cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם אדוארדס דמינג
ראשית דרכו
דמינג נולד וגדל בחוות סבתו בסו-סיטי שבאיווה, ולאחר מכן בפאול שבוויומינג. גם שם אביו היה "ויליאם", ולכן נקרא גם על שם שמה האמצעי של אמו (פלומה אדוארדס אירין).
בשנת 1927 הפגיש ד"ר ס.ה. קונשמן מהמחלקה הלאומית לחקלאות (USDA) בין דמינג לבין וולטר א. שוהרט ממעבדות בל. עבודותיו של שוהרט, שהיה ליוצר רעיון יישום שיטות הבקרה הסטטיסטיות בתהליכי ייצור של לוחות בקרה, סיפקו לדמינג השראה רבה ביישום תהליכים אלה בייצור תעשייתי ובניהול. רעיונותיו של שוהרט בנושא סטיות בתהליכי יצור המוניים ומיוחדים היוו גורם מנחה בעבודותיו של דמינג על תהליכי ייצור, אך גם על הגורמים המנחים במונופולים. תובנות אלו גרמו לשינוי חסר תקדים בהשפעתן על הצמיחה בכלכלה, בעקבות התיעוש המתגבר משנת 1950.
דמינג ערך סדרת הרצאות, שהועברו על ידי שוהרט, במחלקה הלאומית לחקלאות (אשר ראתה אור בספר שפורסם בשנת 1939). בהרצאות אילו הדגיש דמינג את השיטות הסטטיסטיות מזווית ראייה של בקרת האיכות על התהליכים. סיבה אחת מדוע דמינג למד זמן כה רב משוהרט צוינה על-ידו באחת הראיונות: "לשוהרט הייתה יכולת על-טבעית להפוך דברים פשוטים למסובכים", ועל כן נאלץ דמינג להשקיע זמן רב רק בהבנת רעיונותיו.
דמינג פיתח שיטה סטטיסטית פשוטה אשר יושמה בפעם הראשונה במפקד האוכלוסין האמריקאי ב-1940. במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר נוצרו עיכובים רבים בחיל החימוש של צבא ארצות הברית (להלן: "צווארי-בקבוק"), היה צורך למנות ועדת חירום, שתכין תקן לבחינות מדגמיות לאיכות, כפתרון מהיר לעיכובים במשלוחים. דמינג היה בין חברי הוועדה, שמנתה בסך-הכל חמישה אנשים והורכבה מכמה חוקרים ממעבדות בל, ובלט בה גם אד שילינג מהמכון הטכנולוגי של רוצ'סטר.
מתוך הוועדה נולדה גישה, הידועה עד היום בראשי התיבות AQL: "רמת איכות קבילה", שנקראת היום "גבול איכות לקבלה". AQL הוא שיעור הפגומים שהלקוח הסכים להגדיר עליו כקביל (בסטטיסטיקה זו מכונה: "טעות מסוג שני"). השימוש בתקן הצבאי לבחינה מדגמית נדרש כחובה לכל הספקים של הצבא, וזו הייתה גם אחת מהדרישות בתקני המוצרים שנרכשו. ואכן, בתוך פחות משנה נעלמו צווארי הבקבוק והיקפי הבחינה ירדו מאוד. רוב השיפורים שהושגו היו לא רק באיכות, אלא גם ביעילות התהליכים ובעלות התפעול. כמו תקני האיכות, גם השיטות הסטטיסטיות, שהמפורסמת שבהם היא "תהליכי בקרה סטטיסטיים" (SPC), צברו תאוצה במהלך המלחמה, אך גם אלה וגם אלה דעכו לאיטם אחרי המלחמה מפאת חוסר-שימוש ואדישות, דבר שיצר נזק אדיר לכלכלה האמריקאית.
עבודתו ביפן
התעשייה היפנית לאחר מלחמה העולם השנייה הייתה הרוסה, ובחיפוש אחר פתרונות קראו בשנת 1947 לדמינג לבוא ליפן בראשונה ולסייע בעריכת מפקד אוכלוסין לשנת 1951. ניסיונו, בשילוב עם מעמדו בממשל הצבאי, זימן אליו את גדולי התעשייה ביפן ואת האיגוד היפני הלאומי לסטטיסטיקה. בעקבות למידתם את עבודותיו של שוורץ וחיפוש אחר מומחה בעל ידע בתהליכי בקרה סטטיסטיים ואיכות. בפתיחת הפגישה הראשונה, שלח דמינג את הנוכחים בחזרה, כאשר התברר לו כי נציגי ראשי הארגונים הגדולים לא טרחו להופיע. בעקבות זאת, קבע מועד לפגישה נוספת והפעם דרש במפגיע, שראשי הארגונים שהזמין יופיעו בעצמם. ראשי הארגונים הופיעו ודמינג תיאר בפניהם את השקפותיו על בקרת תהליכים, איכות, על שיפור מתמיד בעבודת צוות ועל שאר עקרונותיו.
עבודתו בארצות הברית
לאחר תרומתו הניכרת לכלכלה והתעשייה היפנית, פנה דמינג לעיסוק האקדמי ועבד כפרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, שם עסק בתורת הדגימה. בשנת 1980, בהיותו בן 80, כתב דמינג ספר על שיטות דגימה (Quality, Productivity, and Competitive Position), בהוצאת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ולא הרבה לעסוק בתחום האיכות. בשנה זו, הפיקה הטלוויזיה החינוכית (PBS) בבוסטון תוכנית טלוויזיה בשם: "אם יפן יכולה – למה לא אנחנו?". בתוכנית תוארה מהפכת האיכות שאירעה ביפן בזכות תורתו של דמינג. באופן מפתיע, בעקבות הקרנת תוכנית זו, תשומת הלב הלאומית הוסבה לתועלות שבאיכות. גדולי התעשייה האמריקאים "גילו" לפתע את דמינג והזמינו אותו לייעץ להן. תופעה זו הייתה מפתיעה כיוון שרק בשנות ה-70, החלו האמריקאים לראות ולהבין ש"יפני" היא מילה נרדפת לאיכות (כתוצאה מגידול ניכר במכשירי חשמל ואלקטרוניקה יפניים בשוק האמריקאי), וחיפושם אחר מומחים בתחום לא זימן להם בזמנו את דמינג.
דמינג, שחי בצנעה, זכה פתאום לקצת הכרה גם במולדתו, והסכים לבוא לייעץ לראשי התעשייה על שיטותיו. אולם, דבריו של דמינג לא נעמו לאוזני המנהלים הבכירים, ושיחות המוטיבציה איתו הפכו במהירות לגידופים (הוא כינה אותם מטומטמים שאינם יודעים לשם מה הם הולכים לעבודה בבוקר). אלה הגבילו את תדירות הפגישות אתו, אבל דמינג לא ויתר על יחסי הציבור החיוביים שצמחו לו מכך. חרף ביקורות ראשי התעשייה, בלטה תרומתו במפעל המכוניות פורד, אשר היה בהפסדים עצומים (מעל 3 מיליארד דולר) בין השנים 1979–1982). דמינג חקר ובחן את התנהלות המפעל, וקבע במפתיע כי 85% מהבעיות נובעות מכשל בניהול ולא מבעיות איכות. לאחר שקיבלו את המלצותיו של דמינג החלו ביישום האיכות בניהול, וזאת תוך כדי שיפור מתמיד באיכות הייצור. בשנת 1986 פורד הייתה לחברת המכוניות האמריקאית הריווחית ביותר, לראשונה מאז ג'נרל מוטורס בשנת 1920.
בשנת 1986 כתב דמינג את "לצאת מהמשבר" (Out of the Crisis), שבו הרחיב על הגישות החדשות בניהול, אשר כללו את "14 העקרונות לניהול". ספר זה היווה השראה עצומה ברחבי העולם וממנו צמחו לא רק גישות חדשות בניהול יצרני, אלא גם עבור שירותים.
במהלך חייו זכה דמינג בפרסים אקדמיים רבים, שככלו גם דוקטור של כבוד מאוניברסיטת אורגון. בשנת 1987 קיבל דמינג את "עיטור הטכנולוגיה" בזכות "הקידום העצום ביישום שיטות סטטיסטיות ותרומתו האדירה בתורת הדגימה ובפילוסופיות ניהוליות, שגרמו לשיפור באיכות המוצר". בשנת 1988, קיבל דמינג פרס למפעל חיים מהאקדמיה הלאומית למדע.
בשנת 1993 פרסם דמינג את ספרו האחרון: "הכלכלנים החדשים בתעשייה, בממשל ובחינוך" (The New Economics for Industry, Government, Education), אשר כלל את "שיטת הטמעת הידע" ואת "14 העקרונות" (הגרסה השנייה).
באחריות ימיו עבד בוושינגטון הבירה כיועץ עצמאי.
דמינג חבב מוזיקה וניגן בחליל ובתופים והלחין כמה יצירות במהלך חייו, בהן עיבוד להמנון ארצות הברית.
בדצמבר 1993 נפטר דמינג בשנתו, לצד אשתו, בביתו אשר בוושינגטון.
תמצית הפילוסופיה של דמינג
בשנות ה-70 תומצתה הפילוסופיה של דמינג על ידי תומכיו היפנים באמצעות המדד שנקבע לאיכות, כיחס שבין סך כל המאמץ שהושקע ל- סך כל העלויות, כאשר האיכות עולה עם הירידה בעלויות לאורך זמן.
"שיטת הטמעת הידע"
"הדרך לגבור על שיטות ניהול מסורתיות היא באמצעות התנסות בשינויים. מערכת אינה יכולה להבין את עצמה אלמלא היא תביט על עצמה מבחוץ", אמר דמינג. מטרת השיטה היא להביא ראייה כוללת מנקודת מבט חיצונית הקרויה: "שיטת הטמעת הידע". שיטה זו מספקת מפה תאורטית שבאמצעותה ניתן להבין את הארגון שאנו עובדים בה".
הצעד הראשון הוא השינוי במיקרו, בפרטים הקטנים. שינוי זה הוא לא-רציף ומטרתו להביא משמעויות חדשות לחיים, לאירועים, למספרים ולקשרים הבין-אישיים. ברגע שהפרט מבין את מערכת הטמעת הידע, הוא יישם אותה ובכך ישפיע גם על סביבתו. כמו כן, יהיה לו שיקול דעת ביחס לעבודתו וביחס להשתייכותו לחברה. בכך הפרט:
השינוי במערכת בא לידי ביטוי בארבעה גורמים המקושרים אחד לשני:
על המנהל להבין כי איש אינו דומה לרעהו ועל-כן, הוא אינו ניתן להערכה. בנוסף, עליו להבין כי הביצועים של הפרט מושפעים במידה רבה מהמערכת, שבה הוא עובד ומאחריות ההנהלה.
14 העקרונות של דמינג
עקרונות אלה, אשר צמחו מתוך "שיטת הטמעת הידע", וצברו תאוצה, מראשית שנת 1990, כתורת הניהול העיקרית לאיכות כוללת. 14 העקרונות שמים דגש עיקרי על שיפור תהליכי עבודה, שיפור תהליכי הייצור והפיתוח ההנדסי, תהליכי שיווק ומכירה, שיפור הנהלים, יעילות בניהול הפיננסי ובניהול כוח-אדם. הפילוסופיה העומדת מאחורי העקרונות היא ה"איכות" - "לעשות את הדבר הנכון, נכון בפעם הראשונה". עשייה נכונה זו חשובה ביותר לצורך הקטנת אי-ודאויות ומשפרת את רמת ביצועי הפירמה הבאים לידי ביטוי במדדים השונים ובעיקר בעלייה באיכות ובפריון העבודה.
14 העקרונות של דמינג:
הערה: היו כמה גרסאות ל-14 העקרונות אך בלטו בעיקר שתיים:
ממלכת צרפת
ממלכת צרפת הייתה ממלכה שהתקיימה בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת, והייתה אחת המדינות החזקות ביותר באירופה מסוף ימי הביניים.
ויליאם אדוארדס דמינג
14 העקרונות של דמינג
כמו כן, דמינג ניסח את תוכנית 14 העקרונות שלו פעמיים, משתי סיבות:
ממלכת צרפת
שורשיה של ממלכת צרפת הם בפרנקיה המערבית, שנוצרה בחלוקת האימפריה הפרנקית של קרל הגדול בחוזה ורדן בשנת 843. בשנת 987 נבחר איג קאפה למלך, אולם, איג עדיין היה קרוי מלך הפרנקים, והראשון שקרא לעצמו מלך צרפת היה פיליפ השני אוגוסט.
צאצאיו של איג קאפה שלטו בצרפת למשך כ-800 שנה, תחת השמות בית קאפה, בית ולואה, ובית בורבון.
בשנת 1789 פרצה המהפכה הצרפתית שבה אולץ המלך האבסולוטי לואי השישה עשר להיעתר לתביעותיה של האספה הלאומית החדשה. משטר זכויות-היתר המעמדי הוחלף בגופים נבחרים וחוברו הצהרת זכויות האדם והאזרח ובהמשך, ב-1791, חוקה לצרפת. הניסיון לבסס מונרכיה חוקתית נכשל, ומתנגדי הכתר בהנהגת ז'ורז' דנטון ואחרים תפסו את השלטון. המלוכה בוטלה בספטמבר 1792, וכוננה רפובליקה שהייתה מבוססת במוצהר על ערכי עידן הנאורות.
השם "ממלכת צרפת" הוחזר לצרפת החל משנת 1815 על ידי משטר הרסטורציה של שושלת בורבון (1848-1815) אחרי נפילת משטרו הקיסרי של נפוליאון בונפרטה ואומץ גם על ידי המונרכיה של יולי בראשות "מלך הצרפתים", לואי פיליפ (1848-1830).
פרנקיה המערבית
בשנת 843 חולקה האימפריה הפרנקית של קרל הגדול בהסכם ורדן בין שלושה יורשים. לאחר תקופת איחוד קצרה (884–887), שבה הממלכה וחולקה, והתואר הקיסרי חדל להיות מוחזק בחלק המערבי של הממלכה, אשר החל ליצור את הבסיס לממלכה הצרפתית העתידית.
במהלך שנות מלכותו האחרונות של קרל הגדול, הוויקינגים התקדמו לאורך האזורים הצפוניים והמערביים של ממלכתו. לאחר מות קרל הגדול בשנת 814, לא היו יורשיו מסוגלים לשמור על אחדות מדינית, והאימפריה הגדולה קרסה. התקדמות הוויקינגים החמירה. ספינותיהם הארוכות, מטילות האימה, החלו מפליגות לאורכם של נהר הלואר ונהר הסן, ושאר נתיבי מים פנימיים בממלכה, תוך שהם בוזזים, שודדים ואונסים. בשנת 843 רצחו הוויקינגים את הבישוף של נאנט, ומספר שנים לאחר מכן שרפו את כנסיית סן מרטין בטור. מעודדים מהצלחותיהם, שדדו הוויקינגים את פריז בשנת 845. שארל התם (898–922), אשר ממלכתו הייתה מקבילה בשטחה לשטח צרפת כיום, הגיע ב-911 להסכם סן-קליר עם מנהיג הוויקינגים רולו מנורמנדי, על פי ההסכם, בתמורה להתנצרותם של הוויקינגים ולהתחייבות על הפסקת הפעולות האלימות, קיבלו הוויקינגים שטחים נרחבים משני צידי נהר הסן, במורד הנהר מפריז, אשר הפכו לדוכסות נורמנדיה ורולו עצמו הפך לרוזן העיר רואן ולוואסל של המלך הפרנקי.
בית קאפה
השושלת הקרולינגית חלקה לבסוף בגורל קודמותיה. לאחר מאבק ירושה ממושך בין שתי משפחות, עלה לשלטון בשנת 987 איג קאפה, דוכס צרפת ורוזן פריז, והשליט את השושלת הקפטינגית, אשר שלטה בצרפת (גם בשמות בית ולואה, ובית בורבון) באופן רציף, למעלה משמונה מאות שנה, עד המהפכה הצרפתית בשנת 1789. העידן הקרולינגי ראה את עלייתם ההדרגתית של מוסדות שיחלשו על התפתחותה של צרפת במאות הבאות: ביזור סמכויות הכתר לאצילים בתמורה לנאמנות ולשליטה צבאית, תופעה שהיה לה חלק ניכר בעליית הקפטינגים, וניצניה נראו כבר בסוף תקופת הקרולינגים. מלכותם של איג קאפה ויורשיו הראשונים לא הייתה בעלת שליטה של ממש מעבר לאזור הסן המרכזי, בעוד שאצילים בעלי כוח, כרוזן בלואה (אזור במרכז צרפת), צברו עוצמה ונחלות באמצעות נישואין, ובהסדרים פרטיים עם אצילים פחותים במעמדם. דוכסות נורמנדיה, אשר ניתנה לסקנדינבים, הפכה למקור לדאגה, כאשר הדוכס ויליאם מנורמנדי כבש את ממלכת אנגליה בשנת 1066, והפכה אותו ואת יורשיו למלכי אנגליה, ולשווים במעמדם אל המלך מחוץ לצרפת (על אף שבגבולות צרפת עדיין היו הם מבחינה רשמית כפופים למלך צרפת). הבעיה אף החמירה כאשר עלה, לאחר מאבק ירושה ממושך, בשנת 1154 המלך הנרי השני לכס המלוכה באנגליה. הוא היה כבר רוזן אנז'ו ודוכס נורמנדי, לפני שנישא בשנת 1152 לגרושתו של מלך צרפת אלינור מאקוויטניה. נישואין אלו העבירו לשליטתו את רובה של דרום מערב צרפת. מאה שנים של לוחמה הביאו שוב את נורמנדיה לשליטת צרפת בשנת 1204 הודות למדיניותו הנחושה של המלך פיליפ השני "אוגוסט", שהחזיר את השליטה הצרפתית בטריטוריה לאחר קרב בובין בשנת 1214. המאה ה-13 הביאה לכתר הישגים נוספים בדרום, היכן שמסע הצלב האלביגנזי מטעם האפיפיור והכתר כנגד כופרים אלביגנזים (1209) הוביל לרכישת שטחי לנגדוק. כיבושה של פלנדריה על ידי המלך פיליפ הרביעי היה מוצלח פחות, והסתיים ב-1305.
התרבות בצרפת של ימי הביניים
בתקופה זו עלה מעמדן של הערים, בייחוד במרכז צרפת, והללו החלו להילחם על חופש ויותר זכויות. המסחר פרח, בייחוד במחוז שמפאן בו התנהלו ירידי מסחר שהביאו סחורות מצפון ודרום אירופה. הקתדרלות נבנו לא רק כמוסד כנסייתי אלא גם כמוסד עירוני, ובחלקן אף נפתחו בתי ספר קתדרליים בהם למדו את שבע האמנויות החופשיות, ומי שהשלים לימודים אלה - גם פילוסופיה ותאולוגיה. בערים אלו נוצר מעמד של משכילים ומלמדים, לצד גילדות עירוניות של בעלי מלאכה, אומנים בתחומיהם הם.
מסעות הצלב הפכו את הבנייה מלבנים לנפוצה הרבה יותר, לצד השפעות נוספות באמנות ובתרבות שבאו מהמזרח התיכון. תקופה זו של יציבות ופריחה אפשרה בניית מבנים מפוארים מלבנים, בניגוד למבני העץ שהיו נשרפים אחת לכמה זמן. על רקע זה החלה בנייה של קתדרלות אבן מפוארות, שנוצרו כדי לרומם את מעמד הכנסייה בפני פשוטי העם, וכן להוות ביטוי נשגב לאמונה הנוצרית. תחילה מבנים אלה נבנו בסגנון הרומנסקי הכבד (עד המאה ה-12), אך במרכז צרפת החל להתפתח הסגנון הגותי (1140) שהעמיד מבנים מפוארים, גדולים ויפים הרבה יותר.
באמצע המאה ה-12 התפתחה באיל-דה-פראנס האדריכלות הגותית, שבאה לבטא את האמונה הנוצרית ולפאר את הכנסייה. בתקופה זו ובמאה ה-13 נבנו בצרפת קתדרלות גדולות ומרשימות בסגנון החדש. סגנון זה הוא התפתחות של אדריכלות הרומנסק שהייתה סגנון הבנייה העיקרי של קתדרלות ברחבי אירופה עד המאה ה-12. האדריכלות הגותית נחשבת על ידי רבים לשיא שאליו הגיעה האדריכלות בימי הביניים ושיא של יכולתו הטכנולוגית של האדם בבנייה מלבנים. אופי הסגנון והאווירה הרוחנית המיוחדת שהוא יוצר בחללי הפנים של המבנים, הפכו את האדריכלות הגותית למושא השראה חשוב במיוחד בקרב אדריכלים ואמנים רבים בכל רחבי אירופה.
שושלת ולואה
עם מותו ללא ילדים של המלך שארל הרביעי, בשנת (1328) גווע עמו גם קו הדם הקפטינגי העיקרי. כמלך צרפת נמשח שאר בשרו של שארל, פיליפ השישי, אבי בית ולואה. אך כאשר מלך אנגליה אדוארד השלישי, נכדו של המלך הקפטינגי פיליפ הרביעי, תבע את כס המלוכה הצרפתית לעצמו, הביא מאבק זה לסכסוך המתמשך המכונה מלחמת מאה השנים. 115 השנים הבאות היו שנים של לוחמה הרסנית, מרידות איכרים, וצמיחתה של הלאומיות בשתי הארצות. הפסדי הצרפתים בשלבים הראשונים של הלחימה (1337–1360) התחלפו בניצחונות לאחר מכן (1369–1396). אך הנרי החמישי, מלך אנגליה זכה בניצחון מוחץ בקרב אז'נקור (1415), כנגד צבא צרפתי אשר היה מחולק בין תומכי פלג ארמניאק ופלג בורגונדי (דוכסות בורגונדיה הייתה אזור בצפון מזרח צרפת) של בית המלוכה. בנו של הנרי החמישי, הנרי השישי הוכתר כמלכה של צרפת, בפריז, ובשנת 1420 הגביל חוזה טרואה את שלטון ולואה לגדה הדרומית של נהר הלואר. השפלתה של צרפת נהפכה לניצחון בשנת 1429 עם עלייתה של התנועה הלאומית שהונהגה על ידי המיסטיקנית ז'אן ד'ארק. בת איכרים פשוטה זו, אשר טענה להתגלות אלוהית, פתחה במסע מלחמה אשר סיים את המצור הבריטי על אורליאן והסתיים בהכתרתו של המלך שארל השביעי בעיר ההיסטורית ריימס, שבה הוכתרו לפי המסורת מלכי צרפת. ז'אן ד'ארק נתפסה על ידי הבורגונדים, נמסרה לאנגלים, והוצאה להורג ככופרת בשנת 1431, אך נותרה בבחינת התגלמותה הצרופה של הלאומיות הצרפתית בכל הדורות.
ההתפייסות בין המלך ובין פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה (1435) הסירה את המכשול הגדול ביותר לאחדות צרפת. בשנת 1436 נכבשה פריז מחדש, ונורמנדיה בשנת 1450. בשנת 1453 שלטו האנגלים אך באזור קטן מסביב לעיר קאלה (ואף אותו איבדו בשנת 1558). לאחר המלחמה צורפו דוכסויות ברטאן ונורמנדיה לכתר, וצרפת הייתה למלוכה חזקה ומאוחדת. האבדות שנגרמו במאה שנים של מלחמה היו עצומות. לכך יש להוסיף את השפעת מחלת הדבר (המכונה המוות השחור), אשר הגיעה מאיטליה בשנת 1348 והתפשטה במהירות בעמק הרון ומשם אל המדינה כולה. אבדות האוכלוסייה הצרפתית מן המחלה מוערכות ב-40% מן האוכלוסייה. למרות תחילתה של התאוששות דמוגרפית וכלכלית, סדרה של סכסוכים סיכנו את המשך ההתקדמות. הפעם היה הסכסוך באיטליה (1494–1559) היכן שמלכי צרפת ניסו להשיג עליונות, אך נכשלו, והתוצאה הייתה מתן כוח נוסף לשושלת הבסבורג, שליטי האימפריה הרומית הקדושה.
המלחמות האיטלקיות אך תמו, כאשר צרפת נקלעה למשבר מבית שתוצאותיו מרחיקות לכת. למרות חתימתו, בשנת 1516 של קונקורדט בין צרפת ובין האפיפיור, אשר נתן לכתר כוח רב במינויים למשרות בכנסייה, צרפת הושפעה מן הרפורמציה הפרוטסטנטית, וניסיונם של כוחות רבים באירופה לנתק את אחיזתו של האפיפיור. מיעוט עירוני פרוטסטנטי, שכוחו גובר והולך (ואשר יכונה לימים הוגנוטים), סבל מדיכוי חריף תחת שלטון המלך אנרי השני. ריאקציה קתולית שהונהגה על ידי הדוכסים רבי הכוח מבית גיז, הגיעה לשיאה בטבח ההוגנוטים בשנת 1572 במה שמכונה "טבח ליל ברתולומאו הקדוש", אשר החל בסדרה של מלחמות הדת בצרפת שבמהלכן כוחות אנגלים, גרמנים וספרדים התערבו לטובת הצדדים היריבים על אדמת צרפת.
שושלת בורבון
המשבר יושב על ידי רציחתו של אנרי הראשון הדוכס מגיז, בצוותא עם המלך אנרי השלישי בשנת (1589) ועלייתו של המלך הפרוטסטנטי של מלכות נוואר אנרי הרביעי בשנת (1589) לכס המלוכה הצרפתי. היה זה אבי בית בורבון. בשנת 1593 קיבל על עצמו המלך החדש את הדת הקתולית, והוציא צו לסובלנות, הידוע גם כ"האדיקט של נאנט", אשר הבטיח את חירות האמונה האישית, ושוויון זכויות אזרחי. אנרי נרצח על ידי מתנקש פנאטי, מתומכי בית ולואה בשנת 1610.
הפיוס הלאומי בתקופת אנרי הרביעי הניח את היסודות לתחילת עלייתה של צרפת להגמוניה אירופית, תחת שלטונו של לואי השלושה עשר, והשר המוכשר הקרדינל רישלייה, אדריכל מדיניות החוץ והפנים הצרפתית כנגד ספרד והקיסר הגרמני במשך מלחמת שלושים השנים (1618–1648), אשר החריבה את שטחי מדינות גרמניה, ומנעה מהן את ההתפתחות, ההתפשטות הטריטוריאלית והאיחוד שהיו מנת חלקה של צרפת תחת בית בורבון.
לאחר עלייתו לשלטון של הדוכס ההולנדי הפרוטסטנטי ויליאם השלישי בכס המלוכה המאוחד של אנגליה, אירלנד וסקוטלנד הוקמה "ברית גדולה" בשנת 1689 כנגד לואי הארבעה עשר, שמטרתה למנוע את שלטון צרפת בארצות השפלה (כיום בלגיה), שהיו אז תחת שלטון ספרד. בעקבות כך פרצה מלחמת תשע השנים, שהסתיימה בשנת 1697 בהסכם רייסווייק ללא שינויים טריטוריאליים.
בשנת 1700 פרצה מלחמת הירושה הספרדית, בעקבות מותו של קרלוס השני, מלך ספרד ללא ילדים. חלומות הגדולה של לואי הארבעה עשר הסתיימו בהפסד במלחמה, על אף שנכדו פיליפ, דוכס אנז'ו נבחר לבסוף למלך ספרד. המלחמה אימצה את משאביה של צרפת, אשר ניזוקו דיים באסונות טבע ובבצורת בשנות התשעים של המאה השבע עשרה, כמו גם מהתנערותו של לואי מהאדיקט של נאנט, אשר גרמה לאובדן חלק ניכר מהתמיכה לה זכה בעם, והגירה המונית של כ-250,000 הוגנוטים להולנד.
ערב המהפכה הצרפתית בשנת 1789, הייתה צרפת ארץ כפרית הנשלטת על ידי שליט אבסולוטי ועל ידי אצולה תורשתית. השלטון פיגר במידה רבה אחרי התפתחויות בעולם (לדוגמה, עינויים נחשבו לדרך טובה להשיג הודאה במשפטים פליליים, וזכויות אזרח בסיסיות, כגון חופש הדת, לא היו קיימות). רעיונות בדבר ממשל נאור החלו להתפתח אצל האינטליגנציה הצרפתית, בניגוד בולט לשלטון אשר שלט בארץ בפועל.
המהפכה הצרפתית
שלטונו של לואי השישה עשר (1774–1792) ראה בתחילתו הצלחות במדיניות החוץ עקב ההתערבות במלחמת העצמאות של ארצות הברית, אך הפרויקטים האדירים והמסעות הצבאיים שלואי השישה עשר וקודמיו לקחו על עצמם יצרו גירעון כרוני בקופת הממלכה. הידרדרות כלכלית, והתמרמרות עממית על זכויות היתר של האצולה והכנסייה, כמו גם היעדר אפשרות לשינוי שיצר אופייה השמרני והמאובן של המלוכה האבסולוטית, היו בין הסיבות לפרוץ המהפכה הצרפתית, אשר הובילה לכינון הרפובליקה הצרפתית הראשונה ב-21 בספטמבר 1792, ולעריפת ראשו של המלך לואי.
פרץ הכהן
רבי פרץ בן יצחק הכהן (רבנו פרץ, או הרפ"ך; ה'ס"ה 1304 - ה'ק"ל, 1370) היה מגדולי חכמי ספרד במאה ה-14, רבם של הר"ן ושל הריב"ש, כתב פירוש על התלמוד וספר דרשות בקבלה.
תולדות חייו
רבי פרץ נולד בפרובאנס בתחילת המאה ה-14. את תורתו למד מאביו רבי יצחק בן יהודה הכהן.
אביו רבי יצחק היה ניכר בדורו כתלמיד חכם ועניו, ונהג לחתום את איגרותיו "יצחק העלוב בן הרב יהודה הכהן". עדות על גדולתו בתורה מוזכרת בכתבי דוד בן שמואל מאישטילא (מחבר "ספר הבתים" על המשנה תורה לרמב"ם) שקוראהו "קדוש ה' מכובד מורנו רב יצחק הכהן מנוואשקה".
בבגרותו שימש רבי פרץ כדיין ומורה הלכה בטולידו.
חיבוריו
רבי פרץ הכהן התחיל לכתוב את פירושיו על התלמוד בגיל 22. פירושיו על התלמוד הידועים לנו היום הם על ארבע מסכתות בלבד (שבת, עירובין, נזיר, וסנהדרין). יש הטוענים שרבי פרץ חיבר פירושים על כל המסכתות, אלא שאלו אבדו. הוא רגיל להביא בפירושיו את דברי אביו כהקדמה, ולאחר מכן לדקדק ביותר בלשון התלמוד כדי להעלות את חידושיו. הרב יצחק אריאלי משער שחידושי הרשב"א על מסכת מנחות הם מרבי פרץ.
רבי פרץ כמקובל
חיבור נוסף של רבי פרץ הוא ספר מערכת האלהות הכולל דרשות קבליות על התורה. לא ברור האם דרש אותן בבית כנסת או בפורום מצומצם יותר, ובכל מקרה אלו דרשות מעמיקות אשר אין להבינן ללא ידיעה קבלית מוקדמת. אחד ממאפייני החיבור הוא הגדרה והשוואה של כל פרט מהחטאים בכלל התורה (לדוגמה חטא עץ הדעת, דור המבול, דור הפלגה, אנשי סדום, קורח ועדתו ועוד), והבנתם כבאים מאותו מקור ספציפי של רע, עם מטרה להגיע אל כוונה שווה - פירוד אלהות מן העולם. ספרו מצוטט על ידי רבי יוסף קארו.
תלמידיו וחבריו
המפורסם מבין חבריו הוא רבנו נסים, שהתייחס אליו בידידות וקרבה ואף עזר לו להגיע לברצלונה. יש אומרים שהר"ן התייחס אליו כמעט כתלמיד אל רבו, כעולה מכך שכינהו "מורנו הרב הכהן הגדול". בשנת ה'קי"ז נקראו שניהם על ידי מלך ספרד, ככל הנראה פדרו הרביעי, מלך אראגון, לפסוק דין-תורה בעניין ירושה.
הר יוז (אנטארקטיקה)
הר יוז (באנגלית: Mount Hughes) הוא הר בהרי קוק, בארץ אואטס שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,250 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם באמצע המרחק בין הר לונגהרסט לרכס טנטאקל.
גילוי ההר
ההר התגלה על ידי המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי) (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904).
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי המשלחת.
ההר נקרא על שם ג'יי. אף. יוז (J.F. Hughes), מזכיר כבוד (Honorary Secretary) של האגודה הגאוגרפית המלכותית, שסייע בהכנות המשלחת.
ארמאן תיירי
ארמאן תיירי (בפלמית: Armand Auguste Ferdinand Thiéry, 1868, גנט – 1955, לוון) היה כומר קתולי, תאולוג, פסיכולוג, ממציא ומורה בלגי, שהיה חסיד אומות העולם.
קורות חיים
משנת 1886 למד תיירי מתמטיקה ופיזיקה וכן משפטים באוניברסיטת לוון וקיבל תוארי דוקטור בתחומים אלה. בעצת מורהו, הכומר דזירה-ז'וזף מרסייה (Désiré-Joseph Mercier), החל תיירי ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטת בון בשנת 1892, ובשנת 1893 החל ללמוד תחת וילהלם וונדט באוניברסיטת לייפציג. בבון היה תיירי חבר באחוות סטודנטים קתוליים ואף ייסד שתי אחוות, אחת בלוון ואחת בבון.
בשנת 1895 חזר תיירי ללוון ומונה למשרת פרופסור במכון לפילוסופיה באוניברסיטת לוון, מכון שנוסד באותה שנה על ידי מורהו, הכומר (באותה עת קרדינל) מרסייה. הוא זכה להכרה כמומחה למשנתו של תומאס אקווינס ובמקביל לימד פסיכולוגיה ניסויית. על עבודתו המדעית זכה בתואר דוקטור של כבוד והיה חבר האגודה הפילוסופית של לוון. בשנת 1896 הוסמך לכמורה ובתקופה זו אף זכה להיפגש פעמיים עם האפיפיור לאו השלושה-עשר.
משנת 1898 חי בבריסל תקופה ממושכת.
פעילותו בתקופת השואה
בשנות הארבעים, לאחר כיבוש בלגיה בידי הגרמנים, כשהיה תיירי בשנות השבעים לחייו, יצר עמו קשר פעיל במחתרת הבלגית שביקש ממנו למצוא מחסה עבור גרוניה שיקארביץ' (Schicharewitsch), יהודייה מטינן (Tienen) שאותה הכיר, מהנדסת באוניברסיטת לוון. תיירי פעל למציאת מסתור עבור שיקארביץ' במנזר בלוון. שיקארביץ' המשיכה לעבוד באוניברסיטה, בחסות מסמכים מזויפים, אך במאי 1943 קיבלה זימון לשילוח למזרח, לכאורה למחנות עבודה. כשהוזהר מפני פשיטה צפויה של הגרמנים במנזר, לקח תיירי עמו את שיקארביץ' לפרבר של לוון, למעון ששימש את הכנסייה לאכסון שליחי דת שהגיעו לאזור. בהמשך המלחמה החל המעון בו הסתתרה שיקארביץ' לשמש גם את המחתרת הבלגית לפעולותיה. בעת זו נוצר צורך לפנות את שיקארביץ' מחשש לביטחונה, והיא הועברה למקומות מסתור שונים בלוון. ביוני 1944 נעצרה שיקארביץ' ונכלאה במחנה מכלן. היא כתבה גלויה לתיירי והוא הגיע לבקרה ומסר לה מזון, חפצים וכן פרטי איש קשר למקרה שתשוחרר. הודות להתערבותו, וכן למסמכי הזהות המזויפים של שיקארביץ', לא יכלו הנאצים להוכיח את יהדותה והיא שוחררה.
בנוסף לכך היה תיירי מעורב במציאת מקומות מסתור ליהודים נוספים בכל רחבי בלגיה.
טלי לטוביצקי
טלי לטוביצקי (22 בספטמבר 1976 - 15 במרץ 2019) הייתה משוררת ועורכת ספרותית, מסאית ופעילה חברתית ישראלית, חוקרת ומרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
טלי לטוביצקי נולדה ב-22 בספטמבר 1976 בהוד השרון לעמנואל עמי, איש צבא; ודניאלה לטוביצקי. לה אח.
למדה בתיכון א' לאמנויות תל אביב ולתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2006 קיבלה תואר שני מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב על עבודת גמר שכותרתה "רטוריקה של אגרסיה - הנשי והנפשי בשירתו המוקדמת של יצחק לאור". בשנת 2015 קיבלה תואר דוקטור בספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב על עבודה שכותרתה "'אור נפש נפרדת' - הפואטיקה של המלנכוליה : קריאה בין-סוגתית ביצירתו העברית של יעקב שטיינברג". לימדה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובבית הספר מנשר לאמנות בתל אביב.
שיריה פורסמו בכתבי העת "הליקון", "שבו", "מטעם", "הכיוון מזרח", "דקה" ו"החוטם" ובאסופות "בעט ברזל", "לצאת!״ ו״ואהבתם". שיריה תורגמו לאיטלקית, לאנגלית ולפולנית.
זכתה בציון לשבח במסגרת הפרס למשוררים בראשית דרכם מטעם שר התרבות (2008).
חיים אישיים ומותה
התגוררה בגבעתיים. הייתה בת הזוג של טל לוין, מבקרת המחול של "הארץ", ולהן שתי בנות - אילה (יולי), שנולדה ב-2016 ואייר, שנולדה ב-2019.
לטוביצקי נפטרה ב-15 במרץ 2019, לאחר שבע שנים של מאבק במחלת הסרטן. ספר שיריה "הזכות לשלמות הגוף", יצא לאור כחודשיים לאחר מותה.
שדה הקרח קולומביה
שדה הקרח קולומביה (באנגלית: Columbia Icefield) הוא שדה הקרח הגדול ביותר בהרי הרוקי של צפון אמריקה. שדה הקרח ממוקם בהרי הרוקי הקנדיים בגבול בין פרובינציית קולומביה הבריטית ופרובינציית אלברטה, בקנדה.
שדה הקרח ממוקם בחלקו בקצהו הצפון מערבי של הפארק הלאומי באנף, ובקצהו הדרומי של הפארק הלאומי ג'ספר.
גאוגרפיה
שדה הקרח ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה. שטחו 850 קמ"ר, עומקו משתנה בין 100 מטרים ל-365 מטרים. נופלים על שדה הקרח 7 מטרים של שלג מדי שנה.
היסטוריה
שדה הקרח נוצר בתקופת הקרח האילינויסאנית (Illinoisan) (בין 238,000 ל-126,000 לפנה"ס). שדה הקרח הגיע לשיא גודלו בתקופה הויסקונסיאנית (Wisconsinan) (בין 73,000 ל-62,000 לפנה"ס). הגידול הבא של שדה הקרח התרחש בתקופה הויסקונסיאני המאוחרת, בין 18,000 ל 9,000 לפנה"ס.
הגדול האחרון בשטחו של שדה הקרח אירע  במהלך עידן הקרח הקטן, בשנים 1200 עד 1900 לספירה. בסביבות שנת 1800 הגיע קרחון אתבסקה לשיא גודלו, לאחר מכן קטן וגדל חליפות עד שנת 1840, מאז הוא החל בנסיגה הנמשכת עד ימינו.
שדה הקרח קולומביה היה אחד האתרים הגאולוגיים הגדולים האחרונים שהתגלו במערב קנדה, בשל אזורו המבודד ובשל תנאי מזג האוויר הקשים באזורו.
באפריל 1827, הבוטנאי הסקוטי דייוויד דאגלס חצה את מעבר אתבסקה - מסלול מסחר חשוב הנמצא מצפון לשדה הקרח, טיפס על הר סמוך וטען כי אותו הר מגיע לגובה של 6,000 מטרים.
בקיץ 1884, הגאולוג פרופסור ארתור פילמון קולמן, חקר את קו פרשת המים של אמריקה, בין באנף לג'ספר, וחיפש את ההר הגבוה שדאגלס תיאר. קולמן לא הצליח למצוא את ההר, אך גילה את העמק שיהפוך לימים לכביש המהיר אייספילד.
ביולי 1898, מגלה הארצות הבריטי נורמן ג'יי קולי וכן יוס סטוטפילד והרמן וולי חיפשו את פסגת דאגלס יחד עם מורה הדרך מאזור באנף - ביל פיטו. בבוקר של ה-18 באוגוסט, קולי ווולי טיפסו על צידו המזרח של הר אתבסקה, ומפסגתו גילו את שדה הקרח האדיר הנשקף עד האופק.
קולי כתב מאוחר יותר:
תרגום:
קרחונים
את שדה הקרח מזינים שמונה קרחונים עיקריים ובהם: ניתן לראות את שדה הקרח מהכביש המהיר אייספילדס. בחודשי הקיץ מטיילים עולים על הקרחון באמצעות אוטובסי קרח ייעודיים. בחודשי החורף שדה הקרח קולומביה משמש כאתר סקי.
לוי יצחק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יהושע ויסמן
יהושע וַיסמן (1931 - 18 ביולי 2019) היה משפטן ישראלי, שכיהן כפרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת בר-אילן ובמרכז האקדמי למשפט ולעסקים. חתן פרס ישראל לחקר המשפט.
קורות חייו
ויסמן נולד בירושלים בשנת 1931 למשפחה דתית, ולמד בבתי הספר הדתיים "גאולה" ו"מזרחי". עם פרוץ מלחמת העצמאות גויס לצה"ל ושימש קשר במבצע עובדה. בתום הלחימה השלים את לימודיו התיכוניים, וחזר להמשך שירות צבאי בחיל הקשר.
לאחר שחרורו מצה"ל החל ויסמן בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בהצטיינות בשנת 1954. עבודת הגמר שלו עסקה בנושא "הקיבוץ מבחינה משפטית", ובסיום לימודיו הוא שימש עוזר הוראה לפרופסור לדיני קניין אביגדור לבונטין. במקביל התמחה ויסמן במשרד עורכי דין, ונותר לעבוד בו כשלוש שנים. באותה עת הציעה לו הפקולטה למשפטים מלגה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת לונדון (1958 – 1959). בתום שנת לימודים אחת התבקש לשוב לישראל וללמד את תחום דיני הקניין בשלוחת הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בתל אביב (1961 – 1966). במהלך השנים הוא עסק בתחום זה, ומאוחר יותר גם בדיני זכויות יוצרים, גם באוניברסיטת בר-אילן (1971 – 2000) ובמרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן (1998 – 2006).
את התואר השלישי סיים בשנת 1963, ועד פרישתו לגמלאות בשנת 1998 שימש פרופסור בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. בשנים 1981 – 1984 היה דיקן הפקולטה, וכן שימש ויסמן יושב ראש ועדת המינויים באוניברסיטה לסגל הבכיר (1979 – 1981), ויושב ראש ועדת המשמעת לעובדים אקדמיים (1989 – 1991).
ויסמן היה מראשוני המרצים לדיני קניין במדינת ישראל, לאחר שדינים אלו שונו בשנת 1969 מהמשפט העות'מאני ומהמשפט האנגלי עליו הסתמכו. חוק המקרקעין (1969) היווה ציון דרך במגמת שינוי זו, ובהליך חקיקתו היה מעורב ויסמן. על בסיס שינויים אלו בדיני הקניין פורסמו שני ספריו: "דיני קניין: חלק כללי" (1993) ו"דיני קניין: בעלות ושיתוף" (1997). בתחום דיני הקניין הרוחני – זכויות יוצרים – עדכן ויסמן את פרק זכויות היוצרים בישראל במשך מספר שנים, בספר המפרט דינים אלו במדינות העולם "International Copyright: Law and Practice". כמו כן הוא נמנה בין יוזמי הקמת האגודה הישראלית לזכויות יוצרים ובשנים 1991 – 1996 היה חבר מועצת הארגון הבינלאומי לזכויות יוצרים.
לאורך השנים עמד ויסמן בראשות ועדות מקצועיות במשרד המשפטים, מהן לרפורמה בדיני המשכון ולניסוח הצעת חוק זכויות יוצרים, והיה חבר בוועדה לעריכת קודיפיקציה של המשפט הפרטי. ויסמן היה מרצה במכון להשתלמות שופטים ובמכון להשתלמות עורכי דין ושימש חבר מערכת בכתב העת "The Israel Law Review".
בשנת 2001 הוענק לוויסמן פרס ישראל לחקר המשפט.
ב-2007 הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
מושל מחוז חברובסק
מושל מחוז חברובסק (ברוסית: Губернатор Хабаровского края) הוא המשרה הבכירה ביותר במחוז חברובסק, המושל עומד בראש הגוף הביצועי הגבוה ביותר במחוז - ממשלת מחוז חברובסק והוא המנהל את ענייני המחוז השונים.
עד 2001 נקרא התפקיד בשם ראש האדמיניסטרציה של מחוז חברובסק.
מעמד
מושל המחוז הוא הפקיד הממשלתי הבכיר ביותר האחראי לניהול ממשלת המחוז.
המושל נבחר לתקופת כהונה של חמש שנים.
למושל יש סמל כוח רשמי - הסמל הרשמי של המושל, תיאורו והנוהל לשימושו נקבעים על ידי החוק האזורי.
1996
בחירתו של ראש האדמיניסטרציה של מחוז חברובסק נערכה ב-8 בדצמבר 1996. הוא נבחר לכהונה בת 4 שנים:
שיעור ההצבעה - 48.23%.
כנגד כולם - 6.24%.
ויקטור אישאייב נבחר לתפקיד ראש מחוז חברובסק.
2000
בחירתו של ראש המחוז נערכה ב-10 בדצמבר 2000. הוא נבחר ל-4 שנים:
כנגד כולם - 4.28%.
ויקטור אישאייב נבחר מחדש לתפקיד.
2004
בחירת מושל מחוס חברובסק נערכה ב-19 בדצמבר 2004. הוא נבחר ל-4 שנים:
שיעור ההצבעה - 48.96%.
כנגד כולם - 5.69%.
ויקטור אישאייב נבחר בפעם השלישית לתפקיד מושל מחוז חברובסק.
2013
שיעור ההצבעה - 33.89%.
ויאצ'סלב שפורט נבחר לתפקיד מושל מחוז חברובסק.
2018
בחירות המושל נערכו ב-9 וב-23 בספטמבר 2018. הוא נבחר ל-5 שנים.
סיבוב ראשון
שיעור ההצבעה - 36.09%.
נערך ב-9 בספטמבר 2018:
סיבוב שני
שיעור ההצבעה - 47.49%.
נערך ב-23 בספטמבר 2018:
בסיבוב השני של הבחירות נבחר סרגיי פורגאל לתפקיד מושל מחוז חברובסק.
2020
הבחירות למושל נערכו מה-11 בספטמבר עד 13 בספטמבר 2020, בעקבות פיטוריו של סרגיי פורגאל. בהן נבחר מיכאיל דגטיארב מהמפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה.
סמכויות
למושל נתונה הסמכות:
הוגו גרנסבק
הוגו גרנסבק (במקור הוגו גרנסבכר, באנגלית: Hugo Gernsback; 16 באוגוסט 1884 – 19 באוגוסט 1967) היה ממציא, סופר ומוציא לאור אמריקני ממוצא לוקסמבורגי. נודע בעיקר כמי שיזם והוציא לאור את המגזין הראשון שכלל תוכן מדע בדיוני. נקרא בפי רבים "אבי תורת הסיפורת". הפרס השנתי לסיפורי המדע הבדיוני והפנטזיה, פרס הוגו, קרוי על שמו.
קריירה
ב-1925, גרנסבק ייסד את תחנת הרדיו "WRNY", שבאוגוסט 1928 החלה לשדר שידורי טלוויזיה ניסיוניים סדירים, מה שהפך אותה לאחד מערוצי הטלוויזיה הראשונים בהיסטוריה (והערוץ השני בארצות הברית). הוא היה גם מהראשונים שהתעסקו עם ז'אנר מדע בדיוני כשהוציא לאור את מגזין המדע הבדיוני הראשון, "Amazing Stories". גרנסבק גילה עניין בתחום אחרי שקרא פרויקט של פרסיוול לוול כשהיה ילד. ב-1929 איבד את הבעלות על העיתון "Amazing Stories", זאת עקב תביעה משפטית שגרמה לו לפשוט את הרגל (עד היום לא ברור אם מדובר בפשיטת רגל אמיתית, או במזימה של גרנסבק, שבעזרתה תכנן לעזוב את מערכת העיתון על מנת להקים אחד חדש). לאחר שזה עזב את מערכת העיתון, הוא הוציא לאור שני עיתוני מדע בדיוני חדשים: "Science Wonder Stories" ו"Air Wonder Stories". שנה אחר-כך, כשבעיות המשבר הכלכלי של גרנסבק נפתרו, העיתונים מוזגו לכדי עיתון אחד הנקרא "Wonder Stories". גרנסבק הפיץ עיתון זה עד 1936, אז מכר אותו להוצאת הספרים "Thrilling Publications" ושם העיתון שונה בשלישית ל"Thrilling Wonder Stories". גרנסבק נודע אז במנהגי המכירות המהירים שלו, ובסכומים הפעוטים יחסית שדרש תמורת יצירותיו.
עוד לפני שסוגת המדע הבדיוני הפכה למוכרת בקרב הספרות, גרנסבק פעל גם כיזם בתעשיית האלקטרוניקה, וסחר בחלקי רדיו שונים בין אירופה לאמריקה ועזר לפשט את חובבות הרדיו בקרב הציבור. באפריל 1908 הוציא לאור את העיתון "Modern Electrics", העיתון הראשון שעסק בתחום חובבות הרדיו ואף באלקטרוניקה ככלל. בינואר 1909 הקים את אגודת חובבי הרדיו של אמריקה, שכללה 10,000 אנשים כבר בשנה הראשונה להיווסדה. ב-1912 האגודה אמדה כבר 400,000 חברים. בנוסף, ב-1913 הוא הוציא לאור מגזין נוסף העוסק בחובבות רדיו, דומה לקודמו, הנקרא "The Electrical Experimenter" (שינה את שמו ל"Science and Invention" ב-1920).
הוא פרסם או ערך, כמעט 60 מגזינים שונים במהלך חייו. הוא פרסם את הספרים ''Ralph 124C 41+ בשנת 1911 ואת Ultimate World בשנת 1958. הוא גם חזה התפתחויות טכנולוגיות, ביניהן הראדר והטלוויזיה.''
על הישגי סופרים בתחום המדע הבדיוני ניתן פרס, המחולק בכל שנה על ידי ההאמנה הבינלאומית לסוגת המדע הבדיוני, אשר נקרא "הוגו", על שמו של גרנסבק.
חייו האישיים
גרנסבק נולד בעיר לוקסמבורג, היגר לארצות הברית כשהיה בן 21 ומאוחר יותר התאזרח במדינה. גרנסבק נישא שלוש פעמים, בפעם הראשונה לרוז הארווי ב-1906, לדורותי קנטרוביץ ב-1921 ולמארי הנצ'ר ב-1951.
גרנסבק רשם לזכותו 80 פטנטים עד מותו (ובכך נוסף לרשימותיו גם התואר ממציא), ביניהם מכונה לדייג הידראולי ומברשת ומסרק אלקטרוניים; הוא נפטר בגיל 83 בעיר ניו יורק ב-19 באוגוסט 1967.
אמיר נחומי
אמיר נחומי (נולד ב-1945) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף וטייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי. בתפקידו האחרון שימש ראש להק אוויר. נחומי הוא אלוף הפלות עם 13 הפלות של מטוסי אויב, בעל עיטור המופת וחתן פרס ביטחון ישראל. בנוסף השיג את הפלת הבכורה העולמית עבור מטוס ה-F-16 פייטינג פלקון והשתתף בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק.
קורות חייו
אמיר נחומי נולד ב-1945 בירושלים, בן להורים יוצאי האימפריה הרוסית שעלו לארץ בעלייה השלישית. הוא החל מסלול בעתודה האקדמאית אך החליט לעזוב את הלימודים והתנדב לקורס טיס, ממנו הודח בשלב המכין. הוא עבר לסיירת שריון ושם השלים את שירות החובה. לאחר השירות למד כימיה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת ששת הימים לחם כשריונאי, ולאחריה ניסה להתקבל בשנית לקורס טיס. הוא נקלט ישירות לשלב הראשוני בקורס וסיים אותו בנובמבר 1968 כטייס קרב. הוא הוצב בטייסת אוראגנים והדריך בבית הספר לטיסה. ב-1971 עבר לטייסת 107, טייסת מטוסי F-4 פנטום.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים (1973) הוביל נחומי את המבנה הישראלי בקרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים, בסמוך לבסיס חיל האוויר אופיר בשארם א-שייח' בדרום סיני. בקרב השתתפו שני מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי, שהיו בכוננות יירוט והגנה רגילה, ומולם עשרים ושמונה מטוסי מיג-17 ומיג-21 מצריים שהיו בדרכם לתקוף מטרות של צה"ל באזור. בסיומו של הקרב, שנמשך כשש דקות, הופלו שבעה מטוסי מיג, מהם ארבעה על ידי נחומי. יתר מטוסי המיג נמלטו ומטוסי הפנטום נחתו בשלום. על פועלו בקרב זה קיבל נחומי את עיטור המופת. הוא הפיל שני מטוסים נוספים במהלך שירותו על מטוסי הפנטום.
נחומי שירת בתפקידי מטה בחיל, היה ראש מדור תקיפת טילים במחלקת מבצעים (רמ"ד עליונות אווירית בענף קרב) והיה שותף בצוות פיתוח מערכת לחיל האוויר בזכותה זכו בפרס ביטחון ישראל. בהמשך חזר לטייסת 107 כמפקדה.
ב-1980 עבר הסבה למטוסי F-16 פייטינג פלקון (שקיבלו בחיל האוויר את השם "נץ"), והתמנה למפקד טייסת "אבירי הצפון". במסגרת תפקיד זה השתתף בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק ביוני 1981 כמוביל המבנה השני. ב-14 ביולי 1981 היה לטייס הראשון בעולם שביצע הפלת מטוס קרב עם מטוס F-16, כשהפיל מטוס מיג-21 סורי. ב-1982 הפיל במהלך קרבות אוויר שישה מטוסים נוספים. ב-1986 מונה למפקד בסיס רמת דוד ולאחר מכן המשיך לתפקיד ראש להק אוויר. במאי 1991 פיקד על החלק האווירי של מבצע שלמה להעלאת כ-14 אלף מיהודי אתיופיה לישראל. הוא כיהן כראש אגף אמצעים מיוחדים במשרד הביטחון. נחומי השתחרר בדרגת תת-אלוף ולאחר שחרורו המשיך לשרת במילואים כמדריך בבית הספר לטיסה. בשנת 2005 פרש מטיסה מבצעית בחיל.
ב-11 בספטמבר 2021 נפצע נחומי כשהדריך בסכיני מנקושיה העולים מנחל חצצון שבלב מדבר יהודה. הוא פונה על ידי מסוק והוגדר כפצוע בינוני.
האלגוריתם של קרוסקל
האלגוריתם של קרוסקל הוא אלגוריתם חמדן לפתרון בעיית מציאת עץ פורש מינימלי בגרף ממושקל קשיר לא מכוון, שתואר לראשונה במאמר של ג'וזף קרוסקל בשנת 1956. המטרה היא למצוא תת קבוצה של הקשתות שתיצור עץ המכיל את כל הקודקודים המקוריים, כאשר סכום משקלי הקשתות בתת-קבוצה זו מינימלי.
לפי אלגוריתם זה, כדי לבחור את הקשתות שיימצאו בעץ פורש מינימלי, יש למיין לפי משקליהן תחילה. אחר כך יש ליטול לפי הסדר קשת אחר קשת ולהוסיפה לתת הגרף, מהקשת המינימלית עד לקשת הגדולה ביותר במשקלה, כל עוד לא ייווצר מעגל בגרף המתקבל. תת הגרף שמתקבל לבסוף הוא עץ פורש מינימלי.
סיבוכיות האלגוריתם מושפעת בעיקר מהצורך למיין את הקשתות בתחילת הפעלתו. בגרף עם קבוצת קודקודים V וקבוצת קשתות E הסיבוכיות תהיה חסומה על ידי במקרה הכללי, הסיבוכיות המינימלית למיון מבוסס השוואות של \ |E| איברים. עם זאת, במקרה והקשתות כבר ממויינות או שניתן למיין אותן בזמן ליניארי (לדוגמה מיון בסיס כשהמשקלים קטנים), על ידי שימוש במבנה נתונים של איחוד קבוצות זרות זמן הריצה יהיה כש-\alpha(|V|) היא הפונקציה ההופכית לפונקציית אקרמן (פונקציה הגדלה לאט מאוד).
פסאודו קוד
הקוד הבא מסתמך על מבנה נתונים לאיחוד קבוצות זרות:
KRUSKAL(G): 1 A = ∅ 2 foreach v ∈ G.V: 3  MAKE-SET(v) 4 foreach (u, v) ordered by weight(u, v), increasing: 5   if FIND-SET(u) ≠ FIND-SET(v): 6      A = A ∪ {(u, v)} 7      UNION(FIND-SET(u), FIND-SET(v)) 8 return A
פוקט
פוקט (בתאית: ภูเก็ต) הוא אחד המחוזות הדרומיים של תאילנד והאי הגדול ביותר בה, האי שוכן בים אנדמן במרחק 862 ק"מ מדרום לבירה בנגקוק. גודלו כ-543 ק"מ רבוע והוא מאוכלס בכ-380,000 (2014) תושבים.
פוקט סיטי היא העיר הגדולה ביותר באי ובירת המחוז.
ממזרח לפוקט, על היבשה, נמצאת העיר קראבי ומדרום מזרח האי הקטנטן קו פי פי. לפוקט חיבור יבשתי לתאילנד בדמות שני גשרים המתחברים לחלקו הצפוני, בנוסף קיים באי שדה תעופה בינלאומי (Phuket International Airport).
האי מאופיין באקלים טרופי ורובו עדיין מיוער. גידוליו המפורסמים של האי הם הקשיו והקוקוס. באי תעשיית תיירות מפותחת והוא מהווה מרכז נופש.
ב-26 בדצמבר 2004, נפגע האי קשה מגל צונאמי שנוצר בעקבות רעידת האדמה באוקיינוס ההודי, וגרם למותם של מאות תושבים ותיירים באי, ומאות אלפים נוספים ברחבי אסיה.
תיירות בפוקט
פוקט הוא אחד מאתרי התיירות הגדולים ביותר בתאילנד. הוא משמש כמרכז הבילויים של דרום תאילנד וכאחד מאתרי הנופש הפופולריים ביותר בדרום מזרח אסיה. חוף פאטונג, הממוקם בחלקו המערבי של האי, הוא מרכז חיי הלילה של פוקט ומתחרה עם העיר פאטאיה (מזרחית לבנגקוק הבירה) על המרכז הטוב ביותר לחיי לילה. כ-90% מהתיירים הבאים לתאילנד מבלים בין 4 ימים לחודש בממוצע באי פוקט, ובאיים הסובבים אותו. עקב כך, האי פוקט הפך לרחוק מאי טרופי בתולי, בשל כמות האנשים הרבה הגודשת את חופיו מדי יום ובעיקר בחודשים דצמבר עד מרץ שמהווים את עונת התיירות בתאילנד.
ב-16 בספטמבר 2007 התרסק בפוקט מטוס נוסעים. בהתרסקות זו נהרגו 89 בני אדם, רובם תיירים, ביניהם שמונה ישראלים.
סוזי אורמן
סוזן (סוזי) לין אוֹרְמן (באנגלית: Susan (Suze) Lynn Orman; נולדה ב-5 ביוני 1951 בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית). היא יועצת פיננסית, מגישת פודקסטים בנושאי מוטיבציה וכלכלה, סופרת, מנחת טלוויזיה וידוענית יהודייה-אמריקאית. בשנת 1987 הקימה את קבוצת הייעוץ הפיננסית "Orman Financial Group". עד שנת 2015 היא הגישה תוכנית יומית בטלוויזיה בשם "The Suze Orman Show" ברשת CNBC. היא כתבה עשרה ספרים שנכנסו לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. בנוסף, היא כתבה טור קבוע בערוץ הכלכלה של Yahoo!. אורמן כתבה, הפיקה והנחתה שש תוכניות מיוחדות המבוססות על ספריה לרשת הטלוויזיה הציבורית של ארצות הברית PBS. היא נחשבה כמגייסת התרומות המובילה בהיסטוריה של הטלוויזיה הציבורית. תוכניות נוספות שהנחתה ברשת ערוצי הקניות המובילה QVC הציבו אותה גם הן כמובילה במכירות. אורמן היא מנחת תוכנית הפודקאסטים של עצמה שנקראת הפודקאסטים של סוזי אורמן לנשים ועל כסף - "Suze Orman Women & Money Podcast".
קדם קריירה
אורמן נולדה בדרום שיקגו ב-5 ביוני 1951, להורים יהודים ממוצא רוסי ורומני, אן ומורי אורמן. אמה עבדה כמזכירה אצל רב מקומי, ואילו אביה, עולה מקייב, עבד במפעל לעיבוד בשר עוף וניהל את המעדנייה "מוריס דאלי" בהייד פארק שיקגו.
היא למדה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שם סיימה תואר ראשון בעבודה סוציאלית בשנת 1976. בשנת 2009 אורמן קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד כאות הוקרה מאוניברסיטת אילינוי באורבנה – שמפיין. בשנה שלאחר מכן הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד במדעי המסחר מאוניברסיטת בנטלי.
קריירה
לאחר סיום הלימודים עברה אורמן לברקלי, קליפורניה, שם עבדה כמלצרית. בשנת 1980 היא לוותה 52,000 דולר מחברים לצורך פתיחת מסעדה.
שכירה בחברת מריל לינץ'
לדברי אורמן, כטירונית בהשקעות, היא השקיעה את הכסף באמצעות ברוקר, נציג חברת מריל לינץ', שמיד הפסיד את כל השקעתה במסחר באופציות. מאוחר יותר, אורמן השתלמה והוכשרה לתפקיד מנהלת תיקי לקוחות עבור מריל לינץ', במסגרת הכשרתה היא הבינה שסוג ההשקעה שנציג מריל לינץ' השקיע את האופציות שלה לא התאים לצרכיה, שכן המסחר באופציות נחשב להשקעה בסיכון גבוה מאידך התגמול גבוה. השקעה מסוג שכזה מתאימה רק ליחידים בעלי הון והכנסות גבוהים. אורמן הוסיפה שהוסבר לה שמכיוון שהנציג שעבד מולה היה הנציג בעל התוצאות הטובות ביותר במשרד, מעשיו לא נבדקו ולא עברו ביקורת. לאחר שסיימה את הכשרתה במריל לינץ', היא נשארה במשרד עד 1983, אז עזבה והתמנתה לתפקיד סמנכ"לית השקעות בחברת Prudential Bache Securities.
ניהול עסק פרטי
בשנת 1987 התפטרה אורמן מחברת Prudential והקימה את קבוצת הפיננסים סוז אורמן בעיר אמריוויל, קליפורניה. תוך כדי עבודתה בקבוצה, היא פרסמה מאמר בחוברת בשם "The Facts on Single Premium Whole Life". היא הפיצה עותקים של החוברת בחינם לכל מי שביקש. היא ניהלה את המשרד עד 1997.
פרסום ספרים
אורמן פרסמה גם שלוש גרסאות מעודכנות של הספרים שלה רבי המכר:
הופעות בתקשורת
אורמן כתבה, הפיקה והנחתה תשע תוכניות מיוחדות המבוססות על ספריה לרשת הטלוויזיה הציבורית של ארצות הברית PBS והופיעה במספר תוכניות טלוויזיה נוספות. היא הוקרה כמגייסת התרומות המובילה בהיסטוריה של הטלוויזיה הציבורית האמריקאית. תוכניות נוספות שהנחתה ברשת ערוצי הקניות המובילה QVC הציבו אותה גם הן כמובילה במכירות. היא התארחה בתוכנית "המופע של אופרה וינפרי" 29 פעמים ובתוכנית "לארי קינג לייב" למעלה מ־30 פעמים.
ההקרנה בטלוויזיה של המופע של סוזי אורמן החלה ברשת CNBC בשנת 2002.
בפברואר 2008, אורמן חילקה בחינם עותקים של ספרה "נשים וכסף" בעקבות הופעתה בתוכנית "המופע של אופרה וינפרי", שהניבה כמעט שני מיליון הורדות.
בשנים 2008–2010, היא הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "סאטרדיי נייט לייב" של קריסטן ויג.
בינואר 2011 אורמן הופיעה באולסטארס של אופרה.
בינואר 2012 התכנית של אורמן עלתה לראשונה ברשת OWN "הרשת של אופרה ווינפרי". זו הייתה סדרת הטלוויזיה של אורמן, בת שישה פרקים "מחלקת הכספים Class of Money" בכיכובה של סוזי אורמן בעצמה.
אורמן כתבה טור ייעוץ פיננסי ב-O, מגזין אופרה המגזין הוא ירחון של אופרה ווינפרי.
היא כתבה לאתר יאהו! את המדור "ענייני כסף" וכמו כן כתבה עבור מגזין הלקוחות של רשת חנויות Costco. היא שיתפה פעולה עם The Philadelphia Inquirer, Lowes MoneyWorks ועם המגזין Home.
הפרק האחרון של אורמן בתוכנית "סוזי אורמן" שודר ב־28 במרץ 2015. על פי הדיווחים ברשת אורמן הפסיקה את התוכנית כדי שתוכל להתפנות ולפתח סדרה חדשה, שנקראה "מלחמות הכסף של סוזי אורמן", עבור האחים וורנר. אורמן קיוותה שהתוכנית תעלה בבכורה בשנת 2016 אך היא לא הופקה בסופו של דבר.
בשנת 2016 אורמן מונתה כמדריכה פיננסית אישית של חיילי צבא ארצות הברית וחיילי המילואים.
בשנת 2018 סוזי החלה לשמש כפרקליטה מיוחדת למוקד הלאומי ללטיפול באלימות במשפחה, כדי לסייע בהפצת המודעות אודות התעללות כלכלית במשפחה.
פרסים
בשנים 2004 ו-2006 זכתה אורמן בפרס אמי לתוכנית יומית. בנוסף, היא זכתה במהלך השנים בשישה פרסי גרייס אלן על שם האמנית גרייסי אלן. ביולי 2009 מיקם אותה מגזין פורבס במקום ה-18 ברשימת הנשים המשפיעות ביותר במדיה. באותה שנה היא זכתה בפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה וכן הוענק לה דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. בשנה שלאחר מכן, בשנת 2010, הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד במדעי המסחר מאוניברסיטת בנטלי. בשנים 2008 ו-2009 היא הופיעה ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של מגזין טיים.
ביקורת
בשנת 2012 הציגה אורמן את כרטיס החיוב המיידי prepaid debit card, המגובה ובשימוש בנק בנקורפ. הכרטיס יצר מחלוקת רבה בשל העמלות הנסתרות שלו והבטחה לא ברורה לתרום לציון FICO של האוחזים בכרטיס. מחזיקי הכרטיס חויבו בתשלום חודשי של 3 דולר ובנוסף חלק מהבטחות הקשורות בכרטיס לא מומשו. כעבור שנתיים ביולי 2014 הופסק השימוש בכרטיס.
אורמן זכתה גם לביקורת על הצהרות מטעות המתייחסות לתעודותיה ולהישגיה, בעיקר בתקופת לימודיה באוניברסיטת פיניקס.
חיים אישיים
בפברואר 2007 אורמן יצאה מהארון והצהירה שהיא לסבית בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס. אורמן נשואה לקאת'י טרוויס (המכונה KT) מאז 2010. טרוויס היא מפיקה וגם השותפה העסקית של אורמן. לדברי אורמן, "הקריירה של KT היא בניית מותגים, ואני מותג שלה."
בשנת 2008 תרמה אורמן כסף למפלגה הדמוקרטית. בראיון עם לארי קינג היא אמרה שהיא מעדיפה את המדיניות של המפלגה הדמוקרטית וברק אובמה, במיוחד ביחס המפלגה לגבי אנשים במערכות יחסים חד-מיניות.
מולטימדיה
אורמן גם יצרה מספר מוצרים שאינם ספרים, בעיקר שירותים מבוססי תקליטורי CD-ROM המציעים חינוך ושירותים פיננסיים שונים בדרך כלל בשילוב עם הספרים והמאמרים שלה.
קרטר
קרטר (בכתיב לועזי: Carter) הוא שם משפחה אנגלי שמקורו במילה הצרפתית "caretier", ופירושו עגלון.
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
ראול גרסיה
אוסאסונה
גרסיה נולד בפמפלונה שבקהילה האוטונומית נווארה, ספרד. בגיל צעיר החל לשחק כדורגל, בקבוצה מעירו, אוסאסונה. הופעת הבכורה של גרסיה בקבוצה הראשונה של אוסאסונה הייתה ב-24 באוקטובר 2004, בהפסד חוץ 0–3 נגד ברצלונה. המאמן תחתיו שיחק גרסיה בתקופה זו היה חאבייר אגירה המקסיקני.
שער הבכורה של גרסיה במדי אוסאסונה נכבש ב-26 באוקטובר 2005, בניצחון הביתי 2–3 של אוסאסונה על אתלטיק בילבאו.
אתלטיקו מדריד
ביולי 2007, לאחר שסייע לאוסאסונה להעפיל לחצי גמר גביע אופ"א, עזב את אוסאסונה וחתם באתלטיקו מדריד ל-5 עונות תמורת 13 מיליון אירו, כאשר את ההעברה של גרסיה לאתלטיקו הוביל מאמן אתלטיקו ומאמנו של גרסיה לשעבר, חאבייר אגירה.
ב-2010 זכה גרסיה עם אתלטיקו מדריד בליגה האירופית, תואר האירופי הראשון של אתלטיקו מאז הזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1962, ותואר ראשון בקריירה של גרסיה, לאחר ניצחון 1–2 במשחק הגמר על פולהאם. גרסיה ואתלטיקו השלימו זכייה בתואר נוסף כשניצחו 0–2 בסופר קאפ האירופי 2010 את אינטר מילאנו אלופת אירופה ואיטליה ומחזיקת הגביע האיטלקי.
לאחר חידוש החוזה של גרסיה באתלטיקו מדריד, הושאל השחקן בתחילת עונת לקבוצת נעוריו, אוסאסונה. באותה עונה סייע לאוסאסונה לסיים את העונה במקום ה-7 בטבלה, והיה מלך שערי הקבוצה בליגה באותה עונה, עם 11 שערים ב-33 הופעות.
ב-9 באפריל 2014 הפך לשיאן ההופעות של אתלטיקו מדריד בליגת האלופות בניצחון הקבוצה 0–1 ברבע גמר ליגת האלופות על ברצלונה.
קריירה בינלאומית
בין השנים 2006 ל-2009 שיחק ראול גרסיה במדי נבחרת ספרד עד גיל 21, והופיע עם הנבחרת הצעירה של ספרד באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, בשנת 2009. לזכות גרסיה 20 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ספרד, בהן כבש שער בודד.
לקראת מוקדמות יורו 2016 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת על ידי המאמן ויסנטה דל בוסקה, ערך את הופעתו הבכורה ב-4 בספטמבר 2014 במשחק ידידות נגד צרפת.
חדית' א-נאס
חדית' א-נאס (בערבית: حديث الناس, מילולית: "שיח ההמון") הוא שבועון ישראלי בשפה הערבית הרואה אור מאז 1999 בנצרת. בפינת סקירת העיתונות שלו בתוכניתו של רזי ברקאי "מה בוער" ציין אחמד טיבי שהשבועון הוא הביטאון המרכזי של העילית האינטלקטואלית של ערביי ישראל, בעיקר בצפון הארץ. עורכו הראשי הוא העיתונאי זקריא חסן. לעיתון יש אתר אינטרנט www.annas.app שעלה לאוויר בסוף שנת 2020.
אליגטור סיני
אליגטור סיני (שם מדעי: Alligator sinensis) מין בסוג אליגטור. האליגטור הסיני נפוץ בסין, והוא קטן מהאליגטור האמריקאי.
מאפייני המין
מבחינה פיזית, האליגטור הסיני הוא העתק מוקטן כמעט מושלם של האליגטור אמריקאי. אורכם הממוצע של האליגטורים הסינים הוא מטר וחצי, אולם לעיתים נדירות ניתן לצפות בפרטים שאורכם עולה על 2.1 מטרים. משקלם הוא כ-36 קילוגרמים. הם בעלי ראש גדול יחסית לאליגטורים אמריקניים צעירים בעלי גודל דומה. יש להם קשקשים מחוספסים יותר, ותבנית של פסים חלשים ובהירים על רקע גופם הכהה.
בעוד שבעבר האליגטור הסיני היה נפוץ במרבית אזוריה של סין, תפוצתו הנוכחית כוללת מספר קטן של שלוליות המכילות מספר מועט של פרטים שקטן לרוב מ-200. שלוליות אלו ממוקמות לאורך נהר היאנגצה התחתון על-יד המחוזות ג'יאנגסו, ג'ג'יאנג ואנחווי. הגורם המרכזי להידלדלות שנצפתה באוכלוסייתו של האליגטור הסיני הוא המרת בתי גידול בהם הוא חי לשטחים חקלאיים. גורם נוסף האחראי לכך הוא הרעלתן של חולדות, שהן מכרסמים מהן ניזון האליגטור. בעשור האחרון נראו קני אליגטורים בודדים בלבד, ורק במעטים מהם גדלו אליגטורים המסוגלים להתקיים בעצמם.