cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גל שני (מגפה)
השוואה לגל ראשון
במהלך התפרצות מחלה זיהומית ייתכן ויופעלו אמצעים למניעת התפשטות המחלה. במקרים מסוימים יכולות להיות מוטלות על הציבור מגבלות תנועה, בהן בידוד והסגר, והקפדה ריחוק חברתי, וכך יורד מספר הנדבקים. לאחר הסרת המגבלות, חלק מאנשים שהיו אסימפטומטיים מפתחים תסמינים של המחלה, אך למעשה הם נדבקו כבר במהלך הגל הראשון. אם כן, תהליך זה נחשב לחלק מהגל הראשון ואינו מהווה אינדיקציה לגל שני.
מגפת השפעת של 1889
בהתייחס לממדי תחלואה, השימוש במונח "גל" נעשה לראשונה לאחר מגפת השפעת של 1889, שהחלה להתפשט מאסיה לאירופה בשנת 1889. במגפה זו התפשטה שפעת A, כנראה מזן H3N8. לאחר דעיכת גל תחלואה ראשון, התרחש גל נוסף של שפעת זו מדי שנה בעונת החורף, עד שנת 1894. לאחר מכן אירעו רק התפרצויות קטנות ומקומיות של שפעת מזן H3N8.
מאז זוהה "גל שני" וגלים דומים במספר מגפות שהתרחשו במקומות שונים בעולם.
מגפת השפעת של 1918
מגפת השפעת של 1918 ("השפעת הספרדית") התרחשה במקביל למלחמת העולם הראשונה, דבר שגרם להפצת הנגיף ברחבי העולם במהירות רבה. במגפה היו לפחות שלושה גלים מובהקים. הגל הראשון החל במרץ 1918 ודעך באוגוסט. הגל השני החל באוקטובר 1918, וגל שלישי באביב 1919. גל רביעי, חלש במיוחד, התרחש בחורף 1920, והיה בעיקרו התפרצויות מבודדות במספר מקומות, בהם העיר ניו יורק.
הגל השני היה הקטלני ביותר, ומתו בו הרבה יותר אנשים מאשר בגלים האחרים. חוקרים סבורים שהנגיף עבר מוטציה בגל השני, אם כי הדבר לא הוכח, ולא ברור כיצד מוטציה כזו הצליחה להתפתח ולהתפשט במהירות. יש המפנים אצבע מאשימה כלפי ממשלת ארצות הברית, שזלזלה בהערכות המדעיות ואפשרה התקהלויות המוניות, במיוחד בפילדלפיה.
הגל השני דעך עם התפתחות חסינות העדר. מספר האנשים באוכלוסייה שעדיין לא נדבקו ירד, וקצב ההתפשטות הואט.
מגפת השפעת של 2009
במגפת השפעת ב-2009 זוהה נגיף שפעת A חדש מתת-זן H1N1 ("שפעת החזירים"), וגם בה התרחש גל שני לאחר דעיכת הגל הראשון.
הגל השני של המגפה היה גדול משמעותית מהראשון, והיו בו פי 4.8 מקרי אשפוז בבתי חולים, פי 4.6 מקרי מוות, ופי ארבע מקרי טיפול נמרץ, על פי מחקר שפורסם בכתב העת הרפואי של קנדה.
גלים נוספים לאחר הגל השני
בהתייחס למגפת הקורונה, מומחה למחלות זיהומיות מאוהיו אמר: "אין הגבלה למספר הגלים שאנחנו עלולים לחוות. לרוע המזל, יהיו כנראה עוד ועוד גלי קורונה, עד שיימצא חיסון יעיל, או עד שלפחות 70 אחוז מהאנשים יידבקו. על פי חלק מהמודלים המדעיים, מגפת נגיף הקורונה עלולה להימשך עוד כמה שנים." דו"ח של אגף המחקר במשרד המודיעין ובו תרחישים שונים מציין שייתכנו כמה גלי תחלואה עד שנת 2022: כמה גלים קבועים או לא-סדירים, וגל שני שיכלול התפרצות המונית ואחוזי תמותה גבוהים. על פי המחקר, גם לאחר השלמת פיתוח חיסון לנגיף יהיה בלתי-אפשרי לחסן את כל האוכלוסייה עד שנת 2022. דוברת ארגון הבריאות העולמי אמר שאין לחשוב על המגפה במונחים של גלים כי הנגיף נשאר.
יעל פורטוגזי
יעל פורטוגזי (שם מדעי: Capra pyrenaica lusitanica), הוא תת-מין של יעל איברי שנכחד מן העולם בסוף המאה ה-19.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1872 על ידי האורונתאולוג הגרמני הרמן שלגל. תת-מין זה היה מצוי בעיקר בצפון ומרכז פורטוגל ובצפון-מערב ספרד. בתחילת המאה ה-21 נכחד תת-מין נוסף - יעל הפירנאים. כיום, תת-המין יעל גראדוס מאכלס את תחומי המחייה ההיסטוריים של היעל הפורטוגזי לאחר שהובאה לשם על ידי האדם. היעל הפורטוגזי הוא אחד מבעלי החיים המתוארים באומנות הסלע בעמק קואה שבפורטוגל המוכר כאתר מורשת עולמית.
מאפיינים
היעל הפורטוגזי היה די דומה בגודלו ובצבעי פרוותו לתת-המינים האחרים, להוציא את הסימונים הכהים. הצבע הכללי של מעיל הקיץ היה חום-חולי בהיר כאשר הסימונים השחורים במותניים וברגליים נטו להיות צרים ודהויים יותר משל יעל ספרדי. הגחון, הצד הפנימי של הרגליים, הלוע וסביב העיניים בצבע אפור-צהבהב, ואילו חזית הרגליים הייתה בצבע שחור דהוי שנטה להיות כהה יותר בחורף. הנקבות היו באותו הצבע של הזכרים, אך לא היו להן כלל סימונים כהים. לזכר הייתה רעמה חומה קלה בעורף וזקן קצר בסנטר בצבע חום כהה, וגם הם נטו להתכהות יותר בחורף. לאורך הגב היה פס כהה שהתרחב מעט לכתפיים בחורף, ומעל העיניים היו גבות בהירות.
מידות גופו של היעל הפורטוגזי נמדדו מפוחלצים במוזיאונים. מדידה של זכר מתבגר העלתה את מידות הגוף הבאות: אורך ראש וגוף של 142 ס"מ, גובה כתפיים של 73 ס"מ, ואורך קרניים של 36 ס"מ. גובה הכתפיים של זכר מבוגר שנמדד היה 76 ס"מ, וקרניו היו באורך של 48 ס"מ. קרניים של נקבה שנמדדו באותו מוזיאון היו באורך של 18 ס"מ.
היסטוריה והכחדה
הטווח ההיסטורי של היעל הפורטוגזי השתרע על פני צפון פורטוגל, ובקהילות האוטונומיות שבצפון-מערב ספרד: גליסיה, אסטוריאס ואולי גם דרום-מערב קנטבריה. המפלט האחרון של היעל היה בהרי סרה גרס בצפון פורטוגל. היעל היה ניזון מעשבים, עשבי תיבול וחזזיות. הוא היה פעיל בעדרים בינוניים, ומרבית האקולוגיה שלו דמתה מן הסתם לשאר תת-המינים.
ניתן למצוא כיום מספר שרידים של היעל הפורטוגזי בחצי האי האיברי. פוחלצים של 2 זכרים ו-5 נקבות נשמרים כיום במוזיאון ליסבון, מוזיאון קוימברה ובבית הספר הפוליטכני בליסבון.
שיחזור
תת-המין יעל גראדוס, הובאה על ידי האדם לבית הגידול ההיסטורי של היעל הפורטוגזי בעיקר בשביל מטרות ציד. יעל גראדוס שוחרר במחוזות הדרומיים של גליסיה ובקהילות אוטונומיות נוספות בספרד. בשנת 2001, יעלי גראדוס חצו על דעת עצמם את הגבול ונכנסו לתוך שטחה של פורטוגל; הם החלו לאכלס את הפארק הלאומי פנאנדה-גרס ובכך הם יישבו את מרבית הטווח ההיסטורי הידוע של היעל הפורטוגזי. יעלי גראדוס נקלטו בהצלחה באזור, ועד 2011 מספרם הגיע ל-100 פרטים.
מאסטריכט
מאסטריכט  (בהולנדית: Maastricht, ) היא עיר בהולנד, בירת מחוז לימבורג בדרום הולנד. יושבת בתוך מעין טריז גאוגרפי, בין בלגיה גרמניה והולנד.
משמעות שם העיר בהולנדית הוא "חציית נהר המאס". מאס (Maas) הוא שמו של נהר בהולנדית והמילה "טריכט" (tricht) משמעותה חצייה.
העיר מאסטריכט, המונה היום כ-150 אלף תושבים, היא אחת הערים העתיקות בהולנד. נשארו בה שרידים רבים ומרשימים מתקופת ראשית הנצרות ומימי הביניים, וכן מבנים שלמים מתקופת הרנסאנס. העיר נודעת גם בזכות אמנת מאסטריכט, אשר הושגה במרכז הקונגרסים של העיר. "אמנת מאסטריכט" היא אמנת הייסוד של האיחוד האירופי.
בעיר נמצאת אוניברסיטת מאסטריכט, אשר למרות גילה הצעיר, הפכה לאוניברסיטת מחקר מובילה במערב אירופה ושורה של מוסדות אקדמיים נוספים. כמו כן מצוי בעיר קולג' של ארגון הקולג'ים המאוחדים UWC.
מהבחינה התרבותית מהווה מסטריכט חלק מהדרום הקתולי של הולנד, והיא מתהדרת בשורה של קתדרלות וכנסיות. המרכזית שבהן הקתדרלה של סנט סרווציוס בכיכר המרכזית, הפרייטהוף. מוזיאון הבונפנטן הכולל יצירות מאסטרים כפיטר ברויגל הבן ורובנס וכן אומנות מודרנית של סול לה-ויט, ריצ'רד סרה, אנסלם קיפר ויאניס קונליס. לצד מספר רחב של מוזיאונים וגלריות, בעיר מתקיים ה-TEFAF, היריד האירופי לאומנות יפה שהוא התערוכה המרכזית באירופה לבעלי מקצוע בסחר באומנות (בעלי גלריות ומנהלי מוזיאונים).
הקרנבל של מסטריכט הוא אחד הקרנבלים המרכזיים של הולנד.
מראשיתה הייתה העיר בעלת חשיבות כלכלית וצבאית, והשליטה בה התחלפה תכופות. החל מהמאה ה-18 בוצרה העיר באופן משמעותי, ומרבית חומות העיר עומדות על כנן. במלחמת העולם השנייה נכבשה העיר ומרבית יהודיה נרצחו במחנות ההשמדה. העיר הייתה העיר ההולנדית הראשונה ששוחררה על ידי כוחות הברית ב-1944.
ב-1992 הייתה העיר מקום החתימה על אמנת מאסטריכט שייסדה את האיחוד האירופי מתוך הקהילות האירופאיות וקבעה את האירו כמטבע העתידי של האיחוד.
כלכלת העיר מבוססת על שירותים ותיירות ומרבית הפעילות התעשייתית (בעיקר זכוכית וקרמיקה) פסקה.
ביצורי העיר העתיקה
מבחינה גאוגרפית הייתה לעיר חשיבות רבה (צומת דרכים, שליטה על נהר המאס ועוד) ולכן נאלצו שלטונות העיר להתמודד עם צבאות זרים ששאפו לכבוש אותה. דרך ההתגוננות הייתה להקים חומות ומבצרים מסביב למרכז העיר.
חומות העיר
בתקופת ימי הבינים נבנו מספר חומות מגן על מנת להגן על העיר. בניית החומות התאפשרה לאחר ששלטונות העיר קיבלו היתר בנייה ב-1229 מהדוכס של ברבנט, הנרי ה I. את שרידיהן ניתן לראות בצידה הדרומי של העיר. החומות שנבנו מוגדרות כדלקמן:
מצודת וולדק
מצודת וולדק (Waldeck Bastion) היא מבצר הממוקם בצידה הדרום מערבי של העיר העתיקה מחוץ לחומות העיר. נבנתה ב-1690 על ידי שליטי העיר כדי להגן על העיר מפני צבאות זרים וזאת לאחר מספר מקרים בהם הותקפה העיר מכוון זה (ב-1673, 1632 ו-1579).
למצודה צורת מחומש (פנטגון) היא בנויה משתי סוללות עפר היקפיות כשביניהן תעלה יבשה. לאורך הסוללות הוצבו תותחים ומתחת להן נחפרו מנהרות באורך כולל של כ-10 ק"מ שחיברו את המצודה אל העיר.
לפי האגדה נהרג במקום המוסקיטר ד'ארטאניאן במהלך התקפת הצבא הצרפתי על העיר ב-1673.
בגב המצודה עומד בית משמר (משוחזר) ששימש לחילים ששמרו על שער הכניסה לעיר (שער טונגרס).
מצודת סינט פיטר
מצודת סינט פיטר (Fort St. Pieter) נבנתה על הר סינט פיטר בדרום העיר. המצודה, בצורת משושה, הוקמה בזמן קצר של 11 חודשים בשנים 1701–1702 כתגובה לכיבוש העיר ב-1673 על ידי הצבא הצרפתי בראשות לואי ה-14. המצודה כללה מספר רב של חללים ומעברים תת-קרקעיים שאיפשרו למספר רב של חיילים להתקיים במקום. מבחינה היסטורית שימש המקום להגנת העיר ב-1794 בקרב נוסף נגד הצבא הצרפתי. לאחר קרב זה לא הותקפה העיר מדרום ולאחר מספר שנים נזנחה המצודה. המצודה שופצה ב-2007 ונפתחה למבקרים וניתן לראות בה את אופי הבניה ההגנתי וכן חלק מהתותחים ששימשו להגנת העיר.
בגאולוגיה
סביב העיר מאסטריכט נמצאות מחצבות עמוקות ומכרות פוספטים בהם נמצאו שרידי מאובנים מיוחדים. השרידים הללו הביאו לקריאת תצורה גאולוגית על שם העיר - תצורת מאסטריכט. הסלע שבו מדובר הוא סלע משקע גירי קדום בעל הרכב וצבע המייחדים אותו, ומקנים לו מעמד עצמאי בתיארוך הגאולוגי של אירופה בפרט ושל העולם בכלל. על שם העיר הגיל המכונה מאסטריכט.
הקהילה היהודית
ממצאים שהתגלו במאסטריכט (בית כנסת ומקווה) ורובע יהודי [Vicus Judeorum] מצביעים על קיום קהילה יהודית כבר בסוף המאה ה-13. זו הייתה הקהילה העתיקה ביותר בהולנד. במהלך המאה ה-14 סבלו היהודים מפוגרומים ורובם עזבו את מחוז לימבורג (כולל מאסטריכט) וחזרו רק בסוף המאה ה-18. במהלך המאה ה-19 גדלה אוכלוסיית היהודים בעיר והוקמו מבני ציבור כמו בתי כנסת (ב-1809 וב-1840), בית ספר יהודי (1833) ועוד. רוב היהודים גרו ב"רחוב היהודים" (Jodenstraat) שבמרכז העיר. ב-1941 היו בעיר 505 יהודים. בשנים 1942–1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, רוב יהודי העיר נשלחו למחנות ההשמדה (בעיקר אושוויץ וסוביבור). לאחר המלחמה ניסתה הקהילה להשתקם ואף פתחה ב-1952 מחדש בית כנסת (שבתקופת המלחמה נבזז ושימש כמחסן), אך היא לא הצליחה להשתקם, וכך ב-1986 הוחלט על איחוד כל הקהילות היהודיות של מחוז לימבורג.
מרצדס-בנץ E-קלאס
מרצדס-בנץ E-קלאס היא מכונית סלון מנהלים בגודל בינוני, אשר מיוצרת על ידי חברת מרצדס-בנץ החל משנת 1995.
ה-E קלאס החליפה את דגם ה-W124 של מרצדס אשר ייצורה הופסק ב-1996, מתחרה בעיקר בב.מ.וו סדרה 5 ובאאודי A6.
המרצדס בנץ E קלאס היא מכונית בעלת חשיבות רבה לחברת מרצדס-בנץ ומהווה אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של החברה כאשר היא אחת מהמכוניות הנמכרות ביותר בסגמנט שלה בעולם.
גרסאות
אף על פי שייצורה החל כבר בשנת 1953 תחת שם הסדרה W120, הוכרה כמרצדס-בנץ E-קלאס באופן רשמי רק עם הצגת סדרת ה-W210 בשנת 1995.
ה-E-קלאס מיוצרת במרכבי סדאן וסטיישן, כאשר החל מהדור השלישי W212 שהוצג בשנת 2009, המכונית מיוצרת גם במרכבי קופה וקבריולה שהחליפו את דגמי ה-CLK. בנוסף, המכונית מיוצרת עם מגוון של גרסאות ומנועים כגון גרסאות הנעה אחורית והנעה כפולה, גרסאות מנועי 4, 6 ו-8 צילינדרים, מנועי בנזין ומנועי דיזל, וגרסת E63 AMG, גרסת ספורט קיצונית ל-E קלאס, בעלת מנוע 8 צילינדרים עם שני מגדשי טורבו בנפח 6.2 ליטרים אשר הספקו 518 כ"ס.
בדצמבר 2011 הציגה מרצדס-בנץ ל-E קלאס שתי גרסאות היברידיות, אחת בגרסת מנוע בנזין ואחת בגרסת מנוע דיזל.
בעשיקה
בַּעשִׁיקַה (בערבית: بعشيقة, באנגלית: Bashiqa), לעיתים מכונה גם בַּאשִׁיקַה, היא עיירה אשורית במחוז נינוה שבצפון עיראק כ-12 ק"מ ממוסול. שמה מגיע מאשורית, שפה ארמית חדשה והיא הלחם של המילים "בֶּת" ו"אַשִׁיקַה" שפירושן "בית האוהבים".
מרבית התושבים אשורים, יזידים, שבאקים ומעט ערבים מוסלמים. בשנת 2007 תושבת הכפר נרצחה על ידי ההמון על בסיס חילול כבוד המשפחה. אחד ההשערות שהיא התאסלמה. הדבר גרם לתסיסה באזור. כתגובה לכך, פעילים מוסלמים עצרו אוטובוס, נתנו למוסלמים ונוצרים לעזוב אותו והרגו 23 יזידים שהיו בין הנוסעים.
קוצ'במבה
קוצ'במבה היא אחד המרכזים הכלכליים החשובים בבוליביה. במרכז העיר שטחי מסחר, עסקים וחיי לילה, אך השכונות שבשוליה נחשלות יותר, ובחלקן אף אין חשמל, מים זורמים או כבישים סלולים.
היסטוריה
קוצ'במבה נוסדה על ידי הספרדים ב-1571, בשם ויה ריאל דה אורופסה (Villa Real de Oropeza). היא הוקמה כמרכז לתוצרת חקלאית שישמש את ערי המכרות שבאלטיפלאנו. גילוי כסף באזור תרם אף הוא להתפתחותה של העיר, אך עם הידלדלותו של מחצב זה, דעכה העיר במהלך המאה ה-18. היא שבה והתחזקה בהדרגה, במהלך המאה ה-19, שוב כמרכז חקלאי.
בראשית שנת 2000 עלתה קוצ'במבה לכותרות, לאחר שהפגנות שנערכו בה (שכונו מלחמת המים של קוצ'במבה), במחאה על הפרטת מערכות אספקת המים והעלייה במחירי המים, יצאו מכלל שליטה. השלטונות בבוליביה הכריזו על ממשל צבאי, ורק לאחר 3 חודשים שככו המהומות. בסופו של דבר, מחאותיהם של המפגינים נשאו פרי, והממשלה ביטלה את הסכם ההפרטה.
תיירות
בקוצ'במבה מספר אתרים שיש בהם עניין לתיירים:
אנרגיית סריג
אנרגיית סריג (lattice energy) של סריג יוני היא מידת החוזק של הקשרים היוצרים אותו. אנרגיית הסריג זהה גם לאנרגיה הדרושה כדי לפרק את המוצק למרכיביו, יוני גז. באותו אופן ניתן להגדיר את אנרגיית הסריג כאנרגיה הנפלטת כאשר יוני הגז נקשרים ליצור את המוצק היוני.
המושג נמצא בשימוש בעיקר בהקשר של גבישים אנאורגניים. עבור חומר נתון, לא ניתן לקבוע את אנרגיית הסריג ישירות, אך ניתן לחשבה בעזרת נתונים ניסיוניים.
חישוב
אנרגיית הסריג ניתנת בדרך כלל ביחידות של קילו-ג'אול למול. לדוגמה, כאשר נתרן כלורי מוצק מפורק לרכיביו היוניים:
, אנרגיית הסריג היא 768 kj/mol
אנטואן-ז'אן גרו
אנטואן -ז'אן גרו (בצרפתית: Antoine-Jean Gros; 16 במרץ 1771 – 25 ביוני 1835) היה צייר צרפתי שהשתייך לזרם הרומנטי באמנות ונחשב לאחד מאבות האוריינטליזם הצרפתי.
אנרגיית סריג
חישוב
ניתן לחשב את אנרגיית הסריג באמצעות וריאציה של חוק קולון:
אנטואן-ז'אן גרו
ביוגרפיה
את הכשרתו הראשונית קיבל גרו בביתו מהוריו הציירים. לאחר מכן התקבל ללימודים אצל הצייר ז'אק-לואי דויד, בתמיכתו נסע לאיטליה, ושב לפריז עם תחילת עידן הטרור ב-1793. הוא צייר את הקהילה הצרפתית בנאפולי, פירנצה וג'נובה, היה למתעד הראשי של המערכה של נפוליאון בצפון איטליה, ונבחר לאחר מכן לשמש כמתעד הרשמי של הקמפיין למצרים, למרות שלא הצטרף אליו ולא ביקר מעולם במזרח התיכון. תמונות הקרב שלו תרמו להאדרת שמו של נפוליאון.
אנרגיית סריג
חישוב
כאשר:
אנטואן-ז'אן גרו
ביוגרפיה
גרו גילה כושר עמידות מרשים נוכח התהפוכות הפוליטיות של תקופתו. ב-1814 הפך לצייר הרשמי של לואי ה-18 וב-1824 קיבל את התואר "ברון" על ידי המלך שארל העשירי. ב-20 השנים האחרונות לחייו הכשיר הסטודיו שלו יותר ממאה ציירים. ב-25 ביוני 1835, מיואש, הטביע עצמו בסן, קרוב לסבר (Sèvres).
אנרגיית סריג
חישוב
{r} הוא המרחק בין היונים
q_1,q_2 הם המטענים על היונים
יחסי זמביה–סין
יחסי זמביה–סין הם יחסים החוץ בין הרפובליקה העממית של סין לזמביה.
יחסים כלכליים
בשנת 1998 תאגיד המתכות לא ברזליות הסיני (CNMC) קנה 85% ממניות השליטה במכרה הנחושת צ'אמבישי בזמביה תמורת 20 מיליון דולר והשקיע 130 מיליון דולר נוספים בשיקום המכרה. פחות מעשר שנים מאוחר יותר עד סוף 2005 השקיעו בזמביה כ-160 חברות סיניות.
הסחר בין סין לזמביה גדל בשנת 2010 ל-2.2 מיליארד דולר. ההשקעות הסיניות בזמביה נעות בין אינטרסים של כרייה בחגורת הנחושת של זמביה ועד השקעות בחקלאות, ייצור ותיירות. נכון לפברואר 2011, סך הכל 25 חוות בזמביה מנוהלות על ידי גופים סיניים.
מימון פיתוח סיני לזמביה
משנת 2000 ועד 2011, התקיימו כ-64 פרויקטים פיננסיים רשמיים של מימון פיתוח בסין שזוהו בזמביה באמצעות דיווחי מדיה שונים. פרויקטים אלה נעים בין הלוואה למימון פרויקט הכוח התחתון של קפו ג'ורג', להלוואה להרחבת תחנת הכוח של בנק קריבה צפון ליד סיאווונגה, או הקלה בחובות בסך 211 מיליון דולר בשנת 2006.
זכויות אדם
ביוני 2020 הייתה זמביה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג באו"ם.
גליליאו צעיר
"גליליאו צעיר" הוא ירחון לילדים ונוער העוסק בתחומי חיים שונים מנקודת מבט מדעית. כתב העת מיועד לילדים בגילאי 15-7 וכולל כתבות בתחומי הדעת השונים – פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, אסטרונומיה, טכנולוגיה, גאוגרפיה, היסטוריה, תרבות, איכות הסביבה, בעלי חיים ועוד, מדור ניסויים הממחיש את ההסברים התאורטיים, וכן חידות ושעשועונים נושאי פרסים בתחומי המדע. כל גיליון מכיל חמש כתבות, בהן כתבה ראשית, ולמעלה מעשרה מדורים קבועים. לעיתים יש נושא מרכזי לגיליון, כך שהכתבות והמדורים מתייחסים לאספקטים שונים שלו. הטקסט מלווה באיורים מקוריים.
יחסי זמביה–סין
מחלוקות
51 עובדים במפעל לחומרי נפץ בבעלות סינית נהרגו בפיצוץ באפריל 2005. בשנה שלאחר מכן פרצה מהומה במכרה צ'מבישי. למחרת נורה ונפצע עובד זמבי שהוביל לסערה במתחם המגורים הסיני וחמישה עובדים נוספים נורו ונפצעו על ידי מנהל סיני. הפיצוץ במפעל הנפץ והאירועים במכרה צ'מבישי הפכו לאחד הנושאים הגדולים ביותר בבחירות לנשיאות זמביה בשנת 2006. כאשר המועמד לאופוזיציה, מייקל סאטה, נקט בעמדה אנטי-סינית, וקבע כי אם הוא ינצח בבחירות, הוא יתנער מההכרה של זמביה בסין ויכיר ברפובליקה הסינית בטאיוואן. סאטה הפסיד בבחירות לנשיא המכהן לוי מוואנוואסה.
גליליאו צעיר
היסטוריה
"גליליאו צעיר" ראה אור לראשונה בפברואר 2004. העורכת הראשונה הייתה מירית פרידמן ולאחריה ערכו אותו מיכל בלום ורוית קלימר. המגזין היה שייך בתחילה לחברת SBC, והיא זו שבשנת 2008 אף איחדה אותו עם מגזין הנוער "מסע צעיר". באפריל 2009 עבר המגזין לידי חברת מוטו תקשורת, ומאוקטובר 2013 יוצא המגזין לאור על ידי מו"ל עצמאי בשם 'גליליאו צעיר בע"מ' אשר זכתה בהליכי ההתמחרות נגד חברת "אבלון מחקרים בע"מ". החברה בבעלות שירי אביב, לשעבר סמנכ"לית מוטו תקשורת. העורכת הנוכחית היא רוני לנגרמן-זיו, שערכה בשנים האחרונות את מגזיני ההורות "הורים וילדים" ו"להיות משפחה". העורך המדעי של המגזין הוא צבי עצמון, שהיה גם העורך המדעי של המגזין למבוגרים "גליליאו" עד סגירתו. בגיליון 121, שפורסם בפברואר 2014, "חגג" המגזין 10 שנות הוצאה לאור.
יחסי זמביה–סין
מכרה פחם קולום
בפברואר 2010 נהרג מפקח סיני, ג'ונג טינגהוי, במכרה הפחם קולום. באוקטובר אותה שנה פתחו שני מנהלים סיניים באש לעובדי המכרה האפריקאים במהלך מהומה במכרה ופצעו 11. בתחילת אוגוסט 2012 נהרג מנהל המכרות הסיני, וו שנגזאי, בעקבות סכסוך בשכר.
איש שטח
איש שטח (באנגלית: Agent Running in the Field; מילולית: "הסוכן שרץ בשדה") הוא מותחן ריגול משנת 2019 מאת ג'ון לה קארה שיצא לאור ב-17 באוקטובר 2019 והיה הרומן האחרון של לה קארה שיצא לאור לפני מותו בשנת 2020. הרומן מתרחש על רקע הברקזיט.
עלילה
הרומן מתרחש בשנת 2018 ומתאר את מערכת היחסים בין נט (קיצור לאנטולי), המספר, איש בן 47 בשירות הביון החשאי הבריטי (MI6), לבין אד, צעיר בן 25 בערך, איתו הוא משחק בדמינטון מדי שבוע. בפסקת הפתיחה של הרומן מתאר נט: החל מפתיחה זו ולאורך הרומן פזורים רמזים מטרימים לכך שקשר זה לא יוביל לטוב.
את עצמו מתאר נט על-פי תיאורו על-ידי מעסיקיו: את עבודתו מתאר נט:
בתום כל משחק בדמינטון נט ואד יושבים לשתיית בירה ולשיחה. בשיחותיהם אד מותח ביקורת על הברקזיט ועל נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, למשל: "הפרישה של בריטניה מן האיחוד האירופי בזמן של דונלד טראמפ, וכתוצאה מכך התלות המוחלטת של בריטניה בארצות הברית בתקופה שבה ארצות הברית מתקדת במלוא הקיטור לעבר גזענות ממסדית וניאו־פשיזם, היא חתיכת זין אטומי שאין דומה לו." נט מקשיב ומסכים בשתיקה. באוזני בתו, סְטֶף, נט גלוי יותר. הוא אומר שאנגליה 'כאם לכל הדמוקרטיות' אינה קיימת יותר, ומוסיף: "ממשלת מיעוט שמרנית של חדלי אישים מן הסוג הירוד ביותר. שר חוץ בהמה בור ועם הארץ שאותו אני אמור לשרת. והלייבור לא יותר טובים."
יחד עם סגניתו הצעירה פלורנס נט מתכנן מבצע מודיעין למעקב אחר אוליגרך המתגורר בלונדון, אך המבצע אינו מאושר, ולכן פלורנס פורשת. אד מזמין את נט למשחק זוגות, ונט מביא אתו למשחק את פלורנס, קודם שנודע לו על פרישתה.
פלורנס ואד מחליטים להינשא, ונט, הרוצה להצילם מהגורל הצפוי לאד כמרגל שנחשף, מתכנן יחד עם פְּרוּ את החילוץ.
משמעות ספרותית וביקורת
העורכת של ג'ון לה קארה בהוצאת ויקינג ספרים, מרי מאונט, אמרה כי "העניין בלה קארה הוא שהוא תמיד היה בבית באירופה כמו בבריטניה. אדם עם ניסיון כשלו במלחמה הקרה לא יכול היה להתרחק מהמחלוקות בבריטניה, ובין בריטניה לאירופה. לאחר משאל העם, לא הייתה לו ברירה אלא להסתכל על המקום בו אנו נמצאים כעת. הוא יומרני להפליא, וספר רגשי מאוד מבחינת כמה שהוא מרגיש קשור להיסטוריה של בריטניה ואירופה. אי אפשר להסיט את המבט, הוא מתייחס למשבר הפוליטי העכשווי".
פנוסקנדיה
פנוסקנדיה או פנו-סקנדינביה הוא אזור גאוגרפי הכולל את חצי האי סקנדינביה (נורווגיה ושוודיה), פינלנד, חבל קרליה וחצי האי קולה (רוסיה). מקובל להגדיר כי תעלת בלומורקנאל היא המחלקת בין שטחי רוסיה ופנוסקנדיה. האזור גובל בים ברנץ מצפון, והמפרץ הבוטני (חלק מהים הבלטי) הנמצא בתוכו.
איש שטח
משמעות ספרותית וביקורת
לדברי בת'אן פטריק, כותבת ב-NPR, "ההודעה לעיתונות שלפני הפרסום מספרת לנו שזה 'רומן הברקזיט' של לה קארה, אבל זה מקטין רומן שעשוי להיות דיוקן במיניאטורה של מרגלים מודרניים, אך הוא מיניאטורה מפורטת להדהים ומשעשעת כמו כל דבר בז'אנר שלו כיום".
רוברט מק'רום כתב על הספר; "לה קארה מביא סיפור לתקופות שלנו, גדוש בתיבול הקלאסי של בגידה, שיגעונות של המדינה החשאית ושבריריות אנושית עצובה, כולם אפויים למותחן עכשווי חם מהתנור, שהשראתו חלקית מהמזימות של אוקראינה במאה ה-21, כיום. יותר מתמיד צומת הגבול של הפוליטיקה של המעצמה הגדולה". סקירת ספרים אנונימית באתר Kirkus Reviews סיכמה כי זו "הצדעה טראגיקומית הן לכוחות ההחלמה של גיבורו בעבר והן לקריירה המדהימה של מחברו הלא מוכן". מייקל ג'יי מקאן מצא את הספר "תענוג לקריאה" אך גם ציין כי הדמויות המשניות אינן מיושנות והסוף "מרגיש נמהר וקטום למדי".
26 (מספר)
26 (במילים בלשון זכר: עשרים וששה; בלשון נקבה: עשרים ושש) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 25 והבא לפני 27.
במתמטיקה
המספר 26 נמצא בין מספר ריבועי לבין מספר מעוקב: . פרמה הוכיח כי זהו המספר היחיד בעל צורה זו, כלומר, \ 27-25=2 הוא המקרה היחיד בו ההפרש בין ריבוע ומעוקב שווה ל-2. הוכחתו של פרמה מבוססת על העובדה שהחוג הוא תחום ראשי. משום כך, מהמשוואה \ x^3=y^2+2 נובע ש- y+\sqrt{2} הוא חזקה שלישית בחוג, ומכאן אפשר להסיק שהפתרון היחיד הוא \ x=3. בלשון מודרנית, פרמה הוכיח שהנקודות השלמות היחידות על העקום האליפטי הן \ (3,\pm 5), ניגוד מעניין לעובדה שמספר הפתרונות הרציונליים אינסופי (החבורה  ציקלית מסדר אינסופי).
ביהדות
26 הוא גימטריה של השם המפורש (י-ה-ו-ה), ולכן בעל משמעות רבה, במיוחד בכתבי החסידות והקבלה. בין היתר מצוין כי המילים 'אחד' ו'אהבה' מהווים בגימטריה 13, ולכן שילוב שלהם / כפילות של אחד מהם יגיע ל-26.
יעל הפירנאים
יעל הפירנאים (שם מדעי: Capra pyrenaica pyrenaica; מוכר גם בכינויו הספרדי בוקארדה), הוא תת-מין של יעל איברי שנכחד מן העולם בתחילת המאה ה-21.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1872 על ידי הזואולוג השווייצרי היינריך רודולף שינץ. הפירוש של שמו המדעי הוא "תיש פירנאים", והוא מתייחס למקום תפוצתו העיקרי בהרי הפירנאים שבתחומי המדינות - ספרד, צרפת ואנדורה. היעל הפירנאי היה תת-המין השני שנכחד לאחר היעל הפורטוגזי שהוכחד בשנת 1892. בימי הביניים אוכלוסיית היעל הפירנאי הייתה גדולה למדי, אולם ככל שעבר הזמן המספרים פחתו באופן שיטתי - כנראה על ידי שילוב של מספר איומים כמו ציד, אובדן בית גידול, תחרות עם בעלי חיים פראיים וביתיים על מקורות מזון וכן הלאה.
בינואר 2000 היעל הפרינאי נכחד, אך מדענים ניסו לשבט אותו באמצעות ה-DNA שנלקח מהנקבה האחרונה שהייתה בחיים; לאחר ניסיונות מרובים נולד לבסוף גדי משובט ובכך היעל הפירנאי הפך ליונק הנכחד הראשון שהוחזר לחיים; עם זאת, הגדי מת זמן קצר מאוד לאחר הלידה כתוצאה מפגמים בריאות. תת-מינים אחרים של היעל האיברי ששרדו עד היום הם יעל גראדוס והיעל הספרדי הנפוצים כיום בחלקים גדולים בחצי האי האיברי. מכיוון שהיעל הפירנאי האחרון נכחד לפני שנותח כראוי על ידי מדענים, ישנה מחלוקת בקשר למעמדו הטקסונומי והאם הוא אכן היה תת-מין נפרד. באופן כללי ניתן לומר כי הכחדתו של יעל הפירנאים היא כישלון השימור הגדול ביותר באירופה המודרנית.
טקסונומיה וגנטיקה
תוקפם של 4 תת-המינים של היעל האיברי נחקר ונידון על ידי מספר טקסונומים. החלוקה שלהם מוטלת בספק מכיוון שהיא מבוססת רק על שני קריטריונים מורפולוגיים המשתנים בין האוכלוסיות - צבע הפרווה וצורת הקרן. עם זאת, ניתוח גנטי שנעשה בעבר מראה כי היעל הפירנאי ככל הנראה שונה מורפולגית גם בגולגולת כך שסיווגו כתת-מין נפרד נראה נכון. ישנן מספר תאוריות בקשר למקורו של היעל הפירנאי; אחת מהתאוריות הרווחות גורסת כי היעל הפירנאי היה נפוץ בתחילה בהרי האלפים הצפוניים ולאחר מכן היגר לאזור הרי הפירנאים ואז התערבב עם היעל הספרדי; עם אכן זה המקרה הרי שהוא שונה לגמרי משאר תת-המינים. החוקרים והמדענים אינם בטוחים כלל לגבי זה, בין השאר משום שבעקבות כך היעל הפירנאי אמור למעשה להיות קשור יותר מבחינה גנטית ליעל אלפיני וליעל קווקזי מערבי. מאידך מנקודת מבט פילוגנטית, היעל הפירנאי נראה כקרוב יותר ליעל האלפיני בהתחשב במאפיינים הזהים של בית הגידול, כמו גם ההתאמה שלו לאקלים ההררי בפירנאים בניגוד לתת-המינים האחרים שהניסיונות לשחרורם באזור זה נחלו כישלון. ליעל הפירנאים יש 60 כרומוזומים בדומה לשאר מיני היעל.
אנטומיה ומראה
הקרניים הספירליות של היעל הפירנאי היו גדולות ועבות מאוד בצורת נבל, והן היו הארוכות ביותר מבין תת-המינים של היעל האיברי. הקרן צמחה לכיוון מעלה והתעגלה לצדדים, ולאחר מכן המשיכה להתעגל לאחור ואז חזרה פנימה עם התעקלות קטנה כלפי מעלה. לאורך קרני היעל היו עשרות חריצים דקים, וכן חוליות בולטות אחת למספר ס"מ. אמונה עממית גורסת שכל חוליה בקרן ייצגה שנה בחייו של היעל; למרות שבהחלט יש קשר בין מספר החוליות לגיל היעל - המתבטא בכך שככל שהיעל מתבגר מספר החוליות עולה, בכל אופן אין התאמה מדויקת בין החוליות לגיל. בקרן זכר מקסימלית היו לפחות 10 חוליות כאלו. קרני הזכר התבלטו גם בכך שהן היו מפולחות לאורכן בשידרה בולטת. לנקבת היעל היו קרניים קצרות ביותר לעומת הזכר, וצורתן הייתה מעין פגיון מעוקם וגלילי. הקרניים שלה גם היו שונות לגמרי אפילו מקרני זכרים צעירים בכך שלא הייתה להן כלל שידרה לאורך הקרן. לנקבה לא היו חוליות אלא חריצים קטנים לכל אורך הקרן. צבע הקרניים של הזוויגים היה שחור, חלודה ואפור כהה.
יעל הפירנאים התאפיין בפרווה קצרה מאוד שהייתה מורכבת משיער דליל וזיפי בקיץ, בעוד שבחורף השיער היה הופך לעבה מאוד - כמעט צמרי, ומעליו הייתה צומחת שכבת שערות משנית וארוכה. בכל עונות השנה שערו של יעל הפירנאים היה ארוך יחסית מעל הצוואר ויצר רעמה קצרה ונוקשה. סמוך לכף היד היה קטע חסר שערות. הפרווה העבה של היעל בחורף הייתה מותאמת במיוחד למזג האוויר ההררי והקפוא. בקיץ, צבע הפרווה הכללי של הזכר היה חום-אפרפר בהיר, ולפעמים היה נראה לבנבן מעט בשל הבסיס הבהיר של השערות. העורף, הרעמה, ופס גבי רחב (שהתפשט לעיתים לשני צידי הכתפיים בצורת חצי יהלום), היו בצבע שחור פחם, עם שערות לבנבנות בודדות. הרגליים הקדמיות היו שחורות כמעט לחלוטין מלבד הברכיים, סביב הפרסה ואחורי הרגל. הצבע השחור של הרגליים הקדמיות התפשט לרוב גם כלפי מעלה על החזה והגרון, ואצל זכרים מבוגרים הצבע השחור היה מתפשט עד לכתפיים וסוגר צורת יהלום שחורה סביב הצוואר. הרגליים האחריות היו אף הן שחורות ברובן, והצבע השחור היה מתפשט מעלה יותר לאזור השוקיים ולעיתים מתחבר עם הפס הגבי השחור. על פני המותניים והצלעות התחתונות השתרע כתם שחור רחב בדומה לצבאים, ומתחבר לעיתים קרובות עם השוקיים והחזה השחורים. המפשעה והגחון היו בצבע לבן בוהק בניגוד גמור לצבע השחור שמעליהם, והזנב היה שחור בצידו העליון ולבנבן בצידו התחתון. בחורף, צבע פרוותו של הזכר הפך לאפרפר יותר, בעוד שהסימונים השחורים הנזכרים היו דהויים יותר ובלתי מוגדרים. אזור הגרון היה הופך להיות בתקופה זאת בצבע חום כהה מאוד. צבע הראש של זכר היעל היה חום אפרפר בהיר עד כהה - בהתאם לעונה, כאשר המצח והזקן היו שחורים. האוזניים התחלקו בין שחור בצד החיצוני לבנבן בצד הפנימי.
נקבת היעל הייתה בצבע חום אדמוני כהה או בהיר בכל העונות, כשהמותניים, המפשעה והגחון ואחורי הרגליים היו בצבע לבן בוהק. החזית של הרגליים הייתה שחורה מלבד הברכיים. הנקבות נבדלו מהזכרים גם בכך שהן היו חסרות רעמה, ולא היה להן כלל סימונים שחורים בחלק האחורי, בגב או בחזה. הראש היה בצבע זהה לשאר הגוף עם מצח כהה ולחיים בהירות יותר. גדיי היעל היו בצבע זהה לנקבות בשנה הראשונה לחייהם. פרוותם של הזכרים הצעירים החלה לקבל מראה שחרחר ברגליים ובשידרה החל מגיל 3.
מרבית מידות הגוף של היעל הפירנאי נמדדו מפוחלצים. אורך ראשו וגופו היה 148 ס"מ, וגובהו בכתפיים היה כ-75 ס"מ. זנבו היה באורך של 13 ס"מ, אוזניו היו באורך של 12 ס"מ ואורך רגליו האחוריות היה כ-44 ס"מ. אורך הקרניים של הזכר היה כ-80 ס"מ, והמרחק ביניהן בקצוות היה 42 ס"מ. הקרניים הארוכות ביותר שתועדו הם של זכר מבוגר מפוחלץ במוזיאון דה אנייר שבצרפת; אורכן הכולל היה 102 ס"מ. הנקבה הייתה קטנה בהרבה מהזכר במידות גוף, והקרניים שלה היו כרבע מקרני הזכר. אורך הקרניים של הנקבה האחרונה שהייתה בחיים נמדד בכ-26.8 ס"מ, עם מרחק של 18.7 ס"מ בין הקצוות.
תפוצה ואקולוגיה
היעל הפירנאי כשמו היה מצוי בעיקר לאורך רכס הרי הפירנאים הנמצא בתחומי המדינות: ספרד, צרפת ואנדורה. התפוצה ההיסטורית שלו בימי הביניים הייתה כנראה לאורך כל רכס הפירנאים ומערבה עד להרי קנטבריה - כולל החבלים הצרפתיים: לנגדוק-רוסיון, אקיטן, ומידי-פירנה ובקהילות הספרדיות האוטונומיות קטלוניה, אראגון, נווארה, חבל הבסקים וקטנבריה. עד אמצע המאה ה-19 הטווח של היעל הפירנאי הצטמצם למרכז הרכס הפרינאי, ובסופו של דבר עד סוף המאה ה-20 האוכלוסייה האחרונה של היעל נותרה רק בפארק הלאומי אורדסה ומונטה פרדידו הסמוך לעיר הואסקה שבצפון אראגון, בטרם הכחדתה סופית בתחילת המאה ה-21.
בחורף, היעל הפירנאי נהג לרעות בעמקים ובאחו שבהם השלג היה דליל יותר. בתקופה זאת היעלים היו מתאספים לפעמים בעדרים ומתקרבים לכפרים קטנים כדי לאכול מגידולים חקלאיים. הזכרים היו מתחילים להתעמת ביניהם בעונת הרבייה שהתחילה לרוב בימים הראשונים של נובמבר. באותו הזמן הזכרים היו הופכים לאגרסיביים ותוקפנים מאוד, והם היו יכולים להוות סכנה עבור בעלי חיים ביתיים או אפילו לאדם. בתחילת האביב, היעלים היו חוזרים לאזורים הגבוהים כדי לנצל את הצמחייה השופעת וכדי להיות מוגנים באזורי הצוקים והסלעים. בערך באותו זמן, הנקבות היו עוזבות את העדרים ומחפשות אזור מבודד בשביל ללדת. ההמלטה התרחשה בסביבות חודש מאי; בדרך כלל היה נולד גדי יחיד בלבד ותאומים היו נולדים רק לעיתים נדירות. תזונתו של היעל הפירנאי הייתה מורכבת מעשבים, עשבי תיבול וחזזיות, וסביר להניח שגם עלי-אורן ושיחים שונים בדומה לתת-המינים האחרים. הטורפים של המין היו כנראה ההזאבים האיברים שנעלמו אף הם בהדרגה מהאזור באותו זמן, וחתולי בר ועיטים היו טורפים את הגדיים. מערכת הרבייה ומחזור החיים היו דומים מן הסתם לתת-המינים הקיימים.
היסטוריה והכחדה
היעל הפירנאי היה נפוץ בשפע במהלך המאה ה-14. לדברי חוקרת הטבע הספרדית אנג'ל קבררה, האוכלוסייה שלו החלה לרדת בהדרגה "בשל רדיפה איטית אך מתמשכת" והיא נעלמה מהפירנאים הצרפתים והרי קנטבריה עד אמצע המאה ה-19. מצבו החל להיות קריטי עד סוף המאה ה-19 כאשר התברר שהאוכלוסייה הגיעה למספר של 100 פרטים בלבד. מאז תחילת המאה ה-20 האוכלוסייה לא עלתה מעל ל-40 פרטים. שומרי יערות וכפריים שסיירו בשנות 1952-1940 דיווחו כי הם נתקלו ביעלים הפירנאים בקושי אחת ל-100 ימים. בסוף שנת 1980 האוכלוסייה הצטמצמה עוד יותר ועמדה על כ-14 פרטים בלבד, ועד שנת 1993 נותרו כ-10 נקבות. זכר היעל הפירנאי האחרון מת בשנת 1991. הפרט האחרון של המין הייתה נקבה בת 13 בשם סיליה, והיא מתה ב-6 בינואר של שנת 2000 לאחר ששומרי יער מצאו אותה עם גולגולת כתושה מתחת לעץ שנפל בפארק הלאומי אורדסה סמוך לגבול הצרפתי. הסיבות מאחורי ההכחדה ונפילת המספרים השיטתית של תת-מין זה הן במידה רבה לא ידועות, אם כי ישנן מספר השערות שהוצעו: תחרות נרחבת על מקורות המזון עם עדרי צאן, בקר וסוסים - במיוחד בקיץ, מה שהשפיע על היעל בעיקר בשנות בצורת; כמו כן ייתכן כי ירידת המספרים התרחשה גם בגלל תחרות מצד מינים פראיים כצפיר הפירנאים ואייל הכרמל, או ממינים אקזוטיים שהובאו לאזור כמו היחמור האירופאי והמופלון, זיהומים ומחלות שמקורם בבעלי חיים ביתיים או אקזוטיים, ציד לא חוקי לבשר ופוחלצים, בעיות פוריות ותנאי האקלים. לדברי גיא באיופוי - קצין המדיניות של הקרן העולמית לשימור חיות הבר בספרד, "היעל הפירנאי נעלם משום שהממשלה הספרדית פעלה מאוחר מדי להציל אותו". הוא גם טען שלמרות שהציד צמצם את מספרי היעל באופן דרסטי לפחות מ-100 בסוף המאה ה-19, תוכניות ניהול רציניות לשימורו בהרי הפירנאים לא נעשו אלא רק בשנת 1993, כאשר נשארו אז בקושי תריסר פרטים. באופן כללי ניתן לומר כי הכחדתו של היעל היא כישלון השימור הגדול הראשון באירופה של המאה ה-21, ואף מאמצי השימור של האיחוד האירופי הגיעו מאוחר מדי (כדלקמן).
מאמצי שימור
בשנת 1913, לאחר שהממשלה הספרדית הבינה שהיעל הפירנאי נמצא כבר במסלול מואץ להכחדה, עדר היעלים האחרון התרחש באזור אורדסה בפירנאים התיכונים הספרדים. אחד הצעדים הראשונים לשמירה על היעל, היה איסור על ציד היעל בשנת 1913, וההכרזה על הקמת "שמורת אורדסה" בשנת 1918 שכללה את כל תחומי המחיה של העדר. בשנות ה-60 נעשו צעדים נוספים על מנת להגן עליו כגון פיזור של תזונה משלימה בחורף ברחבי השטח, אולם גם זה לא הצליח לעצור את הנסיגה של האוכלוסייה.
בין 1990 ל-1995, שוחררו מספר זכרים מעוקרים מתת-המין הספרדי עם משדר רדיו לאזור בית הגידול של יעל הפירנאים, כשהציפייה הייתה שהם יתערבבו עם היעלים הפירנאים שבאזור ובכך יקלו על הניטור שלהם. בכל המקרים, היעלים הספרדים לא הצליחו להסתגל ולשרוד באקלים בפירנאים. בשנת 1996 שוחררו שוב שני זכרים ספרדיים מצוידים במשדרים, אלא שהפעם הם לא עוקרו משום שרצו שהם יתרבו עם נקבות יעל הפירנאים המבוגרות - לאחר שהזכר הפירנאי האחרון כבר מת ב-1991. היעלים הספרדים קיבלו תזונה משלימה שפוזרה בשטח אולם למרות זאת הם שרדו שנתיים בלבד. מניתוח הצואה של הנקבות לאחר מכן, נמצא כי היעלים הספרדים אכן התרבו איתן, אולם למרות זאת הן לא הצליחו להיכנס להריון. בסופו של דבר כל המאמצים נחלו כישלון גמור והדרך להכחדה כבר הייתה בלתי נמנעת. יעל הפירנאים היה רשום בקטגוריית השימור "סכנת הכחדה חמורה (CR) על ידי IUCN משנת 1996 עד הכחדתו.
שרידים
מהיעל הפירנאי נותרו כיום בעיקר פוחלצים, גולגולות וקרניים, וישנן תמונות בודדות של זכרים ונקבות בטבע - כמו גם מספר תמונות של הנקבה סיליה בעודה בחיים כאשר נתפסה עבור נטילת הרקמות וה-דנ"א. הפוחלץ של הזכר האחרון יחד עם פוחלץ של זכר נוסף נשמרים באוסף של אוניברסיטת ציריך בגרמניה. בצרפת יש במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז פוחלץ שלם של היעל, ראש מפוחלץ במוזיאון דה באנייר בלוצ'ון וגולגולת באוסף של מוזיאון נאנט. הפוחלץ של הפרט האחרון - הנקבה סיליה, נמצא באוסף פרטי בעיר סרגוסה שבאראגון (ספרד), והוא כנראה יועבר למוזיאון ספרדי בעתיד. גולגולות וקרניים של שתיים מהנקבות האחרונות נשמרות במוזיאון הפירנאים בעיר ביאקה שבאראגון.
שיבוט
בינואר 2009, השיבוט הצליח לראשונה חלקית, ובכך יעל הפירנאים הפך להיות היונק הנכחד הראשון שקם לתחייה על ידי שיבוט. בעיקרון תהליך השיבוט די חזר על עצמו: הרקמות שנלקחו מסיליה הוחדרו בביציות של עיזים; מתוך 439 הפריות נוצרו 57 מיטוזות שהושתלו במשך הזמן בעז בית אחת ששימשה כאם פנדקאית. רק שבע מיטוזות בלבד הצליחו להתפתח להריון, אולם בסופו של דבר רק הריון אחד בלבד הושלם במלואו ונולדה גדייה אחת של היעל הפירנאי. ההצלחה לכאורה של הפרויקט לוותה בכישלון חלקי מכיוון שגדיית היעל הפירנאי מתה שבע דקות בלבד לאחר הלידה בשל קשיי נשימה. ככל הנראה הפגמים ב-DNA הקפוא גרמו לפגמים פיזיים בריאות של הגדיה וכתוצאה מכך לא התאפשרה קליטת חמצן נורמלית. למרות הכישלון החלקי, ניסיון השיבוט האחרון הוכיח כי התאים שנלקחו מסיליה הם ברי קיימא ועיזי הבית יכולות לשמש כפונדקאיות בהצלחה. על כן הפרויקט צפוי להימשך כנראה בעתיד.
לאורך כל ניסיונות שיבוט של היעל, המדענים לקחו בחשבון שאפילו אם השיבוט יצליח באופן מלא ונקבת היעל המשובטת תהיה בריאה לגמרי, עדיין יעמדו בפניהם שלוש בעיות עיקריות:
שחזור
מאז הכחדתו של יעל הפירנאים, יש פרויקטים רבים המנסים להכניס את היעל הספרדי לאזור ההיסטורי של תפוצת יעל הפירנאים - בין השאר כדי להפיק מכך אינטרסים כלכליים כציד חוקי. ברמה העקרונית דרישות בית הגידול של היעל דומות לעיזי בר אחרות - נוכחות של סלעים, צוקים, צמחייה שופעת ומקורות מים. כל אלו זמינים כיום בפירנאים כך שלכאורה אין מניעה לשחרור היעל הספרדי באזור. עם זאת כפי שצוין לעיל, ניסיונות שחרור בעבר של היעל הספרדי באזור נחלו כישלון כאשר היעל שרד באזור זמן קצר יחסית - מה שמראה על חוסר הסתגלות של היעל הספרדי לסביבה האקולוגית של יעל הפירנאים. סביר להניח שניתן יהיה להתגבר על מכשולים אלו.
המדינה שמעוניינת בעיקר בהשבת היעל היא צרפת וכן קהילת נווארה האוטונומית בספרד, בעוד שדווקא קהילת אראגון מסויגת מהאפשרות הזאת. קהילת קטלוניה שבה יש בית הגידול אידיאלי עבור היעל, אינה מתנגדת לשחזור של היעל, אולם היא הודיעה שבטרם ההשבה לטבע יש לפתור בעיה משמעותית: התפוצצות אוכלוסין של איילים אדומים וכבשי בר באזור. ישנם אתרים נוספים שנחשבים כבעלי פוטנציאל לשחזור היעל. המחקר האקולוגי המתבצע עבור השבת היעל כבר החל בצרפת באזורי הגבול עם ספרד, ובמהלכו הוצע גם להשיב את הדובים להרי הפירנאים כדי לאזן את המרקם האקולוגי. בקונגרס הצרפתי התקבלו באפריל 2012 מספר החלטות הנוגעות לשימור בעלי חיים במדינה, וביניהם גם אישור לשחזור של היעל בפרינאים הצרפתים.
תושבים מקומיים רבים מקווים שעם כניסתו של היעל הספרדי הוא ימלא את החלל שנוצר אחרי הכחדת יעל הפירנאים במאזן האקולוגי, כמו גם לקיחת חלק חשוב בתרבות הציד של העמים באזור כמו הקטאלונים והבסקים. משני צידי הגבול מאמינים שהיוזמה תגרום להתפתחות של תיירות אקולוגית שתהווה גורם הכנסה חשוב לכפרים באזור. עם זאת, ישנם הסוברים כי עדיף לחכות עם השבת היעל הספרדי ולצפות להתקדמות טכנולוגית בתחום השיבוט של תת-המין המקורי.
הנסיך ג'ורג', דוכס קנט
הנסיך ג'ורג' אדוארד אלכסנדר אדמונד (באנגלית: The Prince George Edward Alexander Edmund; 20 בדצמבר 1902 - 25 באוגוסט 1942) היה דוכס קנט. הנסיך ג'ורג' היה בנו הרביעי של המלך ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ומרי מטק.
הנסיך ג'ורג' נשא את התואר דוכס קנט משנת 1934 ועד מותו.
ראשית חייו
הנסיך ג'ורג' נולד ב-20 בדצמבר 1902 בקוטג' יורק שבשטחי בית סאנדרינגהאם, בנורפוק שבאנגליה לאביו, הנסיך ג'ורג' (לימים המלך ג'ורג' החמישי) ולאשתו, הנסיכה מרי מטק. בעת הולדתו היה הנסיך ג'ורג' חמישי בסדר הירושה לכתר הבריטי.
ג'ורג' הוטבל בקפלה הפרטית של טירת וינדזור ב-26 בינואר 1903 על ידי פרנסיס פאג'ט, בישוף אוקספורד.
לאחר שעזב את הצי המלכותי שירת זמן קצר במשרד החוץ של הממלכה המאוחדת, ולאחר מכן במשרד הפנים, והיה לבן משפחת המלוכה הראשון אשר שירת במשרדי הממשלה הבריטית.
בשנת 1939 נבחר לתפקיד המאסטר הגדול של הבונים החופשיים בממלכה המאוחדת, ונשא בתפקיד זה עד פטירתו.
נישואיו
ב-12 באוקטובר 1934 הוענק לנסיך ג'ורג' התואר דוכס קנט לכבוד נישואיו המתוכננים למרינה, נסיכת יוון ודנמרק, בתו של ניקולאס, נסיך יוון ודנמרק. כמו כן הוענקו לו התארים רוזן סנט אנדרוז וברון דאונפאטריק. הנישואים נערכו ב-29 בנובמבר 1934 במנזר וסטמינסטר. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים:
הן בטרם נישואיו, והן לאחר הנישואים היה קנט ידוע ביחסים הרומנטיים שניהל, הן עם גברים והן עם נשים. בין היתר היו לנסיך יחסים רומנטיים עם זמרת הקברט האפריקאית פלורנס מילס; עם פופי בארינג, אשת חברה ובת למשפחת בנקאים עשירה; עם מרגרט, דוכסית ארגייל ועם השחקנית ג'סי מתיוז. כמו כן הנסיך ניהל מערכת יחסים רומנטית ממושכת עם המחזאי נואל קאוורד. ישנה סברה כי לנסיך היו קשרים רומנטיים עם אינדירה ראג'ה, המהרג'ה של קוך בחר; עם לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה; ועם ההיסטוריון אנתוני בלאנט.
היסטוריונים סבורים כי תקופה ממושכת היה הנסיך מכור לסמים (ככל הנראה מורפיום וקוקאין), אולם נגמל מהתמכרות זו בשלהי שנות ה-20, קודם לנישואיו.
פטירתו
הסופר צ'ארלס היגהאם טוען בספרו "דוכסית וינדזור: החיים הסודיים" כי הנסיך הוצא להורג על ידי השירות החשאי הבריטי בשל קשריו עם ראשי השלטון בגרמניה הנאצית. הסופרים לין פיקנט, קלייב פרינס וסטיבן פריור בספריהם "מוסר כפול: השתקת פרשת רודולף הס" ו-"מלחמתם של הוינדזורים" טוענים כי המטוס התרסק בעת שניסה לנחות ולאסוף את רודולף הס כחלק מתוכנית להגיע להסכם שלום עם גרמניה הנאצית.
סמל ותארים
הנסיך ג'ורג' היה אביר במסדר הבירית, מסדר הדרדר, מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ומסדר ויקטוריה המלכותי. שלט האצולה הוענק לנסיך במהלך יום ההולדת ה-21 של אחיו, הנסיך הנרי, הדומה מאוד לשלט האצולה של אחיו, ושונה רק בתגי הסמל (כאשר באלה של הנסיך ג'ורג' מופיע עוגן כחול).
אזכורים תרבותיים
הנסיך מתואר בסרט הטלוויזיה של סטיבן פוליאקוף "הנסיך האבוד" משנת 2003. הסרט עוקב אחרי אחיו הצעיר, ג'ון, הסובל מאפילפסיה, אולם הנסיך ג'ורג' מתואר בסרט כיחיד מבני המשפחה אשר היה לו קשר עמוק עם ג'ון. עוד מתוארים בסרט קשייו במכללת הצי, והיחסים הקשים בינו ובין אביו, מלך אנגליה.
יחסי אוזבקיסטן–הממלכה המאוחדת
יחסי אוזבקיסטן–הממלכה המאוחדת הם יחסי החוץ שבין רפובליקת אוזבקיסטן לבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
הממלכה המאוחדת מחזיקה שגרירות בטשקנט, ושגרירה הנוכחי באוזבקיסטן הוא כריסטופר אלן. אוזבקיסטן מחזיקה שגרירות בלונדון, ושגרירה הנוכחי בממלכה המאוחדת הוא אוטאקוב אכברוב.
היסטוריה
בשנת 1402, אב האומה הגדול של האוזבקים, טימור לנג, ובנו מירשנה, שלחו למלך הנרי הרביעי באנגליה, מכתבים המציעים לשני העמים לכונן יחסי ידידות ולפתח ענייני סחר. לנג שלח את הארכיבישוף הנוצרי, ג'ון מסולטניה, כשליח העם האוזבקי לאנגליה ולצרפת. כעבור זמן מה, הנרי הרביעי הביע נכונות לשיתוף פעולה עם האימפריה הטימורית. מכתבים אלו היוו את הקשר הדיפלומטי הראשון הרשמי בין העמים, אם כי יחסי הסחר בין המדינות החלו עוד לפני כן, עקב מעבר הבריטים בנתיבי הסחר בדרך המשי.
הממלכה המאוחדת הכירה בעצמאותה של אוזבקיסטן ב-31 בדצמבר 1991. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-18 בפברואר 1992. בנובמבר 1993, אסלאם קרימוב ביקר בממלכה המאוחדת, ביקור זה היווה צעד חשוב בפיתוח דו השיח הפוליטי שבין המדינות. במהלך הביקור נחתמו ארבעה הסכמים דו צדדיים, יחד עם שלושה מזכרי הבנות שנחתמו בטשקנט על ידי דאגלס הארד.
מספר רב של משלחות בדרגות שונות מבקרות בקביעות בשתי המדינות, מעל 40 משלחות בריטיות ביקרו באוזבקיסטן. כמו כן, משרדי החוץ מנהלים דיאלוגים פוליטיים בסוגיות הנוגעות לאפגניסטן. ב-19 עד 22 בנובמבר 2013, משלחה אוזבקית ביקרה בממלכה המאוחדת, משלחה זו היוותה צעד חשוב בחיזוק היחסים בין המדינות.
סן סבסטיאן
סן סבסטיאן (בספרדית: San Sebastián, בבסקית: דונוסטיה, Donostia; השם הרשמי הוא דונוסטיה-סן סבסטיאן) היא עיר בצפון ספרד, השוכנת במפרץ ביסקאיה קרוב לגבול עם צרפת. משמשת כבירת נפת גיפוסקואה בחבל הבסקים ובה כ-184,200 תושבים (2008).
אינטימיות
אינטימיות (מהמילה הלטינית intimus שפירושה innermost inmost - בעברית: הכי פנימי) היא קרבה רגשית עמוקה בין בני אדם הנוצרת הן על ידי מגע פיזי והן על ידי דיאלוג מילולי. והיא כרוכה באמון ובנכונות לחשוף את עצמי בפני אדם אחר.
סן סבסטיאן
גאוגרפיה
העיר התברכה בחוף ים ציורי, התחום בין שני הרים גבוהים. לאורך החוף ישנה טיילת ובה שפע מקומות בילוי ומסעדות בעלות מטבח עשיר. בין היתר משום כך היא אתר תיירות פופולרי.
אינטימיות
פיתוח האינטימיות
אינטימיות מתפתחת ראשית כל על ידי חשיפה עצמית, ככל שהחשיפה העצמית גדלה כך גדלה גם התחושה של השיתוף הרגשי העמוק והקרבה האינטימית, בנוסף חשיפה עצמית מביאה לכך שבן הזוג יחשף אף הוא במה שנקרא "אפקט החשיפה ההדדית" וכך הקשר והחשיפה ההדדית מתקדמים בצורה ספירלית. למעשה, מהות האינטימיות היא יחסים של חשיפה הדדית, "הדיבור עצמו הוא חוויית הקשר והאינטימיות, שיתוף האחר במה שמתרחש בתוכנו וחיבור שלו לאינטימיות שלנו עם עצמנו".
סן סבסטיאן
גאוגרפיה
רוב בתי העיר חדשים, מאחר שהעיר עברה שריפות רבות, האחרונה שבהן בתקופת כיבוש נפוליאון. הרובע העתיק של סן סבסטיאן (Parte Vieja) הוא מבוך של סמטאות צרות עם מבנים מימי הביניים וכיכרות מרשימות כדוגמת כיכר החוקה (Plaza de La Constitucion), שבעבר שימשה כזירת מלחמות השוורים בעיר.
מרכז העיר (Zentroa), ברובו, נבנה בסגנון אדריכלי של תחילת המאה העשרים, הבל אפוק.
אינטימיות
פיתוח האינטימיות
הארי רייס ובריאן פטריק כותבים במאמרם, "היקשרות ואינטימיות, תהליכים משותפים" , שאינטימיות "מבוססת על היכרות מעמיקה המושגת על ידי חשיפה וגילוי עצמי של מחשבות, רגשות, והסיפור האישי. היא סוג מיוחד של קרבה הכוללת גם מעורבות והשפעה הדדית על המחשבות והרגשות וההתנהגות. הרגש הוא מרכיב חיוני באינטימיות, והשותפים מחליפים תפקידים ביניהם באופן דינמי וספונטני והם בעלי יכולת לשים עצמם בנפשו של הזולת".
סן סבסטיאן
תרבות
העיר מפורסמת בשל פסטיבל הקולנוע הבינלאומי המתקיים בה מדי שנה.
אינטימיות
פיתוח האינטימיות
חוזה אורטגה אי גאסט מוסיף את הסקרנות כמפתחת אינטימיות וכותב: "הסקרנות נמצאת רק בנפשות חדירות שאינן מוגבלות, בעלות מבנה מעודן ומורכב, אינטואיציה מיוחדת ביותר המתירה לנו לזכות באהבה אינטימית מידית של הזולת, תפיסת טיב נפשותיהם של אחרים בד בבד עם המשמעות שמביעים גופיהם". "יקשה למצוא אינטואיציה זו אצל אנשים שאין בהם חריפות שכלית מסוימת, אך אין תלות ביניהן".
סן סבסטיאן
תרבות
ישנה עוגה גבינה בסקית מסורתית לעיר הנקראת עוגת סן סבסטיאן, עוגת גבינה "שרופה" אשר מושחמת בחלקה העליון עד ליצירת קרמל שחום כהה על פני העוגה. היא ידועה במרקמה הייחודי הנוצר מבלילה נוזלית אפויה בחום גבוה ומקוררת כאשר חלקה הפנימי עדיין במרקם רך.
אינטימיות
אינטימיות ודפוסי היקשרות
על פי תאוריית ההיקשרות של ג'ון בולבי יש צורך ביולוגי הישרדותי ביצירת קשרים רגשיים והענקת חוויית ביטחון לילד דרך הטיפול של הוריו. ילדים זקוקים למבוגר אחראי ומשמעותי שיספק להם את הצרכים הבסיסיים ויענה למצוקותיו. בולבי טבע את המונח "בסיס בטוח", כמנגנון הישרדותי, חיוני וטבעי, שכאשר אינו פועל מופיעות תקלות והפרעות. הבסיס הבטוח, שנרכש בילדות, מאפשר להישען עליו גם ביחסים בוגרים עם אחרים, והוא תנאי ליכולת להתפתח ולהיות עצמאיים בבגרות ובזוגיות. בולבי, המבסס את התאוריה כולה על אהבה, השפעה והגנת הילד, בעוד שייתכן שהיחס בין ילד להורה נובע לפחות בחלקו מההשפעה של הילד על תהליך ההיקשרות לא פחות מהוריו ושזוהי יצירה משותפת יותר ממה שנראה לעין. הילד ואופיו מתנים איזה הורה יהיה לו, והאינטימיות שעשויה להיווצר ביניהם אינה תלויה רק בהורה אלא ביכולת של הילד להיקשרות.
סן סבסטיאן
תרבות
בסן סבסטיאן נמצא מועדון הכדורגל ריאל סוסיאדד מליגת העל הספרדית, ואחד מאירועי הספורט החשובים בעיר הוא הדרבי הבסקי.
סן סבסטיאן נוסדה כאתר נופש קיצי לבני המלוכה הספרדית בשנות ה-20 המוקדמות. היא נחשבה לאחד המקומות היותר עשירים ותרבותיים בספרד ושנים רבות הייתה בירת הקיץ של ספרד.
אינטימיות
פגיעות אינטימית
פגיעות היא חלק מהאינטימיות, משום שהיא קשורה בחשש שאיננו אהובים דיינו, ומנגד אינטימיות יוצרת אצלנו תחושה של אהובים. כך שההערכה העצמית שלנו ותחושת החוסן מפגיעות למעשה משתקפות אלינו דרך הקרוב האינטימי. אך מצד שני, האינטימיות מאופיינת בחשיפה עצמית כך שככל שהקשר קרוב יותר כן הסיכון להיפגע רב יותר. המרחב של האינטימיות נקבע בגבולות של עד כמה אנו פוגעים או נפגעים מהאחר. ככל שאנו מונעים על ידי פחד מפגיעה, כן אנו נמנעים מאינטימיות. נוצר קונפליקט בין הפגיעות לאינטימיות אף שהן קשורות זו בזו. זהו קונפליקט מוכר בין התקרבות והימנעות (approach-avoidance).
אף על פי שפגיעות רגילה היא חלק מהאינטימיות, פגיעות-יתר פוגעת ביכולת לקיים ולפתח יחסים אינטימיים. ביחסים אינטימיים אנשים יפתחו מודעות לסיבות הפגיעה, ייקחו אחריות על רגשותיהם ולכן יוכלו להתמודד עם הפגיעות טוב יותר. לעומתם, אנשים בעלי פגיעות-יתר מאוימים יותר מהסביבה, מונעים מפחד מפגיעה, ואינם לוקחים אחריות על רגשותיהם, מה שמונע מהם ליצור קשר יציב ולפתח הדדיות ואינטימיות.
פחד מפגיעה יכול לגרום לבריחה מאינטימיות, כמו אצל החרד-הנמנע, לפי החלוקה של ג'ון בולבי. אדם זה נמנע מכל דיבור רגשי ומקבל את היחסים כמות-שהם, בלא יכולת לשפרם באופן מכוון.
עוד דרך לברוח מהפגיעות של האינטימיות מתאפשרת בתוך קולקטיב, ובעזרתו נמנעים מקשרים אישיים ופרטיים. הסוציולוג איתן מכטר טוען כי האנונימיות במרחב העירוני מאפשרת בריחה מאינטימיות. במרחב הציבורי יש לכאורה כל הזמן הזדמנויות פתוחות, וזה כשלעצמו די מאיים כי כל רגע אפשר לפגוש את מי שיהיה אהבת חייך ולהסתכן במחויבות ארוכת טווח. בשל הניכור והאנונימיות מתגבר הרצון והצורך למצוא קשר חם ואינטימי, אך באותה עת מתגבר הפחד מפגיעה רגשית שמלווה היכרות חדשה. החיפוש, הכמיהה והפחד גורמים להתגוננות יתר ולפיכך למחסום בפני המציאה והאפשרות לכונן יחסים אינטימיים.
הקשר בין אהבה לאינטימיות
אחד המודלים לתיאור האהבה, שפותח בידי רוברט סטרנברג, נקרא "המודל המשולש של האהבה". המודל מניח שלאהבה יש שלושה מרכיבים: מרכיב רגשי שהוא אינטימיות, מרכיב הנעתי שהוא התשוקה ומרכיב הכרתי שהוא המחויבות. אלו מצטרפים לאהבה, אך כל אחד לחוד וכולם יחד יכולים להוות סוג שונה של אהבה. לפי המודל, צירוף של מרכיבים שונים של האהבה יכול ליצור סוגי יחסים שונים, כך לדוגמה שילוב של תשוקה, מחויבות ואינטימיות, יוצר יחסי זוגיות, ואילו צירוף של מחויבות ואינטימיות, יוצר אהבת רעים - יחסי חברות.
חוזה אורטגה אי גאסט כותב בהרחבה על הקשרים בין אינטימיות לאהבה, בספרו "מסות על אהבה": "אהבתו של אדם הרי היא מה שהינו, ועל כן נוכל למצוא באהבה את הגילוי המכריע ביותר של מהות האדם המסוים... כאשר הזולת, המושא, נעתר למאוהב, מגיע תור של 'איחוד' שמכוח חלחול הדדי, מצב שבו מעביר כל אחד את שורשי הווייתו אל השני וחי - הוגה, משתוקק, פועל - לא מתוך עצמו אלא כביכול מתוך האחר. ושוב האהוב איננו עוד מושא חיצוני להגות בו, שהרי הוא בתוך הנושא, כרוך בו ומאוחד עמו... האהבה מאחדת את בני הזוג באיחוד כה הדוק ומקיף עד שלא נותר מרחק דרוש לתפיסת התמורה שמחולל כל אחד בבן זוגו... יש דחף מוזר למוסס את האישיות שלנו בזו של האחר ולשאוף אל תוכנו את אישיותו של האהוב. זו תשוקה רבת מסתורין; לפיה עונג האהבה כרוך כולו בהרגשת היותנו חדירים מבחינה נפשית להשתכנות הזולת בתוכנו".
חיל השריון המלכותי
חיל השריון המלכותי (באנגלית: Royal Armoured Corps) היא זרוע אדמיניסטרטיבית המרכזת את יחידות השריון של הצבא הבריטי.
החיל כיום עומד בראש עשרה רגימנטים סדירים וארבעה מהצבא הטריטוריאלי, בנוסף לרגימנט משמר הפרשים שבאופן רשמי אינו כפוף לחיל השריון המלכותי, אך בפועל נכלל בו. מבין הרגימנטים הסדירים, חמישה מהם מסווגים כיחידות שריון וחמישה כיחידות סיור משוריין; בנוסף לשלושה רגימנטים משוריינים מהצבא הטריטוריאלי ואחד סיור משוריין; ורגימנט המשמר המכיל שני רגימנטים מסורתיים (משמר החיים והכחולים והמלכותיים) המתפקדים בפועל כרגימנט סיור משוריין אחד. כלומר סך הכל כוחות השריון של הצבא הבריטי מורכבים משמונה רגימנטי שריון, שבעה רגימנטי סיור משוריין ורגימנט אימון.
היסטוריה
החיל הוקם ב-4 באפריל 1939 על ידי איחוד יחידות פרשים שהפכו למשוריינות יחד עם הגיס המשוריין המלכותי (שכחלק מהאיחוד שונה שמו לרגימנט הטנקים המלכותי). במהלך מלחמת העולם השנייה שפרצה מספר חודשים לאחר יצירת החיל, יחידות פרשים נוספות הומרו ליחידות שריון ונוספו גם הם לחיל החדש, בנוסף היו מספר רגימנטים רגליים שהומרו ליחידות ממוכנות וגם הם הוכפפו לחיל השריון.
במהלך המלחמה הקים החיל יחידות אימון לכוחות השריון ואף הקים מספר רגימנטי שריון בעצמו. בשנת 1944 אוחד חיל הסיור אל תוך חיל השריון המלכותי ובכך החיל קיבל את האחריות על שני סוגי היחידות; הסיור המשוריין ויחידות השריון.
רגימנטים סדירים
בנוסף לשני הרגימנטים של משמר הפרשים; משמר החיים ורגימנט הכחולים והמלכותיים, אשר לא כפופים לחיל השריון המלכותי, אך ברמה המבצעית נחשבים לחלק ממנו.
גלי חסי
במטאורולוגיה, גלי חסי (באנגלית: Lee wave) הם סוג של גלים אטמוספיריים הנוצרים כתוצאה ממפגש של רוח בהר. אלו הם שינויים מחזוריים בלחץ האטמוספירי, טמפרטורה וגובה מעל פני הים בזרם של אוויר, הנגרמים על ידי הסטה אנכית של זרם האוויר, למשל רוח הנושבת על פני הר או רכס הרים. הם עשויים להיגרם גם, אם כי בממדים קטנים יותר, על ידי רוח הנושבת על מצוקים או רמות. גלי חסי נתגלו ב-1933 על ידי שני טייסי דאונים גרמנים.
תנאי הכרחי להיווצרותם של גלי חסי הוא יציבות אטמוספירית של שכבת האוויר הפוגעת בפני ההר; בתנאים כאלו, ההסטה האנכית של זרם האוויר מעניקה לגושי האוויר את הסטייה הראשונית ממצב שיווי משקל (משרעת התנודה) הנדרשת, כשלאחר מכן התנודות ממשיכות להתחולל מעצמן מתוקף יציבותה של שכבת האוויר. "גלי חסי" נקראים כך משום שהם מופיעים תמיד בצדו האחורי של ההר (הצד המחוסה).
תאוריה בסיסית
גלי חסי הם צורה של גלי כבידה פנימיים הנוצרים כאשר זורם המשוכב באופן יציב מאולץ לנוע מסביב למכשול. ההפרעה מאלצת את גושי האוויר להתרומם אל מעל למפלס הציפה הנייטרלית שלהם. כאשר גוש אוויר מתרומם, הלחץ מסביבו יורד והגוש נאלץ להתפשט אדיאבטית כנגד הלחץ החיצוני הצונח. כתוצאה, צפיפות הגוש יורדת. במקרה זה, יציבות האוויר פירושה שאלמנט נפח של האוויר יאבד יותר ציפה מאשר משקל, משום שמפל הצפיפות באטמוספירה מהיר יותר מקצב ירידת הצפיפות של אלמנט הנפח, כך שעל פי חוק ארכימדס ייווצר כוח מחזיר. במילים אחרות, מצב של יציבות אטמוספירית פירושו שפרופיל הלחץ והצפיפות האנכי הוא כזה שגוש אוויר המועתק אנכית ממקומו ירצה לשוב למפלסו הראשוני, מה שמדכא תנועות אנכיות של אוויר.