cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטין אנדרסן בילה
ב-2 באפריל 1801 במהלך המלחמות הנפוליאוניות התקיף הצי הבריטי תחת פיקודם של לורד הוריישו נלסון וסר הייד פארקר את הצי המלכותי הדני ליד קופנהגן. הבריטים חששו מכך שרוסיה, שוודיה, ופרוסיה יחד עם דנמרק ארגנו ברית נייטרלית. הבריטים חששו שהצעד הזה מופנה כנגדם ולכן החליטו לתקוף את הצי הדני שהיווה את האיום הימי העיקרי מבין הציים הנייטרלים. התוכנית הבריטית הייתה להכריח את דנמרק לפרוש מהברית לפני שיפשיר הקרח שיתן לצי הרוסי להצטרף למערכה. הצי השוודי היה רחוק מדי הפרוסי קטן מדי והצי הצרפתי הושמד כמעט לגמרי בקרב הנילוס.
ההיערכות הדנית הייתה טובה. על הכוחות הדניים פיקד אולפרט פישר ובילה שימש כסגנו. בילה עצמו פיקד על ארבע ספינות קרב ופריגטה אחת. אולם הצי הבריטי הנחיל לצי הדני תבוסה קשה מה שלא פגע בבילה שהוכתר כגיבור.
את שארית חייו הקדיש בילה לארגון מחדש של הצי הדני-נורווגי הוא נפטר ב-15 באפריל 1833.
פול מקרטני
סר ג'יימס פול מקרטני, CH MBE (באנגלית: Sir James Paul McCartney; נולד ב-18 ביוני 1942) הוא מוזיקאי וזמר-יוצר בריטי. מקרטני ידוע בעיקר בזכות היותו חבר בלהקת הרוק הביטלס, הנחשבת בעיני רבים להרכב המוזיקלי החשוב והמשפיע ביותר במאה ה-20, ופעל בלהקה ככותב, כמלחין, כמבצע וכנגן גיטרה בס. פעילותו של מקרטני בלהקת הביטלס, ושיתוף הפעולה עם חבריו ללהקה ג'ורג' האריסון, רינגו סטאר וג'ון לנון, הובילה לכמה מהשירים הפופולריים ביותר בהיסטוריה של מוזיקת הרוק ובתוך כך הייתה לו תרומה חשובה לשינוי שעברה מוזיקה זו מפורמט של בידור לאומנות של ממש. מקרטני נחשב לזמר-יוצר משפיע מאוד בתולדות המוזיקה הפופולרית. זכה 21 פעמים בפרס הגראמי, נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול ב-1988 כחבר להקת הביטלס וב-1999 כזמר-יוצר עצמאי, וב-1979 הופיע לראשונה בספר השיאים של גינס כיוצר המצליח (הפורה) ביותר אשר עשרות משיריו התברגו למקומות הראשונים במצעד הפזמונים הבריטי.
המגזין רולינג סטון דירג את מקרטני במקום ה-11 ברשימת 100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים.
לאחר התפרקות להקת הביטלס, מקרטני פנה לקריירת סולו ושיתופי פעולה עם מוזיקאים שונים, והיה ממקימי להקת Wings עמה זכה להצלחה רבה. לצד פעילותו המתמשכת בתחום מוזיקת הפופ עסק מקרטני בהלחנת יצירות קלאסיות ומוזיקה אלקטרונית.
מעבר לפעילותו בתחום המוזיקה וההפקה המוזיקלית, לאורך השנים עסק מקרטני גם בציור, הפקת סרטים ופעילות למען זכויות אדם ולמען זכויות בעלי חיים. בשנת 1965 הוענק למקרטני תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית, ובשנת 1997 הוענק לו תואר אבירות מטעם הממלכה המאוחדת.
נעוריו ותחילת דרכו
ג'יימס פול מקרטני נולד ב-18 ביוני 1942 בליברפול שבאנגליה לג'יימס (ג'ים) ומרי מקרטני, משפחה נוצרית-קתולית ממוצא אירי ממעמד הפועלים. אמו הייתה אחות ומיילדת במקצועה, ואביו היה איש מכירות בבורסת הכותנה, ומוזיקאי ג'אז. למקרטני אח צעיר בשם פיטר מייקל (מייק) מקרטני, מוזיקאי אף הוא, נולד בליברפול ב-7 בינואר 1944.
בשנת 1955 עברה משפחת מקרטני על בניה הצעירים לבית ברחוב פורת'לין 20 (20 Forthlin Road) שבדרום ליברפול, הבית אשר יוגדר ברבות השנים על ידי הקרן הלאומית כ"מקום הולדתה של להקת הביטלס".
לעובדת היותו של האב מוזיקאי הייתה השפעה חיובית על מקרטני אשר הפגין משיכה למוזיקה משחר נעוריו. אביו של מקרטני פעל בצעירותו בשנות ה-20 כמנהיג להקת הג'אז "Jim Mac's Band", היה נגן חצוצרה ופסנתר, וניגן נעימות ג'אז בבית המשפחה. האב עודד את שני בניו להתנסות במוזיקה, ומקרטני החל להתנסות בנגינה על חצוצרה משומשת שקנה לו אביו. הגאות בהשמעת מוזיקת הרוק אנד רול והרית'ם אנד בלוז בתחנות הרדיו בשלהי שנות ה-50 שילהבה והפנתה את תשומת לבו של מקרטני לדומיננטיות המתחזקת של הגיטרה החשמלית, והוא החליט לוותר על החצוצרה שנתן לו אביו ולרכוש גיטרה אקוסטית. מקרטני התקשה לנגן על הגיטרה עקב היותו שמאלי, עד שהחליט להפוך את המיתרים על הגיטרה.
ב-31 באוקטובר 1956, נפטרה מרי מקרטני, אמו של פול, כתוצאה מסיבוכים במהלך ניתוח מסקטומיה אשר התקיים כדי לנסות ולטפל בסרטן השד אשר אובחן אצלה מספר שנים קודם לכן. מקרטני חיפש נחמה במוזיקה, ובילה שעות בנגינה על הגיטרה החדשה. בגיל 14 בלבד, הוא כתב את שירו הראשון "איבדתי את נערתי הקטנה" (I Lost My Little Girl), ושירים נוספים אשר חלקם הפכו לאחר מכן לשירי הביטלס.
בתוך כך ניסה מקרטני ללמוד נגינה בפסנתר בעזרת שיעורי נגינה בעצת אביו, אך זמן קצר לאחר מכן הוא ויתר על השיעורים כי הוא מצא שהוא מעדיף ללמוד נגינה משמיעה. ואכן, תוך זמן לא ארוך, ובזכות הכישרון הטבעי המוזיקלי שלו, מקרטני למד לנגן היטב על הפסנתר, ואף נעזר בו לכתוב בגיל 16 את אחד הפזמונים שיהפוך לאחד מלהיטי הביטלס, When I'm Sixty-Four.
ב-1954 מקרטני פגש לראשונה את ג'ורג' האריסון, לימים חברו ללהקת הביטלס, באחת הנסיעות מטעם בית הספר בו למדו. השניים הפכו מיד לחברים, ומצאו עניין משותף במוזיקה ובנגינה. שנים ספורות לאחר מכן, נפגשו לראשונה מקרטני וג'ון לנון, לאחר שחבר משותף עורך ביניהם היכרות, בסיומה של הופעה של להקתו של לנון ב-6 ביולי 1957. לנון היה ממקימי להקת סקיפל (skiffle) בשם "החוצבים" (The Quarry Men), ולאחר פגישה נוספת הסכים לצרף את מקרטני ללהקה כנגן גיטרה מלווה תוך שהוא מתרשם מיכולות הנגינה שלו. מקרטני ניסה לצרף את חברו, ג'ורג' האריסון, לאותה להקה, והאריסון אכן התקבל ב-1958 בתפקיד של נגן גיטרה מובילה.
1960-1970: שנות הביטלס
לאחר מספר גלגולים זכתה להקת "החוצבים" לשם הביטלס. למרות הסתייגותה של דודתו של לנון, מימי, ממקרטני בן מעמד הפועלים (לנון היה בן המעמד-הבינוני האמיד), ועוד יותר מהאריסון, בעל המבטא הליברפולי העיקש, הפכו מקרטני ולנון ידידים והחלו כמעט מיד לכתוב שירים ביחד.
הביטלס היו מסגרת מאגדת רופפת ללהקת נערים, ללא מתופף ראוי לשמו ובהרכבים ובשמות שהשתנו תדירות. פריצת הדרך המקצועית הגיע כאשר ארגן אמרגנה הראשון של הלהקה סדרת הופעות במועדון לילה קטן ברובע סט. פאולי בהמבורג שבגרמניה. לקראת סדרת ההופעות צורף ללהקה ידידו של לנון, סטיוארט סאטקליף, כנגן בס וברגע האחרון צורף המתופף פיט בסט. סדרת ההופעות, כמו גם מסעות ההופעות הנוספים בהמבורג, תרמו רבות לגיבושה של הלהקה. אחרי מסע ההופעות הראשון, שהסתיים בגירושם של חברי הלהקה מהמבורג, התפרקה הלהקה למעשה, אך שבה והתאחדה כעבור מספר חודשים, כשמקרטני מלוהק הפעם לתפקיד נגן גיטרת הבס, במקום סאטקליף שנשאר ללמוד בהמבורג.
בסוף שנת 1961 הפך בריאן אפסטיין (אפשטיין) למנהל הלהקה, שינה את הופעתה, ואף הצליח להשיג לה חוזה הקלטות לאחר מספר ניסיונות כושלים. שני השירים הראשונים שהקליטה הלהקה, Love Me Do ו-P.S. I Love You, היו שירים שהכותב העיקרי שלהם היה מקרטני.
בשנים הראשונות להצלחת הלהקה (1963 - 1966) התגורר מקרטני בחדר בביתה של חברתו אותה עת, השחקנית המתחילה ג'יין אשר. יחסיהם של השניים ידעו עליות ומורדות, שחלקן תועד גם בשירים שכתב מקרטני בשנים אלו. היחסים הלכו והצטננו כאשר עבר מקרטני לבית משלו, ב-1966, ואחרי תקופת אירוסים קצרה ב-1968 באו לקצם.
מקרטני הפגין לאורך שנות פעילותה הראשונות של הלהקה עניין רב בתהליך ההקלטה ובחידושים מוזיקליים. למקרטני היה תפקיד חשוב בעיצוב האופן בו ניגן רינגו סטאר, חבר הלהקה, על התופים; באופן בו הוקלטה נגינת הבס בשירי הלהקה; ובהדרגה, לצידו של מפיקה המוזיקלי של הלהקה, ג'ורג' מרטין, גם בעיבוד המוזיקלי הכולל. תרומה חשובה נוספת של מקרטני לביטלס, לבד מהשירים שלהלחנתם היה שותף, הייתה התנסותו במוזיקה נסיונית, שחלק מלקחיה (לדוגמה, סרטי הקלטה מנוגנים לאחור) מצא את מקומו בתקליטי הלהקה.
הביטלס חדלו מהופעות חיות בסוף אוגוסט 1966. המהלך היה תחילה לצנינים בעיניו של מקרטני, אך לבסוף קץ גם הוא בהופעות בהן לא ניתן היה לשמוע את נגינת חברי הלהקה או להגיש באופן הולם את שיריה החדשניים והמורכבים יותר. אחרי הפסקת ההופעות נטלו חברי הלהקה חופשה ארוכה, במהלכה הלחין מקרטני את פס-הקול לדרמה הריאליסטית The Family Way (תקלה בירח הדבש).
עם שובה של הלהקה מן החופשה יזם מקרטני את הרעיון ליצור אלבום של הביטלס, שתוצג כלהקה אחרת, "להקת מועדון הלבבות הבודדים של סרג'נט פפר". מקרטני, הוגה הרעיון, היה הרוח החיה ביצירת האלבום החדשני, לו כתב את רוב השירים, ובעיצוב תצלום העטיפה המפורסם שלו.
זמן קצר אחרי צאת Sgt. Pepper, שזכה להצלחה אמנותית ומסחרית מסחררת, התאבד (ככל הנראה) מנהלה של הלהקה, בריאן אפסטיין. בחלל שנוצר נטל על עצמו מקרטני, לא תמיד לשביעות רצונם של חברי הלהקה האחרים, את תפקיד היוזם העיקרי. יוזמתו הראשונה הייתה יצירת סרט טלוויזיה אוונגרדי בשם Magical Mystery Tour (מסע הקסם המסתורי), שהיה אמור לתעד טיול בין אתרים בערי הפרובינציה של אנגליה, וברוח התקופה נוצר בלי תסריט מוגדר. הסרט הנסיוני הוקרן, שלא בטובתו, בזמן צפיית השיא של חג המולד של 1967, בניגוד מוחלט לאופיו, והוכתר ככישלון הראשון של הלהקה.
בשנת 1968 היו חברי הלהקה טרודים בענייניהם ובענייני אפל החברה החדשה שהקימו ביוזמת מקרטני. הניכור ההולך וגובר ביניהם ניכר באלבום הלבן - האלבום הכפול שהקליטו אותה שנה, ושחלקים ניכרים ממנו הוקלטו על ידי חברי הלהקה בנפרד, בלי שיתוף פעולה יצירתי ביניהם. לקראת תחילת 1969 יזם מקרטני פרויקט חדש, אף הוא נסיוני ברוחו, בו יקליטו חברי הלהקה את תקליטם החדש כשבמקביל מתועד תהליך ההקלטה במצלמות קולנוע. הפרויקט כונה Get Back ומתיעודו הקולנועי (בסרט Let it Be) ניתן להבחין במתח הרב שבין חברי הלהקה, במיוחד על-רקע תפקידו הדומיננטי של מקרטני בה, ועל רקע נוכחותה של אשתו הטרייה של לנון, יוקו אונו.
פירוק הביטלס
אחרי כישלון פרויקט Let It Be חדלה הלהקה למעשה מלפעול כקבוצה מוזיקלית. מקרטני, שנישא זמן קצר לפני כן לחברתו האמריקנית לינדה איסטמן, סירב להשלים עם רוע הגזירה, ויזם פרויקט נוסף, שהיה לשירת הברבור של הלהקה. האלבום, Abbey Road, הוקלט שוב כשחברי הלהקה מתפקדים כקבוצה מוזיקלית, אך בידיעה ברורה כי קשה יהיה להמשיך בפעילות מעבר למאמץ חד-פעמי זה. סמוך לסוף ההקלטות אף הודיע לנון למקרטני כי מבחינתו הגיע סיפור הלהקה לסיומו.
אחרי הקלטת Abbey Road נקלע מקרטני למשבר אישי קשה. הוא הסתגר עם אשתו בחווה מרוחקת בסקוטלנד והרבה לשתות לשוכרה. בינו לבין שלושת חברי הלהקה האחרים פרץ קרע גלוי, על רקע מחלוקת בנושא מנהלה העתידי של הלהקה. לנון, האריסון וסטאר סברו כי יש לשכור את שירותיו של אלן קליין, שנודע ביכולתו לחתום על חוזי הקלטה מוצלחים במיוחד עבור לקוחותיו (עמם נמנו אז האבנים המתגלגלות). מקרטני, לעומת זאת, לא בטח בקליין וסבר כי יש לבחור בחותנו, עורך-הדין איסטמן, או באדם אחר שאינו קליין. המחלוקת הפכה לקרע גלוי, כאשר מקרטני סירב לצרף את חתימתו לחוזה הקלטות חדש לביטלס, בתנאים משופרים, לחמש שנים נוספות. מקרטני חש נבגד במיוחד כאשר נודע לו כי לנון וקליין חכרו את שירותיו של המפיק המוזיקלי פיל ספקטור, שייצור אלבום חדש לביטלס מחומריו הלא מוגמרים של פרויקט Get Back. מקרטני חש כי הבישול המחודש של השירים מעל בעקרונות שהיו מקובלים בלהקה, ואף לווה בפעולות נקמניות וקטנוניות מצד לנון.
מקרטני, שהקליט בביתו אלבום בו ניגן בכל הכלים, החליט לצאת לדרך חדשה, והכריז באפריל 1970 על פרישה מן הלהקה ועל הוצאת תקליט חדש, ימים ספורים לפני הוצאתו המיועדת של אלבומם האחרון של הביטלס, Let it Be
להקת כנפיים
תקליטו הראשון של מקרטני אחרי פירוק הביטלס נקרא בפשטות McCartney. התקליט זכה להצלחה מסחרית ניכרת, אך גם לביקורת על ההפקה הבלתי-מהוקצעת שלו. תקליטו השני, Ram, היה מלוטש הרבה יותר בהפקתו, וזכה אף הוא להצלחה רבה. תקליטון מתוכו, עם השיר Uncle Albert/Admiral Halsey, הגיע למקום הראשון במצעדי המכירות בארצות-הברית. תקליט זה, ולצדו האלבום Imagine של לנון, היו גדושים התייחסויות ועקיצות הדדיות בין שני השותפים-ליצירה לשעבר, שניצבו עתה משני צידי המתרס בהתכתשות על נכסי להקת הביטלס.
מקרטני העדיף להימנע מתגובה ארסית ומהמשך ההתכתשות הפומבית עם לנון. בסוף 1971 הוא הקים להקה חדשה בשם Wings (כנפיים), בה היו חברים מקרטני ואשתו לינדה, דני ליין (לשעבר מלהקת המודי בלוז) והמתופף דני סייבל. הלהקה החדשה הוציאה תקליט צנוע, ללא פרסום מוקדם, בשם Wild Life, שזכה להצלחה צנועה. מטרתו העיקרית של מקרטני הייתה לנסות לשנות את תפישתו כחבר הביטלס לשעבר בלבד, וליצור לעצמו שם שאינו נסמך רק על תהילת העבר. מקרטני ולהקתו יצאו לסיור מאולתר באוניברסיטאות ובמכללות בבריטניה, בלי פרסום מראש וללא ביצוע של שירי הביטלס; ואחר כך לסיור ערים ממושך באירופה, כשהם נודדים באוטובוס פשוט, ומבצעים רק שירים של "כנפיים". מקרטני הוסיף לצעד זה הוצאת שני תקליטונים ב-1972 שזכו לאיסור השמעה ב-BBC: התקליטון Hi, Hi, Hi נאסר להשמעה בגלל שימוש בשפה גסה, ואילו Give Ireland Back to the Irish, שנכתב אחרי טבח יום ראשון העקוב מדם נאסר להשמעה בגלל המסר הפוליטי שלו.
במהלך 1972, בין מסעות ההופעות, הקליט מקרטני, עם גרסה חדשה ומורחבת של "כנפיים" (עם הגיטריסט הנרי מקאלוך כחבר חמישי), תקליט נוסף בשם Red Rose Speedway מקרטני הקדים והוציא, לפני הוצאת התקליט, תקליטון עם השיר My Love שהיה לקוח ממנו. התקליטון זכה להצלחה רבה, במיוחד בארצות הברית, והתווה את הכיוון להצלחה הגדולה אותה נחל גם Red Rose Speedway.
מעודד מהצלחת התקליט ומהצלחתו של שיר הנושא לסרט מסדרת "ג'יימס בונד" Live and Let Die (שהוקלט שנים אחר כך גם על ידי Guns N' Roses), פנה מקרטני להקלטת תקליטו הבא, Band on the Run. זמן קצר לפני היציאה להקלטות בלאגוס שבניגריה נטשו מקאלוך וסייבל את הלהקה, והותירו את המקרטנים עם דני ליין לבדו. הקלטת התקליט עצמו הייתה נגועה בקשיים נוספים, כמו שוד דרכים בו נלקחו ממקרטני כל ההקלטות שהכין לקראת הקלטת האלבום. למרות זאת, הפך האלבום להצלחה ביקורתית ומסחרית גדולה. הצלחת התקליט הובילה לכינון ההרכב השני של "כנפיים", עם ג'ימי מקאלוך כגיטריסט וג'ף בריטון ואחר-כך ג'ו אינגליש כמתופפים. בשנים 1975–1976 יצאה הלהקה לשורה של מסעות הופעות מצליחים מאוד, כשהיא שוזרת ביניהם שורה ארוכה של תקליטים ותקליטונים מצליחים מאוד, שהציבו אותה במעמד אחת הלהקות המצליחות ביותר בתקופתה.
פירוק להקת כנפיים
ב-1977 התכוון מקרטני להמשיך בסיבובי ההופעות, אך הריונה של לינדה מקרטני גרם לו לשנות את תוכניותיו, ובשנה זו הוציאה הלהקה רק תקליטון אחד, Mull of Kintyre, שהיה ללהיט גדול בבריטניה ובמדינות אחרות. השיר היה לסינגל הראשון שמכר למעלה משני מיליון עותקים בבריטניה בלבד והיה גם לסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בכל הזמנים כשהוא מדיח מעמדה זו את She Loves You של הביטלס אחרי 14 שנים. בשנת 1984 השיר Do They Know It's Christmas של הבנד אייד מכר יותר עותקים בבריטניה והיה לסינגל הנמכר ביותר שם בכל הזמנים עד ש Candle in the Wind 1997 של סר אלטון ג'ון עקף גם אותו והוא מחזיק בתואר עד היום. בשנת 1978 הוציאה "כנפיים" את London Town — תקליט נוסף, שהצלחתו נפלה מזו של קודמיו. במהלך ההקלטות נטשו מקאלוך ואינגליש את הלהקה והזוג מקרטני וליין נותרו שוב לבדם. הנוטשים הוחלפו אחר-כך בלורנס ג'אבר וסטיב הולי, אך London Town, כמוהו כאלבום הסיכום, Wings Greatest, בישרו את קיצה של הלהקה.
בשנת 1979, אחרי הוצאת תקליט נוסף במסגרת להקת "כנפיים" (Back to the Egg) ומסע הופעות קצר, הוציא מקרטני תקליטון לחג המולד, שהיה הראשון שהוציא מחוץ למסגרת "כנפיים" מאז תחילת העשור. זמן קצר אחרי-כן, כאשר יצאה "כנפיים" למסע הופעות ביפן, נעצר מקרטני על ידי שלטונות המכס של יפן בהאשמה של אחזקת מריחואנה ושהה במעצר עשרה ימים. מסע ההופעות ביפן בוטל ומקרטני החליט להשעות את המשך פעילות הלהקה כדי להרהר בעתידו. כמה חודשים אחרי כן הוציא מקרטני אלבום סולו ראשון מזה עשור, שזכה לשם McCartney II. האלבום הוקלט שנה קודם לכן, אחרי סיום הקלטות Back to the Egg וכמו באלבומו הראשון אחרי פירוק הלהקה, גם כאן ניגן מקרטני בכל הכלים.
McCartney II, שעשה שימוש מקיף וחדשני בסינתיסייזר, זכה לביקורות מעורבות, אך נמכר היטב והניב להיט בולט (Coming Up). בדצמבר 1980, אחרי רצח ג'ון לנון, חברו ללהקת הביטלס, הסתגר מקרטני המזועזע בביתו וסירב לצאת למסע הופעות נוסף של "כנפיים". סירובו הוביל לפרישת דני ליין מן הלהקה ולפירוקה הסופי.
קריירת סולו
הקריירה המוזיקלית של מקרטני בשנות השמונים אופיינה בגיוון סגנוני ניכר ובשיתופי פעולה רבים. מקרטני לא יצא לסיבוב הופעות במשך כמעט עשור אחרי הירצחו של לנון, גם משיקולי אבטחה, וגם בגלל העדפתה של לינדה מקרטני, שלא רוותה נחת מסיבובי ההופעות התכופים.
תקליטו הראשון של מקרטני בשנות השמונים, "Tug of War" מ-1982, היה להצלחה המסחרית והביקורתית הגדולה ביותר שלו בעשור זה. באלבום זה, שהושווה פעמים רבות ל-"Band on the Run" מבחינת איכותו, שב מקרטני לשתף פעולה עם רינגו סטאר ועם מפיקם המוזיקלי של הביטלס, ג'ורג' מרטין, שהעניק לשירי האלבום מגע ייחודי. מקרטני שיתף פעולה באחד משירי האלבום עם קרל פרקינס – אליל נעוריו של ג'ורג' האריסון, ובשני שירים נוספים שיתף מקרטני פעולה עם סטיבי וונדר. אחד השירים, "Ebony and Ivory" זכה להצלחה מסחרית גדולה. השיר המרגש ביותר באלבום, בעיני רבים, היה "Here Today", שנכתב אל ולזכרו של לנון, ועובד לכלי קשת על ידי מרטין.
מקרטני המשיך בהוצאת אלבום מצליח נוסף, "Pipes of Peace" מ-1983 – מעין אלבום המשך אופטימי ל-"Tug of War". אלבום זה, שחלק ניכר ממנו הוקלט בתקופת הקלטות האלבום הקודם (והיה המשך לשיתוף הפעולה עם אריק סטיוארט מ-10cc), כלל להיט ששמו כשם האלבום ("Pipes of Peace" ושני דואטים עם מייקל ג'קסון: "The Man" ו-"Say Say Say", שהיה ללהיט גדול (והשיר האחרון של מקרטני שהגיע לצמרת מצעד התקליטונים בארצות הברית). מקרטני שיתף פעולה עם ג'קסון גם בשיר נוסף, "The Girl is Mine", שהיה ללהיט הראשון מאלבומו המצליח של ג'קסון "Thriller".
אלבומו הבא של מקרטני, "Give My Regards to Broad Street" מ-1984, היה פרויקט שאפתני, ששילב סרט (שזכה לביקורות רעות) בכיכובם של מקרטני עצמו, אשתו לינדה, רינגו סטאר ואשתו, ברברה באך, טרייסי אולמן ורלף ריצ'רדסון; ופס-קול (שזכה לפרסים ושבחים), בו בלטו ביצועים לכמה משירי הביטלס אותם הלחין מקרטני.
אלבומו הבא של מקרטני, "Press to Play" מ-1986, ורוב שיריו נכתבו במשותף עם אריק סטיוארט. האלבום היה ניסיון של מקרטני ליצור אלבום בנוסח "Thriller" של מייקל ג'קסון שהיה, כהגדרתו "מעט תוכן והרבה יחסי-ציבור." האלבום זכה להצלחה דלה יחסית ולביקורות מעורבות, כשמקרטני עצמו מצהיר כי האלבום היה "עשוי למחצה... יהיו מבקרים שיגידו שזה זבל, ואני נוטה להסכים."
באותה תקופה גם נוצר קרע בין מקרטני למייקל ג'קסון. מקרטני, ששיריו היו כפופים עדיין לאותו הסדר זכויות עליו חתם ב-1963 עם לנון, לא שבע נחת מהעובדה שג'קסון רכש את הזכויות לשירי הביטלס וייעד כמה מהם לפרסומות – אף שחברי הלהקה סירבו באדיקות להרשות שימוש בשיריהם בפרסומות.
מפנה חיובי חוללה ב-1987 הקלטת אלבום שירי רוק-אנד-רול ישנים, "СНОВА В СССР". האלבום, שפירוש שמו "בחזרה לברית המועצות," הוקלט כמחווה לקהלו של מקרטני בברית-המועצות וזכה שם להצלחה גדולה מאוד, כשעותקים רבים זולגים למדינות המערב. אותה שנה הוציא מקרטני גם את "All the Best!", אלבום אוסף מלהיטיו משנות ה-70 וה-80. אלבום האוסף זכה להצלחה רבה בממלכה המאוחדת, ולהצלחה גדולה, עם הזמן, גם בארצות הברית.
מקרטני המשיך בקו העלייה עם אלבום חדש בשם "Flowers in the Dirt". האלבום (1989) כלל שיתוף פעולה בין מקרטני לאלוויס קוסטלו. מקרטני שבע נחת משיתוף הפעולה, והמבקרים נטו להסכים כי שיתוף הפעולה עם המוזיקאי הממושקף היטיב עם מקרטני והאלבום.
בסוף שנות ה-80 החל מקרטני עוסק יותר ויותר בעברו. ב-1988 הוכנסו הביטלס ל"היכל התהילה" של הרוק (מקרטני לא היה בטקס) ושלושת חברי הלהקה שנותרו בחיים החלו בפגישות לקראת הפקת סרט תיעודי על הלהקה, שהפך אחר כך ל-"The Beatles Anthology". בפרויקט בעל ניחוח נוסטלגי נוסף לקח מקרטני לעצמו למטרה להשיב לחיים את בית ספרו הנושן, ה-Liverpool Institute, שסגר את שעריו ב-1985, ולהופכו לבית-ספר לאמנויות. מקרטני הצליח לגייס 13 מיליון ליש"ט לטובת בית-הספר, הפעיל מאז כבית-ספר לאמנויות.
ב-1989 שב מקרטני להופיע אחרי הפסקה ארוכה, והקדיש חלק ניכר מזמנו בשלוש השנים הבאות למסעי הופעות ארוכים ומצליחים, שבהם בלטה הרוח הנוסטלגית: עיצוב המופע היה הצדעה לסגנון Sgt. Pepper ומקרטני הקדיש חלק ניכר מהמופע לשירי הביטלס שכתב. חלק מפירות מסעי ההופעות הונצח בתקליט ההופעה החיה "Tripping the Live Fantastic". בניגוד מוחלט למופעים הבימתיים הגרנדיוזיים, הוציא מקרטני גם אלבום ללא ליווי כלים חשמליים במסגרת מופעי ה-Unplugged של רשת MTV. האלבום (1991) נקרא "Unplugged (The Official Bootleg)" כלל שירים שכתב מקרטני לאורך הקריירה וביצועים לשירי אחרים. האלבום זכה להצלחה מפתיעה, כשטיפס עד למקום השביעי במצעד המכירות בממלכה המאוחדת.
מסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 החל מקרטני מגלה עניין מתחדש במוזיקה ניסיונית, ועניין גובר והולך בציור ובמוזיקה קלאסית. מקרטני גילה עניין רב באמנות פלסטית כבר בתקופת הביטלס. אהבתו לרנה מגריט (שהיה בשנות ה-60 אלמוני יחסית) הובילה לאימוץ סמליל התפוח לחברת "אפל" שהקימו הביטלס. מאוחר יותר, אחרי מפגש עם הצייר וילאם דה קונינג בשנות ה-70, הפך מקרטני מאספן מתעניין לצייר חובב. מקרטני הציג את ציוריו בפעם הראשונה בתערוכה בזיגן שבגרמניה ב-1999. מאוחר יותר הציג מקרטני בגלריית ווקר שבליברפול. ספר המאגד ציורים שלו יצא בשנת 2000.
עיסוקו של מקרטני במוזיקה ניסיונית מצא ביטוי גובר והולך מסוף שנות ה-80. ב-1989 הקדיש מקרטני שבועיים להקלטת פסקול לסרט אנימציה קצר בשם "Daumier's Law". הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב בקאן (לסרט קצר) וזכה בפרס BAFTA לשנת 1993. הפסקול, שהוגש בלי זיהוי של יוצרו, זכה לשבחים בקאן כ"יצירת מופת חתרנית". תחת השם "The Fireman", הוציא מקרטני שלושה אלבומים ניסיוניים, שכללו דגימות, סימפולים ומיקסים מחודשים בסגנון דאנס ואמביינט. שני אלבומים יצאו בהפקת Youth, כשמקרטני אינו מזוהה כאחד היוצרים. האלבום "Strawberries Oceans Ships Forest" מ-1993 ואחריו "Rushes" זכו לשבחים רבים. תקליט שלישי, "Liverpool Sound Collage", היה מועמד ב-2001 לפרס גראמי לאלבום מוזיקה אלטרנטיבית.
מאמצים ניכרים הקדיש מקרטני, מתחילת שנות ה-90, למוזיקה קלאסית. ניסיונו הראשון, "Liverpool Oratorio" מ-1991, היה אורטוריה על ילדות, חיים, נישואים ועבודה בליברפול, שהולחנה בשיתוף עם המנצח קארל דייוויס והונצחה בתקליט כפול. היצירה התקבלה לרוב באהדה וזכתה להצלחה מסחרית גדולה בתחומה, כשעיקר ההסתייגות לה באה משורות מבקרי המוזיקה הקלאסית. יצירתו הקלאסית הבאה הייתה "A Leaf", יצירת סולו לפסנתר. יצירה קלאסית נוספת משנות ה-90 הייתה "Standing Stone", "פואמה מוזיקלית" בביצוע כלי, בליווי מקהלה. יצירתו האחרונה בשנות ה-90 הייתה "Working Classical", מקבץ של 14 קטעים מוזיקליים, כולל "A Leaf", ביצועים קלאסיים לשירים שהלחין מקרטני בשנות קריירת הסולו שלו ומספר יצירות חדשות. יצירתו האחרונה של מקרטני בתחום זה היא "Ecce Cor Meum" ("הנה ליבי"). היצירה בוצעה לראשונה ב-2001 ויצאה לאור בתקליט ב-2006. ביצירה מינימליסטית זו בולטת נימה אלגית. היצירה זכתה להצלחה רבה מאוד בתחומה ולפרס היצירה הטובה ביותר לשנת 2006 של המגזין Classic FM, אף כי הביקורת נותרה מעורבת.
פרויקט חשוב בתחילת שנות ה-90 הייתה הוצאת הסדרה התיעודית והאלבום המשושה (שלושה חלקים של שני אלבום) של "האנתולוגיה" של הביטלס, בה שיתף פעולה עם האריסון, סטאר ואונו, כמו גם עם המפיק ג'ורג' מרטין. הסדרה הוקרנה בהצלחה במדינות רבות וסדרת האלבומים זכתה להצלחה מסחרית גדולה, כשהיא מעפילה לראש מצעד המכירות בארצות-הברית ובמדינות רבות אחרות. הוא המשיך בהוצאת סינגלי דוגמת "Hope of Deliverance" בשנת 1993.
אלבומו הבא של מקרטני, "Flaming Pie", יצא ב-1997. האלבום הושפע ברוחו מהמפגש המחודש של מקרטני עם המוזיקה של הביטלס במהלך יצירת ה"אנתולוגיה". מפיק התקליט, ג'ף לין (לשעבר מ-ELO), ג'ורג' מרטין כמתזמר, ג'ף אמריק כטכנאי ההקלטות, וסטאר על התופים העניקו את האווירה הביטלסית. באלבום ניגן גם בנו הצעיר של מקרטני, ג'יימס. האלבום זכה להצלחה הביקורתית והמסחרית המרשימה ביותר של מקרטני מזה שנים, והגיע למקום השני במצעד המכירות בממלכה המאוחדת ובארצות הברית, ולמקום הראשון ביוון. אותה שנה גם זכה מקרטני לתואר אצולה (סר) בממלכה המאוחדת.
מותה של רעייתו, לינדה, ממחלת הסרטן ב-1998 גרם למקרטני משבר אישי חריף. מקרטני ביטל או דחה את רוב תוכניותיו ונמנע מהופעות ונגינה. מקרטני שב לפעילות מוזיקלית בתחום הפופ עם אלבום של שירי רוק-אנד-רול ישנים, רובם נשכחים, בשם "Run Devil Run" (סוף 1999), שזכה לביקורות נלהבות והצליח מסחרית, בהתחשב בעובדה שלא כלל שירים חדשים או להיטים פרט לשלושה שירים מקוריים חדשים שכתב לאלבום. הופעתו הבולטת ביותר באותה תקופה הייתה בטקס ב-1999.
בתחילת שנות ה-2000 שב מקרטני בהדרגה לפעילות מוזיקלית, כשלמצב רוחו המשופר תורם קשר רומנטי שיצר עם הת'ר מילס, לה נישא בשנת 2002. באפריל 2000 הוציא מקרטני אלבום בשם "A Garland for Linda" – אלבום מחווה לאשתו, שכלל יצירות קלאסיות מודרניות, כולל קטע אחד משל מקרטני. הכנסות הפרויקט יועדו לקרן לסיוע לחולי סרטן. במאי 2001 הוציא מקרטני את "Wingspan: Hits and History", סרט תיעודי על תולדות להקת כנפיים, שכלל ראיון מקיף עמו ועם בתו, מרי מקרטני, וצילומים רבים של אשתו, שהייתה צלמת במקצועה.
עוד באותה שנה, הקליט מקרטני אלבום רוק ראשון עם חומר מקורי שלו מאז 1997. האלבום, "Driving Rain", לא כלל להיטים גדולים ומכירותיו לא היו מרשימות. להצלחה גדולה יותר זכה שיר הנושא שכתב לסרט "ונילה סקיי", שהיה מועמד לפרס האוסקר לשיר הנושא הטוב ביותר. בסוף אותה שנה, אחרי פיגועי 11 בספטמבר, ארגן מקרטני קונצרט גדול למען העיר ניו יורק ואחר-כך יצא לסיבוב הופעות (Driving USA) שזכה להצלחה ניכרת, עליה האפילה רק הצלחתו המרשימה של אלבום (וסרט תיעוד) של ההופעות בשם "Back in the U.S." ואחיו (שהוצא בכל העולם לבד מארצות-הברית) שנקרא "Back in the World". בין לבין, הופיע מקרטני פעמיים ב"סופרבול", לפני סופרבול XXXVI ב-2002 ביצע את "Freedom", שיר ההנצחה שחיבר בעקבות פיגועי 11 בספטמבר וב-2005 הופיע במופע המחצית של סופרבול XXXIX.
תקליטו הבא של מקרטני, "Chaos and Creation in the Backyard", יצא ב-2005. האלבום הופק על ידי נייג'ל גודריץ', מפיקם של רדיוהד ובק. האלבום התייחד בנימה מהורהרת, והיה נטול להיטים בולטים (רק "Jenny Wren" היה להיט למחצה), אך זכה לשבחי הביקורת ולהצלחה מסחרית מפתיעה, כשהגיע למקום השמיני במצעד המכירות בארצות הברית ולמקום השלישי במדינות רבות באירופה.
אלבומו הבא של מקרטני, "Memory Almost Full" יצא ב-2007. באלבום זה נטש מקרטני את חברת התקליטים EMI, שהייתה ביתו מאז ימי הביטלס, ועבר לחברת התקליטים החדשה Hear Music, שבחסות רשת סטארבקס. קידום המכירות של הרשת, שהאלבום הושמע בה ואף נמכר בה, הפכה את התקליט ללהיטו הגדול ביותר של מקרטני מזה שנים, עם מקום שלישי במצעד המכירות בארצות-הברית. האלבום, שהוקלט בשנים 2003–2007, כלל שירים שבלטה בהם נימה של סיכום דרך והשלמה, כולל שיר אחד שעסק במותו שלו. השיר המפורסם ביותר מן האלבום, עם זאת, היה "Dance Tonight", שיר עליז, רקיד ופשוט. אותה שנה הוציא מקרטני DVD משולש, "The McCartney Years", הכולל קליפים וקטעים מהופעות חיות, סרטים תיעודיים על מקרטני, הופעות וראיונות שלו. בסוף 2007 יצא מקרטני למסע הופעות נוסף, שעיקרו הופעות מיוחדות. בין השאר הופיע ב"צלילי ליברפול" בליברפול, מול 350,000 איש בקייב, השתתף, כאורח של הזמר בילי ג'ואל, בהופעה האחרונה באצטדיון שיי, הופיע בקוויבק לרגל 400 שנה לייסוד העיר, והופיע תחת הכותרת "ידידות לפני הכול" (Friendship First), בפארק הירקון בתל אביב ב-25 בספטמבר 2008.
ב-2012 הוציא את האלבום "Kisses on the Bottom". האלבום מכיל ברובו גרסאות כיסוי לשירי ג'אז, אך מכיל גם שני שירים מקוריים. שני השירים, "My Valentine" ו-"Only Our Hearts", מכירים הופעות אורח של אריק קלפטון בגיטרה וסטיבי וונדר במפוחית, בהתאמה.
ב-2013 הוציא מקרטני את האלבום "New". את האלבום הפיקו ארבעה מפיקים שונים: אית'ן ג'ונס, מארק רונסון, פול אפוורת', הידוע בזכות עבודתו עם אדל, וג'יילס מרטין, בנו של מפיק הביטלס ג'ורג' מרטין. האלבום זכה לביקורות חיוביות והצליח במכירות.
ב-2016 יצא אלבום האוסף "Pure McCartney", המסכם 46 שנות יצירת סולו.
ב-2018 זכה בפרס וולף הישראלי, בקטגוריית המוזיקה, ועל זה צפוי לקבל סכום של 50 אלף דולר. מקרטני הודיע שלא יגיע לישראל בסוף מאי 2018 להענקת הפרס. אם לא יגיע לקבלו בשנתיים הקרובות הוא יישלל ממנו. "זה מאוד מחמיא ואני אסיר תודה להיות זוכה פרס וולף למוזיקה השנה", כתב מקרטני למנכ"לית קרן וולף, "זהו בהחלט כבוד גדול עבורי להיכלל בין גדולי האמנים, היוצרים, המדענים ומחברי ההיסטוריה של ימינו. אך לאחר בחינה חוזרת של לוחות הזמנים אני נאלץ להודיע כי לא אוכל להגיע בתאריך שנקבע".
עוד באותה שנה יצא אלבומו "Egypt Station". באלבום זה חזר מקרטני ל-EMI והוציא את האלבום תחת חברת-הבת שלה, Capitol Records. האלבום זכה לביקורות נלהבות והפך לאחד האלבומים המצליחים ביותר של מקרטני. זהו האלבום הראשון שלו מאז "Tug of War" שהגיע למקום הראשון ב-Billboard's Hot 200.
ב-2020 הוא מקרטני את האלבום "McCartney III". האלבום, שהוקלט במהלך מגפת הקורונה, מהווה המשך לשני אלבומיו הקודמים של מקרטני הנושאים את שמו, וכמוהם, הוא מנגן כמעט על כל הכלים. האלבום זכה לביקורות חיוביות והצליח מסחרית. הוא הגיע למקום שני ב-Billboard's Hot 200 ולמקום הראשון במצעד הבריטי (זה האלבום הראשון של מקרטני מאז "Flowers in the Dirt" שעשה זאת). באפריל 2021 יצא אלבום רמיקסים ל-"McCartney III", בשם "McCartney III Imagined", שגם זכה לביקורות חיוביות.
מערכות יחסים
למקרטני היה קשר רומנטי עם השחקנית הבריטית ממוצא יהודי ג'יין אשר. הקשר הסתיים אחרי תקופת אירוסין קצרה (1968-1967).
זמן קצר אחרי-כן יצר מקרטני קשר עם הצלמת האמריקאית-יהודייה לינדה איסטמן, בת למשפחת עורכי דין יהודיים אמידה, השניים נישאו ב-12 במרץ 1969. מקרטני אימץ את הת'ר, בתה של לינדה, ולזוג נולדו שלושה ילדים נוספים: מרי (צלמת, נולדה ב-1969), סטלה מקרטני (מעצבת אופנה, נולדה ב-1971) וג'יימס (מוזיקאי, נולד ב-1977). הקשר בין מקרטני לאשתו היה קרוב והשניים נודעו בהקפדתם להישאר זה עם זה ועם ילדיהם, גם בזמן מסעות הופעות. ללינדה מקרטני הייתה השפעה ניכרת על אורח-חייו של מקרטני, ובין השאר למעברו לצמחונות ופעילותו הנלהבת למען זכויות בעלי חיים.
אחרי מותה של לינדה מקרטני מסרטן השד ב-1998, נישא מקרטני ב-2002 לדוגמנית לשעבר הת'ר מילס. לזוג נולדה ילדה, ביאטריס מילי, אך הנישואים לא צלחו והזוג נפרד במהומה גדולה ב-2006 והגיע להסכם גירושין ב-2008.
ב-9 באוקטובר 2011 נשא מקרטני לאישה את ננסי שוול, אשת עסקים אמריקאית-יהודייה, הצעירה ממנו ב-18 שנה.
סמים
מקרטני התנסה בפעם הראשונה בשימוש במריחואנה בשנות חברותו בביטלס. מקרטני ואשתו, לינדה, הפכו משתמשים מושבעים במריחואנה, עובדה שהובילה למספר פשיטות על ביתם ומלונותיהם בסיבובי הופעות. מקרטני התוודה כי ניסה להשתמש ב-LSD ובהרואין, אך לא אהב את ההשפעה שהייתה להם עליו. מקרטני חשף את דעותיו בנושא, כאשר צירף את שמו למודעה במגזין הטיימס מ-24 ביולי 1967, שקראה להתיר בחוק את השימוש בסם. מקרטני אף ציין בראיונות באותה תקופה כי עשה שימוש ב-LSD.
מקרטני היה מחסידיה הבולטים של לגליזציית סמים קלים. לצד אשתו, לינדה, נודע מקרטני כמשתמש תכוף במריחואנה. לאורך שנות השבעים של המאה הקודמת נתפס מקרטני פעמים מספר כשברשותו מריחואנה. אחרי מעצרו ביפן, בעוון הברחת מריחואנה, חדל מקרטני מהבלטת השקפותיו בנושא.
מדיטציה
ב-24 באוגוסט 1967, הביטלס פגשו את מהרישי מהש יוגי (Maharishi Mahesh Yogi) - אבי שיטת המדיטציה הטרנסצנדנטלית - במלון הילטון, לונדון. מאוחר יותר המשיכו לעיר באנגור בצפון ויילס, כדי להשתתף בסוף-שבוע של 'הדרכה אישית' עם היוגי. מאוחר יותר, התקופה של הביטלס עם היוגי מהרישי בהודו, נחשבת לתקופה מאוד פורייה, כאשר רוב השירים בעבור התקליטים "האלבום הלבן" ו-Abbey Road הולחנו שם על ידי לנון ומקרטני.
באפריל 2009 הופיעו פול מקרטני ורינגו סטאר ביחד במופע צדקה להבאת המדיטציה הטרנסצנדנטלית לשכבות החלשות, כחלק מהעשייה של קרן דייוויד לינץ'.
סגנון אומנותי
מקרטני הוא מוזיקאי בעל מנעד סגנוני נרחב, השולט בנגינה במספר רב של כלים, אף שמעולם לא למד נגינה באופן מסודר ואינו יודע לקרוא ולכתוב תווים. בשנותיו בביטלס התבלט מקרטני כמי שהלחין נתח בולט משיריה הידועים והמצליחים ביותר של הלהקה, כשהוא נע בקלות רבה בין וודביל, רוק אנד רול, בלוז, רוק, פולק, מוזיקה עממית, מוזיקה נסיונית, מינימליזם, ועוד.
למקרטני היה תפקיד חשוב בהנהגתה המוזיקלית של הלהקה. טכנאי ההקלטות באלבומיה הראשונים של הלהקה, נורמן סמית' גרס: "אין ספק כי פול היה הכוח המוזיקלי העיקרי. הוא היה גם הכוח העיקרי גם במובנים של הפקה. חלק גדול מהזמן ג'ורג' מרטין לא היה צריך לעשות את הכל, כי פול מקרטני היה בסביבה והוא ידע לעשות אותם לא פחות טוב. הדבר היחיד שהוא לא היה יכול לעשות הוא... לכתוב תווים... אבל רוב הרעיונות [לעיבוד והפקה] באו מפול." טכנאי ההקלטות שהחליף את סמית', ג'ף אמריק, אמר דברים דומים, כשהוא מציין גם את תפקידו החשוב של מקרטני בעיצוב צליל התיפוף הייחודי של רינגו סטאר ובעיבוד הייחודי שהוענק לשירים בולטים של הלהקה, כולל רבים משיריו של לנון. תפישה שונה של הדברים ביטאה אלמנתו של לנון, יוקו אונו, שאמרה ב-1989 כי "אני יודעת שפול חושב שהוא הוביל [את הלהקה, אבל] הדרך שבה ג'ון הוביל אותה הייתה ברמה מאוד גבוהה, ברמה קסומה. לא ברמה היומיומית כמו שפול אומר... ג'ון לא הרים טלפונים... הוא היה ברמה של מדריך רוחני, בעל חזון, וזאת הסיבה שהביטלס קרו."
השפעה חשובה וייחודית הייתה למקרטני על נגינת גיטרת הבס, תפקידיה המוזיקליים ומיקומה בעיבוד המוזיקלי. מקרטני השפיע, יותר מכל יוצר אחר, גם על אופן הנגינה של גיטרת בס ברוק, וגם על התפישה הכללית של הכלי, שהפך ממלווה קצבי פשוט לכלי דינמי ובולט במכלול המוזיקלי של להקות רוק.
אחרי פירוק הביטלס, המשיך מקרטני להתנסות בסוגים שונים של יצירה מוזיקלית, ובשינויים בסגנון שיריו ובסגנון ההלחנה שלו. בניגוד ללנון ולהאריסון, שנשארו בדרך כלל בתוך גדר הרוק והרוק-אנד-רול, ניסה מקרטני גישות שונות לשיר הפופ, בשרשורו בשירים אחרים, במציאת מבנים חריגים וייחודיים, מוזיקלית והרמונית. הניסיונות התכופים של מקרטני, כמו גם האקלקטיות שאפיינה את מבחר השירים שבחר להוציא באלבומים, הולידה גם ביקורת על היעדר חוש מידה, נטייה להפרזה ו"קיטש" מוזיקלי. אלו עומתו לעיתים תכופות עם גישתו הישירה והפשוטה יותר של לנון. מקרטני לא השיב בדרך כלל למבקריו, שגינו אותו על שהוא מסתפק ב"שירי אהבה מטופשים" אך בשיר שכתב בשם זה (Silly Love Songs) גרס כי "אומרים שלאנשים נמאס משירי אהבה מטופשים/ אני מביט סביבי ורואה שזה לא נכון/ יש אנשים שרוצים למלא את העולם בשירי אהבה מטופשים/ ומה רע בזה, אשמח לדעת?" השיר עצמו, בניגוד למסר שלו, היה טיפוסי למקרטני במבנים המוזיקליים המורכבים שלו.
גיטרות בס
מקרטני מפורסם כמשתמש בגיטרת הבס מדגם 500/1 של חברת הופנר הגרמנית, בלהקת הביטלס, ושוב מסוף שנות השמונים. בנוסף לגיטרה המפורסמת של חברת הופנר, השתמש גם מקרטני בגיטרה בס מדגם 4001S של חברת ריקנבקר.
גיטרות חשמליות
ב-1965 רכש מקרטני גיטרה חשמלית מדגם Casino של חברת אפיפון (רכישה שגררה אחריה את חבריו ללהקה לנון והאריסון לרכוש גיטרות מאותו הדגם), גיטרה שניגן בה בתקופת הביטלס. אחד הקטעים הידועים שנוגנו בגיטרה זו הוא סולו הגיטרה בשיר Drive My Car של הביטלס. מאוחר יותר בחייו רכש מקרטני גיטרה שמאלית מדגם Les Paul של חברת Gibson שיוצרה בשנת 1959 (מאותה שנה ואילך דגמי ה-Les Paul נחשבים לטובים ביותר והיקרים ביותר וישנן גיטרות שמאליות בודדות משנתון זה).
גיטרות אקוסטיות
הגיטרה הראשונה של מקרטני הייתה גיטרת Zenith (model 17) של חברת Framus שנרכשה תמורת 15 לירות שטרלינג. מקרטני מתרגל את נגינתו אך מתקשה לנגן בגיטרה לימניים בשל העובדה שהוא שמאלי. לאחר ששם לב לתמונה בה מופיע הזמר סלים וויטמן, עם גיטרה שנועדה לשמאליים, מקרטני החל להפוך את סדר המיתרים בגיטרה שלו ולנגן בתצורה החדשה אשר תלווה אותו בהמשך הקריירה.
מקרטני השתמש בגיטרה מדגם Texan של חברת אפיפון להקלטת השיר Yesterday של הביטלס. הגיטרה נמצאת ברשותו של מקרטני, יחד עם "דגם חתימה" שייצרה חברת אפיפון בתחילת שנות ה-2000, שנועד לשחזר את הגיטרה המקורית.
מקרטני עשה שימוש גם בגיטרה מדגם Martin D-28, להופעת ה-Unplugged שלו ב-MTV ב-1991.
דיסקוגרפיה
לאלבומים שהוצאו עם להקת הביטלס, ראו דיסקוגרפיה של הביטלס.
אולפרט פישר
אולפרט פישר (בדנית: Olfert Fischer; 4 באוגוסט 1747 קופנהגן, דנמרק-נורווגיה – 18 בפברואר 1829 קופנהגן, דנמרק) היה אדמירל דני שפיקד על הצי המלכותי הדני במהלך קרב קופנהגן (1801).
הכוח הדני היה מאורגן היטב לקראת ההתקפה הבריטית אולם כבר עם התחלת הקרב החל לנטות לטובת הבריטים תחת פיקודו של לורד הוריישו נלסון. ספינתו של אולפרט עלתה באש אולם הוא המשיך לפקד על הקרב מספינות אחרות למרות, שהכוח הבריטי היה גדול בהרבה, הדנים נלחמו באומץ עד שהגיעה הפקודה לסגת ולהיכנע.
לאחר הקרב נחקר פישר, על סיבות הכישלון. היו שטענו שהעברת הפקודות בין הקצינים הייתה מסורבלת מדי, פישר דחה טענה זו בתוקף. לפי טענתו הנסיגה הייתה אמורה להיות פעולת הטעייה.
פישר היה ונותר אחד האדמירלים הנערצים ביותר בצי הדני. נלסון אמר שקרב קופנהגן היה הקרב הקשה ביותר שלו ורבים זוקפים זאת לזכותו של פישר. סטין אנדרסן בילה שימש כסגנו.
טוקבק
טוקבק (בעברית: תגובית) הוא מנגנון לתגובות הגולשים באינטרנט. מנגנון הטוקבק מופעל באתרי חדשות, באתרי בלוגים ובאתרים נוספים, והוא מאפשר לגולשים להגיב על הנאמר בדף מסוים, כך שהתגובות מופיעות בהמשכו של הדף. הטוקבק הוא אחד המאפיינים המובהקים של תרבות האינטרנט, והוא מביא לשיא את מימוש חופש הביטוי שמתקיים באינטרנט. הטוקבק משמש בדרך כלל להבעת דעתו של הגולש, אך לעיתים הוא משמש גם להצבעה על טעויות עובדתיות או לשוניות שנפלו בכתבה המקורית. טוקבק יכול להיות מופנה כלפי מי שפרסם מלכתחילה את התוכן אך גם כלפי ציבור הקוראים שלו וכך מהווה כלי ביקורתי. כמו כן, אתרים מסוימים מאפשרים השארת טוקבק באופן חסוי ואנונימי.
שיא במספר התגובות שניתנו בישראל לידיעה אחת שמור, כנראה, לידיעה אודות הסערה שהתחוללה בכנסת בעקבות השתתפות ח"כ זועבי במשט לעזה, שפורסמה באתר ynet וזכתה ליותר מ-3,500 תגובות. באחד השיאים הקודמים החזיקו, כנראה, הידיעות שעסקו בנשיכה שנתן דודו טופז לנטליה אוריירו במהלך תוכניתו "הראשון בבידור". תשובתו של טופז למגיבים בידיעה המקורית זכתה ליותר מאלפיים תגובות.
מהות הטוקבק
הטוקבק הוא ביסודו תגובה, בדרך כלל ספונטנית, של הקורא. הטוקבק מהווה דרך נוספת להשפעה על דעת הקהל, ולכן גורמים העוסקים ביחסי ציבור משתמשים בו לכתיבת תגובות שמטרתן קידום האינטרסים של הגופים שהם מייצגים. האנונימיות של כותבי הטוקבק איננה מאפשרת לקוראי התגובות להבחין בין תגובות שמקורן בפעולה של יחסי ציבור ובין תגובות רגילות. ראש הממשלה אהוד אולמרט ציין את כוחו של הטוקבק בנאום שנשא במרץ 2007 לפני מועצת קדימה ובו הודה שהוא אינו "ראש ממשלה פופולרי". בין היתר אמר: "אילו עסקתי בהדלפות, יזמתי סקרים מחמיאים מטעמי, שילמתי לסוכנויות טוקבקים... קרוב לוודאי שהייתי הרבה יותר פופולרי".
השימוש בתגובות טוקבק לפרסום דברי הסתה
כתיבת הודעות טוקבק נעשית במסגרת העיקרון החוקתי של חופש הביטוי, שגם לו יש גבולות.
מפעם לפעם פונה משרד המשפטים ומזהיר אתרי אינטרנט שעליהם למנוע פרסום דברי הסתה בתגובות טוקבק. פנייה כזו נעשית בעקבות פרסום תגובות המסיתות לאלימות, לסרבנות ולגזענות.
בינואר 2008 אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה את הצעתו של חבר הכנסת ישראל חסון (ישראל ביתנו), לפיה עורכי אתרי אינטרנט יישאו באחריות פלילית לתוכן התגובות (טוקבקים) המועלות באתר. הצעת החוק לא נחקקה בסופו של דבר.
שאלה משפטית נוספת היא אחריות האתר להפרות חוק המבוצעות על ידי הגולשים בטוקבקים. בפסק דין שניתן על ידי בית משפט השלום בתל אביב באוקטובר 2008, קבע בית המשפט כי אתר אינטרנט אינו נחשב לאמצעי תקשורת במובנו של ביטוי זה בסעיף 11 לחוק איסור לשון הרע:
בתי משפט אחרים אימצו עיקרון דומה, שמעניק לספקי השירות אחריות מפני עוולות שנגרמות על ידי גולשים, ובמיוחד כאשר האתרים מקיימים נוהל של "הודעה והסרה".
כותבי התגובות נהנים מהאנונימיות היחסית שמעניק להם האינטרנט, ולעיתים מנצלים זאת לרעה, להוצאת דיבה, פגיעה בפרטיות פרסומת וספאם או עוולות אחרות. בפסיקת בתי משפט השלום והמחוזי התגבשו שלוש גישות לגבי חשיפת זהות של כותבי טוקבקים אנונימיים. גישה אחת, של השופטת דרורה פלפל מבית המשפט המחוזי בתל אביב, היא שיש לגלות את זהות כותב הטוקבק אם התובע משכנע את בית המשפט שיש לכאורה עוולה נזיקית בטוקבק. גישה מחמירה יותר היא של השופטת ד"ר מיכל אגמון-גונן, שכתבה, בעת שכיהנה כשופטת שלום בירושלים שיש לחשוף זהות כותב טוקבק רק אם עשויה לקום אחריות פלילית על כותבה. גישה שלישית, המהווה גישת ביניים, נקבעה על ידי השופט יצחק עמית, בעת שכיהן בבית המשפט המחוזי בחיפה. הוא קבע שניתן לחשוף זהות של כותב טוקבק במקרה של עוולה נזיקית חמורה, וכאשר מתקיים "דבר מה נוסף" שמעיד על החומרה.
המחלוקת בבתי המשפט באה אל קיצה בהכרעת בית המשפט העליון במרץ 2010, שבה נדחתה בקשה של אדם שנפגע מטוקבק אנונימי, לחשוף את פרטיו של כותב הטוקבק, כדי שיוכל לתבוע אותו לדין בגין לשון הרע. בדעת רוב של המשנה לנשיאה, השופט אליעזר ריבלין והשופט אדמונד לוי, נקבע כי אין בחוק הקיים מסגרת משפטית מתאימה, וכי זה תפקידו של המחוקק, ולא של בית המשפט, לעצב הסדר כזה. השופט אליקים רובינשטיין נותר בדעת מיעוט. השופטים נחלקו גם בשאלה של מהות הטוקבק, מידת ההגנה הראויה לו, וגבולות האנונימיות.
בדצמבר 2016 פורסמו נתונים לפיהם ישראל ורוסיה הן המדינות עם אחוז הטוקבקים האלימים הגבוה ביותר ברשת, ואילו קנדה והממלכה המאוחדת הן המדינות בעלות התגובות התרבותיות ביותר.
הצעת חוק הטוקבקיסטים
בנובמבר 2011, אושרה בקריאה ראשונה בכנסת הצעת חוק המכונה "חוק הטוקבקיסטים", אולם ההצעה לא הבשילה בסופו של דבר לחוק. הצעת החוק ביקשה להסדיר את התנאים בהם תותר חשיפת זהותו של אלמוני המפרסם מידע באינטרנט. את ההצעה יזם ח"כ זבולון אורלב (הבית היהודי). לפי הצעת החוק, אדם הסבור כי תוכן שפורסם ברשת מהווה עוולה כלפיו או הפרת זכות קניין רוחני שלו, יוכל לפנות לבית המשפט בבקשה שיורה לספק השירות למסור לו את פרטי המנוי האלמוני שפרסם את התוכן. לפי ההצעה יוכל המנוי (הטוקבקיסט) להודיע לבית המשפט על הסכמתו או התנגדותו לבקשה מבלי שפרטיו ייחשפו בפרק הזמן הזה. בית המשפט יוכל להיעתר לבקשה אם הוכח כי היא הוגשה כדי לאפשר למבקש לנהל הליך משפטי או למצות זכויותיו, וכי התוכן עלול להוות עוולה או הפרת זכות קניין רוחני של המבקש.
מדיניות פרסום
במדיניות הפרסום (מכונה גם מדיניות סינון ומדיניות צנזור) של הודעות טוקבק יש מספר גישות. העיקריות שבהן הן:
לעיתים מוסרת הודעה בדיעבד, אם התקבלו תלונות נגד תוכנה. כל אתרי החדשות הגדולים בישראל פועלים כיום בשיטת הטוקבק המנוהל.
לכל אחת מהגישות אלה יתרונות וחסרונות. יתרונו הבולט של הטוקבק הלא מנוהל הוא חופש הדיבור המלא שהוא מעניק, במשמעות הרחבה ביותר של מושג זה. יתרון זה הוא גם חסרונו העיקרי של הטוקבק מסוג זה, משום שיש המנצלים את החופש לרעה, למשל בפרסום פרטים שיש בהם פגיעה בפרטיותו של אדם או פגיעה בשמו הטוב.
יתרונו של טוקבק מנוהל הוא שכל ההודעות בו מפוקחות, וכך תכנים בלתי הולמים אינם מתפרסמים. חסרונו הבולט הוא בפרק הזמן החולף בין שליחת ההודעה לבין פרסומה, ובעלות התפעול הגבוהה יותר.
יש אתרים הנותנים לקורא הנחיה בסיסית ביחס לכללי המותר והאסור בכתיבת תגובה, ויש הנותנים קישור להנחיות מפורטות. אחרים אינם נותנים כל הנחיה בנושא (אם כי גם בהם יש כללים).
יון פדר, העורך הראשי של אתר ynet, ציין בשנת 2006 כי:. בחלק מאתרי החדשות הגדולים בישראל צנזור הטוקבקים נעשה לפי מכסות, כאשר במדורי ברנז'ה מצונזרים 50% מהטוקבקים, במדורי רכילות 5-10% ובמדורי החדשות 20-30%. מדיניות הטוקבקים של האתר השתנתה מאז מספר פעמים.
טכניקת הצגה
הצגתן של הודעות טוקבק החלה בגישה הפשטנית שההודעות מתייחסות למאמר שבהמשכו הן מופיעות. בהתאם לגישה זו, ההודעות מופיעות ברצף, בזו אחר זו, לפי הסדר שבו הגיעו אל האתר (תופעה שהביאה לתגובות מסוג "אני ראשון"). גישה ליניארית זו התגלתה כבעייתית, משום שפעמים רבות תגובה אינה מתייחסת למאמר המקורי, אלא לתגובת טוקבק קודמת. לפתרון בעיה זו פותחו מנגנוני טוקבק המאפשרים עץ של תגובות, כך שקל לקשור תגובה למאמר המקורי או לתגובה קודמת באופן ויזואלי שיהיה נוח יותר.
בשני המקרים מוצגות תחילה רק הכותרות של ההודעות, יחד עם שמו או כינויו של כותב ההודעה והגולש מקליק על הכותרת כדי לקבל את הטקסט המלא של ההודעה. באתרים המשתמשים בטכנולוגיית AJAX, תוכן ההודעה מוצג מתחת לכותרת מבלי שתידרש טעינה מלאה של הדף. באתרים שאינם משתמשים בטכנולוגיה זו, בדרך כלל התוכן מוצג בחלון פופ אפ, על מנת שיהיה ניתן להמשיך לקרוא את שאר ההודעות בקלות. לנוחות הגולש ניתן סימון מיוחד להודעות שאין בהן תוכן מלבד הכותרת (ולכן אין טעם ללחוץ עליהן) למשל ל"ת - ללא תוכן. לעיתים כולל מנגנון הטוקבק גם מנגנון המלצה, המאפשר לגולש להמליץ על תגובה שהוא מסכים איתה, למשל באמצעות כפתור לייק.
יש אתרים הנותנים אפשרות לכתוב טוקבקים דרך פייסבוק.
לאחרונה נוצרים שירותים ייעודיים לטוקבק המאפשרים מתן טוקבקים חיצוניים, ללא תלות במערכות הפנימיות של האתרים. בכך מתבצעת למעשה עקיפה של מנגנוני הסינון והבקרה שמפעילים האתרים. מחד יש בכך כדי לנטרל צנזורה, אך מאידך עדיין לא ברור האם ציבור המשתמשים לא ינצל זאת לרעה.
ניתוח הרטוריקה של הטוקבקים
דרך מקובלת לעריכת ניתוח תוכני של טוקבקים היא על פי תורת הרטוריקה של אריסטו, ולה שלושה מרכיבים: האתוס (מעמדו של הדובר ואמינותו), הפאתוס (צד הרגש) והלוגוס (התוכן, הטיעונים, ההיגיון). טוקבק יכול מחד גיסא להביע תמיכה מוראלית ואידאולוגית לטקסט ברשת, ומאידך גיסא להתנגד לו. כל כותב טוקבק יכול לתקוף או לחזק אחד או יותר משלושת המרכיבים. גישה חיובית לטוקבק תקרא פרו-לוגוס, פרו-פאתוס או פרו-אתוס בהתאם למרכיב אותו בחר הכותב לחזק, וגישה שלילית תקרא אנטי-לוגוס, אנטי-פאתוס או אנטי-אתוס בהתאם למרכיב אליו בוחר הכותב להתנגד. בטוקבק בודד ניתן למצוא יותר מאחד מהמרכיבים ואף התייחסות הן לפרו והן לאנטי במשולב, מכיוון שהמגיבים אינם פועלים בדרך כלל באופן שיטתי וסדור.
המרכיב הראשון הוא האתוס ומשמעותו היא התייחסות בתגובת הכותב למעמד הדובר ואמינותו. דרך מרכיב זה בוחר כותב הטוקבק להביע ביקורת או חיזוק לכותב הטקסט אליו מופנית ההתייחסות. הבמה בה הטקסט נכתב, עמדתו הפוליטית של הדובר, הערכים שאותו עיתון משקף,הן דוגמאות מספר לתכנים אליהם נוהג כותב הטוקבק להתייחס.
המרכיב השני הוא הפאתוס ומשמעותו היא הבלטה של הצד הרגשי שבטקסט. הכותב משתמש בריגושים ככלי משחק בגיוס הקורא להסכמה עם דבריו. בשיח התגובה ניתן למצוא להתייחסות למרכיב זה כשעיקרה בפנייה לתשומת הלב ולרגש ופחות במיקוד התוכני, בשל אופיו של מדיום האינטרנט.
המרכיב השלישי על פי תורת הרטוריקה של אריסטו הוא הלוגוס. טיעונים כנגד או בעד הלוגוס באים לידי ביטוי בדגש על סילוף או אישוש עובדות כתובות, הדגשת פרטים מסוימים על אחרים ועוד. שיח תגובה מסוג זה מתייחס להגיון ברצף אירועים היסטורי ומשמש ככלב השמירה על האתיקה של הכותב.
הטוקבק והעיתון
אתרי החדשות באינטרנט מהווים תחרות לעיתונות המודפסת, בעיקר בזכות העדכניות המיידית שלהם, לעומת העיתון המתעדכן רק פעם ביום. מבחינה מסוימת, הטוקבק הוא גרסת האינטרנט של מדור "מכתבים למערכת" שבעיתונות המודפסת, ובנוסף למיידיות שלו הוא מציג יתרון נוסף: לעומת הסלקטיביות הגבוהה בפרסום מכתבים למערכת, הנובעת מהמקום המוגבל המוקצב להם בעיתון, תגובות הטוקבק מתפרסמות כמעט ללא הגבלה, ורק תגובות חריגות במיוחד נפסלות לפרסום.
שילוב ייחודי בין הטוקבק ובין העיתון המודפס מתבצע במוסף TheMarker של עיתון "הארץ", שבו מודפסים מדי יום קטעי טוקבק אחדים שהופיעו ביום הקודם באתר האינטרנט המקביל למוסף זה. העיתון הגדיל לעשות בגיליונו מיום 20 בפברואר 2007, שבו פרסם שני עמודים של תגובות הגולשים למאמר שהתפרסם שבוע קודם לכן במוסף המודפס ובאתר המקביל לו.
בעלי הטורים, בעיתונות המודפסת ובאתרי החדשות באינטרנט, מנהלים לעיתים דיאלוג עם קהל כותבי הטוקבק. לדוגמה, הטור "המציג אינו חייל" שהופיע באתר ynet, נכתב בעקבות התגובות לכתבה "הסרט הנכון לזמן הנכון" שהופיעה באתר יום לפני כן.
הומור ברשת
הבדל נוסף בין טוקבק למכתבים למערכת, הוא ההזדמנות ליצירתיות. בטוקבקים ניתן לראות יותר שימוש בהומור ומשחקי מילים המאפיינים כתיבה ברשת. המרחב הווירטואלי האנונימי משרה תחושה של חופש ומאפשר כתיבה אסוציאטיבית ושימוש במשחקי מילים. כך, ניתן למצוא בחירת כינויים משעשעים, כשמות, כגון: תגובה שכביכול נכתבה על ידי חמורו של משיח, או חייזר, או על ידי בעל עניין בו עוסקת הכתבה או סביבתו, ומשימה בפיו מילים מגחיכות. וכן שימוש בשפה שנונה וניסיונות מסוגים שונים לגרום לגולשים לקרוא דווקא את אותה התגובה.
פיאמנטה
פיאמנטה הוא שם משפחה יהודי.
1991
1991 היא שנה פלינדרומית, האחרונה באלף השני. השנה הפלינדרומית הקודמת לה היא 1881, והבאה אחריה היא 2002.
צבי זמיר
צבי (צביקה) זמיר (שמו המקורי: צבי זרז'בסקי; נולד ב-3 במרץ 1925) הוא בכיר לשעבר במערכת הביטחון הישראלית ואיש עסקים ישראלי, שכיהן כאלוף פיקוד הדרום בשנים 1962–1965 וכראש המוסד בשנים 1968–1974. מנכ"ל בתי זיקוק לנפט בשנים 1976–1990.
ילדות ונעורים
צבי זמיר נולד בלודז' שבפולין לשמואל משה זרז'בסקי, תעשיין טקסטיל, ושרה. באותה שנה, בעקבות משבר כלכלי שפקד את פולין, עלתה המשפחה לארץ ישראל, וזמיר התחנך למעשה כיליד הארץ. המשפחה התגוררה בתל אביב, וזמיר למד בבית הספר לבנים "אחד העם". לאחר מעבר דירה לרחוב בלפור יצר קשרים חברתיים עם חבורת "מגרש המשחקים". בהמשך, התגייס עם חבריה לפלמ"ח.
הפלמ"ח
בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח ושירת בפלוגה ד'. בשנת 1944 השתתף בקורס מפקדי מחלקות, יחד עם עוזי נרקיס וחיים בר-לב. לאחר הקורס מונה למפקד מחלקה באיילת השחר בפלוגה ט'. ב-1946 נאסר על ידי המשטרה הבריטית במהלך פעילות של הפלמ"ח בהעפלה מסוריה, והוחזק במחנה המעצר בלטרון במשך עשרה חודשים. לאחר שחרורו חזר לשורות הפלמ"ח והיה לסגן מפקד ומדריך של הגדוד השני. בתחילת מלחמת העצמאות הקים את הגדוד השישי של הפלמ"ח, שהיה אחראי על אבטחת השיירות לירושלים, ופיקד עליו. 18 מחיילי הגדוד, יחד עם 17 חיילי חי"ש, הרכיבו את שיירת הל"ה, שלוחמיה נפלו בדרך להגנת גוש עציון. זמיר פיקד על שיירת נבי דניאל שנסעה לגוש עציון וכשהשיירה הותקפה בדרכה חזרה לירושלים הורה לכל הנהגים המסוגלים לעשות זאת לחזור לגוש עציון והוא שב איתם תוך שהוא משאיר את הפיקוד על השיירה בידי אחד ממפקדי המחלקות. תחת פיקודו לחם הגדוד במבצע דני, מבצע ההר ומבצע חורב.
צה"ל
בשנת 1949 מונה לאחד המדריכים הראשונים בקורס מפקדי גדודים. בעקבות השתתפותו, בניגוד לפקודות, בכנס הפלמ"ח קיבל נזיפה חמורה מהרמטכ"ל יעקב דורי. שנה לאחר מכן קודם לתפקיד מדריך בקורס מתקדם לקצינים בכירים. בשנים 1951–1953 פיקד על חטיבת גבעתי. בשנת 1953 יצא לאנגליה לקורס לפיקוד גבוה של בית הספר לפיקוד ומטה של הצבא הבריטי בקמברלי, ועם חזרתו ב-1954 התמנה למפקד בית הספר של חיל הרגלים. ב-1956 נכנס למטכ"ל כמפקד בכיר באגף ההדרכה, ובמהלך מבצע קדש פיקד על חטיבת כרמלי. בשנת 1957 יצא לחופשת לימודים, למד גאוגרפיה והיסטוריה של המזרח התיכון ורכש תואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1960 מונה לראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי, ובאוקטובר 1961 הועלה לדרגת אלוף. בשנים 1962–1965 היה אלוף פיקוד הדרום, בתקופה שנודעה בהסתננויות לצורכי גנבה והברחה. לאחר סיום תפקידו נשלח ביולי 1966 לממלכה המאוחדת וסקנדינביה כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון, עד 1968. במסגרת תפקידו זה עסק בעת מלחמת ששת הימים ברכש תחמושת וציוד לצה"ל.
"המוסד"
ב-1 בספטמבר 1968 החליף זמיר את מאיר עמית כראש "המוסד", ושימש בתפקיד זה עד 1 בספטמבר 1974. אירועים עיקריים שהמוסד היה מעורב בהם והתרחשו במהלך שירותו של זמיר הם:
זמיר ומלחמת יום הכיפורים
בשנה שקדמה למלחמת יום הכיפורים הייתה עמדתו של זמיר שיש אפשרות לפתיחת מלחמה של מצרים נגד ישראל, לעומת עמדת אמ"ן, ששללה אפשרות כזו. בין השאר הביא מידע שהשיג המוסד להכרזתה של "כוננות כחול לבן" בחודשים מאי - אוגוסט 1973. כ-40 שעות לפני פריצתה של מלחמת יום הכיפורים מסר מקור מודיעיני בכיר של "המוסד", אשרף מרואן, למפעילו מידע מפורש על כוונת מצרים לצאת למלחמה. בלילה שבין 4 ל-5 באוקטובר, הגיעה למטה "המוסד" בקשתו של מרואן להיפגש עם ראש המוסד, לשם שיחה על מלחמה. במצב חוסר הוודאות בסוגיה זו שבו היה נתון צה"ל, היה זה מידע יקר מפז. זמיר, בתוקף תפקידו כראש ה"מוסד", מסר מידע על פגישתו הצפויה ומטרתה לראש אמ"ן, אלי זעירא, ויצא ללונדון בבוקר יום שישי, 5 באוקטובר, שלוש שעות לאחר קבלת ההודעה, ושם נפגש עם מרואן. המפגש נקבע לשעה עשר בלילה (זמן לונדון), והשתתפו בו זמיר, מרואן, ומפעילו של מרואן. הפעם ציין מרואן במפורש את מועד פרוץ המלחמה - יום שבת (הוא יום הכיפורים), בשעת ערב (בפועל פרצה המלחמה בשעה 2 בצהריים), כלומר- פחות מיממה ממועד הפגישה. מפגש זה שכנע את זמיר כי פני מצרים וסוריה למלחמה. בשעה 4 לפנות בוקר, ביום הכיפורים, נמסרה התרעה חד-משמעית של זמיר - "היום תפרוץ מלחמה" לראש הממשלה, לשר הביטחון, לרמטכ"ל ולגורמים נוספים. בהמשך אותו לילה שלח זמיר מברק מפורט על תוכנית המלחמה של מצרים וסוריה, ובסופו הצעה של מרואן, שאליה הצטרף זמיר, "לסכל את הפתיחה במלחמה על ידי פרסום ידיעות על כך ברדיו ובעיתונות, אשר יוכיחו למצרים, כולל הפיקוד הצבאי כי הישראלים מכירים את התוכנית ומוכנים לה".
לאחר אישור הדו"ח של ועדת אגרנט עמד זמיר בראש ועדה שהתבקשה להציע לממשלה שינויים במבנה קהילת המודיעין הישראלית לאור לקחי מלחמת יום הכיפורים. חברים נוספים בוועדה היו ראש אמ"ן, שלמה גזית, ראש השב"כ ומנכ"לי משרד ראש הממשלה ומשרד החוץ.