cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עדנה לומסקי-פדר
צבא וחברה
בשנת 1998 פרסמה את הספר "כאילו לא הייתה מלחמה: תפיסת המלחמה בסיפורי חיים של גברים ישראלים", המבוסס על הדוקטורט שלה. הספר מעורר שאלות ביחס ל'מיליטריזם הישראלי' מנקודת מבט של חוויית היחיד. בספר מנתחת לומסקי-פדר סיפורי חיים של גברים ישראלים בשלהי שנות השלושים לחייהם שהשתתפו במלחמת יום הכיפורים, ובוחנת את האופן שבו הם תופסים את חוויית המלחמה ואת המשמעות שהם מקנים לה בסיפור חייהם במהלך השנים. הממצא המרכזי העולה מתוך הספר הוא כי בניגוד להנחות הרווחות במחקרים על חיילים משוחררים, הגבר הישראלי אינו רואה במלחמה חוויה משברית. אמנם המלחמה היא בעבורו אירוע משמעותי, אך הוא משלב אותה במסלול החיים שלו – 'מנרמל' אותה בלשון הספר – בלי שיזהה השפעות כבדות שלה על מעשיו או על תודעתו.
סוציולוגיה של הגירה ומהגרים
בשנת 2010 ערכה יחד עם תמר רפופורט את הספר "נראות בהגירה: גוף, מבט, ייצוג". הספר מציע מסגרת מושגית חדשה לחקר ההגירה בכלל וה"שיבה הביתה" האתנו-לאומית בפרט. הספר מכנס מגוון מאמרים של חוקרים מתחומי ידע שונים, הדנים בייצוגים התרבותיים והפוליטיים של תהליך התמקמותם של קבוצות מהגרים שונות (רוסים, קווקזים, אתיופים ומהגרי עבודה) בחברה הישראלית.
בשנת 2012 כתבה יחד עם תמר רפופורט את הספר "ישראלים בדרכם: סיפורי הגירה של צעירים מברית המועצות לשעבר". בספר הן מבקשות להתחקות אחר סיפורם של צעירים מברית המועצות לשעבר המפלסים את דרכם לישראליות, המבקשים לדבוק בזהותם הייחודית אך בו בזמן גם להשתייך למקום החדש. על בסיס ניתוח סיפוריהם מציעות המחברות פרספקטיבה חדשה בחקר הגירה, שעל פיה השתייכות מושגת לא דרך אימוץ של אתוסים לאומיים מכוננים אלא מעצם ההשתתפות בשיח המקומי על אודותיהם.
חיים אישיים
לומסקי-פדר נשואה לעיתונאי יון פדר, העורך הראשי של אתר ynet. לזוג שני ילדים.
מרק צבים
במדינות רבות מוגש המרק בצורה שונה, ומכיל את החומרים והמצרכים שאהובים על המקומיים.
הכנה והיסטוריה
כבסיס למרק, בסינגפור לרוב השתמשו בצבים רכים להכנתו, בעוד שבארצות הברית לרוב בסיס המרק היה צב נשכן מצוי, שחי בעיקר שם. צב נשכן מצוי עדיין משמש כבסיס למרק זה בכמה מטבחים מקומיים, במיוחד במטבח הפילדלפי ובכמה מטבחים בדרום ארצות הברית. במטבח הסיני ובמטבחי מזרח אסיה אחרים, משתמשים בעיקר בצבים רכים כבסיס למרק זה. צורה חלופית למנה זו, זו ללא בשר צב בפועל, הוא מרק צב מדומה.
בעבר, מגלי הארצות האירופאים שהפליגו ברחבי העולם וגילו תגליות, עסקו גם בשאלה לגבי ממצאים חדשים שגילו, האם זה יכול לשמש כמזון עבור בני אדם? כאשר התגלה הצב הצפון אמריקני על ידי אותם מגלי ארצות מאירופה, הם הבינו שהוא אכיל. הם ראו שבנחלים ובנהרות בחלקים גדולים מהעולם החדש היו הרבה צבים גדולים שאת בשרם נהגו הילידים לאכול.
בעבר היה קושי לייבא את בשר הצבים מצפון אמריקה לאירופה, מאחר שהצבים הצפון-אמריקנים היו גדולים וכבדים משמעותית מהצב האירופי. מאחר שבשרם רגיש במיוחד הוא מצריך בישול זמן קצר אחרי שניצודו. לכן באירופה בשר צבים הפך למעדן מיוחס המוגש רק לאוכלוסייה האמידה שיכולה הייתה אז להרשות לעצמה בשר זה.
במאה ה-18 מרק צבים הפך לחלק מרכזי יותר ויותר בסעודות יוקרתית. בלונדון הוויקטוריאנית, למשל, נהגו להגיש מרק צבים בתוך קערות שפוסלו כך שייראו כשריון של צב.
אוכלוסיות אמידות פחות, שלא יכלו להרשות לעצמם מרק צבים, נהגו להשתמש בבשר הראש והרגליים של כבש או עגל על מנת להכין מרק בעל מרקם דומה למרק צבים. חלקי בשר אלו היו זולים יחסית וקלים להשגה וכך סועדים יכולים היו ליהנות ממאכל עם טעם ומרקם דומה למנה שאכלו האצילים והעשירים באותה תקופה. תחליף זה נקרא: Mock Turtle Soup, מרק צב מדומה, או מרק כמו-צב.
סינגפור
במדינות כמו סינגפור בהן יש אוכלוסייה סינית גדולה, מרק צבים הוא מעדן סיני. הבשר, העור והקרביים של הצב משמשים כמרכיבי מרק זה. צבים רכים, כגון צב רך סיני משמשים בדרך כלל בצורה זו במטבח הסיני, בעוד שלרוב נמנעים משימוש בצבים קשים, בגלל הקונוטציות המיתיות שלהם. עם זאת, קונכיות של צבים מסוימים משמשות לעיתים בהכנת מנה הנקראת "צב ג'לי", או ג'ילינגאו.
ארצות הברית
ספרי בישול אמריקאים מהמאה ה-19 יעצו לעקרות בית כי עבור הכנת מרק הצבים הטוב ביותר יש לבחור צב ששוקל בערך מאחר שצב קטן יותר לא יכיל כמות שומן מספקת, וצב קטן יותר ייתן למרק טעם חזק מדי.
באזורים רבים, מרק צבים אינו חוקי משום שמינים רבים של צבים רשומים כזנים מאוימים או כמינים בסכנת הכחדה, ואינם ניתנים לציד חוקית, לא כל שכן על הריגתם. באופן כללי, אוכלוסיות הצבים לא יכולות להתאושש במהירות מאובדן של פרטים בוגרים בעלי יכולת רבייה; ולכן, הרג של הצבים האלה כדי להכין מהם מרק יכול להביא לדיכוי אוכלוסיית הצבים מתחת לרמות בנות קיימא.
הצב הנשכן המצוי שימש לצורך זה זמן רב בארצות הברית, במיוחד בדרום שם לרוב מכונה המרק הזה בשם: "מרק צב snapper" או "מרק snapper" (אין להתבלבל עם "מרק snapper אדום", שעשוי מהדג הנקרא snapper אדום).
החל משנת 2016, מרק צבים (ומנות אחרות מבשר צבים) עדיין מוגשות בכמה מסעדות במינסוטה, בעיקר בימי שישי במהלך התענית. מסתבר כי בעיקר לקוחות קשישים מזמינים את המנה הזו בעוד שסועדים צעירים יותר פחות מתעניינים במנה.
בין קהילות קריאוליות, מרק צב ידוע בשם קואנה. בניו אורלינס, ישנן כמה מסעדות בסגנון קריאולי קלאסי המתמחות במנה הזו, כמו למשל: מסעדה בשם ארמון המפקד, ברנן וגלאטורה.
מרק צב הייתה המנה האהובה על הנשיא האמריקני ויליאם הווארד טאפט שהביא שף מיוחד לבית הלבן עבור המטרה המסוימת של הכנת מנה זו.
הרעלה
אכילת בשר של צבי ים מסוגים מסוימים עלולה לגרום לסוג של הרעלת מזון בשם קלוניטקסיזם.
בשנת 2006, 10 בני משפחה אחת באינדונזיה שהשתתפו בחתונה מסורתית, אכלו מרק שהכיל בשר צבים, חלו ומתו. בני המשפחה, בהם שלושה ילדים, תושבי האי סיברוט באינדונזיה, מתו כתוצאה מאכילת מרק שהכיל בשר של כ-20 צבים גדולים. מיד לאחר החגיגה חלו בני המשפחה, ושלושת הילדים מתו בו ביום. שבעת בני המשפחה הנותרים אושפזו במרפאה מקומית, אך למרות הטיפול מתו במהלך שלושת הימים הבאים. בשנת 2006 נרשמו באי סיברוט, הממוקם כ-1,000 קילומטרים מצפון לבירה ג'קרטה, שני מקרים נוספים של מוות לאחר אכילת בשר צבים.
אזכורים בתרבות ובאמנות
המנה מוזכרת בסרט "החגיגה של באבט" ובספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות, בו שם הדמות הצב-לא-צב (Mock Turtle, "צב מזויף") מבוסס על "Mock Turtle soup", שהוא תחליף זול למרק צבים יקר. המלכה מספרת לאליס שממנו "מכינים תחליף למרק צבים", שבפועל מכיל בשר בקר או כבש, ואכן באיור הדמות בספר ניתן לראות מאפיינים הדומים לאלו של בקר. הדבר מסביר מדוע הצב-לא-צב שר שיר טרגי לכאורה על "מרק, ירוק, עשיר, מבעבע מתוך הסיר".
בשנת 2005 ראה אור ספרו של ראובן מירן, "מרק צבים לארוחת הבוקר".
וויסקי ודמעות
וויסקי ודמעות הוא אלבומו השני של הראפר הישראלי אביחי נפתלי. האלבום יצא לאור ב-15 בספטמבר 2022, כאשר הוא מורכב מ-10 שירים, ואורכו 29 דקות ו-11 שניות. אלבום זה מוקדש לזכר חברו, נועם "נומי" כהן אשר נהרג בתאונת אופנוע כשנה קודם לכן.
מתוך האלבום יצאו כסינגלים "השקיעות של יפו", "ער", "מה יהיה" ו"אלפא (בן שלי)". באלבום זה, מתארחים אומנים כמו רון כהן, נעה שאואט ותום גוטמן, הלא הוא טיאובי.
רקע והפקה
כל שירי האלבום הופקו על ידי אביחי נפתלי, שהיה אחראי גם על מרבית הלחן והמילים, אף על פי שהיו שותפים בו אומנים אחרים לכתיבה והלחנה כמו רון כהן, נעה שאואט וטיאובי בשירים בהם השתתפו ואלמוג יצחק בשיר "לא נרגע".
הוצאה
בשנת 2021, נפתלי החל לעבוד על יצירת אלבום שני, כאשר ב-19 בספטמבר של אותה השנה יצא הסינגל הראשון, "השקיעות של יפו". ב-7 בנובמבר, הסינגל השני, "ער", יצא לאור לצד וידאו קליפ בסגנון אנימציה, אותו הפיק שגיא קמעו; נפתלי החליט להקדיש שיר זה לזכרו של הראפר נועם "נומי" כהן. הסינגל הבא, שנקרא בשם "מה יהיה", יצא לאור בשיתוף פעולה עם רון כהן ב-11 באוגוסט 2022. כמו כן, בעת הוצאת הסינגל, נחשף שם אלבומו הקרוב של נפתלי, "וויסקי ודמעות". הסינגל הרביעי והאחרון באלבום, "אלפא (בן שלי)", יצא כעשרה ימים לפני תאריך שיחרורו הרשמי של האלבום ביחד עם וידאו קליפ, שהופק אף הוא על ידי שגיא קמעו. בנוסף לכך, באותו היום הודיע ברשת החברתית פייסבוק על מופע השקה לאלבום אשר יתקיים בלבונטין 7 בתל אביב ב-22 באוקטובר. ב-15 בספטמבר 2022, האלבום שוחרר במלואו בפלטפורמות השונות. כמו כן, נפתלי הודיע שהאלבום "וויסקי ודמעות" מוקדש כל כולו לנועם "נומי" כהן.
מעבר אריפלרי
מעבר אריפלרי או אריפלרי פסז' או פרוטוק אריפלרי(אנגלית: Aripleri Passage; בבולגרית: Проток Ариплери) הוא מצר ים ברוחב 1.77 ק"מ הממוקם בין האי איגל, לבין חצי האי יאטרוס, שבחוף הדרומי של חצי האי טריניטי, בארץ גרהאם, שבצפון חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
מיפוי המעבר
המעבר מופה לראשונה, בשנת 1996, על ידי סוקרים גרמנים, ועל ידי סוקרים בריטים.
מקור השם
המעבר נקרא על שם מבצר מימי הביניים של אריפלרי, הממוקם בדרום מזרח בולגריה.
גלקסיית טבעת
גלקסיית טבעת היא גלקסיה עם מראה טבעתי. הטבעת מכילה כוכבים מאסיבים, כחולים וצעירים, כאשר אלה זוהרים מאוד. האזור המרכזי מכיל חומר זוהר יחסית. אסטרונומים מאמינים שגלקסיות טבעת נוצרות כאשר גלקסיה קטנה עוברת דרך מרכזה של גלקסיה גדולה. מכיוון שרוב הגלקסיה מכילה מרחב ריק, ה"התנגשות" רק לעיתים נדירות גורמת להתנגשויות ממשיות בין כוכבים. מכל מקום, ההפרעות בכבידה הנגרמות בעקבות אירוע כזה יכולות לגרום לגל של ייצור כוכבים לנוע דרך גלקסיה גדולה. אובייקט הוג, שהתגלה על ידי ארט הוג ב-1950 הוא דוגמה לגלקסיה מסוג זה.
נמר המדבר
נמר המדבר או נמר ערבי (שם מדעי: Panthera pardus nimr) הוא תת-מין של הנמר. נמר המדבר הוא הנמר הקטן ביותר בעולם, ואורכו כ-160–180 סנטימטר. צבע פרוות הגב צהוב בהיר ועליה שזורות חברבורות שחורות, מראה שמקנה הסוואה טובה בנוף המדברי בו הוא חי. זנב הנמר ארוך מאוד, ובזמן הליכה הוא מורם לרוב למעלה באופן שחושף את צידו התחתון שצבעו לבן. הזכרים שוקלים בממוצע 30 קילוגרמים, והנקבות כ-20 קילוגרמים. בעקבות גודלו הקטן, נמר המדבר יעדיף טרף קטן בהתאמה. תזונתו מורכבת משפני סלע, ארנבות, יעלים, חוגלות, מכרסמים וחיות קטנות אחרות.
האוכלוסייה העולמית של נמר המדבר נאמדת ב-200–230 פרטים. קיומם של נמרים במדינת ישראל היה ידוע למעטים, בעיקר לתושבים בדואים בנגב ובמדבר יהודה. בשנת 1982, נתגלה מחדש במדבר יהודה. אוכלוסייה זו נחקרה רבות על ידי הזואולוג גיורא אילני. אף על פי שבשנות ה-80 אוכלוסיית הנמרים שם מנתה כתשעה פרטים והוגדרה כיציבה, אוכלוסייה זו הדלדלה. המחקר האחרון על אוכלוסיית הנמרים בישראל נערך בשנים 2002–2003, אשר העריך לפי דגימות DNA אוכלוסייה של 8 נמרים. עם זאת, לפי בני שלמון, מנהל מרכז יונקים של החברה להגנת הטבע, יש עדויות לקיום נמרים בגאון הירדן, ברמת הגולן ובגבול לבנון. לדעתו בשטחים המפורזים, ובפרט בגאון הירדן העשיר בצמחייה, במים ובטרף, הסיכון עבורם קטן בשל מיעוט הפעילות האנושית.
תכונות והתנהגות
הנמר מצטיין בגמישות אקולוגית רחבה ומסוגל לחיות בסביבות השונות, כל עוד ניתן למצוא בן טרף. הנמר חי בבדידות ונחשב לפעיל לילה בעיקר, אך הוא מסוגל לשחר לטרף גם בבוקר ובשעות אחר הצהריים, אם החום אינו עולה על 32 מעלות. נמרי הר הנגב מתקיימים באזורים מבותרים המאופיינים בעושר במזון ובמחסות המשמשים ללינה או מארב לטרף. יעלים, שפני סלע ודרבנים מהווים את עיקר מזונם, והם ניצודים על ידי הנמר בשיטה של התגנבות ומארב. שיטת ציד זו מכתיבה את אורח החיים היחידאי של הנמר. שטחי המחיה של הנמרים משתרעים על מאות קילומטרים רבועים ובעת החיזור משוטט הזכר על פני מרחקים גדולים. לזכר טריטוריה המכילה עד שלוש טריטוריות של נקבות. הנמרים מסמנים את תחומם על ידי שתן, גללים ושאגות. מלבד מפגשים אקראיים נדירים בין פרטים, נוצר קשר בלתי מחייב בן יומיים-שלושה בין הזכר לנקבה בעונת הרבייה בלבד. בתום פרק זמן זה ואחר ההזדווגות, נפרד הזכר מן הנקבה וזו תטפל לבדה בצאצאים מבלי שהזכר ישתתף בגידולם.
המיוחד לנמרה הוא הביוץ, תופעה המכונה "ביוץ מושרה", בה שחרור הביצית מהשחלה לרחם נעשה כתוצאה מההזדווגות עצמה. הנמרות מיוחמות בכל חודשי השנה, ובימי הייחום הן מסמנות את שטחן: שורטות עצים, מתגלגלות בשתן, מתחככות בסלעים ורובצות ליד הזכרים כשזנבן מורם ואחוריהן מוגבהים. הייחום עצמו נמשך 5–7 ימים, בדרך כלל לאחר יום מראה הזכר עניין בנקבה והם מזדווגים 200–300 פעמים ב-4 ימים לערך, בממוצע כל 13.5 דקות, ההזדווגות אורכת כ-20–30 שניות, במהלכה הזכר מפעיל לחץ ומעין קוצים באיבר מינו המפעילים את מערכת הביוץ של הנקבה. נראה כי בכך מבטיחה הנקבה כי הזכר איתו היא מזדווגת ומעמידה צאצאים הוא חזק ובריא. אם הנקבה לא מתעברת לאחר מספר ימים היא יכולה לנסות שוב. משך ההריון הוא כשלושה חודשים ובהמלטה ממוצעת יש שגר של גור אחד או שניים.
אוכלוסיית נמרי המדבר קיימת כיום רק בתימן, עומאן, ערב הסעודית.
שימור תת-המין
אוכלוסיית נמר המדבר הכוללת הכילה בעבר 200–230 פרטים, וכיום נמר המדבר מוגדר כמין שנמצא בסכנת הכחדה חמורה. מלבד בישראל, נמר המדבר היה נפוץ בכל רחבי ארצות ערב. באיחוד האמירויות קיים גרעין רבייה של נמרים, וכך גם בעוד מספר מקומות בודדים בערב הסעודית. אוכלוסייתו הגדולה ביותר נמצאת בעומאן, ואחריה נמצאת אוכלוסיות נמרי המדבר שבערב הסעודית.
בארץ ישראל
בבקעת עובדה שבנגב הדרומי, התגלה אתר עתיקות ייחודי, מקדש הנמרים. המקדש של בקעת עובדה התגלה דרומית לשפך נחל יתרו באקראי עקב מעבר טנק בסמוך לו. הוא נחקר בידי אורה יוגב ועוזי אבנר מטעם רשות העתיקות בין השנים 1980 ו-1982. המקדש בנוי מחצר מעוינת מוקפת בחומה כפולה עשויה מאבנים נמוכות, ואורך כל אחת מצלעותיה הוא כ-12 מטרים. על פי החפירות שנעשו באתר ובדיקות פחמן ה-14 שבוצעו במעבדה, הוצעו שני תאריכים לתיארוך המקדש: טווח השנים 5,573-5,273 לפנה"ס על פי שלוש דגימות פחם, וטווח השנים 5,394-5,289 לפנה"ס על פי דגימת ביצת יען. נתון זה הופך את האתר למקדש העתיק ביותר בישראל. על פי החופרים, המקום שימש כמקדש כ-300 שנה ברצף, עבור שבטים נוודיים שחיו באזור הזה בעונות החורף. החוקרים מסבירים את הקשר בדמות הנמר בעיני הקדמונים בכך שהנמר היה מאז ומעולם אימתם של יושבי המדבר. אפשרות נוספת היא שהנמרים מייצגים אלים. בנוסף, הועלתה טענה לפיה יש קשר בין נמר ופוריות, קשר שמופיע בכל המרחב ולאורך תקופות רבות.
בתחילת המאה ה-19 חיו נמרים בכל השטחים המתאימים בישראל. עד 1920 הושמדו כליל אוכלוסיות נמרי הכרמל ורמת מנשה. מיד אחר כך הגיע תורם של נמרי הגליל: בשנים 1925– 1956 הורעלו וניצודו שם לפחות 14 נמרים. בשנת 1978 אוכלוסיית הנמרים מנתה 20 פרטים, ויחס המינים היה זכר אחד לכל 2.5 נקבות. במדבר יהודה שרדו נמרים בודדים, שהגיעו לשיא פריחתם בשנות ה-80 של המאה ה-20, ומנו אז 10–15 נמרים בוגרים. משנת 1986 עד סוף המאה ה-20 דעכה בהדרגה אוכלוסיית נמרי מדבר יהודה, ונראה שכמעט נכחדה במהלך העשור הראשון או בתחילת העשור השני של המאה ה-21. משערים כי במדבר יהודה שרדו שני פרטים ובנגב 6–10. בשנת 2010 צולם נמר בשומרון.
בשונה ממדינות אחרות, הנמרים בישראל לא תוקפים בני אדם. לפי גיורא אילני, במהלך מחקרו התקרב למאורה שבה גידלה הנמרה "תיהמת" את אחד מגוריה. היא זינקה לעברו, אך כשהשליך לעברה אבן, היא נסוגה לאחור. בשנות האלפיים כבר לא התקיים מחקר רציף ומסודר אחרי אוכלוסיית הנמרים בישראל, ולכן המידע אודותיהם הוא חלקי בלבד.
מדבר יהודה
בשנת 1964 צדו בדואים נקבת נמר לא הרחק מברכת צפירה שבמעלה נחל צאלים. הם הביאו את עורה לאברהם יפה, אז אלוף פיקוד הדרום. גיורא אילני היה חוקר הנמרים הידוע בישראל. הפעם הראשונה בהן חזה בנמרים, הייתה בעת שלן במדבר יהודה, וזיהה את הנמרה תרה והגור שלה, אריוך, עת צדו יעלים. באוקטובר 1974 גילו פקחי שמורת עין גדי גווייה טרופה למחצה של יעל נובי. כל הסימנים הובילו לכיוון אחד. ואמנם בלילה שלאחר מכן הם ארבו לידה, והמאמץ לא היה לשווא. עד מהרה הופיעו ליד הפגר נמרה עם גור בוגר והמשיכו לאכלו.
לפי דודי גרינבוים, מנהל שמורת עין גדי מטעם רשות הטבע והגנים, בשנות ה-80 חיו בין 10 ל-15 נמרים במדבר יהודה. מדובר בכמות גדולה מאוד יחסית לשטח המצומצם. זאת מאחר שהנמר הוא חיה טריטוריאלית שחיה בבדידות ולא מתחלקת בשטח המחיה שלה, אשר עשוי להגיע לעשרות קילומטרים רבועים. אילני לכד את הנמרים שחקר והצמיד להם קולר עם משדר, מה שבעתיד עורר ביקורת מצד הטוענים כי גודלו ומשקלו הפריע לנמרים. לנמרים נתן אילני שמות עתיקים דוגמת בבתא, אניגמה, חומיבבה, תיהמת, צרויה, הורדוס, אמרפל ועוד. לפי ד"ר בני שלמון, ביולוג מחוז אילת ברשות שמורות הטבע והגנים, שתי נמרות נהגו לבקר בקיבוצים ובאכסניית הנוער בקביעות ואחריהן נמצאו פגרי החיות אותם טרפו. לפי מנו ברק, קצין הביטחון של המועצה אזורית תמר, לאורך השנים חדרו נמרים רבים לקיבוץ עין גדי, בו פרט לפינת חי הקיימת בו הסתובבו שפנים, יעלים וחיות בר אחרות אשר היו לטרף. לדבריו, אפילו הגדר החשמלית שנבנתה כדי לעצור את הנמרים, לא מנעה מהם להיכנס, ואלו קפצו מעץ סמוך לתוך הקיבוץ.
רוב נמרי מדבר יהודה מתו עד תחילת שנות התשעים. לכך היו מספר גורמים ובהם ניסיון התושבים המקומיים להרחיק את הנמרים, ההתעניינות הציבורית אשר גרמה להפרת המאזן הטבעי, פלישה לאזורי המחיה שלהם וניהול מחקר פולשני ופוגע. בין אלה, הוקמו תחנות האכלה אשר גרמו לנמרים להיות תלויים באדם. כמו גם פגעו באוכלוסיית הנמרים אירועים בודדים של הרעלות, דריסה בשוגג, צייד מכוון או ירי של אדם מפוחד שנתקל בנמר. אמנם מדובר היה במקרים נדירים, אך אלו הזיקו קשות לאוכלוסיית הנמרים הקטנה ממילא. עקב חששות המקומיים, בתחילת שנות התשעים הוצאו שתי נמרות פוריות מהטבע אשר הועברו לפינת חי וגנים זואולוגים בארץ. צעד זה היווה נקודת מפנה מרכזית אצל אוכלוסיית הנמרים במדבר יהודה.
בשנת 1986 מתה מהרעלה הנמרה תיהמת, בשנת 1988 מתה רישת מזקנה ובשנת 1993 מת אמרפל לאחר שנדרס על ידי אוטובוס. באותה שנה נתקלו שני חיילים בנמרה אניגמה בנחל צאלים. החיילים ירו שתי יריות לאוויר, כדי להרתיעה, אך מאחר שהייתה חירשת ועיוורת בעין אחת לא התרחקה. בהמשך ירו לכיוון רגליה, ולבסוף ירו בגופה והרגוה. בתה של חומיבבה, אתר, נלקחה בינקותה מהטבע על ידי גיורא אילני. חומיבבה המליטה אז שני גורים, ואילני גרס שלא תוכל לטפל כראוי בגורה אתר שהייתה החלשה מביניהם. אילני גידל את אתר במשך ארבעה חודשים, אך יכולותיה נפגעו קשות, וכאשר ניסו להשיבה לטבע היא שיחקה עם שפנים במקום לאכול אותם. אתר לא שרדה זמן ורב ומתה במהרה מחתלתלת.
בכל אזור נותרה נקבה פורייה אחת בלבד, שלומציון, שגוריה חוסלו על ידי נמרים זכרים אחרים בשטח. עם זאת, יש הגורסים כי גודל האוכלוסייה הקטן והצפוף ממילא, הוא הגורם המרכזי להיכחדות הנמרים בכל מקרה. בתחילת שנות התשעים, במדבר יהודה חיו חמישה זכרים יחד עם שלומציון ורק צאצא אחד שלה שרד, חריתון. שלומציון מתה בשנת 1996 בגיל 15 לערך, סמוך לנחל צאלים. חריתון אשר נולד ב-1990 הופיע בבתים פרטיים בקיבוץ עין גדי ונהג לטרוף חתולים וכלבים. יש שאף התייחסו אליו כדייר קבע וחלק מהנוף הטבעי. כמו כן, בשנת 2001 יצא סרט אודותיו בשם "הנמר האחרון".
אזור H I
אזור H I הוא ענן בין-כוכבי, המורכב מאטומי מימן נייטרליים (H I). אזורים אלה אינם זוהרים, למעט פליטת קו המימן (21 ס"מ = 1,420 מגה-הרץ). כדי לראות אזורי H I יש צורך בכמות רבה של גז מימן. בחזית היינון, כאשר אזורי H I מתנגשים בגז מיונן מתפשט (כדוגמת אזור H II), העצם בו התנגש אזור ה-H I נהיה זוהר יותר משהיה אם לא הייתה התנגשות. רמת היינון באזורי H I קטנה מאוד - בערך חלקיק אחד מיונן לכל 10,000 חלקיקים.
נמר המדבר
מדבר יהודה
בדצמבר 2003 פורסם לראשונה מחקר אודות נמרים בישראל במכון לחקר שמירת הטבע באוניברסיטת תל אביב. במהלך המחקר לא נצפו נמרים כלל, אלא נאספו גלליהם בנגב ובמדבר. ניתוח גנטי של הגללים העלה כי נותרו במדבר יהודה זכר ונקבה ובנגב כשתי נקבות וארבעה זכרים. עם זאת, במחקר מצוין שהנתונים אינם מוחלטים ואכן, רבים שוללים את הימצאותה של נקבה נוספת במדבר יהודה. עוד נמצא כי ייתכן שזכרים, אשר נוהגים לתור למרחקים בתקופת החיזור, עברו בין מדבר יהודה לנגב או להפך, מאחר שקיים דמיון גנטי בניהם. קיים סיכוי נמוך להגירת נמרים מארצות שכנות, משום שהציד המתמשך הביא לפגיעה בבתי הגידול שלהם ולסכנת הכחדה חמורה. בשל כך, קיימת סכנה של הזדווגות בין קרובים, המובילה לבעיות גנטיות. מאידך, לפי פרופסור יורם יום טוב, קיימים מינים נוספים שהתאוששו ממצבים דומים, בתנאי שהאדם לא יפריע.
הנגב
נמרי הר הנגב התקיימו באזורים מבותרים המאופיינים בעושר במזון ובמחסות המשמשים ללינה או מארב לטרף. יעלים, שפני סלע ודרבנים היוו את עיקר מזונם, והם ניצודו על ידי הנמר בשיטה של התגנבות ומארב. שיטת ציד זו הכתיבה את אורח החיים היחידאי של הנמר. מפגשים בין פרטים היו נדירים, שכן השטח המאוכלס על ידי נמרים, חולק בין הפרטים הבוגרים עם אזורי חפיפה מועטים. תחומי המחיה משתרעים על מאות קילומטרים רבועים, כאשר שטח תחום מחיה של נמר זכר חולש על פני שטחי משכן של 2–3 נקבות.
בשנת 1997, הנמרה "ציה" אשר חיה במכתש רמון, הגיעה למצפה רמון באפיסת כוחות ונאספה על ידי פקחי רשות שמורות הטבע. הפקחים טיפלו בה, ענדו משדר על צווארה ושחררו אותה במכתש. כמה חודשים לאחר מכן, היא נמצאה מתה במכתש ולידה דורבן מת, בגופה נמצאו נעוצים 21 קוצי דורבן שחדרו לריאותיה והובילו למותה.
במאי 2007 חדר נמר בשם "משיח" לבית במדרשת בן-גוריון, הנמר אשר ניסה לצוד את חתול הבית, נתפס על ידי אבי המשפחה. משיח נבדק בבית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי ולאחר שאובחנה אצלו דלקת מפרקים הוא הועבר לחי-בר יטבתה. בשנת 2009 מת משיח כתוצאה מהרדמה מלאכותית, כאשר וטרינרים ניסו לטפל ברגלו. לאחר מותו של משיח, לא נראו עוד נמרים נוספים בנגב ונראה שהם נכחדו.
אזור H I
מיפוי פליטות H I בעזרת טלסקופ רדיו היא טכניקה המשמשת לקביעת המבנה של גלקסיות ספירליות. דבר זה משמש גם למיפוי הפרעות כבידה בין גלקסיות. כאשר שתי גלקסיות מתנגשות, החומר נמשך החוצה ברצועות, דבר המאפשר לאסטרונומים לקבוע לאיזה כיוון הגלקסיות מתקדמות.
אשת חיל (סדרת טלוויזיה)
אשת חיל או וונדר וומן (באנגלית: Wonder Woman) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית המבוססת על חוברות הקומיקס וונדר וומן מבית DC קומיקס. בסדרה מככבים לינדה קרטר בתפקיד דיאנה פרינס/וונדר וומן ולייל וגונר בתפקיד סטיב טרבור האב והבן. במקור, הסדרה שודרה למשך שלוש עונות בין השנים 1975–1979.
העונה הראשונה של הסדרה, שעלילתה מתרחשת בשנות ה-40 של המאה ה-20 במהלך מלחמת העולם השנייה, שודרה ברשת ABC. העונות השנייה והשלישית, שעלילותיהן מתרחשות בשנות ה-70 של המאה ה-20, שודרו ברשת CBS, כאשר שמה של הסדרה שונה ל-"The New Adventures of Wonder Woman" וכל צוות השחקנים הוחלף, למעט קרטר ווגונר. בעונות אלו, גילם וגונר את דמותו של סטיב טרבור ג'וניור, הבן של הדמות אותה גילם במקור.
תהליך הפקה
בשנת 1974 צולם סרט טלוויזיה בשם "וונדר וומן", המבוסס על דמות באותו שם מבית DC קומיקס, בבימויו של וינסנט מקאוויתי ובכיכובה של קתי לי קרוסבי בתפקיד וונדר וומן. הסרט נועד לשמש כפיילוט לסדרת טלוויזיה של ABC. לאחר שידור הפיילוט, הרייטינג תואר כ"מכובד, אבל לא בדיוק נפלא", ו-ABC החליטה שלא להפוך את הפיילוט הזה לסדרה. במקום זאת, האחים וורנר ו-ABC החלו לפתח סדרת טלוויזיה חדשה, כך שתתאים יותר לאופן ההצגה המסורתי של הדמות כפי שיצר אותה ויליאם מולטון מרסטון, תוך התעלמות מתקופת 1968–1972 שהשפיעה על עלילת הפיילוט שנדחה. בסדרה החדשה, אשר שודרה בשידור בכורה בשנת 1975, כיכבה לינדה קרטר. מאוחר יותר, קרוסבי טענה כי הוצעה לה האפשרות לשוב ולגלם את דמותה של וונדר וומן בסדרה החדשה.
שחקנים ודמויות
בין השחקנים הבולטים שהופיעו בסדרה בהופעת אורח:
קומיקס
דמותה של לינדה קרטר כוונדר וומן הופיעה לאורך השנים במספר חוברות קומיקס.
באוקטובר 2014, הודיעה DC קומיקס על סדרת קומיקס מתמשכת, שעלילתה ממשיכה את זו של סדרת הטלוויזיה בכיכובה של קרטר. הקומיקס נכתב על ידי מארק אנדריקו. בתחילה, הקומיקס פורסם כפרקים דיגיטליים באתר האינטרנט של החברה. במאי 2015, יצאה לאור המהדורה הראשונה, בשם . מהדורה #2 יצאה בספטמבר 2015. מהדורה #3 יצאה באפריל 2016.
דמותה של קרטר כוונדר וומן נפגשה עם דמותה של האישה הביונית בקרוסאובר ששמו . שיתוף פעולה נוסף של קרטר כוונדר וומן היה עם באטמן, בקומיקס אותו כתבו אנדריקו וג'ף פרקר.
מורשת
תיאור דמותה של וונדר וומן בסדרת הטלוויזיה השפיע מאוד על דמותה בקומיקס. ההשפעה הבולטת ביותר הייתה התנועה הסיבובית שעשתה הדמות, על מנת להפוך מדיאנה פרינס לוונדר וומן, אשר שולבה בקומיקס. תנועה זו חוקתה מאוחר יותר גם בסדרות הטלוויזיה המונפשות Super Friends ו"ליגת הצדק בע"מ".
שידורים חוזרים
ב-23 בדצמבר 2013 הסדרה עלתה לשידור בערבי שבת ברשת הטלוויזיה הקלאסית MeTV, כחלק מרצועת שידורים של "סופר-מדע בדיוני".
בבריטניה הסדרה שודרה במספר ערוצים שונים. בשנת 2006, שידר ערוץ Living מבית Sky את בסדרה בכל סוף שבוע במסגרת "הנגאובר TV". החל משנת 2015 הסדרה משודרת בערוץ Horror Channel.
מדיה ביתית
בשלהי שנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000, Columbia House יחד עם Warner Home Video הוציאו את הסדרה על גבי קלטות וידאו VHS למכירה, שהייתה זמינה רק באמצעות מנויים להזמנה בדואר. כל קלטת כללה שני פרקים. עם זאת, שניים מפרקי העונה השנייה, "The Pied Piper" ו-"Flight To Glivion", לא נכללו במהדורת VHS זו.
כל שלוש העונות של הסדרה הופצו למכירה על גבי DVD על ידי Warner Home Video. העונות היו זמינות לרכישה בנפרד, אך גם במהדורת אספנים משותפת. פרק הפיילוט נכלל כתוספת בונוס של גרסת ה-Blu-ray של סרט האנימציה "ליגת הצדק: משבר בשני העולמות" שיצא ב-23 בפברואר 2010.
כל פרקי הסדרה הסדרה יצאו בגרסה משופרת (Remaster) ברוחב מסך 16:9. הסדרה זמינה לרכישה ב-iTunes ומשודרת ב-MeTV.
מרצ'נדייזינג
לאורך השנים, יוצרו ונמכרו מרצ'נדייזינג רבים ושונות עם דמויות הקשורות לדמותה של וונדר וומן. להלן רשימה חלקית של מוצרים אלו שעוצבו בהשראת סדרת הטלוויזיה, בדמותה של לינדה קרטר:
גוונדהאוס
גוונדהאוס (בגרמנית: Gewandhaus) הוא אולם קונצרטים בלייפציג שבגרמניה, משכנה הקבוע של תזמורת הגוונדהאוס. הבניין הנוכחי הוא השלישי הנושא שם זה; גם הוא, כקודמו, נודע באקוסטיקה המעולה שלו.
אפרים סידון
אפרים סידון (נולד ב־26 בפברואר 1946) הוא סופר, עיתונאי, בעל טור, תסריטאי, מחזאי ופזמונאי ישראלי, העוסק בעיקר בסאטירה.
ביוגרפיה
אפרים סידון נולד בתל אביב וגדל ברמת גן. לאחר שירותו הצבאי התגורר מספר שנים בקיבוץ ניר יצחק ולאחר מכן למד היסטוריה ותיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים, שם המשיך להתגורר שנים רבות. בהיותו בקיבוץ שיחק במחזה "מחכים לגודו" והמשיך לשחק גם בהיותו סטודנט. הוא החל את כתיבתו בעיתון הסטודנטים "פי האתון", בו השתתפו בכתיבה סאטירית גם ב. מיכאל, קובי ניב וחנוך מרמרי. חבורה זו המשיכה ל"zoo הארץ", מדור הסאטירה של השבועון "העולם הזה" שהופיע בין 1973 ל-1976 (ש ממנו בשם "ZOO ארץ ZOO?" יצא בשנת 1975). בשנים 1974–1976 יצרה החבורה את "ניקוי ראש" סדרת הסאטירה הנודעת של הטלוויזיה הישראלית, כתבה את הקברטים הסאטיריים "איך אנחנו נראים" (1972) ו"המלחמה האחרונה" (1974) שהוצגו בתיאטרון "בימות" ובנוסף כתב גם לתוכנית "זהו זה!" בראשיתה.
בשנות השמונים כתב סידון יחד עם ב. מיכאל את הסדרה הקומית המצליחה "קרובים קרובים" שהציבה מראה עקומה על המשפחה הישראלית ה"ממוצעת" ועסקה גם בסאטירה. בשנות התשעים כתב סדרת טלוויזיה קומית נוספת בשם "חצי המנשה". שתי הסדרות שודרו בטלוויזיה החינוכית.
לאורך כל שנות השמונים, כתב סידון מערכונים רבים ששודרו בתוכנית הבידור "סיבה למסיבה" של הערוץ הראשון (ערוץ הטלוויזיה היחידי באותה עת), בהם חיקה הבדרן טוביה צפיר דמויות של פוליטיקאים ישראלים. במיוחד זכור השיר הפארודי "עם אחד עם שר אחד" (המבוסס על השיר עם אחד שיר אחד), בו גילם צפיר כמה משרי ממשלת האחדות של שמיר ופרס. הוא גם כתב מספר תוכניות בידור סאטיריות שהועלו על הבמה בכיכובו של צפיר, כשאחת המצליחות שבהן הייתה "חגיגות סיום הרוטאציה" בשנת 1986. סידון כתב גם לתוכנית הסאטירה הטלוויזיונית "האגף הסגור" ששודרה בין השנים 1990–1991.
סידון היה הכותב הראשי של התוכנית הסאטירית "החרצופים", ששודרה בשנות התשעים בערוץ 2. תוכנית זו צחקה על הפוליטיקה הישראלית (בתקופת ממשלות נתניהו וברק), כשהיא משתמשת בבובות בדמות הפוליטיקאים.
בין השנים 1987 עד 2002 פרסם טור מחורז שבועי בעיתון "מעריב", בו הביע בצורה הומוריסטית עמדות פוליטיות וחברתיות מן הצד השמאלי של המפה הפוליטית. לפני כן כתב גם בעיתון "דבר". כתב בשבועון "כותרת ראשית", יחד עם אבנר אברהמי, מדור קומיקס שהתבסס על התנ"ך והופיע אחר כך בשני ספרים.
בשנת 2003 כתב את הקברט הסאטירי "השמיים הם הגבול", בו כיכבו טוביה צפיר, שלמה וישינסקי ושרון אלימלך, ושהוצג בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2010 כתב עם ב. מיכאל את המחזה "נפגעי חרדה" שהוצג בתיאטרון הבימה, וביים מוטי קירשנבאום. ב-2015 שוב שיתף פעולה עם ב. מיכאל וקירשנבאום בכתיבת הקברט הסאטירי "רואים ת'סוף".
סידון נחשב גם לסופר ילדים מוכשר, הוא כותב בחרוזים ובצורה הומוריסטית, בעיקר אגדות ילדים ועל סיפורי התנ"ך, כשחלק מספריו אוירו על ידי יוסי אבולעפיה וחלקם על ידי דני קרמן. ספר הילדים המוכר ביותר שלו הוא "מעלה קרחות", סיפור אלגורי על עיר של קרחים המשמש כמשל על תופעת ה"עדר" או הקונפורמיזם המוחלט. כמו כן חיבר הצגות ומחזות זמר לילדים כמו "טרזן וג'יין", "ספר הג'ונגל" (על-פי ספרו של רודיארד קיפלינג) ו"פצפונת ואנטון" (על פי ספרו של אריך קסטנר). הוא כתב גם מחזות תיאטרון דרמטיים, כמו המחזה "מזריץ'" המתרחש בתקופת השואה.
חיים אישיים
סידון מתגורר בשכונת כוכב הצפון בתל אביב, נשוי ואב לשני ילדים, אחד מהם הוא יהונתן סידון, בעבר עיתונאי במקומון הירושלמי "כל העיר" ובעיתון "הארץ", וכיום מנהל המחלקה המסחרית באתר ice.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
כובולתי
כּוֹבּוּלֶתִּי (בגאורגית: ქობულეთი) היא עיר בגאורגיה במחוז הדרומי אג'ריה בנפת כובולתי. היא ממוקמת על החוף המזרחי של הים השחור, במרחק של 27 ק"מ מבתומי. העיר מאופיינת באקלים סובטרופי עדין, ואוויר נקי ומיונן. כובולתי היא עיר נופש של תיירים גאורגים ותושבים מהגוש הסובייטי לשעבר.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות שנתגלו ליד הכפר פיצ'וונארי (10 ק"מ צפונית לכובולתי), נאמר כי האזור ההררי שליד כובולתי התחיל להיות מיושב מהתקופה המזוליתית, ובתחילת תקופת הברונזה נכבש החלק הדרומי של קולכיס. אף נתגלתה התיישבות של האיספאני (ispani) באזור.
שוטר (מקרא)
שוטר הוא תפקיד במערכות השלטון, המוזכר במקרא מספר פעמים.
במקרא
מהעובדה שהשוטר מוזכר במקרא בדרך כלל לצד שרים, שופטים וזקנים, הסיקו חוקרים שתפקידו בתקופת המקרא היה מקביל למושל או למפקח.
על סוף ימי דוד המלך כתוב שששת אלפים לויים שימשו כשופטים ושוטרים. כמו כן בספר דברי הימים מוזכרים שוטרים לויים שמינה יהושפט מלך יהודה בעת טיהור הפולחן; "וגם בירושלים העמיד יהושפט מן הלוים והכהנים ומראשי האבות לישראל למשפט ה' ולריב". על כך נכתב בתלמוד (מסכת יבמות פו עמוד ב): "אמר רב חסדא בתחלה לא היו מעמידים שוטרים אלא מן הלוים שנאמר (דברי הימים ב יט, יא) ושוטרים הלוים לפניכם עכשיו אין מעמידין שוטרים אלא מישראל שנאמר ושוטרים הרבים בראשיכם:" המשך חכמה משער כי עוד במהלך שעבוד מצרים החלו הלוויים לשמש כשוטרים כי היו פטורים מהשעבוד.
בתקופת המשנה והתלמוד
בתקופת המשנה והתלמוד הוטל על השוטר גם תפקיד ביצועי, והוא להוציא אל הפועל את פסקי הדין של השופטים. כך במדרש תנחומא: "כיון שנתחייב אדם בבית דין לחבירו... מוסרו ביד שוטר והשוטר מוציא ממנו".
בנוסף לתפקיד ההוצאה לפועל הוטל על השוטר לוודא, כי המשקלות של הסוחרים מכוילות למשקל הנכון, ולשמור באופן כללי על הסדר הציבורי, כדברי הרמב"ם: "שוטרים... המסבבין בשווקים וברחובות ועל החנויות לתקן השערים והמידות ולהכות כל מעוות". בשל משמעות זו, שמירת הסדר הציבורי, נבחר המונח "שוטר" עבור אנשי המשטרה בעת המודרנית.
נמר סיני
נמר סִינַי (שם מדעי: Panthera pardus jarvisi) הוא תת-מין של נמר ואחד מארבעת תת-המינים שהיו מצויים בישראל ובסיני. נפוץ בעבר באזורים ההרריים של סיני.
היכחדות
הנמרים של סינַי נכחדו כליל, ככל הנראה. הם ידועים מעדויות מכלי שני ומשרידי מלכודות אבנים שנועדו ללכידתם ולחיסולם. ראיות למציאות נמרים בדרום סיני מצויות גם בציורי הסלע בסיני. במוזיאון הזואולוגי בגן החיות בגיזה, מצרים, מוצג פוחלץ של נמר סיני.
יש החולקים על הגדרתו של נמר סינַי כתת-מין בפני עצמו, וסבורים שיש לשייכו לתת-המין נמר המדבר (Panthera pardus nimr, המכונה גם בשם "נמר ערב"), שאליו משתייכים נמרי הנגב ומדבר יהודה. גם מנדלסון ויום-טוב קבעו כי "ייתכן שתת-מין זה זהה עם התת-מין נמר המדבר". בדו"ח IUCN מ-2008 על מינים בסכנת הכחדה נרשם תת-המין הג'רוויסי כשם נרדף (synonym) לתת-המין נמר המדבר (P.p.nimr).
תפוצת נמר המדבר בימינו אינה רציפה, והיא כוללת את עומאן, תימן, ערב הסעודית, איחוד האמירויות וירדן. לא מן הנמנע שייחודו של נמר סינַי הוא גאוגרפי גרידא, ולא גנטי או מורפולוגי. נמר סיני תואר כמי ש"צבעו בהיר, כמעט לבן, ורק גבו צהוב בהיר. הכתמים חומים", אך מכיוון שלא נבדק פרט חי של הנמר הזה, ומכיוון שהפרוות שהגיעו לידיו של ג'רוויס עברו עיוות-מה, אין מקום לתיאור ייחודי של נמר סינַי, אלא אולי במאפייניהם של נמרי המדבר (בהנחה שאין שוני מהותי ביניהם).
הכחדתם של נמרי סינַי מיוחסת לציד בידי הבדואים. לא רק הסיכון לחייהם ולחיי עדריהם גרם לציד, אלא היות פרוות הנמרים מצרך נחשק ועובר לסוחר. לכידת הנמרים נעשתה באמצעות מלכודות אבן, ששרידיהן פזורים בסיני, בנגב ובמדבר יהודה. מאז המאה-19 ניצודו הנמרים גם בנשק חם. היעלמותם של הנמרים היא גם תוצאה של הידלדלות אוכלוסיית היעלים.
מלכודות נמרים בסיני
מלכודות נמרים לסוגיהן נמצאו במקומות רבים בסינַי, בעיקר באזורים ההרריים. הן תוארו בהרחבה במאמרו של שבתאי (שבו) לוי מ-1976, שהבחין בשלוש צורות בסיסיות של מלכודות נמרים בסיני: מלכודת מחילה ומלכודת תלייה, שהן קדומות, ומלכודת ירייה, שהיא חדשה יחסית. מבנה מלכודת המחילה מורכב בבסיסו משני קירות אבן מקומית ומתִקרת לוחות אבן כבדים. המלכודת פעלה כאשר הטורף נכנס עד לקצה המחילה, שם נקשר גוש הבשר ששימש כפיתיון. כשתפס בו, משך כפיס עץ וגרם בכך לנפילה של לוח האבן שבכניסה למחילה ולחסימת היציאה. במרכז גל האבנים שכיסה את המחילה היה פתח אנכי שדרכו נהגו לנעוץ רומח, מוט חד או רובה כדי להמית את החיה הלכודה. לעיתים הונח בקצה המלכודת רובה דרוך שהופעל כאשר הנמר משך בפיתיון. מלכודות תלייה נעשו בכריכת חבל על ענף צדדי של עץ שיטה גבוה, שבצדו האחד תלו אבן כבדה, ואת צדו השני של החבל כרכו על יתד שלולאה גדולה פרושה סביבו. ביתד נעצו גוש בשר כפיתיון, ומשיכת הבשר הייתה מביאה לשחרור החבל מהיתד ולהתרוממות הלולאה הגדולה. הנמר היה מתרומם כך באוויר ונחנק. המלכודות למיניהן הוצבו על פי רוב בנתיבים משוערים של נמרים – באוכפים הרריים, בפתחי עמקים סגורים וליד מקורות מים.
נמל התעופה הבין-לאומי גימפו
נמל התעופה הבין־לאומי גימפו (בקוריאנית: 김포국제공항; באנגלית: Gimpo International Airport) ממוקם בקצה המערבי הרחוק של סיאול, כ-15 ק"מ ממערב מחוז מרכז סיאול. גימפו היה נמל התעופה הבין־לאומי הראשי של סיאול ודרום קוריאה לפני שהוחלף על ידי נמל התעופה הבין־לאומי של אינצ'ון בשנת 2001. בשנת 2015 עברו בנמל התעופה 23,163,778 נוסעים, מה שהפך אותו לנמל התעופה השלישי בעומסו בקוריאה הדרומית.
נמל התעופה משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות התעופה אסיאנה איירליינס וקוריאן אייר, ואף ליותר מ-12 חברות תעופה אחרות. רוב הטיסות מנמל התעופה הן טיסות פנימיות, אך קיימות גם טיסות ישירות ליעדים בסין, ביפן ובטאיוואן. בנמל יש שני מסלולי המראה ושני טרמינלי נוסעים: טרמינל לטיסות בין־לאומיות וטרמינל לטיסות פנימיות.
בשנת 2018 החלו שיפוצים מקיפים בטרמינל טיסות הפנים של הנמל.
חברות התעופה המובילות
עשר חברות התעופה הפעילות ביותר בנמל, נכון לשנת 2016:
רכבת
ב-23 במרץ 2007, החל לפעול קו הרכבת AREX, המחבר את נמל התעופה הבין־לאומי של אינצ'ון לתחנת הרכבת סיאול דרך נמל התעופה גימפו.
בנוסף, קו 9 של הרכבת התחתית של סיאול מקשר את נמל התעופה לרובע גנגנם.
פרויקט סרטים של 48 שעות
פרויקט סרטים של 48 שעות היא תחרות בה צוותים של יוצרי קולנוע מתחרים זה בזה, כאשר לכל צוות מוקצים ז'אנר, דמות, אביזר, וכן שורה של דיאלוג, ויש לו 48 שעות כדי ליצור סרט קצר המכיל את כל אותם אלמנטים. הפרויקט קיים מאז שנת 2001, בתחילה בארצות-הברית בלבד, אך בהמשך - ברחבי כל העולם. בשנת 2009 כ-40,000 יוצרי קולנוע יצרו כ-3,000 סרטים קצרים, ב-76 ערים ברחבי העולם. התחרות פופולרית בקרב יוצרי קולנוע, ואף אנשים בכירים בתעשייה נוהגים להשתתף בה.
רשימת הז'אנרים המוגרלים בין הקבוצות משתנה משנה לשנה. בין הז'אנרים השונים המוגרלים ניתן למנות את הבאים: אהבה, אילם, אימה, בלש, גיבורי על, דרמה, היסטורי, הרפתקאות, התבגרות, יום הולדת/יום שנה, לכל המשפחה, מדע בדיוני, מוקומנטרי, מותחן, מחזמר, מלחמה/אנטי מלחמה, מסע בזמן, מערבון, משטרה, נעורים, סרט אפל, סרט חבר'ה, סרט מסע, סרט שודים, פילם דה-פאם (סרט המעמיד במרכזו דמות נשית חזקה אחת או יותר. ז'אנר שהומצא על ידי אנשי הפרויקט), פנטזיה, קומדיה, קומדיה שחורה ותקופתי.
התחרות בישראל
בישראל התחרות התקיימה מאז 2007, בתל אביב, ירושלים, חיפה ושדרות וכיום לא קיימת. בין השחקנים הישראלים שהשתתפו בעבר בסרטי התחרות ניתן למנות את: ליאור אשכנזי, תום אבני, אושרי כהן, נטע ריסקין, אניה בוקשטיין, דאנה איבגי ויובל רז. הסרט הישראלי הראשון שייצג את ישראל בתחרות "סרטים של 48 שעות" הבינלאומית היה "אדון הזמן", שזכה בשנת 2007 בארבע הקטגוריות החשובות ביותר: פרס הסרט הטוב, פרס הבימוי הטוב ביותר, פרס התסריט הטוב ביותר ופרס העריכה הטובה ביותר. את הסרט כתב, ביים וערך עמית סרגוסטי.
וספר (קוקטייל)
וספר או וספר מרטיני (באנגלית: Vesper) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי. הקוקטייל מורכב מג'ין, וודקה ולילט בלנק.
מקור הקוקטייל
הקוקטייל הומצא על ידי ג'יימס בונד בספר משנת 1953 - קזינו רויאל. הקוקטייל המקורי שונה במעט בכמויות המוכרות על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי.
פלמינג ממשיך כאשר בונד אומר לברמן, לאחר שלקח לגימה ארוכה:
הקוקטייל וספר, שונה מקוקטייל המרטיני שבונד רגיל להזמין, בכך שנעשה שימוש בג'ין ווודקה יחדיו, וקינה לילט במקום ורמוט וסליל לימון במקום זית.
למרות שיש דיון מקיף על הקוקטייל הזה, בונד מזמין אותו רק פעם אחת לאורך כל הספרים של פלמינג. בונד מזמין את הוספר בסרט "קזינו רויאל". פליקס לייטר מזמין לו את הקוקטייל הזה בספר יהלומים הם לנצח עם קרסטה בלנקה במקום קינה ליליט.
במציאות הומצא הוספר על ידי חברו של פלמינג - איוואר ברייס.
אורי עמדי
אורי עמדי (נולד ב-1949) הוא פעיל ויזם חברתי בעיר ירושלים. עמד בראש המרכז והמנהלת הקהילתית בשכונת מקור ברוך. בעבר שימש כמנהל "המנהל הקהילתי לב העיר". בשנת 2007 הדליק משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל.
ביוגרפיה
אורי עמדי נולד ליצחק עמדי בשכונת הכורדים "זיכרון יוסף" בירושלים, הממוקמת במרכז העיר בפאתי שכונת נחלאות ובסמוך לשוק מחנה יהודה.
בשנת 1969 סיים את שירותו הצבאי בנח"ל, ובשנת 1972 סיים את לימודיו במדרשה לעובדים סוציאליים מטעם משרד העבודה והרווחה וקיבל לידיו הסמכה למדריך נוער. כבר ב-1970 החל את עבודות המקצועית כמדריך נוער בבית הנוער ע"ש בן-ישי בשכונת מקור ברוך ולימים הפך למנהלו. ב-1978 הפך בית הנוער בעזרת הקרן לירושלים למרכז קהילתי "בית מרים". עמדי עמד בראשו תוך שהוא ממשיך לפתח רעיון שהיה חדשני ונועז באותם ימים, הקמת מינהלת קהילתית שתאפשר לתושבי השכונה לנהל בעצמם את ענייניהם המיידים. במהלך השנים 1984-1991 הוביל ויזם את שיקום שוק מחנה יהודה ומיד לאחר-מכן נבחר לשמש כמנהל במרכז קהילתי "לב העיר" במרכז ירושלים.
כיום הוא עוסק בהרצאות מקצועיות בפני קהלים שונים: חניכי תנועות נוער ומכינות קדם צבאיות, בוגרי קורסים למנהיגות, מפקדים וקצינים בצה"ל, אורחים מחו"ל ואנשי אקדמיה. ההרצאות מבוססות על המודל bottom up לפיו פעל בשוק וכמנהל במינהל קהילתי "לב העיר" ומציידת את מובילי השינוי הקהילתי עירוני בסל כלים אותם רכש עמדי במהלך השנים.
מודל bottom up
במהלך מסלולו המקצועי עבד כפעיל קהילתי במספר מבנים ארגוניים: בבית נוער, בחברה למתנ"סים, במינהלת שכונת מקור ברוך ולבסוף במינהל הקהילתי. במהלכו אף נחשף לפרויקט שיקום שכונות. בעזרת התבוננות מעמיקה בחברה, בפרטים ובקהילות וכן בעזרת אינטגרציה של נתונים מורכבים לכדי סכמות פשוטות בנה מודל ליצירת מבנה ארגוני.
בבסיס המודל לשינוי הגדיר עמדי מספר קווים מנחים: בניית חזון, תכנון ארוך טווח ודבקות במטרה, לקיחת אחראיות וחינוך לאחראיות. בנוסף, דמוקרטיה קהילתית שיתופית ורצון למעורבות, חשיבה מחוץ לקופסה, כמו כן חשוב לנסות לאתר חוזקות בארגונים, מרחבים ובעיקר באנשים ולבסוף דיאלוג "בגובה העיניים" מול האדם שמולו פועלים.
השוק
שוק מחנה יהודה ממוקם במרכז העיר. בין השנים 1984-1991 יזם הוביל וניהל את תהליך השיקום של השוק. בשנות השבעים והשמונים המוקדמות סבל השוק מדימוי של לכלוך ועבריינות. התשתיות הפיזיות שלו היו מוזנחות, רבים מהמבנים סביבו יועדו להריסה והאוכלוסייה שנותרה לגור באזור הייתה ברובה מוחלשת. חלק מדוכני השוק היו שייכים לעבריינים לשעבר שלכאורה קיבלו הזדמנות לשיקום חייהם מהמדינה.
במהלך שלוש השנים בהן עמדי פעל בשוק הוא הצליח ליצור קהילה פונקציונלית ומגובשת של הסוחרים. בעזרת פרויקטים משותפים, אירועי ספורט וביקור בלונדון החלו הסוחרים להוביל עצמם לתהליך של שינוי, למידה והעצמה.
בחירות דמוקרטיות - הקים ועדת תיקנון חיצונית בראשות עורך דין, נקבע תקנון קפדני ויסודי שקבע כי הבחירות יהיו חשאיות, א-פוליטיות עם פנקס בוחרים ומפקד. בנוסף ליד כל מועמד יופיע תמונה היות שלא כל סוחרי השוק יודעים קרוא וכתוב. הבחירות הדמוקרטיות הובילו לפניות של בכירים בעירייה, להתעניינות הסוכנות היהודית וקרן היסוד, כך נוצרה קרקע לגיוס כספים ותמיכה עירונית וממשלתית שהובילה יחד עם מנהיגי השוק לפרויקט שיפוץ תשתיות ומבני השוק ולבסוף להקמת מינהל קהילתי לב העיר. כך בין השנים 1991-2012 כיהן עמדי כמנהל מינהל קהילתי "לב העיר". כפי שנכתב בספר שיצא לאחרונה ״שפויה בחלומה״ על ידי ד״ר אילן אזרחי, ״בשנות ה-70 וה-80 הידרדר השוק וסבל מדימוי שלילי ומהזנחה פיזית, מלכלוך ומעבריינות. התפתחות מרכזי הקניות שקמו בשולי העיר איימו על קיומו. אורי השכיל לרכוש את אמון הסוחרים ולהוביל אותם לתהליך של בחירות דמוקרטיות בוועד מייצג. משנבחר, הוועד גייס משאבים עירוניים לשיקום התשתיות, לתיאום מהלכי שיקום ולהפחת רוח חיים בשוק הגווע. עמדי הפך למיתוס בקרב אנשי הקהילה, ובשל הערכה שזכה לה קיבל את הזכות להדליק משואה ביום העצמאות בשנת 2007.״
בהיותו מנהל "לב העיר" שקד על פרויקטים שונים כגון: הקמת מרכז לצעירים, הקמת גלריית ברבור, ספורט קול ופרויקט "ילדי הסלים" שבו הקצה עמדי לילדים פלסטינים שמגיעים לעבוד בשוק כסבלים בתנאי תעסוקה קשים, חלל במינהלת הקהילתית שבו יכלו לשחק וללמוד עברית.
פעילות אחרי הפרישה מלב העיר
החל מפרישתו מניהול המינהל הקהילתי לב העיר בירושלים נקרא אורי לסייע בפיתוח שווקים בארץ. הוא צורף כיועץ חברתי לחברת קישרי קהילה b.r, המייעצת ומלווה פרויקטים רבים ברחבי הארץ. במהלך שנת 2014 החל עמדי ללוות ולהשתלב בצוות המקצועי לפיתוח שוק הכרמל כיועץ חברתי לחברת עזרה וביצרון בתל אביב. לפני כחצי שנה, לאחר ביקור של אנשי עיריית באר שבע וחברת יעדים-חברה עירונית, התבקש אורי יחד עם חברת קשרי קהילה ללוות את פיתוח והתחדשות השוק העירוני בבאר שבע.
אורי מביא את ניסיונו הרב מהעיר ירושלים בה יזם את התחדשות מרכז העיר בכלל ושוק מחנה יהודה בפרט. ע״פ תפיסתו, השוק בכל עיר מהווה הזדמנות נדירה לגעת בשאלות חברתיות וכלכליות, ובו מתקיים המפגש הלא פורמלי של כלל התושבים בעיר. בעבודה מקצועית נכונה ניתן להשפיע באופן מעמיק על הנעשה בעיר.
בנוסף, אורי ממשיך להעביר לדור הצעיר בכל הארץ את תורתו המתבססת על ניסיון רב, ומערכת ערכים של שותפות ואחריות.
הקולג' המלכותי למוזיקה
הקולג' המלכותי למוזיקה הוא אחד המוסדות המוזיקליים הראשונים במעלה בעולם, השוכן בדרום קנסינגטון, לונדון, אנגליה.
מקורות
את בניין הקולג' תכנן סר ארתור בלומפילד.
הקולג' המלכותי למוזיקה שוכן בדרום קנסינגטון, לונדון, בשכנות לאימפריאל קולג', מול רויאל אלברט הול, סמוך לקולג' המלכותי לאמנות ודקות הליכה ממוזיאון המדע, מוזיאון הטבע ומוזיאון ויקטוריה ואלברט - כור ההיתוך האמנותי, המדעי והתרבותי החשוב ביותר, אולי, של הבירה.
מאז שנת 1882, כשהנסיך מוויילס, שהיה לאדוארד השביעי, הקים את הקולג', הוא מקושר עם משפחת המלוכה. הפטרונית שלו כיום היא אליזבת השנייה, מלכת אנגליה. במשך 40 שנה כיהנה אליזבת, המלכה האם כנשיאה; בשנת 1993 התמנה הנסיך צ'ארלס לנשיא והמלכה האם הייתה לנשיאה אמריטה.
לקולג' השפעה עצומה על התפתחות המוזיקה במאה השנים האחרונות. כמה מן הדמויות המכובדות והמשפיעות ביותר בתולדות המוזיקה הבריטית עברו בשעריו. המנהל הנוכחי הוא הקלרינטן והמלומד ד"ר קולין לוסון.
תוכנית לימודים
הקולג' מלמד את כל היבטי המוזיקה הקלאסית המערבית מתואר ראשון עד דוקטורט. בקולג' גם חטיבה צעירה, שבה לומדים 300 ילדים מגיל 8 עד 18 בשבתות. עוד פועל בקולג' מוזיאון מקיף לכלי נגינה, הפתוח לציבור, ראו להלן.
מוזיאון כלי נגינה
מוזיאון כלי הנגינה של הקולג', המהווה חלק מן המרכז לתולדות הנגינה, מכיל אוסף, בעל פרסום בינלאומי, של יותר מ-800 כלי נגינה ואביזרים מסביבות 1480 עד ימינו. בין המתנות שניתנו למוסד מאז הקמתו בשנת 1883 אוספים חשובים, שהעניקו הראג'ה סר סורינדרו מוהון טאגור (1884), הנסיך מווילס (שהיה למלך אדוארד השביעי) (1886), סר ג'ורג' דונלדסון (1894), א. ג'. הופקינס (1911), א. א. ק. רידלי (1968), ג'פרי הרטלי (1985), אמריליס פלמינג (2002), ריצ'רד וולטון (2003) וקריספיאן סטיל-פרקינס (2003). האוסף עבר למוזיאון חדש בשנת 1970.
המוזיאון מציג גם כמה מן הציורים המפורסמים ביותר מאוסף הקולג', ביניהם שני דיוקנאות של יאן לדיסלב דוסק וגיאורג הנשל.
המוזיאון פתוח לקהל הרחב מיום שלישי עד שישי בשעות 14:00 עד 16:39. בחופשות חג המולד והפסחא המוזיאון סגור.
אוספים אחרים
במורשת עשירה זו כלול חומר רב ומגוון, מן המאה ה-15 ואילך, לצד פרטיטורות מקוריות בכתב יד המלחין, ביניהן רביעיית מיתרים אופוס 64/1 של היידן, קונצ'רטו לפסנתר ק. 492 של מוצרט והקונצ'רטו לצ'לו של אלגר. אוספים מקיפים יותר מציגים את מוזיקה של רוברט האוולס ופרנק ברידג' ומוזיקה לקולנוע מאת מלקולם ארנולד וסטנלי מאיירס. בין יותר מ-300 דיוקנאות מקוריים נמצא דיוקנו של ובר שצייר ג'ון קוז בשנת 1826 (תמונתו האחרונה של המלחין), דיוקן של היידן מעשה ידי תומאס הארדי משנת 1791 ותמונת פארינלי שצייר ברתולומיאו נאזארי, כשהזמר הנודע היה בשיא תהילתו.
10,000 הדפסים ותצלומים מהווים את הארכיב הנכבד ביותר של תמונות מוזיקאים בממלכה המאוחדת. 600,000 תוכניות הקונצרטים של הקולג' המלכותי למוזיקה מתעדות חיים קונצרטנטיים משנת 1730 עד היום.
משפחת בפטיסטינה
משפחת בפטיסטינה היא צביר אסטרואידים שעל פי התאוריות הנוכחיות נוצר לפני 160 מיליון שנים, בטווח טעות של כ-20 מיליון שנים, כאשר אסטרואיד בקוטר 60 ק"מ התנגש באסטרואיד בפטיסטינה, שקוטרו היה 170 ק"מ, ושבר אותו לחלקים.
שברים רבים שנוצרו מבפטיסטינה הגיעו למערכת השמש הפנימית כתוצאה מתהודה מסלולית עם מאדים וצדק, ויצרו לפני 100 עד 50 מיליון שנים סדרת מטאוריטים מסוג Carbonaceous Chondrite הנעים במסלולים דומים ומהווים את משפחת בפטיסטינה. משפחת בפטיסטינה כוללת על פי ההערכה כ-300 אסטרואידים שקוטרם מעל 10 ק"מ, וכ-140,000 אסטרואידים שקוטרם עולה על קילומטר אחד.
ריכוז כרום בשכבות משקע בנות 65 מיליון שנה בשכבת K-T, שהיא שכבת הגבול בין תקופת הקרטיקון לשכבת הטריאס, מעיד על התנגשות בכדור הארץ שגרמה להיווצרות מכתש צ'יקשולוב (Chicxulub) הנמצא במפרץ מקסיקו, ליד חצי האי יוקטן וכן מכתש טיכו על הירח. לפי סימולציות שנערכו, יש סבירות גבוהה מאוד שאחד מהשברים של בפטיסטינה פגע בכדור הארץ לפני כ-65 מיליון שנים ופגיעה זו גרמה להכחדת קרטיקון-שלישון ותום עידן הדינוזאורים.
ג'ון בניטז
ג'ון בניטז (באנגלית: John Benitez; נולד ב-7 בנובמבר 1957), הידוע גם בשם הבמה ג'ליבין (Jellybean), הוא מוזיקאי, פזמונאי, די ג'יי, רמיקסר ומפיק מוזיקלי אמריקאים. הוא הפיק ויצר רמיקסים עבור אמנים כמו מדונה, ויטני יוסטון, מייקל ג'קסון והאחיות פוינטר. מאוחר יותר, הוא היה המפיק בפועל של רדיו סטודיו 54.
בדצמבר 2016, מגזין בילבורד דירג אותו כאמן הדאנס ה-99 המצליח בכל הזמנים. שיריו "The Mexican", "Sidewalk Talk" ו-"The Real Thing", דורגו במקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב. אלבום האולפן השני שלו, Just Visiting This Planet, נמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים בממלכה המאוחדת בלבד.
ביוגרפיה
בניטז נולד בדרום ברונקס בניו יורק, בן להורים פוארטו ריקנים. לאחר שהוריו התגרשו, בניטז ואחותו הצעירה דבי גדלו אצל אמם, שעבדה במשרדי ההנהלה של רשת הסופרמרקטים של סלואן. בניטז גדל ואהב מוזיקה והיה צופה בדי ג'יים במועדונים מקומיים. בניטז שאל את נגן התקליטים של אחותו והתאמן על שני פטיפונים. אחותו, כינתה אותו "ג'ליבין" כיוון שראשי התיבות שלו הם ג'יי. בי. ומהביטוי "". בניטז למד בתיכון דה ויט קלינטון ובתיכון ג'ון פ. קנדי, אך לא סיים את לימודיו.
קריירה
בשנת 1976, בניטז קיבל עבודה באחד מסופי השבוע כדי ג'יי במועדון בשם Charlie's in the Bronx. הוא שכנע את הבעלים לפתוח מועדון ריקודים ללא אלכוהול, וניסה לבצע את הופעת הבכורה שלו כדי ג'יי בפני קהל רב של אנשים. במרוצת השנים, עבד עם אמנים ולהקות כדוגמת: פול מקרטני, מייקל ג'קסון, בילי ג'ואל, דייוויד בואי, סטינג, Talking Heads, אלביס קוסטלו, פליטווד מק, האחיות פוינטר, זי זי טופ ומדונה (עבורה הפיק מספר להיטים כדוגמת: "Holiday"). בשנת 1983, היה לאחד מהמפיקים הראשיים של אלבום הבכורה של מדונה, Madonna, שנמכר בלמעלה מחמישה מיליון עותקים ברחבי העולם. עם זאת, לא השתתף בעבודות על אלבום האולפן הבא שלה, Like a Virgin.
בפטיסטינה (אסטרואיד)
בפטיסטינה (שם מלא: 298 בפטיסטינה) הוא אסטרואיד הנמצא בחגורת האסטרואידים שהתגלה על ידי אוגוסט שרלו (Auguste Charlois) ב-9 בספטמבר 1890. אסטרואיד זה הוא הגדול באסטרואידי משפחת בפטיסטינה.
על פי התאוריות הנוכחיות, לפני 160 מיליון שנים, בטווח טעות של כ-20 מיליון שנים, התנגש אסטרואיד בקוטר 60 ק"מ באסטרואיד 298 בפטיסטינה, שקוטרו היה 170 ק"מ, ושבר אותו לחלקים. חלקים אלה מרכיבים כיום את משפחת בפטיסטינה.
על פי סימולציות שנערכו לאחרונה, יש סבירות של למעלה מ-90% שאחד מהשברים של בפטיסטינה פגע בכדור הארץ לפני כ-65 מיליון שנים, גרם להכחדת קרטיקון-שלישון וגרם לתום עידן הדינוזאורים.
תו קטלני
תו קטלני (באנגלית: One False Note) הוא ספר מאת גורדון קורמן, השני בסדרת 39 רמזים. הספר יצא לאור בארצות הברית ב-2 בדצמבר 2008, ובישראל ב-2010. הספר עוסק בהמשך מסעם של איימי ודן קהיל, יחד עם האומנת שלהם נלי גומז בעקבות שלושים ותשעה הרמזים. הספר תורגם לעברית על ידי רוני בק ויצא לאור בהוצאת מודן.
עלילה
הספר, כמו קודמו, עוסק במסעם של איימי, דן ונלי ברחבי הגלובוס, בעקבות 39 רמזים. בסוף הספר הקודם לסדרה, "מבוך העצמות", מצאו השלושה רמז המכיל יצירה של וולפגנג אמדאוס מוצרט.
בספר זה, הם מחליטים לנסוע רמז לווינה שבאוסטריה, בה גר מוצרט. שם הם לומדים על עברו של מוצרט ואף גילו את יומנה של אחותו של מוצרט, מריה אנה "נאנרל" מוצרט, לאחר שלקחו אותו מג'ונה ויזרד, אחד המשתתפים הנוספים במירץ אחר הרמזים. הם נעזרים בנלי לתרגומו מגרמנית, ומגלים ששלושה עמודים חסרים. בעקבות רמזים נוספים, איימי, דן ונלי נוסעים לזלצבורג שבאוסטריה. איימי ודן פוגשים שם באליסטר הו, והשניים החליטו לעקוב אחריו. אליסטר נכנס לקטקומבות של זלצבורג, והשניים נכנסו אף הם. שם הם פגשו את האיש בשחור. לאחר מכן המקום התפוצץ, אך איימי ודן הצליחו לברוח. אחרי הפיצוץ, דן איימי ונלי גילו שבב מעקב בקולר של החתול שלהם, צלאח א-דין. את השבב הם השתילו במקל ההליכה של אליסטר בזמן שהוא ישן. בתוך מקל ההליכה שלו הם מצאו רמז שהוביל אותם לוונציה שבאיטליה.
בוונציה הם עקבו אחר ג'ונה ויזרד, ומצאו כניסה סודית בחנות דיסקים אל המפקדה הסודית של בני בית יאנוס, אחד מארבעת הבתים של משפחת קהיל. במועדון, ג'ונה מוציא את שלושת העמודים החסרים של יומנה של נאנרל, ואיימי ודן מצליחים לגנוב אותו לאחר מרדף בתעלות ונציה, שבהן הם נפגשים גם באיאן ובנטלי קברה.
שלושת העמודים הובילו אותם למוזיאון של פידליו ראקו. הם נשארים עד שהמוזיאון נסגר כדי לנגן בצ'מבלו שנמצא שם את השיר של מוצרט שמצאו במסעם משום שחשבו שהדבר יוכל להועיל להם בדבר-מה. הקבראים השיגו אותם, וניגנו גרסה שונה של השיר שכוללת תו קטלני המעלה את הצ'מבלו שבו ניגנו בלהבות. השניים, איאן ונטלי, התעלפו. לאחר מכן, איימי ודן מצאו במוזיאון את הרמז העיקרי השני שגילו עד כה - טונגסטן. במקום הם גם מוצאים שני חרבות סמוראים. רמזים אלו מובילים את איימי, דן ונלי לטוקיו, יפן. הספר מסתיים בכך שמתגלה שהשבב בקולר של צלאח א-דין הוצב על ידי ויליאם מקינטייר, עורך דינה של גרייס, סבתם של דן ואיימי, וכן על ידי האיש בשחור.
Internet Engineering Task Force
Internet Engineering Task Force (בראשי תיבות: IETF; בתרגום חופשי: כוח המשימה ההנדסי של האינטרנט), הוא הגוף הממליץ על תקנים שמשמשים להפעלת האינטרנט.
תקנים אלו מתפרסמים במסמכי RFC (קיצור של Request For Comments). בזכות תקנים אלו יכול מחשב מתוצרת חברה אחת להתרבות עם מחשב מתוצרת חברה אחרת, ולהעביר מידע שיהיה מובן למגוון תוכנות.
תחילתו של ה-IETF בקבוצה של אקדמאים מאוניברסיטאות אמריקאיות שהתבקשו על ידי משרד ההגנה האמריקאי לפתח רשת מחשבים חסינה לחיבור מוסדות האקדמיה והממשל בעת מלחמה. רשת זו התפתחה להיות רשת האינטרנט. הקבוצה שמנתה 21 מדענים התכנסה לראשונה באפריל 1969 ופרסמה מסמך שכונה.