cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט קנדי
בקולנוע
בשנת 2018 הוציאה נטפליקס מיני סדרה בת 4 פרקים בשם "בובי קנדי לנשיאות", באמצעות ראיונות וקטעי ארכיון, בוחנת הסדרה את "תופעת בובי" של שנות ה-60 ואת מורשתו של האיש שהיה ממחוללי השינוי העמוק שעברה בזמנו ארצות הברית.
קישורים חיצוניים
פרקי ספרו כפי שהופיעו בעיתון "ידיעות אחרונות " ב-מהלך חודש נובמבר 1968
10-15-1968.
הופיעו מאוחר יותר כספר
איך נמנע העימות, משבר קובה 1962 / תורגם מאנגלית בידי מירי אליאב   תל אביב :   עם עובד,   1970..
מאבקו הסודי של ג'והן קנדי
https://www.no-666.com/2022/12/22/גון-קנדי-נגד-ניקיטה-חרושצוב-גירסת-רו/
חיים פוטוק
חיים (צבי) פּוֹטוֹק (או בשמו האמריקני הרמן הרולד פוטוק, באנגלית: Herman Harold Potok; 17 בפברואר 1929 – 23 ביולי 2002) היה רב וסופר יהודי אמריקאי שתיאר את החברה היהודי חרדי בארצות הברית. ספרו הראשון, "המיועד" (The Chosen), שיצא בשנת 1967, כיכב למעלה מחצי שנה ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס" בארצות הברית.
רקע
פוטוק נולד וגדל ברובע הברונקס שבניו יורק לבנימין מקס ומולי (פרידמן), מהגרים מפולין. הוא סיים תואר ראשון בהצטיינות בספרות אנגלית בישיבה יוניברסיטי (1950). לאחר שהשלים לימודי תואר שני בספרות עברית והוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה של היהדות הקונסרבטיבית, התגייס לצבא ארצות הברית כרב צבאי. שירת במשך כשנה וחצי (1955–1957), בגדודים של חיל הרפואה וחיל ההנדסה בקוריאה הדרומית.
ב-8 ביוני 1958 נשא לאשה את עדינה שרה מוסוביצקי, עובדת סוציאלית בבית חולים פסיכיאטרי. לזוג נולדו שלושה ילדים.
ב-1963 התגורר בישראל למשך שנה, ובזמן הזה כתב דיסרטאציה על שלמה מימון, והתחיל בכתיבת הרומן הראשון שלו, המיועד. בשנת 1965 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1966–1974 כיהן כעורך הראשי של ההוצאה Jewish Publication Society.
בשנת 1970 עלה לארץ והתיישב בירושלים, אך ב-1977 חזר לפילדלפיה.
פוטוק נפטר מסרטן המוח במריון שבפנסילבניה ב-23 ביולי 2002, בגיל 73.
יצירתו
פוטוק התחיל לכתוב ספרות כבר בגיל הנעורים. הרבה לתאר את העולם היהודי, ואת היחסים שבינו לבין העולם האמריקני הכללי ביד אמן רגישה. ספריו זכו למספר פרסים אמריקנים.
פוטוק זכה לעיקר פרסומו בזכות הרומן "הדגול" (או "המיועד" - "The Chosen") משנת 1967. זהו סיפור חצי-אוטוביוגרפי על שני נערים יהודיים: דוד מלטר, צעיר דתי-מודרני בנו של חוקר ומבקר תלמודי, המתחבר עם דני סנדרס, בנו המבריק של צדיק חסידי. אביו הצדיק, ר' סונדרס, מצפה שבנו דני יירש אותו כרבי, אלא שדני מעוניין יותר בתחום חילוני - פסיכולוגיה. הספר זכה לעיבוד קולנועי.
ספר חשוב נוסף של פוטוק הוא "שמי הוא אשר לב" ("My Name Is Asher Lev") המספר על בחור צעיר, בן למשפחה חסידית בניו יורק, המבקש להפוך לצייר. העלילה עוסקת בנפתוליו עם הצדדים ה"טמאים" של אמנות הציור, תוך לבטים מול המשפחה והרבי. את ההשראה לדמותו של גיבור הספר שאב פוטוק מדמותו של האמן החוזר בתשובה ברוך נחשון. ב-1990 פרסם ספר המשך, "מתנתו של אשר לב" ("The Gift Of Asher Lev").
ב-1981 פרסם את "ספר האורות" - קורותיו של רב אמריקאי בצבא ארצות הברית אחרי מלחמת קוריאה ושרותו בקוריאה ויפן שהיה בעל זיקה חריפה לעולמה של הקבלה.
ב-1992 פרסם את "אני החומר" ("I Am the Clay"), ספר על מסע בריחה של שלושה אנשים במלחמת קוריאה, בה שימש רב צבאי בצבא האמריקני. היה זה הרומן הראשון שלו שעסק בנושאים אוניברסליים.
כמו כן הוציא קובץ סיפורים, "זברה וסיפורים אחרים", שיצא במהדורה אנגלית ב-1998 ותורגם בשנת 2002 על ידי הוצאת מודן.
בברודוויי הועלה ב-2013 המחזה ״שמי הוא אשר לב״ בו משתתפת גם בתו של חיים פוטוק - נעמה פוטוק.
הטיית דיווח
הטיית דיווח היא עיוות בנתוני מחקר הנובע מהטייה בדיווח של הנחקרים. לדוגמה, אם משווים בין שתי קבוצות נשים ושואלים האם הם עברו הפלה מלאכותית, ייתכן ובפועל אחוז ההפלות בשתי הקבוצות שווה, אך נוצר פער בנתונים בעקבות נכונות שונה לדווח על הפלה, מסיבות דתיות הומניות ומצפוניות. לעיתים הטיית דיווח נובעת מהטיית זיכרון. סוג נפוץ של הטיית דיווח בסקרים נובע מהרצון של הנבדק לרצות את הסוקר ומושפע רבות מאופן ניסוח השאלות.
KRS-One
לורנס אנתוני פארקר (Lawrence Parker, נולד 20 באוגוסט 1965) הוא ראפר אמריקני, הידוע בכינויו KRS-One. הוא נולד ברובע הברונקס שבניו יורק בשנת 1965.
פירוש שמו הוא Knowledge Reigns Supreme Over Nearly Everyone.
הוא היה מראשי ומייסדי להקה בשם Boogie Down Productions, שהוקמה בשנת 1987 עם שחרור האלבום הראשון תחת החברה, Criminal Minded.
בין השנים 1987–1990 נודע KRS One בעיקר בזכות שירים בעלי מסר פוליטי וחברתי, לכן גם קיבל את הכינוי "The Teacher".
FYI (ערוץ טלוויזיה אמריקאי)
FYI הוא ערוץ טלוויזיה אמריקאי השייך לחברת A&E Television Networks ומשדר תוכניות בנושאי לייף סטייל, ריאליטי, קולינריה ושיפוצים.
היסטוריה
ערוץ ביוגרפיה (באנגלית: Biography Channel) היה ערוץ אמריקאי בבעלותה של חברת A&E Television Networks, שעלה לשידור ב-1 בינואר 1999 בארצות הברית. הערוץ שידר תוכניות דוקומנטריות, מיני סדרות וסרטים אודות אישים מובילים בתחומי התרבות, אמנות, בידור, היסטוריה, פוליטיקה, עסקים, כלכלה וחברה. בין המדינות בהן הופץ ערוץ ביוגרפיה: קנדה וארצות הברית, ספרד, אנגליה, אוסטרליה, גרמניה, איטליה, אמריקה הלטינית וישראל.
בישראל שודר הערוץ בזכיינות על ידי חברת טלעד. הערוץ שידר במשך 18 שעות ביממה בעברית ובאנגלית (עם תרגום לכתוביות בעברית). הערוץ עלה לשידור בנובמבר 2005 ב-yes הטלוויזיה בלוויין, ועלה לשידור גם ב-HOT בספטמבר 2008. לאחר מיתוגו מחדש, HOT ו-yes החליפו אותו בערוץ Lifetime הפונה לקהל צופים נשי, ושייך גם כן לחברת A&E Networks.
סשימי
סשימי (ביפנית: 刺身, פירוש מילולי: "גוף מחורר") הוא מאכל יפני הכולל דגים טריים שלא בושלו, הפרוסים לחתיכות ומוגשים רק עם רוטב לטבילה, לרוב רוטב סויה עם חזרת יפנית (ואסאבי).
סשימי אינו סוג של סושי, אך לרוב מוגש יחד איתו. לרוב הסשימי מורכב מדג נא, אך לעיתים גם מפירות ים. אם משתמשים בתמנון לסשימי נהוג לבשלו קודם. פחות שכיחים אבל לא חריגים הם סשימי צמחוני או סשימי עם בשר אדום נא. ייתכן שהשם סשימי הגיע מהמנהג לשים את זנב הדג על החתיכות, כדי לאפשר לסועדים לדעת איזה דג הם אוכלים.
ח'יר א-דין אל-אחדב
ח'יר א-דין אל-אחדב (בערבית: خبر الدين الأحدب, תעתיק מדויק: ח'יר אלדין אלאחדב) סוני לבנוני, היה ראש הממשלה המוסלמי הראשון של לבנון. הוא כיהן בתפקיד מ-5 בינואר 1937 עד 18 במרץ 1938. לפני שנכנס לזירה הפוליטית היה אל-אחדב מוציא לאור של עיתון פן-ערבי.
הלמוט שמידט
הֵלְמוּט הַייְנְרִיךְ ואַלְדֶמָר שְׁמִידְט (23 בדצמבר 1918 – 10 בנובמבר 2015) היה הקנצלר החמישי של גרמניה המערבית בשנים 1974–1982 מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD). בתקופת כהונתו התמודד עם משבר האנרגיה העולמי, טרור כנופיית באדר מיינהוף והסלמה במתיחות במלחמה הקרה. שמידט בנוסף קידם רפורמות חברתיות ויצר מערכת מוניטרית כלכלית של הקהילה הכלכלית האירופית כתגובה לכוחו של הדולר האמריקאי בשוק ובמטרה לשכך את הזעזועים של המשבר הכלכלי העולמי.
שמידט, יליד המבורג, היה נכד לבנקאי יהודי, שירת בוורמאכט במלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה למד כלכלה ומדע המדינה. הוא הצטרף למפלגת ה-SPD והתפרסם בעקבות טיפולו באסון השיטפונות בהמבורג ב-1962, בעת כיהן כאחראי נושאי הפנים של העיר. לאחר מכן כיהן כשר הביטחון, שר הכלכלה ושר האוצר, והתמנה לקנצלר בעקבות התפטרותו של וילי ברנדט בצל שערוריית ריגול. כקנצלר חתם מטעם גרמניה על הסכמי הלסינקי והתמודד מול גל טרור שהגיע לשיאו עם חטיפת מטוס אזרחי, מהלך שבתגובה אליו הורה שמידט על שליחת יחידת עילית ללוחמה בטרור ששחררה את הנוסעים. בין הרפורמות החברתיות שקידם נכללה הכפלה של קצבת הפנסיונרים. לקראת סוף כהונתו נחלקה מפלגתו שלו בשאלת התמיכה בהצבת טילי פרשינג 2 בשטחי גרמניה בתגובה להתחמשות של ברית המועצות. בנוסף, נוכח הגירעון התקציבי הגדל כתוצאה ממדיניות קיינסיאנית, החל שמידט בקיצוץ תקציבי, ועם פניית שותפתו לקואליציה, ה-FDP, בעד מדיניות מוניטרית, ממשלתו נפלה והוא התפטר בעקבות הצבעת אי-אמון. במהלך תקופת כהונתו כקנצלר הצטננו יחסי גרמניה–ישראל על רקע מתיחות אישית מול ראש ממשלת ישראל מנחם בגין.
רקע ותחילת דרכו
שמידט, לותרני, נולד בהמבורג לזוג מורים, גוסטב לודוויג ולודוביקה. אביו נולד כילד מחוץ לנישואים של בנקאי יהודי אמיד בשם לודוויג גומפל (1935–1860) מברנבורג ושל מלצרית, שמסרו את האב לאימוץ בידי משפחת שמידט מהמבורג. הרקע היהודי של שמידט נודע בציבור בשנת 1984 כאשר נשיא צרפת, ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, סיפר כי שמידט גילה לו ב-1980 והרשה לו לפרסם זאת. הסיפור המשפחתי פורסם בספר ב-1993. חלק מבני משפחת גומפל מתגוררים בישראל מאז 1939.
במהלך מלחמת העולם השנייה חשש האב מגילוי יהדותו של הסב על ידי הנאצים, וזייף עם בנו את מסמכי הזהות שלהם. בזיכרונותיו כתב שמידט כי שורשיו מילאו תפקיד מרכזי בהתנגדותו לרעיונות הנציונל-סוציאליסטים. בהזדמנות אחרת התוודה כי הושפע "מן המנהיגים החומים (הנאצים)". ב-2013 צוטט בעיתון צרפתי באומרו כי: "אנחנו אחראים, ואנחנו באופן ייחודי, למותם של יותר משישה מיליון יהודים ." עם זאת, בשנת 2014 טענה העיתונאית סבין פמפריין בספרה "הלמוט שמידט ומלחמת השואה", שבו חקרה את שנות שירותו של שמידט בוורמאכט, כי שמידט שיקר ועמדותיו הושפעו מהרעיונות הנאציים. בספר הובאו מכתבים שהתגלו בארכיון הצבא הגרמני, ובתוכם משבחים את שמידט על "התנהגותו הנציונל-סוציאליסטית ללא דופי ", והוא אף נשלח להרצות אודותיה בפני חיילים אחרים. ההיסטוריון היהודי-גרמני, מיכאל וולפסון, טען כי שמידט לא היה נאצי פעיל, אך הוא גם לא התנגד לנאצים.
שירות בוורמאכט ולימודים
עם עליית היטלר לשלטון ב-1933, הצטרף שמידט לנוער ההיטלראי, וב-1937 הוא גויס לכוחות היבשה של הוורמאכט לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר ליכטוארק בהמבורג. לאחר תחילה של מלחמת העולם השנייה ב-1939, הוא הועלה בדרגה ללוטננט ראשון בסוללת ארטילריה נגד מטוסים בחזית המזרחית נגד ברית המועצות, השתתף במבצע ברברוסה ומבצע טייפון ועוטר, על שירותו, בצלב הברזל. בדצמבר 1944 צוות לפיקוד על סוללת ארטילריה בחזית המערבית, במסגרת הקרב על הבליטה. באפריל 1945 נתפס שמידט על ידי הצבא הבריטי, על שטחי בלגיה, ונותר שבוי מלחמה עד לאוגוסט אותה השנה.
הוא והנלורה גלזר, הידועה בכינוי 'לוקי', נישאו בשנת 1942. הם הכירו מאז היו תלמידי בית ספר. בנם הבכור, הלמוט-ולטר, נפטר בהיותו תינוק בן שנה בלבד מסיבוכים בריאותיים. לאחר מכן נולדה בתם, סוזנה, שלימים הפכה לעיתונאית מטעם חברת בלומברג בבריטניה. לאחר המלחמה למד שמידט תואר בכלכלה ותואר במדע המדינה באוניברסיטת המבורג, ואשתו הפכה למורה בבית ספר. בעודו סטודנט, בתקופת אזורי הכיבוש בגרמניה, הוא הצטרף לשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) והחל לעבוד במגזר הכלכלה והתחבורה במסגרת ממשלה המוניציפלית של המבורג בשנת 1948. חמש שנים לאחר מכן, הוא נבחר לבונדסטאג (פרלמנט) שישב בבון, בירת גרמניה המערבית. מסיבות היסטוריות, שמידט העריך שה-SPD היא המפלגה היחידה שהגנה בעקביות על הדמוקרטיה הגרמנית הראשונה, רפובליקת ויימאר, עד לעליית הנאצים לשלטון.
כניסה לפוליטיקה
משנת 1953 ועד תחילת 1962, ובשנים 1965 ועד 1987 היה שמידט חבר בבונדסטאג הגרמני. בשנת 1965 התמנה לממלא מקום ראש סיעת ה-SPD בבונדסטאג, וב-1967 התמנה לראש הסיעה, עד שנת 1969. הוא תויג כאיש האגף הליברלי במפלגה וכ"מאווריק" הפועל בדרכו העצמאית. דוגמה לכך היא שהתריס נגד מדיניותה של מפלגתו נגד חימוש מחדש של גרמניה המערבית נוכח הסכנה של הגוש המזרחי בראשות ברית המועצות, והוא סירב להתפשר עם הצעות גרמניה המזרחית לקונפדרציה אוטונומית עם שכנתה המערבית. בנוסף גם ניתן לו הכינוי "שמידט פה גדול" (Schmidt-Schnauze) בעקבות היוהרה שהפגין לעיתים בביטחונו האישי. הוא בנוסף גם נחשב לנואם מוכשר ומדינאי פעלתן, מה שהוביל להדבקת הכינוי "הפעלתן" (Der Macher).
ב-5 ביולי 1957 הצביע הבונדסטאג ברוב מכריע בעד הסכמי רומא, הבסיס לקהילה הכלכלית האירופית. שמידט התנגד להסכמים, בעיקר משום שהעריך שאי שותפותה של בריטניה בהם יביא למפלתם (שמידט עצמו היה אנגלופיל). "ככל שהייתי משוכנע בנחיצותה של האינטגרציה האירופית, אז חשבתי שהקהילה הכלכלית האירופית לעולם לא תוכל להצליח בהיעדר ניסיון ופרגמטיזם בריטי ." על אף התנגדותו להסכמים, הוא התמנה לכהן כחבר בפרלמנט האירופי מטעם גרמניה בשנים 1958 עד 1961. כנואם מוצלח ופוליטיקאי שקרנו עולה בבונדסטאג, הפך שמידט לאחד הנציגים הבולטים ביותר של בני דורו בפוליטיקה הלאומית. כמומחה ללוגיסטיקה ומערכים צבאיים, הוא ביקר בחריפות את שר ההגנה בממשלות קונראד אדנאואר, פרנץ יוזף שטראוס, ששמו נקשר בפרשיית שוחד של חברת לוקהיד מטוסים.
אסון השיטפונות
בין השנים 1961 ל-1965 שמידט נבחר וכיהן בסנאט המדיני של המבורג (מוסד הרשות המבצעת של המדינות הפדרליות המנהל את נושאי הפנים של המדינה) בתפקיד הסנאטור לענייני פנים של עיר-המדינה הפדרלית. ב-17 בפברואר 1962 אירע השיטפון בים הצפוני, שהציף את העיר המבורג, שסכריה לא היו מוכנים לקראתו, מעל לגדותיה. שמידט לקח לרשותו את כל סמכויות קבלת ההחלטות ותיאם את פעולות החילוץ ואמצעי הסיוע. הופעלו פעולת חילוץ חסרות תקדים. מלבד מכבי האש ואנשי הצלב האדום, שמידט החליט על דעת עצמו לגייס את הכוחות המזוינים הגרמניים ואת המתנדבים הבינלאומיים שהתבקשו על ידי נאט"ו לסייע בפעולות החילוץ. ממשלת המבורג וממשלת גרמניה המערבית היושבת בבון פנתה בבקשה לעזרה כלכלית מרחבי אירופה. שמידט קרא לעירוב של הבונדסוור בכדי לחלץ נפגעים ללא תיאום עם הממשל הפדרלי. מבחינה רשמית, פעילותו של שמידט הפרה את חוקת גרמניה, שכן פריסת כוחות הבונדסוור במשימות אזרחיות מקומיות לא הייתה מעוגנת בחוק היסוד נכון לאותה העת, וזאת היית הפעם הראשונה שהצבא לקח חלק בפעולת הצלה אזרחית . אף על פי כן, ההצלחה של פעולות ההצלה הובילה לכך שבסיום האירוע הוא לא הואשם ולא ננזף על כך שפעל נגד קביעת החוקה. כוח בן 26,000 מסייעים נכנס לאזור האסון בסירות מתנפחות ומסוקים, ואלו פינו בהצלחה כעשרת אלפים תושבים וטיפלו בהם במקלטי חירום. לאור ההצלחה רחבת ההיקף בניהול משברים, שמידט זכה לאהדה ציבורית רחבה, והוא נודע כאישיות בקנה מידה לאומי . הנזק שנגרם בעקבות ההצפות בהמבורג בלבד הוערך בכ-3 מיליארד מארק גרמני.
בפוליטיקה הלאומית
ב-1965 נבחר שמידט חדש לבונדסטאג וב-1969, לאחר שבבחירות הושג מהפך, ה-SPD הקימה קואליציה בשותפות עם המפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP), וראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וילי ברנדט, התמנה לקנצלר. שמידט התנה לשר הביטחון בממשלה החדשה של ברנדט. במסגרת כהונתו של שמידט כשר ההגנה, עלה מספר המגויסים לשורות הבונדסוור בגיוס חובה, ובעקבות זאת הוחלט להפחית את אורך שירות החובה מ-18 חודשים ל-15. שמידט הרחיב את תחום הלימודים המקצועיים של קצינים בשירות סדיר על ידי פתיחת מסגרות לימודים צבאיות באוניברסיטת המבורג ואוניברסיטת מינכן. בשנת 1972 מונה לשר האוצר ושר הכלכלה לאחר התפטרות קודמו, קרל שילר. לאחר הבחירות באותה השנה, במסגרתן חוזקה הקואליציה הקיימת בראשות ברנדט, המשיך שמידט לכהן קדנציה נוספת כשר האוצר בלבד.
במהלך 1970–1972 הוריד הבנק הפדרלי של גרמניה את הריבית בזמן שהאינפלציה עלתה, והמהלך האיץ את עלייתה. ב-1972 החלה העלאת ריבית. העליות בשיעורי המדיניות המוניטרית קיפצו בעקבות זעזוע מחירי הנפט של 1973. ב-7 במאי 1974 התפטר וילי ברנדט מתפקידו כקנצלר, לאחר שעוזרו, גינתר גיום, נעצר בשל ריגול לטובת גרמניה המזרחית (פרשיית גיום). ולטר של, מנהיג ה-FDP, החליף את ברנדט בתפקיד הקנצלר בפועל, עד להשבעתו של שמידט לקנצלר החדש ב-16 במאי 1974. בסיס התמיכה של שמידט היה האגף הליברלי בתוך המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ועם מינויו נשמר על הרוב הפרלמנטרי של קודמו, מה שאפשר לו להקים את ממשלתו הראשונה.
קנצלר גרמניה המערבית
שנתיים לאחר שמונה לקנצלר כמחליפו של ברנדט, שמידט עמד בפני מערכת בחירות באוקטובר 1976. בעקבות פרשיית הריגול שהובילה לפיטוריו של ברנדט, האמון הציבורי ב-SPD נפגע, אך מדיניותו של שמידט ריככה את המפלה כך שבסופו של דבר המפלגה ירדה ב-16 מושבים בלבד ונותרה עם 214 מושבים בפרלמנט. ה"איחוד" (מפלגות CDU\CSU) עלו ל-243 מושבים, והיו מסוגלים להקים ממשלה צרה עם היו בידם שבעה מושבים נוספים. ה-FDP השיגו בבחירות 39 מושבים ושמידט שימר את הקואליציה עמם בבנייתו את ממשלתו השנייה בעקבות הבחירות. בבחירות 1980 סיעת "האיחוד" החליפה את מועמדה למשרת הקנצלר, מהלמוט קוהל לפרנץ יוזף שטראוס. הגושים נותרו על כינם ללא שינויים רחבים, עם התחזקות של הקואליציה (218 מושבים ל-SPD ו-53 מושבים ל-FDP). גם לאחר בחירות אלו, שמידט שימר את הקואליציה הקיימת.
בסתיו 1977 זועזעה גרמניה המערבית כתוצאה מסדרת רציחות פוליטיות שבוצעו בידי כנופיית באדר מיינהוף. בין היתר, הכנופיה חטפה את האנס-מרטין שלייר, נשיא התאחדות המעסיקים, בניסיון לסחוט את הרשויות לשחרר אסירים ביטחוניים. במקביל, אש"ף, בתיאום עם כנופיית באדר-מיינהוף, חטף את טיסה אזרחית 181 של לופטהאנזה והסיט את מסלולו לעבר מוגדישו בתור פיגוע מיקוח נגד גרמניה המערבית . הממשלה הרוויחה זמן דרך מגעים עם ארגוני הטרור שלא הובילו לפריצת דרך, ובמקביל ה-GSG9, יחידה מיוחדת של המשטרה הפדרלית, שחררה את הנוסעים במטוס שנחטף בדרכו למוגדישו. מחבלי כנופיית באדר-מיינהוף רצחו לאחר מכן את נשיא התאחדות המעסיקים החטוף. כשהובהר שפיגוע המיקוח נכשל, המחבלים הכלואים התאבדו בתאיהם. בזכות הפעולה הנחרצת של שמידט ושיתוף הפעולה עם ה"איחוד" בפרלמנט, מעמדה של הממשלה ומעמדה של גרמניה בכלל התחזק בזירה הבינלאומית, על שהיא אינה נכנעת במלחמה בטרור.
רפורמות ומדיניות כלכלית
שמידט התעניין מאוד בכלכלת פנים אך גם התמודד עם קשיים שהגבילו את תחום הפעולה שלו, כולל העלייה הדרמטית במחירי הנפט. התמ"ג של גרמניה המערבית ב-1975 ירד ב-1.4 ​​אחוזים, הירידה החדה ביותר מאז הקמתה. מאזן הסחר של גרמניה הסתחרר גם הוא עם ירידה בביקוש העולמי נוכח הסטגפלציה. נכון ל-1976 הצמיחה הכלכלית התחדשה, ושיעור האינפלציה החל לרדת. אף על פי שהמדדים לא שבו לימי הזוהר של הפריחה הכלכלית משנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, הם התקבלו כנסבלים לאחר הטלטלות של השנים הקודמות והצמיחה האיטית הוגדרה כהצלחה של הממשלה . שמידט תמך בשימוש באנרגיה גרעינית כחלק מקידום עצמאות אנרגטית של גרמניה, תהליך שהואץ נוכח המשברים הכלכליים. פיתוח האנרגיה הגרעינית נעשה למרות התנגדות ממושכת של סביבתנים שחששו מההשפעות של פסולת גרעינית על האקלים. ב-1977 נמכר מפעל עיבוד גרעיני מחודש לאנרגיה אטומית לידי ברזיל. המכירה עמדה בסך 4 מיליארד דולר והיא העסקה הגרעינית הגדולה ביותר מאז ומעולם. שמידט קידם את המכירה על אף התנגדות דיפלומטית למהלך מצד בעלות ברית ויריבות כאחד, שחששו מהאפשרות של ברזיל גרעינית.
בעקבות עליית האינפלציה מחדש במשבר הנפט השני לקראת סוף העשור, שמידט הציע ב-1978 תוכנית לחיזוק ההתקשרות הכלכלית בין מדינות הקהילה הכלכלית האירופית כך שהסדר שערי החליפין בתוך מדינות הקהילה יעוצב מחדש להחליש את השפעת המטבע האמריקאי על היבשת ולמנוע את המשך האינפלציה (השימוש בדולר עלה על חשבון המארק הגרמני, ובכך החליש ופיחת את ערכו, והוסיף לאינפלציה). "המערכת המוניטרית האירופית" (EMS) שהציע, נחשבה לתובענית ביחס להתקשרות הכלכלית הפנימית שקדמה לה בין חברי הקהילה. לפי המערכת תתקיים רשת שערי חליפין שכל חבריה יקושרו באמצעות אמת מידה מושגית - 'יחידת המטבע האירופית'. בטווח הקצר המערכת החדשה נועדה להחליף את הדולר במארק גרמני בתור מטבע ההתייחסות העיקרי בשערי החליפין ובטווח הארוך הובילה המערכת ליצירת מטבע אחיד בעבור חברות הקהילה; האירו.
הכלכלה המשיכה לדשדש לקראת סוף העשור, וזאת למרות המאמצים לעורר צמיחה במחיר של הגדלת הגירעון התקציבי על בסיס המודל של כלכלה קיינסיאנית. רק באמצע 1978 הצליחו שמידט והבנק הפדרלי להביא את הכלכלה לאיזון. לאחר מכן, הכלכלה המשיכה להתרחב ב-1979 ובחלק ניכר משנת 1980, ועזרה לשמידט להיבחר מחדש ב-1980. אבל העלייה התבררה כלא אחידה ולא מאיצה, שכן הבעיות של אמצע שנות ה-70 חזרו במהירות. בתחילת 1981, בין היתר בהשפעת משבר נפט שני שנגרם כתוצאה מהמהפכה האיראנית ומלחמת איראן–עיראק, שמידט עמד בפני ירידה בצמיחה ועלייה באבטלה, אך האינפלציה נותרה בעלייה.
משבר הטילים
בסוף שנות השבעים הציבה ברית המועצות טילי SS-20 Saber בעלי ראש נפץ גרעיני ברחבי מדינות ברית ורשה, ובכך איימה על מערב אירופה. שמידט קידם בתגובה את הצבתם של טילי פרשינג 2 אמריקאים בגרמניה בכדי לשמר את ההרתעה של נאט"ו על ברית ורשה ביבשת האירופאית ובמקביל הציע משא ומתן בגובה העיניים על הגבלת הנשק הגרעיני מול הקרמלין . בהמשך להצבת טילי הפרשינג 2, ממשל רונלד רייגן קידם את יוזמת ההגנה האסטרטגית, שבתגובה לו ברית המועצות רשמה הוצאות חימוש שלא יכלה לעמוד בהן. בעקבות הצבת טילי פרשינג 2 לטווח בינוני במערב אירופה בידי ארצות הברית, כחלק ממדיניות ההתחמשות לנוכח האיום של ברית המועצות, האחרונה נגררה להוצאות כספיות חריגות על תקציב הביטחון שערערו את הכלכלה הסובייטית עוד יותר ובסופו של יום היו אחד הגורמים להתפרקות ברית המועצות.
לקראת סוף כהונתו, שמידט התרחק להוצאות שהרחיבו את הגירעון וממדיניות קיינסיאנית, עקב הידרדרות המצב הכלכלי, ובוצעו מספר קיצוצים בתוכניות רווחה. רבים בתוך ה-SPD התנגדו למדיניות הביטחונית שנקט שמידט, בעוד שרוב הפוליטיקאים של ה-FDP תמכו בתוקף במדיניות זו. בעוד שנציגיה הסוציאליסטים של ה-SPD התנגדו לצמצום ההוצאות, ה-FDP החלה להציע מדיניות כלכלית מוניטריסטית. ב-1990, בעקבות איחוד גרמניה מחדש, התברר ש-25 חברי בונדסטאג מטעם ה-SPD היו למעשה סוכנים בשירות גרמניה המזרחית שחיבלו בפעילות ממשלו של שמידט. בפברואר 1982 שרדה ממשלת שמידט הצבעת אמון בבונדסטאג; אולם ב-17 בספטמבר 1982, הקואליציה התפרקה, כאשר ארבעת שרי ה-FDP פרשו מממשלתו. שמידט המשיך להוביל ממשלת מיעוט שהורכבה רק מחברי SPD, בעוד שה-FDP ניהלה משא ומתן על קואליציה עם ה"איחוד". במהלך תקופה זו עמד שמידט גם בראש משרד החוץ. ב-1 באוקטובר 1982, הפרלמנט אישר הצבעת אי אמון קונסטרוקטיבית ובחר ביו"ר ה-CDU הלמוט קוהל לקנצלר החדש. שמידט הוא הקנצלר היחיד בתולדות גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה אשר הודח מתפקידו בהצבעת אי-אמון.
הדחה ופרישה
החל משנת 1983 שימש שמידט כעורך-שותף של העיתון השבועי הגרמני "די צייט ." הוא פרש מן החיים הפוליטיים, אך נותר דמות בעלת השפעה, דבר שבה לידי ביטוי בנאומיו בעד איחוד גרמניה מחדש ובייעוץ שנתן לממשלות גרהרד שרדר ואנגלה מרקל. בנוסף הקרבה שמידט בכתיבת ספרים ובהופעות בציבור במסגרות חדשותיות. מאז פרישתו שב להתגורר בהמבורג. בשנת 2007 כי השיח הציבורי על אודות שינוי אקלים "מוקצן באופן היסטרי ." ב-2014 הזהיר מפני הסכנה הגאופוליטית הטמונה בסכסוך האוקראיני-רוסי בטענה כי מנהיגי אירופה וארצות הברית מתנהגים בדיוק כמו קודמיהם ב-1914. בשנותיו האחרונות לקה שמידט במחלת העורקים הפריפריאליים ובעקבות כך היה מרותק לכיסא גלגלים. במשך זמן רב סבל ממחלת לב ועוד ב-1981 עבר השתלה של קוצב לב מלאכותי, שנועד להסדיר את קצב הפעימות של לבו. שמידט היה מעשן כבד כל חייו, דבר שהפך לסימן ההיכר הציבורי שלו. ב-2013, מתוך חשש שהאיחוד האירופי יאסור מכירת סיגריות, החליט שמידט לקנות מכסה לכל החיים של 38,000 סיגריות.
ב-2011 נפטרה רעייתו של שמידט, הנלורה. ב-2 בספטמבר 2015 עבר שמידט ניתוח להסרת קריש דם מעורק ברגלו. הניתוח עבר בהצלחה והוא שוחרר מבית החולים ב-17 בספטמבר. בנובמבר החמיר מצבו, בעקבות זיהום שנגרם כתוצאה מהניתוח. הלמוט שמידט נפטר באחר הצהריים ב-10 בנובמבר 2015, בביתו בהמבורג, בגיל 96 - ובכך היה לקנצלר שהאריך ימים יותר מכל האחרים. ב-23 בנובמבר נערכה הלוויה ממלכתית ושמידט נקבר בבית הקברות אולסדורף לצד רעייתו והוריו. בין 1,800 הנוכחים בטקס ההלוויה של שמידט היו נשיא גרמניה יואכים גאוק, הנשיאים לשעבר כריסטיאן וולף, הורסט קלר ורומן הרצוג, ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, הנרי קיסינג'ר, ג'ימי קרטר, הקנצלרים גרהרד שרדר ואנגלה מרקל וראש עיריית המבורג (ולימים קנצלר גרמניה) אולף שולץ.
שמידט וישראל
בשנת 1966 ביקרו שמידט ורעייתו בישראל בעקבות הזמנתה של שרת החוץ, גולדה מאיר, אותה כינה שמידט בחיבה, "סבתא". במהלך מלחמת ששת הימים, עת כיהן שמידט למנהיג סיעת מפלגתו בבונדסטאג, נשא נאום פרו-ישראלי. ביולי 1975 קיים ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ביקור ממלכתי בגרמניה ונפגש עם שמידט. ביקור זה היה ביקור גומלין לאחר ביקורו של הקנצלר ברנדט בישראל.
לאחר המהפך הפוליטי, הידרדרו יחסי גרמניה-ישראל לשפל, והיו לשמידט יחסים מתוחים עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין. שמידט היה הקנצלר הראשון מאז כינון היחסים בין המדינות, שסירב לערוך ביקור ממלכתי בישראל, בטענה שאין בכך טעם כל עוד בגין משמש כראש הממשלה. גרמניה בראשותו של שמידט התקרבה למדינות ערב וקיימה שיחות לקיום מספר עסקאות נפט ונשק עם מדינות ערב, בהן סוריה וסעודיה, הגם שלא כולן יצאו לפועל בעיקר בשל התנגדות במפלגתו. בשנת 1978 שיגר שמידט איגרת מפתיעה לראש הממשלה בגין, שבה קרא לישראל להכיר בהגדרה עצמית של הפלסטינים ולפנות את כל השטחים, וב-1980 התבטא בעיתון דר שפיגל כי בגין מהווה סכנה לשלום, אף כי בהמשך הכחיש זאת. קודם למבצע אופרה להשמדת תוכנית הנשק להשמדה המונית של עיראק, ממשלת שמידט נקטה בעמדה דומה לממשלות איטליה, צרפת וארצות הברית כי אין לישראל סיבה לחשוש מפיתוח תוכנית הגרעין העיראקית ומן האפשרות שזאת תתפתח לכדי נשק גרעיני.
במאי 1981 חל משבר בין ישראל וגרמניה בעקבות מחלוקת חריפה בין שמידט לבין ראש הממשלה, מנחם בגין. כעסו של בגין יצא על דברי שמידט בשידור לטלוויזיה הגרמנית, כי יש לפטור את מדיניות החוץ הגרמנית מ"עול השואה", וכן האשים את ישראל בחוסר מצפוניות בגין סירובה להעניק לפלסטינים מדינה משלהם. לטענתו, ישראל אשמה בכך שהפלסטינים נאלצו לברוח או גורשו מבתיהם. בגין תקף את שמידט בבוטות על דבריו כי גרמניה מחויבת מוסרית לעמים שונים, כולל הפלסטינים, מבלי להזכיר את העם היהודי, כינה אותו שחצן רודף בצע, ורמז כי שיתף פעולה במודע עם המשטר הנאצי במהלך שירותו בצבא הנאצי.
חבר הכנסת משה קצב מהליכוד קרא להחזיר את השגריר הישראלי מגרמניה. בניסיון לשכך את הסערה הביע שמידט צער שלא הזכיר גם את המחויבות הידועה של גרמניה ליהודים, ואילו בגין תיקן את טענתו כי שמידט השתתף בהקרנת סרט שבו נראו מתנגדי המשטר מוצאים להורג בתלייה, והחליפה בטענה כי השתתף במשפט של מתנגדי המשטר ולא בהקרנת סרט, אולם הוא סירב בתוקף לדרישת שמידט להתנצל בפומבי. במקום זאת קרא לו "לכרוע ברך" ולהתנצל בפני העם היהודי ואת מבקריו מבית כינה "יפי נפש". ב-3 ביוני 1981 אמר בגין בכנסת: "כולם שירתו בצבא הנאצי, לרבות אדון שמידט, אשר נשבע אמונים לפיהרר באופן אישי וקיים את שבועתו עד תום". באוקטובר 1981 במהלך הלווייתו של נשיא מצרים אנוואר סאדאת נפגשו השניים והתפייסו.
יחסי אוסטרליה–ניקרגואה
יחסי אוסטרליה–ניקרגואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין קהיליית אוסטרליה לבין רפובליקת ניקרגואה.
סקירה כללית
אוסטרליה וניקרגואה משתתפות שתיהן בפורום הבינלאומי לשיתופי פעולה - מזרח אסיה-אמריקה הלטינית ולוקחות בו חלק פעיל. אוסטרליה היא מדינה משקיפה בארגון סיכ"ה - Sistema de la Integración Centroamericana, מערכת האינטגרציה של מדינות מרכז אמריקה.
ב-2001 הקימה הממשלה האוסטרלית את ארגון COALAR - המועצה האוסטרלית לקשרים עם אמריקה הלטינית. המועצה פעילה בכל תחומי העניין החל מעסקים, כלכלה וחינוך, עד לתיירות ושיתופי פעולה תרבותיים.
בשתי המדינות קיימות קהילות מהמדינה השנייה. באוסטרליה מתגוררים כ-700 אזרחי ניקרגואה ו-100 אזרחי אוסטרליה מתגוררים בניקרגואה. 3,000 אוסטרלים נכנסים לתוך גבולות ניקרגואה מדי שנה בשנה. לאזרחי ניקרגואה ישנן הטבות רבות במערכת החינוך האוסטרלית בעת רישום אליה - הם זכאים למלגות מיוחדות ולמורים פרטיים שיעזרו.
קישורים חיצוניים
Nicaragua country brief, מחלקת החוץ והסחר של הקהילייה של אוסטרליה
מוחמד אבו תריכה
מוחמד אבו תריכה (בערבית: محمد ابو تريكة; נולד ב-7 בנובמבר 1978 בגיזה, מצרים) הוא כדורגלן עבר מצרי ששיחק בעמדת הקשר בעיקר באל אהלי ונבחרת מצרים. אבו תריכה נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים המצרים בכל הזמנים ולאחד השחקנים הבולטים בכדורגל האפריקאי בעשור הראשון של המאה ה-21.
ב-20 בדצמבר 2013 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 35.
פלנטרי גראנד טור
פלנטרי גראנד טור (באנגלית: Planetary Grand Tour) (בתרגום חופשי: המסע הגדול) הייתה תוכנית שאפתנית לשליחת גשושיות אל מערכת השמש החיצונית ולתור אותה. התוכנית הוצעה על ידי גארי פלנדרו מהמעבדה להנעה סילונית (JPL) בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 עקב כך שהכוכבים החיצוניים של מערכת השמש צדק, שבתאי, אורנוס, נפטון ופלוטו עמדו להיכנס לקראת סוף שנות ה-70 למערך הקורה אחת ל-179 שנים כך שגשושית שתשוגר אל צדק תשתמש בכוח המשיכה שלו כמקלעת כבידתית וכך תגיע אל הכוכבים הרחוקים יותר במערכת השמש ובסופו של דבר תעזוב אותה.
הגשושיות תוכננו כך שיוכלו לפעול בצורה יעילה לאורך 12 שנות המשימה.
קיצוצי תקציב של נאס"א גרמו לביטול התוכנית ב-1972, כולל תכנונים ל"מיני גראנד טור". עם זאת, מספר רב של אלמנטים שתוכננו לשמש את תוכנית גראנד טור שימשו בסופו של דבר בתוכנית וויאג'ר. שתי גשושיות הוויאג'ר ששוגרו ב-1977 תוכננו לבצע יעפים רק על פני צדק ושבתאי. עם זאת, המזל האיר פנים לוויאג'ר 2 והגשושית ביצעה יעפים גם על פני אורנוס ונפטון כך שמשימת וויאג'ר 2 הפכה למשימת גראנד טור.
הגשושית וויאג'ר 1 יכלה לבצע יעף על פני פלוטו לאחר עזיבתה את שבתאי, אך במקום זאת נשלחה לחקור את הירח טיטאן. משימת ניו הורייזונס הגיעה ב-2015 לכוכב פלוטו וצילמה תמונות שלו, ומאז היא בדרך החוצה ממערכת השמש.
אישה מתרחצת באמבט
"אישה רוחצת באמבט" או "האמבט" הוא שמו של ציור פסטל שיצר הצייר האימפרסיוניסטי אדגר דגה בשנת 1886.
הציור מציג אישה עירומה, מתכופפת בתוך אמבט מתכת ומקרצפת את עורפה בספוג. נקודת המבט של הציור היא מלמעלה. בעזרת אמצעי זה נוצרת האחדה בציור והדמות הופכת למעין "טבע דומם". נקודת המבט הגבוהה גם יוצרת שטיחות בתיאור החלל.
סממן אימפרסיוניסטי בולט בציור הוא אופן הטיפול באור ובצבע. הציור מדגיש את האור המצויר המגיע מחוץ לקומפוזיציה. הנחת צבע הפסטל בעזרת גירים מחדדת את אופן נפילת האור ותורמת לתחושה של חושניות של פני השטח.
לואיס המילטון
סר לואיס קארל דייווידסון המילטון (באנגלית: Lewis Carl Davidson Hamilton; נולד ב-7 בינואר 1985) הוא נהג מרוצי מכוניות בריטי המתחרה עבור קבוצת מרצדס באליפות פורמולה 1. הוא זכה בשבע אליפויות נהגים בפורמולה 1 בעונות 2008, 2014–2015, 2017–2020 ומחזיק בשיא הניצחונות בפורמולה 1 (103).
המילטון הוא הנהג השחור הראשון המתחרה בסבב. בעקבות זכייתו באליפות הראשונה, הוא הפך לנהג הצעיר ביותר שזכה בתואר (ב-2010 הקדים אותו סבסטיאן פטל) בשנת 2006 הוא זכה באליפות ה-GP2 האירופאית.
בשנת 2020 הופיע ברשימת 100 האנשים המשפיעים של מגזין טיים, ושבר את שיא הניצחונות של מיכאל שומאכר שעמד על 91 ניצחונות.
שנים ראשונות
ב-2002 השתתף המילטון לראשונה בסבב רציני יותר, סבב הפורמולה רנו הבריטי. שנה לאחר מכן, הוא זכה באליפות בסבב זה. הוא גם השתתף במספר מרוצים בפורמולה 3. ב-2003, התחרה המילטון בסבב האירופאי של פורמולה 3 וזכה באליפות זו ב-2005. בעקבות כך, עבר להתחרות ב-2006 בסדרת ה-GP2 הנחשבת לסדרה השנייה בטיבה אחרי הפורמולה 1 (הסדרה החליפה את סדרת הפורמולה 3000 שהייתה קיימת עד לשנתיים קודם לכן). המילטון זכה באליפות.
2007-2012: מקלארן
ב-2007, הצטרף המילטון כנהג מן המניין לקבוצת מקלארן במסגרת סבב הפורמולה 1. הקבוצה החתימה באותה השנה את אלוף העולם של השנתיים האחרונות פרננדו אלונסו והמילטון הוגדר כנהג שני וכתקווה של הקבוצה לעתיד. אולם הופעותיו בעונה זו הפתיעו את עולם המרוצים, כולל בקבוצתו שלו. המילטון סיים את המרוץ הראשון שלו בפורמולה 1 במקום השלישי. במרוץ החמישי, שהתקיים בקנדה, זכה בפול פוזישן הראשון ולאחר מכן רשם גם את ניצחונו הראשון בקריירה ובמרוץ הבא אחריו רשם ניצחון שני. רצף של תשעה פודיומים נקטע כאשר במהלך מקצי הדירוג לגרנד פרי אירופה (במסלול נורבורגרינג שבגרמניה) נפגע בתאונה. הוא הועבר לבית חולים אך בסופו של דבר חזר, השתתף במרוץ וסיים במקום התשיעי. המילטון הוביל את טבלת הנהגים לאורך רוב העונה, למרוץ האחרון הגיע ביתרון של שבע נקודות על פני קימי רייקונן. טעויות, שנבעו מחוסר ניסיון, הובילו לכך שסיים את המרוץ רק במקום השביעי, מפסיד את האליפות בנקודה לרייקונן. בעקבות הצלחתו הבלתי צפויה, נוצרה במהלך העונה יריבות קשה בינו לבין בן קבוצתו אלונסו, שעזב בסיום העונה ועבר להתחרות בקבוצת רנו. לאחר סיום העונה נתפס המילטון נוהג במהירות 196 קמ"ש באוטוסטרדה בצרפת ורישיון הנהיגה שלו נשלל.
את עונת 2008 פתח המילטון בזינוק מהפול פוזישן ורשם ניצחון במרוץ הראשון. לאחר שני מרוצים איבד את המקום הראשון בדירוג לקימי רייקונן, אך הצליח לשוב ולכבוש אותו לאחר זכייה בגרנד פרי מונקו. בשני המרוצים הבאים איבד נקודות רבות והדרדר למקום הרביעי בדירוג. לאורך כל המחצית השנייה של העונה התפתח קרב צמוד עם פליפה מאסה, קרב שהגיע לשיאו ערב המרוץ האחרון. המילטון הוביל את הטבלה בפער של 7 נקודות וידע שעליו לסיים בין חמשת הראשונים על מנת להבטיח את האליפות. שתי הקפות לפני סיום המרוץ נעקף על ידי סבסטיאן פטל וירד למקום השישי כאשר מאסה מוביל במרוץ. המילטון הצליח לבצע עקיפה בפנייה האחרונה, לסיים את המרוץ במקום החמישי ולהפוך לאלוף הצעיר ביותר שזוכה בתואר. בעקבות הזכייה באליפות הוענק להמילטון תואר אבירות מידי מלכת אנגליה.
העונה שלאחר הזכייה בתואר לא האירה להמילטון פנים. בתשעת המרוצים הראשונים של עונת 2009 הצליח לצבור רק 9 נקודות, ללא אף פודיום. במחצית השנייה של העונה התגבר קצב צבירת הנקודות עם ניצחון בהונגריה, ניצחון בגרנד פרי סינגפור ושלושה פודיומים. את העונה סיים במקום החמישי עם 49 נקודות בלבד. עונת 2010 הייתה רבת תהפוכות עבור המילטון שהצליח לעלות למקום הראשון בדירוג לאחר המרוץ השמיני בעונה בו השיג את ניצחונו השני ברציפות. לאחר מרוץ הונגריה ירד למקום השני לאחר שפרש מהמרוץ, אך שב למקום הראשון מרוץ לאחר מכן, אך בשני המרוצים הבאים נאלץ לפרוש ולא צבר נקודות. את העונה סיים במקום הרביעי.
עונת 2011 הייתה בשליטה מוחלטת של סבסטיאן פטל שהוביל את העונה מהמרוץ הראשון, עובדה שגרמה להמילטון להכריז על כך שהמאבק סגור, כבר לאחר שמונה מרוצים. במהלך העונה ניצח בשלושה מרוצים והשיג עוד 3 פודיומים, אך סיים את העונה במקום החמישי. בהרבה מהמרוצים לואיס התנגש עם פליפה מאסה. את עונת 2012 פתח עם שלושה פודיומים רצופים והשיג 45 נקודות, אך בשלושת המרוצים הבאים צבר רק עוד 18 נקודות. הוא ניצח במרוץ השביעי, שהתקיים בקנדה ובהמשך העונה רשם ניצחונות גם בהונגריה, איטליה וארצות הברית, אך מלבד הניצחונות הללו לא הצליח להגיע אל הפודיום עד סיום העונה. בנוסף, במהלך העונה נאלץ לפרוש מחמישה מרוצים ואת העונה סיים במקום הרביעי.
2013-הווה: מרצדס
חוסר ההצלחה המתמשך ותחושת מיצוי הובילו את המילטון לעזוב את קבוצת מקלארן. ב-28 בספטמבר 2012 פורסם כי בעונת 2013 יצטרף המילטון למרצדס לאחר שחתם בקבוצה על חוזה לשלוש שנים תמורת שכר של 15 מיליון ליש"ט בשנה. עונת הבכורה בקבוצה החדשה לא הביאה עימה את ההצלחה המיוחלת. הוא סיים את העונה במקום הרביעי כשלזכותו ניצחון בודד וארבעה פודיומים. לקראת עונת 2014 הוחלט על שינוי במנועים בהם ישתמשו הרכבים המשתתפים בתחרות, שינוי שבעקבותיו נטו הפרשנים להמר על מרצדס והמילטון כמועמדים המובילים לזכייה בתואר האליפות. במרוץ פתיחת העונה זינק מהפול פוזישן, אך נאלץ לפרוש עקב תקלה טכנית ברכבו. הוא ניצח בארבעת המרוצים הבאים והוסיף ניצחון וארבעה פודיומים בששת המרוצים לאחר מכן. למרות ניצחונות רצופים באיטליה, סינגפור, יפן, קנדה וארצות הברית לא הצליח המילטון להבטיח את תואר האליפות עד המרוץ האחרון בעונה. במרוץ, שהתקיים באבו דאבי, היה על המילטון להשיג את המקום השני לפחות על מנת להבטיח את התואר. המתמודד על התואר היה בן קבוצתו, רוזברג, שזינק מהפול פוזישן בעוד המילטון זינק מהמקום השני. כבר בזינוק הצליח המילטון לעבור את רוזברג והוביל את המרוץ על לסיומו, ניצחון שהקנה לו את תואר האלפות בפעם השנייה. במיוחד אחרי שרוזברג סבל מתקלה ברכבו שגרמה לו ליפול מהקרב על הניצחון עד למקום ה14 עד לסוף המרוץ.
המאבק הצמוד בין המילטון לרוזברג נמשך גם במחצית העונה הראשונה של עונת 2015. בתשעת המרוצים הראשונים בעונה השיג המילטון חמישה ניצחונות וארבעה פודיומים, אך הפער עמד על 17 נקודות בלבד. המרוץ בהונגריה היווה את נקודת המפנה בתחרות בין השניים - בתחרות זו סיים המילטון במקום השישי ורוזברג במקום השמיני. הפעם הראשונה מאז תחילת עונת 2014 שהמילטון מסיים מרוץ ולא מגיע לפודיום. לאחר המרוץ הזה הצליח לרשום חמישה ניצחונות בשישה מרוצים, דבר שהבטיח לו את תואר האליפות שלושה מרוצים לפני סיום העונה.
בשנת 2015 דורג כספורטאי העשיר ביותר בבריטניה עם הון המוערך ב-88 מיליון לירה שטרלינג.
העונה הבאה זכתה לכינוי "המרוץ לחמישי" בשל העובדה שזאת הייתה הפעם הראשונה בה שני אלופים עם ארבעה תאריך מתחרים על האפשרות לזכות בתואר חמישי. פטל פתח את העונה בצורה טובה יותר והוביל את הטבלה עד מחצית העונה. סדרה של טעויות נהג ובעיות מכניות מצד קבוצת פרארי ושישה ניצחונות בשבעה מרוצים של המליטון העניקו לו את תואר האליפות החמישי בגרנד פרי מקסיקו. במהלך העונה חתם על חוזה בקבוצה לשנתיים נוספות תמורת 40 מיליון ליש"ט לעונה. החוזה הגדול ביותר בתולדות האליפות.
אחד עשר ניצחונות, שבע עשר פודיומים ו-413 נקודות (שיא נקודות לעונה לנהג) העניקו לו את התואר בפעם השישית, בפער של 87 נקודות מולטרי בוטאס, חברו לקבוצה, שסיים במקום השני. באוקטובר 2020 ניצח את גרנד פרי פורטוגל, ניצחונו ה-92 בקריירה, ששבר את שיא הניצחונות של מיכאל שומאכר והעלה אותו לראש טבלת המנצחים באליפות. לאחר הזכייה באליפות השביעית חתם על חוזה לעונה נוספת בקבוצה.
אחרי עונה של דומיננטיות ב-2020, עונת 2021 של המילטון הייתה קשה ושנויה במחלוקת. בעוד שב-2020 היה למרצדס יתרון גדול (מבחינת המכונית) כתוצאה ממערכות שונות שעזרו לשפר את ביצועי הרכב שלא היו לקבוצות אחרות, לדוגמה ה-DAS (מערכת היגוי מתקדמת שמייצרת יותר אחיזה בכביש), ב-2021 קבוצת רד בול סגרה את הפער כך שמכונית הרד בול הממונעת על ידי מנוע ההונדה ומכונית המרצדס היו כמעט שוות (תלוי במסלול). כתוצאה מכך, הנהג המוביל של רד בול, מקס ורסטאפן, היווה איום על האליפות של המילטון. לאורך כל השנה ורסטאפן והמילטון נלחמו והיו בפערים של נקודות בודדות אחד מהשני, ובכמה מקרים אף התנגשו (במונזה [איטליה] ובסילברסטון [אנגליה]). לקראת סוף העונה, ורסטאפן הוביל בניקוד, אך רצף ניצחונות של המילטון הותיר את שני המתמודדים עם אותה כמות הנקודות במרוץ האחרון. אמנם ורסטאפן זינק מפול פוזישן (המילטון זינק שני) אבל המילטון לקח את ההובלה באופן מיידי והוביל את המרוץ עד להקפות האחרונות, שברגעים מסוימים ורסטאפן יחסית רחוק ממנו (באזור ה-6 שניות). אולם, בהקפה ה-53 מתוך 58, ניקולאס לאטיפי החליק אל הקיר. הדבר גרם למכונית הבטיחות לצאת, לפערים בין המילטון ו-ורסטאפן להצטמצם באופן שלא היה תלוי בשניהם, ומנהל המרוץ מייקל מאסי החליט לתת למכוניות עוד הקפה אחת להתחרות- כאשר ורסטאפן ממש מאחורי המילטון עם צמיגים הרבה יותר חדשים. ורסטאפן עקף את המילטון בהקפה האחרונה וזכה באליפות.
הרבה מאוד אנשים רואים במאורע הזה אירוע מאוד לא הוגן, שנוהל לא נכון תוך התעלמות מחלק מהחוקים. נטען כנגד מנהל המרוץ, מייקל מאסי, שהוא רצה לספק יותר אקשן לאוהדים גם עם זה עולה בהוגנות. מאסי פוטר מתפקידו. בפגרה בין 2021 ל-2022 הסתובבו שמועות רבות שלואיס המילטון הולך לפרוש בעקבות האירוע המזעזע, אך המילטון חזר לעונת 2022, עדיין עם מרצדס.
לקראת עונת 2022 אוהדים רבים חזו דומיננטיות של המילטון ומרצדס ומאבק נוסף על תואר האליפות. צעד קריטי שנעשה במרצדס היה החלפת ולטרי בוטאס, נהג בקבוצה משנת 2017, בג'ורג' ראסל, נהג צעיר ומבטיח שהגיע מקבוצת ויליאמס. אבל למרות הציפיות מהמכונית, כבר בבחינות קדם עונה היה נראה שלמרצדס אין מכונית שיכולה להתמודד על התואר. החשש התגלה כאמיתי במרוץ הראשון כאשר רד בול ופרארי נאבקו בחזית ומרצדס נשארה מאחור בתור קבוצה מספר שלוש ביכולותיה. המילטון אמנם סיים את המרוץ הראשון שלישי, אך זה היה רק הודות לפרישה (עקב תקלות מנוע) של שני נהגי רד בול, שאלמלא פרשו, המילטון כנראה היה מגיע מקום חמישי. בהמשך העונה, תוצאות הקבוצה, ובהתאם אלה של המילטון, לא עלו בחלק הראשון של העונה, ובאופן מפתיע, ג'ורג' ראסל השיג תוצאות טובות יותר מתוצאותיו של המילטון, שנראה מתקשה עם המכונית. מהפודיום במרוץ הראשון, המילטון לא השיג אף פודיום עד המרוץ התשיעי בקנדה. הודות לשיפור מסוים של המכונית וחוסר מזל של פרארי ורד בול, המילטון הגיע לפודיום גם בבריטניה ובאוסטריה. אבל בשני המרוצים האחרונים לפני הפסקת הקיץ, השיפור ההדרגתי במכונית הגיע לשיאו, כאשר מרצדס הוכיחו בצרפת ובהונגריה שהמכונית שלהם יכולה להתחרות ולנצח את זו של פרארי, ובשני המרוצים הללו המילטון סיים שני בעוד ראסל מסיים שלישי. אולם, התקף האופטימיות של מרצדס ובעיקר המילטון לא נשאר איתם לזמן רב. רצף חמישה מרוצים לא מצולחים להמילטון, בהם סיים במקומות רביעי, חמישי, תשיעי וחמישי (ובבלגיה פרש כתוצאה מתאונה עם פרננדו אלונסו) הוכיחו שמגמת השיפור של מרצדס לא תמידית. אולם, לאחר הביצועים המאכזבים המילטון הצליח להשיג מקום שני בשלושת המרוצים שלאחר מכן (ארה"ב, מקסיקו וברזיל). במרוץ האחרון באבו דאבי המילטון פרש כתוצאה מבעיה במכונית.
טבעונות ופעילות למען בעלי חיים
המילטון הוא טבעוני ופעיל לקידום תזונה מהצומח. בריאיון ל-BBC ב-2017 הסביר את הבחירה שלו בטבעונות בשיקולים אקולוגיה, בריאות ומצפון.
ב-2019 השתתף בהפקת הסרט כוח טבעי, העסק ביתרונות של תזונה מהצומח לספורטאים.
המילטון אף פנה להנהלת מרצדס בבקשה להפסיק את השימוש בעור במכוניות החברה. בתגובה מסרה החברה כי היא בוחנת את המעבר לשימוש בחומרי חלופיים. המילטון התבטא גם בסוגיות נוספות של הגנה על בעלי חיים, כגון נגד ציד הלווייתנים באיי פארו.
קבוע אוילר-מסקרוני
קבוע אוילר, הידוע גם כקבוע אוילר-מסקרוני או כקבוע מסקרוני הוא קבוע מתמטי, שהשימוש העיקרי שלו הוא בתורת המספרים, המסומן באות גמא (\,\gamma) ומוגדר על ידי הגבול:
ערכו של הקבוע הוא בקירוב:. עדיין לא ידוע אם קבוע אוילר רציונלי או אי רציונלי.
היסטוריה
כפי שנאמר, לא ידוע האם קבוע אוילר הוא מספר רציונלי או לא. עם זאת, ניתוח שבר משולב מראה כי אם קבוע אוילר הוא רציונלי, הרי שהמכנה בשבר המגדיר אותו לא יהיה קטן מ-10^{242080}.
קיום הקבוע
ההוכחה שהסדרה
מתכנסת לגבול סופי היא קלה מאוד, אך עדיין אינה טריוויאלית. ברור מן הגרף לעיל שזו סדרה מונוטונית עולה וחיובית ולכן מספיק להוכיח קיום חסם עליון. מספיק להראות ש-
קיים. קל לראות שלכל k שטח המלבן שרוחבו 1 וגובהו \frac{1}{k} קטן מהאינטגרל, ולכן מתקיים .
לפיכך הגבול קיים ו-.
הצגות אינטגרליות
ניתן לקבל את ערכו של הקבוע גם על פי האינטגרלים הבאים:
אינטגרלים אחרים אשר מכילים את ערך \gamma הם:
ניתן לבטא את קבוע אוילר גם בעזרת אינטגרל כפול:
בדומה האינטגרל הכפול הבא שהוצג על ידי ג'. סונדאו (2005):
מראה כי ניתן להסתכל על בתור "קבוע אוילר חילופי".
בשנת 1910, הציג ואקה את הסכום הבא:
כאשר \log_2 הוא הלוגריתם בבסיס 2 ו- היא פונקציית הערך השלם.
ניתן לקבל את סדרתו של ואקה על ידי מניפולציה של אינטגרל Catalan.
קשרים לפונקציות מיוחדות
ניתן לבטא את קבוע אוילר גם כטור אינסופי של איברים הכוללים ערכים של פונקציית זטא של רימן של מספרים שלמים וחיוביים:
סדרות נוספות הקשורות לפונקציית זטא של רימן:
כמו כן, ניתן לבטא את הקבוע על ידי פונקציית בטא (במונחים של פונקציות גמא):
שני גבולות השווים בערכם לקבוע אוילר-מסקרוני הם הגבול האנטי-סימטרי:
והגבול
סדרת זטא הרציונלית היא ביטוי קשור מאוד לנוסחה שהוצגה לעיל. אם נסיר מספר איברים מהסדרה לעיל, ניתן לקבל הערכה לגבול סדרה הקלאסי:
לבסוף, ניתן לחשב את הקבוע כנגזרת של פונקציית גמא של אוילר:
e^\gamma
הקבוע \,e^\gamma נחשב גם הוא לקבוע חשוב בתורת המספרים. מדי פעם, מסמנים קבוע זה גם ב\ \gamma' ומבטאים אותו בעזרת הגבול הבא, כאשר pn הוא המספר הראשוני ה-n-י:
אשר מהווה ניסוח מחודש לשלישי מבין משפטי מרטן. הערך המספרי של \,e^\gamma הוא:
מכפלות אינסופיות נוספות הקשורות לערך של קבוע זה הן:
שתי המכפלות הללו נובעות פונקציית G של בארנס. כמו כן:
שהוצג על ידי ג'ונתן סונדאו על ידי שימוש בפונקציות היפר-גאומטריות.
מופעים
קבוע אוילר-מסקרוני מופיע, בנוסף למקומות אחרים, גם ב:
ישראל טוויל
ישראל טוויל (נולד ב-1933) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק במכבי ירושלים ובנבחרת ישראל בשנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60. השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בברזיל 1954.
ביוגרפיה
טוויל נולד בירושלים. בנעוריו חלם להיות כדורגלן, ובהתאם שיחק כדורגל בקבוצת הנערים בית"ר ירושלים. בהמשך הוא שבר את רגלו, וכתוצאה מהפציעה עבר לשחק כדורסל. זאת, בהמלצת חבריו לאור גובהו. כך, בשנת 1950 הצטרף טוויל לקבוצת מכבי ירושלים בכדורסל. עד מהרה בלט טוויל בכישרונו. באותן שנים, בטרם הוקמה הליגה הראשונה, הכדורסל בישראל שוחק בשתי ליגות: אחת של "מכבי" והשנייה של "הפועל". טוויל שיחק בקבוצת מכבי ירושלים ששיחקה בליגה של "מכבי". בשנת 1952 עלתה קבוצתו לליגה העליונה של "מכבי".
בשנת 1953 הוקמה "ועדת הכדורסל" (שלימים הוחלפה על ידי איגוד הכדורסל בישראל), שהודיעה על פתיחת שתי ליגות מבחן. שני המרכזים (הפועל ומכבי) התבקשו לשלוח ארבע קבוצות לליגה הראשונה ושש לשנייה. בניגוד לנציגות הפועל שערכה טורניר לקביעת קבוצתיה, הדרך של נציגות "מכבי" הייתה פשוטה יותר - נבחרו באופן שרירותי מכבי תל אביב, מכבי חיפה, מכבי דרום ת"א ומכבי צפון ת"א. הליגה השנייה חולקה לשני אזורים: צפון ודרום. מכבי ירושלים, שבה שיחק טוויל, שובצה בדרום יחד עם הפועל גבעת השלושה, הפועל כפר ויתקין, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד ומכבי יפו.
אברהם פסח היה המאמן של מכבי ירושלים, וחמישית הקבוצה, שכללה את טוויל, יעקב שרם, מרדכי תנורי ואברהם הופמן ומנחם שירזי, כונתה "נבחרת החלומות". את העונה הראשונה של הקבוצה בליגה השנייה דרום, סיימה הקבוצה במקום ה-5. טוויל שיחק 18 משחקים וקלע בממוצע של 13.2 נקודות למשחק.
בעונה השנייה של הליגה הלאומית, עונת 1954/1955, גדלה הליגה הראשונה ל-12 קבוצות, שש מכל מרכז. מעין ברוך וגבע התפרקו. לליגה הראשונה הצטרפו מכבי ירושלים של טוויל וכן הפועל חיפה, הפועל אשדות יעקב, הפועל משמר העמק, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד. למיקום הקבוצות בשתי הליגות בעונה הראשונה לא הייתה שום השפעה על רשימת המשתתפות.
בשנת 1954 השתתף טוויל במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל 1954 שנערכה בברזיל. הנבחרת רשמה 5 ניצחונות ו-4 הפסדים, וסיימה את אליפות העולם במקום השמיני המכובד. טוויל רשם 2 הופעות וקלע 2 נקודות. במהלך האליפות פרסמה העיתונות המקומית כתבה מצולמת על טוויל, שבה נראה עם כיפה ותפילין. הפרסום עורר התרגשות רבה בקרב הקהילה היהודית המקומית. כן בשנת 1954 ייצג טוויל את נבחרת צה"ל במשחקה נגד צרפת. בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב מלחמת סיני. טוויל המשיך במכבי ירושלים למשך שבע העונות הבאות כאשר בכולן שמר על ממוצעי נקודות גבוהים - מעל 10 נקודות בממוצע למשחק. בשנת 1957 ייצג טוויל את נבחרת ישראל בכדורסל למכביה החמישית. באותן שנים בלטו משחקי הדרבי הירושלמי מול הפועל. מכבי ירושלים הייתה נחשבת הקבוצה הבכירה בעיר. משחק הדרבי השני בעונת 1961/1962 הופסק לאחר התפרצות של צופים למגרש.
סך רשם טוויל 8 עונות בליגה הבכירה, שיחק 129 משחקים בהם קלע 1,731 נקודות. בנבחרת ישראל שיחק 9 משחקים וקלע 2 נקודות והשתתף באליפות העולם בברזיל.
במקביל להיותו שחקן במכבי ירושלים, החל משנת 1958, אימן טוויל את אליצור ירושלים, בזמן שהייתה מורכבת מנערים בלבד ושיחקה בליגה ב' (הליגה השלישית). לאחר עונה אחת עלתה הקבוצה לליגה א'. החל מעונת 1963/1964 המשיך טוויל לשחק ולאמן את אליצור ירושלים. כך המשיך לשחק שיחק מספר שנים נוספות בליגות הנמוכות.
לאחר הפרישה, חזר טוויל בתשובה ושימש כחזן בבית הכנסת היכל יעקב שבשכונת קריית משה.
יוריי
יוריי (ביפנית: 幽霊) הוא שם כולל לרוחות רפאים יפניות. השם מורכב משתי אותיות קאנג'י ,幽( yū ), שפירושו "קלוש" או "עמום" ו霊( rei ), שמשמעותו "נשמה" או "רוח". בדומה לתפיסות הסינית והמערבית, גם יוריי נחשבות לנשמות שמסיבה כלשהי נמנעת מהן השלווה שלאחר המוות.
רקע דתי והיסטורי
האמונה ברוחות בפולקלור היפני מושפעת ממיתולוגיה ומאמונות עממיות של דת השינטו (דת יפנית עתיקה), הבודהיזם והטאואיזם שהגיעו ליפן מסין. בשינטו רווחת האמונה שלאחר מותו, אדם יכול להפוך לרוח או לקאמי (סוג של ישות על טבעית בדת השינטו). הבודהיזם, שהגיע ליפן במאה השישית לספירה, השפיע על האמונה בכוחותיהן העל-טבעיים של נשמות המתים. בתקופת היאן (794-1185), האמינו שנשמות המתים מהלכות בקרב בני האדם החיים. כמו כן, נהגו לתלות את האחריות ברוחות רעות כמעט לכל אסון או מחלה, ולכן היה צורך בטקסי דת על מנת לרצות את הרוחות. בנוסף, באותה התקופה היה נהוג לחשוב שרק אצילים רמי מעלה עלולים להפוך לרוחות נקמניות לאחר מותם. מסופר בהיסטוריה המקרה של השר המלומד סוּגאווארה מיצ'יזאנֵה (Sugawara Michizane), אשר אויביו קינאו בו, הפלילו אותו וגרמו להגלייתו לאי קיושו בשנת 901, שם הוא נפטר לאחר שסבל מבדידות ומחרפה. בין השנים 910 ו- 923 תועדו אסונות שתקפו את עיר הבירה קיוטו, אשר מיוחסים לרוחו הזועמת של סוּגאווארה. כדי להרגיע את כעסו, הוא הוכרז בתור האל טנג'ין (Tenjin), ורק אז נאמר שהאסונות פסקו.
בתקופת קמקורה (1185–1333), ובתקופת מומויאמה (1568-1603) רווחה האמונה שכל אדם, בין אם היה צדיק או חוטא, עלול להפוך לרוח לאחר מותו, במיוחד אם מת ממחלה. במאה ה-17, האמינו שבני כל המעמדות, ולא רק אצילים, יכולים להפוך לרוחות נוקמות.
בעקבות האמונה שרוח המת טמאה וכועסת לאחר המוות, היה נהוג לקיים טקסי טיהור למען הנפטר בזמנים קבועים למשך שבע שנים. בזכות טקסים אלו, נשמת המת הופכת לרוח אבות קדמונים אשר מגינה על משפחתה. אבל עד שרוח הנפטר לא הגיעה למעמד זה, היא ממשיכה לשוטט בין עולם החיים והעולם הבא. עד שהרוח מגיעה לעולם המתים, היא נעה בין "העולם הזה" (konoyo, 此の世) ו"העולם הבא" (anoyo, あの世), ועלולה לחזור לעולם החיים בכל עת. רק כעבור 49 ימים לאחר מותה היא עוברת לעולם הבא. אבל הזנחה מצד המשפחה או רגשות עזים עלולים למנוע מרוח המת לעבור לעולם המתים, ולגרום לרוח להופיע בעולם החיים או לעורר תופעות משונות. מכיוון שמאמינים שנשמות שהוזנחו (שלא זוכות לטקסי טיהור ולמנחות ולתפילות לאחר מותן) הופכות לרוחות זועמות הפוגעות בבני משפחתן החיים, ישנה חשיבות רבה לקיום מנהגי ההלוויה ופולחני אבות. כדי להרגיע רוחות רפאים, דרוש טקס – כמו הכרזה על הרוח בתור אל – ואז הן הופכות לאלים אשר שומרים על בני האדם. נהוג לחשוב שכגודל רגשות הזעם של הרוח, כך היא תיטיב יותר עם בני האדם החיים לאחר שיצליחו לפייס אותה.
רוחות בספרות, אומנות והתיאטרון
בתקופת היאן התחילו להופיע תיאורים של תהלוכות ליליות של שדים ורוחות. במאה ה-14 צוירה המגילה הראשונה של "תהלוכת מאה השדים" (Hyakki Yakou) שתיארה סוגים שונים של יצורים על-טבעיים בסגנון חילוני והומוריסטי.
בתקופת אדו (1603-1868), רעיון זה תרם להתפתחות המשחק הפופולרי "מאה סיפורים" (Hyaku Monogatari, 百物語). מדובר במשחק חברתי שבו קבוצת אנשים סיפרו סיפורים מפחידים בחדר חשוך בזמן שדלקו בו מאה נרות. כל משתתף סיפר בתורו סיפור מפחיד ולאחר מכן כיבה נר אחד. בסוף המשחק, לאחר שסיימו לספר את הסיפורים וכיבו את כל הנרות, היה חשש שמשהו מפחיד עלול להתרחש. בתחילה היה זה מבחן אומץ בקרב הסמוראים, אבל במהרה המשחק הגיע גם למעמד הסוחרים. בעקבות הפופולריות הרבה לה זכו הסיפורים הללו, הם הפכו לספרים במאות ה-17 וה- 18. בתקופת בונקה (1804-1917) ובתקופת בונסיי (1818-1829) הפופולריות של סיפורי אימה הגיעה לשיאה. האיאשיה שוזו (Hayashiya Shouzou, 1781-1842), מספר סיפורים מקצועי בתיאטרון עממי בשם יוסה (Yose), יצר את ז'אנר סיפורי האימה – קאידאן (Kaidan, 怪談) – בתקופת אדו, שכלל גם את "מאה הסיפורים". סיפורים אלו, ומחזות הקאבוקי שעסקו ברוחות, השפיעו על הנושאים שתוארו בהדפסי העץ של תחילת המאה ה-19. בין האומנים הידועים שתיארו רוחות רפאים ביצירותיהם, ניתן למנות את קאצושיקה הוקוסאי (Katsushika Hokusai, 1760-1849) וצוקיאוקה יושיטושי באומנות רוחות של נשים מתוארות כדמויות עם שיער שחור וארוך, זרועות שמוטות, אצבעות ארוכות, ולבושות בבגדים בהירים בעלי שרוולים ארוכים. הן צבועות בצבעים אפורים שמדגישים את האווירה הדרמטית. בנוסף, דמויות אלו מצוירות באופן שפלג הגוף התחתון נעשה מעורפל כלפי מטה עד שהוא מתמזג עם הרקע. זאת מכיוון שעל פי האמונה, לרוחות המתים אין רגליים.