cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריסטיד מאיול
הקריירה האמנותית
אחרי שראה במוזאון קלוני את שטיחי הקיר הגבירה והחד-קרן פתח סדנת שטיחי קיר בכפר הולדתו. באותה תקופה הכיר את קלוטילד נרסיס, שהייתה לבת זוג ולמודל הראשון שלו בפיסול. בהשפעת ידידו החדש, הצייר פול גוגן, שאותו פגש ב-1892 חיפש מאיול את דרכו האישית. בתיווכו של גוגן התידד עם חסידי אסכולת הנאבי שבראשות אדואר ווייאר, פייר בונאר ומוריס דני. העריץ מאוד את יצירותיו של פייר פובי דה שאבאן
שנת 1900 נחשבת לפרשת דרכים בקריירה האמנותית שלו. אז המציא מאיול רפרטואר של צורות, שהקדימו את פסליו העתידיים. פסליו הראשונים מעץ, ואחר כך עבודותיו בטרקוטה וחימר,"ונוס" או "המתרחצות" בעמידה, כפופות או "המסתרקות",. מזכירים את הפיסול היווני הארכאי. הסופר אוקטב מירבו והפסל אוגיסט רודן שביקרו בשנת 1902 את תערוכתו של מאיול בגלריית וולאר, התרשמו משלמות הצורות של הפסל "לדה". מירבו רכש אותה לעצמו. לפי עדותו של מירבו, רודן, לקח ערב אחד בידיו, בבית הסופר, פסלון שיצר מאיול, .
מכאן והלאה הקדיש מאיול את עצמו במשך ארבעים שנה לפיסול בלבד. את פסלו הגדול הראשון מאבן "שלווה" (Sérénité) (1905) רכש האספן הגרמני קראל ארנסט אוסטהאוס בשביל הווילה שלו בהוהנאגן. הנושא המועדף עליו היה העירום הנשי כאידיאל של יופי פלסטי: דמויות הנשים שעיצב הן חזקות, חסונות, גדולות, ברוח קלאסית כפי שיכול היה לראות בביקורו ביוון בשנת 1908. סגנונו מנוגד בסטטיות ובפורמליזם שלו ליצירותיו של אוגוסט רודן. ב-1904 הציג לראשונה בסלון הסתיו בפריז. ב-1905 התפרסם בפסלו "ים התיכון" שהוצג גם כן בסלון הסתיו.
מותו וחרושת השמועות סביבו
לפי מקורות רשמיים ב-15 בספטמבר 1944 מאיול נפצע קשה בתאונת דרכים, בעת שנסע במכוניתו של רופא בשם ניקולו (Nicolau). בעת סופה הרכב סטה מן המסלול והתהפך. מאיול נפטר בעקבות תאונה זו ב-27 בספטמבר 1944. לפי מקורות מן החוגים הימניים ונוסטלגיים של המשטר וישי, המצטטות עדות של צייר בשם ריי טיאלייה, מאיול הוצא להורג על ידי חברים קומוניסטים של תנועת ההתנגדות הצרפתית בגלל קשריו עם הכובשים הגרמנים, ובמיוחד ידידותו עם ארנו ברקר, פסל רשמי של המשטר הנאצי. לפי מקורות אלה מאיול הועלה על רכב והובל ליער פונטנבלו. שם בוימה תאונה על ידי הפלת עץ על המכונית שבו נמצא והוא נהרג במקום. עשרים שנה מאוחר יותר, בשנת 1964 הרשויות ארגנו לו הלווייה ממלכתית.
חייו הפרטיים
מאיול היה נשוי לקלוטילד לבית נרסיס ו. בנם היחיד בשם לוסיין מאיול נקרא אולי לזכרה של הדודה לוסי שגידלה את האמן בילדותו. בעשור האחרון לחייו חי מאיול עם המודל שלו דינה ויירני בקשר אפלטוני.
שוד יצירותיו על ידי גרמניה הנצאית
בזמן הכיבוש הנאצי בצרפת עשרות יצירות של מאיול הוחרמו על ידי הארגון ERR או "כוח המשימה רייכסלייטר רוזנברג" שהתמחה בשדידת יצירות אמנות.
בסיס הנתונים לגבי הארגון ERR ספר 30 יצירות, בעוד קרן האמנות האבודה בגרמניה הזכיר 33 יצירות של מאיות שנשדדו על ידי גרמניה הנאצית. בסיס הנתונים במוזיאון להיסטוריה במינכן ציין 13 יצירות שנמצאו בנקודת האוסף המרכזי במינכן. פסלו "הראש של פלורה" נמצא בסליק של האספן הגרמני קורנליוס גורליט, בן של סוחר האמנות של היטלר, הילדברנד גורליט. עם האספנים היהודים שנשדדו מיצירות של מאיול נמנו הוגו סימון, אלפרד פלכטהיים ואחרים.
קישורים חיצוניים
l'ABCdaire de Maillol,Paris Flammarion, 2009
חולות לוהטים
חולות לוהטים הוא סרט קולנוע משנת 1960 מסוגת הרפתקאות, בבימויו של רפאל נוסבאום, במאי ומפיק יהודי-גרמני. בסרט, הפקה משותפת ישראלית-גרמנית, הופיעה השחקנית הישראלית דליה לביא לראשונה בקולנוע (אז בשם דליה לוינבוק). הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן ובישראל בחג הסוכות של שנת 1960, סרט זה הוא הסרט הישראלי הראשון שצולם בצבע.
עלילה
מרקו (עודד תאומי), החבר של דינה (דליה לביא), יוצא עם שלושה חברים ישראלים לחיפוש אחר המגילות הגנוזות, שעל פי השמועות מוסתרות בעיר העתיקה "סיטרה" (היא פטרה) שבירדן. מבין הארבעה, רק לוקאס מצליח לשוב לישראל, בעודו בחיים, אולם פצוע קשה. לפני מותו הוא מספיק לספר לדינה שמרקו נותר בסיטרה ומצא את המגילות הגנוזות. דינה היא רקדנית יפת מראה והיא מפעילה את קסמיה לגיוס קבוצת צעירים וכסף לחילוצו של מרקו. היא מבטיחה למצטרפים להתחלק בעושר הפוטנציאלי הטמון במכירת המגילות. בנוסף לצדיק (אברהם איזנברג), בעל המועדון, שבו דינה מופיעה, מצטרפים עוד שלושה צעירים: דוד (אורי זוהר), רוזן (גרט הופמן) ויואב (מייק בגרסה האמריקאית; עודד קוטלר). לכל אחד בקבוצה אינטרס משלו לצאת למסע המסוכן. חברי הקבוצה קונים גמלים וחמורים בשוק הבדואי של באר שבע, מתחפשים לבדואים ויוצאים לדרך לגבול ירדן.
לאחר שהחבורה עוברת את הגבול, הם נתקלים בבדואים הפותחים עליהם באש, ממנה מת חמורה של דינה. לאחר תלאות נוספות מצליחים הצעירים להגיע בשלום לסיטרה. שם הם מוצאים את מרקו שמחזיק במגילות, אולם הוא פצוע קשה ומת זמן קצר לאחר מכן. פסוקים עתיקים באתר מזהירים זרים כי כניסת זרים למתחם הקבר עונשה מוות. בדרך חזרה צדיק לא רוצה לחלוק באוצר ונמלט עם המגילות, הצידה והמים, אולם עקרב עוקץ אותו למוות. הרוחות מפזרות את המגילות לכל עבר. שאר בני הקבוצה נרדפים על ידי בדואים ובמהלך חילופי אש עמם נהרגים חלקם.
השיר "סוס עץ" בוצע לראשונה על ידי צמד העופרים בסרט והופיע גם בתקליטון שיצא בעקבות הסרט.
מאחורי הקלעים
הסרט היה הקו-פרודוקציה הראשונה בתחום הקולנוע בין ישראל וגרמניה. הסרט צולם בארץ, אולם הוועדה הבין-משרדית לעידוד הסרט הישראלי סירבה להכיר בו כ"סרט ישראלי" ונמנעה מלתמוך בו תקציבית בטענה שהוא "עלול להזיק למדינת ישראל ולשמה הטוב". הבמאי קיבל אישור מירדן לצלם בפטרה. הצילומים החלו בתחילת נובמבר 1959. הצלם הראשי ומהנדס הקול הגיעו מגרמניה, שאר העובדים היו ישראלים. הסרט נערך ונחתך בגרמניה. הסרט הופץ בארצות הברית בשנת 1960 תחת השם Blazing Sand.
בין השנים 1953 ל-1957, נהרגו 12 מן היוצאים הישראלים לפטרה, בארבעה מסעות שונים. למרות שחלק מן היוצאים היו חיילים, צה"ל התייחס בסלחנות לתופעה. גם השיר "הסלע האדום", שנכתב בשנות ה-50 על המסע לפטרה, נאסר להשמעה החל מיולי 1958.
משום שהסרט דמה לסיפורם של ארבעת הישראלים היחידים שיצאו לפטרה בשנות החמישים וחזרו חיים (מאיר הר-ציון, רחל סבוראי, כושי רימון וויקטור פרידמן), ניסה ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, לגרום למועצה לביקורת סרטים ומחזות לאסור על הקרנת הסרט בישראל. לשם כך פנה לשר הפנים דאז, משה חיים שפירא, שהמועצה הייתה כפופה למשרדו. השר טען שראה את הסרט ואין סיבה עניינית לפסלו מהקרנה.
זהו סרטה הראשון בקריירה של גילה אלמגור.
ביקורת
הסרט זכה להצלחה מדודה בקופות.
נמל התעופה הבין-לאומי למברט-סנט לואיס
נמל התעופה הבין-לאומי למברט־סנט לואיס (באנגלית: Lambert-St. Louis International Airport) הוא נמל התעופה העיקרי של סנט לואיס שבמיזורי וסביבתה. הנמל ממוקם מחוץ לגבולות העיר, אך הוא נמצא בבעלותה ומופעל על־ידה. ב־2000 עברו בנמל יותר מ־30 מיליון נוסעים. ברם, מספר הנוסעים שעברו בנמל ב־2004 צנח ל־13 מיליון משום שהנמל הפסיק להיות מרכז הפעילות של TWA שנקנתה על ידי אמריקן איירליינס. ב־2006 עברו בשדה 15.2 מיליון נוסעים. סמוך לנמל שוכן מפעל של חברת בואינג (היה שייך בעבר למקדונל דאגלס) שבין מוצריו המפורסמים: ה־F-15 וה־F/A-18.
היסטוריה
הנמל היה במקור בסיס לשילוח בלונים שנקרא שדה קינלוך (Kinloch Field). האחים רייט ביקרו בשדה במהלך מסעם עם מטוסם, ותאודור רוזוולט טס במטוסם בעת ביקורם, מה שהפך אותו לנשיא ארצות הברית הראשון שטס.
ב-1920, מייג'ור אלברט בונד למברט רכש את השדה ופיתח אותו לכדי נמל תעופה בעל האנגרים וטרמינל. צ'ארלס לינדברג, שעבודתו הראשונה כטייס הייתה הטסת דואר בשירות רוברטסון איירליינס, יצא מהנמל בדרכו לפריז בטיסתו הטראנס-אטלנטית ההיסטורית ב-1927. מאוחר יותר אותה שנה, למברט מכר את הנמל, שכבר נודע בשם "שדה למברט", לעיר סנט לואיס. כך הפך למברט לנמל התעופה המוניציפלי הראשון בארצות הברית.
לפני מלחמת העולם השנייה, רוברטסון איירליינס, מרקוט איירליינס ואיסטרן איירליינס סיפקו שירותי נוסעים לנמל. במהלך המלחמה, הפך הנמל לבסיס הייצור של מקדונל איירקראפט וקרטיס רייט.
לאחר המלחמה, הוטל על מינרו ימאסאקי לתכנן טרמינל נוסעים חדש בנמל, שבנייתו הושלמה ב-1956. תכנון הטרמינל החדש בעל ארבע הכיפות היווה השראה לטרמינלים עתידיים בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי בניו יורק ובנמל התעופה שארל דה גול בפריז.
בשנות השבעים הציעה סנט לואיס להחליף את הנמל בנמל תעופה בפרבר של אילינוי. ברם, תושבי מיזורי התנגדו בחריפות ולמברט הורחב בהשקעה של 290 מיליון דולר. ההרחבה, שהגדילה את יכולתו התפעולית ב-50%, כללה את הארכת מסלולי ההמראה והגדלת קיבולת השערים ל-81. נמל התעופה מידאמריקה סנט לואיס המוצע נבנה לבסוף במסקואתה אשר באילינוי ונפתח ב-1997 ומשמש כיום כנמל חלופי ללמברט.
טראנס וורלד איירליינס העבירה את מרכז פעולתה מנמל התעופה הבינלאומי קנזס סיטי ב-1982 והפכה לחברת התעופה העיקרית של נמל למברט.
לאחר שאמריקן איירליינס רכשה את TWA ומיזגה את פעילות הטיסה שלה ב-2001, הפך למברט לנמל חלופי למרכזי הפעילות העיקריים של אמריקן איירליינס בשיקגו או'הייר ובנמל התעופה הבינלאומי פורט וורת' אשר בדאלאס. כיום משמש נמל למברט כמרכז הפעילות הרביעי בגודלו של אמריקן איירליינס, לאחר פורט וורת', שיקגו או'הייר ונמל התעופה הבינלאומי מיאמי.
סאות'ווסט איירליינס גם מחזיקה נציגות משמעותית בלמברט.
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא נמל התעופה הבינלאומי למברט-סנט לואיס באתר Airliners.net
קארן בלק
קארן בלק (באנגלית:  Karen Black; 1 ביולי 1939 – 8 באוגוסט 2013) הייתה שחקנית קולנוע, תסריטאית ומוזיקאית אמריקאית. בלק הייתה כוכבת קולנוע בשנות ה-70, היא זכתה בשני פרסי גלובוס הזהב וקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "רסיסי חיים".
קריירה
בלק החלה את דרכה כשחקנית קולנוע בשנות ה-60 בסרטו המוערך הראשון של פרנסיס פורד קופולה "אתה כבר נער גדול", ובדרמת המסע פורצת הדרך של דניס הופר "אדם בעקבות גורלו". בשנת 1970 זכתה להצלחה ראשונית כשקטפה את פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה "רסיסי חיים" בתור ראיוטה דיספסטו חברתו של רוברט דופיאה (ג'ק ניקולסון), בלק הפסידה את פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנה זו להלן הייז.
ב-1974 זכתה בפרס גלובוס הזהב השני שלה על תפקידה בגרסה הקולנועית לרומן "גטסבי הגדול" ע"פ תסריטו של פרנסיס פורד קופולה. ב-1975 שיחקה בדרמה המוזיקלית "נאשוויל" בתור זמרת הקאנטרי קוני וייט, בדרמה "יומו של הארבה" בתור השחקנית פיי גרינר ובסרט האסונות "נמל תעופה 1975" בתור ננסי פרייור, הדיילת הראשית בטיסה. ב-1976 השתתפה בסרטו האחרון של אלפרד היצ'קוק "מזימות" וב-1979 בסרט המדע בדיוני "קפריקורן 1". בשנת 2003 שיחקה בסרט האימה "בית 1000 הגופות" בתפקיד אם משפחת הרוצחים הסדיסטים.
מותה
בשנת 2010 אובחנה כחולה במחלת הסרטן, ממנה נפטרה שלוש שנים מאוחר יותר.
חיים אישיים
בלק הייתה נשואה ארבע פעמים במהלך חייה. לראשונה משנת 1955 עד 1962 לצ'ארלס בלק. בעלה השני למשך שנה היה השחקן רוברט ברטון. בנה, השחקן האנטר קארסון, הוא מנישואיה לשחקן ולמפיק ל.מ קיט קארסון. בלק אימצה בת נוספת מנישואיה הרביעיים והאחרונים לעורך סטפאן אקלברי. בלק הייתה סיינטולוגית.
גוג'וזאורוס
גוג'וזאורוס (שם מדעי: Gojirasaurus; מילולית: "לטאת גודזילה") הוא סוג של דינוזאור קדום מקבוצת הצלופיזואידים שהתקיים באמריקה הצפונית של שלהי הטריאס שלפני 210 עד 201.3 מיליון שנה מזמננו. הסוג מכיל מין אחד - Gojirasaurus quayi, על שם מחוז קואיי שבניו מקסיקו, בו התגלו הממצאים.
מאפיינים
הגוג'וזאורוס ידוע מתצורה בודדת שהשתמרה בניו מקסיקו באבן בוץ פחמנית והיא התגלתה ב-1994 בידי החוקר אדריאן האנט, אף שהוא ראה בממצאים אלה שרידים שמבוטלים מספק. עם זאת ב-1997 הסוג הוגדר מחדש בידי החוקר היפני קנת' קרפטנטר על שם מפלצת הקאייג'ו היפנית (על פי ההגיה המקורית - "גודזירה"), זאת עקב המאובנים שהיו חריגים בגודלם ביחס לתקופתו של הדינוזאור.
דינוזאור זה היה לצד הליליינשטרנוס אחד מהגדולים בבני קבוצתו והן בדינוזאורים הטורפים מהטריאס, כאשר הוא היה בעל שוקה באורך 469 מ"מ, ממנה מוצג שגודלו של הפרט הגיע לאורך 5.5 מטרים ולמשקל 150 עד 200 ק"ג, מה שאולי הפך אותו לטורף-על הדומה לדילופוזאורוס. מספר חוקרים רואים בממצאיו שרידים המעידים שפרט זה היה צעיר ואולי בבגרותו היה גדול עוד יותר.
גנימד
גָּנִימֶד הוא הירח הגדול ביותר של כוכב הלכת צדק, והירח הגדול ביותר במערכת השמש. קוטרו הוא כ-5,268 ק"מ, גדול יותר מכוכב הלכת הקטן ביותר במערכת השמש, כוכב חמה, אך מסתו היא רק כמחצית ממסת כוכב חמה. גנימד התגלה בשנת 1610 על ידי גלילאו גליליי, ונקרא על שם הדמות מהמיתולוגיה היוונית גנימדס.
תצפיות שנערכו על ידי הגשושית גלילאו מעלות את הסברה שגנימד מורכב משלוש שכבות:
גלעינו המתכתי של גנימד מעלה את האפשרות שבעבר היה הירח חם יותר, למעשה אפשרי שגנימד דומה לאיו, מתחת לשכבת הקרח העוטפת אותו.
צפיפותו הנמוכה של גנימד עומדת על כ-1.936 גרם/סמ"ק ומבססת את ההערכה כי גלעינו משתרע עד כדי מחצית קוטרו. עדויות לאטמוספירת חמצן דלילה הדומה לזאת שנמצאה על ירחו הנוסף של צדק, אירופה, נתגלו על ידי טלסקופ החלל האבל.
החמצן נוצר בהשפעת הקרינה של חלקיקים טעונים חשמלית שנכלאו בשדהו המגנטי של צדק; חלקיקים אלה נופלים על-פני שטחו של גנימד, וגורמים לפירוק מולקולות מים בקרח שעל פניו לחמצן ולמימן. המימן בורח מכוח המשיכה של גנימד אל החלל, עקב משקלו האטומי הנמוך, ואילו החמצן נשאר. כך נוצרה על-פני גנימד שכבת חמצן דקיקה, המהווה את אטמוספירתו.
פני השטח של גנימד מצולקים במכתשים עקב פגיעות מטאוריטים, אך שונים מאלו של הירח והם שטוחים. בנוסף קיימים על-פני הירח הרים, עמקים ונהרות לבה עתיקים.
אוזדה
אוּזְדָה (בבלארוסית: Узда) היא עיירה בבלארוס, כ-70 ק"מ מדרום-מערב למינסק, ובה כ-10,000 תושבים (2009).
תולדות העיר
העיר מוזכרת לראשונה בתיעוד משנת 1450. בשנת 1938 קיבלה אוזדה מעמד של יישוב בעל מאפיינים עירוניים, ובשנת 1999 קיבלה מעמד של עיר.
בעיר אין מסילת רכבת, אך עובר בה כביש M1, שהוא חלק מכביש E30 – כביש באורך 5,800 ק"מ המקשר את מערב אירופה עם אומסק שבסיביר, רוסיה.
יהודי אוזדה
בעיר היה בעבר בית כנסת שנבנה בסוף המאה ה-17, ולא שרד עד ימינו. בשנת 1900 התגוררו באוזדה כ-400 משפחות יהודיות (כ-2,000 איש) מתוך כ-6,000 תושבים, שהתפרנסו בעיקר ממסחר ומחנוונות, אך גם מעגלונות ומתעשייה זעירה. אוזדה היא מקום הולדתם של המשוררת דבורה בארון, שאביה היה רב העיירה של קהילת המתנגדים, ושל הרב משה פיינשטיין, שאביו שימש כרב קהילת החסידים במקום. בעיר התנהל מאבק בין הקבוצות שגלש למעשי אלימות. לאחר מלחמת העולם הראשונה שימש הרב משה פיינשטיין כרב העיירה במשך שנתיים. בשל עיור ותיעוש באזור אוזדה הצטמצם מספר היהודים במקום, ובסוף שנות השלושים התגוררו בעיירה כ-1,100 יהודים, כשליש מתושבי העיר. בעיירה פעלו "מועצה יהודית ממלכתית" ובית ספר שהתנהלו ביידיש.
הגרמנים כבשו את אוזדה ביוני 1941 וריכזו אותם בגטו מגודר. באוקטובר 1941 נורו כל יושבי הגטו למוות בקרבת העיירה, עם מאות יהודים מהסביבה, על ידי גרמנים ומשתפי פעולה עמם. במקום ההרג שתי מצבות לזכרם.
גות'אם סיטי
גות'אם סיטי (באנגלית: Gotham City) היא עיר בדיונית בארצות הברית, המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום של חברת DC קומיקס, בעיקר כזירת ההתרחשות המרכזית לרוב עלילות גיבורי-העל באטמן, רובין, באטגירל, נייטווינג, רובין האדום והציידת.
בחוברות המוקדמות של הקומיקס גות'אם לא התאפיינה בסגנון ייחודי לה. החל משנות ה-70 של המאה ה-20 היא החלה להיות מוצגת בסגנון צפוף ואפלולי עם בניינים בסגנון האדריכלות הגותית והאר דקו. דניס אוניל, הכותב של סיפורי באטמן באותה תקופה שהיה האחראי העיקרי להתגבשות הסגנון החדש, תיאר אותו במילים "גות'אם סיטי היא מנהטן דרומית לרחוב ארבע-עשרה, אחת-עשרה דקות לאחר חצות ביום הקר ביותר בנובמבר". פרנק מילר הוסיף ואמר כי בעוד מטרופוליס (העיר הבדיונית בכותרי סופרמן) היא העיר ניו יורק בשעות היום, גות'אם סיטי היא ניו יורק בשעות הלילה.
בקשת סיפור שהתפרסה על פני מספר כותרי באטמן ונקראה "שטח הפקר", גות'אם נפגעה קשות לאחר שהכתה בה רעידת אדמה חזקה שהרסה חלקים מהעיר. ממשלת ארצות הברית החליטה להכריז על גות'אם כאזור אסון ולשים אותה תחת בידוד. באותה תקופה, גות'אם נשלטה על ידי המאפיה, כנופיות פשע ופושעים מטורפים כמו הג'וקר ודו-פרצוף. כך נשאר באטמן לבדו להילחם בפשע, ועמו מה שנשאר מכוח המשטרה כדי לנסות ולהחזיר את העיר לחיים. בסופו של דבר העיר משוקמת, אך נשארת מושחתת ורדופת פשע.
מקור השם
השם גות'אם סיטי הוזכר לראשונה בקומיקס בחוברת הרביעית של באטמן, שהתפרסמה בחורף 1940. לפני שעלה בידיו השם "גות'אם סיטי", הכותב ביל פינגר תכנן במקור לקרוא לעיר הבדיונית "סיוויק סיטי" (העיר האזרחית), "קפיטל סיטי" (עיר הבירה) או "קוסט סיטי" (עיר החוף). בזמן שדפדף בספר טלפונים של העיר ניו יורק, פינגר מצא עסק בשם "תכשיטני גות'אם", והחליט להשתמש בשם גות'אם. גות'אם סיטי אכן מוצגת כפרפרזה על העיר ניו יורק, על ההיסטוריה שלה, המיקום שלה, האווירה הכללית שבה ומגוון הסגנונות האדריכליים שבה. סיפור ייסודה של גות'אם סיטי על ידי שכירי-חרב שוודים לפני שהועברה לידי המתיישבים האנגלים, משקף את סיפור ייסודה של ניו יורק על ידי מהגרים הולנדים. מאז תיאורה הראשון, נוספו לגות'אם סיטי מאפיינים המבוססים על הערים ניו יורק, שיקגו, דטרויט, ופיטסבורג.
המקור לשם הוא בכינוי לעיר ניו יורק, שרווח כבר זמן רב קודם לכן: במהדורת 11 בנובמבר 1807 של כתב העת הסאטירי "סלמגונדי", ההיסטוריון וושינגטון אירווינג כינה כך את העיר ניו יורק, על שם הכפר גות'אם בנוטינגהאמשייר, אנגליה, שלפי הפולקלור שכנו בו שוטים. שם הכפר הוא הלחם של המילים "gat" (goat, עז) ו-"ham" (home, בית) באנגלית עתיקה. בחוברת Detective Comics #880, הג'וקר מכנה את גות'אם "עיר מפלט לעיזים".
תעשיות ויין
חברת "תעשיות ויין" הוקמה במהלך המאה ה-17 בידי אבותיהם הקדומים של משפחת ויין, שעסקו במסחר. אולם היה זה במאה ה-19 כאשר בנו של השופט סולומון ויין, אלן, השתמש בהון של אביו כדי להקים את עסק הספנות ואת חברת הכימיקלים. החברה גדלה והפכה לאחת מעשרת הקונצרנים הבינלאומיים הגדולים ביותר. תעשיות ויין שולטת במגוון תחומי התעשייה, ביניהם טכנולוגיה, ביוטכנולוגיה, מזון, בתי זיקוק, הובלות, מספנות, תעופה, כימיקלים, רפואה, אלקטרוניקה ובידור.
לחברת ויין גם חברת החזקות בשם "קרן ויין ע"ש בני הזוג תומאס ומרתה ויין". החברה מממנת מחקר ופיתוח מדעי ועוזרת לאנשים על ידי אספקת מתקני מחקר ואימונים. "קרן תומאס ויין" מיועדת לסיוע רפואי בעוד "קרן מרתה ויין" מיועדת לסיוע בתחומי החינוך, התרבות והאמנות.
משטרת גות'אם סיטי
משטרת גות'אם הייתה מאז ומתמיד מקור לשחיתות בסיפורי באטמן, כאשר קציניה - בכירים וזוטרים כאחד - היו שקועים במתן שוחד, סחר בסמים ואף רצח. השחיתות המשטרתית חוותה טלטלה חזקה כאשר מפכ"ל המשטרה גיליאן לואב נאלץ לפרוש מתפקידו עקב האשמות קונספירציה הולכות וגוברות. נוסף על כך, אימפריית הפשע של משפחת פלקונה התמוטטה, ומפכ"ל המשטרה הנכנס, ג'יימס גורדון, נשבע לפטור את השחיתות אשר שרצה בכל עבר בגות'אם סיטי.
יחסה של משטרת גות'אם לפורע החוק באטמן מורכב ומעורב. המפקח גורדון שיתף עמו פעולה רק משום שבאטמן ביצע את העבודה הנדרשת. מחליפו של גורדון, מייקל אקינס, הורה לעצור את באטמן ולהסיר את זרקור העטלף מגג הבניין של המשטרה. לפני מאורעות "שנה מאוחר יותר", בהן גורדון חזר לתפקידו כמפכ"ל המשטרה, משטרת גות'אם נפלה חזרה לשחיתות תחת פיקודו של אקינס.
המוסד הפסיכיאטרי ארקהם
בין המוסדות הבולטים בגות'אם ניתן למנות את ״המוסד לפושעים בלתי שפויים על שם אליזבת׳ ארקהם״, בית חולים פסיכיאטרי אליו נשלחים פושעים רבים מאויביו של באטמן, אשר נמצאים כבלתי כשירים נפשית להישלח לכלא. מקום זה משמש כביתם העיקרי, בעוד אויבים אחרים של באטמן נשלחים לכלא בלאקגייט בעיר. לארקהם היסטוריה מפוקפקת ואף עקובה מדם כמוסד משקם, וזאת משום שנבלי-על רבים הצליחו לברוח ממנו ללא הרף. כמו כן, רבים מאנשי הצוות שבו ביצעו פשעים חמורים. המייסד אמדאוס ארקהם, שבעבר המית את אמו, הסובלת מהפרעה נפשית, נפל לתהומות השיגעון כאשר רוצח סדרתי רצח את אשתו ובתו. המנהל בפועל הסדיסטי ג'רמיה ארקהם האמין בכל מאודו שהפושעים המאכלסים את בית החולים שלו יוכלו בשלב מסוים להשתלב חזרה בחברה. עד מהרה הוא עצמו הופך למסיכה השחורה השני ומפוצץ את ארקהם. הארלין קווינזל, שהייתה מתלמדת בפסיכיאטריה, פותתה בידי הג'וקר והפכה לשותפתו. הפסיכיאטר והפרופסור לפסיכולוגיה ג'ונתן קריין החל לבצע ניסויים מטילי מורא במטופליו. הפסיכיאטר הוגו סטריינג' הפך לפסיכוטי ואובססיבי לבאטמן לאחר שהתבקש בידי המשטרה לעזור ללכוד את האביר האפל. הארכיטקט אשר היה אחראי לתכנון המבנה המקורי השתגע וביתר את עובדיו באמצעות גרזן. נוסף על כך, פושעים אחרים שמצבם הרפואי הבלתי רגיל אינו מאפשר להם לשהות בכלא רגיל מוחזקים בארקהם, כמו מיסטר פריז, אשר נזקק לסביבה מקוררת היטב כדי לשמור עליו בחיים.
ארקהם מתואר ברוב הסיפורים כמבנה עתיק יומין ומט ליפול, אך יש סיפורים המתארים אותו כמבנה מודרני וחדיש, בעיקר סיפור "הארקהם האחרון" שבו ג'רמיה ארקהם הורס את בניין ארקהם הישן ובונה מעליו בניין מודרני הדומה לכלא סופרמקס. מראהו החיצוני והפנימי של ארקהם משתנה בהתאם לצוות היצירתי שבסיפורים. בחלק מהסיפורים, יש לחדרים השונים קירות מרופדים בלבן הטיפוסיים למחלקות פסיכאטריות, לחדרים אחרים קירות לבנים וחדרי אבן כיאה לבית מחסה מהסגנון הישן, ולחדרים מסוימים קירות זכוכית וברזל כמו בבתי חולים מודרניים.
נרמז כי ההיסטוריה של המוסד היא מראשית המאה ה-20, וכי מנהל המוסד משתייך לבני משפחת ארקהם. מנהל המוסד נכון להיום הוא ג'רמיה ארקהם, אחיינו של המייסד אמדאוס ארקהם. מקור השם "ארקהם" נובע מבית הבראה המופיע בכתבי האימה והמדע הבדיוני הקצרים של ה.פ. לאבקרפט, בעיקר עירו הבדיונית ארקהם, מסצ'וסטס. המוסד הפסיכיאטרי ארקהם נוצר בידי הכותב דניס אוניל והופיע לראשונה בחוברת Batman #258 מאוקטובר 1974. מרבית מסיפור המסגרת של בית החולים נוצר בידי לן ויין בשנות ה-80 של המאה ה-20.
מתקן כליאה בלאקגייט
מתקן הכליאה בלאקגייט ממוקם על אי קטן במפרץ גות'אם. לפי ההמשכיות המודרנית, ארגון אמנסטי אינטרנשיונל גינה את כלא בלאקגייט בשל טיפולו הברוטלי באסירים המנסים להשתקם, מה שגרם לסגירתו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. מאז הוא נפתח מחדש ונודע כ"מתקן כליאה בלאקגייט".
בניגוד למוסד הפסיכיאטרי ארקהם, לבלאקגייט נשלחים פושעים שפויים כמו הפינגווין, איש החתול, דייוויד קיין, דוקטור פוספורוס וכן אנשי מאפיה. פושעים כמו הג'וקר, דו-פרצוף, פני חימר השני, הפיתום, פיירפליי, מר זאס ורופרט ת'ורן ריצו את עונשם גם בארקהם וגם בבלאקגייט. קיימים מקרים בהם פושעים מועברים מארקהם לבלאקגייט. לאחר שביין החריב את ארקהם המקורי עד היסוד, כל אסירי ארקהם הועברו לבלאקגייט עד שנבנה בניין ארקהם חדש על חורבות קודמו.
מהדורה מוגבלת בשם Batman: Blackgate מתארת בריחה המונית ממתקן הכליאה בלאקגייט. בנוסף, הסיפור Batman: Cataclysm, שהוביל לסאגת "באטמן: שטח הפקר", הציג את התפרצותה של רעידת אדמה שגרמה לנחשולים רבים אשר התנפצו על כלא בלאקגייט והזיקו ליסודות המבנה. הדבר תרם לבריחה נוספת של נבלי-על מהכלא.
כנופיות
על יתר הכנופיות נמנות "באטבויז", "חמש האצבעות", "הסירנות", "השפעת הכחולה" ו"בורנלי טאון".
דיג
דַּיִג הוא ציד של בעלי חיים ימיים, על פי רוב דגים, לשם מזון, "ספורט" או תחביב. דיג מבוצע במקומות שונים כגון נהרות, תעלות, אגמים, ימים ואוקיינוסים, ומתבצע מהחוף או מכלי שיט, על ידי אדם בודד או כפעילות משותפת של קבוצת אנשים. אדם העוסק בדיג, כתחביב או כמקצוע, מכונה דייג.
היסטוריה
מהתקופה המזוליתית נמצאו מיוחדים עשויים עצם, עץ או אבן. קרסים אלו היו באורך של כ-2.5 ס"מ, מחודדים בקצותיהם ומחוברים בחוט באמצעיתם. הקרס כנראה נעטף בפיתיון כלשהו. משיכה בחוט לאחר שהדג בלע את הפיתיון מיקמה את הקרס לרוחב הוושט ואז ניתן היה להעלות את הדג. בתקופה הנאוליתית כבר למד האדם להשתמש ברשת קלע שהייתה עשויה מכותנה ומחומרים אחרים, ונעזר באבנים כמשקולות.
מציורים, תבליטים ואף מדגמים מוקטנים, ידוע כי במצרים העתיקה הייתה מסורת מפותחת של דיג. חלק מציורים אלה מתוארכים לכ-4000 שנה לפני זמננו. המצרים הקדמונים השתמשו בחכה וברשתות לדיג בנילוס, בימות ובתעלות הרבות של אזור הדלתה. מהציורים המראים אצילים צדים דגים בצלצל, ברור שחלק מהעיסוק בדיג היה ספורטיבי. במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק שמורים שני דגמים של רשתות קלע, סוג של רשת המקובלת גם כיום לדיג יחיד. דו"ח מסין מהמאה ה-4 לפנה"ס מתאר דיג בחכה עשויה מוט חזרן, חוט דיג עשוי משי, קרס העשוי ממחט ואורז מבושל כפיתיון. התייחסות לדיג מצויה גם בכתבים עתיקים מיוון העתיקה, מאשור ומרומא.
במשך אלפי שנים הייתה החכה שבשימוש הדייגים קצרה יחסית (כמטר). במאה הרביעית הופיעה אצל המקדונים חכה ארוכה יותר המורכבת מכמה חלקים, כאשר לקצה החוט חובר פיתיון בדמות זבוב מלאכותי.
בסוף המאה ה-15 כתבה אם המנזר של סט. אלבנס באנגליה את הספר "מחקר על דיג עם חכה" (A Treatyse of Fysshynge wyth an Angle), שהיה הספר הראשון באנגלית שתיאר בפרוטרוט את השימוש בחכת הדיג, הכנת פיתיונות, וניצול הרגלי הרבייה של הדגים על מנת ללוכדם. החכה המתוארת בספר היא באורך של כ-5 מטר וחוט הדיג היה עשוי משערות סוס קלועות. ב-1653 כתב האנגלי אייזיק ולטון (Izaak Walton) את הספר "הדייג השלם" (The Compleat Angler), הספר, הודפס ב-600 מהדורות מאז יצא לאור לראשונה, והוא הספר המודפס ביותר בשפה האנגלית, אחרי התנ"ך ועבודותיו של ויליאם שייקספיר, ונחשב כספר שהשפיע יותר מכל על ספורט הדיג. התקופה שבה התפרסם הספר (המחצית השנייה של המאה ה-17) התאפיינה גם בסדרה של המצאות הקשורות לדיג: צ'ארלס קירבי, יצרן מחטים מלונדון המציא את הקרס המודרני; דייג אלמוני העלה את הרעיון להעביר את החוט שבקצה החכה דרך לולאה. רעיון זה גרם באופן טבעי להמצאת המתקן לאיסוף החוט (המכונה בעגה של הדייגים בישראל רולר).
במאה ה-19 התפתח ציוד הדיג במהירות. החכה נבנתה מחומרים אלסטיים כמו חזרן, ולאורכה הותקנו טבעות להובלת החוט שהיה עתה ממשי. מבנה הרולר הלך והתפתח, הגליל המרכזי שהיה עשוי עץ הוחלף במתכת. המצאות שונות אפשרו פיזור שווה של החוט על גבי הסליל, ואת סיבוב הרולר כך שבעת השלכת החוט הוא יהיה בקו אחד עם הטבעות שעל החכה, ובעת איסוף החוט יהיה הרולר מורד מתחת לחכה.
החכות נעשו קצרות יותר וקלות יותר במאה ה-20. החזרן ששימש כחומר עיקרי בייצור החכה הוחלף בסיבי זכוכית ואחר כך בסיבי פחמן, החוט הוחלף לניילון, והפלסטיק הפך לחומר הנפוץ בהכנת פיתיונות מלאכותיים.
דיג חובבים
ברוב ארצות המערב הדיג הוא אחד מענפי הפנאי הפופולריים ביותר, כך לדוגמה עסקו בספורט זה ב-2011 בארצות הברית לבדה כ-40 מיליון איש, זאת למרות התרחבות הערים וזיהום חלק ניכר ממקורות המים שבהם נהגו לדוג בעבר. הדייג החובב ניצב בפני אותן הבעיות שהטרידו דורות רבים של דייגים לפניו: היכן מצויים הדגים, באיזה כיוון להשליך את החכה (או את הרשת) ובאיזה פיתיון להשתמש. הדייג החובב חייב להתמצא בנושאים כגון כיוון הרוח וטמפרטורת המים. חובבים נוהגים לדוג במים מתוקים (נהרות ואגמים) או במי־ים. הדיג נעשה מהחוף, מסלעים, ממזח או מסירה (שגודלה משתנה מסירת חתירה ועד יאכטה).
מצב דיג החובבים כיום
דיג חובבים פרח לקראת סוף המאה ה-20. ההתקדמות שחלה בתעופה האזרחית מאפשרת לדייגים החובבים להגיע למקומות רבים, ומפגישה אותם עם סוגי דגים חדשים, כמו הדוראדו בארגנטינה ודג־הנמר של מרכז אפריקה. הדיג החובבני ברחבי העולם נחלק לפי שיטות הדיג או לפי דגי המטרה. הדיג הפופולרי ביותר בארצות הברית הוא דיג בס או בסלנג (Bassing). בשיטת דיג פתיונות דמה, שיטה זו צמחה לתחביב פנאי מקצועני הכולל ליגה, מועדונים, וערוץ טלוויזיה. באירופה שיטת הדיג הפופולרית היא דיג קרפיונים ומתקיימות תחרויות נושאות פרסים מדי שנה. ציוד הדיג הולך ומשתכלל כשהדגש הוא על ציוד קל יותר. כמעט שאין סוג של דג שאין לו דייג חובב. הדגים הפופולריים ביותר הם הטרוטה והסלמון למיניהם השונים, ובארצות הברית נעשה דיג האוקונוס נפוץ כל־כך, עד כי ספינות צוידו במיוחד לדיג דג זה וקיימות תחרויות מקצועיות לדיג האוקיינוס. הן ארגוני הדיג המקצועיים והן דייגים רבים מצדדים במדיניות לכידה ושחרור על פיה משחררים את הדג מהקרס למים לאחר לכידתו, למעט במקרים של דגים גדולים במיוחד.
השפעה על הסביבה
מאז שנות ה-2000 עולה בהדרגה המודעות להשפעת דיג החובבים על הסביבה, כאשר מבוצע במספרים גדולים ובאופן קבוע.
שיטת הלכידה והשחרור בה משתמשים דייגי חובבים רבים, נתפסה בעבר בדרך כלל כשיטה נטולת נזק משמעותי לדגים, אולם מחקרים שונים מרחבי העולם מצביעים על פגיעות קשות ואף מוות. על פי מחקרים שונים, שיעור התמותה הממוצע של דגים ששוחררו חזרה למים לאחר שנלכדו עומד על 18-16%, ובמינים רגישים התמותה אף גבוהה מ-90%. גם הדגים שנותרים בחיים בחלק מהמקרים סובלים מפציעות שימנעו מהם להעמיד צאצאים או ישבשו את הנדידה הטבעית שלהם. קריסתן של אוכלוסיות דגים מפרות את המאזן האקולוגי ובעלות השלכות שליליות שונות לסביבה.
גורמים שונים, ביניהם החברה להגנת הטבע, מפרסמים המלצות להגביר את המודעות לפגיעה בדגים שיש לשיטה זו, ובנוסף, את המודעות לדרכים להפחית את הנזק לדגה. ניתן להפחית חלק מהנזק, למשל, שימוש בציוד מפחית נזק, או על ידי בחירת מקום דיג בו עיקר הדגים אינם מוגנים, מכיוון שאת מינים אלו החוק מחייב להחזיר למים. שיטות נוספות להפחתת הנזקים כוללות הימנעות מקרס משונן או שמירת הדגים בסביבה רטובה ולחה.
דיג חובבים בישראל
דיג ספורטיבי הוא אחד מענפי הפנאי המובילים בישראל ועוסקים בו כ-70 אלף איש, שלוכדים שלל כולל של בין 15 ל-35 אחוז מסך שלל הדייג השנתי (כולל דיג מסחרי).
הקרבה היחסית לחופים ומזג אוויר הנוח תרמו רבות למידת הפופולריות של התחביב בישראל. רוב הדיג החובבני בישראל מתבצע על ידי חכת בוס ומכונה בז'רגון דיג בוס. בשנות השמונים הגיעו לחנויות הדיג בארץ רולרים ומקלות המאפשרים הטלת פתיון למרחק, שהתחילו להתבסס כשיטת הדיג המועדפת. שיטת דיג זו (Surf casting) נקראת בז'רגון הדיג המקומי דיג פתיונות ומאפשרת דיג במרחק ובעומק גדולים מדיג בחכת בוס, והיא מכוונת לדגים גדולים יותר. בהדרגה הדיג החופי בשיטת פתיונות דמי תופס יותר תנופה בעיקר בקרב הצעירים. שיטה זו נקראת בז'רגון המקומי ז'ירז'ור ומבוססת על המילה הערבית שמשמעותה גרירה. בתחום דיג החובבים מסירה התווספה שיטת הג'יגינג שמקורה ביפן הצוברת פופולריות בקרב בעלי סירות.
דיג מסחרי
דיג מסחרי, שהחל כדרך נוספת להשגת מזון על מנת לשרוד, התפתח כשהאדם שכלל את כלי השיט ואת אמצעי הדיג. החלה התפשטות איטית של תחום הדיג מהחופים ושפכי הנהרות אל לב האגמים ולדיג בים מעל המדף היבשתי (האזור הרדוד יחסית שבין היבשה לתהומות האוקיינוס). בהדרגה גם גדל מספר המינים של בעלי החיים והצמחים שהדייגים שלו מהמים. טכנולוגיית הדיג התפתחה במהלך ההיסטוריה: ספינות גדולות ומשופרות יותר, ציוד דיג משוכלל ואמצעים שונים לשימור השלל.
כיום מבוצע דיג מסחרי בכל סוגי הימים ובכל מקום בעולם, למעט במים עמוקים במיוחד, במקומות בהם יש זרמים מסוכנים או באזורים בהם הדיג אסור על פי חוק. דיג מסחרי מבוצע בטווח רחב של אמצעים: החל בסירות חתירה קטנות וכלה בכלי שיט רבי עצמה, שנועדו לדיג בלב ים ובהם ציוד מכני מתוחכם.
חשיבות המחקר המדעי של הדיג גדלה ככל שגדל הצורך ב"דיג מנוהל" - דיג שנועד להבטיח רווח מרבי מסוגי דגים מסוימים. התפתחות חקר הדיג החלה במאה ה-19, במדע שעסק בעיקר בתיאור המצב הקיים. אחרי מלחמת העולם השנייה החל השימוש במודלים מתמטיים תוך יישומם במחשבים, על מנת להכין תחזיות של התנובה האופטימלית הצפויה מאוכלוסיות הדגים השונות.
מהים נלקחים הן צמחים והן בעלי חיים. קיימות חמש קבוצות של סוגי דיג ימי:
קיימות כמה שיטות לסווג הדיג המסחרי:
היסטוריה של דיג מסחרי
בתקופות הקדומות רוב המזון נאכל מיד, מבלי שאוחסן. עם הגידול באוכלוסייה והגידול המקביל בצורך במזון, פותחו טכניקות לשימור הדגים שנלכדו באמצעות ייבוש, עישון, המלחה והתססה. שיטות אלו שאפשרו את אחסון המזון, גרמו לגדילת הדרישה לדגים ועקב כך השתכלל ציוד הדיג בהדרגה, והדיג הפך למאמץ שיתופי. עם השנים התפתחו ציוד ושיטות הדיג ובסוף תקופת ימי הביניים כבר היו ציי דיג גדולים באירופה.
בצפון אירופה התפתח ענף הדיג מעבר לנהרות ולאגמים, וידוע שעיקר מחייתם של העמים באזור זה כמו הפיקטים והסקוטים בא מהדיג. ידוע כי החל מהמאה ה-12 היה דיג המליחים מקובל בים הצפוני. רשת המכמורת הראשונה הופיעה באנגליה במאה ה-14 - תחילה בשימוש בשפכי הנהרות ואחר כך השימוש התרחב לים הצפוני ולים הבלטי. דיג הבקלה החל באזור הגרנד בנקס (Grand Banks) של ניופאונדלנד עוד לפני שמגלה הארצות ג'ון קבוט הגיע לשם ב-1497.
ציד הלווייתנים התפתח מאוד במאה ה-17 וספינות רבות עסקו בו, הן באוקיינוס האטלנטי והן בדרום האוקיינוס השקט.
המצאת מנוע הקיטור במאה ה-19 נוצלה מיידית הן להנעה והן לשימוש בכננות, שאפשרו ציוד דיג גדול וכבד יותר. בסוף המאה ה-19 היו באנגליה מעל ל-600 ספינות מכמורת מונעות בקיטור. במאה ה-20 החליף מנוע הבערה הפנימית את מנוע הקיטור. מנועים הוספו לספינות הדיג הקטנות כבר בתחילת המאה ה-20, ומנוע דיזל המותקן בתוך הספינה הפך לנורמה, למעט סירות קטנות שבהן מותקן מנוע בנזין חיצוני.
מיכון הדיג התקדם בצעדים גדולים בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, כשתהליכי איסוף הרשתות הפכו מידניים לממוכנים. היפנים השתמשו בתוף על מנת לאסוף את החוט של מערך החכות שבו דגו טונה. שיפור משמעותי נוסף היה המגלשה שהותקנה בירכתים של ספינות המכמורת, שאפשרה מיכון של העלאה והורדה של רשת המכמורת.
המצאה חשובה נוספת מסוף שנות ה-40 מיוחסת לבריטים, והיא ספינת מכמורת המשמשת גם כבית-חרושת לעיבוד הדגים על הסיפון. הרעיון נקלט ובאמצע שנות ה-60 כבר היו ספינות גדולות אלו (עד 100 מ' אורך) בשימוש ציי הדיג של ברית המועצות, בריטניה, יפן, פולין, מזרח גרמניה וספרד. התפתחות דומה חלה בדיג הפלאגי. במקביל חלה התקדמות רבה בדיג המסחרי של המדינות המתפתחות. באופן מסורתי היה הדיג במדינות אלו מוגבל לדיג חופים בספינות קטנות שאינן ממונעות ועם ציוד פשוט. מדינות אלו אימצו את הטכנולוגיה המודרנית במטרה להגביר את אספקת החלבון מן החי לתושביהן.
המיכון והשימוש העולמי בו גרם לכך שבמשך 40 השנים מתום מלחמת העולם השנייה עלתה הכמות השנתית של דגים שנלכדו פי ארבעה. אך בתחילת שנות ה-70 כבר היה ברור שקצב זה לא יוכל להמשך. דיג יתר גרם להתמוטטות הדיג הפלאגי באזורי דיג מסוימים, כמו דיג ההרינג של צפון מזרח האוקיינוס האטלנטי. ירידה דרסטית בכמויות הדגים שנידוגו על ידי צי ספינות המכמורת גרם לדאגה עמוקה אצל חלק מהמדינות. ב-1972 הייתה איסלנד למדינה הראשונה שהגדילה את תחום המים שבהם מותר רק לדייגים מקומיים לדוג ל-50 מיל ימי (93 קילומטר) מהחוף, וב-1975 אף הרחיבה את התחום ל-200 מיל. איסלנד אף השתמשה בכוח לכפות גבולות אלה. בסדרת אירועים שכונו אחר כך "מלחמת הבקלה", נגחו ספינות משמר החופים של איסלנד ספינות דיג בריטיות וחתכו רשתות. מדינות נוספות הכריזו אף הן על הרחבת גבולות הדיג. ב-1983 התקבלה אמנה בינלאומית הקרויה "חוק הים" (Law of the Sea) שקבעה אזור כלכלי בלעדי של 200 מיל ימי (כ-370 ק"מ) מחופה של מדינה, שבו יש בלעדיות לאותה המדינה בניצול אוצרות הים. חקיקה זו הרחיבה מאוד את ההגדרה הקודמת, לפיה היה אזור זה זהה לתחום המים הטריטוריאליים (12 מיל ימי או כ-22 ק"מ). תוצאה ישירה של החלטה זו הייתה חיסול צי הדיג למרחקים של מדינות מסוימות כמו בריטניה, משום שעתה חל עליהן איסור להיכנס לשדות הדיג העשירים שהפכו לתחומן הבלעדי של מדינות אחרות.
משבר האנרגיה של שנות ה-70, שהגדיל את הוצאות הדלק עד 400%, אילץ דייגים להדמים ספינות. צי ספינות המכמורת לדיג חסילונים במפרץ מקסיקו שצריכת הדלק שלהן הייתה רבה, הושבת כליל. השיעור נלמד היטב, ובעטיו פותחו שיטות לחסוך בדלק בטכניקות הדיג, במנועים ובציוד יעילים יותר ואפילו יישום של מפרשים מודרניים.
שיטות דיג מסחרי
על פי שיטה בינלאומית מסווגות שיטות הדיג ל-16 סוגים בהתאם לציוד הדיג והצורה בה נעשה שימוש בציוד זה:
דיג ללא ציוד
אמצעי הדיג הפשוט והעתיק ביותר, איסוף בעזרת הידיים, מצוי בשימוש גם בימינו. האיסוף מבוצע לאורך החוף, במהלך השפל, במים רדודים על ידי מקצוענים וחובבים או במים עמוקים על ידי צוללים. גם איסוף דגים תוך שימוש בכלים פשוטים כמו סכינים או מעדרים מוגדר כדיג בלא עזרת ציוד. בקטגוריה זו מצויים גם צלילה לשם איסוף ספוגים, פנינים ואלמוגים ושימוש בדיג באמצעות בעלי חיים. הסינים עושים עדיין שימוש בלוטרות מאולפות, והיפנים והסינים מפעילים לעיתים קורמורנים; דרך הציד הטבעית של הקורמורן היא צלילה אל המים, לכידת דג ואכילתו, אולם הקורמורנים מאומנים מגיל צעיר לא לאכול את הדגים אותם הם לוכדים, כמו כן הם לוכדים דגים גדולים שאינם יכולים לאכול ומקבלים מהדייג דגים קטנים במקומם בכל אופן, חוט דק נקשר, לעיתים קרובות, סביב צווארם כדי למנוע מהם לבלוע את הדגים אותם הם צדים. בתמורה, נותן הדייג לקורמורן מעט מן השלל.
ציוד פוצע
על מנת להאריך את הטווח המוגבל של הזרוע האנושית, הומצאו כלים בעלי ידית ארוכה, כגון חניתות שניתן להטיל או לנעוץ או מלחציים, מלקחיים, ואמצעי גריפה לשם איסוף רכיכות. סוג מיוחד הוא הצלצל, סוג של חנית שלה חבל. הצלצל ללכידת לווייתנים נורה מתותח ומכיל בראשו חומר נפץ המתפוצץ בגוף החיה. הציוד המיועד ללכידה או לפציעה כולל חניתות, קנה נשיפה לירי חצים, קשתות וחצים, רובים ותותחים שבהם נהוג לירות בדגים.
ציוד משתק
השיטה המכונה דיג משתק כרוכה בהרעלה בעזרת צמחים רעילים וכימיקלים מיוחדים או שיתוק מכני באמצעות פיצוץ תת-מימי. שיטות אלו הן בלתי חוקיות ברוב מדינות העולם. המנהג המודרני ביותר לשתק את הדג הוא באמצעות הלם חשמלי. בסוג דיג זה נוהג הדייג ליזום מתח חשמלי של כ-1,000 וולט של זרם ישר ממכשיר הניזון ממצבר לתוך לולאה המקיפה רשת. כל הדגים ברדיוס של עד 2 מטר משותקים לזמן מה וניתן להעלותם ברשת בקלות. פעולה זו אפשרית כמעט אך ורק במים מתוקים כמו מי נהרות ואגמים. המוליכות הגבוהה של מי הים המלוחים (עד פי 1000 ממוליכות של מים מתוקים) דורשת שימוש במתחים ועוצמות חשמל היכולים לסכן גם את הדייג. סוג דיג זה אסור במקומות רבים בעולם בשל הסכנה לדייג ולסביבתו. דיג בשיטה זו נחשב לסיבה העיקרית להכחדתו של דולפין הנהרות הסיני.
מערך חכות
מערך חכות (ערבית: שארק, אנגלית: Longline) הוא חוט מרכזי ארוך שאליו מחוברים במרחקים שווים חוטים קצרים המסתיימים בקרסים שעליהם מורכבים פיתיונות טבעיים (דיונונים או דגים קטנים) או מלאכותיים. את החוט נוהגים לפרוס בין סירה לסירה אחרת או בין סירה למצוף עם ערב ובבוקר מושים את החוט. לעיתים נוהגים לפרוש את החוט המרכזי על קרקעית הים. שיטה זו לוכדת את הדגים הנחשבים למשובחים ביותר כמו דקר וטונה. שיטה אחרת לדיג בעזרת קרסים נעשית ללא פיתיון. מערך הקרסים מורד ומועלה ולוכד תוך כדי כך מינים גדולים כמו הבקלה והחידקן. שיטה נוספת היא גרירה במים של חוט שעליו קרס אחד או יותר, שעליהם נעוץ פיתיון חי או מלאכותי (drift line). בשיטה זו ניתן ללכוד אלתית וטונה.
מלכודות
בשונה מהמלכודות המכניות בשימוש בציד על היבשה, רוב המלכודות המסחריות לדגים הן תאים המאפשרים לטרף כניסה קלה, אך הבריחה מהם נחסמת על ידי מבוך או באמצעים המאיטים אותו, כגון צורת נקיק או משפך. סוגי מלכודות:
רשתות דיג
דיג באמצעות רשתות מאפשר ללכוד דגים רבים יותר, לפעמים להקת דגים שנלכדת כולה בפעם אחת.
ישנן סוגי רשתות נפוצים, וחלקן נאסרו בשימוש בשל הסבל הרב מדי שנגרם לדגים הנלכדים בהן בטרם מותם.
כלי שיט לדיג
המטרה הראשית בתכנון כלי שיט לדיג היא שיפור יעילות הדיג באמצעות בניית ספינה היכולה להשיג שלל רב, שצוותה קטן והוצאות תפעולה נמוכות. התכנון חייב לקחת בחשבון את נושא הבטיחות, שכן הדיג המסחרי הוא בין המקצועות המסוכנים ביותר, לכן בחלק מהמדינות יש תקנות שנועדו לפקח על בנייה והפעלה של ספינות דיג. עד התקופה המודרנית היו צורת ומבנה כלי השיט ששימשו לדיג ייחודיים לכל אזור. שינויים במבנה נראו אפילו בין כלי שיט בנמלים סמוכים. כיום תכנון וייצור ספינות דיג הוא תעשייה בינלאומית, וצורת הספינה תלויה יותר בשיטת הדיג מאשר בנמל הבית שלה. ארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות הנהיג שיטה לסיווג ספינות הדיג המבוססת בעיקר על סוג ציוד הדיג. סוגי הספינות כוללים: ספינות דיג ברשת הנפה, ספינות דיג ברשת זימים, ספינות מלכודת, ספינות דיג ברשת הקפה, ספינות דיג במערך חכות, מכמורתנים מסוגים אחדים, ספינות רב־שימושיות וספינות תמיכה.
נמלי דיג
לנמלי הדיג כמה מטרות:
סוגים של נמלי דיג:
שוקי דגים
בצמוד לרוב הנמלים ימצאו מתקנים לטיפול ועיבוד שלל הדגה. מתקנים אלה יכולים להיות דוכני מכירה של דגים טריים, אולמי מכירה פומבית, היכן שסיטונאים קונים את ההספקה שלהם, או אף מפעלים לעיבוד הכוללים מתקני הקפאה המייצרים מוצרי דגים ארוזים למכירה ישירות לצרכן. עיקר פעילותם של שוקי הדגים היא בשעות הבוקר המוקדמות, ואף שקיימים שווקים קטנים רבים המוכרים לצרכן הביתי או למסעדות, השווקים הגדולים מוכרים בעיקר לסיטונאים.
שוקי הדגים הידועים בעולם הם:
דיג מסחרי כיום
ארגון המזון והחקלאות הידוע כ-FAO, ראשי התיבות של Food And Agriculture Organization, ארגון המסונף לאו"ם מפרסם מדי שנתיים דו"ח על מצב הדיג העולמי. על פי הדו"ח האחרון שיצא בשנת 2002 ומסכם את נתוני שנת 2000 היו נתוני הדיג כדלהלן:
דיג כמקור תעסוקה
בעולם כיום (2005) מתפרנסים מדיג כ-35 מיליון איש. 65% מדיג ימי, 15% מדיג בנהרות ובאגמים ו-20% מחקלאות ימית. בארצות המפותחות יש מגמה בולטת של ירידה בכמות המועסקים בדיג. ביפן למשל ירד מספר הדייגים מכ-440,000 בשנות ה-70 ל-216,000 כיום. במקביל, קיימת מגמה קבועה של הזדקנות האוכלוסייה העוסקת בדיג משום שמקצוע קשה זה אינו מושך צעירים. לדוגמה ביפן 32% מהדייגים הם בני למעלה מ-60. תופעה אופיינית נוספת לענף הדיג היא שרוב הדייגים הם עצמאים. הערכת ה-FAO היא שבשנת 1998 היו 1.3 מיליון ספינות דיג וכ-2.8 מיליון סירות דיג שמתוכן כ-60% בלתי ממונעות.
סוגי הדגים העיקריים
שטחי הדיג העיקריים הם צפון מערב האוקיינוס השקט, דרום מזרח האוקיינוס השקט, צפון מזרח האוקיינוס האטלנטי ומערב האזור המרכזי של האוקיינוס השקט. סוגי הדגים העיקריים:
מעריכים כי 25% מיבול הדגים הוא מסוגי דגים שניתן להגדיל את כמות הדיג מהם מבלי לפגוע באוכלוסיית הדגים; 49% מהיבול הם מסוגי דגים שנידוגים במספר המקסימלי האפשרי; 18% מהיבול הם ממיני דגים שהדיג פוגע בהם וכמות הדגים הולכת ויורדת מדי שנה; 10% הם בסכנת כליה אם הדיג מהם יישאר במידותיו הנוכחיות.
מסחר בדגים
ערך הסחר העולמי במוצרי דגים בשנת 2000 היה 55 מיליארד דולר והוא מייצג גידול מתמשך של 4% לשנה. היצואניות הגדולות ביותר הם תאילנד, סין, נורווגיה וארצות הברית. היבואנית הגדולה ביותר היא יפן. במקומות מסוימים כגון גרינלנד, איי סיישל, איי פארו ואיסלנד מהווים הדגים יותר משני שלישים מערך הסחורות שנמכרו באיים אלה. המסחר בדגים מושפע מתופעות טבע כמו האל ניניו שגורם לתמותת דגים גדולה, ניצול יתר של הדגים ושימוש נרחב באנטיביוטיקה בגידול דגים. שתי התופעות האחרונות גורמות דאגה בדעת הקהל העולמית ועקב כך לחקיקת יבוא מגבילה.
הדיג בארץ ישראל
הדיג היה גורם כלכלי חשוב בארץ ישראל בתקופה הקדומה. דיג ודייגים מוזכרים בתנ"ך כמה פעמים, למשל "וְאָנוּ, הַדַּיָּגִים, וְאָבְלוּ, כָּל-מַשְׁלִיכֵי בַיְאוֹר חַכָּה; וּפֹרְשֵׂי מִכְמֹרֶת עַל-פְּנֵי-מַיִם, אֻמְלָלוּ" (ישעיהו י"ט ח). משערים כי בירושלים היה שוק דגים על סמך אזכורו של "שער הדגים" בצפניה "וְהָיָה בַיּוֹם הַהוּא נְאֻם-ה', קוֹל צְעָקָה מִשַּׁעַר הַדָּגִים" (פרק א, י), בנחמיה "וְאֵת שַׁעַר הַדָּגִים, בָּנוּ בְּנֵי הַסְּנָאָה (ג' ג) ובדברי הימים ב' :"וְלָבוֹא בְשַׁעַר הַדָּגִים" (לג' יד). כמו כן יש אזכור מפורש על תושבי צור שסחרו בדגים בירושלים: "וְהַצֹּרִים יָשְׁבוּ בָהּ, מְבִיאִים דָּאג וְכָל-מֶכֶר" (נחמיה יג' טז).
כיום, מהווה הדיג ענף משני בכלכלת מדינת ישראל. עם זאת, בעבר הייתה לדיג משמעות גדולה יותר מכפי שיש לו כיום בחיי העם היהודי בארץ ישראל.
בישראל קיימים שלושה אזורי דיג טבעיים עיקריים: הים התיכון, מפרץ אילת והכנרת. אזור היסטורי רביעי, אגם החולה, אינו קיים עוד שכן החולה יובשה בשנות ה-50 של המאה ה-20. בנוסף קיים בישראל תחום הולך וגדל של חקלאות ימית: גידול דגים בבריכות ובכלובים.
הדייגים המקצועיים משתמשים במגוון של רשתות: רשתות הקפה, מכמורת, רשתות ראי ורשתות זימים. כן נעשה שימוש במערך חכות. דיג מקצועי מבוצע על ידי יחידים בסירות או על ידי קבוצה בספינות דיג.
דייגים חובבים נוהגים לדוג לאורך החופים, הנחלים ולעיתים מתוך סירות. החובבים משתמשים בחכות ובקרסים מסוגים שונים שעליהם מצמידים פיתיונות כמו בצק לשם דיג דגים אוכלי צמחים כגון הקיפון (בורי) ופיתיונות מן החי כמו ה"סבידה" (דיונון הרוקחים - Sepia Officinalis- Common cuttlefish) וה"גמברי" (חסילון תלת קוצי – Penaeus semisulcatus) לדיג דגים טורפים כמו ה"דקר" (לוקוס).
דיג יתר
"דיג יתר" הוא מונח המתאר את הדלדלות אוכלוסיית הדגים בים עקב דיג אינטנסיבי, אשר לא מאפשר לאוכלוסיית הדגים להתאושש ולצמוח חזרה. אחד המאפיינים של דיג יתר הוא שכמות הדגים שניתן לדוג יורדת גם כאשר מגבירים את אינטנסיביות הדיג, וכך למעשה פוגע דיג היתר לא רק בדגים אלא גם בפרנסתם של הדייגים עצמם, אולם סכנה נוספת של דיג יתר של מין מסוים היא שהכחדתו של המין תגרום לערעור של המערכת האקולוגית המקומית כולה ותפגע גם במינים נוספים.
הדוגמה המוכרת ביותר הממחישה תופעה זו היא ציד הליוויתנאים (אף כי ניתן להגדיר זאת כציד יתר ולא כדיג יתר). במשך שנים רבות ניצודו מינים שונים של ליוויתנאים לצרכים שונים של האדם. באמצע המאה ה-19 החלה התפתחות מהירה בטכניקות הציד. שוק המוצרים המיוצרים מליוויתנאים גדל במהירות ואיתו היקף הציד, שהפך יעיל ומתועש. באמצע המאה ה-20 הגיעו מספר מינים לסף הכחדה ולאחר מכן נחתמו אמנות בינלאומיות המגבילות את ציד הליוויתנאים.
השינויים במאה ה-20 גרמו לכך שהדיג מתבצע בצורה תעשייתית ויעילה ביותר. כפי שמוזכר לעיל, קיימות שיטות רבות לדיג מסחרי בכמויות גדולות. מאז שנות ה-90 של המאה העשרים נצפית ירידה בכמויות ובגודלי הדגים שתופסות חברות הדיג. לתופעה זו עדיין אין ביטוי משמעותי בזמינות הדגים בשוק, שכן חברות הדיג מחליפות את הזנים הישנים, שנתמעטו, בזנים חדשים, "נמוכים" יותר בשרשרת המזון. נצפו כבר מקרים של אוכלוסיות דגים שהוערך שלא יצליחו להתאושש, כמו דגי האנשובי בפרו, ודגי הקוד האטלנטיים, אולם בטווח הארוך כן נמדד בפועל שיקום קל של אוכלוסיית דגי האנשובי. ישנן הערכות מדענים לפיהן אם הדיג לא יעבור מהלך של ריסון משמעותי, תתמוטט כל הדגה העולמית עד 2048.
מטא אנליזה שפורסמה בכתב העת Nature Ecology & Evolution ניסתה לבחון את שיקום אוכלוסיית הדגים באזורים ימיים מוגנים עליהן חלו תקנות להגנת החי באזור ספציפי. מטא האנליזה הראתה שהמינים שנמצאים בשולי האזורים המוגנים פגיעים ב-60% יותר לעומת מינים הנמצאים בלבו של האזור המוגן, כך שכאשר גודל האזור היה מוגן היה קטן במיוחד, למשל, כקילומטר רבוע אחד, אפקט הפגיעות האופייני לאזורי השוליים היה רלוונטי כמעט לכל שטח האזור המוגן והאפקטיביות שלו ירדה. בנוסף נמצא שבתוך האזורים המוגנים מתרחש קצב גבוה יותר של תופעת "גלישה", בה מינים באזור משוקם נודדים לאזורים אחרים ומסייעים לשיקומם. תופעת הגלישה חיונית עבור דייגים הפועלים באזורים בהם הדגה פגיעה, מכיוון שקיומה מאפשר לשמור על אזור מוגן מרכזי שיסייע לאזורי הדיג הסמוכים להשתקם גם מבלי שיוטלו עליהם תקנות דומות. לצד זאת, עדויות שונות מראות שדיג אינטנסיבי על גבולות האזור המוגן מגדיל משמעותית את "אפקט השוליים" ומחליש את תופעת ה"גלישה". עדויות אלו קיבלו חיזוק מכך שאזורים מוגנים שהוגדר סביבם "אזור חיץ" שגם בו אסור לדוג ואזורים שבוצעה בהם אכיפה יעילה, הראו יעילות גבוהה משמעותית בתופעת "גלישה" ובצמצום "אפקט השוליים" בהשוואה, בהתאמה, לאזורים בהם לא קיים כלל אזור חיץ ושהתקבלו בהם דיווחים על דיג לא חוקי.
הקושי בהתמודדות מול דיג היתר חמור במיוחד במים בינלאומיים, בהן נותרו נפוצות מאוד הפרות של תקנות וחוקים בינלאומיים. בעיה זו גרמה להקמתן של ארגוני Regional Fisheries Management Organizations, שהם ארגונים אזוריים בהם מדינות האזור מגדירות יחד מכסות לדיג של מיני דגים מקומיים. עם זאת, הארגונים האזוריים אינם מספיקים למנוע את דיג היתר, והתארגנויות בינלאומיות של חוקרים ומדענים בוחנים פתרונות שונים לתופעה.
היותם של הדגים נחלת הכלל מקשה על ההתמודדות עם תופעה זו. עקב כך, קיים קושי להסדיר את הנושא ולהכניסו תחת פיקוח ויהיה קשה לעשות זאת טרם משבר משמעותי, שיותיר את כל המעורבים במצב בו כמעט ואין להם מה להפסיד.
גם הדיג בים התיכון נפגע מאוד מדיג יתר, והחשש הוא כי ללא רפורמה משמעותית ייגרם נזק בלתי הפיך אשר עלול להביא לקריסת ענף הדיג בישראל. בשנת 2015 סיפק הדיג בים התיכון כ-14% מהייצור המקומי של דגה בישראל (כ-2,700 טון). המשך הדיג ללא ניהול יוביל לקריסת הדגה ובעקבותיה לקריסת הענף, עם צפי ל-1,500 טון בשנה בלבד, פגיעה סביבתית נרחבת, ואבדן מקור פרנסה ונופש. לעומת זאת נטען כי רפורמה לאישוש הדגה והענף צפויה להכפיל את כמות השלל השנתית לכדי כ–5,000 טון בשנה, תוך מזעור הפגיעה הסביבתית, וביסוס הענף כמקור משמעותי לדגי איכות עבור הציבור הישראלי.
יעקב ברנשטיין-כהן
יעקב ברנשטיין-כהן (Jacob Bernstein-Kohan, 20 בספטמבר 1859, קישינב – 12 במאי 1929, דניפרופטרובסק) היה רופא יהודי, מנהל המרכז הציוני של ציונות רוסיה, חבר הוועד הפועל הציוני המצומצם, מעוזריו הראשונים של הרצל, מראשי הפרקציה הדמוקרטית, רופא בפתח תקווה בתחילת המאה ה-20, אביה של מרים ברנשטיין-כהן.
קורות חיים
יעקב ברנשטיין-כהן נולד בקישינב (אז באימפריה הרוסית; כיום במולדובה) במשפחת סוחרים יהודים אמידים ונוטים להתבוללות. הוא למד רפואה בסנקט פטרבורג, אך גורש מהאוניברסיטה לאחר שהסתבך בפעילות מהפכנית והתעמת עם פרופסור דמיטרי מנדלייב לאחר שנפגע מהערותיו האנטישמיות. ברנשטיין-כהן עבר לאודסה זמן מועט לפני פרעות 1881 ושם, לאחר שראה את השתתפות המהפכנים בתעמולה האנטישמית, שינה את השקפותיו והפנה את מרצו לייסוד ועד הגירה של יהודים לארצות הברית. הוא נסע לאסטוניה, להמשך לימודים באוניברסיטת דורפט, שם היה בין מייסדי "האגודה לתולדות ישראל וספרותה". לאחר התמחות ברפואת ילדים, שב ברנשטיין-כהן לקישינב. דוקטור ברנשטיין-כהן נישא לדבורה-לאה והיו להם שלוש בנות, מרים, שרה ורחל.
הפעילות הציבורית
לאחר שובו לקישינב הקים בעיר מוסדות סעד וחינוך עבור היהודים והצטרף לתנועת חיבת ציון ובהמשך לתנועה הציונית.
ברנשטיין-כהן היה מהמנהיגים הבולטים של התנועה הציונית ברוסיה, וכאשר התנועה התחילה להתארגן הוא נבחר להיות אחד מארבעת הנציגים של יהדות רוסיה בוועד הפועל הגדול. ברנשטיין-כהן מונה לעמוד בראש לשכת הדואר, אחת מארבע הלשכות שהיו אמורות להנהיג את התנועה. הפעילות הנמרצת של ברנשטיין-כהן בפיתוח מנגנוני הלשכה הובילה לכך שתפקיד יתר הלשכות הצטמצם לעומת לשכתו והוא היה למנהיג הבולט ביותר של התנועה הציונית ברוסיה. לאחר שפעילותו והשפעתו התחילו לחרוג מתחומי רוסיה, ב-1897, בקונגרס הציוני הראשון היה הנציג של יהדות בסרביה. ההנהגה הציונית בווינה התחילה לחשוש מכך שהוא עומד להשתלט על התנועה כולה. לאחר שהרצל ניסה, ללא הצלחה, להדיח את ברנשטיין-כהן, גברה הביקורת עליו, הן מתוך התנועה הציונית הרוסית והן מחוץ לרוסיה, לכן, ב-1901 התפטר מראשות לשכת הדואר ולאחר התפטרותו פורקה הלשכה. לאחר פרעות קישינב, ב-1903, הוביל ברנשטיין-כהן, שהיה תושב קישינב וגם ביתו נפגע בפוגרום, ביחד עם פנחס מרגלית את התנועה הציונית במאמץ הסיוע לקורבנות הפוגרום ונשלח מטעם הקהילה היהודית לסנקט פטרבורג כדי לדרוש את הענשת הפורעים. בשנים 1905-1907 היה חבר הוועד הפועל הציוני המצומצם מראשי הפרקציה הדמוקרטית והמתנגדים לתוכנית אוגנדה (בביתו התארגנה התנועה נגד התוכנית).
העליות והירידות
במאי 1907 עלה באנייה "צאר" עם משפחתו לארץ ישראל. היה רופא במושבות היהודיות בגליל התחתון ובהמשך זומן להיות רופא המושבה בפתח תקווה. בתקופת שהותו בפתח תקווה הסתכסך עם איכרי המקום על רקע מאמציו להקניית חינוך להיגיינה והקמת בתי שימוש במושבה. ניסיונותיו להקנות ידע אנטומי לצעירי המקום על ידי הקרנת שיקופיות בפנס קסם פורשו על ידי המבוגרים כהסתה לפורנוגרפיה ולקראת חידוש החוזה עמו ביולי 1909 הוא אולץ להתפטר ממשרתו, ואנשי הוועד ערכו משאל בין תושבי פתח תקווה לגבי המשך כהונתו וארגנו רוב נגד הרופא. במקביל, ארגנו תומכיו של ברנשטיין-כהן אספה בה הכריזו על ועד חדש וחתמו עמו חוזה בשם הוועד החדש. הוועד התעלם מחוזה זה ופרסם מודעות בחיפוש רופא חדש ואסר על מתן תרופות על פי מרשמים של ברנשטיין-כהן. כך אולץ ברנשטיין-כהן לעזוב את פתח תקווה וכאשר סירב לעזוב האיכרים הפגינו ליד ביתו ונורו יריות אל עבר הבית. ברנשטיין-כהן עבר ליפו וב-1910 שב לקישנב. במהלך שהותו דיבר יידיש והצטער על כך שלא למד עברית. ב-1925 עלה ארצה בשנית, אך לא הצליח למצוא עבודה בשל גילו וחזר לרוסיה. ב-1927 הג'וינט שלח אותו לנהל בית חולים בדניפרופטרובסק, שם נפטר כעבור שנתיים.
הנצחה
ברנשטיין-כהן היה ממייסדי ההסתדרות הרפואית בישראל, כשעוד נקראה "אגודה מדיצינית עברית ליפו ומחוז יפו". בתו, השחקנית והסופרת מרים ברנשטיין-כהן ויצחק קורן, הפיקו לזכרו את "ספר ברנשטיין-כהן" שיצא לאור ב-1946 בהוצאת חוג יוצאי בסרביה. בפתח תקווה, בגבעת שמואל, ברמת השרון ובתל אביב רחוב הקרוי על שמו.
בולשביזם
בולשביזם (ברוסית: Большевики), היא צורת ההתנהלות של הקומוניסטים ברוסיה. במובן הרחב זהו כינוי המשמש, לעיתים ככינוי גנאי, לכל סוג של קומוניזם וסוציאליזם.
היסטוריה
מנהיגו הראשון של הסוציאליזם הרוסי היה יוצא ארגון ה"נרודנאיה ווליה" גאורגי פלכנוב, שהביא את התאוריה המרקסיסטית לרוסיה, וייסד בז'נבה את קבוצת המהפכנים "שחרור העבודה". בעקבות עבודותיו של פלכנוב ואנשיו, שכללו תרגום של המניפסט הקומוניסטי לרוסית, החלו הרוסים להתוודע אל רעיונות הסוציאליזם והקומוניזם של קרל מרקס. לקראת סוף המאה ה-19 נוצרו ברוסיה מועדוני סוציאליסטים רבים, אשר החליטו להתמזג למפלגה אחת לשם תיאום טוב יותר של פעולותיהם. הכנס הראשון של המפלגה המאוחדת, אשר הוחלט שתיקרא "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית", התקיים במינסק ב-13 במרץ 1898, אך לא השיג דבר, כיוון שחבריו היו מעטים, וכיוון שהוא לא קיבל שום החלטה חשובה בדמות מצע או חוקה. הוועד המרכזי, שנבחר בכנס, נעצר מייד בתום הכנס.