cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יו דראם
מלחמות העולם
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-1918, פרשינג, אשר היה מפקד חיל המשלוח של ארצות הברית לחזית המערבית, הציב את דראם במטה הארמייה הראשונה שתחת פיקודו. ב-30 ביולי של אותה שנה הועלה לדרגת קולונל ומונה לראש מטה הארמייה הראשונה. הוא זכה לשבחים על חלקו בהכנת הארמייה לקרב סן-מייל ומתקפת מז-ארגון, ועוטר במדליית השירות המצוין. ב-1 באוקטובר 1918 הוענקה לו דרגה זמנית של בריגדיר גנרל (כוכב אחד), אשר הפכה לקבועה ב-6 בדצמבר 1922. ב-4 במרץ 1923 מונה למפקד חוף הארטילריה המחוזי ה-2, וב-20 במאי 1926 מונה למפקד הבריגדה ה-1. בתקופה זו התעוררו חילוקי דעות בינו לבין בילי מיטשל, ודראם היה בין אלו שהשפיעו על הקונגרס לא לקבל את הצעתו של מיטשל להפריד את הגיס האווירי מהצבא ולהפכו לזרוע נפרדת.
אחריתו
מפרישתו עד 1945 הוא פיקד על משמר ניו יורק - כוח המגן הרשמי של מדינת ניו יורק. הוא נפטר בניו יורק ב-3 באוקטובר 1951 בגיל 72. הוא קבור בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-1903 הוא נישא למרי ריאום (1877-1960), והיא ילדה לו בת אחת אנה קרול (1916-1996).
יובל בן דב
יובל בן דב (נולד ב-4 באוגוסט 1973) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. בתפקידו האחרון בשירות סדיר הוא שימש מפקד תותחנים פיקודי (מת"פ) בפיקוד דרום ולפני כן מפקד בית הספר לתותחנות שדה.
ביוגרפיה
בן דב גדל בגבעתיים, למד בתיכון שמעון בן צבי, עסק בהתנדבות וכיהן כנשיא ארצי של ארגון הנוער "נוער לנוער". עם גיוסו לצה"ל בשנת 1991 שובץ בן דב בחיל התותחנים ושירת בגדוד 411 "קרן". הוא יצא לקורס קציני חת"ם ועם סיומו שב לגדוד. בשנת 1996, בעת מבצע ענבי זעם פיקד על סוללה בגדוד 55. בן דב מונה ב-2005 למפקד גדוד "רשף", הוא הודח מתפקידו בתחילת 2006 בעקבות תאונת אימונים בה נהרג חייל מהגדוד. ב-2007 מונה למפקד גדוד "דרקון". בספטמבר 2008 הוא היה מפקד גדוד דרקון בעת ש-17 מחיילי הגדוד נפגעו בפיגוע דריסה בירושלים. בן דב הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה, וכמו כן הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני מאוניברסיטת חיפה, גם הוא במדעי המדינה. בשנת 2011 הועלה בן דב לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד אגד מילואים 209 ורמ״ט אוגדה 366. בשנת 2013 מונה למפקד בית הספר לתותחנות שדה (מחנה שבטה), ובשנת 2015 מונה למפקד תותחנים פיקודי (מת"פ) בפיקוד דרום.
כמפקד, פעל יובל בן דב רבות למען שוויון מגדרי בצה"ל, הן בשילוב נשים במערך הלוחם והן בהתנגדותו להדרת נשים בטקסים צבאיים. במשך כל שירותו הצבאי ליווה אל"ם בן דב מקרוב ובאופן אישי משפחות שכולות של חיל התותחנים. כאלוף-משנה הוא יצא בראש משלחת של קציני צה"ל לסיור במחנות ההשמדה בפולין.
כיום פועל כרכז שכבה, מורה לאזרחות ומחנך.
חיים אישיים
יובל בן דב מתגורר במודיעין, נשוי לעורכת הדין אדוה אלאב ואב ל-4 ילדים.
זאב (קבוצת כוכבים)
זאב הוא קבוצת כוכבים דרומית הממוקמת בין הקנטאור לעקרב ונכללה כבר ב-48 הקבוצות של תלמי. הקבוצה נמצאת באזור של שביל החלב העשיר בכוכבים והיא מכילה כ-30 כוכבים עם בהירות נראית מדרגה שנייה ושלישית וכ-70 כוכבים עם בהירות גדולה מדרגה 6 (כלומר נראים לעין בתנאי צפייה מיטביים).
כוכבים מעניינים
α בזאב הוא ענק כחול במרחק של כ-465 שנות אור עם בהירות נראית מדרגה 2.3. בהירות הכוכב אינה קבועה ומשתנה במחזוריות של שש ורבע שעות, אך השינוי בבהירות הוא קטן ביותר ולא ניתן להבחין בו בעין.
β בזאב ו-γ בזאב הם גם כן ענקים כחולים במרחק של 380 ו-420 שנות אור בהתאמה ועם בהירות מדרגות 2.7 ו-2.8.
δ בזאב, ε בזאב ו-η בזאב הם כוכבים לבנים - כחלחלים במרחק של כ-500 שנות אור ועם בהירות סביב דרגה 3.3. ε בזאב ו-η בזאב הם גם כוכבים זוגיים עם בן זוג עמום בדרגת בהירות 8-9, שניתן לראותם בטלסקופ חובבים.
κ בזאב הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים לבנים - כחלחלים עם דרגות בהירות 4 ו-6, הניתנים לצפייה בטלסקופ חובבים.
גרמי שמיים מעניינים נוספים
בצפון הקבוצה ניתן למצוא את הצבירים הכדוריים NGC 5824 ו-NGC 5986 ולידם הערפילית האפלה B-228. בדרום הקבוצה יש שני צבירים פתוחים – NGC 5822 ו-NGC 5749. בגבול המערבי נמצאת הערפילית הפלנטרית IC 4406, שמכילה כמה מהכוכבים החמים ביותר שנצפו. ערפילית פלנטרית נוספת, NGC 5882, נמצאת במרכז הקבוצה. מספר גלקסיות השייכות לקבוצת קנטאור A גולשות לחלקה המערבי של קבוצת זאב, ביניהן ESO 274-1 שהיא אחת מהגלקסיות הבהירות בקבוצה.
מיתולוגיה
לקבוצה אין מיתולוגיה ברורה אך היא מקושרת לעיתים עם אגדתו של המלך ליקאון. למרות שהיא מוכרת מהתקופה העתיקה, הקבוצה לא שויכה לחיה מסוימת עד לתרגום הלטיני לעבודותיו של תלמי, בה היא זוהתה עם הזאב. היא לא הופרדה מהקבוצה 'קנטאור', עד שהיפרכוס מביתיניה קרא לה 'החיה' ב-200 לפנה"ס. לפני הפרדתה, היא נחשבה לתת-קבוצה כחיה כלשהי, שנהרגה או עמדה להיות קורבן בשביל הקנטאור. ככזו, יחד עם קבוצות כוכבים נוספות הקשורות לבתולה (למשל חץ וקשת), ייתכן שהן היוו את הבסיס לאגדה של קטילת החזיר הארימנתי, אחת משתים עשרה המטלות של הרקולס.
בניין פארק רו
בניין פארק רו (באנגלית: Park Row Building) הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב פארק רו 15, ברובע הפיננסי שבמנהטן בעיר ניו יורק. הבניין מתנשא לגובה של 119 מטרים והוא בעל 29 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכל רוברט אנדרסון רוברטסון, מחלוצי תכנון גורדי שחקים עם שלד פלדה, וחברת המהנדסים של Nathaniel Roberts.
סילבסטר השני
האפיפיור סילבסטר השני (Pope Sylvester II; סביבות 946 – 12 במאי 1003) נולד בשם גרברט מאוריאק או ז'רבר מאוריאק (Gerbert d'Aurillac) היה מלומד נוצרי בן המאה העשירית, האפיפיור הצרפתי הראשון. ז'רבר שימש כמנהל בית הספר הקתדרלי בריימס וכמורם של שניים מקיסרי האימפריה הרומית הקדושה, היה הארכיבישוף של ריימס ומאוחר יותר של רוונה, טרם מונה לאפיפיור. הוא נודע בקידומם של לימודי מתמטיקה, אסטרונומיה ומדעים נוספים שלא היו בשימוש באירופה מאז התקופה הקלאסית.
בניין פארק רו
היסטוריה
הבניין הוא אחד מראשוני גורדי השחקים בעיר ניו יורק. בנייתו הושלמה בשנת 1899, לאחר שנתיים ותשעה חודשים מתחילת בנייתו, והוא נבנה במקום שכונה בעבר "שדרת העיתונות", רחוב בו היו מרוכזים בתי תעשיית העיתונות בעיר ניו יורק במשך 80 שנה. החברה שבנתה אותו הייתה Park Row Construction Company.
הבניין, שמתנשא לגובה 119 מטרים, היה בניין המשרדים הגבוה בעולם בין השנים 1899-1908, עד השלמת בנייתו של בניין סינגר. בשנת 1901, הוכרז פרויקט בניה בגובה 139 מטרים של חברת Aetna, Inc. שהיה אמור לקום בצומת רחוב ברודוויי ורחוב 33 ולקחת את תואר בניין המשרדים הגבוה בעולם מבניין פארק רו. אולם, בניין זה מעולם לא קם.
סילבסטר השני
חייו המוקדמים
המחקר חלוק בשאלות אודות הרקע וחייו המוקדמים של ז'רבר. על פי מסורות מקומיות, ייתכן כי נולד בכפר בייאק (Belliac) באזור אקיטן (Aquitaine) שבצרפת, בין השנים 945-950, וככל הנראה הגיע מרקע צנוע ולא מיוחס. בסביבות השנה 963 הצטרף ז'רבר, כמו צעירים רבים אחרים, למנזר סנט ז'רלד בעיר אוריאק. לאחר הצטרפותו למנזר, החל ז'רבר אימון במקצועות הטריוויום (לימודי דקדוק, לוגיקה ורטוריקה) תחת ריימונד דה לאבור, שהיה נחשב מורה מצוין, ולזכותו זקף ז'רבר את רוב הידע שרכש בחייו. לימודי השפה והספרות, אליהם פיתח העדפה, חשפו בפניו את העושר של התרבות הרומית העתיקה .
לימודיו בקטלוניה
נקודת המפנה בחייו התרחשה בשנת 957, כאשר הברון בורל (Borrell) מברצלונה הגיע לביקור במנזר באוריאק לצורך עלייה לקברו של הקדוש סן ג'ראר. באותם ימים, הקשרים בין אקוויטן בצרפת לבין קטלוניה בספרד היו קרובים מאוד. ע"פ אחד מתלמידיו של ז'רבר, רישה דה סן רמי, ביקש המנזר מהברון בורל לקחת עמו חזרה לקטלוניה את ז'רבר, שהוכיח את עצמו כתלמיד מבריק במיוחד, כדי שירכוש שם השכלה מדעית ומתמטית. קטלוניה, שגבלה באל-אנדלוס הספרדית מדרום, סימנה באותה עת את גבולה הסופי של הציוויליזציה הנוצרית - מערבית ומבצר העומד בפני פלישת המוסלמים. אולם כתוצאה מהפיגור היחסי של אירופה הנוצרית בהשוואה לעולם המוסלמי, שימשה קטלוניה נקודת ממשק של ידע ומסחר בין הציוויליזציות. ספרים וכתבי יד היו חלק מאוד מרכזי בסחר חליפין זה שהתקיים בין אל-אנדלוס לבין קטלוניה במהלך אותה תקופה, ובאמצעות קשרים אלו הצליח הרבה מהידע היווני-רומי להגיע חזרה לאירופה יחד עם תוספות של מלומדים מוסלמיים ותחומי ידע מהודו ומהמזרח הרחוק. הודות למיקום הגאוגרפי שלה, קטלוניה החזיקה באחת הספריות הגדולות באירופה במנזר סנטה מריה שבעיר ריפול (Ripoll), בה בילה ז'רבר שעות רבות בלמידה. תחת הדרכתו של אטו, בישוף העיר ויק (Vic), הפך ז'רבר לבקיא בצורה יוצאת דופן במקצועות המדעים, המתמטיקה והאסטרונומיה (קוואדריוויום) במהלך אותם שנים.
בניין פארק רו
היסטוריה
בבניין 29 קומות. 26 הן קומות המתפרשות על כל שטח הבניין ואילו שלוש הקומות האחרונות נמצאות בכיפה שבראשו. הוא בעל חזית באורך 31 מטרים לרחוב פארק רו, 23 מטרים לרחוב אן ו-15 מטרים לרחוב Theater Alley. שטחה של קומת הכניסה בבניין הוא כ-1,400 מ"ר. הבניין עשוי מכ-8,000 טונות פלדה וכ-12,000 טונות מחומרים אחרים, בעיקר לבנים וטרקוטה. העלות הכוללת של הבניין הייתה 2.4 מיליון דולרים (במונחים כלכליים של אותה תקופה).
סילבסטר השני
ז'רבר כמורה
בשנת 970, הצטרף ז'רבר למשלחת של הבישוף אטו לרומא שם הצליח להרשים את האפיפיור יוחנן השלושה עשר בבקיאותו במדעי הקוואדריוויום. בהמלצתו הנלהבת של האפיפיור, מונה ז'רבר לאחר ביקורו להיות מורהו הפרטי של בנו שלאוטו הראשון מלך גרמניה ואיטליה (ולימים קיסר האימפריה הרומית הקדושה). לאחר שנתיים בהם שימש כמורה עבור אוטו השני, פנה ז'רבר ללימודים בבית הספר הקתדרלי בעיר ריימס, שם מונה על ידי הארכיבישוף אדלברון ללמד את מקצועות הקוודיריוויום בהם הצטיין . זמן מה לאחר מכן, בשנת 973, מונה ז'רבר על ידי מעסיקו הקודם, אוטו הראשון, לשמש כאב המנזר בבוביו. אולם על אף ניסיונותיו הרבים לקדם רפורמות בהנהלת המנזר ובתוכניות הלימוד, נתקל ז'רבר בהתנגדות עזה ולכן שב ללימודיו בריימס כעבור שנה, שם הפך מונה לשמש כמנהל בית הספר עד שנת 997. תחת ניהולם של ז'רבר מאוריאק ושל הארכיבישוף אדלברון ידע בית הספר הקתדרלי בריימס תקופה של פריחה אינטלקטואלית. הארכיבישוף אדלברון, שהיה אחיו העשיר של דוכס לורן, נודע אף הוא במהפכנותו, ובמשך שנים היה חלוץ בניסיונות לקדם רפורמות ולימודים מדעיים. באותן שנים בית הספר בריימס נודע בהתמחותו באתיקה, ברטוריקה קיקרויאנית, בספרות קלאסית ובקוואדריוויום. בשנת 987, ז'רבר שיתף פעולה עם אדלברון על מנת למנות את הוגו קאפה למלך צרפת תחת לותר, המלך הקרולינגי האחרון ובכך למנוע ממנו לקחת את לורן מידיו של אוטו השלישי.
בניין פארק רו
היסטוריה
בבניין קיימים 950 חדרי משרדים וההערכה גורסת כי עם סיום בנייתו עבדו בו כ-4,000 איש. כיום, לפי הערכות, עוברים בבניין 25,000 איש בכל יום עבודה. באמצע שנת 1899, היה הבניין בבעלות הבנקאי ונותן החסות לרכבת התחתית, אוגוסט בלמונט ג'וניור, תחת השם Park Row Realty Company. המטה הראשי של הרכבת התחתית בעיר שכן במבנה באותה תקופה. כמו כן המשרד הראשון של Associated Press.
סילבסטר השני
ז'רבר כמורה
בשנת 989 נפטר הארכיבישוף אלדברון. על אף שז'רבר נדמה כמחליפו הטבעי, קאפה מינה במקומו את ארנולף, בנו הלא חוקי של לותייר, המלך המודח, לארכיבישוף ריימס. לאחר מינויו של ארנולף ידע בית הספר בריימס תקופה קשה, ועמד במרכזם של סכסוכים פוליטיים רבים שאילצו את ז'רבר להימלט. ארנולף עצמו הודח ממשרת הארכיבישוף בשנת 991 באשמת בגידה במלך הוגו קאפה וז'רבר מונה תחתיו לארכיבישוף ריימס. המינוי עורר תערומת רבה כל כך, עד כי האפיפיור יוחנן החמישה עשר שלח נציג רשמי לצרפת מטעמו על מנהת להשעות את ז'רבר מתפקידו. ז'רבר נאבק על מנת להוכיח כי הצו היה בלתי - חוקי אך סינוד בשנת 995 קבע כי הדחתו של ארנולף לא תקפה ובכך סתם את הגולל על מאמציו של ז'רבר שנאלץ לעזוב את ריימס.
המינוי לאפיפיורות
מעבר להשתייכותו לבית הספר בריימס, שמר ז'רבר על קשרים קרובים גם עם גורמים בחצר הקיסרות, שם שימש בעבר כמורה. לאחר שעזב ז'רבר את ריימס מצא מקלט במגדבורג וברוונה בחצרו של אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בחצרו של אוטו השלישי שימש ז'רבר כמלמד וכיועצו של הקיסר, שהיה באותה עת בן שש עשרה בלבד. לצד זאת, אוטו דאג לקדם את מורו בתפקידיו בכנסייתיים ובשנת 998 מינה האפיפיור גרגוריוס החמישי את ז'רבר לארכיבישוף רוונה. כקיסר האימפריה, החזיק אוטו השלישי בהשפעה רבה בנוגע למינוי של משרת האפיפיור. אין הדבר מפתיע, אם כן, שאוטו השלישי בחר בז'רבר, המורה הפרטי של משפחתו, לשמש כאפיפיור תחת גרגוריוס החמישי. וכך, בשנת 999, מונה ג'רבר מאוריאק לאפיפיור וקיבל את השם סילבסטר השני. הבחירה בשם סילבסטר לא הייתה מקרית, שכן סילבסטר הראשון היה האפיפיור בזמן הקיסר קונסטנטינוס. לאוטו השלישי, כבנה של נסיכה ביזנטית ושל קיסר האימפריה הרומית הקדושה, היו שאיפות פוליטיות גבוהות וראה בעצמו כממשיכו של הקיסר קונסטנטין. הוא אף קיווה שהאפיפיור החדש, בדמותו המהפכנית של ז'רבר מאוריאק, ישתף עמו פעולה בשאיפותיו החילוניות עבור האימפריה. לאחר מינוי כאפיפיור החל סילבסטר השני בניקוי אורוות מוסרי בשורות הכמורה והכנסייה, ויצא חוצץ כנגד תופעות של מכירת משרות ופילגשות. דעותיו ופעולותיו המהפכניות עוררו שוב התנגדות עזה, כפי שהיה בתפקידו כאב מנזר בבוביו, ואף היה עליו אף להימלט מרומא לזמן מחשש למרד בקיסר. לאחר שנים ספורות, במאי 1003, חלה סילבסטר השני במהלך טקס המיסה בכנסייה ברומא ונפטר ממחלתו כעבור תשעה ימים .
בניין פארק רו
היסטוריה
ב-3 במאי 1920, ספק הושלך ספק קפץ אנדריאה סאלסדו, אנרכיסט איטלקי, מהחלון של הקומה ה-14 בבניין בשעה 4:20 לפנות בוקר. הוא הוחזק יחד עם רוברטו איליה על ידי משרד המשפטים בקשר לסדרת הפיצוצים שהתרחשו בניו יורק, בוסטון, וושינגטון, פילדלפיה, פטרסון, קליבלנד ופיטסבורג.
סילבסטר השני
מורשתו האינטלקטואלית
אחד ממקורות המידע העשירים ביותר אודות מפעלו האינטלקטואלי של ז'רבר מאוריאק הוא רישה (Riché) מסן רמי, שהיה אחד מתלמידיו בבית הספר בריימס. רישה מתאר בכתביו את ז'רבר מאוריאק כמורה כריזמטי ויצירתי שהצליח, על ידי שיטות לימוד מגוונות ויישומיות, להעמיד תלמידים משכילים ובעלי ידע נדיר ביחס לאותה תקופה . במשך תקופת ההוראה של ז'רבר בבית הספר בריימס הושם דגש מיוחד על לימודי הרטוריקה. כתביו של המדינאי הרומי המפורסם קיקרו, שהיו מהמקורות האהובים על ז'רבר, היוו את הבסיס ללימודים אלו. בנוסף לקיקרו נלמדו גם כתבים קלאסיים אחרים מתקופת יוון ורומא, דבר שלא היה נפוץ בתקופה זו. אולם מלבד הדגש על מדעי הטריוויום ההומניסטים, ז'רבר מאוריאק נודע במידה רבה בזכות הידע המופלג שלו במדעי הקוואדריוויום, ובכללם מתמטיקה, גאומטריה ואסטרונומיה. לימודי המתמטיקה היוו נקודת התחלה עבור התלמידים בריימס לכל לימודי המדעים המדויקים. חידוש נוסף המיוחס לז'רבר הוא הכנסתן לשימוש של הספרות הערביות בעת שבאותה תקופה היה נהוג השימוש בספרות רומיות באירופה הנוצרית. בנוסף, מספר לנו רישה בכתביו על החזרתו לשימוש של מכשיר האבקוס על ידי ז'רבר, עבור חישובים מהירים. לימודי האסטרונומיה היו חלק מרכזי בהוראתו של ז'רבר מאוריאק, ובמסגרתם עשה שימוש נרחב באמצעי המחשה ומדידה שבנה בכוחות עצמו. הוא ביסס את הוראת האסטרונומיה והגאומטריה במידה רבה על תאוריות יווניות ופיתגוראיות, ונעזר לשם כך בספירות ובגלובוסים בכיתת הלימוד, כדי להמחיש את מבנה העולם ותנועת הכוכבים. ז'רבר מאוריאק לימד כמה ממלומדים החשובים והמשפיעים ביותר של תקופתו. בשל כך הפך ז'רבר למקור השראה של לימוד וידע במשך דורות רבים אחריו. ידועים לנו על לפחות שלושה עשר תלמידים שלמדו תחת ז'רבר מאוריאק בבית הספר בריימס והפכו ברבות הימים לבישופים או ארכיבישופים. תלמידים אלו העבירו את הידע, שרכשו מפיו של ז'רבר, לתלמידיהם במנזרים ובבתי הספר הקתדרלים ברחבי אירופה.
רשימת מקורות
Cigola, Michela, Distinguished Figures in Descriptive Geometry and Its Applications for Mechanism Science: From the Middle Ages to the 17th Century (Springer, 2016)
Darlington, Oscar G., "Gerbert, the Teacher", The American Historical Review 52, no. 3 (1947), p. 456-476.
Riche, Pierre, Gerbert d'Aurillac: Le pape de l'an mil (Fayard,1987)
Sigismondi, Costantino, Gerbert of Aurillac: astronomy and geometry in tenth century Europe, International journal of modern Physics 1:18 (February 2012)
Truitt, E. R., "Celestial Divination and Arabic Science in Twelfth-Century England: The History of Gerbert of Aurillac's Talking Head", Journal of the History of Ideas Vol. 73, No. 2 (April 2012), p. 201-222.
Zuccato, Marco, Gerbert of Aurillac and a Tenth-Century Jewish Channel for the Transmission of Arabic Science to the West Author,Speculum Vol. 80, No. 3 (July 2005), p. 742-763
אקספלורר 6
אקספלורר 6 היה לוויין אמריקאי ששוגר ב-7 באוגוסט 1959, בנמל החלל קייפ קנוורל (קייפ קנדי) שבארצות הברית על ידי משגר חלליות תור-אייבל.
אקספלורר 6 הוא לוויין קטן בצורה של כדור פחוס שעוצב על מנת לאסוף מידע על קרינה לכודה של אנרגיות שונות, קרינה קוסמית גלקטיות, שדה מגנטי, התפשטות גלי רדיו באטמוספירה העליונה ושטפי מיקרו מטאוריטים. הלוויין שימש לבחינת התקני סריקה שעוצבו כדי לצלם את המעטפת של כדור הארץ ושידר את התמונות הראשונות שלו תוך כדי הקפות כדור הארץ. הלווין שוגר למסלול אליפטי עם זמן שהייה בחלל בסדר גודל של 2,100 שעות.
מערכות הלוויין
ללוויין אקספלורר 6 היו ארבעה משטחים של תאים סולריים שנמצאו מכל עברו במטרה לטעון את סוללות האחסון שלו. ללוויין היו שלוש יציאות, דיגיטליות ואנלוגיות. משדר UHF ששימש לטלמטריה דיגיטלית ושידורי טלוויזיה. שני משדרי VHF שמשו להעברת האות האנלוגי. משדר UHF הופעל רק לכמה שעות בכל יום אך משדרי VHF הופעלו ברציפות. משדר VHF אחד נכשל ב -11 בספטמבר 1959.
מטרות הלוויין
הלוויין אקספלורר 6 תוכנן ללמוד על השדות החשמליים והמגנטיים על פני כדור הארץ ולבחון את המכשירים לכיסוי ענני סריקה. במהלך 60 ימים של המבצע הוא סיפק את המידע המקיף ביותר (בתקופה זאת) של החגורות, הקרינה והשדה המגנטי של כדור הארץ, כמו כן תמונות עננות טלוויזיוניות ראשונות. במוזיאון קליפורניה למדע והתעשייה ישנו דגם בקנה מידה מקורי של הלוויין אקספלורר 6. התמונה הראשונה של כדור הארץ מלוויין במסלול בחלל הייתה מאקספלורר 6 שהשיקה ארצות הברית ב-7 באוגוסט 1959. בתמונה, היה מראה של אזור שמש מואר של האוקיינוס השקט המרכזי וכיסוי הענן שלה. התמונה שודרה כ- 17,000 קילומטר מעל פני כדור הארץ ב 14 באוגוסט  1959. בזמן שהלוויין חצה את מקסיקו התקבלו אותות בתחנת המעקב בדרום פוינט, הוואי.
תוכנית לווייני אקספלורר
תוכנית לווייני אקספלורר היא תוכנית חקר החלל של ארצות הברית, המספקת הזדמנויות חקר חלל לפיזיקה, גאופיזיקה, וחקירות אסטרופיזיקה מהחלל. מעל 90 משימות חלל כבר הושקו מאז 1958, וחלקן עדיין פעילות.
תוכנית לווייני אקספלורר הייתה הניסיון המוצלח הראשון של ארצות הברית להשיק לווין מלאכותי. תהליך זה התחיל כהצעה של צבא ארצות הברית למיקום לוויין מדעי למסלול. תוכנית לווייני אקספלורר התעדכנה מאוחר יותר מחדש עם ברית המועצות לאחר השקת של ספוטניק 1 ב-4 באוקטובר 1957. אקספלורר 1 הושק ב -31 בינואר 1958. לוויין זה הוא הלוויין האמריקאי הראשון והאחראי לגילוי חגורת הקרינה ואן אלן. תוכנית לווייני אקספלורר הועברה לנאס"א, שהמשיך להשתמש בהם לסדרה מתמשכת של משימות חלל קטנות יחסית. לווייני אקספלורר חשפו תגליות רבות חשובות בנושאים: המגנטוספירה של כדור הארץ ואת הצורה של שדה כוח המשיכה שלה, רוח השמש, צילום רנטגן מהמערכת והיקום מעבר לשמש, פיזיקה באטמוספירה, פלזמת שמש וחלקיקים אנרגטיים של השמש. גם משימות אלה חקר הלוויין: צפיפות האוויר, רדיו-אסטרונומיה, גאודזיה, ואסטרונומית קרני הגמא.
בניין סינגר
בניין סינגר או מגדל סינגר (באנגלית: Singer Building או Singer Tower) היה גורד שחקים לשימוש משרדים במנהטן, ניו יורק. הבניין תוכנן כמטה המשרדים הראשי של חברת סינגר ושכן בפינה הצפון-מערבית של צומת הרחובות ליברטי וברודוויי ברובע הפיננסי במנהטן תחתית. פרדריק גילברט בורן, הנשיא ה-5 של חברת סינגר, הגה את הרעיון להקמת הבניין שאותו תכנן האדריכל, ארנסט פלאג במספר שלבים מ-1897 עד 1908. הסגנון האדריכלי של הבניין הכיל אלמנטים של סגנונות האדריכלות האמנויות היפות והאימפריה הצרפתית השנייה.
הבניין הורכב מארבעה חלקים נפרדים. בניין סינגר המקורי בן 10 הקומות בברודוויי 149, שהוקם בין 1897 ל-1898, ובניין בורן הסמוך בן 14 הקומות ברחוב ליברטי, שנבנה מ-1898 עד 1899. בעשור הראשון של המאה ה-20 הורחבו שני המבנים והיוו את הבסיס בן 14 הקומות של מגדל סינגר, שהתנשא ל-27 קומות נוספות. החזיתות נבנו מלבנים, אבן וטרקוטה. כיפה עם פנס גג כיסתה את המגדל. יסודות המגדל נחפרו לעומק רב באמצעות פירים אטומים ואילו בסיס הבניין נשען על יסודות רדודים יותר. בניין סינגר נבנה בשיטת שלד מסגרות פלדה, אם כי, בתחילה, תמכו קירות נושאי עומס את 2 המבנים המקוריים. עם השלמתו, היו לבניין בן 41 הקומות לובי כניסה מחופה שיש, 16 מעליות, 38,000 מטרים רבועיים של שטחי משרדים וקומת תצפית בראשו.
בזכות גובה של 187 מטרים, מגדל סינגר היה לבניין הגבוה ביותר בעולם בשנים 1908–1909, עד השלמת בנייתו של מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף. מבנה הבסיס תפס את כל המגרש שעליו נבנה הבניין ואילו קומות המגדל תפסו רק שישית מהשטח האמור. אף על פי שנחשב באותה תקופה לאחד מסמלי העיר, נהרס בניין סינגר יחד עם בניין סיטי אינווסטינג הסמוך לו, ביוזמת בעליו, בין השנים 1967–1969, כדי לפנות מקום לבניית ליברטי פלאזה 1. בכך הוא הבניין היחיד שהחזיק בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" ונהרס על ידי בעליו באופן יזום.
עיצוב
בניין סינגר שכן בפינה הצפון-מערבית של צומת הרחובות ליברטי וברודוויי ברובע הפיננסי במנהטן תחתית, בסמוך לבניין סיטי אינווסטינג מצפון. צורת המגרש הייתה כמעט מלבנית, אם כי מעט מוטה בשל פריסת רשת הרחובות, ונמדדו 22.7 מטרים אורך בברודוויי על 34 מטרים ברחוב ליברטי. הבניין, כפי שהושלם ב-1908, הורכב מהמבנים המקוריים של סינגר ובורן, שטח נוסף שסופח ליד שני הבניינים והמגדל. כל המבנים הללו תוכננו על ידי ארנסט פלאג עבור פרדריק בורן, שעמד בראש חברת סינגר.
הבניין תוכנן ועוצב בסגנון אדריכלי שהכיל אלמנטים מאדריכלות האמנויות היפות והאימפריה הצרפתית השנייה. האדריכל האמריקאי ג'ורג' וילארד קונבל הכין השרטוטים ותוכניות העבודה. משרד האדריכלים עם המחלקה ההנדסית בראשות אוטו פ. סמש, היועץ-מהנדס המכונות צ'ארלס ג'י ארמסטרונג, ומהנדסי הפלדה בולר והודג', פיקחו על הבנייה. יותר מ-40 חברות שונות היו מעורבות בתהליך הבנייה, וכמעט 100 חוזי בנייה נחתמו. לא היו קבלן ראשי בפרויקט; הבעלים תקשרו ישירות עם הספקים האחראים לכל חוזה.
כאשר תוספת המגדל הושלמה בשנת 1908, גגו היה בגובה 187 מטרים. בראש המגדל עמד תורן דגל בגובה 18 מטרים, מה שהקנה לו גובה של 205 מטרים מהקרקע. בניין סינגר היה הבניין הגבוה בעולם בזמן השלמת בנייתו והבניין הגבוה בעולם שנהרס ביוזמת בעליו. בזמן בניית הבניין, מקורות עדכניים השתמשו במונח "מגדל סינגר" כמי שמתייחס בפרט למגדל עצמו של הבניין, ולא לבסיסו. השם "בניין סינגר" התייחס במקור רק לבסיס הבניין, אף על פי שבאמצע המאה ה-20 הוא התייחס לבניין כולו.
צורה
בסיס הבניין חלש על כל שטח המגרש. הבסיס הורכב מהמבנה המקורי בן 10 הקומות (מאוחר יותר הורחב ל-14 קומות) ומהנספח בן 14 הקומות המכונה בניין בורן. לבניין סינגר המקורי, בחלק הדרום-מזרחי של המגרש, הייתה חזית באורך 18 מטרים לרחוב ברודוויי ו-34 מטרים לרחוב ליברטי. בניין בורן, בחלק הדרום-מערבי, היה ברוחב של 18 מטרים וחזיתו לרחוב ליברטי הייתה באורך של כ-23 מטרים. מ-1906 עד 1907 הורחב בניין סינגר המקורי צפונה ובניין בורן הורחב מערבה. הבניינים המקוריים של סינגר ובורן היו בגובה של כ-61 מטרים כל אחד.
חזיתות
לאלמנטים דקורטיביים נעשה שימוש ב-92 טונות נחושת. חברת Whale Creek Iron Works סיפקה אלמנטי הברזל הדקורטיביים בעוד Jno. Williams Inc. סיפקה את אלמנטי הברונזה הדקורטיביים. בבניין כולו היו 7,915.6 מטרים רבועיים של זכוכית, כ-10 אחוזים מהם היו זכוכית לשימושים פנימיים. הבניין היה מעוטר באופן נרחב כולו, כולל שמונה קשתות על גבי החלק החיצוני של המגדל.
בסיס
לאחר שינויי 1906–1907, הכניסה הראשית פנתה לברודוויי בחזית המזרחית. הכניסה הראשית הזו עוצבה קשת חצי עגולה בגובה שלוש קומות. מתחת לקשת נמצא ארכיטרב בן שתי קומות, ובמרכזו חרוט כרטוש עם הכתובת "סינגר". בחלקה העליון של הקשת היה שקע עם חמישה חלונות ביפוריים אנכיים, ומתחתיה היה סורג ברונזה ברוחב 4.0 מטרים וגובה 7.3 מטרים.
מגדל
חזית מגדל סינגר הייתה בנויה מלבנים בעובי של 300 מילימטרים בחלק העליון ועד 1,000 מילימטרים בבסיס. מגדל סינגר הכיל חמישה מפרצים מכל צד, כל אחד ברוחב 3.7 מטרים. תוכניות הבנייה מראות שהיו 36 חלונות בכל קומה. פני חזיתות המגדל היו עשויות מלבנים אדומות כהות, למעט אלמנטים דקורטיביים כגון עיטורים, קופינגים, נדבכים ואדני חלונות, שהיו עשויים מבלוסטון של נורת' ריבר. מכל צד, עמודי אבן גיר אנכיים הפרידו בין המפרצים החיצוניים לשלושת המפרצים המרכזיים, וחילקו את החזית לשלושה חלקים אנכיים. המפרצים החיצוניים הוארו על ידי החלונות הקטנים. נדבכים בחגורות האופקיות "כרכו" את המגדל מעל הקומות ה-17, ה-18, ה-23, ה-24, ה-29 וה-30, בעוד שבקומות ה-18, ה-24 וה-30 היו מרפסות טרקוטה מכל צד. מהמגדל בלטו גם מרפסות ברזל במרווחים של כל שבע קומות. סמוך לראש המגדל, פסי האבן האנכיים מכל צד יצרו קשת גבוהה שהגדירה את כיפת המגדל.
בקומה ה-36, מרפסת מעוצבת זיזית כ-2.6 מטרים כלפי חוץ מכל צד, נתמכה בחיזוקים דקורטיביים בקומה ה-35. ארכיטרבי אבן הקיפו את חלונות הפינתיים של הקומות ה-36 וה-37, בעוד קשתות אבן מעוטרות מסגרו את המפרצים המרכזיים בקומות ה-36 עד ה-38. בנוסף, היו חלונות סגלגלים בכל פינה בקומה ה-38. מעל המפלס הזה עבר כרכוב אבן כבד מסביב לפינות ומעל הקשתות.
החלק העליון של המגדל היה בעל כיפה בגובה 15 מטרים המכסה את שלוש הקומות העליונות, מכוסה בפנס גג שרוחבו בבסיסו 2.7 מטרים ומתנשא לגובה 19 מטרים. גג הכיפה היה עשוי צפחה, ואילו עיטור הגג, הגג והפנסים עשויים מלוחות נחושת. בשנותיה האחרונות הוחלפו חלונות הגג הטרפזיים של הכיפה בחלונות גג מסוג קוקיה. חלקו העליון של פנס הגג היה 187 מטרים מעל פני הקרקע, ותורן דגל שהתנשא לגובה של 19 מטרים נוספים מעל פנס גג, הביא את גובהו של מגדל סינגר ל-205 מטרים במדידה מהקרקע עד קצהו. אורך התורן היה למעשה 27 מטרים, אך בסיסו קובע במגדל. החלק החיצוני כולו הואר בלילה על ידי 1,600 מנורות ליבון ושלושים פרוג'קטורים בגודל 18 אינץ' (460 מילימטר), שנראו למרחק של עד 32 קילומטרים.
מבנה על
בבניין סינגר המקורי בברודוויי 149 היה בעל קירות נושאי עומס שהקנו לו את יציבותו, בעוד שבניין בורן, שסופח, ברחוב ליברטי 85–89 היה בעל שלד מסגרות פלדה. קונסטרוקציית השלד של בניין סינגר המקורי שונתה בין 1906 ל-1908 לשלד מסגרות פלדה. הבניין כולו היה בעל 850 עמודי פלדה. העמודים נבנו, בדרך כלל, בחלקים בעלי גובה דו-קומתי. נעשה שימוש בפרופילי פלדה לעמודים בגובה אחת עד שלוש קומות במרתפים, בקומה הראשונה ובקומות 14 עד 16. קורות הגג תמכו בגג מנסארד של הבסיס, למעט החלק ממנו צמח המגדל. חברת "האחים מיליקין בע"מ" (Millikin Brothers Inc.) הייתה ספקית פלדת הקונסטרוקציה עבור הפרויקט.
התוספת של מגדל סינגר, בשנים 1906–1908, נבנתה משלד פלדה במשקל 16,660 טונות. עמודי המגדל היו במרחק 3.7 מטרים זה מזה. מכיוון ששלושת המפרצים, שבמרכז כל אחת מארבע החזיתות, היו חלונות גדולים, נעשה שימוש בחיזוק אלכסוני רוח רק בפינות הבניין, וככאלה, תוכננו כמנסרות מרובעות. בפנים הבניין היה מבנה נוסף לפירי המעלית המרכזיים, שהתחברו לפינות המגדל באמצעות קורות אורכיות. מערכת קורות תמכה את העמודים לפינות המגדל בקומה הרביעית, בעוד ש-36 עמודים עלו מהמרתף אל המגדל. בכל פינה של המגדל נבנו ארבעה עמודים ובפירי המעלית נבנו שישה עמודים נוספים. כל מסבך נבנה בגובה של שתי קומות, מה שגרם לעמודים ולפלטה לפעול כזיזים עמידים בפני כוחות רוח. אלכסוני הפלדה בצפון ובדרום כוסו ב-11 מילואות כל אחד ואילו אלו במזרח ובמערב כוסו ב-10 מילאות. ארבעת העמודים במרכז המגדל תמכו את כיפתו.
לבניית והקמת פנים המבנה, ששטחו הכולל היה 28,000 מטרים רבועיים של רצפות בטון, השתמשו ב-4,100 טונות של צמנט פורטלנד. רצפות בניין סינגר יוצבו, בדרך כלל, על ידי קשתות שטוחות מטרקוטה בגובה 250 מילימטרים, ורבות מהמחיצות הפנימיות נבנו מבלוקי טרקוטה.
יסודות
השכבה הסלעית היציבה נמצאה בעומק של 28 מטרים, ומעליה שכבות של רגולית וחול רווי במים. מפלס מי התהום היה 6.1 מטרים מתחת לבניין סינגר. הרכב הקרקע תחת המגרש השתנה באופן משמעותי, מכיוון שהייתה דחוסה ומהודקת במקומות מסוימים וחלולה ורופפת במקומות אחרים. מתחת למפלס מי התהום, דרגת הרוויה של הקרקע איפשרה לחפור את המרתף באופן קונבנציונלי. חברת הקרן (The Foundation Company) חפרה את יסודות המגדל באמצעות תאים אטומים פניאומטיים. התאים שימשו להוצאת שכבות הקרקע, ולאחר מכן מלאו בבטון כדי ליצור עמודים תומכים.
כל תא פנאומטי תוכנן למאמץ של 1,400 קילו-פסקל. רשת של קורות פלדה הוצבה בין התאים הפנאומטיים. עקב עומסי הרוח שנלקחו לתכנון מבנה העל, בחלק מהעמודים התקבלו כוחות יניקה (הפועלים כלפי מעלה), הגוברים על עומסי המשקל העצמי, העומס הקבוע הנוסף ועומסי השירות (הפועלים בגרוויטציה). כתוצאה מכך, הוטמעו ב-10 מהתאים מותחני פלדה באורכים שונים, כשהבטון יצוק סביבם. המותחנים עוגנו לעומק 15 מטרים בתוך התאים הפנאומטיים. המערכת, שהוכנה בידי עובדי משרדו של פלאג (In-house), עלתה יותר מפי שניים מעלות מערכת ביסוס קונבנציונלית עבור בניין בגודל של מגדל סינגר. התוכנית המקורית הורתה על מיקום התאים בעומק של 6.1 מטרים, אך הבנאים שינו את התוכניות באמצע החפירות, כך שהתאים מוקמו על שכבת קרקע יציבה אך עמוקה יותר.
החלקים המקוריים של הבניין נבנו על צלעות בעומק 7.3 מטרים מתחת למפלס המדרכה. יסודות אלו חוזקו עם בניית המגדל. משקלו הכולל של בניין סינגר, כולל תוספת המגדל, נישא על ידי 54 עמודי פלדה שניצבו על גבי היסודות מבטון.
פנים
בניין סינגר תוכנן להיות בעל עמידות מסוימת מפני אש, והמגדל נבנה בעיקר מבטון ברצפות, ואילו בעץ השתמשו בעיקר בדלתות, חלונות, מעקות ואלמנטים דקורטיביים. הבסיס נבנה יותר בעץ מאשר במגדל, בעיקר ברצפות, בחלונות ובדלתות. כל מדרגות הבניין היו עשויות ברזל יצוק. עיטורי הפנים בבניין סינגר היו ממתכת בצבע דמוי עץ, כולל בדלתות. ריהוט עץ ממשי שימש במשרדים הראשיים של חברת סינגר בקומה ה-34. היה גם טיח מצויר, שבוצע על ידי H. W. Miller Inc. בקירות ובתקרות נעשה שימוש רב בטיח. שטח המשרדים הכולל בבניין הסתכם ב-38,000 מטרים רבועיים.
בניין סינגר חובר למערכת אספקת המים של ניו יורק, הם סוננו דרך סלילי אמוניה ולאחר מכן זרמו דרך שני מסננים לשני מיכלי יניקה. בתוך בניין סינגר, היו שבעה מיכלי מים כדי לספק ביקוש צפוי של 57,000 ליטרים בכל שעה. שלושה מיכלים בקומות 29, 39 ו-42 של מגדל סינגר היו בעלי קיבולת משולבת של 57,000 ליטרים ושירתו כמה חלקים של המגדל. כדי לספק מים לבסיס, היה מיכל אחד בגודל 19,000 ליטרים בבניין בורן ושלושה מיכלים בסך של 68,000 ליטרים בבניין סינגר המקורי. מערך זה איפשר לספק לכל המשרדים בחלקת המגדל מים קרים, חמים וקרח. שני גופי חימום במרתף סיפקו מים מחוממים לכל הבניין. היה גם מפעל קירור עם שתי משאבות ומערכת הקפאה קטנה שהייתה מסוגלת לייצר 230 עד 450 קילוגרמים של קרח מדי יום. בניין סינגר היה בעל מערכת קיטור ואקום, אם כי הלובי בקומת הקרקע וקמרונות המרתף היו מחוממים על ידי מערכת קיטור עקיפה. החימום הגיע מרדיאטורי פלדה בכל קומה; הרדיאטורים בחדרי קומת הקרקע ובמשרדי חברת סינגר בקומות 33 ו-34 היו מאחורי מסכי נוי שהסתירו אותם. בסך הכל הותקנו ברחבי המבנה כ-1,600 רדיאטורי קיטור. בנוסף לאספקת החום, דודי הבניין סיפקו גם חשמל לכל המבנה. בתחילה, לבנייני בורן וסינגר המקוריים היו דוודים שצברו 407 קילו-ואט (546 כוחות סוס) ומחוללי כוח בהספק של 387.5 קילו-ואט (519.6 כוחות סוס). עם בניית התוספת של 1906–1908, הותקנו דוודים בהספק של 1,435 קילו-ואט (1,925 כוחות סוס), ונוספו גנרטורים בהספק של 1,400 קילו-ואט (1,900 כוחות סוס), שהחליפו את הישנים. ארובת עשן מפלדה בפינה הצפון-מערבית של הבניין הייתה משותפת עם בניין סיטי אינווסטינג מצפון.
מבואת הכניסה
בצמוד לחלקה החיצוני של הכניסה, משני צידי הלובי, היו 2 גרמי מדרגות. האחד הוביל למרפסת עליונה והשני ירד למרתף, ואילו בקיר הדרומי היה גרם מדרגות שהוביל לבניין סינגר המקורי. המעליות היו מקובצות על הקיר הצפוני, מול המדרגות לבניין סינגר המקורי. מרפסת, מעוטרת ברונזה, השקיפה על הלובי. בחלק האחורי של המבואה היו מדרגות שיש איטלקי, שהתפצלו לשני גרמי מדרגות המובילים לשני חלקי המרפסת. בפודסט המרכזי של גרם המדרגות האחוריות היה שעון מאסטר ששלט בכל השעונים בבניין.
היו גם שתי כניסות משניות מרחוב ליברטי - אחת לבניין סינגר המקורי ואחת לבניין בורן. שתי הכניסות המשניות היו מחוברות ללובי הראשי מצפון. בנוסף, היו גם שטחי מסחר בקומת הקרקע.
מרתף
חדר הדוודים וחדר המכונות היו במרתף, והורכבו מחמישה דוודים וחמישה גנרטורים. הדוודים היו מקובצים מתחת לחלקו המערבי של המבנה, בעוד חדר מכונות נמצא במרכז. בפינה הדרומית-מזרחית היו חדר משאבות וחדר מכונות נוסף, עם משרד מהנדס ראשי, חדר חשמלאי וחדר פסולת נייר. חדר מדחס היה בפינה הצפון-מזרחית.
מהמרתף נמשך מסדרון מזרחה עד לחדר הכספות. היו בו 10 כספות, ששימשו את חברת Safe Deposit של ניו יורק, בשטח של 930 מטרים רבועיים. הכספות הכילו כל אחת כמה אלפי קופסאות נעולות, וקירות הכספות נבנו ממספר שכבות פלדה. הדלת לחדר הגדול ביותר שקלה יותר מ-15 טונות. הכספות גבלו בשלושה חדרי ישיבות של החברה.
קומות אחרות
בקומות ה-2 עד ה-13 תוכנן מסדרון בצורת "T", הפונה הרחק מהמעליות, וחדרי משרדים לכל אורכו. התקרות בקומות אלו נצבעו בדרך כלל בצבעי מים לבנים ואילו הקירות היו בצבע שזוף בהיר. הקומה הממוצעת בבסיס הבניין הכילה 40 משרדים.
קומות המגדל תוכננו לפי פריסה בצורת "U" המקיפה את המעליות במרכז הבניין ומדרגות החירום שבליבת המגדל. במגדל בניין סינגר היו מעט מאוד מחיצות, למעט מעליות ושירותים. הקומה הממוצעת במגדל הכילה 16 משרדים. בקומות אלו נצבעו התקרות שנהב והקירות בירוק זית. במשרדים הראשיים של חברת סינגר, בקומות 33 עד 35, היה שימוש מרובה בטיח מעוטר.
המפלס הגבוה ביותר, הנגיש לציבור, בבניין סינגר היה בגובה של 172 מטרים מעל פני הרחוב, במרפסת הפנס. כאשר קומת התצפית נפתחה ב-23 ביוני 1908, שילמו המבקרים 0.50 דולר (שווה ערך ל-14 דולר ב-2020) כדי להגיע לשטח התצפית בראש הבניין. ממרפסת התצפית הזו, המבקרים יכלו לראות למרחק של עד 48 קילומטרים. לאחר ששני אנשים קפצו אל מותם מקומת התצפית, מגדל הסינגר קיבל את הכינוי "פסגת ההתאבדות" והקומה נסגרה עד שנות ה-30. מקומת התצפית הובילו אל הפנס סדרה של סולמות ומהלכי מדרגות תלולים.
מעליות
כהושלם, היו בבניין 15 מעליות חיכוך חשמליות של חברת אוטיס וורלדוויד, ומעלית תוף חשמלית אחת, בסך הכל 16 מעליות. למגדל עלו תשע מעליות מתוך ה-16, שמונה מהן הגיעו מהלובי. ארבע היו מעליות "מקומיות" שעשו את כל העצירות בין הלובי לקומה ה-13; שתיים מהן הגיעו גם למרתף. ארבע מעליות "אקספרס" הגיעו מהלובי אל הקומות העליונות; שלוש מהן הגיעו עד הקומה ה-35 והרביעית עד הקומה ה-40. מעלית "שאטל" נוספת שירתה רק את הקומות 35 עד 38. המעליות יכלו לשאת עומסים של עד 1,100 ק"ג ויכלו לנסוע מהלובי לקומה העליונה במהירות של 180 מטרים בדקה, מהר יותר מכל מעלית אחרת שהייתה קיימת באותה תקופה.
לבסיס הבניין היו שבע מעליות: ארבע בבניין בורן ושלוש בבניין סינגר המקורי. שתיים מהמעליות בבסיס, אחת בכל אחד בבנייני בורן וסינגר המקורי, שירתו את כל הקומות מהמרתף ועד לגג. חמשת האחרות נעו רק מהקומה הראשונה לקומה ה-14. המעליות של בניין סינגר המקורי היו מקובצות בצד הדרום-מזרחי של הבניין, בעוד שהמעליות של בניין בורן נבנו בשני זוגות אלו מול אלו. מנהלי הבניין שכרו נשים כמפעילות למעליות, שאותן אפיינו כ"בעלות מראה עסקי ומנומסות", בניגוד ל"מפעיל גברי מרושל המוכן תמיד ל'דיבור חצוף'". במעליות היו גם טלפונים, איתם יכלו מפעילי המעליות והממתינים בקומות לתקשר.
היסטוריה
בשנת 1961, נמכר הבניין לויליאם זקנדורף והחברה העבירה את משרדיה למרכז רוקפלר. ויליאם רכש את השטח בניסיון להעביר את הבורסה לניירות ערך בניו יורק לשם אך, ללא הצלחה. בשנת 1964, חברת הפלדה של ארצות הברית רכשה את הבניין והבניין הסמוך לו, בניין סיטי אינווסטינג, במטרה להרוס אותם. במהלך שנות השישים של המאה העשרים, הבניין נחשב ללא כלכלי עקב חללי פנים קטנים (קומות המגדל היו בשטח של 390 מ"ר) וחוסר בשוכרים. לשם השוואה, שטח כל קומה בבניין U.S. STEEL (המוכר יותר בשם ליברטי פלאזה 1), שנבנה במקומו, היה 3,400 מ"ר.
באוגוסט 1967, החלו פעולות ההריסה של הבניין ואלו הושלמו בשנה שלאחר מכן. עקב כך, היה הבניין הגבוה ביותר שנהרס באותה תקופה.
בניין מקורי וסיפוח
בפברואר 1890 רכשה חברת "סינגר תעשיות" (Singer Manufacturing) את המגרש ברחוב ברודוויי 151–153. בחודש שלאחר מכן, קנתה החברה את המגרשים בברודוויי 149 וברחוב ליברטי 83, בפינה הצפון-מערבית של שני הרחובות. שלושת המגרשים עלו לחברה יותר מ-950,000 דולר (שווה ערך ל-25,645,000 דולר ב-2020), ובאותה עת היו בנויים עליהם בניינים בני ארבע עד שש קומות. שלושת המגרשים נחשבו כנפרדים לפני רכישת חברת סינגר ואוחדו בבעלותה.
חברת "סינגר תעשיות" שכרה את ארנסט פלאג לעיצוב המטה החדש שלהם. פלאג הגיש תוכניות לבניית בניין סינגר החדש בברודוויי 149 בתחילת 1897. הם הציגו בניין מאבן ולבנים בן 10 קומות עם חדרי בנק בשתי הקומות הראשונות, שטחי משרדים להשכרה בשש מהקומות במרכז, ומשרדי חברת סינגר בקומותיו העליונות. הבנייה החלה באותה שנה. בזמן שהפועלים חפרו באתר ביוני 1897, התפוצץ צינור מים והציף את המגרש. למרות זאת, בניין סינגר החדש הושלם בתחילת 1898.
בדצמבר 1897, לפני השלמת הבנייה של המטה החדש של חברת סינגר, קנה בורן שלושה מבנים בני חמש קומות עבור החברה ברחוב ליברטי 85–89, על מגרש בגודל 22.8 מטרים על 30.4 מטרים. פלאג נבחר לתכנן גם את בניין בורן בן 14 הקומות באתר, וכשהגיש תוכניות בנייה ב-1898, הבניין הוערך בעלות של 450,000 דולר. בורן לא קיבל בעלות על האתר של בניין בורן עד ספטמבר 1899, ובניין בורן הושלם באותה שנה. עד שנת 1900, היו בנייני סינגר ובורן בתפוסת שוכרים מלאה. הדיירים כללו את משרד עורכי הדין של אוגוסטוס ואן ויק, וחברת הנאמנות של אמריקה. יצרני הדוודים Babcock & Wilcox היו שוכרים ארוכי טווח, ותפסו חלק מבניין סינגר במשך יותר מארבעים שנה מתחילת המאה ה-20.
הרחבה
רכישות נוספות הגיעו בעשור הראשון של המאה ה-20. בשנת 1900 קנה בורן בניין עם חזית לברודוויי 155 ו-157. אורך החזית היה 12.1 מטרים לרחוב ברודוויי. רכישת ברודוויי 163, בניין עם חזית של 3.8 מטרים בלבד, לאחר מכן ב-1902, וב-1903 רכישת בניין ברחוב ליברטי 93 בן חמש הקומות, שהוסיפה חזית של 8.2 מטרים. עד 1905, חברת סינגר שלטה ברוב הבלוק לאורך רחובות ברודוויי וליברטי. בניין סינגר המקורי היה מבנה בצורת L שהשתרע מערבה ואז צפונה מהפינה הצפון מערבית של רחובות ברודוויי וליברטי.
בניית המגדל
במקביל לרכישת הקרקעות, פלאג נשכר לתכנן תוספת שנייה לבניין סינגר בשנת 1902. בתחילת 1903, הציג תכנון למגדל, שלימים ייהפך לגבוה ביותר בעולם, עם יותר מ-35 קומות. אולם, חברת "סינגר תעשיות" לא חשפה פרטים ספציפיים עד פברואר 1906, אז הודיעה כי בכוונתה לבנות מגדל בגובה 181 מטרים, המגדל הגבוה בעולם. ביולי 1906 הוגשו תוכניות מתוקנות, אשר העידו על מבנה עמיד יותר לעומסי רוח. החברה התכוונה לשבת במשרדים שמעל קומה 31 ולהשכיר את החלק התחתון של המגדל לדיירים במטרה לסבסד את השימוש בקומות העליונות. חברת סינגר צפתה שתרוויח 250,000 דולר על שכר דירה בשנה, בהינתן עלות שכירות בסיסית של 32 דולר למטר מרובע. מהנדסים נשכרו להפקת תוכניות הבנייה מיד עם פרסום תוכניות האדריכל ומפרטיו.
טרם בניית היסודות, נקדחו מספר קידוחי ניסוי בקרקע כדי לקבוע את ההרכב הבסיסי וחקר השכבות שלה. החוזים לחפירת היסודות נחתמו באוגוסט 1906, לפני אישור התוכניות. התוכניות של מגדל סינגר אושרו ב-12 בספטמבר 1906, והחפירה החלה מאוחר יותר באותו החודש, כאשר העבודה החלה באופן רשמי ב-19 בספטמבר. פלטפורמת עץ, ברוחב 9.1 מטרים ירדה מחזית ברודוויי לאתר החפירה, מטרת בנייתה הייתה לספק לעובדים את היכולת לקבל חומרים בבור ולהוציא אדמה בצורה יעילה יותר. אספקות הפלדה הראשונות לתמיכות תת-הקרקע הגיעו באוקטובר 1906. העבודות על בניית היסודות הסתיימו ב-18 בפברואר 1907.
מבנה העל החל להיבנות מיד לאחר מכן. בעת הקמת מבנה העל של המגדל הותקנה מעלית זמנית. במהלך עבודות הבנייה טענו פקחי מחלקת בניין העיר כי הקבלנים הפרו את חוק העירייה מפני שהתקינו ריצוף בטון במקום רצפות אריחים חלולים. כתוצאה מכך, נצטוו הבנאים להחליף כמה קשתות שאינן תאמו את החוקים העירוניים. באוגוסט 1907, הגיע שלד הפלדה לגובה של 36 קומות, ובכך עקף את גובהה של אנדרטת וושינגטון. באותו חודש, הנסיך וילהלם משוודיה ביקר בקומה ה-29 כדי לראות את תהליך הבנייה. ב-4 באוקטובר 1907, עבודות שלד הבניין הסתיימו עם הנפת תורן הדגל. לאחר שבניית השלד הסתיימה, חללי הפנים טויחו, נצבעו ורוהטו. למרות משטר רוחות חזקות, לא אירעו תאונות חמורות במהלך הבנייה. פברואר 1908 ארעה שריפה קטנה בקומה ה-40, שהלוס אנג'לס טיימס תיאר אותה בזמנו כ"השריפה הגבוהה ביותר בבניין כלשהו בעולם".
הרחבת בסיס הבניין
בסוף 1905, פלאג נשכר לתכנן את הרחבת הבסיס מערבה לכיוון בניין בורן וצפונה לכיוון בניין סינגר המקורי. בנייני בורן וסינגר היו אמורים להיות מאוחדים מבפנים, ובניין סינגר הישן אמור היה לגדול בגובהו ל-14 קומות. התכנון כלל גם את הרחבת הקומה העליונה של בניין בורן כך, שתהיה באותו שטח של הקומות שמתחתיה. התוכניות להרחבת בנייני בורן וסינגר הוגשו לעיריית ניו יורק בסוף 1906 ותחילת 1907, בהתאמה.
במהלך בניית המגדל חוזק הבניין המקורי ונבנו יסודות נוספים סביבו. שלוש הקומות העליונות של בניין סינגר הישן, כולל הגג מנסארד שלו, פורקו באופן זמני ביוני 1907, כדי שניתן יהיה לבנות ארבע קומות נוספות מעל הקומה השביעית הקיימת. בעקבות כך, הקומה השמינית של בניין סינגר הישן הפכה לקומה ה-12 החדשה, הקומה התשיעית הפכה לקומה ה-13 והקומה ה-10 הפכה לקומה ה-14. בזכות כך, נוסף שטח של 1,450 מטרים רבועיים לבניין מבלי להפריע לדיירים בקומות התחתונות. הוקמו מספר עמודים בחלקו הקדמי והאחורי של הבניין הישן, שעלו ברציפות מהמרתף לקומה ה-11 כדי לתמוך בגג המוגבה. בקומות הקיימות של בניין סינגר פערו חורים מקומיים כדי לבנות עמודי פלדה, שיוכלו לשאת את העומס שנוסף מהקומות החדשות, ולחזק את הבניין במקום לחזק את הקירות הנושאים הקיימים. חלופה זו התבררה ככלכלית יותר. בניין סינגר הישן הוארך צפונה ב-23 מטרים, ושלושת המפרצים הנוספים בחזית ברודוויי היו באותו סגנון כמו השניים המקוריים.
בבניין בורן הוסרו שלוש המעליות הקיימות והוחלפו בארבע מעליות, מה שחייב החלפה מלאה של מסגרת הפלדה סביב פירי המעלית הישנים. הכניסה הראשית לבניין סינגר המקורי נאטמה והוחלפה בחלון קטן.
השלמה ושימוש
ב-1 במאי 1908 נפתח המגדל לקהל הרחב. פועלי הבניין ערכו באותו שבוע ארוחת ערב כדי לחגוג את סיום העבודות. חודש לאחר מכן, ב-23 ביוני, נפתחה קומת התצפית. בניין סינגר הפך במהרה לסמל של מנהטן עם המגדל המואר שלו. המגדל עבר בגובהו את בניין עיריית פילדלפיה, ונשאר הגבוה בעולם במשך שנה לאחר השלמתו. היה זה מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף שעלה על גובהו (210 מטרים), ונבנה בצומת רחוב 24 ושדרת מדיסון.
בחודשים הראשונים של הבניין, המעליות היו הגורם לשני מקרי מוות; הראשון התרחש כאשר ראשו של צייר נערף ב-4 במאי 1908, השני התרחש כאשר עוזר של שרברב נמחץ בין תא מעלית לפיר ב-24 ביולי 1908. בתעלול פרסומי בשנת 1911, הטייס הארי אטווד טס סביב בניין סינגר. דיירי הבניין המורחב כללו את הבנק הלאומי צ'טהם ופניקס, שמשרדו הראשי עבר לבניין סינגר ב-1916. חברת הכספות של ניו יורק השתמשה במקור בכספות הבניין. מקור הכוח למפעל הקיטור של הבניין הוסב מפחם לנפט ב-1921, מה שהפך את בניין סינגר לבניין המשרדים הראשון של העיר שעשה שימוש בנפט כדלק ומקור אנרגיה.
בשנת 1921, חברת סינגר העמידה את הבניין למכירה במחיר מבוקש של 10 מיליון דולר. ארבע שנים לאחר מכן, החברה ערכה הסכם עם קונה שייצג את Utilities Power and Light Corporation, חברת אחזקות של מספר חברות חשמל במספר מדינות. העסקה כללה עסקת מזומן בסך 8.5 מיליון דולר. לפי רישומי הנכס, המכירה מעולם לא הושלמה סופית.
כמו כן בשנת 1925, נחפר קמרון תת-קרקעי בקומת המרתף עבור הבנק הלאומי צ'טהם ופניקס, לאחר מיזוג עם חברת מטרופוליטן טראסט, ושלוש הקומות התחתונות שופצו לשימוש הבנק.
במהלך שנות קיומו של בניין סינגר, מערכת התאורה שלו שונתה לפחות חמש פעמים. עיטורי הנחושת על כיפת המגדל שוחזרו ב-1939. תורן הדגל וכיסוי הגג הוסרו לחלוטין בתחילת 1947. בשנת 1949 שריפה בעקבות קצר חשמלי בבניין גרמה לפינוי הבניין כולו, ודווח כי רק אדם אחד נפצע. הדלתות המסתובבות בכניסה הוסרו עד 1958, והוחלפו בדלתות סטנדרטיות. שנה לאחר מכן, הותקנו מעליות ודלתות מעליות חדשות כדי לעמוד בחוקי הבנייה. לקראת סוף קיומו, שני חלונות הראווה הגדולים צמודי הקרקע של בניין סינגר חולקו לחלונות קטנים יותר. בניו יורק המשיכו להיבנות בניינים גבוהים יותר; ביום השנה ה-50 שלו (בשנת 1958), בניין סינגר היה הבניין ה-16 בגובהו בעיר.
הריסה
בשנת 1961 הודיעה חברת סינגר כי בכוונתה למכור את הבניין, ומשרדי החברה עברו לרוקפלר פלאזה 30. על פי רישומי נכסים, Iacovone Rose קנתה את בניין סינגר ומיד מכרה אותו ל-Financial Place Inc. יזם הנדל"ן ויליאם זקנדורף רכש את הבניין וניסה, ללא הצלחה, לשכנע את הבורסה לניירות ערך בניו יורק לעבור לשם. בשנת 1964 רכשה U.S. Steel את בנייני סינגר וסיטי אינווסטינג. U.S. Steel תכננה להרוס את כל בנייני הבלוק במטרה להקים מטה חדש בן 54 קומות על אותו תא שטח.
בניין U.S. Steel (שנודע מאוחר יותר בשם ליברטי פלאזה 1) נבנה במקום והושלם ב-1973. ליברטי פלאזה 1 היה בעל שטח של 3,400 מטרים רבועיים לקומה, לעומת 390 מטרים רבועיים לקומה במגדל של בניין סינגר. ליברטי פלאזה 1 היה לפחות פי שניים משטח הפנים המשולב של שני הבניינים לשעבר (סינגר וסיטי אינווסטינג). בזמן הריסת בניין סינגר, היה לבניין הגבוה ביותר אי פעם שנהרס. השיא נלקח ממנו עם התרחשות מתקפות הטרור ב-11 בספטמבר 2001, שגרמו לקריסת מרכז הסחר העולמי הסמוך. עם זאת, בניין סינגר נותר הבניין הגבוה ביותר שנהרס באופן יזום על ידי בעליו, עד 2019, אז החלו פועלים להרוס את בניין שדרת פארק 270 (1960–2021) במידטאון מנהטן, בגובה 215 מטרים. במאה ה-21 הפך בניין סינגר לנושא של תאוריית קונספירציה מופרכת, שטענה כי גורד השחקים הוא עדות לציוויליזציה שאבדה מזמן.
השפעה
פלאג, מבקר ידוע של גורדי שחקים קיימים, הצדיק את קבלת הפרויקט על ידו כדרך ליצור תמיכה ברפורמה בגורדי שחקים. פלאג ביקש לעשות זאת באמצעות שכנוע הציבור כי גורדי שחקים גבוהים כאלה מזיקים. זאת, כיוון שהם חסמו את אור השמש מלהגיע לרחובות שמסביב. עוד ב-1904 כתב מגזין אדריכלות אחד ש"עשר קומות היו הגבול שלו". לדברי פלאג, בניינים בני יותר מ-10 או 15 קומות צריכים להיבנות בצורה של נסיגה, כך שהשטח שבו מבוצעת הנסיגה לא יהיה גדול יותר מרבע השטח הכולל של הבניין. הוא כתב בעבר כי "החדרים והמשרדים שלנו הופכים כה חשוכים שעלינו להשתמש באור מלאכותי כל היום". העיצוב של בניין סינגר מימש את רעיונותיו של פלאג בנושא תכנון עיר ועיצוב גורדי שחקים. ב-1996 כתבו לנדאו וקונדיט שעיצוב הבניין השפיע בחלקו על החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916. החלטה זו חייבה את גורדי השחקים בניו יורק להיבנות בצורה של נסיגה, שצריכה לגדול במהלך עלייתם לגובה. במשך למעלה מארבעה עשורים מנעה ההחלטה מגורדי השחקים החדשים של העיר להציף את הרחובות. נסיגות אלה לא נדרשו אם הבניין תפס 25% או פחות משטח המגרש שלו.
מבקר האדריכלות של הניו יורק טיימס, כריסטופר גריי, אמר ב-2005 כי המגדל של בניין סינגר דמה ל"גג משופע בולבוסי ופנס גג ענק". סופר האדריכלות ג'ייסון בר ציין ב-2016 כי בניין סינגר הוא "בניין מעבר" בפיתוח גורדי שחקים. לנדאו וקונדיט תיארו את הבניין כ"ניצחון אסתטי שהעשיר את העיר על ידי הדגמת האפשרויות הפיסוליות של גורד השחקים בעל מסגרת הפלדה". כאשר הבניין נהרס, מבקרת האדריכלות אדה לואיז הוקסטאבל אמרה, "המאסטר מעולם לא יצר חורבה מרשימה יותר מבניין סינגר בהריסה". לא כל המבקרים העריכו את בניין סינגר בצורה חיובית; ה"ניו יורק גלוב" בשנות ה-1900 כינה את בניין סינגר "ג'ירפה אדריכלית" וכתב כי בניין כה גבוה יעכב את יכולתם של שירותי הכיבוי לחלץ אנשים בקומות העליונות.
סכר הובר
סכר הובר (באנגלית: Hoover Dam) הוא סכר קשת-כבידה מבטון מזוין שהוקם בקניון השחור של נהר קולורדו, בגבול שבין מדינות נבדה ואריזונה בארצות הברית. הסכר נבנה בשנים 1931–1936, במהלך השפל הגדול, ונחנך ב־30 בספטמבר 1935 על ידי פרנקלין דלאנו רוזוולט, הנשיא ה־32 של ארצות הברית. בנייתו היא תוצאה של מאמץ כלכלי כביר בהשתתפות אלפי עובדים, שגבה גם את מותם של למעלה ממאה נפשות. שמו המקורי משנת 1933 היה סכר בולדר, והוא שונה על ידי הקונגרס האמריקאי ב־30 באפריל 1947 באופן רשמי לסכר הובר, על־שם הרברט הובר, הנשיא ה־31 של ארצות הברית.
משנת 1900 לערך זוהו הקניון השחור של הקולורדו וקניון בולדר הסמוך כאתרים פוטנציאליים להקמת סכר שיביא לשליטה בהצפות שפקדו את האזור, באספקת מי השקיה ובהפקת כוח הידרואלקטרי. הקונגרס האמריקאי אישר את הפרויקט בשנת 1928. ההצעה הזוכה לבניית הסכר הוגשה על ידי קונסורציום "שש חברות בע"מ" (.Six Companies, Inc), שהחל במלאכת הבנייה בתחילת 1931. מבנה כה גדול מבטון מזוין לא נבנה מעולם, וחלק מהטכניקות יושמו ללא הוכחה מוקדמת. מזג האוויר הצחיח ומחסור במתקנים בסמוך לאתר, הוסיפו גם הם על הקשיים הרבים ממילא. עם זאת, הקונסורציום מסר את הסכר לידי הממשלה הפדרלית ב־1 במרץ 1936, ובכך הקדים ביותר משנתיים את לוח הזמנים המתוכנן.
סכר הובר יצר את אגם מיד, מאגר המים הגדול ביותר בארצות הברית (בתכולתו המרבית). הסכר ממוקם בסמוך ל בנבדה, עיירה שנבנתה במקור לעובדים בפרויקט הבנייה של הסכר, כ־48 ק"מ דרומית־מזרחית ללאס וגאס בנבדה. הגנרטורים של הסכר מספקים חשמל למדינות נבדה, אריזונה וקליפורניה. הסכר הוא גם מוקד תיירותי מרכזי, ומסיירים בו כמיליון איש מדי שנה. כביש 93 העמוס בתנועה, עבר לאורך ראש הסכר עד אוקטובר 2010, אז נפתח כביש עוקף סכר הובר.
החיפוש אחר משאבים
כאשר ארצות הברית החלה בפיתוח השטחים בדרום-מערבה, נהר הקולורדו נתפס כמקור פוטנציאלי למי השקיה. ניסיון מוקדם להטות את הנהר למטרות השקיה התרחש בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19, כאשר ספסר הקרקעות, ויליאם ביטי, בנה את תעלת אלאמו מעט צפונית לגבול מקסיקו. התעלה נכנסה לתוך שטח מקסיקו לפני הגיעה לאזור השומם, שביטי כינה "עמק אימפריאל". אף על פי שהמים בתעלה האימפריאלית אפשרו להרחיב את ההתיישבות בעמק, התעלה התבררה כיקרה לתפעול. לאחר פריצה קטסטרופלית שגרמה לנהר הקולורדו למלא את ימת סלטון, חברת הרכבות, סאות'רן פסיפיק, הוציאה 3 מיליון דולר בשנים 1906–1907 כדי לייצב את נתיב המים, סכום שקיוותה שיוחזר על ידי הממשלה הפדרלית. ייצוב נתיב המים התברר כבלתי משתלם עקב סכסוכים מתמשכים עם בעלי קרקעות בצד המקסיקני של הגבול.
עם השיפור בטכנולוגיות לשינוע זרם חשמלי, עלה ערכו של נהר הקולורדו התחתון בשל הפוטנציאל שלו לייצור כוח הידרואלקטרי. בשנת 1902, חברת החשמל של לוס אנג'לס סקרה את הנהר בשאיפה לבנות סכר בגובה 12 מטרים, שיכול להפיק 10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט). אולם המגבלה הטכנולוגית בתקופה זו איפשרה העברת חשמל למרחק של עד כ-130 קילומטרים, ובמרחק זה היו מעט לקוחות פוטנציאליים, רובם מכרות. עקב חוסר כדאיות כלכלית בהקמה ותפעול סכר באזור, חברת החשמל של לוס אנג'לס אפשרה לזכויותיה בסביבת הנהר לפקוע, כולל הזכות בשטח בו הוקם בהמשך סכר הובר.
בשנים שלאחר מכן, זיהתה לשכת הטיוב של ארצות הברית, שהייתה מוכרת אז בשם "שירות הטיוב", גם היא את עמק נהר קולורדו התחתון כאתר פוטנציאלי להקמת סכר. ראש השירות, ארתור פאוול דייוויס, הציע להשתמש בדינמיט, 32 ק"מ צפונית לאתר שבסופו קם הסכר, כדי למוטט את קירות קניון בולדר לתוך הנהר, מתוך מחשבה כי הנהר יסחוף את שברי הסלע הקטנים, וייבנה סכר המשלב את שברי סלע אלו. בשנת 1922, לאחר ששקל אותה במשך מספר שנים, דחה לבסוף שירות הטיוב את ההצעה, תוך ציון ספקות לגבי הטכניקה הבלתי מוכחת ושאלות אם היא אכן תחסוך בהוצאות הפרויקט.
תכנון ואישורים
בשנת 1922 הציג שירות הטיוב דוח הקורא לפתח סכר על תוואי נהר הקולורדו, שישמש לבקרת הצפות וייצור חשמל. הדוח נכתב בעיקרו על ידי דייוויס, והוא נקרא דוח פול-דייוויס, על שם שר הפנים, אלברט פול. דוח פול-דייוויס פירט את השימוש בנהר הקולורדו כאינטרס פדרלי, כיוון שאגן הנהר כיסה מספר מדינות, והנהר בסופו של דבר עובר גם בשטח מקסיקו. אף על פי שדוח פול-דייוויס קרא לסכר "בקניון בולדר או בסמוך לו", שירות הטיוב (ששמו שונה למשרד הטיוב בשנה שלאחר מכן) מצא שהקניון הזה לא מתאים מהסיבה שאתר פוטנציאלי אחד בקניון בולדר נחצה על ידי העתק גאולוגי ושניים אחרים היו כה צרים שלא היה בהם מקום לציוד בנייה בתחתית הקניון או למברץ. שירות הטיוב אף חקר את הקניון השחור ומצא אותו אידיאלי; ניתן להניח מסילת רכבת מלאס וגאס לאתר הסכר. למרות ההמלצה לשינוי, פרויקט הסכר כונה "פרויקט קניון בולדר".
אי-הבהירות לגבי הדין בעניין הקצאת מים בין המדינות ומיעוט ההנחיות בנושא מבית המשפט העליון הביאו את תומכי הסכר לחשוש מתביעות אינסופיות. דלף קרפנטר, עורך דין מקולורדו, הציע ששבע המדינות שיש להם שטחים בתוך אגן הנהר (קליפורניה, נבאדה, אריזונה, יוטה, ניו מקסיקו, קולורדו וויומינג) יחתמו על הסכם בין-מדינתי, באישור הקונגרס. הסכמים מסוג זה הם חוקתיים, על פי פרק 1 לחוקת ארצות הברית, אך לא היה תקדים להסכם בו שותפות יותר משתי מדינות. ב-1922 נפגשו נציגי שבע מדינות עם מזכיר המסחר של ארצות הברית, הרברט הובר. השיחות הראשוניות לא הניבו תוצאות, אך הפסיקה של בית המשפט העליון בתיק "ויומינג נגד קולורדו", המערערת על הטענות של המדינות במעלה הזרם, החלו הצדדים לחתור להסכם ביתר שאת. כתוצאה מכך, נחתם ב-24 בנובמבר 1922 "הסכם נהר הקולורדו" לו היו שותפים נציגים משבע המדינות, אך אישורו הסופי של ההסכם היה טעון את הסכמת הקונגרס ואשרורו על ידי המדינות.