cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרייג פדריגי
תדמית והופעות באירועי אפל
במרץ 2016, בעקבות סירובה של אפל להיענות לצו בית המשפט בקליפורניה שהורה לה על פתיחת הנעילה של האייפון 5c של אחד ממבצעי פיגוע הירי בסן ברנרדינו, כתב מאמר בוושינגטון פוסט, בו טען כי הוא הוסיף, כי  הוא גם הזהיר מפני הסכנה הטמונה בהשתלת "דלת אחורית" בתוכנה של מערכות ההפעלה של אפל:.
ב-WWDC של 2016, פדריגי הציג את iOS 10 ואת macOS Sierra, והודיע כי OS X תמותג מחדש, 15 שנים לאחר ששונתה מ-Mac OS X – ותיקרא מעתה "macOS". כך, macOS עמד אחיד בדפוס מתן השמות של שאר מערכות ההפעלה של החברה – iOS, tvOS ו-watchOS. בנוסף לכך, הוא הדגים את השימוש בווידג'טים במסך הנעילה של iOS, והכריז על ממשקי תכנות יישומים לסירי ול-iMessage שיהיו פתוחים לכל המפתחים.
ב-WWDC של 2018, הכריז על iOS 12 ועל.
ב-WWDC של 2019, הכריז על iOS 13, פיצולה של iPadOS מ-iOS, ועל.
באירוע המיוחד של אפל בנובמבר 2020, פדריגי ביקש "לעמעמם את האווירה" ו"העיר" MacBook Air עם מעבד M1 ממצב שינה לצלילי "Playing Your Game, Baby" של בארי וייט. קטע זה הפך במהירות למם ברשת.
בנובמבר 2021, הוא הופיע בכנס בליסבון, והתריע על הסכנות הטמונות באפשור התקנת אפליקציות צד שלישי (שלא מ-App Store) באקוסיסטם של iOS. הוא טען שהפעולה הזו, המכונה "sideloading", היא "חברו הטוב ביותר של ההאקר".
ב-WWDC של 2022, הציג את iOS 16,, ואת macOS Ventura.
ב-WWDC של 2023, הציג את iOS 17, ואת. באותו הכנס, פדריגי ניגן ריף על גיטרה משולשת כמעברון, וקטע זה הפך לוויראלי.
חיים אישיים
פדריגי הוא ממוצא איטלקי. הוא נשוי משנת 2014, ויש לו ארבעה ילדים.
אלפרד ז'וסט
אלפרד ז'וסט (בצרפתית: Alfred Jost; 27 ביולי 1916 - 3 בפברואר 1991) היה אנדוקרינולוג צרפתי שנודע בגילוי ההורמון האנטימילרי (AMH).
קורות חיים
ז'וסט נולד בשטרסבורג שבאלזס, אז בגרמניה, ב-27 ביולי 1916. הוא נפטר ב-3 בפברואר 1991 בגיל 75, בעודו מכהן כמזכיר האקדמיה הצרפתית למדעים.
תגליתו
ז'וסט פתר את המחלקת בשאלת המכניזם המשפיע על האבחנה המגדרית בכך שהוכיח שהאפיון הזכרי מוטבע בעובר על ידי הורמון AMH המופרש על ידי תאי סרטולי שבאשכים במהלך ההתפתחות העוברית. ז'וסט גילה כי בהיעדר הורמונים אלה מין העובר נקבע כנקבה.
סביטלובודסק
סביטלובודסק (אוקראינית: Світловодськ) היא עיר במחוז קירובוגרד אוקראינה.
העיר הוקמה ב-1954 כיישובם של בוניה של תחנת הכוח ההידראולית של קרמנצ'וג. היישוב קיבל מעמד של עיר ב-1961, אז העיר קיבלה שם חרושצ'וב (ניקיטה חרושצ'וב באותה תקופה היה מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית וראש הממשלה של ברית המועצות, הוא נכח בעת ההפעלה הראשונה של תחנת הכוח). ב-1962 שונה שמה של העיר לקרמגס (КремГЭС), וב-1969 היא קיבלה את שמה הנוכחי.
אוכלוסייה
שינוי אוכלוסייה של סביטלובודסק לאורך השנים:
הדיוויזיה ה-126 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-126 (בגרמנית: 126. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית, והושמדה בסוף המלחמה בכיס קורלנד.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוקטובר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-11 והדיוויזיה ה-253, והועמדה תחת פיקוד פאול לאוקס. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן לחמה בקרבות השונים בזירה הצפונית, ובכלל זה בקרב על לנינגרד. בסוף 1944 נלכדה הדיוויזיה יחד עם שאר קבוצת ארמיות צפון בכיס קורלנד, שם לחמה עד לכניעתה לרוסים בסוף המלחמה.
נמיביה במשחקים האולימפיים
נמיביה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברצלונה (1992).
עד אולימפיאדת טוקיו (2020) רק ספורטאי נמיבי אחד זכה במדליה אולימפית, האתלט פרנקי פרדריקס. פרדריקס זכה ב-4 מדליות כסף, לאחר שסיים במקום השני בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר הן באולימפיאדת ברצלונה והן באולימפיאדת אטלנטה (1996). באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה כריסטין מבומה במדליית הכסף בריצת 200 מטר.
פרדריקס נעדר מאולימפיאדת סידני (2000) עקב פציעה, ובאולימפיאדת אתונה (2004), כשהוא בן 33, סיים במקום הרביעי בריצת 200 מטר, ובמקום ה-19 בריצת 100 מטר. אתלטית נמיבית נוספת שבלטה באתונה הייתה אגנס סמריה, שהשיגה את התוצאה השמינית בטיבה בחצי הגמר בריצת 800 מטר, אך מאחר שסיימה חמישית במקצה שלה, לא העפילה לגמר. שני מתאגרפים נמיבים, ג'וזף ג'רמיה ופאולוס אמבונדה, הודחו בשלב רבע הגמר. באולימפיאדת לונדון (2012) בלטה רצת המרתון הלאליה ג'והאנס, שסיימה במקום ה-12.
נמיביה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
מקום עבודה רעיל
מקום עבודה רעיל הוא מונח בשפה המדוברת, המשמש לתיאור מקום עבודה, בדרך כלל סביבה משרדית, המאופיין בסכסוכים אישיים משמעותיים בין העובדים בו. קרבות פנימיים כאלה עלולים לעתים קרובות לפגוע בפריון העבודה. מקומות עבודה רעילים הם על פי רוב תוצאה של מעסיקים רעילים ו/או עובדים רעילים אשר מונעים בעיקר משאיפה לרווח אישי (כוח, כסף, כבוד, תהילה, או מעמד מיוחד) גם אם אינם עולים בקנה אחד עם טובת הארגון ואף מנוגדים לו, והם משתמשים באמצעים שאינם אתיים כדי לתמרן פסיכולוגית ולערער את הסובבים אותם. בשאיפתם לשמור ואף להגדיל את כוחם ומעמדם, הם נוטים להסיט את תשומת הלב מחסרונותיהם ומביצועיהם הכושלים. עובדים רעילים אינם מכירים בחובה כלפי הארגון עבורו הם עובדים וכלפי עמיתיהם לעבודה והם מתנערים מכפיפות לכללי אתיקה והתנהגות מקצועית כלפי אחרים. עובדים רעילים מגדירים ומקדמים מערכות יחסים עם עמיתים לעבודה, לא לפי מבנה ארגוני אלא לפי העדפות אישיות ונאמנות אישית.
באופן דומה למדי, Harder et al. (2014) מגדירים סביבת עבודה רעילה כסביבה המשפיעה לרעה על ההצלחה והשגשוג של ארגון. הם מציינים: "ארגון יכול להיחשב רעיל אם הוא פועל באופן בלתי יעיל, וכן הוא הרסני כלפי עובדיו".
בארצות הברית, נושא הבריונות במקום העבודה מקבל תשומת לב גוברת מצד ממשלות המדינה; עשרים ושש מדינות הציגו גרסה של הצעת החוק למקום עבודה בריא, המספקת הגדרה של התנהלות כזו, כמו גם תמיכה ואמצעים עבור מעסיקים שתאפשר להם לטפל בהתנהגות שכזו באמצעות הגדלת מודעות והפעלת משמעת.
מחקרים של המכון הלאומי לבטיחות ובריאות תעסוקתית מצאו שסביבות עבודה רעילות הן גורם מוביל לאלימות במקום העבודה כגון "מעשים אלימים, לרבות תקיפות פיזיות ואיומים בתקיפה, המופנים כלפי אנשים בעבודה או בתפקיד". מחקרים בנושא זה עוסקים באלימות מילולית (איומים, התעללות מילולית, עוינות, הטרדה וכדומה) אשר עלולים לגרום לטראומה פסיכולוגית משמעותית ולמתח, גם אם הם לא מסלימים לכדי פגיעה פיזית. עם זאת, תקיפות מילוליות ועוינות עלולות להסלים גם לאלימות פיזית.
תוצאות ארגוניות ותאגידיות
תופעה זו פוגעת הן בארגון כולו והן בעובדים עצמם, לרבות אלו שאינם מהווים מטרות ישירות שלה. עמיתים לעבודה מוסחים על ידי דרמה, רכילות ועל ידי נקיטת צד בסכסוכים ממושכים. פגיעה זו עלולה להוביל להפחתה או אף לאובדן של פרודוקטיביות. בעוד שדעתם של העובדים מוסחת על ידי פעילות זו, הם מנועים מלהקדיש את מלוא הזמן ותשומת הלב שלהם להשגת היעדים העסקיים. עובדים בעלי מוטיבציה חיובית ואתיקה עשויים לנסות ולדבר עם עובד רעיל, אבל נסיון זה עלול להפוך אותם למטרה (ראה חושף שחיתות). מנהלים של עובדים רעילים עלולים להרגיש מאוימים על ידי עובד רעיל ולנסות לפייס אותו במאמץ להימנע מעימות. עם הזמן, עובדים בעלי מוטיבציה גבוהה מרגישים מרוחקים ממקום העבודה ועשויים להתחיל לבקר את הנהלת הארגון כבלתי כשירה ובלתי יעילה. התרחקות זו עלולה לגרום לביצועים גרועים בעבודה של אותם עובדים, המתחילים להרגיש פחות מוערכים, ולכן הם גם הופכים פחות נאמנים לחברה.
מניעה ופתרון
התערבויות אשר מטרתן טיפול בהתנהגות שלילית זו במקום העבודה צריכות להתבצע בזהירות רבה. בעוד שתיקון הבעיה הוא חיוני מאוד, וסביר להניח שיהיה מועיל מאוד אם יצליח, הוא חייב להיעשות בצורה שלא תייצר בעיות נוספות.
כאשר עובדים רעילים עוזבים את מקום העבודה, הדבר עשוי לשפר את התרבות הכללית בארגון, לאחר שהצוות הנותר הופך להיות יותר מעורב ופרודוקטיבי. תהליך סילוק העובד הרעיל יאפשר ככל הנראה לעובדים האחרים להיות מוכנים יותר להיפתח ולתקשר זה עם זה כשהם לומדים לעזור שוב לתמוך אחד בשני. גורם זה הוא מהותי עבור התרבות הכוללת של החברה. ארגונים המבטאים מערך חזק של ערכים תרבותיים בכל הנוגע לתקשורת, כבוד ומקצועיות, וכן כוללים מערכת הערכת ביצועים המדרגת הן את הביצועים הטכניים והן את היחס המקצועי לעמיתים לעובדים, נחשבות על ידי מומחי משאבי אנוש כעמידות ויציבות יותר.
החיים על המיסיסיפי
החיים על המיסיסיפי (1883) הוא ספר זיכרונות מאת מארק טוויין שנכתב כשהיה נתב אוניות קיטור על נהר המיסיסיפי לפני מלחמת האזרחים האמריקאית. הספר נכתב כספר מסע המספר על השיט במעלה נהר המיסיסיפי מניו אורלינס לסנט פול, שנים רבות לאחר המלחמה.
הספר יצא לאור ב-1883, בארצות הברית ובבריטניה במקביל, והוא הספר הראשון שהוגש להוצאה לאור ככתב יד מודפס במכונת כתיבה. לא היה זה טוויין שהשתמש במכונת הכתיבה בעצמו, אלא מזכירתו, איזבל ליון, אשר הקלידה את הספר מכתב היד של טוויין.
סקירה כללית
הספר נפתח בסקירה היסטורית קצרה של הנהר כפי שדווחה על ידי החוקר הספרדי הרננדו דה סוטו בשנת 1542. לאחר מכן מופיעות אנקדוטות על הכשרתו של טוויין כנתב באוניית קיטור, כשוליה של נתב מנוסה בשם הוראס עזרא ביקסבי.
בפרק בשם "זמנים עתיקים על המיסיסיפי" שפורסם לראשונה ב-1876, מתאר טוויין בחיבה רבה את מדע הניווט בנהר המיסיסיפי המשתנה ללא הרף. על אף שטוויין היה למעשה בן 21 כשהתחיל את הכשרתו, הוא משתמש בחירות אמנותית כדי לגרום לעצמו להיראות צעיר יותר. בתיאוריו בספר הוא מתייחס לעצמו כ"צעיר" וכ"ילד שברח מהבית" כדי לחפש את מזלו בנהר.
במחצית השנייה של הספר מספר טוויין על טיולו, שנים רבות לאחר מכן, באוניית קיטור מסנט לואיס לניו אורלינס, ולאחריו על מסע באוניית קיטור מניו אורלינס לסיינט פול (עם עצירה בעיר הולדתו האניבל). הוא מתאר את התחרות מצד מסילות הברזל והערים החדשות והגדולות, ומוסיף את תצפיותיו ותובנותיו על חמדנות, פתיחות, טרגדיה ואדריכלות גרועה. בנוסף, הוא מספר מספר סיפורים שהם ככל הנראה סיפורי גוזמה.
עיבודים
בשנת 1980 עובד הספר כסרט טלוויזיה לטלוויזיה הציבורית האמריקאית. השחקן דייוויד קנל הופיע בתפקיד מארק טוויין, ורוברט לנסינג הופיע בתפקיד הוראס ביקסבי, נתב אוניית הקיטור הוותיק שהדריך את מארק טוויין. בסרט הוצגו סיפורי גוזמה רבים מהספר, שזורים בנרטיב בדיוני.
בשנת 2010 עובד "החיים על המיסיסיפי" כמחזמר בימתי, עם תסריט ומילים מאת דאגלס פארקר ולחן מאת דנבר קאסדו. הוא הופק והועלה באותה השנה בקנזס סיטי, מיזורי, ובמחוז דור שבוויסקונסין.
בשנת 2013, הוצג Life on the Mississippi, מחזה מוזיקלי מאת פיליפ הול, בבימויה של סוזנה פרייזר ב-Workshop Theater Company בניו יורק.
להאיר את יוסי
להאיר את יוסי הוא סרטם של קובי פרג' ומוריס בן מיור על חייו של הזמר והיוצר יוסי בנאי. הסרט מורכב מקטעי ארכיון נדירים מתוך סרטים, הצגות, מופעי בידור, שירה ותוכניות רדיו שהגיש, ומובאים בליווי קולו של בנאי כממואר קולנועי.
רקע
הסרט הוא שיתוף פעולה שלישי במספר (אחרי הסרטים "פוטו פרג'" ו"אלבום פרטי") בין הבמאי קובי פרג' לעורך מוריס בן מיור. הסרט הוא תוצר עריכתי של 500 שעות ארכיון מתוך הופעות תיאטרון, קולנוע, רדיו, טלוויזיה וראיונות בהם השתתף יוסי בנאי.
מקורות ההשראה לסרט הם רבים ומגוונים, ביניהם ניסיונות דומים שנעשו בקולנוע תיעודי כגון הסרט Listen to Me Marlon,ובסרטים עלילתיים כגון הפרפר ופעמון הצלילה ומלאכים בשמי ברלין, שבהם מתקיים דיאלוג בין קריינות של הגיבור למונטאז' ויזואלי לירי.
עלילה
הסרט מורכב מקטעי זיכרונות של יוסי בנאי בגוף ראשון מילדותו ועד מותו ומובא בסגנון ממואר.
התמה המרכזית בה עוסק הסרט היא הזמן וחלוף הזמן. בנאי מספר על משפחתו והילדות בירושלים, על ראשית דרכו המקצועית, חבריו, אהבותיו, פחד במה וקשי פרנסה התמודדות עם ביקורות ויחסיו עם הקהל.
הסרט מגולל באמצעות קטעי ארכיון נדירים את חייו של יוסי בנאי כאשר קולו של בנאי מלווה את הצופה במהלך תחנות חייו.
במהלך הסרט נפרשת דמותו של בנאי ומלווה את כל התפניות אשר התרחשו במהלך הקריירה שלו כשחקן, זמר, כותב, במאי, בדרן וקריין.
פסקול
פסקול הסרט שזור שירים בביצועו של יוסי בנאי מתקופות שונות בחייו, כמו "אהבה בת 20", "הגורילה", "נשים נשים" ועוד. לצד אלה משובצים בפסקול קטעי קריאה של יוסי מתוך האלבומים "פגישה לאין קץ" ו"יוסי בנאי קורא תהלים". את המוזיקה המקורית לסרט הלחין והפיק יונתן בר גיורא, שהפיק מוזיקלית, עיבד והלחין את שני אלבומי הקריאה הנזכרים, וכן הפיק מוזיקלית ועיבד (וגם הלחין 3 רצועות) באלבום לאט. במאי 2020 יצא לאור אלבום פסקול הסרט שהלחין בר גיורא. בר גיורא זכה על עבודתו המוזיקלית בסרט בפרס המוזיקה המקורית של פורום היוצרים הדוקומנטריים.
זכויות אדם באבחזיה
זכויות האדם באבחזיה מוענקות על ידי חוקת אבחזיה, המתייחסת לדבקותה של אבחזיה בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, ובאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות ובאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות (סעיף 11). עם זאת, אבחזיה אינה מדינה חברה באו"ם ואינה בצד של אמנות זכויות אדם של האו"ם, בניגוד לגאורגיה, שהריבונות שלה על אבחזיה מוכרת על ידי חלק גדול יותר מהקהילה הבין-לאומית.
אבחזיה סווגה כחופשית בחלקה על ידי בית החירות, הדו"ח שלו משנת 2009 מנה שחיתות, בעיות במערכת המשפט ובעיית הפליטים הגיאורגים הבלתי פתורה כסוגיות זכויות האדם העיקריות.
בשנות ה-90 התרחש טיהור אתני של גאורגים באבחזיה; גאורגים אתניים רבים נותרו עקורים עד היום.
כלי תקשורת
ב-21 בספטמבר 2009 נידון העיתונאי אנטון קריבניוק על ידי בית המשפט בעיר סוחומי לשלוש שנות מאסר על תנאי בגין הוצאת דיבה של הנשיא סרגיי בגאפש. ב-8 ביוני כתב קריבניוק מאמר לאתר רוסי שפורסם מחדש בהרחבה בעיתונים אבחזים, בו מתח ביקורת על החלטתו של בגאפש להעביר את השליטה על מסילת הברזל האבחזית לידי רוסיה. קריבניוק היה העיתונאי הראשון שהועמד לדין באבחזיה מאז נפילת ברית המועצות, והרשעתו נתפסה על ידי כמה עיתונאים אחרים כחלק מתקיפה ממשלתית נגד תקשורת עצמאית לקראת הבחירות לנשיאות אבחזיה בדצמבר 2009.
עזרא מיקר
עזרא מנינג מיקר (באנגלית: Ezra Manning Meeker; 29 בדצמבר 1830 - 3 בדצמבר 1928) היה חלוץ אמריקאי יליד אוהיו שחצה בנערותו את ארצות הברית ממזרח למערב באמצעות שביל אורגון, ופעל במשך ימי חייו לשימורו ולתיעודו. התיישב לחופי האוקיינוס השקט, והקים את העיירה פיואלפ בוושינגטון.
ילדותו
הוריו של מיקר, התגוררו בדרום-מערב אוהיו, בסמוך לעיירה הונטסוויל. עזרא היה הרביעי משישה ילדים, והמשפחה התפרנסה מחווה קטנה. ב-1839 עברה המשפחה להתגורר באינדיאנה, כשעזרא (אז בן 9) ואחיו הקטן צעדו את כל הדרך - 320 ק"מ - ברגל. המשפחה התפרנסה בדוחק, ועזרא יצא לעבוד בצעירותו, בין השאר עבד בתור השטן של המדפיס ב"אינדאנפוליס ז'ורנל", ובעבודות נוספות. ב-1845 קיבלה אמו של עזרא, פובי מאביה, סוחר מסינסינטי 1,000$ מתנה, ובכסף זה קנתה המשפחה חווה, כשעליה הופקד עזרא, והמשפחה המשיכה להתפרנס מטחינה.
המסע מערבה
במאי 1851 מיקר נישא לבת האזור, והם שכרו חווה באיווה. אולם, מזג האוויר הקשה והקושי להתפרנס באזור הניעו את מיקר ואשתו הטריה, יחד עם אחיו לצאת במסע לאורך שביל אורגון, במטרה להגיע לאדמות הפקר עליהן יוכלו להקים חווה, באזור ממוזג יותר. באפריל 1852, רק חודש לאחר לידת בנם הבכור, יצאו הזוג לדרך בת 3,200 הקילומטרים.
בחלק מן הדרך התלוותה אליהם קבוצה גדולה של אנשים בדרכם לקליפורניה, אולם חלק מן הדרך עשתה המשפחה הקטנה לבדה. הם הגיעו לפורטלנד ב-1 באוקטובר 1852. ולאחר כחצי שנה, הם ישנו לראשונה תחת קורת גג. למרבה הפלא, כל בני החבורה הגיעו בשלום ואף רכושם נשאר שלם, רק פרה אחת נסחפה בעת חצייתם את נהר מיזורי.
בינואר 1853, מיקר הכריז על חלקת אדמה כ-64 ק"מ מפורטלנד כנחלתו, אולם לאחר חודשים ספורים עבר צפונה.
מלך הכשות של העולם והנפילה הכלכלית
לאחר תקופה שאר משפחתו הצטרפה אליו (אמו ואחד מאחיו מתו בדרך), והמשפחה כולה התיישבה באזור והוקמה העיירה פיואלפ, שמיקר היה ראש העיר הראשון שלה. ב-1865 התפרסם מיקר כמי שהחל לגדל כשותנית (המהווה מרכיב מרכזי בתעשיית הבירה) בכמות מסחרית, וכונה בשל כך "מלך העולם של הכשות". מיקר שהתעשר, החל להשקיע זמן ומאמצים בפיתוח האזור. הוא תרם נכסים וכסף עבור בניית מוסדות ציבור ופארקים, ופתח בתעמולה לשכנוע צעירים לעבור להתגורר באזור. ב-1880 הוא נחשב כהאיש העשיר ביותר בטריטוריית וושינגטון כולה. הוא בנה לעצמו בית מפואר במיוחד, כולל הבאת אמן איטלקי שעיטר את הבית בציורי קיר.
ב-1891, מחלה תקפה את גידולי הכשות ומיקר הפסיד את כל הונו, הוא נאלץ לצאת בעקבות בהלת הזהב לאלסקה. עד מהרה גילה אפשרות נוספת להתעשר, והחל למכור ירקות מיובשים עבור העובדים הנודדים. הוא פתח חנויות מכולת עבור הכורים, ועשה מכך הון. אולם, עקב חובותיו הרבים, נאלץ מיקר להעביר את הבעלות על ביתו שבנה, לידי חתנו.
מיזם שימור שביל אורגון
בשנת 1906, יזם מיקר שחזור המסע בשביל אורגון במטרה לשמרו ולהנציחו לדורות. הוא ארגן שחזור מדויק של כלי הנסיעה, ופתח במסע בין השנים 1906–1908. המסע עורר התעניינות בכל רחבי ארצות הברית, ואף נפגש עם נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
לאחר השלמת המסע, מיקר השקיע את זמנו וכוחו בעידוד בניית כבישים טובים יותר, ורתם לשם כך את היזם והממציא הנרי פורד. באוקטובר 1928, הוא חלה בדלקת ריאות בהיותו בדטרויט, ומתוך הבנה שהוא איננו עומד להחלים ממחלה זו, נסע בחזרה אל ביתו, שבצפון-מזרח מדינת וושינגטון. הוא מת ב-3 בדצמבר 1928, רק כחודש לפני יום הולדתו ה-98, ונקבר בסמוך לאשתו.
אבי מרציאנו
אברהם (אבי) מרציאנו (נולד ב-1986) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה המפקד על עוצבת חירם.
ביוגרפיה
מרציאנו התגייס לצה"ל ב-2004 ועשה את שירותו הצבאי בגדוד 13 של חטיבת גולני כלוחם, מ"כ, מפקד מחלקה ומפקד פלוגה. בשנים 2019–2021 פיקד על הגדוד. לאחר מכן שימש כקצין המבצעים של פיקוד הצפון.
באוגוסט 2023 מונה למפקד עוצבת חירם.
מרציאנו בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וערבית מאוניברסיטת אריאל בשומרון. נשוי ואב לארבעה.
אליהו צבי מרקוזה
אליהו צבי (הירש) מַרקוּזֶה (Elie (Elias Hirsch) Marcuse; 1817, ברלין – 1902, אנטוורפן) היה צייר גרמני יהודי.
מרקוזה ידוע בעיקר בשל ציורו המונומנטלי "מות שאול בגלבוע". הציור הוא יצירה אפית המתארת את שאול המלך ברגעיו האחרונים לפני התאבדותו בהר הגלבוע כאשר לצדו נושא כליו ובניו. הציור בסגנון הניאו קלאסי-רומנטי עבר טלטלות רבות, ונתרם בשנת 2002 על ידי נינתו נעמי בהט-רצון, בתו של נכדו אלי רצון (רצרסדורפר), למוזיאון תל אביב, שם עבר תהליך רסטורציה ממושך. כיום מוצגת היצירה במוזיאון תל אביב באגף האולד מאסטרס. ידוע רק על שני ציורים נוספים שיצר, קטני ממדים, הנמצאים באוספים פרטיים בישראל. לבקשתו נקבר מרקוזה בארץ ישראל וקברו נמצא בירושלים, בהר הזיתים.
באופן מפתיע לגבי צייר כה מיומן איננו יודעים דבר לגבי ציורים נוספים של מרקוזה למעט כאמור שני דיוקנאות קטני ממדים, אחד מהם כנראה דיוקן עצמי. מרקוזה, עבר את המסלול המצופה בשעתו מאמן צעיר בעל שאיפות מקצועיות: למד באקדמיות לאמנויות בברלין ובדסלדורף, התמחה בפריס אצל צייר הצרפתי המפורסם פול דלארוש, צייר שהתמחה בציורי אפיים-היסטוריים, והשתתף בתערוכה בברלין. בהמשך היגר לאנטוורפן ולא ידוע מה עלה בגורל הקריירה שלו ושל שאר יצירותיו. העובדה שצייר יהודי מצייר בתקופה יחסית מוקדמת, המחצית הראשונה של המאה ה-19, ציור כמו "מות שאול בגלבוע", נדירה מאוד.
יונדאי ריינה
יונדאי ריינה (בסינית: 北京现代汽车 瑞纳, באנגלית: Hyundai Reina) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הסינית בייג'ינג יונדאי אשר בבעלות (שותפות של "Joint venture" ) של יונדאי מוטור ו-BAIC Motor Corporation Limited  אשר  מיוצרת בסין משנת 2017 (מודל 2018).
==מאפיינים==
לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה
לאופולד השני (באיטלקית: Leopoldo Giovanni Giuseppe Francesco Ferdinando Carlo; בגרמנית: Leopold Johann Joseph Franz Ferdinand Karl; 3 באוקטובר 1797 - 20 בינואר 1870) היה הדוכס הגדול של טוסקנה (שליט הדוכסות הגדולה של טוסקנה) בין השנים 1824–1859. נודע כשליט בעל עמדות מתקדמות וליברליות וכבעל תשוקה לחידושים טכנולוגיים בכלל ורכבות בפרט. ב-1848 אשרר את חוקה ליברלית והתיר את חופש העיתונות, על אף שעזב ב-1849 עקב מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה והקמתה של רפובליקת טוסקנה קצרת הימים, שב לתפקידו לאחר זמן קצר. לקראת מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה נקט קו נייטרלי, אף שהודח בהפיכה סמוך לתחילתה. במהלך המלחמה שהה בבולוניה, שהייתה חלק ממדינת האפיפיור ולאחר שהסתיימה התפטר מתפקידו והעביר את כתרו לבנו, פרדיננד, שלא יישם את שלטונו עקב איחוד איטליה. לאופולד נישא פעמיים והיו לו 13 צאצאים משתי נשותיו.
ביוגרפיה
לאופולד נולד ב-3 באוקטובר 1797 בפירנצה, לפרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וללואיזה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה.
ב-18 ביוני 1824 מת אביו פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, ולאופולד עלה לשלטון במקומו.
על אף שנשמע להנחיות האימפריה האוסטרית ואף שהיה קשור מכל עבר בקשרי דם עם בית הבסבורג שחייבו אותו למדיניות שמרנית, השתדל לאופולד לפתח את תחום שלטונו לטובת תושביו ופעל באופן עצמאי לקידום יוזמה חופשית, ביצוע עבודות ציבוריות והחדרת טכנולוגיה ומודרניזציה לתחומי החיים השונים. כמו כן התיר לאופולד הבעת דעות חופשית באופן יחסי לשאר שטחי השלטון האוסטרי. דוגמה לפעילות זו היא סלילת קו הרכבת הלאופולדי (באיטלקית: Ferrovia Leopolda) בין פירנצה לליבורנו, דרך פיזה, לאורך עמק הארנו והקמת תחנות רכבת לאורכה. מהנדס הרכבת היה רוברט סטיבנסון, בנו של ג'ורג' סטיבנסון ממציא הרכבת. העסקה נחתמה ב-1840 ורכבות החלו לנסוע בין פיזה לליבורנו ב-1844, אז גם הוקמה תחנת הרכבת "לאופולדה" בפירנצה. בכך הייתה רשת הרכבות בטוסקנה לאחת המתקדמות בעולם באותה עת. לאופולד של אותה תקופה היה שליט אהוד וקשוב וזכה לפופולריות בקרב נתיניו.
עם זאת, לקראת אמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 החלו רגשות לאומיים איטלקיים לגאות והועלו דרישות לרפורמה שלטונית. ב-1845 ו-1846 פרצו מהומות, שנענו על ידי הקלות ורפורמות מצידו של לאופולד, שעיקרן שילוב רב יותר של איטלקים בשלטון. בחירתו של פיוס התשיעי לאפיפיור חיזקה את הכוחות הליברליים באיטליה. בספטמבר 1847 כונן לאופולד ממשלה בראשותו של קוזימו רידולפי (Cosimo Ridolfi) שהחלה בהכנות לכינון חוקה, שאושררה לבסוף ב-17 בפברואר 1848. במקביל חילחלו רוחות "אביב העמים" לטוסקנה שעיקרן התבטא במרד נגד האוסטרים במילאנו ולומברדיה. ב-26 ביוני הכריז הפרלמנט הטוסקני על כינון רפובליקה עצמאית ובליבורנו פרצה מלחמת אזרחים בפועל. לאחר התייעצויות עם מפקד הצבא האוסטרי יוזף רדצקי פון רדץ, שפעל לדכא את המרידה האיטלקית ועם האפיפיור פיוס התשיעי, עזב לאופולד את פירנצה ב-18 בפברואר 1849, תחילה לגאיטה, בתחום ממלכת נאפולי ולבסוף לפורטו סנטו סטפנו. בו ביום הוכרזה רפובליקת טוסקנה בראשותם המשותפת של פרנצ'סקו גוראצי (Francesco Guerrazzi), ג'וזפה מציני וג'וזפה מונטנלי (Giuseppe Montanelli). הרפובליקה לא האריכה ימים. תחת איום של פלישה אוסטרית, הצביעו רוב הנציגים בפרלמנט הרפובליקה החדשה באפריל 1849 לטובת שליחת הזמנה רשמית ללאופולד לשוב ולתפוס את מקומו כדוכס הגדול, תוך העדפת שלטון מלוכה חוקתית שלו על פני כיבוש אימפריאליסטי. ב-1 במאי קיבל לאופולד סמכות חוקית. במקביל תפסו כוחות אוסטריים את לוקה וליבורנו. כפי שהוכח מאוחר יותר, התבצעה פעולה זו בהזמנתו של לאופולד, אף שהלה הציג אותה בפני נתיניו כהפתעה וכרסום בריבונותו. ב-25 במאי נכנסו הכוחות האוסטריים לפירנצה ולאופולד שב לעיר ב-28 ביולי.
באפריל 1850 הגיע לאופולד להסכם עם האוסטרים על הסגת כוחותיהם מטוסקנה, בתמורה לפיזור הפרלמנט, אך האוסטרים הותירו 10,000 חיילים בשטח. שנה לאחר מכן חתם על קונקורדט עם מדינת האפיפיור, במסגרתו הוקנו סמכויות ומעמד בכיר לאנשי הכמורה. ב-1852, לאחר לחץ של הממשל האוסטרי, האפיפיור ומלך נאפולי ביטל לאופולד את החוקה. אישי מפתח בממשל הרפובליקה, ובראשם פרנצ'סקו גוראצי נידונו לתקופות מאסר ארוכות. הכוחות האוסטריים נסוגו כליל מטוסקנה ב-1855, אך באותה עת כבר לא נותר דבר מן האהדה לה זכה לאופולד בראשית שלטונו.
כאשר הכריזו צרפת בראשות נפוליאון השלישי, ממלכת סרדיניה ופיימונטה מלחמה על אוסטריה באפריל 1859 (מלחמת אוסטריה-סרדיניה), קבע לאופולד מדיניות נייטרלית ולא מנע ממתנדבים טוסקניים להצטרף למלחמה נגד אוסטריה. מפלגת העם דרשה את התפטרותו של לאופולד ואת הכרתו הפומבית במטרה של איחוד איטליה. לאופולד סירב לעשות זאת וב-27 באפריל סולק יחד עם משפחתו מפירנצה, ללא אלימות, לבולוניה, שם השתכנה המשפחה בחסות האפיפיור. ב-21 ביולי ויתר לאופולד על כתרו לטובת בנו פרדיננד, שלא יישם את שלטונו. את שנותיו האחרונות עשה באוסטריה ונפטר ברומא.
Riot Games
Riot Games היא מפתחת משחקי מחשב, מפרסמת משחקי מחשב, ומארגנת תחרויות ספורט אלקטרוני שבסיסה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
החברה ידועה בעיקר בשל המשחקים League of Legends, ששוחרר ב-2009 ו-Valorant, ששוחרר ב-2020.
החברה נוסדה בספטמבר 2006 באוניברסיטת דרום קליפורניה, על ידי הסטודנטים ברנדון בק ומארק מריל. משנת 2015 היא חברה בת של ענקית ההחזקות הסינית, טנסנט.
היסטוריה
מייסדי החברה, ברנדון בק ומארק מליק, נהיו חברים כאשר היו שותפים לאותו חדר באוניברסיטת דרום קליפורניה ולמדו מנהל עסקים. שניהם אהבו משחקי מחשב ולכן החליטו להקים חברת משחקי מחשב ביחד. בשנת 2006 הם הקימו את החברה Riot Games ואת המימון הראשוני השיגו ממשפחתם וממשקיעי אנג'ל, בשווי 1.5 מיליון דולר
לאחר תקופת בטא של חצי שנה, פרסמה החברה ב-27 באוקטובר 2009 את משחקה הראשון, League of Legends, בתור משחק free-to-play.
בשנת 2011 רכשה טנסנט 93% מבעלות החברה תמורת 400 מיליון דולר, וב-2015 השלימה את רכישת החברה כולה בסכום אשר לא פורסם.
רכס פלינט
רכס פלינט (באנגלית: Flint Ridge) הוא רכס הרים בכיוון צפון - דרום, המהווה חלק מרכס אסגארד, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של הרכס 995 מטרים מעל פני הים. בקצהו הדרומי של הרכס נמצא מצוק נוקסון שכיוונו מזרח - מערב (והוא מהווה את הגבול הצפוני של קרחון חבר העמים).
בצידו המערבי של הרכס מצויה גבעת סאג'יטייט (Sagittate Hill) שגובהה 800 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמם של רכס פלינט, גבעת סאג'יטייט ומצוק נוקסון, ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שמו של לורנס א. פלינט ( Lawrence A. Flint) שהיה מנהל תחנת המחקר ברג של תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית שפעלה בתחנת מקמרדו בשנת 1972.
שמה של גבעת סאג'יטייט (Sagittate Hill; מילולית: "הגבעה בצורת חץ") ניתן לה בשנת 1997, בשל צורתה.
שמו של מצוק נוקסון ניתן לו בשנת 1997, והוא נקרא על שם ג'ון פ. נוקסון (John F. Noxon) שגילה את השיטה של ספקטרוסקופיה למדידת של גזים בסטרטוספרה, בייחוד גילוי חנקן דו-חמצני.
תב"ת (תנופה בתעסוקה)
ג'וינט ישראל - תבת (תנופה בתעסוקה) היא חברה לתועלת הציבור (חל"צ) שהוקמה בשנת 2006 כשותפות בין ג'וינט ישראל וממשלת ישראל במטרה לסייע לאוכלוסיות שנמצאות מחוץ לשוק העבודה בשילוב וקידום בעולם התעסוקה.
תבת פועלת בשותפות עם משרדי ממשלה, רשויות מקומיות, עמותות ומעסיקים ומקדמת את המטרות הבאות:
ייעוד: ארגון יוזם הפועל בשותפות רחבה ומוביל שינוי בר-קיימא בשוק העבודה בישראל. שואף להשפיע על מיליון איש בישראל לצאת ממעגל העוני באמצעות שילוב וקידום בעולם התעסוקה.
אוכלוסיות היעד של תבת הן: חרדים, החברה הערבית בדגש מיוחד על העסקת נשים, אנשים עם מוגבלויות, עולים חדשים בעיקר יוצאי אתיופיה, קוקז ובוכרה, מבוגרים צעירים מודרים בגילאי 18 - 34 חסרי עורף משפחתי וכלכלי. היקפים מספריים של המשתתפים בתוכניות תבת: עד סוף שנת 2014 השתתפו בתוכניות התעסוקה של תבת מעל 133,000 איש ואשה שיעור ההשמה הממוצע עומד על 70%.
תבת מתוקצבת שווה בשווה על ידי משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים (בעבר על ידי משרד הכלכלה) והג'וינט, תקציב תלת שנתי כ-90 מיליון ש"ח.
תשתיות ותוכניות
תשתיות תעסוקה מקומיות:
תוכניות תעסוקה ייחודיות לפי אוכלוסיות:
תוכניות "בוגרות" שיצאו מהפעלה ישירה על ידי תבת:
לימונד מאות'
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ דיסני ב-15 באפריל 2011, כאשר בשידור הבכורה שלו צפו 5.7 מיליון אנשים, והוא היה משדר הטלוויזיה הנצפה ביותר בקרב ילדים בגילאי 6 - 11 בשנת 2011, וכן הסרט המקורי הנצפה ביותר של כלל ערוצי הכבלים בשנת 2011. בישראל הסרט שודר בדיבוב עברי בערוץ דיסני ישראל ב-28 באפריל 2011.
הסרט זכה לביקורות חיוביות, עם דגש על הנושאים החיוביים הרבים של יושר, כנות וביטוי עצמי, וכן על ההדגשה שלו לגבי החשיבות של אומנות, משפחה וידידות. ביקורות אחרות תיארו אותו כ"סרט תמים אופייני של ערוץ דיסני". פסקול הסרט יצא ב-12 באפריל 2011.
עלילה
חמישה תלמדי שנה ראשונה בתיכון: אוליביה וויט (ברידג'יט מנדלר), מוהיני "מו" בנג'רי (נעמי סקוט), צ'ארלס "צ'ארלי" דלגדו (בלייק מייקל), סטלה יאמדה (היילי קיוקו) וונדל "וון" גיפורד (אדם היקס) נפגשים כולם בריתוק בבית הספר, כל אחד מסיבותיו: אוליביה למדה בחדר השרת, סטלה מרדה לגבי חולצתה שאסרו עליה ללבוש, מוהיני ברחה מהשיעור עם סקוט, וון קרא למורה "טיפש", וצ'ארלי זרק את הכדור לעבר המורה לספורט בטעות כיוון שהוא רצה לזרוק את הכדור על ריי. במשך הריתוק הם מנגנים בכלים שונים: תופים, גיטרה, קונטרבס, קלידים, ושירה. במהלך הריתוק, אוליביה שרה שיר בשם Turn Up the Music. מיס רזניק (טישה קמפבל מרטין), המורה לנגינה, אומרת כי הם יוכלו להרכיב יחד להקה מעולה. היא גם מזכירה תוכנית מוזיקה בשם "כוכב עולה" שבו המנצחים זוכים בחוזה הקלטות ורגע בטלוויזיה, אולם בתוכנית זו משתתפת גם להקה מצליחה מאוד בשם מדסלייד קראש, כך שאין להם כמעט סיכוי.
לגמרי במקרה
הלהקה התארחה בסדרה "לגמרי במקרה".
פתן ים פרוני
מאפיינים
נחש זה מגיע לאורך 1.23 מטר והוא בעל ראש קטן עם "קרניים" קטנות בדומה לאלה של השפיפון ועיניים לבנות קטנות. הגוף אפור עד חום-זית ועד שזוף ועל הגוף כתמים בהירים צרים יחסית, כשהבטן בהירה. הזנב רחב ושטוח ומשמש כהגה.
מין זה נפוץ לאורך החוליות ושוניות האלמוגים שבין תאילנד ווייטנאם לאינדונזיה, גינאה החדשה, אוסטרליה ועד קלדוניה החדשה במזרח. הוא מגיע בצפון עד לגואנגדונג שבסין, ים סין הדרומי ולמצר טאיוואן.
לנחש זה ארס משתק קטלני המדורג כאחד מהחזקים ביותר בין הנחשים. הארס יכול לשתק ולהרוג בקלות אדם אך הוא מיועד לשתק דגים שהנחש אוכל ומהירים מכדי שהוא ירדוף אחריהם.
ג'רמיה תיאוס
ג'רמיה תיאוס (באנגלית: Jeremiah Theus; 5 באפריל 1716 – 17 במאי 1774) היה צייר יליד שווייץ. הוא פעל ללא מתחרים בעיקר סביב צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית במשך עיקר הקריירה שלו.
ראשית חייו
תיאוס נולד בעיר צ'ור, בקנטון שווייצרי גרובינדן, והיה ילדם הבכור של סימאון ואנה וולזר תיאוס. הוא היה בן תשע עשרה כאשר היגר עם משפחתו לקרוליינה הדרומית, כשקבלו מענקי קרקע והוצאות תחבורה כדי לעודד את הגירת הפרוטסטנטים האירופיים להתיישב במושבה. סימאון תיאוס קיבל שטח של 1.0 קמ"ר לאורך נהר אדיסטו בעיירה אורנגבורג.
בשנת 1740, תיאוס הצעיר התמקם בצ'ארלסטון, פתח סטודיו ופרסם את עצמו כצייר. הוא הקים את הסטודיו שלו במיקום מרכזי. לא ידוע מה מידת ההכשרה שקיבל. ההזדמנויות ללמוד אמנות היו מוגבלות בצ'ארלסטון באותה תקופה, עם זאת, סביר להניח שהוא קיבל הכשרה מסוימת עוד בהיותו בשווייץ. תיאוס היה בן עשרים ושמונה בשנת 1744, אולם הוא כבר הרגיש בטוח מספיק ביכולותיו לפתוח בית ספר לציור בביתו.
תיאוס לקח על עצמו מגוון עבודות במהלך הקריירה המוקדמת שלו, כולל ציור הצריח של הכנסייה האפיסקופלית בשנת 1756, עבודה עבורה שילמו לו 77 פאונד ו-10 שילינג. הוא תרם 50 פאונד לקרן הבנייה למבנה חדש, מאוחר יותר הציבו לזכרו פסל בכנסייה.
שנותיו המאוחרות
תיאוס הצליח לבנות לעצמו שם מוצלח בשלושת העשורים שבילה בצ'ארלסטון. הדבר נבע בעיקר מכך שבמשך חלק ניכר מאותו זמן הוא היה הצייר היחיד בעיר עם מוניטין כלשהו. אולי התחרות הגדולה ביותר שלו הגיעה מג'ון וולסטון יליד אנגליה שביקר בעיר בשנת 1765 ונשאר כשנתיים לפני שחזר לאנגליה. נראה כי הצייר האחרון השפיע על תיאוס במידה מסוימת באלמנטים שהוכנסו לתוך הציורים, כמו שולחן שיש שמניחים שהיו בעבודותו של וולטסון כשהיה בצ'ארלסטון.
בסוף הקריירה שלו עלתה גם הפופולריות של הנרי בנברידג' יליד פילדלפיה, שקיבל הכשרה באיטליה והיגר לדרום קרוליינה זמן לא רב לאחר שובו הביתה. הוא החליף את תיאוס כצייר הפופולרי ביותר בעיר.
תאוס נפטר בצ'ארלסטון בשנת 1774. הוא היה אדם עשיר במותו, על פי צוואתו, היה לו הון גדול בבנק ואחוזה גדולה ובית בצ'ארלסטון, עם שבעה עבדים. לפני מותו, נתן 2,100 לירות לילדיו מנישואיו הראשונים.
חייו האישיים
תיאוס התחתן פעמיים. אשתו הראשונה, שאותה נשא ב-13 בינואר 1741, הייתה קתרינה אליזבת שאומלופל, מעיירת אורנגבורג. היא הייתה רק בת 17 בזמן החתונה. הזוג גידל חמישה ילדים. קתרינה נפטרה בשנת 1754 בעת שילדה את הילד השישי. בשנה שלאחר מכן התחתן תיאוס שוב, הפעם עם אלמנה בשם אווה רוזאנה הילט. החתונה התקיימה ככל הנראה בסביבות חודש ספטמבר, מכיוון שבאותו חודש רכש האמן בית לבנים. לתיאוס ולאשתו השנייה היו ארבעה ילדים.
עבודתו
תיאוס בדרך כלל הסתפק בקומפוזיציות פשוטות, ודיוקנאותיו הם יצירות לא גדולות באורך חזה. כמו ציירים רבים של אותה תקופה, הוא גם הפיק מיניאטורות. שלוש עבודות שלו בקנה מידה גדול יותר קיימות. הראשונה, דיוקנה של אליזבת, אשתו של פיטר מניגולט, מתוארכת לשנת 1757, רק פעם נוספת בקריירה שלו עבד תיאוס בקנה מידה כזה, והפיק זוג דיוקנאות, של ברנרד אליוט, ג'וניור ואשתו, בסביבות 1766.
בפורטרטים של תיאוס יש בדרך כלל קומץ תנוחות למצומצם, כולל מחווה היד הפופולרי באותה העת. לפעמים האמן היה כולל גם כובע, תחוב מתחת לזרוע של המצויר, כדי לתת גוון. בפורטרטים אחרים העדיף תיאוס את סוג הדיוקן הקצר באורך החזה. הפורמט הקצר שנבחר איפשר לו להימנע מהצורך לצבוע את ידיו של המצויר.
דיוקנאות של ילדים אפשרו לתיאוס מגוון רב יותר בבחירת תנוחות המצוירים בחלקם בחר להשתמש בנוף כרקע, ולא ברקע הפשוט שהיה שמור למצויריו הבוגרים. לאחרים היו מוקצים מגוון אביזרים, כולל חכת דייג, בלוטים וחיות מחמד, או חתיכת פרי. כעשרים דיוקנאות של ילדים קיימים מאת תיאוס.
אף על פי שתיאוס עשה ניסיון כלשהו לדייק בפניהם של יושביו, הציורים שלהם חולקים מאפיינים רבים כל כך עד שאי אפשר להבחין בהם כמעט. סימני ההיכר של סגנונו כוללים עיניים סגורות, אף ארוך, שפתיים מלאות וגומות בסנטרים. תלבושות נותרו המוקד הדומיננטי ברוב הדיוקנאות שלו; הוא הקפיד לתאר את הפרטים הצבעוניים וגיזרת הבגדים יותר מאשר הצגת פניהם של יושביו.
איצ'ירו הטויאמה
איצ'ירו הטויאמה (ביפנית: 鳩山 一郎; 15 בנובמבר 1887 - 20 ביוני 1959) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-52.
חייו
הטויאמה נולד בטוקיו למשפחה אמידה בעלת זיקה פוליטית. הוא היה בנם הבכור של קזואו הטויאמה, בוגר אוניברסיטת ייל ודובר בית הנבחרים של יפן, והארוקו הטויאמה, סופרת ומייסדת אוניברסיטת קיוריצו לנשים.
הטויאמה היה בונה חופשי ופרוטסטנטי בפטיסטי. הוא היה ראש הממשלה הנוצרי השלישי של יפן לאחר מלחמת העולם השנייה.
בנו של הטויאמה, איצ'ירו, היה בירוקרט באגף התקציב במשרד האוצר, ולפני פרישתו הגיע לדרגת סגן שר האוצר. בתקופה הפוליטית השנייה שלו, מילא איצ'ירו את תפקיד שר החוץ.
אחד מנכדיו של הטויאמה, יוקיו הטויאמה, היה ראש ממשלת יפן ב-2009.
קריירה פוליטית
הטויאמה נכנס לבית הנבחרים כנציג מפלגת ריקן סייוקאי ב-1915. הוא היה מועמד לראשות הממשלה ב-1946 אך מועמדותו נפסלה על ידי המפקד העליון של כוחות הברית בעקבות החשד שהיה חלק מהמשטר האוטוריטרי של שנות ה-30 וה-40. הוא טוהר ב-1951 והורשה לשוב לפוליטיקה. הוא התמנה לתפקיד ראש ממשלת יפן ב-1954, ובמסגרת תפקידו הוא כונן יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות. הוא גם חנן מספר פושעי מלחמה שנשפטו למאסר עולם בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק.
תקנות המגורשים
תקנות המגורשים (מכונות גם: תקנות חכמי קסטיליה; תקנות פאס), הן תקנות קהילתיות בנושאים ציבוריים, אשר הותקנו במרוקו בעיקר בעיר פאס, על ידי חכמים שמוצאם מספרד ונמנו על קהילות המגורשים בפאס.
התקנות הותקנו משנת ה'רנ"ד, (1494) - כשנתיים לאחר גירוש ספרד, ועד לשנת ה'תרפ"ט (1929). תחילה הן הותקנו על ידי רבנים ופרנסים יוצאי ספרד ובהמשך השנים על ידי רבנים ופרנסים שהשתייכו לקהילות המגורשים, שהתקיימו במקביל לקהילת התושבים.
החל מהשנים שלפני הקמת המדינה, עת שבה מועלית לעיתים שאלת יישומו של המשפט העברי במדינה היהודית, זכו תקנות המגורשים להתעניינות מחודשת מצד רבנים, משפטנים ואנשי אקדמיה העוסקים בחקר המשפט העברי.
רקע היסטורי
עם גירוש ספרד (1492) וגירוש פורטוגל (1497), הגיעו גלי הגירה של יהודים מחצי האי האיברי למרוקו. המפגש בין יהודי ספרד לבין יהודי מרוקו פילג את האוכלוסייה היהודית לשניים: תושבים - אלה אשר התגוררו במשך דורות במרוקו, והמגורשים. שתי הקבוצות היו שונות בשפתן ובמנהגיהן - בין היתר בנוסחי התפילות, בדיני השחיטה ובדיני אישות. לעיתים פרצו מחלוקות בין התושבים והמגורשים, אך בהמשך נחלשו גבולות חלוקה זו והקבוצות השתלבו אחת עם השנייה.
בחייהם החדשים במרוקו נתקלו המגורשים בשאלות הלכתיות רבות, חלקן התעוררו בעקבות ההבדלים ההלכתיים שהיו בינם לבין יהודי מרוקו, וחלקן בעקבות גירוש ספרד - למשל, ירושת אדם כשחלק מיורשיו אינם במרוקו, חידוש כתובה לאשה שאבדה כתובתה בעקבות הגירוש, או בעל שחלה ואשתו עלולה להעגן בעקבות יבם שאינו במרוקו. במטרה לפתור את השאלות ההלכתיות, התקינו חכמי ופרנסי המגורשים בפאס תקנות שאיחדו וביססו את קהילותיהם.
תקנות המגורשים
בשנת 1698 נערכו התקנות לראשונה על ידי רבי יעקב אבן צור (יעב"ץ) המאגד את תקנות המגורשים מתקופת הגירוש ועד לזמן המחבר (שלהי המאה ה-17).
התקנת התקנות החלה כבר משנת ה'רנ"ד (1494), פחות משנתיים לאחר גירוש ספרד, ועד לשנת ה'תרפ"ט (1929). תחילה על ידי חכמים ונגידים ממגורשי ספרד, ולאחר מכן על ידי צאצאיהם, או על ידי מי שהשתייך לקהילותיהם.
בשנת ה'תשמ"ה הוציאו לאור הרב פרופ' משה עמאר והרב אליהו עצור את תקנות המגורשים יחד עם תקנות מועצת הרבנים במרוקו מחדש. הראשון כתב מבוא ארוך על התקנות במרוקו.
אוניברסיטת מקווארי
אוניברסיטת מקווארי (באנגלית: Macquarie University) היא אוניברסיטה ציבורית אוסטרלית, הממוקמת בעיר סידני, במדינת ניו סאות' ויילס, שנוסדה בשנת 1964, והיא האוניברסיטה השלישית במדינה זו. מוסד זה היה הראשון באוסטרליה לחתום על הסכם בולוניה בשנת 2013.
נכון ל-2020, לומדים באוניברסיטה כ-45,000 סטודנטים בכ-5 פקולטות (בנוסף על בית חולים אוניברסיטאי ובית ספר לניהול). אוניברסיטת מקווארי מעורבת בארגונים איגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי ואסטרונומי אוסטרליה.
תקנות המגורשים
תרגומים ופירושים
רבי רפאל בירדוגו תמצת את התקנות ובנו, רבי מימון בירדוגו, כתב פירוש על התמצות. התמצות והפירוש בצירוף תקנות חכמי מרקש הקדמונים נדפס על ידי רבי אברהם קורייאט בספר "ברית אבות", ואכ"ח נדפס שוב על ידי הרב אנקווה. חכם נוסף שפירש את התקנות היה רבי רפאל משה אלבז (המאה ה-19), שפירושו נדפס מכתב ידו בעשורים האחרונים. פירושים אלו הם בנוסף לפרשנות נרחבת המצויה בספרות השו"ת של חכמי מרוקו.
אוניברסיטת מקווארי
מבין אנשי הסגל הבולטים העובדים באוניברסיטה ניתן למנות את ריווין קונל וחוסה אנריקה מויאל. כמה מבוגרי המוסד הידועים הידועים הם ליאן מוריארטי ומרטין אינדיק.
היסטוריה
הרעיון של הקמת אוניברסיטה שלישית בניו סאות' ויילס עלה בתחילת שנות ה-60 על ידי השלטונות המקומיים. האוניברסיטה נקראת על שמו של המושל החמישי של המושבה, מכלן מקוורי. בשנותיה הראשונות של אוניברסיטת מקווארי למדו בה כמה מאות סטודנטים בלבד, אך היא גדלה באופן משמעותי במהלך שנות ה-70 וה-80.
מבנה
האוניברסיטה כוללת כיום 35 מחלקות בחמש פקולטות:
תקנות המגורשים
ירושה
אם מת האב או האם חולקים את הנכסים, מחצית לאב או האם ומחצית יחלקו הבנים והבנות הרווקות, כל אחד חלק שווה (ה'רנ"ד).
תקנה זו, אשר בסיסה עבר במסורת מתקופת הראשונים בקסטיליה, זכתה להתעניינות מיוחדת על ידי שמחה אסף, ועל הרבנים הראשיים לישראל: הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שאף התכתב בנושא עם חכמי מרוקו, והרב בן ציון מאיר חי עוזיאל. האחרונים ביקשו ליישם את התקנה ברבנות הראשית, אך הדבר לא עלה בידם. כנגד היוזמה הזו יצא רבי אברהם ישעיהו קרליץ בתקיפות רבה.
ממחברי התקנות
{{טורים
נגידים
}}
אוניברסיטת סידני המערבית
אוניברסיטת סידני המערבית (באנגלית: Western Sydney University) היא אוניברסיטה ציבורית אוסטרלית, הממוקמת במערב העיר סידני, במדינת ניו סאות' ויילס, שנוסדה בשנת 1989.
נכון ל-2020, לומדים באוניברסיטה כ-48,000 סטודנטים בכ-5 פקולטות (בנוסף על בית חולים אוניברסיטאי ובית ספר לניהול). אוניברסיטת סידני המערבית מעורבת בארגונים איגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי, ארגון האוניברסיטאות העולמי ואסטרונומי אוסטרליה. מבין אנשי הסגל הבולטים במוסד ניתן למנות את סטיב קין וניב חורש.
בתחילה הוצע לקרוא לאוניברסיטה על שם ראש ממשלת אוסטרליה בן צ'יפלי מן מפלגת הלייבור, אך הצעה זו ירדה מן הפרק על ידי השלטונות הליברליים.
טנזן אישיבאשי
טַנזָן אישיבָּאשי (ביפנית: 石橋 湛山; 25 בספטמבר 1884 – 25 באפריל 1973) היה פוליטיקאי ועיתונאי יפני וראש ממשלת יפן ה-55. בעת היותו ראש הממשלה כיהן גם בתפקיד נשיא המפלגה הליברלית-דמוקרטית, שהחזיקה ברוב בדיאט של יפן. בין השנים 1952 ו-1968 שימש גם נשיא אוניברסיטת רישו.
ביוגרפיה
לקראת פרישתו של הטויאמה ב-1956, ערכה המפלגה הצבעה למינוי נשיא חדש. תחילה נחשב נובוסוקה קישי למועמד המועדף, אך אישיבאשי צירף אליו את קוג'ירו אישיאי, והצליח להיבחר. לאחר פרישתו של הטויאמה התמנה אישיבאשי לראש ממשלת יפן. לאחר שנכנס לתפקיד הכריז שהוא שואף לכונן קשרים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין, הכרזה שהתקבלה בחיוב בקרב האוכלוסייה היפנית. עם זאת, ב-31 בינואר 1957, חודשיים בלבד לאחר כניסתו לתפקיד, לקה אישיבאשי בשבץ מוחי קל, ופרש מכל תפקידיו.
רוני מארה
פטרישיה רוּני מארה (באנגלית: Patricia Rooney Mara; נולדה ב-17 באפריל 1985) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, אחותה הצעירה של השחקנית קייט מארה.
פריצת הדרך בקריירה של מארה הייתה כששיחקה את ליסבת סלאנדר במותחן של פינצ'ר "נערה עם קעקוע דרקון" (2011), שזיכה אותה במועמדות לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב. הקריירה שלה התקדמה עם תפקידים ראשיים במותחן של סטיבן סודרברג "תופעות לוואי" (2013), בסרט הדרמה והמדע-בדיוני של ספייק ג'ונז "היא" (2013), ובדרמה הרומנטית של טוד היינס "קרול" (2015); שלושתם היו הצלחות קריטיות ומסחריות. עבור הסרט "קרול", היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן וקיבלה מועמדות נוספת לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. מאז היא הופיעה בדרמה הביוגרפית "סארו - הדרך הביתה" (2016), בדרמה העל טבעית "סיפור רפאים" (2017), וגילמה את מריה מגדלנה בדרמה התנכ"ית "מריה מגדלנה" (2018) . לאחר הפסקה קצרה, מארה כיכבה במותחן הפסיכולוגי של גיירמו דל טורו "סמטת הסיוטים" (2021) ובדרמה עטורת השבחים "Women Talking" (2022).
ביוגרפיה
פטרישיה רוּני מארה נולדה בעיירה בדפורד, במחוז וסטצ'סטר במדינת ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא אירי-בריטי, גרמני, איטלקי וצרפתי-קנדי. אביה, טימות'י כריסטופר מארה, הוא סגן הנשיא הבכיר לסגל השחקנים של ניו יורק ג'איינטס, ואמה, קת'לין מק'נולטי (לבית רוּני), היא סוכנת נדל"ן במשרה חלקית. משפחתה של אמה הקימה את קבוצת פיטסבורג סטילרס ומשפחת אביה הקימה את קבוצת ניו יורק ג'איינטס. היא השלישית מתוך ארבעה ילדים: יש לה אח גדול, דניאל, אחות גדולה, השחקנית קייט מארה, ואח צעיר, קונור.
סבה וסבתה מצד אביה היו וולינגטון מארה, ואן מארה וולינגטון היה אחד הבעלים של הג'איינטס, אשר בתפקיד זה ירש בנו (דודה של רוני מארה), ג'ון מארה. סבה מצד אמה של מארה, טימותי ג'יימס "טים" רוני, ניהל את מסלול המרוצים Yonkers Raceway & Empire City Casino ביונקרס, ניו יורק מאז 1972. מארה היא נינתם של מייסד ניו יורק ג'איינטס טים מארה ושל ארתור ג'וזף רוני, מייסד פיטסבורג סטילרס. דוד רבא שלה, דניאל מילטון רוני היה יו"ר הסטילרס, שגריר ארצות הברית לשעבר באירלנד והמייסד השותף של ארגון הצדקה The Ireland Funds. בני דודיה, הם הפוליטיקאים טום רוני  ופטריק רוני ג'וניור.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון פוקס ליין ב-2003, מארה טיילה באקוודור, פרו ובוליביה בדרום-אמריקה במשך ארבעה חודשים. לאחר מכן החלה ללמוד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון למשך שנה, ולאחר מכן עברה ללמוד ב"בית ספר האינדיבידואלי גאלטין" שבמסגרת אוניברסיטת ניו יורק שם למדה לתואר ראשון בחוג לפסיכולוגיה ומדיניות סוציאלית וסיימה את לימודיה בהצלחה בשנת 2010.
קריירה
בשנת 2005, ביצעה את הופעת הבכורה שלה בתפקיד קטן בסרט האימה "אגדה עירונית 3", לצד אחותה קייט ששיחקה בתפקיד הראשי. השתתפה לאחר מכן בהופעות אורח בסדרות "שם קוד: המנקה" בתור רבקה המכורה לסמים, "חוק וסדר: מדור מיוחד" ו-"ER".
בשנת 2010 שיחקה בהפקתו המחודשת של מייקל ביי לסרט האימה מהמצליחים ביותר של שנות ה-80 "סיוט ברחוב אלם" בתפקיד ננסי הולברוק המבוסס על דמותה של ננסי תומפסון. בהמשך השנה, היא התפרסמה בדרמה של דייוויד פינצ'ר "הרשת החברתית" בדמותה של אריקה אולברייט שלא יכולה להסתדר עם שאיפותיו של מייסד פייסבוק, מארק צוקרברג (ג'סי אייזנברג), ונפרדת ממנו.
בשנת 2011, לוהקה מארה לתפקיד ליסבת סלאנדר בגרסה האמריקאית של דייוויד פינצ'ר לרומן השוודי "נערה עם קעקוע דרקון". על הופעתה בסרט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ולפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2013 שיחקה בסרטים: "נאהבים מחוץ לחוק", והדרמה הקומית "היא", ובסרט המתח "תופעות לוואי".
בשנת 2015 זכתה מארה בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל קאן על הופעתה בדרמה של טוד היינס "קרול", את הפרס בטקס חלקה מארה עם השחקנית והקולנוענית הצרפתייה עמנואל ברקו. באותה שנה שיחקה גם בסרט "פן" את דמותה של טייגר לילי.
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "סארו - הדרך הביתה" המבוסס על סיפורו האמיתי של סארו ברירלי. בהמשך השנה שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "אונה" של הבמאי האוסטרלי בנדיקט אנדרוס.
בשנת 2017 שיחקה בדרמה הרומנטית של הבמאי טרנס מאליק, "שיר לשיר", לצד נטלי פורטמן וראיין גוסלינג.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הדרמה המבוסס על סיפור מהברית החדשה "מריה מגדלנה" בו גילמה את דמותה הראשית כשליחה של ישו, מרים המגדלית.
חיים אישיים
בשנים 2010–2016 מארה הייתה בזוגיות עם במאי הקולנוע האמריקאי צ'ארלי מקדואל בנם של השחקן האנגלי מלקולם מקדואל ושל השחקנית האמריקאית מרי סטינבורגן. מאז סוף 2016, היא נמצאת בזוגיות עם השחקן האמריקאי-יהודי חואקין פיניקס, אשר כיכב לצדה בסרטים "היא" (2013), "אל דאגה, הוא לא יגיע רחוק ברגל" ו-"מריה מגדלנה" (2018). החל מספטמבר 2017, הם מתגוררים בשכונת הוליווד הילס בלוס אנג'לס עם שני הכלבים שלהם, סודה ואוסקר. ביולי 2019, אושר שהם מאורסים. ב-25 באוגוסט 2020, רוני ילדה את בנם הבכור, שנקרא ריבר לי על שם אחיו המנוח של ארוסה, ריבר פיניקס.
עברה ללוס אנג'לס בתחילת 2007, והתגוררה עם אחותה באופן זמני. החל מינואר 2012, מארה התגוררה בשכונת לוס פליז בלוס אנג'לס.
מארה הכלילה את ג'ינה רולנדס, בין השחקניות שנתנו לה השראה, במיוחד בהופעותיה בסרטים "אישה תחת השפעה" (1974) ו"ליל הבכורה" (1977).
מארה היא טבעונית.
הרודף הנעלם
הרודף הנעלם היא משרה בקהילות היהודיות שתפקיד הנושא בה להגן על הקהילה על ידי חיסולים של מלשינים וכל דבר שיכול להזיק לקהילה. פעילות מחזיק המשרה הייתה נסתרת ואף אדם לא ידע מי הוא. בתנועת ההתנגדות לחסידות השתמשו ברודף הנעלם כדי לצמצם את השפעת החסידים.
היסטוריה
עדויות לרודף הנעלם נמצאות בשלוש קהילות: וילנה, מינסק וסלונים, כאשר בכל אחת מהם ניתנה פרשנות שונה לתפקיד זה.
מוטי זלקין טען שתפקיד זה היה פעיל גם ב-1836 ואף חוסל אדם אשר עסק במלשינות נגד הקהילה היהודית.
מינסק
יאקוב בראפמן בספרו על קהילת מינסק הדפיס תעודה מב' באייר תקס"א בה מפורטים ההרשאות של הרודף הנעלם. שרשבסקי תקף את ספרו של ברפמאן וטען שהתעודות בספר מזויפות, בין טענותיו על הספר טען שאין כזה מושג רודף נעלם, יצחק לויטץ השיב על דבריו והראה שהרודף היה קיים ומהימנותן של התעודות בספרו של ברפמאן לא מוטל בספק.
ישראל קלויזנר תרגם את התעודות, ויהושע מונדשיין הדפיסם בכתב העת כרם חב"ד, בין ההרשאות שניתנו לרודף היו, הוצאת הסרבן מהקהילה, למנוע עלייה לתורה ושאר מצוות, למנוע אפשרות השכרה, למנוע מאשתו ללכת למקוה, להטיל איסור לקנות ממנו מלאכה, להפר תנאים שנעשו איתו, לשכור עדי שקר שעשה עבירות ולהענישו.
וילנה
במות הגאון מווילנא בחול המועד סוכות פסקו כל חגיגות החג, (י"ט בתשרי ה'תקנ"ח) לפי השמועות שנפוצו בין המתנגדים, החסידים לא הפסיקו את חגיגות החג ואף חגגו את מותו של הגר"א, הדבר העלה את זעמם של הליטאים וביום זה התקיימה אספה של עשרה מאנשי הקהילה (רח"ש), והם הקימו את מוסד הרודף הנעלם, תפקידו של הרודף הנעלם היה למצוא חסידים או אנשים שתמכו וסייעו להם, כשמצא אחד כזה פנה לבית הדין והם קיבלו את דבריו ללא עוררים, על האדם שנתפס היה מוטל חרם והוא הוכרז כגוי לכל דבר, לא ניתן לו מקום מגורים, לא ניתן לו משרה ותפקיד, פיתו נעשה כדין פת עכו"ם, ועוד.
התקנה הוכרזה בהושענא רבא בבית הכנסת בנוכחות כל הקהל, בתקיעות שופר, ובכיבוי נרות.
הרב שניאור זלמן מלאדי השתמש בקיומו של תפקיד זה בכדי לבקר את מתנגדי החסידות.
סלונים
בסלונים התפקיד היה אחר לגמרי, בקהילה היו מספר מנויים שתפקידם היה לנהל את ענייני הקהילה, בשל החשש למעילות כספיות מינו אדם שהיה תפקידו לפקח על כל המנויים, המינוי לתפקיד נעשה על ידי גורל ורק הזוכה בתפקיד ידע שזכה בתפקיד.
רוברט הורביץ
רוברט הורביץ (באנגלית: Howard Robert Horvitz, נולד ב-8 במאי 1947) הוא ביולוג יהודי אמריקאי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2002, יחד עם סידני ברנר וג'ון סלסטון.
קורות חיים
הורביץ נולד בשיקגו, אילינוי, להורים יהודים צאצאי מהגרים יהודים ממזרח אירופה. סבו מצד אימו, דוד סביצקי, נולד באוסטר, ליד קייב, רוסיה (כיום אוקראינה), בן שני מתוך עשרה ילדים. הסב היגר לשיקגו ב-1904, בהיותו בן 25, שינה את שם משפחתו לסביט ועבד כחנווני ויצרן בגדים. סבתו של הורביץ מצד אימו, רוז, הגיעה לשיקגו ב-1902, מהעיירה דאביקה, שליד קרקוב, גליציה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית ולימים חלק מפולין. רוב קרוביה שנשארו שם, נרצחו על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה. השניים נישאו ב-1908 ואמו של הורביץ, מרי סביט (סביצקי), נולדה בשיקגו ב-1921, בתם הרביעית והצעירה ביותר.
אוניברסיטת טקסס בדאלאס
היסטוריה
האוניברסיטה נפתחה בשנת 1961 כזרוע פרטית של טקסס אינסטרומנטס והצטרפה לרשת האוניברסיטאות של טקסס בשנת 1969.
רוברט הורביץ
קורות חיים
סבו של הורביץ מצד אביו, סולומון בן מיכאיל גורביץ, נולד למשפחה עשירה יחסית, בעיירה יהודית שנקראה שצ'דרין, ליד מינסק, רוסיה (כיום בלארוס). הוא היגר לארצות הברית עם אשתו הראשונה ב-1904 ועם הגעתו שינו לו פקידי ההגירה את השם, לסם הורביץ. ב-1908 נפטרה אשתו הראשונה והוא נותר אלמן עם שתי בנות. הוא עבד כמגהץ בגדים והשתתף בשביתה הגדולה של 1910, נגד בעלי תעשיית הטקסטיל של שיקגו, שניצלו את עובדיהם בצורה מחפירה. השביתה הגיעה לכדי אלימות של ממש בין המעסיקים לפועליהם בכל רחבי שיקגו וכתוצאה מכך הוכנס הסב לרשימה שחורה ונאלץ להחליף מקצוע. הוא הפך לסוכן ביטוח עבור חברה פולנית ולאחר מכן פתח עסק לניקוי יבש. סיליה (ציפורה) בולוטין, סבתו של הורביץ מצד אביו נולדה בנובגורד - סיובורסק, ליד קייב, רוסיה, כיום אוקראינה. היא השתתפה במהפכת 1905, נאסרה על ידי המשטרה החשאית של הצאר, האוכרנה, הוזהרה שתוצא להורג אם תיתפש שוב וברחה מרוסיה לארצות הברית. ב-1909 היא נישאה לסם הורביץ, גידלה את שתי בנותיו ונולדו להם עוד ארבעה ילדים, שהצעיר בהם היה אוסקר, אביו של הורביץ, שנולד ב-1918.
אוסקר הורביץ ומרי סביט, הוריו של הורביץ נפגשו בשיקגו, ונישאו ב-1942. במהלך המלחמה היו שניהם עובדי מדינה, האב כרואה חשבון והאם במוסד לביטוח לאומי. כשנתיים לאחר המלחמה, עבר האב לשוק הפרטי, נעשה עם השנים סמנכ"ל בחברת הובלה, ואף חיבר ספר הדרכה לחקלאים בנוגע למס הכנסה. הוא נפטר ב-1989 ממחלת ALS. האם החלה ב-1948 לעבוד כמורה, למדה וקיבלה תואר שני והפכה בהמשך ליועצת בבתי ספר יסודיים עד פרישתה ב-1988. במשך שנים רבות היא הייתה פעילה מאוד במסגרת המועצה הלאומית של נשים יהודיות.
הורביץ היה בנם הבכור ונולדה להם גם בת, שלוש שנים צעירה ממנו, קרול, כיום נאט, שהייתה בהמשך אף היא לדוקטור ולמרצה לביולוגיה באוניברסיטת מיאמי.
לימודים
ב-1960, כשהורביץ היה בן 13 עברה המשפחה משיקגו לסקוקי הסמוכה, משום שבתי הספר שם היו ברמה גבוהה יותר מאשר בשיקגו. בכיתה ט' הוא זכה בפרס בגין פרויקט מדעי שהכין, והשתתף לראשונה בתערוכה מדעית של מדינת אילינוי. לאחר מכן היה עוזר עורך עיתון בית ספרו וערך מגזין משל עצמו, אשר הרוויח כספים ממכירת פרסומות, בנוסף לעיסוקו בשורת עבודות צדדיות אחרות.
בגיל 17 התקבל הורביץ ל-MIT. בתקופת לימודיו שם לתואר ראשון הוא היה עורך עיתון הסטודנטים ונבחר כיו"ר אגודת הסטודנטים, בנוסף לחברותו בארגון הסטודנטים היהודי - "אלפא אפסילון פאי". הוא סיים ב-1968 עם תואר ראשון כפול, במתמטיקה ובכלכלה. עם זאת, לפחות בשנה האחרונה הוא התחיל ללמוד גם מספר קורסים בביולוגיה, אשר מהר מאוד הפכה למקצוע המועדף עליו. באחד הקורסים הללו הוא גם פגש את פטרישיה פוסטר, שהפכה כעבור שנתיים לבת זוגו עד 1983.