cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלאודיוס
רקע משפחתי, ילדות ונעורים
עם כל זאת נראה כי הציבור הרומי חיבב את קלאודיוס. בהלווייתו של אוגוסטוס נבחר קלאודיוס לייצג את מעמד הפרשים. כאשר ביתו נשרף, החליט הסנאט לבנות לו בית חדש על חשבונו. הם גם ביקשו כי יותר לקלאודיוס להשתתף בדיוני הסנאט. טיבריוס דחה את שתי הבקשות. במהלך התקופה שלאחר מות בנו של טיבריוס, דרוסוס יוליוס קיסר, היו שהציעו את קלאודיוס כיורש מוסכם לטיבריוס. קלאודיוס, בחוכמה, בחר להשתיק קולות אלו, שהגיעו בשיאה של תקופת הטרור של מפקד המשמר הפרטוריאני סיאנוס.
לאחר מותו של טיבריוס, הכיר הקיסר החדש קליגולה בשימושים שניתן לעשות בדודו קלאודיוס. הוא מינה אותו לקונסול לצדו עצמו בשנת 37, והצהיר כי בכך הוא מדגיש את זכרו של אביו המנוח, גרמניקוס. עם זאת התעלל קליגולה בקלאודיוס והציק לו בכל הזדמנות, בבדיחות ובמהתלות, בחיובו בסכומי כסף גדולים ללא כל סיבה, בהשפלתו בפני הסנאט וכיוצא בזה. על פי ההיסטוריון דיו קסיוס מרוב לחץ הפך קלאודיוס לאדם רזה ומיוסר, לקראת סוף כהונתו של קליגולה.
עלייה לשלטון
ב-24 בינואר 41 נרצח קליגולה על ידי קושרים שכללו את אנשי משמרו האישי שקשרו עם אצילים וסנטורים שקצו בשלטון הטירוף של הקיסר צמא הדמים. אין עדות כי לקלאודיוס היה חלק בקשר, על אף שיש הסבורים כי היה ער למזימה. מכל מקום, לאחר שהקושרים רצחו את אשתו של קליגולה, קיסוניה, ואת בתם התינוקת, נראה כי בכוונתם להשמיד את המשפחה הקיסרית כולה. בהמולה שהשתררה לאחר הרצח, ראה קלאודיוס כיצד המשמר רוצח אצילים שלא היה להם כל קשר למשטרו של קליגולה, וביניהם ידידיו של קלאודיוס עצמו. הוא חשש לחייו והתחבא במקום מוצנע בארמון. על פי המסורת, איש המשמר הפרטוריאני בשם גראטוס מצא את קלאודיוס מסתתר מאחרי וילון, והכריז עליו כקיסר. האירוע מתואר גם בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים". קלאודיוס נלקח למחנה הפריטוריאנים והושם תחת השגחתם.
הסנאט התכנס בבהילות, והחל בדיונים על המשטר הרצוי בעת הזו, אך לבסוף הידרדר הדיון לפסים אישיים שנגעו לשאלה מי מן הסנטורים יזכה במשרת הפרינקפס. מששמעו כי הפרטוריאנים הכתירו את קלאודיוס, דרשו כי המינוי יזכה להסכמת הסנאט, אך קלאודיוס סירב, מתוך הבנת הסכנה הצפויה במהלך זה. יוסף בן מתתיהו, והיסטוריונים נוספים, טוענים כי מאחורי קלאודיוס עמד המלך אגריפס הראשון או לפחות תיווך הלה בין הצדדים, אך היסטוריונים בני התקופה ממעיטים בחשיבותו של אגריפס. לבסוף הוכרח הסנאט להיכנע, ובתמורה להסכמה לשלטונו, חנן קלאודיוס את כל השותפים לקשר נגד אחיינו קליגולה. קלאודיוס נקט במספר צעדים למתן לגיטימציה לשלטונו, שרובם נועדו להדגיש את שייכותו לשושלת השליטה. הוא אימץ את השם "קיסר", אשר עדיין נשא משקל רב בקרב הציבור, ועל מנת לעשות כן השמיט את השם "נירון". על אף שמעולם לא אומץ על ידי אוגוסטוס או מי מבני משפחתו, הוא הרגיש כי יש לו את הזכות לעשות כן מכיוון שהיה נכדה של אחות אוגוסטוס אוקטביה. הוא אימץ גם את הכינויים "נכדה של אוקטביה" ו"אוגוסטוס" כפי שעשו קודמיו בתפקיד. הוא שמר על השם "גרמניקוס" על מנת לשמור על הקשר לאחיו האהוב.
מכיוון שלמשמר הפריטוריאני הייתה יד בעלייתו לשלטון, והסנאט נאלץ להסכים לכך (והיה זה הקיסר הראשון שהתמנה באופן זה) הביעו כותבים בני התקופה כסנקה התנגדות לשלטונו, בטענה כי נקנה בכסף על ידי המשמר הפריטוריאני. נראה כי כשם שעם מותם של אוגוסטוס וטיבריוס הותירו הקיסרים סכומי כסף לחלוקה לצבא בצוואתם, כך ציפו שיקרה גם לעיזבונו של קליגולה, על אף שהלה לא הותיר אחריו צוואה. עם זאת נראה, על פי מטבעות שטבע קלאודיוס, הכוללים שבחים למשמר הפריטוריאני, כי בתחילת שלטונו לפחות, חש קלאודיוס הכרת תודה לאנשי המשמר.
הרחבת האימפריה
תחת שלטונו של קלאודיוס התרחבה האימפריה הרומית לראשונה מאז ימי אוגוסטוס. הפרובינקיות תראקיה, מאוריטניה, נוריקום, פאמפיליה, ליקיה ויהודה סופחו במהלך שלטונו, אך כיבושו החשוב ביותר היה באי בריטניה.
בשנת 43 שלח קלאודיוס את אאולוס פלאוטיוס, בראש ארבעה לגיונות על מנת לכבוש את האי הבריטי לאחר שקיבל פניה מאחד מראשי השבטים היריבים באי. בריטניה הייתה מטרה אטרקטיבית לרומאים בשל עושרה במחצבים ובעבדים. האי שימש גם כמקלט למורדים מפרובינקיות אחרות, ולא ניתן היה להניחו לנפשו עוד זמן רב. קלאודיוס עצמו ביקר באי לאחר השלמת השלב הראשון של הלחימה, והביא עמו תגבורת המלווה בפילים. הוא עזב לאחר שישה עשר ימים, אך נותר בפרובינקיות זמן מה בטרם שב לרומא. הסנאט העניק לו טריומפוס (מצעד ניצחון) בשל מאמציו, כבוד השמור לבני המשפחה השליטה בלבד. קלאודיוס העניק כבוד זה גם לכמה ממפקדיו, ולבנו העניק את השם "בריטניקוס" אשר בחר שלא להשתמש בו בעצמו. כאשר האי הוכנע באופן סופי בשנת 50 העניק קלאודיוס חנינה לתושביו, ולמפקד הצבאות שנלחמו בו, קרקטקוס, העניק אחוזה בה חי בשלווה עד סוף ימיו. היה זה סוף יוצא דופן למפקד צבאי יריב, אך נראה כי הדבר היה דרוש על מנת להרגיע את המתנגדים לשלטון הרומי בבריטניה.
קלאודיוס ערך מפקד אוכלוסין בשנת 48 ופקד 5,984,072 אזרחים רומיים, גידול של כמיליון מאז המפקד האחרון שנערך עם מותו של אוגוסטוס. הוא סייע להגדיל את המספר באמצעות ייסוד מושבות שלתושביהן הוענקו זכויות האזרחות. מושבות אלו היו לעיתים מאוכלסות באוכלוסייה קיימת, לה הייתה אליטה שתמכה בשלטון הרומי. מספר מושבות הפכו לפרובינקיות חדשות בגבולותיה של האימפריה על מנת להבטיח את שלומם של הגבולות החדשים.
קלאודיוס כמנהלן וכשופט
קלאודיוס עצמו שימש כשופט במשפטים אזרחיים ופליליים במהלך כהונתו. ההיסטוריונים העתיקים מלינים על כך וטוענים כי פסקי דינו לא תמיד תאמו את לשון החוק. הוא גם היה נתון להשפעה בקלות על ידי בעלי הדין. עם זאת קלאודיוס הקדיש תשומת לב רבה לפעילות המערכת המשפטית. הוא האריך את כהונת המושב הקיצי של בתי המשפט, וגם את כהונת מושב החורף, וקיצר את זמני הפגרה המסורתיים. הוא אף קבע בחוק כי תובעים יישארו בתחומי העיר כל עוד עניינם תלוי ועומד, כפי שהיה נהוג לגבי נתבעים בלבד. אמצעים אלו שימשו לטהר את המערכת.
קלאודיוס שימש אף כמכריע בסכסוכים בין הפרובינקיות. הוא שחרר את האי רודוס מהשלטון הרומי הישיר, ופטר את טרויה ממסים. בתחילת כהונתו התגלע סכסוך דמים בין היוונים והיהודים בעיר אלכסנדריה, והוא קיבל את פניהן של שתי משלחות שייצגו את הקהילות היריבות. התוצאה הייתה "המכתב אל בני אלכסנדריה" אשר קיבע את זכויות היהודים בעיר, אך אסר עליהם לנוע בקבוצות גדולות. על פי יוסף בן מתתיהו הוא אישר את חירותם של כל היהודים באימפריה. כאשר חוקר מטעמו גילה כי רוב תושבי העיר טאראנטו לא היו בעלי אזרחות רומית, על אף שהתיימרו לכך, העניק הקיסר אזרחות לכל תושבי העיר. עם זאת, במקרים בודדים העניש אנשים שהתיימרו להיות אזרחים רומים בטענות שווא, והפך עבירה זו לעבירה הנושאת עמה את עונש המוות. באופן דומה, מכר לעבדות עבדים משוחררים שהתחזו להיות פרשים רומים.
צווי סנאט רבים פורסמו במהלך ימי שלטונו של קלאודיוס בנושאים מגוונים, החל מעצות רפואיות וכלה בעקרונות מוסריים. כך ציווה כי עץ הטקסוס הוא תרופה להכשת נחש, וכי הנפיחה בפומבי טובה לבריאות. כאשר גילה כי אדונים רבים משליכים את עבדיהם החולים ליד מקדשו של אסקלפיוס על מנת שימותו שם, אך אם החלימו משיבים אותם לעבדותם, ציווה כי עבד שהושלך למקדש והחלים ישוחרר מעבדותו. אם בחר האדון להרוג את העבד על מנת שלא להסתכן בשחרורו, ציווה קלאודיוס כי יואשם ברצח.
עבודות ציבוריות
קלאודיוס יזם עבודות ציבוריות רבות בתקופת שלטונו, הן ברומא עצמה והן בפרובינקיות. הוא בנה שתי אמות מים. ה"אקווה קלאודיה" בבנייתו החל קליגולה, וה"אניו נובוס". בנייתם של אלו הסתיימה בשנת 52, והן נפגשו בסמוך לשער הכניסה לעיר, ה"פורטה מאיורה". הוא החל אף בבניית אמת מים שלישית, ה"אקווה וירגו" אותה לא הצליח לסיים בימי חייו.
קלאודיוס הקדיש תשומת לב לתחבורה. הוא בנה דרכים ותעלות לאורכה של כל האימפריה. בין אלו הייתה תעלה גדולה בין נהר הריין והים, כמו גם דרך שהובילה בין איטליה וגרמניה. בשני מיזמים אלו החל אביו, דרוסוס. קרוב יותר לרומא בנה תעלה בין נהר הטיבר לפורטוס, הנמל החדש שבנה מצפון לאוסטיה. נמל זה נבנה בצורת חצי עיגול עם שני שוברי גלים, מימין ומשמאל, ומגדלור בפתחו. בניית הנמל והתעלה הביאה גם להפחתת ההצפות בעיר רומא.
הנמל באוסטיה היה חלק מפתרונו של קלאודיוס לבעיית המחסור בחיטה שאירעה לרוב בחודשי החורף, בהם הייתה התעבורה הימית מצומצמת. פתרון נוסף היה ביטוח הספינות נושאות החיטה המגיעות ממצרים בעונת החורף. הוא גם העניק למלחים הטבות מיוחדות לרבות אזרחות רומית לאלו מהם שהיו בעלי "הזכויות הלטיניות" בלבד, פטור מחוק פאפיה-פופיאה, אשר הטיל מגבלות על רווקים, ולנשים - זכויות "ארבעת הילדים" שניתנו לאישה שהיו לה ארבעה ילדים ויותר, וכללו הטבות כגון פטור מאפוטרופסותו של הבעל, שהייתה נהוגה במשפט הרומי. בנוסף לכך הפחית את המיסים שהשית קליגולה על מזון, וסייע לקהילות בהן הכו רעב או בצורת.
החלק האחרון של תוכניתו היה הגדלת כמות האדמות הניתנות לעיבוד באיטליה. הוא ניסה לייבש אגם באיטליה (האגם הפוקיני), באמצעות חפירת תעלה דרך קרקעיתו, אך נכשל בכך. רבים משליטי איטליה לאחריו ניסו כוחם בייבוש אגם זה עד למאה ה-19.
קלאודיוס והסנאט
בשל נסיבות עלייתו לשלטון התאמץ קלאודיוס במידה מרובה לפייס את הסנאט. במהלך ישיבותיו הסדירות של הסנאט ישב הקיסר בין החברים, ודיבר משהגיע תורו. כאשר הציג חוק חדש ישב על ספסל בין הקונסולים, כמשמש בתפקיד הטריבון. הוא סירב לקבל את כל תוארי הכבוד של קודמיו, והעדיף כי אלו יוענקו לו במהלך הזמן על ידי הסנאט. הוא התיר לסנאט להטביע מטבעות ארד בפעם הראשונה מאז שלטונו של אוגוסטוס, והכפיף את הפרובינקיות מקדוניה ואכיאה לשליטה ישירה של הסנאט.
קלאודיוס ניסה להפוך את הסנאט לגוף יעיל וייצוגי יותר. הוא נזף בסנטורים בשל סירובם להתווכח על התקציב שהציע, כאמור בשרידי נאום ששרד עד ימינו: "אם אתם מקבלים הצעות אלו, אבות מכובדים, אמרו זאת מיד ובקצרה. אם אינכם מקבלים אותם, מצאו חלופות, אך עשו זאת כאן ועכשיו. אם אינכם רוצים לקבל זמן נוסף לבחון את ההצעות, קבלו אותן, ואל תשכחו כי עליכם להביע את דעתכם. אין זה תואם את כבוד הסנאט כי ההצעות תתקבלנה ללא דיון, תוך חזרה על דברי הקונסול, והכרזה כי העניין "הובא לדיון"". אין לדעת אם לנזיפה זו הייתה השפעה על מהלך הדיון.
למרות זאת נותרו רבים בסנאט עוינים לקלאודיוס, ומזימות רבות נקשרו כנגדו. העוינות מצאה את דרכה אל כתבי ההיסטוריונים. כתוצאה מעוינות זו נאלץ קלאודיוס להפחית את כוחו של הסנאט. הוא שלל מן הסנאט את ניהול העיר אוסטיה לאחר בניית הנמל, וכן סמכויות רבות הנוגעות לניהול הכספי של האימפריה, אותן העניק לאנשי חסדו ולעבדיו המשוחררים. פעולות אלו רק הובילו לכעס נוסף, ולתדמית לפיה השולט באימפריה אינו הקיסר כי אם עבדיו השולטים בו.
מספר ניסיונות להפיכה נעשו במהלך שלטונו, ותוצאתן הייתה מוות של סנטורים רבים. אפיוס סילאנוס הוצא להורג עוד בתחילת שלטונו של קלאודיוס, בנסיבות לא ברורות. זמן מה לאחר מכן הסנטור ויניקיאנוס וסקריבוניאנוס, מושל דלמטיה הובילו מרד גדול, ועמם רבים מקרב המעמד הסנטורי. המרד נכשל בשל חוסר התלהבות מצד חייליו של סקריבוניאנוס והתאבדות רבים מן הקושרים כאשר נדמה היה שנכשל. סנטורים אחרים ניסו את כוחם בקשרים ובמרידות לאחר מכן, ונדונו למוות. חתנו של קלאודיוס, פומפיאוס מגנוס, הוצא להורג בשל חלקו בקשר שיזם אביו, קראסוס פרוגי. מזימה נוספת עירבה את הקונסולים לוקיוס סטורנינוס, קורנליוס לופוס ופומפיוס פדו. בשנת 46 אסיניוס גלוס וסטטיליוס קורבינוס הוגלו בשל חלקם בקשר בו השתתפו אף כמה מעבדיו המשוחררים של קלאודיוס. ולריוס אסיאטיקוס הוצא להורג ללא משפט מסיבות בלתי ידועות. המקורות העתיקים רומזים כי נאף עם אשת הקיסר. עם זאת מקורות אחרים מראים כי המדובר באשמה רצינית יותר. אסיאטיקוס היה בין השואפים לכתר במהומה שלאחר רצח קליגולה, ושימש כקונסול לצידו של סטטיליוס קורבינוס שהוזכר אף הוא כקושר. קשר נוסף, בו היה מעורב גאיוס סיליוס, כלל מעורבות של אשת הקיסר, מסלינה. סווטוניוס מונה 35 סנטורים ו-300 פרשים שהוצאו להורג בימי שלטונו של קלאודיוס.
נראה כי התדמית המודרנית של קלאודיוס, כרפובליקן בנשמתו, אשר העדיף את נירון על בריטניקוס כיורשו על מנת להשיב לרומא את שלטון הקהילה לאחר שהעם ימאס בשלטונם הקפריזי של הקיסרים, היא אך פרי דמיונו של רוברט גרייבס; האמת ההיסטורית היא שונה. קלאודיוס העדיף את משטר הקיסרות.
המזכירות וריכוז הכוח
קלאודיוס לא היה הראשון מבין הקיסרים שהשתמש בעבדיו המשוחררים למשימות היום יומיות של ניהול האימפריה. עם זאת היה הוא הראשון שהעצים את תפקידיהם בעוד שכוחו של הפרינקפס הפך לריכוזי יותר והעומס גדל בהרבה, וזאת בשל עוינות הסנאט, אך גם בשל יחס הכבוד שחש לסנטורים. קלאודיוס לא רצה שאנשים שנולדו חופשיים ישרתו אותו.
המזכירות חולקה ללשכות, שבכל אחת מהן עמד עבד משוחרר. נרקיסוס היה האחראי על התכתובת, ומרקוס אנטוניוס פאלאס היה למזכיר האחראי על האוצר. קאליסטוס היה למעין תובע כללי. מזכירות נוספת טיפלה בנושאים כלליים, ובראשה עמד פוליביוס, עד שהוצא להורג בשל בגידה. העבד המשוחרר היה רשאי לדבר בשמו של הקיסר באירועים רשמיים, ונרקיסוס נשא נאום בפני הצבאות העומדים לצאת לבריטניה. מאחר שאלו היו משרות חשובות, הסנטורים נמלאו חלחלה בשל הפקדתם בידי עבדים משוחררים. הכתבים העתיקים מלאים בביקורת על הקיסר שהפקיד את תכתובתו, את האוצר ואת המשפטים בידי עבדיו, והביא עצמו למצב נוח ליצירת מניפולציות. אותם מקורות עצמם מודים, עם זאת, כי ברוב המקרים נותרו העבדים נאמנים לקלאודיוס. קלאודיוס היה אסיר תודה להם על נאמנותם, ונעזר בעצתם, אם כי לא היסס להענישם כשהיה צורך בכך. אין דוגמאות לכך שעלייתו או נפילתו של אחד העבדים השפיעה על המדיניות, דבר המראה כי קלאודיוס נותר השליט בפועל בסופו של דבר.
ללא קשר למידת השפעתם הפוליטית, הצליחו אנשים אלו לצבור עושר אישי עצום באמצעות המשרות שניתנו להם. פליניוס הזקן טוען כי כמה מהם הפכו לעשירים יותר מקראסוס, שהיה האדם העשיר ביותר בימי הרפובליקה.
רפורמה דתית ואירועי ראווה
קלאודיוס קיים את משחקי המאה לציון יום השנה ה-800 לייסודה של רומא. אוגוסטוס קיים משחקים אלו פחות ממאה שנים לפני כן, אך קלאודיוס חלק על מניין השנים לפי אוגוסטוס. במשחקים אלו קיים קרבות ימיים גדולים, לציון ניסיונו ליבש את האגם הפוקיני.
מוות, האלהה, ומוניטין
יש הסכמה כללית כי קלאודיוס הורעל למוות, כפי הנראה באמצעות פטריות, ב-13 באוקטובר 54. ישנם מספר חשודים במעשה, ביניהם הלוטוס, ששימש כ"טועם" וקסנופון, רופאו. בנוסף ישנה עוד גרסה הסוברת שהוא אכל פטריות ולא הרגיש טוב, אשתו אגריפינה קראה לרופאו הפרטי אשר השתמש בנוצה כדי לגרום לו להקיא אך בדיעבד הרעל היה בנוצה. יש האומרים כי מת מיד, וחלק טוענים כי החלים, ולאחר מכן שב והורעל. ישנה הסכמה כללית כי ידה של אגריפינה הייתה במעשה. בשלב זה התקרב בריטניקוס לגיל הבגרות, והצורך בנירון כיורש הלך וקטן. קלאודיוס עצמו החל לדבר על גירושין. אגריפינה פעלה על מנת להבטיח את עלייתו של נירון לשלטון וסילוקו של בריטניקוס. האפשרות, המועלית על ידי חוקרים אחדים, כי קלאודיוס מת מזקנה, נראית בלתי סבירה לאור הגיל המופלג אליו הגיעו קרוביו – סבתו ליוויה מתה בגיל 87, דודו טיבריוס בגיל 79 ואמו אנטוניה התאבדה בגיל 73.
הסנאט הכריז על אלוהותו של קלאודיוס זמן מה לאחר מותו. אלו המתייחסים לפעולה זו של אגריפינה הצעירה כפעולה צינית צריכים לזכור כי פעולה זו לא היטיבה עמה כיורשת, שכן קלאודיוס לא נחשב לקיסר אהוב, ופולחנו לא קנה לאגריפינה ולבנה את אהדת ההמונים. יתרה מכך, אף שלימים בוטלה אלוהותו של קלאודיוס על ידי נירון, היא הושבה לקדמותה על ידי אספסיאנוס משהוכתר לקיסר לאחר מות נירון. אספסיאנוס שימש בתפקידים צבאיים רמים בעת כיבוש בריטניה, וזכר את קלאודיוס לטובה.
צוואתו של קלאודיוס הועלמה, ומעולם לא הוקראה בפומבי. קלאודיוס שינה אותה זמן מה לפני מותו, ויש המניחים כי שינה אותה לרעת נירון ולטובת בריטניקוס. אגריפינה פיטרה את העבד המשוחרר נרקיסוס זמן קצר לפני מות קלאודיוס, ורצחה אותו מיד לאחריו. נרקיסוס, שהיה אחראי על תכתובתו האישית של קלאודיוס שרף את כל המסמכים המצויים בידו לאחר פיטוריו, על מנת שאלו לא ישמשו כנגדו לאחר מות קלאודיוס. כך אבדה גרסתו של קלאודיוס עצמו לאירועי תקופתו. נירון ואנשיו החלו במסע הכפשות של הקיסר המת, ואפילו בהלוויה עצמה נשא נירון הספד שהיה ביקורתי כלפי אביו המאמץ. רוב החוקים והצווים שקלאודיוס טרח על הכנתם בוטלו, בטענה כי היו מעשה אווילי של זקן סנילי. דעה זו על קלאודיוס, כי היה זקן אוויל וטרחן, נותרה הגרסה הרשמית במשך כל תקופת שלטון נירון. בסופו של דבר הפסיק נירון להתייחס לקלאודיוס כליל, ושב וקישר עצמו למשפחה ממנה בא בטרם אומץ.
חייו הפרטיים
קלאודיוס קיים חיים פרטיים יוצאי דופן יחסית לבן המעמד הרומי הגבוה בתקופתו. על פי סויטוניוס, קלאודיוס "פרוע ביותר היה בתאוותו לנשים, אבל אל גברים לא נמשך כלל". כפי שציין אדוארד גיבון, מבין חמישה עשר הקיסרים הראשונים, היה קלאודיוס היחיד ש"טעמו באהבה היה נכון לחלוטין" (כפי הנראה הכוונה לכך שלא היו לו מאהבים גברים - הומוסקסואליות הייתה לצנינים בעיני גיבון). סווטוניוס והיסטוריונים בני תקופתו הביאו את אותה הטענה עצמה כנגד קלאודיוס. הם האשימו אותו כי נשותיו הן ששלטו בו וכי היה עבד לתשוקתו לנשים.
קלאודיוס נישא ארבע פעמים. לאחר שני שידוכים כושלים, הראשון לבת דודתו אמיליה לפידה, אשר לא הושלם בשל סיבות פוליטיות, והשני לליוויה מדולינה שהסתיים במותה החטוף של הכלה ביום החתונה, נישא לאשתו הראשונה, פלאוטיה אורגולנילה , שהייתה קרובה של נאמנתה של סבתו של קלאודיוס, ליביה, אשת אוגוסטוס. במהלך נישואיהם בא לעולם בן, קלאודיוס דרוסוס, אשר מת מחנק בעת שניסה לתפוס בפיו ענב שזרק לאוויר. בהמשך התגרש קלאודיוס בטענה שאשתו נאפה, ואף רצחה את גיסתה אפרוניה. כאשר פלאוטיה ילדה בת זמן מה לאחר הגירושין, רשם קלאודיוס את הבת כבתו של אחד מעבדיו המשוחררים. לאחר מכן, בשנת 28 נישא לאשתו השנייה, איליה פאיטינה, אחותו (דרך אימוץ) של סיאנוס. לשניים נולדה בת, קלאודיה אנטוניה, אך הם התגרשו, בעקבות נפילתו של סיאנוס, עם זאת הוא הגן עליה מפני הוצאה להורג שהייתה מנת חלקם של מקורביו של סיאנוס באותה עת.
בתחילת שנת 38 או 39 נישא קלאודיוס לאשתו השלישית, ולריה מסלינה, בת דודתו הצעירה ממנו אשר הייתה בעלת קשרים בחצרו של קליגולה. זמן מה לאחר מכן ילדה מסלינה בת בשם אוקטביה. בן נוסף, שנקרא גרמניקוס ולאחר מכן שונה שמו לבריטניקוס, נולד לאחר עלייתו של קלאודיוס לשלטון. נישואין אלו הסתיימו בטרגדיה. ההיסטוריונים מכפישים את דמותה של מסלינה, ומציירים אותה כנואפת סדרתית, מתחת לאפו של בעלה הזקן והשוטה. טקיטוס טוען כי היא הרחיקה לכת עד כדי כך שערכה תחרות במשגל עם פרוצה שהביאה לארמון. בשנת 48 נישאה למאהבה גאיוס סיליוס בטקס פומבי בעת שקלאודיוס שהה באוסטיה. אין לדעת אם התגרשה קודם לכן מקלאודיוס, ואם אכן התכוונה לכבוש את הכס לה ולמאהבה בהיעדרו של הקיסר. יש הטוענים כי סיליוס הוא שהשפיע על מסלינה בטענו כי ימיו של קלאודיוס בשלטון ספורים, וכי בנישואיה עמו תציל את עצמה ואת ילדיה מגורלה של קיסוניה, אשתו של קליגולה, ושל ילדיה שנרצחו. טקיטוס טוען כי מילויו של קלאודיוס את תפקיד הקנסור דרש ממנו זמן רב ומנע ממנו מלראות את המתרחש בחצרו. מכל מקום, התוצאה של המעשים הללו הייתה מותם של סיליוס, מסלינה, ויתר אנשיה. קלאודיוס השביע את אנשי המשמר הפרטוריאני כי יהרגו אותו אם יעז להינשא שוב.
למרות הכרזה זו, נישא קלאודיוס בפעם הרביעית, ונישואין אלו הם שהביאו למותו. אחייניתו אגריפינה הצעירה היא שהפעילה עליו את קסמיה הנשיים, על אף שעבדיו המשוחררים חיפשו מועמדות שונות, וראויות יותר. נראה כי למרות קסמיה הנשיים של אגריפינה, המניע של קלאודיוס מאחורי הנישואין היה פוליטי. ניסיון ההפיכה של סיליוס הראה את חולשת השושלת היוליו-קלאודית, אשר הדלדלה משנים של רציחות בתוך המשפחה. קלאודיוס עצמו התייחס אל הקו הקלאודי בתוך המשפחה, אך לא אל השושלת היוליאנית. לחולשה זו התווספה העובדה כי לא היה לו יורש ראוי, בהיותו של בריטניקוס אך ילד. אגריפינה הייתה אחת מן הצאצאים היחידים של אוגוסטוס שנותרו בחיים, ובנה, לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, היה אחד מן הזכרים האחרונים שנותרו בשושלת. בן זה יהיה ידוע לימים כנירון קיסר. יש הטוענים כי הסנאט הוא שהביא לנישואין על מנת לסיים את מאבק הדמים בין הקו הקלאודי והקו היוליאני, אשר שיאם היה במאבק בין אגריפינה, אשתו של גרמניקוס ואמה של אגריפינה הצעירה, ובין טיבריוס לאחר מותו של אוגוסטוס. נראה כי עם נישואיו של קלאודיוס לאגריפינה ועם אימוצו של בנה על ידי קלאודיוס לבן וליורש, תם סכסוך זה.
אגריפינה הייתה אדם תאב כוח. נירון הושא לאוקטביה, בתו של קלאודיוס, אומץ לבן על ידי קלאודיוס, ומונה ליורש בצוותא עם בריטניקוס הקטין. הסדר זה לא היה יוצא דופן. כך, למשל, מינה אוגוסטוס בשלב מסוים את נכדו, פוסטומוס ליורש במשותף עם טיבריוס, וכך מונה קליגולה על ידי טיבריוס כיורש בצוותא עם נכדו של טיבריוס, גמלוס. אימוצם של בגירים או נערים היה מסורת עתיקה ברומא, כאשר יורש בגיר ראוי לא היה בנמצא. זה היה המצב בעת שקלאודיוס הלך והזדקן, ובריטניקוס טרם הגיע לבגרות.
אישיותו
ההיסטוריון סווטוניוס מתאר את פגמיו של קלאודיוס בפירוט רב. על פי סווטוניוס היו ברכיו של קלאודיוס חלשות, וכרעו תחת כובד משקלו. ראשו רעד, הוא היה מגמגם ודיבורו מבולבל. הוא הזיל ריר ואפו נזל כאשר התרגש. סנקה מתאר את קולו של קלאודיוס כקול שאינו שייך לאף יצור חי, וידיו היו אף הן חלשות. עם כל זאת, סווטוניוס מציין שקלאודיוס "לא חסר היה הוד והדרת-פנים" ומתאר אותו כגבר גבוה, בנוי היטב, אשר פגמיו לא ניכרו לעין בעת שהיה ישוב ורגוע, אם כי החמירו בעת רוגז. ההיסטוריונים מסכימים כי מעת עלייתו לשלטון חל שיפור במצבו. קלאודיוס עצמו טען כי הגזים בפגמיו על מנת להציל את חייו.
רופאים מודרניים חלוקים בדבר האופי המדויק של מגבלותיו של קלאודיוס. לפני מלחמת העולם השנייה נטו לייחסן לשיתוק ילדים. כך, למשל, הייתה זו הדיאגנוזה שמסר הסופר רוברט גרייבס בספרו "אני, קלאודיוס" אשר פורסם בשנות ה-30. עם זאת שיתוק ילדים כשלעצמו אינו נותן מענה לכל התסמינים שתיארו בני זמנו של קלאודיוס. מחקרים מאוחרים מייחסים לקלאודיוס שיתוק מוחין כסיבה העיקרית למגבלותיו.
מבחינת אופיו מתואר קלאודיוס כנדיב וצנוע, אדם המתבדח באופן המוני המבליט את לקות הדיבור שלו שנחשבה למכוערת, צוחק ללא שליטה וסועד לעיתים בחברת הפלבאים. כן מתואר קלאודיוס כצמא דם, אכזר, ומהיר לרגוז. קלאודיוס מתואר כקל לשליטה ותלותי, המנוצל על ידי נשותיו ועבדיו המשוחררים, ובה בעת כפרנואידי וחושש לחייו. עבודותיו הנרחבות של קלאודיוס, שנמנה עם מלומדי זמנו, מציגות אדם אינטליגנטי, מנהלן מוכשר, ומלומד רב ידע. כך, הופכת אישיותו של קלאודיוס לחידה. מאז גילויו (בשנת 1912) של "המכתב לתושבי אלכסנדריה" שכתב קלאודיוס נעשתה עבודה רבה בניסיון להביא לרהביליטציה של קלאודיוס ולנסות להגדיר מחדש את אישיותו, מתוך הבנה כי ההיסטוריונים העתיקים היו נגועים בנטייה פוליטית, שכן כתומכי הרפובליקה והסנאט הרומי אל מול מוסד הפרינקפס, מצאו לנכון להשחיר את דמותו במודע או שלא במודע.
עבודותיו המדעיות והשפעתן
קלאודיוס היה כותב פורה במהלך ימי חייו. בתקופה בה היה שיא הקריירה הספרותית שלו, תקופת שלטון טיבריוס, לא ניתן היה לכתוב על קורות הרפובליקה הרומית, על מנת שלא להיחשד בטינה למשטר הפרינקפס. לפיכך עסקו ההיסטוריונים בתיאור אירועי הזמן האחרון, או אירועים ארכאיים שכמעט ונשכחו. קלאודיוס עסק בשני הנושאים. פרט להיסטוריה של שלטון אוגוסטוס, אשר כתיבתה גרמה לו נזק אישי כה רב, עבודותיו כללו היסטוריה של העם האטרוסקי ושמונה כרכים על ההיסטוריה של קרתגו, כמו גם מילון לאטרוסקית, וספר על המשחק בקובייה. למרות הצורך הפוליטי להתעלם מתקופת דמדומי הרפובליקה, כתב ספר המגן על קיקרו בפני האשמותיו של אסיניוס גאלוס, שלדעת סויטוניוס "נכתב בבקיאות לא מעטה".
קלאודיוס הציע רפורמה באלפבית הלטיני, וצירף שלוש אותיות נוספות, המכונות "האותיות הקלאודיות". את הצורך באותיות אלו הציע עוד בטרם עלה לשלטון, ולאחר עלייתו הביא לשימוש בהן על ידי הציבור הרחב. האות הראשונה הייתה האות C הפוכה, אשר שימשה לתאר את צירוף האותיות BS או PS, כשם שהאות X מתארת את הצירוף KS. אות נוספת הייתה מעין F הפוכה, אשר ייצגה U עיצורית. אות בצורת חציה השמאלי של האות H שימשה לייצג תנועת Y. אותיות אלו לא שרדו לאחר תקופת כהונתו, אם כי סווטוניוס, אשר חי מספר עשרות שנים לאחר מותו של קלאודיוס, ציין כי בימיו עדיין ניתן למצוא אותן מעת לעת במסמכים ציבוריים וחקוקות על גבי אנדרטאות.
כן כתב קלאודיוס אוטוביוגרפיה בשמונה כרכים, אשר סווטוניוס העיד עליה כי היא "בלא טעם רב אך בסגנון נאה". מכיוון שבנאומיו נהג קלאודיוס לבקר את קודמיו ואת קרוביו, ניתן לשער מה היה תוכנו של החיבור עליו מתח סווטוניוס את הביקורת.
אף אחת מעבודותיו של קלאודיוס לא שרדה. ישנם מקורות משניים המצטטים חלקים מהם. סווטוניוס מצטט את קלאודיוס פעם אחת במפורש, ונראה כי הסתמך על האוטוביוגרפיה של קלאודיוס בכתיבת ספרו. טקיטוס משתמש בטיעוניו של קלאודיוס כשהוא עוסק בצורך בשינוי האלפבית בתקופתו. ייתכן והשתמש בחלק מחיבוריו לכתיבת עבודותיו. פליניוס הזקן השתמש בחלק מן החיבורים עבור ספרו "תולדות הטבע".
השפעת המחקר ההיסטורי בן זמנו על קלאודיוס כשליט ברורה. רבות מעבודותיו הציבוריות היו פרויקטים בהם החל יוליוס קיסר. כאשר שימש בתפקיד הקנסור נראה כי פעל ליישום מדיניות המבוססת על מדיניות שנקטו אבותיו ששימשו בתפקיד, ובמיוחד אפיוס קלאודיוס קאקוס. הרפורמות הדתיות עליהן שקד, ומאמצי הבנייה שלו נראו כרצון ליישם בפועל את שהשיג בלמדנותו. כך, למשל, ידע כי קאקוס השתמש במשרת הקנסור על מנת להכניס לאלפבית הרומי את האות "R”, ונראה כי הדבר שימש לו כהשראה להשתמש במשרותיו על מנת להכניס לשימוש את האותיות שהמציא.
אהבתו לתיאטרון
אחד מתחביביו העיקריים של קלאודיוס היה לצפות בתיאטרון אלא שלא בהופעה תרבותית, כי אם בקרבות גלדיאטורים, קרב בין שני אנשים בעלי כושר הישרדות גבוה, המשתתפים יוצאים לקרב עם מגן ראש, חרב או חנית, מגן יד ומגני ברכיים. המטרה הייתה לפגוע בחזה של היריב ולהפילו. כאשר אחד נופל, הקיסר מורה לגלאדיאטור לשסע בסכין את חזהו של האחר. אם אין רשות של הקיסר, לא ממשיכים בקרב. קרבות פושעים אשר התקיימו ללא חפצים מגנים ובה המטרה פשוטה, להרוג אחד את השני.
עוד מופע מיוחד שאהב הוא הוצאה להורג על ידי חיות טרף. המוצא להורג נכנס לזירה עם חרב קצרה ואיתו עוד 4 חיות פרא כגון אריות ונמרים שהובאו במיוחד מאפריקה בעבור הון עתק.
קלאודיוס בתרבות ובאומנות
דימויו של קלאודיוס שאוב במידה רבה מן הרומנים ההיסטוריים "אני, קלאודיוס" (1934) ו"קלאודיוס האל" (1935), מאת רוברט גרייבס. הספרים, הכתובים בגוף ראשון, נותנים לקורא את הרושם המוטעה כי אכן הם מהווים את האוטוביוגרפיה של קלאודיוס, אשר נתגלתה לא מכבר. גרייבס השתמש בכוונה תחילה בידיעותיו ובכישרונו, על מנת ליצור רושם זה. דוגמה לכך היא פיסקה הכלולה בספר "אני, קלאודיוס", לפיה ניבא האורקל כי זיכרונותיו יתגלו אלף ותשע מאות שנים לאחר כתיבתם.
בשנת 1976 הפך ה-BBC את שני הספרים לסדרת טלוויזיה בת שלושה עשר פרקים, בשם "אני, קלאודיוס", בה השתתפו כמה מן הגדולים בשחקני התיאטרון והטלוויזיה בבריטניה. דרק ג'קובי שיחק את קלאודיוס. קלאודיוס על פי הספר והסדרה היה אדם נבון, חריף שכל, אשר השתמש בפגמיו הגופניים על מנת לשרוד בזמנים קשים, ואשר עלה לשלטון כנגד רצונו, כאשר כל רצונו היה להשיב לחיים את הרפובליקה שגוועה.
קלאודיוס והיהודים
עלייתו לשלטון של קלאודיוס סימנה רגיעה ביחסים שבין האימפריה ונתיניה היהודים. בניגוד לקודמו קליגולה שרצונו שעמי האימפריה יסגדו לו כאל כמעט הביא להתפרצות מרד יהודי שנמנע רק עם רציחתו, פעל קלאודיוס לתיקון הנזק וליישוב הסכסוך בין היהודים והיוונים באלכסנדריה ולפי בקשת חבריו אגריפס הראשון והורדוס הוציא צו שבו הוא מאשר את זכויותיהם של כל תושבי האימפריה היהודים.
בשנת 41 הרחיב קלאודיוס את ממלכתו של אגריפס על ידי סיפוח הפרובינקיה יהודה לתחום שלטונו ובכך איחד את ממלכתו של הורדוס תחת מלך יהודי. כמו כן העניק קלאודיוס את ממלכת כלקיס לאחיו הורדוס.
עם מותו של אגריפס, בשנת 44, הגיע קיצה של ההנהגה היהודית בארץ יהודה. השליטה עברה לנציב מטעם רומא ובכך נפתחה תקופת הנציבות הרומית השנייה.
בשנת 52 הגלה קלאודיוס את הנציב קומאנוס והחליף אותו באחד מעבדיו המשוחררים ש"נחשבו בעיניו במיוחד": הוא "כיבד את פליקס...ואף מינהו לנציב בפרובינציית יהודה". בזמן נציבותו של פליקס מצא קלאודיוס את מותו.
יש מקורת המראים כי קלאודיוס גירש את היהודים מרומא. לעומתם, קסיוס דיו, היסטוריון שחי בין המאה השנייה והמאה השלישית לספירה, טוען כי קלאודיוס לא גירש את כל היהודים מרומא:
זויה צ'אושסקו
זויה צ'אושסקו (ברומנית: Zoia Ceaușescu; 1 במרץ 1949 - 20 בנובמבר 2006) הייתה בתם של נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו ושל אלנה צ'אושסקו, מתמטיקאית בהכשרתה.
ביוגרפיה
זויה הייתה האמצעית מבין שלושת ילדי משפחת צ'אושסקו, היא נולדה בבוקרשט, רומניה ונקראה על שמה של הפרטיזנית הסובייטית זויה קוסמודמיאנסקיה. לאחר סיום הלימודים התיכוניים החלה בלימודי מתמטיקה באוניברסיטת בוקרשט והמשיכה בהם עד להשגת תואר דוקטור. היא עבדה כאסיסטנטית באוניברסיטת בוקרשט, אך רצתה להיות חוקרת, לכן עברה למכון למתמטיקה. המכון פורק והיא המשיכה ל-INCREST (ראשי התיבות של המכון ליצירה מדעית וטכנולוגית), שם התקדמה עד שעמדה בראש מחלקת המתמטיקה. היא פרסמה עשרות עבודות עד למהפכה הרומנית, אך אחרי המהפכה נעצרה בחשד ל"פגיעה בכלכלת רומניה" ושוחררה רק כעבור שבעה חודשים. ההאשמות בוטלו לבסוף, אך במכון סירבו לקבלה בחזרה לעבודה. היא פנתה לבתי משפט, אולם לאחר שחלתה ויתרה והסכימה לצאת לגמלאות.
זויה התחתנה לבסוף בהסכמת הוריה עם מירצ'אה אופראן והזוג התגורר בווילה במתחם המגורים של הוריה. לאחר המהפכה הרומנית (1989) השניים נעצרו ונכלאו באשמת "חבלה בכלכלת רומניה" משום שלא שילמו על כל מה שקיבלו. באוגוסט 1999 הם זוכו ושוחררו ואופראן הגיש תביעה משפטית נגד המדינה על מעצר שווא והחרמת חלק מרכושו וזכה בה. זויה פרסמה ספר בשם "237 ימים בקבר" (מספר הימים ששהתה במעצר), שכלל את חליפת מכתביה בתקופת מעצרה.
פישל
פישל הוא שם פרטי או שם משפחה, הנובע מהשם פיש – דג. {{פירושונים|
ראו גם
}}
שושנתא (דפוס סלומון)
ה-"שושנתא" היא כינויו של הדפס שנוצר בשנת 1862 ב"דפוס סלומון" בירושלים. היא מציגה את המקומות הקדושים בארץ ישראל ומעוצבת כמגזרת נייר בצורה של שושנה.
היסטוריה
ה"שושנתא" - שנחשב להדפס הליתוגרפי הראשון שנעשה בארץ ישראל - הודפסה בשנת 1862 בבית הדפוס של יואל משה סלומון ומיכל הכהן בירושלים. הייתה זו העבודה הראשונה שהודפסה בבית הדפוס. העבודה נסמכת על יצירות דומות שהודפסו באירופה במחצית השנייה של המאה ה-19 ויועדו לעולי רגל ולקהילות ישראל. בשונה מעיטורים יהודיים אחרים, ה"שושנתות" הודפסו משני עברי הדף, משום שנהגו ליצור מהן, בעזרת קיפול למשולשים וגזירות, צורה של שושנה. הדפס של שושנה אף מופיע בצידו האחורי של הדף. מבנה עיטורי זה שימש, בין היתר, כעיטור מקובל לסוכה.
שני צדיה של ה"שושנתא" של דפוס סולומון מכילים תיאורים של המקומות הקדושים המסודרים בשני מעגלים. במעגל הפנימי, המכיל תיאורים במסגרת עגולה, מופיעים תצלומים מעובדים של מקומות כגון יד אבשלום, מגדל דוד ועוד. המעגל החיצוני מכיל תיאורים במסגרת אליפטית ובהם הכותל המערבי, בית המקדש, ירושלים המתוארת מארבעה כיוונים שונים ועוד.
כבדהו וחשדהו
כבדהו וחשדהו הוא פתגם עברי המבוסס על דברי חז"ל, לפיהם יש לנהוג בבני אדם ביחס דו-ערכי: מחד, יש לנהוג בהם כבוד, ומאידך אין לתת בהם אמון בלתי מוגבל, אלא יש לנקוט אמצעי זהירות מפניהם, כדי שלא יגרמו לפגיעה או לנזק.
מקור הביטוי
כך נאמר במסכת דרך ארץ:
הביטוי המקוצר "כבדהו וחשדהו" רווח בפי הציבור, בכתב ובעל-פה, במאות השנים האחרונות.
ביחס ל"לדון לכף זכות"
סייג לכלל זה אנו מוצאים בדברי ספר חרדים בשם רבי יוסף יעבץ. לדבריו לאחר מעשה יש לדון לכף זכות, והחשד נועד רק להתגוננות לפני מעשה:
Reverie (אלבום של בן פלאט)
Reverie הוא אלבום האולפן השני של הזמר-יוצר האמריקאי, בן פלאט, שיצא, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, ב-13 באוגוסט 2021. כחלק מהאלבום, יצאו 2 סינגלים: "Imagine" ו-"Happy to Be Sad", שיצא ב-23 באפריל 2021 וב-16 ביולי 2021 בהתאמה.
אלן שאטר
קורות חיים
שאטר גדל ברובע אמיד יחסית בדרום דבלין. אביו היה בעל חנות לבגדי ילדים. האנטישמיות באירלנד של אותם ימים הייתה נפוצה, וגם שאטר עצמו נתקל בה, אבל זה אירע לדבריו רק לעיתים נדירות. עם זאת, בהמשך הדרך, ככל שהתקדם בסולם הפוליטי, רבו גילויי האנטישמיות כלפיו.
הוא למד בבית ספר ד'ה הייסקול, בית ספר תיכון פרוטסטנטי בדבלין (הקתולית), והיה קפטן נבחרת האתלטיקה הבית ספרית במשך שנתיים. לאחר מכן למד משפטים בטריניטי קולג' המפורסם, וקיבל תואר ראשון. גם כאן היה בנבחרת האתלטיקה של הקולג' (ריצה).
שאטר גילה דעות ליברליות בנושאים חברתיים שונים, כבר בתקופת לימודיו בקולג'. היה חבר במרכז לייעוץ משפטי חינם והפך בהמשך ליושב ראש שלו. השתתף ולאחר מכן אף ניהל גוף סטודנטיאלי שפעל למען ילדים עניים. והחל מתקופה זו ובמשך שנים רבות אחר כך, היה נשיאו של גוף שפעל כנגד סוגי ספורט הכרוכים בשפיכות דמים, כגון ציד וכו' (The Irish Council against Blood Sports). שאטר אף נענש בהזדמנות מסוימת בהיותו כבר חבר הפרלמנט, בשל הצבעתו כנגד דעת הרוב במפלגתו, בעד הצעת חוק לאיסור ציד ארנבות.
המשיך בלימודי משפטים, מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטת אמסטרדם וב-1976 קבל רישיון עריכת דין. שנה לאחר מכן הקים עם שותף, משרד עורכי דין, שהפך לידוע מאוד.
שאטר נשוי משנת 1982 לקרול אן לבית דנקר ואב לשני ילדים. גר בדבלין עיר הולדתו.
סופר
ב-1977 יצא לאור ספרו הראשון של שאטר - Family Law in the Republic of Ireland, ספר מקצועי משפטי אשר זכה להצלחה רבה, הופיע עד היום בארבע מהדורות ומצוטט בפסקי דין רבים. במהלך שנותיו בפרלמנט האירי לאחר מכן, יישם שאטר בחקיקה, חלק גדול מהרפורמות המשפטיות שהציע בספרו.
ספרו השני, Family Planning Irish Style יצא לאור ב-1979. גם בספר זה היה אמנם אלמנט משפטי חזק, משום שהספר עוסק ותוקף בצורה סאטירית את חוקי תכנון המשפחה ואיסור ההפלות באירלנד באותה תקופה, אבל הפעם היה זה יותר ספר קריאה, והוא אף הפך באירלנד לרב-מכר.
ספרו השלישי של שאטר יצא לאור ב-1989, כשהוא כבר היה חבר פרלמנט ותיק. הספר, רומן בשם Laura: A Novel You Will Never Forget, הפך גם הוא לרב-מכר באירלנד.
פעילות פוליטית
שאטר הצטרף למפלגת פינה גייל, מפלגת מרכז-ימין, ונבחר מטעמה לראשונה לפרלמנט האירי, ביוני 1981, כנציג מחוז מגוריו בדרום דבלין. הוא שב ונבחר מטעמה שוב ושוב, במשך יותר מעשרים שנה, עד יוני 2002. במהלך תקופה זו גם כיהן במשך כשמונה שנים (1991–1999) כחבר מועצת עיריית דבלין. בבחירות הכלליות שקיימה אירלנד ב-2002 הוא הובס, אך כעבור חמש שנים, במאי 2007 שב לפרלמנט האירי והוא מכהן בו עד היום.
עד מינויו לשר היה שאטר פעיל פרלמנטרי נמרץ והצליח להעביר חקיקה ענפה בתחומים שונים, בעיקר בכל הקשור לדיני משפחה, אך גם בבריאות, ספורט ועוד. הוא יזם בין השאר גם את הקמתה של הוועדה ליחסי חוץ בפרלמנט, היה חבר בה מאז הקמתה ב-1992, כמעט ללא הפסקה, ובמשך כחצי שנה (דצמבר 1996 - יוני 1997) אף כיהן כיו"ר שלה.
בבחירות הכלליות שקיימה אירלנד בפברואר 2011 ניצחה פיין גייל, לראשונה אחרי 14 שנה ומנהיגה אנדה קני הרכיב את ממשלת הקואליציה האירית השלטת גם כיום (2013). הוא מינה את שאטר לתפקיד כפול בממשלתו, כשר ההגנה וכשר המשפטים (השם המדויק של המשרד האחרון הוא - "משרד השוויון והצדק"). שאטר נכנס לתפקידו ב-9 במרץ 2011.
ביולי 2011 התפרסם בדו"ח האירי הרביעי בנוגע למקרי התעללות מינית, אודות מספר כמרים שהתעללו בילדים בקהילותיהם. הדו"ח עסק גם בהתעלמות או הפחתה בערך המעשים הללו מצד ראשי הכנסייה הקתולית באירלנד, אשר לא דיווחו על חלק מהאירועים למשטרה ולא סילקו את הכמרים הסוטים ממשרותיהם. שאטר, גם בתוקף תפקידו, עמד במרכז מאבקה של מפלגתו, כנגד הכנסייה הקתולית, לחקיקת חוק שיחמיר את הענישה על אי דיווח על מקרים מעין אלה.
במאי 2014 התפטר מתפקידו כשר ההגנה והמשפטים. בשנת 2016 נערכו בחירות כלליות באירלנד בהן איבד שאטר את מקומו.
פרו ישראלי ולוחם באנטישמיות
בתור היהודי היחיד בפרלמנט האירי ספג שאטר גילויים אנטישמיים מצד עמיתיו לבית הנבחרים. לא אחת קראו לעברו חברי פרלמנט יריבים "לחזור למולדתו", כשהם מתכוונים לישראל, וגילויים אנטישמיים נוספים. הוא עצמו, במסגרת חברותו בפרלמנט, היה פעיל גם בנושאים יהודיים. הוא אף נסע ב-1985 לברית המועצות דאז ונפגש שם עם דיסידנטים יהודים, מסורבי עלייה לישראל.
בינואר 2007, כשהיה שאטר עדיין עורך דין פרטי, בין שתי תקופות הכהונה הנפרדות שלו בפרלמנט, הוא הביא להתנגדות של מפלגתו כולה למתן היתר כניסה לאיש חזבאללה, שהוזמן על ידי ארגון פרו פלסטיני אירי לסבב הרצאות במדינה.
כחבר ועדת החוץ של הפרלמנט האירי הוא התבלט במיוחד בעמדותיו הפרו ישראליות, כנגד הרוב האנטי ישראלי בוועדה ובפרלמנט בכלל. בייחוד בלטה הגנתו על ישראל כנגד מתקיפיה בתקופת מבצע עופרת יצוקה בעזה (דצמבר 2008 - ינואר 2009). בתקופה זו הגיע לכדי התנגשות מילולית שזכתה לפרסום רב למול הישראלי לשעבר אילן פפה וספג (יחד עם שגריר ישראל לאירלנד), מחברי פרלמנט אנטי ישראלים, עלבונות אנטישמיים, שהגיעו עד כדי כינויים כמו "גבלס" ועוד.
במאי 2012, כשנה לאחר מינויו לשר, תקף שאטר את פעילותו של ארגון אירי פרו פלסטיני, שגרם באיומים ובהסתה לביטול ביקורה בישראל של להקת "דרוויש" (Dervish). מדובר בלהקה אירית ידועה, שהייתה בשעתו נציגת אירלנד לאירוויזיון 2007 (הגיעה אמנם למקום האחרון). שאטר כינה את דרך הפעילות של אותו ארגון אירי פרו פלסטיני - "פשיזם תרבותי". כחודש אחר כך, ביוני 2012 הוא היה אחד הקולות הבודדים באירלנד שהתנגדו למשט השני לעזה, שנה אחרי אירועי המשט לעזה (2010).
במרץ 2013, הודיעה בולגריה, שהחזבאללה היה זה שביצע את הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס, בולגריה, ביולי 2012. בעקבות ההוכחות לכך, שסיפקה בולגריה למדינות האיחוד האירופי, החל ויכוח בתוכן, האם להכריז על ארגון חזבאללה כולו כעל ארגון טרור, או רק על "האגף הצבאי" שבו. האיחוד האירופי החליט בסופו של דבר להכריז רק על "האגף הצבאי" של החזבאללה כעל ארגון טרור. שאטר היה בין הקולות האירופים החזקים הבודדים שתמכו בהכרזה כזו על הארגון כולו, כאשר טען שאין בחזבאללה כל הפרדה בין אגף מדיני לצבאי.
בנובמבר 2013 התגלו תלויות על גשר בעיר לימריק במערב אירלנד, כרזות אנטישמיות נגד שאטר, בשל יהדותו. עיר זו, הרביעית בגודלה באירלנד, נודעה עוד בראשית המאה ה-20, בשל האירוע האנטישמי ביותר באירלנד, שאירע בה, חרם לימריק. בכרזות נאמר בין השאר כי "שאטר למד מהמולדת שלו כיצד לצלוב עם קטן", "ההשפעה היהודית מביאה לאירלנד את הייאוש של הפלסטינים", ועוד.
קלוריה
קלוריה (סימן מקוצר: cal) היא יחידת מידה לחום ואנרגיה. כמות האנרגיה הדרושה כדי לחמם 1 גרם מים במעלת צלזיוס אחת, בלחץ של אטמוספירה אחת.
כמות חום זו איננה קבועה אלא היא תלויה בטמפרטורה ההתחלתית של המים, ולפיכך יש מספר הגדרות שונות עבור קלוריה. ההגדרה המקובלת ביותר היא זו של קלוריית 15°C: כמות האנרגיה הדרושה כדי להעלות טמפרטורה של גרם מים מ-4°C ל-5°C בלחץ של אטמוספירה אחת. יחידת מידה זו שווה ל 4.184 ג'אול.
בסימון תזונתי ותורת התזונה משתמשים לרוב (אך לא תמיד) במילה קלוריה במשמעות של קלוריה גדולה (סימון Cal) שהיא 1,000 קלוריות "קטנות" (סימון cal), כלומר קילו-קלוריה אחת (קק"ל kcal). כך, למעשה, ניתן להבין את משמעות המילה קלוריה רק מתוך ההקשר והערך המספרי. שימוש במונח "קילו-קלוריה" בהקשר לתזונה החל בסוף המאה ה-19 בעבודות של ווילבור אולין אטוואטר.
קלורימטריה במזון
הגוף החי מפיק אנרגיה ממזון על ידי חמצון של גלוקוז (נשימה תאית), שהוא תוצר פרוק של אבות המזון. יחידת המדידה השימושית לכמות האנרגיה בתחום המזון, קילוקלוריה (אלף קלוריות), היא האנרגיה הדרושה לחימום ליטר מים במעלה אחת. על אף שיחידת המדידה היא קילוקלוריה, היא מכונה בקיצור "קלוריה" ברוב המופעים העממיים שלה.
שיטת מדידה פשוטה ונוחה ליישום לכמות הקלוריות במזון היא מדידת החום הנפלט משריפת כמות מדודה של מזון (שהוא תהליך המדמה באופן גס את תהליך החימצון המתבצע בגוף החי). מדידה זו מבוצעת במכשיר הנקרא "קלורימטר". שיטה זו אינה מבטאת באופן נכון את כמות האנרגיה שמפיק הגוף מהמזון, מאחר שבתהליך זה מתחמצן כל החומר האורגני שבמזון, כולל חומרים שמערכת העיכול האנושית אינה מעכלת, ולפיכך מספקת המדידה ערך קלורי גבוה מזה שיופק בפועל מהמזון. למשל רב הסוכר "תאית" (צלולוזה), המרכיבה סיבים תזונתיים, תפיק חום בקלורימטר אף על פי שאינה ניתנת לעיכול בגוף האדם.
שיטת מדידה אחרת המקובלת כיום למדידת הערך הקלורי של המזון מכונה "כלל 4-9-4". על פי שיטה זו לכל גרם חלבון במזון מיוחסת אנרגיה הניתנת לניצול של 4 קלוריות, לכל גרם שומן 9 קלוריות ולכל גרם של פחמימות 4 קלוריות. בנוסף, גרם אלכוהול תורם 7 קלוריות, גרם חומצה אורגנית 3 קלוריות ורב-כהלים 2.4 קלוריות לגרם. 4-9-4 היא שיטה מקורבת מקובלת ונוחה לרמת האנרגיה שהגוף מסוגל להפיק מהמזון. שיטה זו משמשת לרישום הערך הקלורי על מוצרי מזון כמתחייב בחוק. אולם, גם שיטה זו אינה מדויקת, מאחר שקיימת שונות בין יכולת הספיגה של אבות המזון ממקורות שונים. כך למשל, גרם חלבון ביצה שייספג כמעט בשלמותו בגוף יחושב כמו חלבון שבסובין, שרק 40 אחוזים ממנו נספג בגוף. כמו כן, הנוסחה אינה מבחינה בין סוכרים שונים או בין שמנים רוויים לשמנים בלתי רוויים.
קושי נוסף הקיים במדידת רמת האנרגיה שבמזון הוא העובדה כי פרוק המזון עצמו הוא תהליך הדורש אנרגיה. כמות האנרגיה המושקעת בפרוק המזון משתנה מאוד מסוג מזון אחד לאחר. כך למשל פרוק וספיגת 100 גרם סוכרוז נקי (שהוא הסוכר הלבן הנפוץ) הוא נמוך ביחס לאנרגיה הדרושה לצורך פרוק וספיגת 100 גרם בשר. כמות האנרגיה הדרושה לפרוק אינה מחושבת בשתי השיטות לאמדן הערך הקלורי ובכך מביאה לעיוות נוסף באמדן האנרגיה הפוטנציאלית שבמזון.
בישראל, מחויבים יצרנים ויבואנים של מזון לפי תקנות בריאות הציבור (מזון) (סימון תזונתי), התשנ"ג- 1993 לציין על האריזה את הערכים התזונתיים ובראשם הערך הקלורי ל-100 גרם מהמוצר. יוצאים מן הכלל לחוק הם מוצרים דוגמת קפה, תה ותבלינים.
כיום יחידת המדידה הנפוצה לאנרגיה במדעים היא הג'ול (או ג'אול) והשימוש במידת הקלוריה הצטמצם לתחום התזונה. קלוריה גדולה [-kcal] אחת שווה ל-4185 ג'ול בקירוב.
אובליסודון
אובליסודון (שם מדעי: Aublysodon) הוא סוג דינוזאור טורף במשפחת הטירנוזאוריים, אשר כיום ייתכן שהוא מבוטל מחמת הספק. המשמעות של שמו המדעי לא מובהקת, אך נראה שפירושה: "שן הפונה אחורה". לסוג זה הועברו כמה מינים במשך הזמן אך כמעט כולם הופרדו, למעט Aublysodon mirandus.
מאפיינים
מאובניו של הדינוזאור הטורף התגלו בתצורות נהר ג'ודית' שבמונטנה בידי החוקר ג'וזף ליידי בשנת 1868, אשר התבססו על ממצאיו של הגאולוג פרדיננד ואנדוויר היידן מ-1854 ו-1855. במראם השיניים היו מעוקלות ובעלות זרימה אחורית, מה שנתן להם את שמם. שיניים מאובנות אלה בעלות מבנה זה התגלו גם בעוד אזורים בארצות הברית ובקנדה ואף באסיה והם דמו במראם לאלה של הדספלטוזאורוס.
מאובנים אלה דמו לעוד כמה מאובנים מהמאה ה-18 וה-19 אשר נחקרו על סמך ממצאי שיניים בודדות, ביניהם הטרודון, הטרכודון והפלאוסקינקוס. בנוסף הם דמו למאובני עוד טירנוזאור מבוטל שנמצא באזור - הדינודון (Deinodon), כשבעבר הוא השתייך לאותו הסוג כמותו.
ב-1902 סבר החוקר לורנס לם שמאובני השיניים דומים לאלה של בני משפחת האורניתומימיים ושייך את המין לאורניתומימוס. בהמשך התברר שבני המשפחה היו חסרי שיניים בכלל, כך שהסוג חזר למשפחת הטירנוזאורים.
כיום רואים בשרידיו ממצאים של שיני דספלטוזאורוס או של טירנוזאורוס צעיר, כך שסוג זה בטל.
תיאה (כוכב לכת משוער)
תֵיאָה (באנגלית: Theia) הוא כוכב לכת משוער שהיה קיים בראשית מערכת השמש. על פי ההשערה המקובלת של ההתנגשות הענקית, התנגש כוכב לכת זה בכדור הארץ הקדום לפני כ-4.533 מיליארדי שנים. תיאה היה בערך בגודלו של כוכב הלכת מאדים. לאחר ההתנגשות בכדור הארץ התקבצו השברים ופסולת החלל של תיאה והתאספו יחד סביב כדור הארץ, מה שיצר את הירח המוקדם. יש מדענים המאמינים שלאחר שהפסולת מההתנגשות עפה הרחק בחלל, נוצרו שני ירחים שונים שמאוחר יותר התמזגו ויצרו ירח יחיד.
שם
תיאה הוא על שמה של הטיטאנית תיאה מהמיתולוגיה היוונית. במיתולוגיה היוונית הייתה תיאה אמה של סלנה, אלת הירח. שם אחר לכוכב לכת זה הוא אורפאוס; אומנם נעשה שימוש בשם זה בעבר, אך הוא נשכח במידה רבה.
טרנטולה אדומת אחוריים גואטמלית
תיאור
אדומת האחוריים הגואטמלית דומה לטרנטולה האדומה הקוסטה-ריקנית (Brachypelma angustum), אך לגואטמלית יותר שערות אדומות על הרגליים ובאזור הבטן. צבעה הכללי שחור, וגודלה בבגרות מגיעה ל-12 עד 15 ס"מ (נקבה).
תיאה (כוכב לכת משוער)
מסלול הקפה
מסלול ההקפה של תיאה סביב השמש עבר בנקודה L4 או L5 של מסלולו של כדור הארץ כיום. תוך כדי תנועת כוכב הלכת המשוער תיאה בתוך מערכת השמש המוקדמת, עמוסת האסטרואידים, הוא צבר מסה וגודלו הגיע בערך לגודלו של מאדים.
תאוריות לאורך ההיסטוריה
משחר האסטרונומיה המודרנית, הוצעו לפחות ארבע השערות למקורו של הירח כגון: גוף יחיד איכשהו חולק לכדור הארץ והירח, הירח נתפס בכוח המשיכה של כדור הארץ (כמו שרוב ירחיהם של כוכבי הלכת השונים במערכת השמש החיצונית נתפסו), כדור הארץ והירח נוצרו בו זמנית כאשר הדיסקה הקדם-פלנטרית גדלה, ותרחיש ההתנגשות הענקית של תיאה. לאחר משימות אפולו המאוישות לירח בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה העשרים חזרו האסטרונאוטים מהמשימות עם דגימות של סלעים ואבק מהירח, לאחר בדיקות במעבדה נמצא כי הרכב הסלעים דומה להרכבו של קרום כדור הארץ, השערת המדענים היא כי הסלעים עפו אל תוך החלל כתוצאה מההתנגשות הענקית והתאספו יחד מאוחר יותר בהיווצרות הירח.
דינודון
דינודון (שם מדעי: Deinodon; מילולית: "שן מחרידה") הוא סוג דינוזאור טורף בן למשפחת הטירנוזאוריים, אשר כיום ייתכן שהוא מבוטל מחמת הספק. בסוג זה נכלל מין בודד - Deinodon horridus. הוא חי בתור הקרטיקון לפני 77 מיליון שנה.
מאפיינים
המאובנים של הדינוזאור הטורף התגלו בתצורות נהר ג'ודית' שבמונטנה בידי פרדיננד ואנדוויר היידן ונקראו ב-1856 בידי החוקר האמריקאי ג'וזף ליידי. הם התגלו בסמוך לממצאי טירנוזאור אחר - האובליסודון. הממצאים כללו רק מאובני שיניים חזקות ומעוקלות מעט.
מאובניו של הדינוזאור דמו מאוד לאלה של הגורגוזאורוס, והחוקרים ויליאם דילר מתיו וברנום בראון מצאו ששני הסוגים היו בעלי מבנה שיניים כמעט זהה. עם זאת מאחר שהגוף היה חסר הם נמנעו מלכלול אותו באותו סוג. חוקרים מאוחרים סברו שהשיניים דומות בצורתם לאלה של הדספלטוזאורוס ואולי אף לסוג (שבוטל בהמשך) אובליסודון. ב-1902 הוחלט להפוך את הסוגים דינודון ואובליסודון למוטלים בספק.
פיטה טאופטופואה
פיטה ניקולאס טאופטופואה (באנגלית: Pita Nikolas Taufatofua; נולד ב-5 בנובמבר 1983) הוא לוחם טאקוונדו טונגי-אוסטרלי המתחרה בקטגוריית המשקל של 80 ק"ג ומעלה. טאופטופואה הוא גם מחליק סקי למרחקים.
קריירה
טאופטופואה נולד באוסטרליה, אך גדל בטונגה, והחל להתאמן בטאקוונדו בגיל 5. הוא נכשל בשני ניסיונותיו הראשונים להשתתף במשחקים האולימפיים, בתחרויות שנערכו לקראת אולימפיאדת בייג'ינג (2008) ואולימפיאדת לונדון (2012).
גם דרכו לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) לא הייתה פשוטה. הוא סבל מפציעה שכללה שישה שברים ושלושה קרעים ברצועות, ובמשך שלושה חודשים היה מרותק לכיסא גלגלים. לקראת המשחקים השתתף בטורניר הקדם-אולימפי של אוקיאניה, וניצח במפתיע בקרב הגמר את הניו זילנדי דאפיד סנדרס, שדורג במקום ה-15 בעולם. בעקבות ניצחונו, הבטיח את השתתפותו במשחקים, והיה ללוחם הטאקוונדו הראשון שמייצג את טונגה במשחקים האולימפיים. כדי לממן את הגעתו, נעזר במימון המונים. הוא נבחר לשאת את דגל ארצו בטקס הפתיחה, ומשך תשומת לב בהופעתו, כשלבש רק חצאית טאוואלה מסורתית, ופלג גופו העליון היה משוח בשמן.
במשחקים עצמם הובס בשמינית הגמר על ידי האיראני סג'ד מרדאני בתוצאה 16-1 והודח.
לקראת אולימפיאדת פיונגצ'אנג החל להתאמן בסקי למרחקים וב-20 בינואר 2018 דווח על הכללתו במשחקים. הוא נשא פעם נוספת את דגל המשלחת והופיע שוב כשפלג גופו העליון ערום למרות הטמפרטורה הנמוכה. בתחרות הסקי למרחקים סיים במקום ה-114 מתוך 118 מתחרים.
לטאופטופואה תואר בהנדסה, ונכון לשנת 2016 לומד לתואר שני בתחום. במקביל, הוא עובד כיועץ נוער, ומאז גיל 18 גם עסק בדוגמנות.
סטון בוץ' בלוז
סטון בוץ' בלוז (באנגלית: Stone Butch Blues) הוא רומן שנכתב על ידי הפעיל/ה הטרנסג'נדר/ית לזלי פיינברג. הספר מספר את סיפורה של ג'ס גולדברג, בוץ' שחוקרת את זהותה המגדרית והשתייכותה לקהילה הלסבית, בין היתר דרך מעבר מגדרי. הסיפור מתרחש בשנות הששים, לפני מהומות סטונוול והולדת התנועה לזכויות הלהט"ב המודרנית. זהו הספר הראשון שתורגם לעברית שעוסק בנושא מעבר מגדרי FtM (מנקבה לזכר).
עלילה
ג'ס גולדברג, הדמות הראשית, מודעת מגיל צעיר כי היא שונה משאר הבנות. היא שונאת ללבוש שמלות, לעיתים קרובות נשאלת - "האם את בן או בת?" - על ידי זרים.
הבוז של ההורים שלה והשנאה של רוב חבריה לכיתה נהיית כה דכאנית, שהיא בורחת מהבית זמן קצר לפני יום הולדתה השש עשרה. היא מוצאת משפחה חדשה בין עמיתיה לעבודה במפעל, ובין הבוצ'ות והפמיות (באותה תקופה - לסביות עם נראות נשית מסורתית) אשר פוקדות את הברים הגאים בבאפלו, ניו יורק.
לאורך חייה, ג'ס חווה תחושות של חוסר שייכות. גם כאשר מתאפשר לה להתלבש בבגדי גברים, הכללים לגבי כיצד להיות בוץ' לא תמיד מתאימים לה. ג'ס מסתתרת מאחורי פרסונה של "סטון בוץ'", תדמית אשר אינה באמת מגנה עליה מפני טראומה, ולעיתים מרחיקה ממנה אינטימיות.
ג'ס מגלה שהיא יכולה ליטול הורמונים זכריים ו"לעבור" בתור גבר. היא מרגישה שזו הדרך היחידה שהיא יכולה להפסיק להיות מתויגת כאאוטסיידרית. אבל תהליך הפיכתה לגבר מרחיק אותה מהקהילה הלסבית ומכריח אותה לחיות בשקר מול כל שאר העולם. בסופו של דבר, ג'ס מפסיקה לקחת הורמונים, ולומדת להרגיש בנוח כפי שהיא, בלי קשר מה חושבים אחרים. בסוף הספר, היא הופכת להיות אקטיביסטית, דוגלת בזכויות ובכבוד להם כל אדם ראוי בלי קשר לזהותו המגדרית.
פרסום
הרומן פורסם על ידי FireBrand Press ב-1993. ב-2003 יצאה מהדורה מחודשת של Alyson Books. בתחילת 2013, פיינברג הודיע/ה שהספר לא ייצא עוד לאור, אך שיהיה ניתן להזמין עותקים לפי בקשה באתר האינטרנט. בנוסף, באתר ניתן להוריד קובץ PDF של הספר, בחינם.
לזלי שארפ
לזלי שארפ (באנגלית: Lesley Sharp; נולדה ב-3 באפריל 1960) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. ידועה בעיקר מתפקידיה בטלוויזיה הבריטית בסדרות "לדפוק שעון", "בוב ורוז" ו"החיים שאחרי".
ביוגרפיה
שארפ נולדה במנצ'סטר, לנקשייר, אנגליה. בתוכנית הטלוויזיה של ה-BBC היא התחקתה אחר שורשיה המשפחתיים. בריאיון לגארדיאן סיפרה שארפ שהיא התחילה לשחק כי כילדה חשה היא "בלתי נראית" ושאינה מתאימה לסביבתה. עוד אמרה שקיבלה השראה מן השחקן דיק אמרי.
בגיל 18 עברה לגור בלונדון, בתחילה לא התקבלה לבית ספר למשחק ועבדה במחלקה לחינוך ומדע במוזיאון ויקטוריה ואלברט. שם הייתה אחראית על מילוי טפסים של שעות נוספות של השומרים. חוסר הכישרון שלה בחשבון גרם לה לעשות טעויות רבות, עד לבסוף פוטרה. ב-1982 למדה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
הופעת הבכורה של שארפ על המסך הייתה בסרטו של אלאן קלארק "ריטה, סו ובוב גם הוא" (1986) בתפקיד מישל, אשתו של בוב. ב-1987 השתתפה בסרט נוסף שביים קלארק "Road", עיבוד קולנועי למחזה של ג'ים קרטרייט, בתפקיד ואלרי. הופעות נוספות שלה בקולנוע היו בתפקידי משנה בסרט "The Rachel Papers" מ-1989, ובסרטו של סטיבן פוליאקוף "Close My Eyes" בהשתתפות קלייב אואן ואלן ריקמן. שארפ מיצבה את עצמה כשחקנית מוכשרת בתפקידים חברתיים וריאליסטים בהופעות כמו בסרט "עירום" של מייק לי (199) ובסרטו של ג'ימי מקגוורן "כומר". עוד השתתפה בסדרה "החשוד העיקרי" (1995) ובסרט "ללכת עד הסוף" (1997).
במהלך הקריירה שלה הופיעה שארפ במגוון סרטי קולנוע, אך היא מוכרת בעיקר לצופי הטלוויזיה. עד סוף שנות התשעים של המאה העשרים, הוצעו לה תפקידים ראשיים במספר רב של סדרות דרמה, לרוב ממוקמות בצפון בריטניה. אחרי הסדרה "Common As Muck" מ-1997 שיחקה ב-"Playing the Field", סדרה על אודות קבוצת כדורגל לנשים שרצה במשך חמש עונות (1998–2002). היא הופיעה בתפקידי משנה ב-1999 בסרט "תקוות גדולות" כגברת ג'ו, וב-"Nature Boy" ב-2000. אחר כך קיבלה תפקיד ראשי כטרודי גרהם בסדרה זוכת הבאפט"א "לדפוק שעון" של פול אבוט, שרצה ארבע עונות (2000–2003). ראסל ט. דייוויס ליהק אותה לשחק לצידו של אלן דייוויס בסדרה "בוב ורוז". על תפקידה זה הייתה שארפ מועמדת לפרס באפט"א. עוד הופיעה שארפ בסרט "ממעמקי הגיהנום" בכיכובו של ג'וני דפ, וב-"Cheeky" שביים דייוויד ת'יוליס שכיכב לצידה בסרט "עירום". ב-2003 הופיעה שארפ בדרמה "The Second Coming" שכתב ראסל ט. דייוויס, והייתה "האישה שהרגה את אלוהים" בדמות סטיבן בקסטר, בגילומו של כריסטופר אקלסטון.
ב-2004 שיחקה שוב בסרט של מייק לי "וירה דרייק". ב-2005 הופיעה בטלוויזיה בסרטי הדרמה "Planespotting","Born with Two Mothers" ו-"Our Hidden Lives". באותה שנה החלה לגלם את אליסון מונדי, אשה המסוגלת לתקשר עם המתים, בסדרת "החיים שאחרי" לצידו של אנדרו לינקולן בתפקיד רוברט ברידג', הפרופסור הספקן.
ב-2005 חזרה שארפ להופיע בתיאטרון אחרי הפסקה של עשר שנים. היא גילמה את אמה במחזה "The God of Hell " מאת סם שפרד בתיאטרון דונמר ורהאוס בבימויה של קאתי בורק. היא תארה את המחזה כ"קומדיה שחורה על הרעל בלב אמריקה". שארפ התרכזה בעבודתה בתיאטרון מספר שנים, וב-2008 הופיעה שוב בטלוויזיה בסדרת הדרמה "הילדים" מאת לוסי גאנון. עוד ב-2008, השתתפה בפעם השלישית בסדרה של ראסל ט. דייוויס וגילמה את סקיי סילווסטרי בפרק "חצות" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". מאוחר יותר רצה דייוויס ששארפ תהיה האשה הראשונה שתגלם את הדוקטור.
ב-2009 שיחקה שארפ בגרסה של ה-BBC ל"יומנה של אנה פרנק" בתפקיד פטרונלה ואן דאן. לאחר מכן שיחקה בתפקיד אשתו של פאדי קונסידיין בסדרה של ערוץ 4 "Red Riding". היא השתתפה בסדרת הדרמה "Moving On" שהפיק ג'ימי מקגוורן, בסיפור האחרון בסדרה "אפקט הפרפר". ב-2009 כיכבה שארפ ב"קול קטן" (The Rise and Fall of Little Voice) בתיאטרון וודוויל לצידם של מארק וורן ודיאנה ויקרס. ההצגה רצה מאוקטובר ועד ינואר שנה שאחרי. החל מ-2011 היא מככבת בסדרת הדרמה המשטרתית "סקוט וביילי" בתפקיד ג'נט סקוט. ממאי 2012 החלה לככב בסדרה הקומית של SKY1 "סטארלינגס" בתפקיד ג'אן סטארלינג.
ב-2021 גילמה את דמותה של רוזלינד בסדרת הטלוויזיה "גורל: סאגת ווינX".