cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מארק ראוואלומנאנה
הבחירות הנשיאותיות ב-2001
ב-5 באוגוסט 2001, בפני כנסיית ישו המשיח במדגסקר בכפר הולדתו, הכריז ראוואלומנאנה על כוונתו להתמודד לנשיאות בבחירות שנערכו ב-16 בדצמבר 2001. מסע הבחירות שלו קידם את דימויו כאישיות בעלת עשייה-עצמית, אשר תסב את חכמתו העסקית לפיתוח המדינה. הוא התרברב בגילו הצעיר יחסית (הוא היה אז בן 52) ואי-בריתו עם "דינוזאורים פוליטיים" קשישים ששלטו בפוליטיקה בשלושת העשורים הקודמים. מוצאו הצנוע כאיכר כפרי הסב לו תמיכה בקרב מצביעים כפריים, שהיוו למעלה מארבע חמישיות האוכלוסייה. הוא נתפש כהתגלמות המריטוקרטיה שרבים מהמצביעים ביקשו לראות במדגסקר במקום מערכי כוח מושחתים ומערכות שלטון המאופיינות בנפוטיזם. יועץ הכנסיות הנוצריות של מדגסקר (FFKM) התייצב מאחורי ראוואלומנאנה, אשר סיסמת הפרסום הייתה "אל תפחד, אך תאמין". ראוואלומנאנה קיבל ייעוץ ותמיכה מראש עיריית בולטימור לשעבר קורט שמוק, שנמנה בין מנהלי מסע הבחירות של נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון.
הכרזתו של ראוואלומנאנה על התמודדותו לנשיאות עוררה מעין פעולות תגמול על ידי ממשלו של רציראקה, וראוואלומנאנה נפל קורבן להתקפות משמיצות תכופות בעיתונות. נוסף על ההתקפות שספג בעיתונות, בית משפט קנס אותו ב-300 מיליון פרנק מלגשי (כ-55.6 מיליון אירו) בגין השתמטות ממס, וראוואלומנאנה הוסיף להתמודד מול שתי תביעות נוספות בדבר ניהול תאגיד טיקו, אשר יושבו מאוחר יותר מחוץ לכותלי בית המשפט. התקפות אלה הוקעו על ידי דוברים בתנועת "אני אוהב את מדגסקר" (אשר נוסדה על מנת להגן על שמו הטוב). נאומים שנשא ראוואלומנאנה באזורים עירוניים וכפריים ברחבי האי, התאפשרו הודות לעושרו האישי הרב ולמטוס ושבעת מסוקי הפצה רשומים של טיקו. ערוצי הפצה של טיקו שימשו להפצת כרזות, כובעי בייסבול, חולצות טי וחומרי קידום מכירות אחרים.
סקרים שנערכו באוקטובר 2001 הראו כי רציראקה מפגר אחר ראוואלומנאנה. התוצאות הרשמיות של הבחירות, שפורסמו בדצמבר, הציבו את ראוואלומנאנה במקום הראשון עם 46% מקולות הבוחרים לעומת 40% להם זכה רציראקה. כיוון ששני המועדים לא זכו ברוב הקולות, נערך סיבוב שני בין שניהם. ראוואלומנאנה מיאן להשתתף בסיבוב השני בתואנה כי ניצח כבר בסיבוב הראשון ובמקום זאת דרש כי בית המשפט החוקתי הגבוה יספור את הקולות. תומכיו של רציראקה חסמו את עיר הבירה אנטננריבו, שבה שלטון תומכיו של ראוואלומנאנה. ראוואלומנאנה הכריז על עצמו כנשיא ב-22 בפברואר 2002. לאחר הכרזתו זו, ב-29 באפריל 2002, קבע בית המשפט החוקתי הגבוה כי ראוואלומנאנה זכתה ב-51.3% מקולות הבוחרים, שהספיקו לו לנצח באורח רשמי בסיבוב הראשון.
אדימילסון פרננדס
אדימיליסון פרננדס ריביירו (בפורטוגזית: Edimilson Fernandes Ribeiro; נולד ב-15 באפריל 1996 בסיון שבשווייץ) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מיינץ 05 ובנבחרת שווייץ.
אנאטולי רוגוז'ין
אנטולי איוונוביץ' רוגוז'ין (ברוסית: Анатолий Иванович Рогожин; 12 באפריל 1893 – 6 באפריל 1972) היה קצין רוסי, ששירת הצבא האימפריה הרוסית, התנועה הלבנה והיה המפקד האחרון של החיל הרוסי בסרביה במלחמת העולם השנייה ושיתף פעולה עם הנאצים.
אדימילסון פרננדס
וסטהאם יונייטד
ב-25 באוגוסט 2016 חתם פרננדס על חוזה לארבע שנים בווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג. ב-21 בספטמבר ערך פרננדס את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–1 על אקרינגטון סטנלי במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג. ב-25 בספטמבר ערך פרננדס את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, כשנכנס כמחליף בדקה ה-82 בהפסד 0–3 לסאות'המפטון במסגרת המחזור השישי. ב-26 באוקטובר הבקיע פרננדס את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-48 בניצחון 0–2 על צ'לסי במסגרת שלב שמינית הגמר של גביע הפוטבול ליג.
אנאטולי רוגוז'ין
חייו
רוגוז'ין נולד בסטניצה צ'רוולן בטרק, בנו של קצין קוזאקי. לאחר שגדל בבית ספר לצוערים וסיים את בית הספר לפרשים על שם ניקולאי, פיקד רוגוז'ין על מספר יחידות קוזקים בפרס. בשובו לרוסיה בשנת 1914, נלחם בחזית דרום-מערב במלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן שירת בקייב, לאחר מכן נסע לטרק שם התמודדה יחידתו עם מרד שפרץ בעקבות מהפכת פברואר.
אדימילסון פרננדס
פיורנטינה
ב-13 באוגוסט 2018 הושאל פרננדס לפיורנטינה לעונה אחת. ב-19 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 0-0 נגד סמפדוריה. ב-3 בפברואר כבש את שערו הראשון בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אודינזה. בעונתו היחידה בקבוצה כבש 2 שערים ב-29 הופעות ליגה.
אנאטולי רוגוז'ין
חייו
ביוני 1918, רוגוז'ין השתתף במרד קוזקים נגד הבולשביקים והפך לחלק מהתנועה הלבנה.
אדימילסון פרננדס
קריירה בינלאומית
לפרננדס ארבע הופעות ושני שערים בנבחרת שווייץ עד גיל 21. בחודש נובמבר 2016 הוא זומן לראשונה לסגל נבחרת שווייץ הבוגרת לקראת משחק נגד נבחרת איי פארו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. הוא ערך את הופעות הבכורה שלו בנבחרת באותו המשחק, בו ניצחה נבחרתו בתוצאה 0–2, כשהחליף את ולנטין שטוקר בדקה ה-69.
אנאטולי רוגוז'ין
חייו
לאחר שעזב את רוסיה, רוגוז'ין שירת בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים במשמרות הגבול. במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לחיל הרוסי, שסייע לנאצים והפך למפקד גדוד. הוא קיבל את צלב הברזל על גבורה בקרב. עם מותו של הגנרל בוריס שטייפון, הוא הפך למפקד האחרון של החיל.
אדימילסון פרננדס
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת שווייץ לטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
פרננדס נולד בסיון שבשווייץ להורים מפורטוגל ומכף ורדה. הוא בן דודם של הכדורגלן השווייצרי הבינלאומי גלסון פרננדס, של הכדורגלן הפורטוגזי הבינלאומי מנואל פרננדש.
אנאטולי רוגוז'ין
חייו
רוגוז'ין הצליח לנהל משא ומתן על כניעה עם הכוחות הבריטיים. הוא ואנשיו היו מטרה של סמרש שעמלה ללכוד אותם. אך הם ניצלו על ידי הגנרל הבריטי סטיל. הוא הפך למפקד מחנה הפליטים וסייע בארגון פינוי אנשי החיל והיה בין האחרונים שעזבו את המחנה בשנת 1951. הוא ארגן את ארגון הוותיקים הלוחמים בחיל הרוסי (Союз Чинов Русского Корпуса), והקים גם את כתב העת Nashi Vesti (ידיעותינו). רוגוז'ין עבר לארצות הברית ושם המשיך להיות פעיל בארגוני התנועה הלבנה. הוא מת ב-6 באפריל 1972, ונקבר במנזר הכנסייה האורתודוקסית הרוסית נובו-דביבו בננוט, ניו יורק, בקפלה שהוקדשה לחיל הרוסי.
אוגוסטוב
אוגוסטוב (Augustów) היא עיר בצפון מזרח פולין, בסמוך לביאליסטוק, ובה כ-30,000 תושבים (נכון ל-2011). אוגוסטוב היא אתר בריאות ונופש פופולרי.
תולדות העיר
העיר מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1496, ובשנת 1557 הוענקו לה מעמד וזכויות של עיר על ידי המלך זיגמונט השני. עד 1569 השתייכה אוגוסטוב לדוכסות הגדולה של ליטא. עם הקמת האיחוד הפולני-ליטאי השתייכה העיר לממלכת פולין, אך בית הקברות שלה נותר בשטח דוכסות ליטא. בפלישות הטטריות בשנת 1656 נהרסה העיר ובשנים שלאחר מכן הכתה בעיר מגפה.
ב-1795 סיפחה פרוסיה את אוגוסטוב במסגרת חלוקת פולין.
בסוף המאה ה-19 קושרה אוגוסטוב לרשת מסילות הברזל. ב-1914, במלחמת העולם הראשונה, ניטשו קרבות באוגוסטוב בין הצבא הרוסי לצבא הפרוסי. ב-1919 ניטש שוב קרב בעיר, הפעם כחלק מסכסוך טריטוריאלי בין פולין העצמאית לבין ליטא.
בשנת 1939 כבש הצבא האדום את אוגוסטוב ותושבים רבים נשלחו לגלות בקזחסטן. בין השנים 1941–1944 הייתה העיר כבושה על ידי הצבא הגרמני. בשנות המלחמה ובמהלך הקרבות נהרס רוב שטח העיר. לאחר המלחמה ניהלו השלטונות הסובייטיים קרבות נגד כוחות השחרור הלאומיים הפולניים.
תולדות הקהילה
התיעוד הראשון של יהודים בעיר הוא במסמך משנת 1564. בשנת 1578 הותר ליהודי העיר לעסוק במסחר, ואלו השתלבו בסחר הדגים שבאזור העיר. במאה ה-17 קהילת העיר הייתה פעילה בדיוני ועד ארבע הארצות, וסכסוך בינה ובין קהילת טיקטין אף נזכר במסמך משנת 1674. לקראת סוף המאה ה-18 ישבו בעיר כחמישים משפחות יהודיות, והחל מאמצע המאה ה-19 גדל מספר היהודים באופן משמעותי. בשנות הארבעים של המאה ה-19 הוקם בעיר בית כנסת מרכזי.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה התדלדלה האוכלוסייה היהודית בעיר בשל הגירה, ומצבה הכלכלי הורע, בשל ניתוק קשרי המסחר עם רוסיה. בשנות העשרים והשלושים פעלו בעיר ארגונים יהודיים מגוונים, מאגודת ישראל ועד הבונד, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן החלוץ, השומר הצעיר ובית"ר. בשנות השלושים גברה האנטישמיות בעיר, ואירעו מספר מקרים של הכאת יהודים ברחוב, פרסום כרוזים אנטישמיים וקריאות לחרם על חנויות היהודים.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו באוגוסטוב כ-3,000 יהודים, כשליש מאוכלוסיית העיר.
בשואה
על-פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכללה אוגוסטוב באזור שבשליטת הסובייטים, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה נהרו אליה פליטים יהודים רבים ממקומות שנותרו בתחום הכיבוש הגרמני. בתחילת 1940 נעצרו כמה תושבי העיר, ובהם גם יהודים, והוגלו למחנות עונשין בסיביר. כמו כן, פעילות הארגונים היהודיים בעיר הופסקה, וגורשו ממנה רבים מהפליטים היהודים שהגיעו אליה.
ביום 22 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיר, והחלו ברציחות אקראיות של יהודיה, שמנו אז כ-2,400 נפש. בימים הראשונים נרצחו כ-30 גברים יהודים, וכעשרה ימים לאחר מכן נורו כ-100 יהודים נוספים. כמו כן, הוציאו הגרמנים להורג את כל בעלי המומים בעיר. ביום 15 באוגוסט 1941 נרצחו ביער שצבו שמצפון לעיר בין 800 ל-900 גברים יהודים נוספים.
בסוף אוגוסט 1941 הוקם גטו בפרבר המזרחי של העיר, בצריפי עץ, בו הושמו כ-2,000 יהודים, בעיקר נשים, ילדים וזקנים, וכן כמאה פליטים נוספים שהגיעו לעיר. על הגטו, אשר היה מוקף גדר תיל, שמרו אנשי המשטרה הפולנית. יהודי הגטו צוו לשאת טלאי צהוב, והועסקו בעבודות כפייה במפעלי האזור ובבתי הגרמנים.
ביום 2 בנובמבר 1942 הועברו כל יהודי הגטו ברגל ובעגלות למחנה מעבר בקרבת הכפר בוגושה שליד גראייבו, במרחק 40 ק"מ מהעיר, ושם הוחזקו בתנאי רעב, שמהם רבים נפטרו. באמצע דצמבר 1942 צורפו חלק מיהודי העיר לטרסנפורט של כ-5,000 יהודים לטרבלינקה, ובתחילת ינואר 1943 גורשו יתר יהודי העיר לאושוויץ, ורובם נספו זמן קצר לאחר מכן.
במאי 1943 הביאו הגרמנים לעיר קבוצת זונדרקומנדו יהודית לטשטוש עקבות הרצח ביער שצבו וביער קלווביצה שליד העיר, תוך שריפות גופות הנרצחים. בקיץ 1943 איתרו הגרמנים בעיר מספר משפחות יהודיות שהתנצרו שנים רבות לפני המלחמה, והוציאו אותן להורג בבית הקברות היהודי של העיר.
רבני העיר
מלבד רבני העיר התרכזה בעיר שכבת למדנים, אברכים צעירים שהגיעו אליה והסתופפו בבתי מדרשותיה. מהם נודעו: רבי יוסף זכריה שטרן שהתגורר בה בשנות ה-50 של המאה ה-19; ר' אלכסנדר זיסקינד מימון, שפרסם מאמרי מחקר תורני, תחת הפסבדונים "א"ז בר"מ" בשבועון "המגיד" בתקופה שנערך בידי ידידו דוד גורדון; רבי מנחם קרקובסקי, לימים רבה של נובהרדוק ומגיד ומו"צ בווילנא. מילידי העיר היה גם הרב יהושע בלומנטל המכונה ר' יהושע'לה חריף, שכיהן כראש ישיבה ורב של עיירות וערים ברחבי ליטא, בהן גם לזדיי, מריאמפולה, ביאליסטוק (כאב"ד), ינובה וקמניץ הליטאית.
קים פטרס
קים פטרס (באנגלית: Kim Petras; נולדה ב-27 באוגוסט 1992) היא זמרת-יוצרת גרמנייה, אשר פועלת בעיקר בלוס אנג'לס, ארצות הברית. קים פטרס נולדה בנורדריין-וסטפאליה, בקלן שבגרמניה, והחלה את הקריירה שלה בשנת 2011. מאז 2016, פטרס מוציאה מוזיקה על ידי חברת התקליטים שלה, BunHead Records.
ב-1 באוקטובר 2019, הוציאה את אלבומה השני, Turn Off the Light. המיני-אלבום הרביעי שלה, Slut Pop, יצא לאור בשנת 2022.
ביוגרפיה
קים פטרס נולדה ב-27 באוגוסט 1992, בנורדריין-וסטפאליה, בקלן שבגרמניה. פטרס נולדה כזכר, ומגיל שנתיים, הוריה לוץ וקוני סיפרו שקים התעקשה שהיא מרגישה בת. בהמשך, התברר לפיהם כי מדובר ב-"לא רק שלב". בעקבות כך, הלבישו אותה הוריה בבגדי יוניסקס.
בסופו של דבר, ביקשו הוריה עזרה מאנשים הבקיאים בנושא, עד שלבסוף מצאו את ברנד מיינבורג מאוניברסיטת גתה בפרנקפורט, אשר בקיא בנושא הטרנסקסואליות.
קריירה
ב-11 במרץ 2011, הוציאה פטרס את המיני-אלבום הראשון שלה, One Piece of Tape. לאחר מכן, לא הוציאה אלבום במשך שבע שנים רצופות, עד שב-21 בפברואר 2018, הוציאה את המיני-אלבום, Spotify Singles.
באוגוסט 2019, אישרה פטרס כי באוקטובר של אותה השנה, תוציא את החלק השני של Turn Off the Light, Vol. 1. החלק השני Turn Off the Light, יצא לאור ב-1 באוקטובר 2019. בנוסף לכך, הוא יצא בפורמט של אלבום מוזיקה, במקום מיני-אלבום נוסף, כמו החלק הראשון. בסוף שנת 2019, הוציאה את השיר "How It's Done", ביחד עם הזמרות קאש דול, אלמה וסטפלון דון. השיר נכלל בפסקול הסרט "המלאכיות של צ'רלי". בתחילת שנת 2020, הוציאה את השיר "Reminds Me", ובהמשך גם את השיר "Malibu", שזכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. בשנת 2022 חידשה את "Running Up That Hill" של קייט בוש. באותה השנה, יצא המיני-אלבום הרביעי שלה, Slut Pop.
מרפס
מַרְפֵּס (בלועזית: פוֹנטנלה. TA: Fonticuli cranii) הוא אתר אנטומי בגולגולת של תינוקות שבו עצמות הגולגולת אינן שלמות, ולכן מתאפיין בהיותו רך למגע.
הגולגולת בנויה ממספר לוחות עצם הכוללים בין היתר את עצם המצח, עצמות הרקה, עצמות הקודקוד ועצם העורף, המחוברים ביניהם באמצעות תפרי הגולגולת (Suturae cranii).
קיימים שני מרפסים: קדמי ואחורי.
המרפס הקדמי (Fonticulus anterior) מהווה נקודת מפגש של עצם המצח ועצמות הקודקוד ושל תפר המצח (Sutura frontalis persistens), תפר הכתר (Sutura coronalis) והתפר החיצי (Sutura sagittalis). המרפס האחורי (Fonticulus posterior) קטן מהקדמי ומהווה נקודת מפגש של עצמות הקודקוד ועצם העורף ושל התפר הלמבדואידי (Sutura lambdoidea) והתפר החיצי. המרפס הקדמי נסגר בגיל שנה וחצי לחיים בממוצע, אך ישנם מקרים בהם הוא נסגר בגיל 9 חודשים או פתוח אף עד גיל שנתיים.
חשיבות המרפסים, כמו גם חשיבות התפרים, היא לאפשר את תהליך הגדילה המהיר של הגולגולת בשנות החיים הראשונות.
את המרפס הקדמי ממששים במהלך בדיקה רפואית. שקיעת העור אל תוך המרפסים יכולה להעיד על בעיה דוגמת התייבשות ולחלופין, מישוש המגלה בליטה מתוך המרפסים יכול להעיד על לחץ תוך-גולגולתי מוגבר.
סט (משחק קלפים)
סט הוא משחק קלפים, ובו יש 81 קלפים, שלכל אחד מהם ארבעה מאפיינים המתחלקים לשלוש אפשרויות שונות: חפיסת הקלפים מכילה קלף לכל שילוב אפשרי של המאפיינים הנ"ל.
מקור המשחק
המשחק הומצא באקראי על ידי מרשה ג'ין פלקו, בעת שעסקה במחקר גנטי אודות תכונות של כלבים מגזע רועה גרמני בקיימברידג', בשנת 1974. פלקו יצרה קלפים שבהם קודדה צירופי גנים שונים, ותוך כדי המחקר גילתה את האפשרות לשחק בקלפים. במשך כ-16 שנים שיחקה עם חבריה ובני משפחתה, ורק בשנת 1990, בעקבות הפצרות ילדיה, החלה בהפצתו המסחרית.
מאוחר יותר נוצרו צורות נוספות המתבססות על משחק הקלפים, כגון משחק קוביות, וכן חידות 'סט' המתפרסמות בניו יורק טיימס ובאתרים סודיים הזמינים לחובבי קוביות לא מאוזנות. כמו כן נוצרו משחקים שונים שהומצאו על בסיס סט, כגון סוויש.
מהלך המשחק
מניחים 9/12 קלפים באופן גלוי, וכל המשתתפים מנסים למצוא סטים מבין הקלפים. משתתף שמצא סט מכריז 'סט'. אם הקלפים שחשב עליהם הם אכן סט, המשתתף מקבל נקודה, מסירים את קלפי הסט ומניחים אחרים במקומם. אם אף משתתף לא הצליח למצוא סט לאחר פרק זמן סביר, ניתן להוסיף עוד 3 קלפים (יש כאלה המוסיפים רק קלף אחד בפעם) ולחפש 'סט' ב-15 הקלפים שפרוסים כעת – דבר המשפר משמעותית את הסיכוי לקיומו של סט מתוך הקלפים הפרוסים. ברגע שמוצאים סט מתוך 15 קלפים, מוציאים את 3 הקלפים שהיוו סט, וממשיכים את המשחק שוב עם 12 קלפים.
מטרת המשחק היא למצוא 'סטים'. שלושה קלפים יכולים להוות יחד 'סט' אם הם מקיימים את הכלל הבא: עבור כל אחד מהמאפיינים בנפרד, שלושת הקלפים זהים זה לזה או שונים זה מזה. לדוגמה, שלושה קלפים שבכל אחד מהם מעוין אחד מלא בצבע שונה הם סט. דוגמה נוספת: שלושה קלפים שבכל אחד צורה אחרת, צבע אחר, אבל כולם מפוספסים ובכמות 1 – גם הם סט.
ניסוי גריפית'
ניסוי גריפית', בוצע על ידי פרדריך גריפית' ב-1928 והיה אחד הניסויים הראשונים להציע כי לחיידקים יש יכולת להעביר חומר גנטי בתהליך שנקרא טרנספורמציה.
גריפית' השתמש בשני זנים של חיידק הפניאומוקוקוס R ו-S (גורמי דלקת ריאות). רק לזן S יש יכולת להדביק את הפונדקאי בזכות שכבה פוליסכרידית המגנה עליו ממערכת החיסון. בניסוי, חיידקי S הומתו בעזרת חום ושרידיהם הוספו לזן R חיים. על אף ששני הרכיבים בנפרד לא היו מדביקים פונדקאי במחלה, החיבור ביניהם גרם לעכברים למות. מתוך העכברים המתים, גריפית' הצליח לבודד חיידקים חיים משני הזנים. הוא הסיק כי החיידקים מזן R עברו "טרנספורמציה" לזן S, בעזרת "חומר טרנספורמציה" כלשהו שנמצא בשרידי החיידקים המתים.
כיום, אנו יודעים כי חומר הטרנספורמציה של גריפית', הוא ה-DNA של חיידק S. על אף שהחיידק הומת, ה-DNA שלו שרד והשתלב בתוך זה של חיידקי R החיים. ב-DNA החדש היו גנים היוצרים את שכבת ההגנה הפוליסכרידית. בעזרת הגנים החדשים חיידקי R נעשו אף הם עמידים למערכת החיסון ולכן הצליחו להדביק את העכברים.
בשנת 1944 שכללו איוורי, מקלאוד ומקארתי את ניסוי גריפית' והבחינו בין חלקי תא שונים כדי לגלות איזה מהם הוא החומר הגנטי. למרות הוכחתם החד-משמעית כי מדובר ב-DNA הקהילה המדעית השתכנעה רק בעקבות ניסוי אחר של הרשי וצ'ייס בשנת 1952.
צוויזל
היסטוריה
שם העיר מוזכר לראשונה בשנת 1254 והוא אוית בצורות שונות במהלך השנים. פירוש השם בגרמנית עילית תיכונה הוא "מזלג", ומקורו בנקודת האיחוד של שני נהרות הזורמים בקרבתה. על פי ההערכות, המתיישבים הראשונים היו כנראה מחפשי זהב, והישוב היה נקודת מעבר חשובה בדרך לבוהמיה. במאה ה-14 שימשה העיר כעיר שוק. במהלך מאות השנים העיר הוחרבה ונבנתה מספר פעמים כתוצאה משריפות מגיפות ומלחמות. תנופת הבניה וההתפתחות הגדולה שלה התרחשה במהלך המאה ה-19, אשר לקראת סופה חוברה העיר למערכת המים והחשמל ובהשפעת התפתחות תעשיית הזכוכית והעץ, אשר אמנם התקיימו בעיר וסביבתה מאז המאה ה-15 אך התרחבו מאוד כתוצאה מהקמת מפעלי תעשייה גדולים.
בשנת 1904 הוקם בעיר בית הספר הטכני לתעשיית הזכוכית אשר הפך למרכז ידע ארצי וסייע בקידום העיר כמרכז כלכלי ותרבותי באזור היער הבווארי. בשנות ה-70 סופחו לעיר שטחים ואוחדו לשטחה המוניציפלי מספר יישובים קטנים מסביבתה שהפכו לחלק משכונות העיר.
גאוגרפיה
העיר צוויזל ממוקמת כמשתמע כאמור משמה, במפגשם של שני נהרות, לרגלי הרכסים של הרי מזרח היער הבווארי. היא מרוחקת כ-35 ק"מ מעיר המחוז דגנדורף וכ-15 ק"מ מגבול צ'כיה. מבחינה מנהלית, העיר מחולקת ל-11 רבעים. בקרבת העיר נמצאים מרבצים גדולים של מינרלים העשירים במיוחד בתרכובות של קוורץ ואשר משמשים כמרכיב עיקרי בתעשיית הזכוכית, ובהם גם מינרלים נדירים. אחד המינרלים שנתגלו באזור אף נקרא על שמה של העיר – Zwieselite.
כלכלה
תעשיית הזכוכית היא עדיין מרכיב עיקרי בכלכלת העיר. מפעלי הזכוכית הגדולים הם מעסיק חשוב וכך גם תעשיית הזכוכית האומנותית הנלווית אליהם על ידי אמנים ומעצבים-יצרנים קטנים. מרכיב חשוב נוסף בכלכלת העיר היא התיירות. בעיר כ-3,000 מיטות לאירוח והיא מהווה מקור משיכה לתיירים הפוקדים את מזרח בוואריה והיער הבווארי. הפעילות התיירותית באזור מתאפשרת הן בחורף והן בקיץ במסלולי הגלישה הסקי וההליכה בהרים וביערות הסובבים אותה.
בעיר מספר מוזיאונים וכן גלריות שעיקר התמחותן בתצוגות הזכוכית ומוצריה. העיר מקושרת היטב מבחינה תחבורתית באמצעות מסילת רכבת, קווי אוטובוס וכבישים.
טריסטראם אליס
טריסטראם ג'יימס אליס (באנגלית: Tristram James Ellis; 2 ביולי 1844 – 25 ביולי 1922) היה אמן אנגלי, שהתפרסם בעקבות ציוריו במזרח התיכון ומזרח הים התיכון.
ביוגרפיה
אליס היה בנו של המתמטיקאי והפילולוג אלכסנדר ג'ון אליס. הוא ואחותו התאומה, מרים אן, נולדו ב-2 ביולי 1844. הוא היה מוכר במשפחתו כ"טריסטי" ובילה את שנותיו הראשונות בבאת', בקליפטון ובאדינבורו, לאחר מכן נשלח לבית הספר בקווינווד קולג' בהמפשייר.
בבית הספר אליס הצטיין במתמטיקה, ולמד גם רישום, הוא לא אהב את הדגש שהושם על העתקה במקום על אמנות מקורית. בשנת 1862 נסע אליס לקינגס קולג', לונדון, שם זכה במהלך השנה השנייה להצטיינות הגבוהה ביותר במחלקה למדעים שימושיים בתולדות הקולג'. הוא זכה בכל המלגות שהציעה המכללה וזכה בתואר נספח אקדמי בקולג' לאחר לימוד של שנתיים בלבד, כהוקרה על הישגיו יוצאי הדופן.
לאחר הלימודים באוניברסיטה, אליס השלים התמחות בפיקוח מהנדס הרכבת סר ג'ון פאולר והפך לשותף בחברת מהנדסים. לאחר מספר שנים החליט אליס כי הייעוד שלו טמון באמנות. מכיוון שהיו לו אמצעים מספיקים לפרנס את עצמו, נטש את ההנדסה והקדיש את זמנו לציור שמן.
קריירה אמנותית
כמה מציורי השמן המוקדמים של אליס הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות. למרות זאת, הוא הרגיש כי הטכניקה שלו זקוקה לשיפור ועבר לפריז כדי להיות תלמידו של לאון בונה, והתאמן 12 שעות ביום. אליס היה אחד מ-170 תלמידים מ-43 מדינות בסטודיו של בונה באותה תקופה, אך נראה כי פיתח ידידות עם מורו, שיעץ לו להתמקד בציור היסטורי. אליס, לעומת זאת, התעניין יותר בציור נוף ודחה את הצעתו של בונה.
לאחר לימודיו בפריז, החל אליס לנסוע לרשום סצינות ממסעותיו. בשנת 1878 בילה שישה חודשים בקפריסין, שהייתה תחת הכיבוש הבריטי, שם הוא חלה בקדחת. למרות זאת, הוא חזר עם 50–60 רישומי צבעי מים שנמכרו כולם לאחר תערוכה ברחוב בונד באפריל 1879. הצלחה זו עודדה אותו לתכנן טיול שאפתני יותר, וכך ב-1 באוקטובר 1879 עלה על ספינת קיטור לאלכסנדריה במטרה לבקר בסוריה, אסיה הקטנה ומסופוטמיה.
אליס הצליח לנסוע מחוף סוריה, בדרך יבשתית לדיארבקיר בדרום-מזרח טורקיה ולאחר מכן ברפסודה במורד החידקל למוסול ולבגדאד בעיראק. מבגדאד, אליס נסע דרך היבשה לתדמור ולדמשק בסוריה ואז לביירות, לבנון.
לאחר שובו הציג כ-90 סקיצות ממסעותיו, ומכר אותם מיד. אליס כתב גם תיאור מאויר של שני כרכים על מסעו, "על רפסודה ודרך המדבר", שראה אור בשנת 1881.
כעבור מספר שנים, אליס ערך טיול נוסף במזרח הים התיכון, ביקר באתונה, ושלוש סקיצות שצייר נבחרו על ידי ג'ורג' הראשון מיוון. לאחר מכן, ערך שלושה ביקורים באזור הארקטי, כולל בשפיצברגן, וחזר שוב לים התיכון.
בשנת 1896 נישא אליס והתגורר בנוחות בלונדון.
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2004
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל ובשטחים בשנת 2004.
מאי
11 במאי – בפיגוע ברצועת עזה נרצחו 6 חיילי צה"ל מפיצוץ נגמ"ש בשכונת זייתון שבעזה.
12 במאי – פיצוץ הנגמ"ש בשכונת זייתון בעזה בהתקפת טילים נגד טנקים על נגמ"ש צה"לי שעבר בציר פילדלפי בקרבת רפיח שברצועת עזה נרצחו 5 חיילי צה"ל, ו-3 חיילים נפצעו והנגמ"ש התפוצץ. בעקבות אירוע זה והאירוע יום קודם לכן, בהם נהרגו בסך הכל 11 חיילים, יצא צה"ל למבצע קשת בענן
29 במאי – בפעילות מבצעית בשכם שביהודה ושומרון נפל חייל צה"ל
יוני
21 ביוני-בפיגוע ירי וחדירה לכפר דרום נרצח עובד זר
ספטמבר
29 בספטמבר - שני ילדים נהרגו מרקטות קסאם שנורו מרצועת עזה בשדרות, כתוצאה מכך ישראל יצאה למבצע ימי תשובה.
בית רומנו (חברון)
בית רומנו הוא מבנה גדול מחוץ לקסבה של חברון, המשמש את היישוב היהודי בחברון.
היסטוריה
על פי הכתובת שחקוקה על פתחו הוא נבנה בשנים 1876-1875. את הבניין הקים חיים ישראל (מרקדו) רומנו, סוחר תבואות עשיר מקושטא, במרכז שטח אדמה רחב ידיים אותו רכש.
הבניין המקורי כלל שלוש קומות רחבות ידיים, בורות מים ומתקני שירותים. הבית מהווה ציון דרך בהתפתחות העירונית של חברון. זוהי היציאה הבנויה הראשונה מחוץ לתחומי העיר הישנה (הקסבה), וממנה התפתחה העיר החדשה לכוון מערב. הבית שימש כמרכז אירוח והיה בו גם בית כנסת מפואר ששמש קהילה קטנה של יוצאי טורקיה, שכונה "בית הכנסת האיסטנבולי". בבית כנסת זה התפלל גם הרב מדיני, ה"שדי חמד", שגר בבניין וגם הקים בו ישיבה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת תרע"ד (1914), הפקיעו הטורקים את הבית מידי חסידי חב"ד שהיו נתיני רוסיה (אויבת העות'מאנים) והתלמידים גורשו מארץ ישראל. לאחר המלחמה פתחו הבריטים בית-משפט ותחנת משטרה בבניין. בפרעות תרפ"ט (1929) נאספו אל הבית פצועי והרוגי הטבח.
בשנת תש"ח (1948) לאחר הכיבוש הירדני, הקימו הפלסטינים בבית רומנו בית ספר שהמשיך לפעול גם לאחר מלחמת ששת הימים (1967). לאחר רצח יהושע סלומה בחברון, בפברואר 1980, תפס צה"ל את הבניין. לאחר כשבוע פינה צה"ל את הבניין והחזיר אותו לשימוש בית הספר עוסמה אבן מונקז, בו למדו כ-150 תלמידים. לאחר הפיגוע בבית הדסה במאי 1980 פונה המבנה מבית הספר הערבי שפעל בו והוצא "צו תפיסה לצרכים צבאיים" למבנה.
בדצמבר 1981 הודיע צה"ל למתנחלים על כוונה לאפשר למתנחלים להתיישב בבניין. מאוחר יותר יושבו בו יהודים ובאמצע 1983 התגוררו בבניין חמש משפחות יהודיות לצד ישיבה.
רוב השטח שרכש חיים ישראל רומנו נמצא היום בידי הישיבה, וחלקו האחר משמש את צה"ל כבסיס מרכזי בחברון. צמוד לבסיס הוקמה "שכונת חזקיהו", על שם הרב חזקיהו מדיני. בשכונה מתגוררות בקרוואנים מספר משפחות יהודיות.
ב-י"ח תשרי התשע"ו נחנכה הרחבה משמעותית למבנה; 10 קומות, המיועדות לשמש כפנימייה עבור תלמידי הישיבה.
מוסמוס
מוסמוס (נקרא גם: מוצמוץ; בערבית: مُصْمُص, תעתיק מדויק - מצמץ) הוא כפר בצפון מזרח ואדי עארה הנכלל במעלה עירון. הכפר משתרע משני צידי כביש 65, מזרח ומערב.
כפר מוסמוס נחשב לראשון מכפרי אום אל-פחם, ונבחרו הראשון היה חאג'י מחמוד איסמעיל. כיום ענייניו מנוהלים על ידי המועצה המקומית, טאלעת ערה, "מעלה עירון", הכוללת ארבעה כפרים נוספים: זלפה, סאלם, מושירפה ואל ביאדה.
בכפר מתגוררים כ-4,215 נפש, כולם מוסלמים ערבים. בכפר יש ארבע משפחות (שכונות) גדולות - אגבאריה, אבו שהאב, מחאגנה, שרקאוי. המשורר ראשד חוסיין נולד בכפר.
היסטוריה
במוסמוס נמנו 222 תושבים במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1922 ו-256 תושבים במפקד של 1931. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל נכלל הכפר בהערכה של אום אל-פחם וסביבותיה. במסגרת הסכם שביתת הנשק עם ירדן עבר הכפר לשליטת ישראל. בשנת 1954 הוקם בכפר מסגד. הכפר היה מאחרוני היישובים שהיה חסר מעמד מוניציפלי. בשנת 1973 ביקש משרד הפנים להכריז במקום על מועצה מקומית, אך התושבים סירבו והכפר המשיך להיות חסר מעמד מוניציפלי במשך שנים רבות. לבסוף הכפר הוכלל במועצה מקומית מעלה עירון שהוקם בשנת 1996.
סאלם אבו רביעה
לפני שרץ לבחירות בפעם הראשונה בשנת 2000 לראשות המועצה המקומית כסייפה, כיהן כמנהל בית ספר  "חטיבת ביניים אבו רביעה" בכסייפה ולפני כן היה מורה. סאלם אבו רביע הוא בן שבט אבו רביעה, שבט בדואי המתגורר בנגב.
ישראל אור-בך
ישראל אור-בך (6 בנובמבר 1943 – 23 בנובמבר 2010) היה פסיכולוג ישראלי, פרופסור במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ופרופסור מן המניין במרכז הבינתחומי הרצליה. התמחה בחקר ההתאבדות.
ביוגרפיה
ישראל אור-בך (אורבך) נולד בכפר אלמטיפר שבקירגיזסטן, ליד העיר אוש, בן להורים יוצאי פולין שבזמן פלישת הגרמנים לפולין, במלחמת העולם השנייה, חצו את גבול פולין-אוקראינה, הגיעו לקירגיזסטן וניצלו. לאחר המלחמה שבו לפולין, משם למחנה מעבר בגרמניה וב-1948 עלו לישראל. בארץ גרו כעשר שנים בבית דגן, שם למד אורבך שש שנים עד כיתה ו', אחר כך עבר ללמוד בבית ספר סיני בראשון לציון ובתיכון צייטלין בתל אביב, בצה"ל שירת בנח"ל. בשנים 1968-1964 למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ובשנים 1972-1969 למד לדוקטורט בפסיכולוגיה קלינית בישיבה יוניברסיטי בניו יורק. בשנים 1973-1972 התמחה בפסיכולוגיה קלינית בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין השייך לישיבה יוניברסיטי. נושא עבודת הדוקטור שלו היה: "ויסות תוקפנות בין אנשים עקב החשש מהתגמול (נקמה) על הפגיעה התוקפנית" והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור אלוין אטקינס. בשנים 1974-1973 עבד אורבך כפסיכולוג בכלא האי רייקר בעיר ניו יורק ובבית החולים סנט. מארי בפסאיק שבניו ג'רזי.
ב-1974 שב אור-בך לישראל והתנדב עד שנת 1978 כפסיכולוג בבית ספר לילדים עם קשיים רגשיים בעיר לוד. אור-בך לימד מ-1974 במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ב-1994 מונה לפרופסור מן המניין, עמד בראש המגמה הקלינית ובראש המחלקה לפסיכולוגיה. לימד במחלקה לפסיכולוגיה ובבית הספר לרפואה והמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. הוא שהה בשבתונים ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בבית ספר לרפואה אלברט איינשטיין בעיר ניו יורק ובמכון טוקיו לפסיכיאטריה. החל משנת 2009 שימש אורבך כפרופסור מן המניין במרכז הבינתחומי בהרצליה. בשנת 2009 פרש לגמלאות מבר-אילן וב-4 במרץ 2010 העניקה לו האוניברסיטה את התואר "פרופסור אמריטוס".
אור-בך היה נשוי לאסתר, פסיכולוגית התפתחותית במקצועה, ולהם שלושה ילדים.
מומחיותו בנושא ההתאבדות
אור-בך היה מומחה בתחום ההתאבדות, הוא הגיע לנושא בעקבות התאבדות בת כתתו בלימודי הדוקטורט ומאוחר יותר מפגש עם ילדה בת שבע שאיימה להתאבד.
בשנים 1995–1999 היה ישראל אור-בך מייסד שותף ויו"ר ראשון של האגודה הישראלית למניעת התאבדות, שהפכה מאוחר יותר לעמותת "בשביל החיים", שנוצרה מאיחוד האגודה המקורית ביחד עם האגודה לתמיכה בבני משפחה שכולים שאיבדו את יקיריהם בעקבות התאבדות. בשנת 2002 היה ממייסדי עמותת "סהר" – סיוע והקשבה ברשת, שמסייעת לגולשים הנמצאים במצוקה נפשית - דרך האינטרנט.
שימש שנים רבות כיועץ לצה"ל בעניין מניעת התאבדות. היה חבר בוועדה הבין-משרדית למניעת התאבדויות בארץ המובילה תוכנית לאומית למניעת התאבדות.
תפישת המוות אצל ילדים
מחקריו הראשונים של אורבך שנערכו בשנות השבעים החלו בבית הספר לילדים עם קשיים רגשיים. הוא שאל את הילדים מה הם חושבים על מוות אישי ומה הם חושבים על מוות בכלל ומה יקרה כשהם ימותו. התברר שגם ילדים שגילם פחות מ-12 יודעים מהי משמעות המוות. הם יכולים לחשוב על התאבדות ולתכנן אותה והם גם יודעים להבחין בין מוות אישי למוות כמושג מופשט.
כששאל על מוות אישי הייתה תגובה יותר חרדתית, בתפישת מוות אישי יש תחושה שהמת יכול לעשות פעולות מסוימות או העדר פעולות חיים, או שיש השלכה של פעולות חיים על המוות. בכך שיקפו הילדים תופעה אוניברסלית, מכיוון שלא ניתן לחשוב על המוות שלא באמצעות מושגי חיים. תפיסה זו הוא גילה מאוחר יותר אופיינית גם למתבגרים ומבוגרים בעלי נטיות התאבדות.
הקשר בין תפישת המוות לאובדנות
אור-בך בדק במחקרים על ילדים ומבוגרים את הקשר בין תפישת המוות לאובדנות; ככל שהאובדנות הייתה עוצמתית יותר, כך הגדרת המוות כמצב חיים בתנאים משופרים הייתה שכיחה יותר, בעיקר במוות האישי. מכאן הסיק: ראשית, שמושג המוות הוא גורם מרכזי באישיות וקשור למצבו הרגשי של האדם ומשתנה בהתאם ושנית, סיבת העיוות בתפישת המוות היא הגנתית. עצם המחשבה על התאבדות מעוררת את חרדת המוות. תפיסת המוות כהמשך החיים בתנאים משופרים מפחיתה את חרדת המוות ובכך מאפשרת את ההתאבדות ביתר קלות.
התאבדות בקרב ילדים צעירים
אור-בך היה מבין הראשונים בעולם שזיהה את קיומה של התנהגות אובדנית בקרב ילדים צעירים. תוך כדי עבודתו הקלינית ומחקריו ניסה להבין את הדינמיקה הנפשית ומצבי החיים המביאים ילדים קטנים לנואשות של אין מוצא ולמאוויי הרס עצמי. התאוריה שגיבש בנושא זה היא תאוריית "ההתמודדות עם הבעיה הבלתי פתירה". הטענה הבסיסית של תאוריה זו היא כי כאשר ילדים נחשפים לתביעות מתמשכות ועקשניות לפתור בעיות (בעיקר משפחתיות) שאינן ניתנות לפתרון הם חווים נואשות ותחושת אין מוצא, אשמה, ואין אונים. בשלב זה עלולים לעלות מאוויי ההתאבדות. מאוחר יותר הורחבה תאוריה זו והותאמה גם להתאבדות מתבגרים ואף נבנה כלי למדידת תחושת ההיחשפות לבעיה בלתי פתירה בקרב מתבגרים אובדניים.
תהליכים נפשיים בהתאבדות
אור-בך גם עשה אבחנה בין הסיבות להתאבדות ובין היכולת להוציא את ההתאבדות אל הפועל (מאפשרי התאבדות) וטען כי שאלת אפשור ההתאבדות חשובה ביותר לעניין טיפול ומניעה לעיתים היא חשובה יותר מן הסיבות להתאבדות.
הגוף האובדני
על בסיס מחקריו טען אור-בך כי לא רק הנפש, אלא גם הגוף, על תהליכיו הפיזיולוגיים מעורב במעשה האובדני. הוא טבע את המושג "הגוף האובדני" כדי להדגיש תהליך זה. "הגוף האובדני" מתאפיין בהתאבנות ובסיפי חישה גבוהים ביותר בייחוד ביחס לכאב פיזי, בעמדה של דחייה כלפי הגוף, רגישות נמוכה לשינויים בגוף ומשמעותם.
באחד המחקרים ערכו אור-בך ושותפיו מחקר ובו בחנו את רגישות כל אחת מהן לכאב פיזי בקרב שלוש קבוצות.
שלוש הקבוצות הללו נחשפו בהסכמתן לחוויה של כאב פיזי. כל אדם החזיק בידו ריבוע מתכת שהלך והתחמם בהדרגה, עד שהגיע לדרגת חום גבוהה. קבוצת האנשים שהצליחה להחזיק את הזמן הרב ביותר הייתה הקבוצה האובדנית, אחריהם הקבוצה שעברה איזשהו נזק מתאונה עם פציעות דומות לאלה שעשו ניסיון התאבדות, וקבוצת הביקורת הייתה בעלת סף הכאב הנמוך ביותר.
במחקר בדקו גם את המצוקה הרגשית של כל אחת מהקבוצות, ככל שהמצוקה הייתה גבוהה יותר, כך הנכונות לשאת את הכאב הפיזי הייתה גבוהה יותר. בקרב קבוצת האובדניים מצאו קורלציה חיובית, (התגלה קשר) בין עוצמת המצוקה פנימית, שהתבטאה בדיכאון, חרדה, חוסר ישע לבין הסיבולת לכאב פיזי, כך שככל שהמצוקה הרגשית הייתה גבוהה יותר, כך הסיבולת לכאב פיזי הייתה גבוהה יותר. לעומת זאת בקבוצת ניצולי התאונה המצב היה הפוך, ככל שהמצוקה הנפשית הייתה גבוהה יותר, כך הנכונות לשאת את הכאב הפיזי הייתה נמוכה יותר. בקרב הקבוצה השלישית לא היה קשר בין שני הגורמים.
ארבעה כוחות משיכה/דחייה לחיים ולמוות
אור-בך עמד על התופעה כי רבים מהמתאבדים נראים לפני המוות כמי שאינם סובלים כלל, ואף נראים לפחות כלפי חוץ כמי שנהנים מהחיים, יש להם תוכניות לתקופה שלאחר ההתאבדות, נתיבי החיים ונתיבי המוות יכולים להתקיים במקביל, החיים והמוות הם בקונפליקט ועד הרגע האחרון קיים רצון לחיות במקביל לרצון למות. למעשה, בקרב המתאבדים, כמו בכל אדם אחר, ניתן לזהות ארבעה גורמים הפועלים במקביל: משיכה לחיים, דחייה מהחיים, משיכה למוות ודחייה מהמוות. כלומר, גם מי שעומד להתאבד רוצה לחיות (משיכה לחיים), אולם היחסים שבין הכוחות ועוצמתם שונים בקרב אנשים בעלי נטיות התאבדות לבין מי שאינם כאלה. אבחנה זו של פרופיל הכוחות מסבירה מדוע לעיתים אנשים המתכננים התאבדות נראים גם כמי שנמשכים לחיים ועל כן ההתאבדות באה כהפתעה בלתי צפויה ובלתי ניתנת לניבוי.
כאב נפשי (Psychache)
מדידת הכאב הנפשי
חוקר ההתאבדות החשוב אדווין שניידמן (Shneidman) תיאר את ההתאבדות כ"כאב נפשי [Psychache] בלתי נסבל", שאנשים מתאבדים כדי להימלט ממנו.
אור-בך ועמיתיו פיתחו כלי למדידת כאב נפשי. הם שאלו קבוצות שונות של אנשים על חוויית הכאב הנפשי ומתוך הדיווחים האלה הוציאו היגדים שאנשים מאפיינים בהם את הכאב הנפשי שלהם והחוקרים הפכו את ההיגדים הללו לכלי המודד את חוויית הכאב הנפשי. מהאפיונים שנמצאו לכאב הנפשי:
היכולת לשאת כאב נפשי
אור-בך ועמיתיו פיתחו שאלון על מנת לבדוק את היכולת לשאת כאב נפשי. תוצאותיו הבחינו בין מתבגרים מתאבדים ושאינם מתאבדים על בסיס היכולת לשאת את הכאב. התברר כי היכולת לשאת את הכאב נפשי מבחינה טוב יותר בין הקבוצות מאשר עוצמת הכאב הנפשי כשלעצמה.
כאב פיזי וכאב נפשי
במחקר שנעשה ב - 2009, בדק אורבך אם אנשים מתאבדים משלבים במבנה אישיותם את היכולת לשאת כאב פיזי עם אי-היכולת לשאת כאב נפשי.
טיפול נפשי באובדניים
הגישה המקובלת בטיפול במקרים אובדניים היא להראות לאדם את הדברים החיוביים שבחיים וכך לקחת ממנו את משאלת המוות. גישתו של אור-בך היא הפוכה, לכאורה. הוא סובר שיש לנהוג באמפתיה והזדהות עם המטופל, לא במובן של הצדקה, אלא במובן של התחברות לנקודת הראות של המטופל. לדעת אור-בך הדבר אינו מעודד הרס אלא להפך, מוציא את המטופל ממצב ההרס העצמי, כי כך המטפל נוטל מהמטופל את הבדידות הגדולה שלו, מכיוון שברגע שמישהו מתחבר למצוקה שלו מאוויי המוות הולכים ונמוגים. נקודה שנייה אותה מדגיש אור-בך היא ההתחברות אל המטופל כמעט באופן אישי, עד כדי כך שהמטפל יראה בכך אובדן אישי לעצמו אם המטופל יתאבד. נקודה שלישית אותה פיתח אור-בך היא הירידה אל הכאב הנפשי העמוק ביותר, הכאב הנפשי שהמטופל חש זוהי הקרנה של משהו עמוק יותר.
ילדים שאינם רוצים לחיות
זהו ספרו הראשון של אור-בך, שראה אור בעברית בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, זכה לשש מהדורות, תורגם ויצא לאור באנגלית, איטלקית, גרמנית, בולגרית וסינית-מנדרינית.
הספר בוחן באיזה אופן מתפתחת נטייה אובדנית אצל ילדים. הוא מבוסס על ניסיונו של אור-בך בבית ספר בו התנדב בשנות השבעים ושימש כפסיכולוג הראשי שלו, אור-בך הראה בו שבניגוד לגישה המקובלת בספרות המחקר שילדים מתחת לגיל 12 אינם יכולים לרצות למות ושאין להם מושג על המוות, ילדים כן מסוגלים לחשוב על מוות. אור-בך תיאר את ארבעת הכוחות (משיכה ודחייה לחיים ולמוות) בפעולה המתבטאים אצל ילדים, כמו אצל מבוגרים, ולפיהם ילדים יכולים להיות גם בעלי משיכה חזקה למוות וגם להראות ולהרגיש מאושרים. אור-בך ניסה להסביר את סיבתה של ההתאבדות בקרב ילדים והגיע למסקנה שסיבתה המרכזית היא כאמור לחץ על ילדים לפתור בעיה שאינם יכולים לפתור, עד שמגיעים לנואשות.
עולמות נסתרים: התבוננות בתת-ההכרה
זהו ספרו השני של אור-בך שיצא לאור בעברית (בהוצאת שוקן) ובאנגלית ועוסק בנושא של תת-הכרה. הספר מנסה לבחון מהי תת-הכרה, אילו תאוריות יש לנו בנושא. הוא מתאר מצבור של תאוריות, החל ממצבור הכוחות הנסתרים כמו זיגמונד פרויד המשך בקארל רוג'רס שהיה הומניסט ומתאר את תת-ההכרה כמצבור של כוחות חיוביים דווקא, וכלה בתאוריה הקונטיבית-רגשית של אור-בך; הספר גם מפרט מחקרים על תת-הכרה וכיצד מיישמים אותם בטיפול.
כאב עד כלות
זהו ספרו השלישי של אור-בך, שראה אור בהוצאת שוקן בשנת 2000.
בגידות בריו
בגידות בריו (באנגלית: Blame It on Rio) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1984, בבימויו של סטנלי דונן, עם מייקל קיין, ג'וזף בולוניה, דמי מור, ולרי הרפר ומישל ג'ונסון בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בריו דה ז'ניירו. השחקנית מישל ג'ונסון הייתה בת 17 בעת הצילומים והיה צורך באישור שופט עבור השתתפותה בכמה סצנות טופלס.
דונן שילב בסרט את קטע הבלט באוויר מהסרט "טסים לריו" משנת 1933.
העלילה היא על שני חברים טובים שלוקחים את בנותיהם בנות הטיפש עשרה, לטיול אקזוטי בריו. הכל מתחיל להסתבך כשאחת הבנות מתאהבת בחבר של אביה ומתפתח ביניהם רומן חשאי.
תקציר העלילה
מת'יו הוליס (מייקל קיין) וויקטור ליונס (ג'וזף בולוניה) הם חברים ותיקים שעובדים בסאו פאולו. מת'יו נשוי לקארן (ולרי הרפר) ויש להם בת - ניקול (דמי מור). ויקטור נמצא בהליכי גירושים ויש לו בת - ג'ניפר (מישל ג'ונסון).
הם שוכרים דירה במקום אקזוטי ומתחילים לבלות בחוף קופקבנה ובברים הרבים בעיר. ויקטור מתחיל עם נשים ואילו ג'ניפר מודיעה למת'יו שהיא מאוהבת בו ומפתה אותו והוא נכנע לחיזוריה. מת'יו מנסה להסביר לה שהוא מבוגר ממנו ב-26 שנים ויכול להיות אביה אבל זה לא עוזר.
ג'ניפר מגלה לאביה שהיא מאוהבת בגבר מבוגר והוא רוצה לדעת מי הגבר הזה כדי להרוג אותו. הוא מבקש ממת'יו שיעזור לו....
בעת בילוי במועדון רוקדת ג'ניפר עם הזמר וויקטור מתקיף אותו כי הוא בטוח שזה הגבר ששוכב עם בתו.
שיגעון בנהר
שיגעון בנהר (באנגלית: Without a Paddle, בתרגום חופשי: ללא משוט) הוא סרט קומדיית הרפתקאות אמריקאי משנת 2004 בבימויו של סטיבן בריל, נכתב על ידי ג'יי לגט ומיץ' ראוס ומבוסס על סיפור מאת האריס גולדברג, טום נורסל ופרד וולף. בסרט מככבים סת' גרין, מת'יו לילארד, דאקס שפרד, אית'ן סופלי, אברהם בנרובי, רייצ'ל בלאנצ'ארד, כריסטינה מור, בוני סומרוויל, ריי בייקר וברט ריינולדס. העלילה היא אודות שלושה חברי ילדות אשר נפגשים מחדש ומחליטים לצאת לטיול במעלה נהר נידח במטרה לחפש את השלל האבוד של חוטף המטוסים די. בי. קופר.
לסרט יצא המשכון שהופץ ישירות לווידאו בשנת 2009 בשם "שיגעון בנהר: הטבע קורא".
עלילה
תריסר שנים אחרי שסיימו את התיכון, שלושה חברים, ג'רי, דן וטום, מתבשרים על מות חבר ילדותם, בילי, שנהרג בתאונת מצנח ים. לאחר ההלוויה, הם מבקרים שוב בבית העץ הישן שלהם ומוצאים מפה המובילה לאוצר האבוד של ד.ב. קופר, שעליו ככל הנראה עבד בילי במשך כל חייו. דן לוקח הפסקה מעבודתו כרופא ומצטרף לג'רי וטום למסע מחנאות ביערות בכדי למצוא את האוצר.
לאחר שייט בקאנו במורד הנהר, הם חונים על גדת הנהר ללון שם בלילה. טום, שאינו מרוצה מהאוכל שדן הביא, מחליט לתפוס דגים באמצעות פנס. עם זאת, הפעילות מושכת דוב גריזלי שמתחיל לרדוף אחריהם. כאשר דן מועד, הדוב נושא אותו אל מערתו ומתייחס אליו כאל גור עד שדן מצליח לחמוק ממנו ויחד עם חבריו מטפס במעלה עץ. בבוקר, הם מגלים שכל הציוד שלהם נקרע והושמד לחלוטין על ידי הדוב.
השלישייה ממשיכה את מסעה אך אינה מסוגלת לקרוא את המפה הפגומה, מה שגורם להם ללכת בדרך הלא נכונה. הם לבסוף נופלים במורד מפל, ולמרות שהם שורדים, הקאנו שלהם נהרס לחלוטין. כשהם יוצאים ליער עם מצפן בלבד, הם מוצאים את עצמם בחוות חשיש שבה צמד הרדנקס, דניס ואלווד, חושדים שהם גנבים ומתחילים לירות בהם. שלושת החברים נסים על נפשם, תוך כדי כך שורפים את שדה החשיש, דבר שמרגיז מאוד את דניס ואלווד, שמחליטים לצוד אותם.
מאוחר יותר, במעבי היער, השלישייה פוגשת את בנות הפרחים פרח ופרפר, שנותנות להם מחסה ומטפלות בהם בעץ המשמש להן כבית. באמצעות הרדיו, דניס ואלווד מוצאים אותם, אבל הבנות משליכות עליהם שקיות נייר מלאות בצואה כדי להסיח את דעתם בזמן שהשלישייה בורחת. האחרונים ניצלים מסופת הרעמים על ידי איש הרים מסתורי שלוקח אותם לבקתתו ומספק להם בגדים. מאוחר יותר הוא מתגלה כדל נוקס, שותפו של קופר לפני מותו.
למחרת בבוקר, צמד החוואים מוצאים אותם ומסתערים על הבקתה. השלישייה בורחת בזמן שדל יורה על השניים עם אקדחי התופי שלו. השלושה מועדים לתוך מכרה שהיה אתר נחיתת החירום של קופר, שם הם מגלים את השלד שלו ואת המזוודה בה השתמש כדי לשמור את דמי הכופר. הם אף מבחינים שהוא שרף את חלקו בכסף בניסיון לשרוד בקור.
כאשר דן זוחל דרך מנהרה קטנה כדי לחפש מוצא החוצה, החוואים מוצאים את טום וג'רי, ומתפתחת קטטה. בסופו של דבר, שריף בריגס, שעזר קודם לכן לשלישייה, מופיע וכולם מחולצים מהמכרה. אך כאשר מתגלה השריף כמעסיקם של החוואים, ג'רי משליך רימון יד לעבר סוחרי החשיש. הרימון מתפוצץ וגורם לעץ ליפול על החוואים והשריף, שבמהרה נעצרים בתחנת המשטרה הקרובה.
בסצנות הסיום, דל נותן לשלושה את מה שנשאר מהכסף הלא שרוף של די. בי. (100,000$), אבל ג'רי ודן מחליטים שטום זקוק לכסף יותר מהם, אז הם נותנים לטום את חלקם, בעוד שדל לוקח את עצמותיו של די. בי. בתרמילו בכדי להעניק לו קבורה ראויה. ג'רי מציע נישואין לחברתו דניס, דן מתחיל מערכת יחסים עם פרח וטום הופך ליועץ במחנה קיץ לילדים, שם הוא מספר לקבוצת הילדים גרסה מוגזמת של הטיול.
הכנסות
הסרט הרוויח בסוף שבוע הפתיחה שלו 13,528,946 דולר, ודורג במקום השני אחרי הסרט "מגרש השדים: ההתחלה". בסופו של דבר היא הכניסה 58,169,327 דולר בצפון אמריקה ו-14,859,863 דולר בינלאומי, סך הכל 73,029,190 דולר ברחבי העולם.
ביקורות
באתר Rotten Tomatoes לסרט יש דירוג חיובי של 14% על סמך 126 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 3.9/10. הקונצנזוס של האתר הוא שלסרט "יש כמה קטעים מצחיקים, אבל לא מספיק כדי לשאת את זמן הריצה שלו". ב-Metacritic לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 29 מתוך 100 על סמך 27 מבקרים, מה שמציין "בדרך כלל ביקורות לא חיוביות". קהלים שנסקרו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "B+" בסולם A+ עד F. גם וראייטי נתן ביקורת לסרט אם כי לא הכי חיובית. סקוט בראון מאנטרטיינמנט ויקלי נתן ביקורת חיובית יותר.
מדינה רב-לאומית
לכל קבוצות הלאום ישנו מעמד שווה, והמדינה מייצגת את כל הלאומים באופן שווה.
לעיתים נותנת המדינה עדיפות לכמה קבוצות על אחרות, וכך המדינה "שייכת" לאותן קבוצות שלהן ניתנה עדיפות. לדוגמה: שווייץ.
מדינה זו אינה מתבססת על יסודות אתניים ואינה מגדירה עצמה ע"פ שייכות אתנית ולכן נקראת מדינת לאום פוליטית (מדינת כלל אזרחיה). למדינה כזו שתי משמעויות שונות: המשמעות הראשונה, מדינת לאום פוליטית (מדינת כלל אזרחיה) מתייחסת לסוג הלאומיות: לאומיות פוליטית-אזרחית-מדינתית. הלאומיות בה מוגדרת על בסיס האזרחות, ויש לפיכך זהות מלאה, וכל האזרחים בה נחשבים לבני הלאום, לאום המדינה.
המשמעות השנייה, מדינת לאום פוליטית (מדינת כלל אזרחיה) מתייחסת לעובדה שמדובר במדינה דמוקרטית בלי קשר לסוג הלאומיות שבה. זוהי מדינה נייטרלית מבחינת זהותה האתנית, היא אינה מזדהה באופן עצמי עם קבוצה אתנית כלשהי, אלא עם כלל אזרחיה (ללא קשר למצאם האתני או לשיוכם הדתי) והמדינה שייכת להם באופן שווה דוגמאות: דוגמאות היסטוריות למדינות רב לאומיות אשר התפצלו למספר מדינות לאום: לעיתים קשה להגדיר מדינה רב לאומית כתוצאה מהשאלה האם לאומים יכולים להיות משולבים אלו באלו (יהודים אשר חיים בגולה, בני איגבו בניגריה, וכו')
ג'ניה דודוצקין
גֶ'ניָה דוֹדוּצקין (נולד ב-30 בדצמבר 1985) הוא שחקן כדורעף ישראלי וקפטן קבוצת הפועל מטה אשר. מתנשא לגובה של 1.92 מטר. דודוצקין הוא הספורטאי הישראלי המקצוען הפעיל השני שיצא מהארון, קדם לו השחיין ברק עטר שיצא מהארון בשנת 1993.
ביוגרפיה
דודוצקין נולד בדצמבר 1985 באזרבייג'ן, ברית המועצות. בשנת 1990, בגיל 4, עלה עם משפחתו לישראל והתיישב בקיבוץ כפר מסריק שבגליל המערבי. אמו ודודתו לבית משפחת גמפל שיחקו כדורעף בבאקו, ולאחר עלייתן שיחקו בקבוצת הבוגרות של מטה אשר. הוא בוגר בית חינוך אופק שבקיבוץ עברון. הוא שיחק בנבחרת ישראל בכדורעף לנוער, ובספטמבר 2002 הצטרף לקבוצת הפועל מטה אשר. בצבא שירת במשטרה הצבאית, במסלול לספורטאים.
בעונות 2009/2010 ו-2010/2011 העפילה קבוצתו של דודוצקין לסדרת הגמר ולמשחק גמר גביע המדינה בכדורעף, ובעונת 2011/2012 העפילה הקבוצה שוב לסדרת הגמר ואף נאבקה באלופה מכבי תל אביב, אף על פי שלבסוף נוצחה 3:1 במשחקים.
דודוצקין משחק בתפקיד חוסם אמצע ומשמש כקפטן קבוצת הפועל מטה אשר/עכו. נכון לעונת 2013 מדורגת קבוצתו במקום הראשון בליגת העל הישראלית לאחר פתיחה מושלמת של 11 משחקים רצופים ללא הפסד וללא הפסד של אף מערכה (0-33). במחזור ה-14 במשחקה ה-12, קבוצתו הפסידה לראשונה 3-2 לקבוצת מכבי הרבלייף תל אביב שקטעה לה את רצף הניצחונות.
ב-6 בפברואר 2013 הוביל דודוצקין את חבריו לקבוצה, לזכייה בגביע המדינה לאחר 10 שנים, נגד מנשה/חדרה/עמק חפר 0-3 (18:25, 20:25, 17:25), לעיני 1,200 צופים ברעננה. ב-18 באפריל הוא הוביל את קבוצתו גם לזכייה באליפות המדינה לאחר ניצחון בסדרת הגמר על מכבי תל אביב 0-3.
ביולי 2013 פרש דודוצקין מכדורעף מקצועני והחליט להתמקד בלימודי פסיכולוגיה.
חייו האישיים
ב-7 בינואר 2013 יצא מהארון כהומו בכתבה ב-mynet. בשנת 2014 התחתן עם עמיחי שרפשטיין, בן קיבוץ מעגן מיכאל, ג'ודוקא בעבר וכיום אומן (פסל, צורף ובשלן). הוא מתגורר עמו במעגן מיכאל והם מגדלים ביחד בהורות משותפת עם האם את בנו של שרפשטיין, עדי.
ההעתק הצפון אנטולי
ההעתק הצפון אנטולי (בטורקית: Kuzey Anadolu Fay Hattı או KAFK) הוא העתק גאולוגי פעיל, החוצה את אנטוליה בטורקיה מאזור ימת ואן במזרח ועד ים השיש במערב, ומקביל, פחות או יותר, לחופי הים השחור שמצפון למדינה. ההעתק הוא גבול חילוף (Transform boundary) בין לוחות טקטוניים - הלוח האנטולי מדרום לו נע מערבה בקצב של עד 20 ס"מ בשנה, ביחס ללוח האירו-אסיאתי שמצפון לו. בין היתר חולף ההעתק במרחק של כעשרים קילומטרים מדרום לאיסטנבול.
מגמות
רעידות האדמה לאורך ההעתק הצפון אנטולי תועדו באופן עקבי למדי החל במאה ה-10 לספירה לפחות, ונתגלה כי הן מתרחשות בהֶקבצים הנמשכים כמה עשרות שנים בכל פעם, כשבכל הֶקבץ מתקדמות רעידות האדמה לאורך ההעתק בכיוון אחיד, מזרחה או מערבה, וגורמות לרעידות הבאות. הסיבה לכך היא שבמהלך רעידת אדמה משתחרר הלחץ הנבנה על-פני הקרקע ובמעמקים בקרע מוגבל באורכו לאורך ההעתק, ובקצותיו של קרע זה העומס נותר בעינו. ברי כי העומס בקצה שלכיוונו מתקדמות רעידות האדמה רב מזה שבצידו האחר, שם הוא שוחרר במהלך רעידת האדמה הקודמת. בשנת 2000 נטבע הכינוי "סופת רעידות אדמה" (Earthquake storm) כמתאר את התופעה.
כבר במאה ה-4 לספירה תיעד ההיסטוריון הרומי אמיאנוס מרקלינוס את רעידת האדמה אשר התרחשה אור ליום ה-24 באוגוסט 358 ופגעה בכ-150 ערים לאורך ההעתק, מפונטוס במזרח ועד מקדוניה במערב. ברעידת אדמה זו חרבה העיר ניקומדיה, העיר הראשה של ביתיניה ואיזמיט המודרנית, ובתיה שהיו בנויים על מורדות הגבעות, התמוטטו וקרסו על אלה שניצבו תחתיהם. בעקבות רעידת האדמה פרצה בעיר שרפה אשר כילתה אותה לחלוטין במשך חמישה ימים.
הקבץ רעידות האדמה האחרון החל באמצע המאה ה-20 ועד סופה נמנו שבע רעידות אדמה בגודל של 7.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט לפחות. רעידת אדמה במגניטודה 7.9 התרחשה בעיר ארזינג'אן במזרח אנטוליה ב-26 בדצמבר 1939, והיא נחשבת לרעידת האדמה הקשה ביותר שפקדה את טורקיה במאה ה-20 (מספר הקורבנות הרשמי הוא 32,962, אך קיימות הערכות של עד 160,000 הרוגים). ב-26 בנובמבר 1943 התרחשה רעידת אדמה במגניטודה 7.7 ב-טוסיה, מערבה מארזינג'אן לאורך ההעתק, וב-1 בפברואר 1944, מערבה ממנה, בבולו (7.2 בסולם מגניטודה לפי מומנט). מגמת ההתקדמות של רעידות האדמה מערבה המשיכה בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 לכיוון ים השיש, וב-22 ביולי 1967 רעדה האדמה במגניטודה 7.2 סמוך לעיר אדאפזרי שבנפת סקריה.
רעידת האדמה באיזמיט
בהתאם למודל החיזוי, צפויה הייתה רעידת אדמה חזקה להתרחש באזור זה של צפון מערב טורקיה במהלך הרבע האחרון של המאה ה-20 או בתחילת המאה ה-21. בליל ה-17 באוגוסט 1999 התרחשה רעידת אדמה קשה באיזמיט, אשר גרמה לתנועת הקרקע לאורך קרע בן 150 ק"מ לערך בהעתק, מדוזג'ה (Düzce) במזרח, דרך מפרץ איזמיט, ועד לים השיש במערב. לאורך הקרע נמדדו העתקים של 2.5 עד 4 מטרים, ושיא של 5.7 מטרים סמוך לאקיאזי (Akyazı) מזרחית לאיזמיט. רעידת האדמה נמשכה 45 שניות והורגשה גם באנקרה ובאיזמיר, מרחק של מאות קילומטרים מהמוקד. בסיום פעולות החילוץ קבעו הרשויות הטורקיות כי מספר ההרוגים כתוצאה מרעידת האדמה עמד על 17,480 בני אדם ו-505 נעדרים. עם זאת, גם נתונים אלה מוטלים בספק וסביר שמספר ההרוגים גבוה בהרבה. לנתונים יש להוסיף מספר בלתי ידוע של חסרי קורת גג שאיבדו את חייהם במשך החורף של 1999-2000. מספר הפצועים הוערך ב-43,953 בני אדם ואילו מספרם של חסרי קורת גג הוערך בכ-600,000. פחות משלושה חודשים לאחר רעידת האדמה באיזמיט, ב-12 בנובמבר 1999, פקדה את האזור רעידת המשנה החזקה ביותר, במגניטודה 7.2. מוקד הרעידה שגבתה לבדה 763 קורבנות, היה בדוזג'ה, כ-120 ק"מ מזרחית לאיזמיט ולמוקד הרעידה העיקרית.
הסכנה לאיסטנבול
איסטנבול שוכנת במרחק של 80 ק"מ ממערב לאיזמיט. למרות שהיא נמצאת 20 ק"מ בלבד מצפון להעתק, מזה 240 שנים לא ידעה איסטנבול רעידת אדמה קשה. בשל מגמת התקדמות רעידות האדמה מערבה לאורך ההעתק במהלך המאה ה-20, מעריכים המדענים את הסיכוי לרעידת אדמה קשה אשר תפגע בעיר במשך שלושים השנים הקרובות בכ-60%.
לאה איני
לאה איני (נולדה ב-1962) היא סופרת ומשוררת ישראלית. פרסמה שורה ארוכה של ספרי שירה ופרוזה. חלק מסיפוריה הקצרים זכו לתרגומים רבים וכן הופק אלבום שירים פרי עטה. כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשנ"ד ולשנת תשס"ד, זוכת פרס ברנשטיין (למחזה עברי מקורי) לשנת תשס"ו, 2006, פרס ביאליק לשנת תש"ע, 2010 פרס ניומן לספרות עברית לשנת תשע"ה ופרס עגנון לאמנות הפרוזה לשנת תש"ף
ביוגרפיה
לאה איני נולדה בתל אביב לאב ניצול השואה מסלוניקי ולאם ממוצא נאשדידני, כך שגדלה בצל שתי לשונות נכחדות: ספניולית וארמית. החלה לכתוב מגיל צעיר. למדה ספרות ולשון בסמינר הקיבוצים, ועבדה כעורכת בעיתון יומי. כתבה פרוזה, אך לאחר שמרצה ביקש ממנה שירים, הפכה קטע סיפורי שכתבה כחיילת, לשיר. כך התפרסם "אחמד", ולאחריו נכלל בקובץ שיריה הראשון "דיוקן", שזכה בפרס ורטהיים ובפרס אדלר לשירת ביכורים. אחרי קובץ שירים נוסף שבה לכתיבת פרוזה למבוגרים, ואף כתבה לילדים ולנוער. סיפורים ושירים פרי-עטה תורגמו לשפות רבות. ב-2008 יצא לאור אלבום מוזיקלי ("סוג של ורוד") בביצוע תמר גלעדי ובהלחנתה ובהפקת חמי רודנר, הכולל תריסר שירים פרי-עטה של איני.
עבודות הפרוזה הייחודיות ושוברות הטאבו שלה זיכוה בשבחים חריגים. חבר-השופטים בפרס ראש הממשלה לספרות לשנת תשס"ד, נימק: "לאה איני היא כיום הסופרת המובילה של דורה... סופרת בעלת תעוזה ומודעות חברתית עמוקה...". ב-1993 זכתה בפרס קרן תל אביב, וזכתה פעמיים בפרס ראש הממשלה לספרות: ב-1994, וב-2004. ב-2006 זכתה בפרס ברנשטיין למחזאות על המחזה "מי אלמה". מלמדת כתיבת פרוזה למבוגרים בסדנאות כתיבה. ספריה של איני היו מועמדים לפרס ספיר שלוש פעמים עד כה: "ורד הלבנון" בשנת 2010, "סוסית" בשנת 2012 ו"בת המקום" בשנת 2014. בשנת 2014 הוענק לה פרס ניומן. בריאיון עם רזי ברקאי בתוכניתו ברדיו גלי צה"ל, אמרה שהיא עוסקת עתה אך ורק בכתיבת פרוזה למבוגרים.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
על כתביה:
אגדת חורבן
אגדת חורבן (נקרא באנגלית: Legend of Destruction, בהפצות לועזיות) הוא סרט דרמה היסטורית ישראלי, שבוים על ידי הבמאי גידי דר, שכתב את התסריט בשיתוף פעולה עם שולי רנד (על פי רעיון של ד"ר איתן בלום) ועל פי סיפורי אגדות החורבן מהתלמוד הבבלי. בסרט מדבבים רנד, זאב רווח, עמוס תמם, מוני מושונוב, יעל אבקסיס ויגאל נאור בתפקידים הראשיים. בשנת 2023, דווח כי הסרט ידובב לאנגלית בקולותיהם של אוסקר אייזק, אוונג'לין לילי ואליוט גולד.
הסרט עלה לאקרנים ב-15 ביולי 2021. הסרט היה מועמד ל-7 פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2021, כולל הסרט הטוב ביותר, וזכה בארבעה מהם.
הסרט שודר בכאן 11 ב-20 בפברואר 2022.
עלילה
עלילת הסרט מגוללת את סיפור ההרס וחורבנו של בית המקדש השני מנקודת מבטן של שש דמויות, שהנרטיב שלהן ופרשנויותיהן לאירועים שאירעו לעיתים משלימים זה את זה, ולעיתים סותרים:
הסצנה הפותחת מציגה את עבודת יום הכיפורים בבית המקדש השני, את שירת הלויים, ואת הטלת הגורלות על שני השעירים (מי לחטאת ומי לעזאזל). במקביל דלתות בית המקדש נפתחות מעצמן ובן בטיח גיבור הסרט מרגיש שהקב"ה מדבר אליו. לאחר מכן הכוהן הגדול קושר את "לשון הזהורית" (חוט שני) על קרני שעיר החטאת וסומך עליו את ידיו ומתוודה. לאחר שהוא מכריז "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד!" העם חוזר עליו מספר פעמים ומשתחווה (תוך כדי הצגת הכמות בידי עלייה לגובה של הציורים). בסוף הסצנה מוצגים שלושת חוטי השני האדומים שאמורים להלבין כסמל למחילת אלוהים ביום הכיפורים – אך הם אינם מלבינים. סימן זה מסמן את החורבן הקרב.