cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט דובאל
חייו האישיים
דובאל נשוי בפעם הרביעית, ומעולם לא הוליד ילדים. אשתו מאז שנת 2005 הוא השחקנית והבמאית הארגנטינאית לוצ'יאנה פדראסה, ילידת שנת 1972. אשתו הראשונה הייתה ברברה בנג'מין, רקדנית לשעבר שאותה הכיר במהלך צילומי "אל תיגע בזמיר", ולה שתי בנות מנישואים קודמים. השניים היו נשואים בין השנים 1964–1975. אשתו השנייה הייתה גייל יאנגס, לה היה נשוי בשנים 1982–1986, ומתוקף הנישואים האלה הוא היה גיסם של ג'ון סאבאג', אשת הרדיו והטלוויזיה רובין יאנג, והשחקן ג'ים יאנגס. נישואיו השלישיים של דובאל היו לרקדנית שרון ברופי, בין השנים 1991–1995.
רוברט דובאל דובר ספרדית שוטפת, הוא חולק את יום הולדתו עם דיאן קיטון, עמיתתו לסרט "הסנדק". העיר החביבה עליו היא בואנוס איירס, ארגנטינה. הוא רקדן טנגו נלהב ואוהד כדורגל. דובאל הוא רפובליקני מובהק, ואף הוזמן לטקס השבעתו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בשנת 2001. הוא מעורב במאבק משפטי נגד כוונתה של חברת אנרגיה מקומית למתוח קווי מתח גבוה בתוואי של אזור מגוריו.
עם חבריו הקרובים של דובאל נמנים דסטין הופמן וג'ין הקמן – אותם הכיר עוד מימיו כשחקן מתחיל.
פרסים ומועמדויות
פרס האוסקר
אצטדיון לציגרונד
אצטדיון לציגרונד (Letzigrund) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר ציריך שבשווייץ, והוא מגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל פ.צ. ציריך. זמנית, הוא משמש גם כמגרשה הביתה של קבוצת גראסהופרס, עד להשלמת בנייתו של אצטדיון ציריך.
האצטדיון נחנך ב-22 בפברואר 1925 והוא היה בבעלותה של קבוצת הכדורגל פ.צ. ציריך. בעת המיתון של שנת 1937, האצטדיון הועבר לבעלותה של עיריית ציריך, ומאז ועד היום העירייה היא הבעלים של המגרש.
לפני ששופץ, הכיל האצטדיון 23,605 מקומות, מתוכם 11,605 מקומות ישיבה ו-12,000 מקומות הנחשבים למקומות עמידה. המשטח הוא בגודל של 105 × 68 מטרים, ובנוסף יש באצטדיון מסלול אתלטיקה. כיום הוא מארח תחרויות במסגרת ליגת היהלום.
בחודש ינואר 2005 אופ"א אישרה את התוכניות להרחבת ושיפוץ האצטדיון על מנת שיוכל לארח את משחקי יורו 2008. במהלך האליפות, אירח המגרש 3 משחקים במסגרת שלב הבתים.
האצטדיון נחנך מחדש ב-30 באוגוסט 2007, כאשר תכולתו הוגדלה ל-30,000 מקומות ישיבה. משחק הכדורגל הראשון באצטדיון המחודש היה בין פ.צ. ציריך וגראסהופרס ב-23 בספטמבר.
יורו 2008
במהלך אליפות אירופה בכדורגל שנערכה בשווייץ ובאוסטריה אירח האצטדיון שלושה משחקים בשלב הבתים:
מגדל המים של שיקגו
מגדל המים של שיקגו הוא מגדל מים היסטורי שתוכנן בשנת 1869 בידי האדריכל ויליאם וורן בוינגטון. זהו מגדל המים השני שהוקם בארצות הברית, כשקדם לו מגדל המים בלואיוויל שבקנטקי (1856). גובהו של המגדל 47 מטרים, צורתו החיצונית מזכירה טירה בסגנון נאו-גותי והוא עשוי מלבני גיר שנכרו בעיר ג'ולייט, דרומית-מערבית לשיקגו. המגדל הוא מטיפוס פשוט, ללא מיכל לאגירת מים בראשו: בסמוך לו ניצבה תחנת השאיבה בשדרת שיקגו, שקיבלה את אספקתה במנהרה מעריסת מים בימת מישיגן. בתוכו התנשא לגובה של 42 מטרים צינור מים אנכי שדרכו הוזרמו המים למערכת. המגדל סייע בכיבוי שריפות אש ובוויסות לחץ המים.
ב-1969 זכה המבנה לתואר "ציון דרך במשק המים האמריקאי" (American Water Landmark) מטעם איגוד מקצועות המים האמריקאי (AWWA).
באפריל 1975 נוספו המגדל ותחנת השאיבה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (NRHP).
כריסטיאן זקארדו
כריסטיאן זקארדו (באיטלקית: Cristian Zaccardo; נולד ב-21 בדצמבר 1981) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת המגן הימני.
קריירת מועדונים
זקארדו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בולוניה. בשנת הצטרף לקבוצה הבוגרת אך הושאל לספציה לעונה אחת. ב-18 באוקטובר 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בבולוניה בהפסד 1-0 ללצ'ה.
בקיץ חתם בפלרמו תמורת 680 אלף אירו. זקארדו היה שותף להישג השיא של המועדון ב-37 שנים שסיימה במקום השישי והעפילה לראשונה בתולדותיה לגביע אופ"א. בעונת 2007/2008 שימש כקפטן המועדון.
בקיץ חתם בוולפסבורג מבונדסליגה, עמה היה שותף לזכייה הראשונה של המועדון באליפות גרמניה. בסיום העונה חתם בפארמה.
ב-24 בינואר 2013 זקארדו חתם לשנה וחצי במילאן תמורת כרטיס השחקן של ג'מאל מסבאח. ב-1 בפברואר 2015 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד פארמה.
בקיץ, עבר בהעברה חופשית לקארפי העולה החדשה לסרייה א' בה הוא חתם על חוזה לשנתיים, אך שיחק במדיה שנה לאחר שהמועדון חזר לסרייה ב' בסיום העונה.
ב-31 באוגוסט 2016, זקארדו הושאל לויצ'נצה עם אופציה לרכישה בסיום העונה. ב-13 ביולי 2017 שוחרר מהמועדון.
באוקטובר חתם בחאמרון ספרטנס מליגת העל המלטזית במדיה שיחק עד לסיום העונה.
ב-31 בינואר 2019 חתם בטרה פיורי מסן מרינו. ב-9 ביולי 2019 הודיע על פרישה בחשבון האינסטגרם שלו.
קריירה בינלאומית
זקארדו שיחק בכל הנבחרות הצעירות של איטליה.
ב-17 בנובמבר 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-1 נגד. ב-8 באוקטובר 2005 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006 שהבטיח את עלייה של איטליה למונדיאל 2006. זקארדו נכלל בסגל הנבחרת לקראת המונדיאל. בשלב הבתים שיחק שני משחקים והבקיע שער עצמי בתיקו 1-1 נגד. בהמשך, איטליה זכתה באליפות העולם. ב-17 באוקטובר 2007 ערך את הופעתו האחרונה בניצחון 0-2 נגד.
אטילה (אופרה)
אטילה (בכתיב לטיני: Attila) היא אופרה בפרולוג ושלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת טמיסטוקלה סולרה, המבוססת על המחזה "אטילה, מלך ההונים" (Attila, König der Hunnen) מאת פרידריך לודוויג זכריאס וורנר. הופעת הבכורה התקיימה ב-17 במרץ 1846, בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה.
היסטוריה
האופרה התקבלה יפה, והוצגה בלונדון לראשונה ב-1848 (תיאטרון הוד מלכותה), ובניו יורק בשנת 1850. האופרה לא מוצגת הרבה, אך מדי פעם זוכה להפקה. קיימות בשוק גם מספר הקלטות וביצועים בווידאו.
אלכסנדר מקומנה
אלכסנדר הקדוש מקומנה הוא קדוש נוצרי, הידוע כ"שורף הפחמים", היה הבישוף של קומנה בפונטוס. לא ידוע אם הוא היה הראשון שמילא תפקיד זה. כינויו, "שורף הפחמים" נובע מכך שהוא, מתוך ענווה, אימץ מקצוע זה ונמנע מכיבודים ארציים. לפיכך, כשורף פחמים, הוא היה ידוע כמלוכלך במיוחד ולא היה בעל תפקיד מכובד בקהילה. על פי המסורת הנוצרית, גרגוריוס תאומטורגוס הקדוש חיפש בישוף לקומנה, ודחה את כל המועמדים – עד שאחד מחברי הקהילה הציע בזלזול שיקבל את אלכסנדר, שורף הפחמים. גרגוריוס החליט שאלכסנדר הוא אכן בעל תכונות של קדוש. ככל הנראה, הועלה אלכסנדר הקדוש על המוקד במסגרת הרדיפות של דיוקלטיאנוס נגד הנוצרים.
געשיות
גַּעֲשִׁיוּת או ווּלְקָנִיזְם היא תופעה גאולוגית בתחום הוולקנולוגיה הנובעת מהתכה של סלע למאגמה, הובלתה והתגבשותה במעטפת כדור הארץ ובקרום כדור הארץ כסלעים פלוטוניים או כמחדרים פלוטוניים, וכן פליטתה של לבה אל פני השטח באמצעות הרי געש בתהליך של התפרצות געשית והתגבשותה לסלעים געשיים.
געשיות אינה תופעה המוגבלת לכדור הארץ, וקיימות עדויות לפעילותה גם בכוכבי לכת וירחים נוספים במערכת השמש.
תהליכים ותוצרים געשיים
געשיות היא אוסף של תהליכים המסתיימים בהיווצרות סלעי יסוד פלוטוניים וגעשיים. הראשון בתהליכים הגעשיים הוא היווצרות מאגמה בעומק כדור הארץ כתוצאה מהתכה של סלעים באמצעות עלייה בטמפרטורה, שחרור לחץ והתכת שטף.
הסלע המותך מצטבר בתאי מאגמה, שם הוא מתגבש לסלע פלוטוני באמצעות גיבוש מפריט, חודר לסלעי הסביבה כמחדרים פלוטוניים או מובל אל פני השטח באמצעות צינורות הזנה. מצינורות ההזנה פורצת המאגמה כלבה ויוצרת סלעים געשיים, הבונים הרי געש נקודתיים או משטחי בזלת נרחבים המשתרעים למרחק רב.
אזורים של געשיות
געשיות אינה תופעה כללית אלא מוגבלת לאזורים מסוימים בכדור הארץ: לאורך גבולות בין לוחות טקטוניים, בהעתקים ומעל נקודות חמות פנים-לוחיות. במקומות אלה מבטאת הגעשיות איבוד חום – חום הנובע מתהליכי בנייתו של כדור הארץ ומרדיואקטיביות טבעית הדועכת והולכת – באמצעות הסעתו מגלעין כדור הארץ דרך המעטפת והקרום כלפי חוץ, אל האטמוספירה.
געשיות וטקטוניקת הלוחות
טקטוניקת הלוחות היא תאוריה גאולוגית המסבירה את תנועתן של יחידות ליתוספירה – הקליפה החיצונית של כדור הארץ המורכבת מהקרום ומחלקה העליון של המעטפת העליונה. קיים מתאם ברור וחזק בין תפוצתם של מרבית הרי הגעש למיקומם לאורך הגבולות בין לוחות טקטוניים, בהם מסודרים הרי הגעש ברצועות ארוכות וצרות. רבים מהרי הגעש מצויים לאורך שוליהם של אגנים אוקייניים, דוגמת טבעת האש המקיפה את האוקיינוס השקט מניו זילנד דרך הפיליפינים, יפן, קמצ'טקה, האיים האלאוטיים והרכסים במערבן של אמריקה הצפונית והדרומית הקשורה לגבולות סגירה. בעבר נחשבו הרי געש כאלה – שפלטו בין היתר גם ענני אדים – כנובעים מחדירת מי-ים למחילות תת-קרקעיות. במפתיע, לאחר גילוי מנגנוני ההתכה באזורים אלה, מתברר כי למים אכן תפקיד חשוב בהיווצרות המאגמה באזורים אלה.
געשיות מתרחשת גם לאורך גבולות פתיחה, שמרביתם מצויים בקרקעית האוקיינוסים. לבד מהרי הגעש התת-קרקעיים הנוצרים בהם, געשיותם ניכרת בהיווצרות לבה צעירה ברכסים מרכז אוקייניים וכן במעיינות חמים ובארובות הידרותרמיות. בשל מיקומם של גבולות פתיחה אלה, קיים תיעוד נדיר בלבד של התפרצויות באזורים אלה שנעשה באמצעות צוללות וציוד נשלט מרחוק.
קיומה של געשיות לאורך גבולות טקטוניים מהווה טיעון חזק להיותם מנגנון מכונן לתהליכים טקטוניים, אך רק לעיתים רחוקות מתרחשת געשיות לאורך גבולות חילוף. לעומת זאת, קיימים הרי געש בודדים או קבוצות של הרי געש הרחק משולי לוחות, והם קשורים לגעשיות פנים-לוחית המיוחסת לנקודות חמות. אף שאלה אינם מצויים בגבול הלוחות הטקטוניים, הם חבים את מקורם לתימרות מעטפת חמות – הקשורות ישירות לכוחות המניעים את טקטוניקת הלוחות.
נתונים אלה משקפים ממוצעים בהווה, אך אין להסיק מהם יחסים דומים גם בעבר מאחר שזרימה הקשורה בתימרות מעטפת משתנה באופן ניכר לאורך פרקי-זמן של עשרות מיליוני שנים. בעברו של כדור הארץ ידועים אירועים של שפכי בזלת פנים-לוחיים ניכרים, שנגרמו כנראה כתוצאה מראש תימרה גדול שחדר לבסיס הליתוספירה. במהלך אירועים כאלה התקיימה שליטה של הזרימה הגעשית הפנים-לוחית בזרימה הכללית, ועלתה בהרבה על הזרימה הפנים-לוחית העכשווית.
על אף הקשר ההדוק בין גבולות טקטוניים לגעשיות, לא בכל גבול בין לוחות מתקיימת געשיות פעילה. דוגמה לכך ניתן לראות בגבול הפתיחה בין הלוח ההודי ללוח הערבי בצפון-מערב האוקיינוס ההודי, שעל-אף טמפרטורת מעטפת גבוהה מתקיימת בו געשיות מועטה בלבד.
געשיות בגבולות פתיחה
גבול פתיחה מתקיים בין לוחות המתרחקים זה מזה. הפחתת לחץ במעטפת משפיעה על געשיות בגבולות פתיחה, בהם המאגמה נעה מעלה כתוצאה מהסעת החום במעטפת, אולם ייתכן ובעיקר בתגובה להסרת הכיסוי הליתוספירי הפרוש מעליה בצורה אופקית – מה שהופך את הגעשיות בגבולות פתיחה לסבילה. בחינה של הגעשיות באוקיינוס האטלנטי עשויה להסוות טענה כזו מאחר שקיימים בו כמה הרי געש של נקודה חמה המצויים קרוב לרכס המרכז-אטלנטי. אולם, פעולתן של תימרות המעטפת באזור זה הן רק הגורם הראשוני לגעשיות במקרים אלה, מאחר שהן הגורמות לבקיעתו של הלוח ולהיווצרות מרכזי התפשטות לאורך הרכס המרכז-אטלנטי, בהם מתקיימת געשיות של גבול פתיחה.
בערך 60% מקרום כדור הארץ הוא אוקייני, אף כי האוקיינוסים מכסים כ-75% משטח כדור הארץ – 15% הנותרים הם מדפים יבשתיים השייכים לקרום יבשתי. מרבית הקרום האוקייני נוצר בתהליכים געשיים ברכסים מרכז אוקייניים לאורך גבולות פתיחה. רכסים מרכז אוקייניים אינם מצויים תמיד בדיוק במרכז האוקיינוסים, והם מייצגים את המערכת הגעשית המתמשכת ביותר בכדור הארץ – שרשרת הרים שאורכה 80,000 ק"מ, רוחבה 1,500-2,000 ק"מ וגובהה מעל קרקעית האוקיינוס 2-3 ק"מ. עם זאת, שרשרת הרים זו אינה רציפה, והיא מורכבת ממקטעים באורכים שונים התחומים בהעתקי חילוף הקוטעים את הרצף הליניארי של הרכס. מקטעים אלה משקפים שבירה בהולכה הגעשית המזינה את געשיות הרכס: מקטעים רדודים ורחבים מייצגים געשיות פעילה ואילו מקטעים צרים ועמוקים מייצגים געשיות פחותה או נעדרת. מקטעים שהתרוממו מעל פני הים – דוגמת דרום איסלנד, מרכז העתק גלאפגוס ומקטע הרכס המרכז-אטלנטי ליד האיים האזוריים – מייצגים חריגות הקשורות ישירות להשפעתן של תימרות מעטפת סמוכות.
קצב ההתפשטות במקטעים משפיע על המורפולוגיה, המבנה ומדדי הזמן והמרחב של געשיות לאורך גבולות פתיחה. גבולות פתיחה איטיים – בהם מתקיימת פליטה געשית נמוכה – נשלטים על ידי מערכת העתקים ותנועה טקטונית, ואילו גבולות פתיחה מהירים – בהם מתקיימת פליטה געשית מרובה – נשלטים יותר על ידי געשיות. ניתן להסביר רבים מן ההבדלים הנצפים לאורך גבולות פתיחה במעין "תחרות" בין תהליכים געשיים ותהליכים טקטוניים. עם זאת, מרבית הבנייה של קרום אוקייני חדש מתרחשת כתוצאה מגעשיות – גם בגבולות איטיים וגם במהירים. כאמור, בניית הקרום בגבולות פתיחה מורכבת מהיווצרות של סלעים פלוטוניים (86%) וגעשיים (14%).
נאו געשיות וצירים
האזור לאורך גבולות הפתיחה ברכסים מרכז אוקייניים שבהם מרוכזות התפרצויות געשיות ופעילות הידרותרמית בטמפרטורה גבוהה נקרא "אזור נאו-געשי", והוא ממוקם בפסגת הרכס. החלק בפסגה המקיף את האזור הנאו-געשי משני צדדיו זכה לכינויים רבים: "עמק הציר" (axial valley), "עמק ביקוע" (rift valley), "רצפת עמק פנימית" (inner valley floor), "עמק חציוני" (median valley), "שקע פסגה מאורך" (elongated summit depression), "גראבן של פסגת ציר" (axial summit graben) ו"קלדרה של פסגת ציר" (axial summit caldera). ההבדלים בהגדרה נובעים בעיקר מביטויים מורפולוגיים שונים של הציר לאורך פסגת הרכס.
מגוון המבנים הנוצרים לאורך הציר הם תוצאה של שני תהליכים מתחרים: בכל המקרים, האזור הנאו-געשי ברכסים הוא לרוב קווי, דומה לרצועות בקעים הקיימות בכמה הרי געש אך שונה מהלועות והקלדרות המעוגלים הקשורים בהרי געש פנים-לוחיים או של גבולות סגירה.
לא כל הגעשיות ברכסים המרכז אוקייניים מתרחשת לאורך האזור הנאו-געשי. במרחק עשרות קילומטרים ממרכזי התפשטות מהירים נפוצים הרי געש תת-ימיים קטנים יחסית. כמו כן, לאחרונה התגלו עדויות לכך שכמות משמעותית של געשיות עשויה להתרחש במרחק של עד 4 ק"מ מסוללות המצויות בצדי הצירים או קשורה להיווצרות גבעות באזור האביסלי – אזור בקרקעית האוקיינוס שעומקו 2-6 ק"מ.
הגם שהרכס המרכז-אוקייני מתבטא על-פני השטח באיסלנד, הוא נובע מגבול פתיחה אוקייני. גבולות פתיחה יבשתיים קיימים כיום בשני מקומות בעולם: בקע מזרח-אפריקה – המצוי בדרום השבר הסורי-אפריקאי ובתחומו נמצא משולש עפר, ובקע באיקל – רצועת בקעים המשתרעת מתחת לימת באיקל בדרום סיביר.
געשיות בגבולות סגירה
גבול סגירה מתקיים בין לוחות טקטוניים הנעים זה לקראת זה. כאשר שני הלוחות הם יבשתיים – ייווצר במקום המפגש רכס הרים בתהליך של אורוגנזה, וכאשר לוח אוקייני כבד וצפוף פוגש בלוח שני (יבשתי או אוקייני) קל ממנו – הוא ישקע תחתיו. הגורם העיקרי לגעשיות בגבולות סגירה הוא התכת שטף, הנגרמת כתוצאה מהורדת נקודת ההתכה של הסלעים על ידי מים וחומרים נדיפים אחרים המצויים על-גבי הלוח השוקע. נוכחות החומרים הנדיפים מעלה את נפיצותה של המאגמה וגורמת להתפרצויות אלימות יותר מאלה של גבולות פתיחה.
געשיות בשולי גבולות סגירה מתבטאת כשרשרות של הרי געש היוצרות קשתות איים בליתוספירה אוקיינית וקשתות געשיות בליתוספירה יבשתית. הקשתות מקבילות לשקע האוקייני, המשקף על-פני השטח את הגבול בין הלוחות. אזורים אלה פעילים מאוד מבחינה טקטונית, ובהם מתפרצת מאגמה שמקורה במעטפת בגב הקשת, במרכזה או בקדמתה וכן מתרחשת התמרה של סלעי משקע. קשתות איים כאלה עשויות להתמזג במהלך הזמן באמצעות הצטברות של סלעים געשיים וסלעי משקע, וליצור "קשתות ביניים" דוגמת ניו זילנד, יפן וג'אווה. לעומת קשתות איים, קשתות געשיות דוגמת רכס הרי האנדים נבנות ישירות מעל ליתוספירה יבשתית.
אף שהגאומטריה של הקשתות מתאפיינת בעיקר בשרשרת הרי געש המקבילה לשקע האוקייני, השרשרות עשויות להיקטע באזורים מסוימים ולהתגבב זו על זו כצלב. קטיעה כזו עשויה לשקף מבנים בלוח המופחת – דוגמת העתקי חילוף, או עשויה להיות נשלטת על ידי מבנים שונים בלוח הרוכב. ניתוח מבני זהיר יכול לקשר בין תפוצתם של הרי געש וכיוון בנייתם למאפיינים בליתוספירה המצויה ישירות מתחת לקשת, ולשקף את הלחצים המקומיים המכתיבים את עליית המאגמה אל פני השטח. במקומות אחדים, הפחתה עשויה שלא לייצר געשיות בלוח הרוכב. בהרי האנדים, לדוגמה, קיים קיטוע לשלושה אזורי געשיות הפעילים בהווה, המופרדים באמצעות אזורים נטולי-געשיות על-אף הפחתה מתמשכת לאורך כל השוליים המערביים של אמריקה הדרומית. נראה כי היעדר געשיות מלווה שולי לוח רדודים במיוחד. ניתן לעקוב אחר שינויים החלים בהתנהגות הגעשית במהלך הזמן של קשתות מסוימות לאורך אזורים טקטוניים של בנייה מחדש בעלי משתנים של עומק הלוח.
הרי הגעש בגבולות סגירה וסוגי המאגמה הפעילים בהם נובעים ישירות מאופי התהליך. כאמור, המאגמה נוצרת באמצעות הורדת נקודת ההתכה במעטפת בשל חדירת מים וחומרים נדיפים. תהליך זה עולה בקנה אחד עם מודלים של אזורי הפחתה, המראים כי בעת ההתכה נמצא הלוח הנוחת בעומק של 100-150 ק"מ. קיים קשר בין מיקום קדמת הקשת לבין עומק אזור בניוף (Wadati-Benioff zone) – תחום מוקד רעידות האדמה המצוי במישור החיכוך של הלוח המופחת. עומק זה של 100-150 ק"מ מרמז כי הגורם לגעשיות רגיש ללחץ. חשוב לציין כי לא תתקיים געשיות כאשר הלוח הנוחת מצוי מתחת לחלק כלשהו של הקשת אך נע לצדדים יותר מאשר למטה, כפי שמתרחש בחלק מהאנטילים הגדולים ובמערב האיים האלאוטיים. ייתכן והפסקת הגעשיות נובעת מהפסקה בהידרציה הנדרשת להתכה, כפי שקורה בנחיתה רדודה של לוח מופחת. עם זאת, קיימים שינויים בהרכב המאגמה במרחב ובזמן כאחד: געשיות מוקדמת בקשתות איים היא לרוב בזלתית ותולאיטית בהרכבה, בעוד שגעשיות מאוחרת נוטה להיות יותר אלקלית-סידנית בהרכבה עם מאגמה אנדזיטית מובדלת ורבה יותר. ואכן, התפוצה הניכרת של תוצרים אנדזיטיים בגבולות סגירה הובילה למסקנה מוקדמת כי הייתה זו מאגמה בהרכב ראשוני. נטייה זו משקפת הבשלה והתעבות של קרום הקשת במהלך הזמן, שהובילו להיווצרות מאגמה בעומק הולך וגדל והרחבת התבדלותה. בשלבים הראשונים של געשיות בכמה קשתות וסמוך לשקע האוקייני נוצרים סוגים לא רגילים של מאגמה בשם בוניטיטים. אלה כוללים לבות עתירות מגנזיום וסיליקה עם ריכוזים נמוכים של מרבית המרכיבים, להוציא יסודות הקורט הניידים ביותר.
הרי געש של גבולות סגירה שונים בהרכביהם ובתפוצתם. הנפוצים ביותר הם הרי געש שכבתיים, המורכבים משכבות פירוקלסטיות ושכבות לבה לסירוגין, אם כי מרבית הסוגים האחרים והקטנים יותר עשויים גם הם להימצא באזורים אלה, החל מחרוטי מגן ועד לחרוטי אפר, כיפות לבה ומארים. געשיות מתפוצצת אופיינית יותר לאזורים אלה מאשר זרימה בזלתית המאפיינת גבולות פתיחה וגעשיות בזלתית פנים-לוחית, והיא יוצרת מגוון רחב של משקעים פירוקלסטיים המלווים בזרמי לבה בזלתית עד ריוליטית בהרכבה. הנטייה להתפרצויות מתפוצצות נובעת מתכולה גבוהה של גזים ומים וצמיגות גבוהה במאגמות של קשתות איים וקשתות יבשתיות.
געשיות בהעתקים
העתק הוא משטח שבירה הנוצר בסלעי הליתוספירה כתוצאה מכוחות טקטוניים, לאורכו מתרחשת תנועה של גושי הסלע זה לעומת זה בכיוונים שונים. העתקים נוצרים גם בליתוספירה יבשתית וגם בליתוספירה אוקיינית. ברכסים מרכז אוקייניים נראה בבירור הקשר בין געשיות להיווצרות העתקים וסדקים בקרום, הנתפשים כרצועות בקעים. ברצועות בקעים נוצרים לעיתים קרובות גראבנים – גושי סלע השקועים בין שני העתקים – מעל מחדרים דייקיים, מאחר שהאחרונים יוצרים שני אזורים של מתח מקסימלי על-פני השטח במקביל לציר הדייק אך בניצב לשכבות הסלע אליהן חדר. חדירת הדייק משחררת לחץ אופקי, שנבנה בהדרגה מעצם התרחקות הלוחות זה מזה מאז התבקעות הקרום והיווצרות ההעתק. כאשר נוצר גראבן מעל דייק, ההעתקה מתרחשת בטרם מגיע הדייק אל פני השטח. כאשר מתחילה התפרצות – הגראבן עשוי להתמלא על ידי לבה. באזורי התפרצויות צעירים ברכס חואן דה פוקה מצויים גראבנים שרוחבם 10-100 מטרים ועומקם 5-15 מטרים. הסברה היא כי גראבנים אלה נוצרו ישירות מעל דייק, שבחדירתו לסלעי הסביבה הזין את ההתפרצות. גראבן דומה שמידותיו גדולות יותר תועד בעת חדירת דייק באיסלנד.
העתקי חילוף מציינים לרוב גבול בין לוחות, בו לא מתרחשים הרס או בנייה של קרום. עם זאת, עדויות חדשות מצביעות על געשיות המתרחשת בתוך כמה העתקים כאלה במזרח האוקיינוס השקט: העתק בלנקו (Blanco) ברכס חואן דה פוקה, העתק סיקואירוס (Siqueiros) בצפון הרכס המזרח-פסיפי (East Pacific Rise) והעתק בגארט (Garrett) בדרומו. שלא כמקטעי רכס סמוכים, הרכב המאגמה הבזלתית בהם מגוון: מבזלת פיקריטית עתירת מגנזיום ועד בזלות עתירות ברזל. מגוון זה משקף תאי מאגמה לא יציבים, המאפשרים לנתכים מסוגים שונים להתפרץ מבלי לעבור הומוגניזציה.
תופעה מעניינת התגלתה במהלך סקרים גאולוגיים וגאופיזיים הנערכים מאז שנת 2000 בים התיכון, באזור הדלתה העמוקה של הנילוס: שדה נרחב ובו 150 הרי געש חרוטיים של בוץ, שקוטרם מאות מטרים וגובהם מעל קרקעית הים 10-60 מטרים. קרקעית הים באותו אזור נמצאת 2.5-3 ק"מ מתחת לפני הים, וקשורה להעתקי התפשטות ממזרח לרכס הים-תיכוני.
לצד געשיות בהעתקים אוקייניים מתקיימת געשיות גם בסביבת העתקים יבשתיים, והרי געש רבים מתפתחים בבסיס העתקים נורמליים ברצועות בקעים יבשתיות. מאחר שמיקום זה גבוה מבחינה טופוגרפית ובעל מבני-לחץ קטנים, ההקשר אינו ברור לחלוטין. מודל פשוט של התעקמות לוח מראה כי העיוות בחלקו העליון של הקרום, הנתמך על ידי ההתעקמות במהלך היווצרות העתק פשוט, יוצר התרחבות של שדה-לחץ בבסיס הקרום. שדה-לחץ זה מאפשר היווצרות סדקים, דרכם מתרחשת דליפה של נתכים קיימים.
העתקים קשורים באופן הדוק לתנועה טקטונית, ומהעתקים ראשיים מתפתחים לעיתים עמקי ביקוע המהווים מוצא למאגמה המצויה בתחתית הקרום. עמקי ביקוע כאלה הופכים לגבולות פתיחה בדמות רכסים מרכז אוקייניים בין שני לוחות יבשתיים המתרחקים זה מזה. תהליך זה מתאר את ההתבקעות המתמשכת של הלוח האפריקני לאורך השבר הסורי-אפריקני, במהלכה החלה היפרדות חלקית של הלוח הערבי ופתיחת ים סוף. בהמשך התהליך התפצל הלוח הערבי לאורך בקעת הלבנון, בקעת הירדן ומפרץ אילת, וממערב לו מצוי הלוח הלבנטיני – שעדיין מחובר בקצהו המערבי, באזור תעלת סואץ – ללוח האפריקני. בדרומו של השבר הסורי-אפריקני – בגבול הנפער בין הלוח האפריקני במזרח ללוח הסומלי במערב – נמשכת התבקעות הלוח האפריקני לאורך בקע מזרח-אפריקה. התבקעות זו – המתבטאת בגעשיות המתרחשת לאורך העתקי-המשנה בשוליה – מתחילה בדרום-מזרח טורקיה, עוברת דרך קו התלים הישראלי ברמת הגולן וקו התלים הסורי בדרום-מערב סוריה, לאורך חופי ים סוף בשטחן של ערב הסעודית ותימן, חוצה את אתיופיה וקניה, תוחמת את גבולה הצפון-מזרחי של הרפובליקה של קונגו ונמשכת עד מזרחה של טנזניה. ההתבקעות צפויה להתקדם דרומה ולהגיע עד חופי האוקיינוס ההודי במזרח דרום אפריקה.
געשיות פנים-לוחית
תנועת הלוחות מעל הנקודות החמות גורמת להן "לנדוד" ממיקומים אוקייניים ליבשתיים, ולהפך. דוגמה לכך היא הנקודה החמה של ניו אינגלנד: זו נוצרה לפני כ-200 מיליון שנה מתחת למפרץ הדסון באוקיינוס הארקטי. כאשר נפתח האוקיינוס האטלנטי עבר מעליה הקרום היבשתי של אמריקה הצפונית בתנועתו מערבה. כיום נמצאת הנקודה החמה מתחת לקרום אוקייני, מזרחית לרכס המרכז-אטלנטי. במהלך תנועת הלוח האוקייני מעליה נוצרה שרשרת של הרי געש תת-ימיים.
נקודה חמה אוקיינית
מפעילותה של נקודה חמה בלוח אוקייני נותרים שרידים ברורים בדמות שרשרות קוויות של הרי געש – דוגמת שרשרת האיים הגעשיים של הוואי. איים אלה נוצרים כאשר הקרום האוקייני עובר מעל נקודה חמה, וכבים כאשר הם מתרחקים ממנה. באופן זה הם מותירים סדרה של הרי געש, המקבילים לכיוון תנועת הלוח הטקטוני. איי הוואי הם הרצף הגעשי האחרון בסדרה של כ-80 הרי געש תת-ימיים, הנמתחת לאורך 5,800 ק"מ על קרקעית האוקיינוס השקט ונבלעת בשקע האלאוטי – שקע אוקייני בצפון האוקיינוס השקט, הנמתח מדרום-מערב אלסקה ועד דרום קמצ'טקה.
תוצר נוסף של נקודות חמות אוקייניות הן רמות אוקייניות. רמות כאונטונג ג'אווה ורמת מניהיקי במערב האוקיינוס השקט מייצגות כמה משפכי הבזלת הגדולים ביותר בתיעוד הגאולוגי. המאגמות הנוצרות בשחרור לחץ בראש התימרה מועברות אל הקרום כמחדרים או מתפרצות מתוכו, וגורמות לו להתעבות בצורה אנומלית – 20 ק"מ לעומת 7 ק"מ של קרום אוקייני סדיר. התוצאה של התעבות ליתוספירית כזו היא פיצוי איזוסטטי, כך שפני השטח שלה מצויים הרבה יותר גבוה מקרקעית הים שסביבה, גם לאחר שנדרשת תוספת של ציפה תרמית לאחר שפגה השפעת התימרה. באופן זה נוצרים המאפיינים הנרחבים של רמות תת-ימיות.
נקודה חמה יבשתית
אף כי געשיות הנובעת מנקודות חמות נפוצה גם באוקיינוסים וגם ביבשות, קיים הבדל משמעותי בין שני המיקומים: מפעילותה של נקודה חמה בלוח אוקייני נותרים שרידים ברורים בדמות שרשרות קוויות של הרי געש ורמות אוקייניות, בעוד מפעילותה של נקודה חמה בלוח יבשתי נותרים רק לעיתים נדירות שרידים מזוהים. במאמר העוסק בנקודה החמה של דארפור מציג הגאולוג צבי גרפונקל את הקושי באיתור שרידים אלה, מאחר שההיסטוריה הגעשית לאורך מסלולה רצופה אי-סדירויות, שאינן קיימות במודלים המקובלים של נקודה חמה אוקיינית: געשיות ממושכת מאוד (10-20 מיליוני שנים) בשדות געשיים מסוימים, געשיות סימולטנית בכמה שדות ואי-רציפות געשית לאורך המסלול. לטענתו, מצב זה עשוי להיווצר בשל פעולתם של תהליכים מעטפתיים מתחת ליבשות, אך עשוי להיוותר תיעוד לאופנים שונים של היווצרות והובלת המאגמה. עם זאת, חשוב לזהות עקבות אלה, המתעדים את תנועת הלוחות מעל הנקודה החמה.
בדומה לעמקי ביקוע הנוצרים מהעתקים, מתרחש ביקוע יבשתי גם כתוצאה מפעילותן של נקודות חמות. ליתוספירה יבשתית עשויה להתרומם ככיפה ולבסוף להתבקע. אם הביקוע אינו חלקי או מקומי אלא חל על כל הלוח היבשתי – נוצר גבול פתיחה חדש שיהפוך לרכס מרכז אוקייני. מהלך זה משקף את היווצרות איסלנד: האי ממוקם מעל גבול הפתיחה של הרכס המרכז-אטלנטי. הרכבן הכימי של הלבות המקומיות מציינות געשיות הקשורה לתימרת מעטפת עמוקה – שייתכן והיא זו שגרמה מלכתחילה לביקוע הראשוני בצפון האוקיינוס האטלנטי לפני כ-60 מיליון שנה. חיזוק לסברה זו הם שפכי בזלת במזרח גרינלנד, המשקפים שלבים מוקדמים של געשיות תלויית-תימרה.
זרימה מרובה של מאגמה – בנפח היוצר שפכי בזלת ומשטחי בזלת נרחבים על שטח של 100,000 קמ"ר או יותר – עשויה להימשך מיליונים ספורים של שנים. זרימה פחותה יותר וגעשיות יציבה עשויות לעקוב אחר מסלול התימרה על-פני השטח.
השפעת הליתוספירה על געשיות
הליתוספירה היא תוצר יסודי של תהליכים טקטוניים, והשכבה העליונה שלה – הקרום – תוצר של תהליכים טקטוניים בעומק רדוד, בעיקר געשיות. לליתוספירה תפקיד חשוב בוויסות אופי הגעשיות, בכך שהיא משמשת מסנן המשנה את הרכב המאגמה מעת היווצרותה ועד התפרצותה אל פני השטח. ככל שהמסנן עבה יותר וצפיפותו נמוכה יותר – כן גדלה השפעתו על עליית מאגמות הנובעות מהמעטפת, רובן בזלתיות. בשל צפיפותן הגבוהה עשויות מאגמות אלה להיקוות בתחתית הקרום היבשתי. התוצאה: גיבוש מפריט עם חדירת זיהומים מסלעי הסביבה, המוביל ליצירת מאגמות קרומיות מפותחות יותר. זאת ועוד: חום הנוסף לתחתית הקרום היבשתי עשוי להיות גבוה דיו לגרום להתכה חלקית של נפחי קרום גדולים וליצירת נתכים ריוליטיים צמיגים ועתירי מומסים, העשויים להתגבש לסלעי גרניט בעומק או להתרומם ולפרוץ אל פני השטח בהתפרצויות אלימות. סוג זה של געשיות יוצר מתחמים של קלדרות פנים-יבשתיות – דוגמת קלדרת לונג ואלי בקליפורניה, קלדרת ואלס בניו-מקסיקו והקלדרות של ילוסטון – הקשורות לנפחים גדולים של פליטת פירוקלסטים ריוליטיים.
באזורים יבשתיים רבים נקשרת געשיות ריוליטית מבחינת זמן ומרחב לשפכי לבה בזלתית – הֶקְשֵׁר המוכר כגעשיות דו-אופנית. התופעה הדו-אופנית של הרכבים היא תוצאה של בזלות מונעות-מעטפת והריוליטים שהן יוצרות באמצעות התכה חלקית בתחתית הקרום, המתפרצים באותה אפיזודה געשית.
אגירת המאגמה, גיבוש מפריט, זיהום בחומרי קרום, עירוב מאגמות בליתוספירה והתכה גורמים להיווצרות מגוון רחב של סלעים געשיים. תהליכים אלה מסבירים גם מדוע נפחם של סלעים בזלתיים – ביחס לסוגי סלעים מפותחים מהם – גדול יותר באגנים אוקייניים מאשר ביבשות. לכן, אופי הליתוספירה – בכפוף לסביבה הטקטונית – קובע רבים מהמאפיינים החשובים של הר געש נתון ושל הסלעים הנוצרים בו.
געשיות בישראל ובסביבתה
בישראל ובסביבתה לא ידועה כיום געשיות פעילה, אך קיימות עדויות רבות לפעילות געשית ערה בעבר, שנבעה מתהליכי טקטוניים ואורוגניים.
בנאופרוטרוזואיקון – התור האחרון בפרקמבריון – נרשמו כמה אירועים געשיים:
הפלאוזואיקון התאפיין בשקט געשי, אם כי בקמבריון נרשמה פעילות געשית בהר עמרם. לעומתו, המזוזואיקון היה פעיל יותר: במהלך הקרטיקון התרחשו 5 מחזורים געשיים נרחבים: שני מחזורים אלה מקבילים לגעשיות הנובעת מהנקודה חמה של דארפור, שמסלולה עבר בבקעת הירדן ובאזור המכתשים בנגב.
במהלך הקנוזואיקון התרחשו אירועים געשיים נרחבים בישראל ובסביבתה:
יום שישי ה-13 (סרט, 1980)
יום שישי ה-13 (באנגלית: Friday the 13th) הוא סרט אימה אמריקאי עצמאי, אשר בוים על ידי שון ס. קנינגהאם ונכתב על ידי ויקטור מילר. בסרט מככבים בטסי פאלמר, אדריאן קינג וקווין בייקון, באחד מתפקידיו המוקדמים. הסרט מספר על חבורת צעירים הפותחים מחדש מחנה קיץ נטוש זה שנים לאחר שילד צעיר טבע בשטח האגם של המחנה. אחד אחרי השני, הצעירים נופלים קורבן לרוצח מסתורי.
"יום שישי ה-13", בהשראת ההצלחה של "ליל המסכות", נעשה בתקציב של $550,000. הסרט פורסם על ידי סרטי פרמאונט בארצות הברית, ועל ידי האחים וורנר בעולם. הסרט קיבל ביקורות שליליות ממבקרי קולנוע, אבל גרף מעל 39.7 מיליון דולר בארצות הברית, והפך להיות אחד מסרטי האימה הרווחים ביותר בתולדות הקולנוע. "יום שישי ה-13" הוא גם הראשון מסוגו להיות מופץ על ידי אולפן גדול, פרמאונט.
הצלחת הסרט הובילה לשורה ארוכה של סרטי המשך, קרוסאובר עם פרדי קרוגר ורימייק שיצא לאקרנים ב-13 בפברואר 2009.
עלילה
הסרט מתחיל בשנת 1958 כששני מדריכי מחנה קיץ במחנה אגם קריסטל, בארי וקלודט, מתחמקים מערב שירה בציבור במחנה כדי לקיים יחסי מין. לפני שהם יכולים להתפשט לגמרי, תוקף בלתי נראה מתגנב לחדר ורוצח את בארי. קלודט המפוחדת מנסה לברוח אך הרוצח חוסם את דרכה ורוצח גם אותה.
הסרט לאחר מכן נע קדימה ליום שישי, 13 ביוני 1980; נערה צעירה בשם אנני פיליפס נכנסת למסעדה קטנה ושואלת איך להגיע למחנה אגם קריסטל, לנוכח תדהמתם של הסועדים. אנוס, נהג משאית מהמסעדה, מסכים לתת לאנני טרמפ עד חצי הדרך למחנה. זקן מוזר אשר מכונה על ידי תשבי העיירה ראלף המשוגע מגיב על הידיעה על פתיחתו מחדש של המחנה על ידי כך שהוא מזהיר את אנני ש"גורלה נחרץ". במהלך הנסיעה, אנוס מזהיר אותה על המחנה, ומגלה לה כי נער צעיר טבע באגם קריסטל בשנת 1957, שנה לפני הרצח הכפול שהתרחש. אחרי שהיא נפרדת מאנוס, אנני תופסת עוד טרמפ, הפעם בג'יפ. אחרי נסיעה קצרה הנהג עוקף את המחנה וממשיך בנסיעה. אנני מבקשת להפסיק את הנסיעה אך הנהג שפניו לא נראות אינו מקשיב לה. מחוסר ברירה היא קופצת מהרכב ובורחת ליער הסמוך. הנהג משיג אותה ומשסף את גרונה.
בינתיים, אליס, ברנדה וביל משחקים סטריפ מונופול בבקתה הראשית. ברנדה עוזבת והולכת לבקתה שלה כדי לישון. בעוד במיטה, קוראת ספר, היא שומעת קול ילדותי בחוץ בוכה הקורא לעזרה כמה פעמים. כשהיא יוצאת לעזור, האורות בטווח הקשתות פתאום מופעלים והיא מסתנוורת וצורחת (נרצחה מחוץ למסך). אליס אומרת לביל שהיא חושבת שהיא שמעה את ברנדה צורחת ולכן הם עוזבים את הבקתה לחקור ומוצאים גרזן מגואל בדם במיטה של ברנדה. בניסיון להתקשר למשטרה, הם מגלים כי קווי הטלפון נחתכו, וכשהם מנסים לעזוב, המכונית של נד לא מתניעה. מאוחר יותר באותו ערב, חוזר סטיב מהעיר, וגם הוא נרצח, שניות ספורות לפני מותו ניכר שהוא מכיר את הרוצח. בינתיים במחנה, כאשר האורות כבים, ביל הולך לבדוק את כוח הגנרטור ולמלא אותו בגז בזמן שאליס נרדמת בבקתה הראשית. כשאליס מתעוררת ומגלה שביל לא חזר, היא יוצאת לחפשו והיא מוצאת את גופתו מוצמדת לדלת על ידי חצים. עכשיו לבד, אליס בורחת בחזרה לבקתה הראשית ומתחבאת. לאחר כמה רגעים של דממה, גופתה של ברנדה מושלכת מבעד לחלון.
אליס שומעת רכב מחוץ לבקתה, ובעודה חושבת שזהו סטיב, רצה החוצה כדי להזהיר אותו. במקום זאת, היא מוצאת אישה בגיל העמידה אשר מציגה את עצמה בתור גברת וורהיס, ומצהירה שהיא "חברה ותיקה של משפחת כריסטי". אליס בהיסטריה מנסה לספר לה על הרצח. גברת וורהיס מבטאת אימה למראה גופתה של ברנדה, אבל עד מהרה היא מגלה את עצמה להיות האמא של הילד שטבע באגם בשנת 1957, ג'ייסון וורהיס, וכי היום הוא יום ההולדת שלו. מדברת בעיקר לעצמה, היא מאשימה שבנה טבע על העובדה כי שני המדריכים היו עסוקים בקיום יחסי מין (בארי וקלודט) ולא היו מודעים שג'ייסון טובע באגם. גברת וורהיס הופכת פתאום לאלימה, שולפת סכין, ורצה לעבר אליס. במהרה מתפתח מרדף ממושך בין השתיים, שבמהלכו אליס נמלטת מהתוקפת שלה ומוצאת את גופותיהם של אנני וסטיב בתהליך. לאליס ולגברת וורהיס יש עימותים רבים, אשר בכל פעם אליס מאמינה שהיא הצליחה להביס את גברת וורהיס, היא מתגלה כחיה וממשיכה לנסות לרצוח גם את אליס. במהלך הקרב הסופי שלהן, על שפת אגם קריסטל, אליס מצליחה לערוף את ראשה של גברת וורהיס עם מצ'טה שנפלה לגברת וורהיס.
לאחר מכן, אליס עולה על קאנו ושטה לאמצע האגם ונרדמת. בבוקר למחרת, אליס מתעוררת למשמע סירנות משטרה. אך שמחתה של אליס נמוגה כאשר גופתו הרקובה של ג'ייסון צצה מעל פני המים ומפילה את אליס מהקאנו. כל זה מתברר כסיוט כשאליס מתעוררת בצרחות בבית חולים, שם סמל טירני אומר לה שהם משכו אותה מן האגם. אליס מיודעת כי כולם מתים; כשהיא שואלת על ג'ייסון, טירני מודיע לה שהם לא מצאו בכלל ילד, מה שמשאיר אותה עם הרושם כי "הוא עדיין שם".
רשימת מקרי המוות המופיעים בסרט
בסך הכול מתו עשרה אנשים בסרט (תשעה מהם הקורבנות של פמלה). רוב מקרי המוות מוצגים מחוץ למסך וחלק מהגופות מתגלות מאוחר יותר. הדמויות היחידות שאינן מתות מחוץ למסך ורואים את המוות שלהן הן: בארי, אנני, ג'ק, מרסי ופמלה.
פיתוח
"יום שישי ה-13" בוים והופק על ידי שון ס. קנינגהאם, אשר עבד בעבר עם הבמאי וס קרייבן על הסרט הבית האחרון משמאל. קנינגהאם, בהשראת סרטו של ג'ון קרפנטר, "ליל המסכות", רצה ש"יום שישי ה-13" יהיה מזעזע, מדהים מבחינה חזותית ו"יגרום לך לקפוץ מהכיסא".
הסרט הזה היה אמור להיות "סרט מפחיד אמיתי" ובאותו הזמן לגרום לקהל לצחוק. "יום שישי ה-13" החל את חייו כלא יותר מאשר כותרת. בתחילה, "לילה ארוך במחנה הדמים" (Long Night at Camp Blood) היה כותרת הסרט המקורית בזמן כתיבת התסריט, אך קנינגהאם רצה את השם "יום שישי ה-13". מחשש שיש מישהו אחר בעל זכויות על הכותרת ורצה למנוע תביעות פוטנציאליות, קנינגהאם חשב שזה יהיה הכי טוב לגלות זאת מיד. הוא מינה משרד פרסום כדי לפתח את הרעיון שלו על הלוגו של "יום שישי ה-13" ובו אותיות גדולות פורצות דרך שמשה מזכוכית. בסופו של דבר, קנינגהאם האמין ש"אין בעיות" עם הכותרת. הסרט צולם באזור העיירה של בליירסטון, ניו ג'רזי בסתיו 1979. סצינות המחנה צולמו במחנה צופים.
כתיבה
את התסריט כתב ויקטור מילר, ששימש ככותב גם לכמה תוכניות אופרת סבון, כגון: "One Life to Live", "Guiding Light" ו"כל ילדיי". מילר נהנה מהרעיון להמציא רוצח סדרתי אשר מתגלה להיות אמא של מישהו, רוצחת שהמוטיבציה היחידה שלה היה אהבת בנה. "גברת וורהיס היא האמא שתמיד רציתי – אמא שהייתה הורגת למען ילדיה." מילר לא היה שמח על החלטת המפיקים להפוך את ג'ייסון וורהיס לרוצח בסרטי ההמשך. "ג'ייסון היה מת מההתחלה. הוא היה קורבן, לא נבל." הרעיון שג'ייסון מופיע בסוף הסרט לא היה בהתחלה בתסריט המקורי, אלא הוצע למעשה על ידי מעצב האיפור טום סאביני. טום הצהיר כי "הסיבה לכל הקליף האנגר בסוף היה שצפיתי בסרט 'קארי', וחשבנו שאנו זקוקים לסיום קופצני ואני אמרתי, 'בואו נביא את ג'ייסון'."
מוזיקה
כאשר הארי מנפרדיני החל לעבוד על הפרטיטורה, התקבלה החלטה רק לנגן את המוזיקה לצד הרוצח כדי לא "לתמרן את הקהל" לחשוב שהרוצח היה נוכח כשבעצם הוא לא.
מנפרדיני הצביע על חוסר המוזיקה של סצינות מסוימות: "יש סצנה שבה אחת הבנות [...] מסדרת את אזור הקשתות של הסרט. אחד הבחורים יורה חץ אל תוך היעד ובדיוק מפספס אותה. זה מפחיד, אבל אם אתה שם לב, אין מוזיקה. זה היה בחירה." מנפרדיני גם ציין כי כאשר משהו עומד לקרות, המוזיקה נפסקת כך הקהל יכול להירגע קצת, וההפחדה תהיה הרבה יותר יעילה.
היות שגברת וורהיס, הרוצחת ב"יום שישי ה-13" המקורי, לא מופיעה עד המערכה האחרונה של הסרט, היה למנפרדיני את העבודה ליצור את המוזיקה שתציג את הרוצח בהיעדרו. מנפרדיני היה בהשראת הסרט "מלתעות", שבו הכריש לא נראה במשך רוב הסרט אבל המוטיב שנוצר על ידי ג'ון ויליאמס מרמז לקהל שהכריש נוכח במהלך הסצנות כאשר אתה לא יכול לראות אותו.
בזמן שהקשיב ליצירה המוזיקלית של קשישטוף פנדרצקי, למנפרדיני באה ההשראה לשחזר צליל דומה. הוא בא עם הקול "ki ki ki, ma ma ma" מהסצנה האחרונה שבה גברת וורהיס מופיעה וחוזרת על המשפט "להרוג אותה, אמא" (Kill her, mommy). ה-Ki בא מהמילה Kill, וה-ma מ-Mommy. כדי להשיג את הצליל הייחודי שהוא רוצה עבור הסרט, מנפרדיני דיבב את שתי המילים "בקשיחות, בבירור ובצורה קצבית לתוך מיקרופון" והעביר אותן לתוך מכונת הדהוד. מנפרדיני סיים את המוזיקה המקורית לאחר כמה שבועות, ולאחר מכן הקליט אותה במרתף של חבר. מנפרדיני אומר, "כולם חושבים שזה צ'ה, צ'ה, צ'ה. ואני כמו, 'צ'ה, צ'ה, צ'ה? על מה אתה מדבר?"
שלמה מווינה
שלמה הוא רב מסתורי מהעיר וינה שהופיע באתיופיה במאה ה-17.
החוקר וולף לסלאו זיהה את שלמה עם אברהם שמוזכר בכרוניקה אנונימית ואשר הציל את ביתא ישראל מכיליון וסבר ששמו "שלמה בן אברהם". זיהוי זה של לסלאו גלש גם לקוורין. הזיהוי של אותו אברהם שידוע במסורת ביתא ישראל בשם דינזו אברהם עם הרב שלמה מקורה בטעות של לסלאו שכן אין קשר בין שני האישים. במסורת ביתא ישראל מוזכר השם שלמה שהיה אזמץ' (מנהיג) יהודי וחי במאה ה-17, קוורין סבור כי לא ייתכן שהרב שלמה ואזמץ' שלמה הם אותו איש.
הרב גורש לבסוף מאתיופיה וספריו הרבניים הועלו באש, לאחר שפירושו לא תאם את פרשנות הקיסר.
יש המשערים כי הרב הוא האדם אשר השפיע על הפרשנות האתיופית למקרא החל מהמאה ה-17 ואילך, שבהם ישנם עדויות על השפעה עברית.
סיליה אימרי
סיליה דיאנה סאוויל אמרי (באנגלית: Celia Diana Savile Imrie; נולדה ב-15 ביולי 1952) היא שחקנית אנגלייה. נולדה וגדלה בגילדפורד, ולמדה בבית הספר למשחק גילדפורד.
תחילת הקריירה של אימרי בטלוויזיה הייתה בתחילת שנות השבעים. היא הפכה למוכרת בהופעותיה עם ויקטוריה ווד כולל בתפקיד קלייר בסרט "פט ומרגרט" (1994), בתפקיד פיליפה מונקרופט בסדרה הקומית "נשות המזנון" (1998–2000), בגילום תפקידים שונים בתוכנית המערכונים של ווד "Victoria Wood As Seen On TV" (מ-1985 ל-1987) וכמיס באבס בפרודיה על אופרות הסבון "Acorn Antiques", תפקיד אותו גילמה גם ב-2005 במחזמר "Acorn Antiques: The Musical!". תפקידים נוספים שלה בטלוויזיה היו מריאן בלשייד בסדרה "ברז'ראק" (1983), דיאנה ניל בסיטקום "אחרי שהלכת" (2007–2008) וכגלוריה מילינגטון בסדרה "קינגדום" (2007–2009)
בקולנוע הופיעה אימרי בסרטים "איש הנצח" (1986), "הילרי וג'קי" (1998), "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001), "נערות לוח השנה" (2003), "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים" (2004) וב"מלון מריגולד האקזוטי" (2012).
אימרי תוארה כ"אחת השחקניות הבריטיות המצליחות ביותר בעשורים האחרונים". היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס לורנס אוליבייה, וזכתה בפרס על ההופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה על תפקידה כמיס באבס במחזה.
ביוגרפיה
אימרי נולדה בשנת 1952 בעיר גילדפורד שבמחוז סארי, הרביעית מתוך חמישה ילדים של דיאנה אליזבת ודייווי אנדרו אימרי. מוצא אביה מגלאזגו שבסקוטלנד.
היא התחנכה בבית הספר התיכון בגילדפורד, בית ספר עצמאי לבנות, ואחר כך למדה בבית הספר למשחק Guildford School of Acting.
הקריירה של אימרי משתרעת בתחומי הקולנוע, טלוויזיה, רדיו ותיאטרון. בקולנוע שיחקה בסרטים "נני מק'פי", "הילרי וג'קי" (בתפקיד איריס דה פרה) ובסרט "קטנים עליו" מ-1997 שיחקה בתפקיד הומילי קלוק. עוד סרטים בהם השתתפה היו "יומנה של ברידג'ט ג'ונס", "נערות לוח השנה", "איש הנצח" ובתפקיד טייסת קרב בראבו 5 בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום". ב-2004 גילמה אימרי את ד"ר אימוג'ן ריד במותחן "Out of Bounds". ב-2007 השתתפה בסרט "טירוף של קולג'" לצדם של סטיבן פריי, רופרט אוורט, קולין פירת', ראסל בראנד ומישה ברטון.
בין התפקידים שמילאה בטלוויזיה היו בסדרות "The Nightmare Man", "תפוזים הם לא הפרי היחיד", "חדר מיון", "פשוט נהדרת", "The Darling Buds of May" וב"על אדונים ומשרתים". בשנת 2000 שיחקה בתפקיד ליידי גרטרוד במיני-סדרה "Gormenghast". עוד שיחקה בתפקידי אורח בסיטקום של BBC סקוטלנד "Still Game" וגילמה עוזרת בית בשם גברת בג. ב-2005 הופיעה בדרמה "מר הרווי מדליק נר", בתפקיד מורה הלוקחת ליום טיול לקתדרלת סולסברי חבורה של תלמידים פרועים. בסיטקום של ה-BBC "אחרי שהלכת" היא כיכבה לצדו של ניקולס לינדהרסט, ובדרמה "קינגדום" של ITV1 שיחקה יחד עם סטיבן פריי. ב-2013 כיכבה בפרק בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בתפקיד מיס קיזלט המרושעת בפרק "הפעמונים של סנט ג'ון".
ב-2005 זכתה לביקורות חיוביות בהופעת הבכורה שלה בארצות הברית במחזה "Unsuspecting Susan". ב-2009 הופיעה אימרי במחזה "Plague Over England" בווסט אנד, מחזה אודות השחקן ג'ון גילגוד, וזכתה לביקורות חיוביות על הופעתה. באותה שנה השתתפה בהצגת הבכורה של "Mixed Up North" מאת רובין סואנס ובבימויו של מקס סטפורד-קלארק. ב-2010 שיחקה לצדו של רובין סואנס בהפקה ל-"The Rivals" מאת שרידן. עוד שיחקה פעמיים לצדו של מרטין קלונס, ב-2002 בסרט על אודות ג'ון ג'ורג' הייג "A Is For Acid" ואחר כך בסדרה המצליחה של ITV "דוק מרטין".
ברדיו השתתפה בהפקות של BBC Radio 4 בהן "No Commitments" ב-"Adventures of a Black Bag" ובסדרה הקומית "Bleak Expectations". ב-2007 הקליטה אימרי את הספר "אראבלה" ששודר במשך שבועיים במסגרת התוכנית "Book at Bedtime".
אימרי ידועה בזכות שיתוף הפעולה רב השנים עם ויקטוריה ווד, איתה הופיעה בתוכניות טלוויזיה כמו הסיטקום "נשות המזנון" ובתוכנית המערכונים "Victoria Wood As Seen On TV". ב-1985 שיחקה לראשונה בדמות מיס באבס בסדרה "Acorn Antiques" פרודיה על אופרת הסבון הבריטית "Crossroads".
ב-2005 השתתפה בתפקיד מיס באבס במחזמר בווסט אנד, יחד עם צוות השחקנים המקורי של התוכנית. היא זכתה בפרס אוליבייה על תפקיד זה.
באוקטובר 2012 השתתפה בתוכנית " Who Do You Think You Are?" של ה-BBC המתחקה אחרי שורשי משפחתה. היא גילתה שמצד אמה היא צאצאית של ויליאם לורד ראסל, איש פרלמנט ויגי שהוצא להורג בעוון בגידה בשנת 1683 אחרי שהואשם בקשירת קשר נגד המלך צ'ארלס השני.
חיים אישיים
אימרי מתגוררת בלונדון ובעיר הנמל קאוז שבאי וייט. יש לה בן, אנגוס, מהשחקן בנג'מין ויטרו. אנגוס הופיע לצדה על המסך בסדרה "קינגדום" ובהפקות נוספות. הוא לומד תיאטרון באוניברסיטת ווריק.
בגיל 14 חלתה אימרי באנורקסיה נרבוזה ואושפזה בבית החולים סנט תומאס. היא הייתה בטיפולו של הפסיכיאטר ויליאם סרגנט וטופלה בעזרת שוק חשמלי ובתרופות אנטי-פסיכוטיות.
חברת אשלג ארץ-ישראלית
חברת אשלג ארץ-ישראלית (באנגלית: Palestine Potash Limited) הייתה חברה שעסקה בהפקת מינרלים מים המלח. היא נרשמה ב-28 באוקטובר 1929 באנגליה, ופעלה על סמך זיכיון שניתן לה על ידי ממשלת המנדט וממלכת ירדן, ב-31 בינואר 1931 בתוקף הסכם בין "סוכני הכתר למושבות" (The Crown Agents for the Colonies acting for the Governments of Palestine and Trans-Jordan) ובין משה נובומייסקי - מנהלה הראשי של החברה מאז היווסדה, ותומאס גרגורי טולוק (Thomas Gregorie Tulloch). פעילות המפעל הופסקה במלחמת העצמאות ובשנת 1952 היא הולאמה על ידי ממשלת ישראל שרכשה את נכסיה עבור מפעלי ים המלח.
בעלי המניות
בעלי המניות העיקריים של החברה היו: בני טנאנט ושות בע"מ מלונדון - שהיו גם סוכני המכירות שלה, החברה הכלכלית לארץ ישראל מניו יורק, קבוצה יהודית מבריטניה והבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהיה הבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי ויזם ציוני נלהב שהקים ומימן רבים מהמפעלים הציונים. לפי תנאי הזיכיון בראש מועצת המנהלים היה צריך לעמוד בריטי, ואכן יושב ראש מועצת המנהלים היה "כבוד מעלת האלוף אוף ליטון K.G.,P.C.,G.C.S.I.,G.C.I.E.".
הזיכיון
לאחר שממשלת המנדט פרסמה את "פקודת הזיכיון של ים המלח" הוגדרו לחברה זכויותיה:
החברה נדרשה לשלם דמי שכירות, דמי זיכיון השווים ל-5% מערכה הכללי של התוצרת שנמכרה וכן חלק מהרווחים. אלו היו תשלומיה לממשלות: הסכומים בליש"ט.
הון המניות
הון המניות המונפק של החברה ל-31 בדצמבר 1944 היה מיליון ליש"ט. בהתאם לתנאי הזיכיון נדרשה החברה להציע על ידי החתמה פומבית לא פחות מ-50% של כל הון המוצע על ידה- ולתת זכות קדימה לאזרחי ארץ ישראל ונתיני עבר הירדן לגבי הקצאה של 20% מעל ההחתמות הפומביות האלו.
הון המניות היה מורכב משלושה סוגי מניות: המניות הרגילות לא היו ניתנות להעברה אלא בהסכמתם בכתב של שלושה רבעים ממנהלי החברה, "הרשאים לפי ראות עיניהם לסרב לתת הסכמה כזאת". בעלי המניות הרגילות היו רשאים להפוך את המניות שלהם בכל עת למניות רגילות א'.
הדיבידנדים למניות הבכורה נפרעים פעמיים בשנה: ב-1 בינואר וביולי. גם הן נסחרו בבורסות.
אתרי הפעילות
חברת האשלג הארץ-ישראלית פעלה בארבעה אתרים:
היסטוריה
בים המלח ישנם כ-42 מיליארד טונות מינרלים.
עד מלחמת העולם הראשונה היה כל אזור ים המלח מוגדר כג'יפטליק, כלומר רכושו הפרטי של הסולטאן. בעשור האחרון של המאה ה-19 הציב הסולטאן עבדול חמיד השני בים המלח שתי ספינות קטנות שמטרתן הייתה לאסוף אספלט שצף על הים. במקביל, עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ניתן לשני גרמנים זיכיון לכריית ברום מהים וזיכיון זה נמכר לחברה צרפתית שהחזיקה בו כדין.
ב-1919 קיבלו ערבים נוצרים ירושלמים, איברהים חסבון, ג'ורג' שיבר ושוכרי דיב זיכיון מממשלת המנדט לכרות מלח בהר סדום ולהפעיל ספינות נוסעים ומשא על הים, זיכיון זה חודש ב-1927 והופעל על ידי דיב. חסבון התמקד בהרחבת הסחר על הים ולאורך חופיו.
בשנת 1925 נערך מכרז למתן זיכיון לכריית המחצבים מים המלח, אולם כל ההצעות לא נמצאו מתאימות וממשלת בריטניה המשיכה בחיפוש זכיין מתאים שלא דרך מכרז.
בתחילת 1929 רכשה חברת האשלג את ספינותיה הראשונות, ספינות מפרש וספינות-מנוע. חלקי הספינות הובאו מאנגליה ומחופי ארץ-ישראל והורכבו על שפת ים המלח. הללו שימשו בעיקר לחקירת הים ולהכשרת הדרכים להקמת המפעל הדרומי של החברה. עם יסוד המפעל הדרומי בשנת 1934 גברה התנועה בים, באחריות 'מחלקת הים' תחילה לצורך הובלת חומרי בניה, מכונות, פועלים ואספקה לעובדים, ואחר כך לשם הובלת התוצרת מקצה הדרומי לקצה הצפוני. סירות המנוע להובלת העובדים ולגרירת סירות המשא כונו בשמות : "התקוה", "גברת לוט", "יתומה", "מצדה", ו"מכוור". בשנת 1941 נבנתה והורדה לים הספינה הגדולה "צוער" בת 200 כוחות סוס. משך ההפלגה התקצר ל-9–10 שעות. הספינה הייתה טעונה כ-300 קרוניות אשלג. בשנת 1945 עמדו לרשות חברת האשלג 3 סירות מנוע, 6 סירות-משא גדולות ו-5 סירות משא קטנות. החברה העסיקה 16 ספנים עברים.
בשנים 1931 - 1932 החלה החברה לשווק אשלג וברומין שנוצרו במפעלה שבקצהו הצפוני של ים המלח. בעקבות ההבנה שהתנאים הטופוגרפיים בצפון ים המלח אינם מאפשרים התקנת בריכות על שטח נרחב, הוחלט על הקמת מפעל המלח בסדום באגנו הדרומי של ים המלח בשנת 1934, על מנת להגדיל את כושר הייצור.
בשנת 1937 נפתח בית החרושת הראשון בקצה הדרומי של ים המלח. בשנות מלחמת העולם השנייה גדלה התוצרת משנה לשנה באופן ניכר. תחזית סוכני המכירות של החברה קבעה כי "יש יסוד להניח שיעלה ביד החברה להוסיף ולהחזיק בימי שלום ברוב השווקים שהיא מצאה".
בשנת 1940 הגיע הייצוא של חברת האשלג לכמחצית הייצוא התעשייתי של ארץ ישראל, ובתקופת מלחמת העולם השנייה סיפקה החברה כמחצית מתצרוכת האשלג של בריטניה.
בשנת 1945 מכרה החברה 90,040 טון אשלג ו-347 טונות ברומין. מאזנה לשנת 1944 היה 2,084,355 ליש"ט. הרווח באותה שנה היה 170,363 ליש"ט ברוטו, לאחר שיא של 294,404 ליש"ט בשנת 1942.
במלחמת העצמאות
ב-18 באפריל 1948 הפסיקו הבריטים ללוות שיירות מירושלים למפעל האשלג בצפון ים המלח. מאז תחילת מלחמת העצמאות ניהל נובומייסקי מגעים עם המלך עבדאללה וגורמים ירדניים אחרים, עמם היה בקשר שנים רבות. ב-13 במאי 1948 הגיע לסיכום עם משלחת ירדנית על יצירת אזור נייטרלי שיבטיח את הגנת המפעלים. ב-17 במאי הוחתמו שני נציגים (של המפעל ושל "ההגנה"), על הסכם שמסר את מפעלי חברת האשלג (באתר הצפוני ובאתר הדרומי), בניגוד לסיכום שהושג עם נובומייסקי, לחסות ירדנית. ב-19 וב-20 במאי פונה האתר הצפוני. עובדי המפעל, חברי בית הערבה ולוחמי פלמ"ח (כמה מאות אנשים) פונו על ידי 17 כלי שיט קטנים אל אתר החברה בסדום. ב-22 במאי נכנסו למפעל הצפוני אנשי הלגיון הערבי ומצאו את המקום נטוש לאחר שנבזז על ידי ערבים מקומיים. המפעל, שחובל לפני נטישתו נהרס כליל בידי אנשי הלגיון הערבי.
המפעל הדרומי בסדום היה נתון במצור, ובמשך חודשים רבים הועברה אליו אספקה במטוסים. ביוני 1948 הפגיז הלגיון הירדני את המפעל ואנשיו נאלצו להסתתר במערות. פרט לכך, לא הייתה הלוחמה הפעילה אינטנסיבית. ב-23 בנובמבר 1948, במסגרת מבצע לוט, חודש הקשר היבשתי עם סדום. כתוצאה מן המלחמה המפעל הדרומי נותק ממקורות המים המתוקים שלו ורק חלק מבריכות האידוי נשאר בשטח מדינת ישראל. במשך מספר שנים המפעל נותר ללא פעילות, אך באופן כללי המתקנים של המפעל לא נזוקו קשה. בשנת 1950 הוצא מהמפעל כמויות קטנות של אשלג למכירה בשוק הישראלי.
בנובמבר 1948 מינתה הממשלה הזמנית ועדה כדי לבדוק את פעולת חברת האשלג ולהגיש המלצות לגבי עמדת הממשלה בעניינה. היחס של היישוב לחברת האשלג לא היה חד-משמעי. החברה מילאה תפקידים לאומיים וחלוציים בפיתוח הכלכלי של ארץ ישראל, אך הייתה קשורה בבריטניה ובדירקטוריון שישב בלונדון. הוועדה שמונתה פעלה לסילוק ההשפעה הבריטית על החברה ולשינוי תנאי הזיכיון שהיה בידי חברת האשלג. אגב כך נפגע נובומייסקי, שהיה בן 75 באותה שנה. בעקבות המלצת הוועדה, הוצגו לחברת האשלג ולנובומייסקי תנאים להמשך הפעלת החברה, בהם לא הצליחו לעמוד. בחודש דצמבר 1951 החליטה ממשלת ישראל להקים חברה חדשה, חברת מפעלי ים המלח בע"מ ולהלאים את המפעל. החברה החדשה רכשה ביולי 1952 את כל הנכסים של חברת האשלג.
המפעל בצפון
רוב עובדי הייצור הועסקו בצפון ים המלח והתגוררו בעיקר בירושלים. ממשלת המנדט לא איפשרה להקים יישובים באזור ים המלח על קרקעות ממשלתיות, אולם נובומייסקי הצליח להשיג אישור להקמת שכונות מגורים לעובדי המפעל, על סמך הזיכיון של החברה. בשנת 1934 הוקמה שכונה למשפחות העובדים, ובמשך הזמן נוספו לה מבני ציבור ושירותים והיא תוכננה כיישוב קהילתי. בתחילת מלחמת העולם השנייה, ב-8 באוקטובר 1939, הקים גרעין של מחנות העולים את קיבוץ בית הערבה, הסמוך לאתר הצפוני של החברה. את האישור להקמתו של קיבוץ זה הצליח נובומייסקי להשיג באמתלה של הקמת שכונות מגורים נוספת לעובדי מפעל ים המלח.
בצפון ים המלח התקיימו מפעלים לייצור ברום, מלחי ברום, כלור וסודה קאוסטית ומתקן לקרנליט אליממי.
המפעל בדרום
החברה יזמה את הקמת המפעל בדרום כאשר התברר כי שם ברשותה די קרקעות לבניית הבריכות הדרושות לשם הפקת האשלג, וכן הייתה קרבה למקור מים מהעיירה א-צאפי שמדרום-מזרח לים המלח, בתחום ממלכת ירדן.
בשנת 1933 התקשר נובומייסקי עם קיבוץ רמת רחל שליד ירושלים כדי שיארגן קבוצת עובדים למפעל המתוכנן בסדום. ייצור האשלג היה מבוסס על בריכות אידוי שדרשו שטחים נרחבים. השטחים שעמדו לרשות מפעלי ים המלח באתר הצפוני היו מצומצמים יחסית, ואילו בדרום היו שטחים נרחבים. אולם התנאים, שהיו קשים גם בצפון, היו קשים יותר בדרום בגלל הריחוק ממקום יישוב, ובגלל החום הרב. קיבוץ רמת רחל התקשר עם מזכירות "הקיבוץ המאוחד" וזו גייסה קבוצה של 20 חברים, שיחד עם עובדי חברת האשלג הקימה בשנת 1934 את מחנה סדום. בקרבת מקום, בבקעת צוער שבתחום אמירות עבר הירדן (שנכללה במנדט הבריטי), נמצא מקום מתאים להתיישבות. הקיבוץ המאוחד שלח למקום גרעין של מתנחלים מרעננה, יוצאי "המחנות העולים". אולם, האמיר עבדאללה התנגד להקמת ההתנחלות וזו פונתה.
ב-1 במאי 1934 הפליגה סירה ובה עשרים עובדים מהחוף הצפוני של ים המלח אל חופו הדרומי, לרגלי הר סדום, כדי להקים שם מחנה עבודה להקמת מפעל המלח בסדום. הסירה גררה אסדות משא שעליהן חומרי בניין, מכונית, מזון ומים. חלק מהאסדות אבדו במהלך סערה בים, והעובדים הגיעו לחוף סדום אחרי שלושים שעות. זו הייתה דרך התחבורה היחידה בין המפעל הדרומי שעמד לקום לבין המפעל הצפוני- מקור האספקה ודרך ייצוא האשלג.
פלוגת העבודה של הקיבוץ המאוחד הגיעה למחנה העבודה בסדום ב-13 באפריל 1936. הידיעות על מאורעות תרצ"ו חייבו את העובדים להתרכז תחילה בבניית קווי הגנה ורק לאחר מכן בהקמת המפעל. נבנתה סוללה שעליה הונחו פסי רכבת (שרידי הסוללה נראים בימינו בצד הדרך לסדום). בהמשך נוצקו יסודות לשם בניית תחנת כוח. ציוד הכרייה והייצור יובא מבריטניה. קבוצה אחרת בנתה את הקירות לבריכות הקרנליט. השתמשו במאות קורות עץ, בעלות קצה מחודד, למען יהיו יציבות באדמה המלוחה. לאחר שהקימו שתי שדרות מקבילות של עמודי עץ, שפכו ביניהם אבני גיר מן ההרים מסביב, ללא מלחים וללא אדמת סחף רכה. אחת המערות במקום הורחבה והוכשרה למגורי הפועלים. היה זה המקום היחיד שהיה קריר במשך היום. בסוף 1936 היו מוכנות הבריכות הגדולות ובהן מלחי ים המלח, מוכנים להפקה ולמשלוח לשוקי אירופה. בהמשך, נבנו פסי רכבת וקטרים שהביאו עובדים ואשלג מדרום הים צפונה
"על הקמת המפעל בסדום היה ממונה המהנדס הבריטי טולוק שהיה אחד מבעלי המניות בחברה. הוא היה קולונל בדרגתו הצבאית ושרת בהודו כמהנדס מסילות ודרכים. הוא כבר שהה באזור ים המלח עשר שנים והיה בעל ניסיון. חזונו היה לראות את העיר צוער המיקראית, היחידה מערי סדום שנצלה (מיקומה המשוער הוא בעיירה הירדנית א-צאפי), נבנית מחדש ואז לשוב לבריטניה".
עד למלחמת העצמאות, מי שתייה הגיעו למפעל בסדום מעין ח'וח'אן שבעיירה העבר-ירדנית א-צאפי שמדרום-מזרח לים המלח.