cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפגנות נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה
מבקרים בטלוויזיה הממלכתית
ב-14 במרץ, שידור חי של הערוץ הראשון ברוסיה הופרע על ידי עורכת החדשות מרינה אובסיאניקובה כשהיא מחזיקה כרזה שבה נכתב "אין מלחמה. תפסיק את המלחמה, אל תאמין לתעמולה, הנה משקרים לך. רוסים נגד מלחמה." וצועקים "תפסיקו את המלחמה. לא למלחמה." לפני שנעצרה. בעקבות מחאתה של אובסיאניקובה, על פי פרסומים מקור אנונימי שעובד בחברת השידור הממלכתית של הטלוויזיה והרדיו של כל רוסיה הצהיר כי רוב עובדי הטלוויזיה הממלכתית הרוסית מתנגדים לפלישה, ואובסיאניקובה רק השמיעה בקול את הרגשות הכלליים של עמיתיה. מאז 24 בפברואר, מספר עובדים, כולל ליליה גילדייבה, ז'אנה אגלקובה, מריה בארונובה וכמה כתבי RT אחרים, התפטרו מהטלוויזיה הממלכתית במחאה על הפלישה; כמה מהם עזבו לאחר מכן את הארץ.
בקבוצות מקצועיות אחרות
מכתבים פתוחים נגד המלחמה פורסמו גם על ידי איגודים מקצועיים של רופאים ועובדי בריאות, עובדים לא ממשלתיים, עורכי דין, פסיכולוגים ופסיכיאטרים, מורים, סטודנטים, כלכלנים, עובדי חברות IT, עובדים של תרבות ואמנות, קומיקאים, עובדים בתעשיית היופי והאופנה, יוצרי קולנוע, תעשיות הפרסום והמשחקים, מעצבים, ואדריכלים.
דגל המחאה
דגל הלבן-כחול-לבן (бело-сине-белый флаг) משמש כסמל המחאה וההפגנות נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה, שהפך לוויראלי ברשתות החברתיות מחוץ לרוסיה.
את הרעיון של הדגל הלבן-כחול-לבן יצרו באופן עצמאי, כמעט בו-זמנית זמן קצר לאחר שהחלה הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022. מעצב חוויית משתמש (UX) בברלין, קאי קטונינה, מנהל אמנות מרוסיה עם השם הבדוי "צלילי דגים" הידוע גם בשם "AssezJeune". אחת הסיבות להחלפת הפס האדום של דגל רוסיה בפס לבן היא הסרת הקשר עם "דם ואלימות". AssezJeune, אחד מיוצרי הדגל, הצהיר: "האדום בדגל הרוסי המודרני קשור לא רק לדם, אלא לכוח הצבאי ולעוצמתה של רוסיה. הוא דגל אוטוריטרי היסטורי שהוצג על ידי רוסיה הצארית. הוא קשור גם למיליטריזם". הוא שימש לראשונה ברשתות מדיה חברתיות ב-28 בפברואר 2022 והיה מקובל על ידי כוחות האופוזיציה הרוסית. לדברי פעילים המשתמשים בדגל, הוא מסמל את המאבק לשלום ולחופש המחשבה.
האנלוגיה עם דגל בלארוס הלבן-אדום-לבן שהיה בשימוש נרחב במהלך המחאות בבלארוס 2020–2021, והדמיון לדגל של נובגורוד, שבו השתמשה ממשלת רפובליקת נובגורוד היה בעל מוניטין של פיתוח ממשל דמוקרטי, נתפסים גם כמניעים לדגל. הפס הכחול האמצעי קרוב בגוון לדגל הרוסי בעידן הפוסט-סובייטי של בוריס ילצין, שהיה בשימוש בין 1991 ל-1993.
הדגל שימש בהפגנות נגד המלחמה בטביליסי, גאורגיה וכן בגרמניה, בקפריסין, יקטרינבורג, רוסיה ופראג, צ'כיה.
ב-6 במרץ 2022, אנה דובקובה, תושבת מוסקבה, נעצרה על ידי שוטר בגלל הדגל הלבן-כחול-לבן שהוצב על מכוניתה. בפרוטוקול נכתב כי הדגל הוא סמל "... להפגנות נגד המלחמה, הנפוצות בקרב כוחות האופוזיציה". דובקובה נידונה על ידי בית המשפט למעצר לתקופה של 15 ימים לפי סעיף 19.3 לקוד העבירות המנהליות.
אף על פי שלא אומץ על ידי ארגון מסוים, הדגל זוכה לשימוש נרחב בקרב מפגינים המתנגדים למלחמת רוסיה-אוקראינה ויש לו אתר רשמי שמסביר את עצמו במספר שפות.
מבנים מוארים בצבעי דגל אוקראינה
כמה מבנים מרכזים ברחבי העולם הוארו בצבעי דגל אוקראינה כהצהרת סולידריות.
מייקל ואלגרן
מייקל ואלגרן אנדרסן (בדנית: Michael Valgren Andersen; נולד ב-7 בפברואר 1992) הוא רוכב אופני כביש דני בקבוצת EF Education–Nippo. ב-2018 ניצח ואלגרן במדי אסטנה את אומלופ הט ניוסבלד ואת מרוץ אמסטל גולד. ב-2014 ניצח את אליפות דנמרק, במדי טינקוף–סאקסו.
ביוגרפיה
ב-2009 סיים ואלגרן במקום השני באליפות דנמרק עד גיל 19, כשב-2010 שיחזר את ההישג וסיים שלישי במקצה נגד השעון באליפות. באותה עונה ואלגרן התחרה באליפות העולם שנערכה באופידה, איטליה וסיים במקום ה-10 במקצה נגד השעון עד גיל 19. כישרונו של ואלגרן בקלאסיקות התגלה כבר בגילאים הצעירים, כשניצח את מרוץ לייז'–בסטון–לייז' עד גיל 23 וסיים שני באסקבורן–פרנקפורט עד גיל 23 ב-2012. בהמשך עונת 2012 סיים במקום הרביעי באליפות דנמרק. ב-2013 שיחזר ואלגרן את הישגו, כשניצח שוב את לייז'–בסטון–לייז' עד גיל 23 וסיים שוב שני באסקבורן–פרנקפורט עד גיל 23. בהמשך העונה ניצח ואלגרן את הקטע השלישי בטור דה ל'אווניר.
טינקוף–סאקסו (2014–2016)
ב-2014 הפך ואלגרן למקצוען, עם הצטרפותו לקבוצת טינקוף–סאקסו הדנית. הישגיו הבכירים באותה עונה היו מקום שלישי בארבעת הימים של דנקרק, 6 שניות אחרי ארנו דמאר המנצח ומקום רביעי בטור של פיורדס בנורווגיה לאחר מכן. ביוני הפך ואלגרן לאלוף דנמרק לאחר שניצח את מקצה הכביש, כשהוא מסיים שלישי במקצה נגד השעון באליפות ולאחר מכן ניצח את מרוץ "דנמרק–רונדט" בדנמרק. הוא נבחר לראשונה לגרנד טור כאשר ערך את הופעת הבכורה שלו בוואלטה אספנייה, ואלגרן לא בלט מבחינת תוצאות וסייע לבן קבוצתו, אלברטו קונטדור, לנצח את המרוץ.
את 2015 פתח ואלגרן עם ניצחון בקטגוריית הרוכב הצעיר בטור של דובאי. בהמשך העונה איבד את תואר אלוף דנמרק בכביש לאחר שהגיע שישי, 12 שניות אחרי בן קבוצתו, כריס אנקר סורנסן. במקצה נגד השעון באליפות סיים במקום ה-6. לאחר מכן ערך ואלגרן את הופעת הבכורה שלו בטור דה פראנס, הוא לא בלט במיוחד ונאלץ לפרוש מהמרוץ במהלך הקטע ה-19.
ב-2016 ההישג הבולט של ואלגרן היה מקומו השני במרוץ אמסטל גולד. לאחר שאנריקו גאספארוטו האיטלקי תקף מהפלוטון 2.2 קילומטרים לסיום, ואלגרן תפס אותו והשניים המשיכו ביחד עד הסוף, כשגאספארוטו גובר על ואלגרן בספרינט הסיום ומנצח את המרוץ, כשסוני קולברלי מוביל את הפלוטון במקום השלישי, ארבע שניות אחרי. ואלגרן התקשה לשחזר את ההצלחה שלו במרוץ בקלאסיקות הבאות, כשסיים במקום ה-96 בלה פלש ואלון ובמקום ה-14 בלייז'–בסטון–לייז'. ואלגרן סיים שני במקצה נגד השעון ומקצה הכביש באליפות דנמרק. לאחר מכן נבחר בפעם השנייה ברציפות לטור דה פראנס, תוצאתו הטובה ביותר הייתה מקום 18 בקטע ה-10, כשהוא מסיים במקום ה-77 הכללי. לאחר הטור שיחזר את הישגו מ-2014 כשניצח את דנמרק רונדט, כשהפעם גם ניצח את הקטע השלישי במרוץ.
אסטנה (2017–2018)
ב-2017 הצטרף ואלגרן לאסטנה הקזחית, לאחר סגירתה של טינקוף - סאקסו. הוא רכב שוב כמה מקלאסיקות האביב ואף סיים שישי ב-E3 בינקבנק קלאסיק, כשהוא מוביל קבוצה מצומצמת של רוכבים שסיימה 52 שניות אחרי גרג ואן אוורמאט המנצח. לאחר מכן ואלגרן סיים במקום ה-11 במונומנט פריז - רובה, 53 שניות אחרי פיליפ ז'ילבר המנצח. בהמשך העונה נבחר בפעם השלישית לטור דה פראנס, ההישג הבכיר שלו במרוץ היה מקום שביעי בקטע ה-8, והוא סייע לפאביו ארו לסיים חמישי את המרוץ כולו, כשואלגרן עצמו מסיים במקום ה-61. לאחר הטור ואלגרן התחרה בבינקבנק טור וסיים שישי את המרוץ, כ-1:16 דקות אחרי טום דימולן המנצח. הוא סיים שני בדנמרק-רונדט, לאחר שאשתקד ניצח את המרוץ.
2018: ניצחון באומלופ ובמרוץ אמסטל גולד
עונת 2018 נחשבת לעונת הפריצה האמיתית של ואלגרן, זה החל באומלופ הט ניוסבלד, כ-2 ק"מ לסיום התקיף ואלגרן מקבוצה קדמית שהתנתקה מהפלוטון, שמר על הפער שלו עד הסיום וניצח את הקטע, כשלוקאש וויסניווסקי הפולני מסיים שני וספ ואנמרקה הבלגי מסיים שלישי, שניהם 12 שניות אחרי ואלגרן. עם ניצחונו באומלופ הפך ואלגרן לדני הראשון בהיסטוריה לנצח את המרוץ. בהמשך התחרה בעוד כמה מהקלאסיקות אך לא בלט, עד שהגיע למונומנט רונדה ון פלנדרן וסיים במקום הרביעי, 20 שניות אחרי המנצח ניקי טרפסטרה. בהמשך אפריל ואלגרן קבע עוד תוצאת שיא, הוא התחרה במרוץ אמסטל גולד ו-2.2 קילומטרים התקיף מתוך הקבוצה הקדמית שמנתה מספר מצומצם של רוכבים. רומן קרויציגר הצ'כי התקיף אחריו והצליח לתפוס אותו ובספרינט הסיום ואלגרן גבר על קרויצגר וניצח אותו, כשאנריקו גאספארוטו, שגבר על ואלגרן ב-2016 וניצח את המרוץ, מסיים שלישי. עם ניצחונו במרוץ הפך ואלגרן לדני השני לנצח במרוץ מאז ביארנה ריס. יכולתו הטובה של ואלגרן הובילה אותו להיבחר בפעם הרביעית ברציפות לטור דה פראנס, התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום רביעי בקטע ה-15, כשהוא מסיים 29 שניות אחרי בן קבוצתו ומדינתו מגנוס קורט נילסן, כשבקטע ה-16 רשם עוד תוצאה טובה, כשסיים במקום ה-7, 56 שניות אחרי ז'וליאן אלאפיליפ המנצח. בסופו של דבר סיים ואלגרן את המרוץ במקום ה-44. בהמשך העונה סיים במקום השני בקלאסיקת ברטאן, כשהוא מפסיד לאוליבר נאסן בספרינט הסיום. לאחר מכן התחרה בקנדה, כשהתחרה בגרנד פרי מונטריאול וגרנד פרי קוויבק וסיים תשיעי ושמיני בהתאמה במרוצים. ואלגרן התחרה גם באליפות העולם שנערכה באינסברוק, במקצה נגד השעון הקבוצתי סיים עם אסטנה במקום ה-9 ובמקצה העלית גברים סיים במקום ה-7, 43 שניות אחרי זוכה מדליית הזהב אלחנדרו ולוורדה, כשהוא חלק מדבוקת רוכבים שסיימה בין המקומות 6–11.
דיימנשן דאטה (2019–2020)
לאחר עונה מוצלחת ואחרונה בשורות אסטנה, הצטרף ואלגרן ב-2019 לדיימנשן דאטה הדרום אפריקאית. ואלגרן לא הצליח לשחזר את הישגיו מעונתו הקודמת ולא בלט באף אחת מקלאסיקות האביב, למרות זאת הוא הספיק לסיים שביעי באליפות דנמרק ולהתחרות בפעם החמישית בטור דה פראנס, כשהתוצאה הבכירה שלו במרוץ הייתה מקום 18 בקטע ה-12. בסופו של דבר סיים את הטור במקום ה-75 הכללי. לאחר מכן התחיל ואלגרן להתאושש מפתיחת העונה הרעה שלו, כשסיים עשירי בבינקבנק טור ורביעי בקלאסיקת ברטאן, כשלאחר מכן גם סיים חמישי בגרנד פרי מונטריאול. הוא הצליח לשפר את המקום השביעי שלו באליפות העולם שנה שעברה למקום שישי השנה, כשסיים 45 שניות אחרי מאדס פדרסן זוכה מדליית הזהב. לקראת סוף העונה סיים במקום ה-6 ב-Chrono des Nations, מרוץ חד יומי של נגד השעון.
ב-2020 התחרה ואלגרן בפעם השישית בטור דה פראנס וסיים במקום ה-73, כשקבוצתו נכשלה ולא ניצחה אף קטע. הוא סיים במקום ה-11 באליפות העולם ולאחר מכן התחרה בפעם השנייה בוואלטה אספנייה, בגרנד טור הזה התבלט יותר עם מקומות 5 ו-8 בקטעים 6 ו-16, כשהוא סיים 33 כללי.
EF Pro Cycling (2021-)
לאחר שעתיד NTT Pro Cycling לא היה ברור, הצטרף ואלגרן ל-EF Pro Cycling.
מרטין טראפ
מרטין אדווין טראפ (באנגלית: Martin Edwin Trapp; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמבקר המדינה, סגן המושל ומושל אוקלהומה השישי. כסגן המושל השלישי של אוקלהומה, היה טראפ המושל הראשון שהחל לכהן בתפקידו לא לאחר שנבחר בבחירות, אלא שהושבע כמושל לאחר הדחתו של קודמו בתפקיד.
כמושל, היה טראפ אחראי להקמתה של לשכת החקירות של אוקלהומה, לביצוען של תוכניות שימור, ונודע בשל ניסיונותיו לחסל את הקו קלוקס קלאן. הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו כפקיד של מחוז לוגאן ב.
ראשית חייו
מרטין טראפ נולד בעיר רובינסון שבקנזס, וגדל שם עד להגיעו לגיל 12. ב-1889, בעקבות הבהלה לקרקעות, עבר אביו עם המשפחה לנחלה ששכנה במחוז לוגן שב, במרחק של שבעה מילים מהעיר גתרי. טראפ לא למד בבית ספר, שלא היו מצויים בטריטוריה. תחת זאת הוא רכש את לימודיו מהתחברות ומלמידה משותפת עם שכנו ממשפחת מקדניאל. במקביל ללימודיו הוא עבד בעיתון מקומי. החל מגיל 21 הוא עבד כמורה מוסמך, ומאוחר יותר כסוכן נוסע.
טראפ החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1904, כאשר נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית למשרת פקיד המחוז של מחוז לוגן, משרה בה הוא כיהן בשנים 1905–1907. ב-16 בנובמבר 1907 התקבלה אוקלהומה כמדינה בארצות הברית. טראפ עזב את תפקידו במחוז, ונבחר כמבקר המדינה הראשון של אוקלהומה. בתפקיד זה הוא שירת עד 1911 תחת מושל המדינה הראשון צ'ארלס הסקל. לאחר כהונתו כמבקר המדינה עבר טראפ לעיר מוסקוגי, שם שלח ידו בעסקי איגרות חוב.
ב-1914 שב טראפ לפוליטיקה של אוקלהומה, כאשר נבחר על ידי המפלגה הדמוקרטית כמועמדה לתפקיד סגן המושל. הוא ניצח בבחירות הכלליות לתפקיד סגן המושל בשלוש מערכות בחירות רצופות, ב-1914, 1918, וב-1922, הישג שהיה תקדים בבחירות למשרה זו. במערכת הבחירות של 1922 הוא זכה ב-60.8 אחוזים מקולות הבוחרים, הישגו הגדול ביותר. כסגן המושל כיהן טראפ תחת המושלים רוברט ויליאמס, ג'יימס רוברטסון וג'ק וולטון. בכהונתו השלישית תחת וולטון כיהן טראפ רק ב-11 החודשים הראשונים. ב-23 באוקטובר 1923, לאחר שנפתח הליך הדחה נגד וולטון, היה טראפ למושל בפועל. במשפט ההדחה נמצא וולטון אשם על ידי הסנאט של אוקלהומה והודח ב-19 בנובמבר. באותו יום הושבע טראפ כמושל אוקלהומה השישי.
מושל אוקלהומה
כמושל אוקלהומה הראשון בתולדות המדינה שהושבע מתוקף תפקידו כסגן המושל במקומו של קודמו, היה טראפ היפוכו הגמור של וולטון. בעוד שוולטון היה פרוגרסיבי ותוקפני, טראפ היה טיפוס שלו ושמרן. בראש רשימת המשימות של טראפ כמושל החדש היה ביצוע קיצוצים בתקציב המדינה כדי לייעל את פעילות הממשל. מיד עם כניסתו לתפקיד, כינס טראפ את בית המחוקקים המדינתי כדי לדון בסוגיה. מיד לאחר מכן בוצעו חקירות של רבים ממשרדי הממשלה, הנציבויות והמחלקות. בדפוס פעולה שמרני, ביטל טראפ רבים מגופי הממשל שלטעמו הועילו למדינה באופן מועט לאחר שהיה צורך בארגון מחדש של גופי השלטון המנופחים.
טראפ הצליח לשכנע את בית המחוקקים לקצץ 10 מיליון דולר בהוצאות שהוחלט על קיומן על ידי וולטון, ובכך לשקם את האשראי של המדינה. משמעות מהלכים אלו הייתה גם ביטולה של התוכנית החדשה של המדינה לאספקת ספרי לימוד וקיצוץ שליש מההוצאות על סיוע לבתי הספר. באמצעות הטלת מס של שלושה סנטים על דלקים, גייס טראפ מספיק כספים כדי לממן את נציבות הכבישים של אוקלהומה. נציבות זו דאגה למיזמי סלילת כבישים שהיו נחוצים מאוד.
טראפ הוכיח את עצמו בתחום אכיפת החוק. בפעם הראשונה בתולדותיה של אוקלהומה הוקמה ב-1925 לשכה לחקירות פליליות מדינתית ביוזמתו של טראפ. טראפ ביקש מבית המחוקקים לקבוע ענישה תקיפה יותר בהקשר של אכיפת חוק היובש. הוא גם התמודד עם כוחו העולה של הקו קלוקס קלאן באמצעות חקיקת חוק נגד עטיית מסכות, שבסופו של דבר צמצם את כוחו של הארגון.
ניסיונו להיבחר לכהונה שנייה
במשך כל תקופת כהונתו, ראה טראפ את עצמו כ"מושל בפועל" ולא כמושל נבחר. בכל השנים הללו הוא הוכיח את עצמו כאיש ממשל מוכשר וזכה לפופולריות רחבה. רבים הסכימו שעל טראפ להתמודד על בחירה לכהונה שנייה. שאיפה זו הפכה לבעייתית כאשר בסתיו 1926 הוא אכן ניסה להגיש את מועמדותו. חוקת המדינה לא אפשרה אז כהונה של מושל מעבר לתקופת כהונה אחת רצופה, ולפיכך הוא לא היה זכאי להיבחר שוב. טראפ עמד על כך שסעיף זה בחוקה לא נגע אליו, שכן הוא נבחר כסגן המושל וירש את המושל הקודם לאחר שזה הודח מתפקידו.
בית המשפט העליון של אוקלהומה דן בסוגיה. ב-6 ביוני 1926 פסק בית המשפט בתיק "פיצפטריק נגד מקאליסטר" (Fitzpatrick v. McAlister) שטראפ היה "מושל המדינה מהסיבה הפשוטה שהוא משל בה. הוא משל באופן רשמי מסיבה שחלק 16 לחוקה מקנה לו במפורש את הסמכות לעשות כן. לפיכך, הוא המושל הרשמי, ובהיותו המושל הרשמי, הוא הפך לבלתי כשיר לכהן בתקופת כהונה נוספת על סמך ההגבלה שבחלק 4 סעיף 6 של החוקה". בכך נשללה מטראפ הזכות להתמודד בבחירות לכהונה נוספות.
כהונתו של טראפ כמושל תמה באופן רשמי ב-10 בינואר 1927, עם השבעתו של הנרי ג'ונסטון כמושל אוקלהומה השביעי.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל, המשיך טראפ להיות בעל תפקיד מרכזי במפלגה הדמוקרטית באוקלהומה, אף על פי שהוא לא החזיק עוד בשום משרה פוליטית. ב-1930 הוא ניסה שוב להיבחר כמושל, אך לא זכה במועמדות המפלגה, לאחר שהפסיד לויליאם מארי. הוא שב לאוקלהומה סיטי ובילה את שארית חייו כסוכן השקעות.
מרטין טראפ נפטר באוקלהומה סיטי ב-26 ביולי 1951, בגיל 74. הוא נטמן בבית הקברות פיירלון שבעיר.
רוז מופורד
רוז מופורד (באנגלית: Rose Mofford; ) הייתה פקידת ממשל ופוליטיקאית אמריקאית מאריזונה, אשת המפלגה הדמוקרטית, שהקריירה שלה בממשל המדינה נמשכה 51 שנים, החל ממזכירה בגופי הממשל, ועד להיותה האישה הראשונה בתפקיד מזכירת המדינה של אריזונה בשנים 1977 - 1988, ולאחר מכן ועד 1991, האישה הראשונה בתפקיד מושלת אריזונה.
ראשית חייה
ב-1939 סיימה מופורד את לימודיה, וקיבלה את הכבוד לנאום בטקס הסיום, תפקיד הניתן לתלמידים מצטיינים, ובעצת אביה, דחתה את ההצעה לשחק כדורסל מקצועני בנבחרת הראשים האדומים הכלל-אמריקאית.
ראשית הקריירה
לאחר סיום לימודיה, החלה מופורד קריירה כמזכירתו של גזבר מדינת אריזונה, ג'ו האנט. היא הייתה בת 18 כאשר החלה לעבוד עבורו, והרוויחה משכורת של 125 דולר לחודש. שנתיים לאחר מכן, כאשר קודם האנט לכהן בנציבות המס של אריזונה, הלכה מופורד אחריו לתפקידו החדש. ב-1945 היא עזבה את נציבות המס והייתה למנהלת העסקים של Arizona Highways, מגזין חודשי שיוצא לאור על ידי מחלקת התחבורה של אריזונה. ב-1947 שבה מופורד לנציבות המס כמזכירה בכירה. לאחר פרישתו של האנט ב-1960, פיטר הנציב החדש, תאד מור את מופורד, באומרו, "חשנו שיהיה זה טוב יותר שיהיה גבר בתפקיד". לאחר מכן היא נשכרה כמזכירה בכירה עבור מזכיר המדינה, וסלי בולין. במשרד מזכיר המדינה היא נותרה עד 1975, כאשר היא הייתה לעוזרת המנהל של מחלקת הכנסות המדינה, לשעבר נציבות המס.
מזכירת המדינה של אריזונה
לאחר שהמושל ראול הקטור קסטרו התפטר מתפקידו כדי להתמנות כשגריר ארצות הברית בארגנטינה, הושבע בולין כמושל החדש מתוקף תפקידו. באריזונה אין סגן מושל, ומזכיר המדינה הוא הראשון בסדר הירושה לתפקיד המושל, בתנאי שהוא נבחר לכהונתו בבחירות. בולין מינה את מופורד לכהן במקומו כמזכירת המדינה עד לתום תקופת כהונתו המתוכננת.
ב-4 במרץ 1978 נפטר בולין בעת כהונתו. אף על פי שמופורד הייתה מזכירת המדינה, וכביכול הראשונה בסדר הירושה, היא החזיקה בתפקידה מתוקף מינוי, ולא נבחרה אליו בבחירות, כך שהיא לא יכלה לרשת את בולין כמושלת. תחת זאת, התובע הכללי, ברוס בביט, הושבע כמושל. בתום תקופת כהונתה, היא התמודדה בבחירות על תקופת כהונה מלאה כמזכירת המדינה וניצחה. היא נבחר שוב ב-1982 וב-1986. ב-1982 היא ניצחה בבחירות לאחר שזכתה בכשני שלישים של הקולות, ובבחירות של 1986 היא נבחרה מבלי ניצב מולה מועמד מתחרה. מופורד נודעה בקפיטול המדינתי כאישה ידידותית, ומשרדה זכה במוניטין של גוף יעיל. היא הייתה דייקנית, ענתה בעצמה על שיחות הטלפון שלה והשיבה ישירות על הדואר שנשלח אליה. בנוסף לתפקידה בממשל המדינתי, היא שימשה בשנים 1982 - 1983 כנשיאת אגודת מזכירי המדינה הלאומית.
במדינה שבאופן מסורתי הייתה רפובליקנית, מופורד הדמוקרטית נודעה כמיודדת עם שני קצות הקשת הפוליטית. היא הייתה מנהיגה דו-מפלגתית שלעיתים קרובות חצתה על פי הצורך את הקווים הפוליטיים.
מושלת אריזונה
ב-8 בפברואר 1988 הודח המושל איוון מיקם על ידי בית הנבחרים של אריזונה. על פי חוקת המדינה, סמכויותיו הושעו, ומופורד הייתה למושלת בפועל. בעוד שרוב המשקיפים החמיאו על עבודתה, מיקם התנגד להחלפתו במופורד והעדיף את ראש מחלקת המדינה שהוא עצמו מינה. ב-4 באפריל הורשע מיקם במשפט ההדחה בסנאט המדינתי בארבעה סעיפים והודח סופית מכהונתו. מופורד הושבעה כמושלת אריזונה ה-18 עד לתום תקופת כהונתו המתוכננת של מיקם, זאת על אף העובדה שבפרק 5 סעיף 2 של חוקת אריזונה, הותנה שכל פקידי הממשל יהיו גברים. בבחירות שנערכו ב-8 בנובמבר אותה שנה, אימץ ציבור הבוחרים במשאל עם את הצעה מספר 103, שביטלה את ההגבלה המגדרית הזאת.
בתחילה סברה מופורד שהעברת הממשל לא תהיה חלקה, שכן היא התמודדה עם קריסה של שוק המקרקעין ועם גירעון תקציבי גבוה שהיא ירשה מקודמה בתפקיד.
מופורד נאבקה למציאת מכנה משותף רחב ביותר, והגדילה את המימון לתוכניות בריאות הנפש של אריזונה. היא התנגדה בתוקף להפיכתה של האנגלית כשפת הלימוד היחידה בבתי הספר של המדינה, והחשיבה את עצמה כמקדמת חירויות האזרח. כמי שנודעה בשל חיבתה לספורט, הקימה מופורד מנגנון מינוי כדי להשאיר את ליגת הקקטוס של הבייסבול במדינה. היא הקימה את ברית המושלת נגד סמים, ואת נציבות המושלת לנוער נגד סמים, והצליחה להקים את המרכז הראשון של המדינה למשאבי מניעת נגע הסמים. היא הקימה כוח משימה למאבק במגפת האיידס במדינה, כתגובה לעלייתה כגורם לדאגה ברמה הלאומית. במהלך תקופה זו, מגפת האיידס הייתה סוגיה שפוליטיקאים רבים ברחבי ארצות הברית התעלמו ממנה. מופורד ניסתה להרחיב את ההזדמנויות למנהיגות פוליטיות עבור נשים במדינה, ומינתה יותר בני מיעוטים ונשים לנציבויות, מועצות ובתי משפט בהשוואה לכל אחד מקודמיה בתפקיד.
מופורד קידמה את החזרתו של יום מרטין לותר קינג כיום חופשה בתשלום באריזונה. חג זה בוטל על ידי קודמה בתפקיד. הצעת החקיקה בסוגיה זו נדחתה על ידי בית המחוקקים של המדינה על חודו של קול אחד.
מופורד נהנתה מפופולריות ברמה גבוהה במדינה, אך זו צנחה כאשר היא המתיקה שני גזרי דין מוות ב-1989. הרוצחים המורשעים, ג'יימס האם וקארל קומרלאו הצליחו לקבל שיחרור מוקדם בזכות החלטותיה, שבהמשך היא ניסתה לבטל.
בראשית 1990 הודיעה מופורד שהיא החליטה שלא להתמודד על תקופת כהונה מלאה של ארבע שנים. במקומה נבחר פייף סימינגטון. באותה שנה אמרה מופורד לכתבים שהיא קיוותה להיזכר כ"מושלת אכפתית, בשל העובדה שהיה לי איכפת מכולם באריזונה".
שנותיה האחרונות
לאחר תום כהונתה כמושלת, הקדישה מופורד את זמנה לפעילויות אזרחיות ופעילויות צדקה. היא שימשה כיושב ראש ועדת מסע הבחירות של התובע הכללי טרי גודארד, שהתמודד ללא הצלחה על תפקיד המושל ב-2010. היא עבדה יחד עם המחוקק לשעבר לאו קורבט בסיוע לאנשי אריזונה לקבל מימון להשתלות איברים במסגרת ביטוח הבריאות המדינתי. לעיתים קרובות היא ביקרה במעונות לקשישים, ועסקה בכביסה, מיון ותרומה של בגדים לבתי מחסה לחסרי בית עד שהגיעה לגיל 91.
גם לאחר תום כהונתה, נחשבה מופורד למנטורית של כמה פוליטיקאים באריזונה. לעיתים קרובות היא עשתה שימוש בהשפעתה הפוליטית לסייע לאחרים לגייס תמיכה. הסנאטור לשעבר דניס דיקונסיני זכר שהוא ביקש את עצתה של מופורד לאחר שהתקבל למשרה בסגל משרד המושל. לדבריו של דיקונסיני, מופורד ניהלה עבורו שיחות טלפון "שפתחו עבורו דלתות רבות".
בבחירות לנשיאות של 2004, הייתה מופורד מועמדת להיות חברה בנציגות הדמוקרטים בחבר האלקטורים עבור הסנאטור ג'ון קרי. בסופו של דבר ניצח באריזונה הנשיא המכהן ג'ורג' ווקר בוש.
בראיון שנתנה ב-2010, אמרה מופורד, "אני מייחסת את הצלחתי בחיים לשורשי, לדת שלי ולפנקס הכתובות שלי". היא החלה לאגור את הכתובות כאשר החלה לעבוד בממשלה ב-1940, ובסופו של דבר הוא הכיל 4,000 אנשי קשר.
חיים אישיים
מופורד זיהתה את עצמה כקתולית אדוקה. היא ראתה בדת ככוח המניע מאחורי הצלחתה בפוליטיקה. היא תרמה למיסיונרים של הצדקה של האם תרזה. מחויבותה לאמונתה הדתית הפכה אותה לפופולרית בקרב תושבי אריזונה.
ב-31 באוגוסט 2016, לאחר שמעדה בביתה, אושפזה מופורד בהוספיס. רוז מופורד נפטרה ב-15 בספטמבר 2016, בגיל 94. לאחר מותה, אמר עליה המושל דאג דוסי "שכמי שהתקדמה במדרג ממשלת המדינה עד לתפקיד הבכיר ביותר במדינה שלנו, היא ניפצה את מה שנחשב כתקרת הזכוכית ושירתה כמופת בלתי ניתנת להשוואה לרבים".
רוז מופורד נטמנה בבית הקברות הקתולי סנט פרנסיס בפיניקס. ב-2017 הוסר הלוט על ציון קבר חדש לזכרה, שכלל בין השאר תמונות של פגישתה עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1987 ועם האם תרזה ב-1989. פגישות אלו היו האירועים החביבים עליה בעת כהונתה כמושלת.
אדה הגרברג
אדה מרטין סטולסמו הגרברג (בנורווגית: Ada Martine Stolsmo Hegerberg; נולדה ב-10 ביולי 1995) היא כדורגלנית נורווגית המשחקת בעמדת החלוצה באולימפיק ליון שבליגת העל הצרפתית. הגרברג היא הכדורגלנית הראשונה שזכתה בכדור הזהב לנשים.
קריירה
הגרברג נולדה במולדה שבנורווגיה, ובגיל צעיר עברה משפחתה לעיר סאנדאל, שם החלה לשחק כדורגל נשים בקבוצת הנוער של המועדון המקומי.
ב-18 במאי 2019 כבשה שלושער במדי אולימפיק ליון בגמר ליגת האלופות לנשים, סייעה לקבוצתה לנצח את ברצלונה 4–1 ולהניף את גביע האלופות בפעם הרביעית ברציפות.
קריירת נבחרות
בשנת 2011, בגיל 15, זומנה הגרברג לסגל נבחרת נורווגיה הבוגרת, אך המשיכה לשחק בנבחרות הצעירות של נורווגיה עד לשנת 2013.
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ערכה ב-11 ביולי 2013, במסגרת אליפות אירופה בכדורגל נשים 2013 במשחק נגד נבחרת איסלנד שנגמר בתוצאה 1–1. את שערה הראשון בנבחרת כבשה ב-22 ביולי 2013 במשחק רבע הגמר בניצחון 3–1 על נבחרת ספרד, ואף שיחקה 90 דקות בגמר הטורניר, בו הפסידה נבחרתה 0–1 לנבחרת גרמניה.
השתתפה במשחקי גביע העולם בכדורגל נשים 2015, וכבשה בטורניר מספר שערים, בהם צמד שערים בניצחון נבחרתה 3–1 על נבחרת חוף השנהב. נבחרת נורווגיה הודחה בשלב שמינית הגמר, אך עקב משחקיה הטובים הייתה מועמדת לתואר השחקנית הצעירה הטובה ביותר בטורניר.
בינואר 2016 זכתה בכדור הזהב הנורווגי לשנת 2015, לאחר 20 שנה שלא זכתה בו אישה.
הייתה בסגל נבחרת נורווגיה במשחקי אליפות אירופה בכדורגל נשים 2017, בה סיימה הנבחרת את הטורניר כבר בשלב הבתים, לאחר שהפסידה את כל שלושת משחקיה ולא כבשה שער זכות.
בקיץ 2017 הודיעה כי לא תחזור לשחק בנבחרת, כמחאה על יחסה המזלזל של התאחדות הכדורגל הנורווגית כלפי כדורגל הנשים בנורווגיה, ולמרות פניות רבות סירבה לחזור לנבחרת לקראת גביע העולם בכדורגל נשים 2019.
אורי דורי
אורי דורי (18 באוקטובר 1942 – 8 בינואר 2019) היה יזם, מהנדס וקבלן, איש עסקים ובעל מספר תפקידים ציבוריים, שבמהלך שנות פעילותו שימש כנשיא התאחדות הקבלנים, יו"ר לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים, יו"ר מכון התקנים הישראלי, ונשיא המרכז הישראלי להעצמת האזרח.
קורות חיים
אורי דורי, נולד בשנת 1942 בגבעתיים לרחל וראובן דורי. בשנת 1960 סיים את לימודיו בתיכון קלעי כבוגר מחזור י"א. נשא את נחמה גוקובסקי לאשתו בשנת 1965 ונולדו לזוג שלוש בנות, רוית, שרון ודנה, וסך הכל במהלך השנים תשעה נכדים.
דורי נפטר בגיל 76 ממחלת הסרטן. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בגבעתיים.
שירות צבאי
דורי התגייס בשנת 1960 לנחל המוצנח. עבר קורס מפקדי כיתות חי"ר וקורס קציני חי"ר. השתחרר משירות צבאי סדיר בשנת 1964 בדרגת סגן.
במסגרת מלחמת ששת הימים, בכ"ח באייר תשכ"ז, 7 ביוני 1967, הוביל דורי כמפקד מחלקה במילואים את חייליו בחטיבת הצנחנים במילואים, בקרבות על שחרור העיר העתיקה של ירושלים בקרב שנחשב לאחד הקרבות הקשים ביותר במלחמה.
במלחמת ההתשה לחם דורי עם חייליו במסגרת שירות המילואים כמפקד מחלקה בגדוד 28, חטיבה 55.
בשנת 1994 השתחרר דורי משירות מילואים בצה"ל בדרגת סגן אלוף לאחר שסיים את תפקידו כסמח"ט של חטיבת העמקים.
במהלך שירותו קיבל את אות מלחמת ששת הימים, אות מלחמת יום הכיפורים ואות שלום הגליל.
פעילות עסקית
בשנת 1969 לאחר שסיים את לימודיו בטכניון בחיפה כמוסמך בהנדסה אזרחית, החל לבסס את דרכו בפעילות בשוק הנדל"ן כמהנדס אזרחי. ב־1978, רכש חברת בניה שהתפרקה וייסד חברה בשם "א. דורי חברה לעבודות הנדסיות בע"מ".
בתחילת דרכו עזר בהקמת פנימיית מגדל אור (חינוך) במגדל העמק של הרב גרוסמן. בשנות התשעים בלט בביצוע פרויקטים רבים לטובת גלי העלייה מברית המועצות לשעבר. בהמשך במהלך שלושה עשורים המשיך דורי להוביל את קבוצת א. דורי במאות פרויקטים ואלפי יחידות מגורים שבנה ויזם בכל רחבי ישראל. החברה בראשות דורי אחראית לפרויקטים כמו מגדלי YOO, מגדלי צמרת, מגדלי W ו-G, שרתון סיטי טאואר, מלון הנסיכה מלון דן באילת ועוד.
ב־1993 א. דורי שבבעלותו הונפקה בבורסה וכללה מספר זרועות: דורי בנייה, חטיבת ייזום שפעלה בישראל ובמזרח אירופה; וחטיבת התשתיות והאנרגיה. בשנת 2007 רכשה גזית גלוב מחצית מההחזקות בחברה, וב-2011 מכר דורי את הבעלות על החברה לגזית גלוב.
גם לאחר שמכר את אחזקותיו בקבוצת א. דורי, המשיך דורי לגלות מעורבות בענף הבנייה והחזיק מניות ותפקידים בהנהלת החברות אורתם סהר, א.נ. דורי הנדסה, אודור אחזקות, סטפאהד, אודור נכסים, אודור בנייה ואודור התחדשות עירונית.
תפקידים ציבוריים
דורי נטל על עצמו מספר תפקידים ציבוריים בהתנדבות, מתוך הכרה שהצלחה אישית חייבת להיות שלובה בעשייה למען החברה והקהילה.
לייטנר
לייטנר הוא שם משפחה ממקור גרמני שפירושו "מדרון" או"מורד".
בילבורד 200 (2021)
זוהי רשימה של האלבומים שדורגו במקום הראשון בארצות הברית במהלך שנת 2021. האלבומים והמיני-אלבומים המובילים ביותר בארצות הברית מדורגים במצעד בילבורד 200, שמפורסם על ידי מגזין בילבורד. הנתונים נאספים על ידי נילסן סאונדסקאן, בהתבסס על צריכה רב-מטרית כפי שהיא נמדדת ביחידות שקולות לאלבום. היחידות כוללות מכירות אלבומים, מכירות רצועות האלבומים ונתוני הסטרימינג שלהם. בנוסף לכך, מתפרסם המצעד באופן קבוע כבר ביום ראשון של כל שבוע, באתר בילבורד הרשמי.
Keys
Keys (בעברית: קיז) הוא אלבום אולפן השמיני של הזמרת-יוצרת האמריקאית אלישה קיז. האלבום יצא לאור ב-10 בדצמבר 2021, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים. האלבום כולל שני דיסקים, כמו גם שתי גרסאות לכל רצועה.
אריה לייב שמעוני-מקלר
אריה לייב שמעוני-מקלר (1872–1949) היה מראשוני רופאי העיניים ואף אוזן גרון במדינת ישראל.
קורות חיים
אריה לייב שמעוני-מקלר נולד בעיר אופה שלרגלי הרי אורל, למד רפואה בדורפאט, בעבר באסטוניה והיום ברית המועצות.
סיים את לימודיו בשנת 1900, התמחה בניו יורק בעיניים ואף-אוזן גרון (1904), עלה לארץ ישראל בשנת 1912 והתיישב בירושלים.
פרט לשמעוני-מקלר היה בארץ ישראל באותן שנים רק רופא א.א.ג נוסף אחד, ד"ר משה שרמן שעבד ביפו ובתל אביב.
ב-1911 החל שמעוני-מקלר לעבוד ב"תחנת הבריאות העברית" שנפתחה בשנה זו על ידי נתן שטראוס, עבד ביחד עם ד"ר אריה פייגנבאום בבית מרפא לעיניים בעיר העתיקה.
ב-1913 היה בין מייסדי האגודה הרפואית הירושלמית "אגודת רופאים מדברי עברית" (ארמ"ע), (אחד מ"ארבעת האריות" עם ד"ר אריה בהם, ד"ר אריה גולדברג וד"ר אריה פייגנבאום ויחד עם ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך ). היו"ר שנבחר היה ד"ר אהרן מאיר מזי"א, ד"ר אברהם אבושדיד נבחר לגזבר, והמזכיר ד"ר א. ל. שמעוני-מקלר.
ב-1914, היה ממארגני הוועידה הראשונה של רופאי הארץ (ועידת הגרענת). הוועידה התכנסה בד' בניסן תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים, ונמשכה שלושה ימים. במהלכה התקיימו חמש ישיבות ובוצעו הדגמות של ניתוחים בבית החולים, "למען ציון". בוועידה השתתפו 24 רופאים מרחבי הארץ, לאו דווקא רופאי עיניים, וביניהם: משולם ליבונטין, אריה גולדברג, יהודה לייב פוחובסקי ו-דב מאיר קרינקין מיפו, אברהם אבושדיד, משה וולך, חנה ו-נפתלי וייץ, מרים נופך, אברהם טיכו, זאב ברין, אהרן יוסף ירמנס, אריה פייגנבאום וקורבקוב מירושלים. לוועידה הוזמנו גם מורים. ד"ר הלל יפה, מעמודי התווך במאבק בגרענת, שהיה פעיל בגיבוש המדיניות להדברת המחלה וממוקירי רעיון הוועידה, לא נכח בה והרצאתו הוקראה על ידי ד"ר יעקב סגל. בין ההרצאות בלטה הרצאתו של שמעוני-מקלר על : "היחס בין מחלות האף ובין המחלות המדבקות של העין".
ב-1914 מילא את מקומו של ד"ר אברהם טיכו בבית המרפא "למען ציון", עם יציאתו לאירופה.
ב-1921 נשלח לעבוד כרופא עיניים ואף-אוזן-גרון בבית החולים הדסה בצפת, לאחר שנה פוטר בשל קיצוצים שהנהיגה "הדסה" במוסדותיה. מחלקת העיניים ואף-אוזן-גרון נסגרה.
ב-1921 התקיימה בביתו של ד"ר הלל יפה בחיפה הישיבה המדעית הראשונה של רופאי חיפה, ומקלר-שמעוני היה בין המשתתפים. היה בין מייסדי סניף ההסתדרות הרפואית בעיר, ד"ר הלל יפה נבחר ליו"ר הסניף, ד"ר נחום שימקין לסגנו, ושמעוני-מקלר לגזבר.
נתן קופשיץ
הרב נתן הכהן קופשיץ (נולד ב-21 בנובמבר 1945) הוא דיין בבית הדין של העדה החרדית בירושלים ורב שכונת הקריה החרדית בבית שמש.
אריה לייב שמעוני-מקלר
קורות חיים
ב-1922 עבר להתגורר בחיפה, פתח מרפאה פרטית ועבד בקופת חולים כללית.
נתן קופשיץ
ביוגרפיה
הרב קופשיץ נולד למשפחת קופשיץ הירושלמית וצאצא של הרב יוסף חיים זוננפלד. בתחילה למד בתלמוד תורה עץ חיים, בגיל 11 הלך ללמוד בישיבת פוניבז' לצעירים, לאחר שנתיים חזר ללמוד בתלמוד תורה עץ חיים אצל הרב זונדל קריוזר, ולאחר מכן למד בישיבת חברון בירושלים. שם היה חברותא של ראש הישיבה כיום הרב דוד כהן, בישיבה שם למד גם עם הרב יצחק ברנד.
אריה לייב שמעוני-מקלר
קורות חיים
מקלר-שמעוני היה חבר המערכת הראשונה של כתב העת הרפואה שיצא לראשונה בשנת 1924, ומאמרים פרי עטו פורסמו בעיתון הארץ עם יציאתו לאור כיומון בשנת 1919.
נתן קופשיץ
פעילות
בעבר היה רב שכונת מקור ברוך בירושלים. כשהחלה להבנות שכונת הקריה החרדית בבית שמש, הגיע לכהן כרב בעיר, כיום הוא מכהן כרב של הקריה החרדית, והוא אחד הרבנים הדומיננטיים בעיר.
אריה לייב שמעוני-מקלר
קורות חיים
ספרו "על הכנרת", דרמה מחיי הארץ הומחז והוצג ברחבי ישראל על ידי שחקני "הבימה הדרמטית חיפה", שהוא עמד בראשה.
בשנת 1931 נבחר למועצת קרן היסוד.
בראשית שנות השלושים עבר להתגורר במושבה ירקונה בשרון. במאי 1937 התאלמן מאשתו שושנה שהייתה רופאה אם כי לא עסקה במקצוע.
נתן קופשיץ
פעילות
בשנת 1999 פתח ישיבה קטנה ליטאית בעיר בשם 'באר המלך', הוא עומד בראשה ולומד עם בחורים מדי ערב.
אריה לייב שמעוני-מקלר
קורות חיים
נפטר ב-1949.
נתן קופשיץ
השתייכות
הרב קופשיץ נמנה עם העדה החרדית ומתנגד למדינה ולמוסדותיה. הישיבה שבראשותו לא לוקחת תקציבים מהמדינה וממומנת רק משכר לימוד ומתרומות. הוא מתנגד גם להשתתפות בבחירות הארציות והמוניציפליות. היה בין הפעילים במחאות נגד אגד ובמניעת כניסת האוטובוסים שלהם לקריה החרדית, ופתח את ההסעות של "מהדרין".
על אף שרשמית הוא מתנגד להשתתפות בבחירות, היה מעורב מאחורי הקלעים בפעילות למען בחירתו של משה אבוטבול בבחירות לראשות עיריית בית שמש ב־2014, בעיקר בבחירות החוזרות, שהצטיירו כמאבק על זכות הקיום של ההתיישבות החרדית בעיר.
אז'ני בראזייה
אז'ני בראזייה (בצרפתית: Eugénie Brazier; 12 ביוני 1895 – 2 במרץ 1977) הייתה שפית צרפתייה, בעלת מסעדות מסוג הבושון, האופייניות לאזור ליון (bouchons lyonnais). נודעה בכינוי "אמא בראזייה" (בצרפתית "לה מֶר בראזייה" "La mère Brazier"). השתייכה למחזור הראשון של שפים שהשיגו שלושה כוכבים במדריך מישלן בשנת 1933: פעמיים שלושה כוכבים על שתי מסעדותיה בליון ובקול דה לה ליאר (col de la Luère) בפוליונה (Pollionnay) בין השנים 1933–1968. יחד עם מרק ורה, אלן דיקאס, ז'ואל רובישון ותומאס קלר היא הייתה היחידה שקיבלה פעמיים שלושה כוכבים במדריך הנ"ל.
קורות חיים
אז'ני בראזייה נולדה ב-12 ביוני 1895 באזור ההיסטורי "ברֶס" שבדרום מזרח צרפת, ביישוב לה טרנקלייר (la Tranclière) שעל יד העיר בּוּר-אן-ברֶס. הוריה היו איכרים פשוטים וכשהתייתמה מאמה נשלחה לאחת מהחוות בסביבה, שם למדה את עקרונות המטבח המקומי, ה"ברֶסאני".
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, רבות ממסעדותיה של ליון נוהלו על ידי טבחיות שנקראו "אמהות" - mères ("מֶר"). בהתבגרותה הגיעה בראזייה להיות מועסקת כאחראית על המטבח בבית משפחתי בורגני. מגיל 20 בשלה אצלה ההחלטה לבחור במקצוע הטבחות ובתום מלחמת העולם הראשונה נכנסה כחניכה אצל "אמה פילוּ", בעלת מסעדה בעיר ליון. תחנתה הבאה בליון הייתה בראסרי בשם "בראסרי דו דרגון" שם כבר קנתה לעצמה שם.
מסעדת "לה מֶר בראזייה" Mère Brazier בליון
בשנת 1921 בראזייה ייסדה מסעדה משלה, "בוּשון של ליון" טיפוסי ברחוב רויאל 12 ברובע 1 של העיר, קרוב לגדות הרון. אט אט הפך המקום לפופולרי ביותר בליון. השפית נהגה באותה תקופה לנפוש בקול דה לה ליאר ביישוב פוליונה, 17 ק"מ מערב מליון, שם בלחץ לקוחותיה פתחה מסעדה נוספת. בשנת 1932 שתי מסעדות אלה הביאו לה שני כוכבים במדריך מישלן.
הצלחות
בשנה הבאה, ב-1933, יחד עם פרנאן פואן ומרי בורז'ואה, אז'ני בראזייה הייתה במחזור הראשון של שפים שקיבלו שלושה כוכבים במדריך מישלן ואף פעמיים על כל אחת ממסעדותיה. אלן דיקאס בשנת 1998, מארק ורה בשנת 2001, תומאס קלר וז'ואל רובישון היו היחידים שהגיעו להישג דומה. "אמא בראזייה" הפכה לסמל לעיר ליון ולמטבח הליוני ברמה בינלאומית וזכתה לשבחיו של ראש העיר אדואר אֶריו (לימים ראש הממשלה ויו"ר האספה הלאומית) שאמר עליה: "היא מביאה לעירנו יותר פרסום ממני".
בשנת 1943, אחרי ריב עם בנה, גסטון, מסרה לו את ניהול המסעדה בעיר ליון, והיא המשיכה לעבוד במסעדה השנייה, בפוליונה. בשנת 1946 צעיר בשם פול בוקיז, חייל משוחרר שהשתתף ונפצע במלחמת העולם השנייה, התקבל אצל אמא בראזייה להשתלמות בסודות המטבח הליוני. בנוסף לעבודות מטבח התבקש לטפל גם בגן הירקות, ברפת, בכביסה, בגיהוץ ובעבודות במשק הבית. לימים היה לאחד השפים הגדולים של צרפת.
סיום הקריירה ומורשתה
בשנת 1968 בגיל 72 העבירה אז'ני לבנה את כל עסקיה. נפטרה בגיל 81 בשנת 1977.
אחרי מות הבן, בתו ז'אקוט בראזייה, נכדתה של אז'ני, ירשה בשנת 1974 את ניהול המסעדה ברחוב רויאל בליון, בה עבדה זה שלוש שנים. היא ניהלה את המקום במשך שלושים שנה. בשנת 2004 ז'אקוט בראזייה העבירה את מסעדת "לה מר בראזייה" בליון לידידיה, פיליפ ברטראן ובוב טוש. הבעלים החדשים שמרו את שם המסעדה וגם את רוח האמנות הקולינרית של מייסדותיה - התפריטים המסורתיים "אז'ני בראזייה" ו"ז'אקוט בראזייה" כאשר השף החדש יאניק דסל תרם למודרניזציה של המוסד ושל מנותיו. באוקטובר 2008 המסעדה עברה לידי השף הידוע מטייה ויאנה, בעל התואר "עובד מצטיין של צרפת" משנת 2004.
הנצחה
בשנת 2003 לרגל 80 שנה למסעדה בליון, רחוב סמוך ברובע 1, קיבל את שמה של אז'ני בראזייה.
לקריאה נוספת
1977 Edition Solar (רוז'ה מורו - סודותיה של אמא בראזייה - עם מקדמה מאת פול בוקיז, הוצאה סולאר 1977 - צרפתית) 2004 Edition Gründ (ז'אן פרנסואה מפלד - שלשה כוכבים במישלן - היסטוריה של הגסטרונומיה הצרפתית והאירופית הגבוהה'' עם הקדמה מאת אלן דיקאס, הוצאת גרינד 2004)
משה אליהו גונדה
משה אליהו גונדה (בהונגרית: Gonda László; מאקו, 29 בספטמבר 1910 – תל אביב, 9 בפברואר 1985) היה היסטוריון, סופר ואיש חינוך הונגרי-ישראלי.
משפחתו
אביו של משה אליהו גונדה, ד"ר יוסף גונדה, היה מורה בגימנסיה הריאלית המקומית בעיר מאקו בדרום הונגריה. אמו רגינה הייתה בתו של אדולף פרנקל, ראש האיחוד האורתודוקסי בהונגריה. בשנת 1922 סולק אביו ממשרתו על ידי המשטר הלאומני-פשיסטי-אנטישמי שהוקם בהונגריה בעקבות תבוסתה במלחמת העולם הראשונה, והמשפחה עקרה לעיר דברצן בה מצא האב עבודה בגימנסיה היהודית שהוקמה זה מכבר. בגיל 17, בכיתה י', הלך אביו של משה אליהו לעולמו. קשיי כלכלה וצרכי פרנסה הובילו את משה הצעיר לשנות את כוונתו ללמוד אמנות והוא התקבל לאוניברסיטת דברצן כדי להיות למורה כאביו. בעת לימודיו הכיר את קאטי הונוואלד מבודפשט ובשנת 1935, בתום לימודיהם הם נישאו בבודפשט. לאחר ירח הדבש, חזר הזוג לדברצן ושניהם התקבלו כמורים בגימנסיה היהודית המקומית וכמדריכים בפנימייה שנלוותה אליה.
בין השנים 1935–1942 היה משה אליהו מורה בגימנסיה היהודית הריאלית בדברצן ולימד היסטוריה ולטינית. בין המורים שלימדו יחד איתו היו לאסלו קרדוש (היסטריון ספרות) לימים, קארוי קרפטי מתאבק ומאמן בעל שם עולמי וכן הצייר והגרפיקאי מיקלוש אדלר ואנדרה ואדאס.
אחרי העלייה לישראל
לאחר תלאות בישראל, מגורים בנחלת יהודה וירושלים התיישב גונדה בנתניה. הוא עבד כמורה בבית ספר יסודי, ונזקק לשנים אחדות ולנסיעות למרחקים עד שחזר ללמד בתיכון. אל יעדו הסופי הגיע רק לקראת שנות ה-60, כשהחל לעבוד כמורה במכינות הפדגוגיות של הסמינר בנתניה (לימים תיכון עירוני שרת), שם לימד עד ליציאתו לגמלאות. לקראת סוף שנות הששים, לאחר שחייו נעשו נוחים יותר, החל לעסוק שוב באהבתו האמיתית – מחקר היסטורי. התוצר הראשון של עבודה זאת היה הספר הדו-לשוני (בהונגרית ובעברית) "מאה שנות יהדות דברצן". מונוגרפיה זאת שפורסמה ב־1970 משמשת גם כיד זיכרון לקהילה שנכחדה, אבל היא מהווה גם עבודה מדעית מובהקת שמבוססת על מחקר מקורי ולא רק ספר זיכרונות כמו שהוציאו קהילות יהודיות רבות אחרות. באותן שנים היה לו חלק חשוב בייסודה ובהחזקתה של "החברה לחקר תולדות יהדות הונגריה", הפועלת בישראל. כהכרת תודה על פעילותו כהיסטוריון וכמארגן מדעי, זכה לאסלו גונדה ב־1975 בפרס נורדאו.
נפילה
נְפִילָה היא פעולה של אדם או בעל חיים הנובעת עקב חוסר בשיווי משקל, בדרך כלל אל עבר הקרקע. פעולה זו היא הגורם השני בשכיחותו למוות בשוגג ברחבי העולם וסיבה עיקרית לפציעה, במיוחד אצל קשישים. נפילות בקרב מבוגרים מהוות סוג עיקרי של פציעות הניתנות למניעה. פועלי בניין, חשמלאים, כורים וצבעים הם עיסוקים עם שיעורים גבוהים של פגיעות מנפילה.
נראה כי פעילות גופנית לטווח ארוך מפחיתה את שיעור הנפילות בקרב אנשים מבוגרים. נכון ל-2015, כ-226 מיליון מקרים של נפילות מקריות משמעותיות קרו ברחבי העולם, כאשר 527,000 מהם (כ-0.0023%) נפטרו כתוצאה מהנפילה.
תאונות
הסיבה השכיחה ביותר לנפילות אצל מבוגרים בריאים היא תאונות, בין היתר על ידי החלקה או מעידה על משטחים או מדרגות יציבים, הנעלה לא נכונה, סביבה חשוכה, קרקע לא אחידה או חוסר פעילות גופנית. מחקרים מצביעים על כך שנשים נוטות יותר ליפול מאשר גברים בכל קבוצות הגיל.
גיל
אנשים מבוגרים ובעיקר אנשים מבוגרים עם דמנציה נמצאים בסיכון גבוה יותר מאשר צעירים לפציעות עקב נפילה. אנשים מבוגרים נמצאים בסיכון עקב תאונות, הפרעות בהליכה, הפרעות שיווי משקל, רפלקסים משתנים עקב ליקוי ראייה, חושי, מוטורי וקוגניטיבי, תרופות וצריכת אלכוהול, זיהומים והתייבשות.
מחלות
אנשים שחוו שבץ נמצאים בסיכון ליפול עקב הפרעות בהליכה, ירידה בטונוס וחולשה, תופעות לוואי של תרופות לטיפול בטרשת נפוצה, רמת סוכר נמוכה בדם, לחץ דם נמוך ואובדן ראייה.
אנשים הסובלים מפרקינסון נמצאים בסיכון ליפול עקב הפרעות בהליכה, אובדן שליטה בתנועה כולל הקפאה ותנועות פתאומיות, הפרעות במערכת האוטונומית כגון תת-לחץ דם תנוחתי, התעלפות ותסמונת הטכיקרדיה התנוחתית; הפרעות נוירולוגיות וחושיות כוללות גם חולשת שרירים של הגפיים התחתונות, פגיעה ברגישות עמוקה, התקף אפילפטי, ליקוי קוגניטיבי, ליקוי ראייה, ליקוי שיווי משקל ותופעות לוואי של תרופות לטיפול במחלת הפרקינסון.
אנשים הסובלים מטרשת נפוצה נמצאים בסיכון ליפול עקב הפרעות בהליכה, צניחת כף רגל, אטקסיה, הפחתת פרופריוספציה, שימוש לא תקין או מופחת במכשירי עזר, ראייה מופחתת, שינויים קוגניטיביים ותרופות לטיפול בטרשת נפוצה.
מקום עבודה
במסגרת מקום העבודה, תקריות נפילה הן נושא חשוב לשירותי בטיחות וגיהות בתעסוקה. כל משטח הליכה/עבודה עלול להוות סכנת נפילה. יש להגן מפני נפילה כל צד או קצה לא מוגן שהם מעל הקרקע, באמצעות מעקה בטיחות, רשת ביטחון  או בולמי נפילה.
המנהל האמריקאי לבטיחות ולבריאות תעסוקתית ריכז גורמי סיכון ידועים מסוימים שנמצאו אחראים לתקריות נפילה במקום העבודה. גורמי הסיכון הם:
אמנם נפילה יכולה להתרחש בכל זמן ובכל אמצעי במקום העבודה, ידוע כי גורמים אלו גורמים לנפילות ברמה זהה, אשר נוטים פחות להתרחש מאשר נפילות ברמה נמוכה יותר.
למקצועות מסוימים, כגון פעלולנות וסקייטבורדינג, נפילה היא חלק מהעבודה.
נפילה מכוונת
פציעות מנפילות יכולות להיגרם בכוונה, כמו במקרים של השלכה מהחלון או קפיצה מכוונת (כחלק מניסיון התאבדות).
גובה וחומרה
חומרת הפציעה עולה עם גובה הנפילה אך תלויה גם בתכונות הגוף והמשטח ובאופן ההשפעות של הגוף על פני השטח. הסיכוי לשרוד גדל אם נוחתים על משטח בעל עיוות רב (משטח הנכופף, נדחס או נעקר בקלות), כגון שלג או מים.
פציעות הנגרמות מנפילות ממבנים משתנות בהתאם לגובה הבניין וגילו של האדם. נפילות מהקומה השנייה/הראשונה של הבניין, בדרך כלל, גורמות לפציעות שאינן קטלניות. בסך הכל, הגובה, שבו כ-50% מהילדים מתים מנפילה, הוא בין ארבע לחמש קומות (בערך 12–15 מטר) מעל פני הקרקע.
שורדים מנפילות
אדם שנופל מגובה נמוך (כ-450 מטר) מגיע, בדרך כלל, למהירות סופנית של 190 קמ"ש לאחר כ-12 שניות. ללא שינויים בפרופיל האווירודינמי שלו, האדם שומר על מהירות זו מבלי ליפול מהר יותר. כאשר האדם נופל ממקום יותר גבוה, המהירות שלו גדולה יותר בשל אטמוספירה דקה יותר והתנגדות אוויר נמוכה יותר.
דיילת JAT איירווייז, וסנה וולוביץ', שרדה נפילה, ללא מצנח, של כ- ב-26 בינואר 1972, לאחר שהמטוס של טיסה 367, דאגלס DC-9, התפוצץ כתוצאה מפיגוע טרור. הדיילת הסרבית סבלה מגולגולת שבורה, שלוש חוליות שבורות (אחת מרוסקת לגמרי), והייתה בתרדמת למשך 27 ימים. בריאיון עיתונאי שנתנה לאחר שקמה מתרדמת, היא ציינה כי על פי האיש שמצא אותה: "... הייתי בחלק האמצעי של המטוס. מצאתי את הראש כלפי מטה ועמיתי מעלי. חלק אחד של הגוף שלי עם הרגל שלי היה במטוס והראש שלי היה מחוץ למטוס. עגלת קייטרינג הוצמדה על עמוד השדרה שלי והחזיקה אותי במטוס. האיש שמצא אותי, אומר שהיה לי מזל גדול. הוא היה חובש בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא ידע להתייחס אליי במקום התאונה".
נמסר כי שניים מהקורבנות של טיסה 103 של פאן אמריקן שרדו את הנפילה החופשית לתקופה קצרה לאחר שפגעו בקרקע, אך מתו מפצעיהם לפני שהגיעה העזרה.
יוליאנה קפקה שרדה מנפילה חופשית ארוכה כתוצאה מהתרסקות טיסה 508 של LANSA  ב-24 בדצמבר 1971, לאחר שהמטוס, שעליו הייתה, נקלע לסערת ברקים, והתפרק בגובה של כ-3.2 קילומטרים מעל פני הים (כ-10,000 רגל). קפקה, שהייתה אז בת 17, צללה לקרקע בעודה חגורה למושב, ושרדה את ההתרסקות עם עצם בריח שבורה, חתך עמוק בזרוע ועין ימנית נפוחה.
כדוגמה ל-"הישרדות בנפילה חופשית", שלא הייתה קיצונית כפי שמדווחים לעיתים בעיתונות, צנחן מסטפורדשייר, אנגליה, הממלכה המאוחדת צנח 1,800 מ' (6,000 רגל) ללא מצנח ברוסיה ושרד. ג'יימס בול אמר כי הוא היה אמור לקבל סימן מצנחן אחר לפתוח את המצנח שלו, אך הסימן הגיע בשתי שניות מאוחר מדי. בול, שצילם את הצניחה השנייה לסרט תיעודי בטלוויזיה, נחת על סלעים מכוסים שלג וסבל מגב וצלע שבורה. אמנם היה לו מזל לשרוד, אבל זה לא היה מקרה של הישרדות בנפילה חופשית אמיתית, כי הוא טס בחליפת כנפיים, שהורידה מאוד את מהירותו האנכית. בנוסף, השטח שאליו קפץ היה עם כיסוי שלג עמוק. במהלך השנים, שורדי הצניחה החופשית האחרים שרדו תאונות שבהן העיתונות דיווחה כי אף מצנח לא נפתח, אם כי הם למעשה האטו את מהירותם מ-190 קמ"ש ל-130 קמ"ש.
קופץ הצניחה החופשית והפעלולן, לוק אייקינס, קפץ בהצלחה ללא מצנח מכ- לרשת בגודל בקליפורניה, ארצות הברית, ב-30 ביולי 2016.
אפידמיולוגיה
ב-2013, נפילות לא מכוונות הביאו ל-556,000 מקרי מוות, לעומת 341,000 מקרי מוות ב-1990. נפילה היא סיבת המוות השנייה בשכיחותה כתוצאה מפגיעות לא מכוונות, לאחר תאונות דרכים.
ארצות הברית
נפילות נמצאה הסיבה הנפוצה ביותר לפציעה שנראתה בחדרי מיון בארצות הברית. מחקר אחד מצא כי 35.7% מתוך כמעט 7.9 מיליון ביקורי בחדרי מיון היו נפילות. בקרב ילדים בני 19 ומטה, נרשמים מדי יום כ-8,000 ביקורים בחדרי המיון.
נכון ל-2000, 717 עובדים מתו מפציעות שנגרמו מנפילות מסולמות, פיגומים, בניינים או גבהים אחרים. נתונים עדכניים יותר ב-2011, מצאו כי נפילות במקום העבודה היו כ-14% מכלל ההרוגים במקום העבודה בארצות הברית באותה שנה.
ישראל
נכון ל-2017, כ-1,000 קשישים נופלים מדי יום.
על פי מחקר שבוצע ב-2017, 11.2% מבני ה-65 שענו על המחקר, דיווחו על נפילה בחצי השנה שקדמה לקיום המחקר. שיעור הנפילות בקרב גברים היה נמוך יותר מאשר שיעור הנפילות בקרב נשים.
על פי מחקר שבוצע ב-2019, 23.8% מבני ה-65 שענו על המחקר נפלו בשנה האחרונה, כאשר רובם נפלו ברחוב או בביתם הפרטי. שיעור הנפילות בקרב גברים (16.4% מכלל הגברים) היה נמוך יותר מאשר שיעור הנפילות בקרב נשים (29.4% מכלל הנשים).
מנקין כחול
מנקין כחול (שם מדעי: Chiroxiphia caudata) הוא מין של ציפור ממשפחת המנקיניים, מיערות הגשם בדרום אמריקה. היא מצויה בדרום מזרח ברזיל, צפון ארגנטינה ופרגוואי.
אורכו של המנקין 14-15 ס"מ והזכרים בעלי גוף כחול, כנפיים כחולות כהות, ראש גדול ושחור עם כיפה כתומה ומקור שחור קצר וזנב מוארך מעט בצבע כחול עם קצוות שחורים. הנקבות לעומת הזכרים ירוקות כמעט לגמרי ובעלי ראש גדול, עין שחורה ומקור לבן.
המנקינים חיים ביערות הגשם בין הענפים ומחפשים חרקים ופירות. הזכרים מתרבים על ידי קריאה בקבוצה לנקבה ואז מרקדים יחדיו כקבוצה לפניה. אם הריקוד הצליח, הפרט הבכיר ביותר מזדווג איתה והשאר לא מרוויחים מכך כלום עד שהזכר הבכיר מת, נחלש או נעלם.
הדג נחש ותזמורת המהפכה - בהופעה חיה
הדג נחש ותזמורת המהפכה – בהופעה חיה הוא האלבום השמיני במספר של להקת ההיפ הופ הישראלית הדג נחש, ואלבום ההופעה השני של הלהקה. ההופעה המשותפת עם תזמורת המהפכה הוקלטה בשנת 2011, והאלבום יצא ב-26 במרץ 2015.
לעומת האלבומים האחרים של הלהקה, האלבום לא נמכר ברשתות השיווק, אלא ניתן להורדה מהאינטרנט ללא עלות.
כלל החמישה של ליפינסקי
כלל החמישה של ליפינסקי או כלל החמישה (RO5) הוא כלל שפותח בידי כריסטופר ליפינסקי בשנת 1997. מטרתו לקבוע את הזמינות הביולוגית של תרופות אוראליות.
כלל החמישה
זמינות ביולוגית (Bioavailability) של מולקולה תהיה קטנה יותר כאשר:
כאשר שני קריטריונים תקפים עבור מולקולה, היא מאבדת את כל הזמינות הביולוגית שלה.
קן סטוט
קנת קמפבל "קן" סטוט (באנגלית: Kenneth Campbell "Ken" Stott; נולד ב-23 במאי 1958) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי. מוכר בזכות תפקידיו ב"טרילוגיית ההוביט" ובסרטים "המתאגרף", "פלונקט ומקלין", "חברים לרצח" ו"יום אחד".
ביוגרפיה
סטוט נולד באדינבורו לאם ממוצא סיציליאני שהייתה במקצועה מרצה ולמחנך ממוצא סקוטי. גדל כנוצרי קתולי והתחנך בבית ספר לדרמה "אקדמיית מונטוייו לאומנויות התיאטרון" שבלונדון. בצעירותו הופיע כשחקן מתחיל עבור "הלהקה השייקספירית המלכותית" ועבד למחייתו כאיש מכירות. סטוט החל את דרכו כשחקן בהפקות טלוויזיה בריטיות לדוגמת "הבלש המזמר" שיצר דניס פוטר. סטוט התגלה לראשונה בסקוטלנד ובבריטניה בשנת 1994 בזכות תפקיד ראשי לצידו של דייוויד טננט במיני סדרת הדרמה "Takin' Over the Asylum" ובזכות הופעתו בדרמת הפשע של דני בויל "חברים לרצח" בתפקיד מפקח המשטרה מק'אל. בשנת 1995 זכה סטוט בפרס לורנס אוליביה לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו במחזה "כוס שבורה". ב-1997 התפרסם סטוט בדרמת האגרוף של ג'ים שרידן "המתאגרף" בתור אייק וויר מאמנו של המתאגרף דני פלין (דניאל דיי-לואיס) שהשתחרר מהכלא האירי, בנוסף הופיע לצידו של אלברט פיני בעיבוד האנגלי למחזה הצרתי המצליח "אמנות". ב-1999 שיחק בקומדיית האקשן התקופתית בהפקת גארי אולדמן "פלונקט ומקלין" בתפקיד גנרל צ'אנס.
סטוט זכה להכרת האקדמיה הבריטית בזכות תפקידי טלוויזיה מוערכים שעשה בסדרות "The Vice" בתור המפקח פאט צ'אפל ו"הנקוק וג'ואן" בתפקיד גאוני בתור הקומיקאי טוני הנקוק ב-2005 השתתף בהפקת הטלוויזיה של דייוויד ייטס "הנערה בבית הקפה" בתפקיד שר האוצר של בריטניה אצלו עובד גיבור העלילה לורנס (ביל ניי). ב-2007 השתתף סטוט בדרמה הפוליטית של מייק ניקולס "מלחמתו של צ'ארלי וילסון" בתפקיד סוחר הנשק הישראלי צבי רפיח. ב-2008 דיבב בסרט " סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן" את דמותה של הגירית טרונפלהאנטר.
ב-2010 שיחק סטוט בדרמה הקומית "טוסט" בתור אלן אביו של נייג'ל סלייטר (פרדי היימור). ב-2011 הופיע בדרמה "יום אחד" בתפקיד סטיבן אביו של דקסטר מאייו (ג'ים סטרג'ס). ב-2012 זכה סטוט לתפקיד בסרטו המצליח של פיטר ג'קסון "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בתור הגמד באלין נאמנו של ת'ורין. ג'קסון שהעריך במיוחד את עבודותיו של סטוט בחר בו לתפקיד ביחד עם אשתו תסריטאית הסרט פראן וולש.
לסטוט ילד אחד מגרושתו אליזבת.
כביש 2410
כביש 2410 הוא כביש אורך מקומי בתחומי מועצה אזורית אשכול בעוטף עזה. הוא מתחיל בצומת מעון ליד קיבוץ מגן ומסתיים לאחר 8.7 קילומטרים בצומת כיסופים.
אליפות העולם באתלטיקה עד גיל 18
אליפות העולם באתלטיקה עד גיל 18 הייתה תחרות שמאורגנת על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (World Athletics). באליפות, שהתקיימה אחת לשנתיים, התחרו אתלטים ואתלטיות עד גיל 18 (בני 17 ומטה ב-31 בדצמבר בשנת התחרות). בעת הקמתה הייתה ידועה התחרות כאליפות העולם באתלטיקה לקדטים, ובשנת 2015 שונה שמה לאליפות העולם באתלטיקה עד גיל 18. בשנת 2016, הוחלט על ביטול התחרות.
שיאניות המדליות
נכון לסיום האליפות ב-2017
מדליסטים ישראלים
במהלך כל שנות התחרות, שני אתלטים ישראלים זכו במדליות. הראשון היה הקופץ לגובה דמיטרי קרויטר, שזכה במדליית הזהב באליפות שנערכה ב-2009. השני היה לב סקוריש, שבאליפות ב-2013 השתתף בקפיצה במוט וזכה במדליית הארד.
הספוט עליי
"הספוט עליי" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית איגי וקסמן. הוא יצא לאור ב-21 ביוני 2022, בהוצאת חברת התקליטים ITModels, כסינגל שלא מתוך האלבום. את השיר כתבו וקסמן ואיתי שמעוני שהלחינו אותו עם ערן גולדברג. השיר יצא ארבע שנים לאחר יציאת שירה האחרון של וקסמן, "בוא איתי".
השיר זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרים שונים.
ביקורת
השיר נכתב על ידי איגי וקסמן ואיתי שמעוני, הולחן על ידי וקסמן, שמעוני וערן גולדברג והופק על ידי חן קורדובה, אביב ברנהולץ וינון יהל. לאחר ארבע שנות הפסקה, חזרה וקסמן עם "הספוט עליי" והדבר זכה לביקורות חיוביות. בריאיון ל-103fm הצהירה:. בריאיון מקיף שערכו עם וקסמן בישראל היום קבעו כי:.
ברשת 13 טענו שמדובר בשיר:. גם במעריב סקרו את "הספוט עליי" תוך ציון הרקע להקלטה שלו. בכתבה נוספת שפורסמה באתר, נכתב:. גם בכלכליסט צוין השיר.
במהלך ריאיון שערכה וקסמן עם מאקו בסמוך ליציאת השיר, הצהירה:.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של "הספוט עליי" הועלה ליוטיוב ב-21 ביוני 2022, ביום יציאתו של השיר כסינגל. את הקליפ ביים איתמר לידר שירי שהיה אחראי גם על הקונספט שלו. הקליפ משלב סצנות שונות בהן ניתן לראות רקדניות, גיטריסט ואת וקסמן עצמה, מבצעת את השיר. מסביבה מפוזרים שלל מיקרופונים בגבהים שונים.
נכון לאוגוסט 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה משלוש מאות אלף צפיות.
עונת 1989/1990 ב-NBA
עונת 1989/1990 היא העונה ה-44 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם זכייתה השנייה ברציפות של דטרויט פיסטונס בתואר האליפות, לאחר שבסדרת הגמר ניצחה את פורטלנד טרייל בלייזרס בתוצאה 4-1, ואייזיאה תומאס זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר. בתואר ה-MVP של העונה הסדירה זכה מג'יק ג'ונסון מלוס אנג'לס לייקרס בפעם השנייה ברציפות והשלישית בקריירה. בתחילת העונה צורפו הקבוצות מינסוטה טימברוולבס ואורלנדו מג'יק ל-NBA והפכו לקבוצות ה-26 ו-27 בליגה.