cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה אבולוציונית של צמחים
שורשים
מבנים מתקדמים יותר נפוצים ב-Rhynie chert. מאובנים רבים אחרים מתקופת הדבון המוקדמת נושאים מבנים שנראים כמו שורשים ופעלו כמו שורשים. הריניופיטים (Rhyniophytes) היו בעלי קני שורש עדינים, והטרימרופיטים והליקופודים העשבוניים של Rhynie chert היו בעלי מבנה דמוי שורש שחדר כמה סנטימטרים לתוך האדמה. עם זאת, באף אחד מהמאובנים הללו אין כל המאפיינים של שורשים מודרניים, למעט אסטרוקסילון, שהוכר כבעל שורשים שהתפתחו באופן בלתי תלוי באלה של הצמחים הווסקולריים הקיימים כיום. שורשים ומבנים דמויי שורשים הפכו נפוצים יותר וחדרו עמוק יותר בתקופת הדבון. עצי ליקופודים יצרו שורשים באורך כ-20 ס"מ בתקופת ה-Eifelian וה-Givetian שבדבון האמצעי. לאלה הצטרפו הפרוגימנוספרמים (progymnosperms), שהשתרשו עד לעומק כמטר, בתקופת ה-Frasnian שבדבון המאוחר. בעלי פרחים אמיתיים ושרכים זיגופטרידים שנכחדו מאז (Zygopteridales) יצרו גם הם מערכות השתרשות רדודות בתקופת הפמניאן (Famennian) שגם היא בדבון המאוחר.
הריזופורים (rhizophores – מעין שורשים) של הליקופודים מספקים גישה שונה במקצת להשתרשות. הם שווי ערך לגבעולים, עם איברים שווי ערך לעלים הממלאים תפקיד של שורשים קטנים. מבנה דומה נצפה בליקופוד הקיים כיום איזוט, ונראה שזו עדות לכך ששורשים התפתחו באופן בלתי תלוי לפחות פעמיים, בבעלי קשקשים (ליקופיטים) ובצמחים אחרים, טענה שנתמכת על ידי מחקרים המראים כי תחילתם וצמיחתם של שורשים מקודמת על ידי מנגנונים שונים בבעלי הקשקשים ובחסרי הקשקשים.
מערכת וסקולרית הכרחית לצמחים בעלי שורשים, שכן השורשים, שאינם עושים פוטוסינתזה, זקוקים לאספקת סוכרים, ובנוסף, מערכת וסקולרית דרושה לשם הובלת מים וחומרי מזון מהשורשים לשאר הצמח. הצמחים המוקדמים בעלי השורשים הם מעט יותר מתקדמים מאבותיהם הסילוריים, שלא הייתה להם מערכת שורשים ייעודית. עם זאת, ניתן לראות בבירור שבצירים המשתרעים יש צִימוּחים דומים לריזואידים של הטחבים בני זמננו.
עד הדבון התיכון, רוב קבוצות הצמחים פיתחו באופן עצמאי מערכת השתרשות. ככל שהשורשים הפכו גדולים יותר, הם יכלו לתמוך בעצים גדולים יותר, והאדמה עברה תיחוח לעומק רב יותר. תיחוח עמוק זה השפיע לא רק על הירידה בכמות הפחמן הדו-חמצני שהוזכרה לעיל, אלא גם פתחה בתי גידול חדשים לפטריות ולבעלי חיים.
שורשים כיום חודרים עד 60 מטר באדמה כדי להגיע למים. השורשים הצרים ביותר של הצמחים המודרניים הם בקוטר 40 מיקרומטר, ולא יכלו להעביר מים מבחינה פיזיקלית אילו היו צרים יותר. לעומת זאת, שורשי המאובנים המוקדמים ביותר שהתגלו, הצטמצמו מ-3 מ"מ לקוטר שמתחת 700 מיקרומטר. אך בסופו של דבר, הטפונומיה היא שקובעת איזה עובי נוכל לראות.
צורת עץ
צמחיית הדבון המוקדם הייתה בגובה המותניים לכל היותר. גובה רב יותר סיפק יתרון תחרותי בקבלת אור שמש לצורך פוטוסינתזה, בהצללה על מתחרים ובהפצת נבגים, שכן ניתן היה להעיף נבגים (ובהמשך, זרעים) למרחקים גדולים יותר אם נקודת הפתיחה הייתה גבוהה יותר. נדרשה מערכת וסקולרית יעילה על מנת להגיע לגבהים גדולים יותר. כדי להפוך לעצים, צמחים היו צריכים לפתח רקמה עצית שמספקת תמיכה ומובילה מים, ולשם כך היו צריכים לפתח צמיחה משנית. הסטלה (stele) של צמחים שעוברים צמיחה משנית מוקפת בקמביום עורקי – טבעת של תאי מריסטמה המייצרת עצה נוספת מבפנים ושיפה נוספת מבחוץ. מכיוון שתאי העצה הם רקמה מתה, מחוזקת בליגנין, טבעות העצה הבאות מתווספות לאלו שכבר קיימות, ויוצרות עץ. מאובני צמחים מהדבון המוקדם מראים שצורה פשוטה של עץ הופיעה לראשונה לפני לפחות 400 מיליון שנה, בתקופה שבה כל צמחי האדמה היו קטנים ועשבוניים. היות שעצה התפתחה לפני שיחים ועצים, סביר להניח שייעודה המקורי היה הובלת מים, ושהיא שימשה לתמיכה מכנית ומבנית רק מאוחר יותר.
הצמחים הראשונים שפיתחו צמיחה משנית והפכו מעוצים היו ככל הנראה השרכים, וכבר בדבון התיכון, מין אחד, ואטיזה (Wattieza), הגיע לגובה שמונה מטר ותכונות דמויות עץ.
תוך זמן קצר גם קבוצות אחרות של צמחים הגיעו לגובה של עצים. ארכאופטריס (Archaeopteris) מהדבון המאוחר, שקדם לחשופי זרע (gymnosperms) והתפתח מטרימרופיטים (Trimerophytopsida), הגיע לגובה 30 מטר. קדם חשופי הזרע (פרוגימנוספרמים) היו הצמחים הראשונים שפיתחו רקמת עץ אמיתית, שגדלה מקמביום (Cambium) דו-פני (קמביום היא שכבת צמח פנימית שמצמיחה תאים). הראשונה מהן, רלימיה (Rellimia), זוהתה בשכבת דבון תיכון. סבורים שרקמת עץ התפתחה באבולוציה רק פעם אחת, מה שהוליד את התפיסה שקיים ענף של "ליגנופיטים".
בהמשך נוספו ליערות הארכיאופטריס ליקופודים דמויי עץ – לפידודנדרלים – שגובהם עלה על 50 מטר ורוחבם בבסיסם היה 2 מטר. הליקופודים דמויי העץ הללו הפכו לדומיננטיים ביערות של תקופות הדבון המאוחר והקרבון, שהולידו מרבצי פחם. הלפידודנדרלים נבדלים מעצים מודרניים באופן צמיחתם הקבוע מראש: לאחר שצברו חומרי הזנה בעודם נמוכים, הם היו מצמיחים גזע בודד לגובה שנקבע גנטית, מסתעפים, מפיצים נבגים ומתים. הם היו מורכבים מרקמת עץ "זולה" שאפשרה צמיחה מהירה. לפחות מחצית מהגזע שלהם הייתה מורכבת מחלל מלא ברקמה ספוגית. כמו כן, העצה שלהם נוצרה ידי קמביום חד-פני שלא ייצר שיפה חדשה, כך שנראה שהגזעים לא יכלו להמשיך ולהתעבות עם הזמן.
השבטבט קלמייט (Calamites) הופיע בתור הקרבון. בניגוד לשבטבט המודרני (Equisetum), לקלמייט היה קמביום חד-פני שאפשר לו לפתח רקמת עץ, לגדול לגובה של יותר מ-10 מטר ולהסתעף שוב ושוב.
צורת העצים המוקדמים הייתה דומה לזו של היום, אך צמחי הזרע, הקבוצה המכילה את כל העצים המודרניים, טרם התפתחו. קבוצות העצים הדומיננטיות כיום שייכות כולן לחשופי הזרע, הגימנוספרמים, הכוללים את העצים המחטניים, והאנגיוספרמים, המכילים את כל עצי הפרי והעצים הפורחים. לא קיימים כיום עצים בעלי נבגים חופשיים כמו ארכאופטריס (Archaeopteris). זמן רב חשבו שהאנגיוספרמים צמחו מתוך הגימנוספרמים, אך עדויות מולקולריות עדכניות מצביעות על כך שנציגיהם החיים יוצרים שתי קבוצות נפרדות. הנתונים המולקולריים עדיין לא התיישבו במלואם עם הנתונים המורפולוגיים, אך התמיכה המורפולוגית בפרפילטיות אינה חזקה. ייתכן ששתי הקבוצות עלו מתוך הפטרידוספרמים (Pteridospermatophyta), קבוצת צמחי זרע נכחדת, כנראה כבר בפרם.
האנגיוספרמים ואבותיהם היו בעלי חשיבות מעטה עד שהתגוונו בקרטיקון ואילך. הם התחילו כאורגניזמים קטנים, אוהבי לחות, על קרקע היער, ומאז הקרטיקון לא חדלו להתגוון, והפכו לדומיננטיים ביערות הלא-בוריאליים (שאינם טייגות) כיום.
רדיו תל אביב
רדיו תל אביב היא תחנת רדיו אזורית שמרכזה בתל אביב ואולפניה ממוקמים ברמת החייל. רדיו תל אביב משלב בין תוכניות מלל, העוסקות בתחומי האקטואליה הרכה וההומור, ובין מוזיקת להיטים המשודרים ברצף. התחנה משדרת בתדר 102FM, המהווה חלק מהמיתוג שלה. רדיו תל אביב נמצא בשליטתם של אנשי העסקים צבי שלום, יוסי סבן ודני נישליס.
היסטוריה
התחנה הוקמה ב-1 בספטמבר 1996, במסגרת הגל השני של זכיינות לתחנות רדיו אזוריות, על פי חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו התש"ן - 1990, שנה לאחר הגל הראשון. בשנת 2000 הוארך הזיכיון לתקופה של 4 שנים נוספות. מקים התחנה והמנכ"ל הראשון שלה היה ראודור בנזימן שהוחלף ב-1998 על ידי יהלומה לוי ששימשה כמנכ"לית עד 2004. אוה מדז'יבוז' הייתה מנהלת התחנה בשנים 2006-2004.
מאז שנת 1997 התחנה מפעילה מכללה ללימוד מקצועות הרדיו שאושרה על ידי משרד התמ"ת. סגל המרצים כולל גם את מנחי התחנה.
מאביב 2007 עד סוף יולי 2011 שודרה מידי ערב בתחנה תוכנית הספורט, בשיתוף עם ערוץ הספורט ובהגשת כוכבי הערוץ: מירי נבו, רון קופמן, נדב יעקבי, דני ענבר, שלמה שרף, איציק זוהר ואלי אוחנה. כיום התוכנית משודרת בהגשת אופירה אסייג, אייל ברקוביץ' ופיני גרשון בשיתוף עם אתר האינטרנט ONE.
בינואר 2008 הצטרף לתחנה יואב קוטנר, בתפקיד מנהל מחלקת המוזיקה. הוא שידר מדי יום בשעות 14:00-16:00 את "האיש הקטן מהרדיו", תוכנית מוזיקה בעריכתו והגשתו, עם אירוחים שבועיים של הופעות באולפן, כגון: ברי סחרוף עם אהוד בנאי, ריטה, ארקדי דוכין, הדג נחש, אריקה באדו, מריאן פיית'פול, כנסיית השכל ועשרות רבים נוספים.
באפריל 2008 עלתה לאוויר בתחנה תוכנית המערכונים והנונסנס "ץ סופית", המשודרת מדי שבת ב-17:00, וממשיכה את דרכן של תוכניות קומיות קודמות בסגנון דומה, כגון "מה יש?", ו"היפופוטם" - ששודרה ברדיו תל אביב בתחילת דרכה.
ביולי 2009 העלתה התחנה אתר זמני חדש לקראת השקת המיתוג החדש של רדיו תל אביב כ"רדיו תל אביב החדש".
באוקטובר 2009 הודיע מנכ"ל התחנה שי בן מאור על פרישתו ובאותה תקופה עזבו שדרנים רבים את התחנה וביניהם: דן תורן, שרון מולדאבי, רינה מצליח, דן שילון, טל ברמן ואביעד קיסוס. בפברואר 2010 מונה דני נישליס, מבעלי המניות של התחנה, למנכ"ל שלה. קודם לכן שימש נישליס כמנכ"ל תחנת רדיו חיפה, אשר עדיין נמצאת בבעלותו. עם הגיעו קיים נישליס תוכנית הבראה לתחנה, שכללה בין היתר גיוס שורה של מגישים בולטים, ביניהם עומרי רונן, הדר מרקס, שרון כידון ושי גולדן, שירה ודן מרגלית, נחמה דואק ועוד, לצד שורה של מנהלים, בהם עומרי רונן (בתפקיד מנהל התוכניות), לירן אלטמן-כדורי (בתפקיד סמנכ"ל התוכן), דני לוי (כמשרד יחסי הציבור של התחנה) ועוד. כמו כן הצטרפו לתחנה צמד המגישים "סלוצקי ודומינגז" (הראל סלוצקי ועופר דומינגז) אשר הגישו בה את "תוכנית הבוקר של ישראל" עד לשנת 2014, אך בעקבות הפרת חוזה עם התחנה, הם נאלצו לפרוש. לאחר פרישתם, התוכנית התפצלה בין תוכנית בוקר מוקדמת של אקטואליה והורות בשעה 7 בבוקר לבין תוכנית של צמד השדרנים אסי עזר ודפנה לוסטיג אשר היו גם מחליפים אותם בעבר בעת היעדרותם. בהמשך החלה מיה דגן להגיש את התוכנית לצד לוסטיג, במקום אסי עזר. התוכנית ירדה משידור לבסוף בפברואר 2019.
בסוף דצמבר 2009 שידרו שרון טייכר וערן זרחוביץ' את התוכנית האחרונה של תוכנית הערב במועדון "שבלול", לאחר שהודיעו על פרישתם שבועיים לפני כן. בהתחלה תפסה את מקומם השדרנית רוני אבן, ולאחר מכן תפסו את המקום שלישיית מה קשור, בתוכניתם "היום שעכשיו", המשודר גם בערוץ 24 וגם ברדיו ירושלים החדש.
במרץ 2010 הפסיקה ערוץ 24 לשדר ברדיו תל אביב את תוכניתם של השלישייה. בתור מעבר, תפסה את מקומם השדרנית רוני אבן, ובמאי, התוכנית "משהו משהו" ששודרה בין 8 ל-10 בערב, הוקדמה לשעה 4.
מ-2012 התחנה הפסיקה לשדר את החדשות על ידי חדשות 10 והעבירה את האחריות על החדשות ל-ynet, שנקראת "חדשות ynet".
ביולי 2012 מונה אבי משולם למנכ"ל התחנה, במקומו של המנכ"ל הזמני דני נישליס, אשר אף נמנה עם בעלי המניות של התחנה. לאחר מינויו של משולם, נישליס שכיהן בתפקיד המנכ"ל הזמני במשך כשנתיים, חזר לתפקידו המקורי כמנכ"ל רדיו חיפה.
בשנים 2011–2013 שודרה בתחנה תוכנית ההכרויות המצליחה "לאב מי בלילה", בהגשת שמוליק טיאר.
ביולי 2015 שבו שרון טייכר וערן זרחוביץ' לשדר בתחנה את התוכנית היומית "טייכר וזרחוביץ'", אשר תחילה שודרה מדי יום במשך שעה ובעקבות הצלחתה הוארכה לשעתיים, ומשודרת מדי יום בשעות 16:00-18:00.
בספטמבר 2016, לרגל חגיגות 20 שנה להקמת התחנה, שב אליה גם ארז טל, אחד ממקימיה, והחל להגיש את התוכנית "פרס ישראל" לצד עידית הרשקוביץ וטל פרידמן (לסירוגין). התוכנית שודרה תחילה במתכונת יומית, ובהמשך עברה למתכונת שבועית.
מ-26 בנובמבר 2017 הפרופ' יריב יוגב ביחד עם הד"ר רונית אלמוג מגישים תוכנית שבועית קבועה "נשי אישי" בנושאי פריון, היריון, לידה ורפואת נשים
באוקטובר 2018 עלתה תוכנית בוקר שבועית בהגשת גורי אלפי וגלית חוגי, אותה אלפי שידר לרוב מלוס אנג'לס, בה התגורר באותה עת. במרץ 2019 עברה התוכנית למתכונת יומית. זאת במסגרת רצועת בוקר חדשה בתחנה, הכוללת גם תוכנית יומית בהגשת עינב גלילי ואור ישראלי. באותה עת החלה התחנה לשדר בסינדיקציה גם את תוכניתו של צביקה הדר "לצבי בא רדיו" מ"רדיו דרום".
אופי התחנה
התחנה מתאפיינת בקו מוזיקלי של רוק לועזי ועברי, לרבות אמנים ישראליים צעירים.
אוה מדז'יבוז' מנהלת התחנה בשנים 2004–2006, מספרת:
התחנה התבלטה בכך שהייתה בין הראשונות שהנהיגו חזרה מהירה יחסית למתכונות שידורים רגילה לאחר פיגועים (מה שהוביל גם להאשמתה באסקפיזם), ובכך ששילבה גם שירים לועזיים ועדכניים בימי זיכרון. תוכנית נודעת ששודרה בעבר בתחנה, היא תוכנית המערכונים הלילית היפופוטם, שממשיכה להתקיים עד היום באתר האינטרנט Flix.
ברשימת השדרנים של רדיו תל אביב, בעבר אפשר למצוא את שמוליק טיאר, מיכל ניב, רפי רשף, דנה ספקטור, עמנואל רוזן, רשף לוי, עודד קטש, שי ודרור, עינב גלילי, דורי בן זאב, טל ברמן, אביעד קיסוס, ארז טל, בעז גורן, מרב מיכאלי ממקימי התחנה, יחד עם המנכ"ל הראשון, ראודור בנזימן.
כיום מתאפיינת התחנה ברצועות מלל רבות בעריכתו של רועי דלמדיגו, כאשר הבולטת בהם הייתה תוכנית הבוקר של טל ברמן ואביעד קיסוס, משנת 2002 ועד סוף 2009. בהמשך בלטה גם התוכנית "היום שעכשיו" של שלישיית מה קשור (ששודרה דרך ערוץ 24), ומהתוכניות המרכזיות בתחנה היא גם התוכנית הוותיקה ביותר מיומה הראשון של התחנה, "גומרים הולכים", בהגשת דני סידס ואודי סגל.
ליאונינגופטרוס
ליאונינגופטרוס (שם מדעי: Liaoningopterus; משמעות שמו: "המעופף של ליאונינג") הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת האנהגואריים, אשר חי בתור הקרטיקון לפני 120 מיליון שנה בסין.
מאובניו של הפטרוזאור התגלו בליאונינג בידי החוקרים וונג שיאולינג וג'ואו ג'ונגה ב-2003 והכילו שרידי אצבעות, שיניים ומספר חוליות מקוטעות. פטרוזאור זה היה בעל גולגולת ארוכה באורך 61 ס"מ עם לסתות ארוכות ודקות שהכילו שיניים דקות ומחודדות, מיועדות ללכידת טרף מהיר בלסת התחתונה היו 20 שורות שיניים ובעליונה 14–16 זוגות שיניים. מוטת כנפיו של הפטרוזאור הגיעה עד 5 מטרים, כאורך הגלילים הגיעו ל-50 ס"מ. ככל הנראה הוא דאה על זרמי אוויר חם. מבנה הגולגולת מרמז שהיה ניזון מדגים.
הרפובליקה הפרלמנטרית בצ'ילה
סופה של הרפובליקה הליברלית במלחמת האזרחים סימן את עלייתה של מערכת פוליטית חדשה המוכרת בשם הרפובליקה הפרלמנטרית, בה הייתה ידם של האוליגרכים על העליונה. ההסדר האוליגרכי החזיק מעמד עד לשנות ה-20 של המאה ה-20, עת הפיכה צבאית שינתה את הסדרי השלטון וחיזקה משמעותית את כוחו של מוסד הנשיאות, מה שהוביל להחלפת הרפובליקה הפרלמנטרית ברפובליקה הנשיאותית.
האוליגרכיה ששלטה בצ'ילה במהלך התקופה הייתה שכבה חברתית שהורכבה מבעלי הקרקעות הגדולים, הבורגנות החדשה שעלתה בעקבות התפתחות המכרות והבנקאות והאריסטוקרטיה הוותיקה. על אף שהמשטר לא הפך להיות פרלמנטרי כשלעצמו, הפך הקונגרס הלאומי לדומיננטי בתהליך הפוליטי בעוד שהנשיאות הפכה לסמלית, ללא סמכות וכפופה למרבית הפרלמנטים, ומכיוון שכך נעדר מוסד הנשיאות את היכולת לבצע רפורמות שונות להן הייתה צ'ילה זקוקה. כנפי הממשלה קוצצו שוב ושוב בידי הפרלמנט וכך לא נותר לשרים רבים אלא להתפטר ממשרתם, ובכך יצרו תחלופה שלא אפשרה ממשל יעיל. כך, למשל, היו בממשלתו של חרמן רייסקו (Riesco) 17 קבינטים ו- 73 שרים במהלך תקופה בת 5 שנים.
במהלך שנים אלו המשיכה צ'ילה להתפתח הודות להפקת המינרלים בצפון המדינה. הונח קו הרכבת הטראנס-אנדינית (Ferrocarril Trasandino) וכן נחנך המוזיאון הלאומי לאומנויות יפות (Museo Nacional de Bellas Artes) לציון 100 שנות עצמאות. הכלכלה הלאומית הייתה חזקה דיה על מנת להתגבר על הרסנותה של רעידת אדמה רבת עוצמה אשר החריבה את נמל ולפראיסו ב-16 באוגוסט 1906.
בזירה הבינלאומית ובסיוע של גישור בריטי, נפתרו מחלוקות הגבול עם ארגנטינה באזור דרום הרי האנדים שנבעו מהגישה הצ'יליאנית של יישום עיקרון של חלוקת המים (divortium aquarum), שלא עלתה בקנה אחד עם עקרון החלוקה לפי פסגות גבוהות בו תמכה ארגנטינה. באותה העת, במאי 1915, חתמו צילה, ארגנטינה וברזיל על הסכם ABC (המהווה את ראשי תיבות שמות המדינות באלפבית לועזי) לכינון מנגנונים של שיתוף פעולה ותיווך בין שלוש המדינות ובו בזמן לפעול נגד השפעתה הגוברת של ארצות הברית של אמריקה באזור. במלחמת העולם הראשונה שהתחוללה באותה העת נשארה צ'ילה נייטרלית.
במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-20 החלו הצ'יליאנים להפגין את חוסר שביעות רצונם מהמצב הקיים. תהליך העיור המואץ אילץ את האיכרים המהגרים להסתפק ברמת מחיה נמוכה ביותר ובתנאי היגיינה ירודים. התמותה בצ'ילה בשנת 1895 הייתה של 31%, 30,000 איש נפטרו ממחלת אבעבועות שחורות בשנת 1909 ו- 18,000 נוספים מטיפוס הבהרות. 68% מהאוכלוסייה היו אנאלפביתים. תנאי העבודה, הן בעיר והן בתעשיית המכרות, היו מחפירים וכ- 1,000 איש נהרגו כל שנה בתאונות עבודה. אולם המנהיגות הפוליטית של המדינה המעיטה בערכן של בעיות אלו. לאור התעלמות זו, החל מראשית המאה ה-20, החלה "השאלה החברתית" להפוך ברורה ודחופה בעקבות שביתות העובדים הראשונות שתבעו תנאים בסיסיים לכוח העבודה. באותו עשור החלו לעבור הרפורמות הראשונות בתחום העבודה, כגון מנוחת יום ראשון שהושגה בשנת 1907. רבות ממחאות אלו הסתיימו באופן טרגי לאחר דיכוי צבאי כנגד העובדים, שהמקרה המפורסם שבהם הוא טבח סנטה מריה דה איקיקה. יצירתם של איגודים מקצועיים, הן כאלו של עזרה הדדית והן כאלו מטעם מפלגת העבודה הסוציאליסטית (Partido Obrero Socialista) בשנת 1912 אפשרו את התפתחותה של תנועת עובדים ברמה הלאומית. המחאות התעצמו מיום ליום ורמת האלימות בהן גאתה, והבהירו את חוסר היכולת של האליטה להתמודד עם הבעיות שהתעוררו בחברה התעשייתית החדשה.
בשנת 1920 עלה בכוחו של האיחוד בין הכוחות העממיים והמעמד הבינוני ליטול את מוסרות השלטון מידי האוליגרכיה, וארתורו אלסנדרי (Alessandri) נבחר לנשיאות. אלסנדרי הביא לקונגרס חוקים מתקדמים למדי מבחינה חברתית, אולם בסנאט נתקלו החוקים בהתנגדות. חוסר שביעות הרצון שנבע מדחיית הרפורמות בא לידי ביטוי בצחצוח החרבות של 1924 (Ruido de sables de 1924), אירוע בו השמיעו קציני צבא צעירים קול צחצוח חרבות באחד ממושבי הקונגרס בעת דיון על משכורות הנציגים, במטרה להפריע לדיון, דבר שהתפרש כאיום בהפיכה צבאית. במצב זה אישר הקונגרס במהירות את החקיקה החברתית בהנחה שאנשי הצבא ישובו לתפקידיהם הרגילים, אולם לא כך היה. אלסנדרי חש כי סמכותו נעקפה, הציע לקונגרס את התפטרותו ומצא מקלט בשגרירות ארצות הברית. הקונגרס לא אישר את ההתפטרות ובמקום זאת אישר לנשיא להיעדר מהמדינה לתקופה בת 6 חודשים. ב-10 בספטמבר 1924 עזב אלסנדרי את צ'ילה בדרכו לאיטליה.
לאחר ההפיכה הצבאית של ספטמבר 1924 עבר השלטון לידי אנשי הצבא שהקימו חונטה צבאית (Junta de Gobierno) שלא הצליחה לשלוט במצב שנוצר. ב-11 בספטמבר הורתה החונטה על פיזור הקונגרס הלאומי, לאחר 93 שנים של פעולה ללא הפרעה. ב-23 בינואר 1925 הוקמה חונטה חדשה בראשותו של הקאודיו הצבאי החדש קרלוס איבנייס דל קמפו (Ibáñez del Campo). אלסנדרי החליט לערוך שינויים משמעותיים במערכת הפוליטית, הקים את הבנק המרכזי של צ'ילה (Banco Central de Chile) וערך משאל עם לאישורה של חוקה חדשה, שנחקקה ב-18 בספטמבר באותה שנה. החוקה השיבה לנשיא הרפובליקה את סמכויותיו, חתמה את הגולל על שלטון הפרלמנט וכוננה משטר נשיאותי.
פרטיטורה
פַּרְטִיטוּרָה, או תַּכְלִיל, היא ספר תווים הכולל את כל תפקידי הכלים והקולות המשתתפים ביצירה מוזיקלית. התפקידים בפרטיטורה כתובים או מודפסים בשורות נפרדות זה מעל זה, בסדר קבוע. מתכונת זו מאפשרת למנצח לעקוב אחר ביצוע היצירה.
מבנה הפרטיטורה
בפרטיטורה תזמורתית קלאסית, התפקידים ערוכים לפי קבוצות כלים, ובתוך כל קבוצה לפי גובה הצליל של הכלים, בסדר הזה:
פרטיטורה של אופרה כוללת גם את הלברית והוראות הבימוי. יש גם פרטיטורות להרכבים שונים, כגון פרטיטורה להרכב של כלי קשת, פרטיטורה להרכב של פסנתר ושני כינורות, פרטיטורה להרכב של כלי נשיפה ועוד.
מאחר שביצירות לתזמורת לא כל הכלים מנגנים כל הזמן, מקובל להציג בפרטיטורה רק את הכלים הפעילים כדי לחסוך מקום (כאשר כלי אינו מנגן לאורך שורה שלמה, נהוג לא לכתוב את השתקים בפרטיטורה, אלא "להסתיר" את הכלי). בשורה הראשונה מצוינים השמות המלאים של כל הכלים המשתתפים ביצירה, והחל מהשורה השנייה השמות מקוצרים, או אינם מופיעים כלל.
מעל כל חטיבת שורות בפרטיטורה מצוין מספר התיבה שבו היא מתחילה. מספור התיבות מקל על ההתמצאות ביצירה.
קינסייל
היסטוריה
ב-1601 הייתה העיירה מוקד של קרב בו הביסו כוחות אנגליים כוח ספרדי-אירי משולב, שהונהג על ידי הנסיכים יו רו או'דונל ויו או'ניל. לאחר הקרב התרחשה בריחת הרוזנים, במסגרתה נמלטו מספר אריסטוקרטים אירים לאירופה, תוך כדי נטישת אדמותיהם.
ליד העיירה שוכן מבנה בשם מבצר צ'ארלס, המתוארך לשנת 1677 ומגן על הכניסה לנמל העיירה מפני פלישה צרפתית או ספרדית לאירלנד. מבצר ג'יימס הסמוך שוכן על חצי האי קאסלפארק. שרשרת תת-ימית חיברה בעבר בין שני המבצרים לאורך פתח הנמל, ובזמן מלחמה שימשה לפגיעה בתחתית כלי השיט של האויב. ב-7 במאי 1915 הטביעה צוללת גרמנית את אוניית הנוסעים "לוסיטניה" במרחק 14 מייל ימי מאירלנד, וחלק מההרוגים והניצולים הובאו לעיירה, וחלק מהבדיקות של גופות ההרוגים בוצעו בחצר בית המשפט של העיירה. לזכר האירוע ומאמצי ההצלה הוקמה אנדרטה.
קינסייל היא אתר תיירות פופולרי עבור אירים ותיירי חוץ, וידועה במסעדות הרבות ובפעילויות הפנאי המתנהלות בשטחה, כולל שיט יאכטות, דיג ימי וגולף, ואחת לשנה עורכת העיירה "פסטיבל גורמה". בעיירה יש גם מספר גלריות לאמנות ובית ספר ללימוד אנגלית. הבניינים הבולטים בעיירה הם כנסיית סנט מאלטוס (הכנסייה האירית), כנסיית יוחנן המטביל (הכנסייה הקתולית), בית השוק ובית הכלא הצרפתי המכונה גם טירת דזמונד.
חברת האוטובוסים Bus Éireann מספקת את רוב אמצעי התחבורה הציבורית לקינסייל. מספר קווי אוטובוס פועלים באופן סדיר בין קינסייל לקורק, ורובם עוברים דרך נמל התעופה קורק. קינסייל והעיירה בנדון מקושרות באמצעות קווי אוטובוס של חברת West Cork Rural Transport.
ב-8 באוקטובר 2005 הפכה קינסייל לעיירת הסחר ההוגן השנייה של אירלנד, וקדמה לה קלונקילטי.
לקינסייל יש ברית ערים תאומות עם ניופורט שברוד איילנד ומאמבלס שבוויילס.
ביורן אולבאוס
ביורן אולבאוס (בשוודית: Björn Kristian Ulvaeus, נהגה "בְּייֶן"; נולד ב-25 באפריל 1945) הוא מוזיקאי שוודי, מחברי להקת הפופ השוודית אבבא.
קורות חייו
אולבאוס נולד בעיר גטבורג, אך את ילדותו עבר בוסטרוויק. עם תום שירותו הצבאי ניגש ללימודים אקדמיים באוניברסיטת לונד, שם למד מנהל עסקים ומשפטים.
את דרכו המוזיקלית החל אולבאוס בשנת 1966, עת הצטרף להרכב הוטנני סינגרס, שם גם הכיר את שותפו המוזיקלי לעתיד בני אנדרסון, ששימש כקלידן ההרכב. בעת צילומי תוכנית טלוויזיה הכיר אולבאוס את אנייטה פלטסקוג, לימים אשתו, שהייתה אז בת 19. זמן קצר לאחר מכן, הכיר אנדרסון את אנני-פריד לינגסטד - הצלע הרביעית באבבא.
בשנת 1969 החלה אבבא לפעול ולהצליח בעולם כולו. אולבאוס ואנדרסון שימשו בלהקה כנגנים, כמלחיני השירים וככותביהם, בעוד שנשותיהם משמשות כזמרות. עם פירוק הלהקה המשיכו השניים לעבוד יחדיו ופנו ליצירת מחזות זמר. השניים כתבו שלושה מחזות: "שח-מט" (1984), "כריסטינה מדובמולה" (1995) ו"מאמה מיה!" (2003). אולבאוס אף הקים את להקת המחווה ביורן אגיין בשנת 1988.
בשנת 1971 נשא אולבאוס את פלטסקוג לאשה, ובהמשך נולדו לשניים שני ילדים. בשנת 1980 הצמד התגרש, על אף שהסכים להמשיך ולשתף פעולה במסגרת הלהקה. בהמשך, בשנת 1981, נשא אולבאוס את מבקרת המוזיקה לנה שלרכה (Källersjö), ולשניים נולדו שתי בנות.
אולבאוס הוא חבר פעיל ובולט בסניף השבדי של האיגוד ההומניסטי והאתי הבין-לאומי, ותיאר את עצמו כ"אגנוסטי נוטה לאתאיזם".
פטר טורדאי
פטר טורדאי (בהונגרית: Tordai Péter; נולד ב-7 בינואר 1948 בנירג'האזה) הוא סוחר יהודי-הונגרי. בין השנים 1999–2003 היה נשיא התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה.
ביוגרפיה
פטר טורדאי נולד במשפחה יהודית ניאולוגית. סבו השתייך לקהילה האורתודוקסית. הוא נולד כבן הבכור והילד הראשון במשפחה. שם משפחת אביו, שנולד הכפר נירבוגדאני כ-16 ק"מ מנירג'האזה, היה טישלר שאביו שינה לטורדאי בשנת 1947. כמה מקרובי משפחתו גורשו ואף נרצחו באושוויץ במהלך השואה. אביו יחד עם שני אחיו מגויס לשירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) וכך ניצלו הוא ואחיו מהגירוש לאושוויץ, בעוד אח נוסף גורש ונרצח באושוויץ עם חמישה משבעת ילדיו. כמה מקרוביו עלו לישראל. אחד מדודיו, פטר, עלה בשנת 1938 לישראל ונלחם נפל במלחמת העצמאות. על שמו הוא נקרא פטר. לאחר לימודיו בבית הספר היסודי סיים בית ספר מקצועי בתחום המכונאות החשמלית ואחר כך המשיך את לימודיו במכללה לתעשיית המזון בבודפשט. הוא החל להתייחס ברצינות רבה יותר ליהדותו משנות השישים והתוודע גם לבית המדרש לרבנים בבודפשט בניהולו של הרב יוז'ף שייבר. בשנת 1973 נשא את אשתו לאישה בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהני. לאחר שסיים את לימודיו במכללה וזכה בתואר אקדמי הפך לעוזר הוראה, מרצה אך בסופו של דבר החליט לעזוב את האקדמיה, והחל לעסוק במסחר. כיום טורדאי מכהן בתפקיד נשיא בית הכנסת בדרך פרנקל לאו.
משפחתו
להורי אשתו היה עסק לממכר ירקות. הם נהרגו בתאונת דרכים בטרם נשא את אשתו לאישה. הוא נכנס לעסק והפך ל"עצמאי" (MASZEK שפירושו בהונגרית בראשי תיבות: "סקטור פרטי") שהיה מעמד די נדיר בהונגריה הקומוניסטית. בשנת 1975 נולדה בתו הבכורה אסתר ובשנת 1979 בתו אגי.
סבנה (סרט)
סבנה הוא סרט דוקו-דרמה ישראלי משנת 2015 המספר את סיפור הגבורה של סיירת מטכ"ל בעת חטיפת מטוס סבנה. את הסרט יצר נתי דינר, ביים רני סער ואחראי על התסריט משה זונדר.
הסרט מציג את החטיפה מ-3 נקודות מבט:
תקציר
ב-5 במאי 1972 נכנסו, בנפרד, שני זוגות לטרמינל הבינלאומי בבריסל. שני הגברים ושתי הנשים נשאו דרכונים ישראליים ולא משכו תשומת לב מיוחדת. הארבעה היו חברי חוליה של ארגון "ספטמבר השחור". כשטיסה 571 של חברת התעופה הבלגית "סבנה" מבריסל לתל אביב חלפה מעל העיר זאגרב פרץ עלי אבו סניינה, מפקד חולית החוטפים, אל תא הטייס. הוא הצמיד אקדח לראשו של הקפטן והורה לו להמשיך ולהטיס את המטוס לשדה התעופה לוד. עבור אבו סניינה הייתה זו חטיפת המטוס השלישית בחייו. בסופו של הסרט נראים חברי סיירת מטכ"ל משחררים את המטוס ומפגינים אומץ רב.
כמובן כי מתלווים לסרט קטעים אשר מטרתם להמחיש ולצייר לנו איך נראתה (פחות או יותר) חטיפת מטוס סבנה.
טריוויה
הסרט לוקה במספר אי-דיוקים; על מדי השחקן שגילם את מפקד פיקוד המרכז האלוף רחבעם זאבי נענד אות מלחמת יום הכיפורים, אף שהיא פרצה רק לאחר למעלה משנה; השחקן שגילם את הרמטכ"ל דוד אלעזר ענד על מדיו את אות מלחמת ההתשה, אלא שזה חולק רק לאחר 31 שנים, ב-2003; כלא נפחא, שהוזכר בסרט כעובדה, הוקם רק ב-1980.
הסרט שודר לראשונה ב-8 בספטמבר 2015 בערוץ 2. בסרט ישנן עדויות של הנוסעים, של הלוחמים, בהם עוזי דיין, בנימין נתניהו, דני יתום ואהוד ברק (מפקד סיירת מטכ"ל ומבצע החילוץ), ושל שר התחבורה דאז שמעון פרס. כמו כן, הסרט כולל קטעים מהקלטה של תיאור המקרה מנקודת ראותו של קפטן המטוס רג'ינלד לוי, המספר על כך בגוף ראשון, וכן ראיון מיוחד עם אחת החוטפות, תרז הלסה, שנותרה בחיים, שוחררה בעסקת ג'יבריל וחיה בירדן. נפטרה בגיל 65 בירדן ב-29 במרץ 2020. לדברי האלוף עוזי דיין, מפקד צוות החילוץ מסיירת מטכ"ל היא "מתה מאוחר מדי לטעמי".
50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA
הרשימה הוכרזה על ידי קומישנר ה-NBA דייוויד סטרן באוקטובר 1996 בניו יורק, במקום שבו נחתם ההסכם על הקמת הליגה החדשה ב-6 ביוני 1947. ההכרזה פתחה עונה שלמה שבה חגגו את מלאת 50 השנים להיווסדות ה-NBA. השחקנים הנבחרים התאספו בקליבלנד שבאוהיו, במהלך סוף שבוע האולסטאר של ה-NBA 1997; רק שלושה נפקדו מהאירוע: פיט מרוויץ', שנפטר בגיל 40 ב-1988 (יוצג באירוע על ידי שני ילדיו); שאקיל אוניל, שהיה פצוע ולא יכול היה להגיע; וג'רי וסט, שעבר ניתוח באותו זמן. בזמן הכרזת הרשימה, אחד עשר שחקנים מתוכה היו פעילים בליגה.
הליך הבחירה
הרכבת הרשימה התבססה על הצבעה ללא דירוג של חמישים חברי פאנל מיוחד. 16 מחברי הפאנל היו כדורסלני עבר שהצביעו על שחקנים בתפקידם במגרש; 13 מחברי הפאנל היו אנשי תקשורת הספורט; ו-21 מחברי הפאנל היו נציגי קבוצות בליגה: ג'נרל מנג'רים, מאמנים ראשיים וחברי הנהלה. מבין קבוצת הבוחרים האחרונה, שבעה היו כדורסלני עבר. על שחקני עבר שהשתתפו בבחירת הרשימה נאסר להצביע בעד עצמם. רק שלושה שחקנים מבוחרי הרשימה (ביל בראדלי, ג'וני קר ובוב לניר) לא נבחרו אליה. כל 50 השחקנים ברשימה הם חברים בהיכל התהילה של הכדורסל (ביל שרמן ולני וילקינס נבחרו פעמיים; הן כשחקנים והן כמאמנים).
הרשימה
כתב מודגש מציין שחקנים שהיו פעילים בעת הרכבת הרשימה.
מאמנים שנבחרו
לצד בחירת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA, נבחרו גם עשרה מאמנים כמאמנים הגדולים בתולדות ה-NBA. כל עשרת המאמנים חברים בהיכל התהילה של הכדורסל. נתוני המאזן ומספר האליפויות להלן נכונים למועד הבחירה.
עשר הקבוצות הגדולות ביותר
כמו כן נבחרו עשר הקבוצות הגדולות בתולדות ה-NBA, אשר כולן זכו באליפות ה-NBA:
הודים
הודים הם האזרחים של הרפובליקה של הודו. על פי מפקד האוכלוסין הלאומי של הודו משנת 2011, עמדה אוכלוסיית הודו על למעלה מ-1.2 מיליארד בני אדם, מה שהופך אותה למדינה השנייה בגודלה בעולם (אחרי סין), המכילה 17.50 אחוז מכלל האוכלוסייה העולמית. בנוסף לאוכלוסייה ההודית, הפזורה ההודית מעבר לים מתהדרת גם במספרים גדולים, במיוחד במדינות ערב במפרץ הפרסי וברחבי העולם המערבי. בעוד שהשם "הודי" כיום מתייחס לאנשים שמקורם ברפובליקה של הודו של ימינו, הוא שימש בעבר גם כמונח מזהה לאנשים שמקורם במה שהיא כיום פקיסטן ובנגלדש לפני חלוקת הודו הבריטית ב-1947.
בצפון אמריקה, ובעיקר באנגלית, נהוג להשתמש במונחים "אינדיאני מאסיה" או "אינדיאני מהמזרח", כדי להבדיל בין הודים לעמים הילידים של אמריקה; למרות שהזיהוי השגוי של ילידים אמריקאים כהודים, התרחש במהלך הקולוניזציה האירופית של אמריקה, המונח "אינדיאני" עדיין משמש באנגלית כמזהה עבור אוכלוסיות ילידים בצפון אמריקה ובאיים הקריביים, למרות שכיום פחות מבעבר נהוג לקרוא להם ילידים, אמרינדיאנים ובמיוחד האומות הראשונות בקנדה, וילידים אמריקאים בארצות הברית, כולל בשיח הרשמי ובחוק.
השם המקורי
תושבי תת היבשת ההודית והרפובליקה של הודו מאז 1949 קראו לעצמם בהראטה. הכינוי "בהראטה" מופיע בשמה הרשמי של המדינה בסנסקריט, בהראטה ג'אראג'יה. השם נגזר מהשפות העתיקות וודית ופורנאות, המתייחסות לארץ המורכבת מהודו כ"בהראטה וראם" ומשתמשת במונח זה כדי להבחין בינה לבין מדינות אחרות או יבשות אחרות. הבהרטות היו שבט וודי המוזכר בריג ודה, שהשתתף בעיקר בקרב עשרת המלכים. הודו נקראת על שמו של הקיסר האגדי בהראטה שהיה צאצא של שבט הבהראטס, נצר לשושלת קורו שאיחד את תת-היבשת ההודית תחת ממלכה אחת.
בספרות הוודית המוקדמת, המונח אריאוורטה היה בשימוש פופולרי לפני בהראטה. בספר חוקי מנו (2.22) ניתן השם אריאוורטה ל"אזור שבין רכס ההימלאיה לוינדהיה, מהמזרח (מפרץ בנגל) ועד לים המערבי (הים הערבי)".
המילה הודית והודו מקורה ביוונית עתיקה Ἰνδία (הודו). המילה אינדיה ביוונית קוינה ציינה את האזור שמעבר לנהר אינדוס, ונקראה כך מאז תקופתו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה החמישית לפנה"ס), בהמשך גם בלטינית השתמשו במונח. גם בפרסית עתיקה נהגו לקרוא לה "הארץ ההודית" ובימי הביניים השתמשו במונח הינדוסטאני. השם נגזר בסופו של דבר מ"סינדהו", שמו הסנסקריטי של נהר האינדוס, שמשמעותו גם "נהר" באופן כללי.
היסטוריה
איש דת-מלך, תרבות עמק האינדוס     מפת האימפריה המאורית המאה ה-3 לפני הספירה      אדריכלות בודהיסטית חצובה, המאה השנייה לפני הספירה     בני אדם מודרניים הגיעו לתת- היבשת ההודית מאפריקה לפני כ 55,000 שנה. הם חיו זמן רב כציידים-לקטים בשבטים מבודדים זה מזה, מה שהפך את האזור למגוון ביותר, שני רק לאפריקה במגוון הגנטי האנושי. חיים מיושבים הופיעו בתת היבשת בשוליים המערביים של אגן נהר האינדוס לפני 9,000 שנה, והתפתחו בהדרגה לתרבות עמק האינדוס של האלף השלישי לפני הספירה. עד 1200 לפני הספירה, השפה הייתה סנסקריט, שפה הודו-אירופית, שהתפשטה להודו מצפון-מערב. (a)
(b)
(c), "In Punjab, a dry region with grasslands watered by five rivers (hence 'panch' and 'ab') draining the western Himalayas, one prehistoric culture left no material remains, but some of its ritual texts were preserved orally over the millennia. The culture is called Aryan, and evidence in its texts indicates that it spread slowly south-east, following the course of the Yamuna and Ganga Rivers. Its elite called itself Arya (pure) and distinguished themselves sharply from others. Aryans led kin groups organized as nomadic horse-herding tribes. Their ritual texts are called Vedas, composed in Sanskrit. Vedic Sanskrit is recorded only in hymns that were part of Vedic rituals to Aryan gods. To be Aryan apparently meant to belong to the elite among pastoral tribes. Texts that record Aryan culture are not precisely datable, but they seem to begin around 1200 BCE with four collections of Vedic hymns (Rg, Sama, Yajur, and Artharva)."
(d), "Although the collapse of the Indus valley civilization is no longer believed to have been due to an 'Aryan invasion' it is widely thought that, at roughly the same time, or perhaps a few centuries later, new Indo-Aryan-speaking people and influences began to enter the subcontinent from the north-west. Detailed evidence is lacking. Nevertheless, a predecessor of the language that would eventually be called Sanskrit was probably introduced into the north-west sometime between 3,900 and 3,000 years ago. This language was related to one then spoken in eastern Iran; and both of these languages belonged to the Indo-European language family. ... It seems likely that various small-scale migrations were involved in the gradual introduction of the predecessor language and associated cultural characteristics. However, there may not have been a tight relationship between movements of people on the one hand, and changes in language and culture on the other. Moreover, the process whereby a dynamic new force gradually arose—a people with a distinct ideology who eventually seem to have referred to themselves as 'Arya'—was certainly two-way. That is, it involved a blending of new features which came from outside with other features—probably including some surviving Harappan influences—that were already present. Anyhow, it would be quite a few centuries before Sanskrit was written down. And the hymns and stories of the Arya people—especially the Vedas and the later Mahabharata and Ramayana epics—are poor guides as to historical events. Of course, the emerging Arya were to have a huge impact on the history of the subcontinent. Nevertheless, little is known about their early presence.";
(e), "The expansion of Aryan culture is supposed to have begun around 1500 BCE. It should not be thought that this Aryan emergence (though it implies some migration) necessarily meant either a sudden invasion of new peoples, or a complete break with earlier traditions. It comprises a set of cultural ideas and practices, upheld by a Sanskrit-speaking elite, or Aryans. The features of this society are recorded in the Vedas." העדויות לשפה הזו קיימות כיום נמצאות בפזמונים של ה ריג ודה שנשמר על ידי מסורת בעל פה המתעדת את שחר ההינדואיזם בהודו. (a) ;
(b) ;
(c)
(d) השפות הדרווידיות של הודו הוחלפו באזורים הצפוניים והמערביים. בכ-400 לפני הספירה, ריבוד והדרה לפי קאסטות הופיעו בתוך ההינדואיזם, ובודהיזם וג'ייניזם התעוררו, והכריזו על סדרים חברתיים שאינם קשורים לתורשה. איחודים פוליטיים מוקדמים הולידו את האימפריות של מאוריה וגופטה שבסיסה באגן הגנגס. העידן הקולקטיבי שלהם התאפיין ביצירתיות רחבת היקף, אך גם בירידה במעמדן של נשים, ובשילוב של חוסר נגיעה במערכת אמונות מאורגנת. בדרום הודו, הממלכות האמצעיות ייצאו תסריטים ותרבויות דתיות בשפות הדרווידיות לממלכות דרום מזרח אסיה. העם ההודי הקים בתקופות העתיקות ובימי הביניים עד לתחילת המאה השמונה עשרה כמה מהאימפריות והשושלות הגדולות ביותר בהיסטוריה של דרום אסיה כמו אימפריית מאוריה, שושלת סאטווהאנה, ממלכת גופטה, שושלת ראשטראקוטה, אימפריית צ'לוקיה, אימפריית צ'ולה, אימפריה קרקוטה. אימפריית ויג'איאנגר, סולטנות דלהי, האימפריה המוגולית, האימפרייה המראטהית והאימפריה הסיקית. האימפריה הגדולה הראשונה של העם ההודי הייתה אימפריית מאוריה שבירתה פטליפוטרה (כיום פטנה, במדינת ביהר). זו כבשה את חלקה הגדול של דרום אסיה במאות ה-4 וה-3 לפני הספירה בתקופת שלטונם של הקיסרים ההודיים צ'אנדראגופטה מאוריה ואשוקה לצדם. היועץ הבכיר שלהם, צ'אנקיה, שנחשב למייסד מקצועות הכלכלה ומדע המדינה. האימפריה העתיקה הגדולה הבאה של העם ההודי הייתה אימפריית הגופטה. תקופה זו, עדה לתחייה דתית ואינטלקטואלית הינדית, וידועה כתקופה הקלאסית או "תור הזהב של הודו". במהלך תקופה זו, היבטים של הציוויליזציה ההודית, הממשל, התרבות וההינדואיזם והבודהיזם התפשטו לחלק גדול מאסיה, בעוד שלאימפריית צ'ולה בדרום היו קשרי סחר ימיים משגשגים עם האימפריה הרומית בתקופה זו. המתמטיקאים ההודיים הקדומים אריאבהטה, בהסקרה הראשון ובראהמגופטה המציאו את מושג האפס ואת מערכת הספרות ההינדית-ערבית העשרונית במהלך תקופה זו. בתקופה זו התפשטה ההשפעה התרבותית ההודית על חלקים רבים של דרום-מזרח אסיה, מה שהוביל להקמת ממלכות הודיות בדרום-מזרח אסיה. בתקופת ימי הביניים המוקדמים שלטה שושלת רשטראקוטה הגדולה ברוב תת-היבשת ההודית מהמאות ה-8 עד ה-10 והקיסר ההודי אמוג'ווארשה משושלת רשטראקוטה תואר על ידי הנוסע הערבי סולימאן כאחד מארבעת המלכים הגדולים בעולם. המתמטיקאי הדרום הודי מימי הביניים מהאווירה היה חלק משושלת ראשטראקוטה והיה המתמטיקאי ההודי הראשון שהפריד בין אסטרולוגיה למתמטיקה וכתב את הטקסט ההודי הקדום ביותר שהוקדש כולו למתמטיקה. האימפריה הימית הגדולה ביותר של ההודים מימי הביניים הייתה שושלת צ'ולה. תחת הקיסרים ההודיים הגדולים רג'ארג'ה צ'ולה הראשון ויורשו ראג'נדרה צ'ולה הראשון הפכה שושלת צ'ולה למעצמה צבאית, כלכלית ותרבותית בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה. כוחה של אימפריית צ'ולה נודע לעולם המזרחי על ידי המשלחת לגנגס שערך ראג'נדרה צ'ולה הראשון ועל ידי כיבוש הערים של האימפריה הימית של סריביג'איה בדרום מזרח אסיה, וכן על ידי המשלחות החוזרות ונשנות לסין.
במהלך תקופת ימי הביניים המאוחרות שלטה אימפריית ויג'יאנאגר הגדולה ברוב דרום הודו מהמאות ה-14 עד ה-16 והגיעה לשיאה בתקופת שלטונו של קיסר דרום הודו סרי קרישנאדוואריה בית הספר לאסטרונומיה ומתמטיקה קראלה מימי הביניים שגשג במהלך תקופה זו תחת מתמטיקאים ידועים בדרום הודו כמו מדהוואה (בערך 1340–1425), שתרם תרומה חשובה לטריגונומטריה ולחשבון, ונילקנטה סומיאג'י (1444–1545 לערך), שערך חישובים מדויקים ביותר על מסלולי כוכבי לכת.
האימפריה המוגולית איחדה חלק גדול מתת היבשת ההודית תחת ממלכה אחת. תחת המוגולים, הודו פיתחה כלכלה חזקה ויציבה, שהובילה להתרחבות מסחרית ולחסות רבה יותר על התרבות, שהשפיעה רבות על החברה ההודית. האימפריה המוגולית איזנה והרגיעה את החברות המקומיות באמצעות פרקטיקות מנהליות חדשות והיו לה אליטות שלטוניות מגוונות ומכילות, שהובילו לשלטון שיטתי, ריכוזי ואחיד יותר. קבוצות חברתיות קוהרנטיות חדשות בצפון הודו ובמערבה, כגון המאראת'ס, הראג'פוטים, הפתאנים, הג'אטים והסיקים, זכו לשאיפות צבאיות ושלטוניות במהלך השלטון המוגולי, אשר, באמצעות שיתוף פעולה או בכח, העניקו להם הכרה וניסיון צבאי.
המאראטות והסיקים הופיעו במאה ה-17 והקימו את האימפריה המראטהית והאימפריה הסיקית, שהפכו למעצמות הדומיננטיות בהודו במאה ה-18. לאימפריה המראטהית מיוחסת במידה רבה סיום השלטון המוגולי בהודו. האימפריה בשיאה השתרעה מטאמיל נאדו בדרום, עד פשאוואר, ח'ייבר פח'טונח'ווה בצפון ובנגל ואיי אנדמן במזרח.
שקיעתה של האימפריה המוגולית והאימפריה המראטהית מסוף המאה ה-18 ועד אמצע המאה ה-19 הביאה לכך ששטחים נרחבים בהודו סופחו על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית של האימפריה הבריטית. דבר זה התחיל תקופה של פיתוח מהיר של תשתיות מצד אחד וירידה כלכלית ורעב גדול מצד שני. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, נפתח מאבק ארצי למען תנועת העצמאות ההודית, תת-היבשת ההודית קיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת ב-1947, לאחר שהפרובינציות הבריטיות חולקו לשטחי הודו ופקיסטן. והנסכיויות כולן הצטרפו לאחת מהמדינות החדשות.
תרבות
הודו היא אחת התרבויות העתיקות בעולם. התרבות ההודית, הנחשבת לעיתים קרובות כמיזוג של מספר תרבויות שונות, משתרעת על פני תת-היבשת ההודית, והושפעה ועוצבה מהיסטוריה בת אלפי שנים. לאורך ההיסטוריה של הודו, התרבות ההודית הושפעה מאוד מהדתות הדהרמיות. הם זכו בעיצוב חלק ניכר מהפילוסופיה, הספרות, האדריכלות, האמנות והמוזיקה ההודית. ההשפעה ההיסטורית של התרבות ההודית השפיעה הרבה מעבר לתת-היבשת ההודית. דבר זה נוגע במיוחד להתפשטות ההינדואיזם, הבודהיזם, הארכיטקטורה, המינהל והכתב שהתפשטו מהודו לאזורים אחרים של אסיה דרך דרך המשי על ידי המטיילים והסוחרים הימיים במהלך המאות המוקדמות של לספירה. ממערב, הודו רבתי חופפת לאיראן הגדולה (ממלכת פרס), בהרי הינדו-כוש והרי פמיר. בתקופת ימי הביניים, האסלאם מילא תפקיד משמעותי בעיצוב המורשת התרבותית ההודית. במהלך מאות שנים, נוצרה אינטגרציה בין הינדים, ג'ינים וסיקים עם מוסלמים ברחבי הודו.
דת
הודו היא מקום הולדתם של ההינדואיזם, הבודהיזם, הג'ייניזם והסיקיזם, הידועים ביחד כדתות הודיות. דתות הודיות, הידועות גם כדתות דהרמיות, הן הדתות המרכזיות בעולם יחד עם הדתות האברהמיות. כיום, הינדואיזם ובודהיזם הם הדתות השלישית והרביעית בגודלן בעולם בהתאמה, עם למעלה ממיליארד מאמינים בסך הכל, לאורך ההיסטוריה של הודו, הדת הייתה חלק חשוב מהתרבות של המדינה. גיוון דתי וסובלנות דתית נקבעים במדינה בחוק ובמסורת, חוקת הודו הכריזה כי הזכות לחופש דת היא זכות יסוד.
לאתאיזם ולאגנוסטיזם יש היסטוריה ארוכה בהודו ושגשגו בתוך תנועת סראמנה. אסכולת קרוואקה מקורה בהודו בסביבות המאה ה-6 לפני הספירה והיא אחת הצורות המוקדמות ביותר של תנועה חומרנית ואתיאיסטית בהודו העתיקה. סרמנה, בודהיזם, ג'ייניזם, אג'יוויקה וכמה אסכולות הינדואיזם כמו סמחיה רואים באתאיזם דבר מקובל ודוחים את המושג אלוהות בוראת, טקסיות ועל-טבעיות. הודו יצרה כמה פוליטיקאים אתאיסטים בולטים ורפורמים חברתיים.
למרות שכ-80% מאזרחי הודו הינם הינדים, במדינה יש אוכלוסייה ניכרת של מוסלמים, נוצרים, סיקים, בודהיסטים, ג'ינים, פרסים ומאמינים באמונות שבטיות. לזורואסטריות וליהדות יש כמה אלפי מאמינים הודים, ויש להן גם היסטוריה עתיקה בהודו. בהודו יש את האוכלוסייה הגדולה ביותר של אנשים שדבקים בזורואסטריות ובאמונה הבהאית בעולם, למרות ששתי הדתות הללו מקורן אינו בהודו. גם לדתות עולמיות רבות אחרות יש קשר עם הרוחניות ההודית, כמו האמונה הבהאית שמכירה בגאוטמה הבודהה ובקרישנה כביטויים של האל הכול יכול. למרות התפקיד החזק של הדת בחיים ההודיים, לאתאיזם ולאגנוסטיקה יש גם השפעה גלויה יחד עם סובלנות המיוחסת לעצמם לאנשים אחרים. על פי דוח WIN-Gallup Global Index of Religion ואתאיזם לשנת 2012, 81% מההודים היו דתיים, 13% לא היו דתיים, 3% היו אתאיסטים ו-3% לא היו בטוחים או לא הגיבו.
באופן מסורתי, האנשים בהודו מחולקים לפי ארבע הווארנות שלהם. זוהי מערכת שבה ריבוד חברתי בתוך חלקים חברתיים שונים המוגדרים על ידי אלפי קבוצות תורשתיות אנדוגמיות נקראות לעיתים קרובות ג'אטי או קאסטות. בתוך ג'אטי, קיימות קבוצות אקסוגמיות הידועות בשם גוטראס, שושלת או שבט של יחידים. מחסומי הקסטות התפרקו בעיקר בערים אך עדיין קיימים בצורה כלשהי באזורים כפריים.
משפחה
מבחינה היסטורית, להודו הייתה מסורת רווחת של השיטה המשפחתית המשותפת. בראש המשפחה עומד פטריארך, הגבר המבוגר ביותר, שמקבל החלטות בעניינים כלכליים וחברתיים בשם המשפחה כולה. אשתו של הפטריארך אחראית בדרך כלל על משק הבית ועל מנהגים דתיים קלים. משפחה משותפת פאטרילינאלית מורכבת מגבר מבוגר ואשתו, בניו, בנותיו הרווקות, נשות בניו וילדיהם. ההכנסה המשפחתית זורמת למאגר משותף, ממנו נשאבים משאבים למתן מענה לצורכי כלל החברים, המוסדרים על ידי ראשי המשפחה. עם זאת, עם המודרניזציה והפיתוח הכלכלי, הודו הייתה עדה להתפרקות של המשפחה המשותפת המסורתית למשפחות גרעיניות יותר והמשפחה המשותפת המסורתית בהודו מהווה כיום אחוז קטן ממשקי הבית ההודיים.
נישואים מאורגנים (נישואים בשידוך) היו המסורת בחברה ההודית. נישואים נחשבים לאיחוד של שתי המשפחות ולא רק הפרטים, התהליך הכרוך בנישואים כאלו יכול להיות שונה בהתאם לקהילות ולמשפחות. מחקר שנערך ב-2008 מצא כי פחות קיימים בהודו פחות נישואים בשידוך שהם ללא הסכמה, אך עדיין רוב הנישואים ההודיים שנסקרו היו נישואים מאורגנים בהסכמה. המחקר גם הצביע על כך שהתרבות ההודית מתרחקת מנישואים מאורגנים מסורתיים, וכי מגמות הנישואין בהודו דומות למגמות שנצפו במהלך 40 השנים האחרונות שבהן נישואים מוארגנים היו נפוצים בעבר, במיוחד בסין וביפן.
אוכל
האוכל ההודי משתנה מאזור לאזור. מזונות עיקריים של המטבח ההודי כוללים מגוון של עדשים (דאל), קמח מלא (אטה), אורז ודוחן פנינים (בג'רה), אשר תורבת בתת-היבשת ההודית מאז 6200 לפני הספירה. עם הזמן, חלקי האוכלוסייה אימצו את הצמחונות במהלך תנועת שראמאנה בעוד שאקלים נוח איפשר לגדל מגוון של פירות, ירקות ודגנים לאורך כל השנה. הבהגווד גיטא רשם שיטות תזונה מסוימות כך שבמהלך המאה השנייה לפני הספירה צריכת סוגי בשר שונים, בעיקר של בקר, הפכה לטאבו, בשל היותה קדושה או טמאה. המטבח ההודי משתמש במרכיבים רבים, פורסים מגוון רחב של סגנונות הכנת מזון, טכניקות בישול והצגה קולינרית בהתאם למיקום הגאוגרפי.
אמנויות במה
הדוגמאות העתיקות ביותר שהשתמרו של מוזיקה הודית הן הלחנים של הסמוודה (1000 לפני הספירה) שעדיין שרים בטקסים מסוימים של סראוטה. זהו התיאור המוקדם ביותר של מזמורים מוזיקליים הודיים. הסמוודה, וטקסטים הינדיים אחרים, השפיעו רבות על מסורת המוזיקה הקלאסית של הודו, המוכרת כיום בשני סגנונות שונים: מוזיקה הינדוסטנית ומוזיקה קרנאטית. הן מערכות המוזיקה ההינדוסטנית והן הקרנאטית מבוססות על הבסיס המלודי המכונה ראגה, המושר במחזוריות קצבית המכונה טאלה. עקרונות אלה שוכללו בנתיאשסטרה (200 לפני הספירה) והדתילם (300 לספירה).
הנתיאשסטרה הוא חיבור הודי עתיק על אמנויות הבמה, הכולל תיאטרון, מחול ומוזיקה. הוא נכתב בתקופה שבין 200 לפני הספירה ו-200 לספירה בהודו הקלאסית והוא מיוחס באופן מסורתי לחכם בהראטה. נתיה שסטרה היא רחבה להפליא בהיקפה. למרות שהיא עוסקת בעיקר במלאכות הבמה, היא בעלת השפעה גם על מוזיקה, מחול קלאסי וספרות וכן כוללת גם עיצוב במה, מוזיקה, ריקוד, איפור, ולמעשה כל היבט אחר של מלאכות הבמה.
לדרמה ולתיאטרון ההודי יש היסטוריה ארוכה לצד המוזיקה והריקוד שלה. אחד ממחזות התיאטרון המוכרים הקדומים ביותר הוא Mṛcchakatika שהולחן על ידי סודראקה. סיפורי אגדה בולטים הם מחזות פנצ'טנטרה, בייטל פצ'יסי, קטאסאריטסאג'רה, בריהאטקאטה וג'אטקה שהוצגו בתיאטראות עממיים מאז התקופה העתיקה. סיפורי ג'טקה הפכו לחלק מהפולקלור של דרום מזרח ומזרח אסיה עם התפשטות הבודהיזם. ספרות זו השפיעה גם על ההתפתחות של אלף לילה ולילה בתקופת ימי הביניים.
תרומה ותגליות
אנשים הודים מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות הפילוסופיה, המדעים, המתמטיקה, האמנויות, נאדריכלות והאסטרונומיה לאורך ההיסטוריה. במהלך התקופה העתיקה, הישגים בולטים במתמטיקה של הודו כללו את מערכת הספרות ההינדית-ערבית בה יש ערך עשרוני וסמל לאפס, נוסחת אינטרפולציה, פתרון משפט פיבונאצ'י, הפתרון האריתמטי השלם הראשון (כולל פתרונות אפס ושליליים) למשוואות ריבועיות. ניתן לאתר את שיטת צ'קרוואלה, מוסכמת סימן, סדרת מדהבה והסינוס והקוסינוס בפונקציות טריגונומטריות לג'יה ולקוטי-ג'יא. המצאות צבאיות בולטות כוללות פילי מלחמה, כלי נשק מפלדה בכור היתוך הידוע בכינויו פלדת דמשק ורקטות מיסוריות. המצאות בולטות נוספות במהלך העת העתיקה כוללות שחמט, כותנה, סוכר, לבני בניין, דיו פיגמנט פחמן, סרגל, לכה,,צבע אינדיגו, סולמות ונחשים, מלמלה, לודו, פלדת ווץ, שעון קטורת,, שמפו, ובתים טרומיים.
היבטים תרבותיים הודיים, דתות, פילוסופיה, אמנויות ואדריכלות התפתחו במשך כמה אלפי שנים והתפשטו ברוב אסיה בצורה ששל שלום. מבנים ארכיטקטוניים רבים של הודו כגון סנצ'י סטופה, טאג' מאהל ומקדש מהאבודהי הם אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו כיום.
גנטיקה
חקרי גנום עדכניים מראים שדרום אסיה מורכבת משני אבות עיקריים, מרכיב אחד מוגבל לדרום אסיה והמרכיב השני משותף עם מרכז אסיה, מערב אסיה ואירופה.
יוסף מאירהוף
יוסף מאירהוף (באנגלית: Joseph Meyerhoff; 8 באפריל 1899, אוקראינה - 2 בפברואר 1985, ארצות הברית) היה איש עסקים יהודי-אמריקאי, פעיל ציבור ציוני ופילנתרופ.
קורות חיים
יוסף מאירהוף נולד באוקראינה בשנת 1899. עם החרפת רדיפות היהודים באימפריה הרוסית היגרה המשפחה בשנת 1906 לארצות הברית, והתיישבה בעיר בולטימור שבמדינת מרילנד. אביו עבד כמוכר בחנות מכולת.
מאירהוף סיים את לימודיו בקולג' העירוני של בולטימור והחל לעבוד בעסקי הבניין. בשנת 1930 הוא נרשם לקורס ערב במשפטים באוניברסיטת מרילנד וסיים את לימודיו עם תואר במשפטים.
בשנת 1931 נשא לאישה את רבקה לבית ויטן (Rebecca Witten) ולבני הזוג נולדו שני ילדים: הרווי מאירהוף (Harvey M. "Bud" Meyerhoff), שהתחתן עם היזמית לויס וייז, ואלינור מאירהוף (Eleanor Meyerhoff Katz).
בשנים שלאחר קבלת התואר עבד יוסף מאירהוף כעורך דין, אך לאחר מספר שנים החליט לשנות את תחום עיסוקו ולעבור לתחום הנדל"ן. הוא ייסד ביחד עם אחיו יעקב את חברת "Monumental Properties Inc". הימים היו ימי תום מלחמת העולם השנייה, ימים של אופטימיות וצמיחה כלכלית בכלל ובתחום הנדל"ן בפרט. על פי דברי יוסף מאירהוף בנתה החברה 15,000 יחידות דיור במרילנד ו-17,000 יחידות דיור ברחבי ארצות הברית.
הצלחה זו הביאה להקמת תשע-עשרה מרכזי קניות ברחבי ארצות הברית. בשנת 1979 מכרו האחים את עסקי חברת הבניה במהלך שהכניס למשפחה מאה ושמונים מיליון דולר.
יוסף מאירהוף הקדיש חלק מעושרו למטרות צדקה והקים את קרן הצדקה "The Joseph Meyerhoff Fund", התומכת במספר רב ארגונים ומוסדות.
בבולטימור תומכת הקרן גם במוסדות אחרים בעיר כגון מכון פיבודי (Peabody Institute) והמוזיאון לאומנות של בולטימור (Baltimore Museum of Art).
הקשר לישראל
מאירהוף, שהיה יהודי חם לב ותמך בתנועה הציונית, ידוע כתורם למפעלים רבים בישראל, על שמו ובזכות תרומתו הוקמו בישראל מוסדות חינוך כגון ספריות, בתי ספר ומכוני מחקר.
במקביל עמד יוסף מאירהוף בראש מוסדות כלכליים חינוכיים ותרבותיים בארץ ובארצות הברית, ובהם קרן היסוד. מלבד זאת הוא ישב במועצות המנהלים של הטכניון, אוניברסיטת תל אביב האוניברסיטה העברית. בשנת 1957 התמנה מאירהוף לנשיא החברה הכלכלית לארץ ישראל.
לאורך השנים, נבנו בישראל מוסדות רבים המנציחים את יוסף מאירהוף, ביניהם ניתן למנות:
נוגד
{{פירושונים| כימיה וביולוגיה:
רפואה:
אחר:
דורותי לורנס
דורותי לורנס (באנגלית: Dorothy Lawrence; 4 באוקטובר 1896 – 4 באוקטובר 1964) הייתה כתבת אנגלייה, שהתחזתה לגבר על מנת לשרת בצבא בימי מלחמת העולם הראשונה.
ראשית חייה
ישנן גרסאות סותרות לגבי שנותיה הראשונות של לורנס. על פי ההיסטוריון סיימון ג'ונס, היא נולדה מחוץ לנישואים בהנדון, שבצפון לונדון. כשאמה נפטרה, לורנס בת ה-12 או 13 נמסרה לאפוטרופוס מטעם הכנסייה האנגליקנית. על פי מילון אוקספורד לביוגרפיות לאומיות, אשר בו ערך קצר אשר לא מספר את כל סיפורה, היא רשומה כבתם של תומאס הרטשורן ומרי ג'יין בדל מווריקשייר.
כתבת צבאית
היא רצתה להיות כתבת, ואף הגיעה לכמה הצלחות לאחר שמספר מאמרים שלה פורסמו בטיימס. עם פרוץ המלחמה היא כתבה למספר עיתונים של רחוב פליט בתקווה שייתנו לה לדווח אודות המלחמה.
בזמן שהותה בצרפת בשנת 1915,היא רצתה להתנדב בארגון ההתנדבותי אייד דטאצמאנט היא התנדבה בתור אזרח עובד בהתנדבות סיוע ניתוק אך נדחתה. לאחר זמן מה, כאשר היא מחליטה שהיא רוצה להיכנס לאזור המלחמה בעזרת הצרפתים על מנת לכתב ולסקר את מהלך המלחמה, היא נעצרה על ידי המשטרה הצרפתית בסנליס, כ־3.2 קילומטר מקו החזית והצטוותה לעזוב, היא נאלצה לבלות את הלילה בשינה ביער. לאחר מכן חזרה לפריז, שם היא הגיעה למסקנה שרק בעזרת תחפושת היא תקבל את הסיפור שהיא כמהה לספר.
השינוי
היא התחברה לשני חיילים בריטיים בבית קפה צרפתי ולחצה עליהם להבריח לה מדים, כל פעם להבריח לה חלק אחר, בתוך שקיות כביסה. לבסוף, כעשרה אנשים השתתפו במצבע ההברחה הזה. לאחר שהכל הגיע לידיה, היא החלה להתאמן. בכל זמן אימוניה גם החלה להסוות את דמות נשיותה. היא השתמשה במחוך על מנת להטיח את שדייה, בעזרת צמר גפן היא ניפחה את כתפייה, ושכנעה שני סקוטים שיקצצו את שערה החום הארוך לשיתאים לשיערם של המשרתים בצבא. בנוסף לכך, היא שמה על עצמות לחייה חומרי חיטוי עשוי אשלגן; בתקווה לתת לעצמה את הפריחה שיש לגברים לאחר הגילוח, לבסוף, שאלה את חבריה החיילים כיצד לקדוח. בספרה, היא כינתה את החיילים שעזרו לה במלאכת איסוף המדים כ-"משלימי החאקי".
כשהיא לובשת מעיל, ללא הלבשה תחתונה, מפחד שמא יגלו החיילים את נשיותה באמצעות תחתוניה, היא השיגה תעודת זהות מזויפת של האיש דניס סמית', וכך הגיעה אל החזית.
כשמיקדו את הבריטים על אזור הסום, היא יצאה על אופניים בדרך אל אלברט, הסום; פגשה בלנקשייר שהפך לחיל המשלוח הבריטי (לפני) שהחלו לחפור את המנהרות של הבקעה בטום דאן, שהציע לסייע לה. מחשש לביטחונה של אישה בודדה בקרב חברת נשים שעוזרת לחיילים מורעבים, דאן מצא את דורותי נטושה בבית קוטג' ביער סנליס שם ישנה. בזמן שהותה בחזית, היא חזרה לשם כל לילה, ישנה על מזרן מלוכלך, אכלה מכל מה שדאן וחבריו הצליחו לספק לה.
באחד הספרים היותר מאוחרים שלה, היא מספרת על דאן שמצא לה בודה בתוך חייל ביחד עם 179 המנהרות החברה, מחלקה 51, חיל ההנדסה המלכותי, מומחה בהנחת מטעני נפץ וחבלה שפעלו ב-400 מטר של הקו הקדמי. לורנס כותבת על כך שהיא הייתה מעורבת בחפירת המנהרות, אבל מאוחר יותר, מצאו עדויות ומכתבים מהרשויות שאימתו את כך שלא היו ללורנס את המיומנות הגבוהה לעבוד בחפירת מנהרות, אך כן הייתה לה את הרשאיות לעבוד בתוך התעלות.