cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ילד מארוול (נו-ואר)
עידן הגיבורים
נו-ואר מגויס לקבוצת האוונג'רס כדי לעזור להם לבנות מכונת זמן שתעזור להם להציל את העתיד. טוני סטארק מנסה לשכור אותו עקב הידע הרב שלו, כדי "לשחרר את המוח החייזרי על פני העולם". נו-ואר מסרב להצעה, משום שנשבע לשמור על סודות הקרי מתושבי כדור הארץ. תוך זמן קצר, נו-ואר יוצר מסך הקרנה לתוך מרחבי הזמן והחלל, מה שמאפשר לחברי האוונג'רס לצפות ביקומי מארוול החלופיים (כמו ימי עבר עתידי ועידן אפוקליפס), לפני שזרם הזמן מתמוטט. לאחר מכן, הוא עוזר לאוונג'רס להילחם בוונדר מן הזועם, שמשוכנע כי הקמתה מחדש של הקבוצה היא טעות. בהמשך, הם מותקפים בידי גרסה עתידית של אפוקליפס וארבעת פרשיו, שאבדו בזמן. ארבעת פרשיו כללו את מכשפת השני כרעב, ספיידרמן כמגפה, הענק האדום כמלחמה ו-וולברין כמוות. נו-ואר מצליח להרגיע את ספיידרמן, שמתלונן על עתידו האפשרי. נו-ואר עוזר לבנות מכונת זמן נוספת, ויחד עם וולברין, קפטן אמריקה ואיירון מן הוא עורך מסע בזמן ומביס גרסה עתידית של קבוצת האוונג'רס. הם נלקחים למנהיגם, ענק המאסטרו, ששמח לראותם, משום שהוא עובד לצד גרסה עתידית של טוני סטארק.
אוונג'רס נגד אקס-מן
במהלך אירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן", נו-ואר מגלה בסיס A.I.M. סודי. האוונג'רס מתאספים יחדיו, משביתים את הבסיס מכל פעילות עוינת ועוזרים לכלוא את המדענים שברחו לאחר תבוסתו של אוסבורן. לאחר הקרב, האינטלקט העילאי של היקום הנוכחי מיידע את נו-ואר כי כוח הפניקס מתקרב לכדור הארץ, וכי עליו לתחום את הישות הקוסמית בכל מחיר, אפילו אם זה אומר גרימת מותם של חברי האוונג'רס. בחלל, לאחר שהאוונג'רס נכשלים לעצור את כוח הפניקס, נו-ואר בוחן את הסיבה לכשלונם ומגלה כי מקבתו של תור, מיולניר, יכולה לפצוע ולספוג לתוכה את הפניקס. אולם לפני שתהיה להם הזדמנות לחגוג על תגלית זו, נו-ואר מצהיר שהוא ייקח את האנרגיה הקולקטיבית בחזרה לאימפריית הקרי. בחלל, טעות קטלנית שנוצרה כתוצאה ממפגש עם כוח הפניקס גורם לספינתם להיסחף לכיוון השמש. נו-ואר לוקח את האנרגיה הכלואה לאינטלקט העילאי, שמודיע כי אין הוא מתכוון להשתמש בה כדי להציל את כדור הארץ. הדבר גורם לנו-ואר להתנגד לאינטלקט העילאי ולהמלט משם עם האנרגיה. האוונג'רס מגלים את דבר בגידתו, לוקחים ממנו את האנרגיה, ומצהירים עליו כאויבם וכי אין עליו לשוב חזרה לכדור הארץ. נו-ואר נשאר כשהוא נמלט על חייו מגזע הקרי הרודף אחריו.
כחלק מההרצה המחודשת של כותרי מארוול קומיקס, "מארוול עכשיו!", נו-ואר מופיע בקבוצת האוונג'רס הצעירים החדשה.
כוחות ויכולות
נו-ואר הוא חבר אימפריית הקרי, אם כי מיקום חלופי. הגנים שלו שודרגו עם DNA של חרקים, מה שעוזר לו להדגים רפלקסים מהירים, מהירות גבוהה, כוחות על וסיבולת גבוהה יותר מזו של בני אדם רגילים. הוא מסוגל לחווט מחדש את הדחפים הניורולוגים שלו על מנת להימנע מכאבים פיזיים וכן להדחיק גירויים שאותם הוא לא רוצה להרגיש - מה שהופך אותו ליריב קטלני בקרב. במהלך אירועי "מלחמת אזרחים", הוא מסוגל היה לבצע "הרצה לבנה", המדחיקה כל דבר שאינו קשור לקרב ממוחו, ובכך הצליח להביס בקלות את חברי האוונג'רס הצעירים תוך חמש שניות.
בנוסף, לנו-ואר יש מפרקים מכופלים ומשולשים, מה שמקנה לו את היכולת להתגמש באופן בלתי אנושי ולשרוד בתנאים קשים. הוא מסוגל לטפס על המשטחים החלקלקים ביותר, כמו קירות אנכיים, חלונות זכוכית ותקרות. אם יש צורך בכך, באפשרותו לעכל כל חומר אורגני ללא כל תופעות לוואי, כמו אוכל רקוב או רעיל. בדרך זו הוא מסוגל להתאושש מפצעים או מלחץ גבוה.
הרוק של נו-ואר מכיל מאפיינים שמדביקים את אלה אשר באים איתו במגע. הדבר מוביל ליצירת אשליות ומאפשר לנו-ואר מידה מסוימת של שליטה באחרים. ציפורניו יכולות לגדול לצורת חודים קוצניים קטלניים, ובבואם במגע הם יכולים לגרום לפיצוץ עז ולנזק היקפי רחב.
בהמשך, נו-ואר יוצר קשר עם אימפריית הקרי, וניתנים לו צמידי שלילה מתקדמים יותר מאלה של קפטן מארוול המקורי, מאר-וול.
סידני ריילי
סידני ג'ורג' ריילי (באנגלית: Sidney George Reilly; 24 במרץ 1874 - 5 בנובמבר 1925) היה מרגל בריטי מתחילת המאה ה-20. ריילי פעל במזרח הרחוק, בגרמניה וברוסיה. הוא כונה "אלוף של המרגלים" (Ace of spies), ויש טוענים כי דמותו של המרגל ג'יימס בונד בספריו של איאן פלמינג מבוססת על ריילי.
ביוגרפיה
סידני ריילי נולד בשנת 1874 בשם זיגמונד מרקוביץ' רוזנבלום, כבנו מחוץ לנישואים של רופא יהודי באודסה, שהייתה אז בתחומי האימפריה הצארית. בשנים 1890–1893 למד כימיה בווינה. לאחר מכן היגר לברזיל. שם התיידד עם קציני הצבא הבריטי ששהו באזור האמזונאס והם המליצו עליו בשנת 1896 למודיעין הבריטי בלונדון, כמתאים להצטרף לשורותיו. הוא התקבל לשירות ובשנת 1899 שינה את שמו לסידני ג'ורג' ריילי.
ריילי נשלח לרוסיה כסוכן ביון בריטי. משם דיווח לשולחיו על התפתחויות בתעשיית הנפט הרוסית בבאקו, על התקדמות סלילת מסילת הברזל הטרנס-סיבירית. בשנת 1899, עם פרוץ מלחמת הבורים, דיווח על הסיוע שהעניקה הולנד לבורים בדרום אפריקה. בשנת 1902 יצא לפרס ודיווח על התפתחויות בתעשיית הנפט הפרסית. ב-1905 דיווח על הביצורים הימיים בנמל פורט ארתור.
בהמשך הגיע, מחופש לכומר, לריביירה הצרפתית ושם השפיע על ויליאם נוקס ד'ארסי, תעשיין בריטי שהיה מעורב בעסקי תעשיית הנפט הפרסית, למכור זיכיונות נפט לבריטניה חרף התנגדות עזה של המתחרים הצרפתים, דבר שהייתה לו השפעה חיובית על אספקת האנרגיה לבריטניה.
הוא שב לרוסיה, והפעם כמנהל סוכנות של תעשיית הספינות הגרמנית בסנקט פטרבורג, תפקיד שהקנה לו גישה לפרטי תוכנית החומש של גרמניה לפיתוח הצי הגרמני. הוא דיווח על כך ללונדון במשך תקופה של שלוש שנים שקדמו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1914 הגיע לניו יורק, שם רכש תחמושת עבור הבריטים ופעל נגד חבלה גרמנית במפעלים האמריקאים שייצרו אספקה עבור מדינות ההסכמה. בשובו לאירופה ביצע משימות מעבר לקווים הגרמנים. הוא דיווח כי השתתף בפגישה שנערכה במטה הכללי הגרמני בנוכחותו של הקיסר וילהלם השני.
בשנת 1984 שודרה בערוץ הראשון סדרת הטלוויזיה הבריטית "רב מרגלים ריילי" (במקור: Reilly: Ace of Spies). הסדרה, בת 12 פרקים, גוללה את עלילותיו של ריילי, אותו גילם השחקן סם ניל.
סוזן פדרסן
סוזן ג'יין "סו" פדרסן-פנקי (באנגלית: Susan Jane "Sue" Pedersen-Pankey; נולדה ב-16 באוקטובר 1953) היא שחיינית עבר אמריקאית. אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 2 זהב ו-2 כסף מאולימפיאדה אחת (מקסיקו סיטי 1968) ושיאנית עולם במשחה ל-200 מטר חופשי.
ביוגרפיה
פדרסן נולדה בסקרמנטו, שבקליפורניה. היא החלה לשחות כבר בגיל 3, בהמלצת רופא המשפחה, לאחר שהייתה ילדה "מלאת אנרגיה".
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1967 זכתה פדרסן ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי (9:38.37 דקות) אחרי בת ארצה דבי מאייר שקבעה שיא עולם חדש של 9:22.9 דקות, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2:30.91 דקות) אחרי בת ארצה קלאודיה קולב שקבעה אף היא שיא עולם חדש של 2:26.1 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי (5:21.57 דקות) שוב אחרי קולב שקבעה שיא עולם חדש נוסף של 5:09.7 דקות.
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בסנטה קלרה, שבקליפורניה ב-6 ביולי 1968 קבעה פדרסן במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:09.5 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של בת ארצה פאם קראוז (2:09.7 דקות). שיא עולם זה החזיק מעמד כחודש ונשבר על ידי בת ארצה אדית ווצל (2:08.8 דקות).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה פדרסן ב-4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב במשחי השליחות ושתי מדליות כסף במשחים אישיים. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם ג'יין בקמן, לינדה גוסטבסון וג'אן האן בשיא אולימפי חדש של 4:02.5 דקות, לפני מזרח גרמניה (4:05.7 דקות דקות) וקנדה (4:07.2 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קיי הול, קאטי בול ואלי דניאל בשיא אולימפי חדש של 4:28.3 דקות, לפני אוסטרליה (4:30.0 דקות דקות) ומערב גרמניה (4:36.4 דקות). את סגנון החופשי היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה המהירה בתחרות של 59.4 שניות. מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.3 דקות, אחרי ג'אן האן (1:00.0 דקות), ולפני לינדה גוסטבסון (1:00.3 דקות) בנות ארצה ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:28.8 דקות, אחרי קלאודיה קולב שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:24.7 דקות ולפני ג'אן האן (2:31.4 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:25.8 דקות.
זמן קצר לאחר המשחקים האולימפיים החליטה פדרסן לפרוש משחייה תחרותית.
כיום, מתגוררת פדרסן בטקומה שבמדינת וושינגטון ועובדת כרואת חשבון.
יהונתן עדיאל
יהונתן עדיאל (נולד בשנת 1942) הוא שופט ישראלי בדימוס. כיהן בבית המשפט המחוזי בירושלים. כמו כן כיהן במינוי זמני בבית המשפט העליון.
ביוגרפיה
יהונתן עדיאל נולד בישראל. הוא סיים את לימודי התיכון בגימנסיה העברית רחביה ושירת בצה"ל.
בשנת 1968 סיים עדיאל את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית ובשנה שלאחר מכן הוסמך לעורך דין. עבד במשרד פרטי (עד 1972), בפרקליטות המדינה (1972–1975) ולאחר מכן כעורך דין עצמאי.
בשנת 1994 מונה עדיאל לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים. כיהן שם גם בבית הדין להגבלים עסקיים ובבית הדין לחוזים אחידים (מונה ב-2001 לאב בית הדין בשניהם). בשנת 2000 מונה גם לשופט בבית המשפט לעניינים מנהליים בירושלים.
בשנים 2004 עד 2007 כיהן עדיאל כשופט בפועל בבית המשפט העליון.
בשנת 2009 פרש עדיאל מכס השיפוט.
קיר (מאכל)
קיר (בהינדי: खीर; באנגלית: Kheer) הוא פודינג אורז על בסיס חלב הנפוץ במדינות תת היבשת ההודית.
הקינוח מורכב מחלב, סוכר, אורז שאותם מערבבים יחד, מרתיחים ומכניסים לקירור.
יחסי הממלכה המאוחדת–סמואה
סקירה כללית
בריטניה הכירה בסמואה בשנת 1962, לאחר עצמאותה מניו זילנד, ובספטמבר 1970 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.
קיר (מאכל)
לאחר שהקינוח קר, ניתן לקשט אותו בעזרת קוקוס, זעפרן, שקדים, פירות יבשים או פיסטוקים טחונים.
יחסי הממלכה המאוחדת–סמואה
סקירה כללית
בשנת 2019 פתחה בריטניה נציבות עליונה באפיה, כחלק מחיזוק היחסים עם האי.
קיר (מאכל)
השם קיר נגזר של המילה קיר (क्षीर) משפת הסנסקריט שפירושה חלב.
בדרום הודו, הקינוח קרוי בשם פיאסאם (pāyasam) שפירושו אורז.
מליכה בלביי
מליכה בלביי (בערבית: مليكة بلباي, בתעתיק מדויק: מליכה בלבאי; נולדה ב-15 ביוני 1974) היא שחקנית אלג'יראית ששיחקה בסרטים ובסדרות טלוויזיה.
ביוגרפיה
בלביי נולדה בתיארת במערב אלג'יריה. היא למדה בבית ספר האלג'יראי לאומנויות הבמה והתחילה את הקריירה שלה בתיאטרון בהפקה של "נג'מה" שהותאם מהספר של כאתב יאסין ובבימויו של זיאני עיאד. היא שיחקה לראשונה בסדרת טלוויזיה בשנת 2004 בסדרה השחקן. היא הופיעה לראשונה בקולנוע בשנת 2006 בסרט ברכאת. בשנת 2007, היא שיחקה בסרט "מוריטורי", המבוסס על ספר של יסמינה חדרה ומספר על שוטר שחוקר קבוצת טרוריסטים בזמן מלחמת האזרחים האלג'יראית. בלביי גם הופיעה בסדרות הטלוויזיה "משפחת ג'מעי" בשנת 2008 ו"א-ד'יכרא אל-אח'ירה" בשנים 2010–2011.
במרץ 2014, בלביי כובדה בפסטיבל הרדיו והטלוויזיה של המפרץ ה-13 שהתקיים בבחריין. בשנת 2019, היא שיחקה שני תפקידים בסרט "Reconnaissance" של סלים חמדי וזכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל סרטי מגרב שהתקיים באוג'דה במרוקו. בשנת 2020, היא כיכבה בתפקיד של נבילה בסדרת הטלוויזיה "ימא". היא תיארה את הדמות כאישה שסבלה מחוסר צדק רב, אבל הצליחה לבנות מחדש את החיים שלה ולבנות בית למרות שהותה בכלא למשך 10 שנים. לאחר קריאת התסריט, בלביי פחדה שהתפקיד יהיה דומה לאופרות סבון ועבדה עם הבמאי מדיח באלעיד לבסס את הדמות.
מה עושות האיילות
מָה עוֹשׂוֹת הָאַיָּלוֹת, הוא כותר ספר שירי ילדים מפרי עטה של המשוררת הישראלית לאה גולדברג. שם הכותר נלקח ממילותיו הראשונות של השיר הראשון שנכלל בספר זה.
הספר ראה אור בתל אביב, בהוצאת ספרית פועלים, לראשונה ב-1949, ואחר ב-1964, 1967, 1969 ו-1973. הספר אויר על ידי המאייר והצייר אריה נבון. בשנת 2020 ספריית הפועלים הוציאה לאור מהדורה חדשה עם איורים של מרב סלומון, עמית טריינין, שירז פומן, ענת ורשבסקי ונעם וינרר. הכותר נכלל ברשימה של כ-70 כותרים ויצירות שנועדו ללימודי חובה בבתי הספר היסודיים על פי הודעת משרד החינוך בקיץ 2011.
השירים
ארבעים שירים נכללו בלקט. הוא נועד לילדים והתאמתו לתוכנית הלימודים בגנים ובבתי הספר ניצבה לנגד עיניהם של עורכיו, בהם כנראה לאה גולדברג. נושא עיקרי בו הטבע: עונות השנה, המאורות, הים, החי והצומח של ארץ ישראל.
להלן השירים אשר הובאו בסדר נתינתם בלקט.
ביצועים
השיר הולחן על ידי יוני רכטר והושר על ידי אריק איינשטיין ואחר כך יהודית רביץ ונוספים. הוא הולחן גם על ידי דורי פרנס, והושר על ידי דורון תבורי.
ייצוגיו בתרבות הישראלית
הכותר והשיר "מה עושות האיילות" היו למטבע לשון בתרבות העברית והישראלית, עד כדי שימוש בו מחוץ להקשרו המקורי. בכתב העת קבלה הרואה אור בלוס אנג'לס, כתבה החוקרת מרב כרמלי מאמר שכותרו: "מה עושות האיילות בלילות?" : קריעת ים סוף ומיתוס האילה היולדת והנחש בזהר פרשת בשלח". בתקשורת הישראלית הביטוי מוזכר פעמים רבות בהקשר של שמירת הטבע והגנה על בעלי חיים בסכנת הכחדה או התייחסות כללית לבעלי חיים בטבע, ובהקשרים נוספים. בשנת 2017 עם כניסת השטרות החדשים, בהם שטר של 100 שקלים חדשים ועליו דיוקנה של לאה גולדברג, בצידו השני של השטר אוירו צמד איילות מסוג יחמור פרסי (מין שהושב לטבע בארץ ישראל).
בית הספר האמריקאי הבינלאומי באבן יהודה
בית הספר האמריקאי הבינלאומי באבן יהודה הוא בית ספר פרטי באבן יהודה.
הלימודים בבית הספר מותאמים לתוכנית הלימודים האמריקאית ומשרד החינוך האמריקאי, הלימודים נעשים בשפה האנגלית, מתחם בית הספר מכיל בתוכו גן ילדים, בית ספר יסודי, חטיבת ביניים ותיכון.
המקום נוסד ב-1958 בחסות שגרירות ארצות הברית בישראל, ונקרא על שם השגריר וולוורת ברבור, מתחם בית הספר הוקם בתחילתו בכפר שמריהו, ב-2007 עבר המתחם לאבן יהודה.
מורי בית הספר מחויבים להיות בעלי השכלה של תואר שני ומעלה, ובמסגרת פעילויות בית הספר מתקיימים מפגשים עם תלמידי בתי ספר אמריקאיים ברחבי העולם.
בית הספר מיועד לתת מסגרת חינוכית לילדים אשר הוריהם עובדים בישראל באופן זמני ואינם משתקעים בה. בעיקר ילדים של דיפלומטים, ספורטאים זרים או של עובדים הנמצאים ברילוקיישן בישראל. ועל כן אינם יכולים ללמוד במערכת החינוך הישראלית בעברית. מלבדם חמישית מתלמידי בית הספר הם ישראלים. בעיקר תושבים חוזרים שכבר למדו במערכות חינוך דוברות אנגלית.
מבנה בית הספר
שטח בית הספר הוא כ-70 דונם והושקעו כ-150 מיליון שקלים בהקמתו.
בבית ספר נמצאת ספרייה בגודל של כ-2,600 מ"ר וכוללת 17 אלף ספרים בשפה האנגלית, בצמוד אליו קיים חדר אוכל ואודיטוריום בעל כ-400 מקומות.
מלבד המתקנים אשר משמשים לרוב ללימודים קיים במקום בריכה, חדר כושר, מגרשי טניס ואולם ספורט.
במקום יש כ-15 כיתות יסודי, 9 כיתות חטיבת ביניים ו-10 כיתות תיכון.
בכל הקמפוס כ-550 תלמידים.
פיודור בונדרצ'וק
פיודור סרגייביץ' בונדרצ'וק (ברוסית: Фёдор Сергеевич Бондарчук; נולד ב-9 במאי 1967) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי רוסי. חתן פרס נשר הזהב ויושב ראש דירקטוריון אולפני לנפילם. בנו של סרגיי בונדרצ'וק.
ביים את הסרט "הפלוגה התשיעית", שהיה שובר הקופות של שנת 2005 ברוסיה. הסרט זכה בשבעה פרסי קולנוע שונים ושמונה מועמדויות, והיה מועמד מטעם רוסיה לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2006. בנוסף ביים את הסרטים "האי המיושב" ו"הקרב על האי המיושב", שהיו הסרטים המכניסים ביותר לשנת 2009. ביים גם את דרמת המלחמה "סטלינגרד", סרט שנשלח בשנת 2013 כמועמדה של רוסיה לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ואת שובר הקופות "משיכה".
בונדרצ'וק הוא חתן פרס TEFI 2003 בקטגוריית "מנחה תוכנית הבידור הטוב ביותר" על התוכנית "הכורסה" מערוץ CTC. בשנת 2011 זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר בקולנוע", על תפקידו בסרט "יומיים".
הוא יושב ראש דירקטוריון פסטיבל קינוטאבר, חבר אקדמיית ניקה למדעי הקולנוע, ומייסד תאגיד "גלאבקינו" ויוזם פרויקט עיר הסרטים במוסקבה. הוא מייסד חברת הקולנוע "Art Pictures Studio" וחבר המועצה העליונה של מפלגת "רוסיה המאוחדת".
נעוריו ותחילת דרכו
נולד במאי 1967 במשפחתם של השחקנית אירינה סקובצבה והבמאי סרגיי בונדרצ'וק והיה הילד השני במשפחה (אחותו הבכורה ילנה בונדרצ'וק היא שחקנית תיאטרון וקולנוע). את מרבית חינוכו קיבל מהסבתא יוליה ניקולאייבנה. סיים את בית הספר לאמנויות ואת בית הספר מספר 31 במוסקבה (גימנסיה מספר 1520 על שם קפצוב).
לאחר השלמת לימודיו התקבל ללימודים באוניברסיטה לקולנוע ע"ש סרגיי גרסימוב בפקולטה לבימוי. לאחר השלמת לימודיו התגייס לכוחות המזוינים של ברית המועצות. שירת בקרסנויארסק בחטיבת הרובאים הממונעת השנייה על שם טמאמן. בשנת 1987 חזר לאוניברסיטה לקולנוע ע"ש סרגיי גרסימוב והצטלם לסרט "סטלינגרד" שצילם מורו, הבמאי יורי אוזרוב. היה זה תפקידו השני בקולנוע אחרי שגילם בשנת 1987 את פיודור השני בסרט "בוריס גודונוב" בבימוי אביו סרגיי בונדרצ'וק.
מוה-רנו
מוה-רנו (בצרפתית: MAVA-Renault) היא מכונית מסחרית אשר יוצרה על ידי MAVA היוונית בין השנים 1979–1985.
חברת "MAVA" הייתה היבואן הבלעדי של יצרן המכוניות הצרפתיות רנו, ליוון ומשנת 1985 התחיל לייצר ברישיון "רנו" את דגם "מוה-רנו".
פיודור בונדרצ'וק
קריירה
בונדרצ'וק הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "בוריס גודונוב" בבימויו של אביו סרגיי בונדרצ'וק ב-1986, אז גילם את דמותו של פיודור השני. שנה לאחר מכן, בעודו עדיין סטודנט במכון VGIK, השתתף בצילומי הסרט "סטלינגרד", בבימויו של יורי אוזרוב.
הוא השתתף בסרט הסטודנטים של ידידו טיגרן קאוסיאן "חוף השמש", וגילם חייל צעיר. לאחר מכן, בשנת 1992, הצטלם לסרטיו של איוואן אוחלוביסטין "השופט" ו"השדים".
הוא השתתף בקליפים מוזיקליים שונים ואף קיבל בשנת 1993 את פרס Ovation בתחום, שקיבל מאביו סרגיי. באותה שנה השתתף בצילומי הסרט "מלאכי המוות", וניסה את מזלו בבימוי וביים את הסרט הקצר "אני אוהב" (Люблю).
לאחר מכן לקח הפסקה של 5 שנים עד שנת 1998, כשהשתתף בצילומי הסרט "משבר אמצע החיים" של גאריק סוקאצ'יוב. לאחר מכן הצטלם לסרטו של גריגורי קונסטנטינופולסקי "שמונה וחצי דולר" (8½ $), וגילם בסרט שני תפקידים. לאחר מכן השתתף בצילומי הסרט "ויטרינה".
בשנת 2001 הצטלם לסרט "דאון האוס" של רומן קצ'נוב, וגילם בו את הנסיך מישקין במה שנחשב לעיבוד הקולנועי לספר "אידיוט" מאת דוסטויבסקי. לאחר מכן הצטלם לסדרת הטלוויזיה "עבודה גברית" בבימויו של טיגראן קאוסיאן.
ב-2001 קיבל את פרס הכוכבים של גילדת שחקני הקולנוע של רוסיה על תפקידו בסרט "קולנוע אודות קולנוע" בבימויו של ולרי רובינצ'יק.
ב-2002 הפיק ושיחק בסרט "בתנועה" של פיליפ יאנקובסקי ובאותה שנה החל להנחות את תוכנית "הכורסה" בערוץ CTC וזכה בפרס TEFI בקטגוריית "מנחה תוכנית הבידור הטוב ביותר" לשנת 2003.
בשנת 2005 אף הצטלם לכמה סרטים ביניהם "היועץ הממלכתי", "אמא אל תבכי 2", "ממאה שמונים ויותר" וסדרת הטלוויזיה "מותה של האימפריה".
בשנת 2006 יצא לאקרנים סרטו של רוואז גיגיניישווילי "חמסין", שהיה הסרט הראשון בהפקת Art Pictures Studio (חברת הפקות שהקים בונדרצ'וק עם המפיק דמיטרי רודובסקי). בונדרצ'וק הפיק וגילם תפקיד בסרט. הסרט הרוויח 16.5 מיליון דולרים.
באותה שנה, 2006, בונדרצ'וק הצליח לקבל את אישורו של בוריס סטרוגצקי לעבד לקולנוע את הספר "האי המיושב". תקציב הסרט נאמד ב-36.6 מיליון דולר והוא צולם במשך 222 יום. בשלבי ההפקה הוחלט לפצלו לשני חלקים: "האי המיושב" (שהופץ ב-18 בדצמבר 2008) ו"הקרב על האי המיושב" (2009) כשחברת Art Pictures Studio הפיקה והפיצה. בונדרצ'וק עצמו ביים, הפיק וגילם את אחד התפקידים הראשיים.
בשנת 2007 גילם תפקידים במספר סרטים, לרבות: "מלחציים", "השחקנית", "אני נשאר" ו"שבעה תאים". בשנים 2008–2009, במקביל להשלמת העבודה על "האי המיושב" הוא גילם תפקידים גם בסרטים "הסרט הטוב ביותר 2", ו"אדמירל". בשנת 2008 החל ליזום את פתיחת קומפלקס הקולנוע "גלאבקינו".
ב-2010 יצאו מספר סרטים בהן בונדרצ'וק גילם שלל תפקידים, לרבות: "פובוס. מועדון הפחד", סדרת הטלוויזיה "המרצה", "פירמידה", "אודות האהבה" ו"אוהב אותך, מוסקבה" (דרמה קומית רומנטית המורכבת מסרטים קצרים, הקשורים לנושא האהבה ומתרחשים ברובעי העיר מוסקבה).
ב-2011 יצא לאקרנים סרטהּ של אבדוטיה סמירנובה, "יומיים", שגילם בו את התפקיד הראשי וקיבל את פרס נשר הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר. הוא גם גילם תפקידים בסרטים "חתונה להחלפה", ובסדרת הטלוויזיה "הגווארדיה הלבנה", העיבוד הטלוויזיוני לספר בעל אותו שם מאת מיכאיל בולגקוב.
ב-2012 יוצא לאקרנים הפרויקט הראשון מבית היוצר של "גלאבקינו" — הסרט "אוגוסט. השמיני" בהפקת בונדרצ'וק ומגולל עלילה דרמטית על רקע אירועי המלחמה בדרום אוסטיה. באותה שנה בונדרצ'וק גילם את אחד התפקידים הראשיים במותחן "המרגל" המהווה עיבוד קולנועי לספרו של בוריס אקונין, "רומן ריגול". באותה שנה ביים בונדרצ'וק את הסרט הקצר "אין מה למהר" שנוצר בשיתוף פעולה עם משטרת התנועה הרוסית. באוקטובר 2012 יצא לאקרנים סרט נוסף בהפקת בונדרצ'וק "נטול נשמה" המבוסס על ספרו של סרגיי מינאייב "נטול נשמה. סיפורו של אדם אמיתי", שהפך לשובר הקופות הרוסי לשנת 2012. באותה שנה השלים את צילומי הסרט "סטלינגרד" שהיה לסרט הרוסי הראשון שצולם ב-IMAX ויצא לאקרנים בשנת 2013.
בשנת 2013 בונדרצ'וק צילם בטורקיה את הסרט אנטליה-גראד (Анталияград) יחד עם טיל שווייגר על הרפתקאותיהם של תיירים רוסים וגרמנים בטורקיה. בשנת 2015 הצטלם לסרט "רוח הרפאים" (Призрак) עם סמיון טרסקונוב וביצע את שיר הנושא "חיה את ההווה" (Живи настоящим).
בינואר 2017 יצא לאקרנים סרטו "משיכה", שהפך לשובר קופות היסטרי, לאחר שהרוויח למעלה ממיליארד רובל, לעומת תקציב הפקה של 380 מיליון רובל. בינואר 2020 יצא המשכו "פלישה", שהרוויח פחות ממנו אך עדיין הוכתר כהצלחה.
בדצמבר 2019 השלים צילומי סדרת טלוויזיה בשם "פסיכו" על פי תסריט שכתבה חברתו פאולינה אנדרייבה והוא עובד על הפקת סרט קולנוע עלילתי בשם "אדון הרוח" (Повелитель ветра) אודות ההרפתקן הרוסי פיודור קוניוחוב שקבע שיא במהירות טיסה מסביב לעולם בכדור פורח, כשהקיף את העולם ב-11 יום בשנת 2016. את הסרט יפיק בשיתוף פעולה עם Vodorod Film.
Art Pictures
לאחר השלמת לימודיו באוניברסיטה הרוסית לקולנוע על שם גרסימוב בשנת 1991, פיודור הקים יחד עם ידידיו את החברה הפרטית הראשונה להפקת וידאו קליפים Art Pictures Group, שבהקמתה נטלו חלק סטפן מיכאלקוב וסרגיי קוז'בניקוב. החברה יזמה גם תערוכות שונות והפקת פרסומות.
הסרטונים השונים שהפיקה החברה זכו להכרה רבה והחברה הפיקה פרסומות למותגים בינלאומיים כדוגמת Heinz, פיליפס, סוני, World Class, פפסי, MTV, Zikr, Colgate ולחברות מקומיות כמו עיתון הקומרסאנט, СладКо, חברת הנפט והגז של טיומן TNK-BP, רשת Евросеть ותחנות הרדיו Хит FM ו"107,4", מוסאנרגו וחברת התעופה ונקובו.
בשנת 2006 בונדרצ'וק חבר למפיק דמיטרי רודובסקי וארגן את חברת Art Pictures Group ושינה שמה ל"Art Pictures Studio". האולפנים החלו בהפקת סרטים מוצלחים שהפכו לסרטי קאלט ושוברי קופות ברוסיה כדוגמת "חסמין", "האי המיושב", "הקרב על האי המיושב", "יומיים" והחלה לעסוק גם בהפקה והפצת סרטים.
בשנת 2009 בונדרצ'וק ורודובסקי הקימו את חברת Art Pictures Media (בקירילית: Арт Пикчерс Медиа) שעוסקת בשיווק סרטי הקולנוע של האולפנים לחנויות ולערוצי הטלוויזיה. החברה גם החלה בהפצת סרטים זרים ברוסיה כדוגמת "אבי ההמצאה" וסרטו של ונסן קאסל "The Monk". בשנת 2010 החברה הפיצה את המותחן הפסיכולוגי "פובוס. מועדון הפחד" שהיה לסרט הראשון שהופץ על ידי האולפנים באופן עצמאי והופץ ברוסיה, גרמניה, לטביה, ליטא ואסטוניה.
גלאבקינו
בשנת 2008 בונדרצ'וק שיתף פעולה עם קונסטנטין ארנסט ואיליה בצ'ורין כדי להקים את חברת הסרטים "גלאבקינו" (Главкино) על מנת להפיק סרטים בחשיבות לאומית, לקדם במאים צעירים ולסייע לצמיחת תעשיית הקולנוע ברוסיה. אולפני גלאבקינו ממוקמים בקומפלקס מבנים הנחשבים לאחד הגדולים מסוגם ברוסיה ובמזרח אירופה. שטח הקומפלקס מגיע ל-33 אלף מטרים רבועים כששטחו של מתחם הצילומים מגיע ל-3,107 מטרים רבועים. האולפנים עוסקים בפוסט פרודקשן, הפצת תוכן קולנועי וטלוויזיוני.
בסתיו 2011 בונדרצ'וק יזם עם "גלאבקינו" והאקדמיה לקולנוע בניו יורק הקמת מלגה על שם אביו סרגיי בונדרצ'וק שמאפשרת לבמאים צעירים מרוסיה ללמוד להפיק יחד עם מומחים אמריקאים ורוסים.
רשמית, האולפנים נחנכו בשנת 2012.
מיזם עיר הסרטים
בשנת 2009 בונדרצ'וק החל לשתף פעולה עם אדוארד פיצ'וגין וסרגיי סליאנוב להקמת מיזם "עיר הסרטים" (КИНО СИТИ), הקמת מתחמי קולנוע בכל ערי הפדרציה הרוסית.
טלוויזיה
מספטמבר 2002 ועד אוגוסט 2004 בונדרצ'וק הנחה את משחק הטלוויזיה "הכורסה" של ערוץ СТС. בשנת 2003 הוענק לו פרס TEFI כמנחה תוכנית הבידור הטוב ביותר. במרץ 2004 היה לחבר האקדמיה הרוסית לטלוויזיה.
בשנת 2004 הנחה את הגרסה הרוסית לתוכנית הטופ מודל הבאה, שנקראה "את סופר מודל" (Ты — супермодель).
בשנת 2013 נטל חלק בהפקות טלוויזיוניות שונות. בשנת 2019 החל לביים לראשונה סדרת טלוויזיה, הסדרה "פסיכו", שצילומיה הושלמו בתחילת ספטמבר 2020.
דעות פוליטיות
בונדרצ'וק תומך בדמיטרי מדבדב ובולדימיר פוטין, ובמרץ 2014 אף חתם על מכתב תמיכה בפעילות השלטונות בנושא סיפוח חצי האי קרים.
נמנה עם 103 אישי ציבור ברוסיה שתמכו במעצרן של בנות להקת Pussy Riot.
אורי כהן (ספורטאי)
אוּרי כהן (1927 – 1981) היה ספורטאי רב תחומי, אלוף (1945) ושיאן ארץ ישראל בקפיצה לגובה, מורה לחינוך גופני ומאמן כדוריד.
ביוגרפיה
אורי (במקור: אוריאל) כהן נולד בברלין בירת גרמניה, וכשהיה בן שלושה חודשים עלה לארץ ישראל עם הוריו והמשפחה התיישבה ברחובות. אביו, אהרן כהן, היה בעברו שחקן טניס ואתלט בעל הישגים, שהשתתף במכביה הראשונה.
באליפות ארץ ישראל שנערכה במאי 1945 זכה כהן במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.67 מטר.
כהן הצטיין כבר בנעוריו במגוון ענפי ספורט, וב-1952 היה לשיאן ישראל בקפיצה לגובה עם הישג של 1.75 מטר. בקפיצה משולשת שיאו היה 12.62 מטר ובקפיצה לרוחק 6.19 מטר. הוא גם הדף כדור ברזל למרחק 11.4 מטר וצבר נקודות רבות בקרב עשר. נוסף לכך, שיחק טניס זוגות, כדוריד, כדורגל והצטיין בהוקי שדה. אחד ממוריו בבית הספר, מירון אברמסון, משך אותו למשחקי ההוקי והכדוריד.
במלחמת העצמאות התגייס לגדוד 52 של חטיבת גבעתי, לקח חלק בקרבות ונפצע בידו מכדור רובה בקרבת קיבוץ חולדה.
בשנת 1951 יזם יחד עם מרדכי מוקסיי ויתר חבריהם ממכבי צעיר הקמתה של קבוצה כדוריד ראשונה בישראל, קבוצת מכבי רחובות. לפני מלחמת העולם השנייה היו קבוצות כדוריד בארץ ישראל המנדטורית, אך בתקופת מלחמת העולם, המאבק על העלייה של שארית הפליטה מהשואה ומלחמת העצמאות, הושבתה הפעילות והקבוצות התפרקו. כהן שיחק בקבוצה ושימש גם כמאמן הקבוצה. במסע שערכה מכבי רחובות בהולנד, ב-1954, הצטיין בתפקיד מבקיע השערים, כשהבקיע 11 שערים, מחצית מכלל השערים, שהבקיעה קבוצתו במשחקיה. בקבוצה שיחק בתפקיד שוער אחיו של אורי כהן, גדעון (גיגי) כהן.
בחודש יולי 1963, לאחר שמכבי רחובות זכתה בפעם החמישית באליפות הארץ, נערכה מסיבה במועדון ובמסיבה זו הודיע כהן על פרישתו ממשחק הכדוריד. הוא המשיך באימון הקבוצה עד שעבר לאמן, במשך שנתיים, את מכבי ראשון לציון. כהן שימש כמורה לחינוך גופני בגימנסיה הריאלית בראשון לציון. הוא השתתף בארבע מכביות ובמכבי השישית הוטל עליו להשביע את אלפי המשתתפים.
אורי כהן נפטר ב-1981.
תסמונת הדליפה הנימית
תסמונת הדליפה הנימית (באנגלית: Capillary leak syndrome), הידועה גם בשם תסמונת קלרקסון, מאופיינת בהתקפי בריחה של פלזמה ואלבומין דרך הנימים אל הרקמות הסובבות אותו-שרירים, איברים או חללים בגוף. זוהי תופעה נפוצה ביותר במצב של אלח דם, ולעיתים במצב שבו האדם מאובחן במחלה אוטואימונית, תסמונת גירוי יתר שחלתי, הכשת נחש, והרעלת ריצין. בנוסף, תרופות הניתנות בטיפולים כימותרפיים עלולות גם כן לגרום לדליפה נימית. תסמונת הדליפה הנימית מתרחשת ב-1 למיליון אנשים, ולרוב היא תתרחש באנשים בריאים באופן כללי (בעיקר בגיל המעבר).
מהלך המחלה
תאי האנדותל התוחמים את הנימים מבצעים היפוך עצמי ומתרחקים זה מזה. הם נשארים רחוקים זה מזה בדר"כ בין יום לשלושה ימים (מוגדר כהתקף), מה שמאפשר לפלזמה לדלוף מכלי הדם הללו (בעיקר לתוך השרירים של הגפיים). לעיתים הדליפה עלולה להיות מספיק מסיבית עד כדי גרימה להלם תת-נפחי, תסמונת המדור, תת לחץ דם, עיבוי של הדם (באנגלית: Hemoconcentration), והיפואלבומינמיה.
התקף הדליפה מחולק לשני חלקים:
שלב ההחייאה
בשלב זה ההתרכזות היא בהשגת שליטה על הדליפה הנימית ושמירה על לחץ דם תקין. בשלב הזה אלבומין ונוזלים נוספים דולפים מהנימים אל המרחב הבין תאי וגורמים לנפיחות ובצקות. בעקבות אובדן הנוזלים הרב, מתחילים להופיע סימפטומים-התייבשות, ולחץ דם נמוך (לרוב, בעקבות הירידה בלחץ הדם יש צורך במתן נוזלים או במתן עירוי דם).
סימפטומים
רוב חולי התסמונת מדווחים על תסמינים דמויי שפעת, הפרעות במערכת העיכול (שלשול או הקאה), חולשה כללית וכאבים בגפיים, אך יהיו כאלה שלא יופיעו בהם תסמינים או סימני אזהרה מקדימים.
ככל שהתופעה מתפתחת החולים מתחילים לפתח צמא, וסחרחורות.
אבחון
תסמונת הדליפה הנימית היא לרוב קשה לאבחון, ולעיתים אף מאובחנת בצורה שגויה-נוטים לחשוב שהמצב הוא פוליציטמיה, או פוליציטמיה ורה, או היפרווסקיטי או אלח דם.
בבית החולים ניתן לאבחן את התסמונת באמצעות מספר בדיקות:
אובדורודון
אובדורודון (שם מדעי: Obdurodon) הוא סוג יונק נכחד קדום שהיה קרוב משפחתו של הברווזן, המודרני אך היה גדול ממנו. מאובני גולגולת של היצור התגלו באזורים שונים באוסטרליה ונתגלו 4 מינים שלו, אך יש המשייכים חלק מהם לסוג אחר - מונוטרימטום.
תסמונת הדליפה הנימית
טיפול
במהלך ההתקף נעשה טיפול בתרופות שונות וביניהן סטרואידים-בעיקר בתחילת שלב הספיגה במטרה לצמצם את הדליפה כמה שיותר. הסטרואידים מפריעים להפרשת הורמונים שונים (וביניהם ציטוקין) הגורמים לדליפות הנימיות. לאחר שהושגה שליטה על הדליפה ההתרכזות היא על שמירת לחץ דם תקין כדי לוודא זרימת דם תקינה אל האיברים הפנימיים ומניעת בצקות.
השפעת טיפול באימונוגלובולין נחקרת גם כן, ונראה כי לטיפול מסוג זה השפעה חיובית - מחקר שנעשה בין השנים 1996-2016 על 69 מושאי מחקר בדק ומצא כי לאחר 5 שנים 78% מהנבדקים שרדו, ולאחר 10 שנים 69% שרדו. נמצא כי מושאי המחקר שאובחנו בשלב מוקדם יותר של המחלה, וקיבלו טיפול מקיף יותר שרדו לאורך זמן רב יותר.
אובדורודון
הוא חי בין האוליגוקן למיוקן מלפני 21 מיליון שנה ל-5 מיליון שנה. תפוצתו ככל הנראה הייתה במים והוא הטיל ביצים בדומה לברווזן ולקיפודניים, בניגוד לכל יונק אחר.
תסמונת הדליפה הנימית
היסטוריה
התסמונת תוארה לראשונה בשנת 1960 על ידי צוות רופאים מניו-יורק, כשבראשם עמד ד"ר בייארד ד. קלרקסון-על כן על שמו נקראת התסמונת.
צ'יאונה סוגיהארה
צִ'יאוּנֶה (סֶמְפּוֹ) סוּגִיהַארַה, (ביפנית: 杉原千畝; 1 בינואר 1900 – 31 ביולי 1986) היה דיפלומט יפני. בהיותו קונסול יפן בקובנה, ליטא, הציל בזמן השואה חייהם של אלפי יהודים מפולין ומליטא. על מעשה זה הוענק לו התואר חסיד אומות העולם.
ביוגרפיה
סוגיהארה נולד בכפר יאוטסו, מחוז גיפו, שביפן ב-1 בינואר 1900 לקוסוי, גובה מס מטעם הממשלה ורופא, וליאטסו. הוא היה הבן השני מתוך שישה ילדים. מגיל צעיר גילה עניין רב בשפה האנגלית ובעולם שמעבר ליפן. אביו ציפה ממנו ללמוד רפואה, אך בבחינות הכניסה פסל את עצמו בכוונה - כשרשם במבחן את שמו בלבד. הוא נרשם ב-1918 לאוניברסיטת ואסדה ולמד כמקצוע ראשי ספרות אנגלית. ב-1919 עבר את בחינות משרד החוץ, ונשלח לחארבין שבסין, שם למד גרמנית ורוסית, התמחה בענייני רוסיה ואף המיר דתו לנצרות פרבוסלאבית. במשרד החוץ היפני נחשב סוגיהארה לדיפלומט מבריק. בין היתר מונה כאחראי לרכישת מסילת הרכבת הצפונית במנצ'וריה (שהייתה אז מדינת בובה של יפן) מידי ברית המועצות. הודות למידע שקיבל מהסינים, הצליח לקנות אותה במחצית המחיר שדרשו הרוסים. סוגיהארה התפטר מתפקידו לאות מחאה אחרי הזוועות שנעשו תחת הכיבוש היפני בסין, וחזר ליפן ב-1935. שם התחתן עם יוקיקו קיקוצ'י, שהייתה בת למעמד נמוך משלו. גם היא התנצרה לפני נישואיהם.
ב-1938 גויס שוב למשרד החוץ, שירת במשרד הדוברות ובהמשך נשלח לשמש כמתרגם לרוסית בלשכת הצירות בהלסינקי שבפינלנד. ב-1939 נשלח לליטא, שם נתמנה לסגן הקונסול בקובנה. תפקידו החשאי הנוסף היה לאסוף מודיעין על תנועות הצבא הסובייטי והגרמני באזור. בתחילת אותה שנה (1939) הציעו היפנים לגרמנים להפעיל עבורם רשת לפעילות חתרנית באוקראינה בתנאי שהגרמנים יממנו אותה. הגרמנים ידעו על הרשת היפנית האנטי-קומוניסטית שכבר פעלה אז בכל מרכז ומערב אירופה ונוהלה על ידי נספחים צבאיים ודיפלומטים יפנים. סוגיהארה היה אחד מקציני הרשת הזו. הגרמנים התלהבו מרעיון הרחבת הרשת לאוקראינה והסכימו להעניק את המימון הדרוש לפעילות הזאת, כיוון שהוסבר להם כי המקורות של הרשת הם אוקראינים שונאי סטלין ומתנגדי הקומוניזם, ששירתו ב"צבא האדום" בעל כורחם.
במהלך מלחמת העולם השנייה
כאשר ביוני 1940 נכבשה ליטא על ידי ברית המועצות במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שחילק את האזור בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, התדפקו פליטים יהודים רבים מפולין ומליטא על דלתות הקונסוליה שעמדה לפני סגירה. לאחר ששוחח איתם, החליט סוגיהארה לעזור להם לעזוב את ליטא. האמצעי היה הנפקה של אשרת מעבר ליפן עבור אלו שקיבלו מהקונסול ההולנדי בקובנה, יאן זווארטנדיק (לימים מחסידי אומות העולם), ויזת יעד לכיוון היעד הפיקטיבי, האי קורסאו, שהיה אז בשליטה הולנדית. הנפקת ויזת מעבר אפשרה לקבל ויזת יציאה מרוסיה ומליטא, שהייתה אז שטח כבוש בידי הרוסים. הפליטים היו צריכים לגייס סכומי כסף גבוהים (180 דולרים אמריקניים, שהיו הון עתק באותם ימים), לנסיעה ברכבת הטרנס-סיבירית שחצתה את רוסיה עד עיר הנמל הרוסית ולדיווסטוק בנסיעה שארכה 11 ימים, ומשם בשיט בספינה ליפן. בשל התשלום הגבוה וכן בשל קושי להאמין בכוחה של הוויזה, לא פנו בתחילה פליטים רבים בבקשה לקבל ויזה מהקונסוליות ההולנדית והיפנית, אך עם הידרדרות המצב, ובעיקר בשל השתדלותם של העסקנים היהודים, שהיו ממנהיגי הפליטים מפולין ששהו בליטא, ובראשם ד"ר זרח ורהפטיג (לימים שר במדינת ישראל), הייתה עלייה חדה במספר הפליטים שפנו לבקש ויזה שכזו.
שלוש פעמים ביקש סוגיהארה אישור מהממונים עליו במשרד החוץ היפני להנפיק ויזות, אך נענה בשלילה, כיוון שהנפקת ויזה דרשה תהליך הרשמה מסודר והוכחה מצד המבקש שברשותו דמי קיום מספיקים. כשראה שהמצב הביטחוני מחמיר, המרה את פי הממונים עליו, והחל ב-31 ביולי 1940 להנפיק ויזות ככל שיכול, עד סגירת הקונסוליה היפנית בלחץ הרוסים בספטמבר 1940. ב-4 בספטמבר עזב סוגיהארה את תפקידו ויצא ברכבת עם משפחתו לברלין, להמשך שירות דיפלומטי שם.
על פי האומדן, עד מועד סגירת הקונסוליה היפנית, הספיק סוגיהארה להנפיק יותר מ־2,150 ויזות, בכתיבה ידנית מרתונית ביחד עם אשתו ועוזרו (בחלק מהזמן סייע להם משה זופניק, תלמיד ישיבת מיר).
אחד ההסברים לכינויו "סמפו" הוא בכך שכשהיהודים להם הנפיק ויזות שאלוהו לשמו, חשב שהשם "צ'יאונה" יהיה קשה להגייה על ידי מי שלא מורגל בשפה היפנית. לכן אמר ששמו "סמפו", שהיא צורת קריאה נוספת לסימניות הקאנג'י המרכיבות את שמו.
מספר הניצולים היה גבוה יותר ממספר הוויזות, כיוון שוויזות למבוגרים כללו גם את ילדיהם. מספר הניצולים נאמד על ידי יד ושם ב-1,600 לכל הפחות. סוגיהארה עצמו העריך את מספרם ב-3,500 ואשתו העריכה ב-6,000. הערכות לא-רשמיות אף עוברות את ה־10,000. במסגרת הוויזות הללו הונפקו ויזות לכל שלוש מאות תלמידי ישיבת מיר, שעברו בשלב ראשון לקובה שביפן והמשיכו שם בלימוד תורה, ולאחר כשמונה חודשים לשאנגחאי.
מעשיו חשפו אותו ואת משפחתו לפגיעתם של הגרמנים, אך על אף שהאחרונים ככל הנראה ידעו על מעשיו, לא פגעו בו. סוגיהארה המשיך למלא תפקידים דיפלומטיים ברחבי אירופה. בסוף תקופת המלחמה נעצר ביחד עם אשתו וילדיו בידי הסובייטים, ושהה במשך למעלה משנה במחנה מעצר. לדברי בן-עמי שילוני הסובייטים התייחסו אליו בצורה טובה יותר משאר הדיפלומטים היפנים שנעצרו.
אחרי המלחמה
לאחר המלחמה חזר סוגיהארה ליפן. הוא פוטר ממשרד החוץ בשל היותו איש המשטר הישן. הוא נאלץ לעבוד בעבודות כפיים שונות, במשך תקופה לא קצרה, ואף עבד בחנותו של אחד מראשי הארגונים היהודיים.
ב-1960 קיבל משרה בחברה מסחרית ברוסיה, ועבד בה כ־16 שנים. בסוף 1969 ביקר בישראל, בה למד בנו, נפגש עם שר הדתות זרח ורהפטיג וקיבל תעודת הוקרה מיד ושם.
ב-4 באוקטובר 1984 קיבל סוגיהארה הכרה כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. סוגיהארה לא הסכים לקבל כיבודים או טובות הנאה כלשהם, מלבד מלגת לימודים שניתנה לבנו נובוקי בידי מדינת ישראל. ככלל, לא הסכים להתראיין, ובראיון נדיר אחד אמר שצריך לעשות את הדבר הנכון משום שהוא נכון – ולא מכל סיבה אחרת.
סוגיהארה נפטר ב-31 ביולי 1986 בגיל 86, והותיר אחריו אשה ושלושה ילדים.
אישים שהציל
על היהודים שהציל נמנים, בין השאר: אריה לייב בארון, יעקב בנאי ("מזל"), אבא מרדכי ברמן, שמואל ברנבוים, זרח ורהפטיג, יחזקאל לוינשטיין, נחום לסמן, מנחם סבידור ראובן פיין, יחיאל מיכל פיינשטיין, נחום פרצוביץ, ישראל חיים קפלן, לוי קרופני, חיים שמואלביץ ובנו רפאל שמואלביץ.
איזה
איזה (באוקראינית: Иза, בהונגרית: Iza) היא כפר במערב אוקראינה. בכפר מנזר וכנסייה על שם ניקולס הקדוש, שנוסדה בשנת 1921. משנת 1924 מוקדש המנזר לכנסיית הבתולה מרים. באיזה התגורר לפני מלחמת העולם השנייה מיעוט גרמני, שמנה כ-5% מכלל 4,000 תושבי העיירה.
מאז מלחמת העולם השנייה יש בעיירה בעיקר תושבים רוסינים. מוצרי העץ ומלאכת היד של תושבי העיירה משווקים ברחבי אוקראינה.
יהודי איזה
לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה השתייכה איזה להונגריה. עם כיבוש הונגריה על ידי גרמניה, ב-1944, היו בעיירה כ-440 יהודים, רובם אורתודוקסים. בקיץ 1941 גורשו יהודים חסרי נתינות מאיזה לאוקראינה שהייתה תחת כיבוש גרמני. המגורשים נרצחו בהטבח בקמניץ-פודולסקי. גברים יהודים אחרים מהעיירה גויסו בכפייה לשירותי העבודה בצבא ההונגרי, נשלחו לחזית המזרחית ורבים מהם נספו.
ב-16 באפריל 1944 הוקם באיזה גטו בו רוכזו אלפים מיהודי הסביבה. במאי גורשו תושבי הגטו לאושוויץ.
סבן מיוזיק גרופ
סבן מיוזיק גרופ (באנגלית: Saban Music Group) היא חברת בידור הממוקמת בלוס אנג'לס, קליפורניה. החברה הוקמה בשנת 2019 על ידי איש העסקים הישראלי חיים סבן. החברה עוסקת בהוצאה לאור, טיולים, ניהול, רכישות וייצוג אמנים.
היסטוריה
החברה הוקמה ב-2019 על ידי איש העסקים חיים סבן. מגזין פורבס דיווח כי חיים סבן השקיע סך של 500 מיליון דולר על הקמת החברה.
ב-2020 חתם חיים סבן עם חברת יוניברסל מיוזיק גרופ על הסכם הפצה דיגיטלית של תוכני החברה.
The Neverhood
בשנת 1998 יצא משחק המשך בשם Skullmonkeys (ביפן הופץ תחת השם "Klaymen Klaymen 2"). המשחק מיועד לקונסולת משחקים, סוני פלייסטיישן והוא מסוג משחק פלטפורמה.
בשנת 2013 פתחו היוצרים דף ב-Kickstarter כדי לגייס כספים למשחק הרפתקאה שהם מתכננים בשם Armikrog, שזכה לכינוי "היורש הרוחני של הנברהוד".
עלילה
בראשית היה מלך בשם הובורג (Hoborg), שיצר את העולם שנקרא Neverhood. בעולמו חש הובורג בודד, והחליט ליצור לעצמו חברים. מתוך זרע חיים מיוחד יצר ישות בשם קלוג (Klogg). הובורג הסביר לו כי כל מה שהוא רואה סביבו שייך לו, אך כשקלוג ניסה לקחת את הכתר של הובורג, דאג הובורג להבהיר כי הכתר הוא הדבר היחיד שלא יוכל לקבל. בעוד הובורג חושב על אילו עוד חברים חדשים הוא ייצור, התמרמר קלוג וחשב איך להשיג את הכתר. זמן מה לאחר מכן, הובורג ישב על כיסאו כשהוא מחזיק זרע חיים חדש ודמיין את החבר הבא שייצור. בעודו חושב, חטף קלוג את כתרו. באותו הרגע הסתבר לקלוג כי מלבד המלוכה הכתר מעניק להובורג גם את חייו. בינתיים, הביט מהצד חבר מסתורי של הובורג בשם ווילי טרומבון, אשר הזדעזע לראות את המעשה המרושע שעשה קלוג. על כן, החליט ווילי לקחת את זרע החיים האחרון שנותר בידו של הובורג הרדום ולזרוע אותו בחדר רחוק. מתוך הזרע הזה, נולד קליימן (Klaymen), גיבור המשחק.
את העלילה המלאה מספר המשחק רק בסיומו, לאחר שקליימן אסף את כל הדיסקים שפיזר ווילי ברחבי ה-Neverhood. בסצנת הסיום, צריך קליימן לבחור אם להחזיר את הכתר להובורג או להמליך עצמו למלך. הבחירה השנייה תסיים את המשחק בסוף ה"רע", בו קליימן הורג את קלוג ומשתלט על Neverhood, והבחירה הראשונה תסיים את המשחק בסוף הטוב, בו קליימן מחזיר להובורג את השליטה על הנברהוד, וקלוג בטעות מעיף את עצמו לחלל.
סוגה
ב-Neverhood, כמו במשחקי הרפתקה אחרים, יש לבצע משימות שונות על מנת להתקדם. בתוך מבנים וחדרים אחרים, השליטה בקליימן היא מנקודת מבט קבועה (גוף שלישי), ובשטחים פתוחים השליטה היא בגוף ראשון. המשחק משופע בחידות ומשחקי חשיבה שונים (כמו מבוכים, משחק זיכרון, משחקי התאמה וכו') אותם צריך לפתור כדי להמשיך או כדי לקבל רמזים להמשך המשחק.
מת להיות
מת להיות הייתה תוכנית מציאות טלוויזיונית ישראלית ששודרה במשך שתי עונות במוסיקה 24, עונה שלישית בערוץ 2 ועונה רביעית בערוץ 10 בין השנים 2004 ל-2006. בתוכנית התחרו אנשים שאינם זמרים מקצועיים בחיקוי זמרים שונים. את התוכנית הנחה דידי הררי, יחד עם ארבעה שופטים משתנים ולהקת ליווי בשם "על הבמה".
פורמט
על מנת להשתתף בתוכנית, על המתמודדים לעבור אודישן (במהלך התוכנית מוצגים לעיתים חיקויים שלא עברו את האודישן). המתמודדים בכל תוכנית מופיעים כאשר הם מאופרים ולבושים בצורה מיוחדת על-מנת שיהיו דומים חיצונית לזמר המקורי. המנצח נקבע על ידי הצבעת הקהל שבאולפן.
בעונה הראשונה זכה הצרוב, איל כהנא, שביצע חיקוי של ריטה, בעונה השנייה של מאיה בוסקילה, בשלישית של שלמה ארצי וצרוב של מוש בן ארי זכה בעונה הרביעית. בנוסף, חוקו זמרים אחרים, כמו צביקה פיק, אביב גפן, האחיות פיק, סאבלימינל והצל, שימי תבורי, בעז שרעבי, חיים צינוביץ', מייק בראנט, עברי לידר, שרית חדד, בן ארצי ועוד.
בין השופטים היה ניתן למצוא את ניקי גולדשטיין, מרגלית צנעני, פבלו רוזנברג, ננסי ברנדס, משה דץ, שרונה פיק, אילנה אביטל ומפורסמים אחרים.
שידור התוכנית
שני העונות הראשונות שודרו בערוץ "מוסיקה 24" בקיץ 2004 ובחורף שאחריו.
בקיץ 2005 שודרה התונית בשידור טלעד בערוץ 2, בחודשיים האחרונים לפני סיום הזיכיון שלה. התוכנית עלתה לשידור ב-10 באוגוסט 2005.
ב-9 בדצמבר 2005 החל שידור עונה נוספת בערוץ 10 בשעה 20:00 בימי שישי. התוכנית רשמה רייטינג ממוצע של כ-5% בלבד לאחר המעבר מטלעד לערוץ 10, ועונות נוספות לא הופקו יותר.
לקראת סיום שידור התוכנית חלק מהמשתתפים העלו מופע בשם "הצרובים", ואף הוציאו גרסת כיסוי לשיר של הגששים "תן לשים את הראש על דיונה".
קישורים חיצוניים
ביקורות
עדנה פורביאנס
עדנה פורביאנס (באנגלית: Edna Purviance; 21 באוקטובר 1895 – 13 בינואר 1958) הייתה שחקנית אמריקנית בעידן הסרט האילם. היא גילמה את התפקיד הראשי ברבים מסרטיו המוקדמים של צ'ארלי צ'פלין, ובמשך 8 שנים שיחקה לצידו ביותר מ-30 סרטים.
קריירה
בשנת 1915 עבדה פורביאנס כמזכירה בסן פרנסיסקו, בזמן שהשחקן והבמאי צ'ארלי צ'פלין עבד על סרטו השני עם חברת ההפקות Essanay, צ'פלין חיפש שחקנית ראשית לסרטו "A Night Out". אחד משותפיו הבחין בפורביאנס בבית קפה בסן פרנסיסקו וחשב שתתאים לתפקיד. צ'פלין נפגש איתה, ולמרות שחשש תחילה שהיא עשויה להיות רצינית מדי לתפקיד קומי, העניק לה את התפקיד.
צ'פלין ופורביאנס ניהלו קשר רומנטי כאשר שיחקו בסרטים של צ'פלין בשנים 1915 עד 1917. פורביאנס הופיעה ב-33 הפקות של צ'פלין, ובכלל זה בקלאסיקה הנער משנת 1921. הסרט האחרון שלה איתו, A Woman of Paris, היה גם הראשון שבו שיחקה בתפקיד הראשי. הסרט לא זכה להצלחה ושם קץ לקריירה של פורביאנס. היא שיחקה אחר כך בשני סרטים נוספים: The Sea Gull, הידוע גם בשם A Woman of the Sea (סרט שצ'פלין מעולם לא התיר להציג) ו-Éducation de Prince, סרט צרפתי שהוקרן ב-1927, זמן קצר לפני שפורביאנס פרשה מהמשחק.
למרות שהייתה בקשר רומנטי עם צ'פלין במשך כמה שנים, בסופו של דבר נישאה פורביאנס ב-1938 לג'ון סקוויר, טייס בחברת פאן-אמריקן איירליינס. הם נשארו נשואים עד מותו ב-1945.
ב-13 בינואר 1958 מתה פורביאנס מסרטן הגרון בבית חולים בהוליווד. היא נקברה ב- Grand View Memorial Park Cemetery בגלנדייל, קליפורניה.
סקייט
{{פירושונים| ספורט: אישים: אחר:
ראו גם
}}
חטיבת כרמלי
הקמת החטיבה (תש"ח)
בפקודת המבנה הארצי מנובמבר 1947 החליט דוד בן-גוריון להקים מתוך גדודי ופלוגות החי"ש בערים ובמחוזות ארבע חטיבות סדירות, שהפכו בהמשך לשש, ולהתחיל בגיוס כל הכוח המסוגל ללחימה. בצפון הקימה מפקדת ההגנה את חטיבת לבנוני שנקראה בתוכניות המוקדמות "חטיבת הצפון" וכללה את כל המרחב שמזכרון יעקב וצפונה. מפקד החטיבה היה משה זליצקי (לימים משה כרמל) והיא כללה את כל כוחות החי"ש במרחב.
ב-28 בפברואר 1948 פוצלה החטיבה לחטיבת גולני בנפת יזרעאל, הכנרת, גלבוע ועד תל חי וחטיבת כרמלי (על שם הר הכרמל) באזור חיפה ונפת זבולון (כלומר חיפה והגליל המערבי). במקביל פעלה בגזרה חטיבת יפתח של הפלמ"ח.
למסגרת החטיבה הוכפפו 3 גדודים - 21 (שגרעינו בני נשר-יגור, נהריה והקריות שמצפון לחיפה), 22 (שגרעינו סטודנטים מהטכניון) ו-23 (שהוקם מיחידת "הדרי" - חיל משמר העם של חיפה ועולים חדשים בעיקר שארית הפליטה). במהלך המלחמה הוקם גדוד נוסף - 24, גם הוא על בסיס יחידת "הדרי" ועולים חדשים (שארית פליטה).
עם הקמת המדינה מנתה חטיבת כרמלי 2,238 חיילים ומפקדים.
פעילות החטיבה במלחמת העצמאות
עיקר פעילותה של החטיבה הייתה בכוננות לקראת תפיסת הבסיסים הלוגיסטיים של הבריטים בסביבת חיפה עם עזיבתם ובמיוחד הנמל ודרכי הגישה אליו ובתי הזיקוק. כמו כן ערכה החטיבה פעולת נקם כנגד הכפרים בלד א-שיח' (היום נשר) לאחר טבח בתי הזיקוק ב-30 בדצמבר 1947 שבו נהרגו כמה מתושבי הכפר. ב-14 במרץ 1948, פוצצו חיילי גדוד 21 של החטיבה את מנהרות הרכבת בראש הנקרה וזאת כדי למנוע מעבר כוחות מלבנון דרך המסילה. ב-27 במרץ 48 יצאה שיירה של החטיבה שנודעה בשם שיירת יחיעם, לעקוף את עכו ולהביא אספקה ליישובי הצפון. השיירה הותקפה סמוך לנהריה ונגרמו לה אבדות קשות. באפריל 48 התמודדה החטיבה עם צבא ההצלה בקרבות משמר העמק ורמת יוחנן. באפריל 48 סיימה החטיבה בהצלחה את הקרב על חיפה, הודות לתכנון המדויק ולהיכרות עם הסביבה והמתקנים. כך הצליחה החטיבה תוך פחות מ-24 שעות לתפוס את כל הבסיסים הבריטיים והמפעלים האסטרטגיים בעיר. החטיבה הכניעה את ההתנגדות הערבית והשתלטה על העיר. לאחר פלישת צבאות ערב הכניע כוח של החטיבה את עכו במבצע בן עמי (שנקרא על שם בן עמי פכטר שהיה מפקד גדוד בחטיבת כרמלי ונפל בשיירת יחיעם). מפקד החטיבה הראשון היה משה כרמל והשני היה מרדכי מקלף, לימים הרמטכ"ל השלישי של צה"ל.
עם הקמת צה"ל הפכה כרמלי לחטיבת צה"ל. לאחר הכרזת המדינה השתתפה החטיבה בפיקודם של משה כרמל ולאחר מכן בפיקודו של מרדכי מקלף, בכל קרבות חזית הצפון ובטיהור כל אזור הגליל, במהלך מלחמת העצמאות. כמו כן, נטלה חלק במבצעי יצחק, דקל, ברוש וחירם. החטיבה ספגה אבדות כבדות בניסיון שכשל לכבוש את ג'נין במבצע יצחק וגם בנפילת שיירת יחיעם.
גדוד 21 - נפת זבולון
גדוד 21 ששמו היה "נפת זבולון" הוקם רשמית כגדוד ג´ של חטיבת "לבנוני" ביום 25 בדצמבר 1947 במסדר שנסקר על ידי מפקד הגדוד בן עמי פכטר בגבעת שמיר ליד רמת יוחנן ליד בניין ששימש לפני כן כמרכז אימונים (כיום חוות הצופים). תחום החבל היה מנקודה שבין שער העמקים וג'למי עד מבואות חיפה, ומחרייבה שעל הר הכרמל ועד מבואות עכו. היישובים שנכללו בחבל היו: יגור, כפר חסידים, נשר, רמת יוחנן כפר המכבי, אושה, שמיר (לפני מעברו לגליל), קריית אתא, חרייבה, מחצבות 4.5, צ'ק פוסט, הקריות אפק (לפני כן משמר הים), כפר מסריק ועין המפרץ.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה שלח ארגון ההגנה את אנשיו לקורסים ואימונים. לקראת סוף שנת 1947 התקיימו גיוסים בצפון הארץ. אנשי החי"ש נשלחו למשקי הגליל המערבי לקדם פלישה. למחרת כ"ט בנובמבר התגייס חלק מהגדוד והוקמו הבסיסים בנשר, רמת יוחנן, חרייבה, מחצבות 4.5 בקריות ובגליל המערבי. החבל הכיל יישובים יהודים, יישובים ערבים כוחות צבא בריטיים וכוחות הלגיון הערבי. לחבל נודעה חשיבות משום שישב על דרכים חיוניות ומפעלים חשובים כגון בתי הזיקוק, מפעל נשר למלט, בית המלאכה של הרכבת בתי המלאכה של סולל בונה ועוד. הגיוסים לגדוד נעשו בשלבים. בתחילה גיוסים קטנים במבנה כוחות של כוננות ולאחר מכן במסגרות גדולות יותר. הגיוסים כללו את בני המקום שגדלו בארץ וגם עולים חדשים ששהו מספר חודשים בארץ והתגוררו ב"מעון עולים" בנשר.
הגדוד כלל שלוש פלוגות:
בקרבות מלחמת העצמאות נהרגו 149 לוחמי הגדוד על פי הפירוט הבא.
לאחר מלחמת העצמאות
אחרי מלחמת העצמאות התארגנה החטיבה מחדש והפכה לחטיבת מילואים צפונית עם בסיס בעמקים. החטיבה תפקדה כחטמ"ר העמקים (או בשמו האחר "חטמ"ר צמח") עד לשנת 1974.
מלחמת ששת הימים
במהלך מלחמת ששת הימים החזיקה החטיבה מוצבים בגזרת הירדן ונטלה חלק במערכה על כיבוש צפון השומרון מוצבי הסורים בחוף המזרחי של הכנרת ודרום רמת הגולן.
ב-9 ביוני פקד דוד אלעזר, אלוף פיקוד הצפון, על מפקד חטמ"ר 2, יהודה גביש, לתקוף את המוצבים הסוריים תאופיק התחתונה ותאופיק העליונה כחלק המאמצים המשניים בתוכנית "מקבת". המשימה הוטלה על גדוד נח"ל 908, בפיקוד שלמה חלמיש. הגדוד נע על כביש צמח - מעגן - תל קציר - האון. עוד בטרם החלה ההתקפה נפתחה על הגדוד הפגזה מתאופיק העליונה. בהפגזה איבד הגדוד שני חיילים, ביניהם המג"ד חלמיש, וכמה חיילים נפצעו. המח"ט הורה לעצור את התקדמות הגדוד לכיוון תאופיק. ב-10 ביוני נעה החטיבה מעין גב צפונה, לאורך חוף הכנרת, תוך שהיא תופסת את כורסי ללא קרב ומגיעה לבקעת הבטיחה.
מלחמות אחרות
בשנת 2005 בעקבות דרישה של הלוחמים הוותיקים ומפקדי החטיבה, הוחזר לחטיבה השם ההיסטורי "חטיבה 2".
פאול גרינינגר
פאול גרינינגר (27 באוקטובר 1891 - 22 בפברואר 1972) היה מפקד משטרת הגבולות של שווייץ בתחנת גבול בין שווייץ לאוסטריה שאיפשר מעבר פליטים יהודים מאוסטריה לשווייץ בזמן מלחמת העולם השנייה ובשל כך הוכר - כעבור 33 שנים - כחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה
גריניגר למד במכינה למורים בין השנים 1907–1911. ב-1913 הצטרף לקבוצת הכדורגל בריל סט. גאלן, והיה חלק מהקבוצה בעת שזכתה באליפות היחידה בהיסטוריה שלה בעונת הספורט של 1914-15. בהמשך התגייס לצבא שווייץ, וב-1919 לאחר שחרורו מהצבא התגייס למשטרה של מחוז סנט גאלן.
פעילות להצלת יהודים
באוגוסט 1938 שימש כמפקד משטרת הגבולות של מחוז סנט גאלן, לאחר סגירת גבולותיה של שווייץ בפני פליטים יהודים מגרמניה, איפשר לכ-3,600 יהודים לעבור את הגבול לשווייץ באזור קנטון סנט גאלן, ובכך הציל את חייהם. בנוסף, רכש מכספו מעילים וציוד נוסף לפליטים שהגיעו חסרי כל.
גרינינגר פוטר מן המשטרה לאחר שנמצא אשם בהפרה מכוונת של הוראות חוקיות ממפקדיו, ונשללו ממנו דרגותיו, כל זכויות הפנסיה וכן פיצויי פרישה. הוא עבד זמן מה בעבודות מזדמנות ואחר כך עבד כמורה במשרה חלקית. במאי 1970 נדון עניינו בפרלמנט השווייצרי ובעקבות זאת, בדצמבר 1970 קיבל מכתב רשמי מממשלת הקנטון המודה לו על הגישה ההומנית שגילה כלפי פליטים שהיו שרויים בסכנת נפשות. עם זאת, הממשלה סירבה לפתוח מחדש את המשפט מחדש ועל כן לא קיבל פנסיה. בשווייץ וגרמניה נאספו תרומות עבורו ובמרץ 1971 קיים ארגון נפגעי הנאצים טקס הוקרה לכבודו. בשנת 1971 הוא גם הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
גם לאחר מותו לא מיהרה ממשלת שווייץ להחזיר לגרינינגר את תוארו וזכויותיו. רק בשנת 1995 טוהר שמו על ידי ממשלת שווייץ. הערך הכספי של ההפסד שנגרם לו מפיטוריו ושלילת פיצויי הפיטורין שלו הועבר לידי יורשיו אשר השתמשו בכסף כדי להקים בשנת 1998 את קרן פרס גרינינגר, המעניקה אחת לשנה פרס כספי על מעשים הומאניים וגילויי אומץ לב יוצאי דופן.
הנצחה
בשנת 2004 נקרא על שמו רחוב בשכונת פסגת זאב שבצפון ירושלים. כאשר נתבקשו נציגי שווייץ בישראל והשגריר השווייצרי להגיע לטקס סירבו מפני שהאזור ממוקם מחוץ לקו הירוק. גם בשכונת קריית אלון (שבעבר הייתה ידועה כיישוב הערבי פג'ה ובמקור ככפר היהודי פוגה) שבפתח תקווה נקרא רחוב על שמו. בשנת 2017 נקרא על שמו רחוב בראשון לציון בטקס שבו השתתפו שר מממשלת שווייץ, שגריר שווייץ בישראל, נציג העמותה על שמו וראש עיריית ראשון לציון.
ביקורי נשיאי ארצות הברית בישראל
מאז הקמת המדינה ביקרו שבעה (מתוך 14) נשיאי ארצות הברית מכהנים בישראל 12 פעמים. הביקור הראשון נערך על ידי ריצ'רד ניקסון בשנת 1974 והאחרון על ידי ג'ו ביידן בשנת 2022. ביקרו בישראל גם הנשיאים ג'ימי קרטר, ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש, ברק אובמה, דונלד טראמפ. לא ביקרו בישראל אחרי ניקסון, הנשיאים ג'רלד פורד, רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש. מרבית הביקורים יצאו לפועל מאז אמצע שנות ה-90, והם התרחשו בעיקר על רקע אירועים ותפניות ביחסי ישראל עם העולם הערבי והמשא ומתן בין ישראל למדינות ערב והפלסטינים, ובמטרה לקדם תהליכים אלו.
כיאה לביקור אישיות רמת דרג ולאור החשיבות של יחסי ישראל עם ארצות הברית זכו כל הביקורים לתשומת לב ציבורית ותקשורתית גבוהה בישראל והצריכו היערכות מיוחדת של רשויות המדינה לקבלתם, לרבות נקיטת סידורי ביטחון חמורים. הנשיאים המבקרים הגיעו לישראל בלויית פמליות גדולות (כמקובל בכל ביקורי הנשיאים מחוץ לארצם) ובכלל זה ליווי של מאות אנשי ביטחון אמריקניים. ארצות הברית גם הטיסה כלי רכב רבים ואף מסוקים לישראל לקראת הביקורים השונים.