cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדום (עם)
תקופת בית ראשון
בימי שלמה ניסו האדומים למרוד בישראל, בהנהגת הדד האדומי – שריד למשפחת המלכות האדומית. עד ימי יהושפט, האדומים היו כפופים ליהודה, ואף הצטרפו למלחמת ישראל ויהודה במואב (המאה ה-9 לפנה"ס), ובימי בנו של יהושפט, יורם, מרדו האדומים בממלכת יהודה: עימות נוסף מתואר בימי אמציה מלך יהודה (המאה ה-8 לפנה"ס):
עוד בסוף תקופת בית ראשון פלשו האדומים לחלקים הדרומיים של יהודה. אוסטרקון ממכתבי ערד המתוארך לתקופה זו, עוסק בהיערכות לקראת התקפה אדומית על היישוב רמות נגב, ובסופו נכתב המשפט "פן תבוא אדום שמה".
בזמן חורבן הבית הראשון, השתתפו כוחות אדומים בהחרבת בית המקדש, ככתוב בספר תהילים:. במקרא מופיעה שמה של העיר בצרה ששימשה כנראה כבירת ממלכת אדום, ובחלק מהתייחסויות שמה הופיע ככינוי מטונימי לאדום. עיר נוספת המופיעה ככינוי לאדום כולה היא תימן.
תקופת בית שני
בתקופת בית שני היגרו האדומים לדרום הר חברון הריק מיהודים, בשל לחצם של הנבטים על ארצם העתיקה. בתקופה ההלניסטית עברו האדומים, כמו כל העמים באזור, תהליך של התיוונות. המעמד הגבוה באדום דיבר יוונית ואימץ אל חיקו את התרבות היוונית. מחוז זה כונה באותה תקופה "אִידוּמיאָה".
זמן מה התעוררו חיכוכים בין תושביה החדשים של דרום יהודה לבין היהודים הוותיקים, הצבא הסלאוקי הסתייע בהם בדיכוי מרד החשמונאים, ויהודה המכבי אף נלחם בהם, אך בשנת 125 לפנה"ס השלים הנשיא החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון את המלחמה באדומים, כבשם וגיירם בכוח, על ידי העמדת ברירה בפניהם בין גירושם מהארצות אליהן נדדו אבותיהם, ובין גיור. מחקרים מודרניים מפקפקים בכך שהגיור נעשה בכפייה, וגורסים שרוב האדומים קיבלו את היהדות ברצון. רוב האדומים בחרו להתגייר, מלבד שכבה קטנה של מתייוונים שברחה למצרים התלמיית.
בתקופת אלכסנדר ינאי מונה אדומי בשם אנטיפס לשמש כנציב אדום. בנו, אנטיפטרוס, הסית את בנו של אלכסנדר ינאי, הורקנוס, לנסות לקחת את המלוכה מידי אחיו אריסטובולוס, באמצעות הנבטים. מלחמת האחים שפרצה הקלה על השתלטות הרומאים על הממלכה החשמונאית, ואנטיפטרוס סייע בעדם לנהלה מאחורי הקלעים. ברבות הימים בנו הורדוס מונה על ידי הסנאט ברומא למלך יהודה, וכבשה, באמצעות שכירי חרב, האדומים, וצבא רומאי, מידי המלך החשמונאי האחרון אנטיגונוס. צאצאי הורדוס אחריו נשאו בתפקידים שלטוניים ביהודה או בחלקים ממנה במשך שלושה דורות נוספים, בכפיפות לרומא.
לדברי יוסף בן מתתיהו, במהלך המרד הגדול, עשרים אלף אדומים סייעו לקנאים לבצע טבח באנשי הפלג המתון, לרבות חיסול מנהיג ממשלת המרד חנן בן חנן.
בספרות היהודית אדום הפכה סמל לקיסרות הרומית ובהמשך לכלל עמי הנצרות האירופיים, כשהם מוזכרים בהקשר של אנטישמיות ודיכוי.
הרב דון יצחק אברבנאל טען שאדום קשורה לרומי ולנצרות, הן מבחינה דתית והן מבחינה היסטורית, הנוגעת לייחוסם של בני רומי ושל מלכיהם הראשונים. ר"ן טען שאמנם הרומאים אינם צאצאים של אדום, אבל מלכיה היו צאצאי אדומים. לעומתו רבי אברהם אבן עזרא טען שרומי אינם מצאצאי אדום, ומקור הכינוי הוא בכך שהדת הנוצרית נשמרה בתחילתה על ידי אדומים.
רינת הופר
רינת הופר (נולדה בשנת 1966 ) היא מאיירת וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה
רינת הופר נולדה וגדלה בחולון. למדה בבית הספר התיכון תלמה ילין בגבעתיים.
בגיל 16 החלה לפרסם שירים מאוירים ב"מעריב לנוער". שירתה בצה"ל כמעצבת ומאיירת בשבועון "במחנה". בשנים 1986–1990 למדה במחלקה לעיצוב גרפי בבצלאל, וסיימה לימודיה בהצטיינות ושהתה תקופה בארצות הברית.
ריף (מוזיקה)
ריף (באנגלית: Riff) הוא מונח במוזיקה המציין רצף אקורדים החוזר על עצמו, תבנית מסוימת או מלודיה. הריף יכול להיות פשוט כמו תו החוזר על עצמו בקצב, או מסובך וארוך.
רינת הופר
ביוגרפיה
עבדה כמאיירת עצמאית עבור העיתונים "מעריב" ו"ידיעות אחרונות", מגזינים, משרדי פרסום והוצאות ספרים. איירה ספרי ילדים ובהם "פעם הים היה מרק" מאת שירה גפן, "כזה חבר" מאת נירה הראל ו"כובע קסמים" מאת לאה גולדברג. כתבה שירי ילדים, ביניהם את מרבית שירי מופע "ענן על מקל" בכיכובם של עידן אלתרמן וירדן בר-כוכבא.
ריף (מוזיקה)
דייוויד ברקאט (David Brackett) הגדיר את הריף בתור "חלקים מלודיים קצרים". ריצ'רד מידלטון (Richard Middleton) הגדיר את הריף בתור "חלקים ריתמיים, מלודיים או הרמוניים קצרים אשר חוזרים על עצמם ליצירת תבנית מסודרת". ריקי רוקסבי (Rikky Rooksby) טען כי אין הגדרה מוצקה לריף, והוא הוסיף את הפירוש שלו לריפים ברוק: "ריף הוא קטע קצר, קליט, החוזר על עצמו ולרוב משתמש בצלילים הנמוכים של הגיטרה החשמלית, דבר שמספק הרבה מהאנרגיה והריגוש בשירי הרוק."
רינת הופר
ביוגרפיה
הופר נשואה ואם לשלושה.
ריף (מוזיקה)
במושג "ריף" משתמשים במוזיקה פופולרית ובעיקר בג'אז ורוק.
רינת הופר
ספריה
בשנת 1995 החלה לכתוב ספרי ילדים ולאייר אותם, ופרסמה את הספרים (כולם, מלבד הראשון) בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר: בשנת 2010 יצא לאור ספרה הראשון למבוגרים, "טמונות". שיריה הולחנו למופע המלווה בדיסק, "ענן על מקל".
ריף (מוזיקה)
דוגמאות לשירים עם ריפים מפורסמים הם Smoke on the Water של דיפ פרפל, Sunshine of Your Love של קרים, ו- Iron Man של בלאק סבאת'.
רינת הופר
ספריה
בשנת 2015 נחנך בחולון גן שעשועים בהשראת סיפרה "מפלצת סגולה" במסגרת פרויקט גני סיפור.
ריף (מוזיקה)
קישורים חיצוניים
Ostinato
רינת הופר
ספריה
זכתה בפרס נחום גוטמן לאיור ובעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער עבור "ציידת הנמשים", בציונים לשבח בפרס בן יצחק של מוזיאון ישראל ובפרס זאב לספרות ילדים ונוער על הספר "חנן הגנן".
אדום (פירושונים)
{{פירושונים| אַדוֹם: אֶדוֹם: אָדוּם:
ראו גם
}}
אנטונוב A-40
אנטונוב A-40 "קריליאטי טאנק" ("טנק מכונף" ברוסית) היה ניסיון סובייטי לבנות טנק בעל כנפיים המסוגל לדאות אל שדה הקרב לאחר שנגרר לגובה באמצעות מטוס תובלה. אב טיפוס של הטנק המכונף נבנה ב-1942, אך נמצא כבלתי כשיר לשימוש בקרב.
בעוד צבאות אחרים (ובפרט הלופטוואפה) התמקדו בתובלת טנקים קלים בדאוני ענק (כמסרשמיט "גיגאנט"), הסובייטים ביצעו ניסיונות בהצמדת טנקים ושריוניות T-27 לגחונם של מפציצים כבדים והנחתתם בשדות תעופה. בשנות השלושים ניסיונות אלו שוכללו לכדי ניסיונות הצנחה או הטלה לתוך מים של כלי שריון. במהלך כיבוש בסרביה ב-1940, ישנן עדויות כי טנקים קלים הוטלו ממפציצי טופולב TB-3 שטסו בגובה נמוך ביותר, תוך גלגולם בהילוך סרק עד לעצירה.
הבעיה הגדולה ביותר בהטלה מהאוויר של שריון היא הצורך להצניח את הצוות בנפרד, שכן אלו לא יעמדו בנפילה ללא פגיעות קשות. עד אשר הצוות יגיע לכלים שהוטלו, אלו יכולים להתפס על ידי האויב. כמו כן, הצוות מבזבז זמן רב ומסתכן בהגעה אל הכלי. פתרון אפשרי לבעיה זו הוא הדאון, המאפשר נחיתה רכה יחסית של הכלי וצוותו וממזער את הסיכון למטוס הגורר, שיכול לשחרר את הדאון רחוק יחסית משדה הקרב. בשל סיבות אלו, הזמין חיל האוויר הסובייטי מאנטונוב תכנון לדאון המסוגל להנחית טנק.
אנטונוב היה שאפתן יותר, והוסיף מסגרת ניתקת לטנק הקל T-60, העשויה מעץ ובד המהווים צמד כנפיים וזנב כפול. התכנון שלו אפשר לטנק לדאות לשדה הקרב, לנתק את הכנפיים והזנב הזולים לייצור ולהיות מוכן תוך דקות מספר. ישנם מקורות המדווחים כי טיסת ניסוי אחת הושלמה בהצלחה, אך לשם דאייתו באוויר דרש הטנק המכונף מהירות גרירה של 160 קמ"ש, שהייתה גבוהה מדי וגרמה לזניחת הפרויקט.
ברית המועצות המשיכה לפתח שיטות יעילות לפריסה של שריון מהאוויר, ובשנות השבעים הדגימה הצנחה מוצלחת של נגמ"ש BMP-1 על צוותו.
Essentially Ellington: תחרות ופסטיבל להקות הג'אז של בתי הספר התיכוניים
Essentially Ellington (מילולית: אלינגטון המהותי, או אלינגטון במהותו): תחרות ופסטיבל להקות הג'אז של בתי הספר התיכוניים "אלינגטון במהותו" היא פסטיבל ותחרות ג'אז תיכונית שנתית המתקיימת מדי חודש מאי במסגרת פסטיבל "ג'אז במרכז לינקולן" (Jazz at Lincoln Center) בניו יורק. הפסטיבל נועד לעודד מוזיקאים צעירים לנגן מוזיקה מאת דיוק אלינגטון ומוזיקאי ג'אז אחרים.
תהליך
מדי שנה "ג'אז במרכז לינקולן" מכין עיבודים למוזיקה של אלינגטון ושולח אותם למנהלי להקות בתי ספר תיכוניים המשתתפים בתחרות, מארצות הברית ומקנדה. במהלך השנה נשלחים למנהלי הלהקות עלוני מידע והם מקבלים גישה לחומרים חינוכיים מקוונים כדי לסייע בעיבודים. סטודנטים יכולים לשלוח ל"ג'אז במרכז לינקולן" בקשות לקבלת עזרה וכן לשלוח הקלטות של ההופעות של להקתם למרכז, לצורך הערכה. הקלטות אלה יכולות להיחשב גם כהגשת מועמדות לתחרות ולפסטיבל להקות הג'אז של בית הספר התיכון "אלינגטון" בניו יורק. 15 להקות מובילות מוזמנות לפסטיבל, שמתקיים מדי חודש מאי בהיכל פרדריק רוז בג'אז בלינקולן סנטר. הפסטיבלים מסתיימים בטקס הענקת פרסים לשלוש הלהקות המובילות, ואז בקונצרט של תזמורת הג'אז של מרכז לינקולן בראשותו של וינטון מרסליס.
בשנת 2013 הוצג תהליך בחירה חדש, במסגרתו שלוש הלהקות המובילות מחמישה אזורים לאומיים מתחרות בעיר ניו יורק. שינוי גדול נוסף שנעשה באותה שנה היה פתיחת התחרות המרכזית כדי לאפשר ללהקות קונגלומרטים (להקות חוץ-לימודיות המורכבות מתלמידים מיותר מבית ספר אחד, לעיתים קרובות בחסות ארגוני אמנויות הבמה המקומיים) להתחרות ישירות עם הלהקות המסונפות לבתי ספר, במקום להקת קונגלומרט אחת שתיבחר להופיע מחוץ לתחרות כאורחת מיוחדת בהופעת תערוכה, כפי שהיה בעבר.
כמו כן נכחו לראשונה בשנת 2020 חמש תזמורות ג'אז בינלאומיות לנוער, מיפן, סקוטלנד, אוסטרליה, ספרד וקובה.
פסטיבל 2021 תוכנן במקור להיות אירוע המציג מוזיקה של המעבד המרכזי והגיטריסט החשמלי החלוצי אדי דורהם לצד המהדורות המסורתיות של ביצועי דיוק אלינגטון. עם זאת, מהלך מגפת ה-COVID-19 הביא לכך שהסדר זה לא היה בר ביצוע. הפסטיבל עיכב את פרסום המוזיקה החדשה עד שנת הלימודים 2021–2022, ועודד את בתי הספר המשתתפים להגיש שיר אחד מכל לחני אלינגטון. תאריכי ההגשה נדחו למארס והפסטיבל בפועל - לתחילת יוני.
פסטיבל 2021 הציג כללים חדשים בנוגע להגשת להקות קונגלומרטים (להקות חוץ-לימודיות המורכבות מתלמידים מיותר מבית ספר אחד), תחום שלא היה מוסדר בעבר. הפסטיבל סיפק הגדרה רשמית של להקות קונגלומרטים, וקבע כי התלמידים בהם צריכים ללמוד במסלול לימודים ספציפי, כמו גם בהיקף וברצף ספציפיים, בנוסף לחזרות שבועיות ולהופעות פומביות מתוזמנות. להקות אולסטאר, All-State (מדינתיות) ו-All-Region (אזורית) מנועות מהתחרות, כמו גם להקות שנוצרו למטרת התחרות בלבד.
רקע כללי
כאשר התוכנית החלה בשנת 1995, היא הוצעה רק ללהקות בתי ספר בניו יורק. במהלך השנים הבאות התוכנית התרחבה וכללה בתי ספר בכל מדינות ארצות הברית וקנדה. מעל 4000 בתי ספר קיבלו חומרים.
החל בתחילת 2006, JALC ("ג'אז במרכז לינקולן") הכריזה על הופעת הבכורה של הפסטיבל האזורי הראשון. הפסטיבלים האזוריים אינם תחרותיים ומציעים ללהקות ג'אז בתיכונים ברמות שונות אפשרות לנגן את המוזיקה של אלינגטון תוך קבלת משוב מקצועי.
החל משנת 2008 הופיעה לראשונה מוזיקה של ביג בנד של מלחינים אחרים מלבד אלינגטון - שלוש בחירות של קאונט בייסי. בשנים הבאות בוצעו גם שירים מאת בני קרטר, דיזי גילספי, מרי לו ויליאמס, ג'רלד וילסון, פלטשר הנדרסון ובני גולסון.
ב-2013 ו-2015 שבה התחרות לפורמט המקורי - שישה ביצועים של יצירות אלינגטון. לאחר הכרזת המועמדים הסופיים, מוזיקאים נשלחים לכל אחד מבתי הספר שעלו לגמר כדי להעביר סדנת ג'אז ולהכין את הלהקות לתחרות. המוזיקאים הם בדרך כלל חברי תזמורת JALC, "ג'אז במרכז לינקולן".
גמר
כמה להקות תיכוניות מאזור סיאטל השתתפו בגמר שוב ושוב: רוזוולט; גארפילד; שורווד; מאונט סי; אדמונדס-וודווי; מאונטלייק טרס; בתי ספר תיכוניים ניופורט ובאלארד. בשנת 2008, חמש מתוך חמש עשרה הלהקות שהתמודדו היו מאזור סיאטל. מרסליס הכיר בדומיננטיות של אזור סיאטל בתחרות, ואתגר בהלצה את בתי הספר והאזורים שנותרו, "לעשות משהו בקשר לסיאטל ו-וושינגטון."
משתתפי התחרות.
תחרות קומפוזיציה וניצוח
בשנת 2013 נוספה לפסטיבל תחרות הקומפוזיציה והניצוח לסטודנטים על שם גרהרד וושאל. התחרות קיבלה את השם "תחרות הקומפוזיציה והניצוח לסטודנטים על שם ד"ר דגלס וייט" בשנת 2016. בכל שנה נבחרת קומפוזיציה מנצחת מתוך היצירות שנשלחות מארצות הברית וקנדה ומבוצעות על ידי תזמורת הג'אז של לינקולן סנטר. המלחין הזוכה מקבל פרס כספי, נסיעה לתחרות על מנת לנצח על היצירה שלו ושיעור בהלחנה. השיעור היה במקור אצל ההיסטוריון של אלינגטון דייוויד ברגר, אך עבר לסקסופוניסט JLCO (תזמורת הג'אז של מרכז לינקולן) טד נאש בשנת 2015.
Projects in the Jungle
Projects in the Jungle ("פרויקטים בג'ונגל") הוא אלבום האולפן השני של להקת המטאל האמריקאית פנטרה. האלבום יצא לאור בשנת 1984 תחת חברת התקליטים העצמאית מטאל מג'יק, אשר שייכת לג'רי אבוט, אביהם של חברי הלהקה ויני פול ודיימבאג דארל, מפיק וכותב שירים בסגנון קאנטרי, אשר תפקד גם כאמרגן הלהקה וגם כמפיק האלבומים העצמאיים שלה, תחת השם "The Elder"/"The Eldn" ("הבכיר"/"המבוגר"). הקלטות האלבום בוצעו באולפני פנטגו, שנמצאים בעיירה פנטגו, בטקסס, ארצות הברית.
אלבומה השני של פנטרה ממשיך את סגנון הגלאם מטאל/הארד רוק אותו התחילו לעשות באלבומם הראשון, אך ניתן לראות בבהירות מאפיינים של רוק ומטאל כבדים ומלודים יותר אשר נכנסים אל השירים. לצד מספר שירים אשר בהם ניתן למצוא מאפיינים מסגנון הפופ כגון "Takin' My Life", קיימים שירים כגון שיר הנושא של האלבום והשיר "Heavy Metal Rules" משתמשים באלמנטים הקיימים בסגנון ההבי מטאל. כמו כן, השיר "Blue Light Turnin' Red" - כולו כשיר המפורסם "Eruption" של להקת הרוק ואן היילן - הוא סולו ארוך, ללא מילים או מבנה השיר בסיסי הקיים בסגנון המוזיקה מסוג זה. טיעון זה רק מחזק ומאשש את הדעה הרווחת, אשר גורסת כי הכיוון הסגנון הכללי אליו מתקדם האלבום הוא מלודי יותר וכבד יותר מקודמו.
ג'ורג' קנינג
ג'ורג' קנינג (באנגלית: George Canning; 11 באפריל 1770 – 8 באוגוסט 1827) היה מדינאי בריטי. כיהן פעמיים כשר חוץ, וב-1827 נבחר לראש ממשלה, אך מת מספר חודשים לאחר מכן. השתייך לאגף המתון במפלגת הטוֹרים, קודמתה של מפלגה השמרנית.
ראשית דרכו
קנינג נולד בלונדון. אביו, סוחר יין ועורך דין כושל, נטש את משפחתו כאשר היה ג'ורג' בן שנה; אמו גידלה אותו תחילה לבדה כשהיא מתפרנסת ממשחק בתיאטרון, מקצוע שנחשב באותה עת בלתי מכובד. קנינג גילה יכולות לימוד מרשימות בגיל רך, וידידי המשפחה שכנעו את דודוֹ, סטרטפורד קנינג, סוחר לונדוני אמיד, לאמץ אותו ולדאוג לחינוכו. בסיוע דודו, למד קנינג בבית הספר התיכון היוקרתי איטון ולאחר מכן באוניברסיטת אוקספורד. בשנות לימודיו גילה כישרון מובהק בכתיבה ובתחרויות ויכוחים (דיבייטינג).
עם סיום לימודיו, ב-1791, החל קנינג לעסוק בעריכת דין, אך קיווה להיכנס לפוליטיקה.
כניסה לחיים הפוליטיים ומאפיינים כפוליטיקאי
בצעירותו החזיק קנינג בעמדות ליברליות, הקרובות לאלה של המחנה הוויגי בפוליטיקה הבריטית. בין היתר, הביע התנגדות לזכויות היתר של האצולה. הוא היה מקורב לכמה מהמנהיגים הוויגים הבולטים של זמנו, כצ'ארלס ג'יימס פוקס ואדמונד ברק. גם דודו ופטרונו סטרטפורד קנינג היה חסיד הוויגים. ואולם, הרקע הדל של קנינג הקשה על השתלבותו בין הוויגים, שנתמכו על ידי בעלי ההון ובעלי האדמות הגדולים. נוסף לכך נעשו עמדותיו שמרניות יותר בעקבות האירועים האלימים של המהפכה הצרפתית, שהמחישו את הסכנות הצפונות בשינוי פוליטי חד. לכן נכנס קנינג למערכת הפוליטית תחת חסותו של ויליאם פיט הבן, ראש הממשלה ומנהיג המחנה השמרני, ה"טוֹרי" (Tory). כמו פיט, השתייך קנינג לכל אורך דרכו לאגף המתון במחנה הטורי, שצידד ברפורמות זהירות. ב-1793, בסיועו של פיט, נבחר קנינג לבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה ניוטאון (הנחשב ל"מחוז רקוב", דהיינו מחוז בחירה שמספר מצביעיו זעום) באי וייט. לאורך הקריירה הפרלמנטרית שלו ייצג קנינג מחוזות בחירה רבים, דבר בלתי-אופייני לחברי פרלמנט.
קנינג בלט במהרה במחנה חסידי פיט, בזכות המאמרים שחיבר ונאומיו. יכולותיו הרטוריות השתכללו עם השנים והוא היה בין הפוליטיקאים הראשונים שניהלו מסעות בחירות נמרצים ונאמו בציבור מחוץ לפרלמנט. יכולותיו והכריזמה שלו גרמו לכך שחוג של פוליטיקאים, ה-Canningites, התקבץ סביב קנינג עצמו. עם זאת, סגנונו התקיף והעוקצני, ואופיו הלהוט אחרי מחלוקות, קנו לו גם אויבים, והשנינות שבה התפרסם גרמה לכך שנתפס לעיתים כאדם לא-רציני.
שר חוץ בממשלת פורטלנד: דו-קרב עם קסלריי
מצב המלחמה בקיץ 1807 היה לרעת בריטניה. שותפותיה לקואליציות האנטי-צרפתיות השלישית והרביעית, אוסטריה, פרוסיה ורוסיה, נחלו תבוסות ונאלצו לכרות הסכמי שלום עם צרפת. המערכת היבשתית שהקים נפוליאון חסמה את נמלי אירופה לסחר הבריטי, ובבריטניה היה חשש שנפוליאון יחדש את תוכניותיו לפלוש לאי, חרף נחיתותו של הצי הצרפתי. מהלכו החשוב הראשון של קנינג כשר חוץ היה שליחת ספינות בריטיות לתפוס את הצי הדני בקרב קופנהגן השני, כדי למנוע ממנו מליפול בידיים צרפתיות. המהלך אמנם סיכל אפשרות מסוכנת להתחזקות ימית צרפתית, אך היו לו גם השלכות שליליות על מצבה של בריטניה: דנמרק הנייטרלית עברה למצב מלחמה עם בריטניה. הצאר אלכסנדר הראשון הגיב למהלך בהידוק המצור היבשתי על הסחר הבריטי, שאליו התחייב רשמית בהסכם טילזיט, אך נמנע מלממש בקפדנות.
בשלב זה היו כל נמלי אירופה חסומים בפני אניות הסוחר הבריטיות, פרט לפרצה יחידה: פורטוגל. כדי לחסום פרצה זו פלש נפוליאון לחצי האי האיברי, דבר שעורר התקוממות ספרדית עממית במאי 1808. בלחצם של קנינג ושל שר המלחמה (הממונה גם על המושבות), הלורד קסלרי, החליטה הממשלה לשלוח כוח צבאי לעזרת הספרדים והפורטוגלים, שהגיע לפורטוגל באוגוסט. המערכה בחצי האי האיברי נמשכה עד תבוסתו הסופית של נפוליאון.
ב-1809 התחדשה המלחמה ביבשת, כאשר אוסטריה הקימה יחד עם בריטניה קואליציה חדשה, חמישית במספר, נגד צרפת. קנינג התעמת עם קסלרי בשאלת השימוש הנכון בכוחותיה הצבאיים המוגבלים של בריטניה. קסלרי צידד בשליחת כוחות צבא להולנד, כדי לאיים על צרפת עצמה ולסייע בכך לאוסטריה, ואילו קנינג הזהיר יותר תמך בחיזוק הכוחות הבריטיים בזירה המשנית בפורטוגל. לבסוף נשלח כוח קטן לולכרן שבהולנד, אך נפל קורבן למחלות, נבלם ונסוג מבלי שהשפיע על המערכה המרכזית, שהסתיימה שוב בניצחון צרפתי על האוסטרים. העימות החריף בין שני השרים הבכירים שיתק את הממשלה, שהעומד בראשה, הדוכס מפורטלנד, היה קשיש וחולה. קנינג הצליח לחלץ הבטחה סודית מראש הממשלה להחליף את קסלרי ברגע שהדבר יתאפשר. קסלרי, שגילה את ההבטחה, זעם על קנינג והזמינו לדו-קרב. קנינג נעתר, אף שמעולם לא ירה באקדח. בדו-קרב, שנערך ב-21 בספטמבר 1809, החטיא קנינג, ואילו קסלרי פגע בו בירכו. תרעומת רבה התעוררה על כך ששרי ממשלה בוחרים בדרך הדו-קרב ליישוב סכסוכים. הדוכס מפורטלנד התפטר מחמת בריאותו הרופפת זמן קצר לאחר האירוע. קנינג הציע עצמו למלך ג'ורג' השלישי כמועמד לראשות הממשלה, אך המלך בחר בספנסר פרסיבל, וקנינג המאוכזב עזב את הממשלה, כשהוא יכול רק להתנחם בכך שגם קסלרי נאלץ להתפטר.
כהונה שנייה כשר חוץ
לאחר ההתנקשות בספנסר פרסיבל ב-1812, הציע יורשו לורד ליברפול לקנינג לחזור ולכהן כשר חוץ. קנינג סירב, משום שלא רצה לשבת באותה ממשלה עם קסלריי ומשום שקיווה להתמנות למנהיג בית הנבחרים. הוא כיהן כשגריר בפורטוגל ובמספר תפקידים נוספים, וב-1816 מונה לנשיא המועצה המפקחת על חברת הודו המזרחית, שניהלה את שלטונה של בריטניה בהודו. קנינג התפטר מתפקיד זה ב-1820, כמחאה על היחס הלא-הוגן לדעתו שניתן לקרוליין, אשתו של המלך ג'ורג' הרביעי.
ב-1822 התאבד קסלריי וקנינג ירש אותו כשר חוץ וכמנהיג בית הנבחרים, וכן בעמדתו הלא-פורמלית כדמות הדומיננטית בממשלה. הוא פעל כדי למנוע מצרפת לרכוש השפעה במדינות דרום אמריקה, שהשתחררו באותה תקופה משלטון האימפריה הספרדית, וכדי להפיץ את האיסור על העבדות. בניגוד לקודמו ולמדיניות החוץ הבריטית המסורתית, לא היסס קנינג להתערב לטובת תנועות שחרור לאומיות (בפרט, מאבק העצמאות של יוון נגד האימפריה העות'מאנית). הוא אף הפעיל בהצלחה את דעת הקהל הבריטית לטובת מאבקים אלה, דבר שקידם את הפופולריות שלו עצמו. גישה זו של עירוב דעת הקהל והעלאת סוגיות אידאולוגיות ואף רגשיות הייתה מנוגדת לתפיסה המקובלת בדיפלומטיה, שלפיה ענייני מדיניות חוץ צריכים להיקבע בוועידות בהשתתפות נציגי המעצמות, מתוך שאיפה ליציבות המעצמות ולאיזון ביניהן.
בענייני פנים תמך קנינג בשנים אלה בשוויון-זכויות מלא לקתולים, סוגיה טעונה באותה עת.
ראש ממשלה
עם התפטרותו של ליברפול ב-9 באפריל 1827, מונה קנינג ליורשו, לאחר שהועדף על רוברט פיל והדוכס מוולינגטון, מנהיגים בולטים במפלגה הטורית. וולינגטון ופיל סירבו לכהן בממשלתו, וכמותם עוד חמישה משרי ממשלת ליברפול; המפלגה הטורית נקרעה בין אגפה השמרני לבין האגף המתון של חסידי קנינג. כתוצאה מכך התקשה קנינג להרכיב ממשלה, והזמין לשורותיה חברים מן המפלגה הוויגית היריבה.
משפחתו
קנינג נישא ב-1800 לג'ואן לבית סקוט, בתו של איש צבא סקוטי, שזכתה בתואר האצולה רוזנת לאחר מותו. לזוג נולדו ארבעה ילדים. צעיר בניו, צ'ארלס קנינג, היה מדינאי שכיהן כמושל הכללי של הודו במהלך המרד ההודי.
סמיואל אדלר
סמיואל אדלר (באנגלית: Samuel (Sam) Adler; נולד ב-4 במרץ 1928) הוא מלחין ומנצח יהודי-אמריקאי ממוצא גרמני.
קורות חיים
אדלר נולד למשפחה יהודית במנהיים, גרמניה, בנם של הוגו חיים וזלמה אדלר. המשפחה נמלטה בשנת 1939 לארצות הברית, שם היה הוגו לחזן בבית כנסת בוורסטר, מסצ'וסטס. אדלר הלך בעקבות אביו ללימודי מוזיקה וקיבל תואר ראשון מאוניברסיטת בוסטון ותואר שני מאוניברסיטת הרווארד. הוצעה לו משרת ניצוח בסגל המורים של אוניברסיטת ברנדייס, כממשיכו של ליאונרד ברנשטיין, אך הוא בחר תחת זאת במשרה של מנהל מוזיקלי של "היכל עמנואל" בדאלאס, טקסס. רב ההיכל, לוי אולאן, היה ידיד של משפחת אדלר.
אדלר החל את תקופת כהונתו בדאלאס ב-1953. בתקופת עבודתו בהיכל עמנואל הקים שם מקהלת ילדים ומקהלת מבוגרים, שלה הקצה מקום חשוב בטקסים הדתיים של ההיכל. המקהלה ביצעה לא אחת יצירות כוראליות יהודיות מודרניות, שאלמלא הוא לא היו זוכות לתשומת לב. בשנת 1966 עזב אדלר את דאלאס לטובת משרה בבית הספר איסטמן למוזיקה ברוצ'סטר, ניו יורק, שם לימד קומפוזיציה וניצוח עד לפרישתו בשנת 1994.
מאז 1997 אדלר חבר בסגל מורי הקומפוזיציה בג'וליארד בניו יורק. בין תלמידיו המצליחים ביותר המלחינים לואיס קרצ'ין, מייקל איזאקסון ומייקל קארפ.
פרסים
אדלר קיבל פרסים רבים, ביניהם חברות באקדמיה ובמכון לאמנויות ולספרות של אמריקה, פרס צ'ארלס אייבס, פרס לילאן פיירצ'ילד ועוד. בשנת 1983 זכה בפרס דימס טיילור על ספרו בנושא תזמור; בשנת 1984 התמנה לפרופסור עמית של כבוד באוניברסיטה קולג' של קארדיף, ויילס ומענק גוגנהיים ל- 1984-1985. בשנת 1986 קיבל "תואר בוגר מצטיין" מאוניברסיטת בוסטון. האיגוד הלאומי של מורי מוזיקה בחר באדלר ל"מלחין השנה 1986-87" על Quintalogues, שזכתה בתחרות לאומית. בשנת 1989 הוענק לו פרס אייזנהרט של בית הספר איסטמן למוזיקה על הצטיינות בהוראה וכן זכה באות הכבוד של "מלחין השנה" (1991) מטעם אגודת נגני העוגב האמריקאית. בעת ביקורו השני בצ'ילה נבחר אדלר לאקדמיה הצ'יליאנית לאמנויות (1993) "על תרומותיו הבולטות לעולם המוזיקה כמלחין, מנצח וסופר".
יצירותיו
הרפרטואר של אדלר כולל יותר מ-400 יצירות בסוגות שונות, ביניהן חמש אופרות, שש סימפוניות, שמונה רביעיות מיתרים, לפחות אחד-עשר קונצ'רטי (עוגב, פסנתר, כינור, ויולה או קלרינט, צ'לו, חליל, גיטרה, רביעיית סקסופון, חמישיית כלי נשיפה מעץ), הרבה יצירות תזמורתיות קצרות, יצירות להרכב כלי נשיפה מעץ ותזמורת קטנה, מוזיקה קאמרית, כמות גדולה של מוזיקה כוראלית ושירים.
ספריו
כמו כן כתב מספר רב של מאמרים לכתבי עת חשובים ולספרים, שיצאו לאור בארצות הברית ומחוצה לה.
האחים פרנקל
האחים פרֶנקל (בערבית: الإخوة فرنكل, בצרפתית: Les Frères Frenkel) היו חלוצי סרטי האנימציה במצרים, והאנימטורים הראשונים באפריקה ובעולם הערבי. האחים, בנים למשפחה יהודית אשכנזית שהגרה למצרים, היו הרשל פרנקל (1902–1974), סלומון פרנקל (1912–2001) ודוד פרנקל (1914–1994), ובאולפן היה שותף גם אביהם, נחום בצלאל פרנקל.
תרומתם להתפתחות האנימציה בעולם הערבי הוכרה לאחר גילוי ושחזור סרטיהם הקצרים בצרפת בשנת 1995 וכשהוצגו החל משנת 1996 בפסטיבלים לרגל מאה שנה לקולנוע הערבי בקהיר, בפריז במכון העולם הערבי, במקנס שבמרוקו ובמקומות אחרים.
תולדות המשפחה
אבי המשפחה, נחום בצלאל פרנקל, נולד וגדל ברצ'יצה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). עבד כצלם ובשנת 1905, תחת רושם הפרעות נגד היהודים, החליט יחד עם אשתו, גניסה לבית גינצבורג, לעלות לארץ ישראל. בשנת 1905 הגיעו ליפו והתיישבו בה. בצלאל פרנקל פתח בית דפוס, כריכייה וחנות ספרים. לזוג נולדו שלושה ילדים – הרשל, דוד ושלמה (סלומון).
הגירת המשפחה למצרים
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה והשלטונות העות'מאנים התנכרו ליהודי הארץ וגירשו את חלקם, נמלטה משפחת פרנקל לאלכסנדריה שבמצרים, אז בשלטון בריטניה. אבי המשפחה הקים שם בית מלאכה מצליח לרהיטי לכה בסגנון סיני, שאת מלאכת ייצורם למד הבן דוד ממומחה בתחום בשם סטולוב. מבית המלאכה של פרנקל הוזמנו פריטים על ידי חצר המלך ועל ידי נכבדים רבים במצרים.
עיסוק בקולנוע
האחים פרנקל ואביהם גילו עניין רב בראינוע ובקולנוע. הרשל, הבן הבכור, היה מעריץ של יצירות צ'ארלי צ'פלין, דוד, בנוסף לנגרות, למד ציור, וסלומון התמחה בטכניקה של צילום ויצירת סרטים. אחרי שסרטים מצוירים בכיכוב הדמויות מיקי מאוס ופליקס החתול הגיעו למצרים, פתחו בצלאל פרנקל ובניו אולפן צנוע בקהיר בשם "Frenkel Animated Pictures" (פרנקל סרטי אנימציה) והחלו ליצור סרטי אנימציה.
יצירה קולנועית במצרים
כשאב המשפחה פנה לאיש עסקים מקומי בבקשה להשקיע בעסקם נענה בשלילה: "מפיש פיידה!" (אין בזה תועלת). כשנשאל אם יוכלו לפנות אליו פעם אחרת, השיב "בוקרה פיל מישמיש", ביטוי ערבי שמשמעותו "מועד שלעולם לא יגיע". על כן האחים פרנקל קראו לסרטם הראשון "אין בזה תועלת" - "מפיש פיידה!", והגיבור (המצרי) של הסרט קיבל את השם "מיש מיש אפנדי".
הקרנת הבכורה של סרט זה, שאורכו שמונה דקות וחצי, נערכה בקולנוע "קוסמוגרף" בקהיר ב-8 בפברואר 1936, תאריך שנחשב ציון דרך בתולדות קולנוע האנימציה הערבי והאפריקאי.
האחים יצרו סרטי מיש מיש אפנדי בין השנים 1936–1947. חלקם בעלי תוכן חינוכי, תעמולתי או פרסומי. בשנת 1937 הזמין משרד החקלאות מהאחים פרנקל סרט המיועד ללמד איכרים איך להתמודד עם מגפת טפילים שפגעו בגידולי הכותנה.
בשנת 1939, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, יצרו האחים פרנקל סרט אנימציה תעמולתי הקורא לחיזוק הצבא המצרי לקראת הסכנות העתידות לבוא (בעיני היוצרים והשלטונות הפרו-בריטים מדובר היה במדינות הציר). הסרט נקרא "ההגנה הלאומית" (א-דִפאע אל-וַטַני).
בין סרטים אחרים אפשר לציין את "הבן שסרח", "בתיאבון!" (1946) וסרטים לפי הזמנת המועדון המלכותי למכוניות. בסף הכל יצרו כ-30 סרטונים. בכמה סרטים שולבו גם שחקנים בשר ודם, כמו הזמרת סבאח והרקדנית תחיה כאריוכא.
הגירה לצרפת והמשך יצירה קולנועית
לאחר שעלתה במצרים השפעת הלאומנות והאווירה הפכה לקסנופובית ועוינת ליהודים, עקרה משפחת פרנקל לצרפת ב-1951. האחים פרנקל המשיכו ליצור סרטי אנימציה, שגיבוריהם היו מימיש (Mimich, במקום מיש מיש), ז'ני (Jenny) ודני (Danny), ובעלי חיים מגן החיות ונסאן. סרטם האחרון הופק ב-1964.
חשיבותן של היצירות
איכותם האמנותית של סרטי האחים פרנקל אינה נחשבת גבוהה במיוחד, אך הם מהווים דף חשוב בהיסטוריה של האנימציה בארצות ערב ובאפריקה. סלומון פרנקל, בגיל 85, היה אורח כבוד בפסטיבל הקולנוע הערבי שהתקיים בפריז בשנת 1996 בחסות מכון העולם הערבי. אחד משלושת ילדיו, דידייה, חקר את מפעל משפחתו ופרסם על כך מאמרים בתקשורת המקצועית והיהודית.
Turn Me On (שיר של ריטון ואוליבר הלדנס)
Turn Me On הוא שיר של התקליטנים ריטון ואוליבר הלדנס, בשיתוף פעולה עם הזמרת וולה מאלינגה. השיר יצא על ידי חברת התקליטים מיניסטרי אוף סאונד ב-13 בספטמבר 2019. בשיר נמצאת דגימה מהשיר "Don't Go" של יאזו, בעוד שחלק מהמילים מתייחסות לשיר "Doctor Love" של פיירסט צ'ויס.
נכון לינואר 2023, השיר הושמע למעלה מ-16 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-341 מיליון פעמים בספוטיפיי.
גרסת רמיקס של מרשל ג'פרסון פורסמה ב-1 בנובמבר 2019.
ענת אלימלך
ענת אלימלך (8 במרץ 1974 – 2 בדצמבר 1997) הייתה דוגמנית ושחקנית ישראלית. קורבן לרצח והתאבדות שבו נרצחה על ידי בן זוגה.
ביוגרפיה
אלימלך נולדה לבילי ואבי אלימלך כבת אמצעית וגדלה בירושלים. לענת אח גדול ואחות קטנה. את לימודי התיכון למדה בבית הספר המקיף בשכונת גילה בעיר.
ב-1980, בגיל 6, זכתה בתחרות שנקראה "ילדה יפה ירושלים". ב-1991 זכתה במקום הראשון בתחרות היופי הירושלמית "מיס קניון" שנערכה בקניון האחים ישראל בירושלים, ואחריה החלה לדגמן עבור סוכנות הדוגמנות "לוק". באותה תחרות בה זכתה, הכירה את הספר דוד אפוטה, שהיה מבוגר ממנה ב-14 שנים, נשוי עם שני ילדים שגר בנפרד מאשתו, והם הפכו לזוג.
את שירותה בצה"ל עשתה כסייעת לרופא שיניים צבאי.
ב-1993 השתתפה אלימלך בתחרות "מלכת היופי" וזכתה בתחרות בתואר "מלכת החן". באותה שנה בעקבות זכייתה בתואר "מלכת החן" השתתפה אלימלך בתחרות מיס אינטרנשיונל בסין והעפילה בה לשלב 15 המועמדות הסופיות.
ב-1995 השתתפה אלימלך בתחרות על תפקיד "נערת הגלגל" בגרסה הישראלית של השעשועון "גלגל המזל", ששודר בערוץ 2.
כמו כן, בין השנים 1995- 1997 כיכבה אלימלך בפרסומות בערוץ 2 לרשת המזון "היפרכל".
ב-1996 השתתפה בקלטת לילדים "אפרוחים", וב-1997 בקלטת לילדים "עושים סרט: פרח לב הזהב".
ב-1997 הגישה את התכנית "החופש הגדול" בטלוויזיה החינוכית. באותה השנה החלו יחסיה עם דוד אפוטה להתערער, ובעקבות כך היא עברה לגור עם אביה בירושלים. באותה עת, נבחרה להשתתף בפסטיגל עם השיר "בלרינה" שנכתב והולחן על ידי עוזי חיטמן. בערב ה-1 בדצמבר 1997, יום לפני מותה, הופיעה אלימלך, לצד שאר משתתפי הפסטיגל, בתוכנית הטלוויזיה של דודו טופז בערוץ 2 "הראשון בבידור".
הרצח והחקירה
ב-25 בנובמבר 1997, שישה ימים לפני הרצח פנה אבי אלימלך, אביה של ענת, למשטרת ישראל וביקש שיחרימו את נשקו האישי של אפוטה, מחשש שמא ישתמש בו כנגד אלימלך, אך לאחר מכן ביקשה ענת מהמשטרה שלא לקחת את הנשק מאפוטה והנשק נשאר ברשותו.
ב-2 בדצמבר 1997, בעת שעשתה את דרכה ללימודיה באוניברסיטה הפתוחה בירושלים בשעות הבוקר, עצרה ענת בביתו של אפוטה בשכונת רמת בית הכרם בעיר, ומספר שעות לאחר מכן נמצאה מוטלת ללא רוח חיים כשהיא ירויה בפלג גופה העליון, כשאפוטה ירוי ומוטל גם הוא ללא רוח חיים לצידה.
חקירת הרצח עברה תהפוכות: חקירה ראשונית העלתה תחילה שאלימלך ירתה באפוטה ולאחר מכן התאבדה. הסברה הראשונית, לפיה אלימלך הייתה הרוצחת, נוצרה מכיוון שהאקדח נמצא ליד ידה, ובהתבסס על ממצאים אלה היא נקברה בהר המנוחות בירושלים בחלקת המתאבדים. שלושה שבועות אחרי הרצח, בעקבות לחץ משפחתה של אלימלך, חידשה המשטרה את החקירה, ובחקירה החוזרת התברר שהחוקרים התרשלו, וכי אפוטה למעשה ירה באלימלך בעת ויכוח סוער שהיה ביניהם ולאחר מכן התאבד. כמו כן התגלה ששני אחיו של דוד אפוטה נכנסו לפני המשטרה לדירה שבה אירע הרצח, וכדי לטשטש את הראיות העבירו את האקדח מידו של דוד אפוטה לידה של אלימלך, מ"טעמי כבוד", לטענתם. על אף שעובדה זו אומתה בבדיקות מעבדה החליטה הפרקליטות, בעצת המשטרה, שלא לפתוח בהליכים משפטיים נגד אותם בני משפחה והם שוחררו.
נודע גם שלרצח קדמה סדרה של סצנות קנאה מוגזמות לענת מצדו של אפוטה ושהאחרון חשב שהיא בוגדת בו עם עודד מנשה במהלך החזרות לפסטיגל, אלא שאיש לא ידע ולא עשה דבר בנידון.
ממצאי החקירה החוזרת פורסמו כשלושה שבועות לאחר הרצח. עצמותיה של ענת הועברו לחלקת קבורה רגילה בבית הקברות רק ב-2001, ארבע שנים לאחר מותה.
לאחר מותה הפיק אילן שושן סרט בשם "ענת אלימלך-הסיפור האמיתי" ששודר בערוץ 2 ב-1998, שנה לאחר מותה, ומתאר את קורות חייה מילדותה ועד הירצחה.
בשנת 2020, הופק סרט דוקו-דרמה הנקרא "ענת אלימלך: הילדה הכי יפה בירושלים", בכיכובה של אגם רודברג המגלמת את דמותה של אלימלך, ומספר את מקרה הרצח.
קביעת בית המשפט
בתיק תביעה שניהלו בני משפחתה של אלימלך כנגד יוסף אפוטה, אחיו של דוד אפוטה וכנגד עיזבונו של דוד, קבע ב-1 במרץ 2011 בית משפט לענייני משפחה, כי דוד רצח את אלימלך, וכי יוסף שיבש את חומר הראיות. בהמשך לכך קבע בית המשפט, שיוסף יפצה את משפחתה של אלימלך ב-300 אלף ש"ח.
ויליאם קונגריב, הברונט השני
סֶר וִילְיֶאם קוֹנְגְרִיב, הברונט השני (באנגלית: Sir William Congreve, 2nd Baronet; 20 במאי 1772 – 16 במאי 1828) היה חייל, מוציא לאור וממציא אנגלי. הוא היה חלוץ ארטילריה רקטית והיה ידוע בפיתוח ופריסה של רקטות קונגריב. הוא גם היה חבר פרלמנט מטעם המפלגה הטורית (MP).
ביוגרפיה
הוא היה בנם הבכור של רבקה אלמסטון ולוטנט גנרל סר, שהיה חשב המעבדות המלכותיות ברויאל ארסנל, וגדל בקנט באנגליה. הוא התחנך בבית הספר ניוקם (Newcome's School) בהאקני, בבית הספר התיכון וולברהמפטון ובבית הספר סינגלוול (Singlewell) בקנט. לאחר מכן למד משפטים בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג', סיים תואר ראשון ב-1793 ותואר שני ב-1796. בשנת 1814 הוא ירש את אביו כברונט קונגריב השני.
בשנת 1803 הוא היה מתנדב ביחידת הפרשים "London and Westminster Light Horse", והיה איש עסקים לונדוני שהוציא לאור עיתון פולמוסי, "Royal Standard and Political Register", שהיה טורי, פרו-ממשלתי ואנטי-קובט. בעקבות הפסד בתביעת דיבה נגדו ב-1804, פרש קונגריב מהוצאה לאור והחל לעסוק בהמצאות. שנים רבות קודם לכן, נעשו כמה ניסויים לא מוצלחים במעבדה המלכותית בוולוויץ' על ידי לוטננט גנרל תומאס דסאגלירס (Thomas Desaguliers). ב-1804 החל להתנסות על חשבונו, ברקטות במעבדות בית הנשק המלכותי בווּלִיץ'. קונגריב מונה כחשב הראשי של המעבדה המלכותית בווליץ' מ-1814 ועד מותו (גם אביו של קונגריב כיהן באותו תפקיד).
קונגריב קיבל דרגת כבוד של לוטננט קולונל בחיל התותחנים של צבא ממלכת הנובר ב-1811, ולעיתים קרובות כונה "קולונל קונגריב", מאוחר יותר מונה למייג'ור גנרל באותו צבא. הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית במרץ אותה שנה. הוא זכה גם באות של האימפריה הרוסית בעקבות קרב לייפציג ב-1813, וב-1816 הוא מונה לאביר מפקד המסדר הגואלפי המלכותי (KCH) של ממלכת הנובר. בשנת 1821 הוענק לו אות על ידי מלך שוודיה.
הוא היה ידיד של הנסיך העוצר, שבמשק ביתו שימש כקצין המשרת את המלך משנת 1811, כשהוא ממשיך בשירות כאשר הנסיך, שתמך במיזמי הרקטות שלו, הפך למלך ג'ורג' הרביעי ב-1820.
מוקדם יותר בשנת 1812 הוצע לו להתמודד לפרלמנט בליברפול אך פרש לפני הבחירות בגלל חוסר תמיכה. הוא נכנס לפרלמנט מאוחר יותר באותה שנה כשהיה מועמד לפרלמנט מחוז הבחירה הרקוב גאטון (Gatton) ב-1812, אך פרש בבחירות הבאות ב-1814 לטובת בנו של בעל הרובע סר מארק ווד. ב-1818 הוא שב להיות חבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה פלימות', מושב בו החזיק עד מותו.
בשנת 1824 הוא הפך למנהל כללי של, חברה גדולה שיסד משה מונטיפיורי, שספקה גז עבור מספר ערים ביבשת אירופה, כולל ברלין.
בשנים שלאחר מכן הפך לאיש עסקים והיה יו"ר בנק הלוואות שוויוניות (Equitable Loan Bank), מנהל חברת אריגנה לברזל ופחם (Arigna Iron and Coal Company), חברת הביטוח פלדיום (Palladium Insurance Company) וחברת הכרייה הפרואנית (Peruvian Mining Company). לאחר שהתחיל נגדו תיק הונאה גדול ב-1826 בקשר עם חברת "אריגנה", הוא נמלט לצרפת, שם חלה במחלה קשה. הוא הועמד לדין בהיעדרו, והלורד צ'נסלור קבע בסופו של דבר, רגע לפני מותו של קונגריב, שהעסקה הייתה "בבירור הונאה" ונועדה להועיל לקונגריב ואחרים.
הוא נפטר בטולוז, צרפת, במאי 1828, בן 55, ונקבר שם בבית הקברות הפרוטסטנטי והיהודי "שמן דו ביארנה" (Chemin du Béarnais).
שמו של קונגרב נקשר למעין גפרור שכונו "קונגרייבס", אף על פי שהוא לא היה מעורב בהמצאתם או בייצורם.
הרקטות של קונגריב
היו הרקטות הראשונות עם מעטפת ברזל ששימשו בהצלחה כארטילריה רקטית. , שליט ממלכת מייסור מהמאה ה-18 ובנו ויורשו טיפו סולטאן השתמשו בהם נגד חברת הודו המזרחית הבריטית במהלך, החל ב-1780 עם. בקרבות ב בשנים 1792 ו-1799 נעשה שימוש ברקטות אלו בהצלחה נגד הבריטים.
חוויותיהם של הבריטים מהמפגש עם רקטות מייסוריות, המוזכרות בספרו של מונרו משנת 1789, הביאו בסופו של דבר לכך שהרויאל ארסנל החל תוכנית מחקר ופיתוח של רקטות בשנת 1801. מספר ארגזי רקטות נאספו ממייסור ונשלחו לבריטניה לניתוח. הפיתוח היה בעיקר עבודתו של ויליאם קונגריב, שהקים תוכנית מחקר ופיתוח במעבדות בית הנשק המלכותי בווּלִיץ'. לאחר סיום עבודת הפיתוח הרקטות יוצרו בכמויות ב באסקס, צפונה משם. נאמר לו ש"הבריטים בסרירנגפטנם סבלו יותר מהרקטות מאשר מהפגזים או מכל נשק אחר ששימש את האויב". "במקרה אחד לפחות", אמר עד ראייה לקונגריב, "רקטה בודדת הרגה שלושה אנשים ופצעה אחרים באורח קשה".
הועלתה השערה כי ייתכן שקונגריב אימץ רקטות אבק שרפה במעטפת ברזל לשימוש הצבא הבריטי מאבות טיפוס שנוצרו על ידי הלאומן האירי במהלך מרד אמט ב-1803. אבל זה נראה הרבה פחות סביר בהתחשב בעובדה שהבריטים נחשפו לרקטות הודיות לכל המאוחר מאז 1780, ושכמות עצומה של רקטות חיות וציוד הבנייה שלהן נפלו לידיים הבריטיות בתום ב-1799, 4 שנים לפני הרקטות של אמט.
קונגריב הדגים לראשונה רקטות דלק מוצק ברויאל ארסנל בשנת 1805. הוא חשב שהמצאתו מתקדמת מספיק כדי להשתמש בה בשתי התקפות של הצי המלכותי הבריטי על הצי הצרפתי בבולון בצרפת, אחת באותה שנה ואחת בשנה הבאה. בשנת 1807 נכחו קונגריב ושישה עשר עובדים אזרחיים של מחלקת החימוש בהפגזה על קופנהגן, במהלכה תרמו 300 רקטות לשרפה גדולה בעיר.
רקטות קונגריב שימשו בהצלחה במשך שארית המלחמות הנפוליאוניות, כשהשימוש החשוב ביותר של הנשק היה בקרב לייפציג בשנת 1813. "הבזקן האדום של הרקטות" ("rockets' red glare") בהמנון ארצות הברית מתאר את הירי שלהם לעבר פורט מק'הנרי במהלך מלחמת 1812. בינואר 1814 קלט חיל התותחנים המלכותיים את הפלוגות השונות החמושות ברקטות לשתי כוחות רקטות בתוך. הם נשארו בארסנל של הממלכה המאוחדת עד שנות ה-50 של המאה ה-19. קונגריב ארגן את מופעי הזיקוקים המרשימים בלונדון בהכרזת השלום של 1814 ובהכתרת ג'ורג' הרביעי ב-1821.
המצאות אחרות
מלבד הרקטות שלו, קונגריב היה ממציא פורה (אם כי במעט הצלחות) למשך שארית חייו. הוא רשם 18 פטנטים, מתוכם 2 על רקטות. קונגריב המציא תושבת לרתע של תותח, פתיל השהיה לפצצת זמן, חיבור מצנח לרקטה ומתקן פנאומטי להפעלת הסכרים של תא שיט (הותקן זמנית בהמפסטד רואד לוק בצפון לונדון)(1813), מכונת תנועה נצחית, תהליך של הדפסת צבע (1821) שהיה בשימוש נרחב בגרמניה, צורה חדשה של מנוע קיטור, ושיטה לשאיבת עשן (שיושמה במעבדה המלכותית). הוא גם הוציא פטנטים על שעון שבו הזמן נמדד על ידי כדור שמתגלגל לאורך מסלול זיגזג על מישור משופע; להגנה על מבנים מפני שרפה; שיבוץ ושילוב מתכות; שטרי כסף מנייר שלא ניתן לזיף אותם; שיטה להרג לווייתנים באמצעות רקטות; שיפורים בייצור אבק שרפה; זיקוקין די-נור; ומדי גז.
רום (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
יהודית רותם
יהודית רותם (נולדה ב-13 ביוני 1942) היא סופרת ועורכת ספרותית ישראלית.
ביוגרפיה
יהודית רותם נולדה בבודפשט, הונגריה. במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטו הוריה ברכבת ההצלה שארגן ישראל קסטנר. המשפחה נשארה בשווייץ שנה ואז עלתה לישראל, כשהיא בת שלוש.
גדלה בגבעת שמואל ולאחר מכן בבני ברק במשפחה חרדית, למדה בבית יעקב, ובגיל שמונה עשרה נישאה לרב צבי רוט שהיה בחור ישיבה ובהמשך לימד בישיבה. היא עבדה כמורה. לאחר עשרים וארבע שנות נישואים יצאה בשאלה והתגרשה, היא נטלה את שש בנותיה עמה ואילו בנם היחיד נשאר עם אביו. עבדה כסופרת צללים (בין השאר, עבור גליה אלבין, בנו גיטר ואחרים) ולאחר שמונה שנים החלה לכתוב פרוזה.
בשנת 2001 נבחרה כסופרת השנה מטעם העיתון "גלובס", ובשנת 2003 זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
רותם נישאה בשנית למשה בר-יודא, ממנו התאלמנה בשנת 2014. סיפרה "עד שאבא יחזור", מתאר את מסע ההישרדות הנדיר של בר-יודא כילד בתקופת השואה. אחת מבנותיה של רותם היא העיתונאית תמר רותם (הארץ). שתיים מבנותיה של רותם נפטרו בילדותן. בתה נעה רוט, אשת תיאטרון וקולנוע, הפיקה וביימה את הסרט "גירסא דינקותא" (2015) המספר את המהפך בחיי אמה והמשפחה. הסרט זכה לשבחים רבים. לרותם 19 נכדים.
In the Middle of an Island (שיר)
In the Middle of an Island (בעברית: באמצע אי) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמר הג'אז האמריקאי טוני בנט. הוא נכתב על ידי ניק אקוואביה וטד ורניק.
ההקלטה של טוני בנט
גרסתו של טוני בנט פורסמה בהוצאת קולומביה רקורדס בקטלוג 40965. היא דורגה בטבלאות הבילבורד לראשונה ב-12 באוגוסט 1957, שם שהה ארבעה עשר שבועות רצופים. בדירוג שירי הג'וקבוקס דורג בשיאו במקום ה-13, במצעד השירים הנמכרים ביותר ובבילבורד הוט 100 הגיע למקום התשיעי. תחילה מאן בנט להקליט את השיר, בניגוד לעצתו של מנכ"ל קולומביה רקורדס, מיץ' מילר.
אוניברסיטת פרוג'ה לזרים
אוניברסיטת פרוג'ה לזרים (באיטלקית: Università per Stranieri di Perugia) היא אוניברסיטה בעיר פרוג'ה שבאיטליה. זוהי אחת משתי האוניברסיטאות היחידות באיטליה המיועדות לתלמידים זרים (כלומר שאינם איטלקים), השנייה נמצאת בסיינה.
את האוניברסיטה ייסד בניטו מוסוליני בשנת 1921, אולם החלה לפעול כמוסד אקדמי לאחר 1925. ניתן לראות את הקמת האוניברסיטה בתקופת הפשיזם כחלק מאמירה פוליטית-חברתית שמטרתה הייתה "להפיץ בעולם את העליונות האיטלקית". האוניברסיטה היא כיום מוסד בבעלות פרטית, ומטרתה פשוטה יותר: "ללמד ברמה גבוהה את השפה האיטלקית ואת תרבות איטליה, לסטודנטים זרים מרחבי העולם".
בשנת 1992 הפכה האוניברסיטה לעצמאית. בנוסף ללימודי השפה האיטלקית מציעה כיום האוניברסיטה תארים בתחומים רבים בשפות אחרות ובמדעי הרוח, וכן קורסים רבים. אוניברסיטת פרוג'ה לזרים מהווה יעד משיכה לסטודנטים רבים מרחבי העולם, מכיוון שהיא מציעה קורסים אינטנסיביים הן באיטלקית והן בנושאים שונים אחרים, בטווחי זמן שונים, כולל קורסים קצרים.
בזכות קיומו של הסכם בולוניה, מזכים לעיתים קורסים קצרים שנלקחו באוניברסיטת פרוג'ה לזרים בנקודות זכות באוניברסיטאות אחרות באיחוד האירופי.
האנה-ברברה
חברת האנה-ברברה (באנגלית: Hanna-Barbera Productions, Inc) הייתה חברת הפקות של סרטים מצוירים וסדרות מצוירות, שהפקותיה היו דומיננטיות בעיקר בטלוויזיה האמריקאית, במשך כשלושה עשורים במחצית השנייה המאה ה-20.
החברה נוסדה בשנת 1944 על ידי במאי האנימציה של MGM - ויליאם האנה וג'וזף ברברה ובמאי הסרטים ה"חיים" ג'ורג' סידני בשם "H-B Enterprises" כדי להפיק סרטי אנימציה תחת חסות ובהמשך פרסומות אנימציה לטלוויזיה.
לאחר שאולפני MGM סגרו את אולפני האנימציה שלהם בשנת 1957 חברת "H-B Enterprises" הפכה לעבודה העיקרית של האנה וברברה, ושם החברה שונה לשם "Hanna-Barbera Productions" (האנה-ברברה הפקות) בשנת 1960. במשך שלושת העשורים הבאים, האנה-ברברה הפיקו סדרות מצוירות רבות אשר זכו להצלחה רבה יחסית - ביניהם "האקלברי האונד", "משפחת קדמוני", "חתול בצמרת", "יוגי דב", "משפחת סילוני", "ג'וני קווסט", "מרוצים מטורפים", "סקובי דו" ו"הדרדסים" - רבות מהסדרות הפכו במשך השנים לאיקונים של תרבות הפופ המערבית.
באמצע שנות השמונים רווחי החברה ירדו באופן משמעותי, לאחר שמשבצת השידורים הקבועה בה שודרו הסדרות המצוירות של החברה, ביום שבת בבוקר, הועברה לשעות אחר הצהריים בימי חול.
1944–1994: תחילת וסוף דרכה של הרצועה
בסוף 1943 הבמאי ג'וזף ברברה ובמאי האנימציה ויליאם האנה רכשו את זכויות של חברת H-B Enterprises, שנסגרה בשנת 1957 על ידי אולפני MGM, עקב קשיים כלכלים שגרמו לסגירת החברה. בתחילה, שמה היה האנה ברברה (באנגלית: Hanna-Barbera). בהמשך, שמה שונה ל-האנה ברברה הפקות - משנת 1956 ועד לסגירתה בשנת 1994.
במחצית השלישית שנות השמונים הרווחים של החברה ירדו באופן משמועותי לאחר שמשבצת השידורים הקבועה שודרו הסדרות של החברה בימי שני ושבת בשעות הבוקר והועבר לשעות צהריים ואחרי הצהריים בימי ראשון ורביעי מה שגרם לירידה חדה בפופולריות של החברה לאורך השנים.
בעקבות רכישת החברה על ידי Turner Broadcasting, ביל האנה וג'ו ברברה יצאו לפנסיה עקב החמרה במצבו הבריאותי של ברברה. בשנים 1991–1994 החברה נקלעה לקשיים כלכלים וחילוקי דעות קשות עם חברת טרנר שבסופם הביאו באופן סופי את סגירתה בשנת 1994.
חוג מנה
במתמטיקה, חוג מנה הוא בניה בתורת החוגים הדומה לבניה של חבורות מנה בתורת החבורות. בהינתן חוג R ואידיאל דו-צדדי I, ב-R בונים את חוג המנה R/I. מבחינה אינטואיטיבית, R/I מתקבל מ-R על ידי איפוס של כל איברי I.
בניית חוג המנה
בהינתן חוג R ואידיאל דו-צדדי I, ניתן להגדיר יחס שקילות \sim על R על ידי: a \sim b אם ורק אם b-a \in I, ואומרים כי a שקול ל-b מודולו I. מחלקת השקילות של איבר a ב-R נתונה על ידי:. מחלקה זו נקראת מחלקת השקילות של a מודולו I. את אוסף מחלקות השקילות מסמנים ב-R/I. קבוצה זו הופכת לחוג, חוג המנה R מודולו I על ידי הפעולות:
מתכונת הבליעה של אידיאל דו-צדדי נובע כי פעולות אלה מוגדרות היטב (כלומר - הן אינן תלויות בנציגים אשר נבחרים למחלקות השקילות). איבר האפס של R/I מוגדר להיות ואיבר היחידה (ביחס לכפל) מוגדר להיות [1] = 1 + I. ביחס לפעולות ואיברים אלו, R/I הוא חוג. ההעתקה המוגדרת על ידי  היא הומומורפיזם של חוגים, ומההגדרה של R/I נובע כי זהו הומומורפיזם על.
סיני ועוקר הרים
סִינַי ועוֹקֵר הָרִים הם שני סוגים של תלמידי חכמים. סיני הוא כינוי לתלמיד חכם המצטיין בידע רב, ואילו עוקר הרים הוא כינוי לבעל יכולת שכלית גבוהה. התלמוד עוסק בשאלה מי משני הטיפוסים עדיף על פני האחר.
סיני הוא כינוי לאדם הבקיא במקורות הלכתיים, כדוגמת המשנה והברייתא, כפי שניתנו במעמד הר סיני: "שמשנה וברייתא סדורין לו מפי השמועה כנתינתן מהר סיני", ואילו עוקר הרים הוא כינוי לאדם חריף-שכל ובעל יכולת פלפול גבוהה בתורה: "דחריף ומפולפל בתורה, אף על פי שאין משנה וברייתא סדורין לו כל כך". המקורות עוסקים במחלוקת על חשיבותם היחסית.
הדיון בתקופת התלמוד
כלומר, התנאים היו חלוקים בדעתם מי עדיף, האם סיני או עוקר הרים. המחלוקת הוזכרה בתלמוד כשהתעוררה השאלה לאחר כ-150 שנה כשהיה צריך לקבוע באופן מעשי את מי למנות לראשות ישיבת פומבדיתא: רב יוסף בר חייא שהיה ידוע כסיני, ורבה בר נחמני שהיה ידוע כעוקר הרים. שלחו מבבל לשאול את אמוראי ארץ ישראל, ונענו: "סיני עדיף, שאמר רבי: כולם צריכים לבעלי החיטה (הכוונה לרב יוסף)".
ההכרעה ש"סיני" עדיף נשענת על כך שהוא נחשב "בעל החיטים", וכפי שכולם צריכים חיטים כך זקוקים כולם לבקיאותו של ה"סיני".
על פי דברי רש"י במסכת הוריות, "בעל החיטים" הינו תלמיד חכם הבקיא במשניות וברייתות בלבד, אולם במסכת בבא בתרא, פרק ט' , מרחיב התלמוד את הפרשנות לביטוי זה, ובנוסף לבקיאות בהלכות המוזכרות במשניות, כולל בתוכו הכינוי את נחיצות הבקיאות בסוגיות התלמוד המבארות את טעמיהם וסברותיהם של ההלכות, היות שללא הסברות וטעמי הגמרא, חסרה היכולת להסיק הלכות מעשיות מתוך המשנה:
הסיבה לעדיפות ה"סיני" מובהרת בצורה ממוקדת יותר במסכת זבחים. כאשר ה"עוקר הרים" מעוניין להכריע בשאלה או ספק על ידי פלפול בשכלו וחריפותו, ניתן להקשות עליו ממשנה או ברייתא מפורשת הסותרת את סברתו, היות ובדורות שלאחר התנאים לא ניתן לחלוק על דבריהם הרי שאין כל ערך להכרעה על פי סברה במידה ונמצאה משנה או ברייתא סותרת. "הסיני" לעומתו, מכריע בשאלות על פי בקיאותו במשניות וברייתות, לכן גם במידה ותימצא משנה או ברייתא סותרת הרי שלא מדובר בהכרעה שגויה אלא במחלוקת של תנאים הרשאים לחלוק אחד על השני.
הובהר שסיני עדיף כי לא ניתן לדחות באמצעות סברא את הראיות שמביא ממשניות וברייתות, אולם ישנו בגמרא כלל שבכל מקום שנחלקו רבה ורב יוסף נפסקת ההלכה כרבה שהיה עוקר הרים, את הסיבה לכך הסביר החזון איש, שרוב המחלוקות שהיו ביניהם הוכרעו על ידי בקיאותו של רב יוסף והביאה הגמרא את שיטתו ללא שיטת רבה שחלק עליו, רק במחלוקות בהם רב יוסף לא מצא ראיה ברורה הביאה הגמרה את דעת שניהם ואז ההלכה נפסקת על פי סברתו של העוקר הרים לכן ההלכה כמו רבה.
המאירי בספרו בית הבחירה מסייג את מסקנת הגמרה המעדיפה את הבקיא על פני הפלפלן, ומדגיש כי "סיני" הכוונה היא למי שבנוסף לבקיאותו במשניות והלכותיהן, גם מבין ויודע את פירושן של ההלכות ומבין דבר מתוך דבר ויודע לדמות כראוי ולהסיק מכך את ההלכה, אולם מי שיודע רק לדקלם את סוגיית התלמוד ללא שמבין דבר מתוך דבר וללא היכולת לדמות, הרי אינו בכלל סיני האמור ואינו יכול להורות.
סוגים שונים של עוקר הרים
ב נידונים רבי זירא לעומת רבה בר רב מתנה, אשר מציגים היבטים שונים של עוקר הרים:
כלומר רבי זירא חריף ומקשה (לפי רש"י: "מתוך פלפול יתירא דהוה ליה - הוה מקשה ומתרץ", כלומר כוחו בפתרון סתירות), אך רבה בר רב מתנה מתון ומסיק (לפי רש"י: "לא הוה חריף כל כך, אלא מתוך שהוא שוהה ומעיין יפה יפה - מסיק אליבא דהלכתא", כלומר אינו חריף כל כך, וכוחו בלימוד הנושא באטיות וביסודיות, ובהסקת מסקנות מן ההלכה). הגמרא חותמת את הדיון ב"תיקו" - אין הכרעה.
דעתו של רבא על בעל משנה ובעל גמרא
ב מופיעה דעתו של רבא מי מאושר יותר, הבקיא במשניות או הבקיא בגמרא.
ומביאה הגמרא את ביאורו של רבא לפסוק נוסף ב:, "מסיע אבנים יעצב בהן" - אלו בעלי משנה - היות שהוא רק שונה משניות כל הזמן יש לו צער ששמתקשה בטעמיהן ואינו יודע לבארם. "בוקע עצים יסכן בם" - אלו בעלי גמרא - שנהנה מלימודו כמו בעל מלאכה הנהנה ממלאכתו.
העדפת הבקיאות על פני החריפות במהלך הדורות
בספר ארחות צדיקים כתב המחבר שחכמי התלמוד למדו בקביעות עד כדי כך שלא היו מאחלים "לבריאות" למי שהתעטש כדי לא לבטל הזמן, כך גם חכמי צרפת למדו ללא הפסקה, עיקר לימודם היה חזרה תמידית והיו בקיאים בכל התלמוד , לכן הצליחו בפלפולם. אולם בדורות המאוחרים שאינם לומדים בקביעות כזו, הפלפול רק מבלבל את הלומדים, עוסקים באותו לימוד חצי יום ובשאר הזמן מתבטלים. כמו כן, היות שהפלפול גורם לטורח ובלבול, רבים חשים כי הלימוד מכביד עליהם, פורשים ממנו ומחמיצים את הפוטנציאל להיות בקיאים בתלמוד ולעסוק בתורה.
המהר"ל מפראג בלט בביקורת על שיטות הפלפול והחריפות וביקר באופן חריף ביותר את אנשי דורו שעוסקים בפלפול ובחילוקים, במקום לקנות ידע תלמודי נרחב . אפשר לראות כי המהר"ל סבר כי הבקיאות חשובה מהפלפול, באותו מקום יש לו גם ביקורת על כך שמתמקדים בפרשנות התוספות (שהיא רק תוספת לדעתו) במקום להתמקד בפשט התלמוד עצמו. לדעתו חכם או בעל תורה הוא אדם שאוצר בזכרונו ידע תורני, ולא מי שצריך לדלות את הידע מספרים או מאנשים אחרים, אף אם הוא חריף ביותר. כמו כן הגאון מווילנא דגל בדרך זו.
הרב מרדכי גיפטר הצטרף לביקורת של המהר"ל מפראג על כך שהדפיסו את התוספות לצד הגמרא, ומוכיח שרבי עקיבא אייגר למד גמרא עם רש"י בלבד ללא תוספות שהרי בהגהות שלו על הש"ס הקשה קושיות המופיעות בתוספות במקום. כמו כן ציין כי בולוזין למדו את כל הש"ס כסדרו, וציטט מהספדו של הרב שך על הרב שמואל רוזובסקי שראשי ישיבות נפטרים היות ואין צורך בהם לאחר שבישיבות לומדים דפים בודדים ולא מסכתות כבעבר.
הרב גרשון אדלשטיין טען שלרוב הלומדים כיום מתאים יותר הלימוד בקצב מהיר שבו נלמדים דפים רבים, ובנוסף רכישת הבקיאות והרחבת היקף הידיעות הם בסיס הכרחי לסברות ישרות והבנה נכונה של הסוגיות התלמודיות וגורמת לסיפוק רב יותר ללומד. לעומת זאת, הלימוד האיטי מבלבל יותר את רוב התלמידים, גורם להם לומר סברות עקומות ושגויות, וכשאינם מצליחים מתאכזבים ומתייאשים, ובנוסף, לא נותר זמן לחזור ולשמר את הלימוד ואין תמריץ לניצול הזמן. אולם הוא מדגיש את חובת הלימוד בעיון לאחר שהאדם קנה מספיק ידיעות.
הרב קוק ניסה לפשר ולשלב בין שתי השיטות, ובמאמרו "לשני בתי ישראל" הגדיר את שתי נטיות אלו ככוח הביקורת וכח הפלפול. לתפיסתו היהדות הספרדית העדיפה להשתמש ביכולת הביקורת ודרך הבקיאות והעדיפה לתעדף מקורות סותרים, ואילו היהדות האשכנזית העדיפה את דרך החריפות וההעמקה וניסתה ליישב מקורות סותרים. לתפיסתו יש מקום לשתי השיטות, וכל אחת יכולה ללמד ולשכלל את רעותה.
היום אפשר לראות בשיטת זילברמן כממשיכה וכמיישמת את דעתם של המהר"ל מפראג והגאון מווילנא בשאלה זו.
המחלוקת בעידן הדפוס ומאגרי המידע הדיגיטלי
כיום, בעידן מדעי הרוח הדיגיטליים, שבהם מאגר המידע מהווה מעין סיני ממוחשב, יש הגורסים כי עוקר הרים חשוב יותר מסיני. המחלוקת כיום נוגעת לא רק לפירוש כתבי קודש, כי אם גם לתחומים נוספים, בהם בעבר הייתה חשיבות עצומה לידע: רפואה ומשפטים.
הרב עובדיה יוסף, שנודע בבקיאותו המופלגת, פסק כי גם לאחר התפתחות אמצעי הטכנולוגיה, עדיין "סיני" עדיף מ"עוקר הרים".
פרופ' שלום רוזנברג עמד על השינוי שיוצרת התרבות הדיגיטלית במחקר ההלכתי: