cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות פראג
גירוש פראג (תק"ה-תק"ח, 1744–1748)
בסוף דצמבר הצטוו היהודים בפקודת מריה תרזה לנטוש מיד את פראג עד סוף ינואר 1745, ובהמשך התפרסמה הרחבה לצו זה שדרשה מהיהודים לעזוב את כל מרחבי בוהמיה ומוראביה עד סוף יוני של אותה שנה. העסקן היהודי הווינאי וולף ורטהיימר בנו של רבי שמשון ורטהיימר ניהל מערכה פוליטית רחבת היקף כדי לנסות למנוע את ביצוע צו הגירוש, במקביל פנה רבי יהונתן אייבשיץ שכיהן באותה עת כרבה של מץ ליהודי רומא בניסיון להפעיל את השפעתם בחצר האפיפיור כדי להפעיל לחץ על מריה תרזה שפעלה בנושא זה לפי הבנתם ממניעים דתיים קתוליים. האפיפיור קרא לוותר על הגירוש, שגרירי הולנד, דנמרק ובריטניה פעלו בשם ממשלותיהם כדי לבטל את הגירוש. אך ללא הועיל. תחילה נדחה הגירוש לסוף פברואר, ושוב לסוף מרץ, אך עד סוף פברואר כבר נטשו את פראג כ-14,000 יהודים ועד סוף מרץ עזבו כל מי שיכלו לעזוב, למעט זקנים וחולים שהורשו להישאר בעיר עד החלמתם. עם זאת, גירוש יהודי בוהמיה כולה בוטל, והדבר נזקף לזכות המערכה המדינית שנוהלה בנושא זה. רבים מיהודי פראג מצאו מקלט זמני בכפרי הסביבה, ובשל העובדה שהורשו להיכנס לפראג כדי לחסל את חובותיהם, היו שהאריכו את שהותם בעיר לימים אחדים תוך העלמת עין של השלטון המקומי. בעקבות זאת הוצא ביוני 1746 צו חדש שאוסר על יהודים לשהות ולו באופן זמני בכל המרחב שסביב פראג עד כדי שתי שעות הליכה מן העיר. גם בשלב זה נופקו אישורים זמניים לביקור יהודים בעיר וכ-500 יהודים פקדו את העיר מדי יום. לעזיבת היהודים הייתה השפעה כלכלית שלילית על העיר והחל לחץ ציבורי למתן את הגירוש, טענה אחרת הייתה שאם אין מגרשים את היהודים מכל המדינה, גירוש היהודים מפראג עצמה בלבד יגרום נזק לעיר, כשהמסחר שהוחזק בידי היהודים ימשיך להיות בידיהם בערי הספר שאליהן היגרו. במקביל החלו לדבר בווינה על תוכנית הדרגתית לצמצום מספר היהודים בממלכה במשך שש שנים.
ב-14 ביולי 1748, פרסמה מריה תרזה פקודה זמנית חדשה המשעה את צו הגירוש לעשר שנים ומתירה לכמה מאות משפחות אמידות לשוב לעיר תמורת התחייבות לשלם מיסים גבוהים. החוזרים לעיר שיקמו את הריסות הגטו. כעבור שנים אחדות שוב השתוללה שריפת-ענק ברובע היהודי.
שינוי לטובה חל בימיו של הקיסר יוזף השני (1790-1780) בעל פקודת הסובלנות בשנת 1782. המדיניות החדשה התכוונה לבטל בהדרגה את ההגבלות על חיי היהודים כדי לעשותם יסוד מועיל יותר במשק המדינה; לזאת התלוו צעדים שיטתיים להגברת נוכחות התרבות הגרמנית ברחוב היהודי. היהודים נצטוו לאמץ להם שמות משפחה ולהקים בתי-ספר ללימודי חול, הוטלה עליהם חובת השירות בצבא ונאסר עליהם להשתמש בעברית וביידיש בניהול עסקיהם. לבעלי התעשייה ביניהם הותר להתיישב מחוץ לרובע היהודי. היהודים קוראים את שמו של הרובע היהודי יוספוב, על שמו של השליט יוזף השני כאות תודה על הרפורמות ששיפרו את חייהם באופן ניכר. על אף הרדיפות לא פסקה היצירה הרוחנית בקהילה ועם גדוליה במחצית השנייה של המאה ה-18 נמנו הרבנים שמעון ואליהו שפירא, דוד אופנהיים, וראש הישיבה יחזקאל לאנדאו.הישיבה המפורסמת הגיעה לידי פריחה רבה בימיו של הרב יחזקאל לנדא מחבר הספר הנודע ביהודה, תלמידים מכל הארצות באו לשמוע תורה מפיו..ר' יונתן אייבשיץ שיבח את יהודי פראג בדרשה על כך שהיו מכניסי אורחים. בסוף המאה ה-18 פרץ סכסוך קשה על ירושת משרת אב בית הדין, בעקבות פטירת הרב יחזקאל לנדא הצדדים הנצים היו הרב שמואל לנדא, בנו של הרב המנוח, והרב ברוך ייטלס.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה התעוררות משיחית בקרב יהודי בוהמיה, כשתנועתו של משיח השקר, יעקב פרנק, מספיחי השבתאות, התפשטה בקרב חלקים של האוכלוסייה היהודית.
המאה ה-19
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הותר ליהודים לרכוש קרקעות והמס המיוחד ליהודים בוטל. ב-1848 הוענק ליהודים שוויון-זכויות ותוך עשרים שנה הושלם תהליך האמנציפציה הרשמי. ב-1852 בוטל הגטו בפראג וב-1896 נהרס הרובע היהודי מטעמי תברואה, פרט לאתרים היסטוריים חשובים דוגמת בתי-הכנסת אלטנוישול, פנקס ומייזל, בניין "העירייה היהודית" וכדומה. ב-1848 עוד מנתה קהילת יהודי פראג יותר מ-10,000 נפש והייתה הגדולה באירופה, בסוף המאה מנתה כ-27,300 נפש, אך פיגרה מבחינה מספרית אחרי מרכזים אחרים שגדלו בינתיים. המהומות האנטישמיות בשנת המהפכה גרמו ליציאת רבים מיהודי בוהמיה לאמריקה ולמערב אירופה. הגירת ההמונים נפסקה אחרי 1867 ואת מקום היוצאים לווינה ולגרמניה תפסו מהגרים מערי-שדה בבוהמיה. בינתיים חדרו היהודים לתעשייה: טקסטיל, הלבשה, עורות ומזון, למסחר קמעונאי וסיטונאי ובקצב הולך וגובר גם למקצועות החופשיים ולפקידות. היו ביניהם בנקאים, תעשיינים וסוחרים שעשו הון תועפות אך מספר העניים בקהילה עדיין היה רב.
השפעת האמנציפציה על קהילת פראג
עם האמנציפציה נפתח תהליך איטי של חילון והיטמעות בחברה הכללית. בתחילת המאה עוד נסערה הקהילה המסורתית ממעללי הפרנקיסטים ובהמשכה עדיין שימשו ברבנות הראשית חכמים כמו שלמה יהודה רפופורט, מרקוס הירש ודומיהם אבל השפעת הרבנים בציבור היהודי נחלשה; ברבים מבתי-הכנסת הנהיגו תפילה "מתוקנת" בליווי עוגב ומקהלה מעורבת, גם מבלי לאמץ רשמית את עקרונות הרפורמה בדת. בשנת 1820, דרש פרץ בר, מורה בפראג, לקיים תפילות בגרמנית, ובשנת 1832, פנה אחד מנכבדי הקהילה לשלטונות בהצעה להעביר את יום השבת ליום ראשון. הצעירים נהרו לאוניברסיטאות גרמניות, גברה ההזדהות עם התרבות הגרמנית ועם תנועות ליברליות במיעוט הגרמני בפראג. דוד קוה ייסד את המפלגה הליברלית הגרמנית בבוהמיה וייצג אותה בבית-הנבחרים (1873-1862). בשנות ה-80 של המאה ה-19 היה בפראג חוג של סופרים יהודיים כותבי גרמנית, שאחדים מהם התפרסמו בעולם כולו. בין אנשי ה"חוג" היו: פרנץ קפקא, מקס ברוד, פרנץ ורפל, אוסקר באום, לודוויג וינדר, ליאו פרוץ, אגון ארווין קיש, אוטו קלפטאר, וילי האס.
המאה ה-20
כאשר הורחב התחום העירוני של פראג עם הקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית אחרי מלחמת העולם הראשונה נוצרו בפראג שבע קהילות יהודיות – אחת בעיר עצמה, עם מחצית היישוב היהודי לערך, והאחרות בפרברים המסופחים; לימים שיתפו פעולה באיחוד הקהילות, הפעילו מוסדות משותפים, והחשוב בהם היה המוסד לסעד חברתי ב-1935. בפראג רבתי פעלו אגודות וארגונים יהודיים למיניהם, ביניהם חברת "אפיקי יהודה" לקידום מדעי היהדות, החברה ההיסטורית היהודית ומוזיאון יהודי, אגודות סיוע לחולים ולפליטים, מושבי זקנים, מעונות ילדים וכדומה, ארגוני נוער וסטודנטים, ארגוני נשים וספורט ומרכז קהילתי. הופיעו בה שלושה שבועונים ציוניים ואחד צ'כי-מתבולל, ירחונים ורבעונים. בפראג שכנו מרכזי רוב הארגונים היהודיים בצ'כוסלובקיה. בזירה המדינית הגיעו היהודים לעמדות בכירות במפלגות הגרמניות והצ'כיות כאחת; ראש הקהילה אינולד רוזנבאכר היה, בצדו של דוד קוה, מראשי המפלגה הגרמנית הליברלית במאה ה-19, וברונו קאפקא ולודוויג שפיגל ייצגו את יורשתה בין שתי מלחמות העולם; אמיל שטראוס היה מראשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, אלפרד מייסנר, לב וינטר, ורוברט קליין בלטו במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית, שני הראשונים בתפקידי שרים. הציונים, אף שהיו מיעוט בפראג, היו היסוד הפעיל ביותר בציבור היהודי המקומי. איגוד אקדמאי יהודי בשם "בריסיה" (Barissia) נוסד בפראג ב-1903 והיה אחד הארגונים האקדמאיים הראשיים לקידום הציונות בבוהמיה. אגודת הסטודנטים הציונית "בר כוכבא" בהנהגת שמואל הוגו ברגמן הייתה לפני מלחמת העולם הראשונה מוקד לפעילות תרבותית. הציוני ארתור מאהלר נבחר לפרלמנט האוסטרי וביוזמת לודוויק זינגר הוקם ב-1918 הוועד הלאומי היהודי; ב-1929 נבחר לפרלמנט הצ'כוסלובקי ובמותו תפס את מקומו אנג'לו גולדשטיין ויחד עם פרנטישק פרידמן ויעקב רייס, ייצג את הציונים במועצת העיר. בפראג נערכה ועידת-היסוד של "התאחדות" (1920) ובה התכנס הקונגרס הציוני הי"ח (1933).
בשנת 1930 ישבו בפראג כ־35,000 יהודים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוקמה הקהילה היהודית בעיר מחדש. בסוף המלחמה חזר מלונדון חבר מועצת-המדינה הגולה ארנוסט פרישר וביוזמתו הוקם ועד הקהילות היהודיות בצ'כוסלובקיה. לדברי הביטאון הרשמי של הוועד היו בפראג ב-1946 10,338 יהודים – מהם 1,396, ברובם מנישואים מעורבים, שלא גורשו; 227 שהסתתרו אצל לא-יהודים; 4,986 שחזרו ממחנות שונים; 883 ששירתו בצבא הצ'כוסלובקי בארצות אחרות; 613 מהגרים שחזרו ו-2,233 יהודים מקארפאטו-רוס, שסופחה לברית-המועצות. כרב הקהילה הוכתר גוסטב שור שהוזמן מארץ ישראל.
השתלטות הקומוניסטים ב-1948 שמה קץ למאמצי השיקום, ועד 1950 יצאה כמחצית האוכלוסייה היהודית לארצות-חוץ, לרבות ישראל. משפטי פראג (1952) והוקעת היהודים כ"אויבי מעמד הפועלים" הגבירו את הרדיפות. בשנים 1951–1964 גם לא הייתה כל אפשרות של הגירה. רכוש הקהילה נמסר למדינה, ארגוני הצדקה פוזרו, שירותי הדת בוטלו למעשה; סגרו חלק מבתי הכנסת, ובוטלה משרת הרב הראשי לפראג. מכל כלי-הקודש נשארו בפראג ב-1964 שני חזנים ושני שוחטים בלבד.
במרץ 1967, סמוך לתקופת "האביב של פראג" ביקר בפראג נשיא הקונגרס היהודי העולמי נחום גולדמן, ופעל לחיזוק הקשר ליהדות בקרב הנוער היהודי, שהיה מאורגן עוד מ-1965. על אף הניסיון לדכא מגמה זאת בעקבות הפלישה הסובייטית באוגוסט 1968, המשיך הנוער היהודי בפעולות תרבות עד שנת 1972.
הקהילה היהודית הממוסדת המשיכה להתקיים גם תחת השלטון הקומוניסטי, וב-1973 נמנו בה כ-2000 איש. על קירות בית הכנסת "פנקס", במסגרת המוזיאון היהודי המרכזי בפראג, רשומים שמותיהם של 77,297 יהודי בוהמיה ומוראביה שנרצחו בידי הנאצים בשנים 1939–1945.
בשנת 1997 חיו כ־6,000 יהודים בצ'כיה כולה, כאשר רובם ישבו בפראג. אמנם רוב יהודי פראג היו מבוגרים, אולם בשנות התשעים התחזקה הקהילה, כאשר יהודים רבים, בעיקר אמריקאים, באו לעבוד בצ'כיה, התיישבו בפראג והצטרפו לקהילה. באפריל 2000 נקראה הכיכר המרכזית בפראג על שמו של פרנץ קפקא. הדבר נעשה ביוזמתו ובזכותו של פרופסור אדוארד גולדשטאקר (Goldstucker) בן 87, יהודי יליד פראג, אחרי שנים של מאבק ברשויות.
גשר לונדון
גשר לונדון (באנגלית: London Bridge) הוא גשר להולכי רגל, אופניים וכלי-רכב בעיר לונדון מעל הנהר תמזה, המחבר בין הסיטי לבין סאת'ק. הגשר היה היחיד על התמזה עד שנת 1750, עת נבנה גשר וסטמינסטר.
בפארק ויקטוריה ישנם מושבים להולכי רגל אשר ניבנו משרידי גשר לונדון שנהרס בשנת 1831. המושבים נבנו בפארק בשנת 1860 והם בנויים מהקשתות שהיו בגשר במשך 600 השנים שבהן היה בשימוש.
הגשר כאזור מסחרי
בתקופת הרומאים ובימי הביניים ספינות נהגו לעגון בנהר התמזה באזור שנקרא הבריכה של לונדון, כינוי של חלק מנהר התמזה הנמצא כיום מול הסיטי של לונדון. אך האזור היה חשוף לרוחות, לא היה מוגן מפני שודדים, ובנוסף הרציפים היו קטנים מלהכיל הרבה ספינות, וכך בשנת 1696 הוקם מעגן חדש באזור מעגן שהיה מוגן מרוחות ומשודדים והיה בו מקום לכ-120 ספינות גדולות. לימים הפך המעגן לגרעין של.
לאחר הקמת המעגן הפך הכינוי לשמו של חלק מנהר התמזה המצוי בין רות'רהית' לגשר לונדון, שהיה האזור המרוחק ביותר במעלה התמזה אליו יכלו להגיע ספינות מפרשים, בשל תרניהם הגבוהים וסכנת ההתנגשות בגשר. אזור זה היה למעשה חלקו המרכזי של נמל לונדון.
היסטוריה
באתר בו עומד הגשר עומדים גשרים זה כ-2000 שנה. את הגשר הראשון, שהיה עשוי עץ, בנו הרומאים בשנת 46. הגשר שופץ במהלך השנים, עד שבשנת 1014 שרף אותו המלך אתלרד השני כדי להגן על העיר מפני הפלישה הדנית (שיר הילדים "גשר לונדון מתמוטט" מדבר על אירוע זה). לאחר השרפה נבנה גשר חלופי, שנהרס בסופה בשנת 1091, ולאחר שנבנה שנית, נשרף בשנת 1136.
לאחר השרפה של 1136 הוצע לבנות במקום גשר אבנים. המלך ויליאם רופוס הטיל מס לצורך בניית הגשר, והבנייה החלה בשנת 1176, בתקופת מלכותו של הנרי השני, ונמשכה 33 שנים עד שנת 1209. המלך ג'ון הציע לבנות בתים על גבי הגשר, ואכן בתים וחנויות נבנו עליו, ובמרכזו נבנתה כנסייה.
בשנת 1212 פרצה שרפה בשני קצות הגשר בו-זמנית, והביאה למותם של 3,000 תושבי הגשר. שרפה נוספת פרצה בשנת 1633 בקצהו הצפוני של הגשר. הגשר ניצל מהשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 מכיוון שלא תוקן.
בשל העומס הרב במעבר על הגשר קבע ראש עיריית לונדון בשנת 1722 כי כל התנועה הנכנסת ללונדון תעבור בצדו המערבי של הגשר, ואילו התנועה היוצאת מלונדון דרומה תעבור בצדו המזרחי של הגשר. בעקבות קביעה זו, הוטל לראשונה איסור עונשי על נהיגה בצד ימין של הכביש, ומסיבה זו מתנהלת כל התנועה בכבישי בריטניה בצדו השמאלי של הכביש מאז ועד היום.
בשנת 1758 הורדו מהגשר בתי המגורים, והוא הורחב.
בתחילת המאה ה-19 הוחלט לבנות גשר חדש. תחרות תוכניות נערכה בשנת 1799, אולם הגשר החדש הוקם בין השנים 1824 ו- 1831, והורכב מ-5 קשתות.
בשנת 1968 נמכר הגשר לאמריקאי רוברט מקלוך, תמורת סכום של $2,460,000. מקלוך העביר את אבני הגשר והציב את הגשר בלייק האווסו סיטי באריזונה.
גשר חדש נבנה באותו מקום בין השנים 1967 ו-1972 ונפתח לתנועה ב-17 במרץ 1973. אורכו של הגשר החדש 262 מטר, גובהו מעל פני המים כ-8.9 מטר, רוחבו 32 מטר ובו 5 נתיבי נסיעה. הרחוב העובר על הגשר נקרא רחוב המלך ויליאם.
השיר "גשר לונדון מתמוטט"
גשר לונדון מט ליפול, מט ליפול, מט ליפול
גשר לונדון מט ליפול
כן, ילדונת.
נחזק במוט ברזל, מוט ברזל, מוט ברזל
נחזק במוט ברזל
מוט ברזל חלש מדי,
נבנה בכסף וזהב, וזהב, וזהב
כן, ילדונת
ג'וזפה ג'אניני
ג'וזפה ג'אניני (נולד ב-20 באוגוסט 1964 ברומא) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
ג'אניני שיחק לאורך הקריירה בעיקר בקבוצת רומא. הוא ערך מעל ל-400 הופעות רשמיות במדי הקבוצה, בה שיחק לאורך 15 עונות, מתוכן תשע כקפטן. הוא זכה עם רומא שלוש פעמים בקופה איטליה. בהמשך שיחק גם בשטורם גראץ, נאפולי ולצ'ה. ג'אניני, שתפקד כקשר התקפי וכעושה משחק, שותף 47 פעמים במדי נבחרת איטליה. הוא היה ממצטייני טורניר יורו 1988, שם הגיע עם נבחרתו לחצי הגמר, וכן ייצג את נבחרתו במונדיאל 1990 הביתי.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון. הוא הוביל מספר קבוצות איטלקיות מהסרייה ב' ועד לליגה הרביעית, וכן אימן תקופה קצרה בליגת העל הרומנית ובנבחרת לבנון.
קריירת משחק
ג'אניני החל את הקריירה בקבוצת הנוער של אלמאס רומא, מעיר הולדתו. הפוטנציאל הגבוה שלו בלט כבר בגילאים הצעירים, והוא חוזר על ידי מספר מועדוני צמרת באיטליה, בהם לאציו ומילאן, אך לבסוף הצטרף לאקדמיית הנוער של רומא בשנת 1980, כשהיה בן 16.
במקביל להופעותיו בקבוצה הצעירה של המועדון, הבחין בו מאמן הקבוצה הבוגרת נילס לידהולם, והעניק לו את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-31 בינואר 1982, במהלכה של עונת 1981/1982, בהפסד 1–0 לצ'זנה. ג'אניני לא שותף כלל בעונה הבאה, בה זכתה רומא באליפות איטליה, אך עונה לאחר מכן היה שותף לזכייתה של הקבוצה בקופה איטליה, עם שלוש הופעות במפעל, כולל הופעה כמחליף במשחק הגומלין של הגמר בין רומא להלאס ורונה, בו ניצחה קבוצתו 2–1 בסיכום.
הפריצה של ג'אניני הגיעה בעונת 1984/1985. בעונה שלאחר עזיבת לידהולם, עם המאמן סוון-יוראן אריקסון, לא הצליחה רומא לעמוד ביעדיה הקבוצתיים וסיימה רק במקום השביעי. עם זאת, ג'אניני רשם עונה אישית טובה מאוד, עם ארבעה שערי ליגה ב-26 הופעות. עונה לאחר מכן זכה עם קבוצתו בגביע האיטלקי בפעם השנייה, אך הפעם כשחקן הרכב משמעותי. הוא כבש שלושה שערים ב-13 הופעות במפעל באותה העונה, כולל צמד הופעות בגמר מול סמפדוריה, שם הפכה רומא הפסד 2–1 במשחק הראשון עם ניצחון 2–0 בגומלין בדרך לזכייה.
לקראת עונת 1987/1988, עם עזיבתו של הקפטן קרלו אנצ'לוטי למילאן וחזרתו של המאמן לידהולם במקומו של אריקסון, התמנה ג'אניני לקפטן הקבוצה, תפקיד אותו נשא במשך תשע עונות, עד לעזיבתו ב-1996. באותה העונה קבע שיא קריירה של 11 שערי ליגה, והוביל את טבלת הכובשים של הקבוצה באותה העונה.
בעונת 1990/1991 סיימה הקבוצה במקום התשיעי בליגה, הנמוך ביותר שלה מאז החל ג'אניני לשחק בקבוצה הבוגרת, אך במפעלים האחרים רשמה הקבוצה הצלחה גדולה. היא זכתה בגביע האיטלקי (השלישי של ג'אניני), שוב מול סמפדוריה, כאשר ג'אניני פותח בצמד משחקי הגמר (הוחלף בשניהם). בגביע אופ"א הגיעה הקבוצה עד לשלב הגמר. ג'אניני כבש פעמיים בעשר הופעות במפעל (בסיבוב הראשון מול בנפיקה ליסבון ובסיבוב השני מול ולנסיה), ופתח כקפטן בצמד משחקי הגמר מול אינטר מילאנו, שהסתיימו בניצחון 2–1 לאינטר בסיכום.
ג'אניני רשם הישג מרשים בגמר הגביע האיטלקי ב-1993. רומא פגשה את טורינו, ובמשחק הגומלין כבש ג'אניני שלושער (כולם בפנדלים). הוא אחד משני השחקנים היחידים שכבשו שלושער בגמר הגביע האיטלקי. עם זאת, רומא נוצחה 6–5 בסיכום ולא זכתה בתואר באותה העונה.
דרכו של ג'אניני ברומא הסתיימה בקיץ 1996, עם הגעתו של המאמן הארגנטינאי קרלוס ביאנצ'י. ג'אניני בן ה-32 סיים את דרכו לאחר 15 עונות בקבוצה הבוגרת של רומא, בהן כבש 49 שערי ליגה ב-318 הופעות במדי הקבוצה, ו-75 שערים ב-437 הופעות בכל המסגרות.
נבחרת איטליה
פחות מחודשיים לאחר תום הטורניר, ב-6 בדצמבר 1986, העניק ויצ'יני, שהחל מאותו הקיץ אימן את נבחרת איטליה הבוגרת, את הופעת הבכורה לג'אניני. הקשר בן ה-22 פתח בהרכב בניצחון החוץ 2–0 על במסגרת מוקדמות יורו 1988. ג'אניני תפס מקום קבוע בהרכב של ויצ'יני, ערך שבע הופעות במסגרת טורניר המוקדמות, וב-5 בדצמבר 1987 - שנה פחות יום מהופעת הבכורה שלו - כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, באותו קמפיין המוקדמות, בניצחון 3–0 על.
ג'אניני זומן על ידי ויצ'יני לסגל איטליה לקראת משחקי יורו 1988 בגרמניה המערבית. ג'אניני פתח ושיחק לאורך כל משחקי שלב הבתים, בהם סיימה איטליה במקום השני בבית ללא הפסד, עם ניקוד זהה ופער שערים נחות מזה של המארחת,. ג'אניני פתח בהרכב בהפסד 2–0 ל בחצי הגמר, שסיים את דרכה של איטליה בטורניר. ג'אניני היה לאחד מארבעה איטלקים שנכללו בנבחרת המצטיינים של הטורניר.
לאחר טורניר היורו, התכוננה איטליה לאירוח משחקי מונדיאל 1990. ג'אניני, שהיה לחלק משמעותי מהרכב הנבחרת בשנתיים עד למונדיאל, זומן לסגל הנבחרת של ויצ'יני לטורניר. ג'אניני פתח בהרכב ושיחק לאורך כל משחקי שלב הבתים. בניצחון 1–0 על במשחק השני, כבש ג'אניני את שער הניצחון כבר בדקה ה-11, לאחר שקיבל את הכדור בין שלושה שחקנים על סף הרחבה וכבש בבעיטה חדה לפינה הקרובה. במשחק השלישי, בו ניצחה איטליה 2–0 את, בישל ג'אניני את שני השערים. איטליה העפילה לשמינית הגמר, שם פתח ג'אניני בהרכב ובישל את השער השני בניצחון 2–0 על. ברבע הגמר גברה איטליה 1–0 על, ג'אניני שפתח בהרכב הוחלף לאחר כשעה. איטליה נעצרה בחצי הגמר מול, עם הפסד בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 1–1 בסיום. ג'אניני הוחלף בדקה ה-73, ולא לקח חלק בדו-קרב. ג'אניני ואיטליה סיימו לבסוף את הטורניר הביתי במקום השלישי. ג'אניני רשם הופעה שביעית בהרכב, והוחלף בתוספת הזמן בניצחון 2–1 על במשחק על המקום השלישי.
ג'אניני שיחק במדי הנבחרת רק תחת המאמן ויצ'יני. משחקו האחרון של המאמן היה גם משחקו האחרון של ג'אניני בנבחרת, בשוויון 0–0 מול ברית המועצות במסגרת מוקדמות יורו 1992, ב-12 באוקטובר 1991. מאז שהוחלף ויצ'יני באריגו סאקי, לא חזר ג'אניני לשחק במדי הנבחרת, וסיים את דרכו הבינלאומית עם שישה שערים ב-47 הופעות.
קריירת אימון
לאחר פרישתו ממשחק שימש כפרשן מטעם רשת RAI. בעונת עשה את צעדיו הראשונים כמאמן, בקבוצת הנוער של רומא.
לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן פוג'ה מהסרייה C1 (כיום סרייה ג'). הוא פוטר מתפקידו ב-12 בינואר 2005, לאחר שהשיג ארבעה ניצחונות ליגה בלבד ב-17 משחקים. לאחר כשנה מחוץ למגרשים התמנה לתפקיד מאמן סמבנדטסה, גם היא מהליגה השלישית, והיה למאמנה החמישי באותה העונה. בפברואר 2006, לאחר שישה משחקים בלבד, בהם נחל שני הפסדים וללא ניצחון, פוטר מתפקידו.
ג'אניני אימן לראשונה מחוץ לאיטליה בעונת, כאשר התמנה לתפקיד מאמן ארג'ש פיטשט מליגת העל הרומנית. העונה נפתחה בניצחון של קבוצתו, אך בעקבותיו הגיעו תשעה הפסדים רצופים שחרצו את גורלו של המאמן, שפוטר ב-4 באוקטובר 2006. בספטמבר 2007, לאחר שנה נוספת ללא קבוצה, חזר לליגה השלישית באיטליה כמאמנה של מאסזה, אך שוב פוטר עוד בטרם הסתיימה העונה.
לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן גליפולי מהליגה השלישית. בעונתו הראשונה על הקווים הוביל ג'אניני את הקבוצה למקום הראשון ולהעפלה היסטורית לסרייה ב', לראשונה בתולדות המועדון. בקיץ הודיעו הצדדים על פרידה בעקבוד המשבר הכלכלי הקשה במועדון וההתעניינות הגוברת בג'אניני במועדונים אחרים, אך לבסוף עם כניסתו של בעלים חדש לתפקיד, חזר ג'אניני לעמדת המאמן. על אף המשבר הכלכלי המחמיר, הצליח להוביל ג'אניני את הקבוצה להצלחה יחסית בחצי העונה הראשונה של, וקבוצתו נחשבה לאחת ההפתעות של העונה בליגת המשנה. עם זאת, הגיש ג'אניני את התפטרותו ב-8 בפברואר 2010, לאחר שוויון 2–2 מול גרוסטו, משחק בו עצרו שחקני הקבוצה לארבעים שניות והפנו מבט ליציעים, כמחאה על ארבעה חודשים בהם לא קיבלו שכר. במחצית המשחק הורחק ג'אניני בעקבות מחאות כלפי צוות השיפוט, עלה ליציע שם התעמת עם בעלי הקבוצה והודיע לו על התפטרותו עם תום המשחק. לאחר כיומיים משך את התפטרותו לאחר שיחת פיוס עם הבעלים. הקבוצה התדרדרה למשבר מקצועי ולאחר שרשרת תוצאות לא טובות, הודיע ג'אניני על התפטרותו הסופית יחד עם צוותו ב-22 במרץ 2010.
ג'אניני חזר לאמן בליגה השלישית כאשר התמנה לתפקיד מאמן הלאס ורונה לקראת עונת, במטרה להעלותה לליגת המשנה. לאחר שהשיג שלושה ניצחונות ליגה בלבד ב-11 מחזורי הפתיחה, פוטר מתפקידו ב-8 בנובמבר 2011, פחות מחצי שנה מאז מונה לתפקיד. ב-30 באוקטובר 2012, לאחר כשנה מחוץ למגרשים, התמנה לתפקיד מאמן גרוסטו מהסרייה ב'. הקדנציה הקצרה של ג'אניני כללה שלושה הפסדים (כולם בבית) ושלושה ניצחונות (כולם בחוץ), ולאחר כחודש אחד ושישה משחקים בלבד בתפקיד, התפטר ג'אניני מתפקידו, כאשר הוא מציין את היחסים הרעועים עם נשיא המועדון כסיבה העיקרית לעזיבתו.
ב-2 ביולי 2013, בתמיכתו של חברו ומאמן מנצ'סטר סיטי דאז, רוברטו מאנצ'יני, התמנה ג'אניני לתפקיד מאמן נבחרת לבנון, תפקיד בו החזיק במשך כשנה וחצי, עד ה-30 באפריל 2015.
בפברואר 2017 התמנה לתפקיד מנהל מחלקת הנוער של לאטינה, וביוני של אותה השנה חזר לתפקיד המאמן הראשי, בקבוצת ראסינג רומא מהליגה הרביעית. מספר ימים לאחר מכן התפרק המועדון ובעלי המועדון נטל את השליטה בקבוצת ראסינג פונדי מהליגה השלישית, וג'אניני קיבל את תפקיד המאמן בקבוצה. לאחר ארבעה מחזורי ליגה בלבד, צברה הקבוצה נקודה בודדת וג'אניני פוטר מתפקידו, כשלושה חודשים לאחר המינוי.
מחנה הריכוז פוסולי
מחנה הריכוז פוסולי (איטלקית Campo di Fossoli) הוקם בכפר פוסולי בשטח השיפוט של העיר קארפי שבמחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. תחילה, במאי 1942, היה מחנה לשבויי מלחמה, בדצמבר 1943 היה למחנה ריכוז ליהודים והחל ממאי 1944 הגיעו אליו גם מתנגדים פוליטיים. באוגוסט 1944 המחנה נסגר, כאשר הצבא הגרמני נסוג מאיטליה. עברו דרכו 5,000 אסירים, בהם כ-2,500 יהודים (36% מיהודי איטליה שנספו בשואה), שנשלחו בחמש שיירות לאושוויץ, מתוך השמונה שבוצעו. המחנה נמצא קרוב לצומת הרכבות בעיר מודנה, סמוך לעיירה קארפי. לאחר המלחמה שימש המחנה כבית סוהר.
המחנה במהלך המלחמה
האסירים במחנה פוסולי חיו באוטונומיה. שומרי המחנה היו ברוב התקופה איטלקים. לאחר הכיבוש הגרמני של איטליה, ניהול המחנה עבר לידי האס אס. עם זאת נשמרה המסגרת העצמאית של המחנה. מעטים היו המקרים בהם הוצאו להורג אסירים במחנה. ניתן היה לשלוח מכתבים למחנה לפי הכתובת המקורית של המחנה: "מחנה השבויים 73" קארפי. עם זאת במשלוח המכתבים הונהגה זהירות על מנת לא לחשוף את כתובות היהודים שהצליחו להימלט, וכך חלק מן המכתבים הגיעו ליעדם רק אחרי המלחמה. כומר מהעיירה קארפי הסמוכה ביקר במחנה באופן שוטף והביא את הדואר, כולל חבילות, ונטל מכתבים חזרה.
אסירי המחנה לא נדרשו לעבוד, אלה רק בעבודת המטבח והניקיון. במחנה היו בית ספר ובית כנסת והתפילות בבית הכנסת היו מוקד חשוב לציבור היהודי, אשר חלקו היה רחוק מהדת. בשבתות נהגו לעשות "מי שברך" לבני המשפחות שנותרו מחוץ למחנה והתפללו לשלומם. אסירי המחנה נזקקו לממון על מנת להשלים את מזונם, לרכוש בגדים ושאר חפצים. הדואר שעמד לרשות האסירים שימש להעברת הכספים למחנה.
מאמץ רב הושקע במכתבים על מנת לבקש מקרובי המשפחה לא לבוא לביקורים. אלה שבאו, עקב געגועים, נאסרו מיד והצטרפו לאסירי המחנה. היו שבחרו בדרך זו בדעה צלולה.
על מידת העצמאות תעיד העובדה כי אישה יהודייה שנפטרה במחנה בשל מחלה הובאה לקבורה בבית הקברות היהודי בעיר הסמוכה. וכך נכתב מפוסולי: "זכתה לכך שנעשו לה טקסי-הלוויה-וקבורה. ועשו בשבילה כל מה שניתן. הבאנו אותה ל-Carpi. בשבת נאמרה תפילת "אשכבה". נאמר "קדיש" בכול ערב. יש כאן רבנים."
הסופר פרימו לוי מתאר בספרו "הזהו אדם" את המחנה:
הגירוש לגרמניה
להלן פרטים על אחת השיירות כפי שהופיעו ברישומים:
הסופר פרימו לוי מתאר בספרו "הזהו אדם" את המשלוח לאושוויץ:
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה שימש המחנה כבית סוהר, בו נכלאו אנשים שהבריחו את הגבול יחד עם פושעים אחרים, בהם נאצים. באוגוסט 1946 פתחו יהודים במחנה בשביתת רעב בדרישה לשחרורם.
האתר היום
במחנה הנטוש נשארו הקירות של המבנים ותשתית הבניינים. בשנת 1984 התקבל חוק מיוחד אשר קבע ששטח המחנה ימסר חינם לבעלות עיריית קארפי, אחרי שבשנת 1973 נפתח בקארפי המוזיאון לזכר המגורשים על רקע גזעי או פוליטי. בשנת 1996 הטיפול בהנצחה עבר לידי "מורשת פוסולי" (Fondazione Fossoli). בשנת 1998 הארגון זכה להכרה רשמית. הארגון ערך טקסי זיכרון ביום הזיכרון לשואה המקובל באיטליה 26 -28 בינואר, המועד בו היה גירוש יהדות רומא.
כהנא
{{פירושונים|
אישים ששם משפחתם כהנא: כהנא הוא שם משפחה נפוץ בקרב כהנים מוסדות
אחר
ראו גם
}}
הבניה חברתית
הבניה חברתית היא מונח בתחום התאוריה הסוציולוגית. את המונח טבעו הסוציולוגים פיטר ברגר ותומאס לקמן. על פי התאוריה הסוציולוגית העולם האנושי אינו טבעי במובן כלשהו. הסדר החברתי הוא תוצאה של תהליכים חברתיים. ומה שנחשב למציאות מעוצב על ידי אינטראקציה של חברים בתרבות או בחברה מסוימת. גישה זו מבקשת לערער תפיסות מהותניות של תהליכים חברתיים, ולערער על ההנחה שתופעות חברתיות הן טבעיות או נורמליות. תחת זאת, הגישה הזו טוענת שתהליך חברתי יצר את התפיסה של אותן תופעות כטבעיות. כך למשל מפורשות דתות כהבניה חברתית, ותפיסות של מקומם של גברים ונשים בחברה כמו גם של מיניות.
בספרו The Sacred Canopy אומר פיטר ברגר כי סדר מוסדי צריך להיות מוטמע כך שלא יובן שהוא מובנה חברתית. עליו להיחשב כמשהו שהיה מאז ומתמיד. את ההצדקה הזו, אומר ברגר, מייצרת הדת, כשהיא מציגה את עצמה כהכרחית ולא כמקרית. כל הדתות צריכות קהילה בה הן יחשבו מתקבלות על הדעת. הדתות צריכות קרקע חברתית לצמוח עליה כדי שיוכלו לשגשג ולפרוח. לדבריו - הפעילות האנושית שמייצרת את החברה, מייצרת את הדת. הטענה שתפיסת העולם הדתית מייצרת הבניה חברתית, מקפלת בתוכה, גם אם לא במפורש, את האמירה שהדת אינה הכרחית.
תאוריית ההבניה החברתית בתקשורת המונים
רעיונותיהם של ברגר ולקמן עניינו במיוחד חוקרי תקשורת המונים. השפעותיה של תקשורת ההמונים מתבטאת בין היתר בכך שאנשים מאמינים שמה שהם רואים בתקשורת הוא בהכרח המציאות. תקשורת המונים מספקת חומרים להבניית המציאות, מציעה פרשנויות ומשמעויות לחומרים אלו, מעצבת את חיי האזרחים ומשפיעה עליהם בכך שהיא מקדמת ערכים שונים של קונפורמיות, לאומיות וכו'. בעקבות זאת, קיים חשש שהשפעת ההגמוניה על התקשורת וכפועל יוצא על חיי הציבור משעתקת ומטה את ראיית המציאות.
מיישמי התאוריה בתחום לימודי התקשורת גורסים שהתקשורת אינה יכולה לתאר באובייקטיביות מציאות חברתית, ולפיכך כל העובדות הן פרשנויות. הבניה חברתית בתקשורת המונים יוצרת את דעת הקהל בנוגע לחדשות, בידור ותרבות פופולרית. מבחינה חדשותית המציאות שמוצגת היא בהכרח הבניה סלקטיבית: כלומר, פיסות מידע 'עובדתיות' שמוצגות דרך נקודת מבט מסוימת בערוץ אחד, הם לאו דווקא מה שנראה בערוץ אחר.
הבניה חברתית מתייחסת לתהליכים שבאמצעותם מפרשת התקשורת אירועים, אנשים, ערכים ורעיונות ומקנה להם ערך ועדיפות. תאוריית המסגור בתקשורת המונים מתחברת לתאוריה זו בכך שהבניה של תופעות חברתיות תלויה בהיבטים שלהן שזוכים להדגשה.
גישה זו של הבנייה חברתית מיושמת למשל בחקר החשיפה לתוכניות ראליטי. מעקב אחרי מספר הורים שצפו בתוכנית הריאליטי "סופר נני" העלה שהמעורבות בצפייה הובילה לקישור בין התוכנית לחיי היום-יום. הצפייה גרמה להתנהלות שונה של ההורים, בעיקר במצבים של דמיון בין התוכנית למציאות.
הבנייה חברתית בפרסום
"הפרסומת הינה מקור להבנת יחסים כלכליים וחברתיים וזירה ליצירת מציאות סימבולית. מכיוון שהפרסומת אינה יכולה למכור לנו "בריאות", או "שמחה" או מאפיינים כאלו, היא יכולה לקשר בין המוצר לבין אותו המאפיין או רגש". תקשורת המונים מספקת אמצעים להפצת פרסום. הפרסום נועד להגיע לקהלים רבים. חברות הפרסום מפרסמות את המוצר או השירות שהן מספקות. יחד עם זאת אין זה מן הנמנע כי הפרסומת ומה שמיוצג בה מבנה לנו את המציאות או משמר את המציאות הקיימת. הפרסומת מספרת לנו סיפור והסיפור הזה תפקידו להיות ענייני וקצר. הוא נועד להעביר את המסר במספר דקות. "המסר בפרסומת נועד להיות קצר וסטריאוטיפי, הוא נוטה להיות קשור לערכים הכי נפוצים בחברה מכיוון שהקהל שאליו הפרסומת פונה, אמור לזהות את המסר באופן מידי". אם נבחן למשל את הפרסומת בה מיוצגת המשפחה בישראל, לרוב נוכל לראות אם, אב וילדים (לרוב אשכנזים). דרך מראה המשפחה בפרסומות יש לנו למעשה הבניה חברתית של המציאות, המגדירה את מה שנחשב לטבעי או נורמלי. למשל, כיצד משפחה אמורה להיראות, ולפי איזה סט ערכים. למשל, "בפרסומות בישראל לפני שנות ה-2000 אין כלל ייצוג למשפחה הלה"טבית" .  בנוסף, ישנו ייצוג אפסי למשפחות שהן משפחות מיעוט, משפחות בהן ההורים הם מאותו המין ומשפחות מזרחיות. התפקידים של הגבר והאישה גם כן ברורים מאוד דרך הפרסומות. בפרסומת הגבר מוצג לרוב כדומיננטי במשפחה, בעוד האישה היא פאסיבית יותר, ובדרך כלל מטפלת בילדים. האישה בדרך כלל לא מוצגת כעובדת.
יישומים נוספים
דוגמאות נוספות לניסיונות כאלה ניתן לראות בתאוריות של הגזעה, הטוענות שגזע הוא תוצאה של הבניה חברתית, ובתאוריה קווירית, הטוענת שההבחנות המגדריות אינן טבעיות, אלא מובנות חברתית.
מפלגת הדעווה האסלאמית
רקע היסטורי
ישנם מספר אירועים וגורמים שהביאו להקמתה של המפלגה ובשל כך יש קושי בזיהוי שנת ההקמה הרשמית שלה בין אירועים אלה ניתן להזכיר את רפורמת המדרסות של 1930 והירידה בכמות התלמידים בחווזה שבנג'ף מ-6000 תלמידים לכ-2000, שמתוכם רק כ-326 עיראקים. בנוסף על כל אלה ניתן למנות גם את ההתנגדות הפוליטית של החווזה ללאומיות הערבית ולתנועות השמאל שהיו פעילות בעיראק ושלטו בה. הקמת המפלגה והתגבשותה מפלגת הדעווה הוקמה סביב 1957 במטרה לקדם אידאולוגיות ואמונות אסלאמיות שיעיות, להילחם בחילוניות ולהחזיר את העם העיראקי אל ערכי האסלאם. המפלגה התנגדה לשלטון הבעת' העיראקי שהיה שלטון סוני שדגל בלאומיות פאן-ערבית, והיה מבוסס על רעיונות סוציאליסטיים-חילוניים ועל הלאומיות הערבית.
בראשית דרכה התבססה המפלגה על תמיכת עולמא ואנשי-דת שיעים צעירים. מוחמד באקר א-סדר, שהיה מוכר כהוגה דעות, תאולוג ותאורטיקן פוליטי מוביל, התפתח במפלגה והפך במהירות לחבר המוביל בה. א-סדר הוא שהניח את היסודות למפלגה ולאידאולוגיה שלה, בהתבסס על "וילאית אל-אומה" (ממשל העם). בכתביו ביקש א-סדר להציג את האסלאם כחלופה להשפעות הזרות של הליברליזם והקומוניזם, תוך שהוא קובע את תפקידם של אנשי הדת השיעים במנהיגות הפוליטית. בינת אל-הודא, אחותו של א-סדר, הייתה דמות מפתח נשית במפלגת הדעווה. היא הייתה פעילה במפלגה ובמסגרת פעילותה ארגנה בעצמה קבוצת לימוד אסלאם לנשים אדוקות.
תולדות המפלגה
המפלגה צברה כוח פוליטי ותאוצה בשנות ה-70. במהלכן נחקקו חוקים וננקטו צעדים כנגד חברי המפלגה: בשנת 1970 בעקבות צו ממשלתי נסגר עיתון המפלגה "ריסאלת אל-אסלאם" ("מסר האסלאם"), כמו גם מספר בתי ספר דתיים שיעיים, במקביל ממשלת הבעת' קבעה חוק גיוס חובה על הסטודנטים העיראקים בחווזה, מרכז הלימוד השיעי המרכזי בעיר נג'ף. בשנת 1973 נרצח בכלא ראש סניף בגדאד של המפלגה, וב-1974 הוצאו להורג כ-74 מחברי המפלגה, עקב הכרזה על חברות במפלגה כמנוגדת לחוק. בשנת 1975 החליטה הממשלה לבטל את צעדת מראד א-ראס השנתית מנג'ף לכרבלא. זה הוא אירוע משמעותי המציין את החג השיעי של יום העשורא. בעקבות האיסור החליטה המפלגה לקיים את מראד א-ראס בשנת 1977 בצורה מחתרתית, מה שהוביל לעימותים אלימים עם המשטרה ולאינתיפאדת ספר. ב-1982 נכשל ניסיון התנקשות בחייו של סדאם חוסיין בעיירה דוג'ייל אשר ממוקמת מצפון לבגדאד, מה שגרר תגובה רצחנית מצד משטר הבעת' בדמות טבח המוני בעיירה. בעקבות הטבח נמלטו רבים מחברי המפלגה לאיראן מחשש לחייהם ועקב בריחתם התערערה יציבות המפלגה משום שעתה כבר רוב חבריה לא נמצאו עוד בעיראק. המפלגה ביצעה פעולות התנגדות רבות למשטר הבעת' וביניהן הקמת גוף צבאי בשם "א-שהיד א-סדר" בשנת 1979, ניסיון התנקשות בחייו של טארק עזיז, ראש ממשלת עיראק לשעבר, בשנת 1980, ופיגוע התאבדות בשגרירות עיראק בביירות בדצמבר 1981 שהמפלגה לקחה עליו אחריות. לצד אלה, בוצעו גם ניסיון התנקשות נוסף בסדאם חוסיין בשנת 1987, כמו גם ניסיון התנקשות בבנו, עודאי, בשנת 1996.
אידאולוגיה
האידאולוגיה המפלגתית הייתה מבוססת חוקי השריעה ותאמה את האמונות האסלאמיות של הזרם השיעי. היא שימשה כחוקה שנהגתה על ידי חברי המפלגה בעת הקמתה, ומחולקת למספר סעיפים:
מפלגת הדעווה לאחר מות מוחמד באקר א-סדר
בשנת 1980 בעקבות ניסיון התנקשות שעשתה המפלגה בראש הממשלה לשעבר טארק עזיז, החל שלטון הבעת' להבין כי המפלגה מהווה איום משמעותי משחשב. במטרה לצמצם לפגוע ולצמצם את כוחה של המפלגה החליט שלטון הבעת' לנטרל את מנהיגה, מוחמד באקר א-סדר. לצורך כך הוצאה החברות במפלגה מחוץ לחוק ועונש מוות נקבע לכל מי שיורשע בפעילות במסגרתה. ב-9 באפריל 1980 נהרגו האייתוללה מוחמד באקר א-סדר ואחותו אמינה א-סדר בינת אל-הודא להורג, גופותיהם נמצאו לאחר שנמצאו עליהם סימני התעללות ואלימות קשים. א-סדר ובינת אל-הודא נהרגו ללא משפט ויש שדיווחו כי סאדם עצמו הוא שהרג אותם. השניים נקברו עוד באותו היום בעיר נג'ף. הוצאתם להורג לא עוררה ביקורת מצד מדינות המערב כיוון שא-סדר היה מתומכיו של האייתוללה האיראני רוחאללה ח'ומייני. בעקבות הוצאתו להורג של א-סדר נוצרו שני זרמים במפלגה: הראשון הושפע מהמהפכה האיראנית ודגל בייבוא המודל שלה, כרפובליקה אסלאמית בעלת השפעות שיעיות חזקות, לעיראק. האייתוללה ח'ומייני הפעיל באותה עת לחץ רב לאימות מודל זה ועוד לפני הוצאתו להורג, האייתוללה א-סדר עמד בפני לחצים רבים מצד גורמים מהפכניים מאיראן לשדר ברדיו מסרים חתרניים כנגד משטר הבעת', אך הוא סירב לעשות כן. מנגד, הייתה קבוצה שהתנגדה להשפעות האיראניות על עיראק ואחת מהצדקותיה לכך הייתה הטענה כי עיראק איננה איראן משום שהיא שונה במצבה הדמוגרפי ויש בה קבוצות מיעוטים גדולות וחזקות כדוגמת הכורדים והסונים ולכן המודל של המהפכה האסלאמית באיראן לא יהיה ישים עבורה.
המפלגה לאחר כניסתה לברית העיראקית המאוחדת
עם פלישת צבא ארצות הברית לעיראק בשנת 2003, התבססו המפלגות השיעיות בפוליטיקה בתמיכתה של ארצות הברית ונוצרה הברית העיראקית המאוחדת, שהצליחה לנצח בבחירות 2005. בעקבות הניצחון חל שינוי בגישת המפלגה והיא הפכה ממפלגה אידאולוגית שיעית למפלגה מבוססת לאום וזהות אתנית, כלומר מפלגה אשר מבוססות על אג'נדה פוליטית ועל סמכותם של מנהיגי המפלגה, ולא על האידאולוגיה הדתית השיעית, וזאת משום שהשיעים הפכו לרוב השולט במדינה ומנקודה זו לא היה צורך בהנכחת הדרישה למדינה שיעית. בשנת 2005 ניצחה בבחירות "הברית העיראקית המאוחדת" שהייתה התאחדות של מפלגות שיעיות בעלות אידאולוגיה דומה שרצו להנחיל מדינה עיראקית ליברלית ופלורליסטית בהנהגתן. ראש המפלגה אבראהים אל-ג'עפרי מונה לראש "הברית העיראקית המאוחדת" ונבחר לתפקיד ראש ממשלת עיראק. ב-2006 נבחר לראשות ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי, שהיה סגנו של אל-ג'עפרי והוא הוסיף לכהן בתפקיד עד שהוחלף בחיידר אל-עבאדי, שכיהן כראש ממשלה בין שנת 2014 לשנת 2018. מאוחר יותר עם כניסת מפלגת הדעווה אל הברית העיראקית המאוחדת ואל הממשלה, ניתן לראות כי הקבוצה שהתנגדה ליישום מודל המהפכה האיראנית היא זו שידה הייתה על העליונה בהשפעה על המפלגה. ניתן לראות זאת בהתנהלות המפלגה והאופי הפלורליסטי של הממשלה אשר תואמת יותר את השקפת העולם של הקבוצה שהתנגדה ליישום מודל המהפכה האירנית על עיראק. המפלגה שבה ליציבותה רק עם פלישת הכוחות האמריקאים לעיראק בשנת 2003, ומרכזה השתנה מהעיר נג'ף לעיר נאסריה.
התנגשות אידאולוגית בין החוקה למציאות
בעקבות כניסתה של מפלגת הדעווה לממשלה תחת "הברית העיראקית המאוחדת", היה עליה לעשות ויתורים רבים כדי להכיל את השלטון כשלטון דמוקרטי על כלל המדינה העיראקית ומיעוטיה. בעקבות כניסת המפלגה לממשלה תחת הברית העיראקית המאוחדת נכתבה חוקה חדשה. בחוקה נעשו מספר וויתורים מצד מפלגת הדעווה, ביניהם- כתיבת המילה דמוקרטית בתיאור המדינה החדשה אך וויתור על המילה אסלאמית. ויתור נוסף היה במעמדה של האסלאם בחוקה, היא הוכרה כדת הראשית במדינה אך חוקי השריעה לא שימשו כקו מתווה לחוקה כפי שהתחייבה המפלגה בחוקתה. בהתחייבותה של הברית המאוחדת לפלורליזם כחלק מהפרלמנט כדי להגיע ולייצג את כלל אוכלוסיית עיראק, נאלצה המפלגה לסגת באופן חלקי מהאידאולוגיה השיעית בכדי לתמוך במיעוטים במדינה. הפשרות בנושאים אלה יצרו מחלוקות רבות בנושאי דת ומדינה, הסיבות לכך הן סתירות חוזרות ונשנות בין חוקי השריעה לבין השאיפות הדמוקרטיות שהממשלה החדשה ניסתה להנהיג. המפלגה התקשתה לייצר מסגרת שלטונית ברורה המבוססת על עקרונות היסוד שעליהם קמה. חלק מתומכי המפלגה בעבר טענו כי המפלגה קיבלה על עצמה את עקרונות הדמוקרטיה אך לא את ההצדקות הפילוסופיות שלה, כמו כן רבים חשו כי המפלגה לא מייצגת את ערכי השיעה והאסלאם כפי שהתחייבה. כל אלה גרמו לרבים מחברי המפלגה להעביר ביקורת קשה ולהפסיק את תמיכתם במפלגה, המפלגה הואשמה בחוסר עמידה באידאולוגיה אשר התחייבה לה. את אחד הניסיונות הבולטים להתמודד עם המשבר בין הדת לדמוקרטיה הוביל ראש הממשלה אל-מאלכי שבחר בגישה לאומית בקמפיינים שלו בבחירות 2014. אל-מאלכי בחר להתמקד בלאומיות העיראקית בקמפיין שלו. אחת הסיבות לכך היא במטרה להתגבר על החסך אשר מייצרים חוקי השריעה כבסיס לניהול המדינה. השימוש בקמפיין בדגש על הלאומיות יצר בסיס להזדהות רחבה יותר של האזרחים עם מדינתם כמו גם ערכים המספקים צרכים נוספים שהאידאולוגיה הדתית לא יכלה לספק.
רוזנות פפאלץ-נויבורג
רוזנות פפאלץ-נויבורג (בגרמנית: Herzogtum Pfalz-Neuburg), הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, אשר נוסדה בשנת 1505 על ידי ענף של בית ויטלסבאך. הבירה שלה הייתה נויבורג. שטחה עמד על 2,750 קמ"ר, עם אוכלוסייה של כ-100,000 איש.
היסטוריה
הדוכסות הוקמה בשנת 1505 כתוצאה מלחמת לנדסהוט והתקיימה עד 1799 או 1808. במה שנקרא Kölner Spruch (פסק הדין של קלן) נוצרה הדוכסות מן השטחים מצפון הדנובה שהשתייכו לדוכסות בוואריה-לנדסהוט, ונמסרו לאוטו היינריך ופיליפ, בניו של רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג. בזמן שהם היו קטינים, הסבא שלהם פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שלט בדוכסות כעוצר עד מותו בשנת 1508, ואחריו שלט פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ. אוטו היינריך הרחיב מאוד את טירת נויבורג, ובעקבות השיפוצים היקרים וכמה עימותים שהיו לו הגיע כמעט לידי פשיטת רגל. בספטמבר 1546 נכבשה נויבורג על ידי כוחותיו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במהלך המלחמה השמלקלדית, בעקבות תמיכתו של אוטו היינריך בברית שמלקלדן, ולאחר שלום פסאו הוחזר אוטו היינריך לשלטונו. בשנות ה-50 של המאה ה-16 הקים אוטו היינריך את הספרייה הפלטינית. בשנת 1556 מת דודו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ואוטו היינריך עלה לשלטון במקומו, ובעקבות כך בשנת 1557 אוטו היינריך ויתר על פפאלץ נויבורג לוולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן. בנו הבכור של וולפגנג, פיליפ לודוויג, ייסד בשנת 1569 את בית פפאלץ-צווייבריקן-נויבורג, שממנו נפרד בשנת 1614 בית פפאלץ-זולצבאך.
בשנת 1800, פלשו כוחות הרפובליקה הצרפתית הראשונה לדוכסות, וב-26 ביוני 1800, אוסטריה, וירטמברג ובוואריה לחמו נגד הצרפתים בקרב נויבורג. לאחר שנלחמו במשך רוב היום, צבאות הקואליציה נסוגו, נויבורג נכבשה על ידי הצרפתים, וגנרל נה הקים את המטה שלו בטירה.
דוכסות פפאלץ-נויבורג בוטלה בשנת 1808. בחלוקת בוואריה בשנת 1837 פפאלץ-נויבורג צורפה לשוואביה, אולם בשנות ה-70 נהייתה חלק מבוואריה עילית.
איגואנה כחולה
איגואנה כחולה (שם מדעי: Cyclura lewisi) היא מין של איגואנה מהסוג איגואנת סלעים, המצויה בסכנת הכחדה והיא אנדמית לגראנד קיימן מאיי קיימן שבקריביים.
תיאור
זוהי איגואנה גדולה מאוד, מהגדולות ביותר מהאיגואנות ומהלטאות של אמריקה, הלטאה הגדולה ביותר מהקריביים. היא מגיעה לאורך גוף של 510–760 מ"מ ולאורך כולל של 1.5 מטר יחד עם הזנב ולמשקל של עד 14 ק"ג, כשהזכרים גדולים מהנקבות פי שלוש. צבעה אפור כהה עד כחול טורקיז בזכרים והנקבות קרובות יותר לירוק זית עד כחול חיוור. אישוני האיגואנה זהובים והיא בעלת זנב ארוך ורגליים ארוכות בעלות טפרים ארוכים וחדים. כמו בני סוגה היא בעלת רעמת קוצים לאורך גופה. הלטאה גם מאריכה ביותר ימים, ככל הנראה עד 69 שנה.
איגואנה זו נחשבה בעבר כתת-מין של איגואנה קובנית, אך היא הופרדה למין נפרד ב-2004 בידי החוקר פרדריק ג'יי ברטון.
האיגואנה היא אוכלת צמחייה בעיקרה הפעילה במשך היום. היא ניזונה מעלים וצמחייה רכה שונה ומגוונת גם בחרקים, סרטנים, שבלולים ופטריות. בעודה בוגרת היא חסרת טורפים טבעיים באיי קיימן, אם כי הצעירים נטרפים בידי נחשים מהסוג Alsophis.
האיגואנה נמצאת כיום בסכנת הכחדה גדולה, כאשר רק מחקר מ-2003 הצביע שנותרו בטבע רק 5 עד 15 פרטים בוגרים, לאחר שנדחקו בידי האדם, איבדו את מקומות מחייתם לטובת ערים וכבישים ונטרפו בידי חתולים וכלבים. כיום המין מוחזק בעיקר במספר שמורות מאובטחות ביותר, בעיקר בתוך הפארק הבוטני של המלכה אליזבת והפארק הבוטני של סלינה ואזור שמורת הציפורים.
מנוע בוקסר
פעולת הבוכנות במנוע זה מדמה אגרופים ה"חובטים" מימין ומשמאל בגל הארכובה, ועל שום כך קיבל המנוע את שמו ("בוקסר" פירושו מתאגרף באנגלית).
מנוע בוקסר שונה ממנוע V בזווית של 180° עקב השימוש בגל הארכובה עם ארכובה נפרדת לכל בוכנה, בעוד שבמנוע V של 180° כל צמד בוכנות חולקות את אותה ארכובה.
יתרונות
יתרונו הגדול של מנוע הבוקסר הוא באיזון המושלם הנוצר מנטרול תנועת כל בוכנה על ידי תנועת הבוכנה המנוגדת לה. במנועי מחזור ארבע פעימות מגיע כל צמד בוכנות ל"נקודה מתה עליונה" במקביל ובכך מאזן את הרעידות. מנועי בוקסר גם מצטיינים במרכז כובד נמוך בשל מבנם השטוח והאופקי, דבר המקנה יציבות וניהוג טובים יותר למכוניות בהן הם מותקנים.
מבנהו השטוח של המנוע מקנה גם גישה נוחה יותר למכללים העיקריים עבור המכונאי. האלטרנטור ממוקם בדרך כלל ישירות מעל המנוע, וכך גם המתנע ורכיבים נוספים.
עם זאת, מנועי בוקסר רחבים יותר ממנועים רגילים ויקרים יותר לייצור - בעיקר משום שיש להם שני ראשי מנוע (אחד לכל צד), דבר המגביל את תפוצתם.
דגם מקורר אוויר של פולקסווגן
מנוע בוקסר מקורר אוויר מתוצרת פולקסווגן הוא דגם של מנוע שרפה פנימית הנחשב לאחד המנועים השימושיים והרב תכליתיים ביותר שיוצרו מעולם. גרסאות שונות של המנוע יוצרו מתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 עד 2006.
יחודו של המנוע היה בשימוש חדשני בטכנולוגיות מכניקה וחומרים, אשר לא נעשה בהם שימוש משולב עד אותה עת.
החידושים הטכנולוגיים שהוצגו במנוע כללו: צילינדרים העשויים מיצקת ברזל, ראש המנוע והבוכנות העשויים מיצקת סגסוגת אלומיניום, בלוק מנוע ואגן שמן העשויים מגנזיום, גל ארכובה וטלטלים העשויים מפלדה מחושלת.
המנוע פותח ויוצר על מנת לשמש כיחידת הכוח הראשית עבור דגמי חיפושית וטרנספורטר הראשונים של החברה. הדגם הראשון שהוצג היה מנוע בנזין בתצורת מנוע בוקסר בן ארבעה צילינדרים אשר הותקן בחלקו האחורי של כלי הרכב. הדגם הראשון היה בנפח 1.1 ליטר ובעל 24 כוחות סוס ב-3,300 סל"ד ומומנט של 6.8 קג"מ ב-2,000 סל"ד.
עקב תכונות האמינות המופלגות של המנוע, נעשה בו שימוש בכלי רכב וגם במטוסים ניסיוניים בשלבי הפיתוח שלהם, וזאת מכיוון שפעולת המנוע בתוך רצועת הכוח שלו מתקיימת בסל"ד נמוך יחסית ואיפשרה את הקטנת תיבת ההילוכים והמשקל בעת בקרת הביצועים.
שימושים בכלי רכב נודעים
מנועי בוקסר מקוררי אוויר בני ארבעה צילינדרים הותקנו בדגמי פולקסווגן חיפושית וטרנספורטר, בדגם שיוצר עד 1992. חברת פורשה התקינה מנוע בתצורת בוקסר בדגמי 356 ו-912. חברת סובארו משתמשת במנועי בוקסר באופן מסורתי, כמעט בכל הדגמים של מכוניותיה. חברת אלפא רומיאו התקינה מנועי בוקסר בדגמי האלפאסוד, הספרינט, והאלפא 33. מנוע בוקסר מקורר אוויר ייחודי בן שני צילינדרים בלבד הותקן בסיטרואן 2CV ("דה שבו"), ולעומת זאת פרארי התקינה בדגם "טסטה רוסה" שלה מנוע בוקסר ייחודי, מקורר מים בן 12 צילינדרים.
אופנועי ב.מ.וו מסדרת R משתמשים במנועי בוקסר מקוררי אוויר בני שני צילינדרים מאז שנת 1923.
מנוע הבוקסר מתאים במיוחד, בשל מבנהו, לקירור אוויר והתקנה במטוסים.
נחל שריה
הקרקע בערוץ מורכבת מאדמת טוף וסלעי גיר. לאורכו ישנה צמחייה מגוונת הכוללת את תורמוס ההרים, פטל קדוש, צפצפה מכסיפה, אלה ארץ-ישראלית, אולמוס, ורד צידוני, וכן חורש טבעי רב. במקום מוסדר מסלול הליכה המוביל לעינות שריה, ארבעה מעיינות לאורך המסלול.
בשנת 1878 ביקר במקום יואל משה סלומון ממיסדי פתח תקווה, ואת רשמיו פרסם בעיתון יהודה וירושלים.
פאול קארר
פאול קארר (בגרמנית: Paul Karrer; 21 באפריל 1889 - 18 ביוני 1971) היה כימאי שווייצרי יליד רוסיה, הידוע במיוחד בזכות עבודתו בתחום הוויטמינים. קארר זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1937 (לצד וולטר הוורת'), "על עבודתו על קרוטנואידים, פלאבינים והוויטמינים A ו-B2".
ביוגרפיה
קארר נולד במוסקבה ב-21 באפריל 1889. הוריו, פאול קארר ויוליה לרך, היו אזרחי שווייץ. ב-1892 חזרה משפחת קארר לשווייץ, ושם התחנך פאול בווילדג ובבית הספר העיוני בלנצבורג שבאראו, שם סיים את לימודיו ב-1908. הוא למד כימיה באוניברסיטת ציריך אצל אלפרד ורנר, ולאחר קבלת הדוקטורט שלו ב-1911, עבד שנה כעוזר מחקר במכון הכימי. ב-1912 קיבל תפקיד כימאי אצל פאול ארליך בגיאורג שפאייר האוס שבפרנקפורט. ב-1914 נישא להלנה פרוליך, ולזוג נולדו שני בנים. ב-1919 היה לפרופסור לכימיה ומנהל המכון הכימי.
מחקר
מחקריו המוקדמים של קארר עסקו בקומפלקסים מתכתיים, אך עבודתו החשובה ביותר הייתה בתחום הפיגמנטים הצמחיים, ובמיוחד הקרוטנואידים הצהובים. הוא קבע את המבנה הכימי שלהם, והראה כי כמה מחומרים אלה הופכים בגוף לוויטמין A. עבודתו הובילה לקביעת הנוסחה האמפירית הנכונה לבטא-קרוטן, חומר המוצא (precursor) העיקרי של ויטמין A; הייתה זו הפעם הראשונה שנקבע מבנה של ויטמין או פרו-ויטמין. ג'ורג' ואלד עבד זמן קצר במעבדתו של קארר, עת חקר את תפקידו של ויטמין A ברשתית העין. מאוחר יותר, אימת קארר את מבנה החומצה האסקורבית (ויטמין C) והרחיב את מחקריו לוויטמינים B2 ו-E. תרומותיו החשובות ביותר לכימיה של פלבינים הובילו לזיהוי לקטופלבין כחלק מהקומפלקס שנחשב קודם לכן לוויטמין B2.
פרסומים
קארר פרסם יותר מ-1,000 מאמרים, וזכה לפרסים רבים, ביניהם פרס נובל לשנת 1937. ספר הלימוד שכתב, "Lehrbuch der Organischen Chemie" ("ספר לימוד של כימיה אורגנית") פורסם לראשונה ב-1927. במשך השנים פורסם הספר ב-13 מהדורות, ותורגם במלואו לאנגלית, איטלקית, ספרדית, צרפתית, פולנית ויפנית.
יוסי פיאמנטה
יוסי פיאמנטה (ל' בחשוון תשי"ב, 29 בנובמבר 1951 – ח' באלול תשע"ה, 23 באוגוסט 2015) היה גיטריסט ישראלי שפעל בישראל ובארצות הברית. יחד עם אחיו החלילן אבי פיאמנטה, הרכיבו את להקת פיאמנטה.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לגני' וליהודה פיאמנטה, ששימש כאיש שב"כ, בגיל 12, עברה משפחתו לתל אביב. לבר המצווה שלו קיבל גיטרה כמתנה מדודו, המוזיקאי אלברט פיאמנטה והחל לנגן בה בדרך של לימוד עצמי. את שירותו הצבאי עשה בלהקת חיל התותחנים בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים, יחד עם יוני רכטר, שלישיית אף אוזן גרון ואחרים.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים כבר היה משוחרר והחל להופיע יחד עם אחיו הצעיר אבי, בן ה-15, שניגן על חליל ואורגן בהופעות מול החיילים המגויסים. לאחר מכן, בסוף 1974, הקימו השניים את להקת פיאמנטה.
פיאמנטה הופיע לעיתים בבית ליסין גם ללא הלהקה בערבים שהוקדשו לג'ימי הנדריקס. באחת מהופעותיו קיבל מכת חשמל שהעיפה אותו מהבמה וכמעט הביאה למותו. במקביל החל בתהליך איטי של חזרה בתשובה.
יוסי פיאמנטה, אחיו ואחיותיו השתקעו בארצות הברית. בהמשך העמיקו יוסי ואבי את חזרתם בתשובה, אחיו אבי התקרב לחסידות חב"ד, והשניים הוזמנו פעמים רבות לנגן לפני הרבי מנחם מנדל שניאורסון.
ב-2005 התגרש יוסי פיאמנטה, ולבקשת אביו, חזר לישראל. הוא הופיע בישראל ובמקביל, שמר על הפופולריות שלו בקרב יהודי ארצות הברית, ובפרט בקרב הקהל החסידי-מזרחי.
ב-23 באוגוסט 2015, נפטר פיאמנטה ממחלת הסרטן בניו יורק, ונקבר בחלקת חב"ד בהר הזיתים בירושלים.
חיים אישיים
יוסי היה נשוי לבת דודתו, ולהם שישה ילדים. הזוג התגרש בשנת 2005, ויוסי נישא בשנית לוויויאן.
אנג'לה באסט
אנג'לה אוולין באסט (באנגלית: Angela Evelyn Bassett; נולדה ב-16 באוגוסט 1958) היא שחקנית קולנוע, מפיקה ובמאית אמריקאית. זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בשנת 1993 על תפקידה בתור טינה טרנר בסרט "מה זה בכלל קשור לאהבה" ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 2023 על תפקידה בסרט הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח בתור רמונדה, המלכה האם. בנוסף קיבלה 9 מועמדויות לפרס אמי.
ביוגרפיה
באסט נולדה בשכונת הארלם שבניו יורק וגדלה בסיינט פיטרסברג ביחד אחותה ד'ניטי אצל אמה בטי, עובדת סוציאלית במקצועה. באסט למדה ב"תיכון בוקה סייגה" בו הייתה מעודדת והשתתפה בחוג דיבייט, במועצת התלמידים הבית ספרית ובחוג דרמה. באסט למדה באוניברסיטת ייל שם סיימה תואר ראשון בשנת 1980 ב"לימודים אפרו-אמריקאים". ב-1983 קיבלה באסט תואר בוגר נוסף כשסיימה את לימודיה בהצלחה ב"בית ספר לדרמה של ייל" שבחסות האוניברסיטה. במהלך לימודיה פגשה את מי שמאוחר יותר יהיה בעלה. לאחר לימודיה עבדה באסט כפקידת קבלה בסלון יופי ובחיפוש תמונות.
בניסיון לממש את יכולת המשחק שלה נסעה באסט לניו יורק והופיעה ב-1985 במחזה "נערה שחורה". בנוסף הופיעה בשתי הצגות של המחזאי אוגוסט וילסון - "Ma Rainey's Black Bottom" ו-"Joe Turner's Come and Gone".
את ההופעה הקולנועית הראשונה שלה ערכה באסט ב-1986, בסרט "תעלול קטלני", שם הופיעה בתפקיד קטן. באסט השתתפה בדרמת הפשע "החבר'ה מהשכונה", בה גילמה את ריבה דבראוקס, אמו של גיבור הסרט טר סטייל (קובה גודינג ג'וניור). בשנת 1992 שיחקה בתפקיד ראשי בדרמה ההיסטורית של ספייק לי "מלקולם אקס"; בסרט הופיעה באסט בתור בטי שאבז, אשתו של המנהיג האפרו אמריקני מלקולם אקס (דנזל וושינגטון). בנוסף גילמה באסט את קתרין ג'קסון, אימם של "חמישיית הג'קסונים", בסדרה "הג'קסונים: חלום אמריקאי".
בשנת 1993 גילמה באסט את דמותה של זמרת הפופ טינה טרנר בדרמה המוזיקלית "מה זה בכלל קשור לאהבה", הסרט מתאר פגישתה הראשונה עם המוזיקאי וכותב השירים אייק טרנר (לורנס פישבורן) ואת קריירת הסולו המצליחה שלה בתחילת שנות השמונים. על משחקה בסרט קיבלה באסט את פרס גלובוס הזהב ובכך הפכה לשחקנית האפרו-אמריקאית הראשונה שזוכה בפרס בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט מוזיקלי-קומי.
בשנת 2000 הייתה באסט שותפה להפקה המדע בדיונית לה היה שותף פרנסיס פורד קופולה, "סופרנובה"; בסרט גילמה את ד"ר אברס, אחת מששת אנשי צוות של ספינת ה"נייטינגייל 229", ספינת חלל רפואית היוצאת למבצע חיפוש והצלה בתחילת המאה ה-22. ב-2001 שיחקה באסט במותחן "הפריצה", בו הופיעה בתור דיאן, חברתו של הדמות המרכזית בסרט ניק וולש, גנב בינלאומי מצליח וקפדן.
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד ברנדה בראון בקומדיה "לפגוש את הבראונים" לצד טיילר פרי שגם ביים. בשנת 2009 שיחקה באסט בדרמה הביוגרפית "נוטוריוס" בו גילמה את וולטה ואלאס, אמו של הראפר הנודע הנוטוריוס בי. איי. ג'י.
בשנת 2011 שיחקה בקומדיה "לקפוץ מעל המטאטא".
בשנת 2013 שיחקה בסרט הפעולה "המטרה: הבית הלבן", בתפקיד של לין ג'ייקובס, ראש השירות החשאי של ארצות הברית. שיחקה גם בדרמת הטלוויזיה הביוגרפית "בטי וקורטה" ברשת Lifetime, בתפקיד פעילת זכויות האדם קורטה סקוט קינג, ואשתו של זוכה פרס נובל לשלום, מרטין לותר קינג.
בשנת 2016 שבה לגלם את דמותה של לין ג'ייקובס בסרט הפעולה "המטרה: לונדון" בהפקתו של ג'רארד באטלר.
טלוויזיה
בשנת 2013 פורסם כי באסט הצטרפה לקאסט העונה השלישית של סדרת האימה האנתולוגית של רשת FX Networks "אימה אמריקאית" של יוצרי הטלוויזיה ראיין מרפי ובראד פלצ'וק. בעונה השלישית "אימה אמריקאית: הכישוף" בתפקיד דמותה ההיסטורית של כוהנת הוודו מארי לאבו. בעונה הרביעית "אימה אמריקאית: פריק שואו" (2014) בתפקיד דזירה דופרי, פרפומרית במופע ה"פריק שואו", אישה בעלת שלושה שדיים הנשואה ל"איש הברזל" (מייקל צ'יקליס). בעונה החמישית "אימה אמריקאית: המלון" (2015) בתפקיד שחקנית הקולנוע רמונה רויאל, המאהבת לשעבר של הרוזנת אליזבת ג'ונסון (ליידי גאגא). בעונה השישית "אימה אמריקאית: רואנוק" (2016) בתפקיד מונט תימוסה, שחקנית קולנוע אלכוהוליסטית. ב-2018 שיחקה בתפקיד אורח בעונה השמינית של הסדרה "אימה אמריקאית: אפוקליפסה".
בשנת 2016 שיחקה בסדרת הדרמה התקופתית הבריטית "קרוב לאויב" (''Close to the Enemy) של רשת BBC Two, אשר עלילתה מגוללת את תקופת מלחמת העולם הראשונה. בסדרה גילמה באסט את אווה, לצידם של השחקנים ג'ים סטרג'ס, אלפרד מולינה ואלפי אלן.''
בשנת 2017 התארחה בסדרות הטלוויזיה הקומיות "הבריחה מג'ורג'יה" של רשת WGN America, ו-"מומחה לכלום" בנטפליקס.
החל משנת 2018 מככבת באסט בסדרת הטלוויזיה המשטרתית של רשת FOX "מוקד 911" מבית היוצר של ראיין מרפי ובראד פלצ'וק. היא מגלמת את אתנה קרטר גרנט, מפקדת יחידת הסיור במשטרת לוס אנג'לס. בנוסף למשחקה בסדרה, באסט היא גם המפיקה של הסדרה. בספטמבר 2021 עלתה העונה החמישית בכיכובה.