cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קזינו
קזינו (באיטלקית: Casa da gioco; בתרגום חופשי: "בית משחק") הוא מקום המרכז פעילות הימורים במשחקי מזל מגוונים, כגון פוקר, בלאק ג'ק, רולטה, קלפים, מכונות מזל ועוד. הקזינו מבוסס על תקוותם של האנשים לסכן מעט כסף על מנת להרוויח כסף רב. אולמות הקזינו לרוב מפוארים ונוצצים במטרה להעצים את חוויית ההתעשרות.
על פי חוקי ההסתברות הסיכוי להרוויח אינו גדול, מה שמהווה את הבסיס הכלכלי להפעלת הקזינו, אך הריגוש שיש בניסיון לגרוף כסף גדול מפתה אנשים לנסות זאת. בעוד מרבית הלקוחות מבקרים באופן חד פעמי או לא סדיר ומהמרים על סכומי כסף נמוכים, ישנם כאלו המהמרים על סכומים גבוהים ולעיתים מפסידים הון רב ואף שוקעים בחובות.
במקרים רבים ישנו קשר ישיר או עקיף בין אתרי קזינו לבין פשיעה. רווחי קזינו עשויים לשמש כ"מכוני הלבנה" לכסף שחור. כך ידוע שאת אתרי הקזינו בעיר ההימורים לאס וגאס הקימה ותחזקה המאפיה האמריקנית (בין היתר באגסי סיגל ומאיר לנסקי).
ימי השליטה של המאפיה בקזינו בארצות הברית חלפו מזמן, הודות לחקיקה, אכיפה ופיקוח הדוקים. גם ברחבי אירופה הוקמו בתי קזינו בפיקוח מלא, וללא חשש של הגברת הפשיעה.
קזינו בישראל
בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20 פעל על שפת הים בבת גלים בניין מפואר, שנודע כ"קזינו", אשר שימש את המעמד הגבוה והקצינים הבריטיים. ואולם, בבניין זה לא התקיימו הימורים. למרות עובדה זו, הוא נודע גם במאה ה-21 כ"בניין הקזינו", ובמשך שנים רבות עמד ללא שימוש.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החלו לפעול לראשונה ספינות הימורים באילת, כדי לעקוף את האיסור על הפעלת בתי קזינו בישראל.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 התנהל בישראל ויכוח חריף בין המצדדים בפתיחת בתי קזינו בישראל ובין התומכים בהמשך האיסור על כך. החוק הישראלי אוסר פתיחת קזינו בתחומי מדינת ישראל, כחלק מהאיסור על הימורים באופן כללי. בפברואר 1991 הוגש לממשלה דו"ח הסיכום של ועדה ציבורית בראשותו של השופט בנימין כהן, שבדקה את הנושא וקבע:.
בשנת 1995 מונתה על ידי הממשלה ועדה ציבורית בראשות משה גביש כדי לבחון את הסדרת נושא הקזינו בישראל. הוועדה המלצה על סייגים ומגבלות על הפעלת קזינו בישראל: הקמת רשות פיקוח על ההימורים, הקמת תשתית תיירותית (במקרה שיוחלט להקים קזינו בעיירת פיתוח כמו מצפה רמון), והגברת מערך המודיעין והחקירות של המשטרה. הוועדה קבעה שאת הקמת הקזינו והפיקוח עליו יש לעגן קודם כל בחקיקה ואף גיבשה הצעת חוק מפורטת, שכללה גם הגבלות על מי רשאים להמר בקזינו, איך מבטיחים שמכונות המזל לא ירמו את המשתתפים ואיך מונעים מגורמים בעלי עבר פלילי לעבוד בקזינו. צוות בדיקה נוסף הוקם ומומן על ידי מפעל הפיס. אך היוזמה הוקפאה ולא קודמה.
בעקבות הקמתה של הרשות הפלסטינית נפתח הקזינו ביריחו, שנכללה בשטחי הרשות. קזינו זה משך מהמרים רבים מישראל, ובהם כאלה שהוסעו אליו בהסעות מאורגנות. הכנסותיו נאמדו במאות מיליוני דולרים. פעילות הקזינו ביריחו נפסקה עם תחילתה של האינתיפאדה השנייה והפצצתו מהאוויר על ידי חיל האוויר של צה"ל. לאחר שנכשל הניסיון לפתוח מחדש את הקזינו ביריחו, הודיעו בנובמבר 2001 נציגי קזינו אוסטריה, מפעילי הקזינו ( שבבעלות איש העסקים היהודי-אוסטרי מרטין שלאף), על כוונתם לרכוש אנייה שתשמש קזינו צף מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל במפרץ אילת. באוגוסט 2002, ספינת ההימורים "קנקון" עשתה את דרכה למפרץ אילת, אך הם לא קיבלו אישור להפעלתה. ב-2005, לאחר שהחלו מגעים לחידוש המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים, שוב היה ניסיון לפתוח מחדש את הקזינו ביריחו.
בשנת 2007, אחרי שלוש שנים של הקפאת הטיפול בהקמת קזינו בישראל, ראש הממשלה אהוד אולמרט נרתם למאמצים להקמת קזינו. אולמרט הורה להקים צוות בין-משרדי בראשות מנכ"ל משרד האוצר, ירום אריאב, במטרה לבדוק את ההיתכנות של הקמת קזינו בישראל ולהכין תוכנית אב לנושא. בצוות היו חברים נציגים ממשרדי המשפטים, הרווחה, התיירות וביטחון הפנים וכן אנשי משטרת ישראל. והוטל עליו לגבש חלופות למיקום הקזינו ולבחון את האפשרויות של הפעלתו בידי מפעיל ממשלתי או מסירת הזיכיון ליזם פרטי. אך הצוות הבין-משרדי התפזר ללא החלטות.
בשנת 2010, נרתם למאמצים להקמת קזינו שר התיירות, סטס מיסז'ניקוב, שבקש שוב להקים ועדה ציבורית לבחינת הפעלת קזינו.
קזינו באינטרנט
החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמו אתרי הימורים באינטרנט ותוך שנים ספורות זכה התחום לפריחה ופעל כמעט ללא הגבלה או רגולציה. ב-1999 כבר פעלו כ-500 אתרי הימורים בעולם. חברות ויזמים ישראלים היו בין הגורמים הפעילים ביותר בתחום. בקיץ 1998 הונפקה החברה הישראלית הראשונה בתחום, חברת א.מ.ל.ד שהייתה בשליטת אנשי העסקים מוטי מנשה וראובן גבריאלי, שהקימה אתר קזינו באינטרנט בשם "בט אנד צ'ט". החברה פעלה ממונקו וקפריסין, וגייסה הון בבורסה לניירות ערך בתל אביב, אך פשטה את הרגל ב-2001.
בשנת 2000 הקימו האחים עידו ושי רביב את האתר internet1x2 במדינת בליז, בה הימורים מותרים. האתר איפשר למהמרים בישראל להמר על אירועי ספורט: כדורגל עולמי, פוטבול, בייסבול, אגרוף, טניס והוקי, וכן משחקי פוקר וקזינו. בשנת 2009 נעצרו בחשד להפעלת רשת הימורים בלתי חוקית באינטרנט.
מלחמת הודו–סין
מלחמת הודו–סין (סינית מפושטת: 中印边境战争, סינית מסורתית: 中印邊境戰爭, פין-יין: Zhōng-Yìn Biānjìng Zhànzhēng, הינדי: भारत-चीन युद्ध) היא מלחמה שהתרחשה בשנת 1962 בין הרפובליקה העממית של סין והרפובליקה של הודו.
ראשית העילה למלחמה הייתה סכסוך גבולות באזור ההימלאי בארונאצ'ל פרדש, שנקרא בסין "דרום טיבט". הלחימה החלה ב-20 באוקטובר 1962 בין צבא השחרור העממי לכוחות המזוינים של הודו. ההתנגשות הכבדה הראשונה בין הכוחות הייתה התקיפה הסינית על הפטרול ההודי, צפונית לקו מקמהון. העימות התרחב גם לאזור אקסאי צ'ין בו ראתה סין אזור אסטרטגי, שכן דרכו יוכל לעבור הכביש המהיר הלאומי שלה, בין המחוזות המנהליים טיבט ושינג'יאנג. בסופה של המלחמה כבשה סין את שני אזורי המחלוקת והכריזה על הפסקת אש חד-צדדית שנכנסה לפועל ב-20 בנובמבר 1962 בחצות.
מקום המחלוקת
סין והודו חלקו גבול ארוך, שחולק לשלושה חלקים על ידי נפאל, סיקים (אז פרוטקטורט הודו) ובהוטן, העוקב אחר ההימלאיה בין בורמה למה שהיה אז מערב פקיסטן. לאורך גבול זה שוכנים מספר אזורים במחלוקת. בקצהו המערבי נמצא אזור אקסאי צ'ין, אזור בגודל שווייץ, היושב בין האזור האוטונומי הסיני שינג'יאנג וטיבט (אשר סין הכריזה כאזור אוטונומי בשנת 1965). הגבול המזרחי, בין בורמה לבהוטן, כולל את המדינה ההודית הנוכחית ארונאצ'ל פרדש. שני האזורים הללו נכבשו על ידי בסכסוך של 1962.
מלחמת הודו-סין הייתה מלחמה הררית בעיקרה. הקרבות הגדולים התבצעו בגובה של מעל ל-4,250 מטרים. מה שיצר בעיות לוגיסטיות לשני הצדדים. באזור אקסאי צ'ין מדבריות מלח בגובה 5,000 מטר. ארונאצ'ל פראדש הוא הררי עם מספר פסגות העולות על 7,000 מטר. הצבא הסיני החזיק באחד הרכסים הגבוהים ביותר באזורים. הגובה הרב והקור הקשה גרמו לקשיים גופניים ולקשיים לוגיסטיים. כוחות רבים משני הצדדים נפגעו מתנאי מזג האוויר, יותר מאשר פעולות האויב.
אחרית דבר
לאחר המלחמה בוצע שינוי רחב בצבא ההודי כדי להכינו למאבקים דומים בעתיד. כמו כן הפסדה של הודו במלחמה גרר ביקורת קשה על ראש הממשלה ההודי ג'ווהרלל נהרו, שנתפש כאחראי לכישלון ועל שר ההגנה שלו, קרישנה מנון, שאולץ להתפטר.
תיין סיין
תיין סיין (בבורמזית: သိန်းစိန်, נולד ב-20 באפריל 1945) הוא איש צבא בדימוס (בדרגת לוטננט גנרל) ופוליטיקאי בורמזי, ששימש כנשיא מיאנמר (בורמה) ממרץ 2011 ועד 2016. כמו כן כיהן כראש הממשלה בשנים 2011-2007 ודגל במדיניות מתונה ושל רפורמות אחרי שנים רבות של משטר צבאי בארצו. נבחר מטעם מפלגת האחדות, הסולידריות והפיתוח.
הרפורמות שממשלתו יזמה כללו הקלת הצנזורה, שחרורם של אסירים פוליטיים רבים והפסקת פרויקט שנוי במחלוקת בתחום הכוח ההידרואלקטרי שעמד להתבצע בשיתוף פעולה עם סין. בבחירות ב-1 באפריל 2012 התאפשרה השתתפות מפלגת האופוזיציה החשובה ביותר - הליגה הלאומית לדמוקרטיה (NLD). בעקבות המדיניות שיזמה ממשלתו של תיין סיין נבחרה בורמה בשנת 2014 לעמוד בראש איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ASEAN), השתפרו יחסי המדינה עם ארצות הברית והוקלו הסנקציות נגדה.
קורות חייו
תיין סיין נולד במשפחת איכרים בכפר הקטן קיונקו בדלתה של הנהר, באזור הידוע בימינו כעיירה נגאפודאוו, כצעיר מבין שלושה אחים.
למד באקדמיה לשירותי ביטחון, אותה סיים עם תואר בשנת 1968. בהמשך עלה בהיררכיה הצבאית ושימש קצין בצבא קבע במשך ארבעים שנה. בשנת 1988 היה למייג'ור בחטיבה 55 של חיל הרגלים באזור סגאינג.
למד קורס במכללה לפיקוד ומטה בקאלאוו במדינת שאן ושירת כמפקד גדוד הרגלים 89 על ידי קאלאי, באותו אזור, סגאינג. ב-1991 חזר ליאנגון ובשנת 1992 הועלה לדרגת קולונל.
שירת אחר כך כקצין בכיר בתפר שבין המטה הכללי של הצבא ומשרד הביטחון. בשנת 1995 קודם לדרגת גנרל חטיבתי ונשאר לשרת במשרד הביטחון. ב-1996–2000 פיקד הגנרל תיין סיין על המפקדה האזורית המשולשת בקיאינג טונג, במדינת שאן, בגבול עם סין, לאוס ותאילנד, אזור שבו שרצו סוחרי סמים, וצבאות מקומיים הקשורים אליהם - הצבא המאוחד של מדינת ווא ומליציית לאהו.
בשנת 1997 התקדם לדרגת מייג'ור גנרל והתקבל לשורות המועצה הממלכתית לשלום ופיתוח (SPDC), החונטה הצבאית ששלטה אז במדינה.
ראש ממשלה ואחר כך נשיא
במאי 2007 אחרי שראש הממשלה סו וין חלה בלאוקמיה, תיין סיין נכנס לתפקיד במקומו.
אחרי הדחת ראש שירותי המודיעין הגנרל חין ניונט, התמנה תיין סיין למזכיר הראשון של המועצה.
ב-29 באפריל 2010 התפטר תיין סיין משורות הצבא יחד עם עוד 22 קצינים, כדי להתחיל פעילות פוליטית אזרחית במסגרת המפלגה לאחדות, סולידריות ופיתוח, מייסודה של החונטה הצבאית.
הוא עמד בראש אספה לאומית שחוקקה את החוקה החדשה של מיאנמר.
נבחר לנשיאות בפברואר 2011. הוא הושבע כחודש וחצי לאחר מכן.
בנובמבר 2015 אורגנו במינאנגמה בחירות ראשונות חופשיות שבהן ניצחה מפלגתה של אונג סן סו קי, הליגה הלאומית לדמוקרטיה. תיין סיין עמד בראש תהליך העברת השלטון לנשיא החדש הטין קיאו.
חייו הפרטיים
תיין סיין נשוי לחין חין וין ולזוג שלוש בנות. הוא סובל ממחלת לב ויש לו קוצב לב. יום אחרי שעזב את תפקיד הנשיא נודע שתיין סיין עומד לפרוש למנזר כנזיר בודהיסטי בדומה לאביו. לפי ידיעה בפייסבוק הוא אימץ את השם או סנטידהאמה וחי במנזר בפין או לווין. הוא הוסמך כנזיר על ידי אשין ננדמלבהיוואמסה
גיבתון מדבר
גיבתון מדבר (שם מדעי: Emberiza striolata) הוא מין של ציפור במשפחת הגיבתוניים (Emberizidae).
בישראל הוא יציב ודוגר במפוזר במדבר יהודה, הרי אילת, והר הנגב. הוא מזדמן לעיתים נדירות לצפון הארץ, ובחורף 16–2015 הוא נצפה בנחל סמך שבגולן ובנחל עכברה על ידי הצפרים ליאור כסלו ועוז חורין, בהתאמה.
תפוצה ובתי גידול
גיבתון המדבר יציב באזורים יבשים באפריקה מצ'אד, מזרחה דרך דרום מערב אסיה, ועד צפון מערב הודו.
הוא מקנן בוואדיות מרוחקות (ולא סביב מגורי אדם כמו גיבתון הבית), בדרך כלל קרוב לנחלים, ומטיל שתיים עד ארבע ביצים בקן על הקרקע או בחור באדמה. מזונו מורכב בעיקרו מזרעים, או מחרקים כאשר מאכיל צעירים.
תיאור
אורכו כ-14 ס"מ, דומה בגודלו לגיבתון הבית וקטן יותר מגיבתון הסלעים הדומה לו. לזכר בלבוש חיזור גוף ערמוני, ראש אפור עם פסים כהים יותר ופס שפם לבן. לנקבה ראש בגווני חום עד אפור, ופספוסים מפוזרים יותר.
לגיבתון המדבר יש פסי פנים חזקים יותר ובטן חיוורת יותר מגיבתון הבית הצפון אפריקאי, שבעבר נחשב כתת-המין E. striolata sahari ופוצלו בהמשך למינים נפרדים. פרטים במזרח צ'אד (תת-המין E. striolata jebelmarrae) מראים עדויות מסוימות להתערבות עם גיבתון הבית.
השירה, המבוצעת מהקרקע, דומה אך חלשה יותר מזו של הפרוש המצוי.
רבייה
בתטולה כשלוש ביצים ותקופת הדגירה נמשכת כ-14 ימים.
יואב תומר
קריירת מועדונים
תומר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מ.ס. קדימה צורן, יישוב הולדתו, ובגיל 15 הצטרף לקבוצת הנערים של הפועל רעננה.
ב-28 באוקטובר 2017 ערך תומר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–2 להפועל חיפה. עד לסיום העונה ערך חמש הופעות בקבוצה הבוגרת. בעונת 2018/2019 הצטרף באופן רשמי לקבוצה הבוגרת, וב-27 באוקטובר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו, בניצחון 1–0 נגד מכבי פתח תקווה.
ב-23 ביולי 2021 הצטרף להפועל תל אביב בחוזה לשנתיים, ובמחזור השני של עונת 2021/2022, שהתקיים ב-11 בספטמבר, הבקיע שני שערי בכורה בקבוצה, בניצחון 2–0 על עירוני קריית שמונה.
ב-25 בספטמבר 2022 חתם בהפועל ירושלים.
הליגה הארצית בכדורסל
הליגה הארצית בכדורסל היא ליגת הכדורסל השלישית בחשיבותה בכדורסל הישראלי, ומורכבת משתי ליגות המחולקות לפי אזור גאוגרפי: ליגה ארצית צפון וליגה ארצית דרום. מעונת 1991/92 ועד לעונת 2014/15 הקבוצות אשר סיימו במקום הראשון בליגה הארצית בכל מחוז היו מעפילות לליגה הלאומית (הליגה השנייה) החל מעונת 2015/16 הונהג לתקופה של 4 עונות פלייאוף עליה ממקומות 1 עד 4 בכל מחוז בסיום עונת 2018/19 הורחב הפלייאוף למקומות 1 עד 8. בעונת 2020/21 הורחבה הליגה לאחר שבוטלו היורדות לליגה א' וכל מחוז גדל מ-12 קבוצות ל-13 קבוצות. בעקבות מגפת הקורונה ב-13 במרץ 2020 הודיע איגוד הכדורסל על השעיית כלל משחקים ללא הגבלת זמן בכלל הליגות וביניהן גם הליגה הארצית
ב-16 במרץ 2020 הודיע איגוד הכדורסל על סיום העונה וביטול הליגה הלאומית והקפאת היורדות לארצית.
בינואר 2021, הודיע איגוד הכדורסל כי בעונת 2020/21 לא יתקיימו פלייאוף עלייה ומשחקי מבחן באופן זמני, עקב מגפת הקורנה וכי רק אם הליגה תשלים כ-70 אחוזים ממשחקיה יהיו עולות לליגת הלאומית ויורדות לליגה א', אם רק ליגה אחת מבין השתיים תשלים 70 אחוזים ממשחקיה, העולות והיורדות היו רק בה.
שיטת פלייאוף העלייה מעונת 2015/16 עד 2018/19
מעונת המשחקים 2015/16 לאחר תום הליגה הסדירה, הונהג פלייאוף עלייה בכל מחוז בין מקומות 1–4 בשיטת פלייאוף (חצי גמר וגמר) ששוחק בסדרות הטוב משלוש. המנצחת בגמר של כל מחוז העפילה לליגה הלאומית (שתי עולות סך הכל). בארבעת שנות הפלייאוף רק שתי קבוצות שסיימו במקום הראשון העפילו לליגה הלאומית.
פלייאוף עליון החל מעונת 2019/20
בסיום עונת 2018/19 הודיע איגוד הכדורסל על שינוי מבנה הפלייאוף בליגה הארצית.
לאחר ניסוי שנערך בליגה ובחן את קיום הפלייאוף במתכונת של ארבע קבוצות ממקומות 1-4 הוחלט להרחיב את הפלייאוף לקבוצות במקומות 1-8.
סדרת חצי הגמר
המנצחות בסדרת רבע הגמר מעפילות לחצי הגמר בשיטה זהה לשיטת רבע הגמר אם הקבוצה שסיימה ראשונה מפסידה ברבע הגמר, זכות האירוח עוברת לקבוצה שסיימה שנייה וכן הלאה, אם כל ארבע הקבוצות הראשונות הודחו ברבע הגמר זכות האירוח תהיה של ה-5 ו-6.
סדרת הגמר
כיום יש עולה אחת בלבד מכל מחוז, והיא זו המנצחת בסדרת הגמר המחוזית. סדרת הגמר גם היא מתנהלת בשיטת הטוב מ-3 אם הקבוצה שסיימה ראשונה מפסידה בחצי הגמר, זכות האירוח עוברת לקבוצה שסיימה שנייה וכן הלאה.
היורדת
הליגה הארצית בכדורסל הייתה בעברה הליגה השנייה בחשיבותה בכדורסל וזאת עד לעונת 1991/92 שלאחריה הפכה לשלישית בחשיבותה.
קבוצות הליגה בעונת 2023/24
{| style="width:100%;"
ביוב
ביוב הוא מערכת צינורות תת-קרקעיים, אשר מיועדת לנקז את השפכים העירוניים, ולהוביל אותם למקום שבו לא יהוו מטרד, בעיקר למכון טיהור שפכים. לעיתים מובילה מערכת הביוב את השפכים לים או לערוץ נחל, פעולה שגורמת לזיהום מים חמור ביותר ולכן מנסים להימנע ממנה.
הביוב הוא מערכת תשתית חשובה בכל יישוב, והקמתה ותחזוקתה מבוצעות על ידי הרשות המקומית.
מערכות ביוב בערים גדולות כמו פריז מאפשרות כניסת אדם לתוכן. בפריז נמצא מוזיאון הביוב (לז אגו), המאפשר כניסת תיירים אל התעלות.
היסטוריה
מערכות הביוב התת-קרקעיות המוקדמות ביותר שנחשפו על ידי ארכאולוגים היו המערכות של הערים מואנג'ודארו והאראפה בתרבות עמק האינדוס.
ברומא העתיקה, קלואקה מקסימה היא מערכת ביוב מתוחכמת מאוד ונחשבת פלא הנדסי. מערכת זו נשפכת אל נהר הטיבר.
באירופה של ימי הביניים השתמשו בערים בנתיבי מים על מנת לאסוף מים משומשים. אלו כוסו עם הזמן ותפקדו כמערכות ביוב. נהר פליט בלונדון הוא דוגמה למערכת זו. בפריז קיימת מערכת ביוב מהמאה ה-19 אשר מרוצפת ומחופה בלבנים.
בורות ספיגה
בור ספיגה הוא בור הנכרה באדמה ומשמש לקליטת שפכים לשם סילוקם בדרך של חלחול לקרקע. הבור נמצא בשימוש ביתי או תעשייתי. בעבר היה נהוג שבחצר כל בית נכרה בור ספיגה שאליו הוזרם הביוב ועל מנת למנוע זיהומים וריחות רעים, נהוג היה לכסותו מדי פעם בסיד כבוי.
סילוק השפכים בצורה זו גורמת למפגעים סביבתיים רבים:
בגלל בעיות וסיבוכים אלו בבורות הספיגה הוציא המשרד להגנת הסביבה ב-1992 תקנות אשר ימנעו את זיהום המים, ולפיהן:
שימושים נוספים
הביוב הוא גם מערכת שמשרתת את האחראים על בריאות הציבור לגילוי מחלות, חיידקים ווירוסים שיוצאים ממערכת העיכול ומגיעים לביוב יכולים להתגלות ובכך לאתר אם יש אזורים בהם יש אנשים נשאי מחלות. בשיטה זו לא צריך לבדוק את כל האוכלוסייה, אלא רק אנשים שנמצאים באזורים בהם הבדיקות היו חיוביות.
הביוב בעיני האמנות
מערכות הביוב עברו תהליך של רומנטיזציה עם השנים ובספרות, בקולנוע וטלוויזיה החלו לשגשג דימויים של הביוב כמבוך של העידן התעשייתי והעידן המודרני. חלק מדימויים אלו נבעו ממציאות מסוימת שבה הביוב שימש לעיתים כמקום מחבוא וכנתיבי מילוט של נלעגים או נרדפים. כך למשל במהלך מרד גטו ורשה השתמשו חלק מהלוחמים היהודים במערכות הביוב על מנת לברוח מן הגטו.
בספרות, בקולנוע ובאמנויות האחרות קיימים הדימויים של הנלעגים או המוזרים החיים בצל הביבים. דוגמאות מפורסמות לכך הם ספריו של סטיבן קינג, "זה", ו"חומות של תקווה" (שעל-פיו נעשה גם סרט בעל שם זהה). הפינגווין, אויבו של באטמן, גדל בביוב (כמתואר בסרט באטמן חוזר), סדרת הקומיקס וסרטי הקולנוע צבי הנינג'ה והסרט מימיק. מערכות הביוב של פריז מככבות בספר פנטום האופרה מאת גסטון לרו כמו גם בעלובי החיים מאת ויקטור הוגו. בספר (ייתכן גם שציורי הכלא של פיראנצי הושפעו מהקלואקה מקסימה. אגדות אורבניות צמחו לגבי היצורים הקיימים בביבי הערים. כך למשל צמחה אגדת תמסחי הביבים של ניו יורק.
הביוב בישראל
ראשית צינורות הביוב בישראל נבנו בערים הגדולות במהלך שנות העשרים על ידי השלטון המנדטורי ובתכנונם. במטרה להרחיק את הביוב עד כמה שאפשר ממוקדי אוכלוסייה, כדי למנוע מחלות. בתל אביב וסביבתה לאור הגידול הרב באוכלוסייה הצינורות שהוקמו עד קום המדינה היו צינורות פרטיים, שהזרימו את הביוב או לחוף הים וגרמו לזיהומו ואיסור הרחצה בו, או לנהר הירקון, שהזרים בעיקר ביוב תעשייתי וביתי שהגיע ממושבות אחרות כמו פתח תקווה ורמת גן. במהלך קום המדינה הוקמו מספר צינורות ביוב ביוזמה עירונית וממשלתית שהזרימו במספר צינורות גדולים אל הים התיכון והביא לזיהומו, ולאיסור הרחצה בו. הדבר נמשך עד שהוקם השפד"ן בשנת 1972. וכיום תושבי ישראל מייצרים מדי שנה כ-490 מיליון מטר מעוקב של ביוב.
בדו"ח שהוציא מבקר המדינה בשנת 1991 הוא מנה שורה ארוכה של מחדלים בטיפול בביוב בישראל:
פעולות רבות ננקטו כדי לצמצם את הזיהום הנגרם מהשפכים העירוניים:
פוהל
פוהל הוא שם משפחה ממקור גרמני (Pohl). {{פירושונים|
ראו גם
}}
פעילות פאראפונקציונלית
פעילות פאראפונקציונלית (מאנגלית: Parafunctional activity) היא הפעלת אחד מחלקי הגוף בצורה שונה משימושו הטבעי. מונח זה שימושי בעיקר במקצועות רפואת השיניים על מנת לתאר שימושים פאראפונקציונליים של הפה, הלשון והלסת. דוגמאות לפעילויות פאראפונקציונליות הן חריקת שיניים, דחיקת לשון, כסיסת ציפורניים וכל שימוש של הפה שאינו קשור לאכילה, שתיה או דיבור.
ביומכניקה
בניגוד לדעה הרווחת, פעולות פונקציונליות (כלומר, פעולה טבעית של אחד מאיברי הגוף), כמו לעיסה, אינן הגורם המרכזי לשחיקה בחומר השן. פעילות פאראפונקציונלית היא כוח הרסני יותר מכמה סיבות. בעוד שבזמן הלעיסה השיניים נוגעות אחת בשנייה לעיתים נדירות, חריקת שיניים עשויה להתרחש מספר שעות ביום, בדרך כלל בזמן שינה. הלחץ המופעל על השיניים בזמן הפעולות הפונקציונליות נע בין 20 psi  ל-80 psi. מן הצד האחר, הלחץ המופעל על השיניים בזמן פעולות פאראפונקציונליות יכול להגיע אף ל-3000 psi. כיוון הכוחות בזמן פעילות פונקציונלית הוא אנכי לציר האורך של השיניים. כיוון זה גורם לנזק המועט ביותר לשן כתוצאה מהמבנה האנטומי של חיבור השן לעצם. לעומת זאת, פעילות פאראפונקציונלית יוצרת כוח אופקי על השיניים.
כוחות חזקים עשויים לפעול על השיניים גם בזמן מקרים שבהם הגוף מפעיל רפלקס מגן. כאשר אדם חש בלחץ בזמן תאונת דרכים לדוגמה, הלסתות ננעלות בחוזקה. פעולה זו נחשבת פעולה פאראפונקציונלית, למרות שיש לה תפקיד פונקציונלי.
אולימפיאדת השחמט 1970
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת זכתה במקום ה-13.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
אוניברסיטת אל-קודס
אוניברסיטת אל-קודס (בערבית: جامعة القدس, תעתיק מדויק: ג'אמעת אלקדס) היא אוניברסיטה פלסטינית שבסיסה במזרח ירושלים, עם 12 קמפוסים בירושלים, אבו דיס ואל-בירה, שאוחדו תחת קורת גג אחת בין השנים 1995-1984. האוניברסיטה מספקת השכלה גבוהה לכ-8,000 סטודנטים תושבי מזרח ירושלים והרשות הפלסטינית, בכ-100 מסלולי לימוד.
מעמד האוניברסיטה
האוניברסיטה מפוקחת על ידי המשרד להשכלה גבוהה של הרשות הפלסטינית, ולא על ידי המועצה להשכלה גבוהה הישראלית (או המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון)), אולם תאריה מוכרים בישראל ובוגריה יכולים להשתלב בלימודים באוניברסיטאות הישראליות. תקופה ארוכה לא הכירה מדינת ישראל בתוארי הרפואה שהמוסד העניק, ועקב כך נמנע מבוגרי האוניברסיטה במקצועות הרפואה לגשת לבחינות ההסמכה של משרד הבריאות, ולהשתלב בעבודה בישראל. השיקולים בסירוב להכיר בתואר היו שחלק מהאוניברסיטה נמצא במזרח ירושלים, כלומר בשטח ירושלים המאוחדת, (אך לא בית הספר לרפואה) ותהיה בכך הכרה באוניברסיטה זרה הפועלת בתחומי ישראל. בעקבות עתירה מנהלית שהוגשה, פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי על המדינה לאפשר לבוגרים לגשת לבחינות ההסמכה. בניגוד להתחייבויות זו, משרד החינוך מסרב להכיר בתארים של אוניברסיטת אל קודס.
האוניברסיטה סובלת מקשיים כלכליים כיוון שאינה מקבלת מענקים קבועים מהרשות הפלסטינית או מישראל, אך זוכה לתרומות ממדינות ערב, וכך היא מצליחה לשלם משכורות לכ-1,000 עובדיה.
האוניברסיטה בסכסוך הישראלי-פלסטיני
האוניברסיטה פועלת ללא רישיון ישראלי ונחשבת להתארגנות מטעם הרשות הפלסטינית. ב-2002 הורה השר לביטחון פנים דאז, עוזי לנדאו, על סגירת האוניברסיטה. היא נפתחה מחדש כעבור שבועיים, לאחר שסרי נוסייבה, נשיא האוניברסיטה, התחייב בפני השב"כ לא להשתמש במשרדי האוניברסיטה כנציגות של הרשות הפלסטינית, או לקבל כספים מהרשות. אך בעקבות האינתיפאדה השנייה וקשיי המעבר בין הגדה המערבית לירושלים, הועברו הפקולטה למדע וטכנולוגיה והפקולטה לרפואה מירושלים (המושבה האמריקאית ובית חנינא) לדרום אבו דיס (שממזרח לגדר ההפרדה), לאל-בירה (מצפון לרמאללה) ולטובאס (צפונית מזרחית לשכם).
באוקטובר 2003 יצאה האוניברסיטה במחאה נגד גדר ההפרדה, שהייתה אמורה להפריד בין מוסדות האוניברסיטה השונים ואף לעבור דרך אדמות האוניברסיטה. מוסדות האוניברסיטה שימשו מקום מפגש לסטודנטים לארגון מחאות, וסגל ההוראה ערך הרצאות בנושא. בעקבות פנייתו של סרי נוסייבה לממשל האמריקאי, נפגשו נציגים של ישראל עם עורכי דין מטעם האוניברסיטה, ותוואי הגדר שונה.
באוקטובר 2008 הודיע נוסייבה כי יפתח את שערי המוסד גם בפני סטודנטים ערבים ישראלים. בשנת 2009 הוקם באבו דיס המכון הפלסטיני למדעי המוח, המסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אל-קודס.
מאט ביונדי
מתיו ניקולס "מאט" ביונדי (באנגלית: Matthew Nicholas "Matt" Biondi; נולד ב-8 באוקטובר בשנת 1965) הוא שחיין עבר מארצות הברית. הוא אלוף אולימפי בעל 11 מדליות משלוש אולימפיאדות שונות, 8 מהן מזהב, אלוף עולם ושיאן עולם. החזיק בשיא העולם במשחה היוקרתי ביותר, ל-100 מטר חופשי כ-9 שנים.
ביונדי הוא השחיין השני בהיסטוריה אחרי מארק ספיץ שזכה בשבע מדליות באולימפיאדה אחת, חמש מהן מזהב תוך שבירת ארבעה שיאי עולם.
ביוגרפיה
ביונדי נולד בפאלו אלטו, קליפורניה. הוא התחיל את הקריירה שלו בכדורמים. הוא שיחק בעיר מגוריו במורגה, קליפורניה. רק בגיל ההתבגרות הבחינו בכישרונו המיוחד בשחייה למרחקים קצרים. הוא החל להתאמן בשחייה בתיכון קאמפולינדו שבמורגה. בשנה האחרונה ללימודים בתיכון, היה לשחיין המהיר ביותר בתיכונים בארצות הברית, והחזיק בשיא תיכונים ארצי במשחה ל-50 יארד חופשי (20.40 שניות). בשנת 1983 הוא זכה לבמלגת לימודים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי על מנת לשחות ולשחק כדורמים. כבר בשנת הלימודים הראשונה ב-1984 הוא שיחק בגמר התנחומים ב NCAA.
מדליית זהב אולימפית
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה ביונדי במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם כריס קאוואנו, מייקל הית' וראודי גיינס בשיא עולם חדש של 3:19.03 דקות. בשנת 1985 הוא השתתף עם קבוצתו בכדורמים בסתיו ובחורף וזכה בתואר הראשון משמונה תוארי NCAA בשחייה. הוא זכה בתואר שחיין השנה ב-NCAA בשנים 1985, 1986 ו-1987.
שיאן עולם
בתחרות שחייה שנערכה במישן וייחו, קליפורניה ב-6 באוגוסט 1985 קבע ביונדי במשחה ל-100 מטר חופשי את השיא העולם הראשון בתוצאה של 48.95 שניות ובכך היה לשחיין הראשון בעולם ששחה משחה זה מתחת לגבול 49 שניות. כבר בשלב המוקדמות הוא שיפר את שיא העולם כששחה בתוצאה של 49.24 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה בקובה, יפן בסוף אוגוסט 1985 זכה ביונדי ב-5 מדליות, 4 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי (49.14 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי (1:49.52 דקות) ובשני משחי שליחים חופשי. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר.
7 מדליות באליפות עולם, מהן 3 זהב
במבחנים לאליפות העולם בשחייה שנערכו באורלנדו, פלורידה ב-24 ביוני 1986 קבע ביונדי במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 48.74 שניות. באליפות עצמה שנערכה במדריד, ספרד אותה שנה הוא זכה ב-7 מדליות, מתוכן 3 זהב, אחת כסף ו-3 ארד. שלוש מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בזמן של 48.94 שניות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי 3:19.89 דקות, לפני ברית המועצות ומזרח גרמניה ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בזמן של 3:41.25 דקות, לפני מערב גרמניה וברית המועצות. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בזמן של 53.67 שניות, אחרי השחיין האמריקאי פאבלו מוראלס ששחה זמן של 53.54 שניות. שלוש מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בזמן של 22.85 אחרי המנצח האמריקאי טום ג'אגר (22.49 שניות) ושיאן העולם לשעבר השווייצרי דאנו הלסל (22.80 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי (1:49.43 דקות) אחרי המנצח מיכאל גרוס מגרמניה (1:47.92 דקות) והמזרח גרמני סוון לודז'סקי (1:49.12 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בזמן של 7:18.29 דקות אחרי המנצחים ממזרח גרמניה (7:15.91 דקות) ומערב גרמניה (7:15.96 דקות).
אולימפיאדת השיא, 7 מדליות מהן 5 זהב
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סיאול (1988) שנערכו באוסטין, טקסס ב-10 באוגוסט 1988 קבע ביונדי במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 48.42 שניות. במשחקים עצמם הוא השתתף בשבעה משחים במטרה להשוות את ההישג של מארק ספיץ, שבע מדליות זהב באולימפיאדה אחת. אמנם הוא זכה בשבע מדליות, אך רק חמש מהן מזהב אחת מכסף ואחת מארד. במשחה ל-50 מטר חופשי הוא זכה במדליית הזהב בשיא עולם חדש של 22.14 שניות, לפני אלוף העולם טום ג'אגר (22.36 שניות). במשחה ל-100 מטר חופשי הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 48.63 שניות, לפני האמריקאי כריס ג'ייקובס (49.08 שניות). בשלושת משחי השליחים הוא עזר לארצות הברית לזכות במדליות זהב ב-4x100 מטר חופשי בזמן של 3:16.53 דקות לפני ברית המועצות ומזרח גרמניה. ב-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:36.93 דקות לפני קנדה וברית המועצות, וב-4x200 מטר חופשי בזמן של 7:12.51 דקות לפני מזרח גרמניה ומערב גרמניה. במשחה ל-100 מטר פרפר לאחר שהוביל את כל המשחה הוא הפסיד לבסוף בנגיעה, בהפרש של מאית השנייה לשחיין אנתוני נסטי מסורינאם זמנו של ביונדי היה 53.01 שניות לעומת 53.00 שניות. במשחה ל-200 מטר חופשי הוא זכה במדליית ארד בזמן של 1:47.99 דקות אחרי דאנקן ארמסטרונג מאוסטרליה שקבע שיא עולם חדש של (1:47.25 דקות) ואנדרס הולמרץ משוודיה (1:47.89 דקות).
ביונדי קיבל תואר ראשון בכלכלה פוליטית של חברות מתועשות מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1988.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 זכה ביונדי בשלוש מדליות זהב נוספות ב-100 מטר חופשי בזמן של 49.18 שניות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי זמן של 3:17.15 דקות לפני גרמניה וברית המועצות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בזמן של 3:39.66 דקות לפני ברית המועצות וגרמניה. בנוסף, הוא זכה במדליית כסף ב-50 מטר חופשי בזמן של 22.26 שניות אחרי תום ג'אגר ששחה 22.16 שניות. כמו כן הוא סיים במקום השישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.97 שניות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה ביונדי בשתי מדליות זהב במסגרת קבוצות השליחים, ב-4x100 מטר חופשי בזמן של 3:16.74 דקות לפני ברית המועצות וגרמניה וב-4x100 מטר מעורב, כששחה במוקדמות (בגמר שחו ארבעה שחיינים אחרים עבור הנבחרת האמריקאית וכל שמונת שחיינים זכו במדליה). הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בזמן של 22.30 שניות אחרי הכוכב העולה אלכסנדר פופוב ששחה 21.91 (שיא אולימפי חדש). במשחה החזק שלו, 100 מטר חופשי הוא סיים רק במקום החמישי בזמן של 49.53 שניות כשאת מדליית הזהב לקח אלכסנדר פופוב בתוצאה של 49.02 שניות. לאחר פרישתו משחייה תחרותית עובד ביונדי כמורה למתמטיקה בבית ספר פרקר בהוואי.
אצטדיון ספרטק (נלצ'יק)
אצטדיון ספרטק הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בעיר נלצ'יק ומשמש כמגרשה הביתי של ספרטק נלצ'יק ששיחקה בעברליגת העל הרוסית.
האצטדיון נבנה בשנת 1960 ועבר הרחבה ושיפוץ נרחב עם עליית הקבוצה לליגת העל הרוסית ב-2005 וזאת כדי להתאימו לסטנדרטים של ליגת העל. האצטדיון מכיל כיום 13,800 מקומות ישיבה.
אדיגה חאבזה
אדיגה חאבזה (באדיגית: Адыгэ Хабзэ) הוא הקוד המכונן של הצ'רקסים. האדיגה חאבזה מורה על שמירה על האומה, על הארץ, על הכבוד העצמי ועל כבוד המבוגרים והזקנים, ומלמד משמעת, אומץ, נדיבות, נאמנות, הכנסת אורחים ועוד. האדיגה חאבזה הוא קוד נוקשה, וסטיות ממנו נחשבות לחמורות. האדיגה חאבזה מועבר בעיקר דרך סיפורים ושירים אודות הנארתים, גיבורי המיתולוגיה הצ'רקסית.
חאבזה בעולם המודרני
בעידן המודרני התפתחו באדיגיה רשויות ומוסדות כגון בתי משפט ובתי ספר. במוסדות הללו קיימים חוקים ועל כן בשפה האדיגית מצאו לנכון להשתמש במונח חאבזה כדי לתאר חוק. על מנת לתאר חוק או קוד אתי של מוסד כלשהו בשפה האדיגית יש לצרף את המילה חאבזה אל שם המוסד.
כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק
כריסטיאן העשירי (בדנית: Christian X, שמו המלא: כריסטיאן קרל פרדריק אלברט אלכסנדר וילהלם; 26 בספטמבר 1870 – 20 באפריל 1947) היה מלך דנמרק מ-1912 ועד למותו והמלך היחידי של איסלנד (שמו הרשמי באיסלנדית נכתב Kristján), בין השנים 1918–1944.
כריסטיאן העשירי השתייך לבית גליקסבורג והוא היה בן המשפחה המלכותית הראשון מאז פרדריק השביעי שנולד לתוך המשפחה המלכותית הדנית. הן אביו והן סבו נולדו כנסיכים למשפחות דוכסים גרמניות. בין אחיו היה גם הוקון השביעי, מלך נורווגיה.
תדמיתו של כריסטיאן כשליט תוארה כסמכותית והוא הדגיש באופן מיוחד את חשיבות הסמכות והכבוד המלכותיים, למרות חשיבותה ההולכת וגדלה של הדמוקרטיה. אי רצונו לגרום למבוכה למערכת הדמוקרטית השתקף במשבר חג הפסחא של 1920, שבו הוא פיזר את הממשלה שנבחרה באופן דמוקרטי ושעם פעולותיה הוא לא הסכים ובמקומה הוא מינה ממשלה על פי בחירתו. מבחינה חוקית הייתה זו זכותו על פי החוקה, אך לנוכח הסיכון שהמלוכה תופל, הוא נאלץ לקבל את השליטה הדמוקרטית של המדינה ואת התפקידים החוקתיים של המלך.
למרות חוסר האהדה הציבורית כלפיו עקב התעמתותו עם הדמוקרטיה, במהלך הכיבוש הגרמני של דנמרק במלחמת העולם השנייה, הוא הפך להיות סמל פופולרי של ההתנגדות לכיבוש הגרמני, בעיקר בשל הערך הסמלי של רכיבתו היום יומית ברחובות קופנהגן כשהוא לא מלווה בשומרי ראש. בשמו נקשרה אגדה אורבנית שעל פיה, בזמן הכיבוש הנאצי, הוא ענד את הטלאי הצהוב כאות סולידריות עם יהודי ארצו, אך סיפור זה הופרך על ידי המחקר ההיסטורי (כמבואר להלן).
לאור העובדה שתקופת מלכותו התמשכה על פני שתי מלחמות העולם, ולנוכח תפקידו כסמל לאומי במהלך הכיבוש הגרמני, נעשה כריסטיאן העשירי לאחד המלכים האהודים ביותר בדנמרק בעת החדשה.
ראשית חייו
כריסטיאן נולד בארמון שרלוטנלונד שמצפון לקופנהגן, במהלך תקופת מלכותו של סבו מצד אביו, כריסטיאן התשיעי. הוא היה ילדם הבכור של נסיך הכתר פרדריק (לימים, המלך פרדריק השמיני ושל רעייתו, לוביסה, נסיכת שוודיה, בתו של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה. הוא הוטבל בקפלה של ארמון כריסטיאנסבורג, ב-31 באוקטובר 1870 על ידי הבישוף של זילנד, הנס לרסן מרטנסן.
ב-1889, לאחר שעבר את בחינות הכניסה לאוניברסיטה, הראשון ממלכי דנמרק שעשה כן, הוא החל בהכשרתו הצבאית, כפי שהיה אז מקובל לכל הנסיכים בני התקופה ולאחר מכן הוא שירת במגוון של יחידות צבאיות.
נישואים
ב-26 באפריל 1898, בקאן, נשא כריסטיאן לאישה את אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין. אלכסנדרינה הייתה בתם של פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ושל אנסטסיה, בתו של מיכאיל ניקולאייביץ' ונכדתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. הזוג הביא לעולם שני ילדים: לזוג הצעיר ניתנה הרשות להתגורר בארמונו של כריסטיאן השמיני בארמון אמיליאנבורג בקופנהגן כמקום מגוריהם ובארמון סורגנפרי שמצפון לקופנהגן כמעון הקיץ שלהם. יותר מכך, ב-1898 קיבל הזוג את ארמון מרסילסבורג שבאורהוס כמתנת חתונה מהעם הדני. ב-1914, לאחר עלייתו לכס המלוכה בנה כריסטיאן את וילת קליטגרדן שבסקגן.
נסיך הכתר
ב-29 בינואר 1906, מת המלך כריסטיאן התשיעי ואביו של כריסטיאן עלה לכס המלוכה כפרדריק השמיני. כריסטיאן עצמו נעשה נסיך הכתר.
העלייה לכס המלכות
ב-14 במאי 1912 מת פרדריק השמיני לאחר שהתמוטט מקוצר נשימה כאשר צעד בפארק בהמבורג שבגרמניה. הוא עצר שם בדרכו מנופש בניס שבצרפת ושהה בעיר בעילום שם בדרכו חזרה לקופנהגן. כאשר הגיעה הידיעה על מות אביו היה כריסטיאן בקופנהגן והוא עלה לכס המלוכה ככריסטיאן העשירי.
משבר חג הפסחא של 1920
באפריל 1920 הצית כריסטיאן העשירי את "משבר חג הפסחא", ככל הנראה האירוע המכריע ביותר בהתפתחותה של הדמוקרטיה הדנית במאה העשרים. הגורם הישיר לעימות בין המלך לבין הממשלה נסב על סוגיית האיחוד בין דנמרק לבין שלזוויג, שהייתה פייף דני לשעבר ושאבדה לפרוסיה במהלך מלחמת שלזוויג השנייה. התביעות הדניות על האזור התמשכו גם למלחמת העולם הראשונה, שהתבוסה הגרמנית בה אפשרה לפתור את הבעיה. על פי תנאי חוזה ורסאי, השליטה על שלזוויג הייתה אמורה להיות מוגדרת על פי שני משאלי עם: אחד בצפון שלזוויג (דרום יוטלנד הדנית) והשני בשלזוויג המרכזית (כיום חלק ממדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה). קיומו של משאל עם בשלזוויג הדרומית לא עמד על הפרק, שכן היא נשלטה על ידי רוב גרמני ולאחר המלחמה נותרה חלק מגרמניה.
במשאל העם שנערך בצפון שלזוויג, הצביעו 75% מהמצביעים בעד איחוד עם דנמרק ו-25% בעד הישארות כחלק מגרמניה. בשאלה שהועמדה בפני המצביעים במשאל העם כל האזור נחשב כבלתי ניתן לחלוקה וכולו הועבר כיחידה אחת לדנמרק. בשלזוויג המרכזית, הייתה התוצאה הפוכה כאשר 80% הצביעו בעד סיפוח לגרמניה ורק 20% בעד איחוד עם דנמרק. בהצבעה זו, כל עיר החליטה על עתידה ובכל המקומות שלט הרוב הגרמני. לנוכח תוצאות אלו, הייתה הממשלה בראשותו של קרל תאודור זלה, נחושה בדעתה להמשיך בתהליך האיחוד עם צפון שלזוויג, בעוד ששלזוויג המרכזית הייתה אמורה להיוותר תחת שליטה גרמנית.
לאומנים דנים רבים חשו שלכל הפחות העיר פלנסבורג, שבשלזוויג המרכזית, צריכה לחזור לשליטתה של דנמרק ללא קשר לתוצאות משאל העם, בשל קיומו של מיעוט דני לא קטן שם ועקב השאיפה הכללית לראות את גרמניה מוחלשת בעתיד לבוא. כריסטיאן העשירי הסכים עם הרגשות הללו והורה לראש הממשלה זלה לשלב את פלנסבורג בתהליך האיחוד. בשל העובדה שדנמרק הייתה דמוקרטיה פרלמנטרית מאז 1901, חש זלה שהוא לא חייב לציית למצוות המלך. הוא סירב לקיים את הוראתו של כריסטיאן והתפטר כמה ימים לאחר חילופי דברים קשים עם המלך.
בסופו של דבר, פיטר כריסטיאן את שאר חברי הקבינט והחליף אותם בממשלה שמרנית. הפיטורים הציתו הפגנות וגרמו כמעט לאווירה מהפכנית בדנמרק ובמשך כמה ימים נראה עתידה של המלוכה הדנית לוט בערפל. לנוכח המצב, נפתח משא ומתן בין המלך לבין חברים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית. כשהיה ברור לו שהוא ניצב בפני הפלה אפשרית של המשטר המלוכני בארצו, נסוג כריסטיאן העשירי מעמדתו, פיטר את הממשלה, ומינה ממשלת מעבר עד לעריכת בחירות כלליות מאוחר יותר אותה שנה.
הייתה זו הפעם האחרונה בה מונרך דני מכהן ניסה לנקוט בצעד פוליטי ללא תמיכה מלאה של הפרלמנט. בעקבות המשבר, קיבל כריסטיאן את תפקידו שקוצץ באופן משמעותי כראש מדינה סמלי.
תקופת מלחמת העולם השנייה
בשעה 4 לפנות בוקר, ב-9 באפריל 1940, פלשה גרמניה הנאצית לדנמרק במתקפת פתע, הכריעה את הצבא המלכותי הדני ואת הצי המלכותי הדני והשמידה את גיס התעופה של הצבא הדני. עד מהרה הבין כריסטיאן העשירי שדנמרק נמצאה במצב בלתי אפשרי. שטחה ואוכלוסייתה היו קטנים מדי כדי לעמוד בפני גרמניה במשך כל תקופה ממושכת שהיא. הטופוגרפיה השטוחה שלה הקלה על טנקי הפאנצר הגרמניים לשעוט דרכה. חצי האי יוטלנד, לדוגמה, נכבש על ידי טור קצר של פאנצרים שתקפו אותו מכוון שלזוויג-הולשטיין שמדרום לו. שלא כמו שכנותיה, לדנמרק אין רכסי הרים בשטחה, שמהם יכולים לפעול כוחות התנגדות. ללא סיכוי להתנגדות למשך כל זמן שהוא, ולנוכח האיום של הפצצת האוכלוסייה האזרחית בקופנהגן על ידי הלופטוואפה, וכשרק אחד מהגנרלים של הצבא הדני תמך בהמשך הלחימה, נכנעו כריסטיאן העשירי וכל הממשלה בשעה 6 בבוקר, בתמורה לשמירה על עצמאות פוליטית בענייני פנים. כך החל הכיבוש הגרמני של דנמרק, שנמשך עד 5 במאי 1945.
בניגוד לאחיו, הוקון השביעי, מלך נורווגיה ולוילהלמינה, מלכת הולנד, גאורגיוס השני, מלך היוונים, שארלוט, הדוכסית הגדולה מלוקסמבורג, פטר השני, מלך יוגוסלביה, אדווארד בנש, נשיא צ'כוסלובקיה, ולדיסלב רצקייביץ', נשיא פולין, שכולם יצאו לגלות (להוציא את לאופולד השלישי, מלך הבלגים) במהלך הכיבוש הנאצי של ארצותיהם, נשאר כריסטיאן העשירי בבירתו לכל אורך תקופת הכיבוש ועבור העם הדני הוא היה סמל לאומי. אחיו הוקון לעומתו, נמלט מפני הגרמנים הפולשים וסירב לקבל את ההצעה הגרמנית לעמוד בראש ממשלת בובות.
עד להשלטתו של המשטר הצבאי על ידי גרמניה באוגוסט 1943, שיקפו הנאומים הרשמיים של כריסטיאן את מדיניותה הרשמית של הממשלה הדנית לשיתוף פעולה עם כוחות הכיבוש, אך דבר זה לא מנע מהעם הדני לראות בו כמי שנתן השראה להתנגדות. במהלך השנתיים הראשונות לכיבוש, למרות גילו ולמרות המצב המסוכן, הוא נהג לרכוב לבדו מדי יום על סוסו ברחובות קופנהגן, כשלא התלוו אליו לא סייס ולא שומרי ראש. כריסטיאן עשה זאת כדי להוכיח שהוא לא ויתר על זכויותיו הריבוניות לנוכח הכיבוש.
לאחר שנפל עם סוסו ב-19 באוקטובר 1942, סבל המלך בצורה זו או אחרת מנכות עד לסוף תקופת מלכותו. החלק שהיה לכריסטיאן במשבר חג הפסחא ב-1920, הפחית את האהדה הציבורית כלפיו, אך רכיבותיו היומיות בתקופת המלחמה ומשבר המברק, הפכו אותו מחדש לדמות אהודה ולסמל לאומי אהוב על עמו.
מורשתו
ב-22 בנובמבר 1942, פרסם העיתון וושינגטון פוסט תצלום של כריסטיאן העשירי, כינה אותו בבדיחות, "קורבן של היטלר" וציין שארצו של מלך זה לא התנגדה לגרמנים בכוח הזרוע. היה אז חשוב לאמריקאים ממוצא דני להוכיח את ההפך וכמה סיפורים הומצאו במהלך ימי המבוכה של המלחמה. מבין כל הסיפורים הללו, זה שהכי עשה לו כנפיים היה הסיפור אודות כך שהמלך ענד את הטלאי הצהוב לאות הזדהות עם היהודים.
המלך כריסטיאן נהג לרכב מדי יום ביומו ברחובות קופנהגן ללא כל מלווה ותושבי העיר עמדו ברחובות ונופפו לו לשלום. על פי סיפור מפוקפק נוסף, באחד הימים, העיר חייל גרמני באוזני אחד הנערים שעמדו ברחובות כי הוא סבור שזה מוזר שהמלך רוכב ברחובות ללא שומר ראש לצדו. על פי המסופר, הנער השיב, " דנמרק כולה היא השומרת ראש שלו". הסיפור הזה חזר בספרו רב המכר של הסופר האמריקאי, נתניאל בנצ'לי, "נרות בהירים" (Bright Candles) וכן בספרה של לויס לאורי, מונה מספר לכוכבים. במרכזו של שיר פטריוטי מהתקופה, "הנה רוכב המלך" (Der rider en Konge), מצוינת רכיבתו היומית של המלך. בשיר זה, מגיב כותבו להתייחסותם של הזרים בנוגע להיעדרם של שומרי הראש לצדו של המלך, בציינו ש"הוא החופשי מכולנו" ושהמלך לא מוגן על ידי כוח פיזי, אלא על ידי "הלבבות ששומרים על מלך דנמרק".
סיפור פופולרי נוסף, אך גם הוא בדוי, שהופץ על ידי העיתונות האמריקאית, נוגעת להנפתו של דגל צלב הקרס על מלון ד'אנגלטר, ששימש אז כמפקדה הצבאית הגרמנית בקופנהגן. המלך חלף ברכיבתו היומית ליד המלון, הבחין בדגל ואמר לזקיף שניצב שם כי זוהי הפרה של הסכם שביתת הנשק ושיש להסיר את הדגל. הזקיף סירב לעשות כן. בתגובה לכך השיב המלך, שאם הדגל לא יוסר, הוא ישלח חייל דני לעשות זאת. הזקיף השיב ש"החייל יירה". המלך השיב ש"החייל הזה יהיה אני בעצמי". על פי הסיפור, הדגל הוסר בסופו של דבר. גרסה אחרת לסיפור מספרת על הסרת דגל דנמרק על ידי הגרמנים מעל ארמון אמיליאנבורג. במציאות, במשך כל שנות המלחמה התנוסס דגל דנמרק על גבי ארמון אמיליאנבורג.
דרך נוספת של הדנים להפגין את הפטריוטיות שלהם בהתנגדות שקטה לכיבוש הגרמני, הייתה ענידת כפתור מרובע קטן עם הדגל הדני ועם הנס המלכותי.
כריסטיאן העשירי והיהודים
הכיבוש הגרמני החל בדנמרק בשנת 1940. כריסטיאן העשירי התנגד לכיבוש ושמר גם על ידידותו לאזרחיו היהודים. כך, למשל, במכתב מסוף 1941, כתוב בכתב־ידו, המלך מודה לרב מרקוס מלכיאור (Marcus Melchior, 1897-1969) על ספר דרשות אותו קיבל ממנו במתנה, מביע את צערו על ניסיון ההצתה בבית־הכנסת, לה היו אחראים גורמים נאציים, ואת שמחתו על הנזק המועט שנגרם. בשנת 1943, כאשר פתחו הגרמנים ברדיפות היהודים בדנמרק, התערב המלך אצל הגרמנים למען היהודים. כאשר החלה המחתרת הדנית בפעולות המרד כנגד הכובש הגרמני, פעולות שהלכו וצברו תאוצה לאחר פעולת הנאצים כנגד היהודים, שמו הגרמנים את המלך ומשפחתו במעין מאסר־בית בארמון.
ליאון יוריס מספר בספרו אקסודוס כי לאות הזדהות עם היהודים לבש המלך כריסטיאן את הטלאי הצהוב בפומבי:
לסיפור זה אין שום אחיזה במציאות, והמחקר ההיסטורי הפריך אותו. למעשה, יהודי דנמרק כלל לא אולצו לשאת את הטלאי הצהוב. יחד עם זאת, סיפור זה שואב את מקורותיו מדוח בריטי משנת 1942 שעל פיו איים המלך שהוא יענוד את הטלאי הצהוב במידה שיהודי דנמרק יאולצו לעשות כן. ההזמה של האגדה האורבנית הזו נתמכת גם על ידי הכתוב ביומנו האישי של המלך:
בנוסף, סייע המלך לממן את הצלת יהודי דנמרק והעברתם לשוודיה, שם הם היו בטוחים מפני רדיפותיהם של הנאצים.
בישראל הונצח שמו של כריסטיאן העשירי בבניין מחלקת הילדים של בית חולים איתנים אשר נבנה בתחילת שנות ה-50, וכן בנטיעת יער על שמו סמוך לשער הגיא.
דודיזם
דודיזם (באנגלית: Dudeism) היא דת, פילוסופיה או סגנון חיים בהשראת דמותו הבדיונית של ג'פרי "הדוּד" לבובסקי (באנגלית: The Dude) בגילומו של ג'ף ברידג'ס, הפרוטגוניסט בסרט הקאלט "ביג לבובסקי" של האחים כהן משנת 1998.
למעשה הדת היא גרסה של דאואיזם המעורבבת עם מושגים ורעיונות של הפילוסוף היווני הקדום אפיקורוס ומקושטת באסתיקת ילדי הפרחים. היא נחשבת לעיתים דת פארודית בשל השימוש הקומי שנעשה בה בסרטים, אך רבים מחסידיה מתייחסים לעקרונותיה הבסיסיים ברצינות. נטען שהיא משחקת על הגבול בין רצינות לקומדיה, והושוותה בשל כך לזן.
6 במרץ הוא יום קדוש לדודיזם המכונה יומו של הדוּד.
היסטוריה
הדודיזם נוסדה בשנת 2005 על ידי אוליבר בנג'מין, המכונה גם "דוּדלי לאמה", עיתונאי אמריקאי המתגורר בצ'יאנג מאי, תאילנד. שם הארגון הרשמי של הדודיזם הוא "כנסייתו של דוּד אחרית הימים" (באנגלית: The Church of the Latter-Day Dude), שם שבעצמו מהווה פרודיה על שמה הרשמי של הכנסייה המורמונית, המכונה "כנסיית ישוע המשיח וקדושי אחרית הימים". עד שנת 2012 הוסמכו כ-120,000 כמרים דודיסטים ברחבי העולם. נכון לשנת 2018 מספר הכמרים הרשומים עומד על 450,000. ההסמכה לכמורה דודיסטית אינה כרוכה בתשלום והיא נעשית באופן מקוון; על מבקש ההסמכה לנדור כי יקיים את עקרונות הדודיזם: לקחת דברים בקלות, להיות "דוּד" (קליל, זורם) לכל הנקרה בדרכו ולשמור על תודעה גמישה.
פילוסופיה
עקרונות הבסיס של הדודיזם שאולים מהדאואיזם, וניתנת חשיבות מרכזית לעקרון הוו-ווי כפי שהוא נתפס בדאואיזם. הדודיזם מאמין כי הדרך היחידה לחיות בהרמוניה עם עצמך והסובבים אותך היא להרגיע את הרדיפה אחרי הכסף וההישגים, שהם חלק בלתי נפרד מרוב העולם המערבי. עקב כך, הדת שמה דגש על הנאות יומיומיות פשוטות למדי, כגון רחצה ובילוי עם חברים, ולא על צבירת עושר כאמצעי לאושר והגשמה עצמית.
גשר אבני מדרך
גשר אבני מִדְרָךְ הוא גשר הבנוי ממקבץ אבנים המסודרות זו לצד זו במרווחים של עד עשרות סנטימטרים (כגודל של צעד אחד של בן אדם) ויוצרות מבנה של גשר פשוט או משטח מוגבה, המאפשר להולכי רגל לעבור מעל מכשול טבעי (כדוגמת נחל). בשונה מסוגי גשרים אחרים, לגשר מסוג זה אין מיפתח ראשי. גשר אבני מדרך, לצד גשרי בולי עץ, מהווה ככל הנראה את סוג הגשר העתיק ביותר שנבנה אי פעם.
אבא יודן
אַבָּא יוּדָן היה חכם מחכמי ארץ ישראל בדור הראשון של האמוראים, משמשיו של רבי יהודה הנשיא. במדרש רבה הוא נקרא אבא יודן, ובתלמודים הבבלי והירושלמי הוא מכונה "אַבְדָּן" (אַבְּדָן), ומסביר התוספות שמדובר באותו אדם, אלא שאבדן זו "לישנא קלילא", לשון קלה.
מאורעות שאירעו לאבא יודן
התלמוד מספר כי לאבא יודן קרו כמה צרות ביום אחד. התלמוד מספר כי אבא יודן העליב את רבי ישמעאל בן רבי יוסי, כשזה בא ללמוד תורה, בבית מדרשו של רבי יהודה הנשיא, ועל כן נענש ובאו עליו הצרות הללו.
פסקיו והנהגותיו של אבא יודן
פסקיו של אבא יודן הובאו תמיד בשם רבו, רבי:
בארט אלן
בארט אלן (באנגלית: Bart Allen) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס פלאש ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה כאימפולס בחוברת The Flash Vol.2 #92 מיוני 1994 ונוצרה על ידי הכותב מארק וייד והמאייר מייק וירינגו. הדמות כיכבה בסדרה משלה בשנים 1995-2002 וכפלאש הרביעי בסדרת הכותרים The Flash: The Fastest Man Alive משנים 2006-2007. דמותו נעדרה מעל דפי הקומיקס למשך שנתיים, עד אשר הוחזרה לחיים באירועי המשבר האחרון של שנת 2009.
בארט אלן הוא קיד פלאש השני, והיה חבר בקבוצות הטיטאנים הצעירים, צדק צעיר ולגיון גיבורי-העל. ביקום DC המשוכתב שלאחר אירועי "פלאשפוינט", דמותו של בארט אלן הוסרה מההמשכיות ובמקומה נוצרה דמותו של באר טור, צעיר מן המאה ה-30 אשר כלל לא חולק קשר עם משפחת אלן-ת'ון אשר נשלח למאה ה-21 כחלק מתוכנית להגנת עדים בעוון פשעיו ומאמץ את השם "בארט אלן".
ביוגרפיה בדיונית
לברתולומיאו הנרי "בארט" אלן השני שושלת יוחסין ענפה. הוא נולד במאה ה-30 למלוני ת'ון ולדון אלן, אחד מתאומי הטורנדו ובנו של בארי אלן, הפלאש השני. סבתו, אייריס וסט-אלן, היא דודתו של וולי וסט, הקיד פלאש הראשון והפלאש השלישי. בנוסף, בארט הוא בן דודה של ג'ני אוגנטס, הידועה בכינויה XS, לגיונרית ובתה של דון אלן. מצד אמו, בארט הוא צאצא לנבלי-העל איאוברד ת'ון ומלקולם ת'ון ואח חורג לאואן מרסר, קפטן בומרנג השני. בנוסף לקרובי משפחה אלה, היה לו כפיל פלאש הפוך בשם אינרציה.
כפי שמתואר בסיפור כותרי לגיון גיבורי-העל, ילדיו של בארי אלן - תאומי הטורנדו דון ודון אלן - נעצרו בשנת 2995 בידי ממשלת הארץ, עליה השתלט בחשאי גזע חייזרי בשם "השליטים". בעקבות משפט שנערך בחטף, הם מוצאים להורג, ולפי דיווח של מערכת העיתון "הדיילי פלאנט", מותירים אחריהם את כרמן ג'ונסון, אשתו של דון, את אמו אייריס וסט-אלן ואת בנו בן השנתיים בארי אלן השני. קו זמן זה בוטל לחלוטין באירועי שעת אפס: משבר בזמן. אולם, רצף אלטרנטיבי של אירועים התרחש בארץ-247 (מקום מושבם של לגיון גיבורי-העל שלאחר המשבר), אליו עברו תאומי הטורנדו ומשפחותיהם מהארץ החדשה.
מרדכי רוזמן
מרדכי רוזמן (1917 - 6 ביוני 2014) חבר קיבוץ העוגן, היה חבר בהנהגת השומר הצעיר בווילנה, ממובילי תנועת הבריחה, ומנהיג מעפילי האונייה "אקסודוס".
בארט אלן
אימפולס
בארט אלן סבל ממטבוליזם מואץ שגרם להתבגרותו בטרם עת, והוא נראה כבן 12 למרות שגילו הכרונולוגי הוא שנתיים. כדי למנוע ממנו בעיות בריאותיות, הוא גדל בתוך מכונת מציאות מדומה שיצרה עולם מדומה ששמר על קצב יחסי של הזמן. כשראתה ששיטה זו אינה עובדת, סבתו אייריס וסט-אלן שלחה אותו לזמן ההווה, היכן שוולי וסט היתל בו לצאת למירוץ מסביב לעולם. פרץ האנרגיה שנגרם כתוצאה מכך הכניס את חילוף החומרים של בארט להלם, מה שריפא אותו ממחלתו. היות שבארט העביר את כל ילדותו בעולם מדומה, הוא אינו מכיר את הסכנות של העולם האמיתי, והוא נוטה לפעול מתוך דחף. עד מהרה, וסט לא היה מסוגל להשתלט על הנער הפזיז, והוא נלקח תחת חסותו של מקס מרקורי, שהעביר אותו למנצ'סטר, אלבמה. במקור, בארט הוא זה שהמציא לעצמו את הכינוי "אימפולס", אם כי באטמן כינה אותו בשם זה כאזהרה, לא כמחמאה, בחוברת Impulse #50.
בארט הצטרף לקבוצת הטיטאנים הצעירים, והיה לחבר מייסד של קבוצת צדק צעיר, יחד עם רובין וסופרבוי. במשך שהותו בקבוצה, הוא רכש את המיומנות ליצור לעצמו כפילים העשויים מאנרגיית כוח המהירות, מה שהקנה לו את האפשרות להיות במספר מקומות בו זמנית. כוח זה התברר כיעיל למדי עד אשר אחד הכפילים נהרג בסיפור "עולמנו במלחמה", שבו מחצית מחברי הקבוצה הלכו לאיבוד באפוקוליפס, עולם ביתו של הנבל דארקסייד. לאחר מכן, בארט נכנס לתרדמת, כשלאחריה עזב את קבוצת צדק צעיר כשמות אחד מכפיליו גרם לו להבין כי הוא בן תמותה ככלות הכל.
מרדכי רוזמן
תולדות חייו
מרדכי קיבל אישור עלייה לארץ, אך נקרא להדריך קיבוץ הכשרה בוולוצלאבק (הקיבוץ של מרדכי אנילביץ', לימים מפקד מרד גטו ורשה). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פוזר הקיבוץ ומרדכי חזר במסע קשה לסטולין, עיירת הולדתו ומשם לווילנה. בווילנה היה חבר בריכוז השומרי ונבחר להיות בהנהגת התנועה.
בימי המלחמה היה מראשי הארגון התנועתי במחתרת בברית המועצות, נכלא בבית הסוהר של הנ.ק.ו.ד. (משטרת הפנים והביטחון בברית המועצות), עונה קשות, שוחרר וחזר לפעילות התנועתית.
בסוף המלחמה חזר מרדכי לפולין וגילה שאיבד את כל משפחתו בשואה. אחרי זמן קצר בפולין יצא לרומניה כדי להקים בה בסיס לעלייה לארץ והיה ממובילי תנועת הבריחה. בסוף שנת 45' הגיע לגרמניה ופעל במחנות העקורים.
מנהיג המעפילים באוניה "אקסודוס 47"
בשנת 47', בגיל 30, עלה על האונייה "אקסודוס", יחד עם 4,554 מעפילים ניצולי שואה, מתוכם 1,017 נערים, הרבה מהם חברי תנועות חלוציות, ו-655 ילדים, בדרכם לארץ ישראל.
האונייה, בפיקודו של יוסי הראל מ"ההגנה" - "המוסד לעלייה ב'" ורב החובל אייק אהרונוביץ' - ארן מהפלי"ם (הזרוע הימית של הפלמ"ח), הפליגה מנמל סֵט ליד מרסיי ב-11 ביולי 1947. עם יציאתה מהנמל עקבו אחריה מטוס ומשחתות בריטיות, שליוו אותה עד חופי ישראל. במהלך ההפלגה פעל מרדכי רוזמן, יחד עם חברי תנועות הנוער החלוציות, בקרב הנוסעים בעידוד, לימוד שירים עבריים וכן, תרגולי התגוננות בפני השתלטות בריטית, שנערכו בפיקודו של מיכה פרי, פלי"ם, שהיה ממונה על ההיערכות למניעת ניסיונות של צוות ההשתלטות הבריטי לקפוץ לסיפון אקסודוס.
בארט אלן
אימפולס
לאחר היעלמותו של מקס מרקורי, בארט נלקח תחת חסותו של ג'יי גאריק, הפלאש מתור הזהב. לאחר התפרקותה של קבוצת צדק צעיר, בארט הצטרף חזרה יחד עם חבריו לקבוצה לטיטאנים הצעירים.
מרדכי רוזמן
מנהיג המעפילים באוניה "אקסודוס 47"
לפנות בוקר 18 ביולי 1947, בהגיעה אקסודוס כ-20 מיל מחוף עזה, נגחו בה משחתות בריטיות. הבריטים הצליחו להעלות לאונייה כ-50 חיילים ולאחר מאבק קשה, שגרם למותם של 2 מעפילים והקצין השני של האנייה, מהמתנדבים היהודיים שהצטרפו לצוות האוניה, ולעשרות פצועים, הורה יוסי הראל על כניעה והאונייה הפליגה לנמל חיפה, שם הורדו נוסעיה בכוח לשלוש אוניות גירוש: "אושן ויגור", "אמפייר ריוול" ו"רונימייד פארק". מרדכי רוזמן גורש על אניית הגרוש "רונימייד פארק".
מעפילי "האקסודוס" גורשו חזרה למדינה ממנה הם הפליגו וב-29 ביולי עגנו האוניות מחוץ לנמל פורט דה-בוק Port De-Bouc בדרום צרפת. ניסיון הבריטים להוריד את המעפילים בצרפת נכשל כי הצרפתים לא הסכימו שהבריטים יורידו את המעפילים בכח, בצרפת, בניגוד לרצונם. אניות הגרוש עגנו במשך שלושה שבועות בפורט דה-בוק Port De-Bouc בין התאריכים 29 יולי 1947 ועד 22 באוגוסט 1947. במהלך תקופה זו ארגנו המעפילים אירועי מחאה שונים בדרישה להחזירם לארץ ישראל.
ב-22 באוגוסט הפליגו אוניות הגירוש לנמל המבורג בגרמניה, שם הורדו המעפילים בכוח מהספינות ושוכנו במחנה עקורים בגרמניה. לאחר שהות של כשנה במחנה המעצר בגרמניה, עלו כל נוסעי האוניה ארצה.
דברים שאמר רוזמן למעפילים באוניית הגירוש "רונימייד פארק", לפני ההורדה בכוח בנמל המבורג ב-9 בספטמבר 1947: הבריטים מהר מאוד הבינו שמרדכי רוזמן הוא שמנהיג את המעפילים ו"עושה הצרות" מבחינתם. על כן הפך ליעד ראשון במעלה להורדה מאניית הגירוש רונימיד פארק. תוך כדי המאבק להורדתו מרדכי נפגע. כשהוא אזוק נשלח לבית החולים של הצבא הבריטי בהמבורג הועמד למשפט ונכלא. כעבור כשבועיים נשלח למחנה פופנדורף. שם הקים עם חבריו מהנהגת השומר הצעיר את המזכירות היהודית של מחנה של המעפילים. שמות חברי המזכירות, לפי סדר הופעתם בהוראת היום: יוסף לייכטר, יצחק קרוסמן, ימאוי, יצחק פורטנוי, יהודה פקר, מרדכי רוזמן, שלמה קליין. כדי למנוע זליגת עקורים ממחנות אחרים למחנות מעפילי האקסודוס הנפיקה המזכירות למעפילים תעודות מעפיל שכללה תמונה, מספר סידורי והצהרה בלבד.
התעודה לא כללה פרטים מזהים נוספים. נוסח ההצהרה כלהלן:- "בעל תעודה מס. __________  הינו מעפיל מיציאת אירופה תש"ז שהוחזר בכח לגרמניה מנמל חיפה ונמצא בגירוש בדרך חזרה לארץ-ישראל." ההצהרה נרשמה בעברית ובאנגלית. כמוכן נוספה לתעודה חותמת עגולה מטעם מזכירות המחנה ותאריך ההנפקה.