cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוסר תום לב
בפילוסופיה, לאחר הניתוח של ז'אן פול סארטר למושגי ההונאה העצמית וחוסר תום לב (bad faith), נבחן חוסר תום הלב בהקשר של הונאה עצמית; שתי תודעות נפרדות בנפש האדם פועלות באופן עצמאי למחצה, כאשר האחת מוליכה שולל את האחרת. במקרים מסוימים, ניתן לראות חוסר תום לב כתופעה פסיכולוגית, שלא בהכרח כרוכה בהונאה (לדוגמה: היפוכונדריה בעלת ביטויים פיזיים ממשיים (פסיכוסומטיים)). קיים אתגר לוגי בניסיון לקבוע את מידת האמת או השקר של טענות המושמעות בחוסר תום לב וכרוכות בהונאה עצמית (לדוגמה: אם היפוכונדר מגיש תלונה על מצבו הפסיכוסומטי, האם היא אמיתית או שקרית?).
הגדרה
אנשים עשויים להחזיק באמונות, שידוע להם שהן סותרות עובדות הידועות להם, כאשר אמונות אלה מוחזקות למעשה בחוסר תום לב, אך יש ויכוח סביב השאלה אם ההונאה העצמית הזו מכוונת או לא.
בספרו "הישות והאין" (Being and Nothingness) הגדיר הפילוסוף ז'אן פול סארטר את המונח חוסר תום לב (בצרפתית: mauvaise foi) כהסתרת האמת מהעצמי. השאלה המהותית לגבי הונאה עצמית (Self-deception) בתום לב היא האם היא אפשרית. על מנת ששקרן ישקר בהצלחה לקורבן, על השקרן לדעת שמה שנאמר שקרי. על מנת להצליח בשקר, על הקורבן להאמין שהשקר אמיתי. כאשר אדם נמצא בהונאה עצמית בתום לב, האדם הוא גם השקרן וגם הקורבן של השקר. כך שבמקביל השקרן, כשקרן, מאמין שהשקר כוזב, וכקורבן הוא מאמין שהשקר נכון. אז יש סתירה בכך שאדם בהונאה עצמית בתום לב מאמין שמשהו נכון ושקרי בו זמנית. סארטר ציין כי "מי שאומרים לו את השקר ומי שמשקר הם אותו אדם, אדם אחד, מה שאומר שאני חייב לדעת את האמת בתפקידי כמתעתע, אם כי זה מוסתר ממני בתפקיד שלי כקורבן", והוסיף כי "אני חייב לדעת את האמת הזאת בדיוק רב כדי להסתיר אותה מעצמי ביתר זהירות - וזה לא בשני רגעים שונים בזמן... "
תאולוגיה
בביבליה, תודעה כפולה (double-mindedness) היא מטאפורה לאמונה דתית כוזבת, כפי שנכתב באגרת יעקב "בִּהְיוֹתוֹ אִישׁ הַפּוֹסֵחַ עַל שְׁתֵּי הַסְּעִפִּים הֲפַכְפַּךְ בְּכָל דְּרָכָיו" (פרק א', פסוק 8). פרשנים ומתרגמים שונים דנו בהוויה בעלת שתי אמונות, בהוויה חצויה בלב (double hearted), או חצויה במחשבה (double minded). מילון וובסטר מגדיר חוסר תום לב באמצעות המטפורה של היות בעל שני לבבות (being of two hearts). הביטוי מתורגם גם ללב כפול, נפש כפולה, שני שכלים, שתי נשמות, שתי עמדות, שתי נאמנויות, שתי אמונות, או להיות כשתי נפשות בו זמנית. התנ"ך והברית החדשה מעודדים את המאמינים שלא להיות צבועים. פסוק קי"ג בספר תהילים פרק קי"ט "סֵעֲפִים שָׂנֵאתִי; וְתוֹרָתְךָ אָהָבְתִּי", מתורגם בתרגום אחד לפסוק "אני שונא אנשים בעלי כפל מחשבה, אבל אני אוהב את החוק שלך" . ובתרגום אחר לפסוק "אני שונא את אלה עם נאמנויות כפולות, אבל אני אוהב את ההוראות שלך".
איגרת יעקב מזהירה מפני אמון באדם שלא מסכים עם עצמו באופן תמידי ופוסח על שני הסעיפים. אחת הפרשנויות של הציווי שלא לשאת את שם האלוהים לשווא, קשורה בחוסר תום לב, המצדיק פעולות, הידועות למבצע אותם כלא מוסריות, בטענות על ציווי אלוהי או רשות דתית לנקוט בעמדות לא מוסריות או אמונות לא נכונות, כאשר האדם צריך לדעת טוב יותר. בפרשנות התנ"ך של ג'יימיסון-פוסט-בראון (Jamieson Fausset Brown Bible Commentary), בהתייחס לתודעה הכפולה (double mindedness) באיגרת יעקב 1:8, ובהתייחס לצביעות במתי 6:22 (מְנוֹרַת הַגּוּף הִיא הָעַיִן. לְפִיכָךְ אִם עֵינְךָ טוֹבָה כָּל גּוּפְךָ יֵאוֹר) , נכתב "מילולית, תודעה כפולה, נשמה כפולה, הנשמה האחת מכוונת כלפי אלוהים, והשנייה כלפי משהו אחר... זה לא כמו הצביעות שמתי מתכוון אליה, אלא אדם הפכפך, מתנדנד, כפי שההקשר מראה לנו". תרגומו של הנרי אלפורד (Henry Alford) לברית החדשה משתמש במונח "התלבטות" (waverer) מהספרות היוונית העתיקה כדי לתרגם את הביטוי "תודעה כפולה".
באיגרת יעקב 1:8 מתייחסים לחוסר יציבות קוגניטיבית, לאדם שלא יציב בגישה שלו. בתרגום דברי האל (God's Word Translation) נכתב כי מדובר ב"אדם שיש לו ספק, שחושב על שני דברים שונים בו זמנית, ולא יכול להחליט על שום דבר". בתרגום המילולי של יאנג (Young's Literal Translation) נכתב שמדובר ב"שתי נשמות". בפרשנות של אדם קלארק (Adam Clarke), אדם עם תודעה כפולה הוא אדם שיש לו שתי נשמות, האחת מיועדת לשמיים, והשנייה לאדמה, והוא מבקש להבטיח לעצמו את שני העולמות בו זמנית. הפרשנות של ג'ון גיל (John Gill) מתייחסת לתופעה שבה אדם מבקש דבר אחד אבל מתכוון לדבר אחר. כלומר, נותן כבוד במילים אבל לא בלב, מבולבל בנפשו.
בפרשנות של קלארק (Clarke's commentary on the Bible) לספר דברים 26:17 (אֶת-יְהוָה הֶאֱמַרְתָּ, הַיּוֹם: לִהְיוֹת לְךָ לֵאלֹהִים וְלָלֶכֶת בִּדְרָכָיו, וְלִשְׁמֹר חֻקָּיו וּמִצְוֺתָיו וּמִשְׁפָּטָיו—וְלִשְׁמֹעַ בְּקֹלוֹ) ולפילוסופיה היהודית - בכל הנוגע לביטוי "היות בעל תודעה כפולה" - הפירוש מתייחס להערה של הרב תנחום (עמוד 84). "הנה הכתוב מוכיח את בני ישראל, ואומר להם שכאשר הם מתפללים, הם לא צריכים שיהיו להם שני לבבות, אחד לקדוש ברוך הוא, ואחד למשהו אחר". קלארק מעיר כי "יעקב מתייחס לאותם יהודים שהשתדלו לשלב את החוק עם הבשורה של ישוע, שהיו חלוקים בדעתם וברגשותיהם, שלא היו מוכנים לוותר על הטקסים של הלוויים, ועם זאת לא מוכנים לוותר גם על הבשורה של ישוע. אנשים כאלה לא יכולים להתקדם בעולם הרוחני".
הכנסייה הקתולית אינה רואה חוסר תום לב בכל מי שיש לו מחשבות כפירה: למשל, אנשים המחפשים ברצינות אחר האמת ומנהלים חיים הגונים למופת.
פסיכואנליזה
הפסיכואנליזה מספקת תשובה לשאלה כיצד הונאה עצמית בתום לב מתאפשרת, באמצעות הנחת מימד לא מודע של הווייתנו, שהוא א-מוסרי (האיד), כאשר מנגד, המודע (האני) מוסדר על ידי עקרונות המוסר, החוק והנורמה החברתית (האני העליון), ומושג על ידי מה שפרויד מכנה הדחקה. הרצונות האמיתיים של הלא מודע מבטאים את עצמם כהגשמת משאלה בחלומות, או כעמדה אתית שננקטה באופן לא מודע כדי לספק את משאלות הנפש הלא מודעות.
אתיקה, פנומנולוגיה, אקזיסטנציאליזם
מימוש משאלה (wish fulfillment) הנובעת מחוסר תום לב היא תופעה המצויה במרכז הדיון באתיקה של האמונה (ethics of belief), העוסקת בשאלות המצויות בצמתים של תחומי הידע באפיסטמולוגיה, בפילוסופיה של הנפש, בפסיכולוגיה, בפסיכואנליזה ובאתיקה.
אדם שלא משקר לעצמו הוא אותנטי. "אותנטיות" היא נאמנות לרעיונות פנימיים ולא חיצוניים.
דוגמה לחוסר תום לב באתיקה, מתרחשת כאשר עמדה לא אתית נתפסת כאתית, ומוצדקת, למשל, על ידי אלוהים או על ידי נטייתו הגנטית של האדם, אפילו אם עובדות ידועות סותרות את האמונה הזו, ואפילו אם הכנות דורשת מהאדם להשתחרר מאמונה זו.
הפנומנולוגיה שיחקה תפקיד משמעותי בדיונים על חוסר תום לב. היא תיארה את התפקיד שיש לחוסר תום לב באתיקה על ידי ניתוח של מבנה הרצון, ההערכה, האושר והדאגה לאחרים - באמפתיה ובסימפתיה (sympathy). הפנומנולוג מרטין היידגר דן במושגים טיפול, מצפון ואשמה, ועבר משם לדון באותנטיות, מה שהוביל בתורו לפמיניזם של סימון דה בובואר ולאקזיסטנציאליזם של ז'אן פול סארטר, שניהם התבססו בתורתם על שיקולי האותנטיות שנבעו מהפנומנולוגיה של היידגר, כשהם מעמתים את האותנטיות עם המושג של חוסר תום לב. סארטר ניתח לוגית את הבעיה שעולה עם המושג חוסר תום לב בכל הנוגע לאותנטיות, ופיתח לעומתה אונטולוגיה של ערכים הנובעים מתוך נכונות ורצון המתבטאים בתום לב. ז'אן פול סארטר וסימון דה בובואר פיתחו רעיונות אקזיסטנציאליסטיים ופמיניסטיים, תוך שימוש במושגים של חוסר תום לב ואותנטיות בכל הנוגע לאתיקה של האמונה. בספרו "הישות והאין" (Being and Nothingness), מתחיל סארטר את דיונו במושג חוסר תום לב בכך שהוא מעלה את השאלה עד כמה אשליה עצמית בתום לב היא אפשרית. סארטר מתייחס ל"חוסר תום לב" כסוג של הונאה עצמית. על מנת לתרץ התנהגות שנעשתה, חוסר תום לב ננקט תחילה על ידי האדם בגוף שלישי כלפי עצמו (האדם משקר את עצמו אבל מודע לשקר). כאשר יש צורך לחמוק מעמדה זו, התודעה מאמצת את נקודת המבט מגוף ראשון (האדם, כקורבן, מאמין לשקר של עצמו). בשני המקרים, ההטעיה לא יכולה להצליח לחלוטין ללא פיצול שני היבטים אלה של הקיום. אם התודעה הייתה יחידה ולא מחולקת, כמו ב"אני" הבלתי ניתן לחלוקה, כמו באינדיבידואל שטוען "אני חושב, משמע אני קיים", אי אפשר היה להסביר כיצד ההונאה העצמית מתאפשרת. התיאוריה הפרוידיאנית של הלא-מודע נתפסת על ידי סארטר כמבוססת על השקפה לא-קוהרנטית של התודעה, אך הפסיכואנליזה כגילוי של "הפרויקט היסודי" של חיי האדם נחשב בעיניו כתקף.
הפילוסוף האקזיסטנציאליסטי, ז'אן פול סארטר, כינה את האמונה שיש משהו טוב באופן מהותי, בפני עצמו, שטמון בעולם כערך מוחלט, ושאנשים יכולים לגלותו, "רוח הרצינות" (spirit of seriousness), שלטענתו מובילה לחוסר תום לב. הוא טען שאנשים נופלים ל"רוח הרצינות" משום שהם לוקחים את ערכיהם ברצינות רבה מדי, ושוכחים שערכים הם באופן מהותי לא-הכרחיים, מותנים, נבחרים ומוקצים באופן סובייקטיבי. כלשונו של סארטר, "לרוח הרצינות יש שני מאפיינים: היא מחשיבה ערכים כנתונים טרנסצנדנטיים, ללא תלות בסובייקטיביות האנושית, והיא מעבירה את האיכות של ה'רצוי' מהמבנה האונטולוגי של הדברים אל המבנה החומרי הפשוט שלהם.
פסיכולוגיה
פסיכולוגים הציעו תשובות שונות לשאלה עד כמה אשליה עצמית בתום לב יכולה להיות אפשרית.
"טרופיזם", בהשאלה מביולוגיה, היא פעולה הנעשית ללא מחשבה מודעת. בעוד שהונאה עצמית עשויה להיות "טרופיזם", שלא נעשה במודע, היא עשויה להיות מונחית על ידי "פרויקטים" או מטרות שיש לאדם, כמו רצון להנאה אישית, עושר, כוח, הנאות עולם הבא (גן עדן) או הישארות הנשמה. למשל, לבריאתן יש מטרה להגיע לגן עדן, ולגזען עם תחושות של חוסר שייכות או מסוגלות, יכול להיות פרויקט אישי להיות עליון על אחרים או להרגיש שיש לו כוח. הפרויקט עצמו, המטרה, עשויים לגרום להונאה עצמית, ללא התערבות המחשבה המודעת, שכן "טרופיזם" יוצר פעולה ללא מחשבה מודעת. פרויקט עלול להיות אנוכי, להציף את ההצדקות, ולהדחיק את העובדות, אך האדם לא בהכרח מתכוון ישירות לתוצאות השליליות של הפרויקט. במקרים אחרים, אדם בוחר בפרויקט עצמו באופן מודע, בכוונה, ובצורה אנוכית. בחירה כזו מניחה את התנאים להיווצרות חוסר תום לב כתוצאה מבחירה שהיא מלכתחילה אנוכית או רעה.
הומונקולוס הוא אדם קטן (או מפה של האדם) בתוך האדם, והומונקולריות היא התיאוריה בפסיכולוגיה שיש תתי מערכות של התודעה המבצעות פעולות שונות; התשובה ההומונקלריסטית לשאלה האם ייתכן תום לב בהונאה עצמית היא כי תיתכן משום שתת-מערכת כזו יכולה להטעות או להוליך שולל תת-מערכת אחרת הנמצאת בתוך גבולות של תודעה אחת, מפוצלת, באופן אינהרנטי.
בפסיכולוגיה הומניסטית, הכרה של אדם בחוסר תום לב במעשים שלו עצמו גורמת לו לאשמה וחרטה.
פסיכולוגים בחנו את חוסר תום הלב של פסיכולוגים המפקחים על עינויים ומנחים אותם, כאשר הם יודעים שמעשים אלה אינם ראויים, למשל, בבית המעצר בגואנטנמו.
פסאודו-מדע
חוסר תום לב יכול להתקיים לא רק אצל אדם פרטי, אלא גם במערכות ידע שלמות.
זן בודהיזם
אנשים העוסקים בזן טוענים כי אינם מושפעים מחוסר תום הלב בהונאה עצמית, מכיוון שאינם מצדיקים את הפעולות במוטיבציות, בדומה לרציונליסט; רציונליסט חייב לתת פשר לתשוקה או רצון לא רציונליים, שמקורם למעשה בגוף ובלא מודע, שאינם רציונליים, בעוד הרציונליסט מתייחס אליהם ככאלה.
פילוסופיה אנליטית
עבור פילוסופים במסורת האנליטית, האנגלו-אמריקאית, אמירות הכרוכות בערכים מוסריים עוררו דאגה בגלל הדמיון שלהן לאמירות על אובייקטים ואירועים בעולם הפיזי. לְהַשְׁווֹת:
לשתי הטענות יש מבנה דקדוקי זהה, אך הדרך בה אנו מאמתים את הטענה הראשונה שונה לחלוטין מהדרך בה אנו מאמתים את הטענה השנייה. אנו יכולים לאמת את ההצהרה הראשונה על ידי תצפיות שנערכו בעולם הפיזי, אך, על פי דייוויד יום, שום כמות של תצפיות עולמיות במימד הפיסי לא יכולה לאמת הצהרות מהסוג השני. השקפתו של יום היא שלא ניתן להסיק מתוך מצב העניינים הקיים מהו מצב העניינים הראוי או הרצוי. בעוד שאמירות מהסוג הראשון חייבות להיות אמיתיות או שקריות, ישנם פילוסופים שטענו כי אמירות מוסריות אינן אמיתיות או שקריות. ריצ'רד הר (Richard M. Hare) טוען כי אמירות מוסריות הן למעשה ציווי (פקודות). מבחינתו, האמירה "השלכת פסולת אסורה" פירושה "אל תשליכו פסולת", והאמירה "אל תשליכו פסולת" אינה אמיתית ואינה שקרית.
בניגוד חריף לאנשים כמו ריצ'רד הר, ג'ון מקי (John L. Mackie) טוען כי אמירות מוסריות הן שקריות. תפיסתו של מקי מרתיעה את קריספין רייט (Crispin Wright) שאומר שהוא "מסיט את השיח המוסרי לעבר חוסר תום לב". רייט לא אומר שכל ההצהרות המוסריות נעשות בחוסר תום לב. מה שהוא אומר הוא שאם מקי צודק, ומישהו מסוים מאמין שמקי צודק, אז אותו אדם מאמין יהיה אשם בחוסר תום לב בכל פעם שהוא אומר אמירה מוסרית.
תורת המשפט
בתורת המשפט, ישנן הגדרות לא עקביות של חוסר תום לב, כאשר הגדרה אחת מבין אלה, הפכה רחבה יותר מאשר זו שנמצאת בשימוש בתחומי הידע האחרים שנדונו בסעיפים הקודמים. מילון החוק של בלאק (Black's Law Dictionary) משווה הונאה לחוסר תום לב, אך מדגיש שלרוב נכנסים לכלא בגלל הונאה ולא בהכרח בגלל חוסר תום לב. מילון החוק המקוון של דוהיים (Duhaime) מגדיר חוסר תום לב באופן דומה - "אדם שמנסה בכוונה להונות או להטעות אחר כדי להשיג יתרון כלשהו". בורר לענייני עבודה, קנדי, כתב כי חוסר תום לב קשור לרציונליות של הנימוק או ההצדקה, בדומה לאופן שבו משמש המונח בתחומי ידע אחרים, אך אינו מוגדר היטב בחוק ."ככל הנראה, לא ניתן לכייל במדויק את המונח חוסר תום לב, ובוודאי שלא הוגדר באותו האופן על ידי כל השופטים. בבסיסו, המונח חוסר תום לב מרמז על כוונת זדון או רצון רע. החלטה שהתקבלה בחוסר תום לב מבוססת, לא על קשר רציונלי בין הנסיבות לתוצאות, אלא על אנטיפתיה כלפי אדם מסיבות לא רציונליות... היעדר בסיס רציונלי להחלטה מרמז כי גורמים אחרים נחשבו רלוונטיים. במובן זה, החלטה בחוסר תום לב היא גם החלטה שרירותית. הערות אלה לא נועדו לסיים את הדיון על הגדרת חוסר תום לב. במקום זאת, יש לציין כי חוסר תום לב, שביסודו כוונת זדון ורצון רע, נוגע לפחות, אם לא חובק לחלוטין, מושגים של חוסר סבירות, אפליה ושרירותיות."מה שכונה על ידי המילון המשפטי של דוהיים "ההגדרה המשפטית הטובה ביותר של קנדה לחוסר תום לב" תואם לשימוש במונח בתחומים אחרים שנדונו לעיל. תום לב והיפוכו, חוסר תום לב, מעוררים מצב נפשי סובייקטיבי, הראשון מונע על ידי מטרה כנה והאחרון על ידי רצון רע."דוהיים מתייחס גם להגדרה אחרת, '... חוסר תום לב מתייחס למצב נפשי סובייקטיבי... המונע על ידי רצון רע... או אפילו מטרות מרושעות'."
ההגדרה המשפטית הסטנדרטית הקיימת כיום ל"חוסר תום לב" בחוק אנגליה וויילס היא ההגדרה של לינדזי ג'יי (Lindsay J) במשפט של חברת גרומקס פלסטיקטור בע"מ (Gromax Plasticulture Ltd) נגד חברת דון ולואו נונווברס בע"מ (Don and Low Nonwovens Ltd): "'ברור שזה כולל חוסר יושר, והייתי אומר, כולל גם כמה עסקאות שנופלות מהסטנדרטים של התנהגות מסחרית מקובלת בתחום העסקי המדובר, כפי שהעריכו אנשים מנוסים בתחום ומיושבים בדעתם. הפרלמנט, בחוכמתו, לא ניסה להבהיר בפירוט מהו תום לב בהקשר זה; כמה נמוך עסקה חייבת להגיע על מנת שתוגדר כחוסר תום לב, זהו עניין שראוי לו להישפט, לא על ידי פרפרזה כלשהי של בתי המשפט (מה שיוביל לסכנה שבתי המשפט יפרשו לא את החוק אלא את הפרפרזה) אלא על ידי התייחסות לדברי החוק ובהתייחסות לכל הנסיבות המהותיות הקשורות בעסקה זו'."
ביטוח בחוסר תום לב
ביטוח בחוסר תום לב הוא תביעת נזיקין שעלולה להיות למבוטח כנגד המבטח בגין מעשיו. למשל, דחיית תביעה במתכוון על ידי מתן ציטוטים מזויפים של פטורים בפוליסה על מנת להטעות מבוטח, שינוי התביעה באופן לא הגון, כישלון בעיבוד מהיר של תביעה, או התנהגות פסולה אחרת בעיבוד התביעות שנעשתה במתכוון. השימוש במונח ביטוח בחוסר תום לב הורחב לתחומים אחרים, וכולל חוסר תגובה מוחלטת ו/או סירוב להשיב לתביעה בכל דרך שהיא.
בתי משפט יכולים לפסוק פיצויים עונשיים, מעבר לנזקים בפועל כנגד כל חברת ביטוח שנמצא כי שינתה תביעה בחוסר תום לב; הפסיקה לגבי גובה הנזקים יכולה להוות כלי להרתעת חברות הביטוח מפני חוזים ביטוחיים הנערכים בחוסר תום לב, ולפיכך הפיצויים עשויים לחרוג בהרבה מסכום הנזק המגיע מכוח פוליסת הביטוח. בקנדה, מקרה אחד מסוג זה הביא לפסיקת פיצויי עונשין של מיליון דולר קנדי, סכום שמהווה שיא בפסיקות הפיצויים בנושא זה, כאשר חברת ביטוח שינתה תביעה להצתה גם לאחר שמומחיה והמתאמים שלה הגיעו למסקנה כי השריפה הייתה מקרית; לחברה הומלץ על ידי היועץ המשפטי שהמבוטחים הנואשים יהיו מוכנים להסתפק בהרבה פחות ממה שמגיע להם.
חוסר תום לב במשפט העברי
במאמר, "על תום הלב במשפט", שכתב מיכאל ויגודה, הוא מציין כי "קשה אפוא לקבוע מראש את גבולות המושג 'תום לב', והדבר נעשה באופן פרטני, ובעיקר על דרך השלילה: בתי המשפט מצביעים על התנהגות מסוימת כלוקה בחוסר תום לב". אחת הדוגמאות להתנהגות כזו יכולה להיות עמידה על קיומו הדווקני של הסכם כאשר ויגודה כותב בהקשר לכך ש"הפוסקים נחלקו בשאלה אימתי רשאי אדם לעמוד על קיומו הדווקני של חוזה ואימתי רואים בדבר חוסר תום לב ומידת סדום".
צורה נוספת להבין מהו חוסר תום לב במשפט העברי הינה במי שנוהג כ"נבל ברשות התורה". חוסר תום לב הינו התנהגות לרעה במסגרת החוק או החוזה.
פמיניזם
אחד הרעיונות המרכזיים בפמיניזם הוא הרעיון שנשים מוכפפות באופן שיטתי, וכאשר נשים מחזירות לעצמן את השליטה, את תחושת הסוכנות שלהן, מתעורר חוסר תום לב בחברה הפטריארכלית. למשל, סימון דה בובואר מתייגת נשים המקבלות את האמונה הדתית שהגבר הוא הצד הדומיננטי בנישואין בשל רצון האל, כנשים "מושחתות" (mutilated) ו"אימננטיות". סימון דה בובואר פיתחה תפישות מודרניות של חוסר תום לב ותפיסות מודרניות של פמיניזם בספרה "המין השני".
תיאוריה של צדק
חוסר תום לב חשוב למושג של "המצב ההתחלתי" בספר של ג'ון רולס תיאוריה של הצדק, כאשר המחויבות ההדדית של הצדדים, מחייבת שהצדדים לא יבחרו ויסכימו לעקרונות בחוסר תום לב, הם צריכים להיות מסוגלים, לא רק לחיות ולקבל בנאמנות את ההסכם, אלא לתמוך בכנות ובלב שלם בעקרונות הצדק. הצדדים אינם יכולים לקחת סיכונים עם עקרונות שהם יודעים שהם יתקשו לעמוד בהם מרצונם החופשי ובהתנדבות. אחרת הם יחתמו על ההסכם בחוסר תום לב. לכן, רולס מציג את "המצב ההתחלתי" מאחורי "מסך הבערות" אשר שולל את האפשרות, לפחות באופן תאורטי, שהאדם ייטה להסכמים המיטיבים עם מעמדו הנוכחי בחברה.
תורת המשא ומתן
חוסר תום לב הוא מושג בתורת המשא ומתן המתייחס למצב עניינים בו הצדדים מתיימרים להגיע להסדר, אך אין להם שום כוונה לעשות זאת. למשל, מפלגה פוליטית אחת עשויה להעמיד פנים שהיא מנהלת משא ומתן, ללא כוונה להתפשר, לשם השגת השפעה פוליטית.
חוסר תום לב במדעי המדינה ובפסיכולוגיה פוליטית מתייחס לאסטרטגיות משא ומתן בהן אין כוונה אמיתית להגיע לפשרה, או למודל של עיבוד מידע. מודל "חוסר תום לב מובנה" (inherent bad faith model) לעיבוד מידע הוא תיאוריה בפסיכולוגיה פוליטית שהוצגה לראשונה על ידי אול הולסטי (Ole Holsti), כדי להסביר את הקשר בין אמונותיו של שר החוץ האמריקני ג'ון פוסטר דאלס לבין מודל עיבוד המידע שלו. זהו המודל של היריב שנחקר באופן הרחב והעמוק ביותר. ראשית, מניחים כי מדינה היא עוינת באופן בלתי הפיך. שנית, מתעלמים מנתונים המצביעים על פרשנות שונה, ומפרשים אותם כתעתועי תעמולה או סימני חולשה. דוגמאות לכך הן עמדתו של ג'ון פוסטר דאלס בנוגע לברית המועצות, או לעמדתה הראשונית של ישראל בנוגע לארגון השחרור הפלסטיני.
נאמנות ופטריוטיות
פילוסופיית הנאמנות בוחנת נאמנויות שהאדם לא בחר בהם. למשל, לא בוחרים במשפחה או במדינה, אך כאשר יש עוולות מוגזמות, יש חוסר נכונות כללית להטיל ספק בנאמנויות לא-נבחרות אלה, ותופעה זו מבטאת חוסר תום לב. ברגע שיש לנו נאמנויות כאלה, אנחנו מתנגדים לבחינה מדוקדקת שלהם ומגדילים את הסיכוי לפעולה בחוסר תום לב. בפילוסופיה של הפטריוטיות, חוסר תום לב מתייחס לאדם שמסתיר מעצמו את המקור האמיתי של כמה מאמונותיו הפטריוטיות, כמו למשל כאשר נלחמים על דיקטטורה טוטליטרית גזענית נגד דמוקרטיה חופשית ושוויונית.
תום לב
תום לב או כוונה טובה (בלטינית: bona fide) הוא מצב רוחני ומוסרי של הגינות ויושר, וכן עקרון בתחום המשפט. אדם הפועל בתום לב מאמין כי אין בפעולותיו משום פגיעה באדם אחר או גוף אחר, דבר המשליך לעיתים על אחריותו לפגיעה לאדם אחר ולצורך לשפותו בגין נזק כלשהו שנגרם לו בכך.
ליאור חורב
ביוגרפיה
חורב נולד בירושלים בשם ליאור חרנוביצקי לאביו הפרופ' מיכאל ולאימו מירי חורב. את לימודיו התיכוניים למד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. היה חניך תנועת הנוער "המחנות העולים". בין השנים 1993-1990 שירת בצה"ל, ממנו השתחרר בדרגת רס"ל. בהמשך החל בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית, לימודים שאותם לא סיים.
בסוף שנות ה-90 היה פעיל במאבק נגד סגירת כביש בר-אילן בטענה כי ההחלטה אינה חוקית, שכן היא נתקבלה בלא להיוועץ עם תושבי השכונות החילוניות ועם ראש הרשות המקומית וכי את ההחלטות מנחים שיקולים פוליטיים של שר התחבורה יצחק לוי, עתירה שהגיעה בסופה לבג"ץ וקבעה תקדימים משפטיים ידועים.
בשנת 2010 נקשר שמו של חורב ואייל ארד עם פרשת מסמך הרפז, לאחר שלוגו המשרד של ארד הופיע מעל המסמך המדובר. השניים הכחישו את מעורבותם בפרשה והגישו תלונה במשטרה. ברקע לקשירתו לאירועים אלו מצויה ככל הנראה היכרות עמוקה שלו עם המועמד לרמטכ"לות דאז, יואב גלנט, במסגרת פורום החווה של אריאל שרון.
בבחירות 2015 עבד חורב כיועץ אסטרטגי בקמפיין של מפלגת כולנו בראשות משה כחלון.
בפברואר 2016 בעת שהחל את שירותו כיועץ אסטרטגי למפכ"ל המשטרה דרך התקשרות לחברת גולדפינגר תקשורת, נמתחה ביקורת רבה מצד גורמים שונים על אופי פעילותו כיועץ במשטרה. באוקטובר 2017 מתח ראש הממשלה בנימין נתניהו ביקורת על העסקתו במשטרה בעקבות חשדותיו כי הוא הגורם להדלפות מכוונות בעניין חקירותיו בתיק 1000 ו-2000, מצד המשטרה, וטען כי עצם העסקתו היא בעייתית כאשר שירותו הוארך ללא מכרז. ב-19 בנובמבר 2017 הודיע חורב כי הוא מסיר עצמו מרשימת היועצים מטעמה של חברת "גולדפינגר תקשורת", המעניקה שירותים למשטרה, זאת ברקע הביקורת סביב העסקתו כיועץ חיצוני, בשל התבטאויותיו נגד שרים וחברי כנסת מהממשלה.
חורב מלמד בבית הספר לממשל במרכז הבינתחומי הרצליה (IDC), ויועץ אסטרטגי לכנס הרצליה במכון למדיניות ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי.
חורב הגיש תביעת דיבה נגד העיתונאי ינון מגל, על שייחס לו רצון לחבור פוליטית לגדי איזנקוט. בית המשפט השלום בתל אביב קיבל את התביעה בהיעדר כתב הגנה וחייב את מגל לפצות את חורב ב-150 אלף ש"ח ולמחוק את הציוץ נשוא התביעה.
במסגרת תחקיר בינלאומי פורסם בחודש פברואר 2023 כי ליאור חורב מנהל חברה המבצעת "מבצעי תודעה" הכוללים שימוש בדמויות פיקטיביות ודיס-אינפורמציה על מנת לערער משטרים וגופים לפי דרישת הלקוחות.
חיים אישיים
חורב נשוי לאורית ואב לארבעה. מתגורר ביישוב כפר בן נון.
קישורים חיצוניים
מכתביו
אלפרד נקש
אלפרד ארטם נקש (בצרפתית: Alfred Artem Nakache; 18 בנובמבר 1915 – 4 באוגוסט 1983) היה שחיין ושחקן כדורמים צרפתי-יהודי וניצול שואה. אלוף עולם ושיאן עולם שהתמחה בסגנון חזה, הנחשב כיום כסגנון פרפר.
קורות חיים
אלפרד נקש נולד בקונסטנטין שבאלג'יריה שהייתה קולוניה צרפתית, בשנת 1915. כיהודי זכה לאזרחות צרפתית ועם התבגרותו והצטיינותו בתחום השחייה ומשחק הכדורמים עבר לצרפת. נקש היה יהודי גאה, ובשנת 1935 אף השתתף בתחרויות השחייה של המכביה השנייה שנערכו בארץ ישראל בבריכת השחייה בת גלים בחיפה וזכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.2 דקות, אחרי ד"ר פבל שטיינר (1:02.6 דקות) ולפני איליה שרייבמן מפולין (1:04.2 דקות).
בשנים 1936–1941, וכן מאז 1946 השתתף נקש בתחרויות שחייה רבות בצרפת וזכה באליפות המדינה ובתחרויות מטעמה.
אולימפיאדת ברלין 1936
באולימפיאדת ברלין (1936), הגיע נקש עם נבחרת צרפת למקום הרביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:18.2 דקות אחרי יפן (8:51.5 דקות) ארצות הברית (9:03.0 דקות) והונגריה (9:12.3 דקות) ולפני גרמניה (9:19.0 דקות).
מדליית כסף באליפות אירופה
באליפות אירופה בשחייה שהתקיימה בלונדון, ב-1938, זכה נקש במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 9:22.6 דקות, אחרי גרמניה הנאצית (9:17.6 דקות) ולפני בריטניה (9:24.6 דקות).
שיאן עולם
בשנת 1941, באליפות העולם בשחייה שהתקיימה במרסיי, קבע נקש במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 2:36.8 דקות תוך שהוא גובר על אלוף העולם הגרמני יואכים באלקֵה. שיא זה החזיק מעמד 5 שנים ונשבר על ידי ג'ו ורדור מארצות הברית (2:35.6 דקות). בנוסף הוא זכה במקום השני עם נבחרת צרפת במשחה שליחים. העיתונות הצרפתית התקוממה נגד זכייתו, ובאחד העיתונים אף נכתב: "לאלפרד נקש אין את הזכות להחזיק בתארים אירופאיים, מאחר שהוא יהודי".
השחיין היהודי ש"ניצח" את הנאצים
עם כיבוש צרפת על ידי גרמניה והקמת ממשלת וישי, נאסר על נקש להשתתף באירועי ספורט מטעם צרפת. חלק ניכר מהספורטאים הצרפתים מחו על השעייתו, ומספר שחיינים צרפתים אף החרימו את תחרויות השחייה הלאומיות, ללא הועיל. חבריו הציעו לו להימלט עם משפחתו לספרד. בעת שניסה לחצות את הגבול ב-1942 בתו הפעוטה אֶנני, החלה לבכות ועל מנת לא לסכן את שאר חברי הקבוצה הבורחים, החליט לחזור לטולוז. בדצמבר 1942 נעצר נקש עם אשתו ובתו בת השנתיים. הם הועברו למחנה דראנסי, משם נשלחו בינואר 1944 לאושוויץ. אשתו ובתו נשלחו לתאי הגזים שם נרצחו. נקש שזוהה על ידי קצין האס אס שעשה את הסלקציה נשלח לעבוד במפעל הנשק קרופ באושוויץ 3. מאחר שהיה שחיין מפורסם הוא הפך ל"חיית שעשוע" של הסגל הנאצי במחנה. לעיתים קרובות, היה נלקח למאגר המים, שם אולץ לצלול בקור העז ולהוציא חפצים שונים שהושלכו לקרקעית מאגר המים, לשם ה"בידור". נקש התעלם מההשפלה וראה בכך הזדמנות לשמור על כושר גופני ועל שפיותו. הוא הציע לאחד האסירים היהודים, נח קליגר, לימים עיתונאי ספורט ישראלי מפורסם, להתחרות נגדו במאגר המים בכל יום א' בניגוד להוראות. שאר האסירים עמדו במעגל מסביב והסתירו אותם בגופם מעיני השומרים במחנה. נקש היה בין הבודדים ששרדו את האימה ונותרו בחיים.
אולימפיאדת לונדון 1948
נקש התחרה באולימפיאדת לונדון (1948), 12 שנים לאחר האולימפיאדה בברלין בה השתתף. הוא סיים במקום 16 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:59.1 דקות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:50.7 דקות.
ג'ורדי
ג'ורדי (באנגלית: Geordie) הוא כינוי לאדם הבא מאזור הטיינסייד הצמוד לנהר הטיין באנגליה, וכן גם כינוי לניב הנפוץ בקרב אוכלוסייה זו. ישנן הגדרות שונות לכינוי זה, אך לאורך ההיסטוריה הוא שימש כדי לתאר אנשים מצפון-מזרח אנגליה. ג'ורדי יכול להיות גם אדם שנולד באזור הטיינסייד, בפרט בניוקאסל, ובאזורים שמסביב. לא כל אדם מצפון-מזרח אנגליה מזדהה בתור ג'ורדי.
באופן דומה "סמוגי" (smoggy) הוא כינוי למי שבא מאזור טיסייד שבאנגליה.
היסטוריה
המונח "ג'ורדי" יכול לשמש גם לתיאור אוהדים של מועדון ניוקאסל יונייטד. כוס הסקונאר הג'ורדי שימשה באופן מסורתי להגשת בירה ניוקאסל.
הזהות והניב הג'ורדי מזוהים בעיקר עם אנשים ממעמד הפועלים. סקר שנעשה בשנת 2008 על ידי עיתון "הסקוטסמן" מצא כי המבטא הג'ורדי הוא "הכי אטרקטיבי באנגליה".
כיסוי גאוגרפי
כאשר מתייחסים לעם, לעומת הניב, מילונים מתייחסים לג'ורדי לרוב בתור יליד או תושב ניוקאסל והסביבה, אזור הכולל את בלית', אשינגטון, צפון טיינסייד, ניוקאסל, דרום טיינסייד וגייטסהד. לפי מפקד נתונים משנת 211, אזור זה כולל כ-700,000 תושבים.
מקורו של המושג "ג'ורדי" הוא ממכרות הפחם בצפון מזרח אנגליה. אגן הניקוז של השם "ג'ורדי" יכול לכלול את המחוזות נורת'מברלנד ודרהאם, או להיות מוגבל רק לאזור ניוקאסל והטיינסייד. סקוט דובסון, מחבר הספר "Larn Yersel Geordie", טען כי סבתו, אשר גדלה בעיר בייקר שבתוך ניוקאסל, האמינה כי כורי הפחם הם הג'ורדים האמיתיים. קיימת תיאוריה לפיה השם הגיע מכורי הפחם של נורת'מברלנד ודרהאם. לפי המילון האנגלי של אוקספורד, פואמות ושירים שנכתבו באזור זה בשנת 1876 דיברו על הג'ורדים.
כשם שקוקני מתואר לרוב כמישהו ש"נולד לצלילי כנסיית סנט מרי לה בו", המושג ג'ורדי הוגדר היסטורית בעזרת המונח "במרחק יריקה מהטיין". אקדמאים מתייחסים לניב הג'ורדי כ"אנגלית הטיינסייד".
מקור השם
מספר תאוריות הועלו לגבי מקור הכינוי. ישנה הסכמה כללית כי המונח בא מן השם "ג'ורג'". הסבר אחד הוא כי השימוש בשם החל בזמן מרד היעקוביטים בשנת 1745. היעקוביטים טענו כי תושבי ניוקאסל הם תומכים נלהבים בבית המלוכה ההאנוברי ובמיוחד של המלך ג'ורג' השני. הסבר נוסף למקור השם הוא בפנסי הבטיחות בהם השתמשו כורי הפחם באזור, שנקראו "פנסי ג'ורדי" על שם ממציאם ג'ורג' סטיבנסון, בניגוד ל"פנסי דייווי", על שם האמפרי דייווי, שהיו בשימוש באזורים אחרים של אנגליה. האזכור הראשון למונח ג'ורדי הופיע בשנת 1823 על ידי קומיקאי מקומי. בהקשר זה המונח ג'ורדי בא כמשל ל"אידיוט".
XXL (להקה מקדונית)
XXL הייתה להקת בנות מקדונית, אשר התבססה בסקופיה. הלהקה ייצגה את מקדוניה הצפונית באירוויזיון 2000, עם השיר "". הן הגיעו למקום ה-15 עם 29 נקודות. בשנת 2001, הלהקה התפרקה. חברות הלהקה עד לפירוקה היו מריה ניקולובה, איבונה דז'מטובסקה, רוזיקה ניקולובסקה, וריקה קרנפילובסקה.
פגיוניים
פִּגיוניים (שם מדעי: Tetragnathidae) הם משפחה בסדרת העכבישאים. שמה נגזר מהמבנה המוארך של גופם של בניה, כולל רגליים ארוכות וכליצרות מוארכות במיוחד.
עכבישי המשפחה טווים רשתות גלגליות, אולם בניגוד לרשתות האנכיות של הגלגלניים, רבים מהפגיוניים טווים גלגל אופקי, בקרבת מקווה מים. מזונם העיקרי הוא חרקים.
עדית פאנק
ביוגרפיה
פאנק נולדה וגדלה בתל אביב בשם עדית סופר. בשנת 1971 שיחקה בסרט "חסמבה ונערי ההפקר" בתפקיד שולמית החובשת. ב־1972 סיימה את לימודיה במדרשה לאמנות בבית ברל.
הגישה פינה קבועה של אמנות עם ילדים בתוכנית "תופסים ראש" לצד נתן דטנר.
הרצתה בתחום הפסיכותרפיה הגופנית במכללת רידמן.
כציירת
ציוריה הוצגו בתערוכות קבוצתיות רבות. כמו כן, הציגה במספר תערוכות יחיד, בהן בשנת 1980 בתיאטרון הקאמרי ושנה אחר כך בתיאטרון הלאומי הבימה.
איירה עשרות ספרים ואף עמלה על תפאורה למופעים. קיבלה את פרס האיור לספרי ילדים מטעם אוניברסיטת חיפה.
כפזמונאית
כתבה שירים, שרבים מהם הולחנו והושרו על ידי אמנים מוכרים, ובהם אריק סיני, שלומי שבת, יוני רועה, דין דין אביב, טל סונדק, רמי קלינשטיין ועידן רייכל. בין פזמוניה: "הימים שעוד נכונו לנו" (לחן וביצוע: חנן יובל) ו"הניחי לי" (רמי קלינשטיין).
לאלבומה של גלי עטרי "צעד אחד לפני הנהר", שיצא בשנת 1988, כתבה פאנק את השיר "קסמים". השיר דורג במקום ה־20 במצעד השנתי תשמ"ח, והוא המצליח ביותר של פאנק במצעדים.
שירה "איזה ילד", שהלחין וביצע טל סונדק הפך להמנון של "עמותת חיים".
בנובמבר 2011 נערך בנמל תל אביב מופע משיריה של פאנק, אירוע התרמה למען ארגון בקול, בהנחיית צביקה הדר בו השתתפו שלומי שבת, גלי עטרי, רמי קלינשטיין, דין דין אביב, מיטל טרבלסי, רונית שחר, אריק סיני, חנן יובל, לאה שבת ורוני גינוסר. המופע נוהל מוזיקלית על ידי ערן מיטלמן.
בדצמבר 2019 הקליט יהורם גאון את שירה "אם רק תסכימי" ללחן של עידן רייכל.
בינואר 2021 הלחין והקליט חנן יובל את שירה "כל מילה".
כעיתונאית
פאנק כתבה בעיתונות הכתובה ובעיתונות האינטרנטית בידיעות אחרונות, במעריב, במגזין הורים וילדים ובאתר nrg.
חיים אישיים
פאנק הייתה נשואה לאבי פאנק ולהם שני ילדים ונכדות. פאנק נפטרה ב-13 באוקטובר 2021 בגיל 69, כתוצאה מסיבוכים בריאותיים. נקברה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
נבחרת צ'כיה בכדורגל חופים
הסגל הנוכחי
סגל נכון לאליפות אירופה בכדורגל חופים 2018
מאמן: מרטין צ'לופה
הישגים
אליפות אירופה בכדורגל חופים
שדרות ח"ן
שדרות ח"ן הוא שמה של שדרה בתל אביב המחברת בין מתחם הבימה לבין כיכר רבין. במרכז השדרה שתי רצועות דשא וביניהן מדרכה רחבה. השדרה קרויה על שם חיים נחמן ביאליק, שהוא האישיות היחידה שעל שמה קרויים שני רחובות בתל אביב, שדרות ח"ן ורחוב ביאליק שבלב תל אביב. רחובות המצטלבים עם השדרה כוללים את רחוב מאנה, רחוב השופטים, רחוב זמנהוף, רחוב נצח ישראל ורחוב הנביאים.
היסטוריה
לפי תוכנית גדס, שדרות ח"ן אמורות להיות המשך ישיר של שדרות רוטשילד, כאשר בין השדרות נמצאת כיכר גדולה. סביב כיכר זו נמצאים כיום תיאטרון הבימה, היכל התרבות וגן יעקב. במסגרת שיפוץ כיכר הבימה בשנים 2007 עד 2010 התאפשרה המשכיות שתי השדרות.
בסוף השדרה, מול כיכר רבין, שכן בעבר ביתן פרחים שהוקם בשנת 1964 ותוכנן בידי האדריכל יעקב רכטר, אך נהרס לבסוף בשנת 2009 כדי לאפשר מסלול לאופניים. בנוסף, בהמשך השדרה ישנה תחנת טרנספורמציה חשמלית שהוקמה בשנות ה-40.
בבית מס' 1 בשדרה נחתם הסכם הכניעה של העיר יפו ב-13 במאי 1948. שלט זיכרון לאירוע נמצא בשדרה מול אותו בית.
תותח בופורס 40 מ"מ
תותח הבופורס 40 מ"מ או כפי שהוא מוכר בקיצור תותח בופורס, הוא תותח אוטומטי רב-תכליתי אשר פותח במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי החברה השוודית בופורס (AB Bofors). התותח היה בשימוש מספר מדינות במהלך מלחמת העולם השנייה הן בקרב בעלות הברית והן בקרב מדינות הציר, מעבר לייעודו כתותח נ"מ נעשה בו שימוש נרחב לאורך השנים כתותח רכוב על ספינות, רק"מ ואף מטוסים.
תותחי הבופורס הופיעו בשני דגמים עיקריים; ה-L/60 (שאפיין בעיקר את שנות המלחמה) וה-L/70 (פיתוח מאוחר יותר), עם עשרות גרסאות ודגמים בכל אחד. תותחים אלו הגיעו גם לידי צה"ל, הן מספר תותחי L/60 בתקופת מלחמת העצמאות והן בשנות ה-60 עם מספר תותחי L/70 מלווי מערכת מכ"ם, מה שהוכר בצה"ל בשם מערכת "פרש". ברחבי העולם תותחי הבופורס נמצאים עד היום בשימוש, בין היתר כחלק מהחימוש של מטוס הלוקהיד AC-130 ונגמ"ש הלחימה השוודי CV90. משום כך הבופורס נחשב לאחד התותחים בעלי השירות הארוך והנפוץ ביותר בעולם.
פיתוח
עבודות הפיתוח הסתיימו לבסוף באוקטובר 1933 והתותח נכנס לייצור תחת השם 40 מ"מ אקאן M/32, אך כאמור הוא הוכר יותר בשם בופורס 40 מ"מ L/60 (על שם היצרנית, קוטר התותח והקליבר של הקנה). התותח ירה קלעי חנ"מ (HE) במשקל 900 גרם, במהירות לוע של 900 מטר לשנייה, קצב אש ממוצע של 120 פגזים בדקה וטווח מקסימלי של 7,160 מטרים (אך טווח מעשי של בערך 3,800 מטרים).
למרות הצלחתו של התותח, חיל הים השוודי העדיף תותח קטן יותר ולבסוף עשה שימוש בתותח 25 מ"מ אקאן M/32 (גם תוצרת בופורס). ה-40 מ"מ שימש את חיל הים השוודי בעיקר על גבי צוללות, כנגד סירות קטנות (עם אפשרות לפעול כתותח נ"מ), גרסה זו הייתה בעלת קנה קצר יותר (42 קליברים) וכך הייתה בעלת מהירות לוע נמוכה יותר (700 מטרים לשנייה).
תותחי L/60 "המקוריים" נמכרו באוגוסט 1934 לחיל הים ההולנדי, שהיה לרוכש הראשון של התותח. באפריל 1935 הוצגה בבלגיה גרסה של התותח על עגלה נגררת לשימוש יבשתי, מספר חודשים לאחר מכן הגרסה היבשתית נרכשה על ידי בלגיה, פולין, נורווגיה ופינלנד. התותח גם נכנס לשימוש צבא היבשה השוודי תחת השם "40 מ"מ איווקאן m/36". מאחר שהמפעל בשוודיה לא עמד בביקוש, נפתחו מפעלים חדשים של החברה בפולין.
בשירות בריטניה
מספר תותחי בופורס 40 מ"מ הגיעו לבריטניה בשנת 1937 לבחינה והערכה ראשונית, כאשר בשירות בריטי הם קיבלו את השם QF 40 מ"מ סימן I (QF מסמל Quick Firing 'ירי מהיר'). הבריטים קיבלו רישיון לייצר ולשנות את תותחי הבופורס בהתאם לצרכייהם, בין היתר הם המירו את יחידות המידה בתותח מהשיטה המטרית לשיטה האימפריאלית (הנהוגה בבריטניה) וביצעו שינויים לסתרשף. בנוסף נעשו שינויים לאופן ייצור התותחים כדי לאפשר ייצור המוני זול ומהיר יותר. מהנדסים בריטים פיתחו בנוסף מחשב לכיוון ומעקב אחרי המטרה, 'מנבא קריסון' בהתאם לנתוני מזג האוויר ומיקום המטרה בשמיים, חישב את מסלול ההתקדמות וידע להתאים את כוונת התותח לפי הנתונים.
גרסה זו נודעה בתור QF 40 מ"מ סימן III והוכנסה לשימוש כוחות הצבא בתור תותח הנ"מ הקל העיקרי. בפועל השימוש במחשב כחלק ממערכת הבופורס היה תהליך מורכב בשטח ולמעשה צוותים רבים נאלצו להשתמש בכוונות הפשוטות שעל גבי התותחים, מה שהוביל לכך שהגרסה הבריטית של התותח הייתה מדויקת הרבה פחות. בסביבות שנת 1943 נמצא פתרון פשוט ושמיש לצוותים בשטח, בסיס אימונים לתותחי נ"מ בנורפוק המציא את "כוונת סטיפקי" אשר התבססה על מערך טרפזי שדרש כוון לעקוב ידנית אחרי המטרה והכוונת עצמה סימנה את מיקום המטרה העתידי ואיפשרה לצוות לירות אל מול המטוס לפי המסלול המתוכנן שלו.
השינויים האחרונים שנעשו לתותח במהלך מלחמת העולם השנייה הובילו לגרסה QF 40 מ"מ סימן XII שכללה שינויים למערכת ההגבהה של התותח, באותה תקופה גם יוצרה גרסה לשימוש כוחות צנחנים שהייתה קלה הרבה יותר על כנה נגררת עם שני גלגלים בלבד.
לצד הצבא הבריטי, גם הצי המלכותי הבריטי עשה שימוש נרחב בתותחי הבופורס על כלי שיט מסוגים שונים. התותחים הוכנסו בשנת 1940 בעיקר בדגמים שעשו שימוש במערכת קירור עם מים, כך שהיה פחות צורך בהחלפת קנים בירי ממושך. החל מ-1942 הבריטים החלו לייצר תותחים אלו והם הוכנסו לאוניות הצי בשני דגמים עיקריים; QF 40 מ"מ סימן IV (מערכת שהרכיבה זוג קנים), ו-QF 40 מ"מ סימן V (מערכת בעלת תותח יחיד).
בשירות ארצות הברית
תותחי בופורס הגיעו לארצות הברית לבחינה והערכה בשנת 1940, כאשר התקבל רישיון לייצור מקומי מחברת בופורס ביוני 1941 (אם כי החל ייצור מקומי מעט לפני כן). הייצור המקומי של תותחי הבופורס היה באחריות חברת קרייזלר, שלא כמו עמיתיהם הבריטים לא הצליחו לפשט את תהליך הייצור ונזקקו לכ-2,000 הזמנות ייצור בחברות שונות מ-330 ערים ברחבי ארצות הברית, בנוסף ל-12 ממפעלי קרייזלר עצמה. עם זאת, במהלך שנות המלחמה קרייזלר הרכיבה כ-60,000 תותחי בופורס מדגמים שונים וכ-120,000 קנים, תוך שהיא ממלאת לחלוטין את צורכי הצבא תוך פחות משנתיים.
בדומה לבריטניה וצבאות נוספים, גם בצי ארצות הברית הועדפה גרסת התותח בקירור מים, כדי להימנע מתחלופת קנה גבוהה בתנאי קרב. למרות קשיי ההרכבה והייצור של התותחים, עם כניסתם לשירות הצי מערכות הבופורס הוכיחו את עצמן בקרבות כנגד כוחות הצי היפני. התותחים החדשים ירו פי 20 יותר משקל פגזים לדקה מתותחי הנ"מ הישנים יותר, באחת מהקרבות הראשונים השמידו תותחי בופורס של אחת מאוניות הצי 32 מטוסים בתוך 30 דקות. הצי היה כל כך מסופק מיכולות התותחים החדשים, שהם שלחו מברק תודה עם המספר הסידורי של התותח לחברת קרייזלר אחרי כל הפלה. בנוסף למטרות אוויריות, תותחי הבופורס היו מוצלחים במיוחד כנגד מטרות קרקעיות כמו עמדות הגנה, מתקני אויב ומערות. האדמירל א. ס. דוויס שפיקד על נושאת מטוסים של צי ארצות הברית במהלך המלחמה, כתב לחברת קרייזלר: "אין באפשרותי לומר לכם כמה סיפוק חשתי כשראיתי את התפקוד והשליטה של המערכת כולה."
תותח בופורס 40 מ"מ L/60
תותח הבופורס המקורי אשר שימש את רוב צבאות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה וזכה למספר גרסאות ושדרוגים במדינות בהן שירת. ה-L/60 היה מתותחי הנ"מ הנפוצים ביותר בקרב צבאות בעלות הברית במהלך המלחמה, הוא הורכב על רוב האוניות ואף על רכבים ורק"מים שונים. מספר תותחים שנפלו שלל בקרב צבאות הציר אף שימשו אותם.
תותח בופורס 40 מ"מ L/70
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה והופעת מטוסי הסילון, תותח הבופורס המקורי נותר מיושן עם קצב ועוצמת אש נמוכים מידי להתמודד עם המטוסים החדשים. פיתוח ה-L/70 התחיל לקראת סוף המלחמה, כאשר התותח הראשון יוצר בשנת 1947 והתקבל בצבא השוודי ב-1948 בתור 40 מ"מ איבקן M/48. הוא הוכנס באופן רשמי לשירות הצבא השוודי בשנת 1951 ומיד לאחר מכן הוזמנו תותחי L/70 על ידי הולנד ובריטניה ובהמשך צבאות נוספים, עד אשר בשנת 1953 ה-L/70 קיבל את המעמד של תותח הנ"מ הקל הרשמי של כוחות נאט"ו. בעידן מטוסי הסילון, מקומו של תותח הנ"מ היה בעיקר כנגד מטוסים מנמיכי טוס ומטרות גדולות כמו מפציצים, בנוסף מערכות הנ"מ החדישות יותר (כמו ה-MIM-23 הוק) היו מורכבות יותר לשינוע ולכן שימשו כמערכות סטטיות, בעוד שתותחי נ"מ יכלו להתקדם עם הכוחות ולהגן עליהם כנגד התקפות נמוכות מהאוויר.
ה-L/70 היה ארוך יותר (קליבר 70), ירה פגזים מעט קלים יותר במהירות לוע גבוהה בהרבה של 1,030 מטרים לשנייה, וכן ירה במהירות רבה יותר של כ-240 פגזים לדקה (ארבעה פגזים בשנייה). שיפורים שבוצעו בתותח לאורך השנים אף הרחיבו את קצב האש שלו לכדי 300 ואף 350 פגזים בדקה.
בשירות צה"ל
באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות הגיעו מספר תותחי בופורס L/60 מיושנים לצה"ל ושימשו בעיקר להגנת חופים, ובהמשך לספינות חיל הים.
צה"ל רכש מספר תותחי בופורס 40 מ"מ מסוג L/70 בתחילת שנות ה-60, עסקת הרכישה התבצעה בחשאי בסיוע ארצות הברית מעודפי צבא גרמניה המערבית. התותחים הגיעו באפריל 1964 ונקלטו בחיל התותחנים, בהמשך הם הועברו לשירות חיל האוויר הישראלי במהלך 1969 (בדומה לשאר מערך ההגנה האווירית). עם זאת, בשנת 1973 עדיין היו גדודי תותחנים (לדוגמה גדוד קרן שהוקם בתקופה) שהמשיכו להפעיל תותחי נ"מ, בהם הבופורס.
תותחי הבופורס L-70 שירתו בעיקר בבסיסי חיל האוויר של צה"ל והיו מרכיב חשוב במערך ההגנה האווירית במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים. הם כללו מערכת מכ"ם שהנחתה את כיוון הירי וחישבה את מסלול המטרות ומרחקם, המערכת כולה קיבלה בצה"ל את הכינוי "פָּרַש". במהלך מלחמת ששת הימים, ב-6 ביוני 1967, חדרו זוג מטוסי טופולב 16 עיראקים למרחב האווירי של ישראל. במהלך תקיפתם מעל בסיס רמת דוד, סוללת בופורס פתחה עליהם באש ופגעה לפחות באחד, הסוללה זוכתה בחצי הפלה כאשר החצי השני ניתן למטוס מיראז' שתקף את המטוס בטיל שפריר, המטוס נפל באזור מחנה עמוס ומההתרסקות נהרגו 14 חיילי צה"ל (ראו: תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל).
בחיל הים
בספינות סער הותקנו תותחי 40 מ"מ L/70 מתוצרת ברדה איטליה. בשלב ההמתנה להתקנת מערכות הטילים חומשו שלוש הספינות הראשונות, שנקראו אז סער 1, בשלושה תותחים כל אחת. בספינות שהותקנו ספינות טילים נקראו סער 2 הוסר התותח האמצעי הושארו שני תותחים בחרטום ובירכתיים.
לצורך שיפור יכולת גילוי צוללות הוסר התותח האחורי ובמקומו הוצב סונר טובל.
כיום ניתן לראות תותחי 40 מ"מ מהדגמים השונים ברחבה של מוזיאון ההעפלה וחיל הים, כמו גם על הספינה אח"י מבטח המוצגת ברחבה הצפונית של המוזיאון היא מדגם סער 2 ובחרטומה ניתן לראות תותח יחיד.
לאחר שיצאו משירות נמכרו תותחי הנ"מ הישראלים לקולומביה.
קציצה
קציצה היא מאכל העשוי מרכיבים קצוצים או טחונים המעוצבים באמצעות חומר מדביק לכדי צורה אחידה. קציצות מעוצבות לרוב ככדור או ככדור משוטח מעט. הרכיב המרכזי בקציצה הוא לרוב בשר, קטניות או ירקות ממינים שונים.
קציצות קיימות בכל התרבויות, מקורן לרוב כמאכל עממי וביתי ומתכוניהן מגוונים מאוד. גם בספר הבישול הרומי העתיק של אפיסיוס כלולים מתכונים לכדורי בשר.
מרכיבי הקציצה
בין המרכיבים המרכזיים בקציצות אפשר למצוא קציצות בשר (המכונות גם כדור בשר ), קציצות מקטניות (לדוגמה: קציצות פלאפל, העשויות מחומוס או מפול), קציצות דגים (למשל געפילטע פיש) וקציצות ירקות שונים. לביבות הן קציצות העשויות מירקות שורש. ישנן גם קציצות מתחליפי בשר, לצמחונים.
קציצות מכילות גם חומר מצמיד המונע מהקציצה להתפורר; חומר מקשר זה יכול להיות לחם, פירורי לחם, קמח, ביצים או טחינה. לרוב מוסיפים לקציצה גם עשבי תיבול, כגון בצל קצוץ, פטרוזיליה, שמיר ועוד.
בית הכנסת אוהל מועד
בית הכנסת הגדול הספרדי אוהל מועד הוא אחד מבתי הכנסת הראשונים שהוקמו בעיר תל אביב ומשמש עד היום כמקום לתורה ותפילה בימי החול ובשבתות וחגים, נוסח התפילה הוא כעדות המזרח. במשך שנים שגשגה קהילת בית הכנסת והוא היה למרכז רוחני פופולרי ובמרבית התפילות נאלצו רבים להישאר בחוץ.
מיקומו וגודלו של המבנה שיוו לו את הדרו וחשיבותו ברחוב שד"ל 5, פינת שדרות רוטשילד ההומות. בעבר התנוסס לו המבנה לתפארה גבוה ורם מעל הבתים שסביבו, אך כיום מקיף את הבניין אזור משרדים. עזיבת התושבים את האזור במהלך שנות ה-60 הביאה לדלדול ניכר במספר המתפללים בבית הכנסת, כיום המבנה המרשים מלא מתפללים בשבתות וחגים, ובימות החול.
תולדות המבנה
כל מי שנכנס לבית כנסת יכול לראות בצד ימין על הקיר את הנסח של הקרקע, את השטח רכשו בתחילת המאה הקודמת שלום אהרן לוי ושלמה יצחק כהן, מנכבדי קהילת יהודי עדן, שעלו ארצה מתימן הם קנו שני מגרשים אותם ייעדו להקמת בית כנסת אותם רכשו עוד בהיותם בדרכם מעדן לארץ ישראל אך בינתיים עזבו לפורט סעיד שבמצרים.
תכנון ובניה
בשנת 1923 הונחה אבן הפינה לבית כנסת הגדול "אוהל מועד".
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברלין אחד האדריכלים המובילים של תל אביב באותה תקופה בשנות ה-20. בשנת 1928 נרשם כנכס בטאבו שביפו. בשנת 1931 נחנך ברחוב שד"ל 5, לאחר שש שנות בנייה.
הסגנון האדריכלי הוא אר דקו, שמשלב במבנה צורות גאומטריות והנדסיות החלל הפנימי עוצב בסימבוליקה מיסטית תוכנית הבניין מורכבת מארבעה רבעים של 7 קשתות, ישנם ארבעה עמודים שכל אחד מהם מעוטר בקצהו ב-11 קימורים המציינים את 11 כוכבי הלכת שבשמים, מעל כל אחד מהעמודים הללו ממוקמות שבע קשתות שמסמלות את שבעת קני המנורה שהייתה בבית המקדש, במרכז הגג ממוקמת כיפה שנצבעה בצבע שמיים והיא בנויה בתבנית של 15 מדרגות כלפי הרקיע, המסמלות את 15 המעלות שהיו בבית המקדש, עליהם היו שרים הלווים את שיר המעלות. בשנת 1931 היה הבניין בשלבי בנייה סופיים ואף נבנתה לו כיפה את השלמת בניית הכיפה תרמו האחים בטיש סוחרים יהודים מלונדון. מידות בית הכנסת עצמו נבחרו על פי יחסי 'חתך הזהב' היחס בין רום התקרה הרגילה ורום תקרת הכיפה נבנה גם הוא לפי חיתוך הזהב, בראשה הוצב סמל המרכבה הקבלי בדמות מגן דוד תלת־ממדי. מה שמעניק לכל מי שנכנס פנימה את התחושה שהגיעה לבניין מושלם מבחינה פרופורציונלית.
לשכת הראשון לציון
הרב עוזיאל העביר את לשכתו למבנה, בימי המנדט הבריטי שימש בית הכנסת כסליק וגם כמקום אימונים של האצ"ל והלח"י.
בבית הכנסת אהל מועד נהגו להתפלל הרבנים הראשיים הספרדים לתל אביב כמו הרב עובדיה יוסף שהתפלל בה בעת ששימש כרב ראשי לתל אביב יפו וגם בשנתיים הראשונות לבחירתו לרב ראשי לישראל בשנת תשל"ג, הרב חיים דוד הלוי, ורבים מנכבדי העיר. כמו כן נהגו לערוך במקום אירועי חתונה ברוח התקופה בין המתחתנים היה אלי כהן. עד היום מתקיימים במקום חתונות, בר מצווה ובריתות. באהל מועד שברחוב שד"ל 5 נערכים גם מדי יום ביקורים של תיירים וכן סדרות חינוך של צה"ל והרבנות הצבאית הראשית, בית הכנסת פתוח לקהל הרחב ומדי יום נערכים בו תפילות ונמסרים בו שיעורי תורה.
נאמני ההקדש
בית הכנסת נחשב כנכס הקדש ציבורי משום שבעליו החוקיים נפטרו. בבית הכנסת אוהל מועד מונו שבעה נאמנים שיהיו אחראים על ההקדש, בין הנאמנים הרב שרים, הרב אליהו קשטרו, הרב יצחק צדקה, הרב מיכאל כהן ועוד. תפקידו של הנאמן לשמור על נכסי הנאמנות, לנהלם ולפתחם ולפעול להשגת מטרות ההקדש, באמונה ובשקידה כפי שאדם סביר היה נוהג באותן נסיבות והוא מוסמך לעשות את כל הנדרש לשם מילוי תפקידו.
חזנים
בית הכנסת הגדול אוהל מועד נהג להעסיק חזנים קבועים שהיו עוברים לפני התיבה, בשבתות ובמועדים. החזן הראשון היה יהושע אברהמוף יליד שכונת הבוכרים בירושלים, ששימש כמורה ובין תלמידיו המוכרים ביותר הם הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו. הרב עוזיאל רבה הראשי של ישראל אשר בנה את בית הכנסת הגדול אוהל מועד הביא את החזן יהושע אברהמוף מירושלים לשמש כחזן הראשי בבית הכנסת. שנים רבות הרב שמואל טולדנו אשר לימים מונה לשר הדתות אחריו התמנה לרב הראשי של תל אביב יוסף עובדיה אשר התפלל בבית הכנסת אוהל מועד בכל תקופת כהונתו בתל אביב. בבית כנסת זה התקיימו כל ערב בין שלוש לחמש חתונות והחזן יהושע אברהמוף בגלימתו הלבנה קידש אותם ובין חתנים שנישאו בבית הכנסת היה המרגל הידוע אלי כהן ז״ל. כיום החזנים הם הרב דניאל נחום והרב יוסף פרץ. בשנות ה-60 70 ועד לתחילת שנות השמונים החזנים בבית הכנסת היו הרב נסים זכותא הי"ו והרב יצחק כהן הי"ו. מגדולי החזנים בארץ בשנים אלו. בתקופה ההיא החזנים הופיעו בזמני התפילות עם גלימות ומגבעות מיוחדות של חזנים, דבר שהוסיף נופך ויוקרה למעמד החזן.
גם שמש בית הכנסת באותם ימים ר' כליפא לוי היה מסתובב בבית הכנסת עם חליפה מיוחדת וכובע מצחיה, דוגמת כובע שוטר, ועליו הכיתוב "אוהל מועד", שומר על הסדר והשקט בזמן התפילה, ומחלק טבק או מי קולון.
גדולי החזנים ראו לעצמם כבוד גדול להופיע בבית הכנסת.
המחלוקת
אלא שהמתפללים סירבו לשתף עמם פעולה בטענה שהם אף פעם לא התפללו בבית הכנסת ואינם יכולים לנהל את המקום. המקום עמד בפני התפרקות המתפללים פנו לבית הדין הרבני. הרב שטסמן מינה שני עורכי דין, למנהלים מיוחדים לבית הכנסת, יחד עם נאמני ההקדש הללו הגישו תביעה נגד מארגני אולם האירועים, ולאחר שהתביעה התקבלה פסקו האירועים הבלתי צנועים.
לאחר מכן הועבר הרב שלמה שטסמן מתפקידו כממונה על ההקדשות בתל אביב והוחלף ברב זבדיה כהן, גבאי ומתפללי בית הכנסת פנו לבית הדין והציגו בפניהם החלטה לפיה רוב מתפללי בית הכנסת מבקשים את פיטורי הנאמנים החדשים, מאחר שהמינוי גורם לסכסוכים בין המתפללים, וגם המינוי היה כהוראת שעה לטפל בבעיית הצניעות שנפתרה. הרב זבדיה כהן דחה את הבקשה, הגבאים ערערו לבית הדין הגדול לערעורים, החלטת הרב זבדיה בוטלה והדיון הוחזר לבית הדין האזורי בתל אביב. הרב זבדיה החליט שהנאמנים לא יפוטרו והם ינהלו את ענייני בית הכנסת, שוב הגבאים ערערו, ונכון למאי 2018 הדיון הוחזר לבית הדין בתל אביב לסיבוב שלישי.
אודי שפילמן
אהוד (אודי) שפילמן (באנגלית: Ehud (Udi) Speilman; נולד ב-4 בדצמבר 1951) הוא זמר וחזן ישראלי.
קורות חייו
שפילמן נולד בתל אביב, נין לזֶרַח בַּרְנֶט, פעיל ציוני, ממתיישביה הראשונים של פתח תקווה ויוזם ומקים שכונת נווה שלום בתל אביב. שני סביו היו חזנים.
למד בכפר הירוק, ולאחר סיום לימודיו התגייס לצה"ל ושירת כזמר בתזמורת חיל האוויר. בפסטיבל הזמר והפזמון 1978 היה ממלוויה של גלי עטרי בשיר "נסיך החלומות" ("ולנטינו"). לאחר מכן הקים את להקת "עפיפון", שהופיעה בשמחות. בפסטיבל הזמר והפזמון 1980 (תש"מ) ביצע איתה את השיר "1980" (מילים מאת יעקב גלעד, לחן מאת יהודית רביץ). בהמשך הקים את "הלהקה של אודי שפילמן", והופיע איתה בשמחות, בתחילה בישראל ולאחר מכן גם בחו"ל.
בראשית עשור הראשון של המאה ה-21 פנה לעיסוק בחזנות, ולמד ארבע שנים במכון תל אביב לחזנות של נפתלי הרשטיק. עם תום לימודיו הוציא בשנת 2004 את האלבומו הראשון "שבע - קול ונשמה" (עיבוד והפקה: ירון בכר), שלו נלווה מופע משותף עם אשתו. בינואר 2007 החל לכהן כחזן בקהילת "בני תורה" (B’nai Torah) בבוקה רטון (Boca Raton) שבפלורידה. בנוסף משתתף שפילמן במופעי חזנות.
שפילמן נשוי לזמרת ורדה נגה, בעבר חברה בלהקת פיקוד הצפון ובלהקת הבנות "סקסטה". כיום ד"ר ורדה שפילמן היא עובדת סוציאלית קלינית. השניים הורים לשלושה.
קליין קוראסאו
קליין קוראסאו (בהולנדית: Klein Curaçao - "קוראסאו הקטן") הוא אי קטן בלתי מיושב באנטילים הקטנים, המצוי דרומית־מזרחית לאי קוראסאו ומהווה חלק מממלכת ארצות השפלה.
על האי מצוי מגדלור ומספר בקתות.
האי ידוע כאתר צלילה לנופש יפה במיוחד בשל שוניות האלמוגים הרבות סביבו, והמערות התת־מימיות שבמימיו. תיירים רבים מגיעים לאי מקוראסאו באמצעות סירות במהלך היום על מנת לצלול באזור.
מריה פיודורובנה
השם מריה פיודורובנה היה שמן האורתודוקסי של שתי קיסריות רוסיות:
לואי-ז'וזף קרקהוף
לואי-ז'וזף קרקהוף (בפלמית: Louis-Joseph Kerkhofs) (1878 – 1962) היה בישוף קתולי באזור ליאז' שבבלגיה, חסיד אומות העולם.
פעילותו בתקופת השואה
נולד ב-15 בפברואר 1878 בוול-מיר. לאחר לימודיו בסמינר כולל תקופת לימודים ברומא הוסמך ככומר ב-1900. כיהן ככומר וכבישוף של לייז' משנת 1925 עד 1961 ומילא תפקיד מפתח בהצלת יהודים בשנות מלחמת העולם השנייה. התנגד לכל אפליה על רקע גזעי או אתני ועבד באופן קרוב במיוחד עם הקהילה היהודית.
קרקהוף נעזר בסמכותו ובהשפעתו כדי לעודד אישים ומוסדות באזור הבישופות שלו להציל יהודים מגירוש למחנות. בכנס שכינס בספטמבר 1942 עודד כמרים מהאזור להציל יהודים. מעדותו של אחד הכמרים, הובר סליס, בפני יד ושם על דבריו של קרקהוף בכנס:
בין המנזרים והמוסדות הקתוליים שהעניקו מסתור ליהודים עקב פנייתו של קרקהוף היו מנזר באנו (Banneux), מנזרים בנדיקטיניים בליאז', שארנו (Charneux) וכן ואל דיו (Val Dieu), מסדר הלב הקדוש בטר הולפ (Ter Hulpe) ועוד. לעיתים היה קרקהוף מעורב באופן אישי במבצעי הצלה והסתרה. באחד המקרים הסיע יהודים במכוניתו ממסתור למסתור. לפחות אחד משותפיו של קרקהוף למבצעי ההצלה נרצח על ידי הנאצים.
קרקהוף סיפק מקום מקלט לעשרות יהודים במעונו הפרטי, כולל רבה של לייז', הרב יוסף לפכיווכר, שהוסתר עם משפחתו בזמן המלחמה בבישופות העיר לייז' וכן במנזר באנו בזכות קרקהוף.
ב-1961 פרש מתפקידו ונפטר ב-31 בדצמבר 1962. ביולי 1981 הכיר יד ושם בלואי-ז'וזף קרקהוף בתור חסיד אומות העולם.
עלי סלאלחה
עַלִי סַלַאלְחָה (בערבית: علي صلالحة, תעתיק מדויק: עַלִי צַלַאלְחַה; נולד ב-12 באפריל 1952) הוא פוליטיקאי ואיש חינוך דרוזי-ישראלי, בעבר כיהן כחבר כנסת מטעם מפלגת מרצ. בנוסף כיהן כמנהל בית הספר התיכון המקיף בית ג'ן והוביל אותו לראש רשימת המוסדות המעניקים זכאות לתעודות בגרות בישראל.
ביוגרפיה
סלאלחה נולד בכפר בית ג'ן למשפחה ענייה, למד בבית הספר היסודי בכפר, ובתיכון ראמה. לאחר סיום לימודיו התיכוניים התגייס לצה"ל, ושירותו התארך לשלוש וחצי שנים עקב מלחמת יום הכיפורים. עם שחרורו מצה"ל למד באוניברסיטה העברית בירושלים, לימודי המזרח התיכון ויחסים בינלאומיים.
פעילות חינוכית
עם חזרתו לכפר, לימד סלאלחה בבית הספר התיכון היחיד בכפר, "בית הספר תיכון מקיף בית ג'ן". בשנת 1999 נבחר לנהל את בית הספר. הוא וצוות המורים הציבו לעצמם למטרה להפוך את בית הספר "לבית הספר הטוב בעולם". ראשית הרפורמה הייתה בקליטת כלל תלמידי הכפר ללימודים, ופיקוח למניעת העתקות. על אף התנגדויות שונות, בתוך קצת יותר מעשור הגיע מקיף בית ג'ן לראש דירוג הזכאות לבגרות במדינת ישראל על אף הדירוג הסוציו-אקונומי הנמוך של הכפר ומיקומו בגליל הרחק ממוקדי העוצמה של המדינה.
סלאלחה שימש מנהל בית הספר בבית ג'ן קרוב לשני עשורים.
פעילות ציבורית
בעקבות ההצלחה של בית הספר בניהולו, הוזמן סלאלחה כדרך קבע לוועידות, ראיונות וישיבות בכנסת וברשויות השונות.
סלאלחה הוא חבר מפ"ם במשך כ-40 שנה. בינואר 2019 הכריז על מועמדותו בבחירות המקדימות במפלגת מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-21 והוצב במקום ה-5 ברשימת המפלגה לכנסת. כיוון שהרשימה קיבלה ארבעה מנדטים, לא נכנס לכנסת.