cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוברובניק
לאורך הפלאצה
הפלאצה, רחובה הראשי של העיר העתיקה, נמתח לאורך 200 מטר. ליד שער פילה נמצאת מזרקת אונופריו אשר נבנתה ב-1438 כחלק ממערכת אספקת המים של העיר. המזרקה ניזוקה הן ברעידת האדמה של שנת 1667 והן בהפצצות על העיר בשנת 1991. המנזר הפרנסיסקני ניצב בסמוך למזרקה (107 במפה), ומעל לשער הכניסה אליו נמצא פסל הפייטה מ-1498. החזית והשער הם כל מה ששרד מהמבנה המקורי לאחר רעידת האדמה. בקצה המזרחי של הפלאצה ניצב עמוד האביר רולנד (או אורלנדו) מ-1417, ולידו, בסמוך לשער אל הנמל הישן, עומד מגדל השעון מ-1444 ובו שתי דמויות ארד המצלצלות בפעמון על מנת להכריז על השעה (ליד 169 במפה).
תחבורה
נמל התעופה של דוברובניק (Zračne luka Dubrovnik) ממוקם כ-20 ק"מ דרומית מזרחית לעיר, סמוך לצאבטט. בשדה מסלול אחד באורך של 3,300 מטר והוא מטפל בעיקר בטיסות שכר מכל רחבי אירופה וגם מישראל. חברת התעופה דוברובניק איירליינס, שפשטה את הרגל ונסגרה ב-2011, קבעה בעבר את מרכזה בשדה תעופה זה, וחמשת מטוסיה שהיו קרויים כל אחד על שם אחת ממצודות העיר, נשאו על זנבם את סיסמת העיר "Libertas" שנשאו אוניות הסוחר בתקופת הרפובליקה של רגוזה ואת תמונתה של דוברובניק. טיסות סדירות מופעלות על ידי קרואטיה איירליינס לבירה זאגרב, לפולה, לאוסייק ולמספר יעדים באירופה. בנוסף מפעילות מספר חברות תעופה נוספות טיסות סדירות ליעדים אירופים. בשנת 2006 עברו דרך נמל התעופה 1,120,453 נוסעים.
נמל דוברובניק (Luka Dubrovnik) שוכן ברובע גרוז' במרכזה של העיר. בנמל שבע עמדות עגינה ועומקו המרבי הוא 10.5 מטר. הנמל מטפל בעיקר בתנועת נוסעים והוא התחנה האחרונה והדרומית ביותר של הקו האדריאטי של חברת ידרוליניה העובר לאורך כל החוף הקרואטי עד לרייקה בצפון ומשרת את ערי החוף ואת האיים. מהנמל יוצאים קווי שיט אל האיים הסמוכים ואל מלייט, וקו בינלאומי מחבר את העיר אל בארי באיטליה.
דוברובניק איננה מחוברת אל רשת מסילות הרכבת של קרואטיה או של בוסניה והרצגובינה, ו"הכביש המהיר האדריאטי" (Jadranska autocesta – A1) המוביל מזאגרב דרומה, אמור לחצות בסופו של דבר את כל דלמטיה ולהגיע עד לעיר. נכון לשנת 2007 מגיע כביש זה רק עד ספליט, והכבישים המובילים מהעיר צפונה סובלים מעומס כבד בסופי שבוע ובחגים בתקופת הקיץ.
התחבורה הציבורית – עירונית ובין-עירונית – מבוססת על שירות אוטובוסים. תחנת האוטובוסים המרכזית ממוקמת סמוך לנמל ברובע גרוז'.
יהודי דוברובניק
ב-1515 גורשו היהודים מהעיר, אך הדבר פגע במסחר ורגוזה קראה לסוחרים היהודים לשוב אליה והעניקה להם זכויות מסוימות. ב-1532 הגיעו לעיר יהודים מיוון ומאלבניה, אשר שמשו כסוחרים מתווכים בין האימפריה העות'מאנית למדינות נוצריות שנחשבו יריבות לה. היהודים הורשו תחילה להתגורר רק בעיירה פלוצ'ה הקרובה, לא היו רשאים להימצא ברחובות בלילה, או לבקר בבתי נוצרים (למעט אצל בעלי עיסוקים מסוימים), או להעסיק נוצרים בני פחות מ-50 במשק ביתם. הזכות להתיישב בעיר ניתנה בהמשך רק לבעלי הון מינימלי.
ב-1546 הוקם בעיר גטו, שכלל רחוב בודד – רחוב היהודים (Žudioska ulica), והיה תחום בחומה. בגטו היו 11 בתים ובית כנסת. בקהילה פעלו תלמוד תורה לילדים וישיבה. חברה קדישא טיפלה בחולים ובסידורי הקבורה בחלקה סמוכה לחומה הצפונית הנמצאת ברחוב "הקברים היהודים" (Na grebe žudijoske). כמה משפחות יהודיות עשירות הורשו לגור גם מחוץ לגטו. לאחר הכיבוש הצרפתי, ביטל המרשל מרמון את כל החוקים נגד היהודים ב-22 ביוני 1808, אך עם שוב האוסטרים שש שנים לאחר מכן, הושב המצב החוקי לקדמותו. הקהילה הגיעה לשיא גודלה ב-1831, עת מנתה 260 חברים. יהודה מרגוזה, ממחדשי היישוב היהודי ביפו היה מבני העיר. בימי "ממלכת דלמטיה", שהייתה נחלת הכתר האוסטרי נחקקו לבסוף באמצע המאה ה-19 חוקים שאיפשרו את האמנציפציה של היהודים כאזרחים שווים. לפני השואה גרו בדוברובניק כמאתיים יהודים. אולם ב-1940 היו רק 26 רשומים. עם הכיבוש האיטלקי הגיעו לעיר ולאזור יהודים אשר נמלטו מאימת האוסטאשה בחלקים אחרים של המדינה העצמאית של קרואטיה. בהוראת הגרמנים הקימו האיטלקים בנובמבר 1942 מחנה ריכוז באי לופוד ובו רוכזו 750 יהודים מהסביבה. הם הועברו ביוני 1943 למחנה אחר על האי ראב. חלקם ניצלו בידי פרטיזנים עם כניעת איטליה ובטרם השתלטו הגרמנים על האי, אך היתר נשלחו למחנות ריכוז והשמדה. אוצרות בית הכנסת דוברובניק כולל חלקי הכסף של ארון הקודש, וכן ספרי תורה, הוחבאו על ידי משפחת טולנטינו אצל ידידים נוצרים והוחזרו לבית הכנסת אחרי השואה. בית הכנסת נחנך מחדש בימי השלטון של טיטו בשנת 1956, אך בשנות ה-1980 פעל כמוזיאון בלבד.
בימי מלחמות יוגוסלביה, בשנים 1991 ובמיוחד ב-1992 בית הכנסת של העיר נפגע בהפצצה סרבית-מונטנגרית בזמן המצור על דוברובניק, אך שופץ. בשנת 1997 הוא נחנך מחדש כבית כנסת פעיל בחגי ישראל וכמוזיאון יהודי. ב-1998 התגוררו בעיר 30 יהודים.
פייר וובו
פייר אקילה וובו קואמו (נולד ב-20 בינואר 1982) הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
על עף נולד בעיר באפאוסם, במחוז המערבי שבקמרון, וובו התחיל את הקריירה המקצוענית שלו במדינה השכנה גמביה, כאשר את עונת 1999-2000 עשה במדי ריאל בנג'ול. בשנת 2000, עבר ליבשת דרום אמריקה, לאחר שחתם במועדון נסיונל מאורוגוואי. במדי נסיונל שיחק במשך 3 שנים, בהן זכה ב-2 אליפויות ליגת העל האורוגוואית, אף על פי שתפס תפקיד משמעותי בהרכב הקבוצה רק בשנתו השלישית. ב-2002, וובו זכה בתואר מלכות השערים של גביע סודאמריקנה.
וובו עבר לאירופה ב-2003, לאחר שחתם בקבוצת אוססונה והושאל מיד למועדון הליגה הספרדית השנייה בכדורגל, לגנס מפרוורי העיר מדריד. בקיץ 2003, וובו חזר למועדון המחזיק בכרטיסו, אוססונה. ב-2004-2005, העפיל עם קבוצתו לגמר גביע המלך הספרדי, בו הפסידה אוססונה לריאל בטיס. בעונתו השלישית בקבוצה, כבש 6 שערי ליגה, ועזר לקבוצתו לסיים במיקום היסטורי בלה ליגה עבור אוססונה, מקום רביעי, אשר הקנה לה מקום במוקדמות ליגת האלופות לעונה שלאחר מכן. במהלך טורניר המוקדמות, אוססונה לא העפילה לשלב הבתים של המפעל לאחר שהודחה על ידי המועדון הגרמני המבורג. במסגרת ההכנה לעונת 2006-2007, לקה וובו במחלת המלריה, אך הצליח להחלים ממנה ולהמשיך להציג יכולת טובה עבור קבוצתו במהלך העונה. וובו כבש 2 שערים בקמפיין גביע אופ"א, אותו סיימה אוססונה בשלבי חצי הגמר. ב-2007, וובו עבר לקבוצת מיורקה. את מרבית עונתו הראשונה בקבוצה בילה מחוץ לסגל בשל פציעה. בכל זאת, וובו סיים את העונה עם 5 שערי ליגה. אחרי שהחלוץ המוביל של הקבוצה דניאל גויזה עזב, וובו הפך לחלוץ החשוב במועדון. הוא כבש 18 שערים במהלך 3 העונות הבאות, כאשר בעונת 2009-2010, המועדון מהאיים הבלאריים סיים במקום ה-5 בליגה, והעפיל לליגה האירופית. אחרי שמעמדה של מיורקה התערער בליגה, כאשר בסוף 2011 נחלצה בעור שיניה מירידת ליגה, וובו חתם באוגוסט 2011 במועדון הטורקי איסטנבול בשאקשהיר.
קריירה בינלאומית
וובו ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת קמרון ב-19 בנובמבר 2003, במשחק ידידות שנגמר בתוצאת תיקו 0-0 מול יפן. את שער הבכורה שלו עור קמרון, כבש וובו ב-27 במרץ 2005, במשחק הניצחון 2-1 מול סודאן, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. פריצת הדרך התודעתית שלו עבור נבחרתו הגיעה ב-4 בספטמבר 2005, גם במסגרת טורניר המוקדמות, לאחר שכבש שלושער בניצחון 3-2 על חוף השנהב. נבחרתו לא העפילה לבסוף למונדיאל בגרמניה. וובו היה שותף בסגלי נבחרתו למונדיאל 2010 - בו שותף בשני משחקיה הראשונים של קמרון, שנסתיימו בהפסדים, ולסגל נבחרתו למונדיאל 2014. כמו כן, היה שותף לסגל נבחרתו בטורנירי גביע אפריקה לאומות 2006 וגביע אפריקה לאומות 2010. וובו פרש מהמדים הלאומיים ב-2014, לאחר ששותף ב-49 משחקים עבור נבחרתו, בהם כבש 14 שערים.
אירוויזיון הילדים 2014
תחרות הזמר אירוויזיון הילדים 2014 היא תחרות השירים לילדים ה-12 של רשת השידור "אירוויזיון" מטעם איגוד השידור האירופי. שנערכה ב-15 בנובמבר 2014 ב"האנגר" תעשייתי גדול של "מספנות מלטה" בעיירה מרסה, שנמצאת ליד הנמל הגדול ובמרחק נסיעה קצר מוולטה בירת מלטה. המבנה יכול להכיל כ-4,500 איש בישיבה ובעמידה. זו הפעם הראשונה שהתחרות נערכה במלטה וזו הפעם השלישית שהאירוע מתקיים במדינה שזכתה בשנה הקודמת, אחרי שמלטה זכתה באירוויזיון הילדים 2013, עם השיר "ההתחלה" על ידי גאיה קאווז'י. רשות השידור המלטזית (PBS) הייתה רשות השידור המארחת. את התחרות הנחתה לבדה מואירה דיליה, מגישת תוכניות המפורסמת במלטה, זאת הפעם הראשונה בתחרות שבה הייתה מנחה אחת.
המדינה המארחת
ב-18 בדצמבר 2013 הודיע איגוד השידור האירופי שמלטה נבחרה לארח את התחרות בשל החוק שנכנס לתקנון מ-2012 "המדינה הזוכה היא מארחת אלא אם היא לא רוצה/יכולה לארח" ולאחר שמלטה אישרה את רצונה. אך הוכרז שמי שיערך באופן רשמי הוא מלטה ולא עיר ספציפית כמו שקורה בדרך כלל. ומאוחר יותר הודיעה רשות השידור המלטזית שהתחרות תהיה במספנה במרסה שתעבור הסבה לאולם למשך כחודש ושבפעם הראשונה בתחרות תהיה מנחה יחידה מואירה דיליה שהנחתה כמה קדמים מלטזים בשנים קודמות והגישה את הנקודות של מלטה ב-אירוויזיון 2007.
שינויים משנים קודמות
שישה עשר בתי ספר ממלטה ישתתפו במופע וחלק מרכזי ממנו יתרכז סביבם.
ההצבעה
השנה לאחר התחרות הוכרז על ידי איגוד השידור האירופי שתתפרסם רשימה המראה איך השופטים הצביעו ואיך הקהל הצביע בכל מדינה. בנוסף הוכרז שהחברה שתתמוך בהצבעות תהיה חברה הולנדית שבה כל קול מתקבל כלומר גם אם רק 20 קולות יתקבלו ממדינה מסוימת זה יספיק כדי לשמש כהצבעת קהל (בשנים קודמות אם לא הייתה כמות מסוימת של קולות רק כמות השופטים הכריעו). בנוסף איגוד השידור האירופי הכריז ב-30 באוקטובר על הצבעה שאר העולם כלומר שכל אדם שהוא לא מאחת המדינות יוכל להצביע בקישור שיופיע בזמן הצבעות הקהל באתר הרשמי שלהם בו תהיה קריינות באנגלית בזמן המופע דבר המעורר המון ביקורת ולמרות שההצבעה לא תחשב בתחרות הזוכה בהצבעת שאר העולם יקבל פרס מיוחד במסיבת העיתונאים אחריה.
קריאת הניקוד
קריאת הניקוד בשנה זו תהיה כמו באירוויזיון כלומר שהנקודות בין 1 ל-7 מופיעות על המסך והדוברים מקריאים את 8, 10 ו-12 הנקודות+חבר שיפוט המורכב ממשתתפים לשעבר וילדים מוכרים בתעשיית המוזיקה במדינות שלהם.
החזרות
בחזרות למעט ביום המופע וביום החזרה הגנרלית, המדינות לא יעשו חזרות לפי סדר הופעתם בתחרות אלא לפי סדר שנקבע מראש כדי לאפשר למשלחות לצאת לסיורים במלטה ולבקר בבתי ספר שם ביומים של סבב שהם אינם נמצאים בו. בימים ראשון ושלישי לפני התחרות יעלו על הבמה לפי הסדר שנקבע: 1. הולנד 2. שוודיה 3. ארמניה 4. רוסיה 5. איטליה 6. אוקראינה 7. בולגריה 8. קפריסין
בימים שני ורביעי לפני התחרות יעלו על הבמה לפי הסדר שנקבע: 1. גאורגיה 2. מונטנגרו 3. קרואטיה 4. סן מרינו 5. סרביה 6. סלובניה 7. מלטה 8. בלארוס
סדר הופעת המדינות בתחרות
רשות השידור המלטזית וצוות ההפקה של התחרות ביקשו לקבוע בעצמם את סדר ההופעות כדי שלא יהיו שירים דומים אחד אחרי השני, הרעיון אושר עם כמה כללים:
שידור התחרות
15 מהמדינות המתחרות, תחנות רדיו בכל הממלכה המאוחדת ואירלנד והאתר הרשמי ישדרו את התחרות בשידור חי. בסלובניה, אוסטרליה, ארגנטינה, פרו, ארצות הברית, ניו זילנד וסינגפור התחרות תשודר באיחור שבין שעה ליום.
חשיפת שמות השופטים
לראשונה בתחרות זו שמות השופטים נחשפו בבוקר יום התחרות, בין השמות המוכרים יותר יורי ואסצ'ק נציג בלארוס באירוויזיון 2014, נציג ארמניה באותה שנה אראם סארגסיאן והפזמונאי הרוסי יורי אנטין.
מוסרי ניקוד
מסירת הניקוד לתחרות בוצעה מהאולם עצמו במלטה.
MAZ-530
MAZ-530 (ברוסית: МАЗ-530) היא משאית עפר אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הכבדים Minsk Automobile Plant (ברוסית: Мінскі аўтамабільны завод) בשנים (1957–1960), ועל ידי יצרנית משאיות הענק BelAZ (ברוסית: 'Белорусский автомобильный завод or БелАЗ) בשנים (1960–1963).
דגם "MAZ-530" יוצר בין השנים 1957–1963.
יחיאל בכר
חכם יחיאל בכר, יליד חברון, איש היישוב הוותיק, ומחלוצי היישוב היהודי ביפו. היה בין רוכשי הפרדס ביפו שלימים נמכר למשה מונטיפיורי ונודע בשם פרדס מונטיפיורי.
בשנת 1842 רכש חכם יחיאל יחד עם הרב יהודה הלוי מרגוזה, רבה של העיר יפו, וחכם אברהם פנסו, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה), צפונית-מזרחית ליפו. שם נטעו על השטח פרדס 5,310 עצים, מהם 2,210 עצי הדר. בבאר בפרדס הותקנה אנטיליה ונבנה בו מבנה שנועד לשמש כמחסן.
חכם יחיאל בכר, עבר מחברון והתיישב ביפו בשנת 1855. בביתו הקים תלמוד תורה בו היה המלמד.
נפטר בשנת ה'תרכ"ו ונטמן בבית העלמין היהודי ביפו.
ח'ליפה
ח'ליפה (ערבית: خليفة, ) הוא כינויו – או תוארו – של המנהיג האסלאמי של ה"אֻמָּה" (أمة), היא אומת האסלאם. פירושו בערבית "מחליף" או "יורש", כלומר ממלא המקום, או מחליפו של הנביא מוחמד. לעיתים קרובות הח'ליפה נקרא "אַמיר אל-מוּאְמינין" (أمير المؤمنين), "מנהיג המאמינים" או "שליט המאמינים". מאז התפרקות האימפריה העות'מאנית ב-1924, לא היה עוד אדם שכונה בתואר זה. הח'ליפה הוא בעל סמכות ההנהגה הרוחנית והחומרית על כל המוסלמים, כפי שהיה בזמנו של מוחמד, אך הוא אינו מתקרא נביא, מכיוון שמוחמד נחשב כנביא האחרון באסלאם. בעברית מקובל גם התעתיק (השגוי) "הח'ליף".
ישנן תובנות מודרניות רבות לגבי תפקידו של הח'ליפה. בזרמים מסוימים של הפילוסופיה המודרנית של האסלאם מודגש המימד ההגנתי של השלטון האסלאמי, כמו גם המדיניות החברתית שלו, הנובעים מההבנה כי תפקידו של הח'ליפה הוא להגן על המוסלמים. ישנם הרואים בעובדה שאין כיום ראש מדינה יחיד לכל המוסלמים – הפרה של החוק האסלאמי, השריעה; אחרים טוענים כי לאחר ארבעת הח'ליפים הצדיקים הראשונים התפקיד חדל מלהתקיים, מכאן שאלה שטענו מאוחר יותר לתואר ח'ליפה, משלו למעשה רק כמלכים. זרמים אחרים בפילוסופיית האסלאם טוענים כי יש צורך לחדש את המוסד של שליט יחיד המאחד בתוכו את הסמכויות הפוליטיות, הצבאיות והחוקיות הברורות, כיורשו של מוחמד וכשליט כל המוסלמים בעולם.
תנאים הנדרשים מאדם השואף להיות ח'ליפה
הן על פי ספרי ההלכה, והן על פי כתבים מודרניים כמו האל-מנאר, הח'ליפה חייב להיות שלם בגופו (ובנפשו), עליו להיות מלומד, וחובה עליו להיות צאצא משבטו של הנביא, היינו - שבט קורייש.
מקורות והיסטוריה
המוסלמים מאמינים כי הח'ליפות היא המשך שליחות הנביאים (אדם הראשון, נח, אברהם, משה, ישו ומוחמד), כמוסד שנועד להגן ולשלוט על המוסלמים לפי החוק של אללה (בקוראן ובעולם). זאת, כאשר מהות מוסד זה מקבילה לתבנית השמיים ("מולכייה" – ממשלה), והארץ ("אומה" – עם). ישנן הקבלות מסוימות בין מוסד הח'ליפות לבין מוסד האפיפיורות הנוצרית, תפקיד שבדומה לח'ליפה כלל סמכויות רוחניות, צבאיות ופוליטיות בתקופות שונות בהיסטוריה. כמו כן, היו מאבקים רבים על כס הנושא בתפקיד, וכן על מהותו של התפקיד, בשני המקרים. ברם, רבים מצביעים על כך שבאסלאם – חכמי ה"עולמא" הם שהיו אחראים על המורשת הרוחנית, בעוד שהח'ליפה היה אחראי רק לצד הפוליטי והצבאי, במיוחד אחרי ארבעת הח'ליפים הראשונים, הראשידון. שתי העדות הגדולות באסלאם, הסונה והשיעה, חלוקות באופן יסודי בשאלה: "מי היה אמור להיות הח'ליפה הראשון של האסלאם"; מכאן גם חילוקי הדעות ביניהן לגבי הלגיטימציה של מי שנשאו בתפקיד אחר כך.
על פי ההגות הסונית, אבו בכר אל-סידיק, חברו הקרוב ביותר של מוחמד ואבי אשתו, שהיה המומר הראשון או השני לאסלאם, היה יורשו הלגיטימי של מוחמד, לפיכך הוא נבחר לתפקיד הח'ליפות ב-632. השיעים, לעומת זאת, חושבים כי יורשו של מוחמד היה צריך להיות בן דודו וחתנו, עלי בן אבי טאלב, גם מכיוון שהיה בעל קרבת דם לנביא עצמו, וגם משום אמונתם כי הוא נבחר על ידי מוחמד עצמו ליורש. הגם שעלי היה, מבחינה היסטורית, הח'ליפה הרביעי, השיעים מחשיבים אותו לח'ליפה הלגיטימי הראשון, ואולי היחיד. הסונים רואים בארבעת הח'ליפים הראשונים, כולם חבריו הקרובים של מוחמד, ח'ליפים "המודרכים נכונה", על פי הסדר הבא: אבו בכר, עמר בן אלחטאב, עות'מאן בן עפאן, ועלי. לדעת הסונים, אלה הח'ליפים היחידים שלא סטו מן העקרונות שהציב מוחמד, אך הם מכירים, באופן כללי, גם בלגיטימיות של שושלות הח'ליפים שלאחר מכן, הן של מועאויה אבן סופיאן והן של בית אומיה.
תחת בית אומאייה האימפריה המוסלמית גדלה מאד; השלטון המוסלמי התפשט מערבה, דרך צפון אפריקה ועד לספרד. הוא גם התפשט מזרחה, דרך איראן ועד הודו. ואולם, לשושלת האומאיית לא היה בסיס תמיכה בתוך האסלאם עצמו. שלא כמו הסונים, השיעים לא קיבלו את הלגיטימיות של השושלת האומיית. המיעוט השיעי קיבל את השושלת העבאסית, שטענה לח'ליפות כצאצאית של עבאס אבן עבד אל-מוטאליב. אולם, לאחר שהעבאסים ירשו את הח'ליפות מהאומאיים ב-750, הם אימצו את האסלאם הסוני וכפרו בעקרונות השיעה. העבאסים העמידו שושלת ארוכה של ח'ליפים במשך שלוש מאות שנה, תוך איחוד השלטון האסלאמי, וקידום המזרח התיכון להישגים אינטלקטואליים ותרבותיים חשובים בחסותם. ואולם, מ-940 כוח הח'ליפים נחלש בזמן העבאסים, כשלא-ערבים, בעיקר הטורקים ואחריהם הממלוכים במצרים (במחצית השנייה של המאה ה-13), עלו לעמדות משפיעות. בהדרגה, הסולטאנים והאמירים, שליטי המחוזות האסלאמיים השונים, התחזקו ונעשו עצמאיים יותר ויותר. לימים, הח'ליפות נותרה כתפקיד סמלי וכישות מאחדת לעולם האסלאמי.
בתקופת השושלת העבאסית, היו שהתנגדו ללגיטימיות שלהם. השיעי סעיד אבן חוסיין מהשושלת הפאטימית (שהתפארה בקשר למוחמד דרך בתו פאטימה), טען לתואר הח'ליפה ב-909, וייסד שושלת חדשה של ח'ליפים בצפון אפריקה. הח'ליפים הפאטימיים שלטו תחילה במרוקו, אלג'יר, תוניס ולוב, ובמשך 150 השנים הבאות הרחיבו את שלטונם, והצליחו לשלוט גם בארץ ישראל ובמצרים, עד שהעבאסים הצליחו להשיב את הגלגל, והגבילו את הפאטימים לתחומי מצרים. השושלת הפאטימית נפלה ב-1171. השושלת האומאיית, ששרדה ושלטה על המחוזות האסלאמיים בספרד, טענה מחדש לתואר הח'ליפה ב-929, ושרדה עד שהופלה ב-1031.
ב-1258 כוחות מונגוליים תחת הולגו חאן כבשו את בגדאד. הם הרסו את העיר והוציאו להורג את הח'ליפה העבאסי אל-מסתעצם הראשון. נצר למשפחה, אל-מסתנצר השני נמלט לקהיר והוכתר שם כח'ליפה ב-1261, ובכך ייסד שושלת ח'ליפים ששרדה עד שהסולטאן העות'מאני נטל לעצמו את תואר הח'ליפה בנוסף לשאר תאריו, זאת חרף ההגדרה הפורמלית המחייבת את הח'ליפה להיות בן שבט קורייש, שבטו של הנביא; הסולטנים העות'מאנים לא היו כאלה. שליטים מוסלמיים נוספים טענו לכתר החליפות ואחדות האימפריה המוסלמית התערערה, עד שלבסוף הח'ליפות העות'מאנית זכתה להכרה.
ערב מלחמת העולם הראשונה, הח'ליפות העות'מאנית ייצגה את הישות האסלאמית העצמאית הגדולה והחזקה ביותר.
שליטי המדינה העות'מאנית כמעט ולא השתמשו בתואר זה, מסיבות פוליטיות. אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית נחתם הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, שבו איבדה האימפריה העות'מאנית שטחים המיושבים במוסלמים; הסולטאן אבדילהמיט הראשון הדגיש את תואר הח'ליפה ובכך ביטא את היותו אחראי על כל המוסלמים, גם מי שכבר אינם תחת שלטונו הישיר. ידוע כי הן מהמט השני והן נכדו סלים הראשון השתמשו בתואר הח'ליפה להצדקת כיבוש ארצות מוסלמיות על ידם. מאוחר יותר, אחד הסולטאנים העות'מאנים האחרונים, עבדול חמיד השני, השתמש בתואר כנשק נגד הקולוניאליזם האירופי, נגד כיבוש ארצות עם אוכלוסייה מוסלמית גדולה, כמו גם נגד התמרמרות או התקוממות אפשרית הנובעת מהתנזימאת.
סופה של הח'ליפות
ב-3 במרץ 1924, הנשיא של הרפובליקה הטורקית, מוסטפא כמאל, ביטל חוקתית את מוסד הח'ליפות, כחלק מן הרפורמות שערך. הסמכויות של הח'ליפה הועברו לפרלמנט של מדינת הלאום הטורקית החדשה, והתואר לא היה בשימוש מאז. ניסיונות לחדש את הח'ליפות במקומות אחרים בעולם המוסלמי בשנים מיד לאחר ביטולה על ידי טורקיה נכשלו.
היו מספר אישים ששאפו להיות ח'ליפה:
דיונים בנושא חידוש הח'ליפות
ב-1925, עלי עבדל ראזק (ﻋﻠﻲ ﻋﺒﺪ ﺍﻟﺮﺍﺯﻕ), שהיה מבכירי המורים באל-אזהר הוציא ספר בשם "האסלאם ויסודות השלטון" (الإسلام وأصول الحكم) ובו ניתח את יחסי הגומלין בין הדת לבין השלטון המדיני באסלאם. לדעתו, כפי שבאה לידי ביטוי בספר, הקשר שהיה בתקופת מוחמד והראשידון בין הדת לבין המנגנון המדיני היה כורח המציאות בזמנו אולם היה מקרה חד פעמי. קשר זה אינו מחויב המציאות, המדינה צריכה להיות מודרנית ואילו האסלאם הוא דתי. לכן אין צורך לחדש את מוסד הח'ליפות, כפי שמוסד הח'ליפות לא היה קיים בימי מוחמד עצמו.
לעומתו, רשיד רידא, במספר מאמרים שפרסם ב"אל-מנאר" הביא ציטוטים מהחדית', הסתמך על האיג'מאע, הביא מקורות ספרותיים על הח'ליפות ואמר שעל פיהם חייבת להיות ח'ליפות.
התואר "אמיר אל-מומינין" אומץ על ידי מלך מרוקו והמולא מוחמד עומאר, הנשיא לשעבר של משטר הטליבאן באפגניסטן, הם לא טענו לסמכות חוקית על מוסלמים מחוץ לגבולות הארצות שלהם. הדבר הקרוב ביותר לח'ליפות הקיים כיום הוא הארגון של המועצה האסלאמית, ארגון בינלאומי שנוסד ב-1969 ומורכב מהממשלות של רוב המדינות עם רוב אסלאמי. אך לארגון זה יש השפעה מוגבלת; מוסלמים רבים כלל אינם מודעים לכך שהוא קיים, ואפילו המדינות החברות בו מתעלמות מהחלטותיו.
היחס כיום של המוסלמים כלפי הח'ליפות
אם כי האסלאם עדיין כוח משפיע ביותר ברוב החברות המוסלמיות, ומוסלמים רבים עדיין תומכים בח'ליפות, הגבלות קשות על פעילות פוליטית בארצות מוסלמיות יחד עם המכשולים המעשיים העצומים לאיחוד של יותר מחמישים מדינות תחת מוסד אחד, מנעו ניסיונות לחדש את הח'ליפות, אפילו אצל מוסלמים אדוקים. תנועות אסלאמיות א-פוליטיות פופולריות כמו התבליגי ג'מאט אומרות כי חיסרון ברוחניות וירידה בהקפדה על קיום המצוות כסיבה השורשית לבעיות העולם המוסלמי, וטוענות כי לא ניתן לחיות מחדש את הח'ליפות כל עוד בעיות אלה קיימות. כל הניסיונות לבנות מדינה בהתבסס על האסלאם נכשלו עד למהפכה האיראנית ב-1979, שהתבססה על עקרונות השיעה ולא עסקה כלל בעניין הח'ליפות העולמית.
תנועות סוניות וווהביות הקוראות לחידוש הח'ליפות נעשו פופולריות יותר בשנים האחרונות. אך תנועות אלה לא הצליחו להסכים על דרך משותפת או על מודל ברור של ממשל אסלאמי, והדיאלוג בנושא זה בין אינטלקטואלים מוסלמים אופיין במבוכה לנוכח נקודות המבט הרבות על כיצד אמורה להראות המדינה האסלאמית. מוסדות אסלאמיים רבים במדינות מוסלמיות כיום לא מציבים את חידוש הח'ליפות בעדיפות הראשונה, ובמקום זה מתמקדים בנושאים אחרים. רוב המשטרים התנגדו למעשה לרעיון.
הארגון הפעיל המוכר ביותר כיום אשר קורא להשבת מוסד הח'ליפה הוא ארגון המדינה האסלאמית בהנהגת אבו בכר אל-בגדאדי שכונה בידי תומכיו "הח'ליפה אבראהים". ב-5 ביולי 2014 פורסם סרטון וידאו, שבו כביכול נראה לראשונה אל-בגדאדי, כשהוא מנהיג את תפילת יום שישי במסגד א-נורי במוסול, ונושא נאום בו הוא קורא לכלל המוסלמים לציית לו. באותה שנה הוא הכריז על עצמו כח'ליפה, ועל האזורים שבשליטתו כח'ליפות בשם "המדינה האסלאמית". לאחר שאל-בגדאדי נהרג במבצע קיילה-מולר, הכריז הארגון על אבו אבראהים אל-האשמי כח'ליפה. הארגון שואף ליצור ח'ליפות רחבת ידיים תחת שלטונו אשר תכלול את כל העולם המוסלמי, לרבות מדינות שהיו בעבר תת-שלטון מוסלמי, כמו שטחי ספרד ומדינת ישראל.
שושלות
השושלות החשובות יותר הן:
הערה על החפיפה בין הח'ליפות האומאיית והעבאסית: לאחר הטבח של בני המשפחה האומאיית בידי העבאסים לאחר הצלחת המהפכה העבאסית, נסיך אומיי אחד הצליח להימלט וברח לצפון אפריקה, שנותרה נאמנה לאומאיים. שמו היה עבד א-רחמן הראשון. משם, הוא המשיך לספרד, שם הוא איחד את המחוזות שנכבשו בידי ח'ליפים אומאיים קודמים (ב-712). מ-756 ועד 929, השלטון האומאיי בספרד היה אמירות עצמאית, עד שעבד-ארחמן השלישי טען מחדש לתואר הח'ליפות לשושלתו.
התנועה ההוסיטית
התנועה ההוסיטית (בצ'כית: Husitství, הוסיטים) הייתה תנועה דתית נוצרית שצמחה מתוך משנתו של התאולוג והרפורמטור יאן הוס הצ'כי במאה ה-15 בבוהמיה ובמוראביה.
ההוסיטים היו תנועה דתית שכללה מגוון קבוצות בעלות סמלים, קדושים, מאפיינים לשוניים, דגשים תאולוגים וסממנים ליטורגים נבדלים מאלה של הכנסייה הקתולית המערבית. הם דגלו בהחלשת הכוח של הכנסייה הקתולית והאימפריה הרומית הקדושה לטובת ריבונות דתית ופוליטית מקומית. התנועה ההוסיטית נחשבת לאחד הביטויים הראשונים של הופעת הלאומיות הצ'כית. כמו כן, היא נחשבת כמבשרת של הרפורמציה הפרוטסטנטית מאה שנה מאוחר יותר, שכן היא חולקת איתה מאפיינים משותפים מסוימים.
הרקע לרפורמה
ניתן להתחקות אחר מקורותיה של התנועה ההוסיטית אל החצי השני של המאה ה-14 בבוהמיה ובמוראביה ובפרט בפראג. תחת שלטונו של קרל הרביעי, מלך בוהמיה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפכה פראג לבירת האימפריה. הקמת האוניברסיטה של פראג ב-1348 בתמיכתו של האפיפיור הפכה את פראג למרכז דתי ואינטלקטואלי חשוב שמשך אליו תאולוגים ופילוסופים מרחבי אירופה.
קרל הרביעי עצמו נטה לתמוך ברפורמות ותיקונים מסוימים בכנסייה הקתולית ואפשר לאנשי דת ביקורתיים לעשות את פראג למקום מושבם. כך למשל היה המקרה עם קונרד וולדהאוסר (Waldhauser), איש דת אוגוסטיני ממוצא אוסטרי אשר התפרסם בשל נאומי התוכחה שלו נגד העשירים והכמורה הגבוהה של פראג.
לפי קמינסקי, השפעת הדרשות של קונרד על הרפורמטורים הצ'כים ניכרה אף בתחילת המאה ה-15. מְתַקְנִים נוספים שניתן להזכיר היו יאן מיליץ' (Jan Milíč), כומר קתולי אשר החל את הקריירה שלו בחצרו של קרל הרביעי ואף הגיע למשרה הרמה של משנה בישוף בקתדרלה של פראג, אך בחר להתפטר מכל משרותיו על מנת לנהל אורח חיים צנוע וטהור והתמסר להטפה. דרשותיו בלטינית, וגם בשפת המקום צ'כית וגרמנית אותם למד לשם כך, היו על האידיאל הנוצרי של חיי עוני בספרי השליחים, האפוקליפסה הקרבה ונושאים אחרים.
דרשותיו הכילו ביקורת חריפה גם נגד קרל הרביעי עצמו, אותו תיאר לא פעם כאנטיכריסט. בהדרגה נאספו תומכים סביב מיליץ' אשר בשלב מסוים הצליחו להקים קהילה ומסדר עצמאי בשם "ירושלים". עם זאת, לאחר מותו של מיליץ' המסדר הותקף ונסגר ותומכיו התפזרו. אחד מתלמידיו, מתיו איש ינוב (Matthew of Janow), המשיך את דרכו והפך לאחד מהמבקרים הדתיים הצ'כים החשובים בסוף המאה.
מלבד השפעות המתקנים הצ'כים הללו, הוס הושפע מאוד מכתביו של המתקן האנגלי ג'ון ויקליף (וממשיכיו, הלולרדים), אשר הובאו לבוהמיה אחרי מותו של ויקליף ב-1384 ואף הגן על חלקם בחיבורים פולמוסיים עם הכנסייה הקתולית (למשל בחיבורו On The Trinity).
הוא תרגם למשל את חיבורו של ויקליף Trialogus לצ'כית. ההשפעה של ויקליף מתבטאת בחיבוריו השונים ובראשם חיבורו העיקרי על הכנסייה. כאשר יאן הוס נעצר בקונסטנץ הוא הואשם בין השאר על ידי הכנסייה הקתולית ב"כפירה ויקתליפית", מה שמלמד שהקשר האידאולוגי בין הוס לוויקליף היה ידוע וברור גם ליריביו בכנסייה הקתולית.
האוטרקוויסטים והתבוריים
כבר בשלב מוקדם למדי של התגבשות התנועה ההוסיטית הסתמנו בה 2 קבוצות עיקריות: האוטרקוויסטים והתבוריים. ההוסיטים המתונים כונו אוטרקוויסטים (Utraquists) וגם קליקסניטים (Calixtines). שני השמות קשורים לסעיף השני במסמך "ארבעת הסעיפים של פראג" (ראו בהמשך), הדורש להתיר את שתי הדרכים של סקרמנט האוכריסטיה (Eucharist) במיסה, הן עם לחם והן עם יין, עבור הכמורה ופשוטי העם כאחד. השם הראשון נגזר מהצירוף הלטיני sub utraque specie ("משני הסוגים", בהתייחס להכללה של הלחם והיין במסגרת הטקס) ואילו השם השני נגזר מהמילה הלטינית calix ("גביע", המדגיש אף הוא את תוספת היין לטקס). במבט ראשון, קשה להבין מדוע נושא זה היה מרכזי וחשוב כל כך עבור ההוסיטים. צורת הקומוניון ללא היין הייתה חידוש שהתקבע בכנסייה הקתולית בסביבות המאה ה-12, אך הנוהג קובע כחוק כנסייה ולא זכה למעמד של דוגמה או דוקטרינה. חידוש זה לא היה מהותי ביותר שכן התאולוגיה האורתודוקסית הגדירה את כל אחד מהמרכיבים (הלחם ויין) כשווי ערך לגופו ודמו של ישו, ואפילו חלק מההוסיטים הסכימו לכך. הכנסייה לא ראתה בעריכת הטקס הכפול רע כשלעצמו אלא שללה כי מדובר בתנאי הכרחי לגאולה. עם זאת, עריכת הטקס ב-1414 עם שני המרכיבים על ידי יעקובק (Jakoubek), אחד ממנהיגי ההוסיטים, נחשבת לאירוע מכונן בהיסטוריה של התנועה ההוסיטית, וזאת כנראה בעיקר בשל קריאת התיגר שהייתה בה על סמכות הכנסייה. הקבוצה השנייה כינתה עצמה התבוריים (בצ'כית Táborité). ב-1420 הם ייסדו את העיר תבור בדרום צ'כיה באזור Bechyne. העיר היוותה את בסיס התנועה במהלך המלחמות ההוסיטיות. כמו האוטרקוויסטים, גם הם הדגישו את מרכזיות הקריאה הישירה בברית החדשה וצידדו בעריכת טקס האוכריסטה בשתי הדרכים, לחם ויין. מבחינה תאולוגית הם הציגו חידושים רדיקליים יותר מאשר האוטרקווסיטים: בין השאר הם החזיקו בחזון משיחי על הגעתה הקרובה של מלכות השמים, צידדו בגישה חברתית שוויונית קיצונית, אסרו החזקת רכוש פרטי על ידי הכמורה, ביקרו בחריפות את הכנסייה הקתולית ודגלו בחוסר פשרנות וענישה קשה של אויבי האלוהים.
4 הסעיפים של פראג
4 הסעיפים של פראג היה מסמך בן שני עמודים שפורסם ביולי 1420 באוניברסיטה של פראג על ידי יעקובק (בצ'כית: Jakoubek ze Stříbra) מהעיר Stříbro (מת ב-1429), יורשו של הרפורמטור יאן הוס בכנסיית בית לחם בפראג (Doniger, p. 480-81). המסמך מהווה את רשימת הדרישות של המורדים האוטרקוויסטים מזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מסמך זה מהווה ביטוי להתגבשות התנועה ההוסיטית על פלגיה השונים בשנים שלאחר הוצאתו להורג של יאן הוס בוועידת קונסטנץ ב-1415. המסמך נכתב בתגובה לשליחת הכוחות של זיגיסמונד לפראג בסוף יוני 1420 לאחר פרסום הבולה האפיפיורית שקראה למסע צלב נגד ההוסיטים וכופרים אחרים ארבעה חודשים קודם לכן. סיכום המסמך לארבעה סעיפים:
יקום פורקן
תולדות התפילה
ניתן למצוא צורות ומקטעים קצרים של התפילה (או ברוח התפילה) בכתובות הקדשה ארמיות על רצפות פסיפס בארץ ישראל, כמו בבית הכנסת שלום על ישראל ביריחו וכדומה. למרות שהתפילה כוללת ברכה לחכמי בבל ואף נתקנה בשפה הארמית, היא אינה נזכרת בסידורים מתקופת הגאונים כדוגמת סדר רב עמרם גאון או בסידור רס"ג. הראשון שמזכיר את התפילה כולה הוא בעל מחזור ויטרי, המזכיר רק ברכה אחת, אשר לפי חלק מכתבי היד של החיבור כוללת הן את הברכה לחכמים (הקטע הראשון) והן את הברכה לקהל (הקטע השני), בעוד לפי כתבי יד אחרים נכללת רק הברכה לחכמים. בסידור חסידי אשכנז מוזכרים כבר שני קטעי יקום פורקן, אחד לחכמים ואחד לכל הקהל. ר' אלעזר מוורמס, בעל הרוקח, מציין כי התפילה נאמרת בכל שבת, אך לא בחגים. במרחב יהדות אשכנז וצרפת הצפונית נאמרה התפילה בכל שבת. ברם אצל יהודי פרובנס אנו מוצאים עדות בספר ארחות חיים לר' אהרון הכהן מלוניל המזכיר את התפילה כחלק מברכת החודש ולא בכל שבת וכך היה מקובל בנוסח פרובנס עד תקופה מאוחרת. ככל הנראה התפילה לא הייתה מוכרת באזורים אחרים כדוגמת ספרד או ארצות המזרח וחכמיהם אינם מזכירים אותה. עם זאת, בנוסח הספרדים קיימת תפילת מי שברך לקהל שסיומה דומה לסיום של יקום פורקן השני. גם בחסידות צאנז לא נוהגים לומר תפילה זו.
ראשוני הרפורמה בגרמניה התנגדו לאמירת התפילה והשמיטוה מסידוריהם.
התנועה ההוסיטית
4 הסעיפים של פראג
תוכן הדרישות מעיד על התפתחות תנועה דתית עצמאית במוראביה ובוהמיה באותן שנים, אשר שאפה להתרחק ולהבדיל את עצמה מהפרקטיקות, הדוקטרינות והמוסדות של הכנסייה הקתולית. הדרישות הפוליטיות-דתיות המופיעות במסמך (הן כלפי זיגיסמונד והן כלפי הכנסייה הקתולית) משקפות את המעבר של ההוסיטים באותן שנים מרעיונות של רפורמה (אשר קודמו על ידי אנשי דת כריזמטיים כהוס ויעקובק) לתנועת רפורמה מהפכנית.
ועידת קונסטנץ והמלחמות ההוסיטיות
העלאתו של הוס על המוקד בוועידת קונסטנץ ב-6 ביולי 1415 חרף הערבות לשלומו שקיבל מהקיסר זיגיסמונד הפכה אותו מייד למרטיר, הובילה לגל מחאה וזעם ברחבי בוהמיה והניעה תהליך של רדיקליזציה של תומכיו (Turnball, 6). ב-2 ספטמבר 1415 התכנסו בפראג חבורת ברונים ואנשי אצולה פרו-הוסים ושיגרו איגרת מחאה לוועידת קונסטנץ אשר גינתה את העלאתו למוקד של הוס, צעד אשר היווה קריאת תיגר בוטה על הוועידה. האיגרת הועתקה והופצה ברחבי בוהמיה ומוראביה עם חתימותיהם של לא פחות מ-452 אצילים. קבוצת אצילים זו גם הקימה את הליגה ההוסיטית, אשר שרדה כ-6 שנים והייתה גוף פוליטי משמעותי בהתגבשות התנועה ההוסיטית. מותו ב-1419 של קרל הרביעי מלך בוהמיה, והחלפתו על ידי זיגיסמונד שהיה שנוא על הבוהמים (בין השאר בשל תפקידו המרכזי בהעלאתו של הוס על המוקד בקונסטנץ), עוררו מספר חודשים של כאוס אשר כלל השחתת כנסיות ותקיפת אנשי כנסייה ברחבי בוהמיה ומוראביה. אירועים אילו סימנו את תחילת המלחמות ההוסיטיות שאחד ממנהיגיה הבולטים היה יאן ז'יז'קה. במהלך המלחמות, הצליחו ההוסיטים להביס 5 מסעי צלב שונים שנשלחו על ידי האפיפיור והאימפריה הרומית הקדושה (כמו גם על ידי המלך ההונגרי וכוחות נוספים). במסגרת המלחמות ההוסיטיות נלחמו גם פלגים שונים של הוסיטים בינם לבין עצמם. המחלוקת הגדולה ביותר הייתה בין האוטרקוויסטים והתבוריים והסתיימה בתבוסתם של התבוריים בקרב ליפאני ב-1434, מה שהקל על השגת הסכם בין ההוסיטים לכנסייה והאימפריה. המלחמות הסתיימו עם הישגים לא מבוטלים עבור ההוסיטים. הסכם השלום (המבוסס על "הבנות בזל" מ-1433) שנחתם ב-1436 משקף במידה רבה את "4 הסעיפים של פראג": הסכמה לעריכת הסקרמנט בשתי דרכים, חופש פולחן בבוהמיה ומוראביה, איסור על החזקת רכוש על ידי הכמורה וענישה לכולם ללא תלות במעמדם החברתי. בתמורה להיענות לדרישותיהם, הסכימו כל פלגי ההוסיטים לקבל את זיגיסמונד כמלך בוהמיה.
תוצאות הרפורמה בבוהמיה ובמורביה
ההוסיטים, שהיו יכולים להתעמק בתנ"ך מפני שהאפיפיור לא היה הסמכות המפרשת הבלעדית של כתבי הקודש הנוצריים, הזדהו עם אירועים מהתנ"ך ועם דמויות תנ"כיות. הם קראו לעיר שביצרו בשם "תבור", ולנהר בשם "ירדן". בנוסף, מעמד השפה הצ'כית עלה על חשבון הלטינית והגרמנית.
החל מהמאה ה-16 בוהמיה ומורביה נשלטו על ידי בית הבסבורג. במחצית הראשונה של המאה ה-16 תושבי המקום נהנו מאוטונומיה דתית אף על פי שבית הבסבורג היה קתולי. פריחת האזור מבחינה כלכלית הוא שגרם לקתולים מבית הבסבורג לא להתערב בענייני הדת של הצ'כים.
ההתנגדות לתנועה וחיסולה
במחצית השנייה של המאה ה-16 אירופה הייתה מחולקת לקתולים ולפרוטסטנטים, והכנסייה הקתולית החריפה את פעולותיה כנגד תנועות רפורמה שסטו מהדוגמה הקתולית. בית הבסבורג הפך לחיל החלוץ של הקונטרה-רפורמציה, ולכן שליטי בית הבסבורג נלחמו בתנועה ההוסיטית. ההוסיטים השיבו מלחמה. ב-1618 ההוסיטים השליכו מבניין העירייה בפראג שני מושלים מבית הבסבורג. התגובה לא איחרה לבוא, ובשנת 1620 בית הבסבורג יצא לדכא את המרד בבוהמיה ומורביה. לאחר קרב ההר הלבן, בו הובסו המורדים, סולק מלך החורף והחבלים עברו קתוליזציה-מחדש. התנועה ההוסיטית כמעט ונמחקה, חלק גדול ממעמד האצולה איבד את אדמותיו ונאלץ לגלות, והשפה הצ'כית הפכה שוב לשפתם של האיכרים והכפריים וחדלה להתפתח. שילוב של הפקעת מוסדות החינוך ורדיפות אלימות השיבו את האוכלוסייה אל הדת הרומית. התנועה הלאומית הצ'כית, שקמה במאה ה-19, הפכה את ההוסיטים לגיבוריה. ב-1920, לאחר הקמת צ'כוסלובקיה העצמאית, עודדו השלטונות את הקמתה של "הכנסייה ההוסיטית הצ'כוסלובקית", שנועדה להפוך לדת דומיננטית שתלכד את האומה. היא סחפה רק כמה מאות אלפי מאמינים, וכיום היא גוף קטן. לממשיכי ההוסיטים הייתה הצלחה רבה יותר מחוץ לארצם: כנסיית האחווה המוראבית, שהוקמה על ידי גולים בסקסוניה בראשית המאה ה-18, שיחקה תפקיד מרכזי בפייטיזם ובהתעוררות האוונגליקלית.
הלאומיות הצ'כית
מבחינה פוליטית ניתן לראות באירועים בבוהמיה באותן שנים ביטוי מוקדם לזהות לאומית צ'כית. אין זה מקרי שעם עלייתה מחדש של הלאומיות הצ'כית בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, שבו סופרים, פילוסופים והיסטוריונים צ'כים אל המורשת ההוסיטית, גם אם נטו לאמץ רק את המרכיבים התרבותיים והפוליטיים של מורשת זו ולדחוק הצידה את ההיבטים הדתיים הייחודיים שלה שנעלמו לאחר הקונטרה-רפורמציה David), 380). גם הלאומנים הצ'כים בסוף המאה ה-19 ראו בהוס דמות מופת בהיסטוריה הלאומית של צ'כיה, והדגישו בעיקר את חשיבותו בשימוש החלוצי בשפה הצ'כית לטקסים הדתיים, בתרגומי התנ"ך וביצירות ספרותיות.
בין קתוליות ופרוטסטנטיות
כפי שכבר צוין, התנועה ההוסיטית נחשבת כמבשרת של הרפורמציה הפרוטסנטית מאה שנים מאוחר יותר, שכן היא חולקת איתה מאפיינים משותפים רבים: מתן מרכזיות לתנ"ך על חשבון הסכולסטיקה, שימוש בשפת המקום לצרכים דתיים במקום בלטינית, שאיפה להשתחררות מסמכות הכנסייה הקתולית ושלטון האימפריה אליו הייתה קשורה, אימוץ מנהגים דתיים נבדלים ועוד. עם זאת, חשוב להדגיש שעל אף הקשרים הרעיוניים והמעשיים שהיו להוסיטים מאוחר יותר עם הלותרנים ופרוסטנסטים אחרים במהלך המאה ה-16, הם מעולם לא התנתקו לחלוטין מהממסד הכנסייתי הקתולי. כפי שמציין Hlaváček במאמרו, לאחר סיום המלחמות ההוסיטיות נוצר גוף כנסייתי מרכזי חדש בשם "הכנסייה הבוהמיינית האוטרקיסטית" אשר ראתה עצמה שייכת לכנסייה הקתולית האחת הקדושה, אך למעשה שמרה על קשר פורמלי בלבד עם האפיפיור הרומי (Hlaváček, 209). היו לה מאפיינים ייחודיים כגון הקומוניון משני הסוגים, דרשות בצ'כית, בלטינית ובגרמנית וקדושים משלה. למעשה עד הקונטרה-רפורמציה נהנתה הכנסייה האוטרקוויסטית ממעמד מיוחד במסגרתו היא שייכת לכנסייה הקתולית ונסבלת על ידיה, זאת על רקע הביקורת החריפה שהעבירו עליה והעובדה כי ראו עצמם כאווגנרד שתפקידו לתקן את הכנסייה המערבית כולה (Hlaváček, 209). עם הופעות הכנסיות הפרוטסטנטיות היו צריכים להגדיר עצמם לא רק ביחס לרומא אלא גם ביחס אליהן. Hlaváček מקביל את עמדת הביניים של הכנסייה האוטרקוויסטית בין הרפורמציה הפרוטסטנטית לכנסייה הקתולית למעמדה של הכנסייה האנגליקנית. גם Zdeněk V. David בספרו על הכנסייה האוטרקוויסטית במאה ה16, משתמש אף הוא בהשוואה לכנסייה האנגליקנית (David, 1-2): כמו האנגליקנים, האוטרקוויסטים התנגדו לסמכות הלא מעורערת של הכנסייה הקתולית אך תוארו בכל זאת כ"רפורמציה שלא הושלמה" (David, 2). הדבר קשור לכך שאף על פי שהם יצאו נגד סמכות הכנסייה הם שימרו מרכיבים רבים מהדתיות הקתוליות: המסורת הקדושה, שבעת הסקרמנטלים, מילת האלוהים, חוק האלוהים, קדושים ועוד (David, xiii). מסיבה זאת, הוא מציע לראות בהם מודל מוקדם של "קתוליות ליברלית" ולא עוד תנועה פרוטסטנטית (David, xi).
ולופארק (לונדון)
הוולופארק (באנגלית: Velopark) הוא ולודרום, מתקן ספורט למרוצי אופניים שהוקם בלייטון שברובע ניוהאם במזרח לונדון, בירת הממלכה המאוחדת, כחלק ממתקני הפארק האולימפי שנבנו למשחקים האולימפיים של 2012. מתקן זה הוא אחד מחמשת המתקנים הקבועים העיקריים שנבנו עבור האולימפיאדה.
STS-113
STS-113, היא משימה בת 14 ימים בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. מעבורת החלל טסה לתחנת החלל הבינלאומית לחידוש אספקה לתחנה, הרכבת חלק ה-P1 והחלפת הצוות החמישי ששהה בחלל על ידי החלפתו עם הצוות השישי. זוהי הייתה המשימה ה-19 של מעבורת החלל אנדוור, המשימה ה-112 בתוכנית מעבורות החלל והמשימה ה-16 לתחנת החלל הבינלאומית.
המשימה
השיגור היה מתוכנן ל-11 בנובמבר 2002 אך נדחה מסיבות טכניות ונדחה פעם נוספת ב-22 בנובמבר בגלל תנאי מזג אוויר. STS-113 המריאה ב-24 בנובמבר 2002. ב-25 בנובמבר בוצעה התחברות מוצלחת לתחנת החלל. באותה עת בתחנת החלל שהה צוות קבוע מס' 5.
בזמן שהמעבורת הייתה מחוברת לתחנה הרכיבו מומחי המשימה לופז אלגריה והרינגטון את ה-P1 במשך שלוש הליכות חלל שנמשכו כ-20 שעות. בנוסף לכך הועברו לתחנת החלל כ-1,969 ק"ג ציוד ומצרכים שהגיעו עם המעבורת.
ב-2 בדצמבר מעבורת החלל אנדוור התנתקה מתחנת החלל כאשר על סיפונה צוות משלחת קבועה מס' 5 לאחר 189 ימים בחלל. בגלל תנאי מזג האוויר באתר הנחיתה, מעברות נותרה במסלול סביב כדור הארץ מספר ימים.
המשימה הסתיימה כאשר אנדוור נחתה במרכז החלל קנדי ב-7 בדצמבר במסלול נחיתה מס' 33.
פסואה
פסואה (צרפתית: Passoã) הוא ליקר צרפתי בטעם פסיפלורה המכיל 17% אלכוהול. הליקר נוצר לראשונה בשנת 1986 על ידי מזקקת Rémy Cointreau לאחר שעובד בכיר מטעמם נחשף במהלך סיור בברזיל לפרי הפסיפלורה.
פסואה מגיע בבקבוק בצבע שחור. לליקר שלוש גרסאות נוספות בהן משולבים טעמי אננס,מנגו וקוקוס.
Hinoi Team
הינוי טים (באנגלית- Hinoi Team ביפנית- HINOIチーム, Hinoi chīmu) היא להקת פופ יפני (J-Pop) שבמרכזה הזמרת אסוקה הינוי עם הזמרות התומכות קייקה מאטסוקה, היקארו קויאמה ורינה טאקנאקה. רוב הסינגלים שלהן הם שירי יורוביט.
היסטוריה
בשנת 2002, הינוי אסוקה וקויאמה היקארו ביחד עם הירושיגה מיהו הופיעו לראשונה כלהקה "LOVE & PEACE". הסינגל הראשון שלהן "DRIFTER" נבחר לשיר הנושא של הסרט "!Dodge Go! Go" ובנוסף הן גם הופיעו בסרט בתפקיד שולי. בסופו של דבר הסינגל לא הצליח והלהקה התפרקה.
בשנת 2003, שוב, אסוקה והיקארו ביחד עם ילדה נוספת בשם פוג'יווארה יוהו הקימו להקה חדשה. ההופעה כבר נקבעה אך בגלל סיבוכים ההופעה בוטלה ולהקה התפרקה עוד לפני ההופעה הראשונה שלה.
בתפנית מפתיעה, טומוקו קאוואסה- זמרת פופ יפני מפורסמת, אהבה את הכישרון של אסוקה והסכימה להפיק את הסינגל הראשון שלה כזמרת סולו. "Wanna be your girlfriend" יצא ב-19 בנובמבר 2003, השיר שימש כשיר הסיום של הדרמה "אשיטה טנקי ני נארה". הסינגל הגיע למקום ה-60 במצעד של אוריקון.
כבר בגיל 13, אסוקה כבר הוציאה שני סינגלים והופיעה בתוכניות מוזיקה ומגזינים רבים.
במשך 6 חודשים, אסוקה לקחה הפסקה פרט להוצאתם של לוח שנה שלה ותמונות דיגיטליות.
ב-5 בדצמבר 2005, נודע שהזמרת הינוי אסוקה תופיע מעתה בלהקה הנקראת "הינוי טים" ביחד עם, שוב, קויאמה היקארו ושתי זמרות חדשות, מאטסוקה קייקה וטאקנאקה רינה. ההופעה הראשונה שלהן נקבעה ל-2 בפברואר 2005 עם הסינגל "Ike Ike"- שיר יורוביט/פרה פרה, אך היא בוטלה.
הופעת הבכורה הוזזה לתאריך ה-18 במאי ועוד לפניה כבר הוכרז שהסינגל השני של הלהקה- "King Kong", עוד שיר יורוביט/פרה פרה, יצא ב-27 ביולי. כעת היה ברור שהלהקה תתמקד בשירי יורוביט/פרה פרה. לסינגל שלהן King Kong הלהקה החליטה לשתף פעולה עם הקומיקאי היפני, קוריקי צ'ושו בגרסה חדשה של השיר Ike" Ike". הגרסה החדשה עם קוריקי הייתה הצלחה גדולה והשיר קיבל פופולריות רבה.
בסינגל השלישי של הקבוצה, "Night of Fire / Play With The Numbers", הן שיתפו פעולה בשנית עם קוריקי והסינגל מכר כמות עותקים גדולה פי שניים מהכמות שהינוי טים מכרה לבד, בשבוע הראשון. עד כה הסינגל מכר יותר מ-20,000 עותקים, יותר מכל סינגל non-H!P אחר ביפן.
עקב ההצלחה הגדולה בשיתוף הפעולה עם קוריקי, הם הוציאו ביחד סינגל נוסף, "Sticky Tricky And Bang", הסינגל הרביעי של הלהקה.
האלבום הראשון של הלהקה, "Super Euro Party", נתמך על ידי קוריקי יצא ב-15 במרץ והצליח מאוד במצעד של אוריקון.
ב-25 במרץ, קוריקי הודיעה ששיתוף הפעולה בינו ובין הינוי טים הגיע לסופו.
התקיים טקס סיום לכבודו בו הינוי טים וקוריקי ביצעו את השירים "Ike Ike" ו"Night of Fire" ביחד בפעם האחרונה.
ב-9 באוגוסט הוציאה הלהקה את הסינגל ה-5 שלה "Now And Forever" ללא קוריקי. הסינגל הכיל שירים בסגנון שונה במקצת מהסנגלים הקודמים של הלהקה וגם הוא הצליח במצעד של אוריקון.
ברכת תשובה
ברכת הרוצה בתשובה היא הברכה החמישית בתפילת שמונה עשרה, לאחר ברכת חונן הדעת ולפני ברכת סליחה. בתלמוד נאמר שברכת הרוצה בתשובה נתקנה לאחר ברכת חונן הדעת, משום שכך הוא הסדר בפסוק.
הברכה משתייכת לקבוצת ברכות הבקשה הנאמרות באמצעה של התפילה. עניינה הוא בקשה מן האל לסיוע בחזרתו בתשובה של כלל עם ישראל אל ה'.
נוסח הברכה
נוסח ארץ ישראל: "הֲשִׁיבֵנוּ ה' אֵלֶיךָ וְנָשׁוּבָה חַדֵּשׁ יָמֵינוּ כְּקֶדֶם, כִּי 'שׁוּבָה שׁוּבָה' אָמַרְתָּ לָנוּ וְעַל הַתְּשׁוּבָה מֵרֹאשׁ הִבְטַחְתָּנוּ. בָּרוּךְ אַתָּה ה' הָרוֹצֶה בִּתְשׁוּבָה."
משמעות הברכה
הברכה כוללת בקשות על תיקונו של עם ישראל בשלשה מישורים: תורה, עבודה - תפילה, ותשובה - על ידי קיום המצוות. על ידי שלשה דברים אלו ניתן להתקרב לה' ולהידבק בו.
בשתי הבקשות הראשונות, מתארים את ה' כמלך ואב. אין הכוונה שה' הוא אב ביולוגי שלנו, אלא הוא המקום שממנו כל בני האדם נוצרו, הוא ברא אותם. לכן הם מחויבים כלפיו וצריכים לחזור בתשובה.
הברכה חותמת בכך שה' רוצה בתשובתם וקרבתם של בני האדם, ולכן הוא עוזר להם ומעודד אותם לחזור בתשובה.
זאב ליבנה
זאב ליבנה (21 בפברואר 1945 – 27 באוגוסט 2013) היה אלוף בצה"ל. היה בין היתר מפקד חטיבה 401, ראש מפקדת חילות השדה (כיום זרוע היבשה), מפקדו הראשון של פיקוד העורף, המזכיר הצבאי של ראש הממשלה ונספח צה"ל בארצות הברית.
ביוגרפיה
ליבנה נולד בסיביר שבברית המועצות בשם זאב וייסבלט. בשנת 1947, כשהיה בן שנתיים, עלה עם משפחתו לארץ ישראל ליישוב גבעת שמואל. היה חניך בתנועת השומר הצעיר.
בסוף שנת 1962 התגייס לצה"ל, במסלול בני המשקים, והתנדב לגדוד הנח"ל המוצנח של חטיבת הצנחנים. הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה. בהמשך מונה לקצין מבצעים גדודי ולמפקד פלוגה. במסגרת שירותו כקמב"ץ גדוד הבט"ר בעת מלחמת ששת הימים נפצע בקרבות ברמת הגולן. לאחר החלמתו, חזר לחי"ר כמפקד קורס מ"כים, בהמשך היה קצין אג"ם של פיקוד הנח"ל. במלחמת יום הכיפורים היה מפקד פלוגה בבה"ד 1, הוא התמנה לסגן מפקד כוח שהורכב מחניכי הבה"ד, הכוח נשלח לסיני לתפוס את המעברים במערב חצי האי ובהמשך השתתף בפשיטות נגד המצרים ובחציית תעלת סואץ. לאחר מלחמת יום הכיפורים עבר הסבה בת שנה לשריון בעקבות בקשתו של משה פלד ושימש כמפקד גדוד 430 בחטיבה 500. פיקד על חטיבה 401 והיה ראש אג"ם של פיקוד הדרום.
בשנת 1982, בזמן מלחמת לבנון הראשונה, היה סגן מפקד "כוח ורדי", כוח אוגדתי בפיקודו של דן ורדי שלחם בגזרה המזרחית. ב-1983 עבר קורס פיקוד ומטה בקנזס, ארצות הברית. עם חזרתו מונה לסגן מפקד אוגדת שריון סדירה, ובשנת 1984 מונה למפקד עוצבת עידן. בהמשך מונה למפקד עוצבת הפלדה, אוגדת שריון סדירה. בשנת 1987, בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה והחלטת צה"ל לתגבר את כוחותיו ביהודה שומרון ועזה, נבחר לפקד על כוחות צה"ל בשומרון בנוסף לתפקידו כמפקד אוגדה. במרץ 1989 התמנה לעוזר ראש אג"ם במטכ"ל וכיהן בתפקיד זה עד אחרי מלחמת המפרץ ובפברואר 1992 הוטל עליו להקים את פיקוד העורף והיה מפקדו הראשון. הוא עמד בראש משלחת החילוץ לאחר הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ב-1994.
באוגוסט 1994 מונה למפקד מפקדת חילות השדה (כיום זרוע היבשה), תפקיד בו כיהן עד ל-1996, עת מונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה של שמעון פרס ואחר כך של בנימין נתניהו. בשנת 1997 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית וקנדה בוושינגטון עד לפרישתו מצה"ל באוקטובר 2001.
בשנת 2011, עם הקמת המשרד להגנת העורף, שימש ליבנה יו"ר "ועדת ליבנה", שעסקה בחלוקת תחומי האחריות והסמכויות בין משרד הביטחון למשרד להגנת העורף.
השכלה וחיים פרטיים
ליבנה היה בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בגאוגרפיה מאוניברסיטת חיפה.
התגורר בכפר ברנדייס שבתחום חדרה, היה נשוי לעמליה ואב לארבעה ילדים. לאחר סיום שירותו בצה"ל היה מנכ"ל חברה לייעוץ אסטרטגי, וחלק ניכר מפעילותו בה התרכז מחוץ לגבולות ישראל. כיהן כדירקטור בחברת מגל מערכות ובחברת קשרי תעופה. כמו כן עסק בגידול דבורים. היה חבר הנהלת המועצה לשלום ולביטחון ותנועת עתיד כחול לבן הפועלת לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני בדרך של שתי מדינות לשני עמים.
ליבנה נפטר ממחלה ב-27 באוגוסט 2013 בגיל 68 ונקבר בבית העלמין הצבאי בקריית שאול.
Viasat History
Viasat History הוא ערוץ טלוויזיה בבעלות חברת Viasat המשודר בארצות סקנדינביה ומזרח אירופה. הערוץ משדר תכנים העוסקים בהיסטוריה, תרבות וחברה. מטה הערוץ הוא בלונדון. הערוץ החל את שידוריו במדינות סקנדינביה בספטמבר 2004 ולאחר מספר שנים החל לשדר גם במזרח אירופה, באמצעות ערוצים ייעודיים עם כתוביות המצורפות לתוכניות הערוץ.
הערוץ לא מפיק תכנים לשידור בעצמו אלא רוכש תכנים מגופי הפקות אירופיים ואמריקאיים, ותוכניות ישנות ששודרו בעבר ב-BBC או PBS כ-3 עד 10 שנים לאחר מועד שידורן המקורי.
Viasat History משדר 24 שעות ביממה ומתחריו העיקריים הם ערוץ ההיסטוריה וערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
שידורי הערוץ
הערוץ החל לשדר ב-1 בספטמבר 2004, וכיום הוא משדר במדינות הבאות: מאז 2012 הערוץ, יחד עם הערוצים Viasat Explore ו-Viasat Nature משדרים באיכות HD לצד SD.
ב-16 בינואר 2013 החל הערוץ לשדר בפורמט מסך רחב 16:9.
נועה סתת
הרבה נועה סתת (נולדה ב-15 במאי 1977) היא רבה רפורמית, פעילה חברתית ישראלית, בעיקר בתחום זכויות להט"ב בישראל וזכויות האדם.
ביוגרפיה
סתת נולדה בירושלים ולמדה בבית הספר הניסויי בעיר. בשנים 1995—1997 שירתה בחיל המודיעין. אחרי השחרור עבדה כמנהלת תוכנה בחברת "פרוסייט" בירושלים. היא למדה לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטה העברית. משפחתה של סתת חילונית, אך היא מגדירה עצמה כדתיה ומשתייכת לקהילת "כל הנשמה" של התנועה ליהדות מתקדמת (היהדות הרפורמית).
בין השנים 2008 עד 2010 ניהלה את עמותת "MEET" בישראל, המפעילה תוכנית חינוכית לתלמידי תיכון מצטיינים ישראלים ופלסטינים מאזור ירושלים, בשיתוף עם המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
סתת למדה בהיברו יוניון קולג' בירושלים, בית המדרש של רבני התנועה הרפורמית, וההתמחתה בבית הכנסת "כל הנשמה" שבשכונת בקעה. היא הוסמכה לרבנות על ידי היברו יוניון קולג' בירושלים בשנת 2014.
החל משנת 2012 סתת היא מנכ"לית "המרכז הרפורמי לדת ומדינה" (בעבר: המרכז לפלורליזם יהודי), הזרוע הציבורית והמשפטית של התנועה ליהדות מתקדמת בישראל. במרכז הרפורמי הובילה סתת את המאבק בגזענות, הסתה, וקיצוניות דתית - כולל המאבק לפסילת מועמדים כהניסטים מהתמודדות לכנסת, המאבק להעמדה לדין של בנצי גופשטיין, ושל העמדה של הרב שמואל אליהו לדין משמעתי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ב-2019 הוצבה סתת במקום ה-83 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת.
ב-2021 נבחרה לתפקיד מנכ"לית האגודה לזכויות האזרח
Halo 3: ODST
Halo 3: ODST (בעברית: היילו 3: ODST) הוא משחק וידאו מסוגת יריות בגוף ראשון אשר פותח על ידי חברת Bungie ומשווק על ידי מיקרוסופט, אשר יצא לאור באופן בלעדי לקונסולת המשחקים Xbox 360 ב-22 בספטמבר 2009, כשנתיים לאחר שהכותר הקודם בסדרה Halo 3 יצא לשווקים. עלילת המשחק אשר מתרחשת בתקופת הזמן בה מתרחשים המשחקים Halo 2 ו-Halo 3 לוקחת חלק בעיר הנמל הקנייתית השוממת וההרוסה ניו מומבסה כאשר יחידת עילית עתידנית של האומות המאוחדות מגיעה לשם במהלך פלישת החייזרים לכדור הארץ ב־23 אוקטובר 2552. ששת הנחתים צריכים כעת להילחם ברחובות העיר כאשר משימתם היא להשמיד את הכוח החייזרי אשר כבש את העיר.
חברת Bungie הגו בתחילה את ODST כפרויקט צדדי אשר יועד לצאת לשווקים בתקופה שבין יציאת המשחק Halo 3 לשווקים עד לצאת המשחק הבא בסדרה Halo: Reach לשווקים. במהלך הפיתוח, הפרויקט גדל והפך למשחק וידאו בהיקף גדול.
המשחק חודש כחלק מחבילת ה-Master Cheif Collection. הגרסה המחודשת יצאה ב-30 במאי 2015 לקונסולת המשחקים Xbox One, ב-22 בספטמבר 2020 למערכת ההפעלה Microsoft Windows וב-17 בנובמבר 2020 לקונסולת המשחקים Xbox Series X.
משחקיות
Halo 3: ODST הוא משחק משחק פעולה מגוף ראשון. אף על פי שהמשחק נושא דמיון רב לכותרים הקודמים בסדרת Halo השחקן לא מגלם במשחק זה את דמותו של חיל העל Master Chief. במקום זאת, השחקן משחק בחייל בודד בשם "הטירון". משום שהשחקן לא מחזיק שריון המתקדם של Master Chief הוא לא מסוגל לנתר למרחקים או לנוע במהירות.
את קמפיין המשחק ניתן לשחק לבד. מטרת השחקן במשחק היא למצוא את חברי הצוות שלו. לאחר מציאת פריטים אותם השאירו מאחוריהם (כגון רובה צלפים) פלאשבק השחקן נוטל על עצמו את התפקיד של החייל הנעדר.
מצב מרובה משתתפים
ב-Halo 3: ODST יש מצב מרובה משתתפים הדומה למצב המרובה משתתפים מ־Halo 3 השינויים היחידים ש־BUNGIE הוסיפה אלו שלוש מפות חדשות: Longshore, Heretic, Citadel. כמו ב־Halo 3 אפשר לאסוף מדליות ושריונות מיוחדים על ידי הישגים של ה-Xbox Live ומציאת חפצים מיוחדים בקמפיין.
עלילה
המשחק מתחיל בדיון בין חברי היחידה על המשימה, באק, מפקד היחידה מציג את ורוניקה, קצינה האחראית על המבצע בעיר של ניו מומבאסה העיר ש Master Chief נטש בזמן הקרב. לאחר שהיא מראה להם את התוכנית כל חבר יחידה נכנס לתא שיגור ומשוגר מחוץ לחללית אל החלל. היחידה הייתה אמורה להיכנס לניו מומבאסה אבל בזמן השיגור חללית קובננט נכנסת למסלול הנחיתה של היחידה מה שיוצר גל רדיואקטיביות ומסיט את היחידה מהמסלול. לאחר שש שעות "הטירון" מתעורר מתרדמת ומוצא את עצמו בניו מומבאסה השורצת בחיילי קובננט. בעזרת "המפקח", דמות מחשב בעלת בינה מלאכותית "הטירון" יוצא למסע חיפוש אחרי רמזים למה שקרה בזמן שהיה מחוסר הכרה. במהלך המשחק "הטירון" צריך לגלות מה הקובננט מחפשים בניו מומבאסה.
דמויות
כש"רוקי" מוצא רמזים על חבריו ליחידה השחקן יכול לשחק בתור: באק המפקד, דאץ', רומאו הצלף, ורוניקה קצינה האחראית על המשימה ומיקי. "רוקי" הוא החדש והצעיר ביחידה, במהלך המשחק הוא לא מדבר, הפעמים היחידות ששומעים אותו הן כשהוא סופג מכה.
פיתוח
בעקבות כישלונו של הסרט Halo והתחלתו של Halo: Reach החברה BUNGIE ראתה הזדמנות למשחק חדש, בשלבים המוקדמים של העבודה BUNGIE חשבה על סיפור ודמות להתמקד בה. אחרי זמן קצר העלו רעיון על חייל קובננט אבל בסופו של דבר BUNGIE ויתרה על זה וחשבה על דמויות אנושיות כמו פקד ג'ונסון. BUNGIE הגיעה למסקנה שהשריון האהוב על מעריצי Halo הוא ה-ODST (קיצור של: Orbital Drop Shock Troopers) והחלה לעבוד על מיני קמפיין של שלוש שעות הנקרא Halo: Recon לאחר מכן BUNGIE ויתרה על המיני הקמפיין והחלה לעבוד על משחק באורך מלא בשם Halo 3: ODST. העבודה על המשחק לקחה 14 חודשים (זמן קצר יחסית) ובזמן כה קצר יצא לה משחק מושקע ומעוצב ואהוב על דעת הקהל. משחק זה יוצא דופן משאר משחקי הסדרה כי משחקים בתור ה"טירון" חייל ODST, לא ספרטני כמו המאסטר צ'יף לכן אין מגנים מתחדשים המחדשים את הבריאות, אי אפשר לקפוץ גבוה אבל לעומת זאת יש גם תוספת כמו ראיית לילה, משתיקי קול לרובים ומפה.
עיצוב
Halo 3: ODST פועל על אותו מנוע של Halo 3 כך שאין שינוי מהותי במראה המשחק, למרות זאת מבקרי המשחק אומרים שהמשחק הזה נראה יותר טוב מכל האחרים בסדרה בשל המראות של העיר ההרוסה והפיצוצים האמינים. BUNGIE רצתה שהעיר של ניו מומבאסה תיתן תחושה של מטרופוליס אמריקאית. במהלך המשחר "הטירון" יצטרך לערוך קרבות ברחובות צרים ובכיכרות גדולים ופתוחים. רוב המשחק הוא בלילה כך כשמפעילים את ראיית הלילה רואים את העיר בבירור ורואים את גודלה.
הכרזות
חברת מיקרוסופט הכריזה לראשונה על פיתוח המשחק בריאיון בערוץ MTV שנערך ביולי 2008 בו הם ציינו כי חברת Bungie מפתחת משחק Halo חדש עבור מיקרוסופט.
ב-25 בספטמבר 2008, שנה לאחר שחרורו של Halo 3 לשווקים, חברת Bungie הוציאה לראשונה קדימון קצר המציג את המשחק באתר האינטרנט של החברה. קדימון באורך מלא הוצג לראשונה במהלך הכנס Tokyo Game Show ב-9 באוקטובר 2008 כאשר בכנס זה גם נחשף באופן רשמי השם המיועד למשחק "Halo 3: Recon" (אשר שונה בהמשך) וכמו כן צוין תאריך היציאה של המשחק לשווקים כסתיו 2009.
Bungie ומיקרוסופט הציגו לראשונה את התחלת הקמפיין של המשחק בתערוכת E3 2009 בו גם חשפו את תאריך ההפצה הסופי של המשחק.