cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייוויד לויד ג'ורג'
נפילת הקואליציה ובחירות 1922
הצעת היציאה של המפלגה השמרנית מהקואליציה עברה ברוב של 187 קולות תומכים לעומת 87 מתנגדים. דייוויד לויד ג'ורג' נאלץ להתפטר מראשות הממשלה ומפלגתו זכתה רק ב-127 מושבים בבחירות הכלליות בשנת 1922. לויד ג'ורג' הנהיג בבחירות את המפלגה הליברלית הלאומית שהייתה נפרדת מהמפלגה הליברלית של אסקווית', שקרעה את קולות הבוחרים. המפלגה השמרנית זכתה ב-344 מושבים והקימה את הממשלה הבאה. מפלגת הלייבור הבטיחה להלאים את המכרות ומסילות ברזל, להוביל תוכנית מסיבית לבניית בתים ולתקן את חוזי השלום, ועלתה מ-57 ל-142 מושבים. המפלגה הליברלית של אסקווית' הגדילה את מספר מושביה ועלתה מ-36 למושבים ל-62. לויד ג'ורג' היה ראש הממשלה האחרון של המפלגה הליברלית בהיסטוריה של בריטניה. הקרע במפלגה הליברלית הוביל לנפילתה מהנהגת המדינה והוביל את המערכת הדו-מפלגתית להתחלף משמרנים - ליברלים לשמרנים - לייבור.
ניסיונות לחזור לבמה הפוליטית
לויד ג'ורג' מעולם לא שב להיות דמות מרכזית בפוליטיקה הבריטית לאחר נפילת ממשלתו. לאחר הבחירות הכלליות בשנת 1923, היה רמזי מקדונלד לראש הממשלה הראשון בהיסטוריה הבריטית מטעם ממשלת לייבור. ממשלתו נפלה בתוך עשרה חודשים בלבד אך בבחירות שבאו לאחר מכן נכשלה ההנהגה הליברלית בניסיונה להשיב את כוחה האבוד. על אף זאת, בשנת 1926 יצא אסקווית' לגמלאות. סיום פעילותו הפוליטית אפשרה ללויד ג'ורג' להנהיג מפלגה ליברלית מאוחדת בבחירות הבאות שקרבו באותם הימים. לנוכח המצב הכלכלי-חברתי בבריטניה, נתן לויד ג'ורג' דגש למאבק נגד האבטלה במצע הבחירות שלו. לויד ג'ורג' פיתח ביחד עם מקורביו במפלגה הליברלית מצע פוליטי שקרא להשקעה ממשלתית בתשתיות אשר דרכם ייווצרו מקומות עבודה חדשים והאבטלה תצנח. ב-1929 הוא זכה בתואר "אב הבית" של הבית התחתון של הפרלמנט, מתוקף היותו החבר הוותיק ביותר. ניסיונותיו לחזור למרכז הבמה כשלו וגם מצבו הבריאותי מנע זאת ממנו ב-1931. המערכה הפוליטית הגדולה האחרונה בה הוא היה בעל חשיבות מרכזית הייתה במהלך הבחירות הכלליות של 1929. לויד ג'ורג' נאם רבות נגד התקציב הרחב שהועבר לחימוש הצבאי. שליחותו לגרמניה בניסיון לשכנע את אדולף היטלר שלא לגרור את אירופה למלחמת עולם נוספת נכשלה גם היא.
שנים אחרונות
במהלך שנות השלושים הצטמצמה מעורבותו של לויד ג'ורג' בחיים הפוליטיים. הוא עדיין נהג להופיע בבית הנבחרים ונאם מדי פעם, אך בילה זמן רב הרבה יותר מבעבר בחברת חבריו ומקורביו. לאחר סירובו של לויד ג'ורג' להצטרף לקבינט המלחמה במאי 1940, הוצע לו תפקיד שגריר בריטניה בוושינגטון, אך הוא סירב לקבלת ההצעה הזאת גם כן. הופעותיו בפרלמנט הפכו לבעלות תדירות נמוכה יותר והוא נשא את נאומו האחרון בבית הנבחרים ב-11 ביוני 1942. בשנת 1943, שנתיים לאחר פטירתה של מרגרט אוון, נישא לויד ג'ורג' בשנית לפרנסיס סטיבנסון, איתה ניהל מזה מספר עשורים פרשיית אהבים אשר הציבור הכללי בבריטניה לא ידע עליה. בשנת 1944 אובחן לויד ג'ורג' כחולה בסרטן והחליט לעבור עם משפחתו לעיירה שבה הוא גדל; ל'אניסטימדוי. ב-1945, ייתכן ומשום שחשש לאובדן מושבו בפרלמנט, הסכים לקבל תואר אצולה; הרוזן הראשון מדוויבור. מלבד הכבוד, היה התואר מאפשר לו לשבת בבית הלורדים כל ימי חייו, אילולא נפטר זמן קצר לאחר מכן. ב-26 במרץ 1945 נפטר דייוויד לויד ג'ורג' בביתו ממחלת הסרטן בעודו בן 82, חודשיים לפני כניעת גרמניה הנאצית במסגרת המערכה האירופאית של מלחמת העולם השנייה.
תדמית
עם מותו של לויד ג'ורג' הייתה ציפייה כי ייזכר לימים בדומה לווינסטון צ'רצ'יל, שהיה בעת פטירתו של לויד ג'ורג' ראש הממשלה. על אף ציפייה זו, דמותו ומורשתו ההיסטורית של לויד ג'ורג' נעלמה מרוב הזיכרון הציבורי במהירות יחסית. ממחקרים אודות חייו והשוואתו לראשי ממשלה שונים, עולה ההבדל בין היחס למלחמת העולם הראשונה וזה של השנייה. פריצתה של מלחמת העולם השנייה הביאה לדעה ציבורית שלילית במיוחד כלפי מלחמת העולם הראשונה בכללותה. עוד בימיו האחרונים בראשות הממשלה הופצו טענות לגבי מעורבות ממושכת בפרשיות שחיתות ובקרב מתנגדיו פותחה ללויד ג'ורג' תדמית של רודף שמלות.
על אף זאת, לדייוויד לויד ג'ורג' מקום מרכזי בפוליטיקה הבריטית במאה ה-20. הרפורמות שעשה במדיניות הפנים חיזקו את מעמדה הדמוקרטי של בריטניה ושיפרו רבות את איכות החיים של האזרח הממוצע. הוא נחשב כאחד משלושת ראשי הממשלה הבריטיים המשפיעים ביותר במאה ה-20, לצד וינסטון צ'רצ'יל ומרגרט תאצ'ר. על אף הכישלונות הדיפלומטיים והפוליטיים לאורך הקריירה המאוחרת שלו, היה לויד ג'ורג' פוליטיקאי מיומן וכישוריו הפרלמנטריים הביאו לו את כינויו "הקוסם הוולשי" (The Welsh wizard).
לויד ג'ורג' והציונות
בשנת 1903 שכר בנימין זאב הרצל את לויד ג'ורג', שהיה אז עורך דין נודע בלונדון לייצג את ההסתדרות הציונית. היה זה לאחר פרעות קישינוב. הרצל חיפש מקום בו יוכלו יהודים לשבת לבטח. כך החלו המגעים עם בריטניה ליישוב יהודים באל עריש שבחצי האי סיני ואחר כך באוגנדה.
ביולי 1917, לאחר דיונים ממושכים עם חיים ויצמן, החליט ארתור ג'יימס בלפור, שר החוץ הבריטי, ביחד עם לויד ג'ורג' על ניסוחה של הצהרת בלפור לפיה הממשלה הבריטית "רואה בעין יפה" את הקמת הבית הלאומי לעם היהודי בארץ ישראל. לויד ג'ורג' ראה בהצהרה חשיבות אסטרטגית ודתית כאחד. ההצהרה הובילה לעליית התמיכה של היישוב היהודי בארץ בכוחות הבריטים שנאבקו בעות'מאנים. יתרה מזאת, כאוונגליסט אדוק, ראה לויד ג'ורג' קשר דתי לעניין ואף היה מעורב בתנועה הציונית עוד מימיו כעורך דינו של בנימין זאב הרצל בשנת 1903. תמיכת יהודי בריטניה בממשלה עלתה גם היא והיה ניסיון להביא לעליית התמיכה של יהודי ארצות-הברית (שבאותה העת הייתה עדיין נייטרלית) במאמץ המלחמתי. חיים ויצמן סייע מבחינה מדעית להפקת האצטון אשר תרם לכוחות הבריטים בשדה הקרב. כאשר לויד ג'ורג' הציע לו תואר כבוד על פועלו, סירב ויצמן ותחת זאת דרש כי הממשלה הבריטית תפעל למען עמו. לדברי לויד ג'ורג', הייתה שיחה זו הבסיס להצהרת בלפור. חיים ויצמן עצמו החשיב את הממשלה של לויד ג'ורג' כטובה ביותר ליהודים ולציונים מכל הממשלות שבאו אחריה.
אחד מהאירועים האחרונים שהתרחשו במהלך כהונתה של ממשלת לויד ג'ורג' הייתה הוצאתו לאור של כתב המנדט, אמנה בינלאומית שקבעה רשמית את מעמדה של ארץ ישראל תחת סמכות שלטונית בריטית רשמית לפי הכרת חבר הלאומים. עם זאת היה זה שר המושבות בממשלתו, וינסטון צ'רצ'יל, שהחל לסייג את אותה הצהרה בפרסמו את הספר הלבן הראשון ב-1922. מאוחר יותר היה לויד ג'ורג' מגדולי התוקפים של רמזי מקדונלד על הפרסום של הספר הלבן של פאספילד. הוא נאם נאום ארוך שבו הוא הגדיר את הספר כמעילה באמון הבריטי. בנוסף, הוא שיבח את הציונים שהפריחו את השממה והביצות בארץ. קיבוץ רמת דוד בעמק יזרעאל, וכן רחובות במושבה הגרמנית בירושלים, ובמרכז תל אביב, נקראים על שמו של דייוויד לויד ג'ורג'.
ואלטר דיאקו
ואלטר דיאקו (19 ביוני 1909 אינסברוק – 1978) היה אדריכל אוסטרי, אחראי על בניית תאי גז ומשרפות במחנה אושוויץ.
ביוגרפיה
דיאקו היה בנו של פקיד דואר. הוא למד בבית ספר יסודי וכן בחטיבה גרמנית עליונה. לאחר מכן החל לימודי אדריכלות בעיר הולדתו, וסיים את לימודיו בשנת 1930. לאחר שנתיים שבהן תכנן מבנים עבור חברת בנייה ועבד כאדריכל, עיסוקו נפגע קשה כתוצאה מהשפל הכלכלי, והוא מצא את פרנסתו כמדריך טיפוס הרים, מדריך סקי וכחייל מילואים. בשנת 1933 הצטרף לשורות המפלגה הנאצית, שהייתה בלתי חוקית באוסטריה. על חברותו בארגון הוא נידון לחמישה חודשי מאסר. לאחר שחרורו חי במשך תקופה באיטליה ובצרפת, שכן ידע לדבר גם איטלקית וצרפתית. בשנת 1937 היגר לגרמניה, שם התפרנס כמורה לחינוך גופני וכמדריך סקי. לאחר האנשלוס, סיפוחה של אוסטריה לידי גרמניה הנאצית במרץ 1938, חזר לאוסטריה ושב לעבוד כאדריכל. בתקופה זו קיבל מספר חבר קבוע במפלגה הנאצית (6256697). במאי 1939 הוא נישא להרטה אלסלר.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, דיאקו התגייס בנובמבר 1939 לשורות הוואפן אס אס, והוצב בקרקוב כחלק מיחידות גולגולת המת. ב-6 ביוני 1940 הוצב במחנה אושוויץ, ומנובמבר 1941 עמד בראש מחלקת התכנון של המחנה. הוא נשפט על ידי בית דין נאצי בעקבות קטטה שבה היה מעורב ונידון לתקופת מאסר של שלושה חודשים. היינריך הימלר חנן אותו והעלה אותו בדרגה. דיאקו לקח חלק חשוב בתכנון, בבנייה ובתחזוקה של תאי הגזים והמשרפות באושוויץ. הנס קאמלר, מהנדס וקצין בכיר באס אס, כינה אותו "מומחה לבנייה".
ב-16 בספטמבר 1942, מפקד מחנה אושוויץ רודולף הס, קצין נוסף בשם פרנץ הסלר ודיאקו נסעו למחנה חלמנו כדי לחקור שיטות להיפטר מקברי אחים, שיטות שפותחו ונוסו על ידי פאול בלובל. הרקע לביקורם במחנה היה החשש להרעלת מזון ולהתפרצות מחלות, שכן אלפי גופותיהם של קורבנות אושוויץ היו קבורים באדמה בקברי המונים. בלובל הציע להם לשרוף את הגופות מעל לעצי הסקה ספוגים בדלק. דיאקו תכנן משרפות שלתוכן יוכנסו בולי עץ ובהן נשרפו גופות האסירים. הגופות הוצאו מהבורות על ידי יחידות זונדרקומנדו והושלכו למשרפות.
בין השנים 1943–1944 קודם דיאקו בתפקידו באושוויץ, ונותר שם עד לצעדת המוות מן המחנה. באוגוסט 1944 הגיע לדרגת אוברשטורמפיהרר (דרגת אס אס המקבילה לסגן).
לאחר המלחמה
עם תום המלחמה הוא נלכד ונלקח לשבי הסובייטי, ממנו שוחרר רק בין השנים 1949–1950. לפי רודולף ורבה, דיאקו עבד בחברת בנייה קטנה שמנתה 15 עובדים והם בנו בית תפילה לכומר המקומי בעיר קטנה במערב אוסטריה.
הרמן לנגביין זיהה את דיאקו ואת פריץ ארטל בשנת 1961 והם הועמדו לדין. ההליך המשפטי של גביית עדיות והגשת תביעה החל בשנת 1962 ונמשך עד לשנת 1971.
המשפט נפתח ב-18 בינואר 1972, כחלק ממשפט אושוויץ הראשון שנערך באוסטריה, בפני בית דין בווינה. האישום העיקרי היה ביצוע פשע השואה על ידי "תכנון, בנייה ותחזוקה של תאי הגזים והמשרפות של מחנה אושוויץ בירקנאו". כמו כן, דיאקו הואשם ברציחתם של 12 אנשים במחנה בהם ירה בשנים 1940 עד 1942. התביעה ציינה גם את תאי המגורים של האסירים שתוכננו במכוון להיות בלתי כשירים למגורי אדם בהיותם מעודדים התפרצות מחלות וחסרי אוורור ראוי.
משפטם הסתיים ב-10 במרץ 1972 בזיכוי, מאחר שארטל ודיאקו לא היו בעליהם ה"רשמיים" של תאי הגזים. לאחר המשפט העניין הציבורי והתקשורתי בהם דעך.
חנק עצים מלגשי
חנק עצים מלגשי (שם מדעי: Sanzinia madagascariensis) הוא מין נחש חנק ממשפחת החנקיים והוא מין יחידי בסוגו. הוא חי בטבע ביערות הגשם של מדגסקר.
מאפיינים
חנק עצים מלגשי הוא נחש שאורכו הממוצע 150–250 ס"מ והוא בעל גוף גדול ושרירי המוסווה ביער. הנקבות גדולות מהזכרים והם בעלי רגליים שהשתמרו אצלם למטרות רבייה ואין אותם לנחשים אחרים. הקשקשים בצבע חום-ירקרק או אפור, כשמלמטה הוא לבן והם מוסווים ביותר על הקרקע או על ענפים. הוא מוסווה הן מטרפו והן מטורפים (בעיקר עופות דורסים והפוסה) החיים על העץ.
הנחש חי ביערות גשם במדגסקר וכן בנהרות, ערבות וביצות אך לא במדברית ושטחם פתוחים. לעומת קרוביו הקרקעיים למשפחה, נחש זה מתמחה בחיים על ענפים והוא פעיל לילה. כשאר הנחשים הוא ניזון אך ורק מבשר ואוכל יונקים קטנים, עופות ומגוון גם בזוחלים קטנים ודו-חיים. הטרף נתפס על הקרקע או על העץ ומומת במהירות מלחיצת השרירים הגדולים שלו. הוא מעכל את הטרף לאחר מכן במשך כמה חודשים מהציד.
הנקבה אינה מטילה אלא משריצה עד 12 צאצאים בכל פעם שאורכם עד 38 ס"מ.
תת-מינים:
אנולה הולמס
אנולה הולמס או סיפורי המסתורין של אנולה הולמס (באנגלית: The Enola Holmes Mysteries) היא סדרת ספרים לנוער, רומנים בלשים מאת הסופרת האמריקאית ננסי ספרינגר, בכיכובה של אנולה הולמס כאחותו בת הארבע-עשרה של שרלוק הולמס המפורסם מזה כבר, המבוגר ממנה בעשרים שנה.
כשאמם נעלמת, אחיה של אנולה, שרלוק ומייקרופט הולמס, מחליטים לשלוח אותה לבית ספר בניגוד לרצונה. במקום זאת, בעזרת אמה שסיפקה כספים נסתרים וצופן משוכלל לבתה כדי לתקשר איתה, אנולה בורחת ללונדון שם היא פותחת בקריירה כבלשית פרטית חשאית המתמחה בחקירות תיקי נעדרים. יתר על כן, אנולה חייבת להקדים את אחיה הנחושים ללכוד ולהכריח אותה לעמוד בציפיותיהם.
סדרת פסטיש זו שואלת דמויות ומקומות מהקאנון של שרלוק הולמס, אך דמותה של אנולה היא יצירתה של ספרינגר וספציפית לסדרה זו. הספר הראשון, "תעלומת המרקיז הנעלם" (שתורגם לעברית בהוצאת משכל על ידי סיגל גפן בשנת 2010) והחמישי, "תעלומת הקרינולינה הקריפטית", היו מועמדים לפרס אדגר לתעלומת הצעירים הטובה ביותר בשנים 2007 ו-2010, בהתאמה.
בשנת 2020 עובדה הסדרה הספרותית לסרט עם מילי בובי בראון בתפקיד הראשי והנרי קאוויל בתפקיד שרלוק הולמס.
סקירה
ביום הולדתה הארבע- עשר של אנולה אמה נעלמת. שרלוק ומייקרופט, אחיה של אנולה, מסיקים כי אמה עזבה מרצונה. אנולה מגלה צפנים משוכללים שכתבה אמה, מה שמביא אותה למסקנה שעזבה לחיות עם העם הרומני ולהימלט מגבולות החברה הוויקטוריאנית. אנולה מגלה שאמה השאירה כסף למימון בריחתה. כאשר מייקרופט מתעקש שאנולה תלמד בפנימייה ותלמד להיות גברת ראויה, היא בורחת במקום זאת ללונדון. במהלך הסדרה, אנולה פותרת מקרים רבים של נעדרים, כולל הצלה של ד"ר ג'ון ווטסון, תוך שהיא מתחמקת ממאמצי אחיה לתפוס אותה.
ביקורות
הספר הראשון, "תעלומת המרקיז הנעלם", והחמישי, "תעלומת הקרינולינה הקריפטית", היו מועמדים לפרס אדגר לתעלומת הצעירים הטובה ביותר בשנים 2007 ו-2010, בהתאמה. קארן מקפרסון מאתר "פיטסבורג פוסט-גאזט" כינה את אנולה "גיבורה מאוד מושכת". המרכז לספרות ילדים של מכללת קרתגו תיאר את הספר השני כ"תעלומה היסטורית מוצקה" עם "סיום מספק ומפתיע" אף על פי שהיה "קצת איטי בהתחלה".
רומנים גרפיים
הסדרה עובדה בצרפת לרומנים גרפיים על ידי הסופרת והאמנית סרינה בלאסקו ופורסמה על ידי Jungle! באוסף שלהם "Miss Jungle". שלושת הרומנים הגרפיים הראשונים פורסמו בארצות הברית על ידי IDW.
עיבוד קולנועי
ב-9 בינואר 2018 הוכרז כי מילי בובי בראון תפיק ותככב כדמות הראשית בסדרת סרטים המבוססת על ספרי אנולה הולמס. ב-8 בפברואר 2019, התקשורת דיווחה שהארי בראדביר יביים את פרויקט הסרט, ואילו ג'ק ת'ורן יעבד את התסריט. הלנה בונהם קרטר תגלם את אמה של אנולה הולמס ואילו הנרי קאוויל יגלם את שרלוק הולמס.
ב-21 באפריל 2020 רכשה נטפליקס את זכויות ההפצה לסרט, במקום הפצתו לאקרנים, זאת בשל פרוץ מגפת הקורונה שאילצה סגירת בתי קולנוע. הסרט הופץ לצפייה ישירה ב-23 בספטמבר 2020.
תביעה משפטית
ב-23 ביוני 2020, קרן העיזבון של סר ארתור קונאן דויל הגישה תביעה בניו מקסיקו נגד, בין היתר; ננסי ספרינגר, חברת Legendary Pictures, חברת PCMA ונטפליקס, כשהתביעה מציינת הפרות זכויות יוצרים וגם הפרות של סימנים מסחריים. זאת בהתייחס לעשרת הסיפורים האחרונים שכתב סר ארתור קונאן דויל, שטרם שוחררה לרשות הציבור, אם כי בזמן הגשת התביעה היו ארבעה מהם בפועל ברשות הציבור. התביעה התייחסה באופן ספציפי להולמס שהפך לרגשי יותר בעשר העבודות האחרונות והציג צד 'אנושי' יותר לשרלוק, דבר שלא היה ידוע שהוא מציג בעבודות המקוריות לפני חזרת הדמות לאחר הסיפור "הבעיה הסופית". על פי התביעה, המסתורין והעיבודים של אנולה הולמס מפרים את הסימן המסחרי וזכויות היוצרים על תיאור מסוים זה של הולמס, מכיוון שהסיפורים עדיין נמצאים בתקופת מעבר בין זכויות יוצרים לשחרורם לרשות הציבור. התביעה דרשה תשלום נזק בגין הפרת זכויות יוצרים וסימנים מסחריים ביצירות הבאות, מתוך ספר הפרשיות של שרלוק הולמס: פרשת האיש הזוחל (1923), פרשת הערפד מסאסקס (1924), פרשת שלושת הגרידבים (1924), פרשת הלקוח רם המעלה (1924), פרשת שלושת הגמלונים (1926), פרשת החייל הלבן (1926), התעלומה של רעמת האריה (1926), פרשת מוכר הצבעים הזקן (1926), פרשת הדיירת המצועפת (1927), התעלומה באחוזת שוסקומב הישנה (1927); לא נקבע מועד לדיון בבית משפט.
חנק קרקע מלגשי
חנק קרקע מלגשי (שם מדעי: Acrantophis madagascariensis) הוא מין נחש חנק ממשפחת החנקיים החי בטבע ביערות הגשם של מדגסקר על הקרקע. קרוב משפחתו לסוג הוא חנק דומריל מלגשי.
מאפיינים
נחש זה שאין לו תת-מינים מוכרים, מזכיר את הרב חנק מאמריקה הדרומית ודומה לו במראה ובגודל. אורכו עד 3.05 מטר והוא הגדול בנחשי מדגסקר. הגוף בצבע אדמה חום-אדמדם עם אפור ועל הגב רצועות שחורות או חומות כהות. הזנב ארוך והשרירים גדולים, מקשים את התנועה במהירות אך חזקים ויכולים להיכרך על יצור קטן במהירות. השיניים בנויות כמו זיזים חזקים האוחזים בבשר ועל אף שהם אינם ארסיים הם עלולים להיות מסוכנים. עם זאת הנחש לא תוקף אנשים.
הוא חי ביערות בחלק הצפוני, המזרחי והמערבי של מדגסקר ונדיר בדרום. הוא נפוץ ביערות גשם או יערות פתוחים וגם בגדות נהרות. הנחש יוצא בלילה לצוד וניזון מיצורים קטנים כמו עופות, צפרדעים, לטאות, נחשים אחרים ויונקים כמו עכברים או למורים קטנים. כמו רוב קרוביו הוא הורג על ידי התלפפות השרירים על גוף הטרף עד להיחנקו למוות. הוא מתכרבל על מצע העלים, שם הוא נח וגם מסתווה מטרפו או מטורפיו הכוללים בעיקר עופות דורסים ויונקים טורפים כמו הפוסה.
הנחש לא מצוי בסכנה, אך הוא נחשב למין מוגן על פי ארגון CITES. הוא נמצא בירידה ביערות בהם הוא חי, כנראה עקב מסחר בעורו וגידולו כחיית מחמד נגד החוק. כמו כן הוא נפגע מפיתוח ומכריתת היערות.
דינו דן
דינו דן (באנגלית: Dino Dan) היא סדרת טלוויזיה קנדית לילדים שעלתה לשידור בקנדה בשנת 2010. התוכנית משודרת בישראל בדיבוב לעברית בערוץ הופ! החל משנת 2011. הסדרה עוסקת בדינוזאורים.
עלילת הסדרה
דן הנדרסון הוא ילד בעל דמיון מפותח, יחד עם חברים הוא יוצא למסע בעולם המודרני בו דינוזאורים משוטטים בחופשיות. הם מחפשים אחר רמזים על עולמם הפרה-היסטורי של הדינוזאורים ומלמדים את הילדים מידע חדש לגביהם כמו אוצר מילים ומינים של דינוזאורים.
דינו דן - הרפתקאותיו של טרק (ספין אוף)
עונת המשך לדינו דן, בכיכובו של אחיו הצעיר של דן - טרק. העונה עלתה לשידור בשנת 2013. טרק הוא ילד בן 10 שמקדיש את זמנו כדי ללמוד על דינוזאורים ולעשות את הניסויים שאחיו דן לא הספיק לעשות. בסדרה ישנם חמישה עשר סוגי דינוזאורים חדשים.
דינו דנה (ספין אוף)
עונת המשך נוספת לתוכנית. בעונה זו חוקרת הדינוזאורים היא דנה, ילדה בת 10 חובבת פלאונטולוגיה שחיה סובבים סביב דינוזאורים. אח קטן חדש מצטרף למשפחתה של דנה ובעקבות זאת, דנה לומדת על גורי דינוזאורים ומגלה דברים חדשים שלא ידעה עליהם בעבר. אבא שלה אפילו הכין לה תיק גב מיוחד שאותו היא יכולה לשנות כך שתראה כמו כל דינוזאור שהיא רוצה. כאשר היא משנה את תיק הגב שלה, הדינוזאורים רואים בה אחת משלהם, וכך היא יכולה להיות קרובה לדינוזאורים הרבה יותר מקודמיה.
עם 10 דינוזאורים חדשים, ולראשונה גם 2 יונקים פרהיסטוריים, דינו דנה ממשיכה את המסורת זוכת פרסי האמי, של שילוב העבר המרהיב בהרפתקה עכשווית.
בשנת 2020 הופץ סרט שמבוסס על הספין אוף בשם "דינו דנה: הסרט" (Dino Dana: The Movie).
פרסים
הסדרה דינו דן משודרת ב-3 ארצות (קנדה, אוסטרליה וארצות הברית) והייתה מועמדת לפרס "ג'מיני" ב-2010 עבור התוכנית הטובה ביותר לגילאי גן-כיתה ד'. מאז, הסדרה הייתה מועמדת ואף זכתה בעוד פרסים:
תרבות אונס
תרבות האונס הוא מונח הלקוח מלימודי נשים ותאוריות פמיניסטיות. המונח מדגיש את הקשר שבין התרבות הרווחת בחברה, למידת האלימות המינית המצויה בה. בתרבות אונס הגישה הרווחת כלפי אלימות מינית היא של התעלמות, סובלנות, סלחנות, ואף עידוד למעשי אונס. התנהגות אופיינית בתרבות האונס כוללת: החפצה, האשמת הקורבן, וזלזול בחומרת מעשי אונס.
מקורות ושימוש
ב"אנציקלופדיה של האונס" מתואר מקורו של המונח:
לדברי החוקרת אלכסנדרה רתרפורד "עד ל-1970 רוב האמריקאים הניחו שאונס, גילוי עריות ואלימות בתוך המשפחה הן תופעות נדירות". ובמהלך שנות ה-70 פעילות חברתיות ביקשו להעלות את המודעות הציבורית לגבי תופעת מעשי האונס בחברה.
בשנת 1974 קבוצת פמיניסטיות רדיקליות מניו-יורק הוציאו לאור את הספר "אונס: המקראה הראשונה עבור נשים". זו הייתה אחת הפעמים הראשונות בהן פורסמו באופן מרוכז עדויות של קורבנות אונס. הספר סימן למטרה "לחסל את תופעת האונס, כאשר מטרה זו בלתי אפשרית ללא שינוי מהפכני של החברה". הספר עשה שימוש במונח תרבות אונס ותרם להעלאת הנושא לסדר יום הציבורי.
בשנת 1975 יצא לאור סרט דוקומנטרי בשם "תרבות אונס". הסרט הציג ראיונות עם קורבנות אונס, אנסים מורשעים, פעילות חברתיות וחוקרות פמיניסטיות. הסרט טען כי מתקיימת הצדקה של אלימות כלפי נשים בתרבות, וחקר את הייצוג הבעייתי של מעשי אונס בתקשורת ההמונים ובתרבות הפופולרית. על פי הסרט מתרחשת נורמליזציה של מעשי אונס בסרטי קולנוע, בשירים ובמגזינים. בין הדוגמאות המובאות לטענה זו נמנים הסרטים חלף עם הרוח ופרנזי (סרטו של אלפרד היצ'קוק).
באותה שנה יצא לאור ספרה פורץ הדרך של סוזן בראונמילר : "בניגוד לרצוננו: גברים, נשים ואונס", בו הראתה כיצד הממסד האקדמי לצד הציבור הרחב מתעלמים באופן שיטתי ממקרי האונס בחברה. ספר זה נחשב לאבן דרך משמעותית בלימודי נשים ובחקר תופעת האונס בחברה בפרט.
צעדת השרמוטות
צעדת השרמוטות היא תנועה פמיניסטית אשר הוקמה ב-2011 בתגובה לדבריו של נציג ממשטרת טרנטו בכנס בנושא בטיחות באוניברסיטת יורק. כאשר התייחס למקרי האונס בקמפוס טען כי "נשים צריכות להפסיק להתלבש כמו שרמוטות בשביל לא להאנס". בתגובה התארגנה מחאה בעיר נגד הדברים, ונגד הטענה בכללה, הנשמעת לעיתים. מארגנות המחאה, סוניה ברנט והת'ר ג'ארוויס, בחרו להשתמש במילה slut ("שרמוטה"), דווקא בגלל הקונוטציה השלילית שהיא מעוררת, במטרה להוציא ממנה את עוקצה. נציג משטרת טרנטו חזר בו בינתיים מן הדברים, אך התחושה הייתה שדבריו מייצגים השקפה רחבה יותר, של דיכוי נשים והאשמת הקורבן כחלק מתרבות אונס שהמארגנות סברו שיש להיאבק בה.
התנועה צברה פופולריות רבה וצעדות מסוגה מתקיימות מדי שנה בערים שונות ברחבי העולם, גם בישראל, והיא אחראית במידה רבה לפרסום המונח תרבות האונס בכלי תקשורת המונים.
תאוריה פמיניסטית
בין הגישות המצדדות בתאוריית תרבות האונס, יש הגורסות שישנו יישום עקרונות תרבותיים של החפצה ושל עליונות של גברים על נשים, ועקרונות אלו מביאים לאלימות מינית כלפי נשים. גישות אחרות מייחסות לתרבות האונס האשמת נשים בפריצות וראייה במיניות נשית דבר מגונה. בתרבות זו נפוצה האשמת הקורבן בהיותה "מזמינה אונס" בהתנהגות או בלבוש.
ישנו שימוש במוטיבים של מין נטול הסכמה, או מין אלים, המוצגים כמין טבעי או מקובל בתרבות הפופולרית, ושזהו חלק מתרבות אונס. לעיתים קרובות פורנוגרפיה מוצגת כאחראית להפצת נורמות תרבות האונס, בהן נשים מוצגות כסחורה או כחפץ. מחקרים מראים כי ניתן להבחין במוטיבים הלקוחים מעולם הפורנוגרפיה בהתנהגותם של עברייני מין. עוד נטען שישנו מיעוט מקרים בהם אנשי משפט ומשטרה לא מעמידים לדין במקרי אונס בהם לא היה מעורב כוח פיזי, או בהם הייתה לנאנסת ולאנס מערכת יחסים מוקדמת, ושזה משמש כמקדם לתרבות האונס. מקרי אונס שאינם מדווחים כתוצאה מחששן של הנאנסות כי לא יאמינו להן, או חשש שיטילו את האחריות לפשע עליהן הם גם כן תוצר של תרבות אונס.
ההנחה המקובלת בקרב גישות פמיניסטיות מסוימות, היא כי הגורם לתרבות האונס הוא יחס מחפצן ושתלטני כלפי נשים; אף על פי כן, לתרבות האונס עשויות להיות גם סיבות נוספות. לדוגמה, "תרבות המלחמה" הגוברת בדרום אפריקה המבוססת על גבריות כוחנית ואלימות הובילה לתרבות שבה אונס הפך למקובל.
ביקורת
כריסטינה הוף סומרס ערערה על קיומה של תרבות אונס, כשהיא מציינת שהטענות כי "אחת מכל ארבע נשים תיאנס במהלך חייה" או "אחת מכל שמונה" וכולי, מבוססות על מחקרים לקויים, אך מצוטטות מאוד משום שהן מביאות למימון ציבורי לקבוצות נגד אונס בקמפוסים. הוף סומרס גם בחנה וביקרה את המתודולוגיה של מחקרי אונס רבים אחרים, וקבעה "יש חוקרים רבים שחוקרים מעשי אונס, אבל המספרים הנמוכים יחסית שלהם לא מייצרים שום כותרות". לטענתה, ההטיות המחקריות והתאוריות השולטות בתחום הן תוצאה של פעילות שאותה היא מכנה "פמיניזם מגדרי", הבאה בניגוד ל"פמיניזם שוויוני".
בניגוד ל"פמיניזם המגדרי", ה"פמיניזם השוויוני", לטענת הוף סומרס, מוצא לנכון לטפל בבעיית אלימות נגד נשים על ידי טיפול בגורמים של האלימות בחברה בכלל. הראייה באונס כפשע של שנאה מגדרית, בעידוד פטריארכיאלי המקבלת בסובלנות התעללות בנשים, היא חולנית ומחמיצה את טבעו האמיתי של האונס. אונס מבוצע על ידי עבריינים, כלומר, על ידי אנשים הנוהגים לספק את עצמם בדרכים פליליות ושלא אכפת להם מהסבל שהם גורמים לאחרים, וזו לא התנהגות גברית נורמטיבית. ע"פ הפמיניזם השויוני, אונס הוא עוד סוג ממגוון הסוגים של האלימות הכללית, וגם גברים רבים סובלים מאונס (לדוגמה, ע"פ סטפן דונלדסון נשיא האגודה להפסקת האונס בבתי הכלא, ישנם 290,000 אסירים גברים הנאנסים מדי שנה בבתי הכלא בארצות הברית, ובממוצע מבוצעים שם 45,000 מעשי אונס מדי יום וזאת מתוך אוכלוסייה של 1.2 מיליון אסירים גברים בארצות הברית). כמו כן רוב האלימות בעולם היא אלימות של גברים נגד גברים, ורק המיעוט הוא אלימות נגד נשים, לכן על פי הוף סומרס האלימות נגד נשים אינה נובעת משנאת נשים או מקיומה של "תרבות אונס", אלא פשוט מעבריינים המנצלים אנשים חלשים מהם, בין אם הם גברים או נשים. וכמו כן היא טוענת שאין שום בסיס מחקרי לטענה שאלימות נגד נשים היא תסמין של תרבות של שנאת נשים.
ג'ויס א. ויליאמס ביקרה את האופי האחיד של מושג תרבות אונס, בשל ההשלכה שבסופו של דבר כל הנשים הן קורבן על ידי כל הגברים. סופרים אחרים, כמו בל הוקס, מתחו ביקורת על הפרדיגמה תרבות האונס, בטענה שהיא מתעלמת מהמקום של האונס ב"תרבות של אלימות" מקיפה.
ג'רג' קאלדור
ביוגרפיה
ג'רג' קאלדור נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף קלדור (קוהן) (1858–1916) בעל חנות לחפצים משומשים במשכון, ואחר כך סוכן חפצי מלאכת יד ושל אילונה פוקס (1867–1938). כסטודנט צעיר השתתף בתנועת הסטודנטים השמאלנית ונאלץ להגר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. הוא היה חבר בחוג יום ראשון. תחילה גר בווינה ואחר כך בהיידלברג, שם סיים את לימודיו באוניברסיטה. בשנת 1925 התיישב שוב בווינה, שם היה כתב של העיתון "רוטה פאנה" (Rote Fahne). בשנה שלאחר מכן שב להונגריה והחל לעבוד ביומון בשפה הגרמנית פסטר לויד כעורך דסק מדיניות חוץ וכן ככותב את מאמרי המערכת. בערך בתקופה זו עסק בעיקר בהקשרים של הכלכלה והפוליטיקה הבינלאומית ומאמריו הופיעו בכתב העת "מאות" (Századok) של "החברה ההיסטורית ההונגרית". הוא גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) לפלוגת עונשין בשנת 1942 ונשלח לחזית המזרחית, לחזית מול ברית המועצות, שם נפל בשבי הסובייטי. אחרי מלחמת העולם השנייה קאלדור עמד בראש מחלקת החוץ של הרדיו ההונגרי ואחר כך מונה לעורך "משרד הטלגרף ההונגרי" שהוא סוכנות הידיעות ההונגרית הממשלתית. בשנת 1947 התחתן עם המעצבת הגרפית ורה צ'ילאג, שהתאלמנה מבעלה הראשון ג'רג' באלינט שנרצח בשואה. הוא נעצר בשנת 1950 באשמה מפוברקת והורשע במשפט ראווה. נידון לחמש שנות מאסר, אך שוחרר בשנת 1955 ועבד כלקטור עד מותו בשנת 1958.
אשתו הראשונה הייתה מריה ריטר, בתם של אדולף ריטר ושל צציליה דויטש, אותה נשא לאישה ב-25 במרץ 1926 בבודפשט. היא כנראה נספתה בשואה.
קלפי אוסטרלי
מאפיינים גופניים
זהו כלב בגודל בינוני בעל מראה ספורטיבי, כתפיים ואחוריים שריריים וגפיים מפותחים היטב. הראש מעט מעוגל, ורחב בין העיניים. והאוזניים זקופות. פרוותו חלקה וכפולה, ומופיעה בשלל צבעים ומרקמים שהעיקריים מביניהם: חום כהה, חום-אדמדם, צבע זהוב, אפור-כחלחל, שחור ושילוב גוני שחור עם חום-צהבהב. משקלו נע לרוב בין 14–20 קילוגרמים, וגובהו בין 41–51 (עד השכם).
הזנים: קלפי העבודה וקלפי התערוכה
מאז ראשית התפתחותו של הגזע, הקלפי טופח לשם עבודה. הגזע המקורי עבר ברירה מלאכותית בה פותח זן העבודה תוך שימת דגש על יכולת עבודה וסיבולת גבוהות. לזן זה יש מבנה גוף רזה ושרירי, חסר "תוספות" מיותרות. השחור עם הכתמים החומים-זהובים נחשב המופע המקורי שלו, שכאמור זה לא פותח למטרות מראה, אך הוא מופיע גם בצבעים האחרים הנמנים מעלה. עם הזמן, טופח הזן שנקרא "קלפי התערוכה" המודרני בדגש על מבנהו ועל מראהו. קלפי התערוכה לרוב גדול יותר מזן העבודה, יש לו פרווה עדינה יותר והוא משמש גם כחיית מחמד.
אופי, טיפול ואחזקה
זהו כלב עבודה חרוץ ובלתי נלאה, שהאינטליגנציה שלו ניכרת לכל מי שרואה אותם בפעולה. תשוקתו של הכלב לעבוד בין כבשים היא אינסטינקטיבית: כלבים צעירים ולא מאומנים יכולים לחקות באופן טבעי תנועות ופעולות הדומות לאלו של מנוסים מהם, ללא למידה מכלב אחר. הקלפי תמיד דרוך ועומד על המשמר, וניחן בחשיבה עצמאית ובכושר מנהיגות גבוה במיוחד, כך שכמעט ואינו זקוק להוראות מבעליו (אף על פי שכלבים אלו מאומנים להגיב לפקודות, כמו שריקות שונות). תכונות אלו הופכות אותו לכלב עבודה מצוין, ממושמע מאוד וקל לאילוף. הוא מלא מרץ, זריז וקל רגליים, ומסוגל לפרוץ בריצה פתאומית ולעצור באותו האופן, ולכן הוא משתעמם בקלות וזקוק לפעילות רבה. זהו כלב אמיץ ונאמן מאוד, ונחשב כ"כלב של אדם אחד" (לכן, כאשר חוואי מגיע לבחור כלב חדש, הוא לרוב עושה זאת מבין קבוצת גורים, ולוקח עמו את זה שבאופן טבעי נמשך ומתחבר אליו). אצל הקלפי קיימת הבחנה ברורה בין עבודה ומנוחה: בעת מנוחה בבית הוא רגוע ושקט, בעוד שבזמן העבודה הוא רץ כאחוז תזזית בשדה.
שני הזנים של הקלפי צריכים מרחב, והרבה ממנו. הוא אינו כלב בית: ריצה יומית של 50–60 קילומטרים היא פעולה שבשגרה הנעשית ללא בעיה על ידי גזע נמרץ זה. לכן, גידולו חייב להיעשות בבתים בעלי שטחים פתוחים, מהם יפיק הכלב הנאה מרובה. כאמור לעיל, מעצם טיפוחו המסורתי כ"חולה-עבודה", הוא משתעמם בקלות ולכן זקוק לפעילות רבה ולעבודה קבועה (אי הפעלת הקלפי תוביל לבעיות התנהגותיות). כמו כן, הודות לטיפוח זה הוא גזע בריא וחסון מאוד, שבשונה מכלבי תערוכה, כמו הרועה הגרמני, שטיפוחם לשם מראה היה לעתים קרובות על חשבון בריאותו הכללית של הגזע, אין לו בעיות בריאות תורשתיות נפוצות אשר עשויות לדרוש טיפול קבוע (אם כי, כמו אצל כל גזעי הכלבים, יכולות להופיע פרכת, טמירות אשכים, מחלת אגן תורשתית וניוון רשתית פרוגרסיבי – PRA). זן העבודה אינו זקוק לטיפוח רב, הודות לפרוותו הקשה והקצרה שאינה מצריכה סירוק או תספורת תכופים. טיפוח יעשה על ידי סירוק קל ועיסוי באמצעות מגבת. רחיצה צריכה להיעשות רק בעת צורך. הקלפי מתאים לגידול ילדים כאשר גדל הוא יחד עמם. כמו כן ובאותו אופן, הוא מתאים לחיים משותפים עם חיות אחרות, אותם אף ינסה לרעות. הקלפי משמש גם ככלב שמירה מצוין, מעצם היותו כל הזמן בתנועה.
ההמלטה כוללת בדרך כלל בין 4 ל-7 גורים. אלו רגועים, צייתנים ומהירי למידה.
שימושים
הגזע שימש במקור ועודו משמש ככלב רועים היכול לעבוד תחת מאמצים רבים, אף בתנאי טמפרטורה קיצוניים. נאמר כי קלפי טוב אחד שווה לגברים רבים, במיוחד באזורים הרריים ועל פני שטחים נרחבים. למרות גודלו, זהו כלב המסוגל לעבוד עם בקר, צאן, עופות, איילים ועוד.
מייק רוסמן
מייק רוסמן (באנגלית: Mike Rossman), שנולד ב-1 ביולי 1955 היה מתאגרף מקצוען יהודי אמריקאי, אלוף העולם במשקל קל כבד.
ביוגרפיה
מייק רוסמן נולד בעיירה טרנסוויל בניו ג'רזי כבנם של אמריקאי ממוצא איטלקי ואם יהודייה. לאחר שהתחיל להתאגרף בגיל 14 החליט אביו להחליף את שם בנו ממיכאל אלברט דה פיאנו (Michael Albert DePiano) לשם מייק רוסמן (רוסמן היה שם משפחת אימו), כדי להדגיש את יהדותו לצרכים מסחריים. מאותן סיבות כונה "The Kosher Butcher" ו-"The Jewish Bomber". לשם הדגשת יהדותו מייק רוסמן נושא קעקוע של מגן דוד על זרועו ועל המכנסים שלו רקום מגן דוד.
רוסמן הצטיין באגרוף החובבני וצוין כ"מתאגרף השנה" בשנת 1977, כשבמאזנו היו 20 ניצחונות מתוך 23 קרבות. הוא עבר לאיגרוף המקצועני ובשנת 1978 זכה באליפות העולם במשקל קל-כבד לאחר שניצח את המתאגרף הארגנטיני ויקטור גאלינדז. בתקופה זו היה משקלו 85 קילוגרמים וגובהו 186 סנטימטרים. ב-1979 בקרב גומלין, ניצח גאלינדז וזכה בחזרה בתוארו.
הקריירה המקצוענית של רוסמן הסתיימה בשנת 1983 עם מאזן של 44 ניצחונות, 7 הפסדים ו-3 קרבות שהסתיימו ללא הכרעה.
מצבת פרקר
מצבת פרקר היא ציון לזכרו של קולונל אלפרד שוולייה פארקר, שנבנתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה בסיני במצרים ונהרסה על ידי מצרים לאחר נסיגת ישראל מסיני ב-1957.
רינה בן מנחם
שרה רינה בן מנחם (26 ביוני 1935 – 12 ביוני 2004) הייתה סופרת, ציירת וצורפת ישראלית. מחברת הספר העברי הראשון על הומואים ולסביות, "הדווקאים" (1960), והרומן הלסבי העברי הראשון, "הצלע" (1961), תחת שם העט ש.ר.ב.
מצבת פרקר
קולונל פרקר היה המושל הבריטי של סיני בשנים 1907-1912, ו-1918–1923 וכונה גם "פרקר באשה".
רינה בן מנחם
ביוגרפיה
בן מנחם נולדה וגדלה בבית מבודד בבני ברק עם אחיה עודד ואחותה תמרה, לאמא אסתר לבית אבניאל ילידת תל אביב ואבא נחום יליד סלונים שבבלארוס. אביה היה חבר "ההגנה". בגיל 15 עזבה את בית הספר והחלה ללמוד צורפות בבצלאל ירושלים. התנדבה לצה"ל בגיל 17. שירתה בחיל האוויר, שימשה כמדריכת ספורט לבנות. בסיום השרות הצבאי חזרה לירושלים ועבדה בצורפות. היא התפרנסה מיצירת תכשיטים ומכתיבת ספרונים של ספרות זולה. היא גרה בירושלים ועין הוד. בעת שהותה בירושלים פרסמה בהוצאה עצמית את שלושת ספריה.
מצבת פרקר
המצבה הוקמה בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה על ידי יורשו של פרקר בתפקיד מושל סיני, קלוד ג'רוויס, מאחר שפרקר היה זה שיזם את סלילתה של דרך האבן בחולות מאל שאט ועד הפתח המערבי של המיתלה, ואת דרך העפר הראשונה בתוך המיצר..
רינה בן מנחם
ביוגרפיה
כשיצא "הדווקאים" לאור, הממסד הספרותי הישראלי התנער ממנו לחלוטין. בריאיון לשבועון העולם הזה ב-18 במרץ 1960, כתב העת היחיד שהתייחס להופעת הספר, סיפרה שרה על מאמציה להוציאו לאור. היא עברה ממו"ל למו"ל, ספגה סירובים, פגיעות ועלבונות, ובכל זאת לא ויתרה. כדי להתקיים, כתבה מערכונים ורומאנים זעירים בסיטונות, עבור פרוטות. אך תמיד הייתה חוזרת אל אוסף הסיפורים של הדווקאים. עד שלאט לאט הצטברו אצלה הלירות הדרושות להוצאת הספר על חשבונה. בעקבות הכתבה, שהביאה ציטוטים מתוך הספר, מכירות הספר גברו, כפי שמדווח השבועון בגיליון שיצא שבועיים מאוחר יותר:
מצבת פרקר
המצבה ניצבה מעל ל-30 שנה, עד שנהרסה לאחר מלחמת סיני על ידי מצרים כמחאה על השתתפות אנגליה ב"קשר המשולש" - הכינוי המצרי למבצע מוסקטר.
רינה בן מנחם
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-70 עזבה את ישראל והשתקעה באמסטרדם שבהולנד, שם היה לה דוכן בשוק הפשפשים לממכר משקפיים אופטיות יד שנייה.
מצבת פרקר
המצבה התפרסמה בעת שב-1956 במבצע קדש, הוצנח בסמוך אליה (חמישה קילומטרים ממזרח למצבה) גדוד 890 של חטיבת הצנחנים (חטיבה 202), בפיקודו של רב-סרן רפאל איתן. צניחה זו, שכונתה מבצע מכבש, היוותה את הצניחה הקרבית הראשונה של צה"ל. אל כוח זה חברו למחרת יתר הכוחות של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של אריאל שרון, שחצו בצורה רכובה את חצי האי סיני. באותו יום ולמחרת, נוהל קרב המיתלה - קרב קשה בין כוח הצנחנים ובין כוח המגן המצרי, שהשתייך לגדוד החמישי בצבא המצרי, על השליטה במעבר. הכוח הישראלי הצליח להשתלט על העמדות השולטות ועל המעבר כולו.
רינה בן מנחם
ביוגרפיה
בן מנחם הפגינה תעוזה בכך ששילבה את דיוקנה בעטיפת שער "הדווקאים" שעיצבה בעצמה אך לא שיתפה בכתיבתו ובהוצאתו את משפחתה ומכריה. אפילו מכריה הקרובים לא ידעו כי כתבה ספרים נוספים לאחר "הדווקאים", ובמשפחתה הספרים היו טאבו ולא דיברו עליהם. בשנתיים האחרונות לחייה סבלה מאמפיזמה כתוצאה מעישון. חבריה ומשפחתה ליוו אותה מקרוב. היא נפטרה באמסטרדם.
משפחה
תמרה, אחותה הצעירה של בן מנחם נשואה לעיתונאי נחום ברנע. בני דודה של רינה בן מנחם הם יצחק בן מנחם ("גוליבר") ואריה ורדי.
טאיפן מרחבי המרכז
טאיפן מרחבי המרכז (שם מדעי: Oxyuranus temporalis) הוא מין של נחש ארסי אוסטרלי מהסוג טאיפן שבמשפחת הפתניים ואחד מהמינים הארסיים ביותר בעולם.
נחש זה סווג רק ב-2007 לאחר שהופרד מהמין טאיפן חופים, אחד מתוך 5 מינים שהוגדרו בידי המכון הבינלאומי לחקר מינים של אוניברסיטת אריזונה. הוא התגלה בידי ד"ר מארק האצ'ינסון לאחר שנמצא פרט באורך מטר על מסלול עפר בקרבת העיר פרת' שבאוסטרליה המערבית. הוא הזכיר מעט את המין פתן חום מערבי אך מבנה הראש והקשקשים שלו דומה לזה של טאיפן. מבנה הקשקשים שלו הראה שמדובר במין חדש למדע. הנחש שנמצא היה פרט צעיר וההנחה היא שנחשים בוגרים עולים על אורך 3 מטרים.
לאחר שנמצא לראשונה הוא התגלה שוב במאי 2010 במדבר ויקטוריה הגדול באוסטרליה המערבית, סמוך לגבול של אוסטרליה הדרומית. הממצאים התגלו בידי אבוריג'ינים ומבדיקה של הנחש התברר שמדובר בנקבת טאיפן באורך 1.3 מטר.
לא ידוע הרבה על הכשת הנחש אך עקב קרבתו לטאיפנים הנוספים נראה שהוא אחד מהקטלניים שבנחשי העולם.
אביחי מנדלבליט
אביחי מַנדלבליט (נולד ב-29 ביולי 1963) הוא פרופסור למשפטים, לשעבר היועץ המשפטי לממשלה והפרקליט הצבאי הראשי. כיהן גם כממלא מקום פרקליט המדינה ומזכיר הממשלה תחת ראש הממשלה בנימין נתניהו. בשנת 2022 מונה לפרופסור חבר נלווה-מומחה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
תקופת כהונתו של מנדלבליט כיועץ משפטי לוותה בסערות ציבוריות. המשמעותית שביניהן התרחשה כתוצאה מהחלטתו להגיש כתב אישום נגד ראש ממשלה מכהן בעבירות שחיתות חמורות, בפעם הראשונה בתולדות המדינה.
ביוגרפיה
מנדלבליט נולד וגדל בתל אביב, לברוך (מיקי) ועדה. אביו היה בעל חנות בגדים, מפקד באצ"ל, פעיל בתנועת החרות והליכוד, עסקן בקבוצת הכדורגל בית"ר תל אביב וסגן יו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל. כמפקד באצ"ל השתתף בהתקפת האצ"ל על יפו ונפצע בה. אמו, בת משפחת קרוג, הייתה פעילה בארגון "ההגנה" ודוקטור לחינוך.
כנער, שיחק מנדלבליט בנבחרת הנערים של מכבי תל אביב. בגיל 26 חזר בתשובה והיה לתלמידו של האדמו"ר ברוך שלום הלוי אשלג.
למד משפטים באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית. סיים תואר ראשון בשנת 1985 והתמחה במשרד עורכי הדין של אברהם (אייבי) נאמן. מנדלבליט נחשב לתלמידו של מאיר שמגר בתפיסתו המשפטית.
שירות צבאי
מילא שורה של תפקידים בפרקליטות הצבאית. ב-1988 מונה לסנגור צבאי פיקודי בפרקליטות פיקוד הדרום ומפח"ש. ב-1990 מונה לאחראי על הסנגוריה בפיקוד המרכז, חיל האוויר והמטכ"ל. ב-1991 מונה לשופט בית-המשפט הצבאי באזור חבל עזה. בשנת 1993 מונה לעוזר בכיר לתובע הצבאי הראשי ולאחר מכן לסגנו. ב-1997 מונה לסגן נשיא בית-הדין הצבאי של פיקוד הדרום וזרוע היבשה. בשנת 2000 מונה לסנגור הצבאי הראשי. לאחר מכן קודם לתפקיד סגן הפרקליט הצבאי הראשי.
פרקליט צבאי ראשי
מנדלבליט שירת בתפקיד הפרקליט הצבאי הראשי (פצ"ר) בשנים 2004–2011. בספטמבר 2009 הועלה לדרגת אלוף.
על פעילות המחלקה לדין בינלאומי בפרקליטות הצבאית במבצע עופרת יצוקה אמר מנדלבליט: "דיני הלחימה הם חוקים שנועדו להסדיר ולצמצם, אך לא למנוע, את ההרג וההרס שהם חלק ממציאות המלחמה. משפטני הפרקליטות הצבאית פועלים כדי לסייע לצה"ל להילחם בתוך גבולותיו של משטר זה, מול אויב שאינו יודע גבולות."
כחוקר במכון לביטחון לאומי כתב כי צבא לא יוכל להכריע את המערכה ללא הישגים גם בחזית המדינית, ובשתי החזיתות החדשות: התקשורתית־התודעתית והמשפטית.
מנדלבליט הגיש בין היתר כתב אישום נגד סרן ר', שזוכה. מנדלבליט אמר בעניין: "התייסרתי מאוד כאשר הייתי צריך להגיש את כתב האישום, והיום יש בי גם צד שמח שקצין בצה"ל לא הורשע בעבירה כה חמורה" . כן העמיד לדין את סגן אדם מלול שהורשע בתקיפה בנסיבות מחמירות והתנהגות שאינה הולמת קצין. באופן תקדימי מנדלבליט פתח את דלתו לארגונים פוליטיים כדי להשמיע בפניו עדויות, ואף איפשר הרצאות של ארגון "מחסום Watch" בפני חיילי צה"ל. בריאיון ל"הארץ" בעניין זה בספטמבר 2009 אמר: "שיתוף הפעולה עם 'בצלם' הכי בולט. הם עוזרים לנו להגיע לדבר עם עדים, לברר תלונות. הם עושים את שלהם ואני את שלי. האינטרסים לא חופפים, אבל עם כל הביקורת של הארגונים עלינו, מטרתם להגיע לחקר האמת". מאידך, ספג מנדלבליט ביקורת מצד "בצלם", שטענו כי מטייח חקירות של פשעי מלחמה.
בעקבות המבצע ניהל מנדלבליט חקירה של כ-140 מקרים שבהם עלה חשד שצה"ל עבר על דיני הלחימה. באף מקרה לא נמצא שצה"ל פגע במכוון בחפים מפשע, ומסקנות אלה שימשו כבסיס לדו"ח שחובר בצה"ל ובפרקליטות הצבאית ונועד להפריך את דו"ח גולדסטון, שעליו אמר מנדלבליט שהוא "שקר מרושע", ואף מעוות וקיצוני. מנדלבליט אמר על כך: "זו פגיעה ברשות השופטת שלנו ומכוונת נגד כל הדרג המשפטי ושיפוטי של ישראל. הרצון של גולדסטון הוא שישראל תהיה מודל למדינה מערבית שנלחמת נגד טרור, ולמעשה לגרום לתבוסתה. אם אנחנו רוצים לנצח את המלחמה אסור לנו להיכנע לתכתיבים המרושעים האלה שהוכתבו על ידי ועדת גולדסטון".
ביולי 2009 ביטל בג"ץ את החלטתו של מנדלבליט להעמיד לדין את המג"ד והחייל שהיו מעורבים בפרשת הירי בנעלין בעבירות של התנהגות שאינה הולמת בלבד, בנימוק של חוסר סבירות קיצוני והורה להמירם בסעיפים חמורים יותר. בתום המשפט הורשע המג"ד גם בניסיון לאיומים והחייל גם בשימוש בלתי חוקי בנשק.
ב-15 בספטמבר 2011 הסתיימה כהונתו של מנדלבליט בתפקיד הפצ"ר.
פרשת הרפז
בחודש יוני 2014 נחקר באזהרה על ידי היחידה הארצית לחקירות הונאה, בחשד לביצוע עבירות שיבוש הליכי משפט ומרמה והפרת אמונים במסגרת פרשת הרפז, בעת כהונתו כפצ"ר. מנדבליט נחשד שידע כי מסמך הרפז נמצא בידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי אך עדכן את הרשויות רק יממה לאחר מכן, וכן כי העביר לאשכנזי ולעוזרו ארז וינר מידע מישיבות שהתקיימו בלשכת היועץ המשפטי לממשלה. מנדלבליט מתח ביקורת על התנהלות החקירה והפרקליטות בעתירתו לבית המשפט. במאי 2015 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, לסגור את תיק החקירה נגד מנדלבליט, לא נגרם נזק קונקרטי לחקירה וכי מנדלבליט "עשה את המעשה הנכון בזמן הקצר ביותר".
במסמך שהגיש לראש הממשלה נתניהו ולוועדת האיתור לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, תיאר וינשטיין מספר היבטים אתיים ונורמטיביים בעייתיים בהתנהגותו של מנדלבליט בפרשה, ואת השלכותיה האפשריות להמשך כהונתו כמזכיר הממשלה וכן למינויו כיועץ משפטי לממשלה. מנדלבליט הגיב על הטענות נגדו במסמך מפורט שהגיש לוועדת האיתור בראשות גרוניס, מעמדו לא שונה. פרקליט המדינה ניצן והיועץ ויינשטיין סברו כי יש לסגור את התיק בעילה משולבת, של חוסר ראיות ושל בחינת מכלול הנסיבות. מאחר שבמחשב המשטרה אין אפשרות של עילה משולבת נותר התיק למעשה פתוח. מנדלבליט דרש כי התיק ייסגר בעילה של חוסר אשמה ועתר בעניין לבג"ץ, במסגרת העתירה אף האשים כי תכלית החקירה כנגדו נועדה לפגוע בו אישית בעצם קיום החקירה והפרחת החשדות. בפסק הדין נכתב "דומה כי התיק נסגר, בין היתר, משיקולי חוסר אשמה". עוד כתב השופט ג'ובראן כי אינו סבור שבפרשה דבק במנדלבליט "דופי המעיד על פגם ערכי-נורמטיבי". לאחר שמונה מנדלבליט ליועץ המשפטי לממשלה שבו פרקליטיו ודרשו מן הפרקליטות לסגור את התיק בעילת חוסר אשמה. בכירי הפרקליטות סברו כי לאור דברי בג"ץ אכן יש לעשות זאת, ובכל זאת נמנעו מכך בשל חשש לניגוד עניינים, שהרי כולם כפופים למנדלבליט בתפקידו כיועמ"ש. כתוצאה מכך נותר התיק פתוח ברישום המשטרתי למרות ההחלטה על סגירתו. נציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, דוד רוזן, קבע כי נפל פגם בהתנהלות זו של הפרקליטות, משום שבעקבות הכרעת בג"ץ בעניין, החשש לשמו הטוב של מנדלבליט צריך היה לגבור על בעיית ניגוד הענייניים.
ב-8 במאי 2020 פרסמה איילה חסון בחדשות 13 כי בשיחה משנת 2010 המצויה בקלטת השמורה בפרקליטות אמר מנדלבליט לרמטכ"ל גבי אשכנזי ביחס למסמך הרפז, "אני אסגור לך את העניין". לטענת הפרקליטות (שהוכחשה על ידי חסון) השיחה היא האזנת סתר, משום שאשכנזי הורה לא להקליט את השיחה, ולכן אסור על פי חוק לפרסם את תוכנה. עוד נטען כי הדברים מעוותים ואינם משקפים את הנאמר באותה שיחה . לפי בן כספית בעת השיחה האמורה החשדות נגד אשכנזי כבר הופרכו . הקלטות השיחות של מנדלבליט ואשכנזי חוסות תחת צו איסור פרסום שאושרר בפסק דין של בית המשפט העליון, לבקשת גבי אשכנזי, בגין הזכות לפרטיות.בדו"ח שפרסם נציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות ציין הנציב כי בהתאם לעמדת גורמי אכיפת החוק, בדיעבד הוחוור כי לא היה בהקלטה זו להביא לשינוי התמונה הראייתית וכלל שיקולי ההעמדה לדין בתיק.
מזכיר הממשלה
לאחר פרישתו מצה"ל עבד על עבודת דוקטורט במשפטים באוניברסיטת בר-אילן, בנושא "לוחמת משפט ומדינת ישראל - ניסיון העבר ומבט לעתיד" בהדרכתה של פרופסור יפה זילברשץ . הוא סיים את העבודה בתשע"ה. בנוסף שימש חוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
ב-13 במאי 2013 מונה למזכיר הממשלה ושימש בתפקיד במהלך כהונת ממשלת ישראל השלושים ושלוש ובתחילת כהונת ממשלת ישראל השלושים וארבע. בתפקיד זה היה אחראי בין היתר לגיבוש מתווה הכותל - מתווה פשרה לסוגיית נשות הכותל.
יועץ משפטי לממשלה
ועדת האיתור לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה אישרה את מינויו של מנדלבליט ברוב קולות, למרות התנגדות יו"ר הוועדה, אשר גרוניס, שסבר שיש להטיל על מנדלבליט תקופת צינון לאחר תפקידו כמזכיר הממשלה. כאמור לעיל, הוועדה החליטה שלא להתייחס למעורבותו בפרשת הרפז, בהיעדר יכולת שיפוטית ובהתבססה על כך שתיק החקירה בעניינו נסגר . ב-3 בינואר 2016 החליטה הממשלה על מינויו של מנדלבליט ליועץ המשפטי לממשלה. שתי עתירות הוגשו לבג"ץ נגד מינויו, ובהן הועלו טענות על ליקוי בתהליך בחירתו וחלקו בפרשת הרפז. העתירות נדחו. ב-1 בפברואר 2016 החליף מנדלבליט את יהודה וינשטיין והחל לכהן כיועץ המשפטי לממשלה.
גישתו לתפקיד היועץ
תפיסתו את תפקיד היועמ"ש, היא שעל היועץ לעשות ככל ביכולתו לקיים את מדיניות הממשלה הנבחרת, אך בהתאם לחוק ורק במקרים חריגים ביותר להתנגד להצעת הממשלה. גם כשהוא מביע התנגדות חוקית לבקשת הממשלה, על היועץ לנסות ולאתר חלופות חוקיות המממשות את מדיניות הממשלה, עד כמה שניתן במסגרת החוק.
החל מיולי 2016 מפרסם מנדלבליט מרצונו, מדי שלושה חודשים, את יומן הפגישות שלו.
חקירות ראש הממשלה
בהמשך 2016 הנחה את חקירת החשדות, ב"תיק 1000", ב"תיק 2000" וב"תיק 4000", כלפי ראש הממשלה בנימין נתניהו, חקירות שהתפתחו לחקירות באזהרה של נתניהו. בנובמבר 2016 החלו הפגנות סמוך לביתו של מנדלבליט, במחאה על תפקודו בעניין חקירת ראש הממשלה בנימין נתניהו ובדרישה שיגיש כתב אישום נגדו. ההפגנות, שהתנהלו מדי מוצאי שבת, החלו סמוך לביתו של מנדלבליט ונדחקו בהדרגה בהוראת המשטרה עד לכיכר גורן, המרוחקת כ-400 מטרים מביתו. המחאה התפשטה גם למקומות נוספים בישראל. מנדלבליט התייחס להפגנות ואמר כי "חופש הביטוי ובכללו הזכות להפגין הם מזכויות היסוד במדינה דמוקרטית" והוסיף: "ההחלטה על הגשת כתב אישום תתקבל אך ורק על בסיס האינטרס הציבורי. לעולם לא נהיה מונעים משיקולים זרים". ב-2017 קיבל מנדלבליט את המלצות המשטרה והפרקליטות והחליט על סיומן של מספר בדיקות בעניינו של רה"מ בנימין נתניהו, בהן פרשת ביביטורס. ב-28 בפברואר 2019 הודיע מנדלבליט כי החליט לשקול העמדה לדין של נתניהו, בכפוף לשימוע, בשלושת התיקים: בתיק 1000 ו-2000 באשמת מרמה והפרת אמונים, ובתיק 4000 באשמת שוחד, מרמה והפרת אמונים. זאת בניגוד לפרקליט המדינה שי ניצן ולפרקליטה המלווה ליאת בן ארי. הם המליצו להעמיד את ראש הממשלה בנימין נתניהו לדין, בכפוף לשימוע, בגין עבירה של קבלת שוחד בכל שלושת התיקים . ב-21 בנובמבר 2019 הודיע על החלטתו להגיש כתב אישום בתיקים אלה. ב-25 בנובמבר 2019 הודיע על עמדתו שלא מוטלת חובה משפטית על נתניהו להתפטר מתפקידו כראש הממשלה.
באוקטובר 2020 מתח נציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, דוד רוזן, ביקורת על כך שמנדלבליט התעלם במשך שנה ושלושה חודשים מפניית הנציב בעניין חריגה מנהלים ביחס למינויו של מני נפתלי לעד מדינה, למרות שמונה מכתבים של הנציב ופניות נוספות.
במאי 2020 התלונן במשטרה על איומים והטרדות נגדו.
פרשת עמונה
בנובמבר ודצמבר 2016 ניהל מגעים עם נתניהו ומפלגת הבית היהודי על מנת למצוא פתרון לתושבי עמונה, שבג"ץ פסק שיש לפנותה ב-25 בדצמבר 2016. הוא התנגד להצעת חוק ההסדרה, סירב לייצג את עמדת הממשלה בבג"ץ והגיש לבית המשפט חוות דעת התומכת בפסילת החוק (שאכן נפסל על ידי בג"ץ). עם זאת, בנובמבר 2017 פרסם עמדה שלפיה מותר להפקיע קרקע מפלסטינים לצורכי ציבור בהתנחלויות ביו"ש ואף אישר בדיעבד הפקעת קרקעות פרטיות של פלסטינים כאשר המכירה נעשתה בתום לב.
מינוי פרקליט המדינה ה-12
לקראת סיום כהונת פרקליט המדינה שי ניצן, דרש מנדלבליט למנות במקומו את שלמה למברגר. למרות זאת, הודיע שר המשפטים, אמיר אוחנה, על מינוי המשנה לפרקליטת מחוז המרכז, אורלי בן ארי-גינזברג, לממלאת מקום פרקליט המדינה. מנדלבליט הגיב כי "מינוי זה חורג באופן קיצוני ממתחם הסבירות ולפיכך קיימת מניעה משפטית באישורו". בג"ץ הקפיא את המינוי בצו ביניים וכעבור יומיים הודיעה בן ארי שהיא חוזרת בה מהסכמתה לקבל את התפקיד.
כחודש וחצי לאחר מכן, בראשית פברואר 2020, מינה אוחנה את דן אלדד למ"מ פרקליט המדינה בניגוד לדעתו של מנדלבליט, אך לאחר המינוי הודיע מנדלבליט כי לא יתנגד באופן אקטיבי. לאחר שמינויו של אלדד פקע בתום שלושה חודשים, הודיע מנדלבליט שהוא עצמו ימלא את מקומו של פרקליט המדינה, אך נתקל בהתנגדותו של שר המשפטים שאמר שליועמ"ש אין סמכות למנות את עצמו לתפקיד ושמנכ"ל המשרד סיגל יעקבי תקבל את הסמכויות . באוגוסט אותה שנה פרסם נציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, דוד רוזן, דו"ח שמגבה את התנגדות מנדלבליט למינויו של דן אלדד ואת החלטת מנדלבליט למלא בעצמו את מקום פרקליט המדינה, אך ציין שאכן קיים פגם עקרוני בכך שהיועץ המשפטי ישמש גם כפרקליט המדינה, שלדברי הנציב ראוי לתקנו בחקיקה. בינואר 2021, לאחר כשמונה חודשים בתפקיד, החליף אותו עמית איסמן כממלא מקום פרקליט המדינה.
סמכותו השיפוטית של בית המשפט בהאג
בדצמבר 2019 פרסם חוות דעת בה קבע שלבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג אין סמכות לדון בתלונות הפלסטינים על פשעי מלחמה שבוצעו בשטחי יהודה ושומרון וברצועת עזה. לאחר הודעת התובעת של בית הדין שיש עילה לפתוח בחקירה נגד ישראל הגיב מנדלבליט ואמר כי הוא "דוחה בתקיפות את ההחלטה. אין מקום להתערבות שיפוטית בין-לאומית מצדו של בית הדין שאמור לטפל בזוועות החמורות ביותר במקומות שבהם שלטון החוק קרס. קידום הליכים בעניין ישראל בעקבות פניית הרשות הפלסטינית – בלתי מתקבל על הדעת. לבית הדין אין ולא יכולה להיות סמכות שיפוט מסיבות משפטיות ברורות, ושום לוליינות משפטית לא תשנה זאת".
פסילת מועמדים לכנסת
במרץ 2019 מסר מנדלבליט לוועדת הבחירות את חוות דעתו לפסול את מיכאל בן ארי מהתמודדות לכנסת ה-21 בשל אמירות גזעניות מצידו על בסיס חוק יסוד הכנסת סעיף 7א, זאת לאחר 16 שנה שבהן לא הוצע על ידי היועמ"ש לפסול חברי כנסת או רשימות. במקביל התנגד לדרישה לפסול את מפלגת בל"ד בטענה של חתירה לביטול הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית, ותמיכה בטרור. ועדת הבחירות דחתה את שתי המלצותיו, אולם בית המשפט העליון קיבלן ברוב דעות, פסל את בן ארי והכשיר את בן גביר ובל"ד.
שינויים במערכת המשפט
במאי 2019, במהלך כנס לשכת עורכי הדין, הביע התנגדות לקידום רפורמות מרחיקות לכת במערכת המשפט. עם זאת, הביע נכונות לסייע לדרג המדיני הנבחר, אם ירצה בכך, לחוקק פסקת ההתגברות, תוך הידברות עם מוסד הייעוץ המשפטי.
שלהי הכהונה
הפרקליטות בראשותו חתמה על הסדרי טיעון עם אריה דרעי, חיים רביבו, יעקב ליצמן וחיים כץ וגם ניהלה מגעים או גישושים עם נוני מוזס ובנימין נתניהו. כמו כן, הוא סגר את תיק החקירה נגד השוטרים המעורבים בפרשת מותו של אהוביה סנדק. ואת תיק עבירות הבנייה נגד ליאת בן ארי שווקי.
ביום סיום כהונתו אישר את מתווה הקמת ההתנחלות אביתר.
פעילות נוספת
בנאום שנשא בנובמבר 2017 הביע התנגדות להצעת החוק לאסור על המשטרה לפרסם המלצות להגשת כתבי אישום ("חוק ההמלצות") ולהצעה לאסור חקירת ראש ממשלה מכהן בעבירות קלות ("החוק הצרפתי").
במאי 2018 החליט להעמיד את השר חיים כץ לדין בגין עבירות שוחד בכפוף לשימוע. אך לאחר השימוע החליט להגיש כתב אישום בעבירת מרמה והפרת אמונים בלבד. כץ פנה לוועדת הכנסת בבקשה לקבל חסינות מפני העמדה לדין ובקשתו התקבלה ברוב בוועדה. הפרשה הסתיימה בהסדר טיעון.
ב-4 ביוני 2018 הודיע מנדלבליט לשר הפנים אריה דרעי כי לא יגן על עמדת הממשלה בעניין רישום זוגות חד-מיניים בתיקי אימוץ.
בנובמבר 2018 סירב מנדלבליט לייצג את עמדתו של שר המדע אופיר אקוניס בעניין מינויה של פרופ' יעל אמיתי לוועדה מדעית, והשופטים הורו לאקוניס להגיש את עמדתו בצורה עצמאית בניגוד לדעת היועמ"ש.
ב-10 בדצמבר 2018 דחה משרד המשפטים את בקשת המדינה להרוס את ביתו של המחבל עבד א-רחמן בני פאדל מעקרבה, שרצח את עדיאל קולמן בפיגוע דקירה בעיר העתיקה בירושלים, בעקבות חוות דעתו של מנדלבליט שטען כי אין הוכחה מובהקת לכך שהאירוע היה לאומני, היות שלטענת משפחת המחבל, בעיות נפשיות של המחבל הובילו למעשה.
ב-13 בדצמבר 2018 חתם מנדלבליט על חוות דעת שלפיה ניתן להחיל את מנגנון "תקנת השוק" על בתים בהתנחלויות שבהם נחתם הסכם עם רוכש או עם החטיבה להתיישבות, או שהם כלולים בתב"ע מפורטת. לפי חוות הדעת ניתן להסדיר את מעמדם של כ-2,000 בתים ביהודה ושומרון.
ב-17 בדצמבר 2018 מסר משרד המשפטים כי חוות הדעת של היועמ"ש מנדלבליט היא שהצעת החוק לגירוש משפחות מחבלים ככלי הרתעתי אינה חוקתית, שכן היא "פוגעת פגיעה קשה בחירותם ובקניינם של בני המשפחה המיועדים לגירוש, וזאת בגין מעשה של בן משפחה אחר וללא הוכחת מסוכנות מהם עצמם".
ב-20 בינואר 2020, קבע כי עיריית ירושלים חרגה מסמכותה כשהסירה שלטים של תנועת "חזון", עם הכיתוב "אבא ואמא = משפחה", משום שהשלטים נתלו במסגרת הזכות לחופש הביטוי.
בפברואר 2020 הודיע אוחנה כי בעקבות פרשת מותו של סלומון טקה החליט להקים ועדת בדיקה ממשלתית לחקירת התנהלותה הכללית של מח"ש, ובכוונתו להביא את התוכנית לאישור הממשלה. בתגובה הודיע מנדלבליט, כי לדעתו קיימת מניעה משפטית להקים ועדה בתקופת בחירות.
באוקטובר 2020 פרסמו עמית סגל וגיא פלג הקלטות של שיחות בין מנדלבליט ואפי נוה, לפני ואחרי מינויו של מנדלבליט לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה. בהקלטות מתלונן מנדלבליט על כך ששי ניצן ודינה זילבר "תפרו אותו" בעניין תיק הרפז, ושניצן מעכב בכוונה את סגירת התיק ו"מחזיק אותו בגרון". בעקבות הפרסום התנצל מנדלבליט בפני ניצן. שי ניצן דחה את הטענות בדבר סחיטה.
לאחר פרישתו משירות המדינה
בשנת 2022 מונה לפרופסור חבר נלווה-מומחה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בפברואר 2023 מתח ביקורת על רפורמת לוין המוצעת. בין השאר אמר: "זו לא רפורמה. זו הפיכה, מהפכה, משטרית לחלוטין. זה שינוי מוחלט של ה-DNA שעליו גדלנו, והמשמעות היא ביטול עצמאות מערכת המשפט מקצה לקצה. יהיו אנשים 'משלנו', אנשים שאנחנו נמנה. נאמנות אישית לשליט, נאמנות אישית לשר. לא נאמנות למדינה. זה הדבר הכי מסוכן שיכול להיות, זו לא דמוקרטיה. ... השליט יקבע, יהיו לו תובע משלו, יועצים משפטיים למשרדי הממשלה משלו, שופטים משלו, ואם זה אנשים שלו, שיש להם חובת אמון אליו אישית, אז אין עליונות משפט. ובהיעדר עליונות משפט – המבצר נפל"
ביולי 2023 מונה לדיקן הפקולטה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים.