cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'נין גרופלו
טלוויזיה
תחילת הקריירה הטלוויזיונית של גרופלו הייתה בתוכנית "המופע של בן סטילר" ב-1992, בה שיחקה לצידם של חבריה הוותיקים בן סטילר, בוב אודנקירק, אנדי דיק ודייוויד קרוס. על הסט של הסדרה קיבלה את ההצעה לתפקידה בתור פולה בסדרה "המופע של לארי סנדרס", תפקיד שזיכה אותה בשתי מועמדויות לפרסי אמי בשנים 1996 ו-1997. בשנת 1993 שיחקה את דמותה של אשת קופולה במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בערוץ 4 הבריטי ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
לאחר ביטולה של "המופע של בן סטילר", הצטרפה גרופלו לצוות של סאטרדיי נייט לייב בעונת 1994–1995. בתחילת עבודתה בתוכנית, היא כינתה בראיון את ההומור של שותפה לסדרה אדם סנדלר "ילדותי". כותבי הסדרה הביעו חוסר שביעות רצון מגישתה השלילית של גרופלו כלפי הסדרה. לדבריהם, גרופלו הייתה חסרת ביטחון ובקושי שיתפה פעולה בכתיבת מערכונים. בינואר 1995 היא עזבה את הסדרה, באמצע העונה, לאחר שהשתתפה בה במשך חצי שנה בלבד.
לגרופלו הוצעו תפקידים רבים בטלוויזיה, ביניהם התפקיד של מוניקה בסדרה המצליחה "חברים" (שהוצע לה ראשונה), אולם היא סירבה לרובם. שני פיילוטים לסדרות טלוויזיה בכיכובה של גרופלו לא זכו להמשך.
במהלך 2005–2006 התארחה גרופלו מספר פעמים בסדרה "הבית הלבן" בתור לואיז ת'ורנטון.
ב-2009 שיחקה גרופלו בעונה השביעית של הסדרה 24 בתור מומחית מחשב של ה-FBI.
היא גם הופיעה הופעת אורח כעצמה במשפחת סימפסון.
קולנוע
בשנת 1995 שיחקה בתפקיד קטן בסרט הקומי "ביי לאהבה", לצד רנדי קווייד. בשנת 1996 כיכבה גרופלו בסרט "על גברים, נשים וחיות אחרות" לצידה של אומה תורמן. בסרט גילמה גרופלו שדרנית רדיו אינטליגנטית המבקשת משכנתה הדוגמנית הטיפשה (ת'ורמן) שתתחזה אליה כדי לעזור לה לכבוש את ליבו של בחור המאזין לתוכנית הרדיו שלה. הסרט, שהיה במקור סרט עצמאי, הפך לסרט אולפן מצליח כשנבחרה ת'ורמן לגלם את תפקיד הדוגמנית. גרופלו מוחה כנגד הסרט הזה עד היום, בטענתה שהוא אנטי-פמיניסטי.
בעקבות הצלחת הסרט, הציע הבמאי קמרון קרואו לגרופלו את התפקיד הנשי הראשי בסרט ג'רי מגווייר, בתנאי שתשיל ממשקלה. היא אמנם עשתה זאת, רק כדי לגלות שהשחקנית רנה זלווגר זכתה בתפקיד המצליח.
במהלך שנות ה-90 הופיעה גרופלו בשלל סרטים בתפקידים ראשיים ובהופעות קצרות, ביניהם דוגמה, האיש החסר, רומי ומישל - פגישת מחזור, מציאות נושכת, הימור משפחתי וכייבל גאי.
בשנת 2009 שיחקה בסרט הרומנטי "אהבה כואבת" לצד קארי-אן מוס. בשנת 2014 גילמה את ליילה בעונה הראשונה של הסדרה הקומית "מדריך החברות לגירושין" ברשת בראבו. בשנת 2017 שיחקה בקומדיה "Speech & Debate" לצד ונדי מקלנדון-קובי.
בשנת 2019 שיחקה בסרט "בואו איך שאתם" את דמותה של ליז.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה "משחקים באלוהים" מאת הבמאי אוסטין סטארק. באותה שנה שיחק בסרט "פלורה ויוליסס" המבוסס על ספר באותו שם משנת 2013 שכתבה קייט די-קמילו. בהמשך, החלה לשחק בעונתה השביעית של הסדרה "יאנגר" מבית פרמאונט+, בתפקיד של קאס, דיקנית בקולג' לאמנויות.
רדיו
בסוף מרץ 2004 החלה גרופלו להנחות תוכנית רדיו אמריקנית בשם "The Majority Report", לצידו של סאם סדר. גרופלו אמרה פעם ששידור ברדיו הוא אחד ממטרותיה.
תוכנית זו שימשה, בין השאר, את גרופלו להבעת דעותיה הנחרצות: גרופלו היא ליברלית, פמיניסטית ופציפיסטית באופן מוצהר. בעקבות פיגועי 11 בספטמבר התבטאה גרופלו "מי חשב שאני אכעס בשם המדינה שלי? אני רגילה לכעוס על המדינה שלי".
ב-21 ביולי 2006 פרשה גרופלו מהנחיית תוכנית הרדיו.
בית מוות
בית מוות הוא כינוי לבית תחרותי בצורה יוצאת דופן בטורניר רב-שלבי, שבו מספר המתחרים החזקים גדול ממספר המקומות המוקצים לעלייה לשלב הבא של הטורניר. כך, בשלב הבתים בהכרח יודח מתחרה חזק אחד או יותר ב"בית המוות", שהיה צפוי להתקדם יותר בטורניר. המונח הבלתי רשמי שימש לראשונה עבור נבחרת בגביע העולם בכדורגל. הוא משמש כעת גם בטורנירי כדורגל ובענפי ספורט אחרים.
לאחר הגרלת הטורניר, לעיתים קרובות מתעוררים ויכוחים לגבי מי מהבתים המוקדמים הוא בית המוות. דבר זה קורה מכמה סיבות, ביניהן ויכוחים כלליים על חוזקם של המתחרים, ומכיוון שאין הגדרה מדויקת למונח "בית מוות". לפעמים, המונח פשוט מסמל את הבית עם המתחרים החזקים ביותר, שכולם מנצחים פוטנציאליים בטורניר, מה שמרמז שתמיד יש בדיוק בית אחד כזה. הגדרות אחרות מאפשרות מספר בתי מוות או אף אחד.
המונח זוכה לפעמים ללעג כהמצאה עיתונאית גרידא, קלישאה  או פשטנות יתר המבוססת לחלוטין על התפיסה הבלתי ספורטיבית, שתוצאות של טורנירים כאלה צפויות במידה רבה ושתמיד יש אנדרדוגים, סוסים שחורים ופייבוריטים.
מקור
המונח בית מוות (בספרדית: Grupo de la muerte) נטבע על ידי עיתונאים מקסיקנים ככינוי לבית ג' במונדיאל 1970. לבית זה הוגרלו האלופה המכהנת, הפייבוריטית והאלופה בסופו של דבר , סגנית אלופת טורניר 1962, , ו.
הכינוי שימש שוב עבור בית ג' בסיבוב השני של מונדיאל 1982 בספרד. הבית כלל את האלופה המכהנת, האלופה בסופו של דבר ו. בשנת 2007, הגרדיאן כינה את הבית "בית המוות הקטלני ביותר אי פעם".
המונח זכה לפופולריות לאחר הגרלת מונדיאל 1986, כאשר מאמן, עומאר בוראס, תיאר כך את בית ה', שכלל את אורוגוואי, , ו. כמו בבית המוות של 1970, זה היה הבית היחיד בו כל ארבע הנבחרות הגיעו מאירופה או אמריקה הדרומית, הנחשבות ליבשות האיכותיות יותר. הכינוי חזר רבות בדיווחי התקשורת בשפה האנגלית. לפי חוקי טורניר 1986, שתיים או שלוש מתוך ארבע הקבוצות בכל בית יעפילו לשלב הנוקאאוט, וסקוטלנד הייתה הקבוצה היחידה מהבית שלא העפילה.
דירוג
בתים בטורנירים מחולקים לרוב על פי דירוג מסוים כדי לספק חלוקה שווה של מתחרים חזקים וחלשים על פני כל הבתים המוקדמים. עם זאת, בכדורגל שיטות הדירוג המשמשות עשויות להטעות. במונדיאל, עד 2018 החלוקה הייתה שכל בית יכיל נבחרת אחת מדורגות ושלוש לא מדורגות, כאשר הנבחרות הלא מדורגות נבחרו מקונפדרציות אזוריות נפרדות. חלק מהקבוצות של אמריקה הצפונית, אפריקה ואסיה חזקות משמעותית מאחרות. התוצאה הייתה שבבתים מסוימים היו לעיתים קבוצות חזקות יותר מבאחרים, מה שיצר בתי מוות. ממהדורת 2018 ואילך שונתה מערכת זו, עם חלוקת קבוצות המבוססת על הדירוג העולמי של פיפ"א, אך המגבלות היבשתיות עדיין נשמרו.
האלופה המכהנת והמדינה המארחת הן באופן מסורתי בין הנבחרות המדורגות ראשונות. ביורו 2008 למשל, שלוש מתוך ארבע הנבחרות המדורגות היו בין הנבחרות החלשות בטורניר: המארחות ו ואלופת 2004 המפתיעה,. פיינליסטיות מונדיאל 2006, ו, לא דורגו והוגרלו ביחד בבית ג' עם  ורומניה. זה נחשב ל"קבוצת מוות" עם רומניה כאנדרדוג נגד שלוש מהקבוצות הבכירות באירופה.
ויכוחים והגדרות
בטורנירי גביע העולם בכדורגל, אליפות אירופה וליגת האלופות, בכל בית משחקות ארבע קבוצות, שתיים מהן מעפילות לשלב הנוקאאוט. הגדרה אחת אומרת שבית נחשב בית מוות רק אם כל ארבע הקבוצות פייבוריטיות לזכייה. אחרות מגדירות בית מוות ככזה עם שלוש קבוצות שנלחמות על שני מקומות, כאשר אנדרדוג אחד משלים את הבית.
בטורנירי מוקדמות של אופ"א, הבתים יותר גדולים ולכן גם כוללים יותר קבוצות חלשות. לדוגמה, בית 2 של מוקדמות יורו 2008 כונה בסקוטלנד "בית המוות" מכיוון שסקוטלנד הוגרלה נגד איטליה, צרפת ו, בהתאמה אלופת, פיינליסטית ומשתתפת ברבע גמר מונדיאל 2006. הנוכחות בבית של, ו לא תרמה לתיוג הבית כבית מוות, אך גם לא פגעה בו מפני שרק שתי נבחרות העפילו לטורניר הגמר.
לעיתים קרובות מניחים שבכל טורניר יש בדיוק בית מוות אחד. במונדיאל 1994, בית ה' (איטליה,, ו) כונה לעיתים קרובות בית המוות. מאמן נבחרת ברזיל, קרלוס אלברטו פריירה טען שזה בית ב' (ברזיל,, ו); כמה כתבים טענו ששניהם היו "בתי מוות".
מצד שני, לאחר בגרלת מונדיאל 2010, כמה פרשנים אמרו שאין בית מוות. ספורטס אילוסטרייטד טען שבית ז' היה בית המוות מכיוון שהוא כלל שתיים מחמש המדינות המובילות בדירוג העולמי של פיפ"א, ברזיל ו, כמו גם הנבחרת האפריקאית השנייה בדירוג,. מצד שני, אנדרו דאוני מ-Christian Science Monitor אמר: "אף בית מוות שמכבד את עצמו לא יחשב כזה עם בתוכו. מבחינתי, אין בית מוות במונדיאל הזה". מאמן, ויסנטה דל בוסקה, אמר על בית ב' במונדיאל 2014 "אנחנו חייבים להגדיר את זה כמסובך אבל אני לא מאמין שזו בית המוות. יש אחרים מאוד קשים. אבל הבית שלנו קשה".
"בית המוות" עשוי להיות פשוט זה עם הקבוצות החזקות ביותר, או הכי הרבה קבוצות חזקות. תוך שימוש בדירוג פיפ"א כמדד לעוצמת הנבחרות, הגרדיאן חישב ב-2007 ש"בית המוות" החזק ביותר היה בית ג' ביורו 1996. הנבחרות (והדירוג העולמי) היו גרמניה (2), (3), איטליה (7) וצ'כיה (10). שיא זה נשבר על ידי דירוג מאי 2012 לבית ב' ביורו 2012, עם גרמניה (2), הולנד (4), פורטוגל (5) ודנמרק (10),  בכדורגל נשים, בית ב' בגביע העולם 2007 כלל שלוש מחמש הקבוצות המובילות בדירוג פיפ"א לנשים שהעפילו לטורניר -  (1),  (3) ו (5) - כאשר  (24) היא האנדרדוג.
בבית מוות ייתכן סיום צמוד, כאשר כל ארבע הקבוצות במאבק העלייה. זה היה המקרה בבית ו' במונדיאל 1990, בה חמישה מתוך ששת המשחקים הסתיימו בתיקו, ובבית ה' במונדיאל 1994, כאשר כל ארבע הנבחרות סיימו עם אותו מספר נקודות והפרש שערים זהה.
חוסר קונצנזוס לגבי קבוצת המוות יכול לעורר ויכוחים בין אוהדים ועיתונאים. במונדיאל 2002, הגרדיאן כינה את בית ו' (שוודיה, אנגליה, ארגנטינה ו) "בית המוות" ואת בית ה' (גרמניה,, ו) "בית המוות האחר", בעוד הדרום קוריאנים כינו את בית ד' (, ,  ו) "בית המוות האמיתי".
במונדיאל 2006, הן בית ג' (ארגנטינה, הולנד, ו)  והן בית ה' (איטליה,,  וארצות הברית) נקראו בית המוות.
במונדיאל 2014, שלושה בתים זכו להכרה בתקשורת כ"בתי מוות": בית ב' (ספרד, הולנד, ואוסטרליה), בית ד' (אורוגוואי,, אנגליה ואיטליה) ובית ז' (גרמניה, פורטוגל, גאנה וארצות הברית). בית זה נחשב לקשה במיוחד בארצות הברית, שכן היא הודחה על ידי הנבחרת ה"חלשה" בו, גאנה, בכל אחד משני הטורנירים האחרונים.
בתי מוות קיימים גם בליגת האלופות. הבולטים ביניהם כוללים את בית ח' בעונת (ריאל מדריד, טוטנהאם הוטספר, בורוסיה דורטמונד ואפואל ניקוסיה), בית ג' ב- (פריז סן-ז'רמן, ליברפול, נאפולי והכוכב האדום בלגרד), בית ו' ב- (סלביה פראג, אינטר מילאנו, בורוסיה דורטמונד, וברצלונה) ובית ג' בעונת  (באיירן מינכן, ברצלונה, אינטר מילאנו וויקטוריה פלזן).
בשלב הבתים של עונת היו שישה בתים של ארבע קבוצות, אך רק הקבוצות שסיימו במקום הראשון ושתי הסגניות הטובות ביותר העפילו לסיבוב הבא. באותה עונה, בית ג' (האלופה המכהנת ריאל מדריד, מחזיקת גביע אופ"א אינטר מילאנו, ספרטק מוסקבה שהגיעה לחצי גמר גביע אופ"א 1998 ושטורם גראץ האנדרדוג) ובית ד' (אלופת ספרד ברצלונה, מחזיקות הגביע לשעבר באיירן מינכן ומנצ'סטר יונייטד, וברונדבי החלשה) יכלו להיחשב בתי מוות. במקרה זה, הבתים הללו היו אלו שסגניותיהם המשיכו לשלב הבא, ושתי הקבוצות המובילות של בית ד', באיירן מינכן ומנצ'סטר יונייטד, ימשיכו להתמודד בגמר.
אוהדים עשויים לתאר כ"בית המוות" כל בית קשוח המכיל את הקבוצה המועדפת עליהם.
הגדרות שונות
מאמן סקוטלנד, אנדי רוקסבורג, תיאר את בית 2 של מוקדמות יורו 1992 כ"בית מוות" במובן אחר בגלל היעדר יריבה נוצצת "כדי להוציא אנשים מהבית להכניס אותם להאמפדן פארק". בבית היו, , , ו.
בית הגמר של מוקדמות מונדיאל 1994 באסיה כלל שתי קבוצות של שכנות עוינות מיליטנטיות: איראן, עיראק וערב הסעודית; וקוריאה הצפונית, קוריאה הדרומית ויפן. הבית נקרא "בית המוות" בהומור שחור.
מונחים קשורים
מדי פעם מוצעות חלופות ל"בית מוות". חבייר קלמנטה אמר על בית ד' של מונדיאל 1998, "זה לא בית המוות, כפי שכמה אנשים אמרו. זו בית התקפי הלב". ג'ון הארל אמר על בית ה' של מונדיאל 1994, "האפיון עשוי להיות קצת קשה. אולי 'בית ההפתעות' הוא מונח טוב יותר."
לפעמים ההתרגשות של תחרות צמודה בין קבוצות איכותיות העלתה את האפשרות ש"בית החיים" החיובי מתאים יותר מ"בית המוות". על בית ו' של מונדיאל 2002 אמר פול וילסון, "הבית של אנגליה אינו בית המוות כמו שהוא בית החיים, כי מעטים אחרים מבטיחים דרמה כלשהי". על בית ג' של מונדיאל 2006 אמר גארי ליניקר אחרי ש הביסה את, "ארגנטינה עשתה את אחת ההופעות הגדולות בעבר הקרוב של המונדיאל. בית המוות הפך לבית החיים."
עם זאת, "בית החיים" שימשה גם כהפך מ"בית המוות", כלומר בית קל עם קבוצות חלשות. צ'אק קלפפר כתב על בית ב' במונדיאל 2006, "אם כל הגרלת גביע העולם מביאה בית מוות, שמוכתר בשל קשיחותו היחסית בין שמונת הבתים, אנגליה של 2006 בוודאי קיבלה את בית החיים או בית השלווה, או בית ה'כל כך מעט דאגות, בילינו כל יום האתמול בעקבות במקום לדאוג ל'".
אפולו בלוודרה
אפולו בלוודרה (באיטלקית: Apollo Belvedere) הוא פסל שיש רומי העשוי לפי מקור יווני, ייתכן של הפסל לאוכארס (ביוונית: Λεωχάρης) מן המאה ה-4 לפנה"ס. גובהו של הפסל הוא 2.24 מטרים. הפסל מוצג במוזיאון הוותיקן ברומא.
הפסל מציג את דמותו של האל אפולו. דמותו מעוצבת בסגנון הלניסטי – הדמות נשענת על רגל אחת במצב של בין שני צעדים אולם הידיים אינן נמצאות בתנוחת הקונטרה-פוסטו. ידו האחת פורצת אל החלל (לצידי הגוף וקדימה) ומחזיקה את גלימתו המפוסלת ועשירת הקפלים. ידו השנייה מונחת לצד הגוף. הדמות מפנה את מבטה לימין. שיערה עשוי בעזרת חציבה עדינה במקדח, בסגנון האופייני לתקופה ההלניסטית. הפסל נשען על גזע עץ מפוסל שהוא כנראה תוספת של ההעתק הרומי (הפיסול היווני היה עשיר בפסלי ברונזה, שלא שרדו. העתקם הרומיים בשיש נזקקו לתמיכה חיצונית).
הפסל נחשב במשך זמן רב לאחת מן היצירות הידועות ביותר מן הפיסול היווני. הפסל נתגלה במאה ה-15 והתפרסם מיד ברחבי העולם על ידי העתקים ותחריטים. בשנת 1504 שימש הפסל את אלברכט דירר לעיצוב דמותו של אדם בתחריט "אדם וחווה" הידוע; הפסל בונקולסי (Pier Jacopo Alari Bonacolsi) יצר לפסל העתקי ברונזה מוזהבים; שעתוק ידוע אחר הוא תחריט מאזור שנת 1530 מאת רימונדי (Marcantonio Raimondi); הפסל הניאו קלאסי אנטוניו קנובה (Antonio Canova) השתמש בדמות זו כדי לתאר את דמותו של פרסאוס. גישות מודרניות יותר מתייחסות אל הפסל בביקורתיות ותופסות אותו כ"תאטרלי" כיוון שהן תופסות את אמנות התקופה הקלאסית כשיאה של האמנות היוונית.
עיסאם מח'ול
עיסאם מח'ול (בערבית: عصام مخول, תעתיק מדויק: עצאם מח'ול; נולד ב-18 ביולי 1952) הוא איש ציבור ערבי-ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת חד"ש וסיעת חד"ש-תע"ל.
ביוגרפיה
נולד ב-18 ביולי 1952 בישראל. את השכלתו רכש מאוניברסיטת חיפה בתחום הפילוסופיה וסוציולוגיה, בעל תואר ראשון BA. קיבל את תודעתו הפוליטית כשהצטרף לקמפוס. במהלך לימודיו, מח'ול היה פעיל בוועד הסטודנטים הערבים באוניברסיטת חיפה, והיה מזכיר התאחדות ארצית של סטודנטים ערבים בסוף שנות ה-70. מח'ול השתתף בהפגנות פוליטיות, ובשל כך נעצר פעמיים והורחק לסמסטר מלימודיו באוניברסיטה.
ב-2002 חולל סערה כשהצדיע במועל יד במהלך ישיבה של הכנסת וקרא "הייל שרון". מאוחר יותר התנצל על ההשוואה שערך בין ראש הממשלה אריאל שרון לאדולף היטלר. ועדת האתיקה של הכנסת הרחיקה אותו משלוש ישיבות של הכנסת. בתגובה טען מח'ול שמדובר בהחלטה גזענית שהתקבלה רק מכיוון שהוא ערבי.
בשנת 2004 דנה ועדת האתיקה בעניינו של מח'ול, שבזמן נאום במליאה כינה את הממשלה "ממשלת דמים". הוועדה קבעה כי מדובר בפגיעה בכבוד הכנסת, אסרה עליו להשתתף בישיבות הכנסת למשך עשרה ימים, ושללה את זכות הדיבור שלו לשלושה ימים. לאחר שהכנסת דחתה את ערעורו, עתר מח'ול לבג"ץ. בעתירתו טען כי חסינותו מגנה עליו מפני פעולות משפטיות עקב מעשים שעשה במסגרת מילוי תפקידו, ועל כן החלטת ועדת האתיקה בטלה. בג"ץ דחה את העתירה, וקבע שהחסינות נועדה להגן מפני התעמרות הרשות המבצעת, ולא מפני הליכים פנים-פרלמנטריים. עוד נקבע, כי אם תתקבל עתירתו של מח'ול, המשמעות היא שמוסד ועדת האתיקה ירוקן מתוכן.
ב-2005 השתתף בתהלוכה זיכרון לשלושה ערבים שהשתתפו בטבח בחברון בזמן מאורעות תרפ"ט והוצאו להורג על ידי הבריטים. בתגובה לביקורת על השתתפותו בתהלוכה להנצחת רוצחים, מח'ול טען שמדובר בלוחמים אנטי-אימפריאליסטיים בקולוניאליזם.
מח'ול הפסיד את מקומו השני ברשימת חד"ש לכנסת ה-17 לטובת חנא סוויד, שאיננו חבר מק"י, כחלק מן המאבק בין הפלג הקומוניסטי בחד"ש לבין אלו שרוצים לשוות למפלגה יותר גוון של מפלגה סקטוריאלית ערבית, ובשנת 2007 הפסיד את תפקידו כמזכ"ל מק"י לטובת מוחמד נפאע ממחנה מוחמד ברכה.
כיום עיסאם מח'ול הוא חבר הוועד המרכזי של מק"י, חבר מכון אמיל תומא למחקר פוליטי והיסטורי וחבר הלשכה הפוליטית של מק"י.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-110 הסמלי ברשימת חד"ש לכנסת.
חיים אישיים
נשוי ואב ל-2, גר בחיפה. אחיו הוא אמיר מח'ול.
חברת נמלי ישראל
החברה
נמלי הים הם השער המסחרי העיקרי של ישראל, דרכם משונעת התוצרת הישראלית לשווקים הבינלאומיים והם השער לרוב המוצרים וחומרי הגלם החיוניים המגיעים לישראל.
בשל כך, הוקמה חברת נמלי ישראל בפברואר 2005 והיא אחראית על פיתוח נמלי הים וניהול נכסי המדינה במרחב הנמלים. במסגרת הרפורמה בנמלים שביצעה ממשלת ישראל, פורקה רשות הנמלים ובמקומה החלו לפעול שלוש חברות נמל ממשלתיות חדשות לתפעול ולניהול הנמלים בחיפה, אשדוד ובאילת. בנוסף החל לפעול נמל מספנות ישראל, בהפעלה פרטית לראשונה בישראל, ובהמשך הוקמו נמלים פרטיים נוספים. החברה הוקמה מכוח חוק רשות הספנות והנמלים, שהותקן בשנת 2004.
מדינת ישראל מחזיקה באמצעות חברת נמלי ישראל בתשתיות האסטרטגיות, ואילו הפעלת התשתיות עצמן נעשית על ידי תאגידים מורשים. החברה מעמידה לשימוש גורמים שונים כגון מספנות ישראל, ממגורות התבואה דגון ועוד, את המקרקעין והמתקנים הנדרשים לפעילות סחר החוץ והמערכת הנמלית.
חנ"י מובילה את פרויקטי 'חיבורי נמל' ו'מבואות אשדוד', מערכות דרכים חדשות לנמל המפרץ ולנמל הדרום . הפרויקטים יחברו את הנמלים בחיפה לכבישים מרכזיים על מנת לצמצם את עומס המשאיות בכבישי העיר ולאפשר יציאה מהירה לכבישים ראשיים עם הסחורות לכל רחבי המדינה.
תוכניות הפיתוח
כאמור, חברת נמלי ישראל אחראית על שניים ממיזמי התשתית הגדולים והחשובים למשק - הקמתם של הנמלים החדשים בחיפה ובאשדוד. אלה נועדו להגדיל את קיבולת נמלי הים של ישראל, במענה לגידול בסחר ויחוללו תחרות החיונית כל כך בענף הנמלים בישראל. קידום הרפורמה בנמלים עם הקמתם של שני הנמלים החדשים תחולל תחרות בענף ובמרחב של כל נמל ותייעל את השירות. היצואנים והיבואנים יוכלו לבחור היכן לקבל את השירות.
נמל הדרום - מיזם תשתית שנפתח ברבעון הראשון של 2022 בהשקעה של כ־3.3 מיליארד שקל, וממוקם בסמוך לנמל אשדוד. חברת PMEC של צ'יינה הארבור נבחרה במכרז להקים את הנמל החדש והעבודות יצאו לדרך בסוף 2014. את הנמל החדש מפעילה חברת HTC מטעם חברת TIL מהולנד, אחת מחברות ההפעלה המובילות בעולם. תקופת הזיכיון היא ל-25 שנה.
נמל המפרץ - מיזם תשתית שנפתח בספטמבר 2021 בהשקעה של כ־3.98 מיליארד שקל בסמוך לנמל חיפה. קבוצה משותפת לחברות הישראליות אשטרום ושפיר הנדסה זכתה במכרז להקמת הנמל החדש והעבודות יצאו לדרך בשנת 2015. את נמל המפרץ תפעיל חברת SIPG משנגחאי, מחברות ההפעלה המובילות בעולם. תקופת הזיכיון היא לכ־25 שנה.
במסגרת תוכנית פיתוח הנמלים שביצעה חברת נמלי ישראל בשנים האחרונות נכללו שני מיזמי תשתית חשובים שהרחיבו את הנמלים הקיימים בחיפה ובאשדוד.
תוכניות הפיתוח של חברת נמלי ישראל נתקלו בהתנגדויות רבות מצד שורה של ארגוני הגנת הסביבה, ביניהם הפורום הישראלי לשמירה על החופים, קבוצת אמהות ואבות מצילים את חיפה והקריות, הקואליציה לבריאות הציבור, ורשות נחל הקישון. הקואליציה לבריאות הציבור אף הציבה דרישה לפיה בתמורה לפיתוח נמל המפרץ, חברת נמלי ישראל תפתח את פארק מורד נחל הקישון – אולם דרישה זו נדחתה על ידי הוועדה לתכנון ולבנייה ונכון לתחילת שנת 2019 הפרויקט נקלע למבוי סתום.
מסוף "איתן" באשדוד
פרויקט התשתית (ע"ש רפאל איתן), הוקם בהשקעה כוללת של כ־3 מיליארד ₪ והרחיב את תשתיות נמל אשדוד. בפרויקט, הוקמו רציפי מכולות ומטען כללי חדשים באורך 1,700 מטר ובעומק של עד 15.5 מטר. שובר הגלים הקיים הוארך ב-1,150 מטרים נוספים. מסוף המכולות החדיש והמשוכלל מאפשר לחברת נמל אשדוד להכפיל את יכולת שינוע המכולות. בנוסף הוקם מתחם שער מודרני מתקדם, המצויד במערכות מידע ובטכנולוגיה מתקדמת לניהול התנועה, זיהוי, שליטה ובקרה. השער המודרני, מקצר את זמן שהיית המובילים בנמל באופן משמעותי.
מסוף המכולות "הכרמל" בנמל חיפה
תוכנית הפיתוח של נמל חיפה, התבצעה בהשקעה כוללת של כמיליארד ש"ח ובמסגרתה הוקם מסוף מכולות מודרני עם רציף באורך 700 מטר, שמגדיל את קיבולת הנמל ומאפשר לחברת נמל חיפה, שינוע של מעל לחצי מיליון מכולות נוספות. בקרוב יוקם מתחם השער המודרני החדש לנמל חיפה.
בנוסף, חברת נמלי ישראל ביצעה ומבצעת מיזמים שונים לשיקום ולשדרוג של רציפים ותיקים, הקמת מתחמי שער מודרניים לנמלי הים, הקמת מסוף רכבת מטענים חדיש בצמוד לנמל אשדוד, שכלול של ממגורות התבואה בחיפה ובאשדוד, פיתוח מערכות הכבישים באזור הנמלים ועוד.
נמל יבשתי
רכבת ישראל וחברת נמלי ישראל מקדמות תוכנית להקמת נמל יבשתי באזור השרון, צמוד לכביש 6 ולמסילה המזרחית העתידית. נבחנות שתי חלופות למיקום: באזור קיבוץ אייל או באזור קיבוץ יד חנה שבעמק חפר.
הנפקה וגיוס הון
כחלק מתוכנית של רשות החברות הממשלתיות להגביר את השקיפות בחברות הממשלתיות, תוכננה הנפקת אג"ח לטובת מימון פרויקטי הנמלים החדשים.
על ידי כך הפכה החברה לחברת אג"ח אשר איגרות החוב שלה נסחרות בבורסה.
החברה סגרה את הגיוס בסך של 2.5 מיליארד ש"ח במהלך חודש מאי 2018.
קיימות
חברת נמלי ישראל מובילה מיזמים בעולמות הקיימות, המשלבים בין קהילת הים לבין יצואנים, יבואנים וחברות סחר, זאת בכדי לייעל את השרשרת הלוגיסטית על כל חלקיה, תוך שמירה על איכות הסביבה והפחתת זיהומים מסוגים שונים. מיזמים שונים בתחום כוללים את המיזם 'לילה טוב' בו המדינה מתמרצת ומתגמלת משאיות מטען שיעדכנו את זמן התובלה משעות היום לשעות הלילה, מעבר לתהליכי סחר ממוחשבים, עידוד המודעות לחינוך ימי ומקצועות ההנדסה הימית בבתי הספר ובאקדמיה, ועוד.
עשייה ציבורית
חברת נמלי ישראל מקדמת גם מיזמים קהילתיים כגון תוכנית 'עוגן לחיפה' (בשיתוף המועצה לישראל יפה ומחלקת החינוך בעיריית חיפה), בה מועברים שיעורים בנושאי חינוך ימי לתלמידי כיתה ד' בעיר (קיימת תוכנית דומה גם בעיר אשדוד), תחרות 'אדם וים' (בשיתוף עמותת 'דולפין', עיריית הרצליה, רשת אורט, משרד החינוך ומרכז המדעים בהרצליה) המחברת בין בני נוער למקצועות ואספקטים הקשורים לים כגון שיט, צילום, מדעי הים, מדע, טכנולוגיה ועוד. כמו כן, חברת נמלי ישראל מקדמת ספורט ימי במסגרת מעגנת 'שביט' בחיפה, לרבות אירוח משטים.
חברת נמל חיפה בע"מ (חיפה)
נמל זה הוקם בשנת 1933 על ידי שלטון המנדט הבריטי, ולאחר קום המדינה, הורחב הנמל לכיוון מזרח. כיום, הנמל מתפרש לשלושה אזורים עיקריים: מערב הנמל, בו נמצאים רציפי מטען כללי ואוניות נוסעים, שעתיד להפוך לנמל נוסעים משולב בשימושים עירוניים (ע"פ תוכנית 'חזית הים העירונית'), מסופי המכולות (הכולל בתוכו את מסוף המכולות המזרחי ומסוף הכרמל. האזור השלישי כולל את מסוף קישון מערב ומסוף קישון מזרח, שיועדו לניטול מטען כללי וחופנים. כלל הרציפים בנמל מתפרשים על כ-4,532 מטר.
כחלק מהליך הפרטת נמלי הים בישראל, ב-10 בינואר 2023 עברו מניות הנמל מבעלות המדינה לקבוצת אדני-גנות, שבבעלות ישראלית-הודית.
נמל המפרץ SIPG (חיפה)
נמל זה הוקם על ידי חברת נמלי ישראל בשנת 2021, הוא מופעל על ידי חברת SIPG וכולל 3 רציפים.
מסוף הכימיקלים הצפוני
מסוף זה ממוקם בצד המזרחי של המרחב התפעולי-נמלי, וצפונית לנמל מספנות ישראל. במסוף זה פועלים שלושה בעלי הרשאה: דור כימיקלים בע"מ, גדות מסופים לכימיקלים בע"מ, ונדיב תעשיות פטרוכימיה בע"מ. במסוף פועלים כשלושה מנגשים.
החל מחודש מרץ 2022, מסוף הכימיקלים מנוהל על ידי חברת נמלי ישראל.
מסוף הכימיקלים הדרומי
המסוף ממוקם בחלק המערבי של מעגנת הקישון, סמוך לתחנת הכוח חיפה. נכון לדצמבר 2022, המסוף מופעל על ידי חברת גדות אחסון ושינוע בע"מ.
נמל הדלק הקיים
נמל זה הוקם על ידי המנדט הבריטי וצורף למערך הלוגיסטי לשינוע נפט ומוצריו מעיראק לאגן הים התיכון ומערבה ממנו. כיום, הנמל מופעל על ידי חברת תשתיות אנרגיה בע"מ, והוא משמש בעיקר לייצוא תזקיקים המזוקקים בבז"ן.
מסוף הגרעינים חיפה
מסוף זה נחשב למסוף הנמלי הגדול והעיקרי במדינת ישראל, והוא כולל רציף, מסועים, מסוף רכבת ייעודי, מערך משאיות וממגורה שנחנכה ב-1955 והורחבה במהלך השנים.
חברת נמל אשדוד בע"מ
נמל זה נחנך בנובמבר 1965 בכדי להחליף את נמל תל אביב.
נמל הדרום - HCT
נמל זה הוקם על ידי חברת נמלי ישראל והוא משמש כמסוף מכולות. בשנת 2022, הנמל קיבל רישיון פעילות שהוענק לחברת HCT.
מסוף המלט ברציף 30
מסוף זה מופעל על ידי חברת הנסון, והוא משמש לפריקת אוניות מלט.
מסוף התפזורת של כי"ל בנמל אשדוד
מסוף זה ממוקדם בצידו הדרומי של נמל אשדוד. נכון לדצמבר 2022, הוא מופעל על ידי חברת כי"ל, ומיועד לשינוע חומצה זרחתית, פוספטים ואשלג.
ממגורות אשדוד
הממגורה ממוקמת בעורף נמל אשדוד ומשתרעת על שטח של כ-28 דונם, הממגורה מופעלת על ידי לוגיסטיקר ממגורות בע"מ, בינואר 2022 נפתח מסוע חדיש מרציף 21 ועד הממגורה.
חברת נמל אילת
נמל זה הוקם בשנת 1957 על ידי משרד התחבורה, והועבר למיקומו הנוכחי (בקצה הצפוני של ים סוף) בשנת 1965. החל משנת 2005, הנמל החל לפעול בחברה עצמאית בבעלות ממשלתית, ולאחר שינוי המבני בענף הנמלים ופירוק רשות הנמלים בשנת 2013, הפרטת נמל האילת הושלמה, והזיכיון להפעלתו נמסחר לחברת פפו ספנות שזכתה במכרז של רשות החברות.
נמל הנפט – קצא"א
חברת קצא"א (קו צינור אילת-אשקלון) בע"מ נוסדה ב-1968 והיא משמשת כגשר יבשתי להעברת גולמי מים סוף לים התיכון, ולהפך. החברה מפעילה נמלים באילת ובאשקלון המחוברים ביניהם, וכן שני קווים שמזינים את בתי הזיקוק בחיפה ובאשדוד.
חברה לטיסות חסך
חברת חֶסֶךְ (נקראת גם לואו-קוסט, מאנגלית: Low-Cost Carrier או LCC) היא חברת תעופה, שמחירי טיסותיה נמוכים מאוד בהשוואה לחברות התעופה הרגילות; המחיר הנמוך מתאפשר בשל היעדרם של שירותים מסורתיים לנוסע, כגון ביטוח מפני ביטול הכרטיסים שהוזמנו. תופעת חברות טיסות החסך החלה בארצות הברית, התפשטה לאירופה בשנות ה-90 וכיום משגשגת בעולם כולו. כמה מחברות התעופה הללו מוכרות חלק מהכרטיסים במחירים סמליים, או אפילו בחינם (כאשר הנוסע נדרש לממן רק את אגרות הנמל).
מודל עסקי
רוב חברות טיסות החסך פועלות על פי העקרונות העסקיים הבאים, או חלק מהם:
היסטוריה
חברת התעופה הראשונה שהפעילה בהצלחה את המודל העסקי הייתה פסיפיק סאות'ווסט איירליינס בארצות הברית ב-6 במאי 1949. אך החברה שחוללה את המהפכה בשוק הטיסות הייתה סאות'ווסט איירליינס, שהחלה לטוס ב-1971, והייתה מאז רווחית כל שנה למעט 1973 (שנת משבר הנפט). משהתחיל שוק חברות התעופה להיפתח, הגיע המודל גם לאירופה, שם שתי החברות המצליחות ביותר הן ריאנאייר האירית, שהתחילה לטוס לפי המודל ב-1991, ואיזיג'ט הבריטית, שהוקמה ב-1995. בגרמניה פועלת חברת טיסות החסך יורווינגס. ריאנאייר היא כיום חברת התעופה הגדולה ביותר בטיסות פנים אירופיות (לפי מספר הנוסעים). חברות תעופה זולות נוספות נוצרו מאז ברחבי העולם.
חברות לטיסות חסך מהוות איום חמור לחברות תעופה מסורתיות, משום שהמבנה העסקי שלהן, וכן מגבלות ממשלתיות שעדיין מוטלות על רבות מהן, מונע בעדן להתחרות ביעילות בחברות החסך. בשווקים בהם הופיעו חברות לטיסות חסך נאלצו החברות המסורתיות לקצץ קיצוץ חד במחיריהן, ולעיתים קרובות לאמץ אלמנטים נוספים של חברות טיסות החסך, כמו עידוד מכירת כרטיסים ישירה וביטול ארוחות החינם בטיסות קצרות. בשנים 2001–2003, שבהן נפגעה תעשיית התיירות כתוצאה מפיגועי 11 בספטמבר, מלחמת עיראק ומגפת הסארס, כמעט כל חברות התעופה המסורתיות סבלו מהפסדי ענק, בעוד רוב חברות החסך נשארו רווחיות. כמו כן נגסו החברות לטיסות חסך נתח גדול מרווחי הרכבות המהירות, בעיקר באירופה - מחיר כרטיס טיסה בדרך כלל זול יותר מכרטיס רכבת.
כמה מהחברות המסורתיות ניסו להקים חברות תעופה לטיסות חסך משלהן (BUZZ של KLM, למשל, או GO של בריטיש איירווייז), אבל רוב הניסיונות נכשלו. בעיקר בשל עלויות כוח האדם שכפופים להסכמים הקיבוציים של חברת האם. אך יש כמה חברות שהצליחו. הבולטות הן מנגו של סאות' אפריקן איירווייז, טרנסאוויה של אייר פראנס-KLM ויורווינגס של לופטהנזה.
חברת התעופה לטיסות חסך הראשונה של הודו, אייר דקאן, נכנסה לשירות באוגוסט 2003, ופתחה במלחמת מחירים שהובילה להיווצרותן של יותר מעשר חברות חדשות. אחת מהן, אינדיגו, הזמינה 100 מטוסי איירבוס בתערוכה האווירית בפריז.
בעיות משפטיות
כחלק ממאבקן של חברות התעופה הוותיקות בחברות החסך, הוגשו נגדן תביעות ותלונות בבתי משפט והגופים המשפטיים האחראים לתחרות וקרטלים. במקרה אחד תבעה לופטהנזה מבית המשפט בגרמניה לאסור על ריאנאייר לקרוא לשדה התעופה האן (Hahn) המרוחק כשעתיים נסיעה מהעיר פרנקפורט בשם פרנקפורט-האן ולפרסם השוואות בין מחירי טיסות לופטהנזה מפרנקפורט למחירי ריאנאייר מפרנקפורט-האן. בית המשפט התיר לריאנאייר להשתמש בשם פרנקפורט-האן, אך חייב אותה לציין את המילה 'האן' במודעותיה.
בכמה מקרים אחרים הוגשו תלונות כנגד סבסוד חברות התעופה טיסות חסך על ידי שדות התעופה הקטנים בנימוק של פגיעה בתחרות החופשית או סבסוד לא-חוקי. במקרה אחד הצליחה אייר פראנס להביא להפסקת הסבסוד בשדה התעופה של שטרסבורג - שהוא שדה ממשלתי - בטענה שמדובר בסובסידיה לא חוקית; כתוצאה מכך נפסקו טיסות החסך לעיר. במקרה אחר עלתה טענה נגד הסובסידיות שמקבלת ריאנאייר בשדה התעופה של שרלרואה בבלגיה (שריאנאייר משווקת כשדה תעופה של בריסל), הנמצא בבעלות פרטית. על פי טענות שלא אומתו, לא נגבו מריאנאייר דמי נחיתה, ושולמו לה 100,000 אירו על כל קו טיסה חדש שנפתח בשדה. לטענת ריאנאייר מדובר בתחרות הוגנת, כיוון שאותם התנאים היו יכולים להיות מוצעים לכל חברה אחרת. לטענת התובעים (חברת סבנה, שפשטה את הרגל בינתיים) המכרז נתפר לפי מידותיה של ריאנאייר ולא איפשר הפעלת חברות אחרות משרלרואה. בית המשפט האירופי הכריע לרעת ריאנאייר, אולם השית עליהם קנס נמוך במיוחד - כמיליון אירו - והתיר להם להמשיך בהסדר עם שדה התעופה בשינויים מעטים בלבד.
טיסות מוזלות לטווח ארוך
כאשר מדובר בטיסות לטווחים ארוכים, הדבר לא כלכלי לחברות התעופה הזולות, הן בשל הוצאות הדלק, והן בשל הצורך לשכן את אנשי צוות האוויר במדינות היעד. דבר המוביל להוצאות כספיות כבדות. אך היו כמה ניסיונות להציע טיסות טרנס אטלנטיות במחיר נמוך. חברת התעופה הראשונה שהציעה טיסות טרנס-אטלנטיות מוזלות הייתה לייקר איירווייז של פרדי לייקר, שהפעילה "רכבת אווירית" בין לונדון וניו יורק בסוף שנות ה-70, עד שפשטה את הרגל.
חברת התעופה הלאומית של אירלנד, אייר לינגוס, הנמיכה מאוד את המחירים כדי להתחרות בריינאייר והחלה להציע טיסות טרנס-אטלנטיות לפי מודל טיסות החסך, החל ממאה אירו.
טיסות מוזלות בישראל
החברה הראשונה שהפעילה בישראל טיסות חסך הייתה חברת "לייקר" הבריטית ב-1979. "לייקר" הוקמה ב-1966 והייתה אחד החברות הראשונות בעולם שהציעו טיסות מוזלות לעומת חברת התעופה הסדירות. החברה פשטה את הרגל בשנת 1982. טיסות שכר לישראל במחיר מוזל החלו לפעול כבר בסוף שנות ה-60, אך היו חלק מחבילת נופש כוללת שרכש הלקוח.
כניסה ראשונית של חברת תעופה במחיר נמוך לישראל היה עם כניסת חברת איזי ג'ט לשוק בשנת 2009 בקו מנתב"ג לנמל התעופה לונדון לוטון. בתגובה, ניסתה אל על להתחרות באיזי ג'ט, על ידי מכירה של חלק מהמושבים בטיסותיה בפורמט לואו-קוסט. חברת ארקיע השיקה אף היא טיסות חסך בשנת 2008, והחל מ-2010 עברה להפעיל את רוב הטיסות הסדירות לאירופה כטיסות חסך.
בשנת 2014 הקימה חברת אל על את מותג UP על מנת להיכנס לתחום טיסות החסך, אך באוקטובר 2018 הוא בוטל ב-2019 חברות החסך תפסו נתח של 30% מהמושבים בקווים השונים מישראל מנתב"ג ומרמון. וחברת ויז אייר ההונגרית הייתה חברת החסך שטסה למספר היעדים הרב ביותר מישראל, בעיקר למזרח אירופה. בשנת 2022 חברות התעופה הזולות הסיעו כרבע מהנוסעים מנמל התעופה בן-גוריון. כאשר חברות התעופה המרכזיות הן ויז אייר (7.76% מהנוסעים) ריינאייר (6.8% מהנוסעים), איזיג'ט (4.17% מהנוסעים) פגאסוס (4.1% מהנוסעים) טראנסאוויה (2% מהנוסעים) ופליי דובאי (1.7% מהנוסעים).
דרך היונגאס
דרך צפון היונגאס (בספרדית: Camino a los Yungas) או דרך המוות (Camino de la Muerte) היא דרך באורך 61–69 קילומטר המקשרת בין לה פאס לקורויקו, 56 ק"מ צפונית ללה פאס במחוז יונגאס בבוליביה. הדרך ידועה כמסוכנת ביותר והוכרזה ב-1995 כ"דרך המסוכנת ביותר בעולם". לפי הערכה נהרגים בה 200–300 מטיילים מדי שנה. בדרך זו גם נהרגו 13 ישראלים. לצד הדרך נמצאים צלבים ומצבות רבים המסמנים את מקום נפילתם של כלי רכב ורוכביהם.
תיאור
בגלל הירידות הקיצוניות של לפחות 600 מטר, לעיתים ברוחב מסלול אחד (רוב הדרך לא רחבה יותר מ-3.2 מטר), ובשל מחסור במעקות בטיחות, הדרך מסוכנת ביותר. בנוסף, גשם וערפל עלולים להקשות על הראיה, להפוך את הדרך לבוצית ולגרום לנפילת סלעים מהגבעות בצד הדרך.
אחד מחוקי התנועה המקומיים קובע כי הנוסע במורד הדרך חייב לתת זכות קדימה לבאים מלמטה וחייב להצמד לצד הדרך החיצוני כדי לתת לבא מולו לעבור. חוק זה מחייב כלי רכב מהירים לנסוע לאט ובכך מאפשר מפגשי מכוניות בטוחים יותר. בנוסף רכבים נוסעים בשמאל, בניגוד ליתר בוליביה, דבר המאפשר לנהגים זווית ראייה טובה יותר על הגלגל החיצוני.
אופני הרים
הסכנה שבדרך הפכה אותה ליעד תיירותי פופולרי מאז שנות ה-90, ומשכה אליה מעל 25,000 איש. רוכבי הרים הפכו יעד זה לאתר דאון היל מועדף, מכיוון שזוהי דרך של כ-64 ק"מ בירידה מתמשכת. כיום ישנם מספר סוכנויות המספקות מידע, ציוד, תחבורה והדרכה לדרך זו. עם זאת, הדרך נשארה מסוכנת, ולפחות 13 רוכבים נהרגו בה מאז 1998.
דרך חלופית
בסוף 2006 לאחר 20 שנות עבודה, נפתחה דרך חדשה בין לה פאס לקורויקו. דרך זו כוללת תשתית מודרנית של גשרים, תעלות ניקוז, מספר נתיבים, אספלט, מעקות בטיחות ואמצעים נוספים ההופכים דרך זאת לבטוחה מהדרך המקורית. בעקבות זאת תנועת המכוניות בדרך היונגאס פחתה, אך גדל מספר הרוכבים הנוסעים במורד המסלול.
שחקנים (סרט)
שחקנים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1995 בבימויו של רוני ניניו, עם רמי הויברגר ויעל הדר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי הלל מיטלפונקט והוא עוסק בסיפורם של בוגרי בית-ספר למשחק. קבוצה צעירה, אופטימית ונמרצת עומדת בפתחו של חלום גדול – להיות שחקני תיאטרון.
שמואל סגל זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
תקציר העלילה
נעם (רמי הויברגר) הוא מורה למשחק קשוח בבית ספר למשחק בניהולה של גב' בנימיני (עדנה שביט). הוא מדריך בקשיחות את מסיימי השנה השלישית והאחרונה בהצגת חלום ליל קיץ. התלמידה רונה (טלי עצמון) מאחרת בגלל שלא מצאה שמרטף לתינוקה אך זה לא מעניין את נעם. התלמיד גבי (נבו קמחי) מתלונן בפני המנהלת על שיטות ההדרכה של נועם אך היא מסלקת אותו מחדרה.
אחת התלמידות היא חווה/אווה (יעל הדר), חרדית שחזרה בשאלה ונמצאת בקשר רק עם אמה (עליזה רוזן). היא מקיימת יחסים עם נעם בתקווה שזה יקדם אותה אולם הוא לא מעריך את כשרון המשחק שלה.
נעם מתכונן לעלות ב"הבימה" מחזה בהשתתפות השחקן הוותיק שפיגל (שמואל סגל), רונה (טלי עצמון) ושי (אקי אבני). הוא עושה שינויים במחזה בניגוד לדעת המחזאי (חן חגי) ובעיקר נוכח התנגדות שפיגל שמתווכח אתו קשות ומתכונן לנטוש את ההצגה.
במקום נוכח המנהל האמנותי של התיאטרון (יהודה אלמגור) שגוער בנעם, מכריח אותו לחזור למחזה המקורי ולפטר את שי שאינו יודע לשחק. שי מקבל מחוסר ברירה תפקיד שולי בהצגה שולית ומנוצל מינית על ידי השחקנית הוותיקה אדית (רוזינה קמבוס). הוא מוותר לבסוף על המשחק והולך לעבוד בנגב.
לבסוף מחווים גבי, חווה ושי את דעתם על חיי השחקן דרך מונולוגים.
שמואל הורביץ
שמואל הורביץ (12 בספטמבר 1901, כ"ח באלול תרס"א – מאי 1999, כ' באייר תשנ"ט) היה אגרונום ישראלי, פרופסור לחקלאות, חתן פרס ישראל. עבודתו התפרשה על פני תחומים רבים; העיקריים שבהם היו איקלום צמחים לתנאי החקלאות בארץ ישראל ובהם: בוטנים ומיני דגנים וקטניות למספוא ולמרעה והקישור בין המחקר המדעי והיישום שלו בשדה.
ביוגרפיה
נולד בעיירה מלטי במחוז וילנה שבאימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו). בסיום לימודיו התיכוניים במינסק עבר הורביץ לבית הספר הטכני העליון במוסקבה. בביתו הושכר חדר למשורר שאול טשרניחובסקי, עמו שוחח רבות. בשנת 1917 נרצחה אחותו בידי כנופיית אנטישמים באוקראינה. כשנתיים מאוחר יותר, בשנת 1919, שמע הורביץ את יוסף טרומפלדור מטיף לעלייה לארץ ישראל, דבר שהצית את הציונות בו. בשנת 1924 נאסר בגין פעילותו בהסתדרות הנוער הציונית ולאחר חודשי מאסר ספורים עלה באותה שנה לארץ ישראל. עד 1926 היה חבר קיבוץ גשר. לאחר מכן יצא הורביץ ללימודים אקדמיים בגרמניה ולמד בבית הספר הגבוה לחקלאות בברלין.
בשנים 1932–1954 עבד הורביץ בתחנה לחקר החקלאות ברחובות. היה בין מקימי התחנה לחקר החקלאות בשנת 1940. בשנת 1953 מונה לפרופסור באוניברסיטה העברית. תחום התמחותו התמקד בפלחה ובגידולי שדה. בשנת 1964 מונה לדיקן הפקולטה לחקלאות. בשנים 1960–1971 היה חבר במועצה להשכלה גבוהה. מאוחר יותר הוצע לו לשמש כשגריר ישראל בפיליפינים, אך הוא סירב להצעה.
ב-1957 זכה בפרס ישראל על עבודתו ועל ספרו "תורת השדה", שנחשב במשך שנים רבות כספר מוביל בחקלאות בישראל ושילב בין התאוריה המדעית ובין העבודה המעשית.
ב-1969 זכה בפרס רופין על ספרו "החקלאות במזרח הערבי".
מחוזות קפריסין
מבחינה אדמיניסטרטיבית, הרפובליקה של קפריסין מחולקת לחמישה מחוזות (επαρχίες או אפארכיה), כאשר ארבעה מהם מחולקים עם הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין (מסומנים בכוכבית):
חנניה בן ישועה
רבי חנניה בן ישועה היה מגדולי חכמי תימן הראשונים. כפי הנראה חי במאה ה-13 כיוון שהוא מזכיר את הרמב"ם בין החכמים שכבר נפטרו. מכונה גם בשם "נניה בן ישוע".
הוא כתב חיבור מקיף על מסכת חולין ועל הלכות שחיטה ומאכלות אסורות במשנה תורה לרמב"ם. פירושו (בערבית הוא נקרא שׂרח) נכתב בערבית ומסודר בצורה של שאלה ותשובה. הספר מחולק לשני חלקים: החלק הראשון שהוא פירוש על התלמוד (מסכת חולין) כולל הקדמות בפרשנות סוגיות התלמוד למסכת חולין בדיני בעלי החיים הכשרים. החלק השני הוא פירוש על הלכות הרמב"ם הנ"ל, וכן פירוש מבואות. מבין מקורותיו (מלבד המקרא, התלמוד והרמב"ם) נמנים גם הערוך וחיבורי הגאונים שתורתם שרדה רק בתימן. את רב אשי מחבר התלמוד הוא מכנה בתואר "סיידנא (=אדוננו) רב אשי". ישנה חשיבות רבה בנוסחאות התלמוד שלו שכן ידועים יהודי תימן בדיוק גרסאותיהם. הרב חנניה בן ישועה נמנה עם ראשוני בעלי אלשרח בתימן.
מתוך הקדמתו לפירושיו: "המטרה הכללית בספר זה לבאר בו ענייני הלכות שחיטה לאחר שנזכיר את הכללים המפורסמים ועליהם מיוסדים מה שכתב רב אשי, בלשון ערבית. ואין מנוס מלהעלות דבריו עליו השלום... וקבעתי פרקיו ארבעה עשר... וקיבצתי לך הכל ואפילו ספק ספק נבילה למען יהיה זה ברור לך... אמר התלמיד הקל חנניה בר' ישעיה רי"ת (=רוח ה' תניחנו)... לא ראיתי ללמדך אלא במה שחיבר הגאון הגדול הזה ר' משה בר' מימון ז"ל... אך אבאר בכל הלכה עניינים והלכות בתלמוד שלא הזכירם רבנו משה"...
קהילת המודיעין האמריקאית
קהילת המודיעין האמריקאית (באנגלית: United States Intelligence Community; בראשי תיבות: IC) הוא גוף המורכב מ־16 ארגונים האחראים על מודיעין צבאי, ריגול ותכנון צבאי. הגוף הוקם ב-4 בדצמבר 1981 על ידי הנשיא רונלד רייגן.
בראש קהילת המודיעין האמריקנית עומד מנהל המודיעין הלאומי (DNI - Director of National Intelligence), שהוא יועץ המודיעין הבכיר של הנשיא. מנהלת המודיעין הלאומי היא אווריל היינס.
מטרה
קהילת המודיעין הוקמה על-מנת לספק שיטה ישירה לגופי המודיעין השונים לחלוק מידע, לתאם פעילות ולבטל יתירות. על קהילת המודיעין הוטלו שש משימות עיקריות:
מבנה
קהילת המודיעין מדווחת למנהל המודיעין הלאומי, ומנהל המודיעין הלאומי מדווח ישירות למועצה לביטחון לאומי ולנשיא.
סוכנויות חברות
קהילת המודיעין האמריקנית מונה כיום 17 סוכנויות ומשרדים במספר מחלקות ורשויות מבצעות:
פיקוח פרלמנטרי
קהילת המודיעין האמריקנית נמצאת תחת פיקוח הוועדה הקבועה למודיעין של בית הנבחרים, והוועדה הקבועה למודיעין של הסנאט.
הרפורמה
לפני ה-21 באפריל 2005, עמד בראש הקהילה מנהל הביון המרכזי (DCI - Director of Central Intelligence), אשר כיהן גם בתפקיד ראש סוכנות הביון המרכזית (CIA).
במקום מנהל הביון המרכזי (DCI), נוצר תפקיד חדש המכונה מנהל המודיעין הלאומי (DNI). מנהל המודיעין הלאומי אחראי על כלל קהילת המודיעין, ויש לו סמכויות מורחבות על בקרת תקציב של ארגונים הנמצאים תחת האחריות של מזכיר ההגנה. בנוסף, התפקידים של עוזר מנהל הביון המרכזי לאיסוף, עוזר מנהל הביון המרכזי למחקר, ומנהל ביצועי לענייני קהילת המודיעין נכללים כעת במסגרת המשרד החדש של מנהל המודיעין הלאומי.
מריט ביורגן
מריט ביורגן (בנורווגית: Marit Bjørgen; נולדה ב-21 במרץ 1980 בטרונדהיים), היא גולשת למרחקים נורווגית מרוגנס, הנחשבת לאחת מהגולשות הגדולות בכל הזמנים. היא בעלת 15 מדליות ממשחקי החורף האולימפיים, מהן 8 מדליות זהב, הספורטאית המעוטרת ביותר בשלושה משחקים אולימפיים (ונקובר 2010, סוצ'י 2014 פיונגצ'אנג 2018) וספורטאית החורף המעוטרת בכל הזמנים. לביורגן 26 מדליות מאליפויות העולם, מהן 18 מדליות זהב. היא גולשת הסקי למרחקים המצליחה בתולדות גביע העולם עם 112 ניצחונות אישיים, והיא הספרינטרית המצליחה בתולדות גביע העולם, עם 25 ניצחונות אישיים, בנוסף ל-27 ניצחונות במרוצי שליחים. היא זכתה בגביע העולמי 4 פעמים, בגביע המרחק 3 פעמים, ובגביע הספרינט 5 פעמים, וב-16 אליפויות לאומיות.
ילדות וצעדים ראשונים
ביורגן נולדה בטרונדהיים, וגדלה ברונגס שבסור-טרונדלג, במועצת מידטר-גולדאל, ומכאן אחד מכינוייה, "גולדאל אקספרס". כילדה מריט ביורגן הייתה ספורטאית מגוונת, כשהיא השתתפה בתחרויות כדורגל, כדוריד, וסקי למרחקים (קרוס-קאנטרי). בקרוס-קאנטרי, מאמנה הראשון היה אידר טריה בלסוויק, שאימן אותה מאז היותה בת 9 ועד כניסתה לנבחרת הנוער הלאומית, במועדון הספורט Rognes IL. ביורגן סיפרה כי נהנתה מהאימונים הקשים, והייתה טובה יחסית לבני גילה. ניצחונה הראשון במרוץ היה בפונסדאלן (שוודיה) בגיל 14. בשנת 1998 נכנסה לנבחרת הנוער הלאומית, ובגיל 18 ניצחה בקטגוריית הנשים של מרוץ ההר (Rensfjellrennet), שאורכו 56 ק"מ.
ביורגן השתתפה באליפות העולם לנוער בסאפלדן בפברואר 1999, בה סיימה במקום השמיני ב-5 ק"מ הקלאסי. בסוף השנה, היא השתתפה בתחרות גביע העולם הראשונה שלה ב-27 בדצמבר 1999 באנגלברג, שווייץ, שם סיימה במקום ה-39 במרוץ הספרינט החופשי. בעונת 00–1999 השתתפה בעוד ארבע תחרויות בגביע העולם, אך לא צברה נקודות. בינואר 2000, היא השתתפה באליפות העולם לנוער בשטרבסקה פלסו, בה סיימה במקום ה-21 בספרינט החופשי ובמקום ה-37 ב-5 ק"מ החופשי.
את עונת 01–2000 פתחה עם מקומות 43 ו-50 בתחרויות בבייטושטולן, ב-25 וב-29 בנובמבר. לאחר מכן, ב-28 בדצמבר, צברה את הנקודות הראשונות שלה בגביע העולם, כשסיימה במקום ה-17 בספרינט קלאסי. זו הייתה תוצאתה הטובה בעונה, אך היא צברה 6 נק' נוספות, והיא סיימה את העונה במקום 53 בדירוג הכללי. ביורגן חוותה את פריצת הדרך שלה ברמה הלאומית כשהגיעה למקום השלישי במרוץ הקלאסי ל-5 ק"מ באליפות נורווגיה בשטיינקייר, 2001, שהוביל לקבלתה לנבחרת נורווגיה לאליפות העולם בסקי נורדי לשנת 2001 בלאהטי, שם תוצאתה הטובה ביותר הייתה במרוץ המרדף (הנקרא היום סקיאתלון) ל-10 ק"מ, בו הגיעה למקום ה-19. בנוסף, היא הגיעה למקום ה-24 במרוץ הקלאסי ל-10 ק"מ.
ביורגן שיפרה את תוצאותיה בעונת 02–2001, ועלתה למקום ה-32 בדירוג הכללי. היא החלה את העונה עם מקום 14 בקופיו, פינלנד, ב-24 בנובמבר. היא המשיכה להרשים שבועיים מאוחר יותר בקוין, איטליה, שם סיימה במקום ה-14 ב-5 ק"מ הקלאסי ובמקום ה-15 בספרינט החופשי. ב-12 בדצמבר נחלה אכזבה כשסיימה במקום ה-59 בתחרות חופשית ל-10 ק"מ בברוסון. תוצאותיה חזרו והשתפרו בהמשך, כשסיימה במקום ה-16 ב-10 ק"מ הקלאסי בדאבוס, ובמקום ה-20 ב-15 ק"מ הקלאסי בואל די פיים. בעקבות תוצאות אלה, היא נבחרה לאולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002). שם הייתה לחלק מרביעית השליחות שזכו במדליית הכסף (ביחד עם בנטה סקארי, הילדה ג. פדרסן ואניטה מואן), בו הובסו על ידי הגרמניות ב-1.3 שניות. היא קבעה את תוצאתה האישית הטובה ביותר במרוץ הקלאסי ל-30 ק"מ, שם סיימה במקום ה-14. לאחר סיום המשחקים, סיימה, בין השאר, במקום ה-18 בספרינט הקלאסי בסטוקהולם, במקום ה-16 באותה תחרות באוסלו, ובמקום ה-13 בתחרות קלאסית ל-58 ק"מ בלילהאמר.
פריצת הדרך והצלחות ראשונות (2003-2005)
פריצת הדרך של ביורגן חלה כבר במרוץ הראשון בעונת 03–2002, מרוץ ספרינט חופשי בדיסלדורף, ב-26 באוקטובר 2002, בו ניצחה. לאחר מרוץ זה הפכה לאחת מהספרינטריות הטובות בעולם. לאחר מכן חוותה תוצאות מאכזבות במרוצים למרחקים, כשסיימה במקום ה-49 בתחרות קלאסית ל-10 ק"מ בקוסאמו, ושבוע לאחר מכן, סיימה במקום ה-50 בתחרות חופשית ל-10 ק"מ בדאבוס. תוצאותיה השתפרו לאחר מכן, כשחזרה וניצחה בספרינט חופשי בקלוזון, ושלושה ימים לאחר מכן קבעה את התוצאה הטובה ביותר של במרוץ ארוך, מקום חמישי בתחרות קלאסית ל-15 ק"מ בקוין. יום לאחר מכן הגיע למקום השני בספרינט קלאסי, אחרי בנטה סקארי. בלינץ, סיימה במקום השישי בספרינט חופשי, ולמחרת הגיעה למקום השני בסקיאתלון ל-10 ק"מ ברמזאו, הפודיום הראשון שלה במרוץ ארוך. ב-12 בפברואר ניצחה בספרינט החופשי ברייט אים וינקל, ושלושה ימים לאחר מכן סיימה במקום החמישי בתחרות קלאסית ל-5 ק"מ באסיאגו. באליפות העולם בואל די פיים זכתה במדליית הכסף במרוץ השליחות (ביחד עם אניטה מואן, הילדה ג. פדרסן וויבקה סקופטרוד). יומיים לאחר מכן הייתה לאלופת עולם, כשזכתה במרוץ הספרינט החופשי לפני קלאודיה קונצל (לימים נישטד) ופדרסן. לאחר אליפות העולם, הגיעה למקום ה-26 בספרינט החופשי בדראמן, וב-20 במרץ סיימה במקום השלישי בספרינט החופשי בבורלנגה. הישגיה לאורך העונה הקנו לה את המקום השישי בדירוג העולמי, כמו גם ניצחון בגביע הספרינט. על הישגיה בעונה זו זכתה בפרס אולף, הפרס הגבוה ביותר הניתן בטרונדלג, חבל הולדתה.
בעונת 04–2003, ביורגן החלה להשתפר במרוצים הארוכים יותר בעונה הבאה, והשתתפה בכולם למעט שניים. היא החלה את העונה עם מקום חמישי בספרינט החופשי בדיסלדורף, מקום שיש בתחרות החופשית ל-10 ק"מ בבייטושטולן, ומקום רביעי במרוץ הקלאסי ל-10 ק"מ בקוסאמו. תוצאותיה הטובות במרוצים הארוכים היא המשיכה עם מקום רביעי ב-10 ק"מ הקלאסי בדאבוס, לפני שניצחה בספרינט הקלאסי בואל די פיים. לאחר שורת מרוצים בינוניים יחסית ברמזאו ואוטפה, היא ניצחה בספרינט החופשי בנובה מסטו, ב-18 בינואר. היא סיימה את העונה היטב, כשניצחה בחמישה מתוך עשרה המרוצים האחרונים: הספרינטים הקלאסיים בסטוקהולם ובדראמן ב-18 בפברואר וב-26 בפברואר, והספרינטים החופשיים בטרונדהיים, לאהטי ופרג'לטו, ב-24 בפברואר, ה-5 במרץ וה-12 במרץ. היא השיגה את הפודיום הראשון שלו במרוץ ארוך, כשהגיעה למקום השלישי במרוץ קלאסי ל-10 ק"מ באומאה, שוודיה, ב-22 בפברואר, אחרי קטרינה נוימנובה והילדה ג. פדרסן. במהלך העונה השיגה ביורגן 8 תוצאות פודיום, מתוכן 7 ניצחונות. תוצאותיה לאורך העונה הקנו לה את המקום השני בגביע העולמי לשנת 04–2003, אחרי גבריאלה פרוצי, בנוסף לזכייה נוסף בגביע הספרינט.
בעונת 05–2004, ביורגן זכתה בגביע העולם לפני קטרינה נוימנובה ווירפי קויטינן. בנובמבר 2004, היא ניצחה במרוץ הארוך הראשון בקריירה שלה ביאליברה, שוודיה. בנוסף, היא זכתה הן בגביע הספרינט והן בגביע המרחק. הישגיה לאורך העונה הפכו אותה למועמדת בכירה לזכייה במדליות באליפות העולם באוברשטדורף ב-2005. היא הגשימה את הציפיות ממנה כשזכתה בחמש מדליות, ביניהן זהב במרוץ השליחות (עם ויבקה סקופטרוד, הילדה ג. פדרסן וקריסטין שטורמר שטיירה), הספרינט הקבוצתי (ביחד עם הילדה ג. פדרסן) וה-30 ק"מ הקלאסי, כסף בסקיאתלון וארד ב-10 ק"מ החופשי. זכייתה במרתון (המרוץ ל-30 ק"מ) הייתה מפתיעה, מכיוון שהמרתונים נחשבו לנקודת החולשה שלה. על הישגיה בעונה זכתה במדליית הזהב של אפטנפוסטן, ונבחרה לספורטאית השנה בנורווגיה. היא זכתה גם בפרס הפורצלן של פורסגרון, המוענק לאישה על הישגים יוצאי דופן, ובקטגוריית "כוח, מהירות וזריזות" בטקס פרסי הספורט.
מחלות ואכזבות (2006-2009)
ביורגן המשיכה בהצלחותיה מהשנים הקודמות במהלך עונת 06–2005, כשניצחה בארבע תחרויות עד האולימפיאדה והייתה מועמדת בכירה לזכייה במדליות. למרות זאת, היא הצליחה לעמוד בציפיות ממנה. היא סבלה מתופעות הלוואי של ברונכיטיס בו חלתה ערב המשחקים, ונאלצה לפרוש באמצע המרוץ הראשון כתוצאה מכאבי בטן. היא זכתה במדליית כסף במרוץ הקלאסי ל-10 ק"מ לאחר קריסטינה סמיגון, אבל משאר התחרויות יצאה ללא מדליות, כולל כישלונות בשני מרוצי הספרינט. נבחרת השליחות הנורווגית יצאה לראשונה מאז 1988 ללא מדליה. למרות התוצאות המאכזבות, היא השתקמה לאחר המשחקים. היא זכתה בואזלופט המקוצר (45 ק"מ) שנכלל בגביע העולם מאוקסברג למורה. בנוסף, זכתה בפעם השנייה בגביע העולם, כשהיא מנצחת בשתי תחרויות נוספות, בנוסף לגביע הספרינט.
את העונה באה פתחה שוב היטב, הם ניצחון בדיסלדורף, ובמרוץ הפתיחה של תחרות הטור דה סקי הראשונה. למרות זאת, לא הצליחה לנצח בטור דה סקי והגיעה בו למקום השני. בעונה כולה הגיעה למקום השני בגביע העולם, כשהיא מנצחת גם בסקיאתלון בפאלון. למרות זאת, פעם נוספת היא לא הייתה בכושר באליפות העולם, ממנה יצאה ללא מדליות אישיות, אבל עם שתי מדליות ארד מהספרינט הקבוצתי (עם אסטריד יקובסן) וממרוץ השליחות (עם ויבקה סקופטרוד, קריסטין שטורמר שטיירה ואסטריד יקובסן). בעקבות אכזבתה זו היא שכרה, בנוסף למאמן הנבחרת אגיל קריסטיאנסן, את סווין טורה סמדל כמאמן אישי.
בראשית עונת 08–2007 נראה היה כי ביורגן חזרה לכושרה המיטבי, כשניצחה לראשונה במרוץ חופשי ארוך בפתיחת העונה בבייטושטולן. בשבוע לאחר מכן ניצחה במרוץ קלאסי ל-10 ק"מ בקוסאמו, ניצחונה ה-30. למרות התחלה טובה לטור דה סקי, היא נהייתה חולה במהלכו ונאלצה לפרוש. פרישתה זו הרסה את סיכויה להצלחה בגביע העולם לשנה, ובהמשך העונה נחלה אכזבה כשיצאה ללא עוד ניצחונות. למרות זאת, היא הגיעה למקום השני בסקיאתלון בפאלון, ולשלישי ב-10 ק"מ קלאסי בבורמיו. את העונה כולה סיימה במקום 11 מאכזב בגביע העולם.
למרות מטרתה עבור עונת 09–2008 להיות בכושרה המיטבי במהלך אליפות העולם בליברץ, באופן דומה לעונות הקודמות היא החלה את העונה בכושר טוב שנטש אותה לאחר חג המולד. היא סיימה ארבע פעמים על הפודיום טרם חג המולד, פעמיים במהלך הטור דה סקי, אך אף לא אחד בשנה החדשה. שתי התוצאות הטובות ביותר שלה העונה היו מקום שני, אחרי שרלוט קאלה ביאליברה ווירפי קויטינן באוברהוף. בכך סיימה, לראשונה מאז עונת 02–2001, עונה ללא ניצחון. היא הייתה חולה טרם אליפות העולם, ולראשונה מאז אליפות העולם בלאהטי (2001) יצאה ללא מדליות, כשמקום רביעי במרוץ השליחות היה תוצאתה הטובה ביותר. לאחר אליפות העולם, היא הבינה שעליה לשנות את תוכנית האימונים שלה, ולקצץ את כמות האימונים הקשים. היא סיימה במקום העשירי בגביע העולם.
עונת 10–2009
טרם העונה שינתה ביורגן את תוכנית האימונים שלה במטרה להתגבר על האכזבות מהעונות הקודמות. היא התמקדה יותר באימוני שיווי משקל, קואורדינציה וטכניקה. היא התחילה את העונה בכושר טוב שוב, כשניצחה בשתי התחרויות בפתיחה הלאומית בבייטושטולן, ושבוע לאחר מכן ניצחה בפתיחת הגביע העולמי שם, ניצחונה הראשון זה כמעט שנתיים, בפער של כמעט חצי דקה, לפני שרלוט קאלה ואנה האג.
לאחר שדילגה של התחרויות בקוסאמו, היא הצליחה היטב בתחרויות לפני חג המולד. היא הגיעה למקום ה-8 בספרינט בדיסלדורף, ובמקום הרביעי ב-10 ק"מ החופשי בדאבוס, לפני שסיימה במקום השני בספרינט החופשי שם. שבוע לאחר מכן, ברוגלה, היא ניצחה במרוץ הספרינט הראשון שלה זה 3 שנים, ובמרוץ הספרינט הקלאסי הראשון זה 5 שנים, כשהיא מביסה את יוסטינה קובלצ'יק (פולין). לאחר מקום שני ב-15 ק"מ הקלאסי שם, ביורגן יצאה לחופשת חג המולד כמובילה בסבב העולמי.
ביורגן דילגה על הטור דה סקי וכתוצאה מכך איבדה את הובלתה בדירוג. לאחריו, היא הגיעה למקום השני אחרי קובלצ'יק ב-10 ק"מ הקלאסי באוטפה, ולמקום ה-9 בספרינט הקלאסי שם. שבוע לאחר מכן שלטה באליפות נורווגיה כשזכתה ב-3 מדליות זהב.
במרוץ הפתיחה של אולימפיאדת ונקובר (2010), 10 ק"מ חופשי, זכתה ביורגן במדליית הארד אחרי שרלוט קאלה וקריסטינה סמיגון-ואהי. ב-17 בפברואר, הייתה לאלופה אולימפית, כשזכתה במרוץ הספרינט הקלאסי. היא ניצחה בפרולוג, ברבע הגמר, ובחצי הגמר, לפני ניצחון ברור בגמר לפני יוסטינה קובלצ'יק ופטרה מאדיץ'. היא הפכה לאלופה הנורווגית (האישה) האישית השנייה בקרוס-קאנטרי, אחרי בנטה סקארי בסולט לייק סיטי (נורווגיה גם זכתה במרוץ השליחות ב-1968 ו-1984). ב-19 בפברואר זכתה במדליית הזהב השנייה שלה, בסקיאתלון ל-15 ק"מ, כשניצחה בפער של 8.9 שניות את אנה האג ויוסטינה קובלצ'יק. שישה ימים לאחר מכן זכתה בזהב האולימפי השלישי שלה במרוץ השליחות כשליחה האחרונה, עם ויבקה סקופטרוד, תרזה יוהוג וקריסטין שטורמר שטיירה. יומיים לאחר מכן הובסה בספרינט לקו הסיום ב-30 ק"מ הקלאסי על ידי קובלצ'יק. בסך הכל ביורגן זכתה ב-3 מדליות זהב, מדליית כסף ומדליית ארד, והייתה לספורטאית הנורווגית השלישית שזוכה ב-5 מדליות באולימפיאדה, לאחר הקלע אוטו אולסן באולימפיאדת אנטוורפן (1920) והמחליק המהיר רואלד לארסן באולימפיאדת שאמוני (1924). על הישגיה באולימפיאדה זכתה בפרס האולימפי פרנלי, שהוענק לה על ידי הממשלה ב-17 באפריל.
במהלך עונת 10–2009 ביורגן קיבלה אישור להשתמש בתרופה נגד אסתמה עם חומר שהופיע ברשימת הסמים האסורים של הרשות הבינלאומית למלחמה בסמים. אישור כזה ניתן על ידי בדיקה רפואית מתאימה. ביורגן בוקרה על ידי קובלצ'יק בשל כך, כשהיא טוענת שיש לקבוע סטנדרטים אחידים לכן הגולשים בעולם הסובלים מאסתמה. ביורגן סיפרה כשהתרופה אושרה על ידי מומחה. יש שיעור גבוה בהרבה של חולי אסתמה בקרב גולשים למרחקים מבקרב כלל האוכלוסייה.