cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תקשורת הספורט בישראל
בעיתונים
דיווחים ספורים ואקראיים בנושאי ספורט פורסמו בעיתונים העבריים בארץ ישראל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה. הדיווחים כללו לרוב פרטים בסיסיים על אודות תחרות הספורט המסוקרת כמו תוצאתה והמקום שבו נערכה. לעיתים דיווח זה פורסם מספר ימים לאחר התחרות. המדור הראשון שהוקדש לספורט פורסם בשנת 1925 בעיתונו של איתמר בן-אב"י, "דואר היום", אף שהופעתו לא הייתה סדירה וקבועה. יומון ההסתדרות "דבר", שהחל לראות אור באותה שנה, התחיל מיד בפרסום מדור ספורט, עיתון "הארץ" עשה זאת שלוש שנים מאוחר יותר ו"על המשמר" החל לפרסם מיד עם הופעתו בשנת 1943 מדור ספורט מצומצם אך קבוע. כבר בשנים אלו סוקר הכדורגל בהרחבה רבה יותר מיתר ענפי הספורט.
מספר ניסיונות להוצאה לאור של עיתונים מיוחדים המוקדשים לספורט נראו עוד בטרם הוקמה מדינת ישראל, אולם אף לא אחד מהם לא האריך ימים: "המכבי" (בהוצאת מרכז מכבי, הופיע לסירוגין בשנים 1913–1937), "עֻזֵנוּ" (בהוצאת מרכז הפועל, החל כשבועון בשנת 1927 והפך בהדרגה ובהפסקות לדו-שבועון ולשנתון, עד שחדל מלהתפרסם ב-1948); "הספורט" (1930); "הד הספורט" (1932); "הספורט" (בהיעדר רישיון הוחלף שם העיתון בכל אחד מששת גיליונותיו ל"הד הספורט", "דבר הספורט", "ניב הספורט", "קול הספורט" ו"נתיב הספורט", 1940–1941); "ספורט השבוע" (1946 - 1948); "אספקלריה של ספורט" (1948 - 1946) וכן "קול הספורט" (1948).
בשנת 1954 הודפס לראשונה העיתון "חדשות הספורט", שהפך לעיתון הספורט הפופולרי בישראל. בשיאו נמכר בלמעלה מ-47,000 עותקים ביום. העיתון יצא לאור תחילה כשבועון ומ-1959 כיומון. העיתון הוקם על ידי 7 עורכי עיתונים בעלי ניסיון ששמו להם למטרה לייסד בישראל תקשורת ספורט ממוסדת ואובייקטיבית. בשל היותו חלוץ בתחומו, טבע העיתון מונחים חדשים בעברית בתחום הספורט ונורמות סיקור חדשות שכללו מתן ציונים לשחקנים כחלק מסיקור המשחק, תמונות מהמגרשים וסיקור ענפי ספורט נוספים פרט לכדורגל ולכדורסל. "חדשות הספורט" היה העיתון הראשון שהוקדש כל כולו לספורט ונמכר לציבור גם באמצעות מינויים.
במהלך שנות השמונים, כשהחל העיתון היומי הצעיר "חדשות" להקדיש את עמוד השער האחורי שלו לתחום הספורט, לראשונה בצירוף צילומי צבע, הורחבו מדורי הספורט היומיים בעיתונות הכללית ("מעריב", "ידיעות אחרונות" ובהמשך גם "הארץ"). תחרות זו הביאה לסגירתו של "חדשות הספורט" ב-1985. בין השנים 1996–2010 פעל הירחון "שם המשחק" שעסק בענפי הספורט השונים בדגש על הכדורגל וכלל מאה עמודי צבע בכל גיליון.
העיתונים הגדולים בישראל נוהגים להדפיס מוספים מיוחדים מדי שנה לקראת פתיחת עונות המשחקים בליגות הבכירות בכדורגל ובכדורסל. "ידיעות אחרונות" ו"מעריב" נוהגים לדווח בעמוד השער שלהם על אירועים בולטים מתחום הספורט ולהפנות להרחבה במדורי הספורט המצורפים לעיתון. במקרים חריגים, אירוע הספורט מסוקר בקונטרס החדשות עצמו.
נכון ל-2016 רק מוסף הספורט של ידיעות אחרונות מופץ כקונטרס נפרד. בישראל היום, מעריב השבוע והארץ מוסף הספורט מופיע בעמודים האחרונים של הקונטרס הראשי.
סיקור משחקים ותחרויות בולטות
הסיקור בעיתונים היומיים, בעיקר בענפי הכדורגל והכדורסל, כולל לצד דיווחי חדשות ספורט וסיקור משחקים גם כתבות נוספות, ונעשה לרוב באופן "פיקנטי". לדוגמה: בכתבות המסקרות משחקים מופיעה בכותרת הסיקור כותרת פיקנטית שכוללת לרוב משחק מילים, כגון "1–0 קטן" על ניצחון של מכבי חיפה על הפועל תל אביב משער של הכדורגלן יניב קטן. בעבר הסיקור כלל גם מתן ציונים לשחקנים, בחירת השחקן המצטיין של המשחק ובתקופה מסוימת אף מתן ציונים לקהלי האוהדים במטרה לעודד את הצופים לעידוד חיובי ללא אלימות בספורט. בדרך כלל, בסוף כל מחזור ליגה, בוחר עיתון הספורט את השחקן המצטיין של השבוע ולעיתים גם את נבחרת השבוע המורכבת מהשחקנים הבולטים מקבוצות הליגה השונות לצד אירועים נוספים כגון שער השבוע, שערוריית השיפוט של השבוע ואכזבת השבוע. הסיקור כולל גם את טבלת הליגה המעודכנת וטבלאות נוספות כגון מלך השערים, מלך הבישולים ורשימת המורחקים. בשנים האחרונות הצטמצם סיקור זה באופן משמעותי עקב ירידה ברווחי העיתונות הכתובה שהביאו לירידה בתקציבים המופנים לעיתונות הספורט. בנוסף לסיקור המשחקים כוללים עיתוני הספורט גם כתבות צבע, ראיונות עם ספורטאים, מדורים שבועיים וטורים אישיים מאת כתבים ופרשנים.
ברדיו
שידור חי ראשון של משחק כדורגל ברדיו הישראלי לפני קום המדינה נעשה בתחילת 1947 ב"קול ירושלים" (הרדיו העברי המנדטורי), ובו שידר נחמיה בן אברהם ממשחק הכדורגל בין הקבוצה ההונגרית מ.ט.ק. בודפשט ובין נבחרת תל אביב. בן אברהם המשיך בעקביות לשדר ב"קול ישראל" את משחקי נבחרת ישראל בכדורגל, ואף שידר את משחקי הנבחרת במשחקי הגביע העולמי במקסיקו ב-1970.
בשנת 1970 החל שידורה ברשת ב' של "קול ישראל" של תוכנית הרדיו "שירים ושערים", המלווה את משחקי הכדורגל המתקיימים במהלך העונה מדי מחזור. התוכנית נחשבת לאחת מתוכניות הדגל של "קול ישראל", ומהווה חלק בלתי נפרד מתרבות הספורט בישראל. תחילה שודרה התוכנית במתכונת המשלבת שידור שירים פופולריים יחד עם דיווחי ספורט עדכניים מהמגרשים. הדיווחים היו בקולו של המגיש באולפן וללא שידור חי מהמגרש. כשהובקע שער באחד המגרשים, המתין מנחה התוכנית לסיום השיר, ורק אז הודיע למאזינים על השער. במשך השנים נוספו השידורים החיים מהמגרשים, מקומם של השירים הלך והתמעט, והתוכנית עברה למתכונתה הנוכחית: שידור ישיר עם מנחה המגיש את התוכנית בעזרת צוות פרשנים היושבים באולפן, ושדרים פרושים במגרשי הכדורגל הפורצים לשידור בעת אירוע מיוחד במגרש (כגון הבקעת שער או הרחקה בכרטיס אדום).
בכדורסל, שודרה בתחילת שנות האלפיים בימי ראשון תוכנית במתכונת דומה ל"שירים ושערים" שהעבירה דיווחים ישירים ממשחקי ליגת העל בכדורסל. תחנות הרדיו בישראל כמעט ואינן משדרות תחרויות ספורט מענפים נוספים למעט אירועים בולטים שעשויים לעניין את הציבור הרחב, כמו תחרויות של נציגי ישראל במשחקים האולימפיים.
בטלוויזיה
עם עלייתם לאוויר של שידורי הערוץ הראשון, הוקמה ברשות השידור מחלקת ספורט וב-1968 החל שידורה של התוכנית השבועית "מבט ספורט", ששודרה בתחילה במוצאי שבת וסיקרה את משחקי הליגה הבכירה בכדורגל שנערכו באותו יום. מאוחר יותר הועברה התוכנית לימי חמישי בשעת פריים טיים ועסקה בעיקר בסיכום אירועי הספורט שאירעו במהלך השבוע. בשנות השמונים זכתה התוכנית לפופולריות גבוהה, לאור הבלעדיות של הערוץ הראשון באותה תקופה והנגישות הרבה יותר לשידורי ספורט איכותיים (והאנטי-מחיקון, שאפשר לשדר תקצירים וכתבות בצבע). בשנות התשעים, לאחר שהערוץ הראשון איבד רבות מזכויות השידור שלו בתחום הספורט, ובעידן הטלוויזיה הרב ערוצית בישראל, בוטלו שידורי התוכנית לתקופה מה. בראשית שנות האלפיים שידר הערוץ הראשון לסירוגין תוכניות ספורט יומיות בפורמט משתנה, כששם התוכניות, מגישיהן ושעות השידור שלהן משתנים מעת לעת.
הטלוויזיה בישראל שידרה החל מסוף שנות השמונים משחק מרכזי אחד בכל מחזור מהליגה הבכירה בכדורגל ובכדורסל ובשנות התשעים החלו הזכייניות להפיק תוכניות מגזין לסיכום מרוכז של מחזורי הליגה ובהן תקצירים של משחקי המחזור שלא שודרו במלואם, דוגמת "הדקה ה-91" בערוץ 2 ו"שער חמש" בערוץ הספורט. בתחילת עונת, עם מכירת זכויות שידור משחקי ליגת העל בכדורגל לחברת "צ'רלטון", שודרו לראשונה מספר משחקים מאותו מחזור בערוצים בתשלום; תחילה בשיטת שלם וצפה שאפשרה לצופה לבחור את מחזור המשחקים תמורתו ישלם ולצפות בו, ולאחר מכן בוטלה השיטה ומאז על הצופה להזמין את הערוץ כחלק מחבילת ערוצי הספורט על מנת לצפות במשחקים. הדבר הביא בשנים הראשונות לירידה חדה במספר הצופים במגרשים, כשב-2008 הגיע מספר המנויים לערוצי התשלום של חברת צ'רלטון לכ-130,000 בתי אב. עם זאת, בעשור השני של המאה ה-21, עם בנייתם של מספר אצטדיונים חדשים, חלה עלייה מחודשת בכמות הצופים במגרשים. בשל העובדה שרוב המשחקים משודרים בערוצים בתשלום ואינם נגישים לרוב הצרכנים, הטלוויזיה הישראלית ממשיכה להפיק תוכניות לסיכום מחזורי הליגה המאפשרות צפייה בתקצירי המשחקים מספר שעות לאחר סיומם בערוצים הנכללים בחבילת הבסיס בשידורי הכבלים והלווין.
בין השנים 2001–2004 שידר בכבלים ובלוויין "ערוץ הקבוצות" שהיה בבעלותן של "טלית תקשורת" וקבוצות הכדורגל מכבי חיפה והפועל תל אביב. הערוץ פעל במודל דומה לזה של ערוצי קבוצות בעולם ושודרו בו כתבות צבע לקראת משחקי הקבוצות ואחריהם ולעיתים אף המשחקים עצמם. בשנת 2004 החל הערוץ לסקר גם את הפועל באר שבע. זמן קצר לפני סגירתו, היה הערוץ מועמד לשידור משחקים מליגת העל בכדורגל בתשלום אולם בסופו של דבר זכה במכרז גוף השידור "צ'רלטון" ובמאי 2004 נסגר הערוץ. ניסיון נוסף לפתיחת ערוץ במודל דומה נעשה בשנת 2006, כשארקדי גאידמק, בעליה של קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים, הקים ערוץ ייעודי לסיקור הקבוצה, אולם הוא נסגר כעבור חודשיים.
בראשית עידן זה, נכלל בין ערוצי הטלוויזיה השונים גם "ערוץ 5" שהוקדש כולו לשידורי ספורט, ובהמשך התפתח לגוף שידור בשם "ערוץ הספורט" המפעיל חמישה ערוצי טלוויזיה, לצד ערוץ הבסיס "5SPORT" הושק בתחילת שנות האלפיים הערוץ בתשלום "5PLUS". בהמשך, נפתחה בכבלים ובלוויין חבילת ספורט מורחבת מבית ערוץ הספורט שכללה ערוצים נוספים ("5GOLD", "5LIVE" ו-"5STARS") שמשודרים ב-HOT ו-yes. השקת החבילה המורחבת הביאה לדילול משמעותי בתוכני ענפי הספורט הפופולריים בישראל, העברתם לערוצים בתשלום ולשיבוץ תוכני ספורט מענפי ספורט פופולריים פחות בערוץ הבסיס, מהלך המכונה "זליגת תכנים". תביעה שהוגשה בעקבות המהלך נדחתה על ידי בית המשפט המחוזי.
לצד ערוצי "ערוץ הספורט" פועלים גם הערוצים "ספורט 1", "ספורט 2", "ספורט 3" ו-"ספורט 4" של גוף השידור "צ'רלטון" המשדרים בין היתר שידורים חיים מענפי ספורט שונים מישראל ומהעולם, וכן פועל גוף השידור ONE המפעיל 2 ערוצים מרכזיים לשידורי ספורט ("ONE HD" ו-"ONE2 HD"). ריבוי הערוצים הביא לעיסוק מגוון יותר בתחום הספורט, ומאז השקתם התווספו ללוחות השידורים תוכניות שמתמקדות בענפי ספורט מסוימים ומעניקות להם ניתוח מעמיק יותר מבעבר, וכן שידורי תחרויות מענפי ספורט רבים יותר וממקומות שונים בעולם. פרט לשידור תחרויות ספורט רבות יותר ולשידור תוכניות פרשנות, משדרים ערוצי הספורט גם תוכניות העוסקות בפן העסקי-כלכלי של הספורט, תוכניות מגזין העוסקות בסיקור הספורט באינטרנט, תוכניות סאטירה על תחום הספורט ועוד.
בשידור תחרויות ספורט, בעיקר משחקי כדורגל וכדורסל, נהוג שצוות השידור, בנוסף לצלמים וצוות טכני, כולל שדרן המתאר את מהלכי המשחק ובאופן כללי מנחה את השידור ומנווט אותו, פרשן המספק ניתוח מקצועי למתרחש במגרש ומנהל גם שיחות עם השדרן ברגעים מתים, ושדרני קווים המספקים דיווחים מספסלי הקבוצות וכן מראיינים את המאמנים והספורטאים בתום המשחק או התחרות. מבנה שידור תחרות כולל משדר pre-game שבו נותנים רקע למשחק ומנתחים את הסיכויים של המתמודדים לנצח, שידור המשחק או התחרות עצמם ולבסוף סיכום התחרות הכולל תקציר האירועים העיקריים, ניתוחים מקצועיים וראיונות עם המאמנים והספורטאים.
באינטרנט
לצד מדורי הספורט של אתרי החדשות דוגמת ynet, nrg ו-וואלה!, הוקמו סמוך לעשור הראשון של המאה ה-21 ובמהלכו אתרי אינטרנט לסיקור הספורט בישראל, כשהבולטים שבהם הם ONE ואתר ערוץ הספורט. גם באתרי האינטרנט זוכה הכדורגל הישראלי לסיקור הנרחב ביותר ואחריו הכדורסל.
סיקור ליגות נמוכות, מגזרים נוער ונשים
הספורט במגזר הערבי כמעט ואינו זוכה לסיקור נפרד בתקשורת העברית אלא משולב בסיקור יתר ענפי הספורט בארץ. ביוני 2011 הקדיש מדור הספורט של עיתון הארץ בפרויקט מיוחד את רוב עמודיו לכתבות נרחבות על אודות ענפי הספורט השונים במגזר הערבי, יחס הממסד לספורט במגזר, מקומם של ספורטאים ערבים בקבוצות יהודיות ועוד.
בגיל הנוער בענפים השונים, פרט למשחקי הנבחרות הלאומיות של ישראל, משחקי הליגות כמעט ולא שודרו לאורך השנים, אך בשנות האלפיים החל ערוץ הספורט לשדר את המשחק המרכזי מדי מחזור בליגת העל בכדורגל לנוער והטלוויזיה החינוכית את משחקי ליגת העל לתיכונים בכדורסל, בכדורגל, בכדוריד ובכדורעף הזוכים לסיקור שולי בלבד במדורי הספורט בעיתונים. מעבר לשידורם בטלוויזיה, משחקים אלה אינם מסוקרים בהרחבה בתקשורת הספורט.
בליגות הנשים, זוכה ליגת העל בכדורסל נשים לסיקור בחדשות ובתוכניות המגזין השונות וכן לשידור משחקים מרכזיים, גם כן בערוץ הספורט. ביתר הענפים נחשבות ליגות הנשים לחובבניות ולכן כמעט ואינן זוכות לסיקור, ואילו בספורט יחידני זוכות הספורטאיות למידת סיקור דומה באופן יחסי לזו של הספורטאים הגברים.
להלן טבלה מתוך מאמר של ד"ר גלעד ויינגרטן שנכתב ב-1997, המציגה את אחוז הכתבות לפי נושאים כפי שהופיעו במהלך שבוע אקראי במדורי הספורט של שלושת העיתונים היומיים הנפוצים בישראל באותה העת:
התקשורת בשפה הערבית
הכדורגל הוא ענף הספורט הפופולרי בקרב המגזר הערבי אף יותר מאשר בקרב שאר האוכלוסייה בישראל, ולכן עיקר תשומת הלב של התקשורת הספורט בשפה הערבית בישראל ניתן לכדורגל. תקשורת הספורט במגזר הערבי מוקדשת ברובה לסיקור הקבוצות מהמגזר, גם אלו המתחרות בליגות נמוכות יותר, וכן לסיקור ספורט עולמי, ואילו מידת העיסוק שלה בקבוצות או ספורטאים בכירים מהמגזר היהודי פחותה מאשר בתקשורת הספורט העברית. זאת, בעוד שבתקשורת העברית מידת הסיקור נקבעת בכל המגזרים לפי מעמדן הספורטיבי של הקבוצות ולכן קבוצה מהמגזר הערבי תזכה למידת סיקור דומה לקבוצה במעמדה מהמגזר היהודי.
משנות השמונים משודרת בערוצי רשות השידור מדי שבוע התוכנית "השבוע בספורט" בהנחיית סולומון מוניר ובהמשך בהנחיית ג'ודת עודה. מגזין הספורט המשודר בערוץ 33 מסקר בין היתר את הכדורגל הישראלי, בדגש על קבוצות המגזר הערבי. בשנות התשעים השתתף עודה בשידורי משחקי הליגה הלאומית, אז הליגה הראשונה, כשאחת לכמה דקות קיבל את רשות הדיבור ותמצת את אירועי המשחק האחרונים בשפה הערבית. בשנת 2009 עלתה בערוץ הספורט התוכנית ריאדה עלא אלח'אמסה המסקרת את קבוצות הכדורגל מהמגזר הערבי, ופרט לתקצירי משחקים, מגישה פרשנויות מעמיקות מפי כדורגלנים פעילים וכדורגלני עבר ערבים ישראלים לצד דיווחים חדשותיים מקיפים על קבוצות המגזר, מליגת העל ועד ליגה ג'.
רשתות רדיו ערביות מקומיות מעבירות מדי סוף שבוע שידורים חיים ממשחקי המחזור של הקבוצות הערביות בכדורגל, גם של אלו מהליגות הנמוכות, בפורמט דומה לזה של "שירים ושערים".
התקשורת העברית נעדרת כמעט לחלוטין עיתונאיים ערבים, כשאחד הבודדים והבולטים שבהם הוא השדרן והפרשן זוהיר בהלול.
התקשורת הדתית והחרדית
במרוצת השנים, העיתונות החרדית נמנעה מלדווח על אירועי ספורט בולטים, קל וחומר על ענייני דיומא מעולם הספורט. כמוה, גם העיתונות של הציונות הדתית לא הרבתה לסקר את תחום הספורט. עיתון "הצופה", למשל, סיקר בעיקר את פעילותה של תנועת "אליצור". אולם, בשנת 2014 החל הספורט לחדור גם לתקשורת הדתית והחרדית ובאתר החרדי כיכר השבת נפתח מדור ספורט שרובו מציג אנקדוטות מעולם הספורט או דיווחי ספורט בעלי זיקה לדת. מוסף ספורט נפתח גם באתר ערוץ 7. בערוצי הספורט הבולטים ובעיתונים המובילים בתפוצתם כמעט ולא מופיעים כתבים או פרשנים חובשי כיפה, כשאחד הבודדים הוא פרשן הכדורסל אלי סהר. באתרי חדשות בעלי אורייטציה דתית לאומית, כגון אתר סרוגים, ובמספר מצומצם של עלוני שבת, ישנם מדורי ספורט שמתמקדים גם בליגות של בתי כנסת וישיבות תיכוניות.
כתבי הספורט והפרשנים
בישראל מוקצים לרוב כתבים לסיקור קבוצות ספורט מסוימות. לאורך השבוע, עיקר הסיקור החדשותי על אודות קבוצה עוסק בהכנותיה לקראת משחקה הבא ולכן עיקר המידע מגיע מאימוני הקבוצה, מתדרוכים שמעביר המאמן במהלך השבוע ומאירועים שקורים בתוך מועדוני הספורט מאחורי הקלעים. מן הידועות הוא שכדי להשיג נגישות למידע, רוקמים עיתונאי ספורט רבים קשרי ידידות עם שחקנים המעבירים להם מידע על המתרחש במועדון ובחדר ההלבשה. דבר זה הוביל במאה ה-21 מאמנים לאסור על שחקניהם להכניס טלפון נייד לאסיפות הקבוצה.
נשים בתקשורת הספורט
בתקשורת הספורט בישראל השתלבו במשך השנים נשים בשלל תפקידים, כשרובן מסקרות באופן טבעי, כאמור, ספורט גברים, אולם מספרן נותר מועט ביחס למספרם של העיתונאים. עיתונאית הספורט הראשונה בארץ הייתה ברוריה ביגמן, שכתבה במעריב והחל מ-2009 היא דוברת הוועד האולימפי בישראל. עד שנות התשעים נעדרו נשים כמעט באופן מוחלט ממערכות החדשות של מדורי הספורט ומתוכניות הטלוויזיה. טרם עידן הטלוויזיה הרב ערוצית בישראל הייתה אורלי יניב אחת הבודדות לעסוק בתחום הספורט בתקשורת כשהגישה את התוכנית "מבט ספורט". רינה מצליח הייתה האישה הראשונה ששידרה בתוכנית שירים ושערים. בשנות התשעים החלו להצטרף מספר נשים לסיקור ספורט בישראל, תחילה כשדרניות קווים בשידורים החיים ברדיו ובטלוויזיה. נשים אלו, עמן ניתן למנות את אופירה אסייג, שרון פרי ולילך סונין, התקדמו בהמשך לתפקידי הגשה ועריכה. בתחילת שנות האלפיים הוסיף לעלות מספרן של הנשים בתחום זה והן השתלבו ביתר התפקידים המסורתיים מהם נעדרו בעבר, ובמאה ה-21 ניתן למצוא נשים המשמשות כתבות (מיקי שוורץ מ"ידיעות אחרונות" ושירלי בר דיין מערוץ הספורט), מגישות (מאיה רונן ומירי נבו מערוץ הספורט), שדרניות (ד"ר מורן ברק), פרשניות ועורכות (אופירה אסייג ב-ONE).
ספורט אקטיבי
עיקר הפעילות בתחום הספורט באמצעי התקשורת כוללת מסירת מידע על אירועי ספורט, פעילות שבה הצרכן (הקורא, המאזין או הצופה) נותר פסיבי. הפעלה אקטיבית של המאזין בפעילות ספורטיבית התקיימה בתוכנית הרדיו "התעמלות בוקר", שאותה הגיש מדי בוקר, במשך שנים רבות, מיכאל בן-חנן, תחילה בתחנת הרדיו "קול ירושלים" ולאחר מכן ב"קול ישראל". התוכנית כללה דקות אחדות של תרגילי התעמלות, שאותם התבקש המאזין לבצע בהנחייתו של בן-חנן.
במסגרת הטלוויזיה הרב-ערוצית נכללים גם שידורים של שיעור התעמלות, שהצופה יכול להצטרף אליהם.
הפגנת פטריוטיות בשידור ובסיקור
אחד ממאפייניהם הבולטים של שידורי הספורט בכל העולם, הוא הפטריוטיות שמפגינים השדרנים בתחרויות בינלאומיות בהן מתחרים ספורטאי או קבוצה בתחרויות בינלאומיות. הסברה הרווחת היא כי הפטריוטיות המאפיינת את שידורי הספורט בישראל נובעת מהיותה של ישראל מדינת לאום וכן נטולת הישגי ספורט רבים לאורך השנים. בשידורי ספורט מסוימים נשמעים השדרנים כמתארים את התחרות מנקודת מבט של אוהדים, דבר שבא לידי ביטוי באופן ניכר בהפניית ביקורת כלפי גורם נייטרלי בתחרות, כמו שופט למשל, דבר שקורה במידה פחותה בתחרות בינלאומית או בתחרות בין שני ישראלים. דרך נוספת שבה באה הפטריוטיות לידי ביטוי היא קריאות שמחה מופגנות במקרה של ניצחון, הבעת צער מופגן במקרה של הפסד בתחרות והתייחסות לא אובייקטיבית להחלטות שיפוט.
בין השידורים הבולטים שבהם הופגנה פטריוטיות בשידור ניתן למנות תחרויות במשחקים האולימפיים בהשתתפות נציגים ישראלים, את שידור משחק הניצחון של נבחרת ישראל בכדורגל נגד נבחרת צרפת ב-1993 - בו איבד השדרן מאיר איינשטיין את קולו בקריאות השמחה לאחר כיבוש שער הניצחון של ישראל, משחק שבסופו קרא בגוף ראשון "ניצחנו את צרפת 3:2", וכן את שידור משחק הכדורגל בין נבחרת ישראל לנבחרת קרואטיה במהלכו הטיח הפרשן אייל ברקוביץ' בשופט המשחק "הוא גרמני, ועכשיו אפשר לומר - ימח שמו", לאחר שזה שרק לבעיטת עונשין לחובת נבחרת ישראל, בדומה למנהג הישראלי להוסיף את הגינוי "ימח שמם" לאחר אזכור הנאצים.
הפגנת פטריוטיות לא פוסחת על התקשורת הכתובה, הנוטה לסקר גם היא בהרחבה ובאהדה תחרויות ספורט בינלאומיות בהן משתתפים ישראלים.
התקשורת מפגינה יחס אוהד כלפי ספורטאים זרים הפעילים בארץ תקופה ממושכת ועוברים תהליך של ישראליזציה ונוהגת להתייחס לתופעה זו בכתבות על הספורטאי ובראיונות עמו במהלך תקופת שהייתו בישראל.
ביקורת
ביקורת נכתבת על תופעת "כתבי החצר", על עבודה עיתונאית לא מעמיקה, על פרשנות שטחית ועל חוסר אובייקטיביות בפרשנות ובדיווח ועל נושאים נוספים. העיתונאים הבולטים המרבים לעסוק בביקורת תקשורת הספורט הם עמיר פלג מ"ידיעות אחרונות" ושלמה מן מ"העין השביעית". בעשור השני של המאה ה-21 נפתחו על ידי אוהדים שמאסו בחוסר המקצועיות שפשה בתחום מספר דפי פייסבוק בעלי אלפי עוקבים, העוסקים אף הם בביקורת תקשורת הספורט ושמים ללעג כתבים ופרשנים שדיווחיהם מוטים באופן בולט או נתפסים כלא מקצועיים או מעמיקים. דפי הפייסבוק מפרסמים ציטוטים של אנשי תקשורת שטעו בפרשנותם או מסרו פרשנות סותרת ומפרסמים בדיקות שונות החושפות את אנשי תקשורת הספורט במערומיהם: לדוגמה, אחד מבעלי הדפים ערך בדיקה שהעלתה כי אילו היו מתממשות התחזיות שמסר הפרשן יוני הללי, שסיקר משך שנים את קבוצת הכדורגל מכבי חיפה, לפני כל אחד ממשחקי הקבוצה במהלך העונה בתוכנית "יציע העיתונות" בערוץ הספורט, האלופה מכבי תל אביב, יריבתה של מכבי חיפה, אמורה הייתה להיאבק נגד הירידה לליגת המשנה ואילו מכבי חיפה, שסיימה את העונה בפועל במרכז הטבלה, הייתה זוכה באליפות בהפרש ניכר.
טענות נוספות שחוזרות ועולות כלפי תקשורת הספורט בישראל נוגעות לנושאי סיקור המקבילים לספורט אך אינם נוגעים לו במישרין. התחום הבולט הוא רכילות הספורט המסוקרת באתרי הספורט ובמדורי העיתונים בפינות המוקדשות אך ורק לחייהם האישיים של אנשים מתחום הספורט, אך מוצאת דרכה לעיתים אל תוך הידיעות החדשותיות. על כך כתב שלמה מן:
בנוסף, ישנו עיסוק נרחב בתחום הכלכלי שבא לידי ביטוי הן בחשיפת הכנסותיהם של ספורטאים והן בעיסוק בהשקעה הכספית של נותני חסות ושל בעלי מועדונים. כך למשל, סיקור קפדני שעקב אחר מקרים שבהם החליט בעלי מועדון הכדורגל הפועל חיפה יואב כץ לחסוך בהוצאות אלמנטריות בעיני התקשורת גרמה לכך שנוצרה לו תדמית של קמצן. מקרה בולט נוסף הוא העיסוק הממושך של תקשורת הספורט המקומית בחיפה במצבו הכלכלי של בעלי הפועל חיפה, רובי שפירא, שכללה יחס ציני ולעג למצב הכלכלי הקשה אליו נקלע בתקופה שקדמה להתאבדותו.
עוד נטען כלפי תקשורת הספורט כי היא אינה משתמשת בכוחה להשפיע ואינה עושה די למיגור האלימות בספורט בישראל. מבקריה של תקשורת הספורט טוענים כי אם לא די בכך שאינה נמנעת מהענקת במה למקרי אלימות ולביטויי גזענות משיקולי רייטינג, השיח הייצרי, הרדוד והאלים שפשה בה מביא לכך שהיא מלבה בעצמה את האלימות.
כדי להוכיח את אנשי התקשורת על עבודה עיתונאית שאינה מעמיקה, נעשו מספר ניסיונות על ידי אוהדים להזין עיתונאים בישראל במידע שגוי במכוון כדי שימצא את דרכו עד מהרה למדיה, יתברר כשגוי ויחשוף את מערומיה של העבודה העיתונאית השטחית.
סיקור הכדורגל לעומת יתר ענפי הספורט
מדורי הספורט בעיתונים מסקרים את רוב ענפי הספורט בארץ, וערוצי הספורט בטלוויזיה משדרים משחקים מענפי ספורט שונים ומגוונים בישראל כגון: כדורגל, כדורסל כדוריד, כדורעף, כדורגל חופים, טניס ועוד. אולם, כספורט הפופולרי בישראל, אף על פי שהישגיו הלאומיים דלים באופן יחסי לעומת ההישגים בכדורסל או בענפים האולימפיים, זכה לאורך השנים הכדורגל בישראל לסיקור נרחב יותר בתקשורת לעומת יתר ענפי הספורט.
בתקשורת הכתובה ברוב ימות השנה, פרט לימים בהם מסוקרים אירועי ספורט מיוחדים מענפי ספורט אחרים או מהכדורגל העולמי, או לאחר הישגים יוצאי דופן שנרשמים בענף ספורט אחר, זוכה הכדורגל הישראלי לכותרות הראשיות בעמודי השער באתרי האינטרנט ובמדורי הספורט בעיתונים ולסיקור בעמודים הראשונים. בנוסף, בעמודים אלה מופיעים גם דיווחים חדשותיים הנוגעים לקבוצות כדורגל מהליגות הנמוכות, בעוד שבעמודים המוקדשים לדיווחים מענפי ספורט קבוצתי אחרים מופיעים לרוב דיווחים על קבוצות משתי הליגות הראשונות בלבד. יתר ענפי הספורט בישראל מוזכרים לרוב בעמודים האחרונים של מדורי הספורט העיתונות הכתובה, לעיתים בשולי כתבות ולא תחת כותרת, ובתקשורת האלקטרונית נדחקים לשולי מהדורות החדשות.
כמו בתקשורת הכתובה, גם בטלוויזיה מהדורות חדשות ספורט נפתחות לרוב בדיווחים הקשורים בכדורגל, ותוכניות ספורט שונות מקדישות זמן רב יותר לעיסוק בענף זה, בדגש על הקבוצות הישראליות המרכזיות רבות האוהדים. כך למשל, בתוכנית "יציע העיתונות" בערוץ הספורט, אחת מתוכניות פרשנות הספורט הפופולריות בישראל, צוות הפרשנים הוא מתחום הכדורגל או הכדורסל. במקרים מיוחדים בהם מוקדש זמן לדיון בענף ספורט אולימפי שאינו כדורגל או כדורסל, מוזמן בדרך כלל לדיון באולפן גורם הקשור לענף הספורט כאורח שאינו נמנה עם צוות הפרשנים הקבוע.
בתקשורת האלקטרונית, הכדורגל היה ענף הספורט הראשון מבין ענפי הספורט הקבוצתי בישראל שמשחקי הליגה שלו שודרו בשידור חי ברדיו, במסגרת התוכנית "שירים ושערים". בטלוויזיה זוכה ענף הכדורגל, מישראל ומהעולם, לעדיפות ברורה בשידורים הישירים בכל ערוצי הספורט. ענפי ספורט נוספים משודרים כמתחייב מהוראות הרגולציה אך ערוצי הספורט מקצים שעות שידור כמעט אך ורק כמתחייב מההסכמים וכמעט ואינם חורגים מכך לטובת שידור תחרויות נוספות. כך למשל, ערוץ הספורט שידר במשך מספר שנים לפחות משחק אחד בכל אחד מ-28 מחזורי לה ליגה על אף שהוא מחויב לשדר רק 25 משחקים בעונה. לעומת זאת, בחר הערוץ שלא לשדר משחק בינלאומי של מכבי תל אביב בכדוריד, שכן הוא מחויב לשדר רק משחק אחד מדי מחזור מליגת העל בכדוריד ולא תחרויות בינלאומיות.
איכותם של עיתונאי הספורט
בניגוד לתחומים אחרים המסוקרים בתקשורת, ספורט הוא תחום רווי רגש. אנשי התקשורת העוסקים בסיקור ענף ספורט, בישראל ובעולם, הם כמעט תמיד בעלי זיקה רבה אליו, וככאלה, לעיתים קרובות רגש יהיה מעורב בתוכן הדברים שיאמרו או יכתבו. כותרות או תוכן רוויי רגש מספקים חוויה נוספת מחוץ לתחומי המגרש גם לאוהד הקורא, הצופה או המאזין ולמעשה עונים על רצונם של מרבית הצרכנים. בניגוד לפוליטיקה, למשל, שגם היא תחום רווי רגש שסביר שלאיש התקשורת המסקר אותו יש דעה לגביו אך הוא אמור להימנע מלהביע אותה בדיווחיו או בפרשנותו, בתחום הספורט אנשי התקשורת לא עושים די על מנת לשמור על נייטרליות בדיווח, והדבר בולט גם בתקשורת הספורט בישראל.
בנוסף מספר כתבים עברו במרוצת השנים ממשרתם כעיתונאים למשרת דובר במועדון או בגוף ספורט ללא תקופת צינון ולעיתים אף שבו לאחר מכן למשרתם כעיתונאים.
פרשנים המגיעים מהענף אך אינם פעילים בו משתמשים לעיתים בפלטפורמה שניתנה להם בצורה לא אתית כשהם מרבים לשבח את מקורביהם או מדברים סרה באנשים עמם הם מסוכסכים. הגם שמרבית הפרשנים מגיעים מהענף עליו הם מוסרים דברי פרשנות, עולה רבות הטענה כי פרשנותם וניתוחיהם של הפרשנים הישראליים שטחיים ודלים וכמעט ואינם מבוססי סטטיסטיקה או שימוש באמצעים טכנולוגיים מתקדמים כמקובל בעולם. לעומתם, פרשנים שאינם ספורטאים נתפסים דווקא כאובייקטיביים יותר בשל העובדה שחלקם מבסס את דברי הפרשנות על למידת ענף הספורט מבחוץ ולא רק על ניסיון עבר.
טענה נוספת היא שעיתונאיות הספורט בישראל נוטות לאמץ גישה הנחשבת גברית, הן באופן הכתיבה והן בבחירת מושאי הסיקור. יתר על כן, בדיקה שנערכה העלתה כי התנגדותן לסיקור ספורט הנשים שאינו פופולרי בהרחבה יתרה, כהעדפה מתקנת, חדה מזו של העיתונאים הגברים.
פטריוטיות מוגזמת בסיקור ספורטאים ישראלים
ביקורת נוספת היא לרמת הפטריוטיות של עיתונות הספורט פרט למקרים בהם לנציגות הישראלית אין כל סיכוי לגבור על יריבתה, נוטה תקשורת הספורט להציב רף ציפיות גבוה ולעיתים אף לזלזל ביריב. הסיקור שלאחר התחרות עמוס רגש: במקרה של ניצחון בתחרות או השגת היעדים המצופים, מפגינה תקשורת הספורט שמחה מופגנת בסיקור, ואילו במקרה של הפסד תתאר התקשורת את ההפסד או האי-עמידה ביעדים כאכזבה, ובמקרים קיצוניים יותר כ"כישלון" או כ"ביזיון" משל היו מחדל לאומי. יחס התקשורת לנציגות הישראלית משתנה ביחס ישיר להישגי הנציגות בטווח זמן קצר. תקשורת הספורט כמעט ואינה מודדת הישגי ספורטאי, קבוצה או נבחרת לאורך זמן, דבר שמביא לחוסר עקביות בסיקור בכפוף להישגי הנציגות. כך למשל, במסגרת טורניר שבו מתקיימות מספר תחרויות בהפרשי זמן קטנים, עשויה התקשורת לשבח את הנציגות במקרה של ניצחון ולבקר אותה בחריפות במקרה של הפסד בהפרש של ימים בודדים. האמביוולנטיות בסיקור קיימת גם בסיקור ספורטאים: נטען כלפי תקשורת הספורט בישראל כי היא ממהרת לקשור כתרים לספורטאים שהפגינו יכולת מרשימה בפרק זמן קצר ולהתעלם מהם או לבקר אותם בחריפות כשאינם מגלים יציבות, וכך גם להפך: נטען כי התקשורת לוקה ב"זיכרון קצר" - ממהרת לבקר ספורטאים בעקבות יכולת ירודה בפרק זמן קצר אף שהספורטאי צבר זכויות רבות לאורך הזמן שקדם לירידה ביכולתו.
כמו כן, תקשורת הספורט מרבה לדווח על ביצועיהם של כל אחד מהספורטאים הישראלים המתחרים בספורט קבוצתי המשחקים במדינות זרות, בליווי כותרות דוגמת "נציגינו", "השגרירים" או "הליגיונרים שלנו". מידת הסיקור של קבוצות מחו"ל בהן משחק ספורטאי ישראלי רבה יותר משל קבוצות אחרות, והיא פוחתת משמעותית כשהספורטאי עוזב את הקבוצה. מתחילת שנות האלפיים משדרים ערוצי הספורט משחקים של קבוצות בהן משחק ספורטאי ישראלי ולעיתים אף מציינים כי השתתפות הישראלי במשחק היא הסיבה לשידור. בנוסף, חלק מהשדרנים והפרשנים מתמקדים במשחקים שכאלה באופן מופרז בביצועיו של השחקן הישראלי וחולקים לו שבחים, אך מגלים סלחנות יתר כשהנציג הישראלי מפגין יכולת חלשה.
יחס התקשורת לספורטאים זרים בישראל
תקשורת הספורט בישראל מעודדת קידום וטיפוח ספורטאים ישראלים צעירים על פני שילוב שחקנים זרים, ובשידורי משחקים שבהם שחקנים זרים לא בולטים לחיוב בביצועיהם, מרבים שדרני הספורט והפרשנים לטעון כי מוטב היה לו ספורטאי ישראלי צעיר היה תופס את המשבצת של אותו שחקן זר בקבוצה.
תקשורת הספורט בישראל נוקטת בביקורתיות יתר ובחוסר סלחנות כלפי ספורטאים ומאמנים זרים בישראל ונוטה לבקרם יותר מאשר את אלה הישראלים. מבקרי תקשורת הספורט תולים עובדה זו בשתי סיבות: הסברה הראשונה גורסת כי העובדה שהספורטאים והמאמנים הזרים אינם צרכניה של התקשורת בישראל מאפשרת לאנשי התקשורת למתוח עליהם ביקורת מבלי שיחושו חוסר נעימות, והסיבה השנייה היא שהספורטאים והמאמנים הזרים אינם מהווים מקור עיתונאי ועל כן ביקורת כלפיהם לא תפגע בקשר של איש התקשורת אל תוככי המועדון או חדר ההלבשה. ביקורת זו חורגת לא אחת מהנורמה ולעיתים היא שלוחת רסן לחלוטין ואף גובלת בגזענות, כשאחת הדוגמאות הבולטות לכך היא ציטוט זכור מפי מאמן הכדורגל והפרשן שלמה שרף שהציע לשים את איבזיטו אוגבונה בכלוב ולשלוח אותו למולדתו ניגריה, כאילו היה בעל חיים, לאחר תנועה מגונה שביצע השחקן במהלך משחק.
תקשורת הספורט בישראל נוהגת לבחון את הלכותיו ומנהגיו של הספורטאי, ובעיקר את אלה של המאמן הזר, בצורה פרובינציאלית, ולהשוותם למאמן הישראלי בתחומים שאינם בהכרח מקצועיים כמו הופעה ולבוש באימונים ובמשחקים והתנהגותו במהלך המשחק. הביקורת נגד המאמנים הזרים אינה עוסקת רק ביכולותיהם המקצועיות ובהישגיהם, אלא גם בהתנהלותם מחוץ לגבולות המגרש ומסתכמת בדרך כלל בטענה שאינם מסוגלים להתמודד המנטליות של הספורטאי הישראלי. דוגמה נוספת לגישה הפרובנציאלית היא הניסיון לבחון עד כמה השתלב הספורטאי הזר בתרבות הישראלית ומה יחסו אליה. דפוס חוזר בראיונות עם ספורטאי זר הוא הצגת שאלות, לצד אלו המקצועיות, לגבי המדינה וההתאקלמות בה, המאכלים, האקלים ואף על מראה הבחורות.
תקשורת הספורט בתרבות
תקשורת הספורט בישראל הטביעה חותם על התרבות בישראל: האופן בו מסוקר הספורט בישראל זכה לאזכורים בתוכניות בידור שונות וציטוטים מתוך שידורים השתלבו במרוצת השנים בסלנג הישראלי או הפכו לביטויים שגורים בשפה; ביטוי מוכר שנאמר לראשונה בשידור כדורגל הוא "ככה לא בונים חומה" מפי השדרן יורם ארבל. ציטוטים, קלישאות וביטויים נוספים וזכורים לוקטו ואוגדו למהודרה החמישית של סדרת הספרים "הוצא מהקשרו" שיוחדה לציטוטי תקשורת הספורט בישראל. מערכונים שונים על תקשורת הספורט עלו לאורך השנים, כשאחד הזכורים שבהם הוא המערכון "שירים, שערים וטכנאים" של הגשש החיוור המהווה פרודיה על תוכנית הרדיו "שירים ושערים".
בשנת 2005 הוציא לאור דן יהב את הספר "בעיטת עונשין: שפת הכדורגל בתקשורת ההמונים", לקסיקון המכיל כאלף ביטויי סלנג מתחום הספורט שנאספו מאמצעי התקשורת השונים ועומד על האופן שבו התפתח הסלנג. יהב טוען בפתח המבוא לספרו כי חדירתה של התקשורת האלקטרונית, הרדיו והטלוויזיה, לחיי האוהד, חייבה את התפתחותם של מדורי הספורט בעיתונות בהתאם. מגמת ההתרחבות והרחבת הסיקור יצרה ביקוש רב לעיתונאיים ולהמצאת חומר כתיבה ללא קשר להתפתחות ענפי הספורט במדינה. ככל שמלאכת הסיקור הפכה מסחרית יותר ביסודה, כך גדל הביקוש, שיצר בתורו קריטריונים לשוניים נמוכים יותר בכתיבה. יהב גורס כי כתבי הספורט והשדרנים מנצלים את עקרונות העגה ואת הגורמים להתפתחותה, ובפנייתם לקהל הרחב הם מתאימים את המשלב שלהם ואת רמת כתיבתם כך שיתאימו למכנה המשותף הנמוך ביותר, ובכך יוצרים אווירה קולקטיבית ואינטימית עבור האוהד שהוא גם הצרכן של המדיה.
במסגרת סיקור אירועי ספורט גדולים נוהגות התקשורת בכלל ותקשורת הספורט בפרט להקדיש סיקור נפרד לשידורי האירוע הכולל ביקורת על טיב השידור וציטוט משפטים משעשעים או טעויות שנאמרו בשידור.
לצד העיסוק בספורט עצמו ובפרשנותו, משדרת תקשורת הספורט תוכניות שונות שעוסקות בספורט מהפן ההומוריסטי ומשלבות ביקורת גם על תקשורת הספורט עצמה. בשנת 2002 עלתה בערוץ הספורט התוכנית המערכונים הסאטירית אופסייד בכיכובם של ספי ריבלין ושרית סרי העוסקת בספורט הישראלי, ולאחר שזו הוסרה מלוח השידורים, שודרה בערוץ משך תקופה התוכנית "פקקים" בהנחיית שמואל וילוז'ני. בשנת 2007 עלתה באתר וואלה, תוכניתו ההומוריסטית של שי נובלמן, ״ממגרש הספורט עם יועד אלפרון״, ושנה אחר כך, הפכה לתוכנית אולפן סאטירית וחתרנית בצבעי שחור לבן בשם ״בראש ובראשונה״, אותה הנחה נובלמן לצידו של מכשיר רדיו מדבר ממנו בקע קולו של השדר עמי פזטל. לתוכנית ״בראש ובראשונה״ צולמו 4 עונות והיא שודרה לסירוגין עד שנת 2013. בין השנים 2008 ל-2010, כיכב נובלמן בתוכנית הטלוויזיה השבועית ״מייקל פינדר״, אותה יצר, ששודרה בערוץ ספורט 1, בה גילם עיתונאי ספורט בריטי שמגיע מדי שבוע לחקור תופעה אחרת בספורט הישראלי. בשנת 2011 עלתה בערוץ הספורט תוכנית הספורט הסאטירית "בובה של לילה" בה מככבות בובות בנוסח "החרצופים" המהוות סאטירה על דמויות בולטות שונות מעולם הספורט בישראל כולל מתקשורת הספורט, ועוסקת ברובה בעולם הכדורגל. בשנת 2015 העלו יוצרי "בובה של לילה" בערוץ HOT3 תוכנית ספורט סטירית נוספת, "אנחנו במפה", ששמה לקוח מציטטה מפורסמת של טל ברודי.
ליאון רקנאטי (הסב)
ליאון יהודה רקנאטי (ביוונית: Λεόν Ρεκανάτι; 18 בדצמבר 1890 – 14 באוקטובר 1945) היה בנקאי, מייסד בנק דיסקונט, ומנהלו הראשון, מייסדה של משפחת רקנאטי.
קורות חיים
נולד בסלוניקי שביוון, לשמואל, סוחר. למד בבית ספר למסחר, השתלב בעסקי המשפחה וניהל בית חרושת לטבק. בסלוניקי היה נשיא הקהילה היהודית, ציר מטעמה בסוכנות היהודית וחבר הקונגרס הציוני העולמי, וכן נשיא לשכת בני ברית.
ב-1934 עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו מטילדה וילדיו, ועם אחיו אברהם שמואל רקנאטי, שהיה אז סגן ראש עיריית סלוניקי, ולימים חבר הכנסת מטעם חרות.
בניו הארי, דניאל, רפאל ויעקב ניהלו את הבנק אחרי פטירתו.
פעילות עסקית
ב-1935 ייסד עם שותפיו משה קרסו, אברהם חסידוף ויוסף אלבו, את בנק דיסקונט, שעסק בעיקר בהלוואות ליוצאי קהילת סלוניקי בארץ. מהשותפות המקורית בבנק נותרו רק משפחות רקנאטי וקרסו אשר באו ביניהם בקשרי חיתון. משפחת רקנאטי בראשות ליאון עסקה בניהול השוטף ומשפחת קרסו נותרה כבעלת מניות. הבנק הקטן התרחב במהירות בניהולו של רקנאטי השותף הבכיר, ותוך שנים אחדות היה לאחד הבנקים הגדולים של ארץ ישראל ב-שנות ה-40.
פעילות ציבורית
בנוסף לפעילותו העסקית היה פעיל במערכת ענפה של פעילות ציבורית ולאומית כחבר ההנהלה של קרן היסוד, חבר הנהלת אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים, יו"ר מועצת העדה הספרדית בתל אביב, מייסד ויו"ר החברה בנים לגבולם שפעלה למען התיישבות יהודים ספרדים על הקרקע, חבר פעיל במסדר "בני ברית", יו"ר הנהלת הקרן למתלמדים שיסד לשם תמיכה בתלמידים כישרוניים מחוסרי אמצעים.
הנצחה
על שמו נקראים:
מפרצון נבסטינו
מפרצון נבסטינו או נבסטינו קוב או זליב נבסטינו (באנגלית: Nevestino Cove; בבולגרית: залив Невестино ) הוא מפרץ בחוף הצפוני של האי רוברט, באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של המפרצון 1.55 קילומטרים, המפרצון נכנס אל תוך היבשת 1.5 קילומטרים.
מפרצון נבסטינו ממוקם בין נקודת קתרינה לבין נקודת האמר.
מיפוי אזור המפרצון
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור נקודת קתרינה, היו צידי כלבי ים, שהגיעו לאזור בתחילת המאה ה-19.
אזור המפרצון מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגרים בשנת 2009.
מקור השם
המפרצון נקרא על שם שלושה יישובים בשם נבסטינו הממוקמם בדרום-מזרח, בדרום, ובמערב בולגריה.
רד הוט צ'ילי פפרז
רד הוט צ'ילי פפרז (באנגלית: Red Hot Chili Peppers, תרגום מילולי: "פלפלי צ'ילי אדומים חריפים"; נקראת לעיתים בקיצור RHCP) היא להקת פֿאנק רוק אמריקאית פופולרית אשר נוסדה בשנת 1983 בלוס אנג'לס, קליפורניה. הסגנון המוזיקלי האופייני ללהקה הוא שילוב של מוזיקת רוק עם סגנון הפאנק (Funk Rock), אך לעיתים היא מוגדרת כלהקת רוק אלטרנטיבי, פאנק מטאל או ראפ רוק, עם השפעות מסגנונות מוזיקליים שונים כגון פאנק רוק (Punk Rock), רוק פסיכדלי, פופ רוק והבי מטאל. חברי הלהקה הנוכחיים הם הסולן אנתוני קידיס והבסיסט מייקל "פלי" בלזארי, אשר היו ממייסדי ההרכב המקורי, המתופף הוותיק צ'אד סמית והגיטריסט ג'ון פרושיאנטה.
Red Hot Chili Peppers זוכה לפופולריות רבה ברחבי העולם. היא שיאנית מכירות אלבומים, עם מכירות של מעל ל-100 מיליון אלבומים ברחבי העולם, היא הייתה מועמדת ל-16 פרסי גראמי מתוכם זכתה עד היום בשישה, והיא נבחרה להיכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול ב-2012.
ב-39 שנות פעילותה, הוציאה "צ'ילי פפרז" אחד-עשר אלבומי אולפן, שהמוקדמים מביניהם לא נחלו הצלחה רבה. ההרכב התחלף מספר פעמים, ורק הסולן קידיס והבסיסט פלי נותרו מאז ההתחלה. הלל סלובק, נגן הגיטרה המקורי, מת ב-1988 ממנת יתר של הרואין, ובעקבות כך פרש המתופף ג'ק איירונס. ב-1989 הצטרפו ג'ון פרושיאנטה וצ'אד סמית. אלבומם הבא, "Mother's Milk", נחל הצלחה רבה והיה לראשון שהופיע במצעד המוזיקה של מגזין "בילבורד". אלבומם החמישי, "Blood Sugar Sex Magik", הזניק אותם למעמד בכורה במיינסטרים המוזיקלי האמריקני ומכר כ-13 מיליון עותקים עד ל-2011. ג'ון פרושיאנטה עזב בשנת 1992, עקב חוסר הנוחות שגרם לו הפרסום הרב, והידרדר להתמכרות להרואין.
אז חבר להרכב דייב נבארו, גיטריסט ג'יינז אדיקשן, והשתתף בהכנת אלבומם הבא, "One Hot Minute". זה לא השתווה ל"Sex Magik" ומכר בערך חצי ממספר העותקים של הקודם. זמן קצר לאחר צאתו, עזב נבארו את הלהקה בעקבות סכסוכים אישיים. פרושיאנטה, שנגמל מהתמכרותו, הוזמן לשוב בידי פלי ב-1998 ונענה בחיוב. הלהקה הפיקה אז את "Californication", שיצא בשנת 1999. האלבום היה למצליח ביותר שלהם אי פעם, ונמכר בכ-15 מיליון עותקים ברחבי העולם. "צ'ילי פפרז" הוסיפה להקליט וב-2002 יצא "By The Way", שהדגים שוב את הצלחתה המסחרית. לאחר סיום האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בינלאומי, במהלכו הוציאו את אלבום האוסף הראשון שלה. ב-2006 הופק האלבום הכפול "Stadium Arcadium", היחיד שלהם שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים בארצות הברית. ב-2009 פרושיאנטה עזב שוב, להמשיך בקריירת הסולו שלו, והוחלף בגיטריסט המשני בהופעות ג'וש קלינגהופר. ב-2011 וב-2016 הוציאה את האלבומים "I'm with You" ו"The Getaway", בהם הצליחה מסחרית עם הסינגלים הבולטים "The Adventures of Raindance Maggie" ו-"Dark Necessities" בהתאמה. ב-2019, אחרי הופעה היסטורית במצרים, קלינגהופר עזב את הלהקה אחרי 10 שנים, והתחלף בשנית עם ג'ון פרושיאנטה שחזר ללהקה 10 שנים לאחר עזיבתו.
הקמה והשנים המוקדמות
להקת רד הוט צ'ילי פפרז קמה בשנת 1983, בשם "Tony Flow and the Miraculously Majestic Masters of Mayhem", בה היו חברים אנתוני קידיס, מייקל "פלי" בלזארי, הילל סלובק, וג'ק איירונס. ארבעתם למדו יחד בבית הספר התיכון פיירפקס שבלוס אנג'לס. מאחר שסלובק ואיירונס כבר היו מחויבים להרכב אחר בשם "What Is This?", הרכב הפפרז הוקם למטרת הופעה אחת בפאב מקומי, לקהל של כ-30 איש. הם ביצעו שיר אחד שנכתב על ידי קידיס בשם "Out in L.A". ההופעה הייתה מוצלחת כל כך שהלהקה התבקשה לחזור למקום ולהופיע גם בשבוע שלאחר מכן.
הלהקה החלה להתפרסם בסצנת הרוק המקומית, ובעקבות ההצלחה החליטה לבסס את ההרכב ולשנות את שמה לרד הוט צ'ילי פפרז. הלהקה החלה להופיע במספר מועדונים ופאבים ברחבי לוס אנג'לס, אשר מתוך הופעות אלו הקליטו שישה שירים ליצירת אלבום הדמו הראשון שלהם. חצי שנה לאחר הופעתם הראשונה, פנתה אליהם חברת התקליטים EMI, והחתימה אותה על חוזה הקלטות. שבועיים לפני כן, קיבלה גם להקתם של סלובק ואיירונס חוזה הקלטות מחברת התקליטים MCA. במשך זמן פעילותה של הלהקה, ראו בה סלובק ואיירונס פרויקט צדדי, ולאחר קבלת חוזה ההקלטות עם "What Is This?" עזבו את ההרכב.
במקום לפרק את הפפרז, החליטו קידיס ופלי לגייס חברים חדשים להרכב. קליף מרטינז, חברו של פלי, הצטרף ללהקה כמתופף זמן קצר לאחר מכן. מהאודישנים שערכו למספר גיטריסטים, נבחר ללהקה ג'ק שרמן, והם החלו לעבוד על אלבומם הראשון. האלבום "The Red Hot Chili Peppers" יצא ב-10 באוגוסט 1984. על אף שהאלבום לא נחל הצלחה במכירות, השמעותיו בתחנות רדיו של אוניברסיטאות וקולג'ים והשמעות רבות ב-MTV, תרמו ליצירת גרעין מעריצים ללהקה. בסופו של דבר נמכר האלבום בכ-300,000 עותקים.
הלהקה יצאה למסע הופעות בעקבות צאת האלבום, אך גם הוא לא נחל הצלחה רבה. במהלך מסע ההופעות, מתחים מוזיקליים ויומיומיים בין קידיס ושרמן, הובילו בסופו של דבר לפיטוריו של שרמן. הילל סלובק חזר למלא את מקומו כגיטריסט, לאחר שעזב את "What Is This?".
Freaky Styley ו-The Uplift Mofo Party Plan (1985–1988)
ג'ורג' קלינטון נבחר להפיק את אלבומם הבא של הלהקה – "Freaky Styley". האלבום הוקלט באוניברסיטת ווין שבדטרויט, מישיגן. קלינטון שילב לסגנונה המוזיקלי של הלהקה אלמנטים של פאנק (Funk) ופאנק (punk) וסגנונות מוזיקה שונים נוספים. קשריה של הלהקה עם קלינטון היו טובים יותר מאשר עם מפיקם הקודם אנדי גיל. על אף האלבום המבטיח, הוא לא זכה להצלחה רבה, לא נכנס לאף מצעד פזמונים ואף כשל בעקיפת המוניטין של אלבומם הקודם. גם מסע ההופעות לאחר צאת האלבום נחשב כלא מספק בעיני הלהקה.
ב-1986, הופיעה הלהקה בסרט "ההחלקה לניצחון" כשהם מנגנים את השיר "Blackeyed Blonde" מאלבומם החדש. בערך באותה התקופה הופיעה הלהקה גם בסרט "Tough Guys" בכיכובם של ברט לנקסטר וקירק דאגלס, כשהם מבצעים את השיר "Set It Straight" במועדון לילה בלוס אנג'לס.
קליף מרטינז פוטר מההרכב בקיץ של שנת 1986. הלהקה שכרה לתקופה קצרה את המתופף צ'ק ביסקיטס, אך ג'ק איירונס, שהיה חסר עבודה או מחויבויות אחרות, החליט לחזור להרכב הלהקה, להפתעתם הרבה של קידיס, פלי וסלובק. הלהקה ניסתה להעסיק את ריק רובין להפקת אלבומם הבא, אך הוא סירב להצעתם. לאחר חיפושים, שכרה הלהקה את המפיק מייקל ביינהורן, שהיה אפשרותם האחרונה. הם החלו להלחין ולכתוב שירים בקצב מהיר, והאלבום החל לקבל צורה – הוא קיבל את אותם האלמנטים של הפאנק כמו באלבום הקודם, אך קיבל גם זיקה חזקה ומשמעותית לסגנון הפאנק רוק. האיחוד המחודש של חברי ההרכב המקוריים החיה את תהליך ההקלטות.
ב-29 בספטמבר 1987, יצא האלבום "The Uplift Mofo Party Plan", והיה לאלבומם הראשון שהופיע במצעד כלשהו. על אף שהגיע למקום ה-148 בלבד במצעד ה-"Hot 200" של מגזין בילבורד, הוא נחשב כהצלחה מסוימת ביחס לשני האלבומים שקדמו לו.
אולם, במהלך תקופה זו, קידיס וסלובק החלו לפתח התמכרות קשה לסמים, מה שגרם לביצועים קלושים מצידם, ובייחוד מצידו של סלובק. הלהקה החליטה להתעלם מאיכות הביצועים והמשיכה להופיע כרגיל. התמכרותו של סלובק הובילה למותו ב־25 ביוני 1988, זמן לא רב לאחר תום מסע ההופעות שלהם באירופה. הוא נמצא מת מחוץ למלון בעיר לוס אנג'לס. ג'ק איירונס, חברו הטוב של סלובק עוד מימי התיכון, עזב את הלהקה באומרו כי הוא אינו מעוניין להיות חבר בלהקה שחבריה מתים. איירונס הצטרף ללהקת הגראנג' מסיאטל – פרל ג'אם, אך מותו של סלובק המשיך לרחף מעל לראשו, והוא עזב גם אותה.
Mother's Milk והכניסה ההדרגתית למיינסטרים (1989–1990)
בניסיון להתמודד עם מותו של סלובק ועזיבתו של איירונס, קידיס ופלי גייסו ללהקה את המתופף של להקת דד קנדיז – די. אייץ'. פליגרו ואת הגיטריסט דווין מקניט. שניהם לא הסתדרו עם פלי ועם קידיס, והוחלפו זמן קצר לאחר מכן. לעומת זאת, לזמן פעילותו הקצר של פליגרו בהרכב הייתה השפעה חזקה עיקרית אחת ללהקה: היא הובילה להגעתו של ג'ון פרושיאנטה, מכר של פליגרו, לאודישנים לגיטריסטים ללהקה. פרושיאנטה היה מעריץ צעיר ונלהב, והיה מעוניין מאוד להתקבל ללהקה. בעקבות האודישן המוצלח של פרושיאנטה, הלהקה החליטה לצרפו אליהם.
שלושה שבועות לפני תחילת ההקלטות, הלהקה הייתה עדיין חסרת מתופף, על אף מספר אודישנים שערכו. בסופו של דבר, מכר של הלהקה הפנה אותם לצ'אד סמית, שהיה מתופף מיומן. קידיס התנגד תחילה לאפשרות שייבחן, אך בסופו של דבר החליט לאפשר לו לנסות. חברי הלהקה התרשמו מנגינתו באודישן והחליטו לצרפו להרכב.
הקלטות האלבום הרביעי של הלהקה התעכבו בשל סכסוך שהיה לחבריה עם המפיק מייקל ביינהורן, שהתעקש שלנגינת הגיטרה של פרושיאנטה יינתן צליל חזק ועיקרי, הדומה לצליליו החזקים של סגנון ההבי מטאל. דרישות אלו גרמו לאי נוחות מצד פרושיאנטה, אשר נגדו את סגנון הנגינה המועדף עליו. דוגמה לנגינה זו אפשר לשמוע בשיר "Nobody Weird Like Me".
אלבומה הרביעי של הלהקה, "Mother's Milk" (חלב אם) יצא באוגוסט 1989. האלבום היה לאלבומם המצליח ביותר עד אז – נתוני המכירות היו טובים, ושירים ממנו הושמעו לעיתים תכופות ברדיו והופיעו ב-MTV. מאלבום זה יצאו לראשונה מספר להיטים למקומות הראשונים במצעדים - השיר שהוקדש ונכתב על סלובאק - "Knock Me Down", גרסת הכיסוי לשירו של סטיבי וונדר "Higher Ground", והשיר "Taste the Pain", שהפך לחלק מפסקול הסרט "אמרי לי כן". האלבום הגיע למקום ה־52 במצעד ה־"Hot 200" של מגזין בילבורד, והפך לאלבום הזהב הראשון של הלהקה. בעקבות הצלחתו של האלבום, יצאה הלהקה למסע הופעות של כ־9 חודשים בארצות הברית ובאירופה.
פרסום, Blood Sugar Sex Magik, ועזיבתו הראשונה של ג'ון פרושיאנטה (1990–1992)
בשנת 1990, עזבה הלהקה את חברת התקליטים EMI, וחתמה על חוזה הקלטות עם האחים וורנר. ריק רובין, מפיק ידוע שעבד לפני כן עם להקות ידועות כמו הביסטי בויז, סלייר ו-Run DMC, נשכר להפקת אלבומם החמישי. תהליך הכתיבה של האלבום הזה היה יצרני ופורה יותר מאשר של קודמיו.
הלהקה החלה בתהליך מתיש בן שישה חודשים של הקלטות, חזרות, כתיבה ופיתוח רעיונות חדשים. אולם, רובין לא היה מרוצה מביצוע התהליך באולפן ההקלטות הרגיל בו הקליטו, והחליט כי הלהקה זקוקה לאולפן מסוג אחר, ולכן העביר אותם לאחוזה שהייתה בבעלותו באזור. במשך השבועות הבאים, פלי, קידיס ופרושיאנטה שהו בבידוד, וכמעט ולא עזבו את האחוזה במהלך תהליך ההקלטות. לעומתם, סמית החליט שלא להתגורר באחוזה, משום שהאמין כי היא רדופת רוחות.
ב־24 בספטמבר 1991, לאחר שישה חודשי הקלטות, יצא האלבום "Blood Sugar Sex Magik". השיר "Give It Away" יצא כסינגל ראשון, ולבסוף זכה בפרס גראמי, והיה לשיר הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד שירי הרוק המודרני של מגזין בילבורד. הבלדה "Under The Bridge" יצאה כסינגל אחריו, והגיעה למקום השני במצעד ה-"Hot 100" של מגזין בילבורד. דירוג זה היה לגבוה ביותר אליו שיר של הלהקה הגיע במצעד זה, והשיר הפך לאחר משיריהם המוכרים ביותר. סינגלים נוספים שיצאו מאלבום זה, "Breaking the Girl" ו-"Suck My Kiss" גם זכו להצלחה במצעדי המוזיקה. האלבום עצמו הפך לסנסציה בינלאומית, עם מכירות של מעל ל-15 מיליון עותקים, והגדלה משמעותית של קהל המעריצים של הלהקה. "Blood Sugar Sex Magik" דורג במקום ה-310 במצעד 500 האלבומים הטובים של כל הזמנים של מגזין רולינג סטון, וכשנה לאחר יציאתו, ב-1992, הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים השנתי בארצות הברית.
בספטמבר 1992, הלהקה ביצעה את השיר "Give It Away" בטקס הענקת פרסי MTV. הלהקה הייתה מועמדת לשבעה פרסים, מתוכם זכו בשלושה, ביניהם בפרס חביבי הקהל.
ב-24 בפברואר 1993, הלהקה, יחד עם ג'ורג' קלינטון וכוכבי ה-P-פאנק, ביצעו את השיר "Give It Away" שנית, אשר זיכה אותם בפרס גראמי הראשון שלהם באותו הערב. הופעה זו סימנה את קיצו של מסע ההופעות של האלבום והופעתם האחרונה עם מרשל. ללהקה היו תוכניות להמשיך ליצור לקראת אלבומם הבא, אך בסופו של דבר החליטו כי מרשל אינו מתאים לתוכניותיהם אלו. ג'סי טוביאס, מתופף מלהקה מקומית בלוס אנג'לס גויס להרכב. תקופת פעילותו בלהקה לא האריכה ימים, וחברי הלהקה הצהירו כי לא הייתה ביניהם כימיה נכונה. בסופו של דבר, הגיטריסט של להקת ג'יינז אדיקשן, דייב נבארו, צורף להרכב, לאחר שסירב לבקשתם הקודמת זמן קצר לאחר פרישתו של פרושיאנטה.
One Hot Minute וירידה מסוימת בפופולריות (1993–1997)
דייב נבארו הופיע לראשונה עם הלהקה בפסטיבל וודסטוק בשנת 1994. לאחר ההופעה בפסטיבל יצאה הלהקה לסיבוב הופעות קצר, במהלכו ביצעה מופע חימום ללהקת הרולינג סטונז. כלפי חוץ, נראה היה כי הלהקה התמסדה לבסוף, אך יחסיהם הפנימיים של שלושת חבריה עם נבארו החלו להתדרדר. הרקע המוזיקלי השונה שלו גרם לסכסוכים בלהקה כשהתחילו להופיע. סכסוכים אלו המשיכו גם בשנה לאחר מכן, כשיצא האלבום "One Hot Minute". האלבום יצא לאחר כשלושה חודשי עבודה בהוואי, ב-12 בספטמבר 1995, לאחר עיכובים ודחיות רבים. הלהקה הצהירה כי האלבום הוא אפל ועצוב יותר ומזכיר יותר את סגנון ההארד רוק בהשוואה לחומרים שקדמו לו. למרות ביקורות מעורבות, האלבום היה הצלחה מסחרית ונמכר בכ-5 מיליון עותקים ברחבי העולם. מהאלבום יצא הסינגל השלישי של הלהקה שהגיע למקום ראשון במצעד - הבלדה "My Friends", ובנוסף נהנתה הלהקה מהצלחתם של השירים "Warped" ו-"Aeroplane".
בנוסף לצאת האלבום, השתתפה הלהקה במספר פסקולים נוספים. הם ביצעו גרסת כיסוי לשיר "I Found Out" של ג'ון לנון כחלק מהאלבום "Working Class Hero: A Tribute to John Lennon" – מנחה לג'ון לנון. בנוסף, ביצעו גרסת כיסוי לשירם של להקת "Ohio Players" – "Love Rollercoaster", כחלק מהפסקול של הסרט ביוויס ובאטהד דו אמריקה, שיצא מאוחר יותר כסינגל.
במהלך תקופה זו חזר קידיס להשתמש בסמים, ובנוסף לו החל גם נבארו להשתמש בהם. מצבם היה כה קשה שבאחת מחזרות הלהקה, נפל נבארו על המגבר שלו בעקבות צריכת הסמים. באפריל 1998 הוצהר כי נבארו עזב את הלהקה עקב מחלוקות יצירתיות; קידיס הצהיר כי ההחלטה הייתה משותפת.
חזרתו של פרושיאנטה, Californication והחזרה למיינסטרים (1998–2001)
בשנים שלאחר פרישתו מהלהקה נודע לציבור כי ג'ון פרושיאנטה פיתח התמכרות קשה להרואין שהביאה עליו עוני, ובתקופה מסוימת אף היה על סף מוות. בסופו של דבר, הוא שוכנע לעבור השתקמות וגמילה מסמים בינואר 1998. לאט לאט, התחילו חייו של פרושיאנטה לחזור למסלולם, ותהליך הגמילה הסתיים בפברואר באותה השנה. במהלך ההתמכרות, ספג פרושיאנטה פגיעות ופצעים חמורים, שחלקם דרשו ניתוחים, כצלקות בידיים, אף שבור ושיניים שבורות שעלולות היו לגרום לזיהום קטלני.
באפריל 1998, פלי הלך לבקר את פרושיאנטה, והזמין אותו לחזור להרכב הלהקה, ופרושיאנטה קיבל את הצעתו מיד. באותו השבוע, בפעם הראשונה זה שש שנים, התאסף ההרכב המאוחד לנגן. פלי תיאר את רגע חזרתו של פרושיאנטה כ"רגע המכריע" בהיסטוריה של הלהקה. אך על אף המורל המרומם של הלהקה עקב חזרתו של פרושיאנטה, עבר זמן מה עד שהם התחילו לעבוד על שירים, בשל מצבו הפיזי והנפשי. פרושיאנטה התקשה להתרגל לנגינה בלהקה שוב, ומאחר ואיבד את כל הגיטרות שלו בשריפה בביתו, ממנה בקושי נמלט והיה לו קשה לחזור לשגרת החיים שהייתה לו לפני ההתמכרות. אך על אף הקשיים, כישרונו של פרושיאנטה לא אבד והלהקה החלה ליצור שירים חדשים. ב-8 ביוני 1999, לאחר מעל לשנה של הקלטות והפקה, יצא אלבומם השביעי "Californication". האלבום נמכר בכ-15 מיליון עותקים ברחבי העולם והפך לאלבום המצליח ביותר של הלהקה עד היום. Californication אופיין בשירים יותר מלודיים וקטעי נגינה של גיטרה, אשר היה שונה מסגנונה המסורתי של הלהקה.
מהאלבום יצאו עוד שלושה סינגלים למקומות הראשונים במצעדי הרוק המודרני: "Scar Tissue", "Otherside" ו-"Californication". בנוסף, זכה השיר "Scar Tissue" בפרס גראמי של שנת 2000 על שיר הרוק הטוב ביותר. שירים אחרים כמו "Around the World", "Road Trippin'", ו-"Parallel Universe" נכנסו למצעדי פזמונים והגיעו ל-Top 40 על אף שלא פורסמו כסינגלים.
ביולי 1999, כחלק ממסע הופעות להפצת האלבום, הופיעה הלהקה בפסטיבל וודסטוק של שנת 1999. לפני ההופעה הם נתבקשו על ידי אחותו החורגת של ג'ימי הנדריקס לבצע את אחד משיריו, ובסופו של דבר החליטו לנגן את הקלאסיקה "Fire" של הנדריקס, לה ביצעו גרסת כיסוי באלבום Mother's Milk.
בספטמבר 2000, הלהקה הייתה מועמדת לחמישה פרסי MTV, מתוכם זכו בשניים על הווידאו קליפ של השיר "Californication" אותו גם ביצעו בטקס. בנוסף, זכתה הלהקה בפרס "MTV Video Vanguard Award" שמוענק לאמנים להם השפעה עמוקה על תרבות ה-MTV.