cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת גאליה
המערכה בשנת 56 לפנה"ס
בשלהי הקיץ, לאחר הניצחון על הוונטים, יצא קיסר נגד המנפים והמורינים (Morini). התקפה זו נערכה ללא התגרות כלשהי מצדם של שני השבטים האלה, אך קיסר לא ראה בעין יפה את העובדה שהם לא שלחו אליו צירים ולא הביעו נכונות יזומה לכרות ברית עם רומא, ודי היה בעובדה זו כדי לצאת למסע כיבושים כנגדם. השבטים נסוגו לאזור ביצות שבו הרומאים התקשו לפעול וקיסר הסתפק בתפיסתן של חבורות מבודדות ושריפת הכפרים.
ההגירה הגרמאנית
השנה נפתחה בהגירה של שני שבטים גרמאנים גדולים, האוסיפטים (Usipetes) והטנקטרים (Tencteri), שנסוגו מפני הלחץ של קואליציית שבטי הסואבים (Suebi) החזקה, אל עבר הגדה המערבית של הריין (כיום בשטחה של הולנד). קיסר טוען שמספר המהגרים הגיע לכדי 430,000 בני אדם, מהם 100,000 לוחמים. גם במקרה זה לא ניתן לסמוך על מספריו של יוליוס קיסר וסביר להניח שההגירה התרחשה על פני שטח רחב בקבוצות רבות ולא בקבוצה ענקית אחת של מאות אלפי בני אדם. כך או כך, אין ספק שמדובר בהגירתה של קבוצה גדולה. המהגרים פרצו את המחסום שהציבו המנפים על גדות הריין והמשיכו לעבר שטחם של השבטים הבלגים, שהוכנעו בשנת 57, וכעת היו בעלות הברית הרומאיות האבורונים (Eburones) והקונדרוסים (Condrusi).
אמנם גאליה נכבשה הלכה למעשה (למעט החלק הדרום מזרחי) על ידי קיסר, אך עדיין לא הוכרה כפרובינקיה רומית רשמית. יתרה מכך, חלק מהשבטים, דוגמת המנפים, טרם קיבלו על עצמם את השלטון הרומי. עם זאת, קיסר פעל בדומה לפעולותיו נגד ההלווטים בשנת 58 לפנה"ס: הוא יצא בראש צבאו להתעמת עם המהגרים. פעולותיו נבעו הן מהרצון לזכות בתהילה אישית והן כדי לבסס את השלטון הרומאי ולהגן על בעלות בריתו האבורונים והקונדרוסים מפני הגרמאנים.
הצבא הרומאי פגש את המהגרים הגרמאנים בסמוך לריין ומנע מהם את ההתקדמות דרומה. הגרמאנים ניסו לנהל משא ומתן עם יוליוס קיסר על מעבר בטוח לגאליה. קיסר סירב והציע במקום לעזור להם להתיישב בשטחים של האובים (Ubii) בגדה המזרחית של הריין. המשא ומתן נמשך ללא תוצאות, אך בינתיים קבוצה של כמה מאות פרשים גרמאנים תקפה קבוצה גדולה יותר של פרשים גאלים מצבאו של קיסר והצליחה לנצח אותם תוך גרימת אבדות לגאלים. קיסר, שחשש ששמועות על התבוסה בהתכתשות קטנה זו יצמיחו כנפיים ויגרמו למהומה בגאליה גופה, החליט על התקפה כוללת על הגרמאנים למחרת.
הגרמאנים לא ידעו על הכוונה הרומאית ושלחו משלחת שכללה את ראשי השבטים לפגוש את קיסר יום לאחר התגרה. כך קרה שהשליחים פגשו את הצבא הרומי כשהוא התקדם לעבר המחנה הגרמאני. קיסר הורה לאסור את ראשי השבטים והמשיך בהתקדמותו. הגרמאנים שלא היו מוכנים לקרב הופתעו מהופעת הצבא הרומי וללא מנהיגיהם לא הצליחו להתארגן בצורה יעילה. הצבא הרומי הצליח להתגבר בקלות על ההתנגדות הגרמאנית וטבח בחלק מהם והחלק האחר נס לגדה המזרחית של הריין. הטבח שנערך בשבטים הגרמאנים היה גדול. קברים עם חללים רבים התגלו בשטחה של הולנד בשנת 2015 עם שרידי גופות ההרוגים.
קיסר לא הסתפק בתבוסה שהנחיל למהגרים הגרמאנים, אלא החליט להראות את הנוכחות הרומאית גם בגדה המזרחית של הריין. כדי להראות לגרמאנים את עוצמת הצבא הרומי ואת כושרו ההנדסי החליט לבנות גשר גדול מעץ ולא להעביר את צבאו בסירות דרך הריין. הגשר העצום נבנה בזמן שיא של עשרה ימים. הצבא הרומי חצה את הריין אך לא מצא צבא גרמאני בגדה המזרחית, שברח מפניו. קיסר לא רצה להתקדם לעומק השטח הגרמאני והסתפק בשריפת כמה כפרים במשך שבועיים וחצי. לאחר הפגנת כוח זו חזר קיסר על עקבותיו ושרף את הגשר.
הפלישה הראשונה לאי הבריטי
בסוף הקיץ הגיעה העת לפלוש לאי הבריטי. קיסר טען שבריטונים שלחו סיוע לגאלים ביבשת ולכן היה הכרח, כביכול, להעניש אותם. עם זאת, נראה שהתוכנית לפלוש לאי הבריטי נרקמה במוחו לפני כן, והסיבה האמיתית לפלישה לא הייתה הנוכחות של הלוחמים הבריטונים בגאליה, אלא הרצון לבזוז את אוצרותיו של האי הבריטי, ובעיקר ליהנות ממרבצי המתכות היקרות הגדולים שלו. שיקול חשוב נוסף שהיה לקיסר הוא היוקרה שנלוותה לפלישה לארץ זו שהייתה אפופת אגדות מבחינת הרומאים. הצלחה בתחום זה הייתה מביאה לו את הערצת ההמונים ברומא.
לצורך הפלישה ארגן קיסר צי שכלל 100 ספינות סוחר ועוד ספינות מלחמה שנותרו לו מקרב מפרץ קיברון. צי הפלישה רוכז בשטחם של המורינים באזור פה-דה-קאלה המודרני. בסך הכול כלל כוח הפלישה שני לגיונות (השביעי והעשירי) וכמה מאות פרשים. יתר הצבא נשאר בגאליה תחת פיקוד הלגאטים כדי להמשיך במסע הכיבוש בשטחי המנפים והמורינים שטרם נכנעו לרומא.
כשצי הפלישה הרומאי הגיע לחוף הבריטי באזור הצוקים הלבנים של דובר, הוא נתקל בהתנגדות עזה. הספינות הרומאיות עמוקות השוקע לא הצליחו להתקרב לחוף והלגיונרים נאלצו לרדת מהספינות במרחק ניכר מהחוף. כתוצאה מכך התקשו להסתער על הבריטונים שהמטירו עליהם חצים וכידונים. קיסר העתיק את מקום הנחיתה וכך הצליח לנתק את הפרשים והמרכבות הבריטונים מחיל הרגלים, שלא הצליח להדביק את הספינות המהירות. למרות שינוי המיקום, הנחיתה עדיין התנהלה בקושי רב. קיסר נאלץ לפרוס את ספינות הקרב כדי לירות על המגנים מהבליסטראות המוצבות על הסיפון, אך גם זה הועיל רק במעט. רק בעמל רב הצליחו הרומאים להתגבר על המגנים הבריטונים ולנחות באי.
הרומאים הקימו מחנה מבוצר, אך סופה גדולה השמידה חלק מצי הפלישה וניתקה אותם מהיבשת. הבריטונים חידשו את התקפותיהם, במיוחד נגד חיילים רומאים שניסו לאסוף אספקה מהסביבה. הרומאים היו במצב קשה בגלל הים הסוער שמנע אספקה מהיבשת, ומצד שני פעילות הפרשים הבריטונים ומרכבותיהם לא אפשרו איסוף אספקה מהסביבה. הבריטונים, מעודדים מהצלחתם, תקפו את המחנה הרומי עצמו, אך נהדפו. קיסר לא רצה להמשיך את המערכה בתנאים אלה והסכים לנהל משא ומתן עם הבריטונים שחששו מהמשך הנוכחות הרומאית באי. כתוצאה מהמשא ומתן נסוגו הרומאים בחזרה ליבשת ללא קרב. למרות כישלון הפלישה, עצם קיומה היה הצלחה תעמולתית גדולה ברומא, שבה צוין האירוע בחגיגות נרחבות.
לאחר חזרתו ליבשת המשיך קיסר את כיבוש גאליה. טיטוס לאביינוס נשלח בראש צבא שחזר מבריטניה למערכה נגד המורינים. סאבינוס וקוטה נשלחו לכבוש את המנפים. הקיץ היה יבש והמקומיים לא יכלו לסגת לביצות כמו שעשו שנה קודם לכן. כתוצאה מכך היה מסע המלחמה נגדם מוצלח מאוד מבחינת הרומאים.
הפלישה השנייה לאי הבריטי
בשנת 54 לפנה"ס תכנן יוליוס קיסר פלישה חדשה לאי הבריטי. כדי להבטיח את הצלחת הפלישה הוא הקדיש מאמץ ניכר לבניית צי פלישה גדול יותר ואסף צבא גדול יותר. כוח הפלישה נאסף בפורטוס איטיוס (ככל הנראה בולון המודרנית). בסך הכל נבנו 600 ספינות משא ועוד 28 ספינות קרב. הצבא שנאסף לקראת הפלישה כלל הפעם 5 לגיונות ועוד 2,000 פרשים. כדי לשמור על השקט בגאליה נותרו בה שלושה לגיונות ו-2,000 פרשים. לאחר הסדרת עניינים פוליטיים דחופים שדרשו את מעורבותו בשבט הנרווים יצא קיסר בראש צבאו לעבר האי הבריטי.
כוח הפלישה נחת בחוף ללא התנגדות. קיסר החליט לנצל את שארית שעות האור ולקח את מרבית הצבא לפנים האי. על החוף השאיר, במחנה מבוצר שנבנה במקום, 10 קוהורטות וכ-300 פרשים (סדר גודל של לגיון אחד). עם שחר נתקל בכוח בריטוני גדול על גבעה מבוצרת על הגדה הרחוקה של הנהר (ככל הנראה סטאור (Stour)). הרומאים תקפו וכבשו את הגבעה בסערה. קיסר רצה להמשיך במרדף אחרי הבריטונים הנסוגים, אך סערה פגעה בצי שעגן בחוף והתערבותו נדרשה לשם תיקון הנזקים.
הבריטונים, שזכו ברגיעה זמנית, התארגנו מחדש ובחרו בקסיוולאונוס (Cassivellaunus) למנהיגם הצבאי. שבטו לא מצוין על ידי יוליוס קיסר, אלא רק מיקומו "צפונית לתמזה" מה שחופף לשטחו של שבט הקטובלאונים (Catuvellauni), כך שסביר להניח שהיה מנהיג השבט הזה. הבריטונים שהפסידו בכמה התנגשויות, פנו לטקטיקה של מלחמת גרילה ופגעו ביחידות רומאיות קטנות שיצאו לחפש אספקה. קיסר הצליח לכרות ברית עם שבט הטרינובנטים (Trinovantes) שהיו יריביהם של הקטובלאונים ואלה גילו לו את מיקום האופידום שלהם. יוליוס קיסר כבש את היישוב וטבח ברבים מתושביו. בנוסף שבטים בריטונים נוספים פרשו מהברית ונכנעו לקיסר. קסיוולאונוס ניסה לתקוף את המחנה הרומאי שעל החוף, אך נהדף. לאחר שתי תבוסות אלה ועריקת כמה שבטים ביקש קסיוולאונוס להפסיק את מעשי האיבה. הסתיו עמד בפתח וקיסר, שחשש מסערות החורף, מיהר להסכים לתנאי השלום המוצעים.
מרד הבלגים
לקראת חורף 54 - 53 לפנה"ס חילק יוליוס קיסר את צבאו לחלקים קטנים יותר ופיזר אותו ברחבי גאליה במחנות חורף במקום לרכזו בנקודה אחת. תבואת השדות של אותה שנה הייתה דלה וקיסר לא רצה להעיק על האוכלוסייה בריכוז כל הצבא במקום אחד. כדי לשמור על השקט בחבלי הארץ הבלגים, שהוכנעו בשנת 57 לפנה"ס והיו מפורסמים באופיים הלוחמני, הוצב חלק ניכר מהיחידות בשטחיהם. החשש הרומאי מפני מרידה בלגית התאמת. הבלגים השתמשו בעונת השנה הלא רגילה ופתחו במרידה רבתי. לא הייתה זו מרידה מאורגנת של כל הבלגים תחת פיקוד והנהגה מרכזיים, אלא התקוממות כללית של הבלגים שפעלו בלי תיאום האחד עם השני. חוסר התיאום והאחדות ביניהם החלישו את עוצמת המרד.
הראשונים למרוד היו האבורונים (Eburones) שבחרו בשני מפקדים: אמביוריקס (Ambiorix) וקאטיבולקוס (Cativolcus). שני אלה טמנו מלכודת לחיל הרומי הגדול שחנה בשטחם. החיל הורכב מהלגיון ה-14 ו-5 קוהורטות נוספות (סדר גודל של לגיון וחצי) ייתכן שכוחות נוספים שהו יחד עם הלגיון, נראה שבסך הכל מנה הכוח כ-6,000 עד 8,000 חיילים תחת פיקודם של שני הלגאטים קווינטוס טיטוריוס סבינוס (Quintus Titurius Sabinus) ולוקיוס אורונקוליוס קוטה (Lucius Aurunculeius Cotta).
האבורונים טמנו מלכודת לסבינוס ולקוטה: בהתחלה תקפו את מחנם המבוצר. התקפה זו נהדפה בקלות על ידי הרומאים ואז אמביוריקס הגיע למחנה הרומאי והציע להם עסקה: הוא אמר שהוא יודע שהאבורונים מתכננים התקפה רבתי למחרת והציע להם להתלוות אליו כדי שהוא יעביר אותם דרך מעבר בטוח לעבר לגיונות אחרים שחנו במרחק מה מהמחנה שלהם. לאחר התייעצות ביניהם, הלגאטים הסכימו. אמביוריקס הוביל אותם דרך גיא צר שבו טמנו האבורונים מארב לרומאים. בקרב שהתפתח במקום הפתיעו האבורונים את הרומאים וטבחו כמעט בכולם.
השמועה על התבוסה הרומאית עשתה לה כנפיים ושבט בלגים נוסף - הנרווים, תקפו את המחנה הרומי שנמצא בשטחם. המפקד בשטח היה הלגאטוס קווינטוס טוליוס קיקרו (Quintus Tullius Cicero), אחיו של מרקוס טוליוס קיקרו, הנואם הידוע. קיקרו פעל היטב והדף שתי התקפות של הנרווים. לאחר שהתקפותיהם נהדפו, הטילו הנרווים מצור על המחנה. לאחר שבוע של מצור הצליח אחד השליחים של קיקרו לחמוק דרך טבעת הכיתור ולהודיע לקיסר על מצבו הנואש.
המערכה בשנת 53 לפנה"ס
השנה החדשה עמדה בסימן מרידה רבתי בצפון - יוליוס קיסר לא יכול היה לעבור בשתיקה על השמדת הלגיון על ידי האבורונים. כמו כן, על אף שקיסר הצליח להציל את קיקרו הנצור, המורדים לא הובסו באופן סופי, אלא רק נסוגו לבתיהם. לצורך המערכה בשנה הזו גייס קיסר שני לגיונות חדשים: הלגיון ה-14 גמינה (תאום) במקום לגיון מספר 14 שהושמד והלגיון ה-15. כמו כן קיבל מפומפיוס את הלגיון מספר 1 שהיה מיועד במקור לצבאו בספרד. עם כוחות אלה עלה צבאו של יוליוס קיסר לכדי 10 לגיונות, כמה אלפי פרשים וחיילים בחיל העזר, בסך הכל כ-50,000 חיילים. הגאלים עדיין לא התאחדו לכדי צבא אחד ולא מינו מפקד עליון. לכן, יכלו להציב מולו רק צבאות מבודדים. העדר שלטון מרכזי אחד מנע מקיסר את האפשרות לפגוע בשלטון זה ועל ידי כך להביא לסיום מהיר של המרד. הוא היה צריך להילחם בשבטים אחד אחד. הדרך שלו לעשות את זה כללה טרור נגד האוכלוסייה האזרחית, שיעבוד והשמדה טוטאלית של ערים וכפרים שלמים.
צבא המורדים החזק ביותר סר למרותו של אמביוריקס האבורוני. לכן, קיסר החליט להחליש אותו בטרם יפנה לטפל בו. המטען נשלח ללאביינוס, שפיקד בשלב זה על לגיון אחד, תחת שמירתם של שני לגיונות. לאחר שליחת המטען יצא יוליוס קיסר נגד המנפים עם 5 לגיונות. המנפים נסוגו כמנהגם לאזור הביצות, אך קיסר גילה עקשנות ורדף אחריהם. למנפים לא נותרה ברירה והם נכנעו. הטרוורים החליטו לתקוף את לאביינוס עם שלושת לגיונותיו (הלגיון המקורי שלו ועוד שניים שהגיעו עם המטען). לאביינוס הצליח לתמרן את הטרוורים לעמדה לא נוחה וניצח אותם בקלות.
אמביוריקס ניסה לכרות ברית עם שבטים גרמאנים מהגדה המזרחית של הריין, אך ללא הועיל. כדי לחזק את יראת השבטים הגרמאנים מפניו החליט יוליוס קיסר לחצות את הריין בפעם השנייה. בדומה לפלישה הראשונה לגדה המזרחית של הריין, גם פלישה זו הסתיימה ללא קרבות של ממש. האויבים מיהרו להבטיח לקיסר שנותרו נאמנים לרומא והוא הסתפק בכך.
לאחר הבטחת עורפו, פנה קיסר לטפל באובורונים שארצם שכנה בסביבות יער הארדנים. פרשיו של קיסר הצליחו להפתיע את אמביוריקס ולשרוף את כפרו, אך הוא הצליח לחמוק. שותפו לניצחון על הרומאים, קטיבולקוס, בחר להתאבד. קיסר חילק את צבאו למספר שדרות והתחיל בהשמדה שיטתית של האבורונים. בנוסף, הזמין שבטים נוספים לבזוז את האבורונים - הזמנה ששבטים אלה שמחו לנצל. יתרת הקיץ עברה בחיפושים עקרים אחרי אמביוריקס, שהצליח לחמוק, והשמדת האבורונים ויישוביהם. ההשמדה הייתה כה יעילה שהותירה את רישומה בממצאים ארכאולוגיים. נראה כי תוצאות מסע הנקמה של יוליוס קיסר הותירו את חותמן למשך ימיו של דור שלם.
פרוץ המרד
בתחילת שנת 52 לפנה"ס פרץ מרד רבתי בגאליה. הפעם, לא רק אזור אחד לקח חלק במרד, אלא הוא התפשט לכל רחבי גאליה. המרד החל דווקא בדרום גאליה, שהיה מאוכלס בבעלי בריתו של קיסר. ארבעה שבטים חשובים לקחו חלק במרד: הארוורנים, האיידואים, הקארנוטים (Carnutes) והסנונים - כולם מדרום גאליה וממרכזה, אזור שלא הייתה בו התנגדות מזוינת גדולה לפני כן. הסיבות לפרוץ המרד הן מגוונות. הן הארוורנים והן האיידואים, שהיו חשופים להשפעה יוונית-רומית רבה דרך קשרי המסחר הענפים שלהם, שיתפו בהתחלה פעולה עם הכיבוש הרומי. שבט הקארנוטים, שארצם הייתה מרכז הפעילות של הדרואידים, לעומתם חשו התמרמרות רבה מהנוכחות הרומית. יתרה מכך, קיסר מינה עליהם שליט בובה, שנרצח על ידם. הניצוץ המידי לפרוץ המרד היה הוצאתו להורג של אקו (Acco), מנהיג הסנונים, אשר ב-53 לפנה"ס הוצלף למוות בעת הכינוס בדורוקונטורום (Durocortorum; ריימס המודרנית).
בראש המרד עמד ורקינגטוריקס הנמרץ, מנהיג שבט הארוורנים. שותפו הבכיר היה קומיוס (Commius), מלך שבט האטרבטים הבלגי. עם זאת, הסיבות לפרוץ המרד היו עמוקות יותר. ראשי השבטים הגאליים נכחו לדעת שקיסר אמנם הציג עצמו כבעל ברית שרק בא לסייע להם להדוף את הגירת ההלווטים והגרמאנים, אך למעשה, רואה בגאליה כחלק מהשטחים הרומיים. הוצאתו להורג של אקו, שקרא לסילוקם של הרומים מגאליה, המחישה להם עובדה זו. ראשי השבטים רצו לשמור על עצמאותם מהשלטון הזר והחליטו למרוד.
הקארנוטים היו הראשונים לפעול. הם תקפו את הסוחרים הרומאים בעיר קנאבום (Cenabum; אורליאן המודרנית) וטבחו בכולם. אחריהם הצטרף למרד אריסטוקרט ארוורני צעיר, ורקינגטוריקס. ההיסטוריה המשפחתית של ורקינגטוריקס הייתה בעייתית - אביו ניסה לתפוס את השלטון ולהשתלט על גאליה, והיחס אליו היה חשדני. הוא אפילו סולק מעיר מולדתו, גרגוביה (ככל הנראה קלרמון-פראן המודרנית). האריסטוקרט הצעיר לא אמר נואש בגלל סילוקו מעירו ואסף תומכים רבים, שהכריזו עליו כמלך. עד מהרה, כמעט כל השבטים מערבית לגרגוביה הצטרפו אליו. בניגוד למקובל בצבאות הגאלים, הקפיד ורקינגטוריקס על משמעת נוקשה בצבאו, עניין שסייע לו רבות במאבקו.
הקרבות הראשונים
בהתחלה תקף ורקינגטוריקס את השבטים שנותרו נאמנים לרומא. לוקרטיוס (Lucterius), אחד מפקודיו של ורקינגטוריקס, יצא נגד הרוטנים (Ruteni) וורקינגטוריקס עצמו יצא עם עיקר הצבא נגד הביטוריגים (Bituriges), שהיו בני חסות של האיידואים. הביטוריגים פנו לעזרת האיידואים. האיידואים ביקשו הנחיות מאחד הלגאטים של קיסר, והלגאטוס, במקום לצאת מיד בראש צבאו נגד המורדים, הורה לאיידואים לצאת לעזרתם. האיידואים התנהלו בעצלתיים ועד שהם הגיעו למקום, הביטוריגים החליטו להצטרף למורדים. גם מסעו של לוקרטיוס נשא פרי - הרוטנים יחד עם שכניהם, הניטיובריגים (Nitiobriges) והגאבאלים (Gabali) הצטרפו למורדים.
קיסר ששהה, כהרגלו, בגאליה קיסאלפינה, לא יכול היה לצאת מיד נגד המורדים משום שהם תקפו את המושבה הרומית נארבו מארטיוס (Narbo Martius; נרבון המודרנית), שהייתה בירת הפרובינקיה של גאליה טרנסאלפינה. קיסר יצא להגנת המושבה בראש כוחות דלילים שהיו תחת פיקודו (ייתכן שמדובר בכוחות שגויסו במהלך החורף כדי להוות בסיס ללגיון החמישי אלודאי). הוא הצליח להפתיע את המורדים, שחשבו שהדרכים יהיו חסומות בגלל שלגי החורף. קיסר הותיר את הכוח שהביא עמו תחת פיקודו של הלגטאוס דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס והוא עצמו יצא לעבר ויאן שבהרי האלפים כדי להצטרף לכוח פרשים שהמתין לו שם ויצא עם כוח זה לעבר שטחי הלינגונים (Lingones) והצטרף לשני הלגיונות שחנו שם. בנוסף, הורה ליתר הלגיונות להתרכז באגדינקום (Agendicum סנס המודרנית, כ-120 ק"מ צפונית מזרחית לפריז).
ורקינגטוריקס העביר אף הוא את כוחותיו צפונה והטיל מצור על גורגובינה (Gorgobina) שהייתה בעבר תחת שליטת האיידואים, אך כעת הייתה נתונה לבויים (Boii), שהיו חלק מהפלישה ההלווטית וקיבלו אישור מקיסר להתיישב שם. קיסר לא יכול היה להפקיר את הבויים היות שהם היו תחת חסות האיידואים ופגיעה בהם הייתה כמו פגיעה באיידואים עצמם. האיידואים היו השבט החשוב ביותר בגאליה והצטרפותם למרד הייתה עשויה להטות את הכף לרעתו של קיסר. לכן, יצא קיסר בראש שמונה או תשעה לגיונות דרומה כשהוא מותיר שניים לשמור על המטען באגנדיקום. בשלב זה היה תחת פיקודו רק כוח פרשים קטן היות שטרם הספיק לגייס פרשים מבעלי בריתו.
לאחר צעדה של יום אחד הגיע לעירם של הסנונונים, ולאנאודונום (Vellaunodunum) והטיל עליה מצור. התושבים בחרו להיכנע לאחר שלושה ימי מצור במקום להסתכן בעונש חמור על התנגדות. מיד לאחר מכן פנה קיסר לעבר קנבום (Cenabum, אורליאן) והגיע אליה אחרי יומיים של צעידה מאומצת והפתיע את הגאלים שלא ציפו להגעתו המהירה. כעונש על הטבח שביצעו בסוחרים הרומאים, הורה ללגיונותיו לבזוז את העיר עד היסוד ומכר את תושביה, שלא נטבחו במהלך הביזה, לעבדות. לאחר שנקם את דם הסוחרים הרומאים פנה לטפל בביטוריגים והצליח לכבוש את נוביודונום (Noviodunum) ללא מאמץ.
כעת היה חופשי לפנות נגד מוקד המרד באוואריקום, (Avaricum; בורז' המודרנית) ייתכן שבשלב זה גויס לגיון נוסף, (הלגיון השישי פראטה), אם כי הוא לא הצטרף אליו באוואריקום. ורקינגטוריקס חשש שלא יוכל לנצח את הלגיונות של קיסר בקרב פתוח והעדיף לנקוט בטקטיקות של מלחמת גרילה ואדמה חרוכה. על כן, הורה לביטוריגים לשרוף את היבול ואת עריהם, אך לאחר שאלה שרפו כ-20 יישובים, התחננו שישאיר את אוואריקום, עירם החשובה ביותר, שלמה. ורקינגטוריקס הסכים, אף על פי שלא היה בטוח שיוכל להגן עליה.
לאחר השלמת המצור פנה קיסר לטפל בכמה עניינים דוחקים. ראשית סידר את המחלוקת הפוליטית בשבט האיידואים, השבט הגדול האחרון שנותר נאמן לו וחילק את צבאו. החלק הקטן בראשותו של לאביינוס צפונה לעבר לוטטיה (Lutetia; פריז המודרנית) ואילו הוא עצמו פנה לעבר גרגוביה שעל גדות הנהר אלייה בראש שישה לגיונות אחרים.
בגלל עונת השנה, אלייה היה מלא במים והחצייה הייתה קשה, אך קיסר הצליח בכל זאת לחצות את הנהר ליד גרגוביה. הוא הטיל מצור על גרגוביה. לרוע מזלו של קיסר, האיידואים החלו לפקפק בכדאיות הברית עמו וכוחות איידואים שגויסו בשנה זו החלו להראות סימני שבירה. ליטאוויקוס (Litaviccus), שפיקד על החיילים של האיידואים שהתלוו לצבא הרומאי, ניצל את הרגע ובתחבולה גרם לחייליו להוציא להורג את הרומאים שהיו עמם. קיסר הצליח להשיב את הסדר על כנו, אך בזמן שנאלץ לטפל במרד של ליטאוויקוס, ההתנגדות הגאלית בגרגוביה התעצמה והוא החליט לסגת מהעיר בלי לכבוש אותה, אך לפני כן רצה לזכות בניצחון כדי לשמור על כבודו. לכן, תקף גבעה שוורקינגטוריקס התחיל לבצר. קיסר רצה לזכות בניצחון קטן בלבד, אך חייליו נסחפו וניסו לכבוש את גרגוביה עצמה. ההתקפה כשלה לחלוטין והרומאים נאלצו לסגת. התבוסה של קיסר בגרגוביה הייתה הקש האחרון בעיני האיידואים והם החליטו להצטרף למורדים.
המצור על אלסיה וסוף המרד המאורגן
לאחר התבוסה בגרגוביה פנה קיסר צפונה כדי לחבור עם הלגיונות של לאביינוס, שהצליח לנצח את הגאלים בקרב לוטטיה והיה פנוי למשימות חדשות. לאחר כינוס הצבא פנה דרומה. כמו כן, גייס כוח פרשים גדול בקרב השבטים הגרמאנים. ורקינגטוריקס ניסה להפריע לתמרון ותקף את הצבא הרומי כשהיה בתנועה, אך פרשיו הגרמאנים של קיסר הצליחו לנצחם. בסופו של דבר, בחר ורקינגטוריקס להתבצר באלסיה עם 80,000 לוחמים. קיסר ניצל את ההזדמנות לרתק את יריבו למקום אחד במקום לרדוף אחריו בכל רחבי גאליה והטיל מצור על אלסיה. ייתכן שבשלב זה הצטרפו אליו שני לגיונות נוספים (ה-5 וה-6).
ורקינגטוריקס הגיב בשליחת פרשיו לגיוס תמיכה ואילו יוליוס קיסר פנה לבניית טבעת מצור כפולה - אחת מול חומות אלסיה והשנייה מול הצבא הגאלי המאוחד שהיה צפוי להגיע לאזור לעזרת ורקינגטוריקס. לאחר זמן מה אכן נאסף צבא גאלי גדול והגיע לאזור. לפי דיווחיו של קיסר כלל צבא התגבורת 8,000 פרשים ו-240,000 רגלים, אם כי סביר שהמספר לא עלה בהרבה על 100,000, כך שסך הכל היו לגאלים כ-180,000 איש מול כ-35,000 - 45,000 רומאים שהיו מאורגנים ב - 10–12 לגיונות ויחידות של בעלי ברית.
המערכה בשנים 51 - 50 לפנה"ס
התבוסה הגאלית באלסיה פגעה באופן אנוש במורדים והצבא הגאלי המאוחד התפרק. עם זאת, כיסי התנגדות מבודדים עדיין נותרו ויוליוס קיסר היה צריך להדבירם. קיסר בחר לנהל את המערכה גם בחודשי החורף, שהיו עונת לחימה לא מקובלת. ב-31 בדצמבר 52 לפנה"ס לקח יוליוס קיסר שני לגיונות (11 ו-13) ויצא למערכה נגד הביטוריגים. הביטוריגים מיהרו להיכנע וקיסר נהג בהם ברחמנות ואף הורה לחייליו לא לפגוע ברכושם. שבועיים וחצי לאחר מכן יצא בראש הלגיון השישי וה-14 גמינה במסע עונשים נגד הקארנוטים (Carnutes). הקארנוטים היו אחראים לטבח של הסוחרים הרומאים בקנבום וקיסר לא היה רחום כלפיהם. יישוביהם נשרפו, מזונם הושמד ורבים מהם נמכרו לעבדות.
קיסר השאיר את טריבוניוס להשלים את המלאכה והוא עצמו יצא בראש ארבעה לגיונות (7, 8, 9, ו-11) נגד הבלובאקים (Bellovaci). שבט זה שלח לוחמים מעטים בלבד לצבאו של ורקינגטוריקס והעדיף להילחם ברומאים בשטחו. כעת הגיע הזמן של הנקמה הרומאית. הוא פגש את הצבא הבלובאקי, אך אלה סירבו לצאת לקרב נגדו ונסוגו לשטח קשה לגישה. קיסר החליט לחזק את צבאו בשלושה לגיונות נוספים (6, 13 ו-14). בסוף גילו סיוריו של קיסר את מיקום הצבא הבלובאקי והצליח להדביק אותו. בנוסף, נשלחו כוחות צבא לאזור האבורונים בניסיון לאתר את אמביוריקס, אך ללא הועיל.
גם חלק גדול מהפיקטונים, ששיתפו לפני כן פעולה עם הרומאים, החליטו להצטרף למרד. הפיקטונים המורדים הטילו מצור על הפיקטונים שנותרו נאמנים לקיסר בלמונום (Lemonum; פואטיה המודרנית). הלגאטוס גאיוס קניניוס רבילוס (Gaius Caninius Rebilus) נשלח לאזור כדי להשיב את הסדר על כנו. המורדים ניסו לתקוף את הצבא הרומאי בדרכו ללמונום, אך הרומים הקימו מחנה מבוצר וההתקפה נהדפה באבדות כבדות למורדים. בנוסף, הצטרף אליו הלגאטוס גאיוס פאביוס. במאמצים משותפים הצליחו רבילוס ופאביוס לדכא את המרד.
מוקד גדול אחרון של המרד נותר באוקסלודונום (Uxellodunum; דורדון המודרנית). הלגאטים של קיסר פעלו באזור, אך לא הצליחו להכניע את העיר בכוחות עצמם וקיסר הרגיש שנוכחותו נחוצה להשגת הניצחון הסופי. המצור הרומי תחת פיקודו היה יעיל והעיר נכבשה.
בשנת 50 לפנה"ס לא היו מעשי איבה פעילים רציניים, אך קיסר עדיין נותר בגאליה והשגיח על הנעשה. בתחילת 49 לפנה"ס יצא ממנה בראש צבאו ופנה דרומה לעבר רומא. הסנאט דרש ממנו לוותר על כוחותיו, כמקובל על פי החוק הרומי, אך קיסר סירב וחצה את הרוביקון בלי לפזר את צבאו. מעשה זה עבר באופן חמור על החוק הרומי ופתח הלכה למעשה את מלחמת האזרחים בין קיסר לכוחות הסנאט שאליהם הצטרף פומפיוס, בן בריתו הוותיק.
תוצאות הכיבוש
המלחמה לא הסתיימה באירוע בודד אחד. השתתפותו של קיסר במלחמת האזרחים נגד פומפיוס דרשה ממנו את הסגת צבאו, אך רוב הקרבות הסתיימו סביב שנת 51 לפנה"ס. התנגשויות מקומיות קטנות המשיכו, אך לא הייתה להן השפעה כלשהי על האירועים. הגאלים מרדו בשנת 21, אך המרד לא נחל הצלחה ולא צבר אהדה ציבורית נרחבת.
הרומאים לא נטרו טינה לגאלים ולא רדפו אותם לאחר השלמת הכיבוש. הפוליטיקה המתונה של השליטים הרומאים גרמה לכך שהגאלים נטמעו תוך כמה דורות בתוך האימפריה הרומית ותוך 200 שנה איבדו את זהותם הקלטית. הגאלים סיפקו חיילים ואפילו קיסרי רומא לשליטה באימפריה. התרבות הקלטית של הגאלים נטמעה אף היא בתרבות היוונית-רומית של הכובשים; לא נותרו ממנה שרידים של ממש, והמעט הידוע מתבסס בעיקר על מקורות רומאיים. גאליה הייתה חלק נאמן ואינטגרלי מהאימפריה הרומית. בעת משבר המאה השלישית קם בפרובינקיה ובסביבותיה שלטון עצמאי (המכונה "האימפריה הגאלית" במחקר לצורכי נוחות) קצר-ימים שנמשך למעלה מעשור, אך זה לא נבע בשום אופן משאיפות גאליות ייחודיות אלא ממניעיו הפוליטיים של המצביא פוסטומוס.
המלחמה בספרות, באמנות ובתרבות הפופולרית
המלחמה זכתה לאזכורים רבים בתרבות ובאמנות של אירופה המערבית. ההתייחסות למלחמה החלה עוד בתקופת חייו של יוליוס קיסר ובימי חייו של יורשו, אוגוסטוס, והמשיכה בימי הביניים ובעת החדשה.
העת העתיקה
מלבד ספרו של קיסר, הונצחה המלחמה בפסלים דוגמת הפסל המוצג משמאל שהוזמן על ידי קיסר עצמו. המלחמה הונצחה גם במטבעות, כפי שניתן לראות במטבע המציג את ראשו של גאלי שבוי ומרכבה בריטונית. פסל ללא ראש של חייל גאלי מאביניון שבצרפת. לאחר מותו של יוליוס קיסר, הקים אוגוסטוס את שער הניצחון של אורנז', שהוקדש לחיילים ששירתו במלחמה זו. פסלון מהמאה ה-2 לספירה המציג גאלי הרוג נמצא בחפירות באלסיה.
ימי הביניים והרנסאנס
לאחר נפילת האימפריה הרומית, הוזכרה מלחמת גאליה בספרות ובאמנות הרנסאנס. בצרפת הוצא לאור התרגום הצרפתי של הספר מלחמת גאליה מאת הבישוף פרנסואה דמולן דה רושפור (François Desmoulins de Rochefort) הידוע יותר בשמו המקוצר דמולן (Desmoulins) שהיה מורהו לשפה הלטינית של פרנסואה הראשון. הספר ערוך בצורת דיאלוגים בין מלך צרפת ליוליוס קיסר. בספר משולבים ציורים רבים ושתי מפות.
במאה ה-15, אראס הייתה אחד המרכזים החשובים ליצירת שטיחי קיר. שטיחי קיר המציגים את כיבוש גאליה נפלו בידי השווייצרים לאחר שניצחו את שארל הראשון, דוכס בורגונדיה בקרב גרנסון (1476) ובקרב מוראט (1476). כיום שטיחי קיר אלה מוצגים במוזיאון ההיסטורי של ברן. סגנון שטיחי הקיר מיוחס לסגנון טורנה הפלמי.
המלחמה זכתה להתייחסות של אמני הרנסאנס האיטלקי דוגמת הצייר הנודע אנדראה מנטניה, שצייר ציור הידוע בשם הטריומפים של קיסר. גם אפולוניה די ג'ובאני (Apollonio di Giovanni), אמן מפירנצה מהמאה ה-15, צייר ציור המציג קרב בין פרשים רומאים לפרשים גאלים, כמקובל בתקופתו, כל הצדדים מוצגים עם כלי הנשק המקובלים בתקופת הרנסאנס.
העת החדשה
תנופה גדולה באזכורי המלחמה בתרבות חלה באמצע המאה ה-19 ובמיוחד בתקופתו של נפוליון השלישי, אשר חיבב את תולדות התקופה והורה על חפירות ארכאולוגיות מקיפות בשנות ה-60 של המאה ה-19 בגבעה הסמוכה לאָליז-סַנט-רֶן, האתר המשוער של אלסיה בתקופתו (חפירות שנערכו במקום במאה ה-19 ובמאה ה-20 איששו את הטענה שהקרב נערך בגבעה זו). מאז משמשת המלחמה רקע לספרים, סרטים וסדרות רבים. דמותם של לוחמים גאלים רבים הונצחה בספרים, פסלים וציורים. מורשתה של המלחמה ניכרת גם במאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. ספרים עלילתיים רבים נכתבו אודות המלחמה, לדוגמה ספרה של קולין מקאלוג, "קיסר" (לא תורגם לעברית). המלחמה הוקרנה גם על המסך ושימשה השראה לסדרת "רומא" וסרטים רבים, רובם בצרפתית ואיטלקית. להקת פולק מטאל קלטי שווייצרית Eluveitie הקדישה את אלבומה Helvetios לנקודת המבט ההלווטית על המלחמה. סדרת הקומיקס הצרפתית "אסטריקס" מבוססת על אירועי המלחמה, כאשר העלילה נסובה בעיקר סביב השנה האחרונה למעשי האיבה - 50 לפנה"ס.
למורשת המלחמה ישנו גם היבט פטריוטי-לאומי בקרב העמים היושבים בארצות גאליה ההיסטורית, ולכן זכו גם דמויותיהם של יריביו העיקריים של קיסר: ורקינגטוריקס הגאלי, קסיוולאונוס הבריטוני ואמביוריקס הבלגי, לחשיפה אמנותית וספרותית רבה. כך, בצרפת מדגישים את חלקו של ורקינגטוריקס, שהפך לסמל הלאומיות הצרפתית והונצח ביצירות רבות. אף שלצרפתים המודרניים אין קשר ישיר ל"אבותיהם" הגאלים, אלא הם ברובם צאצאי הפרנקים. בבלגיה היה גורלו של אמביוריקס דומה, הוא הונצח ברחבי בלגיה ופסל לזכרו עומד בטונגרן. בבריטניה זכה קסיוולאונוס, ששימש השראה לאגדות בריטיות וולשיות בימי הביניים, לעדנה. הם מוכרים בארצותיהם ושמם מופיע באופן תדיר בשמות של בתי עסק שונים.
המלחמה שימשה גם השראה ליצירתם של משחקי מחשב רבים דוגמת חבילת ההרחבה ל-Total War: Rome II.
סנדרה הס
ביוגרפיה
ב-1992 הופיעה בסרט "העולם על פי קליפורניה מן" לצד שון אסטין.
ב-1997 שיחקה את סוניה בלייד בסרט "מורטל קומבט 2" ושיחקה בסרט האימה "משמרת לילה" שכתב סטיבן סודרברג, וכיכבו בו יואן מקגרגור ולורן גרהאם.
ב-1998 שיחקה בפרק של הסדרה "איש הנצח", ושיחקה בתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הפעולה האמריקאית "פנסקולה: כנפי זהב".
היא גילמה את דמותה של וייפר בסרט טלוויזיה המבוסס על הקומיקס לצד דייוויד הסלהוף.
היא שיחקה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן, גולשים בזמן, CSI ובניחוש חוקר.
ב-2008 שיחקה תפקיד קבוע של עורכת דין באופרת הסבון הרפואית "בית חולים כללי".
הס נשואה לשחקן מייקל טרוקו.
האם (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
מנכ"ל משרד ראש הממשלה
מנכ"ל משרד ראש הממשלה כפוף לראש ממשלת ישראל, והוא על פי רוב ממונה על ידו באופן אישי, בכפוף לאישור ממשלת ישראל.
המנכ"ל משמש גם כראש המטה הכלכלי-חברתי ומרכז את עבודת המטה הממשלתית בנושאים אלו, מטעמו של ראש-הממשלה.
מנכ"ל משרד ראש הממשלה הנוכחי הוא יוסי שלי, שנכנס לתפקיד ב-8 בינואר 2023.
רקע
מנכ"ל משרד ראש הממשלה או ראש המטה הכלכלי-חברתי אמון על ניהול ותכנון מדיניות הפנים של הממשלה.
בנוסף מנכ"ל משרד ראש הממשלה אחראי על תיאום צעדי מדיניות פנים ברחבי כל משרדי הממשלה.
תפקידים
המנכ"ל אחראי גם לתיאומים בין הזרועות הביצועיות והמנכ"לים של משרדי הממשלה השונים, ועל קביעת המדיניות בהתאם למדיניות ראש הממשלה. לשם כך הוא צריך להיות מעורה גם בעמדות ראש הממשלה בנושאים שונים וגם בעמדות משרדי הממשלה השונים.
הונג גאר
הונג גאר (בקנטונזית: '洪家拳; הונג גאר קיון ; ה"ר" שקטה) הוא סגנון קונג פו אשר פותח בדרום סין לפני כ-500 שנים. זהו סגנון חיצוני-פנימי קשה, המקפיד על עמידות נמוכות, עבודת ידיים זריזה ובעיטות מהירות. סגנון זה נקרא גם "סגנון הנמר והעגור", כיוון שהעוסקים בו מחקים מאפיינים מסוימים של חיות אלה: הנמר מתאפיין בעמידותיו הנמוכות ובכוחו הפיסי ואילו העגור מתאפיין בתנועותיו הזריזות והמתוחכמות. ראש השיטה בארץ ישראל הוא אודי רענן - תלמידו של צ'אן הונג צ'ון. סגנון זה משתייך למשפחת סגנונות השאולין הדרומי.
היסטוריה
לפי האגדה, הונג גאר נקרא על שמו של הונג היי-גון, שלמד אמנויות לחימה מג'י סין, מורה זן במקדש השאולין הדרומי. המקדש הפך במהרה למפלט למתנגדי שושלת צ'ינג, שהשתמשו בו כבסיס לפעילותם, ובמהרה נהרס על ידי כוחות צ'ינג. לאחר הריסת המקדש נמלט הונג, במקביל לעמיתיו למקדש, לרחבי דרום סין, ובכך למעשה הופצו מס' סגנונות קונג פו לדרום סין. הונג, סוחר תה במקצועו, לבסוף עוזב את ביתו בפוג'יין לגואנגדונג, מביא איתו את האומנות.
לסגנון הונג גאר מס' מאפיינים בולטים: עמידות נמוכות, באופן בולט עמידת סוס, וטכניקות ידיים חזקות, בעיקר יד הגשר ותפיסת הנמר הרב-גונית. התלמיד בילה באופן מסורתי בין מס' חודשים לשלוש שנים באימוני עמידות, לעיתים יושב רק בעמידת סוס בין חצי שעה לכמה שעות בפעם אחת, לפני תחילת לימוד תבניות. לימודה של תבנית היה עורך כשנה, כאשר כלי נשק נלמדו במקביל-הן כאמצעי נוסף להגנה עצמית ופיתוח הסגנון והן כאמצעי לשיפור טכניקות לחימה בידיים ריקות.
הונג גאר לעיתים מזוהה באופן מוטעה כחיצוני בלבד – כלומר, מסתמך על כוח פיזי ולא על עיבוד של צ'י-על אף שהתלמיד מתקדם בהדרגה לעבר מיקוד פנימי ותרגילי נשימה ייחודיים התורמים לפיתוח כוח פנימי ומתורגלים ברמות הגבוהות בסגנון.
סגנון ההונג גאר שואב את תנועותיו מחמש החיות המרכזיות באמנויות לחימה הסיניות-דרקון, נחש, נמר, טיגריס ועגור, ומחמשת ה"אלמנטים" או ה"שינויים" ברפואה הסינית - מתכת, מים, אדמה, אש, ועץ. חיות ואלמנטים אלו מתאחדים לכדי תבניות תנועה אשר תורמות לחיזוק המערכות הגופניות הפנימיות והחיצוניות כאחד, דרך נשימות עמוקות ותמרון צ'י דרך הגוף.
תבניות מרכזיות
1. תבנית אגרוף אילוף הנמר על פי סימן העבודה-工 字 伏 虎 拳-גונג ג'י פוק פו קיון (Gung ji fook fu kuen)- היא התבנית העתיקה, הבסיסית והיסודית ביותר בסגנון. פירושה המילולי של גונג ג'י הוא "האות גונג (工 )" כיוון שמבט מלמעלה מגלה כי ביצוע התבנית נעשה בצורה התואמת את סימן ה"עבודה קשה" הסיני-"工"-גונג. גונג ג'י כוללת בתוכה את רוב הטכניקות (פנימיות וחיצוניות) והעקרונות שבסגנון ההונג גאר – עמידות, הגנות, בעיטות, אגרופים וכו'.גונג ג'י שמה דגש על עמידות נמוכות ויציבות, עבודת רגליים מהירה, תנועות מותן גמישות ו"ידי גשר" חזקות. נחשבת לתבנית הבסיסית של סגנון ההונג גאר ואחת מ"ארבעת עמודי התווך", ולעיתים נלמדת כתבנית הראשונה בסגנון.
2. תבנית אגרוף הנמר והחסידה- 虎 鶴 雙 形 拳- פו הוק סיונג יין קיון (Fu hok seung yin kuen)- תבנית הדגל של הסגנון, ולעיתים על שמה נקרא הסגנון "סגנון העגור והנמר". יצירתה משויכת לאבי הסגנון, הונג היי גון ועוצבה מחדש על ידי וונג פיי הונג. התבנית שמה דגש על טכניקות נשימה מתקדמות, ושואבת את תנועותיה מחיקוי תנועות הטיגריס-כוח חיצוני מתפרץ המחקות את תנועות ההתקפה של נמר, ומתנועות העגור-תנועות המשלבות התקפה והגנה בו זמנית.
3. תבנית אגרוף עשרת האלמנטים- 十 形 拳-סאפ יין קיון (Sup yin kuen)- תבנית מתקדמת אשר מיוחסת לוונג פיי הונג. נאמר כי התבנית נולדה כתבנית מעבר בין תבנית הנמר והעגור החיצונית ברובה לבין תבנית אגרוף חוט הברזל. תבנית זו משלבת את טכניקות הנשימה המצויות בתבנית אגרוף חוט הברזל ומוסיפה טכניקות משלימות מחמש החיות וחמשת האלמנטים, ליצירת תבנית שלמה של תנועות המשלבות הן את הצד הפנימי של הסגנון והן את טכניקות ההתקפה החיצוניות.
4. תבנית אגרוף חוט הברזל- 鐵 線 拳- טי סין קיון (Tit sin kuen)-התבנית האחרונה והמתקדמת ביותר בסגנון. יצירתה מיוחסת לטי קיו סאם, לוחם מדרום סין, חבר במחתרת "עשרת הנמרים מקנטון" אשר לימד את התבנית לוונג פיי הונג. התבנית מכילה טכניקות נשימה מורכבות ומעט תנועות התקפיות. נחשבת לתבנית סודית שאין מציגים אותה בשלמותה לעולם, אלא בחוגים סגורים, שכן חיקוי התנועות ללא הבנתן יכול לגרום לנזק למתאמן.
ארבע תבניות אלו אינן התבניות היחידות בסגנון, אך אלו הן "ארבעת עמודי התווך" של הסגנון-ויופיעו בכל שושלת המלמדת את הסגנון.
לסגנון עוד תבניות רבות, כולל תבניות לשני אנשים ומגוון תבניות כלי נשק מסורתיים כגון מקלות שונים, חרבות ועוד. בסגנון זה קיימות כ 40 תבניות, מתוכן שמונה תבניות ריקות (ללא כלי נשק) 18 כלי נשק וכן תבניות המשלבות 2 כלי נשק, זהים או שונים.
ידע רב נצבר ונשמר בידי תלמידיו של אודי אך עם זאת חלק מן התבניות הרבות נשכח.
במרכז אביחי בסניפיו השונים בארץ ובעולם נעשה מאמץ יום יומי על מנת לשמר מורשת מופלאה זו. פעולה זו נעשית בהשראתו של סי-גונג צ'אן הון צ'ונג, אשר היה הראשון ללמד סגנון זה לזרים שאינם סינים.
הונג גאר בישראל
סגנון הונג גאר (ואמנות הלחימה קונג פו) הגיע לישראל בסוף שנות השבעים על ידי סיפו אודי רענן, ראש שיטת ההונג גאר בישראל ונציגה המפקח בארץ של התאחדות אמנויות הלחימה הסיניות בהונג קונג. אודי הוא תלמידו של המורה הדגול סי-גונג צ'אן הון צ'ונג (1909-1991) אשר בתורו היה תלמידו של לאם סאי ווינג, תלמידו של וונג פיי הונג.
שושלת ההונג גאר בישראל נקראת "הונג קיון טסינג צ'ונג" (洪拳正宗) כלומר, האגרוף של הונג בדרך המסורתית, כפי שהועבר מראש המשפחה ועד לאחרון התלמידים.
אודי רענן העמיד דורות רבים של תלמידים ב 35 שנותיו כמורה. מרכז הפעילות היה מרכז אביחי בחיפה, אשר פעל בין השנים 1978-2005. המרכז היווה בית לאמנויות לחימה שונות ובמרכזן-קונג פו בסגנון הונג גאר.
כיום, ממשיכה המסורת של מרכז אביחי, וקיימות קבוצות קונג פו מסורתי בחיפה, טירת כרמל ובשדות ים, כאשר אחת לשנה מתקיים סמינר הונג גאר אשר מאחד את תלמידי כל הקבוצות לסופ"ש של אימונים וחוויות ייחודיות. קיימים גם סניפים נוספים בחו"ל המשויכים מקצועית למרכז אביחי ,בארצות הברית, דרא"פ, קנדה, גרמניה ומלטה. סיפו אודי רענן  ממשיך להכשיר מורים בסגנון, מפקח על התנהלות המבחנים וקידום התלמידים בדרגות השונות בהתאם לשיטת הלימוד המסורתית.
קשר מיוחד נשמר בין הסניף הישראלי לבין ראש השיטה המכהן בהונג קונג-סיפו צ'יאנג יי קיונג- תלמידו הבכיר וממשיך דרכו של סי גונג צ'אן הון צ'ונג.
מפרץ מאנדליי
מפרץ מאנדליי (באנגלית: Mandalay Bay) הוא מלון בן 43 קומות וקזינו הממוקם בסטריפ שבלאס וגאס ומופעל על ידי רשת "MGM אתרי נופש בינלאומיים". באחד המגדלים פועל המלון (THEhotel), בעוד בחמש הקומות העליונות של המגדל השני פועל מלון של רשת ארבע העונות.
מפרץ מאנדליי מכיל 3,309 חדרים, 24 מעליות ואולם קזינו בשטח 12,500 מ"ר. סמוך למלון נמצא מרכז כנסים מפרץ מאנדלי בגודל 93,000 מ"ר ומרכז אירועים מפרץ מאנדליי המכיל 12,000 מקומות ישיבה. הטראם של מפרץ מאנדליי מקשרת בין האתר למלונות האחיות שלו, לוקסור ואקסקליבר, שכולם נבנו על ידי חברת סירקוס-סירקוס אנטרפרייז לפני שנמכרו לרשת MGM.
ב-1 באוקטובר 2017 ביצע אדם חמוש בנשק אוטומטי ששהה בחדר בקומה ה-32 של המלון טבח כאשר הוא יורה לעבר קהל של 22,000 בני אדם בפסטיבל מוזיקת קאנטרי בסטריפ של לאס וגאס, רצח 58 בני אדם (שתי נשים נפטרו מאוחר יותר כתוצאה מהאירוע, אחת נפטרה ב-2019 והשניה נפטרה ב-2020), ופצע יותר מ-515.
היסטוריה
חברת סירקוס-סירקוס רכשה את הסיינדה (Hacienda) תמורת 80 מיליון דולר בשנת 1995. הם סגרו אותו בדצמבר 1996 והוא נהרס בראש השנה האזרחית כחודש אחר כך. ב-31 בדצמבר 1996, הוצג פרויקט עם תמה של הוואי בשם פרויקט גן-עדן בעלות של 950 מיליון דולר שיבנה במקום. ב-1 בפברואר 1998, שם הפרויקט שונה למפרץ מאנדליי.
האתר נפתח ב-2 במרץ 1999, כאשר השחקנים דן אקרויד, ג'יימס בלושי וג'ון גודמן רכבו בראש מצעד של אופנועי הרלי-דייווידסון לתוך הכניסה לחגוג את הפתיחה הרשמית.
בשנת 1999 קבוצת סירקוס-סירקוס שינתה את שמה לקבוצת אתר הנופש מאנדליי.
מרכז הכנסים התווסף בינואר 2003. בפתיחה שלו, הוא דורג כחמישי בגודלו בארצות הברית. המרכז מציע גם את האולם המרכזי הגדול במדינת נבדה בגודל 9,300 מ"ר.
בפברואר 2005, קבוצת מאנדלי נמכרה לרשת "MGM אתרי נופש בינלאומיים" שמחזיקה באתר עד היום. הרכישה אושרה סופית ב-25 באפריל 2005.
באוגוסט 2012, MGM הודיעה על תוכניות לחידוש ומיתוג מחדש של "המלון", בשם דלאנו לאס-וגאס ב-2013, בשיתוף עם חברת המלונות של מורגנס.
המלון
הצבע הזהוב של המלון נובע משימוש בעלי זהב על החלונות.
"המלון" - THEhotel
הבניין השני של האתר נופש, בעל 43 קומות ו-1,120 סוויטות, מתופעל כ"מלון" במפרץ מאנדלי. כל סוויטה בגודל של 70 מ"ר לפחות. הקומה העליונה היא מסעדה ובר בשם מיקס (Mix).
הופעות
מאמה מיה! הייתה הפקה שרצה תקופה ארוכה במפרץ מאנדלי והסתיימה בינואר 2009. המופע הוחלף על ידי "מלך האריות" של חברת דיסני, שנפתח ב-15 במאי 2009. מלך האריות הסתיים ב-2011 ופינה מקום ל"מייקל ג'קסון: אחד", של קרקס השמש, שנפתח ב-2013.
אטרקציה פופולרית נוספת היא בית הבלוז, מיזם של מסעדה ומוזיקה חיה, עם מקום לכ-1800 צופים.
חוף מאנדליי
חוף מאנדליי הוא אזור בגודל 44,515 מ"ר עם 3 בריכות מחוממות, בריכת גלים עם בריכה מחוברת לילדים קטנים ונהר עצל הכולל מפל קטן. בריכת הגלים מכילה מעל 6 מיליון ליטר של מים וגלים באינטרוואלים של 90 שניות בגובה הנע בין 120-60 ס"מ. אזור הבריכה זכה במשך 7 שנים ברציפות כבריכה הטובה ביותר בלאס וגאס על ידי קוראי מגזין המבקרים של לאס וגאס. בריכה אחת מכל הבריכות נשארת פתוחה גם במהלך חודשי חורף.
בריכת הכרישים
כחלק משמירת התמה הטרופית של האתר, הוא מכיל אקווריום מים מלוחים, בריכת הכרישים, המכילה את המיכל השלישי בגודלו בארצות הברית. בריכת הכרישים מכילה מספר רב של תצוגות אחרות, בין היתר שני אקווריומים שניתן ללכת דרכם דמוי מנהרה.
מרכז אירועים מפרץ מאנדליי
מרכז האירועים של מפרץ מאנדלי, היכל בן 12,000 מקומות ישיבה, מארח אירועים גדולים כדוגמת קונצרטים, תחרויות אגרוף ואירועי UFC. המקום אירח גם את טקס פרסי גראמי הלטיני ואת תחרות מיס עולם.
מרכז כנסים מפרץ מאנדליי
מתקן זה בגודל 93,000 מ"ר הוא אחד ממרכזי הכנסים הפרטיים הגדולים בעולם. הוא מכיל מספר אולמות תצוגה בגדלים המגיעים עד ל-9,300 מ"ר.
קניות
מרכז קניות בשם מאנדליי פלייס ממוקם בין מפרץ מאנדליי ללוקסור.
לואיג'י ארדיטי
לואיג'י ארדיטי (22 ביולי 1822 - 1 במאי 1903) היה כנר, מלחין ומנצח איטלקי.
ביוגרפיה
ארדיטי נולד בקרסנטינו, פיימונטה (איטליה). הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו ככנר, ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון של מילאנו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1843 כבמאי בווארצ'לי, והיה לחבר כבוד באקדמיה הפילהרמונית. ארדיטי ניהל אופרה ברחבי איטליה ובשנת 1846 ניצח בהוואנה שבקובה, שם פגש לראשונה את בוטיסיני. הוא ביקר בארצות הברית, שם נשאר זמן מה, ניהל אופרות בניו יורק, בפילדלפיה ובערים אחרות עם חברת האופרה האיטלקית מקס מארצק עד 1856. אז, לאחר ביקור בקונסטנטינופול, החליט להתיישב בלונדון, אך נסע שוב לאמריקה עם חברת האופרה המלכותית. הוא גם ניהל בגרמניה, ובערים אחרות באירופה הגדולות כמו סנט פטרסבורג, וינה ומדריד. לאחר 1885 התגורר באנגליה וניהל את בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. הוא נפטר בהוב, הסמוכה לברייטון, אנגליה. הוא נקבר בבית העלמין בהוב.
האופרות הידועות ביותר של ארדיטי הן: "I Brigati", "Il Crosaro" ו"La spia" ("המרגל") בנוסף הוא כתב שירים רבים ואלס ווקאלי, שהפופולריים שבהם הם " Il Bacio" ("הנשיקה"), שהוקדש למריאטה פיקולומיני, לטקסט שנכתב במיוחד על ידי הבריטון גוטרדו אלדיירי), "Le Tortorelle" ("היונה"), המוקדש לאטלקה גרסטר), "Se Saran Rose" ("ניצות הורד"), המוקדש לאדלינה פאטי) ו-"Parla" ("דבר!").
אמילי ווף
אמילי ווף (באנגלית: Emily Woof; נולדה ב-1967) היא שחקנית וסופרת אנגלייה. היא ידועה בעיקר מתפקידיה בטלוויזיה בהם ננסי במיני-סדרה "אוליבר טוויסט" משנת 1999, ובסרטים "ללכת עד הסוף", "סוחרי העץ", "ולווט גולדמיין", "תמימות מופלאה", "Silent Cry" ו"ליגה של גברים - האפוקליפסה".
ביוגרפיה
הופעותיה של ווף בסרטים "ללכת עד הסוף" (1997), "מצלמים פיות" (1997), "ולווט גולדמיין" (1998) ו"סוחרי העץ" (1998) ביססו את שמה כאחת השחקניות הצעירות המובילות.
בטלוויזיה שיחקה ווף בסדרות דרמה תקופתיות כמו "מידלמארץ'" ו"אוליבר טוויסט", וגם בדרמות עכשוויות כמו "Killer Net" וקומדיות ("המופע של רוני אנקונה"). ב-2016 השתתפה באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
ווף כתבה את המחזות "סקס", "סקס 2", "סקס 3" ו-"Revolver". לרדיו כתבה את "Pianoman", כ "Baby Love" ו-"Home to The Black Sea". עוד כתבה וביימה שני סרטים קצרים "Between The Wars" ו-"Meeting Helen".
במאי 2010 יצא לאור הרומן הראשון של ווף "The Whole Wide Beauty" (ISBN 9780571253999) בהוצאת פאבר ופאבר. הרומן השני שלה "The Lightning Tree" פורסם במרץ 2015.
חיים אישיים
ווף חיה בצפון לונדון ולה שני ילדים.
נשרים (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ישיבת מאורות
ישיבת מאורות היא ישיבה תיכונית חרדית שהוקמה בשנת תשס"ה (2005) על ידי הרב אורן גרנית, הרב נתנאל שניצר והרב אריה שלר. הישיבה נמצאת בעיר בית שמש הוותיקה ומיועדת לאוכלוסייתה החדשה (הישראלית בעיקר) של בית שמש. הישיבה משלבת לימודים במתכונת ישיבתית ליטאית יחד עם לימודים כלליים כהכנה לבחינות הבגרות.
שמה של הישיבה מבטא את "אור התורה" ואת מיקום הישיבה בעיר בית שמש.
רקע
הישיבה הוקמה כמיזם של אנשי חינוך וקבוצת הורים חרדים אשר הרגישו צורך לתת מענה לתלמידים המעוניינים בשילוב של לימודים ברמה תורנית גבוהה במתכונת ישיבתית ליטאית, יחד עם לימודים כלליים לקראת בחינות הבגרות, ובדומה לישיבות הוותיקות ישיבת היישוב החדש, מערבא, מתיבתא, נהורא ונהרדעא.
מראשיתה נותנת הישיבה מענה לאוכלוסיית בית שמש המתפתחת. כמו כן, נקלטים בישיבה תלמידים מאזור ירושלים ומאזור המרכז.
אופי הישיבה
הישיבה מחנכת לתפילה תורה ודרך ארץ. הלימודים מתחילים בסדר הכנה בבוקר ואחר כך שיעור עיון, המסכתות הנלמדות בבוקר הן מסדרים נשים נזיקין. בסוף הבוקר מתקיים שיעור הלכה מדי יום, אחר הצהריים מתקיים שיעור בקיאות והמסכתות הנלמדות הן מסדר מועד. לימודי הבגרות נערכים בשעות אחר הצהריים. בוגרי הישיבה ממשיכים בישיבות גבוהות חרדיות, חלקם ממשיך בישיבות הציבור הלאומי.
דניאל ינסן
דניאל מונברג ינסן (באנגלית: Daniel Monberg Jensen, נולד ב-25 ביוני 1979 בקופנהגן שבדנמרק) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת הקשר. לינסן 52 הופעות במדי נבחרת דנמרק, עמה השתתף ביורו 2004 ובמונדיאל 2010.
דניאל ינסן הוא אחיו הצעיר של ניקלאס ינסן, גם הוא כדורגלן עבר דני בינלאומי.
קריירת מועדונים
ינסן החל את קריירת הבוגרים בשנת 1996 במועדון הדני בי 93 ששיחק בליגת המשנה הדנית. ינסן התאקלם היטב בקבוצה, וזומן במקביל לנבחרת דנמרק עד גיל 19. בשנת 1998 חתם ינסן בהירנביין מליגת העל ההולנדית. ינסן שיחק תקופה ארוכה בהירנביין, עמה סיים במקום השני בליגה בעונת 1999/00. ינסן העפיל עם הירנביין לליגת האלופות בעונת 2000/01, שם הבקיע את שער הניצחון על אולימפיאקוס בשלב הבתים, שהיה הניצחון היחיד של הקבוצה במפעל, לפני הדחתה עם ארבע נקודות. בעונת 2001/02 סיים ינסן עם הירנביין במקום הרביעי בליגה. בתום עונת 2002/03, לאחר שצבר 122 הופעות ליגה במדי הירנביין והבקיע 16 שערי ליגה, חתם ינסן בריאל מורסיה מהלה ליגה לשנה אחת, לאחר שעבר בהעברה חופשית, בעקבות תום חוזהו בהירנביין. ריאל מורסיה הייתה אז עולה חדשה לליגת העל הספרדית. מורסיה סיימה את העונה במקום האחרון ונשרה לליגת המשנה הספרדית, וינסן עזב את המועדון.
לאחר שעזב את ורדר ברמן, חתם ינסן בשורות העולה החדשה לסרייה א' האיטלקית, נובארה. ינסן ערך שש הופעות בלבד בנובארה, שירדה ליגה בתום עונה אחת, אך האריך את חוזהו בקבוצה עד לשנת 2013. בשנה זו, שיחק בפ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית, שם ערך עשר הופעות, וזכה עם הקבוצה באליפות. לאחר מכן שיחק שתי עונות בסונדסרייקה ועונה נוספת בלינגבי בולדקלוב, ופרש ממשחק פעיל בשנת 2016.
קריירה בינלאומית
ינסן שיחק בנבחרת דנמרק עד גיל 19 וערך במדיה 16 הופעות, ובנבחרת דנמרק בכדורגל עד גיל 21, בשורותיה ערך 19 הופעות. בפברואר 2002 ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת דנמרק הבוגרת, אך לא זומן למונדיאל 2002. בשנת 2004 זומן ינסן ליורו 2004 על ידי המאמן מורטן אולסן. בטורניר זה פתח ינסן בשלושת משחקיה של דנמרק בשלב הבתים, אך את ההפסד לנבחרת צ'כיה ברבע הגמר, ראה ינסן מהספסל. בטורניר זה, שיתף דניאל ינסן פעולה עם אחיו, ניקלאס ינסן.
לאחר שכשל להעפיל עם נבחרת דנמרק למונדיאל 2006 ויורו 2008, הבקיע ינסן שער ניצחון בדקה ה-92 מול נבחרת פורטוגל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, שהסתבר בדיעבד כשער שהקנה לדנמרק את המקום הראשון בבית, ואילץ את פורטוגל להגיע למונדיאל דרך משחקי הפלייאוף. ינסן זומן לסגל הדני למונדיאל 2010 עצמו, ונכנס כמחליף במחצית המשחק מול נבחרת קמרון, בו ניצחה דנמרק בתוצאה 2-1. בשני המשחקים האחרים בשלב הבתים, דנמרק הפסידה וינסן לא שיחק. הופעתו של ינסן מול נבחרת קמרון הייתה ה-52 והאחרונה במדים הלאומיים.
תארים
עם פ.צ. קופנהגן:
מזימה ואהבה
מזימה ואהבה (בגרמנית: Kabale und Liebe) הוא מחזה בחמש מערכות מאת המחזאי הגרמני פרידריך שילר, שפורסם בשנת 1784. המחזה עוסק בקושרים המצליחים במזימתם להרוס את האהבה בין פרדיננד פון ואלטר, בנו של אציל, לבין לואיזה מילר, בתו של מוזיקאי בן המעמד הבינוני.
עלילה
לואיזה פוגשת את רב-סרן פרדינאנד, שמגיע לביתה כדי לקבל שיעורי נגינה בחליל מאביה. מתרחש ביניהם רומן והם אוהבים זה את זה מאוד. מילר, אביה של לואיזה ומוזיקאי מטעם העיר אינו שבע רצון מהרומן. פון ואלטר, אביו של פרדיננד, המכהן כנשיא הקבינט בחצרו של נסיך גרמני, מעוניין שבנו ישא לאישה את ליידי מילפורד, זאת כדי "שהנסיך ימשיך לפרפר ברשתי".
פון ואלטר מספר למרשל פון קאלב על נישואיו המתוכננים של בנו וליידי מילפורד (ללא ידיעת בנו) ומבקש ממנו שיפרסם זאת בכל העיר. האב שולח לליידי מילפורד פתק בשמו של בנו. כשאביו מודיע לו על כך, פרדיננד מסרב לכך ואומר שליידי מילפורד היא זונה ופילגשו של הנסיך. אביו אומר לו שהודיע לליידי מילפורד שהוא בא לביקור, הנסיך קיבל הבטחה בדבר הנישואים המתוכננים ושבעיר ובחצר יודעים על כך.
פרדיננד מגיע לבקר את ליידי מילפורד. הוא שואל אותה איך אנגליה, נצר לעם חופשי כמוה, מוכרת את עצמה כשפחה לנסיך, שמעריץ בה רק את המין, זאת בזמן שבארץ פושט דיכוי מחריד בשמו של הנסיך. ליידי מילפורד מספרת לו שאביה היה שר הטקס של מלך אנגליה, הואשם בבגידה, ראשו נערף והמשפחה גורשה מאנגליה. היא הגיעה להמבורג יתומה מאב ומאם וכעבור שש שנים כילתה את כספה, הנסיך ראה אותה, ונשבע שהוא אוהב אותה. היא ראתה את מעשי העוול שמתחוללים בארץ וניצלה את השפעתה על השליט כדי להיטיב עם העם. היא מספרת לפרדיננד שהיא מאוהבת בו, הוא היה יכול להציל אותה ממצבה, ולמרות זאת הוא מטיח בה דברים כל כך קשים. פרדיננד עונה שהוא מאוהב בנערה פשוטה מהעם.
פון ואלטר מגיע לבית מילר ומנסה לסכסך בין בנו לאהובת לבו לואיזה, אבל נכשל בכך ורק מעורר את זעמו של הבן ושל הוריה, בני הזוג מילר. וורם, מזכיר לשכתו, מציע לו להפריד ביניהם בכך שהוא יעורר אצל הרב-סרן חשדות לגבי נאמנותה של לואיזה. פרדיננד מציע ללואיזה לברוח עמו לארץ אחרת, אבל היא עונה שהיא בתו היחידה של אביה ושנקמתו של אביו עלולה לרדוף אותם.
וורם מגיע לבקר את לואיזה. הוא מספר לה שאביה ואמה הושלכו לבית הסוהר מכיוון שהתחצפו לשר. הוא אומר שיש בידה להוציאם משם. הוא מכתיב לה מכתב שמופנה לשר החצר, מרשל פון קאלב. שבו היא לועגת לפרדיננד ומתייחסת אל פון קאלב כאל אהובה. הוא דורש ממנה שתישבע שכתבה את המכתב מרצונה החופשי.
ליידי מילפורד מזמנת אליה את לואיזה ומציעה לה משרה כמשרתת שלה ולואיזה מסרבת. מילפורד אומרת לה שתחדל לאהוב את פרדיננד, אחרת היא תדאג לאמלל אותה. מילפורד, שמתבררים לה ממדי העושק של הנסיך בבני עמו, שולחת לו מכתב בו כתוב שאושרה של ארצו היה התנאי לאהבתה וכשהתברר לה שרימה אותה, היא עוזבת את הארץ.
הנושאים
ב-1784 פרסם שילר את עבודתו התאורטית "התיאטרון כמוסד מוסרי", שהרעיון העומד בבסיסו היה להציג טרגדיה באמצעים של תאודיציה, כאשר משימתו של התיאטרון הייתה להציג על הבמה את הצדק השמימי שחולל האל בעולם. ניתן לראות את תפישת הצדק הזו ב"מזימה ואהבה" מאחר שבסופו של דבר, בית הדין העליון שלו אינה צדק חילוני כי אם האל עצמו. שילר סבר שתפקיד נוסף של התיאטרון הוא לחנך, להביא את הקהל לידי קָתַרְזִיס במטרה להשלים את חינוכו ובכך להפוך את התיאטרון למוסד מוסרי. הוא סבר שהתפקיד החשוב ביותר שלו הוא לגשר בין החופש לצורך, ובכך להציג על הבמה גרסה אידיאליסטית של מאבקו של היחיד וניצחונו על מגבלות חברתיות, מוסריות ודתיות.
"מזימה ואהבה" שייך לעידן "הסער והדחף" ונחשב לטרגדיה בורגנית, סוגה המיוחסת לגוטהולד אפרים לסינג, שמחזהו "אמיליה גלוטי" הוא היצירה המשפיעה עליה. הטרגדיה הייתה מוגבלת בעבר לאצולה, באמצעות ה Ständeklausel (ניסיון להעביר את עקרונות הדרמה הקלאסית הצרפתית לתיאטרון הגרמני). אולם הסוגה של לסינג פתחה אותו לעולם הגרמני של המעמד הבינוני. המוטיב המרכזי ב"מזימה ואהבה" הוא העימות בין המעמד הבינוני והאצולה - גאוות המעמד הבינוני ויהירות האצולה - עם אנושיות אוניברסלית במרכזה, המביעה מחאה פוליטית גלויה. בכך, אינטרסים של יחידים, רגשות סובייקטיביים ודרישת החופש מחברה ההולכת בעקבות אילוצי המעמדות הם כוחות חזקים המופעלים על הגיבורים, המובילים לבסוף לאסון. שילר היה מודע באופן אישי לייסורי האהבה נוכח דרישות המעמד החברתי בשל אהבתו לשרלוטה פון וולצוגן (גיסתה של קרולינה פון וולצוגן – קרולינה הייתה אחותה של שרלוטה פון לנגרפלד, שנהפכה אחר-כך לאשתו של שילר).
קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג, אסר את שילר ואסר על הצגת מחזותיו, כעונש על כך שעזב ללא רשות כדי להיות נוכח בהצגת הבכורה של מחזהו "השודדים". לכן, בספטמבר 1782 שילר נס מתחום השפעתו של הדוכס, עבר למנהיים והתחיל לעבוד על "מזימה ואהבה" כתגובה ליחס הלא הוגן בו נהגו כלפיו. ניתן לראות זאת בכמה מנושאי המחזה:
היסטוריה של ההפקה
שילר החל לעבוד על המחזה ב-1782. בתחילה הוא קרא למחזה "לואיזה מילר" ואחר-כך שינה אותו ל"מזימה ואהבה", בעקבות הצעתו של השחקן אוגוסט פון איפלנד. הצגת הבכורה של המחזה הייתה ב-13 באפריל 1784 בתיאטרון שהוספיל פרנקפורט שבפרנקפורט, ובשנית כעבור יומיים, ב-15 באפריל 1784, בתיאטרון הלאומי במנהיים, בנוכחותו של שילר. המחזה נחל הצלחה גדולה, הציג בברלין, והוחרם בשטוטגרט. הוא ראה אור לראשונה בדפוס ב-1784 במנהיים. הוא הוצג בתיאטרון Donmar Warehouse, לונדון, ב-2011.
תרגומים
התרגום האנגלי הראשון יצא ב-1795, והתרגום הצרפתי יצא ב-1799. תרגומים מודרניים לאנגלית כוללים את "אהבה ופוליטיקה (Love and Politics) מאת כריסטופר וובר (הוצג בתיאטרון ריברסייד סטודיו'ס, לונדון), "מזימה/אהבה" (Intrigue/Love) מאת דניאל מילאר ומארק לייפאכר (Leipacher) (הוצג בתיאטרון Southwark Playhouse, לונדון, מ-8 ביוני עד ל-30 ביוני 2011).
הפקות בתיאטרון המקצועי הישראלי
1. תיאטרון אהל, הצגת בכורה: 21 בדצמבר 1939
2. תיאטרון אהל, הצגת בכורה: 1949.
2. תיאטרון גשר, הצגת בכורה: 30 ביולי 1999
ג'ורג'יה או'קיף
ג'ורג'יה או'קיף (באנגלית: Georgia O'Keeffe; 15 בנובמבר 1887 – 6 במרץ 1986) הייתה ציירת אמריקאית.
ביוגרפיה
בסתיו 1908 הכריזה על פרישתה בטענה שלעולם לא תוכל להגדיר את עצמה כאמנית דרך הניסיון להעתיק את המציאות לקנבס. היא מצאה משרה בשיקגו כאמנית בתחום הפרסום ולא ציירה במשך ארבע שנים, באומרה שריח הטרפנטין גורם לה בחילה.