cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מועדון החמש
המועדון מארגן פעמיים בשנה, לרוב בספטמבר ובאפריל, יריד למכירה, קנייה והחלפה בשם "שוקעתיק". פעמיים בשנה (בדרך כלל בחול המועד סוכות ובחול המועד פסח) מתקיים אירוע ראווה חצי שנתי המשולב ברונדו תצוגה של מכוניות נבחרות. כמו כן, לאחר הפסח עורך המועדון את תחרות הגביע על שם שאול גלאי לשיפוץ מכוניות עתיקות, ואת תחרות הגביע על שם ניר עוזדור לאופנועים עתיקים. שני האירועים מתקיימים לסירוגין פעם בשנתיים.
כאשר חבר מסיים את שיפוצו של רכב נהוג לערוך לרכב טקס השקה. ההשקות נערכות במפגשים השבועיים ומפורסמות באתר המועדון, בפורום, בדף הפייסבוק של המועדון ובקבוצת הפייסבוק שלו.
למועדון יש כ-1000 חברים המשלמים דמי חבר ומחזיקים בבעלותם כ-4,000 רכבי אספנות, כאשר הרכב העתיק הוא פורד מודל T רודסטר 1919 ואחריו פורד מודל T טורר 1921 ודודג' בראדר 1921 וכן פורד מודל T ספידסטר 1925.
משרד המועדון נמצא ברמת גן. במשרד קיימת ספרייה גדולה לספרות רכב קלאסי ומגזיני רכב ממדינות רבות.
הישגים בולטים לטובת קהילת חובבי הרכב העתיק
בין הישגיו הבולטים של המועדון ניתן למנות את קביעת המעמד של "רכב אספנות" בתקנות התעבורה, לרכב שמלאו 30 שנה משנת ייצורו, ושאינו משמש לעיסוקו של בעליו. התקנות הורידו בצורה משמעותית את אגרות הרישוי, מאפשרות לייבא רכבי אספנות ומונעות את הצורך להפקיד רישיונות של רכב הנמצא בתהליך שיפוץ או אחסנה. במקביל, בוצעה הוזלה ניכרת בשיעור של 75% בביטוח החובה לרכבי אספנות. מועדון החמש גם הביא לכך שרכב אספנות יעבור מבחן רישוי רק פעם בשנה במקום פעמיים כפי שהיה נהוג עד השינוי, דבר שהקל מאוד על קהילת אספני הרכב. עוד פועל המועדון באופן מתמשך מול רשויות המכס ומשרד התחבורה להקלת ההליכים הביורוקרטיים שבייבוא עצמי של חלקי רכב ורכבים קלאסיים. הישג נוסף הוא האפשרות לקבל מס' רישוי בן 5 ספרות לרכבים משנת ייצור עד 1960 שיובאו לארץ בשנים האחרונות.
פעילות למען הקהילה
מועדון החמש מקיים פעילות ענפה למען הקהילה. בין הארגונים והמוסדות בהם מתנדבים חברי המועדון נמנים - אלו"ט, גדולים מהחיים, לב"י, האגודה למען החייל, ידידי צה"ל בארצות הברית (FIDF), בית הספר רמת הדסה בקריית טבעון, בית החולים גהה, בית החולים איכילוב, בית הספר לקציני ים בעכו, ומתנ"ס שדה בוקר בגבעתיים.
קרב סולטאן יעקוב
קרב סולטאן יעקוּבּ הוא קרב שריון שנערך בלילה ובבוקרו של 11 ביוני 1982, כ' בסיוון ה'תשמ"ב, יומו השישי של מבצע שלום הגליל שעות ספורות בטרם הוכרזה הפסקת אש. בקרב לחם צה"ל מול הצבא הסורי על צומת דרכים מדרום לכפר סולטאן יעקוב על ובסביבות ציר התנועה המרכזי בבקאע הקטנה שממזרח לג'בל ערבה ולרכס היוצא ממנו צפונה - ציר "מיכה" במפת הקוד הצה"לית.
הקרב זכור בעיקר בשל ההרוגים, הפצועים והשבויים הרבים שספג צה"ל, ושלושת חיילי המילואים הנעדרים ששניים מהם, יהודה כץ וצבי פלדמן, נעדרים עד עצם היום הזה. גופתו של הנעדר השלישי, זכריה באומל, הוחזרה 37 שנים לאחר הקרב באפריל 2019 בסיוע משרד ההגנה הרוסי.
זירת הקרב
רכס ג'בל ערבה, שכיוונו צפון-צפון-מזרח - דרום-דרום-מערב, מפריד בין החלק הדרומי של הבקאע במערב ובין "הבקאע הקטנה" במזרח. ממערב לבקאע נמצא רכס הר הלבנון ובגזרה זו בולט רכס ג'בל בארוכ, ומדרום לו אגם קרעון. ממזרח ל"בקאע הקטנה" נמצא רכס מול הלבנון המהווה גם את קו הגבול בין סוריה ולבנון. שטח הבקאע באזור הוא מישורי ומשמש לעיבוד חקלאי. שטח זה בעייתי ללוחמת שריון עקב תעלות ההשקיה החוצות אותו ובשל היותו נשלט בתצפית ובאש מהרכסים ממזרח וממערב. השטח שממזרח לג'בל ערבה ולרכס היוצא ממנו צפונה הוא הררי יותר והתנועה בו מוגבלת לאזורי הצירים. "כביש הבקאע המזרחי", שעובר באזור הקרב במערב ה"בקאע הקטנה", שסביבו התנהל הקרב, הוא בכיוון צפון-צפון-מזרח – דרום-דרום-מזרח (במפת הקוד הצה"לית – "ציר מיכה" וכינויו: "ציר הפיתולים"), והנקודות הבולטות עליו הן העיירה ראשיא שבדרום והעיירה ענג'ר שבצפון. הכפר סולטאן יעקוב א-פוקא (סולטאן יעקוב העילית) נמצא מעל ציר זה על גבעה בולטת, שהיא חלק מהרכס הממשיך מג'בל ערבה צפונה. ממערב לכפר, על שיפולי הרכס, נמצא הכפר סולטאן יעקוב א-תחתא (סולטאן יעקוב התחתית).
באזור נמצאים שני צירי רוחב: הדרומי הוא ציר היוצא מכפריא שבמערב (למרגלות רכס ג'בל בארוכ) וממשיך מזרחה דרך הכפר הגדול ג'וב ג'נין שם הוא פוגש את הציר המגיע מכיוון אגם קרעון וממשיך מזרחה דרך הכפר כאמד א-לוז עד הצומת עם כביש האורך, במתחם שנקרא במפה הצה"לית "משולש טובלנו". ציר הרוחב הצפוני יוצא מכפר ענה (למרגלות רכס ג'בל בארוכ) מזרחה דרך הכפר ע'זה ועד סולטאן יעקוב א-תחתא.
כוחות צה"ל
לאחר הקרב על אגם קרעון נערכו כוחות צה"ל בגזרה המזרחית לקראת כיבוש הבקאע עד כביש ביירות-דמשק ומעבר לו לאזור בעלבכ.
אוגדה 90, שעד בוקר יום חמישי 10 ביוני מיעטה לקחת חלק פעיל בלחימה השתלבה בגזרת המאמץ המרכזי של גיס 446 על 'ציר מיכה'. בראש האוגדה פעלה חטיבה 399, בפיקוד מיקי שחר, שנלחמה בשריון סורי באזור ראשיא אל-ואדי. בסביבות 15:00 השתלטה פלוגה כ' מגדוד 363 בפיקוד שוקי ברוק, שהובילה בחוד חטיבה 399 באותו היום, על 'צומת המים' שעל 'ציר מיכה'. חטיבה 14 שנעה בשני שלישים הרכס מעל ציר מיכה הגיע לצומת כפר משכי ובשעה 16:00 לערך השתלטה על כאוכבא אבו ערב. במקביל הצליחה חטיבה 943, בפיקוד נחמן ריבקין, להשתלט באותו יום אחר הצהריים על ג'בל ערבה ותפסה עמדות לכיוון צפון ומזרח לכיוון ציר ההתקדמות המתוכנן של כוחות צה"ל. כוחות צה"ל תכננו לצאת עם שחר ביום שישי למתקפה גדולה לגירוש הצבא הסורי מלבנון. במסגרת הכנות אלו נשלח גדוד טנקים ליצור חסימות במהלך הלילה כדי לאפשר לכוחות ההתקפה להתקדם בדרכם עם שחר.
כוחות הצבא הסורי
דיוויזיה 1 הסורית הוכתה בקרב על אגם קרעון ונערכה כשחטיבת השריון 91 שלה באגף המזרחי (אזור ראשיא אל-ואדי) ונסוגה מול הלחץ הישראלי בצורה מסודרת, וחטיבת השריון 76 שהוצבה באגף המערבי נסוגה בצורה פחות מסודרת תחת הלחץ של כוחות צה"ל מאוגדה 90. התכנון הישראלי קבע כי "כוח ורדי" ימשיך להעסיק וללחוץ על חטיבה 76. חטיבת החי"ר הממוכן 58 ודרגי האספקה והחימוש נשארו בעורף. במקביל, דיוויזיה 3 הסורית, שתפקידה העיקרי היה אבטחת סוללות טילי הנ"מ בצפון בקעת הלבנון, החלה בשעות אחר הצהריים ב-10 ביוני בתנועה דרומה לתגבור הכוח הסורי שבמגע עם צה"ל, אולם לא נכנסה ללבנון לפני יום שישי בבוקר. תוכנית המתקפה הייתה לאפשר לדיוויזיה השלישית להיכנס לבקעת הלבנון ולהשמידה.
מודיעין
אף על פי שתצפית של צה"ל שהייתה מוצבת על הר חרמון זיהתה תנועה של נגמ"שי BMP-1 סוריים בציר "מיכה" דרומה, מעבר ל"משולש טובלנו", לא היה ברור למודיעין הישראלי לאיזה כוח שייכים הנגמ"שים ולא היה ברור היכן הם פרוסים. תצפית של הכוחות שעלו על ג'בל ערבה דיווחה אחר הצהריים כי השטח שמצפון וממזרח ריק מכלים סוריים, אף שבפועל היו נגמ"שים סוריים באזור הצומת לכפר מדוחה (צומת דרומי לצומת "משולש טובלנו" שנקרא במפת הקוד הצה"לי "טונשקה"). למעשה, בשעות אחר הצהריים והערב ב-10 ביוני, לא היה ברור למפקדי הכוחות הישראלים היכן נמצאת חטיבה 58 הסורית ועד היכן הדרימה דיוויזיה 3 הסורית. בתחקירים לאחר הקרב נטען כי המידע המודיעיני על הימצאות כוחות סוריים באזור "משולש טובלנו" היה מצוי בידי המודיעין הישראלי, אולם קיימת אי הסכמה אם ירד מידע זה אל דרגי השטח ובאיזה שלב של הלחימה הגיע המידע אל מפקדי השדה.
מהלך הקרב
לקרב היו שני שלבים עיקריים:
שלב ראשון – הכניסה למתחם הסורי
סמוך לשעה 20:00 החלה חטיבה 399 לנוע צפונה, כאשר פלוגה ח בפיקודו של ניר הדר מובילה את הכוח. אף על פי שניתנה פקודה לנוע במהירות בחסות החשיכה מתוך הנחה מוטעית שהמערך הסורי במקום התמוטט כליל, החל הכוח הישראלי בתנועה איטית בשטח ולא על הציר המרכזי (רק בסביבות 24:00 עלה הכוח הישראלי על הכביש). הכוח קיבל שתי הנחיות נוספות: לא לפתוח באש על כוחות סוריים נסוגים ולא לפתוח באש ללא זיהוי מדויק. כמו כן ניתנה הנחיה לא לפתוח באש לכיוון רפיד שם נמצאת חטיבה 943. שני טנקים נתקעו עקב תקלות בדרך, וסמוך לשעה 23:30 הגיע יתר הגדוד לצומת ליד כפר דניס לקראת עליה על ציר מיכה לכיוון צפון. הכוח זיהה על ציר מיכה כלים שנראו ככלי אויב, עצר והיה מוכן לירי תותחים לחיסול הכלים שנתגלו. נשלחו שני תשמועים לווידוא שהכח על ציר מיכה הוא כח אויב. במקביל דווחה המצאות הכח החשוד למפקד החטיבה. לאחר בדיקות חוזרות ונשנות זוהה הכח על הציר ככוח ישראלי ונמנעה השמדתו. מגד 362 קיבל פקודה להמשיך בתנועה צפונה ולא לפתוח באש. בתחקירים שלאחר המלחמה זוהה הכוח הבלתי מזוהה, כגדוד תותחנים ישראלי (שכלל אף שני אוטובוסים) שטעה בדרכו ונע לעבר הכוחות הסורים, ועצר אותם ללא שנורתה אש.
בשלב זה נכנס מפקד הגייס לרשת החטיבתית והאיץ במג"ד לנוע במהירות למשימותיו. מפקד הגיס, אביגדור בן-גל, שסיים את הישיבה במטה פיקוד צפון בשעה זו, עלה על רשת הקשר הגדודית וגער במפקד הגדוד על ההתקדמות האיטית. על פי גרסת קצין המודיעין של אוגדה 90 היו מילותיו: "אני במקומך עם ג'יפ הייתי מבצע את זה לבד לפני ארבע שעות".
בסביבות שעה 24:00, המשיך גדוד 362 לנוע צפונה על ציר מיכה. משימת הגדוד 362 שונתה לבצע חסימה אחת לכיוון צפון במיכה 40 במקום שלוש חסימות פלוגתיות במקור. עם התקדמותו נפתחה על גדוד 362 אש מטנקים ישראלים מחטיבה 943 (באזור ג'בל ערבה, ליד א-רפיד) שסברו כי מדובר בכוח סורי למרות התיאום איתם. מהאש נפגעו שני טנקים של גדוד 362 וחמישה שריונאים נהרגו. למרות הפגיעה המשיך גדוד 362 לנוע קדימה, תפס עמדות על השוליים הדרומיים של משולש טובלנו והחל לגלוש לשטח הנמוך. בהיותו בשטח הנמוך במשולש נפתחה על גדוד 362 אש שהלכה והתגברה. האש כללה ירי נק"ל ונ"ט מטווח קצר מאוד שהלכה והתגברה כל העת. המגד הורה לכל הגדוד להיחלץ לפנים לאזור מיכה 40 לשטח שולט שלא היה מוצף באש.
שלב שני - לחימה וחילוץ לאחור
הכוח הישראלי נע מזרחית לציר העיקרי באזור הציר המוביל מזרחה אל מדוחה (ציר טונשקה במפת הקוד הצה"לית) דרומית מ"משולש טובלנו" כאשר נפתחה עליו אש נ"ט מבין הבתים שלאורך הכביש, ככל הנראה מיחידת נ"ט סורית מצוידת בטילי סאגר על גבי נגמ"שי BMP. נראה שבתחילה גם הסורים הופתעו מהימצאות הכוח הישראלי בתוך המתחם שלהם וייתכן אף שסברו כי מדובר בטנקים סורים נסוגים. חלק גדול מהטילים הסוריים החטיאו שכן הטווח היה קרוב מדי. הגדוד נחלץ לפנים. בהיחלצות שהייתה תחת אש כבדה השתבש סדר התנועה של הגדוד אף שפלוגה ח' המשיכה להוביל לאזור. אנשי צוות מיכה טבורון הגיעו, המג"ד, הסמג"ד, פלוגה ח', פלוגת החרמ"ש וחלקים מפלוגה ו' ופלוגה ז'. בחזית הגדוד בחלקו הצפוני הייתה התנגדות קלה יחסית. המג"ד הורה למ"פ ז' ולמ"פ ו' לנסות לחבור לחזית הגדוד למרות האש שניתכה עליהם. הניסיונות לא הצליחו. המג"ד שלח את הסמג"ד עם כוח נוסף לנסות לכנס אליו את הפלוגות שנותרו מאחור. הניסיון לא צלח. הסמג"ד דיווח שנתקל באש כבדה. המ"פים האחוריים דיווחו שאינם יכולים להתקדם בגלל אש כבדה הניתכת עליהם. בניסיון זה נפגע טנק ישראלי וצוותו חילץ עצמו רגלית וטנק סגן מפקד הגדוד חזר על עקביו צפונה.
לאחר כישלון ניסיונות אלו פנה מפקד הגדוד אל מפקדת החטיבה וביקש סיוע בחילוץ כוחותיו הדרומיים האחוריים לאחור. מפקד החטיבה הורה למפקד גדוד 363, אייל שריג, לנוע על ציר מיכה צפונה ולהושיט עזרה לגדוד 362. בשלב זה הציר נשלט על ידי משגרי טילי סאגר סורים, והטנק המוביל נפגע על ידי טיל סאגר ומפקד הפלוגה (שוקי ברוק) נפצע. פלוגה כ' בפיקוד הסמ״פ (שראל גילשון) התמודדה במשך הלילה עם התקפות של כוחות סוריים ונחלצה בחיפוי אש תותחים בבוקר יום שישי. מפקד החטיבה חשש לשלוח כוחות נוספים למה שנראה לו כמלכודת סורית, מה גם, שלטענתו, שני הגדודים האחרים שבפיקודו לא היו מוכנים לקרב עקב מחסור בדלק ובתחמושת. בשעות אלו ולאחריהן, עדיין לא היה ברור למפקדת האוגדה והגיס המצב לאשורו, ועדות לכך ניתן לראות בפקודה שניתנה על ידי הגיס להעביר את הגזרה לפקודת אוגדה 880 שעמדה לתקוף עם שחר.
היחידות הסוריות תקפו במשך כל הלילה מטווח קרוב את טנקי הגדוד, אולם אש המקלעים והמרגמות שנורתה על ידי צוותי הטנקים וצוותי המרגמות הפלוגתיים הרתיעה אותם והם לא הסתערו על הטנקים הישראלים. חלק מצוותי הטנקים הישראלים שנפגעו מצאו מחסה בבתים סמוכים. הכוח הישראלי ספג פגיעות במשך הלילה אולם אלו לא היו קשות מאוד. מלבד בידודו, היוותה עייפות הצוותים, שנלחמו כל הלילה, בעיה קשה של הכוח הישראלי.
לאחר השעה 04:00, לקראת אור ראשון, החל להתברר המצב הקשה שבו נתון הגדוד, תוך שהכוחות הסוריים משגרים טילי נ"ט, אש תותחים וטנקים מהרכסים עליהם היו ממוקמים. פלוגה כ' מגדוד 363 של חטיבה 399 שנשלחה לחלץ את הגדוד נתקלה באש סורית כבדה, נעצרה ולא הצליחה לבצע את משימתה. עם עלות השחר התחוור לעירא אפרון, מפקד גדוד 362, כי אין לרמה הממונה תוכנית ברורה לחילוצו. רק לאחר שהכוח הנצור ירה פגז זרחן לזיהוי התברר כי חלק מהכלים הצפינו עד תל אל-חמרה המצוי כ-2 קילומטרים ממזרח לכפר סולטאן יעקוב. למרות פניית אהוד ברק, סגן מפקד הגיס, אל מטה פיקוד הצפון, לקבלת סיוע אווירי, ניתן הסיוע האווירי רק בגזרות דרומיות יותר. על פי גרסה אחרת, השתהה חיל האוויר בסיוע כיוון שאזור הקרב נחשב כאזור מוכה טילים. אולם בעקבות דרישה מפורשת של בן-גל לסיוע, ניתן הסיוע האווירי בשעה 08:30. במקביל הופנו עוד ועוד יחידות ארטילריה של הגיס לסיוע לכוח הנצור. הסיוע הארטילרי מנע הסתערות על הכוח הישראלי הנצור אך לא מנע המשך ירי טילי נ"ט סוריים על הטנקים הישראלים. בעיה נוספת שהכבידה על התפקוד של הכוחות הישראלים הייתה החלפת הפיקוד על הגזרה. זו עברה מידי אוגדה 90 אל אוגדה 880 ומפקדה, יום-טוב תמיר. הכוח הנצור, שהשתייך לאוגדה 90, התקשה להבין מה היא שרשרת הפיקוד החדשה ואילו למפקדת אוגדה 880 לקח פרק זמן ארוך יחסית להעריך את חומרת המצב ולתכנן את חילוץ הכוח.
מפקד הגדוד התייעץ עם קציניו, ובלשון סגן מפקד הגדוד, הגיע למסקנה כי יש שלוש אפשרויות: "להילחם עד הכדור האחרון, להיכנע, או לנסות לעוף אחורה". קצין המבצעים של הגדוד דיווח לאוגדה בזו הלשון את מצבו ואת החלטת מפקד הגדוד לנסות לחלץ לאחור בחסות הארטילריה. סמוך לשעת תחילת הנסיגה נפגע טנק-דחפור של צה"ל, וניסיון של אנשי הגדוד הנצור לפוצץ אותו נכשל. בשעה 08:45 ניתן האות וכל הכלים הישראלים הנצורים פתחו בנסיעה מהירה דרומה תוך שהארטילריה של צה"ל הנחיתה הרעשה כבדה על המתחם כולו, במהלכה קרוב למאתיים קנים יצרו "ארגז אש" באורך כ-4 קילומטרים וירו כ-8,000 פגזים במשך 20 דקות הנסיגה. בשעה 09:06 הודיע מפקד הגדוד בקשר "אני בחוץ". מתוך כ-20 כלים של הכוח הנצור שהחלו בנסיגה (טנקים ונגמ"שים), כ-10 יצאו ללא פגע בעוד ש-10 כלים נפגעו במסע הנסיגה ברמות חומרה שונות. במהלך מסע הנסיגה נהרגו ארבעה לוחמי צה"ל ושישה נפצעו. אנשי הטנק של חזי שי, שסטה מהדרך, התנתק מהכוח הנחלץ ונותר בשטח הסורי, הוכרזו כנעדרים. חזי שי ואריק ליברמן הוחזרו מאוחר יותר בחילופי שבויים, זכריה באומל הוגדר כנעדר במשך כ-37 שנים עד שגופתו הוחזרה ב-2019, וגורלו של צבי פלדמן לא נודע עד היום. מהטנק של זוהר ליפשיץ שנפגע הוכרזו כנעדרים מפקד הטנק זוהר ליפשיץ (שגופתו הוחזרה מאוחר יותר על ידי הסורים), והתותחן יהודה כץ שגורלו לא נודע עד היום.
התותחנים בקרב סולטן יעקוב
בגדוד 362 שהסתבך בקרב סולטן יעקוב, היו משובצים שני קציני תותחנים שתפקידם היה להפעיל אש ארטילרית לטובת הגדוד במקרה הצורך. אולם, זמן קצר לאחר תחילת הקרב, נותק הקשר בין המג"ד אפרון לבינם והגדוד נותר ללא סיוע ארטילרי מסודר. מפקדי הפלוגות החלו להעביר בקשות לסיוע לקצין הסיוע החטיבתי רס"ן עמוס פיק. כבר בשעה 02:00 הבין מפקד קצין הסיוע של אוגדה 90, אל"ם אהוד בכר שהגדוד במצוקה והפנה לטובתו את כל גדודי עוצבת תבור (במקור ההקצאה הייתה של גדוד תותחנים אחד לכל החטיבה).
בשלב מוקדם של הקרב דיווח בכר למפקד הסיוע של הגיס, תא"ל אריה מזרחי (שכיהן גם כקתמ"ר) על הבעיה של גדוד 362. מזרחי החל להקצות ולקדם את רוב גדוד הארטילריה של הגיס, בסך הכל שלושה אגדים (שהיו כוח התותחנים שהוקצה במקור עבור שלוש אוגדות), לטובת סיוע לגדוד. הדבר חייב דילוג של הגדודים כדי לקצר טווח אל סולטן יעקוב. מזרחי הפעיל את כל כובד משקלו כדי להפנות גדודים לצורך משימת החילוץ. לדבריו הוא אמר לאחד ממפקדי האגדים שהתנגד, "כדאי לו לפחד ממני יותר מאשר ממפקד האוגדה". משמעות הדברים הייתה שבזמן ששרשרת הפיקוד מעל הגדוד לא עמדה על חומרת המצב ולא קבלה החלטות בזמן, מפקדי התותחנים הבינו מהר מאוד שמדובר במצב חירום ונקטו את הפעולות שאפשרו בסופו של דבר את חילוץ הגדוד בבוקר.
קצין הסיוע החטיבתי פיק הפעיל במהלך הלילה בכמה מקרים אש על הטנקים כדי לפגוע בחיילי קומנדו סורי שניסו לטפס עליהם. כאשר מח"ט 399 שחר החליט להתקרב לגדוד 362, הוכפף פיק לאוגדה 880 ונותק הקשר עם אוגדה 90.
לאחר שבכר הבין שפיק אינו עונה לו הוא פנה בקשר ישירות למג"ד 362, אולם, המג"ד היה עסוק בניהול הקרב ולא השיב. בשלב מסוים החליט הקמ"ן של גדוד 362, עירון בן פורת לענות לבכר ומאותו רגע החל לתפקד כקש"א של הגדוד. בן פורת תיאר בשפה חופשית לבכר את המטרות, בכר וצוותו הפכו את התיאור למטרות תותחנים והעבירו אותן לגדודים. בכר סיפר כי לקראת אור ראשון אמר לו המג"ד אפרון "אל תעזוב אותי".
במהלך הלילה החליט מפקד הגיס על העברת גדוד 362 עם חטיבה 399 מאוגדה 90 לאוגדה 880. מזרחי ששמע את הפקודה בקשר הבין שלא ניתן לבצע את ההעברה תוך כדי הקרב. "באותו רגע זה לא הזיז לי... גדוד נמצא במצוקה, ולא זה הרגע לבצע שינוי כפיפות בתחום הפעלת האש... החלטתי שבכר, מפקד הסיוע של אוגדה 90 שכביכול כבר לא הייתה אחראית לגזרה, ימשיך לבצע את ריכוז האש לחילוץ".
בבוקר הוחלט לחלץ את הגדוד בחסות חיפוי ארטילרי כבד. בכר כיוון את התותחים לירות למרחק של 150–200 מטר מהכביש ויצר מסדרון ארוך של אש ועשן לחיפוי. בשלב מסוים נתן המג"ד אפרון את הפקודה וכל הטנקים התקינים התחילו בנסיעה מהירה על הכביש דרומה. במקביל פנה אפרון לבכר בשעה 08:50 "להוריד עכשיו! להוריד עכשיו אש לכל הכיוונים, עבור!". לפקודת תא"ל גיורא לב מאוגדה 90 הפעיל בכר 120 תותחים במקביל.
קמב"ץ 362 עמי זגגי תיאר כך את התנועה מהעמק: "הארטילריה ירתה משני הצדדים. נזכרתי באיור מספר שהיה בבית של ההורים, בו רואים את בני ישראל בקריעת ים סוף, עוברים בחרבה. ככה הרגשתי באותם רגעים של החילוץ באש. אש ועשן. תחושה מדהימה. מרגשת ממש".
לחימת חטיבה 645 מול הסורים
בחצות הלילה שבין יום חמישי לשישי, קיבלה חטיבת השריון 645, שהייתה כבר בסיום ההיערכות לחניון לילה, בסמוך ל"צומת המים" ליד כפר משכי, פקודה לנוע צפונה כ-20 ק"מ, לקראת חבירה עם כוחות שריון שמנהלים קרב קשה עם הסורים באזור ציר מיכה 34, לקראת משולש הדרכים "טובלנו". בשעה 04:00 לערך, בקטע הכביש שבין הצומת המוביל לח'ירבת רוחא (במפה הצה"לית: ציר מזובשה) ובין הצומת המוביל למדוחה (במפה הצה"לית: ציר טונשקה), בעת שחלף על פני הכוחות הקדמיים של חטיבה 399 (אלו שלא היו מכותרים בסולטאן יעקוב), נפתחה אש חזקה על גדוד 8132 המוביל. הכוחות השיבו באש והחל להתנהל קרב. התברר שבאזור הבתים התמקם חי"ר סורי שהיה חלק מחטיבת השריון שישבה על כל הרכס השולט מזרחית לצומת. החטיבה, בפיקודו של אמציה אטלס, ניהלה קרב קשה מול הכוח הסורי ובסופו כבשה את טלעת אבו עמר, על הרכס שמדרום מזרח לצומת הכבישים שבמרכז "משולש טובלנו", שבה ישב גדוד חי"ר סורי.
חטיבה 645 ספגה בקרב זה אבדות כבדות, 11 הרוגים ו-33 פצועים, יותר מאלו שספגה חטיבה 399 שהייתה מכותרת לילה שלם בלב המערך הסורי ונסוגה לאחור.
באותו היום, בשעה 12:00, נכנסה הפסקת האש לתוקפה.
תוצאות הקרב
מבחינת צה"ל תוצאות הקרב היו קשות; לא הושגה המטרה של פריצת הדרך לכביש ביירות-דמשק. לצה"ל היו בקרב 21 הרוגים ולמעלה מ-30 פצועים, שני שבויים ושני נעדרים. צה"ל איבד במהלך הקרב עשרות כלים משוריינים, מהם הושארו בשטח 6 טנקים ו-3 נגמ"שים. אחד השבויים, חזי שי, שוחרר ב"עסקת ג'יבריל", ושבוי שני, אריאל ליברמן יחד עם גופתו של הנעדר זוהר ליפשיץ הושבו בעסקת חילופי שבויים עם סוריה. שניים מהנעדרים, יהודה כץ וצבי פלדמן, נעדרים עד היום. גופתו של זכריה באומל אותרה לאחר 37 שנים והושבה לישראל באפריל 2019.
למרות האבדות שספגו הסורים בקרב, נחשבה אצלם עצירת כוחות צה"ל כניצחון. כשנלקחו בחשבון נחיתותם המספרית בכוחות ובחימוש בגזרת הלחימה כולה ושליטתו המוחלטת בזירה של חיל האוויר הישראלי, יכולת הלחימה של הכוחות ותוצאות הקרב נחשבו אצל הסורים כאחת משעותיהם היפות. הקרב נכנס למורשת הקרב הסורית והוא מוצג בקבר החייל האלמוני בדמשק בתצוגה אחת יחד עם ארבעה קרבות נוספים הנחשבים כחלק ממורשת הקרב הסורית; קרב קרני חיטין, קרב הירמוך, קרב מייסלון והכיבוש הסורי של החרמון ב-1973.
לאחר הקרב
במהלך השנים ניהלו הורי הנעדרים מאבק ציבורי לבירור גורל בניהם ולהשבתם לישראל. לאחר הסכמי אוסלו הועברה על ידי יאסר ערפאת חצי דיסקית זיהוי של החייל זכריה באומל. בשנת 2004 החליט הרב הראשי הצבאי ישראל וייס להכריז על שלושת הנעדרים כחללים שמקום קבורתם לא נודע, אולם בעקבות מאבק המשפחות נמנע המהלך. ב-18 בדצמבר 2010 דיווח העיתון "ג'ואיש כרוניקל" כי ברשות ממשלת בריטניה דיווח משגריר בריטניה בסוריה, איוור לוקאס, שכלל עדות על שביית החיילים בידי הכוחות הסוריים. ב-7 במאי 2013 דיווחה רשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC שבן זיגייר נעצר, כי סיכל את השבת שרידי נעדרי סולטאן יעקוב.
טנק "מגח" של צה"ל שהשתתף בקרב, ונלקח שלל על ידי הסורים, נמסר לברית המועצות והוצב במוזיאון השריון של קובינקה שליד מוסקבה. במאי 2016 נענה נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, לבקשת ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, והורה להשיב את הטנק לישראל. בתמורה העבירה ישראל לרוסיה טנק זהה ממחסני צה"ל להצבה במוזיאון. ב-9 ביוני הגיע הטנק לישראל.
ביקורת על ניהול הקרב
ביקורת קשה נמתחה על ניהול הקרב לאורך כל שרשרת הפיקוד החל בדרג הגדוד, עבור בחטיבה, באוגדה 90, בגיס 446, בפיקוד צפון וכלה ברמטכ"ל. הטענות המרכזיות היו על מודיעין שלא ירד לדרגים הלוחמים לגבי הימצאות כוחות סוריים באזור הציר המרכזי שעליו נע גדוד 362.
בנוסף נטען כי הגדוד שנקלע לכיתור נע בשטח עוין ללא שהציב תצפיות, ללא חיפויים באגפו המזרחי וללא אבטחה, כשמטרתו היא להתמקם בשטח נחות החשוף לירי מהאגפים וללא אפשרות להפעיל את יתרונות השריון: כוח אש, טווח ירי ותנועה מהירה. עלו גם טענות כי מפקד הגדוד טעה בניווט והתקדם צפונה מדי, אך טענות אלו נדחו על ידי המג"ד שטען כי היה מודע למיקומו במהלך כל הקרב.
יאנוש בן גל לקח על עצמו האחריות על כישלון הקרב, אך צה"ל לא ערך תחקירים מקיפים על הקרב ולא הגדיר אשמים. המחקר התנהל על ידי ד"ר רפי יקר, עבור מחלקת ההיסטוריה של צה"ל, אך הוגדר על ידי גורמים בצה"ל כסודי ונאסר לפרסום. בינואר 2020 יצא המחקר לאור בהוצאת מודן-משרד הביטחון עם השמטות זניחות בנימוק של ביטחון מידע.
סרט תיעודי 'סיפור סגור'
ב-8 ביוני 2015 הוקרן בערוץ הראשון סרטו התיעודי של מיכה ליבנה, "סיפור סגור'". הסרט מתאר את האירועים מנקודת מבטו של ליבנה שהשתתף בקרב כסגן מפקד הגדוד תחת פיקודו של עירא עפרון. במהלך הסרט נטען כי נאמר למפקד הגדוד שאין אויב בשטח, וזה בעצם מה שהחל את שרשרת המחדלים. חזי שי, שנחשב לנעדר מאותו הקרב וישב 3 שנים בשבי הסורי טען כי האשמה על כך מוטלת על הדרגים הגבוהים.
כריש שונית קריבי
כריש שונית קריבי (שם מדעי: Carcharhinus perezi) הוא כריש ממשפחת הכרישיים הנפוץ בקרבת החוף האטלנטי של אמריקה מפלורידה ועד ברזיל הוא הכריש הנפוץ ביותר בים הקריבי. כריש שונית קריבי הוא בעל גוף חזק ויעיל. מין זה אינו יוצא דופן משאר מין הכרישים. מאפיין בולט אצל מין זה הם סנפיריו הכהים. גודלו של כריש שונית קריבי הוא עד 3 מטר. כריש שונית קריבי ניזון מדגים ומדיונונים ורודף בדרך כלל אחר טרפם בקרקעית הים או במערות פנימיות.
אהבה זה כואב
אהבה זה כואב היא סדרת טלוויזיה דרמטית בתשעה פרקים, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה, ששודרה בערוץ ישראל 10 בשנת 2004. בשנת 2008 נרכשו הזכויות לתבנית הסדרה על ידי רשת ABC האמריקאית, אך לא הגיעה לשלב ההפקה. הסדרה הוקרנה בשידור חוזר בערוץ "YES ישראלי".
עלילה
הסדרה, אותה ביים רם נהרי, כתבה דנה מודן וערך את התסריט שבי גביזון, עוקבת אחר דנה (דנה מודן), מנחת טלוויזיה מצליחה של תוכנית בידור ובישול בשם "תעשי ממנו קציצות", שבן זוגה, אדי (אוהד קנולר), נוטש אותה במפתיע. חברתה מיקה (דורית בר-אור), מייעצת לדנה המדוכדכת לנסות להתאושש מן הפרידה בקיום יחסי מין עם האדם הראשון שתפגוש. דנה מיישמת את העצה ושוכבת עם המוסכניק המטפל במכוניתה, אורן (אסי כהן). אירוע זה מוביל לרומן בין השניים, מבעדו נחשפים המתחים והכאבים המלווים קשר רומנטי בין שני אנשים שרקעם שונה מאוד. בין השאר מעוררת האהבה בין דנה לאורן תגובות מהם ומהסובבים אותם לשוני במוצא העדתי, להבדל בגישה לאהבה בין גברים לנשים, ולרומן בין אישה מבוגרת יותר, ובעלת מעמד, לגבר צעיר יותר, שמעמדו המקצועי אינו ברור.
הפקה
"אהבה זה כואב" הוקרנה כאשר מעמדו של ערוץ 10 במידרוג היה בשפל. הסדרה לוותה בשפע קדימונים, וקצרה הצלחה רבה במדרוג, והייתה לסדרה המשמעותית הראשונה של ערוץ 10 שערערה את שליטתו המוחלטת של ערוץ 2 במדרוג. כמו כן, פרק הבכורה של הסדרה שודר בערוץ 10 באופן חריג ללא פרסומות.
הסדרה הייתה ניסיון ראשון בתחום הדרמה, בהיקף זה, למודן, והציגה את כהן, שהיה ידוע עד אז בעיקר כחבר בצמד הקומי "אסי וגורי", כשחקן מוכשר ורב-פנים. הסדרה זכתה בפרס "הדרמה הטובה ביותר" לשנת 2004 בטקס הטלוויזיה של קרן מקור, בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של חיפה ובטקס האקדמיה לטלוויזיה ישראלית, בו זכה כהן בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה ישראלית.
על אף התגובות החיוביות לסדרה בקרב הצופים, הביקורות והפרסים בהם זכתה, הודיעה היוצרת דנה מודן כי לא תופק לה עונה נוספת. לאחר סיום הסדרה שודרה תוכנית של "מאחרי הקלעים" על הפקת הסדרה. התוכנית זכתה לכ-13% מדרוג (רייטינג) בממוצע.
רוברט ב. פארקר
רוברט בראון פארקר (באנגלית: Robert Brown Parker; 17 בספטמבר 1932 - 18 בינואר 2010) היה סופר בלשי אמריקאי, אשר כתב בסגנון של הבלש הפרטי הקשוח (Private Eye או Hard Boiled Detective).
חייו
פארקר נולד במסצ'וסטס, בשנת 1932. שירת כחייל חי"ר בצבא ארצות הברית ולחם במלחמת קוריאה. פארקר למד ספרות אנגלית באוניברסיטת בוסטון. ספרו הראשון יצא לאור בשנת 1971. הוא פרסם למעלה מ-50 ספרים, אשר כעשרה מהם הופיעו בתרגום עברי. 40 מספריו עסקו בגיבורו הקבוע - החוקר פרטי ספנסר. ספריו האחרים עסקו בגיבורו, מפקח המשטרה ג'סי סטון, החוקרת הפרטית סאני רנדל וכן במערב הפרוע. בשנת 1989 נבחר פארקר על ידי בעלי העיזבון הספרותי של ריימונד צ'נדלר להשלים את כתיבת הרומן האחרון של צ'נדלר, "Poodle Springs". הסופר הספיק לכתוב רק ארבעה פרקים מתוך הספר לפני מותו בשנת 1959. הספר אף עובד לסרט טלוויזיה בכיכובו של ג'יימס קאן כפיליפ מרלו.
הגיבור העיקרי שיצר פארקר הוא ספנסר, אשר שירת בצבא ארצות הברית באוגדת חיל הרגלים הראשונה, ולחם במלחמת קוריאה. בהמשך דרכו שירת כבלש משטרה, פרש ונעשה לבלש פרטי. את חייו הוא מחלק עם סוזן סילברמן, פסיכולוגית המרצה באוניברסיטת הרווארד, ולו שותף, הוק שמו. ספנסר והוק הכירו בעת שספנסר היה מתאגרף, ופעם אחת אף נאבקו זה בזה בזירת האיגרוף. הוק, אשר שירת בלגיון הזרים הצרפתי, הוא כל מה שספנסר לא – גבוה, שחור, ושתקן. הוא מתואר אמנם כאיש ציני וקשוח; אך מעבר לחיצוניות זאת מסתתר אדם טוב לב ונדיב, המעוניין להילחם ברע, ולהחזיר לעולם את הטוב והצודק שבו. לאורך סדרת הספרים הוא מתגלה כאיש פעולה ובשעת הצורך אף איש אגרוף, וצלף הבקיא היטב בשימוש באקדח ורובה. בשנות השמונים עובדו ספריו של פארקר אודות ספנסר לסדרת הטלוויזיה "Spenser for hire" בכיכובו של רוברט יוריק כספנסר, ששודרה ברשת ABC ובהמשך גם למספר סרטי טלוויזיה.
בן-ציון קשת
בן-ציון קשת (5 באוגוסט 1914 – 8 באוגוסט 1984), היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד.
חייו
קשת נולד בשם בן-ציון קצנלנבוגן בריגה שבלטביה ולמד שם בבית ספר עברי. הוא נמנה בין פעילי בית"ר בריגה ובשנת 1932 מייסדי התנועה באסטוניה. לאחר עלייתו לארץ ישראל היה חבר פלוגות הגיוס של התנועה (1935–1939) וחבר נציבות התנועה (1935 - 1937).
בשנים 1939–1942 היה קשת חבר מרכז ההסתדרות הציונית הלאומית. במהלך תקופה זו הוא הצטרף לאצ"ל, היה חבר מטה הארגון (1942 - 1943) ובשנת 1944 הוגלה עם חברי ארגון נוספים לאריתריאה. קשת נותר בגלות עד 1948 ובשובו לישראל נמנה בין מייסדי תנועת החרות.
בשנים שלאחר קום המדינה היה קשת מנהל "שיקום לוחמי חופש (של"ח)" יו"ר המועצה הציבורית למען יהדות ברית המועצות ויו"ר ועדת הביקורת של משרד הבינוי והשיכון. בתנועת החרות הוא עמד בראש האגף המוניציפלי ובשנת 1969 נבחר מטעמה לכנסת השביעית. כהונתו נמשכה עד 1977 ובמהלך הכנסת השמינית הוא כיהן כסגן יושב ראש הכנסת ישראל ישעיהו-שרעבי ועמד בראש ועדת המשנה לבתי סוהר, סוהרים ושוטרים.
באוקטובר 1973 הוא הכה וסילק בכוח מדוכן הנואמים את מאיר וילנר לאחר שזה האשים את גח"ל באחריות למלחמת יום הכיפורים. ועדת הכנסת הביעה צער על התקרית ועל דבריו של וילנר.
לאחר פרישתו עמד קשת בראש מכון ז'בוטינסקי, משנת 1981 ועד פטירתו. בן-ציון הוא נכדו של הרב דוד יעקובסון.
לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (1800–1831)
לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (בגרמנית: Luise von Sachsen-Gotha-Altenburg, נולדה בשם לואיזה דורותיאה פאולינה שרלוטה פרדריקה אוגוסטה; 21 בדצמבר 1800 - 30 באוגוסט 1831), הייתה רעייתו של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, ואמו של הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה.
חייה
הנסיכה לואיזה הייתה בתם היחידה של אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ורעייתו הראשונה לואיזה שרלוטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין. ב-31 ביולי 1817 נישאה לואיזה בת ה-16 לבן דודה הרחוק ארנסט השלישי, דוכס סקסה-קובורג-זאלפלד, בן ה-33. לזוג נולדו שני בנים: ארנסט, שירש את הדוכסות מאביו, ואלברט, שנשא לאישה את המלכה ויקטוריה ובכך ייסד את שושלת המלוכה של בית סקסה-קובורג-גותה בבריטניה.
נישואיה של לואיזה היו אומללים בשל בגידותיו הרבות של ארנסט, והזוג נפרד בשנת 1824 לאחר שבע שנות נישואים. לואיזה נשלחה לגור בזנקט ונדל במערב גרמניה, הרחק מהעיר קובורג, בה נאלצה להשאיר את שני בניה עם סבתם מצד אביהם, אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף. בשל היותה בת יחידה היא ירשה מאביה את דוכסות גותה, אולם אדמותיה הועברו מיד לחזקתו של בעלה שהפך לדוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
ב-31 במרץ 1826 התגרשו בני הזוג. שבעה חודשים לאחר מכן נישאה לואיזה בסודיות למאהבה אלכסנדר פון הנשטיין. הזוג חי חיים מאושרים, אולם בפברואר 1831 התגלה סוד נישואיהם ולואיזה איבדה כל חזקה על ילדיה.
לואיזה נפטרה מסרטן ב-30 באוגוסט 1831 בהיותה בת 30 בלבד.
ג'ייסון ויליאמס (רכז)
ג'ייסון צ'נדלר ויליאמס (באנגלית: Jason Chandler Williams; נולד ב-18 בנובמבר 1975 בצ'ארלסטון שבווירג'יניה המערבית, ארצות הברית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA. היה ידוע באסיסטים הייחודיים שלו, לעיתים מאחורי הגב ולעיתים עם המרפק.
קריירת תיכונים
ויליאמס נולד בבל, וירג'יניה. הוא שיחק כדורסל במסגרת תיכון דופונט. ב-1994 הוביל את קבוצתו לגמר ליגת התיכונים בווירג'יניה, שם קבוצתו הפסידה. ויליאמס השחקן היחיד בהיסטוריה של תיכון דופונט שקלע 1,000 נקודות ומסר 500 אסיסטים.
קריירת מכללות
לפני שהגיע ל-ליגת ה-NBA, שיחק ויליאמס באוניברסיטת מארשל בשנים 1995–1996, שם קלע בממוצע 13.4 נקודות ומסר 6.4 אסיסטים למשחק. באוניברסיטת פלורידה שיחק בשנים 1997–1998, בהן השיג ממוצעים של 14.9 נקודות, 6.5 אסיסטים, 3.3 ריבאונדים ו-2.15 חטיפות למשחק, ב-48 משחקים.
בדראפט ה-NBA ב-1998 נבחר ויליאמס במקום השביעי על ידי קבוצת סקרמנטו קינגס.
סקרמנטו קינגס
ויליאמס שיחק את שלוש עונותיו הראשונות בליגה בסקרמנטו קינגס, לצד השחקנים כריס ובר, ולאדה דיבאץ ופג'ה סטויאקוביץ'. אחרי שנתו הראשונה (1998), בה קלע בממוצע למשחק 12.8 נקודות, הפכה חולצתו (עם מספר 55) לאחת מ-5 החולצות הנמכרות ב-NBA. בפלייאוף קלע הרכז 10 נקודות למשחק ב-5 משחקים שבהם שיחק ופתח; אך קבוצתו הודחה בסיבוב הראשון.
בעונת 1999–2000 שיחק ב-81 משחקים, ובהם קלע ויליאמס 12.3 נקודות למשחק ומסר 7.3 אסיסטים למשחק. בפלייאוף קלע 10.4 נקודות למשחק ב-5 משחקים שבכולם פתח; הקינגס הודחו בסיבוב הראשון.
בעונת 2000–2001 הושעה ויליאמס מחמשת המשחקים הראשונים. במשחקים בהם שיחק, ממוצעיו היו נמוכים יחסית. הוא שיחק 77 משחקים שבכולם פתח. בפלייאוף, שיחק ופתח ויליאמס ב-8 משחקים; הקינגס הודחו בסיבוב השני.
ממפיס גריזליס
ב-27 ביוני 2001 עבר ויליאמס לקבוצת ונקובר גריזליס, בה שיחק 4 עונות. בעונתו הראשונה בה סיפק עונת שיא בנקודות, עם 14.8 נקודות למשחק, וגם מסר 8 אסיסטים למשחק ב-65 משחקים. ממפיס לא העפילה לפלייאוף.
בעונת 2002–2003 שיחק ויליאמס ב-76 משחקים. ממוצעיו היו 12.1 נקודות ו-8.3 אסיסטים למשחק. ממפיס לא העפילה לפלייאוף. בעונת 2003–2004 המשיך ויליאמס בירידה בממוצעיו. הוא קלע 10.9 נקודות למשחק ב-72 משחקים, מתוכם פתח ב-68. בפלייאוף, ויליאמס קלע 10.8 נקודות ב-4 משחקים בהם פתח; הגריזליס הודחו בסיבוב הראשון.
בעונת 2004–2005 ירדו ממוצעיו של ויליאמס, הוא שיחק ב-71 משחקים ופתח ב-68 מהם, בהם קלע 10.1 נקודות למשחק. למרות פלייאוף מצוין של ויליאמס, בו הוא פתח ב-4 משחקים וקלע 17 נקודות בכ-52.8% מהשדה ו-47.6% מקו השלוש, ומסר 5.3 אסיסטים - ממפיס הודחו בסיבוב הראשון.
מיאמי היט
ב-2 באוגוסט 2005 עבר ויליאמס למיאמי היט. בעונתו הראשונה שיחק ויליאמס בתור הרכז הפותח של הקבוצה, וזכה ביחד עם דוויין וייד ושאקיל אוניל באליפות הראשונה שלו בקריירה, לאחר ניצחון 4-2 בסדרת הגמר על קבוצת דאלאס מאבריקס בשנת 2006. בעונה זאת שיחק ויליאמס ב-59 משחקים, בהם פתח ב-58 וקלע 12.3 נקודות למשחק. בפלייאוף פתח ויליאמס בכל 23 המשחקים בהם שיחק.
בעונת 2006–2007 פתח ויליאמס ב-55 משחקים מתוך 61 בהם שיחק. הוא קלע 10.9 נקודות למשחק, עם שיא קריירה של כ-91.7% מקו העונשין. בפלייאוף פתח ושיחק ויליאמס ב-4 משחקים, אך ההיט הפסידו בסיבוב הראשון. ויליאמס חסם 0.3 חסימות למשחק. בעונת 2007–2008 פתח ויליאמס ב-53 משחקים מתוך ה-67 בהם שיחק.
שלהי הקריירה
ב-2008, לאחר שהיה מועמד למכבי תל אביב, חתם ויליאמס לבסוף בלוס אנג'לס קליפרס. אך לאחר זמן קצר, הודיע על פרישתו מכדורסל.
ב-2009 חזר מהפרישה וחתם באורלנדו מג'יק. בעונה הראשונה שיחק ויליאמס לראשונה בקריירה בכל 82 המשחקים של העונה, ופתח ב-18 מהם. הוא קבע שיאי קריירה באחוזים מהשדה, 44.4%, ומקו השלוש, 38%.
במהלך עונת 2010/2011 הוא נופה מהסגל של המג'יק, וחזר לשחק במדיה של ממפיס גריזליס. באורלנדו שיחק ויליאמס 16 משחקים ובגריזליס 11, באף משחק ב-2 הקבוצות הוא לא פתח.
ויליאמס פרש ממשחק כדורסל פעיל ב-19 באפריל 2011 בעקבות כאבים בגב התחתון, בגיל 35.
המרקיז דה לה פאייט
מארי-ז'וזף פול איב רוש ז'ילבר דו מוטייה, המרקיז דה לה פאייט (בצרפתית: Marie-Joseph Paul Yves Roch Gilbert du Motier, marquis de la Fayette; 6 בספטמבר 1757 – 20 במאי 1834) היה אציל צרפתי ליברלי, איש צבא ופוליטיקאי, שנודע בעיקר בתפקיד שמילא במלחמת העצמאות של ארצות הברית ובמהפכה הצרפתית. נחשב גיבור לאומי הן בצרפת והן בארצות הברית.
תולדות חייו
לה פאייט נולד בשאטו דה שווניאק (Château de Chavaniac) שבחבל אוברן (Auvergne) בצרפת. משפחתו קיבלה את תוארה "לה פאייט" מהאחוזה שהייתה בבעלותה במאה ה-13. אביו של לה פאייט, איש צבא, נהרג ב-1759 בקרב מינדן במהלך מלחמת שבע השנים, וב-1770 נפטרו אמו (כשהיא בת 33) וסבו. כך הפך לה פאייט בגיל 13 לבן אצולה יתום, שבבעלותו הון אגדי. לה פאייט, שבחר ללכת בעקבות אביו לקריירה צבאית, למד באקדמיה הצבאית בוורסאי והצטרף לצבא הצרפתי בגיל 14. כשהיה בן 16 הוא נישא למארי-אדריאן-פרנסואז דה נואיי, בתו של הדוכס דה נואיי, בת לאחת המשפחות המשפיעות בממלכה.
מלחמת העצמאות האמריקנית
לה פאייט היה קצין דרגונים צעיר בן 19 כאשר, ב-1776, הכריזו 13 הקולוניות הבריטיות באמריקה על עצמאותן. ליבו של לה פאייט הלך שבי אחרי המאבק לחירות של המתיישבים האמריקנים, וחרף ניסיונות שונים של מקורביו לצנן את התלהבותו הצליח לסדר לעצמו מינוי של גנרל בשורות האמריקנים. גם לאחר המינוי, ניסו גורמים שונים לעצור בעד יציאתו לאמריקה, והוא אף נעצר, אך הצליח לחמוק ולצאת לדרך בספינה יחד עם 11 מעמיתיו הנבחרים. ב-13 ביוני 1777, בתום מסע קשה בן חודשיים על פני האוקיינוס האטלנטי, נחת בחופי דרום קרוליינה. משם עשה דרכו לפילדלפיה, באותה עת מושב ממשלת המושבות האמריקניות, והציג עצמו בפני הקונגרס. בתחילה התקבל לה פאייט בקרירות, והוא התקשה לשכנע את הקונגרס, באנגלית הרצוצה שבפיו, מדוע זכאי מתנדב זר וצעיר להיות מוצב בכוחות הצבא בדרגה כה גבוהה, על פני קצינים אמריקנים הזכאים לקידום. לאחר ששוכנעו חברי הקונגרס מייחוסו, קשריו ולהט כוונותיו, ומשהביע את נכונותו לשרת כמתנדב וללא שכר, נעתרו להעניק לו מינוי של מייג'ור גנרל בכוחות ארצות הברית, והוא נשלח לפגוש את ג'ורג' וושינגטון. וושינגטון התרשם מאוד מהצעיר שלפניו, שבהמשך היה לאחד מידידיו הקרובים ביותר.
בקרב הראשון של לה פאייט בשירות האמריקנים הוכיח גבורה רבה ואף נפצע קלות. זמן קצר אחר כך, על פי בקשה מפורשת של וושינגטון מהקונגרס, קיבל פיקוד על דיוויזיה. הוא זכה לשבחים על תפקודו בחלק מהמערכות המכריעות של המלחמה. בעקבות הכרזת המלחמה בין בריטניה וצרפת ב-1778 ביקש לה פאייט לחזור לצרפת להתייעצויות עם מלכו על המשך דרכו. וושינגטון, שראה בבקשתו הזדמנות פז להשתמש בשירותיו של לה פאייט כשתדלן מוכשר למען המטרות האמריקניות בחצר לואי ה-16, נעתר בחפץ לב לבקשתו. וושינגטון ציפה לשכנע את לואי ה-16 לשלוח כוחות יותר משמעותיים לסיוע למאבק נגד הבריטים. לה פאייט שהה בצרפת שישה חודשים, כשהוא נושא דרגת קולונל בחיל הפרשים.
לאחר שובו לארצות הברית חזר לשירות פעיל, ובשנת 1781 קיבל, על פי בקשתו של ידידו וושינגטון, את הפיקוד על הגנת וירג'יניה. וושינגטון חלק לו שבחים רבים על ביצועיו בתפקיד זה בתנאים קשים, בהם השתמש בכספו הפרטי לרכישת אספקה לחייליו. לה פאייט מילא גם תפקיד חשוב ובולט בקרב יורקטאון, שהיה האחרון עבורו בשירות ארצות הברית (ובו פיקד על כוח בסדר גודל שעליו נהג לפקד מפקד הצבא הקונטיננטלי עצמו, וושינגטון), בטרם חזר לצרפת ב-1782.
עם שובו לצרפת קיבל דרגת "מרשל דה קאם" (maréchal de camp – בריגדיר גנרל) בצבא צרפת. הוא מילא תפקידים צבאיים ופוליטיים שונים, וב-1784 שב לביקור בן 5 חודשים בארצות הברית כאורח כבוד של האומה.
המהפכה הצרפתית
עוד טרם פרוץ המהפכה הצרפתית נודע לה פאייט כדוברה של האריסטוקרטיה הליברלית, והיה חבר באגודת ידידי השחורים ובאחוות הבונים החופשיים. ב-1787 קיבל מושב ב"אספת הנכבדים", שהתכנסה בוורסאי לראשונה מזה 160 שנה. כליברל ששאף לתואר "גיבור החירות של שני העולמות", מעין "וושינגטון צרפתי", היה הראשון – והיחיד מחברי אספת הנכבדים – שדרש מהמלך את כינוסה המיידי של אספת המעמדות. דרישה זו, והרקע של נטיותיו הליברליות, הביאו לבסוף לשחרורו ב-1788 מפיקוד בצבא, ולבניית מעמדו כאחד ממנהיגי המהפכה.
ב-1789 הוא נבחר לאספת המעמדות כנציג חבל אוברן, ולקח חלק פעיל בדיוניה. בהמשך אותה שנה נבחר כסגן נשיא האספה הלאומית, בה הציע את 'הצהרת זכויות האדם', על פי דגם 'הצהרת העצמאות' האמריקנית של תומאס ג'פרסון.
ב-15 ביולי, יומו השני של 'המשטר החדש', מונה לה פאייט למפקד המשמר הלאומי של פריז. באותו יום גם אומץ שילוב צבעי הטריקולור – אדום-לבן-כחול – כדגלה הלאומי החדש של צרפת, לפי הצעתו של לה פאייט. במשך שלוש השנים הבאות עד 1792, שנות המונרכיה החוקתית, פעל נמרצות בניסיון להשליט סדר, ככל יכולתו, בהתפרצויות האספסוף בתקופה סוערת זו. באוקטובר 1789 הציל את המלכה מארי אנטואנט מזעם ההמון, ובהזדמנויות רבות אחרות סיכן את חייו בניסיונות להציל קורבנות מידי ההמון. בגלל סלידתו מזוועות אותן נבצר ממנו למנוע, ניסה פעמים אחדות להתפטר מתפקידו, אך שוכנע לחזור בו בהיעדר מחליף ראוי.
מעל במת האספה המכוננת הלאומית טען בזכות ביטול הכליאה השרירותית, בעד סובלנות דתית, קרא לכינון משפט באמצעות חבר מושבעים, לביטול העבדות, לאבטחת חופש העיתונות, ולביטול תוארי האצולה וזכויות היתר. ברוח משנתו הליברלית ניסח את הצהרת זכויות האדם והאזרח שאומצה על ידי האספה. הוא נמנה עם החברים המייסדים של המועדון היעקוביני, תנועה פוליטית למען מלוכה חוקתית וביטול אי-השוויון של חברת המעמדות שפעלה במשך 5 שנים. בפברואר 1790 סירב להצעה למינויו כמפקד העליון של המשמר הלאומי של הממלכה. ב-14 ביולי 1790 הוא מילא תפקיד מרכזי באירועי ציון יום השנה הראשון לנפילת הבסטיליה. לה פאייט היה מחויב לעקרונות החירות הנישאים על דגלה של המהפכה, אך במקביל היה נאמן לא פחות לעקרונות החוק והסדר שהמהפכה רמסה ברגל גסה. המשמר הלאומי של פריז בראשותו היה אחראי על שמירת בני משפחת המלוכה, הן מפני הימלטות והן מפני זעם ההמון, ולה פאייט מילא תפקיד זה באמונה. לא אחת נדרש להגן על בני המלוכה משפטים בידי ההמון, אך כשנמלט המלך לואי ה-16 משביו לווארן ב-1791, היה זה לה פאייט שהוציא צו למעצרו. בהמשך היה דמות בולטת במועדון הפייאנטי של הליברלים המתונים.
אחרי המהפכה
לה פאייט חרד לפניה של המהפכה והתנגד לאופי האלים והברוטלי שלבשה. לאחר הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 שהפילה את האספה המחוקקת, ניסה בעצמו לבצע הפיכה צבאית ב-17 באוגוסט 1792 בכוונה להשיב את המונרכיה, ובתנאי שתהיה חוקתית ומוגבלת בכוחה, כמו באנגליה. ואולם, כיוון שחייליו סירבו לפקודה שנראתה להם כבגידה, הוכרז לה פאייט ב-19 באוגוסט 1792 כבוגד, ונאלץ להימלט לעיר הנייטרלית לייז', על ידי עריקתו אל האוסטרים. חרף לחץ אמריקני ולמרות הפצרות רעייתו, הוא נאסר למשך 5 שנים על היותו אחד מקברניטי המהפכה בצרפת, ונכלא תחילה בפרוסיה ובהמשך באוסטריה. נפוליאון, שלא אהד אותו במיוחד, הורה לשחררו ב-1797, אך רק ב-1799 הוא הורשה לחזור לצרפת, שם חבר למתנגדי נפוליאון.
בתקופת הקיסרות הראשונה הדיר רגליו מפעילות ציבורית, אך עם הרסטורציה של "השלטון הישן" חזר לפעילות ונטל חלק בהתרחשויות הפוליטיות של מאה הימים. בין 1818–1824 שימש כציר של מחוז שולי בבית הנבחרים; לאחר זמן הוא שב לביקור בן שנה בארצות הברית, והתקבל שם בהתלהבות ובכבוד רב. במהפכת יולי 1830 קיבל שוב פיקוד על המשמר הלאומי בצרפת, ופעל באותם קווי פעולה בהם נקט בימי המהפכה הראשונה. עד סמוך מאוד למותו המשיך בפעילות פוליטית ברוחו הליברלית.
לה פאייט נפטר בפריז ב-20 במאי 1834 ונקבר בבית העלמין פיקפוס שבעיר.
חייו האישיים
לה פאייט נישא באפריל 1774 כשהוא בן 16 בלבד למארי-אדריאן-פרנסואז דה נואיי בת ה-14. ב-1775 נולדה בתם הנרייטה (שנפטרה בצעירותה) ואחריה נולדו אנסטסיה, מארי אנטואנט וג'ורג' וושינגטון (על שם חברו לקרב מאמריקה).
מורשת
הן בצרפת והן בארצות הברית נחשב לה פאייט לגיבור לאומי, שמוצאו האריסטוקרטי לא מנע ממנו להיות ליברל, מהפכן ורפורמטור.
בלפחות מחצית ממדינות ארצות הברית יש ערים ויישובים הנקראים לה-פאייט. בוושינגטון הבירה נקראה כיכר מרכזית על שמו - כיכר לה פאייט, ליד הבית הלבן, ובמרכזה פסלו רכוב על סוס.
ב-2002 העניק נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש אזרחות כבוד של ארצות הברית ללה פאייט, חרף סנטימנטים אנטי-צרפתיים חזקים שרחשו בארצות הברית באותה תקופה. לה פאייט הוא אחד מ-8 אנשים בהיסטוריה שזכו לתואר זה.
בתרבות
במחזמר המילטון, המרקיז דה לה פאייט מגולם על ידי השחקן דוויד דיגס, שמגלם גם את תומאס ג'פרסון. במערכה הראשונה לה פייט מופיעה במספר השירים (הזכור שבהם הוא "אקדחים וספינות"), אך בשיר "הקרב על יורקטאון" מסופר כי הוא מתכנן לחזור לצרפת, ומשם והלאה דמותו אינה מופיעה. הוא כן מוזכר על ידי תומאס ג'פרסון ב"מה פיספסתי?" וב"קרב הקבינט 2", דבר אירוני מכיוון שאת שניהם משחק דיגס.
אדריאן אגרסט
אדריאן אגרסט (בצרפתית: Adrien Agreste) הוא דמות בדיונית, שיצר תומאס אסטרוק מהסדרה ״המופלאה: הרפתקאות ליידי באג״. האלטר אגו שלו, החתול השחור, נוצר בהשראת אנטי-גיבורת הקומיקס “קאטוומן”.
פיתוח הדמות
יוצרו של הדמות, תומאס אסטרוק, הצהיר כי מכיוון שהחיפושית מסמלת לעיתים מזל טוב, הוא החליט שזוגה יכיל אסוציאציה מסוימת של מזל רע, וכתוצאה מכך הוא חשב על חתול שחור. אסטרוק חשף כי זהותו האזרחית של החתול השחור הייתה בתחילה דמות בשם פליקס, ותיאר אותו כבחור מעט מתנשא ו"סנובי". לדבריו, אף על פי שההבדל בין אישיותו של פליקס לבין זהותו כחתול השחור היה יכול להיתפס באופן חיובי, אישיותו לא היוותה נרטיב טוב מספיק לטווח הארוך. מסיבה זו הוחלף פליקס באדריאן, נער נעים ואדיב שאינו מרוצה מכך שהוא מפורסם.
זהות בדיונית
אדריאן הוא דמות של נער כבן 14, אשר משמש כדוגמן בחברת עיצוב האופנה של אביו, גבריאל אגרסט. הוא לומד בבית הספר על שם פרנסואה דופון, אולם לעיתים קרובות הוא נשאר בבית כדי ללמוד עם עוזרת הבית הנאמנה של המשפחה, נטלי. כמובן שהוא מעדיף ללמוד בבית הספר הרגיל, אך אביו, מגונן עליו יותר משצריך ולכן לא תמיד הוא הולך לבית הספר הרגיל. הוא נער מחונן מאוד, מנגן על פסנתר, לוחם סייף ודובר סינית שוטפת. יחסיו עם אביו מורכבים מאוד. לאחר שאמו של אדריאן, אמילי, נפטרה, גבריאל לא הצליח לחזור לעצמו.
איש מלבד לוקה קופאין ומאסטר פו בעבר אינו יודע שאדריאן הוא למעשה גיבור העל "החתול השחור". יחד עם גיבורת העל החיפושית המופלאה, הוא מגן על פריז מהאקומות' של הנבל הנורא עש לילה (ובהמשך עונה 4 שילב את מופלא הפרפר והטווס והפך לעש אפלולי, ובהמשך עונה 5 גנב את כל המופלאים פרט למופלא החיפושית והחתול השחור, ושינה את שמו למונרך), שהוא אביו של אדריאן. הוא עושה את זה מסיבה אחת: כאשר מאחדים את עגילי החיפושית ואת טבעת החתול השחור, מקבלים את הכוח המוחלט המאפשר לבקש משאלה אחת. גבריאל מתכנן לבקש את חזרתה לחיים של אמילי.
החפץ המופלא שלו הוא טבעת ול'קוואמי' שלו קוראים פלאג, הניזון מגבינת קממבר עבשה ומסריחה. לאחר שאדריאן משנה צורה (ורק לאחר שהשתמש בכוחו) הוא צריך להאכיל את פלאג על מנת שיצבור אנרגיות להמשיך לתת לו את כוחו.
כוח העל של החתול השחור הוא כוח ההרס, שפועל באמצעות האמירה: ״חתולאגאן״. כאשר הוא אומר זאת מתאפשר לו להרוס כל דבר שירצה, אך הוא יוכל לנצל את כוחו רק פעם אחת, ולאחר מכן יש לו רק 5 דקות עד שישתנה חזרה לזהותו האזרחית. בסוף עונה 5 הוא מסוגל להשתמש בכוחו כמה פעמים שירצה בלי להשתנות בחזרה.
אדריאן נתון להערצה על ידי בנות גילו, אולם הוא מאוהב באחת: החיפושית. הוא לא יודע שהחיפושית היא למעשה מרינט דופן צ'אנג, חברתו לספסל הלימודים אשר מאוהבת בו כאשר הוא בה. כך נוצר מצב שבו השניים מאוהבים זה בזה, אך הם לא יודעים זאת וכל אחד מהם בטוח שהוא מאוהב במישהו אחר. בעונה 5 אדריאן מניח בצד את אהבתו לחיפושית ומתחיל להתאהב במרינט, בחלוף הזמן הוא אף נהייה לבן זוגה.
בין זהויותיו השונות: אדריאן אגרסט, חתול שחור, אספיק , נחש שחור , החיפושון , חתול לבן , בר חלוף , קאט ווקר , ארנב שחור.
אליצור תל אביב (כדורסל נשים)
אליצור ויראלי תל אביב היא קבוצת כדורסל נשים ישראלית המשחקת בליגה הלאומית.
היסטוריה
הקבוצה שיחקה בעבר בליגת העל וזכתה במספר האליפויות הגבוה ביותר מכל קבוצות הנשים בישראל (14), כאשר כולו היה רצף של 14 עונות בין השנים 1976–1990. בנוסף, זכתה הקבוצה 10 פעמים בגביע המדינה בכדורסל נשים והשלימה 10 דאבלים ישראלים (מתוכם 6 ברצף), וסיימה עוד פעם כסגנית מחזיקת הגביע.
בשנת 1985 התאחדה הקבוצה עם אליצור קריית אונו, איחוד שפורק לאחר שנה אחת בלבד (בעונת האיחוד לקחה הקבוצה דאבל בישראל).
בשנת 1990 מוזגה הקבוצה לתוך אליצור חולון, ושמה שונה לאליצור תל אביב/חולון, כאשר הקבוצה המקורית נעלמה מהמפה. עונה לאחר מכן הקבוצה המאוחדת שינתה את שמה ל"אליצור חולון".
בשנת 2008 פורק המיזוג הארוך לאחר 18 שנים, כאשר אליצור חולון המשיכה עם הקבוצה המאוחדת, ואליצור תל אביב החלה לבנות את עצמה מחדש בליגה השנייה. במקביל בוצע מעבר לאולם הביתי במרכז ערבי יהודי ברחוב קדם ביפו, במטרה לחזור לצמרת כדורסל הנשים הישראלי.
בסיום עונת 2010/2011 הפסידה הקבוצה את הכרטיס השלישי לליגת העל כשנוצחה 1–2 בסדרה מול קבוצת מ.כ. הבקעה.
בחודש יולי 2011 רכש אייל זילברמן את הקבוצה במטרה להחזיר אותה למרכז הבמה ולקדם אותה לליגת העל. ובמקביל החל לבנות את מחלקת הנערות. בתוך כך, הוכרזה "הפועל בני ברית יפו" מהליגה הארצית כקבוצת בת.
בחודש אפריל 2012, זכתה הקבוצה בגביע האיגוד לאחר ניצחון בגמר (בסיכום שני מפגשים) מול קבוצת הפועל גליל עליון. במקביל הבטיחה אליצור את מקומה בליגת העל לעונת 2012/2013 לאחר ניצחון כפול בחצי גמר הפלייאוף מול בני יהודה ת"א. בסופו של דבר למרות הניצחון הכפול על בני יהודה והעלייה לליגת העל ויתרה אליצור ת"א על מקומה בליגת העל ובחרה להישאר בליגה הלאומית משיקולי תקציב.
בעונת המשחקים 2020/2021, כחלק מהליגה הלאומית בניצוחו של המאמן אורן לם, הקבוצה העפילה לגמר וניצחה בו את הפועל כפר סבא, ובכך הבטיחה את מקומה בליגת העל. שנה לאחר מכן נשרה הקבוצה חזרה לליגה הלאומית לאחר שסיימה במקום האחרון.
בחודש יוני 2021 מונתה דניאלה ראובן למאמנת הקבוצה, ובספטמבר באותה שנה חתמו כי חברת הפרסום ויראלי תהיה נותנת החסות לקבוצה ומכאן שמה.
אולם הקבוצה
אולם מידטאון, מנחם בגין 144 תל אביב-יפו
פרנק זאפה
פרנק וינסנט זאפה (Frank Vincent Zappa; 21 בדצמבר 1940 – 4 בדצמבר 1993) היה מלחין, גיטריסט וזמר אמריקאי. רבות מיצירותיו הן סאטירות פוליטיות נוקבות, מלאות בהומור שחור, עם דגש על הממסד והממשל האמריקני. על כך זכה לביקורות נוקבות מארגונים רבים ולמעמד שנוי במחלוקת.
זאפה היה מוזיקאי חלוצי אשר שילב בין סגנונות רבים, בהם בלוז, רוק, ג'אז ומוזיקה קלאסית ומודרנית. אף על פי שמעולם לא זכה להצלחה אדירה מבחינה כלכלית, זכו אלבומיו למעמד פולחני בקרב מעריציו הרבים, בהם אמנים ידועים כגון ג'ימי הנדריקס, הביטלס ובמיוחד ג'ון לנון, שטען שהאלבום "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" הושפע בצורה משמעותית מיצירותיו של זאפה.
ראשית חייו
זאפה נולד בבולטימור, מרילנד ב-21 בדצמבר 1940. אביו היה כימאי ומתמטיקאי, שעבד בתעשייה הצבאית, ובשל עבודתו נהגה המשפחה לנדוד לעיתים קרובות. בנוסף גרה משפחתו של זאפה בסמוך למפעלים שבהם עבד אביו שהכילו לרוב גז חרדל, שהשפיע על בריאותו של זאפה הצעיר, שסבל בילדותו מאסתמה, כאבי אוזניים ובעיות בסינוסים. בעקבות מצבו הבריאותי של זאפה עזבה המשפחה את מרילנד והחוף המזרחי ועברה לאזור קליפורניה.
זאפה התחיל להתעניין במוזיקה בסביבות גיל 12. הוא למד לתופף והתחיל לצבור אוסף תקליטוני R&B. העניין של זאפה במוזיקה קלאסית מודרנית התחיל לאחר שקרא במגזין על תקליט ובו מבחר יצירות של המלחין אדגר וארז; הכתבה תיארה את המוזיקה של וארז כ"ערבוביה מוזרה של תופים ורעשים לא נעימים אחרים". לאחר שחיפש במשך שנה הצליח זאפה להשיג עותק של התקליט, וכך החלה חיבתו לווארז ולמלחינים קלאסיים מודרניים אחרים כמו איגור סטרוינסקי ואנטון וברן. בנוסף למוזיקה קלאסית מודרנית נהג זאפה להאזין ללהקות דו-וופ, ג'אז מודרני ובלוז. לכבוד יום הולדתו ה-15 קיבל זאפה מתנה: שיחת חוץ לגיבורו אדגר וארז; אך וארז היה באירופה באותו הזמן, וזאפה שוחח עם אשתו של המלחין. מאוחר יותר הוא קיבל מכתב מווארז שמודה לו על התעניינותו ומזמין אותו לבוא לבקר אותו בניו יורק. פגישה ביניהם לא יצאה אל הפועל, אבל זאפה מסגר ותלה את המכתב שקיבל ושמר עליו עד יום מותו.
כאשר למד בבית ספר תיכון בלנקסטר (קליפורניה), פגש זאפה את דון ואן ולאייט (שמאוחר יותר אימץ את שם הבמה קפטן ביפהארט). הם הפכו לחברים קרובים בזכות עניין משותף בתקליטי R&B, והמשיכו להשפיע ולשתף פעולה מוזיקלית לאורך הקריירות שלהם. זאפה גם פיתח עניין בגיטרה, וב-1957 קיבל את הגיטרה הראשונה שלו. בתחילת דרכו השפיעו עליו בין היתר ג'וני "גיטר" ווטסון והאולינג וולף. העניין של זאפה בהלחנה ועיבוד גדל בשנות התיכון האחרונות שלו. בשנתו האחרונה הוא כתב ועיבד יצירות אוונגרדיות וניצח במסגרת תזמורת בית הספר.
בשנת 1959 עזב את הבית והתחיל ללמוד בקולג', שם פגש את קת'רין ג'יי "קיי" שרמן. הם התחתנו בדצמבר 1960, לאחר שנשר מהקולג' אחרי סמסטר אחד בלבד. במשך תקופה קצרה עבד במכירות מדלת אל דלת ובחברות פרסום, אך במהרה נטש עבודות אלו וניסה להתפרנס כמוזיקאי ומלחין. אחת העבודות הרווחיות שלו בתקופה זו הייתה הלחנת פסקול לשני סרטים דלי תקציב, The World's Greatest Sinner (1962) ו-Run Home Slow, שהוזמן על ידי אחד המורים לשעבר של זאפה מהתיכון (1965). בתקופה זו התקיימה גם הופעתו הטלוויזיונית הראשונה של זאפה, ב-1963, בתוכנית האירוח הפופולרית "המופע של סטיב אלן"; זאפה הופיע לבדו, כשכלי הנגינה שלו הוא אופניים הפוכים על גבם, מהם הוציא זאפה שלל צלילים תוך שימוש בגלגל ככלי הקשה ובכידון ככלי נשיפה, בין השאר.
באותה תקופה זאפה כתב והפיק שירים לאמנים מקומיים בשיתוף פעולה עם ריי קולינס (שהצטרף בהמשך ללהקתו של זאפה) והמפיק פול באף. בבעלותו של פול באף היה אולפן הקלטות אותו בנה בעצמו; ב-1964, לאחר התפרקות נישואיו של זאפה, עבר זאפה לעבוד באולפן הקלטות זה. הוא למד על הקלטה והתנסה במגוון מניפולציות על סרטי הקלטה ואובר-דאבינג. בהמשך אותה שנה קנה זאפה את האולפן מבאף ושינה את שמו ל"סטודיו Z". הסטודיו הוזמן להקלטות לעיתים רחוקות, וזאפה התפרנס בעיקר כגיטריסט בהרכב שהופיע בברים.
בשנת 1965 פנה לזאפה שוטר סמוי ממחלק המוסר בהצעה להקליט לו קלטת אודיו מינית למסיבת רווקים לכאורה. זאפה וידידתו זייפו הקלטה אירוטית, וכשהתכוון למסור את ההקלטה הוא נעצר והמשטרה פשטה על כל חומרי ההקלטה בסטודיו. זאפה הואשם ב"קשירת קשר לביצוע פורנוגרפיה". הוא נידון לשישה חודשי מאסר על תנאי, מתוכם 10 ימים בפועל. לאחר עשרה ימים בכלא הוא שוחרר, וגילה שהסטודיו מיועד להריסה. הוא הצליח לחלץ משם את חפציו ועבר ללוס אנג'לס.