cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טאס"ס
היסטוריה
בעקבות מלחמת יפן-רוסיה הסוכנות שינתה את שמה ב-1904 והפכה לסוכנות הטלגרף של פטרוגרד והחלה לפעול כגוף מרכזי לענייני ידיעות. עד 31 בדצמבר 1909 הייתה כפופה למשרד האוצר וב-1 בינואר 1910 הוכפפה ישירות לממשלת האימפריה הרוסית.
חזי כאלו
לאחר פרישתו מהשב"כ
כאלו שימש כיו"ר וועדת ההיגוי הפנימית של הבנק לפרויקט הקמת מאגר נתוני אשראי והוביל את הקמתו, כחלק מתהליך הקמת המאגר בהתאם לחוק נתוני אשראי התשע"ו - 2016, והיה אחראי גם על שיפוץ מבנה הבנק בירושלים בבנק ישראל. בספטמבר 2020 סיים את עבודתו בבנק ישראל, והצטרף למועצה המייעצת של קרן הון הסיכון sibf ומשמש כדירקטור במספר חברות בקרן. כמו כן, משמש בהתנדבות כיו״ר עמותת ״טק-קריירה״ העוסקת בהכשרה והשמה של צעירים יוצאי אתיופיה בתחום ההיי-טק.
טאס"ס
היסטוריה
הסוכנות פעלה ברציפות עד לפרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה. באוקטובר 1917 בניין הסוכנות נכבש על ידי חיילי הצבא האדום שהסמיכו את הסוכנות והכפיפו אותה לסובנרקום. ב-1918 הסוכנות הפכה לסוכנות הטלגרף הרוסית והייתה סוכנות ידיעות רשמית של רוסיה הסובייטית.
חזי כאלו
לאחר פרישתו מהשב"כ
באוקטובר 2021 יצא לאור, בהוצאת "ידיעות ספרים", ספרו "דמו הותר - רצח רבין: עדות מבפנים".
טאס"ס
היסטוריה
ב-10 ביולי 1925 הפכה לסוכנות ט.א.ס.ס. - סוכנות הטלגרף הסובייטית, שהייתה לאחת מסוכנויות הטלגרף הגדולות בעולם. הסוכנות הפעילה סניפים בכל אחת מרפובליקות ברית המועצות:
חזי כאלו
חיים אישיים
כאלו נשוי ואב לשלושה, מתגורר בכוכב יאיר צור יגאל.
טאס"ס
היסטוריה
בין כתבי טא"ס בחו"ל היו כאלה שאספו מודיעין בשירות הק.ג.ב.
ב-1992 הוחלט לשמר את ראשי התיבות הסובייטיים ולהוסיף את ראשי התיבות איט"ר. כיום נושאת הסוכנות באופן רשמי את השם איט"ר-טא"ס: סוכנות הידיעות והטלגרף של רוסיה - סוכנות הטלגרף של ברית המועצות.
פתיחת דורקין
פתיחת דורקין או התקפת הנתרן היא פתיחת שחמט שמשוחקת לעיתים נדירות ומתחילה במסע: פתיחת דורקין נקראת על שמו של רוברט ג'יימס דורקין (1923–?) מניו ג'רזי. את השם התקפת הנתרן (מכונה כך בספרו של אריק שילר, Unorthodox Chess Openings) מגיעות מצורת הרישום האלגברית של המהלך הראשון בלטינית 1.Na3, כאשר Na הוא הסמל הכימי של יסוד הנתרן. על פי מאגרי מידע שונים, מסע ראשון זה נחשב לנדיר ביותר ובמקום האחרון בפופולריות שלו מתוך 20 מהלכים ראשונים חוקיים ללבן.
פתיחת שחמט זו נחשבת פתיחה נדירה ועקב כך מוגדרת A00 באנציקלופדיית פתיחות השחמט (ECO).
אסטרטגיה
פיתוח מגושם זה של הפרש בצד המלכה עושה מעט מאוד בשביל לצבור יתרון ללבן במהלך הראשון. מהמשבצת א3 אינו משפיע כלל על המרכז וטווח השפעתו מצומצם ביותר. סביר להניח שלבן יזיז שוב את הפרש שלו במהלכים הקרובים, אולי על ידי הזזתו למשבצת ג4 או על ידי אכילת רגלי בחזרה (משחק לדוגמה 1...ד5 2.ג4 ד:ג4 3.פ:ג4) או על ידי הזזת הפרש למשבצת ג2. אם זו תוכניתו של הלבן, פתיחה חזקה יותר תהיה 1.ג4 (הפתיחה האנגלית). ככזו, פתיחה זו היא כנראה הכי טובה כדרך להימנע מהכנות הפתיחה. מצד שני, ישנן דרכים טובות הרבה יותר להימנע מהכנות הפתיחה של היריב, כגון קידום הפרש לשם שינוי למשבצת ג3, שתיתן לו שליטה טובה יותר במרכז ושליטה רחבה יותר בלוח.
הפרדוקס של בנך-טרסקי
הפרדוקס של בנך-טרסקי (באנגלית: Banach-Tarski Paradox) הוא משפט מתמטי, הקובע שאפשר לחלק כדור למספר סופי של חלקים לא חופפים באופן כזה שאחרי הזזה וסיבוב של החלקים, ניתן יהיה להרכיב מהם שני כדורים מלאים, זהים במידותיהם לכדור המקורי. המשפט מסתמך במידה רבה על עבודה קודמת של האוסדורף, ויש המכנים אותו "פרדוקס בנך-האוסדורף-טרסקי" בשל כך.
הסבר פורמלי לתוכן המשפט
נגדיר יחס שקילות בין תת-קבוצות של מרחב אוקלידי (n-ממדי) כך: A ו-B תקראנה חופפות-בחלקים אם ניתן להציג את A ו-B כאיחוד זר של קבוצות:, כך שלכל  מתקיים ש-A_i ו-\ B_iחופפות, כלומר קיימת איזומטריה \phi_i עבורה.
דומה, שאם שתי צורות הן חופפות-בחלקים, נכון לומר שיש להן אותו "שטח" או "נפח". ואומנם כבר אוקלידס השתמש ברעיון זה ב"יסודות" כדי להגדיר מתי לשתי צורות במישור הדו-ממדי יש אותו שטח; ניתן להראות שהגדרה זו מתיישבת עם ההגדרה המודרנית של שטח.
אולם כאשר מנסים להחיל הגדרה זו על קבוצות מממדים גבוהים יותר, מתברר שעבור n \geq 3 כל שתי קבוצות חסומות בעלות פנים לא ריק הן חופפות בחלקים. זהו תוכנו של המשפט שהוכח על ידי סטפן בנך ואלפרד טרסקי ב-1924. חשוב להעיר שחלק הארי של ההוכחה פורסם כבר בשנת 1914 על ידי פליקס האוסדורף, שבנה "פרדוקס" דומה עבור מעטפת כדורית דו-ממדית.
המשמעות המיוחסת לפרדוקס
כבר עמדנו על כך, שכל פונקציית שטח "סבירה" צריכה לכבד חפיפה-בחלקים, כלומר - שלקבוצות חופפות-בחלקים יהיה אותו שטח. באמצעות פרדוקס דומה, האוסדורף ביקש להראות שלא ניתן להגדיר פונקציית שטח "סבירה" שכזו על כל תת-הקבוצות של הספירה הדו-ממדית (אף על פי שעל הקבוצות הדו-ממדיות במישור כן ניתן לעשות זאת). ב-1914 מצא האוסדורף בחבורת המטריצות האורתוגונליות תת-חבורה שהיא מכפלה חופשית  ולכן פועלת פעולה פרדוקסלית על הספירה (לאחר סילוק קבוצה בת מנייה).
את פרדוקס בנך-טרסקי ניתן לפרש ברוח זו כהעשרה משמעותית של אותה טענה: עבור n \geq 3, אם מנסים להגדיר שוויון נפח בין תת-קבוצות של המרחב האוקלידי ה-n-ממדי, חייבים לקבל אחת מבין שלוש המגבלות הבאות:
טרסקי ובנך הדגישו את העובדה, שהבניה של הפרדוקס מסתמכת על אקסיומת הבחירה (ולמעשה ניתן להראות, שבלעדיה בניית הפירוק איננה אפשרית). נראה שמטרתם הייתה להשתמש בפרדוקס כעדות לכך שיש לזנוח את אקסיומת הבחירה. עם זאת, על אף שהוא מכונה "פרדוקס", אין במשפט זה הוכחה של סתירה לוגית, שהייתה מחייבת שינוי באקסיומות. מרבית המתמטיקאים ממשיכים להשתמש באקסיומת הבחירה, ורואים במשפט "מוזרות" המצביעה על אחד הפערים בין האינטואיציה האנושית לאמת המתמטית. החלקים עצמם מהם מרכיבים את הכדורים בפרדוקס הם קבוצות בלתי מדידות לפי מידת לבג, כלומר אי אפשר להגדיר להן נפח באופן טבעי. עובדה זו תורמת ל"קבלת" הפרדוקס בקרב מתמטיקאים.
סקיצה של הוכחה
עושים זאת כך:
כך שניתן להרכיב שני עותקים של F מהקבוצות הללו על ידי הכפלת הקבוצות באיברים מ-F:
וכן .
ז'אן באר (אוניית מערכה)
ז'אן באר (בצרפתית: Jean Bart, מפקד ימי ופריבטיר צרפתי בסוף המאה ה-17) הייתה אוניית מערכה צרפתית מדגם דרדנוט אשר הושקה בברסט בשנת 1911. את רוב שנות מלחמת העולם הראשונה עשתה במימי הים התיכון, ובמהלכה נפגעה בידי צוללת אוסטרו-הונגרית, אך חזרה לשירות לאחר תיקונים. לאחר המלחמה נשלחה אל הים השחור כחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. בזמן שהותה בים השחור פרץ בה מרד של מלחים אשר אהדו את הבולשביקים, והמשבר יושב תוך היענות חלקית לדרישות המורדים. 'ז'אן באר' חזרה לים התיכון ושהתה בו בשנות העשרים. בשנות השלושים היא נפרקה מנשקה ורותקה לנמל טולון כספינת אימונים. במלחמת העולם השנייה הגרמנים תפסו אותה, עת כבשו את הנמל, והשתמשו בה לניסויי נשק. הספינה הוטבעה בידי בעלות הברית ב-1944 וב-1945 סיימה דרכה ונמכרה לגרוטאות.
בנייה ושנים ראשונות
'ז'אן באר' נבנתה במספנה בברסט, והשדרית שלה הונחה ב-15 באוקטובר 1910. הספינה הושקה ב-22 בספטמבר בשנה שאחריה. בנייתה נסתיימה ב-19 בנובמבר 1913 ועד פרוץ המלחמה סיימה את בחינת מערכותיה. כשפרצה המלחמה הייתה הספינה בדרכה מסנקט פטרבורג לצרפת, עת ליוותה את הנשיא רמון פואנקרה בביקורו ברוסיה.
הים האדריאטי
'ז'אן באר' הופנתה אל הים האדריאטי כחלק מכוח אנגלו-צרפתי שיעדו היה לטהר את הים מכוחות מעצמות המרכז, במקרה זה, בעיקר אוסטרו-הונגריה, אשר הטילה הסגר על חוף מונטנגרו, ובנוסף ספינותיה הפגיזו מטרות הסמוכות לחוף האדריאטי.
קרב אנטיווארי
ב-16 באוגוסט 1914, במה שנודע כקרב אנטיווארי, הצליח הכוח האנגלו-צרפתי לנתק את הסיירת הקלה 'זנטה' (Zenta) ואת המשחתת 'אולן' (Ulan), השייכות לצי האוסטרו-הונגרי, תוך שהוא נהנה מעדיפות מספרית וטכנית עצומה: שתי הספינות הלכודות ניצבו מול שתי אוניות מערכה מדגם דרדנוט, עוד עשר אניות מערכת אחרות, חמש סיירות וכעשרים משחתות, ואלה יכלו להפגיזן מטווחים אליהם שתי הספינות הלכודות לא יכלו להגיע. למרות המתואר, 'זנטה' בחרה להילחם, כדי לנסות ולהבקיע לה דרך, ולחפות על מנוסת 'אולן' - ובסופו של דבר טובעה ללא אבדות לצי מדינות ההסכמה, כאשר ל'ז'אן באר' היה חלק בכך. 'אולן' נמלטה.
פגיעה
יתר הצי האוסטרו-הונגרי לא יצא להילחם, ו'ז'אן באר' עסקה בחודשים הבאים בסיוע ארטילרי למונטנגרים שעל החוף. ב-21 בדצמבר היא טורפדה על ידי הצוללת האוסטרו-הונגרית 12-U ליד האי סאזאן (Sazan, כיום באלבניה) שבפתח הים האדריאטי. הפגיעה, סמוך למחסן התחמושת הקדמי, גרמה להצפת שלושה מדורים, אך כושר התנועה של 'ז'אן באר' נותר במידה שאיפשרה לה להגיע למלטה בכוחות עצמה. במלטה היא שהתה לצורך תיקונים כשלושה וחצי חודשים. יחד איתה עזב הכוח האנגלו-צרפתי כולו.
המשך המלחמה, "מחסום אוטרנטו"
לאחר התיקונים בילתה 'ז'אן באר' את רוב זמנה בפתח הים האדריאטי, תוך נטילת חלק ב'מחסום אוטרנטו', בו חסמו ציי מדינות ההסכמה את מיצר אוטראנטו שבפתח הים האדריאטי, כדי שצי אוסטרו-הונגריה לא ייצא אל הים התיכון. ב-1918 נוספו לחימוש ה'ז'אן באר' שבעה תותחי נ"מ 75 מ"מ, אשר היוו הסבה של תותח 75 מ"מ מודל 1897 היבשתי.
מרד
לאחר מלחמת העולם הראשונה נשלחה 'ז'אן באר' לים השחור כדי לסייע בהגנת סבסטופול מפני הבולשביקים. ב-19 באפריל 1919 התמרד צוותה (אחד מראשי המורדים היה אנדרה מארטי, לימים קומיסר הבריגדות הבינלאומיות בספרד), יחד עם זה של האונייה-האחות 'פראנס' (France) על רקע אהדת אלה לבולשביקים, אך גם על רקע איטיות תהליך שחרורם, זמן רב לאחר שמלחמת העולם כבר תמה, וכן גם על רקע מזונם העלוב. המרד שכך כאשר נענתה הדרישה העיקרית של המורדים: לשוב הביתה, וכן הייתה התייחסות חיובית ליתר הדרישות. בכל זאת נענשו מנהיגי המורדים. שלושה מהמורדים ב'ז'אן באר', יחד עם מורדים נוספים ב'פראנס', נידונו לעונש מאסר שהומתק ב-1922.
בין מלחמות העולם
מ-1920 עברה 'ז'אן באר' לטולון. מאוקטובר 1923 עד ינואר 1925 עברה האונייה שיפוצים, ובאוגוסט 1929 החלה בשיפוצים מקיפים יותר שארכו למעלה משנתיים. באוגוסט 1934 'ז'אן באר' התנגשה בטולון במשחתת 'לה פורטין' (Le Fortuné), וחזרה לשירות לאחר כמה ימי תיקונים. ב-15 באוגובסט 1935, בשל מצבה הכללי הרעוע, הוחלט לרתק את הספינה לנמל, היא פורקה מנשקה, והפכה לספינת מגורים לאנשי צי מתאמנים. ב-1937, שמה הוסב ל'אוסאן' (Oćean, אוקיינוס), ושמה המקורי יועד לספינה חדשה שהייתה אז בבנייה.
סוף
ב-27 בנובמבר 1942 נתפסה 'אוסאן' על ידי הגרמנים, שהשתלטו בעקבות מבצע לפיד על כל צרפת. הגרמנים השתמשו בספינה לניסויים להפצצה באמצעות מטוסי המיסטל (Mistel, מטוס בלתי מאויש, ממולא בחומר נפץ, המשמש כפצצה מונחית. מובל עד סמוך למטרתו באמצעות מטוס מאויש). ב-1944 היא הוטבעה על ידי מטוסי בעלות הברית, נמשתה בסוף 1945 ופורקה לגרוטאות.
ביבליוגרפיה
Dumas, Robert (1985). John Roberts. ed. The French Dreadnoughts: The 23,500 ton Courbet Class. Warship. IX. Annapolis, MD: Naval Institute Press. pp. 154–164, 223–231. ISBN 0870219847. OCLC 26058427.
Gardiner, Robert; Gray, Randal, eds (1984). Conway's All the World's Fighting Ships: 1906-1922. Annapolis: Naval Institute Press. ISBN 0-85177-245-5.
Whitley, M. J. (1998). Battleships of World War II. Annapolis, MD: Naval Institute Press. ISBN 1-55750184-X
רומליה המזרחית
היסטוריה
רומליה המזרחית השתרעה בתראקיה הצפונית והקיפה את השטח המישורי שבעמק הנהר מריצה וקטע משפלת חוף הים השחור, בין הרי הבלקן מצפון, הרי רודופי מדרום-מערב והרי ילדז (Yıldız Dağları - "הרי הכוכב") מדרום-מזרח. השם "רומליה המזרחית", ולא תראקיה הצפונית, ניתן לישות בעקבות התעקשותם של נציגי בריטניה בקונגרס ברלין, והתבסס על שמה העות'מאני של תראקיה.
בעקבות המלחמה הסכימה רוסיה לחוזה סן סטפנו שנחתם ב-3 במרץ 1878. בהסכם זה הכירו העות'מאנים באוטונומיה של בולגריה על רוב תראקיה, אך הוא בוטל ארבעה חודשים בלבד לאחר מכן בקונגרס ברלין. לפי סעיף 13 להסכמות קונגרס ברלין, הוענקה לרומליה המזרחית אוטונומיה מנהלית במסגרת האימפריה העות'מאנית, שהמשיכה להיות הריבון באזור. המושל הכללי במחוז היה נוצרי אשר מונה על ידי השלטון העות'מאני בהסכמת מעצמות אירופה. כעשרים כפרים של מוסלמים-בולגרים (פומקים) בהרי רודופי סירבו להכיר בריבונותה של רומליה המזרחית, והקימו את הרפובליקה הפומקית.
ב-6 בספטמבר 1885 סופחה רומליה המזרחית לבולגריה ושנה לאחר מכן הכירו בכך גם העות'מאנים, ולפי חוק מינה הסולטאן את "נסיך בולגריה" כמושל הכללי של רומליה המזרחית. ה-6 בספטמבר היה ליום חגה הלאומי של בולגריה. במקביל שבו כפרי הרפובליקה הפומקית והצטרפו לאימפריה העות'מאנית.
על פי הסכם בוקרשט (1886), שסיים את מלחמת בולגריה–סרביה (1885), נקבע שרק נסיך בולגרי יוכל להיות מושל רומליה המזרחית. בשנת 1908 הוכרז על איחוד רומליה המזרחית עם נסיכות בולגריה באופן רשמי, וזמן קצר אחרי כן הוכרז על הקמת ממלכת בולגריה.
שעת המוזיקה
שעת המוזיקה (באנגלית: Symphony Hour) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1942, שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures. הסרט מציג את מיקי מאוס מנצח על תזמורת סימפונית בחסותו של פיט. הסרט בוים על ידי ריילי תומסון וכולל מוזיקה שהועבדה מתוך האופרטה "הפרשים הקלים" מאת המלחין האוסטרי פרנץ פון סופה. זהו הסרט הקצר ה-117 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והשני באותה השנה.
עלילה
מיקי מנצח על תזמורת רדיו המבצעת את "הפרשים הקלים" (Light Cavalry Overture) של פרנץ פון סופה. נותן החסות (פיט, מופיע בסרט תחת השם סילבסטר מקרוני) אוהב את החזרה ומסכים להציג אותה בקונצרט. בליל ההופעה כולם מוכנים, חוץ מגופי כמובן, שמפיל בטעות את כל הכלים מתחת למעלית, שפוגעת בהם קשות ובכך גורם להם לא להשמיע צלילים מוזיקליים תקינים.
מיקי, שלא מודע לתקלה המצערת עד שעת העלייה לאוויר, מתחיל לנצח על הנגנים ש"מנגנים" בכלים ההרוסים. לאורך כל הקונצרט המקומם, מיקי החרד מתקשה בתפקידו בזמן שמקרוני נכנס להתקף זעם בחדר הצפייה הפרטי שלו. מקרוני מתייפח עד דמעות כשהקונצרט מסתיים, מאמין שהמוניטין שלו נהרס, אך מפסיק כשהוא שומע את מחיאות הכפיים הסוערות מהקהל. הוא רץ מיד לבמת התזמורת ומרים את מיקי ונושק לו, תוך שהקהל משליך לעברם זרי פרחים.
דמויות ומדבבים
לדונלד דאק, הוראס הורסקולר, קלרבל הפרה וקלרה קלאק אין דיאלוג בסרט.
הסרט דובב בגרסה העברית על ידי שפרירה זכאי.
אודות הסרט
מלבד מיקי המנצח, חברי תזמורת נוספים כוללים את גופי, דונלד דאק, קלרבל הפרה, הוראס הורסקולר וקלרה קלאק, שבאופן מוזר, למרות שהיא נראית בסצנות החזרות בהתחלה, היא לא נראית בסצנות ההופעה עצמה בסוף.
סצנה בסרט מראה את דונלד, שבשלב מסוים מואס כל כך בכאוס שנגרם על ידי הכלים הפגומים, אורז את חפציו ועוזב. אך מיקי, שנחוש להמשיך בהופעה, מפנה אקדח לראשו בכדי למנוע ממנו לעזוב. סצנה זו נחתכה בכמה גרסאות בטלוויזיה.
סרט זה סימן את הופעתם הקולנועית האחרונה של הוראס הורסקולר, קלרבל הפרה וקלרה קלאק במשך למעלה מ-40 שנה, כאשר הפעם הבאה שדמויותיהם הופיעו שוב הייתה בסרט "חג שמח מיקי מאוס" משנת 1983. הסרט הוא גם הפעם האחרונה בה מיקי הופיע לצד דונלד דאק או גופי בסרט קולנוע במשך אותו פרק זמן.
הסרט נושא קווי דמיון עם הסרט "קונצרט הלהקה" משנת 1935. מבקר הקולנוע ליאונרד מלטין כינה את הסרט כ"גרסת ספייק ג'ונס ל'קונצרט הלהקה'" (ספייק ג'ונס היה מוזיקאי אמריקאי שהתמחה בעיבודים מזויפים לשירים פופולריים ומוזיקה קלאסית).
הפסקול של הגרסה ה"הרוסה" של "הפרשים הקלים" שימש בפרק של מועדון מיקי מאוס ב-22 באוקטובר 1956.
איירבוס A220
איירבוס A220 (באנגלית: Airbus A220) ידוע גם בשם הקודם בומברדייה סדרה C (באנגלית: Bombardier CSeries) היא סדרת מטוסי סילון צרי גוף לטווח בינוני אשר בנויים מחומרים מורכבים המיוצרים ידי חברה משותפת לאיירבוס ולמתכננת המטוס בומברדיה אירוספייס חטיבת התעופה של בומברדיה.
מטוס זה מתחרה ב-737-600 וב-737-700 של בואינג, וב-E-195 של אמבראר. על פי היצרנית סדרה C חוסך כ-15% דלק בהשוואה למטוסים המתחרים. בדומה למטוסים של החברות המתחרות, למטוסי סדרה C מערכת טוס-על-חוט וג'ויסטיק לשליטה על המטוס.
איירבוס A220-100 (לשעבר: CS100) טס לראשונה ב-16 בספטמבר 2013 ונכנס לשירות ב-15 ביולי 2016 בחברת סוויס. הוא מכיל בין 108 - 133 מושבים.
איירבוס A220-300 (לשעבר: CS300) טס לראשונה ב-27 בפברואר 2015 ונכנס לשירות ב-14 בדצמבר 2016 בחברת אייר בלטיק. הוא מכיל בין 130 - 160 מושבים.
החל מה-1 ביולי 2018 איירבוס מחזיקה בנתח של 50.1% משווי החברה. באוגוסט 2019 פתחה קו ייצור שני למטוס במפעל החברה באלבמה.
רקע
בעת פשיטת הרגל של יצרנית המטוסים ההולנדית פוקר, הגישה בומברדיה בקשה לרכוש את תוכניות הפוקר 100, אולם בסופו של דבר החליטה בומברדיה לבטל את העסקה בפברואר 1996.
CSeries
ביולי 2004 הודיעה בומברדיה על הפיתוח של סדרה C, כמחליפה של פרויקט BRJX שבוטל. סדרה C יהיו גדולים יותר מסדרת המטוסים האזוריים שלה, ומסוגל לשאת כ-110-130 נוסעים. בפעם הראשונה בתולדותיה, תתחרה בומברדיה ישירות עם היצרניות הגדולות בעולם; בואינג ואיירבוס.
במרץ 2005 החליטה מועצת המנהלים של בומברדיה לקדם את המטוס בין חברות התעופה על מנת לאסוף הזמנות מראש. באותה התקופה הודיעה על שני דגמים: C110 שבו 100-125 מושבים, ו-C130 שבו 120-145 מושבים. סדרה C תוכננה עם מנועים חדשים חסכוניים בדלק, ובעלי אחוז גבוה של חומרים מרוכבים בגוף המטוס. אסטרטגיה דומה לזו שהשתמשה בואינג בדרימליינר ואיירבוס ב-A350.
גוף המטוס תוכנן בחברה הסינית Aviation Industry Corporation of China, ההרכבה הסופית הייתה אמורה להיות במפעל בומברדיה בנמל התעופה מירבל. חלקים ניכרים תוכננו ליצור במפעלים שתקים בומברדיה בבלפסט שבצפון אירלנד.
ב-31 בינואר 2006 הודיעה בומברדיה על הפסקת הפרויקט, לאחר שלא הצליחה להשיג שום הזמנה משמעותית. עם זאת שמרה החברה על צוות קטן שעסק בשיווק הסדרה. ב-18 בפברואר 2006 הודיעה על פיתוח דגם ההמשך של ה-CRJ700 וה-CRJ900: ה-CRJ1000.
תוכנית מחדש
ב-31 בינואר 2007 הודיעה בומברדיה על חידוש העבודה על סדרה C. בנובמבר 2007 הודיעה שהמנוע שיניע את המטוס יהיה ה-PW1000G של פראט אנד וויטני. למנוע זה מדחף גדול יותר, והוא דוחף יותר אוויר במהירות נמוכה יותר. כך שהוא חסכוני יותר באנרגיה, ושקט יותר ממנועי סילון אחרים.
סדרה C מיועדת לקטגורית 100–149 מושבים. על פי הערכות בומברדיה בשוק זה קיימים כ-19,300 מטוסים, שוק שמייצג יותר מ-250 מיליארד דולרים רווח ב-20 שנים הבאות. בומברדיה מקווה להשיג כמחצית מנתח שוק זה.
ב-13 ביולי 2008 הודיעה בומברדיה במסיבת עיתונאים בערב הפתיחה של הסלון האווירי בפארנבורו, על הזמנה של 60 מטוסים מלופטהנזה. בהמשך קיצצה לופטהנזה את ההזמנה ל-30 מטוסים ו-30 באופציה, מטוסים אלו יכנסו לשירות בחברת הבת שלה סוויס אירופיאן איירליינס.
במרץ 2009 הודיעה בומברדיה כי C110 ו-C130 יקראו CS100 ו-CS300 בהתאמה. באותו החודש הזמינה חברת הליסינג האירלנדית LCI שלושה מטוסי CS100 ו-17 מטוסי CS300, מה שהופך אותה ללקוח ההשקה של האחרון. בנוסף מחזיקה LCI באופציה לרכישת 20 מטוסים נוספים.
בינואר 2010 פרסם JP, כי בומברדיה שוקלת לפתח גרסת 150 מושבים. בפברואר 2010 הזמינה רפובליק איירוויז הולידינגס (Republic Airways Holdings) 40 מטוסי CS300, עם אופציה ל-40 נוספים.
חלקי סדרה C מיוצרים על ידי מספר ספקים גדולים, בהם:
קשיים כלכלים
באפריל 2016, על פי הדיווחים, בומברדייה ביקשה חבילת סיוע של מיליארד דולר קנדי מממשלת קנדה. בפברואר 2017, הממשלה הודיעה על חבילה של 372.5 מיליון דולר קנדי בהלוואות ללא ריבית לחברה, כאשר התוכנית תקבל שליש מסכום.
התביעה של בואינג
באפריל 2016 בומברדיה קיבלה הזמנה מדלתא ל-75 מטוסי CS100 מסדרה ואפציה ל-50 נוספים. ב-27 באפריל 2017, בואינג הגישה עתירה בטענה להיצף של מכירה בהפסד מעלויות הייצור של 33.2 מיליון דולר.
ב-9 ביוני 2017 נציבות הסחר הבינלאומי של ארצות הברית מצאה כי התעשייה האמריקאית עלולה להיות מאוימת. ב-26 בספטמבר משרד המסחר האמריקני קבע כי תוצאה מכך המכס על הסדרה C היה 292%. ב-10 בינואר 2018 ממשלת קנדה הגישה תלונה בארגון הסחר העולמי נגד ארצות הברית. ב-26 בינואר 2018, ארבעת נציבי ארגון הסחר העולמי קבעו פה אחד כי התעשייה האמריקאית אינה מאוימת מה שיבטל את החובות שהוטלו. הדוח הציבורי של הנציבות פורסם בפברואר 2018. בעוד שארגון הסחר העולמי קבע שאין איום, הפסיקה הגיעה מאוחר מדי עבור בומברדייה, שכן עתירת ההיצף של בואינג כבר סללה את הדרך לבומברדיה לוותר על השליטה בסדרה C לאירבוס באוקטובר 2017.
רכישת סדרת C
ב-16 באוקטובר 2017 איירבוס ובומברדיה הודיעו שאיירבוס תרכוש 50.01% (רוב המניות) בחברה המשותפת CSALP, כאשר בומברדיה תמשיך להחזיק ב-31% ו-Investissement Québec תחזיק ב-19% הנותרים, וזאת על מנת לאפשר ל-CSALP להשתלט על השוק של מטוסי נוסעים מסחריים קטנים. איירבוס לא שילמה עבור חלקה בתוכנית, וגם לא לקחה על עצמה כל חוב של בומברדיה. המומחיות שלה בשליטה על שרשרת האספקה הייתה אמורה לחסוך בעלויות ייצור, אך המטה וההרכבה נשארים בקוויבק בעוד שלקוחות ארצות הברית ייהנו מפס ייצור שני במובייל. עסקה זו הייתה כפופה לאישורים רגולטוריים שאז צפויים להסתיים ב-2018. בזמן שהרכבת המטוס בארצות הברית עשויה לעקוף את המכס של 292% שהוצעו בעתירת של בואינג, מנכ"ל איירבוס ומנכ"ל בומברדייה הבטיחו שגורם זה לא הניע את השותפות, אך המשא ומתן החל באוגוסט 2017 לאחר הגשת עתירת של בואינג באפריל.
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא בומברדיה סדרה C באתר Airliners.net
אופרה וינפרי
אופרה גייל וינפרי (באנגלית: Oprah Gail Winfrey; נולדה ב-29 בינואר 1954) היא שחקנית, אשת עסקים ומנחת טלוויזיה אמריקאית. היא הנחתה את תוכנית האירוח הארצית "המופע של אופרה וינפרי" מספטמבר 1986 עד 2021. וינפרי מדורגת כאפרו-אמריקאית העשירה ביותר של המאה ה-20, כאפרו-אמריקאית הפילנתרופית ביותר בכל הזמנים, וכמיליארדרית כהת-העור היחידה במשך שלוש שנים ברציפות. מגזין פורבס, העריך ב-2017 את הונה בכ-3 מיליארד דולר אמריקאי.
ב-2013 עוטרה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה במדליית החירות הנשיאותית.
החל מספטמבר 2017 היא משמשת ככתבת מיוחדת בצוות התחקירים של תוכנית הטלוויזיה האמריקנית "60 דקות".
ביוגרפיה
וינפרי נולדה במדינת מיסיסיפי, לזוג הורים בני-עשרה עניים ולא נשואים. שמה המקורי הוא עָרְפָּה (על-שם ערפה, גיסתה של רות המואביה), אך בגלל קשיי הגייה נקראה "אוֹפְּרָה", כאשר שמה הפרטי נהגה בהטעמה על ההברה הראשונה, עם פ' דגושה ושווא (ולא כמו הסוגה המוזיקלית "אופרה"). אופרה נשלחה למשפחות אומנה, שם עברה ממשפחה למשפחה עד שהגיעה לפנימייה משם נזרקה בעקבות מחסור במיטות. בגיל צעיר עברה מספר מקרי אונס. בגיל 14 היא נכנסה להיריון לא רצוי, וילדה תינוק שסבל מבעיות בריאותיות ומת כעבור שבועיים.
קריירה
בשנת 1973, בגיל 19, התקבלה לעבודה כשדרנית חדשות בתחנת טלוויזיה מקומית בנשוויל, טנסי. בשנת 1976 עברה לבולטימור, מרילנד, והגישה את חדשות השעה שש בערב. באוגוסט 1978 החלה להגיש תוכנית אירוח מקומית.
בשנת 1985 שיחקה בסרטו של הבמאי סטיבן ספילברג "הצבע ארגמן", עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. בשנת 1989 שיחקה בתפקיד הראשי במיני-סדרה "נשים שחורות" ב-ABC, המבוסס על ספרה באותו שם של גלוריה ניילור. כמו כן שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו מ-1998 של ג'ונתן דמי, "חמדת", על בסיס ספרה של טוני מוריסון. בשנת 2006 דיבבה את גאסי בסרט המצויר "חוות הקסמים", ב-2007 דיבבה בסרט "כוורת בסרט" וב-2009 בסרט "הנסיכה והצפרדע". בשנת 2013 וינפרי שיחקה בסרט "המשרת". בשנת 2014 שיחקה בסרט "סלמה". ב-2018 שיחקה בסרט ב"קמט בזמן".
וינפרי יסדה קרן צדקה שתורמת מיליוני דולרים בכל שנה למטרות שונות. באפריל 2000 יצא לאור הגיליון הראשון של הירחון "או" (O), במימונה ובעריכתה של וינפרי. הירחון נמכר בכ-2.5 מיליון עותקים בכל חודש. וינפרי יסדה את רשת הכבלים לנשים "אוקסיג'ן" והקימה חברת הפקות בשם "הארפו", שמפיקה בין השאר את תוכנית האירוח של ד"ר פיל. במקביל הקימה את מועדון הקוראות של אופרה ווינפרי.
בישראל, שודרה התוכנית של וינפרי בסטאר וורלד. ב-2007 שודרה תוכניתה של אופרה מדי יום בערוץ 10, וב-2008 בערוצים HOT 3 ו-yes stars 3. ב-2011, שודרה התוכנית בערוצים HOT Family ו-yes stars base.
בנובמבר 2009 בישרה וינפרי כי התוכנית הפופולרית תסיים את דרכה לאחר 25 עונות, וזאת על-רקע כוונתה להתמקד בערוץ כבלים חדש, אותו השיקה יחד עם חברת דיסקברי תקשורת, ב-1 בינואר 2021. במאי 2021 שודרה התוכנית האחרונה שלה.
בשנת 2010 זכתה וינפרי בפרס אניספילד-וולף למפעל חיים.
בשנת 2016 החלה לשמש כמפיקה וכשחקנית מן המניין (של עונות ראשונות) בסדרת הדרמה "גרינליף", שמשודרת נכון ל-2022, כבר 5 עונות בערוץ של וינפרי ובנטפליקס.
בטקס פרסי גלובוס הזהב שנערך ב-7 בינואר 2018 הוענקה לה פרס ססיל ב. דה-מיל על מפעל חיים.
בשנת 2021 אופרה ראיינה את הדוכסית מייגן מרקל ואת בעלה הנסיך הארי במהלך העונה האחרונה לתוכנית האירוח שלה "המופע של אופרה ווינפרי".
יהודה שירליאון
רבי יהודה בן רבי יצחק, המכונה גם רבי יהודה שירליאון או רבי יהודה מפריז (נולד בשנת ד'תתקכ"ו, 1166, נפטר בשנת ד'תתקפ"ד, 1224) היה אחד מחשובי בעלי התוספות בצרפת וראש ישיבת פריז. כונה גם גור אריה או רבינו האריה. חיבר תוספות על מספר מסכתות בתלמוד, המכונים 'תוספות ר' יהודה מפאריש'.
משפחתו
סבו רבי יהודה בן יום טוב היה מבעלי התוספות. אבי סבו רבי יום טוב מפלייזא היה בנם של ריב"ן (רבי יהודה בן נתן) ושל מרים בתו של רש"י.
דודתו של רבי יהודה שירליאון, אחות אביו רבי יצחק, הייתה נשואה לר"י הזקן (רבי יצחק בן שמואל מדנפירא - כיום דמפייר), גדול חכמי צרפת בדורו.
חותנו היה רבי אברהם בן רבי יוסף בכור שור, מבעלי התוספות ומפרשני המקרא הבולטים בתקופתו.
חיבוריו
רבי יהודה שירליאון כתב קובצי תוספות רבים שהיו מבוססים על תוספותיו של רבו ר"י הזקן. תוספותיו עובדו על ידי תלמידיו, ומתורתו נשתייר הרבה בקובצי התוספות שלפנינו. מחיבוריו המקוריים מצויים כיום תוספותיו למסכת מגילה שנדפסו בדפוסי התלמוד שלפנינו, וכן תוספותיו למסכת ברכות שנדפסו לראשונה על שם רבי יהודה החסיד, אך הוברר שאינם לו אלא לרבי יהודה שירליאון, חלק מתוספותיו למסכת שבת, חלק מתוספותיו למסכת עבודה זרה ו"תוספות ישנים" למסכת יומא, שנקראים על שמו ונכתבו על ידי תלמידו הסמ"ג.
ידיעות נגט
ידיעות נגט היה דו-ירחון שיועד לישראלים יוצאי אתיופיה, נכתב רובו בעברית ושליש ממנו תורגם לאמהרית וטיגרית. שמו "נגט" פירושו באמהרית 'לפני השחר', במשמעות של תקווה לעתיד. העיתון נסגר ב-2017.
כתב העת ראה אור לראשונה בפברואר 1999 ביוזמת מרכז ההיגוי של עולי אתיופיה במערכת החינוך ובחסות העיתון ידיעות אחרונות, העיתון יצא לאור אחת לחודשיים ב-22,000 עותקים והופץ חינם. העיתון רובו עסק בנושאים חינוכיים וחברתיים בקהילת יוצאי אתיופיה.
צוות העיתון:
כמו כן העיתון שם לו כמטרה העצמת יוצאי אתיופיה, להתריע על תופעות שונות, עידוד יצירתיות וכתיבה על מורשת העולים.
ז'יגמונד סרב
ז'יגמונד סרב (במקור שטרן, בהונגרית: Szerb Zsigmond; פשט, 25 באוגוסט 1867 – בודפשט, 27 בפברואר 1962) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא פנימי, רופא ראשי בבתי חולים. סירב היה מן המצטיינים והידועים ברופאים היהודים של בודפשט ושל הונגריה בכלל. דיאטן שכתב ספר בישול חדשני לתקופתו. הוא היה דודו של הסופר והיסטוריון הספרות אנטאל סרב.
ביוגרפיה
ז'יגמונד שטרן נולד במשפחה יהודית כבנם של אנטל שטרן (1838–1897) ושל ברתה הירש (1846–1933). הוא השלים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטאות בודפשט, וינה, ציריך, וירצבורג ופריז. את התואר ברפואה קיבל באוניברסיטת בודפשט. הוא עבד תחילה בבית העניים ארז'בט (Erzsébet Szegényház) עד 1913, תחילה כרופא מן השורה ולאחר מכן כרופא ראשי ומנהל המחלקה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך לרופא הראשי ומנהל המחלקה הפנימית של בית החולים ברחוב קון. ב-1928 קיבל את התואר הממלכתי-ממשלתי "יועץ בריאות ראשי" (Egészségügyi főtanácsos). ב-1932 הועבר לבית החולים הציבורי ברחוב מגלודי. הוא עסק בעיקר במחלות של מערכת העיכול, ורבים מפרסומיו התפרסמו בכתבי עת רפואיים מקומיים וזרים. יחד עם הרנטגנולוג וידור רווס, הוא למד אבחון רנטגן של מחלות קיבה ועם יעקב יוסטוס ערך את סדרת ספרי הרפואה "Therapia".
גם מדעי התזונה והדיאטה תפסו מקום חשוב מאוד בהתעניינותו ובעבודותיו. ספר הבישול שלו דיאטות, שראה אור בין שתי מלחמות העולם, נחשב למבשר המקומי (בהונגריה) הראשון של המטבח הרפורמי.
אשתו הייתה קריסטינה ראוך, בתם של יאנוש ראוך ושלמריה ראושנברגר, אותה נשא ב-11 בדצמבר 1926 בבודפשט.
בן-חילף טף
טֵף, או בשמו המלא בן-חילף טֵף (שם מדעי: Eragrostis Tef; אמהרית: ጤፍ, טֵף; תיגרינית: ጣፍ, טַף; אורומו: Xaafii) הוא דגן, מהסוג בן-חילף. מקורו באפריקה, בעיקר באתיופיה, שם הוא מהווה כרבע מתוצרת הדגן ומשמש להכנת אנג'רה, לחם ומחמצות.
גרגירי הטף קטנים מאוד בהשוואה לדגנים אחרים: משקלו הממוצע של גרגר טף עומד על 0.33 גרם, אורכו כ-1.08 מילימטר וקוטרו כ-0.63 מילימטר. עונת הזריעה היא בתחילה החורף, בתקופת זריעתם של החיטה והשעורה. הוא מוכר כגידול חקלאי כבר למעלה מ-2000 שנה, מקורו באפריקה, בעיקר באתיופיה, אשר אחראית לכ-90% מכלל גידולי הטף בעולם.
בישראל צורכים את קמח הטף כ-95% מיוצאי אתיופיה, אשר משתמשים בו כתחליף לקמח חיטה הנפוץ, וכן אוכלוסיות נוספות כגון חולי צליאק, מאחר שהוא אינו מכיל גלוטן. כשלוש מאות טון טף נצרכים בישראל בכל שנה.
זני הטף
קיימים 4 סוגים עיקריים של טף: לבן, מָגְנָה, אדום ומעורב.
זני טף המָגְנָה והטף הלבן נחשבים כאיכותיים יותר ובהתאם גם יקרים יותר. הטף האדום והטף המעורב נחשבים כזנים זולים ונגישים יותר לרוב האוכלוסייה באתיופיה. מבחינת תכולת מתכות, כגון, נחושת, סידן, אבץ וברזל, לטף האדום ולטף המעורב תכולה גבוהה יותר מאשר מאשר לחיטה.
ערכים תזונתיים
טף הוא הדגן ללא גלוטן הזעיר בעולם. הוא מזכיר בממדיו את זרעי הפרג ועשיר בערכים תזונתיים ומינרלים, במיוחד ברזל, סידן, מגנזיום, וזרחן. הוא מכיל שמונה חומצות אמינו חיוניות לבריאות הגוף. בנוסף, הטף האדום עשיר בפחמימות (57.27%) וחלבונים (20.9%). בקרב האוכלוסייה באתיופיה, הטף האדום נחשב לטף הבריאותי ביותר.
שימושים
טף יכול להחליף דגנים המכילים גלוטן ואף לשמש כמספוא לבעלי חיים. הטף כמו כל דגן, קטניות וצמחים אחרים מכיל אנטי-נוטריינטים (חומרים מעכבי ספיגה) כדי להתגונן מפני מזיקים, ואלה מהווים את המקור לטעמו החמצמץ. ניתן לנטרל חומרים אלו על ידי השריה ארוכה, הנבטה ובמיוחד התססה.
תנאי גידול והיקף יבול
הטף הוא דגן עמיד יחסית, ובעל מחזור גידול מתון. הטף גדל באופן מיטבי על קרקע חרסיתית כהה, אך יכול להתפתח במגוון רחב של קרקעות, בסביבות אקולוגיות ואקלימיות שונות, ואף בגובה העולה על-2,800 מטר מעל פני הים.
לצמיחת הטף נדרשים 450–550 מ"מ של משקעים במהלך עונת הגידול, וטמפרטורה של 10–27 מעלות צלזיוס. הבשלתו אורכת בין 60 ל-120 ימים לאחר נביטתו. האקלים האידיאלי עבורו הוא באזורים חמים, בהם הטמפרטורה ביום גבוהה ובלילה חמימה. אתיופיה היא היצרנית של הרוב המוחלט (90%) מהתוצרת, אולם קיימים גידולי טף גם באירופה, ארצות הברית ואף בישראל. בארץ נעשו ניסיונות לגידולו של הטף עוד משנת 1936. מחקר שנעשה בשנת 2020 במטרה לבדוק כדאיותו עבור מספוא להזנת צאן וסוסים חיזק את היתכנות הגידול למטרה זו.
חקלאות
באתיופיה כיום מהווה הטף כרבע מתוצרת הדגן, היקף גידולו עולה על כל גידולי הדגנים האחרים, ושדות הטף מעסיקים יותר משישה מיליון חקלאים. אולם, בבחינת שטח גידול הטף באתיופיה (14.2 מיליון דונם) לעומת התוצרת (1.63 טון ל-10 דונם), נחשבת פרודוקטיביות הגידול כנמוכה מתחת למצופה.
הטכניקות החקלאיות ושיטות העיבוד לגידול הטף הן מסורתיות וכוללות חרישה על ידי בהמות ואיסוף תבואה בעזרת קלשון. בנוסף, השימוש בדשנים זניח, האזורים המושקים מועטים ולא מתקיים טיפוח זנים להגדלת היבול והשבחתו. עם זאת, לאור העלייה בצריכה והצורך להגדלת היבול, עולה הצורך לקדם התייעלות בתחום תוך שילוב של כלים מודרניים בשיטות החקלאיות.
ביטחון תזונתי
חשיבות הטף עולה בין היתר מהביטחון התזונתי שהוא מספק לתושביה. אתיופיה נחשבת לאחת המדינות העניות בעולם (על פי מדדי GDP) ותושבים רבים בה סובלים מחוסר-ביטחון תזונתי. בהתאם, הטף מהווה באתיופיה מוצר יסוד מזין, המספק חלק ניכר מהתזונה היומית באתיופיה. עם זאת, כיום רבים מהתושבים אינם ניזונים מהטף עצמו, אלא מתערובות זולות יותר של הטף עם דגנים אחרים.
מזון ותרבות: אנג'רה
לטף טעם עדין ואגוזי. באתיופיה הוא משמש בעיקר כקמח ללא גלוטן, להכנת אנג'רה, לחם דאבו ומחמצות. הלחם האתיופי המסורתי, האנג'רה, מורכב בעיקרו מטף. זהו מאכל הדומה לפיתה גדולה ושטוחה עם אין-ספור שקעים קטנים על פניה כתוצאה מתהליך התסיסה, וטעמה חמצמץ בשל תהליך ההחמצה שעובר הבצק. מקור האנג'רה מאתיופיה והיא מהווה כיום חלק חשוב במטבח האתיופי, הסומלי והאריתראי.
בחברה האתיופית למדו לשמר את הידע הנוגע לתהליך הכנת האנג'רה והטיפול בטעמה החמצמץ. דרך ההכנה המסורתית נשמרה בעיקר על ידי נשים, שהקפידו לשמור את ה'אירשו'- מחמצת הטף, שהיא הבסיס למאכל. כיום יש המכינים אנג'רה בעזרת אבקת אפייה ושמרים (שלא היו זמינים בעבר באתיופיה). נוסף על היותה מאכל נפוץ, האנג'רה מהווה מרכיב מרכזי בטקסים דתיים ותרבותיים רבים באתיופיה. אכילת האנג'רה המסורתית על פי המטבח האתיופי, מקבצת סביבה סועדים רבים, המשתמשים בה לגריפת תבשילים והאכלת איש את רעהו, כפרקטיקה המסמלת נאמנות וידידות. הטקס מסתיים בשתיית הקפה האתיופי המסורתי. מעבר לשימוש המרכזי בקמח המופק מדגן הטף עבור הכנת האנג'רה, הוא ניתן לשימוש גם כבצק לפסטה, לחמים, ומיני מאפים, כמו גם להכנת משקאות חריפים וסוגי בירות. בנוסף, חציר הטף משמש גם כמזון מצוין לבעלי חיים וכבסיס להכנת טיח לבנייה.
מדיניות ורגולציה במסחר ובחקלאות
בעקבות הביקוש הגדל לדגן הטף, ומתוך הניסיון למנוע עליית מחירים שעלולה לפגוע בתושבים המקומיים, הממשלה באתיופיה שואפת להגן על הצרכנים המקומיים באמצעות רגולציה. בין השנים 1975 ל-1990 הלאימה ממשלת אתיופיה הסוציאליסטית את כל הסחר בדגנים על ידי הקמת איגודים ממשלתיים שהגדירו מכסות לגידול, הגבילו מחירים ומנעו סחר פרטי. בעקבות כך, המשק החקלאי נכנס למצב של קיפאון שפגע ביצרנים ובצרכנים.
החל מ־1991, עם שינויי השלטון באתיופיה, שינתה הממשלה את מדיניותה והחלה לעודד תחרות על ידי הגברת הייצור במשקים קטנים, הרחבת האזורים המושקים וחיזוק רשתות השיווק. בנוסף, משנת 2006 הממשלה האתיופית מקפידה לייצא קמח טף ומוצרי מזון מעובדים, תוך שהיא מונעת ייצוא של זרעי הטף עצמם. מטרת ההגבלה על יצוא זרעי הטף היא למנוע סכנת ריקון של המלאי הנדרש לתצרוכת המקומית, וכן לשמר מקומות תעסוקה לתושבים המקומיים. ואכן, האיסור המוזכר על יצוא זרעי טף, הוביל מקומות נוספים בעולם להתחיל ולגדל את הדגן האמור. מצב חדש זה, העלה חשש כי אף על פי שהיקפי גידול הטף באתיופיה הם מהגבוהים בעולם, חקלאיה לא ייהנו מהצריכה העולמית ההולכת וגוברת. כיום ההתעניינות הגלובלית הגדלה ביבול הטף מאפשרת הזדמנות לצמיחה עבור השוק האתיופי, אך גם מאיימת עליו מכיוון שמקומות נוספים בעולם החלו לגדל את הדגן.
בעשור האחרון נעשו מאמצים רבים לייעל את תפוקת הטף. בעזרת הרשויות התבצע ניסיון להטמיע טכניקות של שתילה מתקדמות ושימוש בכלים חדשניים, שיצמצמו את אובדן היבולים לפני הקציר. מהלך זה הראה שיפור משמעותי בקרב מיליוני חקלאים, בין היתר דרך קידומן של שיטות גידול יעילות יותר, כדוגמת גידול בשורות ובחירת זני זרעים מניבים יותר, שיאפשרו ייצור כמות גדולה יותר, אשר תאפשר להגדיל את היקף הייצוא.
בנוסף, בתמיכת הבנק העולמי וקרנות סיוע שווייצריות ללא מטרות רווח, קודמו קואופרטיבים לייעול כלכלי, שירותי ייעוץ, מידע, הכשרה וקידום מרכזי מחקר ותמיכה בפיתוח קהילתי כפרי. נערכו מחקרים וניסויים על מנת לאמוד את ההבדלים בכמות היבול, בהתחשב בשיפור הטכנולוגי ובייעול תהליך הייצור. כל זאת, תחת פיקוח הממשלה האתיופית שמנסה להתמודד בעצמה עם גידול האוכלוסין, המחסור התזונתי והעלייה בביקוש העולמי לטף. לאור כל זאת, הטף נמצא במקום מרכזי על סדר היום המדיני באתיופיה בכל הקשור למדיניות ופיתוח חקלאי.
מסחר בטף ותוצריו
הטף ממלא תפקיד משמעותי בארוחות לבתי הספר ובתוכניות סיוע לשעת חירום, ואף מסייע בהתמודדות עם תת-תזונה בקרב ילדים ומתבגרים ברחבי העולם. כמו כן, בשל היותו מותאם לדרישה העולמית למזון ללא גלוטן, מתרחש מאמץ רב לפיתוח ייצור המוני של מוצרים המבוססים על טף כגון עוגות וביסקוויטים. בעבר רוב צרכני האנג'רה היו יוצאי אתיופיה, אולם כיום המוצרים נדרשים גם בחנויות טבע ובריאות ובמסעדות אתניות במקומות רבים בעולם.
דוגמה לחברות העוסקות במכירת תוצרי הטף באתיופיה ובעולם הם 'מאמא פרש' ו'טוביה טף'. 'מאמא פרש' היא חברה משפחתית ויצרנית האנג'רה הראשונה באתיופיה המייצרת באופן תעשייתי אנג'רה טרייה למסעדות ולמלונות בבירה אדיס אבבה, ואף מייצאת לשווקים בארצות הברית ואירופה. 'טוביה טף' היא חנות אינטרנטית, שהוקמה ב-אנגליה בשנת 2008 על ידי סופי ומני קבדה ומוכרת מוצרי טף שונים: לחם, דגני בוקר, קמח, אנג'רה.
גידול וצריכת טף בישראל
בישראל קיימת צריכה קבועה של כ-8,000 טון טף בשנה, בעיקר מצד יוצאי אתיופיה, אריתריאה, ותושבים ישראלים שוחרי בריאות (נחשב כ-super food). הביקוש עולה, אך אין גידול של טף בישראל, והאספקה כיום מתבססת בעיקר על ייבוא מאתיופיה, אך מותר לייבאו גם מדרום אפריקה. ישראל כיום היא הצרכנית העיקרית של הטף המיוצא מאתיופיה, כאשר היא צורכת 28% מסך הטף המיוצא.
העדה האתיופית בישראל צורכת טף כמרכיב בתזונה היומיומית ולכן נחתם מתווה עם ממשלת אתיופיה שמבטיח אספקה לישראל לרווחת תושביה האתיופים. אולם, אספקת הטף ידעה עליות ומורדות עקב תקופות בצורת באתיופיה והתפתחות סחר בשוק השחור. ההגבלות ביצוא הטף מאתיופיה, יחד עם העלייה העולמית לביקוש עבורו, יצרו מחסור במוצר בישראל ומחוצה לה.
על מנת להפחית את התלות במזון מיובא ובשל העניין הגובר לצריכת טף, חוקרים ישראלים החלו לבחון את האפשרות לגידול וטיפוח הטף בעמק החולה כגידול למזון אדם. החוקרים טוענים כי הטף יכול להיות גידול אטרקטיבי לתנאי האקלים בישראל בזכות עונת הגידול הקצרה, מחירם הגבוה של הגרגרים ואיכותו הגבוהה גם כמספוא מזין.
המחקר בגידול הטף בישראל מתקיים ביחידת המחקר והפיתוח של היצור החקלאי באזור הצפון בתמיכת החברה לפיתוח הגליל החל מחודש פברואר 2018, ויימשך עד ינואר 2021, לבחינת ופיתוח זנים ושיטות גידול. המסקנות הראשוניות של הניסוי הראו כי ניתן לגדל טף בהצלחה בתנאי האקלים ואדמת עמק החולה. בהמשך ייבחנו השיטות המתאימות לגידול ייחודי זה.
משה שמואל גלזנר
הרב משה שמואל גלזנר (כ"א באדר א' תרט"ז, 27 בפברואר 1856 - כ"ב בתשרי תרפ"ה, 19 באוקטובר 1924) היה מרבני טרנסילבניה, שימש כרב הקהילה האורתודוקסית של קלויזנבורג. היה מהרבנים הציוניים המעטים בהונגריה ומראשי תנועת המזרחי.
קורותיו
נולד בפרשבורג לרב אברהם גלזנר, רבה של קלויזנבורג, וחתנו של הרב דוד צבי ארנפלד - חתנו של החת"ם סופר. היה בן יחיד לאביו, אחותו היחידה נקראה גיטל. בגיל צעיר החל אביו ללמדו תורה. את רוב תורתו ינק מאביו, ורק כמה חדשים למד בישיבת דודו זקנו - הכתב סופר. הרב אברהם גלזנר שימש כרב הקהילה האורתודוקסית בקלוז' (קלויזנבורג). בגיל שמונה עשרה נשא לאישה את צביה. לאחר פטירת אביו, בשנת תרל"ח ירש אותו בנו משה שמואל והוא בן 22. הוא כיהן בתפקיד זה 44 שנים, בין השנים תרל"ח-תרפ"ג.
פעמים רבות היה משתמש בלשון חריפה ותקיפה בתוך המשא ומתן ההלכתי. היה נוהג במנהגי חסידות, ולפי בנו הוא מעולם לא התפלל שחרית בלי לטבול במקווה לפני כן.
בשנת תרפ"א השתתף כציר המזרחי בקונגרס הציוני השנים עשר בקרלסבאד, וערך מסעות מטעם המזרחי בגרמניה.
בשנת תרפ"ב (1922) התפטר מרבנותו בקלויזנבורג, ובניסן תרפ"ג עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. על אף זקנותו, פעל גם בארץ בשביל המזרחי ועקב מקרוב אחר בניין הארץ. בחיבה ובהערצה התייחס להתיישבות הדתית, שהייתה אז בראשיתה. הרב גלזנר לקח חלק פעיל בעבודת החינוך של המזרחי, וקבע שיעור בתלמוד לתלמידי הכיתה העליונה של בית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים. בירושלים חיזק גם את קשריו עם הרב קוק, ועמד איתו בקשר רציף ובידידות עמוקה.
נפטר בירושלים כשנתיים לאחר עלייתו לארץ ישראל, בכ"ב בתשרי תרפ"ה, והובא למנוחות בהר הזיתים. אחריו שימש במשרה בנו, הרב עקיבא גלזנר. לאחר מותו שלח הרב אברהם יצחק הכהן קוק איגרת תנחומים לבנו הרב עקיבא גלזנר ובה הספידו במילות הערצה.
תמיכתו בציונות
בניגוד לרובם של רבני הונגריה, תמך הרב גלזנר בתנועה הציונית, ואף הצטרף למפלגת המזרחי. היה עובר מעיר לעיר וקורא ליהודים לעלות לארץ ישראל. מאותו זמן, סר חינו בעיני חלק גדול מהרבנים, והוא סבל מרדיפות רבות. בעקבות דרשתו השבועית בשבת, שבה אמר: "יהי רצון שאזכה בעולם הבא למרגלותיו של ד"ר בנימין תיאודור הרצל", דרשו ממנו גבאי הקהילה את התפטרותו המיידית. לעזרתו נחלץ הרב אברהם יצחק הכהן קוק אשר היה עמו בקשרים קרובים ואף פרסם מאמר בשם "פרק בהלכות ציבור" אשר מופיע כיום בספר "מאמרי הראי"ה" ובו הוא מביע את תמיכתו בו ומוקיע את מתנגדיו. מאותו זמן קמה בעירו קהילה אורתודוקסית נוספת בשם "הקהילה הספרדית" בראשות הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם (לימים האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג). בסופו של דבר הרב גלזנר עזב את הונגריה, עלה לארץ ישראל והתגורר בביתו של הרב מיימון מראשי 'המזרחי'. היה מבאי ביתו של הרב קוק.
שיטתו ההלכתית
בשיטת לימודו הוא ביקש לחזור אל דרך לימודם של הראשונים, שדרכם "לברר וללבן ולחקור ולדרוש אחר האמת בלי שום משוא פנים". הוא התנגד לשיטת הפלפול "הרחוקה מדרך החכמה כרחוק מזרח ממערב", והלך בכך בדרכו של החת"ם סופר, שביקר קשות את אלה שעקמו לטענתו את פירושי הראשונים כדי לקיים את דברי האחרונים. נטייה זו מדרך ההגיון הישר, רואה הרב גלזנר כמורשת הגלות: "אחרי שעברו עלינו אלפי שנות גלות ונדודים, המית בתוכנו את ההגיון הישר וכח הביקור".
הוא סבר כי דבר שהאנושות מתעבת אותו, הרי שיש לה מעמד של איסור מהתורה. עבירה על איסור כזה הרי הוא, בעיניו, כפשיטת צלם אלוהים והיא חמורה מעבירה על איסור תורה מפורש. לדבריו, לא ייתכן שיהיו דברים שאומות העולם יחזיקו אותם כאסורים, והיהודים ינהגו כאילו שהם מותרים. זאת משום שהעם היהודי צריך להיות "עם חכם ונבון" בעיני אומות העולם ולא "עם סכל ונבל". כדוגמאות לדבריו הוא מביא שאם איש צריך להכריע בין יציאה לרחוב ערום או בלבישת שמלת אשה, שזהו איסור תורה של לא ילבש, הרי שברור שעליו להעדיף יציאה לרחוב בשמלת אשה. וכך גם, אם אדם נמצא במצב שעליו לבחור בין אכילת בשר לא-כשר, שאיסורו מפורש בתורה, לבין אכילת בשר אדם שאיסורו אינו מפורש בתורה, הרי שעליו לבחור באכילת בשר לא-כשר, הגם שאיסורו מפורש בתורה.
סבר שיש לגייר נכרים שנשואים ליהודים בנישואים אזרחיים, מפני שמאחר שהם כבר חיים יחד הגיור שלהם לא נחשב 'לשם אישות', ועוד שיש מצווה גדולה להציל מהתבוללות שהיא עבירה יוצאת דופן בחומרתה. במקום אחר הסביר שעקרונית די בזה שהגר זונח את העבודה זרה שלו כדי לקבלו לעם ישראל, מפני שהכופר בעבודה זרה כמודה בתורה כולה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה פרסם הודעה לציבור שהוא נוכח לראות שיש יהודים שמנסים להשתמט מהשירות בצבא שהוטל כחובה, ולדעתו הדבר אסור מהתורה משום שדינא דמלכותא מחייב גם במקום סכנת נפשות.
כחלק מתמיכתו בציונות ובאהבת ארץ ישראל הוא פרסם קול קורא להעדפת אתרוגים שגדלו בא"י על פני אתרוגי יוון, וטען שעדיף ליטול אתרוג שכשר בדעת הדחק וגדל בארץ ישראל מאשר אתרוג מהודר שגדל ביוון.
מחשבתו
בהקדמה לספרו "דור רביעי" על מסכת חולין הוא האריך להסביר את תפקידה של התורה שבעל פה לעומת התורה שבכתב. לדעתו, התורה שבעל פה שניתנה למשה בסיני כללה עקרונות בלבד, ואלו ניתנו במכוון בעל פה ולא בכתב כדי שבכל דור יוכלו לפרש ולהחיל את העקרונות באופן שמתאים לדור, על פי חכמי כל דור ודור. ולכן, לחכמי הדור ניתנה האפשרות לפרש את התורה כפי ראות עיניהם, בלא שהם מחויבים לפרשנות שניתנה על ידי חכמי דורות עבר. לדבריו, התורה שבכתב היא בגדר "תורת אמת", ספר חתום שאינו משתנה, והתורה שבעל פה היא בגדר "חיי עולם", מנגנון שמתחדש ובכך שומר על נצחיות התורה. רבי יהודה הנשיא קיבל החלטה לכתוב את התורה שבעל פה מכיוון שחשש שכשיהיו עם ישראל בין האומות אזי האומות ישפיעו על האופן בו חכמי הדורות מפרשים את התורה ולמעשה יגרמו לעיקור המצוות מתוכנן. בעקבות כתיבת התורה שבעל פה, היא קובעה והאפשרות לחזור ולפרש בכל דור את התורה אבדה.
כחלק מהאפשרות שניתנה לחכמי כל דור לפרש את התורה, התורה הציגה את המצווה לשמוע דברי חכמים, על מנת למנוע מצב בו הציבור נמנע מלקבל את הפרשנות החדשה של חכמי דורו. כחלק מקבעון התורה שבעל פה על ידי כתיבתה, נקבעה גם המצווה לשמוע דברי חכמים וכבר אין אפשרות לחלוק על דורות קודמים ויש לקבל את מה שכתוב בתורה שבעל פה. בדבריו אלו הוא כולל גם דברים הנראים כטעות וכלא מתאימים לידע המדעי המצוי בידינו. מכיוון שדברים כגון אלו נכתבו בתורה שבעל פה, ומכיוון שבכתיבתה התקבעה התורה שבעל פה וניטלה האפשרות לחלוק על דורות קודמים, ההלכה בעינה עומדת, הגם שהיא אינה מתאימה למה שידוע כיום.
משפחתו
ומצאצאיו:
עמוס בר
עמוס בר (פּוֹסָה) (15 באוקטובר 1931- 15 במרץ 2011) היה סופר ישראלי אשר מרבית ספריו נכתבו לילדים ולבני נוער, מורה ועורך.
ביוגרפיה
עמוס בר נולד לשרה ופנחס ברבר במושב תל עדשים שבעמק יזרעאל. בגיל 9 עבר לתל אביב עם משפחתו, וחוויות ילדותו ונעוריו שזורות בספריו. לאחר שסיים את בית הספר תיכון חדש בתל אביב, התגייס לגדוד הנח"ל הראשון ושירת בהיאחזות הנח"ל "נח"לאים מול עזה", שלימים הפכה לקיבוץ נחל עוז. ב-1951 הצטרף לקיבוץ רביבים שבנגב. את ספרו הראשון "הטרקטוראי הקטן" כתב בשנת 1958, בעקבות חוויותיו כחקלאי בשדות הקיבוץ. בהמשך פרסם ספרי ילדים רבים, סיפורים בעיתוני ילדים, תסכיתים ותסריטים לתוכניות ילדים ברדיו ובטלוויזיה (ספרו הראשון, "הטרקטוראי הקטן", הופק כסרט). לאחר סיום לימודיו בסמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת תל אביב, עסק שנים רבות בהוראה, בעיקר לימודי טבע.
בשנת 1978 קיבל על עצמו את עריכת "פשוש", ירחון טבע לילדים בהוצאת החברה להגנת הטבע, והיה עורכו במשך 24 שנים. בנוסף שימש עורך ספרי ילדים בהוצאות הספרים הקיבוץ המאוחד, שוקן וכנרת. בשני העשורים האחרונים לחייו התגורר עם משפחתו ביישוב שערי תקווה, וערך מפגשי סופר עם ילדים ובני נוער ברחבי ישראל.
עמוס בר (פּוֹסָה) נפטר ב-15 במרץ 2011. היה אב לשישה וסב לארבעה.
יצירתו
ספריו של עמוס בר נכתבו בהשראת חוויות ילדותו בארץ ישראל, על נופיה, צמחייתה ובעלי החיים שבה. כתיבתו מצטיינת בסגנון אישי מחויך ושובבי - מתובל בנוסטלגיה ואופטימיות. בספריו ניכרת החיבה העזה שהסופר רוחש לגיבוריו: "לעיתים, לפנות בוקר, לקול שירת הציפורים, אני חוזר לימי ילדותי, רואה את מראות העולם בעיני ילד, שומע את הקולות באוזני ילד, וחש הכל בלב ילד. אני מזדהה כהרף עין עם כל מה שאספר עליו, מעץ ופרח ועד ציפור, צבי או גמד; בעת כתיבה אני רואה אותם חיים ומבצעים תעלולים, שומע אותם מדברים כבני אדם, ולא נותר לי אלא לכתוב או לספר את שאני רואה ומרגיש", תיאר בר את דרך עבודתו. "סיפורי הילדות שלי נכתבים במהירות וללא קושי. פשוט, אני זוכר בבהירות כל מה שקרה לי מרגע שהתחלתי ללכת".
פרסים
בשנת 1972 נכלל ברשימת כבוד של פרס אנדרסן על ספרו נגמר לי הסוס. חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1977, זכה בפרס למדן על ספרו פורץ המחסומים. בשנת 1993 זכה בפרס זאב על יצירתו המשוררת מכנרת.
ארכיון
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים- אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
מכה-גודזילה
מכה-גודזילה שלעיתים נקרא גם בטעות מכנוזילה (שיבוש של מקא-גודז׳ירה, לפי המקור היפני: メカゴジラ) הוא נבל-על בדיוני (אשר בסדרות הייסי ומילניום הוא למעשה גיבור-על) המופיע בסדרת סרטי גודזילה. מכה-גודזילה הוא מקבילו המכני של גודזילה, והוא נחשב אויב שלו. הוא הופיע לראשונה ב-21 במרץ 1974, בסרט "גודזילה נגד מכה-גודזילה" מבית היוצר של טוהו. ובשנת 2021 הופיעה מכה-גודזילה בסרט גודזילה נגד קונג.דמותו של מכה-גודזילה מדורגת במקום הרביעי ברשימת 10 מפלצות-הענק היפניות הגדולות ביותר בכל הזמנים, לפי אתר IGN.
עיצוב
מראהו של מכה-גודזילה דומה לשל גודזילה, אך בעל שינויים קטנים: למכה-גודזילה ישנה כרבולת קטנה מעל ראשו המופנית קדימה, עיניו צהובות, גופו משוריין והוא מסוגל לעוף. שריונו של מכה-גודזילה עשוי ברזל, והוא מסוגל לפתור בעיות ולנתח טקטיקות.
כוחות ויכולות
מכה-גודזילה, בדומה לגודזילה עצמו, מסוגל לירוק קרן אטומית מפיו, אך גם מסוגל לירוק קרני לייזר מעיניו, לעוף באמצעות רקטות המונעות ממנו, לירות טילים מאצבעותיו ונשיכה חזקה מאוד.
בנוסף, מכה-גודזילה מסוגל גם ליצור שדה-אנרגיה סביבו על ידי סיבוב ראשו.
סדרת סרטי שווה
בסדרת סרטי שווה, מכה-גודזילה מופיע ככוח מכני הרסני של חייזרים, הבאים מפלנטה בשם ״החור השחור ה-3״. שם תכנתו אותו להרוג כל מפלצת-ענק שנמצאת על כדור הארץ, ואחר כך להכחיד את כל בני-האדם. בהתחלה הוא פוצע אנושות את אנגירוס, אך הוא מושמד על ידי גודזילה וקינג-סיסאר.
סדרת סרטי הייסי
בסדרת סרטי הייסי, הטכנולוגיה של מכה-גודזילה למעשה מבוססת על מכה-גידורה: מקבילו הקיברנטי של קינג גידורה. שם בני האדם מתכנתים אותו להרוג אחת ולתמיד את גודזילה ורודאן, אך הוא נכשל.
סדרת סרטי מילניום
בסדרת סרטי מילניום, מכה-גודזילה הוא למעשה השלד של הפרט הראשון של גודזילה, אשר מת על ידי משמיד-החמצן ב-1954. ה-DNA של הפרט הראשון מוחדר לתכנות של מכה-גודזילה, ועקב כך נוצרים אצלו מספר בעיות טכניות.
גרין לנטרן: דמדומי הברקת
גרין לנטרן: דמדומי הברקת (באנגלית: Green Lantern: Emerald Twilight) היא מיני סדרת קומיקס של כותרי גרין לנטרן שפורסמה באוגוסט 2007 על ידי חברת DC קומיקס למשך שלוש חוברות, Green Lantern Vol.3 #48-50. הסדרה, שנכתבה על ידי רון מארץ ואוירה על ידי ביל וילינגהם, פרד היינס ודאריל בנקס, גרמה לבלבול רב בקרב מעריצי הקומיקס בכך שהפכה את גיבור העל מתור הכסף האל ג'ורדן לנבל פאראלקס. הסיפור מציג חבר גרין לנטרן חדש בשם קייל ריינר, שזכה לאהדה רבה.
הסיפור ממשיך בטרילוגיית הסדרות גרין לנטרן: לידה מחדש, גרין לנטרן: מלחמת חיל סינסטרו והלילה האפל ביותר.
עלילה
בחוברת Green Lantern #46, כחלק מסיפור "שלטונם של הסופרמנים", שר המלחמה החייזרי מונגול משתף פעולה עם האנק הנשאו, קיבורג המתחזה לסופרמן. הם מפוצצים את עירו של האל ג'ורדן, קוסט סיטי, מתוך מטרה לבנות במקום ההריסות אחת מארבע תחנות עגינה למנוע-על שנועד להפוך את כדור הארץ לספינת מלחמה מאסיבית בשם "עולם מלחמה". כאשר ג'ורדן רואה את החורבן שנגרם לעירו ואת המנוע המפלצתי שנבנה במקום, הוא מתקיף אותם. הוא שומע בראשו את קולות הקורבנות שמתו באסון, וקולות אלו נפסקים בחטף כאשר הוא מביס את מונגול. ג'ורדן גם עד לשובו של סופרמן, שמביס את סייבורג סופרמן. לאחר שהצטרף אל החץ הירוק למשימה אחרת ב-Green Lantern #47, ג'ורדן שב אל עירו ההרוסה ומתוך כאב על אובדנם של שבעה מיליון תושביה הוא יוצר מחדש את העיר על כל תושביה, כולל את אביו, בעזרת טבעת הכוח שלו. כאשר האנרגיה בטבעת אוזלת, אחד משומרי היקום יוצר עמו קשר דרך הקרנה הולוגרפית ואומר לו כי מדובר בהפרה של אחד מחוקי חיל הפקחים הירוקים, שאוסר על שימוש בטבעת הכוח לצרכים אישיים. ג'ורדן נתקף בזעם על כך, שואב את הכוח מההולוגרמה ושם פעמיו לכוכב אואה בו נמצאים שומרי היקום. הוא מתכוון לשאוב את כל האנרגיה מתוך סוללת הכוח הראשית כדי ליצור ולשמר את קוסט סיטי. בחוברת מספר 49, ג'ורדן מתעמת מול חבריו לחיל הפקחים הירוקים, אשר נופלים אחד אחד לכוחו, והוא לוקח את טבעותיהם ומשאיר אותם למות.
השלכות
דמותו של האל ג'ורדן לקחה חלק פעיל באירועי שעת אפס: משבר בזמן. בנוסף, ג'ורדן מבצע את מעשה הגבורה האחרון שלו כאשר הוא מצית מחדש את אור השמש בסוף אירועי הלילה האחרון. מעשיו הנפשעים זוכים לכפרה, ונערכת לו קבורה כיאה לגיבורים. נשמתו נדונה להתהלך בכור המצרף לאחר שלא נמצאה מתאימה להלך בגן עדן ובגיהנום, עד אשר הוא הופך למארח רוח נקמתו של אלוהים כהספקטר, בסוף המיני סדרה "יום הדין".
במהלך אירועי גרין לנטרן: לידה מחדש נודע, כי מעשיו של ג'ורדן היו כתוצאה מהשתלטותה של ישות הפחד פאראלקס עליו. פאראלקס בחר את ג'ורדן בבקשתו של סינסטרו (שהשתמש בכפיל שלו בקרב על אואה). ג'ורדן חוזר לחיים אל חיל הפקחים הירוקים ושב לדרגתו כקפטן בחיל האוויר של ארצות הברית. חזרתו וכן חזרתם של שומרי היקום מסמנים את תחייתו המחודשת של חיל הפקחים הירוקים.
ביבליוגרפיה
{|
הכרוניקה הרוסית הראשונה
הכרוניקה הרוסית הראשונה, המכונה גם הכרוניקה של נֶסְטוֹר, כרוניקת קייב, הכרוניקה הראשונה או סיפורי השנים שחלפו (בסלאבית כנסייתית עתיקה: Повѣсть времяньныхъ лѣтъ; ברוסית: Пóвесть временны́х лет; באוקראינית: Пóвість врéм'яних літ; בבלארוסית: Апо́весць мі́нулых часóў; בפולנית: Powieść minionych lat) היא כרוניקה המגוללת את ההיסטוריה של רוס של קייב בסביבות השנים 850–1110, אשר נערכה במקור בקייב בערך בשנת 1113 ולה שלוש מהדורות שנשתמרו בשני כתבי יד, שאבדו במרוצת השנים, אולם נשתמרו בהעתקי דפוס. ההשערה הרווחת במחקר היא כי הקובץ המקורי נערך בידי הנזיר נֶסְטוֹר על בסיס מקורות קודמים שאבדו גם הם ועל בסיס עדות אישית שלו.
בשונה מכרוניקות אחרות שנכתבו בידי נזירים אירופאים בימי הביניים, הכרוניקה הרוסית הראשונה ייחודית בהיותה העדות הכתובה היחידה בנמצא להיסטוריה המוקדמת של העמים הסלאביים המזרחיים. אין מקור המשתווה לדיווח המקיף שלה על אודות ההיסטוריה של רוס של קייב, אם כי הכרוניקה הראשונה של נובגורוד מוסיפה עליה מספר תיקונים משמעותיים. בנוסף, יש לכרוניקה ערך כדוגמה עיקרית לספרות הסלאבית-המזרחית העתיקה.
תוכן
הכרוניקה פותחת בסיפור המבול, כפי הנהוג בכרוניקות נוצריות בנות התקופה.
לאחר מכן מתוארים:
שלוש המהדורות
על פי השערות חוקרים, עם המקורות הקדומים יותר לחיבור – אשר אבדו מזמן – נמנים: