cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נטליה בלוכבוסטיקובה
קורות חייה
ב-1967 בלוכבוסטיקובה, עדיין תלמידת בית ספר, ביקרה באולפני קולנוע על שם גורקי במוסקבה. במסדרון, היא נתקלה בשחקן ובבמאי הנודע סרגיי גרסימוב, שגם עבד כמורה למשחק ב-VGIK (המכון הכלל-סובייטי הממלכתי לאמנות הקולנוע). לידם עמד בוריס דולנקוב, מי שהיה הארט דיירקטור של הסרט "לבה של אמא", בו הופיעה בלוכבוסטיקובה בתפקידה הראשון על המסך. דולנקוב הציג את הנערה בפני גרסימוב, ואף סיפר לו שבכוונתה להתקבל ל-VGIK.
גרסימוב הצטער ששמע על כך רק אחרי שכבר אסף את תלמידיו לשנת הלימודים הבאה. למרות זאת, הוא אמר לבלוכבוסטיקובה להגיע למכון ב-1 בספטמבר והבטיח לה שיקבל אותה לסדנה שלו בלי בחינות כניסה. כך היא הבטיחה את מקומה ב-VGIK עוד לפני שהחלה ללמוד בכיתה י'.
בלוכבוסטיקובה הייתה מהתלמידים האהובים ביותר על גרסימוב, והוא הציע לה תפקידים במספר סרטים שביים. תפקידה החשוב הראשון היה בסרטו "ליד האגם", שצולם ב-1969, בעודה סטודנטית. הסרט הופק באולפנים על שם גורקי. בלוכבוסטיקובה גילמה את הדמות הנשית הראשית בסרט - לנה ברמינה. על תפקידה בסרט זכתה בפרס ברית המועצות, יחד עם הבמאי גרסימוב והשחקנים שגילמו לצדה את שתי הדמויות הגבריות הראשיות – אולג ז'קוב ווסילי שוקשין.
מאוחר יותר, ב-1971, החלה לעבוד באולפני הסרטים על שם גורקי. עד 1976 השתתפה בסרטיהם. ב-1974 התחתנה עם במאי הקולנוע ולדימיר נאומוב. בשנת 1976 החלה לשחק בתיאטרון-אולפן לשחקן הקולנוע (תיאטרון שהוקם ב-1943 כדי להעסיק שחקני קולנוע בתקופות, שבהן לא הצטלמו לסרטים. נקרא כיום התיאטרון הממלכתי לשחקן הקולנוע). משלהי שנות ה-70 בלוכבוסטיקובה שיחקה בסרטים שהופקו על ידי אולפני מוספילם.
בעבודתה האחרונה באולפנים על שם גורקי, בלוכבוסטיקובה הופיעה ב-1976 בסרט בן חמישה פרקים של גרסימוב - "אדום ושחור" (עיבוד לרומן של סטנדל באותו שם). היא שיחקה בתפקיד הנשי הראשי - בדמותה של מטילדה דה לה מול. שידור הסרט בטלוויזיה הפך אותה לשחקנית מוכרת להמונים.
ב-1980 שיחקה בלוכבוסטיקובה באחד מסרטיה החשובים ביותר - "טהראן-43" בבימוים של אלכסנדר אלוב וולדימיר נאומוב (בעלה). הסרט מספר על הצלחתו של השירות החשאי הסובייטי לסכל את המזימה הגרמנית לרצוח ב-1943 את המנהיגים סטלין, צ'רצ'יל ורוזוולט - בעת פגישת הפסגה שלהם בטהראן. חלק מהעלילה מתרחשת בשנות ה-70 אחרי חשיפת עדות חדשה על הפרשה.
בלוכבוסטיקובה שיחקה בסרט בתפקיד הנשי הראשי. היא גילמה את מארי לוני - מתורגמנית צרפתייה ממוצא רוסי, המומחית לשפה הפרסית ומתאהבת בסוכן הסובייטי שנשלח למנוע את ההתנקשות במנהיגים. בנוסף, היא גילמה בסרט גם את דמויות הבת והאם של מארי לוני. בתם של בלוכבוסטיקובה וולדימיר נאומוב (בעלה הבמאי) - נטליה נאומובה - השתתפה גם היא בסרט. היא גילמה את מארי לוני בילדותה וכן את הילדה שמזכירה אותה במראה שלה לגיבור הסובייטי.
ב"טהראן-43" בלוכבוסטיקובה שיחקה לצדם של איגור קוסטולבסקי בדמותו של סוכן סובייטי ואלן דלון בדמותו של קצין משטרה צרפתי. (הסרט היה הפקה בינלאומית - מלבד "מוספילם", היו שותפים לה אולפני סרטים מצרפת ומשווייץ).
ב-1982 בלוכבוסטיקובה גילמה את הדמות הנשית הראשית בסרט "נסיכת הקרקס" - קומדיה מוזיקלית שבוימה על ידי סבטלנה דרוז'ינינה. בשנת 1983 היא שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסרט "החוף" (הפקה סובייטית ומערב-גרמנית), שכמו "טהראן-43", בוים על ידי אלכסנדר אלוב וולדימיר נאומוב. ב-1985 בלוכבוסטיקובה זכתה בפרס ברית המועצות השני שלה על תפקידה בסרט זה.
ב-1985 בלוכבוסטיקובה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "נישואים חוקיים" בבימויו של אלברט מקרטצ'יאן. הסרט נבחר לסרט הטוב ביותר לאותה שנה, על ידי קוראי כתב-העת לקולנוע "סובייצקי אקרן".
בלוכבוסטיקובה גילמה דמויות נשיות ראשיות בארבעה סרטים, שבוימו על ידי בעלה ולדימיר נאומוב (בלי שותפו לשעבר אלוב): "הבחירה" (1987), "החוק" (1989), "עשר שנים בלי זכות התכתבות" (1990) ו"שעון בלי מחוגים" (2001). היא שיחקה בתפקיד ראשי גם בסרט "שנת הסוס: קבוצת הכוכבים עקרב", שבוים בשנת 2004 על ידי בתה - נטליה נאומובה, והופק על ידי בעלה.
במהלך הקריירה שלה, בלוכבוסטיקובה שיחקה ב-29 סרטים, האחרון שבהם ב-2009 ("ברוסיה יורד שלג" בבימויה של בתה - נטליה נאומובה).
משפחה
ב-1974 בלוכבוסטיקובה התחתנה עם הבמאי ולדימיר נאומוב (שהיה הגרוש של השחקנית אלזה לז'דיי). כעבור שנה וחצי נולדה בתם - נטליה נאומובה (כיום שחקנית ובמאית קולנוע).
בשנת 2007 בלוכבוסטיקובה ובעלה אימצו ילד בן שלוש מבית-יתומים. היא העניקה לו את שם המשפחה שלה, ושמו המלא הוא קיריל בלוכבוסטיקוב.
צ'ו (מדינה)
צ'וּ (בסינית: 楚, בפין-יין: Chǔ. בסינית עתיקה: ) הייתה מדינה עצמאית בתקופת שושלת ג'ואו. החל מן המלך ווּ מצ'ו במאה ה8 לפנה"ס, הכריזו שליטי צ'ו על עצמם מלכים במעמד זהה למלכי ג'ואו. על אף שבתחילה הייתה צ'ו חסרת חשיבות בהיותה ממוקמת בדרום הרחוק ובעלת מנהגים שונים מאלו של המישור המרכזי, הרי שבהמשך יישמה בהצלחה שורת רפורמות מנהליות והפכה למדינה מצליחה ומתרחבת במהלך תקופת האביב והסתיו. עם התרחבותה הפכה צ'ו לכוח משמעותי בתקופת המדינות הלוחמות, עד שנכבשה בידי צִ'ין בשנת 223 לפנה"ס.
צ'ו נודעה גם בשמות גִ'ינְג וגִ'ינְגְצ'וּ, וכללה את רוב שטחם של המחוזות המודרניים חוביי וחונאן, בצירוף חלקים מצ'ונגצ'ינג, גוויג'ואו, חנאן, אנחווי, ג'יאנגסו, ג'ג'יאנג ושאנגחאי. במשך יותר מ-400 שנים הייתה דָאן-יָאנְג, בירתה של צ'ו, ממוקמת בצומת של נהרות דָאן ושִׂי בקרבת נפת סצ'ואן במחוז חנאן של היום, אולם מאוחר יותר הפכה יִינְג לעיר הבירה. במקור המשפחה ששלטה בצ'ו השתייכה לשבט נָאי (嬭) ולשושלת יֵן (酓), אולם בשלב מאוחר יותר נכתב שם השבט בתור מִי (芈), ושם השושלת בתור שְׂיונְ'ג (熊).
הקמה
על פי האגדות שמציין סה-מה צ'יין ברשומות ההיסטוריון, מוצאה של המשפחה המלכותית של צ'ו הוא מן הקיסר הצהוב ומנכדו ויורשו ג'וואנש'ו. נינו של ג'וואנש'ו, ווּחְווֵי (吳回) מונה על ידי הקיסר קו לאחראי על האש תחת התואר ג'וז'ונג. לבנו של ווּחְווֵי, לוּג'ונְג (陸終) היו שישה בנים, שכולם נולדו בניתוח קיסרי. הצעיר מביניהם, גִ'ילְייֵן לקח לעצמו את שם המשפחה מִי. צאצא של גִ'ילְייֵן בשם יוּ'שְׂיונְ'ג היה מורהו של המלך וֶן משושלת ג'ואו (מלך ב-1099-1050 לפנה"ס). לאחר ששושלת ג'ואו הפילה את שושלת שאנג, העניק המלך צֶ'נְג (מלך 1042-1021 לפנה"ס) לשְׂיונְ'ג יִי נינו של יוּ'שְׂיונְ'ג את נחלת צ'ו ואת התואר השושלתי 子 (zǐ,, דְזְה, "רוזן"). שְׂיונְ'ג יִי בנה את הבירה הראשונה של צ'ו בדָאן-יָאנְג (אזור סצ'ואן במחוז חנאן של היום).
שושלת ג'ואו המערבית
ב-977 לפנה"ס, במהלך מסע מלחמה נגד צ'ו, טבעה ספינתו של ג'או, מלך ג'ואו והוא טבע בנהר חאן. לאחר מותו הפסיקה ג'ואו להתרחב אל הדרום, ובכך איפשרה לשבטים הדרומיים ולצ'ו לקבע אוטונומיה הרבה לפני שהדבר התאפשר למדינות צפוניות יותר. רוזן צ'ו שְׂיונְ'ג צ'וּ' כבש את מדינת אֶה ב-863 לפנה"ס, והפך את בירתה אֶג'וֹאוּ לאחת מערי הבירה שלו. בשנת 703 או 706 לפנה"ס שליט צ'ו שְׂיונְ'ג טונְג הכריז על עצמו מלך, והביא לעצמאותה המוחלטת של מדינת צ'ו משושלת ג'ואו.
תקופת האביב והסתיו
בראשית ימיה הייתה צ'ו מדינה מצליחה, כובשת ומיליטריסטית, שנודעה כמי שמכפיפה ומספחת בעלות ברית. כך גדלה צ'ו ממדינה קטנה לכדי ממלכה גדולה. תחת שלטונו של המלך גְ'וָאנְג הגיעה צ'ו לשיא כוחה, ונחשבה לאחת מחמשת ההגמונים של התקופה. לאחר מספר קרבות עם מדינות שכנות, בין השנים 695 ל689 לפנה"ס, עברה בירת צ'ו מדָאן-יָאנְג דרום מזרחה אל יִינְג. בתחילה ביססה צ'ו את כוחה על ידי סיפוח מדינות קטנות באזור המקורי שלה (חוביי של היום), ואז התפשטה צפונה לכיוון המישור המרכזי של סין. בקיץ של שנת 658 לפנה"ס, סיפחה צ'ו את מדינת חְוָאנְג.
האיום מצד צ'ו גרם להיווצרות מספר בריתות תחת ההנהגה של גִ'ין. הבריתות הללו הגבילו את צ'ו, עד שזו הפסידה לראשונה בקרב משמעותי בצֶ'נְגְפּוּ בשנת 632 לפנה"ס. במהלך המאה השישית לפנה"ס התקיימו מספר קרבות בין ג'ין לבין צ'ו על השליטה במישור המרכזי. ב596 לפנה"ס הביסה צ'ו את ג'ין בקרב בִּי, וניטרלה זמנית את יכולתה של ג'ין לבלום את התפשטות צ'ו. צ'ו השתמשה באיומים והפחדות כדי לייצר ברית עם מדינת גֶ'נְג והשתמשה בה אסטרטגית כנציגה שלה במישור המרכזי. מהעבר השני יצרה ג'ין שוב ושוב בריתות עם מדינות לוּ, וֵיי (הקטנה) וסונְג כדי לאזן את ההשפעה של צ'ו. המתח בין ג'ין לצ'ו המשיך עד שנת 579 לפנה"ס, כאשר שתי המדינות חתמו על הסכם שביתת נשק.
בתחילת המאה השישית לפנה"ס חיזקה ג'ין את מדינת ווּ ליד הדלתא של היאנגצה כדי שתשמש משקל נגד לצ'ו. ווּ הביסה את צִ'י ופלשה לצ'ו ב-506 לפנה"ס. בעקבות קרב בָּוֹג'וּ' היא כבשה את יִינְג בירת צ'ו וגרמה למלך גָ'או להימלט עם בני בריתו אל יוּ'ן ואל סְווֵי לבסוף שב המלך גָ'או אל יִינְג, אולם לאחר התקפה נוספת מצד ווּ ב-504 לפנה"ס הוא העביר זמנית את בירתו לאזור שבעבר היה מדינת זְ'ווֹ. צ'ו החלה לחזק את מדינת יְוֵּ'ה באזור גֶ'גְ'יָאנְג של היום כך שתשמש בת ברית כנגד ווּ. יְוֵּ'ה בתחילה הייתה משועבדת למלך פֿוּצָ'אי מווּ עד שהוא שחרר את מלכה גְווֹגְ'ייֵן ממאסר, וזה החליט לנקום בשוביו לשעבר, וכך ריסק וכבש את כל שטחה של ווּ.
תקופת המדינות הלוחמות
בתחילת המאה הרביעית לפנה"ס, מינה המלך דָאו מצ'ו את ווּ צִ'י לראש ממשלתו. הרפורמות של ווּ החלו בשנת 389 לפנה"ס להפוך את צ'ו למדינה יעילה וחזקה באמצעות הורדת משכורות הפקידים ופיטורי פקידים מיותרים. ווּ גם חוקק תקנות בניה כך שהבירה יִינְג תיראה תרבותית יותר. על אף הסלידה מווּ צִ'י בקרב המעמד השליט בצ'ו, חיזקו הרפורמות שלו את המלך ונתנו למדינה עוצמה רבה שנשמרה עד סוף המאה הרביעית לפנה"ס, אז עלו לגדולה המדינות גָ'או וצִ'ין. גם הצבא החזק של צ'ו חזר לנצח, והביס את המדינות וֵיי ויְוֵּ'ה, אם כי האחרונה הייתה מחולקת בין צ'ו לצִ'י ב-334 או 333 לפנה"ס. ואולם נקמת הפקידים של צ'ו לא איחרה לבוא, וווּ צִ'י נרצח בהלווייתו של המלך דָאו ב-381 לפנה"ס. לפני ששימש בשירות מדינת צ'ו, חי ווּ במדינת וֵיי, שם תועד ביצירתו הגדולה "וו דזה" ניתוח צבאי של שש המדינות הלוחמות. על צ'ו הוא אמר אז:
במהלך סוף תקופת המדינות הלוחמות, צ'ו חוותה לחץ גובר ממערב לה, מצד צִ'ין, ובמיוחד לאחר שצִ'ין חוקקה ושימרה את הרפורמות הלגאליסטיות של שאנג יאנג. ב-241 לפנה"ס חמש משבע המדינות הלוחמות העיקריות: צ'ו, גָ'או, וֵיי, יֵן והָאן כרתו ברית כדי להילחם בכוחה העולה של צִ'ין. המלך קָאולְיֵה מצ'ו הוכרז מנהיג הברית ובראש הצבא עמד האדון צ'וּנְשֶׁן. לפי ההיסטוריון יָאנְג kaun, המצביא פָּאנְג נְווָאן (庞煖) מגָ'או היה המפקד בפועל בקרב. חברות הברית תקפו את צִ'ין במעבר הָאנְגוּ האסטרטגי, אולם נחלו תבוסה. המלך קָאולְיֵה האשים את האדון צ'וּנְשֶׁן בהפסד ופיתח חוסר אמון כלפיו. מאוחר יותר העבירה צ'ו את בירתה מזרחה לשׁוֹאוּצ'וּן, רחוק מהאיום של צִ'ין.
גודלה וכוחה של צ'ו הפכו אותה למדינת מפתח בברית נגד צ'ין. כאשר צ'ין כבשה חלקים מצ'ו, נאלצה צ'ו להתרחב דרומה ומזרחה תוך שהיא סופגת השפעות תרבותיות מקומיות לאורך הדרך. ועם זאת, עד סוף המאה הרביעית לפנה"ס, מעמדה הבכיר של צ'ו הידרדר, ולאחר מספר פלישות של גָ'או ושל צִ'ין, צ'ו הוכפפה לבסוף לצִ'ין.
תבוסה
על פי "תוכניות המדינות הלוחמות", דיון בין האסטרטג הדיפלומט גָ'אנְג יִי לבין סְה-מָה צְווֹ המצביא ממדינת צִ'ין הביא לשתי מסקנות בנוגע לאיחוד סין. גָ'אנְג יִי טען כי יהיה חכם לכבוש הָאן ולקחת את מנדט השמים מידי מלך ג'וֹאוּ נטול הכוח. לעומתו טען סְה-מָה צְווֹ כי הקושי העיקרי לא היה הלגיטימציה, אלא כוחם של אויבי צִ'ין. לטענתו, "לכבוש את שׁוּ משמעו לכבוש את צ'ו." ו"מרגע שצ'ו תחוסל, הארץ תהיה מאוחדת".
החשיבותו של שׁוּ בעמק סצ'ואן הייתה טמונה בתוצרת החקלאית ובשליטה שלה במקורות היאנגצה אשר הובילו ישירות ללב שטחה של צ'ו. המלך חְווֵיְוֶן מצִ'ין בחר לתמוך בסְה-מָה צְווֹ. ב-316 לפנה"ס פלשה צִ'ין לשׁוּ וכבשה אותה, כמו גם את בָּה הסמוכה, ובעשורים שלאחר מכן המשיכה להתרחב במורד הנהר. בשנת 278 לפנה"ס בָּאי צִ'י המצביא מצִ'ין כבש לבסוף את יִינְג בירת צ'ו. בעקבות נפילת יִינְג עברה ממשלת צ'ו לשלל מקומות במזרח עד שהתיישבה סופית בשׁוֹאוּצ'וּן בשנת 241 לפנה"ס. אחרי מאבק ממושך של שנתיים, פיתה בָּאי צִ'י את הכוח המרכזי של גָ'או, שכלל 400,000 חיילים, אל השדות, הקיף אותם וכפה עליהם כניעה בצָ'אנְגְפִּינְג ב-260 לפנה"ס. צבא צ'ין טבח באסיריו והסיר את המכשול האחרון בדרך לשליטה של צִ'ין על מדינות סין.
עד 225 לפנה"ס נותרו רק ארבע ממלכות: צִ'ין, צ'וּ', יֵן וצִ'י. צ'ו התאוששה מספיק כדי להקים התנגדות משמעותית. ואולם על אף גודלה, המשאבים שלה וכוח האדם שבה, הממשל המושחת של צ'ו היה לה לרועץ. ב-224 לפנה"ס כינס יִינְג גֶ'נְג מפגש עם נתיניו על מנת לדון בתוכניותיו לפלישה לצ'ו. וָאנְג גְ'ייֵן טען כי הכוח צריך להיות לפחות בסדר גודל של 600,000 אנשים, בעוד לִי שִׂין חשב שפחות מ-200,000 יספיקו. יִינְג גֶ'נְג צידד בגישתו של לִי, והורה לו ולמֶנְג ווּ להוביל את הצבא נגד צ'ו. וָאנְג גְ'ייֵן לעומתו, אולץ לסיים את עיסוקו בענייני המדינה בתירוץ של מחלה.
צבאות צ'ין זכו לסדרת ניצחונות ראשונים כשצבאו של לִי שִׂין כבש את פִּינְגְיוּ' (平輿, צפונית לפִּינְגְיוּ' במחוז חנאן של היום) וצבאו של מֶנְג ווּ לכד את צִ'ינְצְ'יוֹ ((寢丘, כיום לִינְצְ'וֵ'אן במחוז אנחווי.) לאחר כיבוש יֵן (鄢, כיום yanling במחוז חנאן), הוביל לִי שִׂין את צבאו מערבה כדי להסתער עם מֶנְג על צָ'אנְגְפֿוּ (城父, מזרחית לבָּאופֶנְג של היום במחוז חנאן.) צבא צ'ו, בהובלת שְׂיָאנְג יֵן, נמנע משימוש בכוחו העיקרי, וחיכה להזדמנות להנחית התקפת נגד. הם עקבו בחשאי אחרי צבאו של לִי שִׂין במשך שלושה ימים ושלושה לילות לפני ששיגרו מתקפת פתע והביסו את צבא צִ'ין.
כנודע לו על תבוסתו של לִי, ביקר יִינְג גֶ'נְג אישית את וָאנְג גְ'ייֵן המגורש והזמין אותו לחזור. וָאנְג הוצב בראש צבא בן 600,000 איש, כפי שביקש מוקדם יותר, ומֶנְג ווּ הוצב תחתיו כסגנו. מחשש שהרודן של צִ'ין ייבהל מהכוח שהוענק לו ויצווה להוציאו להורג בתואנה כלשהו, הקפיד וָאנְג גְ'ייֵן לשלוח שליחים חזרה למלך כדי לשמור על קשר ולהשקיט את חשדו של המלך.
צבאו של וָאנְג גְ'ייֵן עבר דרך צֶ'ן הדרומית (陳, כיום חְווָאיְיָאנְג בחנאן) וחנה בפִּינְגְיוּ'. צבאות צ'ו תחת שְׂיָאנְג יֵן הסתערו במלוא כוחם על המחנה, אך כשלו. וָאנְג גְ'ייֵן הורה לחייליו להגן על עמדותיהם בעקשנות, אך להימנע מהתקדמות כלשהי לתוך שטחי צ'ו. לאחר שלא הצליח לפתות את צבא צִ'ין להתקפה, הורה שְׂיָאנְג יֵן על נסיגה. וָאנְג גְ'ייֵן ניצל את ההזדמנות כדי לבצע תקיפת בזק. כוחות צִ'ין רדפו אחר כוחות צ'ו הבורחים עד צִ'ינְאָן (蕲南, צפון מערבית לצִ'יצ'וּן של היום במחוז חוביי) ושְׂיָאנְג יֵן נהרג בהתקפה, או התאבד בעקבות ההפסד.
בשנה שלאחר מכן, 223 לפנה"ס, צ'ין יצאה למערכה נוספת, וכבשה את שׁוֹאוּצ'וּן בירת צ'ו. המלך פֿוּצ'וּ נלכד ומדינתו סופחה. בשנה שלאחר מכן הובילו וָאנְג גְ'ייֵן ומֶנְג ווּ את צבא צ'ין נגד ווּיְוֵּ'ה מסביב לשפך היאנגצה, ולכדו את צאצאי המשפחה המלכותית של יְוֵּ'ה. שטחים כבושים אלו הפכו למחוז קְוָאיְגִ'י של האימפריה של צִ'ין.
בשיאן, החזיקו צ'ו וצִ'ין ביחד מעל מיליון חיילים, יותר מקרב צָ'אנְגְפִּינְג הגדול בין צִ'ין לגָ'או 35 שנים לפני כן. מכתביהם האישיים של שני חיילים פשוטים, חֵיי פֿוּ (黑夫) וגִ'ינְג (惊), אשר נמצאו בחפירות ארכאולוגיות, מספרים על מערכה ארוכה בחְווָאיְיָאנְג בהובלת וָאנְג גְ'ייֵן. שני החיילים כתבו מכתבים בהם ביקשו אספקת בגדים וכסף מהבית כדי להחזיק מעמד במערכה הארוכה שלפניהם.
שושלות צ'ין והאן
ממלכת צ'ו בשיא כוחה הייתה ממלכה נרחבת עם עמים רבים ומנהגים מגוונים. אך על אף הגיוון, אנשי צ'ו היו מאוחדים בכבוד שרחשו לטבע, לעל טבעי ולמורשתם, ובנאמנותם לבית השולט ולאצולה, והדבר ניכר אצל המשורר המדינאי המפורסם של צ'ו, qu yuan, ובספר השירים של צ'ו. אוכלוסיית צ'ו באזורים שנכבשו על יד צִ'ין התעלמה במופגן מהחוקים והממשל הנוקשים של צִ'ין, כפי שתועד בפיסות הבמבוק של צ'ין מshuihudi, טקסט אשר כתב פקיד של צ'ין בחוביי ונמצא בחפירות ארכאולוגיות באזור. צ'ו הייתה אחת המדינות האחרונות להיכבש, ואנשיה שאפו להתנער מעולו הכואב של שלטון צִ'ין ולהקים מחדש מדינה עצמאית. גישה זו הונצחה בביטוי סיני המבטא עוינות בלתי ניתנת לכיבוש: "אף על פי שלצ'ו יש רק שלושה שבטים, מי שיביס את צ'ין היא צ'ו" (楚雖三戶, 亡秦必楚).
התקוממות דָאדְזֶשְׂיָאנְג התרחשה ב-209 לפנה"ס תחת הנהגתו של צֶ'ן שֶׁנְג, איכר מצ'ו שקרא לעצמו "המלך של צ'ו העולה" ההתקוממות דוכאה על ידי צבא צִ'ין, אך היא סיפקה השראה לגל חדש של מרידות אחרות. אחד המנהיגים, גִ'ינְג ג'וּ' מצ'ו, הכתיר את עצמו למלך החדש של צ'ו. את גִ'ינְג ג'וּ' הביס בסופו של דבר כוח מורדים אחר בהנהגת שְׂיָאנְג לְיָאנְג, אשר הושיב על כיסא המלוכה את שְׂיונְ'ג שִׂין, נצר לבית המלוכה המסורתי של צ'ו, תחת השם המלך חְווָאי השני. בשנת 206 לפנה"ס, לאחר נפילת אמפריית צִ'ין, הכתיר שְׂיָאנְג יוּ', אחיינו של שְׂיָאנְג לְיָאנְג, את עצמו בתואר "המלך-ההגמון של צ'ו המערבית" והעלה את המלך חְווָאי השני לעמדת "הקיסר יִי. לאחר מכן דאג שיִי יירצח בהתנקשות. אז נכנס שְׂיָאנְג יוּ' למאבק ארוך מול לְיוֹ בָּאנְג, מורד בולט אחר נגד צִ'ין, על השליטה באדמות האימפריה-לשעבר של צ'ין. מאבק זה נודע בשם "עימות צ'ו-האן". ההתנגשות הסתיימה בניצחונו של לְיוֹ בָּאנְג, והוא הקים את שושלת הָאן, וקיבל בשלב מאוחר יותר את כינוי הכבוד גָאודְזוּ. שְׂיָאנְג יוּ' המובס התאבד.
האנשים והמנהגים של צ'ו השפיעו בצורה משמעותית על העידן החדש של האן. ליו באנג ציווה מיידית על ממשל יותר מסורתי ופחות פולשני מזה שהיה בצ'ין, הביא לשלום עם השיונגנו באמצעות קשרי נישואים פוליטיים, תגמל את בעלי בריתו בנחלות גדולות ואיפשר לאוכלוסייה לנוח אחרי מאות שנים של לוחמה. עד זמנו של הקיסר ווּ מהאן, כבר נעשו התרבות העממית והאסתטיקה העממית של צ'ו למשולבות במסורת הקונפוציאנית בחסותה של האן, ובממשל המרכזי המושפע מצ'ין עד לכדי יצירת תרבות "סינית" ייחודית.
תרבות
על פי ממצאים ארכאולוגיים, תרבות צ'ו הייתה בהתחלה דומה למדי לזו של מדינות ג'ואו האחרות באגן הנהר הצהוב. אולם בהמשך ספגה צ'ו אלמנטים ילידיים מאדמות בָּאיְיְוֵּ'ה שהמדינה כבשה מדרום וממזרח, ופיתחה תרבות ייחודית ונבדלת מזו של מדינות המישורים הצפוניים.
במהלך תקופת ג'ואו המערבית ההבדל בין התרבויות של צ'ו ושל מדינות המישור המרכזי היו זניחים. רק בסוף תקופת האביב והסתיו מתחילה תרבות צ'ו להתרחק, כשהיא משמרת כמה צדדים מן התרבות המקורית ומפתחת תופעות חדשות. צ'ו גם ספגה כמה אלמנטים מאזורים שסופחו. לתרבות של צ'ו היה גיוון פנימי בין מיקומים שונים. כמו צִ'ין ויֵן, גם צ'ו תוארה על ידי אנשי המישור המרכזי כפחות תרבותית. ואולם תדמית זו מקורה בהתפתחויות המאוחרות יותר בצ'ו ביחס למישור המרכזי, והיא טופחה בדיעבד על ידי המלומדים הקונפוציאניים בשושלת צ'ין כאמצעי ביקורת עקיף על הממשל, ועל ידי שושלת האן כאמצעי לריסון יריביהם הרעיוניים שהיו מקושרים לפרקטיקות התרבותיות הללו. מאחר שמקים שושלת האן הגיע מצ'ו, תרבות צ'ו תהפוך מאוחר יותר בסיס לתרבות של שושלת האן המאוחרת, בשילוב עם התרבות של שושלת צִ'ין.
מנחות קבורה בראשיתה של צ'ו התבססו בעיקר על כלי ברונזה בסגנון ג'ואו. קברים מאוחרים יותר בצ'ו, בעיקר בתקופת המדינות הלוחמות, הכילו חפצי קבורה ייחודיים כגון כלים צבעוניים מכוסים לכה, ברזל ומשי, וזאת תוך ירידה במנחות כלי הברונזה.
מוטיב נפוץ בצ'ו היה תמונות מלאות חיים של חיות בר, חיות מיתולוגיות, ודמויות של יצורים כגון נחשים, דרקונים, פניקסים, נמרים, עננים משייטים ויצורים דמויי נחשי. יש ארכאולוגים הסבורים כי לצ'ו היו קשרי תרבות עם שושלת שאנג שנעלמה, מאחר שרבים מן המוטיבים המשמשים בצ'ו, כגון אלים בעלי זנב נחש, הופיעו מוקדם יותר באתרי שאנג.
התרבות המאוחרת בצ'ו התפרסמה בזיקה שלה לשאמאנים. התרבות והממשל בצ'ו תמכו בהחלטיות בדאואיזם ובשאמאניזם ילידי בתוספת כמה פירושים קונפוציאניים לטקסים של ג'ואו. אנשי צ'ו שייכו את עצמם לאל האש ג'וז'ונג במיתולוגיה הסינית, ובשל כך סגידה לאש וצביעה באדום היו נפוצים בקרב אנשי צ'ו.
בתרבות צ'ו ישנה השפעה ניכרת של דאואיזם ושל פולקלור מקומי, ואלו ניכרים באמנות הנאטורליסטית, בשירים של צ'ו, ברישומים ההיסטוריים, בממצאים מארכאולוגיים של מסמכי במבוק בגְווֹדְייֵן, ובממצאים נוספים. הנטייה לסגנון חיים רוחני ולרוב נהנתני כמו גם הביטחון בגודלה של ממלכת צ'ו, הובילו לחוסר יעילות ובסופו של דבר גם חורבנה של מדינת צ'ו בידי הלגאליסטים חסרי הרחמים של צִ'ין. אף על פי שלמדינת צִ'ין חסרו המשאבים הטבעיים הנרחבים שהיו בצ'ו ודרכי המים שלה, ממשלת צ'ין הגיעה ליעילות שיא תחת השר האפקטיבי שָׁאנְג יָאנְג שייצב מריטוקרטיה ממוקדת אך ורק בעוצמה חקלאית וצבאית.
צ'ו הייתה ידועה במוזיקה הייחודית שלה. ממצאים ארכאולוגיים מראים שהמוזיקה של צ'ו נכתבה בכתיבה שונה מזו של ג'ואו. המוזיקה של צ'ו הפגינה נטייה לשימוש בהרכבים שונים, ושימוש בכלי נגינה ייחודיים. בצ'ו הסֶה נחשב מועדף על הסיטאר, בעוד שבמדינות הצפוניות של ג'ואו לא הייתה העדפה מיוחדת למי מהם.
צ'ו הייתה במגע מתמיד עם אמים אחרים בדרום, ובעיקר הבָּה היְוֵּ'ה והבָּאיְיְוֵּ'ה. קברים וחפצי קבורה רבים בסגנון בָּה ויְוֵּ'ה נתגלו בשטחה של צ'ו, במקביל לקבורה ולחפצי הקבורה בסגנון צ'ו.
השליטים הראשונים של שושלת האן הביאו לרומנטיזציה של תרבות צ'ו, ויצרו עניין מחודש באלמנטים תרבותיים של צ'ו, כגון "השירים של צ'ו". גם במָאוָאנְגְדְווֵי אפשר לראות השפעה תרבותית משמעותית של צ'ו. אחרי שושלת האן היו כמה מלומדים קונפוציאניים שהחשיבו את תרבות צ'ו סרת טעם, ומתחו ביקורת על המוזיקה ה"תאוותנית", ועל הטקסים השאמאניים המקושרים עם תרבות צ'ו.
האומנות של צ'ו מפגינה מומחיות בצורה וצבע, במיוחד ביצירות עץ מצופות לכה. הצבעים הנפוצים ביותר היו אדום ושחור. גם אריגת משי הגיעה לרמת מומחיות גבוהה, שאיפשרה יצירת גלימות קלות עם עיצובים זורמים. דוגמאות של תוצרים כאלו השתמרו במָאוָאנְגְדְווֵי, בקברים מוצפים במים, בהם הלכה לא התקלפה במהלך השנים, ובקבברים שהיו חתומים בפחם או בחימר לבן.
צ'ו השתמשה בסגנון קליגרפי מורכב שידוע בתור סגנון "ציפורים ותולעים" שהושאל גם למדינות ווּ ויְוֵּ'ה. הסגנון מאופיין בעיצוב מסובך שמקשט את הסימנים במוטיבים של חיות, נחשים, ציפורים וחרקים. זוהי עדות נוספת להערכה שרחשו בצ'ו לעולם הטבע ולכוח החיים שבו. צ'ו ייצרה חרבות ברונזה רחבות, שהיו זהות לחרבות של ווּיְוֵּ'ה, אך פשוטות מהן.
צ'ו הייתה ממוקמת באזור של נהרות רבים, ולכן נוצרה בה מערכת תחבורה ימית יעילה, בתגבור עגלות. את אלו ניתן לראות בפירוט על גבי אישורי המעבר העשויים ברונזה משובצת זהב, שם תועד מסחר לאורך מסלולי הנהרות עם תושבי יינג בירת צ'ו.
בשנת 2000, במהלך בניה של אוטוסטרדת שְׂיָאנְג-גִ'ינְג, נתגלה בכפר דְזְווֹג'ונְג במזרח ווּלִיפּוּ מצבור של חפצי קבורה מתקופת צ'ו של המדינות הלוחמות, שתוארך לשנים 340-300 לפנה"ס.
בירוקרטיה
הבירוקרטיה של צ'ו הייתה נבדלת מהבירוקרטיה של מדינות אחרות בתקופת שושלת ג'ואו. על פי "בחינת שמות הפקידים בדְזְווֹ גְ'ווָאן" (左傳官名考) של לִי טְיָאויְוֵּ'אן, השכבה העליונה בקרב הפקידים של צ'ו כללה את תפקידי המוֹאָו (莫敖) והלִינְגְיִין, ומפקד הצבא של צ'ו נקרא סְה-מָה, "שר הסוסים". המוֹאָו, הלִינְגְיִין והסְה-מָה ביחד נקראו "שלושת האדונים" (三公) של צ'ו. בתקופת האביב והסתיו נוספו "מושל השמאל" (左尹) ו"מושל הימין" (右尹) כמשנים ללִינְגְיִין. בהתאם, קיבל גם הסְה-מָה שרי סוסים של השמאל והימין. עם הזמן התדרדר מעמדו של המוֹאָו, עד שהלִינְגְיִין והסְה-מָה נעשו עמדות בעלות כוח רב יותר בחצר המלוכה של צ'ו.
שרים שתפקידם משתנה לפי תארם נקראו "יִין" (尹). כך בשמו של הלִינְגְיִין שהיה מקביל לראש ממשלה, הגונְגְיִין האחראי על העבודות הציבוריות, ואחרים. השר הממונה על טקסי הדת, וסוג של כהן בכיר בצ'ו נקרא Shenyin (沈尹), וניתן למצוא בכמה מקומות בדזוו ג'וואן התייחסות אליו כמגיד עתידות. במחוזות ובמפקדות שימש פקיד בשם שְׂייֵן-יִין ("מושל מחוז") או גונְג (公 "אדון") כאחראי.
במקרים רבים משרות בבירוקרטיה של צ'ו עברו בירושה בקרב חברים של ענף משני של בית מִי, בית המלוכה של צ'ו. כדוגמה, המוֹאָו, אחד משלושת השרים של צ'ו, היה נבחר בלעדית מתוך שבט צ'ו' (屈). בתחילת תקופת האביב והסתיו וטרם מרד זְ'ווֹאָו, החזיקו בני שבט זְ'ווֹאָו, משמע משפחות דְווֹ (成) וצֶ'נְג (鬭) במשרת הלִינְגְיִין.
גאוגרפיה
המרחב של צ'ו היה אחד הגדולים מבין המדינות העתיקות של סין. על פי המסורת, מוצאם של האבות הקדמונים של צ'ו, כגון הרוזן שְׂיונְ'ג יִי היה מהרי גִ'ינְג, שרשרת הרים הממוקמת במחוז חוביי של היום. השליטים של צ'ו שינעו בצורה עקבית אוכלוסיות של מדינות מסופחות אל הרי ג'ינג כדי לשלוט בהם בצורה יעילה יותר. ממזרח להרי ג'ינג נמצאים הרי טוּ (塗). בצפון מזרח צ'ו נמצאים הרי דָאבְּיֵה. אגני הניקוז מתחלקים בין נהר חְווָאי לנהר היאנגצה. הבירה הראשונה של צ'ו, דָאן-יָאנְג (丹陽), הייתה ממוקמת בגְ'ה-גְ'יָאנְג במחוז חוביי של היום. יִינְג (郢), אחת הבירות המאוחרות של צ'ו, ידועה כיום בשם גִ'ינְגְג'וֹאוּ. בגבולה הצפוני של צ'ו נמצא הר פָאנְגְצֶ'נְג. מבחינה אסטרטגית, הר פָאנְגְצֶ'נְג הוא מחסום אידיאלי נגד מדינות המישור המרכזי. בשל חשיבותו האסטרטגית, נבנו מספר טירות על הר פָאנְגְצֶ'נְג.
מעבר שָׁאושִׂי היה מאחז חשוב בגבול המערבי ההררי של צ'ו. הוא היה ממוקם היכן שכיום נמצאת העיירה ווּגְווָאן בנפת דָאנְפֶנְג במחוז שאאנשי. כל כוח צבאי שהגיע אל צ'ו ממערב, ובעיקר מצ'ין, היה חייב לעבור בשָׁאושִׂי.
שליטים
שליטים מוקדמים
מלכים
טוענים לכתר
צ'ו באסטרונומיה
באסטרונומיה הסינית המסורתית, צ'ו מיוצגת על ידי כוכב באסטריזם "תריסר האחוזות", המהווה חלק מאחוזת הירח "בת" בסימן "צב שחור". אין הסכמה בשאלה אם הכוכב הוא Phi Capricorni או 24 Capricorni. צ'ו גם מיוצגת על ידי הכוכב epsilon ophiuchi באסטריזם "הקיר הימני" במתחם "השוק השמיימי".
צ'ו בביולוגיה
טקסוני הווירוסים Chuviridae ו-Jingchuvirales נקראים על שם צ'ו.
סירת
סִירְתְ (בערבית: سرت; תעתיק מדויק: סרת) היא עיר בלוב בעלת חשיבות בתעשיית הנפט ומרכז שלטוני. העיר שוכנת לחופו הדרומי של מפרץ סידרה, באמצע הדרך בין שתי הערים המרכזיות במדינה, טריפולי ובנגאזי.
עקב היותה של העיר מקום הולדתו של מנהיג לוב לשעבר מועמר קדאפי ונשלטת על ידי בני שבטו, זכתה לפיתוח רב בימי שלטונו והוקמו בה מבני ציבור רבים, מוסדות שלטון ומשרדי ממשלה ההופכים אותה למעין "בירת משנה" לצד טריפולי. בין שאר מבני הציבור המפוארים נמצא אולם הקונגרסים (Palais des Congrès) הגדול ביותר בצפון אפריקה.
העיר זכתה למעמד בינלאומי כאשר התכנסה בה ביולי 2005 ועידת או"ם בראשות מזכ"ל הארגון, קופי אנאן. כמו כן אירחה העיר באוקטובר 2007 את השיחות בין ממשלת סודאן לבין נציגי חבל דארפור בתיווכו של קדאפי.
סירת נבחרה לבירת התרבות הערבית לשנת 2011 עוד לפני ההתקוממות בלוב (2011). לאחר נפילת טריפולי בידי המורדים באוגוסט 2011, הפכה סירת למעוז האחרון של נאמני קדאפי וקרבות קשים התנהלו בעיר למשך חודשיים וגרמו להרס רב של העיר. ב-20 באוקטובר 2011 מצא בה שליט לוב לשעבר קדאפי את מותו. ב-25 באוקטובר התפוצצה בעיר מכלית דלק שגרמה ליותר ממאה הרוגים ולעשרות פצועים.
סירת נפלה לידי לוחמי המדינה האסלאמית בלוב בשנת 2015. ב-9 ביוני 2016 נכנסו כוחות הנאמנים לממשלת האחדות בלוב לעיר סירת. הכוחות חסמו את היציאות מהעיר דרך הים והחלו לנהל לחימה בפאתי העיר תוך כדי הפצצות מהאוויר של מטוסי קרב אמריקאיים ולוביים. לאחר חצי שנה של קרבות, בדצמבר 2016, נמסר כי הכוחות הנאמנים לממשלת האחדות הצליחו להשתלט ולטהר את העיר מפעילי המדינה האסלאמית.
בינואר 2020 כוחותיו של ח'ליפה חפתר, בתמיכה מצרית בעיקר, כבשו את העיר מידי כוחות הממשלה, שהפכה בינתיים בעצמה, לאסלאמיסטית יותר ויותר ונתמכה בעיקר על ידי טורקיה.
צביה מרגליות
צביה מרגליות (נולדה ב-1 במאי 1983) היא משוררת, מחזאית, שחקנית ואמנית ספוקן וורד. כלת פרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך לשנת ה'תשפ"ג.
ביוגרפיה
נולדה בשנת תשמ"ג בפתח תקווה לאיש העסקים עמיחי גרנביץ ולדבורה קרניאל, מורה לפיזיקה. בתיכון למדה באולפנית בני עקיבא תל אביב, ולאחר מכן שירתה במסגרת שירות לאומי במשך שנה בעיר נתיבות. אחרי שנת לימוד במדרשה ליהדות 'אורות עציון' שבגבעת וושינגטון, למדה באוניברסיטת בר-אילן לתואר ראשון במדעי המדינה וספרות, וסיימה בהצטיינות יתרה. במקביל למדה תסריטאות בבית ספר מעלה בירושלים. עם סיום התואר עברה לגור בירושלים והחלה לעבוד ביד בן צבי כמדריכת טיולים. במקביל, למדה משחק במכינה של ניסן נתיב. לאחר מכן, פנתה ללימודי משחק בתוכנית מלאה בסמינר הקיבוצים בתל אביב. אחרי שנה  פרשה, בגלל הקושי לשלב את הלימודים עם אורח חייה הדתי.
לאחר פרישתה עברה קורס מורי דרך, הוסמכה, והחלה להתמחות בתיאטרון שטח, ובסיורים במסגרת עבודתה כתבה מחזות היסטוריים לאתרי תיירות שונים.
סמוך לנישואיה, החלה מרגליות לעסוק בספוקן וורד - היינו כתיבת קטעי שירה מדוברת, וביצועם על במות שונות. ב-2012 זכתה מרגליות באליפות הארץ בשירה מדוברת של "פואטרי סלאם ישראל". עם עליית קרנו של הספוקן וורד בישראל, זכתה מרגליות להכרה ציבורית כאחת האמניות הבולטות בתחום, על הבמה ובסרטוני היוטיוב, והשתתפה עם מופעי יחיד בפסטיבלים שונים. ב-2015 זכתה בפרס שרת התרבות למשוררים בתחילת דרכם. ב-2016 החלה להשתתף בתוכניתו של גיא זוהר "היום שהיה" בערוץ 10 - שם הגישה קטעי סאטירה על ענייני דיומא במסגרת הפינה "המועדון". במקביל היא מסתובבת ברחבי הארץ עם מופע יחיד של שירה מדוברת – "מילים נטו". ב-2017 החלה ללמד כתיבה לבמה בבית אורי צבי גרינברג ובמכללת אמונה. בשנת 2023 זכתה בפרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך בתחום התיאטרון.
מרגליות חיה ויוצרת בירושלים, נשואה לרועי מרגליות, מאייר, בוגר בית הספר בצלאל ובעל סטודיו עצמאי בירושלים, ואם לחמישה ילדים.
הר גרדינר (קליפורניה)
הר גרדינר או הר גרדנר (באנגלית: Mount Gardiner או Mount Gardner) הוא הר בהרי סיירה נבדה במחוז פרזנו, במדינת קליפורניה, שבארצות הברית.
גובהו של ההר 3,934 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא מעל סביבתו לגובה של 284 מטרים.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1865 במסגרת סקר ויטני של האזור (the Whitney Survey).
לימים שינה גרדינר את איות שמו לצורה "Gardiner", ובעקבות לחץ מטעם מועדון הסיירה (Sierra Club), שונה שם ההר בהתאם, בשנת 1931.
לקריאה נוספת
• R. J. Secor, The High Sierra: Peaks, Passes, Trails, P 165
• Erwin Gustav Gudde, California Place Names: The Origin and Etymology of Current Geographical Names, P 117
תומאס הזקן
הצריח מהווה אחד מסמליה של העיר טאלין, ונחשב ל"מגן העיר".
היסטוריה
השבשבת והפסל הוצבו בראש הצריח בשנת 1530.
הפסל מתאר את דמותו של אחד ממגיני העיר.
לפי המסורת המקומית תומאס היה נער מתושבי העיר אשר זכה בתחרות חץ וקשת אולם בשל מעמדו הנמוך לא יכול היה לקבל את הפרס, ולכן הוענק לו תפקיד שומר בניין העירייה לכל ימי חייו.
הפסל ההיסטורי ניצב בראש הצריח עד שנת 1944 עת שנפגע הצריך במהלך הפצצה אווירית ב-9 במרץ 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה. הצריח נבנה מחדש בשנת 1952 ובראשו הוצב העתק של הפסל המקורי. העתק זה הוחלף בעת שיפוץ נוסף שנערך בשנת 1996.
הפסל המקורי מוצג כיום בתוך בניין העירייה, וגרסת הפסל משנת 1952 מוצג במוזיאון העירוני של טאלין.
גדעון ספיר (משפטן)
גדעון (גידי) ספיר (נולד ב-15 באוגוסט 1965) הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, העוסק בעיקר בתחומים של משפט חוקתי (בפרט יחסי דת ומדינה ותאוריה חוקתית) וזכויות של אוכלוסיות מוחלשות. ממייסדי פורום קהלת.
ביוגרפיה
ספיר גדל בגבעתיים, למד בישיבת ההסדר הר עציון ושירת בצה"ל כקצין בחטיבת גבעתי. השלים כמה ממבחני הסמיכה לרבנות. בעבר שימש מחנך בתיכון אמי"ת גוש דן.
את לימודי התואר הראשון במשפטים השלים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן, ולאחריהם שימש מתמחה של שופטת בית המשפט העליון דליה דורנר. עם סיום ההתמחות נסע ללמוד תואר שני ודוקטורט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן, שבשיקגו, אילינוי. באותה תקופה לימד בתיכון מקומי.
במהלך השנים שימש ספיר מרצה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ומרצה אורח או חוקר אורח באוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת מונש ואוניברסיטת אמורי. הוא כיהן כעורך הראשי של כתב העת של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, מחקרי משפט והוא עורכו הראשי של כתב העת Journal of Law, Religion and State, היוצא לאור על ידי אוניברסיטת בר-אילן. פרסם מספר ספרים (ביניהם המהפכה החוקתית - עבר הווה ועתיד) ומאמרים אקדמיים רבים בישראל ומחוצה לה, בעברית ובאנגלית.
ספיר מבקר בכתיבתו ובהרצאותיו את המהפכה החוקתית. עם זאת, הוא הביע התנגדות למספר סעיפים ברפורמת לוין, ולדעתו היא "הרחיקה לכת".
לצד ד"ר אביעד בקשי, פרופ' משה קופל ומאיר רובין, הוא אחד ממקימיו של פורום קהלת. משמש עמית בכיר בפורום וראש תוכנית הדוקטורנטים שלו.
שמו של ספיר נכלל פעמיים ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון, בסבבי המינויים ב-2017 וב-2018, כמועמד מועדף על שרת המשפטים איילת שקד, אך שופטי העליון התנגדו למינויו בשל הביקורת שמתח על האקטיביזם השיפוטי.
בשנת 2023 יצא לאור ספרם של ספיר וד"ר חיים זיכרמן "שומרי החומות – בג"ץ והחברה החרדית".
חיים אישיים
ספיר נשוי לשרית ואב לחמישה ילדים. מתגורר ביישוב אלון שבות שבגוש עציון ומנהל אורח חיים דתי.
RollerCoaster Tycoon 2
RollerCoaster Tycoon 2 הוא משחק סימולציית בנייה וניהול משנת 2002 בסדרת משחקי RollerCoaster Tycoon אשר פותח על ידי כריס סוייר ופורסם על ידי חברת Infogrames Interactive. המשחק יצא לשווקים באוקטובר 2002. במשחק השחקן בונה ומנהל פארק שעשועים ומנסה להשיג מטרות שונות, כגון מספר מבקרים רב, כמות הכנסות רבה ועוד.
פיתוח
המשחק פותח על ידי יוצר משחקי הוידאו הסקוטי כריס סוייר, אשר עיצב ותכנת את המשחק כולו בעצמו בשפת אַסֶמבּלי. חלקים מסוימים של המשחק התבססו על מאמצים קודמים לפתח גרסה חדשה של המשחק Transport Tycoon, עליה סוייר עבד עוד במהלך שנת 1996. המשחק פורסם על ידי חברת Infogrames ויצא לשווקים לראשונה ב-15 באוקטובר 2002.
OpenRCT2
באפריל 2014 הושק מיזם הקוד הפתוח "OpenRCT2" במטרה לשפר את המשחקיות של RollerCoaster Tycoon 2, ובמטרה לבצע תיקון באגים וליצור גרסאות של המשחק אותן ניתן יהיה להפעיל ב-macOS ו-Linux. המשחק בגרסה זו תומך גם ברזולוציה גבוהה יותר, והעלאה משמעותית של מגבלות התוכנה.
המיזם הושק במקור על ידי המתכנת טד ג'ון, אשר בתחילה היה היחיד שפיתח את המיזם, אך לאורך השנים לקחו חלק בפיתוח של המיזם מעל ל-250 אנשים אשר סייעו לשפר את המשחק. על מנת ליצור שיבוט מדויק של המשחק, המשחק המקורי עבר תהליך הנדסה הפוכה ולאחר מכן נכתב מחדש באמצעות שפת התכנות C.
גרי פיטרס
גרי פיטרס (באנגלית: Gary Peters; נולד ב-1 בדצמבר 1958) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת מישיגן, מאז ינואר 2015. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים מטעם המחוז הארבעה עשר של מישיגן, המכסה חלק מדטרויט ופרבריה.
ביוגרפיה
פיטרס נולד בפונטיאק, פרבר של דטרויט. הוא בנם של מדלין לבית ויגניר, ילידת צרפת, ולהרברט גארט פיטרס. הוא סיים את לימודיו ב-Alma College ב-1980, ולאחר מכן תואר שני בממשל עסקי באוניברסיטת דטרויט ב-1984. בנוסף על כך למד לתואר J.D במשפטים באוניברסיטת המדינה של ויין ותואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת המדינה של מישיגן.
פיטרס שירת כלוטננט קומנדר וקצין תומך אספקה בחיל הים של ארצות הברית. בעת שירותו, ובפרט בעת היותו משרת במילואים, היה בין היתר במפרץ הפרסי, וכן מחוץ למדינתו פעמים רבות, במיוחד לאחר מתקפת הפיגועים של 11 בספטמבר. בין זמן זה שירת כחבר מועצת העיר רוצ'סטר הילס בשנים 1991–1993. לאורך שירותו זכה לעיטורים אחדים, כגון מדליית הישג חיים הים וחיל הנחתים, ומדליית שירות צבאי התנדבותי יוצא דופן.
בנובמבר 1994 נבחר לכהן בסנאט המדינתי של מישיגן, כנציג המחוז ה-14 של המדינה, המכסה את מחוז אוקלנד, הסמוך למחוז בו נמצאת דטרויט. הוא שירת בבית מחוקקים זה מינואר 1995 ועד 2002.
בסנאט הוא חבר בוועדת המסחר, המדע והתחבורה, בוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים, בוועדת העסקים הקטנים והיזמות, וכן בוועדה הכלכלית המשותפת.
פיטרס נשוי ואב לשלושה ילדים. הזוג מתגורר בבלומפילד הילס. הוא אפיסקופלי באמונתו.
ואל ד'יזר
ואל ד'יזר (צרפתית: Val d'Isère) היא עיירת סקי הממוקמת בעמק Tarentaise, במחוז סבואה שבדרום מזרח צרפת, כחמישה קילומטר מהגבול עם איטליה. ואל ד'יזר נמצאת בגובה של 1,850 מטר מעל פני הים והרכבלים באתר מגיעים עד 2800 מטרים מעל פני הים. אתר הסקי של העיירה הוא חלק ממתחם Espace Killy על שמו של ז'אן קלוד קילי (בצרפתית: Jean-Claude Killy; נולד ב-30 באוגוסט 1943), גולש סקי ואלוף אולימפי צרפתי. בשנת 1988 נפתח המלון הראשון בעיירה.
באתר יש 82 מסלולים באורך 150 קילומטר. המסלולים ברמות קושי שונות. הנקודה הנמוכה בואל ד'יזר היא בגובה 1,550 מטר והגבוהה ביותר ב-3,450 מטר.
בסתיו 2017 יצאה העיירה לפרויקט בנייה שאפתני, בסך 170 מיליון ליש"ט, לפיתוח מחדש של מרכז הנופש שייקח לפחות חמש שנים להשלמתו. זה כולל שני מלונות חדשים ומדרכה חדשה עם מסלול הליכה תת-קרקעי המחבר בין מרכז העיר למעליות.
גורקה
גורקה (בנפאלית: गोर्खा, בנפאלית 'גוקלית': गोर्खाली) היא קבוצה אתנית, הכוללת מספר שבטים בהרי ההימלאיה שבנפאל. בני הגורקה מוכרים מאז המאה ה-19 כעם 'לוחמני' ואמיץ, על כן גויסו רבים מביניהם לשורות הצבא הבריטי החל משנת 1815. בשנים האחרונות, הם משרתים גם בצבא ההודי והנפאלי.
לבני הגורקה סכין סמלית וייחודית, הנקראת 'קוּקרי'. לסכין להב מתעקל, המתרחב לקראת חוד הסכין. הקוקרי נענדת באופן מסורתי על חגורתם של חיילי הגורקה, וכן מהווה סמל לרוב יחידותיהם.
יחידות גורקה
החל משנת 1815 החל הצבא הבריטי לגייס לשורותיו חיילי גורקה, גיוס שהתעצם לאחר המרד ההודי הגדול של שנת 1857. בתחילת המאה ה-20 שירתו בצבא הבריטי עשרה רגימנטים גורקאים שהיו רגימנטים של חיל רגלים קל בתפקיד קלעים (רג' קלעי הגורקה ה-1 עד ה-10), רגימנטים אשר שירתו תחת צבא הודו הבריטית. בשנת 1947 עם קבלת העצמאות וחלוקת הודו, הועברו רוב יחידות הגורקה לשירות צבא הודו החדש ומספר קטן נשאר בשירות הצבא הבריטי.
בצבא הודו שישה רגימנטי גורקה המשיכו לשרת בהודו לאחר עצמאותה והועברו מצבא הודו הבריטית ובמשך השנים הורכב רגימנט נוסף. נכון לשנת 2009, כ-42,000 חיילי גורקה משרתים בצבא ההודי בשבעה רגימנטים (קלעי גורקה ה-1, ה-3, ה-4, ה-5, ה-8, ה-9 וה-11).
בצבא נפאל משרתים כיום שני גדודי גורקה אשר הוקמו עוד במאה ה-18 והם יחידות הגורקה העתיקות ביותר. גדודים אלו שירתו בין היתר במשימות חיל משלוח של האו"ם בין היתר בסיני בשנת 1974.
להיט קיץ
להיט קיץ הוא מונח מתעשיית המוזיקה, המתייחס לשיר שמפורסם במהלך הקיץ, מגיע לשיא הפופולריות שלו במהלכו ודועך אחריו. שיר פופ יכול לצבור פופולריות בין לאומית במהלך חופשת הקיץ ועל ידי כך להפוך ללהיט הקיץ המובהק בארצות רבות. רוב להיטי הקיץ המוכרים מגיעים מחוץ לתעשיית הפופ הבריטית והאמריקאית.
בתעשיית המוזיקה מייחסים חשיבות רבה ללהיט, בהיותו מקור הכנסה מובהק. שירים המשווקים כלהיטי קיץ שכיחים מאוד ולעיתים קרובות מאופיינים בטמפו מהיר. הם עוסקים בנושאים כגון רוגע, טבע ומסיבות חוף. שירים אלו נחשבים כאידיאליים להאזנה במהלך פעילויות הקיץ. על פי רוב, להיטי הקיץ הבין לאומיים הם שירי קאנטרי (במיוחד קאנטרי פופ) ומוזיקת מיינסטרים פופולרית, אך שירי רוק מגיעים למעמד זה לעיתים רחוקות יותר.
היפוכו של להיט הקיץ בתעשיות המוזיקה של חצי הכדור הצפוני במערב הוא שיר חג המולד. קטגוריה זו כוללת בדרך כלל גם מגוון של שירי חורף כלליים.
רשימות
בשנת 2020 פרסים מגזין רולינג סטון את רשימת "שירי הקיץ הטובים ביותר בכל הזמנים" ובין הלהיטים שנכללו שם נמנו:
מחסה סן ניקולאס
מחסה סן ניקולאס או מחסה סאן ניקולאס (באנגלית: San Nicolás Refuge; בספרדית: El Refugio San Nicolás) הוא מחסה הממוקם בחוף הצפוני של פתחה של תעלת הנסיך גוסטב, בחצי האי טריניטי, בקצה הצפוני של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
המחסה הוא אחד מ-18 המחסות המשמשים את בסיס המחקר אספרנסה, המופעל על ידי צבא ארגנטינה, שאחראי על התחזוקה והתפעול של המחסות.
ליאו אריה ציפרקובסקי
ליאו אריה ציפרקובסקי (1909 - ספטמבר 1971) היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה בבית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב, ראש החוג לדרמטולוגיה בפקולטה ללימודי המשך באוניברסיטת תל אביב, מייסדה ומנהלה הראשון של מחלקת העור בבית החולים תל השומר (1950–1970), מדור המייסדים של רפואת עור ומין בישראל.
קורות חיים
ציפרקובסקי נולד בגרייבו, רוסיה. הוא היגר עם הוריו לגרמניה ובין השנים 1932–1934 למד רפואה בבון. בעקבות עליית הנאצים לשלטון הפסיק את לימודיו ועלה בשנת 1934 לארץ ישראל. בשנת 1935 יצא ציפרקובסקי לבזל, שווייץ להשלים את לימודי הרפואה, ובשנת 1936 סיימם.
בשנת 1939 התגייס ציפרקובסקי לצבא הבריטי, בה שירת כרופא במצרים, עבר קורס קצינים. הוא התמחה באלכסנדריה ברפואת עור ובשנת 1946 השתחחר בדרגת מייג'ור. בשנת 1940 קיבל ציפרקובסקי משלטונות המנדט הבריטי רישיון לעסוק ברפואה בארץ ישראל.
בין השנים 1948–1965 שירת בצה"ל, כרופא צבאי, וסיים את שירותו בדרגת סא"ל. בשנת 1950 ייסד ציפרקובסקי את מחלקת עור ומין (ביתן מספר 19 בתל ליטוינסקי) בבית החולים תל השומר.
ציפרקובסקי הקים את האודיטריום הראשון בבית חולים תל-השומר (ביתן 19א'). היה זה אודיטוריום ראשון מסוגו בבית החולים, אשר שימש לא רק את מחלקת העור אלא גם את הישיבות האקדמיות של כלל בית החולים. ב-25 בספטמבר 2008 נחנך אודיטוריום חדש בשיבא ע"ש ציפרקובסקי ורעייתו אלזה.
ציפרקובסקי ניהל את המחלקה עד שנת 1970, חלק הארי של שירותו בתל השומר היה בתנאי שירות קבע בצה"ל.
בשנת 1967 הועלה ציפרקובסקי לדרגת פרופסור-חבר, בחוג לדרמטולוגיה, בית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. משנת 1969 היה ציפרקובסקי ראש החוג לדרמטולוגיה, בפקולטה ללימודי המשך באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1971 הוא הועלה לדרגת פרופסור.
ציפרקובסקי נפטר בספטמבר 1971 ונקבר בקריית שאול. מתלמידיו ותלמידותיו: הפרופ' אנטול קרקובסקי והפרופ' מרים שבח-מילט.
מחקר
ציפרקובסקי תיאר את סינדרום "Albinism–deafness syndrome" הקרוי גם על שמו "Ziprkowski–Margolis syndrome"
"Ziprkowski–Margolis syndrome" הוא מצב המאופיין בחירשות עצבית מולדת ופנוטיפ דמוי פיבלד חמור או קיצוני עם אזורים נרחבים של היפופיגמנטציה,,
משפחה
בשנת 1941 נשא לאישה את אלזה לבית יעקובוביץ, לזוג נולדו 2 בנות: רות וורדה ובן, היום הד"ר מיכה ציפרקובסקי, רדיולוג.
אונס בפגישה
המונח אונס בפגישה מתייחס לאונס או פעילות מינית אשר מבוצעת ללא הסכמה בין אנשים אשר הקשר ביניהם הוא בעל פוטנציאל להיות מיני, כמו בדייט, או אנשים הנמצאים בקשר רומנטי. הוא מסווג כסוג של אונס המתרחש בין אנשים שמכירים אחד את השני.
השימוש בסמי אונס ובאלכוהול נפוצים באונס מסוג זה.
הקורבן
תופעת האשמת הקורבן באונס עדיין מתרחשת, ובאונס בפגישה ההאשמה הזאת מתחזקת. במחקר שערכה מרי קוס בשנת 1985 נתגלה כי 43% מהנשים הנאנסות לא חשבו כי נאנסו, כיוון שהכירו את התוקף שלהן. הקורבנות שואלות את עצמן: האם הם שידרו את הסכמתן? האם זאת פשוט הייתה אי הבנה? אולי היו צריכות לפעול אחרת. ההכרות עם התוקף יוצרת בלבול, וחשש מלהאשים אותו בעברה רצינית כזאת. התופעה הזאת מקבלת חיזוק ממערכת המשפט, שם הרשעה באונס בפגישה מתרחשת לעיתים פחותות מאונס על ידי איש זר. מושבעים מעידים כי עובדות כמו: אם האשה פעילה מינית, או נוהגת לצרוך אלכוהול הדבר מגביר את אחריותה למה שקרה לה. בעוד שאם התוקף שיכור אז מידת האחריות שלו יורדת. במהלך פגישה רומנטית הקורבן יכול גם לשנות את דעתו. בתחילה לרצות יחסי מין ואחר כך לשנות את דעתו. ודבר מוסיף לבלבול של הקורבן- אולי רציתי בכך ואני סתם מבולבל.
אונס אפור
בשנים האחרונות הוגדר המונח השנוי במחלוקת - אונס אפור על ידי העיתונאית לורה סטפ. המונח אונס אפור מתייחס אונס בפגישה כאשר ההסכמה אינה ברורה. אותם מקרים בהם אין הסכמה, אך לא מבטאים אותה, או שמפחדים להגיד אותה. סטפ טוענת שמקרים כאלה מתקיימים לעיתים קרובות. כאשר אישה אינה בטוחה במה שהיא רוצה לעשות, או עושה מעשים שהיא אינה שלמה איתם, זה לא תמיד אונס. לעומתה מבקרים נגד המונח הזה טוענים כי אונס הוא אונס. או שיש הסכמה ברורה או שיש ניצול ואונס. אין תחום אפור בין השנים. חלק טוענים כי אונס אפור הוא ניסיון להוזיל את מושג האונס בפגישה. מדובר בניסיון להעצים את הבלבול של הקורבן ולחזק את תחושת האשמה שלו.
ויט הרטפורד
ויט הרטפורד (באנגלית: Whit Hertford; נולד ב-2 בנובמבר 1978) הוא במאי תיאטרון, מפיק ושחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
סמית' נולד ב-2 בנובמבר 1978 בפרובו שביוטה. הוא משחק עוד מילדותו מאז 1985, אז שיחק לראשונה בסדרה "The Twilight Zone". בשנה שאחריה השתתף לראשונה בסרט האימה: "Poltergeist II: The Other Side" בתור איש של קיין. שנה לאחר מכן השתתף בסרט "Rampage" של ויליאם פרידקין.
ב-1988 שיחק בסדרה קגני ולייסי בתור בובי גורבל. כמו כן שיחק בסרט הדרמה הקומי חופים של גארי מרשל. שנה לאחר מכן שיחק בסדרה הקומית "Mr. Belvedere" ובאותה שנה שיחק בסרט האימה סיוט ברחוב אלם 5: ילד החלומות בתור הילד ג'ייקוב ג'ונסון.
ב-1990 השתתף בסדרה צער גידול בנות בתור וולטר ברמן. אותה שנה דיבב את ארני בסדרת האנימציה עולם סחרחר של באלו הדוב ודיבב בסדרה עלילות טייני טון. בשנה שלאחר מכן שיחק בקומדיה השחורה "משפחת אדמס". שנה לאחר מכן שיחק בסרט האימה "Mikey" את בן אוונס ודיבב בסדרת האנימציה בת הים הקטנה.
ב-1993 שיחק בסרט המדע הבדיוני של סטיבן ספילברג פארק היורה בתור ילד המתנדב באתר החפירה של ד"ר אלן גרנט (סם ניל). שנה לאחר מכן דיבב בסדרה באטמן - הסדרה המצוירת את בילי, גור כלב הים. בשנה שלאחר מכן דיבב בסרט האנימציה המסע לעמק החלומות 3.
בשנת 2000 שיחק במד טי.וי את בילי. לאורך השנים הוא הופיע פחות אך המשיך להופיע בכמה סדרות כמו: מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים מ-2008, הסדרות הקומיות Glee ואיך פגשתי את אמא מ-2009 והסדרות בניחוש חוקר ולגדל את הופ מ-2011.
ב-2014 הפיק את הסרט "The Perfect 46" וגם שיחק בו בתור הגנטיקאי ג'סי דרדן. על תפקידו בסרט זכה בפרס השחקן הטוב ביותר ל-2014.
בנוסף למשחק הוא ייסד עם הבמאי ריאן דרסט חברת סרטים בשם " Sneak Attack", אשר הפיצו מגוון סרטים באמריקה ואירופה. כיום הוא בעיקר מביים מחזות תיאטרון.
יואנסו
יואנסו מדורגת במקום ה-12 ברשימת הערים הגדולות בפינלנד, בעיר שנוסדה בשנת 1848, התגוררו ב-2013 74,187 תושבים.
יואנסו היא עיר צעירה ותוססת, הודות ליותר מ-15,000 הסטודנטים הלומדים באוניברסיטת מזרח פינלנד, ו-4,000 הסטודנטים הלומדים באוניברסיטת צפון קרליה למדעים.
היסטוריה
יואנסו הוקמה בשנת 1848 על ידי הצאר ניקולאי הראשון. בשנת 1860 הוסרו הגבלות שהיו על התעשייה, והמנסרות המקומיות החלו לשגשג.
בשנת 1856 נפתחה תעלת סאימה, המחברת את אגם סאימה למפרץ הפיני. כתוצאה מכך, החל מסחר ער בין אזור צפון קרליה לסנקט פטרבורג ולמרכז אירופה. בסוף המאה ה-19, הייתה יואנסו אחת מערי הנמל הגדולות בפינלנד.
בעשורים האחרונים התפתחה יואנסו מעיירה חקלאית קטנה, למרכז מחוזי חיוני. הגורמים להתפתחותה של העיר היו השקעה ניכרת בחינוך, וסיפוח עיירות סמוכות.
באוניברסיטת מזרח פינלנד השוכנת בעיר, שמונה פקולטות. האוניברסיטה נחשבת לאחד מעמודי התווך של העיר ושל האזור.
קרבתה לגבול עם רוסיה, הייתה גורם חשוב להתפתחותה של העיר. בעיר שוכן מכון היעור האירופי.
תחבורה
ביואנסו תחנת רכבת ממנה יוצאות רכבות להלסינקי, נורמס, לאפנראנטה, פייקסמקי, וקואובולה. הקו להלסינקי הוא הקו המחושמל היחיד.
אוטובוסים פנימיים מובלים לכל חלקי העיר, ולכמה ערים ועיירות באזור. מנמל התעופה של יואנסו פועלות טיסות סדירות לנמל התעופה הלסינקי-ונטה, המופעלות על ידי חברות התעופה פינאייר ו-Flybe נורדיק.
ספורט
מועדון הכדורסל של העיר קטאיה יואנסו, משחקת בליגה הפינית וביורוצ'לנג'.
ערים תאומות
ליואנסו שש ערים תאומות:
ריצ'רד אטנבורו
לורד ריצ'רד אטנבורו (באנגלית: Richard Samuel Attenborough, Baron Attenborough; ) היה שחקן, במאי קולנוע ומפיק אנגלי. סרטו "גנדי" זכה בשמונה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר ובפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, ובחמישה פרסי גלובוס הזהב.
קורות חיים
ריצ'רד אטנבורו נולד בקיימברידג', אנגליה. אחיו הצעיר הוא סר דייוויד אטנבורו, אחד משדרני הטלוויזיה המפורסמים ביותר, חוקר טבע, וחלוץ בתחום סרטי הטבע.
ריצ'רד אטנבורו החל את קריירת המשחק שלו בשנת 1942, ולאחר מכן שיחק בעשרות סרטים. בסוף שנות החמישים החל להפיק סרטים ובסוף שנות השישים החל גם לביים.
קיבל תואר CBE ב-1967, תואר סר ב-1976 ותואר לורד ב-1993.
שימש כנשיא האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה (British Academy of Film and Television Arts; בראשי תיבות: BAFTA) וכנשיא האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
אטנבורו נפטר בגיל 90, ב-24 באוגוסט 2014.
פילמוגרפיה
מבחר סרטים כבמאי או כמפיק:
תזיזו ת'רגליים 2
עלילה
הפינגווין ממבל, שהראה לממלכת הפינגווינים הקיסריים את כישרונו בריקוד נהיה אבא. בנו-אריק עצמאי בדיוק כמו אביו, רק בדרך שלו. אריק פעם אחת ניסה לרקוד ואז הצאצאים הקטנים צחקו עליו ומאז אריק לא רוצה יותר לרקוד. במקביל רמון, חברו של ממבל עוזב את הפינגווינים הקיסריים והולך לאדמות של הפינגווינים האדליים. אליו מצטרפים אריק, אטיקוס ובודיסאה. כשהם מגיעים לשם מפתיע אותם ממבל שרואה שאריק פתאום שם את סוואן המעופף כמודל לחיקוי שלו, ומאמין בשיטה שלו-לרצות ולקבל את זה. ממבל לוקח את הילדים הביתה כשצצה לפניו בעיה- קרחון ענקי נפל וחסם את דרכי היציאה מממלכת הפינגווינים הקיסריים. ממבל חייב לדאוג לאוכל שלהם ולדאוג שבסוף כולם יצאו. זמן מה לאחר מכן ממבל קורא לפינגווינים האדליים שבראשם הגורו וסוואן. הם מתחילים לרקוד סטפס כדי להזיז את השלג בשביל שהוא יפול ויזיז את הקרחון, אך ממבל מבין שכוחם לא יספיק ואז הוא קורא לשבט של פילי ים ענקיים שבאים לעזרתו. הם מצליחים להפיל את השלג, וכך יוצאים כל שאר הפינגווינים הקיסריים. בסופו של הסרט אריק רוקד ושר וכל חבריו מצטרפים אליו.
Touch ID
Touch ID היא מערכת לזיהוי טביעות אצבע, שנוצרה ותוכננה על ידי חברת אפל. המערכת מאפשרת לבטל את הנעילה של מכשירי אפל, לבצע רכישות בחנויות הדיגיטליות השונות של אפל (חנות ה-iTunes, App Store ו-iBooks) ולאמת רכישות ב-Apple Pay ובאפליקציות.
כאשר הושק אייפון X, שידוע כחסר כפתור בית, הוסרה ממנו אפשרות הפתיחה "Touch ID", אך נוספה לו אפשרות הפתיחה "Face ID", בעזרת זיהוי הפנים של המשתמש (בניגוד למכשירי גלקסי החדשים, שחיישן טביעת האצבע שולב בהם בחלק האחורי של המכשיר).
בשנת 2015 הציגה אפל את הדור השני המהיר יותר של ה-Touch ID עם האייפון 6S. שנה מאוחר יותר, התכונה הוכנסה לראשונה למחשבי ה-מקבוק פרו.
לדברי אפל, מידע טביעת האצבע מאוחסן מאוחסן מקומית בשבב בתוך המכשיר ולא בענן, דבר שנועד כדי להקשות על הגישה למידע טביעת האצבע.
היסטוריה
הטלפון הסלולרי הראשון שהייתה משולבת בו טכנולוגיית זיהוי טביעות אצבע היה Pantech GI100 שהושק בשנת 2004. בשנת 2012, רכשה אפל את AuthenTec, חברה המתמחה בתוכנות לקריאת טביעות אצבע, תמורת 365 מיליון דולר. הרכישה הובילה פרשני טכנולוגיה רבים לצפות שאפל תכניס טכנולוגיית זיהוי טביעות אצבע באחד ממכשיריה הקרובים. לאחר הדלפות וספקולציות, האייפון 5s נחשף ב-10 בספטמבר 2013, והיה הטלפון הראשון מאז ה-Motorola Atrix להציע את הטכנולוגיה. סגן הנשיא לשיווק עולמי באפל, פיל שילר, הכריז על התכונה באירוע ההשקה של האייפון 4s ודיבר ארוכות על התכונה.
עם החשיפה של המכשירים אייפון 6 ו-6 פלוס באירוע ההשקה ב-9 בספטמבר 2014, Touch ID הורחב גם לאימות רכישות ב-App Store וב-Apple Pay, מלבד ביטול נעילת המכשיר. האייפון 6s משלב חיישן Touch ID דור 2, שהוא מהיר פי שניים מהחיישן של הדור הראשון שנמצא במכשירים 5S, 6 ו-SE. כל שאר מכשירי האייפון, עד האייפון 8, משתמשים בחיישן מדור 2.
חומרה
Touch ID מובנה בתוך כפתור הבית, שעשוי מאבן ספיר מלוטשת, ואינו נשרט בקלות (שריטה בכפתור תמנע מה-Touch ID לעבוד). הכפתור מוקף בטבעת נירוסטה, כדי לאפשר את זיהוי אצבע המשתמש מבלי שילחץ על הכפתור. על כפתורים שבהם משולבת הטכנולוגיה כבר אין איור של ריבוע מעוגל, והם לא קעורים.
החיישן משתמש במגע קיבולי כדי לזהות את טביעת האצבע של המשתמש. החיישן הוא בעובי של 170 מיקרומטר (מיליונית המטר). המשתמש יכול להניח את האצבע על החיישן כדי שהאצבע תיקרא. החיישן מעביר זרם קטן באצבע כדי ליצור "מפת טביעת אצבע" של עור המשתמש. ניתן לאחסן עד 5 טביעות אצבע במכשיר.
בטיחות ופרטיות
ניתן לעקוף את זיהוי ה-Touch ID באמצעות סיסמה שהוגדרה על ידי המשתמש.
בניין מועצת העבודה וההגנה
בניין מועצת העבודה וההגנה (או בניין הוועדה לתכנון המדינה, בניין הדומה) הוא בניין במוסקבה ברחוב אוחוטני ריאד 1, המאכלס את הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, הבית התחתון ב.
היסטוריה
הרעיון להקים בניין גדול וייצוגי באתר של מבנים היסטוריים בקנה מידה קטן לאורך הקו האדום של בית האיגודים במוסקבה עלה באמצע שנות העשרים. בשנת 1926 נערך מכרז לתכנון בניין הבנק הממלכתי של ברית המועצות, אולם הבנייה באתר זה ננטשה ועל פי הפרויקט של א. ז'ולטובסקי, שהשתתף במכרז, שופץ בניין הבנק ברחוב נגלינאיה. בתחילת שנות השלושים, במקביל למכרז על מלון מוסובייט, הוכרז על מכרז לפרויקט של מלון אינטוריסט שממול, אך עד מהרה הרעיון נזנח והוחלט להקים במקום את בניין מועצת העבודה וההגנה.
כדי לפנות מקום בבניין, למרות התנגדויות של מבקרי אמנות, נהרסה כנסייה מהמאה ה-17. מבלי להודיע על מכרז, תכנון הבניין הופקד בידי האדריכל ארקדי יאקובלביץ' לנגמן, שהשלים אותו בהשתתפות האדריכלים ס. סרגייבסקי ונ. מאזייר. באותה תקופה כבר היה לנגמן בעל ניסיון בבניית מבנים גדולים במוסקבה כמו אצטדיון דינמו (יחד עם לעזר צ'ריקובר) ובית אגודת דינמו (יחד עם איוואן פומין).