cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בענייני הזמן
העיתונות המבקרת
בחלק זה כינס קאמי שלושה מאמרים מהשליש האחרון של שנת 44' בנושא תפקיד העיתונות.במאמר מסוף אוגוסט 44', עת פריז שוחררה זה מכבר, הוא הודה שבמהלך הקרב על החופש השתמשו בנוסחאות פופולריות: "לא נרתעו מנאמת מוגזמת או מפנייה לרגישותן של נשים פשוטות, כפי שנעשה ברוב העיתונים לפני פרוץ המלחמה ובמהלכה". וגם "העיתונאי, שבידו מידע רב יותר מהמצוי בידי כלל הציבור, אחראי לספק עם מרב ההסתייגויות מידע שאינו מבוסס". עקב מאמר שהופיע בעיתון Défense de la France על ביקורה של מרלן דיטריך בעיר הצרפתית מץ מיד עם שחרורה, כתב: "כעסנו יהיה צודק תמיד [...] אין זה אומר שמבחינתנו העיתונים חייבים בהכרח להיות משעממים, פשוט, אין אנו סבורים שבעת מלחמה גחמותיה של כוכבת צריכות בהכרח להיות יותר מעניינים מכאבם של עמים, מדמם של צבאות, או מהמאמץ הקנאי של אומה לגלות את האמת שלה". אוליביה טוד, מחבר הביוגרפיה של קאמי, כתב ש"עיתון טוב, לדעתו, מחפש את המכנה המשותף הגבוה ביותר בין קוראיו, ולא את הנמוך ביותר".
מוסר ופוליטיקה
במדור זה כינס קאמי 11 מאמרים מקומבה שהתפרסמו בשנה שלאחר השחרור (44'-45') ודנים בסדר, בצדק ובחופש. "האמנם הסדר החברתי הוא רק השקט ברחובות? [...] מתחת למראית עין של אי-סדר, המהפכות טומנות בחובן עיקרון של סדר. העיקרון הזה ישלוט אם אמנם המהפכה שלמה. אולם אם המהפכות נכשלות או נעצרות באמצע הדרך, משתררת במרוצת שנים רבות שגרה של אי-סדר גדול [...] אין אדם היכול להשתוקק לסדר העליון הזה יותר מאיתנו [...] אבל לעולם אנו נעדיף אי-סדר מאי-צדק". במאמר אחר, בתשובה לשר ההסברה פייר-אנרי טייטגן (Pierre-Henri Teitgen), שבאופן כללי קאמי הסכים עמו, כתב: "מר טייטגן הציג לפרטיו את מנגנון הוויתורים שהביא צרפתים רבים כל-כך לידי רפיסות ובגידה. כול ויתור לאויב ולתחושת הנוחות גרר עוד ויתור. כול ויתור לאויב ולתחושת הנוחות גרר עוד ויתור. זה האחרון לא היה חמור מקודמו אך שניהם ביחד, זה לצד זה, יצרו נבזות. שתי נבזויות יחד יצרו קלון [...] צרפת חיה על פי תבונה שחוקה שהסבירה לדור הצעיר שהחיים עשויים כך שהם מחייבים ויתורים; שההתלהבות יכולה להמשך רק לזמן מה [...] וכאשר בני האדם הזדעזעו לנוכח אי-הצדק, שכנעו אותם שזה יעבור להם [...] תמיד מצליחים כשפונים אל התכונה הקלה ביותר של האדם - הלוא היא החיבה למנוחה". בתגובה חיובית למאמר של עמיתו ז'אן גֶאנו (Jean Guéhenno) ביומון לה פיגארו כתב קאמי שאנו "מסכימים על המטרות, ואנו חלוקים בדעתנו בכול הנוגע לאמצעים. אל לנו להטיל ספק שכולנו נושאים אתנו תשוקה חסרת פניות למען אושרם הבלתי אפשרי של בני האדם, אולם בפשטות יש בקרבנו מי שסבורים שאפשר לנקוט כל אמצעי למימוש האושר הזה, ולעומתם יש מי שאינם חושבים כך. גם אנו נמנים עם מי שאינם חושבים כך. אנו יודעים באיזו מהירות האמצעים נתפסים כמטרות, ואיננו שואפים לצדק חסר ערך". לקאמי, שהצטרף כבר בגיל 21 באלג'יר (בשנת 1934) למפלגה הקומוניסטית אבל פרש ממנה לפלג סוציאליסטי שנה מאוחר יותר, היה ברור שהמטרה אינה מקדשת את האמצעים. על זה תתגלע לימים המחלוקת שלו עם מרב האינטלקטואלים של השמאל בשנות ה-50'. אחרי הצהרתו של האפיפיור פיוס (שכיהן במקביל לתקופת הנאצים) ב-12 בדצמבר 1944 בזכות הדמוקרטיה, כתב קאמי: "צריך לשבח אותו כל כך [...] זה שנים שאנו מחכים שהסמכות הרוחנית הגדולה ביותר של זמננו תואיל בטובה להוקיע במילים ברורות את מעשי הדיקטטורות. אני מדגיש במילים ברורות. שכן ההוקעה הזאת נרמזה אולי בתוך איגרות ששלח האפיפיור לבישופים, בתנאי שיש מי שיפרש אותן. אולם היא מנוסחת בשפת המסורת שמעולם לא הייתה מפורשת לרוב בני האדם. נאמר בבירור: היינו רוצים שהאפיפיור ינקוט עמדה ממש בתוך אותן שנות החרפה, ויגנה את אשר צריך היה לגנותו. קשה לחשוב שהכנסייה השאירה את המטלה הזאת בידי אחרים, פחות ידועים, שלא הייתה להם אותה סמכות". מסר הזה, של אכזבה קשה מהכנסייה הקתולית בתקופת המלחמה, חוזר שוב ושוב בכתבי קאמי. קאמי היה בין היחידים שיצאו נגד הנשק הגרעיני. למרות הזדהותו עם ניצחון בעלות הברית על יפן, כתב: "יש להבין אותנו היטב. כאשר היפנים נכנעו אחרי הרס הירושימה והשפעת האימה, אנו שמחנו. אך אנו מסרבים להסיק מידיעה חמורה זו יותר מנחרצות לתמוך היתר שאת בחברה בין-לאומית אמיתית שבה למעצמות הגדולות לא יהיו זכויות יתר מהאומות הקטנות והבינוניות, שבה המלחמה, מגפה שהפכה סופנית אך ורק בשל גורם הידע האנושי, לא תהיה עוד מותנית בתאבונה או בדוקטרינה של מדינה זו או אחרת".
בשר ודם
בפרק זה כינס קאמי חמישה מאמרים הדנים בתוצאות המלחמה הארוכה והקשה. בשני מאמרים הוא כותב על אסירי "מחנה היהודים" (דכאו), שעדיין נמצאים בתחומי המחנה גם לאחר השחרור, אם בגלל מניעת המחלות או מחמת הבירוקרטיה של השחרור: "בכל יום מתים יהודים. לאחר מותם הם נערמים בפינה של המחנה ומצפים שיצטברו די גופות כדי שיהיה אפשר לקברן [...] ואז, בחומה של השמש מתפשטת שעות וימים צחנה עזה במחנה היהודים ועל המחנה שלנו (המחנה של אנשי הרזיסטאנס הצרפתים)". קאמי יצא נגד עינוי הדין והסבל שחוו המשוחררים: "הם ציפו לשחרור, באותו המקום ממש שבו הם סברו שאין עוד סבל נורא כסבלם, הם מתייסרים היום עוד יותר, שכן הוא נוגע עכשיו באמון שהם רוחשים". מאמר זה הכה גלים, והעיתון פראנס סואר האשים את קומבה שהוא הזדרז להאשים את האמריקאים, משחררי המחנה, ושיש לקאמי סיבה פוליטית לעשות זאת. יומיים לאחר מכן כתב קאמי שוב במאמר המערכת: "אנו דוחים בכל תוקף [...] רק דבר אחד עומד לנגד עינינו: להציל חיים של הצרפתים הנשגבים ביותר". והוסיף: "מכל מקום אנו נמשיך למחות עד שיימלאו כול דרישותינו. אם מאמרנו הקודם הצליח לרגש, מוטב. אין ספק שהיה טוב יותר אילו ההתרגשות לא נזקקה למאמר כדי להתעורר. יש בדכאו מראות שהיו צריכים להספיק. אולם זו לא העת לחרטה, זו העת לפעולה".
כעבור שנתיים
קאמי כינס ארבעה מאמרים מקומבה מהשנים 1946–1947. במאמרו "הנגע" ניסה קאמי להשוות את התורה הנאצית לגזענות הצרפתית, וכך כתב: "בעיתון בוקר מופיעה כותרת ראשית ברוחב של כמה טורים בעמוד הראשון: 'הרוצח רָזֶטָה' [...] שום עיתונאי לא היה מעז לנסח כותרת כזו אם שמו של החשוד היה דופון או דורן. אולם מר רזטה הא תושב מדגסקר, ועליו להיות רוצח בדרך כלשהי [...] כך גם נתקלים תמיד, כאן ושם, בצרפתי, שלעיתים קרובות הוא אינטליגנטי, האומר לכם שהיהודים באמת מגזימים. כמובן, לצרפתי הזה יש חבר יהודי שהוא, לפחות [...] ובאשר למיליוני היהודים שעונו או נשרפו, בן שיחתכם לא מסכים לשיטות אלה, כלל וכלל לא. פשוט, הוא מוצא שהיהודים מגזימים, והם שוגים שהם תומכים האחד באחר, אפילו אם מחנה ריכוז הוא שלימד אותם את הסולידריות הזאת". קאמי טען שנאמני היטלר יישמו באירופה את חוקיהם הנתעבים כי הם סברו שהם גזע נעלה, ולכן אין חוק שווה לגרמנים וליתר עמי אירופה. אבל אם גם הצרפתים אינם מזדעזעים מן המעשים שהם עצמם עושים לאלג'ירים או לתושבי מדגסקר, הרי זה מפני שגם הצרפתים מחשיבים עצמם נעלים כלפיהם: "אין מדובר בהטפה לרגשנות מגוחכת הבאה להתיך את כל הגזעים לתערובת חומלת אחת. בני האדם אינם דומים, זה נכון, ואני יודע היטב איזה תהום של מסורות מפרידה ביני ובין אפריקני או מוסלמי. אך אני גם יודע מה מאחד אותי עמם, ושיש בכל אחר ואחד מהם משהו שלא אוכל לבוז לו מבלי לבזות את עצמי".
לא קרבנות ולא תליינים
בחלק זה כינס קאמי שמונה מאמרים.חלקם הופיעו בקומבה וחלקם בדו-ירחון קאליבן (Caliban) של ז'אן דניאל, עיתונאי יהודי צרפתי, כולם באותה כותרת, "לא קרבנות, לא תליינים" (בצרפתית: Ni Victimes, ni bourreaux). במאמרו "מאה שנים של פחד" קאמי טען שהמאה ה-20 מאופיינת בפחד. אם המאות ה-17, 18 וה-19 היו המאות של המתמטיקה, הפיזיקה והביולוגיה, בסדר זה, הרי שהמאה ה-20 היא לדבריו המאה של הפחד: האדם אינו יכול לשכנע יותר, העולם מונע בידי כוחות חירשים שאינם נענים לאותות האזהרה והדיבור הוא חסר תועלת. "אל לך לדבר על הטיהור של האמנים ברוסיה, כי זה ינוצל על ידי כוחות הריאקציה", כותב קאמי, ומנגד "עליך לעבור בשתיקה על תמיכת האנגלו-סאקסים בפרנקו, כיוון שהקומוניסטים ינצלו זאת". ההיסטוריה והאידאולוגיה השתלטו על כל פינה, גורס קאמי, אנו נחנקים בקרב בני אדם המאמינים בצדקתם המוחלטת. זוהי הברירה של אותם אנשים המטילים ספק בכך שהסוציאליזם הוגשם במלואו ברוסיה והליברליזם מומש בארצות הברית, המכירים את זכותו של כל אחד לקבוע את האמת שלו, אך שוללים את זכותו לכפות אותה באמצעות הרג. קאמי אינו מסכים לניסוח השאלה הבינארית, "האם אתה מוכן שיהרגוך" מול "האם אתה מוכן להרוג". צריכה להיות גם דרך אחרת, לדבריו. במאמרו "הסוציאליזם שהוּלַךְ שולל" מזהה קאמי מועקה אצל האדם המערבי – הטרור אינו חוקי אלא אם מקבלים את התזה שהמטרה מקדשת את האמצעים. קאמי מזכיר אינטלקטואלים המתרווחים בכורסא ומלגלגים על סוציאליסטים הנרתעים ממעשי הזוועה ואיבוד החופש בשם המרקסיזם ואומרים "הם נרתעו מפני הזוועה", בדיוק כמו הקיצוניות של רובספייר וחבריו אחרי הצלחת המהפכה הצרפתית: אותם סוציאליסטים, שחשים התלבטות בין חיי חופש ודמוקרטיה אך במחיר "שהצדק יצא מרומה" לבין צדק כאשר "החופש מדוכא מלכתחילה". קאמי טוען "שהתקווה נמצאת בדיוק בסתירה הזאת": "אם יוותרו על המרקסיזם כפילוסופיה מוחלטת, הם יוכיחו שבזמן הזה הקִיץ הקץ על האידאולוגיות, כלומר על האוטופיות המוחלטות ההורסות את עצמן במהלך ההיסטוריה, בשל המחיר שהן גובות בסופו של דבר. אז יהיה צורך לבחור אוטופיה אחרת, צנועה יותר ופחות הרסנית. כך לפחות מכריח הסירוב להצדיק את ההרג לנסח את השאלה".
שתי תשובות לעמנואל ד'אסטייה דה לה ויז'רי
בפרק זה כינס קאמי שני מאמרים שכתב בתשובה לעמנואל ד'אסטייה דה לה ויז'רי, חבר הרזיסטאנס והמפלגה הקומוניסטית, חבר פרלמנט ומנהל היומון הקומוניסטי ליברסיון. ד'אסטייה ענה לסדרת המאמרים "לא קרבנות, לא תליינים" במאמר בעיתונו "חלצו את הקורבן מידי התליינים" (קאליבן, מס' 15). לדעת אוליביה טוד, ד'אסטייה ראה בקאמי אינטלקטואל שבורח מהפוליטיקה ומוצא מקלט במוסר. הוא כתב לקאמי, בלי לדעת שקאמי חולה בשחפת: "אני פציפיסט, אתה פציפיסט. אבל תנועתך החברתית למען השלום דומה לתנועה חברתית כנגד השחפת שתקבע לעצמה כמטרה למחוק אותה תוך סירוב להשתמש באמצעים שנועדו למנוע אותה". לדעת ד'אסטייה, כחבר המפלגה הקומוניסטית, נדכאי כל העולם ישחררו את עצמם באמצעות האלימות. קאמי ענה בגיליון העוקב של כתב העת וטען כי מעולם לא דגל באי-אלימות. מייחסים לו זאת, גרס, למען קלות הוויכוח, ואין הוא חושב שעל מכות צריכים לענות בברכות, האלימות היא בלתי נמנעת. "כדי לשים קץ לקפיטליזם אתה צריך להילחם בו. זה חסר היגיון, ואני ממשיך לחשוב שאין להילחם ברע באמצעות הרע ביותר אלא באמצעות הרע במיעוטו. אתה תאמר לי שמדובר בקרב האחרון, זה שיסדיר את הכול. ואכן, אני מפחד שזה יהיה הקרב האחרון, ומכול מקום אני חושש שיוטלו בני אדם לתוך ההרפתקה החדשה הזאת, וייאמר להם שוב שהדבר נחוץ כדי שילדיהם לא יחוו זאת. [...] המרקסיסטים, המכנים עצמם אדוקים, שהתייאשו מהופעתו של הצדק מיד, בחרו לשלוט בעולם בשם צדק עתידי [...] הם אינם חיים על האדמה הזאת, הם חיים בתוך היגיון. ובשם ההיגיון העמידו סופרי האוונגרד בפעם הראשונה בהיסטוריה האינטלקטואלית של צרפת את האינטליגנציה לרשות הצדקת המוציאים להורג בירייה. [...] ההיבטים האלה ייראו לך אולי מופרזים. אולי הם אמיתיים, וההיסטוריה של היום היא רווית דם כל כך רק משום שהאינטליגנציה האירופית שבגדה במורשתה ובייעודה, בחרה בהפרזה ללא גבול בשל נטייתה למסעיר ולמשלהב". אוליבייה טוד טען ש"קאמי חש היטב, כי וינסטון צ'רצ'יל הוא יותר 'שמאלי' מאשר יוזף סטלין".
הלא-מאמין והנוצרים
כבר בתחילת הרצאה זו מצהיר קמאי על שלושה עקרונות: א) לא להיגרר להיות מתחסד חילוני שאומר מה הוא מצפה מנוצרי: כמי שפטר עצמו מהחובות הדתיים, זה לא יאה להזכיר אותם למאמין הנוצרי. "החובות שאני מצפה ממכם הם כבני אדם, לא כנוצרים". ב)	כיוון שאינו יודע איפה האמת המוחלטת, לעולם לא יגיד שהאמת שלכם היא אשליה. קאמי מזכיר את הוויכוח שניהל עם פרנוסאה מוריאק ומודה שמוריאק צדק. ג)	קאמי אינו בעד פיוס מעושה אלא בעד דו-שיח, שבו אף צד לא מוותר על עקרונותיו ואומר אותם בקול. הוא שב וכתב מה שאמר בשנים ההן – הוא ציפה ועדיין מצפה מהכנסייה להביע את דעתה על הרוע ועל הכוח. והקול הזה צריך להיות חזק ונישא ולא מנשר פנימי בתוך הכנסייה, רמז לקול הענות החלושה של פיוס ה-12 בזמן המלחמה. "לא אני המצאתי את מצוקת יציר האנוש או את הביטויים המחרידים של הקללה האלוהית [...] לא אני דנתי לגיהנום את הילדים שלא נטבלו לנצרות, לא אני אמרתי שהאדם לבדו אינו מסוגל להושיע את עצמו ושבמעמקי השפלתו תקוותו היחידה היא החסד האלוהי". יגיד קאמי - גם הנוצרים וגם המרקסיסטים יוצאים נגד הפסימיות של הוגי הדעות, וטוענים שהעתיד, שמגולם באלוהות או בהיסטוריה, טוב יותר. הנצרות (או המרקסיזם) פסימית בקשר לבן האדם, אבל אופטימית בקשר לייעוד האנושי ולעתיד. לעומת זאת "אני פסימי בקשר לייעוד האנושי אבל אופטימי בקשר לאדם"!. לכן, במקום לשוחח מה מבדיל בינינו, בואו נמצא את החלקים המשותפים. יטען שהאנושות עומדת בפני הרוע. כנראה אי אפשר להפסיק את עינוי הילדים, אבל אפשר נלחם לפחות שיהיו פחות ילדים מעונים. על הנוצרים לעמוד זקוף ולצאת נגד הטרור: הטרור והדו-שיח הם כוחות בלתי שווים. אמנם יש לקאמי אשליות סבירות לגבי המאבק הזה. אם לא נדבר, שוב יעלה סוקרטס לקורבן. קאמי קורא לנוצרים להגיד כם לדו-שיח נגד הטרור ולא לגנות אותו בשפה של מנשר אפיפיורי.
שלושה ראיונות
בריאיון שערך איתו כתב של Défense de l’homme ביולי 1949:
מדוע ספרד
באוקטובר 1948 עלה המחזה הרביעי של קאמי "מצב של מצור" (תורגם לעברית בשם "מצור", בצרפתית: L'État de siège), הדמות המרכזית היא הדֶּבֶר, המערכת הטוטליטרית. המחזה נכשל לחלוטין. אוליביה טוד מצטט את קאמי שאמר בסרקזם: "'מצב של מצור' זכה ללא מאמץ בקולה של הביקורת פה אחד. כמובן, יש מעט מאוד מחזות שזכו לקטילה כה מוחלטת. יש להצטער על התוצאה הזאת, מה גם שמעולם לא חדלתי להתייחס ל'מצב של מצור', על כל פגמיו, כאל זה מבין כתבי שדומה לי אולי ביותר". הפילוסוף הקתולי והאקזיסטנציאליסט גבריאל מרסל השתומם מדוע קאמי בחר דווקא בספרד ולא בתפאורה של ארצות מזרח אירופה, שם הטוטליטריות חזקה יותר. קאמי הטיל על עצמו את האחריות לבחירת ספרד: "מדוע גרניקה, גבריאל מרסל?.. שכחת שכלי הנשק הראשונים של המלחמה הטוטליטרית נטבלו בדם ספרדי. שכחת שבשמו של ישו הקים ב-1936 גנרל מתקומם צבא של מאורים כדי לשסותם בממשלה החוקית של הרפובליקה הספרדית, הביא לניצחונו של עוול לאחר רציחות שאין להם כפרה, ופתח לאחריהן בדיכוי מחריד שנמשך עשר שנים ועדיין לא הסתיים. [...] לא ידוע לי אם צרפת הסגירה בעבר מתנגדי משטר סובייטי לידי ממשלתה של רוסיה, אין ספק שזה יקרה, שכן האליטות שלנו מוכנות לכל דבר. לעומת זאת, באשר לספרד, כבר פעלנו היטב, מכוחו של הסעיף המביש ביותר בהסכם הפסקת האש, הסגרנו לידי פרנקו בהוראת היטלר רפובליקנים ספרדים ובהם ליואיס קומפאניס הדגול, ובתוך הסחר מכר המחריד הזה קומפניס הוצא להורג בירייה".
עֵד החופש
זוהי הרצאה שנשא קאמי בסאל פלייל (Salle Pleyel) בכנס בינלאומי של סופרים (בתוכם דוד רוסט, ז'אן-פול סארטר ואנדרה ברטון) בנובמבר 1948 ופורסמה בעיתון לה גוש (בצרפתית: la Gauche) ב-20 בדצמבר 1949. קאמי עמד בה על האשמת האמנים באי-התגייסות לטובת האנושות, ובכך שהם מתביישים במשלח ידם שכביכול אינו תורם לרווחת העולם ("זה הזמן שבו רסין היה מסמיק על שכתב את 'ברניס' ובו רמברנדט היה ממהר להתגייס לשמירת לילה בשכונתו כדי שיימחל לו הציור 'משמר הלילה'"). המאשימים ציפו מן האמנים להתגייס ו"לצדד בעמדתם, שאם להאמין להם היא האמת היחידה". מה הוא השבר הזה? גם בעבר קין הרג את הבל, "אך היום קין הורג את הבל בשמו של ההיגיון, ודורש אחר כך את אות לגיון הכבוד". האמן אינו מסוגל לחיות בעולם החד־ממדי שהאידאולוגיות המוחלטות משרטטות למענו, טען קאמי. אמנם גם לכובשים וגם לאמנים יש אותה מטרה – הם רוצים לשנות את האי-סדר של היום. "השאפתנות של בונפרט שווה לזו של גתה, אולם בונפרט הוריש לנו את רעם התופים בגימנסיות, וגתה הוריש את 'האלגיות הרומאיות'": "מה שמבקש הכובש הן מימין והן משמאל, אינה האחדות שהיא בראש ובראשונה ההרמוניה שבין ניגודים, אלא הטוטאליות שהיא ריסוק ההבדלים. האמן מבדיל במקום שבו הכובש מאזן כפלס מים". הכובש רוצה לאיין את האחר, עולם של אדונים ועבדים. "בזמן שהכובש נעשה מוציא לאור ושוטר, האמן מוכרח להיות סרבן". לכן, טוען קאמי, יהא זה חסר תועלת לבקש מן האמנים הצדקה והתגייסות. הם מגויסים, בניגוד לרצונם, בעצם היותם אמנים. לא המאבק הוא שעושה אותם אמנים, גורס קאמי, אלא האמנות מכריחה אותם להיות לוחמים. מעצם תפקידו של האמן היא להיות העֵד של החופש. האמן יתנגד לעונש המוות, הם לא אויבים של איש מלבד התליינים. הם הז'ירונדינים הנצחיים שתמיד יהוו מטרה לאיומים ולחבטות. "יבוא יום שהכול יכירו בכך, ומתוך כבוד לשוני בקרבנו יפסיקו האובים שבנו לשסע האחד את האחר כפי שהם עושים. הם יכירו שייעודם העמוק ביותר הוא להגן עד הסוף על זכות יריביהם להחזיק עמדה אחרת [...] עדיף לטעות מבלי לרצוח אדם [...] מלהיות צודק בתוך הדממה ושדות הקטל".
צדק ושנאה
בחלק זה מתפרסמים ארבעה מאמרים – ה"נוגשים – נרדפים" (1948), "הצבועים והצדק" (1950), "לצד הרזיסטאנס" (1951) ו"עבדויות השנאה" (1951).
נוגשים – נרדפים
בשנת 1947 כתב העיתונאי ז'אק מרי (Jacques Méry) ספר ששמו "אפשרו לעמי לעבור" (Laissez passer mon peuple). מֶרי הוציא לאור את ספרו לאחר ששום עיתון לא הסכים לפרסם את עדותו במלואה. הנושא היה ניסיונה של ספינת המעפילים בן הכט שעל סיפונה היו ניצולי שואה שביקשו לעלות לארץ ישראל המנדטורית. קאמי כתב את ההקדמה לספר ובה בא חשבון עם הנטייה לגלות סבלנות לנוגשים מול חוסר סבלנות לנרדפים: "אין נרדף שהוא לגמרי נקי כפיים", כך חושב הציבור, טען, "נכון שהנחיתו כמה מהלומות על ראשם של היהודים האלה שחזרו מן המחנות בגרמניה, אך זו אשמת האנגלים, או הערבים, כן, גם הצרפתים, אולי הגרמנים, ובלי ספק היהודים". וגם "ככלות הכול, הם הרי עינו את ישוע הנוצרי". קאמי כותב שהעם הזה "רוצה לשוב לעצי התפוז ולאגמיו" אבל התפוזים והדיג חסום בפניו. העיתונאי ז'אק מרי הפליג עם המעפילים באוניה, "רצה להתחקות אחר האודיסיאה הזאת שבה איתקה מוקפת בגדר תיל ויוליסס סופג מכות אלה". לקראת סוף ההקדמה, בתארו את הנרדפים, הוא שואל־מנבא על היהודים-הישראלים: "ואולי יבוא יום והם יהיו לנוגשים?"
מכתבים על המרידה
בשנת 1951 פרסם קאמי את ספרו 'האדם המורד', אחד מן הטקסטים הפילוסופיים והפוליטיים המשמעותיים ביותר פרי עטו. הפרק הראשון התפרסם בשבועון התרבות 'אר' (Arts) באוקטובר 1952, על יצירתו של לוטראמון, שם העט של המשורר איזידור דיקאס (Isidore Ducasse) "שירי מלדורור". קאמי מביע הערצה ללוטראמון, המרקיז דה סאד, ז'אן-ז'אק רוסו (אותו הגדיר קאמי כהוגה הדעות "הראשון המצדיק את עונש המוות בחברה האזרחית") או ארתור רמבו אבל הניהיליזם שלהם נותן גושפנקה לבולשביזם וליעקוביניזם. קאמי שובר מיתוסים, כמו ההוצאה להורג של לואי השש-עשרה, "אכן, מעשה מאוס הוא להציג את רציחתו הפומבית של אדם טוב וחלש כרגע הגדול בתולדותינו. גרדום זה אינו מציין פסגה, כלל וכלל לא". בזה עורר את חמתם של רבים מהאינטלקטואלים בצרפת. בפרק זה, "מכתבים על המרידה", פרסם קאמי מאמרים אחדים: "מרידה והליכה בתלם" (שני מאמרים משנת 1951, שניהם תשובה לאנדרה ברטון), שאר חמשת המאמרים – מ-1952: "שיחה על המרידה", ריאיון שערך עם פייר ברז'ה, עיתונאי ומבקר ספרות, "טיהור הטיהורים" מכתב תשובה למאמר של מרסל מורה (Marcel Moré), סופר צרפתי, שהתפרסם בדייה ויואן (Dieu vivant), "מרידה ומשטרה", "מרידה ורומנטיות" וכמובן "מרידה ושיעבוד" מכתב תשובה לז'אן-פול סארטר.
מרידה והליכה בתלם
זהו מכתב תשובה לאנדרה ברטון שכתב פרשנות לקטע ב"האדם המורד" על שירת לוטראמון, שירה שהסוריאליסטים העריצו, או בשפתו של ברטון, קאמי מעז לבקר "את היצירה הגאונית ביותר של הזמנים המודרניים". קאמי טוען שברטון לא קרא את 'האדם המורד' או לא הבין אותו ומסביר שהוא, קאמי, נקב בסיבות היצירתיות של האדם המורד במקביל לסיבות הניהליסטיות. "אין זה רציני לרוץ ולהאשימני בלי דיחוי בהליכה בתלם". אבל כמו שיש להטיל ספק בכל דבר, גם במרידה התמידית והאינסופית רק כדי למרוד היא לא אחרת מאשר הליכה בתלם. הניהיליזם של יוצרים אלה, שגם קאמי מזדה אתם, ובצדק, מחולל השלמה עם המציאות והשעבוד. מאמר תשובה זה זכה לתשובה של אנדרה ברטון, והדיאלוג ביניהם המשיך על דפי העיתונות.
מרידה ושעבוד
במהלך שנת 1952 הטיל ז'אן-פול סארטר על חבר המערכת פרנסיס ז'אנסוֹן (Francis Jeanson) לסקור את ספרו החדש של קאמי שהציג עמדה מנוגדת לתקינות הפוליטית של אנשי השמאל. במאי 1952 כתב ז'אנסון ביקורת על 'האדם המורד' בעיתון זמנים מודרניים (Les Temps Modernes), העיתון שז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר ערכו. ז'אנסוֹן ביצע את המטלה מעל ומעבר – הוא לגלג על קאמי שקיבל הערכות חיוביות בעיתונים שמרניים כלה-מונד או האובזרווטר (כיום נקרא לה נובל אובזרווטר) – "אדם חייב להיות אחראי לביקורות עליו", טען ז'אנסון. ז'אנסון האשים את קאמי בחשיבה פלסטית הניתנת ללישה. באותה הזדמנות, על רקע שבח ל"הזר", טען שה"דבר" הוא רומן "מ-ט-א-פ-י-ס-י" (האותיות המוטות – במקור). איך קאמי מעז לדבר בסלחנות על לואי ה-16, איך הוא מעז לבקר את הגל ובמיוחד את מרקס? שאל. ז'אנסון האשים את קאמי בדעות מעוותות, למעט כמה רגעים בתקופת הרזיסטאנס. במכתב התשובה (שהתפרסם גם הוא בזמנים מודרניים) רמז קאמי במרירות שהביקורת נכתבה בעצה אחת עם סארטר, ושהוא חדל להיות ידידו. הראיה לכך היא שמכתבו של קאמי נמען ל"אדוני המנהל" (של זמנים מודרניים), דהיינו לסארטר. ז'אנסון לא נזכר בו בשמו אלא רק כ"שותפך", ומאמרו מכונה "מאמרך". הוא מלגלג על כך שכותב המאמר מציין שזכה לאהדה הן בימין והן בעיתונות הבורגנית. המחשבה שכל ביקורת על המרקסיזם האדוק היא בהכרח מחזקת את הימין, דלה מאוד בעיני קאמי. לאמיתו של דבר, העיתון שלכם, כתב קאמי, מקדש רק את ההיסטוריה ואת הדיאלקטיקה כאמת היחידה המוחלטת. קאמי מתווכח עם סארטר על חשיבות הדיאלקטיקה המרקסיסטית – קאמי אינו חושב שהדיאלקטיקה שגויה, אלא רק המעמד המוחלט שמעמידים מעריציה. קאמי לועג לאיטלקטואלים הצרפתיים שלא ידעו מעולם מחסור וגזענות. כאן עולה קאמי להתקפה וטוען שהעיתון מתעלם מפעילות מהפכנית שקדמה למרקס אשר גרם לגירושה מהאינטרנציונל (למשל את באקונין), מהתאוריות המרקסיסטיות שקרסו, מאובדן החירות ודיכוי החופש. גם לגבי הביקורת ענה קאמי - שיטת "שותפך" היא לטעון ש"האדם המורד" קובע שהשמיים שחורים, ולכן יוצא בשצף קצף נגד הספר, בעוד שהספר טוען שהשמיים כחולים. כעת רק צריך לקבוע אם הסופר (אלבר קאמי) יצא מדעתו או שז'אנסון חירש.
יצירה וחופש
בקובץ זה כונסו חמישה מאמרים: "הגנת החופש" (1952), "ספרד והתרבות" (1952), "זמן התקווה" (1953 ) "הלחם והחופש" (1953 ) ו"האמן ותקופתו" (1953).
הגנת החופש
הוויכוח בין קאמי וסארטר התלהט, וכל אירוע פוליטי בעולם התסיס את האווירה. הפרשה שעמדה אז על הפרק הייתה סביב אנרי מרטן (Henri Martin), קומוניסט שבמסגרת שירותו בבסיס חיל הים בטולון מחה נגד מלחמת הודו-סין הראשונה, חיבר עלוני מחאה ונאסר ונידון בידי הצבא לתקופת מאסר ממושכת של חמש שנים. מאסרו שימש עילה להתנצחות בין הפרוגרסיבים והשמרנים בצרפת, בניצוחו של סארטר, ז'אן קוקטו ואחרים. סארטר לעג לקאמי על התפשרויותיו ועל ניסיונות הפיוס שלו. קאמי כתב בדצמבר 1952 בעיתון השמאלני "פרנק טירר" (Franc-Tireur) שאפשר היה לסיים את המשפט בשבועות או חודשים של ריתוק, אבל העונש החמור מעיד שאנרי נאשם על ההתנגדות למלחמה ועל היותו קומוניסט. קאמי מסכים שהמנהיגים הקומוניסטים ידכאו כל מרכיב דמוקרטי עם הגעתם לשלטון, אבל אין להשתמש בכלים "אם הדמוקרטיה היא עקבית, אין היא יכולה ליהנות מיתרונות הטוטליטריות [...] אחרת, בשם מה היא תלחם בטוטליטריות?". עוד הוא גורס שהמשבר הגיע למבוי סתום – הממשלה לא תעשה דבר למען אנרי כל עוד נמשכת התעמולה הקומוניסטית, ואילו התעמולה מסרבת לחדול כל עוד הממשלה לא עושה דבר. "שני הצדדים נחושים שלא לצאת בבושת בבושת פנים. נראה שהיום כול העולם מסרב לצאת בבושת פנים". קאמי קרא לממשלת צרפת, שממנה ציפה ליותר מאשר מן התעמולה הקומוניסטית, להפסיק לחשוש ממראה פניה. הוא מזכיר את היציאה של סארטר וחבריו, אליה ארנבורג ופבלו נרודה, ל"וועידת השלום" בווינה, זמן קצר אחרי משפטי פראג, כאשר אחד-עשר מנהיגים קומוניסטים, מהם שמונה יהודים, הוצאו להורג. בהזדמנות אחרת קרא קאמי ליציאה זו לווינה "בגידה של אנשי הרוח" – "כמו שאנשי הימין שלנו הלכו שבי אחרי הכוח ההיטלראי, כן אנשי השמאל שלנו הולכים שבי אחרי הכוח הקומוניסטי", בניסוחו של אוליביה טוד.
האמן ותקופתו
כאן ריכז קאמי תשובות למספר שאלות שנשאל תכופות:
בג"ץ עמותת פר"ח נגד שר המשפטים
בג"ץ 5304/92 פר"ח 1992 סיוע לנפגעי חוקים ותקנות למען ישראל אחרת (עמותה) נ' שר המשפטים, פ"ד מ"ז (4) 715, עוסק בעתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי עמותת פר"ח נגד הליך מאסר החייבים, שעד אז בוצע ללא חקירה הבודקת את היכולת הכלכלית של החייב לפרוע את החוב וללא אפשרות של החייב לשטוח את טענותיו בפני רשם הוצאה לפועל, בטרם האחרון יוציא נגדו פקודת מאסר.
בעקבות הבג"ץ תוקן חוק ההוצאה לפועל (תיקון מס' 15) ונקבעו סטנדרטים חדשים בכל הנוגע לטיפול בחייבי הוצאה לפעול, תוך שינוי עמדות בסיסיות שהיו נהוגות מזה שנים רבות במגמה למצוא איזון בין האינטרסים השונים של הזוכים והחייבים. בין היתר, נקבע כי לא יינתן צו מאסר, אלא לאחר שהחייב הופיע בפני רשם ההוצאה לפועל וניתנה לו ההזדמנות לטעון טענותיו.
רקע
העותרת, עמותת פר"ח, היא עמותה שהוקמה למען שמירת זכויותיה של חבריה, אשר הם פושטי רגל וחייבים, ושל ציבור החייבים בכלל.
לב עניינה של העתירה שהגישה עמותת פר"ח היא הבעייתיות בהליך מאסר החייבים וזאת לאור חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. הטענה המרכזית שעלתה בבג"ץ זה היא כי מאסר, אשר נעשה מבלי שנבחנת קודם לכן יכולתו הכלכלית של החייב ונסיבותיו האישיות, שלו ושל החוב, פוגע בצורה בלתי מידתית, שלא לתכלית ראויה, ובדרך שאינה הולמת את ערכיה של מדינת ישראל, באחת הזכויות הבסיסיות של הפרט- הזכות לחירות.
העובדות בבסיס פסק הדין
על פי סעיף 6 לחוק ההוצאה לפועל, על זוכה אשר זכה בדינו ומבקש שפסק דינו יבוצע על ידי לשכת ההוצאה לפועל, להגיש בקשה לצו ביצוע פסק דין. משהוגשה הבקשה לביצוע פסק הדין, על המוציא לפועל להמציא לחייב אזהרה ובו נדרש החייב למלא אחר פסק הדין תוך התקופה שנקבעה באזהרה. משחלפה התקופה הקבועה באזהרה, והחייב לא עשה דבר לפירעון חובו וכן לא עשה כל מעשה שיהיה בו כדי להוביל למסקנה שאין ביכולתו לפרוע את החוב, רשאי הזוכה לבקש כי יינקטו כנגד החייב הליכים לביצוע פסק הדין ושתוצא נגדו פקודת מאסר. סמכותו של ראש ההוצאה לפועל להורות על מאסר חייב בשל אי תשלום חוב קבועה בסעיף 70(א) לחוק ההוצאה לפועל, אשר לשונו:
תקנה 114 לתקנות ההוצאה לפועל, העומדת במוקד הדיון בבג"ץ קובעת כי משהגיש הזוכה בקשה כאמור להוצאת פקודת מאסר נגד החייב, והחייב לא עשה כל מעשה שיש בו כדי להוכיח שהוא חסר יכולת כלכלית, נענה ראש ההוצאה לפועל לבקשה כעניין שבשגרה ומוציא את פקודת המאסר מבלי שהחייב מתבקש להופיע ולטעון לפניו.
הדיון
כאמור, תקנה 114 אשר עומדת במוקד הדיון בבג"ץ זה, קובעת את סמכותו של רשם ההוצאה לפועל להוציא צו מאסר כנגד חייב לפי סעיף 70(א) לחוק. הצדדים הסכימו כי בטרם רשאי ומוסמך ראש ההוצאה לפועל להורות על מאסרו של חייב, עליו לבחון אם החייב הוא בעל אמצעים וביכולתו לשלם את החוב, ובנוסף אם אין דרך אחרת לאלצו לבצע את פסק הדין. אולם המחלוקת בין הצדדים נגעה לאופן בו תתבררנה עובדות אלו לראש ההוצאה לפועל.
טענות העותרת
עמותת פר"ח טענה כי תקנה 114 לוקה בחוסר סבירות וחורגת מסמכות סעיף 70(א) ועל כן יש לבטלה. זאת משום שהיא מאפשרת לראש ההוצאה לפועל להוציא צו מאסר מבלי שהחייב הובא בפניו וניתנה לו ההזדמנות להתרשם ולבחון אם ביכולת החייב לשלם את החוב ואם אין דרך אחרת לאלצו לבצע את פסק הדין. בכך, לטענת עמותת פר"ח, התקנה גורמת למצב משפטי שגוי ולפגיעה חמורה בכבוד האדם וחירותם של חייבים שאין ביכולתם לשלם את החוב. כמו כן, לטענת העמותה, יש לפרש את המונח " נתברר" כך שכוונת הסעיף היא שראש ההוצאה לפועל יברר עובדות אלה לאחר שהחייב הוזמן להופיע בפניו ולאחר שניתנה לו ההזדמנות לשטוח את טענותיו בפניו.
טענות המשיבים
שר המשפטים והמפקח הכללי של משטרת ישראל טענו כי אין לבטל את תקנה 114, שכן ראש ההוצאה לפועל רשאי להוציא פקודת מאסר אף מבלי שהחייב יובא לפניו, וזאת כל עוד שהחייב לא עשה מעשה שיעיד על כך שהוא חסר יכולת. כמו כן לעניין פירוש סעיף 70 (א), טענו המשיבים כי יש לפרש את המונח "נתברר" כך שראש ההוצאה לפועל אינו חייב להתרשם במו עיניו מהחייב, על מנת לברר אם ביכולת החייב לשלם את החוב ואם אין דרך אחרת לאלצו לבצע את פסק הדין.
פסק הדין
בית המשפט סקר באופן נרחב את הנוהג המצוי והקיים בעניין מאסר חייבים וקבע כי נוהג זה, אשר מעוגן בתקנה 114 ומאפשר מאסרם של חייבים ללא שניתנת להם האפשרות לטעון טענותיהם בפני ראש ההוצאה לפועל, גורם למציאות עובדתית עגומה, חמורה וקשה שיש בה משום שלילת חירותו של החייב ופגיעה חמורה בכבודו כאדם.
כמו כן, קבע בית המשפט כי על אף שהדרישה להבאת החייב לפני ראש ההוצאה לפועל כתנאי להוצאת פקודת מאסר תפגע ביעילות מערכת ההוצאה לפועל, מדובר בפגיעה מועטת אל מול הפגיעה המהותית והעקרונית הנגרמת לחייב, לחירותו ולכבודו עקב כך שפקודת המאסר נגדו מוצאת שלא בפניו, ומבלי שמתאפשר לו לטעון את טענותיו בטרם תישלל חירותו על ידי ראש ההוצאה לפועל.
בית המשפט הדגיש את חשיבותה של זכות האדם לחירות אישית וקבע כי כאשר קיימת מחלוקת לעניין אופן פרשנותו של סעיף מסוים, יש להעדיף את הפירוש המצמצם את הפגיעה בזכות יסוד, ואם אכן קיימת פגיעה, אזי יש לבחון אם הפגיעה עומדת בתנאי פסקת ההגבלה.
החלטה
בית המשפט קבע פה אחד, בפסק דינו המפורט של השופט מנחם אלון יחד עם השופטים אהרון ברק ואליהו מצא, לקבל את העתירה של עמותת פר"ח וקבע כי דינה של תקנה 114 להתבטל באופן מיידי, שכן הותקנה בחוסר סמכות ועומדת בניגוד גמור להוראותיו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
משמעות ההחלטה היא כי יש לפרש את סעיף 70(א) לחוק ההוצאה לפועל כך שהפגיעה בזכות לחירות תהיה מינימלית, ועל כן בית המשפט קבע כי לא יינתן צו מאסר, אלא לאחר שהחייב הופיע בפני ראש ההוצאה לפועל וניתנה לו האפשרות לשטוח את טענותיו בפניו.
על הזוכה המבקש להוציא פקודת מאסר נגד החייב, להגיש ראשית בקשה מתאימה לראש ההוצאה לפועל, כאשר האחרון יקבע מועד לדיון בבקשה בנוכחות הצדדים. רק לאחר שיתברר לראש ההוצאה לפועל שהחייב הוא בעל יכולת ואין דרך אחרת לאלצו לבצע את פסק הדין, רשאי ראש ההוצאה לפועל, לפי שיקול דעתו, להוציא צו מאסר נגד החייב.
בעקבות פסק הדין
עם השנים חלו שינויים נוספים בחוק ההוצאה לפועל אשר מטרתם צמצום הפגיעה בזכות לחירות של האדם, כגון תיקון 29 לחוק ההוצאה לפועל שנכנס לתוקף בשנת 2011, ובמסגרתו הוענקו לזוכה בתיק ההוצאה לפועל כלי אכיפה יעילים יותר לצורכי גביית חובו. במקביל, תיקון מספר 29 צמצם במידה נכרת את האפשרות להטלת מאסר על חייב המשתמט מתשלום חובותיו ונקבע כי לא ייעשה שימוש במאסר כנגד חייבים שאינם מסוגלים לפרוע את חובם או כנגד חייבים שבתום לב אינם משתפים פעולה עם ההליכים לחקירת יכולתם. גם תיקון זה נקבע על בסיס ההנחה הקובעת כי עדיף לפגוע בנכסיו וקניינו של החייב, לרבות, הטלת צו עיכוב יציאה מהארץ, שלילת רישיון הנהיגה וכדומה, מאשר לפגוע בחירותו של האדם בדרך של מאסר.
במאי 2014, אושרה הצעת חוק ביוזמתה של ח"כ מרב מיכאלי, המבטלת באופן מוחלט את האפשרות לאסור חייבים כאמצעי לגביית חובות, אולם החלטה זו הוקפאה בכנסת הקודמת וטרם נכנסה לתוקף.
אריקסון (חברה)
אריקסון ("טלפונאקטיֵבולגט ל.מ. אריקסון") (omx: SSE101 ERIC B, nasdaq: ERIC), אחת החברות השוודיות הגדולות, יצרן וספק מוביל של מערכות לתקשורת קול, נתונים ושירותים קשורים, כולל רשתות סלולריות. החברה מובילה גם כן בתעשיית הטלוויזיה בכבלים ו-IPTV באמצעות חברות בת. אריקסון ידועה מאוד במיזוג בעבר עם סוני שנקרא "סוני אריקסון" - שותפות של שתי החברות לפיתוח טלפונים סלולריים וסמארטפונים החל משנת 2001 ועד 2012. שמה של חטיבת סוני אריקסון שונה לסוני מובייל (רק תחת המותג אקספיריה).
נוסדה בשנת 1876 כחנות לתיקון ציוד טלגרף על ידי לארס מגנוס אריקסון. משרדיה הראשיים של החברה נמצאים בעיר קיסטה שבמחוז סטוקהולם מאז 2003, אריקסון נחשבת חלק ממה שנקרא "עמק האלחוט". מאז אמצע שנות התשעים, נוכחותה של החברה בסטוקהולם תרמה רבות להפיכת העיר לאחת ממרכזי המחקר בתחום טכנולוגיות המידע באירופה. לחברה משרדים ביותר מ-150 מדינות, עם יותר מ-20,000 עובדים בשוודיה, וכן גם נוכחות משמעותית בבריטניה, הודו, אירלנד, ארצות הברית, פינלנד, סין וברזיל.
בתחילת המאה ה-20, אריקסון שלטה בשוק מרכזיות הטלפוניה הידניות בעולם, אבל איחרה בהצגת ציוד אוטומטי. מרכזיית טלפוניה ידנית הגדולה בעולם, שירתה 60,000 קווים, הותקנה על ידי אריקסון במוסקבה בשנת 1916. לאורך שנות ה-90, אריקסון החזיקה בין 35-40% מנתח השוק של מערכות טלפוניה סלולרית מותקנות. כמו רוב תעשיית התקשורת, אריקסון סבלה הפסדים כבדים אחרי "התפוצצות הבועה" בתחילת 2000, ופיטרה עשרות אלפי עובדים מסביב לעולם, וזאת כדי לשפר את מצבה הכלכלי, אשר חזר לרווח באמצע שנת 2000.
ב-1 באוקטובר 2001, חטיבת הטלפונים הניידים יצרה שותפות עסקית עם חברת סוני, בשם סוני-אריקסון. ב-2012 קנתה סוני את חלקה של אריקסון, והחטיבה חדלה להתקיים.
ב-18 בפברואר 2008, נמכרה חטיבת ה-PBX לחברת "אסטרה טכנולוגיות".
הקמה
לארס מגנוס אריקסון התחבר לתעשיית הטלפונים עוד בצעירותו כיצרן כלי עזר. לארס עבד בחברה אשר יצרה ציוד טלגרף עבור חברה שוודית בשם "טלגרפוורקט". בשנת 1876, בגיל 30, פתח חנות לתיקון טלגרף בסיוע חברו קרל-יוהאן אנדרסון. החנות הייתה במרכז סטוקהולם (דרואנינגגאטן מספר 15, רחוב הקניות) ובה תיקנו טלפונים שיוצרו מעבר לים. בשנת 1878, החל אריקסון לייצר ולמכור ציוד טלפוניה. מכשירי הטלפון שלו, לא היו חדשניים, בהשוואה לפיתוחים שהתווספו כבר בארצות הברית. בשנת 1878, אריקסון חתם על הסכם אספקת טלפונים ולוחות מיתוג עם חברת הטלפוניה הראשונה של שוודיה, Stockholms Allmänna Telefonaktiebolag.
כמו כן ב-1878, יבואן טלפונים מקומי בשם נומה פיטרסון שכר את שירותיו של אריקסון להתאמת כמה טלפונים של חברת הטלפון בל. לאחר מכן רכש גם טלפונים של חברת סימנס כדי ללמוד את הטכנולוגיה. (לאריקסון הייתה מלגה מחברת סימנס כמה שנים קודם לכן.) בעקבות ניסיונו בטלפונים של בל וסימנס וכמו כן גם בעבודה עבור טלגרפוורקט וחברת הרכבות השוודית, שיפר את מוצריהם לכדי מכשיר בעל איכות גבוהה יותר. מכשירים אשר נעשה בהם שימוש בחברות טלפוניה חדשות, כמו חברת "ריקסטלפון", כחלופה זולה יותר לחברת בל. לא היו בעיות הקשורות להגנות פטנט או תמלוגים, מאחר שחברת בל לא רשמה את הפטנטים שלה בסקנדינביה. הכשרתו כיצרן מכשירים, השתקפה בתקנים גבוהים של גימור ועיצוב אשר הפכו את טלפוני אריקסון לפריט אספנים. בסוף השנה החל לייצר טלפונים בדמות טלפוני סימנס.
לאחר ביסוס המוניטין, אריקסון הפכה לספקית עיקרית של ציוד טלפוניה בסקנדינביה. באותן שנים מפעל הייצור לא עמד בצבר ההזמנות וייצור חלקי מתכת הוצא לקבלני ייצור חיצוניים. רוב חומרי הגלם לייצור היו מיובאים. במהלך השנים אריקסון קנתה חלק גדול מספקיה כדי להבטיח לעצמה הספקה של נחושת, כבילה, הבנית (חומר פלסטי), ברזל ומגנט. רוב עץ אגוז, אשר שימש לארונות, יובא מארצות הברית.
עם התרחבותה של רשת הטלפונים השוודית באותה שנה, החברה הפכה לחברת ייצור טלפונים. אבל כאשר בל רכשה את רשת הטלפונים הגדולה בסטוקהולם, רק מכשיריה הורשו לעבוד בה. ציוד הטלפוניה של אריקסון נמכר רק לחברות וארגונים חופשיים מסביב לשוודיה.
מחירו הגבוה של הציוד והשרות של חברת בל, הובילו את הנריק טור סדרגרן להקמת חברת טלפוניה עצמאית ב-1883 שנקראה "שטוקהולמס אלמנה טלפונקטיבולג" (“Stockholms Allmänna Telefonaktiebolag”). מאחר שבל לא הסכימו להעביר ציוד למתחרים, נחתם חוזה על חברת אריקסון, אשר הבטיח הספקת ציוד לרשת הטלפוניה החדשה שלו. בשנת 1918, החברות מוזגו לחברה אחת בשם "אלמנה טלפונקטיבולאגט אל אמ אריקסון" (Allmänna Telefonaktiebolaget LM Ericsson).
בשנת 1884, רבים ממרכזיות הטלפוניה הידניות הועתקו מתכנון של סי.אי סקריבנר, חברת "ווסטרן אלקטריק". דבר שהיה חוקי מאחר שלהתקן לא היה פטנט רשום בשוודיה, למרות שבארצות הברית הוא היה רשום תחת המספר 529421 משנת 1879. מרכזיית מיתוג אחת יכלה לטפל בעד 10,000 קווים. שנה לאחר מכן, לאנוס מגנוס אריקסון וסדרגרן טיילו בארצות הברית, וביקרו במספר תחנות מרכזיה טלפונית, כדי לקבל "השראה". הם גילו כי מהנדסים אמריקאים היו הרבה לפניהם מבחינה טכנולוגית בכל הקשור לתכנון, אבל הטלפונים של אריקסון היו הטובים ביותר.
ב-1884, טכנאי בשם אנטון אבן בחברת "שטוקהולמס אלנה טלפונאקטיבולג" שילב את האוזנית יחד עם המיקרופון לכדי אפרכסת מלאה לטלפון. המכשיר שימש מפעילים במרכזיות שנזקקו ליד אחת חופשייה בעת קיום שיחה עם לקוח. אריקסון הכניסה את הפיתוח לכל מוצריה, וקראה להם "דכשונד".
התרחבות בינלאומית
עם הגדילה בייצור בסוף 1890, והגעת השוק השוודי לרוויה, אריקסון התרחבה לשווקים זרים דרך מספר סוכנים. בריטניה ורוסיה הופיעו כשווקים חדשים. בבריטניה "חברת הטלפוניה הלאומית" קיבלה אספקת ציוד מאריקסון במשך תקופה ארוכה והפכה ללקוחה עיקרית. בשנת 1897, המכירות בבריטניה היוו כ-28% מכלל המכירות של החברה. מדינות צפוניות אחרות הצטרפו גם כן לרשימת הלקוחות של אריקסון, בעקבות שיעורי הצמיחה המהירים של שירותי הטלפוניה בשוודיה.
מדינות אחרות ומושבות נחשפו למוצרי אריקסון בהשפעת מדינות האם שלהן. כולל אוסטרליה, ניו זילנד, אשר בסוף 1890 היוו השוק הגדול ביותר של החברה מחוץ לאירופה. בעקבות שיטות הייצור הגדולות החדשות שנכנסו לעבודה, הטלפונים איבדו חלק מעיצובם הייחודי.
למרות הצלחה זו, אריקסון לא הצליחה לבצע מכירות משמעותיות בארצות הברית. קבוצת בל וחברות מקומיות כמו חברת קי.בי.אר (“KBR”) וחברת "אאוטומטיק אלקטריק" (“Automatic Electric”) סגרו את השוק לחלוטין. בסופו של דבר נאלצה אריקסון למכור את נכסיה בארצות הברית. במקסיקו המכירות היו טובות והובילו לשווקים חדשים בדרום אמריקה. בדרום אפריקה ובסין גם כן היו מכירות טובות של ציוד. בשנת 1901 כשהחברה הפכה לתאגיד רב לאומי, פרש לארס אריקסון מהחברה.
ציוד אוטומטי
בשנת 1930, מכירה שנייה של מניות מסוג “B” נערכה ואיוור קריגר השיג שליטת רוב בחברה באמצעות שילוב של מניות “A” ו-“B”. הוא רכש מניות אלו באמצעות כסף שלווה מ-LM Ericsson, בנוסף לערבויות איגרות חוב של הממשלה הגרמנית. חלק מההלוואות שנועדו לרכישה נלקחו על ידי חברתו, "קריגר אנד טול" מתאגיד ITT.
חלשה כלכלית, אריקסון נחשבה כחברה שעברה השתלטות על ידי ITT, המתחרה העיקרית שלה. בשנת 1931 נחתמה עסקת מכירה בין חברת ITT וקריגר לרכישת מספיק מניות כדי להשיג רוב באריקסון. באותם ימים היו הגבלות ממשלתיות באשר לכמות המניות המותרת לזרים בחברות שוודיות, עקב כך המניות הושארו על שמו של קריגר.
מאוחר יותר, התברר כי קריגר השתמש בחברה כביטחונות להלוואות, וכשל בהשבת הלוואותיו לחברה. אריקסון גילתה כי הכספים הושקעו במספר עסקאות מפוקפקות, אשר הביאו הפסדים רבים. ITT החליטו לבטל את העסקה לרכישת המניות והשאירה את קריגר עם חוב של 11 מיליון דולר. לאחר שהבין כי לא יוכל להשיב את חובותיו, התאבד קריגר בפריז 1932. ITT נשארה בסופו של דבר כבעלת שליש מהחברה, אך החזיקה רק 20% מקולות ההצבעה בגלל החוק השוודי להחזקות זרות.
שינויי בעלי מניות
בשנת 1928, אריקסון החלה במסורת ארוכת השנים של מניות “A” ו-“B”, כשמניית “A” בעלת 1000 קולות מול מניית “B”. ויקרנץ שלט בחברה בעזרת בעלות על מספר מניות “A”, ללא רוב מניות. באמצעות הקצאת מניות “B” רבות, הרבה יותר כסף הוזרם לחברה, תוך כדי שמירה על סטטוס קוו של פיזור כח.
תחילת עידן ולנברג
אריקסון, חברה יציבה ורווחית, ניצלה בסופו של דבר מפשיטת רגל וסגירה על ידי בנקים נאמנים וגיבוי ממשלתי. מרקוס ולנברג הבן סגר עסקה עם מספר בנקים שוודים לבניה כלכלית מחודשת של אריקסון. המעורבים בעסקה היו "סטוקהולמס אנסקילדה בנק" (כיום חלק מ"סקנדינביסקה אנסקילדה בנקן") וחברות השקעה שוודיות שנשלטו על ידי משפחת ולנברג. בהדרגה הגדילה המשפחה את החזקותיה מסוג מניות “A” בחברה בייחוד לאחר רכישת מניותיה של ITT בחברה.
התפתחות השוק
בין השנים 1920 ל-1930, שוקי הטלפוניה בעולם אורגנו והוקמו על ידי ממשלות רבות. מערכות נפרדות בכל עיר המנוהלות על ידי חברות נפרדות, חוברו לחברה אחת שהוחכרה. אריקסון הצליחה להשיג הסכמי חכירה עם ממשלות רבות כדי לשמור על מכירה שוטפת של ציוד לרשתות אלו. אריקסון הצליחה להשיג כשליש מעסקאות החכירה בעולם.
בעקבות בעיותיה הכלכליות נאלצה החברה להפחית את רמת מעורבותה בשוק מפעילי חברות הטלפוניה, ולחזור אל תחום הייצור הטלפונים וציוד המיתוג בהם הייתה מובילה. מפעלי הייצור של החברה מחוץ לשוודיה הצליחו רבות בייחוד מפעל "ביסטון" בבריטניה אשר הפך לנכס, בו אריקסון הייתה שותפה עם חברת הטלפוניה הלאומית. מפעל אשר ייצר ציוד מיתוג אוטומטי עבור BPO ברישיון של חברת "סטרוגר", וייצאה מספר גדול מאוד של מוצרים לקולוניות לשעבר כמו דרום אפריקה ואוסטרליה. הממשלה הבריטית חילקה את חוזי הציוד שלה בין חברות מתחרות, אבל נוכחותה של אריקסון ומתקני הייצור שלה בבריטניה אפשרו לה השגת רוב החוזים. הציוד שיצרה אריקסון שמר על מוניטין האיכות.
שיעורי המכירות החלו לעלות לאחר השפל הגדול, אבל החברה לא הצליחה לשחזר את הצלחתה בתחילת המאה. ייצור הטלפונים וציוד המיתוג חזרו להיות חלק משמעותי.
אריקסון נשארה מובילת תקשורת בינלאומית. ב-1960 החברה ייצרה את טלפון-רמקול הראשון. ציוד המיתוג של אריקסון נותר בעיקרי במרכזיות טלפוניה מסביב לעולם, והשפעתו עדיין מורגשת בתחומי התקשורת הסלולרית בשל מוניטין רב שנים של איכות.
רכישות, התרחבויות, מיזוגים ושיתופי פעולה
עם התפתחות רשת האינטרנט והתקשורת סלולרית, אריקסון החלה בשיתופי פעולה. בשנת 2000 פרסמו אריקסון, מוטורולה, נוקיה הודעה על תוכניות לפיתוח תקנים יחדיו לאבטחת תקשורת בין התקנים ניידים. במאי 2000 ועדה אירופאית יצרה את ה"יוזמה אסטרטגית אלחוטית", איחוד של ארבעת הספקים המובילים באירופה – אריקסון, נוקיה, אלקטל וסימנס – לפיתוח ובדיקת אבות טיפוס חדשים למערכות תקשורת אלחוטית מתקדמת. בדצמבר 2000 הוזמנו יצרנים נוספים להצטרף.
בשנת 2000, בועת הדוט-קום פגעה בכלכלת שוודיה. אריקסון, יצרנית ציוד התקשורת הניידת הגדולה בעולם, נאלצה לפטר אלפי עובדים, כמו יתר החברות בתחום האינטרנט וחברות ההזנק. ב-2000 חברת אינטל, יצרנית השבבים הגדולה בעולם, חתמה על הסכם של 1.5 מיליארד דולר להספקת זיכרון הבזק לאריקסון לשלוש השנים הבאות.
ב-2001 חברות תקשורת מסביב לעולם סבלו מירידה משמעותית בשווי מנותיהן ואובדן משרות. בספטמבר ערכן של חברות התקשורת בעולם פחת ב-3.8 טריליון דולר משיא של 6.3 טריליון דולר במרץ 2000. יותר מרבע מיליון משרות קוצצו מסביב לעולם ברבעון השני של 2001 לבדו. יצרני הציוד הגדולים – מוטורולה, לוסנט, סיסקו, מרקוני, סימנס, נוקיה וכמובן אריקסון – הודיעו על קיצוץ משרות נרחב במדינת האם ובסניפיהם בעולם. חלק מההפסדים הגדולים ביותר דווחו על ידי הספקית הקנדית נורטל, אשר קיצצה 50% מכוח העבודה שלה (כ-50,000 משרות בקירוב), ובצרפת יצרנית הציוד אלקטל קיצצה 33,000 משרות (כשליש מכוח העבודה שלה).
בעקבות ירידה מתמשכת במכירות טלפונים סלולריים והפסדים כספיים בתחום, חתמה אריקסון באוגוסט 2001 הסכם עם חברת סוני על הקמת מיזם משותף, סוני-אריקסון, לשילוב עסקיהם בתחום הטלפונים הסלולרים. החברה החלה את פעילותה ב-1 באוקטובר אותה שנה ולונדון נבחרה כמושב הנהלת החברה.
כלכלית, 2002 הייתה אפילו שנה גרועה יותר עבור תעשיית התקשורת משנה קודמת. הנפגעת הגדולה ביותר הייתה אריקסון עם אובדן נוסף של אלפי משרות וצורך בגיוס של 3 מיליארד דולר מבעלי המניות שלה.
ביוני 2002, חברת "אינפינאון טכנולוגיות" וחברת "סימנס", רכשו את חטיבת המיקרו-אלקטרוניקה של אריקסון תמורת 400 מיליון יורו.
באוקטובר 2005, אריקסון רכשה את חלק הארי של חברת מרקוני הבריטית, כולל שם המותג, על שמו של אבי הרדיו גוליילמו מרקוני. בספטמבר 2006 מכרה החברה את חלקו הגדול של עסקי מערכות המיקרוגל, אשר יצרו בעיקר חיישנים ומערכות ראדר לחברת סאאב, אשר שינתה את שם העסק לחברת "סאאב מערכות מיקרוגל". מטרת המכירה הייתה בעצם פירוק השותפות העסקית בשם "סאאב אריקסון ספייס", והעברתה המלאה לחברת סאאב. המכירה לא כללה את חטיבת את חטיבת "הביטחון הלאומי והציבורי", אשר הועברה לאריקסון כחלק מהעסקה. בנובמבר 2006, אריקסון רכשה את עסקי ה-"יו. איי. קיו סופטוורס" לטלפונים חכמים מחברת סימביאן.
בינואר 2007, אריקסון השלימה מיזוג עם "תאגיד הרכישות מקסוול" וחברת "רדבק". בפברואר 2007, אריקסון רכשה את חברת "אנטריספיר", חברה המספקת טכנולוגיות גישת סיבים, הממוקמת בארצות הברית. בספטמבר 2007, אריקסון רכשה 84% מחברת "אל. אייצ'.אס טלקום" הגרמנית.
ביולי 2009, אריקסון זכתה במכרז לרכישת חטיבת הציוד האלחוטי של חברת נורטל תמורת 1.13 מיליארד דולר במזומן, חטיבה אשר כללה את עסקי ה-CDMA 2000 וה-Long Term Evolution. המתמודדות הנוספות במכרז היו חברת "נוקיה-סימנס רשתות", "ריסרצ' אין מושן (RIM)" וחברת "מרטלין פטרסון גלובל אדוויזורס".
ביולי 2009, חתמה החברה עסקה עם מפעילים מקומיים בסין בשם "צ'יינה מובייל קומיוניקיישן קורפ" (“China Mobile Communications Corp”) ו"צ'יינה יוניקום" (“China Unicom”).
מתחרותיה העיקריות הן החברות, אלקטל-לוסנט, וואווי, "נוקיה-סימנס רשתות", סיסקו, י.ב.מ, היולט פקארד (חטיבת EDS), "אקסנטור", נוקיה, מוטורולה, סמסונג, LG אלקטרוניקה, "נק", שארפ (חברה) וחברת אפל.
מוצרים ושירותים
בנוסף, ישנם פיתוחים ומחקרים רבים. תפעול מקומי מתבצע דרך מבנה של יחידות שוק אזוריות.
יחידה עסקית רשתות: רשתות ניידות ונייחות
חברת ל.מ. אריקסון מספקת פתרונות באמצעות מערכות ניידות למפעילי רשתות. המערכות כוללות תחנות בסיס רדיו, בקרי רשת רדיו ובקרי תחנת בסיס, מרכזי מיתוג לניידים ויישומי שירות צומת. פתרונות מקצה לקצה של החברה מציעות למפעילים שדרוג הרשת לדור 3.
גישת ניידים
אריקסון מספקת מערכות תקשורת ניידת המשלבת דור 2 (מערכת גלובלית לתקשורת ניידת (GSM), גישה מרובה מבוססת זמן (TDMA), גישה מרובה מבוססת קוד (CDMA), דור 2.5 שירות רדיו חבילה כללית (GPRS) ודור 3, שיעורי נתונים משופרים להתפתחות GSM (EDGE), גישה מרובה מבוססת קוד רחב פס (WCDMA), גישה מבוססת חבילת ערוץ הורדה במהירות גבוהה (HSDPA), גישה מרובה מבוססת קוד (CDMA2000), גישה מרובה מבוססת קוד מסונכרן זמן (TD-SCDMA). החברה מסוגלת לספק פתרונות תפורים למפעילי רשתות, ללא התלות בתקני הרשת הקיימת. אריקסון מעורבת באופן פעיל בפיתוח תקני ה"התפתחות ארוכת הטווח" (LTE) לדור 3.
גישה רחבת פס קבועה
הפתרון המורחב של אריקסון לפס רחב קבוע הוא צעד חשוב עבור מפעילי רשתות בשילוב רשתותיהן הניידות והקבועה. החברה מספקת ציוד תקשורת רב-שירותי רחב פס ושירותים בעיקר למפעילי רשתות קבועות באמריקה הלטינית ואירופה. הפתרון מאפשר שירות שכבת מיתוג-רכה וארכיטקטורת בקרה, משולבות בגישה רחבת פס, ניתוב ליבת רשת וגורמי תמסורת. ציוד רשת קבועה ושירותים קשורים מהווים 7% ממכירות מערכת.
רשתות גישת רדיו
ל.מ. אריקסון מציעה תחנות מבוססות רדיו בגדלים שונים מ"פיקו-תא" ועד יישומי מקרו תא קיבולת גבוהה. תחנות בסיס רדיו מספקות גישה וחיבוריות בין מכשירי טלפון ניידים והרשת. תכונה מרכזית של תחנות בסיס רדיו 2G GSM ובקרי תחנת בסיס היא יכולתם לעבור שדרוג לתמיכה בתמסורות 2.5G/GPRS ו- 3G/EDGE. באופן דומה, תחנות בסיס WCDMA יכולים לעבור שדרוג ל-HSDPA.
גורמים אחרים של רשתות גישת רדיו הם הבקרים לתחנות בסיס רדיו ורשת גישת רדיו, אשר מנהלים את התעבורה בין תחנות בסיס הרדיו וליבת הרשת. ב-2G, בקרי תחנות בסיס יחד עם מרכזי מיתוג ניידים, מנהלים מעבר שיחות בין תחנות בסיס רדיו כשמנויים עוברים בין אתרי תא במהלך שיחה קולית או שידור נתונים. באופן דומה, ברשתות 3G, בקר רשת רדיו מנהל מעבר שיחה בשילוב צומתי שרת ניידות בשכבת השירות.
ציוד רשת ניידת ושירותי רשת רלוונטיים מהווים 74% מהמכירות בקירוב (נכון ליוני 2009).
ליבת רשת IP (מיתוג, ניתוב, בקרה ותעבורה)
פתרונות ליבת הרשת של אריקסון כוללות מיתוג מבוסס תוכנה, תשתיות IP, IMS, שערי מדיה, רשת חבילות מרכזית ניידת (Mobile Packet Backbone Network), גלי מיקרו ופתרונות תעבורה אופטית, כדי לספק ניהול תעבורת קול ונתונים.
התחתרות לעומק
התחתרות לעומק היא מונח בהידרולוגיה ובגאומורפולוגיה שבא לתאר תהליך המעמיק את הערוץ של נחל או עמק באמצעות הסרת חומרים מקרקעית הנחל או העמק.
אריקסון (חברה)
טכנולוגיות רשת של אריקסון
יחידת טכנולוגיות רשת של אריקסון מספקת מגוון פרטי כבילה לרשתות כוח ותקשורת. ל.מ. אריקסון מעורבת בתחום רשת הכבילה האופטית הפסיבית כולל שילוב נחושת, סיב אופטי, וטכנולוגיות ניידות. ייצור מתבצע בסין, הודו, מלזיה ושוודיה.
מודולי הכוח של אריקסון
מודולי הכוח של אריקסון מיועדים לתעשיית התקשורת, ליישומים מתקדמים כמו התקני ריבוב, מתגים, נתבים ותחנות בסיס רדיו. הייצור נעשה בסין.
התחתרות לעומק
לעיתים התרוממות טקטונית תגדיל את השיפוע במידה ניכרת כאשר הנהר מתחתר לעומק כלפי בסיס הסחיפה שלו, תהליך המכונה "התחדשות נהר". התרוממות רמת קולורדו בצירוף עם העובדה שמפרץ קליפורניה נפתח לים קבעו את פני הים כבסיס הסחיפה של נהר הקולורדו והובילו להתחתרות לעומק מהירה (במונחים גאולוגיים) שתוצאתה הגרנד קניון.
אריקסון (חברה)
מערכות מיקרוגל של אריקסון
מערכות המיקרוגל של אריקסון נמכרו לחברת “Saab AB” ב-1 בספטמבר 2006.
יחידה עסקית מולטימדיה
בנוסף למערכות החיוניות, קשרים עם שותפים עסקיים בתחומי התוכן והיישומים מאפשרים לאריקסון אספקת פתרונות למולטימדיה ניידת. יחידה עסקית זו מנהלת גם את העבודה עם טלפונים ניידים. ב-2009 אריקסון השיקה את פורטל המדיה החברתי, המאפשר למפעילי תקשורת כניסה לתחום ה-Web 2.0. חלק מפתרון זה הוא תקן ה-Pixl8r אשר פותח אפשרויות לקהילות חברתיות חוצות מפעילים.
התקנים
סוני-אריקסון תקשורות ניידת AB (סוני-אריקסון) מייצרת מכשירי טלפון ניידים, אביזרים וכרטיסי מחשבים אישיים. סוני-אריקסון אחראית לתכנון ופיתוח המוצרים, כמו כן גם לשיווק, המכירות, ההפצה ושירות הלקוחות. כשליש ממכשירי הטלפון הניידים של סוני-אריקסון מיוצרים במפעלה שבסין. שני השליש האחרים מיוצרים על ידי יצרני חוזה ויצרני התקנים במספר מקומות באסיה, אמריקה הלטינית ואירופה.
טלפונים ניידים (סוני אריקסון)
מאז הקמת השותפות העסקית סוני-אריקסון בשנת 2001, אריקסון אינה מייצרת יותר טלפונים ניידים בעצמה. דגמים קודמים כללו: בשנת 2012 אריקסון יצאה מתחום ייצור הטלפונים ו"סוני אריקסון" שונתה לסוני מובייל
אריקסון אנטרפרייז
אריקסון אנטרפרייז מספקת מערכות תקשורת ושירותים לעסקים, ישויות ציבוריות ומוסדות חינוכיים. הפתרונות מספקות מענה לצורכי חברה מגוונים מעסקים קטנים עד גדולים. הפתרונות ממוקדים על טכנולוגיית ה-VoIP, PBX, WLAN ופתרונות אינטראנט ניידים. בתאגיד נייד, משתמשים בדרכים יכולים לגשת לסוגי תקשורת עסקית מגוונים ויישומי מידע ממגוון התקנים על גבי רשתות פרטיות, ציבוריות, קבועות וניידות. אריקסון אנטרפרייז פועלת בעיקר משוודיה, ובנוסף בעלת נוכחות עולמית באמצעות היחידות העסקיות ומפיצים/שותפים אחרים. הייצור נעשה במיקור חוץ. ב-2008, אריקסון אנטרפרייז נמכרה לחברת אסטרה, חברה עולמית בתחום התקשורת העסקית.
יחידה עסקית שירותים גלובליים
אריקסון היא ספק שירותי טלקום הגדולה בעולם וכוחה בתחום השירותים הטלפוניים נמצא בקשר הדדי אל מול ההובלה הטכנולוגית, הישגי הפיתוח ומסורת ארוכת טווח של חדשנות. מגוון השירותים כולל מומחיות בתחום הייעוץ, שילוב מערכות, שירותים מנוהלים, פריסת רשתות, הדרכה ושירותי תמיכה. כולל תכנון, בניה, פריסה, ייעול, הרצת רשתות ופתרונות עבור לקוחות וכן גם הספקת שירותי ייעוץ תחרותי, אסטרטגי, טכנולוגי, רישתי ותפעולי. החברה מציעה שירותי ניהול התפעול היום יומי של רשתות הלקוח, וכן גם שירותי אירוח ליישומים וניהול תוכן. ארגון השירותים של אריקסון מעסיק יותר מ-30,000 מקצועני שירות העובדים ב-175 מדינות.
שירותים מנוהלים
אריקסון מציעה שירותים מנוהלים המקיפים ביותר בתעשיית הטלקום. החל מתכנון, הקמה, הפעלה וניהול יום יומי של רשתות התפעוליות של לקוחותיה, כולל שירותי משתמש קצה ומערכות תמיכה עסקית, ועד אירוח יישומי שירותים ותוכן, וכן גם הספקת כיסוי רשת וקיבולת לי דרישה. אריקסון פרסמה עד יוני 2009 על יותר מ-100 חוזים לשירותים מנוהלים עם מפעילים מסביב לעולם מאז 2002. בכל חוזי השירותים המנוהלים, מלבד שירותי אירוח, אריקסון מנהלת רשתות אשר יחדיו משרתות יותר מ-225 מיליון מנויים מסביב לעולם. לדוגמה בספטמבר 2009 אריקסון קיבלה את התפעול היום יומי של רשת התקשורת האמריקאית ספרינט (Sprint).
שירותי תמיכה
אריקסון מספקת תמיכה ללקוחותיה כדי להעצים את יכולות הרשת וכדי להבטיח התפתחות ארוכת טווח. שירות זה כולל גם גישת מנע וגישה מתקנת.
שירותי התמיכה של אריקסון משלבים הובלה טכנולוגית יחד עם משאבים מקומיים וגלובליים.
שירותי התמיכה מספקים כיסוי מלא, החל ניהול חלקי חילוף ועד תמיכה בתוכנות מותאמות אישית כדי:
ייעוץ
אריקסון מספקת שירותי ייעוץ אסטרטגיים, רשתיים, תפעוליים ותחרותיים. החברה מזהה ומספקת מענה להזדמנויות ואתגרים העולים משווקים מתפתחים, שינויים טכנולוגיים וצרכי התייעלות.
שינויים ברשתות
השירות מציע פתרונות לרשתות גישה, ליבה ותמסורת, וכן גם תכנון פתרונות ללא תלות יצרן.
השירותים המותאמים אישית של החברה הם:
קוזנצה (נפה)
נפת קוזנצה (באיטלקית: Provincia di Cosenza) היא נפה במחוז קלבריה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 6,650 קמ"ר ובשנת 2007 התגוררו בה 727,694 נפש. בירתה של הנפה בעיר קוזנצה.
חזי שטרנליכט
חזי שטרנליכט (נולד ב-24 ביוני 1976) הוא עיתונאי, פובליציסט ופרשן כלכלי.
קוזנצה (נפה)
הנפה גובלת בנפת פוטנצה ובנפת מטרה במחוז בזיליקטה בצפון, בנפת קטנזארו ובנפת קרוטונה בדרום, בים היוני במזרח ובים הטירני במערב.
חזי שטרנליכט
ביוגרפיה
שטרנליכט נולד בפתח תקווה. בשנותיו הראשונות גדל בתל אביב, לאחר מכן עבר להתגורר במושב בית יהושע. את לימודיו בתיכון סיים בבית הספר הדסים בשנת 1994. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד באקדמיה. בשנתיים הראשונות (1998–1999) באוניברסיטת בר-אילן בחוג למדעי המחשב. לאחר מכן שינה כיוון, עבר ללמוד כלכלה וקיבל תואר ראשון מבית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב בשנת 2002.