cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רצח גורגן מרגריאן
משפט וגזר דין
בסוף אוגוסט 2012, הרשויות ההונגריות הסכימו להסגיר את ספרוב לידי ממשלת אזרבייג'ן כדי שירצה את שארית גזר דינו במולדתו. אך אף על פי שממשלת הונגריה קיבלה הבטחות מצד ממשלת אזרבייג'ן כי גזר הדין יאכף, הנשיא אילהם אלייב, נתן לספרוב סליחה מיד עם הגעתו לבאקו והורה שישוחרר מכל עונש. ספרוב מאז קודם לדרגת רב-סרן וסופק לו דיור על ידי ממשלת אזרבייג'ן.
ארמניה
משרד החוץ של ארמניה הביע זעזוע וגינה בחריפות את הפשע, וקראו לארגונים בינלאומיים להגיב. ארמניה דחקה ברשויות ההונגריות למצות עם ספרוב את הדין, והביעה תנחומיה למשפחתו של מרגריאן. ב-31 באוגוסט 2012, אחרי הסגרתו של ספרוב לידי אזרבייג'ן, נשיא ארמניה סרז' סרקזיאן הודיע כי ארמניה משעה את היחסים הדיפלומטיים וכל קשרים רשמיים אחרים עם הונגריה.
קבורה
גופתו של מרגריאן הוטסה בחזרה ארמניה ונקברה בבית הקברות הצבאי בירבלור.
ניסיון ההתאבדות של אביו
בחודש ספטמבר 2013, ארטוש מרגריאן, אביו של גורגן, אושפז בבית החולים. על פי התקשורת הארמנית, הוא ניסה להתאבד בכך ששוב ושוב דקר את עצמו בבטן. הוא עבר ניתוח במרכז הרפואי מלאטיה בירוואן, ובשל סיבוכים, מצבו במקור היה רשום כקריטי. אחרי כמה ימים, המצב שלו נחשב ליציב. לא נמסרה סיבה לניסיון התאבדות.
Sporothrix schenckii
סְפּוֹרוֹטְרִיקְס שֶנְקִי (שם מדעי: Sporothrix schenckii) היא פטרייה דימורפית השייכת לסוג הפטריות Sporothrix, הגדלה באדמות כבול בתפוצה כלל עולמית.
מאפיינים
הפטרייה דימורפית, כלומר, יכולה להתקיים הן כעובש ספרופיטי והן כשמר פרזיטי. תכונה זו תלויה ישירות בטמפרטורה של הסביבה בה היא גדלה: בטמפרטורה של 25°c היא עובש אשר גדל בקצב יחסית מהיר ומתאפיין בתפטיר לח המזכיר מרקם עדין של קטיפה בצבע לבן הנוטה לגוון קרמי - חום כעבור מספר זמני דור. לעומת זאת בטמפרטורה של 37°c נהפכת הפטרייה לשמר בעל גוון בצבע בז'.
Sporothrix schenckii מתרבה בדרך כלל על ידי רבייה אל-זוויגית באמצעות פיזור ספורות (נבגים) הקרואים Conidia, שהן ספורות רכות הצומחות ישירות על גבי הקורים של התפטיר, ניתקות מהם ומתפזרות בעזרת הרוח עד שנוחתות על קרקע נוחה לגדילה ונובטות לעובש חדש. במידה והספורות נוחתות על מצע בעל טמפרטורה של 37°c ומעלה הן נובטות לשמר. טמפרטורה מעין זו אופיינית לבעלי חיים בעלי דם חם, כלומר עופות ויונקים בכלל ובני האדם בפרט, כך שלרוב צורת השמר היא הצורה הפתוגנית והטפילית של הפטרייה.
חדירת הספורות לגוף מתאפשר בדרך כלל עקב פציעה של העור אשר תכלול את שכבותיו העמוקות, כגון הדרמיס ומערכת הלימפה. במצב כזה עלולה להתפתח מחלת ה-Sporotrichosis שהיא פטרת תת-עורית המאופיינת בדלקת של קשרי הלימפה שמתבטאת בנפיחות, אדמומיות ונגעים מוגלתיים באזור בו מתרבה הפטרייה.
למרות העובדה שתפוצת הפטרייה היא כלל עולמית, ישנם מקומות ברחבי העולם, כגון פרו בהם המחלה נחשבת לאנדמית (מחלה בעלת שיעורי ההארעות גבוהים במיוחד בפרק זמן נתון).
הפטריה רגישה במיוחד לאַמְפּוֹטְרִיצִין B ולתרופות מקבוצת הטריאזולים כמו פְלוּקוֹנָזוֹל (Diflucan) ואִיטְרָקוֹנָזוֹל (Sporanox).
אוטו מולדן
פרופסור אוטו מולדן (גרמנית: Otto Molden; 13 במרץ 1918 - 15 ביוני 2002) היה פובליציסט וסופר אוסטרי. אמו הייתה פאולה מולדן ואביו היה ד"ר ארנסט מולדן, ממייסדי העיתון האוסטרי היומי "Die Presse".
חייו
מולדן נולד מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, ועם פריצתה של זו השנייה היה ממקימי תנועת ההתנגדות האוסטרית לנאצים - ה-05. במהלך המלחמה שיתף פעולה עם המשרד לשירותים אסטרטגיים של ארצות הברית. לאחר המלחמה למד באוניברסיטת וינה, ונושא הדוקטורט שלו היה תנועות ההתנגדות האוסטריות לנאצים.
בשנת 1945 הקים את 'סמינר הקיץ הבינלאומי של אגודת המכללות האוסטרית' יחד עם סיימון מוזר, שהפך לפורום האירופי אלפבך, למטרת קידום אחדות אירופה, ושימש כנשיא הפורום שנים רבות. המטרה העיקרית של מולדן הייתה תהליך האיחוד האירופי, אותו רצה לקדם על ידי הקמת המפלגה הפדרליסטית האירופית, או הפדרליסט האירופי הבינלאומי, בשנת 1960. כיום משתתפים בפורום מדי שנה אלפי אנשים.
מולדן נפטר בשנת 2002 בפאפוס שבקפריסין.
ארץ נוד
אֶרֶץ נוֹד היא מקום המוזכר בספר בראשית במקרא, ושמה בא מן השורש נד"ד.
לפי הסיפור המקראי לאחר שרצח את אחיו הבל, פנה קין לנדודים ולבסוף התיישב בארץ נוד. המקרא מציין את מיקומה ב"קדמת עדן", דהיינו מזרחית לעדן. בארץ נוד בנה קין את העיר חנוך, ששמה כשם בנו חנוך.
שם הארץ - אטימולוגיה
לפי פירושו של רש"י ארץ נוד, היא ארץ מקלט לגולים, ונקראת כך שכן כל הגולים נדים לשם.
פרופסור זלי גורביץ' בספרו "על המקום", מציע את ההסבר, שלא מדובר בכלל בשם של מקום, אלא שהשם ניתן למצב בו נתון קין, שהנדודים הם מקום מושבו
ארץ נוד בשירה וספרות
הביטוי ארץ נוד, שבהּ את לבם של סופרים ומשוררים, והם הרבו להשתמש בו בשירה, במסה ובסיפורת.
קרב אומדורמאן
קרב אומדורמאן (באנגלית: Battle of Omdurman) היה קרב אשר התרחש בקרבת העיר אומדורמאן שבסודאן, ב-2 בספטמבר 1898, בין כוח של הצבא הבריטי לצד חיילים מצרים וסודאנים כנגד כוח גדול בהרבה של סודאנים מהדיסטים, כחלק מהמלחמה המהדית. הקרב היה אחד מהקרבות החשובים של המלחמה המהדית ובעצם סימן את סוף המרד המהדיסטי והשלטון המהדיסטי בסודאן, כאשר בקרב אומדיוויקרט שבא אחריו שאריות ההתנגדות כמו גם המהדי שבראשן הובסו.
רקע
נקודת המפתח במערכה זו הייתה אזור אומדורמאן, שהיווה את לב אזור סודאן המהדיסטית והכיל את הריכוז הגדול ביותר של חיילי האנצאר. קיצ'נר נכנס לסודאן והתקדם לאורך נהר הנילוס בסיוע ספינות תותחים ותוך כדי בניית מסילת ברזל כנתיב אספקה, הוא נלחם לאורך הדרך במספר קרבות כנגד כוחות האנצאר ולבסוף פגש בכוחם העיקרי מעט צפונית לאומדורמאן, שם התרחש הקרב.
הכוח האנגלו-מצרי
הכוח האנגלו-מצרי הורכב מכ-17,600 חיילים מצרים וסודאנים ורק כ-8,200 חיילים בריטים. מפקד הכוח היה הורשיו קיצ'נר שקיבל את הדרגה המצרית 'סירדר' (גנרל) ופיקד עליו כביכול מטעם מצרים. קיצ'נר נשלח לעמוד בראש המאמץ המחודש לכבוש את סודאן בשנת 1892 והוא החל מיד באימון החיילים המצריים והסודאנים כהכנה למערכה, עם תחילת המערכה על ח'רטום בשנת 1898 היו החיילים מאומנים בשיטות לחימה מערביות מתקדמות.
צבא האנצר
צבא האנצר התפרס לאורך נקודות שליטה שונות ברחבי סודאן, כאשר המוקד החשוב ביותר ובו ישב הכוח הגדול ביותר היה באזור אומדורמאן עם כ-51,500 חיילי רגלים וכ-5,500 פרשים, בנוסף ל-46 תותחים. לרוב החיילים לא היו רובים (עם כ-15,000 רובים, בממוצע רק רבע מהלוחמים נלחמו עם רובה) והם נלחמו בחרבות וחניתות. מרבית הרובים שברשות האנצאר היו נשק שלל אשר נפל לידיהם במהלך השנים מכוחות שונים אותם הביסו. הטקטיקה העיקרית של האנצאר התבססה על גורם ההפתעה כשהם עושים שימוש במודיעין, מרגלים שהושתלו בצבאות האחרים והיכרות עם השטח.
מהלך הקרב
לאחר הפגזות ארטילריות של עמדות האנצאר צפונית לאומדורמאן, הגיע הכוח האנגלו-מצרי העיקרי ב-1 בספטמבר לאזור מעט דרומית לכפר קאררי, שם הקים מחנה וביצורים קלים לקראת הלילה והקרב ביום למחרת. בבוקר 2 בספטמבר, בסביבות השעה 6:30, התקדמו כוחות האנצאר מכיוון דרום ומערב כשהם מקיפים את המחנה בקשת. הסיורים שיצאו לבחון את התקדמות האנצאר הוחזרו והמחנה כולו נערך בעמדות קרב. בשעה 6:45 פתחו התותחים האנגלו-מצרים באש, תוך מספר דקות נכנסו האנצאר לטווח והיחידות השונות החלו לנהל אש כנגדם. האנצאר תקפו בקבוצות של כ-4,000 לוחמים לרוחב שדה הקרב כשהם ממלאים אותו אל מול הקו האנגלו-מצרי. עד סביבות השעה 8:00 נבלמה התקפת האנצאר הראשונית ובשלב זה החלו ניסיונות איגוף של קו ההגנה האנגלו-מצרי.
בשלב זה, תקף כוח של האנצאר באגף הימני (הצפוני) באזור גבעות קאררי, היכן שהוצבו כוחות פרשים ובעיקר פרשי גמלים. כוח האנצאר כמעט והצליח לכתר את הפרשים והתבהר בשלב זה שלגמלים היה קשה לנוע באזור סלעי שכזה. אחת מספינות התותחים התקדמה צפונה לאורך הנהר כדי לסייע לפרשים ותותחייה הצליחו, יחד עם תותחי השדה מהמחנה, לשבור את התקפת האנצאר עם כ-450 הרוגים מהדיסטים.
לאחר שנעצרו התקפות האנצאר ומאחר והם יצאו מטווח התותחים, שלח קיצ'נר את ארבע הפלוגות של רגימנט נושאי הרומח ה-21 לאגף הדרומי (שמאלי) כדי לבלום נסיגה אפשרית לכיוון אומדורמאן. לאחר שהתקדמו אל מאחורי האזור הסלעי מדרום, הם נתקלו בכוח אנצאר שהסתתר בשטח הפתוח והחלו להסתער לעברו. תוך כדי ההסתערות הם נתקלו מאוחר מדי בגיא שבו הסתתרו כ-4,000 לוחמי אנצאר, ללא יכולת לעצור את ההסתערות הם התקדמו לתוך הגיא, המשיכו בהסתערות ויצאו מהצד השני. הם ירדו מהסוסים לאחר שיצאו מהגיא וירו מרוביהם מטווח קצר על לוחמי האנצאר בגיא.
בשעות הבוקר המאוחרות, הבין קיצ'נר שהמהדי נמצא עם דיוויזיית 'הדגל השחור' מאחורי גבעות ג'אבל סורגהאם באגף הדרומי. בעוד ההסתערות של נושאי הרומח ה-21 באותו אגף בעיצומה, שלח קיצ'נר את שתי החטיבות הבריטיות וארבע מהחטיבות המצריות סודאניות קדימה במטרה להקיף את הגבעות מדרום ולתקוף את כוחו של המהדי. שתי החטיבות הבריטיות התקדמו בדופן המזרחי של הקו (קרוב לנילוס) בעוד ששלוש חטיבות מצריות ממערב להם, החטיבה המצרית הראשונה בפיקודו של מקדונלד נמצאה בדופן המזרחי של הקו והחטיבה המצרית הרביעית בפיקודו של קולינסון נשארה מאחור כעתודה וכדי להגן על המחנה. עם היציאה של החטיבות האנגלו-מצריות מקו ההגנה והתרחקותן מטווח התותחים וספינות התותחים, פתחה דיוויזיית 'הדגל השחור' בהתקפה לעבר החטיבה המצרית של מקדונלד מכיוון החלק הצפוני של גבעות ג'אבל סורגהאם, כתגובה הסתובבה החטיבה המצרית החמישית לכיוונו של מקדונלד כדי לסייע לו. בשלב זה חזרו גם כוחות הפרשים האנגלו-מצרים מכיוון גבעות קאררי כדי להצטרף לכוח הראשי.
תוכניתו של המהדי הייתה ככל הנראה למשוך את הצבא האנגלו מצרי אל מחוץ לטווח התותחים והסיוע של הספינות וכשהקו רחב יותר ובשטח פתוח, לתקוף את אגפו הימני. התקפה זו הייתה אמורה לכלול כוחות מדיוויזיית 'הדגל השחור' מכיוון ג'אבל סורגהאם וכוחות מדיוויזיית 'הדגל הירוק' מכיוון גבעות קאררי, אך ברגע המכריע לא תקפו כוחות 'הדגל הירוק' בזמן ושתי החטיבות המצריות התמודדו עם כל התקפה בנפרד. לאחר שנסוגו כוחות 'הדגל השחור', היו שתי החטיבות דרוכות בהגנה וכוחות הפרשים שהגיעו מכיוון צפון הצטרפו גם הם לקו ההגנה. בסביבות השעה 10:15 תקף כוח של כ-12,000 לוחמי 'הדגל הירוק' מכיוון צפון-מערב בסיוע כוחות 'הדגל השחור' שחזרו והצטרפו לקרב. לאחר קרב קצר וקשה, הצליחו שתי החטיבות האנגלו-מצריות בסיוע הפרשים מימין להדוף את התקפת האנצאר, כשהפרשים מסתערים על הכוחות הנסוגים.
באותו הזמן המשיכו החטיבות האחרות בהתקדמותם לעבר ג'אבל סורגהאם וחלקו הדרומי, כשהם הודפים את שרידי כוחות של 'הדגל השחור' לאחור לכיוון אומדורמאן. לאחר הצלחת החטיבה של מקדונלד בסיוע החטיבה החמישית והפרשים, הסתיים למעשה הקרב כאשר טוהר אזור ג'אבל סורגהאם ונשברו כוחות 'הדגל השחור' ו-'הדגל הירוק'. בסביבות השעה 12:30 הגיעה החטיבה המצרית החמישית של מקסוול לכפר ח'ור שאמבט, על הדרך לאומדורמאן, ושם היא עצרה לשתות ולנוח. בשעה 3:00 בצהריים הגיעו כל שאר הכוחות האנגלו-מצרים לאותו המקום ולמעשה צוין באופן זה סוף הקרב. מכאן המשיך כוחו של קיצ'נר לכיבוש אומדורמאן עצמה וחרטום. כנראה כנקמה על הריגתו של צ'ארלס גורדון בידי האנצאר, בזזו והרסו כוחותיו של קיצ'נר את העיר, כשהם משחיתים את קברו של מוחמד אחמד, מנהיגם הראשון של האנצאר.
אחרית דבר
הניצחון האנגלו-מצרי בקרב ותבוסתו של הכוח הגדול והמרכזי של האנצאר בסודאן, היווה בעצם את סוף המלחמה וסיים את תקופת סודאן המהדיסטית. עם זאת, מנהיג האנצאר עבדאללהי אבן מוחמד שרד את הקרב והמשיך לעמוד בראש כוחות האנצאר הנותרים למשך כשנה. ב-25 בנובמבר 1899 התרחש קרב אום דיוואיקרט, הקרב האחרון של המלחמה, ובו נהרג המהדי. עם מותו הסתיים באופן רשמי השלטון המהדיסטי בסודאן והיא עברה לשלטון אנגלו-מצרי, שלטון שנמשך עד לעצמאות סודאן בשנת 1956.
לאחר הקרב עלתה ביקורת לגבי התנהגות החיילים וזו של הוריישו קיצ'נר מפקדם לאחר כיבוש העיר חרטום ואומדורמאן. קברו של המהדי הושחת והיו שמועות על כך שעצמותיו פוזרו בנהר כנקמה על הטבח של הבריטים והמצרים בעיר בידי חיילי המהדי בשנת 1885.
אבדות הבריטים והמצרים בקרב היו נמוכות באופן משמעותי מאבדות האנצאר, עם 47 הרוגים בריטים מצרים וסודאנים מהכוח האנגלו-מצרי לעומת כ-9,700 הרוגים מהאנצאר. בנוסף לכך כ-5,000 חיילי האנצאר נלקחו בשבי וכ-13,000 נפצעו, כלומר למעשה כמחצית מהכוח העיקרי של האנצאר נפגע, בנוסף לפגיעה הקשה למוראל וכיבוש עיר הבירה של סודאן המהדיסטית.
ויליאם קיילין
ויליאם קיילין ג'וניור (באנגלית: William Kaelin Jr., נולד ב-23 בנובמבר 1957) הוא רופא ומדען אמריקאי. הוא פרופסור לרפואה באוניברסיטת הרווארד ובמכון דנה-פרבר לסרטן. קיילין זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה בשנת 2019 יחד עם פיטר ג'יי רטקליף וגרג ל. סמנזה "על תגליותיהם בנושא הסתגלות התאים לזמינות משתנה של חמצן".
ביוגרפיה
עבודתו מומנה (בין השאר) על ידי המכונים הלאומיים לבריאות והחברה האמריקנית לסרטן.
חיים אישיים
קיילין היה נשוי למנתחת סרטן השד קרולין קיילין משנת 1988 ועד מותה ב-2015. יש להם שני ילדים.
למרחב (רשת מוסדות חינוך)
למרחב היא רשת מוסדות חינוך דתית לאומית תורנית הממוקמת בפתח תקווה וכוללת בתי ספר יסודיים (בנים ובנות), חטיבת ביניים ואולפנה. בראש המוסדות עומד הרב אברהם גרנביץ' שגם הקים את המוסדות. עד שנת תשע"ד נכללה ישיבת צביה פתח תקווה בין מוסדותיה.
בית ספר יסודי
הוקם בשנת 1996, והחל את שנת הלימודים עם שש כיתות בלבד, ארבע כיתות בנים (א'-ד') ושתי כיתות בנות (א'-ב') ובכל שנה נוספה שכבה חדשה, כך עד שהושלמו כל השכבות החסרות. בתחילה שכן בית הספר היסודי (לבנים ובנות בנפרד) באזור התחנה המרכזית, אך בהמשך עברו הבנות למבנה נצח ישראל ואילו הבנים נשארו במבנה עד שנת 2009, בה בוצעה החלפה עם תלמידי הישיבה כך שבית הספר היסודי עבר למבנה חדש בשכונת אם המושבות, והישיבה ירשה את השטח. מנהל בית הספר לבנים הוא הרב יעקב ליפשיץ, ומנהל בית הספר לבנות היה הרב שם שרפר שהוחלף בשנת 2019 על ידי לבנת שגיב.
בבית הספר קיים נוהל מיוחד, ולאחר סיום שנת הלימודים לומדים התלמידים שלושה שבועות נוספים לימודי קודש, ובמקביל נהנים מפעילויות שונות.
חטיבת הביניים
החטיבה ממוקמת יחד עם בית הספר היסודי בשכונת נוה גן.
בחטיבת למרחב הולכים לרוחו של הרב קוק, שיעורי הליבה מתקיימים אך בכמות מועטה לדוג' ישנם 3 שיעורי מתמתיקה 4 שיעורי אנגלית 2 שיעורי כימיה וכו'.
אך בחטיבה ישנו דגש ענקי על לימודי הקודש- 14 שעות גמרא, תפילות ארוכות מאד, 5 שיעורי תנ"ך בשבוע וכו'. בנוסף בחטיבה נשארים 3 שבועות לאחר סיום שנת הלימודים ללימודי גמרא ואמונה.
בבית הספר ישנם נהלים מסוימים, וביניהם הקפדה על לבישת חולצות צווארון ומכנסיים ארוכים בלבד.
אולפנה לבנות
הוקמה בשנת התשס"ג. בראשה עמד הרב עמיחי פרל. כיום עומדת בראשה הרבנית ורד שוורצבוים. האולפנה שוכנת במתחם ליד נצח ישראל יחד עם בית הספר היסודי של הבנות אך בקטע מגודר ומופרד.
שאמוסר
שאמוסר (בצרפתית: Le Chamossaire) הוא הר במערב רכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,112 מטר מעל פני הים.
גאוגרפיה
בחורף ההר הוא חלק מאתר הסקי וילאר-גריון-דיאבלרה וניתן להגיע לפסגתו ברכבל כיסאות מתחנת הרכבת TPC באתר הסקי קול-דה-בריטיי הנמצאת 307 מטר מתחת לפסגה.
על צלע ההר שוכנת העיירה וילאר-סור-אולון (Villars-sur-Ollon). ממנה יוצאת מעלית גונדולה לפסגת רוק ד'אורסה (Roc-d'Orsay), הנמצאת כ-100 מטר מתחת לפסגה, ומשם ניתן להמשיך לטפס רגלית.
קישורים חיצוניים
שאמוסר באתר Hikr
הוקוס פוקוס (סרט, 1993)
הוקוס פוקוס (באנגלית: Hocus Pocus) הוא סרט קומדיה-אימה-פנטזיה אמריקאי משנת 1993 בבימויו של קני אורטגה, ובכיכובם של בט מידלר, קתי נאג'ימי, שרה ג'סיקה פרקר, ועמרי כץ.
סרט המשך בשם "הוקוס פוקוס 2" עלה בדיסני+ בשנת 2022.
תקציר העלילה
בשנת 1693 שלוש האחיות סנדרסון, ויניפרד, מרי ושרה, הוצאו להורג בסיילם, מסצ'וסטס משום שעסקו בכישוף ופגעו בילדים. זמן קצר לפני הוצאתן להורג ויניפרד הטילה קללה אשר תאפשר להן לחזור לחיים כאשר בליל כל הקדושים אדם בתול ידליק את הלהבה השחורה בנר מכושף בביתן.
300 שנים מאוחר יותר, הנער מקס דניסון עובר לסיילם שבמסצ'וסטס. במהלך מאמציו להרשים את ידידתו אליסון הוא שובר בטעות את הקללה ומחזיר את האחיות מן המתים. כעת מקס, אחותו הצעירה, ידידתו אליסון, וחתול מכושף בן 300 שנים חייבים להציל את ילדי סיילם מהמכשפות אשר מנסות להטיל כישוף על ילדי העיירה כדי לזכות בחיי נצח.
סביבתנות
סְבִיבָתָנוּת היא דאגה לשימור, שיקום או שיפור הסביבה הטבעית וזכויותיהן. תנועה זו קוראת לשינוי טכנולוגי, מדיני ואישי על מנת שאלו יתאימו לתנאי הסביבה ולשמירה על המאזן האקולוגי.
זיהוי הבעיה
המחקר המדעי בתחום האקולוגיה כמו גם הגידול של טביעת הרגל האקולוגית האנושית בעקבות הגידול באוכלוסין, בצריכה של חומרי גלם וביצירת זיהום, הובילו לכניסה הדרגתית של חשיבה סביבתית לתוך הספירה החברתית, החל מתחילת המהפכה התעשייתית ועד לתחילת המאה ה-20. משמעות הדבר הייתה בעיקר התמודדות עם בעיות בריאות מקומיות שנגרמו עקב התיעוש הכבד - לעובדים בתעשייה ולתושבי הערים, כמו גם הקמתן של שמורות טבע.
החל משנות ה-60, וצאת ספרה של רייצ'ל קרסון אביב דומם, החלה לתפוס תאוצה תפיסה הוליסטית ועמוקה יותר, שהתמקדה בבעיות בעלות מישור ארצי ולאחר מכן עולמי - הרס נהרות, כריתת יערות הגשם, הכחדת מינים, התחממות עולמית, הידלדלות שכבת האוזון, השפעת רעלים על מארג המזון ועוד. אף על פי שתפיסה זו לא הייתה חדשה באופן כללי, היא הייתה חדשה בתרבות המערבית. ובנוסף למתחים בין מעמדות כלכליים ובין תרבויות שונות, התחזקו מאוד שני קונפליקטים חדשים - הקונפליקט בין הדור הנוכחי לדורות העתיד, וזה בין המין האנושי לשאר מיני היצורים החיים.
בניסיון לענות על דאגות אלו הוקמו מוסדות פוליטיים וחברתיים רבים: מוסדות אקדמיים לחקר קשרי הגומלין בין האדם לסביבה, התפתחות הכלכלה הסביבתית, מפלגות וארגונים "ירוקים", תקנות וחוקים במדינות, אמנות ומוסדות בינלאומיים להגנה על הסביבה וכן התקדמות בטכנולוגיות "ירוקות". ניסיונות אלו הביאו להצלחות רבות, גרמו לשינוי תודעתי נרחב, והאטו במקרים רבים את הגידול הפוטנציאלי של השפעת האדם על הסביבה, אולם כמעט לפי כל הפרמטרים השפעה זו לא פחתה, ובקרב מדענים רבים, כמו גם הוגים ואנשי ציבור מכרסמת דאגה עמוקה מפני התדרדרות סביבתית-חברתית מהירה. עוד בשנות ה-60 הצהיר הכלכלן קנת בולדינג כי "כל מי שמאמין שצמיחה מעריכית יכולה להמשיך לנצח בעולם סופי - הוא משוגע או כלכלן". עם העשורים התחזקה אמונה זו וב-1992, לדוגמה, כ-1,700 מדענים פרסמו הצהרה משותפת הנקראת: "אזהרת מדעני העולם לאנושות", שנחתמה גם על ידי למעלה מ-50% מזוכי פרס נובל במדעים שחיו באותה תקופה. ההצהרה טענה שמגמות נוכחיות של פיתוח "עלולות לשנות את עולם החי עד כדי כך שהוא לא יהיה מסוגל לקיים את החיים בדרך שאנו מכירים. שינויים יסודיים הם הכרחיים אם אנו רוצים להימנע מן ההתנגשות שאליהן מובילה דרכנו הנוכחית."
מקורות השראה ומחלוקת
אידאולוגיה זו, שבאה לידי ביטוי גם בספרים כמו "גבולות לצמיחה", ובהקמת ענף הכלכלה האקולוגית, שואבת את השראתה מתוך תובנות מעולם האקולוגיה והפיזיקה. היא מנסה לנתח את החברה האנושית באופן הוליסטי ומערכתי כמעוגנת בתוך העולם הטבעי, ושואפת להגיע לחברה בת קיימא - חברה המסוגלת להתקיים במשך דורות רבים. דבר זה עומד פעמים רבות בהתנגשות עם אידאולוגיות נגדיות: הן אידאולוגיות התומכות בגידול אוכלוסין ללא גבול על רקע מסורות דתיות או לאומניות, והן עם האידאולוגיה הקפיטליסטית-מודרנית המצמצמת את הטבע לכדי "משאבי טבע" פאסיביים שיש לנהל אותם בחוכמה על מנת להביא למקסימום את הצמיחה הכלכלית שהיא טובה, הכרחית ואפשרית; רואה באדם צרכן בלתי נלאה, עצמאי שאינו תלוי באחרים (בניגוד לרעיון של מארג יחסים אקולוגי), ושליט כל-יכול של הטבע המוגבל רק על ידי יכולת ההמצאה שלו.
ירוק כהה וירוק בהיר
יש המחלקים את התנועה הסביבתית לשני מחנות, ירוקים בהירים וירוקים כהים. ירוק בהיר הוא החלק היותר גלוי והיותר פופולרי של התנועה הסביבתית שכולל את הקבוצות הסביבתיות המפורסמות והציבוריות יותר כמו גרינפיס, ידידי כדור הארץ ומועדון סיירה. ירוקים בהירים לא הולכים אחר הסביבתנות כאידאולוגיה פוליטית נפרדת, ותחת זאת מחפשים לתת דגש סביבתי חזק יותר בתוך אידאולוגיות קיימות כמו שמרנות, סוציאליזם או ליברליזם.
הירוקים הכהים שורשיים יותר מאשר הירוקים הבהירים, כלומר, לתפיסתם נדרשים שינויים יותר יסודיים ועמוקים של אופן התנהלות החברה האנושית; הם נוטים להאמין כי כל האידאולוגיות הפוליטיות הנוכחיות (לפעמים ההתייחסות היא אל האדיאלוגיה של התעוש) הן בעיתיות ומובילות באופן טבעי להרס סביבתי היות שהן לא רואות במין האנושי חלק מהסביבה הטבעית אלא צורת חיים גבוהה יותר הזכאית לקחת מה שברצונה מהטבע. ירוקים כהים טוענים כי דבר זה מוביל לדגש לא מבוקר על צמיחה כלכלית אשר קיים בתוך כל האידאולוגיות הקיימות. הזרמים הירוקים הכהים קשורים לרעיונות של אקולוגיה עמוקה, פוסט-חומרנות ופשטות מרצון, הוליזם, השערת גאיה ועוד. ההפרדה בין ירוקים בהירים לירוקים כהים באה לידי ביטוי לדוגמה במאבקים בין פלגים שונים של מפלגת הירוקים הגרמנית.
אנטוניו פינייה
ראשית הדרך בברצלונה
פינייה נולד וגדל בבדלונה, עיר בקרבת ברצלונה, בירת קטלוניה. בצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה, מהקבוצות הבכירות בכדורגל בספרד. ב-1988 החל לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, ששיחקה אז בליגה השנייה. ב-1989 ירדה ברצלונה ב' לליגה השלישית, שם ביסס פינייה את מעמדו כשחקן הרכב קבוע והוא הרבה לכבוש שערים. ב-18 בפברואר 1990 ערך פינייה את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, תחת שרביטו של המאמן ההולנדי יוהאן קרויף. פינייה נכנס כמחליף במחצית השנייה של משחק הלה ליגה בו ניצחה ברצלונה את ראיו ואיקאנו 4–1.
בעונת 1990/1991 סייע פינייה לברצלונה ב' לעלות בחזרה לליגה השנייה בכך שכבש 18 שערי ליגה. במקביל, קיבל הזדמנויות נוספות מקרויף בקבוצה הבוגרת, כולן כשחקן מחליף. ב-7 בנובמבר נכנס כמחליף בגומלין שמינית הגמר של גביע המחזיקות נגד פראם, כבש שער ועזר לקבוצתו לנצח 3 - 0 וכך להעפיל לרבע הגמר. ב-2 בפברואר נכנס כמחליף במשחק הליגה נגד ולנסיה כשברצלונה בפיגור 2–1, וכעבור דקות ספורות הבקיע שער שהשווה את התוצאה. בסיום העונה זכתה ברצלונה באליפות, ראשונה עבורה מזה שש שנים. כמו כן, ב-15 במאי, בגמר גביע המחזיקות נגד מנצ'סטר יונייטד, עלה פינייה כמחליף, אך הוא לא הצליח לעזור לקבוצתו להפוך את התוצאה, ומנצ'סטר יונייטד זכתה בתואר.
טנריפה
בקיץ 1993 שוחרר פינייה מברצלונה, והוא חתם בשורות טנריפה שמהאיים הקנריים. אף על פי שהבקיע את השער הראשון בהיסטוריית המועדון במסגרת אירופית, במשחק גביע אופ"א ב-15 בספטמבר נגד אוסר, הייתה תחילת הדרך של פינייה בקבוצתו החדשה לא יציבה. בשנתיים הראשונות בטנריפה נע מקומו בין ההרכב הפותח לספסל, כשהקבוצה מבלה בעיקר במרכז טבלת הליגה. ב-1995 מונה יופ היינקס לאימון הקבוצה, והוא העניק לפינייה מעמד משמעותי יותר בקבוצה. בעונת 1995/1996 תרם פינייה 7 שערי ליגה. בהתקפה שיתף פעולה עם חואן אנטוניו פיצי, שזכה בתואר מלך השערים של הליגה עם 31 שערים, והשניים היו חלק משמעותי בהגעתה של טנריפה למקום החמישי בסיום העונה, שווה להישג השיא בהיסטוריית המועדון שנקבע שלוש שנים לפני כן.
סלמנקה וז'ימנסטיק טרגונה
ב-11 בספטמבר 2007, בגמר קופה קטלוניה הידידותי נגד ברצלונה, הבקיע פינייה שער ועזר לקבוצתו לזכות בתואר לראשונה בתולדותיה עם ניצחון 2–1. בעונת 2007/2008 שותף פינייה ב-28 משחקי ליגה, רק ארבעה מתוכם כשחקן הרכב, והבקיע פעמיים. ז'ימנסטיק סיימה את העונה במקום ה-14 ונשארה בליגה השנייה. בסיום העונה פרש פינייה ממשחק, כשלזכותו מעל ל-200 הופעות במדי הקבוצה. זמן קצר לאחר מכן מונה למנהל מקצועי במועדון, תפקיד בו נשאר עד פברואר 2010.
נבחרת לאומית
בתקופתו בברצלונה ייצג פינייה את ספרד במדי נבחרותיה הצעירות. עם נבחרת ספרד עד גיל 19 השתתף במספר משחקי ידידות. ב-1989 השתתף עם הנבחרת הצעירה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20. ב-22 בפברואר, במשחק שלב הבתים נגד, הבקיע פינייה צמד, אך ספרד הפסידה בתוצאה 4–2. ספרד הודחה מהטורניר לאחר שסיימה במקום האחרון בביתה. בהמשך, שיחק במדי נבחרת ספרד הצעירה במוקדמות אליפות אירופה לנוער 1992. פינייה כבש שער אחד בשלב המוקדמות, בניצחון 2–0 על, אך נבחרתו לא הצליחה להעפיל לטורניר הגמר מכיוון שסיימה במקום השלישי בביתה.
פינייה נכלל בסגל הנבחרת האולימפית שייצגה את ספרד באולימפיאדת ברצלונה ב-1992. פינייה נכנס כמחליף בשני משחקים, במשחק השלישי בשלב הבתים ובחצי הגמר. במשחק הגמר ניצחה ספרד את וכך זכו הנבחרת ושחקניה במדליית זהב.
למרות דרכו בנבחרות הצעירות של ספרד, פינייה לא זומן לסגל נבחרת ספרד הבוגרת. כקטלאני, שיחק פינייה מספר פעמים במשחקי ידידות של נבחרת קטלוניה הלא רשמית.
מיכאל שמרקין
מיכאל שמרקין (נולד ב-5 בפברואר 1970) הוא מחליק אמנותי על קרח. שמרקין היה הנציג הישראלי הראשון שהשתתף באולימפיאדת חורף. הוא השתתף בשתי אולימפיאדות חורף.
ביוגרפיה
שמרקין נולד באודסה, שהייתה חלק מברית המועצות. הוא החל להחליק על קרח בגיל צעיר. ב-1990 ייצג את ברית המועצות באליפות העולם לנוער, ולאחריה עלה לישראל והחל להתאמן במרכז קנדה במטולה.
ב-1994 השתתף שמרקין באולימפיאדת החורף בלילהאמר, נורווגיה, ובכך הפך לישראלי הראשון שהשתתף באולימפיאדת החורף. הוא היה הנציג הישראלי היחיד באולימפיאדה זו, וסיים במקום ה-16.
ב-1998 השתתף באולימפיאדת החורף בנאגנו, יפן, וסיים אותה במקום ה-18.
בנוסף לשתי האולימפיאדות, ייצג שמרקין את ישראל ב-8 אליפויות עולם וב-5 אליפויות אירופה. מיקום השיא שלו בתחרויות אלה היה 11 (פעמיים, באליפויות העולם ב-1995 וב-1996).
ב-2002, משלא התאפשר לו להשתתף באולימפיאדת סולט לייק סיטי, פרש שמרקין מהחלקה וכיום הוא מאמן החלקה על קרח בניו יורק.
איב שובן
שובן נולד ב-10 באוקטובר 1930 במנן, פלנדריה, בלגיה להורים צרפתים. הוא סיים את לימודיו ב-1954 והחל לעבוד בתעשייה הכימית. לאחר כמה שנים היה מתוסכל מהעשייה בתעשייה, והחל להתמקד במחקר. הוא מת בגיל 84 ב-27 בינואר 2015, בטור שבצרפת.
סרגיי איגנשביץ'
כיהן כמאמן קבוצת הכדורגל טורפדו מוסקבה מאז 18 ביוני 2020 עד 22 במרץ 2021. בספטמבר 2021 מונה למאמן בלטיקה קלינינגרד.
ביוגרפיה
איגנשביץ' נולד ב-14 ביולי 1979, במוסקבה, ברית המועצות דאז. החל מכיתה ב' החל איגנשביץ' ללכת לחוג כדורגל. בשנת 1988 נרשם איגנשביץ' לבית הספר לכדורגל של טורפדו מוסקבה.
קריירת מועדונים
לאחר כ-10 שנים בבית הספר לכדורגל טורפדו, חתם איגנשביץ' בזנאמיה טרודה אורחובו-זויבו מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. לאחר עונה אחת ו-18 הופעות במדיה, חתם בקריליה סובייטוב סמרה, מדרום-מערב רוסיה. בעונתו הראשונה בקבוצה המעיט להופיע, אך בעונת, הפך לשחקן הרכב וסייע לקבוצה להימנע מירידת ליגה, לאחר שסיימה במקום ה-14, אחד לפני ירידה.
עם סיום העונה חתם איגנשביץ' בקבוצת הצמרת, לוקומוטיב מוסקבה. משחק הבכורה של איגנשביץ' במדי לוקומוטיב היה ב-10 במרץ 2001. בעונתו הראשונה בלוקומוטיב זכה איגנשביץ' בגביע הרוסי. בעונת זכתה לוקומוטיב בפרמייר-ליג הרוסי, בשנה הראשונה שהליגה מתקיימת במתכונתה הנוכחית.
בפגרה שבין עונת לעונת  עבר איגנשביץ' לצסק"א מוסקבה. הופעת הבכורה שלו בצסק"א הייתה ב-12 במרץ 2004, נגד מועדון הכדורגל מוסקבה. בין השנים 2005 ל-2008 שימש איגנשביץ' כקפטן הקבוצה. איגנשביץ' הרשים בהופעותיו בצסק"א והפך לאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר ברוסיה. בתחילת עונת, זניט סנקט פטרבורג הביעה את התעניינותה באיגנשביץ', אך צסק"א סירבו למכור את אחד ממנהיגי הקבוצה. בחודש יולי 2010 ספרטק מוסקבה הביעה התעניינות באיגנשביץ', אך השחקן סירב לעזוב את צסק"א. ביולי 2018 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
נבחרת רוסיה
שיחק במדי הנבחרת כמגן גם במשחקיה במונדיאל 2018 והיה לשחקן הרוסי עם שיא ההופעות בנבחרת: 126 בסך הכל. לאחר המונדיאל הודיע על פרישתו מכדורגל.
קריירת אימון
ביולי 2018 מונה למאמן קבוצת הנוער של צסק"א מוסקבה. ביוני 2019 מונה למאמן קבוצת הכדורגל טורפדו מוסקבה, שאך זה העפילה לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, אך המינוי הרשמי הגיע רק ביוני 2020 כאשר במהלך עונת הבכורה שבה למד לקראת קבלת רישיון אימון הדריך את הקבוצה ניקולאי סאוויצ'ב. בהדרכתו סיימה טורפדו את העונה במקום הרביעי, כשהיא בהפרש 3 נקודות בלבד מהמקום הראשון. במרץ 2021 פוטר לאחר שנכשל להוביל את הקבוצה להעפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל.
בספטמבר 2021 מונה למאמן בלטיקה קלינינגרד.
חיים פרטיים
אביו של איגנשביץ' הוא בלארוסי, ואמו של איגנשביץ' היא צ'ובשית. איגנשביץ' נשוי בשנית, ולו ארבעה ילדים, כולם בנים. 2 מהם מנישואיו הראשונים (רומן ודימיטרי). מנישואיו השניים נולדו לו שני בנים - סרגיי וטימופיי.
פרצ'ב
פַּרְצֶ'ב (בפולנית: Parczew; ביידיש: פּאַרטשעוו, פארצווא, פארציווא; ברוסית: Парчев) היא עיירה בחבל לובלין, במזרח פולין. בעיר גרים כ-10,000 בני אדם (2006).
היסטוריה
פרצ'ב היא אחת מן העיירות העתיקות ביותר בחבל לובלין. ידוע כי יישוב בשם זה התקיים כבר במאה ה-12. בשנת 1401 זכתה העיירה לזכויות עיר.
יהודי העיירה
קהילה יהודית מאורגנת התקיימה בעיירה כבר למן ראשית המאה ה-16. סבו של יוסף טרומפלדור, הרב שמואל אשר היה אחד מתושבי העיר באמצע המאה ה-19 ושם גם נולד וגדל אביו של יוסף טרומפלדור, זאב וולף, עד שנחטף על ידי השלטונות הרוסיים וגויס לצבא הצאר ל-25 שנים כאחד הקנטוניסטים. לזמן מה בסוף המאה ה-19 הקים בה נתן דוד רבינוביץ מפארציווא חצר חסידית.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-5,000 נפש, אשר היוו למעלה ממחצית תושבי העיר.
בעת הכיבוש הנאצי תחמו הנאצים את הקהילה בגטו, ולאחר מכן, בספטמבר 1942, שולחו יהודי העיירה ואלפי היהודים הנוספים שהובאו לגטו שהוקם בה למחנה ההשמדה טרבלינקה, שם נרצחו. מספר קבוצות של פרטיזנים יהודים פעלו ביערות שמסביב לעיירה.
לאחר המלחמה הייתה פרצ'ב בין השטעטלעך (עיירות בעלות אוכלוסייה יהודית) היחידות שנעשה בהן ניסיון לכונן מחדש קהילה יהודית; בראשית שנת 1946 כבר ישבו בעיירה כ-200 יהודים. בפברואר של אותה שנה השתלטו פרטיזנים אנטי-קומוניסטים מקומיים על העיירה וביצעו בה פוגרום; שלושה יהודים הוצאו להורג, ומרבית הבתים נשדדו. בעקבות אירועים אלה עזבו היהודים רובם ככולם את העיירה בחפשם אחר מקום מושב בטוח יותר בערים גדולות יותר.
ב-1977 ראה אור הספר "פרצ'ב - ספר זיכרון לקדושי פרצ'ב והסביבה", בעריכת שלמה זוננשין (חיפה).
גשר ריאלטו
גשר ריאלטו (באיטלקית: Ponte di Rialto), הוא אחד מארבעת הגשרים, יחד עם גשר האקדמיה, גשר היחפנים (Ponte degli Scalzi) וגשר החוקה (של האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה), שבעזרתם ניתן לחצות את התעלה הגדולה בוונציה (Canal Grande) מן הגדה האחת לאחרת. גשר ריאלטו נבנה במקום הצר ביותר בתעלה. אזור הגשר הוא המרכז המסחרי של העיר ונציה. הגשר נחשב לבטוח ביותר, אתר תיירותי, ומפורסם בתור פנינה אדריכלית.
תולדות הגשר
המעבר הראשון מעל התעלה הגדולה (Canale Grande) היה גשר של סירות שנבנה בשנת 1181 בסמוך לרובע הריאלטו. הוא נבנה על ידי ניקול ברטיירי (Nicol Barattier). הגשר כונה בשם גשר המטבע (Ponte della Moneta), משום שהמטבעה של הממשל, ה(Zecca), הייתה בכניסה המזרחית לגשר - באי ריאלטו. עליית חשיבותו של השוק באי ריאלטו, שבו היה גם הנמל של ונציה, הגדילה את חשיבותו של הגשר הנייד מעל התעלה, שהוביל אנשים וסחורות למרכז העיר, לאי סן מרקו. בשנת 1250 הונח מעל התעלה הגדולה גשר של עץ. המבנה היה מורכב משני משטחי עץ שהיו מונחים בשיפוע עד למרכז הגשר, כמתכונת הגשר הנוכחי. הגשר נבנה כך כדי לאפשר מעבר של ספינות מלחמה מסוג גלרה (GALERA). גשר העץ היה ניתן להזזה כאשר רצו לאפשר מעבר ספינות בתעלה, כולל ספינת המלחמה, רחבת הסיפון עם התורן המוגבה יחסית. במאה ה-15 נבנו על הגשר שתי שורות של חנויות, כאשר שכר הדירה שהתקבל מהחנויות שימש למימון התחזוקה של הגשר, שהיה חיוני ויקר, כל עוד היה מעץ. שריפות חיסלו חלקים של הגשר. בשנת 1591 בנה האדריכל אנטוניו דה פונטה (Antonio da Ponte) את הגשר הנוכחי, כאשר קשת בודדת מאבן מחזיקה את הגשר במלואו.
תיאור הגשר
הגשר מקורה וכולל שלושה מסלולים, שבהם עולים במדרגות נמוכות עד לשיא וממנו יורדים שוב במדרגות נמוכות. שני מסלולים הם לאורך המעקים החיצוניים של הגשר. המסלול האמצעי עובר בין שתי שורות של חנויות. בחנויות מוצרים המיועדים לתיירים: יהלומים ואבני חן, פריטי לבוש ומוצרים מזכוכית מוראנו. אורכו של הגשר הוא 25 מטר והמרחק האופקי בין שתי הגדות 20 מטר.
תמונה רחבה של גשר הריאלטו - יסודות הגשר הם המוצקים ביותר בעיר.
נתן גורדוס
נתן גוּרדוּס (Gurdus; 10 באוקטובר 1909 – 23 באוקטובר 1972) היה עיתונאי וכתב חוץ ישראלי שפעל בתקופת היישוב ובימי המדינה.
קורות חיים
נתן בן איסר גורדוס נולד בשנת 1909 בעיר ורשה שבפולין. בעקבות מחלה הפך בילדותו לנכה המרותק לכיסא גלגלים, אך הדבר לא מנע ממנו לבחור במקצוע העיתונות ולהפוך לעיתונאי נודע. למד בבית ספר תיכון בקופנהגן בירת דנמרק ואחר כך בבית הספר לעיתונות "Politiken" בעיר. הוא היה מחלוצי השימוש בשידורי הרדיו כדי להעביר מידע עיתונאי. שימש ככתב העיתון הבריטי דיילי אקספרס בוורשה ובברלין.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נעצר גורדוס. הוא נחקר אישית על ידי ריינהרד היידריך, שהיה באותה עת ראש האס דה, שירות הביטחון של האס אס. בתגובה עצרו הפולנים עיתונאים גרמנים, והסכימו לשחררם רק לאחר ששוחרר גורדוס והוחזר לפולין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, היה ברור לגורדוס, ששהה בוורשה, כי הנאצים יחפשו אחריו. הוא נמלט מוורשה בשיירה של עיתונאים בריטים שנעו לעבר הגבול הרומני, בעזרת העיתונאי הבריטי ספטון דלמר, שהיה ידידו. דלמר היה גאה בסיפור הצלתו של גורדוס, ובשנות ה-60 סיפר אותו בתוכנית "אלו הם חייך" בערוץ ה-BBC, שנערכה לכבודו ב-1962.
על אף שלגורדוס לא הייתה ויזה לחצות את הגבול לרומניה, הוא ניצל את קשריו בממשל הרומני, שנוצרו כאשר ראיין את שר החוץ הרומני בעבר, והצליח לחצות את הגבול. ברומניה ניתנה לו האפשרות לצאת לבריטניה, לארצות הברית או לארץ ישראל, ובהיותו ציוני בחר להגיע לארץ ישראל. לאחר מכן נודע לו כי אכן היה מבוקש על ידי ה-SS בימים הראשונים של הכיבוש הגרמני של פולין.
גורדוס הגיע לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. בהרצאה שנשא בתל אביב ב-11 בנובמבר 1939 סיפר, כמי שזה אך הגיע מפולין, על מצבה העגום של פולין בפרוץ המלחמה. הוא מסר כי פולין הייתה בלתי מוכנה לחלוטין למלחמה, כי בוורשה לא היה אף מקלט אחד מפני התקפות אוויר, כי לפולין היה רק שדה תעופה תת-קרקעי אחד והגרמנים ידעו את מיקומו והרסו אותו, וכי לפולין היו רק 700 מטוסים אשר 80% מהם הושמדו ביום הראשון למלחמה. הוא המשיך וסיפר כי במשאל שנערך בין כתבי החוץ בוורשה, יום לפני פרוץ המלחמה, סברו רק 12 מתוך 60 הכתבים כי עומדת לפרוץ מלחמה.
בשנת 1940 ערך גורדוס בקול ירושלים מגזין משודר ובו שיחות מענייני היום ותסכיתים אקטואליים ובהם "פינלנד בלהבות", "התאבדות הגראף שפיי" ו"ברלין – מרכז למרגלים". עם הגיעו לארץ ישראל החל לכתב עבור עיתון הארץ, בהמשך כתב מאמרים גם בעיתונים הבקר, בו פרסם טור בשם "השבוע המדיני", ודבר.
משנת 1944 ועד מותו, במשך עשרות בשנים, היה כתב סוכנות הידיעות הצרפתית בארץ ולאחר מכן מנהלה.
ביום ה', 13 במאי 1948, היה גורדוס מראשוני המבשרים בעיתונות העולם על הכרזת המדינה הצפויה למחרת. בעת שמנהלת העם הטילה צנזורה על מועד ההכרזה ומסרה אותו בסוד רק לעיתונות המקומית, שלח גורדוס בשעה 10:30 בבוקר לסוכנות הידיעות הצרפתית בפריז מברק בן שתי מילים: "הכרזה מחר".
במעמד ההכרזה ב-14 במאי 1948 היה גורדוס כתב החוץ היחידי שנכח בטקס כשדוד בן-גוריון קרא את מגילת העצמאות והכריז על הקמת מדינת ישראל. לימים יספר בריאיון לדבר השבוע:
גורדוס הקדים את כל יתר הסוכנויות בהודיעו על פרוץ מלחמת ששת הימים עשרים דקות לפניהן. ב-5 ביוני 1967, מבלי לדעת מראש על מועד פתיחת המלחמה, הזמין גורדוס קו טלקס לפריז לשעה 7:45 בבוקר, מתוך אינטואיציה על העומד להתרחש. הוא החזיק את הקו פתוח עד השעה 8:00, השעה שבה הודיע קול ישראל על פתיחת המערכה, ומיד העביר את הידיעה לפריז. אנשי הסוכנות בפריז שמחו על כך שנציגם בישראל מקדים בידיעה זו את יתר הסוכנויות, אך החלו לחשוש שמא אין זו ידיעה בדוקה ומוסמכת. חששותיהם הופגו כעבור עשרים דקות כאשר יתר כתבי הסוכנויות השיגו קווי קשר ודיווחו אף הם על פרוץ המלחמה.
ב-1972 היה גורדוס הראשון שדיווח על תחילת אירוע טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, לאחר שידידו, זאב שיף, דיווח לו על כך בטלפון.
אחרי מלחמת העולם השנייה הוענקו לגורדוס שני אותות הצטיינות: מסדר הכוכב של הסולידריות האיטלקית ומדליית החירות של המלך כריסטיאן העשירי.
חיים אישיים
נתן גורדוס נפטר בתל אביב בשנת 1972. הותיר את אשתו, אירנה לבית נַכטמן (1920–2010}, ובן יחיד, מיכאל גורדוס, שהיה עיתונאי שסיקר עבור "קול ישראל" באופן שוטף את כל האירועים העולמיים מהאזנה לשידורים החיים של תחנות רדיו וטלוויזיה בעולם, והיה ידוע בכינוי "קשב קול ישראל".
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
ג'ון סמלס
ג'ונתן צ'ארלס "ג'ון" סמלס (אנגלית: Jonathon Charles "Jon" Sammels; נולד ב-23 ביולי 1945 באיפסוויץ') הוא כדורגלן עבר אנגלי.
קריירה
ב-1961 סמלס הצטרף לארסנל, שהיה המועדון האהוד עליו כנער. הוא היה שחקן הרכב קבוע בקבוצת הנוער, ושיחק בשבעה משחקים במדי הנבחרת הצעירה של אנגליה. משחקו הראשון במדי הבוגרים היה נגד בלקפול ב-27 באפריל 1963. אולם, בעונת 1963/1964 הוא שיחק בשני משחקים בלבד ובעונה שלאחריה אף לא במשחק אחד, והוא זכה למקום קבוע בסגל הבוגרים רק לאחר עזיבתם של ג'ף סטרונג וג'ורג' איסטהאם.
סמלס התפרסם בזכות מסירותיו המדויקות ובעיטותיו החזקות, ופריצתו התרחשה בעונת 1965/1966, כאשר החל מהעונה שלאחריה הוא הופך לשחקן הרכב קבוע בארסנל. בנוסף למשחקיו בארסנל הוא השתתף בתשעה משחקים במדי הנבחרת האנגלית עד גיל 23. סמלס השתתף בשני ההפסדים של ארסנל בגמר גביע הליגה ב-1968 ו-1969, לפני שזכה עם המועדון בגביע ערי הירידים ב-1970; סמלס הבקיע את השער השלישי של ארסנל בניצחון 3 - 0 על אנדרלכט במשחק השני של הגמר, והמועדון זכה בתואר כיוון שבמשחק בבלגיה הוא הפסיד בתוצאה 1 - 3.
אולם, בעונת 1970/1971 סמלס איבד את מקומו בהרכב כתוצאה מפציעה בקרסולו ומעליית קרנו של ג'ורג' גרהאם; למרות שהשתתף במספיק משחקים על מנת להיות זכאי לקבל את המדליה המוענקת לשחקני האלופה, הוא לא נטל חלק במשחק גמר גביע ה-FA שבו גבר המועדון על ליברפול והשלים את הזכייה בדאבל. סמלס ביקש להשתחרר מארסנל, והוא הועבר ללסטר סיטי תמורת 100,000 לירות שטרלינג. במדי ארסנל הוא השתתף ב-270 משחקים, והבקיע בהם 52 שערים.
סמלס היה שחקן הרכב קבוע בלסטר במשך שבע עונות, ושיחק ב-265 משחקים שבהן הבקיע 25 שערים. שחקני לסטר שיחקו היטב תחת הדרכתו של ג'ימי בלומפילד, אך התואר היחיד שבו זכו היה מגן הצדקה ב-1971, והם מעולם לא סיימו מעל המקום השביעי בליגה. סמלס עזב את לסטר בהעברה חופשית ב-1978, ושיחק עבור ונקובר וייטקאפס מקנדה במשך עונה אחת. לאחר מכן הוא פרש מכדורגל וחזר להתגורר באנגליה. לאחר פרישתו החל לעסוק בהוראת נהיגה.
יחסי פורטוגל–רוסיה
יחסי פורטוגל–רוסיה הם יחסי החוץ בין פורטוגל לרוסיה. לפורטוגל שגרירות במוסקבה ואילו לרוסיה שגרירות בליסבון.
שתי המדינות הן המזרחית ביותר והמערבית ביותר באירופה, ולשתיהן קשרים טובים מאוד זה עם זה. שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה ובארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה.
היסטוריה
יחסים דיפלומטיים מלאים ברמת השגרירות בין פורטוגל לבין האימפריה הרוסית נוסדו בשנת 1779. מוקדם יותר, בשנת 1724, פנו סוחרים פורטוגזים לפיוטר הגדול בבקשה להקים משלחות סחר. פיוטר הגיב במינוי קונסול בליסבון. עם זאת, אין שום עדות לכך שקונסוליית ליסבון הוקמה למעשה באותה תקופה. המסחר בין המדינות התפתח לאט, והקונסוליה הרוסית בליסבון נפתחה לבסוף בשנת 1769 בראשותו של ז'ואאו אנטוניו בורשר, בנקאי פורטוגזי-גרמני מהמבורג. בורשאר לא התעניין במיוחד בקידום אינטרסים עסקיים פורטוגלים, והמסחר בין המדינות נותר חסר חשיבות.
לאחר מהפכת פברואר 1917 ברוסיה, נותקו הקשרים בין שתי המדינות בשנת 1919, כננו מחדש בשנת 1934 ושוב נותקו בשנת 1951, באופן חד צדדי על ידי פורטוגל, בתגובה לתמיכה הסובייטית בתנועות אנטי-פורטוגזיות במושבות הפורטוגזיות. היחסים לא כוננו מחדש עד 1974 עם מהפכת הציפורנים בפורטוגל והפלת האסטדו נובו. בין 1951 ל-1974 היחסים היו מתוחים כאשר פורטוגל וברית המועצות נטלו צדדים מנוגדים בישיבות העצרת הכללית של האו"ם.
יחסים דיפלומטיים
רוסיה מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון, ו-2 קונסוליות בפארו ופורטו. מאידך, פורטוגל מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה, ו-2 קונסוליות בניז'ני נובגורוד וסנקט פטרבורג.
קריסה
קריסה היא כשל במבנה של הגוף כתוצאה מכוח לחיצה הפועל עליו. בעת תכן הנדסי בדיקה של תופעת הקריסה חשובה מכיוון שבחלק מהמקרים קריסה מתרחשת לפני תופעת הכניעה, שבה החומר עובר מהשלב האלסטי לשלב הפלסטי שלו (Pcr < σyp).
הכוח הגורם לקריסה קטן משמעותית מכוח הלחיצה שהיה גורם כשל לאלמנט של מבנה שאיננו גבוה. התופעה נקראת לפעמים גם אי יציבות אלסטית.
כוח הקריסה
כוח הקריסה, הכוח הקריטי הגורם לקריסת העמוד נתון על ידי הנוסחה שפותחה על ידי לאונרד אוילר במאה ה-18. הנוסחה מתאימה לעמוד אידיאלי: ישר, הומוגני, ללא מאמץ התחלתי. נוסחת אוילר: או
כאשר:
מאמץ הקריסה
כאשר:
ארנסט מולדן
ד"ר ארנסט הרמן וילהלם מולדן (בגרמנית: Ernst Hermann Wilhelm Molden; 30 במאי 1886, וינה – 11 באוגוסט 1953, וינה) היה עיתונאי והיסטוריון אוסטרי. עורך העיתון נויה פרייה פרסה בין השנים 1921 - 1939 וממייסדי העיתון האוסטרי היומי "די פרסה" ("Die Presse") ב-1946.
המאה ה-16
המאה ה-16 היא התקופה שהחלה בשנת 1501 והסתיימה בשנת 1600.
ארנסט מולדן
בוגר אוניברסיטת וינה למשפט, היסטוריה וארכאולוגיה (1913) ולאחר מכן לימד כשנתיים באוניברסיטת בודפשט. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, חזר לאוסטריה, שם כתב ספרים אודות פוליטיקה והיסטוריה. עם הזמן, החל בכתיבה עיתונאית, ובה עסק עד סוף ימיו.
אשתו הייתה פאולה מולדן, כותבת המנון אוסטריה, בנו פריץ מילא את מקומו בעריכת העיתון אחר מותו. נקבר בקבר כבוד ("Ehrengrab") בבית הקברות המרכזי בווינה.
המאה ה-16
במהלך המאה התרחשו שינויים משמעותיים במפה הגאופוליטית העולמית, כאשר האימפריה העות'מאנית התחזקה וכבשה שטחים רבים ב, שיצרו חיץ בין אירופה לבין המזרח הרחוק. חיץ זה האיץ תופעה נוספת בה האימפריה הספרדית של בית הבסבורג, שהיה בעל אחיזה בממלכות ברחבי אירופה, השתלטה על שטחים באמריקה הדרומית, וכן יצרה רשת נמלים שהקיפה את אפריקה והמשיכה עד למזרח הרחוק, כנתיב סחר חלופי לזה היבשתי.
בלהה רובינשטיין
בלהה רובינשטיין (נולדה ב-1936 בירושלים) היא חוקרת ספרות ומתרגמת ספרות מיידיש לעברית, לשעבר מורה וכותבת תוכניות לימוד ומקראות לספרות.
ביוגרפיה
נולדה בשנת 1936, בתו של הסופר, המחזאי, המבקר והעיתונאי יהושע בר-יוסף ואחות ליוסף ויצחק בר-יוסף. נישאה ליוסף (יוסקה) רובינשטיין, ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות (נפטר 2012).
הייתה מורה לספרות בבית הספר התיכון אחד העם בפתח תקווה. במשך שנים רבות הייתה חברה בצוות לספרות של האגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך, ובמסגרת זו כתבה ספרי הדרכה רבים וקיימה השתלמויות מורים. היא בעלת תואר דוקטור בספרות מאוניברסיטת בר-אילן (1990) ולימדה ספרות באותה אוניברסיטה.
רובינשטיין עסקה רבות ביצירתם של אביה יהושע בר-יוסף ושל סופר היידיש יצחק בשביס-זינגר.
מתרגומיה
ספרי יצחק בשביס-זינגר: ספרים מאת אלתר קציזנה:
אחרים:
לאונור אנדרדה
לאונור מרגרידה קואלו אנדרדה (נולדה ב-13 בספטמבר 1994), ידועה בשם הבמה שלה אלה נור, היא זמרת ושחקנית פורטוגזית. באירוויזיון 2015, ייצגה את פורטוגל עם השיר "Há um mar que nos separa".
קריירה
בשנת 2014, השתתפה אנדרדה בעונה השנייה של "The Voice פורטוגל". טנדרדה הודחה בפרק 13. לאחר שידור התוכנית, הצטרפה אנדרדה למצבת השחקנים של הטלנובלה הפורטוגזית "Água de Mar", שם גילמה את ג'ואנה לוז.
אלבומים
2016: Setembro
צעצועים (סרט)
צעצועים (באנגלית: Toys) הוא סרט קומדיה-פנטזיה אמריקאי משנת 1992 בבימויו של בארי לוינסון, נכתב על ידי לוינסון וולרי קרטין, ובכיכובם של רובין ויליאמס, מייקל גמבון, ג'ואן קיוזאק, רובין רייט, אל אל קול ג'יי, סם לוינסון, וג'יימי פוקס.
הסרט יצא לקרנים בדצמבר 1992 בארצות הברית.
תקציר העלילה
קנת' זבו, הוא המייסד והבעלים האקסצנטרי של חברת "צעצועי זבו" הפציפיסטית. קנת' מבין שהוא גוסס, אך הוא לא מרגיש בטוח להוריש את המפעל לילדיו לסלי (רובין ויליאמס) ואלסאטיה (ג'ואן קיוזאק), מבוגרים עם ראיית עולם של ילדים אשר סייעו לו רבות לפתח ולבדוק צעצועים, משום שהוא לא סבור שהם יהיו מסוגלים לנהל את החברה בהצלחה.
בעקבות כך קנת' מוריש את החברה לאחיו לילנד, איש צבא במקצועו. לילנד מתוסכל מכך שמעולם לא הפך לגנרל ומייחל לתקופה של מלחמה. לאחר שהרעיונות של החברה נגנבים על ידי חברות יריבות לילנד מזמן את בנו פטריק (אל אל קול ג'יי), שגם הוא איש צבא, והם מחליטים להשתמש במפעל על מנת לייצר נשק במקום צעצועים. בעקבות כך לסלי, חבריו, ובני משפחתו מחליטים לשים קץ לעריצות של הדוד הגנרל.
טרור אקולוגי
טרור אקולוגי (לעיתים גם טרור סביבתי או אקו-טרור) הוא מונח בעל כמה משמעויות כשהנפוצה היא התייחסות למעשי טרור או ונדליזם המבוצעים בשם הגנת הטבע והסביבה או בשם זכויות בעלי החיים. זהו כינוי מטעה מבחינה לשונית, כיוון שאין מדובר בפגיעה אקולוגית (כמו הבערת בארות נפט) אלא בטרור שהאידאולוגיה מאחוריו היא הגנה על הסביבה. כינוי גנאי זה משמש את המתנגדים לפעולות האלימות למען הסביבה, כחלק ממלחמתם בפעילים אלה.
הגדרות
הביטוי "טרור אקולוגי" נטבע בתקופת מלחמת המפרץ כאשר בהוראת סדאם חוסיין הובערו בארות נפט בכווית, וכן נשפך נפט למי המפרץ הפרסי, והזיהום גרם לאסון אקולוגי רחב ממדים. במשמעות זו, הביטוי מציין פעולת טרור שהאמצעים למימושה כרוכים בהשפעה על הסביבה, ולאו דווקא פגיעה ישירה בבני האדם.
המילה טרור מתארת, בדרך כלל, פעולות אלימות או איומים באלימות או בהרס של רכוש עקב מניע פוליטי, במטרה להפחיד את הממשלה או את האזרחים. פעולות שעונות על מאפיינים אלו ומבוצעות בשם הגנת הסביבה יכולות להיות מתוארות באופן מדויק בתור "טרור ממניעים אקולוגיים". לפעולות אחרות, שמטבען הן לא אלימות, אי אפשר להתייחס כאל "טרור ממניעים אקולוגיים", במיוחד כאשר אין הן פוגעות בבני אדם. בוודאי שאין לכנותן "טרור אקולוגי" (שם המתאים לפעולתו, השונה לחלוטין, של סדאם חוסיין, על משקל "טרור ביולוגי") אולם הפוגעים בסביבה, ולכן מתנגדים לפעילים למען הסביבה, מכנים את כל פעולותיהם של פעילי הגנת הסביבה בכינוי הגנאי "טרור אקולוגי". פעולות נוספות שהגדרתן כאקו־טרוריסטיות מעוררת מחלוקת הן פעולות שבהן סכנת חיים מאיימת רק על הפעילים המבצעים אותן.
אחדים מהארגוני הסביבה וזכויות בעלי החיים נחשבים לחוצי קווים אדומים בנושא הגנת הסביבה משום שהם חורגים מהמחאה המקובלת בצורת חתימה על עצומות, מיחזור, הפגנות, פרסום מודעות, כתבות, הפצת מידע בנושא והרצאות. ארגונים אלו לעיתים מסכנים את חייהם חבריהם ואף את חייהם של אחרים במסגרתם מלחמתם לשימור הסביבה.
היסטוריה
מי שהסב את המונח "אקו טרור" להתייחסות לארגוני שמירת הסביבה היה רון ארנולד, חבר בארגון קפיטליסטי שמרני בשם "המרכז להגנת יזמות חופשית" (CDFE), בספרו אקו־טרור: האג'נדה האלימה להצלת הטבע.
הספר מתאר את הארגונים הסביבתיים הרדיקלים כארגונים אלימים ומסוכנים אשר מוכנים לפגוע בחברה האנושית בשם הטבע. בין התכנים הבולטים בספרו של רון ארנולד נמצאות רשימות מפורטות של פשעים שהוא מייחס לארגוני האקו־טרור ופירוט ההוצאות הכספיות של הממשל האמריקאי בניסיון למגר את התופעה. ארנולד טוען בספרו כי הנפגעים העיקריים של האקו־טרור הן למעשה המשפחות של הפועלים הפשוטים ולא התאגידים וכן מעביר ביקורת על כך שהפעילים האקו־טרוריסטים למעשה מתנגדים ליצרנים ולתעשייה שמאפשרים להם, לפי השקפתו, איכות חיים.
חלק מאנשי התנועות הסביבתיות טוענים שמי שלמעשה ראוי יותר להיקרא אקו־טרוריסטים אלה הם התאגידים המזהמים עצמם. לדוגמה: רק ניקוי האדמה של מפעל התע"ש ברמת השרון מחומרים רעילים בה מוערך בכמיליארד ש"ח; באירועים של אסונות אקולוגיים כמו אסון בופאל בהודו מתו אלפי אנשים; ואילו מספר האנשים שמתו בטרם זמנם כתוצאה מזיהום סביבתי כרוני עומד על מיליונים.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר הוציא ממשל בוש חוק נגד ארגונים המפעילים "טרור אקולוגי". הדבר עורר ביקורת בקרב ארגוני סביבה וזכויות אדם, שטענו שהדבר מאפשר לממשל לאיים עליהם בכך שהם יוכללו כמסייעים לטרור, ועל ידי כך להקל על הממשל להעביר חוקים הפוגעים בסביבה.
יש הרואים בפעילותם של ארגוני סביבה כמו גרינפיס, כמבשרים של תופעת הטרור האקולוגי. דבר זה נובע אולי מהפעולות הישירות שארגון זה נוקט, שחלקן כרוך במעשים לא חוקיים. דוגמה לפעולה שכזו זו שבה השיט הארגון ספינת דיג אל לבו של אזור שבו אמור היה להיערך ניסוי גרעיני. למעשה, גרינפיס וארגונים רבים אחרים הדגישו בפעילותם את הצורך באי-אלימות. על אף שפעילויות מסוימות של גרינפיס הן לעיתים אינן חוקיות, ארגון גרינפיס אינו משויך לארגוני האקו־טרור.
ההקמה מחדש של הקבוצה לוותה בהצתת משאית של שירות היערנות האמריקאי במדינת אורגון בשנת 1996 והדבר היווה אות למאות מקרי הצתה נוספים. אחד המקרים הגדולים היה הצתת אתר הבניה של בניין מגורים בן 5 קומות בסן דייגו בטענה כי הוא פוגע בשטחים פתוחים. בשנת 1998 הושמדו מבנים של חברת סקי באתר נופש בקולורדו בטענה שחברה זו הורסת את בית הגידול של הלינקס (חתול בר). בחלק מהמקרים נגרם נזק של עשרות מיליוני דולרים.
אידאולוגיה
חלק גדול מהפעילים בקבוצות הטרור האקולוגי, מחזיקים באידאולוגיה של אקולוגיה עמוקה הרואה קשר בין כל היצורים החיים, ובין בריאותם לתקינות החברה האנושית, או בתאוריות של זכויות בעלי חיים.
על פי אידאולוגיה זו, בעלי החיים הם יצורים השווים במעמדם לבני האדם, או לפחות הם יצורים שיש להגן על זכויותיהם, בצורה דומה לדרך שבה פעילי זכויות אדם מגינים על זכויותיהם של בני אדם. כפועל יוצא מכך הם דוגלים בתזונה צמחונית או טבעונית, מתנגדים לניצול בעלי חיים לצרכים תעשייתיים ולניסויים בבעלי חיים. בשנים האחרונות הושם דגש גם על המאבק בהנדסה הגנטית משום שזו, לטענת ארגוני סביבה רבים, מציבה איום קיומי על המין האנושי ועל הטבע כולו.
אידאולוגיות אלו אינן חדשות, ומחזיקים בהם מיליוני אנשים שאינם קשורים לאקו־טרור באיזושהי צורה (לדוגמה: כתות רבות בהודו מאמינות באיסור חמור לאכול אוכל מן החי). מה שמייחד את האידאולוגיה האקו־טרוריסטית הוא הנכונות לבצע פעולות טרור בשם הטבע, אף על פי שהמטרה אינה לפגוע בבני אדם באופן מכוון אלא לעורר את תשומת לבם ולמעשה לכפות שינוי באופן אקטיבי. לטענת ארגונים אלה, אין דרך אחרת לשכנע את בעלי ההון ואת השלטון לנקוט פעולה לשימור הטבע והסביבה. טענה אחרת היא שיש לנקוט בפעולות במהרה, היות שאולי כבר אזל הזמן שעומד לרשות האנושות בניסיון למנוע אסון אקולוגי עולמי.
כיום, הקבוצה המוגדרת כארגון אקו־טרור הפעיל ביותר הוא קבוצת ALF שקבעה קווים מנחים לפעילותה והם מובאים להלן מתוך "רשימת אסירי החזית לשחרור בעלי החיים (יוני 2005)";
את האידאולוגיה של ארגונים אלו הגדיר קית' מאן, אסיר ALF לשעבר, במילים: "אם אין בידיהם אסירים, סימן שהפסקנו להיאבק. אם האסירים שלנו נשכחים, סימן שנוצחנו".
ארגון ALF מתנגד בתוקף להגדרתו בתור ארגון אקו־טרוריסטי בטענה שננקטים כל אמצעי הזהירות על מנת שלא לפגוע באף יצור חי, וכי עד היום, לא נהרג או נפצע אף אדם או בעל חיים במאות פעולות שנעשו בשם הקבוצה.
קבוצות
ישנן שלוש קבוצות בארצות הברית המתויגות כ"ארגוני טרור אקולוגי":
קבוצות אלו מוחזקות אחראיות לשורה ארוכה של פשעים ופועלות במידה מסוימת בדומה לארגוני טרור שונים.
הקבוצות חסרות הנהגה וייצוג רשמיים. למעשה, כל אדם יכול להכריז על עצמו כחבר בכל אחד מקבוצות, להצטרף לקבוצה המשייכת עצמה לארגון ולהשתתף בפעילויות השונות. רוב חברי הארגונים נוטים לאידאולוגיה אקו-אנרכיסטית ומתנגדים לקפיטליזם ולגלובליזציה. הם רואים בשימור הסביבה ובחזרה אל הטבע ערכים עליונים.
בין התכנים הבולטים של הארגון "כדור הארץ תחילה!" (שסמלו אגרוף ירוק) ישנם מדריכי "EcoDefence" ("אקו־הגנה" בתרגום חופשי) אשר בהם שרטוטים והסברים מפורטים כיצד לחבל בציוד מכני כבד (כגון דחפורים ומנופים), ציוד מכני אישי (כגון מסורים) וכיצד למוטט חומות, קירות, גדרות ולוחות מודעות. בנוסף, מדריכים אלו מפרטים שיטות להפצת תעמולה "כבדה" כגון ריסוס כתובות שונות וחריטה על שלטי עץ ומתכת וכן הסוואה לפעילים בשטח כדי שיוכלו לבצע פעולות אלה כך שלא יזוהו או ייתפסו.
פעולות בלתי חוקיות
בסך הכול בין השנים 1990 ל־2004 ביצעו הארגונים המתוייגים כארגוני "טרור אקולוגי" כ־1,200 פעולות בלתי־חוקיות, ביניהן:
איומים טלפוניים נגד
עם זאת, נמנעים האקו־טרוריסטים מפגיעה מכוונת בבני אדם.
מאסרים
אסירים בולטים נוספים הם הבריטי קית' מאן (ראה ציטוט; "אידאולוגיה"), הפעיל הוותיק והמרכזי ב־ALF, אשר בשנת 1994 נידון ל־14 שנות מאסר בגין פעולות חבלה נגד תעשיית הבשר, וג'ון ווייד (גם הוא אזרח ארצות הברית) אשר נידון בשנת 2004 ל־37 חודשי מאסר לאחר שגרם נזקים הנאמדים בלמעלה ממאתיים אלף דולר לרשתות מזון מהיר, תעשיות בניין ורכבי שטח.
אבדות בנפש בקרב פעילי ארגוני "אקו טרור"
כאמור, ה"טרוריסטים האקולוגיים" לא פגעו עד היום בנפש במסגרת פעילותם. אף־על־פי־כן, אחדים מהם נרצחו על ידי מתנגדיהם או נהרגו בעת שעסקו בפעילותם:
יחסי פורטוגל–צרפת
יחסי פורטוגל–צרפת הם יחסי החוץ בין פורטוגל לצרפת. שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה, האיחוד האירופי, נאט"ו והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות החלו כאשר אפונסו אנריקס מבית בורגונדי הצרפתי, הוכתר בשנת 1139 למלך פורטוגל הראשון. במהלך השנים לחמו שתי הממלכות אחת בשנייה במלחמת הירושה הספרדית, מלחמת שבע השנים ובמלחמת חצי האי, שבה נכבשה ממלכת פורטוגל על ידי כוחותיו של נפוליאון, מה שגרם למשפחת המלוכה הפורטוגזית לברוח לברזיל. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחמה פורטוגל לצד מדינות ההסכמה, וחלק מכוחותיה לחמו לצד הצרפתים. בשנת 1986 הצטרפה פורטוגל לקהילה הכלכלית האירופית, אשר הפכה מאוחר יותר ל, וב-1 בדצמבר 2009 נחתמה בה אמנת ליסבון, שבה שונתה חוקת האיחוד האירופי.