cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב משור
אסטרטגיה
האסטרטגיה של המורדים הייתה פשוטה, לאתר את צבאו של חמלקרת לנצל את היתרון המספרי ולהשמיד אותו. חמלקרת לעומת זאת קיווה להחליש את המצור על קרתגו, ובו זמנית לגרור את המורדים למארבים ולבצע גיחות וכך לשחוק את צבאם בהדרגה. יתרונו של חמלקרת בפרשים ובפילים היו גלוי לעיני ספנדיוס, שזכר את קרב מקאר בו חמלקרת עשה שימוש יוצא דופן בפיליו. על כן החליט ספנדיוס להשתדל לגרור את חמלקרת לקרב במעברים צרים. שם הפילים יתקשו לנוע והפרשים יאבדו את יתרונם.
מהלך הקרב
המקור היחיד הנמצא בידינו המתאר את הקרב הוא פוליביוס, המתאר את הקרב בצורה לקויה למדי. אולם ממנה משתמע התיאור הבא.
המורדים ספגו אבדות כבדות בשל לוחמת הגרילה האכזרית שניהל חמלקרת. על כן כדי למנוע זאת החליט ספנדיוס להכניס את חייליו למעבר צר שפוליביוס מכנה "משור" על שום צורתו המשוננת. המקום לא זוהה בוודאות כיום. חמלקרת הקיף אותם בחפירות ובסוללות וחנה בעמדה נוחה. המורדים סבלו ממחסור כבד וציפו לעזרה מתוניס. אולם העזרה לא הגיעה, ועד אז לא נותר למורדים מזון. על כן בלית ברירה החליט ספנדיוס לבקש שלום מחמלקרת. זה האחרון הסכים בתנאי שיוסגרו לו ספנדיוס, אוטאריטוס, וזארזאס. וכן שבעה מנהיגים נוספים. החיילים יוכלו לעזוב לאחר שיוותרו על נשקם.
ספנדיוס נאלץ להסכים לתנאים, אולם החיילים שלא ידעו על החוזה, סברו שרומו. ועל כן מיהרו לאחוז בנשק. חמלקרת פעל בזריזות, והקיף אותם בפיליו ובפרשיו. הקרב היה קצר ובסופו נהרגו 40,000 מורדים, מתוך ה-50,000 שהיו. בין ההרוגים היו גם אוטאריטוס, וזארזאס. ספנדיוס נפל בשבי.
תוצאות הקרב
הקרב החזיר לקרתגים את ביטחונם העצמי האבוד. ונראה היה שהמלחמה עומדת להסתיים. אולם חניבעל אחד מקציניו של חמלקרת נהג בפזיזות ואפשר למאתוס להביס אותו בקרב תוניס. אולם מאוחר יותר חמלקרת הצליח להביס גם את מאתוס ולסיים את המלחמה.
טרוליות
טרוליות (באנגלית: Trollz) היא סדרת הנפשה אמריקאית, מסוגת פנטזיה, קומדיה והרפתקאות, המבוססת על בובות טרול שנוצרו על ידי טומאס דאם. הסדרה נוצרה על ידי אנדי הייוורד, בוימה על ידי קרן היידן, והופקה על ידי Studio DAM, DIC Entertainment Corporation ו-Melusine Productions.
הסדרה שודרה במקור בארצות הברית בסינדיקציה ברצועת השידור DIC Kids Network, כאשר פרק הבכורה שלה שודר ב-3 באוקטובר 2005 ופרק הסיום שודר ב-8 בנובמבר באותה שנה. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ ניקלודיאון החל מסוף דצמבר 2005 עד שנת 2006. לסדרה הופקה עונה אחת בעלת 27 פרקים באורך 25 דקות.
הסדרה הושקה כחלק משיווק בובות טרול, ובנוסף אליה נמכרו מוצרים שונים. לסדרה נועדה להיות עונה שנייה, כמו כן היה אמור לצאת לאור תקליטור שיכלול את שיריה, אם כי לבסוף הם בוטלו עקב שתי תביעות משפטיות משנת 2007.
תקציר העלילה
העלילה עוקבת אחר חבורת טרוליות בשם "החברות הכי טובות", אשר לומדות בכיתה ט'. בכל פרק הטרוליות עוברות הרפתקאות ומשתמשות בקסמים בשביל לפתור את בעיות היומיום שלהן. בסיום כל פרק יש פינה בשם "רגע של כישוף", בה רואים את אחת הטרוליות עושה כישוף על אחד הטרולים בעזרת הטלפון שלה.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי עמי מנדלמן, והופק על ידי נעמה ליס. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי יפעת זנדני צפריר, שרון שחל ועדי שליטא.
הפקה
ב-6 באפריל 2004 דווח שחברת DIC Entertainment Corporation רכשה את הזכויות לבובות טרול, ושלצד הבובות והמרצ'נדייז שיימכר, היא מתכננת להשיק את סדרת טלוויזיה זו. הסדרה שודרה לראשונה ב-3 באוקטובר 2005 וזכתה "לתגובה אדירה" מצד גופי שידור בינלאומיים ששודרה במעל 69 טריטוריות ברחבי העולם. בעקבות עובדות אילו הוכרז ב-19 ביולי 2005 שהסדרה תחודש לעונה שנייה שתכלול 26 פרקים בני חצי שעה, אם כי בסופו של דבר לא הופקה. לצד הסדרה הושקו מוצרים שונים, ביניהם בובות אופנה, תיקים, שעוני יד ו-DVD, כמו כן היה אתר אינטרנט ומשחק וידאו בשם "Trollz Hair Affair". היה גם אמור להיות מושק תקליטור שיכלול 15 שירים מתוך הסדרה בביצוע בנות ואלי שביצעה, בין היתר, את שיר הפתיחה. התקליטור לא יצא לאור, אם כי תקליטור פרומו הכולל 11 שירים בשם "Trollz It's A Hair Thing" הושק.
הסיבה לביטול העונה השנייה והיציאה לאור של התקליטור, היא שתי תביעות משפטיות משנת 2007 שנבעו בעקבות רכישת הזכויות לבובות. התביעה הראשונה הייתה מצד DIC Entertainment Corporation עבור חברת הבובות, אשר טענה שהיא ביצעה הונאה כלפיה והציגה מצג שווא בכך שלא דאגה לבטל את הבובות המזויפות של המוצר בשוק, דבר שפגע בהכנסות. התביעה הייתה על סך 20 מיליון דולר. התביעה השנייה הייתה מצד חברת הבובות עבור DIC Entertainment Corporation, אשר טענה שעקב מצג שווא כלכלי היא לא הצליחה ליצור ולשווק קמפיין של המותג כמו שצריך, דבר שהרס את התדמית והרצון הטוב של הבובה. גם תביעה זו הייתה על סך 20 מיליון דולר.
עוצבת שלהבת
עוצבת שלהבת (או אגד ארטילרי 632, לשעבר אגד 449) היה אגד ארטילרי מילואים בצה"ל.
תולדות האגד
בינואר 1974 הוקם אגד ארטילרי "שלהבת 449" במסגרת אוגדה 880 (לימים עוצבת עידן 340) וזאת בעקבות יישום חילות השריון, התותחנים וצה"ל את לקחי מלחמת יום הכיפורים. הוגבר השיתוף הבין זרועי, נמשך תהליך ההתעצמות האיכותית בו נקלטו תומ"תים מסוג M-109. האגד החדש הוקם בהרכב הבא:
מפקדה הראשון – אל"ם יעקב ארז הקים את האגד תוך התגברות על מכשולים רבים בעיקר של כוח אדם. היה צורך בהסבת חיילים מזרועות ויחידות צה"ל השונות וכן הסבה מתומ"ת לרוכב M-109 החדיש ולשאר מקצועות התותחנות ושיבוצם הקרבי להשלמת התקנים.
האימונים התמקדו באימוני צוות, פלגה, סוללה וגדוד. בהמשך נערכו תרגילי אגד ותרגילים אוגדתיים בשטחי שבטה, צאלים ובסיני על מנת להפוך ליחידת תותחים בעלת כשירות מבצעית בטבלת היחידות של הצבא.
בשנות השבעים, עם היות הגדודים והאגד מבצעי, הם נכנסו לסבב תעסוקות מבצעיות ואימונים אשר שיפרו את היכולת והכשירות המבצעית.
בשנת 1980 הוקם גדוד רוכב 689 על בסיס גדוד שפורק מאגד 205 והצטרף לסד"כ האגד.
לאחר חמישה שבועות של פעילות מבצעית, השתחררו חיילי האגד משרות המילואים בצו 8, כשהם משאירים את הכלים לחיילי אגד אחר שהחליף אותם במשימתם.
גדוד המכמ"ת (מרגמה כבדה מתנייעת) עבר לסיוע ארטילרי של יחידות צה"ל בגזרת ביירות ואחר מספר שבועות חזר למחנה ומספר שנים מאוחר יותר עבר לאגד 216 במחנה לוז ופורק.
בהמשך שנות השמונים, האגד תרם את חלקו במהלך שהיית צה"ל בלבנון, עת ביצע שירות מילואים פעיל על כל יחידותיו בכל הגזרות במניעת חדירת מחבלים בניסיונותיהם לפגוע בכוחות צה"ל עד ליציאה מלבנון. בשנות השמונים שיפר ושידרג האגד את הכלים מרוכב לדוהר ודורס.
בשנת 1986 שונה שם האגד מאגד 449 ל"עוצבת שלהבת" 632 בשנת 1998 התבצע שינוי שמות ומספרי הגדודים לפי הפירוט הבא: בשנת 1988 פורק גדוד האיכון 5259, ובשנת 1991 פורק גדוד המכמ"ת 316 וירד מסד"כ האגד. בשנת 1992 הוקם גדוד המעוף (שהיה סודי ביותר באותה תקופה) הכולל חימוש מונחה מדויק וטילים מסוג "תמוז" ואמצעים טכנולוגיים נוספים, אשר הקנו לו יכולות מבצעיות ללא תקדים ששינו בצורה דרמטית את יכולות האגד.
באפריל–מאי 2002 השתתף הסגל הסדיר ומפקדי האגד בסיוע ליחידות האוגדה בלחימה כנגד ארגוני החבלה ביהודה ושומרון במבצע חומת מגן.
בשנת 2004 בעקבות פירוק אוגדה 252 ואגד 286, עבר גדוד 9305 בשלמותו לאגד 632 במקום גדוד 8196 שהוקם ב-1974.
בשנת 2006 עבר האגד ממחנה הקבע בחסה למחנה החדיש בנחשונים. בשנת 2014 פורק גדוד 413 וירד מסד"כ האגד, וכן הועבר גדוד 443 לאוגדה 98.
בפברואר 2016, בעקבות השינויים האסטרטגיים והקיצוצים בתקציב הביטחון, החליטו בצה"ל על סגירת האגד, וגדודיו הועברו ליחידות אחרות.
פעילות האגד במלחמות ישראל
במלחמת לבנון הראשונה התגייס האגד (אז אגד 449) ב-8 ביוני 1982, יומיים לאחר פרוץ הקרבות, והצטרף למאמץ הצבאי להרוס את תשתיות הטרור של ארגוני החבלה בלבנון.
בתוך 24 שעות האגד היה ערוך ומוכן למשימה, תוך ביצוע היסע על גבי מובילים וסמי-טריילרים לשטחי הכינוס באצבע הגליל. לאחר הערכות וציוות כוחות, נכנס האגד בשער פאטמה בדרכו צפונה דרך מרג' עיון בגזרה המזרחית בעקבות יחידות עוצבת עידן. התנועה צפונה התעכבה הן מעומס על הצירים, והן עקב פיצוץ מכוון של הצירים ההרריים על ידי האויב, לכיוון הבקאע שבין חצביה לאגם קרעון, בציר הפיתולים אשר נקרא במפות הקוד של צה"ל "ציר מיכה".
האגד התמקם ממזרח לאגם קרעון ונערך יחד עם יחידות ארטילריה נוספות לספק "מסדרון ארטילרי" על ציר מיכה שמצפון ל"משולש טובלנו" ממזרח לסולטאן יעקוב, בואכה כביש ביירות–דמשק, על כוחות סוריים שהתמקמו ברכסים השולטים על ציר מיכה ותוקפים את גדוד טנקים 362 של עירא עפרון מאוגדה 90 שנקלע למארב נ"ט ושריון סורי תוך שהוא סופג פגיעות קשות ונפגעים רבים. עם שחר בבוקר ה-11 ביוני, השתתף האגד במאמץ הגייסי בסיוע ארטילרי מאסיבי לחלץ את הגדוד ואכן הגדוד חולץ אך במחיר יקר של נפגעים רבים ושלושה נעדרים – זכריה באומל, יהודה כץ, וצבי פלדמן.
במבצע חומת מגן סייעו הסגל הסדיר של האגד והמפקדים בגיוס, בקליטה ובהצטיידות המהירה של יחידות האוגדה והגדודים אשר פעלו לכיתור הערים, להגנה על יישובי השומרון.
במבצע ההתנתקות סייעו מפקדי האגד למפקדת האוגדה אשר התמקמה בכיסופים ופיקדה על חטיבות המשטרה, משמר הגבול וצה"ל לפינוי היישובים בחבל עזה.
גדוד 9305 (בעבר 899)
גדוד 9305 הוא הגרעין להקמת חיל התותחנים והגדוד הראשון בחיל התותחנים. עם קום המדינה, צורפו לוחמי הבריגדה לצה"ל ואיתם מתנדבי גח"ל. הוקם גדוד המילואים הראשון בחיל התותחנים – גדוד 899. הגדוד הפעיל 4 קני תותח נגרר 65 מ"מ, והשתתף בקרבות מלחמת השחרור ביפו, חיפה, תל השומר, טבריה וצפת.
בתום מלחמת השחרור עבר הגדוד אימון הקמה בשבטה. התותח של אותם הימים היה תותח נגרר 105 מ"מ - 25 ליטראות. אשר שירת את הגדוד עד אימון ההסבה לרוכב בשנת 1971.
במבצע קדש הגדוד לחם בגזרת אבו עגילה וג'בל ליבני. הגדוד ירה מספר שיא של כ-2,000 פגזים בסיוע לחטיבת קרייתי ולחטיבת שריון 7. עם סיום הקרבות הגיע הגדוד לגזרת התעלה אל מול אסמאעיליה.
במלחמת ששת הימים פרס הגדוד בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמה בשטחי הכינוס בנגב ואת הירי הראשון ביצע עוד לפני שנכנס אל תוך סיני. בהמשך המלחמה לחם הגדוד בגזרת אום כתף, אבו עגילה ועם סיום הקרבות שוב חזר לאזור איסמעליה. בשנות מלחמת ההתשה, שירת הגדוד תקופות מילואים ארוכות באזורי הבקעה ובית שאן. בשנים אלו הוקמו בחיל התותחנים גדודי תומ"ת M-50 155 מ"מ רבים, שנבנו בתעשייה הצבאית על ידי שילוב טנקי שרמן ישנים עליהם הורכב תותח 155 מ"מ מתוצרת צרפת. בשנת 1971 הגיע תורו של הגדוד לעבור הסבה. אולם במקום המעבר המקובל לתומ"ת M-50, עבר לרוכב M-109. לראשונה בתולדותיו, קלט צה"ל שני גדודי חיל התותחנים, תומ"תים ייעודיים ולא מוסבים. שהיו ועודם כלי הארטילריה העיקריים גם בצבא ארצות הברית. באימון ההסבה פרשו רבים מחיילי הגדוד הוותיקים והצטרפו תחתם חיילים וקצינים צעירים שזה מקרוב השתחררו משרותם הסדיר. רבים מקציני הגדוד הגיעו מגדוד הסדיר 405, לאחר שהשתלמו בהפעלת ה–M-109 בארצות הברית. עם סיום האימון היה גדוד 899 (לימים 9305) גדוד רוכב המילואים היחיד בצה"ל זאת בנוסף לגדוד הסדיר 405.
במלחמת יום הכיפורים שנתיים לאחר ההסבה לרוכב, גויס הגדוד במוצאי יום הכיפורים למלחמה. הגדוד מנה 12 תומ"תים, 7 מתוכם היו בשלבי טיפול שונים בסדנת אזור, 3 בבה"ד 9 בצריפין ו-2 במחנה נווה יעקב שליד ירושלים. בהיעדר מובילים, נע הגדוד על שרשראות במשך לילה שלם והתארגן תוך כדי תנועה. בנסיעה צפונה על הכבישים דרך חדרה, ואדי עארה, ובית שאן שם תידלק בתחנת הדלק האזרחית ועלה לרמת הגולן. למרות שתפעל תומ"תים שהיו המילה האחרונה בארטילריה, הרי שרכבי השטח היו ונותרו משאיות ה"סיקס" המיושנות – בנות 40 שנה ויותר, מה שחייב העברת אלפי פגזים מרחק מאות מטרים על כתפי חיילי הגדוד וזאת במשך 9 ימים בהם לחם בגדוד בגזרה זו. בהמשך צירף הגדוד רכבי שלל ששיפרו במידה ניכרת את המצב. במהלך ימי הלחימה, במסגרת אוגדתו של האלוף מוסה פלד, העסיק הגדוד מספר רב של מטרות, הגדוד הותקף פעם אחת על ידי מטוסי האויב. כמו כן בהיותו בתנועה באזור חושניה, נקלע לאש נגד סוללות יעיל. סה"כ ירה הגדוד כ–4,000 פגזים בגזרת דרום הרמה עד להתייצבות הגזרה. בשל היותו אחד משני גדודי הרוכב היחידים בצה"ל הועבר הגדוד ביום העשירי למלחמה לגזרת סיני.
מאזור רפידים נע הגדוד במפוצל על ציר "עכביש" – ציר הגישה המרכזי בסיני ותחת אש כשמשימתו הראשונה הייתה סיוע למשימת הבקעת ראש הגשר ב-"דואר סואר". בהמשך גבר הביקוש ליכולות המיוחדות של הרוכב והגדוד פוצל ל -2 אגדים. סוללה ג' מתוגברת באנשי סוללה א' צורפה לאגד 215 של אוגדת אריק שרון. פרצה לאורך ציר הצליחה וירתה קנה מעל קנה, זאת בשל תנאי השטח הקשים. בהמשך צלחה את התעלה על דוברות, למרות שמעולם לא תרגלה זאת, עוד לפני הקמת גשר הגלילים ופרסה באזור שדה התעופה "דואר סואר". בשל מחסור בתחמושת, עסקה בתחילה בלוחמת חי"ר, הפילה באש נק"ל ארבעה מסוקי אויב. לאחר שהגיעה התחמושת ומספר ימי לחימה נוספים הגיעה הסוללה ביחד עם השריון לעיר סואץ וירתה כ-300 פגזים בכינון ישיר ממרחק של 800 מטר אל מטרות בסואץ. באותה עת המשיכה סוללה ב' מתוגברת ובה 5 קנים, עם אגד 214 של אוגדת אברהם אדן. הסוללה לחמה בגזרת החווה הסינית ואזור "מיסורי". לאחר כמה ימים, חצתה אף היא את התעלה על גשר הגלילים ופרסה באזור איסמעליה. בסה"כ ירה הגדוד בגזרת סיני כ-8,000 פגזים במשך 15 ימי לחימה. עם תום הלחימה, נשארו חיילי הגדוד מגויסים עוד למעלה מ-5 חודשים וזאת עד התייצבותם הסופית של הקווים בגזרת הדרום.
במלחמת לבנון הראשונה הגדוד גויס לאחר 5 שבועות מפרוץ הקרבות כשהוא פורס ממזרח לאגם קרעון שבגזרה המזרחית ומסייע לכוחות הסיוע הארטילרי ונשאר לתמוך בכוחות צה"ל מספר חודשים. בהמשך שירת מספר פעמים בלבנון להגנה על הגבול הצפוני.
לאחר סגירת האגד עבר הגדוד לעוצבת התבור.
גדוד 8196 (בהמשך הוחלף עם גדוד 9305)
הגדוד הוקם בשנת 1974 במסגרת אגד ארטילרי 449 באוגדה משוריינת 880. ונקרא גדוד רוכב 8196. ייעודו של הגדוד היה לסייע בריכוז מאמץ האש המלווה את הכוחות המתמרנים של האוגדה. הגדוד צויד בתומ"ת M-109 אשר נעו בעקבות הטנקים החדישים מסוג מג"ח שהיו בשימוש האוגדה המטכ"לית החדשה. כוח האדם שהרכיב את הגדוד הגיע מיחידות חיל התותחנים ומחיילים שעברו הסבה ממקצועות אחרים. בשנים שלאחר מכן, השתתף הגדוד בתרגילים אוגדתיים וגייסים ברחבי הנגב ובסיני, במקביל ביצעו לוחמי הגדוד תעסוקות מבצעיות וביטחון שוטף.
בהמשך, שירת גדוד מספר פעמים בלבנון ועם פרוץ האינתיפאדה, בגזרת בית לחם, מחנות הפליטים דהיישה הסמוך לחברון ובשכם וכן במחנות הפליטים במרכז רצועת עזה.
בשנת 2004 פורק גדוד 8196 מאגד 632 של אוגדה 340 ובמקומו נכנס גדוד 9305 מאגד 286 של אוגדה 252, ונקרא גדוד רוכב 9305 של אגד 632 על מנת לשמר על המורשת המפוארת של גדוד התותחנים הראשון בצה"ל וזכר נופליו.
גדוד חיל התותחנים – 7042
הגדוד החל את דרכו באוגדה 720 והצטרף לאגד 632 בשנות התשעים כשהוא מחליף את גדוד 8140 שפורק. גדוד 8140 הוקם בשנת 1974 במסגרת אגד ארטילרי 449 באוגדה משוריינת 880.
במלחמת לבנון הראשונה התגייס גדוד 8140 במסגרת אגד 449 של אוגדה 880 תחת צו 8 ב-8 ביוני 1982, יומיים לאחר פרוץ הקרבות, והשתתף בקרב סולטאן יעקוב. ב-11 יוני נכנסה לתוקפה הפסקת האש והגדוד נדרש לשהות בגזרה עוד 5 שבועות עד להחלפתו.
בשנת 1998, בעקבות שינויים ארגוניים בצה"ל, פורק גדוד 8140 תוך שהוא מעביר סוללה לגדוד 7042 שהגיע במקומו מאוגדה 720 שבענתות. במקביל לתעסוקות ופעילות בט"ש שביצע הגדוד בתחילת שנות האלפיים, התבצעו הסבות ושיפורים טכניים וטכנולוגיים כמו הסבת הכלים מרוכב לדוהר ולדורס.
באירועי גאות ושפל ביצע הגדוד סבב תעסוקות מבצעיות ופעילות בט"ש ברחבי יהודה ושומרון.
בשנת 2016, פורק אגד 632 והגדוד עבר לעוצבת התקומה.
גדוד 443 (לשעבר 554 באגד 449 באוגדה 880)
גדוד 443 הוקם בשנת 1974 במסגרת אגד ארטילרי 449 באוגדה משוריינת 880. ונקרא גדוד רוכב 554. הגדוד צויד בתומ"ת M-109 אשר נעו בעקבות טנקי המג"ח שהיו בשימוש האוגדה. כוח האדם שהרכיב את הגדוד הגיע מיחידות חיל התותחנים ומחיילים שעברו הסבה ממקצועות אחרים. בשנים שלאחר מכן, השתתף הגדוד בתרגילים אוגדתיים וגייסים ברחבי הנגב ובסיני, במקביל ביצעו לוחמי הגדוד תעסוקות מבצעיות וביטחון שוטף.
במלחמת לבנון הראשונה התגייס האגד תחת צו 8 ב-8 ביוני 1982, יומיים לאחר פרוץ הקרבות, והשתתף בקרב סולטאן יעקוב. ב-11 יוני נכנסה לתוקפה הפסקת האש והגדוד נדרש לשהות בגזרה עוד 5 שבועות עד להחלפתו.
בהמשך, שירת גדוד מספר פעמים בלבנון ועם פרוץ האינתיפאדה, בגזרת בית לחם, מחנות הפליטים דהיישה הסמוך לחברון ובשכם וכן במחנות הפליטים במרכז רצועת עזה. בשנת 1998, בעקבות שינויים ארגוניים בצה"ל, השתנה שם הגדוד מ-554 ל-443, תוך קליטת כלים, לוחמים ומפקדים מאוגדה 720 בענתות.
בתחילת שנות האלפיים, התבצעו הסבות ושיפורים טכניים וטכנולוגיים כמו הסבת הכלים מרוכב לדוהר ולדורס, במקביל לביצוע תעסוקות ופעילות בט"ש. באירועי גאות ושפל ביצע הגדוד סבב תעסוקות מבצעיות ופעילות בט"ש ברחבי יהודה ושומרון.
בשנת 2014, בעקבות ארגון הסד"כ הצה"לי, עבר הגדוד לאוגדה 98 ובפברואר 2016 הוחלט במטכ"ל לסגור את הגדוד.
גדוד 413 (לשעבר גדוד 689)
הגדוד הוקם בשנת 1980 במסגרת אגד ארטילרי 449 באוגדה משוריינת 880. ונקרא גדוד רוכב 689. הקמת הגדוד התבססה על לוחמים ומפקדים שהגיעו חטיבה 205, ובכלים מסוג תומ"ת M-109. בשנים שלאחר מכן, השתתף הגדוד בתרגילים אוגדתיים, במקביל לביצוע תעסוקות מבצעיות וביטחון שוטף.
במלחמת לבנון הראשונה התגייס האגד תחת צו 8 ב-8 ביוני 1982, יומיים לאחר פרוץ הקרבות, והשתתף בקרב סולטאן יעקוב. ב-11 יוני נכנסה לתוקפה הפסקת האש והגדוד נדרש לשהות בגזרה עוד 5 שבועות עד להחלפתו.
בהמשך, שירת גדוד מספר פעמים בלבנון ועם פרוץ האינתיפאדה, בגזרת בית לחם, מחנות הפליטים דהיישה הסמוך לחברון ובשכם וכן במחנות הפליטים במרכז רצועת עזה.
בשנת 1998 מספרו של הגדוד שונה מ-689 ל-413.
בתחילת שנות האלפיים, התבצעו הסבות ושיפורים טכניים וטכנולוגיים כמו הסבת הכלים מרוכב לדוהר ולדורס, במקביל לביצוע תעסוקות ופעילות בט"ש. באירועי גאות ושפל ביצע הגדוד סבב תעסוקות מבצעיות ופעילות בט"ש ברחבי יהודה ושומרון.
בשנת 2014, בעקבות התפתחויות האסטרטגיות והשינויים הארגוניים בצה"ל, הוחלט לסגור את הגדוד.
גדוד מעוף 7134
גדוד "מעוף" הוקם בשנת 1992 כגדוד חמ"מ (חימוש מונחה מדויק) אוגדתי במילואים בעוצבת עידן. הלוחמים בגדוד יוצאי יחידת מיתר שבחיל התותחנים, המפעילה את טיל התמוז.
מערך החמ"מ (ובכללו גדוד מעוף) הוקם בתחילת שנות השמונים כחלק מלקחי מלחמת יום כיפור ובתוכם פגיעה באויב בטווחים גדולים עוד בדרכו לקו המגע ובכך הקטנת שחיקת כוחותינו ומניעת אבדות בקרבות שריון (בעיקר) בטווחים קרובים. טיל התמוז פותח על ידי רפאל ומשוגר מכלי רק"מ דמוי טנק המכונה "פרא" שדבר קיומם נשמר בסוד במשך שנים רבות ופורסם בשנת 2011.
עם סגירת האגד, הועבר הגדוד למסגרת חדשה.
גדוד איכון 5259
במלחמת לבנון הראשונה התגייס האגד תחת צו 8 ב-8 ביוני 1982, יומיים לאחר פרוץ הקרבות, והשתתף בקרב סולטאן יעקוב. ב-11 יוני נכנסה לתוקפה הפסקת האש והגדוד נדרש לשהות בגזרה עוד 5 שבועות עד להחלפתו.
בהמשך, שירת גדוד מספר פעמים בלבנון ועם פרוץ האינתיפאדה, בגזרת בית לחם, מחנות הפליטים דהיישה הסמוך לחברון ובשכם וכן במחנות הפליטים במרכז רצועת עזה.
בשנת 1988 עקב השינויים הארגוניים בצה"ל, פורק גדוד האיכון. לוחמיו ומפקדיו היוו את הגרעין להקמת גדוד היחמ"מ האוגדתי, אשר מספק את שירותיו ליחידות האוגדה עד היום.
מפקדה
מפקדת החטיבה - הכולל את הפלחי"ק, פל' הסיור, והמפקדה העיקרית.
20 ביוני
20 ביוני הוא היום ה-171 בשנה (172 בשנה מעוברת), בשבוע ה-25 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 194 ימים.
צבי שטאובר
צבי שטאובר (נולד בשנת 1947) הוא תת-אלוף במילואים, מרצה באוניברסיטת תל אביב ויו"ר המרכז למורשת המודיעין. בעבר היה קצין מודיעין בכיר, ראש האגף לתכנון אסטרטגי באגף התכנון בצה"ל, שגריר ישראל בבריטניה, סגן נשיא אוניברסיטת בן-גוריון וראש המכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS) באוניברסיטת תל אביב. כיום הוא מכהן כיו"ר המרכז למורשת המודיעין (מל"מ, IICC) בגלילות.
שנותיו הראשונות
צבי מאיר שטאובר נולד ברומניה למשפחה חרדית. ועלה ארצה עם משפחתו בגיל ארבע. המשפחה השתקעה במושב בית גמליאל. בילדותו למד בבית ספר דתי ברחובות ואת לימודי התיכון ב"ריאלי" בחיפה. עם תום לימודי התיכון התגייס לעתודה האקדמית של צה"ל.
שירות צבאי
במהלך שירותו הצבאי כיהן במספר תפקידים באגף המודיעין. בשנים 1985-1987 שימש ראש מחלקת הבקרה. הוא שימש נספח המודיעין של צה"ל בארצות הברית בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה. במהלך שירותו כראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון, ניסח עבור הרמטכ"ל רב-אלוף אמנון ליפקין-שחק מסמך עמדות לקראת פגישה עם מקבילו הסורי. מסמך זה נחשף לתקשורת על ידי בנימין נתניהו כיושב ראש האופוזיציה וקיבל את השם מסמך שטאובר. מספר חודשים לאחר חשיפת המסמך, פרש שטאובר מצה"ל. שטאובר סיים שירות של 25 שנים בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
שירות דיפלומטי
שטאובר החל את דרכו הדיפלומטית ביולי 1999 כיועץ המדיני של ראש הממשלה דאז, אהוד ברק. בשנים 2001–2004 שירת שטאובר כשגריר ישראל בבריטניה. בשנת 2005 מונה על ידי שר הביטחון שאול מופז לאחד הצוותים שתווכו מול האמריקאים את עסקת מטוסי הפלקון עם סין. ארצות הברית טענה שישראל מכרה מוצרים אמריקאים. במשך שנה וחצי באותה תקופה היחסים הביטחוניים בין ארצות הברית וישראל היו קפואים לחלוטין.
רקע אקדמי
שטאובר למד ניהול באוניברסיטת הרווארד ועשה את הדוקטורט שלו ביחסים בינלאומיים וכלכלה של מדינות מתפתחות באוניברסיטת טאפטס בבית הספר למשפטים ודיפלומטיה על שם פלטשר. עם פרישתו מצה"ל התמנה להיות סגן נשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עד יוני 2008 כיהן כראש המכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב.
עדן סבן
עדן סבן (נולדה ב-30 בנובמבר 1995) היא שחקנית, פרזנטורית ודוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה
סבן נולדה במושב שדה עוזיהו, לאם יוצאת אתיופיה ולאב יוצא לוב. היא גדלה והתחנכה באשדוד לאחר שהוריה התגרשו כשהייתה בת שנה.
בשנת 2010 כשהייתה בת 14 זכתה בתחרות מלכת היופי של אשדוד והסביבה ומאז החלה לדגמן. ב-2014 השתתפה בקליפ של אליעד נחום "סימן".
בשנת 2017 השתתפה בתוכנית המציאות "האח הגדול". לאחר מכן השתתפה כשחקנית במחזמר לילדים "אקונה מטטה" שעלה לבמות ברחבי הארץ בחנוכה 2017. עוד בשנה זו הובילה קמפיין הסברה של משרד החוץ.
במקביל לקריירת המשחק, סבן היא פרזנטורית של מספר גופים מסחריים וכן מדגמנת ומשתתפת בפרסומות. הייתה הפרזנטורית הראשונה של חברת "פומה" בישראל, וכן השתתפה בקמפיינים של מותגי האופנה "H&M", "גולף" ו"קסטרו", מותג ההלבשה התחתונה "פיקס" ו"קוקה קולה".
עוד השתתפה בין היתר בפרסומות של רשת ACE, וכן בפרסומות למשקאות "בלו" ול"סודהסטרים".
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד נטלי בסרט הקולנוע "פול גז".
ב-2020 שיחקה בתפקידים שונים בסדרות הטלוויזיה "ג'ודה", "תאג"ד" ובסדרה הקומית זהו זה! וכן גילמה תפקידים ראשיים בסדרות הטלוויזיה לנוער "ספיידרז" ו"שמשון גיבור".
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד קומי בסדרת הטלוויזיה, "מותק בול באמצע".
בשנת 2022 שיחקה בסרטם של ערוץ הכיבוד "עולה לראש" בתפקיד משפיענית הרשת עדן-לי.
בשנת 2023 תככב במופע הילדים SING פסטיגל.
חיים אישיים
בשנת 2018 הכירה את אדם טל ונישאה לו לאחר כשנה של זוגיות. הזוג התגרש בשנת 2021.
מתגוררת בתל אביב.
הים הדרומי (הירח)
הים הדרומי או הים האוסטרלי (בלטינית: Mare Australe - "מארה אוסטרלה") הוא ים ירחי הממוקם בדרום מזרח הצד הקרוב של הירח. קוטרו של הים הדרומי 693 ק"מ, וחלקו המזרחי נמצא בצד הרחוק של הירח. את החלק המזרחי של הים הדרומי ניתן לראות מכדור הארץ בזמן ליברציה.
בדומה ליתר ימות הירח, אין מדובר בימה אלא בעמק המכוסה בזלת.
הים הדרומי ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות 38.9° דרום, 93.0° מזרח.
גאולוגיה
האגן בו מוקם הים הדרומי נוצר בעידן הפרה-נקטריאני. הבזלת כיסתה את העמק ויצרה את הים במהלך העידן ההאימבריאני העליון.
על פני הים הדרומי מספר מכתשים ובהם מכתש ג'נר ומכתש לם.
דוד עופר
דוד עופר (1919 - 4 בפברואר 1994) היה ניצב במשטרת ישראל, שימש מפקד מחוז הדרום ומחוז תל אביב. בכור האחים במשפחת עופר.
ביוגרפיה
עופר נולד בגאלאץ שברומניה, ליוסף וצילה הרשקוביץ. בשנת 1924, בהיותו בן חמש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בחיפה. הוא סיים לימודי תיכון בחיפה ובשנת 1940 התגייס לשורות הצבא הבריטי. בשנת 1944 עבר לשרת בבריגדה היהודית עם הקמתה וממנה השתחרר בשנת 1946 בדרגת רב-סרן. במלחמת העצמאות פיקד על גדוד 34 בחטיבת אלכסנדרוני ולאחר המלחמה שרת בחיל הים עד שחרורו בשנת 1952 בדרגת סגן-אלוף. אותה שנה הצטרף בדרגת סגן ניצב למשטרת ישראל והיה ממלא מקומו של שאול רוזוליו בפיקוד על בית הספר לשוטרים.
עופר שימש מפקד בית הספר לשוטרים בשפרעם בשנים 1952-1956, היה סגן מפקד מחוז הצפון וב-1958 עמד בראש כוחות הבלימה במרד האסירים בכלא שאטה. לאחר דיכוי המרד הוצע להעביר את עופר לשירות בתי הספר כקצין ביטחון, כדי לשקם את השירות. עופר הוצא לקורס קציני משטרה בכירים, ובסיום הקורס מונה לסגן נציב בתי הסוהר. בתחילת 1960 עבר לשרת כראש ענף תנועה במחוז תל אביב, אך כעבור שבעה חודשים בתפקיד התמנה לפקד על מקום המעצר של אדולף אייכמן ועמד בראש צוות השמירה. באוגוסט 1961 מונה לסגן מפקד מחוז הדרום, תחת שאול רוזוליו מפקד המחוז. המחוז השתרע באותן שנים מחדרה ועד אילת, למעט מחוז תל אביב, ועופר עמד בראש מבצעי אבטחה מורכבים בירושלים, בהם מסעי הלוויה של יצחק בן-צבי, זאב ז'בוטינסקי ומשה שרת. בשנת 1969 הוא עמד בראש צוות החקירה של הצתת מסגד אל-אקצא.
בפברואר 1970 מונה למפקד מחוז הדרום. בשנת 1972, עם מינויו של רוזוליו למפכ"ל, מונה עופר למפקד מחוז תל אביב, במסגרת מאמץ מרוכז להאבק בפשיעה במחוז שכלל עיבוי כוחות שכלל את יגאל מרקוס ועמוס אריכא, וכן גדוד מאנשי משמר הגבול בראשות ניצב-משנה משה טיומקין. בעקבות הפעילות המשטרתית במחוז נבלמו הבריונות והזנות, והפשיעה במחוז ירדה בעשרות אחוזים. באוגוסט 1975 הוטחה בעופר ביקורת על שימוש בכח מופרז בפיזור הפגנות נגד קיסינג'ר. נתן דונביץ כתב עליו שבעקבות נפילת בנו במלחמת יום הכיפורים הוא אינו כשיר לעמידה בתנאי לחץ. בתחילת דצמבר 1975 נכתב במעריב ששר המשטרה נזף בעופר בגלל שבעט בכתב של מעריב בעת פיזור ההפגנה. מרדכי גילת טען שבעקבות אירועים אלו התדרדרו היחסים בין עופר ובין שר המשטרה, שלמה הלל, ועל כן עופר שהיה נחשב למועמד מוביל להיות המפכ"ל הבא, לא קיבל את התפקיד. בספטמבר 1976, לאחר שהוברר סופית שלא ימונה למפכ"ל הוא פרש מהמשטרה.
משפחתו
דוד עופר היה נשוי לחוה, ואב לשניים. בנו הבכור, היה טייס קרב. הוא נהרג במלחמת יום הכיפורים, ב-11 באוקטובר 1973, כשמטוסו (A-4 סקייהוק) הופל מעל רמת הגולן. הבן הצעיר, שריה, פיקד על סיירת שקד והיה ממקימי יחידת שלדג. הוא השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה. ב-11 באוקטובר 2013, 40 שנה בדיוק לאחר שנהרג אחיו, נרצח שריה בידי מחבלים שחדרו לביתו ב"ברוש הבקעה" שבצפון בקעת הירדן (כ-3 ק"מ מדרום לשדמות מחולה). שני אחיו של דוד עופר, אנשי העסקים סמי ויולי עופר, נפטרו ב-2011.
תולוס אל רומרל
מיקום
הרוגם של תולוס אל רומרל שוכן כ-2.5 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר אנטקרה שבמחוז מאלגה. תל הקבורה מוקף בטבעת של עצי ברוש.
תיארוך
במאה ה-20 עדיין האמינו כי שלושת קברי האבן הגדולים באזור סביב אנטקרה, דולמן מנגה, דולמן ויירה ותולוס אל רומרל, שייכים לאותה תקופה תרבותית. בינתיים, המחקר דוגל בתאריך שונה מאוד בין השניים הראשונים (בסביבות 3,500 עד 3,000 לפני הספירה) והמבנה של אל רומרל, שבנייתו מתוארכת בסביבות 2,500 לפני הספירה. ובמובן רחב יותר התולוס קשור לתרבות של, אם כי מרכזי תרבות זו נמצאים יותר מ-200 קילומטר ממזרח. הסיבה העיקרית להבחנה בין השניים הראשונים לתולוס אל רומרל היא, בנוסף לשימוש השונה באבן, צורת תאי הקבורה, שבתולוס של אל רומלר הם עגולים, בעוד שבשני הדולמנים האחרים הם מלבניים.
היסטוריה מודרנית
הרוגם של תולוס אל רומרל התגלה באוגוסט 1904 על ידי האחים חוסה ויירה פואנטס (Jose Viera Fuentes) ואנטוניו ויירה פואנטס (Antonio Viera Fuentes), שעבדו כגננים עבור עיריית אנטקרה, שקראו לו בתחילה "קבר התלולית הלבנה" (Sepulcro del Cerrillo Blanco). מאוחר יותר תיקן האדריכל ריקרדו ולסקס בוסקו (Ricardo Velázquez Bosco) את השם לאל רומרל בהתייחס לשמו של בית החרושת הישן לסוכר הסמוך, שהיה בבעלות פרנסיסקו רומרו רובלדו (Francisco Romero Robledo), פוליטיקאי מאנטקרה.
השיקום המתועד הראשון של האתר התבצע בשנת 1941 על ידי האדריכל פרנסיסקו פריטו-מורנו אי פרדו (Francisco Prieto-Moreno y Pardo) - האדריכל השמרן של האלהמברה ואדריכל אזור האמנויות היפות של משרד החינוך. השיקום כלל מניקוי המסדרון, החלפת שלושה לוחות גג בלוחות דומים אחרים, תיקון חורים במסדרון ותא הקבורה בלוחות אבן דומים, התקנת תאורה חשמלית כדי להקל על הביקור והתחזוקה, שיקום מזבח המנחות והצבת כתובת הנצחה בכניסה.
השיקום האחרון בוצע על ידי האדריכל סירו דה לה טורה פרגוסו (Ciro de la Torre Fragoso) בשנת 2002. באותה הזדמנות, לצורכי שימור, חוברו ארבעה לוחות גג באמצעות מוטות נירוסטה והוסרו שתי כתובות גרפיטי. נוצר ריצוף חדש של הקבר עם שכבת חמרה מהודקת והותקנה מערכת תאורה פנימית חדשה.
תיאור
תולוס אל רומרל הוא בפועל רוגם, גדול המכוסה בעפר ואבנים קטנות תוך יצירת תל קטן, ששימש אתר קבורה. קוטרו של התל (טומולוס) של תולוס אל רומרל הוא כ-68 מטרים. מתחם הקבר התת-קרקעי מורכב ממסדרון ארוך, שקירותיו עשויים משברי אבנים קטנות, ותקרתו לוחות מגליתיים, ובקצהו מופרדים, באמצעות שער מגליתי הבנוי מארבע אבנים עומדות (אורתוסטטים), שני חדרים עגולים דמויי תולוס. אורכו הכולל של הקבר הוא 34 מטר, אך במקור היה ארוך יותר.
פתח הכניסה מכוון לדרום-דרום-מערב (אזימוט 199°), לכיוון קמורו דה לאס סייטה מסאס (Camorro de las Siete Mesas), הנקודה הגבוהה ביותר ברכס אל טורקל. תולוס אל רומרל הוא אחד המבנים הנאוליתיים הבודדים בחצי האי האיברי המכוונים למחצית השמיים המערבית. 11 מאבני הגג של התקרה השטוחה של הכניסה נותרו. אורכו הנוכחי של המסדרון הוא 26.30 מטרים, רוחבו הממוצע 1.50 מטרים והגובה הממוצע 1.95 מטרים.
החדר הגדול יותר הצמוד הוא עגול וקוטרו 5.20 מטר וגובהו 3.75 מטר. הוא בנוי באותו אופן כמו המסדרון, אולם כאן ניתן לראות מבנה הבולט פנימה בצורה של כיפת זיזים, היוצרת כיפה כוזבת (כלומר שבניגוד ל"כיפה אמיתית" קירותיה בנויים משכבות אנכיות בלבד) ומכוסה בחלקה העליון על ידי לוח מגליתי. רצפות המסדרון והתא הראשי עשויות אדמה מהודקת. פתח בקיר החדר הגדול שמול הכניסה, הסוטה 10 מעלות צפונה מציר האורך של הקבר, מוביל לחדר המשני (סגור לביקורי הקהל) בקוטר של 2.34 מטרים בלבד ובגובה של 2.40 מטרים, קטן משמעותית וגבוה ב-70 סנטימטרים מרצפת החדר הראשי. בחדר משני זה יש לוח מאבן גיר בגודל 20 סנטימטרים שמטרתו אינה ידועה. אף על פי שהוא מכונה "אבן מזבח", אין שום עדות לכך ששימש לקורבן אנושי. בנוסף, רצפת החדר הקטן מכוסה בלוחות אבן.
בתוך אל רומרל נמצאו שרידי עצמות וחפצים ששימשו כנראה מנחה למתים, כך שאין ספק ששימש כקבר.
טענה מקדמית
טענה מקדמית היא טענת הגנה העולה בדיון משפטי ומבקשת לבטל את הדיון ללא התייחסות לגופן של הטענות והראיות שהובאו לדיון, עקב פגם מהותי בעצם הגשת העניין לבית המשפט. הצגתה של טענה מקדמית היא בדרך כלל בתחילתו של המשפט, אך ניתן להעלותה גם בהמשכו.
במשפט פלילי
לחוק סדר הדין הפלילי מונה עשרה סוגים של טענות מקדמיות:
במשפט אזרחי
במשפט אזרחי על הנתבע להעלות את טענותיו המקדמיות בכתב ההגנה (העלאת טענות אלו בשלב מאוחר יותר מצריכה קבלת רשות מבית המשפט). טענות אלה כוללות:
קהילת יהודי בנגאזי
הקהילה היהודית בבנגאזי (בערבית: بنغازي, תעתיק מדויק: בנע'אזי) היא אחת מהקהילות היהודיות העתיקות בעולם והעתיקה ביותר מבין קהילות צפון אפריקה. היא ישבה בעיר עוד במאה הרביעית לפני הספירה והמשיכה להתקיים שם עד לסוף שנות השישים של המאה העשרים.
מיקומה של בנגאזי כצומת מסחר ימי ויבשתי, העניק לקהילה היהודית לאורך הדורות השפעה בתחומי הכלכלה והשלטון בקשרים עם המעצמות השונות. הקהילה היהודית ביססה את מעמדה הרוחני בעיקר לאחר גירוש ספרד, כאשר היגרו אליה חכמים כדוגמת: ר' אברהם חביב, ר' שמעון לביא, ר' יששכר חכמון ובנו משה חכמון.
ראשיתה של הקהילה היהודית
התיישבות יהודית החלה בבנגאזי כבר בתקופה ההלניסטית, בעיר קירני – שם החלה להתגבש הקהילה היהודית העתיקה ביותר בלוב. שמה של בנגאזי בתקופת מצרים התלמיית היה "ברניקי". היהודים קיימו בה קהילה אוטונומית ותרבותם ככלל הייתה הלניסטית. ממקורות אפיגרפיים ידוע כי ליהודים היה אמפיתיאטרון משלהם, שככל הנראה שימש לצורכי הקהילה.
בשנים 115–117 השתתפו יהודי ברניקי במרד התפוצות נגד הרומאים ובתקופת האימפריה הביזנטית סבלו מרדיפות. בשנת 660 נכבש חבל קירנאיקה בידי המוסלמים והקהילה התפזרה. במאה ה-14 החלה העיר להיקרא בשם הערבי בנגאזי.
בשנת 1640, אחרי הכיבוש הטורקי, התיישבו בבנגאזי יהודים נוספים מטריפולי, והקהילה גדלה והתגבשה. ב-1745 הידלדלה הקהילה במגפה קשה וב-1750 חזרו כמה משפחות וארגנו מחדש את הקהילה. הקהילה התחדשה בתחילת המאה ה-18 כאשר החלה הגירת יהודים מאיטליה וממלטה.
התגבשות הקהילה היהודית ושגשוגה
היהודים לא חויבו לגור בשכונה נפרדת, ומבחינה כלכלית שפר מצבם ועשירי הקהילה תפסו עמדות חשובות בממשל הטורקי. בנגאזי נעשתה למרכז מסחרי בינלאומי חשוב בזכות פעילותם של היהודים. יהודים כיהנו במועצת העירייה, והיו בעלי תפקידים קונסולריים של צרפת, איטליה ואנגליה.
כבר ב-1906 נאלצו יהודים להתגייס לצבא העותמאני או לשלם כופר גיוס, אלה שסירבו לשלם מקצתם נעצרו. ב-1909 פרצה שרפה ובעקבותיה תקפו חיילים טורקים את האוכלוסייה היהודית ובזזו רכוש של יהודים. משפחות יהודיות רבות עזבו את בנגאזי וחזרו לטריפולי.
התפתחותה של בנגאזי בנפרד ובשונה מטריפולי נבעה לא רק מן המרחק הפיזי ממנה אלא גם משוני תרבותי ומן השוני במעמדה המנהלי. לבנגאזי שמור מקום  של כבוד בהיותה נושאת המסורת וממשיכתה של קירני – הקהילה היהודית העתיקה ביותר בלוב. תחת שלטון היוונים והרומים הייתה בנגאזי העתיקה, ברניקי דאז, מרכז פוליטי שעלה בחשיבותו על ערי טריפוליטניה  –  אז פרובינציה של ממלכת קרתגו. אף במאה הראשונה לספירה נהנו היהודים שחיו בה מאוטונומיה רחבה, ונכבדים מבני הקהילה אף איישו תפקידים שונים במערכת השלטון של העיר. וכך העותמאנים, בדומה לשליטים הרומים והביזנטיים בימי קדם, העדיפו את בנגאזי מבחינה כלכלית ואסטרטגית על טריפולי.
באימפריה העותמאנית השתייכה בנגאזי לחבל המנהלי (ולאית) של קירנאיקה, שהודות לקרבתו למצרים נחשב בעיני איסטנבול לחיוני יותר מטריפוליטניה מבחינה אסטרטגית וכלכלית גם יחד. בנגאזי הייתה צומת מסחר ימי ויבשתי כאחד, ויהודיה, בדומה ליהודי טריפולי, שימשו נציגי אירופה במקום ותרמו להעמקת השפעתן של איטליה ומדינות אירופיות אחרות.
היהודים היו פעילים גם בפיתוח סחר השיירות הטרנס-סהארי עם אפריקה התיכונה. מסחרה של בנגאזי במאה ה-19 היה כפול בהיקפו מזה של טריפולי וכך גם המס ששילמו תושבי העיר ל"שער העליון". ואמנם מצבם הכלכלי האיתן של יהודי בנגאזי עורר עליהם את קנאת האוכלוסייה המקומית – לא רק המוסלמית אלא גם הנוצרית. ב-1862 התלהטו היצרים ובבנגאזי התחולל אירוע שלא היה לו תקדים בלוב ובתוניסיה – עלילת דם. יהודים שנעצרו בעקבותיה פנו לעזרת הקונסול הבריטי, ורק צו מלונדון הביא לשחרורם.
בימי הכיבוש האיטלקי התהפך הגלגל לטובת טריפולי. האיטלקים הפכוה לבירת לוב כולה, והעדיפוה בבירור על פני בנגאזי, שבסביבתה נמשכה ההתנגדות המזוינת לשלטון האיטלקי, התנגדות שבאה לקצה רק ב-1931. בשנה זו, מספר יהודי בנגאזי עלה על 2,000 נפש.
המרד הערבי בקירנאיקה וההזדהות של תושבי בנגאזי עם התרבות הערבית והמורשת האיסלאמית, זירזו הקמת תשתית לאומית מקומית עוד בטרם קמה תשתית כזאת בטריפוליטניה. אשיותיה היו במסדר המיסטיקנים (הצוּפים) סנוסיה, שעתיד היה לפעול למען הבנה טובה יותר עם היהודים. לעומת זאת, סבלו יהודי בנגאזי יותר מיהודי טריפולי מגזרות ומפעולות עונשין של האיטלקים, הן בשנות העשרים והן בימי מלחמת העולם השנייה.
למרות  שבבנגאזי הייתה שכבה יהודית מעורבת ומעורה בתרבות איטליה, והיא שסייעה לאיטלקים להשתלט על האזור, הקפידו יהודי העיר הזאת לאורך כל ימי השלטון האיטלקי לשמור על האוטונומיה שלהם. ועד הקהילה של בנגאזי שמר על מעמדו במשך כל תקופת הכיבוש האיטלקי, גם בעת שבטריפולי מינו הפשיסטים נציב לא יהודי לראש קהילה. יהודי בנגאזי עמדו בתוקף על זכותם להתכתב ישירות עם "איגוד הקהילות של איטליה" ועם כי"ח בצרפת, מבלי לקבל את מרות טריפולי.
קהילת בנגאזי היוותה תמריץ להתפתחותם ולצמיחתם של יישובים יהודיים נוספים בסביבתה – כמו דרנה, ומאוחר יותר, בתקופה האיטלקית, להקמת טוברוק ולחידוש היישוב היהודי באפולוניה (Cyrenaica)Apollonia ובברקה, היא Marj בתקופתנו, העתיקות. לכל הקהילות האלה שימשה בנגאזי מרכז כלכלי, מנהלי ורוחני; היא התערבה במינוי ועדי קהילה וגבתה את המיסים לאיגוד הקהילות באיטליה.
אישים בולטים בקהילה
בקהילת בנגאזי פעלו חכמים רבים במשך הדורות, ותרמו ליצירת המורשת העתיקה והמפוארת של יהדות לוב. בתקופה לא ידועה ר‘ אברהם חביב שמש כדיין בבית הדין בבנגאזי במשך כחמש שנים. בשנת התרמ"ו (1886) לאחר מותו של ר‘ חי מימון, התמנה ר‘ אברהם חביב כדיין בבית הדין בטריפולי ושרת בקודש יחד עם ראשי אב בית הדין, חיים הכהן, ולאחריו ר‘ כמוס אג‘רבי, ועם הדיינים רבי יוסף רחום, רבי יוסף ג‘יעאן, ר‘ רחמים חביב, ר‘ שלום תשובה ור‘ חיים רבה.
רנאטו תשובה – נשיא הקהילה היהודית
רנאטו תשובה נולד ב-25 בדצמבר 1894. הוא גדל למשפחה יהודית ציונית והיה אדם מסורתי, דתי. כשהיה בן 25 יסד את האגודה הציונית "הרצל", האגודה פעלה למען לימודי השפה העברית והתנ"ך, קיימו כנסים, שמרו על יהודים בפני פגיעות ואספו צדקה לקהילה. בתקופת השלטון הפשיסטי נדרש ממנו למסור רשימות של יהודי הקהילה אשר יישלחו למחנות. רנאטו סירב לדרישת השלטון האיטלקי. הוא טען כי הכנת הרשימות הללו הוא עניין דמוגרפי מסובך ועלול לקחת זמן רב. לאחר המלחמה רנאטו חזר לכהן על יהודי בנגאזי שנשארו חיים. הוא החל בתהליכי שיקום והתחדשות של הקהילה ואף חידש את בית הספר העברי בבנגאזי, שהמשיך ללמד את השפה העברית ואת לימודי התורה. לאחר שנים רבות קיבל אות הערכה ממלך לוב והוצע לו תפקיד שר האוצר, בקשה שנדחתה על ידי תשובה.
ר' שמעון לביא – ממנהיגיה הרוחניים של קהילת בנגאזי
באחת התקופות הנוראות ביותר ליהדות לוב, הגיע ללוב החכם, הדיין והמקובל ר' שמעון לביא. בתקופה זו נכבשה לוב על ידי הספרדים הנוצרים ולאחר מכן על ידי העותמאנים. היהודים נרדפו עד חורמה ודוכאו עד עפר על ידי הנוצרים, ואף על ידי העותמאנים, ונמכרו לעבדים ושפחות.
שאול בדוסה – הצלם מבנגאזי
שאול בדוסה נולד ליד העיר בנגאזי בשנת 1923 להורים מרים ויצחק בדוסה. עוד כנער החל לעבוד בסטודיו לצילום בבנגאזי. גם אהבתו הרבה של שאול בדוסה לסרטי קולנוע ולהקרנת סרטים החלה בעיר בנגאזי, שם עבד כמסריט. הוא היה בין האנשים היחידים שצילמו בתוך מחנה הריכוז ג'אדו בתקופה שבה שהתה שם המשפחה. שאול ידע לכתוב באיטלקית וניחן בכישרון גרפי ושרטוטי רב. הוא כתב את השלטים במחנה, וגם היה זה שכתב את האותיות באנגלית על גבי הביתנים במחנה ג'אדו. לימים, כאשר הקימו במוזאון יהדות לוב את הדגם של מחנה ג'אדו, ביקש שאול לכתוב את האותיות על גבי הביתנים, וכך כשדמעות בעיניו שוב שרטט וכתב על גבי הביתנים של הדגם את האותיות בלועזית. מכיוון שהיה מאוד מקצועי בכל מה שעשה, התחבב מאוד על איטלקים. זה הקנה לו את הזכות להסתובב במחנה עם המצלמה שלו, מה שהיה בניגוד לחוקים הנוקשים של האיטלקים והגרמנים שהקפידו על תיעוד המחנה רק באמצעות צלמים שלהם. לא הרבה הונצח מאז, מאחר שתמונות רבות ופילמים נרטבו ונהרסו בימים סוערים של גשמים באוהל שבמעברה באור-יהודה לשם הגיעה משפחתו בשנת 1949 מבנגאזי. בזכות השפות הרבות סייע בקליטת העלייה ממזרח אירופה. שאול בדוסה היה אדם מיוחד, איש אשכולות, מוכשר מאוד בתחומו.
גורל יהודי הקהילה בשואה
שואת יהודי לוב החלה בשנת 1938 עם פרסום חוקי הגזע ונסתיימה בדצמבר 1942, כשבריטניה כבשה את לוב מידי איטליה הפשיסטית.
בלוב התקיימו שתי קהילות יהודיות גדולות, האחת במחוז טריפוליטניה המערבי הגובל בתוניסיה, ובעיקר בבירתו טריפולי. והשנייה במחוז קירינאיקה המזרחי הגובל במצרים ובעיקר בבירתו בנגאזי.
במהלך השואה נספו יהודים רבים, החמרה במעמד היהודים עת הגעת חוקי הגזע ופרוץ המלחמה מדיניותה האגרסיבית של איטליה הביאו אותה למצב מבודד באירופה, ותחושת המלחמה המתקרבת הביאה אותה לכרות ברית עם גרמניה הנאצית בשנת 1936.
הציר "רומי-ברלין" חייב את המדינות לפעול על-פי עקרונות משותפים, וכך חוקי הגזע הגרמניים חלו גם על איטליה ומושבותיה. ב"מנשר הגזע" שפורסם ביולי 1938 באיטליה הופיעו חוקים גזעניים ואנטישמיים שייצגו את עמדת המפלגה הפשיסטית. עיקרי החוקים היו:
על יהודים בעלי נתינות זרה לעזוב את שטח הממלכה. תלמידים יהודיים יורחקו ממוסדות השכלה תיכונית ומעלה. כל יהודי המחזיק במשרה ממשלתית יפוטר. הורדת של דרגותיהם של החיילים היהודים בצבא איטליה ואיסור על יהודים להשתתף במכרזי הממשלה.
מושל לוב, איטלו באלבו, ניסה להשפיע על מוסוליני לדחות או להקל את הגזרות בתואנה כי הם ימוטטו את כלכלת לוב. בניטו מוסוליני אישר לבלבו לקיים את חוקי הגזע כראות עיניו בלוב. למרות ההגנה היחסית שהייתה בתקופתו ליהודים, פוטרו עובדי ממשלה יהודים, ילדים הוצאו מבתי ספר ממלכתיים, מעבר בין ערים חויב ברישיון ועוד.
מהמחצית השנייה של 1940, בשל מות באלבו ובשל הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה לצד גרמניה, הורע מצבם של היהודים. העיר טריפולי כולה שררה באנדרלמוסיה בשל פגיעות המלחמה. רובע היהודי בטריפולי נפגע קשות מהפצצות צרפת ובריטניה, יהודים רבים נהרגו ונזקים כבדים נגרמו לרכוש. חלקם, כמו גם אוכלוסייה מוסלמית, ברחו לפנים הארץ. הקהילה היהודית בטריפולי שכרה בתי מגורים לנזקקים, הקימה מקלט תת-קרקעי ואף דאגה לחינוך חלופי לילדים שסולקו מבתי הספר.
ככל שחלף הזמן הלכו והוחמרו חוקי הגזע; יהודי מחוז קירינאיקה נשלחו למחנה ריכוז במחוז טריפוליטניה, מירב כוח העבודה של הקהילה בטריפולי נשלח למחנות עבודה בכפייה, יהודים בעלי נתינות של מדינות אויב הוגלו, וכל יתר הקהילה סבלה מחוקים גזעניים אשר פגעו קשה במעמדם הכלכלי והחברתי.
באמצע שנת 1942 החל מושל לוב להוציא צווים המחמירים את החקיקה הגזענית. ליהודים נאסר לבצע עסקאות נדל"ן מחוץ לקהילה, נאסר סחר חוץ, נאסר לפרסם חומר שאינו בתחום הדתי ועוד.
יהודי מחוז קירינאיקה בזמן חילופי השלטון
שימוש מואץ בחוקי הגזע הביא את היהודים לאבד את אמונם בשלטון האיטלקי ולתמוך בכיבוש הבריטי. כאשר בריטניה כבשה לראשונה את מחוז קירינאיקה ב-9 בדצמבר 1940, שוחררו היהודים מעול חוקי הגזע. היהודים לא הסתירו את אהדתם לצבא המשחרר, במיוחד בשל המפגש עם חיילים יהודים מארץ ישראל, מהיחידה הארצישראלית הבריטית. החיילים הרבו להיפגש עם הקהילה בבנגאזי, חידשו את הפעילות הציונית וסייעו בפעילות החינוכית.
ב-3 באפריל 1941 כוחות איטלקים-גרמנים הדפו את הצבא הבריטי מבנגאזי, ואיתם נסוגו גם 250 יהודים. האזרחים האיטלקים ששהו בעיר בזמן השליטה הבריטית שמרו טינה ליהודים וביצעו בהם פרעות שבמהלכן נרצחו שני יהודים ורכוש רב נבזז ונהרס. כאשר חזר הסדר, השלטון האיטלקי עצר יהודים רבים בחשד לסיוע לאויב והאווירה האנטישמית הייתה בשיאה. בנובמבר אותה שנה בריטניה כבשה שוב את קירינאיקה והחיילים הארצישראליים ניסו לסייע לקהילה. אך בפברואר 1942 שב הצבא האיטלקי-גרמני לקירינאיקה. רק מספר פליטים יהודים קטן הצליח להימלט עם נסיגת הצבא הבריטי. איטליה החליטה להגלות את כל היהודים למחוז טריפוליטניה והטילה עונשים כבדים על אחדים מהם לרבות הטלת עונש מוות על שלושה יהודים. בעת הכיבוש האחרון של קירינאיקה בנובמבר 1942, נותר 360 יהודים מפוחדים אשר נזהרו מלבוא במגע עם הצבא הבריטי מחשש להיפוך שלטוני נוסף. לחיילים הארצישראליים היה חלק נכבד בשיקום שרידי הקהילה.
הפגיעה ביהודי קירינאיקה הייתה החמורה ביותר מכל קהילה אחרת בלוב. למעלה מ-500 יהודים נהרגו מתוך קהילה שמנתה 4,000 נפשות. חייהם של אלו ששרדו נותרו בסכנה. קרוב ל-2,600 יהודים נשלחו למחנה הריכוז ג'אדו ועוד כמה משפחות למחנה גריאן ולמחנה יפרן, כ-200 בעלי נתינות אנגלית הועברו לאיטליה וכ-250 בעלי נתינות צרפתית הועברו לתוניסיה.
מחנה הריכוז ג'אדו
למחנה הריכוז ג'אדו הממוקם כ-235 ק"מ דרומית לטריפולי, נשלחו כאמור רובה המוחלט של קהילות קירינאיקה לרבות קהילת בנגאזי. הקהילה העירונית המשגשגת נדחקה לביתנים באותו מחנה צבאי ישן שהומר למחנה ריכוז. הביתנים היו ללא מחיצות, ולכל אחד מהם נדחסו כ-350 נפש בצפיפות נוראית. תנאי התברואה היו מחפירים ויהודים אף סבלו מתת-תזונה. המחנה, שנוהל על ידי קצינים איטלקים סיפק 100–150 גרם לחם ליום לצד אספקה שבועית קטנה של מזון בסיסי. היהודים היו אחראים לחלוקת המזון הדל, שלא הספיק. לאחר דחיות רבות של בקשותיהם של נציגי היהודים להגדלת קצבאות המזון, נעתרו לבסוף מפקדי המחנה והרשו לסוחרים ערבים למכור סוגי מזון בסיסיים יומיים בשבוע. המוצרים נמכרו ביוקר ורק מעטים יכלו לרכושם. לאחר בקשות רבות אחרות אושר גם סיוע מהקהילה בטריפולי.
Good Vibrations
הסינגל עם השיר הופץ לראשונה ב-10 באוקטובר 1966 (בבי סייד של הסינגל קטע כלי בשם Let's Go Away For Awhile). שיר זה היה הלהיט השלישי של הלהקה אשר הגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי, בילבורד הוט 100, בדצמבר 1966. היה זה גם השיר הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי. השיר הוקלט בתקופה שבה הקליטה הלהקה את אלבומה Pet Sounds, אך לא הופץ כקדימון לאלבום כלשהו. 11 חודשים לאחר שהופץ לראשונה, הוא נכלל באלבום הלהקה Smiley Smile.
קהילת יהודי בנגאזי
מחנה הריכוז ג'אדו
בינואר 1943, ימים ספורים לפני כיבוש המחנה בידי בעלות הברית, נקראו כל עצירי המחנה לרחבה הכללית אל מול מכונות הירייה. תחושתם של אנשי המחנה הייתה שבכל רגע תתקבל שיחת הטלפון שתפקוד על הירי. כשהגיעה שיחה זו, הפקודה לא נשמעה. לאחר מספר ימים נסוגו שומרי המחנה, וכ-200 עצירים ברחו על נפשותיהם.
בבוא הבריטים למחנה הם מצאו את רוב היהודים במצב רעוע ולא מאורגן. בחודש מרץ אותה השנה ביקר במחנה הרב הצבאי הבריטי אורבך, שקיבל את הסכמת הממשל להעלות כ-60 יהודים לארץ ישראל. פליטי המחנה הועברו תחילה לטריפולי וגרמו לנטל גדול על הקהילה המקומית, ועד אוקטובר 1943, שבו מרבית הניצולים לבנגאזי. פני הקהילה לא חזרו לקדמותם, רק מעטים הצליחו להתייצב כלכלית. קרוב ל-600 נפש נספו, מתוך 2,600 היהודים ששהו במחנה הריכוז ג'אדו.
Good Vibrations
במנגינת השיר נכללו כלי נגינה יוצאי דופן לזרם הרוק הפסיכדלי שהשיר הוא חלק ממנו, כולל שימוש בולט בצ'לו ואלקטרו-טרמין (המחקה את צליל הטרמין). השיר דורג במקום השישי ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון משנת 2004 ונכלל ברשימת 500 השירים שעצבו את הרוק אנד רול.
יצירת השיר
וילסון סיפר בסרט ביוגרפי אודותיו ובהזדמנויות אחרות כי בעודו ילד סיפר לו אימו כי כלבים יכולים לקבל תחושה (רטט/ויברציה) מבני אדם, כך שכלב נובח על אנשים הפולטים "רטט רע" (היוצרים תחושה רעה). זה היה מקור ההשראה של וילסון לויברציות שהן נושא השיר. חברו ללהקה, מייק לאב, השלים זאת ל"ויברציות טובות". השיר עוסק בבני אדם המסוגלים ליצור תחושות טובות. תחילה פנה וילסון לשני כותבי שירים, כדי שיכתבו מילים למנגינה שכתב. טוני אשר, אשר כתב את מילות שירי האלבום Pet Sounds, כתב גרסה אחת לשיר שלא נעשה בה שימוש, וכותב נוסף, ואן דייק פרקס, סירב להצעה. בסופו של דבר היה זה מייק לאב, חבר הלהקה שכתב את מילות השיר והשלימן באוגוסט 1966.
קהילת יהודי בנגאזי
עבודות כפייה
בסוף יוני 1942 פרסם מושל לוב צו המשווה את מעמדם החוקי של הגברים בלוב לאלו שבאיטליה, ומשמעות הדבר הייתה גיוסם לשירות אזרחי של כל הגברים בני 18–45. באוגוסט 1942, כ-3,000 יהודים נשלחו למחנה העבודה "סידי עזאז" סמוך לכ'מוס, אך בשל העדר תשתית מתאימה לקליטתם, נותרו במקום בין 600 ל-1,000 יהודים והיתר הוחזרו לבתיהם, לעבודות בשירות המדינה בעיר ולמחנות עבודה בקירינאיקה. יהודים אלו היוו כוח עבודה משמעותי שחסר לקהילה והקשה עליה כלכלית. המחנה היה מבודד ומדברי, ושומריו המעטים היו איטלקיים. לא היו מבנים אלא רק אוהלים. המחנה היה פתוח, ועשירי המחנה אף רכשו מוצרי מזון בכ'מוס ולעיתים חלקו אותו עם האחרים. עם הזמן גם החלו משפחות מטריפולי לבקר את קרוביהם.
הכלואים במחנה החלו את יומם בשעה 6:00 במפקד שמי והסתיים בשעה 17:00. המזון שקיבלו הכלואים היה חצי ק"ג לחם או אורז או כוס מקרוני. התחשבות מיוחדת חסרת תקדים הייתה כאשר השומרים האיטלקים התירו ליהודים לנוח בשבת. תקרית אלימה בודדת התרחשה לאחר שאחד העצירים, כמוס זאנגו, התווכח עם שומר איטלקי וכתוצאה מזה נורה למוות. השומר הועבר למחנה אחר, ומאותו הרגע נמנעו היהודים מוויכוח כלשהו עם השומרים האיטלקים.
Good Vibrations
הקלטת השיר
השיר הולחן בעת שהלהקה הקליטה את אלבומה Pet Sounds והוקלט על ידי וילסון במקטעים, באולפנים שונים, תוך שהוא מחפש אחר צליל ייחודי שהתאים לרעיונו. וילסון הקדיש חודשים להקלטת שיר זה. הגרסה הראשונה של השיר הוקלטה כקטע כלי ב-17 בפברואר 1966. לאחר 26 חזרות בהקלטה, הושלם מיקס ראשון במונו. למחרת הקליט וילסון גרסה קולית גסה לשיר, הוא הפסיק את הקלטת השיר ב-25 בפברואר כדי להקדיש זמנו לאלבום Pet Sounds. ב-24 במאי חודשה העבודה על השיר ונמשכה עד 18 ביוני, אז הופסקה עד 24 באוגוסט. קטעי הנגינה השונים נערכו יחדיו במעין "קולאז' מוזיקלי", אשר שימש אחר כך השראה לשירי הביטלס Strawberry Fields Forever ו-A Day in the Life.
הפקת השיר נמשכה ב-17 הזדמנויות בארבעה אולפני הקלטות שונים. ההקלטות בתהליך יצירת השיר התפרסו על יותר מ-90 שעות הקלטה, בתקציב של עשרות אלפי דולר. לדברי וילסון, השימוש בכלי אלקטרו-טרמין לבדו עלה כ-15,000 דולר. וילסון היה הראשון שהשתמש באולפן ההקלטות ככלי ליצירת מוזיקה. הביץ' בויז, ועשרות נגנים מקצועיים, הקליטו שעות רבות של קטעים מוזיקליים, אשר לכאורה היו ללא קשר זה עם זה. לאחר מכן חוברו הקטעים יחדיו ליצירת שיר אחד באורך 3:39 דקות. לאחר הקלטת השיר, אימץ וילסון שיטת עבודה זו לשירים נוספים.
קהילת יהודי בנגאזי
חיילי הבריגדה היהודית וקהילת בנגאזי
עם הכיבוש הבריטי את האזור בשנת 1943, הגיעו גם חיילים מהבריגדה היהודית לעיר, וקשרים נרקמו בינם לבין בני הקהילה היהודית. חיילי הבריגדה אף הקימו בית ספר עברי בבנגאזי, והיו מעורבים בפעילותו.
לאחר השואה
כבר במרץ 1943 נפתח בית-הספר העברי בבנגזי בבניין תלמוד התורה הישן, ובו שבעים תלמידות ותלמידים בארבע כיתות. לשני המורים המקומיים הצטרפו חיילים ארצישראליים מתנדבים, ומספרם של אלה עלה ככל שגבר קצב הילדים השבים מג'אדו. תוכנית הלימודים כללה שעורי עברית, חשבון, אנגלית, גאוגרפיה, מולדת ושירה. בתוך זמן קצר שררה בין כותלי בית-הספר אווירה דומה לכל בית-ספר ארצישראלי. השפה העברית החלה להיות שגורה בפיות התלמידים ושירי מולדת נשמעו באון. העברית הייתה שפתן של ההצגות שהעלו התלמידים, וכן שפתם של דגלים ודיגלונים, לוחות וכתוביות שקישטו את הכיתות בערבי קבלת השבת ובמסיבות בחגים ובמועדי ישראל. בסיוע החיילים הארצישראליים שיקמה הקהילה את בנין בית-הספר הקהילתי והכשירה אותו לייעודו המקורי. בבית-הספר חודשו הלימודים, הן היהודיים המסורתיים והן העבריים המלאים, והוא נקרא מאז "בית-הספר העברי – תלמוד תורה בנגאזי".
Good Vibrations
הקלטת השיר
הביץ' בויז לא הפיצו מעולם גרסת סטריאו אמיתית של השיר, אולם קיימות הקלטות חובבים של השיר בגרסת סטריאו, המופצות באינטרנט.
קהילת יהודי בנגאזי
לאחר השואה
הפעילות החינוכית העברית-הציונית התעצמה עם בואו לבנגאזי של הגדוד השני, שבו שרתו גם מורים מקצועיים מהארץ. מורים, שהופנו להורות בבית-הספר העברי על פי המתכונת הארצישראלית. אולם הצלחה זו עוררה דאגה בשלטון הבריטי, ששם עינו בחינוך העברי-ציוני והחל להערים מכשולים. בקיץ 1943 פרסם השלטון הבריטי הוראה לסגור את בית-הספר לחופשת הקיץ, שלאחריה נדרשו הילדים להירשם לבית-ספר ערבי, בטענה הצבועה, שהעברית אינה שפה רשמית, ועל כן בית-ספר יהודי אינו זכאי למימון וסיוע ממשלתי. המפקדה הבריטית אסרה על המורים הארצישראליים להורות את התלמידים היהודים וצוותה עליהם לשוב אל יחידותיהם. נוצרה סכנה ממשית לחינוך העברי הציוני בקירנאיקה, אלא שהחיילים הארצישראליים שכנעו את מנהיגי הקהילה, שלא להיכנע להוראות הבריטים, ולא לרשום את בני הקהילה לבית-הספר הממלכתי הערבי. בינתיים, בחופשת הקיץ, בד בבד עם מתן שעורים בעברית למבוגרים ולעוד כ-40 נערות, ארגנו החיילים הארצישראליים סמינריון הכשרה למורים מקומיים, שבשלב הראשון נטלו בו חלק ארבע עלמות, ומאוחר יותר הצטרפו אליהן מתנדבים נוספים. פעילות זו של החיילים הארצישראליים התאפשרה בשל פתיחת מועדון החייל העברי בבניין "תלמוד תורה", על פי בקשת הרב הצבאי, ונוכחותם של החיילים הארצישראליים במקום חיפתה על פעילותם החינוכית של המורים העבריים.