cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של מועדון הכדורגל צ'לסי
קלאודיו ראניירי (2000–2004)
ההוצאה הראתה תשואה טובה, כשצ'לסי סיימה כסגנית אלופת הליגה (סיום הליגה הטוב ביותר שלה מזה 49 שנים) והגיעה לחצי גמר ליגת האלופות לאחר שניצחה באופן דרמטי את ארסנל ברבע הגמר. אבל ראניירי פוטר בגלל כמה החלטות טקטיות מוזרות בהפסד חצי הגמר מול מונקו (למשל, החלפת הקשר המרכזי סקוט פארקר למגן הימני והמגן הימני גלן ג'ונסון שעבר למרכז ההגנה כדי לעבות את שורת ההתקפה בקבוצה) וסיים את העונה ללא תארים. במקומו של ראניירי גייס אברמוביץ' את ז'וזה מוריניו (שהניף שני תארים בליגה הפורטוגזית, הגביע הפורטוגזי, ליגת האלופות האלופות וגביע אופ"א עם פורטו) כמאמנה החדש של צ'לסי. אברמוביץ' הביא גם את הסקאוט ההולנדי האגדי פיט דה ויסר, שהשקיף על רונאלדו ורומריו עבור פ.ס.וו ונחשב לאחד הסקאוטים הגדולים בהיסטוריה.
חזרת למפארד (2019–2021)
פרנק למפארד החליף את סארי לאחר שאימן את דרבי קאונטי. בעונה הראשונה של למפארד הקבוצה סיימה במקום 4, לפני יריבותיה טוטנהאם וארסנל. לקראת עונת 2020-21 הוציאה צ'לסי 200 מיליון ליש"ט על שחקנים כמו קאי הורץ, האקים זייך, טימו ורנר, טיאגו סילבה, אדוארד מנדי ובן צ'ילוול.
תומאס טוכל וזכייה שנייה בליגת האלופות
בינואר 2021 פיטרה צ'לסי את פרנק למפארד לאחר סדרת הפסדים. תומאס טוכל, מאמנן לשעבר של פריז סן ז'רמן ובורוסיה דורטמונד, נבחר כמחליף; טוכל הוביל את פריז סן ז'רמן לגמר ליגת האלופות הראשון שלה בשנה החולפת, שם הפסיד לבאיירן מינכן.
תחת טוכל, צ'לסי עלתה על דרך המלך והגיעה לסדרה של 13 משחקים ללא הפסד וסיימה את העונה בטופ 4 אחרי שהייתה במקום 9 בטבלה כשטוכל הגיע. צ'לסי עלתה גם לגמר גביע ה-FA לאחר שהדיחה את מוליכת ליגת העל מנצ'סטר סיטי, רק כדי להפסיד 1:0 ללסטר סיטי בגמר. עם זאת, צ'לסי עלתה לגמר ליגת האלופות 2021 לאחר שגברה על אתלטיקו מדריד, פורטו וריאל מדריד בשמינית, רבע וחצי הגמר בהתאמה. ולבסוף צ'לסי זכתה בפעם השנייה בתולדותיה בליגת האלופות לאחר שגברה 1–0 על מנצ'סטר סיטי ב-29 במאי 2021 באסטדיו דו דרגאו בפורטו, פורטוגל, משער של קאי האברץ הגרמני. בפברואר 2022 זכתה הקבוצה בגביע העולם למועדונים לראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר בתוצאה 2-1 לאחר הארכה על פלמיירס, שער שהובקע גם כן על ידי האברץ.
בפברואר 2022, אברמוביץ' הודיע על העברת הקבוצה לנאמנים בעקבות בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה וחשש מהקפאת נכסיו בבריטניה. ב-10 במרץ הוקפאו נכסיו בבריטניה באופן רשמי ואפשרותו למכור את המועדון נבלמה.
הופעות כל הזמנים
הטבלה כוללת משחקים רשמיים בלבד
1 אחרים כולל: מגן הקהילה, פליי-אוף הליגה האנגלית, גביע הפול-ממבר, הסופר קאפ האירופי, ואליפות העולם לקבוצות.
טבלת כובשי כל הזמנים
הטבלה כוללת משחקים רשמיים בלבד
1 אחרים כולל: מגן הקהילה, פליי-אוף הליגה האנגלית, גביע הפול-ממבר, הסופר קאפ האירופי, ואליפות העולם לקבוצות.
שיאים נוספים הקשורים בשערים
מבחינה רשמית מספר הצופים הגבוה ביותר בתולדות צ'לסי (82,905) נכח במשחק הליגה הראשונה מול ארסנל ב-12 באוקטובר 1935. אולם, ישנה הערכה כי במשחק הידידות מול דינמו מוסקבה ב-13 בנובמבר 1945 נכחו 100,000 צופים. השינויים שבוצעו בסטמפורד ברידג' בשנות ה-90, והפיכתו לאצטדיון ישיבה בלבד, גרמו לכך שלא ניתן יהיה לשבור את השיא הזה בטווח הזמן הקרוב.
צ'לסי קבעה מספר שיאים בכדורגל האנגלי והאירופאי. מספר השערים הנמוך ביותר שהובקע נגדה במהלך עונה רגילה של ליגה (15), מספר המשחקים הגבוה ביותר ללא ספיגת שער בעונה של הפרמייר (25 בעונת 2004/2005), ורצף המשחקים הארוך ביותר ללא ספיגת שער החל מתחילת העונה (6).
הניצחון 21 - 0 על קאריינז' 97 מלוקסמבורג במסגרת עונת 1971 של גביע המחזיקות הוא הגבוה ביותר בכדורגל האירופי. רוברטו די מטאו מחזיק בשיא הבקעת השער המהיר ביותר בגמר גביע ה-FA שנערך בומבלי, לאחר שהבקיע בתוך 42 שניות בניצחון על מידלסברו ב-1997. צ'לסי מחזיקה ברצף משחקי הבית ללא הפסד הארוך ביותר בליגה האנגלית הבכירה, לאחר שבין 20 במרץ 2004 ל-26 באוקטובר 2008 לא הפסידה ב-86 משחקים. ב-12 באוגוסט 2007 השוותה צ'לסי את שיאה של ליברפול, שלא הפסידה ב-63 משחקי בית בין 1978 ל-1980. בין ה-5 באפריל 2008 ל-6 בדצמבר 2008 ניצחה צ'לסי ב-11 משחקי חוץ רצופים בליגה, ובכך קבעה שיא נוסף עבור הליגה האנגלית הבכירה. בשנת 2009/2010, עונת הדאבל של צ'לסי, שברה הקבוצה שיא הבקעות עם 103 גולים בכל העונה, כאשר דרוגבה זכה בנעל הזהב עם 29 שערי ליגה, ופטר צ'ך זכה בכפפת הזהב, על 17 משחקים עם רשת נקייה.
על שמה של צ'לסי רשומים כמה אירועים שהיא ביצעה לראשונה. ביחד עם ארסנל היא הקבוצה הראשונה ששיחקה עם מספרים על גב החולצה, לאחר שעשתה זאת במשחק מול סוונסי טאון ב-25 באוגוסט 1928. צ'לסי היא הקבוצה האנגלית הראשונה שטסה למשחק חוץ מקומי, לאחר שעשתה זאת לפני המשחק מול ניוקאסל יונייטד ב-19 באפריל 1957. ב-26 בדצמבר 1999 היא הייתה לקבוצה הראשונה שמעלה הרכב של שחקנים זרים בלבד (לא בריטים או אירים), במשחק הפרמייר ליג מול סאות'המפטון. ב-19 במאי 2007 היא הייתה לקבוצה הראשונה שזוכה בגביע ה-FA באצטדיון ומבלי החדש, והיא גם הקבוצה האחרונה שזכתה בוומבלי הישן. עם סיום עונת 2007/2008 היא הייתה לקבוצה האנגלית הראשונה במאה ה-21 שמדורגת במקום הראשון בדירוג אופ"א המתבסס על הישגי חמש השנים האחרונות.
בשנת 2013 צ'לסי זכתה בגביע הליגה האירופית אחרי ניצחון 2:1 בגמר על בנפיקה ליסבון ובכך היה למועדון הראשון מבריטניה, והרביעי בסך הכל (אחרי אייאקס, יובנטוס ובאירן מינכן) שזוכה בכל שלושת התארים הגדולים של אירופה, ליגת האלופות, הליגה האירופית (לשעבר גביע אופ"א) וגביע אירופה למחזיקות גביע.
רדיקלים חופשיים
רדיקלים חופשיים (באנגלית: Free Radicals) או רדיקלים הם צורונים כימיים אטומיים או מולקולריים בעלי אלקטרונים לא מזווגים, בדרך כלל כתוצאה ממספר אי-זוגי של אלקטרונים. מצב זה על פי רוב אינו יציב כימית ולכן הרדיקלים משתתפים בקלות בתגובות כימיות. רדיקלים מצוינים בכתיב כימי כנקודה בודדת בסמוך לאטום או למולקולה.
כיום למעשה ניתן פשוט להשתמש במונח "רדיקל", שכן כל רדיקל הוא חופשי. בעבר המונח "רדיקל" התייחס לקבוצה/מתמיר של מולקולה, ואילו "רדיקל חופשי" התייחס למולקולה בעלת אלקטרון לא מזווג. כיום ישנה הפרדה במינוח – מה שהיה רדיקל נקרא היום "מתמיר" (לדוגמה קבוצת מתיל, ובסימון כללי קבוצה R) ומה שהיה רדיקל חופשי (לדוגמה רדיקל כלורי), נקרא היום פשוט "רדיקל" – מולקולה בעלת אלקטרון לא מזווג.
לרדיקלים תפקיד חשוב בתגובות בעירה, פולימריזציה, תהליכים ביוכימיים ותגובות כימיות רבות נוספות, בפרט בגוף האדם. לדוגמה, סופראוקסידים וחנקן חמצני מווסתים תהליכים ביולוגיים רבים. שימוש נפוץ ברדיקלים לצורך חיטוי נעשה על ידי מי חמצן, המתפרקים לרדיקלים ריאקטיביים וכך משמשים כמחטא נגד זיהומים.
ככלל, המושגים "רדיקל" ו"רדיקל חופשי" מתייחסים לאותה תופעה, אולם רדיקל יכול להיות כלוא בכלוב ממס (מוקף על ידי מולקולות ממס במבנה מסודר), או קשור בדרך אחרת. הרדיקל האורגני הראשון, טריפנילמתיל רדיקל, זוהה על ידי מוזס גומברג ב-1900.
תגובת שרשרת רדיקלית
רדיקלים חופשיים עשויים לגרום לתגובות שרשרת כימיות, כך שכמות ראשונית קטנה של רדיקלים עשויה להוביל לשינוי כימי במולקולות רבות. תהליך מעין זה מתרחש בתגובות כימיות רבות בתעשייה הכימית ובעיקר בתהליכי ייצור פולימרים. תגובות שרשרת רדיקליות אף גורמות להיווצרות החור בשכבת האוזון כתוצאה מהתפרקות של גזים שונים, המשמשים בתרסיסים או כנוזלי קירור, בסטרטוספירה בהשפעת קרינה חזקה של אור אולטרה־סגול. בהתפרקם הם משחררים רדיקל חופשי של כלור או ברום, המתקיף את מולקולת האוזון וגורם בתגובת שרשרת להתפרקותן של מולקולות אוזון רבות.
רדיקלים חופשיים בביולוגיה
בגוף נוצרים מספר סוגי רדיקלים חופשיים, בהם בעיקר רדיקלי חמצן, שנוצרים כתוצרי לוואי באופן טבעי בתהליך הנשימה וממלאים בגוף תפקידים חיוניים, כמו קטילת חיידקים ויצירת חיבורים בין סיבי הקולגן בעור, וכנראה אחראים גם לתהליך ההזדקנות.
בגוף נמצאים באופן טבעי אנזימים נוגדי חמצון, שתפקידם לווסת את ריכוזי הרדיקלים החופשיים ולמנוע את פגיעתם בגוף. במצב של חוסר איזון, הרדיקלים החופשיים מתקיפים את החלבונים, מחמצנים שומנים בגוף והופכים גם אותם לרדיקלים חופשיים, מנוונים את המיטוכונדריה של תאי המוח, פוגעים בממברנות התא, מקטינים את יכולתו לספוג חומרי מזון ולסלק פסולת, ומשנים את מבנה ה-DNA. בכך הם גורמים לבלאי מוקדם ולהתנוונות והזדקנות הגוף. מעריכים שמספר רב של מחלות קשורות לתהליכים אלו, ובהן גם סרטן.
כריזוקולה
כְריזוֹקוֹלָה הוא מינרל סיליקטי המכיל נחושת ומים ונוסחתו CuSiO3·nH2O. הכריזוקולה נוצר כתוצאה מתהליך שניוני. בתחילה מתרחש תהליך של ריכוז הנחושת בתהליכים מגמתיים הידרותרמיים שבהם תמיסות מימיות חמות המכילות נחושת עוברות דרך סלעים והנחושת שוקעת בהם (כמו בצ'ילה וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו) או בשקיעה של נחושת מומסת מתוך מים ששטפו סלעי יסוד שבמקור ריכוז הנחושת בהם היה נמוך (כמו בבקעת תמנע). הכריזקולה נוצרת כאשר בצר הנחושת עובר חמצון
הכריזוקולה נחשבה בעבר כמינרלואיד יותר מאשר כמינרל, משום שרוב הזמן היא אמורפית ורק בטמפרטורות גבוהות היא מתגבשת למבנה תלת-ממדי פילוסיליקטי - סיליקט במבנה בצורת לוחיות של Si4O10.
מקור השם מיוונית "כריסוס" – זהב ו"קולה" – דבק, רמז לשם לחומר שימש להלחים זהב. הראשון להשתמש בשם היה תאופרסטוס ב-315 לפנה"ס.
מקומות שבהם ניתן למצוא את המינרל הם: ישראל (בבקעת תמנע), הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צ'ילה, קורנוול באנגליה ומדינות ארצות הברית :אריזונה, יוטה, ניו מקסיקו ופנסילבניה.
השוטר
השוטר הוא סרט דרמה ישראלי וסרט הביכורים של הבמאי והתסריטאי נדב לפיד, בכיכובם של מיכאל אלוני, מיכאל מושונוב, יערה פלציג ויפתח קליין. הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 2011.
עלילה
חלקו הראשון של הסרט מתמקד בירון (בגילומו של יפתח קליין), לוחם ימ"מ ואילו חלקו השני בקבוצה תל אביבית (יערה פלציג, מיכאל אלוני ומיכאל מושונוב) השואפת לשנות סדרים בחברה הישראלית. הקבוצה מבקשת להשתלט על חתונת זוג, בו הכלה (רונה לי שמעון) היא בתו של מיליארדר, כדי להעביר את המסר שלהם. ניסיון זה, מאחד את חלקי הסרט ומוביל למפגש בין הדמויות השונות בו.
הפקה
כתיבת הסרט החלה ב-2007 על ידי נדב לפיד והוא צולם במהלך 2010. הקרנת הבכורה הציבורית של הסרט שעוסק במחאה חברתית, נערכה ביולי 2011, יומיים לפני שדפני ליף הציבה את האוהל שלה ופתחה במחאת האוהלים.
פרשת הפרס
הסרט זכה בתחילה בשני פרסים בפסטיבל הקולנוע בירושלים: פרס התסריט הטוב ביותר ופרס הצילום הטוב ביותר.
פרס סרט הביכורים ניתן בתחילה לסרט "עמק תפארת". אחרי שהתברר שהשופט מישל ריאק היה מצוי לכאורה בניגוד עניינים מכיוון שהיה מנהל מחלקת הקולנוע של ערוץ ארטה שהיה מעורב בהפקת "עמק תפארת", הגיעה הנהלת הפסטיבל להחלטה מחודשת לפיו הפרס יוענק לשני סרטים: "עמק תפארת" ו"השוטר". בעקבות זאת החליטו יוצרי "השוטר" לוותר על קבלת הפרס.
הצנזורה
באוגוסט 2011 החליטה המועצה לביקורת סרטים ומחזות להגביל את הצפייה בסרט לצופים מעל גיל 18 (עקב חשיפת גופן העירום של השחקניות יערה פלציג ומיטל ברדה). לבקשת שרת התרבות והספורט לימור לבנת, שנודע לה שהמועצה החליטה על כך בהרכב חלקי בו נכחו רק שלושה מחבריה כונסה מחדש המועצה, הפעם בהרכב מלא של 14 חברי המועצה, ושינתה את החלטתה להגביל את הצפייה בסרט לצופים מעל לגיל 14.
פסטיבלים בהם השתתף
מאז ספטמבר 2011 השתתף הסרט בפסטיבל לוקארנו, פסטיבל ניו יורק, פסטיבל הסרטים של לונדון, פסטיבל ורשה, פסטיבל וינה, פסטיבל סטוקהולם, פסטיבל פילדלפיה, פסטיבל ליסבון, פסטיבל ונקובר, פסטיבל פונא, פסטיבל דנוור, פסטיבל נאנט, פסטיבל אנטליה, פסטיבל ירושלים, פסטיבל מונטריאול, פסטיבל קורמאייר (איטליה) ופסטיבל בריסביין באוסטרליה, פסטיבל בואנוס איירס.
קישורים חיצוניים
מידע נוסף כתבות בעברית
כתבות באנגלית
מ. דניאל
'''מ. דניאל (בכתיב קירילי: М. Даниэль) הוא שם העט של מרק דניאל מאירוביץ (Даниэль Меерович; 1900, דבינסק, לטביה – 1940, מוסקבה?), סופר יידיש ומחזאי.
קורות חיים
בשנת 1921 השתקע במוסקבה, השלים לימודי ספרות רוסית באוניברסיטת מוסקבה, וכתב מספר מחזות, שאחדים מהם הוצגו וזכו להצלחה רבה, תורגמו לרוסית, והקנו לו פרסום רב. ספרי הילדים שלו ביידיש זכו אף הם להצלחה רבה, ונדפסו בבתי הוצאה גדולים במוסקבה ובחרקוב.
דניאל פרסם קרוב לשלושים כרכים של סיפורת, לילדים ולמבוגרים. אף לא אחד מספריו תורגם לעברית. בנו, יולי דניאל (1925–1988), התפרסם מאוד בשעתו כאחד מן המתנגדים האמיצים והחריפים למשטר הסובייטי.
קרב מונסטיר (1916)
קרב מונסטיר (1916) היה קרב משמעותי בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, נערך במהלכה של מתקפה כוללת של כוחות מדינות ההסכמה נגד כוחות מעצמות המרכז בגזרת מקדוניה והוביל לכיבושה מחדש של העיר מונסטיר על ידי כוחות מדינות ההסכמה.
רקע
אחר הכרעת המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז, התקדמו הכוחות הבולגריים והגרמניים במהירות לכיוון סלוניקי, שבה התרכזו כוחות מדינות ההסכמה שעיקרם צרפתיים ובריטיים. באמצע 1916 התייצב קו החזית המקדונית והחלה מלחמת התשה. באפריל 1916 התקדמו כוחות מדינות ההסכמה אל עבר הגבול היווני, ועד אמצע השנה מנה הצבא של בעלות הברית בפיקודו של מוריס סראי 320,000 חיילים, אותם פרש בחמש גזרות לאורך קו החזית בן 260 הקילומטרים בגיבוי מערך קווי תקשורת מסביב לכל האזור. שמונה אוגדות צרפתיות, אוגדה איטלקית ואוגדה רוסית אורגנו בשלושה גיסות.
הגיס הראשון הגן על הגזרה שבין נהר צרנה ועד הווארדאר, הגיס השני הגן על הגזרה מאגם פרספה ועד הכפר גרדשניצה, והגיס השלישי נשלח להגן על גזרת הגבול האלבני עד אגם פרספה. הצבא הסרבי הגן על הגזרה המרכזית מגרדשניצה ועד נהר צרנה. הגיס הבריטי הגן על הגזרה מהווארדאר ועד נהר סטרומה. מולם ניצב כוח מעצמות המרכז, כאשר הארמייה הבולגרית הראשונה הוצבה בגזרת האגמים פרספה ואוחריד, הארמייה ה-11 הגרמנית בצירוף אוגדות בולגריות שנספחו אליה הוצבה צפונית לאגם דויראן, והארמייה הבולגרית השנייה הוצבה בגזרת הנהר סטרומה.
מדינות ההסכמה
כוחות מדינות ההסכמה אשר מנו 330,000 חיילים הורכבו מ-6 אוגדות סרביות, 5 בריטיות, 4 צרפתיות, איטלקית אחת וחטיבת רגלים רוסית אחת. הכוח התוקף אורגן ב-201 גדודים וצויד ב-1,025 תותחים ו-1,300 מקלעים.
מעצמות המרכז
כוחות מעצמות המרכז מנו 240,000 חיילים והתבססו על הארמייה הבולגרית הראשונה והשנייה ועל הארמייה ה-11 הגרמנית אשר אורגנו ב-172 גדודים אשר צוידו ב-900 תותחים. בנוסף, שלחו העות'מאנים לזירה את הגיס ה-20 בפיקודו של מירליווה אבדילקרים פאשה והוא הורכב מאוגדות הרגלים ה-46 וה-50 אשר מנו 24,588 חיילים וצוידו ב-21,178 רובים, 12 מקלעים כבדים ו-12 מקלעים, 32 תותחים ו-2,150 בהמות משא וסוסים. כמו כן נספח לגיס רגימנט האפסנאות ה-16.
מהלך הקרב
ב-1 בספטמבר 1916 החלו הבריטים במתקפת נגד בחזית הנהר סטרומה ונעו לעבר העיר סרס, ובמקביל תקפו הצרפתים והסרבים את הכוחות בגזרת פלורינה, וב-18 בספטמבר הצליחו לדחוק את הצבא הבולגרי מהעיר ולהסיגו לקווי תחילת המתקפה. ראשי הפיקוד הגרמני פנו לעות'מאנים בבקשה לשליחת כוחות סיוע להדיפת מתקפת הנגד של מדינות ההסכמה בחזית. העות'מאנים הקצו את האוגדה ה-50 בהיקף של כ-12,000 חיילים שנפרסו החל מסוף ספטמבר מזרחית לנהר סטרומה, לאחר שסופחו לארמייה הבולגרית השנייה וקבעו את מפקדתם בעיר דרמה.
מאוקטובר ועד דצמבר 1916 יצאו הצרפתים והסרבים למתקפת נגד כנגד הבולגרים. בראשית נובמבר נערך קרב מכריע ל גדות הנהר צרנה שהוביל להיקף נפגעים גבוה בקרב הכוחות הבולגריים. כן סבלו כוחות אלו ממחסור בתחמושת ובקנים ארטילריים. הפיקוד הגרמני החליט לבצע נסיגה טקטית ממונסטיר, ולתפוס עמדות חולשות וברות הגנה, כ-5 קילומטרים צפונית לעיר על פסגת הר באבה. ב-19 בנובמבר הצליחו אוגדת פרשים סרבית, ביחד עם אוגדת הרגלים הרוסית, לכבוש מחדש את העיר ביטולה. מונסטיר חולקה לאזורי שליטה בין הכוחות הסרביים, האיטלקיים, הרוסים, והצרפתים.
השלכות הקרב
הכוחות הבולגריים נסוגו וייצבו קו על הר באבה וממנו הפגיזו את העיר ללא הפסקה עד לשלהי ספטמבר 1918. היקף ההרעשה הארטילרית הגיע לעיתים ל-10,000 פגזים ביממה. נעשה שימוש גם בפגזי גז. נזקי הרכוש והנפש בעיר היו גבוהים מאוד. בין מרץ למאי 1917 ניסו כוחות מדינות ההסכמה ללא הצלחה להבקיע את קווי מעצמות המרכז על פסגת באבה וכן כדי להוציא את מונסטיר מטווח ההפגזות. בקרב מונסטיר השני ספגו כוחות מדינות ההסכמה 14,000 נפגעים. בשל התמשכות ההפגזות פונתה בהמשך ביטולה מיותר ממחצית מתושביה.
מסמכי פרדייז
מסמכי פרדייז הוא אוסף בן 13.4 מיליון מסמכים המתעדים הימנעות מתשלום מס, שהודלף לציבור ב-5 בנובמבר 2017. מקורם של המסמכים במשרד עורכי הדין "אפלבי", ומוזכרים בהם כ-120,000 שמות של אנשים וחברות, בהם אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, נשיא קולומביה חואן מנואל סנטוס, ומזכיר המסחר של ארצות הברית, וילבור רוס. על פי ניתוח המידע שנעשה בידי בוסטון קונסלטינג גרופ, שיעור המס שלא שולם מגיע לסכום של 10 טריליון דולר.
ברוב המקרים מדובר בתכנון מס, שהוא שימוש בכלים חוקיים או בלקונות משפטיות על-מנת להפחית את חבות המס של יחיד או חברה. במקרים אחרים מדובר בהשתמטות מתשלום מס.
הדלפת המסמכים
בסוף אוקטובר 2017 נפרצו מחשבי חברת עורכי הדין "אפלבי" ואוסף המסמכים שאוחסן בהם הודלף ליומון הגרמני Süddeutsche Zeitung, שפרסם את מסמכי פנמה בשנת 2016. האוסף כולל 13.4 מיליון מסמכים, בנפח של כ-1.4 טרה-בייט.
המסמכים מתעדים את הפעילות הפיננסית של לקוחות החברה ברחבי העולם, הכוללת בין היתר שימוש ב-19 מקלטי מס הנמצאים ברשות החברה ומשמשים את לקוחותיה. בניגוד למסמכי פנמה, המסמכים כוללים מידע על מקרי הימנעות מתשלומי מס במדינות רבות. השם "מסמכי פרדייז" נבחר כשם המתאר את מקלטי המס כ"גן עדן" למעלימים.
לבקשת העיתון, ארגון העיתונאים החוקרים "International Consortium of Investigative Journalists" בדק את המסמכים ואת מהימנותם, ופרסם את הממצאים ב-5 בנובמבר 2017.
אנשים וחברות המוזכרים במסמכים
אנשים ידועים רבים מוזכרים במסמכי פרדייז לצד פירוט השירותים ומקלטי המס שקיבלו מחברת "אפלבי".
בין האישים המוזכרים במסמכים נמנים ראשי מדינות, שרים, ואנשים ידועים אחרים. בהם:
שרי ממשלה
שרים רבים מוזכרים במסמכים, בהם שרים מהודו, אינדונזיה, ערב הסעודית, ספרד, אוקראינה וארצות הברית. כמו כן מוזכרים קרובי משפחה ומקורבים רבים של שרים ופקידי ממשל ממדינות שונות.
על פי המסמכים, מזכיר המסחר של ארצות הברית וילבור רוס קשור עסקית וכלכלית לאוליגרכים הרוסים לאוניד מיכלסון וגנאדי טימצ'נקו, עליהם מוטלות סנקציות מטעם ארצות הברית, וכן לקיריל שמלוב, חתנו של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין. כמו כן מוזכרים במסמכים שרים נוספים בממשל טראמפ, בהם מזכיר המדינה של ארצות הברית, רקס טילרסון, וגרי ד. כהן, היועץ הכלכלי הבכיר לנשיא דונלד טראמפ ועומד בראש המועצה הכלכלית הלאומית. בסך הכל מוזכרים במסמכים יותר מתריסר אנשים מממשל טראמפ. כמו כן מוזכרים במסמכים תורמים ויועצים של טראמפ, בהם רוברט מרסר ושלדון אדלסון. כמו כן מוזכרת במסמכים גם שרת החקלאות של קניה, סאלי קוסגיי.
חברי פרלמנט
חברי פרלמנט רבים מוזכרים במסמכים, בהם אישים מקנדה, האיחוד האירופי, הודו, עיראק, יפן, ניגריה, קניה, אוקראינה והממלכה המאוחדת.
אנשי עסקים
אנשי עסקים רבים מוזכרים במסמכים, מגרמניה, הודו, מקסיקו, פקיסטן, רוסיה, ספרד, שוודיה, סוריה, ארצות הברית וזמביה.
על פי דיווח ב-BBC, אנשי העסקים ניצלו רשתות אמון, קרנות וחברות קש כדי להסתיר את נכסיהם מרשויות המס, או כדי לשמור את העסקאות שלהם סודיות. ברוב המעשים שנחשפו אין היבט פלילי.
בין השאר מוזכר במסמכים איש העסקים הישראלי דן גרטלר, שקיבל הלוואת ענק מחברת "גלנקור" בתמורה לתיווך עסקאות עם ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. גרטלר נודע כחבר של הנשיא השנוי במחלוקת ז'וזף קבילה. אליזבת קייסנס, מומחית בתחום עסקי הכרייה בקונגו שעיינה במסמכים, אמרה לאתר החדשות "בלומברג" כי במתן ההלוואה לגרטלר, בחרה חברת "גלנקור" להתעלם מקשריו במדינה, והעמידה את עצמה בסכנה של עבירה על חוקים נגד שחיתות. עורכי דינו של גרטלר הכחישו את הטענות.
מוזיקאים ואמנים
בין האישים המוזכרים במסמכים נמנים מספר מוזיקאים ואמנים, בהם מדונה, שאקירה, ניקול קידמן ובונו.
חברות המוזכרות במסמכים
בין החברות המוזכרות במסמכי פרדייז נמנות פייסבוק, אפל, מיקרוסופט, eBay, אובר, נייקי, וולמארט, אליאנץ, סימנס, מקדונלד'ס וYahoo!.
העיתון "אקספרס טריביון" הרואה אור בפקיסטן פרסם פרטים מתוך המסמכים אודות השתמטות נרחבת ממסים באמצעות מקלטי מס שנעשתה בידי החברות אפל, נייקי ופייסבוק.
השפעת פרסום המסמכים
רוב המפורסמים המוזכרים במסמכים הגיבו שמדובר בפעילות חוקית. לדוגמה, דובר בית המלוכה הבריטי ציין כי כל ההשקעות של בית המלוכה נעשו בגלוי ובאופן חוקי: "אנחנו מפעילים מספר אפיקי השקעות, חלקם עם קרנות בארצות אחרות. כל ההשקעות שלנו מבוקרות וחוקיות."
פוליטיקאים רבים קראו להילחם בתופעה. למשל, הסנאטור האמריקאי שלדון וייטהאוס הציע הצעת חוק שתגביר את שקיפות ההשקעות של יחידים וחברות, ותקשה על שימוש במקלטי מס. על פי הצעת החוק, חברות קש יחויבו לחשוף את בעליהן האמיתיים בפני רשויות החוק.
תרכובת מזו
תרכובת מזו או איזומר מזו (Meso) היא תרכובת המכילה שני אטומי פחמן אסימטריים (מרכזים כיראליים) או יותר, אבל היא אינה כיראלית (ובהתאם, אינה פעילה אופטית) משום שקיים בה מישור סימטריה פנימי. תכונת האכיראליות של תרכובת מזו מתבטאת בכך שניתן לחפוף בין תרכובת מזו לתמונת המראה שלה על ידי סיבוב במרחב. מולקולה המכילה רק פחמן אסימטרי אחד אינה יכולה להיות תרכובת מזו, והיא תהיה בהכרח כיראלית.
דוגמאות
לחומצה טרטרית יש 3 איזומרים אופטיים (סטריאואיזומרים) - שני אננטיומרים בעלי פעילות אופטית, בעוד שהאיזומר השלישי, הדיאסטריאומר, שקרוי חומצה מזוטרטרית, אינו פעיל אופטית.
נתנאל קורייר
שנים מוקדמות
קורייר נולד ברוקסברי, מסצ'וסטס, לנתנאל וחנה קורייר. הוא למד בבית ספר ציבורי עד גיל חמש עשרה, ועשה חניכות בבית הדפוס בבוסטון של ויליאם וג'ון פנדלון. בית הדפוס הזה היה מהליטוגרפים המצליחים הראשונים בארצות הברית, שהביאו את הליתוגרפיה מאירופה. קורייר למד את התהליך בעסק שלהם. לאחר מכן הוא עבר לעבוד אצל מ.ד. בראון בפילדלפיה, בשנת 1833. בשנה שלאחר מכן עבר קורייר לעיר ניו יורק, שם היה אמור לפתוח עסק חדש עם ג'ון פנדלטון. פנדלון התחרט, והחברה החדשה הפכה לקורייר אנד סטודארט, שפעלה שנה אחת בלבד.
קורייר ואיבס
בשנת 1835, קורייר פתח עסק ליתוגרפי משלו כבעל יחיד. בתחילה עסק בתחומים ליתוגרפיים סטנדרטיים של הדפסת תווי מוזיקה, נייר מכתבים, הצעות מחיר וכו'.
עם זאת, עד מהרה לקח את עבודתו לכיוון חדש, ויצר תמונות של האירועים בימיו. בסוף שנת 1835 הוציא הדפס המדגים שרפה שהייתה בניו יורק. התחריט הזה - חורבות בורסת הסוחרים ניו יורק לאחר השרפה של 16 ו-17 בדצמבר 1835 פורסמה על ידי עיתון "הסאן ניו יורק", ארבעה ימים בלבד לאחר השרפה, והייתה דוגמה מוקדמת לחדשות מאוירות. בשנת 1840 החל קורייר להתרחק מהדפסת עבודות ופרסום דפוס עצמאי. באותה שנה פרסם את "התפוצצות של אוניית הקיטור לקסינגטון בלונג איילנד", אסון שניספו בו מעל 100 איש. היה זה תיעוד נוסף של אירוע חדשותי, שלושה ימים לאחר התרחש. ההדפס נמכר באלפי עותקים.
בשנת 1850 הגיע ג'יימס איבס לעבוד בחברת קורייר כמנהל חשבונות. כישוריו של איבס כאיש עסקים ומשווק תרמו באופן משמעותי לצמיחת החברה; בשנת 1857 הוא הפך לשותף מלא, והחברה נודעה בשם Currier & Ives.
קורייר ואיבס ידועים בעיקר כיוצרים של הדפסי אמנות פופולריים, כגון סצינות חג המולד, נופים, או תיאורים של נוף עירוני ויקטוריאני. עם זאת, הפיקה החברה גם כרזות פוליטיות, סצנות היסטוריות חשובות ואיורים מאירועים אקטואליים. במשך עשרות שנים יצרה החברה כ-7,500 תמונות.
קורייר פרש ממשרדו בשנת 1880, והעביר את העסק לבנו אדוארד.
חיים אישיים ומוות
קורייר התחתן עם אליזה וסט פרנסוורת' בשנת 1840. לזוג נולד ילד אחד, אדוארד וסט קורייר. אליזה נפטרה בשנת 1843. בשנת 1847 התחתן קורייר עם לורה אורמסבי.
קורייר אהב סוסים. הוא החזיק כמה סוסים בבית מגוריו במסצ'וסטס באורווה שרכש, והעביר לאחוזתו.
הוא נפטר שמונה שנים לאחר פרישתו, ב-20 בנובמבר 1888, בביתו ונקבר בבית העלמין גרין ווד בברוקלין, ניו יורק.
ציונה פסל
ציונה פסל (נולדה ב-4 במרץ 1942) היא עורכת דין ופעילה חברתית בתחום קידום מעמד האישה. בשנים 1984–1989 כיהנה כסגנית ראש עיריית הרצליה.
ביוגרפיה
פסל נולדה בתל אביב ב-4 במרץ 1942 למשפחת מייסטרובסקי. הוריה היו חלוצים שעלו ארצה בשנת 1935 מווילנה ונקלטו על ידי בני מרשק בקיבוץ גבעת השלושה, הם היו ממקימי בית החרושת לנעלים בקיבוץ. בשנת 1938 עברו לתל אביב. ציונה למדה בבת הספר היסודי הדתי שורשים שבתל אביב ולאחר מכן בבית הספר התיכון עירוני ה'. הייתה חניכה ומדריכה בתנועת "המחנות העולים" ומדריכה ב"מכבי הצעיר".
בין השנים 1959–1961 שרתה בצה"ל ביחידת מצ"ח. למדה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה לתואר ראשון ושני בסוציולוגיה ובמדעי המדינה. בשנת 1974 סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמכה כעורכת דין. את ההתמחות עשתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, אצל השופט מקס צ'רנובילסקי.
ב-1978 החלה להרצות במסגרת ויצו ובאותה שנה הקימה בהתנדבות את הלשכה המשפטית של ויצו בהרצליה ובישובים נוספים. נמנתה עם נושאות הדגל בפעילות של קידום נשים וצמצום הפערים בויצ"ו.
בשנת 1979 נבחרה כיו"ר דור ההמשך של ויצו בהרצליה ובשנת 1982 נבחרה כיו"ר ויצו הרצליה. במסגרת פעילותה אימץ הסניף את ילדי האסירות בבית סוהר נווה תרצה והיא סייעה בהקמת המקלט לנשים מוכות בניהולה של רות רזניק (לימים כלת פרס ישראל על פועלה זה).
ב-1983 נבחרה לחברת מועצה יחידה במועצה העירונית של הרצליה. הצטרפה, כסיעת יחיד, בלתי מפלגתית, למועצת העיר בראשותו של אלי לנדאו. ב-1984 מונתה לסגנית ראש העיר בפועל והקימה את הוועדה הראשונה בארץ לקידום מעמד האישה במסגרתה שיתפה פעולה עם שדולת הנשים.
במסגרת תפקידיה הציבוריים כסגנית ראש עיר שמשה:
חיים אישיים
נשואה לוויליאם פסל, ולהם שני ילדים.
נארלס בארקלי
נארלס בארקלי (Gnarls barkley) הוא הרכב היפ הופ אמריקני בו חברים הראפר סי-לו גרין והמפיק המוזיקלי די. ג'יי. דיינג'ר מאוס.
היסטוריה
באפריל 2006 הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון שלה, "Crazy", שהיה הסינגל הראשון אשר טיפס לראש המצעד הבריטי רק בזכות הורדות דיגיטליות (חוקיות), רובן מהחנות המקוונת של חברת אפל, iTunes. בנוסף, השיר נבחר כשיר הטוב ביותר לשנת 2006 בטקס פרסי המוזיקה של MTV.
במאי 2006, יצא אלבום הבכורה של הצמד, St. Elsewhere, ובו הלהיטים Crazy ו-"Gone Daddy Gone"
במאי 2008, יצא אלבומם השני, The Odd Couple, שהתאפיין בסאונד רטרו עם השפעות משנות ה-70, וזכה לביקורות אוהדות כאלבום מגובש ואחיד ברמתו. מספר שבועות אחרי שהאלבום יצא לאור, עלתה גרסה חינמית שלו להורדה באתר הרשמי. הגרסה היא גרסה מלאה וחוקית של האלבום, אך היא "הפוכה"- השירים מתנגנים מהסוף להתחלה, כאילו הם מורצים אחורה.
חברי הלהקה
סי-לו גרין, האחראי לשירה, הוא ראפר, הידוע בעיקר כחבר בלהקת ההיפ-הופ גודי מוב. סגנון המוזיקה בו התמחה הוא תת-ז'אנר של ראפ - דרטי סאות'. החצי השני של הצמד, דיינג'ר מאוס, הוא מפיק מוזיקלי הידוע בעיקר כיוצר האלבום האפור ומפיק הגורילז, אחראי על כלל ההפקה המוזיקלית של הצמד.
השם
רבים משערים ששם הלהקה הוא פרפרזה על שמו של כדורסלן העבר צ'ארלס בארקלי. יחד עם זאת, חבר הצמד, דיינג'ר מאוס הכחיש זאת בריאיון ל"גארדיאן" הבריטי.
חמדי סליחי
חמדי סליחי (באלבנית: Hamdi Salihi; נולד ב-19 בינואר 1984) הוא כדורגלן עבר אלבני המשחק בעמדת החלוץ.
קריירה
ב-2 בפברואר 2012 חתם סליחי בדי.סי. יונייטד מה-MLS. ב-3 בפברואר 2013 חתם בג'יאנגסו סיינטי הסינית. ב-26 בפברואר הבקיע את השער הראשון שלו בהופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 5-1 נגד סיאול בשלב הבתים של ליגת האלופות האסיאתית. ב-3 במרץ זכה סליחי עם הקבוצה בסופר קאפ הסיני לאחר ניצחון 1-2 נגד גואנגג'ואו אוורגראנד.
ב-31 בינואר 2014 הגיע סליחי לישראל, ולאחר יומיים חתם בהפועל עכו. ב-10 בפברואר 2014 ערך את הופעת הבכורה בליגת העל, בניצחון 1-2 נגד הפועל תל אביב. ב-15 בפברואר 2014 הבקיע צמד בניצחון 3-4 נגד הפועל רמת השרון. ב-1 במרץ 2014 הבקיע סליחי שער במספרת בתיקו 1-1 נגד מכבי חיפה.
ב-2 בפברואר 2015 חתם בהפועל חיפה עד סוף העונה. שבוע לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-3 לבית"ר ירושלים. סליחי סייע לקבוצה להישאר בליגת העל, לאחר שבמחזורי הסיום כבש צמד בניצחון 2-3 על הפועל פתח תקווה וצמד בניצחון 1-2 על הפועל רעננה.
ביולי חתם למספר שבועות בסקנדרבו קורצ'ה האלבנית על מנת לעזור לקבוצה במשחקי מוקדמות ליגת האלופות. כבר במשחק הראשון שלו בקבוצה כבש צמד בדרך לניצחון 1-4 נגד קרוסדרס הצפון אירית. בעונתו הראשונה סייע לקבוצה להעפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית, ולזכות באליפות.
נבחרת אלבניה
מאז שנת 2006 משחק סליחי בנבחרת אלבניה. ב-23 באוגוסט 2007 הבקיע סליחי את השער הראשון שלו במדי הנבחרת, בניצחון 0-3 נגד.
מועדונים
נכון ל-1 ביוני 2015
נבחרת אלבניה
נכון ל-1 ביוני 2015
פלארו
פלארו הייתה חברה ישראלית לייצור קרטון גלי.
חברת פלארו הייתה החברה הישראלית הראשונה לייצור קרטון גלי והיא פעלה כבר בשנת 1941. בין מייסדיה היה אדי פלצקר שזכה על כך לתואר יקיר התעשייה בשנת 1983. בשנות ה-60 פעל המפעל בבעלותו של זלמן סוזאיב באזור התעשייה אזור והיה קטן יחסית לקרגל. כושר הייצור של המפעל עמד על כ-6000 טון, אולם הוא נוצל רק באופן חלקי. בשנת 1968 מכר סוזאיב לחברת משקיעי ישראל של סם רוטברג את מחצית ממניות החברה.
בינואר 1966 אישר הממונה על הגבלים עסקיים הקמת קרטל לייצור קרטון בין קרגל ל"פלארו". הסדר זה הורחב בהמשך לכלול גם את מפעל מיכלי כרמל בטירת כרמל של כור. בשנת 1982 התמזגה החברה עם מיכלי כרמל להקמת "פלארו כרמל".
מיליבנד
מיליבנד (באנגלית: Miliband) הוא שם משפחה
אריק להב ליבוביץ
אריק להב ליבוביץ (נולד ב-12 בינואר 1963) הוא עורך סרטים בתחום העלילה הדוקומנטרי וסדרות טלוויזיה. זכה בארבעה פרסי אופיר בקטגוריית העריכה הטובה ביותר, בשני פרסי העריכה הטובה בפסטיבל דוקאביב, והיה מועמד לפרס העריכה הטובה של האקדמיה האירופית ומועמדות לפרס אמי של העריכה הדוקומנטרית.
בשנת 2019 כתב את הספר "הטופוגרפיה של העריכה"
הוגו בלאק
הוגו לאפייט בלאק (באנגלית: Hugo Lafayette Black; ) היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כסנאטור מטעם אלבמה בשנים 1927–1937, ולאחר מכן ועד 1971 כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. כחבר המפלגה הדמוקרטית וכתומך מסור של מדיניות הניו דיל, הוא תמך בפרנקלין דלאנו רוזוולט, הן בבחירות לנשיאות של 1932 והן באלו של 1936. כמי שרכש לעצמו בסנאט מוניטין של רפורמטור, מונה בלאק לבית המשפט העליון על ידי הנשיא רוזוולט ומינויו אושר על ידי הסנאט ברוב של 63 תומכים ו-16 מתנגדים (על המתנגדים נמנו 10 רפובליקנים ו-6 דמוקרטים). בלאק היה הראשון מבין תשעת השופטים שרוזוולט מינה לבית המשפט העליון, והוא המשיך לכהן אחרי כולם, למעט ויליאם אורוויל דאגלס.
כמי שהיה השופט החמישי באורך כהונתו בהיסטוריה של בית המשפט העליון, היה בלאק אחד השופטים המשפיעים ביותר בבית המשפט במאה ה-20. הוא בלט בעיקר בשל תמיכתו בפירוש טקסט חוקת ארצות הברית כפשוטו ובשל עמדתו שהחירויות שהוענקו במגילת הזכויות מחייבות את המדינות על פי התיקון ה-14 לחוקה. במהלך הקריירה הפוליטית שלו נחשב בלאק כתומך נלהב של מדיניות ליברלית ושל חירויות האזרח.
לפני שנבחר בלאק כסנאטור דמוקרטי מטעם מדינת אלבמה, הוא אימץ השקפות אנטי-קתוליות והיה חבר בקו קלוקס קלאן, אך הוא פרש מהארגון ב-1925. ב-1937, עם מינויו לבית המשפט העליון, אמר בלאק: "לפני שהייתי לסנאטור עזבתי את הקלאן. אין לי שום קשר עמם מאז. נטשתי אותם. הפסקתי לחלוטין כל קשר עם הארגון".
במהלך העשור בו כיהן בלאק בסנאט, הוא שימש כמזכיר הסיעה הדמוקרטית בסנאט וכיושב ראש ועדת החינוך והעבודה של הסנאט.
ראשית חייו
הוגו בלאק היה הצעיר מבין שמונת ילדיהם של ויליאם לאפייט בלאק ושל מרתה (לבית טולנד) בלאק. הוא נולד בהרלן, שבמחוז קליי, אלבמה. ב-1890 עברה המשפחה לאשלנד, מקום מושב המחוז.
בלאק סיים את לימודיו בקולג' לחינוך של אוניברסיטת אלבמה שבטסקלוסה. אחיו אורלנדו היה רופא, והוא החליט ללכת בדרכיו. בגיל 22 הוא עזב את טסקלוסה ונרשם לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אלבמה שבברמינגהאם. אף על פי כן, אחיו אורלנדו הציע שתחת זאת הוגו ירשם לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה. ביוני 1906, לאחר שסיים את לימודי המשפטים, הוא שב לאשלנד ופתח שם משרד עורכי דין. המשרד לא נחל הצלחה מרובה, כך שב-1907 עבר בלאק לברמינגהאם, שהייתה אז בתהליך התפתחות, שם הוא התמחה בדיני עבודה ובדיני נזיקין.
כתוצאה מכך שהוא ייצג אפרו-אמריקאי שנדון למאסר עם עבודת פרך, התיידד בלאק עם א. א. ליין, שופט שהיה קשור למקרה. כאשר נבחר ליין למועצת עיריית ברמינגהאם ב-1911 הוא ביקש מבלאק לשמש כשופט בבית המשפט המשטרתי, וזו הייתה ההתנסות היחידה שלו בשיפוט טרם מינויו לבית המשפט העליון. ב-1912 התפטר בלאק מתפקיד זה כדי לשוב לעיסוק בעריכת דין בהיקף מלא. ב-1914 הוא נבחר לתקופת כהונה של ארבע שנים כתובע של מחוז ג'פרסון.
שלוש שנים לאחר מכן, בימי מלחמת העולם הראשונה, התפטר בלאק מתפקידו כדי להתגייס לצבא ארצות הברית, ובסופו של דבר התקדם עד לדרגת קפטן. הוא שירת ברגימנט הארטילריה ה-81, אך לא הוצב בחזית באירופה. באותה תקופה הוא הצטרף למועדון הסיביטאני של ברמינגהאם, ובסופו של דבר שימש כנשיאו. הוא המשיך להיות פעיל במועדון עד יומו האחרון, ולעיתים כתב מאמרים עבור פרסומיו.
בראשית שנות ה-20 היה בלאק חבר במועדון מספר 1 על שם רוברט אדוארד לי של הקו קלוקס קלאן בברמינגהאם, עד לפרישתו ממנו ב-1925. ב-1937, לאחר אישור מינויו לבית המשפט העליון, דווח שב-1926 ניתנה לו חברות בארגון לכל החיים.
ב-23 בפברואר 1921 נשא בלאק לאישה את ג'וזפין פוסטר. לזוג נולדו שני בנים ובת. ב-1951 נפטרה ג'וזפין וב-1957 נישא בלאק בשנית לאליזבת סיי דמיריט.
סנאטור
ב-1926 התמודד בלאק בבחירות לסנאט של ארצות הברית בעקבות פרישתו של הסנאטור אוסקר אנדרווד. בשל שליטה של המפלגה הדמוקרטית בפוליטיקה של אלבמה מאז שלילת זכות הבחירה מהאפרו-אמריקאים, שהיו רובם מצביעי המפלגה הרפובליקנית, בראשית המאה, הביס בלאק בקלות את יריבו הרפובליקני, א. ה. דרייר, וזכה ב-80.9% של קולות הלבנים. ב-1932 הוא נבחר לכהונה נוספות ברוב של 86.3% מול המועמד הרפובליקני ג' תאודור ג'ונסון. כסנאטור, רכש בלאק מוניטין של חוקר החלטי. ב-1934 הוא ישב בראש ועדה שבדקה את החוזים עם מובילי דואר אוויר שנחתמו בתקופת כהונתו של וולטר פולגר בראון כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, חקירה שהובילה לשערוריית דואר האוויר. כדי לתקן את מה שהוא הגדיר כ"הונאה וקנוניה" שנבעו מחוק דואר האוויר של 1930, הוא הגיש את הצעת חוק בלאק-מק'קלר, שאושר כחוק דואר האוויר של 1934. בשנה שלאחר מכן הוא היה חבר בוועדת החקירה של הסנאט בנוגע לנוהגי השדלנות. הוא גינה בפומבי את השדלנים "בעלי העוצמה, הכזבנים, מתקני המברקים, ממסגרי המכתבים בוושינגטון", ודחף לחקיקה שתחייב אותם לפרסם את שמותיהם ואת משכורותיהם.
ב-1935, בתקופת השפל הגדול, שימש בלאק כיושב ראש ועדת החינוך והעבודה של הסנאט, תפקיד בו הוא ישמש עד לתום כהונתו בסנאט. ב-8 באוגוסט אותה שנה, דיבר בלאק, בתוקף תפקידו כיושב ראש הוועדה לחקר השדלנות בתוכנית רדיו של NBC. קהל המאזינים הוכה בתדהמה כששמע את בלאק מדבר על מסע שתדלנות בהיקף של 5 מיליון דולר בענף החשמל שבו נעשה ניסיון להפיל את חוק וילר-רייבורן, שנודע כחוק חברות השירות הציבורי של 1935 שעבר ביולי אותה שנה. החוק חייב את הוועדה לניירות ערך ולבורסות לסגור את כל חברות החשמל המושחתות בארצות הברית. ב-1937 קידם בלאק את הצעת חוק בלאק-קונרי, שנועדה להנהיג שכר מינימום ארצי ושבוע עבודה של שלושים שעות, אף על פי שבתחילה דחה בית הנבחרים, גרסה מתוקנת שלו, שהרחיבה את שבוע העבודה המקסימלי המקורי של בלאק לארבעים שעות, ושעברה ב-1938, לאחר שבלאק סיים את כהונתו בסנאט, ונודעה כחוק תנאי העבודה ההוגנים של 1938.
במשך כל שנותיו בסנאט, נשא בלאק נאומים שהתבססו על אמונתו בכוחה המוחלט של החוקה. הוא ראה בצעדיו של בית המשפט העליון שהתנגד לניו דיל כמעשים של שיפוטיות יתר. מבחינתו, פסל בית המשפט באופן בלתי ראוי את החוקים שעברו ברוב גדול בקונגרס.
במהלך כהונתו בסנאט, התנגד בלאק בעקביות לחוק נגד מעשי לינץ', כפי שעשו כל עמיתיו הדמוקרטים מהדרום העמוק. ב-1935 ניהל בלאק פיליבסטר בדיון על הצעת החוק נגד מעשי לינץ' של וגנר וקוסטיגן. העיתון Pittsburgh Post-Gazette דיווח שהצעה להפסקת הפיליבסטר נדחתה, "הדרומיים, בראשות טום קונלי מטקסס והוגו בלאק מאלבמה, גיחכו זה לעברו של זה ולחצו ידיים".
מינויו
זמן קצר לאחר כישלון ניסיון הרפורמה בבית המשפט העליון, הגיעה לידיו לנשיא רוזוולט ההזדמנות הראשונה למנות שופט בבית המשפט העליון לאחר פרישתו של השופט השמרן ויליס ואן דוונטר. רוזוולט היה מעוניין שהמחליף יהיה "תומך הניו דיל אוונגלי ראוי", שיהיה צעיר באופן יחסי, שמינויו יאושר על ידי הסנאט, ושיגיע מאזור בארצות הברית שייצוגו בבית המשפט היה חסר. שלושת המועמדים הסופיים היו פרקליט המדינה של ארצות הברית סטנלי ריד, הסנאטור שרמן מינטון ובלאק. רוזוולט ציין שלריד "חסר הלהט הדרוש", ומינטון לא היה מעוניין במינוי באותה עת. ההחלטה נפלה בסופו של דבר על בלאק, שהיה מועמד מהדרום, ושכסנאטור, הצביע בעד כל 24 תוכניות הניו דיל המרכזיות. רוזוולט אהב את השימוש שבלאק עשה בתפקיד של הסנאט כגוף חוקר כדי לעצב את הגישה האמריקאית לרפורמות, את התמיכה ההרחבה שקיבל בבחירות, ואת תמיכתו בו עוד מראשית ימי נשיאותו. הן ריד והן מינטון מונו בהמשך לבית המשפט העליון. ריד היה השופט הבא שמונה על ידי רוזוולט, ומינטון מונה ב-1949 על ידי הארי טרומן.
ב-12 באוגוסט 1937 הגיש רוזוולט את מועמדותו של בלאק. על פי המקובל, אישור מינויו של סנאטור שמועמד לתפקיד ביצועי או שיפוטי, אושר מידית ללא דיון. אף על פי כן, כאשר הוגשה מועמדותו של בלאק, חרג הסנאט ממסורת זו בפעם הראשונה מאז 1853. במקום לאשר את המינוי מיידית, הוא העביר את המינוי לוועדת המשפט של הסנאט. על בלאק נמתחה ביקורת על קנאותו כביכול, על שורשיו התרבותיים, ועל חברותו בקו קלוקס קלאן, כאשר זו נחשפה בפומבי. אך בלאק היה ידיד קרוב של וולטר פרנסיס וייט, המזכיר האפרו-אמריקאי של NAACP, שסייע להפיג את הביקורת. בפסק הדין "צ'מברס נגד פלורידה" מ-1940, אחד התיקים הראשונים של בלאק, בו הוא פסק לטובת נאשמים בפלילים אפרו-אמריקאים שחוו הפרות של הזכות להליך ראוי, סייע בהמשך להרגיע את החששות הללו.
ב-16 באוגוסט החליטה ועדת המשפט להמליץ על בלאק ברוב של 13 תומכים מול 4 מתנגדים, ובאותו יום הועבר המינוי לדיון במליאת הסנאט. בשלב זה צצו שמועות על מעורבותו של בלאק בפעילות הקו קלוקס קלאן, ושני סנאטורים דמוקרטים ניסו להפיל את המינוי. אך באותה עת לא הייתה בנמצא עדות חותכת לחברותו של בלאק בארגון, ולאחר שש שעות דיונים הצביע הסנאט ברוב של 63 תומכים ו-16 מתנגדים בעד המינוי. על המתנגדים נמנו 10 רפובליקנים ו-6 דמוקרטים. זמן קצר לאחר מכן, נודע על חברותו של בלאק בקו קלוקס קלאן ובשל כך פרצה שערורייה. בכל אופן, בלאק היה לתומך בולט של זכויות האזרח כאשר כיהן על כס השיפוט.
מושל אלבמה ביב גרייבס מינה את רעייתו דיקסי ביב גרייבס למלא את מושבו הפנוי של בלאק בסנאט. ביומו הראשון של בלאק על כס השיפוט, קראו שלושה עורכי דין תיגר על מינויו על בסיס סעיף אי הכשירות. בית המשפט דחה את הטענה הזאת באותה שנה בפסק הדין אק פארטה לויט.
כהונתו
משעה שהחל בלאק לכהן על כס השיפוט, הוא קידם את רעיון הריסון השיפוטי ופעל לבלום את בית המשפט מלהתערב בעניינים חברתיים וכלכליים. הוא הגן בתוקף על "משמעותה הפשוטה" של החוקה, ששורשיה היו ברעיונות שנהגו בעת שנכתבה, והדגיש את עליונותה של הרשות המחוקקת. מבחינתו של בלאק, תפקיד בית המשפט העליון היה מוגבל והוגדר על ידי החוקה.
בראשית ימי כהונתו בבית המשפט, סייע בלאק להפוך על פיהן החלטות קודמות שהתבססו על הפירוש הצר של סמכות הממשל הפדרלי. חוקים רבים של הניו דיל, שקודם לכן נפסלו על סמך תקדימים קודמים, קיבלו כעת אישור לתאימותם לחוקה. ב-1939 הצטרפו לבלאק השופטים פליקס פרנקפורטר וויליאם אורוויל דאגלס. דאגלס הצביע יחד עם בלאק בתיקים לא מעטים, במיוחד אלו שהיו קשורים לתיקון הראשון לחוקה, בעוד שפרנקפורטר היה עד מהרה לאחד מיריביו האידאולוגיים. בשנים 1946–1971 היה בלאק ותיק שופטי בית המשפט העליון.
יחסיו עם עמיתיו
באמצע שנות ה-40 היה בלאק מעורב בוויכוח מריר עם השופט רוברט ה. ג'קסון כתוצאה מפסק הדין "תאגיד הפחם ג'וול רידג' נגד איגוד עובדי הפחם של אמריקה" מ-1945. בתיק זה פסק בית המשפט ברוב של חמישה מול ארבעה לטובת איגוד עובדי הפחם. בלאק הצביע עם הרוב, בעוד שג'קסון התנגד. בכל אופן, תאגיד הפחם הגיש בקשה לעיון חוזר בתיק על בסיס הטענה שבלאק צריך לפסול את עצמו מלדון בתיק, שכן איגוד העובדים יוצג על ידי שותפו של בלאק למשרד עורכי הדין עשרים שנה קודם לכן. על פי כללי בית המשפט העליון, כל אחד מהשופטים רשאי להחליט בעצמו על פסילתו שלו. ג'קסון הסכים שהעתירה לשמיעה חוזרת של התיק צריכה להידחות, אך סירב לתת את הסכמתו להשתתפותו של בלאק בהרכב שידון בתיק. בסופו של דבר, כאשר פסק בית המשפט פה אחד לדחות את העתירה לדיון חוזר, הוציא ג'קסון הצהרה קצרה, שאליה הצטרף פרנקפורטר. בהצהרה זו צוין שג'קסון הצביע בעד דחיית העתירה לא כאישור השתתפותו של בלאק בהרכב שידון בתיק, אלא על בסיס "הטענה המוגבלת" שכל שופט רשאי להגדיר לעצמו את אמות המידה לפסילתו. בתחילה לא משך תיק זה תשומת לב ציבורית מיוחדת, אך ב-1946 כאשר נפטר נשיא בית המשפט העליון הרלן סטון, נפוצו שמועות שהנשיא טרומן התכוון למנות את ג'קסון כיורשו, ואלו הובילו כמה עיתונים לחקור ולדווח על המחלוקת שהייתה בתיק ג'וול רידג'. על פי הדיווח הדליפו לכאורה בלאק ודאגלס לעיתונות שהם היו מתפטרים אילו ג'קסון היה מתמנה כנשיא בית המשפט. בסופו של דבר מינה טרומן את פרד וינסון לתפקיד.
ב-1948 הוציא בלאק צו שביקש השופט אייב פורטאס שאסר על בית משפט פדרלי מחוזי בטקסס להמשיך ולחקור בדבר חשד להונאה ואי-סדרים בבחירות המקדימות לתפקיד הסנאטור מטעם טקסס שהתקיימו באותה שנה. צו זה אישר למעשה את בחירתו של לינדון ג'ונסון כסנאטור על פניו של מושל טקסס לשעבר, קוק סטיבנסון.
בשנות ה-60 התכתש בלאק עם פורטאס, שבאותה עת כבר מונה כשופט בבית המשפט העליון. ב-1968 כינה עוזרו המשפטי של נשיא בית המשפט ארל וורן את הסכסוך בין השניים כ"אחד ממקרי האיבה המרכזיים ביותר בבית המשפט".
שנות ה-50 ואילך
תקופת כהונתו של וינסון כנשיא בית המשפט העליון הקבילה לבהלה האדומה השנייה, תקופה של גישה אנטי-קומוניסטית אינטנסיבית בארצות הברית. בכמה תיקים שהובאו בפני בית המשפט העליון, הוא אישר את תקפותם של החוקים האנטי-קומוניסטים שהועברו באותה תקופה. לדוגמה, בפסק הדין "איגוד התקשורת האמריקאי נגד דודס" מ-1950, אישר בית המשפט העליון חוק שדרש מפעילי איגודים מקצועיים להתחייב לא להיות חברים במפלגה הקומוניסטית. בלאק כתב חוות דעת מיעוט בתיק זה, בה הוא טען שהחוק הפר את סעיף חופש הביטוי שבתיקון הראשון לחוקה. באופן דומה, בפסק הדין "דניס נגד ארצות הברית" מ-1951 אישר בית המשפט את חוק סמית', שהגדיר כפשע "תמיכה, סיוע, ייעוץ או לימוד של החובה, הנחיצות, הרצון או הנאותות להפלת ממשלת ארצות הברית". בחוק זה נעשה לעיתים קרובות שימוש בהעמדה לדין של אנשים שהצטרפו למפלגה הקומוניסטית. גם בתיק זה הגיש בלאק חוות דעת מיעוט, בה הוא כתב:
החל משנות ה-40 כתב בלאק פסקי דין שהיו קשורים לסעיף חופש ההתאגדות ובהם הוא עמד על עקרון הפרדת הדת מהמדינה. הבולט מבין פסקי דין אלו היה "אנגל נגד ויטל" מ-1962, בו הוכרז כי תפילות באישור המדינות בבתי ספר ציבוריים נוגדות את החוקה. פסק דין זה עורר התנגדות, במיוחד בקרב חוגים שמרניים. מאמצים להשבת התפילות בבתי הספר באמצעות תיקון לחוקה כשלו.
ב-1953 הלך לעולמו נשיא בית המשפט העליון וינסון ובמקומו מונה ארל וורן. בעוד שכל חברי הרכב השופטים היו ליברלים תומכי הניו דיל, בלאק היה חלק מהאגף הליברלי ביותר של בית המשפט, יחד עם השופטים וורן, דאגלס, ברנן וגולדברג. לדבריהם לבית המשפט העליון היה תפקיד מעבר לזה של הקונגרס. אם כי הוא הצביע לעיתים קרובות יחד עם השופטים הללו, נקט בלאק לפעמים בעמדה משלו בכמה תיקים, שהבולט מבנייהם היה פסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" מ-1965, שקבע שהחוקה מגינה על הזכות לפרטיות. משלא נמצאה זכות זו כתובה במפורש בחוקה, כתב בלאק בחוות דעת המיעוט שלו ש"אנשים טובים ומוכשרים רבים דיברו וכתבו ברהיטות ...על החובה של בית משפט זה לשמור על החוקה ככזאת שנמצאת בהרמוניה עם הזמן. ...אני כשלעצמי עם כל הכבוד דוחה את ההשקפה הזו".
יריבו האידאולוגי הבולט ביותר בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של וורן היה השופט ג'ון מרשל הרלן השני, שהחליף ב-1955 את ג'קסון. השניים היו חלוקים בכמה סוגיות, כולל יישומה של מגילת הזכויות במדינות, היקף יישומו של סעיף ההליך הראוי, והעיקרון של קול אחד לכל אחד.
משנתו המשפטית
משנתו המשפטית של בלאק היא הייחודית ביותר מבין אלו של שופטי בית המשפט העליון בכל תולדותיו והיא השפיעה על שופטים רבים כמו ארל וורן, ויליאם רנקוויסט, ואנטונין סקאליה.
משנתו המשפטית של בלאק כללה שלושה מרכיבים מהותיים: היסטוריה, פשט מילולי ואבסולוטיות. שורשי אהבת ההיסטוריה של בלאק היו נטועים באהבה שרחש כל ימי חייו לספרים, שהובילה אותו להאמין שהמחקר ההיסטורי חיוני למי שמעוניין למנוע מהחברה לחזור על טעויותיה מהעבר. ב-1968 כתב בלאק ש"הכוח משחית, וכוח ללא הגבלה יפתה את שופטי בית המשפט העליון כפי שההיסטוריה מלמדת שהוא פיתה שופטים אחרים".
המרכיב השני, מחויבותו של בלאק לפשט המילולי, הייתה כרוכה בשימוש במילות החוקה להגבלת תפקידי הרשות השופטת. בלאק גרם לשופטים לתת תוקף לעליונותה של הרשות המחוקקת, אלא אם כן זו האחרונה נטלה מהאנשים את חרויותיהם. בלאק כתב: "החוקה היא לא בת אלמוות; את התיקונים והביטולים בה ניתן לבצע בתהליך התיקון כפי שמוגדר בה, לא באמצעות פעולותיהם של שופטים אלא על ידי אלו של העם ונציגיו הנבחרים". בלאק הטיף לעיתים קרובות לעמיתיו בבית המשפט, ליברלים כשמרנים, על החשיבות לפעול במסגרת מגבלות החוקה.
ריסון שיפוטי
בלאק האמין אמונה עמוקה בריסון שיפוטי ושמר על סמכותם של המחוקקים לחוקק חוקים, תוך שלעיתים קרובות הוא גער בעמיתיו הליברלים יותר על מה שהוא ראה כחקיקה פרי עטה של הרשות השופטת. השופט השמרן, ג'ון מרשל הרלן השני נהג לומר על בלאק: "אף שופט לא עטה את גלימתו מתוך תחושה עמוקה בנוגע למגבלות שנלוות אליה כמו בלאק". שופט שמרני אחר, רוברט בורק, כתב: "השופט בלאק כיבד באופן משמעותי יותר את מגבלות החוקה בהשוואה לוויליאם אורוול דאגלס ושופטים אחרים של בית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של וורן". אחד החוקרים כתב, "אף אחד משופטי בית המשפט לא השתדל במסירות ובהתמדה, כפי שעשה זאת השופט בלאק, למסד אמות מידה קבועות של אובייקטיביות לפסיקה בשאלות חוקתיות". בלאק תמך בתפקידם הצר של השופטים לפרש את החוקה, והתנגד להפיכתם של שופטים למעצבי החברה או כמשכתבי החוקה. הוא התנגד להרחבת הזכויות החוקתיות מעבר למשמעות המילולית או ההיסטורית הפשוטה שלהם, כפי שהוא ראה את עמיתיו הליברלים יותר עושים. עם זאת, הוא גם גינה את מעשיהם שהיו ימניים יותר בהשקפתם בהשוואה אליו, כמו ארבעת הפרשים, רביעיית השופטים השמרנים ששלטו בבית המשפט העליון בשנות ה-20 וה-30, שפסלו רבים מצעדי החקיקה במסגרת מדיניות הניו דיל.
בלאק כתב את חוות דעת הרוב שהתקבלה ברוב של חמישה מול ארבעה בפסק הדין "פורטסון נגד מוריס" (Fortson v. Morris) מ-1967 שסללה את הדרך לבית המחוקקים של ג'ורג'יה לבחור את המושל בעקבות המבוי הסתום בבחירות למשרת המושל של 1966, בהן התמודדו הדמוקרט לסטר מדוקס והרפובליקני בו קאלווי. בעוד שבלאק הצביע עם הרוב על פי הפירוש הקפדני שאישר את סעיפי חוקת המדינה, עמיתיו דאגלס (שאליו הצטרפו וורן, ברנן ופורטס), ופורטס (שאליו הצטרפו וורן ודאגלס) כתבו חוות דעת מיעוט. לדבריו של דאגלס, המסורת של מדינת ג'ורג'יה הבטיחה את ניצחונו של מדוקס אף על פי שהוא פיגר אחר קאלווי בכ-3,000 קולות בבחירות הכלליות. דאגלס גם ראה את הסוגיה כהמשכיות של החלטה קודמת בפסק הדין "גרי נגד סנדרס", שפסלה את מערכת יחידות המחוזות , סוג של חבר אלקטורים שקודם לכן נעשה בו שימוש לבחירת המושל בג'ורג'יה. בלאק טען שחוקת ארצות הברית לא מגדירה כיצד המדינות יבחרו את מושליהן. "אין זה תפקידנו לכתוב חוקים חדשים שיתאימו לצורך העכשווי. מוטל עלינו לפרש את החוקה", הסביר בלאק.
טקסטואליזם ואורגינליזם
בלאק בלט בשל קידום הגישה הטקסטואלית לפירוש החוקה. הוא עשה שימוש בקריאה "מילולית" או אבסולוטית של סעיפי מגילת הזכויות והאמין שהטקסט של החוקה הוא מכריע באופן מוחלט בכל שאלה שנדרשת בה פרשנות שיפוטית, וכך הוא זכה למוניטין כ"טקסטואליסט" וכ"קונסטרוקטיוניסט קפדני". בעוד שהטקסט של החוקה היווה מגבלה מחולטת לסמכות השופטים בסוגיות חוקתיות, היה לשופטים בין השורות מנדט רחב ומוחלט לאכוף את סעיפי החוקה, ללא קשר לדעת הקהל באותה עת, או להשקפותיהם האישיות של השופטים עצמם. באופן זה סירב בלאק להצטרף למאמצים של השופטים ששאפו לבטל את עונש המוות, שעלו בידיהם (באופן זמני) בתקופה שמיד לאחר מותו של בלאק. בלאק טען שהתיקון החמישי וה-14 לחוקה מתייחסים במפורש ללקיחת "חיים" ולפשעים שמחייבים עונש מוות ומאשרים את חוקיותם. הוא גם לא שוכנע שהזכות לפרטיות מוזכרת בתיקון התשיעי וה-14, ובפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" הוא כתב חוות דעת מיעוט להחלטת הרוב שאישרה את ההרשעה בשימוש באמצעי מניעה. בלאק אמר, "לומר על התיקון הרביעי שהוא עוסק אך ורק בהגנה על הפרטיות זה זילזול בו... פרטיות היא מונח רחב, מופשט ודו-משמעי... הזכות החוקתית לפרטיות לא נמצאת בחוקה".
לאור הדברים הללו ראו רבים בבלאק כ"אורגינליסט". דייוויד סטראוס, לדוגמה, שיבח אותו כ"שופט האורגינליסט המשפיע ביותר במאה השנים האחרונות". בלאק עמד על כך ששופטים צריכים להסתמך על כוונת מנסחי החוקה וכן על המשמעות הפשוטה של מילות החוקה כאשר הם באים לפסוק את הדין.
בלאק גם קרא לנקוט בריסון השיפוטי, שלא היה נפוץ במיוחד בתהליכי קבלת ההחלטות בבתי המשפט. על שופטי בית המשפט לאשר את עליונותה של הרשות המחוקקת, אלא אם כן היא נטלה מהאנשים את זכויותיהם החוקתיות. בלאק ציין שהרשות המחוקקת "מצוידת באופן מלא בסמכות למשול ולשמור על החוק והסדר".
פדרליזם
בלאק החזיק בגישה רחבה בנוגע לסמכות המחוקק, בין אם היו אלו מחוקקי המדינות או המחוקקים הפדרליים, ולעיתים קרובות הוא הצביע נגד פרשנות משפטית של חוקי המדינות שניתן היה לפסול אותם על פי סעיף המסחר. קודם לכן, בשנות ה-20 וה-30, פירש בית המשפט את סעיף המסחר פירוש צר, ולעיתים קרובות פסל חוקים על רקע הטענה שהקונגרס חרג מסמכותו. בכל אופן, החל מ-1937, הפך בית המשפט העליון על פיהם כמה תקדימים ופירש פירוש רחב יותר של סעיף המסחר. בלאק הצביע באופן תמידי עם הרוב בפסקי דין אלו. לדוגמה, הוא הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "מלפורד נגד סמית'" (Mulford v. Smith) מ-1939, "ארצות הברית נגד חברת העצים למבר" מ-1941, "ויקרד נגד פילברן"  מ-1942, "מוטל לב אטלנטה נגד ארצות הברית"  מ-1964 ו"קצנבך נגד מק'קלנג"  מ-1964.
עם זאת, בכמה תיקים נוספים שעסקו בחקיקה הפדרלית, פסק בלאק נגד הממשלה הפדרלית. לדוגמה, הוא התנגד באופן חלקי לדעת הרוב בפסק הדין "קרוליינה הדרומית נגד קצנבך" מ-1966, בו אישר בית המשפט את תקפותו של חוק זכות ההצבעה של 1965. בניסיון להגן על זכות ההצבעה של האפרו-אמריקאים, דרש החוק שכל מדינה שאוכלוסייתה מורכבת מלפחות 5% אפרו-אמריקאים תקבל את אישור הממשל הפדרלי לפני שתשנה את חוקי ההצבעה שלה. על חוק זה כתב בלאק:
באופן דומה, בפסק הדין "אורגון נגד מיטשל" מ-1970, כתב בלאק את חוות דעת הרוב של בית המשפט, שקבעה שהממשלה הפדרלית לא מוסמכת לקבוע את גיל המצביעים בבחירות המדינתיות.
בהקשר לחוק השיפוט הפדרלי, תרם בלאק תרומה רחבה כאשר כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "יאנגר נגד האריס". פסק דין זה, שניתן במהלך שנתו האחרונה של בלאק בבית המשפט, יצר את מה שנודע כ"הימנעות יאנגר". על פי גישה זו, העיקרון החשוב של הפדרליזם, כיבוד של בתי המשפט המדינתיים על ידי בתי המשפט הפדרליים, מחייב שבתי המשפט הפדרליים יימנעו מהתערבות בהליכים פעילים בבתי המשפט המדינתיים, לא קיים ברוב הנסיבות. פסק דין זה נודע גם בשל הדיון שנערך בו בנוגע למה שבלאק כינה "הפדרליזם שלנו", דיון שבו הוא הרחיב את הדיבור על
בלאק נמנה עם התומכים המוקדמים בעקרון של קול אחד לכל אחד כפי שנקבע בפסק הדין "בייקר נגד קר". קודם לכן הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין שקדם לבייקר נגד קר, "קולגרוב נגד גרין".
שי גולדמן
שי גולדמן (נולד ב-5 בינואר 1964 בחיפה) הוא צלם קולנוע וטלוויזיה ישראלי. זוכה פרס אופיר לצילום לשנת 2006 ולשנת 2016.
הוגו בלאק
זכויות האזרח
כסנאטור, ביצע בלאק פיליבסטר נגד חוק למניעת מעשי לינץ'. עם זאת, במהלך כהונתו בבית המשפט העליון הוא הפגין אהדה רבה יותר לתנועה לזכויות האזרח. ב-1948 הוא הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "שלי נגד קרימר", שביטל את תקפותה של אכיפת החוקים המגבילים על רקע גזעי. באופן דומה הוא הצביע עם כל השופטים בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שהתקבל פה אחד ב-1954, בו פסל בית המשפט את ההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים. בלאק נותר נחוש בדעתו להמשיך את ההפרדה הגזעית בדרום וקרא לבית המשפט העליון לנקוט בעמדה של "ביטול הפרדה גזעית מיידית" בפסק הדין "אלכסנדר נגד מועצת החינוך של מחוז הולמס" מ-1969.
בלאק כתב את חוות דעת הרוב של בית המשפט בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, שאישר את תקפות ההחלטה של הנשיא רוזוולט לכלוא את היפנים בחוף המערבי במהלך מלחמת העולם השנייה. החלטה זו היא דוגמה לאמונתו של בלאק בתפקיד המוגבל של בתי המשפט. הוא נתן תוקף לצעדיהן של הרשות המחוקקת והרשות המבצעת שהובילו לכליאת היפנים, באומרו ש"אין אנו צריכים לאמוד את הסיבות האפשריות שעשויות היו לגרום לשימוש בצו כפי שנעשה".
שי גולדמן
ביוגרפיה
גולדמן נולד ולמד בחיפה, בחטיבת הביניים בבית הספר הריאלי ובתיכון בבסמ"ת.