cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנואר חדיד
קריירה
חדיד החל את קריירת הדוגמנות שלו כשהופיע בגיליון אוקטובר 2015 של מגזין "Nylon". הוא היה על השער של "Teen Vogue" ביוני/יולי 2016. בינואר 2017 הוא נבחר לייצג את קו האופנה HUGO של הוגו בוס Menswear. חדיד הופיע בשבוע האופנה "זדיג וולטייר" בניו יורק בפברואר 2017. הוא כיכב על שער העיתון "Teen Vogue" של יוני/יולי 2016 לצד קמרון דאלאס.
הוא מיוצג על ידי סוכנות הדוגמנות הבינלאומית IMG Models מאז 2016.
בשנים 2012–2015 הוא השתתף לסירוגין בתוכנית המציאות "עקרות הבית האמיתיות של בוורלי הילס", בעונות בהן כיכבה אמו יולנדה.
מאז 2019, חדיד הוא הפרזנטור של הבושם מבית האופנה Valentino של המעצב האיטלקי ולנטינו גאראווני.
חיים אישיים
בשנים 2019-2021 היה בזוגיות עם הזמרת הבריטית דואה ליפה.
ב-2019 ביקר בשטחים הפלסטיניים, שיתף את מיליוני עוקביו ברשתות החברתיות, נפגש עם אקטיביסטים פלסטיניים, ופרסם ש"אחיי ואני נגענו היום במולדת [...] בתקווה שנוכל להראות לכם את הדברים השקועים עמוק ומשפיעים על החיים של בני עמנו מדי יום". ב-2020 החליט לפרסם פוסטים בעד הפלסטינים ונגד נשיא ארצות הברית ונגד ישראל, עקב פרסום תוכנית השלום של הנשיא טראמפ.
אליהו ריקה
אליהו ריקה (נולד ב-12 באפריל 1930, דמשק, סוריה המנדטורית) הוא איש קהילת המודיעין הישראלית, יליד דמשק, מסתערב לפני קום המדינה, חבלן ימי שתקף יחידי כלי שיט בנמל אויב במלחמת העצמאות ופעל זמן ארוך כסוכן חשאי ישראלי במדינות ערב. לאחר שחרורו מצה"ל כתב ספרים על נושאי ביון.
ילדות בסוריה
ריקה נולד בשנת 1930 בדמשק בירת סוריה כילד רביעי לשחאדה ונזירה ריקה. שחאדה היה מכובד בקהילה היהודית בדמשק והקים מפעל צדקה "חסד ואמת", שמשימתו הייתה לוודא קבורה מכובדת לנצרכים ולשמור על כבוד הקהילה היהודית. הסופר יהודה בורלא, ששהה בדמשק כשליח לאחר מלחמת העולם הראשונה, פגש בשחאדה ריקה ותיאר אותו בספרו "נשים". כאדם מכובד ומוביל בקהילה. בגיל הינקות התייתם ריקה מאמו ובגיל 7 בערך התייתם מאביו.
אחרי פטירת האב היה מצבה הכלכלי של המשפחה קשה. שתי אחיותיו של ריקה, עמליה ורחל, עלמות בנות פחות מעשרים שנה, עבדו כמורות ופרנסו את אליהו ואת אחיו יוסף - הגדול ממנו בשנתיים וחצי. ריקה למד בבית הספר "אליאנס" בדמשק עד הגיעו לגיל 14. בשנת 1944 עלה לארץ ישראל במסגרת עלייה ב' דרך אצבע הגליל.
בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי
עם בואו לארץ ישראל הצטרף ריקה לקבוצה של נערים ונערות יוצאי סוריה בקיבוץ שפיים, שם למד ועבד כשנתיים. במשך זמן שהותו בקיבוץ הוא מילא תפקידים של: מזכיר חברת הנוער אליה השתייך, מזכיר הסניף המקומי של תנועת הנוער העובד והלומד ותפקיד ביטחוני סמוי במסגרת הגדנ"ע.
חוף שפיים נמצא אז באזור יישובים עבריים ומרוחק מסיורים בריטיים. דבר שאפשר פעולות העפלה ליליות דיסקרטיות. בשנת 1945 הגיעו מספר אניות המעפילים, אחת בכל פעם, אל מול חוף הים שליד הקיבוץ. ריקה וחבריו השתתפו בקבלת המעפילים שנחתו בחוף שפיים:
במהלך ה"שבת השחורה", ב-29 ביוני 1946, עקב ריקה מעל מגדל המים על תנועת החיילים הבריטים שהטילו מצור על הקיבוץ.
משסיים את לימודיו בקיבוץ שפיים שהה ריקה חודשים אחדים בעיר בת-ים ולקראת סוף שנת 1946 הצטרף לאחיו יוסף בקבוצת הכשרה בקיבוץ אפיקים. גם בקבוצה זו מילא ריקה תפקידים שונים.
גיוס לפלמ"ח
זמן קצר לאחר הצטרפותו לקבוצת ההכשרה באפיקים, התגייס עם כל חבריו לפלמ"ח. מתכונת השירות הייתה שבועיים עבודה בקיבוץ אפיקים ושבועיים אימונים צבאיים בפלמ"ח.
במהלך שנת 1947 נשלח לשרת במחלקה הערבית של הפלמ"ח. המחלקה עסקה בפעילות מודיעינית ומבצעית בקרב האוכלוסייה הערבית. חבריה היו בני עדות המזרח וידעו את השפה הערבית. הם ידעו להתחזות לערבים מוסלמים ובגלל התחזותם זו ניתן להם הכינוי "מסתערבים". אליהו ריקה למד להתחזות לערבי מוסלמי וביחד עם קבוצתו נדד במקומות שונים. ה"מסתערבים", שנקראו בפלמ"ח "מחלקת השחר", הוכשרו למלא משימות בקרב היישוב הערבי בארץ. משימות אלה היו קצרות ולא מסוכנות במיוחד.
פגיעה באונייה איגריס
בנמל ביירות אותרה מטרה לחבלה ימית. הייתה זו אנייה תוצרת גרמניה בשם "איגריס", בעבר בשם "Grille", שנבנתה לצורכי הצי הגרמני ושימשה גם כיאכטה של היטלר. עם סיום מלחמת העולם השנייה פורקה האנייה מנשקה, וסוחר לבנוני רכש אותה והעבירה לביירות. לפי הידיעות עמד הבעלים הלבנוני למכור אותה לחיל הים המצרי. חיל הים הישראלי היה מעוניין להקדים ולטבע את ה"איגריס" לפני שתחומש ותצטרף לכוחות האויב.
הוכנו שני מוקשים, כל אחד מהם במשקל חמישה קילוגרמים של חומר נפץ רב עוצמה. לפי צילומי אוויר שמראים את האנייה במקום עגינתה, קבע יוסף דרור את מסלול השחייה ואת המקומות בתחתיתה בהם יש להצמיד את מוקשי העלוקה. אליהו ריקה, בהיותו צולל ומסתערב, נבחר לבצע את החבלה לבדו.
עם תום ההכנות בתחום הימי נפגש ריקה עם מפקד יחידתו שמריהו גוטמן ועוזרו שמעון סומך. הוא תודרך והצטייד בכל הנחוץ לו בתחום הלבוש, התיעוד והכספים שיאפשרו לו להסתדר בעצמו בביירות במקרה ויישאר בגפו עקב שיבוש בתוכנית.
יום ביצוע המשימה נקבע ל-29 בנובמבר 1948 במקרה גם יום השנה להחלטת החלוקה. הספינה המובילה הייתה אח"י פלמ"ח (מ-19) בפיקודו של שלמה אראל. ספינה נוספת של חיל הים אבטחה את הפעולה. באמצע הלילה מול חופי ביירות הורדה סירת משוטים והנחיתה את ריקה בחוף, למפגש עם חבריו מהמסתערבים (יצחק שושן, יעקובה כהן, שאול כרמלי וג'מאל גמליאלי) שהסיעו אותו במכוניתם אל אזור נמל ביירות. אחד מהם הוביל אותו לנקודת החוף ממנה נראתה ספינת המטרה במקום עגינתה כשהיא מוארת היטב.
רגעים לפני הירידה למים התברר לריקה שבאחד המוקשים שהביא איתו חסר מנגנון הפיצוץ המבוקר. במוקש נשאר רק המנגנון "נגד הורדה". ריקה החליט להדביק וקיווה שהמוקש יתפוצץ כאשר יתנתק מדפנות האונייה. ריקה שחה לאונייה, הצמיד לתחתיתה את שני המוקשים, ושב אל נקודת החוף ממנה ירד. המסתערבים העבירו אותו חזרה למפגש עם סירת חיל הים.
מנגנון הפיצוץ לפי הזמן לא פעל, אך נראה שמנגנוני מניעת ההורדה של המוקשים פעלו היטב. כשבועיים לאחר ההדבקה אירע פיצוץ בתחתית אניית המטרה. המים חדרו לאנייה והיא עמדה בסכנת טביעה. להבה בגובה שלושים מטרים עלתה ממנה והחוקרים המקומיים סברו שצוללת ירתה עליה טורפדו. צוות האנייה והמהנדסים הגרמנים שעליה הצילו אותה. כעבור זמן מה התפוצץ המוקש השני והאנייה, שכבר הייתה פגועה ניזוקה קשה ויצאה מכלל פעולה.
הכשרה ימית והכנה לשליחות
לאחר "מבצע דוד" שב אליהו ריקה ליחידתו. המחלקה הערבית של הפלמ"ח הועברה לצה"ל וכונתה, אך ריקה לא התנתק מחיל הים. כ"מסתערב" העתיד להשתקע במצרים, המדינה הערבית בעלת הצי המלחמתי המשמעותי ביותר, הוא נועד בין השאר לייצג את חיל הים בארץ זו ולספק מידע הנוגע לחיל הים המצרי. לשם כך עבר, במהלך שנת 1949, סדרת הכשרה על ידי אנשי חיל הים: חיים רפאלי, אסקימו ואחרים, אשר לימדו והכשירו אותו בנושאים שונים בתחום הימי.
לקבלת ניסיון ימי הצטרף ריקה, בתחילת פברואר 1949, כימאי בצוות אניית המשא האיטלקית "אסקונה" בעת שהייתה בנמל חיפה. בתעודת הימאי נרשם כ"ריימונד מולאר", ממוצא צרפתי. האנייה הפליגה לטריאסט ועברה בדרכה סערה קשה. לאחר תקופת הסתגלות קצרה התגבר ריקה על מחלת הים וחזר לו התיאבון, מאז הרגיש טוב בכל מצבי הים. האנייה חזרה כעבור חודש לנמל חיפה וריקה ירד ממנה.
באיטליה רכש ריקה מצלמה, וכשחזר לארץ הוכשר במהלך שנת 1949 בחיל המודיעין במקצוע הצילום. הוא למד לצלם מסמכים, לפתח ולהשתמש בכל אביזרי הצילום, מתוך כוונה לבנות לו כיסוי של צלם עיתונות. בבניית הכיסוי עסק יעקב נמרודי, שסיפק רקע כמתמחה בחנותו של צלם אמיתי. כדי להרחיב את סיפור הכיסוי כפליט פלסטיני "נבנתה" לו כתובת מגורים ביפו נוסף על זו שבחיפה.
שליחות בלבנון
היעד היה להגיע למצרים והשיטה שנבחרה הייתה דרך לבנון. ב-13 בפברואר 1950 יצא ריקה, עם חברו אלי שעיו ומפקד פלוגת השחר שמריהו גוטמן, שוב על גבי ספינת חיל הים "אח"י פלמ"ח" והפעם בפיקודו של יוסף יריב, "השן החולצת", למפגש עם שלוחת היחידה בחוף ביירות. ריקה הצטייד בתעודת זהות ודרכון, מתקופת המנדט הבריטי, על שם "חליל סידקי" יליד חיפה, מתוך כוונה שלאחר תקופת התבססות יעבור מלבנון למצרים.
ריקה השתקע במקום חודשים אחדים, שכר מגורים אצל משפחה לבנונית וסידר לעצמו תעודת פליט פלסטיני המאפשרת ישיבת קבע בלבנון, כחלק מבניית סיפור הכיסוי כאילו נמצא בלבנון מ-1948. חלק חשוב בסיפור היה להציג מקור תעסוקה אמין. ההצעות השונות שהעלה דרשו גם השקעה שלא הייתה בידיו, והן נפסלו על ידי מפקדת היחידה. לבסוף הסתדר ריקה כצלם עיתונות ונעשה צלם רשמי של כתב העת "אל-הדאיא". ההישג המרשים שהושג בתקופה קצרה הביא לכך שקיבל הצעה לעבוד עבור שירותי הביטחון הלבנוניים בדמשק, אך ריקה החליט להימנע מקרבה יתרה לשירותי הביטחון.
ירדן הייתה המדינה היחידה שנתנה אזרחות לפלסטינים. באמצעות אדם שבבעלותו הייתה סוכנות נסיעות בביירות והיו לו הקשרים המתאימים, הושג אחרי עמל רב ודחיות רבות (בחודש אפריל 1950) דרכון ירדני על שם חליל סידקי בתוקף לחמש שנים. לאחר דרישות נוספות הוחזר הדרכון הפלשתינאי ה"מקורי" שלא היה בתוקף.
בסיוע בעל חברת נסיעות התערה ריקה בחברת הבונים החופשים. ריקה שקל את הסיכון של חשיפה עצמית, אך גם נתוני כניסה למקומות נוספים. עם הדרכון הירדני החדש יצא לירדן, שם פנה לקונסוליה המצרית בבקשה לאשרת כניסה. במקום יומיים כמתוכנן הוחזר הדרכון רק כעבור חודש ימים אך ללא אשרה. היחסים בין ירדן למצרים נהיו מתוחים, והמצרים הפסיקו להוציא אשרות לירדנים ממוצא פלסטיני. נראה כי ההמלצות שקיבל העלו אצל המצרים חשש שהוא קשור לשירותי הביון הירדנים.
התארכות שהייתו בירדן הביאה לכך שריקה נשאר ללא מזומנים, וכאשר חזר ללבנון התברר לו כי זכותו להישאר בלבנון היא רק לשבועיים, כתייר. ריקה המשיך בעסקי הצילום ופעל להשגת דרכון לבנוני. בין היתר טרח על בניית רצף צילומים של חוף ביירות. משימות נוספות היו חקר בתי הזיקוק בטריפולי וכן בית חרושת לחומרים כימיים ששכן לחוף הים. תוך כך עלה הרעיון לקנות סירת מנוע שתאפשר לו גישה חופשית וניידות. הצורך בסירת מנוע קיבלה חיזוק כאשר מפגש עם ספינת חיל הים שנקבע בדרום ביירות כמעט ונגמר באסון עקב חוסר ניסיון ואי היצמדות לנוהלים.
חזרה לארץ
לאחר שהשכנים העלו חשדות על אחד החברים שהוא סוכן ישראלי, החליט מפקד היחידה אריה פינס לחסל את בסיס המסתערבים בלבנון. בחודש יולי 1950 הוחזרו ריקה וכל אנשי החוליה מביירות בסירתו של נאמן מודיעין דרך צור לנהריה.
בחיל הים
פגישה אקראית עם מכריו ממודיעין חיל הים סא"ל חיים רפאלי וסרן אהרון ספקטור שינתה את תוכניותיו של ריקה. אנשי המודיעין הימי זכרו את ריקה מהביצוע המוצלח של "מבצע דוד" וגם העריכו מאוד את צילומי החופים מלבנון ששלח במשך התקופה ששהה בלבנון. הם ביקשו את העברתו של ריקה אל המודיעין הימי. בעקבות פגישה זו עבר ריקה בסוף שנת 1952 לשרת ביחידת המודיעין של חיל הים תחת פיקודו של רפאלי. התוכנית הייתה שיצטרף לקורס חובלים לאחר שיתר החניכים יעברו את שלב קורס קציני רגלים המקוצר. ריקה הוגדר כקצין מתמחה ביחידת המודיעין ולא נשלח לקורס חובלים.
בין 15 בדצמבר 1952 ל-15 ינואר 1953 צורף ריקה לצוות הפריגטה אח"י מבטח (ק-28) לאיי קאבו ורדה שבאוקיינוס האטלנטי. בדרך חזרה נקלעה הספינה לסערה קשה במפרץ ליון. בעת הביקור בנמל טולון נתן ריקה הסברים לעיתונאים בשם "אליהו יפה".
המעבר לחיל הים העלה על הפרק תוכנית ישנה שיזם ריקה בעבר. לפי התוכנית הוא ירכוש ספינת משא קטנה שהוא יהיה בעליה וקברניטה. הספינה תפליג תחת דגל ערבי, צוותה יהיה ישראלי בתחפושת, והיא תבצע פעילות מודיעינית ומבצעית בארצות ערביות שתפקוד. התוכנית חייבה את חיל הים לשתף את יחידת המודיעין "131" השולטת על הפעילות המודיעינית והמבצעית שצה"ל מקיים בארצות חוץ. לקשר עם יחידה 131 נבחר השם "בנימין סהר". לצורך התפקיד חזר ריקה ללמוד ולרכוש ידע בנושאי ניווט ספינה וחבלה ימית.
אוסיפ צדקין
אוסיפ צדקין (ברוסית: Осип Цадкин; בכתיב לטיני: Ossip Zadkine; 14 ביולי 1890 – 25 בנובמבר 1967) היה אמן צרפתי ממוצא יהודי רוסי. מתלמידיו של הצייר יהודה פן. הוא מוכר בעיקר בשל היותו פסל, אבל הוא גם יצר הדפסי אבן וציורים.
אליהו ריקה
התבססות בדרום אמריקה
בדרום אמריקה התבססו קהילות מיוצאי ארצות ערב וגם פליטים פלסטינים נקלטו כתושבים. האזור נראה כעמדת זינוק טובה ואפשרות לבניית סיפור כיסוי. ריקה למד ספרדית בקורס מזורז בבית הספר לשפות "ברליץ" בתל אביב. תוך כך רכש יחס של חוסר אמון לאגף המודיעין וקיבל את הכפיפות ל-131 כהכרח. הוא ידע שעליו לחשוב ולתכנן בעצמו כל פרט מדרכו. דרכונו הירדני והכסף למחיה לשלושה חודשים במזוודתו. הדבר חייב אותו לשמור עליה בלא הפסקה וגרם לריקה טרדה רבה.
אוסיפ צדקין
קורות חייו
נולד בשם יוסל ארונוביץ' צדקין בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לאם סקוטית ואב יהודי.
אליהו ריקה
התבססות בדרום אמריקה
ב-26 יוני 1954 יצא בהפלגה מחיפה לנאפולי. באיטליה קיבל דרכון צרפתי על שם "ז'וזף גואטה". לימים נחרד ריקה לדעת, ששם המשפחה "גואטה" נמצא בשימוש רק אצל משפחות ממוצא יהודי. היה בכך פגם בהצגת המוצא הערבי. ב-6 ביולי 1954 עלה בנמל גנואה על אניית הנוסעים "מרקו פולו", ואחרי הפלגה של 32 יום הגיע לנמל ולפראיזו בצ'ילה. ההחלטה על הפלגה באנייה נעשתה מסיבה כספית, שכן כרטיס הטיסה היה עולה יותר. ריקה סלד מכך ששמו פורסם בכתובים בחוברת ההפלגה שחולקה לנוסעים. צלם האונייה פרסם את תמונתו ובמהלך ההפלגה הכירוהו מקרוב חלק מהנוסעים. לימים יידרש להמציא סיפור כיסוי נוסף כאשר יפגוש אותם. ב-6 באוגוסט 1954 ירד בנמל ולפראיזו בדרכו ליעדו סנטיאגו דה צ'ילה. בניגוד לתדרוך אגף המודיעין לא הייתה לאנשי הקשר בצ'ילה אפשרות לסדר דרכון, אך הם השיגו ויזה לארגנטינה בדרכון הצרפתי. ב-14 בספטמבר 1954 טס ריקה בשמו הצרפתי "ז'וזף גואטה" לבואנוס איירס בארגנטינה.
אוסיפ צדקין
קורות חייו
לאחר השלמת לימודיו בבית ספר לאמנות בלונדון, התיישב צדקין בפריז ב-1910. שם הוא לקח חלק פעיל בתנועת הקוביזם, שהייתה רווחת באותה תקופה. מאוחר יותר הוא פיתח סגנון משלו, המושפע מאוד מן האמנות האפריקאית. במלחמת העולם הראשונה שירת כחובש בצבא צרפת, ונפצע בפעולה. בעת מלחמת העולם השנייה עקר לאמריקה. יצירתו המוכרת ביותר היא כנראה "העיר ההרוסה" (1953) – מצבת זיכרון לזכר הרס מרכז העיר רוטרדם שבהולנד על ידי חיל האוויר הגרמני ב-1940.
אליהו ריקה
התבססות בדרום אמריקה
התיאום של אגף המודיעין לא פעל. ריקה ביוזמתו ובכוחותיו דילג בין צ'ילה, ארגנטינה ופרגוואי. בסופו של דבר הוא השיג תעודת זהות ארגנטינית כפליט פלסטיני הנמצא זמן רב במקום.
בחיל המודיעין
בשנת 1956 היה ריקה מוכן לפעילות ביון. רעיון הספינה שתשוט בדגל ערבי בוטל. ריקה נשלח למצרים מטעם אגף המודיעין על מנת למלא משימות בעלות חשיבות לאומית למדינת ישראל. המעמד שקנה לו הציב אותו ברמה גבוהה ליד מקבלי ההחלטות בצד המצרי.
אוסיפ צדקין
קורות חייו
צדקין לימד אמנות בבית ספר לפיסול משלו. הוא נפטר בפריז ב-1967, נקבר בבית הקברות מונפרנאס.
אליהו ריקה
בחיל המודיעין
משימת חבלה במתקני תחנת השידור תוכננה ובוטלה. ריקה נדרש לגלות האם המצרים סומכים על השתתפות ברית המועצות במקרה של מלחמה בין מצרים לישראל. תוך תקופה קצרה הביא תשובה שלילית לשאלה הזאת.
בשנת 1957 הועבר ריקה רשמית מחיל הים לחיל המודיעין ונמנה עם יחידת המודיעין "131" שעם הזמן החליפה את מספרה למספר אחר. ראשי המודיעין – אלוף יהושפט הרכבי ואלוף-משנה יובל נאמן – היו בעלי הסמכות להטיל על ריקה משימות ביון. בשלב מסוים עברה סמכות זו לראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, איסר הראל.
במוסד למודיעין
בשנת 1961, עקב חוסר אמון במפקד היחידה בחיל המודיעין, החליט ריקה לפרוש מהמודיעין ומצה"ל לחיים אזרחיים. ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, איסר הראל הציע לו לעבור לשרת במסגרת "המוסד" וריקה הסכים. בשנת 1963 התפטר איסר הראל ובמקומו בא אלוף (מיל') מאיר עמית, אשר הכניס שינויים שחייבו קשר מחודש עם אגף המודיעין. השינויים השפיעו על עבודתו של ריקה ונעשו ללא ידיעתו מתוך הנחה שיתנגד להם. כאשר גילה את הדבר באמצע שנת 1964 איבד את שארית האמון שהייתה לו כלפי מפעיליו ודרש לסיים את עבודתו כסוכן חשאי. הדבר אושר וחיסול מעמדו בדרום אמריקה נעשה על יד ריקה בצורה שלא תעורר שאלות רבות.
עם שובו ארצה המשיך אליהו ריקה לשרת באגף המודיעין עד שנת 1970, בשנה זו פרש לגמלאות. המשיך בשירות מילואים, בתפקידים שונים, עד שנת 1979 שאז שוחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
משפחה וחיים אזרחיים
ריקה נישא בשנת 1969 למטילדה מבית אלפנדרי לזוג נולד בן ושמו יואב. בילדותו אובחן יואב כחולה במחלה ממארת וקיבל הקרנות וטיפולים קשים. האבחון התברר כשגוי והטיפול האגרסיבי נתן אותותיו. יואב התנדב לשירות צבאי ושירת במדור ביטחון בחיל הים. עיקר מאמציו של ריקה היו בתחום הטיפול הרפואי לבן. בתקופה זאת כתב ספרים ועסק מספר שנים כמורה ואיש ביטחון במשרד החינוך.
ועידת הנשיאים
ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים העיקריים בארצות הברית (באנגלית: Conference of Presidents of Major American Jewish Organizations) או בקיצור ועידת הנשיאים היא ארגון יהודי-ציוני הפועל בארצות הברית, ומאגד כ-50 ארגונים יהודיים לתיאום והכוונה של עמדותיהם ופעולתם בנושאים יהודיים, ישראליים וציוניים אל מול הממשל האמריקני, ממשלת ישראל וגופי שלטון אחרים.
ועידת הנשיאים משמשת כגוף התיאום המרכזי של קהילת יהדות ארצות הברית, וכקולה של היהדות האמריקנית המאורגנת. היא פועלת לליכוד השורות בין הקבוצות והארגונים השונים, ודוברת בשם הקונצנזוס בענייני השעה הנמצאים במוקד התעניינותם של יהודי ארצות הברית בכללותם – בדגש על שלומה ורווחתה של מדינת ישראל. הארגון מגדיר עצמו כ"כתובת מרכזית למנהיגים אמריקנים, ישראלים ואחרים להתייעצות בנושאי דאגה קריטיים לקהילה היהודית".
לוועידת הנשיאים נודעת השפעה רבה על הממשל האמריקני, אף שרשמית אין הוא פועל כגוף שדלנות (תפקיד זה ממלא ארגון איפא"ק). גם בישראל נחשב הארגון כבעל השפעה רבה, וכנציגה הרשמי של הקהילה היהודית האמריקנית. אחת לשנה, על פי רוב בחודש פברואר, מתכנסים צירי ועידת הנשיאים בירושלים ונועדים עם מנהיגי ישראל, פוליטיקאים, אנשי חברה ואנשי אקדמיה, כדי ללמוד מהם על בעיותיה וצרכיה של ישראל בהיבטים השונים.
היסטוריה
ועידת הנשיאים נוסדה ב-1956 במענה לבקשת ממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. באותה עת הלכו ורבו הקבוצות והארגונים שייצגו אינטרסים יהודיים כלפי הממשל, כשבמקרים רבים עמדה בשורש ההבחנה ביניהם פוליטיקה פנים-קהילתית שבה לא חפץ הממשל להתערב. ממשלו של אייזנהאור היה מעוניין בגוף שיוכל לבטא את עמדת הקונצנזוס היהודי-אמריקני, ולייצג את קולה הקולקטיבי של הקהילה הגדולה וההטרוגנית בנושאים שעל הפרק.
במשך 30 שנות קיומו הראשונות של הארגון עמד בראשו יהודה הלמן, עד מותו ב-1986. מאז ועד היום עומד בראש ועידת הנשיאים מלקולם הונליין. הונליין נושא רשמית ודרך קבע בתואר "סגן-יו"ר ביצועי" (Executive Vice Chairman), כשלצידו יושב-ראש נבחר לקדנציה תחומה בזמן, הפועל בהתנדבות. היושב ראש הנוכחי מאז אפריל 2015 הוא סטיבן גרינברג, משפטן ואיש עסקים שמילא שורת תפקידים בחיים הציבוריים והארגוניים של יהדות ארצות הברית.
לאורך השנים ביטאה ועידת הנשיאים עמדה ציונית חזקה ועקבית, ושמה את ענייני התמיכה האמריקנית בישראל בראש סדר היום שלה.
פלסטרינה (עיר)
פלסטרינה (באיטלקית: Palestrina, בכתיב עתיק ובלטינית: Praeneste, פראינסטה) היא עיר עתיקה בלאציו, 35 ק"מ מרומא (המחוברת אליה על ידי הדרך הרומית וִיָה פלסטרינה). בן העיירה המוכר ביותר הוא המלחין ג'ובאני פלסטרינה. בין 1297 ל־1630 הייתה העיר נחלת משפחת קולונה ומ־1630 הפכה העיירה לנחלתם של בני משפחת ברבריני, שהבכיר בהם נושא בתואר נסיך פלסטרינה.
העת העתיקה
העיר הייתה חברה בברית הלטינית עד ליצירת ברית עם רומא ב־499 לפנה"ס (לדברי ההיסטוריון טיטוס ליוויוס פטווינוס). לאחר מלחמת בעלות הברית (88–91 לפנה"ס) סופחה העיר לנחלת רומא ולתושביה ניתנה אזרחות רומית. בעת מלחמת האזרחים של סולה (82 לפנה"ס) הייתה העיר, שהייתה מעוזם של הפופולרים, נתונה תחת מצור, בו נכלא גאיוס מריוס הבן. לאחר פריצת המצור והתאבדותו של מריוס (שהעדיף להרוג את עצמו מאשר ליפול לידי סולה) התחולל בה טבח ועל חלק משטחה הוקם מחנה צבא.
המקדש המרכזי בעיר הוקדש לפורטונה (Fortuna Primigenia) והיה בו אורקל.
ימי הביניים
בימי הביניים הוקמה העיר על חורבות מקדש פורטונה. בשנת 313 מוזכר לראשונה בישוף פרנסטה. ב־1297 מרד שליט העיר (שנקראה פלסטרינה) באפיפיור וכתגמול נחרשה אדמת העיר במלח בהוראת האפיפיור בוניפקיוס השמיני, שהעניק את נחלותיה למשפחת קולונה. העיר הוקמה מחדש ב־1437 והוחרבה מחדש בהוראת אאוגניוס הרביעי מספר שנים לאחר מכן. ב־1448 הקים אותה מחדש סטפנו קולונה.
יחסי בורונדי–קנדה
יחסי בורונדי–קנדה הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה של בורונדי לבין קנדה. היחסים בין המדינות הם לבביים, אם כי צנועים. שתי המדינות משתפות פעולה בפורומים בינלאומיים ורב-צדדיים.
פלסטרינה (עיר)
העת החדשה
ב־1630 נרכשה העיר על ידי האפיפיור אורבנוס השמיני עבור אחיינו טדאו ברבריני, שנשא לאשה את אנה קולונה שנתיים מאוחר יותר. אורבנוס הפך את העיר לנסיכות זעירה.
בראשית המאה ה־19 התקיים ליד העיר קרב בין גריבלדי לצבא נפולאון. המרכז העתיק של העיר נחרב בהפצצות בעת מלחמת העולם השנייה. לאחר מלחמת העולם השנייה יצאו מאזור העיר שלוש אניות מעפילים לארץ ישראל. במרץ 1946 אורד וינגייט עם 238 מעפילים, בנובמבר 1947 קדימה עם 794 מעפילים ובינואר 1948 ל"ה גיבורי גוש עציון עם 273 מעפילים.
יחסי בורונדי–קנדה
סקירה כללית
קנדה תרמה רבות לתהליך השלום שהוביל להסכם אראושה הראשון באוגוסט 2000, וקידמה בברכה את ביצוע המעבר המדיני בבורונדי בשנת 2005. קנדה מכירה במאמצאים הגדולים שנעשו על ידי בורונדי על מנת להוביל ולתרום לשלום ולביטחון העולמי, בעיקר בסומליה, מאלי והרפובליקה המרכז-אפריקאית, שבהם חיילים בורונדינים פועלים במסגרת משימות השלום. קנדה תומכת במעמד הפוליטי של בורונדי, וכן תורמת לחיזוק הדמוקרטיה והתפתחות הכלכלית במדינה. ממשלת קנדה מעודדת את השלטונות בבורונדי להוביל לשיפור בזכויות האדם במדינה.
בשנים 2013–2014, ממשלת קנדה העניקה לממשלת בורונדי סיוע בשווי 7.52 מיליון דולר אמריקאי, שרובו כלל סיוע הומניטרי במגזרי הרפואה והשירותים הפיננסיים.
רק אתה (שיר של נועה קירל)
רק אתה הוא סינגל של הזמרת הישראלית נועה קירל. השיר יצא לאור ב-18 באפריל 2016, כסינגל שלא מתוך אלבום. השיר יצא בחסותו של רוברטו מיוזיק.
כמה שבועות לאחר שיצא, נכנס השיר אל המקום ה-2 במצעד ה-TV של מדיה פורסט.
רקע כתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי אלון דה לוקו, והופק על ידי טל צחייק. על פי מאקו נאמר כי השיר הוא שיר בסגנון הדאנסהול, והם אף השוו אותו לסגנון אשר אפיין את אלבומה השמיני Anti, של הזמרת הברבדית ריהאנה.
האתר פרוגי סקר את השיר ואמר עליו כי: "השיר טוב, הוא מקפיץ וממכר אותנו אל מילותיו ולחנו וקילר הצעירה מבצעת אותו בצורה מעולה ויוצאת דופן כמו שרק היא יכולה. קירל כבר הוכיחה עצמה כזמרת טובה מצליחה לעשות זאת שוב גם בסינגל הזה. השיר הוא טוב ואין שום ספק שיצליח לא פחות מהסינגלים האחרונים של קירל."
וידאו קליפ
הקליפ הנלווה שיצא לשיר מתחיל כאשר ניתן לראות את קירל, כששיערה קלוע בצמות. לאחר מכן ניתן לראות כי הקליפ צולם בג'ונגל, ולאורכו ניתן לראות רקדנים אשר רוקדים מסביב לקירל, ואותה שרה את השיר.
נכון לינואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-4.2 מיליון צפיות.
אורגניזם-על
האורגניזמים שמרכיבים את הסופר-אורגניזם הם עצמאיים במידת מה, אך הם אינם מסוגלים להתרבות או להתקיים לאורך זמן כשהם לבדם. הם מוגדרים כ"סופר-אורגניזם" אם הם פועלים יחד למען שימור הקבוצה, ולא למען עצמם. בקן נמלים, למשל, המלכה היא היחידה שמסוגלת להתרבות, אך היא אינה מסוגלת לשרוד בכוחות עצמה. הנמלים האחרות חיות אך ורק על מנת לאפשר למלכה לשרוד בפני עצמה. הן מסוגלות להתקיים זמן מה בעצמן, אך לא להוליד דורות המשך. על כן, המלכה ושאר הנמלים פועלים יחד כדי להבטיח את קיום המושבה כולה.
תפקודם של הפרטים השונים במושבה אנלוגי לזה של תאים, רקמות או איברים שונים בגוף אורגניזם רגיל. לדוגמה: הזכרים והנקבות הפוריים שיוצאים למעוף הכלולות מהווים מעין תאי מין עבור הקן כולו.
חיות חברתיות רבות, כמו זאבים וביזונים, אינן נחשבות לסופר-אורגניזמים, כי הן אינן עונות על ההגדרה לעיל.
המונח נטבע על ידי הסוציולוג והפילוסוף הבריטי הרברט ספנסר, והוא משמש גם בתחומים משיקים לביולוגיה כמו סוציוביולוגיה ואנתרופולוגיה, ואף בתחומים מרוחקים יותר כמו סוציולוגיה ומחשבה מדינית.
השערת גאיה מניחה כי כדור הארץ כולו הוא סופר-אורגניזם, וכל יצורים החיים בו הם חלק ממערכת מורכבת הנועדה לשמר את החיים על פניו.
ביקורת על רעיון הסופר-אורגניזם
מדענים רבים טענו שההגדרה לאורגניזם בהקשר זה אינה ברורה מספיק, ולכן המושג מעורפל. הועלתה טענה על פיה גם אדם יחיד יכול להיחשב ל"סופר-אורגניזם", כי גוף האדם מכיל מיליוני חיידקים ונגיפים.
הר לצ'נר
הר לצ'נר (באנגלית: Mount Lechner) הוא הר נישא מכוסה שלג, ברכס פורסטל, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,030 מטרים מעל גובה פני הים; והוא ההר הגבוה ביותר ברכס פורסטל, וההר ה-1,622 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מתנשא מעל הקצה הדרום-מערבי של שולחן סרטוגה.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בשנים 1956–1966.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שם ראלף סי. לצ'נר (Ralph C. Lechner), שהיה מתאם תובלה אווירית, בצוות הפיקוד של כוחות התמיכה הימיים של ארצות הברית (U.S. Naval Support Force) באנטארקטיקה בין השנים 1964–1966.
לקריאה נוספת
• Ford, A., Schmidt, D., & Boyd, W. (1978), Geologic map of the Davis Valley Quadrangle and part of the Cordiner Peaks Quadrangle, Pensacola Mountains, Antarctica
• BC, Parker & AB, Ford & Allnutt, F C Thomas & B, Bishop & S, Wendt. (1977), Baseline microbiological data for soils of the Dufek Massif, Antarctic journal of the United States / National Science Foundation. 12. 24-26
• RE, Cameron & AB, Ford, Baseline analyses of soils from the Pensacola Mountains, Antarctic Journal of the United States, Volume 9, P 115
דניאל מהורדנה
רבי דניאל מהורדנה (ה'ת"ק – בשביעי של פסח תקס"ז, 29 באפריל 1807) היה רב ופוסק הלכה ליטאי, מו"צ בהורדנה שבבלארוס. נודע על שם ספרו "חמודי דניאל" על יורה דעה.
תפקידו כמורה הוראה בהורדנה
התמנה כמורה הוראה בהורדנה, בערך בשנת תק"ל (1770), ושימש בתפקידו כמעט ארבעים שנה. הוא התפרסם ברחבי ליטא, ורבים פנו אליו בשאלות הלכתיות.
אנקדוטה שהתפרסמה מתקופת כהונתו, הייתה כאשר בשנת 1794 נפטר הרב אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא, בעל "יסוד ושורש העבודה", שהיה מקובל וביקש בצוואתו להיקבר כשהוא עטוף בטלית כשרה, בניגוד למנהג המקובל לפסול את ציציות הטלית שבה עוטפים את הנפטר. הוראתו הייתה, כי אף שבכל נפטר אחר היה מורה שלא לקיים את צוואתו בניגוד למנהג, אך מפני כבודו של הנפטר הוא נאלץ שלא להתערב. לפי הסיפור, נפסלו הציציות לבסוף כאשר הסתבכו בדבר מה בשעת הקבורה ונתלשו.
מחידושיו בהלכה התפרסמו: הוראתו לברך מספק על אתרוגי קורפו, בלא הזכרת "שם ומלכות" אלא בנוסח חילופי ארמי: "בריך רחמנא אשר קדשנו במצוותיו וציוונו..."; הוראתו לחייב מבואה לבית ("בית שער") במזוזה, גם כאשר אין במבואה עצמה שטח של ארבע על ארבע אמות.
כתביו
לפי עדות ראש בית הדין בהורדנה, רבי תנחום, בהסכמתו לספר "חמודי דניאל" (הורדנה תק"ע), הוא השאיר אחריו יותר מ-3000 עמודים של חידושי תורה בכתב יד, אך רובם לא הגיעו לדפוס, ורבים מהם נשרפו. פסקי הלכה רבים שלו משוקעים בספר ההלכה הפופולרי "פתחי תשובה". אחד מצאצאיו של רבי דניאל, הרב מנחם קרקובסקי מווילנה, ליקט מתוך 11 כרכי כתב ידו, שני כרכים של פסקי הלכה מחודשים, והם נמצאים בכתב יד בבית הספרים הלאומי בירושלים.
מספריו שבדפוס:
משפחתו
שמות אביו ואמו לפי מקור אחד, היו יעקב ואיטה, אך גרסה זו בעייתית ויש שפיקפקו בה.
בניו היו: רבי דובער, רבי יעקב, רבי צבי הירש הורודנר שהיה מו"צ בווילנה, ובת שנישאה לאדם בשם מצקביץ'.
מש (דמות מקראית)
מַשׁ הוא דמות מקראית המוזכרת בתולדות בני נח, ב כאחד מבניו של ארם בן שם בן נח.
שמו
נזכר בספר בראשית:
ובספר דברי הימים א':
בספר דברי הימים במרבית כתבי היד, נקרא בנו של ארם "משך", וכך הדבר גם בתרגום השבעים, הן בבראשית והן בדברי הימים. עם זאת, אין לבלבל בינו לבין דמותו של משך בנו של יפת, המוזכר בתחילת הפרק בספר בראשית. גרסה שלישית, המופיעה בנוסח שומרון של התורה, במגילת מלחמת בני אור בבני חושך מקומראן ובכתבי יוסף בן מתתיהו מכנה אותו בשם "משא".
זיהויו
מרבית הניסיונות לזיהוי מש במחקר מניחים כי "מש" איננו יסוד אתני אלא וריאציה לשמו של חבל ארץ באזור ההתנחלות הארמית. ההצעה העיקרית במחקר לזיהוי מש היא עם הרי Mashu הנזכרים בעלילות גילגמש, אשר מקובל לזהותם עם הר הלבנון. הארכאולוג בנימין מזר הציע לזהות את מש עם "מאשא" הנזכר בכתבי מארות מהמזרח הקדום. חוקרים אחרים הציעו לזהות את מש עם הרכס טור עבדין בצפון מסופוטמיה.כיוון אחר לזיהוי מש כולל את החוקרים המעדיפים את הנוסח "משא" ומזהים בין מש/משא מלוח העמים בבראשית לבין משא הנזכר כבנו של ישמעאל. לשיטתם, מדובר למעשה באותו יסוד אתני, שבט נוודים אשר מיוחס ברשימה אחת לארם וברשימה האחרת לישמעאל.
בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו בגבול תימן-עומאן התגלה אתר הנקרא בשם "ארם". מספר היסטוריונים גורסים כי זה המקום של העם הארמי וביניהם גם מש עצמו. על פי המסורת האתיופית מש היה מלך הארמים בין השנים 2162 לפנה"ס - 2096 לפנה"ס לאחר שירש את אביו ארם, ותחתיו הארמים פלשו לאזורים נרחבים בסהר הפורה, שם התעמתו עם המדינות המקומיות בנוסף לפלישה לכיוון קרן אפריקה ולאתיופיה, והם אלו שגרמו לירידת ארץ פונט וללחימה כנגד ממלכת כוש.
יאיר הוכנר
יאיר הוכנר (נולד ב-28 בפברואר 1975) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק ומבקר ישראלי. מאז שנת 2003, הוכנר הוא מבקר קולנוע בפורטל הסרטים הישראלי "סרט" והעורך של מדור ביקורות הקולנוע שבו. מאז שנת 2006, הוכנר הוא המייסד והמנהל של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה, הפסטיבל הבין-לאומי לקולנוע גאה בתל אביב.
ביוגרפיה
בשנת 2005 יצא "ילדים טובים" - סרט הביכורים של הוכנר, אותו כתב, הפיק וביים. הסרט, בו מככבים דניאל אפרת, יובל רז ונילי צרויה, מתאר את שגרת חייהם של מני וטל, נערי ליווי בתל אביב שמתאהבים האחד בשני. הסרט השתתף בכ-40 פסטיבלים ברחבי העולם, בהם זכה בפרסים שונים, לרבות בפרס "תגלית השנה" בפסטיבלי הקולנוע הגאים בניו יורק ולוס אנג'לס, ובפרס "הסרט הטוב ביותר" במונטריאול.
עוד בשנת 2008, יצא הסרט "פאקינג דיפרנט תל אביב", המורכב ממספר סרטים קצרים. ביניהם, "ספסל ימין ושמאל" בבימויו של הוכנר ובכיכובן של אביטל ברק, ליאת אקטע וגילה גולדשטיין. הסרט נבחר להיות סרט הפתיחה של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה 2008, והבחירה הרשמית הפסטיבל הבינלאומי של ברלין - מסגרת הפנורמה 2009.
בשנת 2017, הודיע הוכנר על פרישתו מתפקידו כמנהל הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה.
מה-9 במאי 2023 הוא חבר רשמי באקדמיה האירופית לקולנוע.
סנטאנג'לו (רובע)
סנטאנג'לו (באיטלקית: Sant'Angelo) הוא שמו של הרובע האחד עשר מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
סמל הרובע מתאר מלך על רקע אדום. המלאך אוחז בידו השמאלית ענף דקל, או, בגרסה אחרת, אוחז בידו הימנית חרב ובידו השמאלית מאזניים (המאזניים אינם מסמלים צדק אלא את שוק הדגים שהיה ממוקם באתר בו נמצא הרובע מאז העת העתיקה ועד שלהי ימי הביניים.
הרובע, שהוא הקטן מרובעי העיר, ממוקם על גדתו המזרחית של נהר הטיבר, צפונית לאי הטיבר, וגובל ברבעים רגולה, סנט'אאוסטאקיו, פיניה, קמפיטלי וריפה.
שטח פני הרובע נמוכים, והוא היה נתון להצפות רבות עד שהוסדרו גדות הטיבר. ברובע ממוקם גטו רומא.
רומא העתיקה
בתקופת הרפובליקה הרומית היה האזור בו ממוקם כיום הרובע מחוץ לחומות העיר (חומת סרוויוס). האזור, ששכן בסמוך לנהר, היה אזור בעל חשיבות כלכלית רבה. הגשרים שנבנו על הטיבר וקישרו את אי הטיבר עם אזור הרובע (גשר קסטיוס וגשר פאבריקיוס) הגבירו את חשיבותו האסטרטגית והכלכלית של האזור.
בתקופת האימפריה הרומית היה השטח בו ממוקם כיום הרובע חלק מהרובע התשיעי בין 14 רובעי העיר כפי שאלה אורגנו על ידי הקיסר אוגוסטוס. לימים קיבל הרובע את השם "קירקוס פלאמיניוס" (Circus Flaminius) על שם מתחם הספורט והבידור (ה"קירקוס") שנבנה בו על ידי גאיוס פלאמיניוס.
אוגוסטוס הפך את האזור למרכז כלכלי ותרבותי, ובתקופתו נבנו באזור הרבוע תיאטרון מרקלוס (שהקמתו החלה עוד בתקופת יוליוס קיסר), בו היו כ-15,000 מושבים.
מבני מסחר נוספים שנבנו ברובע היו אכסדרת אוקטביה ואכסדרת פיליפי.
ימי הביניים
במהלך ימי הביניים נהרסו רבים מהמבנים שנותרו מתקופת האימפריה הרומית, חלקם הפכו למבצרים עבור המשפחות העשירות של רומא, וחלקם שימשו כמחצבות עבור בנייה חדשה. הקרבה של המבנים לנהר היוותה מרכיב עיקרי בבחירתם לשימושים חדשים - קריסת אמות המים הרומיות בעקבות המלחמות הגותיות הפכה את נהר הטיבר למקור מי השתייה היחיד של תושבי העיר. כל האזורים שהיו רחוקים מנהר ננטשו, והאוכלוסייה הצטופפה בקרבת הנהר.
משפחת פאבי ומשפחת סאוולי בהמשך, התגוררו במצודה שנבנתה על שרידי תיאטרון מרקלוס, ומשפחת סטפאנסצ'י בנתה מצודה שנקראה "קאסטרום אאוראום" (בלטינית: Castrum aureum - טירת הזהב) על שרידי התיאטרון והקריפטה של באלבוס.
בימי הביניים, עבר שוק הדגים של העיר מהפורום פיסקאריום, ששכן בקרבת הפורום רומאנום, אל אכסדרת אוקטביה, ונותר בו עד סוף המאה ה-19.
בצפונו של הרובע פעלו כבשני סיד, אשר ייצרו סיד משריפת השיש שבהריסות הפורום - כבשנים אלה הביאו לכינויו של הרובע בשם Calcaràrio ("כבשנים").
שם הרובע הנוכחי, "סנטאנג'לו", מקורו בשמה של כנסייה שפעלה בשוק הדגים ונקראה "כנסיית סנטאנג'לו בפורו פיסקיום" (Sant'Angelo in Foro Piscium). כנסייה זו נבנתה בשנת 770, והייתה הכנסייה המרכזית של הרובע, בו התגוררו בעיקר בני מעמד הפועלים.
הרנסאנס
במהלך המאה ה-16 בנתה משפחת סאוולי ארמון על ראש שרידי תיאטרון מרקלוס. הארמון תוכנן על ידי בלדסרה פרוצי ולאחר מכן עבר לבעלות משפחת אורסיני. משפחת מאטיי הקימה ברובע ארבעה ארמונות נוספים לשימושה. ארמונות אלה מהווים גוש בניינים שלם ברובע, שנקראה "איסלה דיי מאטיי" ("הגוש של מאטיי").
משפחות אמידות נוספות שבנו מבנים מפוארים ברובע הן המשפחות קוסטאגוטי, סאנטאקוצ'ה וסרלופי.
בדרום מערב הרובע התיישבה מושבה יהודית. עד תקופת הרנסאנס התגוררו יהודי העיר ברובע טרסטוורה, בסמוך לנמל ריפה גראנדה. במהלך המאה ה-15 התגוררו ברובע כ-1,200 תושבים (80% מיהודי העיר)
ב-14 ביולי 1555 הוציא האפיפיור פאולוס הרביעי, כחלק מצעדי הקונטרה-רפורמציה, בולה הנקראת "קום נימיס אבסורדום" ובו הורה על ביטול זכויות הקהילה היהודית ועל סגירתם ברובע מוקף חומה - הגטו של רומא. החומה הוקמה על פי תכנונו של האדריכל ג'ובאני סאלוסטיו פרוצי, ועלות הקמת החומה - 300 סקודו שולמה על ידי הקהילה. צו האפיפיור אסר על היהודים להתגורר מחוץ לרובע. צו מאוחר יותר של האפיפיור אורבנוס השמיני הורה על הקפאת שכר הדירה ברובע - הקפאה שנותרה על כנה עד אמצע המאה ה-19, ומנעה מבעלי הנכסים הנוצריים להעלות את מחיר השכירות.
בעת הקמתה, נבנו בחומת הגטו שני שערים. מאוחר יותר, בתקופת סיקסטוס החמישי נבנו שני שערים נוספים, ובמהלך המאה ה-18, נבנו שלושה שערים נוספים. השערים ננעלו מידי ערב. יהודי הרובע הורשו להתפרנס מחוץ לרובע ובלבד שיעסקו במסחר של מוצרים מיד שנייה ולא בעבודות יצרניות, או בממכר דגים. כמו כן יהודים הורשו לעסוק במתן הלוואות בריבית.
גברים יהודים שיצאו מהרובע נדרשו ללבוש טלאי צהוב ונשים נדרשו ללבוש צעיף צהוב (לבוש הזונות באותה עת).
בשל הצפיפות הרבה בגטו פרצו בו מגפות רבות. בשנת 1656 מתו במגפות 800 מתוך 4,000 תושבי הרובע. כמו כן, בשל קרבתו לנהר הטיבר, הוצף הרובע פעמים רבות.
העת החדשה
בשנת 1798 עת שהוקמה "הרפובליקה הרומית" הורשו היהודים לצאת מהגטו, אולם לאחר נפילתו של נפוליאון בונפרטה בוטל ההיתר. בשנת 1848 הורה האפיפיור פיוס התשיעי על הריסת חומות הרובע. ההרס בוצע בשעות הלילה, בשל התנגדות תושבי רומא. רק לאחר הפיכת רומא לבירתה של ממלכת איטליה בוטלו בפועל ההגבלות על יהודי העיר.
בשלהי המאה ה-19 נבנו רציפים לאורך גדות הנהר במטרה למנוע את הצפת הרובע. בניית הרציפים דרשה את הריסת המבנים שהיו בסמוך לנהר. מרבית יהודי העיר נותרו להתגורר בשטח הרובע, אולם בשל הצפיפות הרבה נהרסו רבים מהמבנים בשנת 1885, ומבנים מודרניים נבנו סביב בית הכנסת הגדול של רומא שנבנה מחדש באותה עת.
בשנת 1926 נהרס הרובע הסמוך לתיאטרון מרקלוס, והתיאטרון שוקם.
במהלך השלטון הפשיסטי של בניטו מוסוליני שונו גבולות הרובע, והוא גדל על חשבון הרבעים הסמוכים (קמפיטלי וריפה).
המאה ה-21
כיום נותר הרובע כאחד הרבעים הציורים ביותר בעיר רומא. רחובות רבים ברובע שמרו על צביונים הביניימי. הרחובות הצרים משמשים למעבר הולכי רגל בלבד, והחנויות בהם מהוות אתר תיירות פופולרי.
אתרים בעלי חשיבות
ברובע נמצאים שרידים מתקופת האימפריה הרומית: תיאטרון מרקלוס ואכסדרת אוקטביה, כנסיות רבות ובהן: סנטה קתרינה דיי פונארי, סנט'אנג'לו אין פשריה, אראטוריו דיי פסקיונדולי, סן גרגוריו דלה דיווינה פייטה, סן סטאניסלאו דיי פולאצ'י, סנטה ריטה דה קסקיה, סנטה מריה אין קמפיטלי וסן ניקולה אין קרצ'רה.
כמו כן נמצאים ברובע בית הכנסת הגדול של רומא ומזרקת הצבים הידועה.
ליפומה
ליפומה היא גידול שפיר אשר מורכב מרקמת שומן ויכול להתפתח בכל מקום בגוף. האזורים הנפוצים ביותר הם בית השחי, פלג גוף עליון, הצוואר, החלק העליון של ירכיים, החזה והזרועות. ליפומה גדלה רק מתחת לשכבה של העור, בקצב איטי מאוד ולרוב לא גורמת לנזק או כאבים. ל־1/1000 מהאוכלוסייה יש ליפומה. הליפומה מופיעה אצל נשים וגברים בכל הגילים, אך נפוצה במיוחד בקרב בני 40 עד 60. במרבית המקרים הליפומה אינה מזיקה ולכן אין צורך לטפל. אם הוחלט לטפל, ישנן מספר אפשרויות לטיפול.
סוגי ליפומה
קיימים סוגים שונים של ליפומה, להלן רשימה חלקית:
סיבות להתפתחות ליפומה
ישנם מספר גורמים ידועים לליפומה, כגון גורמים גנטיים ועלייה במשקל (אך ירידה במשקל לא מקטינה אותה ואף היא עשויה לגדול בהינתן משקל שמור), בנוסף לבעיות רפואיות כמו מחלות מסוימות או חבלות, אך הסיבה העיקרית להתפתחות ליפומה אינה ידועה. לעיתים ליפומה עשויה להיות עטופה בקפסולת שומן שחוסמת זרימת דם לתוכה. לחיצה ונגיעה תכופה בליפומה יכולה לפורר את הקפסולה או לדחוף את הליפומה מטה לרקמות רכות ולגרום לנפיחות ולכאבים.
סימפטומים
ליפומה לרוב מופיעה כמסה קטנה (בקוטר 5 מ"מ עד 3 ס"מ) מתחת לעור. אפשר למשש ולהזיז אותה והיא אינה גורמת לכאבים. גודלה של הליפומה לרוב אינו משתנה, או גדל בקצב איטי מאוד. לעיתים היא בעלת צורה לא אסתטית. צבע הליפומה עצמה הוא ורדרד כתמתם והיא מוצקה יותר במישוש לעומת שומן רגיל.
דרכי אבחון
בעבר אובחנה ליפומה באמצעות בדיקה גופנית של הגוש כדי לקבוע את גודלו ומידת הניידות שלו. כיום מבוצעת אבחנה גם באחת הדרכים הבאות:
טיפול בליפומה
לרוב אין צורך לטפל בליפומה, אלא אם כן הגידול מכאיב או מגביל את תנועת הגוף. לרוב מסירים ליפומה בשל סיבות קוסמטיות, כאשר הן גדולות מאוד, או עבור בדיקה היסטופתולוגית (ביופסיה) כדי לוודא שאינן סוג מסוכן יותר של גידול כגון ליפוסרקומה. כאשר בוחרים לא לטפל בליפומה, חשוב לנטר באופן קבוע שינויים בגודל הגוש, ואופן גדילתו.
לרוב מסירים ליפומה באמצעות חתך פשוט; ההסרה יכלה להתבצע תחת הרדמה מקומית והיא קצרה. אפשרות נוספת היא שאיבת שומן מקומית (כשהליפומה לא גדולה מדי אך לא קטנה מדי), או הזרקת סטרואידים. רק לעיתים רחוקות ליפומה צומחת בחזרה, ובמקרים כאלו כריתה היא הטיפול הטוב ביותר. אם הליפומה הפכה לציסטה או אבצס, הדלקת עשויה לפרוץ מחדש גם לאחר שיכוך בתרופה אנטיביוטית. בזמן דלקת פעילה מומלץ לא להוציא את הליפומה משום שהדימום, מידת הכאב וקושי ההחלמה יהיו משמעותיים יותר. לכן מומלץ לשאוב או לנתח לאחר רגיעה כאשר הליפומה מודלקת פחות או בכלל לא (באופן אלקטיבי). ניתן לנקז את הליפומה בהחדרת נקז או בניקוז טבעי (לאפשר לתוכן הליפומה להשפך עצמאית).
אובה ראן
אובה ראן (בגרמנית: Uwe Rahn, נולד ב-21 במאי 1962 במנהיים שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבורוסיה מנשנגלדבך ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת הקשר ההתקפי.
ראן הבקיע 81 שערים ב-227 הופעות במדי בורוסיה מנשנגלדבך בבונדסליגה, והוא מדורג במקום החמישי בטבלת שיאני המבקיעים של המועדון בבונדסליגה בכל הזמנים.
אין קשר משפחתי בין אובה ראן להלמוט ראן, שזכה עם נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1954.
קריירת מועדונים
ראן שיחק בקבוצת הנוער של וולדהוף מנהיים, ובשנת 1980 עבר לבורוסיה מנשנגלדבך, שם השתלב בקבוצה הבוגרת. בשלוש העונות הראשונות מיעט להבקיע באופן יחסי, אך בעונת 1983/1984 הבקיע 14 שערים, ובארבע העונות העוקבות הבקיע תשעה שערים לכל הפחות בכל עונה. בעונת 1983/1984 הגיע עם בורוסיה מנשנגלדבך לגמר הגביע הגרמני, אך הקבוצה הפסידה בפנדלים לבאיירן מינכן לאחר 1:1 בתום 120 דקות, כאשר ראן הוחלף בדקה ה-68. את עונת 1986/1987 סיים ראן כמלך השערים של הבונדסליגה עם 24 הבקעות, סייע לבורוסיה מנשנגלדבך לסיים במקום השלישי בליגה, וזכה בתום עונה זו בתואר כדורגלן השנה בגרמניה.
במחצית הראשונה של עונת 1988/1989 חלה ירידה חדה ביכולתו של ראן, והוא לא הבקיע ולו שער אחד בעשר הופעות בבונדסליגה. בפגרת החורף באותה עונה חתם בפ.צ. קלן, הצטרף להתקפה מרשימה שכללה את תומאס אלופס, תומאס הסלר, פאלקו גץ ופייר ליטבארסקי, והצליח לסיים את העונה עם שבעה שערים, כשקלן מסיימת את העונה במקום השני. גם בעונה העוקבת קלן סיימה במקום השני, אך תפוקתו של ראן ירדה, והוא הבקיע שישה שערים לאורך עונה שלמה. בעונת 1990/1991 שיחק ראן בהרטה ברלין, שעלתה מליגת הבונדסליגה השנייה. בעונה זו הרטה ברלין צברה 14 נקודות בלבד וחזרה לבונדסליגה השנייה, כשראן הבקיע חמישה שערים ב-21 הופעות. בתום עונה זו עבר ראן לפורטונה דיסלדורף, וגם עמה ירד לבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון, כשהוא תורם חמישה שערים ב-15 הופעות. גם את פורטונה דיסלדורף עזב ראן אחרי עונה אחת בלבד, חתם בעונת 1992/1993 באיינטרכט פרנקפורט, והצטרף להתקפה שכללה את אובה ביין וטוני יבואה. עם פרנקפורט סיים ראן במקום השלישי באותה עונה, אך מיעט לשחק וערך 12 הופעות בלבד, בהן הבקיע שלושה שערים. בתום עונה זו עבר לאוראווה רד דיימונדס מליגת העל היפנית שזה עתה הוקמה. לקבוצה זו הגיעו כוכבים רבים מגרמניה באותו זמן כמו גידו בוכוואלד, אובה ביין ומיכאל רומניגה. במועדון היפני שיחק ראן עונה אחת, אך לא הצליח לבוא לידי ביטוי ופרש ממשחק פעיל בשנת 1994, בגיל 32.
קריירה בינלאומית
ראן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1984. ראן ייצג את גרמניה המערבית באולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכה בשנת 1984, אך נבחרתו הודחה ברבע הגמר לאחר תבוסה בתוצאה 5:2 לנבחרת יוגוסלביה. ראן נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1986, בו הפסידה הנבחרת בתוצאה 3-2 לנבחרת ארגנטינה במשחק הגמר, אך לא שיחק דקה. הופעתו האחרונה של ראן בנבחרת נערכה בשנת 1987, והוא סיים את הקריירה שלו בנבחרת גרמניה המערבית עם 14 הופעות, בהן הבקיע חמישה שערים.
ברלינג
ברלינג הוא שם משפחה.
זיכרונות נעים ביי
זיכרונות נעים ביי: מסמכים טורקיים רשמיים המתייחסים לגירוש ולמעשי הטבח בארמנים, הידועים גם בשם "מברקי טלעת פאשה", הוא ספר שנכתב על ידי ההיסטוריון והעיתונאי ארם אנדוניאן בשנת 1919. הספר במקור הוכן לדפוס בארמנית, אולם הפך פופולרי ברחבי העולם באמצעות המהדורה האנגלית שפורסמה על ידי הוצאת הודר וסטוטון בלונדון. הוא כולל מספר מסמכים (טלגרפים) המהווים הוכחה שרצח העם הארמני יושם באופן רשמי כמדיניות של האימפריה העות'מאנית.
המהדורה האנגלית הראשונה כללה הקדמה מאת הרוזן גלאדסטון.
תוכן
על פי אנדוניאן, המסמכים נאספו על ידי בכיר בממשל העות'מאני בשם נעים ביי, שעבד במשרד לענייני פליטים בחלב, ונמסרו על ידו לאנדוניאן. כל פתק נושא את חתימתו של טלעת פאשה, שר הפנים ומאוחר יותר הווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית. תוכנם של המברקים הללו "מציין בבירור את כוונתו להשמיד את כל הארמנים, משרטט את תוכנית ההשמדה, מציע ערובה לחסינות עבור בכירים בממשל, קורא לצנזורה הדוקה יותר ומושך תשומת לב מיוחדת לילדים בבתי יתומים ארמנים". המברקים נותרו בנוסח מקודד וכתובים בטורקית עות'מאנית.
התמונה הכוללת העולה מהתיאורים הללו מצביעה על רשת של ההשמדה של רוב המגורשים. היא מאשרת לחלוטין את מה שההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי קרא לו "הפשע הענק הזה שהדהים את המזרח הקרוב".
אותנטיות
בשנת 1983, החברה ההיסטורית הטורקית (ארגון הקשור בהכחשת רצח העם הארמני) פרסם חיבור, שכיום נחשב מפוקפק, בשם "Ermenilerce Talat Pasa’ya Atfedilen Telgraflarin Gercek Yüzü" מאת שינאסי אורל (Şinasi Orel) וסורֶייה יוג'ה (Süreyya Yuca). ב-1985 יצאה מהדורה אנגלית בשם "The Talat Pasha Telegrams: Historical Fact or Armenian Fiction" ("מברקי טלעת פאשה: עובדה היסטורית או בדייה ארמנית"). בהקדמה למהדורה זו, כתבו המחברים כי המושג "רצח עם" (גנוסייד) והמושג "מעשי טבח" נעשה בהם שימוש שגוי כדי להגדיר את רצח העם הארמני (שאותו תיארו המחברים כ"טענה" ארמנית וכ"הוצאת לשון הרע מכוונת כלפי טורקיה"), ושהמסמכים הכלולים ב"זיכרונות נעים ביי" היו זיופים, שבמשך יותר מ-60 שנה שימשו כבסיס להאשמות הללו בדבר רצח עם וטבח.
ההיסטוריון והאקן דאדריאן טען ב-1986 כי הנקודות שהובאו על ידי היסטוריונים טורקים הן מטעות והגיב על הסתירות שהן העלו.
ההיסטוריון הסקוטי ניל פרגוסון, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד, וכן ריצ'רד אלברכט בין השאר, מצביעים גם הם על העובדה כי בית המשפט לא ערער על האותנטיות של המברקים ב-1921 – שאף לא הוצגו כראיות בבית המשפט – ושהבריטים תפסו עוד מברקים רבים שבאופן ישיר "הפלילו חילופי דברים בין טלעת ובכירים טורקים אחרים", וש"אחד המומחים המדעיים המובילים, והאקן דאדריאן, ב-1986, אימת את המסמכים כמברקים אותנטיים שנשלחו על ידי [...] טלעת פאשה". לכך הוא מוסיף:הפגמים הללו קשורים בחישובים שגויים, תארוכים שגויים, המרות שגויות של תאריכים מסגנון ישן לחדש, ועריכה רשלנית, למרות נגישותם של משאבים מגוונים, ובכללם סיוע של צוות שסופק על ידי "החברה ההיסטורית הטורקית" – שבתוך אי הסדר של שביתת הנשק לא היו אפשריים ולא ניתן היה לממן אותם, לא על ידי נעים ולא על ידי אנדוניאן. מלבד היותן נסיבתיות ולא מרכזיות, בעיות כאלו הן מוגבלות/מקומיות לטבעו המסורבל של החומר עצמו. טיעון הזיוף נמצא רופף, מאחר שהמקרים הספורים שעליהם הטיעון מבוסס, כוללים לא יותר מחריגות בלבד. אולם חריגה אינה גובלת בזיוף. זיוף מבוסס על כישורים, זהירות, ומעל לכל מידת מה של תחכום שמשולבים לצורך מניעת טעויות. קיומן וגילוין הפשוט של פגמים כאלה בחומר הנבחן, מקלים כנגד האשמה הזו. אכן, אף זייפן בעל ערך היה מייצר חומר כל כך לא שלם וכל כך פגום עם פגמים גסים; ניתן היה בקלות להימנע מהם על ידי כל אחד שהיה רוצה לזייף. יתר על כן, מערכת ממשלתית הידועה בשל שיטותיה הלא-קבועות של דוחות, אינה יכולה להיחשב חפה מאי-סדרים כאלה. מלבד זאת, עוסקים כאן בפרוטוקולים סודיים ביותר באמצעה של "מלחמה גדולה", שהחלה בה ונוהלה על ידי מפלגה פוליטית שהסתמכה על הסחות והסוואה לצורך מימוש תוכניותיה הסודיות; חריגה מהסדר היא חלק אינטגרלי ממנטליות כזאת".
ההיסטוריון הטורקי טאנר אקצ'אם מצביע על נקודות דמיון בין המברקים שפורסמו על ידי אנדוניאן למסמכים עות'מאניים קיימים. בספר שפרסם ב-2016 בשם "זיכרונות נעים אפנדי ומברקי טלעת פאשה", הוא טוען כי הזיכרונות והמברקים הם אמתיים. אקצ'ם טוען שמהלך המחקר שלו הוא גילה מידע ומסמכים רציניים חדשים התומכים בטענתו. אקצ'ם מסכם אותם כך:
בחינה מחדש
גונתר לוי, איש מדע המדינה ומכחיש רצח העם הארמני, טוען גם הוא שהמברקים מהווים את "המוצג המרכזי" של "הטענה נגד הטורקים", שהאותנטיות של מסמכי נעים-אנדוניאן "תיפתר רק באמצעות גילוים ופרסומם של מסמכים עות'מאניים רלוונטיים", וקורא למאמרם של אורל ויוג'ה "ניתוח מדוקדק של המסמכים הללו" העושה "כל שימוש בהם במאמר מלומד רציני בלתי מקובל". בנוגע לעמדה זו, דייוויד ברוס מקדונלד כתב כי לוי מסתפק בהסתמכות על מאמרם של "המכחישים הטורקים שינאסי אורל וסורֶייה יוג'ה": "תפיסתו של לוי לגבי עמודים לא יציבים מהדהדת את עבודתם של מכחישי שואה, הרואים גם את ההיסטוריה של השואה כשעונה על עמודים... זו היא טענה מסוכנת, משום שהיא מניחה מהתחלה שחקר רצח עם נשען על שקרים שניתן בקלות להפריך ברגע שנעשית בחינה עמוקה יותר של ה"אמת" ההיסטורית.
דעות אחרות כוללות את הפרופסור ההולנדי ללימודי טורקיה באוניברסיטת ליידן, אריק-יאן צורכר ; אולם צורכר מצביע על מסמכים רבים אחרים התומכים בטענת מברקי אנדוניאן בדבר מעורבות יסודית ותכנון מוקדם של הרצח על ידי חברי מועצת האיחוד והקידמה המרכזית. חוקרים השותפים להשקפות הרוויזיוניסטים לגבי מסמכי אנדוניאן כוללים את ברנרד לואיס (פרופסור ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת פרינסטון), שהגדיר את "מברקי טלעת פאשה" בין "הזיופים ההיסטוריים המפורסמים", אנדרו מנגו (ביוגרף של מוסטפא כמאל אטאטורק) המדבר על "מברקים המיוחסים באופן מפוקפק לשר הפנים העות'מאני בזמן המלחמה, טלעת פאשה", פול דומונט (Paul Dumont, פרופסור ללימודי טורקיה באוניברסיטת שטרסבורג) שטען באחד מספריו ש"האותנטיות של המברקים לכאורה של האימפריה העות'מאנית, המצווים על השמדת ארמנים, היא כיום תחת מחלוקת", נורמן סטון  (אוניברסיטת בילקנט , אנקרה, טורקיה), המכנה את ספרם של נעים ואנדוניאן "זיוף"; וגיל ויינשטיין (Gilles Veinstein), פרופסור להיסטוריה טורקית ועות'מאנית בקולז' דה פראנס, המתייחס אל המסמכים כ"שום דבר מלבד זיופים".
דוקטור ישראל טשרני, חוקר רצח עם וחבר המכון לחקר השואה והג'נוסייד בירושלים כתב ש"דאגתו המלומדת למראה" של ברנרד לואיס "בדבר ארמנים המהווים איום על הטורקים ככוח מרדני שיחד עם הרוסים איימו על האימפריה העות'מאנית, וההתעקשות שבוצעה רק מדיניות של גירושים, בקושי מסתירה את העובדה שהגירושים המאורגנים כללו רצח המוני שיטתי". טשרני משווה את "המבנים הלוגיים" שלואיס עשה בהם שימוש בהכחשתו את רצח העם לאלה שהשתמש בהם ארנסט נולטה בשכתוב ההיסטוריה של השואה.
מהדורות
למרות שהמהדורה הארמנית פורסמה אחרי השתיים האחרות, ההיסטוריון והאקן דאדריאן טוען כי הטקסט הארמני כולל את טקסט המקור שכתב ארם אדוניאן ב-1919. בהתחשב בהשהיה בפרסומה, מסייעת להסביר מספר "טעויות" שזוהו על ידי מספר מחברים טורקים בתארוך המסמכים.
ערביי ישראל
ערביי ישראל (בערבית: عرب إسرائيل; בפי המזדהים כפלסטינים: عرب 48, "ערביי 48'"; عرب الداخل, "ערביי הפְּנים", או فلسطينيون إسرائيليون, "פלסטינים ישראלים") הם ערבים אזרחי או תושבי מדינת ישראל, המגזר השני בגודלו בישראל. על-פי נתוני הלמ"ס לסוף שנת 2020 – מונים הערבים כ־1,957,000 תושבים – המהווים 21.1% מכלל האוכלוסייה בישראל. ברובם המכריע הם מוסלמים מהזרם הסוני, ומיעוטם הם נוצרים ודרוזים.
ערביי ישראל כוללים רבים מתושבי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, שנשארו בשטח מדינת ישראל בתום מלחמת העצמאות, או שהספיקו לחזור לבתיהם לפני סגירת הגבולות. בתום המלחמה הוענקה לאוכלוסייה זו אזרחות ישראלית, כאשר במסגרת חוק האזרחות, הפכו אותם אנשים לאזרחי מדינת ישראל. לאוכלוסייה זו נוספו מהגרים ערביים, בעיקר כתוצאה מאיחוד משפחות, וכמו כן מעטים נוספים שקיבלו זכות להתיישבות בעקבות מתן שירותים למדינת ישראל. יש שכוללים בקבוצה זו גם את תושבי הקבע שאינם אזרחים, לרבות התושבים הערביים המתגוררים בשטחים שמדינת ישראל החילה עליהם את ריבונותה – במזרח ירושלים וברמת הגולן.
נכון ל-2012, כ-60% מערביי ישראל מגדירים עצמם גם כ"פלסטינים".
טרמינולוגיה
המונח "ערביי ישראל" הוא המונח השגור בפי מרבית האוכלוסייה היהודית בישראל, על־מנת לתאר קהילה זו של אזרחים או תושבים של מדינת ישראל. "ערבים ישראלים", "ישראלים ערבים", "האוכלוסייה הערבית בישראל", "תושבים ערבים" או "המגזר הערבי" גם הם מונחים המשמשים לתיאור אוכלוסייה זו על ידי הרשויות בישראל, מרבית האוכלוסייה היהודית ואמצעי התקשורת העבריים בישראל.
בקרב ערביי ישראל עצמם, יש המשתמשים במונח "ערביי 48'" (عرب 48'), כיוון שמעמדם נוצר ב־1948 בעקבות מלחמת העצמאות (מבחינת היהודים) או בעקבות הנכבה (מבחינת הערבים). חלקם מעדיפים את המונח "ערביי הפְּנים" (عرب الداخل), כיוון שנותרו ב"פְנים פלסטין" (כלומר בשטח שעליו הוקמה מדינת ישראל). רבים מהם מזדהים בתור "הפלסטינים של 48'" (فلسطينيو 48') או בתור "פלסטינים ישראלים" (فلسطينيون إسرائيليون), כדי להדגיש את זיקתה של הקהילה שנשארה בתוך ישראל לאחיהם הפלסטינים, שיושבים ברובם בגדה המערבית וברצועת עזה. הביטויים העבריים הללו מקובלים גם אצל חלק מהיהודים המשתייכים למחנה השמאל הרדיקלי בישראל, והביטויים המקבילים בערבית מקובלים בכל מדינות ערב.
מלחמת העצמאות
קהילת הערבים אזרחי ישראל נוצרה, כפי שמרמז כינוים בערבית, במהלך מלחמת העצמאות, בין השנים 1948 ו־1949. ערב הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 הייתה ארץ ישראל נתונה לשלטון המנדט הבריטי, כששני שלישים מאוכלוסייתה ערבים ושליש יהודים. החלטת האו"ם 181 מיום 29 בנובמבר 1947 (כ"ט בנובמבר) הורתה על סיום המנדט הבריטי, והקמת שתי מדינות עצמאיות – מדינה ערבית ומדינה יהודית. ההנהגה היהודית קבלה את תוכנית החלוקה, וההנהגה הערבית בארץ ישראל, בהשפעת חאג' אמין אל־חוסייני, דחתה אותה מכול וכול, דחייה שמצאה את ביטוייה בשטח בהתקפות של ערביי ארץ ישראל נגד היישוב, שהתפתחו למלחמת אזרחים והפכו למלחמה אזורית עם פלישת מדינות ערב לשטח מדינת ישראל, ב־15 במאי, יום לאחר שהכריזה על עצמאותה.
בשנת 1949 הסתיימה המלחמה בחתימה על הסכמי רודוס, ונקבעו קווי שביתת הנשק (הקו הירוק). בתחומי מדינת ישראל נותרו תושבים ערבים ואליהם צורפו במסגרת חילופי השטחים גם תושבי ואדי עארה (נחל עירון) והמשולש. חלק מהפליטים הספיקו לחזור לבתיהם שבתוך תחומי הקו הירוק בטרם נסגרו הגבולות לחלוטין, אולם רובם המכריע של הפליטים נותרו במחנות שאליהם נמלטו, ולא הורשו לחזור. כך נוצרה בעיית הפליטים הפלסטינים.