cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרג למונד
קריירה מקצוענית
בטור דה פראנס של 1989, כאשר בגופו עדיין 37 כדוריות מכדור רובה הציד ( כולל 2 כדוריות בקרבת לבו), קיווה למונד רק לסיים את המרוץ באחד מ 20 המקומות הראשונים. לפני השלב האחרון, שהיה מרוץ נגד השעון לתוך פריז, דורג למונד במקום השני בדרוג הכללי. לפני הזינוק היה פער של 50 שניות בינו לבין הרוכב במקום הראשון, לורן פיניון, שניצח בטור דה פראנס בשנים 1983 ו-1984. למונד רכב בקטע כשהוא נעזר באירובר שנתן לו יתרון אווירודינמי. למונד ניצח את פיניון ביתרון של 58 שניות וזכה בחולצה הצהובה בפעם השנייה ביתרון של 8 שניות בלבד - הפער הקטן ביותר בהיסטוריה של הטור. כאשר נכנס למונד החוגג לשאנז אליזה, פיניון ישב ובכה. פיניון טען כי כאבים במפשעה הקשו עליו, אך ההפסד מיוחס לשחצנותו וביטחונו העצמי הגבוה. (פיניון ברך את למונד על המקום השני ונתן לו להתקרב בקטע מוקדם יותר, מעשה שהתברר כהרסני עבור פיניון). חזרתו לעולם הרכיבה המקצוענית של למונד הושלמה כעבור מספר שבועות, כאשר ניצח שוב באליפות העולם. למונד הוכתר כספורטאי השנה של ספורטס אילוסטרייטד לשנת 1989 והיה לרוכב האופניים הראשון שזכה בכבוד. בשנת 1990 ניצח למונד בטור בפעם השלישית. בתחילת טור זה, קלאודיו קיאופצ'י, אז רוכב עולה, פתח פער של יותר מעשר דקות על למונד בשלב הראשון. למונד צמצם את הפער בקטעי ההרים. לפני המרוץ נגד השעון, הוביל קיאופצ'י בחמש שניות בלבד על למונד. בקטע המרוץ נגד השעון, סיים למונד חמישי כשהוא מקדים את קיאופצ'י ביותר משתי דקות והפך למוביל הטור. למונד הוא אחד הבודדים שניצח בטור בלי לנצח אף שלב בו.
ב-1992 ניצח למונד את הפרולוג של הטור דו-פונט. היה זה ניצחונו המקצועני האחרון.
למונד אמר כי ברור שלא ניתן לשכתב את היסטוריית המרוצים, אך היה מנצח את הטור 5 פעמים לולא תאונת הירי והיריבות עם אינו.
מירה סורבינו
קריירה
ב-1997 שיחקה סורבינו בקומדיה "רומי ומישל, פגישת מחזור", וגם בסרט האימה של גיירמו דל טורו - "מימיק".
גרג למונד
לאחר פרישתו
ב-1990, טרם פרישתו, ייסד למונד את חברת האופניים הקרויה של שמו. החברה, שנוהלה על ידי אביו, סוחר נדל"ן לשעבר, לא הצליחה, וב-1992 סיכם למונד עם חברת טרק, שהחברה תמכור אופניים שעוצבו על ידה כשהיא משתמשת בשמו של למונד. העסקה פגעה בקשריו עם אביו.
מירה סורבינו
קריירה
ב-1999 שיחקה סורבינו בדרמת הפשע של ספייק לי "הקיץ של סאם" ובדרמה הרומנטית "אהבה ממבט ראשון".
גרג למונד
לאחר פרישתו
ב-2001, אולץ למונד להתנצל פומבית בפני לאנס ארמסטרונג, שהיה תחת חסותה של טרק, בעקבות ספקות שהעלה בדבר הגינותו הספורטיבית של ארמסטרונג.
למונד ייסד חברה נוספת, העוסקת בכושר גופני ונקראת "למונד פיטנס", והוא בעל מסעדה הנקראת טור דה פראנס במינסוטה, ארצות הברית, שם הוא מתגורר כיום.
מירה סורבינו
קריירה
ב-2001 שיחקה בסרט "האזור האפור" המגולל את סיפור מרד הזונדרקומנדו באושוויץ.
גרג למונד
לאחר פרישתו
הוא פעיל בנושא סמים בספורט בענף האופניים ומופיע מדי פעם בהענקת פרסים למנצחי הטור.
מירה סורבינו
קריירה
לאחר כמה שנים שבהן מילאה תפקידים בסרטים כושלים, חזרה סורבינו לקדמת הבמה ב-2005 כשקיבלה את מועמדותה השלישית לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרת הפשע "סחר אנושי". ב-2008 הופיעה סורבינו בפרק בסדרת הדרמה הרפואית "האוס", וב-2009 היא זכתה ב"פרס השחקנית הראשית מטעם פסטיבלי הקולנוע" בניו יורק, סן דייגו ועמק סונומה, על משחקה בסרט "פרח המשאלות".
חיים אישיים
סורבינו פעילה ב"אמנסטי אינטרנשיונל", וכן היא פעלה למען שליחת כוח מטעם האומות המאוחדות במטרה לעזור לפליטי המלחמה באזורי הקרבות בדארפור.
במסגרת לימודיה באוניברסיטת הרווארד נשלחה סורבינו לשנת לימודים בבייג'ינג שבסין, ובזכות זה היא דוברת מנדרינית רהוטה. מלבד אנגלית ומנדרינית, סורבינו דוברת גם צרפתית.
בית הסראייה (נצרת)
בית הסראייה בעיר נצרת, הוא מבנה שהקים דאהר אל-עומר, שליט הגליל באמצע המאה ה-18, ואשר שימש כמרכז השלטוני בעיר.
היסטוריה
הבניין בן שתי הקומות הוקם בסביבות שנת 1740. הוא כלל את דירתו של אל-עומאר, אורוות ובית מעצר, ומאחר שבעת הקמתו טרם היה בעיר מסגד, שימש חלק ממנו כמקום תפילה מוסלמי עד הקמת המסגד הלבן בנצרת. לאחר דאהר אל-עומר ועד תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, המשיך המבנה ושימש את השליט המחוזי העות'מאני (הקאימקאם). בתחילת המאה ה-20 הוקם מעל המבנה מגדל שעון, אשר היה אחד משבעה מגדלי שעון שהוקמו ברחבי הארץ לציון 25 שנות שלטונו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני. לאחר הקמת מדינת ישראל שימש המבנה את עיריית נצרת עד שנת 1991. לאחר מכן נפתחה במבנה מסעדה, ובעתיד הוא מתוכנן להפוך למוזיאון עירוני.
מגדל השעון
מגדל השעון בנצרת היה אחד משבעה מגדלי שעון, שהוקמו בארץ ישראל לציון יובל 25 שנות שלטונו של עבדול חמיד השני, אם כי יש החולקים על כך. ששת המגדלים האחרים הוקמו בצפת, בחאן אל-עומדאן בעכו, בחיפה, ביפו, מעל שער יפו בירושלים ובשכם. סך הכל נבנו כמאה מגדלים כאלה ברחבי האימפריה העות'מאנית כולה. המגדל בנצרת נמוך באופן משמעותי מיתר המגדלים שנבנו בארץ, ובו קומה בודדת, אם כי גבוהה באופן יחסי. הוא בנוי בסגנון המזכיר את אדריכלות הרנסאנס, הוא רבוע ועשוי אבן גיר. בכל אחד מצדדיו קבוע חלון ביפורי שמעליו פתח עגול, ואשר בו ככל הנראה היה קבוע השעון בעבר.
הישרדות: איי הפנינה (עונה אמריקאית)
הישרדות: איי הפנינה (באנגלית: Survivor: Peal Islands) היא העונה השביעית של תוכנית המציאות האמריקאית הישרדות. העונה צולמה מ-23 ביוני עד 31 ביולי 2003, ושודרה לראשונה ב-18 בספטמבר 2003 ברשת השידור האמריקאית CBS. העונה צולמה באיי הפנינה, מול החופים של פנמה, עם נושא העונה תרבות הייתה פיראטים. העונה הונחתה על ידי ג'ף פרובסט, מורכבת מ-39 ימים של משחק עם 16 משתתפים.
מאפייני העונה
שני השבטים השבטים הראשוניים היו דרייק ומורגן, נקראים אחרי סר פרנסיס דרייק והנרי מורגן. עם עשרה מתמודדים שנשארו במשחק, שני השבטים התאחדו לשבט בלבואה, שנקרא אחרי נחש פצוע שנמצא על ידי המתמודד רופרט בונהאם. פקידת המשרד סנדרה דיאז-טוויין זכתה בתואר "השורדת האחרונה" לאחר שניצחה את מדריכת הצופים ליליאן מוריס בהצבעה של 1–6 מחברי המושבעים.
הופעות עתידיות
רופרט בונהאם חזר להתחרות ב"הישרדות: אולסטארס", "הישרדות: גיבורים נגד נבלים" ו"הישרדות: דם נגד מים" עם אשתו לורה. בונהאם ערך הופיע כאורח מיוחד בעונה השלישית של הגרסה הישראלית של הישרדות, ואף השתתף בעונה ה-31 של המירוץ למיליון ביחד עם אשתו לורה. ג'ון דלטון חזר אל "הישרדות: מיקרונזיה". סנדרה דיאז-טוויין הפכה לראשונה לזכות בהישרדות פעמיים עם הופעתה השנייה בהישרדות: גיבורים נגד נבלים. היא אחר-כך השתתפה ב"הישרדות: משני משחק", שימשה כמנטורית לצד רוב מריאנו ב"הישרדות: אי האלילים" ואף השתתפה ב"הישרדות: מנצחים במלחמה". אנדרו סבאג' חזר להתחרות ב"הישרדות: קמבודיה".
סיכום עונה
למרות רצף הניצחות של דרייק, חבר השבט בורטון תכנן לזרוק משימת חסינות כדי להדיח את המתמודד החלש ביותר. שבט דרייק הסרבנים הפסידו בכוונה במשימה, אך בורטון הודח בשל הערמומיות שלו. זה הביא לשינוי משמעותי: מורגן, אשר נמצא תחת הנהגתו של אנדרו, חוו התחדשות, ודרייק החלו להתפצל בגלל מאבק בין המנהיג בפועל רופרט לג'ון. המומנטום החדש של מורגן הביא אותם לזכות בשתי משימות החסינות הבאות, מה שהשאיר את שני השבטים עם חמישה מתמודדים בכל שבט.
עם הגעתם למשימה הבאה, השבטים נעמדו מול תפנית "המנודים", עם ששת המתמודדים המודחים מתחרים נגד אלו שנותרו בשביל אפשרות לחזור למשחק. המנודים ניצחו את מורגן ואת דרייק במשימה, כופים על שני השבטים ללכת למועצת השבט בעוד ששני מנודים יחזרו למשחק. חבר שבט דרייק לשעבר בורטון וחברת שבט מורגן לשעבר ליליאן חזרו למשחק, והצטרפו לשמונת המתמודדים שנשארו במשחק בשבט המתאחד בשם בלבואה. בעוד שבורטון השלים עם חברי שבט דרייק, חזרתה של ליליאן התרעמה על ידי חברי שבט מורגן. ליליאן נקטה נקמה נגד חבריה לשבט לשעבר, והצביע עם הברית של דרייק כדי להדיח את אנדרו.
בעוד שלברית של דרייק הייתה את היד העליונה, ג'ון, בורטון וליליאן החליטו שרופטר, כמתמודד הכי חזק בברית דרייק, היה איום במשימות חסינות, ועבדו עם חברי המורגן שנותרו כדי להדיח אותו מהמשחק. השלושה ניווטו בין ההתפלגויות של דרייק ומורגן כדי להדיח מתמודדים בכל צד, עד שהם נשארו הברית השולטת עם רק חמישה מתמודדים שנשארו על האי. ליליאן שוכנעה על ידי דארה וסנדרה להפריד את הצמד של ג'ון ובורטון, ובורטון הודח בפעם השנייה. בתפנית נוספת, חמשת חברי המושבעים קיבלו רשות להתחרות בשביל חסינות עם ארבעת המתמודדים שנותרו. הם ניצחו לאחר מכן בתחרות, לכן השאירו את ארבעת המתמודדים ללא חסינות. איום המשימות דארה הודחה.
במשימת החסינות האחרונה, ליליאן הביסה את ג'ון וסנדרה כדי להבטיח מקום בגמר. בידיעה שהיא ככל הנראה תפסיד מאחר שהיא כבר הודחה מהמשחק, היא בחרה לקחת את סנדרה לגמר מפני שהרגישה שלסנדרה מגיע לזכות יותר מאשר ג'ון. חברי המושבעים העניקו לסנדרה את תואר השורדת האחרונה בהצבעה של 1–6.
דמוגרפיה של הולנד
אוכלוסיית הולנד מתרכזת באזור קטן. הדמוגרפיה של הולנד מתאפיינת כיום בעליית תוחלת החיים (גבר 80.5 שנים ואישה 83.6 שנים), ירידה בשיעורי הילודה ועלייה באחוזי ההגירה.
צפיפות האוכלוסייה
צפיפות האוכלוסין בהולנד גבוהה, בהולנד חיים כ-17,418,465 איש ב-41,526 קמ"ר. צפיפות של 421 איש לקמ"ר.
כפתרון לבעיית הצפיפות, נוהגת הולנד לייבש שטחים ממימיה הטריטוריאליים ולהופכם ליבשה.
שיעורי לידה ותמותה
כמו בשאר מדינות אירופה, אוכלוסיית הולנד מתבגרת ושיעורי הלידה הולכים ופוחתים. תוחלת החיים גדלה בזכות התפתחות הרפואה והולנד קלטה הגירה. למרות התפתחויות אלו ובנוסף לריבוי הטבעי הקטן שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה עלייה קטנה ביותר במספר התושבים בהולנד: הריבוי הטבעי ב-2020 היה הקטן ביותר מאז שהחלו למדוד ב-1900.
בעיות הדמוגרפיה האלו יחד עם השלכות מדיניות של הביטוח הלאומי גרמו לבעיה: מספר האנשים בגילאי העבודה הולך ופוחת. בנוסף לכך גרמה מדיניות הפנסיה לבעיה אחרת: בעוד שמספר האנשים העובדים למען גיל הפנסיה ילך ויפחת יהיו יותר אנשים שיקבלו את הפנסיות. כיום מנסים לפתור את הבעיה באמצעות רפורמות במדיניות הפנסיה.
ב-2020 היו בהולנד 154,839 לידות ו-151,736 מיתות. שיעור הפריון הוא 1.66 צאצאים לאישה. ב-2007, 20% מאוכלוסיית הולנד היו אזרחים להורים לא ממוצא הולנדי.
הגירה
מהגרים להולנד מארצות רבות, אולם ההגירה היא בעיקרה שלילית: ב-2005 121,000 איש עזבו את הולנד לעומת 94,000 שנכנסו אליה. מתוך 100,000 המהגרים שבאו להולנד 66,000 מהם באו מאירופה, מאמריקה, מיפן ומאוקיאנה ו34,000 ממדינות אחרות (בעיקר ממדינות מתפתחות). מתוך 132,000 איש שעזבו את הולנד ב-2006 94,000 עזבו לשאר ארצות אירופה, אמריקה, יפן ואוקיאנה ו37,000 לארצות אחרות.
מספר גדול של מהגרים באו להולנד ממערב אירופה ובעיקר מגרמניה ומבלגיה. היו ארבעה גלי הגירה להולנד מארצות לא-מערביות:
הגירה שלילית
בשנות ה-50 היגרו 560,000 איש מהולנד למדינות אחרות בעיקר לארצות הברית, דרום אפריקה, ניו זילנד, אוסטרליה וקנדה. ב-2005 היגרו 121,000 איש מהולנד. ישנה הגירה שלילית לעבר שכנותיה של הולנד: בלגיה, גרמניה, ובריטניה.
שפה
השפה העיקרית בהולנד היא הולנדית בעת שפריזית מוכרת כשפה רשמית במחוז פריזלנד. מספר ניבים של סקסונית תחתית מדוברים בצפון ובמזרח המדינה. ניבים אלו מוכרים כשפה אזורית לפי הצ'רטר האירופאי למיעוטים. במחוז לימבור מדוברת גם לימבורגית.
יחסי אוזבקיסטן–מלזיה
יחסי אוזבקיסטן–מלזיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אוזבקיסטן לפדרציית מלזיה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינות כוננו בשנת 1992. שנה לאחר מכן, ב-1993, מלזיה פתחה את שגרירותה בטשקנט. מאז 1992, נשיא אוזבקיסטן ביקר כמה וכמה פעמים במלזיה כחלק ממסעותיו בחו"ל.
יחסים כלכליים
המדינות מקיימות שיתוף פעולה כלכלי נרחב:
דיר יאסין
דיר יאסין (בערבית: دير ياسين) היה כפר ערבי בהרי ירושלים עליו נבנו לימים אזור התעשייה גבעת שאול ושכונת הר נוף. הכפר התפרסם בשל פרשת דיר יאסין - כיבוש הכפר במלחמת העצמאות, שבמהלכו הוחרב חלק ממנו ונהרגו רבים מתושביו.
היסטוריה
הכפר היה ממוקם במרחק של כשלושה קילומטרים מהקסטל וכקילומטר אחד משכונת גבעת שאול, באזור הר נוף של היום, הוא שכן דרומית לכפרים ליפתא וקאלוניה במורדות הר בגובה של כ-800 מטרים. בשנת 1517 מוזכרת לראשונה בכתובים ח'ירבת עין אל תות הנמצאת כמה מאות מטרים מערבית למרכז הכפר. בסוף המאה ה-19 נבנו בתי האבן של הכפר. שני מעיינות מדרום ומצפון סיפקו מים לכפר. כל אוכלוסיית הכפר הייתה מוסלמית. בשנת 1907 החלה להיבנות שכונת גבעת שאול מן הצד המזרחי של הוואדי על קרקעות שנרכשו מתושבי דיר יאסין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ביצרו העות'מאנים את הכפר, אולם הוא נכבש בידי הצבא הבריטי ב-8 בדצמבר 1917. בזמן פרעות תרפ"ט (1929) ניסו תושבי הכפר שוב ושוב לנתק את הכביש המוליך מירושלים לתל אביב.
עד שנות ה-20 עסקו תושבי הכפר בחקלאות ובגידול צאן, אולם גידולה של ירושלים והבנייה הנרחבת בה הביאו להקמתן של מחצבות אבן בכפר (בשנות ה-40 פעלו 4 מחצבות בכפר). בזכות פריחת המחצבות הוקמו בתים חדשים בכפר וכן נוסדה בשנת 1935 חברת אוטובוסים בשיתוף הכפר ליפתא. בשנת 1943 נפתחו בו שני בתי ספר יסודיים – אחד לבנות ואחד לבנים. באותה עת היו בכפר שני מסגדים, מועדון תרבות, שתי אכסניות וחנויות אחדות. בחקלאות עסקו באותה עת רק כ-15 אחוז מכלל התושבים.
בשנת 1922 מנתה האוכלוסייה 254 תושבים. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 מנה הכפר 428 איש ו-91 בתים נושבים. בשנת 1945 הוערכה האוכלוסייה ב-610 תושבים (לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל).
במלחמת העצמאות
ב-20 בינואר 1948, התקיימה פגישה בין נכבדי דיר-יאסין ואנשי גבעת שאול, ונחתם הסכם ליחסי שכנות טובה. ואכן במשך החודשים אחר כך מנעו אנשי הכפר התבססות של לוחמים בכפרם. עם זאת, לקראת אפריל אירעו כמה מקרים של ירי ולחימה בהם נטלו חלק אנשי הכפר.
אחרי הקמת מדינת ישראל
בקיץ 1949 שוכנו בכפר כמה מאות עולים יהודים מאירופה המזרחית, חרף מחאה שהגישו כמה מאנשי הרוח הבכירים של היישוב לבן-גוריון, בהם מרטין בובר ועקיבא ארנסט סימון. בכפר הוקם מחנה עולים, ובמקביל אליו שיכנו בכפר גם גרעין מתיישבים שהיה קשור לפועלי אגודת ישראל, מיוצאי פולין, רומניה וסלובקיה, שהקימו בו יישוב יהודי חדש - גבעת שאול ב'.
בשנת 1951 הוקם במבני הכפר, בין השאר בבית הספר, בית החולים הפסיכיאטרי כפר שאול. בשלוחה אשר ממערב לבית החולים נותרו שטחים חקלאיים גדולים וכן בורות מים. על יתרת השטח שהיה שייך לכפר נבנו השכונות גבעת שאול והר נוף.
קסרודרמה פיגמנטוזום
קְסֵרוֹדֵ֫רְמָה פִּיגְמֶנְט֫וֹזוּם (Xeroderma pigmentosum, בקיצור: XP) היא מחלה תורשתית רצסיבית חשוכת מרפא שבה קיים פגם באנזימי תיקון ה-DNA המוגברים בעת חשיפה לקרינת UV.
בחולי קסרודרמה פיגמנטוזום קיימת מוטציה בגן המקודד לאחד מהאנזימים המשתתפים בתהליך תיקון ה-DNA. חשיפה קלה לקרינה על-סגולה גורמת לנזקים גנטיים חמורים המובילים להתפתחות מהירה של גידולים סרטניים על פני העור. הסיכוי ללקות בסרטן העור אצל חולי המחלה גבוה פי 1,000 מאשר הסיכוי של אנשים בריאים. במקרים קיצוניים של המחלה, אסורה כל חשיפה לקרינה על-סגולית. קרצינומה של תאי בסיס וסרטן נמצאים בתדירות גבוהה יותר בגיל צעיר של חולי המחלה מאשר באוכלוסייה הכללית. גרורות ממאירות ומלנומה הם סיבות המוות העיקריות של מיתת חולי קסרודרמה פיגמנטוזום. מחלה זו נפוצה בשני המינים ובכלל הגזעים בשכיחות של 1 ל-250,000 איש, ושכיחות גן של 1 ל-1,200 איש. המחלה נפוצה בערך פי שישה אצל יפנים מאשר בקבוצות אחרות של אוכלוסייה.
הפגם הנפוץ ביותר בקרב חולי המחלה הוא מוטציה בגן שאחראי על תיקון טעויות באמצעות חיתוך נוקלאוטידים (Nucleotide excision repair). המוטציה גורמת למחסור או לירידה בתפקוד של גן זה, וכתוצאה מכך טעויות בשכפול ה-DNA אינן מטופלות כהלכה, ונוצרות בגנום מוטציות שגורמות לתאים לתפקד באופן לקוי או למות. אם נוצרות מוטציות באונקוגן או בגנים לבקרה על גידולים, הדבר עלול לגרום להופעה של מחלת הסרטן. נזקים ושגיאות ב-DNA נגרמים באופן ספונטני בכל עת, אך חשיפה לקרינה על-סגולה שמקורה באור השמש מגבירה את היווצרותם.
במדיה
בספריו של דין קונץ "אל פחד" ו"תפוס את הלילה" הגיבור לוקה בפגם הגנטי הזה, וכתוצאה מכך, הסיפור ברובו מתרחש בלילה ומעניק לספרים נקודת מבט שונה מעט.
בסרט "נשיקה בחצות" הגיבורה הראשית בסרט לוקה במחלה זו, ולכן רובו הגדול של הסרט מתרחש אך ורק בלילה.
בסרט "האחרים" ילדיה של הגיבורה לוקים במחלה זו, ולמחלה תפקיד משמעותי בסרט.
דמות האנטגוניסט בסרט "כיבוי אורות", דיאנה, סובלת ממחלה זו.
הדפס רשת
הדפס רשת או הדפס משי הוא שיטת הדפסה והעתקה שבה האמן מדפיס דימוי דו-ממדי על משטח כגון נייר או בד בעזרת רשת חוטים צפופה. שיטה זו הופיעה לראשונה בסין בתקופת שושלת סונג (960-1279 לספירה), והגיעה מאסיה לאירופה בסוף המאה ה-18.
בתקופה העתיקה נעשה תהליך יצירת ההדפס על ידי ציור הדימוי על גבי רשת משי המתוחה על גבי מסגרת עץ בעזרת שעווה. בכך אוטמים את האזורים בציור שרוצים שיישארו ללא צבע והופכים את הרשת לגלופה או לשבלונה מודולרית, שאפשר לשנות ולאטום אותה מחדש בהתאם לצבע שרוצים להדפיס. העברת הצבע מן הרשת אל המשטח המיועד להדפסה, נעשית על ידי הצבת הרשת מעל המשטח ו"ניגוב" הצבע הסמיך שנמצא על הצד העליון של הרשת בעזרת מגב העשוי מגומי.
בתחילת המאה ה-20 חלה פריצת דרך בטכניקות האטימה בעקבות פיתוח אמולסיות הרגישות לאור שאפשרו אטימה חדה ומדויקת יותר של הרשת בשיטות צילום ללא צורך בשעווה. בכך נפתחה הדרך לשימוש התעשייתי של הדפסי המשי בתעשיות הטקסטיל והאלקטרוניקה ובענף הפרסום שבהן רשת ההדפסה משמשת להדפסות רבות יותר מאשר ליתוגרפיה, או הדפס עץ אשר המשיכו לשמש בתחום האמנות.
השיטה מאפשרת הדפסה על מגוון חומרים החל מנייר וכלה בחומרים כמו פלסטיק, מתכת, טקסטיל, עץ וכדומה, ובשכבה משמעותית של צבע (פי 10 מעובייה של שכבת הצבע של דפוס אופסט), לקבלת המרקם ועוצמת הגוון הנחוצים בהדפסים אמנותיים.
הטכנולוגיה של המאה ה-21 מאפשרת דיוק ומהירות, ועל אף שהרשתות עשויות מפוליאסטר ופלדה העיקרון הבסיסי של ההדפס המסורתי נותר ללא שינוי וגם השם של הטכניקה נותר בעינו. הרשתות המודרניות עמידות ובעלות רזולוציות גבוהות. שיטות הצילום, ההקרנה והפיתוח של הרשתות לאחר ציפוין באמולסיה דומות לתהליכי פיתוח צילומים והדפסת תמונות, בכך מועבר הדימוי בדייקנות לרשת ולמשטח המודפס.
המשטר הצבאי ביוון
שלטון הכת הצבאית ביוון הנקרא גם משטר הקולונלים (ביונית: Το καθεστώς των Συνταγματαρχών) ובקיצור החונטה (Χούντα) הוא סדרה של משטרים צבאיים ימניים ששלטו ביוון במשך יותר משבע שנים, בין 1967–1974. המשטר הצבאי התחיל ב–21 באפריל 1967, כאשר הצבא היווני, בהנהגת קבוצת קולונלים, תפס את השלטון ביוון בהפיכה צבאית אלימה, והסתיים ב-24 ביולי 1974.
לפני ההפיכה
בשנים 1945–1949 התרחשה ביוון מלחמת אזרחים. הקומוניסטים נתמכו על ידי ברית המועצות ויוגוסלביה, בעוד שהשמרנים והמלוכנים נתמכו על ידי בריטניה וארצות הברית. השמרנים ניצחו במלחמה ושלטו במדינה עד 1963 בתמיכת ארצות הברית שפעלה באזור על פי דוקטרינת טרומן מתוך שאיפה להבטיח כי יוון לא תיפול תחת השפעה סובייטית. סוכנות הביון המרכזית (CIA) והצבא היווני עבדו בשיתוף פעולה הדוק, במיוחד אחרי שיוון הצטרפה לנאט"ו בשנת 1952 כי יוון הייתה חוליה חיונית בנאט"ו. בבחירות ב-1963 ניצח "איחוד המרכז", וראש הממשלה החדש היה גאורגיוס פפנדראו. ב-1964 נפטר המלך פאולוס, ובנו קונסטנטינוס השני בן ה-23 עלה על כס המלכות. מאז ינואר 1965 הידרדרו היחסים בין הממשלה לבית המלוכה. המלך היה משוכנע שפפנדראו מנסה להדיח אותו. הוא סירב, בניגוד לסמכויותיו, לקבל את פיטורי שר ההגנה, פפנדראו איים בהתפטרות, והמלך קיבל את ההתפטרות ומינה מייד ראש ממשלה חדש, מה שלא אושר על ידי הפרלמנט.
בין יולי לספטמבר היו הכיכרות מלאות במפגינים למען הדמוקרטיה. אך המלוכנים הצליחו לשחד מספיק חברי פרלמנט של "איחוד המרכז" כדי להקים ממשלה ימנית. במקביל עבדו המלך והקצינים הנאמנים לו לקראת ההפיכה הצבאית.
ההפיכה
גאורגיוס פפדופולוס התחיל לעבוד על תוכנית ההפיכה כבר בתחילת שנות השישים, והתבסס על תוכנית "גלדיו" של נאט"ו משנת 1959, שמנחה איך להיפטר מממשלה לא רצויה. מה שעזר לקצינים המלוכנים, היה "גילוי" על תוכנית כביכול של קצינים המשויכים לשמאל, להקים בכוח רפובליקה שמאלית.
עד לערב של יום ההפיכה נעצרו יותר מ-10,000 בני-אדם על ידי חיילים חמושים באתונה, פיראוס, פטרס ותסלוניקי, ביניהם וותיקי מלחמת השחרור מהנאצים, זקנים וחולים, פעילים חברתיים, פוליטיים, פעילי איגודים מקצועיים, חברי פרלמנט, עיתונאים, עורכי דין, סופרים ושחקנים.
מייד אחרי המעצרים הופעלה צנזורה ובוצעו מעצרים, עינויים ורציחות. בחודש הראשון לשלטון הצבאי נהרגו לפי הערכות שונות בין 5,000 ל-10,000 בני-אדם.
אזרחי יוון לא ידעו מי עומד מאחורי המהלך, המלך היסס אם לתמוך במהלך, אך לבסוף הכריז על ביטול חלק ניכר מהחוקה הדמוקרטית ועל פיזור כל המפלגות.
מדיניות המשטר
הקולונלים העדיפו לכנות את ההפיכה "מהפכה להצלת האומה". ההצדקה הרשמית שלהם להפיכה הייתה ש"מזימה קומוניסטית" הצליחה לחדור לפקידוּת, לאקדמיה, לעיתונות ולצבא של יוון, במידה כה רבה, שנדרשה פעולה דרסטית כדי להגן על יוון מהשתלטות קומוניסטית. הם טענו שניתן למצוא סימנים להשפעה קומוניסטית באתאיזם, בתרבות הפופ, במוזיקת רוק ובילדי הפרחים. על הנשים נאסר ללבוש חצאיות קצרות, וכל התלמידים הוכרחו ללכת לכנסייה ביום ראשון. עד 1973 השאירו הקולונלים על כנו את המשטר המלוכני תחת מתכונת של "עוצרות". ביוני 1973 הגנרל פפדופולוס הודיע על הדחת המלוכה ועל הכרזת הרפובליקה ההלנית, הקרויה במקור היווני, הפעם באופן פרדוקסלי "הדמוקרטיה ההלנית". פפדופולוס הכריז עצמו נשיא הרפובליקה. ההחלטה אושרה במשאל עם שאורגן על ידי השלטון. הבעיה העיקרית של המשטר החדש היו הסטודנטים. רוב הסטודנטים התנגדו למשטר, חילקו כרוזים, החרימו מרצים ימניים ועוד.
אלפי עצורים הובאו לאי גיארוס בים האגאי, בין אתונה למיקונוס. התנאים היו נוראיים. שליש מהעצורים חלו, רבים מתו. כ-200 שוטרים וחיילים עסקו במלאכת העינויים במשך כל שנות המשטר.
הצנזורה שיתקה את חיי התרבות ולא איפשרה לאזרחים לקבל מידע על הנעשה.
ארצות הברית תמכה במשטר לא רק רעיונית, אלא גם כלכלית. גורמים ימניים באיטליה גם הביעו התעניינות בהצלחה הכלכלית ושאבו השראה לערוך ניסיון דומה בארצם.
התנגדות
ב-13 באוגוסט 1968 נכשל ניסיון התנקשות של אלקסנדרוס פנגוליס בחייו של הדיקטטור פפדופולוס. שבועות מספר לאחר מכן הפכה הלווייתו של ראש הממשלה לשעבר גיורגיוס פפנדראו להפגנת המונים.
ב-14 בנובמבר 1973 יזמו סטודנטים מהאוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה שביתת מחאה נגד המשטר, התבצרו והתקינו תחנת רדיו שבה הם קראו לאוכלוסייה להצטרף אליהם. אלפי פועלים וצעירים באו למתחם. אור ליום ה-17 בנובמבר כבש הצבא באמצעות טנקים את האוניברסיטה. בדיכוי ההתקוממות נהרגו 24 בני-אדם. הארגון היווני 17 בנובמבר, שפעל מ-1975 ועד 2003, נקרא כך לזכר היום הזה.
סוף המשטר הצבאי
דימיטריס יואנידיס שלט מאחורי הקלעים כבר מאז 1967, אך אחרי ה-17 בנובמבר בגלוי. ב-15 ביולי הוא הפעיל את ארגון הטרור אאוקה שביצע הפיכה בקפריסין, מה שגרם למלחמה עם טורקיה. הלחץ הבינלאומי הכבד בעקבות זאת גרם לפירוק המשטר.
הדמוקרטיזציה שהוביל קונסטנדינוס קרמנליס נקראת ביוונית μεταπολίτευση. הממשלה החדשה ארגנה בחירות חדשות, חוקה חדשה, שהתבססה על החוקה מימי מלחמת העצמאות היוונית, ומעצר של קציני ההפיכה.
יחסה של ממשלת ישראל למשטר הצבאי
ישראל הרשמית ראתה בשלטון החדש הזדמנות לחמם את היחסים שבמשך עשרים השנים הראשונות לכינון מדינת ישראל לא היו קרובים.
שף ניקולאי
שף ניקולאי (1914 – אוקטובר 1973) הוא הכינוי של יצחק ניקולאי-נירן, שף ישראלי בולט ומחבר ספרי בישול.
אודות
נולד ב-1914. ב-1962 ייסד את המערך הקולינרי של בית הספר למלונאות "תדמור", ובמשך כעשור ניהל את מחלקת הטבחות שם.
שימש כשופט בתחרויות "מלכת המטבח".
שימש כפרנזטור של חברות שונות, ביניהן פזגז ותנורי שביט.
עסק גם בציור.
מת מהתקף לב בעיצומה של מלחמת יום הכיפורים. על שמו נקראה ספריה בבית הספר "תדמור".
ששון סומך
ששון סומך (21 בספטמבר 1933 – 18 באוגוסט 2019) היה פרופסור בחוג ללימודי הערבית והאסלאם שבאוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל בחקר המזרחנות לשנת תשס"ה 2005 ופרס א.מ.ת למזרחנות לשנת 2008.
חייו ופועלו
ששון סומך נולד בבגדאד למשפחה יהודית חילונית, לאב שהיה פקיד בבנק בריטי ואם עקרת בית, שלמדה אנגלית וצרפתית בבית ספר אליאנס. בשנת 1950 סיים את בית ספר התיכון שמאש בבגדאד. ב-1951 עלה עם משפחתו לישראל ללא ידיעת עברית כלל. אביו קיבל משרת פקיד בבנק והמשפחה השתקעה ברמת גן. סומך למד את השפה העברית במרץ רב כדי להגשים את שאיפתו להיעשות למתרגם שירה ערבית לעברית. תרגומו הראשון התפרסם בכתב העת "נר", שיצא לאור על ידי רבי בנימין ודוקטור מאגנס אנשי ברית שלום, ב-1954. בשנות החמישים היה חבר במק"י, באמצע שנות החמישים התאכזב ופרש מפעילות פוליטית. שירת בצה"ל בחיל האוויר ולאחר שחרורו החל בלימודים אקדמיים ב-1958 בחוגים ללשון העברית ולתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב (פעלה באותם הימים במבנים ארעיים באבו כביר). בשנת 1961 סיים את לימודיו בהצטיינות. בשנים 1962–1965 עבד כמזכיר מדעי של האקדמיה ללשון העברית. למד לתואר שני בלשון עברית ובבלשנות שמית באוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכתם של הפרופסורים זאב בן-חיים ויחזקאל קוטשר. מורהו הגדול שהשפיע עליו יותר מכל היה פרופסור חיים בלנק, בשל נאמנותו חסרת הפשרות למחקר ולמדע. בשנת 1965 נשא לאישה את טרי לבית וייצנר.
סומך שקד על הדוקטורט בשנים 1966–1968 באוניברסיטת אוקספורד בנושא "הרומנים של נגיב מחפוז: הערכה", תוך התמקדות רבה בטרילוגיה הקהירית שלו, המכונה בעברית "בית בקהיר". מחפוז הסופר הערבי הבולט והפתוח להשפעות זרות, שהכניס ביצירותיו את זרם התודעה והסיפר האימפרסיוניסטי. במהלך השנים התיידדו סומך ומחפוז. הדוקטורט נערך תחת הדרכתו של המלומד המצרי מוסטפא בדאווי. כששב ארצה התמנה סומך למרצה לספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב, בשנים 1972–1984 היה ראש החוג לשפה ולספרות ערבית, שהיום קרוי החוג ללימודי הערבית והאסלאם והכשיר תריסר דוקטורים בתחום, בין תלמידיו פרופסור סלימאן ג'ובראן, פרופסור מחמוד גנאים ודוקטור מחמוד כיאל. בשנת 1980 התמנה לפרופסור מן המניין, בשנים 1982–2003 היה מופקד הקתדרה לספרות ערבית על שם הלמוס באוניברסיטת תל אביב ובשנים 1996–1998 כיהן כראש המרכז האקדמי הישראלי בקהיר. שימש כמרצה אורח באוניברסיטת פרינסטון, בקולג' סנט אנטוני באוקספורד, במכון המחקר אננברג באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה, באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת אופסלה שבשוודיה. בשנת 2004 זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא נמנה עם מייסדי האקדמיה ללשון הערבית שקמה בדצמבר 2007 בישראל, כשבין 15 חברי האקדמיה המייסדים נמנים גם חמישה מתלמידיו.
כתב כעשרה ספרי מחקר, תרגומים רבים מערבית לעברית ובכללם ארבע אנתולוגיות של שירה ערבית מודרנית וכתשעים מאמרים בכתבי עת מדעיים. בחמישים השנים האחרונות פרסם סומך מאות מאמרים במוספים ספרותיים בעיתונים ובכתבי עת ספרותיים, בהם הליקון, מאזנים, מקרוב ועתון 77 (בשניים האחרונים אף ישב במערכת). מאמריו נסובים בעיקר על הספרות הערבית בת ימינו וסופריה, על מגעים בין הספרות הערבית לעברית, על גניזת קהיר. הוא פרסם בידיעות אחרונות וכתב דרך קבע בעיתון הארץ.
בשנת 1972 מונה למליאת רשות השידור.
נפטר בתל אביב ב-18 באוגוסט 2019.
המקצב המשתנה: מחקר על הרומנים של נג'יב מחפוז
הספר (The Changing Rhythm: A Study of Najib Mahfuz’s Novels) המבוסס על עבודת הדוקטור של סומך, ראה אור בהוצאת בריל ההולנדית ב-1973. כשם שמו "המקצב המשתנה: מחקר על הרומנים של נג'יב מחפוז", כך הספר עוסק בהתפתחות יצירתו של נג'יב מחפוז לאורך השנים. סומך מראה כי חל מהפך פנימי בתוך היצירה, מסגנון שמשקף קצב חיים איטי, ליצירה מודרנית בעלת קצב מהיר כמו ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף. תהליך זה התרחש גם בהשפעת הספרות העולמית, אך בעיקר כתוצאה מהתפתחות פנימית אצל מחפוז עצמו. סומך חקר בעיקר את לשון יצירותיו של מחפוז, הוא בדק כיצד הסופר משתמש בלשון והופך את הטקסט הפרוזאי לטקסט אומנותי. סומך השתמש בביטוי שוועדת פרס נובל השתמשה בו כנימוק להענקת פרס נובל לספרות למחפוז: "דו-משמעות יוצרת". זוהי לא סתם דו-משמעות, אלא דו-משמעות שמרחיבה את המשמעות הכללית של הטקסט.
דיגלוסיה
סומך כתב מחקרים רבים בנושא זה ותיאר כיצד הספרות הערבית נתונה לבעיה לשונית שקיימת במידה פחותה בספרויות אחרות והיא דיגלוסיה. המחקר הבלשני התעניין בכך החל ממחקריו של פרגוסון בשנות החמישים. בדיגלוסיה הכוונה לשימוש בשני טיפוסי לשון שונים מאוד זה מזה: האחד הוא הבעה עצמית לא פורמלית בעל פה והשני הוא שימוש פורמלי. בכל שפה ישנם הבדלים בין השפה הפורמלית לשפה הלא פורמלית, אבל זה הבדל סגנוני ביסודו. המצב בערבית הוא שונה, ההבדל אינו סגנוני בלבד אלא מערכת שונה לחלוטין של כללי שימוש בלשון בכל אחת מן הלשונות שקיימת בהן דיגלוסיה חריפה. ברגע שכותבים נרציה: א' הלך ברחוב וראה את הצעירה ב', היא נכתבת בדרך כלל בשפה "הגבוהה" שיש לה כתיב מסודר. אבל כשא' מדבר ואומר לה: "מה שלומך היום?", יש פה בעיה מבחינת כתיבת השפה. הבעיה חמורה פי כמה מונים כשמדובר בדרמה, שבה מלבד הוראות הבמאי, כל הטקסט הוא דיבור. סומך התעניין במחקר רב שנים בבעיית הדיגלוסיה ברומן, בו יש גם נראציה וגם דיאלוג, כתב שלושה ספרים בנושא וחקר לרוחב כיצד הסופר המצרי יוסף אידריס התגבר על הדיגלוסיה.
סוגה ושפה בספרות הערבית המודרנית
ספרו זה (Genre and Language in Modern Arabic Literature) של ששון סומך שהופיע בויסבאדן שבגרמניה בשנת 1991 עוסק בכל הז'אנרים הקיימים בספרות הערבית החדשה והוא מקדיש לכל אחד מהם פרק, בין הז'אנרים: שירה, דרמה, אוטוביוגרפיה. סומך מתאר כיצד חל בשירה מהפך לשוני וכללי מוחלט אחרי מלחמת העולם השנייה. הדבר התחולל ראשית בהשפעת ז'אנרים החדשים בספרות העולמית. הספרות הערבית עברה משירים שנכתבים בצורה דיקלמטורית, מעין מאמרים מחורזים, לשירה אינדיבידואלית מופנמת, אפילו כשהיא עוסקת בנושאים ציבוריים. זוהי שירה אישית אשר מדברת בלשון הייחודית לכל משורר, מספר הקוראים בעולם הערבי גדל עשרות מונים משהיה במאה ה-19, אז רק מיעוט למד קרוא וכתוב ואילו כיום מיליונים לומדים.
סומך ניסה להראות בספרו כיצד במהלך המאה העשרים חל תהליך שהבשיל במחציתה והוא התרחקות מלשון קישוטית כפי שהיה בעבר, ומעבר לכתיבת הדברים בדרך ישירה ועניינית מבחינה לשונית, אולם בדרך שונה שמתייחסת לספרות לא כאל העברת מידע ודעות כמו שהיה בעבר, אלא כאומנות שמורכבות היא מסממניה. חל שינוי בלשון הערבית: עד מחצית המאה העשרים לא ניתן היה לתרגם לערבית סופרים כמו ג'יימס ג'ויס ומרסל פרוסט וטי. אס. אליוט. לא הייתה אפשרות לעשות זאת באמצעות לשון הספרות הקלאסית הישנה, אלא היה צורך לפרק ולהרכיב לשון חדשה מאותן מילים. תלמידו של סומך פרופסור מחמוד גנאים כתב דוקטורט על כניסת זרם התודעה לספרות הערבית החל משנות השישים ועד לשבעים והראה כיצד הטקסט המשקף את זרם התודעה בערבית הצריך הרכבים תחביריים שונים ויחס שונה ללשון כולה. למשל, בזרם התודעה קורה לעיתים קרובות שלא גומרים משפטים, כי כאילו נכנסים למוחו של הגיבור ולכן ניתן למצוא בזרם התודעה משפטים מעורבבים זה בזה. בערבית ישנו תחביר קשוח שיש צורך לחתור תחתיו על מנת ליצור את זרם התודעה.
בספר זה על ז'אנר ולשון עוסק סומך בבעיית הדיגלוסיה בהקשר הספרותי ולא הבלשני של הטקסט.
השירה העיראקית החדשה
סומך כתב מאמרים רבים על השירה העיראקית החדשה. שירה זו גילתה החל מ-1945 העזה בלתי רגילה לפתח את האספקטים הפרוזודיים (תורת המשקלים) והפליגה הרחק מהמודלים של הספרות הערבית הקלאסית המפוארת של ימי הביניים. פרסם אוספי תרגום לשירה עיראקית, בהם נכללו בין השאר שיריו של מוחמד מהדי אל-ג'וואהירי.
בגדאד, אתמול
סומך כתב כרך שני של זכרונותיו בשם "ימים הזויים" (קורות חיים 1951–2000), שיצא בהוצאת "הקיבוץ המאוחד". כרך זה עוסק בחייו בין תל אביב, אוקספורד, פרינסטון וקהיר, החל מהשנה שבה עלה לארץ (1951). הספר נע בין ארבע התחנות העיקריות בחייו: תל אביב – מקום מגוריו ולימים מקום עבודתו, שם כיהן כארבעים שנה כפרופסור לספרות ערבית, אוקספורד – האוניברסיטה בה עשה דוקטורט בשנים 1965–1968, אוניברסיטת פרינסטון – בה שימש כמרצה אורח לסירוגין בשנות ה-70 וה-80, וקהיר – העיר שהרבה לחקור מבחינה ספרותית ושימש שם שלוש שנים כראש המרכז האקדמי הישראלי בקהיר בין השנים 1995–1998.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
זיילנד פליסינגן
איחוד הכדורגל של פליסינגן (בהולנדית: Voetbal Combinatie Vlissingen; מוכרת גם כזיילנד פליסינגן) היא קבוצת כדורגל הולנדית מהעיר פליסינגן שבזיילנד המשחקת בליגה ההולנדית החמישית, בשיאה שיחקה בליגת המשנה ההולנדית והעפילה לרבע גמר הגביע ההולנדי.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ב-1916 כאיחוד של 3 קבוצות, emm, פוסידון וספורט קלאב פליסינגן, שיחקה במסגרת הליגות החובבניות של הולנד עד ל-1989 אז הגישה בקשה להצטרף לליגות המקצועניות, באותה עונה הצליחה הקבוצה להגיע להישג שיא בגביע ההולנדי כאשר העפילה לסיבוב המקצועי והדיחה את דה חראפסחאפ מליגת המשנה בסיבוב הראשון, את דן בוס מליגת העל בסיבוב השני ואת טלסטאר ספורטקלאב מליגת המשנה בשמינית הגמר. בסופו של דבר הודחה הקבוצה בשלב רבע הגמר על יד דן האג.
בעונת 1990/1991 שיחקה הקבוצה לראשונה בליגת המשנה. בעונה זו נקראה ו.סי פליסינגן וסיימה עונה מאכזבת למדי במקום ה-20 והאחרון עם 6 ניצחונות בלבד ו-35 שערים. בעונתה השנייה בליגה שינתה הקבוצה את שמה ל-וי. סי. וי זיילנד, גם בעונה זו סיימה במקום ה-20 עם 4 ניצחונות ו-36 שערים. בסיום העונה לאחר שלא הצליחה להציג ביטחונות כלכלים ולעמוד ברישיון הליגה, ירדה הקבוצה בחזרה למערך הליגות החובבניות בו היא משחקת כיום.
עזר
עֶזֶר (או גבעת עֶזֶר) הוא יישוב כפרי קהילתי באזור הדרום בין אשדוד ואשקלון היישוב הוא חלק מן המועצה אזורית באר טוביה. מקור השם "עזר" בפסוק בספר נחמיה:.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1966 כמרכז כפרי למושבים מסביב. באפריל 1967 פורסם שהמרכז בשלבי בנייה של 20 בתים ראשונים. היישוב היה קטן מאוד ובבחירות לכנסת ה-12 בשנת 1988 היה במקום רק אדם אחד בעל זכות בחירה. בשנת 1990 הורחב היישוב והפך ליישוב קהילתי. היישוב הנקרא בפי התושבים "גבעת עזר" או "הגבעה", נבנה על פני גבעה טבעית ומוקף במרביתו על ידי שטחי אדמה, חלק מן האדמות מעובד לטובת חקלאות (גידולי שדה, פרדסים, רפתות, ולולים) מרבית האדמות המקיפות את היישוב נמצאות בבעלות אנשי מושבי העובדים שהוקמו בתחילת שנות ה-50 בהם אמונים, גבעתי, בית עזרא ושדה עוזיהו. בעבר היה היישוב מוקף פרדסים בהם עצי הדר ושדות חורש טבעי אך אלו נעקרו לטובת הרחבת היישוב וצרכים אחרים. באזורי השטחים הפתוחים הניצבים על פני הגבעה הטבעית ביישוב, ניתן למצוא לעיתים שברי חרס וחלקי כדים דבר המרמז ככל הנראה על תרבות מסוימת (ייתכן מוסלמית) שהתקיימה באזור או חנתה בו לצורך תחנת מעבר.
באופיו, היישוב מקיים חיי קהילה שלווים המתבטאים בהימצאותם של מתקני דת, בהם מקווה טהרה ובית כנסת גדול ומפואר. ביישוב מרכזי תרבות וחינוך שונים. ביניהם, גני ילדים, פארק ציבורי הכולל אמפיתיאטרון, מגרש החלקה ומגרש משחקים, וכן ספרייה צנועה ו"היכל פיס", בו נערכים חוגים ואירועי תרבות והעשרה לנוער. כמו כן, במקום מגרש כדורגל מדשא סינתטי, מגרש טניס ומגרש כדורסל.
פרס ארנסט פון סימנס
פרס ארנסט פון סימנס למוזיקה (בגרמנית: Ernst von Siemens Musikpreis) הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי האקדמיה לאמנויות של בווריה מטעם קרן ארנסט פון סימנס למוזיקה. הקרן הוקמה בשנת 1972 על ידי התעשיין הגרמני ארנסט פון סימנס (1903–1990), נכדו של מייסד חברת סימנס, ארנסט ורנר פון סימנס.
הפרס מוענק למלחין, מבצע, או מוזיקולוג אשר תרם תרומה בולטת לעולם המוזיקה. הסכום הכספי המוענק עם הפרס עומד על כמאתיים אלף אירו. לפעמים מכונה "פרס נובל למוזיקה".
אינסברוק
אינסברוק (בגרמנית: Innsbruck, טירולית: Innschpruckh - בתרגום חופשי: גשר האין) היא בירת המדינה טירול שבאוסטריה. העיר, בה מתגוררים כ-120,000 תושבים (2008), ממוקמת על גדות נהר אין במקום התמזגותו עם עמק נהר זיל. העיר נמצאת במרחק של 30 ק"מ ממעבר ברנר שבהרי האלפים, עובדה המקנה לה פרסום בינלאומי כמרכז של ספורט חורף.
היסטוריה
האזכור הראשון של העיר הוא במסמך משנת 1187 כ-"Insprucke". העיר שימשה כנקודה חשובה לחציית נהר אין, ומכאן שמה. הנתיב דרך הרי ברנרפאס היה אז חיבור עיקרי של תחבורה ותקשורת בין הצפון לדרום, והנתיב המזרחי ביותר החוצה את האלפים. ההכנסה של העיר משירות כתחנת מעבר גרם לשגשוגה.
במשך המלחמות הנפוליאוניות העיר הועברה לבוואריה, שהייתה בת בריתה של צרפת. המנהיג אנדריס הופר הוביל את הצבא הטירולאי לניצחון בקרב ברגאיסל נגד הכוחות המאוחדים של בוואריה וצרפת, וקידם את הפיכת אינסברוק לבירת טירול. לאחר מכן הכוחות המאוחדים פלשו לטירול ואינסברוק הפכה לחלק מבוואריה עד 1814. לאחר קונגרס וינה העיר חזרה להיות תחת שליטה אוסטרית. גופתו הגיבור הטירולאי אנדריס הופר, שהוצא להורג במאנטובה, הושבה 1823 לאינסברוק ונקברה בכנסיית העיר.
בשנת 1938 העיר סופחה לגרמניה הנאצית כחלק מהאנשלוס, על ידי אדולף היטלר. בין השנים 1942–1945 הופצצה העיר 21 פעם והיא סבלה מהרס כבד.
תחבורה
אינסברוק נמצאת ליד צומת הכבישים המהירים A12 ו A13 מה שמקנה לה גישה קלה לורונה שבאיטליה ולמינכן שבגרמניה.
התחנה המרכזית של אינסברוק היא אחת מתחנות הרכבת ההומות ביותר באוסטריה. מסילת הרכבת האוסטרית חוצה את הנתיב הדרומי מערבי של הרי הברנרפאס, ומחבר לצפון איטליה ודרום גרמניה.
מנמל התעופה של אינסברוק יוצאות בין השאר טיסות לפרנקפורט, לונדון ווינה.
החשמלית העירונית כוללת שני קווים בתוך העיר, ושניים מסביב לה. החשמלית תורחב בשנים הבאות ותגיע לעיירה האל אין טירול במזרח ולעיירה פלס במערב. בעיר ישנם כמה קווי אוטובוס. קווי המיניבוס שבעיר ינטשו בעקבות הרחבת קווי החשמלית.
ספורט
בעקבות מיקומה של העיר בין הרים, היא מקום אידיאלי לסקי בחורף ולטיפוס הרים בקיץ. סביב העיר ישנם כמה אתרי סקי, ובהם אקסאמר, ליצום, איגלס, זפלד, טולפס ועמק שטובאי. אתרים אלה עושים לאפשרי את הסקי אפילו בקיץ בשטחים מכוסי הקרח שבהם.
העיר אירחה פעמיים את משחקי החורף האולימפיים: פעם ראשונה בשנת 1964, ופעם שנייה בשנת 1976, כמחליפת מקום של דנוור, שדחתה את משחקי החורף שהיו אמורים להתקיים בה. דבר זה עושה אותה לאחת משלוש הערים היחידות שאירחו שני משחקי חורף אולימפיים, יחד עם סנט מוריץ שבשווייץ ולייק פלאסיד בארצות הברית. נוסף לכך, היא אירחה פעמיים ברציפות את משחקי החורף הפאראלימפיים בשנים 1984 ו-1988, יותר מכל עיר אחרת.
אינסברוק הייתה גם אחת הערים המארחות של יורו 2008 שהתקיים באוסטריה ובשווייץ.
העיר אינסברוק אירחה את אולימפיאדת החורף לנוער בינואר 2012, אולימפיאדת החורף לנוער הראשונה בהיסטוריה.
פוליטיקה
בחירות 2006 המקומיות הניבו את התוצאות הבאות:
חינוך
אינסברוק נחשבת לעיר אוניברסיטאית עם מספר מוסדות להשכלה גבוהה.
המוסד המוכר ביותר הוא אוניברסיטת אינסברוק (Leopold-Franzens-Universität), האוניברסיטה הרפואית של אינסברוק והאוניברסיטה למדע יישומי (MCI Management Cente Innsbruck).
שלהבית
שַׁלְהָבִית (שם מדעי: Phlomis) היא סוג של צמחים עשבוניים רב-שנתיים שעירים או צמריים במשפחת השפתניים. הסוג מונה 115 מינים הנפוצים באזורים הים-תיכוני והאירנו-טורני באסיה באפריקה ובאירופה. מינים רבים גדלים בטורקיה (34) ובסין (43) בעיקר במחוזות יונאן וסוציאן שבדרום סין. בארץ ישראל מיוצג הסוג על ידי 8 מינים מתוך 12. אחד גדל בסיני, אחד בירדן ושניים בחרמון אך נחשבים לנדחים. שלהבית דביקה גדלה בר ומשמשת גם כצמח נוי.
מאפייני הסוג
האבחנה המבדלת בין מיני הסוג אינם בצבע הפרח אלא במספר הפרחים בדור ובצורה ובמבנה של חפי הפרחים.
מיני סוג זה מייצגים צורות חיים שונות: חלקם שיחים, חלקם בני-שיח ומיעוטם עשבים רב שנתיים.
הגבעולים בעלי 4 מקצועות (רְבוּעִים).
העלים נגדיים, פשוטים (אינם מחולקים לאונות), בעלי פטוטרות, ללא לוואים ועם עורקים בולטים במיוחד בצד התחתון למרות השעירות הרבה. בעלים ניכרות תכונות אופייניות לצמחים יובשניים. פניהם גליים ומקומטים, שעירים או צמירים. הם עבים, אך לא בשרניים או גלדניים. עלי הגבעול דומים לעלי הפרחים והם פוחתים והולכים כלפי מעלה הגבעול. שפת העלים תמימה או משוננת או חרוקה.
התפרחת חיקיות (יוצאים מחיקי העלים) מסוג שיבולת. הפרחים ערוכים בדורים בדורים של שניים או יותר לאורך עמוד התפרחת. בין דור לדור ישנו רווח ניכר ביניהם. העלים המלווים את דורי הפרחים יוצרים כעין קערה או סירה מסביב לדור, והם דומים לשאר העלים ואינם לא קוצניים ולא ריסניים.
הפרחים דו-שפתניים (שתי השפות ברורות למדי ונראות יפה מבחוץ), בלתי-נכונים ויושבים או כמעט יושבים. הם דו-מיניים, בעלי 4 אבקנים, ובעלי שחלה עילית, שממנה עולה עמוד עלי שמתפצל לשתי צלקות שוות או לא שוות.
הגביע אינו דו-שפתני, הוא דמוי צינור או צינור-פעמוני, בעל קווי מתאר או חריצי אורך של 5 או 10 או 11 עורקים בולטים. צינור הגביע שעיר מבפנים, דו-שפתני ונראה תכופות כקטוע. הגביע מסתיים ב-5 שיניים קצרות, ישרות ושוות פחות או יותר באורכן, בצורתן ובעמדתן זו לזו. לעיתים שתי השיניים התחתונות ארוכות יותר (למשל בשלהבית דביקה). הרווחים בין השיניים מחודדים כבמשולש או לעיתים רחוקות מפורצים (קהים). הגביע משתייר אחרי הפריחה ועוטף את הפרי עד לעונה הבאה.
צינור הכותרת אינו בולט מתוך הגביע או בולט מעט מתוכו וטבעת שערות מקיפה את לוע הצינור מבפנים.
השפה העליונה של הכותרת שעירה מאוד וזקופה או דמוית גל או דמוית קסדה או סירה וקמורה מאוד (מבנה הקסדה או הסירה אופייני לכל המינים בישראל). השפה התחתונה, שרוחבה 1 ס"מ או יותר, פרושה ובעלת 3 אונות, האונה האמצעית גדולה בהרבה מהצדדיות.
האבקנים, שמספרם 4, מעורים לצינור הכותרת ובולטים הרבה מצינור הכותרת וחבויים מתחת לשפה העליונה. שני האבקנים הקדמיים ארוכים באופן מובהק משני האחוריים ועם מאבקים מעוותים. שני האבקנים האחוריים (העליונים) על פי רוב בעלי תוספת דמוית זיז בבסיסם ועם שני לשכות בכל מאבק. לאבקנים הקדמיים מאבקים מעוותים ואילו לאבקנים האחוריים מאבקים פוריים בעלי שני שקי אבקה בכל אחד.
השחלה עילית ועשויה על פי רוב 4 מגורות ברורות ובכל אחת ביצית אחת. השחלה עשויה משני עלי שחלה המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות. בין המגורות עולה עמוד עלי שנותר חבוי בתוך הכותרת. עמוד העלי מסתיים בשתי צלקות דקיקות, שבדרך כלל אינן שוות באפן ניכר זה מזה, הקדמית ארוכה פי שניים מהאחורית או לעיתים רחוקות שוות.
הפרי מפרדת, שעשויה 4 פרודות חד-זרעיות, אך לפעמים חלקן מתנוונות. הפרודות חלקות, וסגלגלות (אליפסואידיות) ובעלות שלוש פינות קהות או לעיתים רחוקות קטומות. הפרודות נשמרות בתוך גביע משתייר.
מקור השם שלהבית
פרחי השלהבית גדולים יחסית למשפחה, צהובים ברוב המינים, מרובים, וצפופים בדור, ולכן הם בולטים בזוהרם למרחקים. במרבית המינים צבע הפרחים הוא צהוב, ובמיעוטם לבן או לילך. בארץ ישראל המינים שצבע פרחיהם אינו צהוב הם שלהבית הגלגל ושלהבית הכלאיים. צבעם הצהוב הבולט של הפרחים העניק לסוג את שמו, משום שהוא מזכיר להבת אש. גם השם הלטיני, Phlomis, קרוב לכינוי האנגלי המודרני ללהבה - flame. אחד מהשמות האנגלים העממיים לצמח זה הוא 'Jerusalem sage' - בתרגום חופשי, 'מרוות ירושלים'.
האבקה והפצה
הפרחים מואבקים על ידי דבורים בנוניות וגדולות בעלות חדק ארוך, המסוגלות לאחר הנחיתה על השפה התחתונה להיתחב בין עלי הכותרת, לפרוץ את טבעת השערות בצינור הכותרת ולהגיע אל הצוף בעומק הפרח.
ההפצה באמצעות רוח וזרמי מים. יחידת הפצה של הזרעים היא הגביע, שמשתייר ועוטף את הפרודות. לעיתים מצטרפים ליחידת ההפצה גם עלי הכותרת שקמלים ומשמשים מעין כנף להפצה ברוח. הפרודות נשמרות בתוך הגביע ורק משנרקב הגביע ונהרס במהלך החורף הן מתפזרות ומוכנים לנביטה באביב.
תפוצת הסוג ומיניו
רוב מיניו של הסוג מרוכזים באזור הצומח האירנו טורני, בעיקר בחלקו המזרחי - בסין מצויים 43 מיני שלהבית. מספר מינים מועט יחסית חודר גם לים תיכוני. נובע מכך, שארץ ישראל מהווה גבול תפוצה מערבי לחלק מהמינים. דגם תפוצה זה גורם לשתי תופעות מעניינות הקשורות למיני שלהבית בארץ:
דמיון רב קיים בין נתוני התפוצה של הסוג קדד לבין נתוני התפוצה של סוג זה: שניהם מינים אירנו-טורניים גדולים, שבארצנו מופיעים בעיקר בחבלי ארץ יובשניים למחצה, וסקציה מהם מצויה בהרים גבוהים, במקרה דנן - בחרמון. בשני המינים, קיימים מינים אנדמיים או תת-אנדמיים לארץ ישראל.
בשל ריבוי מינים אנדמיים מסוג זה, יש חשיבות רבה להיכרות עם מיני השלהבית, הן באמצעות מחקר אקדמי והן באמצעות העברת הידע לקהל הרחב, שיביא והגנה עליהם. האקולוג אבי שמידע מרבה לחקור את הסוג.
שלהבית הגלגל
שַׁלְהָבִית הַגַּלְגַּל (Phlomis herba-venti), למין זה 5 תת-מינים, ובישראל צומח תת-מין מחודד ששמו המדעי: Phlomis herba-venti subsp. pungens (Willd.) Maire ex DeFilipps. שלהבית הגלגל היא צמח עשבוני רב-שנתי, שגובהו עד 60 ס"מ. פרחיו, שאורכם 1.5 ס"מ, לילכיים (סגול-לילך דהוי) בשונה משאר מיני הסוג בישראל שצבעם צהוב. הפרחים מעטים בדור (2 עד 6) וחפי הפרחים קשים ובלתי גמישים, נימיות (דומים למחטים), שאורכם (10 מ"מ עד 26 לעיתים רחוקות 5 מ"מ) כאורך הגביע כמעט. בישראל מין זה גדל: בגולן, בשומרון ובהרי יהודה בעיקר בגליל התחתון ובעמק יזרעאל. בירדן הוא גדל: בגלעד, בעמון, במואב ובאדום. שלהבית הגלגל גדל בשדות בור, בשולי שדות חקלאיים וחורשות, על אדמות כבדות ואף בזלת ונחשב כעשב רע. בישראל הוא נחשב לצמח פגיע בגלל התרחבות של שטחי חקלאות וריסוסים, אך הוא אינו בסכנת הכחדה עולמית. הפריחה ממאי עד אמצע יולי.
שלהבית הכלאיים
שלהבית הכִּלאיים (Phlomis brachyodon x pungens Danin & Ladzinskyi) - טקסון שנחשב למין נפרד, נדיר מאוד בסכנת הכחדה בעקבות נטיעת יער יתיר. הוא מתייחס לאוכלוסיית כלאיים עקרים לרוב בין שלהבית הגלגל, שצבע פרחיה סגול לשלהבית קצרת שיניים שצבעה צהוב. מין זה מצוי בהר עמשא בחבל יתיר בדרום הרי יהודה. אורך הכותרת 2.5 עד 3 ס"מ, צבע הכותרת משתנה עם גיל הפרח; יש פרטים המתחילים סגולים ובהזדקנם מצהיבים ואחרים מתחילים צהובים.
שלהבית הררית
שַׁלְהָבִית הֲרָרִית (.Phlomis brevilabris Ehrenb. ex Boiss) - בן-שיח ים-תיכוני הררי לא מצוי המאפיין את מורדות החרמון הגבוה. הוא נדיר בארץ ישראל המערבית (פרטים אחדים נמצאו בגלבוע), גדל בבתות טרגקנטיות של הרים גבוהים. שלהבית הררית היא בן-שיח נמוך, שגובהו 20 עד 70 ס"מ. ענפיו אינם מעוצים, בחלקם הם שרועים ובחלקם זקופים. העלים קטנים (2 עד 4 ס"מ) משולשים-מאורכים ומרושתים בצורה בולטת במיוחד בצדם התחתון, ומעט צמירים. קודקוד העלה קהה לרוב, ובסיסו לבוב או לבוב באופן רדוד או קטום. הגביע שעיר ואורך שיניו קטן פי 3 מצינור הגביע. החפים של הפרחים קצרים. השפה העליונה של הכותרת דמוית קסדה וצבעה חום ואלו השפה התחתונה פרושה וצבעה צהוב כהה ובנבילתה הופכת חומה. הכותרת כמו גם הגביע משתיירים אחרי הפריחה ועוטפים את הפירות הנותרים עד לעונה הבאה. הפריחה בקיץ בחודשים מאי עד אוגוסט. שמה העברי הקודם - שלהבית קצרת שפה.
שלהבית סורית
שַׁלְהָבִית סוּרִית (.Phlomis syriaca Boiss) - בן-שיח ים-תיכוני המעוצה רק בבסיסו, שגדל כגוש בעל עמודי פריחה רבים בגובה 60 עד 90 ס"מ נשארים בחודשי הקיץ. הוא נחשב כנכחד, אך הוא התגלה בשנת 2017 על ידי שמואל מזר. כיום הוא נחשב לנדיר מאוד, פגיע ובסכנת הכחדה בישראל. עלי הגבעולים קטועים בבסיסם, והעלים התחתונים ארוכים מאד. הפרחים צהובים, מסודרים בדורים של 4 עד 8. הפרח דו-שפתני גדול מאוד (20 עד 25 מ"מ), השפה העליונה דמוית כובע קמור, פחוס מצדדיו. השפה התחתונה ארוכה בהרבה מהעליונה, בעלת שתי שיניים צדדיות. הכותרת איננה נושרת לאחר הפריחה אלא נשארת יבשה חומה על התפרחת תקופה ארוכה. הוא גדל באתר אחד ביער אודם בצפון הגולן על מדרונות טוף וקילוחי בזלת. הכותרת כמו גם הגביע משתיירים אחרי הפריחה ועוטפים את הפירות הנותרים עד לעונה הבאה. מצבו ברמות של עבר הירדן לא ידוע והוא אינו מופיע ברשימות של צמחים אדומים בארצות האחרות של תפוצתו כמו לבנון, סוריה וטורקיה. הפריחה בקיץ מאמצע אפריל עד אמצע אוגוסט.
שלהבית צהובת-עלים
שַׁלְהָבִית צְהֻבַּת-עָלִים (.Phlomis chrysophylla Boiss) - שיח ים-תיכוני הררי וירוק-עד שגובהו 80 עד 100 ס"מ. מבסיס הצמח עולים ענפים מעוצים מרובים. הצמח כולו אינו דביק (בשונה משלהבית דביקה). העלים המבוגרים צמירים, מצהיבים-מכסיפים, מעוגלים בקצותיהם ולרוב אינם לבובים בבסיסם. הפרחים סדורים בראש הגבעול לרוב בדור בודד ולעיתים רחוקות בשני דורים. דורי הפרחים בכל גבעול 1 או 2. החפים מרובים, גלולים, דומים למחטים ואינם עולים באורכם על מחצית אורך הגביע. הגביע צמיר, שניו דמויות משולש או קונוס חד ואוכן 1 מ"מ. הכותרת גדולה (25 עד 30 מ"מ), בולטת מאוד מתוך הגביע. השפה העליונה שעירה, קמורה כקסדה, מפורצת קמעה או לא וצבעה צהוב. השפה התחתונה רחבה ומחולקת לשלוש אונות. גדלה בישראל רק בגליל העליון, באתר בודד בקניון נחל קדש ונפוצה מאוד בשטחים מסוימים בחגורה התיכונה של החרמון, מרום 1,250 עד 1,900 מ', ומגיעה שם לעיתים לכדי שליטה מלאה . היא מחליפה את שלהבית דביקה הגדלה בחגורה הים-תיכונית ברום 200 עד 1,200, ואילו ברום 1,100 עד 1,300 מ', נמצאו בני כלאיים. הפריחה בסוף אפריל ובמשך מאי.
שלהבית קצרת שיניים
שַׁלְהָבִית קִצְרַת-שִׁנַּיִם (.Phlomis brachyodon (Boiss.) Zohary ex Rech.f) - בן-שיח שרוע, מעוצה רק בבסיסו, צמיר מאוד, גובהו מגיע כדי 30 עד 50 ס"מ. שלהבית זאת גדלה בגושים קטנים. העלים, שאורכם 4 עד 10 ס"מ, בינוניים, צמירים מאוד וצהבהבים, עלי הגבעול, במיוחד בעלי החורף בעלי פטוטרות ארוכות. העלים מאורכים, לרוב בסיסם דמוי לב וקודקודם קהה. עלי הקיץ בעלי כסות עבה של שערות צהבהבות-לבנות צפופות וזקופות ועלי החורף ירוקים ודקים. עלי התפרחת שונים מעלי הגבעול ואינם דמויי לב בבסיסם ואורכם כאורך הפרחים או מעט יותר. עמודי התפרחות זקופים. בכל דור 4 עד 8 פרחים, והוא מלווה במספר קטן של חפים. הגביע, שאורכו 12עד 15 מ"מ, צינורי, שעיר ובעל צלעות. שיני הגביע הן משולשות, קצרות מאוד, פי 3 ויותר מצינור הגביע וקודקודם חד. הכותרת שעירה וצבעה צהוב. השפה העליונה קצרה מהתחתונה. הכותרת כמו גם הגביע משתיירים אחרי הפריחה ועוטפים את הפירות הנותרים עד לעונה הבאה. שלהבית קצרת-שיניים היא מין אנדמי לארץ ישראל השולט בבתות ספר הגובלות בחבל הים תיכוני והמדברי בארץ ישראל. הוא נפוץ במדבר שומרון, במדבר יהודה ובמואב; מצוי בבקעת בית שאן, בערבות הירדן, בשפלה, בהרי יהודה, בצפון הנגב, בגלעד, בעמון ובאדום; נדיר בדרום שפלת החוף ובהר הנגב; נדיר מאוד בגולן, בגליל התחתון, בשומרון ובבקעת ים המלח. הפריחה בסוף האביב וראשית הקיץ.
שלהבית אשונה
שַׁלְהָבִית אֲשׁוּנָה (.Phlomis rigida Labill) - עשבוני רב-שנתי, צבע כותרת הפרח ורוד, אורך הכותרת כ-5 ס"מ. הוא צומח בבתות טרגקנטיות של הרים גבוהים באזורים אירנו-טורני. נראה שמין זה נכחד. פריט משומר שלו מצוי בעשביית אהרון אהרונסון משנת 1910.
שלהבית זהובה
שלהבית זהובה (Phlomis aurea Decne) - מין אנדמי מצוי במדרונות ההרים הגבוהים בדרום חצי האי סיני. החפים של הפרחים פרושים, רכים, לא דוקרניים וראשם קהה. הגביע מכוסה שער צמרי צהוב ושניו קצרות מאוד. הפריחה בחודשים אפריל עד מאי.
שלהבית כורדית
שַׁלְהָבִית כּוּרְדִית (Phlomis kurdica Rech.f.) - עשבוני רב-שנתי, מצוי בגולן, בחרמון וברמות עבר הירדן. הפריחה בקיץ [אין מקור].
שלהבית קפריסאית
שלהבית קפריסאית (Phlomis cypria Post) - מין אנדמי לאי קפריסין, דוגמה נוספת לספאסיזציה של השלהבית באזורנו.
שלהבית שיחנית
שלהבית שיחנית (.Phlomis fruticosa L) - מין נפוץ בדרום אירופה (אלבניה, קפריסין, איטליה, יוון ויוגוסלביה שלעבר) אך לא בישראל. ככל הנראה, מהווה את מין המוצא של שלהבית המדבר. מין זה משמש כצמח נוי, והוא מכונה באנגלית 'Jerusalem Sage', שם שבו צפונות שתי טעויות - האחת, מדובר בשלהבית ולא במרווה, ששמה האנגלי הוא sage; השנייה היא אינה גדלה בירושלים.
שלהבית קצרת-שפה
שלהבית קצרת-שפה (.Phlomis brevilabris Ehrenb. ex Boiss ) - בן-שיח הגדל בסוריה ולבנון. נמצא בהרי החרמון ברום 1,700 עד 2,800.
קיידי בארה
קיידי בארה (באלבנית: Keidi Bare; נולד ב-28 באוגוסט 1997) הוא כדורגלן אלבני המשחק בעמדת הקשר באספניול.
אפולוניה
נולד בפייר, אלבניה, בארה החל את קריירת נעוריו באולימפיק האלבנית בינואר 2010, ולאחר 2 וחצי עונות שם חתם באפולוניה מעיר הולדתו. לאט לאט הוא התקדם בדרגות ובעונת 2013/14 שיחק עם הקבוצה עד גיל 19 וערך 18 הופעות, בהן כבש 4 שערים. היה בסגל הקבוצה הבוגרת לראשונה בגיל 16 למשחק גביע נגד טרבוני בו לא שיחק. הוא שיחק לראשונה באופן מקצועי ב-9 בנובמבר 2013 בניצחון חוץ על פוגרדצ'י, כשנכנס במחצית השנייה. בדצמבר 2013 נבחן אצל הענקית הספרדית אתלטיקו מדריד אליה עבר לאחר מכן.
אתלטיקו מדריד
ב-26 בדצמבר 2013, בארה הפך לשחקן אתלטיקו מדריד לאחר שעבר את ה"מבחן" במיני טורניר בטביליסי, גאורגיה, ששם גם נבחר לקשר הטוב ביותר.
הוא הובא לראשונה לקבוצה הבוגרת על ידי המאמן דייגו סימאונה בינואר 2014 למשחק גביע נגד לאס פלמאס, שם הוא גם שיחק לראשונה במדיה כשעלה בדקות האחרונות במקומו של אנחל קוריאה. בזמן שהיה באתלטיקו מדריד ב, עזר בארה לקבוצה לעלות לליגה השנייה בספרד לאחר שניצחה בפליאוף העלייה את חימנאסטיקה דה טורלבגה 3–0 בסיכום שני המשחקים, כאשר בארה כבש במשחק השני.
בארה שובץ בסגל הראשון לאחר שנאסר על אתלטיקו להחתים שחקנים חדשים. הופעתו הראשונה בעונת 2017-18 הייתה ב-25 באוקטובר כשפתח בתיקו 1–1 באלצ'ה בשימנית הגמר של גביע המלך 2017/18.
מלאגה
בארה ביסס את עצמו כפותח קבוע בהרכב מינואר 2019, ושיחק בשני המשחקים בפלייאוף העלייה כאשר קבוצתו הודחה על ידי דפורטיבו לה קורוניה. ב-13 ביולי 2020, הוא כבש את שערו המקצועי הראשון בהפסד 2–1, שוב נגד ספורטינג.
אלבניה מתחת לגיל 17
בארה קיבל את הזימון הראשון שלו לאלבניה, במקרה הזה הקבוצה עד גיל 17 על ידי המאמן ג'מאל מוסטדנאגיץ' למוקדמות של אליפות אירופה עד גיל 17 ב-2014. הוא שיחק בכל שלושת המשחקים בבית א' כשאלבניה הגיעה לסיבוב העילית.
בארה היה חלק מהנבחרת גם בסיבוב הזה, שם שובצה אלבניה בבית ד'. הוא כבש את שערו הראשון בקריירה במדי אלבניה ב-26 במרץ 2014 בהפסד 1–2 מול איטליה, בו גם שימש כקפטן. אלבניה הודחה לאחר שהפסידה בשני המשחקים הנותרים.