cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוריס שמאס
קורות חיים
בזמן מלחמת העצמאות של ישראל, כאשר הרובע היהודי בקהיר הותקף על ידי מתפרעים מקרב חוגי האחים המוסלמים, שמאס לקח חלק במאמץ להגן עליו ולהדוף את המתפרעים ביחד עם צעירים יהודים אחרים.
בשנת 1951 עלה לישראל ביחד עם אשתו ובנו. בארץ נקלט שנים אחדות לאחר בואו בתחנת קול ישראל בערבית, ובמשך שנים רבות ניהל את מחלקת הדרמה בתחנה. כחלק מעבודה זאת כתב והפיק דרמות וקומדיות רבות בערבית. בעיתון דבר בשנת 1964 נכתב כי "תוכניותיו פופולריות מאוד, בישראל ובארצות ערב – זה כמעט שאינו מצריך אימות לאור כל האימותים הקיימים". אחת התוכניות שהפיק הייתה "אבו טרפיש" – הפלאח הישיש, שהתלבט בבעיות הזמנים החדשים, לחם בקנאות בעד הישן, אך בסופו של דבר נהנה אף הוא מחידושי המודרנה. תוכנית אחרת הייתה "תיבת נוח" – תוכנית של 12 ערבים מנצרת, מוסלמים ונוצרים, שעסקה בחיי היום יום של ערביי ישראל. מלבד עבודתו בקול ישראל בערבית, שמאס עבד גם בלימוד השפה והתרבות הערבית לערביסטים רבים ברשות השידור ובשירות המדינה.
בשנת 1979, לכבוד חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, פרסם שמאס אוסף סיפורים קצרים בערבית בשם "א-שייח' שבתאי וחכאיאית מן חארת אל-יהוד" (השייח' שבתאי וסיפורים משכונת היהודים). בשנת 1989 פרסם ספר שירה בערבית ספרותית בשם "סבע סנאבל הזילה" ("שבע שיבולים צנומות"), בו כ-40 שירים העוסקים במוסר, חברה ופוליטיקה, תוך שימוש במוטיביים תנ"כיים. על פי ששון סומך, שני ספרים אלו זכו לתהודה רבה במצרים, אך זכו לתפוצה מעטה בישראל.
בשנת 2003 פרסם את ספרו השלישי בערבית, ספר זכרונות בשם "עזה - חפידת נפרתיתי" ("עזה - נכדתה של נפרתיתי"). בספר מספר שמאס על נעוריו במצרים ועל חייו בישראל, בעיקר שנותיו הראשונות בה. הספר כתוב, כמו רבים מכתביו האחרים של שמאס, ברוח ההומור המצרי, אך גם מביא את סיפור האהבה בין שמאס לאשתו עזה, שנפטרה שנים אחדות קודם ליציאת הספר בייסורים קשים; התהוותה וצמיחתה של האהבה בין השניים, נישואיהם בניגוד לרצון אביו של מוריס, בואם לישראל, מאבקם להתאקלם בה, ועד הגיעם לסף הזקנה, מחלת האישה ומותה.
שמאס היה אחד היוצרים היחידים שעלו מארצות ערב והמשיכו ליצור בערבית בישראל. הוא נפטר באוגוסט 2013 בגיל 83, והותיר אחריו שני בנים, בת, עשרה נכדים ושלושה נינים. בן נוסף שלו נהרג בתאונה בצעירותו. הוא נקבר לצד רעייתו בנהריה.
ועדת רוטלוי
כתב מינויה של הוועדה ומטרותיה
מינוי הוועדה בעקבות הצטרפות ישראל לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות הילד בשנת 1991. עבודת הוועדה התנהלה מתוך ניסיון לאזן בין מגוון רחב של מורכבויות: רבגוניותה של החברה הישראלית וריבוי הדעות המתקיים בה בכל הנוגע להתייחסות לילדים, למעמדם בחברה, במשפחה, בבית הספר ולזכויותיהם; העת החברתית בה אנו מצויים - עת של מחסור, מצוקות ופערים, עת של אלימות, עת של התהוות בקיעים בערכים העומדים בבסיס החברה והתנהלותה; הצורך להתאים עקרונות אשר עוגנו באמנה ובחקיקה זרה למציאות הישראלית על כל היבטיה; כבוד לעשייה הרבה והמבורכת ביחס לילדים שנעשתה לאורך השנים הן על ידי רשויות המדינה השונות והן על ידי ארגונים חוץ ממשלתיים שונים בצד העמידה על החוסרים והליקויים בעשייה זו, והרצון שלא לפגוע בקיים אלא להשביחו.
בראש הוועדה כיהנה השופטת סביונה רוטלוי מבית המשפט המחוזי בתל אביב, אשר שימשה בעבר במשך חמש עשרה שנים שופטת בבית המשפט לנוער. עו"ד תמר מורג, המלמדת כיום במסלול האקדמי המכללה למנהל ובאוניברסיטת תל אביב, ולשעבר מנהלת המרכז לילד והמשפט במועצה לשלום הילד, שימשה סגנית יו"ר הוועדה. עו"ד תמר פלד-אמיר שימשה מרכזת הוועדה.
עבודת הוועדה
הוועדה פעלה באמצעות מליאה בה חברים כעשרים מומחים בתחומים שונים. בתחילת עבודתה שקדה מליאת הוועדה על לימוד הוראות האמנה והוראות משפט משווה רלוונטיות לתחומי עיסוקה, ומיפתה את הסוגיות הטעונות דיון על-ידה. לאחר מיפוי הסוגיות הוקמו שש ועדות משנה, אשר התבקשו לבחון סוגיות הנוגעות ליישום זכויות הילד בתחומי חיים שונים והם:
בסך הכל לקחו חלק בעבודת הוועדה כ-70 מומחים ואנשי מקצוע ממגוון רחב של תחומים - משפטים, עבודה סוציאלית, חינוך, פסיכולוגיה, פסיכיאטריה וקרימינולוגיה. הוועדה נסתייעה גם בניירות עמדה שהוכנו עבורה על ידי מומחים מהארץ ומחו"ל.
דרכי עבודת הוועדה והמלצותיה הביאו לידי ביטוי גם את דעתם והשקפתם של ילדים ובני נוער ששותפו בעבודתה, אם כחברים קבועים בוועדת המשנה בנושא חינוך ואם כמשתתפים בסדרה של מפגשים בהם התבקשו הילדים להגיב לסוגיות שונות שעלו לדיון בוועדה (לדוגמה, ילדים החוסים במעונות ובבית הסוהר, ילדים הגדלים בפנימיות או תלמידים ממגזרים שונים הלומדים במוסדות חינוך מגוונים). בסך הכל קיימו חברי הוועדה ראיונות עם למעלה מ-300 ילדים לצורך עבודתה.
יוסף שכטר
יוסף שכטר (בגרמנית: Josef Schächter) (16 בספטמבר 1901, גליציה המזרחית – 30 במרץ 1994, חיפה) היה פילוסוף, רב, מוסמך לדיינות, תאולוג, הוגה דעות ומחנך ישראלי.
קורות חיים
יוסף שכטר נולד בכפר קודרינץ (קודרינצה) שבגליציה המזרחית (על גבול פודוליה הרוסית), אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית. גדל בבית חסידי למדני מובהק, וכבר בהיותו ילד נתפרסם בסביבתו כעילוי, הזוכר מסכתות שלמות בעל פה. בהיותו נער החל ללמוד גרמנית ואת מקצועות הגימנסיה הגרמנית ופילוסופיה, וכן לכתוב על נושאים אקטואליים וללמד בסביבתו תנ"ך, תלמוד וספרות.
בווינה
מלחמת העולם הראשונה והפוגרומים שאחריה הביאו על משפחתו ועליו נדודים רבים. בתחילת שנות ה-20 לחייו הוא הגיע לווינה, שם פתח בפעילות מסועפת בתנאים כלכליים קשים.
שכטר הוסמך לדיינות על ידי הרב ירוחם פישל אראק אב"ד אוזיראן (Озеряни) ב-1926. לימד תלמוד ב"פדגוגיון העברי" בווינה מיסודו של ר' צבי פרץ חיות בשנים 1922–1938, וב-Bibel Rambam Institut בעיר בין 1935 ל-1938. באותו הזמן, החל משנת 1925 הוא למד פילוסופיה ולוגיקה באוניברסיטת וינה במחיצתו של פרופ' מוריץ שליק, שהשפיע עליו עמוקות והפכוֹ לעוזרו הקרוב. במסגרת פעילות זאת השתתף שכטר באופן קבוע בדיוני החוג הווינאי. ב-1931 קיבל תואר דוקטור, על דיסרטציה אשר עסקה בניתוח ביקורתי של חיבור של ניקולאי הרטמן (Kritische Darstellung von N. Hartmanns Grundzüge einer Metaphysik der Erkenntnis). לאחר רצח שליק ב-1936, החליף שכטר לפרקים את פרידריך וייסמן בהוראת סמינרי פילוסופיה.
את ספרו Prolegomena zu einer kritischen Grammatik (גרמנית: "אקדמות לדקדוק ביקורתי"), שיצא לאור במסגרת סדרת הספרים "כתבים בהשקפת עולם מדעית" (הוצאת שפרינגר, בין פרסומי החוג הווינאי), כתב בהשפעת שליק, וייסמן ולודוויג ויטגנשטיין. כבר בהיותו בווינה כתב מאמרים בעברית על לימודי היהדות, הפילוסופיה והלוגיקה. חלקם נדפסו אז בכתבי-עת בארץ ישראל, כגון ב"מאזניים" (החל בכרך א' תרצ"ד) וב"גליונות" של יצחק למדן (החל בכרך ב', תרצ"ה). בשנת תרצ"ד ראתה אור חוברת מפרי עטו – "מבוא קצר ללוגיסטיקה" – המחקר הראשון בלוגיקה בעברית המודרנית. ההקדמה לחוברת זו נכתבה בידי פרופ' שמואל הוגו ברגמן, אשר ציין "גדולה היא זכותו של ד"ר יוסף שכטר שנתן לנו כאן תורת-ההגיון המתמטית כתובה בשפתנו. הספר הזה הוא ספר מקורי שנכתב בעברית על ידי בעל מקצוע שהצטיין כבר על ידי מחקריו בנושא זה. הופעתו היא בעיני תחנה חשובה בדרך אל יצירת ספרות מדעית עברית". מאמר חשוב אחר שלו, חדשני וחלוצי כדרכו, היה "התלמוד מבחינת ההגיון הלשון", אשר נתפרסם ב"כנסת" תרצ"ט, ובו נעשה ניסיון לזווג את שני העולמות שבהם הצטיין שכטר: עולם התלמוד ועולם הלוגיקה.
בישראל
במרץ 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה. התפרצויות אנטישמיות ורדיפות נעשו למנת חלקם של היהודים, וחייהם נעשו לתלויים להם מנגד. יוסף שכטר והוריו לא יצאו מכלל זה. הנאצים תרו אחריו, והוא נאלץ להתחבא מפניהם במקלטים ארעיים. בחודש יוני של אותה שנה עלה בידו לצאת מאוסטריה בדרך-לא-דרך. הוא הגיע לנמל תל אביב בשלהי תקופת העלייה החמישית, בהותירו מאחריו את הוריו (הללו עלו לארץ מאוחר יותר) וכן כתבים רבים שאבדו.
חבריו, הסופרים העבריים (יצחק למדן, אשר ברש ואחרים), קיבלוהו בחמימות מרובה, ערכו לכבודו מסיבה ושילבוהו ביניהם. כבר בשנת ת"ש נתמנה כחבר בוועדת השופטים לחלוקת פרס ביאליק לחוכמת ישראל של עיריית תל אביב. בתפקיד זה שימש במשך שנים רבות מאז ועד שנות השישים. נוסף על כך היה שכטר חבר הוועד המרכזי של אגודת הסופרים העבריים בישראל במשך פרקי זמן ממושכים. את רעייתו נטע נשא לאישה בשנת תש"ג. בשנים תשי"ז-תשי"ח היה חבר בוועדת השופטים לפרסי ישראל בחינוך. משנת תשכ"א היה חבר במרכז הישראלי לקידום תרבות האדם במוסד ון-ליר, שבראשו עמד פרופ' אהרן קציר. בשנת תשל"ג היה חבר בוועדת השופטים בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מדע. בהמשך זכה בפרס רופין של עיריית חיפה.
חינוך בישראל
בתחילת דרכו החינוכית לימד בפתח תקווה וכן ב"גימנסיה שלווה" בתל אביב. בשנת הלימודים תש"א הוזמן שכטר על ידי ד"ר ארתור בירם ללמד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. עם מעברו לחיפה התמסר לעשייה חינוכית ולכתיבה בשטח החינוך והחינוך לערכים בכלל ובתחום החינוך ליהדות ולערכי היהדות בפרט.
עם פרישתו מן הפיקוח, בתשי"ד, איחד שכטר את שני הסמינרים להכשרת מורים וגננות שהיו אז בחיפה – הסמינר של בית הספר הריאלי והסמינר של "זרם העובדים" – לסמינר אחד בהנהלתו, שנקרא, בהשראתו של שכטר, על שמו של א"ד גורדון. שכטר קבע את דפוסי ההכשרה בסמינר ואת הדגשים הלימודיים והתוכניים, שאחד מהם היה לימוד התנ"ך והיהדות בדרכו המיוחדת, הבלתי-סקטוריאלית. בו בזמן פתח שכטר במפעל מקביל ומכין – מכינות פדגוגיות. היה זה בית-ספר תיכון, שהיה מיועד פורמלית להכשיר עתודה לסמינר אותו ניהל. סגל המורים לבית הספר נבחר על-ידו. כגרעין לסגל שימשו תלמידיו (מהם מאנשי הקבוצה שעלתה אחר-כך ליודפת). הוא הקפיד על כך שלא פחות משליש התלמידים במוסד זה יהיו מעדות המזרח; באותן שנים הייתה אינטגרציה שכזאת תופעה חריגה וחלוצית במערכת חינוך התיכון. לאחר כמה שנים העביר שכטר את בית-הספר לעיריית חיפה, וייחודו הראשוני לא נשתמר.
ד"ר שכטר פרש מהנהלת הסמינר לקראת שנת תש"ך, ובמשך כמה שנים אחר-כך המשיך ללמד בו.
כתיבה בישראל
לאחר עלייתו לארץ ישראל פרסם שכטר עשרות מאמרים בתחומי התנ"ך, האגדה וההגות. אז גם נתפרסמו ספרים וחוברות אחדות משלו: מבחרים לתלמידים – מתוך בראשית רבה (עם יהושע גוטמן, תש"ב), מתוך המכילתא דרבי ישמעאל (תש"ד) ומתוך משנה תורה לרמב"ם (שלושה חלקים, החל בתש"ה) וכן "פרקי הלכה – בבא מציעא" (תש"ה). כל הללו בהוצאת בית הספר הריאלי בחיפה. בהוצאת "דביר" יצאו לאור אז שתי חוברות משלו: "משנה" (תש"ח) – מורה-דרך ללימוד המשנה (הספר העברי הראשון שראה אור במדינת ישראל לאחר הכרזת עצמאותה), ו"מבוא לאגדה" (תש"י) – מורה דרך להכרת האגדה על מאפיינה ותפיסת עולמה.
שנות החמישים וראשית שנות השישים היו עבור שכטר גם שנים של פעילות הגותית ספרותית ענפה. בפרק זמן זה ראו אור ספרים וחוברות רבים: "ממדע לאמונה" (ספר מאמרים בסיסי וחשוב, שבו הותוו עיקרי גישתו במחשבה ובחינוך), מבחר מכתבי סרן קירקגור (הופיע במהדורה מחודשת בתשנ"א), "מבוא לתלמוד", "מבוא לסידור", "על הוראת האגדה", ספר האגדה לבתי הספר" (בשני כרכים), "פרקי חסידות", "משנתו של א.ד. גורדון", "פרקי הדרכה בתנ"ך" (בספר זה, וכן במבוא לתנ"ך סיכם שכטר את גישתו האידאית המיוחדת בלימוד התנ"ך ובהוראתו), "שבילים בחינוך הדור" (התוויית דרכים מקוריות בחינוכו האידאי של דורנו), "העל אנושי באנושי" (מאמרים פילוסופיים) וכן "אוצר התלמוד" – "לקסיקון" ייחודי שבו נתבארו מושגים ומונחים מן התלמוד. ד"ר יוסף שכטר עסק בכתיבתו במשך שנים רבות. הספר יצא בשלוש מהדורות.
לאחר שפרש מן ההנהלה ומן ההוראה, התמסר שכטר לכתיבת מאמרים וספרים, תוך שהוא מתדיין בכתב ובעל-פה עם קוראיו ותלמידיו. ספריו העיקריים שיצאו לאור מאז הם ספרי-מאמרים, שבהם הוא מפתח ומדגים את הגותו החינוכית והיהודית בדרכו שלו, תוך פקיחת עין בוחנת אל הדור הצעיר ומצבו הרוחני, ותוך הפנייתו אל נושאים ופרקי-עיון מן התרבות הכללית וממקורות היהדות (התנ"ך, האגדה והחסידות, שאותם הוא רואה כמרכזיים). הספרים העיקריים שנתחברו בתקופה זו הם: "יהדות וחינוך בזמן הזה", פרקי עיון לנבוכי זמננו", בפרוזדור להשקפת עולם", שיחות על פרשת שבוע", דרכים בחינוך לערכים", בדרך האמונה", "עיונים במחשבת זמננו", "מסות שיחות ומכתבים" (א'-ו').
יוסף שכטר נפטר בחול המועד פסח תשנ"ד (1994) בחיפה, כשהוא מותיר אחריו כ-500 כותרים (ספרים, חוברות ומאמרים). על שמו רחובות הממוקמים בשכונת אחוזה בחיפה ובשכונת הדר גנים בפתח תקווה.
ההגות היהודית של יוסף שכטר
יוסף שכטר הושפע מעולמות ההלכה, האגדה והחסידות בהם צמח - אך בכתיבתו ניכרת גם נוכחות של הגות מערבית, תורות מהמזרח הרחוק והשפעות נוספות. שכטר כתב ספרים, מסות ומאמרים על נושאים דוגמת חיים יהודיים בעידן המודרני, זהות יהודית וישראלית, סוגיות בתלמוד, חיי משפחה, חינוך, חיי קהילה ותפילה. בכתיבתו הוא מציע לקוראים יהודיים תשתית ערכית כלל-אנושית לצד זהות יהודית. במאמר "עיקריה של דת ישראל וחלקנו בהם", הוא מתאר את תפיסתו ביחס לשלושה עיקרי אמונה שיש להם מעמד נפרד ומכריע:
א) איסור עבודה זרה
באמירה זו ביחס לעיקרי הדת, שכטר מתבסס על דברי חז"ל בנוגע למצוות שעליהן "יהרג ובל יעבור" (החלטת לוד ומקומות שחז"ל מעידים עליהם שהם מכריעים). שכטר מציע את העיקרים הללו - לשומרי מצוות ולמי שאינם שומרי מצוות - כמכנה משותף. את שבע מצוות בני נח הוא מציע כמסגרת מוסרית לאנושות כולה.
ספריו
שכטר היה כותב פורה: בישראל עסק בעיקר בשאלת קיום המחשבה הדתית בעולם המודרני ובנושאי החינוך היהודי בישראל; ככלל עסק בשפה, במשמעות ובאמונה בהקשר של מדע ודת. להלן מרבית ספריו:
כן כתב עבור תלמידי תיכון מבוא לתנ"ך, מבוא לתלמוד ומבוא לסידור, וליקט מבחר מתוך "ספר האגדה" לח"נ ביאליק וי"ח רבניצקי; כתב על הוראת התורה והוראת האגדה בבית הספר התיכון, וחיבר הדרכות נוספות עבור מורים; ערך אסופות כתבים משל יעקב קלצקין, קובץ כתבים של סרן קירקגור (עם אילן כרוך), "פרקי חסידות: מבחר מאור הגנוז" למרטין בובר (מהדורה מוערת, עם יהודה ארליך), קובצי מבחר ממדרש בראשית רבה, מ‫מכילתא דרבי ישמעאל ומבחר מבואר משנה תורה לרמב"ם; והוציא (בהוצאה עצמית, בשנות ה-70) ספר על "מוריץ שליק: אישיותו והגותו".
חבל הבלקן
חבל הבלקן הוא השם ההיסטורי והגאוגרפי המתאר את דרום מזרח אירופה. שטחו של החבל 550,000 קמ"ר וחיים בו כ-53 מיליון תושבים. החבל נקרא על שמם של הרי הבלקן המשתרעים מגבול בולגריה וסרביה ועד הים השחור.
המדינות שכל שטחן ממוקם בחבל הבלקן הן:, , , , , ו.
המדינות שנמצאות חלקית בחבל הבלקן הן:, , , , , , ו.
הגדרות
חבל הבלקן כולל בתוכו את המדינות מדרום לנהרות הדנובה, הקופה והסאווה, אשר חוצים את קרואטיה וסרביה ויוצרים גבול טבעי בין רומניה ובולגריה. מצפון לקו זה נמצאים הרי הקרפטים.
לעיתים נקרא החבל "חצי האי הבלקני" מכיוון שהוא מוקף בים האדריאטי, הים האגאי, הים היוני, ים השיש והים השחור ממזרח.
אפיונו המובהק של הבלקן נובע לא רק מהטופוגרפיה ההררית הייחודית לו, אלא גם מההיסטוריה עקובת הדם של החבל. הבלקן נמצא באופן מסורתי בגבולותיהן של אימפריות, ועברו רצף מלחמות, מרידות, פלישות והתנגשויות בין אימפריות יריבות - החל מימיה של האימפריה הרומית ועד למלחמת האזרחים של יוגוסלביה - עד כדי כך שהשם "בלקן" מהווה מילה נרדפת לאלימות אתנית ודתית (ראה בלקניזציה). בעקבות כך, מעדיפים אנשים רבים כיום להשתמש במונח דרום-מזרח אירופה על מנת לתאר את חבל הבלקן.
בין מדינות הבלקן נכללות:
מדינות שאינן נכללות בחבל, אך קרובות לו מבחינה תרבותית או מהוות חלק ניכר בהיסטוריה שלו: קפריסין (הסכסוך היווני-טורקי), הונגריה (האימפריה האוסטרו הונגרית), אוסטריה (האימפריה האוסטרו הונגרית, רצח יורש העצר בסראייבו), איטליה (חבל דלמטיה), רוסיה.
התפרקות יוגוסלביה
לאחר מותו של מנהיג יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו בשנת 1980 גברה המתיחות הפנימית ביוגוסלביה. המנהיג הקומוניסטי יליד מונטנגרו סלובודן מילושביץ' ריכז את הכוח בידיו על חשבון ההנהגה הקולקטיבית שהחליפה את טיטו והפך למעשה לאיש החזק במדינה. הוא ניסה לשחק לידי הלאומנים הסרביים, אולם לבסוף מצא את עצמו מתמודד עם התעוררות המאבק הלאומי של קבוצות אתניות אחרות. מתיחות נוספת נוצרה עם נפילת חומת ברלין והתמוטטות ברית המועצות והמשטרים הקומוניסטיים בשאר מדינות הגוש המזרחי. הרפובליקות השונות היו צריכות לקבל החלטה האם להפרד ולהפוך למדינות עצמאיות או להישאר באיחוד הפדרטיבי. ברפובליקות המערביות יותר (גאוגרפית) שהיו מפותחות יותר ובעלות אוכלוסייה שרובה קתולית, סלובניה וקרואטיה, החליטו להשתחרר מההגמוניה הצבאית הסרבית ומהעול שבמימון הכלכלה הנחשלת של הרפובליקות האחרות ולצאת לעצמאות מלאה. כל זאת בעידודה של דעת הקהל המערבית ובעיקר בתמיכתן של גרמניה והותיקאן איתם נמצאו רפובליקות אלה בקשרים מסורתיים.
ב-25 ביוני 1991 הכריזו הרפובליקות של קרואטיה וסלובניה על עצמאותן מיוגוסלביה ובעקבותיהן פרשה גם מקדוניה הצפונית שהכריזה על עצמאותה ב-8 בספטמבר 1991. עקב המצב החדש שנוצר נאלצה גם בוסניה והרצגובינה, בהשפעת חוגים מוסלמיים וקרואטיים, לפרוש ולהכריז על עצמאותה ב-5 באפריל 1992.
לאחר ההפרדות דרשו גם המיעוטים הסרבים ברפובליקות הפורשות (בקרואטיה כ-580.000 ובבוסניה כ-1.600.000) את מימוש אותן הזכויות שקרואטיה וסרביה ביקשו לעצמן. בתמיכת השלטונות בבלגרד, בירת סרביה, הם ביקשו כי אזורי המחיה שלהם בקרואטיה ובבוסניה יישארו בשטחה של יוגוסלביה או יהפכו לאזורים עצמאיים. השנאה בין הקבוצות האתניות שדוכאה במהלך השלטון הקומוניסטי, החלה להגיע לנקודת רתיחה, שנאות עתיקות בצבצו מתחת לפני השטח ובמהרה החלו להתפתח סכסוכים אזוריים שהפכו לעימותים אלימים ולמלחמות אזוריות, תחילה למלחמה קצרה בסלובניה, אחר כך בין סרביה ובין קרואטיה ומאוחר יותר למלחמת בוסניה. מקדוניה הצפונית הייתה המדינה היחידה שקיבלה עצמאות ללא התנגדות כל שהיא מצידם של הסרבים, אך גם היא לא יכלה לשבת על מי מנוחות ונאלצה להתמודד עם דרישות לאומיות של המיעוט האלבני ועם התנגדותה של יוון לשם מקדוניה.
לאחר ש-4 מתוך 6 הרפובליקות פרשו מהפדרציה, התפרקה הפדרציה, אולם שתי הרפובליקות של סרביה ומונטנגרו, שתיהן עם רוב סרבי, לא פרשו מהאיחוד, ולכן ב-28 באפריל 1992 הוכרז על הקמת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
המלחמה באזורים המערביים הסתיימה בשנת 1995 בתיווכה של ארצות הברית, כאשר מילושביץ' התפשר עם נשיא קרואטיה פרניו טוג'מן והשתתף במשא ומתן להשגת הסכם דייטון ששם קץ למלחמה בבוסניה. כך שהוא נתפס במערב כאחד מעמודי התווך של השלום בבלקנים.
החל משנת 1996 כאשר יוגוסלביה החדשה רק החלה להחלים מפצעי המלחמה ומעזיבת שאר הרפובליקות, התעצם המאבק הלאומי האלבני בחבל קוסובו. האלבנים המוסלמים שהיוו 90% מאוכלוסיית החבל, החלו להתנכל למיעוטים השונים (סרבים, טורקים וצוענים) ואף נעשה ניסיון להכריז על עצמאות החבל, ניסיון שלא הוכר בידי אף מדינה למעט אלבניה. תגובתו של הצבא היוגוסלבי הייתה מהקשות שנראו מאז ימי מלחמת העולם השנייה ובמקומות מסוימים ברחבי החבל אף החל תהליך של טיהור אתני. לשיאה הגיע המלחמה בקוסובו בשנת 1999 כאשר לראשונה בתולדותיה התערבה ברית נאט"ו התערבות צבאית כשהחלה להפציץ את סרביה ומונטנגרו במשך חודשיים, עד אשר נכנע מילושביץ' לדרישות הקהילה הבינלאומית והסיג את כוחותיו מחבל קוסובו. מאז חודש יולי 1999, נשלט החבל על ידי כוחות שמירת השלום של נאט"ו במשותף עם כוחות מרוסיה, אף על פי שכל הצדדים המשיכו להכיר בחבל כחלק מסרביה, וזאת עד להכרזת העצמאות של קוסובו ב-17 בפברואר 2008. בחודש ספטמבר 2000 נערכו ב"יוגוסלביה החדשה" בחירות בהן גברו כוחות האופוזיציה על מילושביץ', בשנת 2001 הושמט השם יוגוסלביה בצורה רשמית ובשנת 2002 שונה המבנה הממשלי באיחוד למבנה חלש יותר בו למעשה התקיימו שתי מדינות עצמאיות תחת קורת גג אחת שנקראה סרביה ומונטנגרו. שנה לאחר מכן, בשנת 2003 בהוראת הפרלמנט היוגוסלבי חדלה יוגוסלביה מלהתקיים, הממשל הפדרלי שנותר בבלגרד שימש רק לצרכים רשמיים.
תקופה זו התאפיינה במתח רב ואף על פי שאוכלוסיית מונטנגרו היא סרבית ברובה, במשאל עם שנערך בשנת 2006 55.4% מהאוכלוסייה תמכו בעצמאותה של מונטנגרו (האיחוד האירופי התנה את הכרתו בעצמאות המדינה רק אם תתקבל ברוב של מעל ל-55%). ב-4 ביולי 2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה ויום למחרת הצהירה גם סרביה על עצמאות. כך תם האיחוד הרופף בין שתי המדינות ויוגוסלביה פורקה לחלוטין לשש הרפובליקות שהרכיבו אותה.
טבע ומשאבים
מרבית החבל הוא הררי. הרכס העיקרי הוא האלפים הדינריים בקרואטיה, בוסניה ומונטנגרו, שלהם שלוחות גם באלבניה ויוון. בבולגריה ניתן למצוא את הרי הבלקן וההרים הרודופיים בגבול יוון. הפסגה הגבוהה ביותר היא מוסאלה (2925 מ') השייכת להר רילה בבולגריה.
האקלים נע בין אקלים ים תיכוני בחופים לממוזג באזורים היבשתיים. בצפון החורפים הם קרים ומושלגים, והקיץ חם ויבש. בדרום החורפים מתונים יותר.
במהלך השנים נכרתו יערות רבים בחבל ופינו את מקומם לצמחייה נמוכה. היערות בבלקן טיפוסיים למרכז אירופה, וכוללים בעיקר אלונים באזורים הנמוכים, ובהרים - אורנים וברושים. האדמות ברובן אינן נוחות לעיבוד, ופרט למישורים בהן הקרקע פורייה, האקלים החם בקיץ וההרים מונעים אפשרות של עיבוד האדמה. עם זאת, מינים מסוימים כמו זיתים וענבים נפוצים בחבל.
מקורות אנרגיה אינם נפוצים. בבולגריה, סרביה ובוסניה קיימים מאגרים קטנים של פחם. ליגניט, פחם באיכות נמוכה יותר, נמצא בכמויות גדולות יותר. ניתן למצוא כמויות קטנות של נפט בסרביה, אלבניה וקרואטיה. גז טבעי נדיר גם הוא. מרבית משאבי האנרגיה המקומיים מבוססים על תחנות כוח הידרואלקטריות (המופעלות על ידי מים).
עפרות מתכת נפוצות מאוד בחבל - בעיקר נחושת, בדיל, כרום, אבץ, מגנזיום ובוקסיט.
חשיבות גאופוליטית
בעידן הקלאסי, היה החבל האזור המפותח ביותר באירופה ומרכז העולם ההלניסטי. בימי הביניים היה הבלקן מוקד לקרבות בין האימפריה הביזנטית והאימפריה הבולגרית, שנאבקו על השליטה בחבל בעקבות חשיבותו האסטרטגית.
בסוף המאה ה-16 הפכה האימפריה העות'מאנית לכח העיקרי בבלקן. במהלך 500 השנים הבאות, ובעקבות מלחמותיה של האימפריה באזור החבל והפיגור הכלכלי שאפיין אותה ביחס לשאר אירופה, הידרדר מעמדו הכלכלי של חבל הבלקן והוא הפך לחלק הנחשל ביותר באירופה.
אומות הבלקן זכו לעצמאותן המחודשת במאה ה-19, ובשנים 1912 ו־1913 צמצמו את שטחה של טורקיה לזה הנוכחי בעקבות מלחמות הבלקן. מלחמת העולם הראשונה ניצתה בעקבות הרצחו של הארכידוכס האוסטרו הונגרי פרנץ פרדיננד בסרייבו, בירת בוסניה.
במלחמת העולם השנייה התנהלה המערכה בבלקן.
אחרי המלחמה היוותה ברית המועצות כוח בולט בבלקן. בתקופת המלחמה הקרה היו כמעט כל מדינות הבלקן תחת משטר קומוניסטי שנתמך בידי הסובייטים. עם זאת, פרשו חלק ממדינות הבלקן הקומוניסטיות מהגוש המזרחי (כדוגמת יוגוסלביה ב־1948 ואלבניה ב־1961). יוגוסלביה, תחת שלטונו של טיטו, ניסתה בתחילה לחבור לבולגריה ומאוחר יותר התקרבה למערב והצטרפה למדינות עולם שלישי רבות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות. אלבניה, לעומתה, פיתחה קשרים עם סין הקומוניסטית, ולאחר מכן נקטה עמדת בדלנות.
המדינות הלא קומוניסטיות היחידות היו יוון וטורקיה, שהיו (ועדיין) חברות בנאט"ו.
בשנות ה־90 חווה החבל קרבות קשים במדינות יוגוסלביה, שהסתיימו בהתערבות נאט"ו בבוסניה והרצגובינה, קוסובו ומקדוניה הצפונית. שאלת מעמדם של האלבנים בקוסובו עדיין שנויה במחלוקת.
יוון חברה באיחוד האירופי מאז 1981. סלובניה וקפריסין חברות מאז 2004. בולגריה ורומניה הצטרפו לאיחוד ב־2007. קרואטיה, בוסניה, סרביה, אלבניה, מקדוניה הצפונית, אוקראינה וטורקיה ביקשו להצטרף לאיחוד, אך עוד לא נענו.
בשנת 2013 בקשתה של קרואטיה נענתה והיא הצטרפה כחברה ה28 באיחוד האירופאי.
נכון להיום באיחוד הוקפאו ההצטרפויות מחשש להחלשת האיחוד בגלל צירוף מדינות חלשות ממזרח אירופה, ועקב חוסר ההצלחה להגיע לחוקה אירופאית. טורקיה הגישה בקשה להצטרף כבר ב־1963. בולגריה, רומניה וסלובניה הצטרפו לנאט"ו ב־2004. ב-2009 הצטרפו אלבניה וקרואטיה לנאט"ו. בשנת 2017 הצטרפה לנאט"ו גם מונטנגרו, וב-2019 הצטרפה מקדוניה הצפונית.
דמוגרפיה
הלאומים העיקריים בחבל הם יוונים (10.8 מיליון), טורקים (9.2 מיליון בחלקה האירופאי של טורקיה), סרבים (8.5 מיליון), בולגרים (7 מיליון), אלבנים (6 מיליון, מתוכם 3.3 מיליון באלבניה), קרואטים (4.5 מיליון), בוסנים (2.4 מיליון), מקדונים סלאביים (1.4 מיליון) ומונטנגרים (265 אלף). מיעוטים אתניים בולטים נוספים כוללים גוראנים, צוענים ופומאקים.
רבים מהלאומים בבלקן אינם חיים בהכרח במדינה בה הם מהווים רוב: בסרביה ישנו מיעוט קרואטי גדול, ובקרואטיה - מיעוט סרבי גדול. בוסניה והרצגובינה מאוכלסת על ידי שלושה לאומים: בוסנים, סרבים וקרואטים. חבל קוסובו מאוכלס ברובו על ידי אלבנים מוסלמים, וגם ברפובליקת מקדוניה הצפונית קיים מיעוט אלבני גדול. בצפון יוון קיים מיעוט מקדוני סלבי, ובמזרח יוון קיים מיעוט מוסלמי בולט (בעקבות הגירה אלבנית בלתי חוקית בשנות ה־90). בחלק גדול מהמדינות שנשלטו בעבר על ידי האימפריה העות'מאנית נותר מיעוט טורקי, כך הדבר בבולגריה, ברומניה באזור קונסטנצה, במדינות יוגוסלביה לשעבר ועוד.
דתות
הערה: במקדוניה הצפונית האוכלוסייה האלבנית היא ברובה מוסלמית, ואילו שאר האוכלוסייה הסלאבית היא ברובה נוצרית-אורתודוקסית.
רכס רם
רכס רם (באנגלית: Ram Range) הוא רכס הרים בהרי הרוקי הקנדיים. הרכס נמצא דרומית מזרחית לאגם אברהם וממשיך לכיוון דרום מזרח עד נהר רם. שטח הרכס 834 קמ"ר.
ברכס מצויים ההרים הבאים:
לקריאה נוספת
• Jane G. Ferrigno, U.S. Geological Survey Professional Paper, P 228
תורה מציון (ארגון)
תנועת תורה מציון הוקמה בשנת 1994 במטרה לחזק את הקהילות היהודיות בעולם ואת הקשר שלהן לארץ ישראל ולתורת ישראל. התנועה משפיעה על קהילות יהודי על ידי יצירת כוללים ציוניים ובתי מדרש קהילתיים, חיזוק המנהיגות הצעירה, חיזוק הקשר עם מדינת ישראל וחינוך למחויבות לערכי היהדות והציונות.
תוכניות תורה מציון מתמקדות ביצירת קשר אישי בין השליחים לקהילות. קשר זה נוצר במגוון פעילות חינוכיות, פורמליות ולא פורמליות, הכוללות בין היתר חברותות, לימוד בקבוצות, לימוד דרך האינטרנט ותוכניות לימוד הורים וילדים. בנוסף לפעילות השוטפת, לשבתות וחגים משקל רב בעיצוב השליחות, ובהם מתרחשות פעילויות כמו שיעורים, מנייני נוער וסעודות שבת.
תורה מציון מקימה מרכזים תורניים המזוהים עם הציבור הדתי לאומי שמטרתם לימוד תורה וציונות מחוץ לארץ ישראל על ידי שליחים מהארץ. המרכזים פרוסים בקהילות בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, דרום אפריקה, דרום אמריקה ואירופה.
היסטוריה
בין חברי עמותת תורה מציון ניתן למצוא מנהיגים רוחניים לצד מנהיגי המוסדות הציוניים בארץ, ובהם: הרב חיים דרוקמן, הרב יוסף כרמל (ראש כולל ארץ חמדה), ובעבר גם הרב אהרן ליכטנשטיין.
כיושבי ראש העמותה כיהנו בעבר משה גרין, לארי רוט, צבי שוסטק, חיים זהר וזאב שוורץ. היו"ר הנוכחי הוא זאב שוורץ.
זאב שוורץ כיהן כמנכ"ל העמותה בשנים 1996 – 2006, ושוב משנת 2012. בין השנים 2006 - 2012 שימש הרב בועז גנוט, בוגר שליחות של תורה מציון,כמנכ"ל הארגון.
בין השותפים לעמותה נמנים ארגונים כגון תנועת המזרחי העולמית, בני עקיבא העולמית, ארגון JLIC, משרדי החינוך והדתות בארץ וכן כולל ארץ חמדה. בארצות הברית תורה מציון עובד יחד עם ישיבה יוניברסיטי (YU) וה-Orthodox Union
ב-2016 קיבלה תורה מציון את פרס ירושלים לשנת תשע"ו. הפרס ניתן על ידי שר החינוך נפתלי בנט על "עבודתה מעוררת ההשראה וחיזוק הקשרים בין קהילות יהודיות בחו"ל עם תורת ישראל וארץ ישראל, להקמת מרכזי תורה והעצמת מנהיגות צעירה."
תפקידים בכולל
ראש כולל- ראש הכולל הוא בעל משפחה, בעל רקע תורני וחינוכי משמעותי, יחד עם יכולות מוכחות במנהיגות ויחסי אנוש מצוינים. הוא אחראי על כל הפעילות של צוות הכולל בקהילה - בחורים ולעיתים גם אברכים. הוא מוביל את הלימוד הפנימי של הכולל, וגם מנהל את הפעילות החינוכית והקהילתית של השליחים, החל מייזום ותכנון אירועים וכלה בבניית תוכנית עבודה שנתית לכלל הפעילות. כמובן שראש הכולל בעצמו גם מלמד בבית הספר, מעביר מגוון שיעורים ולומד בחברותות עם חברי הקהילה.
ראשת מדרשה- אשת חינוך שהיא גם תלמידה חכמה, אשר נותנת מענה לצורך ההולך והגובר בקהילות ללימוד תורה לנשים. מעבר לתפקידה בבית הספר, היא אחראית על הקמת והרחבת בית מדרש לנשים, שכוללת חברותות, שיעורים ואירועים ייעודיים לנשים.
אברך- תלמיד חכם עם רקע חינוכי משמעותי, אברכי תורה מציון משלבים, כמו שאר השליחים, בין לימודים בבית מדרש, חברותות, אירועים קהילתיים והוראה פורמלית בבתי הספר המקומיים. לעיתים האברך פועל תחת הנהגתו של ראש כולל, ולעיתים הוא ואשתו פועלים עצמאית בקהילה. המינונים בין האלמנטים השונים בתפקיד משתנים מקהילה לקהילה, כאשר ביעדים מסוימים האברך משקיע את רוב שעות היום בבי"ס, בעוד באחרים הוא ילמד שני סדרי לימוד מלאים כל יום.
בחור- רווקים צעירים בני 22–23, בוגרי שיעור ה' בישיבות הסדר ומכינות קדם צבאיות. הבחורים מגיעים, מלאי אנרגיה, ומשמשים דוגמה אישית לנוער בבית הספר ובקהילה. הבחורים ילמדו סדר לימוד יומי, תחת הנהגתו של ראש הכולל. עצם השקידה בלימוד התורה על ידי צעירים ישראלים בוגרי צבא מהווה מודל לחיקוי. הבחורים עוזרים בבתי הספר, מארגנים ומפעילים אירועים קהילתיים ולומדים בחברותות עם תיכוניסטים ובעלי בתים בקהילה.
שליחות נשואות- נשות האברכים וראשי הכולל היו חלק בלתי נפרד ממשלחות השליחים עוד מימיו הראשונים של תורה מציון. גם הן מהוות מודל לחיקוי לנשות ובנות הקהילה. הן אחראיות על בתי המדרש לנשים בכל היעדים. במסגרת זו הן לומדות בחברותות, מעבירות שיעורים בקהילה, מארגנות אירועים ייעודיות לנשים וגם מעוסקות בהוראה פורמלית בבתי הספר המקומיות.
שליחות צעירות (רווקות) - בשנים האחרונות, בעקבות התעוררות וחיזוק נושא לימוד התורה לנשים בארץ ובעולם, ישנו ביקוש והיצע הולך וגובר בגרסה 'נשית' למודל הבחורים. במסגרת פרויקט 'מדרשת ציון' של תו"מ בחורות צעירות, בוגרות מדרשות תורניות בארץ יוצאות לשליחות של שנה במגוון קהילות. בדומה לבחורים, הן לומדות סדר לימוד פנימי בבית המדרש, מארגנות אירועים קהילתיים ולומדות בחברותות עם בנות ונשות הקהילה.
מבנה הכולל משתנה ממקום למקום אך הוא מבוסס על ראש כולל, שתחתיו אברכים או שליחים צעירים, רווקים או רווקות. עבודתו היומיומית של הכולל מתחלקת בדרך כלל לכמה מסגרות: לימוד פנימי בתוך הכולל, הוראה פורמלית בבתי הספר היהודיים, חינוך בלתי פורמלי במסגרת תנועות הנוער והסטודנטים, לימוד משותף עם אנשי הקהילה וארגון אירועים ופעילויות קהילתיות.
מדרשת ציון
תוכנית 'מדרשת ציון' נועדה לעודד מעורבות ולימוד תורה של נשים. עוד מיום היווסדה תורה מציון שיגרה שליחות, נשות האברכים וראשי הכולל, שהקימו ופיתחו בתי מדרש לנשים, ותוכנית זו מעגנת וממסדת את התוכנית.
תורה מציון שמה לה למטרה לשלוח שליחות שיהוו מודל לחיקוי ומקור השראה לנערות ולנשים. הן מלמדות תורה ומעודדות נשים בקהילות להצטרף לשיח לימוד התורה.
התוכנית גם מציעה במה לנשים מישראל העוסקות בתורה ללמד, להשפיע ולהתפתח בקהילות.
ללמוד
תוכנית "ללמוד" מהווה בית מדרש אינטראקטיבי שמאגד תלמידים מסביב לעולם לשמוע ולהשתתף בשיעורי תורה בגרמנית, רוסית וצרפתית. בשנים תשע"ג - תשע"ה הציע בית המדרש של 'ללמוד' 1,660 שיעורים. בשנת תשע"ה היו 600 תלמידים קבועים מ-43 מדינות.
מועצת ארגוני הילדים והנוער
מועצת ארגוני הילדים והנוער בישראל היא ארגון גג המאגד בתוכו 22 ארגוני ילדים ונוער בישראל.
היסטוריה
המועצה נוסדה ב-2013 ביוזמת מנכ"לי ארגוני הילדים והנוער כעמותה ללא מטרות רווח. המועצה מאגדת, מייצגת ומרכזת את העשייה המשותפת של הארגונים הפועלים בשדה החינוכי הבלתי פורמלי. ייעודה המרכזי של המועצה הוא לאפשר לארגוני הילדים והנוער להתרחב, להשפיע, ולממש את חזונם יחד ולחוד, והיא פועלת לקידום פעילויות חינוך בלתי פורמלי בכלל המגזרים בישראל וביניהם: המגזר החרדי, המגזר הערבי, קהילת הלהט"ב, נוער בסיכון, נוער במרכז ובפריפריה, עולים, יוצאי אתיופיה, דתיים לאומיים, המגזר הבדואי, המגזר הדרוזי, נוצרים קתולים, קונסרבטיביים ועוד.
ארגוני הילדים הנוער החברים במועצה מחנכים ברוח עקרונות החינוך הבלתי-פורמלי, לסובלנות ולקבלת האחר ומקדמים את ערכיה של מדינת ישראל היהודית והדמוקרטית. הארגונים מתנהלים באופן עצמאי, בתמיכה כלכלית של משרד החינוך, ככל שהם עומדים בתנאים ובאמות המידה הקבועים במבחני התמיכה של המשרד.
מבנה ארגוני
מנהלי ומנהלות ארגוני הילדים והנוער החברים במועצה מהווים את הוועד המנהל שלה. במועצה מספר וועדות וצוותי פעולה שתפקידם התוויה של מדיניות ארוכת טווח וקיום פעילויות הרלוונטיות לכלל הארגונים החברים. בין הוועדות והצוותים: ועדת רשויות מקומיות, ועדת שיתופי פעולה בין ארגונים, ועדת שותפויות אסטרטגיות, ועדת שנת השירות, צוות ביטחון ובטיחות, צוות תוכן והדרכה.
פעילות המועצה
פעילות המועצה מתמקדת במתן מענה לצורכי הארגונים כגון גיוס משאבים, קידום מדיניות, עזרה בבניית מתווה פעילות, הגברת חשיפת פעילות הארגונים לקהל הרחב, דיאלוג ומפגשים בין הארגונים השונים ועוד. בקיץ 2014, עם פרוץ מבצע "צוק איתן", הובילה המועצה בשיתוף החברה למתנ"סים את פעילות "הסניף הנודד" אשר עבר מדי יום בין יישובי קו העימות בדרום והעניק מגוון פעילויות ערכיות לבני הנוער. בעקבות ההצלחה, חודשה הפעילות בקיץ 2015 בפריסה כלל ארצית. עם תחילת שנת הלימודים תשע"ה השיקה המועצה את המיזם "ואהבת לרעך כמוך" שזכה לשבחים רבים.
בשנת 2015 הובילה המועצה את המאבק להגדלת התמיכה במפעל שנת השירות ובמקביל פעלה להגדלת התמיכה הממשלתית בארגוני הילדים והנוער.
ארגוני הנוער החברים במועצה
נכון לאוקטובר 2021, המועצה מונה 18 ארגוני ילדים ונוער:
מועצת הנאמנות של האומות המאוחדות
מועצת הנאמנות של האומות המאוחדות היא אחת מששת הארגונים של ארגון האומות המאוחדות. בראשיתה הוקמה המועצה כיורשת של חבר הלאומים ומשטר המנדטים שלו.
המועצה הוקמה כדי לטפל בשטחים שנותרו לאחר מלחמת העולם השנייה במצב כאוטי. אזורים אלו, שנקרעו ממדינות אויב, שהפכו לשטחי מנדט של האו"ם, או שביקשו את חסות האו"ם ביוזמתן, היו מצויים בפיקוח המועצה.
לאחר שפלאו, שטח הנאמנות האחרון, הפכה למדינה עצמאית ב-1 באוקטובר 1994, הוחלט על הפסקת עבודת המועצה מה-1 בנובמבר של אותה שנה.
היסטורית טיפלה המועצה ב-11 שטחי חסות: 7 באפריקה ו-4 באוקיאניה. 10 מתוכם היו שטחי מנדט של חבר הלאומים, ורק שטח חסות אחד - סומלילנד האיטלקית (וזאת למרות המטרה היומרנית לטפל ב"שטחים" שנותרו לאחר מלחמת העולם).
עתיד המועצה
המועצה מהווה אחד הארגונים הבסיסיים ביותר של ארגון האומות המאוחדות. ככזו, קיפאונה מזה כמעט שלושים שנים, יוצר תמהון ומעלה ספקות לגבי הצורך בהמשך קיומה. למועצה נשיא (צרפתי) וסגן נשיא (בריטי) המשתתפים מעת לעת בדיונים שונים של האו"ם כנשיאי ארגונים בסיסיים.
בשנים האחרונות הועלו הצעות להקנות תפקיד חדש למועצה ולהשיב אליה את המעש - להטיל עליה את האחריות לטריטוריות שמטבען אין עליהן ריבונות או שהריבונות עליהן מוטלת בספק, דוגמת הים, הירח, ביר טוויל, החלל ויבשת אנטארקטיקה.
ציטראט סינתאז
ציטראט סינתאז (Citrate synthase; E.C. 2.3.3.1) הוא אנזים המצוי כמעט בכל התאים החיים, ומתפקד כאנזים קובע קצב בשלב הראשון של מעגל קרבס. מסלול ביוכימי זה הוא אחד מהמסלולים המרכזיים של תהליך הנשימה התאית, ומשמש ליצירת מולקולות מחוזרות שמשמשות בשרשרת מעבר האלקטרונים של הזרחון החמצוני להפקת כמות גדולה של ATP. בנוסף, מסלול זה הוא מקור לתוצרי ביניים (מטבוליטים) לביוסינתיזה. ציטראט סינתאז ממוקם בתאים אוקריוטיים במטריקס של המיטוכונדריה, אך הוא מקודד על ידי דנ"א גרעיני ולא על ידי הדנ"א המיטוכונדריאלי. סינתזת האנזים מתרחשת על ידי ריבוזומים ציטופלזמיים ולאחר מכן הוא מועבר למטריקס של המיטוכונדריה. אצל בני אדם, האנזים מקודד מהגן gltA המצוי בכרומוזום 12.
קיימים 2 סוגים של ציטראט סינתאז: ציטראט סינתאז המצוי אצל בעלי חיים, צמחים, פטריות, ארכיאה וחיידקים גראם-חיוביים, היוצר דימר של 2 תתי יחידות זהות בעלות מסה מולקולרית כוללת של kDa 100; לעומתו, ציטראט סינתאז המצוי אצל אצות וחיידקים גראם-שליליים הוא גדול בהרבה ומורכב מ-6 תתי יחידות זהות (כל אחת kDa  50).
מבנה
ציטראט סינתאז המופק מלב חזיר והנחקר ביותר מורכב מ-437 חומצות אמינו, המאורגנים ל-2 תת-יחידות, אשר כל אחת מהן מורכבת מ-20 סלילי אלפא. כל תת-יחידה מורכבת מ-2 דומיינים, גדול וקטן; כמו כן, לכל תת-יחידה יש אתר פעיל עם אתר קשירה אחד לאוקסלואצטט או לאצטיל קואנזים A, המצוי ב"חריץ" שבין שני הדומיינים. סלילי האלפא מסומנים באותיות A עד T, כאשר הדומיין הגדול של כל תת-יחידה מורכב מסלילי האלפא A-M ו-S-T, ואילו תת-הדומיין הקטן של כל תת-יחידה מורכב מסלילי האלפא N-R.
סלילי האלפא מורכבים מלמעלה מ-75% משיירי חומצות האמינו באנזים, ומדידה באמצעות דיכרואיות מעגלית (CD) מצביעה על כך שהם מהווים בין 40% ל-60% מהמבנים השניוניים של האנזים; למעשה, ציטראט סינתאז הוא האנזים הראשון שנתגלה ולו מבנה שניוני המורכב כמעט רק מסלילי אלפא. יתר חומצות האמינו מרכיבות מבנים בלתי רגילים מוארכים אחרים, מלבד 13 שיירים המרכיבים משטח בטא קטן המקשר בין סליל אלפא C לאחד מהמבנים המוארכים וממוקם בפני השטח של החלבון. ארבעה זוגות אנטי-מקבילים של סלילי אלפא מחברים בין 2 תתי היחידות, ויוצרים מעין "סנדוויץ'" של 8 סלילי אלפא מפותלים, המזכיר משטח בטא.
בחריץ שבין 2 תתי היחידות נמצא האתר הפעיל של האנזים, ובו 2 אתרי קשירה - האחד לציטראט או לאוקסלואצטט והשני לקואנזים A. האתר הפעיל מורכב מ-3 שיירים החיוניים לפעילותו (2 שיירי היסטידין ושייר אספרטט אחד; "שלשה קטליטית") - His274 בדומיין הגדול, ו-His320 ו-Asp375 בדומיין הקטן, להם סלקטיביות גבוהה באינטראקציות עם סובסטרטים. נמצא כי כאשר השייר His274 הוחלף בחומצות אמינו אחרות, האנזים היה בכל זאת פעיל, אם כי חל צמצום של כפי אלף בפעילותו. לעומת זאת, כאשר הוחלף השייר Asp375 בכל חומצת אמינו אחרת מלבד חומצה גלוטמית, האנזים לא היה פעיל כלל.
ציטראט סינתאז מסוגל לעבור שינויים קונפורמציונליים גדולים, ומוגדר כ"דוגמה קלאסית" למודל ההתאמה המושרית של קושלנד. האנזים מגיב לקשירה של הסובסטרטים ושל קואנזים A בתנועה של הדומיינים ובשינוי בארגון של חלק מהשיריים הפנימיים. למעשה, האנזים יכול לנוע בין 2 צורות עיקריות - סגור ופתוח. בצורה הסגורה, השיירים הקטליטיים שבאתר הפעיל המשמשות כליגנדים שקועים בתוך החריץ שבין הדומיינים, באופן שמצד אחד הוא אידיאלי לפעילות הקטליטית של האנזים (שכן מאפשר סביבה מבודדת מממס בעלת ספציפיות גבוהה) ומצד שני באופן שאינו מאפשר כניסה/שחרור של הסובסטרטים שלהם. בצורה הפתוחה, לעומת זאת, המולקולה נמצאת במצב המאפשר קשירה של סובסטרטים. צורה שלישית באה לידי ביטוי לאחר קשירת האוקסלואצטט; בצורה זו האתר הפעיל אינו לחלוטין במצב הסגור, מאחר שהשיירים Arg329, His320 ו-Asp375 נעים בין 0.8 ל-1.3 אנגסטרום מעמדותיהם, באופן המאפשר את שלב ההידרוליזה בזמן המתאים לאחר שלב הדחיסה (ראו בפרק המנגנון).
בעת השינוי הקונפורמציוני בין הצורה הפתוחה לסגורה מתרחשת תנועת סיבוב (רוטציה) של 19° על ידי הדומיין הקטן ביחס לדומיין הגדול, באופן שהדומיין הקטן של תת-יחידה אחת יוצר אינטראקציה עם הדומיין הגדול של תת-היחידה השנייה, וכן חלים שינויים באריזה של השיירים בפנים הדומיין הקטן. קוטיה ולאסק הציעו מנגנון של סדרת תנועות מוכוונות בין סלילי אלפא סמוכים כהסבר לשינוי הקונפורמציוני באנזים.
אצל הארכיאון התרמופילי Pyrococcus furiosus בעל הטמפרטורה האופטימלית של 100°, הליבה מכילה כמות גדולה של איזולאוצין כך שנוצרים צברים, לעומת ליבת החלבון אצל ציטראט סינתאז המופק מחזיר; בנוסף, מספר החללים הפנימיים (internal cavities) במצב הפתוח של האנזים אצל Pyrococcus furiosus נמוך יותר, וכן הלולאות המחברות בין חלק מסלילי האלפא קצרות יותר בחלק מהמקרים. עוד נמצא שוני מהותי באופן הקיפול של הקצה הקרבוקסילי של המונומר האחד על פני השטח של המונומר השני, לעומת האנזים שהופק מהחזיר. מסתבר שמאפיינים אלו תורמים לקומפקטיות של החלבון ולקישור הדוק יותר של תת-היחידות, דבר המאפשר לציטראט סינתאז בארכיאון זה להישאר פעיל ומקופל גם בטמפרטורות גבוהות. לעומת זאת, אופן הקשירה באתר הפעיל היה בעל מאפיינים דומים אצל 2 האנזימים, ומעבר לכך - חלה גם אקוויוולנטיות מבנית של השיירים הקטליטיים באתר הפעיל ומיקומם אף היה זהה, דבר המעיד על מנגנון קשירה זהה.
מנגנון
ציטראט סינתאז הוא בין האנזימים הספורים היכולים ליצור באופן ישיר קשר פחמן-פחמן בהיעדרם של יוני מתכת המשמשים כקו-פקטורים.
ציטראט סינתאז מקטלז את תגובת הדחיסה של שייר האצטט בעל 2 הפחמנים ממולקולת האצטיל קואנזים A עם מולקולת אוקסלואצטט בעלת 4 פחמנים, ליצירת ציטראט בעל 6 פחמנים. משוואת התגובה היא:
הסביבה של הציטראט והאוקסלואצטט (בתוך האנזים) ראויה לציון, משום שהם מוקפים לחלוטין (ובשלושה ממדים) במולקולות פולריות וטעונות. הסובסטרט, בין אם זה אוקסלואצטט או ציטראט, יוצר קשרי מימן או גשרי מלח עם שלושה שיירי ארגינין (329, 401 ו-421) ועם שני שיירי היסטידין (238 ו-320). גם His274 נוכח, ויוצר קשר מימן עם מולקולת חמצן (O-3) של הציטראט. אמנם המטען המדויק בו מוקף הסובסטרט אינו ידוע, אך ברור כי על הסובסטרט להיות מוקף במטען חיובי גדול כך שהאזור שמסביב לפחמן מס' 3 (C-3) של ציטראט או אוקסלואצטט יהיה פולרי במיוחד; דבר זה יגרום למטען חלקי חיובי על פחמן מס' 3, ולרגישות למתקפה נוקליאופילית (ראו בהמשך).
השיירים המופיעים בשלשה הקטליטית מקטלזים את יצירת הציטראט מאצטיל CoA ומאוקסלואצטט דרך תגובת דחיסה אלדולית. ניתן לחלק את הריאקציה ל-3 שלבים:
בשלב הראשון מתרחשת תגובת אנוליזציה, במהלכה נוצר תוצר ביניים אנול, המכיל קשר כפול בין פחמן אלפא לפחמן בטא (במקום הקשר הכפול של קבוצת הקרבוניל) וכן קבוצת אלכוהול (OHׂׂ). בשלב זה השייר His274 מתפקד כחומצה (קרי: מוסר פרוטון) ואילו השייר Asp375 מתפקד כבסיס (קרי: מקבל פרוטון); אטום החמצן שבקבוצת הקרבוניל של האצטיל קואנזים A עובר פרוטונציה (הוספת פרוטון) על ידי שייר ההיסטידין, בו בזמן שקבוצת המתיל של האצטיל קואנזים A עוברת דה-פרוטונציה (שחרור פרוטון) על ידי שייר האספרטט. באופן זה נוצר תוצר הביניים אנול, שכן המתקפה של האספרטט יוצרת קשר כפול בין פחמן אלפא לפחמן בטא, ואילו הפרוטונוציה שעבר אטום החמצן של הקרובניל יצרה קבוצת הידרוקסיל (ראו באיור משמאל). האנזים למעשה יוצר בשלב זה תוצר ביניים נייטרלי, מבלי לבזבז אנרגיה וליצור תוצר ביניים בעל מטען כמו אנולט למשל. הגאומטריה של שלב זה מסייעת לכך, שכן מעבר הפרוטון משייר ההיסטידין לאטום החמצן של הקרבוניל מתרחש בקו ישר באמצעות האורביטלים הבלתי קושרים של אטום החמצן ללא הפרעה של קשרי פאי של קבוצות אחרות במולקולה. בנוסף, קשר ה-C-H המשתתף בריאקציה עם שייר האספרטט (תורם את הפרוטון ויוצר קשר כפול) מסודר בצורה אופטימלית באופן שהוא כמעט אנכי לקבוצת האצטיל; כך, כאשר הקשר נשבר, זוג האלקטרונים שנותר על קבוצת האצטיל יכול להיות מצומד לענן אלקטרוני הפאי של הקרבוניל וכך נוצר קשר כפול בין פחמן האלפא לפחמן הבטא.
בשלב השני מתרחשת תגובת דחיסה, ובמהלכה נוצר תוצר הביניים ציטרואיל קואנזים A. בשלב זה השייר His320 הוא המשמש כחומצה, כך שאטום החמצן שבקבוצת הקרבוניל של האוקסלואצטט עובר פרוטונוציה על ידו. כמו בשלב הראשון, גם כאן אטום החמצן נמצא בעמדה מדויקת המאפשרת מעבר בקו ישר של הפרוטון אל האורביטלים הבלתי קושרים שלו. השייר His274 משמש הפעם כבסיס, וחנקן האפסילון שלו תוקף את קבוצת ההידרוקסיל של אצטיל קואנזים A ולוקח בחזרה את הפרוטון שתרם בשלב האנוליזציה באופן שנוצר אנולט; האנולט יוצר התקפה נוקלאופילית על הפחמן הקרבונילי של האוקסלואצטט, אשר בתורו גורם לדה-פרוטונוציה של חנקן האפסילון של His320 (שכאמור משמש בשלב זה כחומצה). כתוצאה מתגובת הסיפוח הנוקליאופילית נוצר תוצר הביניים ציטרואיל קואנזים A.
בשלב השלישי והאחרון של הריאקציה מתרחשת הידרוליזה של קבוצת התיאו-אסטר של ציטרואיל קואנזים A, אם כי הכימיה של שלב זה לא נתבררה די צרכה. על פי שיטה אחת, מולקולת מים עוברת דה-פרוטונציה על ידי מולקולה אחרת המשמשת כבסיס וזהותה לא ברורה, וזוג אלקטרונים בלתי קושרים של אחד מאטומי החמצן של המים יוצר התקפה נוקליאופילית על הפחמן הקרבונילי של ציטרואיל קואנזים A. בה בעת, חנקן האפסילון של His274 תוקף את קבוצת ההידרוקסיל של ציטרואיל קואנזים A ולוקח הפרוטון. מתקבל תוצר ביניים טטראהדרלי, ולבסוף פליטה של מולקולת S-CoA שעוברת פרוטונוציה לאחר מכן והופכת ל-SH-CoA (הצורה הרגילה של קואנזים A, עם קבוצת תיול); האנזים משחרר את התוצר הסופי - ציטראט (שלב 4 בסכימה), ושב למצבו הסגור. שיטה אחרת גורסת כי בשלב זה משתתף השייר Asp375, אשר יוצר קשר אנהידרידי שגורם לשחרור הקואנזים A, ולאחריו מתרחשת הידרוליזה של הקשר האנהידרידי לשחרור ציטראט
על אף שהשלבים האינדיבידואליים בריאקציה בכללותה שונים מאוד אחד מהשני, הקונפורמציה של האנזים זהה בכולן. כלומר, בקונפורמציה אחת בלבד מבצע ציטראט סינתאז קטליזה של כל השלבים השונים בריאקציה, באופן שנדרשים שינויים מינוריים במיקומם של מספר אטומים, רובם של הסובסטרט.
נגזרות אדנין
ציטראט סינתאז מעוכב כאשר קיימים יחסים גדולים של ATP:ADP ו-NADH:+NAD.
אלפא קטוגלוטראט
אלפא קטוגלוטראט בריכוזים גבוהים משמש כמעכב תחרותי לאוקסלואצטט ומעכב לא תחרותי לאצטיל קואנזים A.
בסוף שנות ה-60 גילו חוקרים מאוניברסיטת לסטר כי אלפא קטוגלוטראט מהווה מעכב של ציטראט סינתאז אצל משפחת ה-Enterobacteriaceae המשתייכת לקבוצת החיידקים הגראם-שליליים. אצל חיידקים אחרים, הן גראם שליליים והן חיידקים גראם-חיוביים, וכן אצל אורגניזמים עילאיים יותר, לא מצאו החוקרים כי אלפא קטוגלוטראט מעכב. מניתוח התוצאות הם הסיקו כי כל האורגניזמים בהם לא נמצא עיכוב זה, הם אווירניים, ולעומת זאת כל החיידקים בהם נמצא כי אלפא קטוגלטראט מעכב את ציטראט סינתאז הם אל-אווירניים פקולטטיביים (מסוגלים להתקיים הן בנוכחות חמצן והן בהיעדרו). באורגניזמים אלו החיים בתנאים אל-אווירניים ומייצרים אנרגיה (ATP) באמצעות תסיסה, לציטראט סינתאז בכל זאת נודע תפקיד חשוב של ביוסינתיזה, כיוון שאחד התוצרים המתקבלים במעגל קרבס הוא אלפא קטוגלוטקראט. מחקרים קודמים הראו שתחת תנאים אל-אווירניים כעין אלו, המסלול של מעגל קרבס חדל להיות מעגלי ומסתעף לשני סעיפים שונים - בראשון אוקסלואצטט מוביל לאלפא קטוגלטראט דרך תוצרי הביניים ציטראט ואיזוציטראט, ובשני אוקסלואצטט מוביל לסוקצינאט דרך תוצרי הביניים מלאט ופומראט. מכאן הסיקו החוקרים שעיכוב ציטראט סינתאז על ידי אלפא קטוגלטראט בתנאים אלו מהווה למעשה מקרה אופייני של משוב שלילי, בו התוצר הסופי מעכב את האנזים ההתחלתי של המסלול.
בשנים שלאחר מכן נתגלה כי אלפא קטוגלטראט מעכב גם בציטראט סינתאז שהופק מאורגניזמים אחרים, כדוגמת כבד של חולדה, מנגו ומחיידקים מסוג Azotobacter הגראם שליליים והאירוביים; דבר זה כמובן אינו עומד בקנה אחד עם ההשערה הראשונית. קבוצת חוקרים בראשותו של פיטר הוצ'צ'קה מאוניברסיטת קולומביה הבריטית, שחקרו את ציטראט סינתאז המופק מהמין Symplectoteuthis oualaniensis המשתייך לסדרת דיונוני הרחף, גילו כי הוא מעוכב בריכוז גבוה של אלפא קטוגלטראט. הם טענו כי אלפא קטוגלטראט מסמל את ה"תוצר הסופי" של האינטרוול הראשון של מעגל קרבס, וריכוזו מהווה אמת מידה פוטנציאלית חשובה לכמות התוצרים שיתקבלו באינטרוול השני של מעגל קרבס (אלפא קטוגלטראט -> אוקסלואצטט). ה"מידע" הזה, החשוב לבקרת פעילות ציטראט סינתאז, לא היה יכול להתקבל מאף תוצר ביניים אחר הקודם לאלפא קטוגלטראט באינטרוול הראשון של המעגל, מכיוון שאלפא קטוגלטראט הוא הראשון מביניהם שיכול להתקבל גם במסלולים אחרים מלבד מעגל קרבס (למשל דרך גלוטמט ובאמצעות תגובת טרנסאמינציה).
באופן זה ניתן להסביר מדוע אלפא קטוגלטראט מעכב את ציטראט סינתאז הן באורגניזמים בהם מעגל קרבס מתרחש בצורתו הרגילה והן באורגניזמים בהם מעגל קרבס הוא ליניארי; וכן להעריך את תפקידו בבקרת ציטראט סינתאז ובכניסת הפחמנים למעגל קרבס.
אפקט יוני
אמנם לפעילותו של ציטראט סינתאז לא דרוש יון ספציפי, אך היא מושפעת באופנים שונים הן מיונים חד ערכיים והן מיונים דו ערכיים.
קיימת וריאביליות בעמידות של ציטראט סינתאז לריכוזי יונים שונים בין מינים שונים; למשל, כאשר חוקרים מאוניברסיטת טקסס השוו בין שושנת ים מהמין Bunodosoma cavernata האוסמורגלוטורית ובין פראון מהמין Litopenaeus setiferus שאינו אוסמורגולטורי, נמצא כי לציטראט סינתאז של שושנת הים עמידות גדולה בהרבה למלחים מאשר זו של הפראון; החוקרים קישרו את התוצאות המסקרנות הללו ליכולת התנועה של היצורים - בעוד הפראון הוא נייד ויכול לבחור את הסביבה היונית בה ישהה כך שריכוז המלחים לא יזיק לו, שושנת הים הנה נייחת ובעלת אפשרות מעטה לשנות את הסביבה היונית בה נמצאת, ועל כן העמידות של ציטראט סינתאז למלחים מסייעת לשרידותה.
גם ליונים דו ערכיים קיימת השפעה רבה על ציטראט סינתאז. נמצא כי ריכוזים גבוהים של יוני מנגן (Mn2+), מגנזיום (Mg2+) וסידן (Ca2+) מעכבים את פעילותו של ציטראט סינתאז המופק מלב של חזיר. מחקרים אחרים מצאו כי ציטראט סינתאז של מספר מינים של חיידקים גם כן עוכבו בריכוז גבוה של מגנזיום; ייתכן והעיכוב מתרחש בגלל אינטראקציות הנוצרות בין היונים הדו ערכיים לבין השרשרת הפולי-פוספטית של האצטיל קואנזים A. מאידך, נמצא גם כי ריכוזים נמוכים של יוני מגנזיום דו ערכיים גורמים להמרצה (סטימיולציה) של ציטראט סינתאז במספר מינים שונים שנחקרו, בהם E. coli, שמרים וחזיר, וזאת על אף שלפעילותו, כאמור, לא דרוש אף יון ספציפי. ההסבר לכך הוא שיוני המגנזיום נקשרים לאוקסלואצטט ויוצרים קומפלקס, ודבר זה גורם לפחמן אלפא של האוקסלואצטט להיות יותר אלקטרופילי ועל כן קל יותר חיזור. אם כן, המתקפה הנוקליאופילית על פחמן אלפא של אוקסלואצטט המתרחשת בשלב הדחיסה וגורמת לחיזור של קבוצת הקטו, מסתייעת ביוני המגנזיום.
אצטדיון עירוני קריית שמונה
אצטדיון עירוני קריית שמונה הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר קריית שמונה, ומשמש כמגרשה הביתי של קבוצת עירוני קריית שמונה, המשחקת בליגה הלאומית.
היסטוריה
האצטדיון הוקם בשנת 1989, והכיל יציע אחד בעל כ-2,300 מקומות ישיבה. האצטדיון עבר שיפוצים רבים ככל שהקבוצה טיפסה במעלה הליגות. על תכנון האצטדיון הופקד האדריכל יעקב (קובה) גבר. ב-2006, עם עליית הקבוצה לליגת העל, החלו עבודות הבנייה של היציע המזרחי, שהוסיף כ-3,000 מקומות ישיבה נוספים, והותקנו ביציע הקיים כיסאות מפלסטיק. כמו כן, הוקמה חנייה מרווחת בחלק הצפוני של האצטדיון. האצטדיון אירח הופעה של שלמה ארצי ב-13 באוגוסט 2009 לכבוד חגיגות 60 שנה לייסוד העיר. ב-2011 אירח האצטדיון את טקס הפתיחה של מכביית הנוער המאורגנת על ידי הקהילות היהודיות בארצות הברית וקנדה לספורטאים היהודים הצעירים שנערכה לראשונה בישראל ולא בצפון אמריקה.
השיפוץ המשמעותי האחרון שעבר האצטדיון ב-2017 כלל התקנת ספסלי ישיבה חדשים, החלפת כל המושבים בטריבונה המערבית הוותיקה, שיפור תשתית ההשקיה והניקוז של הדשא למניעת הצפתו בחורף, התקנת מסך תוצאות ששטחו 40 מ"ר בצידו הדרומי ובניית תא שידור חדש ומוגבה בטריבונה המערבית לשיפור זווית הצפייה והשידור. כמו כן שופצו אז חדרי השירותים ונוספו מזנונים.
ב-2021 נחשפה תוכנית שהוכנה במשרד האדריכלים מנספלד קהת להרחבת האצטדיון לכ-10,000 מקומות שעיקרם בבניית היציע המערבי מחדש, קירוי היציעים, יצירת חזיתות מודרניות לאצטדיון, הסדרת חניון ומבנה קופות מדרום לאצטדיון ועוד. עלות הפרויקט משוערת בכ-100 מיליון שקלים.
יציעים ומבנה
לאצטדיון שני יציעים היציע המערבי הישן יותר המכיל 2,300 מקומות, והיציע המזרחי החדש יותר המכיל 3,000 מקומות, שלכל אחד מהם שתי כניסות לאוהדים. ברוב המשחקים נפתח היציע המזרחי בלבד, אולם במשחקים בעלי ביקוש גבוה נגד קבוצות מרובות קהל נפתח גם היציע המערבי. ביציעים ישנם כיסאות פלסטיק בצבעים כחול ולבן.
אלכסנדר השישי
אלכסנדר השישי (בלטינית: Alexander VI; 1 בינואר 1431 – 18 באוגוסט 1503, שמו במקור: רודריגו בורג'ה) היה האפיפיור בין 1492 ל-1503. הוא ידוע כאחד האפיפיורים המושחתים בתולדות הוותיקן. סמלו היה פר אדום על רקע זהב.
תולדות חייו
הוא נולד בעיר שטיבה (Xàtiva) שבאזור ולנסיה בכתר אראגון, בשם רודריגו לנסול (Lanzol או Llansol). הוא נסע לבולוניה ללמוד משפטים, כאשר בסיום לימודיו תואר כ"אחד המשפטנים הבולטים ביותר". כשדודו קָליקסטוּס השלישי התמנה לאפיפיור שינה את שמו לבורחה (Borja), או בהגייה האיטלקית בורג'ה (Borgia), כשם משפחתם של אמו ושל דודו. בגיל 26 מינה אותו דודו, בהתאם לגישה הנפוטיסטית אשר רווחה אז, להגמון, (בישוף) לחשמן (קרדינל) ולבסוף לסגן קנצלר ולמנהל החצר של האפיפיור. בעת בחירתו לאפיפיור היו לבורג'ה הכנסות משלוש משרות הגמון בהן החזיק, וממנזרים שונים שעמד בראשם בספרד ובאיטליה, ממלגה שנתית של 8,000 דוקטים כסגן קנצלר ו-6,000 דוקטים כחשמן. הוא היה מעורה מאוד בניהול עסקי הכנסייה ובמנגנון הבירוקרטיה האפיפיורית בשלושים וחמש שנות כהונתו כחשמן. עם השנים הפך לעשיר שבין חברי הקולגיום הקדוש.
את העושר הרב שצבר ניצל בורג'ה להתענגות על מנעמי החיים; הוא בנה לעצמו ארמון רחב ידיים בן שלוש קומות, שרוהט ברהיטים מפוארים מצופים בבד סאטין וקטיפה רקומת זהב, אולמות מעוטרים בגובלנים וכלי שולחן עשויים זהב ופנינים. הוא התרברב שברשותו די מטבעות זהב כדי למלא את הקפלה הסיסטינית. הוא נחשב לאדם מוכשר, נשוא-פנים, נעים הליכות וטוב מזג, שנון, מבריק, מלומד עם ידע באומנויות ומדעים וכבוד רב לכנסייה. כמו כן ידועה הייתה חיבתו לנשים "הנמשכות אליו בכוח רב מזה שבו נמשך הברזל אל המגנט", תוך התעלמות בוטה מחוקי הצליבט. דוגמה ידועה לשחיתותו המינית היא מופע החשפנות והאורגיה ההמונית שזכתה לכינוי "בלט הערמונים", במהלכו נשים לבושות התפשטו בהדרגה תוך שליקטו ערמונים שהיו מפוזרים על הרצפה, בעוד שהאפיפיור ואחותו צפו. את מערכת היחסים הארוכה ביותר ניהל עם פילגשו ונוצה דיי קטני (Vanozza dei Cattani), שילדה לו ארבעה צאצאים, ביניהם לוקרציה וצ'זארה בורג'ה. בגיל 59 לקח לו לפילגש את ג'וליה פארנזה בהיותה בת 19 ונשואה לאחר. בסך הכול נולדו לו שבעה ילדים לא חוקיים, אך הוא הכיר בכולם ודאג להשיג להם משרות, תארים ואדמות.