cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joe's Garage
ביקורות
"'המוסך של ג'ו' נחשב באופן כללי כאחת מהיצירות הקונספטואליות הטובות של זאפה לאחר שנות השישים... זאפה נשען בכבדות על מה שכינה 'זנורכוניה', סולואים של גיטרה שהוקלטו מראש ונעשה בהם שימוש על גבי הקלטות בקצב שונה, ליצירת מקריות מוזיקלית אקראית. גישה כזו מבטיחה גם רגעים איטיים, אך המבקרים אוהדים את היצירה יותר בשל התוכן הקונספטואלי שלה... על אף פגמיו, יש באלבום מספיק תוכן כדי להפוך אותו לאחת מהיצירות המוזיקליות החשובות של זאפה בשנות השבעים, ולאחת מהאמירות הפוליטיות החשובות שלו, אף אם אינו ממוקד מספיק כדי להגיע לרמתן של יצירותיו הקודמות של זאפה עם 'אמהות ההמצאה'".
התייחסות מאוחרת
האלבום זכה למעמד מיוחד בין אלבומי זאפה, עד כדי כך ששלושה מהאלבומים שיצאו אחר מותו של זאפה מחומר ארכיוני שהשאיר אחריו נקראו בשמות המהווים מחווה ל"מוסך של ג'ו" - Joe's Corsage" ,"Joe's Domage" ו- "Joe's XMASage". השיר "נערות קתוליות", בו משתמש זאפה במבחר של ביטויים פורנוגרפיים, נבחר להיות בין השירים באלבום "Have I Offended Someone"? שיצא לאחר מותו של זאפה, בשנת 1997 וכלל את אלו משיריו של זאפה שנחשבים לבעלי מילים פוגעניות במיוחד.
רשימת המשתתפים
{{טורים
צוות השחקנים
}}
זכויות להט"ב באנגווילה
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה הבריטית מעבר לים של אנגווילה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית באנגווילה מאז 2001, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית באנגווילה מאז 2001. הכשרתה של פעילות הומוסקסואלית הייתה תוצאה של צו של המועצה המלכותית שהשפיעה על חוקים שנגעו לביטול איסור "מעשי סדום" מהתקופה הקולוניאלית בארבע טריטוריות בריטיות שונות מעבר לים, בהן אנגווילה.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
אנגווילה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור). חוק הנישואין קובע כי "נישואין" פירושם "איחוד של גבר ואישה כבעל ואישה".
על אף אי הכרתם בחוק, טקסי נישואים של זוגות חד מיניים התרחשו באי לאורך השנים.
הגנה מפני אפליה
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית באנגווילה. חוקת אנגווילה אוסרת אפליה על בסיס "גזע, דעות פוליטיות, צבע, אמונה, מין או מקום מוצא", אך אינה מכלילה קטגוריות של נטייה מינית או זהות מגדרית.
תנאי מחיה
בשל האוכלוסייה המצומצמת של אנגווילה, לא נוכחת סצנה להט"ב, ואינם קיימים ארגונים, ברים, מועדונים או מצעדי גאווה שונים. ב-17 במאי 2011 התקיימה מחאה קטנה לציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה ברחבי האי. לאורך השנים מספר זוגות חד מיניים שנפשו באי דיווחו שאנגווילה מוגדר "ידידותי ללהט"ב" בעוד "אף אחד לא היה בעל יחס מפלה בשום צורה" כלפי תיירים. עם זאת, היחס עבור המקומיים עשוי להיות אחר בעוד שישנם מי שסבורים שאנגווילה, בדומה לאיים קריביים אחרים, מחזיק ב-"אקלים מאופק ועדין של הומופוביה" שתרם ל-"חשאיות בקרב תושבי להט"ב מקומיים".
נדים אמירי
נדים אמירי (נולד ב-27 באוקטובר 1996 בלודוויגסהאפן, גרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר התקפי בבאייר לברקוזן ובנבחרת גרמניה.
קריירת מועדונים
בינואר 2022 הושאל לגנואה מהסרייה א'.
קריירה בינלאומית
אמירי ערך 24 הופעות והבקיע שישה שערים במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, עמה זכה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2017 אחרי ניצחון בגמר על ספרד, והגיע לגמר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2019, שם הפסיד עם נבחרתו 1–2 לאותה ספרד, וכבש את השער המצמק.
ב-9 באוקטובר 2019 ערך אמירי את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה הבוגרת, כשנכנס כמחליף בתיקו 2-2 מול ארגנטינה במשחק ידידות.
חיים אישיים
נדים נולד בלודוויגסהאפן להורים אפגנים.
רונית ויגלר
רונית ויגלר (נולדה בשנת 1970) היא דוגמנית ועורכת דין ישראלית. הייתה אחת הדוגמניות הבולטות בישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
ויגלר נולדה וגדלה בתל אביב כאחת משלושה ילדים לאבא מורה ומנהל בית ספר, ואמא מנהלת חשבונות.
דוגמנות
היא החלה לדגמן בגיל 14. היא הופיעה תחילה במגזין של גדעון אוברזון ואחר כך הוזמנה על ידי מארגן תצוגות אופנה להשתתף באירועים שלו באופן קבוע.
היא למדה בתיכון עירוני א' ובמקביל דגמנה לחברת בגדי הים פלפל והופיעה על שערי מגזינים רבים. בשנות ה-90 נודעה בפרסומת שהופיעה לסנו. ב-2004 הופיעה בסרט "בלאק ג'ק".
בנוסף עבדה כמאמנת ספינינג
קאיונגה
מחוז קאיונגה (באנגלית, בסוואהילי: Kayunga) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה. בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, קאיונגה.
היסטוריה
במקור נחשב המחוז לחלק ממחוז מוקונו. בשנת 2000 התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי. עוד לפני כן היה המחוז נפת הגבול הדרום-מערבי של ממלכת בוגנדה.
בשטח המחוז יש ביצות, מקווי מים ויערות גשם טרופיים.
במחוז קאיונגה יש שתי נפות נטניירו ובבאאלה. נפת נטניירו ממוקמת במטה המחוז והמטה של נפת בבאאלה נמצא בצפון הרחוק של הנפה. המחוז מחולק לשלושה אזורי בחירות לייצוג בפרלמנט. במחוז יש שמונה תת- נפות, מועצת עיר ובראשה ראש עיר, 61 קהילות ו-366 כפרים.
גאוגרפיה
המחוז גובל במחוז אמולטר מצפון, במחוז ביונדי מצפון מזרח, במחוז קמולי ממזרח, במחוז ג'ינג'ה מדרום מזרח, במחוז מוקנו מדרום, במחוז לוורו ממערב ובמחוז נאקאסונגולה מצפון מערב. מטה המחוז יושב בעיר הבירה של המחוז. עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא קאיונגה.
כלכלה
רוב כלכלת המחוז נשענת על חקלאות, שמעסיקה כ-96% מתושבי המחוז. הגידולים הנפוצים במחוז הם פולי קפה, בננות, בטטות, קסאווה, תירס, שעועית, אגוזים ופירות מסוימים (אננס, אבטיח, מנגו ופסיפלורה). ענפי כלכלה מרכזיים נוספים של תושבי המחוז הם דיג, שנעשה בחלק הצפוני של המחוז לאורך נהר קיוגה ובנהר הנילוס, גידול דגים, גידול בעלי חיים (בעיקר בקר, עזים וחזירים).
אקלים
במחוז קאיונגה יש מזג-אוויר מגוון. כמות הגשם השנתית היורדת במחוז היא בין 35 ל-126 מ"מ. עונת הגשמים מגיעה לשיאה בחודשים מרץ עד מאי, וספטמבר עד דצמבר.
דמוגרפיה
כ-92% מתושבי המחוז גרים באזורים כפריים
אדוארד שפרד קריזי
נולד בשנת 1812 במחוז קנט. למד באיטון קולג' ובאוניברסיטת קיימברידג', שם רכש את תוארו בשנת 1837. בין השנים 1840–1860 לימד באוניברסיטת לונדון, שם זכה למינוי פרופסור להיסטוריה מודרנית ועתיקה, והתמחה בעיקר בהיסטוריה של האימפריות הבריטית והעות'מאנית. בשנת 1860 קיבל תואר אבירות ומונה לשופט עליון בציילון (שמה של סרי לנקה בתקופה הקולוניאלית). בשנת 1870, שב ללונדון בשל בריאות לקויה ושם הלך לעולמו בשנת 1878.
כמו היסטוריונים אירופאים רבים בני דורו, האמין קריזי בעליונות הגזע הלבן האירופי אל מול נחיתות העמים שאינם אירופיים, והתייחס לאירופה כאל מקור הציוויליזציה הנאורה. תפישה זו העניקה צידוק מוסרי לקולוניאליזם ואחר כך לרדיפת מיעוטים. מתוך עמדה זו חיבר קריזי את מרבית כתביו. ספרו המפורסם ביותר היה: "15 הקרבות המכריעים של העולם" (1851). רוב חיבוריו היו בתחום ההיסטוריה, אך בשנת 1870 כתב גם רומן בשם: The Old Love and the New
ברשימת ספריו בתחום ההיסטוריה ניתן למנות גם את:
אלפרד קליי
ביוגרפיה
אלפרד קליי נולד ב-25 בינואר 1875 בברלין, גרמניה. למוריץ (משה) קליי (Moritz (Moshe) Klee) ולאוגניה קליי - לאגוויץ (Eugenia Klee - Lagowitz). בגיל 11 התייתם מאביו מוריץ. הוא למד משפטים והתמחה במשפט פלילי. קיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת טובינגן Tubingen ב-1902. הוא עסק במשפט פלילי, במיוחד במקרים של כבוד יהודי. הוא ידוע במיוחד בכך שזכה במשפט דיבה בשנת 1921 נגד הרוזן ראבנטלוב (Ernst Graf zu Reventlow) על שתמך בהשמצות של הפרוטוקולים של זקני ציון ובהפצת הספרים. במשרד שלו בברלין היו לו לעיתים שותפים. ב־1907 נכנס למשרד דר' שמואל סמי גרונמן.
כבר בגיל העשרה הוא נמשך לנושאים ציוניים והתיידד עם תיאודור הרצל ומקס נורדאו שהיו בין חבריו הקרובים. קליי היה העוזר הצעיר ביותר של הרצל. בנעוריו בברלין הוא היה חלוץ של התנועה הציונית. הוא התפרסם ביכולות הנאום שלו והפך לדובר בולט של התנועה בימיה הראשונים. הוא החזיק במספר רב של תפקידים בתנועות יהודיות וציוניות. בשנת 1906, הוא השתתף ב'מועצת ההסתדרות היהודיות לעזרה' בבריסל שכונסה על ידי ההסתדרות הציונית העולמית ביוזמתו של דוד וולפסון. בשנת 1919 היה שותף לייסוד Judische Volks Partei וסגן הנשיא בקהילת יהודי ברלין. הוא גם נבחר להיות הנציג של קהילת יהודי ברלין למועצת יק"א אשר שמה לה למטרה למצוא מקלט ליהודים ולשפר את תנאי המחיה של אלה שכבר גרו במקומות מקלט.
בספר Between Jew and Arab: The lost Voice of Simon Ravidowicz מציין ההיסטוריון דייוויד מאיירס ש"כציוני גרמני מהדור הראשון, אלפרד קליי לא תפס את מחויבותו הציונית כמנוגדת לתמיכתו בעבודה חברתית ותרבותית בגולה. למעשה, היו עוד ציונים לא מעטים שכמו קליי התנגדו לעקרון של "שלילת הגולה" וראו את החיים היהודיים מחוץ לפלשתינה פחות כמצב קבוע של גלות ויותר כזירה גדושה באפשרויות יצירתיות."
המעבר מגרמניה הנאצית להולנד
בנובמבר 1935 חגגה קהילת יהודי אמסטרדם, 300 שנה לבית הכנסת הראשי שלהם וקליי משתתף בחגיגות אלו כיו"ר הקהילה בברלין. ב-7 או ב-8 בנובמבר 1938, עזב את ברלין עם מזוודה קטנה כדי להגן על רופא יהודי בוסטאפליה. בזמן שהותו שם ב-10 בנובמבר יום לאחר ליל הבדולח הוא דיבר עם בנו הנס קליי (Hans Klee), שנולד ב-1906 בברלין, שמסר לו הודעה מוצפנת שעל פיה "לנכדתו היה יום הולדת וכי היא תשמח מאוד אם הוא יבוא לראותה". אלפרד קליי הבין מכך שאל לו לשוב לברלין. למעשה הגסטפו בא לחפש אותו במשרדו והוא המשיך ישר לחפש מקלט בהולנד. שם הצטרפה אליו אשתו תרז טויבשיין (Therese Toibschen), ילידת 1877. הנס קליי גם עזב את ברלין ונסע לבזל שם קבל תואר דוקטור במדעי המשפט ולמד במכון למתמחים בלימודים בינלאומיים בז'נבה. רות בתו הצעירה של קליי, כבר גרה אז בהולנד יחד עם בעלה הנס גוסלר (Hans Goslar), יליד 1889, בעצמו עיתונאי וסופר שהיה מנהיג בתנועה הציונית הדתית מזרחי, וכמו חמיו היה נציג של מפלגת ה-Judische Volkspartei במועצת הקהילה היהודית של ברלין. בתם חנה גוסלר, ילידת 1928, הייתה בת כתתה וחברה של אנה פרנק ומוזכרת ביומנה של אנה.
קליי ואשתו גרו בהאג ובגלל הידרדרות המצב בהולנד הם רצו לנסוע לפלשתינה, אבל היה קשה מאוד לקבל מסמכי הגירה לצאת מהולנד וסרטיפיקט להיכנס לפלשתינה. קליי ניסה לבקש עזרה ממנחם אוסישקין, אך זה לא צלח בידם. בינתיים הנס קליי ניסה להשיג להם רישיונות מעבר דרך שווייץ, אך השווייצרים יעצו לו לא לבקש רישיונות אלו כי הם תקפים רק ליוצאים משווייץ. ההתכתבות בין הנס קליי בשווייץ, שמעון ראבידוביץ' בבריטניה ואלפרד קליי בהולנד, שבהם חלקו קטעי מידע והתבוננות פילוסופית על מצב המלחמה, כל אחד ממקום מושבו ונותנת ביטוי מעניין, אישי, מיקרו-היסטורי על השואה מנקודת מבטם של הקורבנות ולא של הרוצחים. ההתכתבות המלאה חשובה כי היא מכילה גם מידע על המצב בזמן המלחמה בבריטניה, בהולנד ובשווייץ.
באמסטרדם אחרי אוקטובר 1942 הצטרפו אלפרד קליי וחתנו הנס גוסלר כחברים למועצה המייעצת המשנית - ביינראט [Beinrat] שנוסדה כדי לטפל בפליטים היהודים מגרמניה, בנפרד מהמועצה המיעצת של אמסטרדם (יודסה ראט פור אמסטרדם).
למשפחת קליי הייתה בת נוספת שנישאה לסימון שמעון ראבידוביץ', מחבר הספר שנזכר לעיל, שנולד ברוסיה ב-1896 ונפטר בארצות הברית ב-1957. ד"ר אסתר קליי, שנולדה בבון, גרמניה, ב-1900 ונפטרה בארצות הברית ב-1980, הייתה חוקרת סרטן. הם היו הורים לבנימין ראביד, פרופסור אמריטוס למדעי המזרח הקרוב ולימודי יהדות באוניברסיטת ברנדייס בארצות הברית, חוקר חשוב של יהודי גטו ונציה.
הנס קליי נשאר לגור בשווייץ. בזמן המלחמה נישא לד"ר אדית שפירא. מ-1946 היה חבר בוועדת הפעולה הציונית (Zionist Actions Committee) והתמנה לסגן יו"ר התאגדות הציונים השווייצרים (Swiss Zionist Federation). נפטר במאי 1959 ממחלת לב.
בתל אביב קרוי רחוב "קליי אברהם אלפרד"' על שמו.
מחלת קנוואן
מחלת קנוואן (לעיתים נרשם 'קנאוון' או 'קנבן', Canavan disease) היא מחלה ניוונית של המוח, שפוגעת לרוב בתינוקות ופעוטות.
הסימנים לרוב מופיעים כבר בגיל חודשיים-שלושה, כאשר התינוק אינו עוקב אחרי חפצים כצפוי, ואינו מחזיק את ראשו. בנוסף פעמים רבות מופיעות התכווצות שרירים. סביב גיל שישה חודשים קיימת הפרעה ברורה בתפקוד המוטורי, וטונוס השרירים מחמיר. לרוב התינוק יפתח פזילה, ובהמשך ניוון עצב הראייה ועיוורון.
מאפיין נפוץ נוסף הוא גדילה של היקף הראש מעל הממוצע. בהמשך החיים הילד יסבול מפיגור חמור, יאבד את התפקוד המוטורי ואת הקשר עם הסביבה. לרוב החולה נפטר בגיל צעיר. עם זאת, ישנם גם דיווחים על חולים שהצליחו לשרוד את העשור הראשון לחייהם, שהלכו לעולמם בשנות העשרה ואף במהלך העשור השלישי לחייהם. בשנים האחרונות מתנהלים מספר מחקרים שמנסים למצוא תרופה למחלה הקשה.
המחלה אוטוזומאלית רצסיבית והסיכון לילד חולה קיים רק כאשר שני בני הזוג נשאים של אותו גן בלתי תקין. המוטציה מופיעה בגן הנקרא ASPA. המחלה נדירה, אך יחסית שכיחה בקרב יהודים אשכנזים. שכיחות המחלה באוכלוסייה זו היא כ - 1:15,000 לידות (כ - 1:60 אצל נשאים). בישראל, ממליץ משרד הבריאות לבצע בדיקת נשאות לגילוי הסיכון, כאשר שני בני הזוג ממוצא אשכנזי, ובאוכלוסייה זו הבדיקה נמצאת בסל הבריאות ומתבצעת ללא תשלום. המחלה מתקיימת גם בקרב חולים שאינם יהודים וכן בקרב חולים יהודים שאינם אשכנזים, אך במידה נדירה מאוד.
המחלה נקראת על שמה של הרופאה מירטל קנוואן, שתיארה אותה לראשונה בשנת 1931.
ג'ון רולס
ג'ון בורדלי רולס (באנגלית: John Bordley Rawls; 21 בפברואר 1921 – 24 בנובמבר 2002) היה פילוסוף אמריקאי, שעסק בהגות בעיקר בתחומי הפילוסופיה של המוסר ומדע המדינה מנקודת ראות ליברלית וקנטיאנית. שימש פרופסור לפילוסופיה בקתדרה על שם ג'יימס בריאנט קונאנט באוניברסיטת הרווארד.
הספר המזוהה ביותר עם הגותו של רולס הוא "תאוריה של צדק" שיצא לאור בשנת 1971. הספר, הנחשב לאחד הטקסטים החשובים בהגות במדע המדינה, החיה את הדיון בפילוסופיה הפוליטית, ושימש מוקד לדיון ער בעשורים שלאחר פרסומו. הספר מנסה לבסס תאוריה של "צדק כהוגנות" (Justice as Fairness), תאוריה שתשמש בסיס לחברה דמוקרטית וליברלית יציבה, ומתבססת על תשובתו של רולס לשאלה "לאיזו אמנה חברתית יגיעו אנשים רציונליים ואוטונומיים, הדנים בה מתוך אי ידיעה וחוסר ודאות לגבי המעמד שיזכו לו באותה חברה?". הרעיון המרכזי של חשיבה זו הוא שאנשים רציונליים החיים מאחורי מסך של בערות (Veil of Ignorance) תאורטי, חווים אי ודאות מוחלטת לגבי מעמדם בחברה, ולכן יפעילו שיקולי הוגנות צודקים על מנת להבטיח לכל פרט בחברה מינימום של משאבים לצורך קיום, מתוך הנחה שאולי הם עצמם יהיו במעמד הנזקק למינימום זה.
בשנים שלאחר מכן פיתח רולס את תורתו בכיוונים שונים. ביצירתו המאוחרת ניסה להגן על עקרונות "הצדק כהוגנות" מתוך נקודת ראות הדנה במכלול הנימוקים והטיעונים שניתן להעלות במרחב הציבורי מבלי שקבלתם תאכוף על מי מהציבור "דוקטרינה מקיפה" של תפיסת הטוב, שאינה מקובלת עליו. נימוקים אלו, כמכלול, נקראו על ידיו "שיקול הדעת הציבורי" (Public Reason). כן ניסה למצוא עקרונות לפיתוח "חוק העמים", שהוא קבוצה של כללים נורמטיביים שאליהם היו מגיעים נציגיהן של אומות הדנות באמנה חברתית היפותטית, בדומה לנציגי היחידים בספר "תאוריה של צדק".
רולס נחשב לאחד מחשובי ההוגים הפוליטיים במאה ה-20. תורתו מהווה בסיס לדיונים פילוסופיים ונלמדת בהרחבה באוניברסיטאות. מאז שהעלה את טענותיו הראשוניות בספר "תאוריה של צדק" ב-1971, משמשת הגותו בסיס לדיון הפילוסופי בשאלות של צדק, זכויות, שוויון וחירות. הוא קיבל את פרס רולף שוֹק ללוגיקה ולפילוסופיה ואת המדליה הלאומית למדעי הרוח בשנת 1999. מתוך הכרה בפועלו נקרא על שמו אסטרואיד שמספרו 16561.
ביוגרפיה
ג'ון רולס נולד בבולטימור, מרילנד בארצות הברית, השני מבין חמשת ילדיהם של עורך הדין ויליאם לי רולס ואשתו אנה אייבל סטאמפ רולס. שני אחיו הצעירים ממנו נפטרו בצעירותו לאחר שנדבקו ממנו במחלות. בשנת 1928, לקה ג'ון בקרמת. אחיו בובי (1923–1928) אירח לו חברה, נדבק ממנו ונפטר. אמו של ג'ון סבורה שאירוע זה הוא שהוביל לגמגומו הכבד של ג'ון. שנה לאחר מכן, לקה ג'ון בדלקת ריאות. אחיו טומי (1927–1929) נדבק במחלה ונפטר. רולס למד בבית הספר של העדה האפיסקופלית בקונטיקט, בית ספר ששימש גם כמכינה אוניברסיטאית. עם סיום לימודי התיכון, בשנת 1939, המשיך בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת פרינסטון. בשנתיים האחרונות ללימודיו בפרינסטון התעניין בבעיות תאולוגיות ושקל להיות כומר אפיסקופלי.
ב-1943 סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות, התגייס לצבא ארצות הברית, שירת בחזית היפנית במלחמת העולם השנייה כחייל רגלי, ולחם בזירות גינאה החדשה והפיליפינים. רולס היה עד לזוועות המלחמה, ובהן חורבנה של הירושימה בפצצת אטום. במהלך שירותו נשרט מכדור צלפים לאחר שהוריד את קסדתו על מנת לשתות ממקור מים. הוא עלה לדרגת סמל אולם הורד בחזרה לדרגת טוראי לאחר שסירב להעניש חייל שהעליב קצין בדרגת סגן בשנת 1946 סיים את שירותו בדרגת טוראי, לאחר שסירב להצעה להמשיך בשירותו כקצין. ב-1949 נישא למרגרט פוקס, בוגרת אוניברסיטת בראון.
לאחר שחרורו מהצבא שב רולס ללימודי הפילוסופיה בפרינסטון, ובשנת 1950 קיבל תואר דוקטור. הוא לימד בפרינסטון עד שזכה במלגת פולברייט לקמפוס קרייסט צ'רץ' באוניברסיטת אוקספורד. בתקופתו באוקספורד הושפע מהחשיבה הליברלית של ההוגים ישעיה ברלין וה. ל. א. הארט. לאחר ששב לארצות הברית החל ללמד באוניברסיטת קורנל. ב-1962 קיבל מינוי של קבע כמרצה לפילוסופיה באוניברסיטת קורנל, ובסמוך לאחר מכן קיבל קביעות כמרצה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). באותה שנה עבר ללמד באוניברסיטת הרווארד, שם לימד במשך ארבעים שנה, והיה מורה לאישים ידועים בחשיבה הפוליטית והמוסרית כמרתה נוסבאום, תומאס נייגל, אונורה או'ניל, כריסטין קורסגארד, סוזן ניימן ותומאס פוגי.
בשנות ה-60 הביע התנגדות למעורבותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
על אף הפרסום העולמי לו זכה לאחר פרסום ספרו המרכזי "תאוריה של צדק" ב-1971, לא הפך רולס לדמות ציבורית, שמר על חייו הפרטיים, והיה מסור למשפחתו ולעבודתו האקדמית.
בשנת 1995 לקה בשבץ מוחי. הוא הפסיק ללמד, אך המשיך לכתוב את ספרו "חוק העמים", ולאחריו את הספר "צדק כהוגנות - הצגה מחודשת". בשנת 1999 זכה בפרס רולף שוק ללוגיקה ולפילוסופיה.
רולס נפטר ב-24 בנובמבר 2002.
תרומתו של רולס לפילוסופיה הפוליטית ולפילוסופיה של המוסר
ב-1951 פרסם רולס את המאמר "Outline of a decision procedure for ethics" בכתב העת "Philosophical Review", ובמשך 51 השנים שלאחר מכן, עד מותו, וגם בפרסומים שהתפרסמו מעזבונו, פיתח שיטת מחשבה פילוסופית פורצת דרך, שהגדירה מחדש את החשיבה הפוליטית על מושגים כצדק, זכויות אדם ושוויון, וכל זאת מנקודת ראות ליברלית.
התאוריה של רולס, במשולב עם פעולתם של בני דורו כרונלד דבורקין, ניסתה למצוא פתרון לבעיה שבה נתקלו הוגים ליברלים במחצית השנייה של המאה העשרים – הרצון להצדיק ולבסס את האינטואיציה שראתה במדינת הרווחה ובעקרונותיה משום דבר חיובי, וחייבה חלוקה שוויונית של משאבי הבסיס, תוך התערבות של המדינה בתחומים שבהם הוגים ליברלים (כישעיה ברלין או פרידריך פון האייק) שללו התערבות כזו מכול וכול. תורתו של רולס התפרשה על ידי מבקריו מימין, כרוברט נוזיק, כדורשת שוויון מוחלט בחלוקת המשאבים, ועל ידי מבקריו משמאל, כג'רלד כהן, ככזו שאינה שוויונית דיה ואין בה כדי להבטיח זכויות חברתיות בסיסיות, כדוגמת הזכות לשירותי בריאות. העיסוק מחדש בשאלות הבסיסיות של צדק ומוסר, והדרכים ליישמם בפועל בשדה הפוליטי, מהווים את תרומתו הגדולה ביותר של רולס לשיח הפילוסופי.
"תאוריה של צדק"
ספרו של רולס, "תאוריה של צדק" (A Theory of Justice), שהתפרסם בשנת 1971, היה המשך לעבודתו בעשרים השנים שקדמו ליציאת הספר לאור, ובמיוחד פיתוח של השקפתו בשני מאמרים שכתב. האחד, "Outline of a Decision Procedure for Ethics" ("מתווה להליך הכרעה בשאלות אתיקה"), שהתבסס על עבודת הדוקטורט שלו ויצא לאור בשנת 1951, והשני, "Justice as Fairness" ("צדק כהוגנות"), שיצא לאור בשנת 1957. הספר כולל את עיקרי משנתו של רולס, אותם פיתח בשנים שלאחר מכן, ומגדיר את מושגי הבסיס בתאוריה הרולסיאנית - "מסך הבערות", "כלל המקסימין", "צדק כהוגנות", "עקרון החירות", "עקרון ההפרשיות" ו"שיווי משקל רפלקטיבי". הספר תורגם ל-27 שפות (אך טרם תורגם לעברית), נמכר במאות אלפי עותקים, ומשמש נושא לאלפי מאמרים אקדמיים.
מסך הבערות
עניינו של רולס בספר הוא בשאלה כיצד תסדיר חברה ליברלית והוגנת את מבנה מוסדותיה הבסיסיים. על מנת להשיב לשאלה זו, פנה רולס אל הכלי המחשבתי של האמנה החברתית, כלי שבו עשו שימוש נרחב פילוסופים כתומאס הובס וז'אן-ז'אק רוסו בניסיון להסיק מסקנות באשר לחברה האנושית. רולס לא שאל את עצמו, כהובס או כרוסו, מהו הדבר שהצדדים לאמנה הסכימו לו בפועל, אלא, בעקבות עמנואל קאנט, הוא שאל לאילו עקרונות של צדק יכולים הצדדים להסכים. המתדיינים אצל רולס הם אוטונומיים ורציונליים, ועם זאת בעלי רצון להיטיב עם עצמם, בתנאים של התדיינות במעמד שווה. הם אינם אלטרואיסטים או אגואיסטים, אלא סבירים ורציונליים. הם מודעים למטרות שאותן הם רוצים להשיג, אך מוכנים להשיג מטרות אלו באמצעות דיון רציונלי ותבוני שיתבסס על היגיון ולא על אינטרס. רולס הכיר בכך שדיון שכזה קשה מאוד ליישום בעולם הממשי, ולפיכך הציע את הכלי המחשבתי של "מסך הבערות" (Veil of Ignorance). הדיון מתבצע ב"מצב המקורי" (Original Position) הטרום-חברתי, שאינו אמור להיות, כבמשנתם של הובס או רוסו, מצב היסטורי, אלא מצב היפותטי. אל המצב המקורי מגיעים המתדיינים כשהם חפים מכל ידע לגבי מצבם בעולם הממשי - עשירים או עניים, לבנים או שחורים, גברים או נשים וכיוצא בזה, ומהי "תפיסת הטוב" (Conception of the Good) שבה הם אוחזים. כדברי רולס:
עקרון המקסימין
במצב ההתחלתי, על בני האדם לקבל את החלטותיהם באופן רציונלי. על כן, סבר רולס, עליהם לבסס את החלטותיהם על פי התורה העוסקת בקבלת החלטות רציונליות כאשר יש רווח והפסד, תורת המשחקים המתמטית. משמעותו של עקרון המקסימין, הלקוח מתורת המשחקים, היא כי במצב שבו קיימות מספר אופציות בחירה, יבחר הריאליסט באופציה שבה ממספר התוצאות הגרועות האפשריות, תיבחר האופציה שתביא לנזק הקטן ביותר. למשל, אם על הנציגים שמאחורי מסך הבערות לבחון שלוש אפשרויות ליחסי לבנים ושחורים, דהיינו הלבנים יהיו עבדי השחורים, השחורים יהיו עבדי הלבנים, או איסור על עבדות, הנציג שאינו יודע אם הוא שחור או לבן לא ייקח את הסיכון שיהיה לעבד (על אף הסיכוי כי יהיה לאדון משיוסר המסך), ויבחר באופציה בה קיים הסיכון הקטן ביותר (על אף שיש בה גם את הסיכוי הקטן ביותר במקרה זה), דהיינו, הוא יבחר באיסור העבדות.
צדק כהוגנות
הראשון (והעדיף מבחינה לקסיקלית) הוא "עקרון החירות" (The Liberty Principle), ולפיו:
הזכויות שבהן מדובר הן כפי הנראה זכויות האדם הבסיסיות המוכרות מההגות הליברלית הקלאסית, המבטאות חירות מכפייה שלטונית.
העיקרון השני (הנחות מבחינה לקסיקלית) הוא "עקרון ההפרשיות" (הידוע גם כ"עקרון השוני", או "עקרון הפער"; The Difference Principle). על פי עיקרון זה:
גם בעיקרון זה ישנה היררכיה, כאשר עקרון המשנה בדבר שוויון הזדמנויות עדיף לקסיקלית על עקרון המשנה בדבר הפער.
עקרונות אלו מתבססים על ההסכמה אליה הגיעו המתדיינים ב"מצב של צדק", ולא על "זכויות טבעיות", עליהן מדברים פילוסופים כג'ון לוק או רוברט נוזיק, או על הגישה התועלתנית, תועלתה ארוכת הטווח של האנושות עליה דיבר ג'ון סטיוארט מיל. בניגוד להוגים ליברלים וליברטריאנים הרואים ברכוש הפרטי זכות בסיסית שאין לפגוע בה, לא ראה רולס בצבירת הון בלתי מוגבלת זכות בסיסית, והוא הגביל אותה בעקרון ההפרשיות, בכך שכל אי-שוויון צריך להיטיב עם הנחשלים ביותר, עיקרון המבסס שיטה של צדק חלוקתי שאינה תואמת קפיטליזם, המתבסס על עקרונות של שוק חופשי ובלתי מוגבל. עם זאת, בניגוד לתאוריות סוציאליסטיות, הכיר רולס בכך שחברה אנושית כוללת פערים כלכליים באופן בלתי נמנע. המבנה שנוצר מיישומם של הכללים והפעלתם על "המבנה הבסיסי" של החברה – המערכת הפוליטית והמשפטית, המערכת הכלכלית, החוקה – מזכיר לרבים מבנה של מדינת רווחה סוציאל-דמוקרטית שפעלה בארצות המערב בשנים שבהן ביסס רולס את עיקרי תורתו. בספר "צדק והוגנות - הצגה מחודשת" הבחין רולס בין משטרים כלכליים שונים - מקפיטליזם של לסה פר ועד סוציאליזם של המדינה, והסיק כי עקרונות הצדק אינם יכולים להתקיים במצבי הקצה של התורות הכלכליות, אך עולים בקנה אחד עם "דמוקרטיה של בעלי קניין" או עם "סוציאליזם ליברלי", הנבדל מ"דמוקרטיה של בעלי קניין" בכך שאמצעי הייצור נמצאים בשליטה דמוקרטית של האזרחים.
שיווי משקל רפלקטיבי
דרישה זו נראית לרבים בעייתית, שכן מושגים כ"השקפות קודמות ומבוססות בחברה לגבי מוסר וצדק" נראים כמכניסים למערכת שאמורה להתבסס על משא ומתן בין צדדים רציונליים, המבוסס רק על רציונליזם ואינטרס עצמי, שיקולים אתיים של השקפת עולם קבועה מראש, ויש שסברו כי בכך הבטיח רולס שהתוצאה הסופית של הדיונים מאחורי מסך הבערות תשקף את המסקנה הפוליטית הקבועה מראש שאליה רצה להגיע.
בכתביו המאוחרים ניסה רולס לתקן את מה שנתפס כפגם בהגותו, באמצעות העלאת רעיון "שיקול הדעת הציבורי" (Public Reason), המגדיר מראש את השאלות הפוליטיות שניתן להעלות בחברה דמוקרטית חוקתית המבוססת על הדדיות, ומקביל אותן לכאלו המייצגות "קונצנזוס בחפיפה" (Overlapping consensus), כך שתוצאה המבוססת על אפליה על בסיס דת, לא תהיה קבילה מבלי שיהיה צורך בהפעלת שיווי המשקל הרפלקטיבי.
ליברליזם פוליטי
עבודתו המאוחרת של רולס התמקדה בשאלת היציבות: האם חברה המנוהלת על ידי עקרונות "הצדק כהוגנות" יכולה גם להיות חברה יציבה? תשובתו לשאלה נמצאת באוסף הרצאות שראה אור בכותרת "ליברליזם פוליטי" (Political Liberalism). בהרצאות אלו דיבר רולס על חברה הפועלת בעיקרון של "שיקול דעת ציבורי" (Public Reason) הפועל מתוך "קונצנזוס חופף" (Overlapping Consensus) - הסכמה על עקרונות של צדק כהוגנות בין אזרחים המחזיקים בדעות שונות בנושאים הכרוכים ב"תפיסת הטוב" (conceptions of the good) - תפיסות דתיות, מוסריות ופוליטיות, המבטאות "דוקטרינה מקיפה" (Comprehensive Doctrine).
רולס עצמו הבהיר כי בעוד שספרו "תאוריה של צדק" עסק בניסיון להשיג את הבסיס המוסרי המתאים ביותר לחברה דמוקרטית, הרי שבסיס זה מבטא גם ליברליזם כ"דוקטרינה מקיפה", ובשל כך אינו יכול להיות מושג בחברה פלורליסטית, שבה יש גם כאלו המחזיקים בדוקטרינות מקיפות שונות. "ליברליזם פוליטי" דן, אם כן, בשאלה: "כיצד יכולים אלו המחזיקים בדוקטרינה מקיפה, דתית או בלתי דתית, ובמיוחד דוקטרינות המבוססות על סמכות דתית, כמו הכנסייה או התנ"ך, להחזיק גם בתפיסה פוליטית סבירה של צדק שתתמוך בחברה דמוקרטית חוקתית?"
בכך ענה רולס על הביקורת המשמעותית ביותר שהופנתה כלפי "תאוריה של צדק", הגורסת כי עיקרי "הצדק כהוגנות" היו למעשה תפיסה מסוימת של הטוב שאינה עליונה על תפיסות אחרות, כגון התועלתנות או כל דוקטרינה מקיפה אחרת. המבקרים טענו כי ה"תאוריה של הצדק" אינה מצליחה להבדיל בין תפיסה מוסרית מקיפה המתייחסת לבעיות של צדק, ותפיסה פוליטית של צדק שאינה תלויה בתפיסה מוסרית כלשהי.
ב"ליברליזם פוליטי" הציג רולס את התפיסה הפוליטית של הצדק שאנשים בעלי דוקטרינות מקיפות סבירות, אך מתנגשות, יוכלו לקבל כבסיס להסדרת המבנה הבסיסי של החברה. מה שמבחין בין תפיסתו זו של רולס לבין גישות ליברליות מסורתיות, כמו אלו של ג'ון לוק או של ג'ון סטיוארט מיל, הוא הניסיון להגיע לקונצנזוס מבלי לפנות לסמכות מטאפיזית - האל, הזכות הטבעית, הקידמה האנושית. רולס ניסה להבטיח קונצנזוס ליברלי בלי קשר לעומק הקרע המטאפיזי או האחר בין הדוקטרינות המקיפות הסבירות המקובלות על האנשים בחברה. קונצנזוס כזה מבוסס על הרעיון שהחברה הליברלית אינה צריכה לקדם כל תפיסה מסוימת של הטוב, רעיון המשותף לרולס ולהוגים שונים כרוברט נוזיק ורונלד דבורקין.
התפיסה מבוססת על הדדיות בין בעלי הדוקטרינות המקיפות השונות, הפועלים במסגרת שיקול הדעת הציבורי, כאשר:
על פי רולס, התוצאה של דיון כזה הוא "קונצנזוס חופף" שיש בו כדי להביא ליציבות בחברה המתנהלת לפיו.
עמדה זו הובעה והורחבה בכתביו המאוחרים של רולס: "ליברליזם פוליטי" (1993), "חוק העמים" על שני חלקיו (1999) ו"צדק כהוגנות: הצגה מחודשת" (2001).
חוק העמים
על אף ש"תאוריה של צדק" כללה אמירות בודדות בנושא היחסים הבינלאומיים, רק בסוף הקריירה שלו התפנה רולס לגבש תאוריה מקיפה על יחסים בינלאומיים, אותה פרסם בספרו "חוק העמים", שיצא לאור בשנת 1999 (ובשפה העברית, בהוצאת רסלינג בשנת 2010).
הספר "חוק העמים" מנסה למצוא עקרונות שעמים (להבדיל מאזרחים בודדים, או ממדינות) יסכימו עליהם בהתדיינות בנוסח "המצב המקורי". תחילה בחן רולס לאיזו הסכמה יגיעו עמים "ליברליים", שמשטרם הפנימי מאופיין על פי עקרונות "הליברליזם הפוליטי". לאחר מכן בחן רולס לאיזו הסכמה יגיעו עמים "הגונים" שמשטרם מכבד זכויות אדם בסיסיות, אך מסיבה זו או אחרת אינם יכולים להיקרא "ליברליים" (כדוגמה הביא רולס מדינה תאורטית בשם "קזניסטן" שבה דת המדינה היא האסלאם ומי שאינו מוסלמי מנוע מלהחזיק במשרות הבכירות במדינה, אך היא אינה מפלה כנגד מיעוטים ודתות אחרות, ומכבדת את כל זכויות האדם שלהם). רולס מגיע למסקנה שגם עמים אלו יגיעו בדיוק לאותם עקרונות שאליהם הגיעו העמים ה"ליברליים" במצב המקורי. רולס הגיע למסקנה שכשם שבליברליזם הפוליטי, החל במסגרת הפנימית יש מקום רק לעקרונות שיתקבלו על דעת המחזיקים בדוקטרינות מקיפות שונות. כך, במסגרת הגלובלית יש לבחור עקרונות שיתקבלו על דעתם של עמים המחזיקים בדוקטרינות מקיפות שונות. רולס הוציא מכלל הקהילה הבינלאומית שלו מדינות "פורעות חוק" או כאלו ה"נמצאות במצוקה", וגם כאלו שמשטרן הוא "אבסולוטיזם מיטיב". אלו אינן יכולות ליהנות מהכללים הבינלאומיים המחייבים כבוד הדדי וסובלנות, המאפיינים את העמים הליברליים והעמים ההגונים.
על פי רולס, אלו שמונת העקרונות שעליהם יכולים להסכים העמים הליברליים וההגונים (רולס ציין שאין המדובר ברשימה שלמה ומלאה, ויש עקרונות שניתן להוסיף לה, וכמו כן העקרונות המפורטים בה זקוקים לפרשנות):
רולס דן בספרו במספר רב של עניינים הנובעים מכללים אלו ומיישומם. כך, למשל, הוא מגנה את הפצצת הערים היפניות במלחמת העולם השנייה, ככזו שאינה תואמת את הכללים. הוא דן בחוקי הגירה, בפירוק הנשק הגרעיני, בדמותו של המנהיג הפוליטי האידיאלי, ובעניינים דומים.
בספרו זה דחה רולס ניסיונות של פילוסופים כתומאס פוגי וצ'ארלס בייטז להרחיב את עקרון ההפרשיות ולהחיל אותו כעקרון חלוקה גלובלי. בדומה לרונלד דבורקין, סבר רולס כי בקהילה הפוליטית הבסיסית, שבמסגרתה מוחלים כללי הצדק, חבים אנשים זה לזה בחיובים שאינם חבים לאחרים שמחוץ לקהילה.
ביקורת ליברטריאנית - רוברט נוזיק
המבקר החריף ביותר של רולס הוא הליברטריאן רוברט נוזיק. בספרו מ-1974 אנרכיה, מדינה ואוטופיה ("Anarchy, State and Utopia"), ביקר נוזיק את רולס מנקודת הראות הליברטריאנית, שאינה רואה בעין יפה כל התערבות של המדינה בענייני הפרט.
נוזיק טען כנגד תאוריות של צדק חלוקתי הפועלות על פי תבנית מסוג "לכל אחד כפי...". על פי נוזיק, עקרון ההפרשיות של רולס הוא תבנית, ולא תוצר של תהליך. מכיוון שכך, יש בו פגיעה בצדק ובזכויות הטבעיות.
כל חלוקה שאינה תואמת את הכללים הללו, על פי נוזיק, אינה צודקת. לדעת נוזיק, כללי חלוקה הפועלים על פי תבנית, כגון "עקרון ההפרשיות" של רולס, מבטאים פגיעה לא ראויה בזכות הקניין הפרטי. הדוגמה המפורסמת שנותן נוזיק היא של הכדורסלן וילט צ'מברלין. אם יש מיליון איש המוכנים לתת לצ'מברלין 25 סנט על מנת לראות אותו משחק כדורסל, והתוצאה היא שהוא הרוויח סכום עתק של רבע מיליון דולר למשחק, והכול בשל הצלחתו וכישוריו, מדוע על המדינה להתערב ולשלול ממנו את פרי עמלו לשם הגשמת תאוריה של צדק חלוקתי באמצעות מיסוי או תשלומי העברה?
ביקורת קהילתנית - מייקל סנדל
הקהילתן מייקל סנדל מבקר את רולס מנקודת הראות הקומוניטריאנית (קהילתנית). בספרו "Liberalism and the Limits of Justice", שיצא לאור בשנת 1982, הוא טען כלפי רולס את הטענות הבאות:
לפי סנדל, ראייתו של רולס את האדם כיצור מבודד ממטרות, שעיקר מהותו הוא בחירה אוטונומית, היא שגויה בכך שאינה מעניקה את הערך הראוי למחויבותו של האדם לקשרים חברתיים, לפרויקטים שיתופיים ולערכים קהילתיים.
חלוקת טובין או יכולות - נוסבאום וסן
ההוגים מרתה נוסבאום ואמרטיה סן ביקרו את מושג "הטובין הראשוניים" של רולס (שהם האובייקט של החלוקה). לפיהם טובין אלו (חירויות, עושר כלכלי) הם אך כלים למימוש "יכולות" (Capabilities), ויש להתחשב גם בתנאים החברתיים הגורמים להפיכת הטובין ליכולות, ובמיוחד היכולת להשתתף בדיון החברתי כשווה. כך, למשל, אדם נכה, שיש לו עושר כלכלי, אך בשל אי נגישות לנכים, אינו יכול להגיע למרבית המקומות הציבוריים, הוא בעל טובין ראשוניים, אך הכלים להפיכת הטובין הללו ליכולות נמנעים ממנו. לדעת סן, בספרו "The Idea of Justice" (2009), גישתו של רולס היא מסוג הגישות של "טרנסצנדנטליזם מוסדי" המתמקדת ביצירת מוסדות צודקים על בסיס עיון רציונלי, אך יש לנקוט גישה מעשית יותר, המתמקדת בתוצאות.
ביקורת אמוטיביסטית - ריצ'רד פוזנר
פוזנר ידוע בשל ביקורתו על פילוסופים של המוסר בכלל ועל אינטלקטואליים ציבוריים בפרט. בספרו "The Problematics of Moral and Legal Theory", ביקר פוזנר בחריפות פילוסופים של המוסר, כדוגמת עמנואל קאנט, ג'ון רולס ורונלד דבורקין, וטען שהפילוסופיה המוסרית שלהם אינה מסוגלת ואינה צריכה לשכנע איש, ושהיא אינה יותר מאשר מסווה להעדפות הפוליטיות שלהם. פוזנר טען שפילוסופים מוסריים טועים באמונתם שלשאלות מוסריות יש תשובות אובייקטיביות. מול פילוסופיה מוסרית, העמיד פוזנר כאלטרנטיבה את הפרגמטיזם (או את הסגנון שלו של פרגמטיזם, מכיוון שהוא אומר ש"המונח מכסה חטאים רבים"), הדוגל בחיפוש אחר תשובות תוך תשומת לב מרבית לעובדות, ולא למטאפיזיקה.
ביקורת פמיניסטית
מן הכיוון הפמיניסטי נמתחה על עבודתו של רולס ביקורת על ידי ההוגות קרול פייטמן, סוזן מולר אוקין ומרתה נוסבאום. אוקין טענה כי מושג הצדק של רולס מתייחס רק לתחום הציבורי, וכי עליו להחילו על תחום המשפחה, בו עדיין שורר אי צדק רב. רולס התייחס ישירות לביקורתה זו של אוקין במאמרו "עיון חוזר ברעיון שיקול הדעת הציבורי", ותיקן מעט את תורתו. על פי תיקון זה, אמנם נכון הדבר כי עקרונות הצדק הפוליטי אינם חלים על המשפחה, שהיא "התאגדות פרטית", אך יש בהם כדי לכפות מגבלות חיוניות על המשפחה כמוסד, ובכך להבטיח את זכויות היסוד את החירויות ואת חופש ההזדמנויות של כל בני המשפחה, ובתוכם של הנשים.
בדומה לאוקין הסבירה פייטמן כי האמנה החברתית היא אמנה גברית, וכי הפרטים ה"רציונליים" המנותקים מכל זיקה לאחרים ויכולים לבצע את הליך הבחירה האוטונומית ולפעול לקידום עצמם באמצעות תבונתם, הם גברים, שאינם יולדים, וקשריהם לאחרים מבוססים על תועלתם האישית. האישה נותרת מחוץ לסדר החברתי שמכוננת האמנה.
נוסבאום מסכימה עם רבים מיסודות התאוריה של רולס, אך מציבה בפניו שלושה אתגרים לגישתו לגבי המשפחה כמוסד חברתי אשר עקרונות הצדק אינם חלים על האינדיבידואלים שבו: קודם כל, היא שואלת איך המשפחה יכולה להיות גם מוסד בסיס, וגם מוסד התנדבותי, כמו כנסייה או אוניברסיטה? היא גם מאתגרת את הנחתו של רולס שמשפחה היא בהכרח משפחה גרעינית-מערבית, ומבקשת שיתייחס לפרקטיקות אלטרנטיביות של גידול ילדים, כמו קולקטיבים של נשים, קיבוצים, או חמולות. ולבסוף, היא גם טוענת שרולס אינו מכיר בתפקיד המדינה בבניית מוסד המשפחה כפי שהוא מוכר בעולם המודרני, שבו ישנם חוקים המגדירים בדיוק מי יכול להחשב לבן משפחה, מה הזכויות והחובות של בני המשפחה, אילו פרקטיקות של הורות מקובלות, ועוד - חוקים המפרידים את המוסד הזה ממוסדות כמו אוניברסיטאות וכנסיות באופן אבסולוטי.
בתרבות הפופולרית
בשנת 2013 הועלתה באוקספורד, ההצגה המוזיקלית !A Theory of Justice: The Musical שבמרכזה עמדה דמותו של רולס. ההצגה הוצגה גם בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו.
מיכל טל (פסנתרנית)
ביוגרפיה
טל היא בתם של אהובה לבית קפלן והכנר אלכסנדר טל, שהיה פעיל בשנות ה-60 וה-70 בתזמורות בישראל (בהן התזמורת הפילהרמונית ו"אנסמבל הקאמרי"), והקים את "הרביעייה הישראלית החדשה", בה ניגן ככנר ראשון והופיע עמה בישראל ובמדינות נוספות.
טל החלה ללמוד נגינה בפסנתר בגיל חמש. בגיל שש עשרה הופיעה לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
טל למדה באקדמיה למוזיקה בתל אביב, וב-1985 סיימה תואר Artist Diploma באוניברסיטת אינדיאנה. ב-1987 קיבלה תואר ראשון במוזיקה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, וב-1988 סיימה תואר שני במוזיקה באוניברסיטת ניו יורק. בין מוריה ומדריכיה פרופ' אריה ורדי, ליאון פליישר, פיטר סרקין וגילברט קאליש. בעלת תואר דוקטור משנת 2005 בחוג למוזיקולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, בהדרכתו של פרופ' יהואש הירשברג; עבודת הדוקטור שלה עסקה במלחין הצרפתי אריק סאטי, ונושאה היה: "אריק סאטי: מקומו במוזיקה הצרפתית בתחילת המאה העשרים".
לאורך השנים הופיעה טל עם כל התזמורות בארץ, בהן התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה והתזמורת הקאמרית הישראלית. כן ניגנה עם תזמורות רבות בעולם: התזמורת הפילהרמונית של שטרסבורג, התזמורת הסימפונית של דאלאס, הסימפונית של וירג'יניה, תזמורת הרדיו ההולנדית, והתזמורות הסימפוניות של מינסטר, קלרמון-פראן ולאס פאלמס. ניגנה תחת שרביטיהם של המנצחים והמלחינים ליאונרד סלטקין, אדוארדו מאטה ולוצ'יאנו בריו.
טל נמנית עם סגל ההוראה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה וכן בקונסרבטוריון העירוני בגבעתיים (משנת 2004), שם גם שימשה כמנהלת פדגוגית (בשנים 2005–2010). בשנת 2009 יזמה וייסדה את קורס פסנתר צעיר במרכז למוזיקה ירושלים. כיום מנהלת את תוכנית הפסנתרנים הצעירים המצטיינים במרכז בירושלים. מלמדת בכיתות אמן במוזיקה בארץ וברחבי העולם ושופטת בתחרויות בינלאומיות (לימדה בכיתות אמן בארצות הברית, תאילנד, הונג קונג, סין, סטוקהולם, פריז, אלבניה, רוסיה ואיטליה). יוזמת ומנהלת אמנותית בפסטיבל הבינלאומי המקוון לפסנתרנים, "Pianowebfest".
טל מרבה לשתף פעולה עם מלחינים ישראליים ולהזמין יצירות הנכתבות במיוחד עבורה. הוציאה לאור חמישה תקליטורים בביצועה. משנת 1979 לאורך שנים רבות ביצעה הקלטות אולפן ושידורים חיים בתחנת הרדיו "קול המוסיקה". בשנת 2003 הקימה ביחד עם הכנר נתאי צרי והצ'לן הלל צרי את "המועדון הקאמרי הישראלי"; מאז הקמתו ביצע המועדון יותר משישים יצירות מאת מלחינים ישראליים, ועיקר פעילותו בחינוך לאהבת היצירה הישראלית ושילוב תלמידים מצטיינים בנגינה קאמרית. משנת 2013 טל חברה בהרכב "שלישיית אלכסנדר", עם הכנר נתאי צרי והצ'לנית אלה טובי.
טל נשואה למוזיקאי שלמה טינטפולבר (מנצח, מורה ומדריך לכלי קשת), ולהם בת ובן.
קישורים חיצוניים
הארץ אמיר מנדל המלצות קלאסיות https://www.haaretz.co.il/gallery/music/classicalmusic/1.9066299 אוגוסט 2020
אסואן
אַסְוָאן (בערבית أسوان; בערבית מצרית: اسوان) היא העיר הדרומית ביותר במצרים ובירת המחוז הנושא את אותו שם. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 379,224 בני אדם.
העיר שנקראה בעבר בארמית "סון" וביוונית "סונון" נזכרת גם בתנ"ך: "מִמִּגְדֹּל סְוֵנֵה וְעַד גְּבוּל כּוּשׁ". ובמקום נוסף: "הִנֵּה אֵלֶּה מֵרָחוֹק יָבֹאוּ וְהִנֵּה אֵלֶּה מִצָּפוֹן וּמִיָּם וְאֵלֶּה מֵאֶרֶץ סִינִים". מקובל לזהות את העיר העתיקה בתל שמצפון לעיר של ימינו.
האי יב, שלו מורשת יהודית עתיקה (מקדש יב, מכתבי יב), כלול בתחום העיר.
היסטוריה
העיר יושבה בימי קדם ושימשה כעיר הגבול הדרומית של מצרים. שמה של העיר נגזר משמה של אלה במיתולוגיה המצרית, עם שם דומה. בימי מצרים העתיקה שימשה העיר כמרכז הלאומי של מחצבות אבן. עם התפתחותה של העיר כמרכז מסחר, החל גם תהליך של העצמת אסואן כמרכז צבאי.
סופרים רבים מן העת העתיקה ציינו את העיר בכתביהם. בין סופרים אלו ניתן למנות את סטראבון, סטפנוס מביזנטיון, תלמי, הרודוטוס, ויטרוביוס ופליניוס הזקן.
אקלים
בקרבתה למדבר הנובי, אסואן היא אחד המקומות המאוכלסים היבשים ביותר בעולם. גשם נדיר מאוד באסואן ועשוי שלא להתרחש במשך עשרות שנים, ולכן ניתן למצוא בתים ללא גג כלל. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא פחות ממילימטר, והיא יורדת בדרך כלל בחודש מאי.
עם תחילת עונת הגשמים באתיופיה ביוני, הנילוס מתרחב ובאוגוסט הוא מגיע לרמתו הגבוהה ביותר וממלא את האגם שבסכר אסואן. עם הפסקת הגשמים באמצע ספטמבר באתיופיה, יורד הנילוס וחוזר לרמתו הרגילה.
הטמפרטורה הממוצעת המרבית באסוואן היא 34 מעלות צלזיוס בחודש יולי, אך זה לא נדיר גם להגיע מדי פעם לטמפרטורה של 45 מעלות צלזיוס. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא כ-26 מעלות צלזיוס. חרף החום הכבד האקלים הוא נסבל עקב היובש השורר באזור.
צ'רקסים
צ'רקסים, הנקראים בפי עצמם אדיגים (באדיגית: Адыгэхэ), הם עם קווקזי המורכב מ־12 שבטים שמתגוררים בעיקר בצפון הקווקז שברוסיה, בטורקיה ובשאר המזרח התיכון. בישראל (ראו הצ'רקסים בישראל) ישנה קהילה קטנה של צ'רקסים המתגוררים בעיקר בשני כפרים בגליל: כפר כמא בגליל התחתון וריחאניה בגליל העליון. רוב הצ'רקסים, לרבות אלו שבישראל, משתייכים לאסלאם הסוני.
הצ'רקסים מהווים כ־0.05% מאוכלוסיית מדינת ישראל.
מקור השם
המונח "צ'רקס" מקורו בשפות אלטאיות וטורקיות. מעריכים שאת השם נתנו לאדיגים המונגולים שפלשו לצפון־מערב הקווקז ונלחמו בהם. בטקסט ההיסטוריה הסודית של המונגולים מופיע השם "סרקסוט" – קרוב לוודאי עיוות של המונח "צרגוט" במונגולית, שפירושו "חיילים". בשפה הטורקית המודרנית "צ'ר" פירושו חייל (במונגולית – "צריג") ו"קס" פירושו "חותך" או "קוטע", כלומר תרגום אפשרי של "צ'רקס" הוא "חותך החיילים". יש גם סברה שהמילה "צ'ר" פירושה "דרך", כך שהשם "צ'רקס" פירושו "חותך דרך" או "קוטע דרך". השם המקורי שבו הצ'רקסים מכנים את עצמם הוא אדיגים. משמעותו של השם "אדיגה" היא איש שלם ואציל, כליל השלמות. אדיגה הוא שמו של העם הכולל את כל 12 השבטים, שם המסמל את שאיפתם התמידית למצוינות ולשלמות בכל דרכיהם. המונח "צ'רקסים" מזוהה עם האדיגים והאבחזים, שניהם עמים צפון קווקזיים.
ארץ מוצא
מוצאם של הצ'רקסים מן האזור הצפון מערבי בקווקז, המישור ובו עמק הנהר קובאן, הזורם שם. הצ'רקסים שייכים לקבוצת העמים הקווקזים הצפון־מערביים לצד האבחזים, האבזים והאוביחים, קבוצה אשר התפתחה מן העם ה"חאתי" הקדום אשר חי אלפי שנים לפני הופעת הנצרות במישור קובאן; הצ'רקסים חיו בקווקז עוד לפני כ־3000 שנה. רובם התפרנסו מרעיית צאן ומענפים שונים של החקלאות. תקופה זאת ידועה כתקופת הדולמנים, מין מערות קבורה ששימשו אותם באותה תקופה. ניתן למצוא דולמנים אף ברמת הגולן. הצ'רקסים היו אחד העמים הגדולים והחשובים בצפון הקווקז, ונחשבים למתיישבים הראשונים הידועים באזור זה.
הקווקז היה מיושב כבר בתקופת האבן. כ־6,000 שנה לפני זמננו התקיימה בצפון הקווקז תרבות המייקופ, שהשפיעה על כל התרבויות המאוחרות יותר בצפון הקווקז ואף בחלקים אחרים של דרום רוסיה. ממצאים ארכאולוגיים, בעיקר של דולמנים בצפון־מערב הקווקז, מעידים על תרבות מלינרית. בשנת 400 לפנה"ס לערך נוסדה הממלכה האדיגית בשם "סינד מאוטייר". במאה התשיעית לפנה"ס, כשהתגלה הברזל, באה תקופה פריחה חדשה לשבטים הצ'רקסיים, שהתחילו ליצור כלים חדשים ולפתח טכניקות מודרניות לזמנם. בתקופה זו התגוררו הצ'רקסים לחופי הים השחור וים אזוב, עד למורדות הרי קווקז. בעולם היווני התפרסמו הצ'רקסים במאה החמישית לפנה"ס. בתקופה זאת הקימו הסינדים ממלכה עצמאית, שקשרה קשרי מסחר עם ממלכת הבוספורוס. יש אף הטוענים כי שושלת ספרטסיד, ששלטה בבוספורוס 150 שנה, הייתה ממוצא צ'רקסי. במאה השישית לספירה החל האזור להיות מושפע מאוד מהקיסרות הביזנטית. זו הביאה לאזור את הדת הנוצרית, שאותה קיבל בעיקר שבט הזיכים, אשר במקום מושבם אף הוקמה פטריארכיה מקומית. בשנת 944 כבשה רוס של קייב את ממלכת הכוזרים והפכה לכוח המשפיע באזור. ב־1022 צורפה צ'רקסיה לנסיכות טמוטרקן של הנסיך מסטיסלב. מיסיונרים יוונים הגיעו אל הקווקז ועמי הקווקז התנצרו בהדרגה, ובמאה השישית עשה זאת גם העם האדיגי, באופן סלקטיבי. האסלאם הגיע אחר כך אל הקווקז וחלק מעמי הקווקז התאסלמו. אל העם האדיגי הגיע האסלאם במאה ה־16, וקבלתו התארכה עד מחצית המאה ה־19. מאז העם האדיגי הוא מוסלמי־סוני.
תקופת הממלוכים
מרבית הממלוכים היו עבדים ממוצא צ'רקסי וטורקי שהובאו על ידי השליטים הערבים כדי לשמש ככוח צבאי. במאה ה־13 הצליחו הממלוכים לתפוס את השלטון בקהיר והפכו לבעלי השפעה מכריעה בעולם המוסלמי. התקופה הממלוכית מתחלקת לשתיים: תקופת השלטון הבחרי, שחלק מהסולטנים הראשונים בו היו צ'רקסים, ותקופת השלטון הבורג'י, שכמעט כל הסולטנים שלו היו ממוצא צ'רקסי.
גם לאחר כיבושה של מצרים בידי העות'מאנים הוסיפו הצ'רקסים לשלוט במצרים עד המאה ה־18. עם עלייתו לשלטון של מוחמד עלי פשה נרצחו כמעט כל הממלוכים הבכירים, והנותרים ברחו לסודאן. כמה אלפי צ'רקסים חיים במצרים, צאצאי אותם ממלוכים. עד עלייתו של גמאל עבד אל נאצר נחשבו הצ'רקסים לאליטה במצרים.
כיבוש הקווקז וגלות הצ'רקסים
הצ'רקסים התנצרו לפני המאה החמישית אבל עדיין היו מושפעים מאלים אנמיים. במאה ה־15, בהשפעת הטטרים של קרים ואנשי דת עות'מאניים, התאסלמו הצ'רקסים.
לאחר תבוסתם הסופית בשנת 1865, בחרו הצ'רקסים, ברובם המכריע ובעידוד רוסי, לגלות לתחום האימפריה העות'מאנית. האימפריה העות'מאנית, ששלטה במרבית השטח שמדרום לרוסיה וראתה בהם לוחמים אמיצים ומנוסים, קלטה אותם בשטחיה ועודדה אותם להתיישב באזורי ספר בעייתיים. רבים מהצ'רקסים נמכרו בשוקי עבדים בטורקיה. האימפריה העות'מאנית נקטה צעדי קליטה נוחים, ובסך הכול כ־900,000 צ'רקסים עזבו את הקווקז אל מרחבי האימפריה העות'מאנית. הם יושבו בבלקנים, על גבול האימפריה עם העולם הנוצרי. ב־1878 זכתה בולגריה בעצמאות לאחר מרידתה בטורקים, והצ'רקסים הועתקו שוב מן הבלקנים אל תוככי האימפריה. הרוב התיישב בטורקיה, חלק מועט הצליח לחזור למולדתו צ'רקסיה, וחלק אחר הגיע אל המזרח התיכון, אל הלבנט וגם אל ארץ ישראל.
הצ'רקסים במזרח התיכון בעת החדשה
כחלק מניסיונותיה של האימפריה העות'מאנית לחזק את גבולותיה פוזרו הצ'רקסים לאזורי סְפר. הסולטן הטורקי עבדול חמיד השני קיבל את הצ'רקסים תחת חסותו, גם בשל היותם מוסלמים וגם משום שהיה מעוניין ליישב שכבה של אנשים נאמנים שיהיה ניתן להשתמש בהם בעת הצורך כנגד תושבי המקום. כך הגיעו צ'רקסים רבים למזרח התיכון. בהיותם לוחמים נועזים, הם עמדו בפני פשיטות הבדווים, וגם היטיבו לעבד את הקרקע: הם הכניסו לאזור לראשונה את המחרשה המעמיקה ואת עגלת המשא גדולת הגלגלים. הצ'רקסים התיישבו בשטחים הכוללים היום את המדינות האלה:
השפה הצ'רקסית
הצ'רקסים מדברים בשני ניבים עיקריים: אדיגית, המכונה גם צ'רקסית מערבית ומדוברת בפי יותר מחצי מיליון איש בעולם, וקברדינית, המכונה גם צ'רקסית מזרחית ומדוברת בפי כמיליון איש בעולם. לשפה זו מספר רב של תת־ניבים המדוברים בקרב השבטים הצ'רקסים השונים, וכך הגיית המילים שונה מעט לפי מיקומם הגאוגרפי של דוברי הניב. הניבים העיקריים של האידיגית הם שפסוג, אבזאך, בז'אדוג וצ'מגוי, ואילו הניבים העיקריים לקברדינית הם קברתאי ובסלאני. השפה הצ'רקסית שייכת למשפחת השפות הקווקזיות הצפון־מערביות. השפה האדיגית מדוברת בקרב הקהילות הצ'רקסיות בכל רחבי העולם, וכ־125,000 דוברים מתגוררים בשטחי הפדרציה הרוסית (חלק מהם ברפובליקת אדיגיה, שם השפה מוגדרת כשפה רשמית). קהילת דוברי האדיגית הגדולה בעולם היא קהילת הצ'רקסים בטורקיה, אשר מונה כמאה חמישים אלף דוברי השפה. בישראל השפה מדוברת בפי בני הקהילה הצ'רקסית, המתגוררים רובם ככולם בכפר כמא ובריחאניה, שני כפרים בצפון הארץ. בפי עצמם בני הקהילה מכנים את השפה בשם אדיגית, אך בקרב האוכלוסייה הכללית ובעיקר באמצעי התקשורת היא מכונה צ'רקסית.
דת
חלק ניכר מהצ'רקסים בימינו הם מוסלמים סונים, אולם במקור הצ'רקסים היו פגאנים. מיסיונרים ביזנטיים שהגיעו לקווקז הפיצו גם את הדת הנוצרית בקרבם בסביבות המאה השישית, אם כי במספרים קטנים. במאה ה־16 התאסלמו רוב הצ'רקסים בהשפעתם של אנשי דת עות'מאנים. עם תום המלחמה והגירוש הכפוי עברו מרבית הצ'רקסים לתחומי האימפריה העות'מאנית, שניצלה את עובדת היותם מוסלמים כדי למשוך אותם אליה. בשנים האחרונות חלה ירידה בכוחה של הדת בחברה הצ'רקסית. אולם רוב הצ'רקסים התאסלמו במאה ה-19 כשעזבו את הקווקז ועברו לתחומי האימפריה העות'מאנית: למרות שהאימפריה העות'מאנית הזמינה אותם אליה, היא התנתה את כניסתם בכך שכולם יתאסלמו. מי שלא התאסלם – לא נכנס לתחומי האימפריה העות'מאנית, ואת האוניות שהגיעו עם צ'רקסים שלא התאסלמו אילצו לחזור, ואז הרוסים לא נתנו להם להיכנס חזרה לקווקז, חלקם נהרגו ואלפי צ'רקסים טבעו בים השחור. מעריכים שבשנת 1864 טבעו כחצי מיליון צ'רקסים בים השחור, ועד היום יש צ'רקסים מהקווקז שלא אוכלים דגים מהים השחור. כיום כל הצ'רקסים הם מוסלמים מתונים (מהזרם הסוני), אבל על אף היותם מוסלמים, הם אינם נישאים למוסלמים שאינם בני עדתם. מסיבה זו, ובשל מספרם המועט, מתקשים הצ'רקסים למצוא בני זוג. מאז חתימת השלום עם ירדן, צ'רקסים רבים מצאו לעצמם בני זוג משם, ונוסעים לקווקז, מוצאים בני זוג ואפילו נשארים לחיות שם.
אדיגה חאבזה
אדיגה חאבזה (באדיגית: Адыгэ Хабзэ) היא ההתגלמות של התרבות והמסורת הצ'רקסית. זה קוד הכבוד הצ'רקסי, המבוסס על כבוד הדדי, ודורש אחריות, משמעת ושליטה עצמית. האדיגה חאבזה הם חוקים לא כתובים המשמשים בסיס לתרבות הצ'רקסית. הקוד מחייב שכל צ'רקסי ילמד אומץ, אמינות ונדיבות. עושר, רדיפה אחרי כסף וראוותנות נחשבים בתרבות הצ'רקסית לחרפה גדולה.
תרבות האירוח
מנהג הכנסת האורחים בקרב הצ'רקסים מפותח במיוחד. כחלק מקוד זה תרבות האירוח מיוחדת בקרב הצ'רקסים. האורח הוא לא רק אורח של המשפחה המארחת, אלא אורח של כל הכפר והשבט; אפילו אויבים נחשבו כאורחים אם נכנסו לבית מגורים. המארח היה צריך להיות מעין עבד לאורח; אם ביקש המארח מהאורח לעשות דבר מה, הדבר נחשב חרפה גדולה מצד המארח. בעבר בתי הצ'רקסים היו נבנים בהתאם לצרכים של אורחי הבית, ודלת הבית הייתה פתוחה לרווחה. בימינו מנהג הכנסת האורחים בא לידי ביטוי בניקיון היישובים הצ'רקסיים הבולט והמושך: חובת כל משפחה צ'רקסית לנקות את חלק הרחוב הסמוך לביתה, כמו את החצר בביתה.
נישואין
מושג השידוכים לא היה קיים בקרב הצ'רקסים. לאישה הצ'רקסית הייתה הזכות לבחור עם מי להינשא.
בתרבות הצ'רקסית קיים מנהג החטיפה. אם הורי הכלה אינם מסכימים לנישואין, הגבר "חוטף" את אהובתו (בהסכמתה) כדי להינשא לה. הוא מחויב לירות באוויר שלוש יריות כדי להודיע לכל הכפר על החטיפה. לאחר מכן הוא דוהר איתה על הסוס עד גבולות הכפר והתושבים רודפים אחריו. אם התושבים תופסים את הגבר ואת האישה הם מחויבים להפסיק לנסות.
חיי היום־יום
באופן מסורתי הגברים עבדו בחקלאות: גידול בעלי חיים, זיתים, שקדים, חיטה, קטניות.
כלי העבודה המסורתיים הם:
באופן מסורתי הנשים נשארו בבית וטיפלו בילדים. הנשים היו מתעוררות מוקדם בבוקר, מביאות מים, מכינות את הבצק, מבשלות ומכבסות.
מאכלים מוכרים בתרבות הצ'רקסית:
• חלוז – מאפה בצק מטוגן, ממולא בגבינת עיזים ומטוגן בשמן זית.
• חלגור'אן – מאפה תמרים הנאכל לרוב כקינוח.
• מגוון גבינות, חלקן מעושנות, בעלות טעמים ייחודיים. חתיכת גבינה צ'רקסית מחלב עזים.
• "צ'אי בזה" – תה צמחים.
• חג'ראפס ופסטה (Хьэджгъэпсырэ П1аст1эрэ) – מאכל בשר עוף מסורתי שנאכל באירועים מיוחדים וחגיגיים (בסעודה משפחתית לאחר חזרת היולדת לביתה, כשתינוק מתחיל ללכת ועושים לו טקס חלגור'אן, בחגים בשעות הצוהריים ובארוחות משפחתיות נוספות).
הריקוד הצ'רקסי מבטא שני נושאים דומיננטיים מאוד שהיו בחיי העם הזה: מלחמות ואהבה וחיזור. דרך הריקודים היו מאמנים את הילדים להיות לוחמים על ידי הקניית כושר גופני, זריזות וגמישות. ריקוד זה אינו דומה לריקוד המזרח תיכוני.
בגדים מסורתיים: הבגדים, כמו ריקודי העם, שאובים מסגנון עמי הקווקז.
חגים ומועדים צ'רקסיים: בעיקרון, בהיותם מוסלמים הצ'רקסים מציינים את חגי הדת (חודש הרמדאן, עיד אלפיטר, חג הקורבן ועוד). כמו כן הצ'רקסים מציינים את יום הזיכרון הצ'רקסי ב־21 במאי. ביום זה נאלץ העם הצ'רקסי להיכנע לצארים הרוסים ואחריו גורשו רוב הצ'רקסים ממולדתם.
"יפהפיות צ'רקסיות"
"יפהפיות צ'רקסיות" הוא ביטוי המתייחס לדימוי אידיאלי של הנשים הצ'רקסיות. היסטוריה ספרותית נרחבת מעידה על כך שהנשים הצ'רקסיות נחשבו יפות להפליא, בעלות רוח חופשית ואלגנטיות, ובשל כך היו מבוקשות כפילגשים וכרעיות בתרבויות שונות ברחבי העולם. מוניטין זה התפתח בימי הביניים המאוחרים, כאשר החוף הצ'רקסי הפך ליעד של סוחרים מגנואה, ולמייסד שושלת מדיצ'י, קוזימו דה מדיצ'י, נולד בן עם שפחתו הצ'רקסית. בתקופת האימפריה העות'מאנית והשושלות הפרסיות הספווית והקאג'ארית, הנשים הצ'רקסיות שהתגוררו כשפחות בהרמונות הסולטן והשאה נודעו כיפהפיות מעודנות, סטראוטיפ שאומץ לאחר מכן לתוך האוריינטליזם המערבי. בעקבות זאת, באירופה ובאמריקה היו הנשים הצ'רקסיות לעיתים קרובות מאופיינות בתור האידיאל של היופי הנשי בשירה ובאומנות. מהמאה ה-18 ואילך פורסמו מוצרי קוסמטיקה וטיפוח בעזרת דימוי זה. עם הזמן, רבות מנשות הסולטנים הטורקיים היו צ'רקסיות שהתאסלמו. האידיאל והמוניטין, עם הזמן, אומצו בידי הצ'רקסים עצמם כמקור לגאווה.
מעמד האישה ביחס לנישואים
בחברה הצ'רקסית נערכו הנישואים על בסיס אהבה, וללא שידוכים או נישואים כפויים, כפי שנהוג עד היום במגוון תרבויות אסייתיות. זוגות נטו להכיר במרכז הכפר או מקור המים המקומי, לפעמים במפגשים שארגנו הדודים מצד האם של הזוג המיועד. לאישה צ'רקסית בגיל הנישואים היה חדר בבית המשפחה שבו יכלה לארח מחזרים. עם זאת היו חוקים נוקשים מה מותר במסגרת זו, ובני משפחתה היו נשארים בקרבת מקום ומגנים עליה אם היה המבקר חוצה גבולות.
נשים בחברה הצ'רקסית היו נישאות בשנות ה־30 לחייהן, גיל מאוחר יחסית לתרבויות אחרות בקווקז וברחבי אסיה. הנישואים נערכים על ידי בריחה של הזוג, לאחר הסכמה בין החתן ומשפחת הכלה על נדוניה, שבסיומה הכלה מתקבלת לחיקה של משפחת החתן. פוליגיניה כמעט אינה קיימת בתרבות הצ'רקסית, ואף גירושים הם נדירים. במקרים של גירושים או ירושה, זכויות האישה מן ההכרח מבוססות על החוקים ועל המנהגים במקום מגוריה, ואין אחידות באזורים גאוגרפיים שונים.
בעבר כלל התא המשפחתי הצ'רקסי את המשפחה הפטרילינארית המורחבת, ולכל תא משפחתי היו מגורים משלו סביב חצר משותפת. במשפחה הצ'רקסית היה נהוג להוליד שלושה עד חמישה ילדים, מספר קטן יחסית לחברות הסובבות את החברה הצ'רקסית בקווקז.