cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היתר מכירה
תולדות ההיתר
התומכים בהיתר המכירה מוצאים שורשים להיתר כבר בדברי המבי"ט והמהרי"ט, והרב ישראל משקלוב בעל פאת השולחן. באמצע המאה ה-18 התיר הרב מרדכי רוביו, בעל "שמן המר", למכור כרם לנכרי לפני השמיטה: "ובשנה השביעית ימכרו כל אחד זכותו או חזקה שיש לו לגוי סתם 'אני מוכר לך כל זכות שיש לו בקרקע'. ואחר כך, בשיעבור השביעית יחזור ויקנה אותה". עם זאת, ההיתר שלו דיבר על מכירה גמורה, שבה הקרקע הייתה בחזקת הקונה הגוי במהלך שנת השמיטה, הקונה עיבד אותה והשתמש בפירותיה.
אזכורים לשמירת שמיטה בארץ ישראל בעת החדשה נמצאו בעיתון הלבנון כ"א באדר תרכ"ג (1863), ובו מכתב פנייה מתושבי ירושלים לחברת כל ישראל חברים בראשות משה מונטיפיורי ובו בקשת עזרה ברישיון להקמת אחוזה ביישוב מוצא (קלאניא) ליישוב. במכתב הם מפרטים את שמירת השמיטה בשנת תרכ"א. בשנת תרל"ה פנה קרל נטר לרבי אליהו גוטמכר בבקשת היתר לעבוד בשמיטה באדמות מקוה ישראל. הרב גוטמכר הורה לו לשמור את השמיטה כהלכתה. אם כי באופן כללי היהודים שעבדו בחקלאות (כמו במוצא), עבדו בשדות הערביים המקומיים.
בימי המושבות - היתר המכירה הראשון
במהלך ימי הביניים, מצוות השמיטה כמעט ולא עלתה על הפרק, מכיוון שהעם היהודי ברובו חי מחוץ לארץ ישראל ואת מצוות השמיטה ניתן לקיים אך ורק בארץ. גם במהלך העת החדשה היהודים המעטים שחיו בארץ ברובם לא עסקו בחקלאות. בשלהי המאה התשע־עשרה, לקראת שנת השמיטה ה'תרמ"ב (1882), היו בארץ שתי מושבות בלבד: גיא אוני (ראש פינה) ופתח תקווה. שתי המושבות נעזבו עוד בטרם החלה שנת השמיטה, בשל מחלות קשות שפקדו את מייסדיהן. במהלך השנים תרמ"ג–תרמ"ח (1883–1888) חודשה ההתיישבות בפתח תקווה ובראש פינה והוקמו מושבות נוספות: ראשון לציון, זכרון יעקב, נס ציונה, יסוד המעלה, גדרה ומזכרת בתיה.
כשהתקרבה שנת השמיטה תרמ"ט, עלתה השאלה כיצד לנהוג בשנת השמיטה, בהתחשב בכך שכל המושבות התבססו על עבודה חקלאית וכרעו תחת קשיים כלכליים. השבתת העבודה במשך שנה שלמה טומנת בחובה סכנה להמשך קיומן של המושבות שהיו בראשית צעדיהן. פקידי הברון רוטשילד וראשי חובבי ציון פנו עוד בראשית שנת תרמ"ח לפוסקים בבקשה להתיר את עבודת האדמה בשנת השמיטה תרמ"ט. המניע לבקשתם זו היה שהמושבות החדשות היו בראשית צעדיהן והשבתת העבודה במשך שנה שלמה עלולה, חלילה, לגרום לקטיעת התפתחותם בעודן באבן ולסתימת הגולל על רעיון חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל. לאחר ליבון הלכתי ועיון רב חתמו בחודש שבט תרמ"ח הרב שמואל מוהליבר מביאליסטוק, הרב ישראל יהושע טרוניק מקוטנא והרב שמואל זנוויל קלפפיש מורשה על היתר למכירת הקרקע לזמן מוגבל לנוכרים בכפוף למספר תנאים, וזאת כהוראת שעה, כדי להפקיע את פירות הארץ מקדושתם ולאפשר ביצוע עבודות מסוימות בשדה על ידי נוכרי ובחלקן גם על ידי ישראל. להיתר זה הצטרף גם "רבן של כל בני הגולה", רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה (שנחשב אז הפוסק המרכזי באירופה), בנימוק ש"אם לא נבקש עצה והיתר יכול להיות, כי תושם הארץ חס וחלילה, ויהיה חורבן לקולוניות חלילה וזה נוגע להצלת מאות נפשות". הרב יצחק אלחנן ספקטור התנה את הסכמתו במספר תנאים נוספים מעבר לתנאים שנקבעו בהיתר שלושת הרבנים.
בין המצדדים בהיתר היו גם הרב חיים אלעזר וקס מקאליש, הרב מרדכי אליאשברג מבויסק, הרב יוסף ענגיל מגדולי הונגריה ועוד.
בקרב רבני היישוב הישן בארץ ישראל עורר ההיתר פולמוס בין-עדתי. רבני העדה הספרדית הרב יעקב שאול אלישר והרב רפאל מאיר פאניז'יל תמכו בהיתר המכירה, בין השאר בהתבסס על היתרים דומים שהתירו רבני ירושלים הספרדים בדורות קודמים. לעומתם, רבני ירושלים האשכנזים, ובראשם הרב יהושע לייב דיסקין והרב שמואל סלנט, התנגדו להיתר וקבעו כי אין להתחמק משמירת השמיטה, ואדרבה יש לשמוח על ההזדמנות לשמור מצווה חשובה זו שבמשך מאות בשנים לא הייתה אפשרות לקיימה. גם הרב מרדכי גימפל יפה, רבה של רוז'ינוי, מראשי חובבי ציון, שעלה לארץ ערב שנת השמיטה תרמ"ט, התנגד נחרצות להיתר באמרו שלא ייתכן שבשמיטה הראשונה שבאפשרות עם ישראל לקיים מצווה זו, נפספס אותה. בפסק רבני ירושלים צידדו גם הרבנים: רבי יהודה אריה ליב אלתר בעל ה"שפת אמת", הנצי"ב מוולוז'ין, הרב יוסף דב סולובייצ'יק מבריסק 'בית הלוי', הרב דוד פרידמן מקרלין, הרב יוסף זכריה שטרן משאוויל ועוד.
רוב המושבות פעלו בהתאם להיתר המכירה ועבדו את האדמה. אולם חלק מחקלאי פתח תקווה (שהיו נאמנים לרבני ירושלים) וכל חקלאי מזכרת בתיה (שהיו נאמנים לרב מרדכי גימפל יפה ולרבני ירושלים) שמרו את מצוות השמיטה מבלי להסתמך על היתר המכירה. הדבר הביא לסכסוך חריף ביניהם לבין פקידי הברון רוטשילד, ולקרע עמוק בין הברון רוטשילד לרב שמואל מוהליבר. הוויכוח הגדול סביב נושא השמיטה שהיה בשנת תרמ"ט ידוע בשם "פולמוס השמיטה".
בשתי השמיטות הבאות, הפולמוס שכך ורבני ירושלים, הרב דיסקין והרב שמואל סלנט הביעו תמיכה בעל פה בהיתר מכירת העצים על מנת לקוץ על מנת להתיר עבודות שאסורות מדרבנן, פתרון שהוצע על ידי הרב נפתלי הרץ הלוי וסודר על ידו ובהמשך על ידי חתנו הרב יוסף צבי הלוי. היתר זה הוסכם על ידי הרב דיסקין רק כהוראת שעה, ואף הרב נפתלי הירץ הסתייג מהיתר זה באמרו שנראה כהערמה, והוא הוסיף תיקונים לנוסח ההיתר. בשמיטה שלאחריה, בשנת תר"ע, הופסק גם היתר זה על ידי מתנגדי ההיתר ובראשם הרידב"ז.
בימי הרב קוק והחזון אי"ש
כשעלה הראי"ה קוק לארץ, סמך גם הרב קוק ידיו על ההיתר, בגלל המצוקה הגדולה של היישוב החדש אשר פרנסתו הייתה תלויה בחקלאות. מולו התייצב הרידב"ז, רבה של צפת, אשר שלל את ההיתר. בעקבות כיבוש הארץ בידי בריטניה, הקים הרב קוק את הרבנות הראשית לישראל, ומאז ההיתר מיושם באמצעותה.
אך קיבוצי פועלי אגודת ישראל, בהתאם לפסיקותיו של החזון איש שאף הוא התנגד להיתר, מיישמים פתרון חלופי של אוצר בית דין תוך הסתמכות על פסיקותיו המקילות יותר של החזון איש לגבי הלכות שמיטה. נוהג זה נמשך מאז בכל שנות השמיטה עד היום, על ידי הרבנות הראשית לישראל.
לאחר הקמת המדינה
כיום רוב היישובים החקלאיים בארץ ישראל משתמשים בהיתר המכירה, אך רוב החרדים אינם סומכים על ההיתר ומעדיפים לקנות בשנת השמיטה תוצרת חקלאית מערבים או מחו"ל. חלק מהיישובים החקלאיים הדתיים אימצו את "אוצר בית דין" כפתרון.
הרב עובדיה יוסף גם כן הורה להיתר המכירה, ולדבריו הרב עזרא עטיה הסכים עמו.
פולמוס השמיטה בשנים תשס"א, תשס"ח
מאז ראשית הפולמוס ההיסטורי בסוגיה, ובעיקר מאז שנות ה-50, התפתחה בישראל חלוקה חברתית בין חרדים לציונים דתיים: רוב החרדים האשכנזים הקפידו שלא להסתמך על היתר המכירה וצרכו תוצרת חקלאית שמקורה ביבוא מחו"ל או מגידולים על קרקע שגם ללא המכירה אינה בבעלות יהודית. הציונים הדתיים, וכן רבים מן החרדים הספרדים, לעומת זאת, הסתמכו על היתר המכירה, על כל פנים כצרכנים. לקראת שנת השמיטה בתשס"א התחולל שינוי במדיניות החרדית: לראשונה בהיסטוריה נעשה ניסיון להחיל את ההחמרה ההלכתית לא רק על צרכנים חרדים ועל חנויות המשרתות את הציבור החרדי, אלא גם על חנויות שלקוחותיהן אינם חרדים. החרדים יצאו בהתקפות חריפות נגד הרב הראשי הספרדי, הרב אליהו בקשי דורון, שפעל להמשך ההתבססות על היתר מכירה בישראל. באחת הכותרות בעיתון 'יתד נאמן' הליטאי נכתב 'בושה וגלימה', רמז לגלימה המסורתית שלובש הרב הראשי הספרדי. הרב של תנובה, זאב ויטמן, הביע הסתייגות מהיתר המכירה הכללי של הרבנות הראשית ופעל לביצוע היתר מכירה פרטני לחלקות ספציפיות.
בסוף שנת 2007 תשס"ז לקראת שנת שמיטה שחלה בתשס"ח דווח כי המדינה ביצעה את התהליך ההלכתי בנוגע להיתר המכירה שהקיף את קרקעות המושבים, הקיבוצים והחקלאים בישראל - ששטחם כ-1.75 מיליון דונם, ושווים מוערך בכ-70 מיליארד ₪. באותה שנה, הרבנות הראשית החליטה לבזר את הסמכות לרבני הערים, כך שלרב העיר המקומי תהיה אפשרות לאפשר צריכת תוצרת של היתר מכירה, או שתינקט המדיניות המחמירה האוסרת תוצרת כזו.
ארגון רבני צהר, ארגון ציוני דתי, איים שיקים מערך כשרות חלופי למערך הכשרות של הרבנות הראשית, על מנת לתת מענה במקומות בהם הרבנות הראשית אינה מכירה בהיתר מכירה. פרשה זו הסתיימה בכך שבג"ץ, בתשובה לעתירת ארגונים חקלאיים, פסל את החלטות הרבנות שנתנו אוטונומיה לכל רב מקומי לפסוק בעצמו בנוגע להיתר מכירה, וקבע כי בכל מקום בו יסרב הרב המקומי לתת היתרי כשרות המסתמכים על היתרי המכירה, על הרבנות הראשית למנות רב שיעניק תעודות כשרות. בעקבות זאת החליטה הרבנות הראשית למנות מספר רבנים שיעניקו תעודות כשרות לתוצרת היתר מכירה בכל מקום שבו הרבנים המקומיים לא יעשו זאת.
בתגובה לדברים אלה, הופיעה באותה שנה חוברת אנונימית בשם "מחולת המחניים", שתקפה בצורה קשה את דרכו של הרב אפרתי, ובאופן מפורט יותר, את התנהגותם ויחסם של הרבנים המחמירים בעניין השמיטה, כלפי פסקו של הרב עובדיה יוסף. בעיתונות פורסם, כי מחבר החוברת הוא נכדו של הרב עובדיה יוסף, דבר שהחמיר עוד יותר את הפולמוס סביב הנושא.
המסתייגים
רבנים רבים מתירים להשתמש בהיתר מכירה בימינו, אך טוענים שהוא אינו הפתרון הראוי, ויש להעדיף עליו פתרונות אחרים כגון אוצר בית-דין.
ולז' מוסטאר
היסטוריה
ולז' נחשבת לאחת הקבוצות המצליחות בבוסניה. בתקופת יוגוסלביה, שיחקה בקביעות בליגה היוגוסלבית הראשונה, ולרוב סיימה בעשיריה הראשונה, כאשר היא מסיימת כסגנית האלופה בעונות 1972/73, 1973/74 ו-1986/87 ועוד מספר פעמים במקום שלישי בטבלה. היא הייתה הקבוצה הפופולרית והידועה ביותר בליגה שהגיעה מהרצגובינה.
הקבוצה משחקת כיום בליגה הבכירה בבוסניה והרצגובינה ובשונה מהליגה היוגוסלבית, ממנה לא ירדה מעולם לליגת המשנה, הקבוצה נשרה מהליגה הבכירה בבוסניה הרצגובינה בעונת 2004/05 אך לאחר שנתיים בליגת המשנה העפילה חזרה לליגה הבכירה.
האוהדים של המועדון נקראים "הצבא האדום", על צבע הקבוצה, אדום. במוסטאר הקרואטים שולטים במערב העיר, ואילו הבוסנים, אוהדי ולז', במזרח העיר. סמל הקבוצה מאז 1922 הוא כוכב אדום, כשלזמן מה הוא לא נחשב על ידי הקבוצה כסמל הרשמי, אך בשנת 2005 הוא הוחזר.
אף שהקבוצה מעולם לא הוכתרה כאלופת יוגוסלביה, היא זכתה בגביע היוגוסלבי פעמיים, בעונות 1981 ו-1986, כאשר היא מנצחת בגמר את קבוצות ז'לייזניצ'אר סרייבו ודינמו זאגרב בהתאמה. כמו כן, הקבוצה סיימה פעמיים כסגנית מחזיקת הגביע היוגוסלבי, בעונות 1958 (הפסידה בגמר לכוכב האדום בלגרד וב-1989, אז הפסידה בגמר לפרטיזן בלגרד.
סיאד סליהוביץ'
סיאד סליהוביץ' (בבוסנית: Sejad Salihović; נולד ב-8 באוקטובר 1984 בזבורניק שביוגוסלביה, כיום בבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת הקשר. סליהוביץ' שיחק במשך רוב הקריירה שלו בהופנהיים, וערך 47 הופעות במדי נבחרת בוסניה.
קריירת מועדונים
סליהוביץ' נולד ביוגוסלביה והיגר עם משפחתו לגרמניה בילדות. בגיל 11 החל לשחק במועדון מינרבה ברלין, ואחר כך בהרטה צהלנדורף, ובהרטה ברלין, שם החל לשחק בגיל 16. בשנת 2003 החל סליהוביץ' לשחק בקבוצת המילואים של הרטה ברלין. בספטמבר 2004 ערך את הבכורה בקבוצה הבכירה של הרטה ברלין, בהפסד 1–2 להמבורג במסגרת הבונדסליגה. סליהוביץ' המשיך להצטיין בקבוצת המילואים, אך לא מצא את מקומו בקבוצה הבכירה, וערך בה חמש הופעות ליגה בלבד בעונת 2004/05, וכלל לא ערך הופעות בבונדסליגה בעונת 2005/06. עובדה זו הביאה לעזיבתו בקיץ 2006, כאשר חתם בהופנהיים, ששיחקה אז בליגה האזורית הדרומית, שהייתה אז השלישית בהיררכיית הליגות בגרמניה.
בעונת הבכורה של סליהוביץ' בהופנהיים, 2006/07, הוא הבקיע עשרה שערי ליגה וסייע לקבוצה לעלות אל הבונדסליגה השנייה. בעונתו השנייה בקבוצה, 2007/08, סליהוביץ' הבקיע שישה שערים וסייע לקבוצה להעפיל לראשונה בתולדותיה אל הבונדסליגה, ורשם עמה עליית ליגה שנייה ברציפות, כשהוא אף נבחר ככדורגלן השנה בבונדסליגה השנייה מטעם מגזין הספורט הגרמני קיקר. את עונת 2008/09 החלו סליהוביץ' והופנהיים היטב, כאשר סליהוביץ' שיתף פעולה בהתקפת הקבוצה עם בן ארצו ודאד איבישביץ' ועם דמבה בה וקרלוס אדוארדו, והקבוצה סיימה את מחצית העונה כאלופת החורף עם 35 נקודות ליגה, עם הפרש שערים עדיף על הסגנית באיירן מינכן. במחצית השנייה של העונה נחלשה הקבוצה, שסיימה את העונה רק במקום השביעי, לאחר שרשמה רצף של 12 משחקים ללא ניצחון. סליהוביץ' סיים עונה זו עם שמונה שערים. בעונות הבאות, סליהוביץ' סייע להופנהיים לתקוע יתד בבונדסליגה ולסיים במרכז הטבלה, והבקיע בכל עונה מספר שערים. בעונת 2012/13 נקלעו סליהוביץ' והופנהיים למאבקי תחתית, וסיימו את העונה במקום ה-16 המוביל למבחני הישרדות בבונדסליגה, וזאת לאחר שסליהוביץ' הבקיע צמד פנדלים בניצחון 1–2 על בורוסיה דורטמונד במחזור האחרון של העונה, ומנע מהופנהיים לרדת ישירות אל הבונדסליגה השנייה. סליהוביץ' והופנהיים שרדו את המבחנים ונשארו בבונדסליגה, לאחר צמד ניצחונות על קייזרסלאוטרן. בעונת 2013/14 סליהוביץ' הבקיע 11 שערי ליגה, והיה חלק מחוליית התקפה שהייתה השלישית בטיבה בבונדסליגה והבקיעה 72 שערי ליגה, יחד עם רוברטו פירמינו, אנתוני מודסט וקווין פולאנד. עונת 2014/15 הייתה האחרונה של סליהוביץ' בהופנהיים. בעונה זו הוא הבקיע שני שערים ב-13 הופעות, ובמהלכה עבר לשחק בליגת העל הסינית. סליהוביץ' עזב את הופנהיים לאחר שערך במדיה 171 הופעות בבונדסליגה והוא ממוקם במקום השלישי בטבלת שיאני ההופעות של הופנהיים בבונדסליגה בכל הזמנים, לאחר אנדראס בק וסבסטיאן רודי.
סליהוביץ' שיחק בקבוצת בייג'ינג רנה בליגת העל הסינית החל מתחילת 2015. בעונת 2015 סליהוביץ' ירד ליגה עם בייג'ינג רנה, ולא הצליח להעפיל בחזרה בעונת 2016, ובפברואר 2017 חתם בסנט גאלן מליגת העל השווייצרית עד לסיום העונה. סליהוביץ' ערך 13 הופעות במדי סנט גאלן, וסיים עם הקבוצה במקום השביעי בעונת 2016/17, אך עזב את הקבוצה בקיץ 2017 לאחר שלא חודש חוזהו.
לאחר שעזב את סנט גאלן, חתם סליהוביץ' כשחקן חופשי בהמבורג מהבונדסליגה בקיץ 2017 על חוזה לשנה. את הופעת הבכורה ערך סליהוביץ בהפסד של המבורג 0–2 להנובר 96 במסגרת הבונדסליגה. את שערו הראשון במדי המבורג הבקיע סליהוביץ' בהפסד 2–3 למיינץ 05. סליהוביץ' ערך בסך הכל עשר הופעות ליגה במדי המבורג והיה חלק מהירידה הראשונה בהיסטוריה של המבורג אל הבונדסליגה השנייה. עם תום עונת 2017/18, שוחרר סליהוביץ' מהקבוצה.
ב-4 באפריל 2019 הודיע על פרישה מכדורגל.
קריירה בינלאומית
סליהוביץ' היה חלק מנבחרת בוסניה הצעירה. באוקטובר 2006 הבקיע סליהוביץ' צמד בהפסד 2–3 לנבחרת צ'כיה הצעירה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007, כששני השערים היו מטווח של מעל 25 מטרים.
זאורולופוס
זאורולופוס (שם מדעי: Saurolophus; מילולית: "ציצת לטאה") הוא סוג דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים ("בעלי מקור הברווז") אשר חי בעידן הקרטיקון לפני 68–70 מיליון שנה.
מאפיינים
הזאורולופוס התגלה באמריקה הצפונית (קנדה) ובאסיה (מונגוליה). ליד מאובניו התגלו גם מאובנים של ההדרוזאור פרזאורולופוס שכך קיבל את שמו (מילולית: "קרוב לזאורולופוס").
יצור זה הגיע לאורך 9. מ' והגיע למשקל 2 טון. כמו לקרוביו היו לו לסתות ארוכות עם חלק קדמי שטוח וחסר שיניים, וחלק אחורי בעל שיניים רבות שעזרו לו ללעוס מזון צמחי. הכפות היו שטוחות ודמויות פרסה והזנב שימש לאיזון. נראה שהוא היה יכול לעמוד על 2 רגליים ולהזדקף כדי לכופף עלים מענפים. לדינוזאור זה הייתה קרן חלולה על ראשו, מעט יותר קצרה מקרנו של הפרזאורולופוס, איתו הוא יכל להריע ולתקשר עם חבריו.
הוא חי בסוף הקרטיקון בעדרים שנדדו סמוך לנהרות.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסרט המסע לעמק החלומות ובסדרות נרדף בידי דינוזאורים ופלאווורלד.
יהדות לבנון
יהדות לבנון הייתה קהילה יהודית מהקטנות ביותר במזרח התיכון. מאז עליית המתח הבין-עדתי בלבנון, החלה הגירה המונית של היהודים מן המדינה, ובשנות האלפיים הקהילה כמעט חדלה להתקיים.
העת העתיקה
עם חורבן בית המקדש השני ולאחר מרד בר כוכבא, לבנון ובעיקר ביירות הפכה לעיר מעבר ליהודים הרבים שהוגלו מממלכת יהודה. הח'ליף מועאויה הראשון (661-680) הקים קהילה יהודית בעיר טריפולי, וקהילה נוספת נוסדה ב־922 בעיר צידון, שבקרבתה נמצא קבר המזוהה עם הנביא צפניה, אשר הפך לאתר עלייה לרגל ליהודים ולמוסלמים.
בשנת 1492 הגיעו ללבנון יהודים ממגורשי ספרד כמו לכל שאר חלקי האימפריה העות'מאנית.
המאה ה-19
מצבם של היהודים בלבנון היה טוב יחסית למדינות מוסלמיות במזרח התיכון, בזכות מיעוט המוסלמים בארץ וקשרי היהודים עם בני העדות הלא־מוסלמיות. בתקופה בה הנוצרים היוו בלבנון רוב מוחלט היה מצב היהודים טוב, אולם עם העלייה בשיעור המוסלמים בקרב אוכלוסיית לבנון עלתה האלימות כלפי היהודים. יהודי הר הלבנון שמרו על קשר עם הדרוזים ואלו הגנו עליהם מפני פורעים. יהודי ביירות לעומת זאת שמרו על יחסים עם הנוצרים המרונים. בביירות, הקימו היהודים מיליציה שהורכבה מלוחמים נוצרים ומומנה על ידי היהודים, ופעלה בעיקר ברובע היהודי בביירות והגנה על היהודים מתקיפות.
במאה ה־19, סכסוכים בין דרוזים למרונים גרמו ליהודים רבים לעזוב את העיירה דיר אל־קמר, רובם לעיירה חאצביא, שם חיו בתקופה זו כ־30–20 משפחות שמנו כ־100 נפשות. ב־1830 חיו בביירות כ־200 יהודים וב-1840 575 יהודים. ביוזמת הברון רוטשילד עברו חלק מיהודי חאצביא למושבה ראש פינה בשנת 1888. הברון רוטשילד גם מימן את שיפוץ בית הכנסת בחאצביא ואת שכרו של מורה יהודי לבני הקהילה.
תחילת המאה ה-20
ב־1911, היגרו לביירות יהודים מיוון, מסוריה, מעיראק ומטורקיה והקהילה שם גדלה לכ־5000 איש. ב-1917 היו בלבנון 3,000 יהודים. הקהילה היהודית פרחה תחת המנדט הצרפתי. היהודים חברו למפלגת הפלנגות הנוצריות והשתתפו ביסוד לבנון הגדולה כמדינה עצמאית ב־1920.
הקהילה היהודית בלבנון התחלקה לשלושה זרמים מרכזיים: הציונים, ה"מתמערבים" שהיו בעלי אוריינטציה-תרבותית צרפתית והמשכילים אשר היו בעלי אוריינטציה תרבותית ערבית. בתקופה זו פעלו בלבנון שני עיתונים יהודיים: ״אל־עלאם אל־אשראילי״ (של זרם המשכילים) בערבית, ו״לֶה קוֹמֶרְס דוּ לֶוַואן״ (בצרפתית: Le Commerce du Levant), כתב עת כלכלי בשפה הצרפתית שפעיל בבעלות לא יהודית.
הקהילה היהודית התרכזה בעיקר בוואדי אבו ג'מיל, הרובע היהודי במרכז ביירות (שם נמצא בית הכנסת מגן אברהם), ובראס ביירות, רובע גדול במערב העיר. יהודים התגוררו גם בהרי השוף, בדיר אל־קמר (שם נמצא בית הכנסת דיר אל־קמר), בעאליי, בבחמדון, בצידון ובחאצביא.
בין השנים 1921–1925 כיהן כרבה הראשי של הקהילה הרב שלמה טאג'ר, שהחליף את הרב הישיש יעקב יוסף הכהן טראב מסלתון, שבשל גילו התקשה להתמודד עם השינויים שעברו על הקהילה בעקבות הכיבוש הצרפתי. הרב טאג'ר הודח ב-1925, בעקבות עלייתם של הזרמים הלא-ציוניים להנהגת הקהילה, ואת מקומו ירש הרב שבתי בחבוט, עד פטירתו ב-1948. הרב בן ציון ליכטמן, מחבר ה"בני ציון", הגיע בשנת ה'תרצ״ב (1932) מירושלים לביירות, כדי לשמש בה כשוחט ובודק, ולאחר שהוכרה גדלותו, מונה לכהן כמורה צדק, אב בית הדין והרב הראשי לקהילת האשכנזים שהייתה בעיר, ואחר פטירת הרב בוחבוט מונה לכהן כרב כל יהודי לבנון, ובנוסף כרב בית הכנסת האשכנזי שהיה בעיר, עד שחזר לישראל בשנת ה'תשי״ט (1959).
בשנות ה-40 של המאה ה-20
לאחר כניעת צרפת והקמת משטר צרפת של וישי, בתחילת מלחמת העולם השנייה, קיבל משטר וישי, ביולי 1940, גם את השליטה בלבנון, והחל מסייע למדינות הציר. עקב כך פלשו כוחות בעלות הברית ובהם הצבא הבריטי, צבא צרפת החופשית וכוחות ממושבות בריטניה והדומיניונים ללבנון, במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה. בפלישה זו השתתפו גם שתי פלוגות של הפלמ"ח אחת בפיקוד משה דיין והשנייה בפיקוד יגאל אלון. ביולי 1941, כוחות משטר צרפת של וישיי בלבנון נכנעו. לבנון עברה לשליטת אנשי צרפת החופשית, שקיימו יחסים טובים עם הסוכנות היהודית, והם אפשרו מעבר חופשי בין ארץ ישראל ללבנון (ביולי 1942 אף הושלם קו הרכבת הישיר בין חיפה לביירות). בספטמבר 1941 ביקר כתב עיתון הצופה אברהם אלמליח בביירות ודיווח שמצב הקהילה טוב. אנשי הקהילה סיפרו שהגנרל אנרי פרנאן דנץ, איש משטר וישי, תכנן ליישום את חוק מעמד היהודים הצרפתי בלבנון, כמה ימים לפני שהובס.
הגנרל הצרפתי ז'ורז' קאטרו כונן בלבנון שלטון מדיני עצמאי-למחצה, ובדצמבר 1941 הוקם פרלמנט בו גם נציג לקהילה היהודית. ביולי 1944 נבחרת מכבי ארץ ישראל השתתפה בטורניר כדורגל בביירות, בו שיחקה מול שתי קבוצות מקומיות, שבאחד המשחקים אורח הכבוד היה ראש ממשלת לבנון. את הקבוצה אירח מועדון "מכבי ביירות". בנוסף האוניברסיטה האמריקנית בביירות משכה אליה רבים מבני היישוב בארץ ישראל, וכל שנה למדו בה כ-200 סטודנטים מבני הארץ ויהודים רבים מבני הקהילה.
בשנים אלו שימשו יהודי לבנון כחוליה מקשרת ליהודי ארץ ישראל. הם סייעו להברחת יהודים דרך גבול הצפון אל יישובים יהודים בגליל, בעיקר לאחר סגירת שערי הארץ על ידי הבריטים. בשנת 1947 היו בלבנון 6,000 יהודים. בקיץ 1947, הארכיבישוף של העדה המרונית בלבנון, הביעה תמיכה בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, בתצהיר ששלח לועדת אונסקו"פ.
בינואר 1948 עוד שהוו בלבנון כ-20 סטודנטים מארץ ישראל שלמדו באוניברסיטה האמריקנית אך הם התבקשו לעזוב.
אחרי 1948
ב־1948, עם קום מדינת ישראל, כ-1000 מיהודי סוריה, עברו ללבנון. יהדות לבנון מנתה כ-10,000 יהודים, רובם גרו בביירות, בשכונת ואדי אבו ג'מיל. בנוסף הייתה קהילה של כמה מאות יהודים בצידון וקהילה קטנה של מספר משפחות בטריפולי.
לאחר הקמת המדינה ועד מלחמת האזרחים בלבנון היו יחסי ישראל-לבנון קורקטיים, הותר לאזרחים לבנונים להיכנס לישראל דרך מעבר ראש הנקרה לביקורי משפחות, וצלינות. תחילה הותירה לבנון ליהודים לעלות לישראל ישירות מלבנון, אך אחר כך נאסר על אזרחים יהודים לבקר בישראל מחשש שיגוייסו כמרגלים בידי ישראל.⁩
לבנון לא נטלה חלק במלחמת ששת הימים או במלחמת יום הכיפורים. לפני מלחמת ששת הימים, במהלך חודש מאי 1967, פעלה לבנון למנוע את המלחמה בתיווך צרפתי. ב-2 ביוני הודיע לבנון שלא תיכנס לברית הגנה עם מצרים כפי שעשתה ירדן. שבוע לאחר המלחמה העבירה ישראל ללבנון אזהרה שיש כוונה לפגוע בקהילה היהודית בביירות, בעקבות הניצחון הישראלי. וממשלת לבנון שלחה כוחות משטרה להגן על הרובע היהודי. לאחר המלחמה נחשף כי רמטכ"ל צבא לבנון סירב לתקוף את ישראל, למרות פקודה שקיבל מראש הממשלה המוסלמי רשיד כראמי, ושהמנהיגים המרונים פואד שהאב, כמיל שמעון ופייר ג'ומאייל ביקרו בפריז, לונדון ווושינגטון לפני המלחמה, והשיגו ערבות לשלמות הטריטוריאלית של לבנון. בנוסף הועברו מקו הגבול עם ישראל קצינים שהושפעו מהתעלומה הערבית והיו להוטים לתקוף. ב-22 ביוני 1967 הודיעו מנהגי הפלנגות שעל לבנון להיות מדינה נייטרלית. לאחר המלחמה חזרה כלכלת לבנון לשגש תוך זמן קצר.
בראשית שנות הששים חיו בלבנון כ־9,000 יהודים. עם השנים גברה הגירתם מהמדינה, בעיקר לקנדה, ארצות הברית וברזיל. בשנת 1968 נותרו בלבנון 3,000 יהודים. גל ההגירה של יהודים מלבנון החל לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר תוך זמן קצר עזבו כ-5,000 יהודים. הניצחון הישראלי במלחמה והמשבר הכלכלי שפרץ בעקבותיה הביא לעליה בעוינות ליהודים במדינה.
ב-1971 נחטף בביירות בידי סוכנים סורים מזכיר הקהילה היהודית הלבנונית, פרופסור אלברט אליה, בן ה־69. הוא הוחזק בדמשק, והוצא שם להורג. כשהחלה מלחמת האזרחים בלבנון, ב-1975 נשארו בקהילה היהודית רק כ־1,800 נפש. במהלך הקרבות בין המוסלמים והנוצרים, שכונת ואדי אבו ג'מיל, שהייתה קרובה לאזור החיץ בין האזורים שבשליטת המוסלמים לאזורים שבשליטת הנוצרים, נפגע קשה ורבים מהיהודים נטשו אותה. באפריל 1976 דווח כי נותרו רק 400 יהודים בלבנון.
במלחמת לבנון ב-1982 התעורר גל של התקפות על הקהילה היהודית בלבנון ו-11 ממנהיגי הקהילה נרצחו בידי קיצונים מוסלמים. חמושים מטעם יאסר ערפאת שהו בבית הכנסת מגן אברהם, וכתוצאה מכך הוא הופצץ על ידי חיל האוויר הישראלי מתוך הנחה שהוא שימש מחסן נשק פלסטיני, ואדם אחד נהרג. בספטמבר 1982, בזמן מלחמת לבנון הראשונה, נערך מפגש מרגש בבית הכנסת מגן אברהם, בין לוחמי צה"ל לבין יהודי הקהילה בביירות. את המפגש יזם יצחק מרדכי (אלוף במיל) והצטרף אליו חייל בשם אייזיק בלילה אשר נולד בביירות וחזר אליה כחייל ישראלי.
ב־1 בינואר 1988 נמצאה בבירות גופתו של יצחק טוב, יהודי שנרצח בידי טרוריסטים (״יובל לישראל״ מאת חיים יבין).
ב־1991 נותרו מספר יהודים מצומצם ברחוב ואדי אבו ג'מיל בביירות, שנבנה מחדש לאחר המלחמה. יהודים שהתגוררו ברובע, עברו לערים אחרות בלבנון או היגרו למדינות שונות. עבודות לשיקום בית הכנסת מגן אברהם החלו ב־2009 והסתיימו ב-2012 בתמיכת ממשלת לבנון ומכספי תרומות של יהודים יוצאי לבנון המתגוררים בשווייץ.
כיום נותרו בלבנון כ־150–60 יהודים בלבד. הם אינם מקיימים חיי קהילה בולטים ואין להם רב, אך קיים אחראי על שימור התרבות היהודית, לרבות תחזוקת בית העלמין היהודי. בית הכנסת דיר אל־קאמר אינו פעיל מחשש לביטחון המתפללים, אך הם זוכים להגנה מראש העיר דורי שמעון.
יהודי לבנון הקימו קהילות מצליחות בערים שבהן התיישבו בעולם, כמו ניו יורק, מונטריאול, מקסיקו, סאו-פאולו בברזיל ועוד. בין השמות הבולטים של יוצאי הקהילה, משפחת הבנקאים ״ספרא״, אשר החלו בעסקי הבנקאות בביירות ומשם התרחבו בעסקיהם לכל העולם. קהילות יהודי לבנון בדרך כלל משולבות עם קהילות יהודי סוריה (שכן רבים מיהודי לבנון הגיעו אליה מסוריה).
נשיאי הקהילה היהודית
סגן נשיא וגזבר ראשי
רבנים ראשיים
רבני הקהילה היהודית בלבנון בין השנים 1908–1978:
רוברט פרנק
רוברט פרנק (באנגלית: Robert Frank; 9 בנובמבר 1924 – 9 בספטמבר 2019) היה צלם, צלם קולנוע ובמאי יהודי-אמריקאי יליד ציריך שבשווייץ, הנחשב לאחת מהדמויות הבולטות והמשפיעות ביותר על הצילום האמריקאי במחצית השנייה של המאה ה-20.
קורות חיים
רוברט פרנק נולד למשפחה יהודית עשירה בשווייץ. לאמו, רוזה, שווייצרית מלידה, ואביו, הרמן, שהפך לחסר זהות (לא קשור לאף מדינה) בזמן מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה הפך לאזרח שווייצרי. אף על פי שפרנק ובני משפחתו נשארו בטוחים בשווייץ במהלך מלחמת העולם השנייה, האיום של כיבוש שווייץ בידי הנאצים השפיע על תפיסת עולמו של פרנק, שהתבטאה ברגישותו לגילויי אפליה וגזענות אליהם נחשף בארצות הברית.
פרנק החל ללמוד צילום בציריך, ובגיל שמונה עשרה כבר החל לעבוד כצלם מקצועי. הוא עבד כאסיסטנט בסטודיו של צלם מקצועי קפדן, שעבד על ספר תמונות נוף מרהיבות מפינלנד. "ספר זה", טען לימים, "גמר לי את עניין השלמות לכל החיים".
ב-1946 נסע פרנק על אופנועו לפריז, בתקווה להפוך לצלם פרילנס בעיר. אף על פי שאהב את צרפת, לא מצא בה עבודה, וב-20 בפברואר 1947 היגר לארצות הברית. בניו יורק התקבל לעבודה כצלם עם הגעתו לארצות הברית והחל לעבוד אצל אלכסיי ברודוביץ' כצלם אופנה במגזין האופנה הארפר'ס בזאר. באותה השנה, קנה פרנק מצלמת לייקה 35 מ"מ ומצלמת רוליפלקס 6X6 עם עדשה כפולה, איתן, טוען פרנק, הוא מצלם עד היום. ב-1947 הפסיק פרנק את עבודתו ב"הרפרס בזאר" ועבד כפרי-לאנסר במגזינים שונים כמו ווג ופורצ`ן. ב-1948 צילם בפרו ובוליביה ופרסם ספר צילומים ממסעותיו. פרנק יצר ספר יד מהצילומים שנעשו בפרו, וחזר לארצות הברית בשנת 1950.
ב-1950, אחרי ביקור ארוך באירופה חזר לניו יורק. באותה תקופה הכיר את הצלם אדוארד סטייכן שהזמין אותו מאוחר יותר להשתתף בתערוכת הצילום המפורסמת "משפחת האדם". פרנק התחתן עם האמנית מרי לוקספייסר ולאחר הולדת בנם פבלו, עברו להתגורר בפריז. הוא צילם בפריז, לונדון וספרד פרויקטים שונים עד חזרתו לניו יורק ב-1953. לאחר שהיה לאירופאי הראשון שזכה במלגת גוגנהיים היוקרתית ב-1955, יצא פרנק למסע בן שלוש שנים ברחבי ארצות הברית. התוצאה הייתה אוסף צילומים שמבטאים ביקורת נוקבת ביחס לחברה האמריקאית של אותן שנים. הצילומים נערכו כספר "THE AMERICANS", שיצא לאור לראשונה בהוצאה צרפתית ב-1958, משום שהוצאות ספרים בארצות הברית התקשו לקבלו. באותה שנה יצר פרנק סדרת צילומים דרך חלון של אוטובוס בניו יורק, הכריז כי זהו פרויקט הצילום האחרון שלו ועבר לעשיית סרטי קולנוע ומאוחר יותר סרטי ווידאו ביתיים.
בשנת 1957, בזמן שצילם פרנק את צילומיו האחרונים לגוף העבודה "האמריקאים", נסע לוושינגטון הבירה לצלם את הכתרתם של אייזנהאואר וניקסון לתפקיד נשיא ארצות הברית וסגנו. פרנק הוקסם מכל סממני הכוח בעיר וצילם את כל המונומנטים הלאומיים שנמצאים בבירה, את האנשים המרתקים שפגש ברחובות ועניינו אותו ואת אנשי הבירוקרטיה והשלטון. כמו רבים אחרים, יצא לו לבקר בגלריה הלאומית לאמנות (National Gallerry of Art), כנראה כדי לראות אם גם האמנות של המדינה בה הוא נמצא עכשיו, גם היא סובבת רעיונות פוליטיים, כלכליים וצבאיים. הוא צילם מבקרים שיושבים במוזיאון ואנשים שנחים ונרגעים ליד המזרקה שבמוזיאון.
במהלך שנות ה-50, צילומיו הפכו לפופולריים מאוד בארצות הברית בקרב קליקות שאהבו לשמור על ראיית המצב, כביכול, כלפני מלחמת העולם. עם הצילומים האלו שלו, פרנק הגדיר מחדש את האייקונים של ארצות הברית. אף על פי שפרנק היה בהתחלה אופטימי לגבי ארצות הברית, הוא עבר במהירות לפרספקטיבה שונה כאשר התעמת עם קצב החיים האמריקאי ומה שהוא ראה כיותר מידי שימת דגש בחייהם של האמריקאים על כסף. עכשיו הוא ראה את אמריקה כמקום שומם שתר רק אחר כסף ובצע, פרספקטיבה אשר באה לידי ביטוי בצילום של פרנק. לראייתו של פרנק, תיבות נגינה, דיינרים, תחנות דלק ואפילו הכביש אספלט עצמו הפכו לאינדקס על החיים המודרניים של האמריקאים, מאשר הנוף המלאכותי שפעם אפיין את ארצות הברית, יותר מכך, פרנק יצר פורטרט שוטף ומאולץ של אמריקה וגופי הצילומים והסרטים של פרנק מהתקופה הזו המשיכו לשבור את כל החוקים והמוסכמות במהלך העשורים האחרונים. העבודות הביוגרפיות הללו של פרנק הביאו בפני הצופים את המסע האישי שלו, את יחסיו עם משפחתו וחבריו ואת החיבור שלו עם הסביבה הפיזית בה הוא נמצא.
בשנות ה-70 צילם פרנק ביפן ספר על פרחים בשם "FLOWER IS" עם הפטרון היפני שלו קזוהיקו מוטומורה. גוף העבודות הזה לעולם לא פורסם מחוץ ליפן ורק 500 עותקים הודפסו מהספר. הספר הזה הוא סוג של אנדרטה לבתו של פרנק, אנדראה, אשר מתה בתאונת מטוס בגואטמלה בשנת 1974. הספר מכיל צילומים של מוכרי פרחים, פרחים, שוקי פרחים ואנשים שקונים פרחים בשנים 1949–1951 בפריז.
המעבר מצילום לקולנוע
המעבר לקולנוע התרחש לדבריו לאחר שהגיע למבוי סתום בצילום שלא איפשר לו לבטא יותר את מה שרצה להגיד. עשיית הסרטים גם שחררה אותו מהתפקיד של צלם הסטילס – הצופה הבודד. סרטו הראשון, PULL MY DAISY, סרט ניסיוני עצמאי, נעשה בשיתוף עם הסופר ג`ק קרואק והמשורר אלן גינסבורג, ומהווה מעין תיעוד של תרבות הביטניקים.
ב-1965 התחיל פרנק לעבוד על סרטו הארוך הראשון ME AND MY BROTHER, אותו ביים וצילם. הסרט עוקב אחר ג`וליוס, אחיו הסכיזופרן של המשורר פטר אורלובסקי.
בשנת 1970 עבר פרנק לגור בחווה בנובה סקושה קנדה עם האמנית ג`ון ליף. עד אמצע שנות ה-70 לימד באוניברסיטאות שונות בארצות הברית וקנדה. פרנק הוזמן לתעד מסע הופעות של הרולינג סטונז ברחבי ארצות הברית ובשיתוף עם דני סימור יצר את הסרט COCKSUCKER BLUES. הסרט הכולל סצינות שימוש בסמים ואורגיות קבוצתיות נאסר להקרנות פומביות על ידי הרולינג סטונז.
בזמן שבין עשיית סרטים חזר פרנק לצלם. עבודותיו, שצולמו בעיקר עם סרטי פולורואיד שחור-לבן נגטיב-פוזיטיב, מאופיינות בכתיבה על הנגטיבים והוספת מילים לתמונה. המהלך הזה נעשה כדבריו בהשראת הסרטים על מנת להוסיף תנועה לדימוי.
פסגת קינגס (איידהו)
פסגת קינגס (באנגלית: Kings Peak) הוא הר במחוז בנווה, במדינת איידהו שבארצות הברית.
רוברט פרנק
המעבר מצילום לקולנוע
ב-1974 נהרגה אנדריאה, בתו של פרנק, בגיל 21, בהתרסקות מטוס בגואטמלה. באותה שנה נרצח דני סימור, שעבד עם פרנק על מספר סרטים, על ידי סוחרי סמים. הסרט LIFE DANCES ON המוקדש לזכרם הוא יומן על החיפוש שלו אחר המתים בשגרת החיים.
ב-1975 התחתן פרנק עם ג`ון ליף והמשיך את מסע הדילוגים בין החיים המהירים בניו יורק לחיי השלווה בקנדה. בשנה זו צילם את הסרט KEEP BUSY בנובה סקושה, בהשתתפות שכנים וחברים בשילוב עם שחקנים.
פסגת קינגס (איידהו)
הפסגה ממוקמת 1.6 קילומטרים דרומית מערבית לעיירה סנט מאריז.
רוברט פרנק
המעבר מצילום לקולנוע
ב-1982 יצר פרנק סרט דוקומנטרי בשם THIS SONG FOR JACK המנציח 25 שנה לפרסום ספרו של קרואק ON THE ROAD. הסרטים האלה ועוד רבים נוספים, כמו גם מכלול עבודתו האמנותית, נותנים ביטוי לחיפוש הבלתי פוסק של רוברט פרנק אחר מהות החיים, תוך מגע כנה בכאב האנושי לצד אהבת החיים. ב-1990 תרם רוברט פרנק את אוסף צילומיו ל-NATIONAL GALLERY OF ART בוושינגטון, הכולל נגטיבים, קונטקטים, עבודות והדפסות מתערוכות.
רוברט פרנק והגלריה הלאומית בוושינגטון הבירה
בשנת 1990, שלושים שנים לאחר שביקר בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה, חזר לשם עם מתנה למוזיאון - גוף עבודותיו. פרנק העניק למוזיאון עבודות שלו שכללו גופי עבודות מודפסים מתערוכות אשר הציג בהן, גוף עבודות מודפס בשם "Black and white things" וכמות נכבדה מאוד של נגטיבים ודפי קונטקט שנעשו לפני שנות ה-70. סך הכול נתן פרנק למוזיאון מעל 1,000 מעבודותיו. כדי להודות לפרנק על נדיבותו הרבה, הציע המוזיאון לרכוש את ספר עבודותיו משנת 1989 על הספר "The Lines Of My Hand", שהוא מקבץ גוף עבודות של פרנק מתחילת דרכו בשווייץ משנות ה-40 ועד שנות ה-80. בחודש מאי 1994, פרנק תרם פעם נוספת גוף עבודות למוזיאון וגם חומרי גלם אשר השתמש בהם בצילומיו ובעבודתו. כל המתנות הללו אשר העניק פרנק למוזיאון יחד עם גוף העבודות שקנה המוזיאון ב-1990 (המוזכר פה למעלה) נותן פרספקטיבה ותובנה על צורת חשיבתו של פרנק, סגנון העבודה שלו. כל עבודותיו עדיין שייכות לגלריה הלאומית בוושינגטון הבירה ומוצגות שם.
ארל א. פאוול, מנהל המוזיאון בזמן יציאת התערוכה של עבודותיו של פרנק כתב עליו: "התערוכה של רוברנט פרנק, יוצאים החוצה (Moving out) חוגגת את התרומה הנהדרת ומחפשת אחר התפתחות האמן האמריקאי הנהדר הזה. הטבע המהפכני שעשתה עבודתו "The Americans" והשפעתה מרחיקת הלכת, היא נכס היסטורי, אמנותי לאמריקה ומטילה צל כבדעל כל מי שניסה לפני ואחרי ליצור מפה של החברה האמריקאית. התערוכה הזו מראה מה המריץ את פרנק בעבודותיו כל השנים".
בעקבות תרומה זו של פרנק למוזיאון, המוזיאון הציג מונוגרפיה רטרוספקיבית על עבודתו. מתוך ביקורות על עבודתו: המונוגרפיה שלו לא קונבנציונלי-כל מה שהוא עושה נראה מלוכלך, כמו סוג של וידוי, נאמר על המונוגרפיה. פרנק לוקח גופי עבודות, מוציא אותם מהקונטקסט המקורי שלהן, ונכשל בלתת להן קונטסט חדש. נראה כי אישיותו של האמן היא מעניינת לא פחות מגוף עבודותיו, מה שלא קורה לעיתים קרובות.
רוברט פרנק נפטר בקנדה ב-9 בספטמבר 2019.
רוברט פרנק בישראל
בשנת 1986 הגיע פרנק לתל אביב והעביר סדנת צילום יחד עם המשורר אלן גינסברג בבית הספר "קמרה אובסקורה".
יחסי גמביה–הודו
היסטוריה
היחסים בין גמביה והודו היו מוגבלים מאוד עד 1985, והורכבו רק מחברות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות, ועמדה משותפת בנושא דה-קולוניזציה ובעיות צפון-דרום. לפני 1985, גמביה שמרה על קשרים דיפלומטיים מוגבלים עם מדינות אסיה, והתמקדה בעיקר במדינות כמו טאיוואן, סין, דרום קוריאה וצפון קוריאה, מהן ביקשה סיוע בתמורה לתמיכה פוליטית.
גמביה הייתה שותפה להחלטה שהגישה הודו בעצרת הכללית של האו"ם בינואר 2015, להכריז על ה-21 ביוני כיום היוגה הבין-לאומי.
שר המדינה לענייני פרלמנט מוכתר עבאס נאקווי ביקר בגמביה בספטמבר 2015 כשליחו המיוחד של ראש הממשלה והזמין את המדינה באופן רשמי להשתתף בפסגת פורום הודו-אפריקה (IAFS) השלישית. סגנית נשיא גמביה איסאטו נג'י-סיידי הובילה את משלחת המדינה להשתתף ב-IAFS בניו דלהי ב-26–29 באוקטובר 2015. בנאום בפני צירי ה-IAFS, נג'י-סיידי תיארה את הודו כ"ידידה אמיתית" ו"ארץ אחות", ותיארה את תרומתה לקיימא בגמביה ובאפריקה כ"מופלאה". היא שיבחה את שיתוף הפעולה הדו-צדדי בין שתי המדינות וכינתה אותו "שותפות פורחת שמותירה תועלת הדדית אסטרטגית חזקה לשני הצדדים". נג'י-סיידי הצהירה, "לגמביה ולהודו יש עניין משותף בעניינים בינלאומיים ולעיתים חולקים נקודות מבט משותפות בנושאים בינלאומיים. רמת שיתוף הפעולה בין גמביה והודו בזירה הבינלאומית מעודדת מאוד במיוחד ברמת האו"ם". היא הוסיפה כי גמביה ממשיכה "ליהנות מתמיכה וסיוע עצומים" מהממשלה ההודית, וכי התערבותה של הודו באפריקה הובילה לפיתוח לאומי ולשיפורים בחיי העם האפריקאי. נג'י-סיידי גם ניהלה שיחות דו-צדדיות בדלתיים סגורות עם ראש הממשלה נרנדרה מודי בבית היידראבאד ב-30 באוקטובר.
שר הבריאות והרווחה של גמביה, עומר סיי, ביקר בהודו בנובמבר 2015 והשתתף בפורום העסקים של הודו-אפריקה ב-2015. בנאום בפורום, סיי הצהיר כי "חברות תרופות וביוטכנולוגיות רב-לאומיות הודיות חוללו במשך עשרות שנים מהפכה בנגישות ובמחיר סביר של שירותי הבריאות באפריקה".
יחסי סחר
הודו היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של גמביה, אחרי סין וסנגל. הודו היא היעד השני בגודלו ליצוא מגמביה, והמקור הרביעי בגודלו לייבוא שלה. הסחר הדו-צדדי בין גמביה להודו הסתכם ב-90.90 מיליון דולר בשנים 2015–2016, ירידה של 17.08% מהשנה הכספית הקודמת. הודו ייצאה לגמביה סחורות בשווי 59.54 מיליון דולר וייבאה 31.35 מיליון דולר. הסחורות העיקריות שמייצאת הודו לגמביה הן חוטי כותנה, בדים ואיפור, קוסמטיקה, מוצרי טואלטיקה, תרופות, ומוצרי ברזל ופלדה מוגמרים למחצה. הסחורות העיקריות המיובאות על ידי הודו מגמביה הן קשיו גולמי וכותנה.
שרת המסחר והתעשייה של גמביה, אדולי ג'וב, הובילה משלחת בת 3 חברים להשתתף בפגישת שרי הסחר הרביעית של הודו-אפריקה בניו דלהי ב-23 באוקטובר 2015. שגרירות הודו בדקר, בשיתוף לשכת המסחר והתעשייה של גמביה (GCCI), ארגנה פורום עסקים הודו-גמביה בנושא "עשיית עסקים עם הודו" בבנג'ול ב-14 באוקטובר 2016.
סיוע זר
פרויקט הרשת האלקטרונית הפאן-אפריקאית יושם בגמביה על ידי Telecommunications Consultants India Limited (TCIL). ארגון לא ממשלתי הודי השלים בספטמבר 2007 פרויקט חשמול סולארי בכפרים הגמביים קנקוראנג וקפנקנג.
הודו סיפקה לגמביה שני קווי אשראי זכיינים בשווי 6.7 מיליון דולר עבור פרויקט מפעל הרכבה של טרקטורים ו-10 מיליון דולר עבור בניית מתחם בניין האספה הלאומית. הודו אישרה סכום כולל של 16.88 מיליון דולר כזיכוי להשלמת האספה הלאומית. האספה הלאומית החדשה נחנכה רשמית על ידי נשיא גמביה יחיא ג'אמה, שגם הודיע כי יבקש מימון מהודו להרחבת נמל בנג'ול. שני קווי אשראי בסך 22.5 מיליון דולר כל אחד הורחבו ביולי 2014 לשני פרויקטים באזור בנג'ול רבתי - פרויקט חשמל, והחלפת צינורות מים אסבסט בצנרת UPVC.
הודו סיפקה קו אשראי בשווי 92 מיליון דולר באפריל 2015 להרחבת נמל בנג'ול, ו-10 מיליון דולר לפרויקט הרחבת החשמל הכפרי של גמביה. נמל בנג'ול הגדיל את שטח העגינה שלו לספינות, הוסיף מסוף מכולות, רכש ציוד לטיפול במטענים והשלים את מחשוב הנמל. שני מנתחים הודים מבית החולים BLK ביקרו בבנג'ול בספטמבר 2016 כדי לסייע בפיתוח מתן שירותי בריאות. החברה ההודית Shapoorji Pallonji Mideast זכתה בחוזה באוקטובר 2016 לבניית קמפוס פאראבה של אוניברסיטת גמביה (UTG) בבנג'ול בעלות של 53.46 מיליון דולר. הודו סיפקה מענק של 500,000 דולר לגמביה כדי לרכוש ציוד רפואי וחינוכי.
תאגיד התעשייה הקטנה הלאומי (NSIC) של הודו הסכים להקים מרכז הכשרה מקצועית בגמביה כדי לספק הכשרת מיומנויות בתחומים כמו אינסטלציה, ריתוך, עבודות חשמל, תעשיית הבנייה, נגרות, שרטט, סקר, טכנולוגיה פלסטית, ICT, עיבוד אגרו ומזון, וחיתוך וליטוש אבני חן.
אזרחי גמביה זכאים למלגות במסגרת התוכנית ההודית לשיתוף פעולה טכני וכלכלי והמועצה ההודית ליחסי תרבות. גמביים מבקרים לעיתים קרובות בהודו כדי לפנות לטיפול רפואי. כדורגלן נוער גמבי בן ה-14, בובאקאר צ'אטי, קיבל טיפול בשחפת בבית החולים Pericardiatecony בדלהי ביולי 2011. עם שובו לגמביה, קיבלה את פניו סגנית הנשיא והשרה לענייני נשים איסאטו נג'י-סיידי, ששיבחה את נדיבותו של העם ההודי. מזכ"ל התאחדות הכדורגל של גמביה, ג'מה א.ק. בוג'אנג, הצהיר, "איננו יכולים לתת מילים להביע את האושר שלנו לממשלת גמביה ולעם ההודי על כך שהצילו את חייו של כדורגלן שיש לו את הכישרון להיות כמו סמואל אטו ודידייה דרוגבה בעתיד הקרוב."
הודים בגמביה
נכון לדצמבר 2016, כ-600 אזרחים הודים מתגוררים בגמביה. הם עוסקים בעיקר במסחר ובעסקים פרטיים כולל מגזר הבנייה.
ניק קלאת'ס
ניקולס ויליאם "ניק" קלאת'ס (ביוונית: Νικόλαος Γουίλλιαμ "Νικ" Καλάθης; נולד ב-7 בפברואר 1989) הוא כדורסלן אמריקאי-יווני, המשחק בעמדת הרכז בקבוצת פנרבחצ’ה ובנבחרת יוון.
פנאתינייקוס
קלאת'ס נבחר במקום ה-45 בדראפט 2009 על ידי מינסוטה טימברוולבס, אך בחר לשחק בליגה היוונית וחתם בפנאתינייקוס על חוזה ל-3 עונות תמורת 2.4 מיליון אירו. בעונתו הראשונה זכתה פנאתינייקוס באליפות יוון, וקלאת'ס רשם ממוצעים של 5.4 נקודות, 2.0 אסיסטים ו-2.2 ריבאונדים למשחק.
לוקומוטיב קובאן
בקיץ 2012 חתם קלאת'ס על חוזה לשנתיים בלוקומוטיב קובאן הרוסית, והוביל את הקבוצה לזכייה ביורוקאפ ב-2013 כשהוא קולע 12.9 נקודות, לוקח 5.9 ריבאונדים ומוסר 6.6 אסיסטים בממוצע למשחק ביורוקאפ.
ממפיס גריזליס
דאלאס מאבריקס קיבלה את הזכויות על קלאת'ס ממינסוטה והעבירה אותן לממפיס גריזליס. ב-20 באוגוסט 2013 חתם קלאת'ס לשנתיים בממפיס מליגת ה-NBA. בפברואר 2014 נבחר קלאת'ס לרוקי החודש עם 10.7 נקודות, 4.6 אסיסטים ו-3.6 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ב-18 באפריל 2014 הושעה קלאת'ס מ-20 משחקים ב-NBA לאחר שנמצא בדמו חומר בשם טמוקסיפן. ממפיס וארגון השחקנים ב-NBA מחו על ההחלטה להשעותו בטענה שהחומר אינו משפר ביצועים.
פנאתינייקוס
ב-15 ביולי 2015 חזר קלאת'ס לפנאתינייקוס כשחתם על חוזה ל-3 עונות במועדון.
בעונת 2017/2018 ביורוליג נבחר קלאת'ס לחמישיית העונה ביורוליג לאחר שרשם 14.5 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-8.0 אסיסטים בממוצע למשחק במפעל.
במחזור הסיום של עונת 2018/2019 ביורוליג רשם 11 נקודות, 12 ריבאונדים ו-18 אסיסטים והפך לשחקן השני בהיסטוריית היורוליג להשיג טריפל דאבל. בעונת 2019/20 של היורוליג הפך לשחקן השני בהיסטוריית היורוליג בכמות האסיסטים שלו. בסיום העונה נבחר בפעם השנייה ברציפות לחמישיית העונה ביורוליג.
ברצלונה
ב-9 ביולי 2020 חתם קלאת'ס בברצלונה.
פנרבחצ’ה
ב-23 באוגוסט 2022 חתם קלאת׳ס בפנרבחצ׳ה
נבחרת לאומית
קלאת'ס זומן לראשונה לנבחרת יוון לקראת יורובאסקט 2009 וזכה איתם במדליית ארד. את הטורניר סיים קלאת'ס שהוא במקום הרביעי בחטיפות עם 1.6 למשחק. בנוסף רשם 4.1 נקודות, 2.1 ריבאונדים ושני אסיסטים, ב-17 דקות למשחק.
באליפות העולם 2010, קלאת'ס רשם 4.5 נקודות, 2.2 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים במהלך הטורניר.
בנוסף שיחק ביורובאסקט 2011, באליפות העולם 2014, ביורובאסקט 2015 וביורובאסקט 2017.
דרגנוע
ישנם דרגנועים המשולבים במסועים (מדרכות נעות) המקִלים על ההליכה האופקית במסדרונות ארוכים. ישנם גם כאלה המשלבים מסועים אלכסוניים והם ספק דרגנועים וספק מסועים.
היסטוריה
גרסה ראשונית של מדרגות נעות תוכננה לראשונה בשנת 1859 על ידי ניית'ן איימס שגם רשם עליהן פטנט. המדרגות תוכננו כך שינועו באמצעות קיטור, אולם גרסה זו לא עבדה באופן מספק.
בשנת 1892 רשם ג'סי רנו פטנט משלו על גרסה של דרגנוע, ובשנת 1895 לראשונה בנה בקוני איילנד, ניו יורק אבטיפוס שפעל והצליח לנוע בזווית של 25 מעלות.
בשנת 1897 עוצבו המדרגות הנעות מחדש על ידי צ'ארלס סיברגר, שווקו מסחרית לראשונה, וגם קיבלו את שמן: Escalator: הלחם של המילה "צעדים" בלטינית (Scala) ושל המילה "מעלית" באנגלית (Elevator). סיברגר שיתף פעולה עם חברת אוטיס למעליות, והם הציגו את הדרגנוע בתערוכה העולמית של פריז (1900) וזכו על המצאתם בפרס. במקביל, ג'סי רנו החל לפתח חברה מצליחה על בסיס האבטיפוס שלו, שנקראה "רנו מדרגות חשמליות".
בשנים 1911-1910, קנתה חברת אוטיס למעליות את הפטנטים של סיברגר ושל רנו. בשנות ה-20, איחדה החברה את ההמצאות של רנו וסיברגבר והמציאה את הדגם המשמש היום. שיפורים אלו הפכו את הדרגנוע למקובל יותר בחנויות, בבנקים בתחנות רכבת עיליות ותחתיות.
כיום החברה העיקרית בתחום המדרגות הנעות היא החברה הגרמנית אורנשטיין וקופל (O&K).
תכנון
הדרגנועים המקוריים ברכבת התחתית של לונדון היו בעלי מדרכי עץ אולם דבר זה השתנה לאחר השרפה בתחנת הרכבת קינגס קרוס ב־1987. עם זאת יש מספר במקומות באנגליה ובניו יורק שבהם עדיין משתמשים במדרכי עץ.
נושא בטיחותי נוסף שעלה בשל מספר תאונות היה מספר החריצים בכל מדרך. מדרגות העץ היו בנויות מחריצים גדולים כך שלא פעם נתקעו בהם ההולכים עם נעלי עקב או עגלות. הקטנת החריצים חייבה מעבר לחומר קשיח יותר מעץ שיוכל לעמוד בעומס גם בפרופיל צר יותר, ולכן עברו לסוגי ברזל שונים.
דרגנועים חדשים יותר משתמשים במדרכי מתכת המועברים בלולאה. מספר דרגנועים במרכזי קניות הם בעלי מכסי זכוכית המאפשרים לראות את המנגנון. לרוב משתמשים במדרגות נעות בזוגות, שאחד מהם משמש לעליה והשני לירידה. אף על פי שמרבית הדרגנועים הם בקו ישר, ישנם מספר דרגנועים מעוקלים.
דרגנועים ספירליים תופסים הרבה פחות מקום מאשר דרגנועים רגילים. ניסיונות מוקדמים בהקמת דרגנועים כאלו נכשלו: אחד כזה נבנה על ידי רנו יחד עם ויליאם הנרי אסטון בתחנת רכבת תחתית בלונדון ב־1906 אולם התפרק כמעט מיד ומעט ממנו שרד. חברת החשמל של מיצובישי מפתחת דרגנועים ספירליים מאז שנות השמונים. אחד הדרגנועים הספירליים המפורסמים ביותר הוא במרכז הקניות פורום שופס בסיזר'ס פאלאס לאס וגאס.
שימוש
כיוון תנועת הדרגנוע יכול להיות קבוע מראש (למשל, רק כלפי מטה), נשלט בצורה ידנית או משתנה בעזרת קלט מחיישן. ברוב המקרים מקובל להציב דרגנוע הנע בכיוון ההפוך בקרבת הדרגנוע הראשון כך שניתן יהיה גם לעלות וגם לרדת. אם קיים רק דרגנוע אחד וכיוונו קבוע, הכיוון לרוב הוא כלפי מעלה בהנחה שמי שרוצה לרדת ישתמש בקלות במדרגות הרגילות.
כאשר משתמשים בדרגנועים, מקובל כי אלו שמעוניינים לעמוד בו נעמדים בצד אחד ומאפשרים לממהרים לעבור אותם. מידת ההקפדה על הכלל משתנה ממקום למקום, למשל יותר מקפידים עליו במדרגות נעות ארוכות של תחנות רכבת תחתית מאשר בחנויות. יתרון נוסף של כלל זה היא האפשרות להימנע מהצורך ללכת בזיגזג. הכיוון שבו נעמדים איננו קבוע ואיננו קשור לכיוון הנסיעה בכביש: בלונדון, בוושינגטון די. סי. ובהונג קונג עומדים בצד ימין; בסינגפור ובאוסטרליה עומדים בצד שמאל; במונטריאול אסור ללכת על המדרגות הנעות בשל סיבות בטיחות אולם כלל זה איננו נאכף.
ישנם גם דרגנועים מיוחדים הכוללים מנגנון מיוחד המאפשר לנעול עגלת (ילדים/קניות) כך שהיא לא תגלגל, בין אם על ידי תפס של הידית (שמשתחרר אוטומטית) או על ידי עיצוב מיוחד של הגלגלים. מספר חנויות משתמשות במתקן מיוחד הדומה לרכבת הרים כדי להעביר עגלות במקביל לתנועת המשתמשים בדרגנוע.
בטיחות
למרות תפוצת הדרגנועים, השימוש בהם יכול להיות מסוכן. במקומות רבים נאסר על שימוש בעגלות יד במעבר על המדרגות או איסור על ילדים מתחת לגיל מסוים לעלות בגפם. עיקר התאונות מתרחשות בקצוות המתקן, בעת העלייה או הירידה ממנו. לרוב מדובר על נפילה וחבלה אולם ידועים גם מקרי מוות, כמו המקרה שאירע ב־28 באוקטובר 2003, בו נמחץ פרופסור אמריקני למוות בתחנת רכבת ברומא כאשר הדרגנוע התמוטט והוא נשמט ממנו אל גלגל השיניים. במקרה אחר אדם שהתגורר בבוסטון מת לאחר שהברדס שלו נתקע בדרגנוע ב־21 בפברואר 2005. ביולי 2015 אישה בקניון בסין עלתה יחד עם ילדה על הדרגנוע. כאשר הגיעו לקצהו, לפתע נשמטה הקרקע תחתם. האם הצליחה להציל את ילדה, אך לא את עצמה. נכון לעשור השני של המאה ה-21, נהוג להתקין רעשנים המבשרים על קצה הדרגנוע לשימוש כבדי ראייה ולחצני עצירה בקצוות הדרגנוע ולאורכו במקרים של מדרכות נעות ארוכות.
בישראל
בירידה לרציפים מאולם הנוסעים עד למעבר בין הרציפים בתחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון מותקנים 12 דרגנועים, שאורך כל אחד מהם 140 מטר והם נטויים בזווית של 30 מעלות. הדרגנועים מחולקים לשלושה מקטעים בעלי ארבעה דרגנועים מקבילים.
מיזמים עתידיים
ב-20 תחנות בקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב מתוכננים בסך הכל כ-106 דרגנועים.
בתחנת הרכבת תל אביב - האוניברסיטה מתוכנן דרגנוע שיתחבר ישירות לקמפוס האוניברסיטה.
זיגמונד ולטלינגר
זיגמונד ולטלינגר (בגרמנית: Siegmund Weltlinger; 29 במרץ 1886, המבורג – 18 במאי 1974, ברלין) היה ממייסדי החברה לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי בברלין והנשיא היהודי הראשון שלה בין 1949 ו-1970. הוא כיהן כנשיא כבוד מ-1970. ולטלינגר היה חבר CDU.
מלחמת העולם השנייה
לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938, נכלא ולטלינגר למשך חודשיים במחנה הריכוז זקסנהאוזן. ממארס 1939 עד פברואר 1942 עבד בקהילה היהודית של ברלין והיה אחראי על הניהול והגבייה של ההגירה ועל רכש עבור המגורשים לגטו טרזין. חברים ובני משפחה לא יהודים הסתירו את ולטלינגר ואשתו מרגרט עד תום המלחמה בדירת חצי החדר שלהם בברלין.
ב-1946 עבד ולטלינגר כעוזר לשופטים לענייני יהודים. הוא הצטרף ל-CDU. בנובמבר 1949 היה בין מייסדי החברה לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי בברלין והיה יושב ראש עד 1970. בשנים 1959 עד 1967 היה חבר בית הנבחרים של ברלין והפך לחבר בכיר בבית. ב-1961 הוענק לו תואר זקן העיר. ולטלינגר נקבר בקבר כבוד בבית הקברות של הקהילה היהודית בברלין.
לקראת סוף חייו התראיין בסדרה הדוקומנטרית "עולם במלחמה". הוא נפטר כמה חודשים לאחר הראיון, בגיל 88.
קול (משחתת)
קול (באנגלית: USS Cole) היא משחתת אמריקאית מסדרת ארלי בורק המצוידת בטילים מונחים ובמערכת אייג'ס (Aegis). היא קרויה על שמו של דרל קול, חייל מרינס שנהרג בקרב איוו ג'ימה ב-19 בפברואר 1945, במהלך מלחמת העולם השנייה. היא נבנתה במספנת אינגלס והועברה לצי האמריקאי ב-11 במרץ 1996.
קול היא אחת מ-62 משחתות מסדרת ארלי בורק, ואחת מ-21 המשחתות מהגרסה הראשונה של הסדרה (Flight I). המשחתת נושאת כמעט 100 טילים מסוגים שונים, הניתנים לשיגור מהסיפון באמצעות מערכת שיגור אנכי Mk 41. קול מצוידת במערכת רדאר AN/SPY-1 המאפשרת לה לעקוב במקביל על יותר מ-100 מטרות. היא מצוידת גם בשני תותחי פלנקס, המיועדים להגן עליה מפני טילים.
ב-12 באוקטובר 2000 הייתה המשחתת מטרה לתקיפה של פיגוע התאבדות של ארגון אל-קאעידה בנמל עדן שבתימן, שבו 17 מלחים נהרגו ו-39 נפצעו. בפיגוע פוצצו מחבלים סירת תופת ליד הספינה ובפיצוץ נוצר חור בקוטר של כ-12 מטר. קול חזרה לארצות הברית על גבי אוניית מטען כבד, MV Blue Marlin, לצורך תיקונים שנמשכו 14 חודשים, ובסיומם שבה לנמל הבית שלה בנורפוק שבוירג'יניה.
ממשלת ארצות הברית הציעה פרס של עד 5 מיליון דולר עבור מידע שיוביל למעצרם של אנשים שביצעו או סייעו בהתקפה על קול. ארגון אל-קאעידה נחשד בהתקפה על קול.
ב-4 בנובמבר 2002 חוסל אבו עלי אל-חאריתי, שנחשד כמי שארגן את המתקפה, באמצעות כלי טיס בלתי מאויש RQ-1 פרדטור.
יהויקים פאפוריש
יהויקים פאפוריש (16 במאי 1906 - 19 בינואר 1992) היה גאוגרף ואיש חינוך ישראלי, מסגל "תיכון חדש" בתל אביב. נודע בזכות תרומתו הגדולה לחינוך והוראת הגאוגרפיה, בעיקר בעשרות ספרי הלימוד על חבלים שונים בעולם, שחיבר במשך שנים ארוכות החל משנות ה-40.
תולדות חייו
פאפוריש נולד בגליציה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) למשפחה חילונית-ציונית, והיו לו עוד שלוש אחיות. בגיל בית הספר היסודי עבר לבירת האימפריה וינה, ושם למד בבית ספר כללי, ובראשית מלחמת העולם הראשונה נכנס ללמוד בגימנסיה כללית, שבה היה דגש על לימודים קלאסיים, כולל יוונית ולטינית. בשנת 1924 סיים את לימודיו בתיכון.
במקביל לחינוך הכללי, אביו דאג לחינוך הציוני, ושכר עבורו מורה פרטי ללימוד עברית ותנ"ך, החל מגיל בר המצווה. באותה העת נכנס לתנועת "השומר הצעיר בווינה", בה הרבה לטייל בהרי האלפים ובאזורי יערות אחרים באוסטריה. אהבתו לטיולים הייתה גדולה, ועד גיל 18 כבר טייל ברוב רובה של מערב אירופה ודרומה. כניסתו ללימודים באוניברסיטת וינה, ללימוד גאוגרפיה והיסטוריה, הייתה פועל יוצא של אהבתו לטיולים ולנוף. מאחר שתכנן לעלות לארץ ישראל, הוא למד במקביל גם חינוך, כי התכוון לעסוק בארץ בהוראה. בלימודיו אלה המשיך עד סיומו של התואר השלישי. בשנת 1929, סיים את עבודת הדוקטורט שלו, שהייתה בנושא "הגאוגרפיה הרגיונלית של אגן וינה". בגישה מחקרית זו, גאוגרפיה רגיונלית (גאוגרפיה חבלית) דגל עד סוף ימיו.
באמצע שנות ה-30 יצא פאפוריש לסיור בברית המועצות בדרכו להשתלמות בלונדון אצל ד' סטאמפ (Stamp) בתחומים של גאוגרפיה חבלית (רגיונלית) וגאוגרפיה כלכלית. עם חזרתו לארץ, בסוף שנות ה-30, הקים יחד עם מורים נוספים את בית הספר תיכון חדש בתל אביב, בו ניסו ליישם רעיונות חדשים בחינוך.
לצד פעילויות ההוראה, בזמן מלחמת העולם השנייה, ניהל פינה קבועה ברדיו בנושא הגאוגרפיה של המזרח התיכון, וכאשר פרצה מלחמת השחרור הוא גויס לארגון "ההגנה", ושירת בחיל המודיעין. במקביל גם שימש גם כפרשן ברדיו בנושא הקרבות בארץ והקשרם הגאוגרפי.
בשנת 1956 ו-1955 יצא לשנת שבתון בארצות הברית, שבמהלכה אסף חומר לכתיבת ספרו המונומנטלי על הגאוגרפיה הרגיונלית של ארץ זו. במשך השנים השתתף בקונגרסים גאוגרפים בישראל ומחוצה לה, ובמקביל סייר ברחבי העולם באזורים נידחים באותם ימים כמו מרכז אפריקה, מרכז אסיה ועוד.
פאפוריש כיהן כמנהל השלישי של "תיכון חדש" בין השנים 1972-1964 עד צאתו לגמלאות.
דרכי הוראתו
תפיסתו הגאוגרפית של פאפוריש ניזונה מהרקע האקדמי שבו צמח - "וינה של ראשית המאה". הוא היה חניך האסכולה הדטרמניסטית בגאוגרפיה, וראה בגאוגרף כאיש מדע שצריך ללמוד את "מאבקו של האדם באיתני הטבע". מאחר שנוכח לדעת, כי פרט לספרו של ברוור אין שום ספר רציני בגאוגרפיה למערכת החינוך, החליט לכתוב את ספרו על ה"גאוגרפיה של ארץ ישראל", שיצא בהוצאת צ'צ'יק בשנת 1943. בעשרות ספרי הלימוד שחיבר לאחר מכן, הביא את השקפת העולם הנזכרת, אך הבין כי אין אפשרות להקיף את כלל התופעות באזור מסוים, כפי שדרשה הגישה הרגיונלית ובחר בהדגמה של תופעות ולא בסקירה של כל התופעות.
פאפוריש יצר סכמה קבועה של ספרי הלימוד שלו, מאחר שהם נכתבו כספרי לימוד בגישה רגיונלית, הוא העדיף לקיים בהם מנגנון ברור של נושאים קבועים. כחניך האסכולה הגרמנית, הוא דגל "בעליונות המפה" ככלי של גאוגרף, ולכן הדגיש את מיומנות השליטה באטלס ובמפות, כאמצעי חשוב ללימוד גאוגרפי. עד אמצע שנות ה-50 כתב בעיקר ספרי לימוד לבתי ספר התיכוניים: גאוגרפיה של ארץ ישראל, גאוגרפיה כלכלית, גאוגרפיה של המזרח התיכון ועוד. באמצע שנות החמישים החל לכתוב ספרים גם לבתי ספר היסודיים - סידרה שהיוזמה אליה באה מצד הסתדרות המורים. חיבר כעשרים ספרי לימוד, שחלקם הופיעו במהדורות רבות במשך כשלושים שנה.