cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם לינקולן
מינויים לבית המשפט העליון
לינקולן הושבע לנשיאות בידי נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני אשר היה תומך העבדות מטעם המפלגה הדמוקרטית. לאורך נשיאותו של לינקולן התנגד טוני למדיניותו במסגרת מלחמת האזרחים ולהרחבת הסמכויות הנשיאותיות בידיו. אף על פי כן, טוני נשאר נאמן לאיחוד לאורכה של המלחמה והמשיך לכהן בתפקיד נשיא בית המשפט העליון עד למותו בשנת 1864. לאחר פטירתו של טוני מינה לינקולן את סלמון צ'ייס מהמחנה הרדיקלי במפלגה הרפובליקנית לנשיא בית המשפט העליון החדש. צ'ייס שינה לגמרי את מדיניות בית המשפט העליון והחל לפעול לביטול החקיקה שמנעה זכויות אזרח מאפרו-אמריקאים. אחת מההחלטות המוקדמות שלו הייתה לאפשר למשפטנים אפרו-אמריקאים להופיע בפני בית המשפט העליון. צ'ייס היה נשיא בית המשפט העליון הראשון מטעם המפלגה הרפובליקנית. במהלך נשיאותו מינה לינקולן את נוח סוויין, סמואל מילר, דייוויד דייוויס וסטיבן פילד לשופטים בבית המשפט העליון.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1864
במהלך הקרבות הקשים של גרנט, רבים פקפקו ביכולתו של לינקולן לנצח בבחירות, מכיוון שאזרחים רבים באיחוד מאסו במלחמה הממושכת. אף על פי שהצפון היה בסדרת ניצחונות צבאיים באותה העת, הנהגת הקונפדרציה סירבה להעלות על הפרק אפשרות של כניעה ולכן עלתה הטענה האזרחית בצפון כי המלחמה הופכת להקזת דמים אין-סופית. הוא עצמו נשבע שינצח את הקונפדרציה לפני שיעזוב את הבית הלבן. קולות מתוך המפלגה הרפובליקנית, כגון הוראס גרילי וסלמון צ'ייס התפרקו מתוך המפלגה והקימו את "המפלגה הרדיקלית של הדמוקרטיה" שנקטה בקו חריף נגד הקונפדרציה והתנגדו לשיקום של הדרום בסיומה של המלחמה. חברי המפלגה החדשה כונו "רפובליקנית רדיקלים". הרדיקלים מינו את ג'ון פרימונט למועמד הנשיאות מטעמם ואת הגנרל ג'ון קוקרן (אנ') למועמד סגן הנשיאות. תנועת "הרפובליקנים הרדיקלים" נוסדה בתגובה ל"מפלגת האיחוד הלאומי" אך במהלך הבחירות ג'ון פרימונט העניק תמיכה פוליטית ללינקולן מחשש שהקרע בתוך הרפובליקנים יוביל לניצחון הדמוקרטים.
המצע הדמוקרטי, שתמך בסיום המלחמה וראה בה כישלון, לא קסם למועמד המפלגה, ג'ורג' מקללן. לצד מקללן תומך המלחמה מונה ג'ורג' פנדלטון מתנגד המלחמה למועמד לסגן הנשיאות. המטרה במינוי תומך ומתנגד למלחמה נועדה כדי למנוע קרע בתוך שורות המפלגה הדמוקרטית. לינקולן סיפק לגרנט עוד חיילים והתמיכה בגרנט גברה. לאחר שאטלנטה נפלה לידי כוחות האיחוד בפיקודו של ויליאם שרמן, התמיכה במלחמה גברה. דמוקרטים רבים תמכו בלינקולן, וגם רוב החיילים תמכו בו. כשהתבררו התוצאות כמה ימים לאחר 8 בנובמבר, נתברר כי לינקולן קיבל את מירב הקולות – שני מיליון ו-200 אלף. באספת הבוחרים קיבל רוב גדול יותר, וחוץ מקנטקי, דלאוור וניו ג'רזי הוא זכה בכל המדינות, מה שזיכה אותו ב-212 קולות מול 21. לינקולן היה הנשיא הראשון בתולדות המדינה להיבחר לקדנציה שנייה מאז אנדרו ג'קסון במהלך הבחירות בשנת 1832. 73.8 אחוזים מכלל תושבי האיחוד שלהם הייתה הזכות להצביע הצביעו במהלך מערכת הבחירות בשנת 1864.
ב-4 במרץ 1865 הושבע לינקולן לנשיאות בשנית. את נאומו הוא פתח במילים אלו: "בני ארצי! זו הפעם השנייה הריני בא להישבע אמונים ולקבל עלי את משרת הנשיאות. עתה אין משמעות כה רבה לנאום מפורט כבפעם הראשונה..." בהמשך דבריו אמר: "התקדמותנו הצבאית, בה תלוי עתה הכול, ידועה לכולכם היטב לא פחות משהיא ידועה לי, והריני מאמין כי יש בה כדי להשביע רצון ולעודד. תקוותנו לעתיד רמה ואין צורך לנבא על כך..." וסיים: "ללא רגשות שנאה כלפי איש, תוך רחמים כלפי הכול ואמונה בצדקתנו, כאשר נתן לנו להבינה, נוסיף לחתור במלוא התוקף לסיום המלאכה בה אנו עוסקים, לחבוש את פצעי האומה, לדאוג לאלה אשר נשאו את עול המלחמה על שכמם לאלמנותיהם ויתומיהם, ולעשות הכול להשגתו והתמדתו של שלום צודק ונצחי לנו ולכל העמים".
תקופת השיקום וביטול העבדות
לינקולן ועוזריו נאלצו לטפל במדינות הדרומיות הכבושות, ולהתעסק בשאלת מנהיגי הקונפדרציה והעבדים המשוחררים. לאחר שלי נכנע, טען לינקולן שאין להפעיל יד קשה כלפי אנשי הקונפדרציה. הוא הוביל קו מתון, שאליו התנגדו הרפובליקנים הרדיקלים ובראשם תדיאוס סטיבנס. לינקולן לא רצה לפגוע בדרום, דרש בחירות מהירות באזורים והעניק חנינה למורדים רבים שנשבעו אמונים. לינקולן מינה את ג'ונסון למושל צבאי בטנסי, והציע שעשרה אחוזים מהאוכלוסייה בלבד תיאלץ להישבע אמונים למדינה כדי לחזור להיות מדינה. הרפובליקנים הרדיקלים דרשו קו קשה יותר, ומנעו מנציגי קונגרס מהמדינות הכבושות לתפוס את מקומם.
לאברהם לינקולן היה חלק חשוב בהעברת התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית שביטל את קיומה של העבדות בכל המדינות וכיום אוסר על קיומה. התיקון אושר בסנאט ב-8 באפריל 1864, ובבית הנבחרים ב-31 בינואר 1865. לשם העברת התיקון המוצע נדרש אישור של שלושה רבעים מהמדינות. לאחר שבאפריל 1864 נדחתה הצעת התיקון לחוקה, ביקש הנשיא מהקונגרס בנאומו השנתי בדצמבר באותה שנה להעלות את ההצעה להצבעה חוזרת. בסוף ינואר 1865 עלתה הצעה עוד פעם, ולאחר עבודה מאומצת מאחורי הקלעים עלה בידי לינקולן להעבירה ברוב קטן, כאשר 120 קולות היו בעד, 56 נגד, ו-8 נמנעים, כלומר ברוב של שלושה קולות בלבד.
עניינים אחרים
לינקולן תמך בגישה הוויגית, שנתנה לקונגרס זכות לחוקק חוקים ולו לאכוף אותם. הוא ביטל רק ארבעה חוקים של הקונגרס, ואחד מהם היה חוק שיקום קיצוני. הוא חתם על חוק לחלוקת אדמות בחסות הממשל במערב המדינה. בנוסף הוא נתן מענק להקמת אוניברסיטאות לחקלאות במדינות. הוא חוקק חוק שנתן מימון ממשלתי למסילת רכבת מהמזרח למערב, שבנייתה הסתיימה ב-1869. העברת החוקים התאפשרה בשל היעדרות הדרום.
כדי להעלות את הכנסות הממשלה, העלה לינקולן מכסי מגן והטיל מס הכנסה חדש. המס הטיל מס של שלושה אחוזים על הכנסות מעל 800 דולרים (כיום 21,100 דולרים), ולאחר מכן הפך אותו למס פרוגרסיבי.
לינקולן תמך בהרחבת המעורבות הכלכלית של הממשל. הוא יצר בנק לאומי ויצר משרד חקלאות לאומי.
סוף המלחמה
ב-9 באפריל 1865 הודיע המצביא גרנט לנשיא על כניעתו של רוברט לי מפקד כוחות הדרום, לפי תנאיו של גרנט. הובטחה לו ולחייליו חנינה והאפשרות לחזור לבתיהם, יחד עם נשקם וסוסיהם. תנאים אלו היו לפי הוראותיו הנדיבות של הנשיא, ועל פי רצונו. הוא לא היה מרוצה מכך שכמה מחברי מפלגתו הציעו ביצוע פעולות נקם כנגד הדרום. נציגי מדינות הדרום שהוקמו על ידו מחדש לא הורשו לחזור לתפוס את מקומותיהם בקונגרס. נשמעו דיבורים על שלילת זכויות בחירה ויחס אל מדינות הדרום כאל שטחי כיבוש.
מטחי תותחים ירו עם שחר בוושינגטון הבירה, עיתוני הבוקר הודיעו בכותרות גדולות על הידיעה המשמחת, עסקים שבתו, דגלים נתלו על הבתים והמונים יצאו לרחובות, מתאספים לפני הבית הלבן. לינקולן הופיע בחלון, ובנו טד, נפנף בשמחה בדגל דרומי שבוי. הנשיא, שהיה מרוצה אך עייף מאוד, דחה את נאומו לליל המחרת. בנאומו למחרת בלילה דיבר הנשיא על פייסנות וסליחה למדינות הדרום. עתה נתכוון הנשיא לאחד את העם תחת ממשלת שלום יציב ובטוח, ולשקם את המדינה מהריסות ונזקי המלחמה.
ההתנקשות
ב-14 באפריל 1865, ימים ספורים לאחר כניעת כוחות הדרום, ישב הנשיא בתא הנשיאותי בתיאטרון פורד שבוושינגטון וצפה בהצגה "בן דודנו האמריקני". מתנקש חדר לתא הנשיאותי, ירה בראשו של הנשיא, וקפץ אל הבמה תוך כדי שהוא שובר את רגלו. הוא צעק בלטינית: "Sic semper tyrannis" (כך תמיד לרודנים), על פי גרסה אחרת צעק: "זוהי נקמת הדרום". בחסות המהומה שהתפתחה הוא נמלט מהמקום.
לינקולן נפצע קשה ונכנס לתרדמת. הוא הועבר אל בית פרטי – בית פטרסן, שעומד מול תיאטרון פורד. רופאים, שרים, חברי קונגרס ופקידי ממשלה מילאו את החדר הקטן בו שכב. מזמן לזמן נתנו לו הרופאים סמים מעוררים והחליפו לו תחבושות להקל על הלחץ מעל מוחו. לאט לאט נחלשה נשימתו, ובשעה 07:22 בבוקר ב-15 באפריל 1865 הוא מת.
לאחר ההתנקשות ברח המתנקש ג'ון וילקס בות' לביתו של ד"ר סמואל מאוד, שטיפל ברגלו השבורה. חיילי האיחוד רדפו אחריו, והוא מצא מסתור באסם טבק בחווה בווירג'יניה. לאחר שסירב להיכנע, הוצת האסם באש, והוא נורה בעת שניסה להימלט. החייל בוסטון קורבט ירה בו בניגוד להוראותיו של שר המלחמה אדווין סטנטון, שביקש לתפוס את בות' חי. למרות זאת קיבל החייל היורה כ-1,650 דולר – חלקו בפרס שהוכרז על ראשו של בות'.
בות' ביצע את הרצח מתוך דחף לחפות על כישלון הדרום במלחמה. במותו היה הנשיא לינקולן בגיל 56. בעקבות מותו לקתה אלמנתו בדיכאון.
קבורתו
בניגוד לרצונו של הממשל האמריקאי החליטה משפחתו של לינקולן לקוברו בספרינגפילד, ולא בסמוך לגבעת הקפיטול. גופתו של לינקולן הושמה במרתף קבורה בבית הקברות אוק רידג', על מנת להעבירה בבוא העת למשכן שייבנה.
לאחר שהגופה טולטלה במשך מספר שנים, ב-1874 הושלמה בנייתה של אנדרטת קבר לינקולן. המבנה נחנך ב-15 באוקטובר באותה שנה על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט, עת גופתו של לינקולן הועברה לשם והונחה בארון אבן במרכז קטקומבה. המקום הכיל גם כוכים שתוכננו להכיל את גופותיהם של בני משפחתו של לינקולן לאחר מותם.
בשנת 1875 אירע ניסיון לשדוד את הגופה לצורכי מיקוח. הניסיון נכשל, אך בעקבותיו, במטרה למנוע את חטיפת הגופה פעם נוספת, הוצאה הגופה והוחבאה באזור בית הקברות עד לשנת 1876. בשנת 1900 שופץ האתר באופן נרחב.
אישיותו ודעותיו
לינקולן היה נואם מצוין ופוליטיקאי מוכשר ("הוא האדם החזק של מפלגתו והטוב שבנואמי המערב", אמר עליו סנאטור דמוקרט ידוע מאותה עת ויריבו של לינקולן בבחירות לנשיאות, סטיבן דאגלס), וכן נתפס כאיש ישר, צנוע ונעים הליכות. מזכיריו העריכו כי היה מבלה שלושת רבעי מזמנו בפגישות עם אנשים. בעיקר היו אלו אזרחים מהשורה, בעוד שלפקידי ממשלה ואנשים בעלי השפעה הייתה הגישה אליו קשה יותר, והיה זה לא בלתי רגיל שסנאטורים חיכו לפגישה אישית עמו עשרה ימים. כינו אותו "אייב הישר".
כיום זכור לינקולן בזכות הזקן שלו, אך למעשה הנשיא גידל אותו בר ב-1861, לאחר שקיבל מכתב מילדה שהעירה לו על מראהו החיצוני. זקנו של לינקולן השפיע על האופנה בארצות הברית באותה התקופה, וגברים רבים, ובהם פוליטיקאים רפובליניים, ההחלו לגדל זקנים.
שיטת ממשל
לינקולן אימץ רבות מעמדותיו של הנרי קליי. הוא החזיק בעמדות פדרליסטיות-ויגיות, שהדגישו את חשיבותו של שלטון מרכזי חזק על חשבון זכויות המדינות הנפרדות, ברוח הג'פרסונית. בנאום שנשא ב-16 ביוני 1858 לרגל אשרור מועמדותו כמתמודד לסנאט מטעם מדינת אילינוי, הצהיר:
עבדות
לינקולן התנגד לעבדות רעיונית ומעשית. רעיונית – הוא טען שהאבות המייסדים עצמם התכוונו להגביל את העבדות וסבר שזוהי "זכותו הטבעית" של העבד להיות בן חורין. מעשית – הוא תמך בהצעות חוק להגבלתה ואף ניסה להציע הצעות מגבילות משלו. חזרתו לפוליטיקה הייתה בשל קבלת חוק קנזס נברסקה שגרם להתפשטות העבדות לטריטוריות חדשות, וכאשר שמע שהחוק נתקבל הוא הזדעזע, וחרדה עמוקה התעוררה בו "כפי שלא עורר בו דבר מעולם". למעשה הוא ביטל את העבדות על ידי ניצחון במלחמה והעברת התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית שמבטל את העבדות.
לינקולן לא נמנה עם הקיצוניים שבין אנשי השחרור, ואף התנגד להם. הוא לא התכוון לבטל מיד את העבדות לגמרי, אלא להגבילה למקומות בהם היא קיימת ולאוסרה בשאר הטריטוריות החדשות, כדי שעם הזמן היא תתבטל לגמרי. כאשר מת הנרי קליי (שיזם פשרה שנועדה לרפות את המתח בין מתנגדי העבדות לתומכיה, ונעזר בדניאל וובסטר ובסטיבן דאגלס להעבירה בקונגרס), אמר עליו לינקולן שהוא התנגד לעבדות, זאת אף שקליי החזיק בעבדים רבים. "הוא התנגד לעבדות מתוך עיקרון ורגש, אך הוא לא ראה, ככל איש פיקח אחר, כיצד ניתן לבטלה בבת אחת מבלי להעלות רעה קשה ממנה, העלולה להביא נזק רב עוד יותר למטרת חופש האדם עצמה". לינקולן התקיף את אנשי השחרור הקיצוניים, המוכנים "לשבר את ברית המדינות האלה לרסיסים, לקרוע לגזרים את חוקתה, ואולי אף לשרוף את התנ"ך עד לטופס האחרון ובלבד שלא תימשך העבדות ולו גם שעה אחת נוספת". בה במידה הוא גם גינה את הקיצוניים הדרומיים, שבתמיכתם בעבדות הריהם מתעלמים מתוקפה של הכרזת העצמאות כי "כל האנשים נוצרו שווים".
לינקולן היה מתומכי הגישה שחתרה למיגור העבדות בכל הטריטוריות החדשות של ארצות הברית. כרבים אחרים באותה תקופה, שאף לינקולן למצב בו המדינות החדשות המצטרפות לברית תהיינה בעלות אוכלוסייה לבנה בלבד, ללא תושבים שחורים כלל. תפישה זו הונעה משאיפה לצמצם את כוחו הפוליטי של הדרום הדמוקרטי, שהתבסס על עבודת עבדים, ומשאיפה מקבילה למנוע זרימת שחורים חופשיים למדינות החדשות, כדי למנוע התחרות שלהם על מקומות עבודה עם לבנים.
בדומה לשאר האבות המייסדים, ובדומה לרוב האוכלוסייה האמריקאית בזמנו, האמין לינקולן בעליונות גזעית של הלבנים והתנגד לשוויון זכויות מלא של שחורים, מתן זכות הצבעה, נישואי תערובת, השכלה וכו'. למעשה, אחד השיקולים המכריעים בהחלטה להילחם את מלחמת האזרחים היה החשש מפילוג ארצות הברית בעקבות שגשוג מדינות הדרום בעלות העבדים. ייתכן ששיקול זה עמד בראש מעייניו אף יותר מרצונו לביטול העבדות מהפן המוסרי. למרות הכל, לינקולן הכיר בחוסר הצדק שנעשה לעבדים השחורים המשוחררים ויזם תוכנית-פיצוי ושיקום בשם '40 אקרים ופרד' אך חודשים ספורים לאחר-מכן נרצח. התוכנית בוטלה לאלתר על ידי מחליפו אנדרו ג'ונסון, והעבדים המשוחררים נאלצו להחזיר את הכל.
כלכלה
בתחום הכלכלי אימץ לינקולן את עמדותיו המרקנטיליסטיות של הנרי קליי. התפישה המרקנטיליסטית גרסה כי כוחה של מדינה יועצם אם תוכל לאגור כמות גדולה ככל האפשר של מטילי זהב וכסף. הוא תמך תמיכה איתנה בכינונו של בנק מרכזי במתכונת ה"בנק של ארצות־הברית" שבוטל על ידי אנדרו ג'קסון; בהעלאה ניכרת של מכסי המגן, שהיו מקור הכנסתה העיקרי של הממשלה הפדרלית וסייעו בצמצום ייבואה של המדינה; ובמימון של הממשל הפדרלי לפרויקטים הנדסיים ותחבורתיים של "שיפור פנימי".
דת ואמונה
הוריו של לינקולן גידלו אותו לפי אמונת הכנסייה הבפטיסטית בעירוב ערכים אוונגליסטים וקלוויניסטים. ברוב חייו תשאל את מעמדה של הדת ועם הזמן מצעירותו והלאה לתוך הקריירה המשפטית שלו ייחס לעניין הדת חשיבות פחותה יותר ויותר. עם זאת, במהלך שנות זקנתו, העלה לינקולן בתדירות גוברת את מהות קיומו של אלוהים בשיח שסבב אותו והחל מתעסק מחדש בנושאי הדת. כמו כן, לאורך מלחמת האזרחים עם הזמן הזכיר לינקולן יותר ויותר את האלוהים. במהלך מלחמת האזרחים צוטט לינקולן:
לינקולן לא דיבר בפתיחות על דתו ולכן ישנן השערות רבות בנוגע לזרם שבו הוא דגל ולערכי אמונתו. ייתכן והיה פרסביטריאני מכיוון שהיה פעיל מספר פעמים בשירותי הקהילה הדתיים ביחד עם אשתו. ייתכן והיה מאמין בדאיזם ומכאן שהאמין בעליונותו הרוחנית של אלוהים וביכולותיו אך לא במעורבותו בעולם בהווה. כמו כן ישנה טענה נוספת לפיה לינקולן היה אתאיסט והשתמש במונחים דתיים לצורכי הבהרות של דבריו או ציניות ולא באמת להדגיש את אמונתו הכנה.
צ'ארלס פירסון
לוטננט גנרל צ'ארלס פירסון (יולי 1834 ביאוביל, האימפריה הבריטית - 2 באוקטובר 1909 בנורווד עלית, האימפריה הבריטית) היה איש צבא בריטי שהתפרסם בעיקר עקב פיקודו על הכוח הבריטי במהלך המצור על אשאו במלחמת הזולו. במסגרת קרב זה, הצליח פירסון להחזיק מעמד בעיר אשאו במשך 70 יום, כשהוא בנחיתות מספרית בולטת.
תחילת דרכו
פירסון נולד ביולי 1834 בעיר יאוביל (Yeovil) שבמחוז סאמרסט, שבאימפריה הבריטית. אביו, שנקרא גם כן צ'ארלס פירסון, היה אדמירל שפיקד על כוחות צי במלחמת חצי האי. בשנת 1852 הוא התגייס לצבא הבריטי והוצב ברגימנט החי"ר ה-99. בפברואר 1853 הועבר לרגימנט החי"ר ה-31, וב-15 ביוני 1855 קודם לדרגת לוטננט. הוא לחם בשורות הרגימנט ה-31 במהלך מלחמת קרים, ועל אומץ ליבו במהלך המצור על סבסטופול אוזכר בשדרים הרשמיים של הפיקוד (Mentioned in dispatches). לאחר המלחמה עוטר במדליית קרים, וקיבל את מדליית קרים הטורקית מטעם אבדילמג'יט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
ב-15 בפברואר 1856 הועלה לדרגת קפטן, באוגוסט 1857 הועבר לרגימנט החי"ר ה-3, וב-2 במאי 1865 הועלה לדרגת מייג'ור. בשנת 1866 נישא למריאן קתרין מאנדי, בתו של לוטננט קולונל סר רוברט מילר מאנדי. ב-14 באוגוסט 1867 קיבל פיקוד על הגדוד ה-2, בד בבד עם קידומו לדרגת לוטננט קולונל. ב-14 באוגוסט 1872 קיבל דרגת קולונל לשם כבוד, והועבר לאפריקה. מנובמבר 1876 עד דצמבר 1877 מילא תפקידי פיקוד ומטה בחיל המצב הבריטי במושבת נטאל.
מלחמת הזולו
עם פרוץ מלחמת הזולו בינואר 1879, פירסון מונה בידי לורד צ'למספורד למפקד "טור הפלישה מס' 1", אשר כלל 1,700 חיילים והיה אמור לפלוש אל דרום ממלכת הזולו בגזרת נהר הטוגלה התחתון. הטור שלו הגיע עד הריסות המיסיון הנורווגי באֶשאוֹ והחל להקים ביצורים כדי להגן על המחנה לקראת התקפה על עיר הבירה אוּלוּנדִי שהייתה יעד ההתקפה של הטור. פירסון קיבל ב-22 בינואר את הדיווח על קרב איסאנדלוואנה והתבוסה של הטור הבריטי המרכזי. יחד עם פקודה לביטול ההתקדמות אל עבר אולונדי שכן היו שני הטורים אמורים להגיע ולכבוש יחד את העיר. לורד צ'למספורד הורה לו כי עליו: "להתייחס אל כל ההוראות שלי כמבוטלות ולפעול בכל דרך שאתה חושב שהכי רצויה לטובת הטור שתחת פיקודך." בו בזמן החלו כוחות הזולו בפיקודו של הנסיך דבולמנזי קמפנדה בניסיון לאגף את אשאו. פירסון שקל לסגת, אולם דבולמנזי ניצל את המצב ושבר את נתיב האספקה של הטור הדרומי, תוך שהוא מכתר בכך את המיסיון לחלוטין. פירסון הורה לחייליו להתחפר והחל להתכונן לקראת מצור.
המצור על אשאו נמשך 70 ימים, וחייליו של פירסון התגוננו בגבורה נגד הכוחות העדיפים של הזולו. עוד במהלך המצור הוענק לו אות מסדר האמבט. צ'למספורד הסיג את כוחותיו מהגזרה המרכזית, והחל להכין כוח חילוץ כדי לשחרר את המצור על אשאו. הכוח מנה כ-5,670 חיילים בריטים ואפריקאים, והחל במסע אל המיסיון למיסיון ב-29 במרץ. הוא נצפה על ידי מגיני המיסיון ב-1 באפריל, וב-2 באפריל 1879 הביס את כוחות הזולו בקרב גינגינדלובו, ואילץ את דבולמנזי להסיר את המצור. פירסון חזר לבריטניה, התקבל שם כגיבור. המלחמה כשלעצמה הייתה לא פופולרית בבריטניה, כיוון שצ'למספורד והנרי ברטל פריר יצא אליה על דעתם בלבד. לאחר התבוסה הקשה באיסאנדלוואנה, המצור על אשאו וקרב רורק'ס דריפט היו כמשב רוח רענן עבור הציבור בבריטניה. כאשר פירסון חזר אל עיר הולדתו, פעמוני הכנסייה צלצלו, והוא התקבל בידי ראש העיר שהשווה אותו לגיבורים ידועים אחרים מהאזור המערבי של אנגליה.
אחריתו
בניגוד לקצינים בריטיים רבים אחרים, פירסון הגן על הדרך שבה נוהלה מלחמת הזולו. ב-1 באפריל 1883 הוא הועלה לדרגת גנרל-מייג'ור, ושנתיים לאחר מכן מונה למפקד הכוחות הבריטיים באיי הודו המערבית. הוא נשאר בתפקיד עד מרץ 1890. ב-28 בינואר 1891 הועלה לדרגת לוטננט גנרל, ופרש מהצבא ב-1 באפריל 1895. ב-22 בדצמבר 1899 הוא נסע לסאות'המפטון כדי ללוות את חייליו לשעבר שכעת יצאו למלחמת הבורים. פירסון מת ב-2 באוקטובר 1909 בעיר נורווד עלית שבמחוז סארי, והוא בן 75.
רוזאריו סלזר
רוזאריו אינז קונסואלו יולנדה סלזר (לשעבר: מק'פרלנד) היא דמות בדיונית מתוך הסיטקום האמריקאי של רשת NBC "ויל וגרייס", בגילומה של השחקנית שלי מוריסון. היא משמשת בתפקיד עוזרת הבית של קארן, ובדרך כלל נראית כשהיא לובשת מעיל עור על גבי המדים של העוזרת שלה. לרוזאריו יש חיבה מיוחדת לכריכים של סאבוויי.
במקור, דמותה אמורה הייתה להופיע בפרק אחד בלבד, אולם בשל הפופולריות הרבה שלה היא המשיכה בהופעות אורח בסדרה, עד שלבסוף הפכה לדמות חצי-קבועה: שלי מוריסון הייתה שחקנית אורחת במהלך שתי העונות הראשונות של הסדרה, אבל החל מהעונה השלישית ועד לסיום הסדרה, היא מופיעה ברשימת צוות השחקנים הראשי של הסדרה (בפרקים שבהם היא מופיעה).
ראשית חייה
רוזאריו, ילידת אל סלוודור, מורה בבית ספר, היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת טקסס באוסטין, אשר כמעט סיימה תואר מוסמך אוניברסיטה (היו חסרות לה שלוש נקודות); בשלב מסוים, היא אף למדה בבית ספר לעסקים. היא עברה לגור ברובע הברונקס, ככל הנראה בתקופה שבה למדה עסקים, אולם על פי קארן, היא קנתה את רוזאריו מהוריה של רוזאריו; בהזדמנות אחרת ג'ק מציין שהיא הבריחה טובין מאמריקה הלטינית, כלומר מקסיקו וכנראה אל סלוודור גם כן. בעודה שם, היא גם הופיעה ביחד עם ג'ניפר לופז, שאז עדיין לא הייתה מפורסמת, לרבות ביצוע משותף של השיר "Tea for Two" בבית אבות יהודי. בהמשך היא הועסקה כצלמת סרטי וידאו פורנוגרפיים בהשתתפותו של טומי לי.
אחד מאחיה של רוזאריו הוא אסיר פוליטי, ומדבריה של קארן משתמע שיש לה ילדים, שככל הנראה הם עדיין באל סלוודור.
מערכת היחסים עם קארן
רוזאריו עבדה כמוכרת סיגריות בדיסקוטק, כאשר בשנת 1985 פגשה לראשונה בקארן, ששכרה אותה לעבוד עבורה כעוזרת בית. במהלך אחד משני פרקי הסדרה שצולמו בשידור חי, מצוין כי רוזאריו מרוויחה 350,000 דולר בשנה.
עלילותיה של הדמות בסדרה
למרות ששמה הוזכר על ידי קארן כבר בפרק הפיילוט, הופעתה הראשונה של רוזאריו על המסך הייתה בפרק סיום העונה הראשונה, "Object of My Rejection". בשל הנימה המתנשאת של קארן, אנחנו עשויים לחשוב שהיא לא מדברת טוב אנגלית, אולם למעשה רוזאריו מדברת אנגלית שוטפת, אם כי במבטא זר כבד. רוזאריו שוהה בארצות הברית שלא כחוק, ועל מנת למנוע את גירושה, קארן מחתנת אותה עם ג'ק מק'פרלנד, חברה ההומוסקסואל, על מנת שתקבל גרין קארד. בסוף עונה 2 הנישואין מסתיימים, מאחר שרוזאריו מעוניינת להתגרש מג'ק על מנת להמשיך במערכת יחסים רומנטית עם גבר אחר. עם זאת, היא ממשיכה לשמור על קשר הדוק עמו ועדיין חושבת עליו כעל קרוב משפחה.
רוזאריו היא אחת ממספר אנשים שאיתם סטנלי ווקר נשאר בקשר אחרי שהוא ביים את מותו, בסוף עונה 5. כאשר קארן מגלה כי רוזאריו שמרה ממנה סוד זה (בעונה 8), היא מפטרת אותה, אולם מעסיקה אותה בחזרה זמן קצר לאחר מכן. בפרק הסיום של הסדרה, רוזאריו נראית כמי שממשיכה לחיות ביחד עם ג'ק וקארן במשך השנים שלאחר סיום הסדרה, מזדקנת ביחד איתם ואולי אף עדיין עובדת בשבילם, למרות היותה בכיסא גלגלים (היא מצהירה שהיא בכיסא גלגלים רק בשל נקע בקרסול).
צבא קנדה
צבא קנדה (באנגלית: Canadian Army, בצרפתית: Armée canadienne), לשעבר פיקוד כוחות היבשה (Land Force Command – LFC), הוא צבא היבשה של קנדה. צבא קנדה הוא אחת משלוש הזרועות של הכוחות הקנדיים. נכון לספטמבר 2013 מונה כוח האדם של צבא קנדה 21,600 חיילים בשירות קבע, 24,000 חיילים בשירות מילואים ו-5000 רנג'רים (rangers) ובסך הכול 50,600 חיילים. כמו כן מעסיק צבא קנדה 4900 אזרחים עובדי צבא.
הצבא מחזיק בסיסי קבע בכל רחבי קנדה וכן אחראי על כוחות המילואים של הצבא שהם המרכיב הגדול ביותר בכוחות המילואים של הכוחות הקנדיים. מפקד צבא קנדה הוא "ראש מטה הצבא" (Chief of the Army Staff) וכיום מכהן בתפקיד זה לוטננט גנרל מרקיס האינס (Marquis Hainse).
ביטיס
ביטיס (שם מדעי: Bitis) הוא סוג של נחש ארסי בתת-משפחת הצפעונים המצוי באפריקה וחצי האי ערב. הביטיס כולל בתוכו חלק ממיני הצפעיים הגדולים ביותר והקטנים ביותר בעולם. המינים בו ידועים בתצוגה מראה המאיים שלהם הכוללת את ניפוח הגוף ונשיפות קולניות. ישנם 14 מינים מוכרים תחת הסוג ביטיס.
צבא קנדה
המונח "צבא קנדה" התקבל רשמית רק ב-1940. מלפני איחוד קנדה ועד מלחמת העולם השנייה הכינוי הרשמי היה "המיליציה הקנדית" ("Canadian Militia"). ב-1965, כצעד מקדים לאיחוד הזרועות השונות, כל כוחות היבשה הוכפפו לישות חדשה שב-1968 נקראה "צבא קנדה" שיחד עם הצי המלכותי הקנדי וחיל האוויר המלכותי הקנדי הרכיבו את הכוחות הקנדיים.
ביטיס
תיאור
מגוון הגדלים של המינים השונים קיצוני, החל מהמין הקטן ביותר B. schneideri, שגדל לאורך מקסימלי של 28 ס"מ וייתכן שהוא הצפע הקטן בעולם, ועד לביטיס גבוני, שיכול להגיע לאורך של מעל 2 מטר והוא הצפע הכבד בעולם.
צבא קנדה
היסטוריה
לפני איחודה של קנדה ב-1867, הצבא הבריטי, שכלל יחידות מיליציה קנדיות, הגן על קנדה בעיתות מלחמה. לאחר 1867 הוקמה מיליציה פעילה קבועה ובעשורים הבאים הוקמו כמה כוחות סדירים שהם אבותיהם של "כוחות הארטילריה הרכובים המלכותיים הקנדיים" (Royal Canadian Horse Artillery), "הפרשים הקנדים המלכותיים" (Royal Canadian Dragoons) ו"הרגימנט המלכותי הקנדי" (The Royal Canadian Regiment). כוחות סדירים קנדים השתתפו במרד הצפון מערבי (North-West Rebellion) ב-1885, במלחמת הבורים השנייה ב-1899 ובכוחות גדולים מאוד בחיל המשלוח הקנדי (Canadian Expeditionary Force) במלחמת העולם הראשונה.
ב-1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, שונה שמה של המיליציה הקבועה הפעילה ל"צבא קנדה" ושמה של המיליציה הלא-קבועה שונה לכוחות המילואים של צבא קנדה. הצבא השתתף במלחמת קוריאה והיה חלק מהנוכחות של נאט"ו בגרמניה המערבית במהלך המלחמה הקרה. בשנים שלאחר האיחוד עם הצי המלכותי הקנדי וחיל האוויר המלכותי הקנדי ב-1968 גודלם של כוחות היבשה קטן.
למרות הקשר ההדוק של קנדה לבריטניה ולארצות הברית, לא השתתפו כוחות קנדיים באופן ישיר במלחמת וייטנאם ובמלחמת עיראק.. כוחות קנדיים היו חלק של כוח הקמה של אונדו"ף והמשיכו להיות חלק של כוח או"מ זה במשך שנים רבות. כוחות קנדיים השתתפו בכמה פעולות צבאיות עם בעלות בריתה של קנדה, כולל במלחמת המפרץ הראשונה ב-1991 ובמלחמת אפגניסטן ב-2001, בנוסף למשימות שמירת שלום של האו"ם במקומות שונים בעולם.. במהלך מלחמת אפגניסטן ג'ני קריניאן הועמדה בראש כוח קרבי לראשונה בתולדות צבא קנדה. כמו כן במשימה זו לראשונה נהרגה חיילת קרבית קנדית.
בשנת 2022 פורסם שהצבא הקנדי מפעיל כוחות גלויים בשטחי יהודה ושומרון ומסייע לרשות הפלסטינית במימוש תוכנית פיאד שמטרתה השתלטות על שטחי C.
מבנה נוכחי
הצבא מופעל על ידי מפקדת הכוחות הקנדיים באוטווה. הצבא מחולק לחמש דיוויזיות:
הדיוויזיה הראשונה משמשת כמפקדה שיכולה לפרוס את עצמה בכל אירוע בו יש צורך בהובלת כוחות צבא גדולים. שאר הדיוויזיות החליפו את הכוחות האזוריים והן אחראיות על ניהול הכוחות הסדירים וכוחות המילואים בתחומיהן. לכל אחת מהדיוויזיות השנייה, השלישית והרביעית יש קבוצת בריגדות ממוכנות סדירות תחת פיקודן, יחד עם שתים או שלוש בריגדות מילואים.
כל קבוצת בריגדות ממוכנת כוללת שלושה גדודי חיל רגלים, רגימנט ממוכן, רגימנט ארטילריה ורגימנט הנדסה קרבית. כל קבוצת בריגדות כוללת גם גדוד תמיכה, פלוגת קשר ומחלקת משטרה צבאית.
בנוסף לארבע הדיוויזיות המרחביות, "מערך תורת הלחימה והאימונים של הצבא" (Canadian Army Doctrine and Training System) אחראי על פיקוח, שילוב וביצוע ההדרכות ופיתוח תורת הלחימה של הצבא. מערך זה אחראי על כמה בתי ספר וגופי הדרכה.
פיקוד
בראש צבא קנדה עמד עד 1964 ראש המטה הכללי (Chief of the General Staff), כאשר שמו של התפקיד שונה למפקד הצבא, כצעד מקדים לאיחוד כוחות ההגנה של קנדה. בשנת 1993 שונה שם התפקיד ל"ראש מטה הכוחות הקרקעיים" (Chief of the Land Staff) ובשנת 2011 בעקבות שינוי השם בחזרה מ"כוחות היבשה" ל"צבא קנדה" שונה שם התפקיד ל"מפקד צבא קנדה" (Commander of the Canadian Army)והוא גם ראש מטה הצבא.
הכוחות הסדירים
המסורות של כוחות הרגלים והשריון של הצבא מקושרות באופן חזק לאלה של הצבא הבריטי. רבים מהרגימנטים הוקמו על פי הדפוס הקיים בצבא הבריטי ומערכת רשמית של יחידות "תאומות" נוצרה כדי לקדם את המסורת של היסטוריה משותפת. רגימנטים אחרים התפתחו באופן עצמאי. כמו כן התפתחה מסורת של אותות מערכה ודגלי יחידה. כשני שלישים משמות היחידות הם בעלי צליל ממקור אנגלי והיתר הם בעלי שמות ממקור צרפתי.
בין השנים 1953 עד 1971 חיל הרגלים הסדיר כלל שבעה רגימנטים כשכל אחד מהם כלל 2–4 גדודים. כיום סדר הכוחות הסדירים הוא:
חיל רגלים
חיל רגלים: כל אחד מהרגימנטים כולל שני גדודי חיל רגלים ממוכנים וגדוד חיל רגלים קל שכולל בתוכו פלוגת צנחנים.
חיל התותחנים
חיל תותחנים: כוחות ארטילריית השדה של קנדה נקראים באופן מסורתי "הארטילריה הרכובה המלכותית הקנדית" (Royal Canadian Horse Artillery) וכיום קיימים ארבעה רגימנטים:
חיל השריון
הכוחות הסדירים של גיסות השריון המלכותיים הקנדים הם:
ביטיס
תיאור
לכולם ראש משולש, רחב בעל חוטם מעוגל, הנבדל מהצוואר, ומכוסה בקשקשים קטנים. למספר מינים קשקשים מוגדלים הנראים כמו קרניים. העיניים קטנות יחסית והם בעלי נחיריים גדולים המופנים כלפי חוץ ולמעלה.
הנחשים האלה משתנים ממוצעים למאוד רחבים ובעלי זנב קצר.
התנהגות
מיני הביטיס ידועים בשל נטייתם לנפח את גופם ולהשמיע קולות נשיפה חזקים לצורך הרתעה ואיום. הם שוכני קרקע וצדים מן המארב. הם בעלי מראה איטי ומגושם, אך הם מסוגלים להכיש במהירות מדהימה. בניגוד לצפעוני גומה, הביטיס חסר את איבר קולט החום, ולא הראה כל שינוי התנהגות בבדיקות מעבדה כלפי חפצים קרים או חמים שדימו טרף.
כל מיני הביטיס משריצים מספר גדול של צאצאים.
הארס שלהם נחשב למסוכן, ובמינים מסוימים מסוכן מאוד. קיימים לפחות שישה סוגים של נוגדני ארס שונים למינים השונים בסוג זה.
מינים
קיימים 14 מינים שונים:
צבא קנדה
הנדסה קרבית
חיל הנדסה:
יחידות נוספות
במסגרת הצבא קיימות 7 פלוגות (Squadrons) קשר ורגימנט אחד ללוחמה אלקטרונית. כמו כן קיימים ארבעה גדודי תמיכה לוגיסטית.
כוחות המילואים של הצבא
כוחות המילואים של הצבא הוא המרכיב הגדול ביותר של כוחות המילואים הראשיים של הכוחות הקנדיים. כוחות המילואים מאורגנים בבריגדות מרחביות מוקטנות. כוחות המילואים של הצבא פעילים מאוד והשתתפו בצורה משמעותית בכל המשימות של הצבא הסדיר בעשור האחרון, במקרים מסוימים הם תפסו עד 40% מכוח האדם. כוחות המילואים של הצבא מונים כיום כ-15,000 איש. באפריל 2008 קלטו כוחות המילואים של הצבא את כל כוחות המילואים של חיל הקשר.
ציוד
קנדה היא מדינה תעשייתית עם טכנולוגיה ומדע מפותחים מאוד. מאז מלחמת העולם הראשונה, קנדה ייצרה בעצמה את הרכבים הממוגנים שלה, את הטילים המונחים נגד-טנקים ואת כלי הנשק הקלים של הצבא. למרות קיצוצים נרחבים בתקציב הביטחון בין שנות השישים לעשור הראשון של המאה ה-21, הצבא מצויד היטב. הצבא כעת מפעיל כ-10,500 כלי רכב כולל רכבי שטח מרצדס-בנץ G-קלאס ומשאיות 7000-MV. כמו כן מפעיל הצבא כ-2700 רכבי קרב משוריינים כולל ה-LAV III וטנק הלאופרד 2. הצבא מפעיל גם כ-150 קני ארטילריה, כולל תותחים הוביצר M777 ו-LG1 Mark II. בין השנים 2011–2017 אמור הצבא לקבל משפחה חדשה של כלי רכב משוריינים כולל 138 רכבי קרב קרוב שמיועדים ללוות את הלאופרד 2 ולהגדיל את יכולות הקרב של הצבא. הצבא גם יקבל משפחה חדשה של רכבי סיור משוריינים טקטיים שבסופו של דבר יחליפו את ה-RG-31 Nyala ואת רכב הסיור "קויוט" ( Coyote ). החיילים הרגליים יצוידו במערכת המשולבת לחייל (Integrated Soldier System) שממתינים לה כבר זמן רב והיא מיועדת לשדרג את מהלך ביצוע הפקודות, זיהוי המטרות וקריאת השטח. הצבא יקבל סדרה חדשה של רכבי הנדסה קרבית שתוכננו במיוחד לפלס דרך לכוחות ולכלי רכב דרך שדות מוקשים ולאורך דרכים ממולכדות במטעני צד ומטענים ממולכדים. משפחה חדשה זו של כלי רכב תחליף בסופו של דבר את צי כלי הרכב המתיישן של מערך ההנדסה.
חיל הרגלים משמש ברובי ה-Colt Canada C7 כרובה הסער העיקרי ויחידות העילית משתמשות ברובה זה עם מטול רימונים M-203 ובנשק המחלקתי האוטומטי ה-FN Minimi C9.
הקורפוס העשירי (ורמאכט)
החזית המזרחית
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-16, והשתתף בקרב על קובנה. בחורף 1942 השתתף הקורפוס בקרבות בכיס דמיאנסק, עד לפריצת המצור במאי 1942. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים תחת הארמייה ה-16 והארמייה ה-18 לסירוגין. באוגוסט נסוג הקורפוס יחד עם כל קבוצת ארמיות צפון לקורלנד שבלטביה, ועד מהרה שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות קורלנד. הקורפוס נותר בקורלנד עד שנכנע ב-8 במאי 1945.
המערכה בפולין
במהלך המערכה בפולין, כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
המערכה בצרפת
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע ברברוסה
בתחילת מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מכת שמש (סרט, 2014)
מכת שמש (ברוסית: Со́лнечный уда́р) הוא סרט עלילתי בבימויו של ניקיטה מיכלקוב, המבוסס על שתי יצירות של איוואן בונין - הסיפור "מכת שמש" (1925) ויומני 1918–1920 "ימים ארורים".
הקרנת הבכורה העולמית התקיימה ב-3 באוקטובר 2014 בבלגרד (סרביה), ברוסיה הבכורה התקיימה ב-4 באוקטובר 2014, הסרט יצא בהפצה נרחבת ב-9 באוקטובר 2014. הסרט שודר בטלוויזיה ב-4 בנובמבר 2014 בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1. בשנת 2015 הוקרנה הגרסה המורחבת כסדרה בת חמישה פרקים.
הסרט היה מועמד מטעם רוסיה לפרס האוסקר בקטגוריה "הסרט הטוב ביותר בשפה זרה".
עלילה
הסרט מספר את ימיו האחרונים של רב החובל חסר הצבא של הצבא המובס של וראנגל במחנה הריכוז של האדומים בנובמבר 1920. מעת לעת מבקרים בו חזיונות של ניאוף ארוך שנים וחולף כשהיה סגן צעיר. עם זאת, הוא תוהה: "מי אשם במה שקרה לרוסיה?". רק העמסתו יחד עם כל שבויי המלחמה במחנה על דוברה מפסיקה את התייסרויותיו כאשר הוא מובל לאוצ'קוב. לאחר ההעמסה, האדומים, גוררים את הדוברה בספינה ישנה ומטביעים אותה.
רן כהן
רן כהן (נולד ב-20 ביוני 1937) הוא אלוף-משנה בדימוס ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגות רצ ומרצ, שר בממשלת ישראל וסגן שר הבינוי והשיכון. כיהן כיו"ר מכון התקנים הישראלי משנת 2011 עד מאי 2016.
ביוגרפיה
נולד בשם סעיד כהן ב-20 ביוני, אך לא ברור האם בשנת 1937 (על פי אתר הכנסת), 1938 (על פי האוטוביוגרפיה שלו) או 1939 (על פי ראיונות שנתן בשנות ה-80), בבגדאד שבעיראק למשפחה מסורתית ציונית (שני אחיו הגדולים, אליהו (איתן) ויעקב, היו מעורבים בפעילות הציונית במחתרת היהודית ויעקב ישב בכלא בשל כך) והתחנך בבית הספר אליאנס. אביו, יצחק אליהו כהן (נפטר בתמוז 1969), היה מהנדס ראשי בחברת הרכבות העיראקית ולאחר הגעתו לארץ עבד ברכבת ישראל בחיפה והתגורר עם משפחתו בעכו.
בינואר 1950 עלה סעיד כהן לבדו לישראל דרך איראן במסע שנמשך ארבעה חודשים. נקלט במחנה עולים שער העלייה עד שפגש את אחיו אליהו שלקח אותו לקיבוץ גן שמואל, שם נכנס למסגרת חינוכית ולימודית.
לקראת גיוסו לצה"ל, נכשל במבדקים לקורס טיס. התגייס באוגוסט 1957 וביקש להתנדב לחטיבת הצנחנים אך באותה עת נקבעה מכסה לגיוס לצנחנים מקיבוץ גן שמואל, וכהן שובץ בחיל התותחנים. שירת כלוחם ומפקד תומ"ת בגדוד 404. בינואר 1958 יצא לקורס קצינים. לאחר הקורס שובץ כמדריך בבית הספר לקצינים אולם לאחר שבועיים הועבר לבקשתו ושובץ כמפקד מחלקת סיוע (מרגמות 120 מ"מ) בפלוגה המסייעת של גדוד 890 בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1960 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן ולקח חצי שנה חופשה מהקיבוץ, תקופה בה עבד באספסת ובבניין, כדי להרוויח כסף למימון שיפוצים בבית הוריו בעכו. למד לתואר ראשון בכלכלה ובפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. במלחמת ששת הימים שימש מפקד סוללה בגדוד 332 וכקצין קישור ארטילרי במילואים, ולחם עם גדוד הצנחנים 890 ברצועת עזה וחצי האי סיני. במבצע תופת שימש קצין קישור בחטיבת הצנחנים. במלחמת יום הכיפורים לחם כסמג"ד מרגמות 332, שהיה גדוד מילואים בחטיבת הצנחנים הסדירה. לחם בקרבות בחזית הדרום, בין היתר בראס סודר כנגד כוחות הארמייה השלישית ובקרב החווה הסינית.
בגן שמואל עבד כהן בנגריה, בפלחה, בהדברת מזיקים בגידולי הכותנה וכמזכיר הקיבוץ. ב-1973, זמן קצר לאחר שאודי אדיב נעצר באשמות בגידה וריגול, עזר כהן, שהיה מזכיר הקיבוץ באותה עת, להורי אודי אדיב (בנם עזב את הקיבוץ כמה שנים לפני כן), לשכנע את אספת הקיבוץ להקצות להם תקציב לייצוג בנם בבית המשפט.
בשנים 1974 עד 1977 פיקד על גדוד מילואים 332. במבצע שלום הגליל היה סגן מפקד אגד בעוצבת האש ופיקד על שמונה גדודי ארטילריה שכיתרו את ביירות. בספטמבר 1983 שב, לבקשת הרמטכ"ל, משה לוי, לשירות קבע בדרגת אלוף-משנה למשך חצי שנה וארגן את עוצבת כדור האש כאגד תותחנים מוצנח מלא בעוצבת האש.
קריירה פוליטית
לאחר הקמת המערך כרשימה משותפת של מפ"ם ומפלגת העבודה בסוף שנות ה-60, היה חלק מקבוצת הפורשים ממפ"ם במאי 1968, אשר הקימו את תנועת שמאל ישראלי חדש, והיה מהפעילים הבולטים בסניף התל אביבי שלה, שמאוחר יותר היווה את הגרעין לתנועת תכלת-אדום בראשות מאיר פעיל. ב-31 באוקטובר 1970 נבחר למזכיר קיבוץ גן שמואל. יחד עם מאיר פעיל היה שותף להקמת רשימת מוקד, תוך איחוד כוחות בין תכלת-אדום לבין מק"י בראשות שמואל מיקוניס. הרשימה המשותפת התמודדה בבחירות לכנסת השמינית בשנת 1973, כאשר מאיר פעיל נבחר כח"כ יחיד מטעמה. שיתוף הפעולה בין רן כהן ומאיר פעיל המשיך גם אחרי פירוק מוקד בשנת 1975, ולקראת הבחירות לכנסת התשיעית חברה תנועתם, תכלת-אדום, למהלך שהוביל להקמת של"י בראשות לובה אליאב. כהן שימש כראש סיעת של"י בהסתדרות וכיו"ר של"י עד פירוקה לאחר כישלונה בבחירות לכנסת העשירית, אז הצטרפו הוא ותומכיו לתנועת רצ של שולמית אלוני.
בשנת 1984 נבחר כהן לראשונה לכנסת ה-11 מטעם רצ. בהמשך שנות השמונים הפכה רצ לכוח מרכזי בשמאל הישראלי, לאחר שחברו אליה הח"כים יוסי שריד ממפלגת העבודה ומרדכי וירשובסקי מ"שינוי". כח"כ וכראש סיעת רצ בהסתדרות הוביל כהן קו סוציאליסטי ברור, תוך שיתוף פעולה הדוק עם מפ"ם, שחזרה לא מכבר לתפקד כרשימה עצמאית לאחר שפרשה מהמערך. כהן התמיד במגמה זו גם כחבר בכנסת השתים-עשרה מטעם רצ, ולפועלו היה משקל מרכזי בטישטוש הגבולות בין רצ ומפ"ם, מה שהוביל להקמת מרצ כאיחוד של רצ, מפ"ם ושינוי בבחירות לכנסת השלוש עשרה. כהן כיהן מטעם מרצ (כולל מרצ-יחד) ברציפות עד לכנסת השבע-עשרה.
במהלך הכנסת השלוש-עשרה כיהן בממשלתו השנייה של יצחק רבין כסגן שר הבינוי והשיכון בנימין בן-אליעזר מ-4 באוגוסט עד 31 בדצמבר 1992. בראשית ימי הכנסת החמש עשרה כיהן בממשלתו של אהוד ברק כשר התעשייה והמסחר (עד 24 ביוני 2000).
בכנסת כיהן כיו"ר סיעת מרצ, יו"ר הוועדה לביקורת המדינה, חבר ועדת החוץ והביטחון, יו"ר ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא הפערים החברתיים בישראל, יו"ר הוועדה לזכויות הילד ויו"ר ועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים.
בכנסת ה-17 היה יושב-ראש ועדה מיוחדת לבעיית העובדים הזרים, חבר בוועדה לזכויות הילד ובוועדת העבודה, הרווחה והבריאות. כהן נחשב לאחד הח"כים החברתיים הבולטים במשכן ויו"ר השדולה לאנשים עם מגבלויות. הוא התמודד ב-18 במרץ 2008 על ראשות מרצ, אך הפסיד לחיים אורון כתוצאה מהצבעה מסיבית לטובת אורון של מתפקדי התנועה הקיבוצית. לאחר כישלונו ביקר את מרצ על מה שהוא רואה כנטישה של דרכה החברתית והתמקדות בלעדית בנושא המדיני.
בין יתר פעילויותיו, מילא גם את התפקיד של יו"ר עמותת "בית אור-אביבה" המפעילה מוסדות לגמילה מסמים ויו"ר בית נבחרי ההסתדרות, באוגוסט 2011 מונה ליו"ר מכון התקנים הישראלי.
ב-1 בנובמבר 2008, הודיע כי אינו מתכוון להתמודד בבחירות לכנסת השמונה עשרה ולמעשה, על פרישתו מהחיים הפוליטיים. לפיכך, הוצב במקום ה-117 והסמלי ברשימת מרצ לכנסת. הוא הוצב במקום זה גם בבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) ובמקום ה-114 בבחירות לכנסת העשרים (2015).
לאחר עזיבת הכנסת
ב-2009 מונה לנשיא לשכת המסחר ישראל-אסיה. ב-2011 מונה לראש מכון התקנים הישראלי.
ב-2016 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "סעיד".
חיים אישיים
רן כהן נישא לחנה. ב-1967 נולדה בתם הבכורה, ב-1972 נולדה בתם השנייה, וב-1976 השניים התגרשו.
ב-1978 נישא בשנית לאורית, שעברה להתגורר עמו בקיבוץ גן שמואל, ולשניים שני ילדים, ילידי 1979 ו-1980. בשנת 2018 רן ואורית נפרדו.
הקורפוס ה-18 (ורמאכט)
היסטוריה
ב-1 בנובמבר 1940 הוסב הקורפוס שבפיקודו לקורפוס הררי, ומחלק מיחידותיו הוקם הקורפוס ההררי ה-49.
המערכה בפולין
במהלך המערכה בפולין, כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
המערכה בצרפת
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס ההררי ה-18 (ורמאכט)
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-1 בנובמבר 1940, בשם "הקורפוס ההררי ה-18", על בסיס הקורפוס ה-18, והועמד תחת פיקוד פרנץ במה.
במהלך הקרב על יוון לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-12, והשתתף בקרב תרמופילאי. במאי 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית לפלנד, שהפכה ביולי אותה שנה לארמייה ההררית ה-20. ב-10 בדצמבר 1943 מונה קרל אגלזר למפקד הקורפוס, וב-24 ביוני 1944 החליפו פרידריך הוכבאום, שפיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה.
המערכה בבלקן
במערכה בבלקן כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
היסטוריה צבאית של דרום אפריקה
ההיסטוריה הצבאית של דרום אפריקה מתמשכת על פני תקופה ארוכה מאז ימי ההתיישבות ההולנדית באמצע המאה ה-17 ועד היום. מלחמות ועימותים רבים אירעו לאורך תקופה זו, בתוך דרום אפריקה ומחוצה לה. מלחמות אזרחים ומלחמות חיצוניות, כולל השתתפות במלחמות העולם ובמלחמות נוספות ברחבי העולם במהלך המאה העשרים.
מלחמות ההולנדים והקוי קוי
הגעתם של המתיישבים ההולנדים הקבועים הראשונים של חברת הודו המזרחית ההולנדית לכף התקווה הטובה ב-1652 הפגישה אותם פנים אל פנים עם האוכלוסייה המקומית, כמו הקויסאנים (מונח כללי לבני הקוי קוי (ההוטנטוטים, כפי שנקראו על ידי ההולנדים), והבושמנים) וכמה שבטי בנטו. עם התפתחות קשרי המסחר בין ההולנדים לבין הקוי קוי, פרצו עימותים ביניהם על בעלות על אדמה ועל מקנה. עימותים אלה גרמו להתקפות אלימות ולהתקפות-נגד של שני הצדדים, הידועים כמלחמות ההולנדים והקוי קוי (Khoikhoi-Dutch Wars). המלחמה הראשונה אירעה ב-1659, השנייה ב-1673 והשלישית ב-1674-1677.
מבצר התקווה הטובה
במהלך 1664, התגלעו מתחים בין בריטניה לבין הולנד עקב שמועות על מלחמה קרבה ובאה. באותה שנה החלה בניית מבצר  בצורת מחומש על  החוף וב-1679 נבנו חמישה ביצורים  בצורת קדקודים  מסביב למחומש כך שצורת המבצר הפכה להיות כשל כוכב. בתקופה ההיא עמדה המצודה על קו החוף, אך כיום, עקב פעולות של ייבוש קרקע, ניצבת המצודה במרכז העיר קייפטאון. המצודה נבנתה בין השנים 1666 ל-1679 על ידי חברת  הודו המזרחית ההולנדית וכיום היא הבניין העתיק ביותר בדרום אפריקה. המצודה שמשה כמפקדת צבא דרום אפריקה באזור המערבי של מושבת הכף וכיום  נמצא בה מוזיאון  צבאי ומתקיימים בה טקסים צבאיים.
קרב מיוזנברג
קרב מיוזנברג היה קרב קטן אך משמעותי מאוד להמשך ההיסטוריה של דרום אפריקה והתקיים ב-1795 במיוזנברג שליד קייפטאון. תוצאת הקרב הייתה השתלטותה של בריטניה על  מושבת  הכף. צי של שבע ספינות של הצי המלכותי הבריטי ששלוש מהן היו מחומשות  ב-74 תותחים כל אחת, שתים מהן חומשו ב-64 תותחים כל אחת ושתיים ב-16 תותחים כל  אחת, תחת  פיקודו של אדמירל משנה ג'ורג' אלפינסטון (George Elphinstone), עגנו בסיימונס ביי (Simon's Bay) שליד כף התקווה הטובה ביוני 1795. הצעתו של מפקד הצי הייתה שבריטניה תיתן את חסותה למושבת הכף. במילים אחרות, שהמושבה תעבור לידיה של בריטניה. ההולנדים סירבו להצעה. סיימונס טאון נכבשה ב-14 ביוני על ידי כוח של 350 אנשי חיל הנחתים המלכותי יחד עם 450 חיילי רגלים, עוד לפני שההולנדים הספיקו להעלות את העיר באש. בעקבות התכתשויות בתחילת ספטמבר, ניסו ההולנדים לכבוש את העיר מחדש, אך תגבורות שהגיעו מבריטניה גרמו להולנדים  לסגת. עם הגעתם של תגבורות נוספות המשיכו הבריטים להתקדם  לתוככי המושבה והיא נכבשה כולה ב-16 ביוני 1795.
הבריטים שלטו במושבת הכף במשך 7 השנים הבאות והיא הושבה להולנדים ב-1804. ב-1806 שבו הבריטים וכבשו את המושבה שנית בקרב בלאוברג (Blaauwberg) והשליטה במושבה נשארה בידם במשך יותר ממאה שנה לאחר מכן.
מלחמת האזרחים של הזולו
מלחמת האזרחים של הזולו (Zulu Civil War) או מלחמת זולו-נדוואנדווה (Ndwandwe–Zulu War) התקיימה בשנים 1817-1819 בין הממלכה המתפתחת של עם הזולו לבין שבט הנדוואנדווה (Ndwandwe). מנהיגם של הזולו, שאקה הכניס דרך לחימה מהפכנית באמצעות השימוש בחנית האסגאי (Assegai) בעלת הידית הקצרה והלהב הרחב, ששימשה כנשק דקירה לטווח קצר. על פי חוקיו של שאקה העונש על אובדן האסגאי היה מוות, לכן הוא לא הוטל כמו חנית. הוא גם ארגן את הלוחמים ביחידות קרביות מסודרות שנקראו אימפי והם היו מצוידים במגינים עשויים מעור פרה. בקרב על גבעת גקולי (Battle of Gqokli Hill) ב-1819 כוחותיו גברו על כוח גדול יותר במספר אנשיו של אנשי הנדוואנדווה. בקרב נוסף שהתרחש ב-1820 בנהר מלאטוז (Mhlatuze River) הובסו הנדוואנדווה סופית והם נדדו צפונה ומזרחה. הייתה זו ראשיתה של המפקאנה (חיסול, בשפת הזולו) או "דיפאקאן" (הגירה כפויה, בשפת הסותו), נדידת עמים רבתי של עמים אפריקאים רבים. השטח שכבשו הזולו מיושב על ידיהם עד היום ואת אורח החיים שלהם ניתן לקשר לימיו של שאקה.
הקרבות בין הפורטרקרים והזולו
קרב איטאלאני (Battle of Italeni) בראשית 1838 בין ה"פורטרקרים" (Voortrekkers, "חלוצים" בורים בשפת האפריקאנס) במהלך הטרק הגדול הסתיים בהדיפת הבורים על ידי צבאות הזולו. ב-9 באפריל התייצב מול הבורים צבא זולו של 8000 לוחמים. יחידות הקומנדו הבוריות שבו לבסיסם ב-12 באפריל. הגנרל הבורי פיט אויס (Piet Uys) הקים יחידת פשיטה של 15 איש. בלוחמה שהתקיימה בהמשך נהרגו אויס, בנו ועוד כמה מאנשיהם והבורים נסוגו. מקובל לחשוב שבלי לקחי קרב זה, שימוש בעגלות השוורים כמחסה ובחירת מקום הקרב מבלי להיתפס לא מוכנים בשטח לא נוח, לא היו מצליחים הבורים  להביס  את  הזולו בקרב נהר הדם (Battle of Blood River) ב-16 בדצמבר באותה שנה. בקרב נהר הדם נצחו הפורטרקרים בזכות טקטיקה מוצלחת של מערך  הגנתי היקפי מאורגן היטב עם קבוצות פרשים שיצאו ממנו והעסיקו את כוחות צבא הזולו. בסופו של יום  נמנו אצל הבורים רק שלושה פצועים ו-3000 הרוגים מקרב הזולו.
מלחמת הזולו
מלחמת הזולו התרחשה בין ה-11 בינואר לבין ה-4 ביולי 1879 בין כוחות צבא בריטניה לבין כוחות צבא הזולו. מלך הזולו קטשאויו קמפנדה עלה לשלטון לאחר מות אביו שש שנים מוקדם יותר. יחסו להתיישבות האירופאית בתחומי ממלכתו הייתה הרבה פחות סלחנית בהשוואה לאביו. הוא השקיע בפיתוח ושדרוג צבאו ואף הצליח לרכוש נשק חם, אך חייליו לא היו מיומנים בשימוש בהם. גישתו כלפי המיסיונים שהוקמו בשטחו הייתה עוינת ומה שהצית את המלחמה היו מעשי טבח שערך בנשים מבני עמו. סכסוכי גבולות בינו לבין תחומי ההתיישבות האירופאית הובילו את הנציב הבריטי בנאטאל להכריז על אולטימטום נגדו.
כוח הפלישה הראשונה חולק לשלושה חלקים: החלק הראשון הוצב מצפון לארץ הזולו ומנה 1,400 חיילים בריטים ו-400 חיילים אפריקאים. החלק השני, כוח הפלישה העיקרי, מנה 5,000 חיילים בריטים ו-5,200 חיילים אפריקאים, והתחלק לשלושה טורים. כוח נוסף של 3,000 חיילים אפריקאים נשאר מאחור כחיל מצב וככוח עתודה. מולם התייצבו 40,000 לוחמי זולו. בשורה של קרבות שהתנהלו בחודשים פברואר-מרץ הובסו הבריטים בחלק מהם ובחלק מהם בקושי שרדו. תגבורת שהגיעה מבריטניה במאי כללה דיוויזיה שלמה מצוידת בתותחים ואף בשני מקלעי גאטלינג. ב-3 ביוני התקדמו הכוחות הבריטים לעבר בירת ממלכת הזולו אולונדי וצרו עליה. לאחר מצור של חודש נפלה העיר ב-4 ביולי והיא הועלתה באש.
מלחמת הבורים הראשונה
הרקע לפרוץ מלחמת הבורים הראשונה היה גילוי מרבצי יהלומים בשטחיהם של הבורים בשנת 1869. עד אז לא גילו הבריטים עניין מיוחד בשטחים  אלה והסתפקו בשלטון במושבת הכף שמדרום להם. עם חיסולה של ממלכת הזולו התפנו הבריטים לפעול למען סיפוח השטחים הללו לתחום שליטתם. הבורים, שהרגישו מנושלים פעם נוספת על ידי הבריטים, התארגנו למאבק מזוין.
בדצמבר 1880 הכריזו הבורים באופן חד צדדי על עצמאותה של הרפובליקה הדרום-אפריקאית שהייתה נפרדת מתחום השליטה הבריטי. בראש המדינה החדשה עמד פול קרוגר. הבורים היו מאורגנים היטב, הכירו את השטח והייתה להם מיומנות גבוהה כצלפים מעולים וכפרשים מצוינים. בנוסף הם היו חדורים באמונה עמוקה בצדקת  דרכם וברצונם לשמור על עצמאותם ולשם כך היו מוכנים להילחם עד טיפת דמם האחרונה. הם היו מאורגנים בכוחות קטנים שנקראו יחידות קומנדו (המקור למושג קומנדו ראשיתו בימים ההם), שלהם הייתה עצמאות לפעול ביוזמות מקומיות ולהציק לחיילות המצב הבריטים.
מולם ניצבו כוחות צבא בריטים שהיו כפופים לפקודות מסודרות ולמפקדים בשטח לא היה חופש ליזום מהלכים עצמאיים. בנוסף, חשוב לזכור כי חיילי הצבא הבריטים, כצבא אימפריאלי מפואר, לבשו מעילים אדומים שהיוו מטרה קלה לכדורי הצלפים הבורים. הבורים לעומתם לבשו את בגדי האיכרים שלהם שצבעיהם החומים והאפורים שימשו הסוואה מצוינת על רקע הנופים האפריקאים.
בשורה של קרבות קשים בחודשים ינואר ופברואר 1881 נחלו הבריטים  תבוסה קשה וכוחותיהם שנלחמו מול הבורים נמחקו כמעט לחלוטין. ב-6 במרץ 1881 נחתם הסכם שביתת הנשק וב-23 במרץ נחתם הסכם שלום, במסגרתו הכירה ממשלת בריטניה ברפובליקות הדרום אפריקאיות העצמאיות.
מלחמת הבורים השנייה
מלחמת הבורים השנייה התקיימה בין ה-11 באוקטובר 1899 לבין ה-31 במאי 1902. המלחמה נטשה בין כוחות האימפריה הבריטית לבין שתי המדינות הבוריות העצמאיות של מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית (או טרנסוואל). בסיומה של המלחמה איבדו שתי הרפובליקות את עצמאותן ונטמעו בתחום השליטה של האימפריה הבריטית.
מחיר הדמים של המלחמה היה גבוה במיוחד. 22,000 חיילי האימפריה (מהודו, אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה ומבריטניה עצמה) אבדו את חייהם במלחמה (7792 איש נהרגו בקרבות והשאר מתו ממחלות), 6000-7000 חיילי קומנדו בורים נהרגו  ועוד 20,000-28,000 אזרחים בורים (בעיקר נשים וילדים) מצאו את מותם. בנוסף נהרגו עוד כ-20,000 שחורים. אחרוני הכוחות הבורים נכנעו במאי 1902 ונחתם "הסכם פריניחינג" (Treaty of Vereeniging). בשנת 1910 הוקם האיחוד של דרום אפריקה (Union of South Africa).
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף האיחוד של דרום אפריקה לצדה של בריטניה במלחמה נגד גרמניה. הן ראש הממשלה לואי בותה והן שר ההגנה יאן סמאטס שהיו כמה שנים קודם לכן ממנהיגי הצבא הבורי ולחמו כנגד בריטניה במלחמת הבורים, היו כעת עמודי התווך של הממשלה הדרום אפריקאית הפרו-בריטית והיו לחברי קבינט המלחמה האימפריאלי. דרום אפריקה לקחה חלק חשוב במאמץ המלחמתי כנגד גרמניה. למרות התנגדות בורית מבית, הובילה הממשלה שמנהיגיה היו אפריקאיים, ללא כל היסוס את צבאה להילחם לצידן של מדינות ההסכמה. הממשלה נתנה את הסכמתה לכך שהצבאות הבריטים שהיו מוצבים בדרום אפריקה יעזבו אותה לטובת השתתפותם במלחמה באירופה והיא בעצמה נכנסה למהלך של פלישה לדרום-מערב אפריקה הגרמנית. מרכיבים מצבא דרום אפריקה סירבו לקחת חלק במלחמה כנגד גרמניה ופתחו במרד כנגד הממשלה. בתגובה הכריזה הממשלה על ממשל צבאי וכוחות נאמנים לממשלה תחת פיקודם של בותה וסמאטס דיכאו את המרד שהיה ידוע בשם מרידת מאריץ.
פעולות צבאיות של דרום אפריקה כנגד גרמניה
כוחות ההגנה של האיחוד לקחו חלק בכמה זירות:
תרומותיה של דרום אפריקה במלחמת העולם הראשונה
מעל 146,000 לבנים, 83,000 שחורים ו-2500 צבעונים ואסיאניים שרתו ביחידות הצבאיות של דרום אפריקה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל 43,000 איש במערכה בדרום מערב אפריקה ו-30,000 בחזית המערבית. כ-3000 דרום אפריקאים הצטרפו לגיס התעופה המלכותי. אבדותיה של דרום אפריקה במלחמה מסתכמות ב-18,600 נפגעים, מתוכם 12,452 הרוגים שמתוכם 4600 נהרגו במערכה באירופה לבדה. נמליה של דרום אפריקה היו מרכיב חשוב במאמץ הכללי לשמור על נתיב השייט החיוני להודו.
התלבטויות פוליטיות עם פרוץ המלחמה
מה שהטריד במיוחד את הרצוג הייתה העובדה שמבחינה חוקתית דרום אפריקה הייתה מחויבת לעמוד לצדה של בריטניה במלחמתה כנגד גרמניה הנאצית. ברית ההגנה הבריטית-פולנית חייבה את בריטניה, וכתוצאה מכך גם את הדומיניונים שלה, לסייע לפולין כנגד הפלישה הגרמנית אליה. לאחר שפלשו כוחותיו של היטלר לפולין ב-1 בספטמבר 1939, הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה תוך ימים ספורים. דיון קצר אך סוער מאוד התקיים בדרום אפריקה, במיוחד בדיוני הפרלמנט, שהעמיד משני צדדי המתרס הפוליטי את תומכי ההצטרפות למלחמה לצדה של בריטניה שבראשם עמד ראש הממשלה לשעבר יאן סמאטס, האפריקאנרי הפרו בריטי, מצד אחד, מול ראש הממשלה הנוכחי הרצוג ומחנהו שטענו כי דרום אפריקה צריכה להישאר נייטרלית במלחמה  או אפילו להצטרף לצדן של מדינות הציר,  מצד שני.
הכרזת המלחמה של דרום אפריקה
ב-4 בספטמבר 1939 סירבה המפלגה המאוחדת לקבל את עמדתו של הרצוג, הדיחה אותו מראשות הממשלה ובמקומו מונה מחדש סמאטס. עם כניסתו לתפקיד הודיע סמאטס באופן רשמי כי דרום אפריקה נמצאת במצב של מלחמה עם גרמניה. המשימה הראשונה שהעמיד סמאטס לנגד עיניו הייתה ביצורה של דרום אפריקה כנגד פלישה ימית אפשרית של גרמניה בייחוד לאור העובדה שלדרום אפריקה הייתה חשיבות אסטרטגית עולמית הנובעת ממיקומה הרגיש על נתיבי השייט מסביב לכף התקווה הטובה.
סמאטס נקט בצעדים תקיפים כנגד פעילי התנועה הפרו-נאצית בדרום אפריקה (Ossewabrandwag, באפריקאנס "שומרי קרונות השוורים", זכר לימי "הטרק הגדול"), שאף  ביצעו מעשי חבלה, וכלא את מנהיגיה עד לסוף המלחמה. אחד מהם היה ג'ון פורסטר, לימים ראש ממשלת דרום אפריקה בשנות השישים והשבעים.
ראש הממשלה יאן סמאטס היה הגנרל הלא-בריטי היחידי שדעתו התקבלה על ידי ראש ממשלת בריטניה בזמן המלחמה וינסטון צ'רצ'יל. סמאטס הוזמן להצטרף כחבר בקבינט המלחמה האימפריאלי ב-1939 בתוקף היותו הדרום אפריקאי הבכיר ביותר שצידד במלחמה נגד גרמניה. ב-28 במאי 1941 הועלה סמאטס לדרגת פילדמרשל שלהצבא הבריטי, והפך להיות הדרום אפריקאי הראשון שהחזיק בדרגה זו. בסופו של דבר שילם סמאטס מחיר פוליטי כבד על קרבתו לממסד הבריטי, למלך ולצ'רצ'יל. הפופולריות שלו גוועה בקרב הרוב הלאומני של הציבור האפריקאנרי והתמיכה בו הצטמצמה לחוגים הליברלים בציבור זה.
תרומותיה של דרום אפריקה במלחמת העולם השנייה
דרום אפריקה וכוחות ההגנה שלה לקחו חלק ברבות מזירות המלחמה. תרומתה של דרום אפריקה התמקדה בעיקר במשלוח כוחות צבאיים, טייסים ואספקה למערכה בצפון אפריקה ולזירה באיטליה. בנוסף שמשו נמליה של דרום אפריקה לחופי האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס ההודי כבסיס פעיל מאוד לכוחות הצי של בעלות הברית. דרום אפריקאי רבים התנדבו לשרת במסגרת חיל האוויר המלכותי הבריטי. מתוך 334,000 דרום אפריקאים שהשתתפו במלחמה (211,000 לבנים, 77,000 שחורים ו-46,000 צבעונים ואסיאניים) נהרגו 9000 חיילים.
יחד עם זאת לא כל הציבור הדרום אפריקאי תמך  במאמץ המלחמתי. מלחמת הבורים שהסתיימה 37 שנים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, השאירה משקעים מרים בליבם  של רבים מהציבור האפריקאנרי ומבחינתם הצטרפות למלחמה לצדו של "האויב" לשעבר הייתה מעשה של בגידה נגד המולדת. רגשות אלה היוו כר לצמיחתה של תנועה לאומנית אפריקאנרית שבתוכה הוקמו יחידות צבאיות למחצה שההשראה שלהן הייתה פלוגות הסער הנאציות, האס אה והם היו קשורות למודיעין הגרמני, האבווהר ולמשרד החוץ הגרמני באמצעותו של דר' לויטפולד וורץ (Luitpold Werz), לשעבר קונסול גרמניה בפרטוריה. יחידות אלה ביצעו פעולות חבלה כנגד ממשלתו של סמאטס וניסו להניע מועמדים לגיוס מכוונתם להתגייס למלחמה.