cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוחמי הגטאות
הקמת הקיבוץ
טקס העלייה על הקרקע היה מהגדולים ביותר שהתקיימו לכבוד הקמת יישוב והשתתפו בו גם נציגים של ממשלת פולין. שטחי הקיבוץ השתרע על כ־4000 דונם, מהם 3500 לפלחה, 120 דונם לגן ירק, 40 דונם גפן ו־30 דונם בננות. באפריל 1950 הוקמה מועצה אזורית געתון אשר אליה שויך הקיבוץ. הקיבוץ התייחד בכך שחבריו היו מבוגרים לעומת יישובים אחרים וכן באחוז יחסית גבוה של חולים שלא היו מסוגלים לעבודה פיזית. כן התייחד הקיבוץ באחוז גבוה של משפחות מרובות ילדים. באביב 1950 הוחלט בישיבה משותפת של נציגי הקיבוץ ומזכירות הקיבוץ המאוחד על הקמת בית לוחמי הגטאות למורשת השואה והמרד ע"ש יצחק קצנלסון. טקס חנוכת המוזיאון, במשכנו הארעי, נערך ב־19 באפריל 1951.
חתימת הסכם השילומים עם גרמניה, בשנת 1952, וזכאותם של חברי קיבוץ רבים לקבלת פיצויים אישיים, עוררו מתחים רבים בקיבוץ הצעיר. חלק מן החברים סירבו להגיש תביעה לפיצויים על אף זכאותם לכאורה. חברים אחרים ביקשו לקבל באופן אישי את הפיצויים אותם תבעו וסירבו להעבירם לקופת המשק. לאחר שהתקבלה החלטה המחייבת חברים להעביר פיצויים מגרמניה לקופת המשק, עזבו מספר משפחות את הקיבוץ.
בקיבוץ נמצא בית אוסף קופפרמן, המציג את עבודותיו של חבר הקיבוץ, זוכה פרס ישראל לציור – האמן משה קופפרמן וכמו כן תערוכות קשורות.
הקיבוץ עבר הפרטה. עד שנת 2021 פעל בו מפעל "טבעול" לייצור תחליפי בשר מן הצומח.
מטוס דו-כנפי
מָטוס דו-כְּנָפִי הוא מטוס בעל שני זוגות כנפיים בעלי מוטה דומה הממוקמים זה מעל זה, לרוב כאשר אחד מהם נמצא בתחתית הגוף והשני מעליו.
מטוסם של האחים רייט שהיה כלי הטיס הכבד מהאוויר הממונע הראשון השתייך לסוג מטוסים זה, כמו דגמים רבים נוספים מתקופת ראשית התעופה. יתרונו הגדול של המבנה הדו-כנפי ביכולת ליצור כנף קשיחה יותר בהשוואה למטוס עם זוג כנפיים יחיד. מאידך, יוצר המבנה הדו-כנפי גרר רב יותר ממטוס דומה בעל כנף אחת.
מבנה
ברובם המוחלט של המטוסים הדו-כנפיים קיים גם הגה גובה אופקי בזנב המטוס, לשליטה בזווית ההתקפה של המטוס. לרוב קיימים גם מדפים או מאזנות על זוג אחד או על שני זוגות הכנפיים. מטוסים שנקראו "Sesquiplane" (כנף וחצי) היו מצוידים בזוג כנפיים אחד שהיה קטן בהרבה מזוג הכנפיים הראשי, לעיתים אך גדול מספיק כדי לשאת את המוטות והכבלים שחיזקו את מבנה הכנף הראשית.
כמעט כל דגמי המטוסים הדו-כנפיים שנוצרו אי פעם עשו שימוש במנועי בוכנה.
שימוש
מטוסים דו-כנפיים היו שכיחים בימי ראשית התעופה כתוצאה ממגבלות חוזק הכנף. התצורה הדו-כנפית הייתה אז עדיפה על מטוסים בעלי זוג כנפיים יחיד שסבלו מבעיות של גמישות יתרה בכנפיהם. בעיות אלו הביאו לקשיי שליטה במטוסים ולעיתים אף להתפרקותם. עם ההתקדמות בטכנולוגיית התעופה, נעלם הצורך בהקשחת הכנף באמצעות כבלים, ומטוסים חד כנפיים הפכו לסוג הנפוץ יותר. כיום נעשה שימוש מועט במטוסים דו-כנפיים, בעיקר לשימושים כמו אירובטיקה, וכמטוסי ריסוס.
יתרון נוסף של המטוסים הדו-כנפיים הוא ששטח כנף נתון דורש מוטת כנף קצרה יותר בהשוואה למטוס רגיל. תכונה זו מאפשרת יכולת תמרון טובה המנוצלת לאירובטיקה.
ספרות סנגלית
לספרות הסנגלית תפקיד חשוב בספרות האפריקאית. מרבית המשוררים והסופרים הסנגליים כותבים בצרפתית, שפת הכובש הקולוניאלי לשעבר, אך קיימים גם פרסומים בערבית ובוולופית.
המשורר המפורסם ביותר מסנגל היה גם נשיאה הראשון, לאופולד סדאר סנגור. סנגור, מראשוני התנועה הפרנקופונית ותנועת הנגריטוד, היה גם האפריקאי הראשון שהתקבל כחבר באקדמיה הצרפתית ונחשב לבולט שבין האינטלקטואלים האפריקאים.
בין הסופרים הבולטים האחרים בספרות הסנגלית, ניתן לציין את Cheikh Hamidou Kane, בירגו דיופ, ובובקאר בוריס דיופ. ניתן גם להכליל אולי את יצירותיו הספרותיות של הקולנוען עוסמן סמבן.
קטאפאנג (פירושונים)
קטאפאנג (באינדונזית: Ketapang)
כלל החזקות עסקי ביטוח
כלל החזקות עסקי ביטוח בע"מ היא חברת החזקות הפועלת בתחומי הביטוח והפיננסים. ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היסטוריה
"כלל החזקות עסקי ביטוח בע"מ" נוסדה בנובמבר 1987 במטרה לרכז את עסקי הביטוח של קונצרן "כלל" בחברת החזקות. אחת המטרה הייתה להקים קבוצת ביטוח שתתחרה בחברת הביטוח הגדולה בישראל אז - "הסנה". ב-1988 החלו מניות החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. ב-1989 עקפה את חברת "הסנה" והייתה לחברת הביטוח הגדולה בישראל.
ביולי 2000 מוזג קונצרן "כלל" לתוך חברת ההחזקות "אי די בי חברה לפיתוח", באמצעות המרה של מניות "כלל" למניות "אי די בי פיתוח". "אי די בי פיתוח" הייתה אז בשליטת משפחת רקנאטי ומשפחת קרסו, והיא החזיקה בכ-35% ממניות "כלל ביטוח". בשנת 2003 רכש איש העסקים נוחי דנקנר את קבוצת "אי די בי" וכך הפך לבעל השליטה גם ב"כלל ביטוח".
בשנת 2013 נקלעה קבוצת "אי די בי" למשבר, לאחר שלקחה הלוואות במיליארדי שקלים והתקשתה להחזירם, והיא החלה למכור חלק גדול מנכסיה. נוחי דנקנר הודיעה על מכירת השליטה בכלל ביטוח, תמורת 1.5 מיליארד שקל, לקבוצת משקיעים סינית לפי שווי שוק של 3.5 מיליארד שקל. בדצמבר 2013 הצביעו הנושים של "אי די בי" בעד יישום הסדר חוב הכולל העברת השליטה בחברה מידיו של נוחי דנקנר לידיהם של אדוארדו אלשטיין ומוטי בן משה. בהתאם לדרישת הממונה על רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון במשרד האוצר, דורית סלינגר, היה עליהם למכור את "כלל ביטוח" תוך שנה, מאחר שלא קיבלו אישור שליטה בחברה. שבמקביל נמשך המשא ומתן עם המשקיעים הסינים.
בתחילת 2020 קיבל אלפרד אקירוב היתר מהמפקח על הביטוח ברשות שוק ההון ביטוח וחיסכון, להגדיל החזקותיו בחברה לכדי 15% מהמניות, לאחר שחברת אלרוב שבשליטתו כבר החזיקה ב-4.9% מהמניות. ב-5 בדצמבר 2021 הגיש בקשה לקבלת היתר שליטה בחברה, לאחר שביקש לרכוש 15% נוספים מהמניות, כך שהחזקתו תהיה 30% והוא יוגדר "בעל שליטה", אך בקשתו לא אושרה ומאוחר יותר נסגרה.
ליילה שוורץ
ילדות ונעורים
שוורץ נולדה בקהיר לרחל שוורץ וברנרד לוי בשם לוסי לוי. אמה ממוצא אירופי ואביה ממוצא לבנוני. משפחת אמה הייתה משפחה אמידה שבבעולתה בית דפוס ועסק סיטונאות של משקאות חריפים. אביה עבד כנער שליח עבור העסק המשפחתי, והשניים התאהבו והתחתנו בניגוד לרצון משפחת האם, והיגרו בעקבות כך למצרים. כשהייתה בת 4 חודשים עלתה עם אמה לישראל, בעוד שהאב היה אמור להצטרף אליהן. ואולם, בזמן זה אביה התאסלם ואבדו עקבותיו. שוורץ ואמה התיישבו במעברה בפרדס חנה. בגיל 3 וחצי מסרה אותה אמה למשפחת אומנה עקב חוסר יכולת לפרנס ולגדל אותה כאם חד-הורית. שוורץ עברה בין חמש משפחות אומנה וסבלה מהזנחה, וכשגדלה מעט חזרה אל בית אמה. בגיל 12 עברה להתחנך בקיבוץ השומר הצעיר בית זרע שבעמק הירדן, ומשם נשארה בקשר מתמיד עם אמה.
בטרם הספיקה שוורץ להתגייס לצה"ל, חלה הידרדרות במצבה הרפואי של אמה, ועל כן היא שוחררה מחובת השירות וחזרה לפרדס חנה על מנת לטפל בה. בתקופה זו נאלצה שוורץ לפרנס את שתיהן, כאשר עיקר עבודתה הייתה בתחום החינוך, במוסד "טוקייר" לנוער בסיכון ובאלוני יצחק, והייתה רכזת בנוער העובד והלומד בגבעת עדה. כאשר מלאו לה 20, נפטרה אמה והיא נשארה יתומה וללא משפחה.
מאוחר יותר, במהלך קריירת האומנות שהתה באירופה כ-8 שנים, אז ניסתה לאתור בני משפחה בניסיון לאתר את אביה, אך לא צלחה במאמציה לאתרו ולא הכירה אותו מעולם. באותה תקופה התגוררה תקופה קצרה בבלגיה, שם עבדה כמנקה בבית זונות בקרבת בריסל. כשחזרה ארצה, החלה ללמוד במכללת בית ברל הדרכת נוער.
מודל עירום בעולם האמנות הישראלי
שוורץ החלה לשמש כמודל עירום לאמנים ב-1966, בעקבות פנייה של שכנתה לקיבוץ שהייתה בחוג אמנות. מיד לאחר מות אמה, ב-1970, החלה לעבוד בתמורה לתשלום כמודל עירום לציירים, פסלים וצלמים מכל תחומי האמנות. בעבר ציינה שוורץ כי הגיעה לעבודה זו מתוך משיכה לעולם האומנות, והשיגה באמצעות העירום דימוי גוף עצמי חיובי יותר, אך במועדים אחרים תיארה את המניע לעבודה בעירום כדרך "לצאת מחובות". בשלב מאוחר יותר, חדלה מלדרוש תשלום בגין עבודתה, ובמקום זאת דרשה לקבל מהאמנים יציאות בהן מופיעה דמותה. בספרה, תיארה שוורץ את החלטתה לעבוד כמודל עירום כך:
לאורך הקריירה בו שימשה כמודל ומודל עירום, עבדה שוורץ עם ציירים, פסלים, ואמנים רבים ובהם מנשה קדישמן, אורי רייזמן, רפי לביא, יגאל תומרקין, חנוך פיבן, בתיה לישנסקי, ידיד רובין, מאיר פיצ'חדזה, אורי גרשוני, חיים מאור, ציונה שמשי, מאירה שמש, יאיר גרבוז, שמואל בונים, מאיה כהן לוי ואביגדור סטימצקי. שוורץ ציינה בעבר כי שמה לה למטרה להביא אל האמנות אל ה"רחוב" הישראלי של אותה תקופה ואת הזהות המגוונת שאימצה מתוך אורך החיים המאוד חריג והמורכב שלה. על כן, ראתה בדוגמנות תפקיד אקטיבי ולא פסיבי, כפי שהיה מקובל עד אז ולכן הייתה מקפידה להיות מעורבת בתהליך ואופי היצירה. אמנים רבים התלהבו מגישה זו של שוורץ לאחר שלמדו להכיר ולהעריך את האפשרויות הגלומות בה. שוורץ למדה רבות על אמנות מן האמנים שאיתם עבדה, כמו גם גילויים על עצמה כפי שהשתקפו ביצירות להן הייתה שותפה.
אמנות מיצגים
פעילותה העצמאית כאמנית החלה בתקופה בה עבדה שוורץ כמנקה בבריסל, אזהציעה עצמה כמופע אומנותי במסגרת מסיבה אריסטוקרטית שנערכה בבית הזונות בו עבדה. לדבריה, "אפילו את השיר הראשון לא נתנו לנו לגמור".
לאחר תקופה בה פעלה כמודל עירום, החלה לוקחת חלק פעילות בתכנון ובימוי היצירות, והחלה ליצור אמנות מיצגים בנושאים חברתיים ופוליטיים. מספר מיצגים שביצעה, וביניהם "מיצג שחור", "החיים בזבל", "בית מטבחיים", "מיצג רפואי" ו"מסכת גז", זכו לתשומת ליבה של התקשורת הישראלית והעלו את שוורץ לתודעה האמנותית בישראל. המיצג "החיים בזבל" בפרט, שבו הצטלמה בעירום בין ערמות האשפה שבחירייה, זכה להד תקשורתי רחב, ושוחזר במסגרת חגיגות ה-50 לעצמאות מדינת ישראל ולכבוד הקמת מוזיאון הציוניות בחירייה, בה הוקם פארק אריאל שרון.
תערוכות
לרגל 30 שנות פעילות אומנותית, החליט מוסד "אמנות לעם" להקים תערוכה מקיפה ומייצגת של עבודותיה, אשר בה שימשה שוורץ לא רק כ"מודל" אלא גם כאוצרת של התערוכה.
בשנת 2003 תשס"ג, הוציאה שוורץ ספר, 55 ליילה וליילה, ובו היא מציגה 55 יצירות אשר בהן שימשה כמודל משנת 1973 ועד שנת 2003.
ב-2007 הופיעה בסיפור מסגרת, תוכנית טלוויזיה מבית הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ומפעל הפיס ששאפה "למפות, לקטלג ולייצר קו עלילה אחיד ורציף ל-100 שנים של אמנות בישראל". שוורץ טענה שחברת ההפקה בשמיטה את שמה מפרסומים הקשורים להפקת הסדרה. שוורץ איימה להגיש בקשה לצו מניעה כנגד חברת ההפקה, לאחר שלדבריה הופעל עליה לחץ להצטלם בעירום לסדרה ונפגעו זכויותיה כאמנית בניגוד להסכם מולה, אפילו שזכתה לשורות קרדיט בתחילת הפרק בו הופיע ובכתוביות בסופו.
במלוא 50 שנה לקריירת האומנות, שוורץ ביקשה לתרום אוסף אמנות נרחב שצברה עם השנים למוסד תרבות, שמרביתו מקורו מיצירות שקיבלה מאמנים במקום תשלום על עבודה כמודל עירום בשבילם, ופרסמה מודעה בעיתון וקראה למוסדות תרבות להתחרות על הזכות לקבל את האוסף. האוסף כונה "מיפוי של עולם האמנות הישראלי". לבסוף בחרה שוורץ לתרום את האוסף למכללת תל-חי, שם הוקמה תערוכת קבע בשם "ליילה" להצגת 70 מהיצירות.
בתקשורת
שוורץ זקפה את הצלחותיה והישרדותה למרות חייה הקשים לזכותם של התקשורת הישראלית ואמנים רבים. בספרה, הקדישה פרק לסיקור העיתונאי והתקשורתי לו זכתה במהלך הקריירה שלה, אותו כינתה ""הם לא קיפחו אותי". הכתבה הראשונה שנכתבה על שוורץ הייתה במקומון חיפאי בשנת 1967.
חיים אישיים
במהלך שנוות ה-80 ניהלה רומן עם נתן זך, אף שבעבר ציינה שייתכן שהיא א-מינית. נכון לעשור השני של המאה ה-21, מתגוררת בתל אביב-יפו.
תערוכות שבהן הוצגה דמותה
בתערוכות הבאות הוצגו יצירות של אמנים אחרים שבהן הוצגה דמותה:
בשנפט
בַּשְנֶפְט (ברוסית: Башнефть, נסחרת בבורסת מוסקבה MCX: BANE) היא חברת נפט וגז רוסית שנוסדה ב-1946. היא נוצרה בתחילה על ידי העברת נכסי נפט של משרד הנפט הסובייטי בבשקורטוסטן לממשל האזורי של "הרפובליקה של בשקורטוסטן" על ידי בוריס ילצין. לאחר מכן הופרטה בשנים 2002–2003 על ידי מורטזה רחימוב, מושל בשקורטוסטן.
החברה היא ממפיקות הנפט הגדולות ברוסיה עם כ-140 מתקני נפט וגז ועם הפקה שנתית של 16 מיליון טונות. לחברה גם שלוש מזקקות נפט באופה וכ-100 תחנות דלק.
לחברה כ-8,150 עובדים. במשך כשנתיים (בשנים 2010—2012) החברה הייתה לספונסר הראשי של קבוצת הכדורגל צסק"א מוסקבה והיא אחת מהחברות הגדולות בבשקורטוסטן.
מרטין פיירו
מרטין פיירו (בספרדית: Martín Fierro) היא פואמה אפית של הארגנטינאי חוסה הרננדס. הפואמה המקורית, "הגאוצ'ו מרטין פיירו" (El gaucho Martín Fierro) שהתפרסמה ב-1872, והמשכה, "חזרתו של מרטין פיירו" (La vuelta de Martín Fierro) שהתפרסם ב-1879, זכו לפופולריות רבה עם צאתן ונחשבות עד היום לקלאסיקות הראשונות של הספרות הארגנטינאית.
חורחה לואיס בורחס פרסם קובץ מאמרים מפורסם על הספר.
הפואמה תורגמה לעברית על ידי נפתלי הריברטו הבר.
עלילה
מרטין פיירו, גיבור הפואמה, הוא גאוצ'ו עני מהפמפס שמגויס נגד רצונו לצבא ונשלח למוצב גבול שמגן מפני התקפות האינדיאנים בתקופת שלטונו של הנשיא דומינגו פאוסטינו סרמיינטו. עד מהרה הוא עורק מתפקידו וחוזר לחווה הישנה, שם הוא מגלה שמשפחתו והחווה עצמה נעלמו כלא היו. הוא יוצא לנדודים, שבמהלכם הוא נקלע (או נכנס במתכוון) לדו-קרב ויוצא כשידו על העליונה. הוא הופך לפושע נמלט, מתחבר לקצין אחר שעורק בהשראתו, ומוצא מקלט אצל האינדיאנים.
בפואמה השנייה פיירו מגלה שהחיים אצל האינדיאנים אינם פשוטים; הוא מתקבל בחשדנות, ולמעשה מוחזק אצלם כשבוי. הוא עד למגפה שפוקדת את השבט, ובה מת חברו. מאוחר יותר הוא מציל משביה אישה שהואשמה בכישוף ועוזב את חברת האינדיאנים. אז הוא פוגש את שני בניו. הפואמה מסתיימת במעין תחרות שירה בין פיירו לפייטן שפגש, כאשר בסוף התחרות מתברר שהפייטן הוא אחיו של יריבו בדו-קרב.
אוגוסט קוביצק
אוגוסט קוביצק (גרמנית: August Kubizek; 30 באוגוסט 1888 - 23 באוקטובר 1956) היה ידידו ושותפו לדירה של אדולף היטלר בווינה למשך מספר חודשים. מאוחר יותר כתב ספר על היכרותו עם היטלר בשנות נעוריהם.
היכרותו עם היטלר
קוביצק והיטלר נפגשו בפעם הראשונה בסתיו 1905 כשהתחרו על מקומות עמידה בכניסה לאופרה של ריכרד וגנר בלאנדסתיאטר בלינץ שבאוסטריה. תשוקתם העזה למוזיקה של וגנר חיברה ביניהם והם הפכו עד מהרה לידידים קרובים, ומאוחר יותר אף לשותפים לדירת חדר קטנה בווינה - שם ניסו להתקבל שניהם ללימודים גבוהים.
קוביצק היה טיפוס סביל, כנוע וחלש שמצא את ניגודו המושלם בהיטלר הדעתן, הרברבן, ה"יודע כל". כבן למשפחת פועלים שלמד בבית ספר שרמתו הייתה נמוכה חש רגשי נחיתות לעומת היטלר "המשכיל" מהמעמד הבורגני (אביו של היטלר היה פקיד מכס) והעריץ אותו.
אוגוסט היה היילוד הראשון והיחיד ששרד מבין ילדיהם של מיכאל ומריה קוביצק, שמתו בינקותם. מאוחר יותר הוא ציין זאת בספרו כנקודת דמיון בינו לבין היטלר שאימו איבדה ארבעה מבניה בטרם עת. עובדה זו חיזקה את שניהם להאמין שהם "נבחרו" להינצל על ידי הגורל. אוגוסט קוביצק התגורר עם היטלר בדירה זו מה-22 בפברואר עד ראשית יולי 1908. היה זה אדולף היטלר שהיה אז בן 19, ששכנע את אביו של קוביצק לאפשר לבנו את לימודי המוזיקה במטרופולין הגדולה. דבר זה, כתב קוביצק, שינה את מסלול חייו לצמיתות.
קוביצק התקבל במהירות לאקדמיה למוזיקה בעוד שהיטלר שניסה במקביל להתקבל ללימודי אומנות נכשל בכל ניסיונותיו, עובדה אותה ניסה להסתיר משותפו לדירה. בראשית יולי 1908 עזב היטלר בפתאומיות את הדירה וניתק את הקשר עם ידידו לשעבר. קוביצק השלים את לימודיו ב-1912 והחל בקריירה מוזיקלית כמנצח על תזמורת, אולם זו נקטעה בפתאומיות עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בזמן המלחמה שירת אוגוסט ביחידת המילואים של רגימנט מס' 2 של חיל הרגלים בצבא אוסטרו-הונגריה. בתום המלחמה התקבל קוביצק למשרה במועצת העיר אפרדינג באוסטריה עילית והמוזיקה הפכה אצלו לתחביב.
קשר מאוחר עם היטלר
לאחר שצפה בהיטלר בעמודו הראשון של עיתון פופולרי, החל קוביצק לעקוב אחר פעילותו הפוליטית המתפתחת של ידידו לשעבר בעניין מסוים, הגם שלא ניסה ליצור עמו קשר עד שנת 1933, שאז שלח לו איגרת ברכה לכבוד מינויו לקנצלר גרמניה.
שישה חודשים מאוחר יותר קיבל קוביצק במפתיע את תשובתו של היטלר שכתב לידידו הוותיק "גוסטל": "אני מאושר להיזכר באמצעותך בשנים המאושרות של חיי". 30 שנים מאז נותק הקשר בין שני הידידים, נערך מפגש משותף ביניהם ב-9 באפריל 1938, במהלך אחד מביקוריו של היטלר בלינץ. שניהם ישבו ושוחחו במשך למעלה משעה במלון ויינזינגר, והיטלר הציע לידידו לשמש כמנצח על תזמורת, הצעה אותה דחה קוביצק בנימוס. עם זאת, לאחר שנודע להיטלר על שלושת ילדיו של אוגוסט הוא הציע לממן את לימודיהם בקונסרבטוריון ע"ש אנטון ברוקנר בלינץ. היטלר הזמין את קוביצק להשתתף בפסטיבל ביירוית כאורחו ב-1939 ושוב ב-1940, חוויות אותם תיאר קוביצק כ"שעותי המשמחות ביותר בקיומי הארצי".
ב-1938 קוביצק נשכר לשירותה של מכונת התעמולה הנאצית והשתתף בפרסום עלונים המתארים את שנות נעוריו עם היטלר. באחד מהם הוא מספר שהיטלר היה מאוהב בנערה בשם שטפני איזק (לימים: רבאטש), לה כתב שירי אהבה רבים אך מעולם לא שלח אותם. ג'ון טולנד בביוגרפיה של אדולף היטלר שהתפרסמה ב-1976 ציין שכשגילתה הנערה עובדה זו כעבור שנים היא הייתה המומה.
ב-1942 הודיע קוביצק, שנמנע כל חייו מעיסוק בעניינים פוליטיים, על הצטרפותו למפלגה הנאצית כמחווה לידידו משכבר הימים.
שנותיו המאוחרות, מאסר וזיכרונות
בדצמבר 1945 אסף בשקדנות קוביצק גלויות ומזכרות שניתנו לו על ידי היטלר בשנות נעוריהם אותן החביא במרתף ביתו באפרדינג. זמן קצר לאחר מכן נעצר ונחקר על ידי רשויות הצבא האמריקני במשך 16 חודשים. נערך חיפוש בביתו אך האוסף לא נתגלה. הוא שוחרר ב-1947. ב-1951 קוביצק, שדחה הצעות אחדות לפרסם את זיכרונותיו הסכים להוציא לאור ספר בשם "Adolf Hitler, mein Jugendfreund" (אדולף היטלר, ידיד נעוריי) באמצעות המו"ל ליאופולד שטקר.
כתב היד המקורי היה בן 293 דפים והכיל מספר תמונות, שהציגו ברובן גלויות ורישומים שמסר לו היטלר בין השנים 1906–1908. הספר מחולק לשלושה חלקים ומכיל פרולוג, 24 פרקים ואפילוג.
הספר, שיצא לאור ב-1953, חולל רעש גדול ומאוחר יותר אף תורגם למספר שפות. באפילוג כתב קוביצק: "אף על פי שתמיד הייתי אדם א-פוליטי מיסודו ששמר תמיד מרחק מהמאורעות הפוליטיים של אותה תקופה שהגיעה לסופה המוחלט ב-1945, שום כוח שבעולם לא יוכל לגרום לי להתכחש לידידותי עם אדולף היטלר".
קוביצק מת ב-23 באוקטובר 1956 בגיל 68.
טרינידד חימנס
ביוגרפיה
חימנס נולדה ב-1962 במאלגה, שלישית בין תשעה אחים. בילדותה עברה המשפחה למדריד כאשר אביה מונה לשופט בבית המשפט העליון. למדה משפטים באוניברסיטה האוטונומית של מדריד והתמחתה ביחסים בינלאומיים. הצטרפה למפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית והייתה חברה בארגוני צעירים וסטודנטים מפלגתיים וכלליים בהם מילאה תפקידים רבים הקשורים ליחסי חוץ וקשרים בינלאומיים.
חימנס נישאה לדיפלומט והתגוררה איתו בגינאה, ישראל וקמרון לפני שהתגרשה וחזרה לספרד.
קריירה
בין השנים 1996–2000 הייתה אחראית על הקשרים עם אמריקה במזכירות לקשרי חוץ של המפלגה הסוציאליסטית, ומ-2000 ל-2004 הייתה חברה בוועד הפועל של המפלגה ומזכירה לעניינים בינלאומיים.
ב-2003 הייתה מועמדת המפלגה הסוציאליסטית לראשות עיריית מדריד. היא הפסידה בבחירות אך הגבירה את כוחה של המפלגה במועצת העירייה. היא כיהנה במועצה עד 2006, אז מונתה לסגנית שר (Secretario de Estado) במשרד החוץ לענייני אמריקה הלטינית.
ב-7 באפריל 2009 מונתה לשרת הבריאות והמדיניות החברתית בממשלתו של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו ובלטה בטיפולה בהתפרצות שפעת החזירים ואכיפת האיסור לעישון במקומות ציבוריים.
ברווז לבן-כנף
ברווז לבן-כנף (שם מדעי: Asarcornis scutulata) הוא מין של ברווז ממשפחת הברווזיים וקרוב משפחתו של ברווז מוסקובי. בעבר גם שויך לאותו הסוג, אך כיום שייך לסוג יחידי. הוא חי בטבע בהודו ובנגלדש ולאורך דרום-מזרח אסיה עד לסומטרה וג'אווה שבאינדונזיה, והוא הציפור הלאומית של אסאם.
ברווז גדול זה דומה לברווז מוסקובי בגודלו ומגיע לאורך 66–81 ס"מ, ולמוטת כנף של 116–153 ס"מ. משקלו מגיע ל-2.94–3.6 ק"ג בזכרים ו-1.95–3 ק"ג בנקבות. הוא אפור כהה בגופו, הכנפיים והצוואר לבנים והמקור כתום כהה. העיניים צהובות, והצוואר מכוסה נקודות שחורות. הצדדים ליד הזנב כחלחלים, והרגליים כתומות. הנקבות דומות לזכרים, אך הן קטנות ומנומרות יותר עם צוואר פחות לבן.
ברווזים אלה חיים בדרום-מזרח אסיה בביצות, אגמים ונהרות איטיים וגם בקצוות יערות, והם יוצאים בלילות. הם ניזונים בשכשוך מעשב, אורז, דגנים, זרעים, צמחי מים, חלזונות, דגיגים וחרקים.
ברווז זה נעשה נדיר יותר ויותר ומצב השימור שלו מוגדר בסכנת הכחדה. הסיבות לכך הן פגיעה ביערות בהם הוא חי, זיהום הביצות והנהרות, וכן ציד וגידול אפרוחים באופן לא חוקי על ידי בני-אדם.
בית הכנסת בטרונדהיים
בית הכנסת בטרונדהיים (בנורווגית: Synagogen i Trondheim) הוא בית כנסת הממוקם בטרונדהיים שבנורווגיה, והוא אחד מבתי הכנסת הצפוניים ביותר בעולם. בית הכנסת משרת את הקהילה היהודית של טרונדהיים מאז הקמתו ב-13 באוקטובר 1925. הבניין שימש קודם לכן את חברת הרכבות הנורווגית. הוא החליף את בית הכנסת הראשון של טרונדהיים (Synagogen i St. Jørgensveita i Trondheim).
יהודים הגיעו לטרונדהיים החל משנות ה-80 של המאה ה-19, בעיקר מן הארצות הבלטיות. ב-1905 הוקמה רשמית קהילה בעיר. ב-1941, כשנה לאחר פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה, חיללו הגרמנים את בית הכנסת, בזזו אותו והפכו אותו לאורווה. 135 יהודים מטרונדהיים שלא ברחו לשוודיה השכנה, גורשו אל מותם. רק חמישה מבין המגורשים שרדו את השואה.
ב-1947 שוקם בית הכנסת וב-1997 הוקם במקום גם מוזיאון יהודי.
אליפות וימבלדון 1900
אליפות וימבלדון 1900 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-25 ביוני והסתיימה ב-4 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-4 בתים. מנצח השלב הראשון היה עולה להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1899 על התואר. לתחרות זו נרשמו 33 טניסאים בריטים. בגמר תחרות הגברים סידני סמית' ניצח את ארתור גור. במשחק האליפות סידני סמית' פגש את רג'ינלד דוהרטי (מנצח אליפות וימבלדון 1899) והפסיד ב-5 מערכות. בכך רג'ינלד דוהרטי זכה בתואר הרביעי ברציפות. באותה שנה הוא ניצח גם באולימפיאדה
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 16 טניסאיות. לראשונה לתחרות נשים נרשמה טניסאית מארצות הברית. שרלוט קופר (האלופה בשנים 1895, 1896 ו-1898) ניצחה בתחרות. במשחק האליפות היא הפסידה לבלאנש בינגלי בשני מערכות. בכך היא זכתה באליפות בפעם השישית.
תחרות הזוגות
בתחרות הזוגות השתתפו 14 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד האחים דוהרטי, מנצחי אליפות וימבלדון 1899. הזוג, שכלל את הארולד ניסבט והרברט בארט ניצח בתחרות בין הזוגות המתמודדים. במשחק על האליפות הם הפסידו לאחים דוהרטי ב-5 מערכות. בכך האחים דוהרטי זכו בפעם הרביעית ברציפות. באותה שנה הם ניצחו גם באולימפיאדה
בני דון-יחייא
בני דון-יחייא (נולד ב-1947, ה'תש"ח) הוא עורך דין ישראלי המתמחה בדיני משפחה וירושה.
ביוגרפיה
בצה"ל שימש ככתב בביטאונה של הרבנות הצבאית "מחניים". לאחר סיום שירותו הצבאי, הקים הוצאת ספרים בשם "הוצאת דון", והוציא לאור כ-40 ספרים.
דון-יחייא הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במשפטים. בעת לימודיו, שימש עורך ביטאון הסטודנטים. הוא מומחה לדיני משפחה, ירושה ועזבונות.
הנחה תוכנית לענייני משפט בערוץ 10 ותוכנית ייעוץ למאזינים בקול ישראל. היה בעל טור לדיני משפחה ב-ynet והגיש פינות שונות בתחנות רדיו אזוריות. כמו כן, הוא מנהל את פורום דיני המשפחה באתר הפורומים "תפוז אנשים" ומנחה יחד עם עו"ד רעות שדה תוכנית על דיני משפחה וירושה ב"רדיו החברתי הראשון".
בשנת 1973 נשא את רחל, עורכת דין ומגשרת, חברת דירקטוריון חברת החשמל. בשנת 2009 התגרשו. הוא אב לחמישה ומתגורר בגבעת שמואל. בנו אורי דון-יחייא הוא עורך דין, העוסק אף הוא בדיני משפחה. בן אחר, הרב יונתן (יוני) דון־יחייא הוא רב מושב הזורעים. בתו דפנה לוי היא יועצת זוגית.
אלברט גרין
ד"ר אלברט גרין (בהונגרית: Grün Albert; בורשאויפאלו, 26 בדצמבר 1906 – דכאו, 15 במרץ 1945) היה רב הונגרי ופילולוג של שפות שמיות שניספה בשואה.
ביוגרפיה
אלברט גרין נולד כבנם של לאזאר גרין ושל גיזלה כ"ץ. אביו היה סנדלר אורתופדי שהפך לעצמאי בברהובה בשנת 1908. המשפחה גרה שם עד 1913 ואז עברה לשארושפטק. אביו היה חייל במלחמת העולם הראשונה.
לימודים
בשנת 1921 הפך אלברט גרין לתלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט. למרות גילו הצעיר, הצטיין בכישוריו הבולטים כדרשן וכנואם ולעיתים קרובות התבקש לנאום נאומים שונים. בין השנים 1927 לבין 1931 למד גם בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאני פטר המלכותית בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), במגמת פילולוגיה של שפות שמיות. הוא כתב את עבודת הדוקטורט שלו על פרשנות לחלק מספר איוב, שנמצא בגניזת קהיר והגיע לבודפשט. החלק נעלם אחרי מלחמת העולם השנייה, ולכן תוכנו ידוע רק מעבודת דוקטורט זו.
פעילותו הרבנית
גרין קיבל סמיכה לרבנות בשנת 1934 ומאוחר יותר באותה שנה נבחר לרב הראשי של ארצ'י - דונאויווארוש (אז היה שמו דונהפנטלה) במרכז פעילותו הגדול היו 12 יישובים, 190 משפחות יהודיות וכ-600 נפשות. לאזור השתייכו גם קהילות יהודיות נוספות גדולות כמו אדוני, ארד וראצאלמש."'הוא ריכז באופן קבוע חוזרים לתושבי הפזורות הקטנות יותר, בין היתר לקראת החגים. [. . . ] הוא ראה בטיפול רוחני משימה חשובה, היה הרבה בדרכים, ביקר משפחות, כך שבמהלך כהונתו כרב גדל מספר היהודים שביקרו בבית הכנסת דרך קבע. הוא התמקד בילדים. הוא ייחס לחינוך הדתי יהודי חשיבות גדולה. הוא הרכיב מקהלת בית כנסת מתלמידי בית הספר וארגן ערבי תרבות בחורף.'"
בתקופת השואה
בתחילת יוני 1944 הרב אלברט גרין והאוכלוסייה היהודית של ארצ'י הועברו לבית החרושת ללבנים סאבו בסקשפהרוואר. משם הוא גורש לאושוויץ ב-14 ביוני. הוא נשלח משם תחילה למחנה העבודה אכטרדינגן (Echterdingen), אחר כך לבוכנוולד ולבסוף למחנה הריכוז דכאו. הוא נפטר שם ב-15 במרץ 1945. היה בן 38 במותו.
משפחתו
בשנת 1934 התחתן הרב גרין עם מריה שווייצר (1911-1944). בת אחת נולדה להם, ליווה גיזלה (לילי) גרין (1935-1944) כולם ניספו בשואה.
נעמה קסרי
נעמה קַסְרִי (נולדה ב-29 באוגוסט 1978) היא בעלת קליניקה לטיפולי אסתטיקה ישראלית. השתתפה פעמיים בתוכנית הטלוויזיה הישרדות - בשנת 2008 בעונה הראשונה - שם גם זכתה; ובשנת 2019 בעונה התשיעית הגיעה לגמר. בעבר עבדה קסרי כמנחת טלוויזיה.
ביוגרפיה
קסרי נולדה וגדלה בכרמיאל. למדה במגמת מדעי החברה בתיכון אורט מגדים בעירה. את שירותה בצה"ל עשתה בנשקייה של בסיס הטירונות זיקים. לאחר שחרורה מצה"ל גרה שש שנים בדנוור שבקולורדו, שם נישאה ליהודי-אמריקאי ופתחה חנות למוצרי טיפוח לבעלי חיים. לאחר גירושיה חזרה לישראל, ופתחה מכון לטיפוח יופי.
קסרי השתתפה בתוכנית המציאות "הישרדות" בערוץ 10 והצליחה להעפיל לגמר העונה הראשונה. בגמר התוכנית, שהתקיים ב-17 במאי 2008, זכתה בחמישה מקולות המושבעים, לעומת ארבעה קולות למתחרה נועם טור, והוכתרה כמנצחת וכשורדת האחרונה. היא זכתה בשל כך בפרסים בשווי מיליון שקלים.
לאחר "הישרדות" הנחתה בשנים 2008–2010 את התוכנית היומית "שורדות בבית" בערוץ 10, לצד משתתפת אחרת של "הישרדות", ליה גיל, שהוחלפה בהמשך במירית וקנין (גם היא משתתפת "הישרדות"). לאחר מכן הנחתה קסרי את תוכנית הבוקר היומית "איזה יופי" בערוץ 10, עד שנת 2012.
בשנת 2012 השתתפה קסרי בפרסומות לאבקת הכביסה "סוד".
בשנת 2016 פתחה קליניקה לטיפולי אסתטיקה.
בשנת 2019, השתתפה בשנית בתוכנית "הישרדות VIP עונה 2", ששודרה ברשת 13, העפילה לגמר וגם זכתה בתואר "השורדת האהובה" על ידי הקהל.
באותה שנה בוצע תחקיר חדשותי על הקליניקה לטיפולים אסתטיים של קסרי, ממנו עלה כי היא מציעה טיפולים של מומחים לאסתטיקה, בעוד שמדובר ברופאי שיניים - שלפי עמדת משרד הבריאות רשאים להזריק רק במסגרת טיפולי שיניים. קסרי השיבה כי הכשרתם המקצועית של רופאי השיניים מכסה את סוג הטיפולים בהם מדובר.
בשנת 2020, השתתפה בתוכנית "ליהיא ונעמה - מטראש לקלאס" לצד ליהיא גרינר.
בשנת 2021, שיחקה בסדרת הדרמה הקומית פגום שעלתה לשידור בכאן 11.
גוסיפ
גוסיפ (באנגלית: Gossip, 'רכילות') היא להקת רוק אינדי אמריקאית.
עיצוב הלהקה והיסטוריה מוקדמת
הלהקה הוקמה בשנת 1999 באולימפיה (וושינגטון) וכוללת את הזמרת בת' דיטו, הגיטריסט ברייס פיין והמתופף קטי מנדונקה. בשנת 1999 הוציא לאור K records את המיני אלבום הראשון שלהם "The Gossip". דיטו תרמה רבות לפרסום הלהקה לאחר שצילום שלה בעירום מלא לשער המגזין "LOVE" הפך לשנוי במחלוקת. מיני-סערה תקשורתית ודיון ציבורי החלו ברחבי העולם בקשר למשקלה הגדול של דיטו, ובעיקר בקשר לעובדה כי דיטו נוהגת בפתיחות רבה בקשר למשקל שלה ובעצם הצילום למגזין קראה תיגר על כל אותן דוגמניות רזות ושדופות שבדרך כלל מככבות על שערי המגזינים.
ההוצאה הבאה שלהם היה אלבום האולפן הראשון שלהם "That's Not What I Heard " בינואר 2001, ולאחר מכן הוציאו מיני אלבום בשם "Arkansas Heat" במאי 2001.
במאי 2003 הלהקה הוציאה את אלבום האולפן השני שלהם שנקרא "Movement". בנובמבר 2003 הוציאו את אלבום ההופעה החיה הראשון שלהם "Undead in NYC".
בספטמבר מתופף הלהקה קטי, החליט לעזוב את הלהקה לטובת קריירה עצמאית, והלהקה הביאה במקומו את המתופפת האנה בלילי. האלבום השלישי של הלהקה שבוצע יחד עם המתופפת החדשה הוא "Standing in the Way of Control" שיצא בינואר 2006.
ההצלחה
הלהקה הוציאה לאור את השיר "Standing in the Way of Control" שנכתב על ידי בת' דיטו המדבר על נישואים חד מיניים בארצות הברית אשר יצאו מחוץ לחוק (דיטו היא לסבית מוצהרת). בקשר לכך העירה דיטו כי: "אף אחד במדינה לא היה מופתע או מזועזע ממה שג'ורג' בוש עשה, אבל כולם צריכים לדעת שאני מרגישה חסרת ישע ומרומה".
במרץ 2007 הלהקה חתמה בחברת התקליטים "Sony Music", והלהקה החלה להתמקד בשירים על הקהילה ההומו לסבית. חברי הלהקה התבססו בפורטלנד (אורגון), ביוני ובשנת 2007 הופיעו בפסטיבל גלסטונברי.
להקת גוסיפ הוציאו אלבום בשם "Live in Liverpool" בבריטניה וארצות הברית שהוא כולל DVD עם הופעה של הלהקה, האלבום יצא באפריל 2008 והוא הופק על ידי המפיק המוזיקלי ריק רובין. אלבום נוסף שהלהקה הוציאה הוא "Music For Men" אשר יצא ביוני 2009.
הלהקה עובדת על סרט דוקומנטרי אשר נקרא "All Tomorrow's Parties" אשר מתבסס על פסטיבל המוזיקה ואמור לצאת באוקטובר 2009.
הלהקה מרבה לערוך הופעות בארצות הברית ובאירופה אשר זוכות להצלחה רבה, ובהן מביאה דיטו את כשרונה הווקאלי הייחודי לידי ביטוי בעזרת סגנון שירה דומיננטי המוביל את ההופעה.
קליעה
קליעה היא מיומנות פגיעה במטרה באמצעות כלי ירייה או השלכת חפצים מרחוק. כיום הקליעה היא בעיקר מיומנות מלחמתית (קליעה למטרה ברובה) וספורטיבית (קליעה למטרה ברובה אוויר, באקדח אוויר או בחץ וקשת או בכדור).
היסטוריה
הקליעה כמיומנות קיימת מאז המצאת הנשק בתקופה הפרה-היסטורית, כאשר על בני האדם היה להשליך אבנים וחניתות על מנת לצוד בעלי חיים למאכל.
בעקבות המצאת כלי נשק כמו קלע, פגיונות הטלה וגרזני השלכה התפתחה מיומנות הקליעה גם לכלים אלה.
ההתפתחות המשמעותית בתחום הקליעה חלה עם המצאת הקשת: כלי הירי הראשון בכינון ישיר, בו על היורה לכוון את קשתו לנקודה מסוימת במרחב על מנת שהחץ יפגע במטרה. כדי להיות קלע טוב בקשת נדרש היורה לעבור אימונים מרובים ואכן, בעקבות הקשת הוקמו מטווחי קליעה בהם אומנו קשתים באופן מסודר. שיא האימונים בקליעה למטרה בקשת היה בבריטניה (אנגליה וויילס) בימי הביניים, בה בפקודת המלך, הפכה הקליעה לספורט עממי וכל בן כפר חויב להתאמן באמצעות הקשת הארוכה. ידועים בפולקלור סיפורים על תחרויות ירי במטווחים במסגרת הטורניר האבירי, בהן קשתים יורים במטרות עגולות, עליהן תבנית שבמרכזה עיגול עם טבעות קונצנטריות מסביבו. הסיפור הידוע ביותר מסוג זה הוא על הקשת פורע-החוק רובין הוד. בשאר אירופה הועדף השימוש ברובה קשת שדרש פחות אימונים פיזיים והצריך מיומנות של "כוון ולחץ".
עם המצאת הרובה החלו הקשתות להיזנח לטובתו. הרובים הראשונים היו מאוד לא מדויקים ולכן הדגש באימונים היה על תפעולם (שהיה מסורבל ומורכב) ופחות על קליעה. כדי להגביר את הסיכוי לקליעה במטרה סודרו הרובאים במספר שורות צפופות, כך שנוצרה מסת האש מספקת. עם העלייה בדיוק הרובה והמצאת הרובה מחורק-הקנה (Rifle), שבקנהו יש סלילים המגבירים את הדיוק באופן ניכר, התפתחו אימוני הקליעה גם ברובים. בעקבות התפתחות זו נכנסו לשימוש גם כוונות מתקדמות יותר, כאשר הנפוצה שבהן הייתה כוונת הברזל המסתמכת על עקרונות פיזיקליים, בליסטיים וגאומטריים יסודיים, ונמצאת עד היום בשימוש על כל כלי הירייה הקלים (מרמת האקדח ועד לרמת המקלע) לצד כוונות אופטיות מתקדמות יותר.
במאה ה-19 החלו גם לאמן כוח מיוחד של רובאים מיומנים לבצע קליעות מדויקות במיוחד מטווח רחוק. קלעים אלה היו למעשה הצלפים הראשונים. עם חידוש המשחקים האולימפיים התמסד ענף הקליעה כענף ספורט אולימפי.
במהלך המאה ה-20 חל שיפור ניכר בדיוק של הרובים ובתקופת מלחמת העולם השנייה אימוני הצלפים מוסדו והוקמו בתי ספר להכשרתם. כמו כן, התפתחו רובים ייעודיים לצליפה המציעים דיוק גבוה הרבה יותר ממה שמאפשר רובה רגיל. על רובים אלו ניתן להתקין כוונות טלסקופיות, באמצעותן אפשר להבחין בפרטיה של מטרה מרוחקת.
המיומנות של פגיעה במטרה באמצעות ארטילריה (תותח, מרגמה או רקטה) לא נקראת "קליעה", אלא "טיווח". הסיבה לכך היא שכלי נשק אלה יורים לטווחים ארוכים במסלולים בליסטיים ומיומנות הפגיעה באמצעותם דורשת כישורים שונים מאלה של הרובאי או הקשת, ולרוב היא תלויה בעבודת הצוות של מספר אנשים.
קישורים חיצוניים
Pafado Atıcılık
סמל אסטוניה
סמל אסטוניה הוא סמלה הרשמי של הרפובליקה האסטונית.
הסמל מציג מגן זהב שעליו שלושה אריות כחולים שלשונם וטפריהם אדומים, פוסעים כשראשם פונה לעבר הצופה. הסמל מעוטר בענפי אלון מוזהבים.
ואלדמאר השני מלך דנמרק כבש את צפון אסטוניה במאה ה-13 ושלושת האריות נכללו בסמל העיר טאלין, ששמשה מאז ועד היום כבירת בירת אסטוניה. סמלה של דנמרק כולל גם הוא שלושה אריות.
הסמל הנוכחי המשיך לשמש את ממשלת אסטוניה הגולה.
איגנסיו פידלף
איגנסיו דוד פידלף (בספרדית: Ignacio David Fideleff; נולד ב-4 ביולי 1989 ברוסאריו, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-ישראלי ממוצא יהודי. שיחק לאחרונה בעמדת הבלם בסנטה לוסיה מליגת העל המלטזית והודיע על פרישה מכדורגל באפריל 2020.
קריירה
פידלף נולד ברוסאריו שבסנטה פה והחל את הקריירה שלו בגיל 15 בקבוצת הנערים של ניואל'ס אולד בויס. ב-24 במרץ 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת במשחק מול לנוס במסגרת ליגת העל הארגנטינאית, בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו. בתקופתו בקבוצה ערך 35 הופעות והבקיע 3 שערים.
בתחילת עונת נרכש פידלף על ידי נאפולי מהסרייה א' עבור 3 מיליון אירו כמחליפו של ויקטור רויז שעבר לולנסיה. ב-21 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ליגה נגד קייבו ורונה. ב-14 ביולי 2012 הושאל פידלף לפארמה.
ב-30 בינואר 2013 הושאל למכבי תל אביב לשנה וחצי. העסקה יצאה לפועל לאחר שפידלף קיבל אזרחות ישראלית בשל מוצאו היהודי (פידלף דובר עברית אותה למד בבית ספר יהודי בארגנטינה). פידלף לא זכה לדקות משחק רבות, אך היה חלק מסגל הקבוצה שזכתה בתום עונת 2012/2013 באליפות. ב-3 באוגוסט 2013 שוחרר ממכבי תל אביב אחרי שבעה חודשים בקבוצה.
לקראת עונת הושאל פידלף לקבוצת טיגרה מליגת העל הארגטינאית. ב-21 באוגוסט 2014 הושאל לקבוצת ארגוטליס מליגת העל היוונית.
ב-12 בינואר 2016 חתם בנסיונל מליגת העל הפרגוואית, במדיה שיחק עד תום העונה. לאחר יותר משנה וחצי שלא שיחק, ב-20 בינואר 2018 חתם באיי. בי. וי. מליגת העל האיסלנדית, אך לא שיחק במדי הקבוצה בליגה, ובאוגוסט 2018 חתם בקבוצת פאלוסאורה קמי קינגס מליגת העל הפינית.
סדר דין מהיר
כתבי הטענות
לכתב התביעה על התובע לצרף תצהירים, חוות דעת מומחה, אסמכתאות משפטיות ואת כל המסמכים הנוגעים לעניין (הנתבע אינו צריך לבקש בקשה לגילוי מסמכים). בסדר דין מהיר אין תחולה להליכי גילוי מוקדם מאחר שהכל אמור להיות גלוי מלכתחילה (אך בעל דין רשאי כמובן לבקש שהצד השני יודה בעובדות, להודות בעצמו בטענות הצד השני או לטעון טענת חיסיון). כתב הגנה של הנתבע יכלול גם הוא את כל התוספות הנ"ל, והוא יוגש תוך 45 יום מהיום שבו המציא לו התובע את כתב התביעה. כתב תשובה ניתן להגיש תוך 15 יום מהמצאת כתב ההגנה. חל איסור על תיקון כתב התביעה כך שסכומו יעלה מעל 75,000 ש"ח. הנתבע יכול להגיש תביעה שכנגד אך תחת ההגבלה שזו לא תכלול בעלי דין חדשים והיא מהווה בעצמה תובענה בסדר דין מהיר או שהיא נוגעת לאותו נושא (בסדר דין רגיל אין הגבלות כאלה על תביעה שכנגד). הנתבע יכול להגיש גם בקשה להודעת צד שלישי (בהליך רגיל אין צורך ברשות) שתוכרע תוך 30 יום. לצד השלישי אין אפשרות להגיש הודעת צד רביעי כמו בהליך רגיל.
הדיון, פסק הדין ובקשות ביניים
ישיבה מקדמית מתקיימת בתוך 30 יום מהמועד להגשת כתב ההגנה האחרון במידת האפשר על ידי שופט או רשם שלא ידונו בתובענה לגופה ובנגוד לקדם משפט בהליך רגיל, בסדר דין מהיר יש חובת התייצבות של בעלי הדין. 45 יום מהמועד להגשת כתב ההגנה האחרון מוגשים תצהירי עדות ראשית (של שני בעלי הדין). הדיון בתובענה נערך בתוך 6 חודשים ממועד כתב ההגנה האחרון והוא נמשך עד יום אחד. הסיכומים נעשים בעל פה (בניגוד לפרקטיקה המקובלת בהליכים אזרחיים בהם מוגשים סיכומים בכתב) ופסק הדין ניתן בתוך 14 יום.
בקשות ביניים מוגשות כבקשות בכתב בצירוף תצהיר ומוכרעות בתוך 7 ימים מיום הגשתן: לדחיה, לדיון בעל פה במסגרת הדיון בתובענה או כבקשה המחיבת תשובה (שתינתן על ידי הצד השני בתוך 7 ימים).
ישו פנטוקראטור
ישו פנטוקראטור (ביוונית: Χριστὸς Παντοκράτωρ) הוא ייצוג אופייני של ישו באמנות דתית. פנטוקראטור מתורגם בדרך כלל כ"כל יכול" או "שליט העולם", נגזר מהתרגום ביוונית לאחד מהשמות הרבים של האל ביהדות.
הפנטוקראטור הוא ביטוי יווני, ונפוץ פחות בכנסייה הקתולית הלטינית, ואינו מוכר למרבית הפרוטסטנטים. במערב הדימוי המקביל באמנות ידוע כ"", שהתפתח לאיקונוגרפיה שונה למדי. הדימוי של ישו פנטוקראטור הוא כשופט רב-עוצמה של האנושות, עדין אך תקיף.
כאשר תורגם התנ"ך מעברית ליוונית במסגרת תרגום השבעים, נעשה שימוש במילה פנטוקראטור הן ל"יהוה, אלהי הצבאות", והן עבור "אל שדי" . בברית החדשה משתמשים בפנטוקראטור פעם אחת על ידי פאולוס (האיגרת השנייה אל הקורינתים, פרק ו' 18) ותשע פעמים בחזון יוחנן. ההתייחסויות לאלוהים האב ואלוהים הבן בחזון יוחנן מתחלפות לפעמים, נראה כי פנטוקראטור שמור לאב למעט, אולי, בחזון יוחנן א' 8.
אטימולוגיה
התרגום הנפוץ ביותר של פנטוקראטור הוא "הכל יכול". על פי פירוש זה פנטוקראטור הוא הלחם בסיסים של המילים היווניות πᾶς (פאס) (ביחס הקניין, παντός, "פנטוס"), כלומר "של הכל", ו-κράτος (קראטוס), כלומר "כוח", "יכולת", "עוצמה". הפירוש המקובל הוא לכן במונחים של כוח פוטנציאלי; כלומר יכולת לעשות הכל, אומניפוטנטיות.
תרגום נוסף, מילולי יותר, הוא "שליט בכולם", או, באופן פחות מילולי, "מקיים העולם". במובן זה, פנטוקראטור היא הלחם בסיסים מיוונית עבור "הכל" והפועל שמשמעותו "להשיג משהו" או "לקיים משהו" (κρατεῖν, קראטיין). תרגום זה מתאר יותר את כוחו של אלוהים בפועל; כלומר, אלוהים העושה הכל (לעומת אלוהים היכול לעשות הכל).
איקונוגרפיה
האיקונין של ישו פנטוקראטור הוא אחד הדמויים הדתיים הנפוצים ביותר של הנצרות האורתודוקסית. באופן כללי, באמנות ובארכיטקטורה הכנסייתית הרומית המזרחית של ימי הביניים, האיקונין בפסיפס או בפרסקו איקוניים של ישו פנטוקראטור תופס את החלל בכיפה המרכזית של הכנסייה, בחצי הכיפה של האפסיס, או בקמרון של אולם התווך. חלק מהמלומדים רואים בפנטוקראטור עיבוד נוצרי לדמותו של זאוס, כמו פסל זאוס באולימפיה. קל יותר לעקוב אחר התפתחות השלבים המוקדמים ביותר של הסמל מהדימויים הקיסריים הרומיים.
דמותו של ישו פנטוקראטור הייתה אחת הדימויים הראשונים של ישו שפותחה בכנסייה הנוצרית הקדומה ונשארה איקונין מרכזי של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית. הדמות היא של פלג הגוף העליון של ישו כשהוא אוחז את הברית החדשה ביד שמאל ועושה את מחוות לימוד או ברכה ביד ימינו. דמות "ישו על כס המלכות" באיקונוגרפיה המערבית הטיפוסית הוא איקונין של כל הגוף. בראשית ימי הביניים היא בדרך כלל הציגה את ישו במנדורלה (הילה בצורת שקד) או במסגרת גאומטרית אחרת, מוקף על ידי ארבעת האוונגליסטים או סמליהם.
האיקונין, שבאופן מסורתי הציג את פלג הגוף העליון כאשר היה בחצי כיפה, שאומץ גם עבור איקונין על פאנלים, מתאר את ישו כשפניו מופנות לצופה עם סבר פנים מלנכולי וחמור במיוחד, כאשר יד ימין מורמת בברכה או, בציור המוקדם בפאנל ממנזר סנטה קתרינה, המחווה הרטורית המקובלת המייצגת הוראה. יד שמאל מחזיקה בספר סגור עם כריכה מעוטרת עשירה הכוללת את הצלב, המייצגת את הבשורות. איקונין בו יש לישו ספר פתוח נקרא "ישו המורה", גרסה של ישו פנטוקראטור. ישו מתואר כמזוקן, שערו החום פסוק במרכז ראשו וראשו מוקף הילה. האיקונין מוצג בדרך כלל על רקע זהב הדומה לדמויות הקיסרים הנוצרים בפסיפסים הביזנטיים.
לעיתים קרובות, שמו של ישו כתוב בכל צד של ההילה, כ-IC ו-XC. אצבעותיו של ישו מוצגות בתנוחה המייצגת את האותיות IC, X ו-C, ובכך יוצרות את הכריסטוגרמה (מונוגרמה על שם ישו) - ICXC (עבור "ישו המשיח"). ה-IC מורכב מהאותיות היווניות יוטא (Ι) וסיגמא (C במקום Σ, ς), האותיות הראשונות והאחרונות של "ישו" ביוונית (Ἰησοῦς); ב-XC האותיות הן כי (Χ) ושוב סיגמא, האותיות הראשונות והאחרונות של "המשיח" ביוונית (Χριστός). במקרים רבים יש לישו הילה עם צלב עליה כתובות האותיות Ο Ω Ν, כלומר ὁ ὤν "אהיה אשר אהיה" (שמות ג', י"ד).
גולובוי אוגוניוק
גולובוי אוגוניוק (ברוסית: Голубой огонёк, ובעברית: האור הכחול) הייתה תוכנית בידור מוזיקלית פופולרית, שודרה בתוכנית הראשונה של הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות החל מה 6 באפריל 1962 עד 1985.
בתחילה שודרה התוכנית מדי שבוע בסופי שבוע, ואז רק בחגים ובימי עבודה שאינם עובדים. מבצעים סובייטים מפורסמים של אופרה, בלט, אופרטה, קרקס, מוזיקת ​​פולק ופופ, כמו גם אורחי כבוד - קוסמונאוטים, גיבורי ברית המועצות, גיבורי העמל הסוציאליסטי, אנשי צבא בולטים ונציגים רבים אחרים של מדע ואומנות. אורח הכבוד של המהדורה הראשונה משנת 1962 היה הקוסמונאוט יורי גגארין.
מאז 1964 הפך גולובוי אוגוניוק לתוכנית מסורתית לכבוד השנה החדשה, תחילה בטלוויזיה הסובייטית ואחר כך ברוסית. היה משודר מדי שנה בלילה של 31 בדצמבר עד 1 בינואר.
מאז שנת 1998 הפך "גולובוי אוגוניוק בשאבולובקה" (Голубой огонёк на Шаболовке) ליורש של גולובוי אוגוניוק של השנה החדשה, ויורש שדומה לגולובוי אוגוניוק השבועי שיצא בתחילת שנות השישים של המאה הקודמת יכולה להיחשב תוכנית "ערב שבת" (Субботний вечер) בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1.
רואה חשבון
רואה חשבון (בקיצור: רו"ח) הוא מי שהוסמך על פי חוק לעסוק במקצוע ראיית החשבון, ותפקידו הוא ביצוע ביקורת על דוחות כספיים ומתן חוות דעת עליהם.
לרואה החשבון ידע והשכלה רחבה בתחומי החשבונאות, המסים, המימון, הביקורת החשבונאית ותחומים נוספים, הדרושים לביצוע עבודתו. רואי חשבון רבים מועסקים בחברות כחשבים ומנהלי כספים, אך על בעלי תפקידים אלה אין כל חובה חוקית להחזיק ברישיון רואה חשבון.
מקצוע ראיית החשבון בישראל
בישראל, החוק המסדיר את מקצוע ראיית החשבון הוא חוק רואי חשבון, תשט"ו-1955. על פי חוק משרד המשפטים הקים את מועצת רואי חשבון בישראל, גוף סטטוטורי שאחראי על מתן רישיון לעיסוק במקצוע. המועצה עורכת מבחנים, שעמידה בהם, יחד עם תנאים נוספים, מעניקה את הזכות לקבל רישיון. לימודי החשבונאות לתואר ראשון באוניברסיטאות ובמכללות מתקיימים במסלולים חד חוגיים וכן במסלולים דו חוגיים או תוכניות לתואר כפול, אז הם משולבים בדרך כלל עם תחומים כגון כלכלה, מנהל עסקים ומשפטים. אורכם של הלימודים בארץ נע לרוב בין שלוש שנים לשלוש שנים וחצי. קיימות גם תוכניות לימודי חשבונאות לבעלי תואר אקדמי קודם שניתן להשלימן בפרק זמן של שנתיים וחצי . הלימודים במוסדות מוכרים מקנים פטורים מחלק מבחינות מועצת רואי חשבון. תקופת ההתמחות נמשכת שנתיים.
הגדרה חוקית בישראל
הגדרת מקצוע ראיית החשבון בישראל היא:
מבנה הלימודים בישראל
לימודי ראיית החשבון בישראל נעשים לרוב במוסדות אקדמיים כמו אוניברסיטאות או מכללות. אף על פי שקיימת אפשרות ללמוד את החומר הנדרש באופן עצמאי ולגשת בצורה עצמאית למבחנים של מועצת רואי החשבון, מעט מאוד בוחרים באפשרות זו.
הלימודים מתחלקים לשלושה תחומים עיקריים - ביקורת, חשבונאות פיננסית וקורסים נוספים. במסגרת קורסי הביקורת לומדים הסטודנטים לראיית חשבון כיצד לבצע ביקורת בחברות, מהם הדברים הנדרשים בבדיקה של חברות ציבוריות, כיצד לעשות ביקורת למערכות המידע שלהן ועוד. מטרת הביקורת על הדוחות הכספיים, שהיא תפקידו של רואה חשבון מבקר, היא לוודא שהדוחות הכספיים שמפרסמת חברה תואמים את המצב הכספי שלה ומציגים אותו בצורה נאותה. כלומר, שאכן הדוחות הכספיים משקפים את מצב החברה כפי שהוא באמת ולפי הכללים המקובלים. בכך מאפשרים רואי החשבון לציבור, לרשויות ולמשתמשים נוספים בדוחות, להסתמך על מהימנות המידע המופיע בהם.
במסגרת החשבונאות הפיננסית לומדים הסטודנטים כיצד להכין את הדוחות הכספיים לפי תקני דיווח פיננסיים בינלאומיים (IFRS). בעצם זהו הצד של רואי החשבון אשר עובדים בחברות עצמן ולא בפירמות ראיית החשבון. במהלך הלימודים לומדים הסטודנטים כיצד להציג בדוחות הכספיים את מצב החברה בהתאם לתקנים השונים. לדוגמה, כיצד להציג רכוש קבוע, מלאי, התחייבויות פיננסיות ועוד.
הקורסים הנוספים אשר מועברים במסגרת התואר כוללים קורסים שונים במימון, משפטים, דיני תאגידים, מיסוי על הכנסה, מיסוי רווח הון, מיסוי חברות, מיסים בינלאומיים, מיסוי מקרקעין ועוד. בנוסף כוללים הקורסים הנוספים קורסים בחשבונאות ניהולית אשר כוללת בתוכה תמחיר מוצרים לפי שיטות שונות, ועוד.
בחינות הסמכה
על מנת לקבל רישיון רואה חשבון על פי חוק רואי חשבון יש לעבור 15 מבחנים הנכתבים על ידי מועצת רואי חשבון. הבחינות מתקיימות פעמיים בשנה, במועד אביב (לרוב בחודשים מאי-יולי) וכן במועד סתיו (חודשים נובמבר-ינואר). הבחינות מחולקות ל-4 שלבים:
מי שסיים בהצלחה לימודי תואר ראשון בחשבונאות ממוסד אקדמי מוכר להשכלה גבוהה יוכל לבקש פטור מבחינות הביניים וכן מבחינות סופיות חלק א' כך שיידרש לעבור חמש בחינות בסה"כ - מיסים א', מיסים ב', פיננסית, פיננסית מתקדמת וביקורת. מי שסיים בהצלחה לימודי שנת השלמה בחשבונאות (שנת לימודים נוספת שאינה מהווה חלק מלימודי התואר הראשון בחשבונאות ועלותה גבוהה יותר מעלות שכר לימוד אקדמאי) יוכל לבצע מבחנים במסגרת האוניברסיטה ולבקש פטור משלוש בחינות נוספות במסגרת בחינות סופיות חלק ב', שהן מיסים א', מיסים ב' ופיננסית. בכל מקרה על מנת לקבל את רישיון רואי החשבון בסופו של דבר יש להיבחן בשתי בחינות דרך המועצה: חשבונאות פיננסית מתקדמת וכן ביקורת חשבונות ובעיות ביקורת מיוחדות.
בשנת 2019 התקבלה במועצת רואי החשבון החלטה על ביטול שנת ההשלמה. המועצה ערכה התייעצות עם המוסדות האקדמיים ועם המועצה להשכלה גבוהה והחליטה על ביטול הפטורים מבחינות ההסמכה שמעניקה שנת ההשלמה. לפי ההחלטה החדשה שנת ההשלמה תוחלף בסמסטר נוסף לתואר הראשון. צעד זה צפוי להוביל להפחתת עלויות עבור הסטודנטים שכן שנת ההשלמה כרוכה בתשלום שכר לימוד גבוה משכר הלימוד האקדמי.
תפקידי רואה החשבון ועיסוקם
רואי חשבון מועסקים במשק במגוון של תפקידים. מעבר לעיסוקם בביקורת חשבונות כבעלי משרדי רו"ח או שכירים במשרדים אלה, עובדים רואי החשבון גם כמנהלי כספים, חשבים בחברות, כלכלנים או יועצים פיננסיים, מבקרי פנים, וכן בתפקידים שונים ברשויות ממשלתיות כמו רשות ניירות ערך, רשות המיסים, או משרד האוצר, בחברות ביטוח וכדומה.
משרדי רואי חשבון
נהוג לסווג את משרדי רואי החשבון למשרדים גדולים, בינוניים וקטנים. משרדי רואי חשבון נקראים לעיתים גם "פירמות". דירוג המשרדים מתבצע לרוב על פי כמות העובדים המקצועיים בו (לרבות רואי חשבון ומתמחים).
התמחות רואי החשבון במשרדים הגדולים כוללת בדרך כלל ביקורת של חברות ציבוריות, עבודות ייעוץ מורכבות וכן התמחות בביקורת פנימית, ניהול סיכונים ומיסוי. ההתמחות במשרדים בינוניים וקטנים כוללת בדרך כלל ביקורת של חברות פרטיות, ייעוץ מס ועבודות ייעוץ כלכלי בהיקף מצומצם יותר בהתאם לגודל המשרד.
התמחות רואי חשבון
לאחר סיום שני שלישים מהלימודים, ניתן להתחיל לבצע התמחות. על פי חוק, על מנת לקבל את רישיון רואה החשבון יש לעבור התמחות. התמחות רואי חשבון נמשכת שנתיים, ובה באפשרות רואה החשבון המתמחה (נקרא גם סטאז'ר), להתמחות בתחומי ראיית חשבון. ניתן לבצע התמחות בחשבונאות במסגרת פירמות ראיית החשבון במחלקות השונות (ביקורת, מיסים, כלכלית, מקצועית, ייעוץ וכו'), במסגרת ארגונים ממשלתיים כמו רשות ניירות ערך, רשות המיסים, החשב הכללי ועוד, או במשרד רואי חשבון פרטי. במקרים נדירים ניתן גם לבצע התמחות במסגרת חברות שמציעות את האפשרות הזו. על המתמחה בחשבונאות לעמוד במכסת שעות שבועית על מנת שהתקופה בה הוא עובד כמתמחה תיספר לו כתקופת התמחות.
עם ההגעה למשרד נחשב המתמחה כ"ג'וניור", כלומר עובד חדש בפירמה. עם הזמן והוכחת היכולת ניתן להתקדם בדרגות ולהגיע לדרגת סניור, המהווה כבר דמות בעלת ניסיון בפירמה אשר יכולה גם להנחות עובדים אחרים. לאחר מכן ניתן להתקדם לתפקיד סניור בכיר, תפקיד הדורש ניסיון רב יותר. בשלב הבא מגיעים לתפקיד מנג'ר. מנג'ר הוא תפקיד בכיר יחסית בפירמה, המאפשר לנהל פרויקטים באופן עצמאי. התפקיד הבא הוא מנג'ר בכיר, ולאחר מכן דירקטור או שותף.
התאגדויות
רואי החשבון העוסקים בביקורת מאוגדים בלשכת רואי חשבון בישראל, שהיא גוף וולונטרי-מקצועי, וחייבים בתשלום שנתי.
ישנם רואי חשבון המועסקים בחברות העסקיות כחשבים או כמנהלי כספים ראשיים. חלק מהם נוטל חלק בפעילות פורום מנהלי כספים ראשיים CFO.
הביקוש לרואי חשבון
בתקופות של גאות כלכלית הדרישה למתמחים במשרדים הגדולים גוברת ומגבירה אף את הביקוש ביתר המשרדים זאת בשל יכולתם של משרדי ראיית החשבון הגדולים לקלוט מאות מתמחים. כמו כן, שינויים במשק הופכים את הידע החשבונאי הנרכש בלימודי החשבונאות לנחוץ יותר וכך עולה הביקוש לרואי חשבון ובעלי מקצועות פיננסיים נוספים. בישראל היום קיים מחסור ברואי חשבון והביקוש לאנשי המקצוע עולה על ההיצע, כך עולה הביקוש לבוגרי הלימודים.
לעומת זאת, בתקופות של שפל כלכלי, משרדי רואי החשבון הגדולים לא קולטים מתמחים ואף מפטרים מתמחים ורואי חשבון צעירים והסטודנטים שסיימו את התואר מוצאים עצמם ללא מקומות התמחות מספיקים, בדומה למצב השורר בשוק עורכי הדין.
מקור השם
הצירוף רואה חשבון החל לשמש בעברית כבר בסוף המאה התשע עשרה. בוועד הלשון הוצע תחילה (בשנות הארבעים של המאה העשרים) רואה חשבונות ומבקר חשבונות, ואולם במילון למונחי החשבונאות של האקדמיה ללשון העברית (בראשית שנות השישים) כבר נקבע רואה חשבון. אפשר לשער שהשימוש בשורש רא"י נעשה בעקבות המילה הבינלאומית רוויזור ('מבקר', 'מפקח', מן הפועל הלטיני videre - 'לראות', ומכאן גם vision ו-video ועוד) ואולי בעקבות המונח rewident המשמש בפולנית דווקא בעבור רואה חשבון.
חטיפת הנערות בניגריה
חטיפת הנערות בניגריה אירעה בלילה שבין 14 ל-15 באפריל 2014, כאשר חמושים מהארגון האסלאמי הקיצוני בוקו חראם תקפו בית ספר תיכון ממשלתי בעיירה צ'יבוק שבצפון מזרח ניגריה והצליחו לחטוף 276 תלמידות. ארגון בוקו חראם פרסם בהמשך כי בכוונתו למכור את הבנות בשוק לשפחות. האירוע גרם לזעזוע ומחאה רחבה ברחבי העולם, וסיוע בינלאומי שכלל מומחים ללחימה בטרור נשלח לניגריה במטרה לסייע לממשלה הניגרית להשיב את הנערות.
חלק מהנערות ברחו או שוחררו בעסקאות בין בוקו חראם לממשלת ניגריה. 112 נערות עדיין נעדרות.
רקע
ארגון הטרור בוקו חראם הוקם בניגריה בשנת 2002 על ידי מוחמד יוסוף ומטרתו להילחם בחדירתה של התרבות המערבית לאזורים שבהם הוא פועל ולהקים מדינה מוסלמית המושתתת על חוקי השריעה. אלפי בני אדם נהרגו במתקפות הטרור שבוצעו על ידי הארגון.
במאי 2013 הכריזה ממשלת ניגריה על מצב חירום במדינה, ויצאה למבצע צבאי ממושך נגד הארגון. למרות הלחימה העזה בארגון שכללה חיסול ומעצר של מאות מחבריו, הממשל הניגרי לא הצליח לייצב את המצב במדינה. בנוסף, בעקבות מבצע סרוואל של צבא צרפת בצפון מאלי נדחקו לניגריה פעילי טרור בעלי אידאולוגיה דומה לזו של בוקו חראם, בהם כאלה שהגיעו מאל-קאעידה במגרב האסלאמי וארגון אנצאר א-דין.
החל מ-2010 החל בוקו חראם למקד את מתקפותיו על בתי ספר כשהוא הורג בתוך כך מאות ילדים. הארגון פרסם כי הוא ימשיך במתקפות אלה כל עוד הממשלה הניגרית תמשיך בחינוך המערבי ותמנע חינוך אסלאמי מסורתי מהילדים. הארגון מתנגד במיוחד למתן השכלה לבנות, ואף חטף בנות כשהוא משתמש בהן כשפחות מין. ב-2014 הגיעו מתקפות הטרור לשיא. לטענת ממשלת ניגריה רק בשנה זו אחראי בוקו חראם להרג של כמעט 4,000 בני אדם.
אפריל 2014
בלילה שבין 14 ל-15 באפריל 2014, קבוצה של חמושים מארגון בוקו חראם תקפה בית ספר תיכון ממשלתי בעיירה צ'יבוק שבמזרח ניגריה. הם ירו לעבר השומרים ששמרו על בניין בית הספר והרגו חייל אחד. החיילים הניגרים ברחו, והחמושים הורו לתלמידות שהיו בבית הספר לעלות למשאיות. באותה עת היו בבית הספר 530 תלמידות בגילאי 16–18 שבאו לבית הספר שהיה סגור באותה תקופה, כדי לעבור את בחינות הסיום בפיזיקה. חלק מהתלמידות הצליחו לברוח, וחלק נחטפו על ידי הארגון. בימים הראשונים לאחר החטיפה לא היה ברור כמה תלמידות נחטפו. ב-19 באפריל הודיע הצבא הניגרי כי 130 מהתלמידות החטופות שוחררו, אך לאחר זמן קצר חזר בו הצבא מההודעה הזו. ככל הנראה נחטפו 276 נערות אך 56 מהן הצליחו לברוח. לטענת ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הצבא הניגרי ידע ארבע שעות לפני החטיפה על הכוונה לבצע את המתקפה על בית הספר אך לא הגביר את השמירה על המקום. הצבא הניגרי אישר כי ידע על המתקפה שעומדת להתרחש אך לטענתו לא הספיק לתגבר את האבטחה על בית הספר.