cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבי זמיר
זמיר ומלחמת יום הכיפורים
בשנת 2004 יצא זמיר בהאשמה חמורה לפיה חשף זעירא את זהותו של המקור הבכיר ביותר של ישראל במצרים, ובכך גרם נזק חמור ליכולתה של ישראל לגייס סוכנים (זמיר לא נקב בשם הסוכן, אך היה ברור שהוא רומז למרואן). את תלונתו העביר זמיר לטיפולו של היועץ המשפטי לממשלה, על מנת שיפתח בחקירה בעניין זה. יחד איתו חתמו על התלונה שני קצינים בכירים, ששירתו באמ"ן תחת פיקודו של זעירא: עמוס גלבוע ויוסף לנגוצקי. את החקירה ביקשו "לצורך הפקת לקחים ומסקנות למניעת גילויים מעין אלה בעתיד". בתגובה, הגיש ב-19 באפריל 2005 זעירא תביעת דיבה לבית המשפט בתל אביב נגד זמיר. השופט בדימוס תיאודור אור, שמונה לבורר בסוגיה זו, קיבל בשנת 2007 את גרסתו של זמיר ביולי 2012 החליט היועץ המשפטי לממשלה לסגור את התיק נגד זעירא, וזמיר מתח ביקורת פומבית על החלטה זו.
פעילות אזרחית
בסוף שנת 1974 התמנה זמיר ליו"ר מועצת המנהלים של סולל בונה. בינואר 1975 קיבל לידיו את סמכויות מנכ"ל "סולל בונה", לאחר שהמנכ"ל, צבי רכטר, יצא לחופשה בעקבות העלאת חשדות נגדו. באוגוסט 1975 ביקש להשתחרר מתפקיד המנכ"ל אך הדבר נסחב עד דצמבר 1975, משום שלמרות שהיועץ המשפטי לממשלה החליט שרכטר לא יועמד לדין, רכטר התפטר. במהלך כהונתו ב"סולל בונה" ניסה זמיר להתאים את החברה לתנאי תחרות אל מול ההאטה בענף הבנייה וסיכם את 1975 כשנה טובה מבחינה כלכלית ל"סולל בונה". באותה תקופה היה לזמיר ויכוח עם מנכ"ל בנק הפועלים, יעקב לוינסון, שממנו דרש לתת יותר אשראי ל"סולל בונה". בינואר 1976 התפטר מתפקיד יו"ר מועצת המנהלים של "סולל בונה" תוך שהוא משמיע דברי ביקורת חריפים על סדרי המינהל במשק ההסתדרותי ועל כפיפות של החברות ההסתדרותיות לבנק הפועלים.
בשנים 1976–1990 שימש זמיר מנכ"ל בתי זיקוק לנפט. בנוסף מונה במרץ 1977 ליו"ר מועצת המנהלים של המכון למחקרי נפט וגיאופיזיקה. בשנים 1991–2000 היה יו"ר המכון הישראלי לנפט ואנרגיה.
משמש כדירקטור במספר חברות פרטיות וציבוריות.
פעילות פוליטית
בשנים 1994–1995 היה ממקימי תנועת הדרך השלישית, אך פרש ממנה עם הפיכתה למפלגה. נמנה עם החותמים על מכתב האלופים בעד תוכנית ההתנתקות ב-2004.
ב-28 במרץ 2018 היה אחד מששת ראשי המוסד שהופיעו במוסף 7 ימים בידיעות אחרונות לרגל חגיגות ה-70 לישראל והביעו התנגדות פומבית לממשלת ישראל ה-34 ובפרט לראש ממשלת ישראל דאז בנימין נתניהו.
פעילות אחרת
חבר בוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית, והשתתף בעתירה של הוועד לבג"ץ להפסיק מיד את עבודות הווקף במקום. כיהן גם בתפקיד יו"ר המועצה הציבורית של תיאטרון גשר וחבר הנהלתה.
ב-2011 ראה אור ספרו האוטוביוגרפי, שנכתב יחד עם אפרת מס, "בעיניים פקוחות: ראש המוסד מתריע: האם ישראל מקשיבה?", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
חיים אישיים
זמיר גר בתל אביב, היה נשוי לרינה (לבית סדובסקי), אותה הכיר בעת שירותם בפלמ"ח, עד למותה ב-2019, ואב לשלושה.
בתו היא הסופרת מיכל זמיר. בנו דני זמיר (הקרוי על שם דני מס, מפקד מחלקת הל"ה), הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות ברחובות וחתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תש"ף.
אבנר שור
אבנר שור (נולד ב-1953) הוא סופר, מחבר ספרי עיון ישראלי.
ביוגרפיה
אבנר נולד בשנת 1953 בקיבוץ שובל ובו גדל. אביו היה חיים שור, בעבר רכז השומר הצעיר, מזכיר הקיבוץ הארצי ועורך העיתונים "על המשמר" ו"ניו אאוטלוק". שור התגייס בפברואר 1971, התנדב לסיירת מטכ"ל וצורף לצוות לוחמים בפיקודו של איתמר סלע. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה. עם חבריו לצוות נמנו אבי דיכטר, עמרי פדן ואורי טבנקין. שור שירת ביחידה כלוחם שלוש וחצי שנים, במהלכן נטל חלק בפעילות המבצעית החשאית של היחידה. במבצע אביב נעורים נהרג אחיו,, שהיה סגן מפקד סיירת צנחנים. במלחמת יום הכיפורים, לחם בשורות הסיירת בחזיתות הצפון והדרום. בעת תקופתו בצוות איתמר היה יוני נתניהו מפקד הפלגה ואחריו שימש בתפקיד מוקי בצר. בתום שירותו הצבאי התגייס לשב"כ ושימש כמאבטח בשגרירות ישראל בלונדון. במילואים שירת ביחידת שלדג עם חבריו לצוות והשתתף גם במלחמת לבנון הראשונה.
לימים כתב על חוויותיו בצוות את ספרו הראשון - "צוות איתמר" שזכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית. גם ספרו השני, "חוצה גבולות: סיירת מטכ"ל ומייסדה אברהם ארנן", עוסק בסיירת מטכ"ל ומספר את סיפור הקמתה ואת סיפורו של מפקדה הראשון, תא"ל אברהם ארנן.
קישורים חיצוניים
על יצירתו:
שטייר 120
שטייר 120 סופר, שטייר 125 סופר, שטייר 220 (בגרמנית: Steyr 120 Super, Steyr 125 Super, Steyr 220) הן סדרות של מכונית משפחתית מתוצרת תאגיד הרכב האוסטרית "שטייר דיימלר פוך" אשר יוצרו בין השנים 1935–1941
גוף דגמי "שטייר 120 סופר", "שטייר 125 סופר", "שטייר 220" תוכנן ויוצר על ידי המנהל הטכני "Karl Jenschke" בחברת יצרנית מרכבי הרכב "Gläser-Karosserie" בדרזדן שבגרמניה.
ריאת ברזל
ריאת ברזל היא מכונת הנשמה שהייתה בשימוש בעיקר במהלך המאה ה-20.
ריאת הברזל בנויה ממכל מתכת גלילי גדול שלתוכו הוכנס החולה או הנכה בתנוחת שכיבה כאשר ראשו בולט מחוץ לגליל וסביב צווארו של החולה מוצמד מכסה גמיש אשר אוטם את החלל שבתוך הגליל ומאפשר יצירת לחץ אוויר פנימי בתוך הגליל שונה מהלחץ האטמוספירי. אל הגליל מחוברת משאבת אוויר אשר יוצרת לחץ אוויר משתנה מחזורי שהוא גבוה ונמוך מהלחץ האטמוספירי לסירוגין. בפרק הזמן שבו לחץ האוויר בתוך הגליל גבוה מהלחץ האטמוספירי הוא גורם לדחיקת חלל ריאות החולה וגורם ליציאת אוויר דרך קנה הנשימה אל מחוץ לגוף. יציאת אוויר זו אשר מרוקנת את הריאות היא למעשה תנועת נשיפה בלתי רצונית שאינה באמצעות כוח שרירי החזה או הסרעפת. לעומת זאת בפרק הזמן שבו לחץ האוויר בתוך הגליל נמוך, מוחדר אוויר אל הריאות וממלא אותן כך שנוצרת תנועת שאיפה בלתי רצונית של אוויר.
ריאת הברזל סייעה בטיפול בנפגעי פוליו קשים. השימוש במכשיר זה מוסבר בסרט התעודה "A Paralyzing Fear: The Story of Polio in America" משנת 1998.
כתחליף לריאת ברזל פותחו מספר שיטות אחרות להנשמת חולים. אחת השיטות היא השתלת קוצב סרעפת. קוצבי סרעפת הם עזרי טכנולוגיה מסייעת מושתלים, שעוצבו בהשראת קוצבי הלב ומטרתם היא לאפשר לאדם לנשום באופן סדיר, כמו ריאת הברזל, תוך צמצום ניכר במגבלות החולה ושיפור באיכות חייו. ברחבי העולם בוצעו עד כה בפרוצדורה זו מאות ניתוחים, מתוכם מקרים ספורים בישראל. בין השאר בוצע הניתוח בשחקן כריסטופר ריב, שסבל משיתוק עקב פגיעה בחוט השדרה.
וילהלם רייך
וילהלם רייך (בגרמנית: Wilhelm Reich; 24 במרץ 1897 – 3 בנובמבר 1957) היה פסיכיאטר, פסיכואנליטיקאי וסופר יהודי-אוסטרי, שהיה מתלמידיו של זיגמונד פרויד בווינה.
קורות חיים
וילהלם רייך נולד במרץ 1897 למשפחה יהודית בגליציה (שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית). ילדותו הייתה קשה, אביו, שהיה בעל חוות בקר בצפון בוקובינה, נהג בו בקשיחות רבה. וילהלם למד בחינוך ביתי עד גיל 10 ולכן סבל מבדידות חברתית. כשהיה בן 12 תפס במקרה את אמו מקיימת יחסי מין עם המורה הפרטי של למתמטיקה. בעקבות האירוע התאבדה אמו, וילהלם רייך נשלח לפנימיה ולימודים גימנסיה בטשרנוביץ. שנה לאחר מות אמו התאבד גם אביו. וילהלם עבר לגור בווינה אצל סבתו מצד אמו. בגיל 16 החל להתעניין ברפואה ובעיקר בנפש האדם. הוא התגייס לצבא, שוחרר ב-1918 והחל לימודי רפואה. הוא הוסמך כרופא בגיל 25 והמשיך להתמחות בפסיכיאטריה. בווינה הכיר את המוזיקאים אלבן ברג וארנולד שנברג, הסופרים והמשוררים סטפן צווייג, ארתור שניצלר, הוגו פון הופמנסטל וריינר מריה רילקה ואת האמנים גוסטב קלימט ואוסקר קוקושקה.
רייך נחשב לאבי הפסיכותרפיה הגופנית, פסיכואנליטיקאי שעסק גם בפיזיקה, כימיה וביולוגיה. מראשית דרכו כמטפל נתפס כמי שלא הולך עם הזרם המרכזי. הוא פעל לחינוך אנשים למיניות בריאה ומשוחררת יותר (באותה התקופה זה לא היה מקובל). כל דרכו הייתה מלווה באופטימיות אינסופית, באמונה במשאבים וביכולת הריפוי העצמי של הגוף והנפש באמצעות הסרת החסמים, ובאמצעות גילוי המשאבים וכוחות החיים הכלואים מאחוריהם.
רייך התנדב בקליניקה למעוטי-יכולת, שם עזר להמוני אנשים ממעמדות שונים, צבר ניסיון והגיע להבנות פורצות דרך, שהמרכזיות שבהן: לאורך כל הדרך האמין רייך בבסיס הבריא של האדם. הייתה לו ראייה הוליסטית והוא טען שמתחת למסיכה של האדם ומתחת לתת-המודע שוכן הגרעין הביולוגי המשותף לכל אדם באשר הוא אדם – הגרעין המניע את האדם לחיברות ולאהבה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 טען רייך שגילה אנרגיה פיזיקלית חדשה הנמצאת בכל בעלי החיים ובאוויר. האנרגיה כונתה בשם אורגון. רייך בנה מכשירים שכונו "צוברי אורגון" שתפקידם היה לצבור את האנרגיה ולרתום אותה לשם ריפוי מחלות כמו סרטן ולחיזוק האון המיני. טענותיו לא התקבלו על ידי הקהילה המדעית.
בשנת 1933 פרסם רייך את המסה "פסיכולוגיית ההמון של הפשיזם" והוחרם על ידי הנאצים. לאחר שהבין שהוא בסכנה (גם בשל מוצאו היהודי), היגר ב-1934 לזמן קצר לדנמרק, עבר לשוודיה, ובסתיו של אותה שנה התיישב באוסלו שבנורווגיה, שם המשיך את מחקרו על אורגון באוניברסיטת אוסלו במשך כחמש שנים. בשנת 1939, לאחר שנוצרה כנגדו אופוזיציה של אנשי רפואה ופסיכיאטריה, שלא הסכימו עם שיטותיו, היגר לארצות הברית. ב-1947, לאחר סדרה של מאמרים שפורסמו ב"ניו ריפבליק" וב"הארפרז", החל ארגון התרופות והמזון האמריקאי (ה-FDA) בחקירה אודות טענותיו על אורגון. בעקבות החקירה הוציא הארגון צו שאסר על ההתייחסות לטיפול באורגון כטיפול רפואי. למרות הצו המשיך רייך בטיפוליו באורגון והואשם בביזוי בית המשפט. הוא ניהל את הגנתו לבדו, הגנה שכללה שליחת כל ספריו לשופט. למרות זאת הורשע רייך ונגזרו עליו שנתיים מאסר. רייך נפטר מהתקף לב בכלא, זמן קצר לפני מועד שחרורו.
בין אוגוסט 1956 ועד 1962 שרף ה-FDA רבים מכתביו של רייך והושמדו גם מכשיריו לטיפול באורגון. רדיפתו המתמשכת בידי הממסד הרפואי עוררה את הסופר רוברט אנטון וילסון לכתוב את המחזה "וילהלם רייך בגיהנום", בו תיאר את אנשי האקדמיה כאוחזים במוסר צבוע, ואת גורמי הממשל כשליחי אינקוויזיציה.
תאוריות
רייך פיתח תאוריה לפיה היכולת לחוות אהבה מינית תלויה ביכולת הפיזית לקיום יחסי מין על ידי מה שכינה "פוטנציאל אורגזמטי". הוא ניסה למדוד את האורגזמה הגברית והבחין בקיומם של ארבעה שלבים פיזיולוגיים:
רייך האמין שהאנרגיה שמצא היא ייחודית ומצויה בכל אורגניזם חי. מאוחר יותר כינה את האנרגיה הזו "אורגון", ואת המודל שפיתח אודותיה כינה "אורגונומיה". הוא טען שלאנרגיית האורגון יש צבע כחול, ניתן לראות אותה, והיא מופיעה ומשפיעה על מצבים שונים בטבע ובגוף האדם, בהם מזג אוויר, צבע השמים, היווצרות גלקסיות, ביטויים פיזיים של רגשות ומיניות האדם, תאי דם אדומים, כלורופיל בצמחים ותאים סרטניים. הוא בנה מכשירים "קולטי אורגון" וטען כי ניתן להשתמש באורגון שנצבר בהם לטיפול במחלות גופניות ופסיכוסומטיות. במחקרים מדעיים לא נמצא תוקף מדעי לקיום האורגון. כמה מתלמידיו של רייך, בהם רפי רוזן בישראל, פיתחו על בסיס גישתו תורות מיסטיות שונות.
רייך הסכים עם פרויד שמקור ההפרעות הנפשיות הוא ההתפתחות המינית. שניהם הסכימו שהמצבים הפסיכולוגיים נובעים מתהליכים לא מודעים, שהמיניות בגיל הרך מודחקת ושלכך יש השלכות עמוקות על המצבים הנפשיים. רייך, שבתחילת דרכו היה מרקסיסט, האמין שהסיבה להדחקת המיניות בילדות נעוצה באותו המוסר הבורגני והמבנים הסוציו-אקונומיים שהחברה יצרה. מכיוון שהסיבה לנוירוזות, כפי שהובנה בתקופה זו, היא הדחקה של המיניות — רייך הציע שהתרופה הטובה ביותר תהיה חיי מין פעילים ומשוחררים מרגשי אשמה. הוא טען שהדבר יתאפשר רק על ידי מוסר שאינו נתון למרותו של מבנה כלכלי מדכא.
בתרבות הפופולרית
רייך ופועלו שימשו נושא בכמה הקשרים בתרבות הפופולרית. הבמאי הסרבי דושן מקבייב התמקד בסרטו "מסתרי האורגניזם" בחייו של רייך. הדים לתפישותיו ניכרו גם בסרטים אחרים של הבמאי. הזמרת קייט בוש עסקה ברייך בשירה "Cloud Busting". בסרטון לשיר מככב השחקן דונלד סתרלנד כרייך ואילו בוש מופיעה כבנו. רייך השפיע מאוד על התרבות הפופולרית בשנות השישים ובשנות השבעים ורעיונותיו בדבר מיניות משוחררת ואהבה חופשית לכדו בקסמם את ילדי הפרחים באמריקה וצעירים רבים בעולם, שמצאו תשובות בכתביו של רייך.
חיפוש אחר ריגושים
חיפוש אחר ריגושים היא תכונת אישיות שמוגדרת כצורך לחוויות ולריגושים חדשים, מגוונים, ועזים, הכרוכה יחד עם נכונות לנטילת סיכונים גופניים, חברתיים, חוקיים, וכלכליים למען אותן חוויות. אנשים שתכונה זו גבוהה אצלם לוקחים סיכונים, ונמוכים בתכונה זו נמנעים מכך. התכונה שכיחה יותר בקרב מתבגרים ואצל גברים מאשר אצל נשים. המונח נטבע לראשונה על ידי פרופסור מרווין צוקרמן בשנת 1978. על מנת להעריך ולאבחן את התכונה הוא יצר את השאלון לחיפוש ריגושים (Sensation Seeking Scale). צוקרמן יצר את הסולם על מנת להבין טוב יותר תכונות אישיות כמו נוירוטיות, התנהגות אנטי-חברתית, ופסיכופתיה.
אנשים עם רמות גבוהות של תכונה זאת מתאפיינים בתחושת חוסר פגיעות – "לי זה לא יקרה". ניתן להסביר זאת בכך שאנשים שגבוהים בחיפוש ריגושים מאופיינים גם בהטיית תגובה אופטימית אשר מובילה לתפיסת סיכון נמוכה, כלומר, ראיית הסבירות לתוצאות שליליות כנמוכה יותר מסבירותה הסטטיסטית בפועל. תפיסה נוספת הקשורה לנטילת סיכונים היא הערכה גבוהה של יכולות אישיות ביחס ליכולת האמיתית.
הפסיכופתיה נחשבת לקוטבה הקיצוני של תכונה זאת, בה האדם נוטה לשעמום, מאופיין בסף גירוי גבוה, ומחפש אחר ריגושים מעוררים ומסוכנים יותר ויותר כדי "להרגיש בחיים".
רכיבים
השאלון לחיפוש ריגושים כולל 40 פריטים המתייחסים לארבעה תחומים שונים:
כך, למשל, יש פריטים כגון: "אני מעדיף חברים שהתנהגותם הבלתי צפויה מעוררת התרגשות", "אני אוהב מסיבות סוערות שבהן מבלים ללא מעצורים", "ניסיתי להשתמש בחשיש, או הייתי רוצה לנסות", "בדרך כלל אני חושב על הדבר שאני עומד לעשות לפני שאני עושה אותו".
ארנסט גדעון פון לאודון
ביוגרפיה
פון לאודון נולד ב-13 בפברואר 1717 בליבוניה למשפחה ממוצא גרמני-לטבי, התגייס לצבא הרוסי אולם לאחר זמן מה עקר לאוסטריה והתגייס לצבא האוסטרי. הצטיין במהלך מלחמת שבע השנים וקיבל מאת הקיסרית מריה תרזה את התואר ברון. כשרונותיו הביאו אותו לכך שפיקד על הכוחות האוסטריים במהלך מלחמת הירושה הבווארית, ונטל חלק פעיל גם במלחמת אוסטריה-טורקיה ובמלחמת הירושה הפולנית.
הוא נפטר ב-14 ביולי 1790 בווינה, והקיסרית הורתה לבנות אנדרטה לזכרו.
האנציקלופדיה הגדולה
האנציקלופדיה הגדולה - מראשונות האנציקלופדיות המודרניות, חוברה בצרפת באמצע המאה ה-18. היא התפרסמה תחת השם המלא אנציקלופדיה או מילון שיטתי של המדעים, האמנויות והמקצועות (Encyclopédie ou dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers), אך נקראה בקיצור (בצרפתית) "אַנסיקלופדי".
בין כותבי האנציקלופדיה הגדולה נמנו כמה מגדולי ההוגים של צרפת של אותה תקופה, והיא נחשבת בעיני היסטוריונים רבים כביטוי המובהק ביותר של עידן האורות או ה"נאורות". ראשיתו של הפרויקט בניסיון של אנדרה לה ברטון, אחד מגדולי המוציאים לאור של התקופה, להוציא לאור תרגום לצרפתית של ציקלופדיית צ'יימברס. בעיות ועיכובים שונים גרמו לזניחת התוכנית המקורית והחלפתה בפרויקט שאפתני בהרבה: כתיבה של אנציקלופדיה מקורית שתתבסס על מבנה ארגון ידע חדש. בסופו של דבר, התרומה העיקרית של ציקלופדיית צ'יימברס לפרויקט התבטאה בהחלטה - החדשנית לזמנה - לארגן את ערכי האנציקלופדיה בסדר אלפביתי. ז'אן לה רון ד'אלמבר הופקד על תכנון מבנה ארגון הידע ועל כתיבת המבוא, שנחשב עד היום כאחד מכתבי הנאורות החשובים ביותר, ודני דידרו שימש כעורכה הראשי. מאה וארבעים כותבים התקבצו ביחד וכתבו, תוך כמה שנים, 71,818 ערכים ב-28 כרכים. בין כותבים אלו נמנו הוגי דעות חשובים כגון וולטר, רוסו, מונטסקייה, קונדיאק. רובם השתייכו לחוג אינטלקטואלי בשם "הפילוסופים" שדגל בדאיזם ובסובלנות דתית, ונודעו לאחר מכן בשם האנציקלופדיסטים. אחותה הצעירה ב-200 שנה, האנציקלופדיה העברית מעידה עליה שהיא "כוללת את כל ההישגים שנתגלמו בתוכניות האנציקלופדיות שקדמו לה, ומתוך גישתה האחידה לכל הנושאים שדנה בהם גרמה במידה מרובה לשינוי פניה של כל התרבות האירופית".
הכרך הראשון של האנציקלופדיה יצא בשנת 1751, ומדי שנה יצא כרך חדש, למרות הצנזורה ולמרות הגבלות שונות ומשונות מצד השלטון והכנסייה. בה לראשונה הוכנס השימוש בהפניות מערך לערך (cross-reference), אשר שימשו לא רק להקלה על הקורא, אלא גם להשתלת מסרים סמויים בתוך האנציקלופדיה.
כרך הערכים האחרון, ה-17 במספר, יצא בשנת 1765, וב-1772 יצא כרך האיורים ה-11, שהיה האחרון. מאוחר יותר, בסוף שנות ה-70 של המאה ה-18, יצאו חמישה כרכי מילואים ושני כרכי מפתח.
האנציקלופדיה הגדולה נחשבת אחד מהמפעלים החשובים ביותר בהיסטוריית הבונים החופשיים. לשכה מיוחדת שמטרתה הייתה פיתוח האנציקלופדיה נוסדה בצרפת.
האקדמיה השוודית
האקדמיה השוודית (שוודית: Svenska Akademien) היא אגודה מדעית הפועלת בשוודיה מאז 1786 ונמנית עם האגודות המדעיות שנוצרו בצו מלכותי שוודי. מטרתה, לפי תקנונה, היא "קידום הטוהר, הכוח והנשגבות" של השפה השוודית. היא בוחרת אישים שלהם היא מעניקה שורה של מענקים בתחומים נחשבים ובהם, מאז ראשית המאה ה-20, פרס נובל לספרות – מה שהופך אותה לאחד מהגופים הספרותיים המשפיעים בעולם. מספרם הקבוע של חברי האקדמיה הוא 18 (מלבד כאשר אחד מהם נפטר וטרם נבחר לו מחליף), ועל כן היא מכונה "השמונה עשר" (De Aderton).
היסטוריה
ב-20 במרץ 1786 הודיע המלך גוסטב השלישי, שאת השראתו קיבל מצרפת - אז המדינה המצליחה שבחזית אירופה, כי החליט לייסד. אותם 18 אנשים ייבחרו מבין שלוש קטגוריות: סופרים של ספרות יפה, משכילים, ואנינים, מטרה שמשתקפת במוטו של הגוף החדש, "ברק וטעם" (Snille och smak). המלך גוסטב גם מינה בעצמו 13 מהחברים, וחמשת הנותרים נבררו על ידי אנשי-אמונו. נוסח התקנון אף הוא חובר במידה רבה על ידי המלך עצמו, והוא מזכיר את זה של האקדמיה הצרפתית.
על פי התקנון, שנכתב בשוודית עתיקה, המשימה העיקרית תהיה לעסוק בקידום ושימור "הטוהר, הכוח והרוממות" של השוודית (בשפה המודרנית מעריכים כי הפירוש הוא "בהירות, משמעות וכבוד"). על מנת להשיג זאת, הוחל בהוצאתו לאור של מילון האקדמיה השוודית, ואורגנו תחרויות מתאימות כמו גם ראשיתה של מסורת שנתית להענקת פרס לאישיות שוודית בולטת. החנוכה נערכה ב-5 באפריל 1786 ב"בית הבורסה" שבעיר העתיקה של סטוקהולם. כבר מההתחלה הייתה שאיפה לפרסם מילון שישמש כלי-מנחה שיחתור להמשך ההתפתחות והעידון של השפה, זאת לא הוגשמה אלא כעבור כברת זמן ניכרת.
המוטו של האקדמיה השוודית מורכב משתי תכונות: "ברק וטעם". הראשונה מבקשת להצביע על הכוח היוצר של הכישרון, המבריקוּת; והשנייה על ההון האינטלקטואלי, הנדרש כדי לייצר את ההשראה. לפי מכתמי ההיסטוריה של האקדמיה עצמה, נוסחה זו כוללת לפיכך הן היבט אפוליני והן דיוניסי.
מצבה של האקדמיה לא היה טוב לאחר מותו של גוסטב השלישי ב-1792. שלוש שנים אחר כך הושעתה פעילות חברי הארגון למשך שנתיים. חרף כל זאת, המשיך מעמדה של האקדמיה להתקיים כסמכות העליונה בשוודיה בסוגיות ספרותיות ולשוניות. בשנות העשרים של המאה ה-19 הואטה עשייתו של הארגון, במידה רבה בשל התקפות מצד חברים קודמים כנגד הזרמים החדשים.
בראש שמונה עשר חברי האקדמיה עומד "מזכיר קבוע". המלך גוסטב השלישי קבע כי המזכיר הקבוע ישב על כסאו למשך כל חייו, אולם זה נזנח עם השנים. המזכיר הקבוע הראשון, הפילוסוף נילס פון רוסנסטיין (von Rosenstein), החזיק במשרה לאורך תקופת שיא של 38 שנים (בין 1786–1824) ולקראת הסוף היה גם עיוור וגם סנילי, אולם תיפקד היטב בעבודתו. המזכיר השלישי, הסופר הברון ברנהרד פון בסקו (von Beskow; מזכיר בשנים 1834–1868), היה בעל כוח רב ושיפר את מעמד המוסד. לאחר מותו באה תקופה של חוסר במנהיג אמיתי, שנמשכה עד לכניסתו של המשורר קרל דוד וירסן (Wirsén) ב-1884 לתפקיד המזכיר הקבוע. במהלך העשור העוקב נסקה הספרות השוודית, אם כי לא בדרך שזכתה לאהדתו של וירסן, מה שהביא לצמצום בפופולריות שלו מצד הדור הצעיר של אנשי הרוח. בתחילת המאה ה-20 התקבל הכלל שלפיו המזכיר הקבוע יפרוש לכל המאוחר כשימלאו לו 70, אם לא באה החלטה אחרת מצד האקדמיה. מאז 2009 מאוישת משרת המזכיר הקבוע בידי ההיסטוריון פיטר אנגלונד (Englund), שהחליף את חוקר הספרות הוראס אנגדאהל (Engdahl).
ב-1910 היו האקדמיה וחבריה מטרה לביקורת עוינת, בעקבות פרשה שזכתה לשם "סכסוך סטרינדברג", שבמהלכה ניטש פולמוס אינטלקטואלי חריף בין המחזאי אוגוסט סטרינדברג - שהרבה לבקר את המלך קרל השנים עשר, לצד מוסדות שוודיים נוספים, לבין המשורר וחבר האקדמיה-לעתיד ורנר פון היידנסטם.
ב-1912 החליף אריק אקסל קרלפלט את וירסן כמזכיר קבוע, ותקופת כהונתו בת 18 השנה ניכרה בטילטול המוסד ובמודרניזציה שלו, תהליכים שפתחו פתח ליוצרים בני הדור החדש. האישה הראשונה שנבחרה כחברה - בעקבות שינוי בתקנון - הייתה סלמה לגרלף, בשנת 1914, חמש שנים אחרי שהייתה האישה הראשונה שקיבלה מידי האקדמיה את פרס נובל לספרות.
החל מ-1914 משתמשת האקדמיה השוודית בקומה העליונה של "בית הבורסה" לכל התכנסויותיה. במבנה זה שכנה לפנים הבורסה לניירות ערך של סטוקהולם. באותו בניין ממוקמת ספריית נובל ומאז 2001 נמצא בו מוזיאון נובל.
בשנת 1989 התגלעה מחלוקת פנימית שזכתה לשם "פרשת סלמאן רושדי", כשמיעוט מקרב חברי האקדמיה פנו בבקשה שהאקדמיה תעמוד מאחורי קריאה לממשלת שוודיה שזו תתערב בסוגיית גזר דין המוות שגזרו המולות באיראן על הסופר סלמאן רושדי. אחד העקרונות הוותיקים של האקדמיה קובע כי היא לא תתבטא בהצהרות בעלות אופי פוליטי. לאור זאת לא יצאה הבקשה לפועל. בעקבות זאת, החליטו שלושה מבין החברים - המחזאי ורנר אספנסטרם (Aspenström), הרופא לארש יילנסטן (Gyllensten) והסופרת צ'רשטין אקמן (Ekman) להפסיק את השתתפותם בעבודת האקדמיה, במחאה על מה שהם ראו כפחדנות מצדה בהקשר עם הפרשה.
האקדמיה מצדה הוציאה, לאחר מעשה, הצהרה כללית נגד רדיפת חופש הביטוי, ומרבית החברים כתבו באופן עצמאי לממשלה. סלמאן רושדי אף הוזמן בהמשך לבקר באקדמיה.
בשנת 2005 הודיע חוקר הספרות קנוט אנלונד (Ahnlund) מכיסא מספר 7 כי הוא עוזב את עבודתו באקדמיה במחאה על הענקת פרס נובל בשנה הקודמת לסופרת אלפרידה ילינק, החלטה שעליה אמר כי היא "החריבה את ערכו של הפרס".
חברי האקדמיה
באקדמיה השוודית 18 חברים בכיסאות ממוספרים. חברים חדשים נבחרים בהצבעה חשאית בקרב חברי האקדמיה עצמם. חברות היא למשך כל החיים, ולא ניתן לפרוש. עם זאת, בסמכות המוסד להוציא משורותיו חבר שנחשב כמי שסרח, אם עבר על החוק, הפר צו מוסר או שבר את החשאיות. מדי חצי שנה נבחרים "דירקטור" ו"קאנסלר" (מקבילים ליו"ר וסגן-יו"ר בהתאמה). אחד מהחברים ממונה כ"מזכיר קבוע", לכהונה עד גיל 70.
עובדת היותם של החברים מנועים מן האפשרות להשתחרר מהתפקיד אם הם מעוניינים בכך עוררה לא מעט פולמוס. אחת ההשלכות של תקנת ה"חברות לכל החיים" היא שכיסאו של "עריק" לא יאויש בטרם הוא ימות. הפתח בתקנון שמאפשר, מנגד, לאייש כיסא בעקבות סילוק ביוזמת האגודה לא תאם אף לא אחד מארבעת המקרים הנוכחיים שתוארו לעיל. שני כיסאות - של אקמן ואנלונד, נותרים עד עתה ריקים.
חברי האקדמיה הנוכחיים, לפי מספר כיסא: (בסוגריים שנת היבחרם)
ב-1957 קנה דאג המרשלד, מזכ"ל האו"ם וחבר האקדמיה השוודית, בית חווה בחוף הדרומי של סקונה, כמעון קיץ. האגף הדרומי של הבית שמור עד ימינו כבית נופש עבור שמונה עשר חברי האקדמיה.
פעילות
חברי האקדמיה מתכנסים ל-30 מפגשים בשנה.
מא כ'בר
מא כ'בר (כ' רפויה) (תרגום: מה עניין, כלומר מה שונה) הוא קטע בהגדה של פסח הנאמר בקרב יהודי תימן על ידי ילד צעיר. תוכנו הוא קיצור ההגדה בשפה תימנית-יהודית, על מנת שמשתתפי הסדר שאינם דוברי עברית יוכלו להבין ולקיים את מצוות ההגדה.
רקע הלכתי והיסטורי
ההגדה של פסח היא יישומה של מצוות סיפור יציאת מצרים. לשם קיום המצווה, יש להבין את הנאמר, אולם לא תמיד הבינו כלל המסובים (ובפרט הנשים) את לשון הקודש שבה כתובה ההגדה.
ברבות מההגדות הקדומות בתימן פתרו את הבעיה על ידי הוספת פירוש נרחב בערבית להגדה. יתרונו של פתרון זה הוא הצמידות לנוסח ההגדה. חסרונו לעומת זאת, הוא בכך שמי שאינם מסוגלים לעקוב אחר אמירת ההגדה, כמו למשל ילדים, התקשו בהפקת תועלת מפירושה.
התפתחות הנוסח
ההגדה הראשונה שבה הופיע נוסח הבסיס של מא כ'בר נכתבה בשנת ה'תנ"ד. תוכנו של הנוסח הוא פשוט: יצאו אבותינו ממצרים, ששם היו משועבדים, וה' הציל אותם. הנוסח נערך על פי הפירושים בהגדות המוקדמות יותר. כך פתר הסופר את בעיית הקשב, מכיוון שהילדים מקבלים את הסבר ההגדה במרוכז במקום טיפין טיפין.
תוספות מאוחרות יותר כללו גם את עשר המכות ועוד.
תוכן
הנוסח הקצר מכיל את סיפור יציאת מצרים, בסדר הבא:
בנוסחים הארוכים השונים מובאות הרחבות כגון:
האגדה על הזקנה
כהרחבה למכת בכורות, נוסף במא כ'בר סיפור על זקנה, שבליל המכה נכנס כלב לביתה ואכל את האליל שלה שהיה עשוי מבצק. עקב כך צעקה הזקנה בלילה. מקור הסיפור במדרש הגדול, שם נאמר:
הפנון
הפנון הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים), השייך יחד עם הזירקון והתוריט לקבוצת הזירקון.
תכונות
כמו שאר המינרלים בקבוצת הזירקון, ההפנון מתגבש במערכת הטטרגונלית (חבורת סימטריות מרחבית I41/amd). הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=6.57, c=5.96Å.
ההפנון מופיע בטבע בדרך כלל בגבישים פריזמתיים מפותחים למחצה קצרים המסתיימים בקצוות בצורת פירמידות, חתך הרוחב של הגביש מרובע ואורכו המקסימלי עד 1 ס"מ. כמו כן כמסה חסרת צורה, מוטמע כגרגירים חסרי צורה במסת אם ובצורת כליה. הקשיות של המינרל בינונית גבוהה, 7.5 בסולם מוס, הקשיות יורדת עד 6.5 ככל שיש יותר זיהומים בהפנון, והמשקל הסגולי הוא 6.97.
אופטית המינרל הוא חד-צירי חיובי. מקדם השבירה של ההפנון נע בין 1.93 ל-2.03. צבעם של גבישי ההפנון הוא בדרך כלל אדום-כתום, אבל גם צהוב, חום, ולעיתים רחוקות חסר צבע.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1974 בכמה מכרות במחוז אלטו ליגונה (Alto Ligonha) בפרובינציה זמבזיה (Zambézia) שבמוזמביק, והתפרסם לראשונה במאמר שכתבו נאבס, ונוניז (J. M. Correia Neves, J. E. Lopes Nunes) מהמעבדה למינרלוגיה באוניברסיטת לורנצו מארקש (כיום מפוטו) שבמוזמביק יחד עם שאמה (Th. G. Sahama), חוקר מהמכון לגאולוגיה באוניברסיטת הלסינקי שבהלסינקי פינלנד. שם המינרל משקף את תכולת ההפניום שבו מצד אחד (תחילת השם), ואת העובדה כי הוא שייך לקבוצת הזירקון (סיומת השם).
מקור ותפוצה
בזמבזיה (Zambézia) שבמוזמביק ההפנון נוצר בפגמטיטים של גרניט המכילים טנטלום. בהר הולנד (Mt. Holland) שבאוסטרליה המערבית ההפנון נוצר בפגמטיטים שעברו בליה. ההפנון משמש כבצר להפניום.
הפנון הוא מינרל נדיר מאוד, המקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא הפנון כוללים כמה מכרות במחוז אלטו ליגונה (Alto Ligonha ) בפרובינציה זמבזיה (Zambézia) שבמוזמביק (שם נתגלה המינרל); בביקיטה (Bikita ) שבזימבבווה; סמוך להר הולנד (Mt. Holland) שבמדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה; במקומות שונים בקנדה ובצפון קרולינה שבארצות הברית.
ערן ברוך
ערן ברוך (נולד ב-15 באוקטובר 1966) הוא איש חינוך, פובליציסט ופעיל חברתי. מנכ"ל ארגון בינה העוסק בחינוך לזהות יהודית ותרבות ישראלית. בעבר שימש כראש הישיבה החילונית בתל אביב.
ביוגרפיה
ברוך נולד וגדל בקיבוץ נתיב הל"ה. עם גיוסו לצה"ל שירת בחטיבת גולני, בה עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה. ברוך לחם בלבנון ושימש מפקד פלוגה בגדוד 51. לאחר שחרורו מצה"ל עסק בחינוך ועבודה עם בני נוער בתנועה הקיבוצית, וריכז את תחום הנוער והצעירים בסמינר אפעל.
היה מיוזמי ומקימי ארגון בינה, שעוסק בחינוך לזהות יהודית ותרבות ישראלית. הארגון הוקם על ידי אנשי רוח ומעש מהתנועה הקיבוצית לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין ב-1995 כדי ליצור זרם של יהדות הומניסטית וליצור שפה משותפת שתוכל לתרום לאיחוי הקרע בעם, בין הציבור החילוני לציבור הדתי. בינה מתמקדת בלימודי יהדות ובעשייה חברתית בשכונות. ברוך משמש כראש הישיבה החילונית בינה. בשנת 2012 יזם פרויקט משותף עם חטיבת גולני לגיוס קבוצת בני נוער כקבוצה אחידה לחטיבה, למסלול בן 3 שנים. ברוך מרצה וכותב רבות בנושאי יהדות כתרבות, צדק חברתי, דת ומדינה.
ברוך נשוי ואב לשלושה. הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות מהאוניברסיטה הפתוחה ותואר שני בלימודי פרשנות ותרבות מאוניברסיטת בר-אילן.
מרילין הורן
מרילין הורן (באנגלית: Marilyn Horne; נולדה ב-16 בינואר 1934) היא זמרת מצו-סופרן אמריקאית, ששמה נקשר בעיקר למוזיקה של רוסיני והנדל. את הקריירה שלה החלה כסופרן לירי קל, אך עם חלוף השנים התגבש קולה והבשיל למצו סופרן דרמטי, המצטיין בגמישותו ובממדיו. היא התמחתה בתפקידים, הדורשים קול גדול, צליל יפה ויכולת להתמודד עם קטעי קולורטורה קשים.
חייה
הורן נולדה בבראדפורד, פנסילבניה, אך בגיל 11 עברה עם הוריה ללונג ביץ', קליפורניה. היא למדה פיתוח קול אצל ויליאם ונארד בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת דרום קליפורניה והשתתפה בכיתות האמן של לוטה להמן.
התעסוקה הראשונה החשובה של הורן כזמרת מקצועית הייתה ב-1954, כשנתנה את קולה לשחקנית דורותי דנדרידג' בסרט "כרמן ג'ונס". עד אז, עבדה כזמרת מאחורי הקלעים בכמה קומדיות מצב בטלוויזיה והקליטה גרסות כיסוי לשירים פופולריים מראשית שנות ה-50'. היא הופיעה בהצגה "הזוג המוזר" כתפקיד ג'קי, זמרת עצבנית ונכנעת בראשית דרכה, שמתפתחת לדיווה במלוא הדרה ובוחנת את תפקיד כרמן בהצלחה מזהירה; כמו כן שרה בתוכנית הראיונות הטלוויזיונית של ג'וני קרסון. באותה שנה הופיעה לראשונה בלוס אנג'לס בתפקיד האטה באופרה "הכלה המכורה" של סמטנה, עם אופרת הגילדה של לוס אנג'לס.
פריצת הדרך הראשונה הגדולה שלה הגיעה כשסטרווינסקי הכיר ביכולת שירתה; הקריירה האופראית שלה החלה כשסטרווינסקי הזמין אותה להופיע בפסטיבל וינה של 1956. היא נשארה באירופה במשך שלוש עונות ושרה בגרמניה עם האופרה של גלזנקירשן, במערב וסטפליה.
הורן זכתה לשבחים על הופעתה כמריה בווצק של אלבן ברג, בחנוכת בית האופרה החדש בגלזנקירשן ב-22 במאי 1960. ב-1964 חזרה לארצות הברית להופיע ב"ווצק" באופרה של סן פרנסיסקו.
במשך שנים רבות נקשר שמה של הורן עם זה של הסופרן האוסטרלית דיים ג'ואן סאת'רלנד. השתים הופיעו לראשונה בצוותא בגרסה קונצרטנטית של "ביאטריצ'ה די טנדה" מאת בליני בקרנגי הול, בפברואר 1961. ב-1965 זומנו שוב לשיר יחדיו בהופעה של "סמיראמידה" מאת רוסיני עם להקת האופרה של בוסטון.
הורן הופיעה לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1964, בתפקיד מריה ב"ווצק". הופעתה הראשונה בלה סקאלה במילאנו הייתה בתפקיד יוקסטה באופרה-אורטוריה של סטרווינסקי, "אדיפוס רקס", ב-13 במרץ 1969. עוד ציון דרך בקריירה של הורן חל אותה שנה בהצגת "המצור על קורינתיה" של רוסיני בלה סקאלה, כשזכתה בתשואות יוצאות דופן, למשך שבע דקות רצופות, באמצע המערכה. בשנת 1970 הופיעה הורן לראשונה במטרופוליטן אופרה בתפקיד אדאלגיזה ב"נורמה" של בליני, עם סאת'רלנד בתפקיד הראשי. מאז המשיכה להופיע דרך קבע במטרופוליטן ופתחה את עונת 1972-73 בתפקיד כרמן. להצלחה רבתי זכתה ב"הנביא" של מאיירבר בהפקה של ג'ון דקסטר. ב-1984 שרה בתפקיד הראשי באופרה סריה של הנדל, "רינאלדו" (בבימויו של פרנק קורסארו), האופרה הראשונה של הנדל שבוצעה מאז ומעולם במטרופוליטן.
אף כי היא נודעת ביותר בשירת בל קאנטו ובתפקידי אופרה סריה, הורן הרבתה לשיר גם מוזיקה אמריקאית, הן בת זמננו, משל ויליאם בולקום ואחרים, והן שירים פופולריים מסורתיים.
הורן הייתה נשואה משנת 1960 עד 1974 למנצח הנרי לואיס, עמו חיה במשך שנים רבות באקו פארק. לשניים בת בשם אנג'לה.
ב-1983 הוציאה לאור (בשיתוף הסופרת ג'יין סקובל) אוטוביוגרפיה גלוית-לב בשם "חיי" וספר המשך, "מרילין הורן, השיר נמשך", הופיע בשנת 2004.
הורן פרשה מבימת הקונצרטים בשנת 1999 ברסיטל במרכז הקונצרטים של שיקגו. היא מופיעה עדיין מדי פעם בקונצרטים פופולריים (לאחרונה הופיעה עם כוכבת הקאבארט ברברה קוק) בקול, שהגיל לא עמעם את זוהרו. כמו כן ייסדה את "קרן מרילין הורן" לסייע בשימור אמנות הרסיטלים הווקאליים. היא מנחה סדרה של כיתות אמן שנתיות בקונסרבטוריון אוברלין למוזיקה.
בינואר 2006, זמן קצר אחרי יום הולדתה ה-72, נמסר כי אובחן אצלה "סרטן לבלב מאותר" וכי סיכויי החלמתה טובים. בינואר 2007 הופיעה באירוע ציבורי למען הקרן שלה.
נגה זילברברג
נגה זילברברג (נולדה ב-18 באפריל 2003) היא שחיינית ישראלית, חברת נבחרת ישראל בשחייה.
ביוגרפיה
זילברברג נולדה וגדלה ברעות, בת למשפחה של שחיינים. אמה, מיכל הייתה אלופה ושיאנית ישראל בשחייה ואביה, אודי, היה שחיין מצטיין בנערותו במכבי ראשון לציון. אחותה הבכורה, גלי אף היא אלופה ושיאנית ישראל בשחייה. בשנים 2013 - 2016 התגוררה עם משפחתה בציריך, שווייץ. היא מתאמנת בהדרכתו של כרמל לויתן במכבי פארק מים רעות. משנת 2019 היא מתאמנת באקדמיה למצוינות בווינגייט בהדרכתם של אהוד סגל ולירן וקנין.
2019
בתחרות גביע האיגוד שנערכה במכון וינגייט באפריל 2019 היא קבעה במשחה ל-100 מטר חופשי שיא אישי חדש של 58.46 שניות.
סגנית אלופת ישראל
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט בסוף יולי 2019 היא זכתה בשתי מדליות אישיות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי באישי אישי חדש של 4:21.41 דקות, אחרי בקי פוזדנר מהפועל בת ים (4:18.83 דקות) ולפני אווה פביאן מהפועל בית שמש (4:25.58 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:22.30 דקות, אחרי לאה פולונסקי ממכבי חיפה (2:13.61 דקות) שחר מנחם חברתה לקבוצה (2:20.67 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 2:05.86 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.99 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 58.60 שניות ועלתה ראשונה למשחה הגמר.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בסוף דצמבר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות אישיות, 1 כסף ו-3 ארד. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי ביחד עם דריה גולובטי מהפעול בת ים בתוצאה של 56.28 שניות, אחרי אנדראה מורז מהפועל ירושלים (53.14 שניות), מדליות ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.61 דקות, אחרי אנדראה מורז (1:57.40 דקות) ובקי פוזדנר (2:00.19 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:16.39 דקות, אחרי בקי פוזדנר (4:13.07 דקות) וגלי אחותה (4:16.34 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:16.90 דקות, אחרי לאה פולונסקי (2:10.95 דקות) ודריה גולובטי (2:16.85 דקות).
ראשונה בישראל בתחרות החליפית לאליפות ישראל
בתחרות קיץ שנערכה בווינגייט (בריכת 25 מטר) בסוף אוגוסט 2020 סיימה זילברברג פעמיים במקום ראשון ו-4 פעמים במקום שני. מקום ראשון, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:59.14 דקות, לפני דריה גולובטי (2:01.48 דקות) ובקי פוזדנר (2:01.51 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 4:51.97 דקות, לפני גלי אחותה (4:56.87 דקות) וקרן אייזברוך ממכבי ראשון לציון (5:01.09 דקות). מקום שני, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 55.84 שניות, אחרי זוהר שיקלר ממכבי תל אביב כפר המכביה (55.82 שניות) ולפני דריה גולובטי (55.88 שניות), במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:15.89 דקות, אחרי בקי פוזדנר (4:15.18 דקות) ולפני גלי אחותה (4:19.28 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:15.87 דקות, אחרי אנסטסיה גורבנקו (2:12.56 דקות) ולפני עדן פסקרה חברתה לקבוצה (2:20.28 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:13.43 דקות, אחרי אביב ברזלי ממכבי חיפה שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:06.97 דקות ולפני בקי פוזדנר (2:15.18 דקות).
בתחרות מבחן לאולימפיאדה שנערכה בדצמבר 2020 היא סיימה ראשונה במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:23.52 דקות, לפני אורין גבלן מהפועל הוד השרון (4:27.16 דקות) ובקי פוזדנר (4:29.93 דקות), במקום שני במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 5:05.08 דקות, אחרי אנסטסיה גורבנקו ממכבי קריית ביאליק (4:47.42 דקות) ולפני גלי אחותה (5:09.67 דקות) ובמקום שלישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 2:03.48 דקות, אחרי אנסטסיה גורבנקו (1:59.38 דקות) ולאה פולונסקי (2:01.31 דקות).
2021
בתחרות גביע האיגוד שנערכה בווינגייט בסוף מרץ 2021 היא סיימה 3 פעמים במקום הראשון, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 2:02.99 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:20.21 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש נוסף של 8:56.66 דקות. נוסף לכך, היא סיימה שנייה במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 57.49 שניות.
האקדמיה ללשון הערבית בקהיר
האקדמיה ללשון הערבית בקהיר (בערבית: مجمع اللغة العربية بالقاهرة) היא אקדמיה ללשון הפועלת בקהיר שבמצרים במטרה לפתח ולהסדיר את השפה הערבית בה. האקדמיה נוסדה בשנת 1932. מאז היווסדה, מובילה האקדמיה ללשון הערבית בקהיר את תהליך חידושה ופיתוחה של הלשון הערבית הכתובה והפיכתה ללשון מודרנית.
עונת 1944/1945 בליגת ארץ ישראל בכדורגל
עונת 1944/1945 בליגת ארץ ישראל בכדורגל (כונתה גם ליגה א') הייתה העונה העשירית של הליגה הבכירה בכדורגל בארץ ישראל במהלך תקופת המנדט.
באותה עונה הוחלט כי הליגה תחולק לשני מחוזות - צפון ודרום, ונקבע כי משחק בין 2 האלופות המחוזיות יכריע את גורל אליפות ארץ ישראל.
העונה החלה ב-2 באוקטובר 1944 והסתיימה בנובמבר 1945.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדרוג בטבלה על פי ממוצע השערים.
בליגה במחוז צפון שיחקו 8 קבוצות (7 למעשה בשל פרישתה של הפועל הרצליה מהליגה). בליגה מחוז דרום שיחקו 7 קבוצות.
בתום העונה זכתה הפועל תל אביב באליפות מחוז הצפון ובית"ר תל אביב באליפות מחוז הדרום.
משחק הגמר שהיה צפוי להיערך, בוטל ולא הוכרזה אלופה לליגה בעונה זו. סיבת ביטול משחק הגמר שנוייה במחלוקת, כאשר אנשי בית"ר טוענים כי בשל חוזקה של קבוצתם פחד מרכז הפועל אשר שלט בגופי ההתאחדות לקיים משחק זה ולהפסיד לבית"ר תל אביב.
בעונה זו לא היו ירידות ליגה.
משה ליטבק ממכבי רחובות היה מלך השערים של מחוז דרום בעונה זו עם 12 שערים, והרצל פריצנר ממכבי תל אביב היה מלך השערים של מחוז צפון עם 10 שערים.
דבשתן ים-תיכוני
דַּבַּשְׁתָּן יָם-תִּיכוֹנִי (שם מדעי: Alectis alexandrinus) הוא דג-ים ממשפחת הצניניתיים המשמש למאכל ונחשב למעדן. שמו הנוסף: "דג הגמל". תפוצתו משתרעת בים התיכון מדרומה של ישראל ומשם לאורך יבשת אפריקה עד אנגולה באוקיינוס האטלנטי. הדג ידוע בשמו העממי דג בן-גוריון על שום מצחו הגבוה, שאפיין את דוד בן-גוריון. המידע אודות הביולוגיה של המין מצומצם, אולם ידוע כי הוא ניזון מדיונונים ודגים אחרים.
אטימולוגיה
דַּבַּשְׁתָּן יָם-תִּיכוֹנִי, נקרא כך על שום מראהו המזכיר דבשת, ותפוצתו של הדג בארצנו המוגבלת לים התיכון. דייגים מכנים את הדג בשם קאמל או גמל מאותה הסיבה. בעבר דייגים מצריים הדביקו לדבשתן ים-תיכוני את הכינוי בן-גוריון על שום מצחו הגבוה של הדג שאפיין את האיש, וכיום שם עממי זה הוא הנפוץ ביותר בקרב דייגים בישראל ובחנויות הדגים.
השם הנפוץ לדג באנגלית הוא African threadfish המתייחס לתפוצתו של המין בעיקר סביב אפריקה, ומראה סנפירי הגב והשת הנראים כמעין חוט או פתיל בפרטים הצעירים.
הזואולוג ישראל אהרוני כינה דג זה בשם סִכְתָּה על שם העצם הארוכה לאורך הבטן המדמה אותה כסיכתה של מחרשה החורשת את קרקעית הים.
תיאור
גופו של הדבשתן ים-תיכוני הוא בעל מראה טיפוסי למשפחת הצניניתיים הגדולים, עם גוף זוויתי ודחוס למראה. המאפיינים המזהים העיקריים של המין הם פרופיל הראש, שלו יש צורה מעט קַעֲרוּרִית בסמוך לעין המבדיל אותו מדבשתן ריסני (Alectis ciliaris). גב הדג יותר מעוקם ממבנה הבטן, והגוף רחב ביותר בין בסיס סנפירי הגב והבטן. החלק הראשון של סנפיר הגב מכיל בין 5–7 קוצים ויזואליים, וחלק שני המכיל קוץ נוסף ו-20 עד 22 קוצים רכים בסנפיר הנמשך מסנפיר הגב ועד הזנב. לסנפיר השת יש 2 קוצים ואחריהם קוץ בודד ו-18–19 קוצים רכים בסנפיר הנמשך עד הזנב. סנפירי החזה ארוכים ומעוקלים, ונמשכים מעבר לצומת בין העיקול והישורת של מערכת קו הצד בגופו של הדג. במבט ראשוני גופו של הדג נראה חסר קשקשים, אולם במבט מקרוב ניתן להבחין בקשקשים זעירים ושקועים עמוק בגופו של הדג. מערכת קו הצד מעוקלת בגופו של הדג, עם קטע של 6 עד 11 קשקשי-מגן הנמשכים עד הזנב.
תפוצה ואזורי מחיה
אזור תפוצתו העיקרי של הדבשתן ים-תיכוני הוא בחלק המזרחי והטרופי של האוקיינוס האטלנטי, ומאכלס את חופיה המערביים של יבשת אפריקה ממרוקו מסביב היבשת עד אנגולה. הדג נמצא גם בחלקיו הדרומיים של הים התיכון, מדרום ישראל, אשדוד ואשקלון ודרומה לאורך חופי אפריקה בים התיכון. ישנם דיווחים קבועים, אם כי לא מרובים, על לכידת הדג בדרום הארץ בחודשי הקיץ המאוחרים, ולעיתים ניתן למצוא אותו בשווקים בעונה זו. ישנם דיווחים נדירים על לכידות במרכז וצפון הארץ. כמו כן ישנו דיווח על לכידה של פרט בודד בים האדריאטי.
בוגרים נעים בדרך כלל בגפם באזורים חופיים, כשהם נמצאים בחלקים התחתונים של עמודת המים. ההשערה היא שהדג חי עד עומקים של 70 מטר. הפרטים הצעירים של המין בדרך כלל פלגיים ונסחפים עם זרמי הים, ולעיתים נסחפים עד שפכי נהרות.
דיג וחשיבות מסחרית
המין בעל חשיבות משנית לדיג המסחרי המקומי בכל אזורי תפוצתו, אולם נחשב לשלל דיג חובבני מוערך במיוחד בפרטים גדולים. לעיתים נדירות דייגים דגים אותו במכוון בשל העובדה כי הדג אינו נפוץ באופן יחסי. הדג מניב מחיר גבוה בשווקים, שלא בדומה לדגים אחרים ממשפחת הצניניתיים. בעונת הקיץ דייגים חובבים בישראל מנסים את מזלם בלכידתו באזור אשקלון-אשדוד בשיטות שונות מכלי שיט, ובעומקים שבין 8–40 מטר.
בריסטול סיטי
קבוצת הכדורגל משחקת באצטדיון "אשטון גייט", הנמצא בדרום מערב העיר.
הישגו הגדול ביותר של המועדון הוא העפלתו לגמר הגביע האנגלי בשנת 1909, שבו הפסידה הקבוצה למנצ'סטר יונייטד. הקבוצה זכתה בגביע ויילס בשנת 1934, למרות מוצאה האנגלי.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1897. בשנת 1900 הוא אוחד עם הקבוצה היריבה, בדמינסטר אפ.סי (Bedminster), שהוקמה בשנת 1887. הקבוצה הצטרפה ל"דה פוטבול ליג" בשנת 1901. הופעתה הראשונה של הקבוצה בליגה הבכירה הייתה בשנת 1906, לאחר שזכתה באליפות ליגת המשנה. היא סיימה במקום השלישי בליגה הבכירה באותה עונה. באותה תקופה קיבלה הקבוצה את הכינוי "התינוקות של בריסטול", שבו כונתה עד שנות השלושים. בשנת 1909 הגיעה הקבוצה לגמר גביע ה-FA, שבו הפסידה למנצ'סטר יונייטד. בשנת 1911 חזר המועדון לליגת המשנה. בשנות ה־20 שיחקה הקבוצה בעיקר בליגה השנייה והשלישית. בשנות השלושים ירדה הקבוצה לליגות הנמוכות. בשנת 1949 מונה הארי דולמן ליו"ר, ובשנת 1950 נבנה אצטדיונה הביתי אשטון גייט.
בשנת 1967 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה עם המאמן אלן דיקס. בשנת 1980 חזרה הקבוצה לליגה השנייה. בשנת 2008 הייתה הקבוצה קרובה להעפיל לפרמייר ליג אחרי שהקבוצה העפילה לגמר הפלייאוף על העלייה לפרמייר ליג אך הקבוצה הפסידה להאל סיטי. בסוף עונת 2012/2013 הקבוצה ירדה מהליגה השנייה לליגה השלישית באנגליה. בעונת 2015 זכתה באליפות הליגה השלישית וחזרה לצ'מפיונשיפ.
סגל שחקנים
נכון ל-11 בספטמבר 2022
(קפטן)
איוואן פוטילין
איוון דמיטרייביץ' פוטילין (ברוסית: Иван Дмитриевич Путилин; מאי 1830, נובי אוסקול, פלך קורסק — 18 בנובמבר 1893, לדוגה, פלך סנט פטרבורג) היה איש משטרה ובלש רוסי נודע שכיהן בתור המפקד הראשון של משטרת הבילוש בסנקט פטרבורג והיה מחלוצי תחום הבילוש באימפריה הרוסית.
דמותו הופיעה בספרים רבים. את פרסומה הגדול קיבלה הדמות כשהופיעה כדמות מרכזית בסדרת ספריו של לאוניד יוזפוביץ' אודות פוטילין: "חליפת ארלקינו" (Костюм Арлекина), בית הנשפים (Дом свиданий) ונסיך הרוח (Князь ветра). ספרים אלה עובדו לקולנוע ולטלוויזיה: סרט הקולנוע "בלש המשטרה הפטרבורגית" (Сыщик петербургской полиции) משנת 1991 בכיכובו של פיוטר שצ'רבאקוב וסדרת הטלוויזיה "הבלש פוטילין" משנת 2009 בכיכובו של ולדימיר אילין.
יחסי איראן–טורקיה
יחסי איראן–טורקיה (בפרסית: روابط ایران و ترکیه, בטורקית: İran-Türkiye ilişkileri) הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הטורקית.
במשך השנים, היחסים בין איראן לטורקיה היו שלווים, אך לעיתים היו גם מתוחים. איראן וטורקיה הן שותפות סחר גדולות. לאיראן ולטורקיה ישנה השפעה הדדית כבדה זו על זו, בשל הקרבה הגאוגרפית, היחסים הלשוניים והאתניים והיבטים תרבותיים רבים משותפים.
היסטוריה
ב-22 באפריל 1926, נחתם בטהראן הסכם הידידות הראשון בין איראן לטורקיה. ב-23 בינואר 1932, נחתם הסכם הגבול הראשון בין איראן לטורקיה בטהראן, במסגרתו בוצעו מספר שינויים בגבול איראן–טורקיה.
ב-8 ביולי 1937, נחתם הסכם ידידות בין טורקיה, איראן, עיראק ואפגניסטן. הסכם זה נקרא ״הסכם סעדאבאד״. מטרת ההסכם הייתה להבטיח ביטחון ושלום במזרח התיכון. באוגוסט 1955, נוסדה ארגון האמנה CENTO, הכללה הסכם ביטחון הדדי בין איראן, טורקיה, עיראק, פקיסטן ובריטניה. ביולי 1964, הוקמה ״המועצה האזורית לפיתוח״ שמטרתה הייתה לקדם פרויקטים כלכליים משותפים בין איראן, טורקיה ופקיסטן.
מאז האביב הערבי
איראן תומכת בתקיפות בממשלת סוריה בהנהגתו של הנשיא בשאר אל-אסד, בעוד טורקיה תומכת באופוזיציה הסורית. היעדים הגאו-פוליטיים של איראן בסוריה ובעיראק הביאו להגברת החשדנות בין שתי המדינות.
דבר נוסף שחיזק את יחסי שתי המדינות הוא התנגדותן להקמת מדינה כורדית, בעקבות משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית.
הגרעין האיראני
במאי 2010, ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן ערך ביקור לא מתוכנן בטהראן, בתיאום עם נשיא ברזיל לולה דה סילביה, כדי להסכים למיקור חוץ של העשרת האורניום האיראני לארצו כדי למנוע סנקציות נוספות על איראן.
אחרי לחץ גובר של בריטניה וארצות הברית לתמוך בסנקציות נגד איראן, אמר ארדואן: ״למעשה, אין כיום נשק גרעיני באיראן, אבל לישראל, שגם היא ממוקמת באזורנו, יש נשק גרעיני. טורקיה היא אותו מרחק משתיהן. מה אמרה הקהילה הבינלאומית נגד ישראל עד כה? זה עליונות החוק או חוק הממונים?״.
משבר הטילים של נאט"ו
טורקיה, חברת נאט"ו, אירחה את הקמתה של מערכת הגנה של טילים של נאט"ו בספטמבר 2011. הקמת מערכת היוותה משבר ביחסים בין טורקיה לאיראן. איראן טענה כי מערכת טילים זו היא ״מזימה אמריקאית״ שנועדה להגן על ישראל מפני כל מתקפה נגד ישראל, אם ישראל תכוון למתקני הגרעין של איראן.
טורקיה הצהירה כי מערכת נאט"ו אינה גורמת לאיום על אומה, ולא מכוונת לאומה מסוימת
קשרי מסחר
איראן וטורקיה מקיימות קשרי מסחר וכלכלה טובים מאוד. שתי המדינות הן חלק מהארגון לשיתוף פעולה כלכלי.
הסחר בין שתי המדינות הולך וגדל. בשנת 2005, הסחר עמד על כ-4 מיליארד דולר לעומת 1 מיליארד דולר בשנת 2000.
דיוקן של אישה שחורה
דיוקן של אישה שחורה (בצרפתית: Portrait d'une négresse) הוא ציור שמן על בד, בגודל 65 × 81 ס"מ, מאת מארי-גיימין בנואה. הציור צויר בשנת 1800 וכיום מוצג במוזיאון הלובר בפריז.
היצירה
הציור מציג אישה שחורה יושבת, לבושה באופן חלקי בבד לבן, כאשר השד הימני שלה חשוף. היא עוטה כיסוי ראש עטוף וכרוך בכמה שכבות, בבד הנראה דומה במרקמו לבגד שהיא לובשת. היא מישירה מבט חד ונחרץ אל הצופה, ונראה שהיא מעורבת בסיטואציה. למרות שאין פרטי רקע המציינים היכן ממוקם האירוע, היא ישובה על כיסא שחלק ממנו מסגיר את היותו כיסא יוקרתי השייך למשטר הצרפתי הישן, והבד הלבן נראה כדומה לווילאות בד בבתי עשירים, דבר העשוי לרמוז על מעמד גבוה. מארי-גיימין בנואה ציירה את הדיוקן בשנת 1800, שש שנים לאחר ההכרזה משנת 1794 של הרפובליקה הצרפתית הראשונה על שחרור העבדים, ומיד עם פרסומו זכה להכרה כיוצא דופן. בתקופה שבה צויר, בראשית המאה ה-19, לא ניתן היה לראות במרחב הציבורי באירופה ובארצות הברית תמונה כה יוצאת דופן כדוגמנית שחורה חולצת שד. רוב הנשים שצוירו בתקופה זו היו נשים לבנות, ומעט הנשים השחורות שצוירו היו תמיד בתפקידי שפחות ועוזרות, ובלבוש ומראה תואם. בתקופה זו, שבה הייתה העבדות חוקית ונפוצה ברוב חלקי העולם המערבי, היה פרסום תמונה כזו מעשה מתריס שספג ביקורת ציבורית נוקבת.
בשנת 2012 הסעיר הציור את העולם פעם נוספת, כאשר מגזין ספרדי הציב את התמונה בעמוד השער, עם עיבוד גרפי שמצמיד לה את פניה של מישל אובמה, הגברת הראשונה של ארצות הברית.
גיא בן ציוני
גיא בן ציוני (נולד ב-1974) הוא ויולן ישראלי.
לימודים
בן ציוני נולד בקריית טבעון בנו של הוטרינר יאיר בן ציוני. הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל תשע, אצל ויולה הכהן ובגיל 13 עבר לנגן בוויולה. אחרי לימודים בתיכון לאמנויות תלמה ילין שירת בצה"ל כמוזיקאי מצטיין. מוריו לוויולה בישראל היו דוד חן, חיים טאוב וגד לברטוב. בשנים 1997–2001 למד אצל טבאה צימרמן בפרנקפורט. להשלמת לימודיו השתלם אצל טטיאנה מזורנקו בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג.
קריירה
גיא בן ציוני הוא הוויולן הראשי בתזמורת קאמרטה נורדיקה בשוודיה ובאנסמבל סולני תל אביב ומוזמן כאורח לתזמורות שונות. ב-2004 הקים עם חברים מ"קאמרטה נורדיקה" את רביעיית המיתרים "גולד", שהייתה כעבור שנה לרביעיית הבית של התזמורת. בן ציוני הוא נגן קבוע בפרויקט הקאמרי הישראלי מייסודו של הקלרינטן טיבי צייגר. כסולן הפיע בן ציוני עם תזמורות רבות בישראל ובעולם ובפסטיבלי מוזיקה חשובים ברחבי העולם, בהם פסטיבל לוקנהאוז באוסטריה, פסטיבל דבוס בשווייץ, פסטיבל רוויניה בשיקגו, פסטיבל דוברובניק בקרואטי, פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון בכפר בלום והפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים. הוא הקליט לחברות הקלטה צ'אנדוס וקלאסיקו.
בן ציוני הוא פרופסור לוויולה ולמוזיקה קאמרית בבית הספר הגבוה למוזיקה בלייפציג. הוא מגיש כיתות אמן בשוודיה, אוסטריה, ישראל והונגריה.
ברת בנישו-אבולקר
בֶּרְת בֶּנישוּ-אַבּוּלקֶר (בצרפתית: Berthe Bénichou-Aboulker; 1886 – 1942) הייתה סופרת, משוררת ומחזאית יהודייה-אלג'יראית בלשון הצרפתית ואמו של לוחם המחתרת היהודית באלג'יריה, ז'וזה אבולקר.
קורות חיים
ברת בנישו נולדה באוראן, אלג'יריה הצרפתית בשנת 1886 למשפחה יהודית-אלג'יראית מיוחסת. אחד מאבות המשפחה הקדומים הוא ר' שמעון בן צמח דוראן (הרשב"ץ), מגדולי רבני אלג'יריה. אביה של ברת, מרדכי בנישו, היה ראש הקהילה היהודית באוראן שכיהן כסגן ראש עיריית אוראן. אמה, אדילאיד בנישו (Adelaïde) לבית אזוביב, הייתה סופרת ומשוררת, שבין היתר חיברה ספר שירה בצרפתית בשנת 1917 ובו שיר לכבוד הצהרת בלפור. אחיה הצעיר, ד"ר ריימון בנישו, היה פילוסוף והוגה דעות בעל מעמד רם בקהילה היהודית באלג'יריה.
ברת קיבלה את חינוכה בבתי ספר צרפתיים באלג'יריה. בשנת 1908, בגיל 22, נישאה לד"ר אנרי אבולקר, רופא ומנתח ידוע, מרצה באוניברסיטת אלג'יר, חבר ב"מפלגת הרדיקל" הצרפתית-אלג'יראית ומנהיג ציוני (ראש הפדרציה הציונית באלג'יריה), שכיהן לתקופה כסגן ראש עיריית אלג'יר. לבני הזוג היו שלושה ילדים: קולט, מרסל וז'וזה אבולקר. בת רביעית נפטרה בילדות.
ברת גילתה עניין רב באמנויות שונות מגיל צעיר, ועסקה במוזיקה, ציור וכתיבה. היא הייתה פעילה בחוגים אינטלקטואלים שונים באלג'יר. תחילה היא פרסמה את כתביה מעל עיתונים יהודים שפורסמו באלג'יריה, כגון "קול ישראל" (La Voix d’Israël; אוראן), ובשנת 1933 פרסמה את ספרה הראשון, מחזה בן שלוש מערכות בשם "לה קהינה, מלכה בֶּרבֶּרית" (La Kahéna: reine berbère). המחזה עוסק בדמותה של המלכה הברברית האגדית קהינה בהשראת האגדות הרבות סביב דמותה. ספרה השני היה מחזה בן שלוש מערכות בשם "לואיז דה לוואלייר" (Louise de Lavallière, 1935), על אודות אשת האצולה הצרפתית בשם זה שהייתה המאהבת של מלך צרפת לואי הארבעה עשר. בהמשך פרסמה מספר ספרי שירה בצרפתית ובהם "ארץ האש" (Pays de flamme, 1936), "ריקודים, חזונות" (Danses, visions, 1939) וקובץ שירה נוסף שמורכב ממספר מכתביה (Balkis la Sabéenne, Poèmes à Rébécca et Le Stratagème, 1939). ידוע שהיא חיברה עוד מספר יצירות אך אלו מעולם לא יצאו לאור וחלקם אבדו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ברת נחשבת לאחת הנשים הראשונות, ואולי הראשונה, שפרסמה יצירות ספרותיות באלג'יריה (נשים קודמות, כגון הסופרת היהודייה אליסה ראיס ואמה של ברת, אדילאיד בנישו פרסמו את ספריהן בהוצאות לאור בצרפת). ברבות מכתביה עסקה בנשים ובדמויות של נשים חזקות. ספר שיריה "ארץ האש" כולל שירי הלל לאלג'יריה הצרפתית, בה "רחל, פאטימה ואינס" יכלו לחיות יחדיו.
פנחס טורברג
פנחס טורברג (1875, יידוובנה, לומז'ה, פולין – 1951, ניו יורק) היה סופר וביבליוגרף עברי, בוגר ישיבת וולוז'ין.
ביוגרפיה
טורברג נולד למשפחה תורנית משכילה. כשהיה בן 15 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין ונשאר בה עד סגירתה בשנת 1892. בוולוז'ין נמנה טורברג על חוג ה"משכילים" בישיבה והיה חברו של חיים נחמן ביאליק, שלכבוד פרידתם כתב את שירו "היה שלום, אחי!". בישיבה, ערך טורברג עיתון תלמידים בשם "החיים" שיצא בכתב יד, ולאחר סגירת הישיבה ערך והוציא עיתון אחר בשם "הבוקר אור", שקישר בין התלמידים לאחר שהתפזרו לביתם עם סגירת הישיבה. העיתון הוקדש "למדע וספרות". לאחר סגירתה של ישיבת וולוז'ין, כשהיה טורברג בן 18, הוא החל לפרסם מאמרים בעיתונים "המליץ" ו"הצפירה".
בשנת 1898 היגר לארצות הברית. שם ערך את העיתון "די יידישע וועלט" בניו יורק, יחד עם חמיו, צבי מסליאנסקי. מאמרים ביבליוגרפיים פרי עטו התפרסמו במספר כתבי עת עבריים. בין השאר סייע טורברג לשמעון דובנוב במחקריו.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
זרימה פוטנציאלית
איבר הצמיגות במשוואות נאוויה סטוקס כולל נגזרות מסדר שני של שדה המהירות, ולכן הוא כולל נגזרות מסדר שלישי של שדה הפוטנציאל. עובדה זו מקשה מאוד על פתרון המשוואות. לכן, שימוש בזרימה פוטנציאלית נעשה בעיקר בזרימות המאופיינות במספרי ריינולדס גבוהים (Re \gg 1). כלומר, זרימה פוטנציאלית מזניחה השפעות של חיכוך שנגרמת כתוצאה מצמיגות הזורם, כך שאין איברים הכוללים נגזרת מסדר שלישי. מקרה מיוחד הוא זרימת הלה שו בה הזרימה ניתנת לקירוב כזרימה דו־ממדית פוטנציאלית עקב קיומו של איבר הצמיגות.
עבור זרימה בלתי דחיסה, פוטנציאל המהירות מקיים את משוואת לפלס ומאפשר פתרון אנליטי של הזרימה. זרימה פוטנציאלית יכולה לשמש לעיתים גם כדי לתאר זרימה דחיסה. זרימה פוטנציאלית יכולה לשמש במידול של זרימות תמידיות כמו גם במידול של זרימות לא תמידיות.
על אף שזרימה פוטנציאלית היא קירוב שלא מתקיים במציאות, יש לה יישומים רבים בתיאור של זרימות שונות. לדוגמה: שדה זרימה סביב כנף דקה, גלי מים, זרימה אלקטרו-אוסמוטית ועוד. חסרונו של התיאור הפוטנציאלי הוא בתיאור זרימה (או מקרים מסוימים בתוך זרימה) שיש בה אפקטים ערבוליים חזקים, ובפרט בזרימה בשכבת גבול.