cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיתוג מנות
ביצוע מיתוג המנות הוא: מנה נוצרת בתהליך הסגמנטציה (Packet segmentation) בשכבה הרביעית של מודל 7 השכבות - שכבת התעבורה של מודל ה-OSI. בשכבה השלישית, שכבת הרשת של מודל ה-OSI, נוספות למנות תגיות הנקראות Header, ובהן מצוינות כתובות המקור וכתובות היעד, בנוסף לפרטים אחרים. כלומר, במנה עצמה מצוין מי השולח שלה ומי היעד שאליו המנה צריכה להגיע.
תקנים עיקריים למימוש מיתוג מנות הם Ethernet ,X.25 ו-Frame relay.
רשת האינטרנט פועלת במיתוג מנות.
רשת מסוג Packet switched
רשתות שפועלות בשיטת מיתוג המנות בנויות בטופולוגית Mesh (טופולוגית אריג). טופולוגית Mesh מספקת דרך אמינה ובטוחה להעברת נתונים, מכיוון שהיא כוללת צמתים רבים אשר מגבים אחד את השני במקרה שאחד הצמתים יוצא מכלל פעולה. ברשת מסוג זה, המסלול שבו יעברו המנות אל היעד שלהן אינו ידוע מראש ואינו מהווה חלק חיוני לשידור המידע, ולכן משתמשים לעיתים קרובות בציור של "ענן" אשר נועד לסמל את העובדה שמסלול המידע אינו ידוע מראש והדרך שבה יגיע המידע ליעד יכול להיות כל אחד מתוך מאות המסלולים אשר נכללים ב"ענן".
ג'ון גריידי
על אף שהיה סוחר יהלומים במקצועו, גריידי נודע בניו יורק ובארצות הברית כולה כדמות חשובה בעולם התחתון במחצית ושלהי המאה ה-19. ג'ון גריידי שוטט לעיתים קרובות ברחובות במעיל מלא חפצי ערך, אל הבין שהוא יכול להרוויח כסף על ידי הנפקת הלוואות לפושעי עילית ומכירת דברי הערך שהביאו לו. הוא הנהיג את כנופיית גריידי, ששלטה בעולם הפשע של אזור ברודוויי. מימן וארגן רבות מהפריצות הגדולות ביותר במאה ה-19. היה מגדולי הסוחרים בסחורה גנובה בתקופתו, מה שהביא אותו ליריבות עם פרדריקה מנדלבאום, מנהיגת פשע ממוצא יהודי-גרמני ששלטה בעולם הפשע של הלוואר איסט סייד.
ווסחוד
ווסחוד (קירילית: Восход) היא מילה בשפה הרוסית שמשמעותה היא "זריחה".
כאילו אין מחר
כאילו אין מחר הוא סרט קולנוע ישראלי להטב"י משנת 2022, שנכתב ובוים על ידי ניצן גלעדי. עלילת הסרט מביאה את קורותיהם של שלושה צעירים, בכיכובם של ישראל אוגלבו, דין מירושניקוב ומורן רוזנבלט, בעקבות פיגוע ירי במצעד הגאווה.
הסרט הוקרן לראשונה ב-27 באוקטובר 2022, כסרט הפתיחה של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה, ועלה לאקרנים ב-29 בדצמבר 2022.
תקציר העלילה
לאחר שפיגוע ירי משבש את תוכניותיהם של גיא, אמן קעקועים, וג'וי, חברתו הטובה וסוחרת סמים, לחגוג במצעד הגאווה, השניים נתקלים בדן, צעיר כריזמטי ומבוהל המחפש בעצמו מקלט. בעוד המצוד אחר היורה נמצא בעיצומו, השלושה שוהים בדירתו של גיא ונשאבים ללילה חסר מעצורים מלא בסקס, סמים ופרנויה – המשיכה בין שני הגברים היא מיידית ופראית, ומעמידה למבחן את יחסיהם של ג'וי וגיא.
דוד לייב זילברשטיין
רבי דוד יהודה לייב זילברשטיין (ה'תק"פ, 1820 - ה'תרמ"ד, 1884) היה רב ופוסק הלכה הונגרי. מחבר ספר ההלכה שבילי דוד על ה"שולחן ערוך".
ביוגרפיה
נולד בבוניהאד לרב אהרן לייפניק וחנה. למד אצל הרב מאיר אייזנשטטר ואצל רבי קופל חריף מוורבוי. לאחר נישואיו עסק כמה שנים במסחר, ואחר כך התמנה כמו"צ באוהלי וגר בה ארבע שנים. אחר כך כיהן כאב"ד זנטה.
ברטראן דה ז'ובנל
ברטראן דה זובנל היה בנם של אנרי דה ז'ובנל ושרה בועז, בתו של תעשיין יהודי. אביו התגרש ב-1912 ונישא לסופרת קולט. בשנת 1919, בהיותו בן 16, ניהל ברטראן רומן עם אמו החורגת, שהייתה אז בשנות הארבעים לחייה. השערורייה קטעה את נישואיה של קולט, אך הרומן נמשך עד 1924. על פי דמותו של דה ז'ובנל נבנתה הדמות הראשית ברומן של קולט, Chéri (צרפתית: "ידיד"). בשנות ה-30 של המאה ה-20 השתתף בכתב העת Cahiers Bleus, ביטאונה של מפלגתו של ז'ורז' ולואה – המפלגה הרפובליקנית הסינדיקליסטית שתמכה בפשיזם. בין 1930 ל-1934 ניהל דה ז'ובנל רומן עם הכתבת הצבאית האמריקאית מרתה גלהורן, אך לא נישא לה משום שאשתו סירבה להתגרש.
דוד לייב זילברשטיין
ביוגרפיה
בשנת 1859, ה'תרי"ט, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, בה השתייך לקהילת כולל אונגרין והיה אחד מדייני בית הדין של הכולל. הוא גם הדפיס בה את ספריו הראשונים. בסביבות 1870 נאלץ לשוב להונגריה וכיהן בה כרב בקרסטור ובטרבש, משרתו האחרונה הייתה ברבנות הקהילה האורתודוקסית בואץ (וייטצען), שם גם עמד בראשות ישיבה. נפטר בי"ד בניסן ה'תרמ"ד, ונקבר בואץ.
ברטראן דה ז'ובנל
בשנת 1936 ראיין דה ז'ובנל את היטלר, וכתב:
בשנת 1941, לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים, פרסם דה ז'ובנל ספר בשם Après la défaite ("לאחר התבוסה"), ובו נימק את ניצחונה של גרמניה בעליונותה של התרבות הפוליטית הנאצית. הספר שימש את התעמולה הנאצית.
דוד לייב זילברשטיין
ביוגרפיה
לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו, הרב ישעיהו זילברשטיין, בעל "מעשי למלך".
ברטראן דה ז'ובנל
אמו של דה ז'ובנל תמכה בלהט בעצמאות צ'כוסלובקיה, וכך החלה הקריירה שלו כמזכיר אישי לאדווארד בנש, ראש הממשלה הראשון של צ'כוסלובקיה. יחד עם פרידריך האייק, ז'אק ריאף ומילטון פרידמן, הוא ייסד את אגודת מון פלרן ב-1947. בשלב מאוחר יותר בחייו ייסד דה ז'ובנל בפריז את פוטוריבל אנטרנסיונל, אגודה שעסקה בעתידנות.
מחלוקת שטרנהל
זאב שטרנהל פרסם ספר בשם Ni droite, ni gauche ("לא ימין ולא שמאל") המאשים את דה ז'ובנל באהדה לפשיזם בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. בעקבות זאת הגיש דה ז'ובנל בשנת 1983 תביעת דיבה כנגד שטרנהל. בית המשפט קיבל במידת מה שניים מתוך תשעת סעיפי התביעה, ואולם שטרנהל לא נדרש לפרסם התנצלות או להסיר פסקאות ממהדורות עתידיות של ספרו.
הפורום המשפטי למען ארץ ישראל הביא גם עניין זה בעתירתו לשלילת פרס ישראל משטרנהל. על כך הגיב בא כוחו של שטרנהל: "אם לא רשעות לשמה, הרי בורות בוודאי יש כאן; לו היו העותרים טורחים לברר מעט אודות פרשיה זו, ספק אם היו נזקקים לה."
הבולים של האי פיטקרן
תושביו של האי הנידח פיטקרן קיבלו שירותי דואר ממגוון של מקורות החל ממחצית המאה ה-19. בשנת 1940 הנפיק דואר פיטקרן את סדרת הבולים הראשונה הנושאת את שם המושבה, ומאז הוא ממשיך בהנפקת בולי דואר המציגים ברובם את טבע האי ואת ההיסטוריה הסוערת שהובילה להתיישבות בו.
שירות הדואר במאה ה-19
במהלך המאה ה-19 משלוח דברי הדואר מן האי פיטקרן לא היה מאורגן, והתבסס במידה רבה על ניצול הזדמנויות. תושבי האי, שלא היו ברשותם בולים, נאלצו לבקש מקברניטי הספינות שעצרו ליד האי שייקחו עימם את המכתבים, ימסרו אותם בבית הדואר המסודר הראשון אליו יגיעו, וירכשו שם בול דואר מתאים שיאפשר את העברת המכתב לתעודתו. מכתבים מוקדמים מן האי פיטקרן הם נדירים ביותר, הן בגלל מיעוט האוכלוסייה באי והן בגלל מיעוט כלי השייט שפקדו את המקום.
המכתב המתועד הראשון נשלח מפיטקרן ביום 17 במרץ 1830 על ידי הקברניט הבריטי שביקר באי כמפקדה של אניית הצי "סרינגפטם" (HMS Seringapatam). המכתב המתועד הראשון שנכתב על ידי תושב האי פיטקרן נשלח בחודש ספטמבר 1844 אל איש הדת האנגליקני ויליאם ארמסטרונג, שישב בעיר ולפראיסו שבצ'ילה וגילה התעניינות בגורלם של תושבי האי. ידוע גם על מספר מכתבים שנשלחו מן המתיישבים בפיטקרן ובין קרובי משפחתם שהיגרו אל האי נורפוק.
את מצב התקשורת באי פיטקרן תיאר תת-אדמירל, מפקד הצי הבריטי באוקיינוס השקט. הוא ביקר באי בחודש ספטמבר 1878 ודיווח כי:
שירות הדואר של המיסיון
ביום 18 באוקטובר 1886 הגיע אל האי פיטקרן מיסיונר בשם, אשר היה איש דת פעיל בכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי. הוא החליט לצאת למסע ימי בהמלצת רופאו, וזאת כאמצעי לחזק את בריאותו הרופפת. ג'ון טיי שהה בפיטקרן כחודש ימים, במהלכו קשר קשרים עם תושבי האי והצליח להמיר את כולם לאמונה הנוצרית של הכנסייה לה השתייך. כאשר חזר טיי לארצות הברית פרסם את תוצאות מסעו אל האי פיטקרן והצליח לשכנע את מוסדות הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי לפתוח בפעילות במושבות המבודדות של האוקיינוס השקט.
בשנת 1890 השלימה הכנסייה את בנייתה של ספינה מיוחדת, לה קראה בשם. הספינה נועדה לאפשר לאנשי הדת של הכנסייה לשמור על קשר רציף עם קהל מאמיניה באיי האוקיינוס השקט. ספינה זו ערכה מספר הפלגות ברחבי האוקיינוס השקט במהלך העשור האחרון של המאה ה-19, וסייעה לאנשי פיטקרן לחזק את הקשר עם העולם החיצון. בשנת 1900 נמכרה הספינה וחדלה מלפעול באוקיינוס השקט.
הסדר הדואר ללא בולים
בשנת 1921, לאחר שנים רבות בהן נאלצו תושבי פיטקרן להיעזר בספינות מזדמנות ולבקש את חסדיו של רב החובל על מנת שיוביל את מכתביהם אל העולם הרחב, החליטו שלטונות בריטניה וניו זילנד להיחלץ לעזרתם של אנשי האי. הם פרסמו נוהל ולפיו התקבלו מכתבים מפיטקרן בבתי הדואר גם ללא בולים. כאשר הגיע המכתב ליעדו הודבקו עליו בולי דמי דואר בעלות הרגילה של משלוח המכתב, ודמי המשלוח נגבו מן המכותב.
כהוכחה שהמכתב אכן נשלח מן האי פיטקרן, והוא זכאי להנחה של הנוהל המיוחד, נדרשו אנשי פיטקרן להטביע על המעטפה חותמת מיוחדת בה נכתב "נשלח באי פיטקרן, בולים אינם זמינים". דואר ניו זילנד סיפק מדי שנה חותמת כזו לריצ'רד כריסטיאן, השופט של האי, ותפקידו היה להחתים את המעטפות. ידוע על שישה דגמים של החותמת הזו בהם נעשה שימוש לאורך השנים.
נוהל זה חייב את בתי הדואר השונים להשקיע עבודה בהדבקת בולי דמי הדואר ובגביית התשלום מן הנמען. קובעי המדיניות הניחו כי לאור מספרם המועט של תושבי האי לא יהיה בכך עול גדול מידי על אנשי הדואר. בפועל, הערכתם זו התבדתה. אספני בולים מכל רחבי העולם החלו להעביר מעטפות אל האי פיטקרן על סיפון הספינות שפקדו את האי, וזאת על מנת לזכות בדוגמה מן החותמת המיוחדת עבור האוסף הפרטי שלהם. בחודש מרץ 1926, לאחר שהיקף התופעה נודע למנהלי הדואר הבריטי, הוחלט לבטל את הנוהל ולא לאפשר עוד לאנשי פיטקרן לשלוח מכתבים לא מבוילים.
שימוש בבולי ניו זילנד
לאחר שנה בה נאלצו אנשי פיטקרן להתמודד שוב עם הצורך לבסס את הקשר שלהם עם העולם על רצונם הטוב של קברניטי הספינות שפקדו את האי, נמצא סוף סוף פתרון מסודר וממוסד לשאלת קשרי הדואר של האי. שלטונות הדואר של ניו זילנד פתחו ביום 7 ביוני 1927 סוכנות דואר על האי פיטקרן, בה נמכרו בולי הדואר של ניו זילנד ונעשה שימוש בחותמת מיוחדת של האי.
פתרון זה פעל בהצלחה רבה עד אשר הוחלף בשנת 1940 בבית הדואר העצמאי של האי פיטקרן.
פתיחת תחנת הרדיו על האי פיטקרן
ביום 18 במרץ 1938 נחנכה על האי פיטקרן תחנת רדיו אשר נועדה לקלוט קריאות מצוקה של תושבים ושייטים באזור דרום האוקיינוס השקט. אות הקריאה של התחנה היה VR6A-PITC. לרגל חנוכת התחנה הודפסו מעטפות חגיגיות ועליהן תמונה של מבנה תחנת הרדיו. בול של ניו זילנד הודבק בפינה הימנית העליונה של המעטפה, והיא הוחתמה בחותמת של סוכנות הדואר הניו זילנדית. בנוסף, הוטבעה על המעטפה חותמת מיוחדת בצבע כחול המציינת את אירוע פתיחת תחנת השידור. המעטפות החגיגיות הוכנו ביוזמתו של סוחר בולים אמריקאי, אשר כתובתו הודפסה בפינה הימנית התחתונה של המעטפה.
המעטפות הוחתמו על האי פיטקרן ונשלחו אל המזמין על סיפונה של אחת הספינות שפקדו את האי. במהלך ההפלגה אירעה תקלה לא ברורה, וכל המעטפות הוטבלו במי ים למשך מספר שעות עד אשר הצליחו למשות אותן ולהעביר אותן ליעדן. בניגוד למקובל במקרים של מעטפות טרופת, דואר ניו זילנד לא טרח במקרה זה להסביר את מהות התקלה שהובילה לפגיעה בדברי הדואר.
משלוח מכתבים בדואר אוניות
משרד הדואר שעל האי פיטקרן שימש גם כתחנה בה הופקד דואר אוניות שנשלח על סיפון ספינות הנוסעים שפקדו את האי. על פי הכללים שקבע איגוד הדואר העולמי ניתן היה לשלוח דואר אוניות רק כאשר הספינה הייתה בהפלגה בים הפתוח, והיה צורך להעביר את המכתבים לטיפול משרד הדואר בנמל הראשון אליו הגיעה הספינה. לאחר מיון והחתמת המכתבים הועלו דברי הדואר על הספינה הראשונה שפקדה את האי בדרכה אל היעד אליו נועדו המכתבים.
מכתב שנשלח מפיטקרן בדואר אוניות
המכתב שלהלן מהווה דוגמה לאופן הטיפול במכתבים אשר נשלחו בדואר אוניות, ונמסרו לטיפול בסניף הדואר של פיטקרן. הצלבה בין סימני הדואר המוטבעים על המעטפה ובין התיעוד הקיים אודות נתיבי הספנות באוקיינוס השקט מאפשרים לשחזר את מסעו של המכתב.
הכנת המכתב למשלוח
ביום 15 בדצמבר 1937 הפליגה האונייה "רמוארה" (R.M.S. Remuera) מנמל לונדון בדרכה מערבה לכיוון ניו זילנד. אחד הנוסעים שהפליגו על סיפונה לקח מעטפה ממשרדי האונייה (ניתן לקרוא את שם הספינה על צידה האחורי של המעטפה), וכתב עליה את כתובת הנמען בהרטפורדשייר שבאנגליה.
הדבקת הבול על המעטפה
שולח המכתב רכש במשרד הדואר של "רמוארה" בול דואר בריטי בערך נקוב של ½1 פני, התעריף הנכון למשלוח מכתב רגיל בתחומי האימפריה הבריטית. הנוסע הדביק את הבול על המעטפה ומסר אותה לטיפול פקיד הדואר של האונייה. הבול נותר בשלב זה ללא חותמת, מאחר שאת ההחתמה צריך היה לבצע במשרד הדואר היבשתי בנמל הראשון בו תעגון הספינה.
מסירת המכתב לטיפול דואר פיטקרן
ביום 12 בינואר 1938 עגנה האונייה "רמוארה" ליד פיטקרן, ושק הדואר של הספינה עם המכתבים שנועדו להישלח ליעדים בכיוון מזרח הורדו אל סוכנות הדואר הניו זילנדי שפעלה באי. על פי הכללים, מותר היה לפקידי הסוכנות להטביע את החותמת שלהם רק על בולים של ניו זילנד, בעוד שעל המעטפה היה דבוק בול בריטי. הפקיד בדואר פיטקרן בחר להטביע את החותמת שלו בצידה האחורי של המעטפה, ולהשאיר את הבול ללא חותמת. המכתב הוכנס לשק דואר יוצא והמתין להגעתה של ספינה המפליגה מזרחה.
המשך המסע לאנגליה
יום או יומיים לאחר מכן עגנה בפיטקרן האונייה "ארווה" (R.M.S. Arawa) בדרכה מניו זילנד אל אנגליה, והעלתה על סיפונה את שק הדואר שהכיל את המכתב שבתמונה. ביום 10 בפברואר 1938 היא הגיעה לנמל סאות'המפטון שבדרום אנגליה. המכתב נמסר לטיפול בית הדואר המקומי, שם הוטבעה על הבול חותמת המציינת כי המכתב נשלח במקורו כדואר אוניות (PAQUEBOT)
הבולים
בשנת 1921 ביקר בפיטקרן סר, המושל הבריטי של מערב האוקיינוס השקט. בדוח שחיבר הציע לפתוח משרד דואר על האי ולהנפיק עבורו בולים. המלצה זו לא התקבלה, וכאמור אולתרו פתרונות נקודתיים על מנת לענות על צורכי התושבים.
בשנת 1935 הגיעה לחוף פיטקרן היכטה "וגבונדיה" (Vagabondia). קצין הרדיו של הספינה, אדם בשם קרל ברסלג (Karl Baarslag) שהיה אספן בולים, ביקר את אנדרו יאנג (Andrew Young), מנהל הדואר הלא רשמי של פיטקרן, ושאל אותו מדוע האי אינו מנפיק בולים משלו. הוא הציג בפניו את התקדים שהתרחש מספר שנים קודם לכן באי ברבודה שבמזרח הים הקריבי וסקר בפניו את היתרונות הכלכליים של הנפקת בולים עצמאיים. הרעיון מצא חן בעיני אנדרו יאנג, ויחד עם פרקין כריסטיאן (Parkin Christian), השופט של פיטקרן, החלו לפעול לקידום העניין. במשך חמש שנים דחה המושל הבריטי מספר פעמים את הפניות שקיבל מאנשי האי, עד אשר התרצה וניאות לאשר את ההנפקה.
הבולים הראשונים התקבלו בהתלהבות גדולה על ידי אספני הבולים בעולם, ושטף ההזמנות עלה על כל המצופה. ה.א. מוד (H.E.Maude), מנהל הדואר החדש של פיטקרן, עבד במשך שישה עשר יום על מנת להכין את מעטפות היום הראשון שהוזמנו מכל רחבי תבל. על כל המעטפות הוטבעה חותמת היום הראשון הרשמי, 15 באוקטובר 1940.
סדרת הבולים הראשונה
סדרת הבולים הראשונה של האי פיטקרן הונפקה ביום 15 באוקטובר 1940. הבולים הודפסו בלונדון, חלקם על ידי חברת וחלקם על ידי חברת. הכיתוב על הבולים כלל את שם המושבה "איי פיטקרן" ואת הערך הנקוב של הבול. בנוסף לאיור המרכזי שולבה בכל בול, בתוך מדליון, דמותו של מלך בריטניה ג'ורג' השישי. כל האיורים שעל הבולים הוקדשו לנופי האי פיטקרן ולאירועים ואישים מן ההיסטוריה של פיטקרן.
שגיאת העיצוב
כאמור, הבול בעל ערך נקוב של ארבעה פני הודפס בטעות עם הכיתוב השגוי "בית הספר של פיטקרן" (Pitcairn School). ביום 5 בנובמבר 1958 הונפק בול חדש שנועד לתקן את הטעות ועליו הכיתוב "הבית של מורה בית הספר" (Schoolteacher's house).
בולי הזיכרון הראשונים
ביום 15 בנובמבר 1961 הנפיק דואר פיטקרן את הסדרה הראשונה של בולי זיכרון אשר נועדו לציין את יובל המאה לחזרתם של תושבי פיטקרן מן האי נורפוק אליו עברו בשנת 1856.
תהליך החזרה לפיטקרן בוצע בשני שלבים. בשלב הראשון, שתי משפחות שכללו 17 אנשים הפליגו מן האי נורפוק ביום 2 בדצמבר 1858 על סיפונה של האונייה "מרי-אן" ונחתו בחוף פיטקרן ב-17 בינואר 1859. בשלב השני חזרו לפיטקרן 27 אנשים נוספים בהנהגתו של. הם הפליגו על סיפונה של הספינה סט' קילדה והגיעו אל האי פיטקרן ביום 2 בפברואר 1864.
מאחר שתהליך החזרה מן האי נורפוק התרחש בין השנים 1859 - 1864, החליטו כאמור לציין את האירוע בשנת 1961, מועד המהווה תאריך ביניים בתקופה הרלוונטית. הבולים הודפסו בלונדון על ידי חברת הריסון (לימים, ).
השתתפות בהנפקות כוללניות
המושבה של איי פיטקרן השתתפה בכל ההנפקות הכוללניות של האימפריה הבריטית מאז שנת 1946. זו הייתה הזדמנות לתושבי האי להגדיל את ההכנסות ממכירת בולים לאספנים, ולהנפיק בולים בעלי תפוצה עולמית שזכו לביקוש גבוה.
המעבר לשיטה העשרונית
בחודש יולי 1967 אימצו תושבי האי פיטקרן את המטבע של ניו זילנד (דולר ניו זילנדי המתחלק ל-100 סנטים) במקום המטבע הבריטי. בהתאם, הוטבע ביום 10 ביולי 1967 על הבולים הדפס רכב בצבע זהב אשר הסתיר את הערך הנקוב הקודם והוסיף את הערך הנקוב החדש. בתוך הריבוע שנועד להסתיר את הערך הנקוב הישן שילב המעצב את דמות העוגן ששרד מן הספינה "באונטי", הסמל המוערך של האי פיטקרן.
מעמד בולי פיטקרן בקרב האספנים
מכירת בולי דואר לאספנים מהווה חלק משמעותי מן ההכנסה של תושבי האי פיטקרן. הדואר המקומי מנפיק ארבע עד שש סדרות בולים בשנה, ומקפיד להוציא רק בולים הקשורים לטבע האי ולתרבות המקומית. ניתן לרכוש את בולי פיטקרן מן השנים האחרונות ישירות באתר האינטרנט של השירות הבולאי המקומי, וגם הבולים הישנים יותר ניתנים לרכישה בקלות.
רפאל קובליק
רפאל ירונים קובליק (בשם מלא בצ'כית: Rafael Jeroným Kubelík; 29 ביוני 1914 – 11 באוגוסט 1996) היה מנצח ומלחין צ'כי.
קורות חיים
קובליק היה בנו של הכנר יאן קובליק. נולד בביכורי, אוסטרו-הונגריה, כיום בצ'כיה. למד בקונסרבטוריון בפראג. משנת 1936 עד 1939 ושוב משנת 1942 עד 1948 היה מנצח התזמורת הפילהרמונית הצ'כית. עם עליית הקומוניסטים אחרי מלחמת העולם השנייה, גמלה בלבו ההחלטה לעזוב את צ'כוסלובקיה. ההזדמנות נקרתה בדרכו כאשר נסע לבריטניה להופיע בפסטיבל אדינבורו. קובליק ורעייתו הורשעו בעריקה במשפט שהתנהל בהיעדרם. בשנת 1967 קיבל אזרחות שווייצרית.
קובליק היה מנצח התזמורת הסימפונית של שיקגו משנת 1950 עד 1953 (לפי השמועה, ניסיון מתסכל הן לו והן לתזמורת), מנהל מוזיקלי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן משנת 1955 עד 1958, של תזמורת רדיו בוואריה משנת 1961 עד 1979 ושל המטרופוליטן אופרה, ניו יורק, משנת 1972 עד 1974. כמנצח, הקליט את מחזור הסימפוניות של רוברט שומאן בשתי הזדמנויות (בשביל דויטשה גרמופון ב-4–1963 ולסוני קלאסיקל ב-1979). המחזור השלם של סימפוניות מאהלר (שהוקלט בין השנים 1967 - 1970) עודנו זוכה להערכה רבה.
בין יצירותיו חמש אופרות, כמה סימפוניות ומוזיקה קאמרית.
לאחר מותו בשנת 1996 בלוצרן, שווייץ, נקבר קובליק בבית הקברות וישהראד בפראג.
דוד זיצ'ק
דוד זיצ'ק (1904 – 15 בספטמבר 1990) היה בוטנאי, מייסד "אגודת אסטרונומים חובבים בישראל", ומקים מצפה הכוכבים הראשון והפלנטריום הראשון בישראל.
ביוגרפיה
דוד זיצ'ק נולד בברנו שבצ'כוסלובקיה. זיצ'ק היה הצעיר מבן 5 אחים. אביו, צבי בנימין, היה פקיד גבוה בחברה למסחר, הוא נפטר לפני מלחמת העולם השנייה. אחד האחים, זיגפריד, היה חייל במלחמת העולם הראשונה, הוא חזר חולה בדלקת ריאות ונפטר. אחיו הבכור, לודוויג, ואחותו רוזה ומרבית בני משפחתם נספו בשואה. זיצ'ק הצליח להעלות לארץ את אמו ואת אחיו אלעזר. הוא גדל בבית דתי-מסורתי עם יחס חיובי לציונות. בהתאם לכך, בגיל 11 הצטרף לתנועה "תכלת לבן" (בלאו-וייס). בהמשך היה מדריך בתנועה ובשנת 1929, בהיותו בן 23, הגיע לתפקיד של מדריך ראשי של התנועה בעיר. תחילת פעילותו הציונית הייתה מכירת בולים ואחריות על הקופסאות הכחולות של קק"ל. בשנת 1927 ארגן תערוכה על עבודות קק"ל במסגרת הקונגרס הציוני, בתערוכה ביקר גם אוסישקין. בגיל מבוגר יותר היה ה"מהימן" המקומי של קק"ל, ואף רשמו אותו בספר הזהב בתוספת מכתב הוקרה אישי מאוסישקין על פעילותו.
מיד עם סיום הלימודים בבית הספר התיכון החל בלימודים גבוהים בחקלאות, מתוך כוונה לעלות לארץ ישראל. הוא סיים את לימודיו ועבד במחלקות לבוטניקה ולבקטריולוגיה חקלאית, ובמחלקה לגידול והשבחת צמחים. בין השנים 1931–1933 שירת בצבא הצ'כי בחיל התותחנים. ב-1934 נישא זיצ'ק לעליזה לבית בלונסקי ועלה איתה לארץ ישראל. בהמשך לזוג נולדו שתי בנות. עם עלייתו לארץ ישראל היה פעיל בסניף הירושלמי של מפלגת הפועלים המאוחדת. בשנתו הראשונה בארץ עבד בתחנת הניסיונות החקלאית ברחובות, כיום מרכז וולקני, ובנובמבר 1936 עבר לאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא עבד באוניברסיטה ובמקביל לעבודתו הרבה לעסוק בפעילות ציבורית בהתנדבות.
באוניברסיטה העברית עבד זיצ'ק במחלקה לבוטניקה ועסק בהוראה ובניהול המעבדות בכל ענפי הבוטניקה עד לשנת 1955, תחילה בהר הצופים ואחר-כך ברחוב ממילא. זיצ'ק סייע בעריכת המגדיר לצמחי ארץ ישראל, שנערך על ידי מיכאל זהרי ונעמי פיינברון, והוא מוזכר במהדורה שיצאה בשנת 1956. בשנת 1955 היה פעיל בתוכנית להקמת בית הספר לרוקחות, שם עבד כמנהל המחלקה לכימיה של חומרי טבע ופרמקוגנוזיה עד לפרישתו ב-1987.
הוא עסק בבוטניקה של צמחי תרבות וצמחי מרפא וכן באתנובוטניקה, פולקלור של צמחי מרפא. פרסם מאמרים בתחום זה וברשותו היה אוסף ענק של צמחי מרפא אותו ליקט במשך השנים. האוסף עבר עיבוד לפורמט דיגיטלי. במסגרת עבודתו כבוטנאי, עסק גם בתחום הקשור לארכאולוגיה. שרידי צמחים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות הובאו אליו והוא עסק בהגדרתם ואף פרסם עבודות בתחום זה. זיצ'ק השתתף כמה פעמים במשלחות ארכאולוגיות, כמו בחפירות במערות מדבר יהודה עם פסח בר-אדון.
פעילות התנדבותית
ב-1936 ייסד אגודה שמטרתה להפיץ את ידיעת הטבע באמצעות מתן הרצאות והקמת אוספים ומעבדות לשימושם של תלמידים מחוץ למסגרת האוניברסיטה. מאוחר יותר נקראה האגודה "אגודת אייג", על שם פרופ' אלכסנדר אייג. אל האגודה צירף מרצים מהאוניברסיטה, במקצועות שונים של מדעי הטבע, בהם מ. אבנימלך, א. בק, ב. קירזון, אהרן שולוב, י. שטנר ומ. שטקליס.
ב-1951 ייסד את "אגודת אסטרונומים חובבים בישראל" (האגודה הישראלית לאסטרונומיה) עם ד"ר אדגר היילברונר וד"ר יוסף זמורה. האגודה יזמה תצפיות לקהל הרחב, הרצאות למבוגרים וחוגים לנוער. ב-1952 הוקם מצפה הכוכבים הראשון בישראל. המצפה הוקם בירושלים, בצריפים של האוניברסיטה העברית בטלביה, שם שכנה באותו זמן המחלקה לזואולוגיה. הבניין נבנה מכספי אגודת האסטרונומים, והטלסקופ שעמד לרשות האגודה עוד קודם לכן ושימש לתצפיות, היה מתנת חובב מארצות הברית לאוניברסיטה. לימים נבנו על שטח זה בית הנשיא ומכון ון ליר.
ב-1956 הוקם בירושלים הפלנטריום הראשון בארץ. המכשיר והבנייה נתרמו על ידי מר נחום זאב ויליאמס. הפלנטריום הופעל בהתנדבות במשך 30 שנה על ידי זיצ'ק ויותר מאוחר על ידי חניכיו. כמה מחברי האגודה הצעירים המשיכו אחר כך בלימודים גבוהים באסטרונומיה ואסטרו-פיזיקה ועומדים היום בראש מחלקות באוניברסיטאות בארץ. באפריל 1969 ייצג זיצ'ק את ישראל בקונגרס הבינלאומי הראשון לחובבי אסטרונומיה בבולוניה, איטליה, איגוד שהוקם במקביל לאיגוד האסטרונומים המקצועי הבינלאומי. הוא כהן כחבר במועצה הראשונה.
לאחר פטירתו, הוקמה ספריה לזכרו במצפה הכוכבים בגבעתיים. בספריה זו מוצגים ספרי האסטרונומיה האישיים שלו וחוברות כתב העת "הכוכבים בחודשם", אותן הוציא לאור במשך 18 שנה, חודש בחדשו. בחוברות היו מאמרים שתורגמו או נכתבו על ידי זיצ'ק וחברי אגודה אחרים, וכן טבלאות על המהלכים של כוכבי הלכת, השמש והירח ותופעות מיוחדות לאותו חודש.
פעילות במסגרת ההגנה
במאמר מעיתון הארץ מה-19 בספטמבר 2007, מספר פרופ' מרדכי גיחון, אז קצין המודיעין של ההגנה: "הכל התחיל בוקר אחד, בסתיו 1947, כשדוד זיצ'ק התייצב מולי. הוא הציג עצמו כחובב אסטרונומיה ואמר שעם הטלסקופים שלו הוא יכול לעזור לנו ... האסטרונומים הצליחו לספק מדי יום תמונות תקריב של עמדות הלגיון הערבי... בהגנה קראו ליחידה ה"אנשים של זיצ'ק".
פרסומים באסטרונומיה
חוברות "הכוכבים בחדשם", בתוכן התפרסמו "פרקי מבוא באסטרונומיה", אותם התכוון לקבץ לספר "מבוא לאסטרונומיה" בעברית. הוא לא זכה לכך.
חוברת הכוכבים בחדשם, מאמר בנושא קונגרס בינלאומי ראשון של אסטרונומים חובבים בבולוניה:
Less than Zero
רקע
שם השיר נחשף לראשונה ב-5 בינואר 2022, כאשר דה ויקנד פרסם את רשימת הרצועות לאלבום Dawn FM. קליפ מילים של השיר בבימויו של מיכה ביקהם יצא ב-9 בינואר 2022. זה היה גם אחד השירים שבוצעו ב-The Dawn FM Experience.
השיר יצא ב-7 ביולי 2022 לרדיו להיטים עכשוויים בצרפת כסינגל הרביעי מהאלבום Dawn FM.
"Less than Zero" שימש כאחד משני שירי הנושא הרשמיים של רסלמניה 39 של WWE בשנת 2023. זו השנה הרביעית ברציפות ששיר של דה ויקנד משמש כשיר הנושא באירוע שנתי זה.
מילים ולחן
"Less than Zero" הוא שיר בסגנון הגל החדש שבו דה ויקנד שר על רגשות חרטה שנותרו לו לאחר סיום מערכת יחסים וכיצד הוא מאשים את עצמו.
ביקורות
השיר זכה לביקורות חיוביות, ושבחים ניתנו להפקת השיר, למילים ולשירה של דה ויקנד.
חתול שחור
הביטוי חתול שחור מתייחס לאמונה טפלה לפיה חתול שצבעו שחור הוא התגלמות שטנית וכן שראיית חתול שחור (או חצייתו של חתול שחור את דרכך בבוקר, חתול שחור המפנה אליך את גבו או חתול שחור הנועץ בך את מבטו) היא סימן למזל רע. הביטוי "בין פלוני לאלמוני עבר חתול שחור", שפירושו שהשניים חדלו לשתף פעולה והפכו לאויבים, מגלם את אחת המשמעויות של אמונה טפלה זו. עם זאת, קיימות תרבויות (כגון בבריטניה, ביפן, בלטביה הכפרית ובמצרים העתיקה) בהן סימל חתול שחור דווקא מזל טוב.
הר ולקאם
הר ולקאם (באנגלית: Welcome Mountain) הוא הר גבוה המתנשא מעל סביבתו, הממוקם דרומית-מזרחית להר סות'ארד בנונאטאקי אאוטבק באנטארקטיקה.
להר שלוש פסגות, שהגבוהה בהן מתנשאת לגובה של 2,505 מעל פני הים.
לקריאה נוספת
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, PP 109 - 110
• Edmund Stump, The Ross Orogen of the Transantarctic Mountains, PP 17-18
בורגתיאטר
בורגתיאטר (בגרמנית: Burgtheater), לשעבר תיאטרון החצר הקיסרי (עד 1920), הוא התיאטרון האוסטרי הלאומי בווינה ואחד התיאטראות דוברי הגרמנית החשובים ביותר בעולם. הבורגתיאטר נוצר בשנת 1741 ונודע בשם "די בורג", בפי תושבי וינה. להקת שחקניו, הקבועים פחות או יותר, יצרה עם השנים מסורת של סגנון ואורח דיבור טיפוסיים למופעי הבורגתיאטר.
היסטוריה
את הבורגתיאטר הקימה ב-14 במרץ 1741 קיסרית אוסטריה מבית הבסבורג, מריה תרזה, כתיאטרון לצד ארמונה. בנה, הקיסר יוזף השני, כינה אותו בשנת 1776 "תיאטרון גרמני לאומי". שלוש אופרות של מוצרט עלו שם בהצגות בכורה: "החטיפה מן ההרמון" (1782), "נישואי פיגארו" (1786), ו"כך עושות כולן" (1790). החל ב-1794 נקרא שמו "תיאטרון החצר ליד הבורג". בשנים 1849–1853 בין כוכבי התיאטרון היה בוגומיל דויזון.
ב-14 באוקטובר 1888 עבר התיאטרון לבניין חדש ברינגשטראסה, בתכנון גוטפריד זמפר וקרל פרייהר פון האזנאואר. הסגנון הקלאסי והשפה הגרמנית של הבורגתיאטר היוו דוגמה לתיאטראות דוברי גרמנית.
מיטב המחזאים של וינה, ואף תאודור הרצל, הציגו את מחזותיהם בבניין התיאטרון.
ב-12 במרץ 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, נפגע הבניין בהפצצה של בעלות הברית ונהרס בחלקו הגדול. כעבור חודש בדיוק, ב-12 באפריל 1945, ניזוק עוד בשריפה ממקור לא ידוע. אחרי המלחמה שוקם התיאטרון בשנים 1953–1955. הפתיחה המחודשת שלו נערכה ב-14 באוקטובר וב-16 באוקטובר. ביום זה הוצגה אופרה על הימים הראשונים של כהונת שושלת הבסבורג. באופרה זו נכללו מילים של אוטוקאר מגאל לשיבחו של אוסטריה וזה היה בין סמלי חידוש המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מנהלי הבורגתיאטר
הודות להצגות בכורה של מחזות משל תומאס ברנהרד, אלפרידה ילינק, פטר הנדקה, פטר טוריני וג'ורג' טבורי הצליח קלאוס פיימן להבטיח את המוניטין של הבורגתיאטר כאחת הבימות הראשונות במעלה באירופה, המשתבחת בשחקנים ידועי שם. כמה משחקני העבר הנודעים קיבלו תואר חברים של כבוד ושמותיהם חקוקים בשיש ליד הקצה התחתון של המדרגות בצד התיאטרון הפונה אל ה"פולקסגארטן". נושאי תואר זה הם אנמריה דירינגר, וולפגנג גסר, היינריך שווייגר, גוסטי וולף ומיכאל הלטאו.
לקריאה נוספת
^ a b c d "Burgtheater" (history), Encyclopedia of Austria, Aeiou Project, 1999, webpage: aeiou-Burgtheater.
סארין
סארין היא תרכובת אורגנית על בסיס זרחן בנוסחה CH3)2CHO]CH3P(O)F)]. זהו נוזל חסר צבע וריח המשמש כגז עצבים קטלני ביותר. הסארין מסווג כנשק להשמדה המונית בהחלטת האו"ם 687. ייצור ואגירה של סארין נאסרו באמנת הנשק הכימי בשנת 1993, שבה הוא מסווג כחומר מדרגה 1.
ייצור ומבנה
בצורתו הנוזלית לסארין צבע חום בהיר והוא חסר ריח. הוא מתאדה בקלות בטמפרטורת החדר ובעל "חיי מדף" קצרים של כמה שבועות עד חודשים. הוא מיוצר מתגובה של מתילפוספוניל דיפלואוריד ואיזופרופנול. הסארין הוא נשק כימי בינארי - שני החומרים מוחזקים במכלים נפרדים, ורק בעת השימוש הם מעורבבים ויוצרים את הסארין, דבר שמשפר את בטיחות האחסון ופותר את בעיית "חיי המדף" הקצרים.
השפעות ביולוגיות
השפעת הסארין על מערכת העצבים היא קטלנית - החומר חודר דרך מערכת הנשימה ואף דרך העור, ובדומה לרוב גזי העצבים פוגע במערכת העצבית של קורבנותיו. הוא מדכא את האנזים אצטילכולין אסטראז, כך שמעוכב פירוק הנוירוטרנסמיטור אצטילכולין ונפגעת יכולת מערכת העצבים לפקד על השרירים.
התסמינים הראשונים של חשיפה לסארין הם נזלת, כיווץ שרירי החזה והיצרות האישונים. לאחר מכן מופיעים קשיי נשימה, בחילה והפרשת רוק מוגברת. לבסוף מאבד הקורבן את השליטה על הסוגרים ועל שרירי השלד, כתוצאה מכך נגרמות עוויתות ומוות בחנק.
מספיקה חשיפה ל-0.01 מיליגרם סארין לקילו משקל גוף כדי לגרום מוות תוך דקה. עוצמתו, לפי הערכות, היא פי 500 מגז הציאניד. הזרקה מיידית של אטרופין או חומרים אחרים, המשמשים מעכבים תחרותיים לקולטנים של אצטילכולין, מהווה תרופה יעילה.
בדיקות אבחון
מחקרים מבוקרים בבני אדם הראו כי מינון של 0.5 מ"ג מהרעל גרם לדיכוי של 38% מכדוריות הדם האדומות ושל האנזים אצטילכולין אסטראז למשך כמה שעות מהחשיפה. ארבע שעות לאחר חשיפה, נוזל הפלסמה של שורדי מתקפת סארין הכיל רמות של 2–135 מיקרוגרם לליטר של תוצר פירוק סארין בגוף (isopropylmethylphosphonic acid).
היסטוריה
החומר התגלה בראשונה בשנת 1938 בגרמניה על ידי שני מדענים גרמנים שניסו ליצור חומרי הדברה חזקים יותר. סארין היה החזק מבין ארבעת גזי העצבים שיוצרו על ידי גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסוריה
מאז ראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 מפתחת סוריה ארסנל נרחב של נשק כימי וביולוגי הכולל כמויות גדולות של סארין.
ב-2013 האו"ם נקרא לחקור דיווחים על כך שממשלת סוריה השתמשה בסארין במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה. פעילי אופוזיציה בסוריה פרסמו קטעי וידאו רבים, ובהם נראו אזרחים נפגעים עם סימפטומים של חשיפה לסארין, כאשר רבים מהקורבנות ילדים. עובדת השימוש בנשק הכימי על ידי משטרו של בשאר אל-אסד אושרה על ידי גורמים רשמיים צרפתיים. מזכיר המדינה האמריקני ג'ון קרי הודיע שנעשה שימוש בסארין. גורמים בישראל אישרו שממשלת סוריה ביצעה כמה תקיפות בנשק כימי מאז פרוץ מלחמת האזרחים שם.
ב-23 באפריל 2013 סיפר ראש חטיבת המחקר באמ"ן, תת-אלוף איתי ברון, כי "בסוריה יש ארסנל עצום של נשק כימי. להערכתנו המשטר עשה ועושה שימוש בנשק כימי". לדבריו, "ההתפתחויות מטרידות, עצם השימוש בנשק כימי בלי תגובה הולמת מצד העולם, יכולה לאותת שזה לגיטימי". הייתה זו ההודעה הראשונה של גורם רשמי על השימוש בנשק כימי על ידי משטר בשאר אל-אסד. תת-אלוף ברון הסביר כי הערכה זו נעשתה על פי ניתוח תסמיני הנפגעים מהתקיפות.
ב-25 באפריל 2013 הבית הלבן אישר כי המודיעין האמריקני מאמין שממשלת סוריה השתמשה בסארין בהיקף קטן נגד כוחות המורדים במדינה, ושההערכה מתבססת על ראיות פיזיות. משטרו של בשאר אל-אסד עשה שימוש בסארין בהתקפה על פרבר של דמשק ב-21 באוגוסט 2013. על פי דו"ח שהפיקה מחלקת המדינה של ארצות הברית עבור הבית הלבן, בהתקפה נהרגו 1,429 בני אדם, בהם 426 ילדים. דו"ח של האו"ם אישר כי בדמם של ההרוגים נמצאו עקבות סארין.
ב-4 באפריל 2017 כמאה בני אדם נהרגו ו-400 נפצעו במתקפה אווירית שכללה נשק כימי בעיירה ח'אן שייח'ון שבמחוז אידליב שבצפון-מערב סוריה, לפי דיווח של רשויות הרפואה במחוז שבשליטת האופוזיציה. לפי הארגון הסורי לזכויות אדם, מניין ההרוגים הוא 58, ולא ברור אם מטוסים סוריים או רוסיים הם שהפציצו את העיירה ח'אן שייח'ון, המוחזקת בידי המורדים. בסוכנות הידיעות הצרפתית דווח כי מטוסי צבא אסד המשיכו לתקוף את בית החולים שבו מטופלים נפגעי המתקפה. התקיפות גרמו לרבים להיחנק, וגורמים רפואיים בשטח דיווחו כי בתקיפה נעשה שימוש בגז הקטלני סארין.
צור מפוספס
צור מפוספס הוא סוג של צור, שבו יש מערכת סדורה פחות או יותר של רצועות קונצנטריות כהות ובהירות לחלופין, הדומות לאדוות במים.
שימוש
מרבצים גדולים של צור מפוספס קיימים באזור פולין קטן, בסמוך לעיירות סנדומייז', אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי ואילז'ה. בשל היותו נדיר והמראה הייחודי שלו משמש צור מפוספס כיום בייצור תכשיטים, והפך למוצר מקומי לייצוא.
בני התקופה הנאוליתית נהגו לכרות צור מפוספס בסמוך לקשמיונקי אופטובסקיה (Krzemionki Opatowskie), סביב 4,000 לפנה"ס, והוא היה בשימוש בייצור גרזינים.
גאולוגיה
גוונים שונים של רצועות פרטניות קשורים למספר הגדל ופוחת ולגודל הנקבוביות הגורמים להשתקפות שונה של האור. נקבוביות קטנות ומעטות יותר משקפות פחות אור.
פיגוע הירי בהר אדר
פיגוע הירי בהר אדר הוא פיגוע ירי שהתרחש בבוקר 26 בספטמבר 2017 בכניסה ליישוב הר אדר הממוקמת מערבית לירושלים, סמוך לקו התפר. מחבל פלסטיני בעל היתר עבודה, תושב הכפר הסמוך בית סוריכ, רצח ביריות שלושה ישראלים ופצע ישראלי נוסף באורח קשה.
הפיגוע
הפיגוע אירע בשעה 7:10 בבוקר, בנקודת הבידוק של שער בידו, דרכו נכנסים להר אדר מידי בוקר עשרות פועלים פלסטיניים מהכפרים הסמוכים. המאבטחים במחסום חשדו במחבל והם פתחו בנוהל מעצר חשוד והורו לו לעצור. בשלב הזה שלף המחבל אקדח מחולצתו וירה מטווח קצר יותר מעשרה כדורים באנשי הביטחון. רכז הביטחון שנפצע בפיגוע השיב אש ובעזרת לוחמי מג"ב הרגו את המחבל. שני מאבטחים ולוחם מג"ב שהיו במקום נפצעו באורח אנוש, ורכז הביטחון של היישוב נפצע באורח קשה. מאוחר יותר נקבע מותם של השלושה שנפצעו אנושות. הפצוע טופל בידי צוותי מד"א בזירה ולאחר מכן פונה לבית החולים הדסה עין כרם כשהוא סובל מפצעי ירי בבטן ובכתף ומצבו יציב.
על פי החשד, התאמן המחבל תקופה ארוכה באקדח שנגנב בשנת 2003 מישראל. אימונים באמצעותם הצליח להתגבר על מעצור בנשק בזמן הפיגוע ולהמשיך לירות. ב־28 בספטמבר כוחות הביטחון איתרו את האיש שסיפק על פי החשד את האקדח ועצרו אותו. לאחר הפיגוע, הטילו כוחות צה"ל ומג"ב כתר על אזור בית סוריכ ואפשרו יציאה במקרים הומניטריים בלבד. לפי דיווחים פלסטיניים, כוחות צה"ל פשטו על בית המחבל וסגרו את הכניסה ליישוב.<mapframe latitude="31.8287" longitude="35.1368" zoom="16" width="200" height="190" align="left"> { "type": "FeatureCollection", "features": [ { "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [         35.13662070025,          31.828762258308        ] } } ] }
המחבל
המחבל הוא נימר מחמוד אחמד ג'מל, בן 37, נשוי ואב לארבעה, תושב הכפר הסמוך בית סוריכ שהיה פועל בעל היתר עבודה ועבד ביישוב. על פי השב"כ הוא היה בסכסוך עם אשתו, אחרי שככל הנראה הכה אותה. היא ברחה לירדן מספר שבועות לפני הפיגוע והשאירה אותו עם ארבעת ילדיהם. האקדח ששימש את המחבל בפיגוע היה נשק תקני שנגנב ב-2003.
זמן קצר לאחר ביצוע הפיגוע, התפרסם בעמוד הפייסבוק של המחבל פוסט בו הוא ביקש סליחה ממשפחתו. בפוסט, שהועלה בשמו על ידי קרובת משפחה, הביע המחבל צער על היחס הקשה שלו כלפי אשתו וביקש את סליחתה.
ב-15 בנובמבר 2017 הרס צה"ל את קומתו של בית המחבל בכפר בית סוריכ.
בעקבות הפיגוע בוטלו האישורים לעבודת פלסטינים בהר אדר למשך חודש, לאחר מכן הוצב מגנומטר בשער הכניסה ליישוב לבידוק פועלים עם אישורי עבודה שהמשיכו לעבוד ביישוב הר אדר כרגיל ופרנסתם לא נפגעה.
המסתורין הנשי
המסתורין הנשי (באנגלית: The Feminine Mystique) הוא ספר מאת בטי פרידן אשר פורסם לראשונה בשנת 1963 בארצות הברית. עד שנת 2000 מהדורת הספר באנגלית נמכרה ביותר משלושה מיליון עותקים והוא תורגם לשפות רבות. הספר מנתח את חייהן של נשים לבנות בנות המעמד בינוני בארצות הברית בשנות החמישים ומתאר חוסר שביעות רצון ותסכול מהיעדר הזדמנויות. בין השאר, פרידן כתבה: "אישה כיום עלולה להרגיש מוזר, לחוש רגשות אשם ולחוות בדידות, אם רק תרצה פשוט להיות יותר מבת הזוג של בעלה."
תוכן
בתחילת ספר, פרידן מגדירה את הקשיים של נשים כ"הבעיה שאין לה שם," ובהמשך הספר חושפת את הגורמים לבעיה ומוכיחה את קיומה. לדברי פרידן, הצפייה מנשים היא להסתפק בתפקידים עקרת בית ואם ולנטוש שאיפות להשכלה וקריירה ולהתאים את עצמן לאידיאליזציה נשית. פרידן מנסה להוכיח כי המסתורין הנשי מונע מנשים לפתח זהויות משלהן, מעבר לזהות הקשורה לתפקידים ביתיים. המסתורין מופיע בייצוגים בלתי פוסקים בתקשורת. ייצוגים אלו מאדירים את האישה כאם ורעייה ומבקרים "הגבריות" של נשים שרוצות לעשות דברים אחרים בשילוב או במקום התפקידים המסורתיים.
פרידן טוענת שהמיסטיקה הנשית היא אחת מהתוצאות של מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה הכוללות גם את התפתחות הפרוורים והביבי בום.
פרידן מצאה תפיסות אלו במיוחד בקרב קהילות פרבריות מן המעמד הבינוני שלאחר מלחמת העולם השנייה. היא שיערה כי גברים החוזרים ממלחמה מחפשים בנשותיהן דמות אם. בו בזמן, השגשוג הכלכלי בארצות הברית שלאחר המלחמה הוביל להתפתחות של טכנולוגיות חדשות שמטרתן הייתה להפוך את עבודת הבית לפחות קשה, אך בפועל הפכו טכנולוגיות אלו את עבודת הנשים למשמעותית ומוערכת פחות. מבקריה של בטי פרידן טענו שהניתוח שלה איננו מייצג באופן מוצלח נשים ממעמדות אחרים.
מורשת
המסתורין הנשי יצר שפה בה נשים יכלו להגדיר את עצמן ומצע לשינוי חברתי למען נשים. הספר נחשב אחד ספרי עיון המשפיעים ביותר של המאה ה -20, והוא נחשב אחד מהגורמים שעוררו את תחילת הגל השני של הפמיניזם בארצות הברית. פרידן קיבלה מאות מכתבים מנשים שהזדהו עם הספר והיא עצמה הפכה לאחת מהמייסדות של (National Organization for Women (NOW ולקחה חלק בניסוח הצהרת המייסדות שקראה לשיויון לכל הנשים והסרת חסמים שמעקבים שיויון ועצמאות כלכלית.
ביקורת
ההיסטוריונית ג'ואן מאיורויץ (Joanne Meyerowitz) טענה במאמר העוסק במסתורין הנשי כי הרבה מהמגזינים והמאמרים של התקופה אותה תיארה פרידן בספר, לא הציגו נשים אך ורק כעקרות בית, כמו שפרידן טענה, אלא גם תמכו בנשים שבחרו לנהל קריירה במשרה מלאה או חלקית. אולם, הדימוי המרכזי של נשים במגזינים היה מסורתי.
הביקורת המרכזית שהופנתה נגד המסתורין הנשי עסקה בהאחדת החוויה של נשים בארצות הברית מבלי להתייחס להבדלים מעמדיים וגזעיים. פרידן מתארת בספר את מצוקתן של נשים לבנות בנות המעמד הבינוני ולא התייחסה כלל לקשיים של נשים המתמודדות עם מצבים כלכליים פחות יציבים ונשים מגזעים אחרים. למרות שהספר נכתב בשעה שהתנועה לזכויות האזרח שגשגה, פרידן כמעט ולא מתייחסת לנשים אפרו-אמריקראיות.
חיל תותחנים
חיל תותחנים הוא אחד מחילות היבשה, שמטרתו לסייע לכוחות המתמרנים באמצעות ירי ארטילרי מתותחים מתנייעים או נייחים וממשגרי רקטות אל עבר עמדות האויב, המביא לשיתוק האויב ולהשמדתו.
קדם לחיל התותחנים בעת העתיק ובימי הביניים יחידות מיוחדות שלרוב כפופות לחיל ההנדסה שפעל נגד מבצרים, עם כלים כמו בליסטרה, קַטַפּוּלְטָה ועוד. חיל התותחים התפתח במאות ה-15 וה-16 כאשר התותחים נהפכו לאמינים ובטוחים בשביל להוציאם מידי חיל ההנדסה ולהפקידם בכמויות גדולות בידי חיילים האמונים על טעינתם, כיוונם והירי בהם ("תותחני שדה"). מאז, כוחה וחשיבותה של הארטילריה ובפרט חיל התותחנים, גדלו בהדרגה. התותחים נהפכו לאלמנט מכריע במבצעי מצור (לדוגמה: נפוליאון לא הצליח לכבוש את עכו לאחר שתותחי המצור הכבדים שלו יורטו בים על ידי האדמירל סידני סמית). במלחמת העולם הראשונה סייעו התותחנים להתקדמות חיל הרגלים על ידי ריכוך השטח ויצירת חיפוי בצורת "מסך של אש" שהלכה לפניהם. כוח האש האדיר של התותחים והמקלעים תרמו בין השאר ליצירת מלחמת חפירות ארוכה ועקובה מדם. במלחמת העולם השנייה נוספו גם מערכות רקטיות לחיל התותחנים.
החל מהמאה ה-20 חיל התותחנים מפעיל בנוסף לתותחים והוביצרים גם מרגמות כבדות וארטילריה רקטית.
פנינה (דמות מקראית)
פְּנִנָּה היא דמות מקראית, אשתו השנייה של אלקנה. דמותה מופיעה ב.
הסיפור המקראי
פנינה מופיעה במקרא רק שלוש פעמים בשמה, וכולן מופיעות רק ב.
דמותה
פנינה היא אשתו השנייה של אלקנה. שמה נקרא, ככל הנראה, על שמה של אבן החן המצויה ברכיכות, הפנינה. פנינה היא אשה ולדנית ובינה ובין חנה, אשתו הראשונה, ישנה מתיחות רבה. משפחתו של אלקנה נוהגת לעלות מדי שנה לזבוח במשכן בשילה. עלילת הסיפור מתרחשת באחת מהעליות לרגל. המתח הרב בין שתי הנשים גורם לחנה תסכול רב והיא מסרבת לאכול.
המחבר המקראי פותח בהצגת הבעיה, באמצעות הניגוד בין שתי הנשים, פנינה המבורכת בילדים וחנה חשוכת הילדים. את מסגרת היחסים בין אלקנה לשתי נשותיו, מוסר המחבר בשני שלבים: בשלב הראשון הוא מוסר פרטים על אירוע וזמן ההתרחשות בפסוק ד', בו אלקנה מחלק מנות אוכל לפנינה ולבני ולבנות המשפחה, ולחנה הוא נותן כלומר מנה גדולה יותר. בשלב שני מוסיף המספר כי האירוע בו מכעיסה פנינה את חנה, חוזר על עצמו מדי שנה בשנה:. מהתואר ומצורת הריבוי, המתייחסת לילדי פנינה, ניתן להבין כי אלקנה התייחס יפה לאשתו פנינה, והעניק מנות לה ולכל ילדיה. אלקנה מנסה לפצות את חנה האהובה עליו, על שאין לה זרע. גישתה של פנינה הפוכה. עובדת עקרותה של חנה, התפרשה בעיניה כאילו חנה אינה רצויה בעיני ה' ולכן ההתעמרות בה מותרת. התייחסות שלילית זו חזרה על עצמה על פי המספר מדי שנה.
פנינה היא דמות משנית בפרק. תפקידה של פנינה בסיפור הוא להבליט בדרך הניגוד את דמותה של חנה, גם בדרך אפיון ישיר וגם בדרך אפיון עקיף של הדמויות. פנינה, אשר לה ילדים רבים, בעוד חנה חסרה צאצאים, מקניטה את חנה על שאין ביכולתה ללדת. הניגוד בין שתי הנשים, מתבטא גם במבנה המצטלב של שמות הנשים: חנה-פנינה | פנינה חנה. כמו כן קיים גם מבנה מקביל, המבטא את ההקבלה בין שתי הנשים: חזרת המילה שֵׁם, המספרים אַחַת ושֵּׁנִית, וחזרת המילה,יְלָדִים בסיומם של שני המשפטים בפסוק ב'. חוקר המקרא שמעון בר-אפרת טוען כי הצבת שמה של חנה בראש המשפט בפסוק ה, מרמזת על יחסו של אלקנה לפנינה שמעמיד אותה במקום השני. פנינה מכונה בפסוק ו' וכאן המחבר המקראי עושה שימוש במילה צר, במשמעות אויבות זו לזו. זאת כנראה הסיבה להכעסתה את חנה.
בספרה "ויאכלו וישתו" טוענת רחל רייך כי פנינה פעלה לא מתוך רשעות אלא מתוך הבנה עמוקה למתרחש בלבה ותוך אמפתיה. פנינה אינה רוצה לערער את אמונתה של חנה באלוהים, אלא מנסה לעורר אותה להתנער מקבלת הדין וההשלמה עם גורלה, שלהן מטיף אלקנה, ובכך היא מייצגת את היחס ההפוך לזה של אלקנה. בספר החיצוני "קדמוניות המקרא", מסופר: "ותגדף פנינה את חנה לאמר: אין אשה אהובה אף כי יאהב אישה אותה או את יפיה. אל תתהלל חנה ביפיה כי יתהלל המתהלל בראותו לפניו את זרעו. ואם אין בין הנשים פרי בטנה לשווא האהבה. כי מה הועילה לרחל כי אהבה את יעקב? ולולא נתן לה פרי בטנה לשווא אהבתו". חוקר המקרא יאיר זקוביץ טוען כי ההשוואה שעורכת פנינה למקרה רחל, היא בפיה כחרב פיפיות. היא עצמה מעידה כי ניתן זרע לרחל ומדוע איפוא לא יינתן לחנה? בהצגת הניגוד בין שתי הנשים מהדהדת סצנת דפוס במקרא, לפיה יש לאיש שתי נשים, המקנאות זו בזו ואף רבות, והבעל אוהב את העקרה שתזכה לבסוף בבן. לסצנת דפוס זו שייכים הסיפורים על אברהם, שרה והגר וסיפור יעקב, רחל ולאה.
שמה הוא מן השמות של תכשיטים במקרא: שוהם, עכסה, וחלאה.
דמותה של פנינה לפי חז"ל
על הפסוק "אמר רב נחמן בר אבא: הייתה פנינה משכמת ואומרת לחנה: אין את עומדת ומרחצת את פניהם של בנייך כדי שילכו לבית הספר? ובשש השעות הייתה אומרת לה: חנה, אין את עומדת ומקבלת בנייך שבאו מבית הספר?" על פי התלמוד: "הייתה פנינה מכעיסה ומצערת את חנה לשם שמים, כדי שתתפלל לה' שיזכה אותה בילד, וזו כוונת הכתוב 'בעבור הרעימה' - כדי שתתפלל, שתתרעם על שהיא עקרה ותתפלל".
פקאריים
פקאריים המכונים גם חזירי העולם החדש (שם מדעי: Tayassuidae) היא משפחה של מכפילי פרסה בתת-סדרת דמויי חזיר. מבין הסוגים במשפחה, שורשי הקטגונוס עתיקים יותר ועל כן הם פרימיטיביים מהפקארי. תפוצת המשפחה מדרום-מערב ארצות הברית עד למרכז ארגנטינה.
אנטומיה
גודל ראש וגוף 75 - 110 ס"מ, גודל הזנב 1.5 - 10 ס"מ, והוא מורכב משש עד תשע חוליות בעוד שלחזיריים 20 - 23 בזנבם. הפרווה מברשתית בגוונים אפור עד חום, אזורים לבנים וצהובים בפנים ובחזה. שערות ארוכות ונוקשות באמצע הגוף לכל אורכו. הגוף כצורת החזיר (חבית), אולם הרגליים ארוכות וצרות והפרסות קטנות. ברגליים הקדמיות 4 אצבעות, הקיצוניות קטנות יותר ואינן נוגעות באדמה. ברגליים האחריות מתפקדות רק 2 אצבעות, האצבעות 3 ו-4 מאוחדות בקצותיהן כמו אצל מעלי גירה. בדומה לחזיריים, גם אצל הפקאריים החוטם בר תנועה וסחוסי והאוזניים זקופות. קיימת בלוטת ריח בעכוז לפני הזנב, בשעת ריגוש מזדקפות שערות הגב ומופרש ריח עז ומושקי מהבלוטה המורגש ממרחק מטרים רבים. הקיבה בעלת שני חדרים ואינה מסוגלת לעלות גירה. לנקבות הקטגונוסים שני זוגות פטמות ולפקאריים ארבעה זוגות פטמות.
אבולוציה
תיארוך המאובנים של הקבוצה הוא תחילת האוליגוקן עד סוף המיוקן באירופה, אמצע המיוקן עד תחילת הפלאוקן באסיה, מיוקן ופליוקן באפריקה, תחילת אוליגוקן עד ימינו בצפון אמריקה, סוף הפלאוקן עד ימינו בדרום אמריקה. הפלטיגונוס ששכן בארצות הברית לפני 12,000 שנה ונכחד בעידן הקרח האחרון, היה גדול בהרבה מבני משפחתו החיים כיום.
התנהגות
הפקאריים חיים בעדרים. גודל הקבוצה משתנה מפרט בודד למאות, בהתאם למידה שבה המין ניצוד ולמיקומו הגאוגרפי. הם פעילים במהלך היום וניזונים ממגוון רחב של צמחים ובעלי חיים קטנים.
מיון
מיני הפקאריים:
סוגים נכחדים:
משפחת הפקאריים קרובה למשפחה הפרהיסטורית Sanitheriidae.
הרהורים רעים
בהלכה, הרהורים רעים (גם הרהורי עבירה), הם מחשבות על תאווה מינית אסורה. ישנו איסור להביא את עצמו לידי מחשבות אלו. חז"ל אף אסרו לעשות מעשים או לראות דברים שונים שיכולים להביא לידי הרהור.
מקור ההלכה
האיסור מבוסס על שתי דרשות מפסוקי המקרא:
ישנה מחלוקת האם דרשה זו היא דרשה גמורה והאיסור דאורייתא או שהדרשה היא אסמכתא בלבד והאיסור דרבנן.
איסורים נלווים
מחשש זה של הרהור אסור, נובעים מגוון רחב של איסורים והנהגות בדיני צניעות, וכפי המופיע, לדוגמה, ברמב"ם:
.
מחמת חשש זה של הרהורים, אף מחויב אדם לישא אישה אם יצרו מתגבר עליו, אף אם חשקה נפשו בתורה ביותר, ותורתו אומנתו, וכפי שכתב הרמב"ם:
בתלמוד מובא שלאחר מלחמת מדין על אף שלא חטאו בבנות מדין, אמרו בני ישראל למשה שעליהם להקריב קורבן, בטענה ש"אם מידי עבירה יצאנו מידי הרהור לא יצאנו".
הרהורי עבירה קשים מעבירה
המונח הרהורי עבירה, מוזכר במימרה תלמודית מפורסמת: ".
רבי חסדאי קרשקש מפרש בספרו אור ה' במאמר על הבחירה שב"הרהור עבירה" הכוונה להחלטה לעשות עבירה.
מלחמת האזרחים בלבנון
מלחמת האזרחים השנייה בלבנון פרצה ב-13 באפריל 1975 כהמשך ישיר לסכסוכי דת ומעמדות קודמים בלבנון ונמשכה, בין הפסקת אש אחת למשנתה, עד 13 באוקטובר 1990, עם כיבוש מזרח ביירות על ידי צבא סוריה. מבין הגורמים הישירים לפרוץ מלחמת האזרחים הוא התבססות ארגוני טרור פלסטיניים בדרום לבנון, אשר בשנת 1975 הגיעו לידי התנגשות חמושה עם מיליציות נוצריות.
ממשלת לבנון אישרה כי במלחמה, על כל שלביה, נהרגו כ-150,000 איש, נפצעו כ-200,000 איש וכ-17,500 איש הוגדרו כנעדרים והוכרזו כמתים. בנוסף עזבו את ביתם, מרצון או שלא מרצון, כ-790,000 איש וכ-1,000,000 איש היגרו אל מחוץ לגבולות לבנון. הנזק הוערך על ידי קרן המטבע הבינלאומית בכ-25 מיליארד דולר. מרביתו של הנזק מקורו בבריחת כ-200,000 מומחים ובעלי מקצוע אל מחוץ לגבולות לבנון והרס רוב מפעלי התעשייה במדינה.
חאפז אל-אסד העריך כי כמיליון פליטים נכנסו לתחום סוריה. רבים אחרים נהפכו פליטים בלבנון גופא.
המחנה הרדיקלי
המחנה הרדיקלי (נקרא לעיתים קרובות גם בשמות: המחנה המוסלמי, האופוזיציה, המחנה לשינוי הסטטוס-קוו. רוב הארגונים במחנה זיהו עצמם בשם "תנועה לאומית" או "חזית פרוגרסיבית"), אגף זה נודע במערב כ"שמאל הלבנוני" ומרבית כוחותיו התאגדו בתחילת המלחמה לתנועה הלבנונית הלאומית. השינויים אשר ניסה להנחיל האגף הפוליטי של המחנה, שנתקבעו למעשה על עמדתו כמאל ג'ונבלאט, כללו את ביטול המפתח העדתי; ארגון מחדש של המבנה הארגוני של הממשל; שינוי חוק הבחירות ושינוי חוק האזרחות; וביטול ההפרדה העדתית בצבא. למעשה ניתן לסכם את השינויים שביקש המחנה לערוך בביטול האמנה הלאומית של 1943. בהמשך הלחימה הוסיף המחנה לרשימת עקרונותיו את ההתנגדות לחלוקת לבנון למדינות נפרדות על בסיס עדתי - רעיון אשר רווח בעיקר בקרב החוגים המרוניים. המחנה כלל ערב-רב של קבוצות אשר נטו לחוסר-ארגון ועקביות, בעיקר משום שמניעיהם ללחימה לא היו אחידים. בקרב המחנה נעשו מספר ניסיונות לאחד את חבריו השונים תחת קורת גג פיקודית אחת, אך בלי הצלחה. את חברי המחנה ניתן לחלק למספר קבוצות עיקריות:
ארגונים אשר הוקמו שנים מעטות טרם המלחמה ובזמן המלחמה
רוב הפעילות הצבאית הלבנונית בוצעה על ידי ארגונים אלו, אף על פי שהיו מקומיים ודמו לכנופיות.
ההנהגה הסונית
דעותיהם של המנהיגות הסונית המסורתית והממסד הדתי למלחמת האזרחים נפרדו כבר בשלב מוקדם. המנהיגות המסורתית, בראשות צאיב סלאם וראשיד כראמה, ראתה את הגישה המהפכנית של מחנה האנטי-סטטוס-קוו כהרסנית לעדה הסונית. בדומה למרונים, פחדו הסונים, שבאופן ברור מספרם היחסי באוכלוסיית לבנון ירד (לצד גדילת קהילת השיעים בלבנון), מאיבוד כוחם הפוליטי במקרה של ביטול המפתח העדתי בלבנון. עם זאת, כאשר פרצה מלחמת האזרחים נדרשו, בגלל תחושת ההשתייכות העדתית שעלתה במלחמה, לשייך עצמם למחנה הרדיקלי – תוך כדי סיכון הבסיס לעוצמתם הפוליטית, בין היתר בגלל העדר מיליציה משמעותית מטעמם. עמדות ההנהגה המסורתית נטו עם הזמן ל"מרכז הזירה הפוליטית" וניסו לקיים תמיכה בנשיא סולימאן פרנג'יה.
עמדת הממסד הדתי הסוני והעומד בראשה, המופתי חסן ח'אלד, הייתה קיצונית יותר מזו שגילתה המנהיגות המסורתית, אך עדיין הייתה עמדתה רחוקה מזו של שאר המחנה הרדיקלי. דעתו של הממסד הדתי הייתה כי אין לוותר על התביעות המוסלמיות השונות רק בשל חילוקי דעות פוליטיים. הממסד הדתי עזר בארגון "פסגה אסלאמית", שבה השתתפו מנהיגים מסורתיים, אנשי דת, מדינאים (בהם יאסר ערפאת), קיצוניים ומתונים כאחד, שהתקיימה בביתו של המופתי.
ההנהגה השיעית
במהלך המלחמה נקטו הנכבדים (ה"זועמא"), המנהיגות הפוליטית השיעית המסורתית, קו פשרני בדומה לזה שנקטה המנהיגות הדתית הסונית. רוב כוחה של ההנהגה הפוליטית נלקח ממנה על ידי המנהיגות המיליטנטית השיעית ובעיקר על ידי תנועת המקופחים, שנוסדה שנים בודדות לפני המלחמה על ידי מוסא אל-צאדר. בתחילת המלחמה הקימה תנועת המקופחים את המיליציה אמל. המיליציה נטתה שלא להתערב במלחמה בשנותיה הראשונות ותמכה בעמדת סוריה, הפכה בשנים המאוחרות של המלחמה לאחד מעמודי התווך של המאבק. האוכלוסייה השיעית השמרנית, שבתחילת העימות תמכה באש"ף שפעל באזור מגוריה בדרום לבנון, החלה להתנגד להתנהלותם של הפלסטינים בשטחה, שהקימו מחסומים בשטחה, ופעלו על פי חוקיהם שלהם.
המחנה השמרני
המחנה השמרני (נקרא לעיתים קרובות גם המחנה הנוצרי או מחנה הסטטוס-קוו) - אגף זה נודע במערב כ"ימין הלבנוני". מחנה זה הוא הומוגני, מבחינה עדתית, בהרבה מקודמו ומפולג פחות. בספטמבר 1976, לאחר כמעט שנה של מגעים, הוקם ארגון-גג משותף, "החזית הלבנונית", אך היקף פעילותו לא היה משמעותי. גם את אגף זה ניתן לפצל למספר קבוצות עיקריות:
מפלגות נוצריות-מרוניות ומיליציות הקשורות בהן
קבוצות אלו היו החלק המשמעותי ביותר של מחנה הסטטוס-קוו במלחמת האזרחים בלבנון והיווה את רוב כוח הלחימה. המיליציות הנוצריות חומשו על ידי בלגיה ומערב גרמניה, ולטענת מתנגדיהם הרדיקלים, גם מישראל.
הממסד המרוני הדתי
רוב רובו של הממסד המרוני הדתי נמנע מהתערבות ישירה בלחימה. עם זאת, בשלב מוקדם למדי במלחמת האזרחים התפלגה דעת הממסד לשנים. הפטריארך המרוני, בוטרוס חריש, גילה עמדה מתונה למדי אשר התבטאה בין היתר בהתקרבותו למרוני המתון, ריימונד אדה. לעומתו, ראש מסדר הנזירים המרוני וראש התאגדות המנזרים בלבנון, האב שרבל אל-קסיס, "הכומר הלוחם", תמך בצורה נלהבת למדי בכוחות הנלחמים, השתתף בפסגה המרונית והיה חבר בחזית הלבנונית. עקב פעילותו הרבה הואשם שרבל על ידי יריביו כי הפך את הכנסיות למחסני נשק ולמקום חלוקת מזון ללוחמים הנוצריים.
שלב הלחימה הראשון: פברואר 1975 עד אוקטובר 1976
ב-26 בפברואר 1975 התקיימה הפגנת דייגים בצידון, ההפגנה פוזרה באלימות ותוך כדי כך נהרגו מספר מפגינים. אירוע זה גרם למתח אצל ארגוני השמאל והתמרמרות נגד השלטון שנתפס בעיניהם כבורגני-ימני.
אירועי עין-רומאנה
ב-13 באפריל 1975 השתתף פייר ג'ומאייל, ראש מפלגת הכתאיב (הפלנגות), בטקס חנוכת כנסייה חדשה באחד מפרבריה הנוצריים של ביירות, עין-רומאנה. כדי לשמור על האזור ביצעו שומרי ראשו של ג'ומייל שינויים בהסדרי התנועה. בסביבות השעה 11:00 הגיעו ברכב לאזור כשישה פלסטינים חמושים אשר סירבו להישמע להוראותיהם של שומרי הראש ואף ירו באוויר. שומרי הראש חסמו את דרכם ופתחו לעבר הפלסטינים בירי. בקרב היריות שהתפתח נהרגו שלושה משומרי הראש ונהג הרכב הפלסטיני.
בשעות שלאחר מכן, עבר ליד הכנסייה אוטובוס פלסטיני שלפי דיווחי העיתונים היו בו אנשי פת"ח שחזרו מאזכרה לחבריהם שנהרגו שנה קודם בפיגוע חבלני בקריית שמונה. על המאורעות המיידיים לאחר הגעת האוטובוס ישנן שתי גרסאות סותרות. אנשי הפלנגות גורסים כי באוטובוס נסעו פלסטינים חמושים אשר באו לנקום את מות חבריהם. מספר פלנגיסטים ארבו לאוטובוס וכאשר זה התקרב התפתח קרב יריות שבו נהרגו 14 פלסטינים. מנגד, גרס דובר אש"ף כי באוטובוס נסעו משפחות אשר הוחזרו אל מחנה הפליטים תל א-זעתר הסמוך וכי מאש הפלנגות נהרגו 27 מאנשיהם. עם זאת, הגרסה המקובלת היא שילוב של שתי הגרסאות. לפי גרסה זו נסעו באוטובוס בין 25 לבין 30 פלסטינים חמושים אשר חוסלו כולם בקרב עם הפלנגות.