cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב עמדין
מאבקו ברבי יהונתן אייבשיץ
בסופו של פולמוס זה, שעורר ויכוחים קשים בין רבני גרמניה, פולין, צרפת, הולנד וארצות אירופה אחרות, והדיו נשמעים גם היום, ישנו קונצנזוס בקרב היהדות האורתודוקסית כי רבי יהונתן אייבשיץ לא היה שבתאי. לעומת זאת, על פי מחקריו של גרשם שלום, רבי יעקב צדק בחשדותיו. הרב ראובן מרגליות כתב שחלק מטענותיו של שלום נובעות מאי הכרת כתבים קבליים הקשורים בספרו האפולוגטי של אייבשיץ, ואילו משה אריה פרלמוטר בספרו "חקירות חדשות על יסוד כתב היד של ס' ואבוא היום אל העין" טוען שלשלום הייתה מגמה להציג את הרב אייבשיץ, ראשוני החסידות ורבנים נוספים אף מתלמידי הגר"א כשבתאים, כחלק מתפישתו את השבתאות עצמה כגישה יהודית לגיטימית - במופרד מהתנהגות הפורשים והקיצונים המשיחיים (דוגמת הפרנקיסטים).
שניאור ליהמן פרסם צילום מהעתק של חמישה מהקמיעות עם אישור נוטוריון של השלטונות, שלדעתו מוכיחים את צדקת הרב עמדין, וכן את נוסח המצבה של אשת הרב אייבשיץ, שמצביע דווקא על צדקתו של האחרון, אם כי הותיר את הדברים בסימן שאלה.
ישנם הטוענים כי אכן הרב אייבשיץ היה שבתאי, אך גדלותו בתורה הוכרה למרות זאת, והרבנים לא יכלו להילחם בו ישירות. אמנם יש המוכיחים שהסיבה לעמדתם הפשרנית של חלק מהרבנים נבעה מהסכמתם עם פירושים קבליים הנוטים לפירושי השבתאים, תוך הרחקתם מהמשמעות השבתאית בדרכים שונות.
מאבקו ברמח"ל
מסמכים חדשים חושפים בנוסף שרבי יעקב עמדין היה עצמו שותף בתכנון המשפט בערכאות הנוצרים, ואף מסר עדות, במסגרת ניסיון הפללתו בריגול או למצער, באהדת אויביה של צרפת.
רבי יעקב עמדין הוא הראשון שזיהה את הספר חמדת ימים שנדפס בעילום שם המחבר, כספר שבתאי, כנראה בעקבות שלושת הפיוטים ובהם האקרוסטיכון "נתן העזתי". הרב עובדיה יוסף, הביא חכמי ישראל רבים שהשיבו על דברי היעב"ץ, וביניהם: החיד"א, השיב על דברי הגידופים על חמדת הימים, ורבי חיים פלאג'י, כתב שקושיותיו על חמדת ימים לא קשים, והסכים לספר חמדת הימים. כמו כן חשף את שבתאותו של הספר 'אור ישראל', של המקובל הרב ישראל משקלוב (לא זה המפורסם מתלמידי הגר"א). נכדו של הסופר טען שלא מדובר בשבתאות, ושהגאון מווילנה הסכים לספר עם מעט שינויים. דבריו כפי הנראה התקבלו על הממסד הרבני.
רבי יעקב עמדין פקפק בייחוסו של ספר "מורה הנבוכים" לרמב"ם, וטען שלפחות חלקים נרחבים ממנו מאוחרים בהרבה.
לעומת זאת, בספריו כתב בהרחבה על ההשפעה היהודית על הנצרות, ועל כתבי הברית החדשה. בין היתר כתב שפאולוס היה תלמידו של רבן גמליאל, שלדעתו עבודת אלילים מותרת לנוכרים ב'שיתוף' עם האמונה בקב"ה וקיום שבע המצוות, וזאת בהתאמה עם הכתוב בספר היהודי תולדות ישו.
מאבקו ברז"ה
אף על פי שבדרך כלל רבי יעקב עמדין לא נאבק ברבנים שאביו ה"חכם צבי" (הרב צבי אשכנזי) תמך בהם, הוא חרג ממנהגו במאבקו נגד הרז"ה (הרב שלמה זלמן הכהן הנאו (הנקדן)). החכם צבי כתב הסכמה לספר "שערי תפילה" של הרז"ה, אך טען כי הסכמת אביו לספר מזויפת ויצא במאבק חריף נגד ספרי הרז"ה.
הרז"ה לא עבר על כך בשקט ואף ניסה להיפגש עם רבי יעקב עמדין כדי ליישר את ההדורים איתו למרות דבריו הקשים נגדו. בשנת ה'ת"ץ הוא ניצל הזדמנות להיפגש איתו ברובע היהודי באמסטרדם, אבל לא קיבל מענה ישיר/מלא ממנו והוא טען כי רבי יעקב עמדין הכחיש שאמר דברים שכאלו נגד הרז"ה וניסה להתחמק ממנו, וכך ניסח הרז"ה את המפגש:
את ביקורתו הכוללת שש מאות השגות על ה"שערי תפילה" כתב בספר "לוח ארש" אותו הדפיס רק בסוף ימיו בשנת תקכ"ט, לאחר פטירת הרז"ה.
בתגובה לטענותיו הדקדוקיות של היעב"ץ חיבר הרז"ה קונטרס מיוחד בשם ״מכסה לתיבה״ (נדפס בסוף ספרו "צוהר התיבה"), ובו תשובות לכמה מן ההשגות של היעב"ץ שהופיעו בפירושו למשנה "לחם שמים" (את "לוח ארש", כאמור, רז"ה לא ראה). בקונטרס הוא התייחס לכמה מילים שהיעב"ץ חלק עליו בניקודן: "אבר", "כדאי", "שחרית", "רשות" ועוד כמה מילים. הרז"ה טען גם כי היעב"ץ לא ירד לסוף דעתו ונכשל בהבנת ציטוטים ובטעות הדפוס שהתחלף ציטוט של הרד"ק ונכתב "ראש" במקום "רשה". וכך מסיים דבריו:
חיבוריו
מלבד חוברותיו הרבות בעניין הפולמוס עם רבי יונתן אייבשיץ, חיבר רבי יעקב עמדין למעלה משישים ספרים בכל מקצועות התורה. המוכר ביותר ביניהם הוא למעשה אסופה מתוך כתביו הנקרא "סידור יעב"ץ" או "סידור רבי יעקב עמדן" וכן "עמודי שמים"
מהם:
הגהותיו וחידושיו שנרשמו על גיליון התלמוד שלו, נדפסו בש"ס וילנא ועוז והדר בסוף התלמוד כחלק מליקוט מפרשים.
חשיבות היסטורית נודעת לספרו של רבי יעקב עמדין, בשם "מגילת ספר", אשר בו הרצה את תולדות חייו ותיאר את הפולמוס הגדול שהרעיש את עולם היהדות בזמנו. בחיבור אוטוביוגרפי יוצא דופן זה מתאר עמדין גם עניינים אינטימיים, מתשוקות נעורים ועד בעיות כוח גברא. הוא רומז שאת אשתו השנייה לא אהב כראשונה, שממותה לא התאושש.
בכתביו באה לידי ביטוי מגמה נוספת האופיינית לתקופתה של תנועת ההשכלה, והיא הקריאה לסובלנות בין בני הדתות השונות: הנצרות, היהדות והאסלאם, והדגשת המקור המשותף שלהן.
רבי יעקב נפטר באלטונה ממש לפני תכנונו לעלות לארץ ישראל, בל' בניסן ה'תקל"ו, בן 78 שנים.
הקתדרלה הראשית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית
הקתדרלה הראשית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Главный храм Вооружённых сил России), הידועה גם בשם "קתדרלת תחיית ישוע" (Храм Воскресения Христова), היא קתדרלה "המוקדשת לציון 75 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, כמו גם למעשיהם הצבאיים של העם הרוסי בכל המלחמות", שנבנתה בפארק פטריוט במחוז המשנה אודינסובסקי שבמחוז מוסקבה. הקתדרלה נבנתה עם תרומות וקרנות מתקציב העיר מוסקבה ומחוז מוסקבה.
חניכתה התקיימה במסגרת האירוע לציון יום הזיכרון והאבל ולקראת חגיגות 75 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה במאי 2020. במקום הוצגה תערוכה המוקדשת להיסטוריה של הקמת המדינה הרוסית וכוחותיה המזוינים. בנוסף, בספטמבר 2020, פסטיבל מגדל ספאסקאיה נערך בחזית הקתדרלה.
עיצוב
הקתדרלה תוכננה בסגנון רוסי מונומנטלי, תוך שילוב אורגני של גישות וחידושים אדריכליים מודרניים הייחודיים לאדריכלות הכנסייה האורתודוקסית. חזיתות הבניין הן גמורות מתכת, הקשתות מזוגגות. קירותיה מעוטרים בציורי קיר עם סצינות קרב מההיסטוריה הצבאית וטקסטים של כתבי הקודש. עיטור הכנסייה התחתונה (הקטנה) עשוי קרמיקה ומעוטר בציור ושימשו לחתיכות זכוכית ולייצור לוחות פסיפס. הפסיפס המרכזי המוקדש לתחיית ישוע נעשה בצורת תבליט מתכת. עיטור הקתדרלה, האייקון והאיקונוסטזיס עשויים נחושת עם אמייל, כפי שנעשה לאייקונים הצבאיים הצועדים. קמרונות הקתדרלה נאספים מחלונות ויטראז' המתארים פקודות שהוענקו עבור עבודות נשק בתקופות שונות בהיסטוריה של רוסיה. דמותו של ישוע המסמן בידיו מאויר בכיפה המרכזית של הקתדרלה והיא הדימוי הגדול ביותר של פניו של ישו בפסיפס.
גדלים
גובה הקתדרלה יחד עם הצלב בהתאם לפרויקט הוא 95 מטר. קוטר התוף של הכיפה הראשית הוא 19.45 מטר, המסמל את שנת 1945 - סיום המלחמה הפטריוטית הגדולה. גובה הבמה הוא 75 מטר, המסמל את שנת 2020, שהיא השנה ה-75 לסיום מלחמת העולם השנייה. גובה הכיפה הקטנה 14.18 מטר, המסמל את 1,418 הימים והלילות שנמשכו במלחמת העולם השנייה. שטח מתחם הקתדרלה הוא 11 אלף מ"ר. הקיבולת של פנים הקתדרלה היא עד 6,000 איש.
פעמונים
הפעמונים יוצרו בבית היציקה של וורונז'. קישוט הפעמונים מבוסס על קישוטים שהכנסייה הפרבוסלבית נוטה לקשת בכנסיותיה. הפעמונים משקפים את נושא הניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה, אייקונים של פטרוני הצבא הרוסי. האוונגליסט הראשי של הפעמון קושט בתבליטי בסיס המתארים אירועי מפתח מהמלחמה הפטריוטית הגדולה. העבודה על ייצור פעמונים בוצעה במשך שישה חודשים. ההרכב שוקל יותר מעשרים טון והוא כולל 18 פעמונים, הגדול שבהם שוקל 10 טון. 17 מתוך 18 הפעמונים מוקדשים לסוגי החילות ולזרועות הצבא. מצד אחד הסמל מוחל על הפעמון, מצד שני דמותו של הקדוש הפטרון. ב-23 באוגוסט 2019 נקבעו הפעמונים בקתדרלה.
האייקון הראשי
האייקון המרכזי של הקתדרלה הראשית של הכוחות המזוינים הרוסים הוא "המושיע הקדוש". אייקון המושיע שלא נעשה על ידי ידיים הוא דימוי קאנוני של פניו של ישוע, המוטבע באורח פלא על פיסת חומר ומועבר על ידי המושיע עצמו למשרתו של הצאר אווגר החמישי. פני האייקון מקיף את תמונת "גבירתנו מקאזאן", ולדימיר, סמולנסק וטיחווין, שהונחו על תבליטים אמנותיים המתארים אירועים משמעותיים בתולדות המדינה הרוסית. בתיבה, המלווה תמיד את האייקון, ישנם שמונה חלקיקים של פטרונים קדושים: הקדוש גאורגי המנצח, אנדרו הקדוש, ניקולס הקדוש עושה הנסים, סרגיוס הקדוש מרדונז', ברברה, השליח פטרוס, פנטלימון המרפא, וגם המפקד הפטרון של צי הים השחור שהוא אחד הקדושים הנוצרים הנערצים ביותר בצי.
תמונת המושיע מונחת בקפלה עשויה נחושת ומשקלה כמאה קילוגרמים. לאייקון עצמו מידות של כ-98 × 84 × 10 סנטימטרים.
מוזאיקה עם תמונתו של פוטין
באפריל 2020 נודע על יצירת מוזאיקה בקתדרלה עם תמונתם של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, שר ההגנה של רוסיה סרגיי שויגו ויושבת ראש מועצת הפדרציה ולנטינה מטוויינקו. ראש הקתדרלה, הבישוף קלינסקי סטפן הסביר כי זו חלק מההחלטה להנציח אירועים היסטוריים, לדבריו אחת מאותם אירועים רבי משמעות הוא סיפוח קרים לרוסיה, באירוע שבו נטלו חלק ראשי המדינה, עם זאת דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב דחה את הרעיון באומרו כי בעתיד יוכלו להעריך את תרומתם של מנהיגים נוכחיים אך כעת זהו לא הזמן ובימים שלאחר מכן המוזאיקה הוסרה. לדברי ראש מועצת האמנים האחראים לבניית הקתדרלה, לאוניד קאלינין, המוזאיקה תישמר במוזיאון כמוצג היסטורי.
מימון
בספטמבר 2018 ערוץ זבזדה דיווח כי הקתדרלה נבנית מכספי תורמים אזרחיים וחיילים מאמינים שתרמו מכספם. בתחילת פברואר 2020 דווח כי נאספו למעלה משלושה מיליארד רובלים ,, בעוד המדינה גייסה 6 מיליארד רובלים. במערכת Znak.com דיווחו כי בשנת 2019 קרן "התחייה", קרן דתית, גייסה 2 מיליארד רובלים מעיריית מוסקבה, ו-950 מיליון רובלים מממשלת מחוז מוסקבה.
דרך הזיכרון
במתחם הקתדרלה נבנה גם מתחם מוזיאון בשם "דרך הזיכרון" («Дорога Памяти»), באורך 1418 צעדים, לזכר 1,418 ימי מלחמת המולדת הגדולה, כולל גלריה עם מיקרו-תמונות המורכבות מעשרות מיליוני תמונות של חיילים שהשתתפו במלחמה.
קרב צ'יקמוגה
קרב צ'יקמוגה (באנגלית: Battle of Chickamauga) התחולל בין 18 ל-20 בספטמבר 1863, וציין את סופה של מערכת צ'יקמוגה, מתקפת כוחות האיחוד כנגד כוחות הקונפדרציה בדרום-מזרח טנסי וצפון מערב ג'ורג'יה, בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית. היה זה הקרב הגדול הראשון אשר התחולל על אדמת ג'ורג'יה, אחת התבוסות המשמעותיות ביותר של כוחות האיחוד בזירה המערבית. קרב זה שני רק לקרב גטיסבורג במספר האבדות שנגרמו בו.
הקרב התחולל בין ארמיית קמברלנד של האיחוד בפיקודו של מיג'ור ג'נרל ויליאם רוזקרנס, וארמיית טנסי של הקונפדרציה בפיקוד גנרל ברקסטון בראג. שמו של הקרב נגזר מנחל צ'יקמוגה אשר זורם ליד שדה הקרב בצפון מערב ג'ורג'יה, נחל אשר נשפך לבסוף אל נהר טנסי כשישה קילומטרים מצפון מזרח למרכז צ'טנוגה.
בקיץ 1863 פתח רוזקרנס במערכת טולהומה, סדרת תמרונים מבריקה אשר דחקה את כוחות הקונפדרציה ממרכז טנסי. לאחר עצירה למנוחה והתארגנות של כחודשיים, חידש רוזקרנס את המתקפה, ופתח במערכת צ'יקמוגה, במטרה לאלץ את כוחות הקונפדרציה לסגת מצ'טנוגה. בתחילת ספטמבר איחד רוזקרנס את כוחותיו אשר היו מפוזרים בטנסי וג'ורג'יה, וביצע מספר תמרונים אשר אילצו את בראג לסגת דרומה מצ'טנוגה. חיילי האיחוד עקבו אחר נסיגתו והתכתשו איתו בקרב דייוויס קרוס רואודס ב-11 בספטמבר. בשלב זה היו שלושת גייסותיו של רוזקרנס מנותקים זה מזה, כיוון שנעו דרך מעברי הרים שונים בשטח ההררי של צפון ג'ורגיה, במטרה לאגף את כוחו של בראג. בראג היה נחוש לכבוש מחדש את צ'טנוגה, והחליט לתקוף חלק מצבאו של רוזקרנס, להביסו, ואז לנוע חזרה אל תוך העיר. ב-17 בספטמבר הוא פנה צפונה, בכוונה לתקוף את גייס XXI של רוזקרנס, אשר היה מנותק משאר צבאו של רוזקרנס. עם זאת, לאחר קרב דייוויד'ס קרוס רואודס, הבין רוזקרנס את הסכנה הנשקפת לצבאו מפיזור כוחותיו בשטח ההררי, והחל לכנס את כוחותיו. ב-18 בספטמבר, בעוד בראג נע צפונה לקראת מתקפה על גייס XXI של האיחוד, התנגשו כוחות הפרשים והרגלים שלו בכוחות פרשים וחיל רגלים רכוב של האיחוד, אשר היו חמושים ברובי ספנסר נטעני מחסנית.
הלחימה פרצה במלוא עוזה בבוקר 19 בספטמבר. אנשיו של בראג תקפו בעוצמה, אולם לא הצליחו לפרוץ את קו ההגנה של האיחוד. בבוקר שלמחרת, 20 בספטמבר, חידש בראג את ההתקפה. בשעות הבוקר המאוחרות דיווחי מפקדי המישנה של רוזקרנס היטעו אותו לחשוב שקיים פער בקו ההגנה שלו. כאשר הסיט כוחות על מנת לסתום את הפרצה לכאורה, יצר פרצה אמיתית, הישר בדרכה של התקפה מרוכזת בת שמונה בריגדות שהוביל לוטננט ג'נרל ג'יימס לונגסטריט מצבא הקונפדרציה. הגייס המנוסה של לונגסטריט הושאל לזירת המערב מצבא צפון וירג'יניה של גנרל רוברט א' לי, והגיע לשדה הקרב ערב קודם. ההתקפה שהוביל לונגסטריט פרצה את קו ההגנה המדולל של הצפון וגרמה לנסיגה מבוהלת של שליש מצבא האיחוד, כולל של רוזקרנס עצמו, אשר נס לצ'טנוגה.
המצב הצבאי
400px|ממוזער|שמאל|[[מערכת טולהומה, 24 ביוני–3 ביולי 1863.
{{legend|#ff0000|הקונפדרציה}}
{{legend|#0000ff|האיחוד}}
בקיץ 1863 יצא רוזקרנס למערכת טולהומה, במהלכה התקדם דרום מזרחה ממרפריסבורו, טנסי, ובסדרת תמרוני הטעיה ואיגוף אילץ את בראג לסגת מעמדותיו במרכז טנסי אל עבר העיר צ'טנוגה. בסדרת תמרונים מבריקה, ובעלות של 569 אבדות בלבד לכוחותיו, הצליח רוזקרנס להניס את כוחות המורדים ממרכז טנסי ולהחזיר את שליטת האיחוד לאזור חשוב ופורה של טנסי. הגנרל המפקד מיג'ור ג'נרל הנרי האלק והנשיא אברהם לינקולן התעקשו שרוזקרנס ינוע במהירות וילכוד את צ'טנוגה. כיבוש העיר היה פותח בפני האיחוד את הדרך אל אטלנטה ולב הדרום. צ'טנוגה הייתה צומת רכבות חשוב, עם קווי רכבת צפונה אל נאשוויל במרכז טנסי, נוקסוויל במזרח טנסי (ומשם לווירג'יניה), ודרומה אל אטלנטה (ומשם אל חוף המפרץ). צ'טנוגה הייתה מרכז תעשייתי חשוב ביצור ברזל וקוק (סוג של דלק המשמש בתעשיית הברזל), וישבה על נהר טנסי, אשר היה עורק תחבורה ימי חשוב. צ'טנוגה שוכנת בין מספר הרים ורכסים – הר לוקאאוט, רכס מישיונרי, הר ראקון ורכס סטרינגר'ס – והיוותה עמדה חשובה וניתנת להגנה.
ארמית טנסי של בראג מנתה בסוף יולי 1863 כ-52,000 חיילים, אולם למרות זאת ממשלת הקונפדרציה מיזגה אל תוכה את פיקוד מזרח טנסי, אשר היה בפיקוד מייג'ור ג'נרל סימון באקנר. מיזוג זה הוסיף לפיקוד טנסי של בראג כ-17,800 חיילים והביא אותו למצבה של 69,800 חיילים, אולם גם הרחיב את סמכויות הפיקוד שלו צפונה אל אזור נוקסוויל. מהלך זה הכפיף תחת בראג גנרל שלישי אשר רחש לו מעט כבוד, אם בכלל. לוטננט ג'נרל לאונידס פולק ומייג'ור ג'נרל ויליאם הארדי, שני פקודיו האחרים, כבר הביעו את עוינותם לבראג בעקבות תפקודו הכושל במערכת טולהומה. יחסו של באקנר אל בראג נבע מפלישתו הכושלת של בראג לקנטקי, מולדתו של באקנר, ב-1862, וכן מן העובדה שבעקבות המיזוג איבד את עצמאות הפיקוד על גיזרתו. פן חיובי מבחינת בראג בשינויים הארגוניים שחלו בתקופה זו היה בקשתו של הארדי לעבור מאת בראג לאזור מיסיסיפי ביולי, אולם הוא הוחלף בלוטננט ג'נרל ד'ה' היל, אשר לא הסתדר עם רוברט א' לי בווירג'יניה.
משרד המלחמה של הקונפדרציה שאל את בראג בתחילת אוגוסט האים יוכל לפתוח במתקפה כנגד רוזקרנס, אם יקבל תגבורות מאזור מיסיסיפי. בראג השתהה במתן תשובה, מכיוון שהיה מודאג מן האתגרים הגאוגרפיים והלוגיסטיים הכבירים הכרוכים במשימה זו, והעדיף להמתין עד שיריבו רוזקרנס יתגבר הוא על אתגרים אלה ויתקוף אותו. הוא היה מודאג גם מכוח איחוד משמעותי בראשות מייג'ור ג'נרל אמברוז ברנסייד אשר איים על נוקסוויל. בראג הסיג את כוחותיו מעמדות קדמיות באזור ברידג'פורט, דבר אשר איפשר לרוזקרנס חופש תמרון מצפון לנהר הטנסי. הוא ריכז את שני גייסות הרגלים שלו באזור צ'טנוגה, והסתמך על כוחות פרשים על מנת לאבטח את אגפיו, אשר השתרעו מצפון אלבמה מערבה לו, ועד נוקסוויל מצפון מזרח לו.
ממשלת הקונפדרציה החליטה לנסות מהלך אסטרטגי לשינוי מהלך המלחמה בזירה המערבית על ידי שליחת תגבורות מזירת המזרח בווירג'יניה — לוטננט ג'נרל ג'יימס לונגסטריט עם שתי דיוויזיות מתוך הגייס הראשון של ארמיית צפון וירג'יניה — בנוסף לתגבורות מאזור מיסיסיפי. קרב צ'יקמוגה היה הפעם הראשונה בו הניעה ממשלת הקונפדרציה כוחות גדולים מזירה לזירה על מנת לזכות בעליונות מספרית נקודתית ולהשיג הכרעה במערכה. בראג היה כעת מרוצה יותר מן המשאבים שלרשותו, וחיפש הזדמנות להכות בצבא האיחוד ברגע שכוחותיו יגיעו לעוצמה הנדרשת.
"נהר המוות"
המערכה והקרב נקראים על שם נחל צ'יקמוגה המערבי. בהיסטוריה העממית נאמר שמקור השם צ'יקמוגה הוא מילה בשפת צ'רוקי שמשמעה "נהר המוות". פיטר קוזנס, מחבר אחד הספרים החשובים על הקרב, אומר שזהו "תרגום חופשי". גלן טאקר מציע את התרגומים "מים עומדים" (שפת צ'רוקי התחתונה), "ארץ טובה" (שפת שבט הצ'יקסאו ), ו"נהר המוות" (דיאלקט של צ'ירוקי מהארץ העליונה). טאקר טוען שמקור השם "נהר המוות" מגיע לא מפעילות מלחמתית קדומה, אלא מכיוון שבמקום נדבקו בני שבט הצ'ירוקי באבעבועות שחורות.
תוכנית המערכה של האיחוד
[[קובץ:Chickamauga Campaign Aug-Sep.png|ממוזער|תנועות ראשונות במערכת צ'יקמוגה, 15 באוגוסט–8 בספטמבר 1863.
{{legend|#ff0000|הקונפדרציה}}
{{legend|#0000ff|האיחוד}}
]]
רוזקרנס היה נתקל באתגרים לוגיסטיים משמעותיים אם היה מחליט להתקדם דרומה. רמת קמברלנד אשר הפרידה בין הצבאות השתרעה לאורך כ-50 קילומטר, והייתה ארץ צחיחה סלעית ומבותרת, אשר הציעה אפשרויות מרעה מועטות. אם בראג היה תוקף אותו במהלך התנועה, היה נאלץ רוזקרנס להילחם עם גבו אל ההרים ועם קווי אספקה דלילים. עם זאת, רוזקרנס לא היה יכול להישאר במקומו, מכיוון שהיה נתון בלחץ עצום מצד וושינגטון לחדש את המתקפה בו זמנית עם התקדמותו של ברנסייד במזרח טנסי. בתחילת אוגוסט היה האלק, המפקד העליון, כה מתוסכל מחוסר התקדמותו של רוזקרנס, עד שהורה לו לנוע קדימה במיידי, ולדווח על יומית על תנועתו של כל גייס עד אשר יצלח את נהר טנסי. רוזקרנס זעם על הנימה "הפזיזה, היהירה, והזדונית" בפקודתו של האלק, והתעקש כי תנועה לפני 17 באוגוסט היא מרשם לאסון.
רוזקרנס ידע כי יהיה לו קשה לקבל אספקה סדירה מבסיסו במהלך התנועה וצליחת נהר טנסי, ולכן חשב שזה הכרחי לצבור מספיק אספקה ועגלות משא לפני תחילת התנועה, כדי להיות בלתי תלוי בקווי האספקה במהלכה. הגנרלים הכפופים לו תמכו בקו מחשבה זה ויעצו לעכב את תחילת המבצע, כולם חוץ מבריגדיר ג'נרל ג'יימס גרפילד, ראש המטה, פוליטיקאי אשר היה מודע לחשיבות תמיכה פומבית בסדר העדיפויות של ממשל לינקולן.
תוכנית ההתקדמות של כוחות האיחוד הייתה לחצות את רמת קמברלנד אל עבר עמק נהר טנסי, לעצור לתקופה קצרה על מנת לצבור אספקה, ואחר כך לצלוח את הנהר עצמו. צליחה תחת אש של הנהר הרחב הייתה בלתי אפשרית, ולכן הגה רוזקרנס תוכנית הטעיה אשר תסיט את תשומת ליבו של בראג אל מאמץ צליחה מזויף במעלה הזרם מצ'טנוגה, בעוד עיקר הצבא צולח את הנהר במורד הזרם. לאחר הצליחה התוכנית הייתה להתקדם בחזית רחבה אל השטח ההררי אשר מעבר לנהר, לאיים על ולאגף את צ'טנוגה, תוך ניתוק קווי האספקה של בראג. גייס XXI בפיקוד מייג'ור ג'נרל תומאס קריטנדן יתקדם אל העיר ממערב, גייס XIV בפיקוד מייג'ור ג'נרל ג'ורג' ה' תומאס יחצה את הר לוקאאוט כ-32 קילומטר מדרום לעיר, בעוד גייס XX בפיקוד אלכסנדר מק'קוק יתקדם עוד דרומה ומזרחה אל עבר מסילת הברזל אשר נשאה את קו האספקה של בראג מאטלנטה. ביצוע נכון של תוכנית זו אמור היה לגרום לבראג לסגת מצ'טנוגה או להילכד בה ללא אספקה.
צליחת נהר טנסי
רוזקרנס פקד על צבאו לנוע ב-16 באוגוסט. תנאי הדרך הקשים גרמו לכך שחלף שבוע עד שהיגיעו הכוחות אל עמק נהר טנסי. הכוחות חנו בעוד יחידות ההנדסה ערכו הכנות לצליחת הנהר. באותו זמן, הפעיל רוזקרנס תוכנית הטעיה. קולונל ג'ון וילדר עם בריגדת הרגלים הרכובים שלו מן הגייס ה-XIV התמקם על גדת הנהר מצפון לצ'טנוגה. חייליו חבטו בחביות, ניסרו קרשים, ושילחו גיזרי עץ במורד הזרם, על מנת לגרום לחיילי הקונפדרציה לחשוב שבנית אסדות הצליחה מתבצעת מצפון לעיר. בנוסף, יחידת ארטילריה בפיקוד קפטן אלי לילי התמקמה מול העיר בסטרינגר'ס רידג' (Stringer's Ridge) והפגיזה אותה במשך שבועיים. פעולת הטעיה זו, הידועה לעיתים כקרב צ'טנוגה השני, הייתה מוצלחת. היא גרמה לבראג להאמין שצליחת הנהר על ידי האיחוד תערך מצפון לעיר, ביחד עם כוחותיו של ברנסייד מארמיית אוהיו אשר התקדמו מנוקסוויל לעבר צ'טנוגה. בפועל, צלחו כוחותיו של רוזקרנס את הנהר מדרום ומערב לעיר, במורד הזרם, כמעט ללא הפרעה.
צליחת הנהר הראשונה התבצעה ב-29 באוגוסט על ידי גייס XX, בקייפרטונ'ס פרי, כשבעה קילומטר מסטיבנסון, אלבמה. בנקודה זו החלה בנייתו של גשר צף באורך 380 מטר. הצליחה השנייה נערכה יום למחרת, על ידי חלק מגייס XIV, בשלמאונד, טנסי, והשלישית מיד אחר כך, על ידי גייס XXI. אתר הצליחה הרביעי היה במיזוג נהר באטל קריק אל נהר הטנסי, ב-31 באוגוסט, שם צלחה יתרת גייס XIV. ללא גשרים קבועים ארמיית הקאמברלנד הייתה מתקשה להבטיח זרם אספקה קבוע ואמין. לכן נבנה גשר נוסף בברידג'פורט על ידי הבריגדה של פיליפ שרידן, אשר גישרה 820 מטר בשלושה ימים. כמעט כל צבאו של רוזקרנס צלח בהצלחה את הנהר עד 4 בספטמבר, מלבד גייס העתודה אשר נותר לאבטח את מסילות הברזל. אל מולם ניצב שטח הררי מסוכן כמו זה שממנו באו.
הפיקוד העליון של הקונפדרציה היה מודאג מהתפתחות זו, ונקט צעדים על מנת לתגבר את ארמיית טנסי. גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון השאיל שתי דיוויזיות מוחלשות (כ-9,000 איש) ממיסיסיפי, בפיקוד מייג'ור ג'נרל ג'ון ברקינרידג' ומייג'ור ג'נרל ויליאם ווקר, אשר הגיעו לזירה ב-4 בספטמבר. גנרל רוברט א' לי מפקד צבא צפון וירג'יניה שלח גייס בפיקוד לוטננט ג'נרל ג'יימס לונגסטריט. רק חמש בריגדות (כ-5,000 איש) מן הגייס של לונגסטריט הצליחו להגיע בזמן אל היום השני של קרב צ'יקמוגה, ב-20 בספטמבר.
אל תוך ג'ורג'יה
שלושת גייסות הרגלים של רוזקרנס התקדמו בשלושה נתיבים שונים, על פני שלוש הדרכים היחידות שהיו מתאימות לתנועה כזו. באגף ימין, גייס XX של מק'קוק נע דרום מערבה אל עבר ואלי הד, אלבמה. במרכז, גייס XIV של תומאס חצה את גבול טנסי–ג'ורג'יה אל עבר טרנטון, ג'ורג'יה. באגף שמאל, גייס XXI של קריטנדן התקדם היישר אל צ'טנוגה מסביב להר לוקאאוט. ב-8 בספטמבר, לאחר שנודע על כך שכוחותיו של רוזקרנס צלחו את נהר טנסי ומאיימים לאגף אותו ולסכן את עורפו, נסוג בראג מצ'טנוגה ונע עם צבאו דרומה לאורך דרך לפאייט אל עבר לאפייט, ג'ורג'יה. רוזקרנס שלח טלגרף אל המפקד העליון האלק: "צ'טנוגה נפלה לידנו ללא מאבק, ומזרח טנסי חופשי." עם זאת, גייסותיו של רוזקרנס היו פרושים לרוחב כ-65 קילומטר של שטח הררי, שבו מספר מועט של מעברי הרים, ומספר מועט עוד יותר של דרכים לרוחב הגיזרה, מה שמנע למעשה מן הגייסות שלו כל יכולת לסייע זה לזה. בראג היה מודע לפרישת כוחותיו של רוזקראנס, ותכנן לתקוף עם כל צבאו את אחד מגייסותיו המבודדים.
רוזקרנס היה משוכנע שצבאו של בראג מיואש ובורח אל עבר דלטון, רומא , או אטלנטה, ג'ורג'יה. בפועל, ארמיית טנסי של בראג חנתה בלאפייט, כ-32 קילומטר מצ'טנוגה, וחיכתה להזדמנות לנצל את פרישת כוחותיו של רוזקרנס. חיילי קונפדרציה אשר התחזו לעריקים הוסיפו לרושם זה בספקם דיסאיפורמציה לכוחותיו של רוזקרנס. תומאס, מפקד גייס XIV, הזהיר בחומרה את רוזקרנס לבל ירדוף אחרי כוחותיו של בראג, מכיוון שארמיית הקאמברלנד פרושה רחב מדי, עם קווי אספקה דלילים ומאוימים. רוזקרנס, אשר צהל בעקבות ההצלחה בלכידת צ'טנוגה, דחה את עצתו. הוא הורה למק'קוק באגף ימין, לעבור את הר לוקאאוט, ולהשתמש בפרשים שלו על מנת לפשוט על קו האספקה בעורפו של בראג, מסילת הרכבת ברסאקה, ג'ורג'יה. על קריטנדן, באגף שמאל, הוטל לכבוש את צ'טנוגה ואז לפנות דרומה ולרדוף אחר בראג. על תומאס, במרכז, הוטל להמשיך בהתקדמות אל עבר לאפייט.
דייוויס קרוס רואודס
בגיזרה המרכזית התקדם גייס XIV של תומאס, לאורך הדרך מערבה אל לאפייט. לאחר שחצה את הר ראקון, הגיע תומאס אל מעבר סטיבנס, אשר בו חצתה הדרך את רכס הר לוקאאוט, אשר השתרע מדרום לצפון. ממזרח לרכס שכנה ביקעה רחבה – מק'למור'ס קוב – אשר ממנה יצאו שני נהרות אשר זרמו צפונה, אל עבר צ'טנוגה, כאשר ביניהם רכס מישיונרי רידג'. ממזרח לבקעה השתרע רכס פידג'ן מדרום לצפון, ומעבר לו העיירה לאפייט.
נאגלי נכנס לבקעה עם כ-4,600 חיילים, נתקל בתחילה בסיירים ומשמר קדמי של הקונפדרציה, אולם המשיך קדימה עד דייוויס קרוס רואדס, צומת בצד המזרחי של הבקעה, לפני המעלה אל מעבר דאג. כאשר למד נאגלי על כוחות גדולים של הקונפדרציה המתקדמים אל אגפו השמאלי, תפס עמדות הגנתיות בפתחה הצפוני של הבקעה, ונשאר שם עד 3 לפנות בוקר ב-11 בספטמבר. היל טען שהוראותיו של בראג הגיעו אליו באיחור וסיפק שלל תירוצים מדוע אינו יכול להתקדם ולתקוף את נאגלי דרך מעבר דאג – קליבורן חולה ומעבר דאג חסום בעצים כרותים. הינדמן, אשר ביצע בזריזות את הוראותיו של בראג והגיע למרחק של כ-6 קילומטר מנאגלי, החל להפגין זהירות כאשר הבין שהיל לא יוכל לתקוף בזמן, והורה לאנשיו לעצור. בראג תיגבר את כוחותיו של הינדמן בעוד שתי דיוויזיות מן הגייס של באקנר, וכאשר אלה הגיעו אל הינדמן ב-5 אחר הצוהריים ב-10 בספטמבר, מנו כוחות הקונפדרציה פי שלושה חיילים מאשר כוחו של נאגלי, ולמרות זאת בוששו לתקוף.
בראג זעם כאשר למד שהוראותיו לא בוצעו והזדמנות פז אבדה. הוא פקד על הינדמן לתקוף בכל זאת מוקדם בבוקר 11 בספטמבר. קליבורן, מן הגייס של היל, הצליח בסופו של דבר לפנות את מעבר דאג החסום, אולם כאשר החל להתקדם שמע את תותחיו של הינדמן מן העמק למטה, והבין שאחר אל הקרב. בנוסף לזאת, בשעה זו, הדיוויזיה של ביירד כבר צימצמה את הפער והגיעה אל נאגלי, אשר הסיג את כוחותיו אל עמדות הגנה ממזרח לצומת. לאחר מכן נסוגו שתי דיוויזיות האיחוד בחזרה אל עבר הכוח העיקרי במעבר סטיבנס. אנשיו של הינדמן זינבו במשמר האחורי של הדיוויזיה הנסוגה של ביירד, אולם לא הצליחו למנוע את הנסיגה המוצלחת של כוחות האיחוד.
תמרונים אחרונים
הקרב הקצר בדייוויס קרוס רואודס, אשר בו חלק מצבאו נמלט בקושי ממלכודת של הקונפדרציה, גרם לרוזקרנס להבין את המצב המסוכן שבו נמצא צבאו ולשנות את תוכניותיו. הוא זנח את כוונתו לרדוף אחר צבאו של בראג, והחל לרכז את כוחותיו המפוזרים.
ב-12 בספטמבר הוא הורה לגייס של מק'קוק, אשר היה הרחק בדרום הגיזרה, לנוע לצפון מזרח ולחבור אל הגייס של תומאס במעבר סטיבנס. לקח להודעה יום שלם להגיע אל מק'קוק בעיירה אלפיין, ולאחר מכן צעד הגייס של מק'קוק כ-90 קילומטר בשלושה ימים עד שחבר אל תומאס.
הגייס של קריטנדן, אשר היה באזור רינגולד, מצפון וממזרח מעבר לחזית כוחות הקונפדרציה, החל נסוג מערבה אל עבר לי אנד גורדון מילס. כוחות הפרשים של הקונפדרציה זיהו את תנועת הכוחות הנסוגים, ובראג זיהה שוב הזדמנות להכות בכוח מבודד של האיחוד בעודו נהנה מעדיפות מספרית. הוא הורה ללוטננט ג'נרל לאונידס פולק להתקיף את הדיוויזיה המובילה של קריטנדן עם הגייס שלו וגייס נוסף, בבוקר 13 בספטמבר. אולם גם כאן, כוחותיו של בראג התארגנו באיטיות ופיספסו את ההזדמנות. כל הגייס של קריטנדן חצה את החזית מערבה והתרכז באזור לי אנד גורדון מילס.
במהלך ארבעת הימים הבאים המשיכו שני הצבאות במאמצים לשיפור עמדותיהם. ב-17 בספטמבר הגיע מק'קוק אל מעבר סטיבנס וחבר אל תומאס. שלושת הגייסות של צבא האיחוד היו כעת הרבה פחות פגיעים לתבוסה מהתקפה על כול אחד מהם בנפרד. באותו זמן, ב-15 בספטמבר, במועצת מלחמה שערך בראג, הוחלט שדרך הפעולה הטובה ביותר היא לתקוף צפונה אל עבר צ'טנוגה, ולהכריח את רוזקרנס להילחם. בראג תכנן לתקוף את אגף שמאל של רוזקרנס, ולאגף אותו מצפון. אגף ימין של רוזקרנס היה באותו זמן בסכנת דחיקה אל עבר בקעת מק'למור'ס קוב, החסומה לתמרון מדרום, עם גבם אל הר לוקאאוט.
הכוחות הלוחמים
מפתח דרגות (גבוהה לנמוכה): גנרל, ל"ג - לוטננט ג'נרל, מ"ג - מייג'ור ג'נרל, ב"ג - בריגדיר ג'נרל.
האיחוד
ארמיית הקמברלנד בפיקודו של מ"ג ויליאם רוזקרנס מנתה בתחילת המערכה כ-60,000 איש, והייתה מאורגנת באופן הבא:
הקונפדרציה
ארמיית טנסי בפיקודו של גנרל ברקסטון בראג מנתה כ-65,000 חיילים, והייתה מאורגנת באופן הבא:
ארמית טנסי חולקה לשני אגפים בליל 19 בספטמבר, בסוף היום הראשון לקרב, עם הגעתו של לונגסטריט מוירג'יניה. קודם לכן דיווחו מפקדי הגייסות ישירות לבראג.
מהלך הפתיחה
ב־17 בספטמבר, לאחר צעדה מאומצת, חבר גייס XX של מיג'ור ג'נרל מק'קוק אל גייס XIV של מיג'ור ג'נרל תומאס באזור בקעת מק'למור. שני הגייסות המשיכו בתנועה צפונה לאורך הגדה המערבית של נחל צ'יקמוגה, על מנת לחבור אל גייס XXI של מיג'ור ג'נרל קריטנדן באזור לי אנד גורדון מיל.
18 בספטמבר
רוזנקרנס חשש ממתקפה באגף שמאל שלו ומאיגוף מצפון, אשר היה עלול לנתק אותו מצ'טנוגה. לכן הורה לגייס של תומאס לתפוס עמדות חדשות משמאל לגייס של קריטנדן, באגף הצפוני של הזירה. בזמן שהגייס של תומאס היה בתנועה, הורה בראג למרבית צבאו לצלוח את נחל צ'יקמוגה במורד הזרם מעמדות צבא הצפון, ולפתוח במתקפה על האגף הצפוני של רוזקרנס. בראג האמין שיוכל כך להביס את הגייס המבודד של קריטנדן, ואז לדחוק את כוחות הצפון הנותרים דרומה אל עבר בקעת מק'למור, הרחק מצ'טנוגה.
היום הראשון: 19 בספטמבר
תוכנית הפעולה של בראג ב-19 בספטמבר הייתה שצבאו ישלים את חציית נחל צ'יקמוגה המערבי ויחל בתנועה דרומה אל עבר לי אנד גורדון מיל, שם, הוא האמין, נמצא אגף שמאל של ארמיית הקאמברלנד. צבא הקופדרציה יוכל אז לדחוק את הצבא הפדרלי אל עבר בקעת מק'למור, הרחק מצ'טנוגה וקווי האספקה שלהם אל נאשוויל. כאשר התוכנית נהגתה, אכן היה אגף שמאל של הצפון באזור לי אנד גורדון מיל. אולם, לפנות בוקר ב-19 בספטמבר חלף גייס XIV של ג'ורג תומאס בעורפו של גייס XXI, והאריך את קו החזית של הצבא הפדרלי צפונה מעבר לעמדותיו של צבא הקונפדרציה.
לאחר עלות השחר שלח תומאס דיוויזיה אחת מזרחה, בחיפוש אחר בריגדה של הקונפדרציה, בעקבות ידיעות שגויות על יחידה מבודדת של הקונפדרציה ממערב לנחל צ'יקמוגה. הדיוויזיה נתקלה ביחידות פרשים של הקונפדרציה אשר הגנו על האגף האחורי של צבאו של בראג. הקרב שהתלקח במקום שאב לתוכו את שני הצבאות. במהלך היום שלחו שני המפקדים עוד ועוד כוחות אל הזירה. האבדות היו כבדות, אולם אף אחד מן הצדדים לא זכה ביתרון משמעותי במאבק שהתחולל בשטח הסבוך ובשדות הקטנים ממערב לנחל. עם רדת החשיכה שכך הקרב והצבאות נפרדו, אולם שני הצדדים החלו להתכונן ללחימה שתפרוץ שוב עם שחר.
היום השני: 20 בספטמבר
במהלך הלילה חיזק רוזקרנס את עמדותיו על ידי בניית מתרסים עשויים מגזעי עץ, והתכונן לקרב הגנה מתואם למחרת היום. באותן שעות תכנן בראג התקפה מתואמת ומדורגת, אשר תחל באגף ימין של הקונפדרציה, ותדחוק בשלבים את צבא הצפון דרומה. מטרתו הייתה להרחיק את צבא הצפון מדרכי הנסיגה אל עבר צ'טנוגה – דרך רוזוויל ומעבר מק'פארלנד, שתי הדרכים היחידות שחצו את מישיונרי רידג' לכיוון צפון מערב. במהלך הלילה הגיע הגייס של לוטננט ג'נרל ג'יימס לונגסטריט לתגבר את צבאו של בראג. הגעתו אפשרה לבראג לחלק את חמשת גייסות הרגלים שלו לשני אגפים. אגף שמאל בפיקוד לונגסטריט עם שש דיוויזיות, ואגף ימין בפיקוד פולק, עם חמש דיוויזיות. על הגייס של ד'ה' היל, אשר היה כפוף לפולק, הוטלה המשימה לפתוח במתקפה עם שחר בבוקר 20 בספטמבר. אולם, עבודת מטה לקויה גרמה לכך שהפקודה לא הגיעה אל היל, והוא למד על תפקידו החשוב בקרב רק בשעות הבוקר המוקדמות. חוסר יוזמה מצידו גרם לכך שההתקפה נדחתה לשעות הבוקר המאוחרות.
כאשר החלה סוף סוף ההתקפה של היל באגף ימין, באיחור של ארבע שעות, חדרה אחת הדיוויזיות שלו כמה מאות מטרים אל עורף אגף שמאל של הצפון, אך נהדפה בידי תגבורות שהוחשו למקום. בכל המקומות האחרים תקפו חיילי הקונפדרציה ללא הצלחה את קווי ההגנה הנחושים של תומאס. אחת מן הדיוויזיות של לונגסטריט, אשר תקפה מעט אחרי ההתקפה של היל, לא הצליחה גם היא לפרוץ את קווי ההגנה של הקונפדרציה.
מעט מדרום לדרך ברוד'רטון, היו שלוש דיוויזיות של ג'ון בל הוד, מן האגף השמאלי של לונגסטריט, ערוכות במבנה טורי, והמתינו עד 11:00 לפני שפתחו בהתקפה. למזלן, הן תקפו בגזרה צרה שהייתה נטושה באופן זמני על יד כוחות הצפון, ופרצו את קווי ההגנה של הצפון.
הפער בקווי ההגנה של הצפון היה תוצאה של סדרה מורכבת של אירועים שהתפתחה כול אותו הבוקר. עוד לפני שהחלה התקפת הקונפדרציה באגף שמאל של צבא הצפון, ביקש תומאס תגבורות. לנוכח ההתקפה באגף שמאל, גם תומאס וגם רוזקרנס הורו ליחידות מצבא הצפון מאגף ימין והמרכז לנוע צפונה לתגבור אגף שמאל. כתוצאה מתנועות אלה האמין רוזקרנס כי נוצר פער בקווי ההגנה שלו באזור המרכז-ימין, והורה לבריגדיר ג'נרל תומאס ווד לנוע צפונה על מנת לסגור אותו. למעשה, לא היה פער כלל בקווי ההגנה, עד אשר תנועתו של ווד צפונה יצרה אותו. מק'קוק התכונן אומנם לתפוס את העמדה שפינה ווד, אולם ההתקפה של הגייס של הוד הקדימה אותו ופרצה את קווי הצפון, מפצלת את כוחות הצפון לשניים.
כאשר פרצו חייליו של לונגסטריט דרך הפער אל תוך דרייר פילד, יחידות הצפון משני צידי הפריצה החלו להתפורר ולברוח לאחור. רוזקרנס, מק'קוק וקריטנדן נסו כולם משדה הקרב. שתי בריגדות של הצפון, ומספר יחידות קטנות נוספות, הצליחו להתכנס מצפון מערב לפרצה, על גבעה מיוערת שנקראה הורסשו רידג' או סנודגראס היל. תומאס, אשר המשיך להגן על אגף שמאל, היה מפקד הגייס היחידי שנותר בזירה. תומאס ארגן את כוחות הצפון הנותרים להגנה, בהתבסס על השטח השולט של הורסשו רידג' ועמדות ההגנה החזקות של הגייס שלו בסמוך לה. כוחותיו של לונגסטריט המשיכו בהתקפות נמרצות על כוחות הצפון אולם לא הצליחו לכבוש את קווי ההגנה שלהם. ברגע מכריע בשעות אחר הצהריים הגיעה דיוויזיה מגייס העתודה של מייג'ור גנרל גורדון גריינג'ר לתגבור כוחות הצפון בהורסשו רידג' ותרמה לעמידת כוחות הצפון. מנהיגותו של תומאס ונחישות יחידות הצפון הנותרות מנעו תבוסה מוחלטת בקרב. לבסוף, לאחר רדת החשיכה, קיבל תומאס הודעה מרוזקרנס לסגת משדה הקרב אל מעבר למישיונרי רידג', מערבה לכיוון צ'טנוגה. בחסות החשיכה הצליח תומאס לאסוף את מרבית היחידות הנותרות מצבא הקמברלנד ולסגת אל עבר דרך רוזוויל. יום לאחר מכן הגיעו כל יחידות צבא קמברלנד אל צ'טנוגה.
אבדות
תוצאות הקרב היו קטלניות במידה שווה לשני הצבאות, באופן יחסי לגודלם: אבדות האיחוד היו 16,170 חיילים (1,657 הרוגים, 9,756 פצועים, ו-4,757 שבויים ונעדרים), בעוד אבדות הקונפדרציה היו 18,454 חיילים (2,312 הרוגים, 14,674 פצועים, ו-1,468 שבויים ונעדרים). היה זה הקרב עם מספר האבדות הגדול ביותר בזירה המערבית של המלחמה, שני רק לקרב גטיסבורג במלחמה כולה.
תגובות והשפעה
אף על פי שטכנית צבא הקונפדרציה ניצח, בהניסו את צבא האיחוד משדה הקרב, בראג לא השיג את מטרותיו: להשמיד את צבאו של רוזקרנס ולהחזיר לקונפדרציה את השליטה במזרח טנסי. במקום זאת, ספג צבא הקונפדרציה אבדות אשר לא יכול היה להרשות לעצמו, בעוד צבא האיחוד, אשר מאחוריו עתודות כוח אדם גדולות, הצליח להשלים את החסר תוך זמן קצר.
עמידתו האיתנה של מיג'ור ג'נרל ג'ורג' תומאס, והתעקשותו להחזיק בעמדותיו אף על פי שמפקדו ועמיתיו ברחו משדה הקרב הקנתה לו את הכינוי "הצוק מצ'יקמוגה". לעומת זאת, רוזקרנס, אשר נס משדה הקרב תוך איבוד עשתונות, וכן מפקדי הגייסות מק'קוק וקריטנדן אשר ברחו גם הם, הודחו מתפקידיהם וסיימו כך את הקריירה הצבאית שלהם.
גם בראג ולונגסטריט, המנצחים בקרב, לא זכו לתהילה בעקבותיו. בראג ספג ביקורת רבה על תפקודו בקרב, ועל חידלונו בעריכת מרדף מיידי אחר כוחות הצפון הנסוגים, מה שיכול היה להסב להם נזק רב. האבדות הרבות בקרב העיבו על הניצחון, ורבים ראו בו ניצחון עקר.
המשך האירועים
כוחותיו של בראג הטילו מצור על כוחות הצפון אשר התבצרו בצ'טנוגה. עם זאת, פיקוד הקונפדרציה דילל את כוחותיו של בראג ושלח את הגייס של לונגסטריט למערכת נוקסוויל, שם נחל מפלה מידי מייג'ור ג'נרל אמברוז ברנסייד. סכסוכים בין בראג לפקודיו ומחסור באספקה גרמו למוראל ירוד בקרב חייליו של בראג. עקב כך, המצור על צ'טנוגה הסב נזק וסבל לארמיית הקמברלנד אולם לא הצליח להכריעה.
קרב צ'יקמוגה זיעזע את הממשלה הפדרלית בוושינגטון והכריח אותה לנטוש את מדיניותה הרת האסון של פיזור הכוחות בזירת המערב. ג'ורג' תומאס מונה למפקד ארמיית הקמברלנד במקום רוזקרנס. מיג'ור ג'נרל יוליסס גרנט קיבל סמכויות חדשות בזירת המערב, ותגבורות משמעותיות מן הזירות בווירג'יניה ומיסיסיפי הופנו אל צ'טנוגה. גרנט, אשר סיים כשלושה חודשים קודם לכן את מערכת ויקסבורג המוצלחת, ארגן מחדש את כוחות הצפון ופרץ את המצור על צ'טנוגה. לאחר מכן, בשני קרבות, קרב הר לוקאאוט ב-23 בנובמבר, וקרב מישיונרי רידג' ב-25 בנובמבר, הביסו כוחות הצפון בהנהגתו את ארמיית טנסי של בראג, ופתחו את השער אל לב הדרום. מיג'ור ג'נרל ויליאם ט' שרמן המשיך את המתקפה מספר חודשים אחר כך, והוביל את מערכת אטלנטה עד לכיבוש העיר, בירת ג'ורג'יה.
שרודמיישצ'ה
בשרודמיישצ'ה נמצאים גם המוסדות העירוניים החשובים ביותר בורשה, בתי עסק רבים, מוסדות להשכלה גבוהה (למשל אוניברסיטת ורשה, והאקדמיה לרפואה) ותיאטראות. בחלק זה של העיר נמצאים גם מרבית אטרקציות התיירות של וורשה, כולל הבניין הגבוה ביותר בעיר (אשר בגובה 231 מטרים) הרחוב הצר ביותר בעיר (ברוחב 5.3 מטרים), האוניברסיטה העתיקה ביותר בעיר (נוסדה בשנת 1809), הפארק הציבורי העתיק ביותר בעיר (נפתח לראשונה בשנת 1727), והמבנה ההיסטורי העתיק ביותר בעיר (מהמאה ה -13).
ויקטוריה פיודורובה
ויקטוריה יאקובלבנה פיודורובה (באנגלית: Victoria Fyodorova; ברוסית: Викто́рия Я́ковлевна Фёдорова; 18 בינואר 1946 – 5 בספטמבר 2012) הייתה שחקנית וסופרת רוסיה-אמריקאית. היא נולדה זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה לג'קסון טייט (1898–1978), אז קפטן בצי ארצות הברית, שהיה הנספח הצבאי של ארצות הברית בברית המועצות. ולשחקנית הרוסייה זויה פיודורובה (1909–1981). קריירת המשחק שלה נסקה בין השנים 1964-1974 בברית המועצות, לאחר מכן עברה לארצות הברית וגם שם הייתה שחקנית בסרטים וסדרות טלוויזיה. ויקטוריה פיודורובה כתבה את הספר "בתו של האדמירל" ב־1979, שעוסק ברומן בין הוריה וכן באיחוד בינה לבין אביה.
חיים מוקדמים
פיודורובה נולדה ב-18 בינואר 1946 בעקבות רומן של אמה, השחקנים המפורסת זויה פיודורבה עם הנספח הצבאי של ארצות הברית בברית המועצות, הקצין הבכיר ג'קסון טייט. באותן שנים, תקופת מסך הברזל, יחסים רומנטיים עם מערביים היו אסורים ונחשבו כ"בגידה במדינה". למרות המאמצים להסתיר את מערכת היחסים האסורה, השלטונות גילו אודות הקשר. טייט גורש בחזרה לארצות הברית. פיודורובה נשלחה ב-27 בדצמבר 1947, למעצר ולאחר שבית המשפט הרשיע אותה בריגול הוטל עליה עונש מאסר במחנות עבודה שהוחלף לכלא בעיר ולדימיר. בנוסף הוטל עונש גם על כל בני משפחתה המורחבת, העונש היה הרחקה לגלות והחרמת כל הרכוש המשפחתי. אחיותיה, אלכסנדריה ומריה הוגלו יחד עם ילדיהן ומשפחותיהן לשני כפרים נדחים שונים ל-10 שנים, במהלכן אחותה מריה נפטרה ב-1952. ויקטוריה, בתה בת השנה נשלחה לחיות בכפר נידח בקזחסטן יחד עם דודתה אלכסנדרה אותה חשבה לאמה ועם שני ילדיה, כשהוסתרה ממנה זהותה של אמה הביולוגית.
אמה שוחררה מהכלא, עם מותו של סטלין ב-1955, והיא התאחדה עם בתה בת ה-9.
איחודה עם אביה
פרופסור מאוניברסיטת קונטיקט, איירין קירק, למדה על סיפורה של ויקטוריה ב-1959 ובילתה שנים בניסיון למצוא את טייט בארצות הברית. טייט לא היה מודע לכך שיש לו בת ולמעצר ולמאסר של אהובתו לשעבר. כשקירק מצאה את טייט ב-1973, היא ארגנה התכתבות בין השניים.
ב-1974 החל טייט במסע לשכנע את הממשלה הסובייטית לאפשר לבתו לנסוע לראותו. היא קיבלה אישור והגיעה לארצות הברית במרץ 1975 באשרת נסיעה לשלושה חודשים. היא בילתה מספר שבועות עם אביה בפלורידה.
קריירה
לאחר שסיימה את בית הספר בשנת 1962, השחקנית לעתיד נכנסה לסטודיו לאמנות דרמטית. את הופעת הבכורה שלה בסרט היא עשתה בשנת 1964, כשגילמה את התפקיד של טניה (אחיינית של פרופסור קורנילוב) בסרטו של ויטלי אקסיונוב " מוזיקה שחזרה ". בשנת 1969 סיימה את לימודיה ב-VGIK (סדנתם של בוריס ביביקוב ואולגה פיז'ובה ). היא שיחקה בסרטו של מיכאיל קאליק " להתראות, בנים " (מבוסס על הסיפור באותו שם מאת בוריס בלטר ), הטראגיקומדיה של אלכסיי קורנב " שיעור ספרות " (מבוסס על הסיפור "יום ללא שקרים" מאת ויקטוריה טוקרבה), העיבוד הקולנועי הקלאסי של לב קולידז'אנוב" החטא ועונשו " (מבוסס על הרומן באותו שם מאת פיודור דוסטויבסקי ), המלודרמות של מיכאיל בוגין " שניים " ו"על האהבה ", הדרמה הפסיכולוגית של פיודור פיליפוב "חשבון " וסרטים סובייטיים מפורסמים אחרים של שנות ה-60. ושנות ה-70.
בשנת 1964, היא כבר כיכבה בשלושת הסרטים הראשונים שלה. הצלחתה הגדולה הייתה ב-1965 עם הסרט הרוסי "Two in Love", אשר פורסם ברחבי העולם כולל בארצות הברית תחת השם "בלדה של אהבה". ויקטוריה קיוותה מאוד שאביה, שאותו חיפשה ללא הצלחה מאז ילדותה (מהרגע שנודע לה עליו), יראה את הסרט ויצור עימה קשר.
אחרי הסרט, שהביא לה תהילה היא כיכבה בסרטים רבים אחרים, כולל עיבוד מ-1970 לספר החטא ועונשו.
למרות העובדה שהקריירה של פדורובה בקולנוע הסובייטי, שנמשכה עשר שנים בדיוק (1964–1974), התפתחה בהצלחה רבה, בראיון עם הסופר הרוסי-אמריקאי אלכסנדר מינצ'ין, שניתן בנובמבר 1987 ופורסם לראשונה בברית המועצות שלוש שנים מאוחר יותר, השחקנית עצמה הודתה שהיא רואה רק שניים מתפקידיה משמעותיים באמת: הרקדנית החירשת-אילמת נטשה ("שתיים") והפסלת-משקמת גלינה ("על אהבה"): "הסרטים ברובם היו בינוניים למדי, ובאופן כללי אני לא אוהב לדבר על העבר שלי, זה עבר - ובסדר. מכל ערימת העומדים, היו שניים: 'שניים' ו'על אהבה'. ודי. כל השאר היה מאוד בינוני. הרי אתה לא בוחר שם, אומרים לך, ואתה הולך לירות. אבל אהבתי לשחק, אני לא אכחיש את זה. מאוד אהבתי לעבוד בקולנוע."ב־1975 ויקטוריה פיודורובה התיישבה בסטמפורד, קונטיקט וניסתה להצליח כשחקנית בארצות הברית. היא למדה במהירות אנגלית, אבל המבטא הרוסי נשאר מה שמנע ממנה להצליח בהוליווד. היא הופיעה כרופאה רוסיה בפרק של התוכנית Medical Center בשנת 1975, ובסרט מטרה משנת 1985 כמו גם בפרק של התוכנית מקגייוור ב-1986. כשהבינה כי המקסימום שהיא יכולה להגיע זה תפקידים משניים קטנים (או תפקידי מרגלת רוסיה), היא עזבה את הקריירה של שחקנית.
בשנות ה-90, ויקטוריה פיודורובה התרחקה ממשחק בסרטים, והחלה לעסוק בספרות, ציור וקרמיקה אמנותית.
ב-1979 הוציאה ספר ביוגרפי המספר את הרומן בין הוריה, חייהם לאחר הפרידה שנכפתה עליהם וכן האיחוד בינה לבין אביה. הספר יצא באנגלית וזכה להצלחה רבה, אך לביקורת אצל השלטונות הרוסים בגלל הדרך בה השלטון הרוסי מתואר בספר. ב־1979 יצא הספר לאור בתרגום לרוסית.
חיים אישיים
פיודורובה הייתה נשואה 5 פעמים, ונולד לה בן אחד.
נישואיה הראשונים היו עם בנו של הקולנוען התיעודי ג'ורג'י אסאטיאני - אירקלי אסאטיאני (היו נשואים מ-1967 עד 1969) היא פגשה את אירקלי בעת שלמדה בוויג'יק. הוא היה גם סטודנט בשנה השלישית. הם התחתנו אבל נישואיהם לא נמשכו זמן רב. אירקלי היה קנאי וניסה שלוש פעמים להתאבד. ב-1969 התגרשו.
כעבור זמן-מה הכירה ויקטוריה את הכלכלן סרגיי בלגובולין בנו של חברה של אמה. הוא עבד כאדריכל. הם התחתנו תוך זמן קצר אבל הנישואים שוב לא צלחו ( היו נשואים מ-1970 עד 1972).
בעלה השלישי היה התסריטאי ולנטין יז'וב (היו נשואים מ-1972 עד 1973) הוא היה הרבה יותר מבוגר מוויקטוריה. בנוסף, היה שתיין כבד. גם ויקטוריה התמכרה לאלכוהול. לבסוף הצליחה אימה לגרום לה להתגרש גם מבעלה השלישי.
בקיץ 1975 בזמן שהותה בארצות הברית היא נישאה שוב. בעלה הרביעי היה הטייס האמריקאי פרדריק פוי, טייס בחברת פאן אמריקן. הם חיו יחד במשך 17 שנים. בשנה שלאחר נישואיהם נולד להם בן, ששמו כריסטופר אלכסנדר פיודור פוי, אשר נולד ב-3 במאי 1976. הנישואים הללו שוב הסתיימו. בני הזוג התגרשו ב-1990.
לאחר מכן התחתנה עם ג'ון ואיר, לו הייתה נשואה עד למותה.
בשנים האחרונות לחייה, השחקנית התגוררה עם בעלה, ג'ון, בבית פרטי בעיירה מאונט פוקונו בפנסילבניה. היא הייתה חולה תקופה ארוכה - בנוסף לסרטן הריאות, אובחן אצלה גידול במוח - לעיתים רחוקות הופיע בציבור והייתה בקשר רק עם קבוצה קטנה של חברים. ב-5 בספטמבר 2012, ויקטוריה פדורובה נפטרה בגיל 67 מאמפיזמה ריאתית בבית החולים של מחוז גריניץ' בפנסילבניה. בעקבות רצונה של אשתו, ג'ון שרף את גופתה ופיזר את האפר על הפוקנוס.
ביבליוגרפיה
Fyodorova, Victoria; Frankel, Haskel (1979). The Admiral's Daughter
יחסי אוסטרליה–קמרון
יחסי אוסטרליה–קמרון הם יחסי החוץ בין אוסטרליה וקמרון. שתי המדינות הן חברות בחבר העמים הבריטי.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-2 במרץ 2002. עד לשנת 2020 ממשלת אוסטרליה העניקה מלגות ל-134 קמרונים ללמוד באוסטרליה, בעיקר בתחום הכריה, אך גם בתחום הבריאות. לשתי המדינות קשרי סחר צנועים. בשנת 2019–2020 סך סחר הסחורות עמד על 1.3 מיליון דולר אוסטרלי.
השוטר אזולאי
השוטר אזולאי היא דרמה קומית ישראלית, שכתב וביים אפרים קישון בשנת 1971. הסרט היה סרטו הראשון של קישון שלא התבסס על הומורסקות קיימות שלו. הסרט זכה להצלחה קופתית וביקורתית, היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס הסרט הזר בפסטיבל הסרטים של ברצלונה, בפרס הבמאי בפסטיבל מונטה-קרלו ובפרס השופטים באטלנטה.
תסריט
קישון כתב את התסריט במיוחד למידתו של שייקה אופיר, כהרחבה לדמות השוטר השלומיאלי, התמים וטוב הלב (שעד לסרט זה - היה חסר שם), שאותה גילם אופיר בשניים מסרטיו הקודמים של קישון, "ארבינקא" (1967) ו"תעלת בלאומילך" (1969). לצידו של אופיר מופיעים בסרט כמה משחקניו הקבועים של קישון: זהרירה חריפאי ואבנר חזקיהו, כשלצידם ניצה שאול, איצקו רחמימוב ויוסף שילוח.
את הפסקול ואת שיר הנושא של הסרט, "בלדה לשוטר", הלחינה נורית הירש. אהוד מנור כתב את מילות שיר הנושא, ואושיק לוי מבצע אותו בפסקול הסרט.
עלילה
"השוטר אזולאי" מתאר את חייו של אברהם אזולאי (שייקה אופיר), שוטר ביפו, אשר במשך כל עשרים שנות שרותו במשטרה נותר שוטר פשוט בדרגת רב-שוטר. הסיבה העיקרית לכך היא כישלונותיו החוזרים בביצוע משימות שיטור פשוטות הנובעים מתמימותו וטוב לבו. אזולאי אינו מבחין בפריצות המתרחשות במשמרתו, מתקשה בביצוע מעצרים בשל לבו הרחום, ונכון להאמין לסיפורים כוזבים בעליל של הפושעים בהם הוא נתקל.
כישלונותיו החוזרים של אזולאי מביאים את מפקד התחנה, פקד לפקוביץ' (אבנר חזקיהו), ומפקדו הישיר, הסמל בז'רנו (איצקו רחמימוב), למסקנה כי אין לחדש את חוזה העסקתו, אף שלבם נכמר עליו. בינתיים, אזולאי מתאהב בזונת רחוב בשם מימי (ניצה שאול). אזולאי לוקח מהתחנה את תמונתה של מימי ומסליקה בארנקו.
אזולאי נשוי לבטי (זהרירה חריפאי), אישה חולנית ומנועה מללדת, ויחסיהם דומים יותר ליחסים בין בן ואם מאשר ליחסים בין בעל לאישה. בטי מוצאת את תמונתה של מימי וקורעת אותה בעלבון, אך אזולאי מדביק את התמונה מחדש בחשאי. בתקופה זו אזולאי לעיתים חולם בהקיץ על רגעי חתונה עם מימי.
כאשר פקד לפקוביץ' רומז לאזולאי כי הוא עומד בפני הדחה, הוא מנסה בכל כוחו לרשום לזכותו הישג שיותיר אותו במשטרה ומקפיד להביא ללפקוביץ' שקית בורקס שאפתה בטי, אשתו. ללא ידיעתו של אזולאי, מתגייסים לעזרתו פושעי השטח הגדול ביפו, ובראשם עאמר (יוסף שילוח), המחליטים לביים מעשה פשע, אותו לכאורה יחשוף אזולאי, ובכך יימנעו פיטוריו.
אף על פי שאזולאי התמים והשלומיאל מתקשה בחשיפת מעשה הפשע המבוים על אף הרמזים הגסים שמותירים לו הפושעים, הוא בסוף "מצליח לסכל" את מעשה הפשע וזוכה בפעם הראשונה להערכת עמיתיו ומפקדיו. חוזהו של אזולאי לא מחודש אך הוא מקודם בשתי דרגות כאות להערכה, וכך הוא אמנם לא ממשיך בשירות המשטרה, אך פורש עם דרגה אשר מבטיחה לו פנסיה גבוהה יותר.
סצנת הסיום של הסרט נחשבת בעיני רבים אחת הסצינות המרגשות ביותר בקולנוע הישראלי. אזולאי יוצא מבניין מטה המשטרה כשלצידו נמצאים בטי, אלברט ומשיח, הוא עוצר בסמוך למגרש המסדרים בזמן שבו מבצעים השוטרים הטירונים חזרה לתרגילי סדר בפיקוד בז'רנו. כאשר הם חולפים על פניו, הם מצדיעים לכיוונו, אזולאי שרואה בהצדעה המיועדת אליו כאות והערכה, מצדיע בחזרה ובהתרגשות רבה עד כדי בכי.
סקירה כללית
אופיר גילם את אזולאי כאדם בדרך ללא מוצא: לכוד בנישואים לא מאושרים ותחת לחץ מתמיד, פנימי וחיצוני, לעשות את הדבר האחד שהוא אינו רוצה ואינו יכול לעשות: ללמוד את חוקי המשחק שבאמצעותם אנשים מתקדמים בחיים.
אזולאי מפגין בכמה מקרים את יכולתו לדבר עם אנשים שונים בשפתם. הוא מפגין שליטה בצרפתית כאשר הוא מדריך שוטרים אורחים מצרפת שבאו לבקר במטה המשטרה. כאשר באים השוטרים לפזר הפגנה של חרדים, הוא פונה אל החרדים ביידיש ומפגין את בקיאותו בתנ"ך, ובכך הופך את ההפגנה האלימה לשיח חכמים. פעם אחר פעם הוא מפגין את יכולתו לראות את האדם שמאחרי התפקיד: הפושע, הזונה, או המפגין הם עבורו בני אדם כמותו, לא ישויות אנונימיות.
תפישת עולמו הפסימית של קישון מתבטאת בזיהוי שלו בין "התקדמות בחיים" ובין רמיסתם של אנשים אחרים. אזולאי של אופיר אינו מסוגל לכך. הוא מעדיף לסייר בלילות כשוטר מקוף פשוט, משום שהמגע עם אנשים אחרים מעניק לו סיפוק. עונשו הוא השלכה ממסלול החיים היחידי האפשרי עבורו.
סרט המשך
אפרים קישון שקל ליצור סרט המשך, בו אזולאי הוא נהג מונית, אשר בסופו של דבר חוזר לשירות במשטרה.
הפצה בינלאומית של הסרט
הסרט "השוטר אזולאי" הופץ ברחבי העולם בהפצה בינלאומית, בדרך כלל בשם "The Policeman" (מילולית: "השוטר"). הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית באוקטובר 1971.
טלוויזיה
בשנת 1997 שודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית התוכנית "הכל אנשים" בהנחייתו של מודי בר-און. אחד מפרקי הסדרה הוקדש לשייקה אופיר. במסגרת הפרק הוקדש חלקו לסרט.
כמו כן, במחווה ישירה לסרט, בעונה השלישית של קופה ראשית מתכננת הדמות של ניסים הקצב ניסיון להציל את שומר הסופר מפיטורין על ידי כך שינסה לעזור לו להצטייר כגיבור כפי שמציין ניסים כמו שקרה בשוטר אזולאי. נוסף על כך, בסופו של הפרק בשחזור מדויק של סצנת הסיום של הסרט, מצדיע מרדכי צ'יבוטרו בגילומו של יעקב בודו לשוטר אשר בא לחקור אותו אודות המקרה.
פרסומות
בפברואר 2021 חברת יס השיקה פרסומת בה השתתפה הזמרת נועה קירל שביצעה בו את שיר הנושא של הסרט "בלדה לשוטר". בפרסומת היה שימוש גם בדמותו של השוטר ללא כל אישור מחברת ההפקה, דבר שגרם ליציאת הליכי תביעה כנגד החברה.
הצגת תיאטרון
באוקטובר 2009 הועלתה הגרסה הבימתית של הסרט בתיאטרון "הבימה" בכיכובו של מוני מושונוב. בעיבוד הבימתי, שנכתב על ידי דניאל לפין ובוים על ידי מיכה לבינסון, משתתפים בין היתר אריה מוסקונה (לפקוביץ'), דב רייזר, שלומי קוריאט (עאמר), רוברט הניג (פרנץ קישהונט), גבי עמרני (אלברט, "התימני"), רותי לנדאו (בטי) וקבוצת בוגרי בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי".
האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה
האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה (ע"ר) היא אגודה מקצועית בעלת יסודות בני ארבעים שנה של שיתוף פעולה בין אנשי אקולוגיה ומדענים בתחומי הסביבה. חוסנה וייחודה של האגודה עומד על בסיס חבריה הכולל את מרבית אנשי המדע בתחומי האקולוגיה והסביבה בישראל, חלקם חוקרים ואנשי אקדמיה וחלקם אנשי מקצוע מובילים במגזר הציבורי, העסקי והאזרחי.
מטרות
מטרותיה העיקריות של האגודה הן:
היסטוריה
תחילת דרכה של האגודה בשנת 1970 בפגישה שזימן פרופ' עזרה זוהר (אז רופא בבי"ח תל השומר, מומחה לתזונה וקצין רפואה ראשי בצה"ל לשעבר) בביה"ח תל השומר בהשתתפות אנשים להם עניין משותף בנושא האקולוגיה והסביבה לדון בדבר הקמת האגודה. מייסדי האגודה היו חוקרים מתחומי האקולוגיה, ההנדסה, המים ותחומי סביבה אחרים, אשר הבינו את הקשרים המחקריים והישומיים בין תחומים אלו, ונזקקו לבמה לצורך החלפת ידע מדעי. בין מייסדי האגודה בלטו יושב הראש הראשון של האגודה- פרופ' עזרה זוהר, וכן פרופ' לב פישלזון, פרופ' זאב נווה, פרופ' מיכאל ורבורג, פרופ' יעקב תדמור ופרופ' הלל שובל.
האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה מקיימת פעילות רצופה מאז 1970, במהלכן קיימה עשרות כנסים, פרסמה אלפי מחקרים, ותרמה רבות להכרה וליוקרה של תחומי המדעים הללו. לאגודה חשיבות ויוקרה לאומיים ועולמיים שמקורם בגודלה, בחשיבות המחקרים המוצגים בה ובתחום הרחב שחברי האגודה עוסקים בהם. לאורך השנים נעה האגודה בין רצון להשפיע על סדר היום הציבורי ועל קביעת מדיניות וזאת על ידי הבעת עמדות בסוגיות סביבתיות, ובין מדיניות שלפיה אין לקבוע ולפרסם עמדות כאגודה, מתוך רצון לשמר מגוון דעות כמקובל באקדמיה.
האגודה הוקמה על רקע של חוסר שביעות רצון מפעילות גופי שמירת הטבע הגדולים בישראל של אותם שנים ומהגישה האקדמית לנושא שמירת טבע. באותן שנים הגישה הרווחת הייתה הגישה הרומנטית של שימור הטבע מפני פיתוח, שקיבלה ביטוי טיפוסי בהעמדת שמורות טבע כחזות הכל, תוך הפרדה המוחלטת בין האדם החי מחוץ לשמורות, לטבע המתקיים בתוכן. האגודה קמה על מנת להנחיל את התפיסה כי יש קשר אמיץ בין הגישה האקולוגית לגישה החברתית ולעודד התייחסות לאדם ולחברה במערכת השיקולים בנוגע לניהול מערכות טבע.
היו אלו ימי תחילתה של התנועה הסביבתית בארץ, עת הוקמו גם "השרות לשמירת איכות הסביבה" (1973), לימים המשרד לאיכות הסביבה, וארגון חיים וסביבה (1974), לימים ארגון הגג של הארגונים הסביבתיים.