cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הדיבוק
הפקות
ב-31 בינואר 1922 העלתה 'הבימה' את הבכורה העברית של "הדיבוק", במשכנה דאז בתיאטרון סקרטריובה במוסקבה. זה היה המחזה השלישי שהעלתה הבימה, לאחר "נשף בראשית" ו"היהודי הנצחי". גם הפקה זו הפכה להצלחה גדולה, בקרב המבקרים לא פחות מאשר עם הקהל. חנה רובינא, שקיבלה את התפקיד זמן קצר לפני כן לאחר שהמיועדת, שושנה אביבית, נטשה את התיאטרון, גילמה את לאה. נחום צמח הופיע כעזריאל, ומרים אליאס (שהוחלפה לאחר מכן ברפאל צבי ובשחקנים אחרים) שיחקה את חנן. המחזה הועלה בדיוק שלוש-מאות פעמים בברית המועצות: מאתיים-תשעים-ושתיים במוסקבה ושמונה בלנינגרד. במהלך ביקורו במוסקבה ב-1923, צפה דוד בן-גוריון בהצגה בעברית, וזו הותירה בו רושם עז. לאחר שצפה במערכה השנייה, ובה ריקוד הקבצנים, כתב: "אני הלום, נרעש, לא יודע נפשי". למחרת חזר לראות את ההצגה שוב. הוא נפגש עם השחקנים ושמע מהם על געגועיהם לארץ ישראל. ב-18 בינואר 1926, בהופעת הסיום של התיאטרון לפני שעזבה 'הבימה' את ברית המועצות, בוצע "בין שני עולמות" במוסקבה על ידה בפעם האחרונה. לאחר מכן יצאה 'הבימה' לסיבוב הופעות בינלאומי שארך כשנה וחצי, והציגה את 'הדיבוק' באירופה ובארצות הברית. מל גורדון כתב "רק בברלין זכה 'הדיבוק' לעידוד מהקהל המתבולל והלא-יהודי... גם בניו יורק, מרכזו הדמוגרפי של העולם היהודי, היה זה כישלון מסחרי... ההפקות בלשון הזרה בלבלו את הצופים, יהודים ושאינם כאחד."
רק אתה (שיר של שרית חדד)
וידאו קליפ
הקונספט של הקליפ הוא מלחמה, בו משלובים כלי נשק שונים ותלבושות קרביות שונות. הקליפ צולם ברומניה.
הדיבוק
הפקות
'בין שני עולמות' הוצג על אדמת ארץ ישראל לראשונה בידי חברי תיאטרון החובבים של גדוד שומריה שעסקו בסלילת כביש חיפה-ג'דה, בפברואר 1922. בהפקת החובבים שיחק יערי את חנן, חלוצה בשם רחל שינדלר הופיעה כלאה וחבר הגדוד אבא חושי היה עזריאל ממירופול. ב-8 ביוני 1922 הוצג המחזה לראשונה בתיאטרון מקצועי, כשמיכאל גור העלה אותו בתיאטרון הדרמטי בתל אביב, בעברית אך לפי הנוסח הווילנאי. ב-20 בפברואר 1926 עלתה בכורת "הדיבוק" לפי הנוסח של וכטנגוב בתיאטרון הארץ ישראלי, בבימוי מנחם גנסין.
בתל אביב נערך ביוני 1926 דיון פומבי במחזה, שנודע כ"משפט הדיבוק". בשתי ישיבות ב-6 וב-16 בו, בהשתתפות קהל של כ-5,000 איש ואנשי תרבות ידועי שם, דנו חברי אגודת הסופרים העבריים בנתק בין נושא ההצגה לבין מציאות החיים בארץ והצורך לגייס את התרבות למאבקי החלוצים. כמו כן, הובע חשש לגבי התרבות העברית הצעירה, ש"אם נוסיף להלבישה בשדים, יש סכנה שתהיה לה קפוטה ארוכה, אבל לא גלימה של חול." לבסוף הוחלט לא להתנגד למחזה.
ב-3 באפריל 1928, פחות משבוע לאחר מעבר "הבימה" לארץ-ישראל, העלה התיאטרון את גרסתו ל"הדיבוק" בארץ לראשונה, באולם ציון שבירושלים. ההצגה נעשתה לאחת ההפקות המועלות ביותר של "הבימה": ב-26 בפברואר 1955 היא עלתה בפעם ה-1,000 בדיוק, 33 שנים אחרי הבכורה, וגם אז בכיכובה של חנה רובינא.
ב-1921 הביאו הווילנאים את המחזה לברלין לראשונה, והוא זכה להצלחה גדולה בגרמניה. הוא תורגם לגרמנית עוד באותה שנה, על ידי ארנו נאדל ולאו וינץ. תרגום נוסף, בידי רוזה נוסיג, יצא ב-1922. ב-28 בפברואר 1925 בוצעה הגרסה הגרמנית לראשונה בתיאטרון היהודי רולנד (Rolandbühne) ברח' פראטר מס' 25 בווינה. בהצגה שיחקו מספר שחקנים מפורסמים: מגדה זוניה גילמה את לאה, פרידריך פהר את הרב עזריאל וסטלה קדמון את בתיה.
ב-1925 תורגם "בין שני עולמות" לשפה האנגלית על ידי הנרי ג'יי. אלסברג ווינפריד קצין. גרסה זו הועלתה ב-15 בדצמבר אותה שנה ב-Neighborhood Playhouse, תיאטרון אוף ברודוויי בניו יורק, בבימויו של דייוויד ורדי. הפקה ראשונה זו, בכיכובם של אלברט קרול ומרי אליס כחנן ולאה, הוצגה בסך הכל 120 פעמים וירדה במרץ 1926. 'הבימה' הציגה לראשונה את "הדיבוק" בעברית בניו יורק, בתיאטרון הברודוויי מנספילד (כיום ברוקס אטקינסון) ב-13 בדצמבר 1926.
ב-30 ביוני 1926 העלתה 'הבימה' את "בין שני עולמות" בצרפת לראשונה, בתיאטרון מדלן בפריז. גרסה צרפתית של המחזה, שתורגמה בידי מארי-תרז קורנר ב-1927, הוצגה לראשונה בידי הבמאי גסטון באטי ב-31 בינואר 1928, בסטודיו של שאנז אליזה - תיאטרון ניסויי המסונף לתיאטרון שאנז אליזה ושוכן באותו בניין.
"הדיבוק" הוא המחזה היהודי המצליח, המוכר והמפורסם ביותר שנכתב אי-פעם. ההיסטוריון פרופ' מיכאל שטיינלאוף כתב:
גרסאות אחרות למחזה
ב-1977 הוכנה גרסה מחודשת של המחזה על ידי המתרגמת מירה רפאלוביץ, עבור הבמאי ג'וזף צ'ייקין. הם הסירו את כל הפרטים הנטורליסטיים מהעלילה ומיקדו אותה בדיבוק עצמו. ההצגה הועלתה בתיאטרון הציבורי בניו יורק, במת אוף ברודוויי ניסויית, ב-6 בדצמבר 1977, וזכתה בשני פרסי אובי. צ'ייקין הוזמן לביים את גרסתו ב'הבימה'; מחזהו תורגם מאנגלית לעברית על ידי יהודה עמיחי, והועלה לראשונה בישראל ב-15 ביוני 1979. "הדיבוק" הועלה ב'הבימה' גם בבימוי אנדז'יי ויידה ב-1988 ובבימוי חנן שניר ב-1988. הוא בוים בידי יוסי יזרעאלי בתיאטרון החאן ב-1988.
טוני קושנר ערך גרסה משלו ל'הדיבוק', אותה עיבד בהתבסס על תרגומו של המחזה מיידיש לאנגלית בידי יהויקים נויגרשל. הוא שינה את מבנה העלילה מארבע לשלוש מערכות, הוסיף דמות של כתבן שרוחו של ניסן בן קרינה מדברת דרכה והכניס סצנה חדשה בה מביע עזריאל ממירופול את ספקותיו וחששותיו באופן מפורש יותר. ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון העיר הרטפורד שבקונטיקט ביום שישי, ה-17 בפברואר 1995, בבימוי מרק לאמוס ועם מייקל סטולברג בתפקיד המשולח.
בשנת 1998, הועלתה ההצגה הדיבוק בתיאטרון הבימה בבימויו של חנן שניר, ועם מיכה סלקטר בתפקיד חנן ונאוה זיו בתפקיד לאה. המבקר בן עמי פיינגולד כתב אז: "המשחק ברוח הפרשנות של הבמאי הוא בעיקר משחק של אנסמבל, לא של דמויות וגיבורים אינדוידואלים. לרשותו של הבמאי עמד צוות מצוין וזה זמן רב לא ראיתי על בימת התיאטרון הישראלי משחק צוות מסוגנן להפליא כל כך. ניתן לציין את המשחק המצוין של נאוה זיו בתפקיד לאה, מיכה סלקטר בתפקיד חנן, יוסי יבלונקה בתפקיד השמש מאיר, שמעון לב-ארי בתפקיד סנדר אבי הכלה, שלום שמואלוב בתפקיד הצדיק ממירופול ויוסי טולדו בתפקיד המשולח". המבקר מיכאל הנדלזלץ כתב לעיתון הארץ: "כשהקהל נחשף לאפקט התפאורה המרהיב באמת, כשהבית שסבב תחילה על במה מסתובבת עולה למעלה, חושף רקע אדום ומין שממה עם עץ, ניתנת האפשרות למיכה סלקטר כחנן ולנאוה זיו כלאה לשחק בפשטות, ובאופן נוגע ללב את איחוד האוהבים".
עיבודים
בשנת 1951 יצרה אנה סוקולוב בניו יורק את "הדיבוק" כריקוד, ובשנת 1974 העלו ג'רום רובינס וליאונרד ברנשטיין בבלט העיר ניו יורק את גרסת הבלט ל"הדיבוק". בשנת 1999 עלתה "הדיבוק - אופרה ביידיש", הפקת בכורה עולמית מאת המלחין האמריקאי סולומון אפשטיין, בבימוי רחל מיכאלי. ב-1937 ביים מיכל ואשינסקי את הסרט היידי "הדיבוק" בפולין. אלתר קציזנה עיבד את התסריט מהמחזה.
ב-2007 ביים אוריאל זוהר את העיבוד "דיבוק לשניים" מאת ברוס מאייר, על פי "הדיבוק" מאת אנסקי. ההצגה הועלתה בתיאטרון הטכניון.
תקנות אושא
תקנות אושא הן תקנות שתיקנה הסנהדרין בעיר אושא, אחרי שגלתה מירושלים בעקבות חורבן בית המקדש השני ושינתה את מיקומה מספר פעמים.
לפי האמור בתלמוד, ראש הסנהדרין בתקופת אושא היה ככל הנראה רבי ישמעאל, וכאשר רבי יוחנן מסר לתלמידיו "שמעתי מהולכי אושא" הכוונה היא לרבי ישמעאל. רושמי הדורות התחבטו כיצד ייתכן שרבי יוחנן שהיה תלמידו של רבי יהודה הנשיא ילמד תורה מפי רבי ישמעאל שהיה שלושה דורות לפניו, אך ככל הנראה רבי יוחנן לא שמע את הדברים מפיו אלא משמו.
גלות הסנהדרין לאושא
בזמן שהיה בית המקדש קיים, ישבה הסנהדרין הגדולה בלשכת הגזית. סנהדרין זו הייתה בית הדין הגדול והראשי של עם ישראל, ושם נקבעו חוקי המדינה. משגלתה הסנהדרין ממקומה בלשכת הגזית, בטלו דיני נפשות מכל סנהדרין קטנה שבכל עיר ועיר.
לפני חורבן הבית השני החל מצב העם להדרדר. הצדוקים החלו להגביר את השפעתם על העם והכהנים גדולים היו לרוב מהצדוקים. כמאה ושמונים שנה לפני חורבן הבית גברה השפעת הקיסרות הרומית על מלכות ישראל, ודבקות העם במצוות הדת ירדה באופן משמעותי. ארבעים שנה לפני החורבן, כאשר התרבו שופכי דמים והסנהדרין לא רצתה לדונם על פי הכלל שיש למעט ככל האפשר בדיני נפשות החמורים מכול, הגלתה הסנהדרין את עצמה ממקומה בלשכת הגזית ל"חנויות", במטרה להתחמק מדיני נפשות. יש המפרשים שכוחה של הסנהדרין לדון דיני נפשות חל רק בלשכת הגזית, וככתוב בתלמוד על הפסוק "וקמת ועלית אל המקום" - מלמד שהמקום גורם, אך יש המבטלים פירוש זה ומפרשים שדין זה הוא דווקא על הפרשה הכתובה שם אודות זקן ממרא שהמראתו חשובה המראה רק בלשכת הגזית ורק שם נידון למיתה אם פסק נגד פסקם של רוב חברי הסנהדרין, וייתכן שצעד זה היה במטרה לעבור מלשכת הגזית ששם היה המרכז הרוחני של העם ובו התקבצו כל העם בשלוש רגלים, למקומות מרוחקים וצדדיים.
למקומה של הסנהדרין הייתה משמעות רבה, ובתלמוד מיוחסת השראת השכינה שבחלקו של שבט יהודה כנגד זו שבחלקו של שבט בנימין, לכך שהסנהדרין שבלשכת הגזית הייתה בחלקו של יהודה, ואילו השכינה עצמה הייתה בקדש הקדשים שהיה בחלקו של בנימין. כך גם יש משמעות רבה לגלות שגלתה הסנהדרין ולמשמעות גלות זו, ובתלמוד הושוו עשר הגלויות שגלתה הסנהדרין לעשר הגלויות שגלה השכינה ממקום למקום, ובמדרש אף מובא שיעקב אבינו הקדים ובירך את זבולון מיד אחרי יהודה בנו, מכיוון שאחת מהגלויות של הסנהדרין הייתה בציפורי שהיא חלקו של זבולון: במדרש זה אף מובאת גרסה אחרת לסדר שבו גלתה הסנהדרין, ולפי סדר זה המקום השני היה באושא.
ספקות טומאה
שש מהתקנות הן אודות דיני ספקות בהלכות טומאה וטהרה:
ספק בית הפרס
בית הפרס הוא שדה בגודל 2304 מ"ר שהיה קבור שם אדם וכשנחרשה השדה התפזרו העצמות, במקרה זה כל השדה במצב טומאה ייחודי. בשונה מההלכות האחרות אין הכוונה שהגזירה היא באופן שספק אם מדובר ב"בית הפרס", אלא הכוונה היא שהספק הוא "בית הפרס" שהיא התקנה האוסרת את השטח מחמת הספק.
עפר הבא מארץ העמים
טומאת עפר ארץ העמים התפתחה הלכתית בשלושה שלבים:
ספק בגדי עם הארץ
בגדי עם הארץ, טמאים מספק שמא ישבה עליהן אשתו נדה. דין זה קיים רק לתלמידי החכמים שהיו נוהגים בזמן שבית המקדש היה קיים לשמור על טהרה תמידית (ולא רק כאשר נכנסו לבית המקדש) והקפידו על הלכות טומאה וטהרה (חולין על טהרת הקודש). עמי הארצות והבורים לא ידעו לשמור על הלכות טומאה וטהרה, ולכן תיקנו חכמי אושא שכל בגדי עם הארץ יחשבו לטמאים מספק,
ספק כלים הנמצאים
מהתורה כלים נטמאים אם נגע בהם אב הטומאה. כלי שנמצא במקום ציבורי הוא טמא מספק מחשש שמא נגע בו טמא, וזאת בניגוד לכלל הרגיל כל ספק טומאה ברשות הרבים טהור.
ספק הרוקין הנמצאים
ההלכה היא שכל המשקין (=הנוזלין) היוצאים מגופו של הזב בכוח (רוק, שתן וזיבה) מטמאים במגע ובמשא מהתורה. גזרו סנהדרין באושא, שכל הרוקין הנמצאין במקום ציבוריים יהיו טמאים מספק, שמא הם של זב.
ספק מי רגלי אדם שהם כנגד מי רגלי בהמה
ספק זה הוא בעצם הקל מכולם, ולמרות זאת החמירו בו חז"ל. המדובר הוא במים רגלים שנמצאו ולא ידוע של מי הם, כך שיש ספק ספיקא להקל - רוב צדדים להקל, שמא של אדם הוא ושמא של בעל חיים הוא (שאין בו טומאה), וגם אם של אדם הוא - שמא של אדם טהור הוא ואינו מטמא, ולמרות זאת החמירו חכמי אושא שהוא יטמא מספק.
אדם זן את בניו הקטנים
"שיהא אדם זן את בניו ואת בנותיו כשהן קטנים" - לפי תקנה זו אדם חייב לפרנס את צאצאיו עד שיגיעו לבגרות הלכתית. להלכה נפסק כי אי אפשר לכפות אדם לזון את ילדיו, אך יש לביישו ולהכלימו ברבים כדי שייתן. כאשר בא סרבן מזונות לפני רב יהודה הוא היה מתבטא על האיש בזלזול וברבים "התנין ילד ואת מזון ילדיו מטיל הוא על אנשי העיר" כשהוא משווה מי שאינו זן את ילדיו לחיית טרף ובכך מביישו. ובדומה לכך עשה גם רב חסדא שהורה להכריז ברבים כי "עורב רוצה בנים, ואילו אדם זה אינו רוצה ילדים!"
הורים ניזונים מנכסים שהורישו
הורים שעוד בחייהם הורישו את כל רכושם לבניהם, אף-על-פי שהנכסים כעת אינם שלהם הם ניזונים מנכסיה אלו. ייתכן כי ההסבר לזה הוא שאם לא יזונו יפלו למעמסה על הציבור כתקנה הקודמת.
המבזבז אל יבזבז יותר מחומש
תקנה זו מוזכרת במסכת כתובות דף נ עמוד א. התקנה היא שאדם לא יתן לצדקה יותר מחומש (20%) מנכסיו לצדקה כדי לא לגרום שהוא עצמו יצטרך לקחת צדקה. עם זאת, היו שנהגו לתת צדקה גם בכמות גדולה עד שפיזרו את כל נכסיהם, בטענה שדברים אלו אמורים רק על דין צדקה מכוח חיוב מצוות צדקה, אבל לא לאדם הנותן צדקה כדי לכפר על נפשו כמו שיעץ דניאל לנבוכדנצר "וחטאיך בצדקה פרוק", שמכיוון שהצדקה ניתנת בזה כדי לכפר על החטאים ולהנצל מעונש הגיהנום, הרי הם בכלל גדר צורכי רפואה שעליהם כתוב ש"כל אשר לאדם יתן בעד נפשו", ובגדרי רפואה אין הגבלה זו.
כמה לדחוק בבן שילמד
באושא תקינו שיהא אדם מתגלגל עם בנו עד שתים עשרה שנה, מכאן ואילך יורד עמו לחייו" תקנה זו קובעת שבשנים הראשונות של לימוד התורה יש לנהוג עם הילד בנחת, אך לאחר מכן יש לדחוק בו קשה על מנת שילמד תורה. בתלמוד מוסבר כי הוראתו של רב לרב שמואל בר שילת לא לדחוק על הילד רק עד גיל שש אך מגיל שש והלאה "ספי ליה כתורא" אין כוונתה לרדת לחייו של הילד, אלא רק ללמוד איתו בעל כרחו. החיוב להסתמר לילד בדרכי נועם אך גם בעונשים היא רק מגיל שנים עשר. לפי פירוש אחר החילוק הוא בין לימוד המקרא שגילו כבר מגיל שש לבין לימוד משנה שחיובו מאוחר יותר (גיל שנים עשר).
אישה שמכרה נכסי מלוג ומתה
אישה שנשאת יכולה להביא עמה לבעלה שני סוגי נכסים: נכסי צאן ברזל ונכסי מלוג. נכסי צאן ברזל הם נכסים "צמודים" כאשר הבעל יכול ליהנות מרווחים על הנכסים ובמקרה של גרושין מחזיר לה את שווים ההתחלתי. נכסי מלוג הם נכסים שנשארים ברשותה אבל לבעלה הזכות ליהנות מרווחים מהם, במקרה גרושין מחזיר לה את הנכסים כמות שהם.
התקנה מתייחסת למצב שאישה זו נישאה ולאחר מכן מכרה את נכסי המלוג שלה. מעיקר הדין מכיוון שלבעל יש קניין פירות בלבד המכירה תקפה, והבעל יפסיד את הקרקע. על פי תקנת אושא, אם היא תמות ובעלה חי יוכל על פי התקנה לקחת את הנכסים הללו מהקונים.
בתלמוד הסביר רב אשי, כי למעשה, זכותו של הבעל בנכסי אשתו דומה במידה מסוימת ליורש ובמידה מסוימת ללוקח. חכמים נתנו לבעל שני גדרים אלו בצורה שלא יוכלו להפקיע ממנו את הנכסי מלוג, ותמיד תהא ידו על העליונה, כך שלעניין יובל דינו כיורש שאין הירושה חוזרת למוריש, אך לעומת זאת לעניין מכירת האשה יש לבעל דין לוקח, שהרי אם היה דינו כ"יורש" ברור שאם המוריש - האשה - מכרה את הנכס אין שוב ליורש כל זכות משפטית, ורק מכיוון שדינו כ"לוקח", חשוב הדבר כאילו הנכס כבר נמכר לו וממילא לא יכולה אשתו למכור יותר את הנכסי מלוג.
חכם שסרח
במסכת מועד קטן מצטט רב אויא את תקנת אושא, שאב בית דין שסרח אין מנדין אותו (משום כבוד התורה) אלא אומרין הכבד ושב בביתך, חזר וסרח מנדין אותו מפני חילול השם. התלמוד מביא כי תקנה זו חלוקה על פסקו של ריש לקיש שאומר שתלמיד חכם שסרח אין מנדין אותו בפרהסיא.
להלכה פוסק הרמב"ם כריש לקיש: . הרמב"ם אף מרחיב את הפסיקה וקובע כי גם תלמיד חכם בדרגה פחותה יותר שאינו נושא במשרה רשמית ומפורסמת של "אב בית דין", יש להתחמק ולמעט בנידויו:.
מנפרד וינקלר
מנפרד וינקלר (27 באוקטובר 1922 פּוּטילָה – 12 ביולי 2014, צור הדסה) היה משורר ומתרגם ישראלי, יהודי יליד רומניה, שכתב בשפות גרמנית ועברית.
ילדותו וצעירותו
מנפרד וינקלר נולד בפּוּטִילָה, כפר גדול (בימינו עיירה באוקראינה) בעל רוב אוקראיני, השוכן בצפון חבל בוקובינה כ-75 ק"מ דרום-מערבית מצ'רנוביץ. באותן השנים האזור היה שייך לרומניה, אחרי תקופה ארוכה של שלטון אוסטרי. וינקלר גדל במשפחה יהודית אמידה, בעלת יערות ואדמות. בבית דיברו גרמנית. אביו, אמיליאן ברטהולד וינקלר, בוגר אוניברסיטת וינה היה עורך דין. אמו יוהנה וינקלר לבית וילדהולץ, היה צאצאית למשפחה מן העיר ברודי בגליציה. סבה, יוסף וילדהולץ היה מורה ידוע לספרות גרמנית בגימנסיה הגרמנית בברודי, ואחד מתלמידיו היה דב סדן. המשפחה שהתה זמנית בצ'רנוביץ בשנים 1930–1932 וחזרה לגור בפוטילה. אחרי לימודים בבית ספר יסודי בכפר, נשלח וינקלר על ידי הוריו, בשנת 1936, אל קרובים בצ'רנוביץ על מנת שילמד שם בתיכון רומני. מגיל 13–14 התחיל להתעניין בשירה הגרמנית. מבחינה פוליטית, בדומה לאחיו הבכור, גרהרד, הוא נמשך לאידאולוגיה הקומוניסטית.
בלילה של 13 ביוני 1940, כשצפון בוקובינה סופחה לברית המועצות, הוריו והאח גרהרד, פעיל קומוניסטי בעבר ורופא, מנהל בית החולים בפוטילה, יחד עם אשתו שושה, נעצרו על ידי השלטונות הסובייטיים. האם והגיסה נשלחו למחנה בקזחסטן, והאח נשלח באשמת "טרוצקיזם" לגולאג של צפון רוסיה. איש מהם לא שרד. האב העדיף לשים קץ לחייו, בגיל 50. מנפרד ניצל מכיוון שנמצא עדיין אצל קרוביו בצ'רנוביץ. סיים את לימודי הבגרות בקיץ 1941. בשנת 1941, אחרי כיבושה החוזר של צ'רנוביץ על ידי רומניה בברית עם הנאצים, וינקלר גורש בתור יהודי לטרנסניסטריה, בה נספו חלק גדול מיהודי בוקובינה ובסרביה. למזלו שרד, ובשנת 1944 שב לצ'רנוביץ, שנכבשה בחזרה על ידי הצבא הסובייטי. אחרי תום מלחמת העולם השנייה, כמו רבים מניצולי השואה בבוקובינה, העדיף שלא להישאר בברית המועצות הסטליניסטית אלא לעבור, בתור אזרח רומני, לתחום רומניה.
משורר בגרמנית ברומניה הקומוניסטית
גם רומניה הפכה במהרה למדינה קומוניסטית. אחרי שנת 1946 חי וינקלר בעיר טימישוארה, עיר בחבל באנאט, בעלת מסורת תרבותית גרמנית, ובה גם קהילה יהודית גדולה ששרדה כמעט בשלמותה. בטימישוארה נקלטו במהלך השנים פליטים מאותם חלקי רומניה שסופחו לברית המועצות. וינקלר, שלא קיבל בעבר חינוך יהודי, הצטרף לתנועת הנוער הציוני הבונים דרור ובשנת 1948 להכשרה חקלאית מתוך כוונה לעלות לארץ ישראל. בסופו של דבר נאלץ להישאר עדיין ברומניה, כשהתנועה הציונית הוצאה מחוץ לחוק על ידי הקומוניסטים ב-1949. הוא למד תקופה קצרה בפקולטה לגרמנית שהוקמה בעיר ושנסגרה כעבור זמן קצר, עבד כפועל ייצור וכטכנאי מבקר איכות במפעל למתכות, ובמקביל כתב שירים בשפה הגרמנית. בעת הפעילות בתנועה הציונית הכיר וינקלר את הרמה לוין, מצ'רנוביץ, אשתו לעתיד.
בשנת 1956 פרסם וינקלר ברומניה את קובץ שיריו הראשון בגרמנית Tief pflügt das Leben ("החיים חורשים עמוק"). לפרנסתו כתב גם שירי ילדים (Kunterbunte Verse, 1957), סיפורי ילדים בחריזה (Fritzchens Abenteuer, 1958) ולתוכניות בגרמנית של תחנת הרדיו בטימשוארה. התקבל באותן השנים כחבר המחלקה הגרמנית של איגוד הסופרים הרומנים.
בשנת 1956, במפגש סופרים בבוקרשט, הכיר וינקלר את הסופר הגרמני-רומני הַנְס בֶּרְגֶל (יליד 1925), בן למשפחה סקסונית טרנסילבנית. ברגל, שסבל מרדיפות נגד הגרמנים אחרי מלחמת העולם השנייה, נכלא ב־1959 למשך שש שנים על ידי שלטונות רומניה ואחר כך היגר לגרמניה. קשר הידידות ביניהם התחדש כעבור כ־40 שנה, ב-1994, וההתכתבות בין השניים פורסמה על ידיהם בשנת 2011. ברגל כתב אחריות דבר לספרי וינקלר שפורסמו בגרמניה, כולל לספרו האחרון שפורסם בגרמניה בשנת 2014 ("היכן שהיקום צריך להתחיל"). שני הסופרים החליפו ביקורים הדדיים, ובסתיו 1999 ביקרו ביחד בירדן.
משורר דו-לשוני בישראל
בשנת 1959 עלה וינקלר לישראל, וכמי שלא ידע אף אות בעברית למד את השפה בקיבוץ בית אלפא ואחר כך באולפן עציון. השליטה בעברית איפשרה לו בהמשך להירשם בשנים 1959–1963 ללימודי ספרות עברית ויידיש באוניברסיטה העברית. עוד בשנה הראשונה כסטודנט בירושלים התחיל לכתוב שירים גם בעברית, ופרסם אותם בעיתון העולים ובעיתון הסטודנטים. בשנים הראשונות בארץ זכה וינקלר לעידודם של פרופ' דב סדן, של עזרא פליישר ואחרים.
בנוסף לכתיבת שירה בעברית וגרמנית, תרגם לעברית יצירות ספרות מגרמנית ומרומנית.
מנפרד וינקלר היה חבר באגודת הסופרים העבריים, באגודת הסופרים כותבי גרמנית בישראל (שהוקמה בשנת 1975) ובמרכז PEN של המחברים בשפה הגרמנית מחוץ למדינות הדוברות גרמנית.
בשנת 2008 התראיין וינקלר בסרט התיעודי "צליל המלים" (Der Klang der Wörter), המוקדש לסופרים יהודים כותבי גרמנית שעלו לישראל וחיים בה.
הלך לעולמו ב־12 ביולי 2014.
בעברית
וינקלר פרסם 4 קובצי שירים בעברית:
בשנת 1977 פרסם שיחון עברי-גרמני.
ב-2005 כמה משיריו פורסמו באנתולוגיה דו-לשונית של יצירות משוררים רומנים וישראלים - מולדת המשורר Națiunea Poeților שפורסמה בסוצ'אבה, בירת דרום בוקובינה עם איורים מאת מיכאי פַּנְזָארוּ-פים.
לקריאה נוספת
EUPHORION, Anul XXVI 2015,, בתרגום לרומנית מאת נורה יוגהסיביו, בוקרשט, רומניה,
קישורים חיצוניים
Israelischer Lyriker, Übersetzer und Bildhauer Manfred Winkler gestorben 104, 04/2015 Claus Stephani in David - Jüdische Kulturzeitschrift
לסלי גור
לסלי גור (באנגלית: Lesley Gore; 2 במאי 1946–16 בפברואר 2015) הייתה זמרת אמריקאית-יהודיה מתקופת להקות הבנות. גור ידועה בעיקר בשל להיט הפופ משנת 1963 "It's My Party", אותו הקליטה בגיל 16. בעקבות להיטה זה הפכה לאחת מזמרות פופ הנוער המוכרות ביותר בין השנים 1963–1967.
תולדותיה
נולדה בניו יורק בשם לסלי סו גולדסטין (Lesley Sue Goldstein) וגדלה בניו ג'רזי, במשפחה יהודית אמידה. אביה, לאו גור, היה יצרן של בגדים ובגדי-ים לילדים. כאשר הגיע שירה It's My Party למקום הראשון במצעד הפזמונים בארצות הברית, גור הייתה תלמידת תיכון, שנה לפני סיום לימודיה. בשלב מאוחר יותר היה השיר מועמד לפרס גראמי.
בעקבות להיטה הראשון גור הקליטה להיטים רבים נוספים, כולל Judy's Turn to Cry (הגיע למקום החמישי במצעד), She's a Fool (מקום חמישי), "You Don't Own Me" (מקום שני), That's the Way Boys Are (מקום 12). מפיק תקליטיה היה קווינסי ג'ונס אשר הפך לאחד מהמפיקים הבולטים בעולם המוזיקה, בארצות הברית.
גור דחתה הצעות לחוזי הופעות בטלוויזיה ובסרטים והעדיפה להמשיך לימודים במכללת שרה לורנס, מכללה פרטית יוקרתית בניו יורק. בחירה זו הגבילה את הופעותיה לסופי השבוע ולחופשות בלבד, ופגעה בקריירה שלה. למרות זאת גור המשיכה להיות אחת הזמרות האהודות ביותר בארצות הברית ובקנדה במחצית שנות ה-60. גור הקליטה גם רבים מלהיטיה בשפות אירופיות: צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
לקראת סוף שנות ה-60, עם עליית המוזיקה הפסיכדלית דעכה הצלחתה של גור. להיטה האחרון במצעדים היה California Nights שהגיע למקום 16 בשנת 1967. בסוף שנות ה-60 הופיעה גור במועדונים קטנים ובקונצרטים. לצד הופעותיה המשיכה בכתיבת שירים ובהלחנתם, כולל השתתפות בכתיבת פסקול הסרט תהילה, לצד אחיה מייקל גור. שירם של האחים גור, Out Here on My Own, היה מועמד לפרס אוסקר והפך ללהיט.
בשנת 2005 שבה גור והקליטה שירים חדשים, לראשונה מאז 1976. שיריה זכו לביקורות חיוביות ואף הושמעו במספר סדרות טלוויזיה. באותה שנה יצאה מן הארון והכריזה שהיא לסבית. בעקבות הכרזתה, היו שמצאו רמזים לנטייתה המינית במילות השירים ששרה וחיברה שנים ארוכות קודם לכן.
בפברואר 2015 היא הלכה לעולמה אחרי מאבק בסרטן הריאה, בת 68 הייתה במותה.
בלפור
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גביע הפדרציה 2013
תחרויות אזוריות החלו בפברואר 2013 ומשחק הגמר הסתיים ב-2 בנובמבר 2013.
נבחרת איטליה ניצחה במשחק הגמר את נבחרת רוסיה וזכתה בגביע בפעם הרביעית בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
מתכונת התחרות הייתה זהה למתכונת של העונה הקודמת.
כל המפגשים כללו 5 משחקים.
בית עולמי א' כלל 8 קבוצות ועוד 8 קבוצות היו בבית עולמי ב'.
לקראת סיום העונה 4 קבוצות מהבית העולמי א' נפגשו עם 4 קבוצות מבית עולמי ב' על הזכות להתמודד בבית עולמי א' בעונת 2014.
העברות לקראת שנת 2014
בעקבות המשחקים בין 4 נבחרות שהפסידו בשלב הראשון של הבית העולמי א' לבין הקבוצות שניצחו בבית עולמי ב':
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו יוליה גלושקו ושחר פאר. הנבחרת החלה את השתתפותה בבית ג' של אזור אירופה/אפריקה א'. כל המשחקים של אזור אירופה/אפריקה א' נערכו באילת. הנבחרת סיימה את הבית במקום השני ולא המשיכה לשלבים הבאים.
רון אטיאס
רון אטיאס (נולד ב-19 באפריל 1995 בבאר יעקב) הוא לוחם טאקוונדו ישראלי, סגן אלוף אירופה (2016) בקטגוריית המשקל של עד 58 ק"ג.
ביוגרפיה
אטיאס החל להתאמן בקראטה, ובגיל 9 עבר להתאמן בטאקוונדו. כבר כשהיה בן 12 החל להשתתף בתחרויות בינלאומיות. באליפות אירופה לקאדטים שנערכה ב-2007 בבודפשט, הראשונה בה השתתף, הודח בשלב רבע הגמר. באליפות אירופה לקאדטים שנערכה ב-2009 בזגרב זכה אטיאס במדליית הזהב בקטגוריית המשקל של עד 49 ק"ג, והוכתר כאלוף אירופה. ב-2010 השתתף לראשונה באליפות העולם לנוער בטיחואנה, והודח בקרב הראשון בשנת 2011, ימים ספורים לפני אליפות העולם שנערכה בקיונגג'ו, נפטר אביו. הוא החליט להשתתף בכל זאת באליפות, כדי להגשים את חלומו של אביו. בתחרות עצמה, בה השתתף כשהוא בן 16 בלבד, הודח בקרב השני. בהמשך השנה זכה במדליית כסף באליפות אירופה לנוער שנערכה בפאפוס, בקטגוריית המשקל של עד 55 ק"ג.
בשנת 2012 השתתף אטיאס לראשונה באליפות אירופה לבוגרים, שנערכה במנצ'סטר, והודח בשמינית הגמר. באליפות אירופה שנערכה באינסברוק ב-2014 הודח בסיבוב הראשון, ובאליפות אירופה שנערכה בבוקרשט ב-2015, אז התחרה בקטגוריית המשקל של עד 63 ק"ג, הודח בשמינית הגמר.
בשנת 2016 זכה במדליית הזהב בטורניר הקדם-אולימפי שנערך באיסטנבול, והבטיח את השתתפותו באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). בכך, היה לגבר הראשון שמייצג את ישראל במשחקים בענף זה, לאחר שקדמו לו מאיה ערוסי ובת אל גטרר. בהמשך השנה רשם את הישג השיא שלו, כשזכה במדליית הכסף באליפות אירופה שנערכה במונטרה שבשווייץ.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הפסיד בסיבוב הראשון לונילטון טורס טיישיירה מברזיל, והודח מתחרות מאחר שטיישיירה לא העפיל לגמר.
לוציוס ג'קסון
לוציוס בראון "לוק" ג'קסון (באנגלית: Lucious Brown "Luke" Jackson; 31 באוקטובר 1941 – 12 באוקטובר 2022) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בפילדלפיה 76' מליגת ה-NBA בין השנים 1964–1972. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, ולאורך 8 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 9.9 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק
ג'קסון נולד בעיר סן מרקס שבטקסס, ובבגרותו למד באוניברסיטת טקסס סאות'רן (1960–1961) ובאוניברסיטת טקסס ריו גראנדה ואלי (1961–1964).
לפני עונתו האחרונה בליגת המכללות השתתף באליפות העולם בכדורסל 1963, כשחקן נבחרת ארצות הברית. לאורך הטורניר הפסידה ארצות הברית מול נבחרות יוגוסלביה, ברית המועצות וברזיל, והיא סיימה במקום הרביעי. בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת טוקיו (1964) חזר ג'קסון לייצג את נבחרת ארצות הברית, וזכה עמה במדליית הזהב. ג'קסון היה הקלעי השלישי של נבחרתו (10.0 נקודות למשחק), אשר ניצחה בכל תשעת משחקיה בהפרש ממוצע של כ-30 נקודות.
בעונתו השלישית,, זכה עם פילדלפיה באליפות ה-NBA השנייה בתולדותיה, לאחר שגברה בסדרת הגמר על סן פרנסיסקו ווריורס בתוצאה 4–2. לאורך הפלייאוף העמיד ממוצעים של 11.0 נקודות ו-11.7 ריבאונדים למשחק כשחקן חמישייה קבוע, לצד וילט צ'מברלין, צ'ט ווקר, ואלי ג'ונס והאל גריר. במשחק השישי של סדרת הגמר הצטיין כאשר קלע 13 נקודות והוריד 21 ריבאונדים.
בעונתו האחרונה בקריירה,, החמיצה פילדלפיה את שלב הפלייאוף לראשונה בתולדותיה, לאחר 22 העפלות רצופות.
נפטר ב-12 באוקטובר 2022 מאי-ספיקת לב.
שחר הדר
שחר הדר (נולדה ב-10 באוגוסט 1980) היא פזמונאית, משוררת וכותבת ישראלית.
ביוגרפיה
הדר נולדה בצפת. כשהייתה בת שנה, עברה משפחתה להתגורר בראשון לציון. אמה הייתה אשת יחסי ציבור ונכון ל-2023 עוסקת בחינוך. אביה, רן הדר, היה קצין בדרגת אל"ם, ומפקד יחידת הפוליגרף של צה"ל. בנערותה התגוררה ברמת גן ולמדה בתיכון רון בתל אביב. בצבא שירתה בחיל המודיעין.
בגיל 28 פתחה משרד יחסי ציבור וניהול משברים בשם הדר קריאייטיב. במקביל, פתחה מיזם בשם "טקסטורה", בו מספקת הדר שירותי כתיבה בעלי גוון אישי. כמו כן, כתבה טורים קבועים בנושא אהבה ויחסים באתרים ynet ווואלה!.
בשנת 2019 סגרה הדר את משרדה, והתמקדה בכתיבת שירים. באותה שנה פורסם שירה "בין קודש לחול" בביצוע שולי רנד ואמיר דדון. השיר הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של גלגלצ, ולמקום ה-12 במצעד השנתי. בנוסף זכה השיר במקום ה-4 במצעד השנתי של כאן, ובמקום הראשון במצעד השנתי של "כאן מורשת". בשנת 2020 פורסם השיר "אבא" שכתבה בשיתוף עם אמיר דדון, כאשר הן הדר והן דדון איבדו את אביהם שנים מעטות לפני פרסום השיר. כמו כן, כתבה הדר שירים רבים מתוך אלבומה של רבקה זהר, "לשמוע את הלב", לרבות שיר הנושא של האלבום. בנוסף כתבה ליוצרים נוספים כגון אריק סיני, הראל סקעת והזמר החסידי יונתן רזאל.
חיים אישיים
הדר מתגוררת לסירוגין בחריש ובקפריסין.
סטיוארט כהן
סטיוארט א' כהן (נולד ב-1946) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן, המתמחה ביחסים בין-לאומיים, צבא וחברה, בדיפלומטיה ובתולדות הציונות.
קורות חיים
כהן הוא כותב פעיל ופורה, ובין היתר כתב מערכי לימוד עבור קורסים של האוניברסיטה הפתוחה. ב-2005 העלה כהן במסגרת מאמר במערכות את הדעה, בישמו מודל ליחסי הצבא והדרג האזרחי שפיתח א. ר. לקהאם, כי ביחסים בין הדרג המדיני ובין הצבא במדינת ישראל סובל הצבא מ"כפיפות יתר" העלולה לפגוע בתפקודו. פרופסור כהן קיבל בפברואר 2022 אות הוקרה על מפעל חיים מטעם אגודת חוקרי צבא חברה בישראל. נשוי לחוקרת הספרות טובה כהן ואב לארבעה בנים, אחד מהם הוא פרופסור עמיחי כהן, משפטן ב.
מלון דן ירושלים
מלון "דן ירושלים" (בעבר נקרא בשמות מלון "הייאט" ומלון "רג'נסי ירושלים") שוכן על מדרונות הר הצופים, בשכונת הגבעה הצרפתית בסמיכות לאוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי הדסה, ומשקיף לעבר העיר העתיקה ושכונת שייח ג'ראח. המלון כולל 505 חדרים וסוויטות, והוא המלון הגדול ביותר בירושלים.
היסטוריה
הועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים אישרה את תוכנית המלון ביוני 1971, תוכנית שקודמה ביוזמת משפחת פריצקר בעלת רשת המלונות "הייאט", אך התוכנית נתקלה בהתנגדויות עקב גודלה והפגיעה הצפויה בקו הנוף של צפון ירושלים, מאחר ש"הייאט" ביקשה לבנות מגדל בן 24 קומות ובו 700 חדרים. התוכנית אף הגיע לדיון בוועדת הפנים של הכנסת. עתירות לבג"ץ נגד צמצום התוכנית ונגד אישור התוכנית המצומצמת נדחו על ידי בג"ץ בנימוק של אי מיצוי ההליכים בפני הוועדה המחוזית. המלון קיבל מעמד של "מפעל מאושר" על פי החוק לעידוד השקעות הון וזכה במענק ממשלתי שכיסה כשליש מעלות ההקמה. המלון נבנה בחלקו על קרקע שהופקעה מפלסטינים תושבי שכונת "הר הצופים" הצמודה למבנה המלון מצפון לו.
בניית המלון התעכבה במשך שנים רבות עקב המחלוקת על גודל המבנה שהוצע. האדריכל דוד רזניק הכין תוכנית חדשה בה צומצם גודל המבנה (מכ-700 לכ-500 חדרים) ובמקום מגדל תוכנן מבנה מדורג שמשתרע על המדרון, עם זאת, גם לאחר צומצם התוכנית המלון הוא אחד מהמלונות הגדולים ביותר שנבנו בישראל. המבנה מחולק לסדרה של אגפים ריבועיים השזורים זה בזה ומקיפים כל אחד חצר פתוחה או מקורה.
משפחת פריצקר יצא מהפרויקט ויזמים יהודים ממקסיקו הובילו אותו במקומה. היזמים הקימו ב-1977 חברה בשם "רג'נסי הר הצופים בע"מ" למטרת ניהול והקמת המלון (ב-1985 שונה שם החברה ל"מלון רג'נסי ירושלים בע"מ."). ב-1993 החברה גייסה הון באמצעות הנפקת מניות שנסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בניית המלון נמשכה כ-7 שנים בהשקעה של כ-60 מיליון דולר (מתוכם 20 מיליון דולר היו מענק ממשלתי), והוא נפתח ב-1987 בניהולה של רשת הייאט העולמית תחת השם "הייאט רג'נסי ירושלים". המלון נפתחה מספר שבועות לפני פרוץ האינתיפאדה הראשונה, סבל מיד ירידה בכמות התיירים שהגיעו לישראל, ושעורי התפוסה בו היו אפסיים. ואף היה חשש שהוא יסגר.
במאי 1988 הזמנו שגרירים מאירופה וארצות הברית לאירוע במלון בהשתתפות נשיא המדינה חיים הרצוג, אך הם סירבו להשתתף בטענה שהוא ממוקם במזרח ירושלים ולא בשטח ריבוני מוסכם של ישראל.
בשנת 2002 עתר המלון לבית המשפט לעניינים מינהליים בירושלים, ואחר כך גם ל בג"ץ נגד התוכנית להקים מול המלון, כחלק ממתחם המטה הארצי, בית מעצר חדש למחוז ירושלים של משטרת ישראל, שיחליף את בית המעצר הוותיק במגרש הרוסים. בג"ץ דחה את העתירה אך בית המעצר מעולם לא הוקם.
במסגרת תוכנית ההתנתקות, שוכנו תושבי נווה דקלים במלונות בירושלים באופן ארעי. קבוצה של 20 משפחות ממפוני היישוב נשלחה למלון רג'נסי ירושלים והתגוררה במלון במשך שמונה חודשים. לאחר פינוי מפוני נווה דקלים מהמלון, נערך בו שיפוץ יסודי והוא נפתח מחדש לקהל באביב 2006 ומוצב שוב כמלון מהשורה הראשונה במלונות ירושלים.
במאי 2008 בעלי השליטה בחברת "מלון רג'נסי ירושלים בע"מ" מכרו 44% מהחברה תמורת 15 מיליון דולר לפי שווי חברה של כ-34 מיליון דולר.
במאי 2010 נרכש המלון תמורת 47 מיליון דולר על ידי רשת מלונות דן, אשר החליטה לשפצו בשנית עד סופה של אותה שנה. בשנת 2011 השלימה קבוצת חג'ג' את רכישת השלד הבורסאי של "חברת מלון רג'נסי".
בית כנסת בית אברהם
במלון הוקם בית הכנסת ובית המדרש משוכלל ומפואר הנקרא בשם בית אברהם על שמו של הרב אברהם פתאל מירושלים מחכמי ארם צובא אביה של הרבנית מרגלית יוסף וחמיו של הראשון לציון הרב עובדיה יוסף.
טרזה ברנדל
טרזה ברנדל (בגרמנית: Therese Brandl; 1 בפברואר 1902 – 28 בינואר 1948) הייתה שומרת במחנות הריכוז של הנאצים. במרץ 1942 הייתה ברנדל אחת מקומץ של נשות אס אס שהוצבו במחנה אושוויץ I. תפקידה במחנה היה להשגיח על האסירות בביתני המיון וניתנה לה דרגת אס אס "רפורט-אאופזהרין" (דרגת האס אס הנמוכה ביותר שניתנה לנשים על מנת שיוכלו לפקח על האסירות במחנות). באוקטובר 1942 היא הועברה לאזור אחר במחנה, אושוויץ-בירקנאו, שהיה "מפעל המוות" של אושוויץ. היא הורשעה בפשעים נגד האנושות לאחר המלחמה במשפט אושוויץ הראשון והוצאה להורג.
פועלה בשירות הנאצים
היא נולדה בעיירה קטנה במחוז בוואריה. החלה לשרת במחנה ראוונסבריק במרץ 1940 תחת פיקודה של אשת האס אס "אובר-אאופזהרין" (בגרמנית: שומרת בכירה) מריה מנדל. במהרה עלתה בסולם הדרגות. במחנה היה תפקידה לספור את הנשים במסדרי הבוקר ולחלק עונשים. גם במחנה אושוויץ עלתה בזריזות בדרגות והייתה ל-"ארסט-אאופזהרין" (שומרת ראשונה) יחד עם אירמה גרזה ומרגוט דרקסלר. בקיץ 1943 זכתה למדליה מהרייך השלישי בגין "התנהלותה הטובה" במחנות.
בנובמבר 1944, עם התקדמות הצבא האדום לעבר גרמניה, היא נשלחה ליער מוהלדורף שם ניצב תת-מחנה של דכאו, ביחד עם מריה מנדל, והיא הורדה בדרגה ל"אאופזהרין" (שומרת זוטרה). לא נמצאו הרבה דו"חות על פעילותה במוהלדורף. לבסוף היא נמלטה מתת-המחנה מוהלדורף ב-27 באפריל 1945, שבועות ספורים לפני הגעתם של חיילי צבא ארצות הברית לאזור.
ב-29 באוגוסט 1945 עצר אותה הצבא האמריקאי בהרי בוואריה ושלח אותה למחנה מעצר לצורך חקירה. בנובמבר 1947 היא נשפטה על ידי רשויות פולין יחד עם מריה מנדל, הילדגרד לכרט ואליס אורלובסקי במשפט אושוויץ הראשון, שנערך בקרקוב. ב-22 בדצמבר 1947, ברנדל נמצאה אשמה בסלקציית אסירים שנשלחו למוות. היא הוצאה להורג בתלייה בכלא מונטלופיך ב-28 בינואר 1948.
בשר חתול
בשר חתול הוא בשר המופק מחתולים. הוא נאכל באופן לא סדיר בדרום סין, צפון וייטנאם, פרו ומדינות בודדות נוספות. ברוב מדינות העולם ובפרט לפי היהדות אכילת חתולים נחשבת לטאבו.
אדריאן סמית' (אדריכל)
'''אדריאן ד. סמית (נולד ב-19 באוגוסט 1944) הוא אדריכל אמריקני שעיצב רבים מהמבנים הבולטים בעולם כולל המבנה הגבוה ביותר, בורג' ח'ליפה שבדובאי והמבנה שעתיד להיות גבוה ממנו - מגדל ג'דה, שבערב הסעודית. הוא היה גם האדריכל הבכיר שתכנן את מגדל טראמפ בשיקגו, אילינוי; בניין ג'ין מאו בשנחאי, ומגדל זיפנג בנאנג'ינג, סין.
השכלה
סמית' החל את לימודיו לתואר ראשון באדריכלות באוניברסיטת טקסס A&M, אך עבר ב-1967 לעבוד במשרד האדריכלים סקידמור (Skidmore, Owings and Merrill) וסיים את התואר מאוחר יותר, באוניברסיטת אילינוי בשיקגו בשנת 1969.
הקריירה
ב-2006, סמית' הקים יחד עם גורדון היל חברת אדריכלות עילית בשם Adrian Smith + Gordon Gill Architecture, המתמחה בביצועים גבוהים, צריכת אנרגיה יעילה ובת קיימא.
עמוד נלסון (דבלין)
עמוד נלסון (אנגלית: Nelson's Pillar) היה אנדרטה לזכר האדמירל נלסון, אשר ניצבה ברחוב או'קונל בעיר דבלין שבאירלנד. היא הושלמה בשנת 1809 והייתה בין האנדרטאות הראשונות והמפוארות שהוקמו לזכר נלסון בממלכה המאוחדת דאז. במרץ 1966 ניזוקה האנדרטה ללא תקנה מפיצוץ מטען חבלה, שהוטמן על ידי תומכי התנועה הרפובליקנית באירלנד, ושרידיה סולקו מהמקום. באותו אתר ניצב כיום החוד של דבלין.
הקמתה
ניצחונו של נלסון בקרב טרפלגר התקבל בדבלין בשמחה רבה, שכן בכך הוסר האיום הצרפתי על חופש התנועה בנתיבי הים, שבהם הייתה תלויה כלכלתה של העיר. כמו כן על פי הערכה היו רבע עד שליש מאנשי צוותי האוניות בציו של נלסון אירים, לרבות כ-400 דבלינאים.
זמן קצר לאחר הקרב יזם ראש העיר את הקמתו של מפעל איסוף תרומות למימון בניית אנדרטה לנלסון, שנפל באותו קרב. הוקמה ועדה לניהול הפרויקט, שיצאה בקריאה אל אמנים ברחבי הממלכה המאוחדת להגיש הצעות לעיצוב האנדרטה. מבין ההצעות שהוגשו בחרה הוועדה בהצעתו של האדריכל הצעיר ויליאם וילקינס (לימים מתכנן בניין הגלריה הלאומית בלונדון). בסופו של דבר הוצאה לפועל תוכניתו של האדריכל המקומי פרנסיס ג'ונסטון, שהייתה מבוססת על הצעתו של וילקינס אך שונה ממנה.
בראשית 1808 הונחה אבן היסוד לאנדרטה ברחוב אוקונל, אחד מרחובותיה המרכזיים של דבלין. היא הושלמה ונפתחה לקהל ביום טרפלגר, 21 באוקטובר 1809, יום השנה הרביעי לקרב (הפסל בראש עמוד נלסון בכיכר טרפלגר בלונדון הוצב במקומו ב-1843).
האנדרטה הייתה עמוד דורי על גבי בסיס רבוע, שהתנשא עד לגובה של 36.9 מטרים, שעליו ניצב פסלו של נלסון בעיצובו של הפסל האירי תומאס קירק, בגובה של ארבעה מטרים (כלומר גובה האנדרטה הכולל היה 40.8 מטרים, 10.7 מטרים פחות מהאנדרטה לנלסון שהוצבה לימים בכיכר טרפלגר). רוחב בסיס האנדרטה היה ארבעה מטרים. העמוד היה בנוי מאבן גיר שחורה, שצופתה בגרניט, והפסל נוצר מאבן גיר (אבן פורטלנד). גרם מדרגות בעל 168 שלבים הוביל אל מרפסת בראש העמוד, שממנה היו תושבי דבלין יכולים לצפות במראה שטרם נראה כמוהו של עירם. בתחילה נמצאה הכניסה לגרם המדרגות מתחת לפני הקרקע, אך היא הועתקה אל פני הקרקע לקראת סוף המאה ה-19.
המחלוקת על עיצוב האנדרטה ומיקומה
לאחר מלחמת העצמאות האירית והקמת המדינה האירית החופשית עלתה שוב הדרישה להעתיק את האנדרטה, שכן רבים התנגדו להימצאו של סמל פטריוטי בריטי בליבה של בירת אירלנד. ב-1955 פנתה עיריית דבלין לקרן בעלת הקרקע בדרישה להסיר את האנדרטה, אך הקרן סירבה.
ב-29 באוקטובר 1955 נעלה את עצמה קבוצה של סטודנטים בתוך האנדרטה וניסתה להמיס את הפסל שבראשו באמצעות מבערים. הם תלו על האנדרטה את תמונתו של קווין בארי, איש הצבא האירי הרפובליקני שהוצא להורג על ידי הבריטים במהלך מלחמת העצמאות האירית. קהל התאסף סביב האנדרטה ועודד את הסטודנטים. שוטרים פרצו לאנדרטה, פינו ממנה את הסטודנטים והחרימו את ציודם, אך לא עצרו איש מהם.
הדרישה להעתקת האנדרטה הגיעה ב-1964 עד לממשלת אירלנד, אך מחלוקת בין פוליטיקאים במדינה, שחלקם צידדו בהשארת האנדרטה במקומה, הביאה לכך ששום פעולה לא ננקטה.
הרס האנדרטה
ממשלת אירלנד גינתה את הפיגוע, בתגובה שתוארה על ידי האייריש טיימס כתגובה פושרת נוכח המהלומה הישירה שהונחתה על יוקרתה של המדינה וסמכותה של הממשלה. רבים חשו כי דבלין איבדה את אחד מסמליה הבולטים. יחד עם זאת חוברו מספר שירים על החבלה, חלקם היתוליים.
ב-1988 הוצב במקום פסל ברונזה בשם Anna Livia. בשנת 2001 הועתק הפסל למיקום אחר ובמקומו הוצב באתר מונומנט החוד של דבלין. בעת ביצוע עבודות ההכנה להצבתו התגלה מתחת לפני הקרקע לוח שתיעד את הנחת אבן הפינה לאנדרטת נלסון ב-1808. הלוח נקבר במקום בשלהי המאה ה-19, כאשר הכניסה התת-קרקעית לאנדרטה הוחלפה בכניסה בגובה פני הקרקע. הלוח נמצא כיום במוזיאון הלאומי של אירלנד.
שום אדם לא הועמד לדין בקשר לפגיעה באנדרטה. בשנת 2000 טען תושב דבלין בתוכנית רדיו כי הוא זה אשר הניח את המטען, אך כאשר נעצר לחקירה על ידי המשטרה הוא נמנע מלחזור על טענתו ושוחרר.
ג'יימי רדנאפ
ג'יימי פרנק רדנאפ (באנגלית: Jamie Frank Redknapp; נולד ב-25 ביוני 1973 בברטון און סי) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום פרשן ספורט ברשת סקיי ספורטס וכותב טורים בעיתון דיילי מייל.
רדנאפ שיחק בארבעה מועדונים שונים באנגליה וערך 17 הופעות במדי נבחרת אנגליה. כשחקנה של קבוצת ליברפול זכה בשבעה תארים, כולם בשיטת גביע, אך שיחק רק במשחק גמר אחד מתוכם. ג'יימי הוא בנו של מאמן הכדורגל הארי רדנאפ, ודודנו של הכדורגלן פרנק למפארד.
קריירת משחק
רדנאפ, שנולד במחוז המפשייר, החל את הקריירה בקבוצת הנוער של טוטנהאם הוטספר, אך דחה את הצעת המועדון לחוזה בקבוצת הבוגרים ובגיל 16 עבר לשחק תחת אביו, המאמן הארי רדנאפ, בקבוצת בורנמות'. הוא ערך 13 הופעות במדי הקבוצה עד שב-15 בינואר 1991, בטרם מלאו לו 18 שנים, הוחתם על ידי המאמן קני דלגליש בקבוצת ליברפול תמורת סכום של 350,000 ליש"ט. רדנאפ היה לשחקן ליברפול האחרון אותו החתים המאמן דלגליש, שהודיע במפתיע על התפטרותו כחודש לאחר מכן.
ב-23 באוקטובר 1991, כשהיה בן 18 ו-120 ימים, היה רדנאפ לשחקן ליברפול הצעיר ביותר המשחק במסגרת אירופית, כשערך את משחק הבכורה שלו בקבוצה במשחק מול אוסר הצרפתית בגביע אופ"א, תחת המאמן גריים סונס. כחודשיים אחר כך, ב-7 בדצמבר, ערך רדנאפ את הופעת הבכורה ואף כבש את שער הבכורה שלו במדי ליברפול בפרמייר ליג, כשנכנס כמחליף במשחק החוץ מול סאות'המפטון שהסתיים בשוויון 1-1. בסיום העונה זכתה ליברפול בגביע ה-FA, אך רדנאפ לא שותף במשחק הגמר. בשנתיים וחצי הראשונות שלו בקבוצה שימש בעיקר כשחקן מחליף.
על המגרש עצמו, רדנאפ שימש כקשר מרכזי עם ראיית משחק טובה ומגוון רחב של יכולות מסירה מדויקות, וכן התמחה בבעיטות ממרחק. בעונת, תחת המאמן ז'ראר הוייה, כבש רדנאפ עשרה שערים באחת מעונות השיא שלו במועדון. עונה אחר כך, בעקבות עזיבתם של השחקנים הבכירים סטיב מקמנמן, ג'ון בארנס ופול אינס, התמנה רדנאפ לתפקיד קפטן הקבוצה. במהלך עונת הוא סבל מפציעה בברך, וכדי לטפל בה ולמנוע פציעות חוזרות ונשנות, עבר רדנאפ ניתוח בברכו שהשבית אותו עד לסיום העונה. עקב כך, נמנעה ממנו ההשתתפות בזכייה המשולשת של ליברפול באותה עונה בגביע ה-FA, גביע הליגה וגביע אופ"א. על אף פציעתו, הוא נקרא על ידי הקפטן השני רובי פאולר להניף בצוותא את הגביע האנגלי. רדנאפ התאושש מהפציעה וחזר לפעילות במהלך ההכנות לעונת, אך ההתאוששות לא החזיקה מעמד זמן רב. ב-27 באוקטובר 2001 ערך את הופעת הליגה האחרונה שלו במדי ליברפול וכבש בניצחון החוץ של קבוצתו 0-2 על צ'רלטון את'לטיק. שלושה ימים אחר כך, ערך את הופעתו האחרונה בקבוצה, במשחק מול בורוסיה דורטמונד במסגרת ליגת האלופות. בסך הכל רדנאפ שיחק בשורות הקבוצה ב-308 משחקים בכל המסגרות, בהם כבש 41 שערים.
ב-18 באפריל 2002, עוד בטרם סיום העונה, עבר רדנאפ בהעברה חופשית לטוטנהאם הוטספר אותה אימן אז גלן הודל. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך רק בתחילת העונה הבאה, ב-17 באוגוסט 2002 במשחק מול אברטון שהסתיים בשוויון 2-2. רדנאפ בישל את אחד השערים במשחק. תשעה ימים אחר כך, כבש רדנאפ את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0-1 על אסטון וילה. במהלך עונתו השלישית בקבוצה, לאחר ששותף ב-49 משחקים בהם כבש ארבעה שערים עבור טוטנהאם, היה רדנאפ להחתמה הראשונה של אביו הארי בקבוצת סאות'המפטון.
ב-19 ביוני, כשהוא בן 31, הודיע רדנאפ על החלטתו לפרוש ממשחק פעיל, וזאת עקב הפציעות החוזרות ונשנות ובעצת מומחים רפואיים.
נבחרת אנגליה
המאמן טרי ונבלס היה זה שהעניק לרדנאפ את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים, ב-6 בספטמבר 1995, במשחק ידידות באצטדיון ומבלי מול. במשחק זה הגביה רדנאפ את הכדור אותו עצר השוער הקולומביאני, רנה היגיטה, ב"בעיטת עקרב", עצירה שזכתה לפרסום רב בעולם הספורט.
לקראת טורניר יורו 1996 זומן רדנאפ למה שהפך לטורניר המשמעותי היחיד בקריירה הבינלאומית שלו. בכל הטורניר זכה רדנאפ ל-39 דקות משחק בלבד, במשחק השני של הנבחרת בשלב הבתים מול. רדנאפ החליף את סטוארט פירס במחצית, והוחלף בעצמו בדקה ה-85 בסול קמפבל. את טורניר מונדיאל 1998 החמיץ רדנאפ בגלל פציעה.
ב-10 באוקטובר 1999 כבש רדנאפ את שערו היחיד במדי הנבחרת, בניצחון הביתי 1-2 במשחק ידידות מול. הוא פתח בהרכב הנבחרת בשני משחקיה מול סקוטלנד בפלייאוף מוקדמות יורו 2000, במה שהיו להופעותיו האחרונות בנבחרת, כשאת טורניר יורו 2000 עצמו הפסיד רדנאפ בגלל פציעה ולא שב יותר לשחק במדים הלאומיים.
רדנאפ ערך בסך הכל 17 הופעות במדי נבחרת אנגליה, בהן כבש שער אחד.
קריירה לאחר הפרישה
עוד טרם פרישתו, בשנת 2004, שימש רדנאפ כפרשן ברשת BBC במהלך טורניר יורו 2004. עם פרישתו, הפך לפרשן קבוע ברשת סקיי ספורטס, לצד חברו לנבחרת גארי נוויל, בנוסף לכתיבת טורים באתר האינטרנט של הרשת. בשנת 2005 ייסד, בצוותא עם אשתו ועם חברו לטוטנהאם טים שרווד, מגזין דו-חודשי בשם "אייקון" המיועד לכדורגלנים מקצוענים.
החל משנת 2010 רדנאפ השתתף כמנחה, מנטור ומשתתף בתוכניות שונות בנושא ספורט ברשת סקיי 1. בעונת המשחקים היה ממנחי התוכנית לסיכום משחקי השבת בפרמייר ליג, הדנה בנושאים אקטואליים שונים מעולם הכדורגל, ברשת סקיי ספורטס.
חיים אישיים
רדנאפ מגיע ממשפחה המחוברת מאוד לתחום הכדורגל. אביו, הארי רדנאפ, היה כדורגלן בעברו, וכמאמן כדורגל אימן את בנו בשני מועדונים שונים. דודנו מצד אמו, פרנק למפארד, הוא כדורגלן בינלאומי בכיר ובנו של כדורגלן עבר בווסטהאם יונייטד ולשעבר עוזר המאמן של הארי רדנאפ, פרנק למפארד האב.
ב-29 ביוני 1998 נישא רדנאפ לזמרת הפופ לואיז נורדינג. ב-27 ביולי 2004 נולד בנם הראשון, צ'ארלי, הקרוי על סבה של לואיז שנפטר ביום בו נודע לה כי היא בהריון. ב-10 בנובמבר 2008 נולד בנם השני, בו, שנקרא כך כמחווה להארי רדנאפ שנולד בשכונת בו שבלונדון.
איתן גינזבורג
איתן גינזבורג (נולד ב-25 בינואר 1977, ו' בשבט ה'תשל"ז) הוא מזכ"ל מפלגת "חוסן לישראל" וחבר הכנסת לשעבר מטעמה (ברשימת כחול לבן). כיהן כשר התקשורת, יו"ר ועדת הכנסת וסגן יושב ראש הכנסת. טרם היבחרו לכנסת, כיהן כראש עיריית רעננה-בפועל והוא ההומוסקסואל הגלוי היחיד שכיהן כראש עירייה בישראל. כיום משמש כחבר פאנל בתוכנית שבע עם איילה חסון.
ביוגרפיה
גינזבורג נולד בארגנטינה. אביו רופא ואמו עבדה בקליניקה של אביו. בגיל שנה וחצי עלה עם הוריו לישראל והם עברו להתגורר בקיבוץ אור הנר. כשהיה בגיל 10, עברו לרעננה. גינזבורג למד בתיכון אוסטרובסקי בעיר, והיה חניך ומדריך בתנועת הנוער "המחנות העולים".
בשנת 1995 התגייס לצה"ל, שירת כקצין בחיל המשטרה הצבאית והשתחרר ב-1999. גינזבורג משרת היום במילואים בדרגת רס"ן.
גינזבורג הוא עורך דין בהכשרתו, בעל תארים ראשונים במשפטים ובממשל מהמרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
אולג רומנצב
אולג איבנוביץ' רומנצב (ברוסית: Олег Иванович Романцев; (נולד ב-4 בינואר 1954) הוא מאמן כדורגל רוסי, הידוע בעיקר כמי שהוביל את ספרטק מוסקבה להישגים רבים ברוסיה ובמסגרות האירופאיות. כמו כן אימן את נבחרת רוסיה במונדיאל 2002 וביורו 1996.
Double or Nothing (2021)
(2021) Double or Nothing היה אירוע היאבקות מקצועית בשיטת השלם וצפה של ארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW). האירוע נערך ב-30 במאי 2021, והיה האירוע השלישי בסדרת אירועי Double or Nothing, והראשון שנערך ביום ראשון.
אירוע זה היה גם האירוע הראשון עם קהל בתפוסה מלאה, בנוסף לכך שהיה אירוע השלם וצפה האחרון שנערך באולם ה-Daily's Place במהלך מגפת הקורונה. עקב מגפה זו הארגון נאלץ להחליף מיקום, כאשר האירוע היה אמור להיערך במקור ב-29 במאי 2021 ב-MGM גרנד גרדן ארנה, בפרוורי לאס וגאס של פרדייז, נבדה. רוב הקרבות באירוע התקיימו באולם ה-Daily's Place, בעוד שהקרב המרכזי התקיים באצטדיון ה-TIAA Bank Field, שנמצא בסמוך לאולם עצמו.
עשרה קרבות התנהלו באירוע, כולל אחד שהתקיים במופע המקדים לאירוע. בקרב המרכזי, The Inner Circle (כריס ג'ריקו, ג'ייק הייגר, סמי גווארה, סנטנה ואורטיז) ניצחו את The Pinnacle (קאש וילר, דקס הרווד, MJF, שון ספירס ווורדלו) בקרב סטדיום סטמפיד (אם קבוצת The Inner Circle הייתה מפסידה, היא הייתה חייבת להתפרק). עוד ברשימת הקרבות, קני אומגה ניצח את אורנג' קאסידי ופאק בקרב משולש ושמר על אליפות העולם של AEW, ד"ר בריט בייקר ניצחה את היקארו שידה כתוצאה מהכנעה וזכתה באליפות הנשים של AEW, דארבי אלין וסטינג ניצחו את אית'ן פייג' וסקורפיו סקיי, והיאנג באקס (מאט ג'קסון וניק ג'קסון) ניצחו את אדי קינגסטון וג'ון מוקסלי ושמרו על אליפות הזוגות של AEW. האירוע היה בולט גם בעיקר בשל הופעות מפתיעות של ליאו ראש ומארק הנרי, שערכו בכורה בארגון, בנוסף לסצנה בודדה של קונאן במהלך קרב הסטדיום סטמפיד.
רקע
Double or Nothing נחשב לאירוע הדגל של All Elite Wrestling (AEW), כאשר האירוע הראשון בסדרה נערך בשנת 2019 ושימש כאירוע השלם וצפה הראשון של הארגון. אירוע זה נערך מדי שנה בתאריך הקרוב ליום הזיכרון ונחשב לאחד מארבעת אירועי השלם וצפה הגדולים של הארגון, לצד All Out, Full Gear, ו-Revolution, כאשר ארבעת אירועים אלו מחולקים באופן שווה בצורה רבעונית; כלומר, בכל רבעון מתקיים אחד מאירועי שלם וצפה אלו. האירוע של שנת 2019 היה השלישי בסדרת אירועי Double or Nothing ונערך ב-30 במאי בבסיס הצילומים של AEW באולם ה-Daily's Place בג'קסונוויל, פלורידה, כשהקרב המרכזי נערך באצטדיון ה-TIAA Bank Field, שנמצא בסמוך לו.
הארגון שיתף פעולה עם תיאטראות סינמארק, הארקינס ומרקוס אשר לקחו חלק בהקרנת המופע. ב-29 במאי, יום לפני קיום האירוע, רשת הטלוויזיה TNT שידרה תוכנית של שעה אשר נקראה Countdown to Double or Nothing.
הבורסה לתכשיטים
הבורסה לתכשיטים (נוסדה ב-1975) היא חברה ורשת ישראלית לייצור וייבוא תכשיטים הפועלת בישראל, המחזיקה ב-15 סניפים בקניונים בישראל.
חברי הדרקון אליוט (1977)
חברי הדרקון אליוט הוא סרט מוזיקלי משנת 1977, המספר את סיפורם של הילד פיט והדרקון אליוט.
עלילה
פיט הוא משרתם של משפחת גוגאן העצלנית, יום אחד פיט והדרקון הירוק שלו אליוט מחליטים לברוח אל החיים הטובים.
כשהם מגיעי לעיירה פאסמאקוודי חסרונם הגדול הוא גופו המגושם של אליוט- למרות שאליוט עצמו בלתי נראה (כי כך ביקש פיט) בעלי חיים עדיין יכולים לראותו וגופו אינו מתאים לחיים בעיירה, התושבים רודפים אחרי אליוט ופיט ושניהם מתחבאים בין ארגזים. לאמפי, אחד מתושבי העיירה, רואה את אליוט ומרוב פחד בורח למסבאה ומספר לכולם שמפלצת נוראית נמצאת בעיירה, אנשי המסבאה אינם מאמינים ללאמפי, ונורה, ביתו לוקחת אותו לביתם במגדלור שבחוף הים.
בינתיים אליוט ופיט מוצאים מסתור במערה שבחוף, נורה (שראתה את פיט רץ למערה) מציעה לו לבוא לשתות בביתה מרק, לאט-לאט פיט ונורה מתחברים והופכים לחברים טובים.
בינתיים לעיירה מגיע דוקטור טרמינוס ועוזרו הוגיי, תושבי העיירה מכירים את טרמינוס מפעמים קודמות בהם מכר תרופות שאינן עובדות תמורת כסף רב, אחרי שקרים רבים כובש טרמינוס את לב התושבים שוב ומתחיל במכירות. כשלאמפי מספר להוגיי על הדרקון הם הולכים יחד למערה ורואים את אליוט, שניהם בורחים והוגיי מספר לד"ר טרמינוס על הדרקון, הוגיי וטרמינוס מחליטים לתפוס את אליוט, למכור את אבריו ולהרויח כסף רב.
פיט מראה לאליוט את תמונתו של פול, חברה של נורה שנעלם בים, אליוט מבטיח לחפש את פול ויוצא לחיפושים, בינתיים מנסה ד"ר טרמינוס לשכנע את פיט למכור לו את אליוט, באי הצלחה ד"ר טרמינוס בורח חזרה לעיירה ופיט, נורה ולאמפי יוצאים לדוג, בזמן הדייג מגיעים משפחת גוגאן לעיירה ורודפים אחרי פיט, נורה ולאמפי. כשאליוט חוזר לאחר כמה דקות הוא מבריח את משפחת גוגאן. ד"ר טרמינוס, חברי העיירה (שמאשימים את אליוט בהברחת דגים) ומשפחת גוגאן עושים עסקה ויחד הם מצליחים לתפוס את אליוט.
לבסוף משפחת גוגאן בורחת וחברי העיירה מניחים לאליוט, ד"ר טרמינוס נתלה הפוך מרגליו מכיוון שנקשר בחבל של הצלצל שלו- איתו ניסה להרוג את אליוט. בסוף פול חוזר ואליוט מספר לפיט שהוא חייב לעזוב כדי לעזור לילד אחר במצוקה.
האראלד השני, מלך נורווגיה
האראלד השני "גלימה אפורה" (בנורדית עתיקה: Haraldr gráfeldr, בנורווגית: Harald Gråfell, בדנית: Harald Gråfeld; 935–970) היה מלך נורווגיה מ-961 ועד למותו.
חייו
האראלד היה בנו של אריק הראשון "גרזן הדם" ונכדו של האראלד הראשון. אמו הייתה גונהילד, אחותו של האראלד הראשון, מלך דנמרק.
לאחר מותו של אביו ב-954, חברו האראלד ואֶחָיו עם סבם, גורם הזקן כנגד הוקון הראשון. הם לחמו נגדו בכמה קרבות, כולל ברסטרקלב, ליד האי פריי ב-955 ובפיטייר ב-961.
סבולץ'-סטמאר-ברג
סבולץ'-סטמאר-ברג (בהונגרית: Szabolcs-Szatmár-Bereg) הוא מחוז בחלקה הצפון-מזרחי של הונגריה. מצפון גובל המחוז בסלובקיה ובמחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, בצפון-מזרח הוא גובל באוקראינה, בדרום-מזרח ברומניה, ובדרום-מערב במחוז היידו-ביהר. בירת המחוז היא העיר נירג'האזה.
סבולץ'-סטמאר-ברג הוא המחוז המזרחי ביותר בהונגריה. ניתן לחלק את המחוז לשני אזורים עיקריים: בחלקו המזרחי והצפוני משתרע עמק הטיסה העליון על שם נהר הטיסה הזורם דרכו, ובחלקו האחר אזור הנירשג (בהונגרית: Nyírség) על שם עצי השדר הנפוצים בו. במחוז 27 ערים, ובסך הכול 229 יישובים.
היסטוריה
גבולותיו של המחוז והמחוזות השכנים עברו שינויים תכופים לאורך השנים. הגבולות הנוכחיים נקבעו בשנת 1950 על ידי איחוד שתי מחוזות: סבולץ' וסטמאר-ברג. ב-1989 שונה שם המחוז מסבולץ'-סטמאר לשמו הנוכחי. בעקבות חוזה טריאנון הועברו חלקים ניכרים ממחוז סטמאר ההיסטורי לרומניה ורובו של מחוז ברג ההיסטורי נמצא כיום בתחומי אוקראינה.
וולגה ניז'ני נובגורוד
וולגה ניז'ני נובגורוד (ברוסית: ФК «Во́лга» Нижний Новгород) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר ניז'ני נובגורוד שהיה קיים בשנים 1998–2016.
היסטוריה
מועדון הכדורגל בעיר ניז'ני נובגורוד הוקם בשנת 1932 בשם טורפדו-ויקטוריה גורקי. בשנת 1963 התרחש איחוד עם מועדון אחר "רקטה סורמובו" והוקמה קבוצה בשם וולגה גורקי (Волга Горький) שפורקה ב-1984.
בשנת 1998 הוקמה קבוצת "אלקטרוניקה" ניז'ני נובגורוד שהפכה בשנת 2004 לקבוצת וולגה. בכל מקרה, כבר בעונת הבכורה בליגת המשנה הרוסית באזור הוולגה הקבוצה ניצחה והעפילה לליגה הראשונה, שם לא החזיקה מעמד זמן רב ונשרה לליגה השנייה.