cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קריית ערביה
אגדת התלמוד
לפי אגדה זו חרש יהודי אחד את שדהו וגעתה פרתו. עבר במקום ערבי אחד (חד ערביי) ואמר לו להתיר את שורו ואת קנקנו, שהרי חרב בית המקדש. לאחר שגעתה הפרה פעם שנייה, אמר לו לאסור את שורו וקנקנו, שכן ברגע זה נולד המלך המשיח. לשאלת החורש לשמו של המשיח ולמקום הולדתו, ענה הערבי ששמו מנחם בן חזקיהו, ונולד ב'בירת מלכא דבית לחם יהודה' (לפי הנוסח הירושלמי) או ב'בירת ערבא' לפי המדרש לאיכה.
מערכת מסתור ליד עין ערוב
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, התגלתה בסמוך לכפר אלערוב מערכת מסתור גדולה. באתר חפרו יעקב משורר ויורם צפריר. במערכת המסתור נמצאו ממצאים מימי מרד בר כוכבא כולל מטבעות בר כוכבא. ליד הכפר מצויים כמה מעיינות, ולפיכך גדלו שם כנראה ערבות והדסים בשפע. בעקבות מציאת מערכת המסתור בכפר אלערוב הוצע לזהות את המקום עם קריית ערביה. אפשרות נוספת היא שמקומו של היישוב הקדום הוא ב"ח'רבת ערביה" שמצפון לכפר בני נעים, הנזכרת במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ואשר קרובה יותר לעין גדי.
הריסת אתר העתיקות
בספטמבר ואוקטובר 2015 הרסו פלסטינים בכלים כבדים את אתר העתיקות של מערכות המסתור באלערוב שמדרום לגוש עציון. ההרס גונה והושווה להריסת העתיקות שמבצע דאעש בעיראק וסוריה.
בנדיקטה, נסיכת דנמרק
בנדיקטה, נסיכת דנמרק (דנית: Prinsesse Benedikte; נולדה ב-29 באפריל 1944) היא השנייה משלוש בנותיו של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק, אחותה הצעירה של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, ואחותה הגדולה של אנה מריה, מלכת יוון.
הנסיכה בנדיקטה נמצאת כרגע במקום ה -11 בסדר הירושה לכתר הדני.
ביוגרפיה
בנדיקטה נולדה ב-29 באפריל 1944 בארמון אמליינבורג, לפרדריק, נסיך הכתר של דנמרק ולאינגריד, נסיכת שוודיה בתם של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה ומרגרט, נסיכת קונוט. היא התחנכה בבית ספר פרטי ובילתה את חופשות הקיץ שלה בבית הקיץ הרשמי של משפחת המלוכה הדנית השוכן ביוטלנד ולמדה מספק שיעורים בבית ספר לאופנה ועיצוב בקופנהגן. בשנת 1962 היא הייתה שושבינה ביחד עם אחותה בחתונתם של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד וסופיה, מלכת ספרד.
ב-3 בפברואר 1968 היא התחתנה עם ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השישי, ממנו נולדו לה שלושה ילדים.
בנדיקטה ייצגה פעמים רבות את אחותה באירועים של בית המלוכה. היא מכהנת כיושבת-ראש פדרציית תנועות הנוער בדנמרק, ומעורבת גם בתחום הרכיבה.
פעילותה בתנועת הצופים
הנסיכה בנדיקטה מעורבת מאוד בתנועת הצופים של דנמרק וגם בפעילות בינלאומית של תנועת הצופים. כשהייתה ילדה, הוקם שבט צופים מיוחד על מנת לאפשר לה להשתתף בפעילות התנועה. היום מעורבותה היא בעיקר ברמה הארגונית: בנדיקטה היא יושבת הראש של המועצה המשותפת של הצופות הבנות בדנמרק (Pigespejdernes Fællesråd Danmark). היא גם הפטרון של ארגון De grønne pigespejdere (תנועת הצופות הירוקות של YWCA) ושל ארגון הצופים והצופות הדני (Det Danske Spejderkorps). בנוסף, היא משמשת בתור הפטרון של "אחוות אוליב באדן פאוול", ארגון עולמי התומך באגודת המדריכות והצופות העולמית.
פוריה (סדרת טלוויזיה)
פיתוח
עוד לפני תחילת הצילומים על הסרט הקצר והסרט העלילתי באורך מלא לקומיקס אודות מייג'ור גרום, ארטיום גברליאנוב דיבר על תוכניותיו לצלם עיבודים טלוויזיוניים נוספים לאוגדני הקומיקס אם הסרטים יצליחו. הצלחתו של "מייג'ור גרום: רופא המגפה" התבררה כהצלחה מעורבת: למרות הכישלון הקופתי, הסרט זכה לפופולריות בפלטפורמות סטרימינג השונות. מסיבה זו, היוצרים ציינו שימשיכו ליצור עיבודים אך, ככל הנראה, כבר בהזמנה ובמימון של שירותים מקוונים כמו KinoPoisk HD ונטפליקס.
בנדיקטה, נסיכת דנמרק
פעילותה בתנועת הצופים
בשנת 2007 בנדיקטה זכתה בפרס של כבוד מאת ארגון בוגרי תנועת הצופים של St George.
פוריה (סדרת טלוויזיה)
הכרזה
הסדרה הוכרזה ב-1 באוקטובר 2021 ופרק הבכורה מתוכנן לעלות בשנת 2022, עם ארטיום גברליאנוב, מיכאיל קיטאיב ואולגה פיליפוק כמפיקי הסדרה.
בנדיקטה, נסיכת דנמרק
משפחתה
ב-3 בפברואר 1968 היא התחתנה עם ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג השישי, ממנו נולדו לה שלושה ילדים:
פוריה (סדרת טלוויזיה)
עיצוב
העלילה תתרחש במוסקבה ומספרת על הרפתקאותיה של הגנבת המקצועית ניקה חייקינה, שנגררת לעימות עם ארגוני פשע. מוסקבה תשתנה בהתאם לסנקט פטרבורג האלטרנטיבית מהסרט "רופא המגפה" - מוסקבה בסדרה תיראה הרבה יותר עתידנית מאשר במציאות. מתוכנן שתפקיד מסוים בסדרה יגלם תאגיד הנשק הולט אינטרנשיונל, ששימש כאנטגוניסט בחוברת הקומיקס "פוריה האדומה". לפני כן הוזכר תאגיד הולט אינטרנשיונל בסרט "רופא המגפה", בנוסף, הוכרז כי גרום עצמו יופיע בהופעת קמע בגילומו של טיכון ג'יזנבסקי.
שיווק
בהצצה לסדרה שנערכה בשירות KinoPoisk במהלך ההכרזה על הסדרה, הודיעו היוצרים כי רק הקונספט הבסיסי של הקומיקס יישאר בסדרה, בעוד העלילה תעבור שינויים משמעותיים. המפיקים הבטיחו חשיפה של פרטים נוספים לקראת כנס קומיקון בחסות באבל קומיקס שיתקיים במוסקבה, במהלך דצמבר 2021.
הירץ שייאר
אברהם נפתלי הירץ שייאר (בגרמנית: Abraham Naftali Herz Scheuer; 1753 – 1822) היה רב ומקובל גרמני שכיהן כאב בית דין וריש מתיבתא במיינץ, ומחבר ספר "תורי זהב" על שיר השירים.
ביוגרפיה
נולד בפרנקפורט דמיין בשנת 1753 לרבי דוד טבלי שייאר ואשתו השנייה (בתו של רבי נתן אוטיץ, רבה של במברג).
משנת 1778 עד 1782 הנהיג את ישיבת אביו במיינץ כראש הישיבה. בשנת 1811 התמנה לרבה של העיר, שם נפטר ב-10 באוקטובר שנת 1822.
הספד עליו נדפס בספר "אלון בכות" מהרב וולף המבורג.
מפסקיו
במסגרת ריב ההיכל, פסק נגד השימוש בעוגב בבתי כנסת בשבתות וימים טובים (אפילו על ידי נוכרי). פסק ההלכה התפרסם על ידי בית דין הצדק של קהילת המבורג בספר "אלה דברי הברית" (נדפס באלטונה, 1819).
חיבורו
ספרו "תורי זהב" נדפס אחרי פטירתו על ידי נכדו ותלמידו, שמואל באנדי (בן חתנו הרב משה יונה באנדי). בסוף הספר נדפס מאמר על מגילת אסתר תחת השם "שקל הקדש", ועוד דרשות ושו"ת מהמחבר.
עיר נחש
עיר נחש היא אתר המופיע בתעודת חכירה מתקופת מרד בר כוכבא. שמו של היישוב עיר נחש מעיד כי ישבו בו חרשי נחושת (דברי הימים א, פרק ד' פסוק י"ב).
פפירוס מורבעת 24
תעודה זו היא אחת מעשרה חוזי חכירה הכתובים בעברית. רק ששת הראשונים שרדו וניתנים לקריאה. התעודה נושאת את התאריך כ' בשבט בשנה השנייה למרד. לפי תעודה זו, החכיר הלל בן גריס קרקעות לאנשים שונים שאדמותיהם היו בעיר נחש. החוזים נחתמו בהרודיון (הרדיס), מקום מושבו של הלל בן גריס. נוסח התעודה:
זיהוי המקום: דיר נחאס או חירבת א-נחש
חוקר המקרא ז'וזף מיליק סבר, בעקבות הארכאולוג וההיסטוריון אבֶּל, כי יש לזהות את עיר נחש עם דיר נחאס, כ-2.5 ק"מ מזרחית לבית גוברין, על הדרך שבין תרקומיא לבין בית גוברין, כ-2 ק"מ מזרחית לנחושה. ראיה לכך ראו החוקרים בשימור השם ובשל כך שעיר נחש מופיעה בדברי הימים א', ד', יב. בחורבת דיר נחאס נמצאה מערכת מסתור, וכן נמצאו מערות קבורה יהודיות מן התקופה הרומית הקדומה ומתקנים חקלאיים.
משמעות זיהויה של עיר נחש עם דיר נחאס באזור בית גוברין היא שהלל בן גריס שישב בהרודיון, החכיר אדמות בשפלה. עולה מכך שיהודה חולקה לתחומי מנהל גדולים במיוחד, דבר שאינו מתיישב עם התעודות, מה גם שקשה לנהל מערכת מינהלית ביעילות במהירות בזמן מלחמה. בועז זיסו טוען כי משמעות השם הערבי "דיר נחאס" הוא "מנזר מובילי הבקר". לדעתו המקום קיבל את שמו בתקופה הביזנטית ולא בעקבות השתמרות השם מיישוב קדום מתקופת בית שני. לפיכך זיסו הציע כי יש לזהות את עיר נחש עם חירבת א-נחש הסמוכה להרודיון, שם התגלתה מערכת מסתור, וכן משום שהחורבה נמצאת במרחק של 1.8 ק"מ בלבד מצפון-מערב להרודיון, לעומת 32 ק"מ בקו אווירי מדיר נחאס. לטענת יואל אליצור וחיים בן דוד, השם "דיר" הוא כינוי לחווה חקלאית קדומה. לפי זאב זיוון, עיר נחש שוכנת בעבר הירדן, מדרום-דרום-מזרח לים המלח, ומעט צפונה לפונון. אולם הצעה זו מבוססת על פי פ. פרנק, ונדחתה כבר על ידי מיליק.
ג'ונתן ג'קסון
ג'ונתן סטיבנס ג'קסון (באנגלית: Jonathan Stevens Jackson; נולד ב-11 במאי 1982) הוא שחקן, מוזיקאי וסופר אמריקאי.
ראשית חייו
ג'קסון נולד באורלנדו, פלורידה, בנם של ז'נין (לבית שארפ), אשת עסקים, וד"ר ריק "ריקי לי" ג'קסון, רופא משפחה, מוזיקאי קאנטרי ומועמד לקונגרס מטעם מדינת וושינגטון. ג'קסון גדל בבאטל גראונד וושינגטון עם אחיו ריצ'רד לי ג'קסון, שחקן ומוזיקאי, ואחותו קנדיס ג'קסון, עורכת דין, סופרת ובכירה בממשל טראמפ. ג'ונתן למד בבית הספר היסודי מדו גלייד.
בשנת 1991, משפחתו של ג'קסון נסעה לאולפני יוניברסל בהוליווד, שם גם ריצ'רד וגם ג'ונתן קיבלו את ההחלטה לעסוק במשחק. האחים למדו שיעורי משחק בפורטלנד הסמוכה, לפני שעברו לברבנק, קליפורניה עם אמם בשנת 1993. לאחר שהצטלם למספר פרסומות, תוך שישה חודשים ג'קסון קיבל תפקיד באופרת הסבון של רשת ABC "בית חולים כללי". ג'קסון המשיך את לימודיו בזמן שעבד, וסיים את לימודיו בתיכון בגיל שש עשרה.
משחק
התפקיד הבולט הראשון של ג'קסון היה לאקי ספנסר באופרת הסבון "ג'נרל הוספיטל", תפקיד בו שיחק בין השנים 1993 ל-1999. ג'קסון זכה בפרסים רבים על משחקו בסדרה. הוא היה מועמד לפרס אמי בשעות היום לשחקן הצעיר המצטיין בסדרת דרמה שש פעמים, וזכה לראשונה ב-1995, ושוב ב-1998 וב-1999, והפך אותו למחזיק השיא של שתי המועמדות והזכיות של הצעיר ביותר בקטגוריית שחקנים. הוא זכה גם בפרסי האופרה דייג'סט בשנת 1995 וב-1999. הוא היה מועמד לפרסי האמנים הצעירים בשנת 1996, 1997 ובשנת 1999. הוא זכה בפרס הכוכב הצעיר של כתב העת "הוליווד ריפורטר" בשנת 1995, 1997, 1998 ו-1999 הוא הופיע על גבי שערי מגזינים כמו "טייגר ביט" וקמו מועדוני מעריצים רבים ואתרי מעריצים באינטרנט. בשנת 1999 הוא נבחר לאחד מבין 50 האנשים היפים ביותר של המגזין פיפל.
בזמן ששיחק בסדרה "ג'נרל הוספיטל", ג'קסון כיכב בסרטו העלילתי הראשון "קייטנה בלי הפסקה" בתפקיד מוריס "בוץ" הימל בשנת 1994. באותה שנה הוא כיכב בסרט הטלוויזיה "השבוי מזנדה". וב"אגדה של רובי סילבר". הוא שיחק בתפקיד אורח במהלך עונה 5 של קומדיית המצבים "ילד פוגש עולם" ברשת ABC. בשנת 1999 שיחק ג'קסון בסרט הקולנוע "הצד העמוק של האוקיינוס", בכיכובה של מישל פייפר. ג'קסון היה מועמד לפרסי יאנגסטאר בשנת 1997 עבור תפקידו בסרט "האסיר מזנדה", ובשנת 1999 עבור תפקידו בסרט "הצד העמוק של האוקיינוס".
בדצמבר 1999 דיווח המגזין ניוזוויק כי ג'קסון מועמד לגלם את דארת' ויידר בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים. עם זאת, עד מהרה נודע כי הוא לא קיבל את התפקיד, ופרסומים שונים שיערו שהפרסום הקודם פגע בסיכוייו בגלל העדפתו של היוצר ג'ורג' לוקאס לסודיות בהמלך ההפקה. בשנת 2000 שיחק בסרט העצמאי True Rights" וסרט הטלוויזיה "Trapped in a Purple Haze". ג'קסון גם כתב וביים סרט קצר עם אחיו ריצ'רד בשם "קריסטל קליר", שזכה בסרט הקצר הדרמטי הטוב ביותר ובפרס האחים קון על יצירת זוגית בפסטיבל ברוקלין. בשנת 2002 שיחק ג'קסון באחד מתפקידיו הקולנועיים הידועים ביותר כג'סי טאק בסרט "מעיין הנצח", אותו צילם במקביל לסרט "אינסומניה". בשנת 2004 שיחק ג'קסון את "הריקודים המלוכלכים: לילות הוואנה ו"לרכב על קליע". משנת 2008 ועד 2009 הוא מילא תפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה שליחות קטלנית: יומני שרה קונור.
ב־29 בספטמבר 2009 פורסם כי ג'קסון יחזור לאופרת הסבון "בית חולים כללי" ב־27 באוקטובר. בשנת 2011 זכה ג'קסון בפרס אמי הרביעי שלו בשעות היום ובפרס שחקן המשנה המצטיין הראשון. ב־7 בנובמבר 2011 פורסם כי ג'קסון החליט לעזוב שוב את הסדרה, ותאריך הפרק הראשון בו הופיע לאחרונה היה ב־23 בדצמבר 2011. את דמותו בסדרה המפיקים והתסריטאים לא הרגו, מה שמשאיר את הדלת פתוחה לג'קסון לחזור לשחק בסדרה. בשנת 2012 זכה ג'קסון באמי החמישי שלו בשעות היום ובזכייה השנייה ברציפות עבור שחקן המשנה המצטיין בסדרת דרמה.
בשנת 2012 הוא קיבל את תפקיד הזמר והיוצר אייברי בארקלי בדרמת הטלוויזיה "נאשוויל". יחד עם שאר צוות השחקנים, ג'ונתן שר וניגן בגיטרה בעצמו בסדרה. בילדותו למד ג'קסון שיעורי גיטרה ולימד את עצמו לנגן בפסנתר. כשהתבגר הוא הקים להקה עם בני משפחה שונים. בשנת 2000, הלהקה כללה את אחיו, דודו ואביו וכונתה "דרך סקרלט". בשנת 2002 כינו ג'ונתן ואחיו ריצ'רד את הלהקה "ג'ונו והסלע".
הלהקב שינתה שוב את שמה לאניישן, שם ג'קסון הוא הסולן, מנגן בגיטרה, שר וכותב את רוב השירים. חברי להקה אחרים כוללים את אחיו של ג'ונתן ריצ'רד (תופים), ואת חברם ג'ונתן תאצ'ר.
הלהקה הוציאה כמה אלבומים ושירם "Feel This" הפך ללהיט העשירייה הראשונה במצעד הרוק הלאומי של אייטונס לאחר שהושמע בסדרת הדרמה הטלוויזיונית מגרש ביתי. השירים של Enation הושמעו גם בסרט "לרכב על קליע", ובסדרה "בית החולים הכללי".
בנוסף להופעה כזמר, גיטריסט ופסנתר ג'קסון כתב גם את השיר "בוקר הגשם" שהופיע בפרקים 7 ו-19 בעונה הראשונה של "נאשוויל".
ביוני 2020 הקליט ג'קסון שיר המוקדש למנזרים בקוסובו.
ספרים
באביב 2012, ג'קסון הוציא ספר שירה בשם העט JS Jackson, שכותרתו "Book of Solace and Madness". ביוני 2012 הוא דן בספרו שטרם יצא לאור בשם "פועל ברוח", שדן בקשר בין אמונתו נצרות אורתודוקסית לקריירת המשחק שלו. בנובמבר 2014 יצא לאור ספרו "תעלומת האמנות: להיות אמן בצלם האל".
משפחתו
ב־21 ביוני 2002, כאשר ג'קסון היה בן 20, הוא התחתן עם השחקנית ליסה וולטג'יו, אותה הכיר על הסט "ג'נרל הוספיטל". ג'קסון אמר ל"שיקגו סאן טיימס", "יש אנשים שחשבו שאנחנו קצת צעירים להתחתן. אבל לא ראינו צורך לחכות. כשזה נכון, זה נכון."
בני הזוג עברו לעיר הולדתו של ג'קסון, באטל גרונד, וושינגטון. יש להם שלושה ילדים: קיילב (נולד ב־21 ביוני 2003), אדורה (נולדה בקיץ 2005) וטיטוס גבריאל (נולד ב־7 באוקטובר 2010).
אמונתו הדתית
בנם של הורים מהכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, ג'קסון גדל כנוצרי לא דתי והוא תמיד דיבר בראיונות בפתיחות בקשר לאמונתו. כחלק מהאמונה שלו, כנער מתבגר בחר שלא לשתות או לעשן סמים. ג'קסון גם תומך בהתנזרות ממין לפני הנישואין. ג'קסון הודה לעיתים קרובות לאלוהים במהלך נאומי קבלת הפרס שלו. בזמן שג'קסון שיחק בסדרה "ג'נרל הוספיטל", הוא ומשפחתו קיימו כנסייה ביתית בברבנק בה השתתפו חברי צוות שונים, כולל אשתו לעתיד של ג'קסון ליסה וולטג'יו. ג'קסון הסביר כיצד אמונותו השפיעה על בחירתו בתפקידי המשחק בראיון ל-אנטרטיינמנט ויקלי בשנת 1999, "אני לא אהיה מעורב בסרט שהוא סאטירה בפניו של אלוהים. [. . . ] אני שחקן, אז אני צריך לשחק אנשים שמאמינים אחרת ממני. הייתי מוכן לגלם דמות לא מאמינה ואנטי-אלוהית לחלוטין, כל עוד זה לא היה המסר של הסרט כולו."
בשנת 2012 הוטבלו ג'קסון ומשפחתו בכנסייה האורתודוקסית. ג'קסון סיפר כי טיול ברומניה ורומא, הביא אותו ללמוד על ההיסטוריה של הנצרות. בנאום קבלתו לפרס אמי שלו לשנת 2012, הודה לשילוש הקדוש כמו גם לנזירים במובלעת הנזירים האורתודוקסית הר אתוס. מאוחר יותר הסביר ג'קסון בראיון, "האנשים האלה [מקדישים] את חייהם לתפילה, ולא רק מתפללים על עצמם, אלא באמת מתפללים עבור כולנו. ואז עלתה במוחי המחשבה: עם כל ההרס, הכאוס והטירוף שמתרחשים בעולם הזה, אם התפילה שלהם לא הייתה מתרחשת, איך היה העולם הזה? הרגשתי, באופן אישי, שאני רק רוצה להודות להם מכיוון שאני באמת מאמין שתפילתם מאד משמעותית."
ב-18 בספטמבר 2020, דיווח אתר "OrthoChristian.com" כי ג'קסון עבר לאירלנד כדי לסייע בתמיכה במנזר חדש שהוקם על ידי הכנסייה האורתודוקסית הרומנית בדרום ומערב אירופה. הוא מסביר בראיון, "זו הסיבה העיקרית שעברתי לגור בה, אני מתפלל כבר שנים שמנזר אורתודוקסי יוקם באירלנד."
טראומה בין-דורית
טראומה בין-דורית או טראומה רב-דורית הן ההשפעות הפסיכולוגיות שיש לטראומה הקולקטיבית שחווה קבוצת אנשים, על הדורות הבאים בקבוצה זו.
טראומה קולקטיבית היא ההשפעה של טראומה פסיכולוגית שחווים קהילות וקבוצות זהות ונושאת כחלק מהזיכרון הקולקטיבי ותחושת הזהות המשותפת של הקבוצה. לדוגמה, טראומה קולקטיבית נחוותה על ידי ניצולי שואה יהודים וחברים אחרים בקהילה היהודית באותה תקופה. כאשר טראומה קולקטיבית זו משפיעה על הדורות הבאים, היא נקראת טראומה בין-דורית. לדוגמה, אם יהודים חווים מתח קיצוני או מפתחים דפוסי התנהגות הישרדותיים, אף על פי שנולדו לאחר תום השואה, ניתן יהיה לזהות זאת כטראומה בין-דורית.
תחום מחקר זה צעיר יחסית, אך התרחב בשנים האחרונות. המנגנון להעברת טראומה עשוי להיות מועבר חברתית (למשל, דרך התנהגויות נלמדות), דרך השפעות הלחץ לפני הלידה, או אולי דרך שינוי אפיגנטי הנגרם על ידי מתח.
גורמים וסימפטומים
ניתן לחלק את ההעברה בין ההורה לילד ל-5 מדדים: תקשורת, קונפליקט, לכידות משפחתית, חום הורים ומעורבות הורית.
לדוגמה, רמות גבוהות של מתח אימהי נמצאו בקורלציה ישירה לתפקוד משפחתי חלש ובעקיפין להתנהגות חריגה בקרב ילדים. התסמינים השכיחים בילדים כללו דיכאון, התנהגות אנטי-חברתית, עבריינות והתנהגות מפריעה בבית הספר. חלק מהילדים חוו העברה ישירה שבה הטראומה שלהם נבעה מהאינטראקציות והיחסים עם הוריהם, בעוד שאחרים חוו העברה עקיפה שבה הטראומה שלהם נטועה בעיקר באשמה. אלה שהושפעו באמצעות העברה ישירה היו בסבירות גבוהה יותר להתפרץ באמצעות מעשים פעילים, ואילו אלה שהושפעו באמצעות העברה עקיפה היו בסבירות גבוהה יותר לסבול מדיכאון, חרדה ואשמה.
התסמינים היו שונים גם על סמך מוצא אתני וסוג הטראומה המקורית. שעבוד, רצח עם, אלימות במשפחה, התעללות מינית ועוני קיצוני הם כולם מקורות נפוצים לטראומה שמובילה לטראומה בין-דורית. חוסר בטיפול גם מחמיר את התסמינים ועלול להוביל להעברה. למשל, ניצולי התעללות מינית בילדים עלולים להשפיע לרעה על הדורות הבאים עקב טראומה לא פתורה בעבר. זה יכול להוביל לתחושות מוגברות של חוסר אמון, בידוד ובדידות.
צאצאים של עבדים כשהם מתמודדים עם אלימות שמקורה בגזענות, מיקרואגרסיות או גזענות חיצונית, מגיבים כאילו הם מתמודדים עם הטראומה המקורית שהועברה אליהם דורית. ישנם מגוון גורמי לחץ בחיי האדם שהובילו לתגובה הדומה ל-PTSD כגון חוויות גזעניות שונות, גורמי לחץ יומיומיים, אירועי חיים גדולים הקשורים לגזע, או גזענות או טראומות קולקטיביות.
פסיכולוגים הציעו טראומה פוטנציאלית בין-דורית גם לאחר אסונות טבע. לאחר הוריקן קתרינה בניו אורלינס ב-2005, התושבים ראו עלייה דרמטית באלימות בין אישית עם שיעורי תמותה גבוהים יותר.
תופעה זו דווחה גם אצל צאצאיהם של תלמידים ילידים בבתי ספר ממלכתיים, עקב כך שהוצאו מהוריהם ומהמשפחה המורחבת וחסרו מודלים להורות. לענישה על דיבור בשפת האם שלהם ולאיסור לתרגל טקסים מסורתיים הייתה השפעה טראומטית על תלמידים רבים.
היסטוריה
טראומה בין-דורית זוהתה לראשונה אצל ילדים של שורדי שואה. בשנת 1966, פסיכולוגים החלו לזהות כי קיים שיעור גבוה של ילדים של שורדי שואה שפונים למרכזי עזרה נפשית בקליניקות בקנדה. הפסיכולוגית הלן אפשטיין, בעצמה דור שני לשואה, ראיינה קבוצה של ילדי השורדים וכתבה מאמר שאחר כך הפך לספר בשם "Children of the Holocaust" ב-1979. הנכדים של שורדי השואה הראו ייצוג יתר של 300% אחוז בקרב המופנים לקליניקות פסיכיאטריות בהשוואה לשיעורם באוכלוסייה.
מאז, תסמינים של טראומה זו זוהתה גם בקרב צאצאים של עבדים אפרו-אמריקאים, ניצולי הטבח באינדיאנים, פליטים, ניצולי מלחמות או אלימות קיצונית ועוד קבוצות נוספות שסבלו ממתח ולחץ קולקטיביים.
מעבר לממצאים הקליניים, פרויקט הגנום האנושי סייע לפענח ולהראות שכל פרט שעובר לחץ קיצוני חשוף לאפשרות שיעביר את הטראומה דרך אפי-גנטיקה לצאצאיו. במחקר של החוקרת רחל יהודה שהתפרסם בספטמבר 2016 - "מחקר גן טראומת השואה" - היא מראה כי שינויים גנטיים שנבעו מהטראומה שעברו ניצולי השואה יכולים לעבור לצאצאיהם באמצעות "הורשה אפיגנטית" - הורשה שלא באמצעות הגנים המוכלים ב-DNA.
פרנק ויטל
פרנק ויטל (באנגלית: Frank Whittle) היה טייס ומהנדס בריטי הנחשב לממציא מנוע הטורבו-סילון. ויטל התגייס לשירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי ב-1923. בשנת 1927 הוא ניגש לקורס קצינים ובתזה שכתב לקראת תום הקורס הביע את רעיונותיו למנוע סילון פרימיטיבי. בשנת 1929, בעודו בשירות חיל האוויר כטייס, החל לפתח את מה שמוכר היום כמנוע טורבו-סילון ומאוחר יותר, עדיין במהלך שירותו ייסד את חברת פאוור ג'טס ופיתח שורה של מנועי סילון שהניעו את מטוסי הקרב הסילוניים הראשונים של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ובהם הגלוסטר מטאור.
שנותיו הראשונות
פרנק ויטל נולד ב-1 ביוני 1907 בארלסדון שבמחוז קובנטרי, אנגליה. בגיל 9 עבר להתגורר בלמינגטור שבווריקשייר, שבה אביו ההנדסאי רכש סדנת מכונות. בשנים אלה הוא פיתח עניין בתעופה וכן ניחן בניצוץ מרדני והרפתקני. בגלל קשיים כלכליים נאלץ ויטל לעזוב את בית הספר הפרטי שבו למד ולעזור לאביו בסדנתו. בסדנה זו הוא רכש כישורים מעשיים רבים והתמקצע במנוע הגז. כמו כן נהג ויטל לקרוא ספרי מדע והנדסה והתעמק בתאוריית הטיסה, באסטרונומיה, בהנדסה וכן בטורבינות. בגיל 15 החליט ויטל להיות טייס ולהתגייס לחיל האוויר המלכותי.
בינואר 1923 עבר ויטל את מבחן הקבלה לחיל האוויר בציון גבוה ושובץ להכשרה טכנית בבסיס האלטון, אך יומיים מאוחר יותר נכשל בבדיקה הרפואית בשל גובהו הנמוך (כ-1.5 מטר) והיקף החזה הקטן שלו. כחצי שנה מאוחר יותר, לאחר שהיה במשטר תזונה ואימונים מחמיר והעלה את שני הפרמטרים הבעייתיים, נכשל שוב. הואיל וידע שלא יוכל לגשת בשלישית, ניגש ויטל תחת שם בדוי לבסיס קראנוול, שם עבר את הבדיקה הרפואית בהצלחה. בגלל נטיותיו ההרפתקניות והמרדניות התקשה ויטל לעמוד במשמעת הנוקשה שנדרשה מהחניכים ומאחר שהיה בטוח שלא יוכל להיות טייס, שקל עריקות. עם זאת הוא הראה עניין רב בייצור דגמי מטוסים ואף הצטרף למועדון בוני הדגמים של הבסיס, שם ייצר דגמי מטוסים טסים. כישרונו ההנדסי והמתמטי משך את תשומת לבו של סגן מפקד הבסיס והוא המליץ על קורס קצונה לחניך המוכשר בשנת 1926.
עבור ויטל, היציאה לקצונה הייתה הזדמנות פז שכן באותה עת כל קציני חיל האוויר קיבלו הכשרה בטיסה. למרות היחס הקשה שקיבל מעמיתיו לקורס, שהיו בוגרי בתי ספר ציבוריים בעוד שהוא לא השלים את לימודיו בבית הספר, הוא הצטיין בקורס ואף ניגש לטיסת היחיד (סולו) במטוס האוורו 504 לאחר 13.5 שעות טיסה בלבד. לאחר מכן עבר למטוס הבריסטול F.2, שבו זכה למוניטין כטייס הרפתקן שטס בגבהים נמוכים ומבצע תמרונים מסוכנים.
במהלך הקורס היה על החניכים לכתוב תזה העוסקת בתעופה. ויטל בחר לכתוב על פיתוחים טכנולוגיים עתידיים. בתזה, הציג את מגבלותיהם של מדחפים סטנדרטיים בגובה רב ובמהירות גבוהה ובפרט במהירויות של מעל 800 קילומטר בשעה. כחלופה הוא תיאר סוג של מנוע סילון פרימיטיבי אשר השתמש באוויר דחוס ממנוע בוכנה סטנדרטי לטובת תא בערה חיצוני שדחף את האוויר החוצה במהירות גבוהה, בדומה למבער אחורי. אף על פי שרעיון זה לא היה חדש, ויטל הציע חישובים שבהם תואר כיצד בגובה רב ולמשך זמן סוג מנוע זה יתעלה על מנועים סטנדרטיים.
בשנת 1928 סיים את קורס הקצונה ושובץ כקצין טייס. למרות כישרונותיו הרבים והצטיינותו בטיסה, נמנעה ממנו ההשתתפות בתחרות הטיסה של סוף הקורס, בגלל ביטחונו המופרז והראוותנות שהביע בטיסה.
פיתוח מנוע הסילון
לאחר שנה בטייסת 111 המבצעית, שבה התלונות בגין טיסותיו הנמוכות והמסוכנות כמעט הביאו אותו למשפט צבאי, הוא הועבר לתפקיד מדריך טיסה בבית הספר המרכזי לטיסה (CFS) שבו התבלט. בזמן זה הוא הציג את תכנון המנוע שלו לכל המעוניין, ואחד הקצינים, פאט ג'ונסון, שהיה בוחן פטנטים בעברו, התרשם ממנו והציג אותו למפקד הבסיס. בתמיכת מפקד הבסיס, שלח ויטל את תכנון המנוע המהפכני למשרד האווירייה הבריטי. משרד האווירייה פנה לאלן ארנולד גריפית', שפרסם זמן קצר לפני כן מאמר על טורבינות ומדחסים, לחוות דעה מקצועית. גריפית' שיער שתכנון מנוע זה, שהצטיין בפשטות הפעולה, היה מעשי אך לא בשל ולא חזק מספיק כדי להחליף את המנועים הקיימים. לאור זאת דחה משרד האווירייה את התכנון של ויטל.
בעידודו של פאט ג'ונסון רשם ויטל פטנט על מנוע הסילון שלו בינואר 1930, לאחר זאת הציג את התכנון לחברת בריטיש תומסון-יוסטון (BTH). מהנדס הטורבינות הראשי של החברה האמין בישימות התכן אך מיאן לשלם את ה-60,000 פאונד הדרושים לפיתוח. באותה תקופה הוא קודם לדרגת קצין טיסה.
בשנת 1931 הוצב ויטל במוסד לניסויים במטוסים ימיים (MAEE) בעיירה פליקסטואו בתפקיד קצין חימוש וטייס ניסוי. בתפקיד זה פרט לריבוי סוגי המטוסים שבו טס, היה על ויטל לעבור קורס מקצועי בן שנתיים, ולכן הוא עבר קורס קציני הנדסה בבסיס הנלו שבבדפורדשייר ב-1932. ויטל הצטיין בקורס זה וסיים אותו ב-18 חודשים בלבד. הצטיינותו אפשרה לו לגשת בשנת 1934 לקורס הנדסה נוסף בן שנתיים בפיטרהאוס קולג', שהוא הקולג' הישן ביותר באוניברסיטת קיימברידג' והוא קודם לדרגת לפטננט טיסה. בשנת 1936 הוא סיים ראשון בכיתתו במבחני הסיום וקיבל תואר מהנדס.
ייסוד פאוור ג'טס
בשנת 1935, בעודו בלימודים, לא יכול היה ויטל להרשות לעצמו את 5 הפאונדים הנדרשים להארכת הפטנט ולכן פג תוקפו. זמן קצר לאחר מכן הוא קיבל מכתב מרולף דאדלי-ויליאמס (Rolf Dudley-Williams) ששירת יחד עם ויטל בבסיסים קראנוול ופליקסטואו. דודלי-ויליאמס ארגן פגישה בינו, ויטל וג'יימס קולינגווד טינלינג (James Collingwood Tinling), איש חיל האוויר לשעבר. בפגישה הוצעה לוויטל יצירת שותפות בין השלושה כדי שטינלינג ודאדלי-ויליאמס יוכלו לפעול בשמו ולגייס תמיכה כלכלית בפיתוח המנוע.
זמן קצר מאוחר יותר נפגש ויטל עם מוגנס בראמסון (Mogens L. Bramson) שהיה מהנדס אווירונאוטיקה מוכר וזה ארגן פגישה בין ויטל לבין נציגי בנק ההשקעות או.טי פאלק ושות' (O.T. Falk & Partners). אף על פי שהתרשמו לטובה, התנו נציגי הבנק את השקעתם בפרויקט בבחינה חיצונית של התכנון, לכך שכרו את שירותיו של מוגנס בראמסון. בנובמבר 1935 הוגש "דו"ח בראמסון" שהיה חיובי ולכן נציגי הבנק הסכימו להשקיע בפיתוח המנוע.
ב-27 בינואר 1936 נחתם הסכם מרובע-צדדים בין ויטל, בנק ההשקעות או.טי פאלק ושות', משרד האווירייה, ורולף דאדלי-ויליאמס יחד עם ג'יימס קולינגווד טינלינג. הסכם זה יצר את חברת פאוור ג'טס, שנציגי בנק ההשקעות החזיקו בתפקידי יושב ראש ודירקטור בה. טינלינג ודאדלי-ויליאמס החזיקו 49 אחוז ממניות החברה בתמורה להשקעה של בנק ההשקעות בסך 2,000 פאונד עם אופציה ל-18,000 פאונד נוספים ב-18 חודשים הבאים. בגלל היותו קצין בשירות פעיל קיבל ויטל תפקיד "מהנדס ראשי של כבוד ויועץ טכני". כמו כן בגלל ההגבלות בחוקי הצבא על עבודה מחוץ למסגרת הצבאית הוא הוגבל לעבודה בתפקיד זה לשש שעות בשבוע, אך כיוון שנשאר שנה נוספת באוניברסיטת קיימברידג' בשביל תארים מתקדמים הוא יכול היה להשקיע זמן נוסף בפיתוח המנוע.
משרד האווירייה לא ראה תועלת מיידית רבה מפיתוח המנוע ולכן לא השקיע בו. משום שלחברת פאוור ג'טס אין מתקני ייצור וניסוי היא נכנסה להסכם עם חברת BTH, שלה מומחיות בטורבינות קיטור, שתבנה מתקן ניסוי במפעלה ברוגבי שבמחוז ווריקשייר. העבודה התקדמה במהירות ולקראת סוף 1936 הושלמו כל פרטי מנוע הניסיוני וייצורו החל, הכל במסגרת התקציב הראשוני של 2,000 פאונד.
קשיים כלכליים
כאשר יוסדה חברת פאוור ג'טס, הנרי טיזארד, דאקן האימפריאל קולג' וראש הוועדה המייעצת לאווירונאוטיקה (ACA), הציע למשרד האווירייה לדרוש מהחברה פירוט ותיאור של הפרויקט לבחינה. המסמך נשלח בשנית לגריפית' שענה רק במרץ 1937 לאחר שהמנוע של פאוור ג'טס היה בתהליך הפיתוח. גריפית' נתן חוות דעה חיובית יותר בפעם זאת, אולי בשל עיסוקו בפיתוח מנוע סילון הדומה יותר למנוע הטורבופרופ, אך היה ביקורתי מאוד לגבי השימוש הישיר בדחף מהמנוע. בגלל ביקורת זו החליט משרד האווירייה להשקיע בפיתוח של גריפית' במקום בזה של פאוור ג'טס.
ביולי 1937 סיים ויטל את שהותו בקיימברידג', והתפנה לעבוד על המנוע. באותו זמן נתן בנק ההשקעות פאלק הלוואת חירום של 250 פאונד והסכים לתת בין 4,000 ל-14,000 פאונד נוספים לפרויקט, אך כספים אלה לא הגיעו מעולם מכיוון שהבנק נסוג מהפרויקט והחזיר את מניותיו לטינלינג, דאדלי-ויליאמס וויטל. עם זאת בנק ההשקעות נתן הלוואה של 3,000 פאונד להמשך העבודה על הפרויקט. בדצמבר קודם ויטל לדרגת מפקד טייסת.
המשך הניסויים במנוע הראה נטייה מסוכנת להאצה לא רצונית של המנוע. בגלל העבודה המסוכנת העבירה חברת BTH את מתקן הניסוי ללאטרוורת' שבמחוז לסטרשייר ב-1938, כמו כן הסכימה BTH להשקיע מכספה 2,500 פאונד בפיתוח המנוע. כספי משרד האווירייה שהגיעו במרץ 1938 היו כאליה וקוץ בה, שכן בגללם חל על הפרויקט חוק הסודות הרשמיים, שהקשה על מציאת משקיעים פרטיים.
הלחץ על ויטל בתקופה של חוסר ודאות כלכלית ועבודות שהחלו ונפסקו לסירוגין נתנו את אותותיהם. הוא החל לעשן שלוש קופסאות סיגריות ביום, ירד למשקל 57 קילוגרם וסבל מריבוי מחלות הקשורות בלחץ כגון כאבי ראש, אינסומניה, חרדות, עצירות, אקזמה ופרפורי לב. כדי לעמוד בימי עבודה של 16 שעות הסניף ויטל אמפטמינים בבוקר ומשככי כאבים וכדורי שינה בערב. מאוחר יותר הודה שהתמכר לאמפטמינים. כמו כן הוא נעשה רגזן עם התפרצויות זעם תכופות.
שינוי מגמה
למרות ההשקעה של משרד האווירייה, לקראת יוני 1939 חברת פאוור ג'טס לא יכלה להרשות לעצמה להמשיך ולעבוד בצורה רציפה. עם זאת, במהלך ביקור של נציגי המשרד הממשלתי בוצעה הרצה מוצלחת למנוע הניסיוני שעבד במשך 20 דקות רצופות. עקב ביקור זה הסכים המשרד לרכוש את המנוע מידי פאוור ג'טס ולהשאיל לה אותו תמורת התחייבות לפיתוח גרסה מוטסת של המנוע. ויטל כבר החל לבחון את תכנון המנוע המוטס שצריך היה להיות קטן וקל יותר מה-W.U.
עם החתימה על החוזה החלה העבודה על הפאוור ג'טס W.1. המנוע החדש כלל תכנון של זרימת אוויר הפוכה, כאשר האוויר מהמדחס עולה ונכנס לתאי הבערה שמעוצבים כך שלאחר הבערה האוויר נדחף קדימה ואז למטה לתוך הטורבינה של המנוע. תכנון זה איפשר להקטין את האורך הכולל של המנוע וכן להקטין את אורך הציר הראשי, דבר שהקטין את משקל המנוע. היעדים ההנדסיים שוויטל הציב למנוע החדש הוגדרו על ידו כאופטימיים וכללו משקל כולל של 907 קילוגרם ודחף כולל של 630 קילוגרם דחף.
בינואר 1940 החתים משרד האווירייה את חברת גלוסטר כלי טיס על חוזה לבניית מטוס פשוט לבחינת מנוע W.1 של פאוור ג'טס. המטוס שתוכנן לשם כך היה לגלוסטר E.28/39, מטוס הסילון הראשון של בעלות הברית. המשרד הוציא חוזה נוסף למנוע גדול יותר שסומן W.2. בפברואר אותה השנה החל תכנון של מנוע W.1A, בגודל של מנוע ה-W.1 אך כלל את התכנון המכני הכללי של ה-W.2. ה-W.1A איפשר את בחינת התכנון של המנוע הגדול יותר באותו המטוס שבחן את ה-W.1. תכנון נוסף שנבחן היה W.1Y, שהיה תכנון פשוט יותר של ה-W.1 שכלל מבנה בטור. במקום שתאי הבערה יצאו מתוך מבנה המנוע, הם משולבים בתוכו. עם זאת שהמנוע הפך לפשוט יותר לייצור ולאחזקה, הוא היה ארוך יותר וכבד יותר בשל הארכת הציר הראשי. כדי להקטין את משקל הציר נבחר ציר בעל דפנות דקות וקוטר גדול מאוד, כמעט בקוטר של להבי הטורבינה.
באפריל הוציא משרד האווירייה חוזים לייצור של מנועי W.2 בהיקף של 3,000 יחידות בחודש בשנת 1942 תוך שהם פונים לחברות ווקסהול, TBH ורובר. בסופו של דבר עבר החוזה לידי חברת רובר בלבד. ביוני קודם ויטל לדרגת מפקד טייסת.
השותפות עם רובר
העבודה על מנוע ה-W.U נמשכה בניסיונות לפתור את בעיות הבערה שהיו אופייניות למנועים המוקדמים. ב-9 באוקטובר 1940 הורץ שוב עם תא בערה בשיטת הזרקה של ארוסולים קטנים, שפתרה את בעיית הבערה. לאחר פריצת דרך זו החל תהליך שיפור והתאמה של תאי הבערה החדשים.
בשלב זה הבין ויטל כי גלוסטר ישלימו את בניית המטוס הרבה לפני שרובר יוכלו לספק את מנוע ה-W.1 הראשון ומכיוון שלא רצה לחכות, הוא הרכיב מנוע משאריות חלפים, אותו כינה W.1X, והוא הורץ ב-14 בדצמבר. ב-10 בדצמבר חווה ויטל התמוטטות עצבים ונאלץ להישאר בביתו למשך כחודש. באותו הזמן הוגש פטנט בארצות הברית על ידי חברת פאוור ג'טס ליחידת הנעה וכוח של מטוסים.
מנוע ה-W.1X הפעיל את מטוס הניסוי של גלוסטר בניסויי הסעה ב-7 באפריל 1941, שבהם הוא המריא לדילוגים קצרים של כמה מאות מטרים ובגובה של כשני מטר. מנוע W.1 הורץ לראשונה ב-12 באפריל והגיע לדחף של 3.8 קילו-ניוטון (385 קילוגרם). ב-15 במאי המריא לראשונה מטוס הניסוי של גלוסטר מקראנוול, בכוח מנוע W.1, לטיסה של 17 דקות שבמהלכה הגיע למהירות 545 קמ"ש (340 מייל בשעה). מספר ימים מאוחר יותר הגיע המטוס למהירות 600 קמ"ש בגובה של 7,600 מטר והתעלה על מטוסי הספיטפייר של אותה תקופה. הצלחה זו של מנוע ניסיוני, שתכנונו היה חדש ופשוט וכבר התעלה על מנועי הבוכנה החדישים ביותר, גרמה לכלל התעשייה לנסות ולסגור את הפערים עם חברת פאוור ג'טס.
בשנת 1941 הקימה חברת רובר מעבדה חדשה עבור צוותו של ויטל ופס ייצור בבארנולדסוויק אבל לקראת סוף השנה התגלעו קשיים ביחסי שתי החברות. ויטל היה מיואש מחוסר היכולת של רובר לספק חלפים ויחידות ברמת סדרת ייצור וכן מהיחס המזלזל ממהנדסיה והוא הפך לקולני יותר ויותר בביקורותיו על חברת רובר. רובר החליטה לפתוח מרכז ניסוי פרטי שלה בחשאי בקלית'רו הסמוכה, שבו אדיראן לומבארד החל לעבוד על תכנון מנוע W.2 הדומה לתצורה של ה-W.1Y. מהלך זה קיבל עידוד ממשרד האווירייה שסימן את המנוע של ויטל כ-B.23 ושל רובר כ-B.26.
פיתוח המנועים נמשך בחורף 42–1941, כאשר מנוע ה W.1A הראשון טס במרץ 1942 על מטוס ה-E.28/39 שהגיע למהירות 690 קמ"ש בגובה 4,600 מטר. בחודש שאחרי החלה העבודה על דגם משופר של ה-W.2B שכונה W.2/500. באפריל נודע לוויטל על תוכנית הפיתוח החשאית של רובר לפיתוח המנוע, זה גרם לעימות בין הצדדים שאיים להפסיק את תוכנית הפיתוח כליל. עם זאת העבודה נמשכה ומנוע ה-W.2/500 הראשון הורץ בספטמבר אותה שנה והפיק דחף של 7.8 קילו-ניוטון. לאחר מכן החל פיתוח דגם משופר נוסף, ה-W.2/700.
השותפות עם רולס-רויס
בינואר 1940 נפגש ויטל עם סטנלי הוקר מחברת רולס-רויס, שארגן פגישה עם אחד מחברי הדירקטוריון של החברה וארנסט הייבס, מנהל המפעל של רולס-רויס בדרבי. הייבס הסכים לייצר חלקים למערכת המדחס שינוהלו על ידי הוקר שהיה מומחה למתמטיקה של זורמים והצליח לשפר את תכנון מגדש העל של הספיטפייר. בנוסף בנו רולס-רויס מתקן ניסוי מיוחד שעזר לוויטל לפתור את בעיית הזדקרויות המדחס שנבעו מזרימת אוויר לא-סדירה. בתחילת שנת 1942 חתמה רולס-רויס על חוזה עם ויטל לייצור שישה מנועים זהים ל-W.1 וסומנו WR.1. מנועים אלה שימשו לניסוי והותקנו באזור האחורי של מטוס ויקרס ולינגטון שיכול לשמש לבדיקת המנוע ללא הסתמכות על הדחף שלו לטיסה.
כאשר הסכסוך בין פאוור ג'טס ורובר הפך לסוד גלוי לקראת סוף 1942, שאיים על פיתוח המנוע, ארגן משרד ייצור המטוסים מפגש בין נציגי רובר ורולס-רויס. בפגישה זו ביצעו החברות החלפה של מפעל מנועי הסילון של רובר לבין מפעל מנועי הטנקים של רולס-רויס. העברת הבעלות הרשמית התבצעה ב-1 בינואר 1943. רולס-רויס סגרה את האתר הסודי של רובר בקלית'רו, אבל המשיכה לפתח את המנוע W.2B/26 שהחל את דרכו שם.
עם המעבר לשותפות עם רולס-רויס הואץ תהליך הפיתוח. בדצמבר 1942 מנוע ה-W.2B עבר 37 שעות ניסוי בהרצה, בחודש שאחרי רולס-רויס ביצעו 390 שעות ניסוי. ב-7 במאי 1943 מנוע ה-W.2B השלים ניסוי הרצה של 100 שעות בכוח מלא של 7.1 קילו ניוטון. גרסאות של סדרת הייצור החלו לצאת מהמפעל באוקטובר 1943. המנוע שכונה בהתחלה W.2B/23 קיבל את השם RB.23 על שם החברה והמפעל המייצר ("Rolls-Barnoldswick") ולבסוף נקרא רולס-רויס וילנד. מפעל בארנולדסוויק היה קטן מדי בשביל לשמש כפס הייצור העיקרי למנוע ולכן הוסב חזרה למתקן ניסוי ופיתוח בעוד המפעל הראשי הוקם בניוקאסל תחת נהר הליים שבמחוז סטפורדשייר. הפיתוח של ה-W2B/26 שקיבל את השם רולס-רויס דרוונט החליף במהרה את הווילנד, דבר שאפשר את סגירת פס הייצור בארנולדסוויק בשלהי 1944.
הלאמת פאוור ג'טס
בשנת 1943 הציע ויטל לסטפורד קריפס, השר האחראי על התעשייה האווירית, להלאים את כל תהליך פיתוח מנוע הסילון. לדבריו המנוע פותח במימון של משקיעים פרטיים, שלאחר הפיתוח רואים את חוזי הייצור עוברים לחברות אחרות, ורק על ידי הלאמה יהיה ניתן להגיע לעסקה הוגנת לכולם. הוא הביע את נכונותו לוותר על המניות שלו בחברה כדי לאפשר זאת. באוקטובר 1943 הודיע קריפס שלדעתו הפתרון הטוב יותר יהיה הלאמת חברת פאוור ג'טס בלבד. קריפס בחן עוד לפני הצעתו של ויטל כיצד יוכל להגן על ההשקעה המשמעותית של משרד האווירייה, יאפשר המשך פיתוח ויוכל לבנות תשתית פיתוח טכנולוגי עם ההון האנושי של פאוור ג'טס, והגיע למסקנה שהפתרון הוא הקמת מוסד ממשלתי.
ביולי 1943 קודם ויטל לדרגת מפקד כנף ובשנת 1944 קודם למפקד להק.
ב-1 בדצמבר הודיע קריפס שמשרד האוצר מוכן לשלם 100,000 פאונד לרכישת פאוור ג'טס, אבל לאחר משא ומתן נוסף עלתה ההצעה ל-135,000 פאונד שאותה קיבל ויטל, אם כי לא בלב שלם. ויטל לא קיבל כסף מהעסקה, שכן ויתר על מניותיו. שותפיו ויליאמס וטינלינג קיבלו 46,800 פאונד כל אחד, בעוד שהמשקיעים המקוריים קיבלו החזר משולש של השקעתם המקורית. למרות הסתייגויותיו של ויטל בתהליך ההלאמה, העסקה הושלמה ב-28 במרץ 1944. חברת פאוור ג'טס הפכה ל"פאוור ג'טס (מחקר ופיתוח) בע"מ" וויטל שימש בה כיועץ טכני ראשי. ב-5 באפריל 1944 שלח משרד האוצר לוויטל פרס של 10,000 פאונד על מניותיו.
מתאריך השלמת העסקה שהה ויטל חצי שנה בבית חולים כדי להשתקם מתשישות עצבים שחווה. הוא התפטר מפאוור ג'טס בינואר 1946. ביולי 1946 התמזגה החברה עם חטיבת טורבינות גז של המוסד המלכותי למטוסים (RAE) והפכה למוסד הלאומי לטורבינות גז (NGTE Pyestock) בפארנבורו.
לאחר הפרישה מפאוור ג'טס
בשנת 1946 קיבל ויטל תפקיד של יועץ טכני בהנדסת ייצור מנועים ובקרת אספקת חלפים בחיל האוויר. באותה שנה קיבל את העיטורים לגיון ההצטיינות, מסדר האמבט ומסדר האימפריה הבריטית. כמו כן במאי הוא קיבל פרס בסך של 100,000 פאונד על תרומתו לפיתוח מנוע הסילון. לאחר מכן הצטרף לתאגיד המטוסים הבריטי מעבר לים וביקר במגוון ארצות שבהן בחן פיתוחי מנועי הסילון. בשנת 1952 הוא פרש ועבד על הביוגרפיה שלו:" Jet: The Story of a Pioneer". הוא קיבל את מדליית אלברט של האגודה המלכותית לאמנות, תעשייה ומסחר (RSA) ב-1952.
ב-1953 חזר ויטל לעבוד במשרד מומחה להנדסה מכנית בחברת של, שבה פיתח מקדח לכריית נפט שדרש פחות חיבור מכני לאורך הצנרת המחוברת אליו, ועל כן היה קל מהמקדחים המקובלים. ב-1957 פרש ויטל משל ועבר לחברת בריסטול אירופליין. יחד עם בריסטול ייסד את חברת "בריסטול סידלי ויטל כלים" כדי להמשיך לפתח את המצאתו, אך קשיים כלכליים שנגרמו בשל הרכש של בריסטול על ידי רולס-רויס בשנת 1966, ופשיטת הרגל שלה עקב קשיים בפיתוח מנוע ה-RB-211, גרמו להיעלמות מקדח הטורבו של ויטל. בשנות ה-1980 רוסיה, שלא יכלה לייצר צנרת כבדה למקדחים לכריית נפט, אימצה את התכנון של ויטל.
ויטל היגר לארצות הברית בשנת 1977 וקיבל משרת פרופסור למחקר מחטיבת הפיקוד למערכות אוויר ימיות (NAVAIR) באקדמיה הימית של ארצות הברית (USNA). במחקריו התמקד בנושא שכבת הגבול (שכבת האוויר הצמודה לכנף/גוף המטוס) לפני שמשרתו הפכה לחצי משרה בין השנים 1978–1979. העבודה בחצי משרה אפשרה לוויטל לכתוב את ספרו השני: "Gas turbine aero-thermodynamics: with special reference to aircraft propulsion" שפורסם בשנת 1981.
ויטל הכיר את מפתח המנוע הגרמני הנס פון אוהיין, שעבד אז עבור חיל האוויר האמריקאי כמדען ראשי של מעבדת מחקר מנועי סילון, בשנת 1966. בהתחלה היה ויטל בטוח כי הנס העתיק את עבודתו אך מאוחר יותר השתכנע כי עבודתו הייתה מקורית, ושני הממציאים הפכו לידידים טובים.
בשנת 1986 התקבל ויטל למסדר ההצטיינות. הוא התקבל להחברה המלכותית והחברה המלכותית לאווירונאוטיקה (RAeS) ובשנת 1991 קיבל, יחד עם פון אוהיין, את פרס צ'ארלס סטארק דרייפר.
פרנק ויטל נפטר ב-9 באוגוסט 1996 מסרטן הריאה בביתו בקולומביה שבמרילנד. גופתו נשרפה ואפרו הוטס לאנגליה בה נקבר בקראנוול.
סטיבן טוויטי
סטיבן מוריס טוויטי (באנגלית: Stephen Maurice Twitty) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית. בתפיקדו האחרון שירת כסגן מפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית.
ביוגרפיה
טוויטי נולד בספרטנבורג וגדל בצ'סני שבקרוליינה הדרומית. ב-1985 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הדרומית בה למד במסגרת מלגה להכשרת קציני מילואים של הצבא והתגייס לצבא ארצות הברית.
שירת כמפקד מחלקה רובאית, מפקדת מחלקת סיור וקצין מבצעים בגדוד הראשון של חטיבה 327 בדיוויזיה המוטסת ה-101. במהלך מלחמת המפרץ שירת כקצין מבצעים של הגדוד השלישי בחטיבה השביעית של דיוויזיית החי"ר השלישית. פיקד על פלוגה בגדוד השלישי של חטיבת החי"ר ה-15 בדיוויזיית החי"ר ה-24. מילא תפקידי מטה במטות המשולבים ובמפקדת הקורפוס החמישי ונטל חלק בכוח הייצוב. שימש סגן מפקד הגדוד הראשון בחטיבה 26 של הדיוויזיה המוטסת ה-101, וקצין מבצעים של חטיבה 2 בדיוויזיית החי"ר הראשונה. שימש עוזרו של מפקד כוחות נאט"ו באירופה.
ביוני 2001 מונה למפקד הגדוד השלישי בחטיבת החי"ר ה-15. הוא פיקד על הגדוד במהלך מלחמת עיראק, על הצטיינותו בלחימה זכה הגדוד בעיטור היחידה הנשיאותי וטוויטי עוטר בכוכב הכסף על גבורתו. ביוני 2003 מונה לקצין אג"ם של דיוויזיית החי"ר השלישית. באוגוסט 2005 מונה למפקד הכוח החטיבתי הרביעי של דיוויזיית הפרשים הראשונה ולחם עמו במלחמת עיראק, בתקופת פיקודו עבר הכוח ב-2008 תחת פיקוד הדיוויזיה המשוריינת הראשונה.
שימש עוזרו של סגן מפקד פיקוד צפון של ארצות הברית, ראש מטה כוחות הצבא של פיקוד מרכז, סגן מפקד הדיוויזיה המשוריינת הראשונה וסגן ראש מטה כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן. שירת כסגן ראש המטה וקצין אג"ם של פיקוד כוחות צבא ארצות הברית.
באוגוסט 2014 מונה למפקד הדיוויזיה המשוריינת הראשונה בפורט בליס. ביולי 2016 מונה למפקד הארמייה הראשונה. באוגוסט 2018 מונה לסגן מפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית ושירת בתפקיד זה עד פרישתו ב-2020.
טוויטי בעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת מרכז מישיגן ובעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה וביטחון לאומי מהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
בלארי
בלארי (באנגלית: Bellari) היא שפה דראווידית דרומית המדוברת באזורים קרלה וקרנאטקה, שבהודו, על ידי שבט הבלארה. השפה נמצאת בסיכון והיא ככל הנראה קרובה באופן מסוים לטולו וקוראגה. חלק מקהילת דוברי הבלארי עוסקים במלאכת קליעת סלים בחופי קרנאטקה.
ויליאם וין וסטקוט
ויליאם וין וסטקוט (באנגלית: William Wynn Westcott; 17 בדצמבר 1848 - 30 ביולי 1925) היה חוקר מקרי מוות אנגלי, תאוסוף, חבר במסדר הבונים החופשיים , ראש אגודת צלב הוורד של אנגליה, ואחד משלושת המייסדים של מסדר השחר המוזהב.
חייו
וסטקוט נולד ב-17 בדצמבר 1848 בלימינגטון ספא שבמחוז ווריקשייר, אנגליה. אביו נפטר כשהוא היה רק בן עשר, והוא אומץ על ידי דודו. יש מי שגורס כי בשנת 1875 הצטרף וסטקוט למסדר הבונים החופשיים, בעוד שעל פי מקורות אחרים הוא נחנך למסדר כבר בשנת 1871. ב-1878, החל וסטקוט להתעמק בתחום הקבלה ובנושאים אחרים בתחום המטאפיזיקה. ב-1880, הצטרף וסטקוט לאגודת צלב הוורד של אנגליה, ואף נעשה מנהיג האגודה לאחר פטירתו של ויליאם רוברט וודמן. ב-1882, הכיר וסטקוט את סמואל לידל מקגרגור מת'רס, איתו הוא גם ייסד את מסדר השחר המוזהב כמה שנים מאוחר יותר, בעזרתו של ויליאם רוברט וודמן. ב-3 בדצמבר 1889, הצטרף וסטקוט לאגודה התאוסופית. וסטקוט פרש מתפקידו כחוקר מקרי מוות ב-1910, וב-1918 העתיק וסטקוט את מגוריו לדרבן שבדרום אפריקה, יחד עם בתו ובעלה.
כתביו
להלן רשימה של ספרים שכתב או תרגם וסטקוט :
שומר הראש
שומר הראש (במקור: The Bodyguard) הוא סרט מותחן-רומנטי אמריקאי משנת 1992 בבימויו של מיק ג'קסון ובכיכובם של קווין קוסטנר, ויטני יוסטון, גארי קמפ וביל קובס. קוסטנר מככב בסרט כסוכן לשעבר של השירות החשאי של ארצות הברית, שנשכר להיות שומר הראש של כוכבת מוזיקה, אותה מגלמת ויטני יוסטון. לורנס קסדן כתב את התסריט לסרט כבר בשנות ה-70, במקור בעבור סטיב מקווין ודיאנה רוס. סרט זה, אותו הפיק קוסטנר, היה הופעת הבכורה הקולנועית של יוסטון כשחקנית. סרט זה היה לסרט השני הרווחי ביותר ברחבי העולם בשנת 1992. פסקול הסרט הפך לפסקול הנמכר ביותר בכל הזמנים, שמכר למעלה מ-42 מיליון עותקים ברחבי העולם.
תקציר העלילה
רייצ'ל מארון (ויטני יוסטון) היא כוכבת קולנוע ומוזיקה ומועמדת לפרס אוסקר, אשר אדם מסתורי עוקב אחריה ושולח לה מכתבי איום על חייה. פרנק פרמר (קווין קוסטנר) הוא סוכן לשעבר בשירות החשאי של ארצות הברית, ששימש חלק בחוליות ההגנה של הנשיאים ג'ימי קרטר ורונלד רייגן. פרנק סובל מטראומה ורדוף על ידי העבר - שכן הוא לא היה נוכח בזמן ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן. כיום, הוא שומר ראש פרטי מקצועי מוצלח ביותר אשר מגן על אח"מים בעולם העסקי. הוא נשכר על ידי מנהלה האישי של רייצ'ל, ביל דבאני (ביל קובס), כדי להגן עליה מאחר שהיא מקבלת מספר מכתבי איום על חייה ולאחר שפצצה קטנה התפוצצה בחדר ההלבשה שלה.
הסרט עוקב אחר קריירת השירה של רייצ'ל ועל חיי המשפחה. פרנק איננו בטוח כי הוא מעוניין בתפקיד, שכן הוא חושב שרייצ'ל היא דיווה מפונקת שמתעלמת מהאיומים על חייה. מנהליה של רייצ'ל הסתירו ממנה ושמרו בסוד את אירוע הפצצה בחדר ההלבשה. בתחילה, רייצ'ל סבורה כי פרנק הוא פרנואיד וכי טכניקות ההגנה שלו חודרות לפרטיותה. שומר הראש הנוכחי של רייצ'ל טוני (מייק סטאר) מתמרמר על נוכחותו של פרנק. לאחר שמסתיימת הופעה ציבורית של רייצ'ל, הקהל משתולל ובמקום מתפתחת מהומה. לאחר שפרנק מגן על רייצ'ל בהצלחה מפני הסכנה, ומכניס אותה בביטחה למכוניתה - רייצ'ל מתאהבת בפרנק. בתחילה, הוא מנסה לשמור על מערכת יחסים מקצועית בלבד איתה, אולם בסופו של דבר הוא שוכב איתה. לאחר מכן, מתוך הכרה כי מערכת היחסים האישית ביניהם עלולה לפגוע ביכולות שלו להגן עליה, פרנק מפסיק את הרומן ביניהם, למורת רוחה של רייצ'ל. רייצ'ל הפגועה מפרה בכוונה תחילה את שגרת האבטחה שקבע פרנק, ואף מנסה לשכב עם גרג פורטמן (תומאס אראנה), חברו לשעבר של פרנק, איתו עבד ביחד בשירות החשאי. לאחר שהיא מוטרדת בטלפון על ידי האדם המסתורי שעוקב אחרי, רייצ'ל מזדעזעת ומבינה כי היא חייבת לבטוח בפרנק. היא מבינה את חומרת המצב, ולבקשתו של פרנק - מבטלת את המשך סיבוב ההופעות המתוכנן שלה.
פרנק, רייצ'ל, הנרי (הנהג של רייצ'ל) (כריסטופר בירט), פלטשר (בנה של רייצ'ל) (ניקסון דה-ווהאן) וניקי (אחותה הבכורה של רייצ'ל) (מישל לאמר ריצ'רדס) נוסעים ביחד לבית אביו של פרנק - בקתת עץ גדולה בהרים מושלגים, ליד אגם. אביו של פרנק, הרב פארמר (ראלף וייט) הוא עורך דין בגמלאות, המברך את הקבוצה אל ביתו. בעת שהותה בבקתה, ניקי מנסה לפתות את פרנק, אולם הוא מסרב לה והיא כועסת עליו. למחרת, פלטשר כמעט נהרג כאשר פצצה מתפוצצת בתוך סירה, בה הוא שט רגעים ספורים קודם לכן. פרנק מבחין בעקבות מסביב לבקתה, וכן כי מישהו חיבל ברכבים, ומבין כי האדם המסתורי שעוקב אחרי רייצ'ל הגיע עד לשם.
פרנק נועל היטב את הבית, ואת כולם בתוכו, עם כוונה לעזוב למחרת בבוקר. באותו הלילה, ניקי השיכורה מתוודה בפני פרנק כי היא מקנאת באחותה, ולכן שכרה רוצח שכיר שיהרוג אותה. כמו כן, ניקי מכחישה כי המכתבים הגיעו ממנה וטוענת כי הגיעו עוד קודם לכן, אך טוענת בפניו כי "אלה המחשבות שלי! הם קראו את המחשבות שלי!" וכך פרנק מסיק כי העוקב האובססיבי של רייצ'ל והאדם שמנסה להרוג אותה - הם לא אותו האדם. ניקי מבינה כי הרוצח ששכרה יהיה מוכן להרוג אפילו את אחיינה האהוב פלטשר, על מנת להגיע אל רייצ'ל, אולם היא איננה יודעת כיצד לבטל זאת, שכן זהותו של הרוצח לא ידועה לה. במהלך אותו הלילה הרוצח פולש אל תוך הבית, וניקי מנסה לעצור אותו, אולם הוא יורה בה והורג אותה, בטרם הוא נמלט מן המקום. למחרת בבוקר, פרנק מגלה דרך עמיתיו בשירות החשאי כי שולח מכתבי האיום נתפס, וכי הוא היה כבר במעצר בזמן שבו ניקי נורתה.
מספר ימים לאחר שמתקיימת הלווייתה של ניקי, רייצ'ל משתתפת בטקס פרסי האקדמיה האמריקאית לקולנוע ה-67, בו היא מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. בעוד רייצ'ל עולה לבמה לקבל את הפרס, לאחר שהוכרזה זכייתה, נודע כי הרוצח הוא גרג פורטמן (שמתחזה לצלם). הוא מנסה לירות בה באמצעות אקדח המוסתר במצלמת וידאו. פרנק קופץ לפניה, על מנת להציל את חייה. הוא נורה, אולם בטרם הוא מאבד את הכרתו - פרנק יורה ירייה דרך עדשת המצלמה, החודרת דרך עיניו של הרוצח (גרג פורטמן) והורגת אותו.
כעבור זמן-מה, פרנק פוגש את רייצ'ל בשדה תעופה. היד שלו תלויה במתלה. לאחר שפרנק מילא את כל חובותיו בהצלחה - הוא נפרד מרייצ'ל בנשיקה, ועובר למשימה הבאה שלו.
ליהוק
התסריט הראשון של הסרט מאת לורנס קסדן הוצע במקור בשנת 1976 עם לסטיב מקווין ודיאנה רוס כזוג השחקנים הראשי, אולם המשא-ומתן עימם לא צלח, שכן מקווין סירב ששמו יופיע מתחת/אחרי שמה של רוס. בשנת 1979 נעשה ניסיון נוסף להפיק את הסרט, הפעם עם ראיין אוניל לצידה של רוס, אולם הפרויקט נפל בשל מחלוקות קשות ביחסים האישיים שבין שני הכוכבים.
אוליביה ניוטון-ג'ון, מדונה, דבי הארי, ג'נט ג'קסון ודולי פרטון היו, בשלב כזה או אחר, מועמדות לתפקיד של רייצ'ל מארון.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים. באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון 34% מתוך 47 ביקורות. כמו כן קיבל הסרט שבע מועמדויות לפרס פטל הזהב, לרבות פרס הסרט הגרוע ביותר של השנה.
הדיוויזיה ה-80 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-80 (באנגלית: 80th Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה הוקמה בספטמבר 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה. החיילים היו בעיקר מפנסילבניה, וירג'יניה ומערב וירג'יניה. ביוני 1918 נחתה הדיוויזיה בצרפת, שם נפרסה עם חיל המשלוח האמריקאי על הסום נגד הגרמנים בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר. חיילי הדיוויזיה ה-80 נותרו בעתודה במהלך קרב סן-מייל. תחת הנהגתו של מייג'ור גנרל אדלברט קרונקייט, השתתפה הדיוויזיה במתקפת מז-ארגון לאחר מכן, עד סוף המלחמה. בשלב האחרון של המלחמה חצתה הדיוויזיה ה-80 את כביש בומון - סטונטה והגיעה לפרמה לה הרנוטרי עם המשמר הקדמי. לאחר תום המלחמה בנובמבר צעדה הדיוויזיה ה-80 לתוך גרמניה ונשארה באזור קובלנץ כחיל כיבוש לפני שהושבתה במאי 1919. בסך הכל נפלו במהלך המלחמה 880 חיילי הדיוויזיה, בעוד 5,149 נפצעו או נעדרו. הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-159 שהורכבה מהרגימנטים ה-317 וה-318, ומהבריגדה ה-160 שהורכבה מהרגימנטים ה-319 וה-320.
בין המלחמות
הדיוויזיה הוקמה מחדש כחלק מהמשמר הלאומי ב-24 ביוני 1921, והוקצתה למדינות וירג'יניה, מרילנד ומחוז קולומביה.
מלחמת העולם השנייה
ב-15 ביולי 1942 הופעלה הדיוויזיה מחדש באופן רשמי. ב-5 באוגוסט 1944, היא הגיעה לצפון צרפת כחלק מהארמייה האמריקאית השלישית. הדיוויזיה נלחמה בתחילה בסן-מייל, שאלון וקומרס. לאחר מכן, בסתיו, היא הקימה קו הגנה על הגדה המערבית של סייל, שהוגן בהצלחה מפני התקפות גרמניות. בתחילת נובמבר, ניתן היה להתקדם לעבר זארבריקן לצד דיוויזיית השריון ה-6 לפני שהאמריקאים נהדפו לאחור על ידי מתקפת הארדנים של הוורמאכט. לאחר עשרה ימים של התרעננות, נלחמה הדיוויזיה בלוקסמבורג ובמזרח בלגיה.
בחג המולד 1944 פרצה דיוויזיית הרגלים ה-80 עם דיוויזיית השריון ה-4 בבסטון אל הדיוויזיה המוטסת ה-101, שכותרה שם. הדיוויזיה נאלצה להילחם בהתנגדות גרמנית חזקה ובחורף הקשה. בתחילת 1945 הצליחה הדיוויזיה להתקדם מעבר לגבול הגרמני ולכבוש את ולנדורף ב-7 בפברואר. במהלך מבצע נימה, דיוויזיית הרגלים ה-80 כבשה את קייזרסלאוטרן ב-20 במרץ. כמה ימים לאחר מכן היא חצתה את הריין במיינץ. בהתקדמות הנוספת לצפון-מזרח הייתה הדיוויזיה מעורבת בקרבות על קאסל. ב-11 באפריל הגיעה הדיוויזיה לינה, שהופגזה על ידי ארטילריה ונכבשה ב-13 באפריל. גם ב-11 באפריל הם נכנסו לוויימאר לצד דיוויזיית השריון ה-6. מ-12 באפריל סייעו חיילים מהדיוויזיה לטפל באסירים המשוחררים של מחנה הריכוז בוכנוואלד, שכבר נמצאו על ידי דיוויזיית השריון 6 יום קודם לכן. ב-12 באפריל נכבשה גם ארפורט לאחר קרבות רבים בסביבה. ב-13 באפריל, באזור העירוני המערבי של גרה נתקלו לוחמי הדיוויזיה בהתנגדות. עם תמיכה של מטוסים ותותחים קלים, גם ההתנגדות הזאת נשברה וגרה נכבשה לבסוף ב-14 באפריל. ב-21 באפריל הגיעה הדיוויזיה לנירנברג, שזה עתה נכבשה, כדי לסייע בה בתפקידי חיל המצב, וב-27 באפריל לרגנסבורג. חלקים אחרים של הדיוויזיה התקדמו לגבול צ'כוסלובקיה ולאוסטריה עילית, שם שוחרר מחנה הריכוז אבנזי ב-6 במאי. החיילים האמריקאים מצאו כ-16,000 אסירים. יומיים לאחר מכן, ב-8 במאי, הסתיימה המלחמה.
במהלך המלחמה נהרגו 3,038 חיילי הדיוויזיה ו-12,484 נפצעו. ארבעה מלוחמי דיוויזיית הרגלים ה-80 קיבלו את עיטור הכבוד, כאשר רבים אחרים קיבלו עיטורים גבוהים. בינואר 1946 הושבתה הדיוויזיה.
לאחר המלחמה
הדיוויזיה הופעלה מחדש בדצמבר 1946 ואורגנה מחדש כהדיוויזיה המוטסת ה-80. עם זאת, לא נעשה בה שימוש והיא הוסבה חזרה לדיוויזיית חי"ר רגילה ב-1952. במרץ 1959 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיה ה-80 (אימונים). בשנים 1990–1991 לקחה הדיוויזיה חלק במבצע מגן המדבר וסערת המדבר. משנת 1992 הייתה הדיוויזיה פעילה רק כיחידת מילואים ואימונים. משנת 2004, היחידה שירתה באפגניסטן כדי לתמוך בעבודות השיקום, והחיילים גם היו מעורבים בקרבות. הדיוויזיה פעילה כפיקוד ההדרכה ה-80 משנת 2008.
ארמנדו ברויה
ארמנדו ברויה (באלבנית: Armando Broja; נולד ב-10 בספטמבר 2001 בסלאף שבברקשייר, אנגליה) הוא כדורגלן אלבני, המשחק בעמדת החלוץ בצ'לסי, ובנבחרת אלבניה.
צ'לסי
ברויה גדל במחלקת הנוער של צ'לסי מהפרמייר ליג, אליה הגיע ממחלקת הנוער של טוטנהאם הוטספר. ב-8 במרץ 2020 ערך ברויה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשהחליף את אוליבייה ז'ירו בדקה ה-86 בניצחון 0–4 על אברטון במסגרת המחזור ה-29 בליגה לעונת 2019/2020.
ליאו פויכטוונגר
ליאו (יעקב אריה) פויכטוונגר (בגרמנית: Leo Feuchtwanger; 18 באוקטובר 1892, כ"ז בתשרי ה'תרנ"ג – 4 במאי 1959, כ"ז בניסן ה'תשי"ט) היה בנקאי, נדבן, ומקים בנק פויכטוונגר בארץ ישראל.
ביוגרפיה
בשנים 1917–1920 עבד במכון לתחבורה ימית וכלכלה עולמית בקייל, לאחר מכן בשנים 1920–1936 עבד בבנק המשפחתי כמנהל רכש.
בשנת 1936 עלה לארץ עם בת זוגו אילזה בלומנטל לה נישא בשנת 1929 והתיישב בפתח תקווה כחלק מקהילת היקים "מקור חיים" שהוביל הרב פינחס וולף. בשנת 1939 נולדה לזוג בתם היחידה אסתר שנישאה לכלכלן והעיתונאי דב גנחובסקי. עם עלייתו לארץ בשנת 1936 הקים את בנק פויכטוונגר בתל אביב וביחד עם אחיו תאודור ושימש כמנכ"ל הבנק עד פטירתו בשנת 1959.
אף על פי שהתרחק מפעילות ציבורית רשמית, תמך באופן קבוע במשפחות רבות מהעלייה החמישית שרבות מהן ברחו מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון והגיעו לארץ חסרות רכוש ואמצעים.