cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלא מאונטג'וי
1917 - בעקבות מרידת הפסחא
הכלא היא אחד משני מתקנים עיקריים בהם נכלאו מהפכנים אירים בעקבות מרידת חג הפסחא ב-1916, וכן במלחמת העצמאות האירית שנערכה שלוש שנים אחריה. בתקופה שלאחר מרידת חג הפסחא, חלו שינויים פוליטיים בבריטניה שגרמו לרפובליקנים האירים להבין שיש בכוחם להשפיע. המתנדבים האירים, לפיכך, חידשו את מאמציהם בהתנגדות לבריטים, על פי שלושה עקרונות: 1 - לערוך מצעדים ותרגילים מיליטריסטיים גם בפני המשטרה המלכותית; 2 - כשיבוצעו בהם מעצרים ויובאו נגדם האשמות בבתי משפט בריטיים, להצהיר שאין לבית המשפט סמכות לשפטם, ולסרב לטעון בפני בית המשפט לכאן או לכאן, או להגן על עצמם; 3 - לכשיכלאו, לפתוח בשביתת רעב בדרישה להכרה בתור אסירים פוליטיים. את שביתת הרעב כאסטרטגיה אימצו המהפכנים מהסופרג'יסטיות אשר נקטו באמצעי זה בין 1909 ל-1914. שובתי רעב בכלא בלטו לראשונה ב-1913 ב"נעילה הגדולה", שביתת העובדים הגדולה ביותר בהיסטוריה של אירלנד, אשר במהלכה קמו המתנדבים האירים, כדי להגן על השובתים ומשפחותיהם מאלימות הבריטים ובעלי המפעלים.
המתנדבים מיד ערכו מצעדים ברחבי אירלנד, וכצפוי, המעצרים לא אחרו לבוא. ביולי 1917, כבר היה מספר מספיק גדול של אסירים בבית הכלא מאונטג'וי, לשם כל העצורים נשלחו, כדי לעשות פעולה משמעותית. הקונפליקט בין האסירים להנהלת הכלא הבריטית החל בדרישה של האסירים למגוון זכויות, כגון עבודה באוויר הצח או הזכות להתאסף יחדיו. אחד אחד ניגשו האסירים למנהל הכלא, אשר גרש אותם, והוציא פקודה להעניש כל אסיר שמסרב לעבוד. המתחים בין האסירים לסוהרים גברו, ובערב של ה-19 בספטמבר, הסוהרים נכנסו לתאי האסירים והפכו אותם, והסירו מהם חפצים כמו מזרנים, כלי רחצה ונעליים. למחרת, פתחו האסירים בשביתת רעב.
מושל בית הכלא החליט להאכיל את האסירים בכפייה. החלטה זו הייתה גורלית בהמשך הדברים, מכיוון שב-25 בספטמבר, הרופא שהוזמן לבית הכלא לבצע את התהליך, האציל את המטלה על רופא מקומי ללא ניסיון קודם, ואחד האסירים, תומאס אש, מת כתוצאה מהפעלת לחץ לא תקין. על אף שהבריטים ניסו תחילה לכסות על המקרה, ולטעון שאש מת כתוצאה ממחלה, מותו הוביל לתגובה ציבורית חריפה, במיוחד לאחר שהתהליך של ההאכלה בכפייה נחשפה לציבור האירי במהלך חקירת מקרה המוות. ב-29 בספטמבר, הממשלה הבריטית הוציאה תקנון חדש להתייחסות לאסירי "DORA" (מי שהורשע תחת החוק להגנת הממלכה, אשר נחקק במסגרת מאמצי מלחמת העולם הראשונה). התקנון, אשר פורסם ב-1 באוקטובר, נחשב בציבור ובעיתונות כניצחון עבור אסירי שין פיין. הניצחון היה יותר מובהק ברחבי דבלין, אשר התאבלה על אש כקהילה, ובעוד הכוחות הבריטים עמדו מנגד בעת לווייתו, ללא יכולת להתמודד עם הכעס שסחף את כל העיר. הנושא הועלה בישיבת הקבינט הבריטי כאירוע משמעותי במהלך הקונפליקט. מעבר לנקודת הזמן עצמה, בחודשים הבאים, גדלו שורותיהם של המתנדבים האירים מכמה מאות לכמה אלפי פעילים.
1920 - מלחמת העצמאות האירית
בין 1917 ל-1923, אלפי שביתות רעב נערכו ברחבי אירלנד, והבריטים נטשו את מדיניות ההאכלה בכפייה, משום שלאחר המקרה של אש הפרקטיקה נקשרה יותר מדי לאלימות, לעינויים ולברוטליות. מלחמת העצמאות האירית, שנערכה בין 1919 ל-1921, הביאה למצב מורכב יותר עבור הבריטים, משום שמצד אחד בעקבות פעולות הבלאק אנד טאנס מספר העצורים הלך וגדל, ומצד שני, האהדה כלפי המהפכנים הייתה רחבה ומושרשת יותר מאשר אי פעם. בכלא מאונטג'וי ב-1920, 89 אסירים פתחו בשביתת רעב כדי לדרוש מעמד של אסירים פוליטיים, ואז את שחרורם. הבריטים החליטו על "מחוות רצון טוב", ושחררו את כל האסירים השובתים לאחר 18 ימים. אך משום שביטלו את הסטטוס של העצורים כאסירים פוליטיים אשר הושג אחרי מותו של אש, נפתחו שביתות נוספות בכל אירלנד, המפורסמת מביניהם ב-11 באוגוסט בקורק, שם הוחזקו אסירים ללא האשמות או משפט. הפעם הבריטים התחפרו בעמדתם, והחלו להעביר את האסירים למתקני כליאה אחרים כדי לפרק את הפעולה. בין השובתים היה ראש העיר של קורק מטעם שין פיין, טרנס מקסוויני. השביתה שלו זכתה לתשומת לב עולמית, והבריטים חשו ששיחרורו יוביל להקצנה במצב באירלנד, ואפילו להתקוממות המונית. אך ככל שהמשיך בצומו, הם חששו מההשלכות אם ימות, והעבירו אותו לבריקסטון, והאכילו אותו בכפייה. ב-25 באוקטוב הוא נפטר, והדבר גרר הגברה של השביתה, שנמשכה עד 12 בנובמבר, אז ביקש הנשיא בפועל של הרפובליקה האירית, ארתור גריפית', שיחדלו. ללווייתו הגיעו עשרות אלפי אבלים, ואכן, כפי שחששו הבריטים, מותו פעל להתלכדות בקרב הרפובליקנים האירים, אשר הדמות של האסיר היחיד העומד איתן עד סופו המר אל מול האימפריה הפכה עבורם לסמל המאבק, אשר הלך והחריף.
1923 - מלחמת האזרחים האירית
כשהבריטים הסכימו לשלטון עצמי אירי ב-1921, הקבוצות המהפכניות התפצלו בין אלה שהיו בעד האמנה האנגלו-אירית, אשר נתנה שלטון אירי בכמעט כל שטחי אירלנד, מלבד אלסטר, לבין אלה שרצו להמשיך את המאבק עד השגת עצמאות מלאה על כל האי. החל מ-1922, הרפובליקנים אשר יום קודם נלחמו צד בצד, מצאו עצמם נלחמים אחד בשני. כל הארגונים העיקריים - שין פיין, ה-הצבא האירי הרפובליקני, קומן נה מאן ואחרים - מצאו עצמם חצויים. תומכי האמנה הקימו את מדינת אירלנד החופשית, ומתנגדיהם נלחמו עבור רפובליקת אירלנד, וכך המלחמה הזו הייתה בין האירים-המהפכנים-לשעבר לבין האירים-המהפכנים-הרפובליקנים. הפעם, כשמהפכנים מצאו עצמם כלואים על התנגדות למשטר, היו אלה חבריהם לנשק ששמו אותם שם. במאי 1923, כשתומכי מדינת אירלנד החופשית ניצחו, הם המשיכו להעניש את אחיהם אשר התנגדו להם, וגם כעבור חצי שנה, יותר מ-12,000 גברים ונשים מהצד הרפובליקני נותרו מאחורי סורגים, ללא משפט או האשמות רשמיות נגדם. בדרישה להשתחרר, חזרו לאסטרטגיה המוכרת, שביתות רעב. עד סיום השביתות, השתתפו יותר מ-800 אסירים, ומתו שניים. הייתה זו אחת משביתות הרעב הגדולות של המאה ה-20.
באוקטובר 1923, הכריז מייקל קילרוי, מפקד אסירי ה-IRA בכלא מאונטג'וי, על שביתת רעב של 300 האסירים תחת פיקודו. החדשות התפשטו, ותוך מספר ימים יותר מ-7000 אסירים בבתי הכלא האירים השתתפו בשביתה. לא הייתה זו שביתת הרעב הראשונה נגד מדינת אירלנד החופשית: בפברואר של אותה השנה, מספר חברות כלואות מארגון הנשים המהפכני קומן נה מאן הכריזו על שביתת רעב נגד מאסרים בלתי חוקיים כליאה ללא משפט, אשר נמשכה 34 יום. תוצאת השביתה הייתה שחרור האסירות. אך אל מול המספרים הגדולים של השובתים, המדינה החופשית סירבה לשאת ולתת עם האסירים, והעבירה חוק נגד שחרור אסירים בגין שביתת רעב. כששלחה הממשלה משלחת לפגוש מנהיגים מן ה-IRA, חשבו אלה שיוכלו להגיע להסכמים, אך במקום זאת קיבלו את המסר: "לא נאכיל אתכם בכפייה, אך אם תמותו, לא נבזבז עליכם ארונות קבורה. נשים אתכם בארגזי תפוזים ונקבור אתכם באדמה לא-מקודשת". כאשר דבריהם הוכחו, ומותם של שני אסירים לא הביאו לוויתורים מצד הממשלה, מפקדת ה-IRA הוציאה פקודה להפסיק את השביתה ב-23 בנובמבר. בעוד השביתה לא הביאה לשחרור השובתים, כן החלה תוכנית שחרור בשלבים של אסירים רפובליקנים.
שביתות אחרות
שביתות רעב הפכו למעין מסורת אירית. ב-1981, נערכה שביתה גדולה של כ-500 אסירים רפובליקנים בצפון אירלנד, שהזכירה ימים עברו, והייתה הסיום של 5 שנים של מחאות לאחר שבריטניה שוב ביטלה את סטטוס האסירים הפארה-צבאיים שכלאה. אחד האסירים, בובי סנדס, נבחר לפרלמנט הבריטי בעודו כלוא, והפך לסמל המאבק, שהצטייר בתקשורת העולמית כקרב יחידים בינו לבין מרגרט תאצ'ר. כשהוא ועוד כעשרה אסירים מתו כתוצאה מהצום, הדבר הוביל לרדיקליזציה של הפוליטיקה האירית. במאונטג'וי ובתי כלא אחרים ברפובליקה האירית, כבר לא היה סכסוך רפובליקני, אך גם שם נערכו שביתות רעב נוספות.
ב-2002, פתחה בשביתת רעב קבוצה של מבקשי מקלט אשר בקשתם נדחתה, ונעצרו עד לגירושם המתוכנן. הם התנגדו להתייחסות אליהם כאל פושעים, בפעולה הראשונה מסוג זה על ידי מבקשי מקלט. ב-2018, אסיר מואשם ברצח פתח בשביתת רעב כשתוכנן להבירו ממאונטג'וי לכלא אחר, שם טען שחייו בסכנה. באופן אירוני, כעבור חודש, הוא נדקר, וסבל מפציעות, כעבור חודש - במאונטג'וי. ב-2015, נערכו מחאות בדבלין נגד החלטת הדאל להטיל על תושבים תשלומי מים כחלק ממדיניות צנע. כשמספר מפגינים נעצרו, הם פתחו בשביתת רעב. בתמיכה בשובתים, אלפי תושבים יצאו לרחובות. המחאות היו תחילה של תנועה כלל-ארצית נגד הפרטת המים, ולמען הכרה בבעלות העם על משאב בסיסי זה. חלק מההפגנות כללו עשרות אלפי מפגינים. ב-2017, הצביע הדאל לבטל את הדרישה לתשלום על המים.
בריחות מהכלא
ב-1921, אייתני קויל, לינדה קרנס, איילין קיאו, ומיי ברק - פעילות רפובליקניות שנכלאו על ידי הבריטים/בלאק אנד טאנס במהלך מלחמת העצמאות האירית - תכננו את בריחתן מהכלא. כשאחת הסוהרות השאירה את מפתחותיה על השולחן (על פי קרנס, הסוהרת הייתה סימפתית אליהן ועשתה זאת בכוונה), הן הצליחו לקחת טביעות של המפתחות בשעווה, ועותקים של המפתחות הוברחו לתוך הכלא ביום אחר. בינתיים גם ארגנו הנשים שחבריהן, לוחמי IRA, יחכו להן במכוניות מחוץ לחומות הכלא. ב-31 באוקטובר 1921, האסירות ניצלו את ההמולה שנוצרה במהלך משחק כדורגל בחצר בית הכלא, וטיפסו מעל החומה. לינדה קרנס מצאה מחסה למשך שארית המלחמה במחנה אימונים של ה-IRA בקארלו. קויל המשיכה את פעילותה בתמיכה במלחמה נגד הבריטים, ואחר כך, נגד אחיה האירים שבחרו לתמוך באמנה האנגלו-אירית, אז נעצרה פעמים רבות, אך שוחררה ללא שיוגשו נגדה האשמות.
ב-14 במאי 1921, יחידת IRA במנהיגותם של פאדי דיילי ואמט דלטון ניסו להצל את שון מקיואין, אחד המנהיגים המהפכנים הכלואים, מכלא מאונטג'וי. הם פרצו לשטח הכלא במכונית משוריינת שלכדו מהבריטים, אך התגלו בטרם הצליחו להגיע למקיואין, ונאלצו להימלט תוך חילופי יריות עם שומרי הכלא.
ב-31 באוקטובר 1973, שלושה פעילי IRA ברחו מכלא מאונטג'וי בעזרת מסוק אלואט II חטוף, אשר נחת לרגע בחצר הכלא. הבריחה הייתה בכותרות ברחבי העולם, והייתה למבוכה עבור ממשלת הקואליציה באירלנד, בראשותו של ליאם קוסגרייב, ממפלגת פינה גייל, אשר גם ספג ביקורת ממפלגת האופוזיציה, פיאנה פול. נערך מצוד אחר האסירים שכלל מעל ל-20,000 חיילים ושוטרים אירים. אחד האסירים, שיימס טומי, נלכד רק בדצמבר 1977. להקת The Wolfe Tones כתבה על כך שיר, "The Helicopter Song", אשר העפיל לראש מצעדי הפזמונים האיריים.
אסירים מפורסמים
בין האסירים המפורסמים שהוחזקו בכלא מאונטג'וי כלולים:
הוצאות להורג
46 אסירים (כולל אישה אחת, אנני ולש) הוצאו להורג בין חומות הכלא, לפני שבוטל עונש המוות באירלנד. ההוצאות להורג נעשו על ידי תלייה, שאחריה נלקחו גופות המתים מן הגרדום ונקברו בשטח הכלא בקברים לא מסומנים. רשימת האסירים אשר הוצאו שם להורג כוללת:
הכלא המרכזי
כלא מאונטג'וי בנוי על פי עיצוב רדיאלי, עם ארבעה אגפים מרכזיים, א 'עד ד', שלכל אחד מהם יש שלוש קומות, פלוס קומת מרתף. האגפים מחוברים למעגל מרכזי, הידוע בפשטות בשם "המעגל'. המתקן נבנה במקור בשנת 1850 עם 500 תאים שכל אחד נועד להחזיק אסיר יחיד. מאז, חלקים רבים של המבנה המקורי שופצו או נהרסו. בביקורת רשמית שנערכה בשנת 2009, היו 371 תאים ביחידה הראשית של הכלא. אלו הם התאים המקוריים מ-1850, וגודלם נע מ־3.91 מ' על 2.06 מ', עד 3.43 מ' על 2.06 מ'. במקור התאים כללו מתקני רחצה, אך אלו הוסרו ב-1939, כשנקבע כי "האסירים משתמשים ביותר מדי מים". אך בשיפוץ שנעשה בין 2010 ל-2015 הותקנו מחדש מתקנים עבור האסירים, כולל אסלה, כיור, טלוויזיה, וקומקום.
מתקנים נוספים בכלא כוללים חדרי ספורט, כיתות מחשב, נגריות, אתרים ללימוד בנייה ועוד מגוון רחב של פעילויות לימודיות כגון מוזיקה, דרמה, ובישול. אסירים יכולים לבצע כדי להשלים בחינות אקדמיות (כמו בגרויות) ואף להשתתף בקורסים של האוניברסיטה הפתוחה. בנוסף, קיימים באתר מטבח ומאפייה שם אסירים שרוכשים את אמון ההנהלה זוכים לתעסוקה, תחת פיקוח.
הכלא סובל מצפיפות יתר, דבר שעל פי הסוהרים מוביל לאלימות מוגברת, וכך גם המחסור בפעילויות עבור האסירים מוביל לשימוש מוגבר בסמים, שגם מוביל לאלימות. ההחלטה לפתוח מחדש את אגף ד' עוררה מחלוקת, שכן הוא נסגר מלכתחילה בשל תנאיו הקשים.
יחידה רפואית
היחידה רפואית היא בעצם מתקן גמילה, במבנה בן שלוש קומות. זה מספק לינה לשישים אסירים בתוך ארבעים ושמונה תאי יחיד, ושלושה תאים עם קיבולת של עד ארבעה אנשים. המתקן מצויד באיבזור רפואי, כיתות לימוד ומטבחים.
היחידה לבקרה התנהגותית
היחידה לבקרה התנהגותית או "הבלוק", באגף ד', מחזיקה אסירים עם בעיות התנהגות, או אלה שנמצאים בעונש. שהות בבלוק כוללת כליאה בכל שעות היממה, למעט שעה אחת של פעילות גופנית באוויר הפתוח, ואין אינטגרציה עם אסירים אחרים.
לקריאה נוספת
Carey, Tim : Mountjoy – The Story of a Prison :The Collins Press : 2000 :
טורבינה פוטסדאם
טורבינֶה פוטסדאם (שמה המלא בגרמנית: 1. Frauen-Fußball-Club Turbine Potsdam 71 e. V. ובקיצור FFC) הוא מועדון כדורגל נשים מהעיר פוטסדאם שבגרמניה.
כיום, משחקת הקבוצה בבונדסליגה לנשים, ולזכותה שש אליפויות גרמניה. הקבוצה נחשבת לאחת מקבוצות הנשים המצליחות בגרמניה, והיא זכתה פעמיים בליגת האלופות לנשים - ב-2005 ו-2010.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-1971 בעיר פוטסדאם, אז עדיין חלק ממזרח גרמניה. ב-1979, נערכה אליפות מזרח גרמניה הראשונה לנשים, אך טורבינה לא הצליחה להגיע לשלב הגמר. למרות זאת, שנתיים לאחר מכן, כבר זכתה הקבוצה באליפות ושחקניותיה קיבלו מענק של 50 מארק כל אחת. בשנתיים הבאות שוב זכתה הקבוצה באליפות, ויצאה לסיבובי משחקים במדינות מזרח אירופה השונות.
ב-1989, זכתה הקבוצה באליפות מזרח גרמניה השישית והאחרונה שלה, ואחרי נפילת חומת ברלין רבות משחקניותיה פרשו ממשחק פעיל. בשנים הבאות, שיחקה הקבוצה בליגות המשנה האזוריות, אך לא הצליחה לעלות לבונדסליגה. בסיום עונת 1994, הצליחה הקבוצה לסיים במקום הראשון בליגה שלה והעפילה בפעם הראשונה בתולדותיה לבונדסליגה.
השנים הראשונות בליגה העליונה לא היו פשוטות, וטורבינה שימשה בעיקר כקבוצת אמצע טבלה. עם תחילת המאה ה-21, התחזקה הקבוצה בשחקניות כמו נדין אנגרר, אריאנה הינגסט וקוני פוהלרס, והחלה להתבסס כאחת הקבוצות הטובות בגרמניה. בין השנים 2001 ל-2003, היא סיימה שלוש פעמים במקום השני בליגה, וב-2004 הצליחה לזכות בפעם הראשונה באליפות גרמניה. שנה לאחר מכן, כבר זכתה הקבוצה בשני תארים היסטוריים - הגביע הגרמני וגביע אופ"א (ליגת האלופות כיום).
ב-2006, זכתה הקבוצה בדאבל מקומי (אליפות וגביע) והגיעה לגמר גביע אופ"א בפעם השנייה ברציפות, אך הפסידה ליריבה המושבעת - פרנקפורט. ארבע שנים לאחר מכן היא זכתה בליגת האלופות בשנית, לאחר שגברה בדו-קרב פנדלים על אלופת צרפת, ליון. בשנה שאחר כך, שוחזר הגמר בין טורבינה לליון, אך הפעם ידן של הצרפתיות הייתה על העליונה.
האימפריה הדנית
האימפריה הדנית החלה את דרכה בתחילת המאה ה-13, כשקיבלה דנמרק את השליטה על אסטוניה. לאחר האיחוד עם נורווגיה, קיבלה דנמרק-נורווגיה את השליטה על כל הקולוניות הוותיקות של נורווגיה - גרינלנד, איי פארו, אורקני, שטלנד ואיסלנד. במאה ה-17, לאחר אבדות טריטוריאליות בחצי האי הסקנדינבי, דנמרק-נורווגיה החלה לפתח מושבות, מבצרים ועמדות מסחר באפריקה, בקריבים ובהודו. כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק היה הראשון לפתח את מדיניות המסחר שמעבר לים, כחלק מגל המרקנטיליזם שסחף את אירופה באותה התקופה. ב-1620 הקימה דנמרק את המושבה הראשונה - טרנקובאר או סרנגמבדי, הנמצאת על חופה הדרומי של הודו. השריד האחרון של האימפריה, שהיה גם הטריטוריה הגדולה בה, היא גרינלנד, שזכתה בשלטון עצמי ב-1953, ומאז היא אזור אוטונומי במדינה הדנית. איי פארו קיבלו אוטונומיה מדנמרק ב-1948.
הודו
דנמרק החזיקה במספר מושבות קטנות ועמדות מסחר לאורך תת-היבשת ההודית מהמאה ה-17 עד למאה ה-19. מושבות אלו נמכרו בסופו של דבר לאימפריה הבריטית, שהפכה לכוח המרכזי באזור. מושבת טרנקובאר (כיום טהאראנגמבאדי ) השתייכה לדנמרק במשך 225 שנה עד שנמכרה לבריטניה ב-1845. ב-1755 דנמרק רכשה את העיירה סרמפור, ומאוחר יותר את אחנה ופירפור. ב-1829 הוקמה אוניברסיטה דנית בסרמפור, וזו קיימת עד היום. ערים אלו נמכרו גם הן לבריטניה ב-1845. עוד ניסיון דני לקולוניזציה היה באיי ניקובר.
האיים הקריבים
דנמרק יישבה את האיים סנט תומאס וסנט ג'ון, ורכשה את סנט קרואה מצרפת ב-1773. כלכלת האיים נתבססה בעיקרה על קני סוכר. האיים נודעו כאיי הודו המערבית הדנים ולבסוף נמכרו לארצות הברית ב-1917 במחיר של 25 מיליון דולר. הדנים רצו להיפטר מהאיים בשל התדרדרות הכלכלה בהם. ארצות הברית קיוותה להשתמש באיים כבסיס ימי. מ-1917 האיים נודעו כאיי הבתולה האמריקאים.
אפריקה
דנמרק החזיקה במספר נקודות מסחר ובארבעה מבצרים לאורך חוף הזהב במערב אפריקה, באזור גאנה של היום. שלוש נקודות המסחר היו מבצר פרדניקסבורג, מבצר כריסטיאנבורג שנכבש משוודיה ופרדריקסבורג שהיה לבסיס הכוחות הדנים באפריקה ושימש כמרכז לסחר בעבדים לטובת איי הודו המערביים הדנים. המבצרים היו מבצר פרינסטנסן שנבנה בשנת 1784, מבצר אגוסטבורג מ-1787, מבצר פריאדנסבורג ומבצר קונגנסטן. דנמרק מכרה את המבצרים לבריטניה בשנת 1850. כיום נותרו ממבצרים אלו רק הריסות, למעט מבצר כריסטיאנבורג המשמש כיום כמבנה מגורים.
לוי בנימין
ביוגרפיה
לוי בנימין נולד בטורונטו שבקנדה. הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ' שבאנגליה, ולאחר מכן במכללה לפיקוד ומטה בקמברלי. בנימין הוסמך לקצונה ב-1919 ושירת שנים רבות בחיל ההנדסה הבריטי בטורקיה, הודו, מלאיה, סינגפור ומדגסקר.
במהלך מלחמת העולם השנייה פיקד על חטיבת ההנדסה הימית. לאחר מכן פיקד על מרכז האימונים המשולב למזרח התיכון ולאיטליה, והגיע לדרגת רב-סרן. כאשר הוקמה הבריגדה היהודית בשנת 1944 החליטו הבריטים, במחווה כלפי הנהגת היישוב וההנהלה הציונית, למנות קצין יהודי משורות הצבא הבריטי להיות מפקד החטיבה. התפקיד הוטל על לוי בנימין. בנימין קיבל עליו ברצון את התפקיד, למרות שלא היה מקורב לחוגים היהודיים והציוניים. בקבלו את הפיקוד על החטיבה נערך לכבודו מסדר של כל החטיבה. בדבריו ללוחמים אמר להם: .
יחסו ליהדות
ידיעותיו ביהדות לא היו רבות. אבל הוא התגאה ביהדותו ובמשך שנות שירותו התפרסם כמי שמביא כבוד לעם היהודי. הוא ראה לעצמו כבוד רב בכך שבחרו דווקא בו כמפקד הבריגדה. הוא אפילו נהג ללמוד עברית עם הרב של הבריגדה. במרוצת שרותו הצבאי בעולם נהג לשהות ביום הכיפורים במקום בו יוכל לקחת חלק בתפילות.
עם הרב הצבאי של הבריגדה היהודית, הרב משה דב קספר, הוא סיכם על הדברים הבאים: הרב הצבאי סיכם: " כל ההחלטות הללו בוצעו הלכה למעשה".
יחסו לטיפולם של חיילי הבריגדה בשארית הפליטה
אחריותו ותפקידו כקצין בכיר בצבא הבריטי, אסרו עליו להיות מעורב, ואפילו לדעת, על המתרחש בתחום העברת הפליטים היהודים מגרמניה ואוסטריה לאיטליה. עם זאת הוא ידע, אישר ואהד את המבצע הזה ונתן יד חופשית בפעולה זו.
משרדי הרבנים הצבאיים שתפקידם היה לספק שרותי דת לחיילים היו גם שותפים לטיפול בפליטים: חינוך יהודי לילדים בקהילות וסיוע בארגון העפלתם לארץ ישראל. הרב ד"ר משה א. יפה, רב צבאי ראשי בבריגדה, מספר כי הוא בקש מהבריגדיר הגדלת הצוות כדי שיוכל לטפל בכל הנושאים, אשר הגיעו לטיפולו. הבריגדיר השיב לו: "הבט יפה יקירי, ידוע לך שאני מרכיב מונוקל כדי לראות את הדברים בצורה יותר טוב, אולם קורה שהמונקל שלי נשמט".
לאחר המלחמה שירת בהונג קונג עד לפרישתו ב-1950, אז הועלה לדרגת בריגדיר כדרגה אישית. נפטר באנגליה בשנת 1969.
אברהם זכות (רופא)
אַבְרָהָם זַכּוּת (או: לוזיטנוס זכותוס. בפורטוגזית: Zacutus Lusitanos; 1575 ליסבון – 1642 אמסטרדם) היה רופא וסופר יליד פורטוגל, שחיבורו המקיף והחשוב, "תולדות הרפואה", יצא בשנים-עשר כרכים.
קורות חיים
זכות, נצר למשפחתו של הרב אברהם בן שמואל זכותא, נמנה עם האנוסים, וכנוצרי נשא את השם מנוּאל אלווארש. הוא למד רפואה ופילוסופיה באוניברסיטאות בספרד ובפורטוגל, שימש רופא בליסבון במשך 30 שנה ושמו יצא לפניו עד שנאלץ להימלט לאמסטרדם מאימת האינקויזיציה ב-1625.
זכותוס שב ליהדות בגיל 50, ולאורך כל אותה תקופה קיים קשרים עם רופאים ומנהיגים יהודים הולנדיים ידועים בני-דורו. נקבר בבית חיים.
בית הכנסת בטומאר שבפורטוגל, שחודש בתחילת המאה העשרים, נקרא על שמו.
כתביו
כתביו של זכות כונסו בשני כרכים, שיצאו לאור בליון אחרי מותו, והם כוללים:
RTL 5
RTL 5 הוא ערוץ טלוויזיה הולנדי הנמצא בבעלות קבוצת RTL, והוא ערוץ הטלוויזיה השני של הקבוצה בהולנד. הערוץ עלה לאוויר ב-2 באוקטובר 1993. הערוץ משדר בעיקר סרטים אמריקניים אך גם תוכניות מציאות, קומדיות, תוכניות טיולים והפקות מקומיות הכוללות את "Expedition Robinson" (המקור לתוכנית הריאליטי הישרדות) ותוכניות נוספות. התוכניות המשודרות בערוץ מתמקדות בעיקר בגברים.
באופן רשמי, RTL 5 - יחד עם RTL 7, RTL 4 ו-RTL 8 - משודרים מלוקסמבורג על מנת לעקוף את הפיקוח ההדוק של הרשויות ההולנדיות על ערוצי טלוויזיה לעומת לוקסמבורג.
היסטוריה
RTL 5 החל את דרכו תחת השם RTL V ב-2 באוקטובר 1993 והוא שודר באמצעות הלוויין אסטרה 1C. שנה לאחר מכן שינה הערוץ את שמו והוריד את הספרה הרומית V והחליף אותה בספרה 5. ב-1995 ערוץ Veronica TV החל לשדר והקים מיזם משותף לשלושת ערוצי הטלוויזיה המובילים בהולנד שנקרא HMG (הולנד מדיה גרופ), שעלול היה לפגוע בתחרות בשוק הטלוויזיה ההולנדי. על כן, תחת לחץ רשויות התקשורת, הערוץ הפך לערוץ חדשות.
ב-2001 שונו המגבלות שהושתו על הערוץ בעקבות השקת ערוצי טלוויזיה חדשים בהולנד. כמו כן, באותה שנה החל הערוץ לשדר רצף תוכניות עסקים וכלכלה תחת השם RTL Z במהלך היום. ב-12 באוגוסט 2005 עברו תוכניות הכלכלה לערוץ RTL 7. בנוסף בשנה זו הערוץ החל לשדר במשך 24 שעות ביממה.
בשנת 2016 עמד נתח השוק של הערוץ על 2.7%.
ג'פרי כאן
ג'פרי אלן כָאן (באנגלית: Geoffrey Allan Khan; נולד ב־1 בפברואר 1958 בצ'לטנהאם, הממלכה המאוחדת) הוא בלשן בריטי העומד מאז שנת 2012 בראש הקתדרה המלכותית ללימוד העברית באוניברסיטת קיימברידג'. פרסם ספרי דקדוק לניבים של ארמית חדשה צפון-מזרחית של ברוואר, קרקוש, ארביל, סולימאניה וחלבג'ה בעיראק, ושל אורמיה וסננדג' באיראן, ומנהל את מסד הנתונים של הארמית החדשה הצפון-מזרחית.
קורות חייו
כאן נולד בצ'לטנהאם ולמד בבית ספר במידלסברו. בשנת 1984 הוא קיבל תואר דוקטור מבית הספר ללימוד המזרח ואפריקה (SOAS) של אוניברסיטת לונדון כותרתה של עבודת הדוקטורט שלו הייתה Extraposition and Pronominal Agreement in Semitic Languages ("אקסטרה-פוזיציה והתאם בכינויים בשפות שמיות"). הוא עבד כחוקר כתבי-יד מגניזת קהיר ביחידת מחקר הגניזה ע"ש טיילור-שכטר בספריית אוניברסיטת קייברידג' (1983–1993). הוא הצטרף לפקולטה ללימודי אסיה והמזרח התיכון באותה אוניברסיטה ב־1993. ב־2002 הוא מונה שם לפרופסור לפילולוגיה שמית.
מחקרו עוסק בעיקר במחקרים בלשונות עברית, ארמית ובמיוחד בארמית חדשה צפון-מזרחית, וכן בערבית יהודית.
כאן הוא העורך הראשי של האנציקלופדיה של הלשון העברית ובלשנותה (Encyclopedia of Hebrew Language and Linguistics) שיצאה לאור ב־2013 בהוצאת בריל.
אקלים ארגוני
אקלים ארגוני (Organizational Climate) הוא תהליך הכימות של התרבות בארגון. מוגדר לרוב כדפוסים אשר חוזרים על עצמם. דפוסים כגון התנהגויות, דעות, ערכים ותחושות אשר מאפיינות את העבודה בארגון. אקלים ארגוני הוא מצב התלוי מאוד בסביבה ובסיטואציה ונחשב לרוב כזמני ופשוט יותר לשינוי מאשר תרבות ארגונית. שני קשיים מרכזיים במושג אקלים ארגוני הם איך להגדיר אקלים ואיך למדוד אותו בצורה אפקטיבית ברמות שונות של בדיקה.
השפעות האקלים הארגוני
אקלים ארגוני מושפע הן מגורמים פנימיים והן מחיצוניים. לדוגמה, אם מנהיגי הארגון נמצאים במצב רוח מסוים, אותו מצב רוח עלול לעבור לארגון כולו.
לפי מחקר של K.L. Rogg et al, נמצאה עדות לכך שלפרקטיקות משאבי אנוש ישנה השפעה על האקלים הארגוני אשר בתורו משפיע על שביעות רצון לקוחות הארגון.
כאשר האקלים הארגוני קשוב לצרכיי העובד, נצפה לשיפור בביצועי ובשביעות רצון העובד. כאשר האקלים הארגוני אינו תואם את צרכיו ומטרותיו של העובד, רמת הביצוע ושביעות הרצון יהיו נמוכות יותר.
אקלים אשר משדר פתיחות, שקיפות והבנה יגרום לעובדים בארגון הרגשת נוחות. בארגון לא בריא ניתן לצפות לאקלים אשר מעודד הדחקת רגשות. חשוב שאקלים ארגוני ישתנה עם הזמן ולא יישאר קבוע, דבר זה יגרום לארגון להיתפס כאנושי יותר.
גישות למושג האקלים
למושג האקלים ישנן שתי גישות מרכזיות.
גישת הסכמה הקוגניטיבית, לפיה מתייחסים למושג האקלים כתפיסה והתרשמות אישית וסובייקטיבית של הפרטים לגבי הארגון בו הם נמצאים. לפי גישה זו הערכת אקלים צריכה להתבצע ברמה האישית.
גישת התפיסה המשותפת, גישה זו מדגישה את החשיבות של התפיסה המשותפת בכך שהיא מגדירה את האקלים. לפיה, אקלים ארגוני הוא מערכת של תכונות הקיימות בארגון לאורך זמן, מבחינות אותו מארגונים אחרים ומשפיעות על התנהגות הפרטים המרכיבים אותו.
היסטוריית מחקר האקלים
ראשית המחקר הנה במחקרי הגשטלט. במחקרים אלו החל הרעיון לפיו קבוצה המורכבת מפרטים הנה יותר מאשר אוסף הפרטים שבה.
בשנת 1939 במסגרת מחקר של השפעת מנהיגות על קבוצות ילדים, נכנס מושג האקלים לתחום הפסיכולוגיה החברתית.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכו המחקרים בנושא ובדקו קשרים בין האקלים והאטמוספירה במקומות העבודה לבין ביצועי העובדים בטווח הקצר והארוך. מחקרים אחרים בדקו את השפעת התנהגות ותכונות מנהיג הארגון על האקלים הארגוני.
קלרה פייש
קלרה פייש (בהונגרית: Klára Fejős, בסרבו-קרואטית: Клара Фејеш / Klara Feješ ; 29 בינואר 1921, בודפשט - 12 בנובמבר 1943, באצ'קה פאלאנקה), הייתה פרטיזנית יוגוסלבית יהודייה, שהשתתפה במלחמת העולם השנייה במערכה ביוגוסלביה; לפני המלחמה הייתה סטודנטית לרפואה בוויבודינה.
ביוגרפיה
נולדה ב-29 בינואר 1921 בבודפשט, למשפחה יהודית של בעלי מלאכה. אביה השתתף ב, הגן על ולאחר נפילתה ברח ליוגוסלביה. היא עצמה חיה שנתיים עם שתי אחיותיה בקאניז'ה, ואז עברה לקיקינדה, שם סיימה בית ספר יסודי ותיכון, ולאחר מכן התקבלה לפקולטה לרפואה באוניברסיטת בלגרד.
היא הצטרפה לתנועה הקומוניסטית כתלמידה. בכיתה ו הפכה לחברה באיגוד הנוער הקומוניסטי של יוגוסלביה. הייתה פעילה בתחום ספרים, באגודות חינוכיות ובאיגודי עובדים. עבדה במנזה (קפטריה) של וובודינסקי (Војвођанске академске трпезе, גם Војвођанска менза) - איחוד הסטודנטים הטובים ביותר של וויוודינה. השתתפה בפעילויות ובהפגנות רבות שאורגנו על ידי סטודנטים בבלגרד. בקיץ 1940 השתתפה בקורסי מרקסיזם בפגישה על. במרץ 1941 הצטרפה כעיתונאית של כתב העת "אומלאדינץ" (Omladinats).
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי מדינות הציר כחברה בוועדה האזורית של המפלגה בסברו-באנאט (באנאט הצפוני) היא עברה לעבוד בפטרובגראד שהפכה למפקדה של הוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית בווייוודינה (מאוחר יותר נעמדה גם בוועד איחוד הנוער הקומוניסטי של המחוז). על פי צו של הוועדה, בסוף ספטמבר באותה השנה עברה לפעול ב כמזכירה וקשרית של סווטוזאר "טוזי" מרקוביץ ' והייתה מעורבת במהלך 1942 בארגון תנועת הפרטיזנים ובהפצת כרוזי תעמולה. הייתה ידועה בשם כיסוי "אדש".
לאחר הכישלון והגילוי של סווטוזאר מרקוביץ בנובמבר אותה השנה עזבה את נובי סאד. עם חברי המפלגה השתתפה בארגון ההתנגדות בורבאס, פאראגה, סילבאש ובאצ'קה פאלאנקה. נשלחה מספר פעמים עם משימות מן המפלגה לנובי סאד, והפכה לדמות מפתח של התנגדות הנוער בבאצ'קה. הצטרפה בספטמבר 1943 לוועדה המחוזית של המפלגה כנציגת באצ'קה ובאראנה. נודע ביכולת להתחבא מן המשטרה וסוכני האויב.
ב-12 בנובמבר 1943 נחשפה על ידי הסוכנים ההונגרים ונחסמה בביתה. נהרגה במהלך קרב בו ניסו לעצור את הקבוצה. במהלכו נהרגו שני פרטיזנים נוספים: ז'יבקו פופוביץ' ודושאן וידוביץ', שלושה פעילים מקרב הפרטיזנים דושאן "ולאדה" אלימפיץ', בוגדאן "צרני ג'ורגה" סטויאקוביץ' ולפוסאווה "באבא" אנדריץ' הצליחו להימלט ובהמשך נסעו לפרוסקה גורה. קלרה פייש, פופוביץ 'ו-וידוביץ' נקברו בחשאי. לאחר שחרור העיר בסתיו 1944 עצמותיהם נקברו במסודר ליד הכנסייה האורתודוקסית בבאצ'קה פאלאנקה.
על שמה של קלרה פייש נקראים הרחובות בוויוודינה, בית הסטודנט בנובי סאד, נובי סאד, בית הספר היסודי בקייקינד והמחוז במוז'לה.
החזית לשחרור כדור הארץ
החזית לשחרור כדור הארץ (מאנגלית: Earth Liberation Front, או בקיצור: ELF) הוא קולקטיב טרור אקולוגי בו חברים קבוצות, תאים ובודדים אשר משתמשים בוונדליזם על מנת להתנגד למה שמוגדר על ידם כניצול והרס הסביבה הטבעית. הקבוצות פועלות בעיקר בארצות הברית, ביוון, בקנדה, ובבריטניה - שם החלה התנועה את דרכה. ה-ELF טוענים שהם קבוצה המבצעת הגנה סביבתית, בטקטיקה של פעולה ישירה בלתי אלימה הגורמת לפגיעה כלכלית בחברות המרוויחות מפגיעה באיכות הסביבה, וזאת על מנת להקטין את הרווח הכלכלי של בעלי חברות הנוצר מפגיעה בסביבה.
הטכניקה של חברי החזית כוללת הרס של רכוש שהפעילים מאמינים שנעשה בו שימוש שפוגע בבעלי חיים, בני אדם, או באיכות הסביבה. פעולות אלו נקראות לעיתים אקוטאז'. אין ל-ELF שום סוג של מנהיגות, חברות רשמית או דובר תקשורת רשמי. התחליף לכל אלו הוא שכל קבוצה או יחיד המקיימים פעולה ישירה בהתאם לקווים המנחים של הקולקטיב, יכולים להכריז שהפעולה נעשתה בשם החזית לשחרור כדור הארץ.
נכון למרץ 2008, ה-ELF נמצאת בראש רשימת ה-FBI של איומי הטרור המקומיים בארצות הברית. הקו המנחה של הפעילות דורש "לקחת את כל אמצעי הזהירות הדרושים על מנת למנוע כל פגיעה בבעלי חיים אנושיים ולא אנושיים". בנוגע להיעדר ההרוגים מהפגיעות של ה-ELF, סגן מפקד מחלקת מניעת הטרור ב-FBI אמר: "אני חושב שאנחנו בני מזל; השריפות הללו היו יכולות לצאת משליטה בקלות".
עקב דרך הפעולה של חברי החזית, קשה לסוכנויות הביון לעקוב אחר חברי הקולקטיב, ולא ניתן לפרק את הקבוצה. ה-FBI טוען כי רוד קורונדו (Rod Coronado) הוא המנהיג הטבעי של הקבוצה בארצות הברית, ואילו הוא טוען כי הוא הדובר הבלתי-רשמי שלה.
היסטוריה
ה-ELF נוסדה בשנת 1992 בעיר ברייטון, על ידי מספר פעילים של כדור הארץ תחילה! ("!Earth First"), והשם נגזר מהחזית לשחרור בעלי חיים, קבוצה אשר משתמשת בטקטיקות דומות לשחרור בעלי חיים ממעבדות ומתעשיית המזון, ופגיעה כלכלית בעסקים שפוגעים בבעלי החיים.
בביטאון של "כדור הארץ תחילה!", כתבה עליה לא היה חתום איש, הכריזה על היווצרות ה-ELF באנגליה. בכתבה נאמר שזאת קבוצה שתבצע באופן עצמאי פעולות חבלה אקולוגיות. לעומת "כדור הארץ תחילה!" ו"החזית לשחרור בעלי חיים", אשר חבריהם ביצעו פעולות ישירות מתוקשרות, תאי ה-ELF מסיבות ביטחוניות, פועלים ללא עדכון התקשורת בפעולה, וללא נטילת אחריות בפעילות.
קווים מנחים של ה-ELF
ה-ELF פרסמו קווים מנחים לפעולות של הקבוצה אשר כוללים את הנקודות הבאות:
ה-ELF פועלים נגד חברות המשתתפות בכריתת עצים, הנדסה גנטית, מכירת מכוניות וכדומה. כל אלו, לטענת ה-ELF גורמים לפגיעה באיכות הסביבה. מרבית הפעולות נעשות בקבוצות זיקה.
פעולות, יחס המשטרה, והרשעות פעילים
בסוף שנת 2005 ובתחילת 2006, כחלק ממבצע Operation Backfire של ה-FBI, חבר המושבעים הגדול העמיד לדין 18 פעילים באשמת "פעולות אלימות שנעשו בשמן של זכויות בעלי חיים ואיכות הסביבה" על פי ה-FBI, רבות מפעולות אלו היו בשם ה-ELF, למרות שחלק מהעצורים הכחישו כל קשר ל-ELF. אחרים, כולל רוד קורונאדו (Rod Coronado), דווקא הצהירו על קשר עם הקבוצה.
טרוויזו
טְרֶוויזוֹ היא עיר במחוז ונטו בצפון איטליה המשמשת בירת נפת טרוויזו. בת 82,854 תושבים נכון למרשם אוכלוסין מנובמבר 2010.
העיר ידועה כביתה של חברת האופנה בנטון, על שם לוצ'אנו בנטון, וידועה גם בקבוצת הכדורסל בנטון טרוויזו הנתמכת על ידי חברת בנטון. העיר ידועה גם כאזור התפוקה המקורי של יין פרוסקו וקינוח הטירמיסו.
עלילת הדם בטרוויזו
בשנת 1480 התרחשה בטרוויזו עלילת דם, בעקבותיה הועלו על המוקד חמישה יהודים באשמת רצח ילד נוצרי לצורכי פולחן. עלילה זו הייתה המשך לעלילת הדם בטרנטו ב-1475, שבה הואשמו יהודי העיר ברצח הילד סימונה בן השנתיים ובאכילתו בפסח. שלושה עשר מיהודי טרנטו הועלו על המוקד באשמת שווא זו. בשל העובדה שעלילת טרנטו נדפסה בידי ההגמון הינדרבך והופצה בהרחבה בתקופה שבה נודע הדפוס לראשונה, נודעה לה השפעה רבה.
הר חוצבים
הר-חוצבים הוא פארק תעשיית היי-טק בירושלים. אזור התעשייה הוקם בתחילת שנות ה-70 על שטחו של הר חוצבים בצפון-מערב העיר שהוא שלוחה של הר הצופים ממערב, ומכאן שמו.
גבולותיו - בצפון רמת שלמה, במזרח סנהדריה המורחבת, בדרום קריית בעלז, עזרת תורה וקריית צאנז ובמערב כביש בגין. לאזור התעשייה שלוש כניסות משדרות גולדה מאיר. כניסה נוספת שזכתה לשם שם כביש 22 מתוכננת לחבר את הר חוצבים למחלף רמת שלמה, במטרה להקל על עומסי התנועה בכניסה וביציאה מהפארק.
מקור השם
מקור השם הוא במחצבה שפעלה באזור בשנות השישים, השם 'הר חוצבים' מופיע לראשונה במסמכים רשמיים בתוכנית לבניית אזור תעשייה במקום שהוגשה בשנת 1969 על ידי האדריכל זלמן עינב.
היסטוריה
בשנות ה-60 של המאה ה-20 ואולי אף לפני כן פעלה באזור מחצבת אבן של חברת מחצבות ירושלים, המחצבה נסגרה בשלהי אותו עשור בעקבות תלונות התושבים, דבר שאיפשר את הקמתו של אזור התעשייה מספר שנים לאחר מכן.
היוזמה להקמת הקריה ל"תעשיות עתירות מדע" החלה בשנת 1968 על ידי האוניברסיטה העברית. הקמת הפארק בפועל החלה בשנת 1970, באמצעות חברה ייעודית שהוקמה לצורך כך, "קריית תעשיות עתירות מדע בע"מ", שהייתה בבעלות שווה של החברה הכלכלית לירושלים והאוניברסיטה העברית. בשלב הראשון פותח שטח בן 100 דונם בהשקעה של 2 מיליון ל"י. כדי למשוך מפעלים לירושלים ניתן מענק בגובה 20% ומענק מיוחד בגובה ההוצאות לפיתוח הקרקע.
בשנת 1971, הוקם המפעל הראשון בהר החוצבים, מפעל של חברת טבע תעשיות פרמצבטיות, בו יוצרו במהלך השנים במפעל תרופות בטכנולוגיות שונות בהן: משחות, פתילות, סירופים, טיפות, אנטיביוטיקה ומוצרים וטרינריים. ועד שנת 1975 הושלמה בנייתם של 6 מפעלים בפארק.
בשנת 1979, הוקם המפעל של חברת לוז שעסקה בפיתוח, ייצור והקמה של תחנות כוח בטכנולוגיה תרמו-סולארית. בניין זה, שהתאפיין במסגרות חלונותיו האדומים, נהרס באוקטובר 2018 על מנת לפנות מקום להקמת מבנה גדול יותר.
בשנת 1980, החלה חברת אינטל ישראל בהקמת מפעל למוליכים למחצה בפארק בהשקעה של 50 מיליון דולר. מפעל אינטל בירושלים (Fab 8), היה הראשון לייצר פרוסת סיליקון עבור אינטל מחוץ לארצות הברית. המפעל נסגר בשנת 2008 בשל התיישנותו, אולם לאחר הקצבת מענקים מממשלת ישראל, נפתח בשנית בשנת 2009, כמפעל לקדם-זיווד שבבים (Die-Prep). באפריל 2016 הודיעה החברה על סגירת המפעל עד סוף השנה.
בשנת 1982 הוקם מפעל ומרכז פיתוח של חברת "פייזקום" (Phasecom Corp). חברה מארצות הברית שהוקמה על ידי המהנדס הישראלי אריה צימרמן ואחיו שלמה צימרמן, וסיפקה מערכות תקשורת לטלוויזיה בכבלים. בסוף שנות ה-90 נרכשה על ידי היזם דוידי גילה ושמה שונה ל-VYYO.
בשנת 1988, הוקמה בהר חוצבים חברת NDS המפתחת פתרונות להגנה על תוכני טלוויזיה בכבלים ובלוויין מפני פיראטיות, והעברת שידורי טלוויזיה דיגיטליים. ב-2004, עברה החברה לקמפוס חדש, שכלל אז כ-1,000 עובדים, ושנבנה על ידי חברת רד בינת נכסים בכניסה לפארק (בבעלות חברת רד בינת גם מבנים נוספים בהר). בראשית 2012 רכשה חברת סיסקו את NDS תמורת 5 מיליארד דולר, אך לאחר מספר שנים פיטרה סיסקו מאות עובדים בחברה כחלק ממהלך של קיצוץ עלויות.
בשנת 1993, הוקמה "מנהלת הר-חוצבים" (העמותה לטיפוח הקריה לתעשיות מדע הר-חוצבים), על ידי חברות הפארק והרשות לפיתוח ירושלים במטרה לטפל בין היתר בפיתוח הפארק ומתן שירותים לחברות ולעובדיהן.
בשנת 1998, הוקם מרכז הפיתוח של אינטל ישראל בהר חוצבים, עם 80 עובדים, על בסיס מרכז הפיתוח של חברת DEC שנרכש על ידי אינטל. במשך השנים התרחב המרכז לכ-1,200 עובדים.
בשנת 2004, הקימה חברת טבע תעשיות פרמצבטיות מפעל נוסף במתחם - "מפעל הטבליות בירושלים ע"ש אלי הורביץ", במפעל כ-700 עובדים.
בשנת 2009, התקיימו במשך מספר שבועות הפגנות בהן השתתפו מאות חרדים במחאה על כך שחברת אינטל וטבע מפעילות קו ייצור בשבת. למרות ההפגנות הייצור בשבתות במפעלים נמשך.
נכון לשנת 2013 מועסקים בפארק, ששטחו 500 דונם, כ-9,500 עובדים, בכ-250 חברות עתירות ידע וטכנולוגיה וחברות נותנות שירותים. השטח הבנוי בפארק משתרע על פני 350,000 מ"ר ב-29 מבנים. עם תום הרחבת הפארק צפויים לעבוד בו כ-15,000 עובדים בשטח בנוי של 650,000 מ"ר.
בשנת 2015, עבר להר חוצבים זמנית בנק ישראל עד לסיום השיפוצים במבנה בגבעת רם. בשלהי 2018 חזרו חלק מחטיבות הבנק למבנה בגבעת רם. בגבולו הצפוני של אזור התעשייה נמצאים השירותים הווטרינריים של ירושלים.
גארי רוס
גארי רוס (באנגלית: Gary Ross; נולד ב-3 בנובמבר 1956) הוא יוצר, במאי, מפיק ותסריטאי יהודי-אמריקאי. הוא היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר.
הר חוצבים
שרידי חציבה מתקופת בית שני
בשנת 2021, בחפירות שבוצעו על ידי הארכאולוג מורן חג'בי מרשות העתיקות, נחשפה עדות לקיום מחצבת ענק קדומה, מתקופת בית המקדש השני.
גארי רוס
ביוגרפיה
רוס נולד בלוס אנג'לס למשפחה יהודית, כשאביו הוא התסריטאי ארתור רוס. הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה.
לעוסית
לעוסית (שם מדעי: Momordica) סוג של צמחים מטפסים ממשפחת הדלועיים הנפוצים באפריקה הטרופית,אסיה הטרופית ואוסטרליה. בני הסוג לעוסית הם ככלל חד-שנתיים ממוצא טרופי המניבים פרי מר דמוי קישוא. המינים מגודלים על ידי האדם מאפריקה עד סין ומשמשים לנוי, מאכל ורפואה עממית.
גארי רוס
קריירה
בשנת 1988 כתב יחד עם אן ספילברג את הסרט זוכה הפרסים "ביג", בכיכובו של טום הנקס. על הסרט הוא היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולפרס גילדת הכותבים של אמריקה וזכה בפרס סאטורן לתסריט הטוב ביותר.
הר חוצבים
שרידי חציבה מתקופת בית שני
המחצבה, שנחשפה בחלקה, השתרעה על פני שטח של כ-600 מ"ר. אבני הבנייה שנמצאו בה גדולות במיוחד והן בגודל של 2 מטרים על מטר וחצי, המחצבה מציגה, באופן ברור, את כל שלבי החציבה ועיבוד האבן.
גארי רוס
קריירה
בשנת 1993 כתב את הסרט המצליח "דייב", שהיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולשני פרסי גלובוס הזהב.
הר חוצבים
שרידי חציבה מתקופת בית שני
בחפירות שערכה רשות העתיקות בצפון ירושלים בשנים קודמות, התגלו מחצבות אבן רבות, וכן הכלים ששימשו לניתוק האבנים ממקומן במחצבה. מחצבות אלה, השתרעו על פני שטח ענק, מצפון לעיר העתיקה. הן שימשו, בעיקר בגלל הטופוגרפיה וטיב הסלע, כמקור העיקרי של אבני הבניין למפעלי הבנייה העצומים שנערכו בירושלים בתקופת הבית השני, ובתקופות אחרות.
גביע המדינה בכדורעף
גביע המדינה בכדורעף הוא טורניר גביע, בו משתתפות קבוצות ליגת העל בכדורעף והליגה הלאומית בכדורעף. הטורניר נערך בשיטת "נוקאאוט" (המפסיד יוצא), כאשר המנצחת עולה לשלב הבא, והמפסידה מודחת. חצאי הגמר והגמר נערכים בשיטת משחק אחד מכריע במגרש ניאוטרלי. שתי הקבוצות המנצחות של חצאי הגמר מעפילות לגמר, בו המנצחת זוכה בגביע.
לעוסית
בישראל קיימים שני מינים, שהובאו כנראה על ידי עובדים זרים:
גארי רוס
קריירה
בשנת 2003 כתב, הפיק וביים את הסרט "סיביסקיט", בו כיכבו טובי מגווייר וג'ף ברידג'ס. הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר.
לעוסית
הלעוסית המטפסת היא מין פולש במטעים בישראל.
גארי רוס
קריירה
בשנת 2008 כתב והפיק את הסרט המונפש "המסע של דספרו".
בשנת 2012 כתב וביים את סרטו המפורסם ביותר, "משחקי הרעב", בו מככבים ג'ניפר לורנס, ג'וש האצ'רסון, ליאם המסוורת', וודי הארלסון, אליזבת בנקס ודונלד סאת'רלנד.
בשנת 2018 כתב וביים את הסרט "אושן 8", בו כיכבו סנדרה בולוק, קייט בלאנשט, אן האת'וויי, שרה פולסון, ריהאנה, הלנה בונהם קרטר ואקוופינה.
חיים אישיים
הוא נשוי לאליסון תומאס. בשנת 1995 נולדו לשניים תאומים, בן ובת.
גביע המדינה בכדורעף
היסטוריה
בשנים שקדמו לתחילת הטורניר הרשמי, התמודדו בניהן קבוצות מכל חלקי הארץ במסגרות גביע שונות כגון: גביע פסל זייד, גביע הפועל, מגן אהוד, גביע ליבני ועוד.
משחק הגמר הרשמי הראשון התקיים בתאריך 12 באוגוסט 1960 במגרש "הפועל" בתל אביב, בו ניצחה קבוצת הפועל עין שמר את הפועל עין החורש 2-3.
משחקי הגמר
הטבלה הבאה מסכמת את כלל הזוכות בגביע המדינה בכדורעף.
קבוצות אשר זכו בדאבל באותה העונה מסומנות בכתב מודגש.
הר חוצבים
חברות הנמצאות בפארק
בין חברות הטכנולוגיה וההייטק הקימות בפארק: טבע, אינטל ישראל, מובילאיי, NDS, IDT, סיסקו מערכות, מעבדות רפא, ג'ונסון אנד ג'ונסון, אקיוביט ועוד.
בנוסף מכיל הפארק שלוחות של משרדי ממשלה, וכן משרדים של ארגונים, עסקים ועמותות רבות, כגון; עיתון משפחה, עיתון הפלס, אבות ובנים, מפלגת ש"ס, ארגון סולם ועוד.
גאוגרפיה
את הר חוצבים מקיפים כמה נחלי אכזב שהם יובלים של נחל שורק שעובר ממערב. "נחל חיל", ו"נחל רוממה" מצדו המערבי. "נחל סנהדרין" ו"נחל צופים" מצדו המזרחי. יער רמות משמש בתור גבולו הצפוני.
ועדת גישוש
ועדת גישוש (באנגלית: Exploratory committee) הוא מושג בפוליטיקה האמריקנית המתאר גופים שמוקמים על ידי מועמדים פוטנציאלים לתפקידים פוליטיים לשם בדיקת היתכנות של מועמדותם. במיוחד הדבר מקובל במרוץ לנשיאות, כשבמקרה זה הגוף מכונה ועדת גישוש נשיאותית (Presidential exploratory committee).
הקמת הוועדה מאפשרת למועמד הפוטנציאלי לגייס כספים לשם פעילויות כמו קיום מסעות, או עריכת סקרים.
מעבר למטרה המוצהרת קיימות מספר סיבות נוספות להקמת ועדת גישוש, גם כאשר המועמד למעשה החליט על המרוץ. השימוש במוסד ועדת הגישוש מאפשר גיוס כספים בפיקוח ושקיפות מופחתים לעומת מה שנדרש ממועמד שהכריז רשמית על מועמדותו. בנוסף, עצם הפרדת ההכרזה על המרוץ לשניים - הכרזה על הקמת ועדת גישוש, והכרזה רשמית על המועמדות - משמשת לעיתים קרובות על מנת למשוך תשומת לב תקשורתית נוספת למועמד.
עדי אשכנזי
ביוגרפיה
אשכנזי נולדה וגדלה בהרצליה כבת זקונים למשה וכוכבה אשכנזי ממוצא טורקי, ולה שני אחים גדולים.
את לימודי התיכון עשתה אשכנזי בתיכון הראשונים בהרצליה.
פריצתה הגדולה של אשכנזי הייתה בשנת 2002, כשהופיעה בתוכנית האירוח "יאיר לפיד" בערוץ 2. בתוכנית, הופיעה כמגישת הפינה הקומית, והציגה קטע ברוח הסטנד-אפ אותו כתבה יחד עם מיה דגן. אשכנזי, עדיין אלמונית, הגישה במשך שנתיים את הפינה אותה הגיש לפני כן אדיר מילר, ולאחר מכן קומיקאים מוכרים נוספים כגון: ליטל שוורץ ורותם אבוהב יחד עם ענת מגן-שבו. בשנת 2004 התארחה בתוכנית "השיר שלנו" בתפקיד עצמה. באותה השנה, זכתה על הופעתה בפינה בפרס "אשת הבידור של השנה" ובשנת 2006 זכתה גם כן בפרס "אשת השנה בטלוויזיה", במסגרת טקס פרסי "אנשי השנה", שעורך ערוץ 2.
משנת 2005 החלה אשכנזי לככב בתוכנית יחיד משלה בשם "מה זה השטויות האלה?!", אותה היא גם מפיקה. הסדרה, שמשודרת במסגרת "שידורי קשת" בערוץ 2 ובעבר שודרה גם בערוץ ביפ, משתייכת לז'אנר הדוקו-קומי (מוקומנטריה), ועוקבת אחר תופעות שונות בצורה הומוריסטית. ב-2009 צולמה העונה הרביעית ועלתה לשידור ב-2010. בתקופה זו העלתה מופע סטנד-אפ, שבמסגרתו היא מופיעה בתיאטרון "צוותא" ובעוד מספר אולמות תיאטרון.
בינואר 2013 החל בערוץ 2 שידורה של הסדרה הקומית בכיכובה "בלתי הפיך", בה היא מגלמת אישה המתמודדת לראשונה עם הורות יחד עם בן זוגה (בגילומו של מולי שולמן). באותו שנה נבחרה אשכנזי להציג מופע סטנד-אפ מיוחד ביום הולדתו ה-90 של הנשיא דאז שמעון פרס.
בספטמבר 2016 חזרה התוכנית "מה זה השטויות האלה?!" לעונה חמישית ובמרץ 2018, לעונה שישית, בשידורי קשת 12.
בשנת 2020 הצטלמה לסדרה לבד בבית בתפקיד נתי צור אשר משודרת ב-כאן חינוכית. באותה שנה החלה לכתוב סטנדאפ בשיתוף פעולה עבור הסטנדאפיסטית יונה קפח.
בשנת 2021 החל בערוץ 12 שידורה של הסדרה "שיטת אשכנזי" בכיכובה.
בשנת 2022 השתתפה בעונה השמינית של "רוקדים עם כוכבים", העפילה לגמר וזכתה במקום השני.
חיים אישיים
בשנת 2001 נישאה אשכנזי לשחקן קובי דורון ובשנת 2004, הם התגרשו.
משנת 2010 אשכנזי בזוגיות עם איתן בן זקן, מנהל ובנו של הבעלים של יקב קסטל, ולהם בן ושתי בנות. השניים נישאו ב-26 באוקטובר 2018.
אשכנזי מתגוררת בתל אביב.
רוזנות הסן-קאסל
היסטוריה
לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו, בנו הבכור וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל ירש את החלק הצפוני של הנחלה סביב קאסל, ואילו אחיו ירשו את שאר הנחלה. בשנת 1604 ירש מוריץ, רוזן הסן-קאסל את דודו לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג, שמת ללא ילדים, ובכך הרחיב את הרוזנות.
בשנת 1605 מוריץ, רוזן הסן-קאסל הפך לקלווניסטי, ובהמשך השתתף במלחמת שלושים השנים. עקב כישלונותיו בקרבות נאלץ מוריץ לוותר על חלק משטחי הרוזנות לטובת רוזנות הסן-דרמשטדט, ובשנת 1627 פרש מתפקידו, ובנו וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל עלה לשלטון, אך חלק מנחלותיו הוריש מוריץ לבניו הצעירים. לאחר עלותו לשלטון, סיים וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל את הסכסוך עם רוזנות הסן-דרמשטדט, עקב רצונו לייצב את מצבה הכלכלי של הנסיכות. בשנת 1630 כרת וילהלם החמישי ברית עם גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, ולחם יחד עמו בקרב בריטטנפלד בשנת 1631. בשנת 1632 כרת בן דודו גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט ברית עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבות כך קרא וילהלם החמישי לעזרת שוודיה, אולם גוסטב אדולף נהרג בקרב ליצן. לאחר שלום פראג בשנת 1635 ניסה וילהלם החמישי לכרות ברית עם צרפת, ובעקבות כך הוכרז כ"אויב האימפריה". כתוצאה מכך הותקפה רוזנות, ובשנת 1637 נכבשה הרוזנות על ידי כוחות הקיסר. כתוצאה מכך נאלץ וילהלם החמישי לברוח לרוזנות פריזיה המזרחית, שם מת בעיר לר ב-21 בספטמבר 1637. לאחר מותו של וילהלם החמישי בשנת 1637, הייתה אשתו אמליה אליזבת מהנאו-מינצברג עוצרת בשם בנם וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל, ובסיוע צרפתי ושוודי, השתלטה מחדש על הרוזנות. בשנת 1650 הגיע וילהלם השישי לבגרות, ונטל את השליטה ברוזנות. בשנת 1663 מת וילהלם השישי, ובמקומו עלה לשלטון בנו וילהלם השביעי, רוזן הסן-קאסל, אולם הוא מת בצעירותו בשנת 1670, ובמקומו עלה לשלטון אחיו קרל, רוזן הסן-קאסל.
קרל היה שליט מוצלח מאוד, הוא בנה את המדינה מחדש במשך תקופת שלטונו ארוכת השנים, השקיע בתשתיות וביצע רפורמות ומשך את ההוגנוטים הצרפתים למדינה מטעמים כלכליים. בנוסף, השכיר קרל את חייליו למדינות אחרות בתור שכירי חרב, והיה השליט הראשון שעשה זאת. בשנת 1730 עלה לשלטון פרידריך הראשון, רוזן הסן-קאסל, שהיה בנוסף גם מלך שוודיה. פרידריך הקדיש את רוב זמנו ומרצו לשוודיה, ולאור עלייתו למלכות בשוודיה שהייתה למעשה פשרה, הייתה לו ולחצר מלכותו הכנסה כספית נמוכה. המימון לחצר המלכות השוודית שההוצאות בה היו גבוהות, הגיעו לפיכך, החל מ-1730 מהסן העשירה ומשמעות הדבר הייתה שפרדריק נהג כבעל קרקעות שלא נוכח בהן וייבש את מקורותיה הפיננסיים של הסן לטובת פעילותו בשוודיה. בשנת 1751 עלה לשלטון וילהלם השמיני, רוזן הסן-קאסל, שהיה אחיו של פרידריך הראשון, ושחזר וטיפח את הסן-קאסל במלוא המרץ, ושלחם במלחמת שבע השנים לצד בריטניה.
בשנת 1760 עלה לשלטון פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל, שהפך לקתולי בשנת 1747. פרידריך השכיר לאחיינו ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה בתקופת מלחמת העצמאות האמריקנית 22,000 חיילים, שלחמו לצד הבריטים כנגד תושבי שלוש עשרה המושבות, ועל שמם נקראו כל החיילים הגרמנים שלחמו לצד הבריטים "הסיאנים".
בשנת 1785 עלה לשלטון וילהלם התשיעי, רוזן הסן-קאסל. וילהלם השתתף בלחימה כנגד צרפת המהפכנית, כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ובשנת 1795 חתם על שלום בזל. בשנת 1801 אולץ וילהלם לוותר על שטחי הנסיכות בגדה השמאלית של הריין, אך קיבל כפיצוי שטחים מנסיכות הבוחר ממיינץ. בשנת 1803 שודרגה הרוזנות לנסיכות הבוחר מהסן, ווילהלם קיבל מעמד של נסיך בוחר, תואר שנשמר בידיו אף לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה.
היסטוריה מאוחרת
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובסוף המלחמה סופחה הנסיכות יחד עם דוכסות נסאו והעיר החופשית פרנקפורט לממלכת פרוסיה, ונכללו בפרובינציית הסן-נסאו.
בשנת 1918 נבחר הנסיך פרידריך קרל מהסן למלך פינלנד, וכיהן בתפקיד כחודשיים.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה פרובינציית הסן-נסאו במדינה החופשית פרוסיה, ובשנת 1944 פוצלה הפרובינציה לפרובינציית הסן-קאסל ולפרובינציית נסאו. לאחר מלחמת העולם השנייה נכללו שטחי הסן-קאסל בשטח הכיבוש האמריקאי, כחלק מהסן הגדולה, ובשנת 1946 נכללו במדינת הסן בגרמניה המערבית.
בשנת 1968 הפך ראש בית הסן-קאסל, לראש כל בית הסן, בעקבות היכחדותו של בית הסן-דרמשטאדט.
בספרות
בספרה של רונית לוינשטיין מלץ "13 אדום", סיפור משפחתו של הילד ארגמן מתרחש בנסיכות הסן-קאסל.
יחסי אריתריאה–רוסיה
יחסי אריתריאה–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת אריתריאה לבין הפדרציה הרוסית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-24 במאי 1993. ביולי 2000 ופברואר 2003 מטוסי EMERCOM הנחיתו סיוע הומניטרי באריתריאה.
שגרירות רוסיה באסמרה פועלת מאז יוני 1994, שגרירות אריתריאה במוסקבה נפתחה שנתיים לאחר מכן - ביוני 1996.
מיום 23 בדצמבר 2010 עד 22 ביולי 2019, הטילה רוסיה סנקציות על אריתריאה.
נציגויות דיפלומטיות
אריתריאה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה בלבד, ואילו רוסיה מחזיקה באריתריאה שגרירות באסמרה בלבד.
נתיב המורשת קאנול
נתיב המורשת קאנול (Canol Heritage Trail) הוא מסלול טיול באורך של כ-350 ק"מ בקנדה שנפרש בין הטריטוריות הצפון-מערביות ליוקון. הנתיב עובר על תוואי דרך שנסללה בתקופת מלחמת העולם השנייה כדי להניח צינור נפט מבארות נפט לבית זיקוק בקנדה ומשם לנמלי ים באלסקה דבר שנועד להבטיח את אספקת הדלק לצבא ארצות הברית בחוף המערבי.
הקו פעל כשנה עד סגירתו עקב אי כדאיות כלכלית ובעקבות כך ננטש חלק גדול מהציוד שהותקן לאורכו. עם השנים הפך חלק מהדרך, לאורכה הונח צינור הנפט, למסלול טיול אתגרי לחובבי טבע. בתחילת המאה ה-21 החלה הרשויות הקנדיות בתהליך ניקוי המסלול מהפסולת שנותרה לאורכו מהתקופה בה הופעל. בהמשך נערכו תוכניות להפיכת הדרך למסלול מוסדר למטיילים.
הקמת הפרויקט
היקף הפרויקט כלל:
עלות הפרויקט הגיעה לכ-134 מיליון דולר (כ-2 מיליארד דולר בערכים של 2021). העבודה, שהחלה ב-1942, הסתיימה בפברואר 1944 והפעלת בית הזקוק החלה באפריל אותה שנה.
סגירת הקו
במרץ 1945 הראו התחשיבים של מחלקת המלחמה של ארצות הברית שעלות ההובלה והייצור של תזקיקי הנפט יקר יותר מהובלתם במיכליות והוחלט לסגור את הפרויקט. מייד עם קבלת ההחלטה נעשה מאמץ למכור או למחזר את הציוד הרב כדי להחזיר חלק מההשקעות אולם רק אחוזים בודדים מההשקעה ניצלו. בסופו של דבר ציוד רב שהותקן לאורך הצנרת ננטש.
הצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו
הצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו הן סדרת צוללות גרעיניות המשרתות בצי ארצות הברית. בסדרה 18 צוללות, מתוכן 14 הן צוללות טילים בליסטיים המצוידות בטילים גרעיניים ו-4 הן צוללות טילי שיוט המצוידות בטילי טומהוק. הצוללות מסדרה זו הן הגדולות ביותר בצי האמריקני ושניות בגודלן רק לצוללות האקולה הרוסיות. 14 צוללות הטילים הבליסטיים נושאות כמחצית מכלל ראשי הנפץ הגרעיניים של ארצות הברית. הצוללות פותחו בעת המלחמה הקרה כחלק מהשילוש הגרעיני של הטלת פצצות גרעיניות ממטוסים, שיגור מהקרקע ושיגור מהים. הצוללות מהוות חלק חשוב ביותר מיכולת ההרתעה של ארצות הברית, ויישארו בשירות פעיל לפחות שני עשורים לתוך המאה ה-21.
נתיב המורשת קאנול
הנזקים האקולוגים
בתחילת המאה ה-21 החלו המחוזות בהן עובר השביל לטפל במפגעים אלו.
הצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו
בנייה ופיתוח
לקראת סוף שנות ה-60 של המאה ה-20, החל צי ארצות הברית בפיתוח סדרת צוללות טילים בליסטיים חדשה, שתוכל לשגר טילים בליסטיים בין-יבשתיים. בתחילה תוכננו להבנות 10 צוללות בסדרה, ובשנת 1989 הזמין 24 הצי צוללות נוספות, אולם בשנת 1991, בעקבות הסכם START I להפחתת כלי נשק גרעיניים עליו חתמה ארצות הברית, צומצמה ההזמנה ורק 18 צוללות שנכנסו לשירות פעיל אושרו.
הצוללת הראשונה הוזמנה בשנת 1974 מחברת אלקטריק בוט השייכת לחברת ג'נרל דיינמיקס, ונבנתה במספנה בגרוטון, קונטיקט. הצוללת הייתה אמורה להיכנס לשירות בשנת 1977, אך הבנייה התארכה מעבר לצפוי והיא נכנסה לשירות רק בסוף 1981. למרות העיכוב, אלקטריק בוט המשיכה לבנות גם יתר הצוללות בסדרה. הצוללת האחרונה מסדרת אוהיו נכנסה לשירות פעיל בשנת 1997.
עלות בניית הצוללת הראשונה הייתה 780 מיליון דולר. הצוללת השמינית, שנבנתה בשנת 1980 עלתה 1.12 מיליארד דולר ואילו בשנת 1985 האמיר מחיר הצוללת ל-1.8 מיליארד דולר.
נתיב המורשת קאנול
הבעלות המשפטית
בשטחים עליהם הונח צינור הנפט חיו שבטים אינדיאנים להם היו תביעות בעלות על הקרקעות שהולאמו במסגרת הפרויקט כמו גם תביעות על אוצרות הטבע שבאדמות אלו. תביעות אלו התבררו שנים רבות ונפתרו ברובן רק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
הצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו
היסטוריית שירות
שמונה הצוללות הראשונות חומשו בטילים בליסטיים מדגם טריידנט 1 C4, החל מהצוללת התשיעית והלאה הן חומשו בטילים גדולים יותר מדגם טריידנט 2 D5. בשנת 2000 החל תהליך הסבה של השמונה הראשונות לשיגור הטילים החדשים יותר, שהסתיים באמצע שנת 2008.
נתיב המורשת קאנול
הקמת נתיב המורשת
המסלול נחשב בין מסלולי הטבע המאתגרים בארצות הברית ובקנדה. ניתן לנוע לאורכו ברגל או על גבי אופניים כשנקודות ההתחלה הן או בקצה כביש 6 בצד המערבי שלו (נקודת מייל 222 על גבול יוקון והטריטוריות הצפון-מערביות) או בנורמן וולז בצידו המזרחי (נקודת מייל 1). המסלול מומלץ למיטיבי לכת בלבד וזמן ההליכה הממוצע לאורכו הוא 14–22 יום. לאורך השביל אין אף נקודת אספקה לאוכל והמטיילים בו נדרשים לשכור שירות אווירי להצנחת מזון. כמו כן נאלצים המטיילים בנתיב להתמודד עם חציית מספר נחלים ללא גשר, מזג אוויר הפכפך וחיות פרא הכוללות דובי גריזלי ודובים שחורים.
בתחילת המאה ה-21 החלו השלטונות הקנדים בתהליך ניקוי הגרוטאות שנשארו לאורך הקו. ב-2016 הושלם פרוייט פינוי חלק גדול מחוטי הטלגרף שסיכנו את חייהם של בעלי הקרניים. ב-2019 הושלם פרויקט טיפול בחומרים מסוכנים, חיזוק בניינים וסילוק גורמי סיכון.
במקביל לפעילות הסביבתית לאורך הנתיב פעלו הרשויות לשפר את תנאי הטיול בו כשב-2020 הושלמה בניית 5 בקתות מחסה למטיילים ועוד 15 מתוכננות. בטווח הרחוק מתכוונת קנדה להכריז על אזור הנתיב כפארק לאומי.
הצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו
היסטוריית שירות
עקב היותן הצוללות השקטות ביותר בכל צי ארצות הברית ומהשקטות בעולם כולו, הן משתתפות גם בסיורי איסוף מודיעין מול חופי מדינות אויב ואזורים בהם כל פעילות גלויה נחשבת מסוכנת מדי.