cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וזף פרנסיס נולקנס
ג'וזף פרנסיס נולקנס (בהולנדית: Josef Frans Nollekens; 10 ביוני 1702, אנטוורפן – 21 בינואר 1748, לונדון) היה צייר פלמי, שחי ופעל בעיקר באנגליה. למד אצל פיטר טילמנס, והושפע מהצייר הצרפתי אנטואן ואטו ומהאמן האיטלקי ג'ובאני פאולו פניני.
הוא מכונה לעיתים קרובות נולקנס הזקן (Old Nollekens) כדי להבדיל בינו ובין בנו המפורסם, הפסל הבריטי ג'וזף נולקנס.
נולקנס היה בנו של יאן בפטיסט נולקנס אף הוא צייר פלמי, אם כי פחות נודע, שפעל בעיקר בפלנדריה ממנה עקר לאנגליה ואחר כך לצרפת.
יורי לויטן
יורי לויטן (ברוסית: Ю́рий Бори́сович Левита́н) (2 באוקטובר 1914 - 4 באוגוסט 1983) היה קריין רדיו יהודי-סובייטי. שימש דה פקטו כקריין הראשי של רדיו מוסקבה בתקופת מלחמת העולם השנייה ותרם רבות להעלאת מורל הלוחמים של הכוחות המזוינים של ברית המועצות. לויטן הודיע, בין השאר, על כניעת גרמניה הנאצית ועל הצלחת משימת שיגור האדם הראשון לחלל, יורי גגארין.
ביוגרפיה
נולד בשם יודק'ה (יהודה) למשפחה יהודית, ברקו ומירה לויטן, בעיר ולדימיר ברוסיה. בהיותו בן 17, בשנת 1931, נתקבל כקריין ברדיו מוסקבה, תחנת הרדיו הרשמית של ברית המועצות. נתגלה כבעל כושר נאום וקריינות מיוחדים שהתבססו על קולו העמוק ועל ההטעמה המיוחדת שלו. את שידוריו פתח במילים "גובוריט מוסקבה" (Говорит Москва, "מוסקבה בשידור", מילולית: "מוסקבה מדברת"), שהיו לסימן ההיכר שלו.
לשיא השפעתו הגיע בימי מלחמת העולם השנייה. ב-22 ביוני 1941 לפנות בוקר הוזעק לויטן לתחנת השידור של רדיו מוסקבה. בבואו למקום מצא (כפי שתיאר לימים בריאיון עיתונאי) את כל הסובבים אותו בוכים. הממונים עליו מסרו לידיו דף נייר והורו לו להקריאו. לויטן קרא את הכתוב והודיע לעם הסובייטי כי הודעה חשובה עומדת להיות משודרת והכל מוכרחים להאזין לה. שעות אחדות לאחר מכן הגיעה ההודעה מפיו של שר החוץ של ברית המועצות ויאצ'סלב מולוטוב שבישר, בקול רועד, כי הנאצים פלשו לברית המועצות, בהכריזו:
לויטן הוא שהודיע לעם על הקרבות המכריעים במהלך המלחמה (תוך הדגשת הניצחונות והצנעת התבוסות - כמקובל בתקשורת הסובייטית), עד שזכה להכריז על כיבוש ברלין ועל כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945. ההודעות המיוחדות לעם הסובייטי מאת סטלין הוקראו תמיד על ידי לויטן, וקריינותו נחשבה כנובעת מפי הגבורה.
גרמניה הכירה בהשפעתו של לויטן על שמירת המוראל של העם הסובייטי והמודיעין הגרמני הכין מבצע מיוחד לחיסולו של לויטן. מפציץ גרמני הטיל פצצה של חצי טון על בנין שירות השידור הסובייטי במוסקבה, והרדיו הגרמני הזדרז להודיע כי הבניין נהרס ולויטן נהרג. למעשה הפצצה נפלה לתוך מערכת הביוב ולא התפוצצה, ותוך 15 דקות נשמע קולו של לויטן שוב מעל גלי האתר.
ב-20 ביולי 1953 הודיע לויטן ברדיו מוסקבה על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם מדינת ישראל. בעיתונות הישראלית צוין כי במוסרו את ההודעה הורגשה בקולו העמוק נעימה חגיגית מיוחדת.
ב-1961 היה זה לויטן שהודיע על טיסת החלל של יורי גגארין, שהיה האדם הראשון שהקיף בחלל את כדור הארץ. בהמשך הודיע הודעות חגיגיות נוספות על טיסות החלל של ברית המועצות ואף השמיע הערות לגלגניות על כישלונותיה של ארצות הברית.
לויטן זכה בתוארי הכבוד "אמן העם של רוסיה" (1973) ו"אמן העם של ברית המועצות" (1980).
יורי לויטן התמיד בקריינות במשך 52 שנה. נפטר בכפר בסונובקה ונקבר במוסקבה בשנת 1983.
דניאל דרוקר
דניאל יהושע דרוקר (יליד 1956) הוא אנדוקרינולוג קנדי, פרופסור לרפואה בבית החולים הר סיני בטורונטו. זוכה פרס וולף לשנת 2023. דרוקר ידוע במחקריו של הורמוני המעי, ותפקידם במחלות של חילוף חומרים וביניהן סוכרת מסוג 2, הפוגעות במיליוני בני אדם.
בשנת 2006 הצטרף דרוקר למכון המחקר ע"ש סמואל לוננפלד-טננבאום בבית החולים הר סיני. בשנת 2008 הוביל מחקרים שמטרתם פיתוח של תרופות בשחרור מושהה לבקרת אינסולין. לאחר מכן חקר את ההשפעות ארוכות הטווח של תרופות הרזיה על בריאות המעיים. כמו כן תרם דרוקר במחקרו באוניברסיטת טורונטו לפיתוח טיפול בתסמונת המעי הקצר, שבה נפגעת הספיגה החוזרת של נוזלים לאחר כריתה של חלק מהמעי הדק. בנוסף, למחקריו פוטנציאל לפיתוח טיפולים גם בהשמנת יתר ובהפרעות מעי דלקתיות.
פרסים ואותות הצטיינות
דרוקר זכה בפרסים רבים, קנדיים ובינלאומיים. ביניהם פרס דונלד שטיינר של אוניברסיטת שיקגו למחקר סוכרת יוצא דופן (2007), פרס Prix Galien Canada למחקר יוצא דופן (2008), פרס החוקר הרפואי מהחברה לאנדוקרינולוגיה (2009), פרס קלוד ברנרד מהאיגוד האירופי למחקר סוכרת (2012), פרס Oon הבינלאומי של אוניברסיטת קיימברידג' (2014), מדליית בנטינג להישג מדעי מהאיגוד האמריקני לסוכרת (2014), הפרס הבינלאומי לסוכרת של קרן Manpei Suzuki, הפרס הבינלאומי ע"ש הרולד האם למחקר ביורפואי של סוכרת (2019), הפרס הקנדי הבינלאומי ע"ש Gairdner, ופרס וולף ברפואה (2023). כמו כן הוכתר דרוקר בתואר אביר מסדר קנדה (2015), ונבחר לחבר בחברה המלכותית (2015).
SVT1
SVT1 הוא ערוץ טלוויזיה שוודי הנמצא בבעלות השידור הציבורי של שוודיה, תאגיד השידור השוודי. לערוץ גם ערוצי אחות, SVT2, SVT24, SVTK ו-Barnkanalen. ב-2018 היה לערוץ רייטינג ממוצע של 24.5% ובכך היה לנצפה ביותר במדינה. הערוץ משדר באפיק 1.
היסטוריה
שידורי הטלוויזיה בשוודיה הושקו רשמית ב-4 בספטמבר 1956 עם השקת ערוץ Radiotjänst TV, שלאחר שנה שינה את שמו ל-Sveriges Radio TV. השקתה של רשת הטלוויזיה השנייה, TV2, הובילה את הערוץ לשנות את שמו ל-TV1 ב-1969. הערוץ החל לשדר בצבע בשנת 1970, עוד בטרם שתי הרשתות עברו לניהול המשדר הציבורי ב-1 ביולי 1979.
כדי לעודד את התחרות בין שני הערוצים, הערוץ מיתג את עצמו מחדש כ"Kanal 1" (בתרגום: ערוץ 1) ב-1 ביולי 1987, כשכל תוכניות האולפן של הערוץ, הופקו בסטוקהולם, כולל החדשות והאקטואליה. התחרות הגוברת עם הערוצים המסחריים, כולל ערוץ TV4, הובילה לשינוי שם הערוץ ל-SVT1, תוך הפקת תוכניות חדשות מכל רחבי המדינה.
ב-2001 הוחלט לנסות להפוך את הערוץ לנצפה ביותר בשוודיה, במקום ערוץ SVT2. במסגרת המהלך, עברה התוכנית הפופולרית, "Report" לערוץ. בזמן שתוכנית אחרת עברה לרשת השנייה.
לוח שידורים
בימי חול, יום שידור רגיל מתחיל עם תוכנית הבוקר "בוקר טוב שוודיה" (Gomorron Sverige), ואחריה שידורים חוזרים וסרטים תיעודיים לאורך כל היום, יחד עם ספורט בשידור חי. לוח השידורים של הערב לרוב משודר בין 5 בערב עד חצות עם מהדורה מרכזית בת 25 דקות ב-7:30 בערב, וזאת לאחר מבזקים ומגזינים קצרים בשעה 6. בלילה משודרות תוכניות בשידור חוזר.
רותי ברודו
רות (רותי) רחל פרידלנדר-ברודו (נולדה ב-28 באוגוסט 1961) היא מסעדנית ואשת עסקים ישראלית. ברודו היא הבעלים של קבוצת המסעדות R2M (המכונה לעיתים "קבוצת הקופי בר") במשותף עם בעלה לשעבר מתי ברודו. מעבר לעסקי המסעדנות התפרסמה ברודו בטלוויזיה הישראלית כשופטת בתחרויות הבישול "MKR המטבח המנצח", ומאסטר שף.
ביוגרפיה
ברודו נולדה ב-1961 וגדלה בנתניה, אביה, ישעיהו, היה פועל יהלומים ואמה, יהודית, הייתה עקרת בית. שני הוריה היו ניצולי שואה, ומשפחתה ממוצא הונגרי. לה אח ושתי אחיות. משפחתה הייתה דתית וברודו התחנכה במוסדות לימוד דתיים כל ילדותה, אך בהמשך היא יצאה בשאלה וכיום מגדירה עצמה כחילונית.
במהלך שירותה הצבאי הכירה את בעלה, מתי ברודו.
במסגרת לימודיה התמקצעה בהנהלת חשבונות.
מסעדנות
ב-1984 נסעה לניו יורק יחד עם בעלה לטובת לימודיו שם נחשפה למטבחים המגוונים בניו יורק, ובפרט מטבחי הביסטרו הפופולריים. ב-1994 שבו לישראל עם חלום לפתוח רשת של אספרסו ברים שמתמחה בקפה איכותי וארוחות צהריים. בנובמבר באותה שנה פתחו הזוג את מסעדתם הראשונה שנקראה "קופי בר", והיא מסעדה בסגנון ביסטרו וטרטוריה.
בדצמבר 2002 פתחו מסעדה נוספת בשם "בראסרי M&R" (משמעות ראשי התיבות "מתי ורותי"), בכיכר רבין בתל אביב. ייחודה המרכזי של הבראסרי היה פעילות בכל שעות היממה, היא הגישה מנות צרפתיות והתפריט היה כתוב בעברית ובצרפתית. לפני הפתיחה נסע צוות המסעדה ללימוד בסבב מסעדות בראסרי בפריז. העבודה על המסעדה החלה במהלך שנת 2000 בהשקעה של למעלה ממיליון דולרים, אך במהלך העבודה עליה פרצה האינתיפאדה השנייה, שגרמה לעיכוב של שנה וחצי בפתיחת המסעדה. ברודו זוקפת את המצב הביטחוני ששרר במדינה בעת פתיחת המסעדה, בין היתר, להצלחתה, בכך שהיו מעט מסעדות חדשות שנפתחו באותה תקופה. ליד הבראסרי נפתח בית קפה וקונדיטוריה בשם "הבייקרי", שסיפק קינוחים ומאפים למסעדות ה"בראסרי" וה"קופי בר", אך גם מתנהלת כמסעדה זעירה עצמאית. על פי הערכות, המחזור החודשי בנכסים אלו היה כ-5 מיליון שקלים בחודש.
ב-2008 פתחו הזוג בהשקעה של 2.5 מיליון דולרים את "הוטל מונטיפיורי", שהוא מלון בוטיק בן 2 קומות ו-12 חדרים המצוי בבניין לשימור. בלובי בקומת הקרקע פועלת מסעדת "מונטיפיורי 36". במסעדה 100 מקומות ישיבה, ותפריטה מורכב ממנות צרפתיות קלאסיות ולצדן מנות מהמטבח הווייטנאמי.
ב-2009 בחר המגזין "על השולחן" בזוג ברודו כמסעדני השנה.
ב-2019 נבחרה ברודו כמסעדנית השנה על ידי מגזין Time Out תל אביב.
ביולי 2020, עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל, רותי ברודו הודיעה על סגירת מסעדת הבראסרי, זאת משום שמרבית מעובדיה נדרשו להיכנס לבידוד עקב חשש להידבקות בנגיף. ברודו טענה כי בשל הקושי לקיים את המסעדה בתנאים אלה הם נאלצים לסגור.
בטלוויזיה
ב-2020, במקביל לשידור העונה השנייה של תוכנית הבישול "MKR המטבח המנצח", השתתפה בקמפיין פרסומי של חברת תנובה.
בשנת 2021 השתתפה בסדרת הדוקו-ריאליטי "יס מן".
ב-2022 הצטרפה לצוות שופטי תוכנית הבישול "מאסטר שף" החל מהעונה העשירית בערוץ קשת 12.
חיים אישיים
ברודו גדלה בבית דתי, ובמשך שנים רבות מחייה שמרה על כשרות. עם השנים החלה מתעסקת במטבחים מגוונים ועשירים יותר, והתרחקה במודע מחינוך הוריה. ברודו מתגוררת בתל אביב, בה רואה כמרכז קולינרי ישראלי. בעבר ציינה כי לא תפתח מסעדות מחוץ לתל אביב.
אביה נפטר באוגוסט 2020 בגיל 91 מסיבוכים שנגרמו מנגיף הקורונה.
חסידות ליפסק
חסידות ליפסק הייתה חסידות פולנית. מקים החסידות היה רבי יהודה פסח פרימר מליפסק.
תולדות החסידות
רבי יהודה פסח נולד לרבי אברהם בשנת תקס"ב. היה תלמידם של אדמו"רי פולין בעיקר של רבי מאיר הלוי מאפטא. בשנת תרט"ו החל לכהן באדמו"רות לציבור קטן של חסידים ונודע כ-"בעל מופת". נפטר בי"ג באב תרכ"ה. בניו כיהנו אחריו.
רבי עמנואל מאיר בנו של רבי יהודה פסח כיהן בדוברה.
בנו השני היה רבי ירחמיאל מאוסטרובצה. נולד בשנת תקצ"ז. היה חתנו של רבי יצחק שלמה מזליחוב. היה תלמידם של רבי יוסף ברוך מניישטאט (בנו של המאור ושמש), של רבי יצחק מנישכיז ושל רבי נתן דוד משידלובצא. בשנת תרכ"ח החל לכהן באדמו"רות בליפסק. בשנותיו האחרונות עבר לאוסטרובצה. חיבר ספר בשם "אמרי שפר". נפטר בז' בסיוון תרס"ט.
הדור השלישי
בנו של רבי ירחמיאל, רבי משה אליקים בריעה כיהן אחריו בראדום. נולד בשנת תרל"ז. חסידיו היו בעיקר יהודים עממיים. נרצח באקציה בראדום בשנת תש"ב. בנו רבי ישראל אלימלך כיהן בחייו באדמו"רות בלודז'.
פיל סקוט
פיל סקוט (באנגלית: Phil Scott; נולד ב-4 באוגוסט 1958) הוא יזם ופוליטיקאי אמריקאי מן המפלגה הרפובליקנית אשר מכהן כמושל ורמונט ה-82 מינואר 2017. משנת 2011 ועד היבחרו למושל המדינה, כיהן כסגן המושל. בין השנים 2001–2011 שימש סקוט כחבר הסנאט של ורמונט.
ביוגרפיה
סקוט נולד בוורמונט ב-4 באוגוסט 1958. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1976 ובשנת 1980 סיים תואר ראשון בתעשייה באוניברסיטת ורמונט. לאחר סיום לימודיו, החל סקוט לעבוד בניהול חברות בניה יחד עם בן דודו. החל שנות ה-90 החל להשתתף (ואף לנצח) במרוצי מכוניות.
קריירה פוליטית
בתחילת כהונתו, סקוט הכריז כי ממשלו יתמקד בפיתוח הכלכלה, הפיכת המדינה לזולה יותר והגנה על החלשים. לאחר הבחירות הוא מילא את הבטחתו למכור את מניותיו בחברת הבנייה אותה הקים עם בן דודו, על מנת למנוע ניגוד עניינים. סקוט הרוויח ממכירה זו כ-2.5 מיליון דולרים.
סקוט מתנגד להעלאת מיסים, ובו זמנית גם בהשקעה נרחבת בחינוך ובדיור בר-השגה. הוא גם תומך בנישואים חד-מיניים, עידוד יוזמות והשקעות כלכליות, עזרה לעסקים קטנים והקטנת שיעורי האבטלה. הוא מתנגד במידה חלקית ללגליזציה של סמים קלים.
ג'וזף נולקנס
ג'וזף נולקנס (באנגלית: Joseph Nollekens R.A; 11 באוגוסט 1737 – 23 באפריל 1823) היה פסל לונדוני נודע, נחשב בדרך כלל לגדול הפסלים הבריטיים בסוף המאה ה-18.
נולקנס נולד בסוהו, לונדון, לצייר הפלמי ג'וזף פרנסיס נולקנס שהיגר מאנטוורפן לאנגליה ב-1733. הוא התקבל כחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות. הוא נפטר עטור תהילה באפריל 1823, ונקבר בכנסיית פדינגטון.
ליידי איב
ליידי איב (באנגלית: The Lady Eve) הוא סרט אמריקאי משנת 1941 מסוגת הקומדיה המטורפת, בבימויו של פרסטון סטרג'ס ובכיכובם של ברברה סטנוויק, והנרי פונדה.
עלילה
בסרט, נוכלת בשם ג'ין (ברברה סטנוויק) מנסה להונות, יחד עם אביה, בן עשירים בשם צ'ארלס (הנרי פונדה) במהלך הפלגה, אך השניים מתאהבים. כשצ'ארלס מגלה את האמת אודות ג'ין, הוא נפרד ממנה. מאוחר יותר, ג'ין מתחזה ל"ליידי איב", אריסטוקרטית בריטית, כדי לפגוש את צ'ארלס ולנקום בו. השניים מתאהבים מחדש ומתחתנים, אך נפרדים שוב בירח הדבש. בסיקוונס הסיום, אפילוג הסרט, השניים נפגשים שוב על ספינה.
השפעה
הפילוסוף סטנלי קאבל משייך את הסרט לתת הז'אנר הקולנועי שהוא מכנה "קומדיית הנישואים מחדש" בספרו Pursuits of Happiness: The Hollywood Comedy of Remarriage משנת 1981.
ראובן מורגן
ראובן מורגן (באנגלית: Robin E.L. Morgan, 1934–1995) היה במאי תיאטרון יליד הממלכה המאוחדת שפעל בישראל החל מ-1959 ועד מותו.
ביוגרפיה
נולד בשם רובין מורגן בשכונת וימבלדון בלונדון, למשפחה ממוצא ולשי. אביו היה רופא שהיה יליד כפר כורים קטן בוויילס. אמו הייתה בת למשפחה מבוססת מהעיר קרדיף. בזמן מלחמת העולם השנייה ברחה המשפחה חזרה לוויילס, במהלך הבליץ על לונדון, ואחר כך עברו שוב מספר פעמים במהלך המלחמה. למד צילום ועיצוב בבית ספר לאמנויות, ואחר כך משחק ובימוי בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. אולם סולק מהלימודים לאחר שנתיים, בגלל "התנהגות לא נאותה", מאחר שהייתה לו חברה סטודנטית. אך מצא מיד הזדמנות לביים בתיאטרון חובבים, עם שחקנים מקצועיים מובטלים. בהמשך עבד כמנהל במה ובמאי משנה בתיאטראות בערי השדה ברחבי בריטניה. בשנת 1958 קרא בעיתון על הפקת המחזה פיגמליון ב, שהגיע לסיור באירופה. והחליט לנסות לעבוד בתיאטרון בישראל, בכדי לקדם את הקריירה עם ניסיון בינלאומי. את ההשראה קיבל מידידו, הבמאי פיטר קו, שנסע להודו לביים מחזה, וקיבל חשיפה בעקבות כך (פיטר קו עצמו הוזמן לביים ב"הבימה" כמה שנים אחר כך). הוא ניסה להתקבל לעבודה בתיאטרון בישראל, ללא הצלחה, אך התקבל לעבודה ברשות השידור, בשידורי קול ישראל באנגלית כקריין. בנוסף כתב, ערך וביים תסכיתים. במקביל למד עברית במשך 9 חודשים באולפן. אחר כך הוזמן לביים סטודנטים בחוג לאנגלית באוניברסיטה העברית, ובהמשך גם לביים בתיאטרון הסטודנטים של האוניברסיטה.
בתיאטרון הסטודנטים של האוניברסיטה העברית ביים ב-1963 את המחזה "מתים ללא קבורה" מאת ז'אן פול סארטר, ואת המחזה "צחות בדיחותא דקידושין" שנכתב על ידי יהודה סומו במאה ה-16 ונחשב למחזה העברי הראשון. המחזה עובד על ידי לאה גולדברג ועלה בשם "ראה חתן אשר מצאת".
בסוף שנת 1964 הוזמן לביים בתיאטרון "הבימה" שני מחזות, "המאהב" מאת הרולד פינטר ו"העלמה יוליה" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג. באותה שנה גם ביים והפיק ב"קול ישראל" את הגרסה בעברית של התסכית "פול טמפל", על בלש פרטי חובב שביחד עם אשתו, לואיז טמפל (Louise Temple) ששם החיבה שלה הוא "סטיב" (Steve), הוא פותר תעלומות. התסכית זכה להצלחה רבה ושודר בהמשכים עד 1968. במקביל הקים, הדריך וביים את הלהקה הדרמטית שיצרה תסכיתים בקול ישראל. במהלך השנים מורגן הפיק וביים עשרות תסכיתים ברדיו, בנוסף הדריך עשרות שחקנים באמנות התסכית,
בשנת 1965 ביים בתיאטרון "אהל" "קורטוב של דבש" שנכתב על ידי המחזאית הבריטית שילה דילייני שהועלה לראשונה בלונדון ב-1958, כשהייתה בגיל 19. המחזה גם עובד לסרט שיצא לאקרנים ב-1961. המחזה תורגם לעברית על ידי אמנון אחי נעמי. באותה שנה ביים גם באהל את המחזה "מארחים את מר סלון" מאת ג'ו אורטון, בתרגום תרצה אתר.
בשנת 1966 ביים ב"הבימה" את המחזה "ליל קסמים" מאת סלאבומיר מרוז'ק, ואת המחזה "אח, הימים היפים" מאת סמואל בקט, בתרגומו של מתי מגד, ב"תיאטרון זווית".
בשנת 1968 שיחק בסרט כל ממזר מלך. באותה שנה ביים את המחזה "מורד ומלך" מאת ישראל אלירז בתיאטרון חיפה.
בשנת 1969 החל לביים גם בטלוויזיה, מספר פרקים בסדרה "תחנת שער שכם" בטלוויזיה בערבית, בנוסף מונה למנהל הפקות מקור, אך עזב את התפקיד באפריל 1971, במטרה להמשיך להתמקד בבימוי תסכיתים ודרמות. בשנת 1972, ביים את דרמת הטלוויזיה "ציד הצביה", עיבוד לספרו של יצחק אורפז, ו"סיבוב מסוכן" על פי סיפור של ישעיהו קורן בשם "מארס לה פו", בכיכובו של זאב רווח.
בשנת 1973 ביים סדרה של תסכיתים ששחזרו כביכול אירועים היסטוריים, בין השאר טביעת הספינה טיטניק, והטלת הפצצה האטומית על הירושימה.
בשנת 1974 תרגם וביים גרסה באנגלית של המחזמר "ירושלים שלי" בתיאטרון החאן, שהוצגה בפני תיירים. בנוסף ביים סרט תיעודי על מעמד האישה בטלוויזיה. באותה שנה מונה כמורה לבימוי ומשחק בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1976 עיבד וביים תסכית המבוסס על הסדרה "תמונות מחיי נישואין" של אינגמר ברגמן.
בשנת 1987 ביים את המחזה "בדרך ירושליימה, "שהוצג ב"תיאטרון החאן", באנגלית על ידי קבוצת תיאטרון בשם "במה שתיים ירושלים". המחזה עוסק בכיבוש הישראלי בשטחים, בקנאות המתנחלים ובאחווה בין נשים ישראליות לפלשתינאיות. המחזה הוצג גם באדינבורו פרינג' פסטיבל בסקוטלנד.
מורגן נפטר ממחלה ב-1995, בגיל 60 לערך, ונקבר בבית הקברות הבינלאומי של האגודה המשיחית השליחית, ברחוב עמק רפאים, בירושלים.
חיים אישיים
התחתן עם שדרנית קול ישראל נילי קינן, אותה הכיר במהלך הפקת התסכית "פול טמפל" בו השתתפה. הם התגרשו לאחר מספר שנים. ב-1979, נהרגה קינן בתאונת דרכים.
סטייבן קראוסווייק
סטייבן קראוסווייק  (בהולנדית: Steven Kruijswijk; נולד ב-7 ביוני 1987) הוא רוכב אופני כביש הולנדי בקבוצת יומבו–ויסמה. קראוסווייק הוא "גרנד טוריסט" ונודע בשל יכולותיו בגרנד טורים, הוא סיים שלישי בטור דה פראנס 2019, חמישי בטור דה פראנס 2018 ורביעי בג'ירו ד'איטליה 2016. הניצחון הבולט שלו במרוץ קטעים הוא בהמרוץ הארקטי של נורווגיה 2014.
2010
לאחר כמה שנים בקבוצת הפיתוח של רבובנק, הוא עלה לקבוצת הראשית (נקראת כיום יומבו–ויסמה). הוא השתתף בג'ירו ד'איטליה, וסיים שלישי בקטע ה-17 ובמקום ה-18 הכללי, 37:27 דקו, אחרי המנצח, איוואן באסו.
2011: שלישי בטור דה סוויס
קראוסווייק נבחר שוב לג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום השמיני הכללי. הוא השתתף בטור דה סוויס, ניצח את הקטע השישי, וסיים במקום השלישי הכללי. לאחר מכן, התחרה גם בוואלטה אספנייה, וסיים במקום ה-41.
2012: השתתפות ראשונה בטור דה פראנס
קראוסווייק סיים שמיני כללי בטור דה סוויס, ונבחר לראשונה לטור דה פראנס, הוא סיים במקום ה-33 הכללי, 1:16:52 שעות אחרי המנצח, בראדלי ויגינס. הוא השתתף גם בטור של יוטה, וסיים במקום ה-9 הכללי. בקטע השישי במרוץ, סיים שני.
2013
קראוסווייק השתתף שוב בג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום ה-25, 42:36 דקות אחרי המנצח, וינצ'נצו ניבאלי.
2014
קראוסווייק השתתף שוב בג'ירו ד'איטליה, אך פרש במהלך הקטע ה-9. הוא נבחר גם לטור דה פראנס, וסיים במקום ה-15.
2015: שביעי בג'ירו ד'איטליה
בג'ירו ד'איטליה, רשם קראוסווייק את ההופעה הטובה ביותר במרוץ שלו עד אז, כאשר סיים במקום השביעי הכללי (10:53 אחרי אלברטו קונטאדור), ובנוסף לכך, סיים שני בקטע ה-16 וה-9. הוא השתתף גם בטור דה פראנס, וסיים במקום ה-21, 1:21:27 שעות אחרי המנצח, כריס פרום הבריטי. הוא ניצח את המרוץ הארקטי של נורווגיה, כאשר הקדים בדירוג הכללי את אלכסנדר קריסטוף הנורווגי בארבע שניות.
2016: רביעי בג'ירו ד'איטליה
בג'ירו ד'איטליה 2016, קראוסווייק היה נראה כמו המתמודד החזק ביותר לניצחון במרוץ. הוא היה מוביל המרוץ בין הקטעים 14 - 19, הוא סיים שני בקטע ה-14, שני בקטע ה-15, ושני בקטע ה-16. לאחר קטע 18, כשנותרו 3 קטעים בלבד (מתוכם שניים שיש בהם תחרות על הדירוג הכללי) הוא הוביל בפער של 3 דקות בדיוק על אסטבן צ'אבס שהיה שני. אך בקטע ה-19, קראוסווייק התרסק ואיבד 4:54 דקות למנצח הקטע, וינצ'נצו ניבאלי, ואיבד את ההובלה. גם בקטע ה-20 איבד קראוסווייק זמן, ובסופו של דבר יצא מהפודיום וסיים במקום הרביעי, 1:50 אחרי אותו ניבאלי.
2017
קראוסווייק פתח את העונה עם מקום שמיני בוואלטה ולנסיה. הוא סיים שביעי בוולטה אה קטלוניה, השתתף בג'ירו ד'איטליה, אך פרש לפני הקטע ה-20 ובכך נטש את המרוץ. הוא סיים שלישי בטור דה סוויס, וחמישי בטור ד'לאן, הוא השתתף גם בוואלטה אספנייה, וסיים במקום התשיעי.
2018: חמישי בטור דה פראנס
קראוסווייק פתח את העונה עם מקום 7 בוואלטה של אנדלוסיה, ושמיני בוואלטה של קטלוניה. הוא סיים שישי בטור דה רומאנדי, ושמיני בטור דה סוויס. בטור דה פראנס, הוא סיים במקום החמישי הכללי. 6:08 דקות אחרי המנצח, גריינט תומאס. התוצאה הטובה ביותר שלו בקטע הגיעה בקטע ה-17, כאשר סיים במקום ה-6. בקטע ה-12, קראוסווייק הוביל רוב הקטע את השלב שהסתיים בעלייה המפורסמת לאלפ דואז', אך נתפס במהלך הטיפוס לאלפ דואז', וסיים במקום העשירי. הוא השתתף גם בוואלטה אספנייה, וסיים רביעי כללי, 2:54 אחרי סיימון ייטס המנצח.
2019: שלישי בטור דה פראנס
קראוסווייק סיים שלישי בוואלטה אנדלוסיה וחמישי בוולטה אה קטלוניה. הוא סיים שישי בטור דה רומאנדי, והתחרה גם בדופינה ליברה, אך פרש במהלך הקטע השמיני. בטור דה פראנס, קראוסווייק רשם את ההופעה הטובה ביותר שלו עד כה במרוץ, הוא ניצח ביחד עם קבוצתו את קטע נגד השעון הקבוצתי (קטע 2), סיים שישי בקטע נגד השעון האישי (קטע 13), וסיים שלישי בקטע ה-14 שהסתיים על עליית הטורמאלה המפורסמת. וסיים שמיני בקטע ה-15, ובקטע ה-20. בסופו של דבר, סיים במקום השלישי, 1:31 אחרי איגן ברנל. הוא נבחר גם לוואלטה אספנייה, כמסייע של פרימוז' רוגליץ', אך פרש במהלך הקטע הרביעי.
2020
קראוסווייק אמור היה להיות אחד משלושתץ מובילי יומבו ויסמה לטור דה פראנס, לצד פרימוש רוגליץ' וטום דימולן, אך התרסקות בקריטריום דו דופינה שלחה אותו לג'ירו במקום. בסופו של דבר, כל קבוצתו פרשה מהג'ירו, לצד קבוצת מיצ'לטון - סקוט האוסטרלית, בשל חשש למקרי קורונה חיוביים בקבוצה.
Echo (שיר של אירו חצ'אנובי)
"Echo" (בעברית: "הד") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הגאורגית אירו חצ'אנובי. הוא יצא לאור ב-16 במרץ 2023, ונבחר לייצג את גאורגיה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב.
לפני האירוויזיון
הנציגה הגאורגית לאירוויזיון 2023 נבחרה דרך העונה החמישית של The Voice Georgia. היא החלה ב-8 בדצמבר 2022 והסתיימה ב-2 בפברואר 2023.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. גאורגיה שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר השני, שהתקיים ב-11 במאי 2023.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. גאורגיה שובצה 11, אחרי סלובניה ולפני סן מרינו. ב-11 במאי 2023 ביצעה חצ'אנובי את "Echo" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-13 במאי.
האמת שאנו מחזיקים: מסע אמריקני
הספר פורסם לראשונה בהוצאת ספרי פינגווין ב־8 בינואר 2019.
תקציר
האריס מפרטת את חייה כבת למהגרים, וכילידת אוקלנד שבקליפורניה וגדלה בברקלי. היא מספרת על שכונת ילדותה כמקום תומך ושכנים טובים ומתארת אותה כ"שכונה מאוחדת שנמצאות שם אחד לשני".
עם הגעתה לבגרות ולאחר לימודיה האקדמיים מספרת האריס על מינוייה לפרקליטת מחוז סן פרנסיסקו וזאת לאחר שניצחה בבחירות את הפרקליט המכהן. האריס מסבירה את ההחלטה שגרמה לה להתמודד לתפקיד בטענה שהיא רצתה לשרת את מה שקראה לו "קורבנות של מערכת משפט שבורה".
לאחר מכן הספר ממשיך בעבדותה של האריס כתובעת הכללית של קליפורניה ומסתיים בבחירתה לסנאט האמריקאי בבחירות הכלליות שנערכו ב-2016 ובמאבקה נגד ממשל הנשיא דונלד טראמפ.
קבלה
בנוסף לכך פורסמה לספר גם ביקורת חיובית מהיומון האמריקאי הוושינגטון פוסט, כותב הביקורת מציין כי לטענתו האזכור של האריס בספר על היועץ המשפטי לממשלת דלאוור, בו ביידן אולי היה גורם אפשרי לבחירתו של אביו, ג'ו ביידן בהאריס כשותפתו למירוץ בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2020.
דניאל קורצלבן מהרדיו הציבורי "NPR" מתח ביקורת על הספר וטען כי חסרות בו אנקדוטות חזקות.
All That You Can't Leave Behind
All That You Can't Leave Behind (בעברית: כל מה שאינך יכול להותיר מאחור) הוא אלבום האולפן העשירי של להקת הרוק האירית U2. הוא הופק על ידי בריאן אינו ודניאל לנואה ויצא ב-30 באוקטובר 2000 באיילנד רקורדס ואינטרסקופ רקודס. לאחר ההתנסויות של הלהקה עם רוק אלטרנטיבי ומוזיקת דאנס אלקטרונית בשנות ה-90, והביקורות המעורבות שקיבל האלבום "Pop" מ-1997, U2 חזרה לסאונד קרוב יותר לאלבומים המוקדמים שלה ב-"All That You Can't Leave Behind". הלהקה התאחדה עם אנו ולנואה, אשר הפיקו שלושה אלבומים קודמים של U2 ביחד. האלבום נקרא בהתחלה U2000, שהיה שם בעבודה לסיבוב ההופעות פופמארט.
האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים, הגיע למקום הראשון ב-32 מדינות ומכר למעלה מ-12 מיליון עותקים. השירים "Beautiful Day", "Walk On", "Elevation" ו-"Stuck in a Moment You Can't Get Out Of" היו כולם סינגלים מצליחים. האלבום והשירים בו זכו בשבעה פרסי גראמי. זה האלבום היחיד בהיסטוריה שבו כמה שירים זכו בפרס גראמי להקלטת השנה: השיר "Beautiful Day" ב-2001 והשיר "Walk On" ב-2002. ב-2003, האלבום דורג במקום ה-139 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון, אבל הוא דורג במקום ה-280 ברשימה מעודכנת של הרשימה ב-2012. סיבוב ההופעות של האלבום, "Elevation Tour", שבו הלהקה חזרה להופיע בארנות עם עיצוב במה אינטימי יותר, גם היה הצלחה ביקורתית ומסחרית. All That You Can't Leave Behind יצא מחדש ב-2020 כדי לציין 20 שנה לאלבום.
רקע
במהלך שנות ה-90, U2 התנסתה עם רוק אלטרנטיבי ומוזיקת דאנס אלקטרונית, מה שהגיע לפסגה עם האלבום "Pop". הגיטריסט דה אדג' אמר שעם "Pop" הלהקה "לקחה את הדקונסטרוקציה של פורמט להקת הרוקנרול לרמה הגבוהה ביותר". עם זאת, לאחר הביקורות השליליות שהאלבום וסיבוב ההופעות קיבלו, הלהקה רצתה לחזור לעיבוד מוזיקלי שכלל כמעט רק גיטרה, באס ותופים ולחזור מהר לאולפן אחרי סיבוב ההופעות.
כתיבה והקלטה
ב-"All That You Can't Leave Behind", הלהקה התאחדה עם המפיקים בריאן אינו ודניאל לנואה, שהפיקו גם את "The Unforgettable Fire", "The Joshua Tree" ו-"Achtung Baby". למרות שהלהקה רצתה לכתוב חומר חדש לפני התחלת ההקלטות, אינו שכנעה אותם לכתוב שירים מהר באולפן. במשך שלושה שבועות בסוף 1998, U2, אינו ולנואה הקליטו דמואים באולפני הנובר קוויי בדבלין. אחד הרעיונות האיכותיים היחידים שיצאו מהסשנים הקצרים האלה היה השיר "Kite". השירה של הזמר בונו נתנה השראה לכולם באולפן, בייחוד אחרי שהוא סבל מבעיות בקול בשנים הקודמות לכך. U2 חשבו שהם יסיימו אלבום חדש בזמן ל-1999. אחרי הסשנים הקצרים, דה אדג' עבד לבד על רעיונות לשירים לפני שהלהקה התאחדה באולפני הנובר קוויי. הם הקליטו עם המנטליות של "להקה בחדר מנגנת ביחד", גישה שהובילה לסאונד היותר מופשט של האלבום.
המעורבות של בונו בקמפיין "Jubilee 2000" מנעה ממנו להשקיע את כל זמנו בהקלטת האלבום. הייתה גם הפסקה של חודשיים בסשנים כשבונו שיתף פעולה עם לנואה והאל וילנר בפסקול של הסרט "מלון מיליון הדולר". הלהקה חשבה שהיא תוכל לסיים את האלבום עד 1999, אבל הסשנים התארכו ולוחות הזמנים הנוגדים של חברי הלהקה השפיעו מאוד על העניין. U2 לא רצתה לשים דדליין על סיום האלבום אחרי הניסיון שלה עם "Pop", אשר היא הייתה צריכה לסיים מהר כדי להספיק לדדליין של סיבוב ההופעות.
באמצע 1999, הבאסיסט אדם קלייטון והמתופף לארי מולן ג'וניור קנו בתים בדרום צרפת כדי להיות קרובים לבתים של בונו ודה אדג' כדי שהם יוכלו: "לעבוד ולשחק". באותה השנה, תיק עם מסמכים אישיים ומחשב נייד עם מילים לשירים באלבום נלקחו ממכוניתו של בונו. בונו הציע פרס של 2,000 פאונד להחזרת המחשב. בחור אירי החזיר את המחשב אחרי שהוא קנה אותו ב-300 פאונד במחשבה שהוא הגיע ממקור מכובד. הוא הבין שהמחשב של בונו כשהוא ראה תמונה של הבן של הזמר, אלייג'ה בוב, על המסך.
הלהקה אמרה ש-All That You Can't Leave Behind היה אלבום שהתייחס לעבר של הלהקה. למשל, היה דיון גדול בין חברי הלהקה במהלך כתיבת והקלטת השיר "BeautifulBeautiful Day (שיר של U2) Day". דה אדג' ניגן עם טון גיטרה שהוא לא השתמש בו כל כך מאז האלבום שלהם War מ-1983 והלהקה רצתה משהו שיותר עתידי. דה אדג' זכה והטון הגיע לגרסה הסופית של השיר.
הלחנה
האלבום נראה כמו חזרה לסאונד המסורתי של הלהקה אחרי האלבומים היותר ניסיוניים שלהם בשנות ה-90. האלבום כולל את השיר "Stuck in a Moment You Can't Get Out Of" שבונו כתב לחברו מייקל האצ'נס, סולן להקת INXS, אשר התאבד ב-1997. קלייטון אמר שהאלבום נכתב "על המסע שעברנו כלהקה, כגברים במערכות יחסים, כבנים של אימהות ואבות. הוא היה על המטען שאתה צריך לחיות איתו, תחושת האובדן, כמו העובדה שאבא של בונו היה חולה במחלה סופנית בזמן באותה התקופה".
עטיפה
התמונה על עטיפת האלבום צולמה על ידי אנטון קורביין באולם רוייסי 2F בנמל התעופה שארל דה גול בפריז, צרפת, היכן שגם צולם הווידאו קליפ לשיר "Beautiful Day". המעצבים תיארו את העטיפה שהם יצרו כ"בוגרת". בתמונה המקורית, היה כתוב בשלט שדה התעופה "F21-36", מה שמסמל את הכיוון של דלפק הצ'ק-אין. עקב בקשת הלהקה, מעצבי העטיפה שינו את זה ל-"J33-3", התייחסות חבויה לספר ירמיהו, פרק ל"ג, פסוק ג' ("קרא אלי ואענך ואגידה לך גדלות ובצרות לא ידעתם"). בונו התייחס לזה כ"מספר הטלפון של אלוהים".
הוצאה וקידום
לאחר הקבלה היחסית לא טובה לאלבום הקודם שלהם, "Pop", הלהקה הודיעה בכמה הזדמנויות שהם "מגישים בקשה מחדש לעבודה... של הלהקה הטובה בעולם". פעילויות קידום לאלבום כללו כמה פעמים ראשונות ל-U2 כמו הופעות ב-"Total Request Live" של MTV וסאטרדיי נייט לייב. הלהקה התחילה את הוצאת האלבום עם הופעה קצרה בפניי כ-600 אנשים במועדון "ManRay" בפריז, צרפת ב-19 באוקטובר 2000. האלבום הוחרם על ידי מיאנמר בגלל השיר "Walk On" שהיה מuקדש לפעילת זכויות האדם הבורמזית אונג סן סו צ'י.
לפני צאת האלבום, ב-9 באוקטובר 2000, יצא הסינגל "Beautiful Day". הוא היה הסינגל הרביעי של U2 שהגיע למקום הראשון בבריטניה, המקום הראשון הראשון שלהם בהולנד וגם היה מקום ראשון באוסטרליה. הסינגל הגיע למקום ה-21 בארצות הברית. הסינגל השני מהאלבום, "Stuck in a Moment You Can't Get Out Of", יצא ב-29 בינואר 2001. הוא הגיע למקום השני בבריטניה. בארצות הברית ובקנדה, השיר יצא כסינגל האחרון מהאלבום מאוחר יותר באותה השנה.
קבלה
"All That You Can't Leave Behind" קיבל ביקורות טובות באופן כללי. ב-Metacritic, האלבום קיבל ציון של 79 בהתבסס על 17 ביקורות. ג'יימס האנטר ממגזין הרולינג סטון הכריז שזו "יצירת המופת השלישית של U2", יחד עם "The Joshua Tree" ו-"Achtung Baby".
האלבום התחיל במקום הראשון ב-32 מדינות. האלבום התחיל במקום השלישי במצעד הבילבורד 200 בארצות הברית ומכר 427,826 עותקים בשבוע הראשון שלו. לפי מדד נילסן, האלבום מכר 4.4 מיליון עותקים בארצות הברית עד מרץ 2014. All" That You Can't Leave Behind" הוא האלבום הרביעי הכי מצליח של U2 עם מכירות של 12 מיליון עותקים.
בסוף 2000, "All That You Can't Leave Behind" הגיע למקום השביעי במצעד אלבומי השנה של משאל המבקרים השנתי של "Pazz & Jop" בווילג' ווייס. השיר "Beautiful Day" הגיע למקום הרביעי. מגזין ספין דירג אותו במקום ה-20 ברשימת אלבומי השנה הטובים ביותר. האלבום והסינגלים שלו העניקו ל-U2 שבעה פרסי גראמי במשך שנתיים. בטקס ה-43 ב-2001, "Beautiful Day" זכה בפרס שיר השנה, בפרס הופעת הרוק הטובה ביותר על ידי צמד או להקה עם קול והקלטת השנה. בטקס ה-44 ב-2002, "Walk On" זכה בפרס הקלטת השנה, "Elevation" זכה בפרס הופעת הרוק הטובה ביותר על ידי צמד או להקה עם קול ו-"Stuck in a Moment You Can't Get Out Of" זכה בפרס הופעת הפופ הטובה ביותר על ידי צמד או להקה עם קול. האלבום זכה בפרס אלבום הרוק הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אלבום השנה. "All That You Can't Leave Behind" הוא אלבום היחיד אי פעם ששני סינגלים שלו זכו בפרס הקלטת השנה בשנתיים עוקבות.
אנריקו אלברטוסי
אנריקו "ריקי" אלברטוסי (באיטלקית: Enrico Albertosi; נולד ב-2 בנובמבר 1939) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער.
All That You Can't Leave Behind
סיבוב ההופעות Elevation
סיבוב ההופעות שנלווה ליציאת האלבום התחיל ב-24 במרץ 2001 בפורט לודרדייל, פלורידה והסתיים ב-2 בדצמבר 2001 במיאמי, פלורידה. הסיבוב כלל שלושה סבבים ו-113 הופעות. הסיבוב ראה את U2 חוזרים להופעות בארנות סגורות אחרי שהם הופיעו בשנות ה-90 באצטדיונים פתוחים. להופעות רבות בסיבוב אזלו הכרטיסים מיד. סיבוב ההופעות הכניס 143.5 מיליון דולר, מה שהפך אותו לסיבוב ההופעות המרוויח ביותר בשנה.
אנריקו אלברטוסי
אלברטוסי שיחק במהלך הקריירה בקבוצות הסרייה א' פיורנטינה, קליארי ומילאן. הוא הוביל את שלושתן לזכייה בתארים ושיחק מעל ל-100 הופעות ליגה בכל אחת מהקבוצות. הוא היה שוערה של נבחרת איטליה בטורנירי מונדיאל 1966 ומונדיאל 1970, בו הגיעה למשחק הגמר. הוא נכלל בסגל הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל נוספים בהם לא שותף, כמו כן נכלל בסגל המנצח של איטליה ליורו 1968.
קריירת משחק
אלברטוסי החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של ספציה. הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת, ורשם שש הופעות במדי הקבוצה בליגה הרביעית, בדרך להעפלה לליגה השלישית.
All That You Can't Leave Behind
מורשת
ב-2003, "All That You Can't Leave Behind" דורג במקום ה-189 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון. ב-2012, האלבום דורג מחדש במקום ה-280 בגרסה מעודכנת של הרשימה. ב-2009, האלבום דורג על ידי הרולינג סטון במקום ה-13 ברשימת האלבומים הטובים ביותר בעשור, ו-"Beautiful Day" דורג במקום התשיעי ברשימת השירים הטובים ביותר בעשור. ב-2006, מגזין Mojo דירג את All That You Can't Leave Behind במקום ה-84 ברשימת "מאה האלבומים הגדולים ביותר של חיינו". ב-2009, מגזין Consequence דירג את האלבום במקום ה-62 ברשימת מאה האלבומים הטובים ביותר של העשור הקודם. ב-2014, PopMatters דירג את האלבום במקום ה-75 ברשימת האלבומים הטובים ביותר של שנות ה-2000.
אנריקו אלברטוסי
קריירת משחק
לאחר עונה אחת בלבד בספציה בליגות הנמוכות, עבר אלברטוסי לפיורנטינה מהסרייה א'. הופעת הבכורה שלו הייתה במשחק החוץ מול רומא ב-18 בינואר 1959, והוא שמר על רשת נקייה במשחק שהסתיים בשוויון 0-0. בעונותיו הראשונות שימש כשוער מחליף בלבד לג'וליאנו סארטי, ובחמש העונות הראשונות שלו בקבוצה רשם, במצטבר, שלושים הופעות ליגה. עם זאת, אלברטוסי היה שותף פעיל להצלחותיה של פיורנטינה במפעלי הגביע המקומיים והאירופים. בעונת עמד בשערה של פיורנטינה ושמר על רשת נקייה בניצחון בגמר הקופה איטליה, 2-0 על לאציו. באותה עונה זכתה פיורנטינה בטורניר הבכורה של גביע אירופה למחזיקות גביע, אליו העפילה בזכות השתתפותה בגמר עונה קודם לכן מול יובנטוס. על אף שהפסידה בגמר, פיורנטינה ייצגה את איטליה במפעל בשל זכייתה של יובנטוס באליפות איטליה והשתתפותה בגביע אירופה לאלופות. אלברטוסי ופיורנטינה העפילו עד למפגש הגמר הכפול מול גלאזגו ריינג'רס, שם גברו עליהם פעמיים, 2-0 בחוץ ו-1–2 בבית. אלברטוסי פתח בשער פיורנטינה בשני המשחקים. עונה אחר כך שוב העפילה פיורנטינה לגמר גביע אירופה למחזיקות. במשחק הגמר הראשון שהסתיים בשוויון 1-1 עמד סארטי בשער הקבוצה, ובמשחק החוזר אלברטוסי פתח בשער במשחק בו הובסה פיורנטינה 0–3.
All That You Can't Leave Behind
מהדורת 20 השנה
ב-30 באוקטובר 2020, "All That You Can't Leave Behind" יצא מחדש על גבי דיסק, תקליט ובאופן דיגיטלי לכבוד יום השנה ה-20 שלו. האלבום עבר חידוש ויצא במהדורה סטנדרטית, דלוקס וסופר דלוקס שכולן הכילו את השיר "The Ground Beneath Her Feet", שקודם לכן היה שיר בונוס.
אנריקו אלברטוסי
קריירת משחק
לקראת עונת, עם עזיבתו של סארטי לאינטר מילאנו, נבחר אלברטוסי להיות השוער הראשון של הקבוצה. הוא נותר בקבוצה כשוער ראשון במשך חמש עונות נוספות, במהלכן זכה עמה פעם נוספת בגביע האיטלקי, לאחר ניצחון 1–2 בהארכה על קטנזארו בגמר של עונת. בסך הכול שיחק אלברטוסי עשר עונות במדי פיורנטינה, במהלכן רשם 185 הופעות ליגה.
לקראת עונת עבר אלברטוסי לקליארי, בה כיכב באותה התקופה לואיג'י ריבה. הוא החמיץ את הזכייה באליפות עם פיורנטינה באותה עונה, בה סיימה קליארי שנייה בטבלה. אף על פי כן, עונה אחת אחר כך זכה אלברטוסי בתואר האליפות הראשון בקריירה, והראשון אי פעם בתולדות קליארי. אלברטוסי, שפתח בכל שלושים משחקי הליגה של קבוצתו באותה עונה, קבע את השיא למספר הספיגות הנמוך ביותר באיטליה בעונה של 16 קבוצות, 11 שערי חובה בלבד בדרך לזכייה בתואר. לאחר אותה עונה לא הצליחה קליארי לשחזר את הצלחתה. אלברטוסי נותר השוער הבכיר בקבוצה במשך ארבע עונות נוספות, ובסך הכל היה השוער הראשון של הקבוצה במשך שש עונות, במהלכן החמיץ שלושה משחקי ליגה בלבד. לאלברטוסי 177 הופעות ליגה במדי קליארי.
לקראת עונת נמכר אלברטוסי למילאן. אלברטוסי היה השוער הבכיר בקבוצה, ובמשך חמש עונות רצופות לא החמיץ ולו משחק ליגה אחד. במהלך תקופה זו זכה אבלרטוסי עם הקבוצה בגביע האיטלקי לעונת, לאחר ששמר על רשת נקייה בניצחון 0–2 בגמר על אינטר בדרבי של מילאנו, ובאליפות איטליה השנייה בקריירה שלו והעשירית בתולדות מילאן בעונת.
ב-1980 נחשפה פרשת הטיית משחקים בכדורגל האיטלקי. בין הקבוצות המואשמות הייתה מילאן, ובין המואשמים עצמם היה אלברטוסי, שנמצא אשם והורחק לתקופה של ארבע שנים מכל פעילות. לאחר זכייתה של בטורניר מונדיאל 1982, הוחלט להמתיק את עונשו של אלברטוסי ולאפשר לו לחזור למגרשים לאחר הרחקה בת שנתיים. הוא הצטרף לקבוצת אלפידיינסה מהליגה הרביעית ושיחק במדיה במשך שתי עונות, בהן רשם 44 הופעות. בסיום עונת פרש אלברטוסי ממשחק פעיל בגיל 44.
נבחרת איטליה
אלברטוסי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-15 ביוני 1961, במשחק ידידות ביתי בו ניצחה איטליה 1–4 את. בהמשך זומן על ידי פאולו מאצה וג'ובאני פרארי לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1962, בו שימש שוער שלישי אחרי לורנצו בופון וקרלו מטרל ולא רשם דקות משחק בטורניר. הופעתו השנייה בנבחרת נערכה רק כארבע שנים לאחר הופעת הבכורה שלו, במרץ 1965, ואת הופעתו הראשונה במשחק רשמי במדיה ערך ב-7 בדצמבר של אותה שנה, בניצחון 0–3 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1966.
אלברטוסי זומן על ידי אדמונדו פאברי לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1966 באנגליה. אלברטוסי פתח בהרכב הנבחרת בכל משחקיה בשלב הבתים, בו ניצחה 0–2 את אך הפסידה פעמיים בתוצאה 0–1 ל ול בדרך להדחה מאכזבת כבר בסיום שלב הבתים.
במסגרת מוקדמות יורו 1968 נטל אלברטוסי חלק פעיל בקמפיין האיטלקי. הוא פתח בארבעה מששת משחקי שלב הבתים, ובמשחק הראשון בשלב רבע הגמר בו נוצחה איטליה 2–3 על ידי. בהיעדרו של אלברטוסי ניצחה איטליה בגומלין 0–2 והעפילה לטורניר עצמו, אותו נבחרה לארח. אלברטוסי זומן על ידי פרוצ'ו ולקארג'י לסגל איטליה לקראת טורניר הגמר כמחליפו של דינו זוף, ולא שותף במהלך הטורניר בו זכתה לבסוף איטליה לראשונה בתולדותיה בתואר אלופת אירופה.
לאורך כל תקופת כהונתו של ולקארג'י הוסיפו אלברטוסי וזוף לשחק לסירוגין בשערה של הנבחרת. אלברטוסי היה שוערה הראשון של איטליה במונדיאל 1970 במקסיקו, ופתח בכל ששת משחקיה של איטליה בטורניר. אלברטוסי שמר על רשת נקייה לאורך כל שלב הבתים, בו גברה איטליה 0–1 על, וסיימה בשוויון 0-0 מול ומול. הוא ספג לראשונה ברבע הגמר מול המארחת, שעלתה ליתרון במשחק מול איטליה כבר בדקה ה-13, אך איטליה השלימה מהפך וניצחה 1–4 בסיום. בחצי הגמר, במשחק שזכה לתואר "משחק המאה", גברה איטליה 3–4 על לאחר הארכה. על אף שספג שלושה שערים במשחק, זכה אלברטוסי לשבחים על הופעתו בזכות מספר הצלות מרהיבות שרשם במהלך ההתמודדות. במשחק הגמר לא יכל אלברטוסי מול התקפתה הקטלנית של, שניצחה במשחק 1–4 וזכתה בתואר.
אלברטוסי הוסיף לקחת חלק פעיל גם במוקדמות יורו 1972, ופתח בשני משחקי רבע הגמר מול. לאחר שוויון 0-0 במשחק הראשון, הפסידה איטליה 1–2 בגומלין בבריסל ולא העפילה לטורניר הגמר. הופעתו האחרונה של אלברטוסי בנבחרת נערכה כחודש אחר כך, במשחק ידידות בסופיה מול בולגריה שהסתיים בשוויון 1-1. בהמשך הוא זומן על ידי ולקארג'י לסגל איטליה למונדיאל 1974 בגרמניה המערבית, אך שימש כמחליף בלבד לזוף ולא זכה לשחק במהלך הטורניר.
בסך הכול רשם אלברטוסי 34 הופעות במדי נבחרת איטליה.
גלריית האומנות טואי או טאמאקי באוקלנד
גלריית האומנות טואי או טאמאקי באוקלנד (באנגלית: Auckland Art Gallery Toi o Tāmaki) היא הגלריה לאמנות הציבורית העיקרית באוקלנד שבניו זילנד, בעלת האוסף הגדול ביותר בניו זילנד של אמנות מקומית ובינלאומית.
הגלריה פעילה משנת 1888.
בודרוגולסי
בודרוגולסי (בהונגרית: Bodrogolaszi) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון הונגריה.
בכפר התגוררו יהודים מעטים. רבים מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
תיאודור לביא
תיאודור לבנשטיין-לביא (Theodor Löwenstein-Lavi; 1905, טורנו סוורין - 1983) היה היסטוריון, עיתונאי, מורה ופעיל ציוני יהודי רומני. בהכשרתו היה פסיכולוג ומחנך. נחשב לאחד התאורטיקנים העיקריים של הציונות ברומניה. התיישב בישראל בשנת 1957 אחרי שהיה מספר שנים אסיר ציון בימי השלטון הקומוניסטי.
חייו ופעילותו ברומניה
תיאודור לבנשטיין נולד בטורנו סוורין בשנת 1905. את שמו, תיאודור, קיבל לזכרו של הרצל. אחרי לימודי תיכון בעיר הולדתו, למד פסיכולוגיה וסיים דוקטורט בחינוך (פדגוגיה) בפקולטה לספרות ופילוסופיה של אוניברסיטת בוקרשט. את עבודת הדוקטורט בתחום הפסיכו-פדגוגיה תחת הדרכתו של פרופ' ג'ורג'ה ג. אנטונסקו.
בין שתי מלחמות העולם היה לביא פעיל בעיתונות היהודית ובעיתונות הספרותית ברומניה וכתב לפעמים בשמות עט כמו "ליביו תיאודורו" או "בנימין לוי". את תחילת הקריירה העיתונאית בתקשורת היהודית עשה בשנת 1920 בעיתון "Mântuirea" (הגאולה). אחר כך עד שנת 1939 כתב והיה לעורך ראשי בעיתון "השמונאה" (Hasmonaea), ביטאון הנוער הציוני.
לבנשטיין היה פעיל גם בכתבי-העת ספרותיים ""Adam" ("אדם"), "Știri literare" ("חדשות ספרותיות"), "Vremea" ("הזמן"), "Cuvântul liber" ("המילה החופשית") וגם ב- "Ecoul evreiesc (ההד היהודי). ב-1929-1927 היה העורך הראשי של כתב העת Știri din lumea evreiască (חדשות מן העולם היהודי). פרסם מאמרי בקורת ספרותית, מסות על אסתטיקה, מאמרים פוליטיים. עבד גם כמנהל בית ספר יהודי בבוטושאן ואחר כך, עד שנת 1940 כיהן כמנהל בית הספר היהודי "לוקה מויסה" בפלוישט. וילהלם פילדרמן מינה אותו למנהל המכון להכוונה מקצועית שליד "איחוד היהודים הילידים". באותה תקופה למד לבנשטיין בקורס של הרב יעקב נימירובר על ההיסטוריה של עם ישראל ובסמינר של הרב חיים ברזיס על המתודולוגיה של חקר תולדות היהודים. בהמשך ניהל לביא את מחלקת התרבות של ההסתדרות הציונית ברומניה ונחשב לתאורטיקן של התנועה.
בגלל החרפת האווירה העוינת כלפי היהודים בפלוישט עברו משפחתו, ואחר כך הוא עצמו, לגור בבוקרשט. גם שם ניהל, לתקופה קצרה, בית ספר של הקהילה היהודית.
בימי הדיקטטורה הפשיסטית-צבאית ברומניה (1940–1944) לימד לבנשטיין היסטוריה יהודית במכללת אוֹנסקו (Onescu) שאולתרה על ידי היהודים בבוקרשט כמוסד אקדמי יהודי אחרי שנאסרה גישתם למוסדות ההשכלה הגבוהה הרומניים. בשנת 1934 פרסם לבנשטיין ספר בשם "תולדות הציונות" ברומנית, ספר שפורסם שוב בשנת 1945. כמו כן פרסם את הקובץ "ישראל בעמים: תרומת היהודים בכל תחומי הפעילות" (1939) (עם נחום קיצלר) וכתב מונוגרפיה על תאודור הרצל, שפורסמה ב-1945. בשנים 1948-1944 לביא ערך את כתב העת "Viața evreiască (החיים היהודים).
חייו ופעילותו בישראל
בישראל לביא לימד היסטוריה של עם ישראל ופילוסופיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1960 היה אחד מעדי התביעה במשפט אייכמן. לביא כתב מחקרים היסטוריים רבים, כחוקר של מוסד יד ושם, בחלקם יחד עם תלמידו, ד"ר ז'אן אנצ'ל. הוא הקים באוניברסיטה העברית מרכז לחקר ההיסטוריה של יהדות רומניה. בין ספריו שפרסם ביד ושם היה הספר "יהדות רומניה במאבק על הצלתה" (1965). לביא היה גם העורך של הכרכים על יהדות רומניה והונגריה שפורסמו במסגרת "פנקס הקהילות" של יד ושם. אחרי פרישתו לגמלאות המשיך לעבוד בהתנדבות במרכז לחקר ההיסטוריה של יהדות רומניה והקים אוסף לפרסומים, תעודות ומכתבים. למשך מספר שנים בשנות ה-1970 הוציא לאור את כתב העת "תולדות", שגיליונו הראשון הוקדש לסוגיית גישתו של מירצ'ה אליאדה כלפי היהודים.
ביבליוגרפיה ביקורתית של כל כתביו נמצאת בעריכה במרכז דינור לחקר ההיסטוריה היהודית שליד האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2012 פורסם ברומניה בעריכת מיכאלה גליגור ומרים קאלויאנו הספר "תיאודור לביא בהתכתבות" ובו 136 מכתבים צן התקופה 1958–1983 מהארכיון של האוניברסיטה העברית בירושלים, המרכז לחקר יהדות רומניה. (Mihaela Gligor și de Miriam Caloianu, Theodor Lavi în corespondență (Cluj-Napoca, Presa Culturală (Clujeană, 2012
כתביו
(עבודת דוקטורט)
ארון בראון
ארון ונאבל בראון (באנגלית: Aaron Venable Brown; 15 באוגוסט 1795 – 8 במרץ 1859) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל טנסי בשנים 1845–1847 וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית מ־1857 ועד מותו. הוא גם כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1839–1845. במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, קריאתו לגיוסם של 2,800 מתנדבים מטנסי נענתה בגיוסם של יותר מ־30,000 מתנדבים, וסייעה למדינה לחזק את המוניטין שלה כ"מדינת המתנדבים".
ראשית חייו
ארון בראון נולד במחוז ברונסוויק שבווירג'יניה, כאחד מ־11 ילדיהם של ארון ואליזבט (לבית מלטון) בראון. אביו של בראון היה כומר מתודיסטי. הוא למד באקדמיית ווסטרייוויל שבמחוז נאש שבקרוליינה הצפונית וב־1814 סיים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא נשא את נאום טקס הסיום מטעם כיתתו. הוא למד משפטים בהדרכתו של השופט ג'יימס טרימבל בנאשוויל, טנסי, וב־1817 התקבל ללשכת עורכי הדין. ב־1818 הוא עבר למחוז גילס שבטנסי והיה לשותף במשרד עורכי הדין של מי שכיהן לימים כנשיא ארצות הברית, ג'יימס פולק.
קריירה
בשנים 1821–1825 כיהן בראון כחבר הסנאט של טנסי ולאחר מכן בשנים 1827–1829. הוא גם כיהן בשתי תקופות כהונה בבית הנבחרים של טנסי בשנים 1831–1835. ב־1839 הוא ניצח בבחירות את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית אבנעזר שילדס וכיהן כנציג המחוז העשירי של טנסי בבית. ב־1841 הוא נבחר מחדש. ב־1843 הוא התמודד מטעם המחוז השישי של טנסי וכיהן מטעמו בבית הנבחרים שנתיים נוספות. כחבר בית הנבחרים הוא קידם את סיפוחה של טקסס לארצות הברית ב־1843.
לאחר תום כהונתו השלישית של בראון בבית הנבחרים הוא תכנן לפרוש ולהתמקד בעסקים פרטיים, אך ב־1845 הוא קיבל על עצמו את מועמדות המפלגה הדמוקרטית למושל טנסי. המושל המכהן, חבר המפלגה הוויגית ג'יימס ג'ונס, לא ביקש להיבחר מחדש, וחברי מפלגתו הציגו את מועמדותו של הסנאטור אפרים ה. פוסטר. בבחירות הכלליות הפסיד בראון במזרח טנסי ובמערבה, אך גרף מספיק כולות במרכז המדינה כדי לנצח את הבחירות בפער של 1,400 מתוך 115,000 כלל הבוחרים.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, ברוח צעדיו של ידידו ושותפו לשעבר, ג'יימס פולק, שכעת היה הנשיא, הוציא בראון קול קורא להתנדבותם של 2,800 איש למאמץ המלחמתי. מעל 30,000 נענו לקריאה, ובכך חיזקו את המוניטין של טנסי כ"מדינת המתנדבים", כינוי שניתן לה בעקבות קריאה שנענתה באופן דומה בימי מלחמת 1812. על אף התמיכה הראשונית במלחמה, בהדרגה היא נחלשה, ובבחירות שהתקיימו ב־1847 נוצח בראון על ידי ניל בראון (אין קשר משפחתי).
ב־1850 היה בראון נציג לוועידת נאשוויל, שהתקיימה בהשתתפות נציגים ממדינות העבדות כדי לדון בפעולות שעל הממשלה הפדרלית לנקוט בניסיון לבטל את העבדות. בראון וגיסו, גדעון פילו, הוציאו במשותף הצעת החלטה שקראה לתמיכה בפשרת 1850. ההצעה נפלה בהצבעה, אך הוועידה הורידה מסדר היום, לפחות באופן זמני, את סוגיית הפרישה.
ב־1852 היה בראון נציג בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית בה נבחרו המועמדים לנשיא ולסגן הנשיא פרנקלין פירס וויליאם רופוס קינג. ב־1856 השתתף בראון בוועידת המפלגה, שם הוא נחשב למועמד אפשרי כסגן הנשיא. בשנה שלאחר מכן, מינה אותו הנשיא הנבחר ג'יימס ביוקנן לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, משרה בה הוא החזיק עד למותו.
חיים אישיים
ארון בראון נשא לאישה את שרה ברוס ולשניים נולדו שישה ילדים. לאחר מותה הוא נשא לאישה את סינתיה פילו סנדרס, אחותו של גדעון פילו, גנרל בצבא הקונפדרציה ואלמנתו של ג'ון סנדרס. לזוג נולד בן אחד.
נינו, היל מקאליסטר, כיהן גם הוא כמושל טנסי בשנות ה-30 של המאה ה-20.
The New Classic
The New Classic (בעברית: הקלאסיקה החדשה) הוא אלבום הבכורה של הראפרית האוסטרלית איגי אזליה. האלבום יצא לאור ב-21 באפריל 2014 דרך חברות התקליטים Virgin EMI ואיילנד רקורדס. אזליה הזכירה לראשונה את תוכניותיה להוציא את האלבום בדצמבר 2011, אך עקב מספר ויכוחים עם חברות התקליטים נדחתה הוצאתו ולבסוף הוציאה אזליה את האלבום בשנת 2014. האלבום הגיע למקום 3 במצעד האלבומים של ארצות הברית, שם מכר מעל ל-52,000 עותקים בשבוע הראשון להוצאתו.
מהאלבום יצאו חמישה סינגלים. הסינגל הראשון מהאלבום, "Work", הגיע למקום השביעי במצעד שירי הראפ של ארצות הברית. הסינגל השני מהאלבום, "Bounce", זכה להצלחה בבריטניה כשהגיע למקום 13 במצעד הסינגלים הבריטי. הסינגל השלישי מהאלבום, "Change Your Life", בו משתתף הראפר, הגיע למקום ה-10 במצעד הסינגלים של בריטניה. "Fancy", הסינגל הרביעי מהאלבום בו משתתפת הזמרת צ'רלי XCX, היה לסינגל המצליח ביותר של אזליה והגיע לפסגת מצעד הסינגלים האמריקאי בילבורד הוט 100. הסינגל החמישי מהאלבום, "Black Widow", בהשתתפות הזמרת ריטה אורה, יצא לאור ביולי 2014, והגיע למקום 3 במצעד הבילבורד הוט 100. לאלבום יצאה מהדורה מחודשת בשם Reclassified בנובמבר 2014.
הקלטה והפקה
ב-2013, הודיעה אזליה בראיון כי אף על פי שהיא עדיין חתומה לחברת התקליטים Grand Hustle של .T.I, הוא לא יהיה יותר המפיק של אלבומה; "הוא כבר לא המפיק", אמרה אזליה כשנשאלה על תפקידו של .T.I. "הוא היה אמור להיות המפיק, אבל במקור...כל התקליטים שהיו במיני-אלבום Glory היו אמורים להיות ב-The New Classic, ולבסוף יצא שהוא הפיק את Glory." אזליה אמרה שבאופן אמנותי, היא ו-.T.I הסכימו כי היא הייתה צריכה לכוון לכיוון אחר עם אלבומה: "כשעבדתי על האלבום, הרגשתי ש'זה לא הקלאסי החדש; זה משהו אחר. זה לא הסגנון הנכון.' לא שזה נשמע רע, זה פשוט לא היה מה שתיארתי לעצמי בראש. והוא הפיק את זה, וזה הלך טוב, זה היה ניסיון, אבל אחרי זה אני והוא אמרנו שעדיף שאעבוד על המוזיקה שלי לבד, כי לפעמים להיות בסביבתו, זה משפיע על סגנון המוזיקה שאני עושה, וזאת הסיבה שהוא לא הולך להפיק את האלבום שלי. אבל לא כי אני לא אוהבת אותו, אלא כי אני אוהבת אותו." אזליה גם אמרה כי היא תעבוד עם מפיקים כגון דיפלו, סטיב איוקי ופלוסטרדמוס על האלבום.
בפברואר 2012, אזליה הופיעה לראשונה עם שיר בשם "Picture Me Rollin", בלוס אנג'לס. השיר, שהיה מתוכנן להיות כלול באלבום, הופק על ידי המפיק הקנדי Boi-1da. באפריל 2012, אזליה גילתה כי היא שיתפה פעולה עם זמר ה-R&B טריי סונגז: "עשיתי שיר עם טריי סונגז שהיה די לא צפוי", היא אמרה. "הקצב, והדרך שהוא שר, זה די שונה מהסגנון הרגיל שלו. אני אוציא את זה, כנראה לפני יציאת האלבום." האלבום, שהיה מתוכנן לצאת דרך חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, יציג את הצדדים השונים שלה: "אני די אוהבת את הרעיון שיהיו לי שני אזורים שונים. זה קטלני, ואז מכונס בתוך עצמו, נראה לי. אלו הם שני הסגנונות, ואני מנסה לחבר בין הדברים."מאוחר יותר ב-2012, אזליה גם הזכירה שיתופי פעולה עם סי-לו גרין ו-Pusha T, שכנראה יכנסו לרשמית הרצועות הסופית של האלבום. היא גם חשפה כי היא מקווה לשתף פעולה עם מיסי אליוט: "לעבוד איתה זה בהחלט משהו שאנסה לעשות לפני שאוציא את האלבום." בדצמבר 2012, אזליה חשפה דרך הטוויטר שלה כי היא תקליט מחדש שיר בשם "Home Town Hatred" לאלבום. בנוסף, אזליה אישרה ששיתוף פעולה עם טייגה וריטה אורה ייכנס אולי לאלבום. ב-13 במרץ 2013, אחרי שהוציאה את הווידאו קליפ לסינגל המוביל "Work", נודע כי אזליה עבדה על אלבומה בבריטניה.
הוצאה וקידום
ב-27 בספטמבר 2011, אזליה הוציאה לאור את המיקסטייפ הראשון שלה, Ignorant Art, ואמרה כי היא עשתה את זה "מתוך הכוונה לגרום לאנשים לתהות ולהגדיר מחדש את האידיאלים הישנים". ב-30 ביולי 2012, היא הוציאה לאור מיני-אלבום בשם Glory. ב-27 בינואר 2012, אזליה אישרה כי היא סוף סוף חתמה על חוזה עם אינטרסקופ רקורדס ואלבום הבכורה שלה, The New Classic, ייצא ביוני, עם סינגל בכורה שייצא במרץ. ב-11 באוקטובר 2012, אזליה הוציאה לאור את המיקסטייפ השני שלה, TrapGold. המיקסטייפ כולל את הסגנונות החדשים שאזליה החלה ליצור עם המוזיקה שלה.