cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נעמי צורי
ביקורת
מבקרי המוזיקה שיבחו את יכולתה האומנותית של נעמי צורי. מבקר עיתון "דבר" כתב על סגנון קאמרי שנדיר לשמעו בעידון כזה בביצועה ל"שירים סקוטיים" של בטהובן במוזיאון תל אביב.
ה"ג'רוזלם פוסט" דיווח בפסח 1951 מפסטיבל המוזיקה בעין גב שצורי הייתה יוצאת מן הכלל בביצוע היצירה "בראשית" מאת אהרן קופלנד ובניצוחו. גם מבקר "הארץ" שיבח את ביצועיה לשירים של מלחינים מישראל ומאירופה.
מקומה בזמר העברי
בהופעותיה שרה צורי ואף הקליטה שפע של שירים ידועים של משוררים כביאליק ("יש לי גן", "הכניסיני תחת כנפך"), ברוידס ("אין כירושלים"), אלכסנדר פן ("אדמה אדמתי"), של משוררי שירי ילדים כלוין קיפניס ("שיר הרעשן"), מרים ילן-שטקליס ("דני גבור"), אנדה עמיר ("הגמל"), (אונית זהב) ושירים רבים של יוצרים אחרים.
ברסיטלים שהגישה החל משנות הארבעים כללה יצירות של מלחינים ישראלים כבן-חיים ("שיר לכת למעפיל"), רפפורט ("אדם כי ימות בעמק יזרעאל"), גרוסמן ("שושנה"), דאוס ("חג" - של המשוררת רחל) ועמירן ("גחלילית"). שיתוף פעולה אמנותי ממושך עם יצחק לוי העשיר את הרפרטואר שלה ברומנסות ספרדיות. בין המלחינים הישראלים הרבים שאת שיריהם שרה – ידידיה אדמון, נחום נרדי, שרה לוי-תנאי, משה וילנסקי, מרדכי זעירא, נירה חן, יוסף ספיבק ואמיתי נאמן. בהקלטותיה בליווי פסנתר ליוו אותה לרוב הפסנתרנים אריה זקס ויוחנן בם.
הופעותיה האחרונות נערכו באמצע שנות ה-60 וה-70 בפני קהל מצומצם יותר של ארגונים או יישובים קטנים, ובתוכניותיה לפניהם כללה מגוון יצירות, משירים סקוטיים של בטהובן ועד רומנסות ספרדיות וספיריטואלז.
דיסקוגרפיה
מתקליטיה: ריקודי עם ושירים מ"שיר השירים" עם תזמורת הד ארצי בניצוחו של המלחין והמנצח מרק לברי ושירים מפסוקי תנ"ך עם תזמורת קול ישראל בניצוחו של שבתי פטרושקה. ההקלטות נעשו על ידי חברות ההקלטה "הד ארצי" ו"ארצי".
חומות דרינגטון
חומות דרינגטון (באנגלית: Durrington Walls) הן מונומנט הנג' היסטורי הנמצא בסמוך לוודהנג' שבמישור סולסברי. קוטר המונומנט הוא כ-500 מטרים. החומות (ביחד עם אתרים אחרים באייווברי, מארדן והר פליסנט) הן חלק מקבוצת מונומנטים של "סופר-הנג'", ומשמעות הדבר היא שקוטרם גדול מ-300 מטרים. האתר הוא חלק מאתר המורשת העולמית סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים של ארגון אונסק"ו.
היסטוריה
בני האדם הראשונים אכלסו את אזור החומות באמצע התקופה הנאוליתית. ידוע כי בתוך ההנג' עמדו לכל הפחות שתי טבעות עץ קונצנטריות (בעלות מרכז משותף); המעגל הדרומי של ארבע טבעות שהוחלף על ידי חמישה מעגלים בשלהי התקופה הנאוליתית, והמעגל הצפוני שהיה מורכב משתי טבעות עץ עם שדרה המובילה לתוכו.
נטען כי עמודי העץ תמכו בגג, וכי שני המעגלים ייצגו מבנים גדולים שעמדו בתוך ההנג' באמצע האלף השלישי לפנה"ס. ייתכן גם כי המבנה היה חסר גג. מעל פני הקרקע נותרו רק העמודים, כך שלא סביר שניתן יהיה לגלות מה היה המבנה העל-קרקעי. לאחר החפירות ארכאולוגיות שנערכו לאחרונה נטען כי מעגלי העץ נבנו לפני גדות ההנג', שהתברר לגביהן כי הן נמצאות מעל שרידים של יישוב נאוליתי קדום יותר. העדויות הללו כוללות, בין השאר, את מה שנחשב לאחת מהרצפות העתיקות ביותר באנגליה.
החל מקיץ 2004 התגלו באתר מספר אחים בסבכות בצורות שונות, וכן בקתות המפוזרות על פני השטח ועמודים המסודרים בצורת גדר כלונסאות. החוקרים שגילו את הממצאים הללו שיערו כי בחומות דרינגטון היה בעבר כפר עתיק. בין הרצפות שבמרכז החומות ובין אלו שבאזור מסביבן התגלו הבדלים קלים. החוקרים משערים כי הרצפות שבמרכז החומות שימשו למטרה טקסית כלשהי, ואלו שבקצה ההנג' שימשו למטרות ביתיות יותר.
החלק העיקרי של חומות דרינגטון נמצא בבעלות קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי, והוא חלק מאחוזת הנוף סטונהנג' כך שהגישה אל המונומנט היא בחינם.
גם בסטונהנג' וגם בחומות דרינגטון יש נתיב גישה לנהר אייבון, כך שסביר להניח כי היה ביניהם מעבר רגלי נוח.
קישורים חיצוניים
*Sarah Cascone, [https://news.artnet.com/art-world/new-prehistoric-holehenge-discovered-near-stonehenge-1890244 Archeologists Just Discovered the UK’s Largest Ceremonial Site Buried Right Next to Stonehenge. Call It ‘Holehenge’], Artnet, June 26, 2020
שושנה שרירא
שושנה שרירא (10 במרץ 1917, ט"ז באדר ה'תרע"ז – 7 באפריל 2003, ה' בניסן ה'תשס"ג) סופרת, עיתונאית ומתרגמת עברית, מראשונות הסופרות והעיתונאיות בארץ ישראל, חברת מערכת ועיתונאית תרבות בעיתון החוגים האזרחיים "הבקר" במשך 16 שנה (1939–1955). נמנתה בין 2000 הסופרים המשפיעים במאה העשרים על ידי המרכז הביוגרפי של קיימברידג', אנגליה (2001).
תולדות חייה
בשנת 1925, בהיותה בת 8, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה באונייה הרומנית "ברגה". בין השנים 1926–1934 למדה בבית הספר העממי המעורב "גאולה" בתל אביב בהנהלת יהודית הררי לימים "בלפור", התחנכה בתנועת הנוער "המחנות העולים" ובגימנסיה נורדיה, שאביה היה אחד ממייסדיה ומנהלה. בהמשך סיימה לימודי תואר ראשון בחוגים ספרות, בלשנות ופסיכולוגיה חינוכית בקינגס קולג' שבאוניברסיטת לונדון.
סיפוריה הראשונים נדפסו בכתב העת לספרות "גליונות" על ידי יצחק למדן בשנת 1937, ובשנת 1938 נדפסו סיפוריה בעיתון "דבר" על ידי העורך הספרותי דב סדן וב"הארץ" על ידי העורך הספרותי אברהם שלונסקי. באותה שנה פרסם אברהם שלונסקי את סדרת מאמריה "נשים בספרות". במהלך שנות עבודתה התפרסמו מאות כתביה (סיפורים, ביקורות תיאטרון, ספרות וסרטים, כתבות עיתונאיות ועוד) בעיתונות היומית ובכתבי העת שונים, מכל גוני הקשת הפוליטית. אחרוני סיפוריה – "דנטה לא הגיע" (בירחון "מאזנים") ו"היא הגיעה עם הארון" ו"שלוש חתונות או החווה של משה" (ב"מאסף ירושלים לדברי ספרות") – התפרסמו בין השנים 2001–2003. ספרה "שערי עזה" היה רב-מכר בשנת 1960.
כתבי העת, מאספים ואנתולוגיות: "גזית" (ירחון לאמנות ולספרות), "גליונות", "דבר הפועלת" (ירחון נשים ראשון, גיליון סופרות ומשוררות 1974), "דיוקנה של עיר" (למלאת 75 שנה לתל אביב), "האומה" (רבעון), "מאזנים", "החינוך", "ולירושלים", "כנסת לזכר ח"נ ביאליק" (שנתון), "מאסף ירושלים", "מאסף סופרי ארץ ישראל", "עם וספר" (מדור "במות ספרים" בעריכתה 1956–1958), "ספרות ילדים ונוער".
החוקר פרופ' ראובן קריץ הגדיר את הסופרת שושנה שרירא כבת ה"משמרת הצעירה" של דור המאבק לעצמאות, לפי עקרונות המיון הדורי שפיתח (1978). פרופ' יפה ברלוביץ, המחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, משייכת את שרירא ל"אימהות הספרותיות" בתקופת "היישוב" (ספרה "שאני אדמה ואדם" 2003), ול"דור בארץ". ד"ר הדר מקוב חסון מאוניברסיטת ניו יורק, 2009, משייכת את שרירא לקבוצת סופרות שעסקו בקום המדינה העוסקות בנושאים קרובים, ביניהן יהודית הנדל, עמליה כהנא-כרמון, רחל איתן ונעמי פרנקל.
כיהנה כשופטת בפרסים:
בין השנים 1962–2003 התגוררה בתל אביב עם בעלה אריאל כהן, רואה חשבון ששירת בבריגדה היהודית, ובתה אילת אלגור-גורפינקל, עורכת ראשית של כתב העת "מבנים" 1994–2008. בשנים 1956–1976 הייתה חברה בקריית האומנים בצפת עם משפחתה, והתגוררה על גבול הרובע היהודי וקריית האומנים.
שורשיו של הקשר הצפתי בסבי סבה ממשפחת ברון שעלה ליישב את צפת, שאוכלוסייתה היהודית הידלדלה, בעליית חסידים. בספר יוחסין של המשפחה מופיעים צאצאיה כצאצאי ר' יוחנן הסנדלר שנחשב כחוליה חשובה במגילות יוחסין רבות דרך אב סבו הלל הזקן שהוא צאצא לדוד המלך, ורש"י הוא צאצאו. כיום ישנם רבים הנמנים עם צאצאיו של רבי יוחנן הסנדלר.
על מסורת חקר הפולקלור היהודי במשפחה ראו ערך שמואל שרירא.
בעיתון "דבר" באוקטובר 1960 מוזכרת מסיבה לצאת ספרה "שערי עזה" במועדון "מילוא" שם נהגו אנשי הקריה לשמוע הרצאות ולהיפגש. כתבה נוספת ב"דבר" מתארת את ביתה של שרירא בקריה. נציגות הסופרים בקריה הייתה מצומצמת, אך הם היו חלק בלתי נפרד ממנה. ספרה "בזכות עצי התאנה" (עם רישומי צפת מאת בעלה, אריאל כהן) נכתב על צפת.
ארכיון שושנה שרירא נמצא ב"מרכז לחקר הספרות והתרבות העברית על שם לאורה שוורץֿ קיפ" באוניברסיטת תל אביב.
על קשריה בחוגי הסופרים והעיתונאים ועולם הבוהמה, העמדה שתפסה ועיסוקיה מעידים המכתבים והכתבים בעזבונה. בין הכותבים לה נמנו: ש"י עגנון, אברהם חלפי, ד"ר עזריאל קרליבך, ד"ר יוסף גולדשמידט, גבריאל צפרוני, יוסף אריכא, רחל ינאית בן-צבי, יצחק למדן, מירון סימה, ש. שלום, פרופ' יוסף קלויזנר, יהושע בר-יוסף, אנדה עמיר פינקרפלד וכו'.
בספר "והיו הנעליים מאושרות", בהוצאת הקיבוץ המאוחד 2011, ישנו פירוט רשימת כתביה: סיפורים, מאמרים, ביקורות ספרות ותיאטרון.
שלט לזכרה ולזכר אביה שמואל שרירא, חוקר המקרא והפולקלור ומנהל גימנסיה נורדיה בתל אביב, הוקם ברחוב הכובשים 20 פינת הרב קוק 30 - מבנה לשימור בתל אביב.
מספריה
סיפוריה: "אלמנות" ו-"לב נבוך" נדפסו בקובץ סיפורי נשים שאני אדמה ואדם, עורכת: פרופ' יפה ברלוביץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, 2003.
פרסומים מעזבונה
כתבות ספר מכתבים בספר פירוט רשימת כתביה: סיפורים, מאמרים, ביקורות ספרות ותיאטרון.
אפוליוס
לוקיוס אפוליוס (לטינית: Lucius Apuleius; 123/5 – 180 לספירה) היה סופר ורטוריקן לטיני ממוצא ברברי, ונודע בראש ובראשונה בשל הרומן הפופולרי שחיבר, חמור הזהב.
חייו
אפוליוס נולד למשפחה מבוססת בקולוניה הרומית מדאורה (Madaurus) שבנומידיה (צפון-אפריקה של ימינו). אביו כיהן כמגיסטראט פרובינקיאלי, ולוקיוס התחנך עוד מילדותו על ברכי התרבות היוונית-רומית ורכש את השפות היוונית והלטינית בגיל צעיר. משהתבגר רכש לוקיוס השכלה פילוסופית בקרתגו ובאתונה, ערך מסעות באסיה הקטנה ובמצרים, והתגורר זמן-מה גם ברומא, שם למד רטוריקה ושימש כפרקליט. לאחר מכן הוא שב לקרתגו, והתמנה לכהן הפרובינציה.
מקור המידע העיקרי לגבי הביוגרפיה של אפוליוס הוא ה"אפולוגיה" (Apologia) – נאום ההגנה שנשא ככל הנראה בשנת 158/9 לספירה במהלך משפט שנערך לו באשמת כישוף, וזאת לאחר שנישא לאלמנה עשירה בשם פודנטילה (Pudentilla). אפוליוס הואשם, כפי הנראה עקב קנאה, שהטיל על רעייתו כישוף שגרם לה לרצות להנשא לו. נאומו במשפט, שזיכה אותו מאשמה, חושף מידע חשוב על חיי היומיום בנומידיה הרומית, כמו גם על תפיסת עולמו הדתית של אפוליוס עצמו ועמדותיו לגבי סוגים שונים של מאגיה. בנוסף לכך השתמרו גם כמה מסות פילוסופיות שלו, שהחשובות בהן הן "פלורידה" (Florida) ו"על האל של סוקרטס" (De Deo Socratis). אולם החיבור הידוע ביותר שלו הוא ה"מטמורפוזות" (Metamorphoses), או בכינויו המוכר יותר, "חמור הזהב" (Asinus Aureus). רומן הרפתקאות זה הוא הרומן הלטיני היחיד שהשתמר בשלמותו. בתוך סיפור המסגרת הזה נמצא בין היתר סיפור האגדה "קופידון ופסיכה".
היהודים אצל אפוליוס
אפוליוס מתייחס לפחות פעמיים בכתביו ליהודים. ב"אפולוגיה" הוא מציין את משה ואת המכשף יוהאנס (או יאנס) בין מכשפים ידועים שהיו פעילים לאחר זורואסטר ואוסטאנס. פליניוס הזקן ככל הנראה חשב את יאנס ליהודי, אולם על פי שאר המקורות, יאנס היה קוסם מצרי ויריב של משה, והוא בדרך כלל נזכר בצוותא עם קוסם מצרי אחר, יאמברס (Iambres).
ב"פלורידה" אפוליוס מציין כמה מהעמים שהודו נמצאת מעבר להם ומתאר אותם על פי פעולותיהם, לבושם או התוצרת הטבעית של ארצותיהם, אולם את היהודים בלבד הוא מתייג כבעלי אמונה טפלה.
ב"מטמורפוסיס", אפוליוס מספר שאשת הטוחן בזה לאלים, כאשר הצהירה על אמונתה במי שטענה שהוא האל היחיד. האשה בדתה מנהגים ריקים, הוליכה את כולם שולל, כולל את בעלה, והפקירה את גופה לשתיית יין החל משעות הבוקר, ולתאוותנות מתמשכת. התיאור רומז להשתייכותה ליהדות או לכת יראי-אלוהים, כלומר לחובבי הדת היהודית, אך סביר יותר שאפוליוס התכוון לכך שהייתה נוצרייה.
סוזי נבות
סוזי נבות (נולדה ב-27 בינואר 1958) היא סגנית נשיא למחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה. קודם לכן כיהנה כפרופסור מן המניין למשפטים במכללה למינהל.
קורות חיים
סוזי נבות נולדה במונטווידאו שבאורוגוואי, בת לבלה ונפתלי איזנברג, ובגיל 13 עלתה לישראל עם הוריה. סיימה את לימודי התיכון ב"תיכון חדש" בתל אביב, ואת שירותה הצבאי עשתה ביחידת דובר צה"ל. באוניברסיטה למדה לימודי שפה וספרות צרפתית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב, ואחר כך לימודי משפטים. היא סיימה תואר ראשון במשפטים בהצטיינות ב-1984. בתקופת לימודיה בפקולטה למשפטים הייתה חברה במערכת כתב העת "עיוני משפט" של הפקולטה. לתואר השני למדה במסגרת הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, וסיימה בהצטיינות ב-1990 לימודי מוסמך במדיניות ציבורית. עבודת הגמר שלה, בהנחייתו של פרופ' ברוך מבורך, עסקה בנושא "השפעת העלייה מברית המועצות על ארגוני העובדים". את עבודת הדוקטורט שלה כתבה בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחייתו של פרופ' קלוד קליין, בנושא "החסינות העניינית-מקצועית של חברי הכנסת".
כיהנה כפרופסור בבית הספר למשפטים ע"ש שטריקס במסלול האקדמי - המכללה למינהל מאז הקמתו. נושאי המחקר העיקריים שלה הם משפט חוקתי, בדגש על ההיבט המוסדי, משפט פרלמנטרי ומשפט השוואתי בתחומים אלה. בין הקורסים והסמינרים שאותם לימדה: "משפט חוקתי", "פיקוח שיפוטי על הכנסת", "הליכים פנימיים בכנסת" "חסינות פרלמנטרית", "אחריות פלילית וציבורית של נבחרי ציבור" ו"סוגיות מתקדמות במשפט חוקתי". שימשה ראש אשכול "משפט ציבורי", יו"ר ועדת ההוראה, הייתה חברה בוועדה לענייני תלמידים ונשיאת בית הדין לערעורים של המסלול האקדמי. הייתה אחראית על ניסוחו של תקנון המשמעת לסטודנטים; ניהול וריכוז הפעילות של בתי הדין המשמעתיים ושל כלל הליכי המשמעת, וכתבה במסגרת זו עשרות פסקי דין. בכל שנות הוראתה, נבחרה כמרצה מצטיינת מסלולית במסלול האקדמי על הצטיינותה בהוראה.
לימדה כמרצה אורחת באוניברסיטה העברית בין השנים 1998–2003 ובשנת 2007 במרכז הבינתחומי הרצליה. בין השנים 2008–2014 הייתה מרצה אורחת בסורבון שבפריז ובין השנים 2009–2019 לימדה במכללה לביטחון לאומי.
בפברואר 2022 מונתה לסגנית הנשיא למחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה.
סוזי נבות חברה בלשכת עורכי הדין. מתגוררת בהרצליה, נשואה ליורם נבות, עורך דין אף הוא, ואם לשלוש בנות.
פעילות ציבורית ומקצועית
במהלך השנים מילאה סוזי נבות תפקידים ציבוריים רבים. בין השנים 1996 - 2002 שימשה מזכירת העמותה למשפט ציבורי בישראל, בתקופה שבה נשיא העמותה היה משה לנדוי, נשיא בית המשפט העליון לשעבר. מאז 1999 היא משמשת חברה במועצה של הארגון הבינלאומי למשפט חוקתי (Council of the International Association of Constitutional Law). הייתה חברה בוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת (ועדת זמיר). הוועדה סיימה את עבודתה בדצמבר 2007. בין השנים 2009–2011 הייתה חברה בוועדת המקצוע אזרחות של משרד החינוך. הייתה חברה בוועדה המייעצת לנשיא המדינה להענקת אות הנשיא למתנדב, ובין השנים 2014 - 2010 הייתה חברה בוועדה המייעצת לנשיא המדינה להענקת "עיטור הנשיא". כמו כן היא חברה בוועד המנהל של התוכנית "צוערים לשירות המדינה", ובוועדות שונות מטעם המועצה להשכלה גבוהה. הייתה חברה בוועדה הציבורית לבחינת חוק הבחירות (דרכי תעמולה), בראשותה של נשיאת בית המשפט העליון לשעבר דורית ביניש, שהגישה את הדו"ח לכנסת בשנת 2017.
השתתפה ברבים מהדיונים של ועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת, בשבתה כוועדה להכנת חוקה. בשנת 2000 ליוותה משלחת פרלמנטרית של חברי כנסת לגרמניה והולנד, לסיור לימודים בנושא חוקה. הסיור כלל לימוד נושא החוקה באופן כללי ומתוך מבט השוואתי, לרבות דרכי כינון החוקה, מאפייניה והעקרונות הקבועים בה; שאלת הסמכות לביקורת שיפוטית על חוקים וסוגיות דת ומדינה.
פעילותה הציבורית מתבטאת גם בייעוץ ובחוות דעת למוסדות השלטון, וכן היא יועצת לגופים שונים ולעורכי דין בסוגיות חוקתיות. כתבה חוות דעת רבות בתחומים פרלמנטריים עבור הכנסת ומספר חוות דעת עבור נשיא המדינה בעניינים חוקתיים. כמה דוגמאות לעמדותיה כפי שהוצגו בכנסת מן השנים האחרונות: מעמדו החוקתי של סגן שר (2009); "חוק סלומיאנסקי" (2009); חוק משאל עם (2008); שינוי שיטת המשטר (2007); זכות השתיקה של חברי הכנסת (2007); מעמדה של הצהרת האמונים (2006) הכלים הפרלמנטריים הקיימים בידי חברי הכנסת והצעות לשיפורם (2006), סוגיות שונות בענייני חסינות (2003-2005); תיקון חוק יסוד לעניין תפקיד המשנה לראש הממשלה, חוקה בהסכמה רחבה ועוד. משמשת פרשנית משפטית בכירה באמצעי התקשורת, בתחומי המשפט הציבורי ובייחוד בסוגיות הנוגעות לרשויות השלטון (הכנסת, ממשלת ישראל, בתי המשפט, נשיא המדינה, מבקר המדינה וכיוצא בזה). פרסמה עשרות מאמרים ופרשנויות בעיתונות הכתובה ("מעריב", "ידיעות אחרונות" ו"הארץ") וכותבת באתרי האינטרנט וואלה!, ynet ו-nrg.
מחודש אוגוסט 2004 ועד לחודש מרץ 2005 ערכה והגישה תוכנית טלוויזיה שבועית בענייני משפט ("דיון נוסף") בערוץ הכנסת. הקליטה קורס לרדיו בנושא "סוגיות במשפט חוקתי" עבור התוכנית "אקדמיה באלף". חוות דעתה שפורסמה בגלי צה"ל בשנת 2004 על קיצור מועד הבחירות לכנסת ה-17 זכתה לתהודה רבה. עמדתה אושרה לבסוף בהחלטה של בית המשפט העליון.
בשנת 2010 הוענק לה אות אומ"ץ, על תרומתה למחקר המדעי ולשיח הציבורי בנושא השחיתות השלטונית בישראל.
בין השנים 2014 - 2017 כיהנה כיו"ר העמותה למשפט ציבורי בישראל. ביוני 2014 נבחרה לכהן בוועד המנהל של הארגון הבינלאומי למשפט חוקתי, (Executive Council of the International Association of Constitutional Law). בחודש מרץ 2017 הוענק לה פרס צלטנר לחקר המשפט על תרומתה למשפט החוקתי בישראל. זוכת אות אביר איכות השלטון לשנת 2019 מטעם התנועה לאיכות השלטון בישראל. שמה נכלל ברשימת המועמדים לבית המשפט העליון בשנת 2021-2022.
פועלה בחו"ל
מחקרה של נבות עוסק בעיקר בתחום המשפט החוקתי המוסדי והמשפט הפרלמנטרי. מאמריה הרבים עוסקים ברשויות השלטון השונות וביחסי הגומלין ביניהן, בדיני הכנסת ובחסינויות.
נבות היא נציגה בולטת של ישראל באירופה המערבית, בכל הנוגע למשפט הפרלמנטרי המשווה. היא שולטת בארבע שפות באופן מושלם (עברית, אנגלית, ספרדית וצרפתית) ויש לה ידיעה טובה מאוד גם באיטלקית. עד שנת 2014 היא לימדה מדי שנה בקורס לדוקטורנטים במשפט חוקתי השוואתי בסורבון שבפריז. בשנת 2009 השתתפה בסמינר בינלאומי מטעם האספה הלאומית בצרפת בנושא "האחריות הפלילית והציבורית של ראשי מדינה", שם עסקה בהרחבה בהשוואה בין המצב המשפטי בצרפת לבין המצב המשפטי בישראל בעקבות פרשת קצב.
בנובמבר 2007 הוזמנה להשתתף בכנס בינלאומי של הפרלמנט האירופי והסנט בבריסל שעסק במערכת היחסים שבין הרשות המחוקקת לרשות השופטת. הסנט הבלגי בחר בה לייצג את כל הדיונים בכנס בפן ההשוואתי להם. בשנת 2005 הוזמנה להשתתף בסמינר מטעם הפרלמנט האיטלקי בנושא זכויות היתר של חברי פרלמנטים, והרצתה בפני חברי הפרלמנט ברומא. כמה שנים לפני כן הופיעה בפני בית הדין החוקתי ברומא והרצתה על החסינות הפרלמנטרית תוך השוואה בין הדין האיטלקי לבין הדין הישראלי. מאמרה המנתח את ההתערבות השיפוטית בהליכי הפרלמנט בישראל ובספרד, פורסם בכתב העת המוביל למשפט חוקתי בספרד.
ספרים
The constitutional Law of Israel, ספרה בשפה האנגלית על המשפט החוקתי הישראלי התפרסם ביוני 2007 בהוצאת Kluwer, והיה הספר הראשון שראה אור באנגלית על נושא זה אחרי שנים רבות. הוא מקור להכרה והבנה של המשפט החוקתי בישראל עבור חוקרים בקהילה הבינלאומית. הספר סוקר את מוסדות השלטון בישראל ומתמקד במהפכה החוקתית ובהגנה על זכויות האדם בתקופת טרור. מהדורה מעודכנת של הספר פורסמה בשנת 2016.
The constitution of Israel: a contextual analysis, ספרה השני על החוקה בישראל (באנגלית) פורסם במאי 2014, במסגרת הוצאת Hart באנגליה. ספר זה בוחן במבט עכשווי את התהליכים החוקתיים העוברים על ישראל בשנים האחרונות תוך התייחסות לתהליכים החברתיים והתרבותיים. הספר עוסק, בין היתר, במדינה היהודית והדמוקרטית ובוחן את יחסי הגומלין בין הכנסת לבין בית המשפט העליון תוך התמקדות בתוצאותיה והשלכותיה של המהפכה החוקתית ובתגובתה של הכנסת למהפכה זו.
פרקים בספרים
מאמרים
נבות פרסמה עשרות מאמרים משפטיים אקדמיים בתחומי המשפט החוקתי בהם: על משפט חוקתי של פרשה, על הביקורת השיפוטית על חוקים (בצרפת), על נדידת המידתיות, על הפליה חוקתית, ועל חופש הביטוי של חברי הכנסת והזכות לשם טוב, על הדיאלוג החוקתי שבין הרשויות ועוד. כמו כן כתבה שני ערכים לאנציקלופדיה למשפט חוקתי השוואתי (Max Planck Encyclopedia of Comparative Constitutional Law).
קישורים חיצוניים
כתבות: מאמרים:
Far Cry 2
Far Cry 2 הוא משחק מחשב בסוגת יריות גוף ראשון שפותח על ידי חברת יוביסופט מונטריאול, ומופץ על ידי חברת יוביסופט ל-Windows, פלייסטיישן 3 ולאקס בוקס 360. עלילת המשחק נסובה סביב שכיר חרב שנשלח לאפריקה ללב מלחמה בין שני פלגים יריבים במדינה כושלת, במטרה לחסל סוחר נשק אשר תרם להיווצרותה של אותה מלחמה ממניעים רווחיים. המשחק יצא לשוק לראשונה ב-21 באוקטובר 2008.
למרות שאין ביניהם קשר עלילתי והוא פותח על ידי חברה שונה, זהו משחק ההמשך למשחק Far Cry משנת 2004.
עלילה
לשחקן יש אפשרות לשחק בתור אחת מ-12 (אחת מהן היא שב"כניק לשעבר בעל אזרחות ישראלית) דמויות שונות, כל אחת בעלת מראה וסיפור רקע שונים. הדמויות אשר לא נבחרו על ידי השחקן יתפקדו כדמויות בלתי ניתנות לתפעול במשחק.
מטרתו של השחקן היא לחסל את "התן", סוחר נשק שמוכר את מרכולתו לשני צדדים לוחמים במדינה קטנה וכושלת במרכז אפריקה אשר נוצרו בעקבות התמוטטות הממשלה של אותה מדינה, ובכך מתסיס את האזור וגורם להרג של המונים כדי להרוויח מן הביקוש לנשק. המשחק מתחיל בסצנה שבה שוכב גיבור המשחק (הפרוטגוניסט) על מיטה בבית מלון נטוש באפריקה כשהוא גוסס ממלריה, ואותו "תן" - מטרתו של הדמות, יושב על ידו ולועג לו על כך שהוא כל כך עלוב שחלה במלריה. הוא מניח את אותו אקדח לצידו של השחקן ("במידה ותרצה לסיים מהר עם הסבל") ועוזב. המשחק מתחיל מהרגע שבו הדמות עוזבת את חדר המלון, ומטרתו הסופית היא, כאמור, להרוג את "תן" שהשאיר "אותך" לגסוס.
פרטים טכניים
המשחק, בשונה מ-Far Cry הראשון אשר התרחש ביערות גשם טרופיים, מתרחש באזור יבש ומדברי באפריקה. המשחק מתאפיין במשחקיות פתוחה: השחקן יכול להסתובב במרחביה העצומים של מרכז אפריקה, לבצע משימות כרצונו ולעבוד עבור הדמויות שהוא רוצה. כמו כן מזג האוויר מאוד מציאותי ומשפיע על שריפות למשל, ובנשקים יכולים להיות מעצורים, כלומר תקלה בנשק הגורמת לו להפסיק לירות ומצריכה תפעול.
המשחק מגיע עם עורך מפות (map editor) המאפשר ליצור מפות עם עריכה טופוגרפית כולל טקסטורות והשתלת מאות אלמנטים מובנים מספריה הכוללים חלקי וסוגי מבנים, גשרים, מכוניות ואובייקטים שונים, צמחייה ועצים המונפשים בתצוגה המקדימה בזמן אמת. בנוסף ניתן לבחור בשעות היום באופן חופשי בעורך. לא ניתן להכניס נשקים (למעט מה שמותקן במשחק), אנשים ובעלי חיים במפות ולא ניתן לערוך את מפת המשחק האמיתית. מפות שפותחו על ידי קהילת המשתמשים יכולים לפתוח אובייקטים נוספים בספריית העורך החזותי. עורך המפות משתמש בתצוגת מצלמות חופשיות שמציגות בזמן אמת את שינויי העריכה.
יאיר גרבוז
יאיר גַרבּוּז (נולד ב-29 בספטמבר 1945) הוא צייר, סופר, עיתונאי, סאטיריקן ופובליציסט ישראלי. יצירתו, החל מסוף שנות ה-60, שילבה השפעות של אמנות הפופ האמריקאית עם סממנים מקומיים. ציוריו, המזוהים עם סגנון "דלות החומר" בנויים כקולאז'ים, המשלבים סממנים ארס פואטיים וביקורת חברתית. על יצירתו זכה בשנת 2004 בפרס א.מ.ת.
ביוגרפיה
יאיר גרבוז נולד בגבעתיים. היה חבר קיבוץ כפר החורש. למד ציור אצל רפי לביא ובמכון אבני. תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בשנת 1967. בשנה זאת הציג גם ב"תערוכת העירום" של קבוצת 10+, ומאז הציג עשרות תערוכות במוזיאונים ובגלריות בישראל ובעולם.
בספטמבר 2009 השאיל לכנסת ישראל שתי תמונות מיצירותיו. התמונות הוצגו בלשכתו של יו"ר הכנסת ראובן ריבלין.
היה מכותבי המוסף הסאטירי "דבר אחר" של העיתון "דבר" תחת שם העט 'י. פולני'. על עבודתו זו זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות ב-1993. הנחה את תוכנית הסאטירה "אין עם מי לדבר" עם עליית ערוץ 2 המסחרי ב-1993. כתב את הספר "תמיד פולני", לקט מעובד של רשימותיו בעיתון, רשימות הומוריסטיות המבוססות על חייו האישיים: משפחתו שמוצאה מפולין, זיכרונותיו מחיי הקיבוץ, חיי המשפחה והיומיום. בעקבות הצלחת הספר, יצא גרבוז לחצי שנת שבתון בפריז על חשבון התמלוגים, דבר שהשפיע מאוד על המשך הקריירה שלו. גרבוז בעל טור בתוכנית הטלוויזיה "תיק תקשורת", שבו הוא עוסק באופן סאטירי בתחלואי התקשורת הישראלית.
גרבוז שימש (עד 2008) כראש המדרשה להכשרת מורים לאמנות במכללת בית ברל. בשנת 2008 הצטרף אל מפלגת אור. הוא יושב ראש ועדת רפרטואר בתחום האמנות הפלסטית בסל תרבות ארצי מאז 2006. בשנת 2011 החל להשתתף כחבר פאנל בתוכנית "הינשופים" בהגשת רוגל אלפר בערוץ 8.
לאחר פרישתו לגמלאות מהמדרשה עבר בשנת 2012 עם רעייתו מרגלית לחיות לסירוגין בצפת וברמת גן.
גרבוז זכה בפרס רפפורט לשנת 2015.
בשנת 2017 הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות, תערוכת יחיד פרי יצירתו בשם "אני ציירים".
פעילות פוליטית
בבחירות לכנסת השלוש העשרה הוצב במקום ה-97 ברשימת מרצ ובבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-102 ברשימת התנועה החדשה מרצ.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים (2015), נאם בעצרת בכיכר רבין, ובנאומו אמר: "אמרו לנו שצהובי החולצות ושחורי הסמל, אנשי 'כהנא צדק' וצורחי 'מוות לערבים', הם קומץ. הם רק קומץ. [...] הגנבים לוקחי השוחד, [...] המושחתים והנהנתנים החזיריים, [...] מנשקי הקמעות, עובדי האלילים והמשתחווים ומשתטחים על קברי קדושים, [...] המטרידים המיניים והאנסים, קומץ. [...] איך זה שהקומץ שולט בנו? איך זה שבאין מרגיש ובאין מפריע, הוא, הקומץ, נעשה לרוב?". התבטאות זו גררה גינויים הן מימין והן משמאל, ובתקשורת נערכה השוואה בין דברי גרבוז לנאום הצ'חצ'חים של דודו טופז. בריאיון לגלי צה"ל טען יצחק הרצוג כי דברי גרבוז הזיקו למפלגת המחנה הציוני בתוצאות הבחירות.
חיים פרטיים
גרבוז הוא אב לשלושה. אחיו הם חבר הכנסת לשעבר אהרן הראל ואלון גרבוז, שניהל את הסינמטק בתל אביב.
משה טבק
ילדותו והמשיכה לים
אביו של משה טבק, יצחק, עלה לארץ מגליציה ב-1912 והתפרנס כרוכל. אימו, יהודית לבית גלר, הייתה ילידת ברדיצ'ב ועלתה לארץ ישראל בגפה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. לזוג טבק נולדו שני ילדים: חיה, ב-1929, ומשה, ב-1932. משה נולד בתל אביב, אך ב-1937 עברה המשפחה לבת ים. למרות המעבר המשיך טבק המשיך ללמוד בבי"ס ע"ש ביאליק בתל אביב. שבוע לפני שציין בר מצווה נפטר אביו וטבק נרתם לסייע לפרנסת המשפחה בחלוקת עיתונים ודואר בבת ים.
החיים ליד הים יצרו אצל טבק את המשיכה להיות יורד ים. הוא הצטרף לאגודת יורדי ים זבולון בבת ים ומאז שולבו חייו בים. תוכנית ההכשרה באגודה כללה לימודי תאוריה פעמיים בשבוע ופעילות מעשית בשבתות, שכללה סירות חתירה וסירות מפרש. בגיל 16 נעשה טבק מפקד סירה מוסמך ויצא להפלגות בסירות מפרש כאחראי. מתוך חניכיו של טבק בסניף בת ים צמחו כמה מן המפקדים הבכירים בחיל הים העתידי, וביניהם, שנספה בטביעת הצוללת דקר ב-1968, ואחיו מיכאל ברקאי (יומי), לימים אלוף, מפקד חיל הים התשיעי.
לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה החלו יריות וצליפות נגד תושבי בת ים ובית משפחת טבק היה בקו האש. בגיל 15 הצטרף טבק יחד עם חבריו בזבולון לארגון ההגנה והועסק בשמירה על גבול בת ים יפו. לימים קיבל את עיטור לוחמי המדינה. עד לשחרור יפו הייתה הדרך לבת ים ארוכה ומסוכנת, וחברו שכנע את טבק להתארח אצלו בתל אביב למשך חודשיים עד שוך הקרבות. זלינגר נהרג ב-1954, בעת היותו טייס בחיל האוויר הישראלי.
קורס החובלים
שאיפתו של טבק להגיע לשירות ימי הייתה חזקה והוא שאף לא להשאיר את עתידו ביד המקרה. כחודשיים לפני מועד גיוסו הגיע למפקדת חיל הים בסטלה מאריס שעל הכרמל והודיע כי הוא בוגר אגודת יורדי ים זבולון ומעוניין בשירות ימי. בקשתו נענתה והוא צורף לחיל הים. בעת גיוסו נשלח לטירונות במחנה צריפין ולאחר כחודש הועבר לחיל הים והוצב לשרת על פריגטה. נראה שביקורו המקדים הועיל, מכיוון שכעבור זמן קצר עבר מבחני כניסה והתקבל לקורס חובלים.
בפברואר 1951 החל מחזור ג' את השלב הראשון בקורס קציני חי"ר כללי במחנה דורה, מדרום לנתניה. הייתה זו הפעם הראשונה שבה שלח חיל הים חניכים בקורס חובלים לקורס זה. במאי 1951 הסתיים הקורס הכללי ולחובלים הוענקה סיכת מ"מ. שלב ב' של הקורס נערך בבסיס ההדרכה החילי בבת גלים. טבק חלק חדר עם שבתאי לוי, לימים תת-אלוף וראש מספן ים. הפלגת הסיום של הקורס נערכה בפריגטה אח"י מזנק (ק-32) לפורטו גרנדה באפריקה המערבית, אז תחת שלטון פורטוגל. בפברואר 1952 הסתיים הקורס.
פלגת הטרפדות
לאחר קורס החובלים הוצב טבק לפלגות הטרפדות ולאחר שנה קיבל פיקוד על טרפדת. הפיקוד על כלי שיט קטן התאים לו, וטבק מצא את מקומו כמפקד מוערך.
ב-1956 ירד טבק עם קבוצת ימאים לאילת כדי להכין את קליטת הטרפדות שהיו אז בבניה. היחידה החדשה נקראה שייטת 15. לקראת מלחמת סיני עלה טבק עם צוותו מאילת לחיפה וקיבל פיקוד על טרפדת. הטרפדות היו בנמל חיפה לפנות בוקר, 31 באוקטובר, כאשר החלה המשחתת המצרית איברהים אל אוול להפגיז את חיפה. הפגזים נפלו בתוך המעגן אך לא גרמו נזק. לאחר המלחמה חזר טבק עם הצוות לאילת.
שירות במשחתות ותפקידי הדרכה ומטה
בשנת 1959 עבר טבק לשרת במשחתת אח"י יפו (ק-42), שהייתה אז בפיקוד סגן-אלוף אברהם בוצר (לימים מפקד חיל הים השביעי). טבק שירת בתפקיד קצין . לאחר שרות של שנתיים עבר טבק לאח"י אילת (ק-40), אז בפיקוד סא"ל בנימין תלם (לימים מפקד חיל הים השמיני). באח"י אילת שימש טבק כסגן המפקד וקודם לדרגת רב-סרן. בתפקידים אלה ביסס טבק את מעמדו כקצין מקצועי, אמין ויעיל וזכה להערכתם של בוצר ותלם.
ב-1964 מונה טבק למפקד קורס קציני גילוי, ניווט וקשר, בבה"ד חיל הים. הקורס נמשך באותה תקופה שנה שלימה. אחד מהחניכים בקורס היה מיכה רם, לימים אלוף ומפקד חיל הים השנים עשר. תפקידו הבא של טבק היה מפקד יחידת הקשר החילית, היחידה שקדמה ליחידת השליטה הימית. באותה תקופה הייתה היחידה אחראית גם על תחנות המכ"ם בחופי הארץ.
כאשר הוטבעה אח"י אילת, ב-21 באוקטובר 1967, נשלח רס"ן משה טבק לתאם את פעולות איסוף הניצולים על ידי חיל האוויר הישראלי.
ספינות סער
, במשך שנות ה-60 של המאה ה-20 עסק חיל הים בבניית כוחו. היה ברור שעידן המשחתות והפריגטות מימי מלחמת העולם השנייה עבר, במיוחד עם הופעתם של טילי ים-ים. בעיה ייחודית עבור חיל הים הישראלי הייתה הצוותים הגדולים של אוניות אלה, לאור הרגישות המיוחדת בישראל לאבדות. טביעתה של אח"י "אילת", שבה נהרגו 47 קצינים ומלחים ונפצעו 91 זעזעה את החברה הישראלית והדגישה באופן טרגי רגישות זו. כדי שיוכל לנצח בקרב הימי המודרני בחר חיל הים בפתרון ייחודי: ספינות אלה' שנודעו כ"ספינות סער" או "ספינות טילים" נבנו במספנות שבבעלות פליקס אמיו בשרבור, צרפת.
בסתיו 1968 החליטה ממשלת צרפת על החמרת האמברגו על אספקת אמצעי לחימה למזרח התיכון. כדי לחמוק מהאיסור הצפוי על הוצאת כלי שיט משרבור הוחלט על יציאה מהירה של הספינה השביעית, אח"י סער. טבק, עם צוות מצומצם מאוד, הוציא את הספינה בשבת, 4 בינואר 1969, לגיברלטר. המזל שיחק והים במפרץ ביסקאיה היה שקט יחסית. במשך למעלה מ-48 שעות תפקד על גשר הספינה. בגיברלטר פגש את אל"ם הדר קמחי על אח"י עכו שיצאה לפניו. קמחי חזר לשרבורג וטבק המשיך עם שתי הספינות לישראל.
לאחר היציאה החפוזה ביטל הצי הצרפתי את זכות העגינה ורשות הכניסה למעגן הצי. הספינות שנבנו הושקו למים כל חודשיים ונקשרו לדוברת עגינה ברציף האזרחי בנמל. באפריל שנת 1969 הועלה טבק לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד המשלחת. בתפקידו זה הכין את מבצע מילוט ספינות שרבורג לישראל בדצמבר 1969.
במשך כל שנת 1969 ניהל טבק, שנשאר עם צוות מצומצם, את כל ההכנות לקראת המילוט. טבק הציג את סיפור הכיסוי שנבנה עבור הספינות ואף הוסיף סיפורים משלו. אירוע השקת הספינה הרביעית היה ברגשות מעורבים. הספינה יורדת למים המספנה אינה יודעת מתי תקבל תשלום. בחודש דצמבר הגיע שוב אל"ם הדר קמחי שמונה למפקד ההפלגה. הירידה של הספינה החמישית כוונה לאמצע חודש דצמבר וטבק היה המשיק של הספינה האחרונה. באותו יום יצאה פקודת הפלגה של חיל הים וטבק נהיה למפקד אותה ספינה אח"י חץ (סער 3) גם בהפלגה לארץ. הבעיה העיקרית שלספינה זו טרם הותקן מכשיר המכ"ם. נוסף לכל הקשיים בדרך התמודד טבק גם עם חוסר מכ"ם ונאלץ למשנה הקפדה ופיקוח.
מפקד פלגה
בארץ נעשה טבק מפקד פלגה בשייטת ספינות הטילים והכשיר את הספינות באמונים לפי תורת הקרב. תפקיד אותו מילא עד 1972 אז עלה בדרגה ונעשה סגן ראש מחלקת ים תפקיד חדש שנוצר לענות לצרכים של חיל הים בעת מלחמת ההתשה.
סגן ראש מחלקת ים
בשנב-14 ביולי 1972 היה טבק סגן ראש מחלקת ים. הוא היה הראשון בחיל הים בתפקיד זה שלימים קיבל הגדרה כראש מחלקת. מפקדו הישיר היה תא"ל הדר קמחי. שימש בתפקיד עד 1974.
בתפקיד זה עסק במלחמת יום הכיפורים במעקב והוראות לאניות הסוחר כדי למנוע היפגעות. עם חתימת הפסקת האש נשלחה המכלית "סיריס" לאזור אבו רודס ובדרכה עלתה על מוקש. טבק נשלח ממפקדת חיל הים לזירת ים סוף עם משימה כפולה. לעשות את המעבר המזרחי שהיה בשימוש כלי השייט הצבאיים ראוי למעבר מיכליות. לשם כך הועברו נתבים לסיורים והוצבו סימנים נושפים על השרטונות. פתיחת המעבר נעשתה בהצלחה ותוך כשבוע ימים החלו מיכליות לעבור בו. העברת הדלק משדות הנפט במפרץ סואץ חודשה. משימה נוספת הייתה הנצלת המכלית סיריס שהייתה בשלבי טביעה. הימצאות המכלית בתוך שדה המוקשים שגבולותיו אינם ידועים הקשתה על הפעולה. המכלית הורחקה מהמקום הראשוני אך לבסוף טבעה.
חלק מתפקידו היה קשרים עם ציים אחרים. לאחר המלחמה גברה התעניינות ונפתח ערוץ פעולה עם הצי האמריקני.
לימודים והשכלה
טבק סיים תיכון גאולה ובצה"ל עבר את קורס החובלים. כל בקשותיו ללימודים במהלך השרות נדחו עקב היותו חיוני בתפקידיו השונים. בשנת 1978 החל ללמוד באוניברסיטת בר-אילן בחוג המשולב לכלכלה ולחברה. לאחר שנה נאלץ להפסיק. כאשר הגיע שוב לוושינגטון נרשם לאוניברסיטת מרילנד למד בה שנה אחת תוך כדי עבודה. כאשר עבר ליוסטון השלים בעבודת סמינריונית בנושא "התנהגות מפקדים בכלי שיט קטנים" וקיבל תואר במנהל עסקים באוניברסיטת מרילנד.
הקרן הקיימת לישראל
בשנת 1978 סיים טבק את תפקידו בארצות הברית ולאחר שנת לימודים פרש מצה"ל. הוא הועסק על ידי הקרן הקיימת ונשלח שוב לארצות הברית. עשה שנה אחת בוושינגטון ואז נשלח להקים לפתוח את המשרד ביוסטון, טקסס. התפקיד היה סדרת מפגשים עם הקהילה היהודית באזור ועידוד להתרמה.
רשות הנמלים
לאחר שובו ארצה מונה טבק כסגן מנהל נמל חיפה למינהל וכח אדם ברשות הנמלים. כעבור שנתיים עבר לתפקיד ראש אגף כוח אדם והדרכה ברשות הנמלים. בתפקידיו אלה ניהל משא ומתן עם העובדים תהליך קשה שגבה מחיר בריאותי. טבק שמר על הכללים: והגיע בדרך כלל לפתרון. לאחר כ-17 שנה יצא בשנת 1997 לגמלאות.
משפחה
בשנת 1953 נישא למונה לבית מטמון ועבר להתגורר בקרית ים. לזוג נולדו שני ילדים. לאחר גירושיהם, נישא טבק בשנית בשנת 1965. מנישואים אלה נולדו לו שלושה בנים.
טבק נפטר ב-1 באוגוסט 2020, בגיל 87.
ג'ינגואיזם
ג'ינגואיזם (אנגלית: Jingoism) הוא מונח המתאר לאומנות קיצונית אשר מאופיינת במדיניות חוץ אגרסיבית. ניתן לתאר מדינה אשר מושפעת מערכי הג'ינגואיזם כמדינה אשר ששה למלחמה מתוך תפישתה את עצמה כנעלית וצודקת בכל אשר תעשה. המדינה תשקיע את מירב המאמצים כדי להשיג את האינטרסים הלאומיים ולא תחדול בהפעלת כח ואמצעים להשגת המטרות והיעדים הלאומיים של אותה המדינה, האינטרסים הלאומיים חשובים יותר מכל ואין לערער אותם ואין לשנות את המטרה הסופית.
לכן, במילים אחרות, ג'ינגואיזם הוא הטיה מוגזמת בהערכת מולדתו וארצו של האדם כנעלה על פני ארצות אחרות - סוג של לאומנות קיצונית. ג'ינגואיזם, בדומה לשוביניזם, מבטאת נעלותו של אדם או קבוצה על קבוצות אחרות, הפעלת כח המוצדקת בשם השגת מטרות הקבוצה. שני המושגים מבטאים את הליגטימציה של המדינה מעל מדינות וקבוצות אחרות, והאינטרסים המדיניים עולים על אינטרסים של מדינות האחרות, גופים ומתנגדים אחרים. המדינה תעשה כל שבכוחה להשגת המטרות הלאומיות ולא תחשוש להפעיל כח ואלימות כלפי קבוצות אחרות. רבים טוענים כי ג'ינגואיזם ושוביניזם שווים בהגדרתם.
המונח הגיע מבריטניה, והביע יחס תוקפני כלפי רוסיה בשנות השבעים של המאה התשע-עשרה. הוא המשיך להופיע בעיתונות האמריקנית בשנת 1893.
אטימולוגיה
מקור המונח בשיר של זמר אולמות המיוזיק-הול האירי ג. ה. מקדרמוט, שהושמע בפביליון של לונדון במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה בשנת 1877, כאשר ראש ממשלת בריטניה, בנג'מין דיזראלי שכנע את הצאר הרוסי לסגת מבולגריה ולהשיב אותה ואת מקדוניה לשלטון האימפריה העות'מאנית. הפזמון ששרו מקדרמוט וג. וו. האנט ביחד בפאבים באותה תקופה הוליד את המונח. המילים הלהוטות לקרב של הפזמון החוזר היו:
ישנם הטוענים כי ג'ינגואיזם הוא יחס של לאומיות לוחמתית, המקבילה הבריטית של המונח שוביניזם.
ארצות הברית
קרוב לוודאי שהשימוש הראשון במונח בעיתונות האמריקנית התרחש בקשר לסיפוח שמוצע להוואי בשנת 1883. לאחר הפיכה בהנהגתם של תושבי החוץ (בעיקר אמריקאים) בסיוע שר ארצות הברית בהוואי, ג'ון סטיבנס, נפלה המלוכה החוקתית של הוואי והיא הוכרזה כרפובליקה.
הנשיא הרפובליקני, בנג'מין הריסון, יחד עם שאר רפובליקנים בסנאט, הואשמו לעיתים קרובות בג'ינגואיזם בעיתונות הדמוקרטית בשל תמיכתם בסיפוח זה.
פוליטיקאי שהואשם רבות בג'ינגואיזם הוא נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, שהשיב על הטענות כלפיו בראיון מ-1895 לעיתון הניו יורק טיימס:
בריטניה
סגן האלוף הבריטי, תומאס בלנד סטריינג' (ממקימי הצבא הקנדי ואחד ממפקדי חטיבה במהלך המרד הצפוני-מערבי של 1885) היה חייל אקסצנטרי ותוקפני שזכה לכינוי "ג'ינגו המוזר", וקרא לכותרת האוטוביוגרפיה האישית שלו משנת 1893 "Gunner Jingo's Jubilee".
מדיניות הפייסנות כלפי היטלר הובילה להתייחסות סאטירית לאובדן עמדות הג'ינגואיסטיות בבריטניה. קריקטורה מאת האומן הבריטי ארנסט שפרד שכותרתה "הלקוח המיושן" הופיע בגיליון 28 בפברואר 1938 של מגזין ההומור והסאטירה פאנץ'. לפי הקריקטורה, בחנות התקליטים שואל ג'ון בול את המוכר (ראש הממשלה נוויל צ'מברלין): "אני תוהה אם יש לך שיר לגבי הרצון לא להילחם, אבל אם אנחנו עושים... משהו, משהו, יש לך גם את הכסף? ". על הקיר דיוקנו של ראש הממשלה הוויקטוריאני לורד סולסברי.
פונה
פּוּנֶה (מרטהי: पुणे) היא עיר במדינת מהאראשטרה שבהודו. העיר ממוקמת 160 קילומטר מזרחית למומבאי ונמצאת בקצה המערבי של רמת הדקאן. פונה היא מרכז תעשייתי ומסחרי ונחשבת לבירת התרבות המהרטית והשפה המהרטית, נכון ל-2016 מונה כ-5.9 מיליון איש והיא העיר השנייה בגודלה במהאראשטרה.
גאוגרפיה
העיר פונה מצויה במרכז החלק המערבי של מדינת מהאראשטרה כ-160 קילומטר מזרחית לחוף האוקיינוס ההודי ולעיר מומביי. העיר שוכנת על הקצה המערבי של רמת הדקאן בגובה של כ-800 מטר מעל פני הים. נהרות מולה ומוטהא מצטלבים בתחומי העיר ויוצרים יחדיו את הנהר בהימא.
היסטוריה
העדויות הראשונות על קיומו של יישוב באזור פונה מתחילות במאה השמינית לספירה. כבר במאה העשירית נחשבה פונה לעיר מרכזית. במאה השבע עשרה התגוררו בפונה המייסדים והמנהיגים של האימפריה המראטהית. בתחילת המאה ה-18, נלחמו המהרטים נגד הבריטים והובסו בקרב על יד הכפר קירקיי שכיום נמצא בתוך תחומי העיר. לאחר הכיבוש הבריטי, נחשבה פונה לעיר תיירות וקיט והוכרזה כבירת מהאראשטרה בעונת המונסונים. לאחר שקיבלה הודו את עצמאותה, הפכה פונה למרכז של מדע ומחקר והוקמו בה מוסדות אקדמאיים כדוגמת האוניברסיטה של פונה, האקדמיה הלאומית להגנה והתחנה הלאומית למחקר כוח ומים.
יהדות פונה
יהודים הגיעו לפונה החל מאמצע המאה ה-16, בעיקר כסוחרים מקהילת בבל. באמצע המאה ה-19 התיישב בפונה איל הון יהודי בשם דוד ששון (Sassoon), שפעל רבות למען הגדלת הקהילה היהודית וחיזוקה. מפעלו הגדול ביותר של ששון הוא בניית בית הכנסת המרכזי של פונה, היכל דויד הנחשב כבית הכנסת הגדול ביותר ביבשת אסיה מחוץ למדינת ישראל. בית הכנסת נחשב לאחד מהמקדשים החשובים ביותר בפונה ומכונה בפי המקומיים בשם לָאל דִיוָאל.
הקהילה היהודית בפונה מונה 60 משפחות של "בני ישראל" ומצויים בה שלושה בתי כנסת פעילים. מחוץ לקהילה שוהים בפונה עשרות ישראלים ויהודים מהתפוצות שמבקרים בעיר בעיקר בזכות האשראם של אושו.
בשנת 1996 הגיע לפונה הרב קופצ'יק בצלאל בשליחות הרבי מליובביץ' והחל משנת 1998 הוא גר בה עם משפחתו ומנהל בית חב"ד קבוע ברובע קורגאון פארק.
עונת 2000/2001 בליגת המשנה ההולנדית
עונת 2000/2001 בליגת המשנה ההולנדית הייתה העונה ה-45 של ליגת המשנה ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית השנייה. בסיום עונה זו, דן בוס העפילה לליגה הראשונה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 3 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, 15 ששיחקו בעונה הקודמת בליגה, אליהן הצטרפו, היורדות מליגת העל, דן בוס, קמבור ומאסטריכט ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הקבוצה במקום ה-1 העפילה לליגה הראשונה. 4 הקבוצות המדורגות ושתי הקבוצות במקומות 2 ו-3 שובצו לשני בתי פלייאוף יחד עם הקבוצות שסיימו במקומות 16 ו-17 בליגת העל, בבית הפלייאוף שובצו 3 קבוצות מליגת המשנה וקבוצה אחת מליגת העל, אשר שיחקו צמד משחקים כנגד 3 היריבות בבית, 6 בסך הכל ובסיומן הראשונה בכל בית זכתה בכרטיס לעונה הבאה בליגה הראשונה.
פלייאוף העלייה
8 קבוצות הרכיבו את שלב הפלייאוף, 2 הקבוצות שסיימו במקומות 2 ו-3 ו-4 הקבוצות המדורגות אליהן הצטרפו 2 קבוצות מליגת העל ממקומות 16 ו-17 שתי המנצחות בשלב הפלייאוף, אחת מכל בית זכתה בכרטיס לעונה הבאה בליגת העל
צב מטבע זהוב
צב מטבע זהוב (שם מדעי: 'Cuora trifasciata'') הוא מין צב האנדמי לדרום סין.
תפוצה
מין זה נפוץ בסין, רק באי האינאן (נכחד ממחוזות היבשת גואנגדונג, גואנגשי ופוג'יין) וכן בהונג קונג.
תיאור
לצב זה יש שלושה פסים שחורים מובהקים על שריונו החום, עם לסת עליונה צהובה הבולטת מעט ופס צהוב המשתרע מחלקו האחורי של הפה. חלקו התחתון של השריון שחור ברובו והקצוות צהובים. צב זה יכול להגיע לגודל של עד 25 סנטימטרים.
תזונה
בהונג קונג, הצב ניזון מדגים, צפרדעים ופגרים, אם כי גם שאריות של סרטנים, חלזונות וחרקים נמצאו בצואה שלו.
מיון
צב זה מתרבה ברביית כלאיים בקלות עם קרובי משפחתו בשבי ובטבע, וייתכן שישנה הפריה מרובה של בני תערובת גם ממין זה. כמה מבני תערובת אלה תוארו כמינים חדשים, כמו צב אגם פוג'יין ("Mauremys" × iversoni) שהוא לרוב מין משולב מזכרים של צב המטבע הזהוב ונקבות מהמין צב אגם צהוב ("Mauremys mutica"). כמו כן, צב המטבע הזהוב עשוי להיות קשור ליצירה של מינים בני תערובת אחרים.
שימור
על פי IUCN צב זה נתון בסכנת הכחדה חמורה. משתמשים בו ברפואה מסורתית, ולכן הוא נתון תחת איום בגלל ציד רב של המין. צב זה הוא אחד ממיני הצבים הנדירים בעולם לפי הערכה משנת 2003 שנעשתה על ידי איגוד IUCN. צב המטבע הזהוב נמצא ברשימה של ארגון Turtle Conservation Coalition, (תחת IUCN) של 25 הצבים וצבי המים הנמצאים בסיכון חמור.
לוריקה סגמנטטה
לוריקה סגמנטטה (Lorica segmentata, בלטינית: "שריון לוחיות" או "שריון מקטעים") הוא שריון לוחות אשר הומצא והיה בשימוש בתקופת האימפריה הרומית בין המאה הראשונה לפנה"ס ועד לסוף המאה ה-2 לספירה. שריון לוחות זה הורכב מחלקי מתכת אשר נעו אחד על גבי השני וכיסו בעיקר את החזה, הבטן, הגב והכתפיים. הסגמנטטה נבנתה על מנת לענות על צורכי הלגיון הרומי כנגד כלי הנשק השונים עמם היה צריך להתמודד עם התרחבותה של האימפריה הרומית.
שריון המקטעים הרומי שימש ברומא גם בזירת הגלדיאטורים. הקרופלאריוס (Crupellarii בלאטינית), היה גלדיאטור בעל חימוש כבד במיוחד שצויד בשריון מקטעים שכיסה גם את ידיו ורגליו. ההיסטוריון הרומי טקיטוס תיאר מרד גאלי שהתרחש בשנת 21 לספירה, ואליו הצטרפו קבוצת גלדיאטורים מסוג זה. לדבריו, שריונם הכבד היה חסין לחרבות וחניתות, וכדי להתגבר עליהם נאלצו הלגיונרים הרומים להשתמש בפטישים וגרזנים.
בסוף המאה ה-2 לספירה, לקראת סופה של האימפריה, היות שהשריון היה יקר לייצור ולשימור, הרומאים ויתרו על השריון וחזרו לשריון השרשראות הזול והקל יותר ששלט בצבא הרומי בתקופת הרפובליקה, לוריקה המטה.
יורם הלוי
יורם הלוי (נולד ב-1963) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, שכיהן כמפקד הימ"מ, להב 433, משמר הגבול, מחוז דרום ומחוז ירושלים.
קריירה מוקדמת
יורם הלוי נולד וגדל בקריית משה שבירושלים, בן למשפחה בת 8 ילדים. למד בבית הספר הימלפרב בבית וגן. התגייס לצה"ל ב-1981, התנדב לצנחנים, שובץ בגדוד 202 ולחם במלחמת לבנון הראשונה. עם שחרורו התגייס למשטרת ישראל לתפקיד לוחם בימ"מ. ביחידה התקדם, עבר קורס קציני חי"ר ומילא תפקידי מפקד צוות ומפקד מחלקה, השתתף בפריצה ל"אוטובוס האמהות" ובאוגוסט 1989 נפצע במהלך מרדף אחר מחבל. בהמשך כיהן כקצין הדרכה וכקצין אגף המבצעים של הימ"מ, בתפקיד זה שימש בעת חטיפתו של נחשון וקסמן ולאחר שמבצע החילוץ לא הוטל על הימ"מ, עזב הלוי את היחידה.
הלוי עבר לפקד על יחידת המסתערבים של משמר הגבול ביהודה ושומרון ואחר כך על יחידת הגדעונים. בהמשך פיקד על היחידה המרכזית של מחוז ירושלים וב-2003 מונה למפקד מרחב דוד, האחראי על העיר העתיקה. בנובמבר 2005 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד משמר הגבול בירושלים, ב-2007 נקרא לחזור לימ"מ ולפקד על היחידה, זאת על אף שהתפקיד נשא תקן נמוך יותר מדרגתו.
כניצב במשטרת ישראל
בנובמבר 2012 מונה למפקד מחוז דרום, בעקבות סבב מינויים במשטרה שנבע מפיטוריו של ניסו שחם. הוא נכנס לתפקיד כשבוע ימים לפני התכנון, על רקע מבצע עמוד ענן. במהלך המבצע התמודד מחוז דרום עם ירי של כ-1,500 רקטות לתחומו, ותוגבר בהיקף של מאות שוטרים. תחת פיקודו של הלוי המחוז התמודד עם אתגרים ביטחוניים במבצע צוק איתן, בשנת 2014, בו הלחימה נמשכה יותר מחודשיים, כאשר לשטחו של המחוז נורו כ-3,500 רקטות. אתגרים נוספים בתקופת פיקודו של יורם הלוי על מחוז דרום היו ההערכות להקמת עיר הבה"דים ומתקן השהייה "חולות". כמו כן, בוצעה תוכנית להגברת שיתוף הפעולה מול המגזר הבדואי אשר כלל פריסת שירותי משטרה ביישובים הבדואים - הוקמו ארבע נקודות משטרה חדשות במגזר הבדואי.
בנובמבר 2018, ארבעה ימים לאחר שהשר לביטחון הפנים, גלעד ארדן, הודיע כי מועמדו לתפקיד המפכ"ל הוא ניצב משה אדרי, פנה הלוי לארדן והודיע על כוונתו לסיים את תפקידו במחוז ירושלים ולפרוש משירות פעיל. בפברואר 2019 סיים את תפקידו כמפקד מחוז ירושלים.
הלוי נשוי ואב לשלושה ילדים. בעל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני בחינוך.
קזבלנקה
קזבלנקה (מספרדית: Casablanca, "הבית הלבן"; בערבית: الدار البيضاء - אַד־דָאר אל־בַּיְצָ'אא, בברברית: ⴰⵏⴼⴰ) היא עיר על חופה האטלנטי של מרוקו. אוכלוסייתה מונה כ-4.4 מיליון נפש (2016), והיא העיר הגדולה ביותר במרוקו, והנמל העיקרי של המדינה. העיר נחשבת למרכז הכלכלי של מרוקו, בעוד שבירת המדינה ומושב הממשלה ממוקמים בעיר רבאט.
היסטוריה
העיר התפתחה מתוך כפר דייגים קדם-ערבי קטן, בשם "אנפא". בשנת 1468 נשרפה העיר ונהרסה. לאחר ששוקמה, נהרסה שוב בשנת 1515 על ידי הפורטוגזים ותושביה עזבו אותה.
בשנת 1770 החל הסולטאן מוחמד בן עבדאללה, מן השושלת העלווית, לבנות, לבצר ולפתח את העיר. כוונתו הייתה להגן עליה מפני כיבוש נוסף על ידי הפורטוגזים, שבאותו זמן כבשו את העיר אל-ג'דידה. הוא נתן לה את השם "דאר-אל-בידא", שפירושו בערבית "הבית הלבן", על שם הבית הראשון שנבנה בעיר על ידי הפורטוגזים ובלט בצבעו הלבן. תרגומו הספרדי של השם הוא השגור בפי הציבור: קזבלנקה ("קאזה" = בית; "בלנקה" = לבן).
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היה חלקה הגדול של העיר בנוי בתי עץ. לאורך השנים פקדו אותה אוניות רבות ממערב אירופה. עם הזמן עברה העיר תהליך של מודרניזציה, ונבנו בה בתים רבים, חלקם בסגנון האר דקו.
שני גורמים עיקריים הפכו את קזבלנקה לעיר המרכזית במרוקו: מיקומה הגאוגרפי במרכז האזור המיושב במדינה, והנמל שנמצא במפרץ טבעי, מוגן מגלים ומרוחות, והוא הגדול ביותר במרוקו.
כיום
קזבלנקה היא מרכז התחבורה הראשי של מרוקו. העיר מתפקדת כמרכז הכלכלה, התעשייה והמסחר של המדינה. רוב התיירים המגיעים למרוקו נוחתים בנמל התעופה שלה או עוגנים בנמל הים. ב-2005 עברו דרך נמל התעופה כ-4.4 מיליון נוסעים.
לאחר שהוקם הנמל בקזבלנקה, התפתחה העיר בנוסף כצומת דרכים ביבשה ובאוויר: מערך רכבות, תחנות רכבת ומסילות ברזל מודרני שמרכזו בקזבלנקה, נבנה בתחילת המאה העשרים ממוגדור בדרום ועד טנג'יר בצפון, כבישים נרחבים נסללו ממנה ואליה, הוקם בה נמל התעופה בינלאומי ועוד.
קזבלנקה כיום היא כרך מסחרי אדמיניסטרטיבי גדול מאוד. בנייניה החדשים מצטיינים באדריכלות מודרנית. בקזבלנקה אזורים ובהם שדרות נרחבות, בניינים וקניונים מודרניים, וצמתים בצורת כוכב - בדומה לצמתים בפריז. אזורים אלה הוקמו על ידי הצרפתים בתקופה שבה שלטו במרוקו.
בשנת 1993 הוקם על החוף מסגד חסן השני, המסגד הגדול ביותר באפריקה והיקר ביותר בעולם. ב-2002 מדרום לחוף המסגד עברה הטיילת הארוכה על החוף (שאורכה כ-13 קילומטר והיא רצופה בתי מלון, בתי קפה ומסעדות) שדרוג והפכה לטיילת מודרנית כיאה לעיר גדולה.
שנת זחא
שנת זחא היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג זחא היא שנה המתחילה בשבת (ז), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום ראשון (א). שנה מסוג זחא היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 353 ימים שבהם 51 שבתות.
שנת זחא היא מהשנים הנדירות בלוח העברי והיא מתרחשת בערך ב-4.33% מהשנים. היא חלה כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה פשוטה חל בין יום חמישי 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום שישי 0 שעות ו-408 חלקים (חמישי בערב 18:22:40 בשעון המקומי בירושלים, 18:01:43 בשעון חורף ישראל) או עד יום שישי 9 שעות ו-204 חלקים (3:11:20 בשעון המקומי בירושלים, 2:50:23 בשעון חורף ישראל) כשהשנה שאחריה מעוברת. בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תש"י, ה'תשל"ז, ה'תשס"א, ה'תשפ"א, ה'תת"ח, ה'תתל"ה.
קריאה בתורה והפטרות
בשנת זחא 51 שבתות, ובשלוש מתוכן לא קוראים פרשה: שבת ראש השנה, שבת ראשון של סוכות ושבת של שביעי של פסח (ובחו"ל גם בשבת שמיני עצרת לא קוראים פרשה, אבל קוראים פרשת וזאת הברכה למחרת, בשמחת תורה). בשנת זחא לא קוראים כלל את פרשת וילך, מכיוון שהיא נקראת לפני ראש השנה בשנה הקודמת ואחרי ראש השנה בשנה הבאה.
על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (53, פרשת וילך לא נקראת) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (48), מחוברות הפרשות ויקהל ופקודי, תזריע ומצורע, אחרי מות וקדושים, בהר ובחוקותי ומטות ומסעי.
פרשות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה:
באופן די נדיר, שבת חנוכה היא פרשת וישב, ולכן בפרשת מקץ קוראים את הפטרת מקץ, דבר המתרחש רק ב-10% מהשנים.
קלולס
קלולס (באנגלית: Clueless) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1995, שבויים בידי איימי הקרלינג. הסרט זכה להצלחה רבה ברחבי העולם ולסדרת-בת ששודרה בין השאר בישראל בערוץ הילדים.
עלילה
הסרט, שעלילתו מבוססת באופן חלקי על עלילת הספר אמה של ג'יין אוסטן, מספר את סיפורה של נערה עשירה מבוורלי הילס בשם שר הורוביץ (אליסיה סילברסטון), שמה שמעסיק אותה לרוב אלו נושאי בגדים ואופנה. על אף שהיא מרוצה מחייה, שר מעוניינת להציג את עצמה גם כעוזרת לזולת וכבעלת אינטלקט. ביחד עם חברתה הטובה, דיון מארי דוונפורט (סטייסי דאש), המכונה בקצרה "די", היא מחליטה לעשות "מייקאובר" לנערה חדשה שמגיעה ללמוד בבית הספר שלהן, טאי פרייז'ר (בריטני מרפי). שר מחליטה גם לשדך בין שניים מהמורים בבית ספרה.
בתרבות
בשנת 2019 עלה לבמות אוף ברודוויי מחזמר המבוסס על הסרט, בכיכובה של דאב קמרון בתפקיד שר הורוביץ.
את ספר ההצגה כתבה איימי הקלרינג ובוים על ידי קריסטין האנגי.
רישום התושבים תש"ט
רישום התושבים תש"ט היה מבצע ממשלתי לרישום כל תושבי מדינת ישראל, שהתקיים ב-8 בנובמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות. היה זה למעשה מפקד האוכלוסין הראשון שנערך בישראל לאחר קום המדינה, אם כי הוא לא היה בגדר מפקד אוכלוסין במובן המקובל של המונח. לצורך עריכת הרישום הוטל ביום זה עוצר כללי במדינה למשך שבע שעות.
בעקבות המבצע נקבע כי מספר התושבים היהודים במדינה הוא 716,678. רישום התושבים הלא-יהודים במדינה הושלם רק מאוחר יותר, ומספרם למועד מבצע הרישום הועמד על 69,000.
מטרות עריכת מבצע הרישום
לעריכת הרישום היו שלוש מטרות עיקריות:
העובדה שבעת עריכת הרישום הייתה המדינה נתונה עדיין במלחמה הכבידה על עריכתו. עם זאת הוחלט שיש לערוך את הרישום לאלתר, שכן באותה עת כבר החלה העלייה ההמונית לישראל, והיה רצוי לרשום את האוכלוסייה לפני שהיא תשנה את פניה כליל. מבצע הרישום העמיד תמונה של מאפייני אוכלוסיית ישראל סמוך לאחר תום שלטון המנדט והקמת המדינה. תמונה זו אכן השתנתה לאחר מכן במהירות, שכן במהלך שלוש השנים שלאחר הרישום כמעט שהוכפלה אוכלוסיית המדינה.
המבצע
מבצע הרישום נעשה על פי תכנונו של פרופסור רוברטו בקי, המנהל הראשון של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. לצורך המבצע חולקה המדינה ל-19 אזורי מפקד, שלא היו שווים בשטחם (הגדול שבהם היה הנגב הדרומי והקטן - כינרות (ממערב ומדרום לכנרת)).
הרישום נערך בשני שלבים. בשלב הראשון, שנערך מספר שבועות לפני יום הרישום, חולקו לתושבים שאלונים לצורך איסוף נתונים דמוגרפיים בסיסיים מן האוכלוסייה. נאספו שם משפחה, שם פרטי, פרטי ההורים והילדים, תאריכי לידה, מקום לידה, מין, מצב משפחתי, יום העלייה, יום התיישבות במקום מגורים, אזרחות, לאום, דת, שפת דיבור, ידיעת קרוא וכתוב, משלח יד ומקצוע, כתובת המעון והעבודה. השאלונים נחתמו בחתימה או בטביעת אצבע. פוקדים שביקרו במקומות המגורים סייעו לתושבים למלא את השאלונים.
השלב השני נערך ביום הרישום, 8 בנובמבר 1948. ביום זה הוטל עוצר בית על כל תושבי המדינה החל מהשעה חמש אחר הצהריים ועד חצות הלילה. העוצר הוטל כדי להבטיח את הימצאות התושבים בבתיהם (למעט עובדים חיוניים) וכדי להקטין את הסיכון שהם ייפקדו יותר מפעם אחת. העוצר נשמר על ידי חיילי צה"ל, אנשי משמר העם ונערי הגדנ"ע. במהלך שעות העוצר עברו 14,000 פוקדים מבית לבית ופקדו את כל המתגוררים בו ללא הבדל מוצא (יהודים, ערבים או בני לאומים אחרים), מין וגיל (לרבות ילודים, תינוקות וילדים).
הפוקדים, שענדו את סרט המפקד על זרועם, אספו מהבתים את השאלונים. הפוקדים הקצו בעת המבצע מספר זהות לכל אחד מבני הבית. בני הבית קיבלו מן הפוקדים שוברים שכנגדם קיבלו מאוחר יותר - לקראת הבחירות - תעודות זהות. כשסיימו הפוקדים לפקוד בית אחד, עברו לבית הסמוך לו ופקדו את יושביו. מאחר שהיה זה זמן מלחמה ורבים היו מגויסים לצה,ל, נערך הרישום אף בבסיסי הצבא. כמו כן נערך הרישום במחנות העולים שהיו פזורים ברחבי המדינה. ברישום נכללו גם עולים שהגיעו לישראל באותו יום בדרך הים והאוויר.