cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של גואטמלה
חשיפת העובדות ההיסטוריות בדבר רצח העם בבני המאיה בשנות מלחמת האזרחים
בשנת 1999 הגישה "הועדה לחשיפת העובדות ההיסטוריות" (CEH) בחסות האו"ם, את הדו"ח בדבר פשעי המלחמה ורצח העם שבוצע בתקופת הלחימה, ובעיקר בשנות שליטתו של מונט (1982-1983). הוועדה קבעה כי "האלימות מצד המדינה הייתה מכוונת בראש ובראשונה כנגד המבודדים, העניים, ומעל הכול כנגד בני המאיה". הוועדה קבעה כי בין השנים 1964 – 1994 הצבא ביצע 626 מעשי טבח מתועדים בכפרים. ראיות ספציפיות נמצאו להשמדתם של 42,275 גברים, נשים וילדים מבני המאיה. מתוך אלה 23,671 היו קורבנות של הוצאות שרירותיות להורג, ו-6,159 היו קורבנות של העלמות בכפייה. מבין הקורבנות שניתן היה לזהות בביטחון, 83% הם בני המאיה ו-17% הם לאדינו. הערכת הוועידה היא כי-200,000 בני אדם מצאו את מותם ולמעלה מ-100,000 נשים נאנסו במהלך תקופת הרצח. בשנת 2012 נעצרו הגנרל אפראין ריוס מונט (Efraín Ríos Montt) שהיה נשיא גואטמלה בשנים 1982 – 1983 ואוסקר מֵחִיָה (Oscar Mejia), שליט גואטמלה בשנים 1983 – 1986. מחיה נמצא בלתי כשיר למשפט,ואילו מונט נשפט, הורשע ברצח עם ונידון ל-80 שנות מאסר.
הנשיא פרס מולינה ופרשת 'לה לינֶאָה'
באפריל 2015, כשלוש שנים לאחר תחילת כהונתו של פרס מולינה ושל סגניתו רוֹקְסַנָה בַּלְדֵטִי (Roxana Baldetti), פרסמה סוכנות האו"ם נגד שחיתות, CICIG, דו"ח המאשים בשחיתות מספר בכירים בממשל וביניהן גורמים בסביבתה של סגנית הנשיא ובנציבות מס הכנסה. הדו"ח שהוכן בעקבות מעקב בן למעלה משנה וכלל האזנות סתר חשף פרשיה שכונתה La Línea, שבמסגרתה גורמים רשמיים נהגו לקבל שוחד בתמורה להקלות בתשלום מכס.
חשיפת הפרשיה הביאה לגל של מחאות המוניות שאורגנו באמצעות הרשתות החברתיות. המחאות הביאו להתפטרותה המיידית של סגנית הנשיא. ככל שנמשכה הפרשה נחשפו יותר ויותר מקרי שחיתות ועשרות בכירים נאלצו להתפטר, וחלקם נאסרו. שיאה של הפרשה היה ב-21 באוגוסט 2015, כאשר התובעת הכללית הצהירה במסיבת עיתונאים כי יש ראיות ממשיות לכך שהנשיא וסגניתו לשעבר הם אלו שהובילו את התארגנות "לה לינאה". בלדטי נעצרה עוד באותו היום, אך הנשיא עצמו הצהיר, למרות לחץ ציבורי גובר, כי אין בכוונתו להתפטר.
התארגנויות המחאה שנערכו ב-27 באוגוסט כללו תהלוכות וחסימות כבישים ברחבי המדינה. לראשונה כללו ההתארגנויות גם השתתפות משמעותית מקרב האוכלוסייה הכפרית והילידית, שעד אז התמקדה בעיר הבירה. גם התארגנויות אלה, כמו קודמותיהן, התאפיינו במחאה לא אלימה. מאות עסקים ובתי ספר שבתו בתמיכה, ואנשי עסקים מובילים גם הם הצטרפו למחאה, וקראו לבית הנבחרים להסיר את חסינות הנשיא ולהעמיד אותו לדין.
בסופו של דבר הלחץ הגובר מכל שכבות האוכלוסייה אילצו את הנשיא להתפטר ב-2 בספטמבר, ולמחרת נעצר והועמד לדין. את מקומו תפס סגנו, אלחנדרו מַלְדוֹנַדוֹ אַגִירֶה, שכיהן עד לסיום מערכת הבחירות הסוערת, שבסיומה הושבע לנשיא גִ'ימִי מוֹרָאלֶס ב-14 בינואר 2016.
זיגפריד מוזס
זיגפריד מוזס (3 במאי 1887–14 בינואר 1974) היה משפטן וכלכלן יהודי-גרמני, מנהיג ציוני בגרמניה שבין מלחמות העולם, שעלה לארץ ישראל והיה למבקר המדינה הראשון.
ביוגרפיה
מוזס נולד בגרמניה והיה פעיל בהתאחדות ציוני גרמניה (ZVfD) ויושב ראש הארגון מ-1933 עד עלייתו לארץ ב-1937. בתור עורך דין, נוטריון ורואה חשבון התעניין ד"ר מוזס בתחום החוקי-משפטי של המסחר והתעשייה, והיה בין היוזמים המרכזיים לטיפוחו של מקצוע הביקורת החשבונית-משקית, ובין מניחי היסודות המדעיים למקצוע זה. גם לאחר עלייתו ארצה המשיך בטיפוחו המדעי של המקצוע, ופרסם מאמרים רבים. בנוסף, הקדיש את מרצו לעיבוד תוכנית כלכלית כוללת, שהיוותה את אחד היסודות לתכנון המשק הממלכתי.
מוזס היה מהראשונים שהחלו לעסוק, עוד לפני תום מלחמת העולם השנייה, בבסיס המשפטי שעתיד היה לאפשר ליהודים לקבל פיצויים לאחר השואה.
ב-1947 הקים יחד עם רו"ח אלכס וינשטין את משרד רואי החשבון וינשטין ושות', לימים משרד ז'יטניצקי וינשטין ושות', רואי חשבון.
ב-1949 מונה על ידי נשיא המדינה חיים ויצמן לתפקיד מבקר המדינה, שאותו מילא עד 1961. ב-13 בספטמבר 1949 הוא נכנס רשמית לתפקידו. ד"ר מוזס הדגיש בראיונות שבנוסף לביקורת פעולותיה הכספיות והכלכליות של המדינה, בכוונתו לבחון גם את יעילות פעולות הממשלה, מוסדות המדינה והמנגנון הממשלתי. לבדיקה יעמדו בפניו גם העיריות והמוסדות המוניציפליים. החל מ-1 בינואר 1950 הועמדו גם משרד הביטחון וצה"ל לרשות משרד המבקר. במשרד הביקורת עבדו 106 איש, ותקציב המשרד עמד על 100 אלף ל"י
מוזס היה ממנהיגי קהילת יוצאי גרמניה בישראל וממייסדי מכון ליאו בק בירושלים (1955), החוקר את מורשת יהדות גרמניה.
על שמו קרויים רחוב בשכונת תלפיות (ארנונה) ובית אבות בשכונת בקעה בירושלים.
אמילי פוסט
אמילי פוסט (באנגלית: Emily Post, 27 באוקטובר 1872 - 25 בספטמבר 1960) אמריקאית שחיברה ספרים בנושא כללי נימוסים והליכות.
חייה
פוסט נולדה כאמילי פרייס בבולטימור כבת יחידה למשפחה מהמעמד הגבוה. אביה היה אדריכל ידוע. בשנת 1877 עברה עם משפחתה לניו יורק בה קיבלה חינוך ביתי ובגיל מבוגר הלכה לבית ספר פרטי יוקרתי. היא נישאה בגיל צעיר לאדווין פוסט ונולדו לה שני בנים, בשנים 1893 ו-1895. עם הזמן בני הזוג ניהלו את חייהם יותר ויותר בנפרד זה מזה, כאשר אדווארד פוסט מקיים קשרים מחוץ למסגרת הנישואין.
בעקבות ניסיון סחיטה בחר פוסט שלא להענות לסחטן ולהעיד נגדו במשפט דיבה. בעקבות הפומביות של המשפט בחרה פוסט להתגרש מבעלה ומכיוון שבעלה איבד כספים רבים בעסקים כושלים, היא לא קיבלה מזונות ונאלצה להתפרנס בעצמה. כשבניה יצאו מהבית לפנימיות, החלה לכתוב כתבות בנושאי אדריכלות ועיצוב פנים בעיתונים וסיפורים לכתבי עת.
פוסט כתבה בסגנונות שונים, ובין השאר כתבה ספר מסעות הומוריסטי. בשנת 1922 כתבה ספר על נימוסים בחברה, בעסקים, בפוליטיקה ובבית, שהיה לרב-מכר ויצא במהדורות מעודכנות במשך שנים רבות. החל משנת 1931 היה לפוסט טור קבוע בעיתונים רבים והיא גם דברה על נושא הנימוסין בתוכניות רדיו.
בשנת 1946 היא הקימה את מכון אמילי פוסט שעוסק בנימוסין, ומנוהל על ידי צאצאיה הממשיכים בדרכה בכתיבה על נימוסין.
רמות גולדה מאיר
שכונת רמות גולדה מאיר (לשעבר הר יונה א' והר יונה ב'), היא שכונה בנוף הגליל (נצרת עילית), שנבנתה בתחילת שנות ה-90 כחלק מהתרחבות העיר במטרה לקלוט את גל העלייה מברית המועצות לשעבר.
העיר נצרת עילית נוסדה ב-1957 על גבעות ממזרח לעיר נצרת. בסוף שנות ה-80 החליטה מדינת ישראל להרחיב את גבולותיה לכיוון צפון על קרקעות שהופקעו מתושבי משהד, עין מאהל וכפר כנא. השכונה הוקמה בשני חלקים, תחילה על שלוחה היורדת מכיוון הפסגה הדרומית של הר יונה לכיוון מערב (שכונת הר יונה א'), ולאחר מכן על שלוחה היורדת מכיוון הפסגה הצפונית של ההר לכיוון צפון-מערב (שכונת הר יונה ב'). בנוסף להם, הוקמה ב-2012 מצפון להם שכונת הר יונה ג', שנבנתה על המורדות הצפוניים של הפסגה הצפונית של ההר. שכונה זו מיועדת לציבור החרדי.
בשכונה יש שני בתי ספר יסודיים ממלכתיים, בית ספר "נטופה" בהר יונה א' ובית ספר "יודפת" בהר יונה ב', מרכז דואר שכונתי, קופת חולים, מתנ"ס ושני מרכזי קניות זעירים. ב-2021 נחנכה בשכונה תחנת כיבוי אש ומפקדת מחוז צפון. מדרום לשכונה נמצא אזור התעשייה הר יונה.
דמוקרטיה רפובליקנית
דמוקרטיה רפובליקנית היא הגדרה כללית לשיטות ממשל המנסות לשלב בין דמוקרטיה לבין רפובליקה. ברפובליקה הגשמת ערכיו של הפרט היא באמצעות החיבור לקהילת האזרחים, לעומת הדמוקרטיה הליברלית הרואה חשיבות בשמירה על זכויות היחיד והמיעוט, ושמה דגש על הגנת זכויות הפרט.
ישנה הסכמה רווחת כי מדינות האיחוד האירופי, יפן, קוריאה הדרומית, ארצות הברית, קנדה, הודו, דרום אפריקה, ברזיל, צ'ילה, אוסטרליה וניו זילנד, הן דמוקרטיות ליברליות בעוד מדינות עולם שלישי רבות מגדירות עצמן כדמוקרטיה רפובליקנית.
קיימת אי הסכמה לגבי הגדרה מדויקת של המונח דמוקרטיה רפובליקנית ומדינות שונות מגדירות את עצמן כרצונן.
נפת טונגיר-אוליוקמה
נפת טוּנְגִירוֹ-אוֹלֶקְמִינְסְקִיי (ברוסית: Тунгиро-Олекминский район) היא אחת מ-29 הראיונים (נפות) במחוז עבר הבאיקל שברוסיה ונמצאת בצפון-מזרח המחוז.
גיל רונן
גיל רונן (19 באוקטובר 1964 – 1 במרץ 2019) היה פובליציסט, איש תקשורת ופעיל חברתי ישראלי. בשנת 1987 הקים את עמותת "אור אדום" נגד אלימות שוטרים ובשנת 2005 הקים את עמותת "תנועת המשפחה - הפמיליסטים" למען זכויות הגבר וקידום ערכי הפמיליזם. רונן שימש כעורך מדור 'הקרב על המשפחה' בערוץ 7.
ביוגרפיה
רונן נולד בירושלים, בן בכור לאליעזר, רופא, ואילנה, בעלת חנות תכשיטים. בגיל שבע נסע עם הוריו לארצות הברית וחזר לישראל כעבור עשר שנים. התגייס לגלי צה"ל בשנת 1983. שירת ככתב השטחים הראשון של התחנה ובהמשך שימש ככתב התחנה בכנסת. במקביל גילם את דמותו של "חזקל מוסרי" בתוכנית הרדיו ההומוריסטית "מה יש". רונן כתב את הטקסטים של עצמו, בניגוד לחלק משאר הדמויות שאת תפקידיהן כתבו ארז טל ואברי גלעד. בשנים 1986–1991 כתב בעיתונים "כותרת ראשית" ו"העיר", ועבד בעריכה בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"הארץ". במקביל למד במסלול הבינתחומי למצוינים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 הקים בסיוע חברי הכנסת יוסי שריד ודדי צוקר את עמותת "אור אדום", שהעלתה למודעות הציבור את בעיית אלימות השוטרים, ובמיוחד שמה לה למטרה להילחם נגד אלימות המשטרה כלפי פלסטינים. פעילות העמותה הובילה ב-1991 להקמת המחלקה לחקירות שוטרים במשרד המשפטים. עמותת "אור אדום" קיבלה תרומות מהקרן החדשה לישראל, אשר שלחה את רונן לארצות הברית להרצות בפני תומכיה. כעבור שנים שינה את דעותיו הפוליטיות, והחל להתנגד לעמדות הקרן.
בשנת 1991 נסע לאפריקה, השתקע על גבול קניה-אוגנדה והתחתן עם אזרחית קניה. בשנת 1995 חזר לישראל עמה ועם שני ילדיהם, וכעבור חמש שנים נפרדו. בעקבות גירושיו שינה את דעותיו והחל לפעול כנגד הזכויות העודפות לדעתו, של ארגוני הנשים. בשנה וחצי האחרונות לחייו התגורר בקיבוץ נתיב הל"ה ועסק בכתיבה ובעריכה עבור ערוץ 7. בתו תמר רונן היא שחקנית ורקדנית מקצועית, ומורה לריקוד בסגנון היפ הופ. בנו ארז רונן הוא שחקן, וגילם את מיילו בסדרת ערוץ הילדים "האי".
ב-1 במרץ 2019 שם קץ לחייו.
פעילותו למען זכויות האב
בשנת 2005 הקים את עמותת "הפמיליסטים", הפועלת לחיזוק מוסד המשפחה המסורתי עם דגש על שמירה על מעמדם של אבות גרושים. רונן הפך לנציג הבולט של ההתנגדות לתנועה המגדרית, אשר לדבריו היא תנועה נאו-מרקסיסטית.
בשנים 2005–2010 פרסם רונן יותר מ-100 מאמרי דעה בנושאי מגדר וזכויות גברים וילדים, וזכה לחשיפה תקשורתית, בין השאר בתוכניות הטלוויזיה "משעל חם" בערוץ 2, "פוליטיקה" בערוץ 10 ובסרט בן 45 דקות בתוכנית "מבט שני" שהוקדש לפעילותו של רונן ולעימותים בינו לבין בילי מוסקונה-לרמן.
לני פליסטר
לני פליסטר (באנגלית: Lani Pallister; נולדה ב-6 ביוני 2002) היא שחיינית אוסטרלית, אלופת עולם בבריכת 25 מטר (מלבורן 2022) במשחים ל-400 מטר חופשי, 800 מטר חופשי ו-1500 מטר חופשי. זוכת מדליית ארד באליפות העולם במשחה ל-1500 מטר חופשי. נוסף לכך היא שותפה לשיא העולם במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי
ביוגרפיה
פליסטר נולדה בסידני.
אלופת עולם לנוער
באליפות העולם לנוער שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2019 היא זכתה ב-6 מדליות, 3 זהב ו-3 כסף. מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 4:05.42 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 8:22.49 דקות ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא משחקים נוסף של 15:58.86 דקות. מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חופשי (1:58.09 דקות) ובמשחי שליחות 4x100 מטר חופשי וב-4x200 מטר חופשי.
מדליית ארד באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בסוף יוני 2022 היא זכתה בשתי דליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות ומדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:48.96 דקות, אחרי קייטי לדקי (15:30.15 דקות) וקייטי גריימס (15:44.89 דקות), שתיהן מארצות הברית. היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:02.16 דקות. נוסף לכך, היא השתתפה בשלב המוקדמות במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:24.66 דקות ועלתה שנייה למשחה הגמר אך נמחקה מהגמר.
במשחקי חבר העמים שנערכו בבירמינגהאם בתחילת אוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:19.16 דקות, אחרי אריארן טיטמוס שקבעה שיא משחקים חדש של 8:13.59 דקות, וקיה מלוורטון (8:16.79 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.43 דקות.
אלופת עולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן בדצמבר אותה שנה היא הייתה כוכבת האליפות לאחר שזכתה ב-4 מדליות זהב מהן 3 אישיות, מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:55.04 דקות, לפני אריקה פיירוות'ר מניו זילנד (3:56.00 דקות) וליה סמית' מארצות הברית (3:59.78 דקות), במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 8:04.07 דקות, לפני אריקה פיירוות'ר (8:10.41 דקות) ומיו נמבה מיפן (8:12.98 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אוקיאניה חדש של 15:21.43 דקות, לפני מיו נמבה (15:46.76 דקות) וקנזי מקמהן מארצות הברית 15:49.15 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם מדיסון וילסון, מולי אוקלהן וליאה ניל בשיא עולם חדש של 7:30.87 דקות, לפני קנדה קנדה	7:34.47 דקות וארצות הברית 7:34.70 דקות, כשחיינית רבעית האי קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:52.24 דקות.
פרנק איירונס
ביוגרפיה
איירונס נולד בדה מוין וגדל בשיקגו. הוא התאמן במועדון המקומי.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה איירונס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 7.48 מטר, לפני בן ארצו דניאל קלי (7.09 מטר) וקלווין בריקר מקנדה (7.08 מטר). התוצאה שקבע הייתה התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים באותה העת. נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני בקפיצה לגובה מהמקום (1.42 מטר) ובמקום 16 בקפיצה משולשת (12.67 מטר). הוא השתתף גם בקפיצה לרוחק מהמקום אך התוצאה והמיקום שהשיג אינם ידועים.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1909 זכה איירונס בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.83 מטר ובקפיצה משולשת בתוצאה של 13.44 מטר. בתחרות שנערכה בשיקגו ב-7 באוגוסט אותה שנה הוא קבע בקפיצה לרוחק תוצאה של 7.34 מטר ובתחרות שנערכה בסיאטל ב-14 באוגוסט אותה שנה הוא קבע בקפיצה משולשת שיא אישי חדש של 13.64 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1910 זכה איירונס במדליית זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.14 מטר ובכך הגן על תוארו.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) סיים איירונס במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.80 מטר ולא הצליח להגן על תוארו. נוסף לכך, הוא השתתף בהדגמה של טורניר הבייסבול.
בטלות יחסית
בטלות יחסית (באנגלית: relative nullity) היא דוקטרינה משפטית, על פיה קיים לבית המשפט שיקול דעת נרחב בשאלה אם ליתן או לשלול סעד – ואם להעניקו, מה תהא התרופה המתאימה לנוכח פגם שלפי הגישה המסורתית דינו היה בטלות. תוצאותיו של פגם בהחלטה מינהלית תהא יחסית לנסיבות ועל כן תשתנה ממקרה למקרה בהתאם לנסיבות שבית המשפט יראה לנכון לשקול ובהתאם למשקל שיעניק להן. מטעם זה, אין כל ודאות שפגם חמור יביא לביטולה של החלטה מנהלית: ייתכן, שבמקרה אחד יביא הפגם לביטול ההחלטה המנהלית הפגומה ואילו במקרה אחר יביא לביטול נדחה של אותה החלטה, לביטולה החלקי, לשינויה ואף לשלילת כל סעד בגינה
יתרונה של דוקטרינת הבטלות היחסית הוא הקניית כלים לבית המשפט, לרכך את הסעדים שהיה הוא מחויב להעניק לעותר בלעדי אותה גישה, ומתן אפשרות לבית המשפט להתאים את הסעדים לנסיבותיו המיוחדות של המקרה הקונקרטי שבפניו. ד"ר שבת, אחד המבקרים של דוקטרינת הבטלות היחסית, טוען, כי אחד החסרונות המרכזיים של דוקטרינה זו הוא השארה על כנן של החלטות מינהליות מפרות, דבר המכרסם בעקרון שלטון החוק. לשון אחר, במקרים שבהם מיישם בית המשפט את גישת הבטלות היחסית ומשאיר החלטה מינהלית פגומה על כנה, במיוחד (אך לא רק) במקרים שבהם אי החוקיות היא בוטה, פוטר למעשה בית המשפט את הרשות הציבורית מחובת כיבוד החוק.
הדוקטרינה מהווה חלופה לשני המודלים המסורתיים בהם משתמש בית המשפט בבואו להפעיל ביקורת שיפוטית על חוקיות פעולות שלטוניות:
דוקטרינת הבטלות היחסית מהווה, למעשה, מודל ביניים בין הבטלות המוחלטת לבין הנפסדות. כאשר מיישם בית המשפט את הדוקטרינה, הוא בוחן לא רק את תוצאות הפעולה, אלא גם נסיבות נוספות, כגון עוצמת הפגם שנפל בפעולה, סוג התביעה, מידת הנזק שנגרם כתוצאה מהפעולה והנזק שעלול להיגרם אם תבוטל, ועוד. על כן, תיתכן סיטואציה שבה בית המשפט יידון בשני מקרים שנראים על פניהם דומים, אך באחד מהם יכשיר את הפעולה, באמצעות שימוש בדוקטרינת הבטלות היחסית ובשני יקבע כי הפעולה השלטונית בטלה.
יתרונה העיקרי של דוקטרינת הבטלות היחסית על פני המודלים האחרים מתבטא בגמישות בהפעלת שיקול הדעת, שמאפשרת הימנעות מפגיעה בציפיות סבירות ובהסתמכות על פעולות שכבר בוצעו. יתרון זה הוא גם חסרונה העיקרי של הדוקטרינה, שכן הוא יוצר אי ודאות באשר לתוצאה המשפטית.
הבטלות היחסית בישראל
הפסיקה בישראל אימצה בתחילה את מודל הבטלות המוחלטת. בפסק הדין בעניין טחן, קבע השופט חיים כהן כי "...הפגיעה בעיקרי הצדק הטבעי כמוה כחריגה מן הסמכות, ותוצאתה היא שמבטלת היא את מעשה הרשות מדעיקרא, ואין צורך במעשה ביטול מידי בית המשפט הגבוה לצדק.
בקיעים ראשונים בהלכה זו התגלו בפסיקות בית המשפט העליון בסוף שנות ה-70. כך, למשל, קבע השופט יצחק כהן בבג"ץ דרעי, כי בסמכותו של בית המשפט "לדחות תביעתו של אדם שזכות טיעון שלו נפגעה, אם לגופו של עניין לא היה לאותו אדם מה לטעון. הנימוק לכך הוא, שבטלות החלטה בגלל פגיעה בעיקרי הצדק הטבעי אינה מוחלטת אלא רק יחסית". דברים ברוח זו נשמעו גם על ידי השופט לנדוי בפרשת גרינשטיין: "...לא תמיד גורמת הפרת אחד מכללי הצדק לבטלות הדיון מעיקרא. המבחן אינו נוקשה אלא גמיש, ויחסי הדברים תלויים במידת החומרה של ההפרה ובנסיבותיה". עם זאת, בפסקי דין אלה ובפסקי דין אחרים, הקפידו השופטים לציין כי הלכת טחן עדיין תקפה, וכי פסיקותיהם נוגעות לעניינים הקונקרטיים בהם דנו.
בפרשת שפירא הביע במפורש השופט ברק את עמדתו, המצדדת בגישת הבטלות היחסית, ודוחה את גישת הבטלות המוחלטת המסורתית:
בפסק הדין בעניין שפירא היה ברק השופט היחיד שקרא תיגר על גישת הבטלות המוחלטת ואימץ את גישת הבטלות היחסית (השופט כהן המשיך בגישתו מבג"ץ דרעי, לפיה הלכת טחן עדיין תקפה, אם כי בפועל פסק אף הוא על פי הבטלות היחסית). יחלפו עוד שנים מספר, בטרם יאמצו שופטים נוספים גישה זו, אם כי הצגתה בפסק דין שפירא הביאה לשיג ושיח בין השופטים באשר לשימוש אפשרי בה.
כך, למשל, ציין השופט שלמה לוין ב-1990 כי "קמו לאחרונה עוררין על ההבחנה הקיימת בין החלטות בטלות להחלטות ניתנות לביטול, והוצע להמירה בכללי הבטלות היחסית... דומה שגישה זו... מחייבת עיון ובדיקה; שכן, עד שבאים אנו לזנוח את הגישה המסורתית, מן הראוי הוא שנקבע, אם המבחן החדש טוב מן המבחן הישן, והאם יוכל הוא לתת בידי שופט מכשיר יעיל ומהיר לפתרון בעיות קונקרטיות, העשויות להתעורר לפניו". בסופו של דבר לא נדרש לוין לבחון את השימוש בדוקטרינת הבטלות היחסית, אך קבע בהערת אגב כי "יש להירתע מזניחת ההבחנה בין החלטה "בטלה" ו"ניתנת לביטול" ללא בדיקה יסודית, שכן ללא קביעת קווי גבול, ברורים יותר או פחות, עלולים אנו להביא חלילה לשיבוש של סמכויות, שיגביר מבוכה ואי-ביטחון, ודי לנו במה שיש לנו". ב-1994 העיר מישאל חשין כי "הבחנה מסורתית זו שבין מעשי ממשל בטלים לבין מעשי ממשל הניתנים אך לביטול, אינה עומדת איתנה על רגליה כבימים עברו. עררו העוררים על מידת התבונה שבה, קמו הקמים עליה לאבדה, ותחת הבטל והניתן לביטול הציעו המציעים כי נמליך עלינו את עקרון הבטלות היחסית". עם זאת, בדומה ללוין, חשין לא הכריע בשאלה האם יש לאמץ את דוקטרינת הבטלות היחסית או לא.
בפרשת באקי, שנדונה באותה שנה, דן יצחק זמיר ב"תאוריה בדבר הבטלות היחסית, ההולכת וקונה לה מהלכים בפסיקה". אף שלא השתמש בה בסופו של דבר, התייחס אליה זמיר ככלי משפטי לגיטימי העומד לרשותו.
אימוץ מפורש של דוקטרינת הבטלות היחסית הגיע בפסק דין שניתן ב-1998, שבו קבעו השופטים זמיר וביניש כי מבין שלושת המודלים - בטלות מוחלטת, נפסדות ובטלות יחסית - יש לתת עדיפות למודל הבטלות היחסית. מאז סוף שנות ה-90, אומץ המודל במספר רב של פסקי דין.
אלונה פרנקל
אלונה פרנקל (נולדה ב-27 ביוני 1937) היא סופרת ומאיירת ישראלית.
ביוגרפיה
פרנקל נולדה בשנת 1937 בקרקוב שבפולין, בת לפני גוסטה וסלומון גולדמן. את ילדותה במהלך מלחמת העולם השנייה עברה תחילה עם הוריה בגטו לבוב. לאחר שהגטו חוסל, מצאו הוריה מחבוא בצד הארי של העיר, אולם המשפחה שהסכימה להחביא אותם סירבה להחביא את אלונה, בת ה-5. הוריה מצאו לה מחבוא בכפר, בלעדיהם. הכפריים הסכימו להסתיר את הילדה תמורת תשלום, ומשאזלו משאבי ההורים, הוחזרה אלונה והוכנסה למחבוא עם הוריה. לאחר המלחמה שבה המשפחה לקרקוב ובשנת 1949 עלתה ארצה.
פרנקל החלה דרכה כמאיירת של ספרי ילדים, ולאחר מכן החלה לחבר בעצמה סדרה של ספרי ילדים, שגיבורם הוא ילד מתולתל בשם נפתלי. "סיר הסירים", שיצא לאור בסדרה זו בשנת 1975, הפך לרב-מכר ותורגם לשפות רבות. פרנקל כתבה ואיירה למעלה מ-35 ספרי ילדים, שתורגמו לשפות רבות, ואיירה כ-40 ספרי ילדים של מחברים אחרים.
בשנת 1978 זכתה בציון לשבח בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק, עבור איוריה לספר "מזבוב עד פיל ושאר החיות של ע. הלל" מאת ע. הלל (כתר 1977). בשנת 1982 קיבלה את עיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער על איוריה בספרה "סיפור מהחיים" (1981).
ספרה הראשון למבוגרים הוא "ילדה" - ספר אוטוביוגרפי המגולל את סיפור ילדותה, אותו הגדירה פרנקל כ"ילדות של ילדה ללא זכויות". ספר זה זיכה אותה בפרס ספיר לשנת 2005. ספרה "נערה" ראה אור בהוצאת חרגול בשנת 2009. הספר השלישי בטרילוגיה זו, "אישה", יצא לאור בשנת 2012.
חיים אישיים
בעלה, זיגי פרנקל, היה גם הוא סופר ומאייר. נישאה בשנית ליאיר לין, יוצא קיבוץ אפיקים.
קדונה
קָדוּנָה (באנגלית: Kaduna) היא עיר הבירה של מדינת קדונה בצפון-מרכז ניגריה. לפי חישוב המבוסס על תחזית רשמית לתאריך 21 במרץ 2022 אוכלוסיית העיר מונה כ-1.85 מיליון תושבים, מה שהופך אותה לעיר השישית בגודלה בניגריה (אחרי לאגוס, קנו, איבדאן, אבוג'ה ובנין סיטי). העיר ממוקמת במרכז מדינת קדונה לגדת נהר קדונה (שהוא יובל של הנהר ניז'ר), כ-160 ק"מ מצפון לבירת הפדרציה אבוג'ה. היא עיר המשמשת כאזור מסחרי וכצומת דרכים תחבורתית של כל האזורים החקלאיים המקיפים אותה. סמל העיר הוא התנין, הנקרא קאדה בשפת ההאוסה.
היסטוריה
קדונה נוסדה על ידי האימפריה הבריטית בשנת 1913, והפכה לבירת המחוז הצפוני לשעבר של ניגריה בשנת 1917. סר פרדריק לוגרד, המושל הבריטי הראשון של צפון ניגריה, בחר את האתר הנוכחי לאורך רכבת לאגוס-קאנו לעיר, והבנייה החלה בשנת 1913. בשנת 1917 החליפה קדונה את זונגרו  כבירת המחוזות הצפוניים.
חינוך
בעיר קדונה שוכנות:
כלכלה ותחבורה
קדונה משמשת כאזור התעשייתי של צפון ניגריה, אשר עוסקת בין היתר בטקסטיל, ייצור מכונות, פלדה, אלומיניום ונפט. קדרות הוא גם תחום התמחות גדול בעיר.
הכביש המרכזי העובר בעיר נקרא Ahmadu Bello Way. רבים מהאזורים נקראים של שמות סולטאנים שונים מהעבר, אמירים וגיבורי מלחמות אזרחים. בקדונה קיים שוק גדול, אשר לאחרונה נבנה מחדש, לאחר שנשרף באמצע שנות ה-90.
בקדונה קיים מסלול מרוצים, באורך של כמעט קילומטר וחצי, אשר ממוקמים בו המועדונים the Ahmadu Yakubu Polo Club וה- Kaduna Crocodile Club.
כמו כן, קיימים שני נמלי תעופה, אשר אחד מהם הוא "נמל התעופה קדונה".
מבצע חשיפה מלאה
מבצע "חשיפה מלאה" הוא מבצע צבאי שנערך ב-5 במרץ 2014 על ידי שייטת 13 ושייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי. במבצע זה נתפסה אוניית המשא קלוס סי (באנגלית: KLOS C), שניסתה להבריח מאיראן אמצעי לחימה שחלקם הוטסו ככל הנראה מסוריה ויועדו לארגוני הטרור הפלסטיניים בסיני או ברצועת עזה.
המבצע
אוניית המשא קלוס סי, ששטה תחת דגל פנמה, יצאה מנמל בנדר עבאס שבאיראן בדרכה לנמל אום אלקצר שבעיראק, ושם העמיסה מספר נוסף של מכולות. לקראת 25 בפברואר יצאה האנייה לכיוון פורט סודאן שבסודאן. קהילת המודיעין הישראלית עקבה אחר האנייה למן הפלגתה מאיראן. לאחר שהבשילו התנאים לביצוע הפשיטה, אישר ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ששהה באותה עת בביקור ממלכתי בארצות הברית, את המלצת הרמטכ"ל, בני גנץ, ושר הביטחון, משה יעלון, להשתלט על האונייה. בבוקר 5 במרץ 2014 השתלטו לוחמי שייטת 13, בסיוע שתי ספינות של שייטת ספינות הטילים, על האונייה, שהייתה בדרכה לנמל פורט סודאן, בעת שהייתה בלב ים סמוך לגבול שבין סודאן לאריתריאה, במרחק של כ-1,500 קילומטרים דרומית לחופי ישראל. איש מ-17 אנשי צוות האונייה לא גילה התנגדות. המטען הכיל בין היתר רקטות קרקע-קרקע M-302 סוריות ואיראניות בעלות טווח של יותר ממאה קילומטרים. איראן הכחישה כל קשר לאוניית הנשק מרגע פרסום הידיעה.
על המבצע פיקד מפקד חיל הים, האלוף רם רוטברג, מעמדת פיקוד באח"י חנית, שהשתתפה במבצע. במבצע השתתפה גם אח"י חץ, ספינת טילים מדגם סער 4.5 נירית.
ב-8 במרץ 2014, אחר הצהריים, הגיעו שני הסט"ילים ואוניית הנשק לנמל אילת. ב-9 במרץ פרקו לוחמי צה"ל את הספינה ולוחמי יחידת סילוק הפצצות של יהל"ם וידאו שאמצעי הלחימה לא ממולכדים. בספינה נתפסו 40 רקטות M-302, 181 פצצות מרגמה 120 מ"מ ו-400,000 כדורים בקוטר 7.62 מ"מ.
במאי 2014 ביקש צה"ל תקציב נוסף בסך 33 מיליון ש"ח, לכיסוי עלות המבצע.
יעד המשלוח
בקרב אנשי מודיעין אמריקניים רווחת ההערכה כי הרקטות היו מיועדות לסיני ולא לעזה. לדבריהם, הרקטות, שאורכן 5.5 מטר, אינן ניתנות לפירוק והרכבה, והברחתן לעזה איננה מעשית.
שמואל שרירא (שרייר)
שמואל שרירא (שְׁרַיֶיר) (בכתיב יידי: שרייער; 1883 – מאי 1944) היה סופר, חוקר מקרא ואתנוגרפיה, מחנך ומחבר ספרי לימוד חלוציים. היה ממייסדי רשת החינוך "תרבות" באוקראינה. מייסד ומנהל גימנסיות בחו"ל (הגימנסיה העברית ברוז'ין) ובארץ ישראל: גימנסיה בנימינה לבני איכרים בראשון לציון, גימנסיה נורדיה בתל אביב וגימנסיה ריאלית מונטיפיורי ברמת גן.
תולדות חייו
שמואל שרייר נולד בעיירה סלאוויטה שבפלך ווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, למשפחה חסידית. למד בישיבת סלאוויטה ונסמך לרבנות. בשנת 1900 לערך עזב את בית סבו לאודסה, שם עבר בהצלחה את מבחני הבגרות האקסטרנית, ולמד בישיבה הגדולה והמודרנית של ר' חיים טשרנוביץ ("רב צעיר"), רבהּ של הקהילה היהודית באודסה. הלימודים בישיבה שילבו תורה עם ציונות, ולימדו בה מורים כביאליק וקלויזנר. באותם ימים פרסם שרירא מאמרים בהשילוח, כתב העת של אחד העם. היה פעיל בתנועת "צעירי ציון" עד להקמת סיעת "ההתאחדות" שהורכבה מ"צעירי ציון" והפועל הצעיר ב-1920 (סוציאליסטים ציונים).
שרירא לקח חלק בשני המפעלים החדשניים של משפחת הברון היהודי רוסי גינזבורג: חוקר התרבות דוד גינצבורג, אסף סביבו באותן שנים קבוצה של צעירים יהודים, רובם בחורי ישיבה שרכשו השכלה כללית, במטרה להעניק להם השכלה רב-תחומית בפילוסופיה יהודית וכללית, במדעים, בשפות עתיקות ובספרות עתיקה, בשנים לפני מלחמת העולם הראשונה: הוא נמנה עם תלמידי האקדמיה ללימודי היהדות שהקים ועם חברי "המשלחת לתיעוד הפולקלור היהודי" בראשות ש. אנ-סקי שנתמכה על ידי ולדימיר זאב וולף גינזבורג.
ב-1907 החל את לימודיו במחזור הראשון של האקדמיה ללימודי היהדות (השם הרשמי היה: השעורים הגבוהים לידיעות המזרח"), שבה למד במשך ארבע שנים מפי הסופר והרופא ד"ר יהודה לייב קצנלסון ("בוקי בן יגלי") ומפי ההיסטוריון שמעון דובנוב, מראשי התנועה האוטונומיסטית היהודית, שהרצה על מדעי המזרח וההתיישבות בארץ ישראל, ומפי מורים ידועי שם אחרים. בין חבריו לספסל הלימודים היו שניאור זלמן רובשוב (שז"ר), סופר וחוקר, לימים עורך "דבר" ונשיאה השלישי של מדינת ישראל, ברוך קרופניק (קרוא), סופר ועורך ספרותי בעיתון "הבקר" במשך שנים רבות, הרב דוד הכהן ("הנזיר") ועוד.
בשנת 1911 לערך החל שרירא את לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטת פרייבורג במקצועות פילוסופיה וחקר המקרא, יחד עם שז"ר, דוד הכהן ובילינסון. מזכרונות הרב נזיר הרב דוד יהודה ארייה לייב כהן: "שנים מהשומעים החשובים, שהצטיינו בלמודים ההיסטוריים, מר זלמן רובשוב, ואתו מר ש. שרייאר (שרירא), קבלו תעודת גמר של השעורים הגבוהים לידיעות המזרח, ועל סמך זו נתקבלו באוניברסיטא בדרום-אשכנז, בפרייבורג, ולמדו שם." יחד עם שז"ר למד שרירא תקופת מה גם בשטרסבורג. לימודיהם נקטעו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
שרירא כתב ערכים בייברסקיה אנציקלופדיה של ברוקהאוס-אֶפרון בעריכת ד"ר קצנלסון ושמעון דובנוב, מוריו, על חוכמת ישראל ותולדות הערים אוסטראה ומוהילב.
בשנים 1911–1912 נסע שרירא לארץ ישראל לשנה שלמה, שבמהלכה התהלך בה ברגל, למסע שכדוגמתו עשו מוריו וחברים ("בוקי בן יגלי" בשנת 1909; "רב צעיר"; בשנת 1911; חברו שז"ר הגיע לארץ ישראל לראשונה בשנת 1911). הייתה זו תקופה של שגשוג יחסי בתקופת השלטון העות'מאנית, לאחר הפיכת הטורקים הצעירים. דרכו של שמואל שרירא לארץ התארכה. הוא ביקר ברפובליקות המוסלמיות שמדרום לאימפריה הרוסית, ביקר אצל הסובוטניקים ושהה בדמשק. בזמן שהותו בארץ ישראל התגורר בתל אביב והשתתף בחגיגות פורים ביישוב, כן לקח חלק בשמירות של ארגון השומר במושבות הגליל. ציוני הדרך במסע נשארו במשפחה בצורה של שירים וסיפורים על מנהגי העדות בחגי ישראל. שורש הקשר החם לארץ ישראל כולל לפחות ארבעה דורות; בבית סבו החסיד גדל על סיפורי אבי סבו שנשלח עם קבוצת חסידים ליישב את צפת בשליחות הרבי מחסידות בוֹיָאן בראשית המאה ה-19.
בשנת 1912 החלה לפעול המשלחת האתנוגרפית בראשות הסופר והמחזאי אנ-סקי (שלמה-זנוויל רפופורט). היכרותו של שמואל שרירא עם אנ-סקי החלה בשנת 1910, כנראה במסגרת של בוגרי "האקדמיה" של הברון גינזבורג בסנקט פטרבורג. אנ-סקי יצא לדרך עם שרירא כעוזרו האישי בשנת 1912. בעונה השנייה השתתף כחוקר שטח. לפי עדות גור אריה ערך איתו את השאלון הראשון שהופץ בעיירות. כתיבת השאלונים המלאים הסתיימה בתום פעולת המשלחת. המשלחת פעלה שלוש עונות בשנים 1912–1914, גולת הכותרת של פעילותם המשותפת של אנ-סקי ושרירא במשלחת ניסיונית, הייתה גילוי צדיק הדיבוקים, מעשיות, אגדות, סיפורים והווי חיים חסידי, שהיוו בסיס למחזה הדיבוק מאת אנ-סקי. לימים, אחר שתורגם בעברית על ידי ביאליק, היה המחזה השני שהציג תיאטרון הבימה.
להלן ציטטות מגילוי "צדיק הדיבוקים" על ידי אנ-סקי ושרירא - חומרי הגלם להצגת "הדיבוק" - רשימות מארכיון שמואל שרירא, שראו לאור ברובם כמאמר בעיתון "דבר" בשם "מסעותי עם אנסקי" 8.11.1940. היומן/זכרונות שמואל שרירא מפורסם במלואו בפרויקט בן יהודה.
פעילותו במשלחת החזירה אותו לעיר מושבה של בלה ברון ידידת נעוריו, סטאר-קונסטנטין, אותה נשא בשנת 1914. בתקופת מלחמת העולם המשיך בהוראה ובארגון "צעירי ציון" באזור ווהלין שבאוקראינה, והיה מפקח מטעם "הועד המרכזי לפיקוח על יתומי מלחמת העולם היהודים" בווהלין מטעם ארגון הג'וינט.
שרירא חינך להתחדשות התרבות העברית דרך רשתות החינוך ודרך כתיבת תוכניות לימוד וספרי לימוד. היה ממייסדי רשת החינוך "תרבות" לחינוך בעברית באוקראינה וכיהן כמפקח ברשת
מלחמת האזרחים ברוסיה תפסה את המשפחה נמלטת על נפשה (פרעות פטליורה) לאזורים שנכבשו על ידי פולין. בדרך מרוז'ין לברדיצ'ב ניצלו מהוצאה להורג.
ב־1916 נפגש בצאריצין עם קהילה שקלטה פליטים רבים וגרים, וכתב מחוויותיו:
בשנים 1920–1919 ניהל גימנסיה עברית ברוז'ין והקים שם ליגה להגנה יהודית. המשפחה עברה לאוסטרוג שבפולין בשנת 1920, ושם לימד שרירא בגימנסיה עברית במסגרת רשת "תרבות" וארגן חוגים ציוניים לנוער ולבוגרים. היה ציר לקונגרס הציוני השביעי ובשנת 1921 היה ציר בקונגרס הציוני השנים עשר שהתקיים בצ'כוסלובקיה. בשנים 1923–1925 ייסד וערך ברובנה עיתוני יידיש "וואָהלינער לייבן" ו"וואָהלינער ציַיט". אחרי ש"צעירי ציון" התאחדו עם "הפועל הצעיר" הארץ ישראלי והקימו סיעה בקונגרס הציוני, שרירא היה פעיל ב"התאחדות" החדשה. ומ-1923 סיעת "ההתאחדות" הפכה בהדרגה למפלגה. שרירא היה יו"ר ה"התאחדות ברובנה עד 1925. ב-7.3.1925 צולמה תמונה של חברי ועד "ההתאחדות" - "התאחדות צעירי ציון " ברובנה, עם הקדשה לשמואל שרייער (שרירא) יו"ר התאחדותנו..., עם עלייתו לארץ ישראל. (ספר הזיכרון לרובנה עמ' 153 ואתר "גולה ותקומה").
ב-1925 עלה שרירא לארץ ישראל עם משפחתו. המשפחה התיישבה בתחילה בחיפה, ואחר כשנה, בשנת 1926, עברה לתל אביב.
לאחר עלייתו, מיקד את פעילותו בתחום החינוך והמחקר ועריכת תוכניות לימוד. השתתף בייסוד גימנסיות פרטיות, ניהל אותן ולימד בהן: הוא היה אחד משני המורים הראשונים של הגימנסיה הראשונה בראשון לציון גימנסיה עברית בנימינה, לימד שם ובין השנים 1926 - 1932 והיה בשנים 1929–1932 מנהלה.
בשנת 1927 ייסד עם שישה מורים מגימנסיה בנימינה את הגימנסיה נורדיה בתל אביב, שנועדה לתת הזדמנות לחינוך משובח למעוטי אמצעים, לנוער עובד ולומד, ולכן נקראה תחילה (עד 1929) "לעם". שרירא היה ממנהליה, ומנהל יחיד ב-1940. (פרסומים על היותו המנהל ב־1934 בדבר), וב-1940 תמונה של המנהל והמורים. משנת 1942 ניהל את בי"ס תיכון מונטיפיורי ברמת גן עד מותו.
שרירא שהיה חבר מפלגת "הפועל הצעיר", עזב את הפעילות הפוליטית מאז איחוד מפלגתו עם אחדות העבודה ב־1930 למפלגת פועלי ארץ ישראל, ופרש מן החיים הפוליטיים.
שרירא היה חבר מועצת החברה העברית לידע עם מראשית ייסודה, בעקבות ניסיונו במשלחת "אנ-סקי", ונמנה עם ראשוני פעיליה. אחרי מותו ערכה החברה ערב מיוחד לזכרו. הוא היה מזוהה עם משלחת אנ-סקי, והוזמן להרצות על המשלחת בשנות ה-20; ולקראת יובל, הוזמן לכתוב על מסעותיו עם אנ-סקי בדבר, בשנת 1940.
ב-1933 נשלח כבא כוח הלשכה המרכזית של הקרן קיימת לישראל לפולין לכשנה. .
אריך-נגן
אריך-נֶגֶן (אנגלית: Long-Playing (LP)) הוא המונח העברי לתקליט פטיפון המסתובב במהירות של ⅓33 סיבובים לדקה. הוצג לראשונה ב-21 ביוני 1948 על ידי קולומביה מאסטרוורקס רקורדס, חברת בת של קולומביה רקורדס, ולימים סוני קלאסיקל רקורדס.
כשמשתמשים במונח אריך-נגן הכוונה היא בדרך כלל לתקליט ויניל רגיל בקוטר 30.5 סנטימטר (12 אינץ') עם זמן השמעה ממוצע של 25 דקות בכל צד ועם מספר שירים בכל צד. התקליט עטוף בנייר דק או בניילון בתוך אריזת קרטון מרובעת. על האריזה עיצוב גרפי, תמונות, מידע על תוכן התקליט, פרוט הקטעים בכל צד, ומשך הזמן של הקטעים.
אריך-הנגן מכיל בדרך כלל מוזיקה קלאסית, ג'אז ואלבומי מוזיקה פופולרית. בתעשיית התקליטים אריך-נגן מתייחס למהירות של ⅓33 סיבובים לדקה ולצפיפות חריצי התקליט בלבד ולא לקוטרו.
בשנות החמישים והשישים הודפסו בישראל תקליטים כאלה גם בקוטר של 17.5 סנטימטר (7 אינץ') ו-25 סנטימטר (10 אינץ').
פרטים טכניים
התקליטים ה"עכשוויים" קוטרם - 30.5 סנטימטר (12 אינץ'), עוביים - 1.3 מילימטר (0.05 אינץ') וקוטר המדבקה עליהן - כ-10 סנטימטר (4 אינץ').
ז'אן-פול מארה
ז'אן פול מארָה (בצרפתית: Jean-Paul Marat; 24 במאי 1743 – 13 ביולי 1793) היה רופא, פיזיקאי, עיתונאי ופוליטיקאי צרפתי יליד שווייץ וממוצא איטלקי סרדי שחי שנים רבות בבריטניה ובהולנד, אך נודע בעיקר בעקבות פעולותיו כמהפכן צרפתי. מארה היה חבר ומנהיג בסיעת היעקובינים הקיצונית במהלך המהפכה וממייסדי שלטון הטרור בתקופה זו. התבטאותו בעיתוניו התאפיינה בחריפות חסרת פשרות בהתייחסו לממשל ול"אויביי המהפכה". מארה היה אחד מקולותיה הקיצוניים ביותר של המהפכה הצרפתית, והוא נתן אור לדעותיו לא רק בעיתון אלא גם בנשיאת נאומים ציבוריים מלהיבים ביותר והתבטאויותיו הקיצוניות היוו מצע לאופייה האלים של המהפכה. לאחר הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 נחשב לאחד משלושת האישים החזקים ביותר בצרפת, יחד עם ז'ורז' דנטון ומקסימיליאן רובספייר.
ביוגרפיה
בהכשרתו היה מארה רופא, שלמד רפואה באוניברסיטת מונפלייה וסיים את לימודיו ב-1775 באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד. עבד כרופא, בין השאר, בשירות הרוזן ד'ארטואה ופרסם מספר עבודות - על מחלת הזיבה ועל מחלות העיניים. בנוסף התעניין באופטיקה ובפיזיקה בכלל וערך ניסויים וכתב גם בתחומים אלה.
מארה חדר לחוגי הפוליטיקה והיה לאחד הקיצונים שבדוברי המהפכה הצרפתית. כבר בשלב מוקדם יחסית של המהפכה, כחבר מועדון הקורדליירים, קרא לחיסול השלטון המלוכני בצרפת ויצא נגד המהפכנים שנקטו בגישה מתונה יותר. הוא ייסד את העיתון "ידיד העם" (L'Ami du peuple), שעל דפיו פרסם את דעותיו הקיצוניות וקרא להוציא להורג את כל מתנגדי המהפכה.
מותו
מארה נרצח בביתו בעודו רוחץ באמבט רפואי על ידי שארלוט קורדה, חברה בסיעה הז'ירונדינית (סיעת מרכז ליברלית). עקב מחלת עור ממנה סבל, נהג מארה לשהות באמבט במשך שעות ובזמן זה לכתוב את מכתביו ולנהל את עבודתו. שארלוט הגיעה לדירתו באמתלה כי ברשותה מידע רב חשיבות עבורו. על אף מחאותיה של אשתו, אישר מארה לשארלוט להגיע לדירתו ולהיכנס לחדר עבודתו - האמבטיה בה שהה. לאחר שיחה קצרה בין השניים, בה דיווחה לו שארלוט על המידע שברשותה היא הוציאה סכין שהביאה עמה ודקרה את מארה בחזהו. מארה מת במקום. נטען כי מניעיה של שארלוט לרצח היו השתייכותה לענף עני של משפחת המלוכה, שאחיה נמלט יחד עם קרובי המשפחה המלכותית וכי היא ביקשה לנקום את מותם של חבריה.
רציחתו של מארה עוררה תגובות נזעמות בקרב היעקובינים והביאה להוצאתה להורג של מארי אנטואנט ולטבח באויביהם המלוכניים והז'ירונדינים כאחד. במשפטה, טענה שארלוט כי היא ביצעה את הרצח לבדה וכי "הרגתי אדם אחד כדי להציל 100,000". היא הוצאה להורג בגיליוטינה ב-17 ביולי 1793.
באמנות
"מות מארה" (בצרפתית: La Mort de Marat) הוא ציור שמן מאת הצייר הנאו קלאסי ז'אק-לואי דויד. הציור מתאר את מארה מיד לאחר מותו והוא אחד הדימויים המזוהים ביותר עם המהפכה הצרפתית.
הרפתקאותיו של שרלוק הולמס
הרפתקאותיו של שרלוק הולמס (באנגלית: The Adventures of Sherlock Holmes) הוא אוסף של 12 סיפורים בלשיים מאת ארתור קונאן דויל, שבהם מככב הבלש הפרטי הידוע שרלוק הולמס ושאוירו על ידי סידני פאג'ט.
סיפורים אלה הם הראשונים מבין סיפורי הולמס הקצרים שפורסמו במקור כסיפורים בודדים בסטרנד בין יולי 1891 ליוני 1892. הספר יצא לאור בממלכה המאוחדת ב-14 באוקטובר 1892 בהוצאת ג'ורג' ניונס בע"מ ובמהדורה אמריקנית ב-15 באוקטובר על ידי הארפר. המהדורה הראשונה בשתי המדינות מנתה כ-14,500 עותקים.
מכירתו של הספר נאסרה בברית המועצות ב-1929, וזאת בטענה שהוא מעודד אוקולטיזם, אף על פי שהספר מראה מעט, אם בכלל, סימנים כאלה. בתקופה מאוחרת יותר החרם הזה בוטל.
עקרון העקביות
ניסוח פורמלי
בדומה למקרה של שני שחקנים, פתרון הוא פונקציה המתאימה לכל משחק מיקוח נקודה. המשמעות היא שנקודה היא תוצאת המשא ומתן רק אם כל השחקנים יסכימו לשתף פעולה. לא נלקחת בחשבון אפשרות שקואליציה חלקית של שחקנים תשתף פעולה ותשיג לעצמה תוצאה שעדיפה לה על-פני \ d.
קיים פתרון יחיד \ N^*, עבור משפחת משחקי המיקוח עם \ n שחקנים, המקיים את עקרונות הסימטריה, היעילות, הקווריאנטיות תחת טרנספורמציות אפיניות, והאי-תלות באפשרויות לא רלוונטיות. הנקודה היא הווקטור \ x ב- \ S שעבורו שטח המלבן ה-\ n ממדי  מקסימלי.
הגדרה
פתרון \ \phi מקיים את עקרון העקביות אם לכל משחק מיקוח ולכל שני שחקנים שונים \ i,j,  הוא הפתרון של משחק המיקוח  עם שני שחקנים המוגדרת באופן הבא:
הפתרון היחיד המקיים את עקרונות היעילות, האנונימיות, הקווריאנטיות תחת טרנספורמציות אפיניות והעקביות הוא הפתרון \ N^* של נאש.
צריבה תלת-ממדית של זכוכית בלייזר
צריבה תלת-ממדית של זכוכית בלייזר הוא תהליך שמטרתו יצירה של צורה תלת־ממדית כלשהי בתוך גוש זכוכית לצורכי נוי או בתעשייה. תהליך הצריבה מבוצע באמצעות קרן לייזר בהספק גבוה (הנפוץ ביותר הוא לייזר המבוסס על גז פחמן דו-חמצני באורך גל של סביב 10 מיקרון) שממוקדת על ידי מערך עדשות לנקודה מיקרוסקופית מסוימת בזכוכית, הלייזר מחמם את הנקודה וגורם לשינוי במבנה החומר, כך שנשאר סימן. אוסף הנקודות (לפעמים אף מיליוני נקודות - תלוי ברזולוציה הרצויה) מקבל צורה של עצם תלת-ממדי. כל נקודה שנצרבה מחזירה את קרני האור בזוויות שונות, וכך האובייקט נראה תלת-ממדי מכל זווית שמביטים בו. העצמים עצמם נראים כאילו הם צפים בזכוכית או בבדולח. השימוש בבדולח נפוץ בתעשיית חפצי הנוי.
עיצוב הצורה נעשה על ידי תוכנת מחשב ששולטת על מיקום מיקוד קרן הלייזר. החברות שמייצרות חפצים אלו משתמשות במחשבים עתירי ביצועים.
אבי בן-בסט
אַבְרָהָם (אָבִי) בֶּן בָּסָט (נולד ב-14 ביולי 1944) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לכלכלה של האוניברסיטה העברית בירושלים. בעבר כיהן כמנכ"ל משרד האוצר וכמנהל בכיר בבנק ישראל. מחקריו מתמקדים בנושאי מקרו-כלכלה וכלכלת ישראל.
חייו ופועלו
את התואר הראשון בכלכלה ובסטטיסטיקה סיים בשנת 1967 באוניברסיטה העברית, שם גם סיים בהצטיינות את התואר השני בכלכלה בשנת 1972, וכן כתב את עבודת הדוקטור שלו בנושא 'ניהול רזרבות מטבע חוץ: הניסיון הישראלי' (1978).
בשנים 1971–1980 החל לעבוד ככלכלן במחלקת המחקר של בנק ישראל. בשנת 1981 מונה לסגן מנהל המחלקה, ובשנת 1987 מונה למנהלה. בתפקיד זה כיהן עד לשנת 1992. בשנים 1991–1996 היה הממונה על מחלקות המחקר וניהול מטבע החוץ בבנק ישראל. במסגרת פעילותו זו היה אחראי על המדיניות המקרו-כלכלית של בנק ישראל בנושאי מדיניות מוניטרית ושער חליפין, ייעוץ לממשלה בנושא מדיניות פיסקלית, מאזן תשלומים, שוק העבודה ורפורמות מבניות בענפי המשק והכנת התוכנית של בנק ישראל לקליטת העלייה מברית המועצות לשעבר ב-1990. כן השתתף בקביעת מדיניות שער החליפין בשנים 1986–1996, בתכנון המעבר לסל המטבעות ב-1986, ועמד בראש צוות הרפורמות בשוק ההון של בנק ישראל אשר התווה את הרפורמה לצמצום התערבותה של הממשלה בשוק ההון (אפריל 1987) ושינויים במבנה מערכת הבנקאות שיושמו בשנים 1989–1996, ובהם השוואת זכויות ההצבעה במניות הבנקים, ביטול שליטת הבנקים בתאגידים ריאליים, צמצום משמעותי בהיקף החזקותיהם והכנת חוק קופות הגמל.
בתקופת כהונתו בבנק ישראל ניהל את המשא ומתן עם הרשות הפלסטינית בפריז (1994) בנושאי מטבע, מדיניות מוניטרית ובנקאות.
בשנת 1996 מונה לפרופסור חבר במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל לעבודתו בבנק ישראל היה מרצה אורח באוניברסיטאות בישראל (אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בן-גוריון) וחוקר אורח באוניברסיטאות בעולם – באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת ברקלי. באוגוסט 2011 התמנה לפרופסור מן המניין. במשך שנים אחדות הי מרצה גם במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה ובמכללה למנהל בראשון לציון.
בשנים 1999–2001 היה מנכ"ל משרד האוצר, וכיהן בראש ועדות בין-משרדיות שעסקו ברפורמות בכלכלת ישראל במגוון נושאים, ובהם מס הכנסה ומס קנייה, חוק עובדים זרים, שינוי במבנה משק החשמל, תקשורת, נמלים, שוק ההון, בנקאות וביטוח. עמד בראש צוות המשא ומתן הכלכלי עם הפלסטינים ליישום הסכמי ואי ולגיבוש יחסי הקבע במסגרת שיחות השלום בקמפ דייוויד (1999–2000)
בשנים 2003–2004 היה נשיא האגודה הישראלית לכלכלה.
בשנים 1990–2006 כיהן כחבר וכיושב ראש של ועדות ציבוריות וממשלתיות רבות:
בשנים 2003–2013 שימש בן בסט גם עמית בכיר במכון הישראלי לדמוקרטיה, העומד בראש התוכנית 'רפורמות כלכליות'.
בנובמבר 2013 זכה באות אביר איכות השלטון בקטגוריית כלכלה וחברה.
עמדות
במהלך שנות השמונים והתשעים פעל בן בסט להפחתת משקל ההוצאה הציבורית בתוצר, משום ששיעורה היה יוצא דופן. גם בשנת 2000 טען בן בסט ש"חלקה של ההוצאה הציבורית מהתוצר מוגזם". אולם לאחר ירידת ההוצאה הציבורית כאחוז מהתוצר הביע בן בסט, בשנים 2009–2016, התנגדות לקיצוץ בהיקף ההוצאות בתקציב המדינה. לטענתו, קיצוץ כזה יחמיר את הבעיות הכלכליות-חברתיות של המשק הישראלי. בהתאם, בן בסט התנגד אז להורדת שיעורי המס, ותמך בביטל פטורים. כן תמך בהנהגת מס עיזבון בישראל. לצד מדיניות תקציבית שתספק שירותים ציבוריים נאותים ותצמצם את אי השוויון הכלכלי, בן בסט פועל לאורך השנים ליישום רפורמות מבניות שיבטיחו כי הסקטור העסקי יפעל על בסיס כלכלת שוק חופשית ותחרותית.
בעת היותו מנכ"ל משרד האוצר התעמת בן בסט עם נגיד בנק ישראל דוד קליין סביב שאלת גובה הריבית ושער החליפין. בן בסט דרש להוריד את הריבית ולמנוע את ייסוף השקל והתנגד למדיניותו של קליין שגרסה אי-התערבות בשוק המט"ח. בעשור האחרון, לאור העודף העצום במאזן התשלומים במטבע חוץ, בן בסט מתנגד להתערבות המופרזת של בנק ישראל בשוק מטבע חוץ. בעקבות מחקר שעשה עם מומי דהן אשר מצא מתאם בין מספר הסיעות במועצה של רשות מקומית לגרעון של המועצה, קורא בן בסט לביטול הבחירות הישירות לראשות המועצה.
ספרים בעריכתו
סיפורת
קישורים חיצוניים
על יצירתו הספרותית:
גלי (סדרת ספרים)
"גלי" היא סדרת ספרים מאת הסופרת סמדר שיר. עד כה נכתבו 30 ספרים בסדרה זו, הספר הראשון "גלי מכיתה ג'" יצא ב-1997. חמשת הספרים הראשונים הם ספרים עם סיפורים קצרים רבים והספרים האחרים הם עם סיפור אחד. הספר "גלי בחורשת האקליפטוס", האחרון בסדרה (נכון ל-2014) מוקדש כולו לנעמי שמר לציון 10 שנים למותה.
עלילה (משותפת לכל הספרים)
גלי אלמגור היא ילדה בטרום גיל ההתבגרות, אשר אוהבת לכתוב ספרים על חייה. היא גרה ברמת גן. בספרים המאוחרים יותר לגלי יש חבר שקוראים לו גלעד שמצטייר תמיד בתור "הגאון של הכיתה". בספר "גלי עוברת דירה" המשפחה מתכוננת למעבר כי אמא של גלי בהריון.
מרחב בנך
מרחב בנך נקרא על שם סטפן בנך, מתמטיקאי פולני שהיה מבין מייסדי התחום וממנסחי משפטיו היסודיים.
תכונות
משפט האן-בנך מאפשר להרחיב פונקציונלים מתת-מרחב אל המרחב כולו, וכך מאפשר לבנות פונקציונלים רציפים רבים.
משפט בנך-שטיינהאוס (הנקרא גם עקרון החסימות במידה שווה) טוען שאם למשפחה של אופרטורים ליניאריים רציפים על מרחב בנך יש חסם משותף בכל נקודה של המרחב, אז יש חסם אחיד על הנורמה שלהם.
לפי משפט ההעתקה הפתוחה (או בניסוח שקול משפט הגרף הסגור), כל אופרטור ליניארי חסום ממרחב בנך אחד על מרחב בנך אחר, הוא פתוח.
לפי משפט מזור-אולם, המבנה המטרי על מרחב בנך קובע את המבנה הליניארי שלו: אם \ f:X\to Y היא איזומטריה בין מרחבי בנך וגם על, אז \ f היא ליניארית.
טיפוסים של מרחבי בנך
מרחבי הילברט הם דוגמה קיצונית של מרחבי בנך, ותכונות שונות של מרחבי בנך מודדות עד כמה הם קרובים להיות מרחבי הילברט.
מרחב בנך שלכל תת-מרחב ספרבילי שלו, A, גם \ A^* הוא ספרבילי, נקרא מרחב Asplund; כל מרחב רפלקסיבי הוא Asplund.
מרחב בנך שאינו מכיל עותק איזומורפי של \ \ell_1 נקרא מרחב Rosenthal. כל מרחב Asplund הוא Rosenthal.
כל מרחב בנך רפלקסיבי הוא נוצר קומפקטית-חלש (weakly complactly generated), כלומר, יש בו קבוצה קומפקטית (בטופולוגיה החלשה), הפורשת מרחב צפוף. כל מרחב כזה הוא Weakly Lindelof determined (יש בו קבוצה M הפורשת מרחב צפוף, כך שהחיתוך שלה עם התומך של כל פונקציונל ליניארי הוא בן-מניה). מרחב מסוג זה, שהוא Asplund, הוא ספרבילי.
זכוכיות
זכוכיות הוא שיר שבוצע על ידי שירי מימון ויצא בשנת 2015. השיר נכתב, הולחן ועבר עיבוד על ידי דור דניאל.
רקע
השיר עוסק בזוגיות ומשבר ביחסים - בין אם במשבר בזוגיות מתמשכת בצל היומיום ובין אם במשבר בין אדם לאלוהים, תוך עיסוק באפשרות התיקון.
ביקורות
באתר פרוגי נכתב כי מילות השיר עמוקות ומבטאות את התחושה הרצויה מהשיר ושהעיבוד והלחן תואמים לקולה של מימון.
עם זאת, יוסי חרסונסקי ביקר את מילות השיר על השימוש בשפה טלוויזיונית ואת הסגנון המוזיקלי כ"פושר", לא ייחודי ומכוון להצלחה במצעדי המוזיקה.
מונדיאליטו 2016 (כדורגל חופים)
מונדיאליטו 2016 בכדורגל חופים היה טורניר כדורגל חופים, שנערך בחוף "פראיה דה קרקולוס" בקשקאיש, פורטוגל בין התאריכים 29 ביולי ל-31 ביולי 2016. התחרות כללה ארבע נבחרות שהתחרו ביניהן בשיטת ראונד רובין (שיטה שבה כל נבחרת פוגשת את כל הנבחרות האחרות).
דובוני אכפת לי
דובוני אכפתי (באנגלית: Care Bears) הוא זיכיון מדיה שבבעלות חברת "Those Characters from Cleveland", חברת בת של חברת כרטיסי הברכה "American Greetings".
המוצר המקורי בזיכיון היה סט כרטיסי ברכה ששווקו על ידי חברת כרטיסי הברכה האמריקאית "American Greetings" בשנת 1981, בהם מופיעים דובים בצבעים שונים אשר לכל אחד מהם סמל ייחודי על בטנו המייצג את אישיותו. העיצוב המקורי עבור כרטיסי הברכה נוצר בידי האמנית האמריקנית אלנה קוצ'אריק. בעקבות הצלחת הכרטיסים, בשנת 1983 החלה חברת Kenner לייצר דובי צעצוע אשר הסתמכו על העיצוב המקורי של הדובים בכרטיסי הברכה.
בהמשך הופקה סדרת אנימציה של דובוני אכפת לי אשר שודרה בארצות הברית בסינדיקציה בין השנים 1985 ו-1988. בעקבות הצלחת הסדרה נוצרו שלושה סרטי דובוני אכפת לי אשר הוקרנו בשנים 1985, 1986 ו-1987.
בשנת 2002, דמויות הדובים הושקו בעיצוב מחודש יחד עם מוצרים נלווים חדשים. קו הצעצועים החדשים היו בעלי תכונות מתקדמות כגון הדלקת אור בבטן כתוצאה ממגע ודובים זוהרים בחושך. בנוסף לכך בשנים 2004 ו-2005 יצאו שני סרטי אנימציה ממוחשבת של דובוני אכפת לי.
בשנת 2007 דמויות הדובים שוב עוצבו מחדש. במהלך שנת 2007 ביום השנה ה-25 של קו הצעצועים, יצא סרט נוסף באנימציה ממוחשבת של דובוני אכפת לי.
הדמויות הטובות
הזיכיון מתמקד בעיקר בדמויותיהם של דובוני אכפת לי ובדמויות הדודנים שלהם אשר פותחו בשלבים מאוחרים יותר. גם הדובונים וגם הדודנים גרים בין העננים בארץ אכפתיה, אשר מכילה את "קר-א-לוט" (ביתם של הדובים) ואת יער הרגשות (ביתם של הדודנים). לכל דוב תכונה ייחודית לו שמוצגת על בטנו באמצעות סמל. בסדרה ה"חדשה" מ-2007 מופיעות הדמויות:
הדמויות הרעות
מספר נבלים שונים מנסים בסדרות ובסרטים לסכל את משימותיהם של הדובונים כי מטרתם היא למצוא את מחבוא ארץ אכפתיה ולקחת את סמלי הבטן של הדובונים. במהלך העונה הראשונה של הסדרה המקורית משנות השמונים היה זה פרופסור לב קר הרשע ועוזרו לב שפל ובעונה השנייה של אותה הסדרה הנבל הראשי היה "חסר לב" ועוזריו ספחת וצרחת. בסדרה החדשה משנת 2007, המשודרת כיום בישראל בערוץ הופ, נלחמים דובוני אכפת לי בנבל בשם דוב זדון ועוזריו הרובוטים אשר מנסים להשמיד את ממלכת אכפתיה.
מוצרים נלווים
לאורך השנים הופקו מוצרים נלווים רבים של דובוני אכפת לי שכוללים בין היתר ממתקים, כיסויים לפלאפונים, מדבקות, וביגוד.
ספרים
לאורך השנים נכתבו ספרי ילדים רבים אשר עלילתם מתמקדת באחת מדמויות הדובים או הדודנים בסדרה. מעל 45 מיליון ספרי דובוני אכפת לי נמכרו במהלך שנות השמונים. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 חברת Scholastic Press הוציאה שני ספרים המבוססים על הסרטים התלת־ממדיים החדשים של דובוני אכפת לי.
מוזיקה
בשיא הפופולריות של הזיכיון במהלך שנות השמונים נמכרו תקליטורים שונים המבוססים על זיכיון. בהמשך העשור יצאו גם אלבומי פסקול של שני הסרטים הראשונים.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 יצאו מספר תקליטורים חדשים של דובוני אכפת לי.
משחקי וידאו
המשחק הרשמי הראשון של הזיכיון "Care-a-lot Jamboree" יצא לשוק בשנת 2004, עבור המחשב האישי. מספר חודשים לאחר מכן יצאו משחקים נוספים בסדרה עבור המחשב האישי. באותה שנה יצאה לומדה של דובוני אכפת לי בשם "Care Bears: A Lesson in Caring" עבור קונסולת המשחקים V.Smile.
בשנת 2005, יצאו שני משחקים נוספים בזיכיון - המשחק "Catch a Star" יצא למחשב האישי והמשחק "Care Bears: (The) Care Quests" יצא עבור הקונסולה הניידת Game Boy Advance.
המשחק הבא בזיכיון "Care Bears: Play Day" יצא באוגוסט 2008 עבור קונסולת המשחקים V.Smile.
קומיקס
בין נובמבר 1985 לינואר 1989 יצאו לשווקים מעל 20 חוברות קומיקס בזיכיון בהוצאת חברת הבת של מארוול קומיקס "Star Comics". האיורים בחוברות צוירו על ידי אמן הקומיקס הנודע של DC קומיקס הווארד פוסט.
דובי צעצוע
כיום, דובי הצעצוע המקוריים בזיכיון עדיין נמכרים בארצות הברית בחנויות "Carlton Cards", "Claire's", ו-"Spencer's Gifts".
דובי צעצוע אינטראקטיביים שונים של דובוני אכפת לי נמכרים מאז שנת 2002.
ליגת העל הבולגרית בכדורגל
ליגת העל הבולגרית (בבולגרית: Първа професионална футболна лига) היא ליגת הכדורגל הבכירה בבולגריה. הליגה הוקמה בשנת 1924 ושינתה מדי פעם את המבנה והשם בווריאציות שונות. האלופה בליגה עולה אוטומטית לשלב המוקדמות השני של ליגת האלופות. הקבוצות שמסיימות במקום השני וכן זוכת הגביע הבולגרי, זוכות להשתתף במוקדמות הליגה האירופית. הכרטיס האחרון של הליגה האירופית מוענק לזוכה מבין משחק הפלייאוף בין המקום השלישי בפליאוף העליון לבין הראשונה בפליאוף האמצעי.
בלד א-שייח'
בָּלְד א-שייח' (בערבית: بلد الشيخ), היה כפר ערבי במפרץ חיפה, בגבול עמק זבולון והכרמל, כ-6 קילומטרים דרומית-מזרחית לחיפה. בימי המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת חיפה שבמחוז חיפה. בלד א-שייח' קרויה על שמו של השייח' הסופי עבדאללה א-סהלי, שהיה חוכר מיסים של השלטון העות'מאני באזור במהלך המאה ה-16. קברו של השייח' שוכן בשכונת תל חנן. מושבו של הכפר לצד הכביש מחיפה לג'נין ולנצרת, שהוביל גם לטבריה ולגליל, ולצד מסילת רכבת העמק מיצבו את הכפר כנקודת חיכוך עם היישוב ושלטונות המנדט הבריטי. עם תחילת מלחמת העצמאות, דצמבר 1947, החלה עזיבה של תושבי הכפר והוא התרוקן מתושביו לאחר המתקפה של ארגון "ההגנה".
את בתי הכפר שנותרו שלמים אכלסו עולים חדשים ובשנת 1948 הוכרז היישוב העירוני תל חנן על שם חנן זלינגר שנפל בפעולת "ההגנה" בכפר. משנת 1952 תל חנן היא שכונה בתחום שיפוטה של המועצה המקומית נשר, ומשנת 1995 שכונה בעיר נשר.
היסטוריה
בלד א-שייח' קרויה על שמו של השייח' הסופי עבדאללה א-סהלי, שהיה חוכר מיסים של השלטון העות'מאני באזור במהלך המאה ה-16. באזור נמצאו שרידים שניתן לשייכם לתקופות הביזנטית והממלוכית. הנוסע הבריטי ג'יימס סילק בקינגהאם עבר בכפר בשנת 1816. התייר האנגלי ויליאם ג'ון וודקוק ביקר בכפר בשנת 1848. הוא מספר בספרו שתושבי הכפר לא שילמו מיסים בזכות שייח' שהיה חביב על הסולטאן, אך נדרשו לארח בכפרם עוברי אורח, משימה שלדבריו הם לא מלאו באדיקות. הוא גם מתאר כוורות בוץ רבות בצורת פירמידה שראה בכפר.