cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טלביה
במלחמת העצמאות
בניגוד לשכונות ערביות אחרות שננטשו מתושביהן, בטלביה נעשה מאמץ למנוע ביזה של הרכוש הרב שהותירו אחריהם התושבים הנמלטים. תושב השכונה ראובן מס הופקד על האחריות לרכוש הנטוש. הבתים אוכלסו בתושבים יהודים שנאלצו לפנות את בתיהם בשכונות אחרות, ועל פי ההנחיות רוכז המיטלטלין של בעלי הבתים המקוריים באחד מחדרי כל בית. אולם, סיום המלחמה מצא את מרבית תושבי טלביה המקוריים מחוץ לגבולות המדינה כפי שנקבעו, וללא אפשרות לחזור אל רכושם. על פי עדויות תושבים יהודים שאכלסו את הבתים, כעבור שנים אחדות נתעורר צורך בחדרים נוספים כדי להפחית את הצפיפות וליישב עולים, ופקידי ממשל פינו את הריהוט והחפצים שבהם למחסנים.
התפתחות השכונה לאחר קום המדינה
בתים רבים שננטשו בידי תושבים ערביים נתפסו על ידי משפחות יהודיות שחילקו את השטחים הקיימים ליחידות מגורים קטנות יותר. עם השנים הרחיבו הדיירים את שטח דירתם על ידי רכישת שטחים שהתפנו וצירופם מחדש. נוסף לזאת, החל שיפוץ דירות כללי בהתאם לסגנון הבנייה המתחדש והמקובל באותה תקופה. בהדרגה, שבה טלביה להיות שכונה בורגנית של בעלי מקצועות חופשיים, אקדמאים ואנשי ממשל, כפי שהיה אופייה בימי המנדט.
בראשית שנות השישים החלו קבלנים לרכוש זכויות על גגות חלק מבתי השכונה על מנת להוסיף להם קומות. בשל חוסר המודעות שהיה אז בנושאי שימור אתרים, תוכננו ונבנו תוספות ללא כל התייחסות לבניין המקורי. בשל מחסור באבן שהיה בשנות השישים נבנו תוספות רבות מחומרים זולים ובאיכות ירודה שלא הייתה מתואמת עם איכות הבניין המקורי. באמצע שנות השמונים נכנסה לתוקף התוכנית לשימור שכונת טלביה שהנחתה כללים ברורים בכל הנוגע לבניית תוספות. תוכנית זו סייעה בשיפור המודעות לבניין המקורי הערבי ולשימורו.
בשנות השישים נרכשו על ידי קבלנים ויזמים כמה מגרשים ריקים בטלביה. שטחים אלה השתרעו בין רחוב פינסקר לרחוב דובנוב של היום. מאז נבנו באזור זה וילות פרטיות. הראשונה והמפוארת ביותר היא וילה שרובר של גיטה ומיילס שרובר, שנבנתה כבר בשנות החמישים. שטח נוסף פנוי היה בין הרחובות שופן וז'בוטינסקי. בשטח זה נבנו מכון ון ליר והאקדמיה הלאומית למדעים בשנות החמישים; משכן הנשיא ב-1971, תיאטרון ירושלים והמוזיאון לאמנות האסלאם ב-1975, ובניין לשכת עורכי הדין ובית הכנסת מעלות נבנו ב-1985.
עד לראשית שנות השבעים נמצאה בשטח שליד רחוב יצחק אלחנן (מתחם עומריה) חורשת זיתים, שבמרכזה בית הספר "בית הילד" (כיום בית הספר לאומנויות). התכנון היה לבנות במתחם זה שמונה מגדלי מגורים ושני בתי מלון רבי-קומות. מאבק ציבורי הכניע את התוכנית, ולבסוף נבנה במקום בית מלון אחד, מלון לרום (כיום מלון ענבל), שתוכנן על ידי האדריכל יעקב רכטר ונחנך ב-1983. ממזרח לו הוקם גן פעמון הדרור.
בטלביה ניתן למצוא מבנים ממלכתיים רבים ודירות שרד רבות. בהם משכן נשיאי ישראל ("בית הנשיא"), מעונו הרשמי של ראש הממשלה, וכן מוסדות תרבות: האקדמיה הלאומית למדעים, מכון ון ליר, תיאטרון ירושלים והמוזיאון לאמנות האסלאם; המכון הישראלי לדמוקרטיה, יד הרב נסים ולשכת עורכי הדין. בין שנת 1948 לשנת 1999 שימש בניין מסדר הקפוצ'ין שבשכונה כבית חולים לחולי נפש, מטעם קופת החולים הכללית.
בראשית שנות החמישים יועדו כמה דירות בשכונה כדירות לשרי הממשלה. גולדה מאיר, קדיש לוז ומרדכי נמיר התגוררו בתקופות שונות בדירה קטנה בקומה העליונה של וילה הארון א-ראשיד ברחוב מרכוס. בשכונה התגוררו לזמן מסוים משה שרת כשר החוץ וזלמן שזר כשר החינוך והתרבות. בית אלפרד אגיון שימש עד שנת 1974 כמעונם הרשמי של שרי החוץ, אך החל משנה זו הפך למעונו הרשמי של ראש הממשלה, כאשר יצחק רבין היה הראשון שגר בבית זה כראש ממשלה.
בשנות השישים רכשה הממשלה דירות שרד נוספות. ברחוב ז'בוטינסקי התגוררו בזמנים שונים שר המשפטים פנחס רוזן, יו"ר הכנסת קדיש לוז והראשון לציון, הרב עובדיה יוסף. דירה נוספת ברחוב ז'בוטינסקי שימשה במשך שנים דירת יו"ר הכנסת וכן התגורר בה הנשיא לשעבר יצחק נבון.
בשכונה התגוררו רבים מחברי הסגל האקדמי של האוניברסיטה העברית, הנוירוכירורג פרופ' אהרון בלר, וכן סופרים כגון יעקב יהושע, חיים הזז וחיים גורי.
החל משנות השמונים חל שינוי באוכלוסיית השכונה. חלק מן הפרופסורים שעברו לטלביה בשנות החמישים הלכו לעולמם או עברו דירה, ובתים רבים נקנו על ידי משפחות אמידות, רובן דתיות או מסורתיות, של עולים מצרפת, מאנגליה או מארצות הברית. בעקבות כך עלו מחירי הנדל"ן בטלביה והם מהגבוהים בישראל. מסיבה זו קיימת ביקורת ציבורית על הימצאות מוסדות ממשלה בשכונה וניסיונות לסגור או להעתיק את המוסדות.
יד ענוגה (מיצב)
"יד ענוגה" (1975–1978) הוא מיצב מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
העבודה הוצגה לראשונה בתערוכה קבוצתית גדולה בשם "אמן - חברה - אמן" שהתקיימה במוזיאון תל אביב לאמנות. התצוגה במוזיאון כללה הגדלה של כתבה עיתונאית - "סיפורו של יוסף זיאד כפי שסופר לד"ר לרוי פריזן", שפורסמה ב-1 במאי 1976 בעיתון "הארץ", המתארת התעללות והשפלה שעבר יוסף זיאד, פלסטיני מחברון, בידי חיילי צה"ל. לצד הכתבה הונח שולחן ועליו רשמקול ובו קלטת שבה שר גרשוני את שירו של זלמן שניאור "יד ענוגה". ההקלטה שודרה אחת לשעה בעזרת רמקול אשר הונח על גגו של המוזיאון.
לתצוגת העבודה במוזיאון קדמה שורה של עבודות הכנה אשר הוצגו באירועים שונים. כבר בשנת 1971 יצר גרשוני רישום שבו מופיע שם השיר על גבי דף מפנקס, כחלק מסדרה של עבודות העוסקות בזיכרון האישי של האמן. בשנת 1975 הושמעה הקלטת השיר מראש גג מוזיאון ישראל בירושלים בתערוכה "סדנה פתוחה", ובשנה שלאחר מכן בבית האמנים בתל אביב.
השיר "יד ענוגה", שהתפרסם בפי הזמר יוסף שפינדל בשנות השלושים של המאה ה-20, שילב שיר אהבה נוגה עם מנגינה בדווית, באופן הדומה לשירים רבים מאותה תקופה. השיר זכה לביצוע מחודש בשנות החמישים בידי אילקה רווה במועדון החמאם ביפו.
בקטלוג התערוכה הסביר גרשוני את בחירתו בשיר כנובעת ממניעים פוליטיים ורגשיים כאחד:
העבודה "יד ענוגה" שוחזרה על ידי האוצרת וחוקרת האומנות, אירית סגולי, לתצוגה בגלריה של בית הספר לאמנות "המדרשה" ברחוב דיזנגוף בתל אביב ומוצגת בתצוגת קבע שם. בשנת 2008 הוצגה העבודה גם בתערוכה "גופי עצמי: שנות השבעים באמנות ישראל" במוזיאון תל אביב לאמנות.
ראם (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
מקומות:
ראו גם
}}
קודייראת א-צאנע
קודייראת א-צאנע הוא שבט בדואי בנגב, שהוכר על ידי מדינת ישראל כיישוב ושמו קודייראת א-צאנע (שבט). ליישוב עדיין אין מעמד מוניציפלי.
מארק ואן בומל
מארק פטר חרטודה אנדראס ואן בומל (בהולנדית: Mark Peter Gertuda Andreas van Bommel; נולד ב-22 באפריל 1977 במאסברחט שבהולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי ומאמן כדורגל המאמן את רויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית. כשחקן שיחק בין השאר בעמדת הקשר בפ.ס.וו. איינדהובן ובנבחרת הולנד, בה שימש קפטן.
קריירת מועדונים
ואן בומל החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון מקומי, לפני שחתם על חוזה מקצועי בפורטונה סיטארד מליגת העל ההולנדית ב-1992. הוא שיחק במועדון שבע עונות והיה לאחד משחקניה הבולטים. ואן בומל שיחק במדיה ב-153 משחקי ליגה וכבש 13 פעמים. ב-1999 עבר לאחת הקבוצות המובילות בהולנד, פ.ס.וו. איינדהובן. כבר בעונתו הראשונה זכו ואן בומל והקבוצה באליפות הולנד. בסך הכול זכה בארבע אליפויות ובשני מגני יוהאן קרויף (הסופר קאפ ההולנדי). הוא הוכתר כשחקן ההולנדי של השנה פעמיים, ב-2001 וב-2005. בעונת 2004/05 עזר לאיינדהובן להגיע לחצי גמר ליגת האלופות.
בתום העונה, עונת 2004/05, עבר לאלופת ספרד, ברצלונה. הוא שיחק בקבוצה במשך שנה בודדת. בשנה זו זכה עם הקבוצה בדאבל - אליפות הליגה הספרדית וליגת האלופות. ואן בומל הבקיע שני שערי ליגה ב-24 משחקים במדי ברצלונה.
ב-2006 החתים מנהל באיירן מינכן אולי האנס את ואן בומל בקבוצה. באיירן שילמה לברצלונה 7.7 מיליון דולר בעבור העברת השחקן אליה. ואן בומל היה לשחקן קבע בקבוצה הגרמנית, הופיע בשלושים משחקי ליגה בעונתו הראשונה והבקיע שישה שערים. בעונה הבאה, עזר לה לזכות בדאבל מקומי - אליפות הבונדסליגה והגביע הגרמני. עם פרישתו של אוליבר קאן ב-2008, התמנה לקפטן הקבוצה. הוא הקפטן הלא-גרמני הראשון בקבוצה.
ב-25 בינואר 2011 עזב ואן בומל את באיירן מינכן בשביל להצטרף למועדון הפאר האיטלקי, מילאן. בסיום עונת 2012 סירב להאריך את חוזהו בקבוצה והפך לשחקן חופשי.
ב-29 באפריל 2012 חתם ואן בומל על חוזה לשנה אחת בפ.ס.וו. איינדהובן.
ב-12 במאי 2013 הודיע ואן בומל על פרישה ממשחק פעיל.
נבחרת
ואן בומל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד בניצחונה על נבחרת קפריסין 4-0 באוקטובר 2000. הוא השתתף במוקדמות מונדיאל 2002 אך נבחרתו לא הצליחה להעפיל אליו. את יורו 2004 הוא החמיץ עקב פציעה (אף על פי שעזר לנבחרתו להעפיל אליו), ובמוקדמות מונדיאל 2006 המאמן לואי ואן חאל ניפה אותו מהסגל. לאחר לחץ של התקשורת ושל אוהדי הנבחרת להשיבו, נכלל ואן בומל בסגל לטורניר. הוא שיחק בשני משחקים בשלב הבתים ובשמינית הגמר מול נבחרת פורטוגל, שניצחה את הולנד לאחר משחק אלים ורווי עבירות. גם לאחר המונדיאל בחר לואי ואן חאל לא להשתמש בוואן בומל במשחקים השונים, והוא לא זימן אותו ליורו 2008. בתום הטורניר הוחלף המאמן, וואן בומל שב לסגל, ואף הבקיע שער ניצחון לרשתה של נבחרת נורווגיה במשחק ידידות באותה שנה.
ב-20 ביוני 2012 הודיע ואן בומל על פרישה מנבחרת הולנד, וזאת לאחר שהאחרונה סיימה את דרכה ביורו 2012.
קריירת אימון
במהלך מונדיאל 2018 שימש ואן בומל כעוזרו של בארט ואן מרוויק בנבחרת אוסטרליה.
ביוני 2018 הודיעה פ.ס.וו. איינדהובן שואן בומל מונה למאמן הקבוצה. ב-16 בדצמבר 2019, לאחר רצף של תוצאות רעות, ורק שני ניצחונות ב-12 המשחקים האחרונים, פוטר ואן בומל מאימון הקבוצה.
ב-2 ביוני 2021, חתם לשנתיים כמאמן וולפסבורג מהבונדסליגה. ב-24 באוקטובר פוטר מתפקידו.
ב-26 במאי 2022 מונה למאמנה של רויאל אנטוורפן מהליגה הבלגית. בסיום העונה זכה עמה באליפות ובגביע. הייתה זו אליפות ראשונה של המועדון מזה 66 שנה. ביולי באותה שנה זכה גם בסופר קאפ הבלגי לאחר ניצחון על מכלן בדו קרב פנדלים.
אישיים
כדורגלן השנה בהולנד (2): 01–2000, 2004-05
כמאמן
רויאל אנטוורפן
1945 במדע
מתמטיקה
פיתוח תורת הקטגוריות על ידי סמואל איילנברג (Samuel Eilenberg) וסאונדרס מקליין (Saunders MacLane)
התנגשות של אלופים (WWE)
"התנגשות של אלופים" (באנגלית: Clash of Champions) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות, ה-WWE, ששודר אחת לשנה בערוץ של ה-WWE Network. האירוע התקיים לראשונה בשנת 2016, והיה בלעדי למותג Raw, כשהחליף את האירוע "לילה של אלופים" כאירוע של חודש ספטמבר. למרות זאת, בשנת 2017 האירוע הוזז לחודש דצמבר והפך להיות בלעדי למותג סמאקדאון. בשנת 2018 דווח שהאירוע יהיה בשיתוף של שני המותגים, אך מאוחר יותר הוחלט שהאירוע יבוטל; במקום אירוע זה, אירוע ה-TLC: שולחנות, סולמות וכיסאות הוזז למתכונת חודש דצמבר.
קרובות
הסדרה המגוללת את סיפורן של ארבע אחיות ממוצא איטלקי, אשר גדלו בברוקלין ומתגוררות במנהטן.
הסדרה שודרה במשך עונה אחת ולאחר מיזוג הרשת WB לתוך CW בחרה הרשת לא להמשיך את הפקתה.
סוזאן ואלאדון
סוזאן ואלאדון (בצרפתית: Suzanne Valadon; 23 בספטמבר 1865 – 7 באפריל 1938) הייתה ציירת צרפתייה. נולדה בתור מארי-קלמנטין ואלאדון בבסינס-סור-גרטמפ (Bessines-sur-Gartempe) שבויין עילית, צרפת. ב-1894 ואלאדון הייתה לציירת האישה הראשונה שהציגה בסלון Société Nationale des Beaux-Arts ברובע מונמארטר. הייתה גם אימו של הצייר מוריס אוטריו. הנושא המרכזי בציוריה הוא פורטרטים נשיים, עירום נשי, טבע דומם ונופים. מעולם לא למדה באקדמיה, ואיננה מזוהה עם זרם או מסורת אמנותית ספציפית.
ביוגרפיה
ואלאדון חיה בעוני עם אמה, שהייתה כובסת ומעולם לא נישאה. מעולם לא ידעה מי היה אביה. למדה עד גיל 11 בבית ספר יסודי, ונחשבה לעצמאית ומרדנית. ב-1883, כשהייתה בת 18, ילדה את בנה מוריס. אמה טיפלה במוריס הצעיר, בשעה שוואלאדון עבדה כמודל לציירים. ידידה של ואלאדון, מיגל אוטרילו, חתם מאוחר יותר על מסמכים שהכירו במוריס כבנו, על אף שזהות אביו האמיתית אינה ברורה. ואלאדון הרחיבה את הידע האמנותי שלה באמצעות קריאה בספריו של אנרי דה טולוז-לוטרק, ולמדה מצפייה בעבודת האמנים אשר ציירו אותה בשעה שדגמנה.
ב-1893 קיימה ואלאדון רומן קצר עם המלחין אריק סאטי, ועברה להתגורר בחדר סמוך לחדרו, אך לאחר שישה חודשים החליטה לעזוב אותו. בהמשך נישאה לבנקאי והברוקר פול מוזיס (Paul Mousis) ב-1895, עימו חייתה אורח חיים בורגני בדירה בפרברי פריז משך 23 שנים. ב-1909 ניהלה ואלאדון רומן עם הצייר בן ה-23 אנדרה אוטר (André Utter), שהיה חבר של בנה. רומן זה הוביל לפירוק נישואיה ב-1913. היא נישאה לאוטר ב-1914, והוא החל לנהל את הקריירה האמנותית שלה, ואת זו של בנה. ואלאדון ואוטר הציגו את יצירותיהם יחד באופן קבוע, עד שהתגרשו ב-1934.
בעיני בני דורה היא נחשבה לאישה ממוקדת מטרה, אמביציונית, מרדנית, נחושה, בעלת ביטחון עצמי ותשוקה.
קריירה
ואלאדון החלה לעבוד בגיל 11 במגוון עבודות ובכללן חנות כובעים, מפעל המייצר זרי לוויות, ממכר ירקות בשוק, מלצרות ולבסוף בקרקס. בגיל 15 פגשה את הרוזן אנטואן דה לה רושפוקוולד ותאו וגנר, שני ציירים סימבוליסטים שהיו מעורבים בעיצוב תפאורה ואביזרים לקרקס מדרנו. באמצעות קשר זה החלה לעבור בקרקס מולייר כלוליינית, אך לאחר שנה נפלה מהטרפז ובכך נסתיימה קריירת הקרקס שלה. את הקרקס פקדו תכופות אמנים דוגמת אנרי דה טולוז-לוטרק, ססקו, וברת מוריזו ומקובל להניח כי שם החלה מוריזו לצייר את ואלאדון.
כמודל
ואלאדון דיגמנה לראשונה ב-1880, כשהייתה בת 15, ברובע מונמארטר. לאחר מכן דגמנה במשך למעלה מעשור עבור אמנים רבים ומגוונים ובכללם פייר פובי דה שאבאן, תיאופיל שטיינלן, פייר-אוגוסט רנואר, ג'ין ג'קיס הנר ואנרי דה טולוז-לוטרק. היא דגמנה בשם 'מריה', אך לבסוף דבק בה הכינוי 'סוזאן' שהעניק לה טולוז-לוטרק, שהיה גם מאהבה, בעקבות מעשה שושנה והזקנים בספר דניאל משום שהרגיש כי היא מעדיפה לדגמן בפני האמנים הזקנים.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19, התיידדה עם אדגר דגה שהתרשם מרישומיה ומציוריה, עודד אות בעבודתה, ואף רכש כמה מיצירותיה. היא נותרה אחת מידידותיו הקרובות עד יום מותו. ההיסטוריון של האמנות היתר דווקינס סבר כי התנסותה של ואלאדון כמודל הוסיפה לעומק של ציוריה של עירום נשי, שהיה פחות כפוף לאידיאל היופי מאלו של מרבית עמיתיה הציירים הגברים הפוסט אימפרסיוניסטים.
הציור המוכר ביותר בו צוירה ואלאדון כמודל הוא ציורו של רנואר "ריקוד בבוגיבל" מ-1883, באותה שנה בה דגמנה גם עבור הציור 'ריקוד עירוני'. ב-1885 רנואר צייר אותה פעם נוספת בציורו 'נערה אוספת שיערה'. בציור מ-1885, שכותרתו נושאת את שמה, צייר אותה בפרופיל צדדי. ואלאדון נהגה לפקוד גם את הבארים והפאבים בפריז לצד ידידיה הציירים, והייתה לנושא ציור השמן של טולוז-לוטרק 'החמרמרת'
כציירת
מקובל להאמין כי ואלאדון לימדה עצמה לצייר בגיל 9. החל מ-1869 הייתה ואלאדון לציירת 'במשרה מלאה', לאחר נישואיה לבנקאי המצליח מוזיס. ואלאדון ציירה טבע דומם, פרחים ונופים הבולטים בקומפוזיציות חזקות וצבעים מלאי חיים. היא ידוע בעיקר בגין ציורי העירום הנשי שלה, המתארים את הגוף הנשי מנקודת מבט נשית. דבר זה מייחד את ואלאדון כיוון שהיה זה לא מקובל במאה ה-19 שציירת תהפוך את העירום הנשיא למושא מרכזי בציוריה. ואלאדון לא הגבילה עצמה לסגנון ספציפית, אך עם זאת הן הסיימבוליזם והן האסתטיקה הפוסט-אימפרסיוניסטית ניכרת בעבודותיה.
הישגים
הציור המוכר הראשון בחתימתה של ואלאדון שנשמר, הוא דיוקן עצמי מ-1883, מצויר בפחם ופסטל. בין 1883 ל-1893 יצרה בעיקר רישומים. המודלים הראשונים שלה היו קרובי משפחה, בייחוד בנה, אימה ואחייניתה. ציור העירום הנשי הראשון שלה בוצע ב-1892. ב-1895, סוחר האמנות פאול דורנד-רואל הציג קבוצה של 12 תחריטים שיצרה ואלאדון המציגים נשים בשלבים שונים של התאפרות וטיפוח. לאחר מכן החלה להציג באופן קבוע בגלריית ברנהיים ג'ון בפריס. ואלאדון הציגה לראשונה בסלון דה לה נשיונל ב-1894. החל מ-1909 הציגה גם ב-Salon d'Automne, והחל מ-1911 ב-Salon des Independants. בין השנים 1933–1938 הציגה ב'סלון האמניות' (Salon des Femmes Artistes). דגה היה הראשון המוכר כמי שרכש ממנה ציורים, ואף הציג אותה בפני אספנים נוספים בהם דורנד-רואל ואמברויז ולארד. דגה לימד אותה גם את המיומנות של חריטה בחומר-רך.
ואלאדון יצרה לאורך הקריירה שלה כ-300 רישומים ולמעלה מ-450 ציורי שמן. ציוריה מצויים בין היתר באוסף מרכז ז'ורז' פומפידו בפריז, מוזיאון גרנובל ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
סגנון
ואלאדון עבדה בעיקר עם צבעי שמן, עפרונות שמן, פסטלים וגיר אדמדם. היא לא עשתה שימוש בדיו או בצבעי מים, כיוון שהחומר היה נוזלי ומתפשט מדי לטעמה. ציוריה של ואלאדון מציגים צבעים עשירים ועזים, משיכות מכחול פתוחות שפעמים רבות נלווים להם קווים שחורים מובהקים התוחמים ומגדירים את הצורות. היא עשתה שימוש בקווים שחורים כדי להדגיש את מבנה הגוף. היא השתמשה בקווים המודגשים הללו גם כדי להדגיש את משחק האור על קימורי הגוף.
הדיוקנאות העצמיים שלה, הפורטרטים, ציורי העירום, הנוף והטבע הדומם מנותקים מהאפנות והמגמות שאפיינו את האמנות האקדמית של זמנה. הנושאים של ציוריה מתכתבים עם נושאי האנים הגדולים שקדמו לזמנה: נשים מתרחצות, עירום בשכיבה, וסצנות בפנים הבית. עם זאת, ציורי העירום עצמם חורגים הרחק מהנורמות של הז'אנר הגברי על פי רוב. ציוריה מתפרשים בצורה שונה, סותרת לעיתים או מעוררת שאלות על הז'אנר. רבים מתארים תחושה של רגשיות תוססת, הנובעת מציוריה, כתוצאה מההתבוננות הייחודית לה שנוצרה מהיכרותה האינטימית עם הגוף הנשי של מושאיה. בדומה לוואלאדון, גם ברת מוריזו ומרי קאסאט ציירו בעיקר נשים, אך בשל היותן בנות המעמד הבינוני בחברה הצרפתית באותה עת לא יכלו לצייר את הגוף העירום (נשי כגברי). על כל פנים, בניגוד לאמניות האחרות בנות תקופתה, ואלאדון ציירה גם דיוקנאות עצמיים רבים שלה בעירום, לאורך שנות עבודתה. המאוחרים מביניהם מלאים בכנות ומציגים גם את תהליך ההזדקנות של גוף האמנית.
מורשת פמיניסטית
כאחת האמניות הצרפתיות המתועדות ביותר מראשית המאה ה-20, מכלול חייה ויצירתה של ואלאדון עוררה התעניינות רבה בקרב פמיניסטיות והיסטוריוניות, בייחוד תוך מתן דגש על ייחודיותה הנשית. הציור שלה המתנגד לאידיאליזציה ולהסתכלות אקדמית על גוף האישה ועל עירום נשי עוררו עניין בעבודותיה. בניגוד לבת תקופתה מרי קאסאט, ואלאדון לא הגדירה עצמה כפמיניסטית. אף על פי כן נבחנו עבודותיה ואומצו על ידי פמיניסטיות לאורך השנים.
ארגוט
ארגוט (שם מדעי: Claviceps purpurea) הוא מין של פטריות טפילי רעיל, הנראה כעובש הצומח על דגנים (בעיקר שיפון). תזונה מפטריות הארגוט גורמת להרעלת הארגוטיזם המתבטאת בתחושת בעירה, עוויתות בלתי נשלטות בגוף, ולעיתים אף נמקים ומוות.
סם ההזייה LSD מסונתז מארגוט.
היסטוריה
עוד מתקופת העת העתיקה וימי הביניים היו פטריות הארגוט ידועות כמסוכנות וגורמות למחלות. כך לדוגמה בשנת 944 לספירה מתו בצרפת בלבד כ-40,000 איש כתוצאה מאכילת הפטריות או דגנים הנגועים בהם.
במנזרי אירופה הנוצרית של ימי הביניים אשר שימשו גם כבתי חולים, נפוצו סיפורי החלמת חולים שנפגעו כתוצאה מאכילת הפטריות, מאוחר יותר התברר כי סיבת החלמתם היא החלפת לחם השיפון הנגוע אותו אכלו עד הגעתם למנזר, בלחם חיטה אשר היה נגוע הרבה פחות ונפוץ יחסית במנזרים, כך או כך הדבר תרם להעלאת קרן הכנסייה הנוצרית כמחוללת ניסים וישועות.
בשנת 1957 נצפתה בישראל עליה תלולה בהימצאות פטריות הארגוט על דגנים בשדות.
שימושים
הארגוט בשילוב צמחי מרפא נוספים שימש בעת העתיקה להקלת כאבי צירי לידה, קימים גם שימושים מודרניים יותר לפטריות הארגוט ובכללם;
שירי גולן
שירי גולן (נולדה ב-25 באפריל 1969) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
שירי גולן נולדה ברמת גן, בת לזמר דני גולן ולפסלת ואמנית המיצב נחמה גולן. בנעוריה הוריה ואחותה החלו בתהליך חזרה בתשובה, בעוד שהיא המשיכה לקיים אורח חיים חילוני וגילתה עניין בלימודי משחק. למדה בבית הספר התיכון על שם תלמה ילין במגמת תיאטרון. בנעוריה השתתפה בהצגה "אלמנות" במסגרת פסטיבל עכו בשנת 1987. בתקופת התיכון נבחנה לתיאטרון צה"ל, אך לא התקבלה. עם סיום הלימודים התגייסה לצה"ל ושירתה בתפקיד מש"קית קישור.
מיד עם שחרורה החלה ללמוד משחק בבית הספר לאומנות הבמה בית צבי תחת ניהולו של גרי בילו. במהלך לימודיה זכתה במלגת קרן שרת בין השנים 1990–1992 וכן במלגת הצטיינות מטעם הקונסוליה הבריטית. סיימה את לימודיה בשנת 1992 לצד שרה פון שוורצה, נורמן עיסא ושרית וינו-אלעד.
חיים אישיים
נשואה לדני רוטנברג, ואם לארבעה. מתגוררת במושב בני ציון.
אוולין אנגלדר
אוולין אנגלדר (בגרמנית: Evelyn Engleder; נולדה ב-15 בפברואר 1958) היא דוגמנית ושחקנית אוסטרית, מיס אוסטריה לשנת 1974.
ביוגרפיה
ב-1982 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Ohne Ball und ohne Netz", ב-1985 שיחקה בסרט "חום אדום" לצד לינדה בלייר ולינדה קריסטל, ב-1989 השתתפה בסרט הספרדי "La luna negra", ב-1992 שיחקה בפרק של סדרת המשטרה הגרמנית "SOKO München".
מ-1992 ועד 1999 שיחקה באחד התפקידים הראשיים בסדרה "Kaisermühlen Blues" ששודרה ברשת השידור הציבורית של אוסטריה "ORF".
בנוסף למשחק היא הנחתה מספר תוכניות בטלוויזיה, מלבד גרמנית היא דוברת גם צרפתית ואיטלקית.
היא עברה מספר ניתוחים פלסטיים ופרסמה את המרפאה בהן ביצעה את טיפוליה.
Five to One
Five to One (חמישה בשביל אחד) הוא שיר שנכתב ובוצע בידי להקת הדלתות באלבומם השלישי "Waiting For The Sun", אותו הוא מסיים (1968). בניגוד לשירים האחרים באותו אלבום, שנימתם רגועה באופן יחסי, שיר זה עוצמתי הרבה יותר.
משמעות השיר איננה לגמרי ברורה. מילות השיר מזכירות מאבק, ומדברות על יחס של חמישה לאחד. תאוריות שונות קיימות בקשר למשמעות השיר: דור המבוגרים מול דור הצעירים; ילדי הפרחים מול אנשי הצווארון הלבן; שחורים מול לבנים. תאוריה אחרת גורסת כי מדובר על מספר ההרוגים הוייטנאמיים מול מספר ההרוגים האמריקניים במלחמת וייטנאם. ג'ים מוריסון, סולן הלהקה, טען כי השיר אינו פוליטי, ומשום כך כנראה שתאוריה זו אינה נכונה.
ככל הנשמע, היה מוריסון שיכור כלוט בעת הקלטת השיר. לקראת סוף השיר הוא משהק, מאבד את הקצב ומתבלבל במילים. כשביצעה הלהקה את השיר בהופעות חיות, בדרך כלל במחרוזת אחרי השיר Back Door Man, נהג מוריסון להוסיף ביטויים שצונזרו בגרסת האולפן של השיר.
בשנת 2000 השתמש זמר הראפ ג'יי זי בסמפול מהשיר כשהקליט את שירו "Takeover". מרילין מנסון ביצע גרסת כיסוי לשיר באותה שנה.
מבצע קלשון
מבצע קלשון היה מבצע של חטיבת עציוני של ההגנה והאצ"ל, בין 14 ל-18 במאי 1948. פקודת המבצע מורה "לשמור על השטח היהודי של ירושלים ... מפני חדירת כוחות ובמיוחד כוחות ממוכנים ומשוריינים של צבאות ארצות ערב הסדירים".. מעל לכל, מטרת המבצע הייתה להשתלט על השטחים שהיו בשליטת הבריטים עד ל-14 במאי 1948, ושאותם הם עמדו לעזוב בתום המנדט הבריטי למחרת היום.
תיאור המבצע
המבצע כונה 'קלשון' כיוון שתוכנן בשלוש זרועות, ובא לרמוז על "נעיצת שיניים" בשטחי ירושלים אותם מפנים הכוחות הבריטים. במבצע תוכננה השתלטות על שלושה אזורים:
בצפון, תוכנית קלשון צפון: כיבוש שכונת שייח' ג'ראח הערבית, מתחם המושבה האמריקאית, ובנייני בית הספר לשוטרים.
במרכז העיר, תוכנית קלשון מרכז: השתלטות על מתחם "בווינגראד", מנזר נוטרדם, בניין ימק"א ומלון המלך דוד.
בדרום, תוכנית קלשון דרום: תפיסת השכונות טלביה, המושבה הגרמנית, המושבה היוונית, אבו תור, בקעה, תלפיות (כולל שני בסיסי הצבא הבריטי: מחנה אלנבי ואל-עלמיין), תחנת הרכבת ובניין המדפיס הממשלתי. כיבוש העיר העתיקה לא נכלל בתוכנית.
בחצות יום שישי, 14 במאי, הבריטים הכריזו על סיום המשטר הצבאי והאזרחי בירושלים. בבוקר הם פינו את העיר בשתי שיירות, אחת פנתה צפונה לכיוון חיפה והשנייה דרומה לכיוון בית לחם. הבריטים מסרו לכוחות היהודים את לוח הזמנים של הפינוי מראש, וכך ניתן היה מייד אחר כך להוציא את המבצע לפועל.
במהלך מבצע קלשון התרחשו גם מעשי ביזה והשחתת רכוש. ולטר איתן ביקר בבית שנבזז בשכונת בקעה, והעיד כי "כל חדר וחדר בבית הושחת כליל...זו לא הייתה רק שאלה של גניבה פשוטה אלא של הרס מכוון וחסר פשר...".
מרכז
מתחם "הבווינגראד" (מתחם השלטון הבריטי ששכן במגרש הרוסים) נכבש ב-14 במאי ללא קרב בעקבות תיאום מוקדם בין ההגנה לבריטים. תיאום זה כלל שיחת טלפון מהמפקד הצבאי של העיר שהודיע לקצין הקשר של ההגנה על פינוי חייליו, ובירך אותו לשלום. הקרב העיקרי בגזרת מרכז העיר התחולל סביב מנזר נוטרדם, שנכבש בידי כוח לח"י (במחיר ארבעה הרוגים ועשרים פצועים), נתפס מחדש על ידי הלגיון הערבי, ונכבש לבסוף בלילה שבין 19-18 במאי בידי יחידה מגדוד מוריה של חטיבת עציוני.
צפון
במבצע קלשון צפון תוכנן להשתלט על בית-הספר לשוטרים ועל שכונת שייח' ג'ראח כדי ליצור קשר רציף עם הר הצופים. ב-14 במאי 1948 תפסו כוחות האצ"ל את בית הספר לשוטרים שהיה נטוש. אנשי האצ"ל התבססו במבנה בית הספר לשוטרים והתארגנו להגנה. בעיני הלוחמים, תפיסת מחנה צבאי בריטי בידי האצ"ל הייתה סמל לניצחונה של המחתרת העברית על השלטון הבריטי. יחידות האצ"ל יצאו לבית הספר לשוטרים ב-14 במאי בשלושה ראשים; הם הצליחו להיכנס למבנה ולהתבסס בו, ומשם יצאו לכיוון שכונת שייח' ג'ראח, והשתלטו על השכונה בהתקלם בהתנגדות קלה בלבד. באותו לילה עלתה להר הצופים תגבורת, שכללה לוחמים וציוד.
אחרית דבר
השכונות בדרום העיר ובמרכזה נותרו בתום מלחמת העצמאות לידי ישראל. לעומת זאת, עוד במהלך חודש מאי כבש הלגיון הערבי מחדש את השטחים שנתפסו בזרוע הצפונית של ה'קלשון'; שטחים אלה נשארו בידי ממלכת ירדן עד 1967, ושבו ונכבשו על ידי צה"ל בקרבות קשים מאוד במלחמת ששת הימים.
על החירות
על החירות הוא ספר עיון פילוסופי העוסק בשאלות הנוגעות לחירות הפרט, שכתב הפילוסוף האנגלי בן המאה ה-19, ג'ון סטיוארט מיל. מיל כתב את הספר יחד עם אשתו הרייט טיילור מיל, והוציאו לאור בשנת 1859, מספר חודשים לאחר מות אשתו.
"על החירות" עוסק בהגנת היחיד מפני החברה, בין אם זו מאוגדת כמדינה או כקהילה שבה חי היחיד. במילותיו של מיל: הספר הוא על "טבעו וגבולותיו של הכוח שיכולה החברה להפעיל באופן לגיטימי על היחיד". הגנה זו מנומקת במונחים תועלתניים.
הספר ידוע בזכות שני עקרונות חשובים שאותם ניסח מיל, המוכרים כאבני יסוד במחשבה הליברלית, ונראים כיום כמעט כמובנים מאליהם. העיקרון הראשון הוא כי "ביחס לעצמו, ביחס לגופו ונפשו שלו, היחיד הוא ריבון". מיל מביא עיקרון זה כנגד תופעת עריצות הרוב, שבאה לידי ביטוי בכפיית ערכי מוסר וקביעת תקני התנהגות ראויה, ומספקת לחברה כוח בלתי מוגבל כלפי היחיד, המסוגל לפגוע ביחיד באופן קשה. העיקרון השני, "עקרון ההיזק", קובע את התנאים שבהם יהיה לגיטימי מצד החברה או המדינה להתערב בענייניו של הפרט - "(ש)המטרה היחידה אשר למענה אפשר להפעיל כוח בצדק כלפי כל חבר בקהילה מתורבתת בניגוד לרצונו היא כדי למנוע נזק לאחרים. טובתו שלו, הפיזית או המוסרית, אינה הצדקה מספקת". שני עקרונות אלו מקובלים על כל ענפי הליברליזם, וכן על אידאולוגיות פוליטיות קרובות.
הספר הוא ספר משפיע ביותר בחשיבה הפוליטית מאז כתיבתו ועד היום. הרעיונות המופיעים בו ממשיכים להיות נדונים בספרים ובמסות, והוא השפיע על הוגים כברטרנד ראסל וישעיה ברלין. לבד מחשיבותם הגבוהה של הרעיונות המנוסחים בו, הספר כתוב בשפה נגישה לקורא ההדיוט. מהדורות חדשות של הספר מודפסות מעת לעת, והספר תורגם לשפות רבות, ובכללם מספר תרגומים לעברית.
הרקע לכתיבת הספר
ספרו של מיל נכתב על רקע בריטניה של המאה ה-19, שבה חי מיל. המהפכה המהוללת ב-1688, הסירה את איום העריצות של בית סטיוארט, והביאה להקמתה של מונרכיה חוקתית, בעלת מאפיינים דמוקרטים וליברלים, שנראתה בעיני בני הזמן, ובהם דמויות כמונטסקייה, כצורת שלטון אידיאלית. בריטניה של תקופה זו הייתה אימפריה משגשגת, הכוח המניע בעולם, הן מבחינת עוצמתה הצבאית והן מבחינת עוצמתה הכלכלית. מיל פעל בתקופה שבה היה נראה לרבים כי המדינה מתקרבת למבנה הראוי של מוסדות, איזונים ובלמים. המאבק הפוליטי העיקרי בשנים אלו היה על הרחבת זכות הבחירה, עניין שבו מיל, שהיה מאז ומעולם ליברל מוצהר, תמך בכל לב. נראה היה כי גם במישור זה עתידה החשיבה הליברלית התומכת ברפורמה אלקטורלית לנחול ניצחון בסופו של דבר.
המונרכיה הקונסטיטוציונית האנגלית של המאה ה-19 נשענה רבות על עבודתם של הוגים שקדמו למיל. ג'ון לוק, ואלכסיס דה טוקוויל עסקו במבנה האידיאלי של המדינה וביחסי הגומלין שבין רשויותיה. לוק, אבי הליברליזם, ביסס את תורתו בדבר זכויות הפרט המוגנות, על בסיס תאולוגי. אחרים, כג'רמי בנת'ם, ביססו את מבנה המדינה הראוי על עקרונות תורת התועלתנות. בנת'ם היה ידידו הקרוב ומורהו של אביו של מיל, הפילוסוף ג'יימס מיל.
תורתו של מיל הייתה חדשנית, ויוצאת דופן בכך, שבניגוד לרבים מקודמיו, לא סבר כי תיקונים במנגנון החוקתי של המדינה, במבנה הרשויות שלה או במאפיינים מוסדיים אחרים, הם שיבטיחו את זכויות האזרח שעליהן דיבר לוק. מיל ראה סכנה לחירות הפרט בכל מבנה חברתי שהוא, בכל קהילה, גם כאלו המאורגנות כ"מדינה" וגם בקהילות קטנות יותר. מיל בנה את העקרונות שניסח ב"על החירות" על בסיס קודמיו. את רעיון זכויות הפרט המוגנות שאב מלוק, ואת התועלתנות, המצדיקה אותן (בניגוד להצדקה התאולוגית של לוק), שאב מבנת'ם. את שתי התורות, התועלתנות, ותורתו של לוק בדבר ההגנה על זכויות האדם, שיפר ועידן, והתאים לרעיונות המקוריים שלו.
על פי האוטוביוגרפיה של מיל, "על החירות" נהגה לראשונה כמאמר קצר בשנת 1854. בני הזוג מיל פיתחו את הרעיונות, הרחיבו את המאמר, וכתבו אותו מחדש. במקומות רבים כותב מיל כי הספר הוא פרי עבודתה של הארייט טיילור מיל, כשם שהוא פרי עבודתו. הטיוטה הסופית הייתה כמעט מוכנה, כאשר הרייט מיל מתה באופן פתאומי באביניון ב-1858. מיל הצהיר כי לאחר מותה של הרייט לא ערך שינויים נוספים בטקסט, וכי אחד ממעשיו הראשונים לאחר מותה היה פרסום הספר ולהקדשתו לזכרה.
מבוא
מיל פותח את ספרו בדיון על "המאבק בין החירות ובין הסמכות". מיל מתאר את עריצותה של הממשלה, אשר לדעתו יש להגביל אותה באמצעות חירויות האזרח. אם לא יוגבלו סמכויותיה, לממשלה יינתן נשק מסוכן. הוא מחלק את השליטה בסמכות הממשלה לשני מנגנונים: זכויות הכרחיות השייכות לאזרחים, ו"ייסודם של בלמים חוקתיים, שעשו את הסכמתה של הקהילה, או של גוף מסוג כלשהו האמור לייצג את האינטרסים שלה, לתנאי הכרחי לכמה מהפעולות החשובות יותר של הכוח השולט". מיל טוען כי המין האנושי ישמח להישלט "על ידי אדון" רק אם שלטונו יבטיח את נתיניו מפני רודנות. מיל מדבר במונחים של מונרכיה, אך המין האנושי התפתח לכיוון הדמוקרטי, ובו "לא היה חשש שהיא (האומה) תנהג עריצות בעצמה". אך "האנשים המשתמשים בכוח לא תמיד זהים לאנשים שביחס אליהם הוא מופעל". ומעבר לכך, בדמוקרטיה רצון העם הוא רצון הרוב, ואם ברצון הרוב לדכא ולהפלות חלק מסוים מהעם, את המיעוט - יהא זה מיעוט המבוסס על גזע, מגדר, אמונה או כל דבר אחר - ניתן יהיה לעשות זאת על אף מחאותיו של המיעוט. לפעולה זו קורא מיל "עריצות הרוב".
על פי מיל, ישנה רק סיבה אחת לגיטימית להפעלת כוח כלפי יחיד: "המטרה היחידה אשר למענה אפשר להפעיל כוח בצדק כלפי כל חבר בקהילה מתורבתת בניגוד לרצונו, היא כדי למנוע נזק לאחרים.". זוהי הופעתו הראשונה בספר של "עקרון ההיזק". הגורם היחיד המגביל, בראייתו של מיל, צריך להיות נזק בצורה של כפייה מוסרית או פיזית. אם אדם ניזוק באופן זה, ריבונותו העצמית נפגעת, מכיוון שריבונות זו מופעלת אם באמצעות פעולה או באמצעות שיקול דעת. ניתן להתערב בענייני ילדים ואנשים שאינם יכולים לדאוג לענייניהם מעבר לעקרון ההיזק, מכיוון שהם יכולים לגרום נזק בלתי מכוון לעצמם. אין להם, ולא יכולה להיות להם, ריבונות על עצמם. מעבר לכך, מיל מצהיר שניתן להצדיק עריצות כלפי "ברברים", אם התוצאה הסופית היא לטובתם. הברברים טרם הגיעו "לגיל הבגרות", ולפיכך אינם יכולים לשלוט בעצמם. אך מרגע שעם מגיע ליכולת לשלטון עצמי, יש להעניק לו מיד את החירויות. על מנת להדגים נקודה זו מתייחס מיל לקרל הגדול ואכבר הגדול כדוגמאות של עריצים מיטיבים שקידמו את עמיהם הברבריים.
בנקודה זו מחלק מיל את החירות האנושית, חירות היחיד, למרכיביה:
לדעת מיל, חברה שאינה מעניקה לחבריה חירויות אלו, אינה יכולה להקרא חברה חופשית באמת.
על חירות המחשבה והדיון
בפרק זה דן מיל בסיבות להצדקת חירויות פרט מסוימות. הנקודה המרכזית בו היא שאת ההגנה הניתנת בדמוקרטיה לחירות המחשבה והדיון יש להרחיב עד שזו תהיה מוחלטת, ותתייחס לכל מחשבה וכמעט לכל התבטאות. הרוע המיוחד אותו מוצא מיל בהשתקת דעה, אם באמצעות אמצעי כפייה מטעם המדינה או החברה, אינו רק בגרימת נזק לבעלי הדעה המושתקת. השתקת דעה מזיקה לאנושות בכללה, גם לאלו המתנגדים לדעה. מיל בוחן את העניין בצורה תועלתנית ולוגית, ומסיק שאם הדעה המושתקת היא נכונה, הרי שהנזק שנגרם למשתיקיה הוא בכך שהם שוללים מעצמם ומאחרים את האפשרות להחליף טעות באמת. אך גם אם הדעה שגויה, הרי שהאמת יכולה לחיות ולשגשג רק במקום שבו היא מעומתת עם השקר. יתרה מכך, מיל טוען כי לעולם לא ניתן יהיה לדעת איזו היא הדעה השגויה ואיזו היא הדעה האמיתית.
ניתוחו של מיל מעלה ארבע סיבות למתן ההרחבה אותה הוא דורש לחופש הביטוי:
על האינדיבידואליות
לאחר הבחינה התועלתנית של הנימוקים לחירות הביטוי בפרק הקודם, שואל מיל את הקורא האם אכן עולה מכך שאנשים יוכלו לפעול לפי דעותיהם ללא מגבלה, פרט לפעולה המזיקה לאחרים. מיל טוען כאן בשבח האינדיבידואליות, היא יכולתו של האדם לפעול לא לפי הדעה הרווחת אלא לפי טעמו והרגשתו. לטענת מיל רק אינדיבידואליות זו היא המניעה את הקידמה האנושית. מיל טוען שרוב האנשים רואים בפעולה על פי הדעה הרווחת את המקרה הרצוי והשגרתי, ואינם מעניקים לאינדיבידואליות את הערך הראוי לה, אינם רואים אותה כמטרה. מיל טוען שהיכולת ללמוד מהנסיון, לקבוע את מטרותיך בחיים וליישם אותן לפי דעתך היא המבדילה בין האדם ובין החיה, וכי מי שמניח לאחרים לעשות זאת במקומו אינו אלא קוף חקיין. הוא מעלה את פיתוח האופי האינדיבידואלי לכלל מעלה עליונה. הוא מזהה את ההתפתחות האנושית עם האינדיבידואליות. הוא מדבר על תפקידו של היחיד יוצא הדופן, הגאון, המקורי, להראות את הדרך לאחרים. "עצם הדוגמה של אי הליכה בתלם, של סירוב לכרוע ברך בפני המנהג, יש בה שירות מועיל, בדיוק מפני שעריצות הדעות טבעה שהיא עושה חריגה מן הכלל לעניין של גנאי, רצוי, בשביל לקעקע עריצות זו, שאנשים יתנהגו באופן חריג." מיל מביא כדוגמה שלילית את סין, הקופאת על שמריה, בה כל האנשים פועלים לפי אותם כללים ואותם חוקים, ואל מולה את אירופה בעלת המגוון של תווי האופי, של המעמדות, של הלאומים, של התרבויות, שעצם התנסותם במסלולים שונים של התפתחות, הביאה לכך שכל מסלול הביא אל הניסיון המשותף משהו בעל ערך.
על גבולותיה של סמכות החברה על היחיד
בפרק זה חוזר מיל ומפרט את "עקרון ההיזק". הפרק מתחיל בטענה לפיה חובתו של האדם לחברה מתבטאת בשתיים אלו - אי פגיעה באינטרסים או בזכויות של האחר, ומתן ההשתתפות הדרושה בהגנתה ובנייתה של החברה. אם מילא אדם אחר שתי חובות אלו, הרי שלחברה אין כלפיו טענות, ואי הנוחות היחידה אותה עליו להרגיש על התנהגות הפוגעת אך בעצמו ולא באחרים, היא אך התוצאה של השיפוט השלילי שיחושו כלפיו יחידים אחרים, אך לא מעבר לכך. מיל מביא לכך מספר נימוקים וטענות, כאשר "החזק ביותר" לשיטתו הוא שכאשר הציבור מתערב בשאלות של מוסר חברתי, רוב הסיכויים הם שהתערבותו אינה במקום הנכון. מיל נותן כמה וכמה דוגמאות להתערבות שגויה של הציבור בתחומי המוסר, הדת, צריכת האלכוהול ושמירת ימי המנוחה. כן נותן מיל כדוגמה את המורמונים, שמנהג הפוליגמיה שלהם נראה לתושבי אנגליה הוויקטוריאנית כשיא של ברבריות. מיל טוען, שככל שהפוליגמיה נובעת מבחירתן של הנשים עצמן, אין להתערב בכך.
ביחס למוסדות החינוך, מיל טען כי החינוך הפרטי הוא המודל האידיאלי, והסביר שלחינוך ממלכתי יש מקום רק כ'ניסוי' לצד בתי הספר הפרטיים או בחברה השרויה במשבר.
יישומים
מיל כמעט ואינו מתעסק בספר זה עם השאלות, שהעלו קודמיו כמונטסקייה, דה טוקוויל או אף בנת'ם בדבר המבנה הרצוי של המדינה, הפרדת הרשויות, החוקה וכיוצא בזה. דעתו של מיל בעניינים אלו הובעה בפירוט ביצירות אחרות כגון "ממשל של נציגים". בפרק זה הוא מונה מספר קטן של יישומים מעשיים לגישתו, אך אינו נותן תורת מדינה סדורה ומפורטת. המדובר בהעלאת מספר דוגמאות מתחום המוסר והחוק, ודיון בדרך שבה על המדינה או החברה להתייחס אליהן, לאור העקרונות שהועלו בספר. כך עוסק מיל בשאלה עד כמה רשאית המשטרה לחדור לתחומו של הפרט על מנת למנוע פשע. עד כמה ניתן למנוע אדם מלשדל אדם אחר לפעולה הנחשבת פוגענית בעצמו (שהרי לפי מיל בעצם ביצוע הפעולה אין להתערב), כגון זה המקים בית הימורים ציבורי. עד כמה צריכה המדינה למנוע באמצעות מיסוי צעדים הנראים בעיניה שליליים, אך פעולתם פוגעת רק באדם עצמו (כגון צריכת סמים). עד כמה יכולה היא למנוע מאדם להיכנס לחוזה המגביל את חירותו, כגון מכירת עצמו לעבד או מוסד הנישואים. כן בוחן מיל שאלות הנוגעות בחינוך, ושאלות הנוגעות בהתערבות המדינה על מנת לסייע ליחיד, ולא על מנת לפגוע בחירותו.
השפעת הספר
הספר עצמו ממשיך להיות פופולרי ביותר, אם בשל השפה הפשוטה שבה נכתב, או בשל הפופולריות של הרעיונות המובעים בו. מדי מספר שנים יוצאת מהדורה חדשה בשפת המקור, אנגלית. עותק של הספר נמצא תמיד ברשותו של נשיא המפלגה הליברל-דמוקרטית בבריטניה, מפלגה שבאחד מגלגוליה ההיסטוריים היה מיל בין השותפים לייסודה.
הספר מסמן מפנה בחשיבה הליברלית, מן ההוגים הליברליים המוקדמים. ג'ון לוק וממשיכיו בני זמנו, עד לזמנו של מיל, ניסו ליצור דרכים שבהן תתאים פעולת המדינה למבנה שהעלו במחשבתם, על מנת להביא לתוצאה הפוליטית הראויה. את המדינה ראו באופן עקרוני ככלי חיובי, שיש לשפרו, אם בהוספת עקרונות כהצבעה רחבה, או בלמים ואיזונים חוקתיים, ואם באופנים נוספים, ואז תובטחנה החירויות אותן ראו כיקרות. מיל החל לראות במדינה עצמה, ובפעולת החברה על היחיד, כעניין שיש לבחון את הדרכים להגן על היחיד מפניו, גם כאשר מדינה זו מאמצת עקרונות של ייצוג נרחב והפרדת רשויות.
התרגומים לעברית
הספר תורגם לראשונה לעברית בידי אריה (לאון) סימון ויצא בהוצאת מאגנס בשנת 1946. תרגום זה יצא מאז במהדורות רבות, אך כיום שפתו מיושנת וקשה לקריאה. כך, למשל, נקרא מיל במהדורה הראשונה של התרגום "י'ון סטיוארט מיל", והמלכה אליזבת הראשונה נקראת "המלכה אלישבע". כמו כן הושמטו קטעים מסוימים מן המקור. הושמטה ההקדמה, שבה מקדיש מיל את הספר לאשתו, ומספר כי היא שותפתו לכתיבה, וכן קטעים מסוימים בהם עוסק מיל במוסר הנוצרי.
בשנת 2006, עם מלאת מאתיים שנה למיל, יצאו לספר שני תרגומים חדשים ומלאים. האחד, של אהרן אמיר המלווה בראשית דבר של ירון אזרחי יצא בהוצאת שלם, והאחר, תרגומו של עפר קובר המלווה במבוא מאת יהודה מלצר, יצא בהוצאת ספרי עליית הגג והוצאת ידיעות אחרונות. שני התרגומים זכו לשבחים.
עוברת על דת משה ויהודית
עוברת על דת הוא מונח הלכתי המגדיר אשה נשואה שהתנהגותה או הופעתה אינה עולה בקנה אחד עם ההלכות שמכונות "דת משה" או "דת יהודית". המוגדרת ככזו מפסידה את דמי כתובתה.
בספרות ההלכה
על פי ההלכה, אדם שמגרש את אשתו מכיוון שהוא חפץ בכך מכל סיבה שהיא, חייב לתת לה כתובה. אך במקרה בו האשה הייתה אשמה בגירושין באופן מוחלט, והתנהגותה הסוררת גרמה לכך שלבעל יהיה אסור להתגורר עימה על פי הפסוק האומר "ומצא בה ערוות דבר ושלחה מביתה" - במקרה שהאשה אינה נוהגת כראוי בצניעות, או אם היא מכשילה אותו באיסורים, ואסור לו לסמוך עליה במגוון הלכות, כגון נדה ואיסור והיתר. במצב עניינים זה אין הבעל חייב לתת לה את דמי כתובתה, והוא יכול לגרשה בגט ללא כתובה. אופן אחר שעליו דנה המשנה במקום אחר, הוא כאשר האשה חולה גופנית או נפשית ברמה גבוהה (המפורטת במשנה) והסתירה זאת מבעלה לפני נישואיהם (להוציא מומים חיצוניים שיכל לגלות בכוחות עצמו), שגם אז היא הגורם לגירושין והבעל פטור מלתת לה את דמי כתובתה.
נשים אלו, שהבעל חייב לגרשן עקב סיבה הלכתית, נקראות "עוברת על דת". אשה שעברה על דת משה - כלומר עברה על ההלכה; עלולה להכשיל את הבעל באיסורי נדה, מעשר או חלה; או לחלופין עלולה להיות נודרת ואינה מקיימת, ועל פי חכמים בכך גורמת לבניה למות טרם זמנם ("כל הנודר ואינו מקיים בניו מתים") נקראת "עוברת על דת משה", שכן היא עברה על הכתוב בתורה שבכתב שנכתבה על ידי משה רבנו. אשה שעברה על כללי הצניעות שאינם כתובים בתורה בפירוש, כמו: כיסוי ראש באופן אגבי (השערות מכוסות ב"קלתה" סל שהנוהג היה לשאת אותו על הראש וגם היה עשוי בצורה מיוחדת שתתאים לכך), טוויה בשוק שיש בה שתי משמעויות: גילוי הזרועות במקום ציבורי, או שלשול חוט תפירה אדום בין רגליה, מנהג פריצות גויי ידוע (בתקופת המשנה), דיבורי קלות ראש ושחוק עם בחורים זרים, קללות באופן של עזות פנים (מקללת את חמיה בפני בעלה או נכדיו) ודיבורים קולניים בענייני יחסי אישות, באופן הנשמע לשכנים.
בקרב חכמי בבל התקיים דיון האם אשה המורדת על דת משה ויהודית צריכה התראה, או שמא מפסידה את כתובתה ללא התראה. רבי חנינא מסורא הביא ראיה מפורשת מברייתא שבה כתוב שגם נשים אלו אינן מפסידות את כתובתן ללא התראה.
בתלמוד מובא כי למרות שנשים כאלו מפסידות לא רק את כתובותיהן, אלא גם את תוספת הכתובה שהבעל הוסיף על דעת עצמו למרות שחז"ל לא חייבו אותו בכך.
הילה וכסלר
הרב אלחנן-הענליין "הִילֶה" פנחס משה חיים וכסלר (בגרמנית: Heinrich "Hyle" Wechsler; תר"ג, 1843 – כ"ז בסיון תרנ"ד, 1 ביולי 1894) היה רב, מורה לתלמוד ומקובל בפרנקוניה שבבוואריה. בשנת 1881 פורסמה בעילום שמו החוברת "דבר אזהרה לישראל", שבה טען שנגלה לו בחלום כי האנטישמיות העולה תביא השמדה וחורבן חסר תקדים על יהודי אירופה וכי עליהם להקדים ולעלות לארץ ישראל.
ביוגרפיה
הרב וכסלר נולד בשוואבך הסמוכה לנירנברג, בחבל ארץ שהשתמרו בו המסורות של יהודי בוואריה. הוא היה נכדו של מנדל רוזנבאום מצל, והיה ילד חולני וחלוש (השם "חיים" ניתן לו כסגולה לרפואה בזמן שהיה חולה מאוד). הוא הוסיף לסבול ממחלות, בעיקר שחפת, כל ימי חייו. כילד למד בבית הספר היהודי בשוואבך, ואצל דודו, הרב אברהם וכסלר, רבה של שוואבך. משבגר מעט עבר ללמוד בישיבה שהקים סבו מנדל רוזנבאום בעיירה צל על הנהר מיין, ולאחר מכן המשיך במוסד של הרב יצחק דב במברגר בווירצבורג. לימים נסע לישיבת פרשבורג בהונגריה, שם למד שלוש שנים אצל הרב ליבר ואצל הכתב סופר וקיבל היתר הוראה. אחד מחבריו לספסל הלימודים היה בן גילו הרב דוד צבי הופמן (שבהמשך אף נישא לבת דודו צירלה בת הרב יונה רוזנבאום). בגיל עשרים ושלוש נשא הרב וכסלר את קלרה (גערלה) בת דודו אליה רפאל רוזנבאום והתיישב בשוואבך, שם החל לעסוק במסחר ובמקביל שימש כדיין וכמורה לתלמוד במוסד להכשרת מורים יהודים. לבני הזוג נולדו שבעה ילדים. הוא כתב תשובות וניהל התכתבות בנושאי הלכה עם רבים מרבני גרמניה, כולל רש"ר הירש, עזריאל הילדסהיימר, במברגר והופמן. וכסלר השתייך לחוג המקורבים של במברגר.
רבים מקרובי משפחתו ומכריו של הרב וכסלר היו תלמידי תלמידיו של המקובל הפרנקפורטאי שהוחרם באותו הזמן רבי נתן אדלר, והוא עצמו החל להתעניין בנעוריו בקבלה ובמיסטיקה (הגם שלא הייתה לו משנה קבלית סדורה ופועלו בתחום היה מועט ואקלקטי), שהעיסוק בהן נגוז כמעט לגמרי ביהדות גרמניה בעידן האמנציפציה והנאורות. הוא העיד על עצמו שבתחילה נטה לאורח חשיבה רציונליסטי, אך בגיל צעיר השתכנע, לאחר שחווה חלומות וחזיונות שהבחין בתוכם בסדר פנימי ובמשמעות, שניתן להבדיל בין חלומות שווא רגילים לכאלו שצפונים בהם מסרים. הוא תיעד בפירוט כעשרים חלומות שחלם בימי חייו, ובין היתר העיד שפעם ראה את ישו בדמות אור בוהק ואילו הרב וכסלר היה היחיד בכל העולם שסירב לו והיה נכון למות על קידוש השם. בפעמים אחרות, טען שחווה מעין חוויות מגידיות כשחלם שהמשרתת ערבבה בשר וחלב וגילה כי אכן עשתה כן, או שחזה שהמזוזה באחד החדרים נעלמה וראה במציאות שהקלף נגנב.
ב-1873 השתתף בפולמוס שהתעורר כשהרב דוד צבי הופמן חיבר מאמר אודות מר שמואל, תוך שימוש במתודה היסטורית-ביקורתית. הוא ורבנים אחרים, כולל רש"ר הירש, תקפו את הופמן על ההזדקקות לשיטה הזו וראו בכך פגיעה ביסודי האמונה.
ב-1878 חיבר מנשר בשם "לשאלת פולמוס הירש-במברגר", בו הביע את עמדתו בסוגיית פולמוס הפרדת הקהילה בפרנקפורט. הוא תמך בקריאתו של הרב במברגר לאורתודוקסים שאל להם לפרוש, ונימק זאת בטיעונים מיסטיים של אחדות כלל ישראל. לבסוף החליט שלא לפרסם את המסמך, שנתגלה וזוהה רק שנים רבות לאחר מכן. באותה שנה, לאחר שהירש ונאמניו פרשו מהקהילה הכללית, דחה הרב וכסלר את הצעת הרוב האורתודוקסי בפרנקפורט דמיין שנותר בשותפות עם הרפורמים, לבוא ולכהן כרבם (המשרה ניתנה לבסוף לרב מרדכי הורוויץ).
חיבור הקונטרס "דבר אזהרה לישראל"
ב-1873 חווה הרב וכסלר סדרת חלומות אותם פירש כהתגלות של אליהו הנביא, שבא להזהיר אותו מחטאי עם ישראל ולבשר על עונש כבד הצפוי להם ועל קץ הימים המתקרב. הוא לא פרסם את דבר חזיונותיו, ורבקה הורוביץ שיערה שהמתין לאותות נוספים.
ב-1878 הופיעה האנטישמיות לראשונה בגרמניה, כשאדולף שטקר החל לדרוש נגדם בחצר הקיסר. הרב וכסלר ראה באירועים את התגשמות חזיונותיו מ-1873, וחיבר בדצמבר מנשר בגרמנית בשם Ein Wort der Mahnung an Israel um Beherzigung der Judenhetze und merkwürdige darauf bezügliche Träume ("דבר אזהרה לישראל לשים לב להסתה נגד היהודים ועל חלומות ראויים לציון הקשורים בכך").
בחיבור זה הציג את חלומותיו ואת פרשנותו להם. הוא כינה את שנאת הגזע כשנאה ל"אלמנט השמי" (עמוד 4) וכתב כי שנאת ישראל החדשה - "שנאת הגזע" - קשה מקודמתה "שנאת הדת" (עמוד 18) וכי היא תביא לאסון חסר תקדים ולהשמדה.
כמו כן בחיבור זה קרא לאחדות ולהשלמה בין היהודים מכל הזרמים וההשקפות והצהיר שהמוצא היחיד נמסר לו על ידי אליהו הנביא, ועליהם לעלות לארץ ישראל כדי לקיים בה חיי תורה ולעבוד את אדמתה. הוא סבר כי רש"ר הירש, הרב הילדסהיימר, ד"ר הרב מרקוס מאיר להמן וכמה נכבדים אחרים היו צריכים להנהיג את העולים.
רבקה הורוביץ ציינה כי בעוד שקריאות לעזוב את אירופה לארץ ישראל הועלו כבר קודם, הרב וכסלר היה ללא ספק היהודי הראשון שהבחין במאפיינים הגזעיים של האנטישמיות והבדיל בינה לשנאת היהודים הנוצרית המסורתית. בחיבורו הדגיש כי עקב מאפייניה הגזעיים של האנטישמיות אין הפעם אפשרות להינצל באמצעות התנצרות, והאויב נחוש "לכלות את היסוד השמי ולעקרו משורש כליל, לעשות את השמים סדן למקבת עמלק." כך בעת שיהודי גרמניה ביטלו את התופעה או התעלמו ממנה, הוא היה משוכנע שהיא תמיט עליהם חורבן.
הרב וכסלר החל לתור אחר הסכמות מרבנים בטרם פרסם את אזהרתו לציבור הרחב. "דבר אזהרה" ספג התנגדות כמעט מכולם, הן בשל תוכנו המיסטי-אפוקליפטי והן בשל נימתו ההיסטרית לנוכח האנטישמיות, שנתפסה כתופעת שוליים.
מכתב ביקורת חריף במיוחד, שמחברו לא ידוע בוודאות (אך כל החוקרים, ובכללם גרשם שלום ומרדכי ברויאר, סברו שנכתב בידי רש"ר הירש בהסתמך על הסגנון האופייני לו ובהסתמך על התייחסותו באחד ממכתביו ל"עניין מזיק" שהיה קשור לחלומות) שלל את "דבר אזהרה" בראש ובראשונה בשל קביעת הכותב כי מי שטוען לחלומות נבואיים בימים אלה חייב להיות מטורף או רמאי. מתיאס מורגנשטרן הצביע על כך שהירש התנגד גם כללית לגישה של אחדות מיסטית בכלל ישראל ללא שאלה של קיום מצוות, ואולי הונע בין היתר מהזיקה בין "דבר אזהרה" לשאלת פולמוס הפרדת הקהילות. בראשית 1881 שלח הרב וכסלר את בקשת ההסכמה האחרונה שלו לרב שלמה פלסנר. הוא העיד באיגרתו כי סבל פגיעות והשמצות רבות, בייחוד מצד מחבר המכתב הקשה (אותו האשים בלשון הרע), כי הוא חולה ומדוכא, אך גם כי חלם עוד חלומות בהם נאמר לו להוציא לאור את "דבר אזהרה."
לבסוף במאי 1881 פרסם את דבר אזהרה, בשם הבדוי "ישרן מִלּוֹ דְבָר איש וירצבורג". לחיבור זה הוא צירף כמה דברי פולמוס במחאה על היחס המזלזל בחלומות ובמיסטיקה שהיה עד לו.
שנותיו האחרונות
בשנותיו האחרונות כיהן כמחנך במוסד להכשרת מורים יהודיים בעיר הכברג, אם כי לא ירש את תפקיד המנהל שהותיר הרב אלעזר אוטנזוסר. הרב וכסלר נפטר בגיל 51 מסיבוכי מחלת הנשימה שממנה סבל כל ימיו. גרשום שלום החשיב אותו למקובל האחרון שפעל בגרמניה. בנו, הרב שלמה, שעלה לירושלים בשנת 1888, הצטרף לעדה החרדית ונעשה חסיד ברסלב, החשיב את אביו למעין נביא. גם הוא עסק בקבלה.
אוטו פריש
אוטו רוברט פריש (Otto Robert Frisch; 1 באוקטובר 1904 – 22 בספטמבר 1979) היה פיזיקאי בריטי-יהודי יליד אוסטריה, מראשוני החוקרים בפיזיקה גרעינית. יחד עם ליזה מייטנר הוא פיתח את ההסבר התאורטי הראשון לביקוע הגרעיני, טבע את המונח, והראשון שגילה את תוצרי הלוואי של הביקוע. בהמשך, הוא היה הראשון שתכנן, יחד עם הפיזיקאי הבריטי רודולף פיירלס, את המכניזם התאורטי של מנגנון הפיצוץ של פצצה אטומית ב-1940. בשנים 1944–1945 עבד במעבדות לוס אלמוס שבארצות הברית במסגרת פרויקט מנהטן, ולאחר תום מלחמת העולם השנייה חזר לאנגליה, וכיהן כראש המחלקה לפיזיקה גרעינית במוסד לחקר האנרגיה האטומית בהארוול. במקביל לימד בקיימברידג', וקיבל ממנה את התואר היוקרתי "פרופסור ג'קסוניאן לפילוסופיה של הטבע".
ראשית חייו
פריש נולד בווינה ב-1904 למשפחה יהודית, בנם של ג'וסטיניאן פריש, צייר, ושל אוגוסטה מייטנר-פריש, פסנתרנית קונצרטים. הוא היה מוכשר בשני השטחים שבהם עסקו הוריו, אך בעיקר אהב את עיסוקה של דודתו, ליזה מייטנר, בפיזיקה. הוא החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת וינה, וסיים ב-1926 עם עבודה שעשה על השפעת אלקטרונים, שהתגלו באותם ימים, על מלחים.
פיזיקה גרעינית
לאחר מספר שנים שבהן עבד במעבדות זוטרות בגרמניה, קיבל פריש משרה באוניברסיטת המבורג תחת הפיזיקאי שזכה לימים בפרס נובל, אוטו שטרן. כאן ייצר עבודות על עקיפה של אטומים (תוך שימוש במשטחים גבישיים), והוכיח גם כי המומנט המגנטי של פרוטון גדול בהרבה ממה ששיערו עד אז.
עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה ב-1933, גרמה לפריש לעזוב הכול ולעבור ללונדון. באנגליה הצטרף לצוות בקולג' בירקבק שבאוניברסיטת לונדון, ועבד עם הפיזיקאי פטריק בלקט על טכנולוגיית תא ערפל ועל רדיואקטיביות. הוא המשיך בנושאים אלה כשעבד בקופנהגן כחמש שנים עם נילס בוהר, שם התמחה עוד יותר בפיזיקה גרעינית, ובמיוחד בפיזיקת נייטרונים.
ביקוע גרעיני
בחופשת חג המולד בשנת 1938 ביקר פריש אצל דודתו ליזה מייטנר בשוודיה. למייטנר נודע שהפיזיקאים הגרמנים אוטו האן ופריץ שטרסמן גילו בברלין שמהתנגשות של נייטרון עם גרעין אורניום נוצר היסוד בריום כאחד מתוצרי הלוואי של ההתנגשות. האן, במכתב למייטנר, כינה את התגובה החדשה הזו "התפוצצות" של גרעין האורניום. פריש ומייטנר שיערו כי גרעין האורניום התפצל לשניים, הסבירו את התהליך, והעריכו את כמות האנרגיה שהשתחררה בו. פריש גם טבע את המונח "ביקוע" לתיאור התהליך.
הגבלות פוליטיות של השלטון הנאצי אילצו את הצוות של האן ואת הצוות של פריש ומייטנר (שניהם יהודים) לפרסם את מסקנותיהם בנפרד. המאמר של האן תיאר את הניסוי ואת מציאת הבריום שהתקבל כתוצר לוואי. המאמר של פריש ומייטנר הסביר את הפיזיקה העומדת מאחורי התופעה.
פריש שב לקופנהגן, שם הצליח במהירות לבודד את כל תוצרי הביקוע. כפי שסיפר מאוחר יותר פריש עצמו, ג'ורג' פלאצ'ק הציע לו לבצע ניסוי ישיר של ביקוע גרעיני כדי להוכיח את התאוריה שפרסם.
ב-1939 עזב פריש את דנמרק לנסיעה קצרה לברמינגהאם, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה מנע את שובו. כשהמלחמה בראשו, הוציאו הוא והפיזיקאי רודולף פיירלס באוניברסיטת ברמינגהאם את 'תזכיר פריש-פיירלס', שהיה המסמך הראשון שהגדיר תהליך שבאמצעותו ניתן ליצור פיצוץ אטומי.
התהליך שהגדירו משתמש באורניום-235 נקי, שידרוש מסה קריטית קטנה למדי, ושיוכל להגיע ל"שלב קריטי" על ידי שימוש בחומרי נפץ קונבנציונליים שיגרמו לפיצוץ גרעיני חזק מאוד. התזכיר המשיך לנבא את ההשפעות של פיצוץ כזה, מההתפוצצות הראשונית עד התפזרות הנשורת. תזכיר זה היה הבסיס לפרויקט הבריטי "סגסוגות צינור" לבניית נשק אטומי, וגם לפרויקט מנהטן האמריקאי, שבו עבד פריש בהמשך כחלק מהמשלחת הבריטית. פריש ופיירלס עבדו יחד במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת ברמינגהאם בשנים 1939–1940. פריש קיבל במהירות אזרחות בריטית, וב-1943 נסע לארצות הברית.
בפרויקט מנהטן
בשנת 1944, כשעבד במעבדות לוס אלמוס של פרויקט מנהטן, אחת ממשימותיו של פריש כראש קבוצת ההרכבות הקריטיות הייתה לקבוע את הכמות המדויקת של האורניום המועשר שתידרש ליצירת מסה קריטית, שהיא מסת האורניום המינימלית שתבטיח שתגובת השרשרת הגרעינית תישאר פעילה. בניסוי הבדיקה הוא יצר צבר של כמה עשרות פסים של אורניום הידרידי (UH3) באורך של 3 ס"מ כל אחד, ומדד את עליית פעילות הנייטרונים ככל שצבר הפסים התקרב למסה הקריטית. המימן שבפסי האורניום הגדיל את הזמן שנדרש כדי להאיץ את תגובת השרשרת. יום אחד פריש כמעט גרם לתגובה בלתי נשלטת כשנשען על ערימת הפסים, אותה כינה "אספת ליידי גודייבה". גופו החזיר נייטרונים חזרה לערימה. מזווית עינו ראה כי הנורות האדומות, שהבהבו לסירוגין בעת ​​פליטת נייטרונים, "דולקות ברצף וללא הבהוב". הוא הבין מיד מה קרה, ופיזר במהירות את פסי האורניום בידו. מאוחר יותר הוא חישב ומצא שמינון הקרינה שספג היה "לא מזיק", אך אם הוא "היה מהסס עוד שתי שניות לפני פיזור החומר ... המינון היה קטלני". "תוך שתי שניות הוא קיבל, על פי הסטנדרטים הנדיבים של אותה תקופה, מנה מותרת של יום שלם של קרינת נייטרונים".
בדרך זו קבעו ניסוייו את המסה המדויקת של אורניום הדרושה לפצצת "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה.
הוא גם תכנן את הניסוי שכונה "זנב הדרקון" או "גיליוטינה", שבו הוכנס לחור ההזנה גליל אורניום בעל מסה קבועה הגדולה יותר מהמסה הנדרשת, והביא את המסה למעט יותר (0.1%) מהמסה הקריטית למשך שבריר של שנייה. בישיבה לאישור הניסוי, ריצ'רד פיינמן, שהעיר על הסכנה הכרוכה בניסוי, אמר שזה "בדיוק כמו לדגדג בזנבו של דרקון ישן". בפרק זמן של כ-3 אלפיות השנייה, עלתה הטמפרטורה בקצב של 2,000 מעלות צלזיוס לשנייה, ונפלטו מעל 1015 נייטרונים עודפים.
בחזרה לאנגליה
בשנת 1946 חזר פריש לאנגליה לתפקיד ראש המחלקה לפיזיקה גרעינית במוסד לחקר האנרגיה האטומית בהארוול, אף שבילה חלק ניכר משלושים השנים הבאות בהוראה בקיימברידג'. הוא קיבל בקיימברידג' את התואר היוקרתי 'פרופסור ג'קסוניאן לפילוסופיה של הטבע', והיה גם עמית בטריניטי קולג'.
פרישה
פריש פרש מהכס בקיימברידג' בשנת 1972, כנדרש בתקנות האוניברסיטה.
מץ (כדורגל)
מועדון הכדורגל מץ (בצרפתית: Football Club de Metz) הוא מועדון כדורגל צרפתי המשחק בליגת המשנה הצרפתית ומייצג את העיר מץ שבצרפת.
אוטו פריש
פרישה
הוא נפטר ב-22 בספטמבר 1979, וגופתו נשרפה ב-5 באוקטובר במשרפת העיר קיימברידג'. בנו, טוני פריש, הוא גם פיזיקאי.