cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי ליפטובסקי מיקולש
קהילת יהודי ליפטובסקי מיקולש בתקופת השואה
החל מ-1940 הוטלו על היהודים בליפטובסקי מיקולש מגבלות כלכליות. הילדים היהודים סולקו מבית הספר התיכון בעיר, והקהילה פתחה חטיבת ביניים בבית הספר היהודי. ב-1941 נסגרו בהוראת השלטונות עשרות בתי עסק קטנים של יהודים, ואילו בתי העסק הגדולים (כמו מפעל העור של לאיוס פזריני) נמסרו ל"אריזטורים". בסתיו 1941 הובאו לעיר כ-540 יהודים שהובאו מברטיסלבה, ומס' היהודים בעיר הגיע לשיא של יותר מ-1500 נפשות. הפליטים היו חסרי כל וקיבלו סיוע מהקהילה.
ב-4.11.1941 פרצו לבית הכנסת עשרות בני כפרים, שברו ריהוט והשחיתו ספרים ותשמישי קדושה. אחר כך פשטו על בתי מגורים של יהודים וגרמו נזק לרכוש.
גירוש המוני של משפחות החל ב-2.6.1942, ובמהלכו נאספו 596 מיהודי לס"מ והסביבה ושולחו בטרנספורט שיצא למחוז לובלין, שם עברו סלקציה, הגברים נשלחו לעבודה במאידנק, והנשים, ילדים וקשישים נשלחו להשמדה בסוביבור. בגל הגירושים של 1942, גורשו למחנות ההשמדה כמחצית מיהודי לס"מ והסביבה, אחוז נמוך בהשוואה למקומות אחרים בסלובקיה, כנראה בין היתר בגלל היחסים התקינים ששררו בעבר בין היהודים לתושבי העיר.
לאחר הגירושים נשארו בעיר כ-76 משפחות יהודיות – כ-250 נפשות – שהחזיקו בתעודות חסות וגירושם נדחה. הקהילה התארגנה מחדש ברשותי של מתי ויינר, ומרטין שוורץ שימש מזכיר הקהילה. לאחר פטירת הדיין אדולף דויטש, מילא את מקום הרב מקס גינזבורג, והרמן לייבוביץ' שימש חזן.
ערב הכיבוש הגרמני ב-1944, הצליחו חלק גדול מהיהודים להימלט ליערות או לכפרים נידחים, שם מצאו מסתור עד תום המלחמה.
בתקופה זו ניסו יהודים רבים לברוח להונגריה. אולם, במרץ 1944 גרמניה כבשה את הונגריה והחלה ליישם גם שם את המדיניות של "הפתרון הסופי" והשמדת היהודים.
בקיץ 1944 פרץ המרד הסלובקי שניתמך על ידי מדינות בנות הברית: ברית המועצות מחד, והממשלה הסלובקית הגולה בלונדון מאידך, נגד הממשלה הסלובקית. בתגובה למרד פלשה גרמניה לסלובקיה וכבשה אותה באופן ישיר. לאחר כישלון המרד התחדשו השילוחים לאושוויץ - הפעם, בניהול גרמני ישיר.
בחודש אפריל 1945 – סלובקיה שוחררה על ידי ברית המועצות. רק כ־20% מיהודי סלובקיה שרדו את המלחמה, השאר נרצחו בשואה.
סיפורו של מפעל העור של לאיוס פזריני
בפינת הרחובות Belopotockého ו-Vrbickej שכן מפעל לעיבוד עור בבעלות לאיוס (Ludovit) פזריני, יהודי תושב העיירה. המפעל הוקם בשנת 1900 כאשר לאיוס היה בן 23, ונרשם כחברה בשנת 1908. בעקבות הצמיחה הכלכלית אחרי מלחמת העולם הראשונה, המפעל הורחב ולאיוס הקים בסמיכות אליו את בית מגוריו, על שטח שנקרא לפני כן Vrbice.
המפעל הצליח לשרוד את המשבר הכלכלי של שנות ה-30, אך בעקבות הקמת מדינה עצמאית פשיסטית בסלובקיה תחת חסות הגרמנים, ב-1.7.1942 המפעל הוחרם מבעליו היהודי, והשתלט עליו אדם בשם Eugen Guzikiewicz אשר אף עבר להתגורר בביתו של לאיוס.
אחרי מלחמת העולם השנייה, Guzikiewicz עזב לשוודיה ולאחר מכן לאוסטריה, וב-1947 המפעל נפתח מחדש תחת השם "לאיוס פזריני ובניו", אך בפברואר 1948 המפעל הולאם על ידי המדינה (צ'כוסלובקיה תחת השלטון הקומוניסטי).
כיום שרד הבית שנבנה ליד המפעל, והוא בבעלותה של משפחת Bauer, צאצאי משפחתו של לאיוס פזריני.
ההיסטוריה של האיגודים המקצועיים בבריטניה
ההיסטוריה של האיגודים המקצועיים בבריטניה מקיפה את הארגון, הפעילות, הרעיונות, הפוליטיקה וההשפעה הציבורית של איגודי העובדים (האיגודים המקצועיים) הבריטיים, מראשית המאה ה-19 ועד ימינו.
המאות ה-18 וה-19
האיגודים בבריטניה היו נתונים תכופות לדיכוי קשה עד שנת 1824, אך למרות כך היו נפוצים בערים כמו לונדון. קיומם החוקי של איגודים מקצועיים אושר בשנת 1824, כאשר מספר גדל והולך של עובדי מפעלים הצטרפו לאיגודים אלה במאמציהם להשיג שכר ותנאי עבודה טובים יותר. מאבק במקום העבודה התבטאה גם בלודיזם והייתה בולטת במאבקים כמו ההתקוממות של 1820 בסקוטלנד, בה 60,000 עובדים פתחו בשביתה כללית, שהופסקה בכוח במהרה. החל משנת 1830 נעשו ניסיונות להקים איגודים כלליים לאומיים, ובראשם האיגוד הגדול הלאומי המאוחד של רוברט אוון בשנת 1834, שמשך אליו מגוון של סוציאליסטים, מתומכי אוון, ועד מהפכנים. ארגון זה מילא חלק בהפגנות לאחר פרשת חללי טולפודל, אך התמוטט במהרה.
התפתחות חשובה של תנועת האיגודים המקצועיים בוויילס הייתה מחאת מרטיר במאי 1831. במחאה זו, עובדי פחם ופלדה, שהועסקו על ידי משפחת קרושיי, החזקה יצאו לרחובות העיר מרטיר טיידפיל, וקראו לרפורמה, במחאה כנגד הורדת שכרם והאבטלה הכללית במדינה. בהדרגה התפשטה המחאה לעיירות וכפרים סמוכים, ובסוף מאי כל האזור היה שותף למחאה, ולראשונה בעולם הונף דגל המהפכה האדום – שמאז אומץ בינלאומית על ידי תנועת איגודים מקצועיים. וקבוצות סוציאליסטיות בדרך כלל.
מוסדות חדשים
פעילות האיגודים משנות ה-50 של המאה ה-19 ועד שנות ה-50 של המאה ה-20 בתחום הטקסטיל וההנדסה הייתה בעיקר בידי העובדים המיומנים. הם תמכו בשכר דיפרנציאלי, לעומת הלא מיומנים. הם התמקדו בשליטה בייצור מכונות ונעזרו בתחרות שהייתה בין החברות בשוק העבודה הבריטי.
לאחר ההתפלגות בתנועה בשנת 1848, נעשו מאמצים להקים קואליציית עובדים. האיגוד המאוחד של הכורים והימאים בצפון-מזרח, פעל בין השנים 1851–1854 לפני שגם הוא קרס בגלל עוינות חיצונית ומחלוקות פנימיות על יעדים. המנהיגים חיפשו סולידריות של מעמד הפועלים כמטרה ארוכת טווח, ובכך הקדימו את אסטרטגיות השותפות שקידמה מועצת העבודה בשנת 1854.
יוניוניזם חדש: 1889–1893
"האריסטוקרטיה של העבודה" כללה את העובדים המיומנים שהיו גאים וקנאים במונופול שלהם, והקימו איגודי עובדים כדי להרחיק מהאיגוד את הפועלים לא מיומנים והן את המיומנים למחצה. האיגודים החזקים ביותר של אמצע התקופה הוויקטוריאנית היו איגודים של עובדים מיומנים כמו אגודת המהנדסים המאוחדת. איגוד מקצועי היה די נדיר בקרב עובדים מיומנים למחצה ובלתי מיומנים. פקידי האיגוד נמנעו ממאבק, מחשש כי שביתות יאיימו על ההכנסות מגבייה של האיגודים וכך אף על שכרם. גל שביתה בלתי צפוי פרץ בשנים 1889–1890, שהונעו יקר על ידי המהציבור הרחבניתן להסביר את הצלחתה בהשל השביתה ידרדרות ההיצע של עבודה כפרית, שהאגר דילה את כוח המיקוח של עובדים לא מיומנים. היוניוניזם החדש החל משנת 1889 כלל חיזור והסברה שיטתית להכנסת העובדים הלא-מיומנים והמיומנים למחצה כחברי האיגוד. בן טילט היה מנהיג בולט בשביתת הרציף בלונדון בשנת 1889. הוא הקים את התאחדות הכללית של עובדי הרציפים בשנת 1889, שזכתה לתמיכה של עובדים מיומנים. 30,000 חבריה זכו במקדמה בשכר ובתנאי העבודה.
האיגודים מילאו תפקיד בולט בהקמת הוועדה לייצוג העבודה שהיוו למעשה את הבסיס למפלגת הלייבור של היום.
נשים
נשים הודרו במידה רבה מחברות באיגודים מקצועיים, עד סוף המאה ה-20. מגמת הערעור על ההגמוניה הגברית להשתלבות בייצוג העבודה והשילוב, נבעה בעיקר מעקשנותם של רפורמים ממעמד הביניים כמו ליגת המגן וההשגחה לנשים (WPPL) שביקשו לדון בתנאים עם מעסיקים בדרכי נעם. בשנות ה-70 של המאה ה-19, היא הפכה לליגת האיגוד המקצועי לנשים. סוציאליסטים רדיקליים התנתקו מ-WPPL והקימו את איגוד האיגודים המקצועיים לנשים, אך הייתה להם השפעה מועטה. היו מקרים ספורים במאה ה-19 בהם חברות איגוד מקצועי לקחו יוזמה. בשביתת האורגים במערב יורקשייר בשנת 1875 נשים אכן מילאו תפקיד מרכזי.
מפלגת הלייבור המתעוררת
מקורות מפלגת הלייבור נמצאים בסוף המאה ה-19, כאשר התברר כי קיים צורך במפלגה פוליטית חדשה שתייצג את האינטרסים והצרכים של הפרולטריון העירוני, שדרה חברתית שגדלה במספר ולאחרונה קיבלה זכות בחירה. כמה מחברי תנועת האיגודים המקצועיים הביעו עניין לעבור לתחום הפוליטי, ולאחר הארכות נוספות של זכות הבחירה ב-1867 וב-1885 אישרה המפלגה הליברלית כמה מועמדים בחסות האיגודים המקצועיים. המועמד הראשון של Lib-Lab שהתמודד היה ג'ורג' אודגר בבחירות המשנה של סאות'ווארק בשנת 1870. בנוסף, כמה קבוצות סוציאליסטיות קטנות התגבשו בסביבות תקופה זו, מתוך כוונה לקשר את התנועה למדיניות פוליטית. בין אלה היו מפלגת הלייבור העצמאית, האגודה הפביאנית שהתבססה על שכבה אינטלקטואלית במידה רבה ממעמד הביניים, הפדרציה הסוציאל-דמוקרטית המרקסיסטית ומפלגת הלייבור הסקוטית.
1900–1945
הפוליטיקה הפכה לעניין מרכזי עבור כורי הפחם, אשר מיקומם התרכז בעיקר בכפרי כורים בספר של בריטניה. התאחדות הכורים של בריטניה הוקמה בשנת 1888, והיא מנתה 600,000 חברים בשנת 1908. ניתן להתחקות אחר מקורותיו של חלק גדול מה'שמאל הישן' בפוליטיקה של הלייבור באזורי כריית פחם.
טלטלות: 1910–1914
בשנים 1910–1914 הייתה עדות לתסיסה קשה בתעשייה ולעלייה עצומה בהצטרפות לאיגוד המקצועי. אלו השפיעו על כל הענפים בהיקפים שונים. הפעילים הרדיקליים באיגודי העובדים היו מענפי כריית הפחם, הטקסטיל והתחבורה. חלק ניכר מהתפיסה הרדיקלית הגיע מההפגנות העממיות נגד צניחת השכר הריאלי, כאשר הנהגת האיגוד עוד התחבטה אם להצטרף. האיגודים החדשים של העובדים המיומנים למחצה היו הרדיקליים ביותר. איגוד המלחים והכבאים הלאומי ניהל פעילויות שביתה בערי נמל רבות ברחבי בריטניה. ההנהגה הלאומית נתמכה מאוד על ידי מנהיגים מקומיים, למשל מועצת הסחר בגלאזגו. בגלאזגו ובערים מרכזיות אחרות היו תופעות מקומיות נוספות של תמיכה. אך גלאזגו הייתה מאוחדת ועקבית בתמיכתה יותר מרוב הערים. התוצאה ארוכת הטווח נראתה בעוצמת הארגון בחזית נהר קלייד, שסימנה את הופעתם של איגודים עצמאיים מקומיים בקרב הימאים ועובדי הנמל.
מלחמת העולם הראשונה
ייצור תעשייתי של תחמושת היה מאפיין מרכזי במלחמה, וכאשר שליש מהגברים בכוח העבודה גויסו, הביקוש לעבודה תעשייתית היה גבוה מאוד, ומספר גדול של נשים הועסקו באופן זמני. איגודים מקצועיים תמכו במאמץ המלחמתי, וקיצצו בשביתות ובאמצעי מאבק מגבילי תעסוקה. מניין החברים הוכפל מ-4.1 מיליון בשנת 1914, ל-8.3 מיליון בשנת 1920. קונגרס איגודי העובדים (TUC) היווה כ-65% מחברי האיגוד בשנת 1914, ועלה ל־77% בשנת 1920. יוקרת הלייבור מעולם לא הייתה גבוהה יותר, והיא הכניסה באופן שיטתי את מנהיגיה לפרלמנט.
חוק החימוש של 1915 בעקבות משבר פגזי הארטילריה של 1915, סימל את המעבר של אספקת התחמושת לחזית כנושא למאבק פוליטי פנימי. החוק אסר על שביתות והשבתות והחליף אותם בבוררות חובה. החוק הקים מערכת של שליטה בתעשיות הנשק, והקימה בתי דין לחימוש שהיו בתי משפט מיוחדים לאכיפת נוהלי עבודה מיטביים להמשך המלחמה. בתי משפט אלו השעו, בזמן פעילותם, שביתות של איגודים מקצועיים. הם ניסו לשלוט על ניידות הפועלים בין משרות ועבודת. בתי המשפט החילו בתקדימים משפטיים את ההגדרה של אמצעי לחימה וכללו בה עובדי טקסטיל ועובדי רציפים. חוק החימוש של 1915 בוטל בשנת 1919, אך חקיקה דומה נכנסה לתוקף במהלך מלחמת העולם השנייה. בגלאזגו, הדרישה הכבדה לתחמושת ולספינות מלחמה חיזקה את כוח איגוד העובדים. הוקמה תנועה רדיקלית בשם "קליידסייד האדומה" שהונהגה על ידי איגודים מקצועיים. מחוזות התעשייה, לשעבר מעוז של המפלגה הליברלית, עברו ללייבור עד שנת 1922, עם בסיס חזק בקרב המחוזות של הפועלים האירים הקתולים. נשים היו סולידריות במיוחד בקרב פעילות בנושאי דיור. עם זאת, "האדומים" פעלו במסגרת מפלגת הלייבור ולא הייתה להם השפעה רבה בפרלמנט; מצב הרוח השתנה לייאוש פסיבי עד סוף שנות ה-20.
בזמן המלחמה חלה עלייה נוספת במניין החברים, כמו גם הכרה נרחבת באיגודים ובמעורבותם הגוברת בניהול החברות. לעומת זאת שביתות לא נתפסו כפטריוטיות והממשלה ניסתה להקפיא את שכר העובדים. בסוף המלחמה האיגודים הפכו לקיצוניים בדרישותיהם בניסיון לשמור על הישגיהם; בדרך כלל הם הובסו. מניין החברים גדל מ-4.1 מיליון בשנת 1914 ל-6.5 מיליון בשנת 1918, והגיעה לשיא של 8.3 מיליון בשנת 1920 לפני שצנחה ל-5.4 מיליון בשנת 1923.
שנות ה-20 של המאה ה-20
מיד לאחר המלחמה התרחשו סדרה של אירועים רדיקליים, בחלקם בעקבות אירועי המהפכה הקומוניסטית ברוסיה בשנת 1917. האיגודים המקצועיים, במיוחד בסקוטלנד, היו רדיקליים. עם זאת הממשלה התפשרה, וכשהכלכלה התייצבה בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, איגודי העובדים עברו בחדות ימינה. יוצא מן הכלל היה איגוד כורי הפחם, שהתמודד עם שכר נמוך, בענף בירידה וממחירי סחורות נמוכים יותר, מתחרות קשה מול עסקאות נפט, וירידה חדה בפריון במכרות הפחם הוותיקים באי הבריטי.
בנוסף, בשנת 1927 הממשלה העבירה חקיקה גורפת נגד איגודים במסגרת חוק סכסוכי הסחר והאיגוד מקצועי 1927. חוק זה הטיל מגבלות בעיקר על התאגדות עובדים, כולל הוצאת שביתות לאות הזדהות וחסימת שערים מחוץ לחוק, כמו כן על איגודים בשירות המדינה נאסר להזדהות עם מועצת האיגודים המקצועיים. השביתה הכללית בשנת 1926 נחשבה לטעות חמורה על ידי מנהיגי מועצת איגודים המקצועיים כמו ארנסט בווין. מרבית ההיסטוריונים מתייחסים אליו כאל אירוע יחיד עם מעט תוצאות ארוכות טווח, אך מרטין פו אומר כי הוא האיץ את תנועת הבוחרים ממעמד הפועלים למפלגת הלייבור, מה שהוביל להישגיים עתידיים. חוק 1927 הפך שביתות כלליות לבלתי חוקיות וסיים את התשלום האוטומטי של חברי האיגוד למפלגת הלייבור. חוק זה בוטל על ידי חוק סכסוכים ואיגודים מקצועיים 1946.
מדיניות חוץ
מדיניות החוץ של האיגודים המקצועיים הייתה בדרך כלל אנטי-קומוניסטית. תמיכה בחזית הרפובליקנית במלחמת האזרחים בספרד 1936–1939 נפוצה מצד שמאל, התומכים כללו גם שמרנים וליברלים. עם זאת, הנהגת מפלגת הלייבור הביעה אי-אמון עמוק ביסוד הקומוניסטי ודחתה קמפיינים מוצעים לאחדות.
מועצת האיגודים המקצועיים עבד בשיתוף פעולה עם הפדרציה האמריקאית לעבודה וחסם הצעה משנת 1937 לאפשר חברות של האיגוד המקצועי הסובייטי בפדרציה הבינלאומית של איגודים מקצועיים (IFTU). מועצת האיגודים המקצועיים הפכה את מדיניותה בשנת 1938 ואפשרה לאיגודים הרוסיים להיכנס, אך אחת חזרה בה בשנת 1939 כשסטלין והיטלר חתמו על הסכם. כאשר בריטניה נכנסה למלחמה, מועצת האיגודים המקצועיים הייתה תומכת והיא שלחה מנהיגים לארצות הברית כדי לזכות בתמיכת הפועלים האמריקאים. כאשר היטלר פלש לרוסיה בשנת 1941, מועצת האיגודים המקצועיים שלחה מנהיגים גם למוסקבה, כשהבינה כי בריטניה זקוקה לברית צבאית נגד היטלר. בינתיים, ה- AFL נלחם נגד כל הכרה בארגונים סובייטים, ולחם בקרב משלו עם ה- CIO שהיה פרו-סובייטי. כתוצאה משינויים אלו, קולה של מדיניות החוץ של העבודה המאורגנת בבריטניה ובארצות הברית נחלש קשות. אך הוא מילא תפקיד קטן בהקמת האומות המאוחדות עם סיום המלחמה. לאחר המלחמה חזרו האיגודים הבריטיים לעמדה אנטי-קומוניסטית ואנטי-סובייטית. עם זאת, הקומוניסטים תפסו עמדות כוח מקומיות במיוחד באיגוד כורי הפחם.
בעוד שהמעורבות במדיניות החוץ הלכה מדחי לדחי, האיגודים המקצועיים הבריטיים גדלו באופן דרמטי במניין החברים ובכוחם במהלך מלחמת העולם השנייה. המפולת הבלתי צפויה של מפלגת הלייבור בשנת 1945 העניקה לה קול חזק בעניינים לאומיים, במיוחד עם ארנסט בווין כשר החוץ.
מאז 1945
האיגודים המקצועיים הגיעו לשיא של מפקד חברים, נראות, יוקרה וכוח פוליטי בעידן שלאחר המלחמה. "ההסכמה הרחבה של אחרי המלחמה" אשררה את מעמדם החדש, והם היו מיוצגים בכבוד בהנהגת מפלגת הלייבור. בשנות השבעים כוחם גדל עוד יותר, אך יוקרתם הייתה בירידה והקונצנזוס סביבם נעלם. בשנות השמונים המפלגה השמרנית בראשות מרגרט תאצ'ר החלישה במכוון ובאופן משמעותי את תנועת האיגודים המקצועיים. התנועה מעולם לא התאוששה.
המדיניות האנטי-קומוניסטית המשיכה בעידן שלאחר המלחמה. האיגודים תמכו בחוזקה בהשתתפות הבריטים במלחמה הקרה ובנאט"ו, כמו גם בגופים בינלאומיים כמו הקונפדרציה הבינלאומית של איגודים מקצועיים חופשיים, אשר הדירו איגודים קומוניסטים מהסוג שהצטרף לפדרציה העולמית של איגודי העובדים שנשלטה על ידי ברית המועצות. במקצועות מסוימים, בייחוד בכריית פחם, היה לקומוניסטים כוח מסוים, כפי שהדגים ארתור סקרגיל, נשיא האיגוד הלאומי לעובדי מכרות (NUM) בין השנים 1982–2002. סקרגיל התריס כנגד דעת הקהל, תכונה שראש הממשלה תאצ'ר ניצלה כשהביסה את שביתתו בשנת 1985. מי שפעילותו הניבה יותר תוצאות בעניין הקומוניסטי היה קן גיל, נשיא איגוד גדול ובשנת 1974 הקומוניסט הראשון שנבחר זה עשרות שנים למועצה הכללית של מועצת האיגודים המקצועיים. הוא התמקד בנושאי גזענות. איגודים בריטים שיתפו פעולה עם ה- AFL – CIO בארצות הברית בפרויקטים בינלאומיים. בשנות השמונים, תשומת הלב של האיחוד העולמי של איגודים מקצועיים התמקדה בתנועת סולידריות בפולין, זו בסופו של דבר הצליחה לשבור את השליטה הקומוניסטית במדינה זו. נורמן וויליס, המזכיר הכללי של מועצת האיגודים המקצועיים. קידם במרץ את תמיכת האיגודים בתנועת סולידריות. תנועת הההתפרקות מנשק הגרעיני, שמילאה תפקיד מרכזי בפוליטיקה הפנימית של מפלגת הלייבור בשנות השמונים, הייתה בעיקר תנועה של מעמד הביניים שזכתה לתמיכה דלה בתנועת הלייבור.
תאצ'ר ושנות ה-80
ממשלתו של קלהאן נפלה והשמרנים של מרגרט תאצ'ר סחפו לניצחון בבחירות הכלליות שלאחר מכן והכניסו חוקים חדשים פוגעניים כלפי האיגודים המקצועיים, בין השאר כדי להילחם באי נחת של התעשיינים שהטרידו את ממשלות וילסון וקלאהאן הקודמות. האיגודים בתורם היו אויביה המרים של תאצ'ר. תאצ'ר ראתה באיגודים מקצועיים חזקים מכשול לצמיחה כלכלית והעבירה חקיקה מגבילה מהסוג שהטורים נמנעו ממנה מזמן. יותר מ-6,000 עובדי דפוס פתחו בשביתה בשנת 1986 בסכסוך וופינג, על מה שהם והאיגוד שלהם ראו כתנאי העסקה "שאינם מקובלים" למשרות במטה החדש של עיתון ה'סאן' בוואפינג. גם עובדי הדפוס הפסידו.
ירידת מפקד החברים
מפקד החברות באיגודים המקצועיים ירדה בתלילות בשנות השמונים והתשעים, וצנחה מ-13 מיליון בשנת 1979 לסביבות 7.3 מיליון בשנת 2000. בשנת 2012, מספר חברי האיגודים ירד לראשונה מאז שנות הארבעים מתחת ל-6 מיליון. משנת 1980 עד 1998, שיעור העובדים שהיו חברי איגודים מקצועיים ירד מ-52% ל-30%.
Más Turbada Que Nunca
Más Turbada Que Nunca (באנגלית: More Disturbed Than Ever; בעברית: מוטרדת מתמיד) הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת המקסיקנית גלוריה טרווי. האלבום יצא לאור ב-1 בפברואר 1994, על ידי חברת התקליטים BMG אריולה. בדומה לשלושת האלבומים הקודמים של טרווי, גם זה הופק על ידי סרחיו אנדרדה.
אלינור מרקס
שנים ראשונות
אלינור מרקס נולדה בסוהו בלונדון ב-16 בינואר 1855, בתם השישית של קרל מרקס ואשתו יוהאנה פון וסטפאלן. היא כונתה "טוסי" מגיל צעיר. כבר בילדותה, הפגינה עניין בנושאים פוליטיים וכתבה מכתבים לאישי ציבור. הוצאתם להורג של המרטירים ממנצ'סטר שהתרחשה כשהייתה בת שתים עשרה, הבהילה אותה עד מאוד ועיצבה את הסולידריות שלה עם המאבק האירי לעצמאות. הסיפורים, אותם הקריא לה אביה, עוררו בה עניין רב בספרות, וכבר בגיל שלוש היא ידעה לצטט מיצירותיו של ויליאם שייקספיר.
Más Turbada Que Nunca
מתוך האלבום יצאו חמשת הסינגלים; "La Papa Sin Catsup", "", "El Recuento de los Daños" ו-"Siempre a Mí".
אלינור מרקס
שנים ראשונות
בגיל שש עשרה, התמנתה למזכירתו של אביה והצטרפה אליו לכנסים סוציאליסטים ברחבי העולם. לאחר שנה, היא התאהבה בפרוספר אוליבייה ליסגרי, עיתונאי וחבר בקומונה הפריזאית, שנמלט ללונדון לאחר דיכוי הקומונה. אף על פי שהסכים עם השקפתו הפוליטית של ליסגרי, קרל מרקס לא היה מרוצה מהקשר שלו עם ביתו מפאת פער הגילאים בניהם – ליסגרי היה בן 34, ואלינור בת 17. אלינור עזבה את ביתה, ועברה לגור בברייטון, שם עבדה כמורה. לאחר שנה, אלינור עזרה לליסגרי לכתוב את ספרו "History of the Commune of 1871" ותרגמה אותו לאנגלית. אביה אהב את הספר אך נותר מאוכזב מקשריה של בתו עם מחברו. בשנת 1880, קרל שינה את גישתו ואישר לה להתחתן עם ליגסרי, אולם באותה העת לאלינור היו ספקות לגבי הקשר, והיא אכן הפסיקה אותו בשנת 1882.
Más Turbada Que Nunca
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי סרחיו אנדרדה שעבד עם טרווי עוד מצאת אלבום הבכורה שלה  בשנת 1989. כמו כן, יצא האלבום בפורמט של תקליט ויניל ותקליטור במטרה לעזור בקידום המסחרי שלו ברחבי העולם. ב-11 בדצמבר 2001, הוציאה גלוריה טרווי את האלבום בגרסה מחודשת שהופצה על גבי תקליטור.
אלינור מרקס
שנים ראשונות
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19, מרקס נאלצה לסעוד את הוריה המבוגרים. אמה נפטרה בדצמבר 1881, אחותה הבכורה, יוהאנה לונגה, נפטרה בינואר 1883 מסרטן, ואביה נפטר במרץ 1883. לפני שאביה נפטר, הוא העביר לה את האחריות על כתביו שטרם פורסמו, ועל הגרסה האנגלית של עבודתו העיקרית - הקפיטל.
קריירה פוליטית
בשנת 1884, הצטרפה מרקס לפדרציה הסוציאל-דמוקרטית בהנהגתו של הנרי הינדמן, ונבחרה לכהן בוועד המנהל. במהלך עבודתה בפדרציה, היא הכירה את אדוארד אייבלינג, איתו ניהלה קשר זוגי לאורך כל חייה. באותה השנה, עקב פיצול בפדרציה, היא הקימה את הליגה הסוציאליסטית. הפיצול נבע עקב בעיות אישיות עם הינדמן שהואשם בהנהגה בעלת אופי דיקטטורי, וכן עקב חילוקי דעות פוליטיים. מרקס האשימה את הינדמן בנטיות לאומיות, משום שסרב, בין היתר, להצעתה לשלוח נציגים מטעמם למפלגת הפועלים בצרפת. הינדמן כינה הצעה זו 'תמרון משפחתי' משום שאחותה וגיסה היו חברים במפלגה זו. מסיבה זו, הקימה מרקס את הליגה הסוציאליסטית, בה החבר הבולט ביותר היה ויליאם מוריס.
Más Turbada Que Nunca
רקע והפקה
האלבום הגיע למקום ה-43 במצעד האלבומים הלטיניים של בילבורד.
אלינור מרקס
קריירה פוליטית
מרקס כתבה באופן קבוע טור שנקרא 'תיעוד תנועת המהפכה הבינלאומית' אותו פרסמה בירחון של הליגה הסוציאליסטית. בשנת 1884, פגשה את קלמנטינה בלאק, ציירת פמיניסטית, ובזכות ההכרות עימה החלה להיות מעורבת במאבקים של פועלות. היא השתתפה במספר רב של שביתות נשים ונערות פועלות, וכתבה מספר רב של ספרים ומאמרים בנושא. בנוסף, הייתה חברתה הטובה של הפעילה הסופרג'יסטית שארלוט דספרד. בשנת 1885, מרקס עזרה לארגן את הכנס הסוציאליסטי הבינלאומי בפריז, ושנה לאחר מכן היא נסעה לארצות הברית על מנת לגייס כספים למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה.
בשנת 1893, קייר הארדי ייסד את מפלגת הלייבור העצמאית. מרקס הגיעה לכנס היסוד כצופה, בעוד אייבלינג הגיע כנבחר. מטרתם הייתה להטות את מפלגת הלייבור העצמאית לכיוון מרקסיסטי, אך מטרה זו נכשלה. בשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-19, הליגה הסוציאליסטית הייתה מפולגת מאוד. חבריה התפצלו לתת מחנות כאשר חלקם עודדו שיתופי פעולה עם הממסד וחלקם צידדו באנרכיה. מרקס ואייבלינג הפכו למיעוט בליגה, מצאו עצמם בעמדה מאוד לא נוחה, ולבסוף עזבו את הליגה הסוציאליסטית, וחזרו בשנת 1897 לפדרציה הסוציאל-דמוקרטית.
פעילותה באומנות
בשנות השמונים של המאה ה-19, מרקס החלה להתעניין בתיאטרון ובמשחק. היא האמינה כי האומנות היא כלי להגשמת מטרות סוציאליסטיות ופמיניסטיות. בשנת 1886, היא שיחקה במחזה בית הבובות מאת הנריק איבסן. מרקס גילמה את נורה, אייבלינג גילם את טרוולד, וג'ורג' ברנרד שו גילם את קרוגסטאד. בנוסף, היא תרגמה עבודות ספרותיות רבות, לרבות התרגום האנגלי הראשון של מאדאם בוברי מאת גוסטב פלובר. היא למדה נורווגית במיוחד כדי לתרגם את יצירותיו של איבסן, ובשנת 1888 הייתה הראשונה לתרגם לאנגלית את המחזה אויב העם. בשנת 1890, תרגמה את המחזה האישה מן הים.
מותה
בשנת 1898, גילתה מרקס כי אייבלינג התחתן בחשאי עם שחקנית צעירה, ושקעה לדיכאון עמוק עקב כך. היא כתבה שני מכתבי התאבדות קצרים, התפשטה, נכנסה למיטתה ובלעה רעל. העוזרת מצאה אותה גוססת במיטתה והזעיקה רופא, אך מרקס לא החזיקה מעמד עד שהוא הגיע. נתיחה לאחר המוות ניקתה את שמו של אייבלינג כאחראי למותה מבחינה פלילית, אך בקהילה הסוציאליסטית הוא נחשב לאדם שגרם לה להתאבד. גופה נשרף בקרמטוריום, ואפרה נשמר תחילה בארגוני שמאל, אך לבסוף נקבר לצד קברו של קרל מרקס בבית הקברות הייגייט בצפון לונדון בשנת 1956.
בשנת 2014, יצא לאור ספרה של ההיסטוריונית רייצ'לס הולמס 'אלינור מרקס: חיים' (באנגלית: "Eleanor Marx: A Life"). הולמס מעלה את ההשערה כי מרקס לא התאבדה אלא נרצחה בידי אייבלינג בעבור בצע כסף. לאחר שמרקס גילתה כי אייבלינג התחתן מאחורי גבה תחת שם בדוי, היא שינתה את צוואתה, אך אייבלינג ככל הנראה השמיד אותה, וברח עם הירושה שפרידריך אנגלס הותיר לה. לטענתה של הולמס, אייבלינג הוא זה שחתם על הזמנת הרעל שנקנה בבוקר מותה (חומצה פרוסית וכלורופורם).
בשנת 2008, הציב הממשל הבריטי על ביתה של אלינור מרקס שלט כחול עם שמה, המסמן אתר מורשת.
פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית
פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (באנגלית: United States Army Training and Doctrine Command; בראשי תיבות: TRADOC) הוא פיקוד האחראי על האימונים ופיתוח הדוקטרינה הצבאית ותורת הלחימה של צבא ארצות הברית.
היסטוריה
ב-1955 הוקם הפיקוד הקונטיננטלי של הצבא (CONARC) שהיה אחראי להפעלת הכוח במרחב היבשתי של ארצות הברית בצפון אמריקה וכן לאימונים, הדרכות ופיתוח תורות לחימה של הצבא.
כחלק מלקחי מלחמת וייטנאם ועקב ההבנה כי מוטת השליטה של CONARC רחבה מדי, יזם ראש מטה צבא ארצות הברית קרייטון אברמס ארגון מחדש בצבא והטיל את המשימה על עוזרו הגנרל ויליאם דה-פוי. במסגרת הארגון מחדש פורק CONARC ובמקומו הוקמו ביולי 1973 שני פיקודים: פיקוד כוחות הצבא (FORSCOM) – האחראי להפעלת הכוח, ופיקוד האימונים וההדרכה, שבראשו עמד דה-פוי.
מבנה ארגוני ויעדים
מפקדת הפיקוד שוכנת בפורט יוסטיס בסמוך לניופורט ניוז בווירג'יניה. הפיקוד מחולק לחמש חטיבות:
בנוסף הפיקוד מפקח על שמונה מרכזי הדרכה ומנהיגות בתחומי הסייבר, תעופה, מודיעין, פיקוד המשימה, תמרון, תמיכה בתמרון, תמיכה לוגיסטית ואש, שתחתם פועלים 32 בתי ספר צבאיים, המכשירים מעל 500,000 חיילים מדי שנה.
אוטו פארנט
אוטו פנדרגון פארנט (באנגלית: Otto Pendragon Farrant; נולד ב-13 בנובמבר 1996) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
ביוגרפיה
פארנט נולד בהמרסמית', מערב לונדון וגדל בטוטינג, דרום לונדון. הוא למד בבית ספר גרוויני. הוא התעניין לראשונה במשחק לאחר שצפה במחזמר "עלובי החיים". כשהיה צעיר, הוא שיחק בתיאטרון בית הספר לתיאטרון בבטרסי.
קריירה
בשנת 2010, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו על המסך הגדול בתור פרסאוס הצעיר בסרט הקולנוע "התנגשות הטיטאנים". בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "לדוג סלמון בתימן". בשנת 2013, גילם פארנט את תומאס גריי במשך חמישה פרקים של הדרמה ההיסטורית בהפקת ה-BBC "מלכה הלבנה".
בשנת 2016, הוא גילם את פטיה רוסטוב בסדרת הדרמה ההיסטורית "מלחמה ושלום" בשנת 2018 גילם את נייג'ל וילסון במיני-סדרה של ה-BBC מ-2018 "גברת וילסון".
בשנת 2019, לוהק פארנט לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "אלכס ריידר" של פריים וידאו, עיבוד טלוויזיוני לסדרת הספרים אלכס ריידר של הסופר אנתוני הורוביץ. פארנט מככב בסדרה לצד ויקי מק'קלור וסטיבן דיליין. הסדרה עלתה לראשונה בבריטניה ובאירלנד ב-4 ביוני 2020, לאחר שישה חודשי צילומים ב-2019. העונה השנייה של הסדרה בכיכובו הופקה במהלך המחצית הראשונה של 2021 ויצאה בדצמבר 2021.
ליגת העל הנורווגית לנשים
ליגת העל הנורווגית לנשים (בנורווגית: Toppserien) היא ליגת כדורגל הנשים הבכירה בנורווגיה, הנחשבת לאחת הליגות הטובות בעולם. הליגה הוקמה על ידי התאחדות הכדורגל הנורווגית בשנת 1984, והיא מבוססת ברובה על המודל של הליגה לגברים. הליגה מורכבת מ-12 קבוצות, כאשר האלופה בכל עונה מעפילה לליגת האלופות, האחרונה נושרת לליגה הראשונה והלפני-אחרונה משחקת בשני משחקי נוק אאוט על הזכות להישאר בליגה. כל עונה מתחילה באזור חודש אפריל ומסתיימת באוקטובר.
מבנה והיסטוריה
ליגת העל הנורווגית לנשים הוקמה בשנת 1984 על ידי התאחדות הכדורגל הנורווגית. כיום בליגה משתתפות 12 קבוצות המקיימות ביניהן שני מפגשים, אחד בכל סיבוב, האחד בבית והשני בחוץ, ובסך הכל משחקות 22 משחקים בעונה סדירה. בסוף העונה הקבוצה שסיימה במקום האחרון (12) יורדת לליגת המשנה, ואילו הקבוצה שסיימה במקום הלפני-אחרון (11) משחקת שני משחקים נגד הסגנית בליגה המשנה והמפסידה ביניהן יורדת.
קורידורס סטרביי
קורידורס סטרביי (שם מדעי: Corydoras sterbai) הוא דג-נוי מסדרת השפמנונאים.
קורידורס סטרביי ניזון מחרקים ואצות. אורכו נע בין 6 ס"מ עד 12 ס"מ והא נפוץ בדרום אמריקה בעיקר בנהר האמזונאס. הקורידורס מאופיין בסוגי צבעים שונים שהופכים אותו לדג מיוחד.
מרצ תל אביב-יפו
מרצ תל אביב-יפו היא הרשימה העירונית של מפלגת מרצ בעיר תל אביב-יפו. המפלגה התחרתה בכל הבחירות המוניציפליות מאז שנת 1998, כאשר הישג השיא שלה היה בשנת 2013, 6 מנדטים מתוך 31 חברי מועצה (19.35%).
לאורך השנים הנהיגו אותה 3 ראשי סיעה, וכיהנו מטעמה 6 סגני ראש עירייה. יו"ר הסיעה הנוכחית היא חברת המועצה מיטל להבי, שמכהנת כסגנית ראש העירייה. ראש הסניף הנוכחי הוא אורי אנזנברג (החל ממאי 2018).
בחירות 1993 ו-1998
סיעת מרצ בכנסת הוקמה בשנת 1992 על ידי איחוד של המפלגות רצ, מפ"ם וחלק מ"שינוי" בראשותו של אמנון רובינשטיין, והשתתפה לראשונה בבחירות לכנסת השלוש עשרה באותה שנה. למהלך בכנסת היו גם השפעות על הפוליטיקה המוניציפלית, ולקראת הבחירות העירוניות בשנת 1993 רצו שלוש המפלגות ברשימה משותפת, אך עם מוסדות פנימיים נפרדים. הרשימה זכתה ל-3 מנדטים, אחד לכל מפלגה: מרדכי וירשובסקי נציג רצ, מיכאל רועה נציג מפ"ם, ומאיר ברימן נציג שינוי.
בבחירות 1998 התמודדה לראשונה מרצ תל אביב-יפו כמפלגה מאוחדת, בהנהגת מיכאל רועה. מרצ זכתה ב-4 מנדטים. בנבחרים מטעם מרצ הייתה מיכל עדן, הלסבית וחברת קהילת הלהט"ב הראשונה בהיסטוריה של ישראל שנבחרה לתפקיד של חברת מועצה. בשנת 2002 התפטר רועה מתפקיד סגן ראש העיר, ובבחירות הפנימיות זכה ג'ימי טורק להחליפו למשך הזמן הקצר עד הבחירות בשנת 2003.
בחירות 2003
בבחירות 2003 הוצבה יעל דיין בראש הסניף, והביאה אותו לידי הישגו הטוב ביותר-5 מנדטים במועצה, אחד יותר מרשימתו של ראש העיר תל אביב אחת. לאחר הבחירות נכנסה מרצ לקואליציה של רון חולדאי, דיין מונתה לסגנית ראש העיר וחבר המועצה איתי פנקס (שהיה להומו הראשון שנבחר כחבר מועצה) מונה ליו"ר השפד"ן. במהלך הקדנציה התערערה סיעת מרצ, כאשר פנקס וכחלון נטשו אותה לטובת סיעתו של חולדאי.בבחירות לראשות הסניף הביסה מיטל להבי את יעל דיין, והובילה את מרצ ליציאה מהקואליציה. דיין עברה בתגובה לסיעתו של חולדאי. כך קרה, שמסיעה של 5 מנדטים, תמכו במרצ ביציאה לבחירות 2 חברי מועצה בלבד.
בחירות 2008
בבחירות 2008 עברה הרשימה שינוי רב, כאשר מלבד יו"ר הסניף להבי כל המתמודדים היו חדשים: תמר זנדברג, אז מרצה צעירה במקום השני, אחמד משרהוואי תושב יפו במקום השלישי, ערן לב הפעיל בקהילת הלהט"ב במקום הרביעי ועופרה גולן הגמלאית במקום החמישי. הרשימה זכתה ל-3 מנדטים ולהבי, זנדברג ומשרהוואי נכנסו למועצה. מרצ הייתה חלק מהקואליציה ולהבי כיהנה כסגנית ראש העיר עד ליוני 2012, עת פרשה בשל התנהלותו של חולדאי מול המחאה החברתית. בפברואר 2013 החליף לב את זנדברג שנבחרה אל הכנסת ה-19 מטעם מרצ.
בחירות 2013
בבחירות לשנת 2013 העמידה המפלגה לראשונה מועמד מטעמה לתפקיד ראש עיריית תל אביב-יפו, חבר הכנסת ניצן הורוביץ שזכה לכ-38% אחוזי תמיכה, אך הפסיד לראש העיר המכהן רון חולדאי. מרצ הפכה למפלגה הגדולה במועצה, עם הישג שיא בכל הזמנים של 6 מנדטים. חברי הרשימה בבחירות אלה שנבחרו למועצה: מיטל להבי, מהרטה ברוך-רון, ד"ר אפרת טולקובסקי, גבי לסקי, מיקי גיצין ואיתי פנקס.
בחירות 2018
לקראת בחירות 2018 הודיעה יו"ר הסיעה, מיטל להבי, כי תתמודד גם על ראשות העיר, אולם ב-27 בספטמבר פרשה מהמירוץ והודיעה כי תתמודד במסגרת הרשימה בלבד על מקום במועצת העיר. רשימת מרצ למועצת העיר נבחרה בבחירות מקדימות במאי 2018 ולאחר שינויים שנערכו בה כללה לקראת הבחירות מלבד להבי את איתי פנקס ארד במקום השני, סיגל ויצמן במקום השלישי, גבי לסקי במקום הרביעי ורעות נגר במקום החמישי. בבחירות עצמן זכתה מרצ בשלושה מנדטים.
חברי מועצה
במועצת העירייה של תל אביב יפו יש 31 מושבים. להלן. מפורטים מספר המנדטים שהכניסה סיעת מרצ לכל אחת מהמועצות ושמות חברי המועצה מטעמה:
ראשי הסניף
יושב ראש הסניף המכהן הוא אורי אנזנברג, שניצח בבחירות לראשות הסניף במאי 2018.
קדמו לו בתפקיד ראשי הסניף הבאים:
סניף תל אביב יפו של מרצ פעל שנים רבות ברחוב פינסקר בתל אביב, משם הועבר לבית המפלגה בשכונת יד חרוצים. כיום פעילות הסניף מתבצעת במקומות שונים בעיר, ודיווחים על המפגשים ניתן למצוא בעמוד הפייסבוק של הסניף או באתר מרצ.
לואי בונו
ז'נרל של דיוויזיה לואי בונו (בצרפתית: Louis Bonneau; 7 ביולי 1851 – 26 בפברואר 1938) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
בונו נולד ב-7 ביולי 1851 בוויסמבור למשפחה שבסיסה באלזס התחתית ובחר בקריירה צבאית בגיל צעיר. הוא למד בבית הספר הצבאי סן-סיר משנת 1868, הוסמך כקצין בדרגת לוטננט ב-1870 וככזה השתתף במלחמת צרפת–פרוסיה, כולל הקרבות של קולומביי וגרבלוט. הוא נפצע ליד נוסוויל ב-31 באוגוסט 1870 וקצת לאחר מכן נפל בשבי במץ שנכבשה על ידי הגרמנים.
לאחר תום המלחמה, בונו, שהחזיק בדרגת קפיטן, לימד היסטוריה בסן-סיר משנת 1874. בשנת 1884 הוא הפך לפרופסור נלווה להיסטוריה ב-École supérieure de guerre שנפתח באותה העת.
מ-1898 עד 1901 בונו החזיק בדרגת קולונל ופיקד על רגימנט הרגלים ה-62, ובשנת 1902 הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה למפקד חטיבת השאסורים ה-3 כמפקדה החדשה. בשנה שלאחר מכן הוא מונה למפקד חטיבת הפרשים של הקורפוס ה-2, ובשנת 1905 מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-37. בשנת 1907 הוא קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-41 וקודם לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, ובנובמבר 1910 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-7 בבזנסון.
בראש הקורפוס הזה הוא נכנס למלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. הוא נשלח לכבוש את קול דה לגורג' בהרי הווז', ומ-7 באוגוסט לחם בקרב (הראשון) על מילוז, אחד הקרבות הכבדים הראשונים בחזית המערבית. כוחות צרפת כבשו את מילוז ב-7 באוגוסט 1914. כאשר כוחות גרמניים חזקים תקפו מצפון וממזרח לעיר ב-9 באוגוסט, נאלץ בונו להורות על חייליו לסגת לבלפור. בעקבות הנסיגה, ב-10 באוגוסט, בונו היה הראשון מתוך סדרה של גנרלים צרפתים ששוחרר מתפקידו על ידי ז'וזף ז'ופר ולא קיבל תפקיד נוסף.
בונו היה מפקד לגיון הכבוד מאז 1909. הוא נפטר בננסי ב-26 בפברואר 1938 בגיל 86.
הדוד וניה
הדוד וניה (ברוסית: Дядя Ваня, "דיאדא ואניה") הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הרוסי אנטון צ'כוב. המחזה ראה אור ב-1897 וב־1899 הוא הוצג במסגרת התיאטרון האמנותי של מוסקבה, בבימויו של קונסטנטין סטניסלבסקי.
המחזה מתאר את ביקורו של הפרופסור הקשיש ואשתו השנייה המושכת והצעירה ממנו בהרבה, ילנה, באחוזתם הכפרית שמממנת את אורח חייהם העירוני. במקום נוכחים שני חבריהם, וניה, אחיה של אשתו הראשונה והמנוחה של הפרופסור, שמנהל את האחוזה מזה שנים רבות, ואסטרוב, רופא מקומי. שניהם שבויים בקסמה של ילנה, בעודם מבכים את מר גורלם הקרתני בפרובינציה. סוניה, בתו של הפרופסור מאשתו הראשונה, ניהלה את האחוזה ביחד עם וניה, בעודה סובלת מהידיעה שהיא מכוערת ומרגשותיה העזים כלפי ד"ר אסטרוב שאינו שת לבו אליה. המצב מגיע לידי משבר כשהפרופסור מכריז על כוונתו למכור את האחוזה, ביתם של וניה וסוניה וטעם חייהם, ולהשקיע את הכסף שיקבל מהמכירה במקורות הכנסה שיאפשרו לו ולאשתו לחיות ברמת חיים גבוהה יותר.
הרקע
הדוד וניה הוא ייחודי מבין מחזותיו של צ'כוב, מכיוון שזהו הרחבה של "שד היער", מחזה קומי קודם שלו, אותו פרסם עשור קודם לכן. בין השינויים אותם ערך צ'כוב בין שני המחזות: צמצום מספר הדמויות מלמעלה מעשרים לתשע, המרת ההתאבדות ב"שד היער" לניסיון הרצח הכושל ב"הדוד וניה", והחלפת הסיום השמח בסיום דו-משמעי. בהתבססם על שינויים אלה נעזרו מבקרי ספרות כמו דונלד רייפילד, ריצ'רד גילמן ואריק בנטלי, כדי לתאר את ההתפתחות בשיטה הדרמטורגית של צ'כוב במהלך שנות התשעים של המאה ה-19.
רייפילד מצטט מלומדים בני ימינו שלדעתם צ'כוב תיקן את "שד היער" במהלך ביקורו בסחלין, מושבת מעצר במזרח רוסיה, ב-1891.
מערכה שנייה
חדר האוכל, כעבור מספר ימים. מאוחר בלילה. לפני לכתו לישון, סיריבריאקוב מתלונן על כאבים ועל גילו המבוגר. אסטרוב מגיע, אחרי שסוניה קראה לו, אבל הפרופסור מסרב לקבל את פניו. אחרי שסיריבריאקוב הולך לישון, ילנה ווניה משוחחים. היא מדברת על חוסר ההרמוניה ששורה בבית ווניה מדבר על התקוות שהתנפצו. הוא חש שהוא בזבז את נעוריו, והוא מקשר את אהבתו החד-צדדית לילנה עם הרס חייו. כשהוא לבדו, וניה תוהה למה הוא לא התאהב בילנה כשהוא פגש אותה לראשונה עשר שנים קודם לכן, אז יכלו להינשא ולחיות חיים מאושרים יחדיו. באותה עת, וניה האמין בגדולתו של פרופסור סיריבריאקוב והיה מאושר לחשוב שמאמציו שלו סייעו לתמוך בעבודתו של הפרופסור; כעת הוא התפכח מאשליותיו לגבי הפרופסור וחש שחייו ריקניים. כשווניה מקונן על העבר, חוזר אסטרוב במצב רוח רע בגלל שהוא שתוי, והשניים משוחחים. סוניה גוערת בווניה בגלל שהוא שותה, ומשיבה באופן פרגמטי להרהוריו על חייו המובזבזים, בציינה שרק עבודה גורמת להרגשת סיפוק.
מבחוץ מתחוללת סופה ואסטרוב מדבר עם סוניה על האווירה המחניקה שבבית. אסטרוב אומר שסיריבריאקוב אדם קשה, וניה היפוכונדר, וילנה מקסימה אבל עצלה. הוא מקונן על כך שחלף זמן רב מאז שהוא רחש אהבה למישהי. סוניה מתחננת בפני אסטרוב שיחדול לשתות, אומרת לו שלא מגיע לו להרוס עצמו. השניים משוחחים על אהבה, במהלך השיחה מתברר שסוניה מאוהבת ברופא אבל הוא אינו מודע לרגשותיה.
כשהרופא עוזב, ילנה נכנסת ומשלימה עם סוניה, נדמה שהדבר קורה אחרי תקופה ארוכה של ריב וכעס בין שתיהן. הן מנסות לפתור את העבר ביחד, ילנה מבטיחה לסוניה שהיא חשה רגשות עזים כלפי אביה כשהיא התחתנה איתו, אלא שהאהבה חלפה בינתיים. שתי הנשים דנות על מטרותיהן המשותפות ילנה מתוודה על אומללותה וסוניה מדברת על מעלותיו של הרופא. סוניה עוזבת במצב רוח טוב והולכת לשאול את הפרופסור אם ילנה יכולה לנגן על הפסנתר. סוניה חוזרת כשבפיה תשובה שלילית, מה שמיד מרע את האווירה.
מערכה שלישית
וניה, סוניה, וילנה נמצאים בחדר האורחים, אחרי שסיריבריאקוב זימן אותם. וניה קורא לילנה נימפת מים ומאיץ בה לקרוא דרור לייצרה ולהיענות לאהבתו. סוניה מתלוננת בפני ילנה שהיא מאוהבת באסטרוב מזה שש שנים ומכיוון שהיא אינה יפה, הוא אינו מבחין בה. ילנה מתנדבת לשאול את אסטרוב ולברר אם הוא מאוהב בסוניה. סוניה מרוצה, אולם לפני שהיא מסכימה, היא תוהה אם לא עדיפה אי-ודאות על ידיעה, מכיוון שאז, לפחות, יש תקוה.
מערכה רביעית
כשהמערכה האחרונה נפתחת, כעבור מספר שעות, מרינה וטליגין כורכים חוטי-צמר לסריגת גרבים ומשוחחים על העזיבה המתוכננת של סיריבריאקוב וילנה. כשווניה ואסטרוב נכנסים, אסטרוב אומר לווניה
וניה גנב צנצנת של מורפין מתוך תיבת התרופות של אסטרוב, כנראה בשביל להתאבד; סוניה ואסטרוב מפצירים בו להחזיר את המורפין, מה שהוא אכן עושה לבסוף.
ילנה וסיריבריאקוב נפרדים מכולם לשלום. כשילנה נפרדת מאסטרוב, היא מודה שהיא הוקסמה ממנו, מחבקת אותו ולוקחת אחד מעפרונותיו למזכרת. סיריבריאקוב ווניה מתפייסים, מסכימים על כך שהחיים יחזרו למסלולם כפי שהיה מימים ימימה. כשהם יוצאים, סוניה ווניה משלמים את החשבונות, מריה קוראת ומרינה סורגת. וניה מתלונן על כך שמאוד קשה לו וסוניה בתגובה מדברת בשבח החיים, העבודה והגמול שיזכו לו בעולם הבא:
נושאים
הנושאים בהם עוסק "הדוד וניה" הם תקוות שהתבדו ומה שניתן לכנותו "חיים מבוזבזים". הדמויות של צ'כוב הן אומללות, וכמו במשפחותיו של טולסטוי, כל אחת אומללה בדרכה שלה. במובן זה, ישנן הקבלות רבות עם סיפורים אחרים של צ'כוב.
ניתן לטעון שמעט קשה לארגן רעיונות אלה לכלל נושא מוגדר, מכיוון שהם שייכים יותר לאווירה, מצב רוחו המלנכולי של המחזה, מאשר לתבנית מסוימת של רעיונות.
ההפקות
אמנם המחזה הועלה על הבמה במספר תיאטראות פרובינציאליים במהלך 1898, אולם הצגת הבכורה שלו במטרופולין אירעה ב-7 בנובמבר 1899 בתיאטרון האמנותי של מוסקבה. קונסטנטין סטניסלבסקי גילם את דמותו של אסטרוב, ואולגה קניפר, אשתו לעתיד של צ'כוב, גילמה את דמותה של ילנה. הביקורות הראשונות היו אוהדות, אך הצביעו על מגרעות הן במחזה והן במשחק. ככל שהבימוי והמשחק השתפרו בהצגות הבאות, וככל ש"הציבור הבין טוב יותר את המשמעות הפנימית והדקויות של הרגשות", כך השתפרו גם הביקורות.
"הדוד וניה" נהפכה להצגה קבועה ברפרטואר של התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
שחקנים אחרים שהופיעו בהפקות בולטות אחרות של "הדוד וניה" כוללים את: פראנשוט טון (Franchot Tone), קייט בלאנשט, ג'קי ויבר, אנתוני שר, ויליאם הרט, ג'ורג' סי. סקוט, דרק ג'קובי, וטרוור איב. השחקנים של ההפקה המפורסמת של לורנס אוליבייה משנת 1963 נדונים בפרק הבא של "עיבודים לקולנוע ולאופרה". המחזה גם עובד מחדש לבמה בשם "דוד יקר" (Dear Uncle) בידי המחזאי הבריטי אלן אייקבורן, שמיקם אותו באזור האגמים של אנגליה בשנות השלושים – עיבוד זה הועלה לראשונה בין יולי לספטמבר 2011 בתיאטרון סטיבן ג'וזף.
להקת התיאטרון Reduced Shakespeare Company הציגה גרסה מקוצרת של המחזה ברדיו BBC, שהכילה רק שלוש שורות: "האם אתה הדוד וניה?, זה אני (נשמעת ירייה) איי!"
"הדוד וניה והזומבים" שכתב מרקוס וסנדורף, עיבוד פוסט-אפוקליפטי למחזה של צ'כוב, התבסס על "הדוד וניה": "בעקבות התקפת זומבים באי אוהה, רשת טלוויזיה הפכה תיאטרון קנדי לאולפן כדי להעלות את תוכנית המציאות החדשה שלהם "יצירות מופת לתיאטרון וזומבים". האתגר העיקרי שעמד בפני המתמודדים בתוכנית היה לקיים הצגה של מחזה קלאסי בעודם הודפים זומבים ששחררו לבמה המארחים הידידותיים. לאחר הצלחת החודשים האחרונים של "סערות וזומבים", התוכנית של הערב תציג דוגמה קלאסית של ריאליזם רוסי, "הדוד וניה" של אנטון צ'כוב (1897)." הצגת הבכורה של "הדוד וניה והזומבים" עלתה בתיאטרון קנדי בהונולולו בנובמבר 2012.
עיבודים לקולנוע ולאופרה
במרוצת השנים "הדוד וניה" עובד מספר פעמים לסרטים:
"סיפורה של סוניה" (Sonya's Story) היא אופרה שעיבדו הבמאית סאלי ברג'ס, המלחין ניל תורנטון והמעצב צ'ארלס פו, המציג אירועים במחזה "הדוד וניה" מנקודת מבטה של סוניה. הצגת הבכורה עלתה ב-2010.
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי
תיאטרון חיפה, הצגת בכורה ב-10 באפריל 1969
התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה ב-25 במאי 1978
תיאטרון הבימה, הצגת בכורה ב-24 במאי 1986, התקיימו מאתיים הצגות, עד יוני 1987
תיאטרון הספרייה, הצגת בכורה: 6 באוקטובר 1996
תיאטרון בית ליסין, הצגת בכורה: 24 ביולי 2009
תיאטרון החאן, הצגת בכורה ב-19 בספטמבר 2014
התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה ב-10 בפברואר 2022
Up! Live in Chicago
'''Up! Live in Chicago''' הוא אלבום ההופעה החיה השלישי של הזמרת שאניה טוויין אשר יצא ב-18 בנובמבר 2003. האלבום מציג את הופעתה של הזמרת בשיקגו במסגרת סיבוב ההופעות Up! Tour ובה נכחו 50 אלף איש ב-27 ביולי 2003.
בנוסף האלבום מכיל גם קטעי מאחורי הקלעים בהם רואים את הזמרת מטיילת בעיר ונוכחת באירועים מקומיים באותו השבוע. המופע שודר לראשונה על ידי רשת NBC באוגוסט אותה שנה וגרף 8.8 מיליון צופים ובכך הפך למופע השני בתולדות הטלוויזיה האמריקאית שגרפה הכי הרבה צופים.
רקע
תחילה המופע לא תוכנן לצאת כאלבום אך בעקבות ההצלחה הרבה שלו בטלוויזיה תוכנית זו יצאה לפועל על ידי מרוקרוי נאשוויל רקורדס. המופע שוחרר בגרסת DVD אשר כללה גם הופעות שלא נכללו בטלוויזיה ובחלק מהמדורות האלבום כלל גם תיק תכשיטים במתנה.
האלבום קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה אשר שיבחו את האינטראקציה של טוויין עם הקהל אך גם חלק מהמבקרים מתחו ביקורת על היכולת שלה לשיר בשידור חי. האלבום זכה להצלחה כאשר הגיע למקום השני במצעד אלבומי ה-DVD האמריקאי ואף הגיע למעמד פלטינה במדינה וגם באוסטרליה. קטעים מתוך המופע שימשו עבור הקליפים של השירים "She's Not Just a Pretty Face" ו-"It Only Hurts when I'm Breathing".
נשיקות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כתב עת טורף
כתב עת טורף או טורפני או חמסני או נצלני (באנגלית: Predatory journal) הוא כתב עת מדעי בו כותבי המאמר משלמים על פרסומו, אולם כתב העת אינו מבצע בקרת איכות ראויה, בניגוד לכתבי עת מדעיים לגיטימיים.
בעולם הפרסום המדעי קיימים מספר מודלים למימון עלויות כתב העת. במודל הקלאסי, כותבי המאמר אינם משלמים דבר, או משלמים חלק מעלות הפרסום, ואת שאר העלות מכסה המוציא לאור בעזרת גביית תשלום מקוראי המאמר, בעיקר בדמות דמי מנוי (בעיקר לספריות אקדמיות), אך גם במכירת מאמרים בודדים. הכותבים משלמים לעיתים תשלום לכל עמוד (page charge), או תשלום עבור עמודי צבע (color charge), במיוחד בעבר כאשר הדפסה בצבע הגדילה משמעותית את עלות הדפסת כתב העת.
דמי המנוי הגבוהים של חלק מכתבי העת מקשים את הגישה למידע המפורסם בהם, במיוחד לאוניברסיטאות דלות תקציב במדינות מתפתחות, כמו גם לקוראים פרטיים, להם אין גישה חופשית לספרייה אוניברסיטאית. עקב כך, מוגבלת היכולת של מדענים מרחבי העולם לשתף פעולה. מתוך כך התפתחה תנועת הגישה החופשית, לפיה הגישה למאמרים מדעיים צריכה להיות חופשית לכל קורא. אם כן, יש צורך במקור אחר למימון הוצאות כתב העת.
דרך מרכזית בתנועת הגישה החופשית היא "הדרך המוזהבת", בה כותבי המאמר מכסים את מלוא עלות הפרסום. עם פריחת דרך זו, במקביל לכתבי עת לגיטימיים, צמחו גם כתבי עת המחקים את הצורה של כתב עת מדעי, אם כי לא את התוכן: תפקידו של כתב העת בתהליך הפרסום המדעי הוא לבקר את איכות המאמרים, בעזרת סינון מצד עורכים (חוקרים בתחום או עורכים מקצועיים עם הכשרה מדעית), ושימוש בביקורת עמיתים - קבלת חוות דעת מפורטות לגבי המאמר מצד חוקרים בתחום הנושא. כתב עת טורף לעיתים טוען לביצוע הצעדים הללו, אך במציאות מתקבל כל מאמר, ללא סינון וביקורת איכות, במטרה לגבות את דמי הפרסום מהכותבים.
הגדרה של כתב עת טורף
באפריל 2019 התכנסו 43 נציגים מעשר ארצות כדי לחפש דרכים להיאבק בכתבי עת ומו"לים טורפים. הנציגים כללו מוציאים לאור, מממני מחקרים, חוקרים, קובעי מדיניות, מוסדות אקדמיים, ספריות ואנשי טיפול. הם קבעו שצעד ראשון למאבק בכתבי עת טורפים הוא הגדרתם. תמצית ההגדרה שפרסמו: כתב עת טורף הוא כזה שמעדיף אינטרסים אישיים על-פני מחקר אקדמי, תוך פרסום מידע כוזב או מטעה, סטייה מהתהליכים המקובלים של עריכה ופרסום, הימנעות משקיפות ושתדלנות אגרסיבית.
קיימים גם כתב עת מתחזים - כתב עת טורף שמתחזה לכתב עת אקדמי מבוסס. הוא מאמץ את שמו של כתב העת המבוסס ומקים אתר אינטרנט שמתחזה לשלו. מטרתו להטעות חוקרים שישלמו עבור הפרסום בכתב העת המתחזה. ארגונים שונים מפרסמים רשימות של כתבי עת מתחזים, כמו הרשימה של Retraction Watch (קישור ישיר לרשימה).
תכונות מרכזיות של כתבי עת טורפים
בין הטענות המרכזיות לגבי כתבי עת טורפים:
המאבק בכתבי עת ומו"לים טורפים
בדצמבר 2019 פורסם מאמר בכתב העת nature הקורא להתארגנות הקהילה האקדמית למיגור כתבי עת ומו"לים טורפים.
המאמר הפנה לפורום המרכז את המסמכים והפעילויות של הפעילים וקרא להצטרפות ותרומה למאבק. מחברי המאמר הצהירו על כוונתם להקים גוף בינלאומי לפיקוח על איכות כתבי עת אקדמיים. בכוונתם גם לפתח כלי דיגיטלי להערכת איכות של כתבי עת.
מדיה באיראן
בשנת 2000 תואר המנהיג העליון של איראן האייתולה עלי ח'אמנאי על ידי הוועד להגנה על עיתונאים כ"אחד מעשרת האויבים הגדולים של העיתונות וחופש הביטוי".
פיקוח וצנזורה
בית משפט מיוחד באיראן מגדיר את קווי האיסור וההיתר באשר לתצרוכת המדיה, ועשוי לעכב ולמנוע פרסומים שונים ואף לשלול היתרים לעסוק בתחום. בבית המשפט קיים חבר מושבעים אשר תפקידו לבחון את החומרים המובאים לפניו ולהחליט האם קיימים בהם תכנים אנטי- דתיים, לשון הרע, או פגיעה באינטרסים הלאומיים. משנת 1999 הביא בית המשפט לסגירתם של כתבי-עת ועיתונים רבים אשר היו בעלי קווים רפורמיסטיים. קיים משרד ממשלתי נוסף אשר תפקידו לפקח על המדיה באיראן ולספק רישיונות לעיסוק בתחום. המשרד נקרא הסוכנות לתרבות והכוונה אסלאמית. הממשלה מעסיקה חברת צנזורה מהגדולות בעולם אשר תפקידם לחסום השפעות זרות המגיעות לדעתם בעיקר מהתקשורת המערבית.
המארב בהר דב (2015)
המארב בהר דב (בערבית: عملية حزب الله في مزارع شبعا; או המארב בחוות שבעא), התרחש ב-28 בינואר 2015 כאשר סיור ממונע צבאי של צה"ל נפל למארב נ"ט מאורגן ומתוכנן של ארגון הטרור חזבאללה בהר דב שבחוות שבעא על גבול ישראל–לבנון, מה שהוביל לשני הרוגים ושבעה פצועים מקרב חיילי צה"ל. המארב בא כתגובה לתקיפה האווירית הישראלית בגבול ישראל-סוריה מספר ימים לפני כן, וקדם לו ירי מרגמות לעבר מוצבים בהר החרמון שנועד להטעיה. ישראל הגיבה בירי ארטילרי לשטחה של לבנון שכתוצאה ממנו נהרג חייל יוניפי"ל, אולם נמנעה מתגובה רצינית כדי למנוע הסלמה. חילופי האש נעצרו בצהרי אותו יום לאחר תיווך של יוניפי"ל. אירוע זה היה החמור ביותר מאז תום מלחמת לבנון השנייה בגבול ישראל–לבנון.
רקע
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, חזבאללה החל להיות נוכח יותר ויותר בדרום סוריה כחלק מהסיוע המקיף שהעניק לצבאו של בשאר אל-אסד. בין השאר נבנו בסיסים בשטח סוריה ולבנון שבהם אוחסן נשק של החזבאללה, ושיירות נשק העבירו לעיתים נשק שובר שוויון מסוריה ואיראן לידי החזבאללה; במקביל, ישראל ביצעה סדרת תקיפות אוויריות נגד שיירות הנשק ואתרי חזבאללה כמו גם פגיעה באזורים אסטרטגיים של צבא סוריה בעקבות זליגות מכוונות או טועות לשטח ישראל אם כי הכחישה את מעורבותה. מזכ"ל החזבאללה חסן נסראללה הזהיר שארגונו יגיב מפני התקפות ישראליות אפשריות נגד החזבאללה בשטח סוריה.
ב-18 בינואר 2015, בוצעה תקיפה אווירית נגד שיירת כלי רכב סמוך לכפר מזרעת אל-אמל בקוניטרה שבגולן הסורי, ובה נהרגו שישה פעילי חזבאללה, כולל מפקד חזבאללה בגולן ג'יהאד מורנייה, יחד עם אנשי משמרות המהפכה האיראניים, ביניהם, הגנרל מוחמד עלי אללה-דדי. החזבאללה ומשמרות המהפכה ראו בישראל אחראית לתקיפה ואיימו בנקמה. באופן רשמי ישראל שמרה על זכות השתיקה, אולם גורמים ביטחוניים אנונימיים אישרו שהיא אחראית לכך. ג'יהאד מורנייה יחד עם הגנרלים האיראנים זממו להקים בגולן תא טרור נגד ישראל אשר יוציא לפועל פיגועי ירי וחטיפה והסיבה המרכזית לתקיפה הייתה ככל הנראה כדי למוטט את רשת הטרור הזאת.
המארב
ב-28 בינואר 2015, בשעה 11:25, צוות של החזבאללה אשר כלל 5 חמושים וכונה "קבוצת חללי אל-קוניטרה" (مجموعة شهداء القنيطرة) לזכר התקיפה שלפני כן, המתין במארב סמוך להר דב בחוות שבעא שבשליטת ישראל בסמוך לגבול לבנון, וירה טילי נ"ט (כנראה 9M133 קורנט) לעבר שיירה צבאית של 9 כלי רכב מגדוד צבר שבחטיבת גבעתי אשר סיירה באזור ופגעו בשניים מהם. חזבאללה פרסם מיד לאחר מכן הצהרה קצרה על נטילת אחריות לאירוע. דובר צבא לבנון אמר שהטילים לא נורו משטח לבנון.
שעתיים לאחר ההתקפה הראשונית, ישראל ירתה לפחות 50 פגזים לתוך חוות השבעא, הגבעות שמסביב ו-5 כפרים בדרום לבנון הסמוכים לגבול, ומטוסים של חיל האוויר הישראלי ביצעו יעפים מעל האזור הסמוך לזירת האירוע. חזבאללה הגיב בירי של פצצות מרגמה לעבר עמדות צה"ל באזור הר דב.
מפקד כוחות יוניפי"ל, הגנרל לוצ'אנו פורטולנו קרא לכל הצדדים לגלות איפוק כדי למנוע הסלמה של המצב. לאחר קריאתו אשר התרחשה בסביבות השעה 2 אחר הצהריים לא נשמעו הפגזות נוספות. עם זאת, מטוסי קרב של חיל האוויר עדיין ריחפו באזור.
תוצאות
על פי צה"ל, כתוצאה מהתקיפה של חזבאללה על השיירה, נהרגו שני חיילים ונפצעו שבעה מתוכם שנים באורח בינוני והשאר באורח קל (בניהם סגן מפקד גדוד צבר נתנאל שמכה). החיילים ההרוגים היו סמ"ר דור חי ניני (20) ורס"ן יוחאי קלנגל (25). 2 כלי רכב של צה"ל (איסוזו די-מקס וג'יפ צבאי קל), נפגעו, ולטענת ישראל נפגע כלי רכב שלישי אזרחי של תושבי הכפר עג'ר אם כי לא ברור אם יושבי הרכב נפצעו. ערוץ אל-מיאדין המזוהה עם החזבאללה הצהיר שלפי מקורותיו נהרגו בתקיפה לא פחות מ-15 חיילים. היו דיווחים סותרים בתחילה על חטיפת חייל שנשללו לאחר מכן. במהלך חילופי האש שלאחר מכן נהרג חייל ספרדי מכוח יוניפי"ל רב"ט פרנסיסקו חאבייר סאוריה טולדו, כשישראל הודתה לאחר מכן שהוא נורה בטעות על ידי כוחותיה ולא הייתה כל כוונה לפגוע בכוחות האו"ם.
מיד לאחר האירוע התושבים באזור גבול לבנון הוזהרו להישאר בבתים ולסגור חלונות, אך זמן קצר לאחר מכן ההתראה הוסרה. הטיסות הושעו למשך זמן מסוים בשדות התעופה שבחיפה ובראש פינה. בביירות, נשמעו יריות שמחה בצהריים שלאחר האירוע, ודווח שחלק מתושבי רובע הדאחייה ארזו את מטלטליהם מחשש לתקיפה ישראלית על הרובע. אתר אל-נשארה הלבנוני דיווח ששתי ספינות מלחמה ישראליות חדרו לגבול הימי של לבנון, וסוכנות הידיעות הלאומית הלבנונית דיווחה על מזל"טים ישראליים שחגים באזור.
לדברי רוברט טייט מהדיילי טלגרף, ישראל עמדה על סף עימות חורמה עם החזבאללה על ידי ביצוע תקיפות אוויריות וקרקעיות נגדו כנקמה על האירוע, אף על פי שלמרות המצב המתוח אף אחד מהצדדים לא היה מעוניין בהסלמה. מכיוון שלא גויסו חיילי מילואים לאחר התקרית, נראה היה שישראל אינה מתכוונת להגיב בחומרה על התקרית.
בעקבות האירוע נסלל כביש עוקף קצר לחלקו התחתון של ציר העלייה הפנימי להר דב שהיה חשוף לגבול הלבנוני, ומשמש את צה"ל.
דברי חסן נסראללה
מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, נשא נאום יומיים לאחר האירוע במהלך טקס זיכרון לקורבנות התקיפה בקוניטרה. הוא ציין שהמלחמה עכשיו היא מידה כנגד מידה, ואמר:
חבר את הנקודות
חבר את הנקודות (ביפנית: 点つなぎ), מוכרת גם כנקודה לנקודה, היא סוג של חידה הכוללת סדרה של נקודות ממוספרות. כאשר מציירים קו המחבר בין הנקודות, נגלה תרשים של חפץ או עצם כלשהו. המשחק מיועד בעיקרו לילדים. השימוש במספרים יכול להיות מוחלף באותיות או בסמלים אחרים.
בשיח בין אנשים בוגרים, משתמשים בביטוי "לחבר את הנקודות" כמטפורה לתיאור יכולת (או אי יכולת) לקשר רעיון אחד עם רעיון אחר, לראות את ה"תמונה הגדולה", או למצוא תכונה בולטת בתוך מידע רב.