cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התרסקות מטוס חיל האוויר של ארצות הברית בקרואטיה
התאונה
לאחר חניית ביניים בנמל התעופה של טוזלה שבבוסניה והרצגובינה המשיך המטוס בדרכו לנמל התעופה בדוברובניק שבקרואטיה, שנמצא בסמוך לחוף הים האדריאטי. בעת שהתקרב לנחיתה בדוברובניק שררו במקום תנאי מזג אוויר גרועים - עננות, ערפל וגשם כבד שהיקשו מאוד על הראות. במהלך הגישה אל מסלול הנחיתה, בעת שעמד בקשר רדיו עם הפיקוח האווירי הקרואטי, סטה המטוס כתשע מעלות שמאלה מנתיב הגישה למסלול ובשעה 14:57 לפי השעון המקומי פגע בצלע הר בגובה של 700 מטר מעל פני הים, כשלושה קילומטרים מנמל התעופה. לפני ההתרסקות לא השמיעו הטייסים קריאת מצוקה ולא נקטו בפעולה של ביטול נחיתה בגלל גישה שגויה (Missed Approach), הגם שכבר עברו את הנקודה שמעבר לה היו צריכים לנקוט בה.
לאחר שנותק קשר הרדיו של הפיקוח האווירי הקרואטי עם המטוס הועברה הודעה מיידית על כך לארצות הברית. חיפושים אחרי המטוס החלו על ידי השלטונות המקומיים ויחידות צבאיות של ארצות הברית. המטוס המרוסק אותר רק 4.5 שעות לאחר ההתרסקות, לקראת חשכה. התברר שעקב הפגיעה התפרק המטוס ורק חלקו האחורי הסמוך לזנבו נותר שלם. כל המצויים על סיפונו נהרגו במקום למעט אחת מהדיילות הצבאיות, שנפצעה אנושות. היא אותרה בתוך חלקו האחורי של המטוס, חולצה בקושי רב מאתר ההתרסקות, אך מתה מפצעיה לפני שהגיעה לבית חולים.
חקירת התאונה
ועדת חקירה של חיל האוויר של ארצות הברית חקרה את התאונה בהשתתפות נציגים של המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה, רשות התעופה הפדרלית ורשות התעופה האזרחית של קרואטיה. היא הגישה את הדין וחשבון שלה ב-7 ביוני 1996. עבודתה הייתה מורכבת יותר שכן משום שהמטוס היה צבאי, לא נמצאו בו מקליט נתוני טיסה ומקליט קול בתא הטייס.
הגישה לנמל התעופה בדוברובניק נעשתה בסיוען של שתי משואת רדיו לא-כיווניות (Non-Directional Beacon) אחת מהן הייתה מוצבת על אי מצפון-מערב לנמל התעופה והאחרת בנמל עצמו. פרט לכך נעזרו הטייסים בתרשים רשמי של גישה לנחיתה (Jeppesen Chart) בנמל תעופה זה שהופק על ידי הרשויות הקרואטיות. נחיתה באמצעות משואה לא-כיוונית נוהגת במקומות רבים בעולם אך כמעט ואיננה מתקיימת בארצות הברית. לכן לא היו רוב צוותי האוויר האמריקאים מנוסים דיים בשימוש בה.
הוועדה מצאה שטייסי המטוס השתמשו בתרשים גישה לנחיתה שלא נבדק ואושר על ידי משרד ההגנה האמריקאי (כלומר שטייסים צבאיים אמריקאים לא היו אמורים לנחות בסיועו). לאחר התאונה התברר שהתרשים ציין סף גובה נמוך מדי לשם גישה לנחיתה. למרות שהתרשים לא אושר החליטו מפקדי כנף 86 להתיר למטוסיהם לנחות בדוברובניק. הוועדה גם מצאה שעל המטוס היה רק מגלה כיוון אוטומטי (Automatic Direction Finder) אחד במקום השניים שהיו דרושים על מנת לערוך נחיתה בסיוען של שתי משואות רדיו לא-כיווניות. נמצא גם שהמטוס טס במהירות גבוהה מהמהירות המתאימה לצורך גישה לנחיתה באותו מקרה.
וועדת החקירה קבעה שההתרסקות התרחשה עקב טעויות אנוש של הטייסים, לאחר שאלו ביצעו גישה שגויה לנחיתה על בסיס תרשים גישה לנחיתה פגום. היא מצאה שתנאי מזג האוויר הגרועים לא תרמו באופן משמעותי להתרחשות התאונה. אחריות לתאונה הוטלה גם על 13 קצינים אחרים של חיל האוויר האמריקאי, שחלקם נענשו. בעקבות החקירה הוחלט להתקין מקליט נתוני טיסה ומקליט קול בתא הטייס במטוסי חיל האוויר ולאכוף את השימוש בתרשימי גישה לנחיתה מאושרים בלבד.
בעקבות התאונה
שלושה ימים לאחר התאונה נמצא פקח טיסה מנמל התעופה בדוברובניק ללא רוח חיים. המשטרה קבעה כי הוא התאבד בירייה.
במקום ההתרסקות על צלע ההר הוצב לזיכרון צלב מתכת גדול. מוביל אליו שביל הליכה הנקרא על שמו של רון בראון.
בניין בעיר העתיקה של דוברובניק נקרא על שמו של בראון ומוקדש לאזכרת נספי התאונה.
פרק מסדרת הטלוויזיה תעופה בחקירה, ושמו "ערפל מלחמה", הוקדש לתאונה.
קבוראק יעקוביאן
קאבורק יעקוביאן (נולד ב-1939), ארמני יליד מצרים ששימש סוכן של המודיעין המצרי בישראל.
בשנת 1960 יצא למשימה שאליה הוכשר. בדצמבר באותה שנה, פנה לאו"ם, וביקש לקבל תעודת פליט על שם יצחק (זאכי) קוצ'וק, יהודי יליד טורקיה. לאחר שקיבל את התעודה, יצא לברזיל, ושם קיבל תעודת זהות המעידה על יהדותו, ועבד בריו דה ז'ניירו כצלם. שנה לאחר מכן פנה לסוכנות היהודית וביקש לעלות לישראל. בקשתו אושרה, ובסוף 1961 הגיע לישראל כעולה חדש.
בסופו של דבר, נאספו ראיות שווידאו את אשמתו (הוא הצליח להעביר למצרים מספר ידיעות מודיעיניות), וב-19 בדצמבר 1963 נעצר על ידי השב"כ (נתפס פיזית על ידי מרדכי שרון) והועמד לדין באשמת ריגול עבור מצרים. בית המשפט דן אותו ל-18 שנות מאסר. ב-29 במרץ 1966 הועבר לידי מצרים יחד עם שני אסירים ביטחוניים אחרים, תמורת שלושה אזרחים ישראלים (עודד מאיר, דוד חנוכה ושמואל חנוכה) שחצו בטעות את הגבול לרצועת עזה (שהייתה אז בשליטה מצרית) בבקשם לקנות שם אבטיחים.
מאז החזרתו למצרים לא נודע עליו דבר.
אליהו מזור
אליהו מָזוּר (מאזוּר; ט' בסיוון ה'תרמ"ט, 8 ביוני 1889 – 24 בספטמבר 1973) היה מאנשי אגודת ישראל, נשיא הקהילה היהודית בוורשה, סוחר, יהלומן וחבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם החזית הדתית המאוחדת.
ביוגרפיה
אליהו (אליאש) מָזוּר (Eljasz Mazur) נולד בזגורוב שבפולין, בן למשפחת רבנים: אביו הרב מאיר צבי מזור היה רב בזגורוב, ברדזיוב (Radziejow) ובוורשה, ומעשירי ורשה, ואמו רחל הייתה בתו של הרב אברהם אבא גרינפלד, רב בזגורוב. למד בעירו בבית המדרש. בשנת 1912 נישא לזהבה (גולדה) קלינגר (1888–1958).
בשנת 1914 עבר להתגורר בקאליש ולאחר מכן עבר לוולדבק, בה היה בין מקימי סניף תנועת "המזרחי". בשנת 1917 עבר לוורשה. סמוך למלחמת העולם הראשונה הקימו האחים – אליהו, אליעזר ואהרון, ביחד עם האב – מאיר צבי, את חברת "אחים מזור" ליבוא, שהייתה מהחברות הגדולות והמסועפות בפולין.כחבר "אגודת ישראל" נבחר מזור לחבר הוועד הפועל של התנועה בפולין, ובשנת 1924 לחבר הוועד העולמי. בשנת 1931 נבחר מטעם התנועה לנשיא הקהילה היהודית בוורשה ולצורך אישור מינויו הבטיחו לשלטונות פולין שיחל ללמוד פולנית. כמו כן הוא היה חבר הוועד הפועל של הסוחרים היהודים בפולין ובשנים 1929–1939 שימש נשיא הוועד. במקביל היה מזור בין השנים 1934–1939 נשיא ישיבת חכמי לובלין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצליח לברוח מוורשה דרך לבוב לוילנה ומשם עלה לארץ ישראל במרץ 1940.
בארץ, המשיכו האחים מזור להפעיל את חברת "אחים מזור" בשותפות עם הדוד יהושע. ב-1941 יסדה השותפות בית חרושת ליהלומים, שהיה מראשונים והבולטים בתעשיית היהלומים באותה העת. הוא נבחר במרוצת השנים לחבר הוועד הפועל של התאחדות תעשייני היהלומים בישראל ולחבר הוועד הפועל של התאחדות בעלי התעשייה בישראל. אחיו, אליעזר מזור, כיהן כנשיא התאחדות תעשייני היהלומים בישראל מ-1951 -עד לפטירתו ב-1970. לאחר מלחמת העולם השנייה היה אליהו מזור פעיל בוועד ההצלה של היישוב למען הפליטים היהודים מאירופה.
במערכת הבחירות לאספה המכוננת הועמד מזור כמועמד לכנסת מטעם רשימת החזית הדתית המאוחדת. לאחר שאגודת ישראל קיבלה רק שני נציגים בבחירות הם דרשו מהפועל המזרחי שנציג שלהם יתפטר מהכנסת כדי לאפשר לנציג שלישי של אגודת ישראל להיכנס לכנסת. משה קלמר נענה לדרישה והתפטר ב-11 במרץ 1949, ובעקבות זאת היה מזור לחבר הכנסת והיה פעיל במהלך הכנסת הראשונה במספר ועדות.
בכנסת הביע מזור תמיכה בהזדהות עם המערב במאבק הבין-גושי ויצא חוצץ נגד חלקים ממדיניות הקיצוב, למרות שכחבר הקואליציה הצביע בעדה.
נפטר בשנת 1973.
חיים אישיים
אחיהם הצעיר של אליהו ויהושע מזור, משה מזור (יליד 1909), היה פסיכיאטר, בוגר לימודי פילוסופיה ורפואה. מפעילי חיי הציבור היהודי בפולין, כתב בעיתון הציוני הפולני Opinia, היה מרצה לפסיכולוגיית מעמקים באוניברסיטת ורשה; בסוף שנות ה-50 עלה לישראל והיה לרופא בקופת חולים בתל אביב.
גילי חסקין
גלעד (גילי) חַסקין (נולד ב-16 באוגוסט 1957) הוא מורה דרך ישראלי העוסק גם בכתיבת מדריכי טיולים ובכתיבה עיתונאית.
ביוגרפיה
חסקין נולד בכפר ביל"ו. ליגאל חסקין, מדריך טיולים ותיק ומקים חוג המטיילים הראשון בישראל שיועד לציבור הרחב. וליפה שהייתה אחות. סבו, יצחק אלחנן חסקין, היה גזבר הסתדרות העובדים הכללית וממייסדי כפר ביל"ו, אבי סבו הוא הרב משה חסקין רבן של קרקינובה ופרילוקי ומחבר הספר "כלכלת שביעית", ודודתו היא חנה הירש.
לאחר סיום לימודי בית הספר התיכון בגבעת ברנר, שירת חסקין כלוחם וסמל בחטיבת גולני. לאחר שחרורו מהשרות הצבאי החל לטייל, בתחילה בסיני ולאחר מכן יצא לטיול בן שלוש שנים בסקנדינביה ובאמריקה הצפונית והדרומית. כן יצא לטיול בן שנה בהודו בשנת 1990, וטייל באזורים רבים אחרים בעולם.
חסקין משמש כמדריך טיולים בכיר, והוא מחזיק ברישיון מורה דרך מוסמך משנת 1985. הוא עבד עבור "החברה הגאוגרפית" וחברת "מסעות". הוא עוסק בהוראת התיירות במכללות, בקורסים למלווי קבוצות, בקמפוסים של הקתדרה העממית ובמקומות נוספים. בשל הידע שלו והצלחתו בהדרכת טיולים כונה חסקין על ידי העיתון "מעריב" "הגורו של המטיילים". כן נשא במשרות ניהוליות ב"חברה הגאוגרפית".
חסקין הוא בוגר החוג ללימודי ארץ ישראל במכללת בית ברל, ומחזיק בתעודת הוראה כמורה מוסמך בכיר לגיל הרך. בשנת 1987 השלים את לימודי התואר הראשון בלימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, בשנת 1992 השלים את לימודי התואר השני בהצטיינות באוניברסיטת חיפה, ובשנת 2008 קיבל מאוניברסיטת חיפה תואר דוקטור בלימודי ארץ ישראל. נושא עבודת התזה שלו היה "מקומם של שיקולים אתיים-מוסריים בהפעלת הכוח ויישומם בפועל בתקופת המנדט (טוהר הנשק)".
ב־16 בדצמבר 2005 התפרסם חסקין כאשר נעצר בעודו מלווה קבוצת מטיילים מהודו לסרי לנקה כשבתרמילו כדור רובה בודד. בתחילה הואשם במגוון של האשמות ביטחוניות, וישב במעצר במשך 20 יום. לאחר מכן הומרו סעיפי האישום הכבדים בסעיף קל של אחזקת נשק שלא כדין, והמעצר הומר במעצר בית בתחומי העיר טריוונדרום. מעצרו של חסקין עורר עניין רב בישראל, ורבים מקרב הציבור, פוליטיקאים ואישי ציבור, יצאו להגנתו ודרשו את שחרורו. ב-20 ביוני 2006 שוחרר, כאשר בית המשפט ההודי קבע כי כל העניין יסודו בטעות, ושב למדינת ישראל. על חוויותיו אלו כתב את ספרו "שבוי בקסמה".
מתחילת הקריירה שלו עסק חסקין בכתיבה. פרט למדריכי טיולים, ולספרו "שבוי בקסמה" כתב באופן קבוע עבור מגזינים כמסע אחר, טבע הדברים, מגזין אל על, ועבור המוסף "סוף שבוע" של מעריב, ו"שבעה ימים" של ידיעות אחרונות. מאמר שכתב "ממנור לרמת ישי" על ההיסטוריה של רמת ישי פורסם בכתב העת אופקים בגאוגרפיה של אוניברסיטת חיפה בשנת 2007. בנוסף לכך השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות, ובערבי "מספרי סיפורים". חסקין מפרסם אתר אינטרנט ובו מידע רב ומאמרים בנושאים גאוגרפיים והיסטוריים.
חסקין גרוש ואב לשלושה.
פול טיילור
פול טיילור (באנגלית: Paul Taylor; 29 ביולי 1930 – 29 באוגוסט 2018) היה רקדן וכוריאוגרף אמריקאי.
ביוגרפיה
הופיע בלהקות המחול של מרס קנינגהם, מרתה גרהם וג'ורג' בלנשין. עבד עם דוריס האמפרי, צ'ארלס ווידמן וג'רום רובינס, רקד בכמה מעבודותיה של אנה סוקולוב, והקים בשנת 1954 את להקת המחול "פול טיילור".
בהופעה הראשונה של ערב שלם מעבודותיו באולם קאופמן בשנת 1957 במנהטן, במסגרת ניסיון מינימליסטי, הוצגה יצירת מחול בה פול עמד ללא תנועה, רקדנית ישבה ללא תנועה ולאחר ארבע דקות המסך ירד, בתגובה כתב לואיס הורסט בדאנס אובזרבר ביקורת ריקה.
יצירותיו: "דואט" "כתובות זיכרון", "הממלכה המשוסעת" ו"דיגיטי", בוצעו בישראל על ידי להקת בת דור.
נפטר ב-29 באוגוסט 2018.
ננו-צינורית פחמן
ננו-צינורית פחמן (Carbon nanotube או CNT) היא צינורית זעירה עשויה פחמן טהור, הנוצרת מאליה תוך כדי תהליכי ייצור תעשייתיים או נוצרת בידי אדם בייצור מלאכותי מכוון. רוחבה של הצינורית נמדד בננומטרים, ואורכה הטיפוסי יכול להגיע אף למילימטרים אחדים. קיימים שני סוגי צינורית: צינורית זעירה חד-מעטפתית (ٍSingle Wall Carbon Nanotube, SWCNT) וצינוריות זעירה רב-מעטפתית (Multiple Wall Carbon Nanotues, MWCNT). ננו-צינורית פחמן היא ננו-חומר כלומר מבנה חומרי יסודי זעיר ביותר המשמש בתעשיית הטכנולוגיה הזעירה (ננו-טכנולוגיה).
אפשר לייצר בתהליך כימי ננו-צינוריות אנאורגנית שאינן מבוססות על פחמן, דוגמת טונגסטן וגופרית. אך היות שהצינוריות עשויות הפחמן הן הרווחות כיום הן בתעשייה והן במחקר, השם ננו-צינוריות ללא ציון החומר מהן עשויות מתייחס לרוב לצינוריות עשויות פחמן, וכך גם ראשי התיבות, SWNT צינורית זעירה חד-מעטפתית או MWNT לצינורית רב-מעטפתית, מתייחסים על פי רוב לצינוריות פחמן.
צינורית זעירה חד מעטפתית SWCNT
השם "ננו צינורית פחמן", מתאר בדרך כלל מבנה צינורי בעל מעטפת יחידה (Single Wall Carbon Nanotube).
מבנה הצינורית החד מעטפתית
צינורית זו מאטומי פחמן טהור עשויה גְרַפֶן - יריעת גרפיט מגולגלת לצורת גליל. ננו-צינורית היא אַלוטרופּ - חלופה מבנית מולקולרית בין הגרפן, לבין כלובי וכדוריות הפֿוּלֶרֶנים, שהם משפחת מבנים מולקולריים כדוריים העשויים אף הם פחמן טהור.
ניתן לתאר צינורית זו בקירוב טוב, כמקטע של יריעת סריג משושה מישורי דו-ממדי, המגולגלת לאורך אחד מקווי סימטריית סריגי בראבה שלה, ובכך יוצרת סליל של משושים המתחברים זה לזה במדויק, ומתקבל צינור חלול של יריעה המשכית ללא תפר.
חלק מהצינוריות סגורות בשני קצותיהן במבנה כיפתי בעל צורת חצי כדור.
צינורית זעירה רב מעטפתית
קיימות צינוריות רב מעטפתיות העשויות צינור בתוך צינור, בדומה לטבעות העצים. כל צינור בפני עצמה עשויה כצינורית הזעירה החד-מעטפתית ובין מעטפת למעטפת קיימים קשרי ואן דר ואלס, המחזקות את המבנה הרב מעטפתי.
תכונות ושימושים
הצינוריות מפגינות חוזק יוצא דופן, תכונות חשמליות ייחודיות ומוליכות חום גבוהה. תכונות אלה הופכות אותן לבעלות פוטנציאל רב לשימוש בתחומים מגוונים כמו: ננוטכנולוגיה, אלקטרוניקה, אופטיקה והנדסת חומרים.
בשל המבנה שלהן, הן משמשות כקצה החוד של מיקרוסקופ מנהור סורק, על מנת להבטיח שלחוד לא יהיה יותר מקצה אחד.
חזק מיהלום
ננו-צינוריות מורכבות מאטומי פחמן בלבד, הקשורים זה לזה בהכלאת מסלולי אלקטרון sp², חישוב היברדיזציה אורביטלית לפיו שלושת האלקטרונים מרמה 2 נמצאים במישור אחד, ובזווית של 120 מעלות, זה מזה, כלומר שליש עיגול, שהוא הזווית של משושה. מבנה זה יוצר קשר חזק במיוחד בדומה למבנה הקשרים בין הפחמנים בגרפיט, החזק יותר מהכלאת מסלולי sp³ המאפיינים יהלומים.
היסטוריה
צילומי ננו-צינוריות ראשונים הופיעו במאמר בעיתון סובייטי לכימיה פיזיקלית, בשנת 1952, מאת מדענים אשר פיענחו נכונה שמדובר בצינוריות חלולות עשויות פחמן ברוחב ננומטרים בודדים, אך בשעתו משמעות הגילוי וחשיבותו לא הוכרו על ידי חוקרים אחרים, והתופעה עצמה לא נחקרה, כפי הנראה עקב חשיפה נמוכה של מחקר סובייטי למערב בתקופת המלחמה הקרה.
בשנת 1976 זיהה מורינוֹבּוּ אֶנדוֹ מחברת CNRS צינורות חלולים זעירים, כגלילי גרפיט חד מעטפתיים, ופיתח תהליך לייצורם באמצעות שלב אידוי (VPCF - Vapor Phase Carbon Fiber). תהליך זה מכונה כיום על שמו תהליך אֶנדוֹ, אך סבורים שהתופעה המקורית שגילה הייתה דווקא צינוריות רב-מעטפתיים ולא חד-מעטפתיים. התהליך שהוא החל לפתח משמש באופן בסיסי, יחד עם שכלולים, לייצור המוני של צינוריות רב-מעטפתיות בימינו.
שלש שנים מאוחר יותר בשנת 1979, בשעת כנס הביאנלה הדו-שנתי ה-14 של אוניברסיטת פנסילבניה בעניין פחמן, הציג ג'ון אברמסון ראיות לקיומן של סיבי פחמן זעירים בצורת צינוריות, הנוצרות בעת "פריקת קשת" חשמלית. אברמסון אפיין את הצינוריות ושיער שניתן לייצרן בסביבת חנקן בלא צורך בלחץ גבוה.
בשנת 1981 צוות מדענים חוקרים סובייטיים פרסם תוצאות מחקר עם אפיון כימי ומבני של צינוריות פחמן, הנוצרים מחד תחמוצת הפחמן בתהליך תרמו-קטליטי פרופורציונלי, כלומר בחימום כמות מדויקת של החומר היסודי בסביבתו של חומרים מעוררים. הצינוריות הוצגו בתצלומי מיקרוסקופ אלקטרונים חודר TEM ובניתוח שבירת קרני רנטגן XRD. החוקרים תיארו צינוריות רב שכבתיות שהתגבשו על ידי גלגולם של שכבות גרפן זה על זה לגלילים. הם הציגו שתי אפשרויות למבנה המשושים בשכבות הגרפן: סידור גלילי מדורג הדומה לכורסה (ננוטיוב כורסה) וסידור סלילי מתפתל ספירלי (ננוטיוב כיראלי).
בשנת 1987, הווארד ג. טננט פרסם בעיתון קטליזת היפריון מארצות הברית פטנט אמריקאי לייצור "סיבי פחמן גלילי" בעלי "קוטר קבוע בין כ-3.5 ל 70 ננומטר. באורך 102 פעמים הקוטר, ואת האזור החיצוני של מספר רב של שכבות מתמשכות של אטומי פחמן מסודרים וליבה פנימית נפרדת ...".
הפרסום הגדול והפריצה הניכרת בתחום החלה עם פרסום המאמר הממצה של יימה (יש הרושמים איג'ימה) סומיו מחברת NEC בשנת 1991. במאמר תיאר את סוגי הצינוריות, את המבנה שלהם, ואת המגבלות והיכולות של כל סוג. למאמר הייתה חשיפה נרחבת, ובעקבותיו הגיע פרץ של מחקר, פיתוחים וחידושים נוספים, ומאמרי המשך. רבים ציטטו את סומיו כממציא השיטה ומגלה התופעה.
צמד חוקרים, ולדימיר קוזניצב ומרק מרטיו, התחקו אחר השתלשלות תולדות הגילויים והמחקרים בעניין הצינוריות הזעירים והעמידו דברים על דיוקם במאמר מערכת בכתב העת "פחמן" משנת 2006.
רוני קולמן
רוני דין "ביג רון" קולמן (באנגלית: Ronnie Dean "Big Ron" Coleman; נולד ב-13 במאי 1964 מונרו, לואיזיאנה) הוא מפתח גוף אמריקאי. נכון ל-2007 מתגורר קולמן בארלינגטון שבטקסס. קולמן זכה 8 פעמים בתחרות מר אולימפיה ומחזיק בשיא של מספר הזכיות הרב ביותר במר אולימפיה יחד עם לי הייני שזכה מספר פעמים זהה.
בתחום פיתוח הגוף
משקלו בעת התחרות עומד על כ-169 ק"ג - המתחרה הכבד ביותר אי פעם. משקלו של קולמן ב"אוף סיזן" (התקופה שבמהלכה מפתחי הגוף מפתחים מסת שריר גבוהה ועולים במשקל) עומד על כ-150 ק"ג. ב-7 באפריל 1990 השתתף לראשונה בתחרות. הייתה זו תחרות "מר טקסס", ובה זכה בקטגוריית משקל כבד ואלוף האלופים הכללי, אז היה משקלו 214 פאונד (כ-97 ק"ג).
ב-1998 זכה קולמן לראשונה בתואר מר אולימפיה (התואר הנחשב ביותר למפתחי הגוף בעולם) כשגבר על פלקס ווילר וקווין לברוני, שהיו המועמדים העיקריים לזכייה. מאז זכה בתואר שמונה פעמים ברציפות, עד שהפסיד לג'יי קאטלר בשנת 2006. קולמן השתתף בפעם האחרונה במר אולימפיה בשנת 2007, בניסיון לזכות בתואר בפעם התשיעית ובכך לשבור את השיא של לי הייני, אך הפעם הגיע למקום הרביעי בלבד, בעוד שיריבו ג'יי קאטלר זכה בפעם השנייה ברציפות. לאחר התחרות, בנאום מרגש שנשא בפני העיתונות, הצהיר רוני קולמן כי הוא פורש מתחרויות.
ב -30 ביוני 2009 קולמן הצהיר ברדיו MuscleSport כי הוא יתחרה במר אולימפיה 2010. קולמן גם ציין כי הוא לא ישתתף בתחרות מר אולימפיה 2009 עקב מחסור בזמן לאימון. ב-2010 בסופו של דבר לא השתתף, ויריבו ג'יי קאטלר זכה שוב בתואר "מר אולימפיה". שיא משקל ההרמה של קולמן בתרגיל "סקוואט" כ- 380 קילוגרם. גובהו של רוני קולמן הוא 1.80
חיים אישים
בנוסף לעיסוקו בפיתוח גוף, קולמן מקפיד לבקר בכנסייה בכל יום ראשון, ועובד במשרה חלקית כשוטר במחלקת משטרת התנועה. כמו כן, הוא חתום על חוזה פרסום גדול עם BSN, חברת תוספי תזונה. קולמן נישא בפעם הראשונה בגיל 43 לרואידה בדצמבר 2007, ונולדו לו שתי בנות, ולנסיה ודניאל.
ניחות
ניחות (Attenuation) הוא איבוד הדרגתי של שטף בתוך תווך. בהנדסת חשמל ובתקשורת לניחות השפעה על התקדמות גלים ואותות במעגלים חשמליים. במקרים רבים, הניחות הוא פונקציה מעריכית של המרחק בתוך התווך, מקרים אלה ידועים גם בתור חוק בר-למברט.
באלקטרומגנטיות, הניחות הוא הפחת בעוצמת הקרינה האלקטרומגנטית כתוצאה מבליעה או פיזור של פוטונים. תופעה זו מוכרת גם בשם הכחד (Extinction). בסיבים אופטיים, המושג מתייחס לאיבודי העברה, כלומר, פיחות בעוצמת האור כתלות במרחק אותו עוברת הקרן. בסייסמולוגיה הניחות היא נחיתה בעוצמת אנרגיית הגלים הסייסמיים שמשוגרים ממוקד רעידת אדמה אל כל תווך קרום כדור הארץ. כתוצאה מכך, קיימת גם ניחות בתאוצות הקרקע המתרחשות על פני השטח, ובהתאמה גם בעוצמה הסייסמית בכל אתר ואתר.
ברוך אדלר
ברוך אדלר (1 באוגוסט 1926 – 30 בנובמבר 2005, כ"א באב ה'תרפ"ו - כ"ט בחשוון ה'תשס"ו) היה עיתונאי, עורך לילה וכתב בעיתון "הצופה". אדלר כתב גם ב"הארץ", ב"ידיעות אחרונות", ב"שערים" וב"מבט".
ביוגרפיה
נולד בטרנובה שבצ'כוסלובקיה, ונקרא על שמו של רבי ברוך הגר, האדמו"ר השני לבית חסידות ויז'ניץ. ב-1936 עלה ארצה עם משפחתו ממניעים ציוניים, הורים ושבעה ילדים, חלקם נשואים, ובהם גיסו יהודה שפיגל. אביו, מנחם מנדל אדלר, היה מראשוני חסידי ויז'ניץ בארץ ישראל. המשפחה לקחה איתה ארצה מכונות סריגה ופתחה עסק משפחתי של ייצור סוודרים ומוצרי סריגה בתל אביב.
לאחר תום לימודיו בישיבת היישוב בתל אביב הצטרף לאגודת אליצור, בה עסק בפעילות ציונית דתית. כמו כן, היה חבר בהגנה. במלחמת העצמאות נלחם עם חטיבת אלכסנדרוני באזורים שונים ובהם כיבוש מחנה תל ליטוינסקי, כיבוש לוד ורמלה במבצע דני ועוד. במילואים שירת בתותחנים וכקצין הגנה מרחבית. ב-1956 נישא לרחל לוי, ועבר להתגורר בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בשל מצבה הדחוק של משפחתו לא זכה להשכלה על-תיכונית.
עבד תחילה כמורה לחינוך גופני. ב-1954 החל לעבוד כעיתונאי במערכת העיתון הציוני דתי הצופה, שם עבד במשך 46 שנים. תחום הכתיבה העיקרי שלו היה בנושאים כלכליים, אך הוא שימש גם ככתב צבאי, כתב לענייני תחבורה ותעופה וכתב לענייני תיירות. גם לאחר שחלה בפרקינסון, והתקשה בכתיבה, הוא המשיך להכתיב את כתבותיו למזכירותיו במערכת. בנוסף לעבודתו ב"הצופה" עבד כפרילנסר, בעיקר בתחום הכלכלי, בעיתונים נוספים כדוגמת "הארץ", והעיתונים הכלכליים "מבט" ו"שערים".
בעבודתו ב"הצופה" קידם נושאים שהיו חשובים בעיניו, בעיקר בהובלת מאבקים סוציאליים לטובת עמיתיו בעיתון.
נפטר בכ"ט בחשוון ה'תשס"ו ונקבר בבית העלמין ירקון. הותיר אחריו אישה, רחל אדלר, מפקחת בחינוך הממלכתי-דתי במשרד החינוך, שלושה בנים ובת. צעיר הבנים הוא הזמר-יוצר אורי אדלר. התגורר בבית מגורי העיתונאים, שני בנייני מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב בהם התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יוסף לפיד, יגאל לב, שבתי דון-יחייא, לוי יצחק הירושלמי, יצחק בראט ונפתלי קראוס.
יחסי דרום אוסטיה–ונצואלה
נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, הודיע כי מדינתו מכירה בדרום אוסטיה ובאבחזיה כאשר התארח אצל נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב. צ'אווס הודיע גם כי ייווצרו יחסים דיפלומטיים רשמיים עם דרום אוסטיה ואבחזיה.
צ'אווס הגן בעבר על הכרתה של רוסיה בשתי הרפובליקות, ואמר כי "רוסיה הכירה בעצמאות אבחזיה ודרום אוסטיה. אנו תומכים ברוסיה. רוסיה צודקת ומגנה על האינטרסים שלה".
לאחר שהחליף את אדוארד קוקואיטי כנשיא דרום אוסטיה, פיטר ליאוניד טיבילוב את נרימן קוזייב מתפקיד השגריר ב-25 ביולי 2012.
בינואר 2019 נסע נשיא דרום אוסטיה אנטולי ביבילוב לוונצואלה כראש משלחת של ארצו. ביבילוב השתתף בהשבעה של ניקולאס מדורו כנשיא ונצואלה.
במהלך משבר הנשיאות בוונצואלה הודיע הנשיא הזמני, חואן גואידו, כי הוא מתכוון לבטל את ההכרה באבחזיה ובדרום אוסטיה לאחר שתוקם ממשלה חדשה.
טלאי תוכנה
טלאי תוכנה (באנגלית: Patch) הוא תיקון שמספק יצרן תוכנה לתקלה שהתגלתה במוצר תוכנה שלו ודורשת תיקון מיידי. הטלאי מגיע בדמות קובץ התקנה, שמחליף רכיב או רכיבים הטעונים תיקון, ללא התקנה מחדש של התוכנה כולה.
טלאי תוכנה הוא בדרך כלל קובץ קטן יחסית, ולכן הפצתו והתקנתו מהירות בהשוואה להתקנת גרסה חדשה של התוכנה המקורית. כאשר הטלאי מתקן בעיה במערכת ההפעלה, נדרשת פעמים רבות הפעלה מחדש של המחשב לשם הפעלת התוכנה המתוקנת. מניע מרכזי למשלוח של טלאי תוכנה הוא תיקונה של פרצת אבטחה שנתגלתה בתוכנה. מניע נוסף הוא תיקון תקלה חמורה, שאינה מאפשרת למשתמשים להשתמש ביכולת חשובה של התוכנה.
ריצ'מונד (וירג'יניה)
היסטוריה
ב-1607, המלך ג'יימס הראשון העניק אשרה מלכותית ל"חברת וירג'יניה" לייסד מושבה בצפון אמריקה. לאחר הקמת התיישבות ראשונית באותה שנה בג'יימסטאון, קפטן כריסטפור ניופורט וקפטן ג'ון סמית' יצאו ממנה בכיוון צפון-מערב דרך נהר פואוהטן (המכונה כיום נהר ג'יימס) עד לגבעת פואוהטן. המשלחת הראשונה כללה 120 גברים מג'יימסטון וביצעה את הניסיון הראשון להתיישב במפלי ג'יימס הממוקמים בין הגשר שברחוב 14 של היום במרכז העיר ריצ'מונד, לבין הפוני פוסטור (מרכז בידור לאורך הספסלים הנחל בדרום ריצ'מונד). ההתיישבות נבנתה שם, במקום המאפשר ניווט טוב ביותר לאורך נהר ג'יימס.
טלאי תוכנה
טלאי תוכנה נועד לתקן תקלה, אך בהיותו שינוי תוכנה, יש חשש שהוא כולל בתוכו תקלה חדשה, אולי חמורה מזו שבא לתקן. טלאים שלא תוכננו ונבדקו כראוי עלולים להציב בעיות חדשות למשתמשים, כגון רגרסיה. ניהול טלאים הוא התהליך שבו מחליטים איזה טלאי יותקן על איזו מערכת ומתי.
ריצ'מונד (וירג'יניה)
המהפכה האמריקאית
בשנת 1775, נאם פטריק הנרי את נאומו המפורסם "תנו לי חרות או תנו לי מוות" בכנסיית סנט ג'ון במהלך הוועידה השנייה בווירג'יניה. מטרת נאום זה הייתה לשכנע את חברי מועצת העיר בכך שיש לשלוח חיילים מווירג'יניה לסייע למהפכה האמריקאית.
טלאי תוכנה
קוד מקור
קוד מקור של תוכניות הוא לרוב אוסף קובצי טקסט. כשמשנים בהם משהו במקרים רבים יותר נוח לתאר את השינוי עצמו ולא את העותק החדש. בעולם יוניקס נפוצו מספר דרכים לתאר שינויים בקובצי טקסט (בעיקר לצורך תיאור שינויים בקובצי מקור). התוכנית שיוצרת את השינויים הללו נקראת diff. (קיצור של "difference", כלומר: הבדל).
ריצ'מונד (וירג'יניה)
מלחמת האזרחים
באמצע המאה ה-19 הסלידה מסחר עבדים בריצ'מונד גדלה באופן ניכר. במקרה מפורסם משנת 1849, הצליח הנרי "בוקס" בראון לברוח מעבדות על ידי אריזת עצמו בארגז עץ שנשלח מריצ'מונד דרך תחנת הרכבת פרזידנט  בבולטימור צפונה באמצעות מסילת הרכבת של פילדלפיה, וילמינגטון ובולטימור  (נתיב מסילת רכבת מחתרתית שנעשה בו שימוש רב להברחת עבדים לחופשי), אל אנשי התנועה לביטול העבדות בפילדלפיה, פנסילבניה, מדינה חופשית מעבדות.
טלאי תוכנה
קוד מקור
diff יכולה לתאר את השינויים במספר דרכים שונות. הנפוץ שבהם נקרא unified diff (הבדל מאוחד). patch היא תוכנית שנכתבה על ידי לארי וול שמקלה על שימוש בקובצי unified diff להעברת שינויים במספר גדול של קבצים.
ריצ'מונד (וירג'יניה)
מלחמת האזרחים
בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861, המיקום האסטרטגי של "טרגדר איירון וורקס" היוותה אחת הסיבות החשובות ביותר להפיכת ריצ'מונד לבירת הקונפדרציה הדרומית. ממחסן הנשק שבריצ'מונד הגיעו 723 טון של ציפוי מתכת אשר כיסה אונייה מחופת שריון בה היה שימוש ראשון מסוגו במלחמה, ואשר שימש תחמושת לתותחים הכבדים של הפדרציה.
בשנת 1861, ג'פרסון דייוויס הושבע רשמית לתפקיד נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה. לאחר כחודש הטיל דייוויס משטר צבאי על ריצ'מונד. חודשיים לאחר המינוי, הצבא של הקונפדרטים העלה באש את מבצר סמטר שבצ'ארלסטון, דרום קרוליינה, וכך למעשה התחילה מלחמת האזרחים. ארבע שנים מאוחר יותר, הגוף המחוקק נתפס על ידי איחוד הצבא כאשר יוליסס ס. גרנט כבש את ריצ'מונד באפריל 1865. שבוע מאוחר יותר, רוברט לי נכנע לגראנט וכך הביא לסיום הקרב בבית המשפט באפומטוקס. ב-1865, ב"יום ראשון - יום הפינוי", חלקים גדולים של העיר נהרסו מהצתה שנעשתה על ידי חיילי הקונפדרציה הנסוגים.
בבית הקברות העברי בעיר נמצאת חלקת קבורה של חיילים יהודים שנפלו בשורות צבא הקונפדרציה.
לאחר המלחמה
שדרת האנדרטה הונחה בשנת 1887 עם סדרת אנדרטאות בחלקים שונים בעיר על מנת לכבד את גיבורי הקונפדרציה. סדרה זו כוללת (ממזרח למערב) את ג'פרסון דייוויס, ג'יימס סטיוארט, רוברט לי, סטונוול ג'קסון ומת'יו מארי.
בריצ'מונד הוקמה מערכת החשמלית המצליחה הראשונה בארצות הברית, שעוצבה על ידי החלוץ בשימוש בכוח חשמלי, פרנק ספראג. קווי מערכת החשמלית נפתחו לראשונה בינואר 1888. גבעות ריצ'מונד אשר היוותה מכשול רציני, נחשבה כמקום אידיאלי לזירת מבחן. הטכנולוגיה החדשה החליפה במהירות את השימוש בסוסים.
המאה ה-20
בתחילת המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית ריצ'מונד מעל ל-80 אלף נפש. בשנת 1903 אשת עסקים אפרו-אמריקנית וכלכלנית, מאגי ווקר, שכרה את בנק סנט לוק פני לחסכונות, ושירתה כנשיאת הבנק, וכמו כן, כנשיאת הבנק הראשונה של ארצות הברית בכלל. כיום בנק זה נקרא "הבנק והחברה לנאמנות המאוחדת" והיא הבנק האפריקאית-אמריקאית הוותיקה ביותר בארצות הברית.
ב-1914, ריצ'מונד הפכה למפקדה של המחוז החמישי של הבנק הפדרלי (פדרל ריזרב). ב-1919, בסוף מלחמת העולם הראשונה, נפתחה בעיר הרשת הענקית פיליפ מוריס.
בנוסף לכך, במהלך שנות ה-20, ריצ'מונד הפכה למרכז בידור ענק. תחנת הרדיו הראשונה של העיר שידרה עוד בשנת 1925. הוקם בעיר מסגד המשמש כיום תיאטרון.
הבית בו התגוררה מאגי לנה ווקר הוכרז כאתר מורשת לאומית בשנת 1978.
ריצ'מונד בשנים האחרונות
בין השנים 1963 ל-1965, היה פיתוח מואץ בעיר, אשר במהלכו הוקמו מעל 700 בניינים בתוך שנתיים. כמקובל בערי בירת מדינות בארצות הברית, בריצ'מונד מספר אוניברסיטאות ומוסדות להשכלה גבוהה, ביניהן האוניברסיטה של ריצ'מונד (נוסדה 1830), אוניברסיטת קומונוולת' ווירג'יניה שנוסדה ב-1968 על ידי מיזוג המכללה הרפואית של וירג'יניה עם המכון המקצועי של ריצ'מונד (RPI) ומספר נוסף של מכללות אזוריות ושלוחות של אוניברסיטאות אחרות במדינת ווירג'יניה. ב-1984 הושלם הקמת מגרש כדור בסיס בשם ה"יהלום". ב-1985 נבנה סכר ענק ממדים המגן על העיר מפני גאות בנחל ג'יימס. כמו כן, נבנה פסל ענק של כוכב הטניס המקומי ארתור אש.
כיום בעיר מתגוררים כ-204 אלף איש, כאשר מעל ל-50% מהם אפרו-אמריקאים. ביחד עם הפרברים הסמוכים אליה, באזור המטרופוליטני של ריצ'מונד גרים כ-1.2 מיליון תושבים. ריצ'מונד נחשבת לעיר משגשגת מבחינה כלכלית.
גאוגרפיה ואקלים
על פי הרישומים העדכניים, שטח העיר הוא 160 קמ"ר כאשר למעלה מ-95% ממנו הוא קרקע והשאר הוא נחל ג'יימס. העיר ממוקמת באזור פיידמונט שבוורג'ניה על המקום הרם ביותר על נחל ג'יימס. האזור מאופיין על ידי הרים נמוכים שבעמקיהם מים. התנאים האקלימיים בעיר מגוונים כך שבחורף יכול להיות שלג בגובה של למעלה מ-10 ס"מ ובקיץ יכולים להיות ימים חמימים במיוחד של 32 מעלות צלזיוס.
ערים תאומות
לריצ'מונד יש 6 ערים תאומות:
Me. I Am Mariah... The Elusive Chanteuse
'''Me. I Am Mariah... The Elusive Chanteuse (בעברית: אני. אני מריה... הזמרת החמקמקה''') הוא אלבומה ה-12 של הזמרת מריה קארי אשר יצא ב-23 במאי 2014, דרך חברת ההקלטות דאף ג'אם אשר היה לאלבום הראשון הוציאה תחתם. את האלבום התחילה קארי להקליט עוד משנת 2011.
באותו זמן שכרה קארי את רנדי ג'קסון אשר ישמש כמנהל האישי שלה לאחר שהחליפה אותו בג'רמיין דופרי. באלבום מתארחים מספר אמנים ביניהם, מיגל, נאז, וייל ופביולוס. מרי ג'יי בלייג' ואר. קלי, אף הם גם מתארחים באלבום בתור זמרים אורחים בגרסה המורחבת של האלבום. בנוסף ניתן לשמוע באלבום גם את קולם של התאומים שלה.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי קארי, ג'רמיין דופרי, בראיין מייקל קוקס, היט-בוי, ג'יימס רייט, מייק וויל מייד איט, דרהיל קמפר, הזבנגה, מיגל, האפי פרץ, דייוויס, ריי ריל, רודני ג'רקינס וקיו-טיפ. תחילה, היה האלבום אמור להשתחרר כבר בשנת 2012 והשם שלו היה אמור להיות "The Art of Letting Go" (על השם הסינגל מתוכו), ואילו סינגל הבכורה שלו היה אמור להיות השיר "(Triumphant (Get 'Em", אך לאחר יציאת השיר מריה הקליטה שירים נוספים עבור האלבום מה שגרם לה לדחות את האלבום מספר פעמים.
שם האלבום לקוח מתוך דיוקן עצמי שציירה קארי בגיל 3 ובו כתבה "Me. I Am Mariah", ואילו החלק השני של השם "The Elusive Chanteuse" לקוח מתוך אחד מהכינויים של הזמרת.
סינגלים
מתוך האלבום שוחררו 4 סינגלים: הסינגל הראשון היה השיר "Beautiful#", דואט עם הזמר מיגל אשר זכה להצלחה בארצות הברית כאשר הגיע שם למקום ה-15 ואף זכה למעמד פלטינה. הסינגל השני מהאלבום "The Art of Letting Go" לא זכה להצלחה בשל היעדר קליפ.
הסינגל השלישי מהאלבום היה השיר "" אך למרות שיצא לו קליפ לא זכה להצלחה. הסינגל הרביעי והאחרון היה השיר "You Don't Know What to Do" בשיתוף עם הראפר וייל אשר לו במקור תוכנן קליפ אך במהלך הצילומים שברה קארי את ידה והקליפ בסוף לא יצא לאור. במספר מדינות, ביניהן ארצות הברית, שמו מדבקה על האלבום עם אזהרה להורים, מה שהביא להוצאה נוספת של האלבום בגרסה חלופית שמותאמות גם לקהל צעיר.
ביקורת
האלבום זכה לביקורות חיוביות אך נכשל מבחינה מסחרית והפך לאלבום הכי פחות מצליח שלה בכל הקריירה. על מנת לקדם את האלבום קארי הופיעה במספר הופעות בתקשורת ואף יצאה לסיבוב הופעות לקידום האלבום.
מסרק (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אנרי טומאזי
ילדות ונעורים
טומאזי נולד בשכונת פועלים במרסיי, צרפת. מוצאו היה קורסיקאי, שם נולדו הן אביו והן אמו. כשהיה אנרי בן חמש, עברה משפחתו למאזארק ואנרי נרשם ללימודי תאוריה של המוזיקה. כשמלאו לו שבע, נכנס לקונסרבטואר למוזיקה של מרסיי. בגיל 10 זכה בפרס ראשון לתאוריה ובגיל 13 בפרס ראשון לפסנתר. בלחץ אביו, ניגן לפני משפחות המעמד העליון, ניסיון שגרם לו להרגיש עצמו "מושפל, מוצג לראווה כמו חיה מאולפת." (ציטוט מאתר "העמותה אנרי טומאזי"). בשנת 1913 חזרה המשפחה למרסיי. טומאזי חלם להיות לימאי והתחמק משיעורי מוזיקה רבים. בעונת הקיץ התארח אצל סבתו בקורסיקה ולמד שירים קורסיקאים מסורתיים. בשנת 1916 זכה בפרס ראשון בהרמוניה, יחד עם חברו זינו פרנצסקאטי, שהתפרסם בהמשך ככנר וירטואוז. מלחמת העולם הראשונה דחתה את כניסתו לקונסרבטואר של פריז והוא ניצל תקופה זו להשכיר עצמו כפסנתרן. הוא הופיע במקומות שונים ומגוונים, כמו מלונות יוקרה, מסעדות, בתי בושת ובתי ראינוע. כישרונו כמלחין התפתח בתקופה זו הודות לאלתורים בפסנתר. סרטיו המוקדמים של צ'ארלי צ'פלין עוררו את סקרנותו ודרבנו את כושר היצירה שלו.
שנות ה-30
משנת 1930 עד 1935 כיהן טומאזי כמנהל מוזיקלי של תזמורת הרדיו הקולוניאלי באינדונזיה, שז'וליאן מגרה ייסד במהלך התערוכה הקולוניאלית של 1931 בפריז. טומאזי היה לאחד ממנצחי הרדיו הראשונים וחלוץ המוזיקה ה"רדיופונית". במשך שנות ה-30' ייסד קבוצת מוזיקה בת זמננו בשם "טריטון" בפריז, יחד עם פרוקופייב, מיו, הונגר ופרנסיס פולנק. הוא חלק את זמנו שווה בשווה בין הלחנה לניצוח. טומאזי היה אחד המנצחים בשידורים מן האולפן של התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת. ההקלטה הזכורה ביותר שלו הייתה בשנת 1936 עם המצו-סופרן הצרפתיה הנודעת אליס ראבו באורפיאו של כריסטוף ויליבלד גלוק, שזכתה ב"גראנד פרי דו דיסק". ב-1939 גויס טומאזי לצבא צרפת ושובץ כמנצח על תזמורת צבאית במבצר וילפרנש סיר מר.
שנות ה-40
ב-1940 שוחרר מן הצבא והתמנה למנצח התזמורת הלאומית של צרפת. כמלחין, יש חשיבות למוזיקה התזמורתית שחיבר, אך מעל לכל נמשך לתיאטרון. בתחום המוזיקה האינסטרומנטלית, העדיף לחבר לכלי נשיפה מעץ. הוא חיבר קונצ'רטי לחליל, קלרינט, סקסופון, בסון, חצוצרה, קרן וטרומבון. כמו כן חיבר קונצ'רטי לכינור וויולה. ב-1944 נולד בנו קלוד וטומאזי החל לחבר את "הרקוויאם לשלום" שהקדיש ל"חללי הרזיסטנס ולכל אלה שמתו למען צרפת." זוועות מלחמת העולם השנייה הוציאו את טומאזי מהתקופה המיסטית שבה היה שרוי וכתוצאה מכך דחה כל אמונה באל (ע"פ אתר רדיו-צרפת). הרקוויאם שלו נשכח לשנים רבות, עד שהתגלה והוקלט בשנת 1996. בשנת 1946 קיבל עליו טומאזי את משרת המנצח על האופרה של מונטה קרלו. הוא נעשה מבוקש מאוד כמנצח אורח ברחבי אירופה. בשנת 1948 כתב את היצירה שנעשתה עם השנים לפופולרית ביותר שלו, הקונצ'רטו לחצוצרה. בשנת 1949 ביצע מרסל מול את הקונצ'רטו לסקסופון.
אחרית חייו
בשנת 1953 קיבל טומאזי את פרס המוזיקה הגדול של צרפת מאת ה-S.A.C.E.M. ב-1956 חיבר את הקונצ'רטי לקלרינט ולטרומבון. אותה שנה הביאה עמה את ביצוע הבכורה העולמי, המיוחל זה מכבר, של האופרה "דון חואן דה מאנארה", המבוססת על טקסט של המשורר מילוש. האופרה הזו, "ד'אטלנטיד" והאופרה הקומית "צוואת האב גושה" ביססו את שמו כמלחין אופרה. בשנת 1957 הפסיק טומאזי לנצח בגלל בעיות גופניות, ביניהן חירשות מתקדמת באוזן ימין. ב-1966 ביצע ז'אן-פייר רמפל את הקונצ'רטו שלו לחליל עם תזמורת מרסיי. יצירתו האחרונה לתיאטרון, "בשבח השיגעון (עידן הגרעין)" היא הכלאה בין אופרה לבלט ומכילה רמיזות לנאציזם ולחומרי נפץ. היצירה משקפת את היוואשותו של טומאזי מן המין האנושי לאחר המלחמה. בתקופתו האחרונה כמלחין הניעו אותו אירועים פוליטיים לכתיבת יצירות כמו "סימפוניית העולם השלישי" ו"מזמור לווייטנאם". ב-1969 ניהל סדרת ראיונות עם בנו, קלוד, שנקראו "אוטוביוגרפיה עם רשם-קול". (עמותת טומאזי). בעוד מצב בריאותו מתערער והולך, החל לעבוד על גרסה אופראית ל"המלט". ב-13 בינואר 1971 מת בשלווה בדירתו במונמרטר, פריז. הוא נקבר באחוזת הקברים של משפחת אשתו באביניון. אחר, לציון מאה שנה להולדתו, הועבר אפרו לכפר אבותיו בפנטה די קאזינקה, קורסיקה.
המוזיקה
המוזיקה של טומאזי לירית ביסודה. קווים מלודיים, דיאטוניים וכרומטיים שולטים בה, נתמכים בהרמוניות של אקורדים משולשים ומרובי-צלילים. המוזיקה שלו צבעונית מאוד וניכרת בה השפעת בני דורו הצרפתיים. צלילים וגוונים אקזוטיים של קורסיקה, פרובאנס, קמבודיה, לאוס, מדבר סהרה וטהיטי מוצאים בה את מקומם. טומאזי כתב גם מוזיקה בהשראת שירי דת מימי הביניים ומזמורים גרגוריאניים. הוא עשה שימוש בסגנונות רבים, כולל רצ'יטטיב אוריינטלי ושיטת שנים-עשר הטונים, אבל אלה היו תמיד אישיים וייחודיים לו עצמו.
טומאזי אמר, "אם כי לא נרתעתי משימוש בצורות הביטוי המודרניות ביותר, תמיד הייתי נאמן למלודיה בסתר לבי. איני יכול לשאת מערכתיות, פלגנות וצרות מוחין. אני כותב בשביל הציבור בכללותו. מוזיקה שאינה יוצאת מן הלב איננה מוזיקה." (עמותת טומאזי)
ההשפעה המוקדמת ביותר בחייו נבעה מהצגת האופרנה לה בוהם, שאמו לקחה אותו לראותה. הוא הזיל דמעות על תלאות הגיבורה הראשית, מימי. למעשה, טומאזי חש, ש"לה בוהם" כיוונה במידה רבה את גורלו המוזיקלי. היא טבעה בו את תשוקתו לתיאטרון הלירי. בהמשך שמע את כרמן של ביזה ולמד על מוסורגסקי באמצעות "בוריס גודונוב" ועל דביסי באמצעות "פליאס ומליסנדה". הוא הושפע מראוול ואחריו מריכרד שטראוס. וגנר לא השפיע עליו מעולם. השראתו ההרמונית נובעת מדביסי וראוול. הוא חש, שהתנסותו בניצוח שיפרה את מיומנות התזמור שלו וסבר, שמוזיקה דודקפונית ראויה לשימוש מדי פעם, בשעת הצורך או כשיש סיבה להשתמש בה. הוא גרס, שהסכנה במוזיקה אלקטרונית טמונה בהיותה משוללת גורם אנושי: "... קץ הלב - עולם שאין בו דבר פרט לצליל מכונות!" (עמותת טומאזי) טומאזי ביסס במקרים רבים את יצירותיו על טקסט כזה או אחר, גם אם בפועל לא נעשה שימוש במילים. אם לתרגם את השקפותיו של טומאזי על המוזיקה שלו עצמו: "הידע המוזיקלי שלי איננו מבוסס על שום שיטה. ההרגשה מבטאת את עצמה והדעת מפקחת מעל. מה הטעם להמציא צורות דיבור חדשות? הכול כבר נאמר והכל כבר נעשה." (עמותת טומאזי) עניינו של טומאזי היה בראש ובראשונה ב"אדם וסגנונו הרגשי." (עמותת טומאזי)
סרווש
סרווש (הונגרית: Szarvas; גרמנית Sarwasch; סלובקית: Sarvaš) היא עיירה במחוז בקש (Békés) בדרום מזרח הונגריה. העיירה שוכנת על גדות נהר הקרש, 170 ק"מ מהעיר בודפשט, באזור מישורי הנמצא כ-85 מטר מעל פני הים.
מידע כללי
שטח העיירה היה כ-260,000 דונם ומתוכם 98.4% הוגדר כשטח חקלאי. החקלאות הייתה חקלאות בעל, שכללה גידולים של דגנים, תירס וצמחי מרפא. בנוסף, גידלו תושבי העיירה בעלי חיים כמו חזירים לבשר וסוסים שהיו מיועדים לכוח עבודה. התושבים שלא עסקו בחקלאות, היו בעלי מלאכה והעניקו שירותי אדמיניסטרציה וחינוך. שאר שטח העיירה - 1.6% הוגדר כשטח מגורים. במחצית הראשונה של המאה ה-20, מנתה העיירה כ-26,000 תושבים.
בשנת 1850 התגוררו בעיירה 238 נפשות יהודיות, שהיוו כ-11% מכלל התושבים. אולם, הם לא השתתפו בצורה פעילה בחיי התרבות בעיירה.
מוסדות ציבור יהודיים בעיירה
• בית כנסת: המועצה המקומית השתתפה בבניית בית כנסת לתושבים היהודים. השתתפות התבטאה במתן תרומת 5000 לבנים, ובמתן הנחה גדולה ברכישת הרעפים לגג. משנת 1850 ועד מלחמת העולם השנייה, שימש בית הכנסת את חברי הקהילה הניאולוגית.
בשנת 1870, התפצלה הקהילה היהודית לשתי קהילות נפרדות: אורתודוקסית - יהודים חרדים שומרי מצוות וניאולוגית - בעלת תפיסת עולם חילונית, הדוגלת בתיקונים בדת. לכל אחת מהקהילות היה בית כנסת, רב, חברה קדישא ומוסדות חינוך.
• בית ספר: בשנת 1863 נפתח בית ספר יסודי בעיירה, והכיתות בו היו נפרדות - לבנים ולבנות. שנה מאוחר יותר - 1864, למדו בבית הספר 48 תלמידים יהודים.
הקהילה היהודית
מנהיגי הקהילה היו ראש הקהילה (החל את תפקידו בשנת 1860), ושני סגניו. באספה הכללית ישב ראש מנהל האדמיניסטרציה של המועצה המקומית. סידור זה היה בתוקף עד שנת 1867. בשנה זו נחקק בהונגריה חוק "האמנציפציה", הקובע, כי יהודי הונגריה שווים בזכויותיהם האזרחיות והפוליטיות לשאר אזרחי הארץ. בעקבות כך, בוטלה הקהילה. במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה הקודמת, החלו לחלחל להונגריה עקרונות הנאציזם. לאור מצב זה הכריז בשנת 1938, ראש ממשלת הונגריה מיקלוש הורטי, כי בהונגריה קיימת בעיה יהודית שיש לפתור, וממשלתו תדאג לפתור אותה. הואיל וכך, ובמטרה לפתור את הבעיה, הגיש לפרלמנט הצעת חוק - "החוק היהודי הראשון" והוסיף לזה גם את "חוק היהודים השני", שהיה דומה לחוקי נירנברג. עם החלת ״החוק היהודי הראשון״, החלו גזירות נגד היהודים. אחת מהן הייתה, שלילת רישיונות להפעלת בתי המרזח שבבעלותם. אולם, פרנסת המוזגים בעיירה לא נפגעה, היות ש-8 מהם היו גם בעלי חנויות מכולת. המוזג ה-9, הקים מפעל לייצור סבון והעסיק נערות יהודיות מהקהילה, שהתקשו למצוא עבודה. זמן קצר לאחר מכן, נפגעו גם חנויות המכולת של היהודים - נאסר עליהם למכור סוגי סחורה מסוימים. הואיל וכך, נאלצו הלקוחות לקנות את הסחורה החסרה בחנויות מכולת שבעליהן היו גויים.
ב-1942 נחקק חוק, שהגביל את חירותם האזרחית והאפשרויות שלהם בתחומי הכלכלה. חוק זה גרם להכבדה על המצב הכלכלי המעורער של הקהילה היהודית.
באותה שנה, שנת 1942, גורשו יהודי הונגריה וכל התושבים האחרים, שלא הצליחו להוכיח שהם בעלי אזרחות הונגרית. בין המגורשים, היו שתי משפחות מסרווש. המגורשים הוסעו לאזור קמניץ-פודולסקי (כיום שטח השייך לאוקראינה), שם שהו חודשים אחדים ולבסוף נרצחו.
היהודים שלא גורשו המשיכו לנסות לחיות כרגיל. רוב היהודים אמנם לא נפגעו כל כך מהגזירות, אך הן גרמו להם להתלכד והנוער היהודי התארגן בחוג דתי. בפעולות התנועה, למד הנוער היהודי על התרבות והמורשת היהודית, שירים עבריים שתורגמו להונגרית ושירים ביידיש.
גזרה נוספת, שהוטלה על היהודים הייתה מסירת מכשירי הרדיו שבידיהם. אולם כעבור מספר חודשים, הצליחו להשיג מכשירים חדשים והאזינו בסתר לשידורים.
שירות העבודה
בראשית קיץ 1940, פתחה הונגריה בגיוס יהודים לשירות העבודה. יהודי העיירה שירתו ביחידות משלהם. הם לא קיבלו מדים פרט לכומתה ובהמשך גם סרט שרוול צהוב. קצינים יהודים ממלחמת העולם הראשונה, נאלצו להוריד את הדרגות מהמדים הישנים שלהם. מספר ימים אחר כך, קיבלו "נשק" (כלי עבודה) ונשלחו לעבוד במסגרת הצבא ההונגרי. הוטלו עליהם, בעיקר עבודות שונות שהיו דרושות לצבא, כגון סלילת דרכים ותיקונן, חפירת תעלות הגנה, ותעלות אנטי-טנקים ועוד. שיטה זו הפכה לאחת הדרכים הגרועות ביותר בהשמדת יהודים.
בסתיו 1940 שוחררו רוב המגויסים, אולם בהמשך, גויסו שוב לפלוגות עבודה בצווי גיוס אישיים. בתחילה עבדו בגבולות הונגריה, אך, כאשר הצטרפה הונגריה למלחמה נגד ברית המועצות, נשלחו פלוגות אלה לעבודה באוקראינה ונאסר עליהם ליצור קשר עם משפחתם. בנוסף, הם היו קורבן להתעללות, הרעבה, חלקם עונו למוות, אחרים מתו מקור, מחלות, תאונות עבודה וכו׳.
השואה
ב-19 במרץ 1944, כבשו הגרמנים את הונגריה והחלו בביצוע "הפתרון הסופי". מספר יהודים, תושבי סרווש נעצרו בתחנת הרכבת והובלו למחנה מעצר. הם הוחזקו במעצר אדמיניסטרטיבי כחמישה שבועות וב–28 לאפריל הוסעו בטרנספורט "ההונגרי" הראשון לאושוויץ. ב-29 במרץ 1944, פורסמו ההוראות הממשלתיות הרשמיות הראשונות נגד היהודים, שבהן הוטל על היהודים לענוד את הטלאי הצהוב - מגן דוד עשוי אריג צהוב שקוטרו 10 ס"מ. העיתונות הארצית והעיתונות המקומית בסרווש, הפכה לכלי שנאה והסתה נגד היהודים, כמו גינוי התושבים ממוצא הגזע הארי, שהמשיכו לשמור על קשר עם התושבים היהודים. יתרה מכך, נאסרה כניסתם של יהודי סרווש למלון המקומי. הוראה נוספת, הייתה הגשת דוח על בתיהם וחנויותיהם, מאוחר יותר הוחמרה התקנה והם נצטוו לסגור את החנויות. ב-26 באפריל 1944 פורסמה הודעה מטעם הממשלה על העברת היהודים לגטו. כשבועיים לאחר מכן, ב-6 במאי 1944, התקיימה ישיבה בלשכה הממונה על מחוז בקש, והוחלט להקים גטו באחד המחוזות. סיום הישיבה היה בהחלטה, כי יש, לסיים לכלוא את היהודים ב-12 במאי 1944. ב-15 במאי 1944, הועברו יהודי סרווש לגטו. מספר היהודים שהועבר מסרווש היה כ–700 איש. הגטו כלל בתוכו שני בניינים ומספר בתים. הוא היה צפוף מאוד והמשפחות התאגדו יחד. ברוב המשפחות היו חסרים האבות והבנים הבוגרים, הואיל וגויסו ל"פלוגות העבודה". אחד מאנשי הקהילה, שלום כהן, הצליח להתקשר עם בעל אחוזה גוי והציע לו פועלים מהגטו. כך, הצליחו לצאת לעבודה אל מחוץ לחומות הגטו, נשים ונערות, ומעט גברים. הגטו בסרווש היה קיים כחודש, וב-16 ביוני 1944 הועברו תושביו לבית החרושת לסוכר בסולנוק. בסולנוק נהגו כלפי היהודים באכזריות רבה, שהביאה לכך, כי רבים מהם החליטו לשים קץ לחייהם. אחת המשפחות - בני זוג יהודי מסרווש, השקו את בתם ברעל והתאבדו גם הם על ידי שתיית הרעל. בתם הצליחה לשרוד ולחיות, אולם גורשה לאוסטריה עם סביה. בשלב זה, הגיעו התושבים היהודים למסקנה, כי הם לא יישארו בסולנוק, אך גם ידעו לאן יועברו בהמשך. מנהיגי הקהילות קיבלו הוראה להכין רשימות לטרנספורטים. ההוראות היו מבלבלות, ובאופן כללי, דובר על שתי רשימות: רשימה אחת הייתה מיועדת לאנשים בעלי מעמד בקהילה או בעלי עבר צבאי (משפחות המגויסים לפלוגות העבודה נכללו ברשימה זו); הרשימה השנייה, כללה את שאר תושבי הקהילה. המשלוחים אל הלא נודע, התחילו אחרי שבוע שבהם שהו היהודים בסולנוק, ביניהם היה גם חלק ניכר מקהילת יהודי סרווש. כ-2,630 נשים וילדים נדחסו לקרונות בקר, תוך שהם נדחפים על ידי אנשי SS. בליל 25 ביוני 1944, יצאה הרכבת ואחרי יום הגיעה למערב אוסטריה, שם היו מתקני עבודה לגויים. המתקנים הופעלו על ידי אוקראינים, שהתנהגו בגסות והתעללו ביהודים שהגיעו. משלוח נוסף של יהודים, הגיע לאחר מכן מגטו דברצן.
ממחנה שטרהוף נלקח חלק גדול מיהודי סרווש, כמו גם יהודים אחרים שהגיעו למחנה ממקומות נוספים, לעבודות כפייה. בחורף הוחזרו כל היהודים למחנה שטרהוף, ומשם נלקחו למחנה ההשמדה ברגן בלזן. מספר קבוצות נשארו במחנה העבודה עד הגעת הצבא האדום, ואז חזרו באופן עצמאי לסרווש. במקומות שמהם לא גורשו היהודים, עבדו מספר משפחות יהודיות מקהילת סרווש, אך יחידה נאצית גילתה אותם והחיילים הגרמנים טבחו בהם. נשאר רק ניצול אחד.
היהודים שהגיעו לברגן בלזן סבלו מרעב ורבים מהם מתו. בין המתים, היה גם רב הקהילה של סרווש. על אף הדיכוי לא פסקה הפעילות הרוחנית: התפילה במניין, עריכת טקס בר מצווה משותף לכל הבנים. בינתיים התקרבה החזית לאזור ברגן-בלזן והגרמנים החליטו לפנות את המחנה, לרכז את היהודים ולשלוח אותם למחנה השמדה. רכבת הפינוי הראשונה יצאה ב-7 באפריל 1945, אך נעצרה בשל הפצצות בעלות הברית, והשומרים הגרמנים ברחו. לאחר מכן, הגיעו האמריקאים והיהודים ברכבת שהיו על הרכבת הועברו למחנה החלמה ומשם בחודש אוגוסט שנת 1945, חזרו לסרווש. רכבת הפינוי השנייה, שהיה בה מספר רב מיהודי סרווש נפגעה אף היא מההפצצות בעלות הברית, אך הרכבת המשיכה למחנה טרזיינשטש, שם סבלו שלושה שבועות עד השחרור. רכבת נוספת עם יהודי סרווש נשלחה לאושוויץ ואיש מתושבי העיירה לא שרד ממשלוח זה. עד סוף חודש אוגוסט 1945, חזרו רוב היהודים שניצלו לסרווש. שם גילו כי קרוביהם לא שרדו. פליטים רבים מהם החליטו להגר לארץ ישראל, נפתחו באזור מספר מוקדים של בני עקיבא, וכבר במחזור הראשון השתתפו ילדים מסרווש.
לאחר המלחמה, שופצו בתי היהודים וכן שופץ ונוקה בית הכנסת.
יוהאן גיאורג האמאן
יוהאן גיאורג האמאן (בגרמנית: Johann Georg Haman ; ה-27 באוגוסט 1730 – ה-21 ביוני 1788) היה פילוסוף גרמני. האמאן השפיע בעיקר על יוהאן גוטפריד הרדר ותנועת הסער והפרץ, שאנשיה ראו בו מעין "פרוטו-רומנטיקן".
ישעיה ברלין, הפילוסוף וההיסטוריון של הרעיונות, החשיב את האמאן לאחד מאנשי הנאורות שכנגד. יש המחשבים אותו אף לפרה-מודרני-פוסטמודרני, בין היתר מאחר שרעיונותיו הטרימו את "המפנה הלשוני" והפילוסופיה של הלשון במאה ה-20.
האמאן ידוע גם כמבקר של מכרו עמנואל קאנט, שניהם תושבי קניגסברג. בהקשר זה ידוע חיבורו משנת 1784 "Metakritik über den Purismus der Vernunft" (בתרגום חופשי: מטא-ביקורת התבונה הטהרנית) בפרפרזה על "ביקורת התבונה הטהורה". האמאן הכיר לקאנט את העבודות של דייוויד יום (מי שהעיר את קאנט מ"תנומתו הדוגמטית") וכן גם את ז'אן-ז'אק רוסו, שמשלב מסוים היה לאחד הקולות המעצבים את מחשבת קאנט. האמאן עצמו הושפע גם כן מיום, אולם הוא השתמש ברעיונותיו של האחרון כדי לחזק את ההשקפה הנוצרית-לותרנית.
ביוגרפיה
האמאן נולד בקניגסברג ב-1730. תחילה למד תאולוגיה באוניברסיטת קונסיברג, אולם התגלגל לעבודה כפקיד בבית מסחר. לאחר מכן החזיק במשרות ציבוריות זוטרות, תוך כדי שהוא מקדיש את זמנו החופשי ללימוד פילוסופיה. החיבור הראשון שפרסם היה חיבור בכלכלה פוליטית שעסק במתחים שבין האצולה והסוחרים. הוא כתב תחת הכינוי "מאגוס מהצפון" (בגרמנית: Magus im Norden). האמאן החזיק בתפיסות "סטנדרטיות של הנאורות עד שחווה חוויה מיסטית במהלך שליחות בלונדון בה אמור היה לגשר בין שני אצילים. האמאן לא הצליח במשימת הגישור ובתסכולו בזבז את כל כספו עד שנאלץ לישון באורוותם של כמה משותפיו של האציל ששלח אותו מגרמניה ללונדון. שם, בעליית הגג, חווה לדבריו הארה. כשהאמאן חזר לגרמניה, בניסיון להחזירו לערכי הנאורות, הכיר לו אותו אציל את עמנואל קאנט (קאנט של לפני התקופה הביקורתית). בתקופה זו תרגם האמאן את כתביו של דייוויד יום לגרמנית.
התרגום של כתבי דייוויד יום לגרמנית נחשב למהלך שלדברי קאנט "העיר אותו מתנומתו הדוגמטית" וגם לחשיפתו של קאנט לעבודותיו של רוסו דרך האמאן תפקיד מפתח בהתפתחות של קאנט לקראת התקופה ה"ביקורתית". האמאן וקאנט החזיקו בכבוד רב האחד לשני, ובתוך כך בבוא העת האמאן הכיר לקאנט את המוציא לאור שהוציא את המהדורה הראשונה של "ביקורת התבונה הטהורה".
רעיונות
גישתו הפילוסופית של האמאן עצמו יצאה מתוך חשד ברעיון התבונה ובערכי הנאורות ומתוך נקודת מוצא לפיה התשובה היחידה לביקורת שנדרש מ"איתנו" להמטיר על השלכות התבונה והשימוש בה היא חזרה לאמונה באלוהים. זה הפתרון היחיד, טען האמאן, למתחים שבפילוסופיה.
אולם להאמאן הייתה השפעה רבה על בני התקופה גם מעבר לביקורתו על קאנט. האמאן קידש את הגאונות ואת האמנות, וגרס בעד הכרה בדרכי תקשור מרובות בין אלוהים לאנשים. למעשה, האמאן טען שכל האובייקטים בקיום הם סימנים מאלוהים שמחכים לפרשנות מצידנו. מכיוון אחר ומשפיע לא פחות, האמאן גרס שתבונה היא עניין של שפה, וספציפית מוסכמה שפתית. בכך הניח את היסודות ולמעשה הטרים את המפנה הלשוני, כולל רבות מבין האבחנות של ויטגנשטיין. השפה, טען האמאן, היא הגשר בין המשמעויות של הביטויים השונים לבין הדרכים בהן הם מוצגים. גם כאן ישנה הטרמה של רעיונות בלשניים מסוימים.
פחל
פחל (בספרות התלמודית: פֶּחֶל; בערבית: טבקת פחל – طبقة فحل), הידועה גם בשמה ההלניסטי פלה (ביוונית: Πέλλα) הייתה עיר עתיקה, שבתקופה ההלניסטית נמנתה על הדקאפוליס.
היסטוריה
פחל הייתה יישוב עתיק יומין בעבר הירדן המזרחי. היא שכנה סמוך מאוד לנהר הירדן, מספר קילומטרים צפונית לוואדי אל־יביס, כשלושה קילומטרים ממזרח לכפר רופין. בקרבת העיר היו מעיינות חמים שהתלמוד הירושלמי מכנה אותם "חמתא דפֶּחֶל".
המקום נזכר בטקסטים מצריים מהמאה ה־19 לפני הספירה כפיחלום (pihlum) או פחל (pehel). במצבת סתי הראשון בבית שאן היא מוזכרת כ־פחל. העיר פחל נזכרת שוב במכתבי אל־עמארנה מן המאה ה־14 לפנה"ס, אז נשלטה על ידי מותבעל בן לבאיה שליט שכם.
לאחר הכיבוש הבבלי ניטשה העיר, ולא יושבה מחדש עד התקופה ההלניסטית המוקדמת. ראשיתו של היישוב המחודש הייתה יישוב קטן ולא מפותח עד המאה ה־2 לפנה"ס, ונמצאו בו סחורות אגאיות ופיניקיות. סחורות אלה סופקו כנראה משוק בית שאן.
כפי הנראה, מקור שמה של פלה בהלניזציה של שמה הקודם (פחל) ועל שם העיר פלה שביוון – עיר הולדתו של אלכסנדר הגדול, שצבאותיו כבשוה בסביבות 332 לפני הספירה.
לאחר כיבושה על ידי היוונים עברה משלטון בית תלמי לבית סלאוקוס, ובהמשך נכבשה על ידי אלכסנדר ינאי. מאחר שמרבית תושבי העיר היו יוונים, לא התקבל השלטון היהודי באהדה, ועם כיבושה על ידי פומפיוס בשנת 63 לפנה"ס, הוצאה העיר – יחד עם שאר ערי הדקאפוליס – משלטון יהודה. לאחר כיבושה בידי הרומאים הפכה לעיר רומית, ובתקופה הביזנטית שגשגה, לאור נתיב הסחר שעבר בסמוך. על פי אוסביוס מקיסריה, הייתה פלה עיר מקלט לפליטים נוצריים שברחו מירושלים בתקופת המרד הגדול. בלקסיקון של סטפנוס מביזנטיון, נזכרים שמות נוספים לעיר, כגון "בוּטיס" ו"ברניקֵי", ונראה ששניהם קשורים לתקופת השלטון התלמי.
לאחר הכיבוש הערבי הייתה פלה בשליטת בית אומאיה עד לחורבנה בשנת 749 מרעש אדמה.
כאתר ארכאולוגי
החל משנת 1979 מחלקת העתיקות של ירדן, בשיתוף אוניברסיטת סידני, מנהלות במקום חפירות ארכאולוגיות. באתר נמצאו ממצאים מהתקופה הפלאוליתית (לפני כ־100,000 שנה), מהתקופה הכלקוליתית (האלף הרביעי לפנה"ס), וכן מתקופות הברזל והברונזה.
אריסטון (מלך ספרטה)
אריסטון (ביוונית: Ἀρίστων) היה מלך ספרטה בין השנים 550 לפנה"ס-510 לפנה"ס.
ביוגרפיה
היו לו שתי נשים, הראשונה לא ילדה לו בנים, והשנייה ילדה לו את דמרטוס. אם כי מאוחר יותר נטען שדמרטוס לא היה בנו למעשה, מכיוון שאריסטון נישא לאמו לאחר שכבר הייתה הרה מבעלה הקודם.
מושון יעקוסי
מושון יעקוסי (נולד ב-16 בנובמבר 1980 ברעננה, ישראל) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד. משחק בקבוצת בני יהודה תל אביב מליגה א'.