cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אק מאגהומה
קריירת מועדונים
ביוני חתם לשנתיים בברמינגהאם סיטי, בה התאחד עם מאמנו לשעבר גארי רואט. בסיום העונה הראשונה, חתם על חוזה שהשאיר אותו בקבוצה עד שנת. בעונת נבחר לכדורגלן השנה של המועדון על ידי השחקנים.
ב-19 באוקטובר 2020 חתם במזרח בנגל מהסופר ליג ההודית. מאגהומה הבקיע צמד בהפסד 3-2 להיידראבאד.
ביוני הצטרף לספאדלינג יונייטד מהליגה הצפונית עד למנת לשמור על כושר. באוקטובר, מאגהומה חתם בהמפסטד טאון.
קריירה בינלאומית
במאי מאגומה זומן לראשונה לסגל נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. ב-20 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-0 ל. רק במרץ רשם את הופעתו השנייה בנבחרת בהפסד 1-0 ל.
חוק עבודת הנוער
חוק עבודת הנוער, תשי"ג-1953, מסדיר את העסקת הנוער בישראל.
חוק עבודת הנוער הוא אחד מחוקי המגן הקיימים במדינת ישראל. מטרתו היא להסדיר את זכויותיהם של הנערים העובדים מגילאי 15 עד 18 ולמנוע פגיעה בחייהם: בלימודיהם, בבריאותם או בהתפתחותם התקינה.
היסטוריה חקיקתית
חוק עבודת הנוער נחקק ב-1953 וקובע את תנאי ההעסקה הייחודיים לבני הנוער.
כשהחוק נחקק רוב הנוער העובד לא למד במקביל בבית הספר מתוך קשיים כלכלים באותה תקופה, אך עם הזמן החוק השתנה בהתאם לזמן בעיקר בשנות ה-70 וה-90.
בשנת 2012 בעקבות כניסתו לתוקף של החוק להגברת האכיפה של דיני העבודה, רבים מן המעסיקים של בני הנוער נקנסו על ידי  הפקחים של המשרד תמ"ת בשל שעות עבודה שבני הנוער עבדו מעבר למסגרת שעות העבודה על פי החוק. שר התמ"ת באותה תקופה, שלום שמחון, החליט לבחון מחדש את החוק באמצעות מועצת הנוער שבה השתתפו נציגי ההסתדרות,תנועות נוער ונציגי הממשלה. לבסוף המחלקה משפטית של המשרד הכינה הצעת חקיקה שהתקבלה ונכנסה לעדכון האחרון של החוק בשנת 2016.
מבנה החוק
החוק מורכב מ-7 חלקים. זה פירוט החלקים העיקריים:
גיל עבודה ועבודות אסורות
גיל העסקה המינימלי לנוער במהלך שנת הלימודים הוא 16 אם חל עליו חוק לימוד חובה. אם לא חל על הנער חוק לימוד חובה הגיל המינימלי להעסקתו הוא 15. גיל העסקה מינימלי במהלך חופשות רשמיות (החופש הגדול) הוא מי שמלאו לו 14 שנים.
עבודות אסורות
החוק אוסר על העסקת בני הנוער בעבודות מסוכנות או שאינן הולמות כמו עבודות פיזיות, סביבתיות ולא הולמות. כגון:
בדיקות רפואיות
התנאי להעסקת נער הוא בדיקה רפואית על ידי רופא משפחה וקבלת אישור רפואי להעסקתו.
הבדיקה כוללת: לא כולל בדיקות מיוחדות בעבודות המחייבות בדיקות התאמה.
שעות עבודה ושכר
חוק עבודת הנוער מפרט את זכויותיהם של בני הנוער שעובדים ואת חובות מעסיקיהם.
על פי החוק נער יכול לעבוד עד 40 שעות שבועיות ושכרו גם בהתאם (נכון לשנת 2020):
חופשה שנתית
מכסת החופשה השנתית לנער גדולה מזו הניתנת לבוגר, והיא 18 יום בשנה לעומת 14 יום לבוגר (בשני המקרים כוללים ימי חופשה אלה גם את המנוחה השבועית). נער שעבד רק בחופשת הקיץ זכאי למכסה זו כפול מספר ימי עבודתו חלקי 240 (כלומר יותר מהמתבקש באופן יחסי למשך תקופת ההעסקה). אם לא ניתנה לנער חופשה בתשלום כמתבקש מכלל זה, יש לשלם לו פדיון חופשה בסיום עבודתו.
AJS Silver Streak
AJS Silver Streak הוא אופנוע מתוצרת יצרנית המכוניות והאופנועים AJS (שם מלא: "A. J. Stevens & Co. Ltd "), אשר נרכשה בשנת 1931 על ידי יצרנית האופנועים Matchless  אשר יוצר בבריטניה בין השנים 1938–1939.
לדגם ה-"AJS Silver Streak" היה מרווח קרקעי גבוה ומגן ארכובה משמעותי שהפך אותו לאופנוע תחרותי טוב.
מרגרט המילטון (מדענית)
מרגרט הפילד המילטון (באנגלית: Margaret Heafield Hamilton; נולדה ב-17 באוגוסט 1936, פאולי, אינדיאנה, ארצות הברית) היא מדענית מחשב, מהנדסת מחשבים, ואשת עסקים אמריקאית. היא ניהלה את חטיבת הנדסת התוכנה של מעבדת המיכשור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), אשר פיתחה את תוכנת הטיסה עבור תוכנית החלל אפולו. עבודתה של המילטון מנעה ביטול של הנחיתה על הירח של אפולו 11. בשנת 1986, יסדה והייתה למנכ"ל חברת המילטון טכנולוגיות, בקיימברידג', מסצ'וסטס. החברה התרכזה בפיתוח שפת המערכות האוניברסלית שפיתחה המילטון, על בסיס מתודולוגיה לעיצוב מערכות ותוכנה שהגתה וכינתה DBTF (Development Before The Fact, היינו פיתוח לפני מעשה).
המילטון פרסמה למעלה מ-130 מאמרים אקדמיים ודו"חות מקצועיים במסגרת למעלה מ-60 מיזמים ושש תוכניות גדולות שבהן הייתה מעורבת.
ראשית דרכה
מרגרט הפילד נולדה לקנת ולרות אסתר הפילד (לבית פארטינגטון). היא סיימה את לימודי התיכון בהנקוק, מישיגן בשנת 1954, ולאחר מכן למדה לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת מישיגן אך השלימה אותו במכללת ארלהם באינדיאנה, בשנת 1958. לאחר לימודיה, עסקה המילטון זמן קצר בהוראת מתמטיקה וצרפתית בבית ספר תיכון, בזמן שבעלה השלים את התואר הראשון שלו. הם עברו לבוסטון, והמילטון התכוונה ללמוד מתמטיקה טהורה באוניברסיטת ברנדייס. בינתיים נטלה משרה זמנית ב-MIT, שבה פיתחה תוכנה לחיזוי מזג אוויר על גבי מחשבי ה-PDP-1 וה-LGP-30 במעבדה לבינה מלאכותית של פרופסור מרווין מינסקי עבור פרופסור אדוארד לורנץ מהמחלקה למטאורולוגיה. באותה עת, מדעי המחשב והנדסת תוכנה טרם הוכרו כתחומי ידע בפני עצמם, אלא היו מלאכות שנלמדו במקום, תוך כדי עשייה.
בין 1961 ל-1963 עבדה המילטון על מיזם SAGE במעבדת לינקולן ב-MIT, שם יצרה תוכנה למטרת איתור כלי טיס עוינים, והשתתפה בעבודות אחרות עבור מעבדות המחקר של חיל האוויר של ארצות הברית בקיימברידג'.
נאס"א
בהמשך הצטרפה המילטון למעבדת צ'ארלס סטארק דרייפר ב-MIT, שעסקה באותה עת בהכנת משימת אפולו. היא התמנתה לאחראית ומנהלת התיכנות במשימה. בשנת 1965.
בנאס"א, הצוות של המילטון היה מופקד על יצירת מערכת ההנחיה של אפולו שתנווט ותנחית את החללית על הירח, ועל פיתוחי המשך של אותה מערכת ששימשו במשימות מאוחרות יותר (לרבות סקיילאב).
אפולו 11
בזכות המילטון נמנע ביטול של משימת אפולו 11 אשר נחתה על הירח. שלוש דקות לפני שרכב הנחיתה הירחי הגיע אל פני הירח, הופעלו כמה אזהרות במחשב. נוצר עומס נתונים נכנסים, מכיוון שמערכת המכ"ם rendezvous (שאינה נחוצה לשם נחיתה) עדכנה שוב ושוב מונה כלשהו, מה שגזל מחזורי חישוב מן המחשב. הודות לעיצוב המוקשח של המחשב, הוא לא נתקע לגמרי אלא הצליח להמשיך לפעול: תוכנת הטיסה של החללית תוכננה כך שתתעדף הליכים חשובים (כמו הליכי הנחיתה) על פני הליכים פחות חשובים. התקלה עצמה, שניסתה לקדם את המונה, הייתה קשורה להפעלה שגויה של המכ"ם על ידי טייסי החלל.
מורשת מדעית
המילטון צברה מומחיות בתחומים (הצעירים דאז) הבאים: תכנון מערכות ופיתוח תוכנה, ניתוח מערכות והליכים, מתודולוגיית פיתוח תוכנה, שפות מידול למערכות פורמליות, סביבות מחזור-חיים, שיטות להבטחת אמינות תוכנה ושימוש מחדש, אוטומציה, הבטחת איכות תוכנה, שילוב מערכות, ניפוי שגיאות, ממשק משתמש, מערכות הפעלה, ועוד.
בנובמבר 2016 החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה להעניק לה את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
כוח משיכה (סרט, 2013)
כוח משיכה (באנגלית: Gravity) הוא מותחן מסוגת דרמה משנת 2013. מרבית הסרט מתרחש בחלל החיצון ולכן הסרט מסווג כסרט מדע בדיוני, וזאת על אף שאין בו אלמנטים עתידניים. הסרט בוים על ידי אלפונסו קוארון, שגם כתב את התסריט, עם בנו ג'ונאס קוארון. בסרט מככבים סנדרה בולוק וג'ורג' קלוני בתפקיד שני אסטרונאוטים הניצלים ממעבורת חלל שנפגעה, ומנסים לעשות את דרכם בחזרה לכדור הארץ.
כמעט כל עלילת הסרט מתרחשת בחלל, שעל התנאים בו מספרות כתוביות בפתיחת הסרט: "בחלל הטמפרטורה נעה בין 125 מעלות ל-100 מעלות מתחת ל-0. אין לחץ אוויר. אין חמצן. אי אפשר לחיות בחלל". מאפיין נוסף של השהות בחלל, שאותו הצופים רואים היטב במהלך הסרט, הוא היעדר תחושת כוח משיכה (חוסר משקל).
למרות קשיי הפקה שכללו מעבר של הזכויות להפקת הסרט מסרטי יוניברסל לחברת האחים וורנר, וחוסר החלטיות על הליהוק הסופי של השחקנים המובילים, עם יציאתו הסרט זכה לשבחים של מבקרים ולאהדת הקהל. הסרט זכה בשבעה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר, פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר, פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר, פרס אוסקר לעריכת הסאונד הטובה ביותר ופרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
הסרט שוחרר לאקרנים ב-3D (תלת-ממד) בכל רחבי הארץ ובעולם, הכניס 716 מיליון דולר ברחבי העולם והפך לשובר קופות.
עלילה
מת'יו (מאט) קובלסקי (ג'ורג' קלוני) הוא מפקד מעבורת החלל "אקספלורר" שנשלחה לתקן את טלסקופ החלל האבל, וד"ר ראיין סטון (סנדרה בולוק) היא מומחית משימה בצוות המעבורת. השניים שוהים בחלל, מחוץ למעבורת, במשימת התיקון. בחוץ שוהה אסטרונאוט נוסף, ועוד שניים נמצאים במעבורת. פיצוץ של לוויין רוסי גורם לרסיסיו להתפזר בחלל. מרכז הבקרה ביוסטון מזהיר את האסטרונאוטים מהסכנה שבפגיעת פסולת החלל במעבורת, אך האזהרה אינה מועילה. המעבורת נפגעת, ומבין כל אנשי הצוות רק קובלסקי וסטון נותרים בחיים. כדי להינצל, קובלסקי מורה לסטון להצטרף אליו להליכת חלל לתחנת החלל הבינלאומית, שבה יוכלו לקחת חללית לכדור הארץ.
כאשר הם מגיעים לתחנת החלל הם מתקשים לעגן את עצמם ולהתחבר לתחנה. עקב תקלה קובלסקי מתנתק מסטון כדי לאפשר לה להינצל, ונעלם במרחבי החלל. סטון מגלה שגם תחנת החלל ניזוקה. צוותה נטש אותה בחללית סויוז, והחללית הנוספת שנותרה אינה מתאימה לחזרה לכדור הארץ, משום שמצנחה נפתח. קובלסקי, שהתנתק מסטון ומרחף בחלל, משוחח עם סטון ומציע שתשתמש בחללית כדי להגיע לתחנת החלל הסינית טיאנגונג, ולהשתמש בה לשם חזרה לכדור הארץ.
סטון נכנסת לתחנת החלל רגע לפני שמלאי החמצן שלה אוזל, אך נאלצת להימלט בחללית משרפה שפרצה בתחנה. היא נאלצת לצאת להליכת חלל כדי לשחרר את מצנח החללית, ומיד כשהיא נמלטת ענן הרסיסים משלים סיבוב נוסף, ומשמיד את תחנת החלל הבינלאומית. היא מגלה שקשר הרדיו שלה עם יוסטון נותק, והיא בודדה לחלוטין. בנוסף היא מגלה שבחללית אין דלק, כך שאי אפשר להניע אותה לעבר תחנת החלל הסינית. לאחר שהיא יוצרת קשר רדיו עם אדם שאינו מבין את האנגלית שבפיה היא קצה בנפשה ומפסיקה את אספקת החמצן. כשהכרתה מתערפלת נכנס לפתע קובלסקי לחללית, אופטימי מתמיד, ומשכנע אותה להמשיך לחיות, ולהשתמש ברקטות הנחיתה לשם הנעת החללית. היא מתעוררת ומגלה שזו הייתה הזיה, אך מחליטה להמשיך להתאמץ להציל עצמה. היא מגיעה לתחנת החלל הסינית ובמאמץ רב נכנסת אליה. היא נכנסת לחללית שנג'ואו שבתחנה, ובאמצעותה חוזרת לכדור הארץ. עם הנחיתה בים החללית טובעת, וסטון נחלצת ממנה, עולה על פני המים ושוחה ליבשה, שם היא חשה לראשונה מחדש את השפעת כוח המשיכה על גופה.
צוות השחקנים
הסרט מתאפיין במספר מצומצם מאוד של שחקנים. רק בתחילת הסרט משתתפים בו כל ששת השחקנים, לאחר מכן נותרים רק קלוני ובולוק, ובהמשך, במשך רוב זמן הסרט, מופיעה בו בולוק לבדה.
צילום ופיתוח
בדצמבר 2010 לוהקו בולוק וקלוני לתפקידים הראשיים, לאחר מספר ניסיונות ליהוק שלא צלחו עם אנג'לינה ג'ולי, סקרלט ג'והנסון, נטלי פורטמן ורוברט דאוני ג'וניור. הסרט צולם ברובו באולפני שפרטון בסארי שבבריטניה. בולוק צולמה ללא איפור, כשהיא שוהה במתקן מכני שהגישה אליו נמשכה זמן רב ולכן נשארה בו עד עשר שעות ביום. את התקשורת עם הבמאי קוארון ניהלה, בדומה לאסטרונאוטים במציאות, באמצעות אוזניות. אסטרונאוטים שימשו כיועצים טכניים עבור יוצרי ושחקני הסרט, בהם קאדי קולמן שייעצה לבולוק מהחלל, שם שהתה שישה חודשים במהלך הפקת הסרט.
תהליך יצירת הסרט, בעלות של כ-100 מיליון דולר, ארך ארבע וחצי שנים וכלל פיתוח של טכנולוגיות מיוחדות. רובוט במשקל שני טון שנוצר במיוחד עבור הסרט נע וצילם סביב המתקן, שהכיל, בנוסף לשחקנים, קוביית תאורה עם 4,096 נורות LED שאפשרה לצלם את השחקנים בתאורה הנכונה ובזוויות המצלמה הנכונות. חלק גדול מהסצנות נוצרו בעזרת אפקטים מיוחדים ו-CGI, כגון בשוט הפותח את הסרט שנמשך 17 דקות, שבו פני השחקנים הם המראה היחיד שלא נוצר באופן דיגיטלי, ובסצנת הסיום באגם פאוול שבאריזונה, שהפך לירוק יותר.
סצנות הריחוף הארוכות של סטון מחדר לחדר בתוך תחנות החלל צולמו כשבולוק תלויה על 12 חוטים בלתי נראים שהפעילו בובנאים. השימוש בטכניקת צילום זו, במקום ליצור תנאים אמיתיים של חוסר משקל למשך 25 שניות כפי שנעשה בהפקת הסרט אפולו 13, נועד כדי לאפשר צילום של סצנות ארוכות יותר.
בסרט נעשה מאמץ לשקף את העובדה שבחלל לא נוצר קול והצלילים ששומעים השחקנים כשהם נוגעים בחפצים הם ייצוג עמום של תנודות שמגיעות לאוזניהם. על אף שהסרט תוכנן במקור כסרט תלת-ממד, וכותרתו המקורית הייתה "הרפתקאות חלל ב-3D", צוות הסרט יצר את אפקט התלת-ממד לאחר סיום שלב ההפקה.
ב-20 בנובמבר 2013 הועלה לאינטרנט סרט קצר בשם "אנינגאאק" שכתב וביים ג'ונאס קוארון, בנו של הבמאי. הסרט, שצולם על פיורד בגרינלנד בתקציב של 100,000 דולר, מתאר את ההתרחשות בצד השני של השיחה המייאשת שמנהלת סטון עם אדם בכדור הארץ, אנינגאאק, שמופיע כאינואיט שיכור (Orto Ignatiussen) עם משפחתו וכלבי המזחלת שלו על רקע נוף מושלג אופייני, בדמות המבוססת על אינואיט שיכור שפגש אלפונסו קוארון בטיול בגרינלנד. הסרט היה אמור להיות תוספת למהדורת הדי וי די והבלו-ריי של הסרט, אולם הוגש כמועמד לאוסקר בקטגוריית הסרט הקצר לאחר שקצר שבחים בפסטיבלים בהם הוצג.
פסקול
את המוזיקה לסרט כתב והלחין סטיבן פרייס. הפסקול שוחרר להורדה דיגיטלית ב-17 בספטמבר 2013 ובפורמט קשיח על ידי חברת התקליטים WaterTower Music ב-1 באוקטובר 2013. הפסקול זכה בפרס אוסקר, בפרס באפט"א ופרס גלובוס הזהב בקטגוריות הפסקול הטוב ביותר.
דיוק מדעי
מאפיין ייחודי לסרט הוא היעדר קול בחלל. גיבורי הסרט מתקשרים ביניהם רק בקשר רדיו (למעט סצנה קצרה שבה סטון וקובלסקי נמצאים יחדיו בחללית, שבה יש אוויר). היעדר הקול בולט בהתפוצצויות ובהתנגשויות הרבות שבסרט המתרחשות בלי להשמיע קול, ורק מוזיקת הרקע מפרה את הדממה.
מאידך, האסטרופיזיקאי ניל דה-גראס טייסון, האסטרונום פיל פלייט, והאסטרונאוט לשעבר סקוט א. פארזינסקי הצביעו על כמה אי-דיוקים בולטים. דוגמאות לטעויות כאלה כוללות:
סוגת הסרט
"כוח משיכה" הוא בראש ובראשונה סיפור הישרדות - הישרדותה של ד"ר ראיין סטון מרגע שמצאה עצמה מיטלטלת בחוסר אונים מוחלט במרחבי החלל ועד לחזרתה בשלום לכדור הארץ, תוך שהיא מתגברת על מכשולים טכניים, פיזיים ונפשיים. בשל העובדה שסיפור ההישרדות מתאר תרחיש בדיוני בסביבה שהיא פסגת המדע והטכנולוגיה של ימיו, שויך הסרט באתרי קולנוע בולטים בארצות הברית וגם בישראל לז'אנר מדע בדיוני. עם זאת, יש שהסתייגו מסיווג זה, משום שבניגוד לסרטי מדע בדיוני מובהקים, שבהם מוצגים טכנולוגיה עתידנית או מפגשים עם חוצנים, בסרט "כוח משיכה" מוצגת טכנולוגיה עכשווית, וגיבוריו הם בני אדם, על כוחם וחולשותיהם.
PDU
PDU (ראשי תיבות באנגלית של: Power Distribution Unit) הוא מכשיר המצויד ביציאות מרובות, המיועד להפצת חשמל למכשירים מרובים, הוא נפוץ במיוחד במסדי מחשבים וציוד רשת הממוקמים במרכז נתונים. מרכזי נתונים מתמודדים עם אתגרים בפתרונות הגנה על כוח וניהול. מסיבה זו מרכזי נתונים רבים מסתמכים על ניטור PDU כדי לשפר את היעילות, זמן הפעילות והצמיחה. עבור יישומי מרכז נתונים, דרישת החשמל היא בדרך כלל הרבה יותר גדולה מפסים חשמליים בסגנון ביתי או משרדי עם כניסות חשמל בגודל של 22 קילו וולט ואפילו יותר. מרבית מרכזי הנתונים הגדולים משתמשים ב-PDU עם כניסת חשמל תלת פאזית והספק חד פאזי. ישנן שתי קטגוריות עיקריות של PDU: הראשונה היא PDU בסיסי והשנייה היא "PDU חכם" או iPDU. תפקיד PDU בסיסי הוא פשוט להוות אמצעי להפצת כוח מרשת החשמל לצרכנים מרובים. מאידך, ל-iPDU יש בדרך כלל רכיב חכם המאפשר למחשבים אישיים תקשורת וניהול מרחוק של מידע על מדידת הספק, שליטה/כיבוי לשקע חשמל ו/או אזעקות. חלק מה-PDU המתקדמים מאפשרים למשתמשים לנהל חיישנים חיצוניים כגון טמפרטורה, לחות, זרימת אוויר ועוד.
ארתור קמפף
ארתור קמפף (בגרמנית: Arthur Kampf; 28 בספטמבר 1864 – 8 בפברואר 1950) היה צייר גרמני. הוא קשור לבית הספר לציור בדיסלדורף.
ביוגרפיה
ארתור קמפף, בנו של צייר באאכן וצלם החצר הקיסרית אוגוסט קמפף ומריה (1837–1890), לבית וסטנדורפ, למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף מאז 1879, בעיקר אצל פטר יאנסן. לאחר שסיים את הכשרתו, הוא הפך לעוזר מורה בשנת 1887 ופרופסור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף בשנת 1893.
הוא היה חבר מלא בלשכת הבונים החופשיים של דיסלדורף בשנת 1888 הוא יצר את הציור המונומנטלי פריסת גופתו של הקיסר וילהלם הראשון. בשנת 1898 יצא קמפף לברלין, שם הפך לחבר מלא באקדמיה המלכותית לאמנויות, שבראשה עמד כנשיא בין השנים 1907–1912.
בינתיים, קמפף מילא תפקיד מכריע בעיצוב של החלל הכללי של מה שמכונה "היכל מגדבורג", המוזיאון לתולדות התרבות במגדבורג, שנועד להכיל את המוצגים מימי הביניים של ההיסטוריה של מגדבורג, כמו גם את התקרות, את החדרים הנלווים הסמוכים ואת הקפלה של הבית.
לאחר שהשלים את לימודיו, הפך לפרופסור באוניברסיטה ולימד שם עד 1889, אז עבר לברלין. שם המשיך ללמד באקדמיה המקומית לאמנות.
בשנת 1902 הוא קיבל מדליית זהב גדולה בתערוכת האמנות הגדולה בברלין.
בשנת 1911 הוטל על קמפף תפקיד יצירת הביתן הגרמני בתערוכת האמנות הבינלאומית ברומא.
בשנת 1914 הקימו קמפף והיסטוריון האמנות לודוויג יוסטי את "מועדון האמנים", קבוצה חברתית של אמנים גרמנים בולטים: מקס ליברמן, מקס סלפוגט, הוגו לדרר, לואי טואיון, פריץ קלימש, האדריכל לודוויג הופמן, המוזיקאים ריכרד שטראוס ואנגלברט הומפרדינק, ובמאי הקולנוע מקס ריינהרדט. במהלך מלחמת העולם הראשונה לצד פריץ ארלר הוא היה הצייר הצבאי הרשמי של המשטר.
בין השנים 1915–1925 היה מנהל האוניברסיטה לאמנויות יפות בברלין (UdK) והתקבל כחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות. בשנת 1922 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של ברלין (TU Berlin).
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1933. בשנת 1937 מונה ליו"ר המחלקה לאמנות חזותית באקדמיה הפרוסית לאמנויות ובשנת 1938 העניק היטלר לו את התואר פרופסור. בתערוכת האמנות הגרמנית הגדולה בשנת 1939 בבית האמנות הגרמנית במינכן, הוא יוצג עם יצירות שונות, כולל "קרב האור נגד החושך". בשנת 1939 קיבל את מגן הנשר של הרייך הגרמני עם הכיתוב: הצייר הגרמני.
בשנת 1944, בשלב הסופי של מלחמת העולם השנייה, נכלל קמפף באופן אישי על ידי היטלר כאחד מארבעת הציירים היחידים ברשימה המיוחדת של "רשימת המבורכים". לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נשכח בהדרגה, גם כיוון שחלק גדול מיצירותיו נהרסו במהלך המלחמה או אבדו.
ארתור קמפף היה נשוי מאז 1889 למתילדה (1869–1950), אחותו הצעירה של הצייר וילי שפאץ. אחותו לידיה ספץ הייתה נשואה לצייר אלכסנדר פרנץ מאז 1887.
אויגן קמפף (1861–1933), אחיו, היה גם צייר ופרופסור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
עבודה אומנותית
קמפף היה צייר היסטוריה שתמונותיו מתארות נושאים היסטוריים וסצינות מלחמה. תמונותיו שימשו לתעמולה בשתי מלחמות העולם. השלטון הנאצי העריץ את קמפף כצייר, מה שבא לידי ביטוי בציור ב-30 בינואר 1933 משנת 1938. הוא היה אחד האמנים שעבודתם מכונה גם "אומנות, דם ואדמה".
קמפף עבד רבות גם כמאייר, ותרם רישומים לכרכים מאת שייקספיר (1925), תולדות פרוסיה (1913), פאוסט (1925).
מורשת
הקשר של ארתור קמפף עם המפלגה הנאצית עורר דיונים במאה ה-21. בשנת 2018, ברחוב ארתור-קמפף-שטראסה בבורטשייד, אאכן, מקום הולדתו של קמפף עלה באש.
ביקורת על שמות רחובות, הודיעה המחלקה למידע גאוגרפי ותכנון קרקע, הנתמכת על ידי ארכיון העיר אאכן, במאי 2020 על יוזמה לבדיקת פרטי חייו האישיים של קמפף.
חבר לחג
חבר לחג (בנורווגית: Hjem til jul) היא סדרת טלוויזיה נורווגית מסוגת קומדיה דרמטית רומנטית. הסדרה שודרה לראשונה ב-5 בדצמבר 2019 ברשת נטפליקס והיא נחשבת לסדרה המקורית הנורווגית הראשונה ששודרה בנטפליקס והופקה בהפקה נורווגית. בחודש ינואר 2020, כחודש לאחר בכורת הסדרה אישרה נטפליקס כי תפיק עונה שנייה שתקרא "חבר לחג 2" אשר תעלה בשידור בכורה לפני חג המולד ב-2020.
עלילה
במרכז העלילה עומדת דמותה של יוהאנה (אידה אליסה ברוק), רווקה בשנות השלושים לחייה העובדת בתפקיד אחות בבית חולים. הסדרה נפתחה בסצנה מתוך ארוחת חג משפחתית בה נוכחים בני משפחתה בליווי בני זוגם למעט יוהאנה אשר יושבת לבדה. בני משפחתה רומזים לה כי הגיע הזמן שתמצא בן זוג ותקים משפחה, בתגובה יוהאנה מצהירה בלחץ כי יש לה חבר, אף על פי שעדיין לא הכירה איש. בני משפחתה שמחים לשמע הודעתה ומצפים לחגוג עם בן זוגה את חג המולד, דבר המעמיד בלחץ את יוהאנה להיכנס לזוגיות תוך 24 ימים, עד ערב החג, כדי שתחלץ עצמה משקרה. במהלך הסדרה היא מנסה להכיר בן זוג בדרכים שונות כדוגמת אתר הכרויות וספיד דייטינג, היא הולכת למספר דייטים עם גברים שונים שלא מצליחים או קצרי טווח.
מדינת יהודה
מדינת יהודה היתה מדינה מוצעת ביהודה ושומרון על ידי חוג אנשי ימין יהודים.
היסטוריה
בנובמבר 1988 הכריז הארגון לשחרור פלסטין על הקמת "מדינה פלסטינית". כרבע מהמדינות החברות באו"ם הכירו מיד ב"מדינה הפלסטינית". פעילי ימין קיצוני ותנועת כך חששו שהלחץ הבינלאומי יוביל את ישראל לסגת מיהודה ושומרון, וביקשו להניח יסודות עבור מדינה יהודית עצמאית, אם תפנה מדינת ישראל את השטח. כינוס ראשון של הפעילים נערך בקריית ארבע ב-26 בדצמבר 1988. ב-18 בינואר 1989 ערכו כמה מאות פעילים כנס בנושא במלון פלאזה שרתון בירושלים. הרב מאיר כהנא נבחר לנשיא כבוד של הכנס והוכרז על תוכנית לביצוע מפקד אזרחים ביהודה ושומרון והנפקת תעודות אזרחות לאזרחי המדינה. הוקמה גם "מועצה מכוננת" וועדות ביצוע, שיעסקו בניסוח חוקה, מדיניות חוץ, חינוך וחברה, כלכלה, התיישבות וביטחון. חברי המועצה היו: הרב חיים ישראל שפלד, הרב יצחק כהן, רחמים כהן, משה דימן, מיכאל בן חורין, יואל לרנר ויקותיאל בן יעקב. מספר ימים אחר כך נערך טקס פתיחתה של הקונסוליה הראשונה של "מדינת יהודה החופשית" במלון במנהטן, ניו יורק. כקונסול הראשון של המדינה, מונה רוברט ג'ייקובס.
משרד הקונסוליה החדשה הוקם בשדרה השישית במנהטן. מפכ"ל המשטרה, דוד קראוס, ביקש מהיועץ המשפטי לממשלה לבדוק את חוקיות ההכרזה. ביולי 1989 עצרה משטרה שמונה פעילי "מדינת יהודה" והם נחקרו על המרדה והתאגדות אסורה. לאחר מספר ימים שוחררו העצורים, למעט מיכאל בן חורין.
לאחר חודשיים שוב התחדשה החקירה נגד מנהיגי "מדינת יהודה" על ידי היחידה הארצית לפשעים. לאחר שהוגשו כמה תיקים לפרקליטות המדינה במטרה להגיש כתבי אישום. בחול המועד סוכות 1989 נערך כינוס בהשתתפות "נשיא מדינת יהודה", מיכאל בן־חורין, שלמה באום, הרב ישראל שפלר, ופעילים נוספים. בן־חורין נחקר במשטרה על הדברים שאמר בכינוס נגד ערבים: "ממשלת ישראל לא רוצה, לא מסוגלת ולא יכולה לגרש יהודים מיש"ע. הגיע הזמן שהיהודים יתפכחו ויבינו שהבעיה היא ערבים ולא יהודים. אנחנו, במדינה החדשה, לא נהיה כבולים לבג"ץ ונוכל לגרש ערבים בחופשיות". בין הנחקרים היו גם עיתונאים שהיו בכינוס ופרסמו את הדברים. בינואר 1990 הועמד מיכאל בן חורין למשפט בחשד להצתת בית דפוס.
לקראת סוף 1990 דעכה פעילות "מדינת יהודה" עקב סכסוכים בין הפעילים.
בקיץ 2004, לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות, ניסה בן חורין לחדש את רעיון "מדינת יהודה".
בשנת 2007 הציע הרב שלום דובער וולפא רעיון דומה.
ארמיית המשמר המשוריינת השנייה
ארמיית הטנקים השנייה (ברוסית: гвардейская танковая армия я-2) היא ארמייה משוריינת של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. לקחה חלק במלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה הייתה מוצבת כחיל מצב בגרמניה המזרחית. הארמייה פורקה בשנת 1998, כמה שנים לאחר פירוק ברית המועצות בגלל קיצוצים בתקציב הביטחון הרוסי וארגון מחדש של הצבא, אך הוקמה מחדש ב-2001.
על הצטיינותה בקרבות קיבלה את תואר הכבוד "ארמיית משמר" ואף הוענק לה עיטור הדגל האדום בשנת 1968.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה חלק מחיל המצב הסובייטי בגרמניה המזרחית. בשנת 1993 היא הועברה לשטחי הפדרציה הרוסית.
היסטוריה
היחידה הוקמה לראשונה בינואר 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה על בסיס מפקדת ארמיית עתודה השלישית. היא הוצבה בגזרת חזית בריאנסק אך כבר בפברואר 1943 העוברה לחזית המרכז. במהלך קיץ 1943 היא השתתפה בקרב קורסק. בספטמבר 1943 הארמייה הועברה לעתודה. בינואר 1944 היא נכללה בכוחות של חזית האוקראינית הראשונה והשתתפה בקרב קורסון-צ'רקאסי. בסוף פברואר היא הועברה לגזרת החזית האוקראינית השנייה והמשיכה את התקדמותה מערבה. לקראת סוף אביב 1944 הגיעה הארמייה עד לפאתי העיר יאשי. ביוני 1944, במסגרת ההכנות לקראת מבצע בגרטיון, היא הועברה תחת פיקוד החזית הבלארוסית הראשונה. בשלב זה כללה הארמייה 32 אלף חיילים ו-425 טנקים ותותחים מתנייעים.
לאחר המלחמה, נותרה בגרמניה ככוח כיבוש שהפך עם הזמן לחיל מצב קבוע של כוחות ברית ורשה.
Mercury – Act 2
Mercury - Act 2 הוא אלבום האולפן השישי של הרכב מוזיקלי האמריקאי Imagine Dragons. האלבום יצא לאור ב-1 ביולי 2022, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ו-Kidinakorner. האלבום ישמש כהמשך לאלבומם של הלהקה משנת 2021 Mercury – Act 1. כמו קודמו, האלבום הופק על ידי ריק רובין. במקביל ליציאתו, האלבום אמור להיות ארוז עם Mercury - Act 1 ויוצא במקביל גם כאלבום אוסף מיוחד הנקרא Mercury – Acts 1 & 2.
רקע וקידום
Imagine Dragons הוציאו את אלבום האולפן החמישי שלהם Mercury – Act 1 ב-3 בספטמבר 2021. עם יציאתו, הלהקה אישרה שהיא תוציא אלבום המשך. הלהקה הצהירה כי ריק רובין יפיק את האלבום. בינואר 2022, הסולן דן ריינולדס טען שהאלבום "כמעט הושלם" וככל הנראה יצא לאור לאחר השלב הראשון של סיבוב ההופעות "Mercury Tour". בראיון שיצא דרך אפל מיוזיק בסוף מרץ, ריינולדס הצהיר שהאלבום שונה מבחינה קולית מאלבומיו הקודמים ואמר שהוא הושפע מהיפ הופ.
ב-11 במרץ 2022, יצא לאור הסינגל המוביל "Bones". השיר שימש לקידום העונה השלישית הקרובה של סדרת הסרטים של אמזון פריים וידאו "הבנים". ב-6 באפריל, יצא הקליפ של במקביל להזמנה המוקדמת של האלבום. האלבום בן 18 הרצועות ייצא ב-1 ביולי 2022, כחלק מאלבום כפול, Mercury – Acts 1 & 2.
Mercury – Acts 1 & 2
Mercury – Acts 1 & 2 הוא אלבום אוסף הכולל את אלבומם האחרונים Mercury – Act 1 ו-Mercury – Act 2, שעתיד לצאת ב-1 ביולי 2022. האלבום הכפול כולל את הסינגל "Enemy" כחלק מ-Mercury – Act 1, שם הוא מופיע כרצועה נוספת בהוצאה המחודשת הדיגיטלית של האלבום.
משה קצמן
משה קצמן (1904–1987) היה חלוץ, מפקד בכיר בהגנה, תעשיין ואיש עסקים ישראלי. ממייסדי מפעל המזון "אסם". בעליו של בית הדפוס "גרפיקה בצלאל" והוצאת ספרי הילדים "תפוח".
ביוגרפיה
קצמן נולד ברוסיה למשפחת חסידים בעיירה סטחוב שליד פינסק.
עם עלייתו ארצה בשנת 1923 נרתם כרבים מחבריו למימוש החלום הציוני בבניית הארץ. הוא הצטרף ל בה שרת עד להקמת צה"ל, וב-1927 הפך למפקד בכיר בה. על פעילויותיו הרבות בהגנה, גבורתו, מסירותו והאכפתיות שהפגין לפקודיו, עוטר לימים בציונים לשבח על ידי נשיאי המדינה אפרים קציר ויצחק נבון, במסגרת מפגשים שנערכו לבכירי ההגנה בבתי הנשיאים.
אל תחום התעשייה הגיע קצמן ב-1939 כאשר הקים בירושלים, יחד עם גיסו אליהו חרפק, את בית החרושת "איטרית" שעסק ביצור מוצרי קמח שונים ובעיקרם אטריות. חברת אסם הוקמה בספטמבר 1942 כחברת שיווק משותפת לחמישה יצרנים: "אטריות" מירושלים, "עססית", ו"אורינט" מרמת גן ו"הדגן" ו"ציון" מתל אביב. עוד באותה שנה הצטרף לחברה בית חרושת "כתר", וביוני 1943 נפתח סניף בחיפה. עד אוגוסט 1943 הצטרפו עוד בתי חרושת והחברה טענה לייצור 80% משוק האטריות בארץ ישראל. בין מייסדי החברה נמנו אויגן פרופר (אביהם של דן פרופר וגד פרופר), ד"ר פרנץ קליין, יעקב לורש, עזריאל ויל, שמשון וילמרסדורף, משה קצמן ואליהו חרפק.
בשנת 1948 נאלצו משה קצמן ומשפחתו לעזוב את ירושלים ולעבור לתל אביב כדי להיות קרוב יותר למפעל שמשכנו הראשון נבנה בבני-ברק.
מאחר שרבו מוצרי "אסם" היא נזקקה לעיצוב ולהדפסת עטיפות בכמות רבה. לצורך זה רכש קצמן בית דפוס אותו החל לנהל במקביל לפעילותו באסם. בית הדפוס, שנקרא "גרפיקה בצלאל", הלך וגדל ובמהרה הפך לאחד מבתי הדפוס בצבע הטובים בישראל. בתחילה, היו עיקר ההדפסות עבור מוצרי אסם בלבד, אך עקב הביקוש הרב, הורחבה פעילותו גם לתחומים נוספים, כשהבולט שבהם הוא הקמת הוצאת ספרים לפעוטות שנקראה "תפוח", מיוזמתם של קצמן ואחיו יהושע, שהדפיסה כשבעים ספרונים לילדים. הזכור מביניהם עד היום הוא הספר "גן גורים" (את רוב ספרי הילדים של "תפוח" כתב המשורר רפאל ספורטה ואת רוב האיורים איירה הציירת איזה).
במהלך שלושים וחמש שנות עבודתו עם חברות ואיגודים מתחום המסחר והתעשייה, הקדיש קצמן את זמנו גם לעשיית גישור (עוד בטרם קיבל עיסוק זה את משמעותו המקצועית דהיום) בסכסוכי עבודה, סכסוכי שותפים, פרוק מפעלים ומחלוקות עסקיות ואישיות.
קלמן לטאבאר
קלמן לאטאבר (בהונגרית: Latabár Kálmán; קצ'קמט, 24 בנובמבר 1902 – בודפשט, 10 בינואר 1970) היה שחקן יהודי-הונגרי (רק לאמא יהודייה) זוכה פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול ופרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל). כונה בשם חיבה על ידי מעריציו - במיוחד הילדים הצופים: לאטי-Latyi. הוא היה שחקן נערץ ואחד הקומיקאים ההונגרים הפופולריים ביותר במאה ה-20. צאצא של שושלת שחקנים מפורסמת.
ביוגרפיה
קלמן לטאבאר שיחק בתיאטרון האופרטה של בודפשט מ-1945 ואילך. עד היום הוא בלתי נשכח בתפקידים של מנלאוס (אופנבך: הלנה היפה), הרוזן בוניפציוס (בוני) (אמריך קלמן: נסיכת הצ'רדש), פרוש (שטראוס: העטלף) ונייגוס (להאר: האלמנה העליזה).
הוא היה קומיקאי בעל כישורי ריקוד מצוינים, שכישורי האלתור ויצירת דמויות הקריקטורה שלו השתלבו יחד עם מצבי הרוח הקומיים חסר המעצורים שלו. קולו המתרעם-מתלונן, תנועותיו שנראו מסויגות, כאחד אין לו תרגולת ביחסים בין אישיים ולכן מתנהג בצורה מביכה, חסרת אונים בחברה, הוא שיחק "מגושם" וירטואוזי, בעל הומור אינדיבידואלי מיוחד, בזכות כל אלה זכה לפופולריות עצומה. הוא יכול היה לחצות את הבמה מצד לצד, מבלי להוציא הגה מפיו, והקהל לא היה יכול להפסיק לצחוק. קלמן עם ארפאד אחיו הופיעו לעיתים קרובות בדואטים גרוטסקיים. כל תפקידיו הוכנו בזהירות ובדאגה בלתי רגילים. הסוד להצלחת "אלתורי הבמה" שלו היה החזרות המרובות, התרגול המדויק. במשחקו לא שם אף פעם, אף אחד על "עמוד הקלון", כלומר לא הביך אף אחד. הוא אהב אנשים ואת הצחוק המשוחרר שלהם. יצירתו זכתה להכרה בפרס קושוט בשנת 1950, הוא הפך לאמן מצטיין באותה השנה ובשנת 1953 קיבל את פרס האמן הדגול.
לטאבאר סבל מהחמרה במחלת הסוכרת שלו, שהטיפול בו נפגע עקב הדחק והלחץ המתמידים של מקצוע המשחק שלו ואורח חייו הלא מסודר. חודשיו האחרונים חלפו בין דירתו לבין בית החולים והשבועות האחרונים שלו רק בבית החולים. מצבו הפך לקריטי בתחילת 1970 והמצחיקן הגדול עצם את עיניו לנצח ב-11 בינואר. "המסלול נסגר", דיווחה הטלוויזיה על מותו באותו הלילה. מדינה שלמה התאבלה על מותו של השחקן הדגול, הקומיקאי, הליצן, ההומוריסטן, הרקדן הווירטואוזי. העיתונות וחבריו השחקנים ספדו לו וביכו את מותו. הדמויות הבלתי נשכחות שעיצב עדיין שמורות לדורות הבאים. במלאת 75 שנה להולדתו, בשנת 1977, הציבה מועצת העיר קצ'קמט שלט זיכרון על בניין בית הולדתו. הלוח שופץ בשנת 2008.
רודולף שמונדט
ביוגרפיה
שמונדט נולד במץ ושירת כלויטננט במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה נשאר כקצין קבע ברייכסווהר בשורה של תפקידי מטה. היה נאצי מושבע וב-1938 מינה אותו היטלר לשלישו הצבאי. בתפקיד זה היה נוכח כמשתתף קבוע בישיבות להערכת המצב הצבאי.
ב-20 ביולי 1944 עמד ליד היטלר בביתן הישיבות במאורת הזאב. כאשר התפוצצה הפצצה שהניח שם קלאוס שנק פון שטאופנברג הוא נפצע קשה. איבד עין אחת ושתי רגליים.
לפי הוראת היטלר נערך לשמונדט טקס אשכבה ממלכתי ליד מצבת הזיכרון בטננברג בפרוסיה המזרחית בנוכחות הרמן גרינג. ב-7 באוקטובר 1944 הוא נקבר בבית הקברות אינוואלידן בברלין וגנרל היינץ גודריאן ספד לו. הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
אמיר ברנע
אמיר ברנע (נולד ב-1939) הוא כלכלן המתמחה במימון, בנקאות, ביטוח וממשל תאגידי בחברות ציבוריות. פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב, ודיקן מייסד של בית ספר אריסון למנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה (שהפך לאוניברסיטת רייכמן). במקביל לתפקידיו האקדמיים, ברנע יועץ לחברות וגופי ממשל בנושאי ניהול פיננסי, השקעות פיננסיות והערכת שווי נכסים וחברות.
ביוגרפיה
אמיר ברנע נולד בפתח תקווה לנחמה ויוסף בורשטין. אביו היה פעיל ב"הגנה" ומורה להיסטוריה בבית הספר "אחד העם". בהמשך כיהן כמנהל מחלקת ההסברה של ההסתדרות הכללית וכסגן ראש עיריית תל אביב יפו. אמו הייתה קצינת יחסי ציבור במשטרת ישראל, ובהמשך כיהנה כמזכירה אקדמית של השלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית.
ברנע שרת כקצין בחטיבת הצנחנים בגדוד 890. במלחמת ההתשה בבקעת הירדן (1969), נפצע קשה במארב מחבלים.
ברנע נשוי לרותי ואב לשני בנים ובת. אחיו הוא העיתונאי נחום ברנע.
לימודים ופעילות אקדמית מקצועית
ברנע סיים תואר ראשון בכלכלה ותואר שני בכלכלה ומנהל עסקים ב. בשנת 1972 השלים לימודי דוקטורט בכלכלה ניהולית באוניברסיטת קורנל במדינת ניו יורק בהנחיית הפרופסורים ו-Seymour 'Sy' Smidt. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בניתוח פעילות מומחה (Specialist) בבורסת ניו יורק.
במהלך הקריירה האקדמית כיהן כחבר סגל בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, וקודם בשנת 1983 לדרגת פרופסור מן המניין. בראשית שנות ה-90 הצטרף לגרעין שריכז פרופ' אוריאל רייכמן להקמת המרכז הבינתחומי הרצליה וייסד את בית ספר אריסון למנהל עסקים. בשבע שנות כהונתו כדיקן התרחב בית הספר במספר תלמידיו, קיבל את אישורי המל"ג להענקת תואר ראשון ושני וגיבש צוות של מורים וחוקרים. ברנע לימד קורסים מתקדמים בנושא כלכלת הפירמה, תורת ההשקעות ושוק ההון. בתחילת שנות ה-70 בנה קורס חדש בתורת ההשקעות, ששילב תיאוריה מימונית מתקדמת עם נתוני שוק ההון בישראל. בנוסף כיהן כמרצה אורח ומרצה עם קביעות באוניברסיטאות ניו יורק, קורנל, ויסקונסין-מדיסון ורייס בארצות הברית.
מחקריו של ברנע הם בתחום מימון הפירמה, תפקוד שוק ההון, ניהול סיכונים פיננסיים והערכת שווי ניירות ערך. הוא כתב שני ספרים וכ־60 מאמרים מקצועיים שפורסמו בכתבי עת בישראל ומחוצה לה, בין היתר Journal of Financial and Quantitative Analysis, Journal of Finance, Journal of Business, Accounting Review והוצגו בכנסים מדעיים.
בשנים האחרונות מפרסם ברנע מאמרים המנסים להציע פתרונות לסוגיות מהותיות בשוק ההון בישראל, בהם מתכונת לקביעת יכולת פירעון, ממשל תאגידי, מחיר הון, מתודולוגיות להערכות שווי, והצעות רכש וניגודי עניינים בעת הצבעות של בעלי יותר מסדרת אג"ח אחת.
במסגרת פעילותו האקדמית הוביל ברנע בשנות ה-70 וה-80 סדרת ימי עיון שעסקו בניתוח רווחיות הבנקים הישראלים, שדוחותיהם הכספיים שובשו עקב שיעורי אינפלציה גבוהים ששררו באותה תקופה. ימי העיון זכו להד ציבורי, ודווחו בהבלטה בעיתונות הכלכלית וברבעון לכלכלה. נחשף בהם הפער בין שווי מניות הבנקים שבתקופה ההיא שמחירן ווסת על ידי מנהלי הבנקים, ובין רווחיותם הכלכלית של הבנקים. תוצאות אלה הוצגו כעדות במשפט הבנקאים שנערך בראשית שנות ה-90, ואליו זומן ברנע כעד מטעם המדינה. בית המשפט התבסס על עדות זו כחלק מפסק הדין.
בשנת 2011 ייסד ברנע בשיתוף עם שלומי שוב ורקפת שני את "פורום שווי הוגן" (FVF - Fair Value Forum), שמהווה במה לדיון בסוגיות מרכזיות בתחום הפיננסי, החשבונאי והרגולטורי, בין היתר באמצעות סיקור נרחב של דיוניו בתקשורת.
ועדות ציבוריות
ברנע כיהן כיו"ר וחבר במגוון ועדות ציבוריות שעסקו בנושאי שוק ההון. בהן: ועדת ברודט לשיקום חברות ציבוריות, ועדת בן בסט למיסוי, ועדה מייעצת לפיקוח על הבנקים וועדת אריאב.
כיהן כיו"ר ועדה שהמליצה על פריסת רשת ביטחון ממשלתית להגנה בפני ירידת ריבית לקרנות פנסיה מאוזנות. המלצות וועדה זו אומצו על ידי הרשויות ומופעלות באופן שוטף בישראל.
בנוסף, כיהן ברנע כיועץ מיוחד במנהל הכנסות המדינה בנושא יישום מתכונת למדידת רווח חייב מס בתקופת אינפלציה שהוצעה על ידי יצחק סוארי ואדוארד נאווי, והופעלה החל משנות ה-80 לקביעת הכנסה חייבת בסקטור העסקי.
חברות בדירקטוריונים
ברנע כיהן כחבר במספר דירקטוריונים, שהעיקריים שבהם היו דירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב, אמות השקעות, קבוצת הביטוח מגדל ובנק הפועלים.
בתקופת כהונתו כדירקטור חיצוני בבנק הפועלים החליפה בעלת השליטה את שלמה נחמה בדני דנקנר בתפקיד יו"ר הבנק (2006). ברנע חלק בדירקטוריון ומול הרגולטור על דרך ההחלפה ומעורבות בעלת השליטה, ולביקורתו היה הד ציבורי נרחב שהתייחס לשאלות של ממשל תאגידי ועצמאות הדירקטוריון. בסמוך לכך, התבקש ברנע על ידי נציגי בעלת השליטה לפרוש מהבנק בשנת 2007.
ייעוץ כלכלי
בנוסף לפעילותו האקדמית עוסק ברנע, עם שותפים ואחרים, בהערכות שווי, בדיקות הוגנות ומתן חוות דעת כלכליות לחברות מרכזיות במשק בהן, בנקים, חברות ביטוח, חברות תקשורת ותשתיות.
בין חוות דעת הבולטות נמנות הערכת שווי מניות בנק הפועלים (2002), מודל פירוק הבנק לפיתוח התעשייה (2004), הסדרי חוב אפריקה ישראל (2009), דלק נדל"ן (2010) ו-אי.די.בי פיתוח בע"מ (2013) ומיזוג בנק אגוד עם בנק מזרחי טפחות (2020).
במספר חוות הדעת הוצגו קריטריונים כלכליים לבחינה והערכה של פעילות חברות ציבוריות, שחלקם אומצו על ידי בית המשפט. לדוגמה, בחוות דעת אי.די.בי פיתוח בע"מ (2013) גובשה מתכונת לקביעת יכולת פירעון של חברות ממונפות שיושמה לבחינת חדלות פירעון שנדרשת לעמידה בדרישות החוק בהקשר לתשלומי דיבידנדים לבעלי מניות. בחוות דעת אפריקה ישראל (2009) הוצגה מתכונת להסדרי חוב בחברות בעלות מבנה חוב מגוון (קצר וארוך, מובטח ולא מובטח וכו').
יחסי ישראל–סרביה
בין מדינת ישראל והרפובליקה של סרביה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1992, מאז התפרקותה של יוגוסלביה במהלך מלחמות יוגוסלביה, והיווסדה של סרביה כמדינה עצמאית. לישראל שגרירות בבלגרד, ולסרביה שגרירות בתל אביב. שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה בתחומים פוליטיים המשקפים את האינטרסים של שתי המדינות, וכן קשרי מסחר מפותחים, בתחומים מגוונים.
היסטוריה
במסגרת ההבנות ושיתוף הפעולה בין שתי המדינות, עד 4 בספטמבר 2020, ישראל לא הכירה בעבר בקוסובו כמדינה ריבונית. ההחלטה הישראלית התקבלה בין השאר בשל החשש מתקדים בנושא, אשר יאפשר גם לרשות הפלסטינית לנקוט בצעדים דומים אשר יובילו להכרה בעצמאותה על ידי שאר מדינות העולם, וכן בשל הרצון לשמר את היחסים הטובים ואת שיתוף הפעולה בין ישראל לסרביה, כמו גם עם בת בריתה, רוסיה. מצד שני, במסגרת הקשרים בין המדינות, סרביה ממעיטה בשחרור הצהרות אודות הסכסוך הישראלי-פלסטיני, כאשר את מדיניותה בנושא ניתן לתאר במרבית המקרים כגיבוי שקט של המדיניות הישראלית.
בתאריך 28 באפריל 2009, ארתור קול, שגריר ישראל בסרביה, אמר כי חרף העובדה שעברה יותר משנה מאז שקוסובו הכריזה על עצמאותה באופן חד צדדי, למדינת ישראל אין כל כוונה להכיר בעצמאותה באופן רשמי, וכן כי "העובדה היא שעמדתה של ישראל לא השתנתה לאורך הזמן. העם והממשלה הסרביים צריכים להעריך את עמדתה של ישראל, שגם ממחישה את הידידות בין שתי המדינות". זמן קצר לאחר מכן, בחודש ספטמבר 2009, במהלך ביקור רשמי בבלגרד, הדגיש שר החוץ הישראלי אביגדור ליברמן, כי לישראל אין כוונה להכיר בקוסובו בעתיד, אבל הביע תקווה כי סוגיית עצמאותה של קוסובו תיפתר בדרכי שלום.
עם זאת, בשנת 2011 סרביה הצביעה בעד החלטת האו"ם להכרה רשמית בפלסטין כחברה מספר 195 בארגון אונסק"ו, וזאת בניגוד למדיניותה הרשמית של ישראל, אשר שוללת בעקביות את דרישתה של הרשות הפלסטינית להכרה בפלסטין כמדינה עצמאית, בעלת זכות עמידה בגופים בינלאומיים. כמו כן, סרביה הצהירה כי לא תתנגד להחלטה רשמית המכירה בעצמאותה של פלסטין, אם תועלה באופן רשמי במסגרת העצרת הכללית של האו"ם.
יחסי ישראל–רפובליקה סרפסקה
היחסים של ישראל עם רפובליקה סרפסקה (ישות סרבית בתוך בוסניה והרצגובינה) הם יחסים מיוחדים והתבטאו בכך שגם בלחץ בוסני ופלסטיני, נציגי הישות הצביעו ופעלו בעד ישראל וגינו בתוקף החלטות נגדה.
בשנת 1995 במהלך מלחמת בוסניה נודע בעיתונות זרה שהסרבים משתמשים באקדחים, רובים ופגזים ישראלים. פעילים פרו-בוסניים גינו את ישראל והאשימו מדינות נוספות שכנראה עבדו כצד שלישי. משרד החוץ מצידו הכחיש את התופעה ואמר והדגיש כי הוא לא רוצה לקחת חלק בסכסוך ומקיים את אמברגו הנשק שהאו"ם הטיל בדבר מלחמה זו.
בחודש נובמבר 2011, כאשר הרשות הפלסטינית ביקשה הכרה וחברות באו"ם דרך מועצת הביטחון הקול המכריע נשאר בידי בוסניה. החברים הקרואטים והבוסנים מהפדרציה של בוסניה והרצגובינה שניהם תמכו בעמדה הפלסטינית. כך, גורל ההצבעה עמד בידי נציגי רפובליקה סרפסקה (בבוסניה והרצגובינה נשלח מספר נציגים שווה משתי הרשויות). הסרבים סירבו בכל תוקף לגבות את היוזמה הפלסטינית, ובכך מנעו מנציגי הפדרציה של בוסניה והרצגובינה מלהגיע להסכמה בנושא ולהצביע נגד. כתוצאה מכך, נציג מליאת מועצת הביטחון של האו"ם של בוסניה נאלץ לעכב תמיכת הבקשה הפלסטינית, אשר לא הצליחה לעבור כתוצאה מכך.
יחסי מסחר ותיירות
החל משנת 2009, הקשרים הכלכליים שבין ישראל וסרביה מתרחבים במהירות, וזאת בין היתר הודות להסכם ההדדי בין שתי המדינות אשר נחתם בספטמבר 2009, וביטל את הצורך בקבלת ויזה לשם קיום ביקורי תיירות בין שתי המדינות. בתאריך 1 בפברואר 2012, הנשיא הסרבי בוריס טאדיץ' ציין, במהלך טקס לציון 20 שנה לקיומם של היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, כי חברות ישראליות השקיעו סך של יותר ממיליארד יורו בתשתיות בסרביה, במסגרת פעילותם לאורך השנים.
בחודש אוקטובר 2009, הגיע שר הפנים הסרבי לביקור רשמי בישראל, במסגרתו נחתם הסכם בין שתי הממשלות לטובת הידוק שיתוף פעולה במסגרת המאבק בפשיעה, סחר בלתי חוקי ושימוש לרעה בסמים וחומרים פסיכואקטיביים, טרור ומעשים פליליים נוספים.
החל מביטול הצורך בוויזה לשם מעבר בין שתי המדינות, מדינת ישראל משקיעה מאמצים רבים בעידוד התיירות הסרבית לישראל. מאמצים אלו כוללים פרסומות שנתיות על שלטי חוצות ואוטובוסים ציבוריים בבלגרד, המציגים את ישראל כיעד תיירותי קיצי ושמשי, וזאת תחת הכותרת "Oseti Izrael" ("להרגיש את ישראל"). כמו כן, בשנת 2011 השיקה שגרירות ישראל קמפיין תיירותי נוסף תחת הכותרת "Ja volim Tel Aviv" ("אני אוהב את תל אביב"), שכללה את בנייתו של "חוף מלאכותי" בעיר הסרבית נובי סאד, אשר נועד להמחיש את דמותה של תל אביב, ולשמש כמוקד למסיבות ופעילויות שונות לקידום התיירות לישראל.
במהלך חודש אפריל 2013, הגיע נשיא סרביה, טומיסלאב ניקוליץ', לביקור רשמי בישראל, ונפגש עם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס. במהלך הפגישה, הבהיר הנשיא הסרבי כי "סרביה רוצה להמשיך ולהעמיק עם ישראל שיתוף פעולה כלכלי, צבאי, וביטחוני".
TMC
TMC הוא ערוץ הבידור המרכזי של מונקו.
היסטוריה
הערוץ הוקם בשנת 1954 ונחנך על ידי רנייה השלישי, נסיך מונקו והוא אחד מערוצי הטלוויזיה הפרטיים הראשונים באירופה, שידוריו הראשונים עסקו בעיקר במשפחת המלוכה של המדינה. בעקבות הסכם בין הנסיך לבין נשיא צרפת פרנסואה מיטראן ניתן היה לשדר את הערוץ גם במונפלייה ובכך הגדיל משמעותית את מספר צופיו.
ב-1987 הפך הערוץ זמין ברחבי צרפת, בין תוכניות הערוץ נמנית התוכנית "Monacoscope" המביאה חדשות אודות הפוליטיקה והספורט של מונקו.
הערוץ נמצא בבעלות משותפת של חברת המדיה הצרפתית "TF1 Group", חברת "Mediawan Thematics" וממשלת מונקו.
עד לשנת 1995 היה הערוץ חבר באיגוד השידור האירופאי כחלק מתחנת השידור של "Radio Monte Carlo".
רשת 13
ב-13 ביוני 2018 החל ערוץ עשר תהליך מיזוג עם הזכיינית רשת. אישור המיזוג הושלם ב-8 בנובמבר 2018, וב-16 בינואר 2019 החל המיזוג בערוץ 13 (לפני עלייתו כונה זמנית בתקשורת בשם "ערוץ רשת-עשר"). הסלוגן שליווה את השקת הערוץ היה ״הכול מתחבר״.
בין התוכניות הבולטות של הערוץ ניתן למנות את "האח הגדול", "הישרדות", "מהפכה במטבח", "משחקי השף", "נבסו", "אבודים", "חברות", "העולם הבוקר", "שנות ה-80" ו"שנות ה-90".
בעלי הערוץ ומנהליו
בתחילת שידורי הערוץ ב-1 בנובמבר 2017 שלטו בעלי רשת מדיה בע"מ. הרכב המניות של הערוץ היה הרכב המניות של "רשת": משפחת עופר (51%), שטראוס השקעות (16%) ואנדמול (33%). מנכ"ל הערוץ היה אבי צבי.
בעקבות מיזוג רשת וערוץ עשר, החל מ-16 בינואר 2019 הרכב בעלי המניות בערוץ שונה, והוא הורכב כך: מבעלי המניות של ערוץ עשר, לן בלווטניק החזיק כ-52%, אודי רקנאטי (באמצעות נפתלי השקעות) מחזיק כ-9%, ונדב טופולסקי החזיק כ-7% מהמניות. שלושתם החזיקו יחדיו 68% כחברת RGE. מבעלי המניות של "רשת", אודי אנג'ל החזיק כ-16%, חברת "אנדמול" החזיקה כ-11%, ומיכאל שטראוס החזיק כ-5%. כיום, מנכ"ל הערוץ הוא יורם אלטמן אלדר ומנכ"ל החדשות הוא אבירם אלעד.
החל מיוני 2020, החלו מגעים עם גורמים נוספים לשותפות ורכישת חלקו של בלווטניק בחברה, בהם חברת מדיה יוונית "אנטנה גרופ" ואנשי העסקים קובי ריכטר ופרנק לואי. החל מינואר 2021 נוספו מגעים גם עם קבוצת "דיסקברי".
העסקה עם דיסקברי אושרה ביולי 2021. מבנה האחזקות החדש בערוץ הוא: כ-52% אקסס של לן בלווטניק, 13.5% נדב טופולסקי, 21% דיסקברי, 8% אודי אנג'ל ו-5.5% משפחת שטראוס. למעשה, דיסקברי החליפו את אנדמול ורקנאטי שהחזיקו מניות בערוץ.
היסטוריה
ב-2017 הרשות השנייה החליטה לחייב את רשת עם המעבר לאפיק החדש, וכך גם את קשת ואת ערוץ עשר, להתחיל לשדר באיכות HD. אולם עם שינוי האפיקים, בעידן פלוס ובממירים של סלקום tv הנשענים על עידן+, הערוצים עדיין משודרים באיכות SD, הנמוכה יותר.
המיזוג עם ערוץ עשר
כבר בתקופת ערוץ 2 הוצעו מיזוגים של שחקנים בשוק התקשורת, בין אם איחוד זכייניות ערוץ 2 לזכיינית אחת, ובין אם איחוד בין אחת מהזכייניות של ערוץ 2 עם ערוץ 10.
ב-4 ביולי 2018 רשת וערוץ עשר חתמו על הסכם המיזוג.
ב-15 באוקטובר 2018 הודיעו בעלי המניות של רשת שהם מבטלים את המיזוג עם ערוץ עשר לאור עיכוביה של הרשות השנייה. ב-8 בנובמבר 2018 אישרה הרשות את המיזוג, ונקבע כי שידורי הערוץ הממוזג יתחילו ב-1 בינואר 2019.
השפעת המיזוג על ארכיון ערוץ עשר
עם השלמת המיזוג, נסגר אתר "נענע10" לצמיתות על כל תוכנו, וחלקים ממנו הוטמעו בתוך אתר חדשות 13, שבמקורו היה אתר "10.tv", שיועד להחליף את נענע10 לאחר פיצול ערוץ 2. רוב תוכני הארכיון של ערוץ עשר היו זמינים בתחילה באתר "10.tv", אך עם סגירתה הסופית של "נענע10", הפכו למוגבלים יותר. עם המיזוג של ערוץ עשר ורשת, לא ניתן למצוא תוכניות רבות ששודרו בערוץ עשר, ובעיקר תוכניות שלא שבו לעונות חדשות, ובהן: "כאן גרים בכיף", "מסובך" ועוד. גם תוכניות מסוימות של "חדשות 10" לא זמינות יותר לצפיה באתר.
חלק מתוכניות הטלוויזיה של ערוץ עשר ששודרו ומשודרות ברשת 13, כוללות בקרדיטים שלהן את סמלילי ערוץ עשר. כחלק מההחלטה למחוק את מותג העבר, אנשי הקונטרול של רשת "מדביקים" על המסך, לפני הצגת הקרדיטים, את סמל "רשת 13" - במטרה להסתיר את הסמל הישן (שכן - ערוץ עשר חדל מלהתקיים, והזכויות על התכנית המשודרת שייכות כעת ל"רשת 13"), וזאת מבלי לערוך את התוכניות מחדש.
סדרות ערוץ הילדים
ב-14 בספטמבר 2019 ערוץ הילדים, אשר בשליטת RGE, בין בעלי השליטה בערוץ, החל לשדר בערוץ רשת 13 בימי שבת ובמהלך חגים בשעות הבוקר, בדומה למהלך שנעשה לפני כן בערוץ עשר, כשרשת 13 היא ממשיכת דרכה גם בכך. רצף השידורים כולל בעיקר שידורים חוזרים לסדרות האנימציה "ארתור" ו"פוקימון". ביולי 2021 הופסק שידור סדרות הערוץ.
יגואר C-X16
יגואר C-X16 (באנגלית: Jaguar C-X16) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית ספורט קופה, בעלת הנעה היברידית, אשר הוצגה על ידי יצרנית הרכב המהודר יגואר
ספירת מלאי (שיר)
מבנה ותוכן
השיר מחולק לארבעה בתים, אשר כל אחד מהם מורכב משלושה זוגות של שורות מתחרזות, ומסוכם בציטוט מהפיוט אחד מי יודע:. רוב תוכן הבתים הוא מעין ספירת מלאי של מושגים הקשורים למדינת ישראל אשר כביכול "נספרים" - למעשה, למעט פתיחת השיר וספירת המלחמות, כל המספרים מומצאים.
המושגים אותם "סופר" בנאי מגיעים מתחומי הגאוגרפיה, ההיסטוריה, יהדות, תרבות, פוליטיקה, צבא ועוד. חלק מהמושגים מופיעים בהקשר חיובי ("יום של ניצחון", "עם אחד חכם"), חלקם שליליים ("ילדות קשה", ילדים במקלט) אך לחלק מהביטויים השליליים מתייחס בנאי בהומור (אסיר עולם "בחודש השישי" - כפל משמעות, כאילו שהאסיר בהריון) או מוציא מהם את העוקץ (הילדים אמנם במקלט, אך הם צוחקים).
מעבר לספירה עצמה, משלב בנאי הערה המתייחסת לספירה:, אמירה שמעבירה מסר כי הרשימה כולה, על הטוב ועל הרע שבה, היא המשמעות של עצמאות המדינה.
רקע
את השיר כתב בנאי עת עבד על חומרים לתוכנית חדשה. בתחילה ביקש מנעמי שמר לכתוב עבורו שירים לתוכנית, ובפרט הציג בפניה את הרעיון של שיר ספירת מלאי, אולם שמר עודדה אותו לכתוב את השיר בעצמו. עם זאת, התחייבה שמר להלחין את השיר לכשייכתב. השיר נכתב בתקופה של מלחמת יום הכיפורים ואחריה, והמציאות הביטחונית בולטת מאוד בשיר, אשר מרבית המושגים המוזכרים בו קשורים לביטחון המדינה.
את ההשראה לשיר קיבל בנאי מהפיוט "אחד מי יודע", שבעיניו היה "ספירת מלאי" של היהדות.
ביצועים
גרסאות כיסוי הוקלטו על ידי להקת סקסטה, הגרובטרון, ירדנה ארזי וגיא זוארץ (דואט).
דני בר מעוז
ביוגרפיה
בר-מעוז נולד ברחובות וגדל והתחנך בחולון. בנם של חנה ושמעון בר מעוז שעלו בצעירותם מאזור תעיז שבתימן.
שירות צבאי
את שירותו הצבאי החל בחטיבת "גולני" וכקצין חי"ר שימש בין היתר כסמ"פ בסיירת "רימון": יחידת המסתערבים שקמה בעזה בשנות ה-70. תפקידו הבא היה בחיל המודיעין, שם מילא שורה של תפקידי שטח. את דרגת האל"ם קיבל כקצין המודיעין של יחידת הקישור ללבנון (יק"ל). בהמשך יצא ללימודים במכללה למלחמה של צבא ארצות-הברית (Army War College) והשלים את לימודי התואר השני במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה. בין השנים 1991–1993 פיקד על יחידה 504 - האחראית להפעלת סוכנים סמויים מחוץ לגבולות המדינה.
בנג'מין בניקר
לבניקר קנה ידע באסטרונומיה, מה שאיפשר לו לפרסם סדרת אלמנכים מצליחים. הוא התכתב עם תומאס ג'פרסון, מחבר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, בנוגע לסוגיות העבדות והאי-שוויון. הפעילים למען ביטול העבדות והתומכים בשוויון בין הגזעים הפיצו והעריכו את כתביו.
דני בר מעוז
חיים אישיים
בר מעוז הוא אב לשלושה ילדים וסב לשישה נכדים.
בנג'מין בניקר
על אף שביום לווייתו של בניקר, רבים מכתביו וחפציו האישיים אבדו בשריפה, שרדו אחד מיומניו וכמה מהחפצים שבנה, והם מוצגים כיום לקהל. פארקים, רחובות, בתי ספר בארצות הברית נושאים את שמו לזכרו.
דני בר מעוז
חיים אישיים
מתגורר ברחובות.
בנג'מין בניקר
ילדות וצעירות
בניקר נולד באליקוט מילס במחוז בולטימור של הפרובינציה מרילנד שבמושבה "אמריקה הבריטית". אביו רוברט היה חוואי, עבד אפרו-אמריקאי משוחרר. האם הייתה מרי באנקי, מולאטית. אמה, מולי וולש, הייתה נערה אנגלייה שהואשמה באנגליה בגנבת חלב ונידונה על כך למוות. בסופו של דבר עונשה הומתק והיא הוגלתה ל"אמריקה הבריטית". באמריקה הפכה לחוואית והתחתנה עם אחד משני עבדיה, באנקה, שטען לייחוס מלכותי באחד משבטי מערב-אפריקה. גם בתם, מרי באנקי, התחתנה עם עבד משוחרר, רוברט, ששאל את שם משפחתה. בנג'מין בניקר למד קרוא וכתוב וכן כתבי הקודש הנוצריים (תנ"ך והברית החדשה) אצל סבתו הלבנה, מולי וולש, ואחר כך התחנך למשך כשנה בבית ספר קטן של הקווייקר פיטר היינריכס. בניקר הפסיק את הלימודים הפורמליים כדי לעזור בעבודות בחוות אביו. אחרי העמל הפיזי הרב נשאר לו מעט זמן וכוח לתחביביו.
דני בר מעוז
ספריו
ספרים שערך
בנג'מין בניקר
חייו המקצועיים והציבוריים
בגיל 22 לפי דגם של שעון כיס שקיבל בבולטימור מסוחר מאירופה בשם ג'וזף לוי, בנה בניקר שעון מעץ. השעון צלצל בשעות המדויקות והמשיך לפעול למשך כל שאר חייו. השעון של בניקר הביא לו פרסום ביישובו ובנוסף נפוצה הידיעה שהוא יודע לחבר ולפתור חידות מתמטיות. תחילה עבד בניקר כבונה שעונים וכמודד. אחרי מות אביו המשיך לטפח את חוותו וגידל טבק. וחיטה
בשנת 1772 משפחה חדשה התיישבה באזור שבו שכנה חוותו של בניקר. זו הייתה משפחת אליקוט, קבלנים שעשו חיל באותה תקופה על ידי בניית טחנות קמח באזור בולטימור. בני אליקוט שמו לב לכישוריו של בניקר. אחד מהם, ג'ורג' אליקוט, שכמו בניקר, גילה עניין במדעים, התיידד איתו והשאיל לו ספרים מספרייתו הגדולה. בסביבות שנת 1788 ,גיל 57 הפך בניקר מסוגל, בעזרת ספרים בלבד, ללמד את עצמו אלגברה, גאומטריה, לוגריתמים, טריגונומטריה ואסטרונומיה. למד לבד להשתמש במצפן וב"סקטור" ולעקוב אחרי הכוכבים בשמיים והצליח כדי לערוך ניבויים אסטרונומיים כמו למשל, של ליקויי חמה וליקויי ירח. בשנת 1791 בשותפות עם אנדרו אליקוט עזר במיפוי העיר שעתידה להיות הבירה הלאומית של ארצות הברית - וושינגטון די. סי.. עקב מחלה נאלץ להפסיק עבודה זו אחרי שלושה חודשים. מאוחר יותר, בשנים 1797-1792 חיבר בניקר אלמנכים שכללו מידע על ספרות, רפואה, מידע שימושי על הגאות והשפל ומדורי דעות. בספרים אלה מתח ביקורת על תומאס ג'פרסון בגלל השימוש בעבודת עבדים. בנוסף לאלמנכים פרסם בנקר מידע על הדבורים ועל ציקדות בעלות מחזור בן 17 שנה.
מכתביו לג'פרסון
ב-1791 כשג'פרסון כיהן כמזכיר המדינה, פנה אליו בניקר במכתב מתוך תקווה מוצהרת שהאיש המכובד "ינצל כל הזדמנות קרובה כדי לעקור מן השורש המגמה של רעיונות ודעות מופרכים ומזויפים לגבי האפרו-אמריקאים". כדי להדגים לג'פרסון את עובדת היותם השחורים יותר מסתם "עבדים" שלח לו בניקר כתב יד של אחד האלמנכים שחיבר עבור שנת 1792.
בניקר הציג את עצמו כ"בן לגזע אפריקאי" וכאדם חופשי. במילים נבחרות בקפידה נזף בניקר בג'פרסון ופטריוטים אמריקאים אחרים על שיעבודם את השחורים בעוד שנאבקו בבריטים בעד שחרורם הם. ג'פרסון הודיע לבניקר ששלח את האלמנך שלו לקונדורסה, מזכיר האקדמיה הצרפתית למדעים, כדי לתעד את הפוטנציאל של "אחינו השחורים" נגד הספקות הנהוגים כלפיהם. בניקר פרסם התכתבות זו עם ג'פרסון באלמנך שלו משנת 1793. העמדה האמיצה שגילה בניקר בסוגיית העבדות זיכתה אותו בתמיכה רחבה של הקבוצות האבוליציוניסטיות ממרילנד ופנסילבניה, שכל אחת מהן סייעו לו לפרנס את אלמנך.