cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
מסעות ברחבי הקיסרות והכנעת הונגריה ולורן
בהמשך נע היינריך ברחבי ממלכתו בקיץ וחרף בערים כשפייר, ואאוגסבורג במשך החורף וניהל חצרות במיינץ, בקוודלינבורג ובמייסן בקיץ ובסתיו. ב-1045 דיכא מרידה בלורן וביקר אצל המלך פטר נאמנו בהונגריה, על מנת לחזק את שלטונו שם.
התערבות בריב האפיפיורים וההכתרה לקיסר
ב-1046 יצא היינריך למילאנו על מנת להבטיח את היבחרו של שליט נאמן לאחר שהשליט הקודם, נאמנו, הלך לעולמו. במקביל התחולל ברומא מאבק בין האפיפיור הכוחני, שהודח ושב אל הכס, בנדיקטוס התשיעי ובין האפיפיור שהדיח ושנחשב לגיטימי, סילבסטר השלישי. חודש לאחר שתפס את הכס הקדוש מכר בנדיקטוס את משרת האפיפיור לסנדקו, גרגוריוס השישי, תוך שהוא מביא את השחיתות והשמעונות בכנסייה לשיאה. ביולי 1046 התחרט בנדיקטוס התשיעי על המכירה ושב לרומא בראש צבא, אך גרגוריוס המשיך לכהן כאפיפיור.
לאחר ביקורים בוורונה ובפאביה חרף הקיסר בסוטרי, שם הכריז על כינוס ועידה אקומנית. בדצמבר 1046 גינתה הוועידה הן את בנדיקטוס והן את סילבסטר השלישי והצהירה על טענתם לכס כשקרית ובטלה. הוועידה קיבלה את עדותו של האפיפיור המכהן גרגוריוס לפיה רכש את הכהונה בכסף והאיצה בו להתפטר מתפקידו. לבסוף מינתה הוועידה לאפיפיור את נציגו של הקיסר, קלמנס השני.
בחג המולד של 1046 הגיעו הקיסר והאפיפיור החדש לרומא והאפיפיור הכתיר את היינריך ואגנס לקיסר וקיסרית רומא. נציגי העם והאצילים של רומא העניקו לקיסר את תפקיד ה-patricius, כלומר את הסמכות למנות אפיפיורים. היינריך השלישי ניצל סמכות זו שלוש פעמים נוספות. כל האפיפיורים שבחר היו גרמנים והשתייכו לסיעת הרפורמה של קלוני.
בהמשך מסעו באיטליה אישר היינריך את כיבוש הנורמנים בפוליה ובקלבריה שבדרום איטליה והעניק למנהיגם דרוגו את התואר "המנהיג האיטלקי והשליט הנורמני של אפוליה וקלבריה" (לטינית: dux et magister Italiae comesque Normannorum totius Apuliae et Calabriae), דבר שפתח את הפתח להקמתה של ממלכת סיציליה הנורמנית ולדחיקתה של האימפריה הביזנטית מחצי האי.
קלמנס ליווה את היינריך במסעו חזרה לגרמניה ובמסעו חזרה לרומא חלה ומת ליד פזארו, באוקטובר 1047. בנדיקטוס התשיעי שב ותפס את כס האפיפיור. לאחר התייעצויות בחצר הקיסרית בסקסוניה, שבהן עלו מספר שמות כמועמדים ראויים, בהם ארכיבישוף ליון, בישוף לייז' ואף האדם שפוטר מכהונתו כאפיפיור מספר חודשים לפני כן, כיוון שרכש אותה בכסף, גרגוריוס השישי, סירב היינריך לשמות שהוצעו לו. הוא מינה תחתם את פופו, בישוף בריקסן בטירול, שנטל לעצמו את השם דמסוס השני. הקיסר ליווה את האפיפיור החדש במסעו לרומא עד אולם, שם נאלץ לחזור משום שחשש לעזוב את גבולות גרמניה. האפיפיור המשיך מלווה בחיל קיסרי בדרכו לרומא שם הוכתר ב-17 ביולי 1048. הוא מת כעבור 22 יום.
בדצמבר 1048 התכנסה ועידה בראשות נציג הקיסר בוורמס, בה בחרו הן נציגי הקיסר והן נציגי רומא בברונו מאיגסהיים כמועמד מוסכם לאפיפיורות. עם זאת, ברונו מאיגסהיים עמד על כך שייבחר ברומא על ידי כינוס של כוהני דת חופשיים מתכתיבים פוליטיים קיסריים. הוא יצא לרומא, נבחר ב-12 בפברואר 1049 על ידי כוהני הדת של העיר והוכתר בשם לאו התשיעי. לאחר היבחרו חבר להיינריך בחצרו בקלן ובאאכן לפני ששב לרומא כשנה לאחר מכן.
תקופת חייו האחרונה ומותו
ב-1051 ו-1052 יצא היינריך לשני מסעות מלחמה אחרונים על הונגריה, בה פרץ מרד של הפאגאנים, שנתמך על ידי מתנגדיו של המלך פטר, שנאלץ לצאת לגלות. פטר נתפס בידי המורדים והושם במאסר בסקשפהרוואר, שם מת כעבור שמונה שנים. מסעות אלו של היינריך היו ללא הועיל והונגריה שבה להיות עצמאית תחת שלטונו של אנדרש הראשון, מלך הונגריה. גם לורן שבה והתמרדה.
באיטליה נלחם האפיפיור לאו התשיעי כנגד הנורמנים באפוליה (שכיבושם אושר על ידי היינריך), היינריך, שהיה מסובך בעצמו, סייע לו רק ב-700 שכירי חרב שוואבים. האפיפיור הפסיד ונלקח בשבי.
ב-1053 הכתיר היינריך את בנו היחיד, היינריך בן השלוש, למלך גרמניה ודוכס בוואריה. בספטמבר 1054, לאחר מותו של לאו התשיעי, בחר היינריך במיינץ, בהסכמתו של הנזיר הילדברנד (לימים גרגוריוס השביעי, אויבו המרכזי של בנו) את מקורבו ויועצו גבהארד בישוף איכשטאט לאפיפיור ויקטור השני.
ב-1055, לאחר טיפול במרידות בלתי פוסקות בלורן, בפלנדריה ובפולין, שב היינריך ופנה לאיטליה. הפעם כדי להבטיח את נאמנותה של טוסקנה, שאלמנתו של דוכסהּ, שזה עתה נפטר התחתנה עם דוכס לורן הבוגד. היינריך קיים חצר במנטובה ונפגש עם האפיפיור בפירנצה, שם גם דן למאסר את ביאטריצ'ה, אלמנתו של דוכס טוסקנה. בתהּ, מתילדה מטוסקנה תהיה לאויבת מרה של בנו היינריך הרביעי.
היינריך שב לציריך, שם דאג לאירוסין של בנו עם ברתה, בתו של אוטו, רוזן סבויה.
ב-5 באוקטובר 1056, בטרם מלאו לו ארבעים, נפטר היינריך במעון הציד בוודפלד שבהרי ההארץ. עוד לפני מותו זומן לחצר הקיסר האפיפיור ויקטור השני והוא ניצב ליד מיטת הקיסר עם מותו. במהלך השנה הראשונה לאחר מות הקיסר היה האפיפיור פטרונו של הילד היורש ויועצה של אמו, אגנס.
לבו של היינריך נקבר בגוסלר, בעוד גופו נטמן בקברי משפחתו בקתדרלה של שפייר.
נגה ניר נאמן
נגה ניר נאמן (נולדה ב-18 באוקטובר 1977) היא עיתונאית ישראלית, כתבת לענייני צרכנות בחדשות 13, ומגישה את מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 13 ואת התכנית "המגזין".
ביוגרפיה
ניר נאמן התקבלה לתיאטרון צה"ל, אך לא שירתה בו בסוף. אחרי השירות בצה"ל החלה ללמוד תקשורת ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל עסקה בניקיון בתים ובתרגום ומכירת מאמרים.
את דרכה המקצועית החלה כדוברת של ח"כ ויצמן שירי, ולאחר מכן עברה לערוץ הראשון בשנת 1998, כתחקירנית בתוכנית בוקר, כרכזת המערכת של תוכנית האקטואליה "7 וחצי" וכתחקירנית כללית. ב-2002 היא עברה לערוץ 10 עם הקמתו, ושימשה כרכזת מערכת בתוכנית "חדר מצב" עם דוד גלבוע. ב-2003 עברה לתפקיד כתבת לענייני בריאות, וסיקרה בין השאר, את פרשת רמדיה, ומ-2006 שימשה ככתבת צרכנות ובהמשך גם תעופה.
ב-2008 במהלך מבצע עופרת יצוקה שידרה מאשקלון.
בשנת 2012 שודר בערוץ 10 סרטה התעודי "מיליון דולר בייבי" שעוסק בהוצאות הגוברות והמחיר היקר של תעשיית ההיריון וגידול ילדים בישראל.
בשנים 2013–2015 הגישה ניר נאמן לצד סיון כהן את תוכנית הצרכנות היומית הכול כלול בערוץ 10. קיבלה את אות המופת של עמותת אומ"ץ לשנת 2015 עם סיון כהן, על עבודתן העיתונאית של שתיהן במסגרת התוכנית.
מ-2015 מגישה את מוסף התחקירים "ברקוד" במהדורת החדשות המרכזית של ערוץ עשר. משמשת כמגישה מחליפה בתוכנית חמש עם רפי רשף. ב-2016 הגישה ביחד עם דני רופ כמה ימים בשבוע את תוכנית הבוקר בערוץ 10, במקום התוכנית "אורלי וגיא", בעקבות יציאתם של אורלי וילנאי וגיא מרוז לחופשה.
ב-2019 ניר נאמן עזבה את "ברקוד" כחלק ממיזוג רשת-עשר.
ב-20 במאי 2020 החלה להגיש את התוכנית "לפני החדשות".
ב-14 באוגוסט 2020 החלה להגיש את התוכנית "המגזין".
באוקטובר 2020 נפגעה מנפילה במהלך צילומים, ולאחר מכן נדרשה לתקופת החלמה ממושכת.
חיים אישיים
ניר נאמן הייתה נשואה לאורן נאמן, מנהל מכירות ובעבר עוזר פרלמנטרי של חברת הכנסת לשעבר סופה לנדבר, ולהם בן ובת. מתגוררת בגבעתיים.
גלנדורה (ניו ג'רזי)
אוכלוסייה
בשנת 2010 היו בגלנדורה 4,750 תושבים.
המדוזה בת האלמוות
Turritopsis dohrnii (מכונה "המדוזה בת-האלמוות", ובהשאלה גם מדוזת בנג’מין באטן) היא מין במחלקת ההידרתים. היא דמוית פעמון, קוטרה המרבי 4.5 מילימטר והיא בעלת גובה ורוחב דומים. קיבתה היא אדומה בהירה. צורת המדוזה שלה – שלב הבגרות המינית, יכול לחזור לשלב הפוליפ – שלב החיים המוקדם ביותר של האורגניזם ובכך, באופן תאורטי, בהינתן תהליך שחוזר על עצמו פעם אחר פעם, אפשרות לחיי אלמוות. זהו בעל החיים הידוע היחיד המסוגל לחזור לצורתו הלא-מפותחת, במקרה זה – לשלב המושבתי, לאחר שהגיע לבגרות מינית. הדבר נעשה באמצעות תהליך גידול תאים – טרנסדיפרנציאציה. יחד עם זאת, בטבע מרבית ה-Turritopsis, כמדוזות אחרות, נאכלות בשלב הפלנקטון או מתות ממחלה, ולא חוזרות לצורת הפוליפ.
תהליך החזרה לצורת הפוליפ קורה כתגובה לפגיעה פיזית, לתנאים סביבתיים לא מתאימים ולהזדקנות. כאשר המטמורפוזה, שינוי הצורה, מתרחש, המדוזה משתנה לקבוצת תאים לא ממוינת שנקראת "ציסט" ולאחר מכן משתנה חזרה לשלב הפוליפ. במהלך המטמורפוזה, התאים עוברים שינוי.
1998 בישראל
1998 בישראל (ה'תשנ"ח-ה'תשנ"ט) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 50 שנה מיום היווסדה.
המדוזה בת האלמוות
מספר אירועים מורפוגנטים (שינוי צורת הגנום) מתרחשים במהלך החזרה לשלב הפוליפ, אירועים אלה מזכירים מטמורפוזה של לארוות. ישנו מחקר שמצא כי חשיפה לכלוריד שמגרה מטמורפוזה בלארוות יכול לגרות גם לתהליך ההפוך.
חוקרים נוספים השוו את הגנום המלא של המדוזה בת האלמוות Turritopsis duhrnii עם מדוזה שאינה בת אלמוות, Turritopsis rubra וזיהו שינויים בגנים הקשורים לשכפול DNA, תיקון בעיות בגנום ותקשורת בין התאים.
1998 בישראל
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1998)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1998)
הומולוגיה (מתמטיקה)
במתמטיקה, הומולוגיה היא סדרה של חבורות אבליות שאפשר להתאים לאובייקטים מסוימים. ההומולוגיה H_i(X) של האובייקט X (כאשר i אינדקס שלם) מחושבת בדרך כלל מתוך קומפלקסי שרשרת \ C(X) (זוהי למעשה הומולוגיה של קומפלקס שרשרת, ). בניית הקומפלקס C(X) אינה קנונית, ועם זאת חבורות ההומולוגיה המתקבלות מן הקומפלקס תלויות אך ורק ב-X. בכך עוצמתה של הטכניקה הזו: האפשרות לבנות את קומפלקס השרשרת בדרכים שונות מאפשרת לחשב את חבורות ההומולוגיה, והיא גם מראה שההומולוגיה אינה תלויה בפרטי המבנה של X עצמו, אלא בתכונות "רכות" שלו.
חבורות הומולוגיה אפשר להגדיר עבור אובייקטים שלכאורה אין ביניהם קשר: מרחבים טופולוגיים, חבורות, קומפלקסי שרשרת וכדומה.
את מושג ההומולוגיה אפשר להעשיר על ידי הוספה של מקדמים. לדוגמה עבור מרחב טופולוגי X וחבורה אבלית (או באופן כללי יותר אלומת חבורות אבליות מעל X) M, ניתן להגדיר את ההומולוגיה H_i(X,M) של X עם מקדמים ב-M. באופן דומה ניתן להגדיר הומולוגיה של חבורה \Gamma עם מקדמים בהצגה M של \Gamma.
בדרך כלל אפשר להגדיר את ההומולוגיה כפונקטור הנגזר.
מובי: מוזיאוני בת ים
מובי: מוזיאוני בת ים הוא מערך של שלושה מוזיאונים הפועלים בבת ים: מוזיאון בת ים לאמנות המוקדש לאמנות עכשווית, בית ריבק ובית שלום אש.
אוצרת המערך היא הילה כהן־שניידרמן, ועופרי עומר מנהלת אותו. מערך קהילה וחינוך במוזיאונים פועל לקרב ולהנגיש את עולם האמנות למגוון רחב של קהלים.
מוזיאון בת ים לאמנות
המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות של אמנות עכשווית, הכוללות אמנים ישראלים ובינלאומיים, וכן עבודות מאוסף המוזיאון ויצירה אמנותית של אמנים מקומיים. אוסף המוזיאון כולל עבודות אמנות עכשווית לצד אמנות מודרנית של אמנים בהם לאה ניקל, דוד נתון, אהרון גלעדי ועוד.
בית ריבק
ביתו של אמן האוונגארד היהודי יששכר בר ריבק מכיל את האוסף הגדול ביותר של עבודותיו, ומאכלס גם את אוסף הקבע של מוזיאון מובי. הבית נבנה עבור אלמנתו, שהוזמנה על ידי ראש העיר הראשון דוד בן ארי להתגורר בבת ים והביאה עמה את אוסף יצירותיו וכן יצירות אמנות נוספות אותן תרמה למוזיאון. לאחר פטירתה האוסף נזנח ואוחסן בתנאים לא מותאמים למשך כחמישים שנה. שניידרמן פעלה לשיקום מקיף של האוסף, הכולל כ־100 עבודות, בהן ציורי שמן, רישומים ופסלי קרמיקה. העבודות משלבות תקופות שונות של בפעילותו של ריבק, מאוונגרד לחיי העיירה היהודית.
בית שלום אש
במשך שנים נערכו בבית אירועי ספרות ותרבות. בשנת 2009 עבר הבית שימור אדריכלי.
החל בשנת 2020 מארח בית שלום אש תוכנית שהות לכותבים וליוצרים שעוסקים באמנות, בטקסט ובקשרים שביניהם, ומפרסם בלוג המלווה את המתארחים בבית ומאפשר להם לתעד את תהליך עבודתם.
קישורים חיצוניים
אתר מובי
מובי בפייסבוק
שמואל ילינק
שמואל ילינק (נולד בשנת 1947) הוא עורך דין ישראלי המתמחה בתחומי פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, וכן בתחום הרשלנות רפואית. דוקטור למשפטים, ומרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אלברט קזימיר, דוכס טשן
הנסיך אלברט קזימיר אוגוסט איגנז פיוס פרנץ שבייר מסקסוניה, דוכס טשן (בגרמנית: Albrecht Kasimir August Ignaz Pius Franz Xaver von Sachsen; 11 ביולי 1738 – 10 בפברואר 1822) היה נסיך סקסוני, בנם של אוגוסט השלישי, מלך פולין ומריה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה. בין השנים 1781–1793 פעל בתפקיד מושל ארצות השפלה האוסטריות ביחד עם רעייתו והנהיג את צבא מלוכת הבסבורג נגד צבא המהפכה הצרפתי במהלך קרב ז'מפס והמערכה בפלנדריה במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית.
שמואל ילינק
היה חבר ועד מחוז ת"א, וחבר המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין. נמנה עם עורכי הכתב עת "סקירה משפטית". חבר הנהלת האגודה לרפואה ומשפט בישראל
ביוגרפיה
בין השנים 1966–1969 שירת בצה"ל. למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1969 הוסמך כעורך דין לאחר התמחות במשרד עו"ד אביגדור שלוש. בשנת 1975 הקים משרד עצמאי, העוסק בתחומי הביטוח והנזיקין. בשנת 1996 סיים תואר שני במשפטים. בשנת 2003 קיבלת תואר דוקטור למשפטים. בשנת 2009 היה מועמד לתפקיד שופט בבית המשפט העליון. בשנת 2013 התאחד משרדו של ילינק עם משרד עורכי הדין עדי וייס.
אלברט קזימיר, דוכס טשן
ביוגרפיה
באפריל 1766 חותן עם מריה קאריסטינה, דוכסית טשן ובתה של מריה תרזה בווינה, בירת ארכידוכסות אוסטריה, האימפריה הרומית הקדושה. עם החתונה ירש אלברט קזימיר מחתנו, פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את דוכסות טשן. בין השנים 1765–1780 פעל אלברט קזימיר בתפקיד מושל הונגריה האוסטרית. משנת 1781 והאלה מונה ביחד עם רעייתו לתפקיד המושל של ארצות השפלה האוסטריות.
שמואל ילינק
ביוגרפיה
ייצג את משפחות הנפגעים בפרשת רמדיה.
ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות
ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות הוא קובץ מכתבים שיצא על ידי הוצאת שוקן בשנת 1991, הקובץ מכיל את חילופי המכתבים בין ש"י עגנון והמו"ל שלו שלמה זלמן שוקן בין השנים תרע"ו – תשי"ט, 1916 — 1959.
שמואל ילינק
הדוקטורט
מחקריו מתעסקים בתחום התרומת איברים, הוא מציע קווים להצעת הסדרי חקיקה והסדרים חברתיים להגברת והקלת היצע של איברי אדם להשתלה, על בסיס שיקולים כלכליים ומסחריים.
אלברט קזימיר, דוכס טשן
ביוגרפיה
במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית הרכיבה מלוכת הבסבורג (אשר כללה את ארצות השפלה האוסטריות) חלק מרכזי בקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. כאשר בנובמבר 1792 פלש צבא המהפכה הצרפתי לארצות השפלה, כשל אלברט קזימיר בניסיון לארגן את כוחותיו ליחידה מוצקה אל מול הכוחות הצרפתים, מה שהביא לנפילה האוסטרית בקרב ז'מפס, ב-6 בנובמבר 1792.
ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות
על הספר
בשלהי 1915 הכיר מרטין בובר בין ש"ז שוקן לש"י עגנון, ומאז נוצרה ביניהם ידידות ארוכת שנים. שוקן, שהיה אדם אמיד, סייע בידי עגנון ודאג לפוטרו מטרדות הפרנסה כדי שיוכל להתמסר ליצירתו האמנותית. ב-1931 ייסד ש"ז שוקן בברלין הוצאת ספרים, שמטרתה העיקרית הייתה הוצאת ספריו של עגנון.
שמואל ילינק
הדוקטורט
בדוקטורט ילינק מציג מודל שיאפשר מסחר חוקי באיברים. על-פי המודל, כל התורמים, וכן בני המשפחה של הנפטרים, קרובי משפחה התורמים איברים, וגם מי שמוכרים איברים, יקבלו תגמול הולם בעבור תרומתם. מקבל האיבר, לעומת זאת, לא יתבקש לשלם דבר בעבור האיבר שיקבל. חלוקת האיברים, על-פי המודל, תיעשה על-פי הכללים המקובלים כיום על המרכז הלאומי להשתלות איברים.
אלברט קזימיר, דוכס טשן
ביוגרפיה
בהמשך פיקד אלברט קזימיר על הכוחות האוסטרים במסגרת המערכה על פלנדריה נגד הצרפתים. במהלך ההתקדמות הצרפתית העביר אלברט קזימיר את חפציו האישיים, בהם אוסף האומנות שלו בספינות דרך תעלת למאנש אל ממלכת בריטניה הגדולה. חלק מחפצים אלו אבדו כאשר אחת הספינות תבעה בסופה באמצע הדרך.
ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות
על הספר
במשך כיובל שנים עגנון ושוקן החליפו מכתבים, בספר מקובצים מכתבים אלו. המכתבים נותנים תמונה על יחסי שני האישים, על דמויות שפגשו, ביניהם מוזכרים אליעזר מאיר ליפשיץ, הרב קוק. ועל מאורעות התקופה. רעידת האדמה ב-1927 שבה נהרסה דירתו של עגנון הספר כולל מבוא העוסק ביחסיהם של שני האישים.
אלברט קזימיר, דוכס טשן
ביוגרפיה
כישלונותיו הצבאיים של אלברט קזימיר הביאו להדחתו מתפקיד המושל של ארצות השפלה והחלפתו בבנו החורג הארכידוכס קרל. לאחר מכן סיים את פעילותו הפוליטית. בשנת 1798 נפטרה מריה קאריסטינה עקב חולי בטיפוס הבהרות. בצוואתו חילק את אוסף האומנות שלו בין מקורביו. בשנת 1822 נפטר אלברט קזימיר בגיל 83, בעירוינה, בירת האימפריה האוסטרית.
שמואל ילינק
הדוקטורט
על-פי הדוקטורט, למדינה כדאי לעודד תרומת איברים, במטרה לחסוך מצד אחד את הסבל של האזרחים, ומצד שני את העלויות הגבוהות של הטיפול בחולים. במידה והמדינה הייתה נותנת תמורה הולמת בעבור האיברים, ניתן היה להגדיל את מספר התורמים.
מגלן יפני
מגלן יפני (שם מדעי: Nipponia Nippon) הוא מין יחידי בסוגו של מגלן. הוא גדול יחסית לשאר מיני המגלנים; אורכו כ-75 ס"מ ומשקלו כ-1 ק"ג, בעוד אורך מוטת כנפיו הוא כ-140 ס"מ. בתי הגידול המועדפים עליו הם יערות אורנים. במהלך עונת הרבייה, המגלנים מחפשים אחר מזון בתוך הטריטוריות שלהם; אך לאחר עונת הרבייה, המגלנים עשויים לחפש מזון מרחקים של עד כ-20 ק"מ מהטריטוריות שלהם, בלהקות גדולות. אזורי המחיה של המגלנים בעונת הרבייה נמצאים ברום של כ-1000 מטרים מעל גובה פני הים, אך בתקופות אחרות הם נמצאים ברום של כ-500 מטרים מעל גובה פני הים.
רוב גופו של המגלן היפני צבוע בלבן. המקור שחור, ובקצהו יש כתם אדום. הרגליים אדומות, ופניו של המגלן, שאינן מכוסות בנוצות, אדומות. על ראשו של המגלן יש ציצת נוצות ארוכה בצבע לבן.
נצפתה התנהגות סירוק קבוצתית אצל המגלנים היפניים, במהלכה פרט אחד מסרק את צווארו, ראשו וגבו של פרט אחר. בדרך כלל, ציצת הנוצות של המגלן הלבן מורמת בעת סירוק העורף.
רבייה
המגלנים היפניים הם מונוגמיים. עונת החיזור מתחילה בינואר, ובמהלכה הזכר מטלטל את ראשו, נושא חומר קינון במקורו ומציע אתוו לנקבה. אם היא מקבלת אותו, הזכר יבצע עם הנקבה תצוגה דמוית הזדווגות. במקרים של הזדווגות ממשית התצוגה שונה: הזכר והנקבה מקרבים את מקוריהם כך שיגעו זה בזה; הזכר מנענע את זנבו, בעוד הנקבה מתכופפת ומנענעת את ראשה.
עונת הרבייה מתרחשת בין מארס לאוגוסט. הקן מוקם על עצים מהם ניתן להשקיף על האזור. הנקבה מטילה 1–5 ביצים כחולות-אפרפרות עם כתמים חומים, שמוטלות בהפרשים של כ-1 עד 2 ימים. הבקיעה מתרחשת באמצע מאי. הגוזלים נולדים עם פלומה אפרפרה ועם רגליים כתומות-אדומות; הם פורחים מהקן 45 ימים לאחר הבקיעה, ועצמאיים כבר בגיל חמישה חודשים.
שימור
בעבר המגלן היפני היה נפוץ לאורך מזרח אסיה, במדינות סין, יפן, טאיוואן, קוריאה ורוסיה; אך תחום תפוצתו הצטמצם מאוד בשנים האחרונות, וכיום האוכלוסייה היחידה של מגלנים יפניים בטבע ממוקמת במחוז שאאנשי בסין. נכון ל-2006, ההערכה היא שיש כ-500 מגלנים שחיים בטבע, ומספרם עולה בהדרגה. בגלל תחום התפוצה המוגבל שלו, איבוד בתי גידול והמספר הקטן של פרטים שנותרו בטבע, מין זה הוכרז כמצוי בסכנת הכחדה, והוא נמצא בנספח הראשון של אמנת וושינגטון.
טלי כהן-שבתאי
טלי כהן-שבתאי (באנגלית: Tali Cohen Shabtai; נולדה בשנת 1980) היא משוררת ישראלית.
שיריה פורסמו בכתבי העת "מאזנים", "נתיב", בכתבי עת באנגלית ונורווגית, ובעיתונים במספר שפות.
יצירותיה הספרותיות תורגמו לשפות רבות.
חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים. חברה באיגוד המשוררים באוסלו, נורווגיה.
ביוגרפיה
טלי כהן-שבתאי נולדה בירושלים. את כתיבתה החלה בשנות הילדות המוקדמות, בגיל 12 החלה לכתוב פרוזה ושירה. בגיל 16 כתבה את הפואמה הראשונה (שהתפרסמה במאזניים) שנקראת "היה הוא כצלם לרבים" ועניינה אהבה אפלטונית ראשונית. היא למדה בתיכון בשכונת גילה בירושלים במגמת לימודי ארץ ישראל.
טלי כהן-שבתאי למדה לתואר ראשון בחינוך במכללת דוד ילין בירושלים. ולמדה שנתיים לתואר במשפטים במרכז האקדמי למשפט ועסקים רמת גן.
טלי כהן-שבתאי גרה שנים באוסלו, נורווגיה ולאחר מכן בשיקגו, ארצות הברית. כיום מתגוררת בירושלים.
שירתה
המשורר עמוס לויתן על שירתה:
המשוררת חגית בת אליעזר על ספר השירים ‘תֵּשַׁע שָׁנִים מִמֵּךְ’:
הסופרת נוגה טרבס כתבה על 'בסבך השחור נמהל ארגמן':
הסופר והמשורר הנורווגי, איינשטן וינגרד וולף כתב על 'בסבך השחור נמהל ארגמן'
יחסי גאורגיה–קנדה
היסטוריה
קנדה הכירה בגאורגיה זמן קצר לאחר פרידתה מברית המועצות בשנת 1991. ביולי 1992, קנדה וגאורגיה ייסדו רשמית יחסים דיפלומטיים. מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, היחסים בין שתי המדינות התגברו בהדרגה.
בשנת 2008 במהלך מלחמת רוסיה-גאורגיה, קנדה תמכה נמרצות בשלמות הטריטוריאלית ובריבונותה של גאורגיה ושל ממשלתה שנבחרה באופן דמוקרטי. יתר על כן, קנדה לא הכירה בעצמאות אבחזיה ודרום אוסטיה וממשיכה להכיר בהם כחלק בלתי נפרד ממדינת גאורגיה.
בשנת 2011, גאורגיה פתחה שגרירות תושבת באוטווה. באותה שנה, קנדה פתחה קונסוליית כבוד בטביליסי. ממשלת קנדה התחייבה לסיוע הומניטרי ולפרויקט מימון משותף עם ארצות הברית, הקמת והרחבת מרכז תיאום שרידי מלחמת רוסיה–גאורגיה בגאורגיה. גאורגיה קיבלה תמיכה מקנדה לגבי בקשתה להצטרף לנאט"ו.
באוקטובר 2011, שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות לקידום היחסים הכלכליים.
סחר
בשנת 2019, הסחר בין קנדה לגאורגיה הסתכם ב-39 מיליון דולר קנדי. היצוא העיקרי של קנדה לגאורגיה כולל: כלי רכב וציוד; מכונות; מוצרים מבוססי בעלי חיים; ומוצרים מבוססי כימיקלים. היצוא העיקרי של גאורגיה לקנדה כולל: מוצרי מזון; טקסטיל; מתכות; וכלי רכב.
קוס דה לה ריי
יעקובוס הרקולס קוס דה לה ריי (Jacobus Herculaas Koos de la Rey; 22 באוקטובר 1847, וינבורג – 15 בספטמבר 1914, לנגלאגה) היה חוואי, חבר פרלמנט וגנרל בורי במהלך מלחמת הבורים השנייה, נחשב לאחד המנהיגים הצבאיים הגדולים ביותר במהלך אותו סכסוך. ידוע בכינוי האריה ממערב טרנסוואל (die Leeu van Wes-Transvaal). כמנהיג גרילה הוא זכה להצלחה יוצאת מן הכלל בטקטיקות שלו ובהתנהגותו הנדיבה כלפי אויביו. דה לה ריי היה איש דתי מאוד ותנ"ך כיס היה לעיתים קרובות בידיו. הוא נחשב באופן נרחב כמצביא הגדול ביותר בקרב האפריקאנרים וכאחת הדמויות המובילות בלאומיות האפריקאנרית.
ראשית חייו
הוא נולד ליד ווינבורג, מדינת אורנג' החופשית, והיה הילד השישי של אדריאנוס יוהנס דה לה ריי ואדריאנה ואן רואין. הוא היה צאצא של מהגרים מהולנד. לאחר קרב בומפלאס בשנת 1848, חוות המשפחה שלהם, דורנפונטין, סופחה על ידי הבריטים והמשפחה עברה לטרנסוואל והתיישבה ליד ליכטנבורג. כצעיר עבד דה לה ריי כעגלון בנתיבי היהלומים בקימברלי. הוא התחתן עם יעקובה אליזבת (נוני) גרייף (שגדלה בחווה מנאנה, הבית נמצא עדיין מעט ממזרח לליכטנבורג) והתגורר בחווה באלנדספונטיין. לזוג נולדו עשרה ילדים. עקב עבודתו כעגלון הוא הסתובב הרבה ברחבי המדינה וצבר ידע רב על הגאוגרפיה שלה.
דה לה ריי נלחם במלחמת בסוטו בשנת 1865 ובמלחמתו של Sekhukhune בשנת 1876. הוא לא היה שותף פעיל במלחמת הבורים הראשונה, אלא היה פילדקורנט במערב טרנסוואל. הוא נבחר למפקד מחוז ליכטנבורג ובשנת 1883 נבחר לפרלמנט של טרנסוואל. היה ידוע בתמיכתו במדיניות הפרוגרסיבית של פיט יוברט, ובתנגדותו למדיניותו של פול קרוגר כלפי הזרים (מהגרים בריטים בעיקר) והזהיר כי היא תוביל למלחמה עם בריטניה.
קראיפאן, 12 באוקטובר 1899
בפרוץ המלחמה גנרל פייט קרוניה קיבל את הפיקוד על המערכה במערב והוא לקח עמו את דה לה ריי כאחד הגנרלים תחת פיקודו. היריות הראשונות שנורו במלחמה היו על ידי חייליו של דה לה ריי על רכבת בריטית שהייתה בדרך למאפקינג בקראיפאן. הרכבת הורדה מהפסים ואחרי קרב של חמש שעות הכוחות הבריטיים נכנעו ונשבו על ידי דה לה ריי. קרב קראייפן הפך את דה לה ריי למפורסם, אך הוא הגביר את הסכסוך בינו לבין קרוניה, ששלח אותו למנוע מהבריטים להסיר את המצור מעל קימברלי.
גרספן, 25 בנובמבר 1899
לוטננט גנרל לורד מתואן, מפקד הדיוויזיה הראשונה, נשלח להסיר את המצור הבורי על קימברלי והעביר את כוחותיו ברכבת לתחנת בלמונט שבצפון מחוז הכף. עם הגעתם תקף אותם כוח בורי קטן בראשות הקומנדנט פרינסלו. למחרת בבוקר הבריטים הסתערו על הכוח הבורי וגרמו לו לסגת לגראספן, שם הצטרפו לכוח הגדול יותר בהנהגת דה לה ריי. הכוח של דה לה ריי נכשל לבלום את הכוח הבריטי ונאלץ לסגת מעבר לנהר המודר אבל לא לפני שהוא חיבל בגשר הרכבת.
נהר הבוץ, 28 בנובמבר 1899
דה לה ריי הבין כי הטקטיקה המסורתית של התבצרות על קרקע גבוהה תחשוף אותם לאש התותחים בריטיים. זה הביא אותו להתעקש שאנשיו, ואנשיו של פרינסלו, יחפרו תעלות על גדות בוץ ונהר הקנה. התוכנית של דה לה ריי הייתה לא לירות עד שהבריטים יהיו קרובים מספיק כדי לנצל את יתרונם של הבורים בקלעות. בשעות הבוקר המוקדמות עברו הכוחות הבריטיים ללא הפרעה על פני המישור, אך אנשי פרינסלו לא המתינו להוראה של דה לה ריי והתחילו לירות מיד שראו את הבריטים. סדרת התקפות של הבריטים הדפה את כוחותיו של פרינסלו, ואילו התקפת הנגד של דה לה ריי אפשרה לבורים להתנגד לבריטים עד השקיעה. הבריטים נסוגו אז. דה לה ריי נפצע ובנו אדריאן נהרג בקרב זה; הוא האשים את הגנרל קרוניה שלא שלח כוחות תיגבור לסייע לו.
מחרספונטין, 11 בדצמבר 1899
לאחר שנאלצו הבורים לחזור מנהר המודר, הבריטים החליטו לתקן את גשר מודרפונטין, נותנים לדה לה ריי זמן לבצר את כוחותיו. דה לה ריי הורה לכוחותיו לבנות חפירות ומגננים בראש גבעת מאגרספונטין אך להתבצר למרגלותיה. הטקטיקות השנויות במחלוקת שלו הוכיחה את עצמה ב-10 בדצמבר כשהגבעה הופצצה בכבדות על ידי הבריטים. לפני הזריחה למחרת בבוקר, לורד מתואן הורה לאנשיו להסתער על הגבעה בשורות צפופות לפי כללי הלחימה הנהוגים באירופה. חטיבת ההיילנדס הובילו את הכוח הבריטי, הם מעדו על חוטים שאליהם נתלו פחיות שהזהירו את הבורים והם נקצרו על ידי אש בורית מדויקת וקטלנית. לאחר תשע שעות שבהם החטיבה נטבחה, כולל מפקד החטיבה, הגנרל ווצ'ופ, ולא התקדמה, הכוח הבריטי נסוג באי סדר. המכה הובילה לאבל ציבורי בסקוטלנד. מתואן הועבר ושחרור קימברלי הופקד בידי לורד רוברטס. מחרספונטיין היה מהקרבות הנוראים ביותר לבריטים במהלך השבוע השחור.
המפנה במלחמה
אף על הניצחון הגדול במחרספונטין והאירועים בנהר טוגלה אלו היו גם נקודת המפנה של המלחמה. לאחר מכן, עם תגבורת מסיבית מרחבי האימפריה הבריטית, הם החלו לאט לאט להשיב מלחמה ולצבור שטח. בזמן שדה לה ריי אסף כוחות להתנגדות נגד צעדתו של מייג'ור גנרל פרנס לאזור קולסברג שבכף, נלכד הגנרל קרוניה חסר התקווה על ידי רוברטס אשר הצליח להקיף ולתפוס את הגנרל וכל כוחותיו. בלומפונטיין נפלה ב-13 במרץ 1900 ופרטוריה ב-5 ביוני. קרוגר ברח למזרח אפריקה הפורטוגזית ויצא לגלות באירופה.
רק קבוצת ליבה קשה של בורים הייתה מוכנה להמשיך להילחם. דה לה ריי, לואי בוטה ומפקדים אחרים נפגשו ליד קרונסטאד והחליטו לאמץ אסטרטגיה של לוחמת גרילה. על דה לה ריי הוטל לקח אחראיות על מערב טרנסוואל ובמשך השנתיים הבאות הוא הוביל את המערכה הנייד שם בצלחה גדולה. הוא גרם נזק רב לסחורות לכוחות בריטים ב-Ysterspruit, שם נתפסו מספיק תחמושת וציוד כדי להפיח חיים חדשים בכוחות הבורים. בטוויבוש (1902-03-07) הוא תפס את לורד מתואן וחלק גדול מן המשמר האחורי שלו אבל בחרר לשחרר אותם כ לא יכל להאכיל אותם. הוא גם שחרר את לורד מתאון מפני שזה נפצע ודה לה ריי חשש לחייו. למרות שאנשי דה לה ריי היו לעיתים קרובות רעבים ותשושים, הם רכבו על פני המישורים, ותפסו עשרות אלפי בריטים. לדה לה ריי היה כישרון חסר תקדים להימנע ממלכודות ורבים האמינו שזה בגלל שהוא ביקש עצה מנביא אקסצנטרי, ואן רנסבורג החוזה, שהיה עמו.
על היחס בין דה לה ריי לואן רנסבורג כתב דניס רייץ, אשר שרת תחת דה לה ריי, בספרו קומנדו:
סיום המלחמה
לאחר המלחמה הפליג דה לה ריי לאירופה יחד עם לואי בוטה וכריסטיאן דה וואט כדי לגייס כספים עבור החוואים שאדמתם נהרסה בעקבות מדיניות האדמה החרוכה של קיצ'נר. מטרתם העיקרית של דה לה ריי ושאר הגנרלים הבורים הייתה לנהל שיחות עם ממשלת בריטניה בלונדון על הגדלת הפיצויים. הם ניצלו את ההזדמנות לבקר במדינות אחרות במערב אירופה. הם ביקרו גם באנטוורפן (19–20 בספטמבר 1902), בבריסל (6–7 באוקטובר 1902) ובגנט (8 באוקטובר 1902). בכל מסע ההתרמה התרומה הגדולה ביותר ניתנת על ידי יתרת ועדת האמבולנס של פול דה מונט.
בשנת 1903 נסע להודו וציילון כדי לשכנע את שבויי המלחמה הבורים להישבע בשבועת אמונים ולחזור לדרום אפריקה. לבסוף, הוא חזר לחווה שלו עם אשתו יעקובה וילדיו שנותרו בחיים. יעקובה דה לה ריי הסתובבה באזור הספר עם ילדיה וכמה משרתים במשך רוב המלחמה, מסתתרת מפני הבריטים.
איחוד דרום אפריקה
בשנת 1907 נבחר דה לה ריי לפרלמנט החדש של טרנסוואל, והיה אחד מהנציגים לוועידה הלאומית שהובילה להקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1910. הוא הפך לסנטור ותמך בלואי בוטה, שנבחר כראש הממשלה הראשון. אבל כאשר מוניק הרצוג עזב את המפלגה עקב נסיונתיו של בותה לאחד את שתי האוכלוסיות הלבנות במדינה והקים את המפלגה הלאומית דה לה ריי נשאר על הגדר, לא מצטרף לאף צד. כאשר פרצה שביתה כורים ב-1914 במכרות הפחם בנטאל ראש הממשלה בותה ושר הביטחון סמאטס קראו לדה לה רי, אשר מונה לגנרל בצבא החדש של האיחוד, לעלות לפרטוריה עם כוחות צבא למחוץ את מטה המפגינים ולאסור את ההנהגה שלהם.
התנגדות להשתתפות דרום אפריקה במלחמת העולם הראשונה
החוזה רנסבורג משך קהל רב עם דיווחים על חזונותיו בהם ראה את כל העולם נופל למלחמה ואשר תוביל לסוף האימפריה הבריטית. ב-2 באוגוסט הוא סיפר על חלום בו ראה את גנרל דה לה ריי חוזר לביתו, ללא כיסויי ראש, בכרכרה רתומה לסוסים מעוטרת בפרחים, בעוד ענן שחור עם המספר 15 עליו שופך דם. רבים ראו בכך אות מבשר טוב, למרות שרנסבורג עצמו האמין שאות זה מבשר מוות, וניסו לשכנע את דה לה ריי להתמרד כנגד הממשלה.
מותו
ב-15 בספטמבר 1914, הרמטכ"ל קומנטדט גנרל כריסטיאן פרידריך ביירס התפטר מתפקידו ושלח את מכוניתו להביא את דה לה ריי מיוהנסבורג לפרטוריה כדי להיפגש עמו. שני הגנרלים יצאו באותו ערב למחנה הצבאי בפוטשפרום, שם התפטר גם רב-סרן יאן קמפ. הם נתקלו בכמה מחסומי משטרה בדרך אך סירבו לעצור, המחסומים הוקמו כדי ללכוד את חבורת פוסטר שנראתה באזור. בלנגלאגה שוטרים ירו לעבר המכונית הממהרת ואחד הכדורים פגע דה לה ריי ופצע אותו אנושות. מילותיו האחרונות היו: זה נוגע ללב, כריסיאן. כפי שחזה ואן רנסבורג, הוא חזר לחוותו בליכטנבורג. בורים רבים היו משוכנעים שהוא נהרג במכוון, בעוד שאחרים לא האמינו שלמרות שבועתו, הוא יצטרף למרד. לדברי ביירס, הם תכננו לתאם את ההתפטרות בו זמנית של כל הקצינים הבכירים במחאה נגד ההתקפה על גרמניה. זמן קצר לאחר הלווייתו של דה לה ריי, פרצה מרידת מאריץ.
ברוור
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קהילת יהודי ארטה
הקהילה היהודית בארטה נחשבת כקהילה היהודית הרומניוטית העתיקה והקהילה הקדומה ביותר ביוון ובמחוז אפירוס, למרות שמבחינה רשמית הוכרה רק בשנת 1920. היום, אין יהודים בארטה, הקהילה פורקה בשנת 1959.
מידע כללי
ארטה (יוונית: Άρτα; אנגלית: Arta), היא עיירה בצפון מערב יוון השייכת למחוז אפירוס (Epirus). היא שוכנת על גבעה בצד גשר האבן העתיק, על נהר הארכטוס (Arakhthos) וחולשת עליה מצודה ביזנטית. העיירה העתיקה הוקמה בשנת 625 לפני הספירה, כמושבה קורינתית, בשם הקדום אמבראיקה (Ambracia), ובשנת 1204, בתקופה הצלבנית, ניתן לה השם ארטה. העיר שמשה בתקופה הביזנטית, כמרכז המנהלי והמסחרי של המחוז. בשנת 1449, נכבש חלק גדול מחבל אפירוס שכלל גם את ארטה על ידי העות׳מנים אשר שלטו במקום עד שנת 1881 - תחילת מלחמת העצמאות היוונית. באותה שנה, על פי החלטת קונגרס ברלין, סופחה העיר ליוון, יחד עם חלק קטן ממחוז אפירוס. אזור העיר שכלל מספר כפרים נקראו מחוז ארטה, והיא שמשה כעיר הבירה של המחוז. ארטה הייתה העיירה הראשונה שהצטרפה לממלכת יוון לאחר שהשתחררה מעֻלָּם של העות׳מנים.
בפאתי העיר גדלים פרדסים של תפוזים וכרמי זיתים, ומצפונה פרוסים כפרים קטנים ששימשו מקומות מסתור לתנועת ההתנגדות הפעילה מאוד בזמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
תולדות הקהילה היהודית
היהודים התגוררו בארטה מאז המאה ה-11, תקופת השלטון הביזנטי. והתרכזו סביב בית הכנסת שהיה ידוע בשם "קהילת קודש תושבים". בשנת 1173, ביקר בעיר בנימין מטודלה ומצא בה 100 משפחות יהודיות.
יש לשער, שגם במאות ה-14 וה-15 התגוררו משפחות יהודיות בארטה והן קיימו קשרים עם הקהילות ביואנינה שבצפון ולפאנטו שבדרום.
ארטה נכבשה על ידי העות׳מנים אך אין מידע רב על ראשית הכיבוש, פרט לכך שקיימת עדות על גירושם של יהודים לאיסטנבול. לא ידוע מספר המגורשים, ניתן להניח שהיו כ-120 גולים לאיסטנבול. בנוסף, גם אין מידע על מספר הנשארים בעיר שהיו אוטוכטונים-רומאניוטים. המסמך היחיד שקיים הוא רשימת ואקפים (הקדשים) מקושטא מהשנים 1540 ו-1545, ושתשלום הג׳יזיה של היהודים ניתן לוואקפים.
הקהילה היהודית בארטה נחשבה במאה ה-16, תקופת האימפריה העות׳מנית, אחת הקהילות החשובות, העשירות והמבוססות שבחבל אפירוס ביוון, ובאימפריה. בתקופה זו, הגיעו אליה פליטים מספרד, סיציליה, פורטוגל, קלבריה, אפוליה, קאמפאניה (נאפולי) וכן יהודים מעיירות אחרות השוכנות במחוז אפירוס. גידול האוכלוסייה היהודית בעיר תרם לבניית מספר בתי כנסת על ידי הקהילות השונות שהגיעו לפי מקומות מוצאם: קורפו, סיציליה, קלבריה ועוד. אחד מבתי הכנסת היה בית הכנסת פוליזיה (Pulieza), שהוקם על ידי היהודים הפליטים שהגיעו מפוליה ומקלבריה. בית כנסת זה התווסף לבית הכנסת גרקה (Greca) שהוקם במקום במאה ה-13.
בעיירה פעלו 4 קהלים עיקריים, שהגדול ביותר היה ״קהל התושבים״ המכונה ״גריגוש״ או ״קורפו״. הקהילות האחרות היו: קהל סיציליה, קהל קאלבריה וקהל פוליה. הפליטים שהגיעו מספרד נטמעו בין הקהילות השונות. מנהגיהם ותרבותם של הפליטים מהמקומות השונים, היו כמנהג מקום מושבם הקודם ולא פעם היו ביניהם עימותים ומחלוקות. המיסים והעברתם לשלטון העות׳מני הועברו במרוכז והקשרים החברתיים בין היהודים לשכניהם המוסלמים והיוונים היו נדירים והצטמצמו רק לכדי קשרים כלכליים.
במאה ה-17 היגרו רבים מיהודי ארטה ליואנינה ולערים אחרות כדי להקים קהילות רומניוטיות גם שם. שאר התושבים היהודים שנשארו בארטה, התארגנו לקהילה אחת, התפללו בנוסח ספרד ודיברו יוונית מעורבת במילים איטלקיות וספרדיות. המצב הביטחוני שלהם היה רע מאוד והם היו שרויים בשפל רוחני ובשפל כלכלי בשל העומס הכלכלי הכבד שהטיל עליהם הסולטן. למרות מצבם הקשה, הם הקפידו לשלוח כספים לחיזוקו ולקיומו של היישוב היהודי בארץ ישראל בעזרת השד״רים שהגיעו אליהם.
במאה ה-18, המשיכו השדר״ים להגיע. אחד מהם נרצח - ר׳ שמשון גומץ פאטו. אנשי ״חברת גמילות חסדים״ מארטה, יצאו לאסוף את גופתו ואת שני מלוויו האחרים, והביאו אותם לקבורה בעיר. בנוסף, ידוע כי מספר של יהודים יחידים מארטה עלו לארץ ישראל בתקופה הזו.
במאה ה-19, (1881), הועבר השלטון באזור לידי היוונים, שפת הדיבור של היהודים הייתה ספרדית-יהודית. חברי הקהילה דברו ספרדית-יהודית עד לשואה. בתקופה זו הוקמה ״חברת תלמוד תורה מעירנו זאת ארטא יצ״ו״ ששמה לה למטרה לעודד את החינוך במקום, אך קיבלה אליה גם חברים מהיישובים הסמוכים. בשנת 1880, פרסמה החברה את תקנותיה ב-3 שפות: עברית, איטלקית ויוונית. נשיא האגודה היה יוליס בסו (ביסו), סגנו - יעקב מאיוני והגזבר היה מ״ד יוחנס. אגודות אחרות שקמו באותה העת היו ״חברת צדקה״ ו״הכנסת אחים״. השד״רים שהגיעו מארץ ישראל, המשיכו להגיע לארטה גם במאה ה-19 בדרכם לקורפו ולאיטליה, התערבו בענייני הקהילה וחיזקו את הסכמותיה ותקנותיה על ידי פסקיהם.
בתחילת המאה ה-20, מנתה ארטה כ-100–200 משפחות יהודיות. לאחר פנייתו של נשיא הקהילה יעקב גניס והמזכיר ויקטור אלעזר, קיבלה הקהילה בשנת 1920 הכרה רשמית מממשלת יוון. בשנים אלה נהנו היהודים מחופש דת, עצמאות כלכלית ואף מונו למועצת העיר.
יהודי ארטה התגוררו ב-3 שכונות: שכונת טסימנטה, שכונת אוחטוס שהיה בה בית ספר ושכונת רולוי שהיו בה שני בתי כנסת - בית הכנסת הישן ובית הכנסת החדש שהיה בו גם מקוה.
בין המלחמות
אחרי מלחמת העולם הראשונה היה לקהילה הספרדית במקום בית ספר יהודי עממי. בשנים אלה התחילה להתפתח בעיר התנועה הציונית.
מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1943 נכנסו הגרמנים לארטה וב-24 במרץ 1944, הגיעה מחלקה של הגסטפו מאגריניון לעיר. הגרמנים דרשו וקיבלו את השמות וכתובות היהודים מבית העירייה. לפי הרשימה שהייתה בידיהם נעצרו רוב היהודים - 352 איש. הגרמנים ריכזו אותם בבית הקולנוע ״אורפיאוס״ יחד עם יהודים שגורשו מהעיירה פרבזה. משם, ב-2 באפריל 1944, הועברו כולם למחנה המעבר היידאר (Haidar) ליד אתונה, ולאחר מספר ימים נשלחו ברכבות למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו. מספר צעירים הצליחו להסתתר.
אחד האנשים שתמך ביהודים בתקופה קשה זו ושמר איתם על קשרים טובים, היה הבישוף ספירידון גינאקאס (Spyridon Ginakas). כאשר נכנסו הגרמנים לארטה, פנה אליהם בבקשה להקל על היהודים, אך הם דחו את בקשתו. בעקבות הדחייה יעץ לחברי הקהילה היהודית לברוח לכפרים הסמוכים ולהתחבא, אך רק מעטים נענו וברחו. אחד מיורשיו, איגנטיוס השלישי (Ignatios III), העיד כי ספירידון הגן על היהודים, הוא הזדהה עם הפְּגִיעוּת שלהם ועשה כל שביכולתו כדי שלא ייפגעו.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה שרדו בארטה כ-50 איש. 30 שבו לעיירה וכ-20 הצליחו להינצל מאחר שהתחבאו בכפרים השונים באזור.
ב-22 במרץ 1946, זמן קצר אחרי סיום המלחמה, ביקר בארטה קנרי קונסטנדינס (Kanari Konstandines) אשר הכין דוח עבור הוועד המרכזי של קהילות יוון. בדוח נכתב, כי קיים הרס עצום במקום: בתי הכנסת הרוסים (על קיר בית הכנסת הפולייזי הוא הבחין בכתובת מתאריך 12 מרץ 1882), בית הקברות היהודי הרוס, החנויות והבתים לא הוחזרו לבעליהם, אין חיים קהילתיים, מוסדות הדת, המנהל והחינוך היו הרוסים, ולא היו רבנים ומורים. למרות המצב הקשה של היהודים שחזרו לעיר, נעשו מאמצים עד שנת 1948 לארגן מחדש את הקהילה. נשיא הקהילה רפאל יקואל, ברוך אברהם ברוך שהיה שמש ומורה ושאר חברי הקהילה ניסו להביא מישהו מקורפו שימלא תפקידי מנהל שונים, אך גם זה לא צלח. מצב זה הביא להגירתם של רוב חברי הקהילה לישראל, ארצות הברית ואתונה. בשנת 1958 נשארו בארטה כ-20 יהודים, ובשנת 1959 לא נותרו יהודים בארטה - הקהילה פורקה, על פי צו ממשלתי שפורסם בביטאון הממשלה ביום 10 באוגוסט 1959. בית הכנסת ובית הקברות הוסבו לשימושים אחרים בעיירה.
לדברי תאוקריס ואדיבוליס (Theocharis Vadivoulis), לכל בית בעיירה יש את הסיפור שלו. אם זה משפחת מיזן, או משפחה אחרת בעיר שגרה ברובע היהודי או ברחוב סקאופה (Skoufa).
כלכלה
במאה ה-16, עסקו יהודים רבים בגידול גפנים, בתעשיית הגבינה, באומנויות שונות, במסחר מקומי ובינלאומי, בעסקי תיווך והלוואות בריבית. שיירות של סוחרים היו יוצאות באופן קבוע לשווקים במושקולור ובטוג׳יל, הם סחרו עם ונציה ואנקונה בבגדים, משי ועורות. רוב התושבים היהודים היו בני שכבת מעמד הביניים או השכבה הנמוכה. בעלי המשפחות האמידות נשאו בעול המיסים היו קלעי, פליצר, חלק ומראטו.
במאה ה-20, עסקו היהודים במקום בעיקר ברוכלות ובמסחר, אך בשל התחרות הכלכלית עם התושבים היוונים, היגרו רבים מהם לארצות הברית.
אוכלוסייה
במשך שנות קיומה של הקהילה היהודית במקום, גדלה הקהילה עם הגירה של פליטים שהגיעו אליה ממקומות אחרים, או שהצטמצמה בשל מגיפות, גירושים, מלחמות, עד שלבסוף לא נותרו יהודים בעיר. לשיא פריחתה הגיעה במאה ה-16.
שנת 1173, בעת ביקורו של בנימין מטודלה היו בעיר 100 משפחות. במאה ה-16 נמנו בארטה בסביבות 1500–1800 נפשות; שנת 1869 נאמדה האוכלוסייה היהודית ב-1000-800, שהתגוררו במקום תחת השלטון היווני; לפי מפקד אוכלוסין שהתקיים בשנת 1939, התגוררו בארטה כ-500 נפשות, אולם בשנת 1940 בעת הגירושים הגיע מספרם ל-384 נפשות. כ-50 איש שרדו בארטה לאחר המלחמה. משנת 1959, לא נותרו יהודים בעיר, והקהילה היהודית פורקה באופן רשמי על ידי ממשלת יוון.
רבנים ואישים
שו״ת שכתבו חכמי ארטה בתקופת האימפריה העות׳מנית, וכן מספר ש״ות שכתבו חכמי איטליה, מאפשרים לשפוך אור על הקהילה היהודית במקום. הקהילה מוזכרת במיוחד בשל השו"ת של רבני סלוניקי שעסקו בבירורים הלכתיים הנוגעים בענייני עגונות, אישות וסכסוכי "יחידים" של הקהילות הנפרדות שהיו מצויות בעיר. הקשרים בין הרבנים היו טובים והייתה ביניהם ובין רבנים אחרים התכתבות ערה בענייני הלכה. עיקר ההתכתבות הייתה עם רבני קהילת סלוניקי, אך גם עם רבני קהילת יואנינה וקהילות אחרות.
בין רבני ארטה החשובים במאה ה-16 ניתן למנות את: ר׳ בנימין ב״ר מתתיה, ר׳ שמואל קלעי, ר׳ שלמה ב״ר ברוך, ר׳ שלמה ב״ר שמואל הספרדי, ר׳ כלב ב״ר יוחנן - רומאניוטי, ר׳ בנימין ב״ר שמריהו (פאפו) - רומאניוטי, ר׳ אברהם עובדיה הספרדי, ר׳ שלום ירושלמי ואחרים.
אחד האישים החשובים במאה ה-19, היה הוקה יצחק אפנדי, מתמטיקאי מפורסם שהתאסלם. הוא שימש כמתרגם של הצי העות׳מני והדיוואן הקיסרי, וכן מילא תפקידים דיפלומטיים חשובים משנת 1806 ואילך.
פרטיזנים
רבים מאנשי הקהילה היהודית בארטה הצטרפו למחתרת היוונית בפיקודו של נפוליאון זארוואס ( Napoleon Zervas’) מהליגה הרפובליקנית הלאומית היוונית (EDES - National Republican Greek League). ביניהם נמנים:
יוהנס עאציס (Johanas Hatzis, נפל ב-1944 ביוון), יוסף לחנה (נפל ב-1948, במלחמת השחרור), ירמיאס דניאל (נפטר ביוון), ד״ר אליעזר לזרוס שהיה רופא, יצחק אליעזר, צני מיזן (Tzani Mizan), סמואל סוסיס (Samuel Soussis), ויטל מאיר(Vital Meyir), יוסיף ויטל, אליאס אליעזר, דוד עסיס (David Hatzis), סולון עסיס (Solon Hatzis), סבאס איסיס (Savvas Issis), טסניקוס צדיק (Tsantikos Sadik), אמיל סמבס (Emil Sambas).
בתי כנסת
● בי״כ קהילת קודש תושבים, הקדום ביותר מהמאה ה-11.
● ביה״כ גרקה (Greca), הוקם במאה ה-13. בשנת 1941, הופצצה העיר, ובין ההריסות היה גם בית כנסת זה, שהכיל את הספרייה החשובה במקום מהמאה ה-16 של בנימין זאב בן מתתיאס (היה שופט בית הדין של ארטה). הריסות ביה״כ נותרו עד שנות ה-50, ואז הוקם במקום פארק.
● ביה״כ פוליזיה (Pulieza), הוקם ע״י פליטים מפוליה ומקלבריה. לאחר המלחמה חולק שטח בית הכנסת ל-3 ונשאר רק קיר בית הכנסת עם מזרקה, הנמצא בשטח פרטי.
● בשנת תל״ט (1679), היה בי״כ שנקרא ״ק״ק קלוריסו״ (קלבריה).
בית הקברות
בית הקברות היהודי שכן על גבעת פרנטי ( Peranthi hill). הדרך אליו הייתה קשה ונאלצו לשאת את הנפטרים על הידיים. הייתה בו חלקה שהייתה מיועדת לקבורת רבנים, והגדר סביבו נבנתה מכספי העזבון של יצחק סוסי. בדוח שכתב קנרי קונסטנדינס (Kanari Konstandines), הוא ציין כי בית הקברות היהודי נהרס לחלוטין, לא נשארה מצבה אחת שלמה, הקברים היו הרוסים ורק שרידיהם היו סימן לכך שהיה במקום בית קברות יהודי.
הנצחה
מול חומות המבצר הוקמה בשנת 2000 אנדרטה לזכר הנספים ולזכר הקהילה שנכחדה. בחודש אפריל 2017, הושחתה האנדרטה בצבע, מספר ימים לאחר שהקהילה ערכה טקס לזכר הקהילה היהודית שהתקיימה בארטה לפני המלחמה.
משפחות יהודיות שגרו בארטה
מעט מאוד מבתי היהודים שרדו ברובע היהודי לאחר המלחמה, בין הבתים שנותרו על תילם, נותרו מזרקה וקיר ביה״כ פוליזיה, הנמצאים משמאל לבית משפחת חציס, באזור נבנו בניינים חדשים. בין המשפחות שגרו בעיר היו: משפחת מיזן, משפחת נסים מיוניס, משפחת בסוס וטלניה סבס, משפחת מוסיס, משפחת איסי וסלומון חציס. שמות משפחה נוספים שהיו אופייניים ליהודי ארטה: בדולה, בילי, ברוך, ברזילי, ברכה, גאבי, גריגו, דוילי, זפרנא, מראטו, פאפו, פילוסוף, פרישקו, צורי, קטלאנו, קליו, רוסו (רושו), רומנו, מצא, דה מילי, נביא, סוסי.
המסורת המוזיקלית של יהודי ארטה
ברשות הקהילה נמצאו כתבי יד של פיוטים כתובים יוונית או יוונית ושפות אחרות באותיות עבריות. בנוסף, הייתה לחברי הקהילה מסורת שבה חגגו את החגים חגגו באופן ייחודי, כמו למשל מסורת פורימית מיוחדת, עם שירים מסורתיים על תולדות אסתר.
כְּתֻבּוֹת
ייחודה של יהדות יוון מתבטא בכתובות הרומניוטיות, אשר שרדו בקהילות ארטה, יואנינה וקהילות אחרות. המיוחד בכתובות הללו, שהן עשירות במוטיבים עם צבעים חזקים של פריחה וצמיחה, הבאים להביע את שמחת החתונה. הן עשירות בפסוקי ברכה נבחרים ובאלמנטים של שמירה על בני הזוג והטקסט בהן הוא מיוחד. הטקסט בכתובות הללו נכתב בהתאם למסורת הרומניוטית אשר שימרה את האלמנטים הקדומים והייחודיים בנוסח הכתובה ובמנהגי החתונה.
ראו גם
שואת יהודי יוון
אפרים ניימרק
אפרים ניימרק (כ"ג בתשרי ה'תרכ"א, 9 באוקטובר 1860 – אחרי ה'תרצ"ח, 1938) היה נוסע, עיתונאי, סופר, פעיל ציוני, וחבר בהנהגת הקהילה היהודית בגרודנה.
ביוגרפיה
אפרים ניימרק נולד לרב מנחם מנדל ולאמו, בשמחת תורה תרכ"א, בעיר לאכווע, בט' תשרי תרמ"א הגיע עם משפחתו לנמל יפו - ארץ ישראל, וגר בירושלים עד חודש תמוז של שנה זו, לאחר מכן התגורר בטבריה.
בשנת תרמ"ד בהיותו בן עשרים ושלוש החל לנדוד בארצות המזרח, במסעו ביקר בקהילות יהודיות באיראן, כורדיסטן, סוריה, בוכרה ואפגניסטן, את רשמי מסעו פרסם לבקשת נחום סוקולוב בעיתון האסיף תרמ"ט, תחת הכותרת מסע בארץ קדם, אברהם יערי הדפיס את מאמריו אלו בספר.
משנת תרמ"ז פרסם כתבות ומאמרי מדע, מטבריה, ירושלים, קונסטנטינופול, וגרודנה, בעיתוני התקופה - הצבי, הצפירה, והמליץ, על הרוב חתם בשמו ולעיתים חתם בפסבדונימים: "פלוני וסופר" "טברני" "האמנם".
בשנת תרנ"א הפסיק את עבודתו הספרותית למעט תרגום של מגילת רות לאספרנטו.
החל משנת תרמ"ט התעסק בפעילות ציונית בגרודנה, ואף הקים ארגון בשם "שפה ברורה" ללימוד השפה העברית, בין השנים תרע"ו-תרע"ט נבחר להנהגת הקהילה היהודית בגרודנה.
במלחמת העולם הראשונה בנו מנחם גויס לצבא ונהרג בגבול פרוסיה בכ' אלול ה'תרע"ד בהיותו בן עשרים וארבע.
בשנת תר"פ נשרף ביתו על ידי הבולשביקים.
ניימארק הוסיף ונבחר שוב ושוב למועצת הקהילה בגרודנה, במועצה האחרונה שנבחרה ב-6 בספטמבר 1938 נבחר להנהלה בתפקיד פקיד, מטעם מפלגת "שומרי תורה בפרבר" אשר היוותה לשון מאזניים בין מפלגת החרדים למפלגת הבונד, היה גם חבר בוועד החינוך של גימנסיית "יבנה" בגרודנה.
מודל השכר היעיל, שפירו-שטיגליץ
בתחום של כלכלת עבודה, התאוריה של שפירו ושטיגליץ בנושא "שכר יעיל" היא תאוריה כלכלית של שכר ואבטלה בשיווי משקל בשוק העבודה. התאוריה מספקת תיאור טכני שמסביר למה השכר לא צפוי לרדת ומדוע מתרחשת תופעה של אבטלה בלתי רצויה. תאוריה זו פותחה לראשונה על ידי קארל שפירו וג'וזף שטיגליץ.
מבוא
במצב של תעסוקה מלאה, אם עובד מפוטר מעבודתו, הוא מוצא עבודה חדשה במהירות. בנסיבות אלה הוא אינו צריך להשקיע מאמץ בעבודה. לכן, תעסוקה מלאה גורמת לעובד להתחמק ממאמץ בתנאי שהוא מרוצה מהתבטלות בעבודה. ההתחמקות ממאמץ מביאה לירידה ביעילות החברה ולכן החברה צריכה להציע לעובדיה שכר גבוה יותר כדי למנוע זאת. כאשר חברה אחת תעלה את שכרה, כל החברות יעלו גם הן את שכרן ואז יתקבל מצב בו מניעת ההתחמקות מעלה את השכר הממוצע ומקטינה את התעסוקה. לכן, השכר הנומינלי נוטה להיות קשיח. בשיווי משקל כל החברות משלמות את אותו השכר שהוא גבוה מהשכר המקובל בשוק, והאבטלה גורמת לעובד לחשוש מאובדן עבודה ובכך האבטלה הופכת לכלי לחינוך וליצירת משמעת אצל העובד. אדם מובטל לא יוכל לשכנע את המעסיק שהוא מוכן לעבוד בשכר נמוך משכר של שיווי משקל משום שהמעסיק חושש שהעובד יתחמק ממאמץ לאחר שיקבל את העבודה. כתוצאה מכך, האבטלה שלו הופכת להיות לא רצויה.
תנאי לאי-התחמקות
ההנחה היא כי התועלת של העובד היא פונקציה של השכר w ושל המאמץ e ולכן: u(w,e)=w-e. בנוסף, העובדים מביאים את פונקציית התועלת שלהם למקסימום עם שיעור ריבית r. b זו ההסתברות, עבור יחידת זמן, שעובד יפוטר מעבודתו. Vu היא התועלת הצפויה של פרט מובטל לאורך זמן. לאחר מכן אנו מוצאים את ערך התעסוקה באמצעות אינטרוול קצר [0, T]: בגלל שהעובד פוטר או המשיך לעבוד במהלך הזמן. הפונקציה האקספונציאלית (פונקציה מעריכית) מופיעה כי ההזדמנות של פיטורין בתוך האינטרוול היא פעם אחת והתפלגות פואסון משמשת לשיעור ריבית/היוון. בשל האינטרוול הקצר מעריכים את הפונקציה האספונציאלית על ידי 1-rT מחישוב תשואה פשוט נקבל: לאחר מכן מוצאים את משוואת הערך הבסיסית של העובד: לעובד שלא מתחמק ממאמץ המשוואה היא: ולעובד שכן מתחמק ממאמץ: כאשר q היא ההסתברות של עובד להיתפס מתחמק ולהיות מפוטר אנחנו רואים ש: התנאי  נקרא תנאי האי-התחמקות ממאמץ שמבוטא כ: כאשר \hat{w} הוא השכר הקריטי. העובד יעבוד קשה (יתאמץ) אם ורק אם התנאי ירצה אותו. לכן אם העובדים יקבלו שכר משמעותית גבוה, התנאי יתקיים והם לא יתחמקו ממאמץ. מהתנאי אנחנו לומדים ש:
שיווי משקל בשוק
a היא ההסתברות להשיג עבודה עבור יחידת זמן נתונה. בשיווי משקל, הכניסה למעגל האבטלה חייבת להיות שווה ליציאה ממעגל האבטלה. לכן ההסתברות היא : כאשר L זו התעסוקה המצטברת ו-N זה סך הכל היצע העובדים. במציאות, מוצע לעובד שכר המינימום שלו או שהשכר מוצע בהתאם לחוק. לכן, התנאי לאי התחמקות הופך להיות: ונקרא לו תנאי אי ההתחמקות המצטבר. שתי התשואות האלו : שיעור האבטלה הוא:. אילוץ זה מצביעה על כך שתמיד במצב של תעסוקה מלאה תהיה התחמקות ממאמץ. העובד יודע שגם אם יפוטר הוא ימצא בקלות ובמהירות עבודה חדשה.
פונקציית היצור המצטברת F(L) היא פונקציה של כוח העבודה היעיל. הביקוש של החברה לעובדים ניתן על ידי השוואת עלות העסקת עובד נוסף לתוצר השולי של העבודה. עלות זו מורכבת משכר ומדמי אבטלה עתידיים. כעת, נתייחס למצב שבו ,. לכן, יש לנו: : בשיווי משקל,, כאשר w^{* } הוא השכר בשיווי משקל. התנאי לשיווי משקל הוא:
תנאי זה מצביע על הדברים הבאים:
כללי ביטחון תעסוקתי
רמת התעסוקה משתנה על-פי כללים הקשורים לביטחון תעסוקתי. נחשוב על חברה שמורכבת ממעסיק ומעובדים זהים. לאחר מכן, נניח שרווח החברה הוא פונקציה של רמת התעסוקה N, השכר הנמוך  ורמת הפיקוח M שנבחרת על ידי המעסיק. כאשר (g(N זו פונקציית הייצור, L זה ערך של הפנאי כתוצאה מהתחמקות, ו-p זו ההסתברות שעובד ייתפס שהוא מתחמק ממאמץ ויפוטר. נניח שלפונקציית הייצור יש גבול עליון והנגזרת השנייה שלה ביחס ל- N היא שלילית. הנגזרת הראשונה היא חיובית. ההנחה שלפונקציה יש גבול עליון זו הנחה סבירה במונחים של פרודקטיביות. נחשוב למשל על פונקציה כזו של זמן : ברור כי הנגזרת הראשונה היא חיובית והנגזרת השנייה היא שלילית. R היא מידת הקושי לפטר עובד שנתפס מתחמק. p היא פונקציה של שניהם - R ו-M. הנגזרת הראשונה והנגזרת השנייה של הרווח ביחס ל-N: התנאי להשגת מקסימום רווח הוא, ולכן יש לנו : : מה שמבדיל בין שני הצדדים ביחס ל-R נותן לנו:
מסתבר ש- היא שלילית. כלומר, קשה יותר לפטר עובד שמתחמק כאשר רמת התעסוקה נמוכה יותר.
החברה הגאוגרפית הרוסית
החברה הגאוגרפית הרוסית (ברוסית: Русское географическое общество) היא אגודה מדעית רוסית, שנוסדה ב-18 באוגוסט 1845 למטרת קידומם של מדעי הגאוגרפיה. כיום, זהו מרכז מוביל לגאוגרפיה, התומך במחקר, חינוך, משלחות גילוי ומחקר ועבודת שדה ומקדם עניין ציבורי והבנה מיודעת של העולם - אוכלוסיות, מקומות וסביבות.
זוהי אחת האגודות המדעיות הוותיקות בתחום, אחרי זו הצרפתית (1821), הגרמנית (1828) והבריטית (1830). משנת 1956 החברה היא חברה באיגוד הבינלאומי לגאוגרפיה.
היסטוריה
החברה הגאוגרפית הרוסית נוסדה בשנת 1845 כמכון שמטרתו לקדם את מדע הגאוגרפיה, בחסות הקיסר ניקולאי הראשון, שהעניק לה כתב הרשאה קיסרי ונודעה בהמשך בשם "החברה הגאוגרפית הקיסרית הרוסית" עד שנת 1917.
17 חבריה המייסדים של החברה הגאוגרפית היו: קונסטנטין ארסנייב, פרידריך וילהלם רמברט פון ברג, קרל ארנסט פון בייר, פרדיננד וראנגל, פלטון צ'יחאצ'וב, ולדימיר דאל, פטר קופן, אלכסיי לבשין, ויליאם הרברט הובס, גרגור פון הלמרסן, אדם יוהאן פון קרוזנשטרן, מיכאיל מוראביוב-וילנסקי, פיודור ליטקה, ולדימיר אודייבסקי, פיוטר ריקורד, מיכאיל ורונצ'נקו, וסילי פרובסקי ופרידריך פון שטרובה
נשיאי החברה הגאוגרפית הקיסרית הנסיך הגדול קונסטנטין מיכאילוביץ' (1845 - 1892) והנסיך הגדול ניקולאי מיכאילוביץ' (1892 - 1917), אך למעשה נוהלה על ידי סגני נשיא החברה: פיודור ליטקה (1845 - 1850), הרוזן מיכאיל מוראביוב-וילנסקי (1850 - 1857), פיוטר סמיונוב טיין-שאנסקי (1873 - 1914) ויולי שוקאלסקי (1914 - 1931).
החברה העניקה חסות וארגנה את משלחות המסע של ריצ'רד מאק, פיוטר קרופוטקין, סמיון טיין-שאנסקי, ניקולאי מיקלוחו-מיקלאי, ניקולאי פרז'וואלסקי, פיוטר קוזלוב, ולדימיר אוברוצ'ב ולב ברג. החברה סייעה גם להקים את תחנות המחקר הראשונות בקוטב הצפוני של רוסיה והייתה הראשונה לחקור בפרוטרוט את הפולקלור הרוסי ואגדות העם האוקראיניות.
החברה הייתה הראשונה לארגן משלחות חקר להרי אורל בשנים 1847-1850 ולנהר אמור בשנים 1854-1863 ולאזורים המרוחקים של המזרח הרחוק הרוסי ומונגוליה בשנות 1870. עד 1917 הורכבה החברה הגאוגרפית מ-11 סניפים ואלף חברים.
לאחר הקמת ברית המועצות החברה הפכה לחברה הגאוגרפית הסובייטית, או לחברה הגאוגרפית של ברית המועצות ולנשיאיה מונו אישים כניקולאי ואווילוב (1931 - 1940), לב ברג (1940 - 1950), יבגני פאבלובסקי (1952 - 1964), סטניסלב קלסניק (1964 - 1977) וחוקר הקוטב אלכסיי טרשניקוב (1977 - 1991)