cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישמח-אדד
השתתפותו במלחמות
בשנת 1777 לפנה"ס, הוא ביקר בתותול כדי לחזק את חיל המשמר שלה כנגד זמרי-לים, ששהה בימחד והסתייע בירים-לים הראשון. בסופו של דבר נכבשה תותול על ידי זמרי-לים בשנת 1776 לפנה"ס. אי השקט התגבר בשטחים שבתחום אחריותו, והוא ריכז כוחות צבא במארי, תרקה וסגרתום, וסיוע צבאי נשלח אליו על ידי אחיו. בשנת 1776 מת שמשי-אדד הראשון. זמרי-לים יצא מתותול דרומה לכיוון מארי, כבש את תרקה וסגרתום. לאחר מכן כבש את צופורום, שהייתה קו הגנה אחרון לפני מארי. תושביה ברחו למארי. בסופו של דבר, מארי נכבשה וישמח-אדד ברח מהעיר. זמרי-לים לא הרס את הארמון, הוא העביר חלק מהאמרכלות של הארמון שישרתו אותו. הוא גם שמר על ארכיונו של ישמח-אדד.
אלט ג'יי
אלט ג'יי (באנגלית: alt-J; ידועה גם בסימן ∆) היא להקת אינדי רוק בריטית, שהוקמה בשנת 2007. אלבום הבכורה שלהם "An Awesome Wave" יצא במאי 2012 באירופה ובספטמבר 2012 בארצות הברית וזכה בפרס מרקורי באותה השנה. אחד משירי הלהקה, "Left Hand Free", הושמע במהלך סרט גיבורי-העל שובר הקופות "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים".
ישמח-אדד
בקורת ממשפחתו
המכתבים שנמצאו במארי כוללים בקורת רבה שישמח-אדד קיבל מאביו ומאחיו על פעולותיו. הוא הואשם בכך שהוא עצלן, עוסק בפינוק עצמי וכאחד שלא ממלא את חובותיו המלכותיים. באחד המכתבים הוא הואשם בכך שהעדיף את תענוגותיו המיניים, על פני מילוי חובותיו כשליט. הוא הושם פעמים ללעג על ידי אביו ואחיו בכך שהוא לא לוקח תפקיד פעיל מספיק בניהול האזור שהוא אחראי עליו. באחד המכתבים כתב לו אביו: "עוד כמה זמן נצטרך להדריך אותך בכל עניין? האם אתה ילד ולא מבוגר? האם אין לך זקן על הסנטר? מתי תתחיל לקחת אחריות על הבית שלך? האם אינך רואה שאחיך מוביל צבא גדול? כך גם אתה קח אחריות על הארמון שלך ועל ביתך". במכתב אחר הוא משווה אותו לאחיו הבכור שהיה לוחם מוצלח באומרו: "בעוד אחיך מנצח, אתה לעומתו שוכב בין הנשים". רוב הביקורת נבעה מכישלונותיו של ישמח-אדד לבצע את תפקידיו הפוליטיים. למשל, היה זה מתפקידו למנות מושל לעיר תרקה, או למנות אחראי על הארמון במארי. כישלונותיו לבצע זאת היו הבסיס לביקורת של אביו.
לגמרי במקרה!
לגמרי במקרה! (באנגלית: ) היא קומדיית מערכונים ששודרה בערוץ דיסני. הסדרה היא סדרת בת לקומדיית המצבים "תנו לסוני צ'אנס", ורוב שחקניה הראשיים טיפאני ת'ורנטון, סטרלינג נייט, ברנדון מייקל סמית', דאג ברושו ואליסין אשלי ארם מושאלים מסדרה זו. פרק הבכורה שודר ב-5 ביוני 2011, ובישראל כחצי שנה לאחר מכן ב-6 בפברואר 2012.
אלט ג'יי
תולדות הלהקה
ב-13 בינואר 2014 פרש גיטריסט הלהקה, גוויל סיינסבורי.
ישמח-אדד
בקורת ממשפחתו
בנוסף לביקורת מצד אביו, הוא קיבל מכתבי ביקורת גם מאחיו אישמה-דגן, שבאה לידי ביטוי בתכתובת ביניהם. באחד המכתבים הוא כותב לו: "למה אתה מקים יללה על הדבר הזה? זו לא התנהגות ראויה". הוא גם מציע את עצמו כמתווך בינו ובין אביו, וממליץ לו להתכתב עם אביו דרכו כך שהוא יוכל לייעץ לו. ייתכן שדבריו לא נכתבו במטרה לסייע לאחיו, אלא כדי להרוויח כוח פוליטי רב יותר לעצמו. במכתב אחר מצטט ישמח-אדד מכתב תלונה של אביו שבו הוא קורא לו ילד ולא גבר, ומתלונן על כישלונותיו בניהול ביתו. ישמח-אדד שואל את אחיו: איך הוא יכול לקרוא לי ילד וחסר יכולת לנהל את ענייני, כשהוא קידם אותי. איך זה יכול להיות כשאני גדלתי אצל אבא מאז היותי קטן, כמה משרתים ואחרים הצליחו להוציא אותי מאהבת אבא. אני הולך עכשיו לדון עם אבא על האומללות שלי. הטקסטים ששרדו על ישמח-אדד, עוסקים בעיקר בנושאים האלה. ייתכן והם מביאים לידי ביטוי את הלחץ בו שמשי-אדד הראשון היה נתון בו, כשהרגיש שממלכתו מתחילה להתפורר.
לגמרי במקרה!
ב-2 במאי 2012 השחקנית טיפאני ת'ורנטון רמזה בראיון שהסדרה לא תחזור לעונה שנייה.
אלט ג'יי
תולדות הלהקה
סמל הלהקה היא האות הגדולה היוונית דלתא, ∆, הנוצרת מצירוף המקשים alt-J במקלדת מקינטוש ומשמשת במחקר המדעי כסימן מתמטי לציון שינוי או שוני.
קריירה מוזיקלית
אלבום הבכורה שלהם, An Awesome Wave, שוחרר ב-25 במאי 2012 על ידי "Infectious Music", והסתמך על ז'אנרים מוזיקליים רבים (פולק, רוק, פופ, היפ הופ, אינדי רוק, ריפים כבדים ומוזיקה אלקטרונית). האלבום הושלם במשך 3 שבועות בינואר 2012, הלהקה הוסיפה 6 או 7 חומרים שהוקלטו בעבר לאלבום.
לאחר הוצאת האלבום, הלהקה הוציאה את השיר "Slow Dre" באינטרנט, השיר הוא בעצם מאשאפ של השירים: "Still dre" של סנופ דוג והשיר "Slow" של קיילי מינוג. חוץ מהשיר "Slow Dre" הלהקה הוציאה את השיר "Leon". השיר לא נכלל באלבומם הראשון וגם הוא יצא באינטרנט בלבד.
בנוסף, הלהקה הוציאה את השיר "Buffalo" בסוף שנת 2012 עבור הסרט "אופטימיות היא שם המשחק" עם בראדלי קופר וג'ניפר לורנס.
הופעות
הלהקה יצאה למסע הופעות קצר בבריטניה ובאירלנד ב-2012, מסע ההופעות החל ב-24 במאי באקדמיית דבלין והסתיים ב-1 ביוני. באותה שנה, הלהקה ניגנה במספר רב של פסטיבלים בקיץ כדוגמת: Latitude, Tramlines, Bestival, Reading and Leeds, End Of The Road, Milhões de Festa, T in the Park, Green Man Pukkelpop, Lowlands.
שנה לאחר מכן הלהקה הופיעה בפסטיבלים רבים כגון: Lollapalooza 2013, Coachella 2013, Sasquatch! ,Glastonbury Festival 2013 ,Open'er Festival 2013.
פרסים
בשנת 2012, אלבום הבכורה של Alt-J זכה בפרס מרקורי הבריטי. האלבום "An Awesome Wave" היה גם מועמד לשלושה פרסי Brit (פריצת השנה, אלבום השנה והרכב השנה). "An Awesome Wave" הוכרז כאלבום השנה של תחנת הרדיו: "BBC 6 Music" של שנת 2012. שלושה מהשירים מאלבום זה הצליחו להיכנס למצעד ה-100 באוסטרליה, עם 'Something Good' במקום ה-81, "Tessellate" במקום 64, ו-'Breezeblocks' במקום ה-3.
ב-2013 זכה האלבום "An Awsome Wave" בתואר האלבום הטוב ביותר של פרסי איבור נובלו הבריטי.
לגמרי במקרה!
רקע
הצילומים החלו ב-30 בינואר 2011, והשם החדש נחשף כשלושה חודשים מאוחר יותר ב-4 באפריל. פרק הבכורה של "לגמרי במקרה!" שודר בערוץ דיסני ב-5 ביוני 2011 ונצפה בקרב 4.1 מיליון ילדים בתחום הגילאים 6–11 ובני נוער בתחום הגילאים 9-14. בישראל שודר פרק הבכורה כשנה לאחר מכן ב-6 בפברואר 2012. בהמשך ספגה הסדרה נתוני מדרוג נמוכים למדי, ואחרי עונה אחת שכללה 26 פרקים בלבד היא אינה נבחרה להתחדש לעונה נוספת.
מוזיאון ארנסט
מוזיאון ארנסט (בהונגרית: Ernst Múzeum) היה מוזיאון אמנות הונגרי עכשווי בבודפשט. בתחילה היה זה המוזיאון הפרטי של היהודי-הונגרי לאיוש ארנסט, אותו הקים במאי 1912. לימים היה זה אחד מהמוסדות המסונפים להיכל האמנות. בשנת 2013 פסק המוזיאון מלהתקיים. כיום "מרכז הצילום בן זמננו על שם רוברט קאפה" ממוקם במקום הזה.
בתקופת חיי הבעלים
לאיוש ארנסט, שנולד למשפחת סוחרים יהודית עשירה, לא המשיך את עיסוקו של אביו, סיטונאות מסורתית, אלא התמסר לאיסוף דברי אמנות ולמתן חסות לאמנים מודרניים. כבר בגיל 15 החל לאסוף תמונות וחפצים שהיו קשורים להונגריה. עד שנת 1912 הוא צבר שפע של חומרים היסטוריים ואמנותיים, שעל בסיסם פתח בשנת באותה השנה את המוזיאון הפרטי שלו, מוזיאון ארנסט.
בניין המוזיאון היה ממוקם ברחוב נאג'מזה 8 (Nagymező utca) בבודפשט. המוזיאון עוצב על ידי דיולה פודור.
בבניין אנחנו יכולים לראות גם את היצירות של שני אמנים בולטים של האר נובו ההונגרי, המבואה, תוכננה על ידי אדן לכנר, והויטראז'ים הצבעוניים עוצבו יוז'ף ריפל-רונאי ומנו רוט.
לאיוש ארנסט והמוזיאון שלו מילאו תפקיד משמעותי באמנות התקופה, ובנוסף הציג המוזיאון את זיכרונות העבר ההונגרי. אמנים הונגרים מודרניים הצליחו להציג את עצמם במוזיאון ארנסט כחלק מתערוכות קולקטיביות או תערוכות אוסף. לאיוש ארנסט מעולם לא יכול היה לוותר על הערכת היצירות התרבותיות של זמנו, בנוסף לזכרונות העבר ההונגרי.
הוא הפך את אוסף האמנות ואת האוסף ההיסטורי ההונגרי שלו לאוצר ציבורי, וארגן כל העת תערוכות. התערוכות של מוזיאון ארנסט קיבלו במהרה תפקיד חשוב במהלך המשבר הראשון של "היכל האמניות", בשל הצגתם של יצירות אמנות מודרניות. תערוכות זיכרון של המוזיאון היו בולטות (למשל, יוז'ף ריפל-רונאי, תיוודאר קוסטקה צ'ונטווארי, דיולה דרקוביץ').
לאחר מות הבעלים
בעקבות התאבדותו של לאיוש ארנסט בשנת 1937, נמכר האוסף העשיר והמקוטלג באופן מקצועי במכרז ב -1939. רוב היצירות נקנו על ידי מוזיאונים הונגריים. לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1950, הפך המוזיאון לשעבר של ארנסט, מסונפת להיכל האמניות - לתערוכות אמנות התקופה.
מטרתו של מוזיאון ארנסט היא לשמר את זכרו של המייסד לאיוש ארנסט, לא רק על שמו אלא גם על מסורותיו. הפונקציות שלאיוש ארנסט ייעד למוזיאון שלו דרושות עד היום.
הטזו אדאצ'י
הַטָזוֹ אַדָּאצִ'י (ביפנית: 安達 二十三; 17 ביוני 1890 – 10 בספטמבר 1947) היה גנרל יפני בצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה. מבין ראשי הפיקוד היפני במהלך המערכה בגינאה החדשה ומפקד ארמיית השדה ה-18.
שנותיו הראשונות
אדאצ'י נולד בשנת 1890 (תקופת מייג'י), במחוז אישיקווה, האימפריה היפנית, למשפחה ענייה בעלת רקע צבאי. הוריו לא יחלו לממן את לימודיו בחטיבת הביניים, אך הודות לקשריהם בצבא אדאצ'י נרשם לאקדמיה הצבאית הקיסרית בטוקיו.
לבחינות המקדימות למד אדאצ'י משמעת קפדנית וגם אומנות יפנית, בין לבין טנקה. לאחר מכן הוא התקבל לאקדמיה הצבאית, שבראש ניהולה עמדו ותיקי מלחמת רוסיה-יפן, שחינכו את הטירונים באימונים אכזריים. אדאצ'י סיים את לימודיו בשנת 1910 ושירת בדיוויזיית המשמר הקיסרי הראשונה.
שלא כמו קציני צבא רבים בימיו, אדאצ'י נמנע מכל מעורבות בתככים הפוליטיים שחלחלו ליפן בשנות העשרים והשלושים והיה מסור מאוד לאשתו ולמשפחתו בלי להביע כל עניין באירועים כגון ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932. אדאצ'י סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1922, אך לא התנסה בכל לחימה עד שנות השלושים של המאה העשרים, כאשר הוצב בצבא קוואנטונג, זרוע של הצבא היפני הקיסרי אשר פיקדה על הפלישה היפנית למנצ'וריה ומאוחר יותר הפכה לצבא הרשמי של מדינת החסות היפנית מנצ'וקוו (על שם חבל הארץ מנצ'וריה).
בסין
לאחר תחילתה של מלחמת סין–יפן השנייה עקב תקרית גשר מרקו פולו, אדאצ'י שירת בקרב על שאנגחאי ביולי 1937. אדאצ'י נהג לפקד מהחזית על דיוויזיית חיל הרגלים ה-37 שהיה מפקדה ונודע כבר-מזל על כמות הכדורים מהם הצליח להתחמק. האומנם מזלו נגמר בספטמבר, כאשר מטח מרגמה פגע ברגלו הימנית. הוא חזר לפקד על יחידתו בדצמבר, בשיאם של אירועי טבח ננקינג, מידת מעורבותו וקשרו לביצוע הזוועות בבירה הסינית הכבושה אינה ידועה.
אדאצ'י עם הזמן הועלה בדרגות הודות לביצועיו ובנובמבר 1940 מונה למפקד הארמייה האזורית בצפון סין בדרגת לוטננט גנרל. בתפקיד זה פיקד על מאבק קשה נגד לוחמת גרילה של המפלגה הקומוניסטית של סין והנהיג טקטיקה בשם "שלוש הכל" (להרוג הכל, לשרוף הכל, לבזוז הכל).
בגינאה החדשה
הארמייה ה-18 הצטרפה לדיוויזיה ה-51 לקראת קרב ים ביסמרק (2 במרץ 1943), במסגרתו הובסו הכוחות היפנים נגד האמריקאים והאוסטרלים. במהלך המערכה על גינאה החדשה עמד אדאצ'י בפני דילמה: אם פיזר את כוחותיו, הכוחות המפוזרים לא יעמדו נגד כוחות האויב; אם הוא ריכז את כוחותיו, הוא הסתכן בהפצצה אווירית ובקושי רב להתחיל בתנועה מהירה במקרה של מתקפת נגד מסיבית.
הגנרל האמריקאי דאגלס מקארתור ידע שהכוחות היפנים המוצבים באיי הודו המזרחיים ההולנדיים חלשים וכיבוש שטחים אלו בידי בעלות הברית במהלך אפריל 1944 הותירה את אדאצ'י ורוב הארמייה ה-18 מנותקת בג'ונגל. האספקה היפנית הייתה מספקת לחודשיים בלבד, וללא כל תקווה ש-55,000 החיילים שנותרו תחת פיקודו של אדאצ'י יוכלו לצאת חיים מהאזור שבקושי יכלו לחיות בתוכו ב-15,000 הילידים המקומיים, החליט אדאצ'י לתקוף את ראש החוף של בעלות הברית באיטאפה. המתקפה היפנית החלה ב-10 ביולי. היפנים היו מיואשים ונלחמו בפראות, אך ב-3 באוגוסט המתקפה נכשלה. מתוך 140,000 חיילי הארמייה ה-18 המקוריים בתחילת המערכה בניו גינאה, בקושי 13,000 היו עדיין בחיים עם סיום המלחמה.
על אף התבוסה הרת האסון הזו, אדאצ'י היווה דוגמה לקצינים בצבא היפני. ב-15 באוגוסט 1945 יפן נכנעה אך אדאצ'י ושאר הארמייה ה-18 המשיכו להילחם. לאחר הכניעה הרשמית של יפן ב-2 בספטמבר 1945 הכוחות עדיין לא נכנעו. ב-11 בספטמבר 1945 הגנרל אדאצ'י בליווי צוותו הגיע לקווי החזית וחתם על כניעת הכוחות המוצבים בגינאה החדשה.
לאחר כניעת האימפריה היפנית, בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק דן את אדאצ'י למאסר עולם בגין מתן צו לעידוד רצח טייסים שבויי מלחמה שנתפסו. אדאצ'י התאבד בשנת 1947 לאחר שהעיד על פועלו במלחמה בפני קצינים אמריקאים בגינאה החדשה. הוא שמר על הבטחתו ומעולם לא שב ליפן.
פרנק יוברט מקנמרה
סגן-מרשל אוויר פרנסיס יוברט "פרנק" מקנמרה (באנגלית: Francis Hubert (Frank) McNamara; 4 באפריל 1894 - 2 בנובמבר 1961) היה חייל בכוחות ההגנה של אוסטרליה שקיבל את צלב ויקטוריה, שהוא העיטור הצבאי הגבוה ביותר עבור גבורה בפני האויב שניתן להעניקו לחבר בכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת או חבר העמים הבריטי. הוא שירת בחיל האוסטרלי המעופף, וקיבל את העיטור על פעילותו ב-20 במרץ 1917, כשחילץ טייס עמית שהופל מעבר לקווי האויב. מקנמרה היה הטייס האוסטרלי הראשון, והיחיד במלחמת העולם הראשונה, שקיבל את צלב ויקטוריה. מאוחר יותר הוא התמנה לקצין בכיר בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
ראשית חייו ותחילת מלחמת העולם הראשונה
מקנמרה נולד בעיירה ראשוורת' שבוויקטוריה, והיה בנם הבכור של ויליאם פרנסיס מקנמרה, פקיד במחלקת אדמות המדינה, ואשתו רוזאן. הוא החל את לימודיו בבית הספר היסודי של ראשוורת', והשלים את חינוכו העל-יסודי בבית הספר התיכון החקלאי שפארטון, אליו התקבל באמצעות מלגת לימודים. ב-1910 עבר עם משפחתו למלבורן.
הוא הצטרף לבית הספר לצוערים ב-1911, וביולי 1913 הוסמך כלוטננט משנה (סגן משנה) בגדוד ה-49. הוא החל לעבוד כמורה לאחר שסיים בהצלחה את לימודי ההוראה ב-Melbourne Teachers' Training College ב-1914, ולימד במספר בתי ספר בוויקטוריה. הוא נרשם גם לאוניברסיטת מלבורן, אך לימודיו הופרעו על ידי מלחמת העולם הראשונה.
מקנמרה גויס לשירות צבאי פעיל באוסטרליה עם הכרזת המלחמה באוגוסט 1914. הוא שירת במשך תקופות קצרות בבסיסים בקווינסקליף ובפוינט ניפן שבוויקטוריה, ובדצמבר הצטרף לבית הספר לקצינים שבברודמדוס (Broadmeadows). בפברואר 1915 החל להדריך במרכז האימונים של הכוח האימפריאלי האוסטרלי. ביולי הוא קודם לדרגת לוטננט, ומיד התנדב לקורס אווירונאוטיקה בבית הספר המרכזי לטיסה שבפוינט קוק.
מקנמרה החל להשתתף בקורס טיס בפוינט קוק באוגוסט 1915, ב-18 בספטמבר ערך את טיסת הסולו הראשונה שלו בבריסטול בוקסקייט, והוסמך כטייס באוקטובר. ב-6 בינואר 1916 הוצב כנספח בטייסת 1 של החיל האוסטרלי המעופף, שנודעה עד 1918 גם כטייסת 67 של החיל המעופף המלכותי. במרץ עזב את מלבורן לכיוון מצרים על גבי האונייה HMAT אוסרובה, והגיע לסואץ כעבור חודש. במאי סופח באופן זמני לטייסת 42 של החיל המעופף המלכותי, על מנת שיוכל ללמוד בבית הספר המרכזי לטיסה באפהייבן שבאנגליה; סיפוחו לחיל האוסטרלי המעופף פורסם בלונדון גאזט ב-5 ביולי 1916.
מקנמרה השלים את קורס הטיס באפהייבן, ובאוגוסט הוצב במצרים, אך ב-8 בספטמבר אושפז בבית חולים בגלל דלקת באשכים. הוא שוחרר מבית החולים ב-6 באוקטובר, ושירת למשך תקופה קצרה כמדריך טיסה בטייסת 22, לפני שהוצב מחדש בטייסת 1. במשימתו הראשונה, שהייתה סיור מעל סיני, הוא לא היה מודע לכך שמטוסו נפגע מירי נ"מ, וחזר לבסיסו כשאספקת שמן המנועים שלו נוצלה כמעט עד תום. הוא טס במטוסי B.E.2 ומרטינסייד, ובחודשים שלאחר משימתו הראשונה יצא לגיחות סיור והפצצה.
צלב ויקטוריה
ב-20 במרץ 1917 טס מקנמרה במטוס מתוצרת מרטינסייד, והיה חלק מרביעיית מטוסים של טייסת 1 שנטלה חלק בפשיטה נגד צומת מסילות רכבת עות'מאנית ליד עזה. בגלל מחסור בפצצות חומשו כל המטוסים בשישה פגזי הוביצר מותאמים בקוטר 4.5 אינץ'. מקנמרה הטיל בהצלחה שלושה פגזים, אך הרביעי התפוצץ בטרם עת, וגרם לו לפציעות רסס קשות ברגל. הוא פנה בחזרה לבסיס שלו, ואיתר את אחד מחבריו לטייסת באותה משימה, קפטן דייוויד ראתרפורד, שהיה על הקרקע ליד מטוס ה-B.E.2 המיורט שלו. במקרים דומים קודם לכן נהרגו חיילי מדינות ההסכמה על ידי חיילי מעצמות המרכז, ומקנמרה הבחין במספר פרשים טורקים בדרכם אל ראתרפורד.
למרות תנאי השטח הקשים והפצע הפתוח ברגלו, הוא נחת ליד ראתרפורד בניסיון לחלצו. במטוס חד-מושבי זה לא היה תא טייס נוסף, וכתוצאה מכך החליט ראתרפורד לקפוץ ולהיאחז בכנף המטוס. כתוצאה מהפציעה ברגלו והמשקל העודף של ראתרפורד, שהפר את שיווי המשקל המכני של המטוס, התרסק מקנמרה בזמן שניסה להמריא. שני החיילים, שניצלו מפציעה נוספת בתאונה, הציתו את המרטינסייד ומיהרו לעבר מטוס ה-B.E.2 הדו מושבי של ראתרפורד. ראתרפורד תיקן את הנזק במנוע המטוס, ובמקביל השיב מקנמרה אש באמצעות אקדח תופי לעבר הפרשים הטורקים שהתקרבו אליהם וירו עליהם. שני הטייסים האחרים מטייסת 1, לוטננט (לימים מרשל אוויר) פיטר רוי מקסוול דראמונד ולוטננט אלפרד אליס, החלו גם כן בהפצצת חיילי האויב. מקנמרה הצליח להתניע את ה-B.E.2 ולהמריא, כשראתרפורד יושב בתא הנווט. מקנמרה היה על סף איבוד הכרה, אך הצליח להטיס את המטוס בחזרה לאורך 110 קילומטרים לאל עריש.
זמן קצר לאחר הנחיתה איבד מקנמרה את ההכרה. הוא פונה לבית החולים, שם כמעט מת מתגובה אלרגית לחיסון נגד טטנוס שניתן לו. הוא נאלץ לעבור החיאה, אך התאושש במהירות. ב-26 במרץ המליץ בריגדיר גנרל ג'פרי סלמונד, המפקד הכללי של בריגדת המזרח התיכון, כי מקנמרה יקבל את צלב ויקטוריה. ב-3 וב-4 באפריל כתבו דראמונד, אליס וראתרפורד את הצהרותיהם אודות פעילותו של חברם לנשק, כאשר ראתרפורד מצהיר כי "הסיכון של לוטננט מקנמרה להיהרג או להילקח בשבי היה כה גדול שגם אם לא היה נפצע ניתן היה להבין אלמלא חילץ אותי - העובדה שנפצע הפכה את פעולתו לאבירית באורח יוצא דופן - נחישותו ותושייתו וחוסר יחס מוחלט לסכנה לאורך כל המבצע היו שווים את העיטור הגבוה". הידיעה אודות הענקת צלב ויקטוריה למקנמרה פורסמה בלונדון גאזט ב-8 ביוני 1917, והייתה זו הפעם הראשונה והיחידה במלחמה שהעיטור ניתן לאיש אווירייה אוסטרלי:
ב-10 באפריל 1917 הועלה מקנמרה לדרגת קפטן, והתמנה למפקד גף מטוסים בטייסת 4, אך לא היה כשיר יותר לטיסה בגלל הפציעה שספג ברגלו ב-20 במרץ. באוגוסט נשלח בחזרה לאוסטרליה על סיפון הבורארה, וזכה לקבלת פנים של גיבור עם הגעתו למלבורן. בבדיקה רפואית התברר כי הוא אינו כשיר יותר לשירות צבאי, וב-31 בינואר 1918 הוא שוחרר מהחיל האוסטרלי המעופף. אולם, במהלך הבהלה שנגרמה בעקבות חדירת ספינת הפשיטה הגרמנית Wolf למים הטריטוריאליים של אוסטרליה הוחזר מקנמרה לשירות, הוצב כמפקד יחידת סיור אווירית בסאות' גיפסלנד שבוויקטוריה, והטיס מטוסי F.E.B2 ופארמן MF.11. בספטמבר 1918 הוצב מקנמרה כמדריך טיסה בפוינט קוק, ושירת שם עד תום המלחמה.
בין מלחמות העולם
באפריל 1920 הועבר מקנמרה לכוחות האוויר האוסטרליים באפריל 1920, בעקבות פירוק החיל האוסטרלי המעופף. הוא קיבל את צלב ויקטוריה באופן אישי מידי הנסיך מוויילס, בטקס שנערך ב-26 במאי בבית הממשלה שבמלבורן. ב-1921 התגייס מקנמרה לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי שזה עתה הוקם. הוא קיבל דרגת קצין טיסה ודרגת כבוד של לוטננט טיסה, ונמנה עם 21 הקצינים הראשונים של חיל האוויר עם הקמתו באותו מרץ. בתחילה הוא הוצב במטה החיל במלבורן בתפקיד קצין מטה מבצעים ומודיעין, וביולי 1922 קיבל את הפיקוד על בית הספר להדרכת טיסה מספר 1 בפוינט קוק. הוא קודם לדרגת מפקד טייסת במרץ 1924, ובחודש שלאחר מכן נישא לבלגית אלן בלונטשלי, אותה פגש בקהיר במהלך המלחמה, בקתדרלת פטריק הקדוש; השושבין שלו היה עמיתו הקצין פרנק לוקיס.
ב-1935 עבר מקנמרה לאנגליה, ובמשך שנתיים שירת בבית הספר להדרכת טיסה מספר 5 של חיל האוויר המלכותי בבסיס סילנד ובמנהלת האימונים שבמיניסטריון האווירייה בלונדון, במסגרת חילופי קצינים. ב-1928 חזר מקנמרה ללימודיו באוניברסיטת מלבורן, לאחר שקודם לכן נכשל בבחינות הכניסה למכללה של חיל האוויר המלכותי באנדובר שבהמפשייר. הוא היה סטודנט באופן חלקי, וב-1933 סיים בהצלחה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים. באוקטובר 1930 מונה מקנמרה למפקד בית הספר לטיסה מספר 1, ובשנה שלאחר מכן קודם לדרגת מפקד כנף. בפברואר 1933 מונה למפקד בסיס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי לברטון שבוויקטוריה. ב-1936 קודם לדרגת קפטן קבוצה, ובשנה שלאחר מכן למד במכללה המלכותית ללימודי הגנה בלונדון. במסגרת תוארי השנה החדשה של 1938 הוענק לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
מלחמת העולם השנייה ושלהי חייו
בין ינואר 1938 לספטמבר 1939, עת נפתחה מלחמת העולם השנייה, שירת מקנמרה כקצין קישור בבית אוסטרליה שבלונדון. בדצמבר קודם לדרגת קומודור אוויר, וזמן קצר קודם לכן יעץ להקים בסיס קליטה שישמש את מפקד חיל האוויר האוסטרלי באנגליה ו"בדרך כלל יפקח על האינטרסים של אנשי הצבא האוסטרלים" המוצבים בו. אולם, בנובמבר 1940 הוא נסוג מעמדה זו, ותמך בהצעת מיניסטריון האווירייה להקים מחנה צבאי של חיל האוויר המלכותי עבור חיילי כל המדינות. ב-1 בדצמבר 1941 הוקמה מפקדת חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שמעבר לים, ומקנמרה מונה לסגנו של מרשל אוויר ריצ'רד ויליאמס. מקנמרה מונה לסגן-מרשל אוויר בפועל ולמחליפו של ויליאמס כשזה חזר לאוסטרליה בינואר 1942 עבור ביקור זמני; אולם, ויליאמס הוצב בוושינגטון הבירה, ומקנמרה המשיך בתפקיד זה עד סוף השנה.
בשלהי 1942 מונה מקנמרה למפקד הכוחות הבריטיים בעדן, וב-9 בינואר 1943 החל לכהן באופן רשמי. התפקידים העיקריים של כוחות אלו היו מלחמה נגד צוללות וליווי שיירות. מקנמרה טס במשימות האלה לפי יכולתו, בדרך כלל כמשקיף, אך כמעט ולא בא במגע עם האויב. בתוארי השנה החדשה של 1945 הוענק לו תואר עמית במסדר האמבט, ובמרץ הוא חזר ללונדון. באותו חודש חווה טרגדיה אישית עם מותו של חברו הקרוב פיטר דראמונד, שסייע לו בהדיפת הפרשים במהלך האירוע שבגינו קיבל את צלב ויקטוריה. מטוס ה-B-24 ליברייטור של דראמונד נעלם ליד האיים האזוריים בדרכו לקנדה, וכל אנשי הצוות שלו הוכרו כהרוגים; מקנמרה היה זה שנאלץ לבשר על כך לאיזבל, אלמנתו של דראמונד. בריאותו של מקנמרה נפגעה כתוצאה מהחשיפה לאבק המדברי בעדן, והוא לא היה יכול להתחיל בכהונתו כנציג חיל האוויר המלכותי האוסטרלי במשרד ההגנה הבריטי עד ספטמבר. לאורך כל המלחמה הוא שהה מחוץ לאוסטרליה.
מקנמרה פרש מחיל האוויר המלכותי האוסטרלי ב-1946, ביחד עם מספר קצינים בכירים ובוגרי מלחמת העולם הראשונה, כשההצדקה הרשמית לכך היא פינוי מקום לטובת קצינים צעירים יותר בעלי כישורים דומים. בנוסף, תפקידו כנציג אוסטרלי צומצם במידה רבה. הוא שוחרר מחיל האוויר ב-11 ביולי. במאי 1946 הציעה לו ממשלת בריטניה לכהן כקצין בקרת חינוך בכיר בווסטפאליה שבגרמניה, תחת חסותה של המועצה לפיקוח של בעלות הברית, ומאוחר יותר הוא התמנה לסגן מנהל החינוך באזור הכיבוש הבריטי. הוא חזר להתגורר באנגליה לאחר שהשלים את עבודתו עם המועצה באוקטובר 1947, ועד 1959 היה חבר במועצת הפחם הלאומית. ב-2 בנובמבר 1961 נפל ומת בביתו שבבקינגהאמשייר כתוצאה ממחלת יתר לחץ דם שפגעה בלבו. הוא הותיר אחריו אישה ושני ילדים, ונקבר בלוויה גדולה במנזר סנט ג'וזף שבעיירה ג'רארדס קרוס.
מקנמרה היה ממורמר בגלל אופן שחרורו מחיל האוויר האוסטרלי ומפיצויי הפיטורים שקיבל מממשלת אוסטרליה, והתעקש כי צלב ויקטוריה שניתן לו לא יוחזר לאוסטרליה לאחר מותו; במקום זאת החליטה המשפחה לתרום את העיטור למוזיאון חיל האוויר המלכותי שבלונדון. אדריאן קול, ששירת עם מקנמרה בטייסת 1, תיאר את מקנמרה כ"שקט, מלומד, נאמן ואהוב על ידי כולם... הקצין האחרון שהיה צפוי כי יקבל את העיטור הגבוה הזה". הוא היה אחד ממקבלי צלב ויקטוריה שמונו לתפקידים בכירים לאחר מכן, אם כי היסטוריון חיל האוויר האוסטרלי אלן סטיבנס טען כי המינויים היו שגרתיים, וכי אירועי 1917 הקנו לו תהילה שככל הנראה הייתה נטל מבחינתו. הביוגרף כריס קולטהארד-קלארק תיאר את ה"דילמה" של מקנמרה ככזו של "אדם רגיל לחלוטין" שנזרק לאור הזרקורים על ידי "אירוע יוצא דופן במידה רבה מאוד".
על שמו קרויים פארק פרנק מקנמרה בשפארטון שבוויקטוריה, ומועדון פרנק מקנמרה VC במרכז התעופה הצבאית אוקי שבקווינסלנד.
אופיר קריב
אופיר קריב (נולד ב-1967) הוא דיפלומט ישראלי. בין היתר כיהן כשגריר ישראל באירלנד החל מאוקטובר 2018 עד 2021.
ביוגרפיה
קריב נולד בעיר חיפה. הוא קיבל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה.
קריירה דיפלומטית
קריב החל את דרכו במשרד החוץ בשנת 1994. הוא היה מנהל המחלקה לקונסוליות ישראליות בארצות הברית וכיהן בתפקידים גם באגף לדיפלומטיה ציבורית ובמחלקה לזכויות אדם והומניטריות במשרד החוץ. הוא היה גם סגן ראש המשלחת בשגרירויות ישראל בבולגריה, דנמרק ותאילנד. לפני שעבר לתפקידו באירלנד, היה מנהל מחלקת צפון אירופה במשרד החוץ הישראלי.
ב-16 באוקטובר 2018 הגיש קריב את כתב אמנתו לנשיא אירלנד, מייקל היגינס, לאחר שמונה לשגריר ישראל באירלנד.
ב-27 בינואר 2019 השתתף בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה באירלנד, בו נשיא אירלנד היגינס היה הנואם המרכזי.
ב-2021 סיים את כהונתו.
Nightingale (אלבום מחזמר)
Nightingale (בעברית: זָמִיר) הוא אלבום מחזמר שנכתב, הולחן והופק על ידי צ'ארלס סטראוס והוקלט על ידי צוות השחקנים המקורי של לונדון ושרה ברייטמן. אלבום המחזמר יצא לאור בשנת 1983, על ידי חברת התקליטים MCA ד'אט אנטרטיינמנט רקורדס, כאלבום הרשמי של המחזמר, "נייטינגייל".
"נייטינגייל" הוא מחזמר של צ'ארלס סטראוס המבוסס על האגדה של הנס כריסטיאן אנדרסן משנת 1843, "הזמיר".
רקע
המחזמר הוצג לראשונה בפסטיבל בוקטון ולאחר מכן בלונדון ב-18 בדצמבר 1982, עם צוות שחקנים הכולל את שרה ברייטמן כדמות הראשית, הזמירה. השירים שהוקלטו על ידי ברייטמן הם: "", "I Was Lost", "A Singer Must Be Free", "Rivers Cannot Flow Upwards", "Death Duet" ו-"We Are China / Finale". חלק נוסף משירי אלבום המחזמר הוקלט על ידי הזמרת סוסנה פלאוס. ישנם מספר שירים שהוקלטו על ידי מספר אמנים.
פזוניים
פזוניים (שם מדעי: Callanthiidae) הם משפחת דגים ימיים קטנה מקבוצת דמויי-דקר שבסדרת הדקראים. במשפחה רק 2 סוגים ובהם 15 מינים. תפוצתם בטבע היא בימי האזור האינדו-פסיפי אך 2 מינים חיים בדרום האוקיינוס האטלנטי, ואף בים התיכון. הם צוללים לעומקים גדולים מאוד בדרך כלל, הרחק מתחום הצלילה הרגילה. למרות מראם הם אינם קרובים לבני תת-משפחת הפזיתיים (Anthiinae) שבמשפחת הדקריים, אך דומים להם בגופם הקטן ובצבעיהם המקושטים. מדמיון זה הם קיבלו את שמם.
אורך דגים אלה 18–60 סנטימטרים והם בעלי עיניים גדולות וסנפירים מקושטים דמויי-מניפה. לצד הזנב יש לעיתים סרט-סנפיר הנמשך מאחורה. דגים אלה ניזונים מפלנקטון ויצורי ים קטנים יותר.
Jupiter LXXII
בשל מרחקו וגודלו הקטן, הוא בעל בהירות נראית של 23.7 בלבד, עמום פי 7 מיליון יותר ממה שעין אנושית מסוגלת לראות. הוא התגלה בשנת 2011 על ידי האסטרונום סקוט שפרד בתצלום דיגיטלי שצולם על ידי הטלסקופ מגלן-באדה בקוטר 6.5 מטרים במצפה הכוכבים לס-קמפנס שבצ'ילה.
שמו המקורי, S/2011 J 1, נקבע בדרך הבאה:
רעידת האדמה בבם
רעידת האדמה בבם הייתה רעידת אדמה שהתרחשה ב-26 בדצמבר 2003 וגרמה ל-34,000 הרוגים. מוקדה היה בבם, אלף ק"מ מדרום לטהראן שבאיראן. בין נזקי רעידת האדמה היה מבצר תיירותי שנחרב כליל. מושל כרמאן העריך כי ברעידת האדמה נהרגו 40 אלף בני אדם.
הנזק מרעידת האדמה
רעידת האדמה התרחשה בשעה 5:26 ביום 26 בדצמבר 2003. בהתחלה דווח על 2,000 הרוגים ולאחר מכן על 5,000 הרוגים. ארגונים מערביים העריכו שמספר ההרוגים גבוה בהרבה. בפועל התגלה כי נהרגו 26,230 בני אדם. בטלוויזיה האיראנית דיווחו על 30,000 פצועים. רעידת האדמה הרסה כ-70% מהמבנים בבם שבהם שכנו 80 אלף איש. איראן הודיעה שלא תקבל סיוע מישראל, אבל תקבל סיוע משאר מדינות העולם. שני בתי חולים התמוטטו. רעידת האדמה הותירה חסרי בית רבים. מושל כרמאן העריך שהיו 40 אלף הרוגים ברעידת האדמה. הרעש מוטט יותר ממחצית מבנייני העיר והנזק הקשה ביותר נגרם לעיר העתיקה, שם מבצר ששכן על צוק והיה יעד תיירותי נחרב כליל. אנשי הסהר האדום חילקו מזון לנפגעים. וכמה מדינות הגישו סיוע לאיראן כדי להתמודד עם רעידת האדמה.
רג'ינלד מארש
רג'ינלד מארש ( Reginald Marsh; 1898-1954) היה צייר אמריקני, יליד פריז, ובלט במיוחד בזכות תיאורי החיים בניו יורק בשנות העשרים והשלושים. סצינות חוף צפופות בקוני איילנד, אירועים פופולריים כמו וודוויל ובורלסק, נשים וגברים חסרי עבודה הם נושאים המופיעים במהלך עבודתו.
ביוגרפיה
רג'ינלד מארש נולד ב-14 במרץ 1898 בדירה בפריז. הוא היה הבן השני להורים אמריקאים ששניהם היו אמנים. אמו, אליס רנדל הייתה ציירת מיניאטורות ואביו, פרדריק דנה מארש, צייר קירות ואחד הציירים האמריקאים הראשונים ביותר שתיארו את התעשייה המודרנית. סבו של מארש עשה הון בעסקי אריזת בשר.
כשהיה מארש בן שנתיים עברה משפחתו לניו ג'רזי, שם רכש אביו סטודיו ברחוב שהוקם כמושבת אמנים כמה עשורים קודם לכן על ידי הצייר האמריקני פרנק פאולר. מאוחר יותר רכש מארש אחוזה בוודסטוק, ניו יורק, שם בילתה המשפחה את מרבית הקיצים שלהם.
אימונים והשפעות
בשנת 1923 החל מארש לצייר ברצינות. בשנה זו גם התחתן עם בטי בורוז, סטודנטית נוספת במכללה ובת לאמנית בריסון בורוז. הנישואין הסתיימו בגירושים בשנת 1933. בשנת 1925 ביקר מארש בפריז לראשונה מאז שהתגורר בה בילדותו והוא התאהב במה שהיה לעיר להציע לו. אף על פי שמארש העריך את רישומיהם של רפאל, לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו מאז שהיה ילד. הציורים המפורסמים שראה בלובר ובמוזיאונים אחרים עוררו בו עניין מחדש לציירם הקלסיים.
בעודו בוחן את עבודותיהם של ציירים אירופיים כמו טיציאן או רובנס, פגש מארש את תומאס הרט בנטון באחת הגלריות בצרפת. בנטון, הידוע כריאליסט חברתי, וצייר אזורי, היה גם תלמיד אסכולת הבארוק. הדמיון שראה מארש בין העבודות המפורסמות לבין בנטון הניע את מארש לנסות לצייר בצורה דומה. לאחר מסעו האירופי חזר מארש לניו יורק מתוך רצון לנצל את העקרונות שחש כי מכוונים את אומנותם של ציירי הרנסאנס - ובמיוחד באופן שבו הם מציירים קבוצות גדולות של דמויות, יחד עם אדריכלות או אלמנטים נוף, היו מאורגנים לקומפוזיציות מופת.
לאחר מכן למד מארש אצל קנת הייס מילר וג'ורג' לוקס, ולקח פחות משימות מסחריות. מילר, שלימד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, הנחה את מארש ביסודות הצורה והעיצוב, ועודד את מארש להתוודע לעולם. בראשית שנות השלושים החל מארש להתבטא במלוא כישוריו באמנותו. בסוף שנת 1944 כתב מארש, "אני עדיין מראה למילר כל תמונה שאני מצייר. אני נשארתי סטודנט של מילר."
מארש החל לעבוד עם ג'ון סטיוארט קארי. גם מארש וגם קרי לקחו שיעורים אצל ז'אק מרוגר, אותו פגש מארש בעיר ניו יורק בשנת 1940. מרוגר, שהיה רסטורטור לשעבר בלובר, האמין שגילה את סודות הציירים הקלסיים והיה ידוע היטב בתמיכתו במדיום צביעה המיוצר על ידי בישול עופרת לבנה בשמן פשתן. מארש וקארי קבלו ממנו צבעים שהכין כדי ללמוד לעבוד איתם והם אימצו את רעיונותיו.
יצירתו
תחריטיו של מארש היו יצירתו הראשונה כאמן. בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים ייצר ליתוגרפיות ותחריטים. הוא הקפיד היטב על הטכניקה בה השתמש בהדפסים שלו ורשם את כל פרטי התהליך בכל עבודה. מארש נהנה להתנסות בכל צורות האמנות ולכן נודע בטכניקות הייחודיות שלו. בראשית שנות העשרים החל לעבוד עם צבעי מים ושמן. למרות זאת הוא החליט לעבור לצבעי מים בעשור הבא. עם זאת, בשנת 1929 הוא גילה את הטמפרה, שלדעתו הייתה דומה לצבעי מים אך עם יותר עומק וגוף.
נושאים
רג'ינלד מארש דחה את האמנות המודרנית, שמצא אותה סטרילית. את הסגנון של מארש ניתן לתאר בצורה הטובה ביותר כריאליזם חברתי. עבודתו תיארה את השפל הגדול ואת מגוון המעמדות החברתיים אשר חלוקתם הודגשה בהתרסקות הכלכלית. "מה שעניין את מארש לא היו האנשים בהמון, אלא הקהל עצמו ... בצפיפותם הם מזכירים את הקהל בסרטים של פרסטון סטורג'ס או פרנק קפרה."
הוא צייר בהשראת העבר, אך חי בהווה. מארש מילא פנקסי רישומים עם ציורים שנעשו ברחוב, ברכבת התחתית או בחוף הים. מרילין כהן מכנה את ספרי הרישומים של מארש "יסוד האמנות שלו. הם מראים תשוקה לפרטים עכשוויים ורצון לשמור על כל חווייתו". הוא צייר לא רק דמויות אלא תלבושות, ארכיטקטורה ומיקומים. הוא עשה רישומים של פוסטרים ושלטי פרסומת, שהטקסטים שלהם הועתקו יחד עם תיאורי הצבעים. בתחילת שנות השלושים של המאה הקודמת הוא צילם, אמצעי נוסף לרישום חוויותיו.
שילוט, כותרות עיתונים ותמונות פרסום בולטות לעיתים קרובות בציוריו המוגמרים של מארש, בהם צבע משמש למטרות אקספרסיביות.
הצגות הבורלסק
רישומי ההצגות הבורלסקה והוודוויל שמארש עשה בשנות העשרים עבור העיתון "ניו יורק דיילי ניוז" הם מהראשונים מבין תמונותיו הרבות של תיאטרון פופולרי. אירועים כאלה פרחו ברחבי ארצות הברית והיו זמינים בניו יורק. ניתן לתאר את הבורלסקה שכבש מארש כגרגרני וולגרי, אך גם קומי וסאטירי. ברישומיו של מארש מתוארות נערות מקהלה, ליצניות, וחשפניות. בורלסק היה "התיאטרון של האדם הפשוט. הוא ביטא את ההומור והפנטזיות של העניים והזקנים." מארש המשיך לתעד מערכונים בורלסקיים במהלך נסיעתו לפריז בשנת 1925.
בשנת 1930, מארש הצליח בקריירה שלו וירש חלק מכספו של סבו. עם זאת, בני המעמד הנמוך בחברה היו הנושא המועדף עליו, שכן הוא טען ש"אנשים עשירים אין כיף לצייר". סצנות נוספות של מארש מתארות אנשים שעברו משבר, וזו הסיבה שעבודתו מראה אובדן שלמות ושליטה אנושית בכל ההיבטים.
קוני איילנד ונמלי הים
מארש אהב לצאת אל קוני איילנד לצייר, במיוחד בימי הקיץ. שם הוא החל לצייר גופות ענקיות על החוף. מארש מדגיש את השרירים הנועזים ואת בניית דמויותיו, המתייחסות לסולם ההירואי של הציורים האירופיים הישנים יותר. מארש אמר "אני אוהב לנסוע לקוני איילנד בגלל הים, האוויר הפתוח וההמונים - המוני אנשים לכל הכיוונים, בכל עמדות, בלי בגדים, זזים - כמו הקומפוזיציות הגדולות של מיכאלאנג'לו ורובנס." מארש נמשך גם לנמלי ניו יורק. בשנות השלושים של המאה העשרים הנמלים היו עסוקים עם עובדים ומסחר כחלק מהתאוששות הכלכלית. השפל הגדול הביא לירידה ביבוא חומרי הגלם ולכן בסיום המשבר, היה גדל הביקוש לחומרים אלה וכתוצאה מכך נמלים היו הומים בערים גדולות כמו ניו יורק. מארש צייר את נמלי הים, התמקד בסירות הגרירה שנכנסות ויוצאות מהנמל, ולכד את פרטי הסירות כמו התרנים, הפעמונים, האזעקות והכיסאות.
הנשים בניו יורק
כמו בקוני איילנד, מארש נכבש על ידי המוני האדם בעיר השוקקת. מארש בילה חלק ניכר מזמנו על המדרכות, ברכבות התחתיות, מועדוני הלילה, הברים והמסעדות - לחוש את ההמונים.
חיים מאוחרים
במהלך שנות הארבעים הפך מארש למורה חשוב בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, שניהל מחנה קיץ בו כלל בין תלמידיו את רוי ליכטנשטיין. ליכטנשטיין הושפע מהנושאים של מארש בעבודתו.
זמן קצר לפני מותו קיבל את מדליית הזהב לאומנויות גרפיות שהוענקו על ידי האקדמיה האמריקאית והמכון הלאומי לאמנויות.
מארש נפטר מהתקף לב בדורסט, ורמונט ב־3 ביולי 1954.
מורשת
אלפי רישומים שלא פורסמו נמצאו בביתו לאחר שנפטר. הם חשפו יותר לעומק את עבודתו. מכיוון שמארש תיעד היטב את עבודותיו, לרוב על בסיס יומיומי, היה קל למצוא את יצירותיו שטרם פורסמו ולפרסם אותן. מערכת הדפסים שנרכשה על ידי ויליאם בנטון מאשתו של מארש נמצאים כעת במוזיאון ויליאם בנטון לאמנות, בספרייה הציבורית של ניו יורק, ובגלריית מידנדורף בוושינגטון,
רחוב תות, סיפור לא פשוט
"רחוב תות, סיפור לא פשוט" (באנגלית: And to Think That I Saw It on Mulberry Street, בתרגום חופשי: "ולחשוב שראיתי את זה ברחוב תות עץ") הוא ספר ילדים מאת דוקטור סוס. זהו הספר הראשון שכתב דוקטור סוס לילדים והוא פורסם לראשונה בשנת 1937. את הסיפור תרגמה לעברית לאה נאור.
עלילת הסיפור
הסיפור מתמקד בילד צעיר (במקור-האנגלי שמו מרקו, ובתרגום-העברי שמו איננו מוזכר) בעל דמיון שופע, הרוצה לספר לאביו על הדברים שראה ביוצאו מן הבית. הבעיה היא, שהילד נוטה להפריז ולציין דברים אבסורדיים, שנשמעים חסרי-אמינות.
יום אחד, בהולכו ושובו מבית הספר, הוא לא הבחין בדבר זולת סוס ועגלה, אשר חלפו ברחוב ששמו "רחוב תות" (במקור: רחוב מאלברי - Mulberry Street - שם רחוב ילדותו של דוקטור סוס). הוא ידע שזה מאוד לא מלהיב וסתמי לספר על דבר פשוט כל כך. אז כדי להוסיף עניין, הילד הפך את הסוס והעגלה, בדמיונו, לדברים פחות נפוצים.
הוא הגיע לסיפור, שבו הסוס והעגלה הפכו לפיל כחול עם שתי ג'ירפות מצדדיו, הגוררים תזמורת, המנגנת בעת הנסיעה. בנוסף נכח קרון-מגורים ובו איש מבוגר המאזין לתזמורת. זולת דברים אלו הופיע דברים נוספים כאשר בסוף בסוף הופיעו אדם מסין, קוסם המבצע את האשליה הקלאסית ובה נשלף ארנב מן המגבעת ואיש עם זקן ארוך מאוד, המקווה להשיג ספר שיעזור לו. בשלב זה הגיע הילד בחזרה אל ביתו. מתוך כנות מוחלטת הודה הילד שהוא לא ראה דבר מלהיב, זולת הסוס והעגלה, שהופיעו במציאות ולא מתוך בדיה.
כאם
כאם (בגרמנית: Cham) היא קומונה שנמצאת בקנטון צוג, שווייץ.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-80 ק"מ מבירת שווייץ, ברן, וכ-5 ק"מ מבירת הקנטון צוג, צוג.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 7 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (18 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא דצמבר ( מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,869 מילימטרים בשנה. חודש יולי הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (193 מ"מ גשם), וחודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (77 מ"מ גשם).
שפתן רפאים
שפתן רפאים (שם מדעי: Mormoops) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני ייחודי במשפחת השפתניים ובו 2 מינים שחיים באמריקה הצפונית והדרומית ומאובן אחד שנכחד. הסוג הוקם בשנת 1821 על ידי הזואולוג האמריקני ויליאם אלפורד ליץ' ומשמעות שמו המדעי היא "בעל מראה מפחיד/מחריד". שפתן הרפאים והשפתן המשופם הם שני הסוגים היחידים במשפחת השפתניים.
אנטומיה ומאפיינים פיזיים
לשפתן הרפאים גוף גוצי, ראש גדול ועגול וכנפיים גדולות. הגולגולת בעלת מבנה מוזר ויוצא דופן: החלק של המוח גבוה, כדורי ורחב, בעוד שהחרטום צר וקצר בצורה קיצונית ומתעקם מעלה בזווית של 90 מעלות. האוזניים של השפתן גדולות, רחבות ועמוקות באופן חריג, והאפרכסות תופסות חלק ניכר משטח הפנים. צפירי האוזן גדולים ומפותחים וצורתם כקרן או כקקטוס קטן. לשפתן אין עיטור עלה אפי שמאפיין עטלפי חרקים רבים, אך אפו הסולד והמחודד שצמוד לשפה העליונה מתאפיין בנחיריים צינוריים, והוא מוקף בגידול בשרני מורכב וזעיר בצורת תכשיט. בצידי האף יש שפם קצר סבוך. העיניים בולטות ושחורות, והן נראות כממוקמות בתוך האוזניים בשל הצורה המוזרה של הפנים. לשפתן 34 שיניים, והוא בעל ניבים ארוכים וחדים וחותכות ומלתעות קצרות ומסיביות.
אורך הראש והגוף של שפתן הרפאים 50–73 מ"מ אורך הזרוע 45–61 מ"מ, ואורך הזנב 18–31 מ"מ; משקלו 12–18 גרם. אין דו-צורתיות זוויגית בין הזכר לנקבה, אך קצב חילוף החומרים נמוך יותר אצל הנקבות. כנף הזנב של השפתן גדולה במיוחד ודמוית אריג, והזנב הארוך בולט מעט מהמשטח הגבי שלה ויוצא החוצה.
פנים
סימן ההיכר של שפתן הרפאים שהעניק לו את שמו, הוא פניו הלא-סימפתיות ומעוררות האימה ששופעות בגידולים בשרניים ומתוארות כפני מפלצת, והמראה שלהן הוא אחד המוזרים והייחודים ביותר בסדרת העטלפים לצד הזיזף המקומט. הפנים בעלות צורה מרוסקת או משפכית שהיא תוצאה של ארבעה גורמים משולבים: החוטם הבלתי מפותח, המצח הזקוף, אפרכסות האוזן הגדולות והקמורות שמתחברות לפנים, וסיבי שריר ועיטורי העור הבשרניים והמשוכללים. במבט מהחזית, הצורה הכללית של הפנים והאוזניים מזכירות גרזן דו-צדדי (לאבריס).
כאמור, אפרכסות האוזן תופסות חלק ניכר מהחזית, והן מורכבות מקפלים גדולים שמקיפים את רוב הפנים ומגיעים עד למצח ולסנטר. האפרכסות מתקפלות מעט פנימה בצורת קערה והן מקושתות בקצה. בין המצח לחרטום, יש עיטור עור קטן דמוי פרפר שמכוסה לעיתים קרובות בשיער וכמעט מתחבר לקפלי העור של אפרכסות האוזן.
כסות
לשפתן הרפאים פרווה עבה ורכה, בפרט באזור הראש והצוואר; באזור הגחון היא בעלת מרקם פלומתי. צבעה הכללי נע בין כתום תפוז עז לאוכרה, זהוב, בז', חום קפה, קינמון או חום אפרורי כהה. הגחון נוטה להיות חיוור יותר והראש והכתפיים כהים. צבעה של הפרווה מתכהה לאדמוני-ערמון ככל שהיא מתיישנת; עם זאת, השפתן משיר את פרוותו בין יוני לספטמבר שמוביל לחזרת המראה הבהיר יותר, כאשר הנשירה מתחילה באזור הכתפיים והחזה ומתפשטת לשאר הגוף. הכנפיים שחורות מפויחות והזרועות והשוקיים בצבע בורדו כהה. החלקים החשופים בפנים בצבע ורוד בהיר, אדמוני, בורדו, אפור או שחור-פיח. האוזניים שחרחרות בקצה, ולבנות, כתמתמות או ורודות בצידן הפנימי.
תפוצה
שפתן הרפאים נוכח בדרום אמריקה הצפונית וצפון אמריקה הדרומית. טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום ארצות הברית (טקסס ואריזונה), מקסיקו (כולל באחה קליפורניה), ניקרגואה, בליז, גואטמלה, הונדורס, אל-סלבדור, קולומביה, וונצואלה ואקוודור. לא ידוע על תצפיות בפנמה וקוסטה ריקה, אך סביר להניח שהוא מצוי גם בהם. באזור הים הקריבי, הסוג נוכח באיי האנטילים הגדולים: קובה, היספניולה, פוארטו ריקו וג'מייקה וכן בטרינידד וטובגו, ארובה, בונייר, קוראסאו ומרגריטה ונכחד מאנגווילה, אנטיגואה וברבודה ואיי בהאמה.
בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי, יער עננים, יער סובטרופי יבש, בתה חופית, סוואנה צחיחה למחצה ואפילו מדבריות. הם מצויים בשפלות ובחופים עד רכסים הרריים גבוהים, ומגבלת הגובה שלהם היא 3,000 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה
המינים בסוג מעדיפים אקלים חם ולח של 40 מעלות צלזיוס, ובשל כך נוטים לשהות במערות חמות, מנהרות ופירי מכרות. חיבתם לחום מובילה אותם לזחול לתוך נקיקים צרים ועמוקים במקומות שבהם עטלפים אחרים אינם שוכנים. שפתני הרפאים חיים בבדידות, בקבוצות קטנות או במושבות המוניות של 3,000 עד חצי מיליון פרטים; גם בתוך מושבות המוניות, השפתנים אינם מצטופפים זה עם זה אלא מקפידים על מרחק של 15 ס"מ בין אחד לשני. הם עשוים לחלוק מרחב משותף עם מיני עטלפים אחרים, אך לא מתערבבים איתם. מושבות של שפתנים מחליפות לעיתים קרובות את המיקום שלהן במערה או נודדים בין מערות.
שפתן הרפאים הוא יונק פעיל לילה; לאחר השקיעה, השפתנים יוצאים לפעילות בצורה ספורדית או בלהקות צפופות לעבר אזורי האכלה תוך כדי השמעת זמזומים ומתפזרים שם למשך 7 שעות. בדרך כלל, הסוג יוצא לפעילות מאוחר יותר מעטלפים אחרים, שמסונכרת כנראה עם שעות שיא הפעילות של העשים. השפתנים יוצאים וחוזרים למערה לאורך כל הלילה, והשיבה הסופית מתרחשת בסביבות 10–40 דקות לפני הזריחה.
מלבד עונת הרבייה, הזכרים והנקבות חיים במושבות נפרדות. השפתנית ממליטה גור יחיד או תאומים מדי שנה באביב (בין פברואר ליוני) ומניקה אותו לפחות 3 חודשים. הנקבות וצאצאיהן רגישים מאוד לשינויי טמפרטורה, ובשל כך נוטים להתמקם בחלקים הפנימיים של מערות ופירים שבהם החום נשמר עקב אוורור מועט. מכיוון שטמפרטורת גופו של שפתן הרפאים גבוהה, הוא יכול לשרוד בטמפרטורה נמוכה מתחת ל-10 מעלות שעות ספורות בלבד, ולאחר מכן נכנס להיפותרמיה. תוחלת החיים המרבית של הסוג בטבע 20 שנים. שפתן הרפאים אינו מסתגל לחיים בשביה ועשוי למות זמן קצר לאחר לכידתו.
מינים
בסוג זה 3 מינים (כולל מאובן נכחד):
מצעד השיגעון
מצעד השיגעון (באנגלית: Mad Pride) הוא תנועה ציבורית של צרכני בריאות הנפש, צרכנים לשעבר ובעלי בריתם. האירוע המוכר הראשון של התנועה התקיים ב-18 בספטמבר 1993 בטורונטו שבקנדה. הוא אורגן על ידי אנשים שהזדהו כניצולי הפסיכיאטריה, צרכנים של שירותי בריאות הנפש ומטופלים לשעבר, ונקרא "יום הגאווה לניצולי הפסיכיאטריה".
רקע
האירוע בא כתגובה לדעות קדומות מצד הקהילה המקומית ביחס לאנשים המתמודדים עם מגבלה נפשית שהתגוררו בבתי מחסה באזור פארקדייל בעיר. מאז התקיים מדי שנה, להוציא 1996. בשנות התשעים המאוחרות אורגנו אירועים דומים ברחבי העולם, ביניהם מצעד שיגעון בלונדון, וכן באוסטרליה, דרום אפריקה וארצות הברית. הארגון האמריקני לסנגור צרכני בריאות הנפש, MindFreedom International, דיווח כי אירועים אלה משכו אליהם אלפי משתתפים, והארגון מקדם ועוקב אחרי אירועים אלה ברחבי העולם.
פעילי מצעד השיגעון מנכסים מושגים כמו "שיגעון", "מחלת נפש", "אוטיזם" וכדומה, בניסיון לתקן את השימוש השגוי, הרווח בציבור ובתקשורת ביחס אליהם. באמצעות סדרת קמפיינים בתקשורת המונים מנסים הפעילים לחנך מחדש את הציבור בנושאים כגון הפרעות נפש, חוויותיהם של צרכני מערכת בריאות הנפש ומגפת ההתאבדות הגלובלית. אחד מיוזמי מצעד השיגעון הוא פיט שונסי, שלאחר מכן שם קץ לחייו. בין מייסדי התנועה האחרים: רוברט דלר, ו"פריקי פיל" מרפי.
הספר Mad Pride: A celebration of mad culture מתעד את ימיה הראשונים של התנועה. On Our Own: Patient-Controlled Alternatives to the Mental Health System (לבדנו: חלופות למערכת בריאות הנפש בשליטת מטופלים) שפורסם ב-1978 על ידי ג'ודי צ'מברלין הוא יצירה מכוננת של התנועה, אף שפורסמה לפני הקמתה.
לימודי שיגעון
כפי שנאמר ב-Mad matters: a critical reader in Canadian mad studies (השיגעון משמעותי: מקראה ביקורתית ללימודי שיגעון קנדיים מאת ל'פרנסואה, מנזיס וראומה, 2013): "לימודי שיגעון ניתנים להגדרה כוללנית כפרויקט של חקירה, ייצור ידע ופעילות פוליטית המוקדשים לביקורת ולהתעלות על צורות ההתנהגות, ההתנהלות, ההתייחסות והקיום שהם ממוקדי חשיבה פסיכיאטרית. המקראה "השיגעון משמעותי" מציעה דיון ביקורתי בלימודי בריאות הנפש ושיגעון בדרך המציגה את מאבקיהם, דיכוים, חתרנותם ונקודת מבטם של מתמודדי הנפש בניסיון לאתגר את התפיסות השולטות בתחום בריאות הנפש. לימודי שיגעון הוא תחום מתפתח, רב-תחומי שבו ריבוי קולות, של אקטיביזם, תאוריה, פראקסיס ולימוד.
היסטוריה
בשנת 2000 התפרסם ספר "מצעד שיגעון: חגיגה של תרבות שיגעון" (Mad Pride: A celebration of mad culture) שהושק במצעד השיגעון ב-11 במאי 2000. העיתונאית גבריאל גלייזר תיעדה את מצעד השיגעון בניו יורק טיימס. גלייזר ציינה כי "בדיוק כשם שפעילים לזכויות הקהילה הגאה ניכסו את מילת הגנאי קוויר כתווית של כבוד, גם פעילים אלה מכנים את עצמם משוגעים בגאווה, וטוענים כי מצבם לא מונע מהם לנהל חיים פרודוקטיביים." תנועת מצעד השיגעון אוזכרה גם בהפינגטון פוסט.
תרבות שיגעון ואירועים רלוונטיים
מצעד שיגעון הצמיח אירועים תרבותיים חוזרים בטורונטו, לונדון וערים אחרות ברחבי העולם. אירועים אלה כוללים בדרך כלל מוזיקה, הקראת שירה, הקרנת סרטים ואירועי תיאטרון רחוב, כדוגמת "דחיפת מיטות" שתכליתה לעורר מודעות למידת הבחירה המועטה המתאפשרת בטיפולים בבריאות הנפש ולשימוש הנפוץ בכוח במוסדות אשפוז פסיכיאטריים. אירועי התרבות במצעד לובשים צורות מגוונות.
דחיפת מיטות
העיר טורונטו מציינת את שבוע מצעד השיגעון, ושיאו הוא אירוע דחיפת המיטות. זוהי שנתו ה-14 של הפסטיבל. סדרה של אירועי דחיפת מיטות מתקיימים ברחבי לונדון מדי שנה. תוכנית של ערוץ הטלוויזיה האמריקני איי.בי.סי ושמה "צפיית שיא: האאוטסיידר" שידרה כתבה על אודות מצעד השיגעון שהתקיים ב-25 באוגוסט 2009. בין היתר כללה התוכנית ראיונות עם שחקן הקולנוע והטלוויזיה האמריקני ג'ו פנטוליאנו והאקטיביסט דייוויד וו. אוקס, יו"ר תנועת MindFreedom International.
בישראל
ב-2004 וב-2005 יזמו האקטיביסטים צביאל רופא ודליה וירצברג-רופא שני מצעדי שיגעון בתל אביב בסיוע עמותת אנוש. הם נקראו "צועדים בראש מורם", והסלוגן שלהם היה: "אם תכירו אותי, תשתגעו עליי".
שירות הגז לשעת חירום (רוסיה)
שירות הגז לשעת חירום (ברוסית: Аварийная газовая служба) הוא שירות חירום בערים רבות ברוסיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר, שמטרתו להגיב לקריאות אזרחים במקרים של דליפת גז ולטפל בהם במהירות האפשרית. זהו אחד הגופים החשובים בתחום ההגנה האזרחית ברוסיה ומהוותיקים שבהם.
היסטוריה
ההיסטוריה של השירות החלה במאה ה-20 בתקופה הסובייטית. בברית המועצות הושקה אוגדה בכל הארגונים צבאיים של אנשי טיפול בגז (ונכללו בשירות הצלת הגז הכללי של התעשייה הכימית), הם הוצבו גם בגופים אזרחיים ופעלו בצמוד למשרד ההגנה ומשרד הפנים.
בשנת 1992, עם פירוק משרדי הממשל והמחלקות בברית המועצות, הופסקה פעילותם של המחלצים הצבאיים ואנשי יחידות הכרייה וההצלה, כאשר שירותי חילוץ גז של המפעלים הפכו לעצמאיים. עד 2003 יחידות הגז היו יחידות דמוי-צבאיות ובשנת 2003 הוכפפו כולם לרשויות המקומיות והיו מחויבות לפעול על פי תקנון שפרסם המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית של רוסיה.
חובות
יחידות הגז היו אחראיות ל: שירותי הגז רשאים לבצע:
הקריאה לשירותי הגז נעשית כאשר יש
מוקד החירום
מספר הטלפון לשעת חירום בנושאי גז הוא 04 או 104, תלוי במיקום. מאז הכנסת מוקד החירום 112 גם מוקד זה מנתב בעת צורך שיחה למוקד הגז.
רכבי שירות הגז
רכבי שירות הגז הרוסיים צבועים בדרך כלל בצבע צהוב לימוני כולל דלתות אדומות, פגושים אדומים, פסים אנכיים אדומים מלפנים ומאחור ופס אופקי אדום.
One (שיר של אד שירן)
One (בעברית: אחד) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר-יוצר האנגלי אד שירן, מתוך אלבום האולפן השני שלו, x (2014). שירן כתב את השיר מיד לאחר שהוציא את אלבום הבכורה שלו, + (2011). שיר זה היה האחרון שכתב שירן על חברתו לשעבר, שהיוותה השראה לרבים מהשירים באלבומו הראשון. "One" הופק על ידי ג'ייק גוסלינג, כאשר הפקתו שלו התבססה בעיקר על גיטרה אקוסטית. השיר זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל.
הווידאו קליפ הנלווה לשיר צולם בזירה ריקה באצטדיון ומבלי, והקדים את יציאת השיר, ב-16 במאי 2014. השיר יצא כסינגל השיווקי הראשון באירופה מתוך האלבום. השיר נכנס למספר מצעדים; הוא הגיע למקום ה-18 בבריטניה, שם הוסמך לתואר זהב הודות למכירות של לפחות 400,000 עותקים, נכון ל-7 באפריל 2014.
רקע והוצאה
בנובמבר 2011, זמן קצר לאחר יציאת אלבום הבכורה שלו, +, כתב שירן את השיר, בזמן שהיה בפרת', אוסטרליה, כחלק מסיבוב ההופעות שלו. הוא הלחין את השיר בחדר ההלבשה שלו, על גיטרה העשויה מחבית ויסקי. "One" היה השיר הראשון שכתב שירן לאלבום האולפן השני שלו, x. השיר הופק על ידי ג'ייק גוסלינג, שהשתתף ביצירת רוב הרצועות באלבום הבכורה של שירן. גוסלינג הייתה הבעלים של אולפני סטיקי, הממוקמים בכפר הקטן וינדלסהאם שבסארי, שם שירן הקליטה את השיר.
שירן כתב את "One" כשיר האחרון על אליס, חברתו לשעבר, שהיוותה השראה לכל השירים הרומנטיים באלבומו הראשון. זהו השיר היחיד ב-x שמתייחס למערכת היחסים המסוימת הזו, בעוד שהשאר עסקו ב-"להמשיך הלאה, והחוויות שעבר שירן מאז". לדברי שירן, השיר הוא "דרך טובה לסיים גם את התקופה ההיא וגם את מערכת היחסים ההיא". בשיר, מוצא שירן את עצמו נפרד מאהובתו לשעבר. שירן נוקט בגישה מינימליסטית בבלדה זו, המאופיינת בגיטרה אקוסטית עדינה.
שירן ביצע את "One" בסיבוב ההופעות שלו, שרץ בין 2014–2015.
ביקורות
עם יציאתו של האלבום, זכה השיר לביקורות חיוביות. ניל מקורמיק מהדיילי טלגרף תיאר את סגנונו של שירן ב"One", לצד "Photograph", סינגל אחר מהאלבום כ"בלדיות בנשמה". לואיזה לודר מ-No Ripcord כתבה כי "הפריטה והמנגינות נוגעות ללב". אלכסיס פטרידיס מהגרדיאן סבר כי הבלדות "המדהימות והיפות" באלבום "מעידות על בגרות מסוימת". פטרידיס הוסיף וציין כי "One", להרגשתו, היא בלדה "רודפת, ובעלת עוצמת-פלסט". Annie Zaleski of The A.V. Club noted Sheeran's "weak-kneed" falsetto in the "fragile acoustic pop". שרה רודמן מהבוסטון גלוב ציינה קווי דמיון בין "One" לסינגל "The A Team" של שירן משנת 2011, בשל הלחנים שלהם; היא תיארה את הראשון כ"מפוצץ". דייב הנראטי מ-"Drown in Sound" סבר את אותה דעה: "'One' נגזר מאותו בד בדיוק כמו 'The A Team'", וציין כי מעדיף את הראשון. בראיון עם שירן לבילבורד, סבר כריס ווילמן כי ב-"One", לקח שירן את "הגישה המינימליסטית שלו לדרגה הגבוהה ביותר".
הצלחה מסחרית
"One", ושאר הרצועות מ-x נכנסו למצעד הסינגלים הבריטי, בעקבות שיעורי סטרימינג] גבוהים. בשבוע שהסתיים ב-24 במאי 2014, דורג השיר דורג לראשונה, במקום ה-20, והגיע בשיאו למקום ה-18, בשבוע שלאחר מכן. בסך הכל, שהה השיר 20 שבועות במצעד. ב-30 ביוני 2015, הוסמך השיר לתואר כסף על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי, הודות למכירות של כ-200,000 עותקים. במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי, דורג השיר במקום ה-87, ושהה בו שבוע אחד בסך הכל.
קרדיטים
הקרדיטים שלהלן לקוחים מהערות האלבום של x.
תומר בירן
שנותיו הראשונות
בירן נולד באופקים תחת השם תומר ביטון, לדוד ויפה ביטון. לבירן אח ואחות, מעצב הפסקול אסף ביטון ומעצבת האופנה ירדן ביטון. לאחר שירותו הצבאי עבר בירן לתל אביב.
ביוגרפיה
בתחילת דרכו עבד בירן עם חיים צינוביץ' והשתתף באלבומו הדמעות של היום הן הדבש של מחר שיצר בשנת 2000, בהלחנה ועיבודי השירים ובהם הבל החן שקר היופי. בירן היה מעורב גם באלבומו הבא "ושהאש תמשיך לבעור" משנת 2001.
בשנת 2007, עיבד לשלומי שבת את השיר אבא שהגיע למקום השלישי במצעד השנתי של שנת 2008. בשנה לאחר מכן, עיבד את השיר נגונה של השכונה בביצוע שלומי שבת לפרויקט עבודה עברית. בשנת 2009 עיבד לשירי מימון את השיר "חלק ממך" שהגיע למקום ה-8 במצעד. בשנת 2012 עיבד את השיר "שמיים" ליגאל בשן שזכה להצלחה והגיע אף לראשית המצעד לשבוע אחד. בשנת 2019, לאחר מותו של בשן ולבקשת המשפחה, עיבד את השיר "תביטי בי".
בשנת 2019 זכו להצלחה רבה שני שירים שעיבד והפיק מוזיקלית: שבט אחים ואחיות בביצוע אומני ישראל ואלוף העולם שביצע חנן בן ארי. בשנה לאחר מכן, השירים "אם תרצי" ו"שמש" שעיבד והפיק לבן-ארי זכו להצלחה אף הם, כשהראשון זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של תחנת הרדיו כאן גימל לשנת ה'תש"ף.
בירן מחבר שירים מקוריים ומעבד שירים קיימים לפרסומות ובהן בזק (עומר אדם - "בוקר טוב", נועה קירל ואגם בוחבוט - "אצל הדודה והדוד"), סלקום, פלאפון, קסטרו ויפאורה (תפוזינה) ועוד. בשנת 2018 עיבד את שיר הפרסומת להוט שהיה גרסת כיסוי בשם "הנה זה בא" לשיר סיבה טובה של אריק סיני וביצעו כוכבי הוט. בין המבצעים של השירים המקוריים שחיבר נמנים אמיר דדון, כרמי שמרון, ענת בן חמו וכפיר בן ליש.
הוא הלחין את הפסקול גם לסדרות טלוויזיה בינלאומיות ובהן סקס והעיר הגדולה, הסופרנוס ולסרטים קליק ומלקולם באמצע. בשנת 2005, השיר "D-Tune" שחיבר עם צינוביץ' הופיע בסרט שר המלחמה.
בירן הלחין עם חיים צינוביץ' את נעימת הפתיחה לארץ נהדרת, הכספת, השגריר, "רצים לדירה" ואת פתיח התוכנית גיא פינס.
מקס דל ואיה
מקס דל ואיה (בספרדית: Max del Valle Levy - Maduro, 27 בפברואר 1911 - 20 בדצמבר 1979) היה נשיא פנמה במשך שבעה ימים בפברואר 1967 (8 - 15 בפברואר). היהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה במדינה זו. היה סגן נשיא פנמה לפני כן ואחרי כן, במשך ארבע שנים סך הכל (1 באוקטובר 1964 - 30 בספטמבר 1968). דודו של הנשיא היהודי הפנמי השני אריק דל ואיה.