cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק
עובדות המקרה ופסק הדין
דעת המיעוט של השופט ג'ון מרשל הרלן, שאליו הצטרפו גם השופטים אדוארד דאגלס וייט וויליאם דיי, קבעה כי חופש החוזים נתון לאסדרה שהמדינה רשאית לקבוע במסגרת סמכותה, כאשר המבחן הקובע מתי האסדרה היא חוקתית ומתי היא אינה חוקתית, הוא מידת הזיקה שבין מטרת החוק המוצהרת ויישומה בפועל. כלומר, אם החוק נועד להגן על בריאות הציבור, המוסר הציבורי או שלום הציבור, אך אין בין החוק זיקה של ממש למטרות אלו, או שהוא גורם לפגיעה מוחשית וברורה בזכויות המובטחות בחוק היסוד, אזי החוק ייחשב כבלתי חוקתי. עם זאת, הנטל להוכיח כי החוק אינו חוקתי נופל על כתפיו של מי שטוען לחוסר החוקתיות, ולא על כתפי המחוקק.
במקרה של לוכנר, קבעה דעת המיעוט כי על בית המשפט לקחת בחשבון את טענתה של מדינת ניו יורק כי מטרת החוק היא להגן על בריאות עובדי המאפיות, ולהתחשב בנתונים המצביעים על הסיכונים הבריאותיים הכרוכים בעבודה זו שעות רבות. לאור נתונים אלה קיימת זיקה בין החוק ובין מטרתו המוצהרת, ולכן אין מקום שבית המשפט יתערב ויבטל את החוק.
דעת המיעוט של השופט אוליבר ונדל הולמס הבן קבעה כי דעת הרוב לוקה באקטיביזם שיפוטי בלתי מוצדק וכי היא מבוססת על תיאוריה כלכלית שחלקם גדולים מהציבור אינם מקבלים אותה. לשיטתו של הולמס, התיקון ה-14 לחוקה אינו הופך את חופש החוזים לזכות חוקתית, והמילה "חירות" המופיעה בתיקון אינה בהכרח מעגנת מדיניות כלכלית של לסה פר. על אף שדעתו של הולמס הייתה דעת יחיד, היא צוטטה פעמים רבות בפסיקות מאוחרות יותר ואף נחשבת לאחת מדעות היחיד המשפיעות ביותר בהיסטוריה המשפטית של ארצות הברית.
"עידן לוכנר"
בעקבות פסק דין לוכנר וההלכה שנקבעה בו, לפיה חופש החוזים הוא עקרון חוקתי לפי התיקון ה-14 לחוקה, כונתה התקופה שלאחר פסק הדין בשם "עידן לוכנר". בתקופה זו פסקו בתי המשפט בארצות הברית שוב ושוב כנגד חוקים שנועדו לאזן את יחסי הכוחות בין הצדיים לחוזה. כך למשל, ביטל בית משפט בשנת 1915 חוק שנחקק בקנזס ואסר על הסכמי עבודה שבהם התחייבו העובדים שלא להצטרף לאיגוד עובדים. בשנת 1923 קבע בית המשפט בדעת רוב כי חוקי שכר מינימום מנוגדים לתיקון החמישי וה-14 לחוקה.
עידן לוכנר הסתיים בשנות ה-30, עם פסק דין של בית המשפט העליון משנת 1934 בעתירת נביה נגד מדינות ניו יורק, בו נקבע שחופש החוזים אינו מהווה זכות חוקתית וכי מדינת ניו יורק יכולה לקבוע בחוק מחירים למוצרי חלב. בשנת 1937 קבע בית המשפט העליון בעתירת ווסט קוסט נגד פאריש כי המחוקק רשאי להגביל את חופש החוזים אם הדבר נועד להגן על הקהילה, הבריאות, הביטחון או למנוע פגיעה בקבוצת אוכלוסייה חלשה. פסק דין זה מסמן את סוף "עידן לוכנר", ועל אף שהלכת לוכנר לא נהפכה באופן מפורש, היא כבר לא נחשבה למחייבת.
מרכז ספורט המים מריה לנק
מרכז ספורט המים מריה לנק (בפורטוגזית: Parque Aquático Maria Lenk) שוכן בשכונת בארה דה טיז'וקה שבריו דה ז'ניירו. הוא נבנה לכבוד המשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בעיר ב-2007, ונקרא על שם השחיינית הברזילאית מריה לנק שנפטרה באותה שנה. לצדו הוקמו מתקנים נוספים שנעשה בהם שימוש במשחקים - ולודרום בארה ו-HSBC ארנה. המרכז ממוקם בבארה אולימפיק פארק
בריכת השחייה המרכזית במתקן מוקפת ביציעים מקורים המכילים כ-8,000 מקומות ישיבה, ולצדה בריכות נוספות לענפי מים אחרים, כגון בריכה עמוקה עם מקפצה לתחרויות קפיצה למים. תשתיות הבריכה מותאמות גם לבעלי צרכים מיוחדים וכוללים גם חדרי אימונים, מלתחות ועוד. במסגרת המשחקים הפאן-אמריקאיים אירחה הבריכה תחרויות שחייה, שחייה צורנית וקפיצה למים.
לאחר המשחקים הפאן-אמריקאיים הועבר מרכז השחייה לוועד האולימפי הברזילאי, שהיה אמור להפעילו כמרכז ראשי לאימונים ותחרויות, הכשרת מאמנים ושופטים לתחרויות שחייה ועוד. בפועל, הוועד האולימפי הברזילאי לא השתמש בקומפלקס השחייה, מה שעורר ביקורת ציבורית מחשש שהמבנה הפך ל"פיל לבן".
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) אירח המרכז את תחרויות הכדורמים (השלבים המוקדמים) והקפיצה למים. מרכז השחייה יארח גם תחרויות באולימפיאדת הנכים. לצורך כך שופצה הבריכה החיצונית הסמוכה לה כדי שתוכל לשמש כבריכת החימום של המתקן.
במהלך המשחקים האולימפיים הפכו לפתע המים בבריכת הקפיצות לצבע ירוק בוהק. יום למחרת גם המים בבריכה הסמוכה, בה נערכו משחקי כדורמים והשחייה הצורנית הפכו ירוקים. לאחר בדיקה, המארגנים הודיעו שהסיבה לשינוי בצבע המים הן האצות. בגלל תנאי החום הקיצוניים בבריכה והעובדה כי לא נושבת בה רוח, התפתחו במקום אצות שהפכו את צבע המים לירוק. הן אינן מזיקות, ולמתחרים לא נשקפה סכנה. בהמשך פורסם כי האשמה היא טעות טכנית של מפעילי הבריכה ששגו בתפעול המערכות לסינון המים והתקלה סודרה.
ניוון שרירים על שם דושן
ניוון שרירים על שם דוּשֶן היא המחלה הגנטית השכיחה והחמורה ביותר של ניוון השרירים. התסמונת מאופיינת בהרס של תאי שריר (Muscular dystrophy), אשר מוחלפים בתאי שומן וברקמת חיבור. הביטוי הקליני של אובדן מסת השריר הוא הגבלת יכולת התנועה, נכות ומוות בגיל צעיר (כששרירי הלב והנשימה נפגעים).
ניוון שרירים על שם דושן היא תסמונת גנטית רצסיבית בתאחיזה לכרומוזום X. התוצר החלבוני של הגן הגורם למחלה הוא דיסטרופין, החיוני לשמירה על שלמות הממברנה של תאי השריר. האלל המוטנטי הגורם לתסמונת הוא רצסיבי ביחס לאלל התקין, ובנוכחותו נוצר חלבון פגום שאינו מתפקד. תאי השריר הופכים להיות שבירים ואינם מסוגלים לתפקד. היות שתאיו של הגבר מכילים כרומוזום X יחיד, הרי שנוכחותו של האלל המוטנטי תתבטא בפנוטיפ חמור. תאי הגוף של האישה מכילים זוג כרומוזומי X, ולכן הפנוטיפ החמור יופיע רק במצב בו שני האללים התקינים הוחלפו באללים מוטנטים. עם זאת, ישנן נשים בעלות אלל מוטנטי יחיד הסובלות מסימפטומים לא חמורים של המחלה, כגון חולשת לב או רגליים. הסיבה לכך היא פיצוי חלקי של האלל התקין המייצר דיסטרופין תפקודי.
גנטיקה ופתולוגיה
שכיחותה של התסמונת באוכלוסייה היא אחד ל-5,000 ילודים זכרים. רוב החולים במחלה הם גברים, משום שהגן הגורם למחלה ממוקם על גבי כרומוזום X, כלומר מועבר מאם נשאית. בגן לדיסטרופין זוהו מקרים של מוטציה ספונטנית בכשליש מהחולים. ביתר המקרים הגן המוטנטי מועבר בתורשה במשפחה. במחלה רצסיבית בתאחיזה לכרומוזום X יחלה גבר שיש לו כרומוזום X יחיד הנושא את האלל המוטנטי, או אישה בעלת זוג כרומוזומי X הנושאת שני אללים מוטנטים. נשים עלולות ללקות בתסמונת כשאמן נשאית (או חולה) ואביהן חולה, והסיכויי לכך זעום.
המחלה נגרמת כתוצאה מאלל מוטנטי בגן הדיסטרופין, שנמצא אצל בני אדם על הזרוע הקצרה של כרומוזום X (Xp21). גן זה מקודד לחלבון דיסטרופין, המהווה רכיב מבני חשוב של תאי שריר, כמייצב של הקומפלקס הממברננלי דיסטריוגליקאן (DGC). עם התקדמות המחלה, רקמת השריר מתדלדלת ומוחלפת ברקמת שומן ורקמת חיבור ( פיברובלסטים).
תסמיני המחלה הראשוניים מופיעים אצל בנים סביב גילאי 3–4. החולשה באה לידי ביטוי תחילה באזור הרגלים. ניתן להבחין בנפילות יחסית מרובות, בהליכה על קצות האצבעות, ובקושי בריצה ובעליה במדרגות. בשלב הבא, סביב גילאי העשרה, החולשה מופיעה גם בשרירי הידיים. סימנים מוקדמים נוספים הם היפרטרופיה (הגדלה) של שרירי השוקיים, סיבולת ירודה וקושי בעמידה ללא תמיכה ובעלייה במדרגות. סביב גיל 12, רוב החולים נעזרים בכיסא גלגלים ממונע. בהמשך ישנו קושי נשימתי. לבסוף אובדן השריר מתקדם עד כדי אובדן כלל יכולת התנועה הרצונית ולשיתוק מוחלט.
הפרעה באינטליגנציה קיימת בחלק מן המקרים אך לא מתקדמת עם המחלה. נמצא כי המחלה קשורה בחלק מהמקרים לקשיים קלים אך משמעותיים במגוון תחומים נוירו-התנהגותיים, הקשורים ככל הנראה לרמות דיסטרופין לקויות במעגל העצבי במוח הכולל את המוח הקטן, ההיפוקמפוס וחלק מקליפת המוח הנקרא נאו-קורטקס. תוחלת החיים של הסובלים מן המחלה הוארכה, בשל יכולת טיפול ריאתי ולבבי מתקדמים והיא נעה סביב העשור השלישי לחייהם.
אפשרויות טיפול
המטרה המרכזית בטיפול בניוון שרירים על שם דושן היא שימור הניידות של המטופל לאורך זמן תוך צפייה וניהול של סיבוכים נלווים, כמו כיווצי שרירים, סקוליוזיס, עלייה במשקל ובעיות לב ריאה. סימפטומים התנהגותיים וקוגניטיביים יכולים להופיע אצל כשליש מהחולים וחשוב לזהות אותם ולטפל בהם כראוי, פיתוח תוכנית בית ספרית וביתית יכול להעצים את היכולות הקוגניטיביות של המטופל.
בשלבים מאוחרים של המחלה, טיפול פליאטיבי הוא בעל חשיבות רבה.
טיפול בקורטיקוסטרואידים; פרדניזון (Prednisone) ודפלאזאקורט (Deflazacort) הוא הטיפול הפארמקולוגי היעיל ביותר. הטיפול היומי בפרדניזון מחזק את השרירים, משפר את תפקוד הריאות ומעכב את קצב היחלשות השרירים. דפלאזאקורט היא בעלת השפעה דומה על חוזק השרירים. יש להציע טיפול בקורטיקוסטרואידים לכל החולים במחלת ניוון שרירים ע"ש דושן, לאחר הסבר על ההשפעות החיוביות של התרופה וכן תופעות הלוואי שלה.
פיזיותרפיה, הידרותרפיה וריפוי בעיסוק יכולים לסייע בהתמודדות עם המחלה, כמו כן יש לשלב דיאטנית בטיפול בייחוד למטופלים המקבלים פרדניזון כדי לסייע להם לשמור על תזונה ומשקל נכון.
מחקר
ישנן אסטרטגיות מחקר מגוונות. חלקן מכוונות לתיקון הגן וחלקן להפחתת "הסימפטומים השניוניים" הנגרמים בשל היעדר חלבון הדיסטרופין. תיקון וריפוי ברמה הגנטית (gene therapy), ברמת הקריאה הגנטית (תהליך שחבור הנקרא דילוג על אקסונים ), תחליף לגן (utrophin), מניעת דלקת, תאי גזע, וריפוי תאי. דיון רחב וקישורים ניתן לקרוא בערך המקביל בוויקיפדיה האנגלית (Duchenne muscular dystrophy) וכן באתרים של העמותות המובילות. כמו כן במחקר הטיפול במחלה, נמצאים מספר רב של תרופות המאושרות למחלות אחרות ונבדקת השפעתם של תוספי מזון. בין התרופות שהשפעתן על טיפול במחלת הדושן נבדקת ניתן למנות מורידי לחץ דם כלוסרטן ואנפריל, וכן אידובונין. נכון לשנת 2019 ישנן 3 תרופות שאושרו למחלת דושן. כל אחת מתאימה לקבוצה אחרת של חולים עם מוטציות שונות. התרופה הראשונה אושרה באירופה לחולים עם מוטציה נקודתית (של חברת PTC) ושתי תרופות של חברת סרפטה אושרו בארצות הברית. אחת מתאימה לדילוג על אקסון 51 והשנייה לדילוג על אקסון 53.
עמותת צעדים קטנים אשר הוקמה בשנת 2010 על ידי הורים לילדים החולים במחלה היא היחידה בארץ אשר מעניקה למשפחות החולים מענה הוליסטי החל משלב אבחון המחלה ולאורך חיי החולה ובני משפחתו. העמותה משתפת פעולה עם עמותות מקבילות בעולם ולוקחת חלק בפורומים בינלאומיים שונים הפועלים לקידום המחקר במחלה. העמותה פועלת לשיפור איכות הטיפול, העלאת המודעות למחלה, קידום המחקר ומובילה מערך תמיכה ייחודי הנותן מענה מותאם וייעודי לחולים ובני משפחותיהם. העמותה פרסמה מדריכים שונים בתחומי ידע נרחבים לסיוע למשפחות. בזכות פעילות העמותה, מדינת ישראל נמצאת בין עשר המדינות עם מספר המחקרים הקליניים הגבוה בעולם. רוב המחקרים הקליניים הנמצאים בשלבים מתקדמים מתקיימים גם בארץ.
בישראל פועלת גם עמותת דושן ישראל כדי לקדם מחקר, העלאת המודעות למחלה, גיוס תרומות. העמותה הובילה להקמת מעבדת מחקר בבית החולים שיבא תל השומר.
בינואר 2016, מדענים מאוניברסיטת דיוק בקרוליינה הצפונית הצליחו לראשונה לרפא עכבר בוגר שסבל מהמחלה באמצעות טכניקת הנדסה גנטית בשם קריספר.
ליגת העל של הונדורס
ליגה בטקריס דה הונדורס (בספרדית: Liga betcris de Honduras או בשמה המלא: Liga Nacional de Fútbol Profesional de Honduras) היא הליגה העליונה בכדורגל בהונדורס, שמאורגנת על ידי התאחדות הכדורגל של הונדורס, והיא הפכה למקצוענית ורשמית בשנת 1965.
הליגה משוחקת בשני בתים, ובשני חלקים, אפרטורה מיולי עד דצמבר וקלאוסורה מינואר עד מאי. אחרי כל אחת מהעונות הסדירות נערך פלייאוף של הראשונה מכל בית שמתקדמת לשלב חצי הגמר, ועוד 2 מכל בית שמתקדמות לשלב הפלייאוף. אחרי הפלייאוף משוחק שלב חצי הגמר והגמר, ובו מוכרעת האלופה העונתית. הליגה נערכת ברציפות מאז 1965 (למעט בעונת 1972/1973 ובעונת קלאוסורה 2020).
הקבוצה הבולטת ביותר בליגה היא קבוצת אולימפיה (שמקורה בעיר הבירה, טגוסיגלפה) ולה 34 אליפויות מתחילת העידן המקצועני. שנייה בדירוג היא קבוצת מוטגואה שגם היא מעיר הבירה ולה 17 זכיות, ושלישית היא קבוצת ריאל אספנייה, שמקורה בעיר סן פדרו סולה, והיא עם 12 אליפויות.
מקור
באליפות הראשונה ב-1948 הוכתרה קבוצת ויקטוריה כאלופת הליגה לאחר שניצחה את מוטגואה בגמר, למרות שעונה אחת לאחר מכן מוטגואה הצליחה לזכות בתואר על חשבונה של ויקטוריה. בהמשך בתחילת שנות ה-50 השיבה ויקטוריה את התואר ובתורם זכו קבוצות נוספות לראשונה בתואר האליפות (שנחשב לחובבני) קבוצות כמו: היבואראס, סולה דה לה לימה, אדואנה, פדרל אבאקה וב-1957/1958 זכתה לראשונה קבוצת אולימפיה, והמשיכה לשחזר את הצלחתה במשך 7 פעמים לאורך 8 שנים. לימים הפכה אולימפיה לקבוצה החשובה והבולטת במדינה. עד לעונת 1964, החזיקה אולימפיה כבר ב-7 תארים לא רשמיים בליגה שנקראה "Liga Amateur de Honduras" ("הליגה החובבנית של הונדורס").
הקמת הליגה המקצוענית
ניצני הקמת הליגה המקצוענית החלו להופיע בשנים 1962 ו-1963 כאשר אחד מבכירי ההתאחדות ההונדורית אלחנדרו טלבוט הלך לקיים השתלמויות ולמד את מערכת הליגות של מקסיקו, בתקווה להעתיק אותה למדינתו. ב-3 באפריל 1964 הוכרז על הקמת הליגה בקונגרס הלאומי השנתי. בעונת הליגה המקצוענית הראשונה, 1965/1966, שהכילה 10 קבוצות, ושוחקה 8 סיבובים, זכתה קבוצת פלטנס, אך לא היו יורדות. פורמט דומה של שלב ליגה רגילה המשיך, כשבהמשך נוסו מספר אופציות של שלב פלייאוף בתום הליגה הסדירה, לעיתים בית גמר ולעיתים שלב נוקאאוט. בעונת 1997/1998 הופיעה לראשונה שיטת האפרטורה וקלאוסורה בליגה עונתית קצרה שלמעשה מכילה 2 תחרויות ו-2 תארים שונים בעונה אחת, כפי שמקובל ברבות מהליגות של אמריקה הלטינית. הליגה לעיתים הוקטנה והוגדלה אך פורמט זה ממשיך עד היום.
טבלת אלופות
בסוגריים: זכיות באליפות/סגנויות מהקמת הליגה המקצוענית ב-1965 והלאה.
אריה ניר
אריה ניר (קלַפֶּר) (11 באוקטובר 1911 – 6 ביוני 1977) היה מראשוני משטרת ישראל, מפקד מחוז המרכז ונציב בתי הסוהר.
ביוגרפיה
ניר (במקור קלפר) נולד בעיר סטניסלב באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום נקראת העיר איוונו-פרנקיבסק  והיא נמצאת בתחומי מדינת אוקראינה), ועלה לארץ ישראל בהיותו נער, ב-1925, עם הוריו שלמה ונחמה לבית גינזבורג, אחיו יצחק ניר ואחותו שרה קלפר. בתחילה התגוררו בכפר סבא, ועבדו בפרדסים. התגורר בשכונת נורדיה בתל אביב ולמד בבית ספר אליאנס. כיהן כמדריך בצופים, ובגיל 14 התגייס ל"הגנה". בגיל 18 היה ממארגני גדודי הנוער של הארגון בעמק חפר. בוגר קורס מפקדי מחלקות בארגון, ונתמנה לסגן מפקד הנפה. בעמק חפר הכיר את אשתו לעתיד, צפורה. בראשית מאורעות תרצ"ו (1936) היה בין הראשונים שהתנדבו לנוטרות. בליל וינגייט נעצר ונידון לארבע שנות מאסר במחנה נור א-שמס ועבודות פרך על פעילותו זו. גזר דינו הומתק לשלוש שנים, והוא הועבר לבית סוהר בירושלים, שם שימש כמנהיג האסירים היהודים. בינואר 1947 נפצע קשה כאשר האסירים הערבים בכלא התנפלו על האסירים היהודים. היה בכיר אסירי ההגנה בבית הסוהר המרכזי בירושלים. בגלל התנגדותו לניסיונות בריחה מהכלא לא שותף בתוכנית של האצ"ל והלח"י לבריחה מהכלא.
במהלך מלחמת העצמאות, ב-1948, הועבר מצה"ל לסייע ליחזקאל סהר בהקמת משטרת ישראל, ובחודש מאי 1948 היה למפקדה של נפת נתניה. עם איחודה עם נפת פתח תקווה, היה למפקד הנפה המאוחדת, נפת השרון. באמצע שנת 1951 התמנה כמפקד נפת השפלה (רחובות), ולאחר מכן כיהן כסגן מפקד מחוז ירושלים. בסוף שנת 1953 החליף את אברהם זלינגר כמפקד מחוז הצפון (שמפקדתו בטבריה). ב-1 באפריל 1954 היה מפקדו הראשון של מחוז משטרה חדש, מחוז המרכז (ברמלה), וכיהן בתפקיד זה עד סתיו 1958, אז בוטל המחוז במסגרת רה-ארגון במחוזות המשטרה (הוא הוקם מחדש בשנת 1981). בעקבות מרד האסירים בכלא שאטה בספטמבר 1958 הושאל לשירות בתי הסוהר והופקד על ענייני הביטחון והמנהל. בתפקיד זה היה כפוף ישירות לשר המשטרה. כעבור שבועות ספורים, באוקטובר 1958, התמנה לנציב בתי הסוהר, במקומו של מפקד השירות צבי חרמון.
ניר כיהן כנציב בתי הסוהר 18 שנים. בתקופתו הוקמו לראשונה בתי סוהר חדשים במדינת ישראל, ובהם בית הסוהר הראשון לנשים נווה תרצה ובתי סוהר לאסירים ביטחוניים. בתקופתו גם הופקד שירות בתי הסוהר על כליאתו והוצאתו להורג של אדולף אייכמן ב-1962. ניר נכח בהוצאתו להורג של אייכמן בכלא רמלה, ויחד עם מיכאל גולדמן פיזר את אפרו מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל. במסגרת התרחבות השירות בתקופתו נפתח האגף הפסיכיאטרי (מב"ן) והושלמו בניית בית סוהר אשל ובתי סוהר נוספים באשקלון, רמאללה, ג'נין, טולכרם וחברון. עוד בשנים אלו שונה מבנה השירות, בוטל תפקיד סגן הנציב והוקמו שני מינהלים (מינהל ארגון וביטחון ומינהל שיקום האסיר). בשנת 1976 פרש לגמלאות, הוחלף על ידי חיים לוי, ונתמנה ליועץ לשר המשטרה.
ניר נפטר בקיץ 1977 בתום מחלה קשה. הותיר אישה, צפורה, אחות בקופת חולים, ארבע בנות - הדאלה ליונס (1937),יעלה זאבי (1945) שלומית ניב (1952) ורונה קדמי (1952) וכן נכדים.
בשנת 1978 נקרא על שמו בית הספר הארצי לסוהרים ולקצינים.
החלטה 237 של מועצת הביטחון של האו"ם
בעקבות מלחמת ששת הימים, אימצה מועצת הביטחון של האו"ם ב-14 ביוני 1967 החלטה מספר 237, שבו היא קוראת לממשלת ישראל להבטיח את בטיחותם ואת רווחתם של התושבים באזורים שאותם כבש הצבא בפעולותיו ולהקל על החזרה של אותם תושבים שנמלטו מהם. ההחלטה ממליצה גם לממשלה לדאוג לכבד עקרונות הומניטריים המסדירים את הטיפול של שבויי מלחמה והגנה על אזרחים בעתות מלחמה הכלולים באמנות ז'נבה. המועצה גם ביקשה מהמזכיר הכללי או תאנט לעקוב אחר יישום יעיל של החלטה זו ולדווח להם בחזרה.
דודו הררי
דוד (דודו) הררי (נולד ב-17 באוגוסט 1945) הוא נשיא מועדון רוטרי עכו וכיהן עד 2019 כמנכ"ל החברה לפיתוח עכו העתיקה.
ביוגרפיה
הררי נולד ב-17 באוגוסט 1945 במראקש, ובשנת 1955 עלה לארץ ולמד בתיכון קריית חיים.
קריירה צבאית
באוגוסט 1963 התגייס לצה"ל והצטרף לחיל הים. הוא עבר קורס קצינים בהצלחה, ובדצמבר 1968 השתתף במבצע נועה על סיפון אח"י חרב. ב-25 במרץ 1969 התחתן עם אשתו לאה, ונולדו להם שני ילדים. בתפקידו האחרון בצה"ל הוא שירת כמפקד משאבי אנוש של כלל הזירה הדרומית בדרגת סגן אלוף, ובאוגוסט 1989 הוא פרש מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
קריירה אזרחית
לאחר שחרורו הוא שימש כסמנכ"ל מילוז ומילואות צפון עד ספטמבר 1993, ולאחר מכן מונה למנכ"ל החברה לפיתוח עכו העתיקה, אשר במהלך השנים משרד התיירות הרחיב את תחום אחריותה והיא הפכה לחברה לפיתוח עכו העתיקה ונצרת. בין השנים 1992–1994 הוא שימש כנשיא רוטרי עכו. במהלך תפקידו כמנכ"ל החברה לפיתוח עכו הביא לפיתוח מואץ של עכו העתיקה ולהפיכת העיר לעיר תיירות מובהקת. בין הפרויקטים החשובים שהוא הוביל נמנים: שיפוץ ושיחזור אולמות האבירים (המצודה ההוספיטאלרית + מצודת אל ג'זאר), שיקום כלא עכו, גילוי מנהרת הטמפלרים, שחזור החמאם הטורקי, הקמת מרכז מבקרים בעכו העתיקה ופיתוח קו שייט עכו–חיפה. בנוסף, הוא הצליח להביא להכרזת אונסק"ו על העיר כעיר לשימור מורשת תרבות עולמית, ובכך הייתה העיר הראשונה בארץ שקיבלה את המעמד הזה בטקס של אונסק"ו בהלסינקי.
כמו כן, הררי שימש במשך כ-25 שנה כסגן יו”ר פסטיבל עכו, ובשנת 2019 אף קיבל את אות יקיר פסטיבל עכו על פעילותו. בנוסף, הוא שימש כחבר דירקטוריון של הרובע היהודי בירושלים ושל חברת אתרים בתל אביב ומשמש עד היום כחבר דירקטוריון של מכללת ארז, וחבר בוועדת אונסק"ו בישראל.
תסמונת גירוי יתר שחלתי
תסמונת גירוי יתר שחלתי (באנגלית: Ovarian hyperstimulation syndrome), ובראשי תיבות: OHSS, היא תסמונת הנגרמת כמעט תמיד בטיפולי פריון. תסמונת זו מתרחשת כתוצאה מגירוי יתר של השחלה לצורך הגברת מספר הביציות, באופן בו קיים מספר רב של זקיקים אשר כל אחד מהם מפריש אסטרוגן ומביא למנגנון פתולוגי שבו קיימת עליה בחדירות הנימים, אובדן נוזל לחלל הבטן, היווצרות מיימת וסיבוכים נוספים. תסמונת זו נפוצה יותר אצל נשים עם תסמונת השחלות הפוליציסטיות, נשים בעלות רמות גבוהות של אסטרוגן, לאחר מתן ההורמון HCG לצורך הביוץ ועוד. הסיבוכים הקשים המתרחשים רק במיעוט מן המקרים (עד 2%) כוללים אירועים של תסחיף ריאתי, תסביב שחלתי, מיימת קשה והפרעות בתפקודי כבד. הטיפול הוא אשפוז בחלק מן המקרים, החזרת נוזלים לאור אובדן הנוזלים לחלל הבטן וניטור. על מנת למנוע תופעה זו יש לשקול בחלק מן המקרים ביטול מחזור טיפול, הפסקת מתן הורמונים שונים כדי להפחית את רמות האסטרוגן או מראש מתן רמות מופחתות שלהם.
פתוגנזה
במהלך טיפולי פריון המיועדים להיפר-סטימולציה של רמות הזקיקים בשחלה (לצורך הגדלת סיכויי הביוץ והגדלת הסיכוי להשרשת עובר ברחם) ניתנים הורמונים כגון GNRH אגוניסט, LH, FSH ו- HCG במסגרת פרוטוקולים לביוץ. באופן נורמלי, במחזור חודשי רגיל, יש ביוץ של ביצית אחת במרבית המקרים. בגירוי הורמונלי נוצרים מספר רב יותר של זקיקים דומיננטיים (באופן נורמלי- בין 10-13). כל זקיק כאמור מפריש אסטרוגן (תורם כ־150-200 פיקוגרם). במידה ויש אינדוקציה של זקיקים רבים מדי, רמות האסטרוגן בדם הן גבוהות מאוד, כאשר מעל רמה של 3500 קיימת סכנה להיווצרות התסמונת. על מנת להשרות ביוץ, ניתן HCG (בדרך כלל אוביטרל או פרגניל) המחקה את פעולת ההורמון האנדוגני LH. זריקת HCG ניתנת 36 שעות טרם שאיבת הביציות (בקירוב), כאשר נמצא כי מתן HCG מביא לשחרור חומרים ואזואקטיביים, עליה בפקטורי קרישה (וגורם למצב של יתר קרישתיות) ועליה בחדירות של כלי דם המביאה לאובדן נוזל לחלל הבטן ולאזורים נוספים.
בדיקות מעבדה והדמיה
בבדיקות מעבדה ניתן לראות המו-קונסנטרציה (ההמטוקריט הוא גבוה יותר, יש אובדן של נוזל וריכוז של הדם), הפרעות באלקטרוליטים כגון היפונתרמיה והיפרקלמיה, הפרעה בתפקודי כבד בגלל גודש כבדי, והפרעות בתפקודי כליה.
קלסיפיקציה, טיפול ומניעה
סיבוכים של OHSS כוללים הופעת אירוע טרומבו-אמבולי (שליחת תסחיפים) כתוצאה מקרישיות יתר, שיזור (תסביב) של השחלה, או קרע של ציסטה שחלתית.
טיפול מניעתי יכול להיות במניעה ראשונית- כלומר מינון נמוך יחסית של גונדוטרופינים. במידה והאישה היא תוך כדי טיפולי הפריה, ניתן לעבור להפריית מבחנה ולשאוב את הביציות במקום השראת ביוץ, ניתן לבטל מחזור טיפולי במידה ורמות האסטרוגן גבוהות מאוד או שיש מעל 20 זקיקים, ניתן להשהות מתן HCG והפסקת מתן גונדוטרופינים (coasting) כדי להוריד את רמות האסטרוגן, או מתן GNRH Antagonist והשהיית מתן HCG.
מנוחה בקרמן
מנוחה בקרמן (נולדה בשנת 1954) היא סופרת ועורכת דין ישראלית חרדית. פרסמה סיפורים גם בשם העט ב. מנוחה.
ביוגרפיה
נולדה בישראל לרב דב צבי רוטשטיין ולדבורה שקול, בתו של הרב ישראל יצחק שקול. בהיותה בת תשע עברה להתגורר בחו"ל עם משפחתה למשך שש שנים.
בשנת 1981 הוציאה לאור את ספרה הראשון, "ילדי שי מגלים תושיה", הספר הראשון בסדרת "ילדי שי". הספר היה יוצא דופן בספרות החרדית, שקהל קוראיה לא היה רגיל לסוגה הזאת, והפך לרב-מכר בציבור החרדי. מאז הוציאה עשרות ספרים לכל הגילאים.
בשנת 2007 התקבלה ללשכת עורכי הדין, ופתחה משרד עורכי דין עצמאי.
ספריה
ספרי ילדים
הספרים לילדים כוללים מספר סדרות:
ספרים לנוער סדרת "ילדי שי" לבני הנוער מונה 12 ספרים. הסדרה נחשבת פופולרית בציבור החרדי ויצאה לאור בכמה מהדורות.
רקוויאם (דבוז'אק)
הרקוויאם ברה מינור של דבוז'אק (אופוס 89), היא יצירה פרי עטו של המלחין הצ'כי אנטונין דבוז'אק לטקסט הרקוויאם הקתולי. היצירה מיועדת לתזמורת מלאה, מקהלה ולארבעה סולנים: בס, טנור, אלט וסופרן. הרקוויאם הולחן בשנת 1890.
חיבור היצירה
היצירה הוזמנה מדבוז'אק לפסטיבל המוזיקה בברמינגהאם בשנת 1888, אולם בשל העובדה שדבוז'אק היה עסוק באותה עת ביצירות אחרות הוא כתב את הרקוויאם רק שנתיים מאוחר יותר. היצירה הועלתה על במה לראשונה ב-9 באוקטובר 1891 בברמינגהאם, בניצוחו של המלחין עצמו.
היצירה כבר בהלחנתה נועדה לאולמות הקונצרטים ולא לכנסיות, ואכן ממעטים להשמיע אותה במיסות בכנסיות, אך היא מושמעת רבות בקונצרטים קלאסיים.
הרכב ומבנה
היצירה נכתבה לתזמורת גדולה הכוללת:
בנוסף כוללת היצירה מקהלה בת ארבע קולות (בס, טנור, אלט וסופרן) וארבעה סולנים: בס, טנור, אלט וסופרן.
אורך היצירה בביצוע סטנדרטי הוא קצת יותר משעה וחצי.
La 2
La 2 (נקרא גם La Dos, בתרגום חופשי, "השני") הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי בספרד, המשדר מאז 15 בנובמבר 1966, ובכך הוא הערוץ השני שהחל לשדר בספרד, אחרי LA 1. בניגוד לערוץ LA 1, ערוץ LA 2 איננו ערוץ פופולרי, ונתוני הרייטינג של LA 2 נמוכים מאוד, והם נחשבים לנמוכים ביותר מבין כל ערוצי הטלוויזיה הארציים. הערוץ משדר בעיקר סדרות טלוויזיה אמריקאיות (וויל וגרייס, ורוניקה מארס, עמוק באדמה ועוד), וכמו כן את חצאי הגמר של תחרות האירוויזיון.
החל מ-1 בינואר 2010, הערוץ, כמו יתר ערוצי הטלוויזיה של TVE, לא משדרים פרסומות במהלך ובין התוכניות, בשל ההוראות בחוק שקובעות כי ערוצים אלו לא ישדרו פרסומות.
הקמת הערוץ
לאחר שטכנולוגיה מסוג UHF החלה להיכנס לשימוש בספרד, החליט שר התיירות והמידע מנואל פראגה איברן, כי TVE, רשת השידור הציבורית של ספרד, תפעיל ערוץ טלוויזיה שני, בדומה למדינות אירופיות נוספות. ב-1 בינואר 1965 החלו שידורי ניסיון במדריד, עם לוח שידורים מוגבל שכלל ארבע שעות שידור במהלך הלילה, ובמהלכן שודרו קטעי מוזיקה ושידורים חוזרים של תוכניות ערוץ 1 LA.
שידורים רגילים החלו ב-15 בנובמבר 1966. ועם תחילת שידורי הקבע עלו תוכניות מקוריות לערוץ. בתחילה, בשל אילוצים טכניים, ניתן היה לשדר אך ורק במדריד, סרגוסה וברצלונה, רק במהלך שעות הלילה, כשלא כל מקלטי הטלוויזיה קלטו את השידורים.
האסטרטגיה של TVE הייתה להפוך את הערוץ הראשון,1 LA לטלוויזיה כללית, בעוד השידורים למיעוטים הועברו ל-UHF. תחת סלבדור פונס, הערוץ השני אירח אומנים שונים על מנת שהערוץ ישמש כחממת תוכן. כמו כן שודרו גם תוכניות תרבות רבות, שעסקו בעיקר במוזיקה קלאסית ובתיאטרון,, ובמידה מסוימת גם בקולנוע.
שנות ה-70
במהלך שנות ה-70 הוגבלו השידורים לשעות הערב והלילה, (מ-20:00 עד 00:00), ועם שידורים נוספים בסופי שבוע. כמו כן, החלו השידורים להיקלט ברחבי הערים הגדולות בספרד, אולם ב-TVE  הודיעו כי יעברו לפחות שלוש שנים נוספות עד שהשידורים ייקלטו בכל רחבי המדינה, וכי זה לא יקרה לפני 1982. מסיבה זו הוחלט להעביר תוכניות מוצלחות לשידור בערוץ הראשון,  שנקלט בכל רחבי המדינה.
הערוץ המשיך לשדר תוכניות למיעוטים, עם דגש על תחום התרבות, ולא התחרה ישירות ב-1-TVE. בנוסף לסרטים דוקומנטריים, תיאטרון ומדע בדיוני, הערוץ שידר גם תוכן חינוכי וספורט. באותה עת, הערוץ כונה באופן רשמי "הערוץ".
במהלך שנים אלו, תוכניות הערוץ זכו לקידום משמעותי, ובינואר 1976 עלתה לשידור התוכנית "הוויכוח", אשר שודרה עד 1985, וכללה עיסוק באירועים אקטואליים מנקודות מבט שונות. כמו כן עלתה באותה שנה גם תוכנית הראיונות "לעומק" ששודרה עד 1981, התוכנית כללה ראיונות עם אנשי תרבות ומדע ספרדיים.
שנות ה-80
ב-1983 שונה שם הערוץ ל-2-TVE, והמעבר כלל גם אריזה גרפית חדשה.
תחת ניהולם של חוסה מריה קלווינו ופילאר מירו, הערוץ המשיך להיות ערוץ המשדר תוכניות תרבות שיועדו לקהלים שלא צפו בערוץ הראשון. מצד שני, הערוץ המשיך לשדר שידורים חיים של ליגות כדורגל (ליגת האלופות, גביע אופ"א וגביע אירופה למחזיקות גביע). כמו כן שודרה תחרות האירוויזיון בין השנים 1984 עד 1992.
השקת 2 LA
עם תחילת שידורי הטלוויזיה הפרטיים ב-1989, השתנתה האסטרטגיה של הערוץ, והחל מ-1991 שונה שם הערוץ ל-2 LA, והושקה אסטרטגיה חדשה שסוכמה בסלוגן "2 LA, עבור מיעוט עצום". עם הגעת המנהל החדש של הערוץ, רמון קולום, הוגדר מחדש קהל היעד של הערוץ, שהחל לפנות לקהל צעיר בן פחות מ-30.
במהלך שנות ה-90 חלה עלייה משמעותית בתוכן ששודר בערוץ, שקיבל פרופיל עצמאי. בין היתר, כל תוכני הדוקומנטריה, הועברו לערוץ, ובנוסף, קידמה TVE  מהדורה שתהווה אלטרנטיבה למהדורה ששודרה בערוץ המרכזי. הפורמט החדש של הערוץ הוצג לראשונה ב-7 בנובמבר 1994.
מסית
מקור הדין
מקור הדין הוא בספר דברים בפרשת ראה פרק יג פסוקים ז - יב:
דיני מסית
מספר דינים ייחודיים נאמרו בהלכה לגבי מסית:
La 2
השקת 2 LA
באשר לספורט, משחקי הכדורגל הועברו לערוץ הראשון ואילו הערוץ השני נשאר עם זכויות השידור של ליגת הכדורסל, הכדוריד וה-KNFS. למרות שקהל היעד של הערוץ הצטמק בשל התחרות עם הערוצים המסחריים, השינויים שבוצעו בו סייעו לשיפור המוניטין של הערוץ כחלופה לתוכניות המרכזיות.
אסטרטגיית הערוץ נותרה ללא שינוי עד שנת 2004, כאשר עלו תוכניות חדשות.
כיום
בשנת 2004 בוצעו שינויים באסטרטגיה של הערוץ שכללו הורדת תוכניות אזוריות, ובמקומן הועלו סדרות טלוויזיה אמריקאיות.
ב-1 ביוני 2010 החליט דירקטוריון RTVE כי 2 LA יהפוך לערוץ תרבות, שיתייחס ליצירתיות ולכישרון. כבר באותו חודש עצר הערוץ את שידורי הספורט והילדים שלו ובמקום זאת עלו תוכניות תרבות. בעקבות השינויים, ירד אחוז הרייטינג של הערוץ, והוא עומד כיום על 2.6%.
HD 2 LA
ב-7 בספטמבר 2017, במהלך הצגת לוח השידורים החדש של ערוץ 2 LA, הודיעה TVE על השקת גרסת HD לשידורים, שעלתה ב-31 באוקטובר במדריד, וב-7 בנובמבר בשאר ספרד. עם זאת, בקטלוניה השידורים הושקו ב-14 בנובמבר ובאיים הקנריים רק ב-21 בנובמבר.
הרשות הלאומית להסמכת מעבדות
הרשות הלאומית להסמכת מעבדות היא תאגיד סטטוטורי המנוהל על ידי מועצה בת שבעה חברים שהוקם על-פי חוק הרשות הלאומית להסמכת מעבדות, ה'תשנ"ז-1997. הרשות אמונה על הסמכת מעבדות בישראל. הסמכה מוגדרת כהכרה רשמית ביכולת המקצועית של המעבדה לבצע סוגים ייחודיים של בדיקות, מדידות וכיולים בצורה נכונה ובהתאם לסטנדרטים בינלאומיים. ההסמכה זמינה לכל מעבדות הכיול או הבדיקה וכן גופים בודקים אחרים, מהמגזר הציבורי והפרטי. מנכ"ל הרשות היא גב' אתי פלר.
רקע להקמת הגוף
בראשית שנות ה-90 גברה המודעות בדבר איכותם של מוצרים והתאמתם לתקנים לאומיים ובין-לאומיים לגבור בארץ ובעולם. תקנים אלו נועדו בעיקר להבטיח שאין במוצרים סכנה לבריאות הציבור, לבטיחות ולאיכות הסביבה. לשם כך, נדרש גוף הסמכה שיאשר שאת המעבדות הבודקות ככאלו שיש להן את היכולת לבצע בדיקות ברמה הנדרשת.
הקמה ופעילות
התאגיד הוקם על פי חוק הרשות הלאומית להסמכת מעבדות, התשנ"ז 1997 ובראשית ימיה עמד בראשה אינג' נחום גרנות
על פי נוסח החוק תפקידיה וסמכויותיה של הרשות הם:
מערכת האיכות של הארגון עונה לדרישות התקן הבינלאומי הרלוונטי כמו: ISO/IEC 17025, או ISO 15189, או ISO/IEC 17020 או ISO/IEC 17043 ואחרים. מעבדה שעמדה בהצלחה במבדק ההסמכה מקבלת מעמד של "מעבדה מוסמכת".
מעבדות יכולות לקבל הסמכה לכל הבדיקות והכיולים שהן מבצעות או לחלק מהם בהתאם לשיקול דעתן. מעבדה המבקשת הסמכה מציגה בפני הרשות את נתוניה ומפרטת את כל הבדיקות או את הכיולים שברצונה לכלול במסגרת ההסמכה. תהליך ההסמכה כולל מבדק יסודי של כל האלמנטים במעבדה המשפיעים על דיוק תוצאות הבדיקות שהיא מבצעת. אלמנטים אלו כוללים, בין היתר, כח אדם, הכשרה מקצועית, פיקוח מקצועי, בקרת איכות, ציוד, תיעוד ודיווח תוצאות הבדיקות ובנוסף בחינת תנאי הסביבה אשר במסגרתם פועלת המעבדה. מבדק ההסמכה כולל: בחינת מערכת האיכות המתועדת של המעבדה והנהלים המקצועיים שהיא פועלת לפיהם ומבדק במעבדה לבחינת יכולתם של עובדי המעבדה לבצע את הבדיקות או את המדידות שעבורן התבקשה הסמכה. לאחר שהוכחה היכולת של המעבדה על פי אמות המידה הבינלאומיות, ניתנת לה הסמכה.
מעבדה מוסמכת עובדת הסמכה חוזרת כעבור שלוש שנים. בין שני מבדקי הסמכה נמצאת המעבדה בפיקוח הרשות הלאומית להסמכת מעבדות. הפיקוח מקנה לרשות אמון שהמעבדה ממשיכה לעמוד בדרישות שלפיהן הוסמכה. הפיקוח מבוסס על מבדקים יזומים ועל מבדקי פתע של הרשות במעבדה, על עריכת בדיקות או כיולים לפריטים הניתנים למעבדה על ידי הרשות וכן על ניתוח סטטיסטי של התוצאות המתקבלות על ידי המעבדה. הרשות מהווה גורם אובייקטיבי שאליו יכולים לפנות לקוחות המעבדות, אם יש להם טרוניה או תלונה באשר לתפקודה המקצועי של המעבדה. הרשות הלאומית להסמכת מעבדות מפקחת על מתקני מחקר המבצעים עבודה פרה-קלינית לצורך רישום תרופות, מוצרי קוסמטיקה, חומרי הדברה, תוספי מזון ורעלים. הרשות מייצגת בכך את מדינת ישראל וחתומה על הסכם הכרה הדדית עם השוק האירופי. משמעות ההכרה ההדדית היא הכרה אם תוצאות המיוצרות במתקני המחקר בארץ עומדות בכללי ה-(GLP). לרשות הסכם הבנות דומה עם משרד איכות הסביבה האמריקאי (ה-EPA).
הרשות הוזמנה להיות משקיפה בארגון המדינות המפותחות ובעתיד תהיה חברה מן המניין בוועדת ה-OECD העוסקת ב-GLP. הרשות משמשת נציגתה הבלעדית של המדינה להכרה הדדית ברשויות הסמכה של מדינות אחרות או של ארגונים בינלאומיים. בדרך זו משמשת הרשות מנוף בידי המדינה לקידום הסחר הבינלאומי של ישראל.
בדיקות וכיולים
בדיקות הרסניות (כימיות, פיזיקליות וביולוגיות\מיקרוביולוגיות) ובדיקות אל הרס. כיול: גדלים מכניים, חשמליים, אופטיים ופיזיקליים.
מעבדות
בנייה, קרקע וסלילה, מזון ומים, קוסמטיקה, עזרים רפואיים, דלקים וביטומנים, כיול, בדיקות לא הורסות (NDT), מתכות וחומרים אל-מתכתיים, חשמל, משקאות אלכוהוליים, ובריאות (מעבדות רפואיות, רפואה משפטית ומחקרים רפואיים).
יחסי אתיופיה–סומלילנד
יחסי אתיופיה–סומלילנד הם היחסים בין הרפובליקה של סומלילנד לבין הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה. לשתי המדינות אין יחסים דיפלומטיים רשמיים, אבל לאתיופיה יש קונסוליה בהרגייסה ולסומלילנד יש נציגות באדיס אבבה.
בעת העתיקה ובתקופה המודרנית המוקדמת
היחסים בין סומלילנד לאתיופיה מתוארכים לפחות לתקופת סולטנות אדאל והאימפריה האתיופית. מערכת היחסים בין המדינות הייתה לעיתים קרובות מתוחה, והמתיחות הגיעה לשיאה במאה ה-16 עם מלחמת אתיופיה–אדאל.
האימפריה האתיופית חתמה על מספר הסכמים עם ממשלת בריטניה בתקופת המנדט הבריטי על סומלילנד. המפורסם מבין האמנות הללו הוא ההסכם האנגלו-אתיופי משנת 1897, שנועד לתחום את הגבול בין אתיופיה לסומלילנד. ההסכם גם קבע את חופש הסחר והתנועה בין שני הצדדים.
בתקופה המודרנית
לאחר הקמתה בשנת 1982, החליטה התנועה הלאומית הסומלית ליצור ברית עם משטר הדרג הקומוניסטי באתיופיה נגד כוחותיו של הרודן הסומלי סיאד בארה. היחסים בין הרפובליקה של סומלילנד לאתיופיה היו בדרך כלל חיוביים מאז הכריזה סומלילנד על עצמאותה ב-18 במאי 1991. מצב העניינים מסמן יציאה מהעוינות ההיסטורית בין סומליה לאתיופיה.
הייזל אולירי
הייזל ריד אולירי (באנגלית: Hazel Reid O'Leary; נולדה ב-17 במאי 1937) היא אשת ציבור אמריקאית, שכיהנה כמזכירתהּ השביעית של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית בין השנים 1993–1997, בכהונתו הראשונה של ביל קלינטון כנשיא ארצות הברית. כאשר הושבעה לתפקיד זה, הייתה האישה הראשונה והאדם האפרו-אמריקאי הראשון בתפקיד. היא כיהנה כנשיאת אוניברסיטת פיסק בשנים 2004–2013. כהונתה של אולירי באוניברסיטה חלה בצלו של קושי כלכלי של האוניברסיטה, במהלכו הגדילה אולירי את שיעור ההרשמה אליה והשתמשה, באופן מעורר מחלוקת, באוסף האמנות של האוניברסיטה כדי לגייס כספים.
תחילת דרכה
הייזל ריד נולדה בניופורט ניוז שבווירג'יניה. הוריה, ראסל א. והייזל ריד, היו שניהם רופאים. הם התגרשו כשהייתה בתשנה וחצי. אביה ואמה החורגת, מורה בשם מאטי פולמן ריד, גידלו את הייזל ואת אחותה הגדולה עדנה, בעיקר בשכונה איסט אנד שבעיר הולדתה. במשך שמונה שנים למדה אולירי בבית ספר בעל הפרדה גזעית, עד אשר היא ואחותה נשלחו לגור אצל הדוד שלהן בניו ג'רזי שם למדה בבית ספר תיכון שעבר תהליך דה-סגרגציה. בשנת 1959 השלימה אולירי לימודי תואר ראשון באוניברסיטת פיסק השוכנת בנאשוויל, וב-1966 קיבלה תואר ראשון נוסף במשפטים מבית הספר למשפט של אוניברסיטת ראטגרס שבניוארק.
אולירי עבדה כתובעת בניו ג'רזי בתיקי פשע מאורגן, ומאוחר יותר והפך לעוזרת התובע הכללי של המדינה. ב-1969, לאחר שהשלימה תהליך גירושין, עבר אולירי אל וושינגטון הבירה, שם הצטרפה לחברת הייעוץ וראיית החשבון "Coopers & Lybrand". במהלך ממשל הנשיא ג'ימי קרטר הייתה עוזרת מנהל מנהל המידע של מחלקת האנרגיה, היועצת המשפטית של מנהל שירותי הקהילה, ומנהלת סוכנות האסדרה הכלכלית במחלקת האנרגיה שזה עתה נוסדה. במחלקת האנרגיה פגשה הייזל את בעלה השלישי, ג'ק אולירי.
בשנת 1981 ייסדו אולירי ובעלה את חברת הייעוץ "O'Leary & Associates" במוריסטאון שבניו ג'רזי, שם כיהנה כסגנית נשיא ויועצת משפטית כללית. אחרי שבעלה ג'ק נפטר ממחלת הסרטן, עברה אולירי למינסוטה. בין השנים 1989–1993, בעת נשיאותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש הרפובליקני, עבדה כסגנית נשיא בכירה ב"חברת החשמל הצפונית", ארגון למתן שירותים ציבוריים במינסוטה.
מזכירת האנרגיה
במסיבת עיתונאים שהתקיימה ב-21 בדצמבר 1992 בליטל רוק שבארקנסו, הכריז הנשיא הנבחר ביל קלינטון על כוונתו למנות את אולירי למזכירת האנרגיה של ארצות הברית. קלינטון מסר את העמדתה לתפקיד באורח רשמי ב-20 בינואר 1993, והסנאט של ארצות הברית אישר את המינוי פה אחד ביום למחרת. אולירי הפכה לאישה הראשונה והאדם האפרו-אמריקאי הראשון לעמוד בראשות מחלקת האנרגיה. היא הייתה גם מזכירת האנרגיה הראשונה שבעברה עבדה בחברת אנרגיה. באותה העת שכיהנה בתפקיד, למחלקת האנרגיה היה תקציב שנתי בן 18 מיליארד דולר אמריקני וכ-18 אלף עובדים.
אולירי ערערה על אופן ניהול המחלקה המסורתי, ובמיוחד התמקדה בניסויים גרעיניים ובפיתוח נשק גרעיני. במהלך כהונתה הוקטן גודלו של מחלקת האנרגיה בשליש. צמצום היקף המשרד שירת, בין היתר, רפובליקנים ששאפו לבטל את המחלקה לחלוטין. תוך כדי צמצום גודל המחלקה הכללי, העבירה אולירי משאבים לעבר מקורות אנרגיה מתחדשת ויעילה, מה שהיה בראש סדר העדיפויות של ממשל קלינטון. אולירי דחפה לסיום הניסויים הגרעיניים בארצות הברית. מאמציה הביאו לכך שקלינטון חתם על איסור מוחלט על ניוסיים גרעיניים, איסור שמדינות אחרות אימצעו גם כן. בראשית כהונתה כמזכירה, נפגשה אולירי עם חושפי שחיתויות אשר אמרו כי הם עומדות בפני הטרדות בגין העלאת סוגיות בריאותיות ובטיחותיות לגיטימיות במחלקת האנרגיה.
המרכז הלאומי לרכיבה
בית הספר הצבאי לפרשים והמרכז הלאומי לרכיבה בעיר ריו דה ז'ניירו, ממוקמים יחד במתחם של כ-100 דונם באתר בשם "וילה מיליטר" (בפורטוגזית: Vila Militar), סמוך לפארק דאודורו בעיר. מרכז הרכיבה נחנך בשנת 1922, והוא מציע שלל קורסי אימונים לצד אורוות מרווחות המכילות מאות סוסים, מתקני טיפול ומרפאות לסוסים ומכונים לחקר סוסי מרוץ והשבחתם, הכשרת פרשים, מאמנים ומטפלים ופנימייה עבורם. המכון מעניק תואר ראשון לפרשים מאומנים, מבצע שיתופי פעולה בינלאומיים נרחבים ומארח תחרויות.
הייזל אולירי
מזכירת האנרגיה
בתפקיד זה זכתה אולירי לשבחים על ביטול סיווג מסמכים ישנים של מחלקת האנרגיה, כולל רשומות מתקופת המלחמה הקרה שהראו כי הקבינט של ארצות הברית השתמשה באזרחים אמריקאים כ"שרקני ניסוי" בניסויי קרינה בבני אדם, טענות שהיו לשמועות עד להסרת הסיווג. הנשיא קלינטון הנפיק את צו נשיאותי 12891, אשר הקים את הוועדה המייעצת לניסויי קרינה בבני אדם (ACHRE) כדי למנוע שימוש לרעה בסמכות. אולירי הודיעה גם על תשלום פיצויים בסך 4.6 מיליון דולר אמריקני למשפחות הקורבנות של ניסויי הקרינה. מסמכים אחרים שלא היו מסווגים כללו עובדות על פלוטוניום שארצות הברית הותירה אחריה בדרום וייטנאם.
המרכז הלאומי לרכיבה
בין המתקנים המרכזיים לרכיבה המאפשרים למרכז הרכיבה הלאומי לאמן ולארח תחרויות נמצא היפודרום וכן מסלול מחופה דשא באורך 6 ק"מ שחלקים ממנו הם מסלול בתוואי הררי לאימון לתחרויות כמו קפיצה על מכשולים וגם לאימוני רכיבה צבאיים. בית הספר הצבאי ומרכז הרכיבה האזרחי חולקים את מתקני האימון והטיפול אך הסוסים של בית הספר הצבאי משוכנים באורוות נפרדות וכן מבוצעים הפרדות נוספות בשטח.
הייזל אולירי
מזכירת האנרגיה
אולירי ספגה שוב ושוב ביקורת במהלך כהונתה. המחלקה הקצתה 43,500 דולר לחברה בוושינגטון הבירה כדי לזהות כלי תקשורת לא-ידידותיים. דובר הבית הלבן, מייקל מקארי, כינה את הפרויקט שהנהיגה מחלקת האנרגיה כ"לא מקובל". אולירי טענה מצדה כי ההקצאה נעשתה ללא ידיעתה הישירה, והגנה על פעולה זו כניסיון לחקור את יעילות המסרים של המחלקה. דו"ח של ה-GAO בנושא נסיעות על חשבון המחלקה מתח ביקורת על כך שאולירי ערכה ביקורים ונסיעות בתדירות גבוהה מדי והוציאה כספים באופן מוגזם על מקומות לינה. אולירי התנצלה בפני ועדות הקונגרס בשנת 1996 על הוצאות שחרגו ממגבלות הכספים של מחלקת האנרגיה.
נשיאת אוניברסיטת פיסק
ב-13 ביולי 2004 נבחרה אולירי לנשיאת אוניברסיטת פיסק, מוסד להשכלה גבוהה אפרו-אמריקאי השוכן בנאשוויל שבטנסי. ב-6 באוקטובר 2005 הייתה באורח רשמי לנשיאה ה-14 של האוניברסיטה. לפני כהונתה של אולירי ניסתה האוניברסיטה, בהצלחה, להגדיל את שיעור הנרשמים ללימודים גבוהים אצלה וחוותה בעיות כלכליות. בשנת 2008 בפיסק למדו 770 סטודנטים רשומים ו-264 אנשי סגל וצוות. בשנת 2011 מספר ההרשמות של פיסק עלה במקצת, אך בית הספר עדיין פעל תחת הפסד כספי בשש מתוך תשע שנות הלימוד הקודמות. בעיות כלכליות מתמשכות אלה גרמו לוועדת המכללות של איגוד הדרום לקולג'ים ובתי ספר (SACSCOC) להעמיד את חברותה של אוניברסיטת פיסק למבחן בשנת 2010 בגלל החשש למימון האוניברסיטה ולסיכוייה להמשיך לפעול. תקופת המבחן תמה בדצמבר 2013. ב-2012 הודיעה אולירי כי תפרוש בתום שנת הלימודים.
אשטרום
קבוצת אשטרום בע"מ (לשעבר: אשטרום חברה להנדסה) המוכרת בשם המקוצר אשטרום היא קונצרן בנייה, מהגדולים בישראל. לקבוצה 20 חברות בנות שכולן עוסקות בתחומי הבניין השונים, כמה מתוכן נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בין הפרויקטים של הקבוצה ניתן למנות את מנהרות הכרמל, הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, נמל היובל באשדוד, בניית מבני תעשייה, בתי חולים וגשרים רבים.
מלבד ישראל, לחברה פעילות ענפה בארצות הברית, מערב ומזרח אירופה (רומניה, בולגריה, סרביה, אזרבייג'ן), אפריקה והאיים הקאריביים.
היסטוריה
אשטרום נוסדה בפברואר 1963 תחת השם "אשטרום חברה להנדסה". בשנות ה-80 של המאה ה-20 ייצרה אשטרום במפעל באשקלון מבנים מודולריים תחת השם "אשקובית" - אשדר קוביות. שיטת הבנייה המודולרית שאיפשרה בניית שכונות גדולות בפרקי זמן קצרים הייתה פופולרית במיוחד ביהודה ושומרון. ברוב היישובים השכונות הראשונות נקראו מאוחר יותר בשם "שכונת האשקוביות". איכות המבנים טובה יחסית ורבים מהם בשימוש עד היום.
בשנת 2004 שם החברה הוחלף ל"קבוצת אשטרום".
מייסדת נוספת של החברה היא חברת ההחזקות "אלייד", אשר עד לחודש אוגוסט 2018 היו בבעלותה כ־20% ממניות החברה, אז מכרה זו את עיקר החזקותיה לחברה יונדקו.
רמי נוסבאום וגיל גירון, בני הדור השני למייסדים, מכהנים בה כמנכ"לים משותפים.
ב-2017 נהרגו שני עובדי החברה ושלושה נפצעו באורח קשה כתוצאה מתאונות עבודה.
בעלי עניין
69.98% ממניות הקבוצה מוחזקות על ידי יונדקו חברה מאוחדת להנדסה ופתוח בע"מ, אשר בידי המשפחות המייסדות נוסבאום (33.3%), גירון (33.3%), משורר (15.4%), רובין (11%) ומייבלום (כיום משפחות מור וליפשיץ, 7%).
אשטרום נכסים
אשטרום נכסים היא חברה ציבורית ישראלית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב ועוסקת בנדל"ן מניב לתעשייה, מסחר, מלונאות ומשרדים. וביזום פרויקטים בתחום הנדל"ן למשרדים ומסחר. בעלת השליטה בחברה היא קבוצת אשטרום הבורסאית גם כן.
שובל מלכותי
שובל מלכותי (שם מדעי: Syrmaticus reevesii) הוא מין של פסיון גדול וזהוב ובעל זנב ארוך, האנדמי לסין. שמו של המין באנגלית ניתן לו על שמו של החוקר ג'ון ריווס (John Reeves).
מאפיינים
אורך הזכרים 210 סנטימטרים ומשקלם 1,529 גרם. נוצות הזכר זהובות, עם בטן אדומה וכנפיים לבנות מרושתות בשחור. הראש לבן עם פס שחור באזור עיניים, הגבות אדומות והמקור לבן. הזנב הארוך לבן-כסוף עם פסים שחורים. אורך הזנב יכול להגיע ל-2.4 מטרים. הנקבות קטנות ומסוות הרבה יותר: אורכם עד 75 סנטימטרים ומשקלם עד 949 גרם.
השובל המלכותי חי בעיקר ביערות הממוזגים של סין המרכזית והמזרחית, אף שהוא הופץ על ידי האדם למדינות נוספות. העוף בסכנת הכחדה בשל ציד, ודלדול אזורי החיות שלו.
ברושי
ראו גם
}}
Canto della Terra
Canto della Terra (בעברית: שיר על כדור הארץ) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמר הטנור האיטלקי אנדראה בוצ'לי. השיר יצא לראשונה בשנת 1999, כסינגל מתוך אלבומו, Sogno. בינואר 2008, הוציא בוצ'לי ביחד עם הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן את השיר מחדש, כסינגל מתוך אלבומה, Symphony.
במרוצת השנים, הקליטו אמנים רבים את השיר מחדש, תוך שהוא זכה להצלחה במדינות שונות כמו בריטניה, צרפת והולנד.
רקע וכתיבה
השיר המקורי משנת 1999 נכתב על ידי פרנצ'סקו סארטורי ולוסיו קווארנטוטו והופק על ידי מאורו מלאוואסי. השיר, כפי שניתן להבין משמו מדבר על כדור הארץ והנושאים הנלווים אליו. השיר הוא שיר פופ אופראי, המשלב בתוכו גם את סגנון הפופ. הדואט עם שרה ברייטמן נכלל גם באלבום ההופעה שלה, Symphony: Live in Vienna.
כמה עשורים לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-4 מיליון השמעות. גרסאות נוספות של צברו למעלה מ-4 מיליון השמעות.
גרסאות כיסוי
להלן חלק מגרסאות הכיסוי שהוקלטו במרוצת השנים:
טרגופן פניני
טרגופן פניני (שם מדעי: Tragopan satyra) הוא מין דמוי תרנגול מקושט ואדום מהסוג טרגופן ממשפחת הפסיוניים החי באזורים הררים בדרום אסיה ובעיקר בהרי ההימלאיה ובמדינות הודו, טיבט, נפאל ובהוטן. הוא חי ביערות הרריים של עצי אלון ורודודנדרון לחים וכן בין עצי במבוק שונים. הם חיים בגובה שבין 8,000 ל-14,000 מטר.
המופע של מר פיבודי ושרמן
המופע של מר פיבודי ושרמן (באנגלית: The Mr. Peabody & Sherman Show) היא סדרת אנימציה אשר הופקה על ידי אולפני ההנפשה של דרימוורקס. הסדרה היא סדרת בת של הסרט "מר פיבודי ושרמן".
העונה הראשונה עלתה בנטפליקס ב-9 באוקטובר 2015, העונה השנייה ב-18 במרץ 2016, העונה השלישית ב-21 באוקטובר 2016 והעונה הרביעית ב-21 באפריל 2017. לסדרה הוזמנו 78 פרקים בסך הכל.
מסוף החרש
מבנה התחנה
במסוף יש חניון אוטובוסים ו־3 תחנות.
המופע של מר פיבודי ושרמן
בישראל שתי העונות הראשונות שודרו החל מה-3 ביולי 2016 עד ל-7 באוגוסט 2016.
מסוף החרש
קווי אוטובוס בתחנה
🔁- קו סיבובי ♿ – אוטובוס עירוני נגיש
המופע של מר פיבודי ושרמן
עלילה
מר פיבודי – הכלב החכם בעולם, ועוזרו – בנו המאומץ שרמן, מנחים תוכנית אירוח ומציגים את הרפתקאותיהם ברחבי ההיסטוריה.
מסוף החרש
קווי אוטובוס בתחנה
🔄 – קו סיבובי (מעגלי)
פטיש חירום
פטיש חירום הוא אמצעי בטיחות המותקן בכלי רכב ומשמש להימלטות באמצעות שבירת החלון בשעת חירום.
הפטיש בעל ידית פלסטיק וקצה מפלדה. השימוש העיקרי בו הוא לשבירת חלון, במקרה של אירוע או תאונה בו לא ניתן לצאת דרך הדלתות. פטיש החירום נפוץ בתחבורה הציבורית, בעיקר באוטובוסים ורכבות.
פתיחה לקדיש
"פתיחה לקדיש - אחר מיטתם של הרוגי ארץ ישראל" הוא חיבור קצר מאת ש"י עגנון, שפורסם לראשונה בגיליון ערב יום הכיפורים ה'תש"ח של העיתון "הארץ" ובהמשך נדפס אחרון בקובץ סיפוריו "סמוך ונראה", שיצא לאור בשנת 1950 (ה'תשי"א). החיבור הוא שהוא מעין תפילת צידוק הדין על מותם של הרוגי ארץ ישראל, בעקבות תפילת "קדיש" הנאמרת לזכרם של המתים.
רקע
בשנת 1947, עוד לפני תחילתה של מלחמת העצמאות, נהרגו יהודים רבים בתקריות בין יהודים לערבים ובין יהודים לכוחות ממשלת המנדט, שבעה מעולי הגרדום הוצאו להורג ועוד שניים פוצצו עצמם טרם תלייתם. באו"ם החל הדיון בחלוקתה של ארץ ישראל, שהוביל, כחודשיים לאחר פרסום חיבורו של עגנון, להחלטת החלוקה. בעקבות מאורעות אלה כתב עגנון את חיבורו זה.
בדומה לשירו של נתן אלתרמן "מגש הכסף", שפורסם כשלושה חודשים לאחר פרסום "פתיחה לקדיש", גם "פתיחה לקדיש" נכתבה על סמך האירועים שקדמו לה, אך עוצמתה גדלה עם האירועים שבאו לאחר פרסומה, מלחמת העצמאות שבה נהרגו למעלה מששת אלפים מבני היישוב העברי, שהיו כאחוז אחד ממנו.
יוחנן גלוקר העריך שהשראה ל"פתיחה לקדיש" קיבל עגנון מרעיון המיוחס לרבי שמחה בונים מפשיסחה בספר "השמן הטוב" שיצא לאור בשנת ה'תרס"ה, בספר "שמחת ישראל" שיצא לאור בשנת ה'תר"ע, ובספרו של מרטין בובר, "אור הגנוז", שיצא לאור בשנת ה'תש"ו.
"פתיחה לקדיש" נכלל בספר "סמוך ונראה", מיד לאחר ארבע הסאטירות שבקובץ "פרקים של ספר המדינה", שיש בהן ביקורת על תופעות אחדות במפעל הציוני. חוקר עגנון ג'פרי סאקס רואה במיקום זה עדות לנאמנותו של עגנון ליהדות ולציונות.
תוכן "הפתיחה לקדיש"
החיבור "הפתיחה לקדיש" כולל חמש פסקאות. בפסקה הראשונה עומד עגנון על יחסו של מלך היוצר לקרב לחלליו: "מלך בשר ודם שיוצא למלחמה על אויביו מוציא חיילותיו להרוג וליהרג. ... נהרג אחד מהם יש לו למלך הרבה כנגדו."
הפסקה השנייה מציגה את הניגוד בין יחס זה ליחסו של הקב"ה למות אדם מישראל: "נפקד חס ושלום אחד מישראל באה פחת בלגיונותיו של המלך ובאה תשות כח כביכול במלכותו יתברך, שהרי מלכותו חסרה לגיון אחד מלגיונותיו ונתמעטה חס ושלום גדולתו יתברך."
בפסקה הרביעית עובר עגנון מהתייחסות כללית לאדם מישראל שמת להתייחסות להרוגי ארץ ישראל: "אם כך אנו מתפללים ואומרים אחר כל אדם שמת, קל וחומר על אחינו ואחיותינו הנאהבים והנעימים בני ציון היקרים הרוגי ארץ ישראל שנשפך דמם על כבוד שמו יתברך ועל עמו ועל ארצו ועל נחלתו."
הפסקה החמישית והאחרונה מביעה תקווה לעתיד, תוך ציטוט משפט הסיום של הקדיש: "ונזכה ונחיה ונראה עין בעין, עושה שלום במרומיו הוא ברחמיו יעשה שלום עלינו ועל כל ישראל אמן."
Laß, Fürstin, laß noch einen Strahl, רי"ב 198
Laß, Fürstin, laß noch einen Strahl (גרמנית: "אַפשֶרי, נסיכה, אַפשרי רק עוד קרן אחת"), רי"ב 198, היא קנטטה חילונית מאת יוהאן סבסטיאן באך. הקנטטה נכתבה כקינה לזכרה של כריסטיאנה אברהארדינה (Christiane Eberhardine) שמתה ב-4 בספטמבר 1727. הקנטטה בוצעה ב-17 באוקטובר, כחודש לאחר היוודע דבר מותה. הקנטטה מוכרת גם בשמות "קינה" (גרמנית: Trauerode - "טראוּוֶר-אוֹדֶה") או "קינה: על מותה של המלכה כריסטיאנה אברהארדינה" (גרמנית: Trauerode: auf den Tod der Königin Christiane Eberhardine).
היסטוריה
הקנטטה הוזמנה על ידי אוניברסיטת לייפציג שבסקסוניה, לא רק בשל היות כריסטיאנה הנסיכה הבוחרת של סקסוניה בהיותה אשת הנסיך הבוחר מסקסוניה, פרידריך אוגוסט הראשון, אלא בהיותה דמות נערצת בסקסוניה לאחר שבעלה (כאמור הנסיך הבוחר), אוגוסט, בחר להמיר דתו לקתולית כדי לרשת את כתר מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא כריסטיאנה דבקה בדת הפרוטסטנטית במחיר הדרתה מטקס ההכתרה של בעלה ולהלכה מעולם לא הוכתרה בעצמה למלכת פולין ולדוכסית הגדולה של ליטא. וכן לאחר המרת דתו של בנם היחיד פרידריך אוגוסט השני (לימים ירש את כל תוארי אביו) ב-1717. כריסטיאנה כונתה "die Betsäule Sachsens" (גרמנית: "אבן השתייה הסקסונית") על מסירותה האיתנה לדת הלותרנית בימים של מאבקי דת נרחבים וארוכים שחצו את אירופה כולה, פיזית ותאולוגית-תרבותית.
לברית הקנטטה נכתבה על ידי יוהאן כריסטוף גוטשט (Johann Christoph Gottsched), סופר ומבקר בעל שם, לימים (1730) פרופסור לשירה (ספרות), וללוגיקה ולמטאפיזיקה באוניברסיטת לייפציג. להבדיל מקנטטות חילוניות מסוימות של באך, שבכל זאת נושאות טקסט דתי חרף החוסר בציון יום חג כנסייתי, לִברית זו נעדרת הקשר דתי ובעיקר נסובה סביב ההלם בו הוכתה "הממלכה" (נסיכות סקסוניה) עם היוודעה מותה של הנסיכה (מלכה).
הקנטטה בוצעה בכנסיית אוניברסיטת לייפציג "כנסיית הקדוש פאולוס" (גרמנית: Paulinerkirche פאולינר-קירכה) בניצוחו של באך "מהצ'מבלו" כחודש לאחר מותה של כריסטיאנה.
באך שאל קטעים מהקנטטה רי"ב 56 ומאוחר יותר שאל מרי"ב 198 קטעים עבור קנטטת הלוויה רי"ב 244a ועבור הפסיון על פי מרקוס (רי"ב 247) שאבד.
מבנה
הקנטטה כתובה לסופרן, אלט, טנור, בס, מקהלה, שני חלילים, שני אבובי ד'אמורה, שני כינורות, ויולה, שתי ויולות דה גמבה, שתי לאוטות ובאסו קונטינואו. לקנטטה עשרה פרקים המחולקים לשני חלקים, הראשון בוצעה לפני נשיאת הספדים והחלק השני לאחריהם.
פרקי היצירה
החלק הראשון
החלק השני
היבטים ביצירה
הקנטטה אומנם נכתבה כהספד וקינה לכריסטיאנה אברהרדינה, אך לא בוצעה בהלווייתה אלא בטקס לזכרה. כקנטטת אשכבה נושאת מאפיינים דומים לקנטטה המוקדמת רי"ב 106, למשל בחירת התזמור בחלילים ובגמבות בדומה לקנטטה 106 בה תפקידים לחליליות ולגמבות, ולמעשה האפקט הנוצר מגוני הצליל דומה. כמו כן ניתן להשוותה לפרקים מהמיסה בסי מינור (שבתורה היא אוסף של פרקי קנטטות שונות) ומהפסיונים.
הקנטטה נפתחת בפרק מקהלה, הדומה במבנהו לפתיחה צרפתית אך עם תפקיד למקהלה. הפרק כתוב במשקל מרובע ובסולם סי מינור. הפרק נפתח בהקדמה כלית (אינסטרומנטלית), כשהטרברסי, אבובי הד'אמורה וכלי הקשת מנגנים מוטיב במקצב מנוקד סינקופי כנגד הלוטי והקונטינואו המנגנים במשקל שגרתי, ולמעשה "מושכים" המוזיקה קדימה לעומת המנגינה המקוטעת ובעלת האופי הריקודי הכתובה ליתר הכלים. כבר בהקדמה הכלית, וכן הפרק כולו, משופע "קדנצות כוזבות", ובתיבה האחת-עשרה בעוד קדנצה (סיום) מדומה כזו נכנסת המקהלה השרה במקביל (יחדיו) אקורד שהוא למעשה חותם המוטיב הכלי ופותח מוטיב חדש. במרבית המשכו של הפרק, המקהלה שרה בהרמוניה מקבילה ולא בקולות חופשיים, למעט תיבות בודדות בהן כל זוג קולות (סופרן ובס או אלט וטנור) נכנסים בזה אחר זה באותו המוטיב (תיבות 16-17).
הרצ'יטטיב לסופרן כתוב לכינורות, לויולה ולקונטינואו, כשהקונטינואו ובהמשך כלי הקשת (תיבה 3) מושכים המנגינה והעלילה קדימה כנגד הסופרן השרה בהטעמה עצמאית (שוב משקל שגרתי). מינצ'ם מציין שכלי הקשת למעשה מנגנים טריל איטי מתמשך המדמה יבבה.
האריה לסופרן נפתחת מיד עם סיום הרצ'יטטיב, תפקיד הסופרן נכנס בתיבה השמינית לליווי הקונטינואו בלבד אך לאחר שירת המשפט "החרישו מיתרים" מנגנים המיתרים מוטיב יורד.