cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחריות משתף ומשדל
המשפט האמריקאי
הסוגיה מופיעה, בין היתר בריסטייטמנט השני בפרק שמדבר על "Contributing tortfeasors", מעוולים תורמים: <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> § 876. Persons Acting In Concert For harm resulting to a third person from the tortious conduct of another, one is subject to liability if he   b) knows that the other's conduct constitutes a breach of duty and gives substantial assistance or encouragement to the other so to conduct himself. לגבי נזק שנגרם לצד ג' בעקבות התנהגות עוולתית של אחר, יישא באחריות אם הוא: ב) יודע שההתנהגות של האחר מהווה הפרת חובה, והוא נותן סיוע או עידוד משמעותי לאחר בהתנהגותו. לפי ההערה שמופיעה לאחר אותו סעיף, ייעוץ או עידוד מהווה סיוע רוחני עבור המשודל, ואם הסיוע או עידוד מהווה גורם מהותי בביצוע העוולה, המשדל נחשב מעוול. הכלל חל גם לגבי עוולות מכוונות וגם לגבי רשלנות, אפילו כאשר האחר איננו יודע שהוא מבצע עוולה. למרות זאת, כאשר הסיוע איננו מהותי, המשדל איננו חב אחריות על העוולה. סעיף זה כולל אחריות משתף בלבד.
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> For harm resulting to a third person from the tortious conduct of another, one is subject to liability if he a) orders or induces the conduct, if he knows or should know of circumstances that would make the conduct tortious if it were his own. לגבי נזק שנגרם לצד ג' בעקבות התנהגות עוולתית של אחר, יישא באחריות אם הוא: א) מורה או גורם להתנהגות, אם הוא יודע, או היה צריך לדעת, שבנסיבות העניין, המעשה היה מהווה עוולה אם היה מדובר בהתנהגות שלו.
לפי ההערה שמופיעה לאחר אותו סעיף, הגורם לתוצאה עוולתית דרך הוראה, חב באותה רמה כאילו ביצע עצמו, אפילו כאשר אמצעי העוולה אינם זהים למתוכנן על ידו, בתנאי שהוא התכוון לתוצאה. סעיף זה כולל אחריות משדל בלבד.
עמדת המשפט העברי
במשפט העברי קיים הכלל "שלוחו של אדם כמותו", לפיו השליח נכנס לנעליו של שולחו ומבצע פעולות משפטיות המיוחסות לשולח. לשליח יש כוח לבצע פעולות משפטיות רבות, ואף מותר לו לשאת אשה עבור שולחו. לכלל זה קיים חריג- "אין שליח לדבר עבירה". לפי החריג, אם השולח מורה לשליח לבצע מעשה המנוגד להלכה (עבירה), לא נוצרת שליחות. במצב כזה, אין מנגנון שמחבר את פעולת שליח לשולח, ולכן אין לתבוע את השולח בגין מעשיו של השליח. לפי רש"י (בפירושו של התלמוד באותו מקום), תוצאת הסייג היא שהשליח אחראי למעשיו, והשולח פטור (שלא כמו המשפט הישראלי). הכלל מבוסס על מדרש הלכה (פרשנות של פסוקי המקרא) ועל סברא (כלל המבוסס על ההגיון הבריא שאיננו מעוגן במקרא)- "דברי הרב ודברי התלמיד- דברי מי שומעים?"-  ההלכה נחשבת פה לרב, והשולח הוא התלמיד- וכאשר תלמיד אומר משהו במנוגד לדברי הרב, יש לציית לרב ולא לתלמיד. על השליח היה מוטל לציית להלכה, ולא להקשיב לבקשת השולח, ולכן הוא עצמו ישא באחריות בגין הפרת ההלכה. האחריות תוטל על השליח, ורק על השליח. הסייג חל גם על דיני נזיקין במשפט העברי. לכן, לפי המשפט העברי, מי שמורה או משדל את חברו לבצע עוולה לפי סעיף 12 לפקודת הנזיקין, לא יישא באחריות עבור העוולה, ואין צורך לומר שהמצב זהה לגבי אשרור עוולה. אך כאשר רק השולח (המשדל) יודע שמדובר במעשה אסור, ולשליח (המשודל) היה חסר מידע לגבי אותו מעשה (או היה אדם חסר כושר משפטי- לדוגמה, קטין), הסברא של "דברי הרב ודברי התלמיד" איננה חלה, מאחר שהשליח לא זכה להחליט למי לציית- לא התגבשה אצלו מודעות לגבי כך שהוא מבצע מעשה אסור. לפי גישה זאת, ישנם מקרים של הוראה לביצוע עוולה שהמשדל חב עליהם גם לפי המשפט העברי וגם לפי ס' 12 לפקודת הנזיקין- אך רק כאשר למשדל יתרון הבנה. לדוגמה, לפי המשפט העברי, אם אדם שלח ילד מצויד עם להבה לשדה חברו, והלהבה גרמה לשריפה ולנזק בשדה, השולח אחראי לנזק. מאידך, מאחר שהכלל מבוסס הן על סברא והן על מדרש הלכה, יש אומרים שהכלל שאין שליח לדבר עבירה חל גם כאשר השליח לא היה מודע לנסיבות של שליחותו. לפי הגישה הזו סעיף 12 בכללותו נוגד את המשפט העברי.
הצעת חוק דיני ממונות
הצעת חוק דיני ממונות (הקודיפקציה) מחלקת את האחריות בשל יחס מיוחד בין האחראי לבין גורם הנזק על ידי שימוש בשני מונחים- אחריות אישית ואחריות שילוחית. האחריות השילוחית היא של מעביד כלפי עובדו ושל שולח כלפי שלוחו- הזיקה נוצרת מכח היחסים בין המעוול לבין הצד השלישי. לעומת זאת כלולה אחריות של משתף ומשדל בתחומי האחריות האישית אם המשדל בצע ביודעין את אחת הפעולות המנויות בסעיף- סיוע, ייעוץ, ציווי, שידול או הרשאה. בדברי ההסבר להצעת החוק מצוין כי פעולת האשרור הושמטה מאחר שהיא כלולה בתחומה של ההרשאה שיכולה לחול על מעשה שנעשה או על מעשה שיעשה. נוסח זה פותר את הבעיה אותה מעלה פרופ' טדסקי ביחס לנוסח הסעיף הנוכחי, ממנו משתמע כי כל פעולות המשדל יכולות לחול הן על מעשה שנעשה או שעומד להיעשות. השמטת הביטוי "מעשה העומד להיעשות" פתרה את בעיית התכיפות. מנוסח זה לא משתמע הצורך לכאורה בתכיפות בין השידול למעשה. בעיה נוספת שנפתרה בזכות השמטת הביטוי היא המצב הבלתי אפשרי בו המשדל בעל האחריות החמורה יותר- נוטע הרעיון- לא נופל בגדרי הסעיף ואילו מכריע הכף כן. האחריות האישית לפי הנוסח החדש כוללת את שניהם. נוסח הסעיף החדש קובע בפירוש את היסוד הנפשי הנדרש לשם הטלת האחריות על המשדל- "ביודעין". אם כך, לפי הצעת החוק אין צורך בכוונה שהמשודל יבצע את המעשה ודי בידיעת המשדל שהוא משתף את עצמו בעוולה.
מבט לעתיד
ראינו שסעיף 12 הוא אחד ממספר סעיפי חוק בפקודת הנזיקין המרחיבים את היקף האחריות ומטילים אחריות נזיקית על צד שלישי, שאינו מבצע את העוולה באופן ישיר, בנוסף לאחריות שילוחית ואחריות מעביד. ראינו שס' 12 תורגם ואומץ מפקודת הנזיקין המנדטורית, אך שנוסח הסעיף העברי מעט שונה המנוסח המקורי, דבר שהוביל לבעיות פרשנות והבנה של הסעיף, אך הבעיות לא טופלו עד עכשיו בעקבות השימוש המועט שנעשה בסעיף, ובפרשנות תכליתית שבתי המשפט, בהובלת בית המשפט העליון, מבצעים. שלא כמו במשפט האמריקאי, באחריות משתף ומשדל לפי המשפט הישראלי, אין דרישה להוכחת נזק, ולכן ייתכן שימוש מורחב בסעיף כאשר אין אפשרות להוכיח שהתנהגות של המשדל גרם לנזק (ולכן אין אפשרות לתבוע בגין העוולה לבד). בעתיד, סעיף 12 יואמץ לתוך הצעת חוק דיני ממונות בתחום האחריות האישית, תוך כדי פתרון לבעיות הפרשנות שהעלה פרופ' טדסקי.
לקריאה נוספת
חקיקה ישראלית פסיקה ישראלית של בית המשפט העליון פסיקה ישראלית של בית המשפט המחוזי והשלום מאמרים ישראלים משפט עברי חקיקה מנדטורית משפט אמריקאי
קישורים חיצוניים
סוגי העוולות בפקודת הנזיקין הצעת חוק דיני ממונות באתר משרד המשפטים שליחות מניין?
יפה ירקוני
יפה ירקוני (24 בדצמבר 1925 – 1 בינואר 2012) הייתה מהבולטות שבזמרות ישראל, כלת פרס ישראל לזמר עברי לשנת תשנ"ח (1998), המזוהה עם תקופת קום המדינה והייתה פופולרית ביותר בשנות החמישים והשישים.
ביוגרפיה
נולדה בשם יפה אברמוב בדרום תל אביב, למלכה אַלחַסוב ולאברהם אברמוב, סוחר בדים ושטיחים. הוריה היו יהודים קווקזים מבאקו (כיום באזרבייג'ן), שעלו לארץ ישראל במפנה המאה ה-20, הכירו בארץ ונישאו ב-1920. יפה הייתה האמצעית במשפחה בת שלושה ילדים, ולה אחות גדולה, תקוה (ילידת 1921), ואח קטן, בנימין (יליד 1927). כשהייתה בת שמונה התגרשו הוריה, אביה ירד מהארץ אל רודזיה (שם ישבה קהילה יהודית) והמשפחה סבלה ממצב כלכלי קשה. בשנות ה-30 עברה עם אמה ואחיה לגבעת רמב"ם (כיום שכונה בגבעתיים), שם פתחה אמה בית קפה–מסעדה בשם "צליל", שזכה לפופולריות, בעיקר בקרב אנשי ביטחון ואמנים.
את דרכה האמנותית החלה בגיל צעיר, כשהופיעה יחד עם אחותה ואחיה בבית הקפה המשפחתי בגבעת רמב"ם. ההרכב שיצרו, "בָּמָתִי" (ראשי תיבות של שמות ארבעת בני המשפחה) – תקוה הזמרת, יפה הרקדנית ובנימין הפסנתרן – זכה להצלחה בקרב באי בית הקפה, ובהמלצת הזמר והשחקן שמואל פישר היא התקבלה ללימודים בסטודיו למחול קלאסי של גרטרוד קראוס, שם גם למדה לנגן בפסנתר, וכעבור שנים ספורות התקבלה גם ללהקת הרקדניות של קראוס, שפעלה ליד האופרה הארצישראלית העממית. היא הופיעה עם הלהקה במשך 12 שנה, עד שבאחד המופעים בשנת 1945 נפצעה ברגלה ונאלצה לזנוח את קריירת הריקוד.
ב-21 בספטמבר 1944 נישאה ל. גוסטין (במקור גורטין), יליד 1918, היה חבר תנועת הנוער "גורדוניה" בעירו לוּצְק (אז בפולין, כיום באוקראינה), ולאחר הכשרה עלה לארץ ישראל ב-1938 והצטרף לגרעין שהקים את קיבוץ נווה ים. השניים נישאו מקץ היכרות בת שנתיים, ויום לאחר נישואיהם הוא התנדב לשירות בצבא הבריטי (הימים ימי מלחמת העולם השנייה) וצורף עם חבריו לבריגדה היהודית. גוסטין נהרג ב-29 במרץ 1945 במערכה על נהר סֶניוֹ, בזירה האיטלקית. השיר "אוּרי", שביצעה יפה גוסטין האלמנה, נכתב לזכרו על ידי רפאל קלצ'קין והולחן על ידי יששכר מירון. ב-1945 שינו גם אמה של ירקוני ואחיה הצעיר את שם משפחתם ל"גוסטין", כמחווה לחתנה שנפל חלל.
בשלהי שנת 1947 התגייסה ירקוני לארגון ההגנה כאלחוטאית, והמשיכה בכך עם פרוץ מלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי. את ניסיונה הראשון כזמרת קנתה לה בלהקת "החישטרון" של החטיבה שהוקמה בזמן המלחמה והיא צורפה אליה. צמד היוצרים טולי רביב ובובי פנחסי כתבו ללהקה שירים "סלוניים" ששימשו מוזיקת רקע לריקודים וזוהו לאחר מכן עם ירקוני, בהם "אל נא תאמר לי שלום", "שחרחורת" ו"קרה זה רק הפעם". שני שירים ששרה באותה תקופה נהפכו לסמלי המלחמה הקשה: "האמיני יום יבוא" שהביא במיוחד בשבילה השחקן רפאל קלצ'קין והיא שרה אותו לראשונה בפני מלווי השיירות לירושלים, ו"באב אל ואד" שכתב חיים גורי לזכרם של מלווי השיירות כשנה לאחר תום הקרבות.
ב-1948 נישאה בשנית לשייקה ירקוני. ירקוני, יליד תל אביב 1920, בנו של משה ירקוני (שצ'ופק), ממנהלי המשביר, היה איש ההגנה (נכלא על ידי הבריטים כשנתיים במחנה המעצר בלטרון) וממייסדי החי"ש (ולימים מ"גיבורי" הפרשה שהייתה אחת העילות לתביעת הדיבה שהגיש עמוס בן-גוריון ידידו כנגד ארגון שורת המתנדבים), ואיש עסקים. השניים היו הורים לשלוש בנות. שייקה ירקוני נפטר ב-29 באוגוסט 1983.
ההצלחה כזמרת
עם קום המדינה, עוד בזמן ההפוגה בקרבות מלחמת העצמאות, הקליטה ירקוני באולפן "רדיו דוקטור" תקליט שזכה להצלחה גדולה. במיוחד התפרסם מתוכו הלהיט "עיניים ירוקות", שאף נחשב לשיר הפופ הראשון בארץ. לאחר מכן הוחתמה ירקוני בחברת התקליטים הד ארצי שרק הוקמה והחלה להקליט את כל אלבומיה שם. היא הקליטה את האלבום "באב אל וואד" שהורכב משירי מלחמת העצמאות, בהם "האמיני יום יבוא" שביצעה בעת המלחמה וכן "רבותי ההיסטוריה חוזרת", "הפינג'אן", "הן אפשר", "דודו" ו"יצאנו אט", שהפכו למזוהים עמה יותר מאשר עם הצ'יזבטרון, המבצעים המקוריים של השירים. בשנת 1951 הקליטה אלבום מצליח שהורכב משירים לריקודי עם.
בשנות החמישים והשישים הפכה לזמרת מובילה בארץ, ושיריה – בעיקר השירים הלאומיים שהקליטה ב-1948: "בערבות הנגב" (מילים: רפאל קלצ'קין) ו"הסבתא בנגב" (מילים: אבשלום כהן) – הושמעו רבות בתוכנית "כבקשתך לשירים עבריים" בקול ישראל. עיקר הצלחתה בקרב הקהל (ופחות בקרב עורכי הרדיו) היו בשירים הסלוניים שהקליטה, שירי הוואלס והטנגו, ששימשו גם כמוזיקת רקע לריקודים בבתי הקפה באותה תקופה. ב-1959 הוציאה את האלבום "נרקודה עם יפה ירקוני", שקיבץ שירים סלוניים רבים שזוהו עמה, בהם "חביבי", "ארצנו הקטנטונת" ו"שחרחורת". אמצעי התקשורת נהגו לייחס לה יריבות עם הזמרת שושנה דמארי, שגם היא זכתה לפופולריות רבה באותה תקופה, אף כי הדבר איננו נכון והשתיים אף שיתפו פעולה מספר פעמים.
בשנות החמישים הקליטה מספר אלבומי ילדים, בהם שניים מצליחים במיוחד: האלבום "שירי ילדים כבקשתך" מ-1953, שכלל את שיר הילדים שכתב אבשלום כהן "עגלה עם סוסה", שהוקלט עוד ב-1948, ו"דובון ימבו" (גם: יומבו), שכתב יחיאל מוהר, והאלבום "שירים מכנרת" מ-1957, שהוקדש לשירי הילדים שכתבה נעמי שמר בקבוצת כנרת וחשף את שמר לקהל הרחב, עם שירים כמו "הדואר בא היום" ו"אחינו הקטן". היא גם הוציאה תקליט של שירי חגים לילדים והקליטה שירים נוספים שהפכו ללהיטים לילדים, בהם "אבא שלי" ("לאבא שלי יש סולם..."), שכתבה תלמה אליגון.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1965 זכתה במקום הראשון עם השיר "איילת החן", שאותו ביצע בפסטיבל גם אריק איינשטיין בביצוע נוסף, למילים של עודד בצר, ללחן של נתן שחר ולעיבוד של יצחק גרציאני. שנה לאחר מכן בפסטיבל הזמר והפזמון 1966 זכתה שוב עם השיר "ליל סתיו", שאותו ביצע בפסטיבל גם אריק איינשטיין בביצוע נוסף, למילים של חיה כהן, ללחן של חיים צור ולעיבוד של שמעון כהן.
בשנות השישים והשבעים הופיעה ירקוני גם באולמות ובמועדונים נחשבים בעולם, בעיקר בארצות הברית, בלונדון ובפריז. היא הופיעה בקרנגי הול ולינקולן סנטר בניו יורק, אולימפיה בפריז, פלדיום בלונדון וכן ביפן, אוסטרליה ורוסיה. במהלך שנות השישים היא אף שהתה ארבע שנים בארצות הברית, הקליטה שם שלושה תקליטים וביצעה הופעות רבות. בפריז פגשה את בועז שרעבי שהופיע שם באותה תקופה והקליטה לראשונה את שירו "פמלה".
בספיישל טלוויזיוני ביום העצמאות של שנת 1969 ביצעה ירקוני את השיר "כשהיינו ילדים" (אסף/וילנסקי) שהפך לאחד מהשירים המזוהים איתה ביותר. במהלך שנות השבעים הקליטה מספר שירי פופ, בהם הלהיט "כל היונים" (1971) ודואט עם צביקה פיק בשם "ערב סתיו יפה" (1976). עם פיק היא אף הופיעה במופע משותף, שלא נחל הצלחה מיוחדת.
שלושה להיטי ילדים נוספים בוצעו על ידה במסגרת פסטיבל שירי הילדים בשנות ה-70: "אין דן דינו", "אני אוהב לשרוק" ו"אחותי הקטנה".
בשנת 1996 הוציאה את אלבום הדואטים "שרים עם יפה ירקוני" במסגרתו ביצעו מיטב האומנים את שיריה בדואט עמה, בהם היו שושנה דמארי, אריק איינשטיין וחוה אלברשטיין. ירקוני זכתה בפרס ישראל בשנת היובל למדינת ישראל, 1998. באותה שנה גם יצא אוסף מחומש משיריה בשם "יפה ירקוני מאז ועד היום, 1998-1948". האוסף כלל גם שיר חדש בשם "רוקדת", שכתבה נעמי שמר על סמך סיפור חייה של ירקוני, עם אזכורים מהיותה רקדנית בתחילת דרכה, הופעותיה במלחמת העצמאות, שיריה "על המלחמה ועל שלום" ועד ימינו אלה. ב-1999 השתתפה בפסטיגל כאומנית אורחת.
בקיץ 2000 הקליטה את שירה האחרון, "עכשיו עברו שנים (וכבר קשה להיזכר)". באותה שנה יצא אוסף משולש ובו 62 להיטים.
עשייה ציבורית, דעותיה הפוליטיות וחיים אישיים
ירקוני הייתה ידועה כמעורבת בחיי המדינה. היא ביצעה מאות הופעות לפני החיילים במלחמות ישראל ובין המלחמות, לא נרתעה מלהופיע ממש בחזית הקרבות וכך זכתה לכינוי "זמרת המלחמות", על אף שלא אהבה אותו והעדיפה להיקרא "זמרת החיילים".
היא נהגה להיות מעורבת גם בפוליטיקה, והשמיעה לא אחת את דעותיה הפוליטיות המזוהות עם השמאל הציוני. בשנת 2002, בעת מבצע חומת מגן, התבטאה ירקוני בתוכנית "מה בוער" של גלי צה"ל כנגד חיילים שסימנו מספרים על זרועותיהם של פלסטינים "אנחנו עם שעבר את השואה, איך אנחנו מסוגלים לעשות דברים כאלו?" אמרה. דבריה אלה התפרשו באמצעי התקשורת כהשוואה בין מעשי צה"ל בשטחים לבין מעשי הנאצים בשואה. לדבריה, היא לא ערכה השוואה כזו אלא רק ניסתה למחות על מעשה ספציפי. התבטאות זו גרמה לסערה תקשורתית תוך קריאה מאנשי ימין להחרימה. איומים ומכתבי נאצה רבים נשלחו אליה ואף בוטל ערב לכבודה שהפיקה אמ"י. לאחר זמן מה, כשהסערה שככה, הפיקה אמ"י ערב לכבודה ובדצמבר 2006 נערך לירקוני ערב הצדעה גדול בהיכל התרבות בהשתתפות אומנים רבים.
בשנת 2001 אובחנה ירקוני כחולה במחלת אלצהיימר, ובשנת 2008 החמיר מצבה. היא נפטרה ב-1 בינואר 2012, בגיל 86, ונקברה לצד בעלה שייקה בבית העלמין קריית שאול.
משפחה
ירקוני הייתה אם לשלוש בנות: אורית (1950), תמר (1953) ורות (1956), סבתא לשמונה וסבתא-רבתא לשמונה. בתה הבכורה, אורית שוחט, היא עיתונאית לשעבר ב"הארץ" (נשואה ליגאל שוחט, רופא, לשעבר טייס שנפל בשבי המצרי במלחמת ההתשה וקצין הרפואה הראשי של חיל האוויר). בתה הצעירה, רותי ירקוני-סויסה, הייתה נשואה לשחקן מאיר סויסה (ילדיהם המשותפים הם המפיק המוזיקלי ישי סוויסה והראפר מיכאל סוויסה).
לירקוני שני אחים וכן אח למחצה. שני אחיה פעלו כמוזיקאים. אחותה, תקוה הנדל, הקליטה שירים אחדים בשנת 1947, בליווי נחום נרדי ושמואל פרשקו. בהמשך היגרה לקראקס בירת ונצואלה, שם הקימה בית ספר יהודי. לימים היגרה לארצות הברית והתיישבה בניו יורק. אחיה, בנימין (נָני) גוסטין, היגר גם הוא לקראקס, ושם השתקע. הוא פעל כמלחין, פסנתרן וכנר.
אחיה למחצה של ירקוני (בן אביה מאשתו השנייה, אסתר), ישראל אברמוב, יליד רודזיה (כיום זימבבואה), הוא חוקר מדעי המוח המתמחה במערכת הראייה, פרופסור לפסיכולוגיה בברוקלין קולג' וכן פרופסור לקוגניציה, מוח והתנהגות ופרופסור לביופסיכולוגיה, שניהם במרכז לתארים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
הוקרה והנצחה
במאי 2014 נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה ברחוב דב הוז 23 בתל אביב. רחובות נקראו על שמה בערים חולון, עפולה, קריית ביאליק, קריית מוצקין, ראש העין וראשון לציון. העיר גבעתיים קראה על שמה של ירקוני כיכר בצומת ברחובות רמ"ז ורמב"ם
בשנת 2018 הוצגה תערוכה המוקדשת ליפה ירקוני בגלריה "החווה" בחולון.בתערוכה הוצגו יומנים שכתבה ירקוני, עטיפות תקליטים ותצלומים מאלבומה הפרטי, שמלות, תכשיטים ואביזרי אופנה של יפה ירקוני.
ארכיונה מופקד במחלקת המוזיקה בספרייה הלאומית בירושלים.
בשנת 2021 חנכה עיריית תל-אביב-יפו בית ספר יסודי מכיל חדש, בצפון העיר, על שמה של הזמרת.
ניר ברדע
ניר ברדע (נולד ב-25 בינואר 1996) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם בסבאיל מליגת העל האזרית.
קריירת מועדונים
ברדע החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל ראשון לציון, ובהמשך עבר במחלקות הנוער של מכבי תל אביב ומכבי פתח תקווה. בגיל 17 הצטרף לקבוצת הנוער של הפועל רמת גן, וב-19 במאי 2014 ערך את הופעתו היחידה בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0–0 נגד הפועל פתח תקווה בליגה הלאומית.
בקיץ הצטרף למחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד. ב-23 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1–2 להפועל בני לוד, ועד לסיום העונה ערך 11 הופעות והיה שותף להעפלתה של הקבוצה בחזרה לליגת העל. ב-24 בדצמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב בהפסד 0–1 למכבי תל אביב. ב-6 בינואר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 3–1 על הפועל אכסאל במסגרת גביע המדינה, ובסך הכל ערך 13 הופעות ליגה בעונת 2016/2017. בעונה שלאחר מכן שותף בשמונה משחקי ליגה, ובעונת 2018/2019 הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה.
ב-17 בינואר 2021 חתם בבודפשט הונבד מליגת העל ההונגרית לשלוש וחצי שנים. את הופעת הבכורה ערך ב-30 בינואר בניצחון קבוצתו 1–2 על וידאוטון, ועד לתום עונת הבכורה שלו ערך חמש הופעות ליגה בלבד. עונה לאחר מכן, בין היתר בעקבות פיטורי המאמן אישטוון פישונט בשלב מוקדם של העונה, שיחק בעיקר במדי קבוצת המילואים, כאשר במדי הקבוצה הראשונה ערך הופעת ליגה בודדת. באפריל 2022, לאחר כשנה במועדון, התיר ברדע את חוזהו והפך לשחקן חופשי. ב-8 ביולי 2022 חזר לישראל וחתם במכבי בני ריינה.
ב-4 ביולי 2023 חתם בסבאיל מליגת העל האזרית.
נבחרת ישראל
לזכותו של ברדע ארבע הופעות בנבחרת הצעירה עד גיל 21 של ישראל.
סטניסלב ז'וקובסקי
סטניסלב ז'וקובסקי (בפולנית: Stanisław Żukowski; 1873–1944) היה צייר פולני-רוסי.
חיים
ז'וקובסקי נולד במחוז גרודנו. הוא היה תלמידו של יצחק לויתן ובוגר בית הספר לציור במוסקבה. ז'וקובסקי הפך לצייר נוף מפורסם שעבד בסגנון ייחודי - השתמש בשיטות ובמיומנויות אימפרסיוניסטיות כמו כן, נתן פרשנות משלו למסורת הריאליסטית הרוסית.
הוא הקים סטודיו משלו לאמנות במוסקבה, שם הדריך סטודנטים, כולל הציירת האוונגרדיסטית ליובוב פופובה ולדימיר מאקובסקי צעיר שעבד אז כאמן פוסטרים.
כצייר, ז'וקובסקי הותיר מורשת גדולה של נופים רוסיים ואתרים טרום-מהפכניים - בהם בתי אחוזה רוסיים. דעותיו הפוליטיות הותירו אותו ספקן לגבי הצורך במהפכה הבולשביקית, ובשנת 1923 הוא עזב את ברית המועצות וחזר למולדתו פולין, שהייתה אז כבר מדינה עצמאית.
לאחר הכיבוש הגרמני של פולין במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא נעצר על ידי הנאצים והוחזק במחנה ריכוז בפרושקוב, שם מת לבסוף ב-1944.
צ'רנו מורה וארנה
צ'רנו מורה פורט וארנה (בולגרית: Черно море Порт Варна), היא קבוצת כדורסל בולגרית מהעיר וארנה, המתמודדת בליגת העל הבולגרית.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1947, וזכתה 3 פעמים באליפות בולגריה. 3 פעמים זכתה בגביע הבולגרי. בין ההשתתפות הבינלאומית שלהם: בגביע קוראץ' בשנים 1993, 1997, 1998, 2001. ובגביע ספורטה בשנים 1999, 2000. בשנת 2001 הקבוצה הייתה אמורה לשחק מול אפולון לימסול במוקדמות גביע קוראץ', אך ויתרה על השתתפות מסיבות כלכליות. בעונת 2013/14 הפסידה בגמר הגביע לקבוצת לבסקי סופיה 100-97.
בעונת 2008/09 ובעונת 2009/10 (פיינל פור) השתתפה הקבוצה בליגה הבלקנית.
שלמה בן שמעון
חיבורו: גזרות שנת ד'תתנ״ו
בדומה לחיבוריהם של כרוניקנים כגון אליעזר בן נתן ושל האנונימי ממיינץ, הוא תיאר את הרדיפות, ההשמדה והחורבן של הקהילות היהודיות במרכז אירופה, בסביבות נהר הריין, בעיקר בערים שפייר, ורמייזא, מיינץ וטריר במהלך מסע הצלב הראשון. הוא מספק רקע והסבר לפרעות, כפי שמסבירה פרופ' אורה לימור, הצלבנים "היו חדורים תחושת שליחות דתית" ובדרכם לארץ ישראל רצו לחסל את "הכופרים מבית", דהיינו היהודים שישבו בארצותיהם.
החיבור מתאר את הניסיונות לגרום ליהודים להמיר את דתם לנצרות, ואת תגובת בהרג והתאבדות קבוצתית, אשר נחשבה בעיניהם ובתודעת הדורות הבאים קידוש השם ומעשה ששמר על קיומה של האומה, במילותיו:
במאה ה-19 התגלה העתק של כתביו מהמאה ה-15, שנרשם בשנת 1453 בעיר טרוויזו, אולם הוא פגום, עקב שגיאות כתיב בו.
אוניית קו אוקיינית
אוניית-קו אוקיינית היא אוניית נוסעים שנוסעת במסלול קבוע למרחק גדול, ומשמשת בעיקר ככלי תחבורה. האוניות האוקייניות לעיתים נושאות גם משא או דואר. עם עליית השימוש בתחבורה אווירית אוניות הקו נעלמו ברובן. אוניית הקו האחרונה שעדיין פועלת היא הקווין מרי 2.
לפעמים האוניות משמשות למטרות אחרות, כגון שיט תענוגות או אוניית בית-חולים.
אוניות מטען שצמודות ללוח זמנים גם לעיתים נקראות אוניות קו. קטגוריית שייכות זו לא כוללת מעבורות או כלי שיט אחרים שמבצעים שיט קצר, וגם לא אוניות תענוגות אשר בהן, המסע עצמו, ולא התחבורה, היא תכלית הנסיעה.
אוניות קו אוקייניות בדרך כלל נבנות עם שלד חזק במיוחד כדי להתמודד בפני מים סוערים ותנאים קשים שניתן למצוא באוקיינוס הפתוח. נוסף על כך, האוניות בדרך כלל מעוצבות עם חרטום עבה יותר משל אוניות תענוגות, ויש להן קיבולת גדולה של דלק, אוכל, ומשאבים אחרים עבור הפלגות ארוכות.
אוניות הקו הראשונות נבנו באמצע המאה ה-19. חידושים טכנולוגים כמו מנוע הקיטור ומעטפת פלדה אפשרו את בנייתן של אוניות קו גדולות יותר ומהירות יותר להיבנות, ובכך נוצרה תחרות בין המעצמות של אותה תקופה, בעיקר בין הממלכה המאוחדת וגרמניה. אוניות קו אוקיניות, ששימשו פעם ככלי התחבורה העיקרי בין יבשות, הפכו לכמעט לא-רלוונטיות לאחר התפתחות התעופה ארוכת הטווח אחרי מלחמת העולם השנייה. לאחר הוצאת האד"ם קווין אליזבת 2 משירות ב-2008, האונייה היחידה שנמצאת בשירות כאוניית קו אוקיינית כיום היא הקווין מרי 2.
סקירה כללית
הנתיב העמוס ביותר עבור אוניות קו היה באוקיינוס האטלנטי הצפוני, אוניות נעו בין אירופה וצפון אמריקה. בנתיב הזה, האוניות הגדולות והמהירות והמתקדמות ביותר שייטו. למרות שרוב אוניות הקו מבחינה היסטורית היו כלי שיט בגודל בינוני אשר שימשו כנושאות הנפוצות של נוסעים ומשא בין מדינות ובין מדינות אם לקולוניות שלהן ומדינות התלויות בהן לפני עידן הסילון. נתיבים שכאלו כללו נתיבים בין אירופה לקולוניות אפריקאיות ואסייתיות, אירופה לאמריקה הדרומית, ותנועת מהגרים בין אירופה לצפון אמריקה במאה ה-19 ובשני העשורים הראשונים של המאה ה-20, וגם לקנדה ואוסטרליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
עם התחלת עידן הסילון וירידת קרנו של המסע הבין-אוקייני באוניות הביאו לשינוי הדרגתי מאוניות קו אוקייניות לאוניות תענוגות כדרך תחבורה. כדי שאוניות הקו יישארו רווחיות, חברות הספנות הסבו אותם לשימוש בנתיבי שיט תענוגות, כגון הא/ק פראנס. כמה מאפיינים של אוניות קו אוקייניות ישנות יותר הפכה אותן ללא מתאימות עבור שיט תענוגות. כגון צריכת דלק גבוהה, מאפיינים טכניים שמונעים מהן להיכנס לנמלים שנמצאים במים רדודים וחדרים (בדרך כלל פנימיים, חסרי חלון) שעוצבו להרחיב את קיבולת הנוסעים למקסימום, במקום להיות מעוצבות לנוחות. האוניות האיטלקיות א/ק מיכלאנג'לו והא/ק רפאלו, הן אוניות הקו האחרונות שנבנו לשירות עיקרי של חציית האוקיינוס האטלנטי, הן לא היו מתאימות להסבה, ולכן היו להן קריירות קצרות.
המאה ה-19
בתחילת המאה ה-19, המהפכה התעשייתית והמסחר הבין-יבשתי עזרו לפיתוחם של קשרים בטוחים הכרחיים בין יבשות. האימפריה הבריטית, כמעצמה הקולוניאלית הגדולה ביותר באותו זמן, נזקקה לנתיבים ימיים יציבים כדי לחבר את חלקי האימפריה שלה: המזרח הרחוק, הודו, אוסטרליה וכו'. ב-1818, "בלאק בול ליין", החלה את שירות הנוסעים הסדר הראשון בין אנגליה וארצות הברית, עם צי של אוניות שבהן הדגש היה על נוחות הנוסעים.
ב-1807, רוברט פולטון הצליח בהתקנת מנועי קיטור באוניות. הוא בנה את האונייה הראשונה שהשתמשה בטכנולוגיה הזאת, ה"קלרמונט", אשר צלחה את המסע בין ניו יורק ואולבני ב-30 שעות. זמן קצר לאחר מכן, כלי שיט אחרים נבנו בשימוש הטכנולוגיה הזאת. ב-1816, ה"אליזה" נהייתה אוניית הקיטור הראשונה שחצתה את תעלת למאנש. התפתחות חשובה נוספת באה ב-1819. א/ק סוואנה נהייתה אוניית הקיטור הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי. היא עזבה את סוואנה, ג'ורג'יה והגיעה לליברפול, אנגליה ב-27 ימים. האונייה שטה את הרוב המרחק בעזרת הרוח, וכוח הקיטור לא שומש ליותר מ-72 שעות בזמן המסע. ההתלהבות הציבורית עבור הטכנולוגיה החדשה לא הייתה גבוהה, אף אחד מ-32 הנוסעים של האונייה אשר רכשו מקום על סיפונה עלו עליה בגלל המשמעות ההיסטורית של המסע. למרות שה"סוואנה" הוכיחה שאוניית קיטור קבילה לחצות את האוקיינוס, הציבור לא היה מוכן עדיין לסמוך על סוג כזה של הנעה במסע בים הפתוח, וב-1820 מנוע הקיטור הוסר מהאונייה.
עבודה על הטכנולוגיה הזקת המשיכה וצעד חדש נלקח ב-1833. ה"רויאל וויליאם" הצליחה לחצות את האוקיינוס האטלנטי בעזרת כוח קיטור ככוח הנעה עיקרי עבור המסע. מפרשי האונייה שומשו רק כאשר דודי החימום נוקו. עם זאת, היו עדיין ספקנים רבים.
הצעד האחרון לקראת מסע ארוך-טווח בעזרת כוח קיטור נלקח ב-1837 כאשר הא/ק "סיריוס" עזבה את ליברפול ב-4 באפריל והגיעה לניו יורק 18 ימים לאחר מכן ב-22 באפריל לאחר חצייה סוערת. מעט מידי פחם הוכן למסע החצייה, והצוות היה צריך לשרוף ריהוט מחדרי נוסעים כדי להשלים את המסע. מהירות השיוט הייתה 8.04 קשר. המסע התאפשר בגלל הקבל, אשר הזין את דודי החימום במים נקיים, ללא הצורך בכיבוי הדודים מדי פעם כדי להסיר את המלח. ההישג לא שרד הרבה זמן. ביום שלאחר מכן, הא/ק גרייט ווסטרן, שעוצבה על ידי מהנדס מסילות הברזל איזמבארד קינגדום ברונל, הגיעה לניו יורק. היא עזבה את ליברפול ב-8 באפריל ועקפה את השיא של "סיריוס" במהירות ממוצעת של 8.66 קשר. מרוץ המהירות החל, ואיתו, גם המסורת של הסרט הכחול.
עם ה"גרייט ווסטרן" איזמבארד קינגדום ברונל הניח את היסודות עבור טכנולוגיות חדשות לבניית אוניות. הוא הבין שכושר הנשיאה של האונייה גדלה בחזקה שלישית לפי מידותיה, למרות שהתנגדות המים גדלה רק בחזקה שנייה לפי מידותיה. מה שאומר שאוניות גדולות הן יותר חסכניות בדלק, דבר היה מאוד חשוב עבור מסעות ארוכים לעבר האוקיינוס האטלנטי. כלומר, בנייתן של אוניות גדולות היית רווחית יותר. יתר על כן, ההגירה לאמריקה הצפונית והדרומית התרחבה באופן משמעותי. תנודות האוכלוסייה הללו היוו אוצר משמיים עבור חברות הספנות, כמה מהגדולות ביותר נוסדו באותו זמן. דוגמה לכך היא למשל "פי אנד או" הבריטית ב-1822 ו"קומפאן ז'נרל טרנסאטלנטיק" הצרפתית ב-1855. מנוע הקיטור אפשר בנוסף עבור אוניות לספק שירות סדיר ללא השימוש במפרש. האספקט הזה מצא חן במיוחד כלפי חברות הדואר, אשר שכרו את שירותיהן של האוניות כדי לשרת לקוחות שהופרדו על ידי האוקיינוס. ב-1839, סמיואל קיונארד ייסד את קונארד ליין ונהיה הראשון שהקדיש את פעילות חברת השילוח שלו למשלוח דואר, לפיכך הגן על שירות סדיר בכל תאריך. כלי השיט של החברה שטו בנתיבים בין הממלכה המאוחדת לארצות הברית. לאחר זמן, גלגל המים, שלא אפקטיבי באוקיינוס, ננטש לטובת מדחפי הפרופלור. ב-1840, האד"ם בריטניה של קונארד ליין, החלה את שירות ההפלגה הסדיר הראשון עבור נוסעים ומשא על ידי אוניית קיטור, בשיט מליברפול לבוסטון. ככל שגודל האוניות גדל, שלד העץ נהיה שברירי. בשנת 1845 החל השימוש בשלד ברזל, ולאחר מכן שלד פלדה, הפתרונות האלו פתרו את הבעיה. האונייה הראשונה שהשתמשה בשלד ברזל ומדחף פרופלור הייתה הא/ק גרייט בריטן, יצירתו של ברונל. הקריירה שלה הייתה הרסנית וקצרה. היא עלתה על שרטון וננטה במפרץ דונדרום ב-1846. ב-1884, היא הוצאה משירות לאיי פולקלנד, שם היא שימשה כמחסן עד שטבעה ב-1937. החברה האמריקנית "קולינס ליין" גיבשה גישה אחרת. היא ציידה את אונייותיה בחדרי קירור, מערכות חימום, וחידושים אחרים אבל הפעלתם הייתה יקרה. הטביעה של שתי ספינותיה היוותה מפלה גדולה עבור החברה שהתפרקה ב-1858.
ב-1858, בורנל בנה את הענקית השלישית והאחרונה, א/ק "גרייט איסטרן". האונייה הייתה במשך 43 שנים, אוניית הנוסעים הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם. הייתה לה הקיבולת לשאת 4,000 נוסעים. הקריירה שלה אופיינה בסדרה של כשלים תאונות, אחת מהן, הייתה אירוע פיצוץ על סיפונה בזמן הפלגת הבכורה שלה.
אוניות רבות שהיו בבעלות גרמנית של חברות כמו "המבורג אמריקה ליין" ו"נורדויטשר לויד" הפליגו מנמלים גרמנים מרכזיים, כמו המבורג וברמן, לארצות הברית באותו זמן. השנה 1858 סימנה תאונה גדולה. טביעתה של הא/ק אוסטריה. האונייה שנבנתה בגרינוק והפליגה בין המבורג לניו יורק פעמיים בחודש, סבלה מתאונה שגרמנה להתפשטות אש באונייה, שטבעה ו-82 מתוך 542 הנוסעים נהרגו.
בשוק הבריטי, קונארד ליין ו-וויט סטאר ליין (שנקנתה על ידי תומאס איסמיי ב-1868), התחרו בחוזקה אחת בשנייה בסוף שנות השישים של המאה ה-19. המאבק אופיין על ידי החזקת הסרט הכחול, שאותו שתי החברות השיגו מספר פעמים לקראת סוף המאה. היוקרה והטכנולוגיה של האוניות התפתחה גם כן. מפרשי עזר התיישנו ונעלמו באופן מוחלט עד סוף המאה. השימוש הצבאי האפשרי באוניות נוסעים נחזה, וב-1889 האד"ם טוטוניק נהייתה אוניית העזר הראשונה בהיסטוריה. בזמן מלחמה אוניות יכלו לעבור הסבה ולהצטייד בתותחים למשל במקרה של קונפליקט טוטוניק הצליחה להרשים את וילהלם השני, קיסר גרמניה שרצה לראות את מדינתו עם צי מודרני שכזה.
אד"ם אומבריה ואוניית האחות שלה, אד"ם אטוריה היו אוניות הקו האחרונות של קונארד ליין שהיו בהן מפרשי עזר. שתי האוניות נבנו בגלאזגו, סקוטלנד ב-1884. הן היו האוניות הגדולות ביותר באותו זמן, בקו ליברפול - ניו יורק.
א/ק אופיר, הייתה אוניית קיטור במשקל 6814 טון שהייתה בבעלות "חברת אוריינט אוניות קיטור" וצוידה בציוד קירור. היא שייטה דרך תעלת סואץ בנתיב מאנגליה לאוסטרליה בשנות התשעים של המאה ה-19, עד שהיא הפכה לאוניית מלחמה במלחמת העולם הראשונה.
ב-1897, "נורדדויטשר ללויד" השיקה את הא/ק "קייזר וילהלם דר גרוסה". ושלוש שנים אחר כך נבנו לה שלוש אוניות אחיות. האוניה הייתה גם יוקרתית וגם מהירה, והצליחה לגנוב את הסרט הכחול מהאנגלים. נוסף על כך, היא הייתה אוניית הקו הראשונה בהיסטוריה עם ארבע ארובות. האונייה נזקקה רק ל-2, אבל יותר ארובות נתנו לנוסעים הרגשה של בטיחות וכוח. ב-1900, המבורג אמריקה ליין התחרתה עם אוניית-ארבעת-הארובות שלה, א/ק "דויטשלנד". היא במהרה השיגה את הסרט הכחול. המירוץ הזה היה מרוץ של מהירות. למרות זאת האונייה התחייב הקודם לנוחויתם של הנוסעים ויצרה תזוזה חזקה, אשר גרמה לבעלים שלה לאבד עניין בה לאחר שהיא הפסידה את הסרט הכחול לאונייה אחרת של "נורדדויטשר ללויד". היא הפליגה בנתיב הטרנס-אטלנטי רק 10 שנים לפני שהיא הוסבה לאוניית תענוגות. עד 1907, הסרט הכחול נשאר בידיים גרמניות.
תחילת המאה ה-20
למרות שהאוניות הגרמניות שלטו בשוק מבחינת מהירות, האוניות הבריטיות שלטו מבחינת גודל. אד"ם אוקיאניק ו"ארבע הגדולות" של וויט סטאר ליין היו האוניות הראשונות שעקפו את הא/ק "גרייט איסטרן" כאוניות הנוסעים הגדולות ביותר. למרות שטכנית, בעליהן היה אמריקאי (וויט סטאר ליין הסתפחה לקרן של ג'יי. פי. מורגן). הממשלה הבריטית תמכה כספית בקונארד ליין לאור תחרות מתחזקת, ועזרה לבנייתן של שתי אוניות בתנאי שהן יעברו הסברה לאוניות מלחמה ויועבר לחיל הים במקרה הצורך. תוצאת השותפות הזאת היא השלמתן ב-1907 של שתי האוניות האחיות אד"ם לוסיטניה ואד"ם מאוריטניה, שתיהן זכו בסרט הכחול בזמן הפלגת הבכורה שלהן. האחרונה שמרה עליו למשך 20 שנה. המהירות הגדולה שלהן הושגה בעזרת השימוש של טורבינות. בתגובה לתחרות הגוברת מקונארד ליין, וויט סטאר ליין הזמינה את "שלוש האחיות" (טיטניק, בריטניק ואולימפיק) בסוף 1907. האונייה הראשונה מהן שבנייתה הסתיימה ב-1911 היא האד"ם אולימפיק, שלה הייתה קריירה טובה, למרות שהייתה מרובת תאונות. זה לא היה המקרה עבור אחותה, האד"ם טיטניק, אשר טבעה בהפלגת הבכורה שלה ב-15 באפריל 1912, ובכך גרמה לשינויים נרחבים באמצעי הבטיחות הימיים. ובנוגע לאחות השלישית, הבריטניק, היא לעולם לא השלימה את יעודה כאוניית נוסעים, וגויסה למלחמת העולם הראשונה כאוניית בית-חולים, וטבעה ב-1916.
באותו הזמן, צרפת ניסתה להשאיר חותמה בנוכחותה עם השלמתה של הא/ק פראנס ב-1912 שהייתה בבעלות "קומפנייה ז'נרל טרנסאטלנטיק" גרמניה השיבה זמן קצר לאחר מכן לתחרות עם הבריטים. מ-1912 עד 1914, המבורג אמריקה ליין השלימה את בנייתן של שלוש אוניות שהיו גדולות באופן משמעותי מ"שלוש האחיות" של וויט סטאר ליין. הראשונה מהן, שבנייתה הושלמה ב-1913 הייתה הא/ק אימפרטור. אחרי הא/ק ואטרלנד ב-1914. הבנייה של האוניה השלישית בסדרה, הא/ק ביסמרק נעצרה עקב מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה הייתה זמן קשה עבור אוניות הקו האוקייניות. חלק מהן, כמו המאוריטניה, אקוויטניה, והבריטאניק הוסבו לאוניות בית-חולים בזמן הקונפליקט. אחרות נהיות מובילות חיילים, ואחרות כמו הא/ק קייזר וילהלם דר גרוסה, השתתפה במלחמה כאוניית מלחמה. הובלת חיילים הייתה פופולרית מאוד עקב גודלן הגדול של האוניות. אוניות הקו שתפקדו כאוניות מלחמו נצבעו בצבעי הסוואה כדי לצמצמם את הסיכון שלהן להיתפס על ידי צוללות אויב.
המלחמה אופיינה על ידי אבדות רבות של המון אוניות קו. הבריטניק בזמן ששירתה כאוניית בית חולים טבעה בים האגאי ב-1916 לאחר שהיא פגעה במוקש ימי.
האוניות שנפגעו במהלך המלחמה פוצו על ידי הסכם ורסאי ב-1919. מה שהוביל לכך שהרבה אוניות של חברות גרמניות, להעביר בעלותיהן לבעלות הברית המנצחות. למשל השלישייה של המבורג אמריקה ליין (אימפרטור, ואטרלנד וביסמרק) חולקו בין קונארד ליין, וויט סטאר ליין, ויונייטד סטייטס ליינס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר תקופה קצרה של בנייה מחדש, חברות הספנות התאוששו מהר מהנזק שנגרם להן על ידי מלחמת העולם הראשונה. האוניות, אשר בנייתן החלה לפני המלחמה, כמו הא/ק פריז של פרנצ' ליין, הושלמו ונכנסו לשירות. אוניות קו בריטיות בולטות, כמו האולימפיק והמאוריטניה, נכנסו לשירות גם הן בחזרה ונהנו מקריירה מוצלחת בתחילת שנות ה-20. אוניות מודרניות יותר נבנו גם, כמו הא/ק "איל דה פראנס" (שבנייתה הושלמה ב-1927). "יונייטד סטייטס ליינס", שקיבלה את ה"ואטרלנד", שינתה את שמה ל"לויתאן". והפכה אותה לספינת הדגל של צי החברה. מכיוון שכל הספינות שהניפו דגל אמריקאי נחשבו כהמשך של טריטוריה אמריקאית, תקופת היובש - החוק שגרם לה, הפך את האוניות לחופשיות מאלכוהול, מה שגרם לנוסעים שכל מטרתם הייתה אלכוהול לבחור באוניות אחרות למסעות מה שגרם להפסד רווחים עבור "יונייטד סטייטס ליינס".
ב-1929, גרמניה חזרה לתחרות עם שתי ספינות של "נורדדויטשר ללויד", הא/ק "ברמן" והא/ק "אורופה". ברמן זכתה בסרט הכחול מהמאוריטניה הבריטית לאחר שהיא החזיקה בו 20 שנים. לאחר זמן קצר איטליה גם נכנסה לתחרות עם הא/ק "רקס" והא/ק "קונטי די סאבויה" של "איטליין ליין". הספינות הללו שברו שיאי יוקרה ומהירות. צרפת נכנסה מחדש לתחרות עם הא/ק "נורמנדי" של חברת הספנות הצרפתית "קופנייה ז'נרל טרנסאטלנטיק". האונייה נהייתה האונייה הגדולה ביותר בעולם בזמן השלמת בנייתה ב-1932. היא הייתה גם המהירה ביותר וזכתה בסרט הכחול ב-1935.
משבר נוצר כשארצות הברית החלה לצמצם באופן דרסטי את מכסת המהגרים שלה, מה שגרם לחברות הספנות לאבד חלק נרחב מההכנסה שלהם ונאלצו להתרגל למציאות הזאת. השפל הגדול גם שיחק תפקיד חשוב, וגרם לירידה משמעותית במספר האנשים שחוצים את האוקיינוס האטלנטי וגם צימצמה את מספק ההפלגות הרווחיות. בתגובה, חברות ספנות שינו את ייעודן של חלק מהאוניות מאוניות קו לאוניות תענוגות. ב-1934, הממלכה המאוחדת, קונארד ליין ו-וויט סטאר ליין היו במצב כלכלי רעוע מאוד. שר האוצר של בריטניה הציע מיזוג של שתי החברות כדי לפתור את בעיותיהן הכלכליות. המיזוג קרה ב-1934 והשיק איתו את בנייתה של הקווין מרי בזמן שהחברה שלחה באופן הדרגתי את האוניות הישנות שלה לגריטה. הקווין מרי הייתה האונייה המהירה ביותר בזמנה והגדולה ביותר לזמן קצר. היא זכתה בסרט הכחול פעמיים, פעמיים זכתה אותו מהא/ק "נורמנדי". בנייתה של ספינה שנייה, ה"קווין אליזבת" נפסקה עקב מלחמת העולם השנייה.
דעיכתן של ההפלגות ארוכות הטווח
לאחר המלחמה, חלק מהאוניות הועברו שוב ממדינות מפסידות למדינות מנצחות כחלק מפיצויי המלחמה. זה היה המקרה של ה"אורופה", אשר הועברה לצרפת ושמה שונה ל"ליברטה". ממשלת ארצות הברית התרשמה מאוד מהתפקוד של הקווין מרי וה"קווין אליזבת" כאוניות חיילים במהלך המלחמה. כדי להבטיח תחבורת חיילים מהירה ויציבה במקרה של מלחמה נגד ברית המועצות, ממשלת ארצות הברית מימנה את בנייתה של ה"א/ק יונייטד סייטס" ב-1952. היא זכתה בסרט הכחול בהפלגת הבכורה שלה באותה שנה והחזיקה בו עד 1986 כריצ'רד ברנסון זכה בו זו עם האונייה "צ'אלנג'ר II". שנה לאחר מכן ב-1954 איטליה השלימה את בנייתה של הא/ק אנדריאה דוריה, אשר טבעה לאחר מכן ב-1956 לאחר תאונה עם ה"א/מ" סטוקהולם.
לפני מלחמת העולם השנייה, המטוס לא היווה איום כלכלי משמעותי עבור אוניות הקו. מרבית המטוסים מלפני המלחמה היו רועשים, רגישים למזג אוויר רע, ולמעט מהם היה את הטווח שנדרש לטיסות בין-יבשתיות, וכולם היו יקרות מאוד והייתה להן קיבולת נוסעים נמוכה. המלחמה האיצה את פיתוחם של מטוסים גדולים עם טווח גדול. מפציצים בעלי ארבעה מנועים, כגון הבואינג B-29 סופרפורטרס, אשר עם טווחו והקיבולת שלו היווה אב-טיפוס למטוסי סילון מהדור הבא שתוכננו לאחר המלחמה. טכנולוגיית עידן הסילון גם הואצה בגלל התפתחות מלחמתית של מטוסי סילון. ב-1954 דה הבילנד קומט, נהיה מטוס הסילון המסחרי הראשון, הקרוול, בואינג 707, וה-DC-8 שבאו לאחר מכן, הביאו לכך שחלק נרחב מהמסעות ארוכי-הטווח בוצעו באוויר. הא/ק מיכלאנג'לו והא/ק רפאלו של "איטליין ליין" שהושקו ב-1962 וב-1963 היו אוניות הקו האחרונות שנבנו בעיקר עבור שירות חוצה האוקיינוס האטלנטי. אוניית הקו של קונארד ליין, "הקווין אליזבת 2", הוסבה גם לאוניית תענוגות. בתחילת שנות ה-60, 95% מתעבורת הנוסעים מעבר לאוקיינוס האולנטי הייתה במטוס. ובכך נגמר עידן אוניות הקו.
המאה ה-21
בעשור הראשון של המאה ה-21, רק כמה אוניות קו לשעבר היו עדיין קיימות, כמו הא/ק "נורווי", שהפליגה כאוניית תענוגות בזמן שאחרות, כמו ה"קווין מרי" שומרו כמוזיאונים, או עגנו ברציף כמו הא/ק יונייטד סטייטס. לאחר הוצאתה משירות של ה"קווין אליזבת 2" ב-2008, אוניית הקו היחידה בשירות הייתה הקווין מרי 2 שנבנתה ב-4–2003, שמשמשת גם כאוניית קו וגם כאוניית תענוגות.
גודל ומהירות
מאז תחילת המאה ה-19, אוניות הקו נדרשו להתאים לביקושים הגדלים. האוניות הראשונות היו קטנות וצפופות, ובכך גרמו לתנאים סניטריים ירודים על הסיפון. כדי לחסל את התופעה הזו, היה צורך באוניות גדולות יותר, כדי לצמצם את העומס על הנוסעים, ואוניות מהירות יותר, כדי לצמצם את זמן חציית האוקיינוס האטלנטי. השלדים מברזל וממתכת, והנעת הקיטור איפשרו את ההתקדמויות האלו. לפיכך, הא/ק "גרייט ווסטרן" (1340 טון) והא/ק "גרייט איסטרן" (18,915 טון) נבנו ב-1838 וב-1858 בהתאמה. השיא שנקבע על ידי ה"גרייט איסטרן" נשבר רק 43 שנה אחר כך, ב-1901, כאשר בנייתה של אד"ם קלטיק (20,904 טון) הושלמה. האוניות הראשונות במשקל של יותר מ-20 אלף טונות היו "ארבע הגדולות" של וויט סטאר ליין. סדרת האולימפיק, שהושלמה ב-1911 הייתה הראשונה שלה משקל שעבר את ה-45 אלף טון. הא/ק נורמנדי, שבנייתה הושלמה ב-1935, הייתה במשקל של 79,280 טון. ב-1940, אד"ם "קווין אליזבת" שברה את השיא ל-83,673 טון. היא הייתה אוניית הנוסעים הכי גדולה שנבנתה אי פעם עד 1997. ב-2003, אד"ם קווין מרי 2, נהייתה הגדולה ביותר, 149,215 טון.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, המהירות הממוצעת של אוניות הקו הייתה פחות מ-10 קשר. (חצייה ממוצעת לפיכך לקחה בערך 12 ימים). בשנות ה-70 של המאה ה-19, המהירות הממוצעת של אוניות הקו גדלה ל-15 קשר, וזמן השיט קוצר ל-7 ימים. בתחילת המאה ה-20, אד"ם לוסיטניה ואד"ם מאוריטניה של קונארד ליין הגיעו למהירות של 27 קשר. השיאים שלהם נראו לא ניתנים לשבירה, ורוב חברות הספנות נטשו את מרוץ למהירות לטובת גודל, יוקרה, וביטחון. בשנות ה-30 המירוץ אותחל מחדש, עם בנייתן של אוניות עם מנועי דיזל. ה"נורמנדי" זכתה בו ב-1935 והקווין מרי זכתה בו ב-1938. רק ב-1952 השיא נשבר שבו עם הא/ק יונייטד סטייטס, ששיאה נשאר עד היום, 34.5 קשר (3 ימים, ו-12 שעות של חציית האוקיינוס). בנוסף, מ-1935 הסרט הכחול מלווה על ידי גביע היילס, אשר ניתן למנצח.
חדרי נוסעים ושירותים
אוניות הקו הראשונות תוכננו לשאת בעיקר מהגרים. התנאים הסניטריים על הסיפון היו ירודים ומגפות התפשטו באופן תכוף. ב-1848, חוקים ימיים הציבו חוקי הגיינה אשר אומצו ושיפרו את תנאי המחיה על הסיפון. באופן הדרגתי, שתי מחלקות התפתחו. מחלקת התאים, ו"מחלקת ההיגוי". הנוסעים שטיילו במחלקת התאים היו עמידים והם נהנו מנוחות במחלקה הזו. הנוסעים שטיילו ב"מחלקת ההיגוי" היו חברי מעמד הביניים או מעמד הפועלים. באותה מחלקה, הם נדחסו במעונות גדולים. עד לתחילת המאה ה-20, לא תמיד הכרטיס כלל מצעים וארוחות. מחלקת ביניים עבור תיירים וחברי מעמד הביניים הופיעה באופן הדרגתי. התאים חולקו לשלוש מחלקות. שירותי האונייה שהוצעו לנוסעים התפתחו עם הזמן. בשנות ה-70 של המאה ה-19, התקנתן של אמבטיות ומנורות שמן גרמה לסנסציה על סיפון אד"ם אוקיאניק. בשנים הבאות, מספר השירותים נהיה רב, למשל: חדרי עישון, טרקלינים, וסיפוני טיילת. ב-1907, אד"ם אדריאטיק אפילו הציעה חמאם ובריכת שחייה. בשנות ה-20, הא/ק פריס הייתה הראשונה להציע אולם קולנוע.
האוקיינוס האטלנטי הצפוני
הנתיב החשוב ביותר שעליו שטו אוניות קו הוא הנתיב הצפון-אטלנטי. בו חלק משמועתי מהביקוש התקיים, אשר טיילו בין הנמלים של ליברפול, סאות'המפטון, המבורג, לה האבר, שרבור, וניו יורק. הרווחיות של הנתיב הזה באה מההגירה לארצות הברית. הצורך במהירות השפיע על בניית אוניות הקו עבור הנתיב, והסרט הכחול ניתן לאונייה עם המהירות הממוצעת הגבוהה ביותר. הנתיב לא היה חף מסכנה, סערות וקרחונים היו מראה נפוץ בנתיב הצפון-אטלנטי.
הים התיכון
הים התיכון היה יעד תכוף של הרבה אוניות קו. הרבה חברות הרוויחו מהגירה מאיטליה והבלקן לארצות הברית. אד"ם קרפתיה של קונארד ליין שירתה בנתיב גיברלטר-גנואה-טריאסטה. באופן דומה, אוניות איטלקיות חצו את הים התיכון לפני כניסתן לאוקיינוס האטלנטי הצפוני. פתיחתה של תעלת סואץ הפכה את הים התיכון לנתיב אפשרי לאסיה.
ספרות
אוניות קו היוו מקור השפעה חזק על התרבות הפופולרית, בין אם בתור הזהב שלהן או אחר כך. ב-1867 ז'ול ורן תיעד את החוויה שלו על הא/ק "גרייט איסטרן" בספרו העיר השטה.
סרטים
אוניות הקו היו במה למספר סיפורי אהבה בסרטים, כמו הסרט מ-1939 "סיפור אהבה" האוניות גם היוו במה לסרטי אסונות. הסרט משנת 1960, "המסע האחרון" צולם על סיפונה של ה"איל דה פראנס", אשר שימשה כתפאורה צפה.
טביעתה של הטיטניק משכה תשומת ליבם של קולנוענים. כמעט 15 סרטים נוצרו כדי לספר את סיפור הטביעה, אך הסרט מ-1997 של ג'יימס קמרון, טיטניק, הפך להצלחה מסחרית.
יאיר להמן
יאיר להמן (נולד ב-11 ביוני 1975) הוא שחקן, במאי, תסריטאי ומורה למשחק.
קורות חייו
יאיר להמן נולד בעין הנציב וגדל בשכונת רמת אשכול. הוא הרביעי מבין שישה ילדים ולו שלושה אחים ושתי אחיות. הוא בוגר התיכון התורני הימלפרב בירושלים. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת הצנחנים והשתחרר בדרגת סרן. לאחר שירותו הצבאי למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב (2004-2001) ובימוי במכללת סמינר הקיבוצים (2006).
ב-2005 כתב וביים את ההצגה "הקרב על המגה בית", במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים. בין השנים 2008-2011 השתתף ככותב וכשחקן במופע קלבת שבת, מופע מערכונים סאטירי בהנחיית ג'קי לוי ובהשתתפות שחקני תיאטרון האינקובטור. ב-2009 ייסד את תיאטרון "על הדרך" העורך סיורים תיאטרליים בהנחיית שחקנים מקצועיים בסמטאות ירושלים.
ב-2010 יצר בשיתוף תיאטרון האינקובטור ובית אבי חי את המופע "פרה שחוטה". בסדרת המופעים "נשחטת" בכל שבוע פרה קדושה אחרת מהתרבות היהודית, כמו אלוהים, שבת, סקס ועוד, על ידי עיסוק קומי ועם זאת מעמיק בפינות האפלות של כל נושא, בעובדות הפחות מדוברות ובמיתוסים. המופע רץ במשך ארבע עונות בהשתתפותם הקבועה של להמן, ענבל לורי ואלי חביב ובהשתתפות שחקנים מתחלפים. בהמשך הועלה המופע בבית מזי"א לתיאטרון בירושלים.
בין השנים 2008–2011 שיחק להמן בסדרת המתח הישראלית תמרות עשן שהועלתה בערוץ הוט 3 של חברת הטלוויזיה HOT בתפקיד עירד שלח.
להמן חבר בתיאטרון האינקובטור שבמסגרתו שיחק בהצגה "מעשה כשפים" המבוססת על סיפור קצר של שלום עליכם, ובהצגה "אהבה בבקשה" המבוססת על כתבים של אנטון צ'כוב.
משנת 2015 מגלם את רעמסס נוגס מצרי בסדרה הקומית של ערוץ מאיר לילדים. עלילולת ארץ גושן.
בשנת 2016 השתתף בעונה השנייה של סדרת המתח "פצועים בראש"
בשנת 2017 השתתף בסרט מכתוב.
בשנת 2020 שיחק בתפקיד ראשי בסרט החרדי שליחות בפמגוסטה.
ארון אפללו
ארון אגוסטין אפללו (באנגלית: Arron Agustin Afflalo; נולד ב-15 באוקטובר 1985 בלוס אנג'לס, קליפורניה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הקלע. את עונתו האחרונה אפללו שיחק באורלנדו מג'יק בליגת ה-NBA. אפללו, בוגר אוניברסיטת קליפורניה, נבחר בדראפט בסיבוב הראשון במקום ה-27 על ידי דטרויט פיסטונס.
קריירה
אפללו נולד ב-15 באוקטובר 1985 בלוס אנג'לס שבקליפורניה. שם משפחתו מגיע מאביו המאמץ, בנג'מין אפללו, יהודי עם שורשים מצפון אפריקה שנישא לאמו של ארון, גוונדלין וושינגטון, אפרו-אמריקאית. בפברואר 2004 הצטרף לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שנה אחת אחרי שסיים את הלימודים בתיכון קומפטון. בתיכון קומפטון העמיד אפללו ממוצעים של 10.8 נקודות למשחק והיה שותף לזכייתו של התיכון באליפות ארצות הברית. עם סיום לימודיו של הקלע המוביל, דיז'ון תומפסון במכללה, תפס אפללו את המקום בחמישייה והעמיד ממוצע של 15.8 נקודות למשחק בעונתו השנייה. ב-2006 הכריז אפללו כי ינסה להתקבל ל-NBA בדראפט של אותה שנה, אך חזר בו והמשיך לשנה נוספת במכללה.
ב-2007 נרשם בשנית לדראפט, ונבחר במקום ה-27 בסיבוב הראשון על ידי דטרויט פיסטונס. ב-13 ביולי 2009 עבר אפללו בטרייד עם וולטר שארפ לדנוור נאגטס בתמורה לבחירת סיבוב שני בדראפט של 2011. אפללו השתלב במהירות בחמישייה של דנוור, וב-25 בינואר 2010 קבע שיא אישי עם 6 שלשות נגד שארלוט בובקאטס. בעונתו הראשונה בדנוור שיחק בכל 82 המשחקים והעמיד ממוצעים של 8.8 נקודות ו-3.1 ריבאונדים למשחק. ב-10 באוגוסט 2012 נכלל אפללו בעסקת ענק של ארבע קבוצות והועבר בטרייד לאורלנדו מג'יק, עסקה שכללה את דווייט הווארד, אנדרו ביינום ואנדרה איגודלה. בעונתו הראשונה באורלנדו קבע ממוצע של 16.5 נקודות למשחק. ב-3 בדצמבר 2013 קבע שיא קריירה עם 43 נקודות, 6 ריבאונדים ו-5 אסיסטים בהפסד לפילדלפיה 76' לאחר 2 הארכות.
לקראת עונת עבר אפללו ב לדנוור נאגטס תמורת אוון פורנייה וזכויות הדראפט על דווין מארבל. במהלך אותה עונה עבר אפללו בטרייד נוסף לפורטלנד טרייל בלייזרס, יחד עם אלונזו ג'י, בתמורה לויל בארטון, ויקטור קלאבר, תומאס רובינסון ובחירת סיבוב ראשון בדראפט.
ב-9 ביולי 2015 חתם כשחקן חופשי בניו יורק ניקס על חוזה לשנתיים עבור כ-16 מיליון דולר. הוא שיחק בניקס עונה אחת, מכיוון שלא בחר לממש את האפשרות להאריך את החוזה שלו לעוד שנה.
בתשעה ביולי 2016 אפללו חתם כשחקן חופשי בסקרמנטו קינגס. ב-23 ביוני 2017 הוא הודח מהקבוצה.
ב-27 ביולי 2017 אפללו חתם באורלנדו מג'יק בפעם השנייה. במהלך משחק בשישה עשר בינואר 2018 ניסה לתת אגרוף לנמניה בייליצה, והושעה לשני משחקים בעקבות הקטטה. אפללו שיחק 53 משחקים בעונה, כשביצועיו היו הגרועים ביותר בקריירה שלו.
סטטיסטיקת קריירה ב-NBA
הדקות, הריבאונדים, האסיסטים, החטיפות, החסימות והנקודות הם בממוצע למשחק.
מונה גרודט
מונה גרודט (נולדה ב-6 באפריל 1971) היא דוגמנית, מנחת טלוויזיה, רקדנית ועורכת נורווגית. מיס תבל 1990.
ביוגרפיה
גרודט גדלה בכפר בנורווגיה.
ב-1990 היא נבחרה למלכת היופי של נורווגיה (Frøken Norge).
כשייצגה את מדינתה בתחרות מיס תבל היא מן ההתחלה הייתה עשתה רושם על השופטים בתחרות וזכתה בתואר ובכך נהייתה הנורווגית הראשונה שעושה זאת.
לאחר זכייתה היא הופיעה בפרק בסדרה מסע בין כוכבים: הדור הבא וכמלצרית באופרת הסבון סנטה ברברה.
היא השתתפה בגרסה הנורווגית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" וזכתה במקום השני.
בשנת 2011 הנחתה את העונה הרביעית של התוכנית "הטופ מודל הבאה של נורווגיה".
כיום היא משמשת כעורכת של מגזין כלות.
אספלט 9
אספלט 9 (באנגלית: Asphalt 9: Legends) הוא משחק וידאו מרוצים, שפותח על ידי Gameloft ברצלונה והופץ על ידי Gameloft. הוא יצא ב-25 ביולי 2018, והוא הפרק התשיעי בסדרת האספלט. בהשוואה למשחקים הקודמים, קיימות מספר תכונות חדשות ומשופרות, כגון מערך רכב יוקרתי, ערכות בקרה חדשות. הגרפיקה נחשבת משופרת באופן משמעותי בהשוואה לקודמו משנת 2013, אספלט 8.
פיתוח
המשחק פותח על ידי סטודיו ברצלונה של Gameloft, אשר גם פיתחה את אספלט 6, אספלט 7, אספלט 8, והייתה שותפה לפיתוח המשחק "אספלט אקסטרים" בשיתוף Gameloft מדריד.
השמועות הראשונות על פיתוח המשחק החלו ב-2016, עם פרסום תמונות בטוויטר.
המשחק שוחרר לראשונה עבור מכשירי iOS כהשקה רכה ב-26 בפברואר 2018 בפיליפינים, ב-6 ביוני 2019 הודיעה Gameloft כי המשחק יהיה זמין ב-Nintendo Switch.
פירוט המשחק
המשחק באספלט 9 דומה לאספלט 8, עם הבדלים ניכרים בגרפיקה ועיצוב.
המכוניות במשחק
בעת ההשקה היו במשחק סוגי 48 מכוניות. לאחר מכן הוספו למשחק ארבע מכוניות חדשות.
נכון לאוקטובר 2020 קיימות במשחק 111 מכוניות. כמו קודמו, כל אחת מהמכוניות שייכת לכיתה הכוללת ביצועים ותארים גבוהים יותר: D, C, B, A, S. השחקן מתחיל עם מכונית במחלקה הנמוכה ביותר (Class D), עם הרכב מיצובישי לנסר X. כל המכוניות במשחק דורשות כעת "קלפים" כדי לפתוח ולאחר מכן "לככב", כאשר לכל אחד מהם יש בין 3 ל-6 כוכבים. עבור כל כוכב חדש, יכולת הביצועים של המכונית גדלים. כל מכונית יכולה גם להיות מותאמת אישית עם התכונה החדשה עורך רכב.
צבעי המכוניות
עם פתיחת מכונית, השחקן יכול לבחור מתוך כמה צבעי מלאי רשמיים. השחקן יכול ליצור צבעים מותאמים אישית צבע לגוף, חישוקים, וקליפס בלם עבור רוב הדגמים. דגמים מסוימים מאפשרים גם חלקי פחמן על מכסה המנוע, תא המטען והכנפיים. מספר מכוניות הן עם אפשרות לגג נפתח, כמו BMW Z4 ומקלארן 570S ושברולט C7. הציג בעדכון קיץ 2019, מספר מכוניות כמו מרצדס AMG GTS יכול להיות צמיגים מיוחדים, חישוקים, הוסיף למכונית.
ניטרו
המשחק כולל גם "ניטרו", חוזר אספלט 6 ואספלט 7. כאשר לשחקן יש בר ניטרו מלא והקשה פעמיים על כפתור ניטרו, פעימה סגולה משתחררת מהרכב בזמן שמהירות המכונית עולה. בפלטפורמות ניידות, אספלט 9 כולל שלוש ערכות בקרה: הטיה להיגוי, הקש כדי לנווט, ואת המותג החדש "Touch Drive" שבו השחקן בוחר מסלולים ופעלולים על ידי החלקה על ימין ועל שמאל. כונן מגע מיועד למתחילים ושחקנים מזדמנים. במכשירי Windows 10, ניתן להשתמש בכונן מגע ובפקדים ידניים באמצעות לוח המקשים או עם הטיה להיגוי, אם ההתקן כולל מסך מגע ותוצר.
ברטיקה
ברטיקה (Bartica) היא עיר על הגדה השמאלית של נהר אסקוויבו במחוז קויני מזרני שבגיאנה. העיר שוכנת על מפגש הנהרות קויני ומזרני עם נהר אסקוויבו והיא נחשבת לשער לפנים הארץ, בייחוד לאנשים המועסקים בכריית זהב ויהלומים.
אספלט 9
מצבי המשחק
יש גם "אירועים מיוחדים", שהוצגו באירוע המיוחד של בוגאטי שירון בדצמבר 2018, והמשיכו מאז עם כניסתם של אירועי "Drive Syndicate" ביולי 2019, ולאחרונה, אירוע מיוחד נוסף שפורסם ב-31 ביולי 2020, החל מ-SSC Tuatara.
ברטיקה
היסטוריה
ברטיקה התפתחה ממיסיון אנגליקני שהוקם ב-1842. השם ברטיקה לקוח מהמילה האינדיאנית שפרושה "קרקע אדומה", השכיחה באזור.
אספלט 9
מצבי המשחק
באספלט 9 ישנם 3 סוגי מרוצים. מצב המרוץ "הקלאסי" ממשחקים קודמים חזר לצד גזעים חדשים, להספיק להגיע בזמן או נגד מכוניות משטרה. בלהספיק להגיע בזמן, השחקן צריך לחצות את קו הסיום בתוך מגבלת זמן. בניצוד, השחקן חייב לברוח ממרדף משטרתי מבלי להיתפס או שיגמר לו הזמן.
ברטיקה
היסטוריה
ב-17 בפברואר 2008 הותקפה ברטיקה על ידי כנופיה חמושה. 12 מתושבי העיר, כולל 3 שוטרים, נהרגו על ידי הכנופיה שהטילה אימה על העיר. תחנת המשטרה המקומית נהרסה במהלך ההשתוללות וכמה בתי עסק נשדדו במהלך המהומה שארכה כשעה. מבצעי הטבח נהרגו ב-28 באוגוסט אותה שנה באחד מהאתרים שבהם הם התחבאו ליד בירת גיאנה ג'ורג'טאון בקרב יריות עם המשטרה.
אספלט 9
מקומות המרוצים
המשחק כולל מספר מסלולי מרוצים שנקבעו במקומות חדשים: קהיר, ההימלאיה, המערב התיכון של ארצות הברית, סקוטלנד והאיים הקריביים. הוא גם מחזיר חמישה מקומות משחקים קודמים בסדרה: סן פרנסיסקו, רומא, ניו יורק, שאנגחאי ואוסקה.
Without You (שיר של בדפינגר)
Without You (בעברית: בלעדיך) הוא שיר שהוקלט על ידי הלהקה הבריטית בדפינגר, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, No Dice. השיר הוקלט ב-15 וב-19 ביולי 1970 ויצא לאור ב-9 בנובמבר 1970, על ידי חברת התקליטים אפל רקורדס, תוך שתואר כ-"בלדה עוצמתית".
השיר זכה לעשרות גרסאות כיסוי במרוצת השנים, ובוצע על ידי אמנים כמו מריה קארי והארי נילסון.
יעקב (קובה) וילן
יעקב (קובה) וילן (וילנד) (1914, לודז' – 19 באוקטובר 2004, נגבה) היה ממפקדי ההגנה שפיקד על הכוחות שהגנו על קיבוץ נגבה מפני הצבא המצרי שפלש לארץ ישראל בשנת 1948.