cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפרו-אמריקאים
במאה ה-16 החל תהליך שינוע של מיליוני בני אדם מאפריקה לארצות הברית הנקרא גם סחר העבדים האטלנטי. במסגרת הסחר הובאו מיליוני אפריקאים לאמריקה והם נמכרו לעבדות. אחרי יותר מ-200 שנות עבדות, בעקבות מלחמת האזרחים, אושר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית אשר ביטל את העבדות, אך אפרו-אמריקאים לא זכו לשוויון בחוק עד 1964. מצבם של אמריקאים-אפריקאים השתפר מאז תקופת השיקום, וכלל פיתוח תרבותי, השתתפות בעימותים ובמלחמות של ארצות הברית, סיום ההפרדה גזעית, והופעת התנועה לזכויות האזרח. בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2008 ניצח ברק אובמה, שאביו הוא קנייתי שחור ואימו אמריקאית ממוצא אירופי, והפך לאמריקאי-אפריקאי הראשון שנבחר לנשיאות ארצות הברית, ואף נבחר לכהונה שנייה. בבחירות שנערכו ב-2020 זכה סגנו של אובמה, ג'ו ביידן, ממוצא אירופי, ואיתו נבחרה סגניתו קמלה האריס, שאימה ממוצא טמילי ואביה ממוצא אפרו-אמריקאי. עם בחירתה הפכה האריס הן לאישה הראשונה המחזיקה בתפקיד סגנית הנשיא והן לאפרו-אמריקאית הראשונה בתפקיד זה.
על פי נתוני לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, מהגרים שהגיעו לארצות הברית מאפריקה אינם מזדהים כאפרו-אמריקאים, אלא כילידי הארצות שמהן היגרו (כ-95%), ואילו מהגרים מהאיים הקריביים או מאמריקה הדרומית וצאצאיהם עשויים לעיתים להזדהות כאפרו-אמריקאים. התרבות, השפה, ההיסטוריה ומאפיינים נוספים שלהם שונים מאלה של אמריקאים אפריקאים שהם צאצאי העבדים בארצות הברית. מהגרים מהאיים הקאריביים או מאפריקה דוברים לעיתים קרובות צרפתית, אנגלית בריטית או שפה אירופאית אחרת כשפת אם.
רובם המכריע של האפריקאים האמריקאים הם נוצרים-פרוטסטנטים (78%), לצד מיעוטים כמו חסרי דת (12%), ואחוזים אחדים של קתולים (5%), עדי יהוה (1%), ומוסלמים (1%).
מאבק האמריקאים האפריקאים לשוויון זכויות
כפועל יוצא מהיותם עבדים, אפריקאים-אמריקאים היו מופלים לרעה ומשוללי זכויות במדינות בהן העבדות הייתה נהוגה. במשך שנים אחרי ביטול העבדות בעקבות מלחמת האזרחים בארצות הברית, התנגדו רבים מתושבי המדינות שתמכו בעבדות לשילוב מלא ושוויוני של העבדים המשוחררים מבחינה פוליטית, חברתית ותרבותית. כניסיון לאזן בין שחרור העבדים לבין הרצון להמשיך ולהתייחס לאוכלוסייה האפריקאית-אמריקאית באופן מפלה, נחקקו במדינות רבות חוקי ג'ים קרואו (Jim Crow Laws), חוקים אשר מיסדו אפליה והפרדה שיטתית בין האפריקאים האמריקאים לבין התושבים שנחשבו ל"לבנים". חוקים אלה לא נחקקו רק במדינות הדרום, אשר נלחמו להגנה על העבדות, אלא גם במדינות צפוניות, שהשתתפו במלחמת האזרחים לצד מתנגדי העבדות. כך, בין היתר נאסרו במדינות רבות נישואין או קיום יחסי אישות בין לבנים ו"כושים (Negroes), מולאטים, אינדיאנים ומונגולים"; תלמידים לבנים הופרדו מתלמידים לא-לבנים במוסדות הלימודים (ומצב התשתיות ורמת ההוראה במוסדות שיועדו לתלמידים לא-לבנים היה ירוד); אמצעים חוקיים הופעלו על מנת להכשיל אמריקאים אפריקאים מלנצל את זכותם להצביע בבחירות (באמצעות מבחני קריאה או קיום מרשמי בוחרים); קיום הפרדה פיזית באמצעי תחבורה ציבורית (רכבות, אוטובוסים), שטחי ציבור (מסעדות, חנויות, ברזיות, חדרי שירותים ציבוריים, בתי חולים, מגרשי ספורט, גינות משחקים); אמריקאים אפריקאים הופרדו גם ביחידות צבאיות; והתקיימה גם הפרדה בדיור ובהקצאת שטחי ציבור לדיור. חוקים שונים להפרדה ולאפליה ממוסדת נגד לא-לבנים (גם מקבוצות אתניות אחרות) הועברו בכל אחת ממדינות ארצות הברית בין תום מלחמת האזרחים ופרוץ מלחמת העולם השנייה ובחלקם היו תקפים עד סוף שנות ה-60. בנוסף לאפליה ממוסדת, סבלו אמריקאים-אפריקאים, כפועל יוצא, גם מאפליה כלכלית שהעמיקה את העוני בקרבם ומאפליה תרבותית, שבה תרבותם נחשבה ל"נחותה" וביטויי גזענות כלפיהם היו לגיטימיים, ומופיעים אף בזרם המרכזי של התרבות הפופולרית, ומעידה למשל הפופולריות של סוגת הבידור מופע מינסטרל (Blackface), שבה צבעו בדרנים לבנים את פניהם באיפור שחור ושיחקו שחור סטריאוטיפי. גלי אלימות המוניים נגד אמריקאים אפריקאים התרחשו גם הם והוסיפו לתחושת האיום והאפליה של האמריקאים אפריקאים. רבים לא יכלו למצוא מפלט בהגנה חוקית מפני התקיפות הגזעניות האלימות: לעיתים היו אנשי משטרה לבנים מקומיים מעורבים באלימות, והחברים בחבר המושבעים לפי השיטה המשפטית האמריקאית היו לבנים.
שילוב אמריקאים אפריקאים בחיים הציבוריים היה איטי. כך, למשל, אחרי שורת מדליות הזהב שזכה בשם ארצות הברית באולימפיאדת ברלין (1936), נאלץ האצן האפרו-אמריקני ג'סי אוונס לעלות לקבלת פנים לכבוד מקבלי המדליות במלון וולדורף אסטוריה בניו יורק במעלית השירות. צעדים ראשונים לשילוב אמריקאים אפריקאים נעשו בחלקים מן האקדמיה ועל ידי אמנים. ב-1935 הקים המוזיקאי הלבן בני גודמן את להקת הג'אז המעורבת הראשונה וב-1940 זכתה לראשונה אישה אמריקאית אפריקאית, הטי מק'דניאל בפרס אוסקר. במקביל במהלך מלחמת העולם השנייה שותפו אמריקאים אפריקאים בקרבות וקודמו בסולם הדרגות. בכוחות הביטחון האמריקאים הייתה קיימת הפרדה מתוקף חוקי ג'ים קרואו שונים, אך בתקופת המלחמה חלה התקדמות בזכויותיהם של המשרתים האמריקאים אפריקאים. לראשונה, קודם לראשונה אמריקאי אפריקאי לדרגות בריגדיר גנרל (בנג'מין אוליבר דייוויס, 1940), לראשונה הוכשרו מטעם הצבא טייסים צבאיים אמריקאים אפריקאים ("טייסי טסקיגי", 1941); לראשונה קיבל אמריקאי אפריקאי את אות "צלב הצי" (דוריס מילר, 1942), הקצינים הראשונים בצי האמריקאי ("שלושה עשר המוזהבים", 1944) והקצין הראשון בחיל הנחתים האמריקני (1945).
באמצע שנות ה-50 החל בית המשפט העליון של ארצות הברית לפעול לביטול האפליה באמצעות אקטיביזם שיפוטי. פסק הדין הבולט ביותר בהקשר זה הוא פסק הדין בראון נגד מועצת החינוך, אשר קבע כי המדיניות לפיה מותרת הפרדה בין לבנים ולא-לבנים במערכת החינוך היא פסולה על פי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, האוסר על אפליה על רקע גזעני. במקביל לפעילותם המשפטית, החלו פעילים למען זכויות האמריקאים אפריקאים בפעולות מחאה לא אלימות ובכללן מצעדים והפגנות, עידוד אמריקאים אפריקאים להירשם בספר הבוחרים והגנה על זכותם להצביע מפני תקיפות גזעניות אלימות, ופעולות שבהן מחו על ההפרדה הגזענית באמצעות הפרתה או באמצעות חרם. המחאה האפקטיבית הראשונה בהקשר זה הייתה נגד חברת האוטובוסים של מונטגומרי (אלבמה), חרם האוטובוסים של מונטגומרי, שארגן מרטין לותר קינג לאחר שפעילה מקומית, רוזה פארקס, סירבה לפנות את מקומה באוטובוס לאדם לבן. פעולות המחאה המשיכו עד סוף שנות ה-60, ולעיתים קרובות, מדינות ורשויות מקומיות לא שינו את עמדתם, אלא לאחר מחאה רחבת היקף, גם עשור לאחר פסיקת "בראון נגד מועצת החינוך". עם זאת, גם במפנה המאה ה-21 ניתן למצוא "כיסים" של הפרדה בארגונים פרטיים (כמו למשל אוניברסיטת בוב ג'ונס הפונדמנטליסטית, שאסרה עד שנת 2000 על יחסים רומנטיים בין סטודנטים מגזעים שונים). חלק מן האמריקאים אפריקאים היו ממורמרים מכך שחרף הישגיה של התנועה לזכויות האזרח, אלימות, אפליה בהחלטות של חבר מושבעים, ואפליה על רקע כלכלי, כמו גם דעות קדומות, לא נעלמו מן המפה החברתית בארצות הברית. החל מאמצע שנות ה-60 קמו מבקרים לדרכו הלא-אלימה והדמוקרטית של מרטין לותר קינג, שקראו לאמריקאים אפריקאים להגן על עצמם מפני הקו קלוקס קלאן וארגונים גזעניים דומים ובמקרים מסוימים "לקחת את החוק לידיים". קולות אלה הובילו להתפתחות תנועת ה"כוח השחור". חלק מפעילי "הכוח השחור" הקימו את ארגון "הפנתרים השחורים" (ב-1966). אחרים שחלקו על קינג פנו לאקטיביזם תרבותי ודחו היבטים מסוימים בתרבות האמריקאית (והאמריקאית-אפריקאית) כהיבטים שנובעים מן הכפייה התרבותית של הלבנים מאז תחילת תקופת העבדות. כך, למשל, דחו פעילי "אומת האסלאם" את הדת הנוצרית (שהובאה אליהם לדידם על ידי בעלי העבדים) ושינו את שמותיהם האנגלוסקסיים בשמות בעלי צליל אפריקאי או מוסלמי. הפעיל מלקולם ליטל החליט לשנות את שם משפחתו ל-X ("מלקולם אקס"), מכיוון ששם משפחתו המקורי אבד עם חטיפתם של אבות-אבותיו ומכירתם לעבדות. אחרים הוסיפו אלמנטים של תרבות אפריקאית לתרבות הפופולרית (או מה שנתפס בעיניהם כתרבות אפריקאית – לעיתים קרובות נעשה שימוש במושגים מן השפה הסוואהילית, שנפוצה במזרח היבשת ולא באזורים מהם נמכרו לעבדות במערבה). שידור סדרת הטלוויזיה "שורשים" הביאה את כאבם של האמריקאים אפריקאים על האפליה והעבדות לשיח הציבורי המרכזי.
לרבים מהאמריקאים האפריקאים יש שורשים גנאלוגיים וגנטיים גם באירופה (58% מהם הם 1/8 לבנים בממוצע – ככל שמצפינים בארצות הברית כך כמות הגנים הלבנים עולה), באמריקה (ילידים-אמריקאים – 5% מהאפרו-אמריקאים הם בעלי גנים ילידים אמריקאיים בשיעור 1/8 מהגנום) ואף באסיה. במהלך ההיסטוריה נקראו האמריקאים האפריקאים בשמות שאינם נחשבים עוד לתקינים פוליטית שכיום הם טאבו.
תרבות
התרבות האמריקאית-אפריקאית היא תת-תרבות של התרבות האמריקאית. עם זה היא חופפת לה בתחומים רבים, אף שהיא נוגדת אותה במקרים אחרים. מאז שהגיעו השחורים לאמריקה, ניכרה תרומתם לספרות, לאמנות, למוזיקה, למזון, לאופנה, ולסלנג באמריקה.
מוזיקה
ראשית המוזיקה השחורה בשירים עממיים אשר הביאו עמם העבדים השחורים לאמריקה. המגוון הרחב של הקבוצות האתניות, יחד עם השפעות מוזיקליות "לבנות" דוגמת הפולק והוואלס התפתחו במשך השנים לסוגות כגון רגטיים ובלוז בסוף המאה ה-19, ובמאה העשרים לג'אז, רית'ם אנד בלוז, היפ-הופ וסגנונות רבים נוספים. מאז שנות החמישים רוב המוזיקה הפופולרית, שלא נכללת בקטגוריית מוזיקה שחורה, הושפעה עמוקות מהמוזיקה השחורה.
ספרות
ספרות אפרו-אמריקאית החלה עם חיבוריהם של כותבים מן המאה ה-18 כגון פיליס וויטלי ואולאודאה אקוואינו, הגיעה לנקודות-שיא מוקדמות עם סיפורי עבדים והרנסאנס של הארלם, וכלה בספרות בת-זמננו של כותבים כגון טוני מוריסון (כלת פרס נובל לספרות), מאיה אנג'לו וולטר מוסלי הנמנים עם גדולי הסופרים בארצות-הברית של סוף המאה העשרים ותחילת המאה העשרים ואחת. עם הנושאים הנחקרים בספרות האפרו-אמריקאית נמנים תפקידם של האפרו-אמריקאים בתוככי החברה האמריקאית הכללית, התרבות האפרו-אמריקאית, גזענות, עבדות ושוויון. הכתיבה האפרו-אמריקאית נטתה לאורך השנים לכלול גם גרסאות אוראליות דוגמת מזמורים-דתיים, דרשות, נעימות כנסייתיות, בלוז וראפ.
ככל שמעמדם של האפרו-אמריקאים בחברה האמריקאית השתנה במהלך מאות השנים עברו, כך גם השתנו מוקדי-העניין של הספרות האפרו-אמריקאית. בטרם פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית הספרות האפרו-אמריקאית התמקדה בעיקר בנושא העבדות, כפי העולה מתקומת תת-הסוגה של סיפורי עבדים. עם זאת, בימי המעבר מן המאה התשע-עשרה אל המאה העשרים, ספרים פרי עיטם של סופרים רבים, ובהם ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז ובוקר טי. וושינגטון התפלמסו בשאלה האם לתקוף או לפייס את הגישות הגזעניות בארצות-הברית. בימי התנועה האמריקאית לזכויות האזרח, כותבים כגון ריצ'רד רייט, רלף אליסון וגוונדולין ברוקס הוציאו תחת ידיהם יצירות שעסקו באפליה הגזעית ובלאומנות השחורה. בימינו אנו, הספרות האפרו-אמריקאית מהווה חלק אינטגרלי מן הספרות האמריקאית, כאשר ספרים כמו "שורשים" פרי עטו של אלכס היילי, "הצבע ארגמן" מאת אליס ווקר ו-"חמדת" של טוני מוריסון, העפילו למדרגה של רבי-מכר ועוטרו בפרסים רבים.
בספרים רבים שנכתבו על ידי סופרים שאינם אפרו אמריקאים יש עיסוק בנושא היחסים בין הלבנים לשחורים בארצות הברית לאורך השנים. להלן כמה דוגמאות:
שפה
השימוש בשפה שונה במעט אצל רוב האמריקאים האפריקאים ונובע, במידה מסוימת, מהקשיים אשר חוותה הקהילה בארצות הברית. בתקופת העבדות, החזיקו בעלי העבדים בעבדים מאזורים שונים באפריקה, ואלה דיברו שפות אפריקאיות שונות. בכך נחסמה בפני העבדים האפשרות לתקשר בשפת האם שלהם, מה שעודד את השימוש באנגלית. תנאים אלו הביאו לכך שלעיתים קרובות נוצרו שפות, שהיו בשימוש בקרב השחורים, שהן ערבוב של אנגלית ושפות אחרות. כמו כן, ישנו דיאלקט של אנגלית הנקרא "African-American Vernacular English" או "Ebonics" (שם שנוי במחלוקת). ניב זה אינו משויך לאנגלית התקנית, ושואב השראה מהשפות המעורבבות הנ"ל.
ספורט
אפרו-אמריקאים התבלטו מאוד בספורט, לאחר ששנים רבות סבלו מאפליה ונאלצו להתחרות בנפרד (ראו לעיל). בליגת הכדורסל המקצוענית ה-NBA כ-75% מהשחקנים היו שחורים בסוף שנת 2008 ובליגת הפוטבול המקצועני ה-NFL כ 65% היו שחורים. לעומת זאת בליגות הבייסבול המקצועניות (MLB) רק 8.5% מהשחקנים היו שחורים (פחות מחלקם באוכלוסייה) ובהוקי קרח אף פחות. למרות ריבוי השחקנים השחורים יש מעט מאמנים שחורים.
אפרו-אמריקאים בולטים באתלטיקה קלה ובפרט בתחום הריצות הקצרות וקפיצה לרוחק. מתאגרפים שחורים היו מראשוני השחורים שזכו לפרסום כלל ארצי והיו לידוענים. ג'ק ג'ונסון היה המתאגרף השחור הראשון שזכה בתואר אלוף העולם באיגרוף במשקל כבד ב-1908.
חקלאות ומזון
השימוש במוצרי חקלאות רבים, כמו בטטות, בוטנים, אורז, במיה, שיבולת-שועל, אינדיגו, וכותנה, מקורם בתרבות אפריקאית או אמריקאית-אפריקאית. מאכלים אמריקאים-אפריקאים משקפים תגובה יצירתית לדיכוי הגזעני והכלכלי. תחת עבדות, לא ניתנה להם האפשרות להשתמש במוצרי מזון איכותיים במיוחד, ולאחר האמנסיפציה שקיבלו השחורים, רבים מהם היו עניים מכדי לרכוש מוצרי מזון כאלה. "Soul food", סגנון בישול שמזוהה עם האמריקאים-אפריקאים בדרום ארצות הברית, עושה שימוש יצירתי במוצרים זולים.
דת
הרוב הגדול של האמריקאים האפריקאים שייך לדת הנוצרית בזרם הפרוטסטנטי. המבנה ההיררכי החופשי יחסית של הפרוטסטנטיות איפשר להם להקים כנסיות נפרדות מאלו של הלבנים במאמץ סביר. כנסיות אלו אפשרו לאמריקאים אפריקאים לתפוס עמדות מנהיגות שנחסמו בפניהם בשאר חלקי אמריקה. בנוסף לתפקידן הדתי, כנסיות אמריקאיות אפריקאיות גם מתפקדות כגוף פוליטי, ונותנות שירותי רווחה מסוימים.
קיימים גם יהודים אמריקאים אפריקאים מעטים מאוד (פחות מאחוז מהאוכלוסייה האפרו-אמריקאית), או ממוצא יהודי. בין המפורסמים בהם: הבדרן סמי דייוויס ג'וניור שהתגייר, שחקן הקולנוע והתיאטרון יפת קוטו ("רצח מאדום לשחור", שנולד לאב יהודי מקמרון ואם שהתגיירה), הסופר ולטר מוזלי, הכדורסלן דייוויד בלות'נטל, הסופרת ג'מייקה קינקייד, הזמר לני קרביץ (שאביו יהודי אך הוא עצמו התנצר), הראפר ניסים בלאק והשחקנים והשחקניות ליסה בונה, זואי קרביץ, נל קרטר, מאיה רודולף, בוריס קודג'ו, אריק אנדרה, ראשידה ג'ונס, טרייסי אליס רוס, ודייוויד דיגס. לעומתם הזמר היהודי דרייק, הוא אפרו-קנדי.
בתי כנסת של יהודים ממוצא אמריקאי-אפריקאי נמצאים בחלק מהערים הגדולות בארצות הברית. על פי הערכות, בניו יורק רבתי מתגוררים כמה עשרות אמריקאים אפריקאים שהתגיירו.
הסופר האמריקאי-יהודי ברנרד מלמוד (בקובץ "חבית הקסמים") מתאר בסיפור הקצר "המלאך לוין" מפגש בין יהודי לבן לספק-מלאך, יהודי אמריקאי-אפריקאי.
בישראל חיה קבוצה קטנה של מהגרים אמריקאים אפריקאים וצאצאיהם, המאמינה שהם הצאצאים האמיתיים של בני ישראל. חברי הקבוצה מכונים העבריים מדימונה ולהם דת ייחודית המשלבת נצרות-ויהדות. רובם מתגוררים בדימונה.
גן הדרום
גַּן הַדָּרוֹם הוא מושב חקלאי באזור מישור החוף, ליד העיר אשדוד, הדרומי ביותר מבין יישובי המועצה אזורית גדרות.
הקמת המושב
המושב הוקם בשנת 1951 על ידי עולים מעיראק שהגיעו לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה. המתיישבים הראשונים בגן הדרום שוכנו במעברה בגן יבנה הסמוכה עד השלמת בתי המגורים במושב. לפני עלייתם לארץ היו המתיישבים במושב בני המעמד הבינוני-גבוה, רובם עסקו במסחר ומיעוטם במקצועות חופשיים. לאחר המעבר למושב עסקו המתיישבים בחקלאות, בהתאם להכוונה של הסוכנות היהודית. בשנים 1957–1958 נבנו בכפר 20 בתים נוספים בהם התיישבו 15 משפחות עולים שבאו מפולין, חלקם עזבו במהלך השנים, בהמשך הצטרפו למושב משפחות ממקומות שונים.
החיים במושב כיום
בימינו מתפרנסים רוב התושבים מעבודה בערים הסמוכות (אשדוד, יבנה) והמיעוט אשר מתפרנס מחקלאות מתרכז בעיקר בענפי הלול, ההדר, האבוקדו, כמו גם גידולים חקלאיים נוספים.
מקור שם המושב
בדיעבד ניתן לפרש את שם היישוב בשתי דרכים:
ניקולאי ליסובוי
ניקולאי ניקולאייביץ' ליסובוי (ברוסית: Никола́й Никола́евич Лисово́й; 23 באוקטובר 1946, סטניסלב – 7 בינואר 2019, מוסקבה) היה פילוסוף והיסטוריון סובייטי-רוסי, מחבר סרטי טלוויזיה תיעודיים, איש ציבור וחבר החברה הארץ-ישראלית הקיסרית מאז 1974 ועד מותו שימש כסגן יו"ר החברה. חבר התאחדות הסופרים ברוסיה (1992). דוקטור לפילוסופיה ולמדעי ההיסטוריה. אחד ממחברי האנציקלופדיה האורתודוקסית.
ביוגרפיה
מאז 1967 עבד במכון למתמטיקה יישומית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות; מאז 1974 - במכון טורז לשפות זרות; מאז 1975 - בפקולטה הפילולוגית של אוניברסיטת מוסקבה; בשנים 1981 עד 1995 - במוזיאון ההיסטורי הממלכתי. נודע כהיסטוריון מומחה לתולדות הכנסייה.
מאז 1995 - חוקר בכיר, ולאחר מכן חוקר מוביל במכון להיסטוריה רוסית של האקדמיה הרוסית למדעים היה חוקר ראשי של המרכז לתולדות הדת והכנסייה.
הוא מת ב-7 בינואר 2019 במוסקבה, בגיל 73. נקבר בבית הקברות דנילובסקי במוסקבה.
פעילות מדעית
בשנת 1977 הגן על התזה שלו לקראת קבלת תואר בפילוסופיה בנושא "ניתוח פילוסופי של מושגי זמן מודרניים בפיזיקה וקוסמולוגיה" (התמחות 09.00.08 - "פילוסופיה של מדע וטכנולוגיה").
בשנת 2007, במכון להיסטוריה כללית של האקדמיה הרוסית למדעים, הוא הגן על עבודת המחקר שלו לתואר דוקטור למדעים היסטוריים בנושא "נוכחות רוסית ופוליטית רוסית בארץ הקודש ובמזרח התיכון במאות ה-19 - תחילת המאה העשרים" (התמחות 07.00.02 - "היסטוריה פטריוטית").
יארופולק השני, נסיך קייב
יארופולק ( 1082- 18 בפברואר 1139) ( ברוסית:Ярополк) בנו של ולדימיר השני היה נסיך קייב בשנים 1132 - 1139. הוא היה הנסיך שבתקופתו רוס של קייב התפרקה באופן סופי. בניגוד לאביו והאח מסטיסלאב לא היו לו כישורים פוליטיים או אוטוריטה והוא לא הצליח לשמור על המדינה המאוחדת. הוא היה זהיר מדי בקבלת החלטות. אנשים שהוא חשב שהם יהיו בבסיס הכח שלו בגדו בו. הכח המעשי היחיד שייתכן והיה יכול לעצור את התפרקות המדינה היה האח שלו יורי דולגורוקי, אך הוא לא מצא איתו שפה משותפת.
הוא נולד בשנת 1082 ככל הנראה בצ'רניגוב בתקופה שאביו ולדימיר השני, נסיך קייב היה נסיך בעיר זה. בשנת 1114 הוא התמנה להיות נסיך פריאסלאבל. הוא השתתף במספר מערכות צבאיות נגד הקומנים. כאשר אביו כבר היה מבוגר, יארופולק היה מפקד עליון של הצבא בפועל.
עם פטירת אחיו מסטיסלאב הראשון בשנת 1132 הוא התמנה להיות נסיך קייב. הוא היה כבר בגיל 49, גיל מבוגר מאוד לאותה תקופה. בהיותו מנהיג צבאי גדול בצעירותו, הוא התגלה כפוליטיקאי חלש שלא הצליח לעצור את התפרקות המדינה. ניסיונות שלו למנות לתפקידי מפתח את קרובי משפחה לא צלחו. כתוצאה מכך היו מספר מלחמות פנימיות בין הנסיכים. בשנת 1136 אנשי נובגורוד הכריזו חד-צדדית על עצמאותה המלאה של הנסיכות אך ליארופולק לא היה כוח צבאי נגדם.
בשנת 1138 הוא הצליח לאחד רוב הנסיכים במלחמה נגד נסיך צ'רניגוב ובתמיכת הכוחות ההונגרים לנצח במערכה. זה הייתה הפעם האחרונה בה רוב נסיכי רוסיה התאחדו תחת דגל של נסיך קייב.
הוא נפטר בשנת 1139 ותפקיד הנסיך הועבר לאחיו ויאצ'סלאב.
הוא היה נשוי לילנה ממוצא קומני שהולידה לו בן יחיד - וסילקו.
הוכחה בדרך השלילה
בלוגיקה ובמתמטיקה הוכחה בדרך השלילה או הוכחה עקיפה היא שיטת הוכחה לפיה אם הפרכת טיעון מסוים מובילה לסתירה לוגית — הטיעון נכון. במילים אחרות: אם הנחת טיעון מסוים מובילה לסתירה לוגית, אזי ניגודה של הנחה זו בהכרח נכון. בלטינית מכונה Reductio ad absurdum – רֶדּוּקְצְיוֹ אַדּ אַבְּסוּרְדּוּם - רדוקציה לאבסורד ("צמצום לאבסורד"), כלומר טענה שמובילה למצב לא-הגיוני.
שיטה זו מבוססת על כלל השלישי מן הנמנע בלוגיקה, לפיו או שמשהו הוא נכון או שהוא אינו נכון, כלומר בהכרח רק אחד מהשניים הבאים מתקיימים: הטענה נכונה או שהטענה ההופכית לה נכונה. עם זאת, ישנם זרמים במתמטיקה דוגמת האינטואיציוניזם שאינם מקבלים שיטה זו. בפרט הם דוחים את הטיעון ששלילה של הטענה ההפוכה גוררת שהטענה נכונה. על כן הם אינם מקבלים הוכחה בדרך השלילה כהוכחה קבילה.
במתמטיקה
בתחום של לוגיקה מתמטית ותורת המודלים, הוכחה בדרך השלילה מסתמכת על ההנחה שבתוך מודל מתמטי ספציפי טענה מתמטית היא נכונה או לא נכון (ואין מצבי ביניים).
הוכחה בדרך השלילה היא כלי חזק ושימושי מאוד במתמטיקה. על מנת להוכיח ישירות טענה - צריך לבנות היסק לוגי שבונה את הטענה המפורשת, ולעומת זאת על מנת להוכיח בשלילה מספיק לבנות היסק לוגי שמתחיל בטענה הנגדית ונגמר בטענה לא נכונה כלשהי וכך יש יותר אפשרויות לכוון אליהן בבנייה של ההיסק.
בפילוסופיה
ההוכחה הראשונה על דרך השלילה בפילוסופיה מיוחסת לפילוסופים האלאטים, אף על פי כן, נראה שכבר הפיתגוראים השתמשו בה.
יש הטוענים כי ראשון המשתמשים בה היה זנון מאליאה, שכן הוא הוכיח את טענת מוֹרוֹ פארמנידס באמצעות 'רדוקציה אד אבסורדום' של טענות מתנגדיו. הטענות אותן הפריך באופן זה הן: ישנה תנועה בעולם. וכן: ישנו ריבוי בעולם. היסטוריון המתמטיקה סזאבו סבור כי כבר בשירו של פארמנידס ניכר מבנה הרדוקציה אד אבסורדום. פארמנידס מניח כי ישנו 'אין' (שהוא מזהה עם חלל ריק) ומוכיח כי מדובר בסתירה עצמית. כך הוא מוכיח כי אין בעולם ריק, לכן העולם מלא, ומכאן שהתנועה בו אינה אפשרית.
דוגמה פשוטה יותר ללא צורך באזכור דעתו של דוד:
מישר
היסטוריה
את היישוב הקימו עולים מגרמניה ומפולין בשנת 1950.
כיום רוב תושבי הכפר מוצאים פרנסתם מחוץ לכפר וחלק מועט עדיין עוסק בחקלאות הכוללת בעיקר מטעים ולולים. במישר פועל יקב מישר. במושב מייצרים שמן זית נדיר מזן קורנייקי עם חמיצות 0.2 בלבד - "שמן ירדן"
במושב אחד מהלולים הגדולים בישראל בבעלותה של חברת "גליקסמן שיווק ביצים" בהם מוחזקות 260 אלף תרנגולות. בצמוד ללולים מכון אוטומטי למיון ביצים.
על תושבי היישוב נמנה, מאז שנת 1989, המשורר והסופר זאב סמילנסקי, שבבעלות משפחתו נמצא יקב מישר.
נעה לנדאו
נעה רבקה לנדאו (נולדה ב-2 באפריל 1985) היא עיתונאית ישראלית, סגנית עורך עיתון "הארץ" וחברת מערכת. לשעבר גם כתבת מדינית, ראש מערכת החדשות של העיתון ועורכת המהדורה האנגלית.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בירושלים למשפחה דתית. בוגרת התיכון הדתי לבנות פלך בירושלים. החלה את דרכה בעולם התקשורת בגיל 16, בעריכת והגשת תוכנית הרדיו "בראש צעיר" ברשת א' של קול-ישראל. בהמשך התגייסה לגלי-צה"ל, שם שימשה ככתבת. במקביל, ערכה והגישה מהדורות חדשות ותוכניות.
עם שחרורה מונתה לכתבת חדשות ערוץ 10 לענייני חינוך.
ב-2006 הצטרפה לדסק החדשות של "מעריב", שם שימשה כעורכת עמודים, רכזת כתבים וכן שליחת העיתון לאולימפיאדת בייג'ינג (2008).
ב-2009 עברה למערכת החדשות של "הארץ". אחרי שלוש שנים בתפקידי עריכה שונים (בהם עורכת עמוד השער וראש דסק) מונתה לתפקיד ראש מערכת החדשות - האחראית על תוכני החדשות בעיתון ובאתר כאחד.
למדה בחוג מדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
נעה חיה עם בן זוגה אבנר גבריהו המשמש כמנכ"ל שוברים שתיקה.
טים בורובסקי
טים בורובסקי (בגרמנית: Tim Borowski; נולד ב-2 במאי 1980 בנויברנדנבורג, שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר. את מרבית שנותיו ככדורגלן העביר בקבוצת ורדר ברמן הגרמנית.
שדרות 9 ביולי
שדרות תשעה ביולי (ספרדית: Avenida 9 de Julio) הן אחת השדרות הראשיות בבואנוס איירס. שם השדרה ניתן לה על שם יום העצמאות הארגנטינאי החל בתאריך זה: רפובליקת ארגנטינה זכתה בעצמאות ב-9 ביולי 1816. השדרה היא הרחבה ביותר בעולם.
טים בורובסקי
קריירת משחק
בורובסקי החל את קריירת המשחק שלו בקבוצה המקומית של עיר הולדתו, נויברנדנבורג, אשר במזרח גרמניה. בגיל 16 עבר לקבוצת הנוער של ורדר ברמן, ולאחר 3 שנים בקבוצה זו של המועדון הוקפץ בורובסקי לקבוצת המילואים של ברמן. כעבור שנה, ערך בורובסקי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של ברמן. עונת 2003-2004, בה זכתה ברמן בדאבל הגרמני, נחשבה לעונת השיא של בורובסקי. בורובסקי החמיץ חלק ניכר מעונת 2006/2007, בגין פציעות רבות, כמו זו שנגרמה במהלך משחק חצי הגמר של מונדיאל 2006. בורובסקי שיחק לרוב כקשר שמאלי במערך היהלום של ה-4-4-2 איתו נהגה באותה תקופה ורדר ברמן לשחק. כמו כן, בורובסקי תופקד לעיתים גם כקשר התקפי או מרכזי. לדבריו, סגנון המשחק שלו הושפע רבות מיוהאן מיקו, עמו שיחק בברמן.
שדרות 9 ביולי
תוואי
קו C של הרכבת התחתית (Subte) של בואנוס איירס עובר מתחת לשדרה, ומוביל מהתחנה המרכזית רטירו לכיכר החוקה. לאורך השדרה ניצבות 9 תחנות פעילות של קו C, אחת מהן בכיכר סן מרטין.
טים בורובסקי
קריירת משחק
ב-2008 חתם בורובסקי בבאיירן מינכן לעונה אחת, בה שיחק ב-26 משחקים והבקיע חמש פעמים. העונה של בורובסקי בבאיירן מינכן לא צלחה, וב-22 ביולי 2009 חתם בורובסקי בשנית בורדר ברמן, בה שיחק שלוש שנים נוספות עד לפרישתו.
שדרות 9 ביולי
תוואי
למעט מספר מעברים תת-קרקעיים, לאורך השדרה מצויים מספר מעברי חצייה שכדי לחצות בהם יש להמתין מספר דקות.
טים בורובסקי
קריירת משחק
במהלך הקריירה, זכה בורובסקי מלבד באליפות הבונדסליגה והגביע הגרמני, גם בגביע הליגה הגרמנית, בשנת 2006.
שדרות 9 ביולי
אורך
השדרה חוצה את הבירה הארגנטינית מצפון לדרום. היא מתחילה בטרמינל האוטובוסים רטירו בחלקה הצפוני של העיר ומסתיימת בתחנה המשולבת (רכבת עם רכבת תחתית) קונסטיטוסיון ("החוקה"). אורכה של השדרה הוא כקילומטר אחד.
טים בורובסקי
נבחרת גרמניה
את קריירת המשחק הבינלאומית שלו בנבחרת גרמניה החל בורובסקי במשחק נגד בולגריה בשנת 2002. המשחק הסתיים בתוצאה 2:2. בורובסקי נבחר לסגל הנבחרת הגרמנית למונדיאל 2006 ושיחק כבר במשחקה הראשון של נבחרתו נגד קוסטה ריקה כקשר התקפי במקומו של מיכאל באלאק, כאשר בשאר משחקי המונדיאל שימש כמחליפם של טורסטן פרינגס ובסטיאן שוויינשטייגר. במהלך משחק רבע הגמר נגד ארגנטינה בישל בורובסקי למירוסלב קלוזה את שער השוויון החשוב של גרמניה (העשירי של קלוזה במצטבר במונדיאלים), שהביא לדו-קרב פנדלים בין שתי הנבחרות. בבעיטות העונשין של אותו המשחק הוסיף וכבש בורובסקי את הפנדל הרביעי והמכריע של משחק זה שהעלה את גרמניה לשלב חצי הגמר מול נבחרת איטליה בו נפצע בורובסקי והוחלף על ידי שוויינשטייגר. את הטורניר סיימה גרמניה במקום השלישי.
שדרות 9 ביולי
רוחב
השדרה ידועה ברחבי העולם בשל רוחבה הרב, כ-150 מטרים. 150 מטרים הוא המרחק בין קואדרה אחת (Block), שממנה בנוי רוב רובו של מרכז העיר - בצורת רשת רחובות.
השדרה מורכבת מעד שבעה נתיבים לכל כיוון וצמודים אליה, במקביל, רחוב מכל צד, עם ארבעה נתיבים נוספים.
היסטוריה
השדרה תוכננה לראשונה בשנת 1888 וצפויה הייתה להיקרא "איואומה", על שם קרב חשוב במלחמת העצמאות של ארגנטינה שנוהל על ידי הגנרל מנואל בלגראנו. אבן הפינה הונחה ביום העצמאות ה-121 של ארגנטינה (ב-9 ביולי 1937) ועל כן הוחלט לשנות את שם השדרה לתאריך שבו החלו עבודות הבנייה שלה. הבנייה הראשונית הסתיימה רק כ-30 שנה אחרי כן, בשנות ה-60. בשנות ה-80 הוחלט להאריך את השדרה עד לכיכר החוקה (Plaza Constitución), דבר שהיה כרוך בהריסות רבות ובהעברת תושבים רבים מבתיהם.
אתרים
האתרים המפורסמים לאורך שדרת 9 ביולי הם:
תא גנגליון
כל תא גנגליון מגיב לשדה קלט ספציפי מתוך שדה הראייה. הקלט העצבי שמגיע מהתאים קולטי האור לתאי הגנגליון עובר דרך תאים דו-קוטביים ומווסת על ידי סוג נוסף של תאי עצב הנקראים תאי אמקרין.
חלק קטן מתאי הגנגליון הם תאי גנגליון קולטי אור, אשר רגישים ישירות לאור ומשמשים בעצמם כקולטנים.
תפקוד
תאי הגנגליון ברשתית העין יורים דחפים עצביים באופן ספונטני בקצב בסיסי כשאינם מעוררים, עירור שלהם גורם להגברת קצב הירי, ואילו עיכובם – להקטנתו.
סוגים של תאי גנגליון
החלוקה לסוגים מתבססת על אזורי ההשפעה שלהם ועל תפקודיהם, ומבחינים נכון להיום בלפחות 17 סוגים שונים של תאי גנגליון ברשתית של פרימטים כולל האדם, שמוגדרים על ידי מורפולוגיה אופיינית, תכונות תגובה לאור, ולאן הם מקרינים (כלומר לשדה הקלט של מי הם משתייכים). נתייחס לחמישה סוגים עיקריים:
תאים ננסיים
תאים אלה מקרינים לשכבות הפארבו-תאיות בגרעין הברך הצדי. שמם בא להם מגודלם הקטן של העצים הדנדריטיים ושל גופי התא שלהם, והם מהווים כ-80% מכלל תאי הגנגליון ברשתית. הם מוזנים ממספר קטן יחסית של קנים ומדוכים, מהירות ההולכה שלהם קטנה, והם מגיבים היטב לשינויים בצבע אבל בצורה חלשה לשינויי ניגודיות (contrast), מלבד במקרה של שינויים מאוד משמעותיים [Kandel, 2000]. שדות הקלט מרכז-היקף שלהם פשוטים, כשהמרכז יכול להיות 'דולק' (ON) או 'כבוי' (OFF) עבור מדוך מסוים, בעוד שההיקף יהיה הפוך עבור מדוך אחר.
תאי פאראסול
דו-שכבתיים
תאים אלה מקרינים לשכבות הקוניו-תאיות בגרעין הברך הצדי, והם מהווים כ-10% מכלל תאי הגנגליון ברשתית. בשל גודלם הזעיר (פירוש המונח קוניו-תאי הוא 'תא שגודלו כגרגר אבק'). הם מוזנים ממספר לא רב של קנים ומדוכים, מאופיינים בכושר הפרדה מרחבי בינוני, במהירות הולכה בינונית ורגישותם לגירויי ניגוד בינונית גם היא. ייתכן שהם מעורבים גם בראיית צבע. שדות הקלט שלהם גדולים מאוד, והם כוללים מרכז בלבד (ללא היקף) והם תמיד במצב 'דולק' עבור מדוכים כחולים ו'כבוי' עבור מדוכים אדומים וירוקים.
תאי גנגליון רשתיתיים אחרים שמקרינים לגרעין הברך הצדי
תאים אחרים שמקרינים לגרעין הברך הצדי יוצרים קשרים עם גרעין אדינגר-ווסטפאל (EW – Edinger-Westphal) לבקרה של רפלקס האישון (puppilary light reflex) ותאי גנגליון רשתיתיים ענקיים.
תאי גנגליון רגישים-לאור
תאים אלה מכילים פיגמנט-אור משלהם שנקרא מלאנאופסין, שהופך אותם לרגישים ישירות לאור, גם בהיעדר קנים ומדוכים. הם מקרינים לגרעין העל-תצלובתי דרך המסילה הרשתיתית-היפותלאמית ובכך מווסתים את השעון הביולוגי של הגוף.
מטלון
ישנן השערות שונות בקשר למקור שם המשפחה מטלון:
פונקציונליזם (פסיכולוגיה)
בפסיכולוגיה, פונקציונליזם היא אסכולה המתייחסת אל הנפש וההתנהגות במונחים של הסתגלות פעילה של האדם אל סביבתו.
הגישה נוצרה על ידי ויליאם ג'יימס ותאורטיקנים אמריקאים נוספים, בסוף המאה ה-19, כתגובת-נגד לגישה הסטרוקטורליסטית של אדוארד טיצ'נר ואחרים. הסטרוקטורליסטים עסקו בחקר מבנים נפשיים ומרכיביהם, באמצעות מחקרי מעבדה ואינטרוספקציה, והחלו לבסס את ענף הפסיכולוגיה כמדע. לעומתם, הפונקציונליסטים הושפעו מתורת האבולוציה של דרווין, וטענו כי האדם מתפקד בעולם באופן שנועד לאפשר הסתגלות אופטימלית לסביבתו, ולפיכך אין זה מתאים לדון בנפש כמבנה הניתן לפירוק למרכיבים. הם טענו כי הנפש וההכרה התפתחו במטרה להנחות את כלל התנהגות האדם והסתגלותו לסביבה.
על פי הגישה, אין צורך בניסויים פסיכולוגיים מדעיים במטרה לבנות תאוריות על נפש האדם. למעשה לא ניתן לבדוק רעיונות על אופני הסתגלות האדם לסביבתו במנותק מהסביבה, במסגרת מעבדה, אלא יש לעסוק בחקר התנהגות האדם ואופן הסתגלותו בסביבתו הטבעית. הפונקציונליסטים תרמו להעלאת המודעות לחשיבות חקר ההתנהגות הגלויה של האדם; אך למרות הדמיון לביהביוריסטים בנקודה זו - הביהביוריסטים התנגדו לפונקציונליזם בשל התרחקותם מגישות מחקר וניסוי מדעיות ואובייקטיביות, וטענו כי בשל כך הגישה אינה מבוססת ובעלת יכולת ניבוי מועטה. הביהביוריסטים גם טענו כי התנהגות אינה תוצאה של הנפש וההכרה, אלא של התניה קלאסית ואופרנטית בלבד.
תאורטיקנים נודעים שדגלו בפונקציונליזם הם ג'ון דיואי, ג'ורג' הרברט מיד, ג'יימס אנג'ל, ג'יימס קאטל, אדוארד לי תורנדייק ועוד.
גישה תאורטית שהתפתחה מאוחר יותר בתחום הפסיכולוגיה, ומבוססת בין השאר על הפונקציונליזם הקלאסי, היא פסיכולוגיה אבולוציונית.
מקלע ויקרס
מקלע ויקרס (באנגלית: Vickers machine gun) היה המקלע הבינוני העיקרי של בריטניה בשתי מלחמות העולם. המקלע מבוסס על מקלע מקסים שאותו החליף בשירות הצבא הבריטי. משקל המקלע בין 15 ל-23 קילוגרם, בהתאם לתוספות שהוצמדו לו.
רקע
היירם מקסים פיתח את המקלע המהפכני שלו בשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-19, ובמהרה הם נכנסו לשירות בצבאות אירופה הגדולים. יותר מכך, בעסקה עם חברת הנשק הבריטית "ויקרס", הבטיח מקסים שהנשק יכנס לייצור המוני. ואכן, מקלע המקסים שיוצר על ידי חברת ויקרס לא רק נמכר לצבא הבריטי, אלא גם נמכר לצבאות רבים ברחבי העולם.
למרות הצלחת הנשק, ועם פקיעת זכויות הפטנט של ממציאו, היירם מקסים, החליטה חברת ויקרס לייצר גרסה משופרת שלו. הנשק שנוצר היה קל יותר מה"מקסים" המקורי, ובעל ביצועים זהים, ולכן אומץ על ידי הצבא הבריטי ב-1912. הנשק נקרא "מקלע ויקרס".
המקלע ושימושיו
המקלע עצמו היה עדיין כבד, אם כי פחות ממקלע "מקסים", ושקל 50 קילוגרם פחות ממנו, בהתאם למקבע שעליו הותקן ולכמות התחמושת. התחמושת הייתה בקוטר 7.7 מ"מ (0.303 בריטי), דומה לזו של הרובה הבריטי הסטנדרטי לי אנפילד. הכדורים הוזנו בסרט מבד כותנה שהכיל כ־250 כדורים.
המקלע התפרסם באמינותו הרבה. באחד מקרבות מלחמת העולם הראשונה, באוגוסט 1916, הפלוגה הבריטית ה-100 מקורפוס המקלעים, בה היו עשרה מקלעי ויקרס, ירתה במשך 12 שעות רצופות כמיליון כדורים ללא שום תקלות, תוך שהיא מחליפה 100 קנים למקלעים.
זוג מקלעי ויקרס הורכבו במטוס הימי הדו-כנפי וחד-מנועי קאנט 25 שהיה בשירות חיל האוויר המלכותי האיטלקי בין השנים 1931–1943.
עקב משקלו הכבד יחסית כלל צוות המקלע ביחידות החי"ר מספר אנשים. בדרך כלל כלל הצוות 6–8 איש. אחד להפעלתו, אחד להזנת השרשראות והשאר לנשיאת הציוד והתחמושת. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוא היה נישא על גבי פרדות וסוסים. ביחידות הרכובות האוסטרליות כלל צוות המקלע שישה חיילים כאשר המקלע וחלקיו נישאו על גבי שני סוסים נוספים. בהמשך הוא הותקן גם על גבי כלי רכב שונים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא הותקן גם על גבי שריוניות בריטיות. עקב התבססותו על קירור מים, הפך המקלע לכלי מיושן יחסית למקלעים שהופיעו בצבאות השונים שפעלו כבר על בסיס קירור אוויר, כגון המקלע האמריקני מסוג M1919 בראונינג, הגרמני מסוג MG34 וכן MG42, או הצ'כי מסוג בזה 7.92 מ"מ.
מלחמת העצמאות
מקלע זה היה המקלע הבינוני הנפוץ ביותר בקרב גדודי החי"ר של הצבא המצרי בתש"ח. צוותי המקלע המצריים נעו באמצעות נושאי ברן זחליליים.
אזכור להפעלת מקלעי ויקרס מצריים בקרבות תש"ח בדרום: קרב עבדיס, קרב בית דראס, קרב יד מרדכי, קרב נגבה.
אלכסיי צ'יסטיאקוב
אלכסיי פיודורוביץ' צ'יסטיאקוב (ברוסית: Алексе́й Фёдорович Чистяко́в; נולד ב-11 בפברואר 1946) הוא דיפלומט רוסי. כיהן כיושב ראש החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית בשנים 2001–2003 וכשגריר רוסיה בסודאן בשנים 2003–2007.
ביוגרפיה
בשנת 1969 סיים את לימודיו במכון ליחסים בינלאומיים במוסקבה (MGIMO) במשרד החוץ של ברית המועצות. הוא דובר ערבית ואנגלית.
מאז 1971 עבד בתפקידים דיפלומטיים שונים במנגנון המרכזי של משרד החוץ של ברית המועצות ומשרד החוץ של הפדרציה הרוסית.
פעילויות חברתיות
הוא היה אחד הראשונים בהיסטוריה המודרנית הרוסית שהעלה את שאלת הצורך בהחזרת הנדל"ן הרוסי בארץ הקודש, כולל חצר סרגיי בירושלים. עוד לפני התמוטטות ברית המועצות, נושא זה טופל במהלך עבודתו במנגנון המרכזי של משרד החוץ, ואז - כחבר בקבוצה הקונסולרית הזמנית של משרד החוץ של ברית המועצות (1987–1993) שפעלה בישראל במהלך שחזור היחסים בין ברית המועצות לישראל, כשהוא מקבל מנדט לפעול בנושא.
בהמשך, בהיותו נציג הפדרציה הרוסית בפני הרשות הפלסטינית, הוא השיג מהנהגת הרשות, בראשות ערפאת לרשום מחדש תחת החברה נכסים ביריחו השייכים לכנסייה הרוסית האורתודוקסית. לאחר מכן, עקב מותו של ערפאת בשנת 2004, שינוי ההנהגה של הרשות הפלסטינית ואובדן תוקפם של מסמכים אלה, היה צורך לרשום מחדש את הנכסים ולהגיש בקשה. עבודה זו בוצעה ביוזמתה של ההנהגה החדשה של החברה, בראשותו של סרגיי סטפשין (יו"ר החברה מאז 2007), יחד עם משרד החוץ של הפדרציה הרוסית.
איברהים טטליסס
איברהים טטליסס (בטורקית: İbrahim Tatlıses; נולד ב-1 בינואר 1952) הוא זמר טורקי, השר בסגנון טורקי-ערבי-כורדי (ערבסק). עד כה הפיק 53 אלבומים. הוא מרבה להופיע עם תזמורות טורקיות מסורתיות ומוכר בסלסוליו ובסגנון האלתור הכורדי-טורקי והכפרי "אוזון הווה" (Uzun hava - "נשימה ארוכה" בטורקית), בו הוא שולט היטב.
אלכסיי צ'יסטיאקוב
פעילויות חברתיות
זיכרונותיו של צ'יסטיאקוב על רקע השבת חצר סרגיי פורסמו באוסף הארץ-ישראלי שפרסמה החברה בשנת 2011.
איברהים טטליסס
טטליסס מוכר גם בכינויו "איבו" (Ibo).
קורות חיים
טטליסס נולד למשפחה ענייה וחסרת בית בעיר אורפה שבדרום טורקיה, כאחד משבעת ילדיהם של אב ממוצא ערבי ואם כורדית. אביו נפטר לפני שהגיע לגיל ארבע. טטליסס עמל לפרנסת המשפחה ועקב כך לא רכש השכלה פורמלית. בצעירותו הושפע מסגנונו של אמן הקולנוע הכורדי אילמאז גונאי וניסה את כוחו בשירה באירועים כגון חתונות, אך ללא הצלחה מסחרית.
תחילת דרכו והדרך להצלחה
מעברו עם המשפחה לאיסטנבול באמצע שנות השבעים פתח לפניו את הדרך להצלחה. טטליסס היה מחלוצים של ז'אנר הארבסק בטורקיה יחד עם אורחן גנג'ביי, מוסלום גורסס ופרדי טייפור. איברהים הוציא את אלבומו הראשון בשנת 1965, אך האלבום לא זכה להצלחה מרובה ואף גרם למעצרו בעקבות הוצאה בלתי חוקית של שירים בסגנון הארבסק שהשלטון בשנים אלו אסרו על שירתו בציבור. לאחר מעצר זה רבים מאזרחי טורקיה התקוממו כנגד חוק זה ופעלו רבות לשיחרורו ואף גרמו לביטול החוק. חמש שנים לאחר מכן לאחר שיחרורו מהכלא הוציא טטליסס את אלבומו השני, אלבום זה הצליח משמעותית מאלבומו הראשון בעקבות פרסומו מהמעצר. איברהים החל להתפרסם בכל רחבי טורקיה והחל להוציא אלבומים בקצב מסחרר כשבין השנים 1989 ל-1990 הוציא לא פחות מארבעה אלבומים (תוך פחות משנה).
אלבומו החמישי, אייאונדה קונדורה, הפך לרב-מכר בטורקיה. למרות הייתו מלאום כורדי בזמן מלחמת טורקיה-כורדיסטן איברהים המשיך לצבור קהל רב בטורקיה. שיא הצלחתו של איברהים הגיע בשנות ה-90, הוא הפך לאחד מהזמרים המוכרים והאהובים בטורקיה ושמו כבר החל להתפשט ברחבי העולם. בשנת 1992 קיבל איברהים תוכנית טלוויזיה בשם "איבו שואו" על שם כינויו הידוע "איבו", התוכנית הייתה תוכנית אירוח מוזיקלית כשבכל שבוע הוא מארח זמר מרכזי אחר לרוב מהסגנון הערבסק כשהתוכנית מלווה כל העת בלהקה באולפן וביצועים חיים בשידור חי. תוך שנים בודדות התוכנית נהפכה לאחת מהנצפות ביותר בטורקיה.
הפיכתו לזמר מוביל בעולם
איברהים החל לקבל תאוצה גם בישראל ואלבומיו נמכרו בקצב רב בתחנה המרכזית בתל אביב. זמרים רבים בארץ המשתייכים לזרם המזרחי-טורקי בארץ השתמשו בלחנים משיריו של איברהים ורובם קיבלו פרסום רב לדוגמת - כוכבי מרום (עופר לוי), למה לא (איציק קלה), הזוהר לארגוב (איציק קלה), הקלפן (עופר לוי) תעצרו את העולם (זהבה בן) וכו'..
טטליסס לא הסתפק רק בהצלחתו האישית והחל לפתח זמרים וילדי פלא, בעקבות חסותו של איברהים זמרים אלו קיבלו פרסום רב וכיום הם מהמצליחים ביותר בטורקיה, ביניהם נמצאים בין היתר הזמרות ג'ילאן וגונל והזמר ג'נגיז קורטולו. יחד עם זאת פנה טטליסס גם לעולם העסקים. הוא פתח רשתות של מסעדות מזון מהיר ומלונות והקים חברת אוטובוסים.
בתחילת שנות האלפיים טטליסס החל ביציאות מרובות להופעות במדינות רבות בעולם בין היתר : גרמניה, בלגיה, הולנד וגם בישראל, איברהים הופיע שלוש פעמים בישראל. הופעה אחת בשנות ה-80 ועוד שתי הופעות ב-2003 בבנייני האומה בירושלים ובהיכל התרבות בתל אביב. בהופעה בתל אביב השתתפה גם שרית חדד כשביצע דואט יחד עם איברהים בשיר "היידה סויילה". איבו היה אמור להגיע לעוד הופעה בישראל בינואר 2011 אך החליט לבסוף לבטל את ההופעה כנראה בשל היחסים הרגישים בין ישראל לטורקיה וחברותו הקרובה לראש ממשלת טורקיה.
לפני מספר שנים התפרסם טטליסס גם בנסיבות שליליות, כאשר הואשם בהכאת חברתו לחיים. תמונות פניה החבולות נתלו על קירות המעון הראשון בטורקיה לנשים מוכות.
ב-14 במרץ 2011 טטליסס נפצע קשה לאחר שנורה בראשו מרכב לא מזוהה, בעת שיצא עם עוזרו האישי מאולפן הקלטות באיסטנבול. פציעה זו גרמה לו להיות במצב של קומה (תרדמת) למשך חמישה ימים. כחודש לאחר שהייתו בבית החולים, עזב לגרמניה לצורך טיפול שיקומי, שם נישא לאשתו בחתונה שהתקיימה בבית השיקום. טטליסס הוציא את אלבומו ה-53 בתחילת שנת 2014.
ב-18 במרץ 2015 הופצה שמועה כוזבת על מותו, והופרכה לאחר שבנו ואמרגנו הוציאו הודעה לתקשורת הטורקית שהוא בהתאוששות אחרי ניתוח.
ב-28 במרץ 2018 הודיע על תמיכתו בארדואן בבחירות לנשיאות טורקיה.
צ'יינה אן מקליין
צ'יינה אן מקליין (באנגלית: China Anne McClain; נולדה ב־25 באוגוסט 1998) היא זמרת ושחקנית אמריקאית, כאשר את הקריירה שלה החלה כשהייתה בת שבע, כשגילמה את אלכסיס בסרט "הגוספל" (2005 ), ולאחר מכן את צ'יינה ג'יימס בסרט "הילדות הקטנות של אבא"  (2007). לאחר מכן קיבלה הכרה על השתתפותה בתור ג'זמין פיין בסדרת הטלוויזיה "Tyler Perry's House of Payne" של טיילר פרי (אנ') (2007–2012; 2020–הווה) ובתור שרלוט מקנזי בסרט "מגודלים" (2010); ונודעת בעולם בזכות כיכבה בתור צ'יינה פארקס בסדרת הטלוויזיה של ערוץ דיסני "החרשנים" (2011–2014), ובתור אומה, בתה של אורסולה בסרטי ערוץ דיסני "היורשים 2" (2017) ו"היורשים 3" (2019). בנוסף, מקליין גילמה את ג'ניפר פירס/ברק (אנ') בסדרת גיבורי העל "ברק שחור" (2018–2021) של רשת The CW.
ביוגרפיה
צ'יינה אן מקליין נולדה ב-25 באוגוסט 1998 בעיר דקאטור (אנ'), ג'ורג'יה. אביה, מייקל מקליין, הוא מפיק מוזיקלי שהפיק וכתב בין היתר שיר באלבום הבכורה של סולאנז' נואלס "Solo Star" (2002). אמה, שונטל (לבית ראקר), היא פזמונאית ותסריטאית קולנוע לשעבר. יש לה שתי אחיות גדולות יותר, סיירה (אנ') ולורין, שהן גם שחקניות וזמרות, ויש לה אח צעיר ממנה, גבריאל.
החל משנת 2011, היא מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה. ב-2016 סיימה את לימודיה בתיכון אוק פארק (אנ') בלוס אנג'לס.
קריירה
מקליין התגלתה ב-2005 על ידי מנהל מוזיקלי ששמע אותה שרה ועודד את הבמאי רוב הארדי (אנ') לעשות לה אודישן לסרטו העלילתי "הגוספל" משנת 2005.
היא נבחנה לתפקיד הראשי בסרט המקורי של ערוץ דיסני, "Jump In!" משנת 2007, וזכתה אף בתפקיד אך דחתה אותו כדי לככב במקום זאת בסדרת הטלוויזיה של טיילר פרי (אנ') "Tyler Perry's House of Payne" (2007–הווה) בתור ג'זמין פיין, לאחר שזו משכה את תשומת לבו של פרי. דיסני המשיכה לעבוד עם מקליין, שם היא קיבלה מספר תפקידי אורח בשנים לאחר מכן. עוד בשנת 2007 היא גילמה את בתו של אידריס אלבה בסרט "הילדות הקטנות של אבא" (אנ') לצד אחיותיה, סיירה ולורין, שגילמו את אחיותיה הגדולות בסרט.
בשנת 2010 שיחקה בסרט הקומי המצליח "מגודלים", ובשנת 2013 השתתפה בסרט ההמשך שלו, "מגודלים 2".
בשנת 2017 השתתפה בסרט הטלוויזיה "היורשים 2" בתפקיד אומה, בתה של אורסולה. היא חזרה לתפקיד זה גם בסרט ההמשך, "היורשים 3", ב-2019.
בשנת 2018 החלה לגלם את דמותה של ג'ניפר פירס/ברק (אנ') בסדרת גיבורי העל "ברק שחור" מבית רשת The CW, עד לסיומה בתום ארבע עונות ב-2021.
בשנת 2020 שיחקה בתפקיד קטן בסרט הקומי של נטפליקס "יובי יציל את האלווין" בכיכובו של אדם סנדלר.
קריירה מוזיקלית
מקליין חברה בלהקת McClain group יחד עם אחיותיה. הלהקה הגיעה למקום ה-29 במצעד הבילבורד. ביוני 2020 הלהקה שינתה את שמה ל-Thriii.
הטבעת הסיירת גנרל בלגראנו
הסיירת הקלה גנרל בלגראנו מהצי הארגנטינאי (ARA General Belgrano) הוטבעה על ידי צוללת של הצי המלכותי הבריטי ב-2 במאי 1982, במהלך מלחמת פוקלנד, תוך גרימת מותם של 323 מאנשיה. הם היוו כמחצית מההרוגים הארגנטינאים במלחמה כולה (649). הסיירת הייתה האונייה השנייה בלבד שהוטבעה על ידי צוללת בפעולה קרבית מאז תום מלחמת העולם השנייה.
רקע
האונייה שהתה בנמל פרל הארבור במהלך התקפת הפתע היפנית עליו ב-7 בדצמבר 1941 אך לא נפגעה. היא שירתה במהלך מלחמת העולם השנייה בזירת האוקיינוס השקט ועוטרה בתשעה כוכבי קרב. לאחר המלחמה, ב-1946, הוצאה משימוש והועברה לאחסנה.
ב-1951 נמכרה האונייה לארגנטינה יחד עם אונייה נוספת מסוגה. תחילה נקראה 17 באוקטובר. ב-1955 הוסב שמה לגנרל בלגראנו, על שמו של מנואל בלגראנו, מגיבורי מלחמת העצמאות של ארגנטינה. בשנת 1968 הוסף לה חימוש של שתי מערכות טילים ים-אוויר סי-קט מתוצרת בריטניה. כן היה עליה מקום לשני מסוקים.
הטבעת האונייה
ב-2 באפריל 1982 פלש צבא ארגנטינה בהנהגת החונטה הצבאית לאיי פוקלנד שבשליטת בריטניה, שארגנטינה טענה לריבונות עליהם. בתגובה שיגרה ממשלת בריטניה כוח משימה ימי לעבר האיים. כמו כן הכריזה בריטניה על אזור סגר ימי ברדיוס של 200 מיל ימי מסביב לאיים, והזהירה כי כל כלי שיט של הצי הארגנטינאי שייכנס אליו יהיה חשוף להתקפה מצדה. ב-23 באפריל הבהירה בריטניה במסר שהועבר לארגנטינה דרך שגרירות שווייץ שם כי כל כלי שיט או כלי טיס ארגנטינאי שייראה לבריטים כמהווה איום עליהם יותקף. ב-30 באפריל הכריזה בריטניה כי כל כלי שיט שייכנס לאזור הסגר יהיה חשוף להתקפה, וזאת מבלי לפגוע בזכותה לנקוט על אמצעי נוסף שיהיה דרוש בעיניה לקיום זכותה להגנה עצמית בהתאם לסעיף 51 למגילת האו"ם.
בשלהי אפריל החלה ארגנטינה לתגבר את כוחותיה באיים וסביבם. במסגרת זאת שוגרו לכיוונם שלושה כוחות משימה של הצי. שני כוחות משימה מצפון לאיים התבססו האחד על נושאת מטוסים והאחר על קורבטות חמושות בטילי אקסוסט. בכוח המשימה השלישי נכללו הסיירת גנרל בלגראנו, שתי משחתות ומכלית. ב-29 באפריל התייצב הכוח מדרום לאיים ובסמוך לגבול הדרומי של אזור הסגר הימי שעליו הכריזה בריטניה.
ב-30 באפריל אותרה הסיירת על ידי צוללת התקיפה הגרעינית הבריטית קונקרר (Conqueror). באותה עת היו על סיפונה 1,095 איש בפיקודו של קפטן הקטור בונזו. למחרת פקד אדמירל חואן לומברדו (Juan Lombardo), מפקד זירת האוקיינוס האטלנטי הדרומי של ארגנטינה, על יחידות הצי לערוך למחרת התקפה מסיבית על אוניות הצי הבריטי שסביב איי פוקלנד.
איתור כוח המשימה של הסיירת בלגראנו כמו גם השדר של אדמירל לומברדו הובאו לידיעת ראש הממשלה הבריטית תאצ'ר וקבינט המלחמה שלה. לאחר דיונים החליט הקבינט כי הסיירת היוותה איום על הכוחות הבריטים על אף שנמצאה מחוץ לאזור הסגר הימי. ראש הממשלה החליטה לאחר התייעצות עם הקבינט לקבל את בקשת ראש מטה ההגנה אדמירל טרנס לוין לשנות את הוראות הפתיחה באש ולאשר את תקיפת הסיירת במיקום שבו נמצאה.
שתי אוניות הליווי של הסיירת היו מרוחקות ממנה ולא זיהו את איתות המצוקה שלה. כאשר הן זיהו כי הסיירת נפגעה כבר ירדה החשכה ומזג האוויר הורע ופיזר את סירות ההצלה. בשלושת הימים הבאים אספו אוניות ארגנטינאיות וצ'ילאניות 772 מאנשי צוות הסיירת. 321 מאנשיה נספו, כמו גם שני אזרחים שנמצאו על סיפונה.
הסיירת הייתה השנייה מבין תשעה כלי שיט ארגנטינאים שהוטבעו במהלך המלחמה.
בעקבות הטבעת הסיירת חזרו אוניות הצי הארגנטינאי לבסיסיהן ולא מילאו תפקיד משמעותי בהמשך הלחימה. הדבר גם אילץ את מטוסי נושאת המטוסים הארגנטינאית לפעול מבסיסים ביבשה, שהיו מרוחקים יותר מאיי פוקלנד. קיצוץ כנפיו של הצי במלחמה גרם לפגיעה של ממש בכוחה ובהשפעתה של החונטה הצבאית. הצוללות הבריטיות מצדן המשיכו לפעול במים שסביב איי פוקלנד, לאסוף מידע מודיעיני, להתריע מפני התקפות אוויר ולאכוף את הסגר על האיים.
האתר שבו הוטבעה הסיירת הוגדר כקבר מלחמתי על ידי חוק שקיבל הקונגרס של ארגנטינה.
המחלוקת על חוקיות ההטבעה
בריטניה או ארגנטינה לא הכריזו מלחמה באופן רשמי במהלך העימות ביניהן. המשמעות של הכרזת אזור הסגר סביב איי פוקלנד על ידי בריטניה לא הייתה ברורה, שכן מושג זה לא היה מוכר במשפט הים. נראה שהכרזתו נועדה לקצר את משך הזמן הדרוש להכרעה אם כלי שיט שנכנס לתחום הסגר הוא עוין או לא. למרות אי הבהירות של משמעותו המשפטית כובד אזור הסגר על ידי רבים מכלי השיט של מדינות שלא היו צד למלחמה. שאלה נוספת שהייתה שנויה במחלוקת היא האם הסיירת שהוטבעה נמצאה באותו זמן בדרכה לתקיפת הכוחות הבריטים באיי פוקלנד או בדרכה חזרה לבסיסה.
למחרת ההטבעה פרסמה ממשלת ארגנטינה הודעה על הטבעת הסיירת על ידי הצי הבריטי. ההודעה הטעימה שהסיירת הוטבעה בהיותה מחוץ לאזור הסגר הימי שעליו הכריזה בריטניה. ממשלת ארגנטינה הכריזה כי ההטבעה הייתה מעשה של תוקפנות שהיה מנוגד למגילת האו"ם ולהחלטה 502 של מועצת הביטחון של האו"ם. לעומת זאת, מדברים שפורסמו של קצינים בכירים בצי הארנטינאי עולה כי הם הבינו בבירור כי בריטניה עלולה לתקוף כלי שיט וכלי טיס שלהם גם מחוץ לאזור הסגר הימי והבינו את הסיכון שהיה כרוך בכך.
אישים לא מעטים בבריטניה טענו גם הם כי הטבעת הסיירת הייתה שימוש לא מוצדק בכוח לאור מיקומה מחוץ לאזור הסגר הימי. בתוכנית טלוויזיה ב-BBC במאי 1983 התעמתה אזרחית בריטית עם ראש הממשלה תאצ'ר בנוגע להחלטתה לתקוף את הסיירת, וטענה כי ההתקפה סיכלה יוזמה להשכנת שלום בסכסוך על איי פוקלנד של נשיא פרו. תאצ'ר הגנה על ההחלטה להטביע את הסיירת, כשהיא מדגישה את האיום שנשקף ממנה כלפי הכוחות הבריטים.
בדו"ח מ-1994 של משרד ההגנה של ארגנטינה נכתב כי תקיפת הסיירת הייתה אקט מלחמתי חוקי. לעומת זאת, ב-2012 אמרה נשיאת ארגנטינה כריסטינה קירשנר כי הטבעת הסיירת הייתה פשע מלחמה.
בשנת 2000 ניסו קרובים של הימאים שנספו על סיפון הסיירת לתבוע את בריטניה בבית הדין האירופי לזכויות אדם בנימוק שהסיירת הותקפה מחוץ לאזור הסגר הימי שעליו הכריזה בריטניה. בית הדין דחה את התביעה על הסף בנימוק שהיא הוגשה באיחור.
בשנת 2003, חשף הקברניט של הבלגראנו קפטן הקטור בונסו בסרט תיעודי של הנשיונל ג'יאוגרפיק שלא רק שהסיירת לא הייתה בדרך לנסיגה, אלא שפיקדו עליה לתקוף את כוחות הבריטים.
ויליאם אולד
ויליאם אולד (בסקוטית: William Auld; 6 בנובמבר 1924 – 11 בספטמבר 2006) היה משורר סקוטי שכתב בעיקר באספרנטו, הראשון שהיה מועמד לפרס נובל לספרות על יצירות באספרנטו.
השערה (מדע)
הַשְׁעָרָה או הִיפּוֹתֵזָה במדע, היא מתן הסבר אפשרי כלשהו לתופעה בטבע או בחברה שטרם ניתן לה אישוש מספק. לפיכך, העלאת השערה היא הצעד הראשון בכל חקר מדעי.
באופן כללי השערה היא הסבר אפשרי לתופעה. לפי השיטה המדעית השערה היא השערה מדעית אם ניתן לבדוק אותה ובמיוחד אם היא בת הפרכה. באופן כללי מדענים מבססים השערות מדעיות חדשות על תצפיות קודמות שלא ניתן להסביר אותן באופן משביע רצון באמצעות התאוריות המדעיות הקיימות. לעיתים קרובות משתמשים במילים השערה ותאוריה כמילים נרדפות, אך יש הבדל בין השערה מדעית לבין תאוריה מדעית. השערת-עבודה או היפותזה ראשונית היא השערה שמקובלת באופן זמני שמדענים מציעים כדי לקיים מחקר נוסף. תהליך זה מתחיל עם ביצוע מחשבה או ניחוש מושכל.
השערות הן חלק מרכזי בהתפתחות המדע ומופיעות בענפי מדע שונים, לדוגמה:
פיטר ראביט 2
פיטר ראביט 2 (באנגלית: Peter Rabbit 2: The Runaway, בתרגום חופשי: פיטר הארנב 2: המרוץ) הוא סרט קומדיה והרפתקאות אמריקאי-בריטי, המורכב בחלקו מלייב אקשן ובחלקו מהנפשה ממוחשבת שעומד לצאת לאקרנים ב-12 בפברואר 2021 בממלכה המאוחדת וב-11 ביוני 2021 בארצות הברית. הסרט יבוים על ידי ויל גלוק, ויככבו בו דונל גליסון, רוז ביירן וג'יימס קורדן בתפקיד פיטר. זהו סרט המשך לפיטר ראביט משנת 2018.
הפקה
ב-4 במאי 2018, סוני חשפה כי היא מתכננת סרט המשך ל"פיטר ראביט". בפברואר 2019 נחשף כי דייוויד אוילאו ישתתף בסרט ההמשך ודונל גליסון ורוז ביירן יחזרו לגלם את דמותם מהסרט הקודם.
צילום
תחילת צילומי הסרט החלו בפברואר 2019.
יחסי אזרבייג'ן–מרוקו
יחסי אזרבייג'ן–מרוקו הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של אזרבייג'ן לממלכת מרוקו. שיתוף הפעולה בין המדינות מתבצע בתחומים כמו חקלאות, אנרגיה, תחבורה, חינוך, המגזר הפרטי, תיירות, לוגיסטיקה, טלקומוניקציה, בנייה ועוד.
יחסים דיפלומטיים
ב-30 באוקטובר 2018 נחתם מזכר בין הסוכנות הממלכתית של אזרבייג'ן לשירות ציבורי וחדשנות חברתית לבין ממשלת מרוקו.
מסגרת משפטית: 20 מסמכים נחתמו בין אזרבייג'ן למרוקו.
שיתוף פעולה כלכלי
לפי ועדת המכס של אזרבייג'ן, בשנת 2017 הסתכם מחזור הסחר בכ-3.9 מיליון דולר.
חברות הנפט במרוקו משתפות פעולה עם חברת הנפט הממלכתית של אזרבייג'ן (SOCAR).
קשרי תרבות
ימי תרבות אזרבייג'ן נערכו ברבאט ב-2–4 במרץ 2008. במסגרת אירוע זה הוקמה אגודת הידידות אזרבייג'ן-מרוקאית. במרץ 2008 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה בין-תרבותי. ב-16–19 באוקטובר 2009, נערכו ימי התרבות המרוקאית בעיר הבירה באקו.
ימי התרבות האזרבייג'נית נערכו ברבאט ב-26 באוקטובר - 1 בנובמבר 2010.
במרץ 2011 נחתם פרוטוקול לשיתוף פעולה בין משרד הנוער והספורט של אזרבייג'ן ומרוקו ברבאט.
ב-11–13 בנובמבר 2011 נערכו בבאקו ימי תרבות מרוקו. בתאריכים 4–9 באוקטובר 2012, יו"ר בית הנציגים לשעבר של הפרלמנט של מרוקו א. ראדי, רקטור אוניברסיטת מוחמד ונשיא המפעל הדיפלומטי א. גאבק ביקר באזרבייג'ן כדי להשתתף בפורום ההומניטרי הבינלאומי השני שנערך בבאקו.
בינואר 2015, הפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת מוחמד ברבאט ארגנה הכשרה וחיברה תוכניות על השפה והתרבות של אזרבייג'ן.
במאי 2015, ביוזמת הוועדה הממלכתית לעבודה עם ארגונים דתיים של אזרבייג'ן ו-ISESCO, התקיים ברבאט כנס בנושא "דיאלוג של דתות ומודלים לקידום הבנה הדדית של תרבויות בעולם המוסלמי". בכנס השתתפו נציגי ISESCO, הוועדה הממלכתית לעבודה עם ארגונים דתיים של אזרבייג'ן, שגרירי אזרבייג'ן, סין, מלזיה, טורקיה במרוקו, חברי הקורפוס הדיפלומטי, חברי אגודת הידידות המרוקאית-אזרבייג'נית וכו'. יתרה מכך, אורגנה התערוכה "אזרבייג'ן – פנינת התרבות האסלאמית".
בשנת 2019 נדונה האפשרות לכינון יחסי ערים תאומות בין העיר גנג'ה באזרבייג'ן לעיר מרקש שבמרוקו.
במסגרת הפגישה בין מנהלת המוזיאון הלאומי של אזרבייג'ן ושר התרבות, הנוער והספורט של מרוקו, אלחסן אביבא, גובשה ונדונה תוכנית שיתוף פעולה בין המדינות בתחום התרבות. אחר כך הייתה פגישה בין שירין מליקובה לבין נשיא קרן המוזיאון הלאומי של מרוקו, מהדי גוטבי. נדונו פרויקטים משותפים ונחתם מזכר שיתוף פעולה.