cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמון סבלו
קריירה
ב-1936 פרצה מלחמת האזרחים הספרדית שהשביתה את הכדורגל בספרד. סבלו ברח מספרד לצרפת תוך שהוא מסתמך על הלאום של אמו, והוא הצטרף לראסינג פריז. בפריז מילא תפקיד משמעותי והוא נשאר גם לאחר שהמלחמה בספרד הסתיימה ב-1939. ב-1940 זכה עם הקבוצה בגביע הצרפתי, לאחר שקבוצתו גברה במשחק הגמר 2-1 על אולימפיק מרסיי. הוא נשאר שם עד 1944, אז חזר לברצלונה, והוא שיחק במדיה במשחק ליגה אחד בעונת 1944/1945, בניצחון 1-0 על מורסיה ב-25 בפברואר 1945. ברצלונה זכתה באליפות באותה עונה והתואר נזקף לזכותו של סבלו. היה זה משחקו האחרון כמקצוען, בהיותו בן 34.
כאחד השחקנים הבכירים בתפקידו בספרד, לקח סבלו חלק במשחקי נבחרת ספרד. את הופעת הבכורה ערך במשחק ידידות בו הובסה ספרד על ידי בלונדון בתוצאה 7-1 ב-9 בדצמבר 1931. בהמשך השתתף במספר משחקי ידידות נוספים והוא נכלל בסגל הנבחרת של המאמן גארסיה סלסר למונדיאל 1934. במונדיאל השתתף במשחק אחד, במשחק החוזר של רבע הגמר הטורניר נגד. ספרד הפסידה 1-0 והודחה מהטורניר. לאחר המונדיאל שיחק ב-5 משחקי ידידות נוספים. בין היתר נכנס כמחליף במחצית הראשונה במשחק נגד ב-19 בינואר 1936, במשחק בו ניצחה אוסטריה 5-4 והנחילה לספרד הפסד ביתי ראשון בהיסטוריה. הופעתו ה-11 והאחרונה במדי נבחרת ספרד הייתה ב-3 במאי, בניצחון 2-0 על. במקביל, כמי שהשתקע בקטלוניה, הוא השתתף במספר משחקים של נבחרת קטלוניה בתקופה זו.
הו ג'ון
הו ג'ון (בקוריאנית: 허준; 1546 – 9 באוקטובר 1615) היה רופא קוריאני ממייסדי הרפואה הקוריאנית.
חייו
הו ג'ון נולד למשפחה צבאית אמידה. הוא היה משכיל ובטוח כלכלית לאורך ילדותו. אף על פי שהיה שייך למשפחה עשירה ומוערכת, מעריכים כי הוא התמודד עם אפליה מצד חברי שושלתו ואצילים אחרים מכיוון שנולד לפילגש. המוטיבציה של הו לעסוק ברפואה אינה ברורה, אך ייתכן שמעמדו החברתי מנע ממנו להפוך לאזרח או לקצין צבאי כמו אביו.
הו ג'ון מונה לרופא המלך בגיל 29. הוא כתב מספר ספרים בנושא הרפואה, אך המפורסם מהם הוא Dongui Bogam (ראי הרפואה המזרחית) שנחשב גם כיום לספר יסוד של הרפואה הקוריאנית. הספר כולל חשמיה כרכים המוקדשים לנושאים שונים ברפואה. הספר קיבל תפוצה רחבה בסין, יפן ווייטנאם.
ספרו נמצא בשימוש גם כיום. הוא נכלל בתוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו.
צסק"א קייב (כדורגל)
מועדון הכדורגל צסק"א קייב (באוקראינית: Футбольний клуб «ЦСКА-Київ») הוא מועדון כדורגל אוקראיני שהוקם ב-1934.
עד 2001 היה בבעלות אגודת צסק"א אוקראינה אשר זכתה למימון ממשלתי מטעם משרד ההגנה. בשנת 2002 צסק"א פורקה ואת מקומה בליגה רכשה קבוצת ארסנל קייב.
ODO/סק"א קייב (1934-1992)
מועדון הכדורגל צסק"א נוסד בשנת 1934 בעיר חרקוב כחלק ממועדון הקצינים (מאוחר יותר צסק"א) וקיבל את השם UVO חרקוב (מרוסית: Украинский Военный Округ, שמשמעותו המחוז הצבאי האוקראיני – חרקוב). בתקופת השלטון הסובייטי הקבוצה הייתה חלק ממועדון הספורט של הכוחות המזוינים. בסוף 1934 הקבוצה הועברה לקייב ושמה שונה ל-DO קייב (מרוסית: Дом офицеров, מועדון הקצינים – קייב). בשנים 1947-1956 הקבוצה נקראה ODO קייב (ממועדון קצינים מחוזי – קייב), ב-1952, תחת שם זה, הקבוצה העפילה לחצי הגמר הגביע הסובייטי. ב-1957, הקבוצה שיחקה תחת השם OSK קייב (מועדון ספורט מחוזי – קייב). שנת 1957 נחשבת לשנת ההקמה הרשמית של צסק"א אוקראינה. בשנים 1957-1959 מועדון הכדורגל נקרא SKVO קייב (מועדון הספורט הצבאי המחוזי – קייב) בשנים 1960-1971 – סק"א קייב (מועדון הספורט של הצבא – קייב). בשנת 1972, הקבוצה עברה לצ'רניהיב ושינתה את שמו ל-SK צ'רניגוב ולא חזרה לקייב ובשנת 1976 חזרה להיקרא סק"א. בשנים 1981-1982, הקבוצה התמודדה בליגה הסובייטית הראשונה.
צסק"א קייב (1992-1994)
צסק"א קייב נוצרה במקומה של קבוצת הכדורגל סק"א קייב ב-15 בדצמבר 1992 במהלך הארגון מחדש של הצבא האוקראיני. את העונה הראשונה ב-1992 המועדון סיים תחת שמו הישן סק"א קייב אשר שונה בקיץ 1992 לZS – אוריאנה (הכוחות המזוינים – אוריאנה). ב-1993 הקבוצה שינתה את שמה ל-ZS – אוריאנה (כוחות מזוינים – אוריאנה) ואז ל-CSK ZSU (מועדון הספורט המרכזי של הכוחות המזוינים של אוקראינה). הישג השיא אז היה המקום החמישי בליגה הראשונה.
צסק"א-בוריספן וארסנל (1994-2001)
ב-1994, צסק"א קייב התמודדה בליגה השנייה. בעונת 1994/1995 צסק"א מוזגה יחד עם קבוצת בוריספן בוריספיל ושמה שונה לצסק"א-בוריספן קייב. באותו זמן אגודת צסק"א אוקראינה רכשה שתי קבוצות, מהליגה האוקראיני הראשונה ומהליגה השנייה. צסק"א קייב נשמרה כקבוצת בת לבוריספן בליגה השנייה. ב-1995 FC צסק"א-בוריספן קייב העפילה לליגת העל האוקראינית.
עם סיום עונת 1995-96 בוריספן הושמט מן השם וקבוצת המילואים, שהעפילה ללידה הראשונה, הפכה לקבוצת צסק"א-2 קייב.
בשנת 2001, צסק"א אוקראינה מכרה את המועדון. הקבוצה הראשונה נרכשה על ידי עיריית קייב שארגנה מחדש את הקבוצה והפכה אותה לקבוצת ארסנל קייב. הקבוצה השנייה נמכרה למשקיע זר ששמר על השם צסק"א קייב והקבוצה שיחקה בהליגה האוקראינית הראשונה.
צסק"א קייב
מאז 2001 צסק"א קייב שיחקה בליגה הראשונה עד 2008, כאשר נשרה לליגה השנייה.
בשנת 2009 צסק"א קייב פשטה את הרגל והמועדון פורק.
הקמה מחדש (2013)
צסק"א קייב הוקמה מחדש ב-2013 מתוך מיזוג בין קבוצת אטלנט קייב וביוזמת אגודת צסק"א אוקראינה
נבחרת ונצואלה בכדורגל נשים
נבחרת ונצואלה בכדורגל נשים מייצגת את ונצואלה בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי פדרציית הכדורגל של ונצואלה.
משחקה הראשון של הנבחרת נערך ב-1991 במסגרת אליפות דרום אמריקה הראשונה, שבסופה היא סיימה במקום השלישי. עד היום נחשב הישג זה להישג הטוב ביותר של הנבחרת בכל הזמנים. מאז היא השתתפה עוד חמש פעמים באליפות, אך מעולם לא הצליחה לעבור את שלב הבתים הראשון.
בשנת 2014, נבחרת הנערות של ונצואלה הגיעה להישג מרשים, כאשר סיימה במקום הרביעי בגביע העולם עד גיל 17 שנערך בשנת בקוסטה ריקה. שנה לפני כן, היא סיימה כאלופת דרום אמריקה לגיל זה.
בת-אביב
בת-אביב (שם מדעי: Ruspolia, על פי חלק מהמיונים: Pseuderanthemum) הוא סוג צמח פורח ממשפחת הקוציציים.
הוא משמש כצמח גינון פופולרי, בין השאר בישראל, עקב פרחיו העלים של רבים ממיניו שמתהדרים בצבעים שונים בשני צידי העלה. לבת האביב מינים אנדמיים לאזורים באפריקה שמדרום לסהרה, כגון בוצוואנה וזימבבווה. חלק מהמינים הם שיחים נמוכים. המינים ירוקי-עד.
יוזף פילסודסקי
יוּזֶף קְלֶמֶנְס פִּילְסוּדְסְקִי (פולנית: Józef Klemens Piłsudski  5 בדצמבר 1867 – 12 במאי 1935) היה מהפכן ומדינאי פולני, מנהיג האומה הפולנית בחידוש עצמאותה לאחר מלחמת העולם הראשונה, מפקד צבאה במלחמה נגד הסובייטים, ומנהיג הרפובליקה הפולנית השנייה, בין השנים 1926 עד מותו ב־1935.
תקופת ילדותו ונעוריו
פילסודסקי נולד בכפר זוּווֹבוֹ (Zułowo), בפלך וילנה של האימפריה הרוסית (כיום בליטא), למשפחה פולנית מן השלאכטה (מעמד האצולה הזעירה), שירדה מנכסיה. אירועי המרד הפולני נגד השלטון הרוסי בשנת 1863, אשר דוכאו ביד חזקה, והביאו לביטול האוטונומיה שניתנה לפולנים בחלקי ארץ שונים בפולין, ולסיפוח חלקי פולין אל האימפריה הרוסית, היו מאורע מעצב בילדותו. משבגר למד בווילנה, וב־1885 החל בלימודי רפואה בחרקוב שבאוקראינה, אך הושעה מן הלימודים בשנת 1886 בשל פעילות פוליטית וקרבה אל הסוציאליזם. במרץ 1887 נעצר בידי השלטונות הרוסיים הצאריסטים באמתלה כוזבת כי ביקש להתנקש בחיי הצאר אלכסנדר השלישי והוגלה למערב סיביר למשך חמש שנים. אחיו הבכור,, אשר היה במעגל חברתי אשר כלל אף את אחיו של לנין, , נדון למאסר בן 15 שנים עם עבודת פרך במזרח סיביר. לאחר שחרורו ב־1892 הצטרף פילסודסקי למפלגה הסוציאליסטית הפולנית, והתחיל בפרסום עיתון מחתרתי בשם "רובוטניק" ("העובד"). בפברואר 1900 נעצר שוב ב, אך העמיד פני חולה רוח, והצליח להימלט בשנת 1901 ממוסד לחולי נפש בסנקט פטרבורג.
עם פרוץ מלחמת רוסיה יפן ב־1904, נסע פילסודסקי ליפן, שם ניסה ללא הצלחה להשיג תמיכה במטרה הלאומית הפולנית. הוא הציע לספק ליפן מודיעין, וכן להקים לגיון פולני שיילחם לצד היפנים, ויורכב משבויי מלחמה פולנים מצבא הצאר שנפלו בידי היפנים. הוא הציע ליפנים תוכנית בשם "פרומתיזם" (על שם הטיטאן היווני פרומתאוס) שמטרתה לפרק את האימפריה הרוסית למרכיביה האתניים, מטרה אותה ינסה להשיג כל חייו, ואשר תושג רק עם נפילת ברית המועצות בשנת 1991 (וגם אז בצורה חלקית בלבד - ויעידו על כך 21 הרפובליקות של רוסיה, בהן חיים מרכיבים אתניים שטרם זכו לעצמאות). התערבותו של יריבו הגדול רומן דמובסקי, אשר היה בעל אוריינטציה פרו-רוסית ואנטי-גרמנית, הביאה לסיכולם של כל מאמציו ביפן.
מלחמת העולם הראשונה והקמת פולין מחדש
פילסודסקי צפה את העימות האירופי המתקרב, ואת הצורך להקים גרעין שישמש כצבא פולין העתידי, ואשר יסייע בקידום עצמאותה של פולין משלוש האימפריות שחילקו אותה ביניהן בסוף המאה ה-18. בעזרת כספים ש"החרים" מרכבת דואר רוסית ליד וילנה ב־1908 הקים ארגון צבאי סודי. שנתיים לאחר מכן הפך את הארגון לאגודה לגיטימית בשם "אגודת הרובאים" אשר פעלה בהסכמתו ובעידודו של צבא האימפריה האוסטרו הונגרית. בפגישה בפריז ב־1914 הכריז פילסודסקי כי המלחמה היא בלתי נמנעת, וכי פולין תשיג את עצמאותה. רוסיה תובס על ידי מעצמות המרכז (אוסטריה הונגריה והאימפריה הגרמנית), ואלו יובסו על ידי צרפת, בריטניה וארצות הברית. היה זה תיאור מדויק למדי של מהלך האירועים כפי שאירע בפועל במהלך ארבע השנים הבאות. בשנת 1916 הוא פיקד על כוחות בקרב קוסטיוכנובקה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועד שנת 1917 הקים פילסודסקי את "" אשר נלחם בהצטיינות לצד צבאות מעצמות המרכז נגד רוסיה, אך נכשל בנסיונותיו לעורר התקוממות עממית נגד הרוסים. ב־5 בנובמבר 1916 הכריזו הגרמנים על "עצמאותה" של פולין, ועל הקמתה של "ממלכה פולנית". בראשה של הממלכה עמדה "מועצת מדינה פולנית" בתקווה לגייס לצידם המוני פולנים שיוכלו להביא לשחרורם של כוחות גרמניים אל החזית המערבית. פילסודסקי, אשר שירת כ"שר לענייני צבא" ב"מועצת העוצרים" (גוף שלטוני שהוקם על ידי הגרמנים לצד "מועצת המדינה") התנגד לדרישה כי היחידות שיגויסו ישבעו אמונים לגרמניה ולאוסטריה. ויכוח זה הביא למעצרו ביולי 1917 והוא נשלח לכלא במגדבורג שבגרמניה.
עם כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918 נשלטו חלקים שונים מפולין בידי גורמים מקומיים שונים. ב־7 באוקטובר 1918 הודיעה "מועצת העוצרים" על פירוק "מועצת המדינה" שהייתה הכלי שבאמצעותו שלטה גרמניה בפולין, ועל כוונה להשיב לפולין את עצמאותה. רוב המפלגות הפוליטיות (פרט לאנשי השמאל הקיצוני) תמכו בצעד זה, וב־23 באוקטובר מינתה המועצה ממשלה בראשות יוזף שביֶז'ינסקי, אשר החלה בגיוס ל"צבא פולין". ב־6 בנובמבר 1918 הכריזו הקומוניסטים בלובלין על הקמת רפובליקה, ובאותו היום הכריזו סוציאליסטים בראשות על הקמתה של רפובליקה נוספת. ב־8 בנובמבר 1918 פילסודסקי וידידו קאזימיֶש סוסנובסקי שוחררו, ועד מהרה, בדומה ללנין לפניהם, הושמו על רכבת פרטית בדרכם אל בירת מדינתם, ורשה. ב־11 בנובמבר הצליח פילסודסקי לאחד את כל הפלגים, ולהתמנות למפקד עליון על הצבא הפולני. ב־14 בנובמבר פיזרה מועצת העוצרים את עצמה, והעבירה את סמכויותיה לפילסודסקי שהיה ל"ראש המדינה" (Naczelnik Państwa). גורמים שונים ברחבי המדינה, כגון "ועדות החיסול" שהוקמו בגליציה על מנת לחסל את שרידי השלטון האוסטרי, וועדה מקומית בשצ'צ'ין הודיעו על נאמנותם לשליט החדש. פילסודסקי מינה לראש הממשלה את אחד מחבריו בתקופת חברותו במפלגה הסוציאליסטית הפולנית, ידז'יי מורצ'בסקי. כך קמה "הרפובליקה הפולנית השנייה".
המלחמה הפולנית – סובייטית
חזונו של פילסודסקי היה ליצור פדרציה שתיקרא "Międzymorze” ("בין הימים") ותשתרע בין הים הבלטי והים השחור, ובה יכללו פולין, ליטא, בלארוס ואוקראינה בדומה לאיחוד הפולני-ליטאי, אשר במהלך ארבע מאות שנים היה הכוח המוביל במזרח אירופה, והגן על חבריו מפני הגורמים העוינים באזור: האבירים הטווטונים, המונגולים, העות'מאנים, האימפריה הקולוניאלית השוודית, עד לחלוקתה של פולין במאה ה־18. תוכנית זו לא באה לידי מימוש בשל תוצאות המלחמה הפולנית-סובייטית.
גבולה של פולין במזרח לא נקבע, בניגוד לגבולה במערב, עם גרמניה, שנקבע בהסכם ורסאי. על השולחן הייתה מונחת הצעתו של שר החוץ הבריטי, הלורד ג'ורג' נתניאל קרזון לקו גבול שיגדיר את שטח המדינה הפולנית במזרח במקומות בהם קיים רוב אתני פולני. פילסודסקי סירב לקבל את קו קרזון, ופעל במרץ להרחיב את גבולה של פולין במזרח, מעבר לקו קרזון, אל עבר שכנותיה של פולין ליטא, אוקראינה ובלארוס. במרץ 1920 קיבל פילסודסקי את דרגת "מרשל פולין" ובאפריל של אותה השנה חתם על ברית עם הלאומנים האוקראינים שבהנהגת סימון פטליורה, על מנת להילחם בצוותא נגד רוסיה הסובייטית. המלחמה בין הפולנים והסובייטים הייתה למעשה עובדה מוגמרת מזה מספר חודשים, ותקריות גבול שהלכו והחריפו ניצתו לאורך כל גבולותיה המזרחיים של פולין. הכוחות האוקראינים והפולנים בראשות פילסודסקי התקיפו את הרוסים באוקראינה, וב־7 במאי כבשו, כמעט ללא התנגדות, את בירתה של אוקראינה קייב.
הסובייטים החלו בהתקפת נגד מכיוון בלארוס והתקדמו לתוך פולין, כשמטרתם להגיע לגרמניה על מנת לסייע לפועלים שם במאבקם המהפכני. באוגוסט 1920 עמדו הסובייטים, בפיקודו של הגנרל מיכאיל טוכאצ'בסקי בכוח גדול בשערי ורשה. תוכניתו של פילסודסקי הייתה כי הצבא הפולני ייסוג לאורך נהר הויסלה ויגן על ראשי הגשר באזור ורשה, וכרבע מן הכוח ירוכז בדרום למתקפת נגד אסטרטגית. על פי התוכנית, שתי ארמיות פולניות בפיקודו של הגנרל יוזף הלר אשר ניצבו מול הכוחות הרוסים המתקיפים מן המזרח, יחזיקו בעמדותיהם בכל מחיר. בה בעת, ארמייה בפיקודו של הגנרל ולדיסלב שיקורסקי תכה בפולשים מצפון, מאחורי העיר ורשה, ותמנע את תוכניות הרוסים להקיף את העיר בתנועת מלקחיים. את התפקיד החשוב ביותר העניק פילסודסקי ל"צבא מילואים" בן 20,000 איש אשר הושם תחת פיקודו האישי, וכלל את היחידות הנחושות והמנוסות ביותר בצבא הפולני. תפקידם היה לתקוף במהירות מצפון, על נהר הוויסלה, בנקודה אותה זיהה פילסודסקי כנקודת תפר בין הארמיות הרוסיות המתקיפות מצפון ומדרום. מתקפה זו תפריד את הכוחות הרוסיים, ותפעל בעורפם לניתוק קווי אספקה ותקשורת. לבסוף, הפער בין צבאות פילסודסקי ושיקורסקי ייסגר, וכך יכותרו הכוחות המתקיפים.
תוכנית זו ספגה ביקורת חריפה, ורק מצבו הנואש של הצבא הפולני הביא להסכמה על ביצועה. על אף שהתוכנית התבססה על מידע מודיעיני מוצק, שהתקבל כתוצאה מהישג טכנולוגי של המודיעין הפולני, אשר הצליח לפענח את תשדורות הרדיו הרוסיות המוצפנות, לא האמינו רבים בפיקוד הפולני באפשרות ביצועה. התוכנית בוצעה כלשונה, והביאה למהפך בלחימה שכונה "הנס על הוויסלה". הגעתם של יועצים צרפתים בראשות הגנרל מקסים וייגאן, שלישו לשעבר של המרשל האגדי פרדיננד פוש, (והאיש שעתיד לעמוד בראש הצבא הצרפתי המובס ב־1940), הביאה לייחוס הניצחון על הוויסלה לווייגאן, על אף שהיה זה פילסודסקי אשר הגה את התוכנית וביצעה, ותרומתו של וייגאן, חסיד המגננה הקווית מבית המדרש הצרפתי במלחמת העולם הראשונה, הייתה שולית. שנים לאחר מכן יישם קצין צעיר במשלחת הצרפתית בשם שארל דה גול את האלמנטים של מלחמת תנועה והפתעה שראה בזירה זו, למטרותיו הוא.
מוורשה המשיך צבא פולין מזרחה כמעט ללא מעצור. כעבור ארבעה חודשים, ב־12 באוקטובר נאלץ פילסודסקי לקבל הפסקת אש שלה שיווע הצבא האדום, ועליה לחצו מעצמות המערב. במרץ 1921 בריגה חתמו הצדדים על הסכם שסיים את המלחמה הפולנית-סובייטית. הסכם זה העניק לפולין שטחים נרחבים במזרח, אך חלק ניכר מבלארוס ומאוקראינה נותר בשליטה סובייטית, וכך הושם קץ לחלומו הפדרליסטי של פילסודסקי.
ימיה הראשונים של הרפובליקה השנייה
לאחר המלחמה התגבשו בפולין מספר מחנות פוליטיים. אויבו העיקרי של פילסודסקי בציבור הפולני היה רומן דמובסקי אשר עמד בראש תנועת "הדמוקרטיה הלאומית", תנועה בעלת גוון ימני, אנטי-גרמני (בניגוד לנטייתו האנטי-רוסית של פילסודסקי), לאומני ואנטישמי. פילסודסקי היה בעל שורשים סוציאליסטים, אך הוא ומרבית אנשיו לא פעלו במסגרת המפלגה הסוציאליסטית הפולנית, והיו מצויים בספירה אידאולוגית משלהם, שתוליד לימים תנועה מעין-פשיסטית בשם "סנאציה" (מלשון "סניטציה" או "טיהור" של הפוליטיקה).
עוד בשנת 1918 מינה פילסודסקי את איש אמונו, הסוציאליסט ידז'יי מורצ'בסקי לראש הממשלה, אך תוך זמן קצר הצליח דמובסקי להפילו ולמנות במקומו את הפסנתרן בעל השם הבינלאומי איגנצי ין פדרבסקי. הייתה זו תחילת מערבולת פוליטית במסגרתה קמו ונפלו ממשלות בפולין אחת לכמה חודשים. החוקה שהתקבלה במרץ 1921 אך החריפה את המצב. לכאורה הייתה זו חוקה ליברלית ששמרה על זכויות האדם, אך למעשה, כוונת מנסחיה הייתה לבלום את פילסודסקי, בעל הנטיות הסמכותניות והנשיאותיות, ולפיכך הכפיפה חוקה זו את הרשות המבצעת להחלטות הסיים (הפרלמנט הפולני) במידה כזו שזו איבדה כל יכולת פעולה. בבחירות ב־1922 ניתנה הנשיאות לאיש השמאל גבריאל נרוטוביץ'. פילסודסקי התפטר מפעילותו הפוליטית במחאה על הבחירה. הימין הקיצוני ניהל תעמולת זוועה נגד נרוטוביץ' בטענה כי בחירתו נתמכה על ידי היהודים, ומספר ימים לאחר בחירתו נרצח. כאשר התייצבה בשנת 1923 ממשלת ימין, התפטר פילסודסקי מכל תפקידיו אף בצבא במחאה, ופרש לכפר קטן מחוץ לוורשה.
מהפכת מאי
במאי 1926 הייתה פולין נתונה במשבר כלכלי וחברתי מתמשך. ממשלתו של ולדיסלב גרבסקי אשר ניסתה במשך שנתיים לייצב את המצב הכלכלי נפלה, וקואליציה של ימין-מרכז-איכרים בראשות וינצנטי ויטוס שלטה במדינה. ממשלה זו כמעט ולא נהנתה מתמיכה עממית כלשהי, ורבים חשו כי העת בשלה לשינוי מהותי. ב־10 במאי 1926 נוסדה ממשלתו של ויטוס, ובאותו היום פרסם פילסודסקי מאמר בעיתון נפוץ ובו התבטא כי הוא "מוכן להילחם נגד ה"סיימוקרטיה" והבטיח "סניטציה" של החיים הציבוריים. העיתון הוחרם על ידי הממשלה והורד מדוכני העיתונים. בלילה שבין 11 במאי ו־12 במאי הוכרז מצב חירום בוורשה, ומספר יחידות צבא נשבעו אמונים לפילסודסקי. בבוקר אותו היום צעדו היחידות ותפסו את הגשרים שעל הוויסלה, בעוד שממשלת ויטוס מכריזה על מצב חירום. בשעה חמש אחרי הצהריים, נפגש פילסודסקי עם הנשיא וויצ'כובסקי ודרש את התפטרות ממשלת ויטוס. הנשיא דרש את כניעתו של פילסודסקי. לאחר צאת פילסודסקי מן הפגישה החלו פעולות אלימות. כעבור יומיים הכריזו הסוציאליסטים על תמיכתם בפילסודסקי ועל שביתה כללית, דבר שהפריע מאוד לפעילות הכוחות הצבאיים התומכים בממשלה. לבסוף התפטר ויטוס על מנת למנוע מן הקרבות הספורדיים שפרצו מלהפוך למלחמת אזרחים. כארבע מאות אנשים (חיילים ואזרחים) נהרגו בפעולות האיבה, ו־900 נפצעו. פילסודסקי ראה לנגד עיניו את מעשיו של בניטו מוסוליני ב"מצעד על רומא" בשנת 1922, אך בניגוד למוסוליני סירב לקבל כל משרה פרט לזו של השר לענייני צבא. ראש הממשלה היה קאזימיש בַרטֶל. פילסודסקי סירב להצעה להיות לנשיא, ובמקומו מונה הכימאי הנודע איגנצי מושצ'יצקי. עם זאת היה כוחו של פילסודסקי רב מכוחם של ראש הממשלה והנשיא גם יחד.
מדיניות הפנים
סממנים ראשונים ל"תנועת סנאציה" (מלשון "טיהור") הופיעו עוד לפני "מהפכת מאי". התנועה מעולם לא לבשה לבוש פורמלי בדומה לפשיסטים באיטליה, וזאת כיוון שפילסודסקי הביע חוסר נחת הן מהמשטר המפלגתי והן מהמפלגות, כיוון שלטענתו הן מקדמות את האינטרסים הצרים שלהן על חשבון העם. עם זאת, חברים בתנועה הצטרפו לקואליציה של גופים ומפלגות הקרויה "הגוש הבלתי מפלגתי לשיתוף פעולה עם הממשלה" (B.B.W.R. - Bezpartyjny Blok Współpracy z Rządem), אשר זכה בבחירות של 1928 ברוב בסיים, דבר שהביא למעשה לחיסולו של המשטר הפרלמנטרי בפולין. פילסודסקי מעולם לא קיבל כל תפקיד פרט לתפקיד השר לענייני צבא, אך במהלך העשור שלאחר מכן, ועד ליום מותו, שלט ביד רמה במדינה. הוא מינה את השרים בממשלה באופן אישי, ואף קיבל את השרים בטרם יקבל אותם הנשיא, עם מינויה של כל ממשלה חדשה. עיקר מטרתו הייתה יציבות פנימית. ב־1930 פיזר את הסיים, ואסר את אנשי האופוזיציה, ובראשם ויטוס. מדיניות כלכלית נבונה הביאה לסופו של המיתון, ומדיניות מיעוטים נבונה הצליחה לשמור על התסיסה של המיעוטים הרבים ברמה סבירה. התברר כי האוקראינים חשים טינה לסטלין ולמשטרו הרבה יותר מאשר חשו לפילסודסקי. למרות זאת ננקטו פעולות אכזריות לפולניפיקציה של חבלי הארץ המזרחיים, שכונו "הקרסי" (Kresy - "הספר").
משטרו של פילסודסקי היה רחוק מלהיות עריץ, בנוסח המשטרים שקמו בגרמניה או איטליה, או אף משטרו של האדמירל מיקלוש הורטי בהונגריה. היה זה משטר שמרני, אשר הותיר חופש פעולה מסוים לאופוזיציה. הממשל הביע תיעוב גלוי לחוקה של 1921 ולמעשה הפך את היוצרות, והכפיף את הסיים לממשלה עד כדי ביטול כל כוחו העצמאי, אך חירויות האזרח הבסיסיות נשמרו. אנשים לא נאסרו בשרירותיות, והמפלגות הפוליטיות המשיכו להתקיים. עם כל זאת, מתחילת שנות השלושים ועד למלחמת העולם השנייה פעל בעיר בֶרֶזַה קַרטוּסקה (ביארוזה בבלארוס) מחנה מעצר שבו הוחזקו עצירים פוליטיים.
מדיניותו של פילסודסקי בנוגע ליהודים לא הייתה נגועה באנטישמיות של קודמיו וממשיכיו. בניגוד לגרבסקי, לא השתמש באנטישמיות לצרכיו, כמנוף לשינוי חברתי וכלכלי. עם זאת האווירה הכללית בפולין של בין מלחמות העולם לא הייתה אוהדת ליהודים, כך לדוגמה בימי הקרב על ורשה, בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית, הוצאו אלפי חיילים וקצינים יהודים מיחידותיהם ורוכזו במחנה הסגר ליד העיירה יבלונה, וזאת בשל תעמולת זוועה שטענה כי היהודים מסייעים לקומוניסטים. על אף שפילסודסקי לא נודע בעוינות מיוחדת ליהודים, ככל שהתרחקה תנועת ה"סנאציה" מהאידיאלים הסוציאליסטים של ימי בחרותו של פילסודסקי והתקרבה מבחינה אידאולוגית למשטרים הרודניים האחרים באזור, הרי שחל שינוי איטי אך משמעותי באווירה, ומותו של פילסודסקי סימן מפנה לרעה ביחס השלטונות הפולנים אל האוכלוסייה היהודית.
מדיניות החוץ
בתחילת תקופת פילסודסקי נקטו הפולנים במדיניות חוץ אנטי-גרמנית ופרו-צרפתית. הסכם לוקרנו לפיו הכירו המעצמות בגבול שבין גרמניה לצרפת, אך קבעו כי סכסוכי גבול בין גרמניה ופולין יעברו לבוררות אך הדגיש את חוסר הביטחון שביחסי פולין וגרמניה. בעיית העיר החופשית דנציג אך החריפה, בשל העובדה כי הפולנים מצאו לנכון להקים נמל משלהם, ללא תלות בעובדי הנמל והשירותים הגרמניים שבדנציג. הפולנים פיתחו לא הרחק משם כפר קטן בן כמה מאות תושבים, גדיניה, לעיר נמל גדולה, ובסוף שנות ה־30 עברו דרך נמל זה 80% מכל המוצרים אל פולין וממנה. נמל גדיניה היה לרקע לסכסוכים בלתי פוסקים עם גרמניה.
עם עלייתו של היטלר לשלטון בינואר 1933 ניסה פילסודסקי לגשש בצרפת אפשרויות לפעולה צבאית. משנכשל, החליט לשנות את מדיניותו. עוד בשנת 1932 הוחלף שר החוץ יוזף זאלסקי, בעל הנטייה הפרו-צרפתית בקולונל יוזף בק. בינואר 1934 חתם בק על הסכם אי התקפה עם גרמניה שתוקפו אמור היה להיות לעשר שנים, אך הוא הופר עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר 1939. מבקרי ההסכם של פולין עם גרמניה האשימו את פילסודסקי בזלזל בתוקפנות של היטלר במתן זמן לגרמניה להתחמש מחדש. היטלר הציע שוב ושוב ברית גרמנית-פולנית נגד ברית המועצות, אך פילסודסקי סירב, במקום זאת חיפש זמן יקר להתכונן למלחמה אפשרית עם גרמניה או ברית המועצות. רגע לפני מותו, פילסודסקי אמר ליוזף בק כי מדיניותה של פולין חייבת להיות לשמור על יחסים נייטרליים עם גרמניה, לשמור על הברית הפולנית עם צרפת ולשפר את היחסים עם בריטניה. שני הסכמי אי התקיפה נועדו לחזק את מעמדה של פולין בעיני בעלות בריתה ושכנותיה. פילסודסקי כנראה היה מודע לחולשת ההסכמים, וקבע: "לאחר ההסכמים האלה, אנחנו משתרעים על שני שרפרפים. זה לא יכול להימשך זמן רב. אנחנו צריכים לדעת מאיזה שרפרף ניפול קודם ומתי זה יהיה".
מותו של פילסודסקי
באפריל 1935 התקבלה חוקה חדשה, אשר הייתה תפורה למידותיו של פילסודסקי, והעניקה לנשיא כוחות דיקטטוריים כמעט, תוך שהיא מרוקנת מתוכן את מוסד הפרלמנט. אך בשלב זה היה כבר פילסודסקי חולה אנוש, שכן הרחק מעין הציבור נאבק מזה שנים במחלות שונות, ומצב בריאותו הלך והידרדר. במאי 1935 מת בארמון בלוודר בוורשה. בצוואתו הורה פילסודסקי כי לבו ייטמן בווילנה, אשר הוחזקה על ידי פולין, בניגוד לדרישות ליטא וללחץ בינלאומי של חבר הלאומים, ובהתאם לחזונו בדבר הפדרציה הפולנית ליטאית. גופו נטמן בקריפטה של קתדרלת ואוול בקרקוב.
נחל קדם
נַחַל קֶדֶם הוא מהקטנים בנחלי מדבר יהודה, מבחינת אורכו, כ-7 ק"מ, ומבחינת שטח אגן ההיקוות שלו כ-12 קמ"ר.
הנחל מתחיל את דרכו מצפון לרוג'ום א-נאקה, בעמק מדרום לראס א-שוקאף, ונשפך לים המלח כ-6 ק"מ מצפון לעין גדי. עד לבמת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה הנחל רדוד והוא מתחתר בקירטון. עם הכניסה לבמת השוליים, הנחל מתחתר לעומק בערוץ גירני, ונוצרה לאורכו שורה של גבים קטנים, ולאחריהם המפל הגדול. גובהו של המפל כ-330 מטר, הוא הגבוה במפלי הארץ. המפל בנוי שתי מדרגות, וביניהן גומחה בקיר. בבסיס המפל מצוי גב גדול, אבל כיום הוא סתום בסחף. המפל יוצר פרסת מצוקים - מעין מפרץ במצוק ההעתקים, ברוחב של יותר מקילומטר. הנחל ממשיך לרדת בסדרה של מפלים נוספים (20, 8, 50 ו-30 מטר) אל חוף ים המלח. ערוצו התחתון של הנחל משופע במספר רב של מאובני אקסוגירה.
בנחל מצויים שני פרטים בוטניים נדירים: אלה אטלנטית באפיק העליון של הנחל, גובהה כ-6 מטרים, והיקפה כמטר אחד. במדבר יהודה ישנם רק שני עצי אלה אטלנטית. מעל המפל הגדול צומח עץ תאנה, היחיד במדבר יהודה, מחוץ לנאות מדבר.
שמו הערבי של נחל קדם הוא 'ואדי א-שוקאף', ומשמעותו 'נחל המצוקים'.
הצנזורה הצבאית
הצנזורה לעיתונות ולתקשורת המוכרת יותר בשם "הצנזורה הצבאית", היא יחידה השייכת לאגף המודיעין בצה"ל שמטרתה ביצוע צנזורה (גנזרות) מוקדמת בנושאים הנוגעים לביטחון מדינת ישראל.
הצנזורה הצבאית, שמקום מושבה בבני ברק, פועלת מכוח תקנות ההגנה (שעת חירום) שפרסם המנדט הבריטי בשנת 1945, ואשר אומצו לימים בספר החוקים של מדינת ישראל. הצנזורה הצבאית אחראית לכך שחומר כתוב או מודפס, המופץ בציבור או המגיע מידי אדם אחד לידי אחר, לא יכיל בתוכו ידיעות שהפצתן עלולה לפגוע בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי. הצנזורה הצבאית בודקת שידורי טלוויזיה, רדיו ואינטרנט, עיתונים וספרים, מוחקת בעצמה קטעים או מורה למחברים להשמיטם. בעבר, בדקה גם מכתבים (הן מכתבי חיילים והן מכתבי אזרחים לחוץ לארץ), אך כבר אינה עושה זאת כיום.
בראש הצנזורה הצבאית עומד הצנזור הראשי לעיתונות ולתקשורת המוכר יותר בשם "הצנזור הצבאי הראשי" הואיל ולתפקיד ממונה באופן מסורתי קצין צה"ל, אף כי הדבר אינו הכרחי. על הצנזור הצבאי הראשי מוטלת החובה לאזן בין שני ערכים שמתנגשים לפעמים: האחד הוא "זכות הציבור לדעת" כחלק מהערך הדמוקרטי של חופש הביטוי, והשני הוא הערך הביטחוני המחייב פיקוח על חשיפת מידע שפרסומו יגרום לנזק ממשי לביטחון המדינה. בפסיקת בית המשפט העליון, נקבע כי אין הצנזור מוסמך לפסול ידיעה, אלא אם כן נראה, אובייקטיבית, כי יש בפרסום משום ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי.
הצנזור הראשי הנוכחי הוא תא"ל קובי מנדלבליט.
סמכויות הצנזורה הצבאית
סמכויות הצנזורה הצבאית מוגדרות בחלק ח' של תקנות ההגנה (שעת חירום). על-פי התקנות, רשאי הצנזור הצבאי הראשי לאסור בצו בדרך כלל או במיוחד לפרסם חומר שפרסומו היה עשוי, או עלול להיות עשוי, לפגוע, לדעתו, בהגנתה של ישראל או בשלומו של הציבור או בסדר הציבורי. הצנזור רשאי לדרוש הצגת כל חומר טרם פרסומו, אולם כדי למנוע הצפת חומר התפתח הנוהג של קביעת רשימת נושאים שכתבות שעוסקות בהם יוצגו לצנזור. רשימה זו נקבעת לרוב בתיאום עם ועדת העורכים. חל איסור על פרסום מאמר שמתאר אפילו את עצם העובדה שהצנזור שינה או התערב בפרסום. לצנזור סמכות מנהלית להורות על החרמת מכונות דפוס או לאסור על הפעלת מכונות דפוס ששימשו להדפסת "פרסום בלתי מותר" הכולל פרסום המכיל חומר שלא הוגש לצנזורה או פרסום שהתפרסם למרות פסילתו בידי הצנזורה או פרסום שהוכרז על ידי הצנזור כפרסום אסור או פרסום שהתפרסם תוך הפרת תקנה 94 המחייבת עיתונים בקבלת היתר להופעתם מן הממונה על המחוז במשרד הפנים והנותנת בידי הממונה סמכות לבטל היתר שניתן, וזאת מבלי לתת טעם לדבר.
הבסיס החוקי לצנזורה הביטחונית בישראל וסמכויותיה
סמכותה של הצנזורה נובעת מתקנות ההגנה (שעת חירום) מ-1945.
סעיף 113 לחוק העונשין (ריגול חמור) – לפני ששונה, החוק קבע שכל מי שמוסר ידיעה סודית יואשם בריגול חמור. סעיף זה בוטל וכיום צריכה להיות כוונה לפגוע בביטחון המדינה. הגדרה למונח "ידיעה סודית" מופיעה בסעיף 113(ד) – זוהי ידיעה שהממשלה הכריזה עליה בצו שהיא עניין סודי. באופן כללי, צו ממשלתי נעשה תקף רק לאחר שפורסם ב"רשומות". ישנו צו הקובע שכל ידיעה הקשורה לישיבות הקבינט הביטחוני היא ידיעה סודית. עקב כך הצנזור חייב לאסור פרסום ידיעות העוסקות בישיבות של הקבינט הביטחוני. אם עיתונאי מפרסם ידיעה מודלפת מישיבת קבינט, הוא עשוי להיות מואשם בריגול (אם יראו שהתכוון לפגוע בביטחון המדינה). עולה מכך בעיה – ניתן לדון בהחלטות פוליטיות במסווה ביטחוני, אף על פי שאין להן כל קשר לנושא ביטחוני, ובכך למנוע את פרסומן.
בג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי
בבג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי עמד לראשונה לביקורת שיפוטית היקף סמכותו של הצנזור הצבאי הראשי. בפסיקת השופטים שניתנה פה-אחד ב-10 בינואר 1989 נקבע הכלל לפיו אין הצנזור הצבאי הראשי מוסמך לפסול ידיעה, אלא אם כן נראה, אובייקטיבית, כי יש בפרסום משום ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, בשלום הציבור או בסדר הציבורי. השופטים קבעו כי החלטתו של הצנזור הצבאי הראשי, תא"ל יצחק שני, לפסול כתבה במקומון "העיר" המותחת ביקורת על תפקודו של ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, תוך ציון שהדבר בא לרגל חילופים קרובים בראשות הארגון אינה עומדת במבחן זה.
הצנזורה הצבאית בשנות הארבעים
הצנזורה הצבאית הונהגה בארץ ישראל לראשונה בשנת 1939, בראשית ימי מלחמת העולם השנייה. שני נימוקים רשמיים נלוו לה: מניעת פרסום מידע העשוי להועיל לאויב, ומניעת הפרעת השלום והביטחון הפנימי בארץ ישראל. הפעלת הצנזורה זכתה לשיתוף פעולה מצד העיתונות בתקופת המלחמה, אך עם סיומה, התחדדו הקונפליקטים.
באוקטובר 1945 בוטלה הצנזורה על הדואר והטלגרף, אך נמשכה הצנזורה על העיתונות. ממלא מקום הנציב העליון הכריז ביוני 1945 שהצנזורה על העיתונות תימשך, בגלל המצב במזרח התיכון, אך תנהג בליברליות יתרה. למרות ההצהרות, נסגרו בנובמבר 1945 העיתונים היומיים "דבר" ו"המשקיף" על ידי השלטונות לשבעה ימים, צעד שעורר התמרמרות רבה.
לאחר קום המדינה הופעלה הצנזורה הצבאית באופן מוסכם על ידיעות עיתונאיות הנוגעות לענייני ביטחון, בפועל היה תחום פעולתה רחב יותר. ביולי 1948 נסגר העיתון "על המשמר" ליום אחד בשל תמונות שלא הוגשו לביקורת. חודש אחר כך נסגר בית הדפוס של "ידיעות אחרונות" לשלושה ימים על פרסום רשימה בניגוד לתקנות הצנזורה. בתגובה מחתה ועדת העורכים של העיתונות על הניסיון להטיל צנזורה פוליטית. ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, הבטיח לפעול לחקיקה בעניין.
במאי 1949 הוסרה הצנזורה הצבאית מישיבות הכנסת.
ועדת העורכים
ועדת העורכים היא גוף המתאם בין התקשורת הכתובה והמשודרת בישראל לבין גורמי הביטחון במדינה.
בוועדה חברים נציגים של כלי התקשורת בישראל, היא נפגשת באופן סדיר עם ראש הממשלה, שרים, קצינים ופקידים במערכת הביטחון, שמעבירים לוועדה מידע בתמורה להבטחה שגופי התקשורת לא יפרסמו אותו, גם אם יקבלו אותו ממקור אחר.
הוועדה נוסדה בשנת 1942, ביוזמת עורכי העיתונים, שביקשו לקבל הכוונה מהנהגת היישוב בכל הקשור לפרסום מידע על נושאים רגישים. בשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל, הושג הסכם בין העיתונים לבין שלטונות צה"ל, שנועד להסדיר את יחסי העיתונים עם הצנזורה הצבאית. לפי ההסכם, הצנזורה מיועדת למנוע הסתננות מידע ביטחוני באופן העשוי לפגוע בביטחון המדינה, ופעילותה נעשית בשיתוף פעולה עם העיתונים.
בשנת 1992, בעקבות טיפול הצנזורה בפרשת אסון צאלים ב', הודיע עיתון "הארץ" על פרישתו מהסכם הצנזורה, ואחריו פרש גם "ידיעות אחרונות". ההסכם קרס למעשה, משום שרק מיעוט מכלי התקשורת בישראל נותר מאוגד בו. במאי 1996 נחתם הסכם צנזורה חדש, שתיקן את הפגמים העיקריים בהסכם הישן. בין השאר הוא הגביל את סמכות הצנזורה, והתיר לה לפסול רק מידע ביטחוני שפרסומו עלול בוודאות קרובה לגרום לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, והבטיח את זכות אמצעי התקשורת לעתור לבג"ץ נגד החלטות הצנזורה.
אף על פי שהסכם הצנזורה ממשיך להיות ההסדר המקובל לפעילות הצנזורה הצבאית בישראל, ועדת העורכים איבדה את הכוח שהיה לה בעבר. הכינוס השנתי של הוועדה הוא למעשה מסיבת עיתונאים שתוכנה מדווח באופן פומבי.
האזנות סתר לשיחות בין-לאומיות
עד שנת 2004 ביצעה הצנזורה הצבאית האזנות סתר לשיחות טלפון בין-לאומיות שיצאו מישראל. ההאזנות נועדו לפקח על המידע המועבר על ידי הכתבים הזרים שדיווחו מישראל, אך בפועל בוצעו האזנות לכל שיחות הטלפון הבין-לאומיות שיצאו מישראל. לא אחת נותקו שיחות על ידי הצנזורים המאזינים לאחר שנמסרו בהן מידע שהצנזורה קבעה כי הוא אסור לפרסום או מידע בנושאים ביטחוניים שלא הוגש לצנזורה מוקדמת כנדרש. כך למשל, ב-22 במאי 1967, במהלך תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, איש-צנזורה שקיים האזנה לשיחת טלפון של כתב צרפתי עם מערכת עיתונו ניתק את השיחה לאחר שהכתב מסר בה ידיעה שנפסלה קודם לכן במברק ששלח – על אונייה שעברה במצרי טיראן והגיעה לאילת.
עקב הגידול במספר קווי התקשורת לשיחות בין-לאומיות מישראל, הוקם מתקן האזנה חדש ומשוכלל בקומת המרתף של בניין הנמצא ברחוב קרליבך 7 במרכז תל אביב, שבנייתו הושלמה באוגוסט 1973. לטענת צה"ל, . המתקן נסגר ב-2004 לאחר שהצנזורית הצבאית הראשית רחל דולב החליטה, בתמיכת ראשי מערכת הביטחון, אנשי מודיעין וביטחון מידע, כי אין הצדקה לקיומו.
סיפור בדיוני לכאורה
אחת הדרכים לעקיפת הצנזורה היא פרסום סיפור בדיוני לכאורה, ששמות גיבוריו בדיוניים, המרמז למעשים ולאנשים מציאותיים לחלוטין (לעיתים תוך שינוי פרטים מסוימים).
דוגמאות:
ציטוט מקורות זרים
נוהג מקובל בעיתונות בישראל להתגברות על מגבלות הצנזורה הוא ציטוט "מקורות זרים" או "פרסומים זרים" – אמצעי תקשורת הפועלים בחו"ל, ולכן אינם כפופים למגבלות הצנזורה בישראל. לאחר שמידע פורסם במקור זר, קשה לאסור את פרסומו גם בישראל.
דוגמאות:
התעלמות מהצנזורה
במקרים קיצוניים מסתכנים עיתונים בפרסום מידע תוך ידיעה ברורה שמידע זה אסור בפרסום.
דוגמאות:
ועדת השלושה
ועדת השלושה היא המוסמכת לדון בערעורים על החלטות הצנזורה מאז שנת 1949.
מ-2016 ועד יוני 2021 הצנזורה פסלה 300 כתבות באופן מלא ו-2,300 באופן חלקי בממוצע מדי שנה. בכל התקופה, רק 6 ערעורים הוגשו, ואף אחד מתוכם לא התקבל והוביל לביטול החלטת הצנזורה.
עידן האינטרנט
בעידן האינטרנט הפך תפקידה של הצנזורה לקשה ומורכב הרבה יותר, שכן מידע על נושאים חסויים מתפרסם באתרים השוכנים במדינות אחרות. הצנזורה לא יכולה לשלוט על אתרים אלו, כיוון שאינם תחת שיפוטה, ולרוב גם לא יכולה לחסום גישה אליהם.
בעידן זה ישנו כרסום גדל והולך במעמדה של הצנזורה הצבאית. דוגמה לכך היא פרסום של פרופסור אבנר כהן על תולדות תוכנית הגרעין של ישראל: הצנזור הצבאי אסר ב-1997 על פרסום האתר, ואולם כתב קול ישראל באותה עת, אלי הכהן, עמד על כך שהוא יתפרסם. הכהן טען כי לא ייתכן שבכל רחבי תבל יוכלו לגלוש ולדלות מידע מן האתר ורק בישראל לא. הצנזור קיבל טענה זו. גם במבצע חומת מגן ובמלחמת לבנון השנייה, במקרים שבהם הצנזורה אסרה על פרסומים מסוימים הופץ המידע כשמועות במקום שיפורסם באופן ממוסד (ראו: רב-סרן שמועתי).
בדו"ח ועדת וינוגרד יש המלצות להגברת הפיקוח של הצנזורה הצבאית על מקורות מידע באינטרנט. הן בזמן מלחמה והן בשגרה.
על צנזורת האינטרנט אמרה הצנזורית הראשית, סימה וואקנין-גיל:
במאי 2012 הודיעה וואקנין-גיל שהצנזורה הצבאית החלה לנטר בלוגים ורשתות חברתיות מקוונות כגון פייסבוק וטוויטר, ובפברואר 2016 פנתה הצנזורה לעשרות פעילי אינטרנט בדרישה להגיש לה ידיעות ביטחוניות לאישור.
לאחר פרישתה מתפקידה בשנת 2015, פרסמה וואקנין-גיל מאמר בכתב העת "משפט וצבא", בו טענה שצריך לבטל את מוסד הצנזורה ושהדבר לא יפגע אנושות בביטחון המדינה. המאמר נכתב בתמיכתו של שר הביטחון דאז, משה יעלון, והוצג לראשי מערכת הביטחון ומערכת המשפט. יעלון הנחה את גופי הביטחון לבצע בהדרגה את השינויים שהוצעו במאמר.
אדם ברוך
אדם ברוך היה שם העט של ברוך מאיר רוזנבלום (כ"ו בניסן ה'תש"ה, 9 באפריל 1945 – י"ט באייר ה'תשס"ח, 24 במאי 2008) היה משפטן, עיתונאי, עורך, סופר, אוצר ומבקר אמנות ישראלי.
ביוגרפיה
ברוך נולד בשכונת מאה שערים שבירושלים למשפחה מרקע חרדי. אביו, אשר רוזנבלום, היה משפטן וסוחר יודאיקה, אשר שימש בשנות ה-50 מנכ"ל משרד הפנים מטעם מפלגת המזרחי. אמו נחמה הייתה בתו של הרב יצחק יעקב וכטפויגל, ראש ישיבת מאה שערים ואב בית דין לקהילות האשכנזים. ברוך הוא אחיו של העו"ד זורח רוזנבלום. דודו שמואל, בן הזקונים של הרב וכטפויגל, היה לוחם אצ"ל ונהרג בעת התקפת האצ"ל על יפו בשנת 1948. גופתו לא נמצאה עד היום.
ברוך גדל ברמת גן. למד במדרשית נעם בפרדס חנה ותקופה קצרה גם בישיבת חברון. בהמשך למד באוניברסיטה העברית בירושלים במסלול העתודה האקדמית במשפטים, והתמחה אצל עורכי הדין מיכה רבשטיין ואמנון זכרוני.
עיתונות
ערך את כתבי העת 'מושג' (1974–1976), 'מוניטין' (1982-1978), 'שישי-תרבות' (1995–1996) ואת העיתון 'גלובס' (1992–1996). היה ממייסדי השבועון אנשים. במהלך שנות ה-80 היה עורך מוסף "7 ימים" של 'ידיעות אחרונות' (ואף הוביל את העריכה המחודשת של רשת המקומונים מקבוצת ידיעות אחרונות). למשך תקופה קצרה ב־1992 שימש כעורך "מעריב" (בזמן שהעיתון היה בבעלות איל ההון היהודי רוברט מקסוול). בשנותיו האחרונות היה בעל טור קבוע ב"מוסף השבת" של 'מעריב' בשם "שישי" (טורים אישיים בעבר: 'קשר עין' – עמוד אמנות שבועי בידיעות אחרונות, ו'צבע שני' ב"כותרת ראשית").
אחד מהישגיו העיתונאיים החשובים של ברוך היה ריאיון שקיים עם האלוף בדימוס שמואל גונן בג'ונגל של הרפובליקה המרכז אפריקאית, ראיון שעליו התבסס המחזאי הלל מיטלפונקט במחזהו "גורודיש", שהוצג בתיאטרון הקאמרי (ברוך היה דמות מרכזית בהצגה). כמו כן ראיין ברוך את הרב עובדיה יוסף לעיתון מעריב, לאחר סערה ציבורית שהתעוררה בעקבות התבטאות של הרב.
במדיה המשודרת יצר ברוך את סדרת הראיונות "אדם ברוך מחפש תשובה" (ששודרה בערוץ הראשון), ואת הסרט הקצר (24 דקות) "עד ראייה" (2003) בערוץ 2 (שעובד גם לתערוכה מוזיאונית). ב־2001 שימש כחבר במליאת רשות השידור. היה שותף עם התעשיין סטף ורטהיימר בחברת התקשורת "היום", ושמו נקשר בהתמודדות על המכרז להפעלת ערוץ המורשת יחד עם איש העסקים שלמה בן-צבי.
סגנון כתיבה
בתחילת כתיבתו העיתונאית נטה ברוך לכתיבה בסגנון הניו-ג'ורנליזם (שמְבַשרהּ היה האנטר ס. תומפסון) וכעורך קידם כתבים בסגנון זה (כרון מיברג ודוד אבידן). אדם ברוך הביא ל"מוניטין" את מקורות ההשראה שלו, המגזינים האמריקאים כגון "אסקווייר", "ניו יורק מגזין" ו"רולינג סטון". סגנונו של ברוך במוניטין השפיע על דור העיתונאים שלאחר מלחמת יום הכיפורים, שהפנה עורף לכתיבה המפלגתית המגויסת ופנה לעיצוב שפה אישית וכתיבה אינדיבידואליסטית ("אני" במקום "אנחנו"). לדברי עוז אלמוג, סגנון הכתיבה העיתונאי שפיתח ברוך היו חדשניים ופורצי דרך וכללו מאפיינים כשפה רזה, תמציתית ומלוטשת, עמוסת רמזים, מטפורות ואסוציאציות מתוך העולם האינטלקטואלי המערבי ובקיאותו של ברוך בחברה ובתרבות היהודית והישראלית. רון מיברג, אחד הכותבים ששכללו את השפה העברית הניו-ג'ורנליסטית הזו, תיאר את לשונו של ברוך כ"נעה בבת אחת מהנורמטיבי לתיאורי. שפה שבנתה יחס מדויק בין פני השטח לעומק. שפה הפונה לעם הארץ ולבני המעלה באותו תחביר. [...] מילים שנעו באחת משפע לרזון, מפרט לכלל, מ"סיפור" ל"הלכה", מנקודתי לפנורמי, ממקור לציטוט".
כתיבת הפרוזה של ברוך (כפי שהיא מתבטאת בספרו "הוא היה גיבור") אופיינה גם היא בפשטות וריאליזם, אך גם ביכולת לבנות סיפור מורכב.
יהדות
בכתיבתו ניסה אדם ברוך להלך על קו התפר שבין היהודי לישראלי (למשל בסדרת ספריו ההלכתיים־למחצה: 'סדר יום', 'חיינו' ו'בתום לב') ופעל כפרשן בתחומים שבין המסורתי למודרני בראי ההלכה כשהוא מזדהה עם עצם תפיסת ההלכה שנקבעה בגלות על פני תפיסת ההלכה של בית שני ולפניה. מתוך כך צידד פעמים רבות בתפיסות בעולם החרדי הליטאי על פני תפיסות יהודיות אחרות. לצד הערכה לפעלו התורני של ברוך וסיועו להסברת ההלכה במגזר שאינו שומר תורה ומצוות, רבים מן הממסד הרבני זלזלו בניסיונו של ברוך להפוך למעין אדמו"ר חילוני ללא כל הסמכה, בשל הקלות, לדעתם, שבה הרשה לעצמו לפסוק בעניינים הלכתיים ואתיים, וגם משום אורח חייו שלא היה דתי במובן האורתודוקסי המקובל. כתיבתו התמציתית בנושאים אלה במקביל לידיעה רחבה והבנה מעמיקה בתחומי היהדות השונים, ובעיקר בממשק שבין מוסר, רוח ההלכה והלכה, חיזקו את מעמדו כמורה רוחני בלתי מוצהר.
ברוך היה ממעריציו ומקורביו של הרב עובדיה יוסף (מסה על תפיסתו של הרב יוסף על פי הפסיקות ההלכתיות שלו נמצאת בספרו של ברוך 'סדר יום') ונהג להסבירו בציבור. בנוסף הוא הרבה להתעסק בתפיסתו התאולוגית של הרב יואל טייטלבוים (האדמו"ר מסאטמר).
אורח חייו של ברוך היה מסורתי (הוא חבש בקביעות כובע קסקט כסוג של כיסוי ראש), והיה ממחדשי בית הכנסת "זיכרון ברוך" על שמו של רבי ברוך ספרין האדמו"ר מקומרנא בשכונת נגה ביפו.
ברוך היה החתן הראשון של פרס ישעיהו ליבוביץ למחשבה מודרנית (1999), וכן זכה בפרס אבי חי (2002).
אמנות ותרבות
ברוך התחיל את דרכו כמבקר אמנות משפיע מטעם 'ידיעות אחרונות', ונמנה עם מעצבי דעת הקהל באמנות הישראלית. בין השנים 1996–2002 כיהן כנשיא בית הספר לאמנות קאמרה אובסקורה.
ברוך הופיע בתפקיד עצמו בסרטו של אסי דיין "מר באום" (1997) ובפרק בסדרה "הבורגנים". דמותו, בשמה, מופיעה גם במחזהו של הלל מיטלפונקט -"גורודיש", שהועלה בהצלחה ב"תיאטרון הקאמרי".
בתחום התרבות הרבה ברוך לכתוב על יצירותיהם ומורשתם של: דוד אבידן, חנוך לוין, רפי לביא ויחיאל שמי.
בשנת 2010 יצא "מות האדמו"ר", סרט על חייו של ברוך בבימויו של העיתונאי רון מיברג. הסרט נעשה ללא שיתוף משפחתו של ברוך וזכה לביקורות פושרות. בקיץ 2018, עשור למותו, הוקרן סרטם של ילדיו, עמליה ועידו, "סוכני הזיכרון". בתקופה זו הוצגה תערוכת ציור וטקסט על פי מכתביו האחרונים של ברוך, במוזיאון בבית שטורמן בקיבוץ עין חרוד מאוחד. אוצר התערוכה היה רינו צרור.
חיים אישיים
ברוך התגורר בשכונת נגה ביפו. היה נשוי לצלמת אריאלה שביד, אם שני ילדיו הראשונים עידו רוזנבלום ועמליה רוזנבלום; לאחר מכן היה בן-זוגה של שירה אביעד, אם בן־זקוניו איתי אשר.
אדם ברוך נפטר במאי 2008 לאחר התמודדות עם מחלת הסוכרת, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
עיט גדול-ציצית
עיט גדול-ציצית (שם מדעי: Lophaetus occipitalis) הוא עיט מרשים בעל ציצה גדולה החי באפריקה והוא מין יחיד בסוגו.
זהו עיט קטן יחסית באורך של 50-58 ס"מ בממוצע, ומשקלו 1.4-1.5 ק"ג. הנקבות גדולות מעט מהזכרים. לעיט ישנה ציצה רחבה ושחורה המזדקרת מעל הראש ומשמשת כנראה להרתעת יריבים.
העיטים הללו חיים באזורי אפריקה המזרחית עד הדרומית, ביערות, סוואנות, מישורים פתוחים ואזורים חמימים אך לא במדבריות.
כמו רוב העיטים הוא דואה על זרמי אוויר חם עד שהוא תופס גובה, ומחפש בעזרת עיניו הצהובות והחדות את טרפו הכולל עופות שונים, מכרסמים וחדפים או ארכפים. הוא הורג את טרפו בעזרת טפריו העצומים.
עיט זה נפוץ בטבע ואיננו קרוב לסכנת הכחדה.
דן פטרסקו
דניאל ואסילה פטרסקו (ברומנית: Daniel Vasile Petrescu; נולד ב-22 בדצמבר 1967 בבוקרשט) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדות המגן והקיצוני, וכיום מאמן כדורגל המאמן את קבוצת צ'ונבוק מוטורס מהליגה הדרום קוריאנית.
פטרסקו ידוע בעיקר בשל תקופותיו בסטיאווה בוקרשט ובצ'לסי עמן זכה בתארים מקומיים ויבשתיים רבים, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים הרומנים בהיסטוריה. הוא שיחק 95 פעמים במדי נבחרת רומניה.
קריירה ככדורגלן
פטרסקו החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סטיאווה בוקרשט ועבר בין הקבוצות הצעירות השונות. הוא שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת ב-1986, חודש בלבד לאחר זכיית המועדון בגביע אירופה לאלופות. בעונת 1986/1987 הושאל פטרסקו לקבוצת אולט סקורניסשטי, אך נקרא בחזרה לסגלה של סטיאווה לקראת סיום העונה.
במהלך השנים הבאות היה פטרסקו אחד מהשחקנים החשובים בסטיאווה, וסייע לה לזכות בשתי אליפויות רומניה רצופות בשנים 1988 ו-1989 ובשני גביעי רומניה באותן שנים. הוא הגיע עם הקבוצה להישגים מכובדים גם במסגרות האירופיות, כאשר העפיל עמה לחצי גמר גביע אירופה לאלופות ב-1988 ולגמר הטורניר שנה מאוחר יותר, ב-1989. באותה שנה שיחק פטרסקו לראשונה במדי נבחרת רומניה, אך נעדר מטורניר גביע העולם הסמוך בעקבות פציעה.
ב-1991 עבר פטרסקו לקבוצת פוג'ה האיטלקית, ושיחק במדיה שנתיים במהלכן סייע לה להעפיל לסרייה א'. ב-1993 הוא עבר לגנואה, במדיה שיחק במשך עונה אחת לפני שעבר לקבוצת שפילד ונסדיי האנגלית ששיחקה בפרמייר ליג. במדי שפילד הוא הפגין יכולת מרשימה שמשכה את עיניהם של ראשי צ'לסי, והוא חתם בקבוצה על חוזה לחמש שנים ב-1995.
בתקופתו בצ'לסי היה פטרסקו שחקן קבע בהגנת הקבוצה, והיה שותף לזכייתה בן בגביע האנגלי ב-1997 והן בגביע הפוטבול ליג ובגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1998. הוא פתח בהרכב קבוצתו בניצחון על שטוטגרט במשחק הגמר של גביע המחזיקות, וזכה עמה גם בסופר קאפ האירופי בעונה שלאחר מכן. במהלך עונת נקלע פטרסקו לסכסוך עם מאמן צ'לסי ג'אנלוקה ויאלי בעקבות הפסד למנצ'סטר יונייטד, ולא שב לשחק יותר בקבוצה. בסך הכול הוא ערך 171 הופעות וכבש 17 שערים בחמש עונותיו בצ'לסי.
ביולי 2000 חתם פטרסקו בקבוצת ברדפורד סיטי כשחקן חופשי. לאחר חצי עונה בברדפורד, במהלכה כבש שער אחד נגד וסטהאם יונייטד, הוא הועבר לסאות'המפטון במדיה שיחק במשך עונה וחצי. ב-2002 הוא חזר לרומניה על מנת לשחק בה בעונתו האחרונה בקריירה, וחתם בקבוצת נשיונל בוקרשט. משחקו האחרון בקריירה היה גמר הגביע הרומני, בו הפסידה קבוצתו לדינמו בוקרשט.
נבחרת לאומית
במהלך הקריירה שלו ערך פטרסקו 95 הופעות במדי הנבחרת הלאומית של רומניה וכבש 12 שערים. הוא הופיע לראשונה במדי הנבחרת בשנת 1989 והיה חבר בסגלה במשך 11 שנים, שבמהלכן השתתף בשלושה טורנירים גדולים: מונדיאל 1994, יורו 1996, מונדיאל 1998 ויורו 2000. הוא מדורג כיום במקום החמישי בדירוג ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים.
ב-1994 השתתף פטרסקו עם רומניה בגביע העולם הראשון שלו שנערך בארצות הברית, והיה שותף להעפלת הנבחרת לרבע הגמר – הישג השיא בתולדותיה בהשתתפויות במונדיאלים. פטרסקו הבקיע את השער היחיד בניצחון נבחרתו 0:1 על נבחרת ארצות הברית המארחת, שבזכותו העפילה לסיבוב השני של הטורניר מהמקום הראשון בבית. בשלב שמינית הגמר פגשה רומניה את נבחרת ארגנטינה החזקה והצליחה לנצח 2:3, לפני שהפסידה לנבחרת שוודיה בדו-קרב בעיטות עונשין ברבע הגמר. פטרסקו עצמו החמיץ את אחד מהפנדלים המכריעים.
ביורו 1996 היה פטרסקו שותף לכשלונה של רומניה, שהודחה כבר בשלב הבתים לאחר שהפסידה בכל שלושת משחקיה וכבשה שער אחד בלבד. עם זאת, המונדיאל שנערך בצרפת ב-1998 היה מוצלח יותר עבור הנבחרת. פטרסקו כבש את שער הניצחון של קבוצתו מול נבחרת אנגליה, במהלך בו עבר את חבר קבוצתו בצ'לסי, גריים לה סוקס. בזכות הניצחון סיימה רומניה במקום הראשון בבית ולפיכך נמנעה ממפגש עם ארגנטינה בשמינית הגמר, אך הודחה בשלב זה לאחר הפסד בתוצאה 1:0 לנבחרת קרואטיה.
קריירה כמאמן
בשנת 2004, כשנה לאחר פרישתו ממשחק, החל פטרסקו בקריירת אימון כשהתמנה למאמנה של ראפיד בוקרשט. באוקטובר אותה שנה הוא התפטר מהמועדון, לאחר ארבעה חודשים ושישה משחקים בלבד בתפקידו. בינואר 2006 הוא מונה למאמן ויסלה קראקוב הפולנית, שם החליף את המאמן הזמני תומאשז קולאוויק. תחת פטרסקו סיימה הקבוצה במקום השני בליגת העל הפולנית בעונת. לאחר פתיחה חלשה של עונת, שכללה הפסד לאירקליס סלוניקי במוקדמות גביע אופ"א, פוטר פטרסקו מהתפקיד בחודש ספטמבר.
כשבוע בלבד לאחר פיטוריו מוויסלה קראקוב מונה פטרסקו למאמן הקבוצה הרומנית אוניראה אורזיצ'ני, שעלתה בעונה שלפני כן לליגה הבכירה ברומניה. במהלך שנות עבודותיו באוניראה הוביל פטרסקו את הקבוצה להצלחות גדולות והפך אותה לאחד מהקבוצות המובילות בכדורגל הרומני. בעונת העפילה הקבוצה תחתיו לגמר הגביע הרומני שם הפסידה לקלוז', ובעקבות כך העפילה להשתתפות בגביע אופ"א בעונה שלאחר מכן.
בפתיחת עונת קיבל פטרסקו הצעה להתמנות למאמן קבוצתו הראשונה ככדורגלן, סטיאווה בוקרשט, אך סירב. בסיום העונה הוליך פטרסקו את אוניראה לזכייה באליפות רומניה הראשונה בתולדותיה, שבעקבותיה גם העפילה לראשונה לשלב הבתים של ליגת האלופות. במסגרת שלב הבתים של המפעל בעונת השיגה אוניראה ניצחונות על גלאזגו ריינג'רס בחוץ ועל סביליה בבית וסיימה לבסוף במקום השלישי, נקודה אחת בלבד מתחת למקום השני. על אף ההצלחות אליהן הגיע פטרסקו עם קבוצתו הוא הודיע על התפטרותו מהמועדון בדצמבר 2009.
ביוני 2015 החל לאמן את טרגו מורש, ובמשחקו הראשון על הקווים זכה עמה בסופר קאפ הרומני. יום למחרת, וחודש בלבד לאחר הגעתו, עזב פטרסקו את הקבוצה ועבר לאמן את קבוצת ג'יאנגסו גואוקסין-סיינטי. כבר בעונת הבכורה שלו, הוביל פטרסקו את הקבוצה לזכייה בגביע הסיני.
ביוני 2016 חזר לתפקיד מאמן קובאן, היורדת הטרייה לליגת המשנה הרוסית. ב-4 באוקטובר 2016 פוטר מתפקידו לאחר רצף כישלונות של הקבוצה.
ב-29 באוקטובר 2016 מונה למאמן אל-נאסר מאיחוד האמירויות הערביות, וסיים את תפקידו בסוף העונה.
ביוני 2017 מונה למאמן צ'.פ.ר. קלוז'. ביוני 2018 מונה למאמן גוויג'ואו הנגפנג הסינית.
ב-2021 חזר לקדנציה שלישית בצ'.פ.ר. קלוז'.
מאנגר
{{פירושונים|
יהודית וינשטוק
יהודית וינשטוק (נולדה ב-1940) היא סופרת ישראלית.
מאנגר
ראו גם
}}
יהודית וינשטוק
ביוגרפיה
יהודית וינשטוק היא בתם הבכורה של חנה וחיים זיסוביץ ולה אח ואחות. הוריה עלו לישראל מתוך ציונות באמצע שנות השלושים והיו ממקימי הקיבוץ הדתי בארות יצחק. בהיותה בת שש עברה יהודית עם משפחתה למושבה פרדס חנה, בה גדלה. אביה היה פעיל המפלגה הדתית לאומית "הפועל המזרחי", שימש כסגן ראש המועצה וכמנהל לשכת העבודה בה. וינשטוק היא בוגרת התיכון האזורי "תחכמוני" בחדרה, למדה הוראה לגיל הרך, במכללת "תלפיות" בתל אביב. היא בעלת תואר ראשון בחינוך לגיל הרך ובמנהל החינוך מאוניברסיטת בר-אילן.
וינשטוק עסקה בחינוך הקדם יסודי קרוב לארבעה עשורים: תחילה כגננת, ולאחר מכן כמדריכת גננות, כמפקחת גני ילדים וכחברת הנהלה של מחוז המרכז במשרד החינוך. במסגרת זו כתבה והנחילה תוכניות לימודים בגני הילדים המ"מ והממ"ד.
לאחר פרישתה לגמלאות ב-2002 החלה ביצירתה הספרותית. כתבה סיפורים קצרים שפורסמו במעריב, ידיעות אחרונות, העיר ומקור ראשון. ספריה "כולם היו כאן והלכו", קובץ סיפורים, ו"אישה כמוה", רומן, יצאו לאור בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
יהודית וינשטוק נשואה לבן-ציון וינשטוק, איש ביטוח בעברו, לשעבר הבעלים והיושב ראש של חברת הביטוח "שומרה", כיום בעל חברה בתחום הנדל"ן. הם מתגוררים בפתח תקווה. וינשטוק היא אם לארבעה: יוסי וינשטוק, מנכ"ל לשעבר בחברת הביטוח "שומרה" וכיום יזם עסקי; שי כרם (וינשטוק), עיתונאי בעברו והמנהל והמפיק של דנה אינטרנשיונל זה שנים רבות; אלון ויינשטוק, במאי סרטים תיעודיים; ותמי פת-וינשטוק, אחות במקצועה.
יצירתה הספרותית
כולם היו כאן והלכו, כנרת זמורה-ביתן דביר, עורכת מיה דבש, 2011.
אסופת סיפורים קצרים המלווים את חייהן של דמויות שמרכיבות את פסיפס החברה הישראלית בכללה, והחברה הדתית לאומית בפרט, על רקע החיים במדינת ישראל המוקמת, מתהווה, ומתגבשת, עד להווה של שנות האלפיים.
הסיפורים כתובים מתוך החיים העכשוויים, אבל מביטים אחורה אל מה שהיה, ואל ההתמודדות עם שינויים, ועם שברים וסדקים הנוצרים ומתרחבים עם השנים.
בין הנושאים בהם עוסק הספר: זוגיות, יחסי הורים וילדים, חברות, אינטראקציה בין דתיים וחילוניים, שכול, חוויית ילדות במצוקה, יחסי וותיקים ועולים חדשים, ילדות במושבה, פערים בחברה הישראלית, חיים בהתנחלות, אידאולוגיות ומימושן במציאות.
רן בן נון, כתב על ספרה בעיתון ידיעות אחרונות:
'"כולם היו כאן והלכו"... הוא קובץ מעניין להפתיע, קודם כל בגלל הסגנון המיוחד של הכותבת: השורות קצרות וטלגרפיות, הביטויים יצירתיים ולא שגרתיים, וגם ההתרחשויות מגיעות מארץ דמדומים לא מוכרת, שבה הכל קורה אחרת, גם אם זה סיפורי אהבה ומערכות יחסים כמו שהייתם מצפים למצוא בכל סוגה ספרותית. לסיפורים של וינשטוק יש טעם שונה, שאינו ערב לכל חיך, אבל שווה נגיעה, אפילו על קצה הלשון."
אישה כמוה, כנרת זמורה-ביתן דביר, עורכת תמר ביאליק, 2013
נימה זיסמן היא מנהיגה רוחנית כריזמטית, העוסקת בהחזרה בתשובה. יום אחד היא נעלמת במפתיע. ומותירה אחריה סימני שאלה רבים, שמועות, וספקות ההולכים ומתרבים. הסיפור מסופר בגוף ראשון מפי חברת נעוריה, לאה, הקוראת ביומניה, מביא גם את סיפורה של ידידות נעורים, כמערכת יחסים מורכבת שידעה עליות ומורדות במהלך השנים. באמצעות היומנים נחשף ומתגלה באור שונה סיפורה של זיסמן, נחשפים רבדים נוספים, סודות, החמצה, וחיים כפולים, הפורשים מחדש את סיפורה של נימה.
על הספר נכתב בעיתון "ישראל היום":
"הסיפור יוצא הדופן של הגיבורה משמש לווינשטוק קרש קפיצה לדון באופן נוקב ואירוני בדילמות המרכיבות את העולם הדתי־לאומי, המצוי בתווך בין העולם החרדי לחילוני ולסקור אותו על מורכבותו וחולשותיו תוך כדי דיון בתשוקה – לא המושג השכיח ביותר בהקשר לחברה הזו דווקא. ההישג הטמון ב"אישה כמוה" הוא בהצגת הדילמות של הנשים מן המגזר הדתי־לאומי באופן נגיש, שמדגיש את ההבדלים המאפיינים את עולמן לצד הדילמות שמעסיקות אותן."
פרח טורף, כנרת זמורה-ביתן דביר, עורכת תמר ביאליק, 2018
הספר הוא רומן העוסק בטלטלה הפוקדת משפחה שבתה הצטרפה לכת מסתורית ומסוכנת.
לקריאה נוספת
על "כולם היו כאן והלכו"
קישורים חיצוניים
על "אישה כמוה"
על "כולם היו כאן והלכו"
ווישור גלובלטק
ווישור גלובלטק בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית, העוסקת בטכנולוגיית ביטוח דיגיטלית, ובאמצעות החברה הבת ווישור חברה לביטוח בע"מ (להלן: "ווישור") נותנת שירותי ביטוח לציבור.