cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרגרנית יוונית
שימושים
לזרעי הגרגרנית היוונית שימוש קולינרי להכנת חילבה או כתבלין, והעלים משמשים כצמח מרפא.
במטבח
במטבח התימני ובמטבח הקוצ'יני משמש צמח החילבה להכנת מטבל. את מטבל החילבה מכינים על ידי השריית גרעיני החילבה למשך לילה במים (נהוג להחליף את המים 2–3 פעמים). אחר-כך מסננים את הגרעינים ומכניסים לבלנדר ביחד עם כמון, שום ולימון יש המוסיפים גם פפריקה חריפה או סחוג ומקציפים עם קצת מים עד קבלת קציפה יציבה. את מטבל החילבה נהוג לאכול עם פיתה תימנית (סלוף) או עם לחוח ביחד עם מרק תימני, ישנם הנוהגים לאכול אותו כתוספת לג'חנון ולכובאנה. ניתן להכין מזרעי הצמח הטחונים תבלין המשמש בעיקר במטבח המזרח-תיכוני להכנת מטבל חילבה, ומהווה חלק מתערובת הצמחים שמהם מכינים את תבלין הקארי ההודי. יחד עם מנגו, משמש צמח החילבה להכנת רוטב העמבה, ומעניק לו את ריחו וטעמו האופייניים.
הצמח הוא תבלין נפוץ מאוד במטבח ההודי, וידוע בשם मेथी) methi). העלים היבשים ידועים בשם कसूरी मेथी) kasuri methi) על שם העיר קאסור בפקיסטן של היום.
במטבח הפרסי משמשים עלי הצמח כירק מאכל, ובתבשילים כגון חורשט סבזי. שם מוכר הצמח בשם "שאנבאלילה" (شنبلیله) או לפעמים "שאמבאלילה".
הגרגרנית היוונית משמשת בהכנת תחליף זול לסירופ מייפל. ריח הגרגרנית, המופרש בזיעה ובשתן, מתואר בספרות הרפואית כריח מייפל.
ברפואה
בתקופה העתיקה שימשה הגרגרנית בתור צמח מרפא במצרים ובסין. בתקופה הקלאסית הופק מן הצמח סם להרגעת דלקות ונפיחויות. בימי הביניים השתמשו בצמח לחיזוק כללי, לפתיחת סתימות בדרכי השתן, להמסת אבנים בכליות ולטיפול בדלקת פרקים. כמו כן שימש הצמח לריפוי פצעים, מחלות עור ולשיפור מראה השיער. ברפואה העממית בימינו משמשים זרעי הצמח להרזיה, להורדת רמת הסוכר בדם וכסם משתן. שמן המופק מהזרעים משמש גם הוא להרזיה.
בזמננו, הצמח משמש ברפואה עממית לשימושים כללים שונים. הבדואים בנגב משתמשים בזרעי הגרגרנית לחיזוק נשים הרות והגברת יצור החלב לאחר הלידה, ריפוי כאבי בטן וטיפול בסכרת. פלחים ערביים, שבפיהם מכונה הצמח "חנדקוקא", עושים בו שימוש כצבע לאיפור, למאכל ולתבלין. ובאזורי עיראק ואיראן משמש הצמח אף לטיפול בבעיות לב ומעיים.
במינון הרגיל במזון, גרגרנית היא ככל הנראה בטוחה. עם זאת, במינונים גבוהים הגרגרנית עלולה לגרום לתופעות לוואי, ואף לתגובה אלרגית אצל אנשים מסוימים. לא מומלץ לתת תוספי גרגרנית לילדים. תופעות לוואי אפשריות הן שלשול, בחילה, ולעיתים נדירות סחרחורת וכאבי ראש. מינונים גבוהים עלולים גם לגרום לנפילה מסוכנת ברמת הסוכר בדם. דווח גם על מקרים של רעלנות לכבד בקרב אנשים שלקחו תוספי גרגרנית לבד או בשילוב עם צמחי מרפא אחרים. גרגרנית במינונים הגבוהים מהנמצא במזון, אינה בטוחה לשימוש בקרב נשים בהריון, שכן היא נקשרה לסיכון מוגבר לפגמים מולדים בחיות ובבני אדם. עדיין חסר מידע לגבי הבטיחות בצריכת גרגרנית בזמן ההנקה.
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ערך סיכום על האפקטיביות הרפואית של הגרגרנית היוונית. בסיכום נכתב כי יש מעט עדויות איכותיות על התועלות הרפואיות של הגרגרנית, אך לא מעט עדויות לנזקים האפשריים שלה. מספר קטן של מחקרים הציע שהגרגרנית מפחיתה את רמת הסוכר בדם לאנשים חולי סוכרת או סוכרת סמויה, אך רוב המחקרים האלה לא היו באיכות גבוהה. עדיין לא ברור אם גרגרנית יכולה להגביר את תנובת החלב של נשים מיניקות, זאת משום שיש מחקרים לכאן ולכאן. העדויות לגבי מצבים רפואיים אחרים מוגבלים מכדי להגיע למסקנה כלשהי. יש מיעוט של ראיות שהגרגרנית היוונית מועילה רפואית, והראיות הקיימות הן באיכות נמוכה. הצמח אינו מומלץ לצריכה על ידי נשים בהריון כי צריכתו בכמויות גדולות עלולה לגרום להפסקת הריון. זרעי הגרגרנית היוונית מכילים אלקלואידים שונים ובעיקר טריגונלין (Trigonelline). לטריגונלין טעם וריח ייחודיים, שהם המקור לריחו ולטעמו הייחודי של הצמח. כמו כן, מכיל הזרע ספונינים וסטרואידים בהם משתמשים לייצור תרופות, כמו גם פלבונואידים, שמנים ריחניים, חומצות אמינו חופשיות, ויטמינים (בעיקר A,B,C) ומינרלים כגון סידן וברזל. מחקרים בדקו את השפעת הצמח בהורדת כולסטרול וטריגליצרידים, הפחתת רמות הסוכר בדם ושיפור הומיאוסטזיס של גלוקוז בדם.
במקורות
הגרגרנית נזכרת כבר במשנה במקומות רבים
כוונת המשנה, ככל הנראה, אינה לצמח התלתן הגדל כעשב בר בארץ, אלא לגרגרנית ששימשה כצמח מאכל. המאסף, הפירוש הקדום ביותר למשנה ששרד בימינו, כתב על משנה זו כי ה"תלתן" הוא "אלחלבה". גם פירוש הרמב"ם למשנה זו מזהה את התלתן כחילבה, וכך נכתב בו: "ותלתן, 'אלחלבא'". במסורת היהודית הוא נחשב למאכל קדום וחשוב מאוד, וכך נאמר בתלמוד הבבלי (בבא קמא פא): "עשרה תנאין התנה יהושע שיהו מרעין בחורשין, ומלקטים עצים בשדותיהם, ומלקטים עשבים בכל מקום חוץ מתלתן..." בקרב יהודי תימן עדיין נשמרת מסורת קדומה זו, והוא נחשב לתבלין חשוב הנאכל כל השנה באורח יומיומי.
גם רש"י מזהה את צמח החילבה עם צמח ה"רוביא" כך כתב: "התלתן – מין תבלין פיניגר"י" (Fenugrec בצרפתית)– גרגרנית יוונית (חילבה).
אריק נילסון
אריק הנרי סיקסטן נילסון (בשוודית: Erik Nilsson; 6 באוגוסט 1916 – 9 בספטמבר 1995) היה כדורגלן שוודי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
ביוגרפיה
נילסון גדל במועדון הכדורגל לימהמנס מהעיר מאלמה, עד שעבר ב-1934 לקבוצת מאלמה, שם שיחק עד 1953.
נילסון השתתף ב-57 משחקים עבור נבחרת שוודיה בכדורגל, ואף השתתף במספר טורנירים בינלאומיים.
נילסון שיחק במונדיאל 1938, שם סיימה שוודיה במקום הרביעי. הוא אף השתתף באולימפיאדת לונדון 1948, שם זכה עם שוודיה במדליית זהב, כשהיא ניצחה בגמר את יוגוסלביה 3 - 1. שנתיים לאחר מכן הוא השתתף במונדיאל 1950 בו סיימה שוודיה במקום השלישי, ובכך הפך נילסון לאחד משני השחקנים היחידים ששיחקו במונדיאלים לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה (השני הוא אלפרד ביקל השווייצרי). במונדיאל 1950 נבחר נילסון לנבחרת האולסטאר של הטורניר. נילסן אף זכה במדליית ארד באולימפיאדת הלסינקי 1952, לאחר ששוודיה ניצחה את גרמניה בתוצאה 2 - 0.
בשנת 1950, נילסון זכה בפרס גולדבולן ככדורגלן השוודי הטוב ביותר של השנה.
תארים
מאלמה נבחרת שוודיה
שוק דפר
שוק דפר (בהולנדית: Dappermarkt) הוא שוק רחוב יומי הממוקם בשכונת דפרבורט (Dapperbuurt) ברובע מזרח אמסטרדם של העיר אמסטרדם שבהולנד.
בשנת 1910 הפך באופן רשמי לשוק רחוב מסודר יחד עם שלושה רחובות נוספים.
בשנת 2006 עבר השוק ארגון מחדש וקיבל את הפרס "השוק הטוב ביותר בהולנד" שנת 2006–2007.
השוק מושך תיירים ומבקרים מכל רחבי הולנד, אורכו כ-600 מטרים ובהם מעל ל-200 דוכנים וחנויות המציעים מגוון מוצרים בינלאומיים. השוק פעיל כ-52 שבועות בשנה, 6 ימים בשבוע מיום שני עד שבת בין השעות 10:00-17:00. החנויות ברחובות הסמוכים פתוחות מעט מאוחר יותר.
השוק הוזכר במגזין 'נשיונל ג'יאוגרפיק' בגיליון של חודש נובמבר-דצמבר בשנת 2007 בכתבה: 'עשרת רחובות קניות הטובים ביותר בעולם'.
גרין לנטרן: סדרת האנימציה
גרין לנטרן: סדרת האנימציה (באנגלית: Green Lantern: The Animated Series) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית בהנפשה ממוחשבת, שמבוססת על סדרת הקומיקס "גרין לנטרן" מבית DC קומיקס, כאשר זוהי הפקת הטלוויזיה הראשונה שמבוססת עליו. הסדרה הופקה על ידי DC Entertainment והאחים וורנר הנפשה עבור הרשת Cartoon Network.
לאחר עונה אחת בת 26 פרקים ששודרה החל מ-3 במרץ 2012 עד ל-16 במרץ 2013, הסדרה בוטלה עקב נתוני מכירות צעצועים נמוכים ועקב ביקורות שליליות על סרט הלייב אקשן "גרין לנטרן". הסדרה דובבה לעברית בהפקת ענבר שטגר עזרא ושודרה בערוץ הילדים משנת 2013 ועד לשנת 2014.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר עלילותיו של האל ג'ורדן, הגרין לנטרן של סקטור 2814, ושל שותפו קילווג. ג'ורדן גונב חללית שנשלטת בידי בינה מלאכותית בשם איה ועורך מסע לכיוון גבולות החלל יחד עם קילווג. מדובר בקצה גבולות שליטתם של שומרי היקום, היכן שחברי חיל הפקחים הירוקים נהרגים בידי חיל הפקחים האדומים. מנהיגם של חיל הפקחים האדומים, אטרוסיטוס, רוצה לנקום בהם בעקבות השמדת עולמו בידי ציידי האדם שנוצרו בידי שומרי היקום, אך גם הוצאו מכלל פעולה על ידם. במהלך הרפתקאותיהם הם נתקלים בפקח אדום בשם רייזר ולוקחים אותו כשבוי שלהם, אך בהמשך הם מגייסים אותו לשורותיהם לאחר שהוא עוזר להם להביס את אטרוסיטוס. רייזר גם מתאהב באיה, אולם לאחר הבסתו של אטרוסיטוס התוכנה שלה מושחתת. היא הופכת לרעה ומתכננת להשמיד את כל החיים ביקום.
לקראת סיום העונה, ג'ורדן מגלה שאיה נולדה מתוך ישות חיה ושהיא נמצאת בחיים. הוא מנסה לשכנע אותה להפסיק עם הרצח ההמוני, אך נכשל. רייזר נפצע באורח אנוש בניסיונו להרוג את איה, והיא מגנה על עצמה על ידי יריית קרן אנרגיה. ג'ורדן משכנע אותה שמה שהיא עושה הוא שגוי, והיא מצילה את היקום ומרפאת את רייזר. אולם, מתוך זעמה, היא יוצרת את צבא ציידי האדם ומעתיקה גרסה של עצמה לתוך כל אחד ואחד מהם. הדרך היחידה להשבית אותם היא לשתול וירוס מחשבים אשר ישמיד בסופו של דבר את איה. היא שותלת את הווירוס וציידי האדם מפסיקים לפעול. בסופו של דבר היא משמידה את עצמה ונפרדת לשלום מרייזר.
בכוכב הלכת אואה, רייזר אינו מאמין שאיה מתה משום שהיא יצור תבוני חי וקיים ולא רובוט, והיא אינה יכולה להיות מושמדת כתוצאה מווירוס מחשבים. הוא יוצא לחפש אחריה ברחבי היקום. חיל הפקחים הירוקים חוגג את ניצחונו. טבעת כוח כחולה עוקבת אחרי רייזר, והשאלה אם הוא יקבל אותה נותרת פתוחה.
אבן אל-עבאס
קורותיו
עבדאללה בן אל-עבאס נולד במכה בשנת 617 לאל-עבאס ואשתו לֻבַאבָה בנת אל-חארת'. עם היוולדו נלקח לבית מוחמד והלה בירך אותו והרטיב את לשונו במעט מרוקו. במהלך התבגרותו הוא שירת את מוחמד וסייע לו במלאכות בית כמו שאיבת מים מהבאר לצורכי טהרה. אבן עבאס היה מבני לווייתו הקרובים של הנביא; הוא נהג להתפלל עמו ולהצטרף אליו למסעותיו, לפגישותיו ולהטפותיו. באופן זה, כך מסופר, זכה אבן עבאס לצבור ידע רב בענייני קוראן והלכה, בעידודו הפעיל של בן דודו הנביא.
בשנת 632 אבן עבאס ועלי טיפלו בנביא על ערש דווי, והיו עדים לניסיונו הכושל להשאיר אחריו צוואה. לאחר פטירתו ניסו אבן עבאס ואביו לתבוע את חלקם בירושתו, אך נושלו ממנה בידי אבו בכר בטענה ש"נביאים לא משאירים אחריהם ירושות". הח'ליף השני עומר בן אל-ח'טאב נהג להתייעץ עמו רבות בענייני הלכה. לאחר פטירתו של עמר עלה לכס הח'ליפות עת'מאן בן עפאן. אבן עבאס הסתייג ממנו, ולאחר מותו תמך בהתלהבות בח'ליף הרביעי עלי בן אבי טאלב, בן דוד אחר של הנביא, כנגד יריבו האומיי מעאויה. לאחר הפסקת הלחימה בין הצבאות בקרב צפין פרשו ממחנה עלי קבוצה גדולה של אנשים אשר ראו בהסכמתו לבוררות עם מעאויה חטא כנגד רצון האל. אבן עבאס הצליח לשכנע חלק משמעותי מהם לחזור בהם ממריים.
לאחר תבוסת עלי ורציחתו בשנת 661 עלו האומיים לשלטון. אבן עבאס נמנע מלהישבע אמונים למעאויה אך לא מרד ובכך נשאר סמל מאחד לקהילה המוסלמית. לאחר מותו של מעאויה בשנת 680 הוא אולץ תחת לחץ ניכר להישבע אמונים לבנו של מעאויה, יזיד. אבן עבאס התגורר בחג'אז כל חייו, ועם פרוץ המרד של עבדאללה בן א-זביר בו הוא גונה בהתייחס לעיוורונו:
אבן עבאס נפטר בשנת 687 בטאיף במהלך שיעור דת והוא בן 70.
למדנותו
אבן עבאס נהג להתלוות למוחמד וללמוד ממנו הלכה וקוראן. מסופר כי מוחמד נהג להתפלל ולבקש מאללה שילמד אותו את "הידע של הספר (הקוראן)". לאחר מות מוחמד מסופר עוד כי אבן עבאס נהג לבקר את הצחאבה השונים ולאסוף מסורות מפי הנביא. הוא נהג לאמת אותן כנגד 30 מעמיתיו, ורק אז היה מקבלן כמהימנות. אבן עבאס נהג ללמד רבים מבני דורות ההמשך שיעורים בהלכות מלחמה, טהרה, ירושה, דקדוק, קוראן, חדית' ופרשנות בהקדישו לכל נושא יום בשבוע. מסופר כי יום אחד שמע שאחד מחברי הנביא מחזיק במסורת שלא מוכרת לו. בספרות ההלכה מתואר המעשה הבא מפי אבן עבאס עצמו:
אבן עבאס זכה לכבוד רב והכרה בידי הקהילה המוסלמית כבר בגילו הצעיר. מסופר מפי סעד בן אבו אל-וקאץ (אחד מחברי הנביא ולימים מצביא ומושל כופה בעיראק)
ויליאם הנדריקס (מושל אינדיאנה)
ראשית חייו
ויליאם הנדריקס נולד בעמק ליגוניר שבמחוז וסטמורלנד, פנסילבניה, כבנם של אברהם ואן ג'יימיסון הנדריקס. אביו היה איש מוכר בקהילה וחבר בית המחוקקים המדינתי. הוא היה אחיהם של תומאס הנדריקס ושל ג'ון הנדריקס.
הנדריקס למד בבית ספר יסודי בעמק ליגוניר, שם הוא היה חברם לספסל הלימודים של ג'ונתן ג'נינגס ושל ויליאם ו. ויקס, שלימים היו בעלי בריתו הפוליטיים הקרובים. לאחר השלמת לימודיו היסודיים, למד הנדריקס בקולג' ג'פרסון (כיום קולג' וושינגטון וג'פרסון), שם הוא סיים את לימודיו ב-1810. לאחר השלמת חוק לימודיו בקולג' הוא עבר מערבה לאוהיו, שם אחיו הגדול עובדיה היה בעל משרד עורכי דין, ושם הוא חי לזמן מה בביתו. הוא למד משפטים יחד עם אחיו במשך זמן קצר ולאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין. בשנים 1810 - 1812 התקיים הנדריקס כמורה בבית ספר בעת שלמד משפטים בסינסינטי וחי בבית אחותו, אן. הוא נשאר שם עד שהתקבל ללשכת עורכי הדין.
המעבר לטריטוריית אינדיאנה
לאחר 1813 עבר הנדריקס למדיסון שבטריטוריית אינדיאנה, עיר שנותרה ביתו במשך כל ימי חייו. בימיו הראשונים שם, הוא הפעיל מכונת דפוס שאותה הוא הביא עמו מסינסינטי, והיה לבעלים של ה"ווסטרן איגל", העיתון השני שיצא לאור בטריטוריה. עיתונו של הנדריקס והעמדות בהן הוא תמך סייעו לו לזכות עד מהרה באהדה בקהילה המקומית. חלקה המזרחי של הטריטוריה, בה היו שכיחות הדעות נגד העבדות, היה באותה עת במאבק על שליטה בממשלת הטריטוריה עם חלקה המערבי של הטריטוריה שבה בלטו יותר תומכי העבדות. עיתונו של הנדריקס התעמת עם העיתון תומך העבדות "וינסנס סאן", וזכה לתמיכה משמעותית בקרב המתיישבים במזרח הטריטוריה. בהמשך עשה הנדריקס שימוש בבית הדפוס שלו כדי להדפיס את חוקי המדינה בעת כהונתו כמושל.
הנדריקס נשא לאישה את אן פרקר פול ממחוז הרדין שבקנטקי. היא הייתה בתו של קולונל ג'ון פול, שהיה מייסדה של מדיסון. לזוג נולדו תשעה ילדים. בנו ויליאם הנדריקס הבן היה חבר בית המחוקקים המדינתי, שניים מבניו נהרגו במלחמת האזרחים האמריקאית ושני ילדים נוספים נפטרו בינקותם. רעייתו של הנדריקס האריכה ימים אחריו במשך 37 שנים ונפטרה במדיסון ב-1887.
חבר בית המחוקקים של הטריטוריה
בפברואר 1813 נבחר הנדריקס כפקיד בית המחוקקים של הטריטוריה ששכן בעיר וינסננס. במאי אותה שנה עברה בירת הטריטוריה לקורידון בעקבות פרוץ מלחמת 1812 והארגון מחדש של הטריטוריה. בית המחוקקים שנשלט אז על ידי סיעות מתנגדי העבדות ותומכי העבדות, מינה את הנדריקס לתפקיד המדפיס שהיה אחראי על פרסום מסמכי הבית. בשנה שלאחר מכן נבחר הנדריקס כחבר בית המחוקקים מטעם מחוז ג'פרסון, שמדיסון הייתה מושבו. בבית המחוקקים הוא התחבר ליושב ראש הבית דניס פנינגטון ולסיעת מתנגדי העבדות. ב-1814 הוא נבחר לרשת את פנינגטון והיה ליושב ראש הבית. באותה שנה הוא פתח את משרד עורכי הדין שלו וחדל להדפיס את עיתונו בשל חוסר בזמן. הוא קיבל כמה משרות מכניסות מממשלת הטריטוריה, כולל מינוי כתובע בכמה ממחוזות מזרח המדינה. הוא גם מונה על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון כתובע פדרלי של כל הטריטוריה.
ב-1816 השתתף הנדריקס בוועידת החוקה של אינדיאנה שהתקיימה בקורידון כנציג בלתי רשמי. אף על פי שחלפו רק שנתיים מאז הוא עבר להתגורר בטריטוריה, הוא זכה להכרה כה רבה ולפופולריות ושירת כמזכיר הוועידה. שוב הוא התחבר לג'ונתן ג'נינגס ולדניס פנינגטון ואחרים ששאפו להנהיג איסור על העבדות במדינה החדשה. צעדיו בוועידה חיזקו בהמשך את המוניטין שלו כאיש מוכשר מבחינה עסקית ופוליטית.
חבר הקונגרס
בבחירות הראשונות למשרת מושל אינדיאנה נבחר ג'נינגס, וכך נותר מושבו בבית הנבחרים של ארצות הברית פנוי. באותה שנה נבחר הנדריקס כנציג היחידי של אינדיאנה בבית הנבחרים, לאחר שהביס בבחירות את מושל הטריטוריה האחרון תומאס פוסי. בחירתו התרחשה זמן קצר לפני קבלתה של אינדיאנה כמדינה בארצות הברית, והיא אושרה על ידי הקונגרס, אף על פי שהיא ויכוח קצר בנוגע לבחירתו כאשר הוא הגיע לוושינגטון די. סי., אך הסוגיה נפתרה בהחלטה לטובתו. הנדריקס כיהן בקונגרס ה-14 כשירש את מושבו של ג'נינגס. הוא נבחר שלוש פעמים נוספות, וכיהן בבית הנבחרים מדצמבר 1816 ועד התפטרותו ביולי 1822. בבית הנבחרים היה הנדריקס חבר בוועדה לדרכים ותעלות. הוא תמך בחקיקה למימון סלילתו של הכביש הלאומי, שקישר את אינדיאנה למדינות המזרח. הוא גם תמך בכמה צעדים למימון כבישים משניים יותר ומיזמי כריית תעלות, אך ללא הצלחה. עד מהרה הוא היה תומך בולט בהענקת מעמד מדינה לטריטוריות מערביות ונשא כמה נאומים בעד קבלתן כמדינות של אילינוי ומיזורי. במרוץ האחרון שלו לבחירה מחדש לבית הנבחרים הוא ניצח ביחס של עשר לאחד, וזכה להכרה כאחד הדמויות הפוליטיות הפופולריות ביותר באינדיאנה.
מושל אינדיאנה
ב-1822 נבחר ג'נינגס כמושל אינדיאנה, לאחר שבבחירות לא ניצבו מולו מתמודדים אחרים והוא זכה במאה אחוזים מ-18,340 הקולות שהצביעו בבחירות, המושל היחידי בתולדות המדינה שניצח בבחירות באופן זה. הוא החליף את ג'נינגס, שבתורו נבחר לאייש את מושבו של הנדריקס בבית הנבחרים. ב-5 בדצמבר הוא הושבע כמושל. בעת כהונתו הוא אייש את מטה המושל בקורידון, שאותו הוא רכש מדייוויס פלויד. הוא כיהן כמושל עד 1825 והיה המושל האחרון שהתגורר בקורידון.
כאשר הושבע הנדריקס לכהונתו, היה מצבה הפיננסי של אינדיאנה עדיין במצב קשה בשל הכשלים בתפקודו של בנק המדינה שנגרמו עקב הפאניקה של 1819 וקריסתם של מיזמי העבודות הציבוריות. ב-1821 ירד ערכן של איגרות החוב של המדינה, ובכך נפגע משמעותית האשראי שלה ויכולותיה ללוות כספים. תקציב המדינה היה בגירעון, ואוכלוסייתה הדלילה הניבה מעט מאוד הכנסה. המצב נפתר באמצעות מכירת קרקעות ציבוריות לצורך גיוס כספים לתשלום חלק ניכר של חובות המדינה, וחשבונות המדינה הועברו אל, שכן לא היו בנקים פעילים באינדיאנה.
מערכת בתי הספר המדינתית, הראשונה בכל ארצות הברית, החלה להיווצר במהלך תקופת ממשלו של הנדריקס. במהלך תקופת כהונתו כמושל קיבל כל יישוב חלקת אדמה להקמת בית ספר. עלות כל השיפורים הללו הסתכמה ביותר מ-1.25 מיליון דולר, הסעיף הגדול ביותר בתקציב המדינה באותה תקופה. באותה תקופה החלה גם בנייתו של הסמינר המדינתי, שמאוחר יותר היה לאוניברסיטת אינדיאנה. הנדריקס גם תרם באופן אישי להקמתו של קולג' הנובר. כאשר אפשר מצבה הפיננסי של המדינה לביצוע עבודות ציבוריות בהיקף נרחב על פי חזונו של הנדריקס, הוא ריכז את מאמציו בסלילת דרכים חיוניות ואישר חקיקה שעל פיה נדרש מתושבי המדינה להוציא סכומים לטובת סלילת הכבישים. הדרכים הקיימות והנהרות זכו לשיפורים באמצעות סילוק מכשולים.
ב-1822 קיבץ הנדריקס את חוקי אינדיאנה, וכך יצר את ספר החוקים שלה. ב-1824 נרצחה משפחה משבט האינדיאנים סנקה על ידי קבוצת גברים ליד פנדלטון, והמתחים בין האינדיאנים בצפון המדינה והיישובים במרכז המדינה הפכו עד מהרה לעימות. הנדריקס, מתוך תקווה לשמור על השלום ולאכוף את הצדק לטובת השבט, הורה שהרוצחים יעצרו ויישפטו. בעוד שאחד מהרוצחים נמלט, האחרים נתפסו וכולם נידונו למוות. אחד הרוצחים היה קטין ובהמשך הוא קיבל חנינה מהמושל ג'יימס ב. ריי. הנדריקס דחה את בקשתו לחנינה ועשה שימוש בהוצאה להורג כדי להפגין כוונות טובות כלפי האינדיאנים. הייתה זו הפעם הראשונה בארצות הברית בה אדם לבן הוצא להורג על רצח אינדיאנים.
אחד מצעדיו האחרונים של הנדריקס כמושל הייתה אישור העברת בירת המדינה מקורידון לאינדיאנפוליס. היה ויכוח אינטנסיבי על השארת הבירה בדרום המדינה, שבה התגוררה רוב אוכלוסייתה. אינדיאנפוליס שכנה במרחק של כמעט מאה קילומטרים מהיישוב הקרוב ביותר ובשולי אזור הספר. על אף לחצים משמעותיים, חתם הנדריקס על חוק העברת הבירה בסוף 1824.
סנאטור
ב-14 בפברואר 1825 התפטר הנדריקס מתפקידו כמושל כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית, לאחר שנבחר לתפקיד על ידי בית המחוקקים המדינתי והביס את נשיא בית המשפט העליון של אינדיאנה אייזק בלאקפורד. סגן מושל המדינה, ראטליף בון התפטר מתפקידו עוד קודם לכן ותפקיד המושל עבר לג'יימס ב. ריי, הנשיא הזמני של הסנאט המדינתי. בשובו לוושינגטון ב-1825, נמנה הנדריקס עם חברי סיעת מתנגדיו של אנדרו ג'קסון, ותמך במימון פדרלי לעבודות ציבוריות במערב. הוא שימש כיושב ראש הוועדה לדרכים ותעלות בשנים 1831–1837, והצטרף לעמיתו, חבר בית הנבחרים ראטליף בון בתמיכה בסנאט במימון פדרלי לתעלת וובאש ואירי. בבחירות של 1836 לא עלה בידו של הנדריקס להיבחר לתקופת כהונה נוספת בסנאט, והוא נוצח על ידי חבר המפלגה הוויגית אוליבר ה. סמית'. בשנים 1829–1840 שימש הנדריקס גם כחבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת אינדיאנה.
שנותיו האחרונות
ב-1839, לאחר שירות ציבורי רצוף במשך 29 שנים, שב הנדריקס לחייו הפרטיים במדיסון.
במשך חייו הוא צבר רכוש בהיקף נרחב שאותו הוא שב לנהל וגם עסק בעריכת דין. בהיותו בעל קרקעות בולט באזור מדיסון, הוא בנה בתים רבים והשכיר אותם. בערוב ימיו הוא ספג ביקורת על כך שלא היה מוכן למכור את הבתים, ובהקשר זה הוא הואשם בהתנהגות באורח אריסטוקרטי.
ויליאם הנדריקס נפטר ב-16 במאי 1850 כאשר עסק בפיקוח על בניית אחוזת הקבר המשפחתית שלו. הוא נטמן בבית הקברות פיירמונט שבמדיסון. בהספד שנכתב עליו בעיתון "אינדיאנה גאזטיר", נאמר:
פלה הכובש
פלה הכובש (בדנית: Pelle Erobreren) הוא סרט דני-שוודי שיצא לאקרנים ב-1987. הסרט מבוסס על ספר בשם זה מאת הסופר הדני מרטין אנדרסן נקסה, שיצא לאור ב-1910 בשני חלקים. הסרט מבוסס על החלק הראשון בלבד.
הסרט יצא לאקרנים ב-1987, וב-1988 זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. מקס פון סידוב, ששיחק את תפקיד האב, היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. באותה שנה זכה גם בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט נחשב בדנמרק לאחד הסרטים החשובים במורשת התרבות שלה. ברשימה זו נמצא גם הסרט "דיטה בת-אדם", גם הוא לפי ספר של נקסה.
תקציר העלילה
הדנים מתייחסים לשוודים בבוז. האב ובנו נשארים יום שלם בכיכר העיר במה שנראה כשוק עבדים. אף אחד לא רוצה להעסיק את לארס בגלל גילו והילד. רק בלילה כשהם נשארים לבד הם נשכרים לעבודה בחווה חקלאית בסכום של 100 כתרים לשנה.
משכנים אותם בפינה מצחינה ברפת, ביחד עם הפרות. האב מתקשה ללמוד דנית ולהסתגל לסביבה לעומת פלה. כאשר המשגיח בחווה מתעלל בפלה מבטיח לו האב להתלונן בפני המשגיח ולבקש התנצלות אבל לנוכח המשגיח הוא מאבד את ביטחונו ומתרפס לפניו כדי שלא יפטרו, למגינת ליבו של פלה.
פלה עובד בכל העבודות הקשות בשדה ומתחבר לפועל אריק שמשתף אותו בתוכניתו לחסוך כסף כדי לנסוע לאמריקה ולסין ולכבוש את העולם. מנהל העבודה קונסטרופ מתגרה באריק ובעימות איתו נפגע אריק קשה בראשו ומפסיק לתפקד.
בעל האחוזה חושק באחייניתה הצעירה של אשתו ותוך חגיגה בשדה עם הפועלים הוא מפתה אותה ומבתק את בתוליה. הדבר נודע לאשתו ובאחד הלילות כשהוא בשינה עמוקה, היא נוטלת סכין ומסרסת אותו.
לארס מתוודע לגב' אולסן שבעלה הדייג נעלם בים. היא מסכימה שהוא ופלה יעברו לגור אצלה. דבר זה לא מוצא חן בעיני האנשים היות שהיא נחשבת עדיין כנשואה. בעיקר סובל מכך פלה שנאלץ להתכתש עם בני כיתתו שמעליבים אותו ואת אביו.
לבסוף חוזר הדייג אולסן ולארס, שתוכניתו בוטלה, מנסה להתאבד בתלייה. פלה עוצר אותו ומוציא את החבל מידיו.
עם הזמן מתמנה פלה לתפקיד משגיח אולם הוא מחליט לעזוב את המקום כדי לכבוש את העולם כפי שאמר לו אריק. האב אומר לו שהוא זקן וחלש ואינו יכול להצטרף אליו. בסצנה האחרונה הם נפרדים על רקע של נוף קפוא.
הד ארצי
הד ארצי הייתה חברת תקליטים, אשר עסקה בהפקת מוזיקה, בייבוא אלבומים מחו"ל ובהפצת מוזיקה ישראלית ולועזית. בדצמבר 2008, עקב קשיים כלכליים, נרכשה הד ארצי על ידי מתחרתה, NMC United.
מלבד מעורבותה בתחום המוזיקה, עסקה החברה בייבוא ובהפצה של מוצרי מולטימדיה שונים, כגון משחקי מחשב וקלטות וידאו וסרטי DVD. רשת טאוור רקורדס בישראל הייתה בבעלות הד ארצי.
היסטוריה
החברה הוקמה בתל אביב בספטמבר 1947 כשותפות של צבי לוין עם יוסף גרוסמן, אלכסנדר בורוביץ ואפרים רוטנברג - ובניהולו של אפרים (פליקס) ז׳צ׳ינסקי, שכיהן לפני מלחמת העולם השנייה כמנהל חברת התקליטים הפולנית "סירנה".
צבי לוין החזיק בברלין חנות לספרים עבריים והקים ב-1932 את חברת התקליטים "זמר" (Semer). החברה הקליטה מוזיקה עברית, אידית, חזנות ואריות אופראיות והצליחה במכירות. לוין נשלח ב-1939 למחנה הריכוז זקסנהאוזן וב-1940 גורש לווינה. לוין עלה ארצה ב-1944, ובאוגוסט 1945 הוא התחיל במגעים להשגת כסף להקמת חברת התקליטים "קול ציון" בנתניה. קול ציון הוקמה באוקטובר 1946 ונוהלה על ידי לוין וברוך רוזנברג עד סגירתה בתחילת 1948 עקב מלחמת העצמאות.
בין זמריה הראשונים של הד ארצי נמנו שושנה דמארי, יפה ירקוני, שמשון ברנוי, ישראל יצחקי ופרדי דורה. משרדי החברה ישבו תחילה בפסאז' התור בתל אביב.
המפעל לייצור תקליטים של החברה היה בגבעת הרצל ויצר תקליטי 78 ובמרץ 1955 הוקם ברמת גן מפעל ליצור אריכי נגן (תקליטים במהירות 33 סל"ד).
במאי 1955 הוציאה הד ארצי את אריך הנגן הראשון בישראל - תקליט של שושנה דמארי בשם "פניני המזרח".
בשנת 1958 הקליטה את התקליט הסטראופוני הראשון שלה ובשנת 1967 מכרה 100,000 תקליטים של השיר "ירושלים של זהב".
בשנת 1971 הפכה משפחת לוין לבעלים היחידים של החברה.
החל משנת 1984 שימשו מיקי תוניס ושמואל סחר, לצד איש העסקים וקלידן להקת "תיסלם" יאיר ניצני, כמנכ"לים משותפים. סחר שימש בתפקיד עד שלהי 1999 ותוניס, עד סוף שנת 2001. עד תחילת כהונתם בראשות החברה, היו שלמה ארצי ועפרה חזה האמנים הישראלים הבולטים ברפרטואר. מאמצע שנות ה-80 הגדילה החברה את הרפרטואר העברי שלה בהחתמת אמנים כגון דויד ברוזה, גידי גוב, יובל בנאי, דני סנדרסון וטיפקס.
בין השנים 1989–1998 הפיצה הד ארצי פסקולים עבריים של סרטי דיסני, בעיבודה של שפרירה זכאי, במקביל למועד הקרנתם של הסרטים בבתי הקולנוע. בין התקליטורים נכללו: בת הים הקטנה, אלאדין, מלך האריות, פוקהונטס, צעצוע של סיפור, הגיבן מנוטרדאם, הרקולס, מולאן וטרזן. גם פסקולים של סרטים ישנים יותר הופקו וביניהם "חתולים בצמרת" ו"היפהפייה הנרדמת".
בשנת 1995 החליטה הנהלת החברה להיכנס לתחום הקמעונאות. לשם כך הוקמה רשת חנויות "טופ 10", שפתחה מספר סניפים בקניונים ובסניפי השקם.
בדצמבר 1996 הוקמה צומת ספרים, רשת חנויות אשר פעלו במחסנים גדולים בשולי הערים, ונמכרו בהם ספרים במחיר מוזל, על מנת להפחית את הכמויות הגדולות של מלאי הספרים שהצטברו במחסני ההוצאות לאור. הרשת הוקמה כשותפות של הד ארצי, זמורה-ביתן וכנרת. הד ארצי מכרה את מניותיה ברשת ב-2002.
באמצע שנות ה-90 הייתה הד ארצי חברה רב-תחומית הבולטת בתעשיית מוצרי הפנאי בישראל - היא עסקה בהוצאה לאור של ספרים (תחת "הד ארצי הוצאה לאור") ושל מגזין "נשיונל ג'יאוגרפיק", הפעילה את רשת חנויות הספרים "צומת ספרים" ואת רשת חנויות המוזיקה טופ 10, פעלה בשיווק מולטימדיה ומשחקי מחשב (תחת "הד ארצי מולטימדיה") וקלטות ווידאו (תחת "הד ארצי וידאו").
בסוף שנת 1998 רכשה הד ארצי את רשת טאוור רקורדס וב-1999 איגדה אותה עם חנויות "טופ 10" לכדי רשת אחת, שהפכה לרשת חנויות המוזיקה של החברה. לרשת היו למעלה מ-40 סניפים בשיא פעילותה. משנה זו סבלה "הד ארצי" מהפסדים קשים, שהיוו רקע לסכסוך בין בעלי המניות בחברה, משפחת נמרודי וולדימיר גוסינסקי. בנובמבר 2001 החליטו בעלי מעריב להחליף את המנכ"ל מיקי תוניס ואת יו"ר הדירקטוריון רון ויסברג. באפריל 2002 הוחזר תוניס לניהול החברה מחוסר מחליף מתאים ובאוקטובר אותה שנה נכנס אלי נחום לתפקיד. נחום הודיע במפתיע על פרישתו לאחר שישה שבועות ופינה את התפקיד לרוני קליינפלד.
ב-2003 נמכרה החברה עבור 5 מיליון ש"ח לקבוצה בראשות איש העסקים חנן רויכמן. במרץ 2003 הודיעה חברת האחים וורנר שלא תמשיך את החוזה שלה עם הד ארצי. במאי 2007 החליטה חברת BMG להפסיק את הפצת את תקליטיה בישראל דרך הד ארצי ובחרה ב-NMC כנציגה הבלעדי. עקב כך עברה החברה להתמקד בשיווק מוזיקה ישראלית בלבד.
הד-ארצי הייתה החברה הראשונה שהפיצה בישראל מוזיקה על גבי דיסק און קי.
בשנים 2002–2007 שימש רוני קליינפלד בראש החברה, ומאז אוגוסט 2007, שימש גיל אדמוני כמנכ"ל.
ב-29 בדצמבר 2008 נמכרה החברה למתחרתה NMC United תמורת ארבעה מיליון ש"ח.
פרס באפט"א לעריכה הטובה ביותר
פרס באפט"א לעריכה הטובה ביותר (באנגלית: BAFTA Award for Best Editing) הוא פרס שנתי שמוענק על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לעורכי סרטים.
חברי האקדמיה בוחרים חמישה מועמדים בכל קטגוריה; המועמדים לפרס הם עורכים ראשיים בלבד. את הזוכה בוחרים חברי "סניף העריכה" של האקדמיה. תהליך זה הוא הפוך לתהליך של האקדמיה האמריקאית לקולנוע, שבה חברי סניף העריכה בוחרים את המועמדים, וכל חברי האקדמיה מצביעים עבור הזוכה. ראו: פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
ישעיהו פורת
ישעיהו פורת רפפורט (1936 – 7 באפריל 2018) היה עיתונאי, עורך, שדרן ספורט ומבכירי פרשני הספורט בישראל.
קורות חייו
ישעיהו פורת נולד בתל אביב. היה ידוע בכינוי "שייע". בצעירותו היה כדורגלן בגדנ"ע יהודה. לאחר מכן עבר להפועל תל אביב.
את הקריירה העיתונאית שלו החל בעיתון חדשות הספורט. היה עורך הספורט הראשון במעריב לנוער, והיה יד ימינו של נחמיה בן אברהם.
בהמשך עזב את מדור הספורט במעריב, הקים בעיתון את מוסף הכלכלה השבועי "עסקים", ושימש כעורכו במשך שנים. במסגרת עבודתו בעיתון היה אחראי על הכשרת מאות עיתונאים, בתחום ספורט ובתחומים אחרים.
אחרי 30 שנות עבודה במעריב, הוא פרש מהעיתון והקים הוצאה לאור, והוציא בין השאר, יחד עם משה לרר את הספר היובל ה-50 לספורט בישראל, "ספורט 50", אלבום שמקיף את התפתחות הספורט ההשגי בישראל במשך 50 שנה מהקמת המדינה בשנת 1948 ועד 1998.
פורת הגיש בגלי צה"ל במשך שנים רבות יחד עם משה לרר תוכנית ספורט שבועית, "רדיו ספורט" והיה עורך ספורט של התחנה במשך 16 שנים.
בעונת 1988/1989 בליגה הלאומית הצטרף למועדון מכבי חיפה בתפקיד יועץ תקשורת.
בשנת 2005 החל לשמש נציגו של דניאל יאמר בישראל, כאשר יאמר ניהל משא ומתן לרכישת מועדון הכדורגל מכבי נתניה והפך לבעליו.
המבול
הַמַּבּוּל הוא סיפור המתואר בספר בראשית ובו אלוהים מחליט למחות את בריאתו, על ידי שיטפון כלל עולמי אדיר, "כי השחית כל בשר את דרכו על הארץ". לצד זאת, מנחה אלוהים את נח, הצדיק שבדור, לבנות תיבה ענקית שבה ימלט את משפחתו וזוגות מכל בעלי החיים היבשתיים מפני האסון וכך יינצלו.
גזירת המבול
לפי ספר בראשית, לאחר מעשה בני האלוהים ובנות האדם ראה אלוהים כי מעשי בני האדם ומחשבותיהם הם רעים, התחרט על כך שיצר את האדם והחליט למחות את כל החיים מעל פני האדמה. לפי סדר עולם האל גזר על המבול כבר בשנת 480 לחיי נח, אך נתן לבני האדם ארכה של 120 שנה לחזור בתשובה. לפי, נגזרה גזרת המבול מפני שפשעו בחמס. ב, מוסבר שחמס שונה מגזל בכך שאינו שווה פרוטה:
בניית התיבה
בבראשית פרק ו', כשאלוהים חזה ברשעת האנושות, הוא החליט להשמידה במבול:
נח, אשר מתואר על ידי התורה כ"צדיק תמים בדורותיו", מצטווה על ידי אלוהים לבנות תיבה – סירה גדולה אשר בעזרתה יינצלו הוא ומשפחתו מפני המבול, יחד עם כל בעלי החיים. לפי פרקי דרבי אליעזר פרק כ"ג נמשכה הבניה 52 שנה.
אורכה של התיבה היה כ-150 מטרים, רוחבה כ-25 מטר, וגובהה היה עשירית מאורכה, כ-15 מטרים (גובה בניין בעל 5 קומות). להמחשה, ניתן לומר שגודלה של התיבה היה כשל נושאת מטוסים קטנה. לתיבה היו 3 קומות – "תחתיים שניים ושלישים". התיבה הייתה משוחה בכֹּפֶר (כנראה אספלט) מבפנים ומבחוץ כדי למנוע חדירת מים אליה וגגה היה משופע.
אל התיבה נצטווה להביא זוג יחיד מכל מין של חיות ועופות טמאים ושבעה זוגות ממיני הבהמות והעופות הטהורים, כדי שמהם יתחדש העולם שלאחר המבול. לפי הנאמר בתורה הגיעו החיות הטמאות אל התיבה לבדן, בלי שהיה נח צריך לחפש אחריהן:. בשנת שש מאות לחיי נח, החל המבול לרדת על הארץ.
מהלך המבול
התורה מציינת שהמבול החל בשבעה עשר לחודש השני, כאשר גשם זלעפות החל לרדת ומעיינות החלו לנבוע בעוצמה. הגשם ירד במשך 40 יום, ונחשולי המים כיסו את כל הארץ, ואף את פסגות ההרים הגבוהים. כעבור 150 יום נעצרה התרבות המים, והם החלו לפחות אט אט. בשבעה-עשר לחודש השביעי נחה התיבה על הרי אררט. באחד לחודש העשירי נראו ראשי ההרים.
מקץ ארבעים יום שילח נח את העורב, לבדוק האם כבר יבשה הארץ. העורב סירב להרחיק ולא סר מחלון התיבה. כעבור שבעה ימים שילח נח את היונה, וזו שבה כלעומת שיצאה. נח הסיק שעדיין יש מים על הארץ והמשיך להמתין. כעבור שבעה ימים נוספים שילח את היונה בשנית, וזו שבה עם עלה מעץ הזית. נח הבין מכך שהעצים כבר נראים לעין, אבל הארץ עדיין לא נראתה. כעבור שבעה ימים נוספים שלח נח את היונה בשלישית, וזו לא שבה אליו יותר, דבר שהביא את נח להבנה כי פני האדמה כבר נגלו. ב-1 בחודש הראשון הסיר נח את מכסה התיבה וראה שפני האדמה יבשים. ב-27 בחודש השני התייבשה האדמה לחלוטין ואז ציווה אלוהים על נח לצאת מן התיבה ולהוציא עמו את משפחתו ואת החיות, וכך אכן עשה נח.
חילופי גרסאות ופירושים לתאריכי המבול
לדעת רבי אליעזר המבול החל בי"ז בחשוון שהוא החודש השני מתשרי שבו נברא העולם לדעתו. לדעת רבי יהושע המבול החל בי"ז באייר שהוא החודש השני מניסן שבו נברא העולם לדעתו. לדעת רבי יוסי בסדר עולם פרק ד', מונים למבול כרבי אליעזר. 150 הימים שבהם גברו המים אינם כוללים את 40 ימי הגשם ולכן החודש השביעי שבו נחה התיבה הוא סיוון והמניין מתחיל מהפסקת הגשם בכ"ז בכסלו (לפי רש"י פסק בכ"ח בכסלו). 40 הימים שאחריהם שולח העורב החלו מיד לאחר 150 הימים (א' בסיוון-י' בתמוז) ולאחר שלושה שבועות היונה מצאה מנוח בראשי ההרים ביום שבו התגלו שהוא א' באב כי מניין החודש העשירי מתחיל בחשוון שבו התחיל המבול. 11 הימים (כי מקצת היום ככולו) הנוספים על 12 חודש שזה זמן משפט הרשעים נועדו להשלים למשך שנת חמה, שהיא 365 יום.
בתרגום השבעים הושוו תאריכי תחילת המבול ומנוחת התיבה לתאריך סיום המבול וכולם מתוארכים ל-27 בחודש. בנוסף, היראות ראשי ההרים מתוארכת לחודש 11 ולא 10. בספר היובלים שמתנגד ללוח שנה ירחי תוארך סיום המבול ל-17 בחודש כדי להציג את משך המבול כשנה שמשית, אם כי 27 נשמר כתאריך יציאת החיות מן התיבה. בנוסף, תאריך הפסקת הגשם נקבע לאחד בחודש הרביעי ותאריך ירידת המים לאחד בחודש השביעי כי ספר היובלים קובע את ימי תחילת ארבעת רבעי השנה לימי חג. יציאת נח מן התיבה מתוארכת לאחד בחודש השלישי. כניסת נח לתיבה מתוארכת לאחד בחודש השני לעומת פרקי דרבי אליעזר פרק כ"ג שמתארך לי' בחשוון.
אחת ממגילות מדבר יהודה מתארכת את כל אירועי המבול לפי לוח השנה במגילות קומראן שבו כל תאריך חל תמיד באותו יום בשבוע: 40 ימי הגשם מיום ראשון 17 בחודש השני עד יום חמישי 26 בחודש השלישי, 150 יום מתחילת הגשם הסתיימו ביום שלישי 14 בחודש השביעי, המים חסרו במשך יומיים והתיבה נחה ביום שישי 17 בחודש השביעי, ראשי ההרים נראו ביום רביעי 1 בחודש העשירי ואחר 40 יום פתח נח את חלון התיבה ביום ראשון 10 בחודש 11, היונה שולחה מדי יום ראשון עד ה-1 בחודש 12, מכסה התיבה הוסר ביום רביעי 1 בחודש הראשון, הארץ יבשה ביום ראשון 17 בחודש השני וביום ההוא יצא נח מן התיבה למועד שנה תמימה לימים 364.
לפי רבי אברהם סבע, המבול החל ביום רביעי. לפי הרב יהודה אריה אופנהיים, היונה נשלחה בשבת.
לאחר המבול
כאשר יצא מהתיבה, בנה נח מזבח לאלוהים והקריב לו מן הבהמות והעופות הטהורים אשר היו בתיבה. אלוהים אמר בלבו שלא יוסיף עוד "לקלל את האדמה בעבור האדם" "כי יצר לב האדם רע מנעוריו", ושעונות השנה יתנהלו כסדרן ללא הפרעה נוספת:
לאחר מכן בירך אלוהים את נוח ואת בניו והטיל עליהם את מצוות "פרו ורבו ומלאו את הארץ". כן כרת אתם ברית, ש"לא יהיה עוד מבול לשחת את הארץ". הסימן לברית היא הקשת הנראית בענן:
בתרבות הפופולרית
על סיפור המבול נעשו הרבה יצירות אמנות: סרטי הקולנוע - המבול, ומבול של צרות. האלבום המוזיקלי Mabool של להקת Orphaned Land, השיר "נח" של יורם טהרלב ו"צא מן התיבה" של אהרן רזאל. כמו כן בתקופת הרנסאנס תיבת נח והחיות שבה הפכו למוטיב אמנותי מרכזי באמנות המערב, כגון בפרסקו של מיכלאנג'לו על תקרת הקפלה הסיסטינית, ציור של הירונימוס בוש ושל ג'קופו בסנו.
בביקורת המקרא
לפי השערת התעודות, המייחסת את כתיבת הטקסט המקראי למספר כותבים שונים, סיפור המבול הוא דוגמה להיתוך של שתי גרסאות שונות לכדי סיפור אחד. ניתן לפצל את הסיפור לשני תתי סיפורים, שאחד מהם מיוחס למקור הכהני, שמכנה כאן את האל בשם ״אלוהים״ ומסומן באות P; והשני מיוחס למקור היהוויסטי, שקורא לאל יהוה ומסומן באות J. כל אחד מהסיפורים עומד בפני עצמו, כלומר מכיל את המרכיבים העיקריים של הסיפור:
עם זאת, הסיפורים שונים זה מזה באופיים ובהרבה פרטים קטנים:
בטבלה להלן מוצגים הפסוקים כשהם ממויינים לשני סיפורים לפי הכותב J או P. הפסוקים מופיעים לפי סדר הופעתם בטקסט המקראי, ציון הפרקים הושמט למען שטף הקריאה.
מקבילות לסיפור המקראי
מיתוסים של מבול נפוצים בעמים ובתרבויות שונות ורבות, בכל רחבי העולם. כמה מסיפורים אלו התגלו בממצאים ארכאולוגיים בני 3000 שנה ויותר. ישנם קווי דמיון בולטים בין סיפור המבול המקראי לכמה סיפורי מבול מאזורים סמוכים, בייחוד הסיפורים העתיקים ממסופוטמיה (ארם נהריים), ומקובל במחקר של מיתולוגיה השוואתית שהם הושפעו אלו מאלו בעת העתיקה. הסיפור המסופוטמי, לפי ההשערה רווחת, הוכנס לאחר מכן לקאנון המקראי, כנראה בעת גלות בבל.
כמה גרסאות של סיפור מבול קיימות במיתולוגיה המסופוטמית. הנרחבת שבהן היא סיפור אתרחסיס, שנכתב במאה ה-17 לפנה"ס על ידי סופר בבלי בשם אלת-איה. על־פי סיפור זה, בתחילה היו בני האדם בני אלמוות, והתרבו יתר על המידה. בשל הרעש שעוררו, האל אנליל החליט להשמידם במגפה ובמבול. אנכי, אל החכמה והמים המתוקים, המרה את פי אנליל ונגלה בחלום לבן-האנוש אתרחסיס. הוא הזהיר אותו מפני האסון הקרב, והדריך אותו כיצד לבנות ספינה. האלים מתחרטים על השמדת האנושות, מכיוון שלא נותר מי שיקריב להם קורבנות, אבל לאחר סיום המבול יוצא אתרחסיס מהתיבה, ובדומה לנח מעלה להם מנחה. בדומה לאלוהים המקראי, האלים הבבלים מתרצים ומחליטים שלא לנסות להשמיד שוב את המין האנושי. תחת זאת הם מגבילים את התרבותו בכך שהם גוזרים עליו מוות. סיפור דומה, בן 62 שורות באכדית שנכתב על לוח שתוארך למאה ה-18 לפנה"ס, מתאר תיבה שנבנתה בהוראת אאה-אנכי בצורת עיגול בדומה לסירות עגולות שהיו נפוצות במסופוטמיה. בדומה לסיפור המקראי, גם בלוח זה מצוין כי החיות נכנסו לתיבה בזוגות.
מקור קדום במיוחד לסיפור מבול מסופוטמי כלול בעלילות גילגמש, בלוח 11 מבין 12 לוחות שאוחסנו במוזיאון הבריטי ופוענחו על ידי ג'ורג' סמית בשנת 1872. בעלילה זו ניכר דמיון לסיפור המקראי. לדוגמה, הספינה, המיקום הגאוגרפי (בקרבת הר אררט), הצלת הגיבור ובעלי החיים בחסדי האלים, שילוח הציפורים (בהן יונה ועורב) לראות אם כלו המים, וקורבן התודה המוקרב בסוף הסיפור.
לצד הדמיון הבולט בין סיפורי המבול המסופוטמיים לסיפור המקראי, קיימים גם הבדלים רבים ביניהם. שמו של האיש בבבל הוא אותנפישתים (באבטיפוס השומרי - זיאוסודרה, "מאריך השנים") ולא "נח". בבבל נקרא הכלי "ספינה גדולה" או "היכל", ולא "תיבה"; גם המידות והחלוקה הפנימית שונים; גודל הספינה גדול לפחות פי ארבעה מגודל תיבת נח, ואת הכלי בבבל טחו גם בשמן; התיבה לא נחה על הרי אררט אלא דרומה מהם - על הר נציר. אותנפישתים משלח יונה, סנונית ואז עורב, והעורב הוא שלא שב; הבדל גדול נוסף הוא במשך זמנו של המבול - בעוד שלפי המקרא נמשך המבול שנה תמימה, בסיפור הבבלי הוא נמשך שבעה ימים בלבד.
מלבד ההבדלים הטכניים, בולט השוני בין ההשקפה האלילית בסיפור אתרחסיס ועלילות גילגמש, להשקפה המונותאיסטית בסיפור המקראי הסיבה למבול בסיפור הבבלי היא הפרעת מנוחת האלים בשל הריבוי האנושי הבלתי נמנע, בעוד במקרא - שחיתותם המוסרית של בני האדם. בסיפור הבבלי מיוחסים החורבן וההצלה לאלים שונים - אנליל ואאה - ולהם מניעים תועלתניים שונים, בעוד בסיפור המקראי אלוהים הוא מקור החורבן וההצלה, והמניע לשניהם זהה - צדק מוסרי. במיתוס הבבלי ניצלו גם עבדים, שפחות וספן, ובנוסף להם עלו לספינה גם אומנים, במטרה להציל את הישגי התרבות. בצאתו מהתיבה, אתרחסיס בוכה על גורל האנושות, ואילו במקרא, אין זכר למעשה כזה.
כשיצא נוח וזבח, מריח אלוהים "את ריח הניחוח", וכך למעשה מתוארת קבלת הקרבן, ואילו כשמקבילו הבבלי זובח, מריחים האלים ותאבונם מתעורר, והם נאספים "כמו זבובים" ואוכלים מהקרבן. הקשת אינה מוזכרת, ובמקומה האל אֵאַה עונד תליון למזכרת שאל לו להביא אסון נוסף. סיפור המבול המסופוטמי מסתיים בהטלת מגבלות שונות על הריבוי האנושי, בעוד מקבילו המקראי מתחיל אמנם בהגבלת תוחלת החיים האנושית ("לֹא יָדוֹן רוּחִי בָאָדָם לְעֹלָם בְּשַׁגַּם הוּא בָשָׂר וְהָיוּ יָמָיו מֵאָה וְעֶשְׂרִים שָׁנָה"), אך מסתיים בברכת פריון אלוקית לנח ומשפחתו: "וַיֹּאמֶר לָהֶם פְּרוּ וּרְבוּ, וּמִלְאוּ אֶת-הָאָרֶץ". לאחר המבול, אותנפישתים ואשתו מועברים אל "אפיקי תהומותיים", משכנם של האלים, והם זוכים לחיי נצח. נח, לעומתם, נשאר באנושיותו, ואף נכשל בשתייה לשוכרה וסובל עקב כך מקלון.
סיפור המבול הבבלי מהווה דוגמה מובהקת למוגבלות כוחם של האלים בדתות הפוליתאיסטיות, לעומת כוחו המוחלט של האל המקראי המונותאיסטי. בסיפור אתרחסיס נדרשים האלים לשיתוף פעולה והסכמה ביניהם כדי להביא את המבול, ואף לאחר שנוצר, הם לא שולטים בו עוד, והוא מסתיים מעצמו. במקרא לעומת זאת, מודגש כיצד אלוהים בורא ומסיים את המבול כרצונו. יתר על כן, המבול הבבלי מאיים על האלים עצמם, והם נמלטים ממקדשיהם הארציים אל השמיים: "האלים נבהלו מפני המבול, נסוגו, עלו שמימה ממלכת אנו: האלים הצטנפו כמו כלבים, רבצו בחוצות". אופיים המוגבל והארצי של האלים מתגלה ביתר קיצוניות בתלותם בקרבנות בני האדם, ובהיעדרם "האלים הגדולים ישבו בצמא וברעב". תלות זו היא כנראה הבסיס למסר של המיתוס כולו - יציבות קיומו של האדם מובטחת בשל תלותם של האלים בו. בעוד שהמבול המקראי מלמד לקח מוסרי את האנושות, המבול הבבלי מלמד לקח תועלתי את האלים.
למעט הטקסט המקראי עצמו, לא ידוע על סיפור מבול במיתולוגיה של ארץ כנען העתיקה. י"מ גרינץ ראה במסורת המדרשית (בראשית רבה לג, יא) כי בארץ ישראל לא ירד המבול, הסבר מדוע סיפור זה לא הגיע לכנען. בשנת 1956 התגלה בתל מגידו לוח כתוב אכדית המתוארך למאה ה-14 לפנה"ס, ומתאים ללוח השביעי ב"עלילות גילגמש" בנוסח נינוה. מכיוון שהאפוס המלא כולל את סיפור אותנפישתים, סביר שבתקופה הכנענית לכל הפחות הכירו את סיפור המבול המסופוטמי. בשנת 2007 הוצע כי שבר טקסט בן 14 שורות באכדית שהתגלה בשנת 1994 בספריה העתיקה של אוגרית, מאמצע האלף השני לפנה"ס, מתאר פתיחת חלון ושילוח יונה וציפור מים כדי למצוא חוף, וזאת בעצת אאה, האל הממלא תפקיד יועץ גם בסיפורי המבול המסופוטמים. פרט מעניין בסיפור זה הוא הציון כי אירע בראש חודש, בדומה לסיפור המקראי המציין את תאריכי המאורעות, ובניגוד לסיפורים המסופוטמים. ייתכן איפוא כי זהו חלק מסיפור מבול הדומה גם לסיפורים המסופוטמים וגם לסיפור המקראי.
שאלת הגלעין ההיסטורי
עם זאת, יש גאולוגים וארכאולוגים המשערים לאור ממצאים בשטח, כי אכן היה במסופוטמיה אירוע שיטפון מקומי גדול או סדרת שיטפונות, שנחרטו בזיכרון הקולקטיבי והיוו את הבסיס לנרטיב המבול המקראי. בעקבות השערות אלו, יחד עם פרשנותו לפסוקים ולדברי חז"ל על המבול, מפרש הרב אורי שרקי את סיפור המבול המקראי כמבול מצומצם.
הארכאולוג האנגלי ליאונרד וולי שבשנות ה-30 של המאה ה-20 עמד בראשה של חפירה באור, עיר שומרית בדרום מסופוטמיה, מצא שהאתר הקדום נקבר תחת שכבת חרסית בעומק 2–3 מטרים שמעידה על שיטפון של נהר, והסיק שהמוטיב של מבול התבסס על שיטפון בחלק התחתון של עמק הפרת והחידקל. רוב הארכאולוגים שחפרו בתילים אחרים באזור לא מצאו עדות לשיטפון מאותה תקופה, ודחו את מסקנתו. לעומת זאת החוקרים האמריקאיים ו צידדו בתאוריית השיטפון ותיארכו אותו לסביבות שנת 2900 לפנה"ס, על סמך ממצאים בשורופק.
תאוריה אחרת שהועלתה על ידי הגאולוגים ויליאם רייאן ווולטר פיטמן מאוניברסיטת קולומביה שבארצות הברית, היא שמיתוסי המבול הם הד להצפה קטסטרופלית שהתרחשה בים השחור. על פי תאוריה זו, הים השחור היה בעבר ימה של מים מתוקים שלא הייתה מחוברת לאוקיינוס הגלובלי. בשל התחממות כדור הארץ לאחר עידן הקרח האחרון והמסת קרחונים, עלו פני הים התיכון ונבקע פתח או נוצר מפגש שבו זרמו מים מן הים התיכון לים השחור, אזור המהווה היום את מיצרי הבוספורוס. צוללות שנשלחו למשימות תיעוד, מצאו שרידים ליישובים, חלקם גם בעומק הים השחור. ממצאים אכן מצביעים כי הים השחור לפני כ-7,500 שנה היה קטן בממדיו מאשר ממדיו הנוכחיים וששטחי חופיו הקדומים הוצפו כליל.
מיפוי קרקעית הים מראה פני שטח שניתן לזהות בהם ערוצי נחלים, דיונות חוף ואיים שמצויים מתחת לפני הים. ניכר מעבר חד ממשקעים האופייניים לאגמים מתוקים לשכבה שמכילה שרידי בעלי חיים האופייניים לים התיכון. ואולם מחקרים גאולוגיים וארכאולוגיים נוספים בים השחור מצאו כי העלייה בפני הים וגודל השטח שהוצף היו קטנים בהרבה מאלו שסברו ראיין ופיטמן, וכי העלייה במליחות המים הייתה הדרגתית מאוד ונמשכה על פני אלפי שנים.
תאוריה של זוג החוקרים טולמן מהמכון הגאולוגי של אוסטריה ניסתה להסביר את שכיחותם של סיפורי מבול בעולם בכך שכוכב שביט שחדר את האטמוספירה של כדור הארץ כ-9500 שנה לפני זמננו התפצל למספר שברים שנפלו באוקיינוסים שונים, וגרמו לאידוי עצום של מי ים שירדו כגשמים ביחד עם גלי צונאמי עוצמתיים שהכו באזורים מיושבים. תאוריה זו התבססה על תיארוך מכתשי פגיעה תת-ימיים, אך 13 גאולוגים, פלאונטולוגים ופיזיקאים מאוניברסיטאות וממכוני מחקר שונים ברחבי העולם בדקו את התאוריה, מצאו שהיא נבעה מחוסר הבנה של הנתונים לגבי מכתשי הפגיעה, והגדירו אותה כפסאודו-מדע.
קרבות נולה
קרבות נולה היו סדרת קרבות שנערכו בין הרפובליקה הרומית לקרתגו בימי המלחמה הפונית השנייה. הקרבות נערכו על השליטה בעיר נולה, והסתיימו כולם בניצחון רומאי.
רקע
נולה היא עיר בקמפניה שבאיטליה. נולה נחשבת לאחד מהיישובים העתיקים בחבל קמפניה. בסביבתה נמצאו עדויות להתיישבות כבר בתקופת הברונזה, בסביבת 1650 לפנה"ס, ביישוב שננטש לאחר התפרצות של הווזוב באותה תקופה. העיר נוסדה מחדש על ידי האטרוסקים במאה השישית לפנה"ס, ועם עלייתם של שבטי הסאמניטים נקשרה עימם בברית. בתקופת המלחמות הסאמניטיות עברה העיר לצידם של הרומאים, ומאז הייתה נאמנה להם תמיד.
באוגוסט 216 לפנה"ס, הביס המצביא הקרתגי חניבעל ברקה, צבא רומאי גדול בקרב קאנאי. הניצחון הקרתגי היה שלם, בין 50,000 ל-70,000 רומאים נהרגו בקרב. חניבעל בחר, מטעמים שאינם ברורים כל צורכם עד ימינו, לא לעלות על רומא עצמה. חניבעל שלח לרומא את אחד מקציניו קרתאלו בניסיון להגיע למשא ומתן. אולם הסנאט סירב אפילו לדון על אפשרות כזו, וסירב אף לפדות את שבוי קאנאי. המערכה באיטליה המשיכה. הרומאים החלו לנקוט בצעדים מעשיים כדי לשקם את העיר, הוגבלו זמני הקינות על הרוגי הקרב גיל הגיוס הונמך ל-17, וגויסו לצבא אפילו פושעים ועבדים.
למרות זאת, הניצחון בקאנאי היווה את שיא הקריירה של חניבעל ערים כפרים ושבטים רבים הגיעו אליו והציעו את ידידותם. הברית שהוא הציע הייתה מחייבת הרבה פחות מהברית שהציעו הרומאים ועל כן היה קל יותר לקבל אותה. הוא לא נבהל מכך שהרומאים מסרבים להיכנע, וסבר שבקרוב מאוד תבוא הכניעה. חניבעל צעד לאורך החוף האדריאטי ושלח את אחיו מאגו ברקה לקרתגו במטרה לבקש תגבורת. העיר העשירה קפואה פתחה בפני הקרתגים את שעריה, וחניבעל קבע את מחנהו בהר טיפאטה סמוך לקפואה.
הקרב הראשון
חניבעל חיפש מקום מנוחה לצבאו לקראת החורף המתקרב, ובחר בנולה. הוא צעד לתוך שטח העיר, ובתחילה האמין שהיא תיכנע לו מרצון ולכן לא התכונן לקרב. טיטוס ליוויוס טוען שהמון העם בעיר נטה אחרי חניבעל ואכן רצה להיכנע, בעוד הסנאט המקומי, שהורכב בעיקר מבני האצולה, שמר אמונים לרומא. משפט כזה אופייני לליוויוס שבספרו מדגיש את חשיבות עליונות האצולה על פני העם. אולם חוקרים מודרניים סבורים שרוב העריקות שנעשו במלחמה זו לטובת חניבעל היו ביוזמת האצולה המקומית דווקא. מכל מקום מכיוון שליוויוס משמש כמקור בלעדי כמעט לאירוע זה, לא ניתן לדעת מה אירע בנולה במציאות.
על כל פנים, על פי ליוויוס הסנאט רצו לשמור אמונים לרומא, ועל כן, כדי להרוויח זמן, יצרו קשר כביכול עם חניבעל. בפועל נשלחו שליחים אל הפראיטור מרקוס קלאודיוס מרקלוס בבקשה לעזרה. מרקלוס שיבח את הנולאנים על אומץ לבם, הורה להם להמשיך במשא ומתן המדומה עם חניבעל, והוא עצמו החל לנוע במהירות אל נולה. כאשר הגיע מרקלוס, הבין חניבעל שהעיר לא תיכנע לו בקלות, ונע אל נאפולי. חיל המצב הרומאי של נאפולי הובס מול חומות העיר. עם זאת, הסנאט המקומי עמד באומץ בהתקפה, וחניבעל נאלץ לוותר. חניבעל השיג פיצוי בכך שלכד בהסתערות את הערים נוקריה (Nuceria), ואקרי (Acerrae).
במצב זה, כאשר ערי קמפניה ופוליה נפלו בזו אחר זו לרגלי הכובש הקרתגי, התעוררה שוב האופוזיציה בנולה שקראה לכניעה לחניבעל. מנהיג האופוזיציה היה נולאני בשם לוקיוס בנטיוס. בנטיוס תמך בחניבעל בין היתר בשל הכרת תודה אישית. בנטיוס לחם בקרב קאנאי בצבא הרומי, וכמעט נהרג. הקרתגים הצילו אותו, טיפלו בפצעיו ושילחו אותו הביתה עם מתנות כפי שנהגו לעשות לכל שבוי לא-רומאי שתפסו. עם זאת, הצליח מרקלוס בעורמה לרכוש את ידידותו של הצעיר הנולאני, וכך להביא להחלשת האופוזיציה. עם זאת, חניבעל החליט לבצע התקפה נוספת על נולה. מרקלוס הוציא את חייליו מחוץ לחומות, וחניבעל ערך את מחנהו מולו. למרקלוס נודע שחלק מאנשי העיר יצרו קשר עם המחנה הקרתגי במטרה להסגיר את העיר. על פי התוכנית, הם היו אמורים להמתין לכך שמרקלוס יוציא את חייליו לקרב, ואז יבזזו את המחנה הרומאי וילכדו את החומות.
מרקלוס בחר לנצל את המצב לטובתו. הוא החזיר את חייליו אל העיר, הפקיד משמר כבד על המטען והאספקה, והורה שלאיש מהאזרחים אסור להתקרב לחומות. חניבעל ראה שהרומאים לא פותחים בקרב, והתקרב אל החומות בחוסר זהירות. אז התפרצו הרומאים החוצה, דרך השער הראשי וזרעו בלבול בצבא הקרתגי. כוחות נוספים התפרצו משני השערים האחרים, תוקפים את האגפים הקרתגיים. חניבעל נאלץ להורות לחייליו לסגת. ליוויוס מציין בהסתייגות מסוימת ש-2,800 קרתגים נהרגו, ורק 500 רומאים. לאחר שהקרתגים נסוגו שפט מרקלוס את אלו שנאשמו בשיתוף פעולה עם הקרתגים. הם הוצאו להורג ורכושם הוחרם.
הקרב השני
בתחילת שנת 215 לפנה"ס, החל חניבעל בהכנות למצור נוסף על נולה. אחד מקציניו חנו, נפגש עם כמה מנכבדי העיר בניסיון לשכנע אותם לבגוד בחיל המצב הרומאי אולם ללא הועיל. משנכשלו המגעים, החליט חניבעל לקחת את העיר בהתקפה. הוא תכנן לתקוף את כל השערים בו זמנית, ומרקלוס שהבחין בכך החליט להתכונן בהתאם. כאשר חניבעל התקרב אל החומות, הסתערו הרומאים ותקפו את המחנה הקרתגי. הקרתגים הופתעו בתחילה, אולם התאוששו במהרה והשיבו מלחמה שערה. הקרב נמשך במשך כל היום, כששני הצדדים אינם מצליחים להגיע להכרעה. בלילה, גשם כבד אילץ את שני הצדדים לפרוש למחנותיהם. הגשם המשיך עד אמצע היום שלמחרת וגם לאחר מכן לא היה ניתן לתקוף בשל הבוץ. לפיכך דחו שני הצדדים את התחדשות מעשי האיבה למשך יום נוסף. למחרת ערך מרקלוס את כוחותיו מול המחנה הקרתגי, חניבעל ערך גם הוא את כוחותיו ונפתח הקרב. אנשי נולה שלא תמכו בחניבעל נערכו מאחורי הקווים הרומאיים ושימשו כעתודה וכן טיפלו בפצועים.
על הקרב עצמו לא ידוע הרבה. הרומאים זכו לניצחון מוחץ, וקרתגים רבים נהרגו. בנוסף על כך לאחר הקרב אירע לחניבעל מה שלא אירע לו אלא פעמים מעטות בלבד לכל אורך הקריירה הצבאית הארוכה שלו, כמה מאות פרשים נומידיים ואיברים ערקו אל הרומאים תמורת הבטחה לאדמה.
הקרב השלישי
בשנת 214 לפנה"ס חניבעל חנה באזור אגם אווארנוס (Avernus), רשמית לצורך הקרבת קורבנות אולם בפועל כדי לרגל אחר ביצורי הערים באזור. מספר אזרחים מנולה נפגשו עמו שם וסיפרו לו על קשר להסגיר לידיו את העיר. מרקלוס, שנבחר אז כקונסול ועמד לצאת אל סיציליה, קיבל מידע על כך, ושיגר לנולה 6,000 רגליים ו-300 פרשים. חניבעל העדיף לנסות את מזלו פעם נוספת בנאפולי, אולם גם הפעם לא שיחק לו המזל שם והוא החליט לנסות ללכוד את נולה פעם שלישית ואחרונה.
חניבעל נע אל נולה במהירות, ומרקלוס הורה לגאיוס קלאודיוס נרו לנוע מאחורי המחנה הקרתגי בדממה ולתקוף אותו רק כאשר יתחיל הקרב. מסיבות לא ברורות נרו בחר שלא לתקוף, והקרב התנהל בלי הפרשים שלו. אף על פי כן, הרומאים ניצחו, אם כי היה זה ניצחון זעום שהושג בעמל רב. למחרת התנגשו שני הצבאות פעם נוספת, התנגשות שהסתיימה שוב בניצחון רומאי. אי לכך החליט חניבעל לנטוש את המצור על נולה והיא לא סבלה מהטרדות יותר עד סוף המלחמה.
דרוריים
דרוריים (שם מדעי: Passeridae) היא משפחה של ציפורי שיר קטנות המכונים גם "דרורים אמיתיים" או "דרורי העולם הישן". רוב בני המשפחה הם ציפורים קטנות ושמנמנות בצבעי חום ואפור, בעלות זנב קצר ומקור פחוס אך חזק. המינים נוטים להיות דומים מאוד אחד לשני. רוב הדרוריים ניזונים בעיקר מזרעים, אך לעיתים הם משלימים את ארוחותיהם בחרקים קטנים.
הדרוריים אינם חובבי יערות, והם נוהגים לשכון באזורים פתוחים. ניתן למצוא אותם במגוון רב של אזורי מחיה, כגון מדבריות סלעיים, קרחות יער, ביצות ואף בתוך בניינים. זוג אחד של דרורים השתכן בעומק של 640 מטר מתחת לפני האדמה, בתוך מכרה פחם בבריטניה, שם הואכל על ידי הכורים. מינים אחדים מאספים מזון בסביבות ערים, ובדומה לשחפים ויונים, עשויים לאכול כמויות קטנות מכל מזון שימצאו.
דרורי העולם הישן נמצאים באופן טבעי רק באירופה, באפריקה ובאסיה. לאוסטרליה ולאמריקה הובאו הדרורים על ידי מתיישבים מוקדמים, והתאקלמו במהרה, במיוחד באזורים מיושבים. את דרור הבית, לדוגמה, ניתן למצוא כיום בכל צפון אמריקה, בכל אחת ממדינות אוסטרליה למעט אוסטרליה המערבית, וברוב האזורים המיושבים של דרום אמריקה. דרור הבית ודרור הרים הם המינים שהתאקלמו בצורה הנרחבת ביותר באזורים אלו, ודרור הבית הפך כתוצאה מכך לציפור הנפוצה בעולם.
רוב מיני הדרוריים הם מונוגמיים, אך מקרים של פוליגמיה אינם נדירים. גם בקרב המינים המונוגמיים הזדווגות שלא עם בן הזוג אינה נדירה.
הרבייה מתבצעת במועדים בהם האוכל זמין - בדרך כלל באביב, אך באזורים מדבריים בעונה הגשומה. בעונה זו הזכרים מכריזים על טריטוריה, ומזמינים את הנקבות אליה, באמצעות שירה. מנהגי החיזור של הזכרים כוללים, בחלק מהמינים, פרישה וניעור של הכנפיים, התפחת הנוצות, פרישת הזנב וקולות חיזור. בעונת החיזור הזכרים עשויים לאיים על זכרים אחרים ואף לתקוף אותם כדי להגן על הטריטוריה שלהם.