cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תא דופני
תא דופני (באנגלית: Parietal cells או Oxyntic cells) הוא תא באפיתל הקיבה, המייצר את "מיץ הקיבה" (חומצת מימן כלורי) הנחוץ לפעולת העיכול, ואת הפקטור פנימי הנחוץ לספיגת ויטמין B12 מהמזון.
יצור חומצה והפרשתה לחלל הקיבה
התא הדופני מייצר את "מיץ הקיבה" (חומצת מימן כלורי HCl), בתגובה לאחד משלושת הגירויים הבאים:
לעומת זאת ההורמון סומטוסטטין מעכב את יצור החומצה.
החומרים הבאים מגבירים את העברת החומצה מהתאים את חלל הקיבה:
מטרת החומצה: סיוע בעיכול החלבונים שבמזון.
קישורים חיצוניים
Magenschleimhaut
אדקרוקוטה
אדקרוקוטה (שם מדעי: Adcrocuta) הוא סוג של טורף נכחד ממשפחת הצבועיים שחי במשך המיוקן. המאובנים שלו נמצאו באסיה, אירופה ובאפריקה ותוארו ב-1938 בידי מיקלוש קרצוי.
סוג צבוע זה היה גדול יותר מגדול הצבועים המודרניים - צבוע מנומר והוא הגיע לאורך 1.5 מטר, לגובה 1 מטר בכתפיו ולמשקל של 50 עד 90 קילוגרם. למעשה הוא היה הצבוע הגדול ביותר לאחר הפכיקרוקוטה. הרגליים שלו היו מוצקות, אך קצרות יחסית כשהרגליים האחוריות בלטו יותר מהקדמיות והוא לא היה מותאם לריצה מהירה, זאת כתוצאה מאבות בעלי מאפייני גחניים המותאמים לטיפוס על עצים. עם זאת מבנה הלסתות הגדולות שלו ושיניו הטוחנות הרחבות מבהירים שהיה בעל עוצמת נשיכה גדולה והוא כנראה ניזון מעצמות.
האדקרוקוטה התפתח באסיה ממינים קטנים יותר של צבועים והיגר לאורך מרכז אסיה ואירופה עד לצפון אפריקה אצל המין Adcrocuta australis. הוא לא היה יכול לנוע במהירות אחרי טרף, כך שמרבית מזונו התבססה על פגרים ושאריות מזון של טורפים אחרים. עם זאת הוא היה טורף מצליח שנמצאו מאובנים רבים ממנו. הוא נכחד בסוף המיוקן והוחלף במינים חזקים יותר כמו הפכיקרוקוטה והפליוקרוקוטה.
משרד ההגנה (בלארוס)
משרד ההגנה של בלארוס (בבלארוסית: Міністэрства абароны Рэспублікі Беларусь) הוקם ב-20 במרץ 1992 כיורש משרד ההגנה הסובייטי. זהו המשרד הממשלתי בבלארוס הממונה על הכוחות המזוינים של בלארוס.
שר ההגנה
שר ההגנה מתמנה לתפקיד על ידי הנשיא ולא על ידי ראש הממשלה. לצדו, מכהן הרמטכ"ל כסגן השר. שניהם, שר ההגנה והרמטכ"ל חברים בפורום הביטחוני הבכיר ביותר במדינה, מועצת הביטחון הבלארוסית (Савет бясьпекі Рэспублікі Беларусь).
ב-2009 תקציב משרד ההגנה הבלארוסי עמד על 684 מיליון דולר, שהם מיליארד ו-918 מיליון רובל בלארוסי.
המודיעין הצבאי הבלארוסי
באפריל 2011 יחידות של המודיעין הצבאי הבלארוסי אימנו את שכירי החרב של מועמר קדאפי, לאחר שנודע כי 500 אנשי שטח של הביון הצבאי הבלארוסי כבר שוהים במדינה תקופה ארוכה ומספקים סיוע למודיעין הלובי. אנשי יחידת 334 של הספצנאז הבלארוסי, שבסיסם ממוקם במרינה הורקה סמוך למינסק נשלחו לסייע לכוחותיו של קדאפי.
היסטוריה של היוונית
השפה היוונית קיימת בדיבור ובכתב למעלה מ-3,000 שנה, ובצורתה המודרנית היא השפה העיקרית ביוון. ערך זה עוסק בהיסטוריה של השפה.
לינאר B
הכתב הידוע הראשון של השפה היוונית היה כתב ההברות הליניארי (קווי) B, שבו נעשה שימוש בניב המיקני העתיק. לינאר B נשאר לא מפוענח עד 1953. אחרי נפילת התרבות המיקנית, הייתה תקופה של כחמש-מאות שנים שבהן לא השתמשו בכתב, או ששום טקסט לא שרד מתקופה זו. מאז הזמנים הקלאסיים המוקדמים, יוונית נכתבה באלפבית יווני, שמקורו באלפבית פיניקי.
ניבים יוונים עתיקים
ביוון העתיקה והקלאסית היו שלושה ניבים עיקריים של השפה היוונית: ניב איולי, ניב יוני וניב דורי; בהתאמה לשלושת השבטים היווניים העתיקים: האיולים (שחיו בעיקר באיי הים האגאי ובחוף המערבי של אסיה הקטנה), האיונים (שהתיישבו בעיקר בחוף המערבי של אסיה הקטנה), והדורים (בעיקר היוונים שהיו לחופי הפלופונסוס, לדוגמה ספרטה, כרתים והחלקים הדרומיים ביותר של החוף המערבי של אסיה הקטנה). האודיסאה והאיליאדה של הומרוס נכתבו בסוג בניב יוני ספרותי שבו היו מספר מילים שאולות מהניבים השכנים. לכן, היונית הייתה לשפה הספרותית הראשית של יוון העתיקה, עד להתחלת עליונותה של אתונה בסוף המאה ה-5. דורית הייתה השפה הסטנדרטית של שירה לירית, כמו פינדארוס והאודות המקהלתיות של הטרגיקונים היווניים.
יוונית אטית
יוונית אטית, תת-ניב של יונית, הייתה במשך מאות השפה של העיר אתונה. רוב הספרות היוונית הקלאסית ששרדה מופיעה בניב זה, כולל הטקסטים של אפלטון ואריסטו.
יוונית הלניסטית - קוינה
כשהיוונים החלו ליישב אזורים נרחבים, מאסיה הקטנה, דרך המזרח התיכון ועד מצרים, השפה היוונית החלה להתפתח למספר ניבים. אלכסנדר הגדול (356-323 לפנה"ס) תרם לשילוב הניבים האלה לקוינה (לועזית: Koiné; יוונית: Κοινή - "נפוץ"). אכיפת ניב יווני נפוץ איפשר לצבא המשולב של אלכסנדר לתקשר מבפנים. השפה עצמה נלמדה על ידי תושבי האזורים שנכבשו על ידי אלכסנדר, וכך נהפכה היוונית לשפה עולמית. השפה המשיכה לשגשג גם אחרי אלכסנדר, במהלך התקופה ההלניסטית (323 עד 31 לפנה"ס). במהלך תקופה זו, הופיעה ה-"Septuagint" - תרגום השבעים של התנ"ך העברי ליוונית.
במהלך מאות שנים יוונית הייתה "לינגואה פרנקה" של האימפריה הרומית המזרחית. היה זה בתקופה הרומית שהברית החדשה היוונית הופיעה; ולכן, יוונית קוינה קרויה גם "יוונית של הברית החדשה", על-שם היצירה הספרותית המפורסמת ביותר שנכתבה בה.
יוונית מדיבלית ומודרנית
יוונית הייתה השפה הרשמית של האימפריה הביזנטית עד שבירתה קונסטנטינופול נפלה לידי העות'מאנים ב-1453. שקיעת ההשכלה בין דוברי היוונית במהלך השלטון העות'מאני, הגבילה את התפתחות השפה למשכילים היוונים הפזורים, כמו האריסטוקרטים של האיים האיוניים ושל הפנריוטים בקונסטנטינופול.
אחרי ביסוסה של יוון כמדינה עצמאית ב-1829, הקאתארבוסה (Καθαρεύουσα, מיוונית: "שפה מטוהרת"), אושרה כשפה הרשמית של המדינה, והייתה לצורה המקובלת היחידה של היוונית ביוון. קאתארבוסה הייתה מין צורה של השפה שבה השתמשו נוצרים אורתודוקסים מאז התקופה הביזנטית; מין ניסיון לטיהור השפה. הניסיון היה ממניעים פוליטיים, כשהמשטר ניסה להתעשר מהירושה התרבותית של יוון העתיקה, ומהסימפטיה שהרבה משכילים מערבים של התקופה רחשו למלחמה היוונית לעצמאות (כגון הלורד ביירון). הניסיון הוביל למלחמה לשונית, וליצירת חילוקי דעות לשוניים: ה"ד'ימוטיקיסטס" (Dhimotikistés, יוונית: Δημοτικιστές), שתמכו בניב בנפוץ (יוונית דֶמוֹטִית); וה"לויי" ("Lóyii", יוונית: Λόγιοι), שנקראו גם "קאתארבוסיאני" (Καθαρευουσιάνοι), שתמכו בניב המטוהר. עד לנקודה זו, השימוש בדמוטית ביחסי חוץ עורר קימוטי מצח. לכן, השימוש בדמוטית בניירת המדינית ובנאומים מדיניים נאסר.
נפילת הכת הצבאית ב-1974 וסוף התקופה של המטאפוליטפסי (1974-1976) הובילו לקבלתו של הניב הדמוטי בתור השפה החוקית (דה יורה) והמצוייה בשטח (דה פקטו).
קאפקלובן
קאפקלובן (בדנית: Kaffeklubben; "מועדון הקפה") הוא אי המצוי בסמוך לקצה הצפון מזרחי של האי גרינלנד. אי זה היה שטח היבשה הצפוני ביותר על פני כדור הארץ עד 1978. אז התגלה אי צפונית לו שניתן לו השם אודאק (Oodaaq או Oodap Qeqertaa) ומיקומו 83.66667°N, -30.66667°W.
גילוי ומיפוי האי
האי נחקר לראשונה על ידי החוקר הדני לאוגה קוך בשנת 1921. משלחת קנדית גילתה בשנת 1969 כי האי נמצא 750 מטרים צפונית לכף מוריס יסופ ועל כן נחשב האי לנקודה היבשתית הצפונית ביותר בכדור הארץ, כאמור עד 1978.
מקור השם
קוך קרא לאי על שם מועדון שותי הקפה של המוזיאון למינרלוגיה שבקופנהגן.
כביש 505
היסטוריה
תוואי הכביש נסלל לראשונה בתקופת המנדט הבריטי וחובר בין הכפרים באזור לכפר קאסם ממערב וכביש 60 ממזרח. בשנת 1975 החלה סלילת המשך הכביש לכיוון מזרח, במטרה לחבר את יישובי בקעת הירדן למרכז הארץ בנתיב ישיר ולא דרך כביש הבקעה. בשלב הראשון נסלל גם מעקף לתוואי הקיים שעבר בכפרים הערביים באזור הכפר מסחה (שליד אלקנה): בידיא, כיפל חארת', וחארס. אחר כך נסלל קטע נוסף באורך של 6.5 ק"מ עד צומת תפוח. בשנת 1980, החלה סלילת הקטע שבין צומת תפוח לצומת פצאל, והכביש קיבל את הכינוי "חוצה שומרון".
התוואי הישן של הכביש בחלקו המערבי נסלל ללא שיקולי בטיחות מינימליים כשהוא כולל קטעים עם שיפוע של 15%, בפיתולים בעלי רדיוס קטן. בעקבות תאונה קטלנית בכביש נקבע שלא ניתן לשפר את בטיחות הכביש בתוואי הישן והוחלט לסלול את הכביש בתוואי חדש במימון משותף של צה"ל ומשרד השיכון. אולם התקדמות הסלילה הייתה איטית ורק לאחר תאונה קטלנית נוספת בה התהפכה טיולית חיילים שאירעה במאי 1986, הבטיח שר הביטחון, יצחק רבין, שהכביש יושלם מתקציב פיתוח הדרכים של משרד הביטחון.
עד שנות ה-90 נחשב רק כביש 505 ל"כביש חוצה שומרון". כביש 5, שטרם הוקם ושודרג לכביש מהיר, היה כביש דו-מסלולי שהגיע לצומת קסם (כיום מחלף קסם עם כביש 6 וכביש 444), ומשם המשיך ככביש דו-נתיבי משך 2 ק"מ עד לכניסה לכפר קאסם. בנקודה זו החל התוואי הישן של כביש 505 אשר חצה את כפר קאסם.
בשלב הראשון הוארך כביש 5 ונסלל לאורך 5 ק"מ נוספים ככביש עוקף כפר קאסם, אשר הסתיים במקום בו ניצב כיום מחלף שער שומרון ומחסום צה"ל. מנקודה זו מזרחה התוואי היחיד של כביש חוצה שומרון עבר בכביש 505. במשך שנות ה-90 המאוחרות ובמהלך העשור הראשון של המאה ה-21, המשיכה החברה הלאומית לדרכים לסלול את כביש 5 ככביש דו מסלולי בתוואי חדש מדרום לכביש 505 ולא בתוואי הישן של האחרון, כך ששני הכבישים מקבילים זה לזה לאורך קו אווירי של כ-14 ק"מ. מאז נובמבר 2008 מסתיים כביש 5 בצומת אריאל בה הוא נפגש עם כביש 505, ומנקודה זו ממשיך כביש 505 בלבד כ"כביש חוצה שומרון" עד סיומו במפגש עם כביש 90 בצומת פצאל בבקעת הירדן.
קטע באורך של כ-4.5 ק"מ בין אלקנה לקריית נטפים סגור לתנועת ישראלים. תוואי באורך 4 ק"מ, בין הצומת שמדרום למגדלים ועד צומת מעלה אפרים ("מחסום גיתית") הוא חלק מציר אלון.
לה ליברטה
לה ליברטה (בצרפתית: La Liberté; במרוקאית יהודית: אלחוררייא; בעברית: החירות) היה עיתון שבועי יהודי-מרוקאי דו-לשוני שיצא לאור בטנג'יר בשנים 1914–1922. העיתון יצא לאור במקביל במהדורה צרפתית ובמהדורה ערבית-מרוקאית יהודית הכתובה באלפבית עברי.
עורך ומייסד העיתון היה שלמה בן חיון, עיתונאי יהודי-מרוקאי אשר ערך קודם לכן מספר עיתונים, בהם העיתון Le Reveil du Maroc (יצא לאור בשנים 1883–1903; נוסד על ידי עו"ד אברהם לוי-כהן). בנוסף לו, כתבו בעיתון באופן קבוע מספר פובליציסטים שונים, ביניהם ד"ר ישראל מני, יליד חברון שהגיע לטנג'יר לעסוק בעריכת דין.
העיתון הכריז על עצמו כ"מייצג האינטרסים היהודיים במרוקו". הוא הרבה לעסוק בנושאים הקשורים ליהדות מרוקו ובמיוחד ליהדות טנג'יר. העיתון עסק גם בעניינים הקשורים ביהדות העולם, בהתפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל ובסוגיות עולמיות, כולל דיווחים באשר למלחמת העולם הראשונה שהתרחשה במהלך שנות קיום העיתון. לאורך שנותיו העיתון נקט בעמדה פרו-צרפתית ברורה ואף קיבל מימון חלקי מהרשויות הצרפתיות במרוקו, והעיתון יצא נגד התעמולה הענפה של גרמניה והאימפריה העות'מאנית במרוקו באותן שנים. לעיתון היה יחס חם ואוהד לציונות ולבניין היישוב היהודי בארץ ישראל.
בשנות האלפיים העיתון עבר סריקה והועלה לרשת האינטרנט כחלק מפרויקט עיתונות יהודית היסטורית. נכון לשנת 2014 נסרקו גליונות העיתון שיצאו לאור בין השנים: 1915–1917 ו-1921–1922. עבור שנים אלו נסרקו לאתר הן המהדורה הצרפתית והן המהדורה המרוקאית יהודית של העיתון.
לואי-אמיל ברטן
לואי-אמיל ברטן (בצרפתית: Louis-Émile Bertin; 23 במרץ 1840 – 22 באוקטובר 1924) היה מהנדס ימי צרפתי, מתומכי ומקדמי "האסכולה הצעירה" (Jeune École) שהעדיפה צי קל, גמיש ומהיר המבוסס על סיירות ממוגנות חמושות בתותחים ארוכי-טווח וסירות טורפדו מהירות על צי כבד המבוסס על אוניות מערכה. בין השנים 1886 ל-1890 שימש יועץ לשלטון מייג'י בקיסרות היפנית וסייע בהקמת הצי הקיסרי היפני ומספנותיו בהירושימה ונגסאקי.
תולדות חייו
נולד בנאנסי ולמד באקול פוליטקניק בפריז. עם סיום לימודיו הצטרף למחלקת ההנדסה הימית בחיל ההנדסה הצרפתי (Corps du génie maritime).
ב-1886 נשלח מטעם חיל ההנדסה הצרפתי לשמש כיועץ לממשלת יפן. כך, בגיל 45, נפתחה בפניו הדרך לתכן צי שלם לפי הבנתו. לממשלת יפן לא היו די משאבים ליצור צי מבוסס אוניות מערכה ולפיכך "האסכולה הצעירה" הצרפתית התאימה למשימה. ברטן תכנן את סדרת הסיירות המוגנות מצושימה, ובחר לצייד אותן בתותח קאנֵה גדול-ממדים (320 מ"מ קוטר, 12 מ' אורך קנה, משקל 67 טונות, משקל פגז 350 ק"ג וטווח של 8 ק"מ), אלא שהרתע שלו וזמן טעינתו הארוך הפכו אותו לבלתי-מעשי בשימוש על כלי שיט קטן יחסית (כ-90 מטר אורך והדחק של כ-4,200 טון). כן תכנן עוד שלוש ספינות ללוחמת חופים, שלוש סיירות קלות (צ'יודה, יימה וצ'ישימה), פריגטה (טקאו) ו-16 סירות טורפדו והקים בכך את גרעין הצי הקיסרי. בנוסף תכנן את הבסיס הימי בססבו ליד נגסאקי ואת מספנת הצי בקורה ליד הירושימה.
בתפקידו ביפן ייצג את צרפת במסגרת המירוץ בינה לבין בריטניה והקיסרות הגרמנית להשגת השפעה בקיסרות היפנית החשובה והצומחת. כן היה חשוב לצרפת לשקם את מעמדה בקיסרות, לאחר שתמכה בשוגונות טוקוגאווה ממנה ירשה קיסרות מייג'י את השלטון. להצלחתו או כישלונו של הצי שהקים ברטן נודע אפקט משמעותי לגבי מעמדה של צרפת ביפן. ניצחונה של יפן בקרב נהר יאלו ב-17 בספטמבר 1894, עליו פיקד האדמירל סוקיוקי איטו מעל סיפון ה"מצושימה", זיכה את ברטן בתהילה והוכיח את צדקת "האסכולה הצעירה". לברטן הוענק אות מסדר השמש העולה.
עם שובו לצרפת התמנה למנהל בית הספר להנדסה ימית (Ecole du Génie Maritime) וב-1895 התמנה למנהל בניין הצי (Directeur des Construction Navales) בדרגת מהנדס ראשי (ingénieur général). ב-1903 התמנה לחבר המכון של צרפת.
מלחמת רוסיה–יפן והצגת ספינות הפרה-דרדנוט הפכו את "האסכולה הצעירה" למיושנת כבר ב-1905. בסופו של דבר היפנים לא היו מרוצים מביצועי סדרת מצושימה והעבירו לאחר המלחמה עם רוסיה את בניין הצי שלהם לבריטניה.
ב-1931 קרא הצי הצרפתי סיירת קלה על שמו.
כלכלת לסוטו
לסוטו מוקפת גאוגרפית על ידי דרום אפריקה, וכלכלתה משולבת איתה. כלכלת לסוטו מתבססת בעיקר על חקלאות ובעיקר דגנים וגידול בעלי חיים. בעבר, עבודה של תושביה במכרות בדרום אפריקה הייתה משמעותית מאוד לכלכלתה, אולם ההכנסה מכרייה בדרום אפריקה ירדה. מנגד, הכרייה בלסוטו עצמה, בעיקר של יהלומים התגברה מאוד בלסוטו מאז תחילת שנות ה-2000, והגיעה לכ-7% של התמ"ג בשנת 2011. מגזר התעשייה, בעיקר של הטקסטיל, ירד מ-כ-20% של התמ"ג בשנת 2004 לכ-11% בשנת 2011.
המדינה היא חלק מהאיחוד המכס הדרום אפריקאי, וחלק נכבד מהכנסות המיסים שלה מתקבלות מהאיחוד. רוב משקי הבית בלסוטו עוסקים בחקלאות לקיום. כשני שלישים מההכנסה של משקי הבית בלסוטו מגיעים מחקלאות וגידול בעלי חיים (בעיקר עזים, כבשים ובקר) לקיום. המועסקים השכירים בסקטורים השונים הם : נשים עובדות במפעלי טקסטיל (כ-40,000), גברים המועסקים במכרות בדרום אפריקה (כ-40,000), עובדי מדינות המועסקים בממשלת לסוטו (כ-40,000) והיתרה שכירים בחקלאות, תעשייה, בנייה, מכרות יהלומים ושירותים שונים (כ-80,000).
המדינה נמצאת בתחתית רשימת המדינות (מקום 158 מתוך 187) לפי מדד הפיתוח האנושי. צפי מסך החיים בלידה הוא 48.2 שנה ו-44 אחוז מהאוכלוסייה חי מהכנסה של 1.25 דולר ליום בממוצע. אולם, למרות זאת שיעורי יודעי קרוא וכתוב באוכלוסייה מגיע ל-82%.
אוצרות הטבע העיקריים של לסוטו הם היהלומים והמים. יצוא היהלומים מהמכרות בלסוטו היה כ- 230 מיליון דולר בשנת 2010/11. הייצור מרוכז בארבעה מכרות. מי הגשמים הרבים בהרי לסוטו מנוצלים ב"פרויקט המים של רמת לסוטו" (LHWP), שהוקם ב-1986 ומתוכנן לספק מים לדרום אפריקה במשך שנים רבות. הפרויקט מספק מים לאזורי יוהנסבורג והאזורים ממזרח לה. ערך יצוא המים היה כ- 70 מיליון דולר בשנת 2010.
שיכחון למוקדם
שיכחון למוקדם (נקרא גם אמנזיה רטרוגרדית באנגלית: Retrograde amnesia) הוא מושג מתחום הפרעות הזיכרון המתאר אובדן זיכרון של תקופת חיים אשר קדמה להופעת האמנזיה. זאת, בשונה משיכחון למאוחר, אשר בה יש אובדן זיכרון של מה שקרה לאחר מחולל האמנזיה. שיכחון זה נגרם כתוצאה מפגיעה קוגניטיבית במערכת הזיכרון באזור האונות הטמפורליות, ובמיוחד באזור ההיפוקמפוס, האחראי על קידוד אינפורמציה חדשה במוח.
בדרך כלל, הפגיעה באזור ההיפוקמפוס היא מבנית ויכולה לנבוע מפגיעות מוח עקב תאונות, ניתוחים, שבץ, דלקת מוח, אלכוהוליזם (לרבות תסמונת קורסקוף – נזק מוחי אופייני לאלכוהוליסטים כתוצאה מחסר בוויטמין B1) והלם חשמלי. נזק באונה הטמפורלית המדיאלית (בעיקר ההיפוקמפוס) ובקו האמצע של מוח הביניים (גרעין דורסלי-מדיאלי של התלמוס), פוגע ביכולת להיזכר באירועים שקרו בסמוך לפגיעה, אך לא פוגע בזיכרונות אפיזודיים וסמנטיים שנרכשו במהלך החיים.
האמנזיה הרטרוגרדית היא לרוב בעלת היקף חלקי או אינה כוללת בהשפעתה על הזיכרון. היא יכולה להיות זמנית (למשל אחרי שתיית אלכוהול) או לאורך זמן (למשל עקב שימוש כרוני באלכוהול, או לאחר פציעת ראש קשה). בנוסף, היכולת ליצור זיכרונות חדשים יכולה להישאר שלמה. חולים עם אמנזיה יכולים ללמוד מידע חדש כמו למשל ידע פרוצדורלי (מיומנויות), ולעיתים אף ידע סמנטי.
מאפיינים
האמנזיה הרטרוגרדית היא דינמית, בהתאם לחוק ריבוט (1882). כלומר, הרס הזיכרון פועל בדפוס לוגי שראשיתו בזיכרונות הטריים ביותר שלא נעשה בהם מספיק שימוש ושלא חזרו עליהם, והמידע שנפגע הוא בעיקר זה שקרוב לאירוע. ידועות שלוש סיבות למאפייני שכחה אלה: הראשונה היא העובדה שצורת שימור הזיכרון במוח היא כך שלאחר 2–3 שנים הזיכרונות מאופסנים עמוק יותר והם כבר לא תלויים במבנה הטמפורלי-מדיאלי; השנייה נעוצה בכך שחזרה על אירועים בזיכרון ושימוש בזיכרונות, גורמים למוח לשמר את המידע בצורה סמנטית תוך איבוד ההקשר המיידי, דבר השומר אותם מפגיעה בעקבות נזק מוחי. כלומר, זיכרונות מוקדמים מוגנים בעקבות חזרות רבות; והשלישית, אשר אופיינית לחולי קורסקוף, היא שהנזק וההידרדרות בזיכרון נגרמים בתקופת שתיית האלכוהול.
המרקיז דה וובנארג
לוק דה קלפייה המרקיז דה וובנארג (בצרפתית: Luc de Clapiers, marquis de Vauvenargues; 6 באוגוסט 1715 - 28 במאי 1747), פילוסוף וחייל צרפתי.
שיכחון למוקדם
מאפיינים
באמנזיה הרטרוגרדית לא כל סוגי הזיכרון נפגעים. החולים יכולים לזכור כישורים תפיסתיים מוטוריים (לדוגמה, קשירת שרוכים ורכיבה על אופניים) וחושיים, דבר היכול להצביע על קיומו של זיכרון שונה עבור כישורים של מיומנויות (זיכרון נוהלי) מאשר עבור עובדות (זיכרון הצהרתי).
המרקיז דה וובנארג
חייו
לוק דה קלפייה המרקיז דה וובנארג נולד בעיר אקס-אן-פרובאנס שבדרום צרפת למשפחת אצילים שירדה מנכסיה. הוא למד בקולג' שבעיר אך התעניין בעיקר בכתבי פלוטרכוס שאותם קרא בתרגום לצרפתית. הוא התגייס לצבא הצרפתי בדרגת סגן-משנה בחטיבת המלך לואי החמישה עשר, שבה שירת למעלה מעשר שנים. ב-1733 לקח חלק במלחמת הירושה הפולנית במערכה באיטליה תחת פיקודו של המרשל וילאר. ב-1740 השתתף במלחמת הירושה האוסטרית בחיל המשלוח הצרפתי לבוהמיה נגד אוסטריה. במצור על פראג ב-1742 קפאו רגליו כתוצאה מן הצינה, ולמרות שהות ארוכה בבית חולים בעיר נאנסי לא הבריא מעולם. הוא נכח בקרב דטינגן (16 ביוני 1743) שבו האנגלים תחת פיקודו של המלך ג'ורג' השני הביסו צבא צרפתי שמנה 70,000 איש. משחזר לצרפת הוצב בעיר אראס שבצפון המדינה, ובכך הגיעה לקיצה הקריירה הצבאית שלו.
שיכחון למוקדם
מאפיינים
מאפיין נוסף של אמנזיה זו הוא שהמידע מתאושש מהסוף להתחלה.
המרקיז דה וובנארג
חייו
ב-1740 פגש בבוהמיה בהיפוליט אמנואל דה סטר, שהיה חייל אריסטוקראטי צרפתי צעיר, והתאהב בו. דה סטר מת ב-1742 במצור על פראג והמרקיז דה וובנארג הקדיש לאהובו שנפטר את יצירתו הפילוסופית Conseil à un jeune homme ("עצה לאדם צעיר"). ביצירה זו הוא מבטא את סלידתו מנשים ואת אהבתו לגברים צעירים. הוא טוען שאין בכך דבר המנוגד לטבע, ותוקף כל מי שמנסה לגנות את טעמו באהבה.
הכלכלן המרקיז דה מיראבו עודד אותו להקדיש את עצמו לספרות והזמינו לפריז. המרקיז דה וובנארג שהיה חסר אמצעים לא יכול היה להגיע לפריז. הוא ביקש להתקבל לשירות הדיפלומטי והגיש את בקשתו למלך לואי החמישה עשר על פי המלצתו של וולטר. אך לפני שהיה סיפק בידו לזכות במשרה נתקף אבעבועות שחורות. וולטר ביקש ממנו להעלות על הכתב את רעיונותיו בדבר ההבדל בין המחזאים ז'אן רסין ופייר קורניי, והיכרותו זו עם וולטר הפכה לידידות. ב-1745 המרקיז דה וובנארג הגיע לפריז, שם עמד בקשרים עם אנשים מועטים בלבד ובהם וולטר. ב-1746 פרסם את יצירתו "מבוא להכרה האנושית" בתוספת נספח שבו רשם את הרהוריו ואת אמרותיו.
המרקיז דה וובנארג מת בפריז ב-1747.
שיכחון למוקדם
מקרים קליניים ידועים
מקרה קליני ידוע שתרם רבות לחקר האמנזיה הרטרוגרדית, היא של מטופל שנפגע בתאונת דרכים וסבל מפגיעות באונה הטמפורלית הפנימית, כמו גם באזורים קורטיקלים פרונטליים, פריאטלים ואוקסיפיטלים. הנזק היה גדול יותר בהמיספירה השמאלית. הוא הראה אינטליגנציה נורמלית (94 IQ) ויכולות תקינות של זיכרון לטווח קצר. אבל אותו אדם סבל מאמנזיה רטרוגרדית ואנטרוגרדית. האמנזיה הרטרוגרדית שלו הייתה אפיזודית לחלוטין. הוא לא זכר שום מאורע שקרה לו לפני הפגיעה, אך זכר עובדות לגבי עברו: מקום לימודיו, כמה אחים יש לו וכדומה. הידע הסמנטי שהיה לו על העולם נשאר, והוא יכול היה גם ללמוד עובדות חדשות אך ללא יכולת לזכור את האופן שבו למד אותן.
מאמנזיה מסוג זה סובלת הדמות הראשית, סמנתה, בסדרה "סמנתה מי?".
תשבור לי ת'לב
תשבור לי ת'לב הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אודיה. הוא יצא לאור ב-30 בינואר 2022, על ידי חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק, כסינגל מתוך אלבום האולפן השני שלה, האמת.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אודיה והופק על ידי משה בן אברהם ואופק בן יקותיאל. היא ביצעה אותו בהופעתה הראשונה בקיסריה. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-860 אלף השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-30 בינואר 2022. הוא נוצר על ידי AVOXVISION, שהכין גם את עטיפת הסינגל. נכון לאוגוסט 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-5 מיליון צפיות.
אדוארד הראשון, מלך אנגליה
אדוארד הראשון לבית פלנטג'נט (באנגלית: Edward I; 17 ביוני 1239 – 7 ביולי 1307), היה מלך אנגליה בשנים 1272–1307. קידם את מוסדות השלטון באנגליה והרחיב את שטחה. אדוארד כבש את ויילס וסיפח אותה לממלכה, וחיזק את שלטון אנגליה בסקוטלנד. אדוארד ידוע גם כמי שבתקופת שלטונו גורשו היהודים משטחי בריטניה.
נסיך ויורש עצר
אדוארד נולד בארמון וסטמינסטר ב-1239 להנרי השלישי, ולאלינור מפרובאנס. נודע גם כ"אדוארד ארך-הגפיים" (Edward Longshanks) וכ"פטיש הסקוטים" (Hammer of the Scots). אביו קרא לו אדוארד על שם המלך האנגלו-סקסוני האחרון, והקדוש האהוב עליו, המלך אדוארד המודה.
הוריו של הנסיך תמכו באופן נרחב באומנויות, ולכן קיבל אדוארד חינוך נרחב, כולל לימוד אנגלית, לטינית, מדע, מוזיקה, ואמנויות.
בשנת 1254 נסע אדוארד לספרד כדי להינשא ללאונור מקסטיליה, רוזנת פונתייה, בנישואים מאורגנים. אדוארד היה בן 15 ואשתו בת 13, ולימים נולדו להם 16 ילדים. כמתנת נישואים העניק לו אביו שטחי ארץ נרחבים בוויילס, אירלנד, ואת גסקוניה, חבל ארץ בצרפת שהיה אחד האחרונים שנותרו בשליטת מלכי אנגליה. אדוארד בילה שנה בגסקוניה, כדי ללמוד את ניהול האזור.
כנער, חזה אדוארד בתבוסות ובהשפלות של אביו, כולל הכניעה שנאלץ להיכנע ללחץ הברונים, ובפרט לאויבו הגדול של הנרי, גיסו סימון החמישי דה מונפור.
בשנת 1261 מרד המלך בשלטון הברונים, וביקש את תמיכתו של מלך צרפת לואי התשיעי, שנודע אחר כך בכינוי לואי הקדוש. אדוארד נטה תחילה לתמוך בברונים, אולם לאחר שלואי הצטרף לאביו, תמך אדוארד במלך ועמד לצידו במלחמת האזרחים שפרצה ב-1263.
ב-1264 ניצח דה מונפור את צבא המלך בקרב לואס (Lewes), ואדוארד הוחזק במחנהו כבן ערובה כדי לוודא שהמלך המנוצח עומד בתנאי חוזה השלום שהושתו עליו. אדוארד נמלט מהשבי, והביס את הברונים בקרב אוושם, בו נהרג סימון דה מונפור. אדוארד רדף את בניו של דה מונפור שהיו בני דודו, אולם עסק גם בשיקום המדינה ובפיוס בין המלך לברונים, פיוס שנסתיים בטוב ב-1267.
אדוארד במסעי הצלב
ב-1270 יצא אדוארד בראש צבא גדול למסע הצלב השמיני, לאחר שהפרלמנט הבריטי הטיל מס ללא תקדים בשיעור חמישה אחוז על כספם ורכושם של כל אנשי הממלכה, כדי לממן מסע צלב להצלת ארץ הקודש. מסע צלב זה אורגן על ידי מלך צרפת לואי התשיעי, כדי להילחם בסולטאן הממלוכי ביברס, שכבש חלקים נרחבים משרידי ממלכת ירושלים, שכבר מזמן לא שלטה בעיר הקודש. לואי שוכנע לנסות לכבוש תחילה את תוניסיה כדי שתשמש קרש קפיצה לכיבוש מצרים. ביולי 1270 הפליג לואי התשיעי מסיציליה לתוניס, אולם כוחותיו לא עמדו בחום הגדול ורבים מהם מתו משתיית מים מזוהמים, ביניהם המלך לואי עצמו. אדוארד החליט להמשיך במסע הצלב, שינה את מסלולו והפליג לעכו בה נחת במאי 1271, בראש כוח בן 100 אבירים. מסע צלב זה נודע כמסע הצלב התשיעי. אדוארד ניצח במספר קרבות קטנים אך בשל כוחותיו הלא מספקים וחילוקי דעות בכוח הפלישה הבינלאומי, חתם על הסכם הפסקת אש עם ביברס. ביוני 1272 ניסה מתנקש מכת החשישיון השיעית לרצוח את אדוארד, אך נכשל, והנסיך הפליג לסיציליה.
על כס המלכות
בינתיים, מת בנובמבר 1272 המלך הנרי. עקב שמו הטוב, יכולותיו הצבאיות, והשמועות המופרזות שהגיעו ממסעי הצלב, הוכרז אדוארד כמלך ללא מתנגדים והברונים נשבעו לו שבועת אמונים. אדוארד חזר לאנגליה רק ב-1274 והוכתר למלך בכנסיית וסטמינסטר על ידי רוברט קילוורדבי, הארכיבישוף מקנטרברי. אף על פי שלפניו מלכו שלושה מלכים בשם "אדוארד" הוא נקרא בשם "אדוארד הראשון" מכיוון שמאז הכיבוש הנורמני "התאפסה" ספירת המלכים האנגלית.
הכנעת הוולשים
בשנת 1267, בימי המלך הנרי השלישי, נחתם שלום מונטגומרי לפיו ניתנה עצמאות חלקית לוויילס. הנסיך הוולשי ל'ואלין אפ גריפיד' שפירוש שמו "כמו אריה", הרחיב את שליטתו אל נחלות המארש בדרום ויילס וקיבל את התואר נסיך ויילס, אם כי באופן רשמי חויב בשלמי כבוד למלך אנגליה. אדוארד סירב להכיר בהסכם שחתם אביו ול'ואלין מצידו לא התייצב לטקס ההכתרה בוסטמינסטר. ב-1275 לכדו פירטים בשרות אדוארד ספינה שהובילה את אלינור ממונפור, בתו היחידה של סימון ממונפור אויב המלך, כדי להינשא לנסיך ל'ואלין.
לאחר של'ואלין סירב להצהיר נאמנות לממלכת אנגליה, יצא אדוארד למערכה נגד ויילס בשנים 1276 ו-1277. בסופה הוכרח ל'ואלין לשלם את מיסי הנחלה לאנגליה, והורשה לשלוט רק ברצועת אדמה צרה בגוויניד', אחד ממחוזות ויילס. ברם ב-1282 פתח אחיו הנסיך דוויד' אפ גריפיד' במרד נגד השלטון האנגלי. בשלבי הלחימה הראשונים היו לוולשים מספר הצלחות בבלימת האנגלים באנגלסי וצפון-מזרח ויילס, ואדוארד אף הציע לל'ואלין להגיע להסכם בו יעביר את ויילס לשלטון האנגלי ובתמורה יקבל תארים ואדמות באנגליה, אך ל'ואלין סירב. ל'ואלין נהרג לבסוף במהלך קרב על גשר אורווין (במרכז מחוז פוויס של ימינו) ואחיו דוויד' נתפס, והוצא להורג בתלייה, גרירה וביתור. בכך הושם הקץ לעצמאות הוולשית.
אדוארד הקים סדרת טירות מבוצרות סביב גבולות ויילס, בשם טירות טבעת הברזל, שהידועה ביניהן הייתה טירת קרנארבון, ויילס סופחה בחוק לאנגליה, והמלך העניק לבנו הבכור אדוארד את התואר הנסיך מוויילס, תואר המוענק מאז ועד היום לכל בניהם הבכורים של מלכי אנגליה.
מלחמות הסקוטים ומותו
לאחר הכנעת ויילס, הפנה אדוארד את תשומת לבו לסקוטלנד. בתחילה, ניסה לעשות זאת באמצעים מדיניים. הוא תכנן להשיא את בנו למלכה הילדה של סקוטלנד, מרגרט, העלמה מנורווגיה, אולם לאחר שמרגרט מתה, הסכימו האצילים הסקוטים כי אדוארד יבחר את היורש לכתר סקוטלנד מתוך הטוענים לכתר.
אדוארד בחר בג'ון באליול וקיווה כי זה יסכים להישבע אמונים לאנגליה ולתמוך בה כספית וצבאית במלחמתה נגד צרפת, אולם ג'ון באליול ראה בכך השפלה וב-1293 כרת ברית עם צרפת והתכוון לפלוש לאנגליה.
אדוארד כינס את הצבא הגדול ביותר עד אז, החריב את העיר בריק שעל הטוויד וטבח בתושביה, והמשיך לדאנבר ואדינבורו. מאדינבורו נטל המלך את אבן סקון שנלקחה לכנסיית וסטמינסטר, שם נודעה ככסא המלך אדוארד ושימשה להכתרת מלכי אנגליה מ-1308 ועד 1996, שבה הוחזרה לסקוטלנד. באליול ויתר על הכתר ונכלא במצודת לונדון, אולם שוחרר שלוש שנים אחר כך ביולי 1299, והורשה לגלות לאחוזותיו בצרפת. כל בעלי האדמה בסקוטלנד נדרשו להישבע שבועת אמונים לאדוארד, והוא שלט בסקוטלנד כבפרובינציה אנגלית באמצעות משנים למלך.
ב-1297 פרץ מרד סקוטי בראשות ויליאם וולאס ואנדרו דה מוריי, שטענו שהם פועלים להביא להשבת המלך ג'ון לכס הסקוטי, בעוד הוא נותר בצרפת ולא תמך במרד הסקוטי. המורדים הסקוטים הביסו את הצבא האנגלי בקרב על גשר סטרלינג, ובעקבותיו איבדו האנגלים חלקים נרחבים מסקוטלנד. לאחר סיום המלחמה בצרפת התפנה אדוארד למרד הסקוטי, והביס את המורדים בקרב פאלקירק. וולאס הוסגר לאנגלים בשנת 1305, והוא נשפט במשפט ראווה שבסופו הוצא להורג בתלייה, גרירה וביתור.
אדוארד תכנן לאחד את ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד לממלכה מאוחדת אחת, אך לא הספיק לעשות זאת. הוא מת ב-1307 בדרכו להילחם ברוברט דה ברוס מנהיג הסקוטים החדש. אדוארד ציווה כי יבשלו את בשרו וכי עצמותיו ייצאו לקרב נגד הסקוטים אולם ליבו ייטמן בירושלים. משאלתו לא התמלאה והוא נקבר בטקס פשוט בכנסיית וסטמינסטר. על כס המלוכה באנגליה עלה בנו אדוארד השני.
מדיניות פנים וחקיקה
כדי לממן את מסעי הצלב, את מלחמותיו בוויילס ובסקוטלנד, ואת הקמת המבצרים לאורך גבולות הממלכה, היה זקוק אדוארד לכסף. אדוארד לווה כספים למימון המערכה ונכנס לחובות כבדים, וכדי להחזירם הזדקק לתמיכה ציבורית רחבה בגיוס כסף על ידי הטלת מיסים.
אספה זו נודעה בשם "הפרלמנט לדוגמה", מאחר שהיא ייצגה את כל שכבות החברה באנגליה: הברונים, הכמורה, האבירים והעירוניים. מאז הכילו בדרך כלל הפרלמנטים נציגים של כל השכבות הללו.
אדוארד השתמש בסמכותו המלכותית לבסס את זכויות הכתר על חשבון זכויות היתר הפיאודליות של הברונים, לקדם את השוויון בפני החוק, להטיל מסים, ולנסח בכתב את המשפט המקובל.
בעשותו כן, הדגיש אדוארד את סמכויותיו של הפרלמנט, ובעזרת הצ'נסלור שלו רוברט בורנל, חוקק חוקים חדשים.
הוא החל זאת כאשר מימן סקר מקיף של השלטון המקומי שהגדיר את זכויות הכתר ורכושו ותיעד העוולות של המנהל. סקר זה נודע בשם מאה המגילות.
חוק וסטמינסטר הראשון מ-1275 ניסח בכתב 51 חוקים קיימים, רבים מהם מהמגנה כרטה, שעסקו בסחיטת כספים על ידי אנשי בית המלוכה, עורכי דין ודיינים, בנהלים משפטיים ובחופש הבחירות.
הפרלמנט שכינס אדוארד חוקק חוקים שנגעו לסחר בצמר ובעור, מיסי ירושה ומתנות לכנסייה. חוקים נוספים הגדירו והגבילו את מערכת השיפוט הפיאודלית שמנעה את הצדק השוויוני לכל, והגדירה בכתב את נוהלי השיטור לשמירת הסדר הציבורי.
כמו כן חוקק אדוארד חוקים שהגבילו את האריסות לתקופת חיי האריס, והמעיטו את העברת האדמות הפיאודליות באופן לא מבוקר.
בסוף תקופת שלטונו מינה אדוארד ועדת שופטים שיצאה למחוזות אנגליה ועסקה בהדברת הפשיעה והשחיתות.
אדוארד והיהודים
כדי לממן את מלחמתו בוויילס, הטיל אדוארד מיסים על המלווים בריבית היהודים. ההוצאות היו כה גדולות, עד שהמלווים בריבית התרוששו. כשהיהודים לא יכלו לעמוד בתשלומים, האשימה אותם המדינה בחוסר נאמנות. אדוארד הגביל עוד יותר את זכויות היהודים ואסר עליהם לעסוק בהלוואה בריבית. אדוארד חייב את כל היהודים לענוד טלאי צהוב בצורת לוחות הברית: "כי כל אחד מהם אשר מלאו לו שבע שנים ישא על לבושו העליון סמל עשוי אריג צהוב בצורת שני לוחות, שש אצבעות אורכו ושלוש אצבעות רוחבו." אדוארד המשיך לרדוף את היהודים ואסר את כל ראשי המשפחות היהודיות, באשמת זיוף מטבעות והלוואה בריבית בניגוד לחוק. השופטים קיבלו הנחיות להחמיר עם העצירים היהודיים וב-1278 הובלו כ-300 מהם למצודת לונדון ונתלו, ורבים אחרים נהרגו בבתיהם בפקודת השלטון.
לבסוף, בשנת 1290, אדוארד גירש את כל היהודים מאנגליה; היהודים לא הורשו להתגורר באנגליה במשך 350 שנה נוספות, עד שאוליבר קרומוול התיר להם להתיישב בממלכה.
פרנסיס קרוזייה
פרנסיס רודון מוירה קרוזייה (באנגלית: Francis Rawdon Moira Crozier (חבר בחברה המלכותית ובאגודת האסטרונומים, 16 באוגוסט 1796 - נעלם ב-26 באפריל 1848) היה קצין אנגלי-אירי בצי המלכותי וחוקר קטבים. קרוזייה השתתף בשש משלחות חקר אל החוג הארקטי ואל אנטארקטיקה. הוא נולד באירלנד, בבאנברידג', קאונטי דון, באלסטר, ונקרא של שם ידיד של אביו, פרנסיס רודון-הייסטינגס, המרקיז הראשון מהייסטינגס (קודם לכן הרוזן השני ממוירה).
ילדות ונעורים
פרנסיס קרוזייה נולד באלסטר שבצפון אירלנד. הוא היה האחד-עשר מתוך שלושה-עשר ילדים, ובנו החמישי של עורך הדין ג'ורג' קרוזייה. קרוזייה למד בבית ספר מקומי בבנברידג' עם אחיו ויליאם ותומאס, וחי עם משפחתו בבית אבונמור, שאביו בנה בשנת 1792, במרכז באנברידג'.
חקר אנטארקטיקה
בשנת 1839 חזר קרוזייה ונלווה אל ג'יימס קלארק רוס, כקצין ראשון במסע של ארבע שנים לחקר יבשת אנטארקטיקה באוניות ארבוס וטרור. קרוזייה פיקד על "טרור" וב-1841 הוסמך לדרגת רב חובל. "ארבוס" ו"טרור" חזרו ב-1843, לאחר שביצעו את הפריצה המשמעותית ביותר של הקרח האנטארקטי הדחוס וגילו חלקים גדולים מן היבשת - לרבות ים רוס והאי רוס, הר ארבוס ומדף הקרח רוס.
משלחת המעבר הצפון-מערבי
בשנת 1845 הצטרף קרוזייה לסר ג'ון פרנקלין במשלחת לגילוי המעבר הצפון-מערבי, כר-חובל של אה"מ טרור. אחרי מות פרנקלין ביוני 1847, קיבל עליו את הפיקוד על המשלחת, וגורלו, יחד עם זה של שאר חברי המשלחת, נותר בגדר תעלומה עד 1859, כשפתק ממנו ומג'יימס פיצג'יימס, רב החובל של "ארבוס", ספינת המשלחת השנייה, התגלה על אי המלך ויליאם במהלך משלחת בהנהגת קפטן פרנסיס לאופולד מקלינטוק. תאריך הפתק היה אפריל 1848 ונאמר בו, שהספינות ננטשו אחרי שנלכדו בקרח. תשעה קצינים, בהם ג'ון פרנקלין, ו-15 אנשי צוות מתו, והשורדים עומדים לצאת לדרך ב-26 באפריל בכיוון נהר באק (נונאווט) בקנדה. דיווחים מאוחרים יותר ולא-מאומתים של אינואיטים אמרו, שבין 1852 ל-1858 נראו קרוזייה וחבר אחר במשלחת באזור אגם בייקר, כ-400 ק"מ דרומה, שם מצא פארלי מוואט ב-1948 "גלעד עתיק מאוד, לא במבנה אסקימואי רגיל" ובתוכו שרידים של תיבת עץ בעלת חיבורים מצטלבים. מקלינטוק וצוותי חיפוש שבאו אחריו מצאו חפצים, קברים ושרידי אדם מן הצוות של פרנקלין על האי ביצ'י, אי המלך ויליאם והחוף הצפוני של קנדה, אבל לא ניצולים.
מחוות הוקרה
בינואר 2008 אירחה עיר הולדתו של קרוזייה, באנברידג' שבאולסטר, אירוע אזכרה, שכלל טקס זיכרון והודיה בכנסיית השילוש הקדוש, בהשתתפות יותר מ-100 צאצאים של קרוזייה ושל קצינים אחרים במשלחת האבודה של פרנקלין ואלה שיצאו לחיפושים אחריה, יחד עם יו"ר מועצת באנברידג' וכמה היסטוריונים ארקטיים, לרבות מייקל סמית' וראסל פוטר.
אנדרטה לסר ג'ון פרנקלין ואנשיו, כולל קרוזייה, הוקמה בצו פרלמנטרי בשנת 1858 בבית החולים גריניץ' בלונדון. היא הועברה לבית התפילה ל הקולג' הימי המלכותי בגריניץ' בשנת 1937, והוצבה מחדש בכניסה לקולג' לשעבר בשלהי 2009. בטקס הודיה ב-29 באוקטובר 2009, חגגו תיירי קוטב וצאצאים של סר ג'ון פרנקלין, קפטן קרוזייה ואנשיהם את תרומות אבותיהם.
תוואי נוף גאוגרפיים
אלה הם תוואי הנוף הגאוגרפיים הקרויים על שם קרוזייה:
גילוי האוניות
בשנת 2014 מצאה משלחת מצר ויקטוריה שני פריטים על האי האט במפרץ המלכה מוד, סמוך לאי המלך ויליאם של נונאווט: חלק ממנוף להשקת סירות ועליו החותמות של שני חצים רחבים של הצי המלכותי; וחפץ עשוי עץ, אולי שסתום לצינור המתכת, שדרכו משלשלים את כבל הספינה אל תוך תא הכבל שמתחתיו. בהמשך מצאה המשלחת אחת מן הספינות של פרנקלין, משומרת במצב טוב. הספינה הטבועה נחה על קרקע מפרץ המלכה מוד בחלקו המזרחי, מערבית לאי או'ריילי. אושר שהספינה הטבועה היא "ארבוס", אוניית הדגל של המשלחת. בשנת 2016 אותרה ספינה העונה על תיאורה של "טרור" במפרץ טרור, סמוך לחוף הדרומי של אי המלך ויליאם.
קומיס (תואר אצולה)
קומיס (רומנית: Cómis) היה תואר אצולה או, ביתר דיוק, משרה או תפקיד ("דְרֶגַטוריה") של אציל ("דְרֶגַטור") בנסיכויות הרומניות. בוולאכיה הוא מוזכר לראשונה בשנת 1415 ובמולדובה ב-1435. ייתכן כי המילה ממקור לטיני (comes stabuli) ואחר כך יווני-ביזנטי (κόμης) עברה דרך שפות סלביות לרומנית.,
לתואר היו שלוש דרגות - הקומיס הגדול, קומיס שני וקומיס שלישי.
הקומיס הגדול, בויאר מדרגה שנייה, היה ממונה על אורוות השליט בנסיכויות הרומניות וחבר במועצת השליט. הוא פיקח על האורוות, אבזור הרכיבה, משרתי האורוות, הנפחים שפרזלו את הסוסים ויוצרי ומתקני האופנים למרכבות. כמו כן היה הקומיס הגדול אחראי על מפקד הסוסים, על הובלת הסוסים שנשלחו על ידי השליט לסולטאן העות'מאני, ממונה על כל הטקסים שבו השתתפו סוסי השליט ובמיוחד "טבלה-באשה" (Tavla başa), הסוס שהתקבל כמתנה מהסולטאן. טקסים אלה כללו את המצעדים הצבאיים המסורתיים שנערכו בחג ההתגלות או חג טבילתו של ישו, הנקרא אצל הרומנים "בובוטיאזה", וביום גאורגה הקדוש. הקומיס הגדול היה זכאי לגבות לעצמו תשלום תלת שנתי מכל טחנת קמח המופעלת בזרם מים, ועד 1812 הוא החזיק במונופול הרכישות עבור הצבא. הקומיס הגדול היה הבויאר היחיד מדרגה שנייה, שהיה זכאי לקלפאק עשוי מפרוות צובל, כמו הבויארים מדרגה ראשונה.
תחת הקומיס הגדול היו קומיס שני ("וְטוֹרי קומיס") וקומיס שלישי (טרֶטי קומיס") - הקומיס השני היה בויאר מדרגה רביעית והקומיס השלישי בויאר מדרגה חמישית, כמו כן עובדים זוטרים הקרויים "קומישל" (comişel) (ברבים comişei קומישֶי). בין דמויות היסטוריות ששרתו בתפקיד של קומיס גדול יש לציין בשנים 1511-1510 את ניאגויה בסאראב, לימים שליט ולאכיה. במולדובה מילא, למשל, את תפקיד הקומיס הגדול הכרוניקן מירון קוסטין.
קרחון בארטוק
קרחון ברטוק (באנגלית: Bartók Glacier) הוא קרחון בחלקו הצפוני של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 13 קילומטרים, ורוחבו 6 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מערב מהקצה הדרומי של רמת אלגר.
גובהו של הקרחון 736 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה בשנת 1960 על ידי ד. סירל (D. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, על בסיס תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
מקור השם
שמו של הקרחון נתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של המלחין ההונגרי בלה בארטוק; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
תרגיל טייגר
תרגיל טייגר או מבצע טייגר (באנגלית: Operation Tiger, Exercise Tiger) היה שם הקוד של אחד משלושה תרגילי נחיתה מהים רחבי היקף ("חזרה גנרלית") שניהלו בעלות הברית כהכנה לקראת הפלישה לנורמנדי במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם השנייה. התרגיל התקיים במהלך חודש אפריל 1944 בחופי סלפטון במחוז דבון באנגליה. תקלות תיאום ותקשורת בין הכוחות השונים שהשתתפו בתרגיל, גרמו לכך שחיילים רבים נהרגו ונפצעו מאש ידידותית במהלכו, וכן לכך שהכוח הימי, שהיה אמור לאבטח את אזור התרגיל, לא הצליח להגן על שיירת נחתות אמריקאיות, שהותקפה על ידי ספינות טורפדו של הצי הגרמני, בדרכה לתרגיל הנחיתה. במהלך תרגיל טייגר כולו נהרגו 946 חיילים ומלחים אמריקאים, 749 מתוכם בתקיפת ספינות הטורפדו הגרמניות. מכיוון שהתרגיל נערך זמן קצר לפני נחיתת כוחות בעלות הברית בחצי האי נורמנדי, נשמר האירוע תחת מעטה סודיות חמורה כדי לא לחשוף את הפלישה למודיעין הגרמני ולא לפגוע במורל חיילי בעלות הברית שנועדו להשתתף בה. הצבא האמריקני התייחס אמנם לפרשה מספר חודשים לאחר מכן, אך הפרסום נבלע באירועי הפלישה ושחרור צרפת מהכיבוש הגרמני. אף על פי שלא נמצאו ראיות לטיוח של הפרשה, מעבר לנדרש למטרות ביטחון שדה לקראת הפלישה, צצו שמועות ותאוריות קונספירציה אודותיה. הפרשה נחשפה לציבור, וזכתה לפרסום נרחב רק למעלה מ-40 שנים אחרי האירועים.
הכנות לתרגיל
בסוף 1943, כחלק מבניין הכוח של בעלות הברית לפלישה לנורמנדי, החלה סדרת אימונים שתכליתה הייתה לתרגל ולאמן את הכוחות בכל מתארי הלחימה הכרוכים במבצע הפלישה. אחת הדאגות הגדולות של הפיקוד העליון האמריקאי הייתה היעדר ניסיון לחימה ממשי במרבית יחידות צבא היבשה האמריקאי שהתכנסו בבריטניה לקראת הפלישה לצרפת. לאור זאת הוחלט לדמות את אימוני הנחיתה קרוב ככל האפשר לתנאי המציאות הקרבית במלואם. נחתות ינחיתו כוחות על החוף בעוד ארטילריה ימית ויבשתית וכן כוחות ביום אויב ינסו להדוף אותם. גנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית, החליט להשתמש בתחמושת חיה שתיירה לפני הכוחות הנוחתים ומעל ראשיהם.
ממשלת בריטניה הגדירה שטח אימונים באזור חופי סלפטון במחוז דבון, שישמש את הכוח האמריקני (כוח U) שנועד לנחות בחוף יוטה שבנורמנדי. המקום נבחר על שום הדמיון הגאוגרפי לחופי הנחיתה המיועדים לצבא האמריקאי בחצי האי קוטנטן שבנורמנדי. כ-3,000 תושבים מקומיים פונו מבתיהם. האימונים לקראת הנחיתה החלו בדצמבר 1943, כשתרגיל טייגר היה אחד הגדולים שבהם ותוכנן להתבצע החל מ-22 באפריל 1944 עד 30 באפריל 1944. קדם לו תרגיל ביוור (Exercise Beaver) שהתקיים בין 27 ל-31 במרץ 1944 שדימה אף הוא את הנחיתה בחוף יוטה ואחריו התקיים תרגיל פביוס שהחל ב-3 במאי 1944 ולמעשה דימה את מבצע נפטון שהיה החלק הימי של מבצע אוברלורד.
תרגיל טייגר כלל את כל המרכיבים המבצעיים הכרוכים בנחיתה הימית, ושיאו נועד להיות תרגול מלא של נחיתה לחופי סלפטון. 30,000 הלוחמים נעזרו ב-9 נחתות טנקים מסוג LST ו-LCT  כדי לבצע את הנחיתות המדומות, אשר כללו גם שימוש באש חיה. מפקד כל התרגיל (כמו גם כל הנחיתה בחוף יוטה עצמו) היה תת-אדמירל דון פ. מון מהצי האמריקני, כשלצידו מפקד כוחות היבשה בגזרה מייג'ור גנרל ג'וזף לוטון קולינס, מפקד הקורפוס השביעי של צבא ארצות הברית.
משימתו של הצי המלכותי הבריטי הייתה להגן על אזור התרגיל מפני תקיפות אויב וכן לבצע את ההרעשה הארטילרית שנועדה לדמות את תנאי הנחיתה האמתיים. סדר הכוחות לאבטחה כלל: שתי משחתות, שלוש ספינות טורפדו, ושתי סירות נושאות מקלעים ותותחי 20 מ"מ. הכוח שייט בפתחו של מפרץ ליים, שבתוכו משתרעים חופי סלפטון, וכן נערך לכיוון שרבור נמל הבסיס של ספינות הטורפדו של הצי הגרמני בתעלת למאנש.
נקודת מפתח להצלחת התרגיל הייתה קיומה של מערכת תקשורת מפורטת ואפקטיבית בין כלל הכוחות שנטלו חלק בו, וכאן נפלה השגיאה הקריטית הראשונה: תוכנית קשר מפורטת שהוכנה לכלל הכוחות הופצה לשטח כשהיא כוללת טעויות דפוס במספרי התדרים שנועדו לתקשורת וגרמה לבלבול קריטי בתקשורת תוך שיבוש של תיאומי הזמנים בין היחידות השונות. האותנטיות שנדרשה על ידי גנרל אייזנהאואר ויועציו הפכה באופן גרוטסקי למציאות מרה כשגופות הנפגעים החלו להיערם. בנוסף על תקלות התקשורת והתיאום, אחת משתי ספינות האבטחה הבריטיות שאמורות היו לאבטח את תרגיל הנחיתה הלילי ב-28 באפריל, לא התייצבה לאחר שניזוקה קודם לכן בהתנגשות קלה עם כלי שיט אחר והופנתה לתיקון, כשהאנייה המחליפה הגיעה מאוחר מדי.
עם היוודע דבר האסון, מעטה סודיות חמור הוטל על האירוע ועל משתתפיו מחשש כי עצם קיומו של התרגיל ומיקומו יחשוף בפני הגרמנים את יעדי הפלישה לצרפת.
שלבי התרגיל
השלב הראשון בתרגיל כלל בעיקר אימוני התכנסות, הכוונה ועלייה על סיפוני כלי השיט, והתקיים מ-22 באפריל עד 25 באפריל 1944. בשלב השני, בערבו של 26 באפריל 1944, עלה הגל הראשון של כוחות התקיפה על כלי השיט והפליג לים. התוכנית הייתה לדמות את חציית התעלה על ידי מסלול מעגלי במפרץ ליים בואכה חופי סלפטון עם אור ראשון 27 באפריל 1944. המאמץ לשוות מקסימום מציאות אמיתית לתרגיל כלל אפילו חקירת "שבויים" על ידי מתורגמנים שיתלוו לכוח הנוחת על מנת להפיק "מודיעין" שנשתל מראש אצל הכוח המגן, ואפילו הדמיה של "פצועים" ו"הרוגים" כולל הכנת "שטחי קבורה" כדי לתרגל צוותים רפואיים ורשמי קברים. בקרים מיוחדים הוצבו בכלל היחידות על מנת לדווח על רמת הביצועים שלהן בתרגיל ולפסוק תוצאות במהלכו.
27 באפריל 1944 - חילופי אש בין כוחותינו
הנחיתה הראשונה נערכה בבוקרו של 27 באפריל (שנועד לדמות את יום ה-D Day של הפלישה לנורמנדי) והשתבשה בשל "אש ידידותית" שניתכה על הכוחות הנוחתים.
שעת ה-ש' המקורית לתרגיל נקבעה לשעה 07:30, כאשר לפי פקודת התרגיל החל מ-"ש' פחות 50 דקות" ועד "ש" תוכננו להתבצע כל פעולות ההרעשה הארטילרית והתקיפות האוויריות שנועדו לדמות את תנאי הקרב, לאחריהן אמורים היו כוחות הנחיתה להסתער על החוף. בפועל, בשעה 06:25 בבוקר החליט תת-אדמירל מון, מפקד התרגיל, לדחות את שעת ה-"ש" בשעה, (כלומר לשעה 08:30) בעצת סגנו, ככל הנראה בשל דיווח על איחור בהתייצבות חלק מהנחתות בנקודת ההיערכות. בשל תקלות התקשורת, כאמור לעיל, לא קיבלו כל הכוחות את העדכון שממילא הופץ בלוח זמנים חפוז. כתוצאה מכך חלק מכוחות הנחיתה נחתו בלוח הזמנים הישן ושהו על החוף בשעה 07:40 בבוקר, עת החלו ספינות התותחים ומפציצי חיל האוויר בהרעשה המקדימה לפי לוח הזמנים החדש (50 דקות לפני שעת ה-"ש" החדשה 08:30). בנוסף ישנן עדויות מפי חיילים שהשתתפו בתרגיל כי טנקים אמפיביים שהיו בדרכם לנחיתה על החוף ירו אש חיה לעבר החוף, כחלק מהתרגיל, כשכוחות חי"ר כבר שוהים על החוף. קיימות עדויות רבות, הן של חיילים אמריקאים והן מפי אנשי צוות ים של אניות הצי הבריטי שנטלו חלק בתרגיל, בדבר אבדות אמריקאיות כתוצאה מהירי וההפגזות, אך מספר הנפגעים המדויק באירוע זה שנוי במחלוקת.
בהחלטתו לדחות את "שעת השין" לא ציית תת-אדמירל מון לתפיסה שהכתיב גנרל אייזנהאואר בדבר שאיפה מקסימלית ונוקשה לדמות את מהלך התרגיל לתוכניות הקרב של הפלישה לנורמנדי והמציאות הצפויה במהלכה (לרבות, כפי שקורה לא אחת במבצעים צבאיים - איחור בהתייצבות חלק מהכוחות בשטחי ההיערכות). אך הכשל העיקרי היה אי נקיטת פעולות כדי לוודא שכל הכוחות המעורבים בתרגיל, אכן מעודכנים אודות שינוי לוח הזמנים.
28 באפריל 1944 - התקפת סירות הטורפדו הגרמניות
למרות האבדות במהלך היום הקודם הוחלט להמשיך בתוכנית התרגיל כחלק מבניית הריאליזם באימונים שהגה גנרל אייזנהאואר לקראת הנחיתה בנורמנדי. על פי תוכנית התרגיל, לאחר נחיתת כוחות הסער הראשונים עם אנשי ההנדסה הקרבית שנועדו לפרוץ מכשולים ולסלק מוקשים, אמור היה לנחות כוח נוסף של חיילי הנדסה, לוחמה כימית וחיילי אפסנאות יחד עם ציוד וכלי רכב בהמשך כתגבורת ואספקה כדי להרחיב את ראש הגשר על החוף. שיירת הנחתות שאמורה הייתה להוביל את הגל השני של הנחיתה קבלה את שם הקוד T-4. ב-27 באפריל בשעה 09:45 בבוקר, החלו ספינות שיירת הנחתות להפליג לאזור היערכות כשבדרך פגשו קורבטה של הצי הבריטי, "אזליאה" (Azalea). זו אמורה הייתה יחד עם אנייה אחרת, המשחתת (מימי מלחמת העולם הראשונה) "סימיטר" (Scimitar), לאבטח את השיירה מפני תקיפה גרמנית. השיירה שכללה 8 נחתות מסוגים שונים (שמספריהן: 515, 496, 511, 531, 58, 499, 289 ו-507) המשיכה בדרכה במבנה טורי לקראת הנחיתה השנייה שתוכננה לשעות הבוקר המוקדמות של 28 באפריל.
סדרה של טעויות קשר, ארגון, תכנון, פיקוד, תיאום ותזמון, שכל ישר וסתם מזל רע הובילו את שיירת T-4 לתוך מפגש הרה-אסון עם כוח ימי גרמני.
ערב קודם, ניזוקה קלות המשחתת "סימיטר" בשל התנגשות עם נחתת. כניסתה לתיקון התאפשרה רק ב-28 באפריל. הוחלט, מבלי לדווח למטה, להשאירה לתיקונים מבלי לדאוג לאנייה מחליפה. רק בשעה 23:00 (27 לאפריל) הבינו אנשי המפקדה הימית שבפליימות' את משמעות היעדרה של אניית האבטחה הנוספת. כשדווח הקצין התורן הבכיר על העניין, כבר התקבלו דיווחים מתחנות מכ"ם שעל החוף וכן ממשחתת בריטית אחרת על נוכחותן של ספינות טורפדו גרמניות בקרבת השיירה. הוראה להחליף את "סימיטר" ניתנה למשחתת הבריטית "סלאדין" (צלאח א דין Saladin) רק בשעה 01:37 לפנות בוקר 28 באפריל. אף שזו שייטה במהירות המקסימלית שהייתה ביכולתה (23 קשר - אף לאנייה זו אירעה, מסתבר, תקלה בדוודים), לא הספיקה להגיע לזירת ההתקפה בזמן. בינתיים, האנייה "אזליאה" נותרה יחידה כדי להגן על השיירה. מפקדה נצמד לפקודות שקיבל בתוכנית התרגיל ולפיהן במקרה של תקיפת אויב "עליה לסגור את החוף ולא למנוע או לסכל תקיפת אויב". תת-אדמירל מון, שהיה המפקד המבצעי, יכול היה להורות על שינוי פקודות אלו אך לא עשה כן, אף על פי שהיה בין מקבלי ההתראה על נוכחות ספינות גרמניות באזור.
עקב טעויות התקשורת שגרמו לחוסר התיאום יום קודם, קיבלו הנחתות האמריקאיות תדרי קשר שונים מאלו של אוניות הליווי ומוצב הפיקוד הימי הבריטי על החוף. בשל כך, דיווח של אחת מאניות הצי הבריטי על איתור ספינות הטורפדו הגרמניות, הגיע אמנם במהרה לאניית הליווי הבריטית אך לא לנחתות האמריקאיות. מפקדה של הקורבטה "אזליאה" הניח כי האמריקאים קיבלו את ההתראה, לכן לא עשה כל פעולה כדי להזהירן. כך התאפשר לטרפדות הגרמניות מסלול ישר ונקי להתקפה על השיירה החשופה
בליל 27 באפריל, כמה דקות אחרי השעה 22:00, יצאה שייטת של 9 ספינות טורפדו גרמניות מבסיסה שבשרבור לסיור שגרתי במי התעלה האנגלית לכיוון מפרץ ליים. על פי עדות מפקד הסיור, לא היה כל מידע מודיעיני קונקרטי אודות פעילות מיוחדת של ספינות בעלות הברית באזור. כן היה ידוע להם על תעבורת קשר עמוסה ותנועה מוגברת של ספינות בעלות הברית לאורך החוף הדרומי של אנגליה במהלך כל חודש אפריל. מפקד השייטת נצטווה לבדוק את העניין. המפקד הגרמני מעיד בזיכרונותיו כי לכל אורך ההפלגה לא נראתה נוכחות של ספינות משמר כלשהן של בעלות הברית, ולמעט מספר זיקוקין שנורו ממרחק לא הייתה כל פעילות. ב-28 באפריל בשעה 02:00 מצא עצמו כוח הסט"רים הגרמניות בליבה של שיירת הנחתות. בשעה 02:15 לערך נורו הטורפדו הראשונים על ידי הגרמנים בהפתעה מוחלטת.
כתוצאה מהתקפה זו נפגעו 4 נחתות:
מפגיעת הטורפדו נהרגו 639 חיילים ומלחים אמריקניים. 110 נוספים איבדו את חייהם מהיפותרמיה עקב שהייתם במים הקפואים, אובדן דם כתוצאה מהגעה מאוחרת של כוחות החילוץ וטביעה בשל משקלו הרב של הציוד אותו נשאו חיילי החי"ר.
שאר הספינות לרבות אניית הליווי השיבו אש לכיוון הספינות הגרמניות שלא ביצעו תקיפות נוספות ונמלטו לבסיסן ללא כל אבדות.
מספר האבדות
למרות מספרי האבדות שצוינו לעיל, 40 שנים אחרי האירוע עדיין קיימת מחלוקת אודות המספרים המדויקים של ההרוגים בתרגיל. יש הטוענים כי מספר ההרוגים הכולל עלה על 1,000 חיילים. עלו גם טענות כי חלק מן ההרוגים נכללו בדיווחי האבדות של יום הנחיתה עצמו ב-6 ביוני 1944.
מספר האבדות במהלך הנחיתה המבצעית בחוף יוטה שבנורמנדי, עמד על כ-200 שהם חמישית ממספר ההרוגים בתרגיל טייגר עצמו (לפי ההערכה הנמוכה).
לאחר יום התרגיל
הצלחתו של מבצע אוברלורד הייתה תלויה בהצלחת תוכנית ההטעיה האסטרטגית שתמכה בתכנון המבצעי, הידועה כ"מבצע שומר ראש". מחשש שפרסום האסונות שפקדו את תרגיל טייגר יחשוף את מיקום הנחיתה האמיתי בצרפת, ננקטו צעדים חמורים, נוקשים ומידיים כדי להבטיח שמידע קריטי זה לא ייחשף.
אחד הצעדים הנוקשים שננקטו לצורך שמירת הסודיות נגע אפילו לצורת הטיפול בפצועי ההתקפה.
קצין הרפואה רלף גרין העיד כעבור שנים שבעת הגעת הפצועים מ"טייגר", מפקדיו הודיעו: "אנחנו במלחמה עכשיו. בתוך שעה צפויים להגיע אלינו מאות מקרי חירום של הלם כתוצאה משהות ארוכה במים, משולבים בפציעות של התפוצצויות וירי. הפיקוד הורה כי עלינו לטפל בחיילים אלו כאילו שאנחנו וטרינרים. אסור לכם לשאול שאלות ולרשום רישומים כלשהם. לא יתקיימו דיונים מקצועיים. בתום הטיפול הרפואי לפי הכללים, מי שידבר אודות הפציעות, ולא משנה מהי חומרתן, צפוי לעמוד למשפט צבאי! איש אינו מורשה לעזוב את המתחם שלנו עד להודעה חדשה".
באשר לשאלה אם האירוע טויח, המחבר קן סמול טען כי תרגיל "טייגר" נשמר תחת מעטה סודיות כבד, משום שהדבר נדרש. לדבריו, לא אירע כל טיוח והפרשה נשכחה בנסיבות אחרות. הניצולים הושמו תחת מגבלות ביטחון שדה חמורות, עד כדי כך שחלקם לא יכלו לדבר אודות האסון שנים רבות לאחר מכן. אירועי הפלישה שבאו לאחר מכן תפסו את תשומת הלב הציבורית והאפילו על "טייגר", אף על פי שהודעה רשמית לעיתונות, בחתימת גנרל אייזנהאואר, פורסמה ביולי 1944 כפי שהופיע בדיווח של סוכנות איי.פי. דיווח נוסף אודות הפרשה הופיע במהדורת אוגוסט 1944 של העיתון האמריקאי "כוכבים ופסים" (Stars and Stripes).
לקחים עיקריים
לאור התוצאות הקשות של תרגיל טייגר, החל תהליך של הפקת לקחים במטרה לשפר את מוכנות הכוחות לקראת הפלישה עצמה, אך חלקם יושמו רק לאחר תום הנחיתה בנורמנדי. בין היתר, נקבעו תדרי רדיו אחידים לכלל הכוחות בכל זירה. חגורות ההצלה האישיות של הלוחמים שופרו, ונערכו אימונים ייעודיים בהפעלתן בתנאים מבצעיים, אך תיקון זה הוכנס רק לאחר תום המתקפה בנורמנדי. כמו כן, תוכננו ויוצרו כלי שיט קטנים, שנועדו למשות ניצולים מנחתות שתיפגענה במים במהלך המבצע.
שאלת האחריות
מיד לאחר האירוע החל תחקיר מבצעי שבדק גם את חלוקת תחומי האחריות על התרגיל ומי נושא באשמה לתוצאותיו הקשות. עובדה היא ששרשרת הפיקוד בתרגיל הייתה לא ברורה מחד, ומבוזרת מדי בין מפקדים, מפקדות וחילות שונים מאידך. אחריותו של מפקד למתרחש תחתיו היא מלאה, אך לא תמיד משמעותה גם אשמה. שאלה זו היא פונקציה של קשר סיבתי בין סיבה למסובב: האם פעולה או מחדל של מפקד גרמו באופן ישיר לתוצאה? שהרי בינו (בעיקר אם מדובר במפקד בכיר) לבין פקודיו קיימת שרשרת פיקוד שכל אחד המנוי עליה תורם את חלקו (הרמטכ"ל, לדוגמה, אחראי על כל המתרחש בצבא לרבות אובדן ציוד זניח. אבל אין זה אומר כי הוא אשם באובדן. שאלה זו תיבדק במורד שרשרת הפיקוד).
אם נתייחס לפעולותיו של תת-אדמירל דון פ. מון כמפקד התרגיל הרי שניתן להצביע על החלטתו לדחות את "שעת השין" ביום 27 באפריל, מבלי שווידא כי כל הכוחות מעודכנים בלוח הזמנים החדש, ועל התעלמותו מעובדת היעדרה של ספינת מלחמה בריטית לאבטחת שיירת T-4 (בליל 27–28 באפריל), אף על פי שדווח על הימצאות טרפדות גרמניות באזור, כדוגמה למעשה ומחדל שתרמו ישירות לתוצאה הקשה בשני האירועים. במקרה הזה התלכדה האחריות לאשמה.