cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגורה (מטבע)
אגורה (1985 - היום) - 100 אגורות בשקל חדש
בספטמבר 1985 החליטה ממשלת ישראל להחליף את השקל בשקל חדש לפי שער של 1,000 שקלים לשקל חדש אחד. גם הפעם נבחר השם "אגורה" לחלוקת המשנה, כך ש-10 שקלים ישנים הפכו לאגורה אחת. הפעם הוטבעה המילה "אגורה" בלבד שכן הצירוף "אגורה חדשה" כבר שימש על-גבי המטבעות שהונפקו ב-1980. הדבר עורר בלבול מסוים, ולפיכך פרסם בנק ישראל הנחיות מפורטות לגבי צורתם של מטבעות האגורה החדשים, כדי למנוע בלבול בינם לבין מטבעות "האגורה החדשה" של תקופת השקל הישן.
נכון ל-2023 נמצאים במחזור מטבעות בני 10 אגורות ו-50 אגורות. המטבע בן 50 אגורות נושא את הכיתוב "1/2 שקל חדש", כך שהמטבע בן 10 אגורות הוא האחרון בסדרה שעדיין נושא את הכיתוב "אגורה". עד 1 באפריל 1991 היה במחזור גם מטבע של אגורה אחת, אולם הנפקתו חדלה לאחר 6 שנים בלבד כיוון שעלות הנפקתו עלתה בהרבה על ערכו הנקוב. מאותה סיבה יצא מהמחזור גם המטבע בן 5 האגורות ב-1 בינואר 2008. לדברי בנק ישראל עלות ההנפקה של המטבע ערב ביטולו הייתה פי 3 מערכו הנקוב, וזאת, בין היתר, עקב העלייה החדה במחירי המתכות.
לגבי תשלום במזומן נקבעו הכללים הבאים:
תשלום בכרטיסי אשראי, הוראות קבע, המחאות (צ'קים) וכדומה, נעשה לפי הסכום המדויק ללא עיגול.
דוד דרעי
לא מעט מיצירותיו של דרעי, כגון "גם בירוחם יש היפר-נטו", "עכשיו תורי", "חתה יסבח סבח", "תגיד אמן" ו"סאלח, פה זה ארץ ישראל", יצרו דיון מעמיק, לעיתים סוער במיוחד, בסיפורן של עיירות הפיתוח בישראל וירוחם בפרט, עולי צפון אפריקה והמזרחים בישראל. כן נגעו סרטיו במרחק בין המרכז והפריפרייה - במובניו הרבים. מלבד זאת, יצר וביים דרעי סדרות תיעודיות בנושאים הניצבים במרכז השיח הישראלי והבינלאומי: הקצנת האסלאם באירופה, החרפת המשבר בעולם העיתונות בישראל, השפעתם של גיבורי התרבות הישראלים על החברה, וכן סדרה העוסקת בשסעים ההולכים ומקצינים בחברה הישראלית. הסדרות שודרו בערוצים הטלוויזיה המסחריים בישראל ועוררו הדים רבים, ביניהן "אללה אסלאם", "אבודים", "הרצל פינת רפאלי", "המפצחים", "העם הנבחר" ו"תקוות גדולות". הרצאותיו עוסקות בין היתר בסיפורו האישי ובחקר ההיסטורי שהוביל לשינוי השיח בחברה הישראלית בכל הנוגע לעלייתם של יהודי צפון אפריקה לישראל והפערים החברתיים שהולכים ומקצינים במדינה נוכח האופן שבו קלטה אותם מדינת ישראל.
ביוגרפיה
דוד דרעי נולד בירוחם והוא בן זקונים למשפחה בת עשרה אחים ואחיות. הוריו וחמשת אחיו עלו ארצה אל עיירת הפיתוח ממרוקו בשנת 1963. הוא למד בבית הספר החרדי "תורת משה" בשנים הראשונות של בית הספר היסודי, ולאחר מכן בבית הספר הממלכתי דתי "קול יעקב" בירוחם. את שנות חטיבת הביניים והתיכון למד בבית הספר אפלמן בדימונה. את לימודי הקולנוע סיים במכללה האקדמית ספיר בשנת 2000. בירוחם התגורר עד גיל 25, ובשנת 2001 עבר להתגורר בתל אביב, כשחבר לבמאי והמפיק דורון צברי ושימש כמפיק בפועל בפרויקטים קולנועיים שהפיק צברי ("הנדון: אורי אבנרי", "דרומה").
יצירותיו
ביים את הדרמה "חתה יסבח סבח", בהשתתפות ריימונד אבקסיס ויעל אבקסיס, אורי גבריאל ואבי גרייניק, אשר זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2005 לדרמה המקורית הטובה ביותר, ובפרס השחקנית הטובה ביותר. את התסריט לדרמה כתב בשיתוף עם אורי ויסברוד.
בשנת 2005 הפיק (ביחד עם רות לב-ארי) וביים את הסרט התיעודי האישי "תגיד אמן", בו תיעד במשך חמש שנים, שלב אחר שלב, את יציאתו מהארון בפני משפחתו - משפחה דתית מירוחם. הסרט נבחר לאחד מחמשת הסרטים התיעודיים הטובים של 2005 על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע והוקרן בפסטיבלים בינלאומיים רבים.
הפיק את הסדרה התיעודית "דרומה", בבימויים של דורון צברי וג'ולי שלז, את הסרט התיעודי "מלך הרייטינג", שביים דורון צברי על דודו טופז, וכן את הסרט התיעודי "הנדון: אורי אבנרי", שביים יאיר לב. ב-2008 הפיק את הסרט התיעודי האישי "הוגו 2" בבימוי יאיר לב.
משנת 2004 החל מביים כתבות תחקיר ומגזין בתוכנית "עובדה עם אילנה דיין", ב-2002 היה עורך המשנה של "המוסף", תוכנית התרבות של ערוץ 8 – העונה השנייה, ובמסגרת זו ביים סרט דיוקן על השחקנית רונית אלקבץ. ב-2001 ביים עבור זכיינית ערוץ 2, טלעד, את הסרט התיעודי "עכשיו תורי" המספר את סיפורם של צעירים מירוחם שנבחרו להשתתף כשחקנים בסדרת הדרמה "המשאית" לצדם של שחקנים ידועים.
ב-2008 יצר, כתב וביים את הסדרה התיעודית "הרצל פינת רפאלי" (5 פרקים). במסגרת הסדרה יצא דרעי למסע היסטורי אישי-ביקורתי אל גיבורי התרבות בששים שנות קיומה של המדינה. באמצעות סיפורם והשפעתם, בחן דרעי את השינויים התרבותיים והערכיים שהתחוללו בישראל בתחומי הבידור, היופי והפוליטיקה. "הרצל פינת רפאלי" נבחרה לאחת מחמש הסדרות התיעודיות הטובות לשנת 2008 על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה והיא שודרה לראשונה ב-HOT ביום העצמאות ה-60 לישראל. מאז יצירתה ועד 2018 מוסיפה הסדרה להיות משודרת, לפחות אחת בשנה, בשידורי HOT.
ב-2009 הצטרף כבמאי כתבות למגזין ליל שישי של ערוץ 10 - "השבוע", בעריכת רות יובל. את עבודתו בתוכנית זו סיים באוגוסט 2011, עת התפוצצה הפרשה במסגרתה אולצה מערכת "השבוע" וראשי ערוץ 10 להתנצל בפני איל ההון שלדון אדלסון בשל כתבת פרופיל שהתפרסמה על אודותיו במסגרת התוכנית. במסגרת התוכנית המגזינית ביים דרעי עשרות כתבות תחקיר, מגזין ופרופיל, להלן רשימה של הבולטות שבהן: חשיפה נדירה של ההתנהלות הפנימית והמחלוקות בתוך מפלגת "ישראל ביתנו" תחת מנהיגם אביגדור ליברמן, תחקיר על אודות עשרות מקרי תקיפה מינית של ילדים שהוסתרו במושב החרדי 'קוממיות', הדיסלקסיה של הח"כ לשעבר אלי אפללו ממפלגת קדימה, תחקיר על אודות ניצול הדוגמנים הזרים בישראל, כתבה על הדילמות מאחורי הקלעים של הקמפיין הארוך להחזרתו של החייל החטוף גלעד שליט, חשיפת גיבורי ה[ארגון הימני-קיצוני לה-פמיליה, האלצהיימר וימיה האחרונים של הזמרת יפה ירקוני, הראיון האחרון וחשבון הנפש של דודו טופז לפני מותו, הפילוג בלהקת הגבעתרון, המפץ במפלגת העבודה, וכן כתבות פרופיל על האמנים והיוצרים דורון צברי, אביב גפן, שלומי סרנגה, נורית גלרון ועוד.
ב-2011 הצטרף לצוות יוצרי הסדרה התיעודית "העם הנבחר" (ערוץ 8) בהגשת ירון לונדון וביים את הפרק "עם אחד?" במסגרתו התעורר ויכוח ער בינו ובין מגיש הסדרה ירון לונדון, אותו אירח דרעי בירוחם. הסדרה זכתה בפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר בתחרות הקולנוע הדוקומנטרי של פורום היוצרים הדוקומנטריים. בהמשך, שודרה סדרה זו גם בערוץ 10 בשם "הצבר". בנוסף ביים מספר פרקים בסדרה התיעודית "איך להצליח בשישה שיעורים", ששודרה בקשת, ערוץ 2.
ב-2012 יצר כבמאי ותסריטאי את הסדרה התיעודית "אללה אסלם" (4 פרקים), שחשפה לראשונה את תהליכי ההקצנה הדתית והחברתית של האסלאם באירופה. הסדרה, בהגשת צבי יחזקאלי, צולמה במדינות רבות באירופה ותיעדה את נקודות החיכוך בין החברות והתרבויות ביבשת. שודרה לראשונה בספטמבר 2012 בערוץ 10.
ב-2013 מונה ליוצר והבמאי של הסדרה התיעודית "אבודים" (רשת, בערוץ 2 ובהמשך ברשת 13) - הסדרה, בהגשת צופית גרנט, זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע ולטלוויזיה לסדרה הטובה ביותר בשנת 2017.
יצר את סדרת התעודה "תקוות גדולות", שתיעדה את המשבר ההולך ומחריף בעולם העיתונות בישראל. הסדרה, בת שלושה פרקים, עקבה במשך ארבע שנים אחר שישה עיתונאים, הנמנים היום עם הבכירים והמשפיעים בעולם העיתונות - יגאל סרנה, רינו צרור, נתן זהבי, אלכס ליבק, מיקי רוזנטל וראודור בנזימן. כולם החלו את דרכם במערכת העיתון החדשני והבועט "חדשות", שהוקם בשנות ה-80 ושינה באופן דרמטי את פניה של העיתונות והחברה הישראלית. לצד סיפורו של "חדשות", עומד במרכזה של "תקוות גדולות" גם תיעוד ומעקב ממושך של המשבר העמוק בתולדותיה של העיתונות הישראלית והוא מובא מנקודת מבטם של בוגרי "חדשות". הסדרה מלווה את מאבקם של עיתונאי "מעריב", "הארץ" ו"חדשות 10" בתקופה מטלטלת, וחושפת את אחורי הקלעים של פרשיות עיתונאיות שהפכו לסמל של מאבק בלחצים ההולכים ומעמיקים למנוע פרסום מידע ותחקיר הכרחיים לציבור (ביניהם תחקיר "ביבי טורס", ו"פרשת ההתנצלות" של ערוץ 10 בפני איל ההון שלדון אדלסון). הפרק הראשון בסדרה הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים בחיפה והסדרה שודרה לראשונה בדצמבר 2013 בערוץ 8.
בינואר 2015 נבחר על ידי מוסף פירמה של העיתון "גלובס" לאחד ממאה המשפיעים על התקשורת הישראלית. בנימוקי הבחירה נכתב כי: "בשנים האחרונות הפך דוד דרעי לשם החם בתעשיית הדוקו, במיוחד בזו המותאמת לדרישות הפריים טיים הטלוויזיוני. הוא האיש מאחורי הדוקו-מלודרמה קורעת הלב של צופית גרנט ב"אבודים", ששברה את המסך בעבור רשת, ומאחורי ההצלחה הכבירה של "אללה אסלאם" של צביקה יחזקאלי בערוץ 10, שבימים אלו מתהווה עונה שנייה שלה. בשנה האחרונה הוא גם יצר את הסדרה "תקוות גדולות", על משבר העיתונות בישראל, בעבור ערוץ 8". בחודש בו פורסמה בחירתו, פורסם אף כי שתי סדרות שיצר וביים "אבודים" ו"תקוות גדולות", נבחרו למועמדות לפרס הסדרות התיעודיות הטובות ביותר על ידי האקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה.
ב-2017 ביים מיני סידרה בשלושה חלקים (כחלק מהסדרה "אבודים") ברשת 13 על אודות סיפורה של מרי פרץ - יהודייה, אזרחית קזבלנקה, ששלושה מילדיה נלקחו ממנה על ידי מחלקת הרווחה בקזבלנקה בשנת 1969, ו-50 שנה מאוחר יותר יצאה למאבק להחזירם אליה. לא מעט ביקורות מהללות התפרסמו עם שידורם של פרקי הסדרה, שזכו לאחוזי מדרוג גבוהים במיוחד בתקופה שלאחר פיצולו של ערוץ 2. , כתב מבקר הטלוויזיה עינב שיף בידיעות אחרונות.
במאי 2017 ביים והפיק את סרט הקולנוע התיעודי "סאלח, פה זה ארץ ישראל". הסרט, שיצר יחד עם דורון גלעזר ורות יובל, הוקרן לראשונה במסגרת התחרות הישראלית של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי "דוק-אביב" וזכה בפרס התחקיר ובפרס הבימוי. הסרט האישי-היסטורי חושף - בעזרת עדויות ופרוטוקולים - את דרכי הרמיה, הכפייה והמשטור - שבהם נקטה מדינת ישראל - עת הקימה את עיירות הפיתוח כחלק מחזון "פיזור האוכלוסייה". הסרט, שיצר סערה נרחבת והוגדר כ"חומר נפץ חברתי ופוליטי", מתאר את האופן בו יצקה המדינה את היסודות לפער העדתי והמעמדי בישראל. הסרט מספר גם את סיפורו של דרעי ומשפחתו וכן של עיירת הפיתוח שבה גדל - ירוחם. ביוני 2017 - עלה הסרט להקרנות מסחריות בסינמטקים ברחבי הארץ וזכה להצלחה גדולה. באוקטובר 2017 זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר לשנת 2017 בטקס פרסי פורום היוצרים הדוקומנטריים. לאחר עיבודו של הסרט לסדרה טלוויזיה תיעודית, שודרה "סאלח, פה זה ארץ ישראל" בפברואר 2018 בערוץ רשת 13 ושינתה את השיח הישראלי בכל הקשור לסיפורם של מאות אלפי עולי צפון אפריקה לישראל.
בשנת 2021 יצר את הסדרה התיעודית ״פרויקט משפחות״. הסדרה היא פרויקט תיעודי ארוך טווח ובו לוקחות חלק 10 משפחות ישראליות שונות. תיעוד המשפחות החל עם התמודדותן עם מגפת הקורונה והוא צפוי להימשך עשרות שנים ולעקוב אחר התהליכים והשינויים שעוברות המשפחות המוצגות בסדרה (בהשראת הסדרה הבריטית seven up – שליוותה כמה ילדים לאורך התבגרותם, בגרותם וזקנתם).. העונה הראשונה שודרה החל מיום העצמאות בשנת 2021 בערוץ כאן 11. המעקב ארוך הטווח יאפשר לחקור את השינויים שיחולו בחברה הישראלית נוכח השסעים ההולכים ומחריפים בה. הנאום המכונן של ראש הממשלה הראשון של ישראל – "מפגש השבטים", ו"ונאום השבטים" המשפיע של נשיא המדינה לשעבר ראובן רובי ריבלין מבטאים את המאפיין המשמעותי ביותר של החברה הישראלית מראשיתה: היותה חברה מרובת קבוצות, שביניהן קיימים מתחים ומחלוקות. מאפיין זה הופך את החברה הישראלית לחברה משוסעת לעומק. האם נצליח להגשים את משאלת האבות המייסדים להפוך ל'עם אחד'? לאן יובילו המתחים והמאבקים בין השבטים את המשפחות הישראליות בעשורים הבאים של המדינה?
הגייזר הגדול
הגייזר הגדול (אנגלית: Grand Geyser), הוא גייזר באגן הגייזרים העילי בילוסטון, ארצות הברית. גייזר זה נחשב למרשים במיוחד, מכיוון שהוא הגייזר הניתן לחיזוי המתפרץ לגובה הרב ביותר בעולם. התפרצויותיו נובעות מלחצים גבוהים באזור תעלת הגייזר לבריכה שמעל, שגורמים להתפרצות חזקה ואלימה של הגייזר. התפרצויותיו נמשכות יותר מ-7 דקות לגבהים משתנים. הגייזר מגיע לשיא גובהו (60 מטר או יותר) בתחילתן.
הגייזר מתפרץ בין 1 ל-4 פעמים בכל סדרת התפרצויות, אך שיאו הגיע ל-11 התפרצויות. ההתפרצות השנייה לרוב גבוהה וקצרה יותר מהראשונה.
חיזוי הגייזר מסובך, מכיוון שכמות המים המגיעה למאגרים בזמן מסוים היא משתנה, בדומה לרוב הגייזרים מסוג גייזר מזרקה. הגייזר מתפרץ פעם אחת כל יום והדיוק במועד החיזוי הוא של 7 שעות. לרוב מתפרץ הגייזר בטווח של שעתיים או פחות מהמועד המשוער.
יש שני סימנים להתפרצות קרובה של הגייזר: האחד, גייזר הטורבן (Turban), שמתפרץ אחת ל-20 דקות לאחר תחילת פתיחת חלון ההזדמנויות. כשהוא מתפרץ, הוא מתריע על התפרצות קרובה של Grand, אך לא תמיד זה כך. אם Grand לא התפרץ, צריך לחכות עוד 20 דקות לאחר כיבוי הגייזר Turban. הסימן השני הוא פתח פליטה משני, שמתפרץ ממש לפני תחילת ההתפרצות של Grand או מעט אחריה. גייזר זה פולט בעיקר קיטור.
סימן נוסף שפועל רק לפעמים הוא הבריכה שממנה מתפרץ הגייזר עצמו: זמן קצר לפני התפרצות ה-Grand עולה על גדותיה הבריכה שממנה הוא פורץ. ההתראה האחרונה היא רתיחה מסוימת של המים.
1712
אירועים
קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית הפכו למושבות שונות
זיתא ג'מעין
זיתא ג'מעין (בערבית: جمّاعين) הוא כפר פלסטיני בנפת שכם בצפון יהודה ושומרון, הממוקם כ-16 קילומטר דרומית מערבית לשכם. הכפר ממוקם צפונית לג'מאעין, משם מקבל הכפר את שמו. על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), זיתא ג'מעין מנתה כ-1,962 תושבים באמצע שנת 2006.
הכפר גובל בג'מאעין ועסירה אל-קבלייה ממזרח, תל מצפון, דיר איסתיא ממערב, כיפל חארת', קירה וג'מאעין מדרום.
בזיתא ג'מעין נמצאו חרסים מתקופת הברונזה התיכונה, יחד עם חרסים מתקופות הברזל, הפרסית, ההלניסטית, הרומאית, הביזנטית, העבאסית, צלבנית, איובית, ממלוכית ועות'מאנית.
לפי רשומות המס של האימפריה העות'מאנית משנת 1596, האוכלוסייה כללה 26 משקי בית של מוסלמים. התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים שכללו חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עזים, כוורות, שמן זית וסירופ ענבים, בנוסף על הכנסות מזדמנות ומס קבוע. בסך הכל תושבי הכפר שילמו כ-10,114 אקצ'ות.
במאות ה-18 וה-19, הייתה ג'מאעין בירתו של חבל הארץ "בילאד ג'מאעין," החופף במידה ניכרת את נחלת שבט אפרים המקראית. אזור זה היה על התפר שבין הרי יהודה והרי השומרון, והוא סבל מחוסר יציבות פוליטית עקב הגירת שבטים ותחרות מתמדת בין משפחות תקיפות על גביית מיסים בשם השלטונות העת'מאניים.
בשנת 1870 ויקטור גרן תיאר את זיתא ג'מעין כממוקם על גבעה נמוכה מזו של ג'מאעין. הכפר הוקף גם במטעים של עצי זית ותאנה, והכיל שמונה מאות תושבים. במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 הכפר תואר כ"כפר אבן קטן, על קרקע גבוהה. הכפר עם בארות מים במערב, ומטעי זיתים."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה האוכלוסייה כ-283 מוסלמים. מספר התושבים גדל במפקד 1931 ל-404 מוסלמים ונוצרי אחד שהתגוררו ב-113 בתים. בסקר הכפרים של 1945 אוכלוסיית זיתא ג'מעין מנתה 510 מוסלמים. שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 12,887 דונם. מתוך שטח זה 2,429 דונם נועדו למטעים וקרקע להשקיה, 4,277 לדגנים ואילו 43 דונם סווגו כשטחים בנויים.
מפקד האוכלוסין הירדני בשנת 1961 מצא 708 תושבים.
לאחר הסכמי אוסלו 99.7% מאדמות הכפר הוכרזו כשטח B, ואילו 0.3% כשטח C.
מונה ליזה
מונה ליזה (באיטלקית: Monna Lisa) ו-לה ג'וקונדה (La Gioconda) הם השמות שניתנו לציור של לאונרדו דה וינצ'י מתחילת המאה ה-16. הציור, שבמרכזו דמות דיוקנה של אישה, הפך במאה ה-19 לאחת מיצירות האמנות הנודעות בעולם, ומאז המאה ה-20 שימש השראה להערצה, מחאה, לעג וחיקוי באמנות פופולרית, במוזיקה ובספרות.
הדיוקן מוצג במוזיאון הלובר בפריז.
היסטוריה
תמונת המונה ליזה (מילולית: הגברת ליזה) היא כנראה דיוקנה של ליזה די נולדו גרארדיני, אשתו של סוחר בדים מפירנצה בשם פרנצ'סקו די זאנובי דל ג'וקונדו (ומכאן השם La Gioconda באיטלקית ובספרדית, La Joconde בצרפתית ומונה ליזה בשאר השפות). בשנת 2008 הודיעה אוניברסיטת היידלברג שמצאה התייחסות לנושא בהערה שנכתבה בשולי הספר "כתבים מוכרים" של קיקרו, על ידי אגוסטינו וספוצ'י (שעבד עם מקיאוולי). בהערה מאוקטובר 1503 כתב וספוצ'י שלאונרדו עובד על תמונתה של "ליזה דל ג'וקונדו". ישנם הסבורים שנושא הציור הוא אמו של לאונרדו, קתרינה.
הנסיבות בהן נוצר הציור לא הובהרו במדויק עד היום. הפרטים היחידים הידועים לנו שאובים מתיאורו של ג'ורג'ו וזארי, הצייר וכותב ביוגרפיות ציירי ופסלי הרנסנאס, שכתב את הדברים כמה עשרות שנים אחרי ביצוע היצירה, ולא ראה אותה בעיניו ממש. וזארי גורס כי היצירה הוזמנה על ידי פרנצ'סקו דל ג'וקונדו מלאונרדו כשזה שהה בפירנצה, ככל הנראה ב-1503, ומציין, כאנקדוטה, כי בעת ציור הדיוקן הזמין לאונרדו נגנים, זמרים וליצנים כדי לגרום לאשת הסוחר לחייך. לפי וזארי, לאונרדו עבד על היצירה כארבע שנים ומעולם לא השלים אותה ולא מסר אותה למזמין הדיוקן. העבודה על היצירה הסתיימה ככל הנראה בשלהי 1506 או ב-1507, אף כי ייתכן כי לאונרדו המשיך לעבוד על התמונה בהמשך, שכן תיאור מ-1508 מציג אותה כ"לא גמורה."
בשנת 2006 בחנו מומחים מקנדה את היצירה בטכנולוגיה תלת־ממדית מיוחדת באור תת-אדום וחשפו שכבות נסתרות בציור. באחת מהן נחשף צעיף ששימש בתחילת המאה ה-16 נשים בתקופת ההיריון או סמוך ללידה. גילוי זה מחזק את ההשערה שהמצוירת היא ליזה גרארדיני, שבדצמבר 1502 נולד בנה השני.
בשנותיו האחרונות שהה לאונרדו בצרפת, בחסותו של מלך צרפת פרנסואה הראשון. לאחר מות לאונרדו ב-1519 רכש פרנסואה את התמונה והוסיפה לאוסף המלכותי, שהפך מאוחר יותר לאוסף הלאומי הצרפתי, שעיקרו מוצג במוזיאון הלובר. כדי להתאים את התמונה למרווח בין החלונות בטירת פונטנבלו, הטירה בה הוצגה, קוצץ ממנה אינץ' מימין ומשמאל.
במהלך המאה ה-19, הרבה בזכות תיאורים ומאמרים נלהבים של כותבים צרפתיים, הפך הדיוקן לאחד המוצגים הנודעים ביותר במוזיאון הלובר. ב-21 באוגוסט 1911 ניצל צבע איטלקי בשם וינצ'נצו פרוג'ה את השמירה הלקויה על היצירה, גנב אותה והחביאה. פרוג'ה שמר אותו למעלה משנתיים בביתו באיטליה, אך נלכד כאשר יצר קשר עם סוחר עתיקות מפירנצה והביע את רצונו להשיב את התמונה לידיים איטלקיות תמורת סכום של חצי מיליון לירות לצורך כיסוי ההוצאות. הציור הוצג במשך כשבועיים בגלריית אופיצי בפירנצה והועבר בחזרה למוזיאון הלובר ב-4 בינואר 1914. על פרוג'ה נגזר בסופו של דבר עונש של שנת מאסר, כשקלות העונש מוסברת לעיתים תכופות בגל האהדה הציבורית באיטליה לגנב שביקש להשיב את התמונה למולדתה (פרוג'ה עצמו הצהיר כי התכוון תחילה לגנוב תמונה אחרת). הסערה שחוללה הגנבה ומעצרו של הגנב הסעירו את דעת הקהל והעצימו במידה ניכרת את הפופולריות של הציור, שזכה לתשומת לב חדשותית רבה ברחבי העולם, ובעקבותיה גם לגל של התייחסויות בתרבות הפופולרית.
במלחמת העולם השנייה הוברח הציור, יחד עם מאות יצירות אמנות אחרות, ממוזיאון הלובר במבצע שאורגן על ידי סגן מנהל המוזיאון, ז'אק ז'וז'אר, והוסתר במהלך המלחמה במספר מקומות מחבוא ברחבי צרפת.
כיום מוצגת התמונה ב"סל דז אטה" במוזיאון הלובר שבפריז מאחורי זכוכית משוריינת עם חיישני אזעקה, לאחר שבמשך השנים היו מספר ניסיונות לגנוב או להשחית אותה.
המונה ליזה של פראדו
בשנת 2012 גילו חוקרים במוזיאון הפראדו שהציור המוצג מהווה העתק מדויק של המונה ליזה וככל הנראה נגנב בסוף 2011. לאחר שהחוקרים הסירו מהציור את השכבה העליונה הם מצאו שמדובר בציור מאת פרנצ'סקו מלצ'י, תלמידו של דה וינצ'י, שהעתיק את מורהו כאשר צייר לצידו. התמונה, שהשתמרה במצב טוב יותר מתמונת המקור, מוצגת לציבור במוזיאון מפברואר 2012. לעומת המונה ליזה המקורית, בעותק זה נראית המונה ליזה צעירה יותר, בעלת גבות, וגם לבושה שונה מעט.
היצירה
מונה ליזה היא ציור שמן על עץ צפצפה בגודל 77 × 53 ס"מ. הציור מכוסה שכבה עבה של לכה להגנה, שהצהיבה כבר בשלב מוקדם, וגרמה לכך שחלק גדול מהציור קיבל גוון כהה שאינו מאפשר להבחין ברבים מפרטי הציור.
עניין רב מעוררות גם ידיה של ליזה. בעוד פניה המביטות ישירות אל הצופה וידה השמאלית הנחה על מסעד כיסא יוצרים רושם של תנוחה קבועה, ידה הימנית משוכה לפנים בתנוחה המעניקה הרגשה של תנועה רגעית. שילוב הדברים יוצר תחושה של יציבות ותנועה בו-זמנית.
עניין מיוחד עורר הנוף שברקע התמונה. הנופים הדמיוניים, המאופיינים בצוקים מחודדים ונישאים, אופייניים לנופים שצייר לאונרדו בתמונות שבהן הוא נתן ביטוי לדמיונו, כמו נושאים מתוך הברית החדשה. לחלק שמימין לדמות ולחלק שמשמאלה נקודת מגוז שונה. אפקט זה מעצים את הדמות, ואת הדינמיות של תנוחתה.
באמנות ובתרבות
בגלל תוכנה ופרסומה הייתה המונה ליזה מושא לחיקוי ואזכורים רבים באמנות ובתרבות הפופולרית. עיקר תהילתו של הציור נוצרה במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר כותבים כמו האחים גונקור, תאופיל גוטייה, ז'ול מישלה ואחרים, כתבו על הציור והרבו לדון בדמות המצוירת בו כאישה נצחית, מפתה ואכזרית.
האזכורים התרבו מאוד בעקבות גנבת הציור והשבתו, שהעניקו ליצירה גם חשיבות לאומית. בעשור השני של המאה ה-20 רווחו אזכורים שלה במופעי בידור וכמה וכמה ציירים יצרו פרודיות שלה, כמו זו של אז'ן באטיי שצייר את מונה ליזה מעשנת מקטרת או גלויות שהציגו את הג'וקונדה מעווה פניה בבדיחות הדעת, מפזזת, מרקדת, פורטת על גיטרה, וכיוצא בזה. אחת הפרודיות המפורסמות הייתה זו של מרסל דושאן, ששרבט בעיפרון שפם וזקנקן על גלויה של מונה ליזה, והוסיף שורת אותיות (L.H.O.O.Q.) שקריאתן דומה להגיית הביטוי "חם לה בתחת" (כלומר, היא חרמנית). פרודיה דומה, אף כי גסה פחות, יצר סלבדור דאלי בשנות הארבעים של המאה ה-20, כאשר צייר "דיוקן עצמי כמונה ליזה". אחד המניעים המרכזיים לגרסאות מזלזלות כאלו הייתה התחושה של יוצרים רבים כי הציור הפך מזוהה עם "אמנות" באופן מעיק.
אזכורים בעלי גוון אחר רווחו בתחומי אמנות אחרים, כשבולטים במיוחד אזכורים בשירים "את הטובה ביותר" של קול פורטר, "הבלדה של מונה ליזה" של פאניק! אט דה דיסקו או "מונה ליזה" של נט קינג קול.
קוסו קיטאמורה
קוסו קיטאמורה (ביפנית: 北村 久寿雄; 9 באוקטובר 1917 - 6 ביוני 1996) היה שחיין יפני. אלוף אולימפי במשחה ל-1500 מטר חופשי.
קיטאמורה הוא האלוף האולימפי הצעיר ביותר לגברים במשחקים האולימפיים, עד עצם היום הזה, בהיותו רק בן 14 שנים ו-309 ימים, שזכה במדליה אישית.
ביוגרפיה
קיטאמורה נולד בקוצ'י, יפן.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה קיטאמורה במדליית זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 19:12.4 דקות, לפני בן ארצו שוזו מקינו (19:14.1 דקות) וג'ים קריסטי מארצות הברית (19:39.5 דקות). בגמר היפנים ניהלו קרב מרתק ביניהם והשאירו הרחק מאחור את יתר השחיינים. בשלב המוקדמות, קבע קיטאמורה את הזמן השני בטיבו בתוצאה של 19:55.2 דקות. בשלב חצי הגמר, שיפר קיטאמורה את השיא האולימפי בתוצאה של 19:51.6 דקות, שהחזיק מעמד עד למשחה השני שבו יריבו מקינו שיפר אותו (19:38.7 דקות).
הופעתו המוצלחת במשחקים האולימפיים ושל חבריו לנבחרת השחייה, הראתה את השליטה היפנית בשחייה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עד למלחמת העולם השנייה.
קיטאמורה כיהן בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 כיו"ר הוועדה ליחסי החוץ באיגוד השחייה היפני, שארגן בהצלחה את תחרויות השחייה באולימפיאדת טוקיו (1964).
שרת מסד נתונים
שרת מסד נתונים (באנגלית: database server) היא תוכנת מחשב המספקת שירותי מסד נתונים לתוכנות מחשב או מחשבים אחרים, בהתאם להגדרת מודל השרת-לקוח. המונח יכול להתייחס גם למחשב ייעודי להרצת תוכנה כזאת. לעיתים קרובות מערכות לניהול מסדי נתונים (DBMS) מספקות פונקציונליות של שרת מסד נתונים, וחלק מהמערכות (כדוגמת MySQL), מסתמכות אך ורק על מודל השרת-לקוח לצורך מתן גישה למסד הנתונים.
הגישה אל שרתים כאלה מתבצעת דרך "קצה קדמי" (front end) אשר רץ על גבי המחשב של המשתמש ומציג את הנתונים המבוקשים, או דרך "הקצה האחורי" (back end) אשר רץ על גבי השרת ומטפל במשימות כגון ניתוח ואחסון נתונים.
במודל ה-master-slave, שרת מסד נתונים "מאסטר" הוא המוקד המרכזי והעיקרי של הנתונים, ואילו שרתי מסדי נתונים "עבדים" מהווים גיבויים מסונכרנים של המאסטר, ומשמשים כשרתי פרוקסי.
כל שרת משתמש במבנה ולוגיקת שאילתות משלו. שפת השאילתות SQL היא דומה יחסית ברוב שרתי מסדי הנתונים.
בושהר
פרובינציית בושהר (בפרסית: استان بوشهر) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן. הפרובינציה נמצאת בדרום-מערב איראן, ובירתה העיר בושהר. שטח הפרובינציה כ-22,743 קמ"ר ומתגוררים בה כמיליון תושבים (2011). מבחינה מנהלית לפרובינציה שייך גם אי ח'ארג שבו נבנה טרמינל ענק לייצוא נפט.
עיר הנמל המחודשת של בושהר, בנדר בושהר, היא הנמל הימי העיקרי השני של איראן, אחרי בנדר עבאס.
היסטוריה
מחוז בושהר היה חלקה הדרומי של ממלכת עילם הקדומה. שמה העילמי של העיר בושהר היה לין או 'hamanu'. חצי האי עליו בנויה העיר בושהר, נקרא בעבר בפרסית 'רי-שהר', מצודת העיר ושרידים של עתיקות המקום מתקופת ממלכת עילם נמצאים היום בדרום העיר על שפת הים, מדרום לחוף הפרחים וממזרח לנמל התעופה הישן של העיר ומצפון לנמל הישן.
באוגוסט 2010 החל לפעול בבושהר הכור הגרעיני הראשון של איראן, והוא היה הכור הראשון שפוקח על ידי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
גבולות
מחוז בושהר גובל עם מחוזות פארס, הורמוזגאן, כהגילויה ובויראחמד וח'וזסתאן. כל גבולו המערבי של המחוז הוא חוף עם המפרץ הפרסי.
יהודים בבושהר
בבושהר קבור המקובל רבי אברהם שלום חמוי (ה'תרמ"ח),שחיבר למעלה מחמישים ספרים, כולל ספרים על קבלה מעשית.
המסדרון התעשייתי של אסאליה
כ -70,000 מהנדסים וטכנאים זרים עובדים כיום באזור תעשייה זה, שנמצא 270 ק"מ מדרום לבירה המחוזית בושהר. אזור תעשייה זה נמצא סמוך לשדה הגז המפורסם של דרום פראס בו השקיעה איראן מאות מיליוני דולרים בתשתיות. שדה הגז דרום פארס הוא שדה הגז הטבעי הגדול ביותר בעולם.
אזור התעשייה של אסאליה נחשב כה רווחי, שאפילו חברות אמריקאיות כמו American Allied International Corp ו-Halliburton עקפו את הסנקציות האמריקאיות כדי להיות מעורבות באזור.
מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
ביוגרפיה
מארי, אשתו, מתה ב-1482, לאחר שנפלה מסוס בציד עם בעלה. לאחר מותה, הוא כתב ספר בשם "האביר טויהורדנק" (השואף להרפתקאות) שנראה כי הוא מתאר בכך את עצמו ואת אהבתו לאשתו המנוחה. ואכן, בהזדמנויות שונות כינה את עצמו בכינוי זה. ב- 1493 נשא לאישה את ביאנקה מריה ספורצה, בתו של דוכס מילאנו. באמצעות נישואים אלה קיבל אחיזה בדוכסות מילאנו - מה שגרם לשרשרת המלחמות האיטלקיות.
בושהר
רעידות אדמה
ב-9 באפריל 2013 התרחשה רעידת אדמה בעוצמה 6.1 בסולם ריכטר במחוז בושהר. ברעידה נהרגו לפחות 37 בני אדם ונפצעו כ-850.
משחלף אניונים 1
משחלף אניונים 1 (Anion Exchanger 1, ובראשי תיבות: AE1) הוא גליקופרוטאין השייך למשפחת החלבונים SLC4 ומשמש משחלף כלוריד בביקרבונט. בכך הוא מסייע לשמירת ההומאוסטזיס של רמת החומציות. כמו כן, למשחלף תפקיד בשימור נפח התא על ידי חיבור של ממברנת התא לשלד התא. זהו חלבון ממברנה הנמצא בכל בעלי החוליות, שמור מבחינה פילוגנטית ואחד החלבונים הנחקרים ביותר מקרב חלבוני SLC4. באדם החלבון נמצא בשני סוגי תאים: בתאי דם אדומים ובתאי כליה.
מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
ביוגרפיה
מקסימיליאן נחשב לאחד הקיסרים הטובים של גרמניה, ובמובן מסוים היה זה הוא שהפך את גרמניה לאימפריה, והרחיב את השפעתה הבינלאומית, כתוצאה משילוב בין מזל ובין פעילותו הפוליטית הנמרצת.
משחלף אניונים 1
החלבון התגלה בהרצה של ממברנת תא דם אדום באלקטרופורזה מסוג SDS-PAGE. המשחלף היה הקו הגדול השלישי בג'ל, ולכן הוענק לו הכינוי פס 3 (Band 3).
מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
ביוגרפיה
מקסימיליאן הראשון דגל בדוקטרינה הידועה "אין לך אימפריה קיסרית טובה יותר מן השלום" והשתדל לפעול ברוח זו. כך יצר קשרים אמיצים עם כל עמי אירופה - עם זיגמונד הראשון מיגילוניה מלך פולין, עם צאר רוסיה ואסילי השלישי, ועם הנרי השמיני מלך אנגליה, והיה הגורם המקשר בין כולם, פרט למלך צרפת שהיה עמו ביחסי איבה כל השנים. הוא השתדל שלא להסתבך במלחמות ככל הניתן, פרט לשאיפתו להילחם בטורקים, שאף היא לא יצאה אל הפועל. להשפעתו הרחבה עזר גם המזל - בנו, פיליפ היפה, ואחר כך נכדו, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מלכו על ספרד (קרלוס הראשון). למרות זאת פרצה בימיו מלחמת אזרחים בגרמניה - מלחמת לנדסהוט ב-1503, כאשר הנסיך הבוחר מפפאלץ תבע את ירושת דוכסות בוואריה-לנדסהוט לחתנו, בניגוד לחוק. אך גם את מלחמה זו, על כל מוראותיה, הצליח מקסימיליאן לסיים בהסכם שלום ובפשרה (1505).
משחלף אניונים 1
בתאי דם אדומים של אדם מהווה החלבון כ-25% מקרום התא, והעתקים רבים שלו קיימים על גבי כל תא. תפקידיו של החלבון רבים, וכוללים החלפה ביחס של אחד לאחד של יון ביקרבונט ביון כלוריד. החלפה זו היא חשובה בשמירה על ה-pH בתא הדם, וכן בשינוע של הפחמן הדו-חמצני, אחד מתוצרי הנשימה התאית, אל מחוץ לתא ולגוף. כמו כן, למשחלף האניונים תפקיד בחיבור של ממברנת התא לשלד התא, חיבור אשר משמר את צורת התא וגודלו.
מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
ביוגרפיה
עוד בחייו ניסה מקסימיליאן להוריש את כתרו לנכדו קרל, ולשם כך כינס אספת ממלכה באאוגסבורג בשנת 1518, אך חפצו לא עלה בידו. הוא מת ב-12 בינואר 1519 בדרכו לווינה. לאחר מותו הוצע הכתר לנסיך הבוחר פרידריך החכם מסקסוניה, אך זה עבר באותה עת את גיל חמישים וויתר על התואר. ב-28 ביוני 1519 נבחר נכדו של מקסימיליאן, קרל החמישי, לקיסר גרמניה.
משחלף אניונים 1
בכליית האדם נמצא האיזופורם kAE1 של החלבון, צורה אשר מקוצרת בקצה האמיני שלה. החלבון נמצא בתאי הצינורות המאספים בנפרון, שמנקזים את השתן שנוצר בכליות אל השופכן. תפקידו של החלבון במערכת זו הוא לשלוט על חומציות הכליה, באמצעות זירוז יצירת פרוטון וביקרבונט מפחמן דו-חמצני ומולקולת מים, פעולה המזורזת באמצעות קרבוניק אנהידראז. הפרוטונים עוברים דרך משאבת פרוטונים ומופרשים לשתנן, ואילו kAE1 משחלף ביקרבונט, שחשוב לתהליכים בדם, ובכך גם מטה את התגובה, לפי עקרון לה שטלייה.
מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
יחסו ליהודים
בתחילה לא אהד מקסימיליאן את היהודים. ב-18 במרץ 1496 פרסם איגרת בה תיאר את כל הפגיעות שפגעו כביכול היהודים בנצרות, וב-1497 גרש את יהודי מרבורג. אולם ב-1510 חל מפנה לטובה - הוא מינה את רבי יוסף בן גרשון מרוסהיים למפקד יהודי גרמניה, ומאז התייחס באהדה אל היהודים בממלכתו.
משחלף אניונים 1
אי-תפקוד של החלבון עלול להוביל למחלות שונות באדם, בהן חמצת אבובית הכליה וספרוציטוזיס תורשתי. מוטציות בחלבון עלולות להוביל גם לפגיעות גדולה יותר למחלות, בהן מלריה.
החלבון קיים הן בצורת דימר והן בצורת טטרמר. בדומה למשחלפי אניונים אחרים, יש לו קצה אמיני ארוך יחסית בתוך הציטופלזמה, וכן קצה קרבוקסילי קצר יחסית שאף הוא בציטופלזמה. קרבוניק אנהידראז II (Carbonic anhydrase II) יכול להיקשר למשחלף אניונים 1 בקצה הקרבוקסילי תוך החלפת פחמן דו-חמצני לביקרבונט. הביקרבונט מועבר אל מחוץ לתא תוך החלפתו ביון כלוריד.
מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
משפחתו
מנישואיו של מקסימיליאן למארי, דוכסית בורגונדיה, היו להם 3 ילדים:
סיקורסקי CH-37 מוהאבי
הסיקורסקי CH-37 מוהאבי (Mojave, על שם האומה הילידית בעלת אותו שם) היה מסוק תובלה כבד מתוצרת חברת סיקורסקי, בארצות הברית. המסוק הופעל על ידי צבא ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20. סימול החברה לדגם היה S-56.
תכנון ופיתוח
דגם S-56 יוצר כמענה לדרישת חיל הנחתים של ארצות הברית למסוק סער שיוכל לשאת 26 לוחמים, על ציודם. המסוקים הוזמנו ב-1951 וסומלו HR2S, על פי שיטת הסימול שהייתה נהוגה אז בצי ארצות הברית ובחיל הנחתים. אב הטיפוס, XHR2S, המריא לראשונה ב-1953 והמסוקים הסדרתיים הראשונים, מגרסה HR2S-1, סופקו לטייסת 1 (HMX-1) של חיל הנחתים ביולי 1956. בסך הכל יוצרו 60 מסוקים מגרסה זו. צבא ארצות הברית ביצע הערכה של אב הטיפוס ב-1954 והזמין 94 מסוקים תחת הסימול CH-37A. המסוק הראשון מגרסה זו סופק מקיץ 1956. עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 סופקו כל המטוסים שהוזמנו על ידי הצבא וחיל הנחתים. בתחילת שנות ה-60 שודרגו מסוקי הצבא לגרסה CH-37B, ונוספה להם מערכת לייצוב אוטומטי ויכולת להעמיס ולפרוק מטען בעת ריחוף. ב-1962 אוחדו שיטות הסימול בין זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, וסימולם של מסוקי חיל הנחתים שונה ל-CH-37C.
בעת כניסתם לשירות היה ה-CH-37 המסוק הגדול ביותר במערב, והמסוק הדו-מנועי הראשון מתוצרת חברת סיקורסקי. מנועי המסוק היו מנועי בוכנה מתוצרת פראט אנד ויטני מדגם R-2800 דאבל וואספ, שהותקנו בפודים חיצוניים. פוד המנוע הכיל גם את כני הנסע המתכנסים. התקנת המנועים בפודים חיצוניים איפשרה את פינוי גוף המסוק כולו למטען, אותו ניתן היה להעמיס דרך דלתות נפתחות בחרטום המסוק. המסוקים בדגמים הראשונים היו יכולים לשאת שלושה כלי רכב קלים (כמו ג'יפים) או 26 לוחמים. להבי הרוטור הראשי ומנור הזנב היו ניתנים לקיפול, לצורך חיסכון במקום על סיפון כלי שיט.
ה-CH-37 היה אחד ממסוקי התובלה האחרונים שהיו מונעים במנועי בוכנה. מנועים אלה גדולים, כבדים וחלשים יותר ממנועי הטורבו-ציר שהותקנו במסוקים חדישים יותר בשנים הבאות. בשל כך היה משך שירותו של המסוק קצר יחסית, ועד סוף שנות ה-60 של המאה העשרים הוצאו כולם משירות והוחלפו על ידי מסוקי סיקורסקי CH-54 טארהה בצבא ארצות הברית ומסוקי סיקורסקי CH-53 סי סטאליון בחיל הנחתים.
יחסי צרפת–רוסיה
היחסים בין צרפת לרוסיה קיימים כבר מאות שנים, וקיים ביניהם שיתוף פעולה נרחב במגוון תחומים.
האימפריה הרוסית
היחסים הדיפלומטיים בין צרפת ורוסיה כוננו בשנת 1702, כאשר צרפת שלחה שגריר (ז'אן-קזימיר בלוזה) למוסקבה. בעקבות ניצחון רוסיה על שוודיה במלחמת הצפון הגדולה, הקמתה של סנקט פטרבורג כבירתה החדשה של רוסיה בשנת 1712, והכרזה על הקמת האימפריה הרוסית בשנת 1721, הפכה רוסיה לראשונה לכוח מרכזי בענייני אירופה. ההפרדה הגאוגרפית בין שתי המדינות גרמה לכך שאף כאשר היו שתי המדינות מעורבות באותה מלחמה, כוחותיהם נלחמו רק לעיתים רחוקות כבעלי-ברית או במישרין אחד נגד השני כאויבים באותם שדות-קרב. עם זאת, הן היו מדינות מכריעות במאזן הכוחות האירופי, והן היו משני עברי המתרס במלחמת הירושה הפולנית, ובעלות ברית במלחמת שבע השנים.
רוסיה מילאה תפקיד מורכב במלחמות הנפוליאוניות. רוסיה לחמה נגד צרפת במלחמת הקואליציה השנייה, ולאחר עליית נפוליאון בונפרטה לשלטון בשנת 1799, רוסיה נותרה עוינת ולחמה נגד צרפת גם במלחמות הקואליציה השלישית והרביעית, שבהם ניצחה צרפת והשתלטה על כל מרכז אירופה. בשנת 1807 הקימה צרפת את דוכסות ורשה, שאיימה על רוסיה וגרמה למתיחות שהובילה לפלישה הצרפתית לרוסיה בשנת 1812. הפלישה הייתה תבוסה גדולה לצרפת ונקודת מפנה במלחמות הנפוליאוניות. רוסיה מילאה תפקיד מרכזי בהבסת נפוליאון בשנת 1814, בקונגרס וינה בשנים 15–1814, ותמכה בהחזרת בית בורבון לשלטון בצרפת. רוסיה הייתה המנהיגה של הקונצרט השמרני של אירופה, שביקש להחניק את המהפכות הליברליות.
המאה ה-19
בעקבות מהפכות אביב העמים בשנת 1848 ועליית נפוליאון השלישי לשלטון בצרפת, נהייתה רוסיה שוב עוינת לצרפת. נפוליאון השלישי תמך במהפכות לאומיות במדינות רבות-לאומיות כמו האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית, דבר שהתנגד לו בלהט המשטר הצארי ברוסיה. בריטניה וצרפת ראו בפעולותיה של רוסיה איום על האינטרסים שלהן במזרח התיכון, שכן שליטה ימית של רוסיה במצרים אסטרטגיים הייתה מפריעה לנוכחות הימית הבריטית והצרפתית באזור הים התיכון. ניסיונות הרוסים לשפר את עמדתם בבלקן ובים התיכון, הביאו למלחמת קרים, שבמהלכה פלשו כוחות צרפתיים ובריטיים לחצי האי קרים. מדיניות החוץ של רוסיה הקיסרית הייתה עוינת לצרפת הרפובליקנית במאה ה-19 ומאוד פרו-גרמנית.
הברית המשולשת משנת 1882 בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה הותירו את האימפריה הרוסית בעמדה פגיעה, בזמן שתבוסתה של צרפת במלחמתה מול פרוסיה משנת 1870 (פרוסיה הפכה בשנת 1871 לקיסרות הגרמנית בעקבות איחוד גרמניה) הובילה לבידודה בזירה הדיפלומטית. בניגוד להבדלים בין צורות המשטר בין שתי המדינות, צרפת הרפובליקנית ורוסיה האוטוקרטית, נוצר בין השתיים חיבור מהיר וחזק.
כבר משנת 1888 החלה צרפת להזרים הלוואות זולות לתעשייה הרוסית באמצעות הבורסה בפריז.
בשנת 1890 פקע הסכם הברית בין רוסיה לגרמניה אשר נחתם על ידי אוטו פון ביסמרק ב-1887. הקיסר הגרמני, וילהלם השני, אשר פיטר את ביסמרק מתפקידו, לא הגיב לבקשות הרוסים לחדש את ההסכם. בכך עורר את חשדם כי פניו אינם לשלום ודחף ליצירת הברית עם הצרפתים, שנתפסה כברית הגנה מול הגוש המרכז-אירופאי החזק. על פי אחד מסעיפי הברית הוסכם כי הברית הצרפתית-רוסית תתקיים כל עוד מתקיים ההסכם המשולש במרכז היבשת.
בשנת 1891 ביקרה משלחת של הצי הצרפתי ברוסיה והתקבלה בחמימות על ידי הצאר אלכסנדר השלישי. היה זה ביקור היסטורי אשר סימל את הפסקת העוינות בין שתי המדינות אשר התקיימה ביניהן מאז כיבושי נפוליאון. הברית שנחתמה ב-1892 נכנסה לתוקף ב-1894 והחזיקה מעמד עד לתום מלחמת העולם הראשונה.
הברית הצרפתית-רוסית יצרה בנוסף בעקיפין גם הבנה מוסכמת ומשולשת עם בריטניה, אשר הייתה קשורה בהסכמי הבנה עם רוסיה בנושאים נוספים שהיו במחלוקת בין המדינות. יחד עם ההסכמה הלבבית בין צרפת לבריטניה, הפכו שלוש המדינות למאוגדות תחת ברית משותפת שכונתה ההסכמה המשולשת.
המאה ה-20
בשנת 1902 כרתה יפן ברית צבאית עם הממלכה המאוחדת, שכונתה הברית האנגלו-יפנית. בתגובה, רוסיה פעלה עם צרפת להתנער מההסכמים להפחתת הכוחות הצבאיים במנצ'וריה. ב-16 במרץ 1902 נחתם הסכם הדדי בין צרפת לרוסיה. מאוחר יותר נלחמה יפן ברוסיה במלחמת רוסיה–יפן, ואילו צרפת נשארה נייטרלית בסכסוך הזה.
בשנים 1908–1909, במהלך משבר בוסניה, סירבה צרפת לתמוך ברוסיה נגד אוסטריה וגרמניה. העדר העניין הצרפתי בתמיכה ברוסיה בתקופת משבר בוסניה היה נקודת השפל ביחסים בין צרפת לרוסיה. זאת נוסף על ניקולאי השני, קיסר רוסיה, שלא עשה כל מאמץ להסתיר את סלידתו מחוסר התמיכה ממי שהייתה אמורה להיות בעלת הברית מספר אחת שלו. ניקולאי התייחס ברצינות לביטול הברית עם צרפת. קישור נוסף בין צרפת ורוסיה היה אינטרס כלכלי משותף. רוסיה ביקשה תיעוש, אך חסר היה לה את ההון לעשות זאת בעוד הצרפתים היו מוכנים להלוות את הכסף הדרוש למימון התיעוש של רוסיה. ב-1913 השקיעו המשקיעים הצרפתים 12 מיליארד פרנק צרפתי בנכסים רוסיים והפכו את הצרפתים למשקיעים הגדולים ביותר באימפריה הרוסית. התיעוש של האימפריה הרוסית היה בחלקו תוצאה של זרם עצום של הון צרפתי לאימפריה.
בשנת 1914 נרצח יורש העצר האוסטרי פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ובעקבות כך הגישה ממשלת אוסטריה אולטימטום לסרביה. משסירבה סרביה לכל סעיפי האולטימטום, הכריזה ממשלת אוסטרו-הונגריה מלחמה על סרביה והחלה לגייס את צבאה ב-28 ביולי 1914. רוסיה אשר תמכה באופן מסורתי בשאיפות הלאומיות של הסרבים, מיהרה להתייצב לצידם וגייסה את צבאה. בהתאם להסכם משנת 1892 בין צרפת לרוסיה, הייתה אף צרפת מחויבות לגייס את צבאה. גרמניה מצידה, מתוקף הסכם עם אוסטרו-הונגריה, גייסה אף היא את צבאה. עד מהרה הצטרפו כל המעצמות לצדדים היריבים (להוציא את ממלכת איטליה, ששמרה על נייטרליות ולא כיבדה את הברית המשולשת שכרתה עם אוסטריה וגרמניה בשל הטיעון כי הברית הייתה הגנתית ואילו אוסטריה הייתה התוקפן) ובעקבות כך פרצה מלחמת העולם הראשונה.
היחסים הדו-צדדיים של צרפת עם ברית המועצות חוו עליות וירידות דרמטיות עקב פלישת הצבא האדום לצ'כוסלובקיה וברית צרפת עם נאט"ו. מנהיג ברית המועצות לשעבר, מיכאיל גורבצ'וב, ביקר בצרפת באוקטובר 1985 כדי לאחות את הקרעים ביחסי ארצו עם צרפת. אף על פי כן, נמשכה פעילותה הבילטרלית של צרפת עם נאט"ו, דבר שהחריף את היחסים בין צרפת לברית המועצות.
היחסים כיום
לאחר קריסת ברית המועצות, היחסים הבילטראליים בין צרפת לרוסיה היו חמים מתחילה. ב-7 בפברואר 1992 חתמה צרפת על הסכם דו-צדדי, בהכרה ברוסיה כיורשת ברית המועצות. כפי שמתואר על ידי משרד החוץ הצרפתי, היחסים הבילטראליים בין צרפת לרוסיה נשארים לאורך זמן, ונשארו חזקים עד עצם היום הזה.
במלחמת גאורגיה–רוסיה בשנת 2008 לא התעקש סרקוזי על שלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה. יתר על כן, לא היו מחאות צרפתיות כאשר רוסיה לא צייתה להסכם שהשיג סרקוזי, ועל פיו ייסוג הצבא הרוסי מגאורגיה, ובתמורה יוכרו הממשלות החדשות בשטחה.
בשנת 2010 מכרה צרפת לרוסיה ספינות תקיפה אמפיביות מדגם מיסטראל, והיא עסקת הנשק הגדולה הראשונה בין רוסיה לעולם המערבי מאז מלחמת העולם השנייה. העסקה זכתה לביקורת על הזנחת האינטרסים הביטחוניים של פולין, המדינות הבלטיות, אוקראינה וגאורגיה.
בסקר שנערך בשנת 2013 ב-BBC, ב-25% מהצרפתים הביעו דעה החיובית על רוסיה, 63% הביעו דעה שלילית, ואילו 49% מהרוסים הביעו בדעה חיובית על צרפת, ו-10% הביעו דעה שלילית.
לפני מלחמת האזרחים בסוריה, היחסים בין צרפת לרוסיה היו טובים בדרך כלל. לאחר שנים של דשדוש מאחורי גרמניה ואיטליה, החליטה צרפת לשנות את עמדותיה, על ידי הדגשת היחסים הדו-צדדיים. מאז משבר החוב האירופי, המעצמות האירופיות נאלצו לבסס את כלכלתם על ידי פנייה לשווקים המתעוררים יותר, ומוסקבה ביקשה בינתיים לגוון את הכלכלה שלה. הנשיא הולנד סיכם את הגישה כלפי מה שאחדים אמרו כלפי מערך הדיכוי של פוטין, במהלך ביקורו הרשמי הראשון במוסקבה בפברואר 2013: "אני לא צריך לשפוט, אני לא צריך להעריך".
צרפת ורוסיה הותקפו על ארגון הטרור המזרח תיכוני דאעש, וכתגובה, פרנסואה הולנד וולדימיר פוטין הסכימו על שיתוף פעולה של הכוחות המזוינים שלהם במאבק נגד ארגון הטרור. נשיא צרפת קרא לקהילה הבינלאומית להביא "את כל אלה שיכולים להיאבק באופן ריאלי נגד צבא הטרור הזה בקואליציה גדולה וייחודית". שיתוף הפעולה בין צרפת לרוסיה נחשב מהלך "חסר תקדים", בהתחשב בכך שצרפת היא חברה בנאט"ו.
במהלך המשבר האוקראיני-רוסי (2021–2022), צרפת ניסתה למנוע הסלמה בין המדינות. בפועל, רוסיה תקפה צבאית את אוקראינה. צרפת הצטרפה לעיצומים שהטילו מדינות מערביות אחרות על רוסיה. אלה התווספו לעיצומים שהוטלו לאחר סיפוח חצי האי קרים (2014). נשיא צרפת עמנואל מקרון אמר שרוסיה עשתה שגיאה קשה בכך שפלשה לאוקראינה, אך קרא שלא להשפילהּ. "חשוב לבנות דרך לשיפור היחסים הדיפלומטיים בין רוסיה והמערב ביום שאחרי המלחמה", אמר.
יחסים דיפלומטיים
צרפת מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-5 קונסוליות בקאזאן, נובוסיבירסק, רוסטוב על הדון, סנקט פטרבורג ויקטרינבורג. מאידך, רוסיה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-4 קונסוליות בביאריץ, ליון, מרסיי, ושטרסבורג.
סולטנות רום
סולטנות רום הייתה סולטנות סלג'וקית-טורקית ששלטה באסיה הקטנה החל בשנת 1077 ועד ל-1307, תחילה מאיזניק ולאחר מכן מקוניה. בשיאה השתרעה הסולטנות מהים התיכון בדרום ועד לים השחור בצפון. היא הייתה מדינת שארית של האימפריה הסלג'וקית.
השם
השם "רום" בא לסולטנות מהאימפריה הביזנטית, יורשתה של האימפריה הרומית במזרח, ובטורקית מודרנית, מועדפים, השמות "המדינה הסלג'וקית של אנטוליה" (Anadolu Selçuklu Devleti) או "הסלג'וקים של טורקיה" (Türkiye Selçukluları). קוניה בירתה העניקה לסולטנות גם את השמות "סולטנות קוניה" או "סולטנות איקוניום", שמה הקודם של העיר.
התפתחות
הסולטנות התפתחה אף על פי ששנותיה הראשונות התאפיינו ביריבות עם האימפריה הסלג'וקית ממזרח לה, אך יריבות זו דעכה עם מותו של מלכשאה ב-1092. מסע הצלב הראשון דחק את רום ממערב אסיה הקטנה ב-1097, והצלבנים השתלטו על בירתה איזניק בדרכם לירושלים. אחד מפלגי הצלבנים בראשות בלדווין הראשון מלך ירושלים הקים את רוזנות אדסה הקטנה סביב העיר אורפה בדרום אסיה הקטנה, וזו התקיימה משך חצי מאה. סולטאן רום הגיב בהעברת בירתו מאיזניק לקוניה בליבה של רמת אנטוליה. במחצית המאה ה-12 הקיפה הסולטנות את כל מרכז אנטוליה כמעט, והסולטאן קיליצ' ארסלן השני (II. Kılıç Arslan) אשר עלה לשלטון בשנת 1156, השלים את כיבושה ב-1174, עת השתלט על סיוואס בצפון, ועל אזור מלטיה בדרום מערבה של אסיה הקטנה ובכך הביא את השושלת הדנישמנדית אל קצה. שנתיים לאחר מכן, ב-17 בספטמבר 1176 הביס קיליצ' ארסלן השני את הצבא הביזנטי בקרב מיריאקפלון, סמוך לדניזלי במערב אסיה הקטנה, והחל שוב דוחק את הביזנטים ממערב אנטוליה. קוניה נכבשה באופן זמני על ידי נושאי הצלב במסע הצלב השלישי ב-1190, אך הסולטנות התגברה על כך, ועם שקיעת האימפריה הסלג'וקית במזרח ב-1194, נותרה רום המדינה הסלג'וקית העצמאית היחידה. בשנים אלה החלו קמות הנסיכויות הביליקיות הראשונות, אך אלה התרכזו בשלב זה בחלקה המזרחי של אסיה הקטנה. כך גם לגבי ממלכת קיליקיה הארמנית אשר התבססה ממזרח לסולטנות רום החל בסוף המאה ה-11.
בשנת 1205 תפס גיאסדין קייהיסרב הראשון (I. Gıyaseddin Keyhüsrev) את השלטון בשנית ושיחרר את קוניה משליטת האימפריה של ניקאה. שנתיים לאחר מכן, ב-1207 כבש את אנטליה בדרום, ויורשו, איזדין קייקבוס הראשון (I. İzzeddin Keykavus) כבש את סינופ והפך את האימפריה של טרפזונטס למדינה וסאלית ב-1214. אלה היו שנות השיא של הסולטנות והיא קנתה לעצמה דריסת רגל אפילו בחצי האי קרים בצפון הים השחור. בתקופה זו נהנתה רום מקשרי מסחר ענפים בנמליה בשני הימים - השחור והתיכון - ועמדה בקשרים הדוקים עם ג'נובה. הוקמה רשת ענפה של קרוונסראים (חאנים) לאורך דרכי השיירות, ועושרה של הסולטנות איפשר לה לפרוש את שלטונה על נסיכויות מקומיות ממזרח לה.
שקיעה
הגעתם של המונגולים לאסיה הקטנה בשנת 1242 סימנה את תחילת שקיעתה של רום. ב-26 ביוני 1243 הובס צבאה של הסולטנות על ידי המונגולים בקרב קסדה (Kösedağ) ליד סיווס, הסולטאן נמלט לאנטליה, ורום הפכה לוסאלית של המונגולים. ב-1246 התפצלה הסולטנות בין שלושה יורשים ושניים מהם שמרו על עצמאות יחסית, אך עשר שנים לאחר מכן שוב הביסו המונגולים את הסלג'וקים בקרב ליד אקסראי בקפדוקיה, וכל אנטוליה נכבשה על ידי המונגולים.
משלב זה החלה התפרקותה של הסולטנות לכעשרים נסיכויות נפרדות שבראש כל אחת מהן עמד ביי (נסיך). הממלוכים חשו לעזרת הסלג'וקים ב-1277 ואף הביסו את המונגולים, אך בהיעדר ישות סלג'וקית בעלת עוצמה צבאית אשר תקבל אחריות על אסיה הקטנה, שבו הממלוכים למצרים, והמצב שב לקדמותו.
הסולטנות פרפרה במשך 30 שנים נוספות, כשהיא שולטת בקוניה ובאזורים המקיפים אותה בלבד, ולבסוף ב-1307, נרצח הסולטאן האחרון. קרוב משפחה רחוק של המשפחה המלכותית ניסה לקחת את השלטון לידיו ולהכריז על עצמו כביי קוניה, אך ב-1328 השתלט הביי של נסיכות קרמנאואולו (Karamanoğlu) על העיר, ורום ירדה מעל בימת ההיסטוריה.
אריין רובן
אַרְיין רוֹבֵּן (בהולנדית: Arjen Robben; נולד ב-23 בינואר 1984) הוא כדורגלן עבר הולנדי. רובן ערך 96 הופעות והבקיע 37 שערים במדי נבחרת הולנד, בה שימש מספר שנים קפטן, עד לפרישתו ממנה בשנת 2017. ביוני 2020 הודיע כי ישוב לשחק במדי חרונינגן, כשנה לאחר פרישתו ממשחק פעיל, אך פרש סופית ביולי 2021 בשל פציעות, בגיל 37.
רובן שיחק בעבר בקבוצת חרונינגן, שלשחקנה המצטיין הוכתר בעונת. לאחר מכן שיחק בפ.ס.ו איינדהובן, עימה זכה באליפות וזכה בתואר השחקן הצעיר הטוב של הולנד בזמנו. ב-2004 עבר לצ'לסי האנגלית, זכה עימה בשתי אליפויות רצופות ונבחר לשחקן הליגה לחודש נובמבר 2005. לריאל מדריד, לשורותיה עבר ב-2007, עזר לזכות באליפות לה ליגה ה-31 שלה. לאחר שעבר לבאיירן מינכן ב-2009, עזר לה לזכות בטרבל כאשר הוא מבקיע את שער הניצחון בגמר ליגת האלופות 2013 נגד בורוסיה דורטמונד ונבחר לשחקן המצטיין של המשחק.
ראשית הקריירה
רובן נולד בעיירה בדום שנמצאת במחוז חרונינגן שבהולנד ונכנס לעולם הכדורגל כבר בגיל צעיר. הוא החל לשחק עם קבוצות מקומיות והתמסר לשיטה שפיתח המאמן ההולנדי ויל קורבר, שעקרונה הוא לימוד ושינון מהלכים ותרגילים במצבים של אחד על אחד. כישרונו עם הכדור, בנוסף לשליטתו בכדור ועבודת הרגליים הזריזה שלו, הפכו את רובן לשחקן בעל ערך והוא במהרה הוחתם על ידי המועדון המקומי חרונינגן.
חרונינגן
בשנת 1999 רובן שובץ על ידי חרונינגן בקבוצת הנוער רמה ג' של המועדון. בקבוצה זו הבקיע 50 שערים והמאמן יאן ואן דייק צירף אותו כקיצוני לסגל הקבוצה הראשונה במשחק החוץ של הקבוצה בנובמבר 2000 נגד טוונטה. לראשונה הועלה למגרש ב-3 בדצמבר 2000, במשחק נגד ואלבייק, כמחליף לשחקן הפצוע לאונרדו דוס סנטוס בדקה ה-79. בתקופת החורף רובן הצליח להשיג מקום בהרכב הפותח של הקבוצה. במשך 18 משחקים, בהם פתח בעבור הקבוצה בעונת, הבקיע שני שערים. רובן קיבל את תואר השחקן הטוב במועדון לאותה עונה, ויחד עם חברו לקבוצה ג'ורדי הוגסטרייט, הציג את הכוח של האקדמיה לנוער של חרונינגן. בתקופת היותו בקבוצה יציבותו השתפרה ובמשך העונה השנייה שיחק 28 משחקים והבקיע 6 שערים. לפני תחילת עונת רובן עבר לפ.ס.ו איינדהובן בתמורה ל-3.9 מיליון יורו.
פ.ס.ו איינדהובן
בעונתו הראשונה עם איינדהובן, עונת 2002/2003, רובן שיחק ב-33 משחקים והבקיע 12 שערים. הוא זכה בתואר שחקן הקבוצה לצד החלוץ מתיאה קז'מן, עמו היה לו שיתוף פעולה מעולה שעדיין מתייחסים אליו אוהדי פ.ס.ו בתור "בטמן ורובן", (כינויו של קז'מן היה 'בטמן'). רובן נמנה בין חברי הקבוצה כשזו זכתה באליפות השבע עשרה שלה, תוך זכייה בפרס השחקן המוכשר של השנה.
לאחר פתיחה טובה זו, פ.ס.ו לא יכלה להמשיך ביכולת הטובה ונאבקה על המקום השני בליגה עם אייאקס אמסטרדם. רובן ביקר בלונדון ופגש במאמן מנצ'סטר יונייטד, אלכס פרגוסון, אך המחיר שהוצע למעברו היה נמוך בעבורו ובעבור הקבוצה. יושב ראש איינדהובן, הארי ואן ראיי, אמר ליונייטד שההצעה שגובהה 7 מיליון יורו תקנה להם רק חולצה חתומה של רובן. כמעט מיד לאחר מכן, רומן אברמוביץ', בעליה של קבוצת צ'לסי, הציע 18 מיליון יורו בתמורה לשחקן, ופ.ס.וו הסכימה. שאר העונה שלו עם פ.ס.ו הייתה מאכזבת. הוא נפצע פעמיים באותו אזור והחמיץ מספר רב של משחקים. בסוף העונה, רובן הבקיע 5 פעמים ב-23 משחקים.
צ'לסי
רובן לא ערך את הופעת הבכורה התחרותית שלו במדי צ'לסי עד נובמבר 2004, מאחר שהיה פצוע מאז משחק הידידות נגד רומא לפני תחילת העונה. רובן החמיץ לא מעט משחקים עקב פציעה בעונת ומשום כך שותף רק ב-18 משחקים, מספר המשחקים הקטן ביותר בהם שותף מאז העונה הראשונה שלו עם קבוצה בוגרת בעונת 2000/2001.
הקריירה המוקדמת שלו בצ'לסי אופיינה על ידי התצוגות המרשימות שלו כקיצוני ייחודי בכדורגל האנגלי. התרומה המיידית שלו לזריזות השלישייה ההתקפית ששיחקו בה דמיאן דאף והחלוץ דידייה דרוגבה הייתה כנראה התוצאה הטובה ביותר של הגעתו של רובן. למרות זאת, רובן נפצע קשות במשחק חוץ בליגה נגד בלקברן רוברס ונאלץ לשבת על הספסל במשחקי האליפות, בהם הגיעה הקבוצה לחצי גמר ליגת האלופות. כאשר שב לכשירות לעונת 2005/06, רובן היה חלק משמעותי באגף שמאל של צ'לסי. ב-28 משחקים, רובן תרם שישה שערים והקבוצה זכתה באליפות השנייה ברציפות שלה, הפעם הראשונה שהמועדון הלונדוני עשה זאת.
בעונה זו רובן קיבל את שני הכרטיסים האדומים הראשונים שלו בקריירה בשני המשחקים נגד סנדרלנד ווסט ברומיץ' אלביון. הוא היה מעורב במאורע עם שוער ליברפול חוסה ריינה: לקראת סוף משחק הליגה בין צ'לסי וליברפול בסטמפורד ברידג', בו צ'לסי ניצחה 0–2, ריינה הרים את ידו בסמוך לפרצופו של רובן לאחר כמה מילים פרובוקטיביות מפיו של רובן, שהגיב על כך שריינה ביצע עבירה על איידור גודיונסן. רובן נפל בדרמטיות לרצפה, וריינה קיבל כרטיס אדום על "התנהגות אלימה". כתוצאה מהמאורע, רובן מותג כשחקן דרמה על ידי מגוון מקורות מדיה. ריינה הגיב שרובן "שיחק מספיק טוב בשביל לזכות באוסקר" בעבור התאטרליות שבמעשיהו. הכרטיס האדום של ריינה לא בוטל, למרות זאת.
לאחר מונדיאל 2006, רובן חזר צ'לסי מחודשת. עם הצטרפותם של אנדריי שבצ'נקו, מיכאל באלאק ואשלי קול, המנג'ר של צ'לסי, חוסה מוריניו הניח בצד את פורמציית ה 3–4-3 עם שני קיצונים כמו שעשה בשנתיים שלפני כן ובמקום זה החל להשתמש במערך 1–2–4–3, עם הקשרים פרנק למפארד ומייקל אסיין בצדדים במקום קיצוניים-מומחים כמו רובן. משום כך, רובן נאבק על מקום בהרכב הפותח של צ'לסי בפתיחת העונה.
בנובמבר 2006 העניק מוריניו לרובן יותר הזדמנויות משחק, כחלוץ שני, חלוץ יחיד וכקיצוני, כאשר מוריניו חזר לשיטת ה-3–4-3 המנוסה והישנה. לאחר חסרונו של ג'ו קול עקב פציעת ברך, רובן הוכר כשחקן מהותי בעבור צ'לסי בזכות יכולתו ליצור מצבים מהירים באגפים בקבוצה שלא נהנית משחקנים מוכשרים בכדרור מלבדו. הוא הוכר כשחקן המצטיין ב-23 בדצמבר במשחק נגד וויגאן, משחק בו בישל שני שערים והבקיע את השער המנצח. הוא הושבת, שוב עקב פציעה, למשך כמה שבועות.
בינואר 2007, רובן חזר לשחק, במשחק מול וויגאן הוא בישל, הבקיע וקיבל את תואר השחקן המצטיין. לאחר שנפצע במשחק מול ליברפול ב-20 בינואר 2007. רובן חזר לשחק בניצחון הקבוצה 0–3 על מידלסברו בפברואר, משחק בו גרם לשער עצמי. רובן עלה כמחליף במשחק נגד פורטו, ובלט מיידית במגרש לאחר ששלח הרמה שהובקעה על ידי אנדריי שבצ'נקו והתוצאה השוותה. רובן עלה לשחק במחצית השנייה בגמר גביע הפוטבול ליג ובישל לדידייה דרוגבה שנגח את שער הניצחון. הוא גם הבקיע שער חשוב במשחק הגומלין בליגת האלופות נגד פורטו. צ'לסי ניצחה 2–3 במצטבר.
בסוף מרץ 2007 רובן עבר ניתוח בברך לאחר שנפצע בעת חזרתו ממשחק עם נבחרתו. הפציעה הייתה אמורה להוריד אותו לספסל למשך ארבעה שבועות. רובן ערך את חזרתו לכדורגל במשחק חצי גמר ליגת האלופות נגד ליברפול ולקח חלק קטן בגמר הגביע האנגלי נגד מנצ'סטר יונייטד שנערך ב-10 במאי, בו צ'לסי ניצחה.
לאחר הגמר רובן שלל ספקולציות לגבי עתידו במועדון בראיון: "אני תמיד רציתי להישאר. אהיה פה בעונה הבאה, לבטח". אז, באוגוסט, התקשורת הספרדית דיווחה כי ריאל מדריד הייתה קרובה להחתים אותו או את מיכאל באלאק. המאמן המדרידאי ברנד שוסטר אמר לרדיו ספרדי, "אני מקווה שנוכל להכריז את החתמתם של אחד או שניים מהשחקנים בקרוב." נאמר על שוסטר שדרש להביא את באלאק, בעוד ידוע שנשיא מדריד, רמון קלדרון, מעדיף את רובן. רובן אמר לעיתון הספרדי "אס": "אני לא יודע מתי תתקיים עסקה. הייתי רוצה לשלוח הודעה לאוהדי מדריד, אבל אני לא יכול עד שעתידי יסודר."
ריאל מדריד
רובן השלים את מעברו לריאל מדריד כאשר חתם על חוזה ל-5 שנים, ב-22 באוגוסט 2007. דיווחים הודיעו כי סכום ההעברה הוא 36,550,000 יורו, ובכך נהפך לשחקן הרביעי היקר ביותר שריאל החתימה עד אז, אחרי זינדין זידאן, לואיש פיגו ורונאלדו. הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הייתה ב-18 בספטמבר 2007, במשחק ליגת האלופות הראשון בעונה נגד ורדר ברמן, במשחק בו ריאל מדריד ניצחה 1–2. את הופעת הבכורה בליגה ערך רובן בספטמבר 2007 במשחק ליגה מול ריאל ואיאדוליד, כשהחליף את רויסטון דרנתה. ב-17 באוקטובר, בזמן ששיחק בעבור הנבחרת ההולנדית, רובן מתח שריר בירך והושבת לשישה שבועות. הוא שיחק בפעם הראשונה ב"קלאסיקו" ב-23 בדצמבר 2007, כחילוף לרוביניו בדקה ה-85. את שער הבכורה שלו בקבוצה הבקיע ב-2 בינואר 2008, במשחק גביע המלך. בפברואר 2008 הבקיע רובן את שער הליגה הראשון שלו במדי ריאל מדריד, בניצחון 0–7 על ריאל ואיאדוליד. את עונת הבכורה שלו בריאל מדריד, 2007/08, סיים רובן עם 28 הופעות וחמישה שערי ליגה, אחד מהם בניצחון 1–4 בקלאסיקו השני לאותה עונה. בסיום העונה זכה רובן עם ריאל מדריד באליפות הלה ליגה.