cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ים מקגריווי
בתקופת כהונתו כמושל מינה מקגריווי — שהיה אז נשוי — את מאבהו הסודי, גולן ציפל הישראלי, אל היועץ לביטחון המולדת של המושל חרף היעדר ניסיון או כישורים רלוונטיים מצדו של ציפל. ב-12 באוגוסט 2004, בעקבות איומים בתביעה שעשויה הייתה לתת פומבי לפרשת האהבים, מקגריווי יצא מהארון כהומוסקסואל והודה בקיום הקשר הרומנטי עם ציפל, והודיע באותה נשימה כי יתפטר מתפקידו כמושל החל מ-15 בנובמבר.
בשנת 2006 מקגריווי הוציא לאור ספר זיכרונות בשם "הווידוי", על אודות הפרשה. מאוחר יותר הוא הוסמך לכומר בהכנסייה האפיסקופלית והשלים לימודי תואר שני באלוהות מסמינר לכמרים בניו יורק, אך הכנסייה סירבה להסמיך אותו רשמית לכומר. ביולי 2013 מונה לראש תוכנית התעסוקה וההכשרה של ג'רזי סיטי (JCETP), ומילא תפקיד זה עד שלהי 2019.
תחילת דרכו
מקגרי נולד בג'רזי סיטי שבניו ג'רזי, בנם של ורוניקה, אחות, וג'ק מקגריווי, מדריך תרגילים ימיים ששירת במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה. משפחתו הייתה אירית קתולית, והוא גדל בעיר קרטרט (Carteret) הסמוכה. בעיירה זו הוא למד בבית הספר היסודי סנט. ג'וזף ולאחר מכן בתיכון סנט ג'וזף במאטאצ'ון (Metuchen). בשנת 1981 השלים מקגריווי לימודי תואר שני במשפטים מהמרכז למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון, וכעבור שנה קיבל תואר שני נוסף בחינוך מאוניברסיטת הרווארד. כמו כן, הוא בוגר תוכנית דיפלומה במשפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
טרם כניסתו לפוליטיקה של ארצות הברית, היה מקגריווי עוזר תובע ומנהל בכיר בוועדת השחרורים של מדינת ניו ג'רזי. אחרי חייו הפוליטיים, באוניברסיטת קיין שבעיר יוניון בניו ג'רזי לימד מקגריווי אתיקה, משפטים ומנהיגות. בשנים 1990–1992 היה חבר האספה הכללית של ניו ג'רזי, הבית התחתון בבית המחוקקים של המדינה. במקביל החל לכהן כראש העיר וודברידג', החל מ-1 בינואר 1992. בראשית 1993 החל את כהונתו כחבר הסנאט המדינתי כנציג מחוז הבחירה ה-19 במשך תקופת כהונה בת ארבע שנים, כשבמקביל הוא נבחר מחדש לראשות העיר ב-1995 וב-1999.
מושל ניו ג'רזי
מקגריווי התמודד לראשונה על תפקיד מושל ניו ג'רזי בשנת 1997, אך הובס במירוץ צמוד (47% מול 46%) על ידי המושלת הרפובליקנית המכהנת כריסטין טוד וייטמן. מורי סברין, מועמד המפלגה הליברטריאנית, קיבל מעט יותר מ-5% מקולות הבוחרים. מקגריווי התמודד שוב אל משרד המושל ב-6 בנובמבר 2001 והפעם גרף 56% מקולות הבוחרים, ונהפך אותו למושל הראשון שזכה במרב קולות הבוחרים מאז ג'יימס פלוריו ב-1990.
לאחר שנהושבע לתפקידו כמושל המדינה בראשית 2002, ירש מקגריווי מקודמתו בתפקיד גירעון תקציבי בסך 5 מיליארד דולר אמריקני. במהלך כהונתו העלה מקגריווי את המס על סיגריות והגדיל את מס ההכנסה של המדינה עבור התושבים האמידים. על אף שגדל על ברכי הנצרות הקתולית, מקגריווי תמך בזכות להפיל והצהיר שממשלו לא יתיר אוכריסטיה בשירותי הכנסייה הציבוריים.
בין הישגיו של מקגריווי ניתן למנות את יישום תוכנית מדינתית למחקר בתאי גזע, שדלנות רבה למיסוד מעמד "שותפות מקומית" עבור זוגות חד-מיניים, וחתימה על חוק רשמי בסוגיה בראשית 2004. עם זאת, כהונתו של מקגריווי הייתה רצופת מחלוקות ושערוריות, שכללו תהיות ציבוריות על אודות מיומנויותיהם של האישים אותם מינה לתפקידים, שחיתות שלטונית לכאורה ופרשת סחיטה בה היו מעורבים מגייסי תרומות מוקרטים ואנשי מפתח במדינה, בהם צ'ארלס קושנר.
פרשת גולן ציפל
על פי מקגריווי בספר הזיכרונות שלו, "הווידוי", העיתון "The Record" היה כלי התקשורת הראשון שפרסם את הידיעה על מערכת יחסים אינטימית בינו לבין ציפל. מקגריווי העלה את שמו של ציפל לראשונה ב-14 בפברואר 2002, שישה שבועות לאחר תחילת ממשלו, בראיון עם מועצת העריכה של העיתון במשרדיו ואמר:
ריאיון עיתונאי זה עורר חקירה של העיתונות על אודותיו של ציפל. ב-21 בפברואר פרסם העיתון "The Record" פרופיל של ציפל, בו תויג כ"מלח" ו"משורר". במאמר נכתב: "דמוקרטים המקורבים לממשל טוענים כי מקגריווי וציפל התקשרו זה בזה תוך ידידות קרובה ופעמים תכופות נסעו יחד, מה שגרם לאמו של מקגריווי עצמו להתעמת עמו על נטייתו המינית". יתר על כן, ארגוני תקשורת שונים שלחו עיתונאים לישראל בתכלית לשאול שאלות על ציפל ורקעו. באוגוסט 2002, לבקשתו של מקגריווי, פרש ציפל מתפקידו כיועץ לביטחון המולדת.
בנג'מין ראש
בנג'מין ראש (באנגלית: Benjamin Rush; 24 בדצמבר 1745 – 19 באפריל 1813) היה אחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ומנהיג חברתי מפילדלפיה. הוא היא רופא, פוליטיקאי ורפומטור חברתי, בעל דעות הומניטריות ומחנך וכן המייסד של Dickinson College. ראש כיהן בקונגרס הקונטיננטלי, כיהן כרופא הראשי בצבא הקונטיננטלי והפך לפרופסור בכימיה, תאוריה רפואית ויישום רפואי באוניברסיטת פנסילבניה.
ראש היה מנהיגה של תנועת הנאורות בארצות הברית ותומך נלהב של המהפכה האמריקאית. הוא היה מנהיגה של התנועה של פנסילבניה לתיקון החוקה בשנת 1788. הוא היה בולט ברפורמות רבות במיוחד בתחומים של רפואה וחינוך. הוא היה אחד מראשוני המתנגדים לעבדות, תמך בבתי ספר ציבוריים חופשיים ושאף לקדם חינוך לנשים. כמנתח מוביל, לראש הייתה השפעה חשובה על מקצוע הרפואה. הוא שאף לארגן את הידע הרפואי לפי תאוריות בעלות כוח הסבר במקום להסתמך רק על שיטות אמפיריות.
בשנת 1773 הוא כתב מנשר בשם "An Address to the Inhabitants of the British Settlements in America, upon Slave-Keeping." שבו תקף לראשונה, בחריפות, את תופעת העבדות במושבות באמריקה ואת הסחר בעבדים. ראש טען כי מבחינה מדעית, השחורים אינם נחותים מטבעם מבחינה מוסרית או אינטלקטואלית. כל ראיה לנחיתות השחורים הייתה תוצאה של העבדות.
צרפת בעת החדשה המוקדמת
ממלכת צרפת (בצרפתית: Royaume de France) בעת החדשה המוקדמת, מתקופת הרנסאנס (בערך 1500–1550) ועד המהפכה (1789–1804), הייתה מונרכיה שנשלטה על ידי בית בורבון (ענף זוטר של בית קאפה). זה מתאים למה שנקרא Ancien Régime ("המלוכה הישנה"). שטחה של צרפת בתקופה זו גדל עד שהוא כלל למעשה את היקף המדינה המודרנית, והוא כלל גם את שטחי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית הראשונה מעבר לים.
התקופה נשלטה על ידי דמותו של "מלך השמש", לואי ה-14 (שלטונו בשנים 1643–1715 היה אחד הארוכים בהיסטוריה), שהצליח לחסל את שרידי הפיאודליזם של ימי הביניים והקים מדינה ריכוזית תחת מונרכיה אבסולוטית, מערכת שתחזיק מעמד עד המהפכה הצרפתית ומעבר.
גאוגרפיה
באמצע המאה ה-15, צרפת הייתה קטנה משמעותית מכפי שהיא היום, ומחוזות גבול רבים (כגון רוסיון, סרדן, קאלה, בארן, נווארה, רוזנות פואה, פלנדריה, ארטואה, ארטואה, לורן אלזס, שלוש הבישופויות, פראנש-קונטה, סבויה, ברסה, ביגה, גקס, ניס, פרובאנס, קורסיקה וברטאן) היו אוטונומיות או בבעלות זרה (כמו על ידי ממלכת אנגליה); היו גם מובלעות זרות, כמו קונטה ונסן. בנוסף, מחוזות מסוימים בתוך צרפת היו לכאורה מחוזות אישיים של משפחות אצילות (כמו מחוזות בורבון, מרשה, פורז ואוברן שהוחזקו על ידי בית בורבון עד שהפרובינציות שולבו בכוח בשטח המלכותי בשנת 1527 לאחר נפילת שארל השלישי, דוכס בורבון).
בסוף המאה ה-15, והמאות ה-16 וה-17, צרפת תעבור התרחבות טריטוריאלית מסיבית וניסיון לשלב טוב יותר את המחוזות שלה לכדי מינהל מושלם. במהלך תקופה זו, צרפת התרחבה כמעט להיקף הטריטוריאלי המודרני שלה באמצעות רכישת פיקרדי, בורגונדי, אנז'ו, מיין, פרובאנס, ברטאן, פראנש-קונטה, פלנדריה הצרפתית, נווארה, רוסיון, דוכסות לורן, אלזס וקורסיקה. רכישות צרפתיות בשנים 1461–1789:
רק דוכסות סבויה, העיר ניס ונחלה אפיפיורית קטנה (אזור אביניון) ונחלות מחוץ לגבולות המדינה יירכשו מאוחר יותר. (למפה של מחוזות צרפתיים היסטוריים, ראה מחוזות צרפת). צרפת החלה גם בחיפושים, קולוניזציה וחילופי מסחר עם אמריקה (צרפת החדשה, לואיזיאנה, מרטיניק, גוואדלופ, האיטי, גיאנה הצרפתית), הודו (פונדיצ'רי), האוקיינוס ההודי (ראוניון), המזרח הרחוק וכמה עמדות מסחר באפריקה.
למרות שפריז הייתה בירת צרפת, מלכי ולואה המאוחרים יותר נטשו את העיר כמקום מגוריהם העיקרי, והעדיפו במקומה טירות שונות של עמק הלואר והאזור הכפרי של פריז. אנרי הרביעי הפך את פריז למגוריו העיקריים (מקדם תנופת בנייה גדולה באחוזות פרטיות), אך לואי ה-14 שוב פרש מהעיר בעשורים האחרונים של שלטונו וורסאי הפכה למושב העיקרי של המלוכה הצרפתית במשך רוב המאה שלאחר מכן.
דמוגרפיה
עם אוכלוסייה מוערכת של 11 מיליון בשנת 1400, 20 מיליון במאה ה-17 ו-28 מיליון בשנת 1789, עד 1795 הייתה צרפת המדינה המאוכלסת ביותר באירופה (אפילו לפני רוסיה הצארית וכפול מגודלה של בריטניה או הרפובליקה ההולנדית) והמדינה השלישית הכי מאוכלסת בעולם, מאחורי סין והודו בלבד.
שינויים דמוגרפיים אלה הובילו גם לגידול מסיבי באוכלוסיות העירוניות, אם כי בסך הכל צרפת נותרה מדינה כפרית עמוקה. פריז הייתה אחת הערים המאוכלסות ביותר באירופה (נאמד ב-400,000 תושבים ב-1550; 650,000 בסוף המאה ה-18). ערים גדולות אחרות בצרפת כוללות את ליון, רואן, בורדו, טולוז ומרסיי.
הליך הדחה
הליך הדחה הוא הליך המאפשר לרשות מחוקקת להעלות האשמות נגד נבחר ציבור במטרה להביא להדחתו. עם זאת, ההליך כשלעצמו אינו גורם בהכרח להדחת נבחר הציבור מתפקידו; הוא דומה במהותו להגשת כתב אישום. במדינות מסוימות, נבצר באופן זמני מנבחר הציבור למלא את תפקידו, בעוד באחרות, הוא נשאר בתפקידו במהלך המשפט. במדינות רבות מודח נבחר הציבור מתפקידו על ידי הצבעת אי-אמון המרשיעה אותו לפי סעיפי הליך ההדחה.
צרפת בעת החדשה המוקדמת
דמוגרפיה
במאות אלו נראו מספר תקופות של מגיפות ויבול גרוע עקב מלחמות ושינויי אקלים. (היסטוריונים מדברים על התקופה 1550–1850 כ"עידן הקרח הקטן"). בין 1693 ל-1694 איבדה צרפת 6% מאוכלוסייתה. בחורף הקשה ביותר של 1709 איבדה צרפת 3.5% מאוכלוסייתה. ב-300 השנים האחרונות, אף תקופה לא הייתה קטלנית באופן יחסי עבור הצרפתים, כולל שתי מלחמות העולם.
הליך הדחה
מכיוון שההדחה והרשעתם של פקידים כרוכות בעקיפת ההליכים החוקתיים הרגילים להתמנות למשרה בכירה (בחירות, אשרור או מינוי) ומכיוון שבדרך כלל נדרש להן רוב מיוחס, הליך ההדחה מתבצע בדרך כלל רק במקרים חמורים של הפרת אמונים ושימוש לרעה בסמכויות שררה.
צרפת בעת החדשה המוקדמת
שפה
מבחינה לשונית, ההבדלים בצרפת היו קיצוניים. לפני הרנסאנס, השפה המדוברת בצפון צרפת הייתה אוסף של דיאלקטים שונים שנקראו שפות אויל ואילו השפה הכתובה והמנהלית נותרו לטינית. עד המאה ה-16, התפתחה צורה סטנדרטית של צרפתית (שנקראת צרפתית תיכונה) שתהיה הבסיס לצרפתית ה"מודרנית" הסטנדרטית של המאה ה-17 וה-18, אשר בתורה הפכה ללינגואה פרנקה של יבשת אירופה. (ב-1539, עם פקודת וילר-קוטרט, פרנסואה הראשון, מלך צרפת הפך את הצרפתית לבדה לשפה למעשים חוקיים ומשפטיים). למרות זאת, בשנת 1790, רק מחצית מהאוכלוסייה דיברה או הבינה צרפתית תקנית.
הליך הדחה
במדינות שונות בעולם
הליך ההדחה מוסדר במשפט החוקתי במדינות רבות, לרבות ברזיל, צרפת, הודו, אירלנד, הפיליפינים, רוסיה, דרום קוריאה וארצות הברית.
צרפת בעת החדשה המוקדמת
שפה
החצי הדרומי של המדינה המשיך לדבר שפות אוקסיטניות (כגון פרובנסית), ותושבים אחרים דיברו ברטונית, קטלאנית, בסקית, הולנדית (מערב פלמית) ופרנקו-פרובנסאלית. בצפון צרפת המשיכו לדבר דיאלקטים אזוריים של לשונות ד'איל השונות בקהילות כפריות. במהלך המהפכה הצרפתית קודמה הוראת הצרפתית בכל בתי הספר. הצרפתית שנכנסה לשימוש במערכת המשפט, הייתה שונה מהצרפתית שדוברה בבתי המשפט של צרפת לפני המהפכה. כמו הנואמים במהלך המהפכה הצרפתית, ההגייה של כל הברה תהפוך לשפה החדשה.
הליך הדחה
אוסטריה
נשיא אוסטריה מודח על ידי האספה הפדרלית, בפני בית המשפט לחוקה. לפי החוקה ניתן גם להדיח את הנשיא על ידי משאל עם. אף אחד מן ההליכים הללו מעולם לא התבצע. זאת ככל הנראה מאחר שבעוד שבחוקה מוקנות לנשיא סמכויות נרחבות, בפועל תפקידו נושא אופי טקסי וייצוגי וכמעט לעולם אינו נתון במצב שבו הוא עלול להשתמש לרעה בכוחו.
ארצות הברית
הליך ההדחה בארצות הברית מורכב משני שלבים: השלב הראשון, שהוא ההחלטה על "אימפיצ'מנט", מתנהל בבית הנבחרים, והוא מקביל לשלב של ההחלטה על הגשת האשמות (indictment) שבהליך הפלילי נעשה על ידי חבר מושבעים גדול. אם בית הנבחרים מקבל החלטה על אימפיצ'מנט, ההאשמות עולות למשפט בפני סנאט. בשלב זה הסנאט מתפקד במקביל לחבר מושבעים. על מנת להרשיע, נדרש רוב של שני שלישים מחברי הסנאט הנוכחים. על פי כללי הסנאט, גזר דין הדחה מתפקיד הוא אוטומטי במקרה של הרשעה. לאחר ההרשעה יכול הסנאט להצביע על עונש פסילה מכהונה במשרות ציבוריות בעתיד, ולשם כך דרוש רוב רגיל בהצבעה נפרדת.
צרפת בעת החדשה המוקדמת
שפה
צרפת לא תהפוך למדינה מאוחדת מבחינה לשונית עד סוף המאה ה-19.
הליך הדחה
איראן
מועצת המומחים יכולה לערוך הליך הדחה למנהיג העליון באיראן ולמנות אחר במקומו.
צרפת בעת החדשה המוקדמת
מבנים אדמיניסטרטיביים
ה-Ancien Regime, המונח הצרפתי המתואר באנגלית כ-"Old Rule", "Old Kingdom", או פשוט "Old Regime", מתייחס בעיקר למערכת האריסטוקרטית, החברתית והפוליטית שהוקמה בצרפת מהמאה ה-15 (בערך) ועד המאה ה-18. תחת שושלות ולואה המאוחרת ובורבון. המבנים האדמיניסטרטיביים והחברתיים של המשטר העתיק היו תוצאה של שנים של בניית מדינה, פעולות חקיקה (כמו פקודת Villers-Cotterêts), סכסוכים פנימיים ומלחמות אזרחים, אך הם נותרו טלאים מבלבלים של פריבילגיות מקומיות והבדלים היסטוריים עד שהמהפכה הצרפתית התרחשה בזמן קיצוני של דיכוי חוסר הקוהרנטיות המנהלית.
הליך הדחה
איראן
חברי המג'לס והמנהיג העליון יכולים במשותף להדיח את נשיא איראן, מה שמוביל לקיומן של בחירות לנשיאות. לנשיא הראשון של איראן, אבולחסן בני-סדר, נערך שימוע הדחה שלאחריו הודח מתפקידו בשנת 1981.
צרפת בעת החדשה המוקדמת
רקע כללי
שלום אטאפלה (1492) מסמן, עבור חלקם, את תחילתה של התקופה המודרנית המוקדמת בצרפת.
לאחר מלחמת מאה השנים (1337–1453), תמיכה בצד הלנקסטרי במלחמות השושנים והסכם פיקוויני" (1475) - תאריך הסיום הרשמי שלה - ב-1492 וב-1493, לאחר תמיכה בקרב בוסוורת', שארל השמיני מלך צרפת חתם על שלושה הסכמים נוספים עם הנרי השביעי, מלך אנגליה, מקסימיליאן הראשון מהבסבורג ופרננדו השני, מלך אראגון בהתאמה באטאפלה (1492), סנליס (1493) ובברצלונה (1493). כשהמאה ה-15 התקרבה לסיומה, מלכי צרפת יכלו לבטוח בעובדה שאנגליה גורשה בעיקר משטחם ולכן יכלו כעת לצאת למדיניות חוץ מרחיבה. פלישת שארל השמיני לאיטליה ב-1494 החלה 62 שנות מלחמה עם ההבסבורגים (מלחמות איטליה).
מלחמות
למרות תחילתה של התאוששות דמוגרפית וכלכלית מהירה לאחר המוות השחור של המאה ה-14, ההישגים של חצי המאה הקודמת סוכנו על ידי סדרה ממושכת נוספת של סכסוכים, מלחמות איטליה (1494–1559), שבהן מאמצי צרפת להשיג דומיננטיות הסתיים בכוחם המוגבר של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה ההבסבורגית.
הליך הדחה
בולגריה
נשיא בולגריה יכול להיות מודח בעקבות שני גורמים בלבד: בגידה מובהקת או הפרה של החוקה. תהליך ההדחה מתחיל בהצבעה פרלמנטרית, כאשר על מנת להמשיך בתהליך נדרש רוב של שני שלישים מחברי הפרלמנט המצביעים להפללת הנשיא. בשלב הבא בית המשפט החוקתי מחליט אם הנשיא אשם בפשע שהוא מואשם בו. אם הוא נמצא אשם, הוא מורחק מהשלטון. אותו תהליך הדחה משמש להדחת סגן נשיא בולגריה. אף נשיא ואף סגן נשיא בבולגריה מעולם לא הודחו כך.
צרפת בעת החדשה המוקדמת
מלחמות
בשנת 1445, הצעדים הראשונים נעשו לקראת יצירת צבא סדיר מתוך להקות שכירי חרב ממושמעות גרועות שעליהן הסתמכו מלכי צרפת באופן מסורתי. החלוקה של ימי הביניים של החברה ל"אלה שנלחמו (אצולה), אלה שהתפללו (אנשי דת), ואלה שעבדו (כל השאר)" עדיין החזיקה מעמד ולוחמה נחשבה לנחלתם של האצילים. שארל השמיני צעד לתוך איטליה עם כוח ליבה המורכב מפרשים אצילים וחיילים רגליים לא אצילים, אך עם הזמן התחזק תפקידם של האחרונים, כך שבאמצע המאה ה-16 היה לצרפת צבא קבע של 5000 פרשים ו-30,000 חיל רגלים. הצבא אורגן מחדש ממערכת של לגיונות שגויסו לפי פרובינציה (לגיון נורמני, לגיון גאסקוני וכו') לרגימנטים, הסדר שנמשך גם במאה הבאה. עם זאת, האצולה והחיילים היו לעיתים קרובות לא נאמנים למלך, אם לא מרדניים לחלוטין, ונדרשה רפורמה נוספת בצבא של לואי ה-14 כדי להפוך לבסוף את הצבא הצרפתי לכוח צייתן. לודוביקו ספורצה, הדוכס ממילאנו, שחיפש בעל ברית נגד הרפובליקה של ונציה, עודד את שארל השמיני, מלך צרפת לפלוש לאיטליה, תוך שימוש בתביעה של אנז'ו לכס המלכות של נאפולי, שהיה אז בשליטה אראגונית, כעילה. כשפרדיננדו הראשון, מלך נאפולי מת ב-1494, פלש שארל לחצי האי. במשך מספר חודשים עברו כוחות צרפתים דרך איטליה כמעט ללא התנגדות, מכיוון שצבאות הקונדוטיירי של מדינות העיר האיטלקיות לא הצליחו להתנגד להם. ההדחה שלהם מנאפולי עוררה לבסוף תגובה, והליגה של ונציה הוקמה נגדם. חיילים איטלקיים הביסו את הצרפתים בקרב פורנובו, ואילצו את שארל לסגת לצרפת. לודוביקו, לאחר שבגד בצרפתים בפורנובו, שמר על כסאו עד 1499, כאשר יורשו של שארל, לואי השנים עשר, מלך צרפת, פלש ללומברדיה וכבש את מילאנו.
הליך הדחה
גרמניה
את נשיא גרמניה יכולים להדיח הבונדסטאג וגם הבונדסראט אם הנשיא עובר על החוק בכוונת זדון. לאחר שהבונדסטאג או הבונדסראט פותחים בהליך להדחת הנשיא, בית המשפט לחוקה מכריע בשאלת אשמתו של הנשיא וגוזר אם יודח מתפקידו. לבית המשפט לחוקה נתונה הסמכות להדיח שופטים פדרליים מתפקידם בעקבות עבירה על עקרונות היסוד של החוקה הפדרלית.
צרפת בעת החדשה המוקדמת
מלחמות
בשנת 1547, אנרי השני, מלך צרפת, שירש את פרנסואה על כס המלכות, הכריז מלחמה נגד קרל בכוונה לכבוש מחדש את איטליה ולהבטיח את השליטה הצרפתית, ולא הבסבורגית, בענייני אירופה. מתקפה מוקדמת נגד לורן הצליחה, אך ניסיון הפלישה הצרפתית לטוסקנה ב-1553 הובס בקרב מרציאנו. התפטרותו של קרל ב-1556 פיצלה את האימפריה ההבסבורגית בין פליפה השני, מלך ספרד לפרדיננד הראשון, והעבירה את מוקד המלחמה לפלנדריה, שם פליפה, בשיתוף עם אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה, הביס את הצרפתים בסן-קנטן. כניסתה של אנגליה למלחמה מאוחר יותר באותה שנה הובילה לכיבוש הצרפתי של קאלה, הנחלה האחרונה של אנגליה ביבשת הצרפתית, וצבאות צרפת שדדו רכוש ספרדי בארצות השפלה; אך אנרי נאלץ בכל זאת לקבל את שלום קאטו-קמברזי, שבו ויתר על כל תביעה נוספת כלפי איטליה.
מלחמות הדת
בקושי הסתיימו מלחמות איטליה, כאשר צרפת נקלעה למשבר פנימי עם השלכות מרחיקות לכת. למרות הסיום של קונקורדט בין צרפת לאפיפיור (1516), שהעניק לכתר כוח ללא תחרות במינויים בכירים בכנסייה, צרפת הושפעה עמוקות מניסיונה של הרפורמציה הפרוטסטנטית לשבור את אחדות אירופה הקתולית. מיעוט פרוטסטנטי גדל והולך (לימים זכה לכינוי ההוגנוטים) התמודד עם דיכוי קשה מתמיד תחת שלטונו של בנו של פרנסואה הראשון, המלך אנרי השני. לאחר מותו המצער של אנרי השני בתחרות, המדינה נשלטה על ידי אלמנתו קטרינה דה מדיצ'י ובניה פרנסואה השני, שארל התשיעי ואנרי השלישי. התגובה הקתולית המחודשת בראשות הדוכסים החזקים מגיז הגיעה לשיאה בטבח בהוגנוטים (1562), שהחלה את הראשונה מבין מלחמות הדת בצרפת, שבמהלכן התערבו כוחות אנגלים, גרמנים וספרדים לצד הכוחות הפרוטסטנטים והקתולים היריבים. בניגוד למונרכיה אבסולוטית, המונרכיסטים ההוגנוטים הגדירו במהלך תקופה זו את זכות המרד ואת הלגיטימיות של רצח עריצות.
מלחמות הדת הגיעו לשיא במלחמת מלחמת שלושת האנרים שבה אנרי השלישי רצח את אנרי דה גיז, מנהיג הליגה הקתולית הנתמכת על ידי ספרד, והמלך נרצח בתגובה. לאחר ההתנקשות הן של אנרי מגיז (1588) והן של אנרי השלישי (1589), הסכסוך הסתיים על ידי עלייתו לשלטון של מלך נווארה הפרוטסטנטי בתור אנרי הרביעי (המלך הראשון של בית בורבון) ובעקבות כך נטישתו את הפרוטסטנטיות החל ב-1593, קבלתו על ידי רוב הממסד הקתולי (1594) ועל ידי האפיפיור (1595), וסוגייתו של צו הסובלנות הידוע בתור האדיקט של נאנט (1598), שהבטיח חופש פולחן פרטי. שוויון אזרחי.
צרפת במאות ה-17 וה-18
הפיוס של צרפת תחת אנרי הרביעי הניחה חלק ניכר מהקרקע לתחילת עלייתה של צרפת להגמוניה האירופית. אנרי, שהיה אחד ממלכי צרפת הנערצים ביותר, נדקר אנושות על ידי קנאי קתולי בשנת 1610 בזמן שהמלחמה עם ספרד איימה. צרות התפתחו בהדרגה במהלך העוצרות בראשות מלכתו מארי דה מדיצ'י. צרפת שגשגה במהלך כל המאה ה-17 מלבד סוף המאה ה-17: הצרפתים החלו לסחור בהודו ובמדגסקר, ייסדו את קוויבק וחדרו לאגמים הגדולים ולמיסיסיפי של צפון אמריקה, הקימו כלכלות מטעים באיי הודו המערבית והרחיבו את קשרי הסחר שלהם בלבנט והגדילו את צי הסוחר שלהם.
בנו של אנרי הרביעי לואי השלושה עשר והשר שלו (1624–1642) הקרדינל רישלייה, פיתחו מדיניות נגד ספרד והקיסר הגרמני במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648) שפרצה בין אדמות האימפריה הרומית הקדושה של גרמניה. מרד הוגנוטים בגיבוי אנגלי (1625–1628) הובס, צרפת התערבה ישירות (1635) בסכסוך האירופי הרחב יותר בעקבות כישלונה של שוודיה בעלת בריתה (הפרוטסטנטית) לבנות על הצלחתה הראשונית.
לאחר מות המלך והקרדינל כאחד, שלום וסטפאליה (1648) הבטיח קבלה אוניברסלית של הפיצול הפוליטי והדתי של גרמניה, אך העוצרות של אן מאוסטריה והשר שלה הקרדינל מאזארן חוו מרד אזרחי המכונה הפרונד (1648–1653) שהתרחב למלחמה צרפתית-ספרדית (1653–1659). הסכם הפירנאים (1659) קיבע את תפיסת השטח הספרדי של רוסיון (1642) על ידי צרפת לאחר ריסוק הרפובליקה הקטלאנית הארעית והוביל תקופה קצרה של שלום.
במשך רוב תקופת שלטונו של לואי ה-14 (1643–1715), הייתה צרפת המעצמה הדומיננטית באירופה, בסיוע הדיפלומטיה של יורשו של רישלייה (1642–1661) הקרדינל מאזארן והמדיניות הכלכלית (1661–1683) של קולבר. ניסיונותיו של קולבר לקדם צמיחה כלכלית ויצירת תעשיות חדשות לא זכו להצלחה גדולה, וצרפת לא עברה שום סוג של מהפכה תעשייתית בתקופת שלטונו של לואי ה-14. ואכן, חלק גדול מהאזור הכפרי של צרפת בתקופה זו נותר עני ומאוכלס יתר על המידה. ההתנגדות של איכרים לאמץ את תפוח האדמה, על פי כמה אפולוגטיקנים מלוכניים, וחידושים חקלאיים חדשים אחרים תוך המשך הסתמכות על גידולי דגנים הובילו לרעב קטסטרופלי חוזר ונשנה זמן רב לאחר שפסק בשאר מערב אירופה. לפני שלטונו של לואי ה-14, חיילים צרפתים יצאו לעיתים קרובות לקרב יחפים וללא נשק. מצד שני, שיעור הילודה הגבוה של צרפת עד המאה ה-18 הוכיח את עצמו כמועיל לשליטיה, שכן המשמעות הייתה שהמדינה יכולה להעמיד צבאות גדולים יותר משכנותיה. למעשה, מדיניות החוץ של המלך, כמו גם פרויקטי החצר והבנייה המפוארים שלו, הותירו את המדינה בחובות עצומים. ארמון ורסאי זכה לביקורת כאקסטרווגנטי מדי גם בזמן שהיה עדיין בבנייה, אבל עשרות חיקויים נבנו ברחבי אירופה. מלחמה מחודשת (מלחמת השחרור 1667–1668 וצרפת-הולנד 1672–1678) הביאה הישגים טריטוריאליים נוספים (ארטואה ומערב פלנדריה והמחוז החופשי בורגונדי, שהושארו בידי האימפריה ב-1482), אך במחיר של התנגדות מתואמת יותר ויותר של מעצמות יריבות. התרבות הצרפתית הייתה חלק מההגמוניה הצרפתית. בתחילת המאה ציירים צרפתים נאלצו לנסוע לרומא כדי להשיל את הפרובינציאליות שלהם (ניקולה פוסין, קלוד לורן), אבל סימון וואה החזיר הביתה את הטעם של הבארוק הקלאסי שיאפיין את הבארוק הצרפתי, שהתגלם באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בפריז, בציור של שארל לה ברן והפסל של פרנסואה ז'ירדון. עם ארמון לוקסמבורג, שאטו דה מאיסון ווו-לה-ויקונט, האדריכלות הקלאסית הצרפתית זכתה להערצה בחו"ל עוד לפני הקמתה של ורסאי או שדרת העמודים בלובר של קלוד פרו. תרבות הסלונים הפריזאית קבעה סטנדרטים של טעם מפלה משנות ה-30 של המאה ה-17, ועם פסקל, דקארט, בל, קורניי, רסין ומולייר, צרפת הפכה למרכז התרבותי של אירופה. במאמץ למנוע מהאצולה להתקומם ולערער על סמכותו, יישם לואי שיטה משוכללת ביותר של נימוסי חצר המלוכה מתוך מחשבה שלימוד זה יתפוס את רוב זמנם של האצילים והם לא יוכלו לתכנן מרד. בתחילת המאה ה-18, האצולה בצרפת סורסה למעשה ולעולם לא תהיה לה יותר כוח מהכתר. כמו כן, לואי העניק ברצון תוארי אצולה לאלה שעשו שירות מכובד למדינה כדי שלא תהפוך לקאסטה סגורה ואפשר היה לפשוטי העם לעלות בדרגות החברתיות. המלך ביקש לכפות אחידות דתית מוחלטת על המדינה, תוך ביטול צו נאנט ב-1685. הנוהג הידוע לשמצה של דרקוניות אומץ, לפיו חיילים מחוספסים הוכנסו לבתיהם של משפחות פרוטסטנטיות ואפשרו להם להסתדר איתם. עשרות פרוטסטנטים ברחו מצרפת, מה שעלה למדינה בהרבה מאוד אינטלקטואלים, אומנים ואנשים יקרי ערך אחרים. הרדיפה נמשכה גם אחרי קתולים לא שגרתיים כמו היאנסניסטים, קבוצה ששללה רצון חופשי וכבר גונתה על ידי האפיפיורים. לואי לא היה תאולוג והבין מעט מהדוקטרינות המורכבות של יאנסניזם, והסתפק בעובדה שהן מאיימות על אחדות המדינה. בכך, הוא צבר ידידות של האפיפיור, שבעבר הייתה עוינת לצרפת בשל מדיניותה להעמיד את כל רכוש הכנסייה במדינה תחת סמכותה של המדינה ולא של רומא.
הקרדינל מאזארן פיקח על הקמתו של צי צרפתי שהתחרה באנגליה, והרחיב אותו מ-25 ספינות לכמעט 200. גם גודלו של הצבא הוגדל במידה ניכרת.
החל משנות ה-70 של המאה ה-17, הקים לואי ה-14 את מה שנקרא לשכות האיחוד, בתי משפט שבהם השופטים יקבעו אם שטחים הבסבורגיים מסוימים שייכים בצדק לצרפת. המלך הסתמך על הנוסח המעורפל במקצת בהסכם וסטפליה, תוך שהוא מצטט טענות צרפתיות ישנות יותר, חלקן מתקופת ימי הביניים. בכך, הוא הגיע למסקנה שהעיר הקיסרית החשובה מבחינה אסטרטגית שטרסבורג הייתה צריכה לעבור לצרפת ב-1648. בספטמבר 1681 כבשו כוחות צרפתים את העיר, שהתבצרה מיד. מכיוון שהצבאות הקיסריים היו עסוקים אז בלחימה באימפריה העות'מאנית, הם לא יכלו לעשות דבר בנידון במשך מספר שנים. המטרה הבסיסית של מדיניות החוץ של לואי הייתה לתת לצרפת גבולות ניתנים להגנה בקלות רבה יותר, ולחסל נקודות תורפה (שטרסבורג שימשה לעיתים קרובות את ההבסבורגים כשער לצרפת). בעקבות התבססות הוויגים על הכס האנגלי והסקוטי על ידי הנסיך ההולנדי ויליאם מאורנז' ב-1688, הוקמה "הברית הגדולה" האנטי-צרפתית של 1689. כשהעות'מאנים כעת בנסיגה, יכול היה הקיסר לאופולד להפנות את תשומת לבו לצרפת. מלחמת הברית הגדולה שלאחר מכן נמשכה בין השנים 1688–1697. משאביה של צרפת נמתחו עד לנקודת השבירה על ידי העלות של צבא שכלל למעלה מ-300,000 איש ושתי שייטות ימיות. רעב בשנים 1692–1693 הרג עד שני מיליון בני אדם. מיצוי המשאבים הביאה את הלחימה לסיומה ב-1697, אז שלטו הצרפתים בארצות השפלה הספרדיות ובקטלוניה. עם זאת, לואי החזיר את כיבושיו והרוויח רק את האיטי. העם הצרפתי, שהרגיש שהקורבנות שלו במלחמה היו לחינם, מעולם לא סלח לו.
קרב לה הוג (1692) היה הקרב הימי המכריע במלחמה ואישר את הדומיננטיות המתמשכת של הצי המלכותי של אנגליה.
בנובמבר 1700 נפטר המלך הספרדי החולה הקשה קרלוס השני, ובכך סיים את הקו ההבסבורגי באותה מדינה. לואי חיכה זמן רב לרגע הזה, ועכשיו תכנן להעלות על כס המלוכה קרוב משפחה מבית בורבון, פיליפ, דוכס אנז'ו. בעיקרו של דבר, ספרד הייתה אמורה להפוך למדינת לוויין צייתנית של צרפת, נשלטת על ידי מלך שיבצע פקודות מוורסאי. שאר השליטים האירופים הבינו כיצד זה יפר את מאזן הכוחות. עם זאת, רוב החלופות היו בלתי רצויות באותה מידה. לדוגמה, העמדה של נסיך נוסף מבית הבסבורג על כס המלוכה תגרום ליצירה מחדש של האימפריה של קרל החמישי, מה שגם יפר את מאזן הכוחות בצורה גסה. אחרי תשע שנים של מלחמה מתישה, הדבר האחרון שלואי רצה היה עוד סכסוך. עם זאת, שאר אירופה לא תעמוד על שאיפותיו בספרד, וכך החלה מלחמת הירושה הספרדית, שלוש שנים בלבד לאחר מלחמת הברית הגדולה.
אסונות המלחמה (מלווים ברעב נוסף) היו כה גדולים עד שצרפת הייתה על סף קריסה עד 1709. בייאוש פנה המלך לעם הצרפתי בבקשה להציל את ארצו, ובכך השיג אלפי מתגייסים חדשים לצבא. לאחר מכן, הגנרל שלו מרשל וילאר הצליח להדוף את כוחות בעלות הברית. ב-1714 הסתיימה המלחמה בהסכמי אוטרכט וראשטדט. צרפת לא איבדה שום שטח, ולא היה דיון על החזרת פלנדריה או אלזס לידי ההבסבורגים. בעוד הדוכס מאנז'ו התקבל כפליפה החמישי, מלך ספרד, זה נעשה בתנאי שהכס הצרפתי והספרדי לעולם לא יתאחדו. לבסוף, צרפת הסכימה להפסיק לתמוך במועמדים יעקוביטים לכס המלכות האנגלי. מיד לאחר סיום המלחמה, מת לואי, לאחר ששלט בצרפת במשך 72 שנים.
למרות שנחשב לעיתים קרובות לעריץ ומחרחר מלחמה (במיוחד באנגליה), לואי ה-14 לא היה בשום אופן עריץ במובן של המאה ה-20. המנהגים והמוסדות המסורתיים של צרפת הגבילו את כוחו ובכל מקרה, התקשורת הייתה גרועה ולא היה קיים כוח משטרה לאומי.
בסך הכל, חוסר שביעות הרצון והמרידות של צרפת של המאות ה-16 וה-17 לא התקרבו לתנאים שהובילו ל-1789. אירועים כמו הפרונד היו חוסר שביעות רצון נאיבית ובלתי מהפכנית והאנשים לא ערערו על זכותו של המלך למשול וגם לא הטילו ספק בכנסייה.
תקופת שלטונו (1715–1774) של לואי ה-15 ראתה חזרה ראשונית לשלום ולשגשוג תחת שלטון העוצרות (1715–1723) של פיליפ השני, דוכס אורליאן, שמדיניותו המשיכה ברובה (1726–1743) על ידי הקרדינל פלרי, ראש הממשלה לכל דבר מלבד השם. התשישות של אירופה לאחר שתי מלחמות גדולות הביאה לתקופה ארוכה של שלום, שנקטעה רק על ידי סכסוכים קלים כמו מלחמת הירושה הפולנית בין השנים 1733–1735. לוחמה רחבת היקף התחדשה עם מלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748). אבל הברית עם האויב ההבסבורגי המסורתי ("המהפכה הדיפלומטית" של 1756) נגד הכוח העולה של בריטניה ופרוסיה הובילה לכישלון יקר במלחמת שבע השנים (1756–1763) ולאובדן המושבות של צרפת בצפון אמריקה. ככלל, המאה ה-18 ראתה חוסר שביעות רצון גוברת מהמונרכיה ומהסדר המבוסס. לואי ה-15 היה מלך מאוד לא פופולרי בגלל ההגזמות המיניות שלו, חולשתו הכללית, ובשל איבוד קנדה לבריטים. שליט חזק כמו לואי ה-14 יכול לשפר את מעמדה של המלוכה, בעוד לואי ה-15 החליש אותה. כתבי הפילוסופים כמו וולטר היו סימן ברור לאי שביעות רצון, אך המלך בחר להתעלם מהם. הוא מת מאבעבועות שחורות ב-1774, והעם הצרפתי הזיל מעט דמעות עם מותו. בעוד שצרפת עדיין לא חוותה את המהפכה התעשייתית שהחלה באנגליה, המעמד הבינוני העולה של הערים הרגיש יותר ויותר מתוסכל ממערכת ושליטים שנראו מטופשים, קלילים, מרוחקים ומיושנים, גם אם פיאודליזם אמיתי כבר לא היה קיים בצרפת.
רעיונות אנטי-ממסדיים תססו בצרפת של המאה ה-18 בין השאר בשל השוויון היחסי של המדינה. בעוד שהמלוכה הצרפתית הייתה פחות ליברלית מאנגליה באותה תקופה, מעולם לא התקרבה המלוכה הצרפתית לאבסולוטיזם של השליטים המזרחיים בווינה, ברלין, סנקט פטרבורג וקונסטנטינופול, בין השאר משום שההתפתחות המסורתית של המדינה כחברה פיאודלית מבוזרת פעלה כמגבלה על כוחו של המלך. למעמדות חברתיים שונים בצרפת היה לכל אחד מערך הפריבילגיות הייחודי שלו, כך שאף מעמד לא יוכל לשלוט לחלוטין באחרים.
עם המדינה בחובות עמוקים, התיר לואי ה-16 את הרפורמות הרדיקליות של טורגו ומאלשרבה, אך חוסר נחת מצד האצולה הוביל לפיטוריו של טורגו והתפטרותו של מאלשרבה ב-1776. הם הוחלפו על ידי ז'אק נקר. נקר התפטר בשנת 1781 כדי להיות מוחלף על ידי קאלון ובריאן, לפני שמונה שוב בשנת 1788. חורף קשה באותה שנה הוביל למחסור נרחב במזון, ועד אז הייתה צרפת חבית אבקת שרפה מוכנה להתפוצץ.
ערב המהפכה הצרפתית של 1789, צרפת הייתה במשבר מוסדי ופיננסי עמוק, אך רעיונות הנאורות החלו לחלחל למעמדות המשכילים של החברה.
ב-21 בספטמבר 1792, בוטלה למעשה המלוכה הצרפתית על ידי הכרזת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
מלכים
בית ולואה (1328–1498)
אחרי שארל השמיני האדיב, המלך האחרון בקו ולואה הישיר, שלטו בצרפת שלושה ענפים נוספים של בית קאפה עד לנפילת המשטר הישן ב-1792:
ולואה-אורליאן (1498–1515)
ולואה-אנגולם (1515–1589)
בית בורבון (1589–1792)
היסטוריה חברתית
צרפת במשטר הישן כיסתה שטח של כ, וחיו בה 22 מיליון אנשים בשנת 1700. לפחות 96% מהאוכלוסייה היו איכרים. בצרפת הייתה האוכלוסייה הגדולה ביותר באירופה, עם רוסיה האירופית במקום השני עם 20 מיליון. לבריטניה היו כמעט שישה מיליון, לספרד היו שמונה מיליון, ולהבסבורגים האוסטרים היו כשמונה מיליון. ההובלה של צרפת דעכה אט אט לאחר 1700, כאשר מדינות אחרות צמחו מהר יותר.
חברה כפרית
במאה ה-17 איכרים עשירים שהיו בעלי קשרים עם כלכלת השוק סיפקו חלק ניכר מההשקעה ההון הדרושה לצמיחה חקלאית, ועברו תכופות מכפר לכפר (או עיירה). ניידות גאוגרפית, הקשורה ישירות לשוק ולצורך בהון השקעה, הייתה הדרך העיקרית לניידות חברתית. הגרעין ה"יציב" של החברה הצרפתית, אנשי גילדות עיירות ופועלי כפר, כלל מקרים של המשכיות חברתית וגאוגרפית מדהימה, אך גם ליבה זו דרשה חידוש קבוע. קבלת קיומן של שתי החברות הללו, המתח המתמיד ביניהן והניידות הגאוגרפית והחברתית הנרחבת הקשורה לכלכלת שוק טומנת בחובה את המפתח להבנה ברורה יותר של התפתחות המבנה החברתי, הכלכלה ואפילו המערכת הפוליטית של צרפת המודרנית המוקדמת. קולינס (1991) טוען שפרדיגמת אסכולת האנאל זלזלה בתפקידה של כלכלת השוק; לא הצליח להסביר את אופי השקעת ההון בכלכלה הכפרית; ויציבות חברתית מוגזמת מאוד.
נשים ומשפחות
מעט מאוד נשים החזיקו בכוח כלשהו - חלק מהמלכות החזיקו, וכך גם ראשי המנזרים הקתולים. בעידן הנאורות, כתביו של הפילוסוף ז'אן ז'אק רוסו נתנו תוכנית פוליטית לרפורמה במשטר הישן, המבוססת על רפורמה של המנהגים הביתיים. תפיסתו של רוסו לגבי היחסים בין התחומים הפרטיים והציבוריים מאוחדת יותר מזו הקיימת בסוציולוגיה המודרנית. רוסו טען שתפקידה הביתי של נשים הוא תנאי מוקדם מבני לחברה "מודרנית". בתוך החברה המודרנית המוקדמת, נשים משכבות אומנות עירוניות השתתפו במגוון פעילויות ציבוריות וגם חלקו מסגרות עבודה עם גברים (למרות שבדרך כלל היו מקופחים מבחינת משימות, שכר וגישה לרכוש). החוק הסאלי אסר על נשים לשלוט; עם זאת, החוקים למקרה של עוצר, כאשר המלך היה צעיר מכדי למשול בעצמו, הביאו את המלכה למרכז השלטון. המלכה יכלה להבטיח את מעבר השלטון ממלך אחד למשנהו - מבעלה המנוח לבנה הצעיר - ובו זמנית להבטיח את המשכיות השושלת.
חינוך לבנות
השאיפות החינוכיות עלו והפכו יותר ויותר ממוסדות על מנת לספק לכנסייה ולמדינה את בעלי התפקידים שישמשו כמנהליהן העתידיים. גם בנות למדו, אבל לא לקחת אחריות פוליטית. בנות לא היו כשרות לתפקידי מנהיגות ובדרך כלל נחשבו כבעלי אינטלקט נחות מאחיהן. בצרפת היו הרבה בתי ספר מקומיים קטנים שבהם ילדי מעמד הפועלים - בנים ובנות כאחד - למדו לקרוא, כך טוב יותר "לדעת, לאהוב ולשרת את אלוהים". הבנים והבנות של האליטות האצילות והבורגניות, לעומת זאת, זכו לחינוך די מובחן: בנים נשלחו לבית ספר עליון, אולי אוניברסיטה, ואילו אחיותיהם (אם התמזל מזלן לצאת מהבית) נשלחו לסיום בבית הספר של המנזר. הנאורות קראה תיגר על המודל הזה, אבל שום חלופה אמיתית לא הציגה את עצמה לחינוך נשי. רק באמצעות חינוך ביתי צמחו נשים בעלות ידע, בדרך כלל עד לסנוור הסלונים שלהן.
משפחות חורגות
חלק גדול מהילדים חיו בבתים מפורקים או במשפחות מעורבות ונאלצו להתמודד עם נוכחותם של אחים למחצה ואחים חורגים באותו בית מגורים. אחים ואחיות הופרדו לעיתים קרובות בתקופת האפוטרופסות וחלקם גדלו במקומות שונים במשך רוב ילדותם. אחים למחצה ואחים חורגים חיו יחד לפרקי זמן קצרים למדי בגלל השוני בגילם, דרגת הלידה שלהם או מינם. חייהם של הילדים היו קשורים קשר הדוק לניהול מורשתם: כאשר הן אמם והן אבותיהם מתו, קרוב משפחה אחר לקח אחריות על האפוטרופסות ולעיתים קרובות הוציא את הילדים מבית הורים חורגים, וכך הפריד בין אחים למחצה.
על פי מדיניות שננקטה בתחילת המאה ה-16, נשים נואפות בתקופת המשטר הישן נידונו לכל החיים במנזר אלא אם קיבלו חנינה מבעליהן, ולעיתים רחוקות הורשו להתחתן שוב גם אם התאלמנו.
דת
לפני המהפכה הצרפתית, הכנסייה הקתולית הייתה דת המדינה הרשמית של ממלכת צרפת. צרפת נחשבה באופן מסורתי לבתה הבכורה של הכנסייה (בצרפתית: Fille aînée de l'Église), ומלך צרפת תמיד שמר על קשרים הדוקים עם האפיפיור. עם זאת, המלוכה הצרפתית שמרה על מידה משמעותית של אוטונומיה, כלומר באמצעות מדיניות ה"גליקניזם" שלה, לפיה המלך בחר בבישופים ולא האפיפיור.
במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית של אמצע המאה ה-16, צמחה בצרפת אוכלוסייה פרוטסטנטית גדולה ובעלת השפעה, בעיקר של קלוויניסטים; לאחר שהתאולוג והכומר הצרפתי ז'אן קלווין הציג את הרפורמציה בצרפת, מספר הפרוטסטנטים הצרפתים (הוגנוטים) גדל בהתמדה ל-10 אחוזים מהאוכלוסייה, או בערך 1.8 מיליון איש. הבטחת מלחמות הדת הצרפתיות, ובמיוחד הטבח ביום סנט ברתולומיאו, השמידו את קהילת ההוגנוטים; הפרוטסטנטים ירדו לשבעה עד שמונה אחוזים מאוכלוסיית הממלכה עד סוף המאה ה-16. האדיקט של נאנט הביא עשורים של הפוגה עד לביטולו בסוף המאה ה-17 על ידי לואי ה-14. הגירתם של ההוגנוטים מממלכת צרפת יצרה בריחת מוחות, שכן רבים מהם תפסו מקומות חשובים בחברה.
אנתוני בנזט
אנתוני בנזט (באנגלית: Anthony Benezet; 31 בינואר 1713 - 3 במאי 1784) היה מורה קווייקרי, ממיסדי התנועה לביטול העבדות, סופר ופעיל חברתי מפילדלפיה, פנסילבניה. הוא הקים את אחת האגודות הראשונות בעולם נגד עבדות, "Society for the Relief of Free Negroes Unlawfully Held in Bondage" שהפכה מאוחר יותר לאגודה של פנסילבניה לקידום ביטול העבדות. הוא פתח את בית הספר הראשון לבנות בצפון אמריקה ואת בית הספר הראשון לשחורים בפילדלפיה, שפעל במהלך המאה ה-19.
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחה פרוטסטנטית בצרפת. כשהיה בן שנתיים משפחתו עברה לאנגליה, ולאחר מכן לאמריקה כשהיה בן 17. הוא הצטרף לקווייקרים בפילדלפיה, ופעל לשכנע אחרים שהחזקת עבדים הייתה בניגוד לכתבי הנצרות. בשנת 1739 הוא החל ללמד כמורה. ב-1750 הוא החל, בנוסף לעבודת היום שלו, לקיים בביתו שיעורי ערב לילדים שחורים עניים. תלמידיו הצליחו ובכך סתרו את המיתוס על אי יכולת בגלל מוצא שחור. בשנת 1750 הוא גם החל לפעול נגד עבדות.
אף על פי שחי באמריקה, השפעתו הייתה גדולה על התנועה לביטול העבדות בבריטניה. הוא פנה למנהיגי הקוויקרים בלונדון וטען כי עליהם להתנגד לעבדות. הוא השפיע בין היתר על ג'ון וסלי, על גבריאל שארפ ועל תומאס קלארקסון שפעלו בהמשך לביטול העבדות.
גמר 2023 ב-NBA
גמר 2023 ב-NBA (באנגלית: NBA Finals 2023) הייתה סדרת הגמר בפלייאוף ה-NBA לעונת. הסדרה הוכרעה לאחר חמישה משחקים כאשר אלופת המערב דנוור נאגטס, שנהנתה מיתרון הביתיות, ניצחה 4–1 את אלופת המזרח מיאמי היט וזכתה באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה. סנטר הנאגטס ניקולה יוקיץ' נבחר ל-MVP של סדרת הגמר לראשונה בקריירה.
הסדרה החלה ב-2 ביוני ונגמרה ב-13 ביוני.
דנוור נאגטס
לקראת עונת 2023/2022 החתימה דנוור את קנטביוס קולדוול-פופ ואת ברוס בראון. בנוסף בחרו הנאגטס את כריסטיאן בראון בבחירה ה-21 בדראפט. את העונה הסדירה סיימה דנוור במקום הראשון במערב במאזן 53 ניצחונות מול 29 הפסדים.
בסיבוב הראשון בפלייאוף פגשה דנוור את מינסוטה טימברוולבס וניצחה אותה 4–1. בסיבוב השני פגשו הנאגטס את פיניקס סאנס, בה כיכבו דווין בוקר, כריס פול וקווין דוראנט, וניצחה אותה 4–2.
בגמר המערב פגשו הנאגטס את לוס אנג'לס לייקרס עם לברון ג'יימס, אנתוני דייוויס, ודיאנג'לו ראסל, והביסו אותה בסוויפ 4–0. ניקולה יוקיץ' מהנאגטס נבחר ל-MVP של גמר המערב.
מיאמי היט
את העונה הסדירה סיימה מיאמי במקום השביעי במזרח. לאחר הפסד לאטלנטה הוקס בסיבוב הראשון בטורניר הפלייאין, ניצחו מיאמי את השיקגו בולס 102–91 ועלו לפלייאוף כמדורגים 8.
בסיבוב הראשון פגשה מיאמי את המדורגת ראשונה במזרח ובעלת המאזן הטוב בליגה, מילווקי באקס. הבאקס, שהובלו על ידי יאניס אדטוקומבו, נחשבו לפייבוריטים לזכייה באליפות באותה עונה, אך ההיט הדהימו את מילווקי וניצחו בסדרה 4–1. הסדרה נחשבת לאחת ההפתעות הגדולות בהיסטוריה של ליגת ה-NBA. בסיבוב השני של הפלייאוף פגשה מיאמי את ניו יורק ניקס וניצחה אותה 4–2. בגמר המזרח פגשה מיאמי את בוסטון סלטיקס המדורגת שנייה בעונה הסדירה וניצחה אותה 4–3, כשג'ימי באטלר זוכה בתואר ה-MVP של גמר המזרח.
משחק 1
דנוור ניצחה את מיאמי בתוצאה 93–104. יוקיץ' סייע לנאגטס עם טריפל דאבל של 27 נקודות, 14 אסיסטים ו-10 ריבאונדים, וג'מאל מארי קלע 26 נק'. ארון גורדון ומייקל פורטר ג'וניור קלעו 16 ו-14 נקודות בהתאמה. בשורות המפסידים קלע באטלר 13 נקודות בלבד, והוסיף 7 אסיסטים ו-7 ריבאונדים. באם אדבאיו הוביל את ההיט בנקודות עם 26, והוסיף 13 ריבאונדים.
משחק 2
למרות 41 נקודות ו-11 ריבאונדים של יוקיץ', הצליחה מיאמי להשוות את הסדרה ל-1–1, בזכות משחק טוב של גייב וינסנט (23 נקודות), באטלר ואדבאיו (21 נקודות כל אחד). ההיט קלעו שלשות ב-48.6% וניצחו במשחק 108–111. במדי הנאגטס קלע מארי 18 נקודות ומסר 10 אסיסטים.
משחק 3
באטלר קלע 28 נקודות ואדבאיו רשם דאבל דאבל של 22 נקודות ו-17 אסיסטים, אך הנאגטס ניצחו את המשחק 109–94. יוקיץ' ומארי הובילו את דנוור עם טריפל דאבלים של 32 נקודות, 10 אסיסטים ו-21 ריבאונדים, ו-34 נקודות 10 אסיסטים ו-10 ריבאונדים (בהתאמה). דנוור קלעה 60 נקודות בצבע לעומת 34 בלבד של מיאמי, ועלתה ליתרון 2–1 בסדרה.
משחק 4
דנוור ניצחה את מיאמי 108–95 ועלתה ליתרון 3–1 בסדרה. בשורות המנצחים בלטו ארון גורדון שקלע 27 נקודות, יוקיץ' שקבע דאבל דאבל של 23 נק' ו-12 ריבאונדים, וברוס בראון שקלע 21 נקודות. באטלר קלע 25 נק' עם 7 אסיסטים ו-7 ריבאונדים ואדבאיו רשם דאבל דאבל נוסף של 20 נקודות ו-12 אסיסטים. קייל לאורי קלע 13 נקודות, אך ההיט איבדו 14 כדורים.
משחק 5
יוקיץ' קבע דאבל דאבל נוסף של 28 נקודות ו-16 ריבאונדים ומייקל פורטר הבן סייע גם הוא עם 16 נק' ו-13 ריבאונדים. דנוור ניצחה את מיאמי 94–89 וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות ה-NBA. בשורות המפסידים אדבאיו רשם דאבל דאבל של עם 20 נקודות ו-12 ריבאונדים ובאטלר קלע 21 נקודות. יוקיץ' נבחר ל-MVP של סדרת הגמר.
צ'וני (פיל)
צ'וני (באנגלית: Chunee) היה פיל הודי שהופיע בקרקס בלונדון, ואשר בשנת 1826 הוצא להורג ביריות לאחר שהרג את מטפלו.
ראשית חייו
צ'וני הובא מבנגל ללונדון בשנת 1811, בתקופת העוצרות. צ'וני היה חלק מייבוא של שלושה פילים שהובאו באותן שנים באמצעות חברת הודו המזרחית הבריטית.
תחילה, הוצג צ'וני בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן והופיע על הבמה יחד עם אדמונד קין. בהמשך נמכר לקרקס מקומי בעלות של 1000 לירות שטרלינג. צ'וני אולף, והיה אחד מהכוכבים של ההצגה. לורד ביירון כתב עליו ביומנו כי בהופעה שנערכה ב־14 בנובמבר 1813 "הפיל לקח ונתן לי שוב את הכסף שלי - הסיר את כובעי - פתח דלת - הריע בחדקו - והתנהג כל כך טוב, שהלוואי שהיה משרתי."
מותו
בשנה האחרונה לחייו, הפך צ'וני לאגרסיבי ואלים, ככל הנראה כתוצאה מחט רקוב שגרם לו כאב שיניים.
ב־26 בפברואר 1826, במהלך טיולו הרגיל ביום ראשון לאורך החוף, פתח לפתע צ'וני בריצת אמוק והרג את אחד ממטפליו. בימים הבאים המשיך בעצבנותו באופן שהקשה את הטיפול בו, עד שלבסוף בעלי הקרקס החליטו להמיתו.
ביום רביעי שלאחר מכן, ב-1 במרץ, ניסה אחד ממטפליו להאכילו ברעל, אך צ'וני סירב לאכול. בעלי הקרקס הזעיקו חיילים מבית סאמרסט כדי שאלו ירו בצ'וני באמצעות רובי המוסקט שלהם. ראשית ניתנה לצ'וני ההוראה לכרוע, וכשהאחרון כרע, נורו עליו לפתע 152 כדורי מוסקט. צ'וני נפצע קשה מהיריות אך נותר בחיים. בהמשך אחד החיילים פגע בו באמצעות צלצל או חרב - מה שהביא למותו. רצפת כלובו הייתה מכוסה בדם רב, ודווח כי קולות הייסורים שהשמיע הפיל, היו רועמים יותר מקולות הירי.
אחרית דבר
גופתו של צ'וני הוצגה בפומבי ומאות צופים הגיעו לחזות בה. לאחר מכן, נמסרה לרופאים וסטודנטים מהמכללה המלכותית למנתחים באנגליה. השלד של צ'וני, ששקל 397 ק"ג, נמכר ב-100 לירות שטרלינג והוצג בפיקדילי, ובהמשך במכללה המלכותית למנתחים. עורו של צ'וני, ששקל 860 ק"ג, נמכר לבורסקאי תמורת 50 לירות שטרלינג. עד לשנת 1941 הוצג השלד של צ'וני באוסף האנטריאן, עד שנהרס כתוצאה מפגיעה ישירה בהתקפה אווירית של הלופטוואפה.
האירוע פורסם וגרר התעניינות רבה בציבור. העיתונים פרסמו איורים רבים ודיווחים מהשטח. עיתון הטיימס פרסם מאמרים כנגד ה"ברבריות של התהליך" וכנגד רמת הטיפול הירודה בבעלי החיים. בשנת 1826 נוסדה האגודה הזואולוגית של לונדון. האירועים היווה השראה למחזות שעלו באנגליה.
בעקבות האירוע הפופולריות של הקרקס שהחזיק בצ'וני ירדה משמעותית. בשנת 1828 הועברו בעלי החיים שבו לגני סורי, ובשנת 1829 נהרס מבנה הקרקס.
All Day and Night
All Day and Night הוא סינגל של הדיג'יי האנגלי, ג'קס ג'ונס, והדיג'יי הצרפתי מרטן סולבג, והזמרת האמריקאית, מדיסון ביר. השיר יצא, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס, ב-28 במרץ 2019. השיר נכתב על ידי ג'ונס, סולבג, בקי היל, היילי סטיינפלד, קמיל פורסל, ג'ין ג'ין ומארק ראלף, והופק על ידי ג'ונס, סולבג, ומארק ראלף. השיר מופיע במיני-אלבום המשותף של ג'ונס וסולוויג, Europa, ומופיע במיני-אלבום הראשון של ג'ונס, Snacks, ובאלבומו הראשון של ג'ונס, Snacks (Supersize).
נכון לנובמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-242 פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר יצא בערוץ היוטיוב של ג'קס ג'ונס, ב-11 באפריל 2019. נכון לנובמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-87 מיליון פעמים.
הווידאו קליפ השני של השיר, המכונה "Late Night Session", יצא בערוץ היוטיוב של ג'קס ג'ונס, ב-7 במאי 2019. נכון לנובמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-22 מיליון פעמים.
ח'בב
ח'בב (בערבית: خبب; בארמית סורית: ܟܚܐܒܐܒ) היא עיירה בדרום סוריה, הנמצאת בנפת א-סנמין שבמחוז דרעא. העיירה ממוקמת על כביש דמשק-דרעא, בגובה 750 מטרים מעל פני הים.
גאוגרפיה
אוכלוסייתה של העיירה עומדת על כ-8,000 נפש, רובם עוסקים בחקלאות והשאר עובדים במגזר הפרטי. בשל מיקומה של העיירה על הציר הראשי בין דמשק לדרעא, היא מאופיינת בשווקים ייחודיים וקיים בה מסחר ער בכלי רכב. למספר גדול מתושבי העיירה תארים אקדמיים (מעל 1,700 בעלי תארים). רוב תושבי העיירה נוצרים, תחת הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית. בעיירה ארבע כנסיות.
בשטחה של העיירה נמצא מקדש פגני שנבנה בשנת 191 לספירה תחת שלטון האימפריה הרומית. כמו כן, נמצא בשטחה של העיר כפר עתיק.
Slow Dancing in the Dark
Slow Dancing in the Dark (בעברית: ריקוד איטי בחושך; נכתב באותיות גדולות) הוא שיר של הזמר-יוצר היפני-אוסטרלי ג'וג'י. זהו הסינגל השני מאלבום הבכורה שלו, Ballads 1. השיר נכתב והופק על ידי ג'וג'י ופטריק וימברלי.
ב-18 בספטמבר 2018 נבחר השיר כ-"Hottest Record in the World" בתוכנית הרדיו BBC Radio 1 של אנני מק.
וידאו קליפ
ביום יציאת השיר פורסם גם הווידאו קליפ הנלווה לו, שבוים על ידי ג'ארד הוגאן. בקליפ, מתהלך ג'וג'י ברחובות העיר בלילה, כאשר הוא לבוש בטוקסידו לבן ומעשן סיגריה. בהמשך מתגלה כי הוא למעשה סאטיר וחץ נעוץ בגבו. בסצנה אחרת הוא שרוי על רחבת ריקודים מוארת, כאשר הוא משתעל דם, ולבסוף מתמוטט. הפריים האחרון של הקליפ שימש כעטיפתו הרשמית של השיר. הסגנון הוויזואלי של הקליפ הושווה לזה של הבמאי דייוויד פינצ'ר.
רמיקסים
ב-18 באוקטובר 2018 יצאה הגרסה האקוסטית לשיר כסינגל. בגרסה זו מבצע מילר את השיר על רקע סולו פסנתר שניגנה המפיקה קרול קוסונטו. ב-9 בנובמבר 2018 יצאו רמיקסים נוספים לשיר, מאת Mr. Mitch ו-Loud Luxury.
שימוש במדיה
בשנת 2019 צבר תאוצה אתגר אינטרנט בפלטפורמת שיתוף המדיה TikTok, המבוסס על סאונד ה'דינג' דמוי המיקרוגל הנשמע בקדם-הפזמון של השיר, הידוע בשם "אתגר המיקרוגל". באתגר, נדרשו המבצעים לסובב את עצמם בעודם יושבים על הרצפה.
קרדיטים
הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל.
זהרון אדום
זהרון אדום (שם מדעי: Pterois volitans) הוא מין זהרון ממשפחת העקרבנוניים שבסדרת העקרבנונאים. הוא קרוב למין זהרון הדור, ובעבר נחשב לתת-מין שלו אך הופרד. מין זה נפוץ בטבע במימי האזור האינדו-פסיפי, אך הופץ כמין פולש בים הקריבי ובחופי אמריקה המזרחיים.
מין זה הופץ כמין פולש בים הקריבי והחוף המזרחי של ארצות הברית. הוא יכול להתרבות במהירות והוא כבר התרבה מחופי קרוליינה הצפונית עד פלורידה ולאורך האיים הקריבים וחופי אמריקה המרכזית. עקב קוציו הארסיים אין לו הרבה טורפים טבעיים (אף על פי שכמה מיני דקריים, מורניים ומין של תולעת ים טורפת - בוביט יכולים לצוד אותו), והוא יכול להתרבות במהירות ולפגוע במאות דגיגים החיים בים הקריבי.
רוברט פישר (רופא)
רוברט פישר (8 באפריל 1890 – 16 בנובמבר 1981) היה קרדיולוג, מחלוצי תחום הקרדיולוגיה והאלקטרוקרדיוגרפיה בארץ ישראל, ממייסדי החברה הקרדיולוגית בישראל, כיהן כנשיא החברה הקרדיולוגית בין השנים 1960–1963.
ביוגרפיה
פישר נולד בפראג באימפריה האוסטרו-הונגרית, לאידה ופרידריך, בן שלישי מתוך ארבעה. בשנת 1900 בני המשפחה עברו לווינה שם למד בגימנסיה, ובמקביל היה חבר בקבוצת הסייף של מכבי ווינה.
בשנת 1914 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת וינה.
במלחמת העולם הראשונה שירת כרופא צבאי בחזית (1914–1918).
בסיום המלחמה התמחה בקרדיולוגיה ועד שנת 1938 עבד בבית החולים הכללי בווינה (הרפובליקה האוסטרית הראשונה).
עם עלות הנאצים לשלטון הצליח להשיג סרטיפיקט לעלייה לארץ ישראל בסיועו של הד"ר חיים ויצמן.
באוקטובר 1938 עלה עם בני משפחתו לארץ ישראל.
פישר השתקע בחיפה, היה מחלוצי האלקטרוקרדיוגרפיה ומראשוני הקרדיולוגים בארץ ישראל. הביא מווינה מכשיר א.ק.ג. (אחד הראשונים בארץ)
ממייסדי החברה הקרדיולוגית בישראל בשנת 1952, כיהן כנשיא החברה לקרדיולוגיה (1960–1963).
כתב מאמרים רבים בענף הקרדיולוגיה.
פישר עבד עד גיל 85. בתקופת המנדט הבריטי טיפל בפציינטים מלבנון ועד מצריים.
חיים אישים
בשנת 1923 נישא לברטה (לבית כ"ץ), ילידת וינה (1987–1895). בשנת 1924 נולדה שושנה (נפטרה ב-1987), ובשנת 1929 נולדה מגדלה (טאוב) ממייסדות קיבוץ שובל בנגב.
נכדיו: דינה טאוב, המהנדסים: מיכה טאוב, אסף טאוב, הד"ר גדעון פלוסר רדיולוג, מנהל היחידה לדימות מערכת השלד, אגף דימות, בית החולים איכילוב, הד"ר דניאל פלוסר רופא פנימי וראומטולוג, מנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים סורוקה מיולי 2009 - אוקטובר 2020.
פישר נפטר ב-16 בנובמבר 1981, נטמן בבית הקברות כפר סמיר.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר רוברט פישר (חיפה): דופק הוורידים והכבד בתור סמנים קליניים
הדיוויזיה ה-34 (בריטניה)
הדיוויזיה ה-34 של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה באפריל 1915 כחלק מצבא קיצ'נר, ובינואר 1916 נשלחה הדיוויזיה לצרפת. הדיוויזיה לחמה בקרבות היום הראשון של הקרב על הסום כחלק מהקורפוס ה-3, וספגה אבדות כבדות. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בחזית המערבית, ובכלל זה בקרב מסין, קרב פשנדל, מתקפת האביב ומתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה שוחררו חיילי הדיוויזיה, ובינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה ה-17 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-17 (בגרמנית: 17. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-9 בפיקוד פרדיננד פון קוואסט, אשר היה חלק מהארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק. הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות מונס, לה קאטו, המארן, שמפאן והסום. בשנת 1917 היא השתתפה בקרב אראס ובקרב פשנדל, ובשנת 1918 השתתפה במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-30 בספטמבר 1919 פורקה הדיוויזיה.
שמואל גורן
ביוגרפיה
גורן נולד בשנת 1928 בעין חרוד. התגייס ל"הגנה". בגיל 17 נאסר על ידי שלטונות המנדט הבריטי לאחר שנתפס חמוש באקדח. לאחר שלושה ימים שוחרר.
במלחמת העצמאות השתתף בקרבות לטרון, בתפקידים של מ"כ ומ"פ. לקראת סוף הקרבות נפצע.
בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים של המאה העשרים פיקד גורן על "מבצע להבה". בני זאבי קיבל את התפקיד אחריו.
בהמשך מונה גורן למפקד מרחב צפון ביחידה 505 (מפקד בסיס צפון של יחידה 154, באותם ימים).
בין השנים 1962–1968 היה גורן מפקד יחידה 504. במלחמת ששת הימים דרגתו הייתה סא"ל, בזמן שהיחידה הייתה קרויה "154". במהלך מלחמת ששת הימים, יום לאחר כיבוש ירושלים נקרא גורן לראש הממשלה לוי אשכול ובנוכחות יגאל ידין הוטלה עליו ועל יחידה 504 משימה לאומית יוצאת דופן – איתור המגילות הגנוזות שעל פי המידע העביר ידין מצויות בידי סוחר עתיקות ששמו אינו ידוע והבאתן לרשות ישראל. קציני היחידה, בראשות המפקד גורן, מפקד בסיס ירושלים רפי סיטון, איתר את שמו של הסוחר "קנדו" בעל חנות עתיקות שירושלים המזרחית שהתגורר בבית לחם ויחד עם שמואל גורן סמי נחמיאס ויגאל סימון, פעלו בדרכים מתוחכמות, שבסיומן הודה הסוחר באחזקתם והסכים למכור אותן. בביתו של קנדו נמצאה שלמה מגילת המקדש בתוך קופסת נעליים שם הוחזקה למעלה מ־20 שנים.
בשנות ה-60 וה-70 התרחבה פעילות יחידות היומינט של אמ"ן (154) ושל המוסד ("צומת"). בספטמבר 1964, בעקבות ועידות הפסגה הערביות והקמת אש"ף, החליט ראש אמ"ן האלוף אהרן יריב על הערכת מצב מיוחדת עם רמ"ח האיסוף, אלי זעירא ומפקד יחידת היומינט, שמואל (שמוליק) גורן, ובה נקבע לראשונה כי נושא הפעילות החבלנית העוינת (פח"ע) ידורג ביומינט בעדיפות ראשונה, בעוד שקודם לכן ניתנה עדיפות לאיסוף מידע על צבאות ערב.
גורן שירת כנספח הצבאי בשגרירות ישראל בוושינגטון שבארצות הברית.
לאחר מכן גייס צבי זמיר את גורן ל"מוסד". גורן ניהל את המפגש הראשון עם אשרף מרואן. העיתונאי יוסי מלמן מציין: "ראש האגף באותה תקופה היה שמואל גורן. לזכות גורן, לזכות האגף שניהל ולזכות דובי, הקצ"א שעליו הוטלה המשימה, אפשר לזקוף את הפעלתו של אשרף מרוואן, הסוכן הטוב ביותר שהיה עד אז לישראל במצרים. זה שהעביר לישראל את ההתרעה כי "מחר (בשבת) תפרוץ מלחמה"".
גורן מונה בשנת 1969 לראש מוקד אירופה ב"צומת" (האגף שמגייס ומפעיל סוכנים), ולאחר מלחמת יום כיפור כמפקד אגף צומת - במהלך פעילותו במוסד פיקד על ארבעה אגפים ובהמשך התבקש ע"י ראש המוסד להתמנות למפקד "קשת" למשך שנה (היום "נביעות").
גורן כיהן כסגנו של ראש המוסד, נחום אדמוני.
בשנים 1984–1991 התבקש ע"י שר הביטחון משה ארנס לכהן כמתאם פעולות הממשלה בשטחים, כולל בתקופת האינתיפדה הראשונה. הוא החליף בתפקיד את בנימין בן אליעזר.
גורן היה נשוי לחדוה (לבית תשבי) (1931–2017), אשר שירתה בפלמ"ח כקשרית בחטיבת הנגב והשתתפה בכיבוש באר שבע ואילת. לזוג שתי בנות.