cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וודרו וילסון
מלחמת העולם הראשונה
במרץ 1917 התרחשה מהפכה ראשונה מתוך שתיים ברוסיה, ודבר זה השפיע על מעמדה של ארצות הברית במלחמה. הדחת הממשלה הקיסרית הסירה מחסום רציני בהצטרפותה של ארצות הברית לאיום האירופאי, ולאחר המהפכה השנייה בנובמבר, שגרמה לכך שגרמניה לא נאלצה להתמודד עם איום בחזית המזרחית, הפנתה גרמניה את עיקר משאביה לחזית המערבית, וכוחותיה של ארצות הברית הפכו לגורם חשוב במלחמה ב-1918. וילסון סירב להצעת מדינות ההסכמה להפנות כוחות צבאיים למעורבות ברוסיה מול הבולשביקים, בהתבסס על ניסיונו במעורבות בענייניה של מקסיקו. למרות זאת, שוכנע וילסון שהעניין יעזור למאמץ המלחמתי, ושלח כוח מוגבל כדי לעזור למדינות ההסכמה במזרח.
הגרמנים תקפו באראס, וגרמו לווילסון לשלוח חיילים לחזית המערבית. עד אוגוסט 1918 הגיעו מיליון חיילים אמריקנים לצרפת. מדינות ההסכמה תקפו בסום, ועד אוגוסט נאלצו הגרמנים להתגונן מול התקפת מדינות ההסכמה. באוקטובר הודיע לווילסון קנצלר גרמניה החדש, מקס פון באדן, על רצונו בהפסקת אש. בתחלופת מכתבים עם גרמניה, הסכימו על ארבע-עשרה נקודות עקרוניות שיישמרו בהפסקת האש. האוס הציג את ההסכם בפני הבריטים והצרפתים, ואיים שיחתום על הפסקת אש בלעדיהם. וילסון התעלם מרצונו של הגנרל פרשינג לבטל את הפסקת האש ולדרוש כניעה ללא תנאים מצד הגרמנים.
הגרמנים חתמו על הסכם הכניעה ב-11 בנובמבר 1918, וסיימו את המלחמה. אוסטרו-הונגריה חתמה על הסכם משלה שמונה ימים קודם לכן, והאימפריה העות'מאנית חתמה על הפסקת האש של מודרוס באוקטובר. הצדדים הלוחמים נפגשו בוועידת השלום בפריז ב-1919 כדי לקבוע את תנאי השלום.
ארבע עשרה הנקודות
וילסון שכר קבוצה של גאוגרפיים, היסטוריונים ומדעני-מדינה כדי ללמוד את התרבות האירופאית, בהנהגת הקולונל האוס. הקבוצה סיכמה את ממצאיה בנושא התנאים הרצויים להסכם השלום, ואת התנאים הציג וילסון בנאומו בפני הקונגרס ב-8 בינואר 1918. בנאומו הציג וילסון את מטרותיה של אמריקה לטווח הארוך- הצהרת הכוונות הברורה ביותר שאחת מהמדינות הלוחמות נשאה. הנאום, שנודע כארבע עשרה הנקודות, נכתב ברובו בידי וולטר ליפמן והפנה את מדיניות הפנים הפרוגרסיבית של וילסון אל התחום הבין לאומי. שש הנקודות הראשונות עסקו בדיפלומטיה, חופש השיט ויישוב התביעות הקולוניאליות. לאחר מכן דובר על עניינים טריטוריאליים, והנקודה האחרונה קראה להקמת ארגון בינלאומי של אומות שיבטיח את עצמאותן ושלמותן הטריטוריאליות של כל האומות- חבר לאומים. הנאום תורגם לשפות רבות כדי שיופץ ככל האפשר.
ועידת השלום בפריז
כשהגיע הזמן, נסע וילסון לפריז לחצי שנה עבור ועידת השלום, והפך לנשיא האמריקני הראשון שנסע לאירופה בזמנו בתפקיד. הוא ירד מהספינה ב-13 בדצמבר. כשהיה באיטליה (1–6 בינואר 1919) ופגש את המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, ואת ראש הממשלה ויטוריו אמנואלה אורלנדו, הוא הפך לנשיא הראשון שנפגש עם אפיפיור, כשביקר את בנדיקטוס החמישה עשר בארמון האפיפיור.
וילסון לקח הפסקה מהמשא ומתן ונסע הביתה ב-14 בפברואר 1919, ולאחר שלושה שבועות חזר לפריז ונשאר שם עד ההגעה להסכם ביוני. במהלך ארבעת השבועות הראשונים של הוועידה, נקט וילסון עמדה פעילה, ביסס את סדרי העדיפויות שלה והצליח להשיג תמיכה ברעיון חבר הלאומים. הוא קידם את תוכניתו בצרפת ובביתו בפברואר. במהלך הוועידה, בביקורו בבית, נראה רזה, רציני ונחוש ברעיון חבר הלאומים. הציבור, העיתונות, הכנסיות ותומכי השלום תמכו ברעיון, אולם הרפובליקנים חפצו בביטול הרעיון כדי לפגוע בוילסון. וילסון לא נאם בקונגרס בנוגע להסכמים, בניגוד לנאומיו של לויד ג'ורג' בפני הפרלמנט הבריטי. כך החמיץ את ההזדמנות לפייס את מתנגדיו כשהרוב בקונגרס השתנה לטובת הרפובליקנים. בצרפת, לא הצליח לשלוט בתקשורת. הצרפתים היו תקיפים ורצו להשפיע על תוצאות הוועידה.
לאחר ביקורו בבית, כשנסע לצרפת, סבל ממחלה. במהלך החודשים הבאים סבל מהידרדרות במצבו הבריאותי וביוקרתו. כשהגיע לוועידה, התברר שהאוס התפשר בנוגע לרצונותיו של וילסון בוועידה, ובכך גרם לוילסון לנסות להשיג את הישגיו הקודמים. שלח טאפט מברק לוילסון ובו הציע שלושה תיקונים לחבר הלאומים, שלטענתו יקלו על הרעיון להתקבל בקרב האירופאים: הזכות לפרוש מהחבר, אי מתן סמכות לחבר בנושאי פנים והשארת דוקטרינת מונרו על כנה. וילסון קיבל בחוסר רצון את התיקונים הללו, ובכך כבל את עצמו במשא ומתן על ההסכם בסנאט. ב-3 באפריל, חלה וילסון במהלך הוועידה. אף על פי שהבריא בתוך כמה ימים, מצבו הבריאותי המשיך להידרדר.
הסכם ורסאי כלל בתוכו את ההצעה להקים את חבר הלאומים. יפן הציעה שאמנת החבר תכלול סעיף בדבר שוויון גזעי. לוילסון דבר זה לא שינה, אולם בריטניה ואוסטריה התנגדו לכך והסעיף נפל. לאחר הוועידה, טען וילסון שהעולם מכיר באמריקה כמושיעת העולם.
עבור מעשיו בוועידה, הוענק לוילסון פרס נובל לשלום ב-1919. ג'ון מיינרד קיינס, שהתנגד לוילסון ולחבר הלאומים, טען שוילסון לא היה בריא במהלך הוועידה, ובנוסף, שלא קרא נכון את המפה האירופאית.
קרב על ההסכם
כשהרפובליקנים שולטים בסנאט, הסיכוי להשיג רוב של שני שלישים לאישור ההסכם היו קלושים. דעת הציבור הייתה מעורבת, והרפובליקנים, הגרמנים והדמוקרטים ממוצא אירי התנגדו לכך. בפגישתו עם סנאטורים, גילה וילסון התנגדות קשה. למרות מצבו הבריאותי הקשה, החליט וילסון לנאום במדינות המערב, וקבע 29 נאומים ארוכים ונאומים קצרים רבים כדי להשיג את תמיכתו.
וילסון חווה כמה התקפי שבץ ונאלץ להפסיק את סיורו ב-26 בספטמבר 1919. בבית הלבן, הוא נותר משותק, ואשתו טיפלה בו, מנעה ממנו לשמוע חדשות רעות ולא הציגה את מלוא חומרת מצבו. הסנאטור הנרי קאבוט לודג' הוביל התנגדות להסכם בסנאט הרפובליקני, בעיקר בטענה שהחבר ייקח מהקונגרס את סמכותו להכריז מלחמה.
אמנם היה אפשרי להשיג רוב לטובת ההסכם, אולם הרוב לא היה מספק, ולא הכיל שני שלישים מהסנאטורים. גוש דמוקרטי אחד תמך בהסכמים, ואילו גוש שני תמך בהסכם אולם התנגד לכל פשרה בנוגע אליו. לודג' והרפובליקנים- הגוש הגדול ביותר – דרשו שינויים להסכם, בעיקר בנוגע לסמכות חבר הלאומים להכריז מלחמה ללא תמיכת הקונגרס. לבסוף, קבוצה של 13 סנאטורים בדלניים משתי המפלגות התנגדו להסכם באופן כללי. באמצע נובמבר 1919, לודג' והרפובליקנים שיתפו פעולה עם הדמוקרטים שתמכו בהסכם והיו קרובים להשגת הרוב המיוחס עבור הסכם עם פשרות מסוימות- אולם וילסון החולה דחה כל פשרה ודמוקרטים רבים תמכו בכך, וכך ההסכם לא אושר. השבץ של וילסון מנע ממנו לשאת ולתת עם לודג'.
נושאי חוץ אחרים
אחד מנושאי מדיניות החוץ הראשונים של וילסון היה תגובה ליפנים לאחר שמדינת קליפורניה הציעה חקיקה שתמנע מיפנים לרכוש בעלות על אדמות במדינה. וילסון לא התלהב לאכוף את סמכותו הפדרלית במקום חקיקת המדינות. היו שחששו מפני מלחמה ורבים דרשו להפגין כוח ימי, אולם וילסון דחה זאת. לאחר חילופים דיפלומטיים הפחד חלף. יפן דרשה הסכם סחר חדש, אולם ארצות הברית סירבה לדון בכך. תחושת הכעס וההשפלה מצד היפנים נותרה גבוהה מסיבות אלו ואחרות במשך שלושים שנה.
וילסון התערב לעיתים תכופות בנושאי אמריקה הלטינית, וב-1913 טען שילמד את הרפובליקות הדרום-אמריקניות לבחור באנשים טובים. הוא התערב במקסיקו ב-1914, בהאיטי ב-1915, ברפובליקה הדומיניקנית ב-1916, בקובה ב-1917, ובפנמה ב-1918. ארצות הברית שמרה על כוחות צבאיים בניקרגואה במהלך ממשל וילסון, והשתמשה בהם כדי לבחור בנשיא ניקרגואה ולהכריח את ניקרגואה לחתום על הסכם שיאפשר לארצות הברית להתערב בענייניה. בנוסף, הצבא בהאיטי-בפקודת הממשלה-הכריח את המועצה המחוקקת של האיטי לבחור במועמד פרו-מערבי לנשיאות, על אף חוסר האהדה שזכה לה בקרב האזרחים. וילסון ציווה על כיבוש צבאי של הרפובליקה הדומיניקנית מעט לאחר שנשיאה התפטר ב-1916. הצבא עבד יחד עם בעלי אדמות עשירים כדי לעצור לוחמת גרילה מצד האיכרים כנגד הכיבוש. הכיבוש נמשך עד 1924, והיה ידוע באלימות שלו כנגד המתנגדים. בנוסף, הצליח וילסון להגיע להסכם עם קולומביה בו התנצלה ארצות הברית על מעורבותה במהפכה הפנמית ב-1903–1904. בקיץ 1914, הצליח וילסון להשיג דחייה של ביטול הפטורים מאגרה לספינות אמריקניות בתעלת פנמה. הקהל הבינלאומי תמך בנושא, כי ראה בו מאבק באפליה בסחר. העסקים טענו שהצעד היה לא פטריוטי.
לאחר שרוסיה עזבה את מלחמת העולם הראשונה לאחר פרוץ המהפכה הבולשביקית ב-1917, שלחו לשם בעלות הברית חיילים כדי למנוע השתלטות בולשביקית או גרמנית על מחסני הנשק ועל אספקה שנשלחו לשם כעזרה לממשלה הקודמת. וילסון שלח חיילים כדי לעזור ללגיונות הצ'כוסלובקיים לנטוש את מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית, ולהחזיק בערי מפתח. למרות ההוראה לא להילחם בבולשביקים, הכוחות היו מעורבים בכמה עימותים מול הממשלה הרוסית החדשה, וזכו לטינה מצד המהפכנים הרוסים. רוב החיילים עזבו את האזור ב-1 באפריל 1920, אף על פי שחלקם נשארו שם עד 1922.
ב-1919, הנחה וילסון את מדיניות החוץ האמריקנית "להכיל" את הצהרת בלפור ללא תמיכה רשמית בציונות. וילסון הביע תמיכה במאבק היהודים, בעיקר בפולין ובצרפת.
במאי 1920, שלח וילסון הצעה לקונגרס לקבל מנדט חבר הלאומים על ארמניה. הציבור האמריקני התנגד לכך, למרות רצונו של וילסון לא לנטוש את ארמניה. רק 23 סנאטורים תמכו בהצעה.
רשימת ביקורים בינלאומיים
וילסון ביקר פעם אחת בחו"ל בתור הנשיא הנבחר ופעמיים כנשיא. הוא היה הנשיא המכהן הראשון שנסע לאירופה, ובילה שם כמעט שבעה חודשים לאחר המלחמה (פרט לתשעה ימים בהם חזר למדינה).
נכות, 1919-1920
בספטמבר 1919, במהלך סיבוב נאומים להשגת תמיכה בהסכם ורסאי, התמוטט וילסון. ב-1906 חווה לראשונה לחץ דם גבוה. במהלך הנשיאות, פיתח חולשה בידו ובזרועו השמאלית, כאבי ראש וראייה כפולה. ב-2 באוקטובר, חווה שבץ, ונותר משותק בצידו השמאלי, ועם ראייה חלקית בעינו הימנית. הוא היה מרותק למיטתו במשך שבועות, מבודד מכל אדם פרט לאשתו ולרופאו. במשך כמה חודשים השתמש בכיסא גלגלים ולאחר מכן במקל הליכה.
אשתו של וילסון הייתה זאת שבחרה את העניינים בהם יטפל ושלחה אחרים במקומו לקבינט. וילסון חזר באופן זמני לפגישות קבינט. בפברואר 1920, מצבו של וילסון נודע לציבור. רבים פקפקו בכשירותו להיות נשיא כשהמאבק על חבר הלאומים הגיע לשיאו, וכששביתות, אבטלה, אינפלציה ואיום קומוניסטי הופיעו באופק. אף אדם, כולל אשתו, רופאו ועוזרו האישי של וילסון, סירבו להעיד שהוא אינו כשיר לתפקיד הנשיאות. אף על פי שכמה חברי קונגרס ניסו לשכנע את סגן הנשיא מרשל לרשת את וילסון, מרשל סירב לעשות כך. המצב המסובך גרם להעברת התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, שטיפל בהעברת תפקיד הנשיא במקרה של מחלה.
הבחירות הנשיאותיות של 1916
לאחר שזכה במועמדות מפלגתו ללא התנגדות, החל וילסון לאמץ את הסיסמה "הוא שמר עלינו מחוץ למלחמה", אף על פי שלא הבטיח במפורש לא להיכנס אליה. בנאום קבלת המועמדות שלו ב-2 בספטמבר, הזהיר וילסון את גרמניה שמלחמת צוללות שתגרום למותם של אמריקנים תהיה עילה למלחמה.
הנרי מורגנטאו (האב) הובא מטורקיה כדי לנהל את מימון מסע הבחירות. הקולונל האוס גם הצטרף למסע הבחירות, תכנן את מבנה מסע הבחירות ובחר באסטרטגיה.
כשמצע המפלגה הוכן, דרשו סנאטורים שוילסון יאמץ רעיונות פרוגרסיביים, כדרך למשוך רפובליקנים פרוגרסיביים. הטיוטה של המצע כללה הצעות לחקיקה לביטוח בריאות ותאונות לעובדים, איסור על עבודת ילדים, דמי אבטלה ושכר מינימום עם מגבלת שעות עבודה. בתורו, כתב וילסון מצע בחירות משלו, שדרש חקיקה פדרלית למען שכר מינימום, יום עבודה בן שמונה שעות ושבוע עבודה בן שישה ימים, ביטוחי בריאות ותאונות, איסור עבודת ילדים, ותוכנית גמלאות.
יריבו של וילסון היה צ'ארלס אוונס יוז הרפובליקני, מושל ניו יורק לשעבר שהיה פרוגרסיבי גם הוא. תיאודור רוזוולט טען שההבדל היחיד ביניהם היה השפם של יוז. אולם יוז נאלץ לנסות לפייס בין השמרנים שתמכו בטאפט ובין הפרוגרסיביים שתמכו ברוזוולט, ולא הצליח למקד את מצע הבחירות שלו. וילסון התמקד בהישגיו והתעלם מיוז, כשהוא תוקף את רוזוולט. לטענתו, לא היה יכול לתקוף את יוז כיוון שיוז סבל מספיק בניסיונו להוביל את הרפובליקנים.
תוצאות הבחירות היו שנויות במחלוקת במשך כמה ימים, והוכרעו בכמה מדינות צמודות. וילסון ניצח בקליפורניה בהפרש של 3,773 קולות מתוך מיליון, ובניו המפשייר בהפרש של 54 קולות. יוז ניצח במינסוטה בהפרש של 393 קולות מתוך 358,000. לבסוף, השיג וילסון 277 אלקטורים לעומת 254 ליוז. וילסון הצליח להשיג קולות רבים מצד תומכי רוזוולט וסוציאליסטים שתמכו בעבר ביוג'ין דבס. הייתה זאת הפעם הראשונה מאז מלחמת האזרחים האמריקנית בה נשיא דמוקרטי הצליח להיבחר לכהונה שנייה. מפלגתו הצליחה גם לשמור על השליטה בקונגרס.
בחירות אמצע הקדנציה של 1918
כשמלחמת העולם הראשונה מסתיימת, הרפובליקנים ניצחו בבחירות אמצע הקדנציה של 1918 והשיגו רוב בבית הנבחרים ובסנאט. הם התנגדו למדיניות החוץ של וילסון, ובעיקר להצעתו להקמת חבר הלאומים הבחירות הללו היו הראשונות שהתרחשו לאחר אשרור התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, ולכן הבחירות הראשונות בהן הסנאטורים נבחרו ישירות בידי העם.
הבחירות הנשיאותיות של 1920
כשהבחירות של שנת 1920 התקרבו, דמיין וילסון לרגע שוועידה דמוקרטית מפולגת תבחר בו לכהונה שלישית ותתמוך בו בנושא חבר הלאומים. אף אדם שעבד לצידו לא הודה בפניו שהוא היה חולה מדי, ללא תמיכה משמעותית ושהציבור התנגד לרעיון חבר הלאומים. הוועידה הדמוקרטית הלאומית בחרה במושל ג'יימס קוקס מאוהיו, ואילו הרפובליקנים בחרו בסנאטור וורן הרדינג מאוהיו. בניצחון סוחף, זכה הרדינג ב-60.3% מהקולות וניצח בכל מדינה פרט למדינות דרום ארצות הברית. הרדינג דרש "חזרה לנורמליות", והיפוך ממדיניות וילסון. במהלך נשיאותו של הרדינג, סיימה ארצות הברית את מעורבותה במלחמת העולם הראשונה, וחתמה על הסכם שלום עם מעצמות המרכז. ארצות הברית לא אשררה את חוזה ורסאי ולכן לא הצטרפה אל חבר הלאומים.
סוף ימיו ומותו
לאחר סיום כהונתו ב-1921, עבר וילסון עם אשתו לעיר ליד וושינגטון. הוא נסע מדי יום, ונכח בתיאטרון בימי שבת. וילסון היה אחד משני הנשיאים היחידים (תאודור רוזוולט היה הראשון) ששירת כנשיא האגודה ההיסטורית האמריקאית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שאפו מנהיגיה של העיר פרסבורג, לשנות את שמה ל-"עיר וילסון", על שמו של וילסון, ולהכריז על העיר כעיר חופשית על מנת שלא תהפוך לחלק מהמדינה החדשה - צ'כוסלובקיה. אולם ההצעה נדחתה, ושמה של העיר שונה רשמית ל-"ברטיסלאבה" במרץ 1919.
ב-10 בנובמבר 1923, נאם וילסון ברדיו לכבוד יום השנה לסיום מלחמת העולם, מספריית ביתו. היה זה נאומו הרשמי האחרון. למחרת נאם לזמן קצר במדרגות ביתו ליותר מ-20,000 תומכים מחוץ לביתו.
ב-3 בפברואר 1924, מת וילסון בביתו משבץ ובעיות לב אחרות בגיל 67. הוא נטמן בסרקופג בקתדרלה הלאומית של וושינגטון, והוא הנשיא היחיד שקבור בבירה. אשתו נשארה בביתם במשך 37 שנים, ומתה בגיל 89, ב-28 בדצמבר 1961, יום הולדתו של וודרו, והיום בו הייתה אמורה להיות אורחת הכבוד בפתיחת הגשר על שמו על נהר פוטומאק. היא הורישה את ביתם ואת רוב תוכנו למוזיאון הלאומי לשימור היסטורי. ביתם נפתח לציבור ב-1963, והפך לאתר היסטורי ב-1964.
וילסון הותיר לביתו, מרגרט, קצבה של 2,500 דולר לשנה כל עוד תישאר רווקה, והוריש לבנותיו את רכושה האישי של אשתו הראשונה. את השאר הוריש לאדית, והורה שלאחר מותה יתחלקו בנותיו ברכוש.
ספרייתו של וילסון ומסמכיו הנשיאותיים נמצאים בספריית הקונגרס.
חנוך ברטוב
חנוך ברטוב (13 באוגוסט 1926 – 13 בדצמבר 2016) היה סופר, מתרגם, מחזאי ופובליציסט ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות.
ביוגרפיה
חנוך ברטוב נולד בפתח תקווה בשם חנוך הֶלְפְגוֹט, להורים שעלו לארץ ישראל מפולין כשנה לפני לידתו. ברטוב למד בפתח תקווה בבית ספר דתי ובגימנסיה על שם אחד העם. בגיל 13 נשבע אמונים ל"הגנה". לאחר שנתיים של עבודה בליטוש יהלומים ובריתוך התגייס ב-1943 (בן 17) לרגימנט הארץ ישראלי שבצבא הבריטי, ואחר כך בחטיבה היהודית הלוחמת – תחילה בארץ ישראל ואחרי כן באיטליה ובארצות השפלה. בסך הכל שירת ברטוב כשלוש שנים בצבא הבריטי. באותה העת החל לכתוב. סיפורו הראשון ראה-אור בכתב העת "הגלגל".
משהשתחרר מהצבא הבריטי החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה ותולדות עם ישראל. במלחמת העצמאות הפסיק את לימודיו ושירת כמפקד צוות מקלעים כבדים במסייעת של גדוד בית חורון של חטיבת עציוני. השתתף ונפצע בקרב הדמים בארמון הנציב כאשר שהה עם המ"פ בעמדה הקדמית ורסיס פילח את המקלע שלו . בהמשך שירת בצה"ל בירושלים. לאחר המלחמה המשיך בלימודיו, ונבחר למזכירות גוש ארץ ישראל העובדת באוניברסיטה, כנציג מפ"ם. במקביל, המשיך ביצירתו, אם כי היא עדיין לא הייתה סדירה. סיפורים פרי עטו נתפרסמו באותה העת בכתבי עת שונים ("משא", "בשער", "אורלוגין" ועוד). שירים שלו התפרסמו בעל המשמר. בסוף 1952 תואר ב"דבר" כ"משורר צעיר מקבוצת משא".
כשסיים את לימודיו התיישב בקיבוץ עין החורש לחמש שנים, ועסק בהוראה ובחקלאות. הוא עיברת אז את שמו לברטוב – ראשי-תיבות של שם סבו, בני רבי טוביה דב (בר). בעת שהותו בקיבוץ נתפרסמו הרומנים הראשונים שלו - "החשבון והנפש" (1953) ו"שש כנפיים לאחד" (1954) בהוצאת ספרית פועלים.
בשנת 1956 עבר לתל אביב. בתל אביב החל לעסוק בעיתונאות, כעורך לילה בעיתון "למרחב", כשליח העיתון בארצות הברית בשנים 1958–1960, וכבעל טור בעיתון עד לשנת 1970. מ-1966 ועד 1968 שימש נספח תרבות בשגרירות ישראל בבריטניה. משנת 1971 ועד 1991 היה חבר מערכת "מעריב". שימש כנשיא הסניף הישראלי של איגוד הסופרים הבינלאומי, PEN.
ברטוב זכה בתואר אזרח כבוד של פתח תקווה לשנת 2009.
חיים אישיים
אשתו, יהודית לבית שימר, ילידת בוצ'אץ שבפולין, נפטרה בשנת 1998. בנו, עמר ברטוב, הוא היסטוריון. בתו, גילת בורקהרדט, היא פסיכולוגית.
ב-2016, שלושה שבועות לפני פטירתו, נישא למיכל אורון, פרופסור לספרות עברית ומיסטיקה יהודית.
ב-13 בדצמבר 2016 נפטר בביתו, בגיל 90.
יצירתו
לאורך השנים פרסם ברטוב תשעה רומנים, שישה קובצי סיפורים, שלושה ספרי מסע, ביוגרפיה, ספרי מסות, נובלות וסיפורים תיעודיים. יצירותיו תורגמו לאנגלית, צרפתית, ספרדית, רוסית ויוונית. על במת התיאטרון הישראלי הוצגו שני מחזות שכתב. ספרו האחרון, "קריאה עיוורת", ראה אור ב-2013 בהוצאת הספריה החדשה.
ברטוב זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1978 על ספרו "דדו - 48 שנה ועוד 20 יום". זכה בפרס עגנון לספרות לשנת 2006, על ספרו "מתום עד תום". ובפרס בוכמן לספרות מטעם יד ושם. בשנת 2007 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה. ב-2008 זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים. בשנת 2010 זכה בפרס ישראל בתחום ספרות ליוצרים.
ספריו
מחזות:
ביוגרפיות:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על ספריו:
כוח הפניקס
כוח הפניקס (באנגלית: Phoenix Force, גם "כוח עוף החול") הוא ישות קוסמית בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הישות הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #101 מאוקטובר 1976, ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר דייב קוקראם. הישות מתחברת לדמויות אחרות, ונקראת גם בשם פניקס.
כוח הפניקס הוא ההתגלמות האלמותית של כוחות החיים והתשוקה האוניברסליים. הישות נולדה בחלל שבין מצבי התודעה האנושית, והיא מכונה בשם "ילדת היקום". היא מהווה את צומת הדרכים של כל האנרגיה הקיימת ביקום, ומתקיימת בכל המציאויות של המולטי-יקום. היא שומרת על כוח הבריאה וכן גם על גביש מק'קראן העוצמתי.
כוח הפניקס מפורסם בשוק הקומיקס האמריקאי בשל תפקידו בקשת הסיפור "אקס-מן: סאגת הפניקס האפלה", ולרוב הוא מתקשר לדמותה של ג'ין גריי. דמותה של ג'ין גריי כפניקס האפלה מדורגת במקום התשיעי ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים לפי אתר IGN, ובמקום ה-38 ברשימת מאה הנבלים הגדולים בכל הזמנים לפי מגזין Wizard.
בין יתר הדמויות עימן התחבר הכוח נמנו הפנתר השחור, קפטן אמריקה, הענק הירוק, שאנג-צ'י, האביר השחור, ספיידרמן, דוקטור דום, רייצ'ל סאמרס, מדלין פריור, קוקיות סטפורד, הופ סאמרס, ולקיריה, ובעקבות אירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן" משנת 2012, גם סייקלופס, אמה פרוסט, נאמור, קולוסוס ומג'יק, הנקראים "חמשת הפניקסים". המארחת הנוכחית של כוח הפניקס היא מיה לופז.
ג'קלין וילסון
ג'קלין וילסון (אנגלית: Jacqueline Wilson, נולדה ב-17 בדצמבר 1945) היא סופרת אנגליה שהתפרסמה בעיקר בספרות ילדים.
ביוגרפיה
וילסון נולדה בעיר באת', אנגליה והחלה לכתוב סיפורים בגיל שש. הספר הראשון שלה היה פרויקט בית ספרי ושמו היה "התולעים", שהיא כתבה בגיל תשע. היא פרסמה מספר סיפורים, שלא הצליחו במיוחד עד שב-1991 היא כתבה את "הסיפור של טרייסי ביקר" שאיתו היא התפרסמה בכל רחבי העולם, ספר זה הפך גם בהמשך לסדרת טלוויזיה.
ספרים נוספים שג'קלין וילסון כתבה ותורגמו לעברית הם: "מתוקות קטנות", "חברות בפיג'מות", "סודות", "בחצות הלילה", "מופע זוגי", "ילדות רעות" ו"נערות בלחץ".
מפלגת העבודה (גרינלנד)
היסטוריה
המפלגה נוסדה בתחילת 1979 כזרוע הפוליטית של מרכז האיגוד המקצועי של Sulinermik Inuussutissarsiuteqartut Kattuffiat (ובראשי תיבות SIK). בעבר תמכה SIK בסיומוט, אך שיתוף הפעולה הופסק בסתיו 1978. מפלגת העבודה הייתה קרובה מאוד לסיומוט בסוגיות פוליטיות מרכזיות. כמו כן, תמכה מפלגת העבודה בסיומוט בבחירות לפרלמנט האירופי. בבחירות 1979 לא זכתה מפלגת העבודה בייצוג בלאנדסטינג. המפלגה גם השתתפה בבחירות לפולקטינג ב-1979, וקיבלה 1,618 קולות (שלא הספיקו לה כדי לזכות באף אחד משני מושבי הפולקטינג שהוקצו לגרינלנד). בבחירות למועצות העירוניות השיגה מפלגת העבודה 550 קולות בגרינלנד, 156 בנוק, 114 באילוליסאט, 81 במאניצוק, 76 באסיאט, 60 בקאקורטוק, 33 בנארסאק, 23 בקאסיגיאנגואיט ו-7 באומאנאק. לקראת הבחירות ב-1983 התמזגה מפלגת העבודה עם אינואיט אטקטיגיט.
משה וולך
משה (מוריץ) וולך (בגרמנית: Moritz Wallach, בכתיב מיושן: וואללאך, וואלאך, ואלאך, וואלך; 28 בדצמבר 1866; כ בטבת תרכ"ז – 8 באפריל 1957; ז בניסן תשי"ז) היה רופא אשכנזי, מקים המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
ביוגרפיה
וולך נולד באויסקירכן הסמוכה לקלן, בפרובינציית הריין של ממלכת פרוסיה, אח בכור לשישה אחים ואחות. אביו יוזף היה סוחר בדים עשיר ודתי אדוק, ממנהיגי הקהילה האורתודוקסית הבדלנית בעיר. וולך הצעיר למד רפואה בברלין ובווירצבורג. הוא הגיע לירושלים ב-14 בדצמבר 1890 בגיל 24, בשליחותו של "ארגון הפקידים והאמרכלים" באמסטרדם שסייע ליישוב היהודי בארץ, ביחד עם ד"ר אהרן יוסף ירמנס. באותה תקופה היו בעיר רק עשרה רופאים יהודים. וולך שימש בעיר כרופא וגם כמוהל.
וולך היה ידוע באופיו הנוקשה, אך גם בנדיבותו ובמסירותו. דוד ילין כתב עליו:
וולך היה דתי במשך כל חייו ונעשה חרדי אדוק במהלך שנות ה-20 וה-30. אדיקותו התבטאה בכך שנמנה עם הנהלת העדה החרדית בירושלים. באמצעות חברו יעקב ישראל דה האן, התקרב אל הרב חיים זוננפלד. הוא התנגד לציונות בתוקף. במהלך עבודתו ניסה לדבר אל לבם של מטופלים חילונים כדי לקרבם לדת.
הוא נותר רווק כל חייו, אך הסתייע באחות זלמה מאיר, ומסופר שקידש אותה ללא העמדת חופה, מה שגרם לה להיות מוגדרת הלכתית כאשתו הארוסה, כדי שיוכלו לשהות בצוותא באותה דירה מבלי לעבור על איסור ייחוד.
בשנת 1914 השתתף בוועידת הגרענת הארצית. הוועידה התכנסה בד' בניסן, תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים, ונמשכה שלושה ימים.
הקמת "שערי צדק"
וולך החליט שלא לעזוב את הארץ, כדי להיות בה כאשר המשיח יגיע. אך לימים הפר נדר זה ונסע לגרמניה כדי לאסוף כספים למען הקמת בית החולים. בנסיעה זו, שהייתה כרוכה במאבקים לא פשוטים עם בתי חולים אחרים שגם הם נזקקו לכספי תרומות, הצליח להשיג די תרומות כדי לרכוש אדמה ליד שכונת שערי צדק ולהקים עליה ב-1901 את בית החולים שנקרא על שם השכונה. בית החולים שהקים היה המשוכלל והמודרני בכל הסביבה. ד"ר וולך היה גם מנהל בית החולים וגם הרופא הראשי בו. ממלא מקומו היה הד"ר שרגא פביוס פופלס.
וולך היה דמות דומיננטית בבית החולים, עד כדי כך שבמשך תקופה ארוכה כונה בית החולים על ידי הציבור הירושלמי בשם "בית החולים וולך" או "בית החולים האמסטרדמי".
בשנת 1916 יצא לגרמניה והגיע לבית החולים בהמבורג בו פגש באחות זלמה מאיר ושכנעה לבא לירושלים ולשמש כאחות ראשית בבית החולים שלו.
וולך תמיד נשא עליו את צרור מפתחות בית החולים שאת כל דלתותיו נעל בעצמו. הוא הקפיד על אופיו האורתודוקסי של המקום, אך גם חוגים סוציאליסטיים השתמשו בשירותיו הרפואיים המתקדמים יחסית לאותו הזמן.
ימיו המאוחרים
וילהלם השני, קיסר גרמניה, העניק לוולך תואר כבוד, כשביקר בירושלים. בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, שררו יחסים טובים בינו לבין השלטונות הבריטיים, ובשנת 1944 אף קיבל מהנציב העליון את אות הכבוד של הקיסרות הבריטית.
בקיץ של שנת 1929, היה על ספינה בדרכו ממצרים לכנסייה הגדולה השנייה של אגודת ישראל בווינה כאחד משמונת צירי ירושלים, וטיפל באדמו"ר מליובאוויטש הרב יוסף יצחק שניאורסון, שהיה על הספינה וחלה. בשנות השלושים טיפל גם בעבדאללה הראשון, מלך ירדן.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, סייע בהעלאת יהודי גרמניה לארץ.
בזקנתו קיבל וולך את התואר אזרח כבוד של העיר ירושלים. לפניו היו רק ארבעה אנשים שקיבלו את התואר (חיים ויצמן, יצחק בן-צבי, דוד בן-גוריון והרב יהודה לייב פישמן מימון). ד"ר וולך הגיב על התואר באומרו: "אינני ראוי לכל השבחים שחלקו לי כאן. כל מה שעשיתי לא עשיתי אלא תוך מילוי חובתי כרופא".
וולך היה מעורה בנעשה בבית החולים גם בשנות השמונים לחייו, כשהעביר את ניהולו לד"ר פאלק שלזינגר. הוא מת בגיל תשעים. בהלווייתו השתתף המון רב, והוא נקבר בבית העלמין שערי צדק הסמוך לבית החולים. בצידו של בית העלמין קרוי רחוב על שמו.
במשך שנות כהונתו כמנהל בית החולים, תיעד ד"ר וולך מסמכים, תיקים רפואיים, חפצים צילומים וכו' אותם אסף ושמר בחדרו. ארכיון הצילומים שבנה משה וולך הפך בשנת 2022 לתערוכה הכוללת 62 צילומים נדירים המרכיבים את ההיסטוריה הרפואית של המוסד, בעזרת שיתוף הפעולה עם ארכיון יד בן צבי בראשות האוצרת נירית שלו כליפא.
בית החולים שערי צדק עבר מאוחר יותר למבנה מודרני יותר באזור שכונת בית וגן.
Haus Labs
המותג כולל קולקציה בהיקף של כ-40 מוצרים הכוללים אייליינרים, ליפגלוסים ומסיכות פנים, השפתון של המותג הגיע למקום הראשון ברשימת השפתונים הנמכרים ביותר של אמזון.
היסטוריה
בפברואר 2018, גאגא הגישה בקשה ש"Haus Beauty" ו- "Haus Labs" ירשמו כסימן מסחרי רשום באמצעות החברה שלה, Ate My Heart Inc. ואז, במהלך נשף המט גאלה שציוין בחודש מאי 2019, החלו מעריציה של גאגא לשער שהאיפור בו השתמשה היה תצוגה מקדימה של פרויקט עתידי, רמז בולט נוסף היה כאשר גאגא השתמשה בהאשטאג #HausBeauty במספר פוסטים שהעלתה לרשת החברית, אינסטגרם. המותג הוא ליין הקוסמטיקה היחיד של גאגא.
המוצרים הראשונים של Haus Labs היו זמינים להזמנה מראש למנויי האמזון פריים כבר ב-15 ביולי 2019, אך שאר מוצרי הליין יצאו לשוק ולציבור הרחב רק בספטמבר של אותה שנה. לקראת ההשקה הרשמית, גאגא אירחה מסיבה, בשם "Haus Party", במסיבה השתתפו כ-500 אורחים.
ב־16 בספטמבר 2019 במהלך נאומה שנשאה גאגא בסנטה מוניקה היא טענה כי "אנחנו לא רק משיקים איפור. זוהי התקפת זוהר על העולם להיות מקבל, צנוע, אמיץ ובעיקר אדיב. לא משנה מי אתה, כולם מוזמנים להשתמש במותג".
ב־4 באוגוסט 2020, שוחררה קולקציה חדשה של אייליינרים ועיפרון ג'ל, שהורכבו מכ-20 גוונים שונים. גם גאגא וגם אריאנה גרנדה השתמשו בקולקציה בקליפ המשותף שיצרו "Rain On Me".
ב-6 באוקטובר 2020, Haus Labs השיקה צמד של ערכות סומק והיילייטרים.
נדבנות
חברת "Haus Laboratories" הצטרפה לארגון ללא מטרת הרווח של גאגא משנת 2012, "Born This Way Foundation" שהוקם במטרה להעלאת מודעות בתחום בריאות הנפש והעצמת בני נוער. החברה הודיעה כי כל עסקה שתתרחש באתרה הרשמי יתרם דולר אחד לארגון.
Ooredoo פלסטין
Ooredoo פלסטין היא חברה המספקת שירותי תקשורת סלולרית בטכנולוגיית GSM ו-3G לתושבי הרשות הפלסטינית.
החברה הוקמה במרץ 2007 על ידי חברת התקשורת הכוויתית וטנייה, לאחר שבמשרד התקשורת של הרשות הפלסטינית הוחלט כי יש להפעיל חברת סלולר פלסטינית נוספת על-מנת לנטרל את המונופול שיש לחברת פלטל על שוק התקשורת באוטונומיה הפלסטינית, וכן כדי לדחוק את רגלי חברות הסלולר הישראליות מהשוק הפלסטיני. לטענת אנשי משרד התקשורת הישראלי, הימצאותן של חברות אלו בשוק הפלסטיני מהווה הפרה של הסכמי אוסלו.
בהמשך נרכשה החברה על ידי קבוצת Ooredoo והיא נמצאת בבעלות קבוצת Ooredoo (57%, הרוב בבעלות QTEL, החברה-האם שלה) וקרן ההשקעות הפלסטינית (43%).
ביולי 2008 החלה החברה להציב תחנות בסיס בשטחי A ו-B. בשטחי C לא הוצבו תחנות בסיס מכיוון שלא ניתן לכך אישור המנהל האזרחי, והחברה תלתה בכך את הצורך להקים יותר תחנות בסיס בשטחי A ו-B על מנת להשיג טווח קליטה סביר, אגב יצירת קרינה סלולרית חזקה יותר באזורים אלו כאשר תחנות הבסיס המבוקשות אינן קימות. בנובמבר 2009 החלה החברה בהפעלת הרשת ושיווקה. הקידומת שהוקצתה לחברה על ידי משרד התקשורת הישראלי היא 056. החיוג מחו"ל למספרי טלפון ברשת וטנייה יכול להתבצע באמצעות הקידומת הבינלאומית של ישראל (972) וגם באמצעות הקידומת הבינלאומית הישירה של שטחי הרשות הפלסטינית (970), במדינות שבהן הקידומת הישראלית חסומה.
החל משנת 2018 החברה מספקת גם שירותי דור שלישי בגדה המערבית. נכון לשנת 2019 לחברה 1.3 מיליון לקוחות.
טואומו רוטו
טואומו רוּטוּ (בפינית Tuomo Ruutu, נולד ב-16 בפברואר 1975 בונטה, פינלנד) הוא שחקן הוקי קרח מקצועני בעמדת חלוץ קיצוני שמאלי, ששיחק בקבוצות ה–NHL ושחקן נבחרת פינלנד.
לטואומו שני אחים, יארקו ומִיקּוֹ, המשחקים גם הם הוקי קרח מקצועני. יארקו משחק ב–NHL ושיחק יחד עם אחיו בנבחרת פינלנד.
טואומו רוטו התחיל לשחק הוקי קרח בליגה הפינית. בשנת 2000 הוא היה חבר של נבחרת פינלהד הצעירה שזכתה באליפות העולם עד גיל 18. בדראפט 2001 הוא נבחר על ידי קבוצת שיקגו בלאקהוקס במקום התשיעי. הוא שיחק בקבוצה מספר עונות עד שעבר לקרוליינה הוריקנס בעונת 2007/2008. בעונת 2014 רוטו עבר לניו ג'רזי דווילס. בשנת 2016 הוא חזר לאירופה והתחיל לשחק בשווייץ. בשנת 2017 הוא סיים את הקריירה המקצועית.
טואומו רוטו היה שחקן בולט בנבחרת פינלנד. הוא השתתף איתה במשחקים אולימפיים וזכה באליפות העולם בשנת 2011.
Solar Power
Solar Power (בעברית: אנרגיה סולארית) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת הניו זילנדית לורד. האלבום יצא לאור ב-20 באוגוסט 2021, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
"Solar Power" נכלל במספר רשימות סוף שנה של השירים הטובים ביותר של 2021. מגזין The Young Folks דירג את האלבום ברשימתם "50 האלבומים הטובים ביותר של 2021" במקום ה-19.
רקע והכרזה
ב-16 ביוני 2017, הוציאה לורד את אלבום האולפן השני שלה Melodrama, שזה לשבחים אוניברסליים ממבקרי המוזיקה, והוביל במספר רשימות סיכום שנה של מבקרי המוזיקה, אך נאבק מסחרית בהשוואה לאלבום הבכורה שלה Pure Heroine (2013). באוקטובר 2018, גילתה לורד למעריצים בניוזלטר כי למדה פסנתר וציפתה כי אלבומה השלישי "ייוולד מתוך" הכלי; עם זאת, היא גם גילתה שלמרות זאת, היא עדיין לא "התחילה כראוי בעבודה על האלבום הבא שלה" ולא הייתה בטוחה מתי הוא יושלם. במלאת השנה השנייה לצאתו של אלבומה השני Melodrama, לורד אישרה למעריצים בעמוד האינסטגרם שהאלבום נמצא "בתנור", וכן גילתה שהיא לקחה לימודי אפייה ואימצה כלב וחתול.
הופעתה הציבורית האחרונה של לורד הייתה לאחר סיום סיבוב ההופעות העולמי שלה "Melodrama World Tour", באפריל 2019 בקונצרט התרמה לקורבנות הירי בהטבח בכרייסטצ'רץ', שהתרחש בחודש הקודם. מאוחר יותר באותה השנה, לורד גילתה כי יציאת האלבום שלה תידחה ללא הגבלת זמן בעקבות מות כלבה פרל, שסבל ממחלות שונות; היא הסבירה שהכלב היה חלק חשוב בתהליך היצירה של האלבום וכי "זה ייקח קצת זמן וכיול מחדש, עכשיו כשאין רועה לפניה" כדי לראות למה העבודה הולכת להיות." היא הוסיפה כי האלבום לא יהיה "אותה עבודה" עקב ההשפעה של מותו של פרל, וכתבה: "כאשר האובדן הגדול הזה מתגבש בתוכי, והחזה שלי נבנה מחדש סביבו, אני מקווה שאהיה מסוגלת לסיים ולשתף אתכם, וכולנו נצמח יחד, כמו תמיד."
בראיון ל-Triple J במרץ 2020 חשפה לורד כי עבדה על "חלקים וחתיכות" ש"התחילו לקבל צורה מאוד מרגשת", אך הוסיפה כי עדיין אין לה "שום מושג מתי יקרה הדברים". כשנשאלה האם עבדה על חומר חדש בראיון נפרד בחודש שלאחר מכן, השיבה כי "זו הייתה שנה פרודוקטיבית מאוד." בחודש מאי, כתבה הזמרת בניוזלטר כי היא חזרה לאולפן בדצמבר הקודם והקליטה מוזיקה עם המפיק המוזיקלי ג'ק אנטונוף, איתו היא שיתפה פעולה באלבום Melodrama, באוקלנד ובלוס אנג'לס; היא הוסיפה כי עקב מגפת הקורונה, השניים עבדו לראשונה מרחוק. לאחר מכן פרסם המפיק מלאי כי גם הוא היה מעורב רבות ביצירת אלבומה השלישי.
ב-11 ביוני 2021, לאחר צאת הסינגל המוביל מתוך האלבום, פרסמה לורד באתר הרשמי שלה הכרזה על צאת אלבומה השלישי, בו נכתב;
ב-21 ביוני, הכריזה חשפה באופן רשמי לורד על את עטיפתו של האלבום Solar Power, באותו פרסום חשפה גם את רשימת הרצועות ותאריך יציאתו ב-20 באוגוסט. באותו היום חשפה לורד כי האלבום יצא רק בפורמטים של תקליט, הורדה דיגיטלית, סטרימינג ומארז תקליטורים ואינו יצא בפורמט תקליטור.
עטיפה
בראיון עם סטיבן קולברט, חשפה לורד כי עטיפת האלבום צולמה על ידי חברה על החוף בזמן שהיא קפצה מעליהם. קולבר לא יכול היה להציג את העטיפה בטלוויזיה, כשהלורד אמרה שהיא "קצת הארדקור, אבל זה היה כל כך משמח אותי" ו"קצת פראי".
קידום
באוקטובר 2020, לורד ביקשה ממעריציה להצביע בבחירות הכלליות בניו זילנד 2020 וכן במשאל העם על השימוש האישי בקנאביס והמתת חסד, והוסיפה: "בשנה הבאה אתן לך משהו בתמורה." חודש לאחר מכן, היא הודיעה על יציאתו הקרובה של ספר הזיכרונות "Going South", המתעד את ביקורה באנטארקטיקה בתחילת 2019, והוסיפה כי היא "מעין מבשר מושלם [...] באופן מופשט" לאלבומה הקרוב; מאוחר יותר היא חשפה שכותרת האלבום נכתבה בהשראת המסע שלה. ב-25 במאי 2021, הוכרז כי לורד תופיע כאומן ראשי בפסטיבל המוזיקה "פרימוורה סאונד" בשנת 2022, כאשר אתר הפסטיבל גילה כי היא "תחזור מפרישתה עם אלבומה השלישי". ב-7 ביוני, דלפו שם ועטיפת הסינגל "Solar Power". לאחר מכן, לורד חשפה את צאתו באתר האינטרנט שלה לצד הודעה בה נאמר: "מגיעים בשנת 2021... סבלנות היא סגולה." ב-10 ביוני, הודלף השיר באתר dbree.org, אחסון בענן, והפך לזמין לאחר פרק זמן קצר ב-Apple Music וב-Tidal במדינות נבחרות לפני שהורד במידי. הסינגל יצא לאור באופן רשמי מאוחר יותר באותו ערב, במקביל ליקוי החמה של אותו יום. לורד אישרה עוד כי אלבומה השלישי הקרוב ייקרא גם "Solar Power", בעלון שלה. ב-21 ביוני, חשפה לורד כי תצא לסיבוב הופעות השלישי שלה שיקרא "Solar Power Tour", על מנת לקדם את האלבום, לורד אמורה לצאת למסע הופעות עולמי החל מ-26 בפברואר 2022, עם מועדי הקונצרטים באוקיאניה, צפון אמריקה ואירופה.
סינגלים
"Solar Power", רצועת הכותרת, יצא לאור ב-10 ביוני 2021, כסינגל המוביל של האלבום. השיר יצא יחד עם הקליפ שביימה לורד, אשר הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי שלה באותו יום. ב-21 ביולי, יצא לאור הסינגל השני "Stoned at the Nail Salon".
מיכאל חזני
יעקב מיכאל חזני (קנטרוביץ) (27 ביוני 1913 – 2 ביולי 1975) היה שר הסעד וחבר הכנסת, מראשי המפד"ל.
ביוגרפיה
חזני נולד בבנדין שבשלזיה (אז בקיסרות הגרמנית, כיום בפולין). הוא למד בישיבת "תורת חיים" (ישיבת בריסק) בוורשה, והוסמך לרבנות. כמו כן, למד חזני לימודים כלליים, ונבחן בבחינות הבגרות במסגרת אקסטרנית.
כמו כן היה חזני ממייסדיהשומר הדתי ומפעילי החלוץ המזרחי, ופעיל ב.
חזני אף עבד במרכז החקלאי של הפועל המזרחי, ולימים כיהן כיושב-ראש המרכז. בתפקידו זה פעל רבות להתרחבות ההתיישבות הדתית, והיה אב ופטרון להתיישבות הדתית בארץ ישראל. חזני אף כיהן כחבר הנהלת מוסד הרב קוק בירושלים.
בחיים הפוליטיים
חזני נבחר לראשונה לכנסת כחבר הכנסת השנייה בשנת 1951, וכיהן בה ברציפות עד ליום פטירתו, באמצע ימיה של הכנסת השמינית, בשנת 1975. חזני כיהן כחבר כנסת מטעם סיעת הפועל המזרחי, והחל משנת 1955, עם איחוד המזרחי והפועל המזרחי – כחבר כנסת מטעם סיעת המפד"ל. חזני כיהן כחבר הוועד הפועל של ”הפועל המזרחי” וחבר הנהלת המפד”ל.
הוא כיהן בכנסת השנייה והשלישית כחבר בוועדת הפנים, והחל בכנסת השלישית ועד הכנסת השביעית כיהן ברציפות כחבר בוועדת הכספים, והיה מעמודי התווך של ועדת הכספים, (ולאחר מכן - של ועדת השרים לענייני כלכלה), וממעצבי המדיניות הכלכלית והפיננסית של מדינת ישראל. בנוסף היה סגן יו"ר המועצה המייעצת של בנק ישראל.