cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסגת ארצות הברית-קוריאה הצפונית בסינגפור (2018)
הפסגה
ביום 12 ביוני 2018 בשעה 9:00 בבוקר נפגשו טראמפ וקים במלון "קפלה" באי סנטוסה בסינגפור. לאחר לחיצת ידיים מול התקשורת הם נכנסו לשיחה אישית בלווי מתורגמנים, בה שוחחו במשך כ-45 דקות. לאחר מכן עברו לחדר אחר בו הצטרפו לפגישה צוותי עבודה משתי המדינות. בתום המפגש שארך שלוש וחצי שעות אמר הנשיא טראמפ "הייתה פגישה פנטסטית", "עשינו התקדמות גדולה". טראמפ וקים סעדו יחד וסיירו במדשאות המלון, וכעבור שעה חתמו בטקס פומבי על מסמך הסכמות בכתב.
מסמך ההבנות
המסמך כלל ארבעה סעיפים מרכזיים:
בן-ציון משבץ
בן-ציון משבץ (משביץ) (1889, אוקראינה – 22 בדצמבר 1920, ישראל) היה מאנשי העלייה השנייה ומראשוני המצטרפים לארגון השומר. שמר בסג'רה, יבנאל, בית-גן, חדרה ומושבות יהודה.
ביוגרפיה
בן-ציון משבץ נולד ב-1889 בעיר ברדיצ'ב שבמחוז ז'יטומיר באוקראינה. בנעוריו הצטרף על נוער שהגן על היהודים בפני פוגרומים והיה שותף להגנה על קהילת אודסה במהלך פוגרומי אודסה. לאחר אירוע זה עלה, כנוסע סמוי, על אוניית מסע וירד ביפו. גר תקופה קצרה ביפו שם חבר לקבוצה שייסדה יותר מאוחר את ארגון השומר (יצחק בן-צבי, ישראל גלעדי וישראל שוחט) ומהם שמע על רעיונות השמירה.
בהמשך עבר מהגליל לשומרון והחל לשמור בחדרה ובמושבות הדרום (ראשון לציון, רחובות ובאר יעקב). בתקופת השמירה בחדרה הותקף השומר צבי נדב ונשקו נגנב על ידי כנופיית ערבים ומשבץ היה אחד מקבוצת שומרים שיצאו לנקום באותו שבט אולם נתקלו בהתנגדות ונאלצו לסגת.
ב-1913, לאחר נישואיו, רכש חלקת אדמה ועיבד אותה במקביל לעבודתו כשומר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה אסרו הטורקים על פעילות "השומר" ואז הצטרף משבץ לארגון המגן, בהנהגתו של יוסף לישנסקי, שפעל בדרום הארץ.
משפחתו
במהלך עבודתו ושמירותיו נתקף שלוש פעמים במלריה והצליח להתאושש אך ב-1920 נתקף בקדחת בפעם הרביעית ונפטר. הובא למנוחות בבית הקברות בחדרה ויותר מאוחר הועבר לחלקת השומר בבית הקברות של כפר גלעדי. לאחר פטירתו נישאה דבורה ליוסף אליאש. נפטרה ב-1963 ונקברה אף היא בכפר גלעדי.
הפארק הלאומי דסאמבארקו דל גראנמה
הפארק הלאומי דסאמברקו דל גראנמה (בספרדית: Parque Nacional Desembarco del Granma) משתרע על פני 261.80 קמ"ר בחופה הדרום מזרחי של קובה, בתחום מחוז גראנמה. הוא הוכרז כפארק לאומי ב-1986. פירוש שמו של הפארק הוא "נחיתת הגראנמה". הוא ניתן לו משום שבשנת 1956 עגנה במקום בו הוקם מאוחר יותר היאכטה "גראנמה", שעל סיפונה 82 מורדים וגולים קובנים, ובראשם פידל קסטרו, אחיו ראול, קמילו סיינפואגוס וצ'ה גווארה. בשנת 1999 הכריז אונסק"ו על הפארק כאתר מורשת עולמית.
נופי הפארק מאופיינים בתופעות קרסטיות. סלעי הגיר יוצרים מצוקים מעל החופים, ושוניות ומדרגות טבעיות מתחת לפני הים.
בתחומי הפארק חיים 196 מינים בעלי חיים ו-612 מינים של צמחים. עם בעלי החיים האופייניים לחופי הפארק נמנים תחש הנהרות, צב הים החום וצב הים הירוק. הצמחייה בפארק כוללת כמה מאחרוני יערות הגשם של קובה, לצד קקטוסים בני למעלה מ-400 שנה. עשרה מהצמחים הגדלים בפארק מצויים רק בו, תשעה מהם בסכנת הכחדה. על אף הקמתו של הפארק, בעלי החיים והצמחייה עדיין סובלים מציד, כריתת עצים, ורעייה שמביאה עימה מינים פולשים.
במקום המדויק בו נחתה הגראנמה, חוף לאס קולורדאס שבקצהו הצפון-מערבי של הפארק, הוקם מוזיאון (Museo Las Coloradas) הסוקר את מסעה. במוזיאון גם העתק של היאכטה בקנה מידה של 1:1 (המקורית מוצגת בהוואנה). אחד השבילים הפופולריים בפארק מוביל לאידולו דל אגואה (Ídolo del Agua), פסל עשוי נטיפים מעשה ידיהם של תושבים מקומיים בתקופה הטרום-קולומביאנית.
מריה קוטרבה
מריה קוטרבה (בפולנית: Maria Kotarba; ) הייתה פולניה קתולית אשר שימשה שליחה בתנועת המחתרת הפולנית ופעלה בהעברת מסרים ואספקה בין קבוצות מחתרת שונות. היא נאסרה, נחקרה ועונתה על ידי הגסטפו, נכלאה בכלא טמרוב ומשם נשלחה ב-5 בינואר 1943 למחנה הריכוז אושוויץ. ב-18 בספטמבר 2005 הוכרה מריה קוטרבה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם על שסיכנה את חייה כדי להציל את חיי אסירים יהודים בשני מחנות ריכוז.
ביוגרפיה
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, בחודש ספטמבר 1939, מריה קוטרבה הייתה עדה להשמדת שכניה היהודים ליד גורליצה, שם התגוררה ונשבעה כי תסייע ליהודים ככל שתוכל. בהגיעה לאושוויץ בחורף 1943, ניתן לקוטרבה מספר אסיר 27995 ולאחר שעבדה במספר מקומות במחנה, הושמה ב"פלוגת הגינון" (גרמנית Kommando Gartnerei). במסגרת זו עבדה בשטחים חקלאיים שהוחרמו באזור הכפר רייסקו. בקיץ 1943 התארגנה במחנה המחתרת הפולנית וצירפה לשורותיה את קוטרבה, אשר נודעה בזכות שליחויותיה עבור המחתרת בטרם מאסרה. קוטרבה עסקה בהברחת מזון, תרופות וידיעות מתנועת המחתרת שמחוץ למחנה אל הפעילים בתוכו.
במחנה פגשה קוטרבה את לנה מנקובסקה, אשר הוגלתה למחנה מגטו ביאליסטוק. לנה שרדה את הסלקציה כאשר העמידה פנים שהיא אסירה פולנייה פוליטית, זאת בזכות חזות פניה. בין שתי הנשים צמחה לה ידידות אמיצה. מריה עשתה הכל כדי לסייע לידידתה וכן לאחותה של לנה גוטה, אשר הועברה לאושוויץ, יחד עם ידידה, ממחנה מיידנק. לנה כינתה את מריה "האמא של אושוויץ".
בחודש ינואר 1945, כאשר האס אס פינה את מחנה הריכוז לכיוון גרמניה הנאצית, פונו אף שתי הידידות בנפרד והגיע ברכבת למחנה הריכוז ראוונסבריק. מריה מצאה את ידידתה לנה שרועה באפיסת כוחות בשלג ונשאה אותה לצריף שבו הייתה. בחודש פברואר 1945 הועברו האסירות למחנה נוישטאט-גלווה ושם שוחררו על ידי הצבא האדום בחודש מאי 1945.
לאחר השחרור שבה מריה לביתה בפולין. היא נותרה רווקה ונפטרה בשנת 1956 מבלי שהתאוששה מפגעי שנות כליאתה. לנה מנקובסקה נישאה והתיישבה בבריטניה. בשנת 1997 לא הצליחה לנה להשיג לידידתה הכרה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם. בחודש פברואר 2005 ביקר בישראל הבריטי ג'יימס פוקר, ידיד של לנה, כשהוא נושא עמו את עדותה של לנה. עדות זו הביאה להכרה במריה קוטרבה כחסידת אומות העולם.
קאפה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מחוז בלה
בלה (געז: ባሌ; ידוע גם בשם "באלי") היה מחוז שהתקיים בדרום-מזרחה של אתיופיה. המחוז נקרא על שמה של המדינה האסלאמית בלה ששכנה בעבר באזור. גבולות המחוז היו הנהרות ובי שבלה במזרח ובצפון וגנלה במערב.
המחוז נוסד בתחילת המאה ה-20, פורק וסופח להררג בשנות ה-40 של אותה המאה ובשנת 1963 הוחזר. המחוז גבל במחוז הררג במזרח ובצפון, במחוז ארסי בצפון-מערב, בסידאמו בדרום ובמערב ובסומליה בדרום מזרח. בירת המחוז הייתה העיר גובה.
רוב אוכלוסיית המחוז הייתה מוסלמית בדתה והקבוצות האתניות העיקריות היו האורומו והסומלים.
כיום שטח המחוז מחולק בין מחוז בלה שבמדינת אורומיה לבין מחוז אפדר שבמדינת סומלי.
חדר הסעודה האחרונה
החדר שוכן בהר ציון בקומה השנייה מעל קבר דוד המלך, תבניתו כמעט רבועה וממדיו הם 15X12 מטרים. המקום מזוהה עם אירועים חשובים במסורת הנוצרית, כמו האוכריסטיה, טקס רחיצת הרגליים שנקבע על ידי ישו בעת הסעודה האחרונה, הופעתו של ישו לאחר קימתו לתחייה בפני השליחים, וירידת רוח הקודש על השליחים ביום החמישים מאז הצליבה (פנטקוסט).
"חדר הסעודה האחרונה" מעלה תהיות גדולות בקרב חוקרים לגבי אמיתתו שהרי אין בו שום סממן נוצרי, ההיסטוריונים טוענים שהייתה אולי כנסייה בשם "הסעודה האחרונה", אך היא הוחרבה כמה פעמים, וכן המבנה הנוכחי בן שמונה מאות שנה בלבד, לכן לא ייתכן שבתוכו היה חדר שבו התרחש אירוע נוצרי בן 2000 שנה, וכן בספרות הנוצרית הם מודים שהמבנה אינו מקורי. לעומת זאת קיימת מסורת אחרת, של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית, המזהה את חדר הסעודה האחרונה עם חדר השוכן מתחת למנזר מרקוס הקדוש שבעיר העתיקה.
בעבר לנשיא יצחק בן צבי היה חדר תפילה בגג, ושם היה מתפלל; החדר הזה קיים עד היום.
היסטוריה
מסורות עתיקות מלמדות על קיומה של כנסייה המנציחה את הסעודה אחרונה של ישו בירושלים, אך מכנסייה זו לא נותר דבר אחרי שנחרבה כמה וכמה פעמים. חדר הסעודה האחרונה הקיים היום בהר ציון הוא חלק מבזיליקה צלבנית על שם מרים הקדושה שנבנתה בשנים 1110–1130. בזיליקה זו נחרבה על ידי השליט האיובי אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא בשנת 1219, אך היא שוקמה והועברה למשמורת הפרנציסקנים בשנת 1334. אלה החזיקו באתר עד למחצית המאה ה-15, ובעקבות סכסוך מקומי עם היהודים על הבעלות במקום, גורשו הצדדים בידי השלטון הממלוכי והמתחם כולו הועבר לידיים מוסלמיות.
בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל הורשו לראשונה נוצרים לבקר בחדר הסעודה האחרונה, לאחר שהיה סגור בפניהם במשך מאות שנים (כך גם הורשו יהודים לבקר בקבר דוד שבקומה התחתונה). אחרי קום המדינה הועבר חדר הסעודה האחרונה לרשות השלטון הישראלי. בשנת 1964 ביקר במקום האפיפיור פאולוס השישי, ובשנת 2000 ביקר בו האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
מדי פעם מעלים גורמים קתוליים על סדר היום את הבקשה להעביר את חדר הסעודה האחרונה לידי הכנסייה הקתולית. ב-2005, למשל, הוצע "לשלם" תמורת המהלך בהעברת כנסיית סנטה מריה לה בלנקה שבטולדו, שנבנתה במקור כבית כנסת, לידיים יהודיות. נכון ל-2014 לא נחתמה כל עסקה להעברת בעלות, וחדר הסעודה האחרונה נמצא תחת חסותו של משרד הפנים הישראלי.
ב-15 ביוני 2023 הושלכו אבנים על החדר ואחד מחלונות הוויטרז' נופץ.
ארכיטקטורה
חדר הסעודה האחרונה מחולק למרחבים על ידי עמודים בעלי כותרות צלבניות בעלות עיצוב שונה לכל כותרת. העמודים תומכים תקרה העשויה מקמרונות צולבים בסגנון ראשית האדריכלות הגותית, בשלב המעבר מאדריכלות הרומנסק, דבר מעיד על כך שהשיפוץ הצלבני נעשה במאה ה-13. בפינה הדרומית-מערבית של האולם ישנה ירידה לקריפטה המחופה בתקרה כיפתית. תקרה זו נתמכת בעמוד שיש הנושא כותרת תבליט של שקנאי, שהוא סמל נפוץ בנצרות. המוסלמים שילבו בקיר הדרומי גומחת תפילה לכיוון מכה וכן חלונות ויטרז' הכוללים פסוקים מהקוראן.
מיקסוזאורוס
מיקסוזאורוס (שם מדעי: Mixosaurus; מילולית: "לטאה מעורבת") הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת האיכתיוזאורים שחי בתור הטריאס. במראהו הוא היה נראה כצורת מעבר בין איכתיוזאורים נחשיים כמו הסימבוספונדילוס לבין אחרים שהזכירו דולפין בצורתם כמו האיכתיוזאורוס. הוא היה קרוב בעיקר לסוג פלרודון (Phalarodon).
המיקסוזאורוס היה מהנפוצים שבאיכתיוזאורים שנמצאו בתור הטריאס, ומאובנים שלו התגלו בסין, טימור ואינדונזיה, ברחבי אירופה עד סבאלברד ואף בקנדה, אלסקה ונבאדה שבאמריקה הצפונית. שלושה מיני מיקסוזאורוס נמצאו, הראשון שבהם התגלה ב-1887. הוא היה קטן ממדים יחסית, באורך 1–2 מטר והיה בעל סנפיר גבי קטן, זנב ארוך ורחב וארבע גפיים דמויי משוטים, איתם ריחף במים. הוא היה בעל ראש וגב קדמי שהיה גבוה יותר מאחורי הגוף והזנב. לסתותיו היו צרות ונועדו לתפיסת דגים מהירים וחלקלקים.
בתרבות
זוחל ימי זה הופיע בסרט Sea Rex 3D.
עובר ושב (תוכנית טלוויזיה)
עובר ושב הייתה תוכנית בוקר בהנחיית סיון קלינגבייל וסמי פרץ בערוץ עשר. התוכנית עסקה בכלכלה ובכותרות העיתונים השונים.
היסטוריה
בעקבות פיצול ערוץ 2 ומעבר ערוץ 10 לאפיק 14, בערוץ רצו לקבל נתוני רייטינג גבוהים ברצועת הבוקר, כדי ליצור תחרות ברצועה.
בעקבות כך החליטו לבטל את פורמט הכותרות של אורלי וגיא וליצור תוכנית חדשה בשם "עובר ושב". סיון קלינגבייל וסמי פרץ נבחרו להגיש יחדיו את התוכנית.
התוכנית הראשונה שודרה ב-23 באוקטובר 2017 וזכתה לנתון מדורג נאה לרצועת בוקר מקדימה.
ב-31 במאי 2018 הופסקה התוכנית עקב החזרת פורמט הכותרות של אורלי וגיא. החלטה זאת התקבלה בעקבות ירידה בנתוני המדרוג של התוכנית אורלי וגיא, ובעקבות כך בערוץ הוחלט להחזיר לאורלי וגיא את הרצועה המקדימה בתקווה שישפרו את נתוני המדרוג.
מבנה התוכנית
התוכנית שודרה בשידור חי בימים ראשון עד חמישי בין השעות 6:15 - 6:45. התוכנית בוצעו ראיונות בנושאי כלכלה עם אורחים ומומחים באולפן.
רייטינג
התוכנית הראשונה הניבה 2.3%, כאשר התוכנית השנייה הניבה נתון גבוהה יותר של 3%. יום לפני פיצול ערוץ 2 התוכנית הניבה נתון של 2.8%. ביום הראשון אחרי הפיצול התוכנית הניבה 2.2%, וביום השני התוכנית ירדה כבר לנתון של 1.8%.
לקראת סוף שנת 2017 הניבה התוכנית נתון נמוך מיוחד של 0.7%. בתחילת שנת 2018 הניבה התוכנית 1.2%.
חודש לפני ירידתה מהאוויר, התוכנית הניבה 1.3%.
שימושא רבא
שימושא רבא הוא חיבור קצר על הלכות תפילין, אשר חובר בתקופת הגאונים. חלקים מהחיבור הועתקו על ידי הרא"ש בסוף פסקיו על הלכות תפילין (המכונות הלכות קטנות) ומובא בדפוסי התלמוד, בסוף מסכת מנחות.
הרא"ש מקדים לחיבור את המילים: . החיבור מופיע גם באחדים מכתבי היד של הלכות גדולות כתוספת להלכות תפילין, בשם 'הלכות שימושי תפילין'.
כנראה שהספר כלל גם נושאים אחרים חוץ מתפילין שלא הגיעו לידינו.
מחברו
מחברו עדיין לא ידוע לנו, אם כי רוב הראשונים מייחסים אותו לראשית תקופת הגאונים, כנראה לתקופת ר' שמעון קיירא, בעל הלכות גדולות.
יש אומרים שמחברו הוא רבי שר שלום גאון.
תוקפו ההלכתי
רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני העתיק כנראה את החיבור כולו, או את רובו לספר 'העיתים' שלו, בחלק שלא הגיע לידינו, ושם השיג על כמה מהלכותיו וכתב שאולי לא רבוואתא קמאי (רבנים קדמונים) כתבוהו לעצמם אלא אחד מן התלמידים בשם רבותיו או שיש בו טעויות סופר. גם את השגה זו העתיק הרא"ש והביאה מיד לאחר החיבור. טענות המפקפקים נובעות מכך שיש בו הלכות שאינן כתובות בתלמוד.
גם במחזור ויטרי טען כי אין לסמוך על החיבור כשהוא נוגד את התלמוד.
לעומתם רבנו תם ראה בו ספר מחייב להלכה, והוא מרבה לצטט אותו בכל הנוגע להלכות תפילין. ובעקבותיו רוב חכמי אשכנז וגם ספרד שאחריו ראו בו חיבור בר סמכא ומרבים לצטטו.
תפילין דשימושא רבא
בניגוד להלכות אחרות שנזכרו בספר שימושא רבא ואינן מקובלות להלכה כיום, יש שהקפידו להחמיר ולהניח גם את התפילין על פי הנפסק בשימושא רבא. הנוהגים להניח תפילין אלו, היו מניחים אותן בתפילת מנחה.
מסופר על מקובלים כרבי חיים ויטאל שהיו מניחים זוג תפילין אלו, אחרי שהיו מניחים תפילין דרש"י ותפילין דר"ת. כיום כמעט ואין מניחים תפילין אלו.
ישנם חסידי חב"ד שנוהגים להניח ארבעה זוגות תפילין, כולל תפילין לפי דעת רש"י, דעת רבנו תם, דעת שימושא רבא והראב"ד. נוהגים אצלם ליצור רק תפילין של ראש מיוחדות לפי דעות שימושא רבא והראב"ד, ובתפילין של יד משאירים את של רש"י (בשעה שמניח תפילין של שימושא רבא) ושל ר"ת (בשעה שמניחים תפילין של הראב"ד), ולכן מניחים של שימושא רבא קודם רבינו תם.
פוזה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פוטי
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
בנק סין לתעשייה ומסחר
בנק סין לתעשייה ומסחר בע"מ (באנגלית: Industrial and Commercial Bank of China Ltd או ICBC, בסינית מסורתית:中國工商銀行, בסינית מפושטת:中国农业银行, פִּין-יִין:Zhōngguó Gōngshāng Yínháng, ובאופן נפוץ רק: 工行 Gōngháng) הוא הבנק הגדול בעולם מבחינת נכסים ושווי שוק, הוא אחד מארבעת הבנקים הגדולים (Big Four) של סין.
יוסד כחברה בע"מ ב-1 בינואר 1984. במרץ 2010 היה בעל נכסים בשווי 1.9 טריליון דולר (ארצות הברית). ב-2013 דורג במקום הראשון בדירוג Forbes Global 2000 לחברות ציבוריות, וכן במקום הראשון ברשימת 1000 הבנקים המובילים בעולם, דירוג שהושג לראשונה עבור בנק סיני.
ב-10 באוקטובר 2005 נרשמה הפעילות של הבנק בהונג קונג תחת השם ICBC Asia וזאת באמצעות רכישת החברה-הבת המקומית של בנק פורטיס (BNP Paribas Fortis).
ב-28 באפריל 2006, בסיבוב גיוס מוקדם לפני הנפקה מתוכננת גויסו 3.7 מיליארד דולר מ"משקיעים אסטרטגיים". גולדמן סאקס קנו 5.75% מהמניות תמורת 2.6 מיליארד דולר, הסכום הגבוה ביותר שהשקיעה החברה מעולם. בנק דרזדנר הגרמני (Dresdner Bank) השקיע מיליארד דולר. אמריקן אקספרס השקיעה 200 מיליון דולר.
ההנפקה הראשונה אשר ביצע הבנק ב-2010 הייתה הגדולה ביותר בזמנו, והשנייה בגודלה בהיסטוריה הגיוס עמד על 21.9 מיליארד דולר.
ברבעון האחרון של 2014 עמד שווי השוק של הבנק על 271 מיליארד דולר.
מלחמת הבלקן השנייה
המלחמה הבלקנית השנייה פרצה ב-1913 בין בולגריה מצד אחד לבין יוון וסרביה מהצד השני.
המלחמה הבלקנית השנייה נבעה מתוצאות המלחמה הראשונה. בולגריה הרגישה מקופחת מחלוקת מקדוניה בין יוון וסרביה מבלי לתת לה חלק מהשטחים. רוסיה, המעצמה האזורית ובעלת בריתם של שני הצדדים, ניסתה לתווך בסכסוך אך ללא הועיל.
המלחמה החלה, בצורה מוגבלת, כבר ב-29 ביוני 1913, עם הפקודות שקיבל הצבא הבולגרי להתקפה מוגבלת כנגד עמדות של הצבא היווני והצבא הסרבי. המותקפים ראו עצמם כקורבנות ואת הבולגרים כתוקפן.
צבאות סרביה ויוון הדפו את המתקפה הבולגרית וכוחות צבא שלהן נכנסו במתקפת נגד לתוך בולגריה. רומניה ניצלה את חולשתה של בולגריה ואת העובדה שהצבא הבולגרי היה עסוק בלחימה נגד צבאות יוון וסרביה ואף על פי שלא הייתה שותפה למלחמת הבלקן הראשונה, ולא היו לה טענות שנבעו מסיום מלחמה זו, פלש צבא רומניה לאזור דוברוג'ה אשר לחופי הים השחור ורומניה השתלטה על חבל הארץ.
לאחר שרומניה פלשה לבולגריה מצפון והשתלטה על שטח נרחב מבלי שהיה לבולגרים כוח לעמוד נגדה, החליטו אף העות'מאנים לנצל את ההזדמנות ולהחזיר לידיהם את השטחים שאיבדו לטובת בולגריה לאחר מלחמת הבלקן הראשונה. לנוכח הצבא העות'מאני המתקרב נסוגו הכוחות הבולגרים שסבלו מנחיתות מספרית משמעותית, והעות'מאנים כבשו את העיר אדירנה (אדריאנופול) מחדש, ללא קרב. ב-20 ביולי 1913 חצו העות'מאנים את קו הגבול הישן ופלשו אל תוך בולגריה עצמה, תוך שהם כובשים חלקים מתראקיה. הפלישה העות'מאנית, עוד יותר מאשר הרומנית, עוררה בהלה בקרב האיכרים הבולגרים ורבים מהם ברחו להרים. נטען גם כי העות'מאנים ביצעו פשעי מלחמה נגד הבולגרים בתראקיה המזרחית.
המלחמה פירקה את הברית הבולגרית-רוסית וגרמה להעתקת התמיכה הרוסית מבולגריה לסרביה, ברית שעודדה רגשות לאומיים בסרביה והייתה אחת הסיבות (אם לא העיקרית שבהן) לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בסיום המלחמה, בהסכם בוקרשט, נמחקו כל הישגיה של בולגריה מהמלחמה הראשונה. חלק מאזור דוברוג'ה אשר לחופי הים השחור, הקרוי הקדרילטר, עבר משליטת בולגריה לרומניה. יוון קיבלה את השטחים של אזור סלוניקי וסרביה את מקדוניה. כתוצאה מהשינויים הפכה סרביה למעצמה האזורית בבלקנים.
הערות שוליים
Balkanoorlogen
דידי מנוסי
דידי (ידידיה) מְנוּסי (9 במאי 1928, י"ט באייר ה'תרפ"ח – 20 בדצמבר 2013, י"ז בטבת ה'תשע"ד) היה משורר, פזמונאי, עיתונאי וסאטיריקן ישראלי.
מבצע פורטיטיוד
מבצע פורטיטיוד (Fortitude שפירושו המילולי, בין היתר, הוא חוסן, אך תרגומו הקונטקסטואלי הוא עוז רוח בהתאם לכוונת המתכננים על פי הנחיית וינסטון צ'רצ'יל), היה שם הקוד לפעולת הונאה מוצלחת במלחמת העולם השנייה שבוצעה על ידי בעלות הברית, כחלק מאסטרטגיה כוללת של הונאה שכונתה "מבצע שומר ראש" (במקור: Bodyguard), במהלך ההכנות לפלישה לנורמנדי. פורטיטיוד חולק לשתי תוכניות משנה, צפון ודרום, ומטרתו הייתה להטעות את הפיקוד העליון הגרמני באשר למיקומה של הפלישה הממשמשת ובאה.
פרטי המבצע
ליבת המבצע כללה שלושה מרכיבים עיקריים:
דידי מנוסי
קורות חיים
פרסם פזמונים שזכו להלחנה וחלקם היו למפורסמים. בין היתר שיתף פעולה עם המלחין יוחנן זראי במחזה "סנונית בחוף מיומבה", שם התפרסם השיר "קול אורלוגין", ובסרט "סאלח שבתי", שם התפרסם השיר "לי ולך" (שאותו שר אריק איינשטיין עם גאולה נוני). כתב ללהקת גייסות השריון את "מי שחלם", שהפך לשיר ידוע לזכר הנופלים, וללהקת החלונות הגבוהים את "פגישה במילואים" ("באנו למילואים / חשבנו עושים חיים"),ללהקת פיקוד הצפון כתב את "נר בחלונך",אחד השירים המרגשים והנודעים של מלחמת ששת הימים, ולאחר מלחמת יום הכיפורים כתב את "שיר הוא לא רק מילים", שאותו ביצע אריק לביא כמחאה נגד המלחמה ולמען השלום. ללהקת הגבעטרון כתב את השיר "בת שישים", לכבוד 60 שנה לקיבוץ גבע.
מבצע פורטיטיוד
פרטי המבצע
"מבצע פורטיטיוד צפון" הציג כיעד לפלישה את נורווגיה, אתר בסיסי הצוללות של גרמניה, שהיה חיוני לגרמנים. כדי לאלץ את הגרמנים להתמקד בנורווגיה, יצרו בעלות הברית בראשית 1944 ארמייה מזויפת, הארמייה הבריטית הרביעית, שהוצבה בסקוטלנד. בחודשים שקדמו לפלישה הוחלפו שדרים אלחוטיים בדרגת הצפנה נמוכה, ויצרו את הרושם של ארמייה אמיתית. סוכנים כפולים, (בעיקר "רשת הריגול" של חואן פויול גארסיה שכינויו היה "גארבו", אשר בדה רשת ריגול שלמה של דמויות בדיוניות) שהיו, לכאורה, מרגלים של האבווהר (המודיעין הנאצי) בממלכה המאוחדת, וש"הוסבו" על ידי המודיעין הבריטי (MI5), שידרו למפקדת האבווהר בגרמניה מסרים שתיארו תנועת רכבות כבדה בסקוטלנד, והופעת תגי דיוויזיות חדשים באדינבורו. בנוסף לכך, החלו מפציצים עשויים עץ להופיע בשדות התעופה בסקוטלנד. התוצאה של פורטיטיוד צפון הייתה מרשימה: בשלהי אביב 1944 עוד נמצאו בנורווגיה 13 דיוויזיות גרמניות. "מבצע פורטיטיוד דרום" כלל את הקמתה של קבוצת הארמיות הראשונה של ארצות הברית (שנודעה בראשי תיבות FUSAG), בפיקודו של גנרל ג'ורג' פטון, שהוצבה בדובר שבדרום מזרח אנגליה, מול פה-דה-קאלה. תוכנית זו נועדה לבסס את אמונתם של הגרמנים בפלישה בפה-דה-קאלה. הבחירה של אייזנהאואר בפטון לפקד על FUSAG, נבעה בין היתר מפני שהגרמנים ראו בו את המצביא הטוב ביותר של בעלות הברית המערביות, והמוניטין שלו חיזק את הנחת הגרמנים כי הוא ינהיג את המתקפה. FUSAG הכילה ארמיות, קורפוסים ודיוויזיות, אמיתיים ובדויים כאחד. היא כללה טנקי דמה שנעשו מעיסת נייר וגומי, מפקדות מדומות, נחתות דמה, ומטבחי שדה שפלטו עשן. בנוסף, מספר ההפצצות והסיור על קאלה היו כפולות ממספרן בשמי נורמנדי. הצלחת מבצע פורטיטיוד נמדדה בהערכתם של הגרמנים את עוצמת בעלות הברית וחיזוי אתר הפלישה. במאי 1944 העריך האבווהר כי שבעים ותשע דיוויזיות חונות בבריטניה, אף שלמעשה המספר האמיתי היה ארבעים ושבע. הגרמנים האמינו כי לבעלות הברית יש די נחתות כדי להביא עשרים דיוויזיות אל החוף בגל הראשון, כאשר בפועל היו להן די לשש דיוויזיות. ב-2 ביוני דיווח בלצ'לי פארק על סמך פענוחי ה"אולטרה", כי הגרמנים מצפים לנחיתה ראשונית בנורמנדי או בברטאן, ולאחריה למאמץ העיקרי בפה-דה-קאלה. בסופו של דבר, נדרש לגרמנים כמעט שבוע אחרי הנחיתות בנורמנדי כדי להבין שלא הייתה זו פעולת הסחה אלא הפלישה האמיתית עצמה, וב-26 ביוני עוד נשארה הארמייה הגרמנית ה-15 בעמדותיה סביב מצר קאלה, בהמתנה לפלישה נוספת של בעלות הברית, שלא באה.
דידי מנוסי
קורות חיים
מנוסי כתב חמשירים ופרסם קובץ מהם בספר, וכמו כן ערך מדור בדיחות במקומונים בשם "בדיחמין לשבת", וכינס את בדיחותיו בשלושה ספרים. סמלו המסחרי היה כובע קסקט וסיגר. בשנים 1962–2000 פרסם מדי שבוע בעיתון "ידיעות אחרונות" טור סאטירי מחורז שעסק באקטואליה. מנוסי תרם לשפה העברית מספר תחדישים, בהם 'מחזמר', 'מדרחוב' ו'חמשיר'. בשנת 2000 זכה באות יקיר העיר רמת גן.
מבצע פורטיטיוד
מאמץ ההונאה המודיעיני
סון צו, כתב בספרו "אמנות המלחמה" (פרק 7): " אסור שהאויב ידע באיזה מקום נבחר להתקיפו. כך ייאלץ האויב להכין את עצמו כנגד התקפה אפשרית במקומות רבים ולחלק את צבאו. לכן מספר החיילים בהם נילחם במקום שנבחר יהיה מועט...אם האויב ישלח תגבורות לכל מקום, הוא יהיה חלש בכל המקומות.."
דידי מנוסי
קורות חיים
מנוסי היה נשוי משנת 1959 ועד מותו לציירת צילה מנוסי (לונדון), שאיירה את טוריו בידיעות אחרונות. לזוג שלושה ילדים. בנו ניר (ניל) חזר בתשובה והוא עוסק בהרצאות ובכתיבה בנושאי יהדות.
מבצע פורטיטיוד
מאמץ ההונאה המודיעיני
אנטוני ביוור, בספרו "הפלישה לנורמנדי", כתב כי פורטיטיוד הייתה תוכנית ההונאה השאפתנית ביותר בתולדות הלוחמה. היא הייתה גדולה יותר מהמסקירובקה (הונאה, תרמית) שהגה הצבא האדום לקראת מבצע בגרטיון בקיץ 1944. אין הסופר מפנה לסימוכין כלשהם התומכים באמירה זו.
בין אם הייתה זו התוכנית השאפתנית ביותר או לא, תוצאותיה של פורטיטיוד היו ברורות ביותר. לא כך היו פני הדברים לפני הנחיתה. מערכת ביצורים אימתנית שכונתה החומה האטלנטית, וכללה מכשולים מסוגים שונים, עמדות תותחים ומקלעים מבוצרות שכיסו כל מטר לאורך החופים וכן מיליוני מוקשים, המתינה לצבא הפלישה של בעלות הברית. זאת, בתוספת העובדה כי כל מבצע נחיתה אמפיבית הוא מן המורכבים שבמבצעי מלחמה. על רקע כל אלו ניתן להבין את הרישום הקודר שכתב ביומנו פילדמרשל סר אלן ברוק (Alan Brooke), ראש המטה הכללי האימפריאלי של הממלכה המאוחדת: "זה עלול בהחלט להיות האסון הנורא במלחמה כולה".. גם הגנרל דוויט אייזנהאואר הכין מראש נאום הודאה בכישלון הפלישה.
דידי מנוסי
קורות חיים
בשבע השנים האחרונות לחייו היה חולה במחלת פרקינסון ורותק לכיסא גלגלים. ב-20 בדצמבר 2013 נפטר בביתו שברמת גן, בן 85 במותו. נטמן בבית העלמין בקיבוץ גבע.
מבצע פורטיטיוד
מאמץ ההונאה המודיעיני
מפקדי הוורמאכט ובראשם היטלר העריכו כי פה דה קאלה תהיה היעד המתאים לפלישת בעלות הברית אך הם ידעו היטב, מניסיונם מהנחיתות הקודמות של בעלות הברית בצפון אפריקה ובסיציליה, כי גם הפעם ינסו בעלות הברית להוליכם שולל. מודיעין בעלות הברית ובעיקר הבריטי, נאלצו להתמודד הפעם עם אתגר הרבה יותר קשה, שכן הלקח שלמדו הגרמנים מנחיתות אלו היה שהיעד המתקבל על הדעת לא יהיה בהכרח היעד בפועל. עתה התהפכו היוצרות: את היטלר יש לשכנע כי היעד הסביר הוא היעד האמיתי.
על רשת הסוכנים הכפולים פיקד ישירות תומאס ארגיל רוברטסון (Thomas Argyll Robertson) שנודע גם בראשי התיבות של שמו: ת.א.ר רוברטסון. נולד ב-27.10.1909 כבנו של בנקאי סקוטי. החל את דרכו כקצין חי"ר ברגימנט המלכותי של סקוטלנד (Seaforth Highlanders) וגויס בשנת 1933 לשורות ה-MI5. נחשב כאיש מודיעין מוכשר, בעיקר בתחום גיוס סוכנים והפעלתם.
מעבר פורטרס (נונאווט)
מעבר פורטרס (באנגלית: Fortress Pass; מילולית: מעבר המצודה) הוא מעבר הרים במרכז הרי באפין, בטריטוריית נונאווט שבקנדה. גובה מעבר ההרים 1,046 מטרים מעל פני הים.
מבצע פורטיטיוד
מאמץ ההונאה המודיעיני
רשת הסוכנים הופעלה כמעט מתחילתה של מלחמת העולם השנייה (נטלה חלק במבצעי ההטעייה בפלישה לצפון אפריקה ובפלישה לסיציליה), על ידי המודיעין הבריטי אך לשיאה הגיעה בהכנות ובמהלך הפלישה לנורמנדי ביוני 1944, אחרי שרוברטסון הגיע לכלל מסקנה שכל הסוכנים הגרמנים בבריטניה נתונים לפיקוחו - לא מקצתם, לא רובם, כולם.
בקיץ 1943 השלים ת.א.ר רוברטסון את השלבים האחרונים של כלי מודיעיני סודי, הלא הוא רשת הסוכנים הכפולים (אשר הסתבר בדיעבד כי היה קטלני לא פחות מכל כלי נשק קונוונציונאלי שהופעל במלחמה). כלי זה אמנם לא הרג או פצע במישרין, לא החריב ערים או חדר שריונם של טנקי הטייגר הגרמניים, אך היה ביכולתו לחדור אל ראשו של האויב ולגרום לו לחשוב כרצון בעלות הברית. רוברטסון פיתח כלי שיכול לשקר להיטלר, ובאחד מצמתי הדרכים הקריטיים של מלחמת העולם השנייה, דחק בווינסטון צ'רצ'יל לעשות בו שימוש.
מעבר פורטרס (נונאווט)
המעבר קרוי על שם הר פורטרס הסמוך.
מבצע פורטיטיוד
מאמץ ההונאה המודיעיני
5 סוכנים כפולים עיקריים מנתה הרשת וכל אחד ואחת מהם בעל אופי, יכולות ומניעים משלו: מבצע פורטיטיוד לא הסתיים ביום ה-D-Day. על מנת להבטיח שכוח האויב המתכונן להדוף את פלישת הדמה, לא ישמש להדיפת הפלישה האמיתית, נועדה ההטעייה להימשך גם אחרי יום הנחיתה.
פענוחי האולטרה סיפקו למודיעין הבריטי כלי לבקרה ואימות ההשפעה של המודיעין הכוזב בו הוזנו הגרמנים: ב-22 באפריל 1944 פוענח בבלצ'לי פארק שדר גרמני שזיהה את הארמייה ה-4 הבריטית (אחת מיחידות הרפאים במסגרת "פורטיטיוד צפון"), ליד אדינבורו. שדרים אחרים הראו כי הגרמנים האמינו כי יחידות נוספות נערכות להתקפה על נורווגיה.
ערב יום הפלישה התכנסה בבית בפרבר הלונדוני הֶנדון (Hendon) קבוצה קטנה שכללה את הסוכן חואן פויול גרסייה (גרבו), ת.א.ר רוברטסון ואחרים מהמודיעין הבריטי. הקבוצה עמדה לבצע את מה שנראה לכאורה כמעשה טירוף אמיתי שלא לומר בגידה: לגלות לגרמנים את המקום והמועד המדויקים של הפלישה האמיתית- נורמנדי! צעד זה נהגה, במסגרת תרגילי ההטעייה שננקטו לכל אורך מבצע "פורטיטיוד", כדי להאדיר את אמינותו של הסוכן "גארבו": התראה מוקדמת, אבל לא יותר מדי, שיהיה בה די לומר לגרמנים "אמרתי לכם" אחרי הנחיתה בפועל. זאת במסגרת האסטרטגיה להמשיך התרמית גם לאחר הנחיתה בנורמנדי כדי לרתק את כוחות העתודה הגרמניים לפה דה קאלה. גנרל אייזנהאואר היסס אך לבסוף אישר את הרעיון אך בפרק זמן שלא יעלה על 3 וחצי שעות לפני נחיתת הכוחות על החופים. בהגיע המועד, בשעה 03:00, ניתן האות לאלחוטן של חואן פויול גרסייה לשדר. השידור לא נענה וגם ניסיונות חוזרים ונשנים לא צלחו. נראה היה שהקשר של מפעילו הגרמני במדריד נרדם או נטש את משמרתו. חלק מהמשתתפים עזב באכזבה את המקום. רק בשעה 08:00 נקלטה ההודעה ואושרה קבלתה (בינתיים הועשרה בפרטים נוספים שכבר לא נחשבו לפגיעה בביטחון המידע). שידור הידיעה לא רק שלא הכזיב אלא השיג את מטרתו במלואה. "משמר ראש" השקרים אותו הגה ווינסטון צ'רצ'יל הגיע לביטויו המרבי.
הגרמנים הופתעו באופן מוחלט מהנחיתה בנורמנדי. ימים ארוכים יחלפו בטרם יבינו הגרמנים כי נפלו בפח (הם עוד המתינו לנחיתה העיקרית בפה דה קאלה). וכשהבינו היה זה מאוחר מידי.
רשת "הבגידה הכפולה" סיימה את תפקידה לאחר שהובטחה הצלחת התרמית כאמור לעיל. אנשיה, לרבות מפעיליה, נפוצו לכל עבר. חלקם נעלמו בתהום הנשייה, אחרים פנו לנתיבים אחרים בחייהם.
פויול גארסיה זייף את מותו בשיתוף המודיעין הבריטי, וחי באנונימיות מוחלטת בדרום אמריקה, מת ב-1988.
ת.א.ר רוברטסון פרש מהשרות ב-1948 בדרגת לוטננט-קולונל והחל לגדל כבשים. שמו עלה לתודעה הציבורית שוב עם פרסום ספר בו עלתה הטענה כי היה הראשון ששמע על כוונת אדוארד ה-8 לוותר על כיסאו, במבצע האזנה של ה MI-5. רוברטסון מעולם לא אישר או הכחיש את הטענה. תומאס ארגיל רוברטסון נפטר ביום 10 במאי 1994.
סקרישב
סקרישב (בפולנית: Skaryszew) היא עיירה במחוז ראדום שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
סקרישב נזכרת מהמאה ה-12, ובשנת 1354 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך פשיטת האימפריה השוודית על פולין באמצע המאה ה-17 נגרם הרס רב ליישוב.
זכויות העיר ניטלו מהיישוב בידי הרוסים בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, ואלה הושבו לו בשנת 1922 בידי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי סקרישב
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-18, ועד ראשית המאה ה-20 לא התקיימה בה קהילה יהודית עצמאית, הגם שפעלו בה בית כנסת ובית עלמין. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-850 יהודים, כמחצית תושביה, ופעלה בה אגודה ציונית.
ב-18 באוגוסט 1942 הועברו כל יהודי גטו סקרישב לגטו שידלובייץ, ומשם שולחו כעבור כחודש למחנה ההשמדה טרבלינקה.
הקדושים של ניוארק
הקדושים של ניוארק (באנגלית: The Many Saints of Newark) הוא סרט דרמת פשע אמריקאי שבוים על ידי הבמאי אלן טיילור ונכתב על ידי דייוויד צ'ייס ולורנס קונר. הסרט הוא פריקוול לאירועי סדרת דרמת הפשע שנוצרה על ידי צ'ייס עבור רשת "HBO", "הסופרנוס". בסרט מככבים אלסנדרו ניבולה, לזלי אודום ג'וניור, ג'ון ברנטל, קורי סטול, מייקל גנדולפיני, בילי מגנוסן, ג'ון מגארו, מייקלה דה רוסי, ריי ליוטה וורה פרמיגה.
אולפני ניו ליין סינמה היו אמונים על הפקת הסרט לצד חברת "HBO Films". בתחילה, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-25 בספטמבר 2020, תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר, אולם בשל התפרצות מגפת הקורונה, תאריך עלייתו לאקרנים נדחה ל-24 בספטמבר 2021, והוא עלה לשידור סימולטנית בשירות הזרמת המדיה של "HBO", "HBO Max".
רקע עלילתי
עלילת הסרט מתרחשת במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 בניוארק, ניו ג'רזי, תוך שימוש ב כרקע למתיחות בין הקהילה ה לבין הקהילה האפרו-אמריקאיות.
פיתוח
ביוני 2017, צ'ייס שלל את הרעיון להמשיך את עלילת הסדרה "הסופרנוס", אך הביע עניין ביצירת פריקוול עבור הסדרה. במרץ 2018 הודיעו אולפני ניו ליין סינמה כי הם רכשו את זכויות הפקת הסרט בשיתוף פעולה עם עם "HBO Films", ושהתסריט עבורו ייכתב על ידי צ'ייס ולורנס קונר. יו"ר "ניו ליין סינמה", טובי אמריך, הצהיר, "דייוויד הוא מספר סיפורים מופתי ואנחנו, יחד עם עמיתינו ב-HBO, נרגשים מכך שהוא החליט לבקר מחדש ולהגדיל את היקום של 'הסופרנוס' בסרט עלילתי." צ'ייס הצהיר כי עלילת הסרט מתמקדת בפרעות שהתרחשו בניוארק במהלך שנת 1967 ובמתחים הבין-גזעיים שהתקיימו בין הקהילות האיטלקיות-אמריקאיות לאפרו-אמריקאיות., ועוד הצהיר כי ביולי 2018, דווח שהבמאי אלן טיילור, שביים פרקים רבים ב"הסופרנוס", נשכר למלאכת בימוי הסרט.
ליהוק
בנובמבר 2018, דווח על ליהוקו של אלסנדרו ניבולה לגילום דמותו של דיקי מולטיסנטי, אביו של כריסטופר מולטיסנטי. בינואר 2019, במהלך אירוע שנערך לקראת 20 שנה לשידור הסדרה, חשף צ'ייס כי דמותו של טוני סופרנו הצעיר תופיע בסרט. באותו החודש, דווח על ליהוקם של ג'ון ברנטל, ורה פרמיגה, קורי סטול ובילי מגנוסן לצוות השחקנים. בהמשך דווח על ליהוקו של מייקל גנדולפיני, בנו של ג'יימס גנדולפיני, לגילום דמותו של טוני הצעיר. גנדולפיני, שמעולם לא צפה בסדרה לפני כן, צפה בה על מנת להתכונן לתפקיד, ותיאר את התהליך כאינטנסיבי. בפברואר ובמרץ 2019, דווח על ליהוקם של ריי ליוטה, לזלי אודום ג'וניור, מייקלה דה רוסי, וג'ון מגארו לצוות השחקנים.
צילומים
צילומי הסרט החלו בברוקלין ב-3 באפריל 2019, ועברו להתקיים בניוארק ב-7 במאי, והסתיימו ביוני 2019. רחוב ברנפורד פלייס, רחוב בניוארק, עבר הסבה לצורך התאמה לתקופות הזמן של שנות ה-60 עבור צילומי הפרעות, כולל חלונות ראווה מפורטים, גגון הישן של תיאטרון אדמס ושלט ניאון רטרו עבור המעדנייה של הובי. לותר אנגלר, שוטר במשטרת ניוארק בדימוס, שימש כיועץ טכני עבור צילומי הסרט. הצילומים התקיימו גם בעיירת בלומפילד שבניו ג'רזי. החנות לממכר בשר חזירים של סאטריאייל, שהוצגה במהלך הסדרה, נבנתה מחדש בפיטרסון לצורך הצילומים. בספטמבר 2020, נערכו צילומי השלמה.
הפצה
בתחילה, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-25 בספטמבר 2020; עם זאת, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית והשפעתו על בתי הקולנוע ותעשיית הקולנוע, הוחלט לדחות את תאריך עלייתו לאקרנים ל-12 במרץ 2021. לאחר מכן, נמסר על ידי "וראייטי" שהוחלט לדחותו פעם נוספת ל-24 בספטמבר 2021, כך שיהיה ניתן להקרין אותו לראשונה בפסטיבל הקולנוע "סירקוט" ולהגיש אותו למועמדויות שונות. הסרט יופץ במקביל בבתי הקולנוע ובשירות הזרמת המדיה "HBO Max" (לתקופה מוגבלת של 31 יום), כחלק מתוכנית לוח הזמנים החדשה של אולפני האחים וורנר להפצת סרטי שנת 2021.
חומצה אורגנית
חומצה אורגנית, היא תרכובת אורגנית בעלת קצה חומצי אשר ה-pH שלה הוא נמוך מ-7. החומצה האורגנית הנפוצה ביותר היא חומצה קרבוקסילית אשר לה קצה COOH-, כלומר פחמן הקשור בקשר כימי אחד (כפול) לחמצן ובקשר כימי שני לקבוצת OH (חמצן - מימן). הקבוצה האורגנית של החומצה היא שתקבע את חוזק החומצה. חומצה חזקה היא בעלת pH הקרוב ל-1 וחומצה חלשה היא בעלת pH המתקרב ל-7.
תכונות של חומצה אורגנית
חומצות אורגניות הן בדרך כלל חומצות חלשות ואינן מתמוססות היטב במים. חומצות בעלות קבוצה אורגנית קצרה כמו חומצה לקטית בדרך כלל מתמוססות יותר בקלות במים. חומצות בעלות קצה אורגני גדול יותר כמו חומצה בנזואית אינן מתמוססות היטב במים. החומצות האורגניות מתמוססות היטב בממסים אורגניים.
כנסיית האור
כנסיית האור (יפנית 茨木春日丘教会 - "כנסיית קסוגאוקה באיבראקי") היא כנסייה פרוטסטנטית שנבנתה ב-1989 על ידי האדריכל טדאו אנדו, בעיר איבראקי, כ-25 ק"מ צפונית-מזרחית מאוסקה שביפן. אנדו שילב במבנה את המסגרת הפילוספית שלו: שילוב בין טבע ואדריכלות, בו האור יכול להגדיר וליצור תפיסה מרחבית חדשה.
המבנה
הכנסייה הייתה חידוש של מתחם נוצרי קיים, ובשנת 1999 הורחב המתחם ונוסף לו מבנה של בית ספר ללימודי יום ראשון. הכנסייה קטנה למדי ושטחה הכולל הוא 113 מ"ר. היא עשויה משלושה מבנים רבועים.
המבנה עשוי כולו מבטון וסגנונו ברוטליסטי מודרני. הוא נעדר מוטיבים נוצריים מסורתיים, למעט הצלב שבחזית הפונה מזרחה. מעטפת הבטון תורמת לחשכה שבחלל המבנה ומשרה אווירת צניעות ומינימליזם. הצלב שבחזית המזרחית הוא מקור האור היחיד, ונודעת לו משמעות סימבולית.
CAN-bus
פיתוחו של ה-CAN-bus התחיל במקור בשנת 1983 על ידי חברת בוש, ומפרט ראשון של הפרוטוקול פורסם רשמית בשנת 1986. הרכיבים הראשונים שמימשו אותו יוצרו בשנת 1987 על ידי אינטל ופיליפס. חברת בוש פרסמה את גרסה 2.0 למפרט בשנת 1991. בהמשך, יצר ארגון התקינה הבינלאומי את תקן ISO 11898, בהסתמך עליו.
במקורו, הגדיר פרוטוקול ה-CAN את שכבת הקו (שכבה 2 על פי מודל ה-OSI) בלבד, כתקשורת חבילות קצרות מאוד (עד 8 בתי מידע לחבילה), מבלי להגדיר את השכבות הפיזיות. הגדרות שכבות פיזיות שונות נתווספו בגרסאות מאוחרות יותר.
True Blue (שיר)
True Blue (בעברית: כחול אמיתי) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבומה השלישי, True Blue. השיר יצא כסינגל השלישי מהאלבום ב-17 בספטמבר 1986, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר וסייר רקורדס. הוא נכתב והופק על ידי מדונה, ביחד עם המפיק המוזיקלי והפזמונאי סטיבן בריי.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100, הרביעי במצעד שבאיטליה, הראשון במצעד שבקנדה, והראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע והצלחה
השיר נכתב על ידי מדונה וסטיבן בריי ועוסק ברגשות שלה כלפי בעלה לשעבר שון פן. מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר דאנס-פופ אשר משלב גיטרות, סינתיסייזר, קלידים ותופים. הפזמון מגובה בקולות רקע חלופיים המשלבים התקדמות של אקורד מה שמאפיין בדרך כלל מוזיקת דו-וופ.
השיר זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים שכינו אותו כשיר "מאיר" ו"רטרו קל חמוד". השיר זכה להצלחה כאשר הגיע לפסגת המצעדים בממלכה המאוחדת, אירלנד וקנדה. בארצות הברית הוא הגיע למקום השלישי והיה לשיר העשירי של מדונה שמגיע לעשירייה הפותחת והשיר התשיעי שלה במדינה שמגיעה לחמישייה הפותחת.
וידאו קליפ
את השיר מדונה ביצעה בשניים מסיבובי ההופעות שלה, "Who's That Girl World Tour" ו-"Rebel Heart Tour".
כתיבה והרכב מוזיקלי
מדונה כתבה והפיקה את השיר עם סטיבן בריי. לדבריה הביטוי "כחול אמיתי" לקוח מתוך הביטוי החביב על בעלה שון פן, והאלבום והשיר הם מחווה עבורו.
מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר דאנס-פופ בהשראת להקות בנות משנות ה-60 אשר היוו השראה על הסאונד בו עסקה מדונה. השיר נכתב במפתח של B מייג'ור. הסגנון של השיר נקרא גם "מטר מרובע מורכב", התקדמות של אקורד דבר אשר בדרך כלל אפיין מוזיקת דו-וופ והקצב שלו הוא קצב מתון של 118 ביטים לדקה. השיר משלב בין היתר גם גיטרות, סינתיסייזר, קלידים ותופים. האקורדים המאפיינים את השיר הם אשר חוזרים על עצמם בשיר ומהווים את ההרכב המוזיקלי העיקרי שלו.
וימפל (חברה)
וימפל NPO היא חברה רוסית שמושבה במוסקבה, המפתחת ומייצרת מערכות הגנה ותקיפה אוויריות וידועה במיוחד בזכות פיתוח טילי אוויר-אוויר. מוצרים אחרים שפותחו היו טילי נ"מ ומערכות הגנה נגד טילים בליסטיים.
היסטוריה
לפני התפרקות ברית המועצות הייתה החברה קרויה 134 OKB (ראשי תיבות שמשמעותן "משרד לפיתוח ניסויי"). ראש החברה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה היה איוואן י. טורופוב. הפיתוח הראשון של וימפל היה טיל ה-K7 והטיל הראשון אשר הופק בייצור תעשייתי היה הוימפל K-13, בשנת 1958. ב-1961 עבר טורופוב למפעל התעשייה האווירית בטושינו ואנדריי ליאפין החליף אותו כמהנדס ראשי. בין 1966 ל-1968 שונה שמה של החברה לווימפל. התפתחות נוספת התרחשה לאחר מותו של מתאוס ביסנובאט, שהיה המפתח הראשי בחברת מולניה - כאשר כל פיתוח הטילים בברית המועצות עבר לווימפל.
המפתח הראשי בווימפל מאז 1981 הוא גנאדיי סוקולובסקי.
Brava
Brava (בעברית: אמיצה) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת הארגנטינאית לאלי. הוא יצא לאור ב-10 באוגוסט 2018 תחת הוצאת חברת סוני מיוזיק ארגנטינה. האלבום כולל הופעות אורח של Reik, פאבלו ויטאאר, A.CHAL, אברהם מטאו ומאו וריקי.
האלבום זכה בפרס אלבום הפופ הנשי הטוב ביותר ועיצוב העטיפה הטוב ביותר בטקס פרסי גרדל ה-21. הסינגל החמישי של האלבום, "Sin Querer Queriendo", זכה גם בקטגוריית שיר השנה.
אנטולי לבצ'נקו
אנטולי סמיונוביץ' לבצ'נקו (ברוסית: Анатолий Семёнович Левченко; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל מיר.
קורות חיים
אנטולי לבצ'נקו נולד בעיירה קרסנוקוטסק באוקראינה הסובייטית. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לימודים בבית הספר לטייסי קרב בצ'רניגוב ולאחר סיומו המשיך בשרות בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1970 הוא שוחרר מחיל האוויר, והחל לעבוד כטייס ניסוי במכון לחקר התעופה במוסקבה. בשנת 1980 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנים 1987 שוגר לבצ'נקו לחלל בחללית סויוז TM-4 לצד אלכסנדר אלכסנדרוב ומוחמד פארס. הם התחברו לתחנת החלל מיר וביצעו מספר מחקרים.
בשנת 1988 אובחן גידול מוחי, והוא נפטר תוך זמן קצר.
חיים פוזננסקי
חיים פוזננסקי ("פוזה") (20 במאי 1927 בתל אביב – 23 באפריל 1948 בנבי סמואל) היה מן הבולטים בלוחמי הפלמ"ח ומפקדי חטיבת הראל במלחמת העצמאות. אף על פי שהגיע רק לתפקיד מפקד פלוגה בטרם נהרג, הוא זכור כמפקד שהשפיע על ערכי הלחימה של מפקדי צה"ל עתידיים וכמופת של דבקות במשימה.
קורות חייו
חיים פוזננסקי נולד ב-20 במאי 1927 בתל אביב, ליהודית ואברהם פוזננסקי, והיה אחד מארבעה אחים. הוא סיים את בית-הספר לבנים "אחד-העם" ובגיל 11 הצטרף לתנועת הנוער המחנות העולים. בגיל 15 יצא להכשרה בקיבוץ מעוז חיים, עם יצחק חופי, רחבעם זאבי ואלעד פלד, בהדרכתו של מנשה הראל, ושנתיים עבד כרועה צאן. בעבודתו זו הכיר את הבדווים של עמק בית שאן ולמד את תרבותם. החיים במרעה הכשירו אותו כסייר ואיש שטח. בגיל 17 התגייס לפלמ"ח, שם קיבל את הכינוי "פוזה", אשר רק בו היה מוכר לרבים.
שירותו בפלמ"ח
פוזננסקי שירת במשך ארבע שנים וחצי בפלמ"ח. הוא עבר עם חבריו הכשרה מגויסת בבית הערבה שכונתה "חיות הערבה". בתקופת תנועת המרי העברי הוא השתתף בליל הרכבות בפיצוץ מסילת הרכבת בקו תל אביב - חיפה, בהתקפה על משטרת החופים של גבעת אולגה ופיצוצה ובהכנת חופי נחיתה לאניות מעפילים. במהלך השבת השחורה הוא נעצר בקיבוץ מעברות ונשלח למחנה המעצר ברפיח לתקופה קצרה.
לפני מבצע נחשון פוזה קיבל עליו את הפיקוד על פלוגה של טירונים ומפקדים חדשים ובלתי מנוסים, איתם השתתף במבצע נחשון ואחר יצא לקרבות בהרי ירושלים.
במרץ 1948 נהרג אחיו של חיים,, במארב בבית קשת אך פוזננסקי לא הסכים לעזוב את פלוגתו והמשיך לפקד עליה. להוריו סיפר ששובץ בתפקיד עורפי של אפסנאי. הוא נלחם בקרב על הכפר קאלוניה ובכיבוש הכפרים סאריס ובית סוריק במבצע הראל.
מותו בקרב נבי סמואל
כיבוש נבי סמואל במבצע יבוסי תוכנן כמבצע לילי בהשתתפות ארבע פלוגות של הגדוד הרביעי (גדוד הפורצים) של חטיבת הראל של הפלמ"ח. פלוגה ב' בפיקוד פוזננסקי יועדה לנוע ברגל מצפון ולכבוש את משלט נבי סמואל. תנועת הכוח לנבי-סמואל ארכה זמן רב עקב ערפל ועקב טעות ניווט חל עיכוב בהגעת כח הגיבוי בפיקודו של אורי בן ארי. לטענת בן ארי ומפקד הגדוד, יוסף טבנקין ניתנה פקודה לסגת, עקב עלות השחר, אולם פוזננסקי התעקש על הסתערות והתחמק מביצוע הפקודה.
הסתערות הפלוגה נתקלה באש עזה, פוזה, סגנו יוחאי בן נון ושני מפקדי מחלקות נפגעו, והתבצעה נסיגה לא מאורגנת באור מלא שבה נפגעה כל פלוגתו של פוזה (מלבד שלושה לוחמים) ולמעלה מעשרים מהם נהרגו. פוזננסקי שנפצע אנושות, ביקש מחבריו לא לפנות אותו תחת אש, אולם אחד מפקודיו, רץ המ"פ יעקב זהבי, שהיה פצוע בעצמו, עזר לחלץ את גופתו.
המחלוקת על תפקידו בכישלון הקרב
על פי עדויותיהם של אורי בן ארי ויוסף טבנקין, דבקותו המוגזמת של פוזה במשימה, הפיזור הטקטי של הפלוגה והתעלמותו מפקודת טבנקין, גרמו לכישלון ההתקפה:
ההיסטוריון אורי מילשטיין מתעמת עם תיאור זה. לטענתו לא הייתה פקודת נסיגה של טבנקין, פוזה נהרג מאש כוחות ישראלים, והעיכוב בתחילת הפעולה נגרם על ידי בן ארי במזיד כדי לגרום לביטול הפעולה. מילשטיין מייחס לבן ארי ניסיון לטייח את אחריותו לכישלון.
פוזננסקי נקבר בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים ואחרי מותו הועלה לדרגת סרן.
דמותו בספרות
דמותו של פוזה מרבה להופיע בספרות על לחימת הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
ברוך קורצווייל
ברוך (בנדיקט) קוּרצוַוייל (22 ביולי 1907, י"א באב תרס"ז – 1 באוגוסט 1972, כ"א באב תשל"ב) היה פרופסור באוניברסיטת בר-אילן חוקר ספרות ושירה ישראלי, שנודע במיוחד במחקריו על כתבי ש"י עגנון. כתב גם ספרי הגות. קיבל את פרס ביאליק לספרות.
תולדות חייו
ברוך קורצווייל נולד בעיר פירניץ שבמוראביה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה), בן לרב העיר אברהם אריה קורצווייל. הוא נשלח ללמוד בישיבה בפרנקפורט והוסמך לרבנות. במקביל השלים לימודיו באוניברסיטת פרנקפורט בשנת 1933. את תואר הדוקטור קיבל על עבודה שכתב על המחזה "פאוסט" מאת גתה. עד שנת 1939 היה מורה בגימנסיה יהודית בברין שבצ'כיה וממלא מקומו של הרב המקומי. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים. קבע מושבו בחיפה ובמשך כחמש עשרה שנים הורה בבתי ספר תיכוניים בעיר, בהם בית ספר "חוגים". הוא היה מקור השראה לתלמידים רבים, ביניהם נתן זך ומאיה בז'רנו. תלמידתו, דליה רביקוביץ, תיארה את נדיבותו: "דווקא הוא העני שבמורים היה הנדיב שבהם. במלחמת העצמאות, כאשר בחלקים אחדים של חיפה התנהלו קרבות, היו תלמידים משכונת נשר שלא יכלו לחזור הביתה ונשארו בחצר בית הספר. קורצווייל, שגר בדירת חדר אחד עם אשתו, בתו הפעוטה ואמו, היה היחיד שאסף את הפליטים לביתו". נשא בארץ לאשה את מרגוט לבית גוטלבסקי.
בשנת 1941 פרסם ב"הארץ" מאמר על ספרו החדש של ש"י עגנון, "אלו ואלו", ומכאן ואילך הפך לאחד מהמובהקים שבחוקרי עגנון. בשנת 1965 אף הגיש את עגנון לפרס נובל לספרות, וזה אכן זכה בו בשנה העוקבת (אז הוגש על ידי הסופר השוודי אייווינד יונסון).
בשנת 1956 נקרא להקים את המחלקה לספרות עברית באוניברסיטה החדשה ברמת גן, אוניברסיטת בר-אילן. בבר-אילן היה פרופסור לספרות וראש החוג עד להתאבדותו בדירתו השכורה בקמפוס האוניברסיטה ברמת גן בקיץ 1972. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
פעילות ספרותית
קורצווייל היה מלומד בעל ידע יוצא דופן במדעי הרוח, ובעל מחשבה מקורית ועצמאית שהעמידה אותו בניגוד לעמדות המקובלות בתחומים שונים ולעיתים אף בבדידות. קורצווייל אימץ לו לשון מצליפה וחריפה, בעקבות מבקר התרבות והסטיריקן היהודי-אוסטרי קרל קראוס, שבו ראה מודל לחיקוי. במסות שפרסם בקביעות בעיתון "הארץ" תקף בחריפות כמעט כל זרם אפשרי - מהאורתודוקסיה הדתית, הזרם המרכזי של הציונות ועד הכנענים. המשורר יצחק שלו, שנפל קורבן לביקורתו החריפה של קורצווייל, לא נותר חייב, ותיאר את קורצווייל: "לפנינו אדם בעל כישרונות ודאיים, אבל אגוצנטרי ונרקיסטי, רגיש וחשדן עד כדי לחולניות כלפי כל ביקורת שלילית על עבודתו ונוקם ונוטר בכל האמצעים שברשותו בבעלי הביקורת הזאת. כדי לעורר את שנאתו המרה אין צורך דווקא לפגוע בו באמת; מספיק בהחלט להיראות בעיניו כפוגע - וגל השנאה יעלה".
קורצווייל התגעגע והשתוקק להגשים ולחיות את החיים של העולם האורתודוקסי ממנו בא כמות שהוא, והבין שהציונות החילונית, החותרת לנורמליזציה של העם היהודי ולהתרחקותו מייעודו ההיסטורי, מסכנת את קיומו ומערערת את זכות קיומו, או כפי שנהג לומר ביחס להתרחקות הדור הצעיר מערכי המסורת היהודית: "הציונות נבהלת מפני התגשמות חלומה". במובן זה ראה בכנענים זרם מעמיק שלפחות מבין את משמעות הנורמליזציה בהתנכרות מוחלטת לערכי היהדות המסורתית, אם כי התנגד בחריפות לזרם זה ואף פרסם מניפסט נגדו.
בנטישת האמונה והמסורת היהודית ראה קורצווייל את השאלה הרוחנית המרכזית של סופרי דורו, ולאורה בחן את הישגיהם הספרותיים. לעומת הדרך הקלאסית בתיאור התקופות בספרות העברית החדשה במקביל לתקופות המקובלות בספרות העולמית: תקופה קלאסית, נאו קלאסית, רומנטית וכו', טען קורצווייל שאת הספרות העברית יש לבחון ולתקף באמצעות ההתפתחות הפנימית שלה ביחס לשאלת האמונה: מהדור המלגלג והלועג לסדרי המסורת כמו יל"ג ודומיו, דרך ברנר או סיפור 'הדרשה' של חיים הזז, השוללים את המסורת מכל וכל, ועד ביאליק ועגנון המבינים את עוצמת השבר הרוחני ואת המתח שבין התמוטטות העולם האמוני הישן, לבין הצורך ההכרחי להחיות אותו מחדש, שמשום כך הם אינם מתנכרים לו אלא מתרפקים עליו מחד ומייחלים ליכולת להחיותו בצורה רלוונטית לדורנו מאידך. את השיא של תהליך זה ראה קורצווייל בשירתו של אצ"ג, שעל אף שלא הסכים איתו במישור הפוליטי, ראה בשירתו עומק של יצירה המחיה את עולם האמונה מחדש לאחר השבר המודרני הגדול. בהתאם לכך לעג ובז לספרות העברית המודרנית המנותקת מהבנת הבעייתיות האמיתית של העם היהודי בדורנו. ממילא מובן שעורר עליו את חמתם של הסופרים הצעירים, שראו בו אויב חריף וכריזמטי אבל מנותק מזרם הזמן.
מחלוקת חשובה הייתה לקורצווייל עם גרשם שלום ותלמידו יעקב כ"ץ. בסדרת מאמרים חשובה שנתכנסה לאחר זמן בספרו 'במאבק על ערכי היהדות', תיאר את הכשל ביומרה של שלום ואסכולת ירושלים ליצור היסטוריה אובייקטיבית של העם היהודי. מלבד הכשל התאורטי בניסיון כזה (הבולט בספרותו של שלום), קורצווייל הראה ששלום בנה במחקריו נראטיב התואם את הצרכים הרוחניים של הציונות החילונית. כך למשל מחקריו של שלום על השבתאות נועדו לחזק את הטענה שחילון העם היהודי לא בא מהשפעה חיצונית אלא כהתפוצצות של המסורת מתוכה. מאמריו החריפים והשנונים לא זכו לתגובה של שלום עצמו (על אף שממכתביו המאוחרים של שלום עולה שספג את הביקורת וניסה להתמודד עמה) אלא לתגובות של תלמידו יעקב כ"ץ. כיום, עמדותיו התאורטיות של קורצווייל בוויכוח זה זכו לעדנה מחודשת והן רווחות בקרב רבים.
על כיבוש יהודה ושומרון על ידי צה"ל בעקבות מלחמת ששת הימים אמר קורצוויל "הציונות ובתה, מדינת ישראל...לעולם כבר לא תוכל להפקיר את הכותל ולנטוש את חלקי ארץ ישראל הכבושים, מבלי להתכחש לעצם תפישתה ההיסטוריוסופית את היהדות. הציונות המגשימה נלכדה ברשת הישגיה".
סמוך למותו פרסם קובץ סיפורים משלו "הנסיעה וסיפורים אחרים", שנחל כישלון חרוץ. יש האומרים שהאכזבה מהתקבלות ספרו, יחסי החשד שייחס לתלמידיו ולעמיתיו למקצוע, ובדידותו האידאולוגית והרוחנית (שנבעה מן ההתפתחות האגרסיבית של הטכנולוגיה ושל המדע, שכבשה את מקומו של עולם הרוח) הם שהיו בין הסיבות שגרמו לדיכאונות מהם סבל ושבעיצומו של אחד מהם נטל את חייו.
מחוז קאפה
קאפה היה מחוז בדרום-מערבה של אתיופיה, עיר הבירה שלה הייתה העיר ג'ימה. המחוז נקרא על שם ממלכת קאפה, ממלכה ששכנה באזור. קאפה גבלה בדרום מערבה ברפובליקת סודאן, בצפונה במחוז ילובור ובמחוז וואלאגה, בצפון מזרחה בשוואה, במזרחה במחוז סידאמו ובמחוז גמו גופה.
היסטוריה
אחרי שחרורה של אתיופיה במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית מחוז קאפה נוצר מאיחודם של כמה ממלכות: הממלכות של אזור גיב, ג'אנג'ארו, קאפה, גולדייה, שאווה גימירה, באנאסו, גארפרדה, ומאג'י. כתוצאה מכך ממלכת קאפה, שנכבש על ידי מנליק השני בשנת 1897 נתן את שמו למחוז החדש, בזמן שממלכת ג'ימה, יריבתה הישנה של ממלכת קאפה, נתנה את עיר הבירה שלה העיר ג'ימה.
עם האימוץ של החוקה החדשה בשנת 1995 קאפה נחלקה בין המחוזות האתניים החדשים, חלק קטן בצפונה נהפך להיות נפת ג'ימה שבמחוז אורומיה ורוב המחוז סופח למחוז מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
ברנדי צ'סטיין
ברנדי צ'סטיין (באנגלית: Brandi Chastain; נולדה ב-21 ביולי 1968) היא כדורגלנית עבר אמריקנית וכיום שדרנית בערוצים ABC ו-ESPN.
קריירה
ב-1986 החלה ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וזכתה בתואר רוקי העונה. לאחר מכן עברה ניתוח ברגליה והחמיצה את עונות 1987 ו-1988. ב-1989 עברה לאוניברסיטת סנטה קלרה, והובילה אותה לשני פיינל-פור של ה-NCAA.
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ארצות הברית ערכה ב-18 באפריל 1991 במשחק נגד נבחרת מקסיקו. צ'סטיין זכתה באותה שנה במקום הראשון בגביע העולם עם הנבחרת. ב-1993 סייעה לנבחרת לזכות בגביע הזהב שנערך בניו יורק.
ב-8 באוגוסט 1993 פרשה מהנבחרת האמריקנית, אך לקראת המשחקים האולימפיים של שנת 1996 חזרה לנבחרת ועזרה לה לזכות במדליית זהב.
שיא הקריירה של צ'סטיין היה בגביע העולם 1999. צ'סטיין כבשה בבעיטת עונשין את שער הניצחון בגמר נגד נבחרת סין. לאחר הבקעת השער צ'סטיין הורידה את חולצתה ונותרה לבושה בחזיית ספורט בלבד. בעקבות הצלחתה בטורניר זכתה למספר חוזי חסות, שהבולט מביניהם היה מטעם נייקי בסך מיליון דולר.
משחקה האחרון בנבחרת היה ב-6 בדצמבר 2004 אחרי אולימפיאדת אתונה. צ'סטיין הייתה ממייסדות ליגת ה-WUSA, ושיחקה בה מ-2001 ועד 2003.
אוסקר פיסטוריוס
אוסקר לאונרד קארל פיסטוריוס (באנגלית: Oscar Leonard Carl Pistorius; נולד ב-22 בנובמבר 1986) הוא רוצח, אצן ואלוף פאראלימפי דרום אפריקאי. הוא ידוע בכינויים "בלייד ראנר" (blade runner) ו"האיש המהיר ביותר ללא רגליים". פיסטוריוס, המחזיק בשיאי העולם לריצת 100, 200 ו-400 מטרים לקטועי רגליים, רץ בעזרת רגליים תותבות העשויות סיבי פחמן. השתתף באולימפיאדת לונדון, והיה הספורטאי הראשון בתולדות המשחקים האולימפיים שהתחרה באתלטיקה כשהוא קטוע שתי רגליים.
ב-2015 הורשע פיסטוריוס ברצח חברתו ב-2013.
ביוגרפיה
אוסקר פיסטוריוס נולד בסנדטון, יוהנסבורג שבדרום אפריקה ב-22 בנובמבר 1986 להנקה ושיילה פיסטוריוס. רגליו נקטעו מתחת לברך כשהיה בן 11 חודשים, עקב היעדרה של עצם השוקית.
ב-2007 השתתף לראשונה בתחרות בינלאומית לנכים.
טענות שונות הועלו כנגד יתרון לא הוגן שמאפשרות לו רגליו המלאכותיות על פני מתחרים אחרים, זאת בעיקר משום ששאר המשתתפים בריצות הם בעלי רגל אחת. במאי 2008 קבע בית המשפט הבינלאומי לערעורים בספורט שפיסטוריוס רשאי להשתתף באולימפיאדת בייג'ינג, משום שאין הוכחה שרגליו התותבות מקנות לו יתרון, אך הוא לא השתתף באולימפיאדה משום שלא עמד בקריטריון האולימפי שנקבע בארצו.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית באוגוסט 2011 זכה פיסטוריוס במדליית כסף בריצת שליחים 4x400 מטר לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות. נוסף לכך, הוא העפיל לשלב חצי הגמר בריצת 400 מטר.
פיסטוריוס נכלל בסגל דרום אפריקה לאולימפיאדת לונדון, בריצת 400 מטר ובמרוץ השליחים 4X400 מטר. הוא המתחרה הראשון ללא שתי רגליים בתולדות המשחקים האולימפיים. באולימפיאדה עלה לשלב חצי הגמר בריצת 400 מטר תוך שהוא קובע את שיאו האישי 45.44. בשלב חצי הגמר סיים במקום ה-23 עם תוצאה של 46.54. במירוץ השליחים ל-4X400 מטר, עלה עם נבחרת דרום אפריקה לגמר; אמנם בשלב המוקדמות הנבחרת לא סיימה את המירוץ, לאחר שהרץ השני בקבוצה נפל, אך היא ערערה וטענה שרץ קנייתי הפיל אותו, הערעור התקבל, הנבחרת עלתה לגמר, וסיימה במקום השמיני.