cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכל דבש
עלילה
הסדרה מציגה מצבים מוגזמים וקומיים בחייהם של בני המשפחה: האב פולי המתאמץ לבנות קריירה חדשה בעולם הבידור לאחר פירוק "הגשש החיוור". האם נילי (שוש עטרי) ופולי מבקשים מעט שקט ושלווה בשלב זה של חייהם, ומנגד - התהפוכות השונות שעוברת כוכבת הסדרה, יעל פוליאקוב, ושני אחיה, אביתר וערן (איתי תורג'מן ויוסי מרשק), המתעקשים לחזור ולגור בבית גם לאחר שכביכול עזבו אותו, ומרחיקים את השלווה המיוחלת מבית המשפחה.
כך, יעל ובן זוגה בסדרה, ליאור (זהר ליבה), חוזרים לבית המשפחה ישר לאחר שנישאו, התעברו ועברו לגור יחד, אביתר חוזר לאחר שהוא מתפטר מעבודת "החלומות" שלו בטלמרקטינג בחיפה ישר לאחר שהוא מתחיל אותה, וערן חוזר כאשר הוא מחליט לערוק מצה"ל ברגע שהוא מתחיל בפועל את הטירונות הקרבית שציפה לה.
העונה השנייה מתחילה היישר בשבעה לאחר מותו הפתאומי של הדמות של ישראל פוליאקוב (בהתאם למותו במציאות), כאשר ליעל וליאור כבר יש ילד קטן אך נישואים לא מתפקדים, ערן שמתאבל על אביו בעזרת אלכוהול, ואביתר שמוצא את עצמו כמבוגר האחראי מעוניין להתחקות אחר הכנסותיו האבודות של האב.
פרקי הסיום
הפרקים האחרונים של הסדרה היו פרקים פרודיים. הם עסקו ברצונה של יעל ליצור סדרת דרמה על המשפחה שלה אבל בני משפחתה מתנגדים לכך. בפרקים האחרונים שיחק יהונתן גפן את ישראל, מי שהיה אמור לשחק את פולי שהלך לעולמו בסיום הצילומים. בפועל, כל משפחתה של יעל משתתפת בסדרה, אביה המנוח בעונה הראשונה, אמה בעונה השנייה משחקת בתפקיד עצמה ושני אחיה משחקים שחקנים שמגלמים את דמותם של האחים בסדרה.
הפקה
"הכל דבש" זכתה להצלחה והערכה בקרב הצופים והמבקרים, ובתום העונה הראשונה אף החלו להיערך לקראת עונה שנייה שתמשיך מהנקודה בה הסתיימה העונה הראשונה.
ישראל פוליאקוב ושוש עטרי, אשר גילמו את הורי המשפחה בסדרה, נפטרו לאחר צילומי העונה הראשונה. יעל פוליאקוב הודיעה כי היא מעוניינת להמשיך ביצירת העונה השנייה לתוכנית, שתעסוק בין השאר בפטירתו של אביה. עקב פטירתה של שוש עטרי, לתפקיד אם המשפחה לוהקה שוש פוליאקוב, אמה האמיתית של יעל ואלמנתו של ישראל.
רשימת פרסים ומועמדויות
בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה שהתקיים ביולי 2008 זכתה הסדרה בכל הפרסים המוענקים לסדרה קומית. יעל פוליאקוב עלתה לבמה על מנת לקבל את הפרס בו זכה אביה ישראל פוליאקוב, שנפטר באוקטובר 2007. גם שוש עטרי זכתה במועמדות לאחר פטירתה באפריל 2008.
קישורים חיצוניים
ביקורות
מימוס
המימוס היה מופע בידור עממי ברומא, החל מהמאה ה-2 לפנה"ס. הוא כלל מופעי לוליינים, חקיינים, בדרנים וליצנים, גברים ונשים, שסבבו בשווקים ובירידים ואספו כסף מהקהל. שחקני המימוס הופיעו בלהקות נודדות קטנות והקימו במות עץ פשוטות וקלות. הופעות מימוס מאוחרות יותר (המאה ה-3) כללו גם טקסטים קבועים, בעלי עלילה פשוטה וקבועה, אך עיקרו של המופע היה תנועתי ולולייני. מופעי מימוס שהתקיימו בחגיגות פולחן אליליות-פגניות כללו גם חלקים פורנוגרפיים ואף הוצאות להורג פומביות. מופעי המימוס המשיכו עד המאה השביעית אז נאסרו על ידי הכנסייה.
שורשיו של המימוס
שורשיו של המימוס בקומדיה היוונית, שהייתה בראשיתה מקובעת למקום התיאטרון ולזמן חגיגות פולחן אליליות, תהליך הניידות של התיאטרון החל במאה הרביעית לפנה"ס על ידי אמני דיוניסוס. מופעי המימוס הם המשך של תהליך ההתניידות. במאה השלישית לפני הספירה ואילך עברו מופעי להקות דיוניסוס תרגום לרומאית על ידי אמנים רומיים דו-לשוניים.
בניגוד ליוון בה נחשבה הקומדיה לתרבות גבוהה ולא ערבו בה מופעים אחרים, המימוס היה חלק ממכלול של מופעים שכללו מרוצים, אתלטיקה, מופעי שחקנים עם מסכות-אטלנה, קרבות אדם מול חיה עד מוות- לודר, בלט מים, וכן "קטעים נבחרים" מקומדיות יווניות שברומא הרשו לעצמם לפרק לחלקים. במימוס היו גם יסודות אלתוריים.
בניגוד ליוון, ברומא מעמדם של השחקנים היה נמוך, חלקם היו עבדים משוחררים, כמו כן השתתפו במופע נשים דבר שלא היה מקובל בתיאטרון היווני.
במאה הראשונה לפני הספירה עלה מעמדו של המימוס בזכות מחברים שנתנו לו לבוש ספרותי.
דעת חכמי ישראל על המימוס
חכמי ישראל התנגדו לתיאטרון הרומי בכלל ולמימוס בפרט. הם ציינו שיש בו זנות ועבודת אלילים וגם תיאטרון שאין בו את אלו בצורה ישירה יש בו משום מושב לצים וחוקות הגויים. יוספוס פלביוס מתאר שיחה בין הורדוס לזקני היהודים בה ניסה לשכנעם לבוא לתיאטרון שאין בו עבודת אלילים, אך הם סירבו ואמרו שלא הורגלו בכך אבותם.
כמו כן הצביעו חז"ל על יסודות אנטישמיים במופעי המימוס, כגון לעג לעושרם או עניותם של היהודים מצד שני ריש לקיש מצא טוב במופעי המימוס ואמר:
הכנסייה והמימוס
טרטוליאנוס, תאולוג נוצרי קדום, הזהיר שיש בהם עבודת אלילים, שכרות ופריצות. הכנסייה לחמה נגד מופעי המימוס ומופעים פגאניים אחרים, אך הצליחה לאוסרם רק באמצע המאה השישית במזרח האימפריה הרומית ובמערבה באמצע המאה השביעית.
מונית
מונית היא כלי תחבורה אשר נוסעיו שוכרים את שירותו על מנת להגיע למחוז חפצם (לעומת כלי תחבורה ציבורי אשר לו עצירות קבועות על פי נותן השירות). בדרך כלל כלי התחבורה הוא מכונית, אבל ישנם מקומות בעולם שמשתמשים בסירות, ריקשות ואף מטוסים.
מימוס
השפעות המימוס על אמנות מאוחרת
ענף הפנטומימה שנקרא בתחילתו פנטומימוס צמח מתוך מופעי המימוס. ליצן הפנטומימה בעל הפנים העצובות-פיירו הצרפתי והמוקיונים השוטים של ימי הביניים הם צאצאיו של המימוס. מהם נולד ארלקינו של הקומדיה דל ארטה ופולצינלה. משתה השוטים של ימי הביניים היה חגיגה של פריקת עול בסגנון מופעי מימוס. פרדריק בוסי ציין את דון קישוט כדמות המושפעת מליצני המימוס. הדמויות במחזה מחכים לגודו הן סוג של מוקיונים בעלי אפיוני מימוס. כמו כן נוהגין לציין את דמויות הסיטקום כגון ארצ'י באנקר ודומיהם כמושפעים מדמויות מימוס בהיותם דמויות בעלות חסרונות מובלטים, שלא משתנות.
מונית
את המילה "מונית" חידש האמן יוסף בס עם קוּם המדינה על בסיס המילה "מונֶה" (מד זמן שמחשבים בעזרתו את תעריף הנסיעה, ומכונית).
היסטוריה
כבר בתחילת המאה ה-17 ניתן היה למצוא כרכרות סוסים המשמשות כמוניות בפריז ולונדון. הצהרות מלכותיות בשתי הערים הגבילו את מספר הכרכרות המותרות בכל עיר - הדוגמה הראשונה לתקנות בתחום. במאה ה-19 הוכנסו לשימוש כרכרות סוסים בעלות מהירות גבוהה יותר ובטיחות גבוהה יותר.
מכוניות המונעות על ידי סוללות חשמל נהנו מהצלחה קצרה בפריז, לונדון וניו יורק בשנות ה-90 של המאה ה-19. המצאת המונה על ידי הגרמני וילהלם ברון ב-1891 הציגה לראשונה את המונית המודרנית. המונית המודרנית הראשונה, אשר הונעה בעזרת גז וצוידה במונה, היה ה"דיימלר ויקטוריה" שבנה גוטפריד דיימלר בשנת 1897. מוניות אלה התחילו את פעילותן בפריז בשנת 1899, בלונדון בשנת 1903 ובניו יורק ב-1907. המוניות הניו-יורקיות יובאו מצרפת על ידי איש העסקים הארי אלן אשר טבע את המילה הלועזית taxicab, הלא היא המקבילה של המילה "מונית" בשפה העברית. הוא צבע את המוניות שלו בצבע צהוב לאחר שגילה כי צהוב הוא הצבע שהכי קל לראותו מרחוק, ומאז הפך צבע זה לתקנה בתפוח הגדול, אם כי לא חד משמעית. חברת המוניות הממונעות הראשונה התחילה את פעילותה בעיר הגרמנית שטוטגרט בשנת 1897.
המונית הפכה לפופולרית ברחבי העולם בתחילת המאה ה-20. בתחילת הדרך התחרו המוניות בשירותי האוטובוסים הציבוריים והפרטיים עם קווי שירות קבועים מראש. אי לכך, מוניות מיוחדות (ספיישל), הנוסעת על פי בקשת נוסע (או קבוצת נוסעים) מסוים מנקודה אחת לאחרת, לרוב ללא עצירות בדרך, נכנסה לשימוש נרחב יחסית בתקופה מאוחרת יותר. החידוש הראשון מאז המצאת המונה אירע בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, כאשר הוכנס לשימוש הרדיו הדו-כיווני, המאפשר לנהגי מוניות ולמרכזי השליחה לתקשר אחד עם האחר ביעילות רבה יותר, ובכך לשרת את הלקוחות בצורה טובה יותר לעומת שיטות התקשורת הקודמות, כגון תא טלפון ציבורי. במאה ה-21 נוספה טכניקת זימון מונית באמצעות אפליקציית מובייל כדוגמת "גט טקסי".
כלי הרכב
שירותי המוניות מתבססים בדרך כלל על מכוניות אך במקומות מספר נעזרים במוניות המופעלות על ידי אדם ובעל חיים, או בסירות (כגון הגונדולה בוונציה). דגם וגוון המונית נחשבים במקומות רבים כסמל תרבותי, כגון המונית הלונדונית השחורה, לה אזור אחסנה גדול על יד הנהג. דוגמה נוספת היא המוניות הצרפתיות העתיקות בקהיר. שירותי לימוזינה פועלים באופן דומה לשירותי מונית, באותו שוק ומתחרה במוניות עם מחירים גבוהים יותר.
במדינות רבות קיימים חוקים ותקנות בנוגע לסימון מוניות. תקנות אלו קובעות בדרך כלל את צבע המונית, מספר לוחית הזיהוי, פרסום וכדומה.
ישראל
בישראל קיימים שני סוגים של מוניות:
לצורך קבלת רישיון לעבוד כנהג מונית בישראל, נדרש להוציא רישיון לרכב ציבורי (רישיון ד'). בישראל, משרד התחבורה קובע תקנות מחמירות לעיסוק בנהיגת מוניות. עיסוק בכך ללא רישיון מתאים ועמידה בתקנות אינו חוקי ומשליך ענישה.
הרשות הפלסטינית
הרכבים המשמשים למוניות הם בדומה למוניות הישראליות לרוב מדגמי מרצדס ופולקסוואגן. מוניות רבות ברשות הן מכוניות ישנות מדגמי מרצדס ששימשו כמוניות ישראליות לפני כ-20 שנה.
גרמניה
המוניות בגרמניה צבועות בצבע בז'־צהבהב בהיר. על גג המכונית מוצב שלט דמוי גליל הנושא את המילה "Taxi". כלי הרכב הנפוצים המשמשים כמוניות הם מתוצרת חברת מרצדס פולקסווגן ואופל. לרוב המוניות תמסורת אוטומטית ולחלק מערכות ניווט תומכות GPS. תעריפי הנסיעה גבוהים כיוון שלרשות אזרחי המדינה עומד מערכת תחבורה ציבורית טובה ברוב עריה.
לונדון
שירותי המוניות בעיר לונדון שבבריטניה ובערים סמוכות נוספות מבוססים בשנות האלפיים על שני סוגי מוניות: המוניות השחורות המפורסמות (האוסטין FX4), ומוניות הקרויות "מיני־קאב" אשר אינן רשאיות לאסוף נוסעים מהרחוב, אלא מוזמנות טלפונית בלבד על ידי הנוסע. לשני סוגי המוניות מרכזי שילוח, אולם רק המוניות השחורות יכולות לאסוף נוסעים מהרחוב.
המוניות השחורות מפורסמות בהיותן כלי רכב המיוצרים באופן ייחודי למטרה זו, וכן בשל הדרישה לסיים קורס הכשרה המקיף ("The Knowledge") לצורך קבלת רישוי מתאים. דרישה זאת הביאה לכך שאצל מרבית נהגי המוניות השחורות, אזור ההיפוקמפוס במוח, האחראי, בין השאר, על הזיכרון והניווט, מפותח במיוחד.
המונית הלונדונית יובא לישראל מספר פעמים, מאחר שהיא מתאימה להסעת נכה עם כיסא גלגלים, אך היבוא נפסק לאחר זמן קצר.
ארצות הברית
בארצות הברית מבחינים בין שני סוגי מוניות: מוניות מאספות (medallion cabs) ומוניות תקניות (livery cabs). למוניות המאספות יש היתר לאסוף נוסעים מהרחוב, ולמכוניות לייברי יש היתר להיענות לקריאות טלפוניות או לסדר איסוף מראש בלבד.
ניווט
נהגי מוניות מכירים בדרך כלל את הרחובות והמקומות החשובים ברמת היכרות גבוהה. בשנים האחרונות הפך השימוש במחשבי ניווט מבוססי GPS לנפוץ במוניות רבות במדינות המפותחות. מערכת זו מכילה מפה ממוחשבת ומסתייעת בלוויין לקביעת מיקום כלי הרכב, כך שהיא מסוגלת לנווט ולהוביל את הנהג גם למקומות שאינם מוכרים לו.
מרבית המוניות מצוידות במכשיר קשר אשר באמצעותו מתקיים קשר רצוף עם מרכזי השליחה המעבירים לנהגי המוניות את מיקומו של הלקוח הבא. לעיתים נעזרים נהגי המוניות במרכזי השליחה בהתמצאות באזורים או רחובות לא מוכרים. בחלק מהמוניות יש מערכת שליטה ובקרה ממוחשבת, שבאמצעותה מרכז השליחה יכול לדעת את מיקומה המדויק של המוניות ואת הסטטוס שלה, דבר החוסך דיבור מיותר במכשירי הקשר.
דמי הנסיעה
דמי הנסיעה עבור נסיעה במונית הם בדרך כלל יקרים יותר מצורת נסיעה אחרות (כמו האוטובוס ורכבת). מחיר הנסיעה מתחיל ממחיר מסוים לפי המונה, בישראל למשל, מעל שלושה נוסעים, מזוודה, ויציאה משדה התעופה גובים מספר שקלים נוספים. שאר דמי הנסיעה נקבעים בדרך כלל על פי זמן המתנה ומרחק אשר מחושבים באמצעות המונה. ישנם מצבים שבו יעדיף הנהג או הנוסע לשלם דמי נסיעה קבועים, במקום שימוש במונה, אך הדבר אסור לפי החוק ומהווה השתמטות ממס.
במונית שירות, דמי הנסיעה קבועים למרחק של שישה קילומטר, עם תוספת עבור כל קילומטר נוסף. במונית שירות בנסיעה בין ערים שונות יש מחירון קבוע.
במהלך 2019 נכנסה לתוקף רפורמה בתעריפי המוניות המיוחדות שבה הועלו תעריפי הנסיעה העירוניים והופחתו תעריפים בינעירוניים, בנוסף מוניות שירות החלו לעבור לתשלום ברב-קו.
היארדבירדס
היארדבירדס (באנגלית: The Yardbirds; בתרגום לעברית: ציפורי החצר) הייתה להקת רית'ם אנד בלוז ורוק בריטית, שנודעה בעיקר בזכות הגיטריסטים שלה, שהתפרסמו כאשפי גיטרה לאחר שעזבו אותה: אריק קלפטון, ג'ף בק וג'ימי פייג'.
היארדבירדס דורגה במקום ה-89 בקטגוריית "האומנים הגדולים בכל הזמנים" במגזין הרולינג סטון.
השנים הראשונות ואריק קלפטון
הלהקה התחילה את דרכה בלונדון בשנת 1960 תחת השם Metropolitan Blues Quartet, אך כמה שנים מאוחר יותר שינתה אותו ליארדבירדס. בהתחלה הלהקה ניגנה רית'ם אנד בלוז וחברי הראשונים היו קית' רלף (זמר), פול סמית (בס), ג'ים מקארתי (תופים), כריס דרג'ה (גיטרה) ופול טופהם (גיטרה).
מקומו של קלפטון בלהקה הוצע לגיטריסט אולפן צעיר בשם ג'ימי פייג'. פייג' סירב להצטרף ללהקה אך המליץ על גיטריסט אחר בשם ג'ף בק.
ג'ף בק וג'ימי פייג'
ללא קלפטון עברה הלהקה להקליט להיטים קליטים יותר והגיעה לשלושת הגדולים במצעד הבריטי עם שלושה להיטים שחיבר עבורם גרהאם גולדמן ולהיט רביעי שחברי הלהקה חיברו בעצמם. ביחד עם בק הוציאה הלהקה את אלבומה Roger the Engineer בשנת 1966. מעט לאחר צאת האלבום החליט סמית לפרוש מהלהקה, ואת מקומו של סמית על הבס הסכים למלא ג'ימי פייג' שמאס בנגינת אולפן. פייג' נשאר נגן הבס זמן מועט מאוד כיוון שחברי הלהקה הבינו שמקומו של פייג' על הגיטרה לצד בק, וכך החליפו דרג'ה ופייג' תפקידים.
בהרכב הזה הוציאה הלהקה את הסינגל Happenings Ten Years Time Ago ואף הופיעה בסרט "יצרים", שביים מיכלאנג'לו אנטוניוני, עם השיר The Train Kept A Rolling.
בסוף שנת 1966 החליט בק לפרוש מהלהקה.
פירוק הלהקה
לאחר פירוק הלהקה החליטו רלף ומקארתי על הקמת להקה חדשה בשם רנסאנס (Renaissance), ואילו פייג' החליט גם הוא להקים להקה חדשה שנקראה ציפורי החצר החדשים (New Yardbirds), שבמהרה שינתה את שמה ללד זפלין (Led Zeppelin) והפכה תוך שנים ספורות לאחת מלהקות הרוק המצליחות בעולם.
הקמתה מחדש
בשנת 1992, האמרגן פיטר ברטון יצר קשר עם ג'ים מקארטי לבדוק אם יהיה מעוניין להקים את הלהקה מחדש. מקארטי היה מעוניין, אך רק אם כריס דז'ה יסכים, אך באותה עת סבר כי לא סביר שדרז'ה ירצה לצאת לסיבובי הופעות שוב. לאחר מכן יצר ברטון קשר עם דרג'ה, שהסכים לנסות. הופעת הבכורה שלהם הייתה בלונדון, יחד עם The Animals, שגם הוקמה מחדש באותה עת. ההופעה הייתה הצלחה גדולה. ההרכב כלל את ג'ון עידן בבס ושירה. ברטון המשיך לנהל את הלהקה במשך למעלה מעשור, ועדיין עובד איתה מדי פעם.
בשנת 2003 יצא ללהקה אלבום חדש, בשם Yardbirds, בהרכב הכולל את כריס דז'ה, ג'ים מקארטי והחברים החדשים ג'יפי מאיו (גיטרה מובילה, קולות גיבוי), ג'ון עידן (בס, שירה ) ואלן גלן (מפוחית, קולות רקע). אלבום שהורכב מתערובת של חומרים חדשים, שכתב בעיקר מקארטי, והקלטות חוזרות של כמה מלהיטיהם הגדולים ביותר, עם הופעות אורח של ג'ו סאטריאני, סטיב ואי, סלאש, בריאן מיי, סטיב לוקאתר, ג'ף "סקאנק" בקסטר, ג'ון רז'ניק, מרטין דיצ'ום וסיימון מקארטי. כמו כן, ג'ף בק התאחד עם חבריו ללהקה לשעבר בשיר "My Blind Life". אחר כך המשיכה הלקה להופיע ברחבי העולם בהרכבים משתנים.
באוקטובר 2011 הייתה הלהקה אומרה להגיע לישראל, להופעה אחת במועדון הבארבי, אך היא בוטלה עקב קשיים טכניים.
מאיר אביזוהר
מאיר אביזוהר (אביזֹהר) (27 בספטמבר 1923 – 31 באוגוסט 2008) היה חבר הכנסת מטעם הרשימה הממלכתית בכנסת ה-7, חוקר מורשת בן-גוריון ומחבר ספרים בנושאי מדע המדינה והיסטוריה ארצישראלית.
חייו
אביזוהר נולד בירושלים למורה הנודע לכימיה ולטבע בגימנסיה העברית רחביה, יהושע אביזוהר (סינגלובסקי) וללאה בת דב לוין, מראשוני שכונת הפועלים. למד בבית הספר היסודי והתיכון "בית הכרם" שבבית הכרם ובאוניברסיטה העברית. בנעוריו היה חבר תנועת "המחנות העולים" והצטרף למפא"י ב-1940, בגיל 17. ב-1942 הצטרף למחדשי ההתיישבות בקיבוץ חמדיה ונישא לאסתר קלוגר. בשנת 1947 עזב עם משפחתו את הקיבוץ והחל ללמוד חקלאות באוניברסיטה העברית. במלחמת העצמאות השתתף בקרבות גדוד "מוריה" בירושלים ואחריה היה קצין תרבות והסברה. שימש כעורך "במחנה" בשתי תקופות 1949–1950, 1954–1957).
בשנת 1965 פרש אביזוהר עם בן-גוריון ממפא"י והיה בין מקימי רפ"י. היה העורך הראשון של ביטאון רפ"י, "מבט חדש". ב-1969 היה בין מקימי הרשימה הממלכתית בראשות בן-גוריון וכיהן כחבר הכנסת מטעמה בכנסת השביעית. אביזוהר עמד בראש קבוצת המיעוט ברשימה הממלכתית, שפרשה מהרשימה ב-1972 בעקבות התנתקות בן-גוריון מהרשימה הממלכתית והצטרפה למפלגת העבודה ב-1973. הוא עצמו נשאר במעמד "חבר כנסת יחיד" אך תמך בקואליציה שבהנהגת העבודה ובתום הקדנציה פרש מפעילות פוליטית. במהלך כהונתו בכנסת היה חבר בוועדת החינוך והתרבות, בוועדת חוקה, חוק ומשפט ובוועדת העבודה.
אביזוהר קיבל תואר דוקטור מבית הספר לכלכלה של לונדון. החל בשנת 1970 שימש מרצה בחוג ללימודי עבודה אוניברסיטת תל אביב וב-1979 עבר לאוניברסיטת בן-גוריון, שבה כיהן כפרופסור. אביזוהר היה ראש המכון למורשת בן-גוריון בשדה בוקר ועמד בראש המפעל של פרסום יומני בן-גוריון ומחקרים אודות האיש ותקופתו. הוא עצמו ערך וכתב מבואות והערות לכרכי היומנים מהשנים שלפני הכרזת העצמאות.
אביו, יהושע אביזֹהר (1882-1967), איש העלייה השנייה, היה ממניחי התשתית ללימודי הכימיה בארץ ישראל, הבוטניקה של צמחי הארץ, כותב ספרי הלימוד מהראשונים בעברית בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים, וממייסדי "שכונת הפועלים" שלמרגלות בית הכרם, ירושלים. על שמו נקרא רחוב בבית הכרם. דודו, אחי אביו, ד"ר אהרון סינגלובסקי, היה ממייסדי אורט העולמי ומקים רשת אורט ישראל. היה נשוי לאסתר (לבית קלוגר, נפטרה ב-2004). השאיר אחריו בן ובת.
ספריו
ספרים בעריכתו
Bad Child
Bad Child הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האוסטרלית טונס אנד איי. השיר יצא לאור ב-12 במרץ 2020, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים Bad Batch רקורדס.
רקע וכתיבה
ב-11 במרץ 2020, הודיעה ווטסון כי תוציא מוזיקה חדשה למחרת. יציאת השיר, יחד עם כללה שיר נוסף הנקרא "Can't Be Happy All the Time", אשר מלווה בקליפ מונפש. הזמרת חשפה כי לראשונה היא כתבה שיר "בנעליו של מישהו אחר; כותבת מנקודת מבטם". עוד הסבירה כי השיר הוא "דרך שלה לראות את החיים גדלים דרך עיניו של מישהו אחר".
מחלת קראבה
מחלת קראבה היא מחלה מטאבולית תורשתית, המוגדרת כסוג של מחלת אגירה ליזוזומלית. שכיחות המחלה בעולם עומדת על 1 לכ-100,000 עד 200,000 לידות. בשבטים דרוזים ומוסלמים מסוימים בגליל שיעור המחלה גבוה יותר ועומד על כשישה מקרים לכל אלף לידות. המחלה קיבלה את שמה מקנוד הראלדסן קראבה, רופא דני שהיה הראשון שתיאר אותה בשנת 1916.
תסמינים
תינוקות הנולדים עם מחלת קראבה נראים בריאים בזמן הלידה. התסמינים הראשונים מופיעים בגיל שלושה עד שישה חודשים, וכוללים רגזנות, בכי ללא סיבה, חום גבוה, קשיות בגפיים, קושי באכילה, הקאות והאטה בהתפתחות המנטלית והמוטורית. תסמינים נוספים הם חולשה בשרירים, חרשות, עיוורון, שיתוק וקושי בבליעה. איבוד דרסטי במשקל עשוי להופיע גם כן. כאשר המחלה מופיעה בינקות, התינוק לרוב לא שורד מעל גיל שנתיים. ידועים מקרים שבהם המחלה מופיעה בגיל מאוחר יותר ואף בבגרות ומתפתחות בקצב מואט. במקרים אלה תוחלת החיים ארוכה הרבה יותר.
טיפול
על אף שלא ידועה כיום תרופה למחלה, מחקרים הראו שהשתלת מח עצם יכולה להועיל במקרים קלים יחסית ואם הטיפול נעשה בתחילת הופעת התסמינים. פיזיותרפיה יכולה להקל על בעיות השרירים. מחקרים נוספים הראו שהשתלת דם טבורי יכולה להועיל אם היא מתרחשת לפני תחילת התסמינים העיקריים.
אברהם שניור קורונל
דון אברהם שניור קורונל (1493–1412) היה רֵישׁ גָּלוּתָא, רב חצר, שר אוצר, חוכר וגובה מיסים יהודי בספרד במאה ה-15, בחצרו של המלך אנריקה הרביעי ובחצרם של המלך פרננדו והמלכה איזבלה הידועים בכינוי "המלכים הקתולים". יש אומרים כי שידך ביניהם. נחשב ליהודי החשוב ביותר בקסטיליה. הוא גם שימש כשופט עליון של היהודים.
בניגוד לאמור למעלה לגבי שנת הפטירה שלו ב 1493, פרופסור ביינארט סובר שאברהם סניור נפטר לכל המוקדם בשנת 1496.
קורות חיים
נולד למשפחה יהודית בספרד, במאה ה-15, בשם אברהם שניור. תחת שלטונו של המלך אנריקה הרביעי היה חוכר המיסים הראשי בקסטיליה, כגמול על שירותיו מונה אלבדין (Albedinus) שופט היהודים בעיר סגוביה. בשנת 1474 סייע לעליית פרדיננד ואיזבלה, ופעל למסירת סגוביה לשלטונם.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1476, נזכר אברהם שניור לראשונה כגובה מיסים עליון למלכות קסטיליה, לגבית מיסים מהיהודים. תפקיד זה גרר יחס שלילי מהקהילה. בשנת 1477 קיבל מינוי כ"רב דה לה קורטי" (רב החצר) וכשופט עליון ליהודים בקהילות "מעבר לבורגס וממנה הלאה". שימש לא רק כשופט עליון אלא גם התגייס ופעל למען היהודים שנזקקו להשפעתו ומעורבותו.
במהלך שנותיו, מונה כשר האוצר של המלך פרדיננד והמלכה איזבלה, הידועים כ-"המלכים הקתולים". תפקיד זו העלה אותו בסולם המעמדות, והפך אותו לידיד טוב של המלך. ארמונו שבעיר סגוביה, אחד מהמפורסמים שבספרד, משמש כיום כמוזיאון. שניור שימש גם כראש קהילת יהודי קסטיליה והשתדל למענם. כמו כן סייע בפרשת פדיון שבויי מלגה היהודים, שנשבו ב- 1487.
במכתב של יהודי קסטיליה ליהודי רומא ולומברדיאה מ- 1487 הם מתייחסים לאברהם שניור כ-"ריש גלותא אשר עלינו". בעיני חז"ל נחשב שלטון זה כהמשך למלכות בית דוד.
יחד עם דון יצחק אברבנאל שהיה חברו הטוב, ניסה למנוע את גזרת הגירוש של יהדות ספרד. כחלק ממאמץ זה אברהם סניור ארגן קבוצה של בנקאים יהודים אמידים, שהציעו כופר זהב כדי לסכל את הגזירה. שבועיים לפני הגירוש, ב-29 במאי 1492, עדיין הצהיר שהוא ומשפחתו עוזבים עם כל היהודים האחרים. יש אומרים כי המלכה איזבלה איימה שתשמיד את כל יהודי ספרד אם אברהם סניור ומשפחתו לא יתנצרו ויישארו. תפקידו הבכיר וקרבתו למלך הייתה בעוכריו.
ב־15 ביוני 1492 הוא הוטבל לנצרות במזרקה בכניסה לכנסייה Santa María de Guadalupe בעיר גוואדלופ על ידי החשמן של ספרד פדרו דה מנדוזה, המלכים הקתולים היו הסנדקים. בטקס זה הוטבל גם חתנו מאיר ועוד שלושה יהודים. לאחר הטקס, קיבל אברהם שניור קיבל את שם המשפחה "קורונל". משפחתו, שלא רצתה לעזבו בזקנתו, התנצרה גם היא. אחיו שלמה שניור עזב את ספרד.
לאחר ההמרה, ב- 23 באוגוסט 1492, נתמנה לשמש כרחידור (חבר מועצת העיר) בסגוביה ב"זכות שירותיו הרבים והטובים שעשה והוא עושה לכתר וכדי לגמול לו עליהם". הכתר גם הטיל עליו, יחד עם אחרים, לגבות חובות שהנוצרים חבו ליהודים ולהעבירם לקופת האוצר.
אברהם שניור נקבר בסגוביה, בקפלת הירידה (Capilla del Descendimiento) שבכנסיית לה פארל (Monastery of Santa María del Parral). סמל משפחת קורונל, חמישה נשרים מזהב וכתר זהב, מופיע על אחד הקברים שבקפלה, ובשיפוץ שנעשה לאחרונה הותקן ויטרז' שנושא את אותו הסמל. בקפלה זו קבורים זה ליד זה אברהם שניור קורונל, נכדתו מריה שהיתה נשואה לחואן בראבו דה מנדוסה ובנה מנישואיה השניים - אנטוניו דה סוליס.
נכדו ברח להולנד לאחר מותו, שם חזר ליהדותו ותרם רבות לבתי-הכנסת.
רכושו של אברהם שניור
לאברהם שניור הייתה אחוזה בתחומה של סגוביה, במקום שנקרא Campo de Pinillos. בנוסף לבית מגוריו, היו לו חמישה-עשר בתים ברחוב Zapateria שברובע היהודי של סגוביה. ביתו המרכזי היה ברחוב קורפוס כריסטי. כיום פועל בארמונו המשופץ של אברהם שניור מוזיאון של יהודי ספרד והרובע היהודי, שנקרא Didactic Center of the Jewish Quarter. מעל לכניסה לבית מתנוסס שלט האצולה (coat of arms) המעיד על אילן היוחסין של המשפחה. חיים בינארט גם כותב שלאברהם שניור היה בית תפילה בביתו, ששימש "גם אנוסים וגם נוצרים ממוצא נוצרי גמור". בית הכנסת נסגר אחרי שאברהם שניור ובני ביתו המירו את דתם. ישנה סברה שבית הכנסת הזה עדיין עומד על תילו ויש אליו גישה ממבנה המוזיאון.
שמות אחרים
פרופ' בינארט משתמש בכתיב "אברהם סניור", וקובע כי לאחר שהתנצר ברוב פאר והדר בגואדלופי, בנוכחות המלכים הקתולים, הוא נקרא פרנאן נונייס קורונל. השם פרנאן כפי הנראה הוא על שם המלך פרנאנדו שהיה בין המטבילים. קיימת גרסה אחרת הקובעת כי אברהם שניור שינה את שמו לפרננד (פרננדו) פרז קורונל.
בכתיב לועזי מוצאים את השם Senior ולחליפין Senneor ,Seneor.
צאצאים מפורסמים
דוארטה סאריבה, יליד המאה השש עשרה, הידוע גם בשמו דוד סניור קורונל. עיקר פועלו היה ברסיפה שבברזיל. חזר ליהדות. מעשירי הקהילה, בעל מטעים, סוחר גבאי וגזבר.
ר' נחמן נתן קורונל, שנולד באמסטרדאם ב- 1810, עלה לארץ ישראל בשנות העשרים שלו. תלמיד חכם, עסקן, מחבר ועורך ספרי קודש שקיבל מדליה מהקיסר האוסטרי על פועלו.
שניים מצאצאיו בני העת האחרונה הם יעקב פרלשטיין, יליד 1878 אשר היה אחד ממיסדי תל אביב, ודוד קורן (קורונל), יליד 1917 אשר שימש חבר הכנסת וראש מועצה בגליל. שניהם ילידי ירושלים.
מאי זרחי
מאי זרחי (נולדה ב-11 במאי 1984) היא כוריאוגרפית, אוצרת ודרמטורגית ישראלית המחלקת את זמנה בין גרמניה וישראל.
ביוגרפיה
זרחי נולדה וגדלה בתל אביב. סבה היה האדריכל משה זרחי.
את יצירתה הראשונה יצרה בשנת 2001 כשהייתה בת 16 בלבד. שנה לאחר מכן עברה להולנד כדי ללמוד מחול ברוטרדם. עוד לפני סיום לימודיה, ב-2005, הייתה אסיסטנטית של ויליאם פורסיית' ביצירתו "3 Atmospheric Studies" בפרנקפורט.
לאחר סיום לימודיה הצטרפה ב-2007 לתוכנית לכוריאוגרפיה ex.e.r.ce במונפלייה, בניהולם של קסבייר לה רוי (Xavier Le Roy) ומתילד מונייה. לאחר שחזרה לישראל למדה תיאטרון ב-2008 בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
ב-2009 עברה זרחי לגרמניה והייתה ממקימות הקולקטיב הכוריאוגרפי mamaza לצד פאבריס מצליח ויאניס מנדפוניס איתם יצרה והופיעה ברחבי העולם. במסגרת הקולקטיב הגיעה זרחי לרזידנסי בדהסינגל באנטוורפן ב-2011, ובתיאטרון מוסונטרום בפרנקפורט ב-2012.
ב-2016 יזמה עם גלית קריידן את פרויקט WALK במתחם האומנים פסט'פקטורי בבת ים ובשנת 2018 יזמה עם ענת דניאלי את פסטיבל "ארנבת מרץ" בבת ים.
זרחי מלמדת בבית הספר לתיאטרון חזותי, באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וב-K3 בהמבורג. החל מ-2021 זרחי מנהלת את התכנית הדו-שנתית לכוריאוגרפיה במרכז "כלים" בבת ים.
סינמה סבאיא
סינמה סבאיא הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2021, זוכה פרס סרט הביכורים הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים ופרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר לשנת 2022. הסרט נשלח לייצג את ישראל בפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר, אולם לא העפיל למועמדות בקטגוריה. את הסרט ביימה אורית פוקס רותם. בסרט מככבות דאנה איבגי, אמל מורקוס, מרלן בג'אלי, רותי לנדאו, חאולה חאג'־דיבסי, ג'ואנה סעיד, יוליה טגיל, אסיל פרחאת, אורית סמואל וליאורה לוי.
עלילה
קבוצת נשים יהודיות וערביות, עובדות עירייה תושבות חדרה והמשולש, משתלמות בסדנת צילום וידאו שמעבירה רונה, במאית צעירה (דאנה איבגי). היא מלמדת את קבוצת הנשים לצלם ולתעד את עולמן. לסרט שמונה חלקים, כמספר מפגשי הסדנה. העלילה עוקבת אחר מערכת היחסים והקשרים הנרקמים שמתפתחים בקורס שאותם מלווים קטעי וידאו. הנשים מצלמות ומקרינות על הבד הלבן ומעלות נושאים שונים ומגוונים הנוגעים לעולמן בהם עצמאות, זוגיות, אימהות, פגיעות מיניות, פחד ועוצמה, ובין היתר חולקות סודות ופרטים אינטימיים מעולמן. הנושאים המועלים מביאים לריחוק ולקרבה בין משתתפות הסדנה, שכן ללא הקורס לא היו מוצאות את עצמן יחד באותו מקום. רונה הבמאית מתעדת ומצלמת. ייתכן שעוד תעשה מזה סרט.
פרסים ומועמדויות
סינימה סבאיא זכה בפרס סרט הביכורים הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים וחמישה פרסי אופיר: פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר, פרס אופיר לבמאית הטובה ביותר לאורית רותם פוקס, פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר שהוענק לג'ואנה סעיד, פרס אופיר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר שהוענק לרייצ'ל בן דהן, פרס אופיר לליהוק הטוב ביותר שהוענק לעמנואל מאייר. הסרט זכה בפרס וייל בלוך לשנת 2021. את הפרס הגישה גל גדות.הסרט נשלח לייצג את ישראל בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר 2022, אך לבסוף לא העפיל למועמדות בקטגוריה.
שופרסל
שופרסל היא חברה ציבורית ישראלית, המפעילה רשתות מרכולים ובתי מרקחת ברחבי ישראל ואף עוסקת בנדל"ן מניב. החברה התאגדה בשנת 1957, והייתה הראשונה ליישם בישראל את מודל רשתות הקמעונאות האמריקאי . נכון לספטמבר 2022, מספר המרכולים אותם מפעילה שופרסל בפריסה ארצית בתתי-רשתות עמד על 401, מתוכם 310 סניפי שופרסל ו-91 סניפי Be, וכן 8 מרכזי שילוח לאונליין בשטח של 27 אלפי מ"ר.
בסניפיהם של הרשתות ובמטה החברה, השוכן בראשון לציון, מועסקים כ־16,700 עובדים, ונכון לשנת 2021 היא רשת המרכולים הגדולה בישראל במונחי נתח שוק, עם נתח שוק כולל של כ-20% (ב־2018). ניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב החל משנת 1980.
הקמת החברה
בשנות ה-50 החל בן-ציון בן-חיים, צעיר ישראלי שעבד בניהול מכירות בחברת המאפים "פרומין", לקדם פיתוח ישראלי של מרכול שיפעל במודל דומה לזה של ה"סופרמרקטים" מארצות הברית. בן חיים יצר קשר עם ארגון משווקי המזון בארצות הברית (Food Marketing Institute) וקיבל רשימה של בעלי מרכולים יהודים בצפון אמריקה. לאחר מכן, פנה אל שר המסחר והתעשייה, פנחס ספיר, וביקש מלגת השתלמות מטעם המשרד בארצות הברית. ספיר הפנה את בן חיים לחיים פיינברג, האחראי על הקצאת המלגות במשרד המסחר והתעשייה, שהחליט לפרוש מתפקידו ולחבור לבן-ציון. השניים צירפו אליהם שותף נוסף, יחיאל הורדס, שהגיע מרקע של הנדסת תעשייה במשרד הבריאות.
היזמים יצאו לארצות הברית, כשברשותם רשימת יהודים שבבעלותם רשתות מרכולים. היזמים גייסו עשרה משקיעים, שהשקיעו 25 אלף דולר כל אחד. עם שובם לישראל הפנה אותם ראש הממשלה דוד בן-גוריון ליו"ר הבונדס בקנדה, ברטרם לאוב, שצירף משקיעים קנדים לחברה.
החברה הוקמה ב-20 בדצמבר 1956 ונקראה "שופר-סל", הלחם של צמד המילים "שׁוּפְרָא" (מתוך ביטוי הארמי "שופרא דשופרא", משמע איכותי ומובחר), ו"סל". סמליל החברה, איור של סלסלת מזון, עוצב על ידי ז'אן דוד. עם הזמן, הבינו בחברה שהציבור אינו הוגה את השם באופן שאליו התכוונו, והחליטו לאמץ את הצורה השגורה "שופֶרסל" בפרסומי החברה.
הסניף הראשון הוקם ב-28 באוגוסט 1958 ברחוב בן-יהודה 77–79 בתל אביב, והיה הראשון שניסה לספק בישראל שירות דומה לזה של רשתות המזון הגדולות בצפון אמריקה. ביום הראשון לפעילות הסניף, שכונה אז "סופרמרקט", פקדו אותו כ-2,500 לקוחות שהותירו פדיון של כ-20 אלף לירות. רעייתו של אד סאליבן, שביקר באותה עת בישראל, הוזמנה לחנוך את החנות והייתה הקונה הראשונה. במחאה על חנוכת החנות, שבתו רוב בעלי המכולות בעיר.
קשיים והתפתחות
באוגוסט 1964 דווח על קשיים של החברה וממשלת ישראל הביעה נכונות לסייע לחברה בייעוץ ועזרה בתחום הניהול ובשחרור פקידים של הממשלה מתפקידם הממשלתי כדי שיוכלו לעבוד בשופרסל. בעלי מניות החברה ביקשו מהממשלה גם סיוע כספי, אך סורבו. בשנת 1965 היו חנויות החברה פתוחות באופן רצוף משבע בבוקר עד שבע בערב, דבר ייחודי באותם ימים. בשנת 1966 החלה הרשת לפרסם יצרנים על גבי שקיות היד מפלסטיק, והייתה הראשונה בישראל לעשות כן. ב-1967 החלו שידורי פרסומת על מסכים בתוך הסניפים.
בשנת 1977 החלה הרשת בפרסום וחלוקת קופונים בעיתונים. בשנת 1978 פתחה הרשת את הסניף הראשון מחוץ לתל אביב - בצומת הצ'ק פוסט בחיפה. בשנת 1979 הוכנסה לרשת הקופה הרושמת האלקטרונית לראשונה בישראל.
כחברה מונפקת בבורסה
בשנת 1980 הונפקה הרשת לראשונה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. ב-1983 התחילו לשווק ברשתות אוכל מוכן, וב-1984 התחילה הרשת לייצר לחמים ודברי מאפה טריים בתוך הסניפים. בשנת 1985 הושק הסניף הראשון שנשאר פתוח 24 שעות ביממה בקניון איילון. בשנת 1986 החלה הרשת לקבל תשלומים באמצעות אשראי, וב-1989 החלה הרשת לספק שירות משלוחים של קניות בהזמנה טלפונית.
בשנת 1992 הוכנסו לראשונה בתי מרקחת בתוך מספר סניפים, וב-1994 שופרסל הייתה מעורבת לראשונה בבעלות על רשת סופרמרקט מחוץ לגבולות ישראל בהונגריה. באוגוסט 1994 הושקה רשת החנויות "מחסני מזון". בשנת 1997 הונפקה מניית שופרסל בבורסה בניו יורק (אך הוצאה מהבורסה 6 שנים לאחר מכן בדצמבר 2003), כמו כן באותה השנה השיקה שופרסל את רשת חנויות "קוסמוס" ו"יוניברס קלאב". בשנת 1998 הושק המותג הפרטי "סופרקלאס", והוקם מרכז לוגיסטי בראשון לציון להפצת מוצרי החברה.
התרחבותה לרשת הגדולה בישראל
עם קריסתה של רשת "קלאבמרקט" בשנת 2005, רכשה שופרסל את החזקות הרשת, ובכך הפכה לרשת הגדולה בישראל. שופרסל החלה בהליך מיתוג בהשקעה של כ-200 מיליון ש"ח במסגרתו מיתגה מחדש את תת-הרשתות שבבעלותה. "יוניברס קלאב" הושקה מחדש תחת השם "שופרסל דיל" והופעלה באסטרטגיה של EDLP. (Every day low price) רשת "קוסמוס" מותגה מחדש כ"שופרסל ביג", ורשתות "היפר-נטו" ו"שופר-סל" (המותג המקורי של החברה) מותגו מחדש בשם "שופרסל שלי". בנוסף השיקה שופרסל כרטיס אשראי חוץ-בנקאי במיתוג החברה. ב-2007 הושק מחדש מועדון הלקוחות של החברה תחת מותג אחיד שופרסל.
בשנת 2011 החלה הקבוצה להכניס לרשתות קופות בשירות עצמי. כמו כן רכשה שופרסל את רשת "אורגניק מרקט" למזון אורגני ולמזון טבעוני, ובהמשך שינתה את שמה למותג "שופרסל green", מותג של מוצרים אורגניים הנמכר בחנויות עצמאיות ובסניפי שופרסל.
בראשית שנת 2013 הוערך שווי השוק של החברה ביותר משניים וחצי מיליארד שקל. לאחר שהשליטה בקבוצת IDB, בעליה של שופרסל, עברה לידיים חדשות ולאור תוצאות כספיות נמוכות מהצפוי לחברה בסדר הגודל שלה, הרשת חנכה אתר אינטרנט חדש שלה להזמנות מקוונות. האתר מאפשר, בנוסף לרכישה של המוצרים הנמכרים בסניפים ומוצרים משלימים נוספים מספקים חיצוניים.
באמצע 2014 הודיעה חברת שופרסל על תוכנית התייעלות. במסגרת המהלך סגרה החברה 15 סניפים.
ב-2017 הקימה שופרסל מרכז לוגיסטי באזור התעשייה מודיעין בשוהם, המרכז את כלל הסחורות הנמכרות ברשתות החברה ודרכו משנעת החברה את אספקתה לסניפיה השונים.
מאמצע שנת 2018 חדלה "דיסקונט השקעות" להיות בעלת שליטה בשופרסל, והחברה אינה מוגדרת יותר כחברת שכבה שנייה.
בינואר 2022 הודיע מנכ"ל הרשת, יצחק אברכהן, על התפטרותו מהתפקיד, את מקומו תפס עופר בלוך, והוא הודח ביולי והוחלף על ידי אורי וטרמן.
בדצמבר 2022 חתמה רשת שופרסל מזכר הבנות לשיתוף פעולה עם עמית זאב, זכיין רשת "SPAR" בישראל. במרץ 2023 הפך מזכר ההבנות להסכם, לפיו לשופרסל יהיו 19.9% מהבעלות בחברה המשותפת שתוקם, לזאב יתר 80.1%. החברה המשותפת תקים בישראל חנויות במותג ספאר, ותפיץ בישראל את המותג הפרטי ספאר, בחנויות אלה וגם ברשת שופרסל.
שילוב עובדים עם מוגבלויות
במחצית מסניפי שופרסל (150 סניפים) משולבים עובדים עם מוגבלויות, בהתאם לצו ההרחבה בנושא זה. החברה אף פועלת באופן שוטף להטמעת תרבות מכילה בנושא בקרב כלל העובדים. בנוסף, יחד עם עמותת שווים הפועלת לשיקום ושילוב תעסוקתי של נפגעי נפש, הקימה שופרסל את המיזם "מלקטים שווים". במסגרת זו גובשה תוכנית לשילוב מתמודדי נפש כמלקטים במערך האונליין.
רשתות פעילות
שופרסל מפעילה רשתות שונות בפריסה ארצית:
ערים מרכזיות
סניפי רשתות חברת שופרסל לפי ערים (נכון לאוקטובר 2021):
תווי קנייה
הרשת מנפיקה תווי קנייה בשם "תו הזהב", ואלה מכובדים בחנויות הרשת וברשתות שיווק נוספות.
שופרסל נדל"ן
החברה נוסדה בשנת 2013 ופעילותה העיקרית היא רכישת נדל"ן והשכרתו, לצד פיתוח והשבחה של הנכסים הקיימים. נכון לשנת 2019 לחברה 70 נכסים המושכרים כסניפים לרשתות המרכולים של שופרסל. בנוסף יש מרכזים מסחריים ומשרדים המושכרים ללקוחות חיצוניים.] סך הנכסים בשווי של כ-2.5 מיליארד ש"ח והכנסות שנתיות בהיקף של 182 מיליון ש"ח.
שופרסל פיננסים
"שופרסל פיננסים" היא שותפות עסקית שהוקמה על ידי שלוש חברות: שופרסל, לאומי קארד ופז, לשם הנפקת כרטיס אשראי מבית "לאומי קארד", המיועד ללקוחות שלוש החברות ומאפשר להם ליהנות מהטבות. באוקטובר 2017 הגיע לקיצו ההסכם בין שופרסל ולאומי קארד ולאחר שהראשונה פתחה במכרז שכאל זכתה בו ונחתמה שותפות בין השתיים.
גידרון תעשיות
חברת גידרון תעשיות היא חברה בת בבעלות מלאה של שופרסל המייצרת מוצרי מאפה בעיקר עבור מכירה בסניפי הרשתות של שופרסל. כמו כן, מוכרת החברה את מוצריה ברשתות שיווק נוספות ובשוק המוסדי. נכון ל-2019, כ-3 אחוזים מסך מכירותיה של חברת שופרסל מקורם ממכירת מוצרים מתוצרת חברת גידרון.
לחברה 4 מפעלים:
כל מוצרי גידרון מיוצרים בהשגחת כשרות. כמו כן, חלק מהמוצרים מסופקים אפויים חלקית, ואפייתם מושלמת בתנורי אפייה שבסניפי הרשתות.
החברה מעסיקה כ-400 עובדים במפעליה ובמטה, ומייצרת כ-2,000 טון מוצרים בחודש.
אפליית צרכנים
בחודש נובמבר 2021 עלתה לכותרות פרשת "יש למהדרין" כאשר נטען כנגד שופרסל כי בהשוואה שנערכה בין חברת הבת "יש למהדרין" שנחשבת כרשת החרדית של החברה אל מול שופרסל אונליין בה קונים לרוב חילונים - בעבור אותם מוצרים המחיר ברשת החרדית זול בצורה משמעותית, וזאת על אף שהמוצרים פעמים רבות מגיעים מאותו הסניף. בעקבות הפרשה קמה מחאה ציבורית ונקראו קריאות להחרמת הרשת. באותו היום סגרה שופרסל את האתר המיועד לחרדים.
עבירות והטעיית צרכנים
בשנת 2007 הגיש משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה כתב אישום פלילי נגד חברת שופרסל ועשרה מנהלי סניפים בגין עבירות של הטעיית הצרכן, אי הודעת פרטים במכירה מיוחדת לרגל מבצעים וגביית מחיר הגבוה מזה המוצג על המדפים. כתב האישום הכיל 14 עבירות שהתקיימו במשך תקופה של שנתיים. בית המשפט הרשיע את החברה ועל הרשת הוטל קנס בסכום של 40 אלף שקל והתחייבות על סך 60 אלף שקל למשך שנתיים – בגין עבירות על חוק הגנת הצרכן.
בשנת 2009 הרשיע בית משפט השלום בראשון לציון את חברת שופרסל בגין הטעיית צרכנים וכן בשורה של חריגות בנוגע למחירי מוצרים. בית המשפט קבע כי החברה הטעתה את צרכניה בעניין היקף מבצעי הוזלה ותחולתם והטעתה צרכנים בעניין מחירו הקודם של מוצר. עוד עלה מכתב האישום כי בסניפים רבים של הרשת נמצאו פערים בין הצגת המחירים על המדפים לבין מחירם בפועל, וכי בסניפים מסוימים נמנעו מלכלול את דמי הפיקדון במחיר הרשום על גבי המוצרים וזאת בניגוד לחוק הגנת הצרכן. בית המשפט קנס את החברה ב־450 אלף שקל, וחייב את הרשת לחתום על התחייבות בסך 150 אלף שקל להימנע מעבירה דומה. בנוסף, הורשעו ונקנסו גם חמישה מנהלי סניפים של הרשת.
בנובמבר 2010, נקנסה החברה לאחר ששלחה מסר שיווקי בדיוור ישיר בו לא צוין באופן ברור ובולט כי הפנייה היא בדיוור ישיר, ולא צוין מספר הרישום של המאגר המשמש לשירותי דיוור ישיר.
ביולי 2014 גזר בית המשפט המחוזי בירושלים קנס של שלושה מיליון ש"ח על רשת שופרסל, ועונש של חודשיים מאסר בפועל וקנס בסך 250,000 ש"ח על מי שהיה מנכ"ל הרשת, אפי רוזנהויז, בגין הפרת תנאי המיזוג עם רשת "קלאבמרקט" שקרסה ובניסיון לעשיית הסדר כובל בניגוד לחוק.
ב-9 בנובמבר 2021 פשטו חוקרי רשות התחרות על משרדי חברות שופרסל ושטראוס בחשד להסדר כובל ותיאום מחירים. כמו כן, נחקרו בכירי החברה, ביניהם מנכ"ל החברה איציק אברכהן.
תביעות ייצוגיות נגד שופרסל
ב־29 ביולי 2012 הוגשה לבית המשפט המחוזי בתל אביב בקשה לתובענה ייצוגית נגד החברה בסך של 144 מיליון ש"ח בעילה של חיוב יתר שלא כדין של צרכנים הרוכשים מוצרים באמצעות אתר האינטרנט של החברה. בבקשה נטען, כי שופרסל מחייבת צרכנים במחיר שגבוה באופן משמעותי מהסכום שאותו אמורים היו לשלם עבור המוצרים שרכשו, כאשר הפער הממוצע הוא בשיעור של כ־10% לרעת הצרכן. עוד נטען כי במעשים אלה שופרסל מבצעת הטעיה, הפרת חובת הגילוי והפרת חובת סימון מוצרים, שבהם היא מחויבת לפי חוק הגנת הצרכן. מלבד זאת, טענו התובעים שבמקרים רבים הפער לרעת הצרכן עמד על עשרות אחוזים מסכום הקנייה, ואף על פי שפורסם באתר האינטרנט לגבי מוצרים מסוימים שהם במחיר מבצע, הצרכן חויב עבורם במחיר מלא וגילה את הפער לרעתו רק אם טרח לבדוק את החשבונית המצורפת למוצרים בזמן קבלת המשלוח. ב־17 בדצמבר 2013 הושגה פשרה בתביעה, ובה נקבע ששופרסל תפצה את הלקוחות שיזמינו דרך האתר בסכומים של 10–25 ש"ח.
האחים מרקס
האחים מרקס (באנגלית: Marx Brothers) היו צוות קומי של אחים יהודים אמריקאים אשר הופיעו במחזות וודוויל, בקולנוע ובטלוויזיה בארצות הברית במאה ה-20. הצוות כלל מספר משתנה של חברים, אך בסוף דרכו, ומשזכה להצלחתו הגדולה, מבחינה מסחרית ואומנותית, התגבש לכלל שלישייה – גראוצ'ו – הציני, מעשן הסיגר בעל השפם והגבות המצוירים, הארפו האילם, המנגן בנבל, וצ'יקו בעל המבטא האיטלקי, המנגן בפסנתר.
בין 1926 ו-1957 יצרו האחים מספר סרטים בעלי סגנון ייחודי, אשר חרף עשרות השנים שחלפו מאז עשייתם עדיין יש בכוחם להצחיק את הצופה בן זמננו. בין הסרטים קלאסיקות כ"מרק ברווז", יצירה אנרכיסטית אנטי מלחמתית משנת 1933, "לילה בקזבלנקה" (1946) תשובתם של האחים לסרט "קזבלנקה", ו"לילה באופרה" (1935) הזכור בשל הסצנה בה דחסו האחים שלושה-עשר איש לתוך תא קטן בספינה, ואשר זכה לכך שאלבומה המצליח של להקת "קווין" יקרא על שמו. רבים, כוודי אלן, מצאו בסרטי האחים מרקס השראה ומשמעות, וג'ון לנון התבטא כי הוא "מרקסיסט לנוניסט" התומך בג'ון לנון ובאחים מרקס.
האחים – רקע והתחלות
האחים מרקס נולדו למשפחה יהודית מגרמניה אשר היגרה לניו יורק. האחים כולם נולדו בניו יורק וגדלו באפר איסט סייד, תוך שהם סופגים השפעות של סביבת המהגרים האירים, הגרמנים והאיטלקים. האחים נולדו בין השנים 1887–1901. אח נוסף בשם מנפרד מת כתינוק בשנת 1885.
האחים היו:
משפחתם של האחים הייתה משפחה של אמנים, והוריהם עודדו את כישרונם מגיל מוקדם. הארפו היה מוכשר במיוחד, וידע לנגן כמעט בכל כלי נגינה, אך התמקד בנגינת הנבל, דבר שהביא לכינויו "הארפו" (Harp הוא נבל באנגלית). צ'יקו ניגן היטב בפסנתר וגראוצ'ו בגיטרה.
תקופת הוודוויל וברודוויי
הקריירה של האחים החלה מעל בימת הוודוויל. דודם, אלברט שיינברג הופיע בתיאטרון הוודוויל כ"אל שין". בשנת 1905 הצטרף אליו גראוצ'ו כזמר, וב-1907 גראוצ'ו וגמו הקימו שלישייה בשם "שלושת הזמירים" עם זמרת בשם מייבל או'דונל. בשנה שלאחר מכן הצטרף הארפו כזמיר הרביעי. בשנת 1910 הצטרפה אמם של האחים ודודתם חנה, והשם שונה ל"ששת הקמיעות". ערב אחד, בעת הופעה בטקסס, הופרעה זמרתם של השישייה בשל התפרעותה של פרדה מחוץ לאולם, שהסבה את תשומת לב הקהל. מששב הקהל למקומו התקבל בשורה של גידופים ציניים על ידי גראוצ'ו. במקום להגיב בזעם, הגיב הקהל בצחוק. אז גילו האחים מרקס את הקסם שבקומדיה.
בתהליך איטי החלה הופעתם של האחים להתפתח מערב של זימרה המעורב בקטעי קישור קומיים, לקומדיה הכוללת קטעים מוזיקליים. תוכניתם הקומית הראשונה "כיף בבית הספר" הציגה את גראוצ'ו כמורה בעל מבטא גרמני, המנסה להשתלט על כיתה שכללה את הארפו, גמו, ומשנת 1912 גם את צ'יקו. עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה עזב גמו את הצוות על מנת להילחם בטענה כי "כל דבר עדיף על חיי שחקן". זפו החליף אותו בשנותיו האחרונות של מופע הוודוויל, ערב הצלחתם והמעבר לברודוויי ולאולמות הקולנוע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו האחים מן הרגשות האנטי-גרמניים ששררו בציבור, והמשפחה ניסתה להסתיר את שורשיה הגרמניים. הארפו שינה את שמו מאדולף לארתור, וגראוצ'ו נפטר מאישיותו ה"גרמנית" על הבמה. עתה התגבש הצוות לכלל "ארבעת האחים מרקס" והחל ליצור את סוג הקומדיה המיוחד להם, ואת אישיותם הבימתית. גראוצ'ו החל לצייר לעצמו שפם, וללכת בהליכתו המתנדנדת. הארפו החל ללבוש פאה נוכרית מתולתלת, נסע באופניים זעירים, והפסיק לדבר. צ'יקו אימץ לעצמו מבטא איטלקי מזויף, שאותו רכש בקרבות חבורות הילדים בשכונה שבה גדל. זפו, לעומתם, נותר "האיש הנורמלי", על אף שמחוץ לבמה היה הוא המצחיק מבין האחים, כאשר במשך השנים היה תפקידו להחליף את האחים במופע אם אחד מהם לא יכול היה להופיע, ולכן יכול להופיע בכל אחד מתפקידיהם.
בשנות ה-20 הפך המופע של האחים מרקס לאחד הפופולריים בארצות הברית, והציג הומור שנון ומוזר, הלועג למוסדות כבית הספר, לחברה הגבוהה, ולצביעות האנושית. בנוסף לכך הם היו ידועים ביכולתם האלתורית הווירטואוזית בכלי נגינה שונים, וביכולתם לאלתר סצינות קומיות שנונות. צ'יקו היה לאמרגן הלהקה, וגראוצ'ו למנהל האמנותי. המופע של האחים הגיע לברודוויי בתחילה ברוויו מוזיקלי בשם "נגיד שהיא כן" (I'll Say She Is" 1924") ולאחר מכן בשתי קומדיות מוזיקליות "אגוזי הקוקוס" (1925) ו"אנימל קראקרס" (1928). המחזאי ג'ורג' ס. קאופמן עבד עם האחים על שתי ההצגות, וסייע להם לחדד את דמויותיהם הבימתיות.
תקופת פרמאונט
סרטם האחרון בפרמאונט "מרק ברווז" (1933) נחשב על ידי רבים ליצירת המופת שלהם. הסרט בוים על ידי במאי ידוע, לאו מקארי. הסרט הצליח פחות מסרטיהם הקודמים, אך היה בין ששת הסרטים הרווחיים ביותר בשנה שבה נוצר. הסרט הוא קומדיה העוסקת במדינה דמיונית בשם "פרידוניה" הנלחמת באויב בשם "סילבניה", ואשר גראוצ'ו (המכונה בסרט "רופוס ט. פיירפליי") ממונה לראש ממשלתה. הסרט כולל לעג מר ללאומנות, לקפיטליזם ולפשיזם, כמו גם סצינות קומיות קלאסיות ובלתי נשכחות כ"סצנת הראי", שבה מנסה הארפו לחקות את תנועותיו של גראוצ'ו על מנת לגרום לו להאמין שהוא עומד מול ראי, עד שצ'יקו, הלבוש כמותם, בכותונת לילה, נכנס לתמונה. הסצנה שוחזרה בעשרות קומדיות לאחר מכן. הסרט כלל התגרות, נועזת לתקופתה, בקוד המוסרי ההוליוודי המכונה "קוד הייז" אשר אסר, בין היתר, להראות גבר ואישה באותה המיטה. סצנה מפורסמת בסרט מראה נעלי גבר לצד המיטה, ולצדם נעלי אישה, ולאחר מכן פרסות סוס. כאשר המצלמה מגיעה אל המיטה עצמה מסתבר כי במיטה ישן הארפו לצד סוס. בסרט "חנה ואחיותיה" (1986) מבינה דמותו של וודי אלן את טעם החיים תוך צפייה בסצנה מן הסרט באולם הקולנוע. רבים חולקים עם אלן את הדעה בדבר חשיבותו של הסרט.
ברבים מסרטיהם בתקופת פרמאונט ולאחריה, שיחקה לצדם השחקנית מרגרט דומונט, אשר תפקידה היה לרוב אשת החברה הגבוהה, המשמשת כמטרה לחיזוריו המעשיים מאוד של גראוצ'ו (המונע בשל רדיפת כסף או כבוד) כמו גם לחיצי לעגו.
הסרט "מרק ברווז" היה סרטם האחרון של האחים באולפני פרמאונט, אותם עזבו עקב חילוקי דעות אמנותיים וכספיים. בשלב זה עזב זפו את הרביעייה, ונותרו בה גראוצ'ו, צ'יקו והארפו.
MGM ולאחריה
שלושת האחים חתמו על הסכם עם אולפני MGM ולפי הצעת המפיק האגדי אירווינג תלברג שינו את "הנוסחה" לפיה עבדו. שאר סרטיהם לא כללו את האנרכיה של הסרטים המוקדמים ואת הביקורת החברתית, אלא כללו עלילות רומנטיות השזורות בסצינות קומיות ומוזיקליות, כאשר מעתה התאנו האחים לדמויות "רשעים" בלבד. סרטים אלו נחשבים ירודים ברמתם מסרטי האחים בתקופת "פרמאונט".
הסרט הראשון בתקופה זו היה "לילה באופרה" (1935) סאטירה מתוחכמת על עולם האופרה, שבה מסייעים האחים לשני צעירים מאוהבים, זמר וזמרת אופרה, באמצעות הפיכת הפקה של האופרה "אל טרובאטורה" לכלל תוהו ובוהו. הסרט היה להצלחה גדולה, ובמשך שנים נחשב לסרטם הטוב ביותר. אחרי סרט זה הגיע "יום במרוצים" (1937), אשר במהלך הפקתו מת תלברג באופן מפתיע, ולאחים אבד מליץ היושר שלהם באולפני MGM.
האחים ניסו את מזלם באולפני RKO בסרט בשם "שירות חדרים" בשנת 1938, ולאחר מכן שבו ל-MGM בשלושה סרטים "האחים מרקס בקרקס" (1939), "האחים מרקס במערב הפרוע" (1940) ו"החנות הגדולה" (1941). סרטים אלו לא הצליחו לחזור על הצלחת שני הסרטים הראשונים של האחים ב-MGM.
שני סרטיהם האחרונים של האחים כצוות קומי הופקו באולפני "יונייטד ארטיסטס" – "לילה בקזבלנקה" (1946) שהיה פרודיה על הלהיט הקולנועי משנת 1942 "קזבלנקה" ו"מאושרים באהבה" ("Love Happy") בשנת 1949.
מיתוס פופולרי מספר כי כאשר יצרו האחים את הסרט "לילה בקזבלנקה" איימו אולפני האחים וורנר לתבוע בגין השימוש במילה "קזבלנקה" אך נסוגו מן הרעיון כאשר איים עליהם גראוצ'ו בתביעה בגין השימוש במילה "האחים" בשם האולפן. האמת היא כי בעת הפקת "לילה בקזבלנקה" עמדו האולפנים בקשר על מנת לוודא כי לא יהיה קשר ברור בין העלילות, אלא בקו העלילה הכללי בלבד, ומכתביו של גראוצ'ו אל האולפנים נשלחו לצורך יחסי ציבור, מבלי שאיש שקל ברצינות הגשת תביעה.
"מאושרים באהבה" היה סרטם האחרון של האחים כצוות קומי קולנועי. לאחר מכן הופיעו האחים בסצינות נפרדות בסרט "סיפור המין האנושי" (1957) ולאחריו בסרט טלוויזיה בשם "שוד היהלומים שלא יאמן" בשנת 1959.
הקריירות הנפרדות
בשנת 1970 סיפקו שניים מהאחים קולות לסרט מצויר בשם "הקומיקאים המטורפים" שהופק עבור אולפני הטלוויזיה ABC. "איחוד" זה היה הופעתם הפומבית האחרונה כצוות. צ'יקו והרפו כבר לא היו בין החיים, וזפו שימש בתפקידיהם.
בית התה אגם אגנס
בית התה אגם אגנס (באנגלית: The Lake Agnes Tea House) הוא בית תה כפרי הממוקם לחופו המזרחי של אגם אגנס בשטח הפארק הלאומי באנף בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של בית התה 2,135 מטרים מעל פני הים. בבית התה אין חשמל או מים זורמים, ולכן מי השתייה מורתחים באנרגיה סולרית, ולא מבוצע בישול באתר (וכן המזון המוגש בו, הוא מזון שלא צריך קירור).
תיירות
במהלך השנים הפך בית התה לאתר תיירות פופולרי, ומאות מטיילים מטפסים מדי יום מאגם לואיז לאגם אגנס, בין היתר, על מנת לפקוד את בית התה.
היסטוריה
המבנה נבנה בשנת 1901 על ידי הרכבת הקנדית-פסיפית כמקום מנוחה למטפסי ההרים באזור. בשנת 1905 נפתח במבנה בית תה, והמבנה הורחב במהלך השנים. בית התה הוא בית התה הוותיק ביותר בקנדה. בשנת 1981 נבנה המבנה מחדש (מספר אלמנטים מהמבנה הישן שולבו במבנה החדש - ובהם הדלת האדומה, חלונות המבנה, וכן הריהוט המקורי נשאר).
מיכל שפירא
מיכל (מישל) שפירא (נולדה ב-10 באוקטובר 1980) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
מיכל שפירא נולדה בחיפה לאביעד, פרופסור להנדסה אזרחית בטכניון וראומה שפירא, רופאה פנימית. גדלה בחיפה מלבד שנתיים בהן שהתה משפחתה בארצות הברית בעקבות שבתונים של אביה. למדה במגמת תיאטרון בחטיבת הביניים לאמנויות "רעות" ובמגמת תיאטרון בתיכון ויצו אמנויות קנדה חיפה. לה אחות צעירה, יעל שפירא, צ'לנית.
שירתה בצה"ל בלהקת חיל החינוך, המפיק המוזיקלי היה חגי גינסבורג והבמאי עידו מוסרי. למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנים 2000–2003.
קריירה
ב-2001 שיחקה בסדרה "חלומות נעורים" בערוץ 3, ב-2002 שיחקה בסדרה "כנפיים" בערוץ הראשון וב-2003 שיחקה בסרט "לילה ללא לולה" בבימוי שי כנות ב-HOT.
החל משנת 1998 עבדה עם המוזיקאי אורי שלזינגר, על מופע קאברים בליווי גיטרה בסגנון ג'אז בהשראת אחינועם ניני וגיל דור ותרגמה מספר שירי ג'אז לעברית. המופע כלל מספר שירים מקוריים ששפירא כתבה ושלזינגר הלחין והציג בקאמלוט תל אביב.
שנתיים מתום לימודיה יצרה את מופע "קברטירוף" – מופע קומי מוזיקלי המציג פרשנויות מקוריות לקלאסיקות מחזות זמר וג'אז בשילוב חומרים מקוריים ועוסק בהפרעות נפשיות. שותפה למופע היה הפסנתרן והמעבד המוזיקלי יובל שפירא, המופע הועלה לראשונה במועדון המינרווה, ובהמשך רוב ההופעות התקיימו במועדון שבלולג'ז (2004–2011). חלקים מן המופע הופיעו בתוכנית הטלוויזיה "אינטרמצו עם אריק" בחינוכית 23.
משך מספר חודשים לאחר מכן, הצטלמה יחד עם בוגרי פרוייקט Y נוספים לתוכנית מערכונים אינטראקטיבית – "האוסף של יוסף" – בה שיחקה במערכונים פרי עטה.
ב-2006, שנה לאחר פרויקט Y טסה ללוס אנג'לס, שהתה בה שמונה חודשים, לקחה שיעורי משחק ב-Howard Fine acting studio והקליטה 3 שירים באנגלית. כששבה לישראל חזרה להופיע בקביעות עם "קברטירוף" במועדון השבלול. היא כתבה שיר באנגלית שהלחין משה לוי. באותה תקופה הצטלמה לפרויקט אומנים למען גלעד שליט, שרה ביחד עם משה לוי את השיר "בוא בשלום".
ב-2007 הציגה את הצגת היחיד "נסורת" במסגרת פסטיבל Smallבמה וזכתה עליה בציון לשבח.
בשנת 2006 החלה לשתף פעולה עם המוזיקאי יהונתן אופנהיים, תחילה בהופעות, ואחר כך הקליטה איתו את אלבום הבכורה PICTURES OF MYSELVES של OPPENHEIM MUSIC PROJECT בתור הסולנית המרכזית של הפרויקט. הם החלו להופיע עם הלהקה עם סיום הקלטת האלבום, ובמקביל בהופעות דואט עם פסנתר בלבד, בגרסאות אקוסטיות לשירי האלבום. המופע האקוסטי הועלה גם במסגרת "פסטיבל הפסנתר" במרכז סוזן דלאל בנובמבר 2012. באותו שבוע יצא לאור הסינגל הראשון מתוך האלבום, SHE KNOWS וצולם לו קליפ בבימויו של בעז רוזנברג (ממשתתפי מחוברים פלוס) שצילם שנה אחר כך קליפ שני ללהקה.
קליפ נוסף שצולם במסגרת שיתוף הפעולה עם אופנהיים וזכה לצפיות ותגובות רבות היה גרסת הכיסוי שלהם לשיר SHAKE THE DISEASE של להקת דפש מוד.
מיכל שפירא כתבה טקסט לשיר "בחלומי" באלבום הבכורה של הזמרת יעל בדש על-פי לחנים של גוראן ברגוביץ', שהפיק והלחין את אלבומה וגם את הטקסט לשיר "בוא אלי" באלבומה של הזמרת קמילה.
בקיץ 2010 הופיעה כזמרת ליווי של אייל גולן בסדרת המופעים בהיכל נוקיה ובהמשך יצאה איתו לסיבוב הופעות בארצות הברית. במקביל שרה כזמרת ליווי לצביקה פיק, איתו שרה את הדואט "הרקדן האוטומטי" וביצעה סולו לשיר "בין האצבעות". החל משנת 2006 טסה מדי שנה בחג המולד לאנטוורפן, בלגיה ושרה במופע ג'אז במלון יוקרה בליווי פסנתרן מקומי. הייתה שחקנית אורחת בשני פרקים בסדרה "סימני שאלה" ברשת.
ב־2009 החלה צילומים לתוכנית הדוקומנטרית "בקרוב אהבה", ששודרה ב"קשת" ערוץ 2 החל מינואר 2010, בהשתתפות 5 נשים נוספות מתעשיית הבידור. הסדרה תיעדה את הקשיים והלבטים בתהליך חיפוש בני/ות זוג ובניית זוגיות. בתוכנית הנשים תקשרו זו עם זו באמצעות שיחות וידאו אינטרנטיות בהנחיית העיתונאי אירי ריקין. שפירא מבצעת את שיר הנושא של הסדרה (גרסת כיסוי ל"עוד יהיה לי", במקור בביצוע מרגלית צנעני) וגם ביצעה במהלך התוכנית מספר שירים שלה. בתחילת התוכנית תיעדה שפירא את הזוגיות שלה עם המפיק המוזיקלי משה לוי ואת פרידתם ובהמשך התוכנית חידשה שפירא את הקשר הזוגי עם המוזיקאי והפרסומאי אורי סלונים, שהיה בן-זוגה בעבר. הם החלו להקליט שירים ולהופיע יחדיו ברחבי ישראל, וכל זה על רקע המאבק היומיומי של סלונים במחלת הסרטן. אחד משיריהם שזכה לפרסום רב הוא "מה זה עצוב (רחמים)". את מילות השיר כתב הפזמונאי מאיר גולדברג והלחין סלונים. כהמשך לסדרה, תועד הקשר הרומנטי ביניהם, עד לפטירתו של סלונים באוקטובר 2011, בסרט התיעודי "הלוואי שתמותי", בבימויה של עמליה מרגולין, ששודר בערוץ השני בדצמבר 2011. באותה תקופה הצטלמה לסרטו של ריקי שלח, "אילוף הגוררת" דוקומדיה העוסקת בפמיניזם.
ב-2012 נכנסה כמחליפה קבועה להצגה "היצור" שרצה בצוותא, זוכת פרס "קיפוד הזהב" על עיבוד מחזה, על פי סיפור קצר של שלום עליכם.
בסוף 2011 הקליטה עם אבי בללי ולהקת נקמת הטרקטור את השיר "גאות" מאלבומם "נשאר רק לרוץ".
במאי 2012 השתתפה במופע מחווה לאיימי ויינהאוס בתיאטרון הבימה, לצד אומנים כמו נינט, קרולינה, גיא ויהל ועוד.