cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי יפן–סינגפור
קרב סינגפור
אף על פי שזמן השמדת הגשר בין מלאיה לסינגפור יצרה עיכוב קל, הגיעו היפנים לסינגפור ב-8 בפברואר 1941, כאשר היפנים משוגרים לקרב הראשון עם סינגפור בחוף סרימבון. לאחר ניצחון מוצלח בקרב, יפן פתחה בשלב השני של המלחמה מול סינגפור, אשר במהלכה ספגו היפנים נפגעים כבדים אך עדיין האימפריה היפנית ניצחה בסופו של דבר בגלל תקשורת שגויה בין קציני בעלות הברית אשר עזרו לסינגפור בקרב. עד ה-15 בפברואר, מנות המזון והמים היו נמוכות, תחמושת הנשק כמעט מוצתה, ונערכה ישיבה סופית בה סיכמו קציני בעלות הברית שלא יתאפשר התקפת נגד. בשעה 17:15 נכנע סגן אלוף ארתור פרקיבל לכוחות היפנים והביא לסיום הקרב בן שבעת הימים. התבוסה תוארה על ידי וינסטון צ'רצ'יל כ"אסון החמור ביותר בהיסטוריה הצבאית הבריטית, והיא בסופו של דבר הכניעה הגדולה ביותר בהיסטוריה הצבאית הבריטית". לאחר כניעתן של כוחות בעלות הברית יפן כבשה את סינגפור במלואה.
הכיבוש היפני בסינגפור
סינגפור נודעה בשם "אור הדרום". במשך שלוש וחצי שנות כיבוש על ידי האימפריה היפנית, סינגפור, כמו רבים מהמושבות האחרות שנכבשו על ידי האימפריה, היו נתונים לפשעי מלחמה מרובים. זמן קצר לאחר שיפן הגיעה לסינגפור והחלה להכיל את החוקה היפנית גם בסינגפור, החלה המשטרה החשאית היפנית "קמפיטאי" בטיהור של חלק מאנשי סינגפור. לדוגמה: הסינגפורים האתניים-סיניים שנחשבו כמאיימים על האימפריה היפנית. במהלך טיהור זה שערך כשבועיים, המכונה "סוק צ'ינג", גברים סינגפורים בני 18 עד 50 נבדקו על ידי סקר קצר שהאימפריה היפנית יצרה, ואם הם נחשבו כאנטי-יפנים, נעצרו והועברו לאחד מכמה אתרי הוצאה להורג מרוחקים כדי להיהרג. היפנים ניסו לארגן טיהור דומה ברחבי מלאיה, הפעם, היפנים השליכו את התהליך הראשוני של הסקר, ועסקו בהרג ללא הבחנה בהיקף גדול של תושבי מלאיה האתניים-סינים. אף על פי שהתיעודים היפניים מצביעים על כך שהטיהור הביא לפחות מ-5,000 מקרי מוות, מייסד סינגפור וראש הממשלה הראשון לי קואן יו של סינגפור העריך מספר מקרי המוות בין 50,000 ל-100,000 גברים סיניים סינגפורים.
יחסים דיפלומטיים-כלכליים
בעקבות הכיבוש היפני בסינגפור ליפן וסינגפור לא היו יחסים כלל. בשנת 1959 הוגשה בקשה לפיצויים מממשלת סינגפור לממשלת יפן בעקבות קרב סינגפור, אך יפן סירבה בתוקף לבקשה בטענה שסינגפור היא עדיין קולוניה של בריטניה, והם כבר שילמו פיצויים לבריטניה בשנת 1951. סינגפור התקיימה כקולוניה של בריטניה עד שנת 1963, בשנת 1963 סינגפור ומלזיה התמזגו והפכו לפדרציה אחת הנקראת מלזיה. עם זאת, בעקבות חילוקי דעות פוליטיים גדולים וסכסוכים על רקע גזעי, ממשלת מלזיה הצביעה פה אחד לגרש את סינגפור מהפדרציה, וכתוצאה מכך סינגפור קיבלה את עצמאותה המלאה ב-9 באוגוסט 1965.
לאחר עצמאותה של סינגפור, יפן וסינגפור הגיעו להסכם על חמישים מיליון דולר סינגפורי כפיצויים על מלחמת סינגפור, אם כי יפן לא התנצלה מעולם התנצלות רשמית על פשעי מלחמה שבוצעו במהלך הכיבוש. עם זאת, יפן ראתה את הפוטנציאל החבוי של כלכלת סינגפור והפכה לשותפת המסחר הגדולה ביותר שלה.
אוכלוסיית יפן סייעה בהתפתחות הכלכלית של סינגפור במהלך שנותיה הראשונות, כאשר תאגידים יפניים שונים הקימו את מפעליהם בסינגפור. מרכז הפרודוקטיביות ביפן גם ייעץ לסינגפור כיצד לשפר את הפרודוקטיביות שלהן.
אבן דרך משמעותית ביחסים הכלכליים בין יפן לסינגפור התרחשה בשנת 2002 עם חתימת הסכם השותפות הכלכלית ביפן-סינגפור (JSEPA) (ביפנית: 日本シンガポール新時代経済連携協定) מסמך זה שימש כהסכם השותפות הכלכלית הראשונה של יפן עם מדינה אחרת. זה אפשר חופש תנועה קל יותר של אנשים, סחורות, שירותים, הון, מידע וכו' מעבר לגבול בין המדינות ולחזק את שיתוף הפעולה בפעילות הכלכלית של יפן וסינגפור. הדבר ביטל גם את כל מיסי היצוא מיפן לסינגפור בנוסף, גם בוטלו מיסי היבוא מסינגפור ליפן, למעט מוצרים חקלאיים ומוצרי עור.
שתי המדינות אשררו את הסכם השותפות הכלכלית האזורית המקיפה שצפוי להיכנס לתוקף בינואר 2022.
יחסים תרבותיים
יפן וסינגפור נהנו מיחסים חיוביים בעשורים האחרונים. היבטים רבים בתרבות יפן, אשר כוללים את האוכל והמדיה שלהם, הפכו פופולריים בשנות התשעים ברחבי סינגפור.
במזרח סינגפור שוכן הגן היפני של ג'ורונג (ביפנית: 星和園ジュロン日本庭園). הפארק, אשר נפתח בשנת 1974, נועד לשחזר את תקופת מורומאצ'י בין השנים 1392–1568 ואת תקופת אזוצ'י-מומויאמה אשר הייתה בין השנים 1568-1615.
יפן וסינגפור חגגו 50 שנות יחסים בשנת 2016, שכונו SJ50 עם שלל אירועי תרבות יפניים שנערכו במשך שנה בסינגפור.
מרכז הפוקימון הרשמי הראשון (ביפנית: ポケモンセンタ ー Pokemonsentā) במזרח אסיה מחוץ ליפן ממוקם בסינגפור, בנמל התעופה סינגפור צ'נגי.
תיירות
בשנת 2018 ביקרו בסינגפור 829,664 תיירים יפנים ואילו 437,280 תיירים סינגפוריים ביקרו ביפן.
יפן מאפשרת גישה ללא ויזה לסינגפור למשך 90 יום, עם הארכה אפשרית עד 6 חודשים. סינגפור השיבה הדדיות ואיפשרה גישה חופשית לויזה יפנית עד 30 יום. החל משנת 2019, הדרכונים הסינגפוריים והיפנים יחד הם עם הדרכונים החזקים בעולם.
חינוך
מבחינה חינוכית, התושבים היפנים המתגוררים בסינגפור (ביפנית: 在シンガポール日本人 - Zai Shingapōru Nihonjin) נהנים ממספר מוסדות חינוך יפניים-בינוניים, הכוללים גן ילדים בן 400 תלמידים, בית ספר יסודי של 1,900 תלמידים, וחטיבה בוגרת של 500 סטודנטים, וכן שתים עשרה ג'וקו (בתי ספר לחינוך) להכנתם לבחינות הכניסה לאוניברסיטה. בתי הספר ממוקמים בסמוך לשכונות יפניות, וכל התלמידים והצוות החינוכי הם אזרחים יפנים. רק מיעוט קטן מהמשפחות היפניות שולח את ילדיהם לבתי ספר בינלאומיים שאינם יפניים.
קרב איי הודו המזרחיים
קרב איי הודו המזרחיים הוא קרב שהתרחש מ-8 בדצמבר 1941 עד 9 במרץ 1942, באיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה), במהלך מלחמת העולם השנייה. האיים, שבשל מצבורי הנפט שבהם נודעה להם חשיבות רבה, נכבשו בסופו של הקרב בידי כוחות האימפריה היפנית. הכיבוש היפני נמשך שלוש שנים וחצי, וסימן את סוף שלטון האימפריה ההולנדית באינדונזיה.
רקע
גישה לשדות נפט הייתה אחת ממטרותיה העיקריות של יפן ביציאתה למלחמה באסיה, שכן הארכיפלג היפני דל במשאבי אנרגיה. ניצול פצלי השמן במנצ'וריה, לא סיפק את צורכי הנפט הגדולים של הצבא והצי הקיסרי היפני, ויפן אף איבדה 93 אחוז מאספקת הנפט שלה, לאחר שהנשיא האמריקאי פרנקלין דלאנו רוזוולט הקפיא את כל הנכסים היפנים בארצות הברית ב-26 ביולי 1941, בתגובה לפעולות יפן במלחמת סין יפן השנייה. באוגוסט, הצטרפה גם הממשלה ההולנדית הגולה, בלחץ בעלות הברית ווילהלמינה, מלכת הולנד, לאמברגו שהוטל על יפן.
על פי התחזיות היפניות באותה עת, אפשרו מצבורי הנפט של יפן כשנה וחצי של לחימה. על כן, סומנו איי הודו המזרחיים כמטרה בעלת חשיבות. איים אלה שפעו משאבים טבעיים, שהבולטים בהם היו נפט וגומי, שגם הוא היה מצרך חשוב לתעשייה הצבאית. אולם, תקיפה יפנית באיים הייתה צפויה לגרום הכרזת מלחמה אמריקאית על יפן, ולכן החלו היפנים לתכנן מבצע לחיסול צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, כך שיתאפשר להם להשתלט על האיים באין מפריע. מבצע זה עתיד להפוך להתקפה על פרל הארבור.
הקרב
ב-8 בדצמבר, בעקבות ההתקפה על פרל הארבור, הכריזה הולנד (ממשלת הולנד בקיומה בגולה ובממשלה בקולוניה, היות ששטחיה באירופה נכבשו על ידי גרמניה הנאצית) מלחמה על יפן. היפנים ניצלו את כיבוש מלאיה כקרש קפיצה להתקפה על איי הודו המזרחיים, וב-16 בדצמבר פתחו במתקפה על האי בורנאו הבריטי. גנרל היסאיצ'י טראוצ'י הוביל את "קבוצת ארמיות המשלוח השנייה" לנחיתה בעיר הצפונית מירי, שהייתה מרכז לזיקוק נפט. בהגיעם לאזור נוכחו לדעת כי הבריטים הנסוגים העלו באש את שדה הנפט. עם זאת, המשיכו היפנים להנחית כוחות בבורנאו, בסרייה (Seria), קוצ'ינג (Kuching), ג'סלטון (כיום קוטה קינבאלו) וסנדקן (Sandakan), שם נכנעו הכוחות הבריטים ב-19 בינואר 1942. כעת פנו היפנים לכיבוש האיים השטחים ההולנדיים.
התוכנית לכיבוש איי הודו המזרחיים ההולנדיים קבעה כי המתקפה תערך משלושה כיוונים שונים, על ידי שלושה כוחות. "הכוח המזרחי" ינוע מהאי ג'ולו (Jolo) ומדבאו (Davao) שבפיליפינים דרומה, וישתלט על האיים סולאווסי, אמבון וטימור, בעודו מחפה על אגפו המזרחי של "הכוח המרכזי". הכוח המרכזי היה אמון על כיבוש האי טאראקאן (Tarakan) הסמוך לבורנאו, והעיר באליקפאפאן (Balikpapan) בבורנאו עצמו, וכמו כן על סיוע ל"כוח המערבי," ויחדיו ישתלטו על פלמבאנג, על שדות הנפט ושדות התעופה ששכנו שם. המתקפה נפתחה ב-11 בינואר, עם כיבוש האי טאראקאן.
על מנת להתמודד עם המתקפה היפנית, התאחדו האמריקאים, האוסטרלים, הבריטים וההולנדים תחת מפקדה אחת, בפיקודו של פילדמרשל ארצ'יבלד וייוול, ב-15 בינואר. אולם, כל צד במפקדה הציב מטרות שונות: הבריטים ראו בהגנה על סינגפור, בתור שער הכניסה לאוקיינוס ההודי, המקום החשוב ביותר באזור; האמריקאים והאוסטרלים ראו בהתקדמות היפנית דרומה כסכנה לאוסטרליה ולתוכניות למתקפת-נגד, ואילו ההולנדים ראו בסומטרה ובג'אווה את ביתם השני, שם חיו וסחרו במשך מעל לשלוש מאות שנה באמצעות חברת הודו המזרחית ההולנדית.
על אף איחוד הכוחות של בעלות הברית, עדיין נהנו היפנים מיתרון מספרי. הצי היפני שהשתתף בכיבוש איי הודו המזרחיים כלל את נושאות המטוסים היריו, אקאגי, קאגה סוריו וריוג'ו, ארבע אוניות מערכה, חמש סיירות כבדות, שלוש סיירות קלות ועשרים ושלוש משחתות. מולם, עמדו לרשות בעלות הברית שתי סיירות כבדות, שבע סיירות קלות, עשרים ושתיים משחתות, עשרים וחמש צוללות אמריקאיות ושש עשרה צוללות הולנדיות (שחסרו חלקי חילוף).
ב-28 בינואר, נפלה גם באליקפאפאן לידי היפנים, אך גם כאן העלו באש ההולנדים הנסוגים את שדות הנפט. אולם, עם התקדמותם דרומה, השתמשו היפנים בבסיסים שכבשו כבסיסי אוויר להוצאת מתקפות אוויריות על היעדים הבאים, וכך המשיכו בהתקדמותם. בתחילת פברואר, נפלה גם סומטרה לידי היפנים.
בימים שלאחר מכן, נחתו כוחות יפניים על האי ג'אווה, והחלו לסגור על הערים בטאוויה (כיום ג'קרטה), בה שכנה המפקדה המאוחדת, ובאנדונג, כמעט ללא התנגדות. כתוצאה מכך, ב-1 במרץ, התפרקה המפקדה המאוחדת של בעלות הברית, פחות מחודשיים מהקמתה. מפקד הכוחות ההולנדים הנותרים בשטח ידע כי לוחמת גרילה אינה אפשרית, שכן האוכלוסייה המקומית הייתה עוינת כלפי שליטיהם-לשעבר ההולנדיים, ועל כן, ב-8 במרץ, הורה לחייליו להניח את נשקם.
תוצאות הקרב
כמעט כל הכוח הימי של בעלות הברית באיי הודו המזרחיים הושמד על ידי הצי הקיסרי היפני בקרב ים ג'אווה, קרב מצר סונדה ובקרב ים ג'אווה השני. גם ביבשה הביסו הכוחות היפניים את כוחות בעלות הברית, ותוך פחות מחודשיים נפלו האיים תחת כיבוש יפני, שיימשך עד תום המלחמה.
יחסי גואטמלה–מונטנגרו
יחסי גואטמלה–מונטנגרו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת גואטמלה לבין רפובליקת מונטנגרו.
היסטוריה
גואטמלה הכירה לראשונה בעצמאותה של מונטנגרו ב-27 בספטמבר 2006, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו באותו היום בדיוק. מונטנגרו מינתה מטעמה קונסול כבוד בגואטמלה.
היחס הפלסטי
היחס הפלסטי (באנגלית: plastic ratio), המספר הפלסטי ( plastic number) או הקבוע הפלסטי (plastic constant) הוא המספר האי-רציונלי ...1.324717957.
היחס הפלסטי מסומן באות היוונית ρ או באות \psi. היחס הוא אחד הפתרונות של המשוואה ממעלה שלישית
היחס הוא אחד משלושת פתרונות המשוואה, והיחיד שהוא מספר ממשי:
תכונות מתמטיות
היחס הפלסטי שווה לשורש החוזר
משה כץ
משה כץ (נולד ב-23 בספטמבר 1978) הוא אדריכל ואמן ישראלי הפועל בתחומי האדריכלות, עיצוב עירוני, תכנון ערים ועיצוב רב תחומי בישראל ובאירופה. מרצה ויועץ לרשויות מקומיות בתחומי עיצוב ותכנון אדריכלי, עיצוב עירוני, אסטרטגי ומיתוג אורבני.
היחס הפלסטי
תכונות בסדרות שלמים
המספר הפלסטי הוא המספר אליו שואף היחס בין שני איברים עוקבים בסדרת פאדובן (...1,1,1,2,2,3,4,5,7,9,12,16,21,28,37,49)
משה כץ
ביוגרפיה
בשנת 2003 החל כץ את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת פירנצה שבאיטליה. בשנת 2004 נבחר הפרויקט "חלל אמנות על הנהר" להשתתף בתערוכה הבינלאומית בביאנלה בוונציה.
היחס הפלסטי
תכונות בסדרות שלמים
ובסדרת פרין (,...,0,2,3,2,5,5,7,10,12,17,22,29,39), ובכך הוא מקביל ליחס הזהב בסדרת פיבונאצ'י ובסדרות מקבילות.
משה כץ
ביוגרפיה
בשנת 2005 הפסיק את לימודיו בפירנצה והחל ללמוד קורסים בתחומים נוספים באוניברסיטת תל אביב כגון פילוסופיה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, ספרות, ביולוגיה ואמנות.
היחס הפלסטי
תכונות בסדרות שלמים
בסדרת פרין כל איבר, החל מהאיבר העשירי בערך, שואף ליחס הפלסטי בחזקת מספרו הסידורי של האיבר בסדרה:
משה כץ
ביוגרפיה
בשנת 2009 החל ללמוד בבצלאל לצורך השלמת לימודיו. במהלך לימודיו זכה לפרס יהודה תמיר שניתן פרויקטים מצטיינים על עבודתו "סכנין - דיקור עירוני" אשר גם הוצג בוועדה הארצית לתכנון ובנייה.
היחס הפלסטי
תכונות בסדרות שלמים
כך למשל היחס הפלסטי בחזקת 16 קרוב מאוד לאיבר ה-16 בסדרת פרין, שערכו 90. בתכונה זו מזכיר היחס הפלסטי את תכונתו של יחס הזהב, שחזקות שלו הן קירוב טוב לסדרת מספרי לוקאס.
משה כץ
ביוגרפיה
פרויקט הגמר שלו "מצפה רמון - הייפרפלאן" היווה ציון דרך אישי במחקרו של האדריכליות הדינמית. הפרויקט הציע תכנון דינמי וגמיש ליישוב שמתפשט ומתכווץ לממדיו הראשוניים לאורך כל השנה על ידי מבנים גמישים ונידיים, ויצירת שימושים ופעילויות משתנים לאורך כל השנה.
היחס הפלסטי
תכונות בסדרות שלמים
היחס הוא פתרון גם של המשוואה
משה כץ
ביוגרפיה
בשנת 2014 עיצב ותכנן את הקונספט והעיצוב האדריכלי של מגדל בין ערים בתל אביב, במסגרת עבודתו במשרד מילוסלבסקי אדריכלים. בנוסף עיצב ותכנן את מגדל רובינשטיין בגבעתיים, מתחם יו2 בפתח תקווה ועוד כ- 12 פרויקטים שונים במסגרת עבודתו כמנהל הפרויקטים.
היחס הפלסטי
היסטוריה
הנזיר ההולנדי האנס ואן דר לאן (Hans van der Laan) הוא שנתן ליחס הפלסטי את שמו ב-1928, אך הראשון שחקר את תכונותיו היה הצרפתי ז'ראר קורדונייה (Gérard Cordonnier) (1907-1977),ב-1924. ואן דר לאן (1904-1991), שהיה גם ארכיטקט, התייחס בעיקר לתכונותיו האסתטיות של המספר, וטען כי היחס, או הקירוב שלו, 4/3, הוא אחת מאמות המידה לתפיסה של גודלם השונה של עצמים תלת־ממדיים.
משה כץ
ביוגרפיה
בשנת 2015 עזב לברלין שם ביצע כמה פרויקטים במסגרת עבודתו עם BA אדריכלים.
בשנת 2017 חזר לחיפה והחל את דרכו כאדריכל עצמאי. בנוסף השתתף בתחרויות בינלאומיות בפורטוגל ובספרד לתכנון תיאטרון דינמי בתנועה. החל משנה זאת פועל משה כץ כמתכנן ומעצב פרויקטים, כאדריכל, מעצב עירוני ואמן אינטרדיסציפלינרי עבור חברות יזמות ולקוחות אחרים, בישראל, ביוון, בקפריסין, בזנזיבר, בפולין, ברפובליקה הדומיניקנית ועוד. כץ מנחה סטודנטים במוסדות שונים ומנטור לאדריכלים צעירים. בנוסף חוקר ומרצה בעולם בנושאי יצירתיות ותהליכים יצירתיים, ופיתוח שיטה שמעניקה כלים מעשיים למקצועות שונים, כגון, אדריכלות פוגשת קונדיטוריה/קולינריה.
בשנת 2018 יזם פרויקט מחקר בשם "אדריכלות היא מוזיקה חיה", שכלל שיחות ומפגשים עם אנשי רוח ותרבות: איציק ויינגרטן, פרופסור משה הלברטל, דויד ברוזה ועוד.
בשנים 2018 ו-2019 עלה כץ לשלב הגמר בתחרויות "אות העיצוב הישראלי", אות של מצוינות המוענק במסגרת תחרות אדריכלות ועיצוב שנתית לאדריכלים ומעצבים על ידי עמותת אות העיצוב.
בשנת 2018 הציג בתערוכה 40X40 – תערוכת אדריכלים צעירים מתחת לגיל 40 שמאורגנת על ידי עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל.
בשנת 2022 הוציא לאור את ספרו דרך היצירתיות - להפוך לאמן בחיים האישיים והמקצועיים, שתורגם לאנגלית ונמכר בחנויות הספרים אמזון, בארנז אנד נובל ועוד. בספר הוא מתאר את פילוסופיית התכנון שלו, המתבססת על שלושה עקרונות יסוד: אדריכלות דינמית, אדריכלות אמפתית ואדריכלות יצירתית.
פרויקטים נבחרים נוספים
תכנון פרויקט מתחם עירוני למגורים, מלונאות ומסחר בסנטו דומינגו ברפובליקה הדומניקנית. על מגרש בשטח של 7000 מ"ר, פרויקט בנוי של 55,000 מ"ר המכיל שני מגדלים של 40 ו-25 קומות. בקומות הקרקע מתחם עירוני בשטח של 13,000 מ"ר. תוכנן בהשראת הריקוד המקומי – המרנגה. הצבעים והחומרים הן צבעי השמלות והדגל של המדינה, והמתחם כולו מתפקד כעוגן תרבותי במטרה להחזיר את התושבים המקומיים והמסורת האמנותית אל מרכז העיר.
תכנון פרויקט "טיפות אור", הלסינקי פינלנד. כץ תכנן ועיצב חלל מרפא - חמישה חללי אור ציבוריים בצורת טיפה, בגודל של 30 מ"ר כל אחד. הם המכילים עד 30 איש, ה"נשטפים" על ידי מנורות מיוחדות שמקרינות קרניים בספקטרום אור השמש. חללים אלו מיועדים למדינות שבהן אור השמש חסר ברוב ימי השנה, ומאפשרים לאדם "להיטען" באור מרפא במהלך היום.
פרויקט תכנון העיר מיוז MUSE - עיר תרבות ויצירה לאמנים ויוצרים בקפריסין, בסמוך לעיר לרנקה. מיועדת ל-30 אלף תושבים בשטח המשתרע על 1.000.000.000 מ"ר.
תכנון פרויקט "מגדל עץ" בטוקיו, יפן. מגדל אקולוגי על שטח מגרש של 4000 מ"ר. 23 קומות בשטח בנוי של 15,000 מ"ר. סטרוקטורה עם גן אנכי ועם חקלאות אנכית, שבנויה מקורות עץ וזכוכית, האוגרת מי גשם, אור שמש, ומגדלת בתוכה צמחייה ומייצרת חלל של זרימה ואוורור טבעי אל תוך המבנה.
מר סופר-על וחברים
מר סופר-על וחברים (באנגלית: Mr. Incredible and Pals) הוא סרט קצר מונפש אמריקאי משנת 2005 באורך 4 דקות שהופק על ידי פיקסאר ומבוסס על הסרט "משפחת סופר-על" שהופץ לראשונה בשנת 2004. הסרט משמש כפרק פיילוט לסדרה המבוססת על הסרט שבסופו של דבר אינה הופקה. הסרט מציג את הדמויות של מר סופר-על ופרוזן מהסרט, בתוספת של ארנב בשם מיסטר סקיפרדו. הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית יחד עם ה-DVD של הסרט "משפחת סופר-על", בישראל הסרט לא הופץ ואינו דובב לעברית.
הסרט מונפש בסגנון אנימציה מוגבלת כדי להציג את התקציב הנמוך של סדרות הטלוויזיה המצוירות ששודרו בשנות החמישים והשישים. במהלך תקופה זו חסכו בתקציב אולפני אנימציה טלוויזיוניים בשביל להפחית כמויות גדולות של מוצרים בתקציבים נמוכים, מה שהביא למספר רב של סרטים מצוירים בטלוויזיה לקבל ביקורות של לעג על ידי מבקרי הטלוויזיה, היסטוריוני הקולנוע והאנימציה והצופים.
עלילה
הסרט מתחיל בכך שמר סופר-על, פורזן ומיסטר סקיפרדו מספרים לצופים על האירועים הקודמים, בהם אישיות מרושעת בשם ליידי לייטבוג גנבה את גשר נהר המערב והתירה מכוניות תקועות משני צידי הנהר. בשביל לתקן את מצב זה, פרוזן בונה גשר קרח. כשמר סופר-על מגיע לכינוס נטוש, הוא מחפש שם את ליידי לייטבוג באמצעות הרמת חפצים שונים בזמן שהוא מציין שהיא לא נמצאת תחת אף אחד מהם. מיסטר סקיפרדו מקפץ כדי לציין שהגשר החסר נמצא מאחוריו. לפתע, ליידי לייטבוג עפה החוצה ומודיעה לכולם על התוכנית הרעה שלה לגנוב את גשרי העולם וליצור פקקים שיגרמו להשמדת הכלכלה. במהלך הסרט רואים מה גיבורי העל עושים בשביל לחסל את התוכנית המרושעת של ליידי לייטבוג.
פרשנות
בנוסף לשלל הפניות וההתייחסויות לאנימציה שנכללה בסרט זה, קרייג טי. נלסון וסמואל ל. ג'קסון סיפקו פרשנות לסרט בכך שהם מציגים את מר סופר-על ופורזן כאלו הם צופים בסרט לראשונה לאחר מספר שנים. בפרשנות של שתי הדמויות מר סופר-על הביע אדישות, ופורזן אמר שהגרסה שלו בסרט גרועה ושהוא מרוגז על מיסטר סקיפרדו. בסופו של דבר, פרוזן כל כך התעצבן שהוא יוצא מהפרשנות ודרש שהסרט לעולם לא ישודר.
אזכורים בתרבות
ברומן "Incredibles 2: A Real Stretch: An Elastigirl Prequel Story" מתייחסים לסרט מספר פעמים.
מאוס: סיפורו של ניצול
"מאוס: סיפורו של ניצול" (באנגלית: Maus: A Survivor's Tale) הוא ספר זיכרונות בצורת רומן גרפי, אשר נכתב ואויר על ידי אמן הקומיקס היהודי-אמריקאי ארט ספיגלמן וראה אור בשנים 1980–1991. תוכנו של רוב הספר הוא זיכרונותיו של אביו של היוצר, ולָאדֶק ספיגלמן, יהודי-פולני ניצול השואה, והאירועים שחווה בתקופת השואה. בשאר הספר מתואר ההווה, והשיחות בין ארט ספילגמן לאביו, ומערכת היחסים בינם. הדמויות בספר מיוצגות על ידי חיות מואנשות, כאשר גזעים שונים מתוארים כחיות שונות. בשנת 1992 זכה הספר בפרס פוליצר.
סקירה כללית
הספר מתאר את חייו של ולאדק ספיגלמן, אביו של ארט ספיגלמן, לפני מלחמת העולם השנייה בתור יהודי-פולני בערים ראדום, צ'נסטוחובה, סוסנוביץ וביאלסקו, ובזמן מלחמת העולם השנייה, כאסיר מלחמה ליד נירנברג, בלובלין, סוסנוביץ בשנית, סורדולה, מחנה אושוויץ, שם היה אסיר מספר 175113, גרוס-רוזן ודכאו. במקביל מתוארים חייו בניו יורק ובפלורידה. במהלך הספר מראה ספיגלמן כיצד אביו, למרות חוויותיו במלחמת העולם השנייה, מראה גזענות מחמירה כלפי אנשים כהי-עור, וכיצד אישיותו העוקצנית מקשה על הסובבים אותו לסבול אותו. לדוגמה - אשתו השנייה, מאלה, לה נישא לאחר שאמו הביולוגית של ספיגלמן, אניה, התאבדה.
רקע היסטורי
הספר מתחיל באמצע שנות השלושים של המאה העשרים. בתחילת שנת 1938 מתרחשת הקצנה ברדיפת היהודים בגרמניה, המובילה לגלי אנטישמיות בפולין המתוארים בספר, בהשפעת עליית הנאצים לשלטון.
ב-1 בספטמבר 1939 פורצת מלחמת העולם השנייה. ולאדק ספיגלמן מתואר כלוחם בחזית הפולנית-גרמנית. לאחר זמן קצר הקרב תם ונלקחים שבויי מלחמה, ביניהם ספיגלמן. על פי נתוני יד ושם, במערכת ספטמבר 1939 נפלו בשבי הגרמני כ-60,000 חיילים יהודיים. המחנה המוזכר בספר הוא מחנה השבויים נירנברג. במחנה זה בדומה למחנות נוספים, היהודים הועברו לחלק נפרד משאר השבויים. באזור שיכון היהודים התזונה הייתה לקויה, השיכון האופייני היה באוהלים לא מוסקים. השבויים אוכלסו בצפיפות ובלי מתקני תברואה הולמים. מבחינת העבודה הקשה והיחס האלים כלפיהם, חיי השבויים היהודים היו דומים לחיי האסיר במחנות הריכוז. ספיגלמן הועבר יחד עם שבויים רבים אל מחנות באזור לובלין, שבו ישנם בורות הריגה (בורות הירי). בעזרת קרוביו, ספיגלמן משתחרר מהשבי ושב לסוסנוביץ'.
ימים ספורים לאחר פרוץ מלחמת העולם, סוסנוביץ נכבשה על ידי גרמניה. זמן קצר לאחר מכן החל תהליך הדרגתי של השתלטות וגירוש היהודים מבתיהם לשיכונים צפופים ומוגדרים- תהליך יצירת גטו סוסנוביץ'. החיים בגטו זה, כמובא בספר, אפיינו גם גטאות נוספים: הייתה חלוקה של תלושי מזון, מצוקת רעב, סחר לא חוקי במזון, ובוצעו אקציות כנגד שוכני הגטו.
גירוש יהודי סוסנוביץ לאושוויץ החל ב-10 במאי 1942. ב-12 באוגוסט 1942 בוצעה סלקציה המונית בגטו, כ-4,000 יהודים גורשו לאושוויץ. ב-15 במרס 1943 הושלמה העברת התושבים הפולנים משרודולה והחלו להעביר את יהודי סוסנוביץ לגטו זה. גטו שרודולה אכלס כ-14,000 יהודים. בין המועברים היו ספיגלמן ומשפחתו.
הספר מתאר שבשנת 1944, לאחר שמבצע ההברחה של ספיגלמן ואשתו נכשל, הם נשלחו למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ. כשיהודים הובאו לאושוויץ, ביניהם ספיגלמן ואשתו, ראשית בוצעה הפרדה בין גברים לנשים. האסירים נדרשו להתפשט, למסור את רכושם, וללבוש מדי אסיר. על אמת האסיר קועקע מספר, אשר שימש כאמצעי זיהוי. ד"ר יוזף מנגלה, פושע מלחמה ורופא בגרמניה הנאצית, יחד עם עוד קציני אס אס, בצעו סלקציה של אסירי הגטו על פי מראם, בין אלה שהיו כשירים לעבודה ואלה שנשלחו ישירות להמתה. ספיגלמן שרד מספר פעמים סלקציה זו.
לאחר מרד הזונדרקומנדו נעצרה למעשה ההשמדה בתאי הגזים. הימלר הורה על פירוק הציוד בתאי הגזים ובמשרפות והעברתו למחנה גרוס רוזן.
ב-18 בינואר 1945, הוחל פינוי מהיר של כ-66,000 אסירים מאושוויץ ומהמחנות הסמוכים, והחלו צעדות המוות אל מחנה גרוס רוזן. בין הצועדים היה ספיגלמן. בצעדות המוות האסירים הוכרחו לצעוד ברציפות למשך מרחקים ארוכים. כל אדם שניסה לברוח או שתשו כוחותיו, נורה על ידי האס אס. לאחר שהגיע אל מחנה גרוס רוזן, ספיגלמן הועבר בקרונות משא צפופים אל מחנה דכאו. ממחנה זה הועברו חלק מהאסירים, ובנייהם ספיגלמן, אל הגבול השווייצרי בתור שבויים. ב-2 בספטמבר 1945 מסתיימת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1946 ספיגלמן טס מפולין לשוודיה, במטרה לברוח מפולין, אשר בה מתחשים גילויי אנטישמיות גם לאחר השואה, כנגד היהודים אשר ניסו לחזור לבתיהם ולהשיג את רכושם בחזרה. דוגמה לכך הוא בן משפחת גילבר אשר שב לביתו אבל נרצח בידי הפולנים אשר שכנו בבית.
הצגת הדמויות
ארט ספיגלמן מציג את הדמויות בספרו כחיות, כך שבני כל עם מופיעים כחיה אחרת:
החיות מסמלות לאומים וגזעים שונים ממספר סיבות:
למעט האמריקאים (אשר מצוירים בסיפור ככלבים), לאורך הסיפור כל הדמויות מכל גזע כמעט זהות במראם. לדוגמה, רוב העכברים היהודים דומים זה לזה ולא ניתן להבחין בהבדלי המין או הגיל ביניהם. לבוש ופרטים חיצוניים נוספים המזוהים עם הדמויות משמשים בעיקר כאמצעי העיקרי המאפשר לקוראים להבדיל בין הדמויות - לדוגמה, ספיגלמן עצמו תמיד לובש חולצה לבנה בלי שרוולים וחולצה שחורה מעליה; אשתו הצרפתית, פרנסואז (אשר מצוירת כעכבר, משום שהיא התגיירה), לובשת חולצת פסים, ולוסיה (חברתו של ולאדק לפני אניה) בעלת חזה שופע למדיי. בעודם משוטטים ברחובות העיר לאחר שהיא נכבשה בידי הנאצים, היהודים לובשים מסכות של חזירים על מנת להמחיש את הטרחה אותה נקטו היהודים באותה העת על מנת להסתיר את זהותם האמיתית.
השימוש בחיות ברומן הגרפי נראה אולי לא מתאים, אך במקום ליצור לקבוצות השונות אופי אחיד אשר יהיה תואם לסטריאוטיפים חברתיים קיימים, ספיגלמן ממחיש לאורך הסיפור כמה טיפשי זה לסווג אדם על בסיס השתייכות לאומית או אתנית.
השימוש בבעלי חיים בעלילה מאפשר גם לנתק את הקוראים מן העולם האמיתי. אמצעי זה הופך את הסיפור למושך יותר עבור הדור הצעיר של הקוראים, אך עדיין מציג סיפור העוסק בהישרדות ממוות במהלך תקופת השואה. אף על פי כן, על מנת שלא להתנתק את הקורא לחלוטין מהמציאות, המחבר מציג את הפן האנושי באמצעות סיפור חייו של אביו ובאמצעות הצגת עולמם האישי ומערכות היחסים בין הדמויות השונות בסיפור.
ארט ספיגלמן
ארט הוא קריקטוריסט וקומיקסאי במקצועו, נשוי לפרנסואז. סובל מטראומות כתוצאה מהיותו בן הדור השני לשואה, ולכן נעזר בטיפול פסיכיאטרי. מערכת היחסים המורכבת שלו עם אביו, ולאדק, תופסת מקום מרכזי בסיפור העלילה.
ולאדק ספיגלמן
ולאדק הוא אביהם של ארט ורישיו, בעלה לשעבר של אניה ובשעת התרחשות העלילה נשוי למאלה. הוא מוצג כאדם קמצן, אנוכי, אובססיבי, חרדתי ועקשן - תכונות שכנראה סייעו לו לשרוד את השואה, אך מפריעות מאוד לבני משפחתו. עם זאת, הוא בעל תושייה ופיקח. בעל דעות גזעניות כלפי כהי עור.
דמותו של ולאדק מדורגת במקום ה-13 ברשימת "50 דמויות הקומיקס הגדולות ביותר" של מגזין "אמפייר".
אניה ספיגלמן
אניה הייתה אשתו של ולאדק ואמם של רישיו וארט. שרדה את השואה במקביל לוולאדק. לאחר לידתו של רישיו סבלה מהתמוטטות עצבים כתוצאה מדיכאון לאחר לידה. כשארט היה בן 20 היא התאבדה מבלי להשאיר מכתב, ומותה הותיר את ארט עם רגשות אשמה עזים.
רישיו ספיגלמן
רישיו היה בנם של ולאדק ואניה. כשהחלו בגטו אקציות בהן פונו ילדים וזקנים, ולאדק ואניה חששו לשלומו של רישיו ולכן שלחו אותו להסתתר אצל דודתו, טושה, בזוויירצ'ה. כאשר הנאצים פשטו על הגטו בזוויירצ'ה העדיפה טושה למות מאשר ליפול לידיהם, ולכן הרעילה את עצמה יחד עם ביתה, רישיו ואחיינית נוספת. זכרו של רישיו העיק על משפחת ספיגלמן גם שנים רבות לאחר מותו, וארט חש כאילו עליו למלא את מקומו. החלק השני של מאוס מוקדש לו.
מאלה ספיגלמן
מאלה היא אשתו השנייה של ולאדק. חיי הנישואין שלהם לא מוצלחים והם מתווכחים לעיתים קרובות. גם היא ניצולת שואה, אך ארט לא מנסה לחקור את עברה.
פרנסואז מולי
פרנסואז היא אשתו של ארט, קומיקסאית צרפתייה, שהתגיירה כדי להשביע את רצונו של ולאדק. בספר מוצג ארט מתלבט אם לייצג אותה בדמות צפרדע או עכבר, ולבסוף מחליט לצייר אותה כעכבר.
הספרים
הרומן מחולק לשני ספרים: הספר הראשון ("אבא מדמם היסטוריה", באנגלית: My Father Bleeds History) מתאר את קורותיו של ולאדק ספיגלמן מאמצע שנות ה-30 ובמהלך המלחמה ומסתיים בחורף 1944 בנקודה שבה ולאדק ואניה מגיעים לשערי אושוויץ. הספר השני ("וכאן החלו צרותיי" (באנגלית: And Here My Troubles Began), שממשיך מאותה נקודה, מתאר את קורותיו של ולאדק באושוויץ ואת הדרך שבה הצליח לשרוד במחנה. הספר השני ממשיך להציג במקביל את היחסים בין ארט לולאדק, (כאשר גם אשתו של ארט מצטרפת לסיפור) ואף מתרכז בהם באופן רב ומפורט יותר מאשר הספר הראשון, עד למותו של ולאדק בסוף הספר בשנת 1982.
הספרים בישראל
חלקו הראשון של "מאוס" תורגם לראשונה לעברית על ידי יעקב רוטבליט בסוף שנות השמונים תחת הכותרת "עכבר - סיפורו של ניצול". בתרגום זה לעברית לא נשמר משחק המילים של שם הספר באנגלית, הן קרבה מצלולית למילה Raus בגרמנית שמשמעותה החוצה ולרוב כוונתה בהקשר של יהודים החוצה וכן עם המילה עכבר בגרמנית, Maus.
ב-2010 הופיע לראשונה בעברית החלק השני ועמו גם החלק הראשון, שניהם בתרגומו של יהודה ויזן ובעריכתם של מרון ארן וצפורה לאמי (הוצאת 'מנגד', 2010). הפעם נשמר השם המקורי ו-'Maus' ראה אור כ-'מאוס'.
רחל ביהם
רחל ביהם (1924, זדונסקה וולה – 1944, אושוויץ) הייתה פעילת מחתרת בגטו לודז'.
ביהם נולדה בעיירה זדונסקה וולה כ-50 ק"מ מלודז'. לגטו לודז' נשלחה בקיץ של שנת 1942 עם אחיה ואחותה. בגטו הייתה חברה באיחוד תנועות הנוער הציוניות "חזית דור בני המדבר", ובמסגרת זו הייתה אחראית על שכבת הנערות.
ב-2 באוגוסט 1944 החל השלב האחרון בחיסול גטו לודז'. היהודים לא ידעו לאן מגרשים אותם וחשדו בגרמנים שניסו לשכנע שזה מעבר למקום עבודה חדש. ב-16 באוגוסט 1944 רחל ומשפחה נשלחו לעלות לרכבת והיא התנדבה לתעד את מסלול הנסיעה, ולהחביא את הפתק בקרון, מתוך מטרה שכאשר יחזרו הקרונות לגטו להטענת קבוצה נוספת של יהודים, יגיעו חבריה אל הפתק וידעו מהו היעד. לצערה וצערם לא אמר להם השם אושוויץ דבר ולכן לא ידעו להיכן מובילים אותם.
סיפורה מתועד בשיר שחיבר חיים גורי, "רָחֵל ביהם מִלּוֹדְז'", על פזמונו החוזר:
הפיגועים בעיירות היזידיות בעיראק
הפיגועים בעיירות היזידיות בצפון עיראק התרחשו ב-14 באוגוסט 2007. בהתקפות של מכוניות תופת על עיירות המיעוט היזידי קטניה וג'זירה שליד מוסול נהרגו 796 בני אדם ונפצעו למעלה מ-1,500. אירוע משולב זה נחשב לפיגוע הקטלני ביותר מאז ראשיתה של מלחמת עיראק.
בשעה 19:20 לערך, בפעולה מתואמת, התפוצצו בשתי העיירות ארבע מכוניות תופת, מהן מכלית דלק אחת. על פי הערכת משרד הפנים העיראקי נשאו ארבעת כלי הרכב יחד חומרי נפץ במשקל של שתי טונות. המוני מבנים בעיירות, אשר היו בנויים מבוץ וחומרים בלתי עמידים אחרים, קרסו וקברו תחתיהם משפחות שלמות, ושכונות שלמות נימחו.
מספר הנפגעים המדויק בהתקפה איננו ידוע בוודאות. ארגון הסהר האדום העיראקי טען כי מספר הנספים הגיע ל-796 ומספר הפצועים ל-1,562.
שום ארגון לא נטל אחריות לפיגועים. צבא ארצות הברית ייחס את ההתקפה לארגון אל-קאעידה בעיראק בשל האופי המתואם של הפיגוע. הממשלה העיראקית ייחסה אותה למוסלמים סונים קיצונים.
ההתקפות באו לאחר תקופה של מתח בין היזידים לבין מוסלמים סונים בצפון עיראק, שבמהלכם קיבלו תושבים יזידים איומים על חייהם. בתקופה זו אירעו באזור שני אירועים ששילהבו את הרוחות: באפריל 2007 נסקלה למוות נערה יזידית, שנחשדה כמי שבכוונתה להתאסלם ולהינשא לסוני, ובהמשך החודש נרצחו (ככל הנראה כנקמה על הסקילה) 23 יזידים נוסעי אוטובוס, שהופרדו על ידי חמושים סונים מהנוסעים המוסלמים והנוצרים בו, הורדו ממנו בכוח ונורו.
קקדואיים
קקדואיים (שם מדעי: Cacatuidae) היא על-משפחה וגם משפחה בסדרת התוכאים ובה כ-21 מינים. תפוצתם של הקקדואיים היא באינדונזיה ובאוסטרליה. גודל הפרטים משתנה מסוג לסוג. אורכו של המין נימפית מצויצת הוא כ-31 סנטימטרים ואורכו של קקדו הדקלים הוא כ-67 סנטימטרים. הוא משמש גם לנוי וכחיית מחמד.
מתג אופטי
יש שיטות שונות ליצור ושימוש במתג אופטי כאשר חלקן אופטיות, חלקן חשמליות וחלקן מכניות.
Text Book
Text Book הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי. השיר יצא לאור ב-20 במאי 2021, על ידי חברות התקליטים פולידור ואינטרסקופ, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, Blue Banisters.
רקע והכרזה
ב-28 באפריל 2021, הכריזה דל ריי על צאת אלבום האולפן השמיני שלה, שייקרא Blue Banisters, וייצא לאור ב-4 ביולי 2021. ב-20 במאי 2021, הוציאה דל ריי שלושה סינגלים הנקראים "Wildflower Wildfire", "Blue Banisters" ו-"Text Book" – כ"הקדמה ראשונית לקראת אלבום האולפן השמיני הקרוב שלה".
הרכב
"Text Book", מציג את דל ריי כבחורה השוקלת את יחסיה עם הוריה. הוא מתחיל בשורה "אני מניחה שאפשר לקרוא לזה ספר טקסט, חיפשתי את האב שרציתי בחזרה". חלק ממיליותיו עוררו מחלוקת ברשתות החברתיות השונות.
קרדיטים
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל.
Eesti Gaas
Eesti Gaas AS היא חברת גז אסטונית המייבאת ומוכרת גז טבעי והיא חולשת על כל שוק הגז באסטוניה ומפעילה את מערכת הובלת הגז האסטונית.
Eesti Gaas נמצאת בבעלות תאגיד גזפרום הרוסי (37.03%), חברת E.ON (33.66%), קונצרן Fortum (17.72%) וחברת Itere (9.99%).
הנדיה סולימן
הנדיה סולימאן (בערבית: هندية سليمان; נולדה בשנת 1953) היא מקימת מיזם "פנינת העמק" בכפר בועיינה-נוג'ידאת, הפועל לשימור מלאכות-יד מסורתיות. סולימאן נכללה בשנת 2014 בין מדליקות המשואות ביום העצמאות ה-66 למדינת ישראל.
ביוגרפיה
הנדיה סולימאן היא בת למשפחת פלחים מוסלמית מבועיינה-נוג'ידאת. היא נישאה בגיל 16, והתאלמנה בהיותה בת 28 ואם לארבעה ילדים אותם גידלה ופרנסה לבדה.
כשילדיה בגרו, היא החליטה למצוא מטרה חדשה בחייה, ויזמה והקימה בכפרה מיזם נשים בשם "פנינת העמק". המיזם מעסיק נשים מהכפר בעבודות יד ואמנות עממית, ומנהל מרכז הפועל לשימור מלאכות יד מסורתיות.
סולימאן ומיזם פנינת העמק נכללו בלוח השנה תשע"ח בהוצאת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, בדף אוקטובר 2017, לפיו:
העסקת הנשים במיזם זה תורמת לפרנסת הנשים מעמל כפיהן, לגאוותן בשימור המסורת האמנותית, ולהעצמתן האישית ולקידום מעמד הנשים בכפר.
המפעל נתמך על ידי משרד התיירות, אשר הפך את המרכז ליעד תיירותי המארח קבוצות מהארץ ומחו"ל.
בפתח יום העצמאות ה-66 למדינת ישראל, הייתה סולימאן אחת מ-14 נשים שנבחרו להיות מדליקות המשואות בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל. נושאו של הטקס באותה שנה היה "זמן נשים", ביוזמת השרה לימור לבנת, כדי להכיר ולהוקיר את הישגיהן של נשים בעלות תרומה משמעותית למדינת ישראל ולחברה הישראלית.
אתא
אתא חברה לטקסטיל בע"מ הייתה מפעל תעשייתי מהראשונים בארץ ישראל, והפעילה רשת לשיווק תוצרתה. המפעל נחשב עד שנות השבעים לגדול מסוגו בארץ ונסגר בשנת 1985.
הקמת המפעל
אריך מולר רכש שטח בגודל 110 דונם במחיר 12.5 לא"י לדונם בדרום היישוב הקטן כופריתא (שמו שונה לאחר מכן ל"כפר עטה" וכיום מדובר בעיר קריית אתא). בני משפחת מולר, אנשי טקסטיל מהעיר באבי שבצ'כוסלובקיה, עלו לישראל ובשנת 1934 החלו בבניית מפעל טקסטיל.
בחודשים מאי-יולי 1934, נקדחה בהצלחה באר מים בהדרכת המהנדס רייך מחיפה, שסייע גם ברכישת האדמה. יחד עם המהנדס בורישנסקי וחבריו הוקם "בית הבאר" ונסלל כביש באורך 1,100 מטרים שחיבר אל האזור בו יוקם בית החרושת עם כביש חיפה-שפרעם, שיצר קשר ישיר בין אזור המפעל והעיר חיפה. בחודשים אוגוסט-ספטמבר שלאחר סלילת הכביש, הונחו במקום קווי חשמל ותשתית לתקשורת טלפון.
בעוד הכנות אלו נערכות בארץ לאורך שנת 1934 ננקטו בצ'כוסלובקיה הצעדים ההכרחיים לקידום הרעיון בשלוש נקודות מרכזיות: המבנה, תוכנו וכוח האדם. הקונסטרוקציות של המבנה הוזמנו במפעל "סקודה", הטובים באירופה בנושא זה. בעיית המימון סודרה כאשר נחתם הסכם מיוחד לפיו יוקם המפעל כאשר "סקודה" משמשת כקבלן משני להקמה והושג אישור מיוחד לתשלום במטבע צ'כי. גם המכונות הוזמנו בחו"ל ויובאו באותה דרך. ברור היה כי אין כוח אדם מיומן בארץ וכי יש צורך להכשיר אנשים מתאימים. ולכן, עוד בהיותם בצכ'וסלובקיה, הם פרסמו כרוזים בין הארגונים הציוניים במדינה, בקריאה לבוא אליהם ללמוד את עבודת הטקסטיל, לקבל סרטיפיקטים בתום ההכשרה, לעלות ארצה ולעבוד בחברת הבת המקומית שתוקם.
העובדים הראשונים מצ'כיה שהגיעו לשטח המפעל חיו בתנאי קומונה בצריף אחד בחצר המפעל. הצריף חולק לתאים קטנים רבים, שהכילו את כולם - רווקים ומשפחות כאחד. כשירותים שמשו שני תאים בסמוך לצריף, העומד על תילו עד היום. הקשיים היו מרובים, אך מנגד, מעבר לכביש החדש שנסלל, נראו מבני בית החרושת שהולך ונבנה.
שמו של מפעל הטקסטיל נגזר משמו של הכפר הערבי שהיה במקום, כפר עטה, והמפעל נקרא על שם המקום - עטה ATA, וזאת בשל היות השם קצר, צלילו קליט וצורתו הסימטרית קלה לשרטוט גרפי.
הסופר ש"י עגנון הגיע לביקור בביתו של אריך מולר. עגנון התעניין במשמעות השם "אתא". הסבריו של מולר לא סיפקו אותו ולאחר מחשבה אמר:.
בשנת 1936, מנה המפעל 115 עובדים, רבים מהם היו חברי הקיבוצים באזור - משמר הים (כיום, קיבוץ אפק), עין המפרץ, כפר מסריק ואחרים.
בשנת 1938, מנה המפעל 205 עובדים וניהולו עבר לידי בן הדוד, הנס מולר, שעלה אז ארצה.
המפעל בשנות ה-40 של המאה ה-20
מלחמת העולם השנייה גרמה לנתק בין בית החרושת לחברת האם סקודה. המפעל נאלץ לפעול באופן עצמאי, מצד שני הפכה "אתא" לספק הגדול ביותר של אוהלים, מדים, לבנים וגרביים לצבא הבריטי במזרח התיכון. בזמן המלחמה הייתה ארץ ישראל מרכז חשוב לצבא הבריטי אשר הוצב להגן על המעבר להודו דרך תעלת סואץ. התחבורה הימית (התחבורה האווירית טרם התפתחה) לצורך הובלת האספקה מבריטניה הייתה נתונה למתקפות הצוללות הגרמניות אשר שלטו על נתיבי התחבורה בים התיכון ופגעו שוב ושוב בצי הבריטי. בשל כך צבאות בעלות הברית שחנו במזרח התיכון קיבלו את רוב אספקת המזון והביגוד ממפעלים בארץ ישראל. הייתה זו תקופת צמיחה לתעשייה הארצישראלית ורוב מפעלי התעשייה הוותיקים הוקמו באותם הימים.
הנס ואריך מולר הקימו חברה-בת לשיווק התוצרת. שמה של החברה היה "תטא". לחברה היו חנויות בבעלותה וכן חנויות שהופעלו בזכיינות. לזכיינים הוכתבה דרך התצוגה של המוצרים, כך שהתצוגה תהיה אחידה בכל רחבי הארץ. כך, מראה חלונות הראווה של כל חנויות "תטא" היה אחיד. בזכות בקרת האיכות של החברה וטיב השירות בחנויות, נהרו אליהם רבים והמכירות בהן שגשגו.
אתא העניקה לעובדיה הטבות סוציאליות רבות: בשטח המפעל הוקמה צרכניה שמכרה מוצרי מזון במחירים מוזלים, העובדים נהנו מבונוסים ונהנו גם הם מרווחי המפעל. כדי להקל על האמהות העובדות הוקם בשנת 1942 גן לילדי העובדים. בנוסף הקימה אתא שיכונים לפועלים - ראשית את "בתי חנה" ואחר מכן את גבעת אתא א', ב' ו-ג'. שכונת "בתי חנה", שהוקמה בשנים 1935–1947, נקראה על שם אשתו הראשונה של הנס מולר. המשתכנים הראשונים היו העולים מ"מכבי צעיר" שבאו עם אריך מולר, ובמשך הזמן התקבלו לשיכונים תושבים נוספים. חלק גדול מהמתיישבים בשיכונים הגיע מקיבוצי הסביבה ומקריית חיים. הם נבחרו בעיקר על פי עבודתם במפעל וזכו להתגורר במקום בעבור דמי שכירות סמליים, שכן לא עמד לרשותם הממון הנדרש לרכישת הבתים.
מנהלים ועובדים קיבלו שכר דומה. האווירה הייתה אווירה משפחתית, משפחת עובדי "אתא".ב־1946 מנה המפעל 921 עובדים המפעל התרחב ומבנים נוספים הוקמו באזור כורדני (שטח עליו הוקם לימים הקריון).
עם הקמת המדינה והקמת צה"ל הפך המפעל לספק הביגוד הראשי שלו (מדים, גרביים, לבנים). בנוסף רכש צה"ל מ"אתא" עשרות סוגי פריטים, בין הפריטים: אוהלים, אלונקות, רצועות למקלעים. "אתא" היה המפעל הראשון שהעניק לעובדיו בונוס ובכך למעשה שיתפם ברווחיו.
בשנת 1949 מנה המפעל 1,128 עובדים, באותה שנה איבדה אתא את צביונה כחברה משפחתית בעקבות רכישת חלק נכבד ממניותיה על ידי חברת אפריקה-ישראל. האווירה המשפחתית במפעל נעלמה ואת מקומה תפסו יחסי עבודה של עובד-מעביד. "מיוחדים" קראו למנהלים אלו שנמנו ברובם על ותיקי המפעל ומקימיו. הם נהנו מתנאי עבודה מיוחדים. הנס מולר ניהל את המפעל בדרך פאטרנליסטית (בשיטת המרכוז). הוא העניק לעובדיו תנאים טובים והיה מוכן לשלם שכר גבוה מן המקובל בארץ בענף הטקסטיל, כל זאת בתנאי שיוכל לנהלו ללא התערבות ועד עובדים, הסתדרות ואפילו תעשיינים עמיתים. הוא הקים מטבח משוכלל וחדר אוכל לנוחיות העובדים וסירב לשתפם בניהולו. הוא לא היה חבר בהסתדרות בעלי התעשייה ולפיכך סירב לקבל מהם תכתיבים בין אריך מולר לבין בן דודו הנס פרצו חילוקי דעות והם נפרדו. הנס מולר נותר לעמוד בראש הנהלת "אתא". בסתיו אותה שנה פרש אריך מולר מההנהלה והקים מאוחר יותר מפעל לחוטי אריגה בנהריה ומפעל טקסטיל בקריית שמונה (מוליטן).
שנות ה-50 של המאה ה-20 - מוניטין ואיכות
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הפכה "אתא" גם לספק המרכזי של ביגוד לסקטור האזרחי במסגרת תוכנית הצנע. כל משפחה בישראל הייתה מקבלת הקצבה של נקודות ובאמצעותם רכשה צורכי לבוש בחנויות הרשת (חלק מן החנויות היו בבעלות אתא והשאר פעלו בזיכיון).
בתקופת הצנע למרות השפל הכלכלי, פרח המפעל. תוצרתו נמכרה היטב בארץ וערך היצוא בשנת 1954 הגיע לסביבות מיליון דולר. מחומר הגלם, הלוא הוא הכותנה, טוו חוטים, ארגו בדים ותפרו בגדים.
בשנת 1956 הוחל בייצור בדי קורדרוי והוכנסו חידושים רבים. מעצבי אופנה נתנו את הטון ושינו את הקו הצנוע שאפיין עד אז את תוצרת "אתא" שנחשבה למעולה.
בחנויות "אתא" היו כל סוגי הביגוד הדרושים ולעיתים הייתה "אתא" משווקת בחנויותיה מוצרים של חברות אחרות, כמו גרביים של לודז'יה. אך גם על אלה היא נטלה את האחריות לטיב ולא הפנתה את הלקוחות לספק. בהמשך ייצרה "אתא" גם בגדים בסגנונות אחרים. ידועים היו מכנסי הגברדין, אשר שימשו את הגברים לטקסים חגיגיים.
במודעות של "אתא" הוצגה ססמת החברה: "מסורת באיכות ותנופה באופנה". על החלק הראשון של הסיסמה לא היו עוררים. אשר לחלקה השני של הסיסמה, ל"אתא" הייתה בעיה: רמת החיים בארץ עלתה, דרישות האופנה הגיעו לרמה גבוהה יותר ו"אתא" לא התאימה את תוצרתה לכך.
רכישת בגדים ב"אתא "הייתה חלק מתהליך ההתערות של חלק מהעולים החדשים. בתקופה מסוימת, היה נוהג אצל ילדים ונערים עולים חדשים ולעיתים גם אצל נערות, לקנות בלוויית תושב ותיק בחנות אתא את כל הביגוד הדרוש ליום חול, וחולצה לבנה לשבת.
באמצע שנות ה-50 החל המשק הישראלי לקבל שילומים מגרמניה. באזורי הפיתוח בארץ, בעיקר בצפון ובדרום, הייתה אבטלה רבה. שר המסחר והתעשייה דאז פנחס ספיר החליט לעודד הקמת מפעלי טקסטיל. המפעלים היו עתירי עבודת יד והתאימו להעסקת עובדים רבים. כתוצאה מכך גברה התחרות בענף ומצבה של "אתא" הורע.
בסוף שנות ה-50 הוקם קו לעיצוב וייצור בגדי נשים בשם "ספלנדיד מודל", אך לא זכה להצלחה רבה.
השביתה הגדולה
ב-1956 רצה הנס מולר, מנכ"ל אתא, לבצע פיטורי ייעול במפעל ולהגביל את עליית השכר. באפריל 1956, החל סכסוך עבודה, כאשר עובדי המפעל דרשו תוספות שכר, מעבר לאלו שהנהלת המפעל הסכימה להן. הסכסוך נמשך זמן רב ובמאי 1957 פרצה שביתה שעוררה הדים בכל הארץ. השביתה נמשכה שלושה חודשים. בראש ועד העובדים עמד אלכס מנדל, שביתה נתמכה על ידי מועצת פועלי חיפה שבראשה עמד יוסף אלמוגי וראש הממשלה דוד בן-גוריון התערב בסכסוך.
משנות ה-60 ועד סגירתו
בשנת 1962 נפטר מנהל המפעל, הנס מולר ולמשפחה היו קשיים בניהולו, לכן הוא נמכר לקבוצת משקיעים בראשות טיבור רוזנבאום, שמינתה את עמוס בן-גוריון לנהל את המפעל.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מכרה ישראל לגרמניה מדים מתוצרת אתא.
עקב קריסת עסקיו של רוזנבאום ב-1974, מונה למפעל כונס נכסים שווייצרי שמכר אותו בשנת 1977 לחברה לישראל שהייתה אז בבעלות שאול אייזנברג.
בשנת 1980 החליף דוד ארבל את עמוס בן-גוריון בהנהלת המפעל והיה המנכ"ל האחרון בו עד סגירתו.
ביולי 1983, הודיעה רשת החנויות הבריטית מרקס אנד ספנסר, שתפסיק לרכוש את תוצרת המפעל. רשת "מרקס אנד ספנסר" רכשה באותן שנים כ-85% מתוצרת המפעל, בעקבות זאת הודיע המפעל מיד על פיטורי 550 עובדים מתוך 2,600. יו"ר ונשיא מרקס אנד ספנסר מרקוס זיו היה ציוני תומך ישראל, אך איכות המוצרים של המפעל לא עמדה בסטנדרט של הרשת, לאחר שנים של חוסר השקעה בציוד מודרני במפעל. בהמשך שנת 1983 ו-1984 המפעל הפסיד כ-1.5 מיליון דולר כל חודש, וביולי 1984 מלאי הכותנה שלו אזל והוא לא יכל לשלם על מלאי חדש. שאול אייזנברג וממשלת ישראל מגיעים להסכם להזרמת הון בסך 10 מיליון דולר. המפעל המשיך להפסיד, וניסיון מכירה שלו נכשל, מאחר שהציוד המיושן שלו הרתיע קונים פוטנציאלים. ב-29 באוקטובר 1984 מונה למפעל כונס נכסים, שהתבקש לנסות להמשיך להפעיל אותו במתכונת מצומצמת.
המאבק למניעת סגירת המפעל
בראשית 1985 החליטה הנהלת המפעל למכור אותו לקבוצת משקיעי נדל"ן בראשות מיכאל אלבין, לסגור אותו כמפעל ייצור ולפטר את עובדיו. היה זה המפעל הגדול הראשון של חברת העובדים שעבר תהליך של הפרטה. בתגובה פנה ועד העובדים בראשות פיני גרוב להסתדרות אך לא זכה לסיוע של ממש ולמעשה נתנה ההסתדרות בראשותו של ישראל קיסר "אור ירוק" לסגירת המפעל והתייצבה לצד המעסיקים ולא לצד הפועלים. עקב כך התארגנו העובדים במסגרת "ועד 1 - מועצת ועדי העובדים", איגוד חליפי בראשות גרוב ובהדרכת מפ"ם יצאו למאבק ציבורי מר, שכלל התבצרות בחצר המפעל. במסגרת המאבק טבע גרוב את הסיסמה: היום זה "אתא" - מחר זה אתה. המאבק הסתיים אמנם בסגירת המפעל אך גם הפנה את עין התקשורת והציבור אל אזלת ידה של ההסתדרות ואל כוחה של ההתאגדות המקצועית מחוצה לה. דמות המנהיג של גרוב ונאומיו היו לסמלו של המאבק והוא כונה בתקשורת "לך ואלנסה של הצפון". בין היתר אמר עם סגירת המפעל: "זהו יום שחור לפועלי ישראל, שמשקף את חורבן היצירה ומסמל את תקומתה של קבוצה מתעשרת שעלתה לראש הסולם".
על שטח המפעל בכורדני הוקם הקריון, ועל שטח המפעל בקריית אתא הוקמה שכונת מגורים הכוללת מרכז מסחרי גדול. לפני בניית השכונה נערך סקר שימור שקבע את חלק מהמבנים של המפעל, בהם צריף ישן אשר שימש למגורי הפועלים הראשונים של מפעל אתא, כמבנים לשימור. כן נשאר מהמפעל מגדל המים, אשר סיפק מים לתעשיית הטקסטיל.
ב-2016 החזיר איש הקולנוע והפרסום שחר סגל לתחייה את מותג הבגדים "אתא", ביחד עם המעצבת יעל שנברגר, אשר לו שלוש חנויות בתל אביב.
הפארק הלאומי הר אספיירינג
הפארק הלאומי הר אספיירינג (באנגלית: Mount Aspiring National Park) הוא פארק לאומי הנמצא בדרום האי הדרומי של ניו זילנד, ומאז שנת 1990 הוא מוכרז כאתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו יחד עם שלושה פארקים לאומיים נוספים.
הפארק כולל את הר אספיירינג, המתנשא לגובה של 3,033 מ', וכן את ההרים והעמקים הסובבים אותו עד למעבר האסט בצפון. שטחו הכולל של הפארק הוא 3,555 קמ"ר. שתי נקודות הגישה העיקריות אל הפארק הן העיר ואנקה והעיירה גלנורקי. האזור הוכרז כפארק לאומי בשנת 1964 והוא מהווה חלק מאתר המורשת העולמית טה ואהיפוונמו.
פיאג'ו בוס
פיאג'ו בוס (באיטלקית: Piaggio Boss) הוא טוסטוס מתוצרת יצרנית הרכב הדו-גלגלי פיאג'ו, אשר יוצר באיטליה בין השנים 1996–1989.
נמל התעופה הבין-לאומי סילביו פטירוסי
נמל התעופה הבין-לאומי סילביו פטירוסי (בספרדית: Aeropuerto Internacional Silvio Pettirossi) שוכן בקרבת בירת פרגוואי אסונסיון. הוא משמש כנמל התעופה הראשי של המדינה מתוך ארבעת נמלי התעופה הבינלאומיים בה. בשנת 2017 עברו בנמל 1,180,111 נוסעים.
הנמל
הנמל שוכן ליד העיר לוקה (Luque) שבצפון-מזרח מטרופולין אסונסיון. הוא נקרא על שם האוויראי המקומי סילביו פטירוסי. לפני כן נקרא הנמל על שמו של אלפרדו סטרסנר, הרודן הצבאי של פרגוואי.
בשנים 2010 עד 2017 חלה עלייה של 60% במספר הנוסעים שעברו דרך הנמל.
בדצמבר 2015 החל לפעול קו התעופה של חברת אייר אירופה בין הנמל לבין מדריד שבספרד. בכך חודשה התעופה הישירה בין אירופה לבין פרגוואי לאחר הפסקה של 21 שנים. בעבר פעלו טיסות ישירות בין הנמל לבין אירופה על ידי החברות איבריה ולופטהנזה.
הנמל משרת כעשר חברות תעופה, המפעילות קווים אל יעדים במדינות בדרום אמריקה ומרכז אמריקה - אורוגוואי, ארגנטינה, בוליביה, ברזיל, פנמה, פרו, צ'ילה, וכן לספרד. הקווים העמוסים ביותר אל הנמל וממנו ב-2017 היו אל סאו פאולו, בואנוס איירס ופנמה סיטי.
הנמל הוא בסיס פעולה מרכזי של החברות LATAM פרגוואי ואמסונאס פרגוואי (Amaszonas Paraguay).
בשנים 1955 עד 1996 התרחשו בנמל ובסביבתו שלוש תאונות מטוסים קטלניות.
פלין קרהאן
וילדאן פלין קרהאן (בטורקית: Vildan Pelin Karahan; נולדה ב-7 באוקטובר 1984) היא שחקנית טורקייה. היא הייתה ידועה מספר שנים בשם הנישואין שלה "פלין בקירוגלו", אבל לאחר שהתגרשה, היא חזרה לשם נעוריה.
ביוגרפיה
פלין קרהאן נולדה ב-1984 באנקרה שבטורקיה. היא למדה בבית הספר היסודי Arı College, וסיימה את חטיבת הביניים חלקית בבית הספר Gaziosmanpaşa באנקרה, ובבית הספר Ödemiş. היא סיימה את לימודיה בגימנסיה של סוקולו מהמט פאשה ולאחר מכן באוניברסיטת Anadolu.
בתחילת הקריירה שלה, היא השתתפה בפרסומת של קוקה-קולה וקארפור. היא גילמה את דמותה של אסלי זייבק בסדרת הנעורים "Kavak Yelleri", ששודרה בערוץ הטורקי Kanal D בשנים 2007 - 2011.
חיים אישיים
קרהאן הייתה נשואה למאמן הכושר ארדינץ' בריקוגלו מ-2011 עד 2013. ב-24 ביוני 2014, היא נישאה לבדרי גונטאי.
סולביי גולברנסן
גולברנסן משחקת כקשרית מרכזית בקבוצת קולבוטן הנורווגית. מאז שנת 1998, היא משחקת באופן קבוע בנבחרת הכדורגל של נורווגיה, ובאולימפיאדת סידני (2000) זכתה עמה במדליית זהב.
חתול רוסי כחול
היסטוריה של הגזע
גזע זה הוא בין הבודדים שנוצרו ללא מגע אדם. הסברה הרווחת היא שהגזע הזה הגיע מערבות רוסיה, שכן חתולים דומים נמצאים גם כיום באזורים הקרים של רוסיה. הדעה המקובלת היא שחתולים אלו הובאו לאירופה באמצע המאה ה-19 על ידי מלחים רוסיים מנמל ארכנגלסק שבחופה הצפוני של רוסיה.
בעבר שרר בלבול באשר למוצאו של גזע זה, ובתחילה הוא נקרא בשם "כחול ארכנגלסק". רק בשנות ה-40 של המאה ה-20 קיבל הגזע את שמו הנוכחי. החתול הרוסי הכחול הפך להיות פופולרי בבריטניה, והחל מ-1912 התקבל גם כגזע מוכר לתערוכות. הרוסי הכחול היה ידוע גם בארצות הברית, והחל משנת 1900 הוא מופיע שם בתערוכות תחת השם "חתול מלטזי".
בזמן מלחמת העולם השנייה נכחד הגזע בבריטניה כמעט לחלוטין, וכתוצאה מחוסר בחתולים טהורים מגזע זה השתמשו המגדלים לרבייה גם בחתולים בריטיים קצרי שיער כחולים, ובחתולים סיאמיים, בעלי מאפיינים דומים.
מ-1966 ואילך, התהפכה המגמה, והמגדלים חזרו לגדל את הגזע במתכונתו הטהורה. החל מראשית בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוכר החתול גם בארצות הברית בשם "רוסי כחול". העניין בחתול הרוסי הכחול גבר, ובשל חזותו המרשימה ואופיו הנוח במיוחד, הוא הפך לגזע מבוקש, וגידולו בכל העולם, נעשה כיום על ידי מגדלים רבים.
מבנה כללי
מבנה הגוף - ראש קצר בצורת יתד (ראש משולש), האף באורך בינוני. העיניים שקדיות בצבע ירוק בהיר, והן מרוחקות האחת מרעותה. גוף החתול ארוך ודק בעל מבנה קל אך שרירי, וזנב ארוך. הרגלים ארוכות ודקות, עם כפות רגלים קטנות ומעוגלות, כאשר הרגליים האחוריות, ארוכות מעט מהקדמיות. בנוסף ישנם חתולים אשר עיניהם זהובות, וראשם עגלגל יותר, אך הם עדיין נחשבים כרוסי כחול.
פרווה - קצרה, קטיפתית, וכפולה, רכה מאוד, ובעלת גוון אחיד ללא כל דיגום. לחתולים נדירים מגזע זה יכולה להיות פרווה ארוכה יותר.
צבע הפרווה - אפור תכלת, ולעיתים גם קצות השער בוהקים בגוון כסוף.
אופי
חתול רוסי כחול ידוע כשקט, ביישן, פעלתן ועדין. חתולים מגזע זה מסתדרים על פי רוב היטב בחברת בני אדם. הם אינם משירים פרווה ומעדיפים על פי רוב מקומות ביתיים על פני שוטטות בחוץ.
הלוח ההודי
הלוח ההודי הוא לוח טקטוני קטן יחסית, שהיה במקור חלק מהיבשת הקדומה גונדוונה. לוח זה התאחד עם הלוח האוסטרלי לפני כ־50 עד 55 מיליוני שנים. כיום הלוח מהווה חלק בלוח האוסטרלי, וכולל את תת־היבשת ההודית וחלק מהאוקיינוס ההודי.
לאחר ההתנתקות של הלוח ההודי מגונדוונה, הלוח התנתק ממדגסקר לפי כ־90 מיליוני שנים, בתקופת הקרטיקון העליון. הלוח התחיל לנוע צפונה במהירות של 20 סנטימטרים בשנה, ולפני כ־50 עד 55 מיליוני שנים החל הלוח את התנגשותו עם אסיה, בתקופת האאוקן אשר בעידן הקנוזואיקון. עד ימינו, הלוח ההודי עבר מרחק הנע בין 2,000 ל־3,000 קילומטרים, ובכך הוא הלוח המהיר ביותר מכל הלוחות. גאולוגים גרמניים גילו כי הסיבה לתזוזתו המהירה של הלוח ההודי היא שעוביו הוא כחצי מעוביים של שאר הלוחות שהרכיבו בעבר את גונדוונה.
התנגשות הלוח ההודי עם הלוח האירו־אסיאתי לאורך הגבול בין הודו ונפאל עיצבה את החגורה האורוגנזית, שיצרה את הרמה הטיבטית ואת הרי ההימלאיה.
נכון להיום, הלוח ההודי נע בכיוון צפון־מזרח במהירות של 5 סנטימטרים בשנה, בעוד שהלוח האירו־אסיאתי נע צפונה במהירות של רק 2 סנטימטרים בשנה. דבר זה גורם ללוח האירו־אסיאתי להתעוות, וללוח ההודי להידחס בקצב של 4 מילימטר בשנה.
רעידת האדמה באוקיינוס ההודי בשנת 2004
רעידת האדמה בעצמה 9.3 בסולם ריכטר באוקיינוס ההודי שאירעה ב־26 בדצמבר 2004 נגרמה עקב לחץ באזור ההפחתה בין הלוח ההודי והלוח האירו־אסיאתי באוקיינוס ההודי המזרחי. באזור זה, בו הלוח ההודי גולש מתחת ללוח האירו־אסיאתי בקצב של 6 סנטימטר בשנה, נמצאת שקע סונדה. רעידות אדמה באזור זה נגרמות כאשר ההעתק מחליק בזווית ישרה אל התעלה, או כאשר חומר הנמצא מזרחית להעתק מחליק לכיוון התעלה.
כמו בכל רעידות האדמה הגדולות הדומות, רעידת האדמה הזו נגרמה עקב החלקת ההעתק בזווית ישרה אל התעלה. סדק בעומק 100 קילומטר גרם לכ־1,600 קילומטר מההעתק להחליק 15 מטרים, ולקרקעית הים להעלות מספר מטרים.
תלמוד תורה (מצווה)
החיוב המינימלי הוא קביעת זמן ללימוד ביום ובלילה ('קביעת עתים לתורה'), אולם קיום מצווה זו כראוי, כולל ניצול כל רגע פנוי ללימוד תורה (התמדה) ללא ביטול תורה. כחלופה ללימוד עצמי, יש שהציעו הסכם יששכר וזבולון.
מצווה זו נדחית לצורכי פרנסה או לכל צורך מצווה אחרת. ישנה מחלוקת נרחבת אם מצווה זו מונעת מהאדם ללמוד לימודי חול (למשל מדעים ופילוסופיה), וכן ביחס היהדות לתרבות הפנאי.
לימוד תורה נעשה על ידי לימוד עצמי או על ידי שמיעת שיעור ממלמד או רב, מקום המוקדש ללימוד נקרא בית מדרש או ישיבה. מעמד מיוחד ביהדות יש לתלמיד חכם הבקיא בדיני התורה.
מקור המצווה
ישנם כמה פסוקים בתנ"ך המורים על חיוב תלמוד תורה: