cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה
היסטוריה
הפקולטה החלה דרכה בשנת 1959 כתוכנית להכשרת מורים לבתי-הספר העל-יסודיים במקצועות המתמטיקה, המדעים והטכנולוגיה, לאחר שפרופסור אולנדורף, מהפקולטה להנדסת חשמל, הצביע על מחסור ניכר במורים במקצועות המדע והטכנולוגיה. בעקבות זאת החליט הסנאט של הטכניון על פתיחת תוכנית להכשרת מורים לבתי-הספר העל-יסודיים במקצועות אלה. פרופסור קורצווייל, ראש המחלקה ללימודים כלליים התמנה לעמוד בראש ועדה בין-יחידתית שניהלה את התוכנית. בשנת 1964 הפכה הוועדה הבין-יחידתית למחלקה להכשרת מורים ולימודי תואר שני נפתחו בשנת 1967. בשנת 1978 הוסב שמה למחלקה להוראת הטכנולוגיה והמדעים. בשנת 1979 עברה המחלקה למשכנה הנוכחי לבנין ג’ור’ג וביאטריס שרמן, שהוקם בעזרת קרן משפחת שרמן וידידי הטכניון מניו-אינגלנד.
בשנות ה-80 הצטרפה המחלקה למרכז הבינ-אוניברסיטאי להוראת המדעים ע”ש עמוס דה שליט וחברי הסגל החלו בפעילויות מגוונות וארוכות טווח בפרויקטים ממומנים שתכליתם שיפור הוראת המדעים בישראל בדרכים יצירתיות. המחלקה הפכה למקום מרכזי לפעילויות מו”פ של מורים במסגרת מרכזי-מורים ארציים למתמטיקה, למדעי המחשב, ולטכנולוגיה. בשנת 1985 אישר הסנט לימודי תואר ראשון בהוראת המדעים שמשלבים את הלימודים הדיסציפלינאריים בפקולטות עם לימודי מקצועות החינוך.
החל משנת 1999 התאפשר לסטודנטים מפקולטות אחרות בטכניון ללמוד לקראת תואר ראשון נוסף בהוראת המדעים.
בשנת  2007 הוקם המרכז למדעי הלמידה ע”ש רות ואלן זיגלר הודות לתמיכתה של גב’ זיגלר מלוס-אנג’לס. במסגרת המרכז מתקיימים כנסים בינלאומיים ולאומיים רבים בפקולטה ומתאפשרת הזמנת אורחים ממרכזי מחקר ואוניברסיטאות מובילות.
בשנת 2012 קיבלה המחלקה את השם: המחלקה לחינוך למדע וטכנולוגיה., וב-28 ביוני 2015 שונה מעמד המחלקה לפקולטה. כיום הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה מכשירה:
אנדור גאבור
אנדור גאבור (במקור גריינר, בהונגרית: Gábor Andor; ריניהאוינפ, 20 בינואר 1884 – בודפשט, 21 בינואר 1953) היה סופר, משורר, הומוריסט, פובליציסט, פזמונאי הונגרי-יהודי. הוא נולד בכפר קטן במחוז שומוג' בדרום מערב הונגריה על הגבול עם קרואטיה. לאחר מותו הוענק לו פרס קושוט 0הוא המקביל בהונגריה לפרס ישראל)
ביוגרפיה
גאבור נולד במשפחה יהודית. אביו היה פקיד זוטר, יוז'ף גריינר ואמו הייתה אמה גרוס. לאורך שנות לימודיו באוניברסיטה כתב מאמרים בשבועונים ובכתבי עת שונים. בשנת 1903 תרגם את הפואמה שכתב פרדריק מיסטרל בשפה הפרובנסאלית, "Mireio" (הקציר), שנכתבה, ב-1859, לתחרות של אגודת קישפלודי, ואחר כך תרגם את שירת רולאנן. הוא הפך ליוצר קברטים מבוקש בעשור השני של המאה ה-20. הוא גם הצליח בקומדיות, רומנים סאטיריים וכרכי שירה. במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) השתתף בתנועה האזרחית האנטי-מיליטריסטית. בשנת 1918 הוא עבד לצד המועצה הלאומית במהלך מהפכת החרציות הדמוקרטית.
עוד לפני ההכרזה על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה לו קשר עם בלה קון. בשנת 1919 השתתף בתנועה הפרולטרית. בעת נפילת הרפובליקה הוא הציע לקון ולמשפחתו לגור אצלו, אך בסופו של דבר זה לא קרה. הוא נכלא, שוחרר לאחר מספר שבועות, והיגר לווינה, שם הפך לחבר בעיתון ההונגרי הרדיקלי הבורגני וייצג את התנועה הקומוניסטית. בשנת 1925 גורש מאוסטריה. לאחר מכן הוא נסע לפריז אך גורש גם משם ובסופו של דבר התיישב בברלין. משנת 1927 היה כתב בברלין. בשנת 1929 התמנה לחבר של האיגוד הפרולטרים הגרמני. עם עליית היטלר לשלטון בשנת 1933 נסע למוסקבה, שם הפך לעורך משנת 1938 של מגזין ה"קול החדש" (Új Hang) שייסד שאנדור ברטה שהוצא להורג זמן קצר לאחר מכן. בשנת 1945 שב חהונגריה ועבד עבור מגזינים ועיתונים יומיים אחדים. בין 1950 לבין 1953 היה העורך הראשי של השבועון הסאטירי לודאש מתי.
גבעות עולם
גִבְעוֹת עוֹלָם היא חווה חקלאית במעמד של מאחז ברכס גדעונים שבמזרח השומרון, כ־4.5 קילומטרים מדרום־מזרח לאיתמר, בפסגת ההר שלמרגלותיו הכפר הפלסטיני יאנון.
החווה
החווה הוקמה ב-1996 בידי אברי רן. בין התושבים גם בניו ובנותיו של רן ובני משפחותיהם. החווה הוקמה כמאחז ויש המחשיבים אותה ל"אבי המאחזים". ב"הסכם המאחזים" של מועצת יש"ע עם ממשלת ישראל ב-2000 הוסדרה חוקיותה של החווה והיא הוגדרה בו "יישוב מוקפא". החווה שוכנת בחלקה על אדמות מדינה. לפי חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים של טליה ששון חלק מהחווה שוכן על קרקע פרטית פלסטינית.
החווה מצויה בנחלת יוסף המקראית ושמה לקוח מברכת משה לשבט יוסף:.
החברה מוכרת מוצרים שונים, בהם יוגורט, חלקם תחת שם המותג "גבעות עולם".
מבנה החווה
המבנה המרכזי בחווה הוא "המתומן" - מבנה עץ בסגנון כפרי המשמש כמטבח וחדר אוכל. בחווה קיימים 7 לולים לביצי חופש, וכן חקלאות אורגנית: דיר, ומחלבה המייצרת גבינות ויוגורטים. בחווה פועלת גם טחנת קמח ומאפייה המתבססת על דגנים אורגניים. כל מוצרי החווה הם תחת השגחת הבד"ץ של העדה החרדית.
במרכז החווה הקים האמן אסף קדרון, חתנו לשעבר של אברי רן, גלעד זיכרון ליהושע בן נון, שבמרכזו רצפת פסיפס ועליה הכיתוב: "יהושע בן נון חזק ואמץ". היצירה בנויה משבעה מעגלים וסביבה נטועים שישים עצי זית המסמלים מאפיינים שונים בסיפור כיבוש יריחו על ידי יהושע.
מדרום למבנה המרכזי נמצאת מערה ובה שלושה חדרים. לאחד החדרים תקרת זכוכית המאפשרת לקרני השמש לחדור פנימה. הירידה אל המערה מוארת בחשמל.
מזרחית לחווה נמצא מצפה שלושת הימים בו ניתן לראות את הים התיכון, ים המלח והכנרת.
הסכסוך האיראני-ישראלי במהלך מלחמת האזרחים בסוריה
הסכסוך האיראני-ישראלי במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הוא עימות צבאי מתמשך בין ישראל לאיראן, לחזבאללה ולסוריה, שמתרחש ברובו בשטח סוריה (שמארחת בשטחה כוחות של משמרות המהפכה האסלאמית וחזבאללה), במקביל למלחמת אזרחים שמתחוללת בסוריה מאז 2011. בצה"ל מכונה העימות מב"ם – "המערכה בין המלחמות". העימות הוא חלק מסכסוך רחב יותר: הסכסוך האיראני-ישראלי.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 הייתה ישראל לעיתים מעורבת במלחמת האזרחים בסוריה בתקריות לאורך גבול ישראל-סוריה ברמת הגולן ואף בשטחי סוריה, אף על פי שלא הביעה תמיכה באחד מהצדדים הלוחמים. בעוד שבשנים הראשונות התקריות התבטאו בעיקר בירי תועה או מכוון מצד צבא סוריה, שנענה בתגובה נקודתית של צה"ל, בהמשך פעלה ישראל בשטחי סוריה נגד המשטר הסורי, איראן וחזבאללה, במטרה לפגוע במשלוחי נשק (כולל נשק מתקדם ונשק אסטרטגי, ובפרט טילי קרקע-אוויר וטילי קרקע-קרקע מדויקים) מאיראן שנועדו לחזבאללה וכדי למנוע ממשמרות המהפכה האסלאמית ומחזבאללה להתבסס בשטחי סוריה ובשטח הגולן הסורי בפרט, ולפתוח משם חזית נוספת מול ישראל.
הפעילות הישראלית מול התבססות איראן וחזבאללה בסוריה החלה בתקיפות חשאיות שביצע חיל האוויר הישראלי, שעליהן ישראל לא לקחה אחריות, נגד משלוחי נשק "שובר שוויון" שהגיע לחזבאללה, ונגד חוליות טרור שחזבאללה הקים בגבול ישראל-סוריה על מנת לבצע פיגועים נגד ישראל כאשר יהיה צורך. במהלך השנים, ככל שאיראן העמיקה את נוכחותה בסוריה באמצעות כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית, ישראל הגבירה את קצב התקיפות שלה ואף פגעה במספר מפקדים בכירים בחזבאללה וכוח קודס על אדמת סוריה. בשנים אלו ישראל נמנעה מלקחת אחריות על התקיפות וסוריה נמנעה מתגובה, כמו גם מירי טילי קרקע-אוויר. עם סיום כהונתו כמפקד חיל האוויר הישראלי חשף אמיר אשל שבשנים 2012–2017 ערכה ישראל קרוב למאה תקיפות של שיירות נשק לחזבאללה. באותה תקופה החל גם תיאום צבאי הדוק בין צה"ל לצבא רוסיה ובעיקר חיל האוויר הרוסי, בעקבות המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, על מנת למנוע התנגשות צבאית בין חיל האוויר הישראלי לכוחות רוסיים בסוריה.
בשנת 2018 חלה הסלמה גדולה בעימות בין ישראל לאיראן על אדמת סוריה ונשברה העמימות על התקיפות האוויריות, שעל חלקן ישראל לקחה אחריות וגם הצהירה שתקפה מאות פעמים מטרות איראניות בסוריה כדי למנוע איום על ישראל. סוריה החלה להגיב בירי נ"מ וטילי קרקע-אוויר, לעיתים מסיבי, ומספר פעמים אף התרחש ירי תגובה לעבר רמת הגולן. בשנה זו עימות הפרוקסי בין ישראל לאיראן הפך לגלוי והגיע לשיאו בחודשים פברואר, אפריל ומאי, אז ביצעה ישראל תקיפות גלויות ונרחבות נגד מטרות איראניות על סוריה (כגון מבצע בית הקלפים), כתגובה למעשי תוקפנות מצד איראן (ניסיון החדרת מל"ט "חמקן" ממולכד לשטח ישראל וירי רקטות ארטילריות לעבר ישראל). לדברי הרמטכ"ל רא"ל גדי איזנקוט ישראל ביצעה מאות תקיפות ופגעה באלפי מטרות במסגרת הסכסוך המתמשך.
בתקיפות האוויריות שביצע צה"ל הושמדו כמות רבה של אמצעי לחימה ותחמושת ומספר רב של רקטות ארטילריות וטילי קרקע-קרקע. חיל האוויר הישראלי גם פגע במספר לא ידוע של סוללות הגנה אווירית של חיל ההגנה האווירית הסורי כאשר אלו ירו לעבר מטוסי קרב ישראליים, ולפי ההערכות כשליש ממערך ההגנה האווירית הסורי הושמד. בתקיפות נהרגו למעלה מ-150 חיילי צבא סוריה, למעלה מ-200 פעילי משמרות המהפכה האסלאמית (בהם מפקדים וקצינים בכירים), למעלה מ-50 פעילי חזבאללה, ועוד הרבה עשרות עד כמה מאות חברי מיליציות וארגוני טרור, בהן מיליציות שיעיות והמדינה האסלאמית. לפי ההערכות, בין ינואר 2013 לאוקטובר 2021 נהרגו כ-631 חיילים, פעילים צבאיים ופעילי טרור של סוריה, איראן, חזבאללה ותומכיהם. מנגד, שלושה ישראלים נהרגו בעימות, ומטוס קרב ישראלי אחד נפגע והתרסק.
עימותים מקדימים
בקיץ 2006 התרחשה מלחמת לבנון השנייה בין ישראל לחזבאללה. המלחמה התרחשה ברובה בשטח לבנון בעוד שהעורף הישראלי ספג ירי כבד של אלפי רקטות ארטילריות. המלחמה הסתיימה בהפסקת אש בעקבות החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם והתחושה בקרב הציבור הישראלי הייתה שהמלחמה הסתיימה ב"תיקו" ולא הושגה הכרעה לטובת ישראל.
ב-6 בספטמבר 2007 התרחשה תקיפת הכור הגרעיני בסוריה בה השמידה ישראל כור גרעיני צבאי סורי שהיה בשלבי בנייה. רק כעבור עשור נטלה ישראל אחריות על המבצע.
מלחמת האזרחים בסוריה
מלחמת האזרחים בסוריה היא סכסוך מתמשך שפרץ בסוריה בין כוחות הנאמנים לממשלת הבעת' בראשות הנשיא בשאר אל-אסד ובין אלה המבקשים להדיחה, ועם הזמן התרחב עם כניסת הכורדים, הג'יהאדיסטים, כוחות המזוהים עם ארגון הטרור המדינה האסלאמית ומדינות זרות למערכה. הסכסוך החל ב-15 במרץ 2011, כנחשול של הפגנות ומחאות בכל רחבי סוריה, שהיוו חלק מגל ההתקוממויות בארצות ערב. עם הזמן התפתחו ההפגנות להתקוממות עממית, למרידה ולמלחמת אזרחים, המאופיינת בקרבות קשים, פיגועי התאבדות, התערבויות חיצוניות, זליגות למדינות שכנות, שימוש בנשק קונבנציונלי ובנשק בלתי קונבנציונלי, מעשי טבח, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, אלימות עדתית, משבר פליטים ועוד.
תחילת שנת 2012 התאפיינה בהתערבויות חיצוניות במלחמה בסוריה: אסד הסתייע בכוחות שיעים, כגון משמרות המהפכה האסלאמית מאיראן וחזבאללה מלבנון, ונהנה מתמיכה בינלאומית של רוסיה וסין. לעומת זאת, מורדי האופוזיציה המתונה נתמכו צבאית על ידי מדינות סוניות כגון ערב הסעודית וקטר, וקיבלו תמיכה בינלאומית ממדינות המערב. ארגוני ג'יהאד סונים, כגון ג'בהת א-נוסרה נוסדו בתחילת המלחמה ונכנסו ללחימה מול כוחות אסד. בתחילת שנת 2013 החלו להופיע סימנים של קרעים פנימיים בין הצבא הסורי החופשי, הנחשב למתון יחסית, לבין חלק מארגוני הג'יהאד, שדוגלים באסלאם הקיצוני. בראש הארגונים הללו בלט ארגון המדינה האסלאמית, שבתחילה היה חלק מאל קאעידה, עד אשר האחרון התנתק ממנו, והכריז, ביולי 2014, על חליפות איסלאמית עצמאית בשטחים הנרחבים שכבש בסוריה ובעיראק.
על פי ההערכות של הארגון הסורי לזכויות אדם, נכון ל-7 במאי 2016, נהרגו במהלך המלחמה כ-500,000 בני אדם, מחציתם אזרחים. 2 מיליון איש נפצעו וכמעט 6 מיליון איש ברחו מהמדינה לטורקיה, לירדן, לעיראק וללבנון והם מוגדרים פליטים. בין ההרוגים כ-20,000 מורדים סורים, מעל 45,000 חיילים מצבא סוריה, יותר מ-3,000 לוחמי מיליציות שיעיות מעיראק ומאיראן, כולל לפחות 640 מחזבאללה, וכ-10,000 לוחמי ג'יהאד זרים, שלחמו בשורות ארגונים סונים קיצוניים בהם ג'בהת א-נוסרה והמדינה האסלאמית.
ב-27 בפברואר 2016 נכנסה לתוקף הפסקת אש בין הממשל הסורי לארגוני המורדים, שלא כללה את המדינה האסלאמית. הפסקת האש צמצמה במידה ניכרת את מספר ההרוגים בחודשים מרץ ותחילת אפריל אך לקראת סוף אפריל חלה עלייה במספר ההרוגים בעקבות קרבות עזים שהתרחשו בחלב וכללו הפצצה של מספר בתי חולים אשר טיפלו באזרחים ובחיילי המורדים על ידי כוחות צבא סוריה.
השפעות מלחמת האזרחים על חזבאללה
בזמן מלחמת האזרחים בסוריה נשלחו אלפי לוחמי חזבאללה לסייע לנשיא סוריה, בשאר אל-אסד. חזבאללה שמר על קשר הדוק עם המשטר הסורי, ייעץ לבכיריו, החזיק בבסיסים ובמחסני נשק בשטח סוריה, ואף השתתף בפועל בלחימה לצד חייליו של אסד. במחצית הראשונה של שנת 2013 התנהלו מספר קרבות בחומס ובקוסייר בהם השתתפו לוחמי חזבאללה בגלוי, ואף ספגו אבדות כבדות (כמאתיים הרוגים), בהם מספר בכירים מהארגון, ובראשם: עלי שביב, ראש אגף המבצעים בארגון (מחליפו של עימאד מורנייה). המורדים תקפו בתגובה את רובע הדאחיה בביירות בשתי רקטות. ואף איימו על חזבאללה שאם לא ייסוג מסוריה, הם יתקפו אותו בלבנון. ביוני 2013 היו מספר עימותים בין תומכי סוריה לתומכי חזבאללה בלבנון. העימות הגדול שבהם התרחש בצידון. מיליציה סונית בהנהגתו של השייח אחמד אל אסיר תקפה את חיילי צבא לבנון ובעימות שהתפתח נהרגו עשרות אנשים משני הצדדים. המורדים גם תקפו את חזבאללה ומפעיליו בשרשרת של פיגועי תופת. בין יולי 2013 לינואר 2014 התרחשו חמישה פיגועי טרור שגבו קורבנות בנפש, ארבעה באזור הדאחיה ואחד נגד שגרירות איראן בביירות, שבו נהרגו 25 בני אדם, בהם נספח התרבות של שגרירות איראן. כמו כן, נורה למוות בכיר חזבאללה, חסאן א-לקיס. בעקבות ההתרחשויות הללו הוציא חזבאללה את בכיריו מאזור הדאחיה.
בספטמבר 2013, כשארצות הברית התכוננה לתקוף את משטרו של בשאר אל-אסד ואת חזבאללה שסייע לו, עקב השימוש בנשק כימי (ובסוף לא תקפה), יוסוף אל-קרדאווי, בכיר פוסקי האסלאם הסוני, תמך בהם ואמר:.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה בוצעו מספר תקיפות אוויריות שיוחסו לישראל נגד משלוחי נשק מסוריה שיועדו לחזבאללה ונגד בכירים בארגון ששהו בסוריה, בהן תקיפת שיירת הנשק הסורית במחוז ריף דמשק בינואר 2013, תקיפות משלוחי הנשק האיראניים לחזבאללה בדמשק במאי אותה שנה, תקיפת שיירת הנשק הסורית לחזבאללה בבעלבכ בפברואר 2014, ותקיפה אווירית בגבול ישראל-סוריה בינואר 2015 שבה נהרגו הגנרל האיראני עלי אללה דאדי וג'יהאד מורנייה, בנו של עימאד מורנייה. בתגובה לתקיפה האחרונה ירה חזבאללה טילי נ"ט על שיירת כלי רכב של צה"ל סמוך לכפר ע'ג'ר. מהירי נהרגו שני חיילים מחטיבת גבעתי ו-7 נפצעו. בנאום שנשא מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, הוא התייחס בהרחבה לתקיפה הישראלית ולתגובת חזבאללה.
במהלך הלחימה בסוריה איבד שם חזבאללה מאות (ואף אלפים) מלוחמיו (לפי אחת ההערכות: כ-2,000 הרוגים וכ-5,000 פצועים, נכון לסוף שנת 2015).
הסכסוך האיראני-ישראלי
מאבקה של ישראל נגד ארגוני הטרור הפלסטיניים שאיימו עליה, יחד עם שאיפתה להחלפת השלטון בלבנון בהתערבות צבאית חיצונית (מלחמת לבנון) איפשרו לאיראן לחדור באופן מעמיק לתחום גבולה של ישראל ולהפעיל בו ארגוני טרור וגורמי התנגדות לפלישת ישראל ללבנון שהעיקרי שבהם הוא חזבאללה.
מערכה משמעותית נוספת היא בתוכנית הגרעין האיראנית שאחת ממטרותיה העיקריות הייתה פיתוח והשגת נשק גרעיני, דבר שגובה בתוכנית טילים בליסטיים ארוכי-טווח. מנגד, ישראל פעלה (ועדיין פועלת) נגד תוכנית הגרעין האיראנית באופן חשאי ודיפלומטי.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, כוחות איראניים של משמרות המהפכה האסלאמית (תחת פיקוד כוח קודס) נפרשו בסוריה ולראשונה הגיעו למגע ישיר עם גבול ישראל, מה שעורר, לפי דיווחים לא רשמיים, מספר התקלויות חמושות בין כוחות שתי המדינות. באפריל 2018, בעקבות מספר אירועים כאלה, צוטט ראש אמ"ן לשעבר האלוף במיל' עמוס ידלין כי ישראל נמצאת בעימות ישיר מול איראן.
ישראל
במהלך העימות ישראל תקפה בעיקר באמצעות מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי. המטוסים שהיו מעורבים בתקיפות הם מדגמי F-16C/D ברק 2020, F-16I סופה, F-15 בז משופר, F-15I רעם ו-F-35I אדיר. עבור ה-F-35, מטוס קרב של הדור החמישי בעל יכולת חמקנות ואוויוניקה מתקדמת שהגיע לישראל רק בסוף 2016, זו הייתה טבילת אש מבצעית עולמית ראשונה. מפקד חיל האוויר הישראלי האלוף עמיקם נורקין חשף שה-F-35 ביצע תקיפת בכורה עולמית בשירות החיל ושלפחות אחת התקיפות הייתה בעימות מול איראן וחזבאללה בסוריה. מטוסי ה-F-15I רעם הם מטוסי התקיפה הכבדים ביותר של חיל האוויר והיו מעורבים בתקיפות רבות ומשמעותיות עקב יכולתם לשאת חימוש רב וכבד. על לחימתה (ושורה של מבצעי תקיפה מוצלחים) זכתה טייסת 69, המפעילה את ה-F-15I, לאות הערכה מטעם הרמטכ"ל.
בעוד שחיל האוויר הישראלי היה הזרוע המבצעת העיקרית, המבצעים בסוריה התאפשרו בזכות מודיעין צבאי רב, מפורט ומדויק שאספו אגף המודיעין, להק המודיעין והמוסד. למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים מיוחסת לא רק פעילות של ריגול אלא גם מספר חיסולים של מפקדים סורים ואיראנים ופעילים בכירים במערך האיראני (כוח קודס, חזבאללה, מיליציות שיעיות).
כדי להגן על שטח ישראל מפני ירי רקטות וטילי קרקע-קרקע הפעילה ישראל את מערך ההגנה האווירית. סוללות כיפת ברזל להגנה קרובה נפרשו ברמת הגולן בהתאם לצורך וכן הוגברה הכוננות בסוללות ה"יהלום" מדגם MIM-104D פטריוט של פיקוד הצפון. סוללות הפטריוט הישראליות הפילו שני מטוסי סוחוי סוריים ומספר כלי טיס בלתי מאוישים. במהלך העימות רשמה סוללת החץ 2 הפלת בכורה כאשר יירטה טיל S-200 שעמד ליפול בשטח ישראל.
לתקיפת מטרות נקודתיות בקרבת הגבול השתמש צה"ל בחיל התותחנים שביצע הן ירי ארטילרי והן שיגור טילי תמוז, וכן באש טנקים של חיל השריון. חטיבת גולני שמרה על הגבול ובמספר מקרים הרגה חוליות מחבלים שניסו לחדור לשטח ישראל. חיל ההנדסה הקרבית נטרל מספר זירות מטענים שהונחו בשטח ישראל, במובלעות בסמוך לגדר המערכת של גבול ישראל-סוריה.
איראן
איראן בנתה תשתיות רבות, ובהן מחנות צבא, בשטח סוריה. בסיסי הצבא אוישו הן בחיילי משמרות המהפכה האסלאמית, ובעיקר בכוח קודס תחת פיקודו של קאסם סולימאני, והן בחברי מיליציות שיעיות פרו-איראניות, שלמעשה היו תחת פיקוד איראני. איראן הזרימה באופן קבוע משלוחי נשק ותחמושת לשטח סוריה, בעיקר דרך האוויר, ונשק זה הועבר גם לידי חזבאללה. משלוחי הנשק הללו היו מטרות תקיפה עבור ישראל ורבים מהם יורטו או הושמדו על הקרקע.
חזבאללה
עיקר תפקידו של חזבאללה בתחילת העימות היה להיות "המגפיים על הקרקע" של איראן ולסייע לצבא אסד במלחמת האזרחים. תפקיד נוסף היה לבנות תשתית טרור ברמת הגולן הסורית וגבול ישראל-סוריה על מנת לבצע פיגועים כנגד ישראל ולפתוח מולה חזית נוספת דרכה איראן תוכל לפגוע בה באמצעות פרוקסי, בהתאם לאינטרסים האיראניים.
סוריה
סוריה, מלבד "אירוח" הכוחות האיראניים והחכרת שטחים שבהם הם בנו בסיסים ותשתיות צבאיות, סיפקה לכוחות האיראניים מטרייה אווירית בדמות חיל ההגנה האווירית הסורי שהפעיל סוללות נ"מ וטק"א רבות מדגמים שונים. מערכת ההגנה המסוכנת ביותר של הסורים היא ה-S-200 הרוסית, שמכונה במערב SA-5. היא כוללת טילים כבדים ארוכי טווח, והצליחה להפיל מטוס F-16I ישראלי (אך ללא אבדות מצד הטייסים הישראלים) ב-10 בפברואר 2018. בשלהי 2018 החלה פריסה של מערכות S-300 שהעבירה רוסיה לסורים, אך טרם נעשה בהן שימוש.
המשתה
המשתה (ביוונית: Συμπόσιον) הוא דיאלוג סוקרטי שנכתב על ידי אפלטון. הדיאלוג מתרחש בביתו של אחד מחבריו של סוקרטס, אגאתון, שהוא במקצועו מחזאי אשר זכה בפרס על המחזה הטוב ביותר באתונה. בשל הזכייה מזמין אגאתון את כל חבריו למשתה על-מנת לשמוח בשמחתו. החברים, חמישה במספר, מגיעים לאגאתון ובמהלך המשתה מציעים הצעה לקיום תחרות נאומים אודות טיב ה-"ארוס". החברים נענים להצעה. שני הנאומים המרכזיים, שרוב ההתייחסות מכוונת אליהם, הם הנאומים של אריסטופאנס ושל סוקרטס.
נאום אריסטופאנס
לפי סיפורו של אריסטופאנס היו בעבר בני האדם דמויות כדוריות, אשר להן 4 רגליים, 4 ידיים, שני ראשים, 4 עיניים וכדומה - כלומר: שני אנשים מחוברים, אשר היו בעלי עוצמה כפולה וכוח תבוני רב. בשל חטא הגאווה והעוצמה הרבה הפריד אותם זאוס לשני אנשים נפרדים, וכך נוצרו יצורים הדומים יותר לבני האדם. מן הראוי להזכיר שרבייה של אותם יצורים כדוריים קדומים הייתה שונה מזאת שיש היום - רבייה הדומה לזו של צמחים. שני היצורים התגעגעו זה לזה וכשמצאו האחד את השני עסקו בפעילות האהבה עד שזנחו כל פעולה אחרת, כולל הזנה, עד שמתו. זאת הייתה השתוקקות שלא אפשרה לעולם כלל להתקיים, אשר הביאה את השניים למצב של תשוקה ומוות. בשלב מאוחר יותר זאוס הביא את המיניות לשני החצאים, וכך נוצרה תשוקה מינית שמגיעה לשובע בשלב מסוים, ומאפשרת לקיים את שלבי החיים אחריה.
האלנכוס על אגאתון
האלנכוס הוא מתודה סוקראטית להוכיח את טעות בן-שיחו של סוקרטס. את השיטה הזאת מפעיל סוקרטס על אגאתון, מארחו. טרם נאומו אמר אגאתון כי ארוס הוא האל היפה ביותר מכל האלים והמושלם מביניהם. סוקרטס לא מסכים עם אמירה זו. סוקרטס טוען כי כשמדברים על ארוס מדברים על יחסיות בין שני דברים. ארוס הוא מטבעו אהבה של משהו. כשמשהו אוהב מישהו אחר הוא משתוקק אליו, ולכן ארוס הוא סוג מסוים של השתוקקות. השתוקקות מכוונת למה שחסר למשתוקק. אהבה מכוונת לדברים יפים. מכאן היא המסקנה שארוס (האל) הוא חסר יופי, היות שהוא משתוקק לדברים יפים, וגם חסר אותם. אזי כיצד הוא יהיה התגלמות היופי, אך גם יהיה חסר אותם? - מכאן שיש בדברי אגאתון סתירה.
הצגת הדיאלוג עם דיוטימה
דיוטימה היא דמות מיתולוגית שעד היום יש ויכוח אקדמי - פילוסופי והיסטורי - לגבי קיומה. דיוטימה מתארת כי ארוס הוא המאחד בין העולם האלוהי לעולם המציאותי, וכי תפקידו לקשר בין עולם המציאות לעולם האידאות. תפקידו של ארוס בעולם הוא להביא אושר, אשר מתקשר בקשר ישיר לאהבה. לפי דיוטימה, כשיהיה לנו טוב, אזי הדבר יביא לנו אושר ושמחה. בעלות על הטוב = בעלות על האושר. אנו מבינים מדוע אנחנו רוצים דברים טובים, אך אנו לא מבינים מדוע אנו רוצים דברים יפים שמתקשרים גם הם לאושר. מסקנה המרכזית של דיוטימה: הארוס הוא הרצון שיהיה לי טוב, ושהטוב יהיה לי לנצחי. כיצד אוכל לקיים את הדברים לעד? לפי דיוטימה, אוכל לעשות זאת על ידי קיום היופי שבהם. נוכחותם של דברים יפים גורמת לאל-מוות, ובעזרתם אפשר להוליד. סוקרטס מפרש את רעיון ההולדה (תינוק, יצירה, רעיון) במובן מצומצם יותר, כהולדה של צאצא אנושי. אהבה ארוטית, כהצגתו, היא פגישתנו עם היופי, וזה הכלי המאפשר לנו להביא צאצאים לעולם, ובכך להנחיל את עצמנו לדורות הבאים - דבר שיוצר אלמוות. אושר הוא להחזיק דברים טובים לאורך זמן. - אך הזמן לוקח בעצמו את מה שהוא נותן. ברעיון ההולדה המתמשכת יש מצבי הקטיעה, כאשר האב מת, או גם כאשר הילד עצמו ימות. גם בנושא הזמן כל דקה, כל שנייה, כל דבר מכחיד את עצמו ולא נמשך לאורך זמן. האושר האמיתי, לדברי דיוטימה, הוא דבר המצוי בקטגוריה של אל-זמניות ולכן זה נכון.
כיצד מגיעים לאל-מוות? מה שאפלטון קורא לו הולדה מקרב אותנו לאל-מוות. סוקרטס חושב שבהולדה יש ביסוס של קשר ביננו לבין ישויות שמעבר לזמן שלנו - ליסודות הקבועים בעולם - לאידאות (על תורת האידאות של סוקרטס יש לקרוא בדיאלוג "פיידון"). היצירתיות, לדבריו, היא השגת האושר בדרג שונה וגבוה יותר.
בתרבות פופולרית
נאומו של אריסטופאנס הוא ההשראה המרכזית עבור השיר "The Origin of Love" מתוך המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית".
צומור
צומור (צֻמֻר או צְמָר, במצרית קדומה:Smr; באכדית: Su-mu-ru; באשורית: Si-mi-ra) הייתה עיר פניקית לחופי הים התיכון, בסוריה של היום. העיר שכנה דרומית לארוד.
העיר מוזכרת בספר בראשית, י, יח בפרק המספר אל תולדות בני נח, בתיאור השושלת של כנען נכתב. תיאור זהה מופיע בדברי הימים א א, טז.
בעקבות התרופפות השליטה של מצרים בפיניקיה כבש המלך עַבְּד-אַשרתָה (Abdi-Ashirta) מממלכת אמורו את העיר. בעקבות מסע מצרי לאזור נהרג עַבְּד-אַשרתָה והעיר עברה לחסותו של מלך גבל רב-הדה (Rib-Hadda). על פי המכתבים לאחר מכן עַזירוּ (Aziru) בנו של עַבְּד-אַשרתָה שמלך אחריו כבש את צומור. העיר מוזכרת גם ברשימת הערים שנכבשו על ידי סתי הראשון
בשנת 1335 לפנה"ס, במהלך שנת שלטונו האחרונה של אחנתון, פרצה בצומור מגפת טולרמיה (Tularemia). מגפה זו, אשר לה גרמו חיידקי Francisella tularensis, מוזכרת במכתב אל-עמארנה מס' 96 בו נכתב כי יש מגפה בצומור. בעקבות התפרצות המגפה נאסר על תושבי העיר וכן על סוחרים שביקרו בה להיכנס לתחומי העיר גבל. אמצעי זהירות זה לא הועיל הרבה שכן המחלה התפשטה במהירות לאורך נתיבי המסחר הראשיים של המזרח התיכון והגיעה דרומה עד למגידו, מזרחה עד בבל, מערבה לחופי קפריסין והאיים האגאיים וצפונה לממלכת החתים וארזוה.
מכתב א"ע 96 שנשלח על ידי שר מצרי לריבהדה מושל גבל:
העיר מופיעה גם בפפירוס אנאסטאזי א. פפירוס מראשית ימי שלטונו של רעמסס השני מציין שהעיר הייתה הצפונית ביותר בחוף הפיניקי שבה שהה חיל מצב מצרי. לפי הפפירוס צומור נכללה בגבולה של כנען, שהיה מחוז שלטון מצרי בתקופת הממלכה החדשה. העיר נקראה "צומור" של ססי" כלומר צומור של רעמסס, ומכאן שהייתה רכושו.
העיר מוזכרת בתעודות מתקופתו של תגלת פלאסר הראשון (1115–1076 לפנה"ס), בהן הוא מספר שכבש את האזור, וקיבל מנחה מגבל, צידון וארוד; הוא הפליג על אניות אנשי ארוד למרחק של "שלוש שעות כפולות" מהעיר ארוד האי לעיר צומור אשר בארץ אמורו. בכתובת של המלך האשורי אדד-ניררי השלישי שמלך בין השנים 783-811 לפנה"ס, הוא מציין:. תגלת פלאסר השלישי כבש את העיר בשנת 738 לפנה"ס, העיר הייתה בתחום השפעתה של חמת, והוא צרף אותה ביחד עם ערקה כפחווה. בעקבות מותו של שלמנאסר החמישי בשנת 722 לפנה"ס, מרדה העיר בשלטון האשורי ביחד עם חמת. העיר נכבשה מחדש בשנת 720 לפנה"ס בימי סרגון השני. ברשימת האפונים האשורי מופיעים שני נציבי צומור.
העיר מופיעה גם במטבעות מהתקופה ההלניסטית, וכן בכתביהם של סטראבון ופליניוס הזקן. אצל סטראבון העיר הייתה שייכת לממלכת ארוד. פליניוס מציין שהעיר שכנה בנהר אל-כביר לבין מרתוס.
Living Room
Living Room (בעברית: סלון) הוא אלבום האולפן הראשון של להקת הפופ האמריקאית AJR. האלבום יצא לאור ב-3 במרץ 2015, על ידי חברת התקליטים של הלהקה, AJR Productions, והופק כולו בדירתם שבצ'לסי, מנהטן. הלהקה הוציאה בעבר שני אלבומים בהפקה עצמאית, Born and Bred ו-Venture.
צומור
במשך השנים הועלו מספר הצעות לזיהוי אתרה של העיר, ביניהן תל צמריאן שבו נמצאו שרידים מתקופת הברונזה. תל קאזל, אף על פי שהוא אינו בקרבת הים וטבת אל-חמאם, השוכן ליד הים. הארכאולוג הצרפתי מוריס דונאן (Maurice Dunand) שהחל לחפור באתר הארכאולוגי תל קאזל (Tell Kazel) בשנת 1957 הציע לזהות את האתר עם העיר צומור. האתר שוכן באזור העיר סאפיתא שבמחוז טרטוס.
מכתבי אל-עמארנה
שמה של העיר מופיע ב-42 מכתבים בקורפוס מכתבי אל-עמארנה, בחלקם שם העיר מופיע במכתב יותר מפעם אחת.
רובעי תל אביב-יפו
העיר תל אביב-יפו מחולקת ל-9 מחוזות מנהליים, לפי המספרים מצפון לדרום. כל מחוז כולל מספר שכונות.
החלוקה למחוזות באה לידי ביטוי בעיקר בטיפול ובנהלים של עיריית תל אביב-יפו בתיקים פנים-עירוניים וכן בהוצאת תוכניות מתאר שונות.
צפון
שכונות עבר הירקון ממוקמות מצפון לנחל הירקון, והן מחולקות על ידי נתיבי איילון לשני רבעים - רובע מס' 1 (צפון-מערב) ורובע מס' 2 (צפון-מזרח).
רובע 1
רובע 1 כולל את כל השכונות שמצפון לנחל הירקון וממערב לנתיבי איילון, ובחלקו הצפון-מערבי הוא גובל בעיר הרצליה.
אוכלוסייה: 67,156 (14.8% מתושבי העיר)
רובע 2
רובע 2 כולל את כל השכונות שמצפון לנחל הירקון וממזרח לנתיבי איילון, והוא גובל בצפונו בעיר רמת השרון. ברובע שכונות מגורים בלבד, למעט מתחם ההייטק קריית עתידים ואזור תעשייה עבר הירקון השוכנים ליד רמת החייל.
אוכלוסייה: 56,098 (12.4% מתושבי העיר)
רובע 3
רובע 3 מוכר גם כ"צפון הישן של תל אביב", על אף שמושג זה מתייחס לרוב רק לחלק הצפוני של הרובע, ולעיתים, בטעות, גם לרובע 4. הרובע תחום בין חוף הים לרחוב אבן גבירול, ובין נחל הירקון מצפון לקו הרחובות בוגרשוב-שדרות בן ציון-מרמורק מדרום. מרבית שטחו של הרובע משמש למגורים אולם פזורים בו אתרי תעסוקה, מסחר ובילוי רבים, ובראשם רצועת בתי המלון לאורך החוף ורחוב הירקון, ומתחם נמל תל אביב. ברובע 3 גם מספר גדול של אזורים ומוקדים ציבוריים קטנים יותר הפזורים לאורכו.
מרבית רובע 3 הוא השטח שנבנה בשנות ה-30 וה-40 במסגרת תוכנית גדס לפיתוח העיר תל אביב. כמו כן, חלק הארי של שטח ההכרזה של העיר הלבנה, על פי הגדרות אונסק"ו, נמצא ברובע זה. חלק קטן יותר משטח זה נמצא גם ברובע 5.
אוכלוסייה: 62,760 (13.7% מתושבי העיר)
רובע 4
רובע 4 תחום בין רחוב אבן גבירול לנתיבי איילון ובין נחל הירקון ושדרות שאול המלך, ומכונה גם "הצפון החדש", בניגוד ל"צפון הישן", על אף ששם זה אינו רווח בציבור (בשל המשך התרחבות תל אביב לכיוון צפון מעבר לשכונות אלה, לעיתים מכונות שכונות עבר הירקון בטעות כ"הצפון החדש", ואילו רובע 4 משויך בטעות לצפון הישן). הרובע כולל גם את השכונות שבין דרך נמיר לנתיבי איילון. ברובע 4 נבנו שכונותיה החדשות של תל אביב לאחר הקמת המדינה. תוכניות המתאר לאזור זה הוכנו עוד קודם בהשראת תוכנית גדס, אולם היצע הקרקעות שלפני מלחמת העצמאות איפשר בנייה מוגבלת ביותר באזור זה. בתחום שטח הרובע שכנו הכפרים הערביים סומייל וג'מאסין אל ע'רבי, ובדרומו עובדו עד שנות ה-40 שדותיה של המושבה הטמפלרית שרונה.
אופי הבינוי ברובע מגוון. מרבית הבנייה בו היא בנייני מגורים בני 4-5 קומות, בדומה לאזוריה הוותיקים יותר של העיר, אולם ניכרת בו באופן משמעותי בנייתם של מגדלי מגורים, החל משנות ה-80 ובמידה ניכרת גם היום, וכן בתים צמודי קרקע במספר שכונות קטנות ורחובות מסוימים. תוכניות המתאר כיום מייעדות את כל הרצועה המזרחית של הרובע, הסמוכה לנתיבי איילון, למגדלי מגורים בני כ-40 קומות ואף יותר, בדומה לאלו בפארק צמרת. דרומו של הרובע, בסמוך למתחם הקריה בשדרות שאול המלך וברחוב ויצמן, הוא חלק ממע"ר תל אביב שעיקרו נמצא ברובע 6.
אוכלוסייה: 50,829 (11.1% מתושבי העיר)
רובע 5
רובע 5 הוא האזור ההיסטורי של העיר תל אביב הכולל בעיקר את אזור לב העיר וכן את השכונות הוותיקות. בתחום אזור זה נמצא שטחה של אחוזת בית, השכונה שהפכה לתל אביב וסיפחה אליה את שאר השכונות. כמו כן המושג "תל אביב הקטנה" מתייחס לעיר שגבולותיה היו דומים לאלה של רובע 5. הרובע תחום בין חוף הים לציר קרליבך-דרך בגין-יהודה הלוי במזרח, גובל בצפון הישן בקו הרחובות בוגרשוב-שדרות בן ציון-מרמורק, ומדרום תוחם אותו ציר דרך יפו-רחוב אילת.
רובע 6
רובע 6 מוגדר כאזור העסקים של תל אביב. גבולותיו הם בין שדרות שאול המלך בצפון, נתיבי איילון ממזרח, רחוב הרכבת בדרום, וציר אבן גבירול-קרליבך-דרך בגין ממערב. הרובע כולל מספר מתחמים ואזורי תעסוקה שונים ושכונת מגורים אחת - שכונת מונטיפיורי. במספר מקומות נוספים ברובע נמצאים בנייני מגורים אך רובו הגדול נושא אופי של אזורי מסחר ותעשייה קלה. לאורך כל רובע 6 עוברת דרך בגין ולאורכה גם מתוכנן לעבור הקו האדום של המערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב. כחלק מתוכניות הפיתוח של האזור מתוכננים להיבנות ברובע 6 עוד עשרות גורדי שחקים.
אוכלוסייה: 7,914 (1.7% מתושבי העיר)
דרום
דרום תל אביב (על פי חלוקת הרבעים. הגדרתה הרחבה של "דרום תל אביב" משתנה ונתונה לפרשנות) נמצאת מדרום לרבעים 5 ו-6 וממערב לנתיבי איילון, וכוללות במסגרת הגדרה זו את כל שטחה של יפו.
רובע 7
רובע 7 כולל בעיקר את שטח יפו על כל שכונותיה ואת אזור נווה עופר ואבו כביר הקשור היסטורית לעיר יפו. ביפו פועלת מאז 1999 המישלמה ליפו הפועלת כמנהלה מקומית תחת העירייה.
הרובע תחום בין דרך יפו-תל אביב מצפון לבין העיר בת ים מדרום, וממזרח תוחמים אותו ציר שלבים-בן-צבי ורחוב תל גיבורים.
אוכלוסייה: 51,624 (11.3% מתושבי העיר)
רובע 8
רובע 8 כולל את כל האזור של דרום תל אביב שתחום בין יפו ואבו כביר לבין ציר דרך יפו-יהודה הלוי-הרכבת מצפון.
אוכלוסייה: 30,826 (6.6% מתושבי העיר)
רובע 9
רובע מזרח תל אביב כולל את כל שטח העיר שממזרח לנתיבי איילון, והוא גובל בצפונו ובמזרחו בגבעתיים ורמת גן. הרובע כולל מספר רב של שכונות מגורים (חלקן שכונות בתוך שכונות), והוא הרובע הגדול ביותר מבחינת כמות תושבים. חלקו הצפון מערבי של הרובע כולל גם אזור תעשייה ותעסוקה גדול.
אוכלוסייה: 81,896 (18% מתושבי העיר)
יחסי אוגנדה–גרמניה
יחסי אוגנדה–גרמניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אוגנדה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
סקירה כללית
גרמניה מסייעת בפיתוח אזור צפון אוגנדה על ידי מתן ייעוץ של מומחים במגוון תחומים ושמירת השלום באזור. בשל בעיית הפליטים באוגנדה, עד מרץ 2017, גרמניה העניקה סיוע בהיקף של 35 מיליון יורו עבור התוכניות השונות ופעילויות הקשורות למצב הפליטים הנוכחי באוגנדה.
יחסים כלכליים
על פי נתוני המשרד הסטטיסטי הגרמני, אוגנדה היא שותפת הסחר ה-122 בגדולה בגרמניה.
מפלי איגואסו
מפלי איגואסו (בספרדית: Cataratas del Iguazú, בפורטוגזית: Cataratas do Iguaçu) הם סדרה של מפלי מים על נהר איגואסו המחלקים את הנהר לקטע עליון ולקטע תחתון. המפלים שוכנים על קו הגבול בין מדינת פרנה בברזיל (20%) ופרובינציית מיסיונס בארגנטינה (80%). מקור שמם של המפלים בשפת גוארני או טופי עתיקה והוא מצרף של המילים "אי" (מים) ו"גואסו" (גדולים). הפארק בצד הארגנטינאי של המפלים הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1984, ובשנת 1986 הוכרז גם הפארק בצד הברזילאי ככזה.
המפלים
המפלים שוכנים לאורך קטע בן 2.7 ק"מ בנהר, כ-20 ק"מ בקו אווירי ממקום שפכו אל נהר פרנה, בנקודת הגבול המשותפת של ארגנטינה וברזיל עם פרגואי. סך הכל כוללת המערכת כ-275 מפלים שגובהם המקסימלי הוא 82 מטרים. מימיהם נופלים בשתי מדרגות והספיקה שלהם עולה על 6.25 מיליון קוב בשעה.
ב-9 ביוני 2014, בעקבות שיטפונות כבדים באגן ניקוז נהר איגואסו, נרשמה במפלים ספיקת שיא של 45,700 מטר מעוקב לשנייה, פי 26 מהספיקה הממוצעת הרב־שנתית. לעומת זאת, עקב בצורת קשה בשנת 1978, המפלים כמעט התייבשו.
ליד המפלים נוסדו שלוש ערים: פוז דו איגואסו הברזילאית, פוארטו איגואסו הארגנטינאית וסיודד דל אסטה הפרגוואית. לא רחוק משם נבנה סכר איטייפו. רובם המכריע של המפלים נמצאים בארגנטינה, שמשטחה ניתן לצפות בהם מקרוב ולסייר ביניהם, אולם התצפית הפנורמית אליהם אפשרית רק משטחה של ברזיל. המפל המפורסם ביותר הוא "מפל גרון השטן" (Garganta del Diablo; Garganta do Diabo) השוכן על קו הגבול בין המדינות. צורתו כשל פרסה ברוחב של 150 מטר ובאורך של 700 מטר.
בשנת 2011, לאחר תהליך בחירה שנמשך ארבע שנים, נבחרו המפלים לאחד משבעת פלאי עולם הטבע.
הפארקים הלאומיים
הפארק הלאומי איגואסו בארגנטינה כולל את הפארק עצמו המשתרע על פני שטח של 492 קמ"ר, ושמורת טבע בשטח של 63 קמ"ר. תחילתו בשנת 1909 אך הוא הוכרז באופן רשמי רק בשנת 1934. הפארק הלאומי איגואסו בברזיל הוקם בשנת 1939 והוא מקיף שטח של 1,700.86 קמ"ר, מהם 11.36 קמ"ר בתחומי האיים שבנהר.
האקלים באזור הוא טרופי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-2,000 מ"מ המתחלקים באופן שווה למדי משך כל השנה. הלחות גבוהה ומגיעה לעיתים ל-90%. הטמפרטורות הממוצעות נעות בין 33°C בקיץ ל-9°C בחורף.
בפארקים זוהו למעלה מ-2,000 מינים של צמחים וסקולריים. החי כולל למעלה מ-400 מיני עופות (ביניהם סיס שחור גדול המקנן בתוך המפלים) ויונקים אופייניים כמו טפיר ברזילאי, חוטמן, דביבון סרטנים, אוצלוט, יגואר, דובי נמלים, קופי קפוצ'ין ועוד.
בקולנוע
המפלים הופיעו במספר סרטים, בהם מונרייקר מסדרת ג'יימס בונד (1979), המיסיון (1986), אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח (2008) ועוד.
על-מישור
בגאומטריה, על-מישור הוא מרחב ממימד n-1 בתוך מרחב ממימד n. לדוגמה, בישר החד-ממדי העל-מישורים הם הנקודות, במישור הדו-ממדי העל-מישורים הם הישרים, ואילו במרחב התלת-ממדי העל-מישורים הם המישורים.
במרחב אפיני או במרחב וקטורי כללי (כמו המרחב האוקלידי) ניתן להגדיר על-מישור כאוסף הנקודות שפותרות משוואה ליניארית אחת (שלא כל מקדמיה אפס):
במרחב וקטורי על-מישור הוא הזזה של תת-מרחב ממד אחד פחות.
על-מישור חוצה את המרחב לשני חצאי-מרחבים.
דגל לסוטו
דגל לסוטו אומץ ב-5 באוקטובר 2006. הדגל מורכב משלושה פסים אופקיים בצבעים כחול (למעלה), לבן, וירוק. במרכזו איור של כובע בסוטו שחור, אותו נוהגים לחבוש בני בסוטו, הקבוצה האתנית הגדולה במדינה (כ-99% מאוכלוסייתה).
הדגל, שעוצב לכבוד יום השנה ה-40 לעצמאותה של לסוטו מידי בריטניה, החליף את קודמו במטרה להעניק ללסוטו תדמית שלווה יותר.
דגלים קודמים
דגל לסוטו הראשון הוצג לראשונה ב-4 באוקטובר 1966, ביום קבלת עצמאותה של לסוטו מידי בריטניה. במרכז הדגל בולט כובע בסוטו לבן על רקע כחול. בצידו השמאלי של הדגל ישנן שתי רצועות אנכיות בצבעים ירוק (משמאל) ואדום. הכחול בדגל מסמל את השמים, הלבן את השלום, הירוק את האדמה והאדום את האמונה. הדגל השני של לסוטו אומץ ב-20 בינואר 1987, לאחר הפיכה צבאית, שבסיומה איבדה המפלגה הלאומית של בסוטו את שלטונה במדינה, לאחר 20 שנות שלטון.
הדגל מורכב משני משולשים בצבעים לבן (משמאל) וירוק, ורצועה אלכסונית כחולה אשר מפרידה ביניהם. הצבע הלבן מסמל את השלום, הכחול את גשם והירוק את השגשוג.
תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית (המאה ה-11)
תאודורה (ביוונית: Θεοδώρα, "מתת האל"; 984 - לאחר 31 באוגוסט 1056) הייתה קיסרית האימפריה הביזנטית מה-11 בינואר 1055 ועד מותה. היא הייתה בתו של הקיסר קונסטנטינוס השמיני ורעייתו הלנה. בנוסף, שלטה לצד אחותה זואי במשך כחודשיים ב-1042 ומאז ועד 11 בינואר 1055 גם לצד בעלה, קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס. תאודורה הייתה הקיסרית האחרונה בשושלת המקדונית, מכיוון שלא הותירה אחריה יורשים.
תאודורה הייתה מיועדת במקור לנישואין עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה אוטו השלישי. בגלל שכנראה לא ניחנה ביופי רב, נדחתה ועל פניה הועדפה אחותה הבכורה זואי. גם נישואיה של האחרונה לא צלחו, שכן אוטו השלישי מת לפני החתונה המיועדת. תאודורה התכוונה לפרוש לחיים בגינצאום, כאשר מותו של דודה בסיליוס השני ומותו הקרב של אביה (בלי שהותיר אחריו בנים), הותיר לה את השלטון. אביה, עם זאת, דרש כי תינשא לרומנוס, המועמד המתאים מבחינתו לשבת על כס המלוכה לצד בתו. תאודורה סירבה: ראשית, רומאנוס היה נשוי (אשתו הייתה אמורה לפרוש למנזר כתוצאה מן הנישואין) ושנית, הוא היה קרוב משפחה רחוק (בן דוד מדרגה שלישית) שלה. אחותה, זואי, הסכימה לנישואין והפכה לקיסרית לצד בעלה. ב-1032 שלחה זואי את תאודורה למנזר, אך בשנת 1042 נקראה לכס המלוכה, כקיסרית-משותפת עם זואי, לאור דרישת הסנאט. חודשיים לאחר מכן, עם נישואיה של זואי לקונסטנטינוס התשיעי המשיכה תאודורה לכהן רשמית לצידם כקיסרית. עם מותה של זואי ב-1050, שבה תאודורה למנזר. לאחר מותו של קונסטנטינוס התשיעי המשיכה תאודורה למלוך במשך כשנה, כאשר מיכאל השישי סטרטיוטיכוס נבחר על ידי תאודורה לרשת אותה. אך הוא הודח על ידי איסאאקיוס הראשון קומננוס, מייסד שושלת קומננוס.
חול טובעני
חול טובעני הוא חול רווי במים שמגיב בקלות ללחץ ומשקל. התופעה מתרחשת כשמים שעולים ממאגר תת-קרקעי גורמים לגרגירי החול לצוף.
חול טובעני לא מסוכן כל כך כפי שהוא מתואר בסרטי קולנוע רבים. החול הטובעני צפוף יותר מגוף האדם ולכן האדם בדרך כלל יצוף בו. הסכנה הגדולה ביותר בחול טובעני היא תזוזה רבה של האדם שתקוע בו, מפני שכך הוא מתחפר עמוק לתוכו ולבסוף טובע.
חול טובעני ניתן למצוא ליד נהרות ובחופי ימים. מפרץ מורקאם (Morecambe Bay) באנגליה ידוע במיוחד בחול הטובעני שבו מפני שהחוף צר ורדוד כך שאדם שנתקע בחול טובעני עלול לטבוע בגאות המהירה.
פיק אפ (סדרת טלוויזיה)
לאחר סיום שידור הסדרה בערוץ 10, הועלו פרקיה אל שירות ה-VOD של הוט. בשנת 2007 שודרה הסדרה בשידורים חוזרים גם בערוץ הוט בידור ישראלי.
הפקה ושידור
באוגוסט 2005, תבעה אורלי קראוס-ויינר את ערוץ 10 בטענה שהסדרה מתבססת על ספרה, "התרוממות". בית המשפט פסק בשנת 2010 שנקודות הדמיון הן אזוטריות ופסק לקראוס ויינר פיצוי של 10,000 שקלים בלבד, ללא צו להוצאות.
את שיר הנושא של הסדרה שנקרא "רחוק", כתב ברק פלדמן, הלחין יוני בלוך וביצעה דניאלה פיק.
חבורה שלמה
בתורת החבורות, חבורה שלמה היא חבורה שהמרכז שלה טריוויאלי, וכל אוטומורפיזם שלה הוא פנימי, כלומר, מן הצורה עבור איבר קבוע g בחבורה. אם G היא חבורה כזו, אז יש איזומורפיזם טבעי מ-G לחבורת האוטומורפיזמים שלה,, המוגדר לפי.
לדוגמה, החבורות הסימטריות S_n הן שלמות לכל n\neq 2,6. אם S חבורה פשוטה לא אבלית סופית, אז שלמה, כלומר. לפי משפט של Dyer-Formanek (1974), חבורת האוטומורפיזמים של חבורה חופשית לא אבלית מדרגה סופית היא שלמה.
התכונה החשובה ביותר של חבורות שלמות כרוכה בהתנהגות שלהן כתת-חבורות נורמליות בחבורות אחרות. אם K תת חבורה נורמלית של G, ו-K שלמה, אז K היא מרכיב ישר של G, כלומר, קיים פירוק של G כמכפלה ישרה. גם ההפך נכון: אם חבורה K אינה יכולה להופיע כתת-חבורה נורמלית של חבורה G בלי להיות מרכיב ישר שלה, אז היא שלמה.
הטא
הטא (אות גדולה: Ͱ, אות קטנה: ͱ) היא אות באלפבית היווני.
הגייה
מקורה של האות הטא באות הפיניקית שממנה התגלגלה גם האות העברית חי"ת. ההגייה הראשונית שלה הייתה כפי הנראה עיצור חוכך סדקי, מקביל לה|ה"א בעברית. על כל פנים, דיאלקטים יווניים רבים איבדו את הצליל הזה בשלב מוקדם. בדיאלקטים ששמרו על הצליל ה"א פותחו דרכים גרפיות שונות לייצג את העיצור בכתב; בין השאר, נוצרה אות הנראית כמחצית השמאלית של הטא גדולה, שנהגתה כה"א עברית והתעתיק שלה לכתב לטיני הוא h. אות זו מכונה לעיתים "הֶטָא"; ייתכן שממנה התפתח הסימן הדיאקריטי ששימש לצין נישוף, ושמתועתק גם הוא ללטינית כ-h.
פאוור סנטר
פאוור סנטר הוא מרכז מסחרי פתוח הנמצא בשולי הערים ולצידי צמתים חשובים בדרכים בינעירוניות. הפאוור סנטר כולל חנויות ומקומות בילוי, וחניון שבדרך כלל אינו מקורה. פאוור סנטר כוללים בדרך כלל חנויות כלי בית וכלי עבודה, ציוד משרדי, אלקטרוניקה בידורית ומכשירי חשמל ביתיים, ביגוד והנעלה, רשתות מזון (סופרמרקט), מסעדות ובתי קפה ועוד.
בישראל
בישראל קיימים מספר מרכזי פאוור סנטר, ביניהם "בילו סנטר" סמוך לרחובות, צומת עד הלום, צומת סילבר (מתחם ה"קוסמוס") באשקלון, מתחם הסטאר סנטר באשדוד, ישפרו סנטר בנס ציונה ובמודיעין-מכבים-רעות, מתחם איקאה בנתניה, מתחמי "ביג" שבאר שבע, בטבריה וערים נוספות, "חונים קונים" בראשון לציון, יכין סנטר בפתח תקווה, "מול כנרת" שבצמח ועוד.
בהקשר החוקי, קיימת בישראל מחלוקת בנוגע להיתרי הבנייה לגבי מרכזים שנבנים באזורים חקלאיים בניגוד ליעודם המקורי. לדוגמה, פסק דין בעתירה של משרד התמ"ת הורה על הריסת שורה של מבנים במתחם ירקונים, בהם "חצי חינם".
רוברט מורלי
רוברט מורלי (באנגלית: Robert Morley; 26 במאי 1908 - 3 ביוני 1992) היה שחקן ומחזאי בריטי, מהשנונים והבולטים שבדורו. פרט לעשרות רבות של תפקידים - על הבמה, בקולנוע ובטלוויזיה - הפך מורלי למעין 'דמות' קלאסית - הג'נטלמן הבריטי היהיר, הנהנתן, רב השנינה, מגוחך-משהו ולעיתים אפילו מרושע קלות.
קריירה
לאחר כמה תפקידים בתיאטרון הבריטי, כולל מן הרפרטואר הקלאסי, גילה הקולנוע את מורלי והוא הפך לאחד השחקנים המבוקשים ביותר - כולל בארצות הברית ובצרפת. בין סרטיו הבולטים : "בו ברומל", "מארי אנטואנט", "מר פיט הצעיר", "הכה את השטן", "המלכה האפריקאית", "הצעירים", "טופקאפי", "המסע", "אמריקה לאן?", "ג'ינגיס חאן", "תשע שעות לראמה", "אנשים מופלאים במכונות מעופפות", "קח אותה, היא שלי" ורבים אחרים. מורלי היה אחד הכוכבים גדולי-השכר של הווסט-אנד וזכור לצופי התיאטרון הבריטי משורה של תפקידים - בעיקר בקומדיות, אחדות מהן חיבר בעצמו. הוא אף חיבר דרמות דוגמת "אדווארד בני". במשך שנים היה אף לאחד מהדמויות הבולטות בתוכניות אירוח ושעשוע בטלוויזיה הבריטית. בנו שרידן מורלי (1942–2007) היה עיתונאי נודע ומחבר ספרים על תיאטרון. האוטוביוגרפיה שלו נשאה את השם ההולם - "רוברט מורלי, ג'נטלמן אחראי". בעשור האחרון לחייו זכה לתהילת עולם כפרזנטור של חברת התעופה הבריטית בריטיש איירוייז.
בית צפאפא
בית צפאפא (בערבית: بيت صفافا) היא שכונה ערבית השוכנת בדרום ירושלים, בין השכונות קטמונים, פת, גילה ותלפיות. בשכונה (יחד עם שרפאת הצמודה) חיים כיום כ-13,000 תושבים.
גאוגרפיה
השכונה תחומה ממזרח על ידי דרך חברון, ועל ידי ישיבת איתרי וגבעת המטוס הנמצאות גם הן ממערב לדרך חברון. מדרום תחומה השכונה בידי שכונת גילה, כאשר בדרום מזרח מגיעים בתי השכונה עד קרוב לדרך חברון וכביש 60. מצפון תחומה השכונה בידי אזור התעשייה תלפיות, ושכונות קטמון ופת. במערב תחומה השכונה בידי שכונת שרפאת וכביש גילה.
היסטוריה
תחילתה של השכונה בכפר ערבי ששכן כ-4 ק"מ מדרום-מערב לעיר העתיקה של ירושלים, על אפיק נחל רפאים. במקום מערות קבורה קדומות, ושרידים של כנסייה ביזנטית. כן מצויים במרכז העתיק של השכונה שרידי מבנים מהתקופה הצלבנית. בשנת 1863 כלל הכפר, על פי תיאורו של ויקטור גרן, כ-30 בתים, חלקם מאוד מסיביים ועתיקים.
תושבי הכפר אחזו בבעלות על אדמות עמק רפאים שהשתרע מצפון-מזרח לכפר, לעבר ירושלים. בסוף המאה ה-19 מכרו תושבי הכפר אדמות בצפון העמק לגרמנים הטמפלרים, שייסדו במקום התיישבות בשם "רפאים" (לימים נודעה בשם המושבה הגרמנית), ובהמשך נמכרו אדמות נוספות בעמק ככל שהתפשטה ההתיישבות בירושלים החדשה שמחוץ לחומות העיר העתיקה. הקמת שכונת קטמון קירבה את גבול ירושלים אל הכפר, אך עד סוף תקופת המנדט הבריטי עדיין היה הכפר מנותק מן העיר ולא היווה חלק ממנה. בשטח הכפר עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שנתיבה בחלק המתקרב לעיר היה לאורך אפיק נחל רפאים.
בתקופת המנדט
על פי מפקד 1922 כלל הכפר 716 תושבים, כולם מוסלמים. בשנת 1931 התגוררו בכפר 997 מוסלמים ו-24 נוצרים.
במאורעות תרפ"ט תקפו ערבים מבית צפאפא את שכונת מקור חיים, הנמצאת מצפון לה. לאחר המאורעות הוגשו תלונות הדדיות ומשטרת המנדט עצרה אחדים מתושבי מקור חיים בטענה שהם היו אחראים למותו של ערבי ממקור חיים במהלך המאורעות. במקביל התנהלו משפטים נגד אחדים מתושבי בית צפאפא. כשנה לאחר מאורעות 1929 נעשו מאמצים לקשירת קשרים בין השכונות ונחתם הסכם "ברית שלום" בין מנהיגי שתי השכונות. הסכם זה ספג ביקורת רבה מהצד הערבי. למרות זאת, תעשיית חציבה ואבן יהודית התקיימה בכפר ויהודים עבדו בכפר לצד ערבים. במהלך המרד הערבי הגדול התקיים בכפר מרד מיסים.
מלחמת העצמאות וחלוקה
בינואר 1948 תקפו אנשי ההגנה את בית צפאפא ופוצצו מספר בתים, לאחר שראו בה ריכוז של לוחמים שהתכוונו לתקוף את מקור חיים. לאחר כשבועיים תקפו כוחות ההגנה שוב, פוצצו בתים וחיסלו את מפקד הכנופיות באזור. בהמשך מלחמת העצמאות הלכו חלק מהגברים בכפר לסייע בהגנה על קטמון וחמישה מהם נהרגו בקרבות מבצע יבוסי. לאחר נפילת קטמון הגיעו פליטים רבים לבית צפאפא. ב-15 ביולי 1948 כבשו יחידות של חטיבת עציוני חלק מבית צפאפא ורוב תושביו עזבו זמנית. עם התקדמות החזית לאזור שבין מקור חיים לבית צפאפא ברחו חלק מתושבי בית צפאפא לבית לחם, אך הכפר עצמו לא נכבש בידי צה"ל, והתושבים שברחו חזרו אל הכפר כשהלחימה שככה. חלקם חזרו דרך מעבר מנדלבאום במסגרת איחוד משפחות.
בסיום מלחמת העצמאות בשנת 1948 נותרה בית צפאפא בידי ירדן, וקטע מסילת הרכבת שחצה את הכפר היה בשליטת הירדנים. בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נקבע כי המסילה תעבור לידיים ישראליות, מה שהעביר לשליטת ישראל גם את חלקו הצפוני של הכפר. תמורת זאת העבירה ישראל לירדן את בית איכסא. כ-300 מתושבי החלק הצפוני עברו לחלק הדרומי כדי שתהיה להם גישה לקרקעותיהם.
למשך 19 השנים הבאות, עד למלחמת ששת הימים, היה הכפר חצוי בין שתי המדינות כאשר חלקו הדרומי (כ-1500 תושבים) בשטח ירדן, וחלקו הצפוני (כ-500 תושבים) בשטח ישראל. בין חלקי הכפר הוקמה גדר תיל במקביל למסלול מסילת הרכבת, שהיה חלק מהקו העירוני. הגדר הפרידה משפחות וחמולות.
הכפר המחולק
לתושבי החלק הישראלי של הכפר ניתנה אזרחות ישראלית. במאי 1949 הוקמה בכפר תחנת משטרה ישראלית והוא לא נכלל בממשל הצבאי. בשנת 1951, עם הרחבת גבולות ירושלים מערבה, הוכללה גם בית צפאפא הישראלית בתחומי העיר והייתה לשכונה ערבית מבודדת יחסית בדרום ירושלים.
תחילה הוצבה בבית צפאפא כיתת שוטרים לשמירה על הגבול, אך בהמשך הסתפקה המשטרה בשוטר מקוף אחד בלבד במשמרת של שמונה שעות. בשנת 1962 הוחלט להקים גדר חדשה, משמעותית יותר, ולצורך כך התבצעו מדידות מדויקות. התברר ששש משפחות של אזרחים ישראלים בשכונה גרו בתוך מובלעת שעל פי מדידות חדשות של ישראל נחשבה לירדנית או לפחות מסופקת. בעקבות זאת, באותו אזור לא הוקמה גדר חדשה. בשנת 1964, לאחר אונס של תיירת בישראל על ידי חייל של הלגיון, ביקשה ישראל לבנות גדר בינה לבין המובלעת כדי למנוע הסתננות. ישראל דרשה ממשפחות המובלעת לבחור בין אזרחותם הישראלית לבין התגוררות במובלעת. ארבע משפחות העדיפו את אזרחותם הישראלית ועקרו מהמובלעת לבתים אחרים בשכונה, בעוד שתי משפחות העדיפו להישאר במובלעת ולוותר על האזרחות הישראלית. מהלך זה עורר ביקורת ציבורית ותנועת החרות יצאה בטענה שהממשלה פועלת בסתר להסגיר שטחי מולדת לירדן. תושבי המובלעת פנו לבג"ץ והתעוררה מחלוקת האם שטח המובלעת ירדני או ישראלי.
איחוד מחדש
בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים דווח על שאננות בבית צפאפא שתושביו לא התבצרו. אולם מספר משפחות של תושבי הצד הישראלי ברחו לצד הירדני ערב המלחמה, לטענתן מפחד הקרבות. בישראל טענו, לעומת זאת, שהן ברחו לצד הירדני בתקווה לניצחון ערבי וכדי לא להיות מזוהים עם ישראל.
לאחר איחוד ירושלים בשנת 1967 אוחד הכפר מחדש לשכונה ירושלמית, והוסרה הגדר שהפרידה בין שני חלקי השכונה. כיום עובר רחוב "איחוד הכפר" בתוואי בו ניצבה הגדר. בספטמבר 1967 נפתח בית הספר בצד הירדני כבית ספר ממלכתי ישראלי, ראשון לבתי הספר במזרח ירושלים. בשנות ה-70 נבנה בשכונה בית ספר חדש, אך השכונה טרם חוברה אז למערכת הביוב העירונית.
אדמות של תושבי הכפר הופקעו בשנות ה-70 לצורך סלילת הכביש לגילה.
עם התפשטותה של ירושלים לכיוון דרום השתלבה השכונה המאוחדת באופן מוצלח בתוך המרקם העירוני של ירושלים, ושופרו דרכי הגישה אליה וממנה. כיום ממוקמת השכונה בין השכונות קטמונים, פת, גילה ואזור התעשייה תלפיות. בשכונה מתגוררים גם כמה עשרות משפחות נוצריות ומספר דומה של משפחות יהודיות. השכונה היא יעד מועדף לערבים ישראליים המבקשים לגור בירושלים.
חינוך ובריאות
בשכונה קיימים 3 בתי ספר ציבוריים: בית ספר יסודי, בית ספר תיכון ובית ספר לחינוך מיוחד. כן קיים בשכונה בית ספר של אונר"א ובית ספר של עמותת ריאד אל-אקצא. בקרבת השכונה, בשכונת פת נמצא בית הספר הדו לשוני של יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל. בבתי הספר בשכונה לומדים בנים ובנות יחדיו. בניגוד לשאר השכונות הערביות של ירושלים, בהם לומדים אך ורק לקראת מבחן התאוג'יה, בבית צפאפא קיימות כיתות מקבילות: אלו לומדות לקראת מבחן התאוג'יה ואלו לקראת תעודת בגרות. באופן כללי, לומדים האזרחים ישראליים לקראת הבגרות ותושבי הקבע לקראת מבחן התאוג'יה, אולם בשנים האחרונות יש יותר תלמידים המעדיפים ללמוד לבגרות, הנחשב קל יותר. חלק מהתלמידים בעלי ההישגים הטובים ביותר, יוצאים בגיל תיכון לבתי ספר פרטיים יוקרתיים, מחוץ לשכונה.
בנוסף, בשכונה פועלים: מתנ"ס, 4 מסגדים, 2 מרפאות ומרכז רפואי גדול השייך לשירותי בריאות כללית. בשכונה פעיל משנת 2001 סניף מרכזי של יד שרה המופעל על ידי מתנדבים תושבי השכונה כשיד שרה מספקת את כל הציוד הרפואי הנדרש, הדרכות, תשתיות ומחשוב.
תכנון ותחבורה
בשנת 2013 הוחל בעבודות לסלילת המקטע הדרומי של כביש בגין אשר חוצה את השכונה. על מנת לצמצם את הפגיעה בתושבי השכונה הוחלט שהכביש ישוקע בין 2–8 מטרים וכי קטע באורך 180 מטר יקורה ועליו יעברו שני כבישים שיחברו את חלקי השכונה זה לזה. הכוונה הייתה לבטל דרכים אחרות בשכונה, אך בעקבות פסיקת בג"ץ נדרש תכנון מחדש של השכונה לצורך כך. הרשויות הצהירו בפני בית המשפט ש"שום כביש או מעבר הולכי רגל לא יבוטלו מבלי שיהיה להם פתרון חלופי, כך שבשום שלב במהלך ביצוע העבודות לא תנותק הגישה ברכב או ברגל לאיזה מחלקי השכונה".
מנזר ניקודמוס הקדוש
מנזר ניקודמוס הקדוש או מנזר הקדושים ניקודמוס ויוסף הרמתי הוא מנזר של משמורת ארץ הקודש, השוכן ברחוב ביאליק ברמלה. המנזר מכונה באופן עממי גם בשם "מנזר פרנציסקוס".
היסטוריה
ראשיתו של המנזר בשטח שנקנה בידי משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית ב-1396. במהלך המאה ה-15 הוקמה על שטח זה אכסניה שהייתה נטושה כאשר לא פקדו אותה צליינים. במאה ה-16 זוהה האתר עם ביתו של יוסף הרמתי, הוקמה בו כנסייה והוא נתקדש. בסמוך לבית יוסף זיהו הנזירים את ביתו של ניקודמוס הקדוש, שעליו נאמר שהיה איש הסנהדרין ושהביא מור ואהלות לרחצת גופו של ישו לאחר הורדתו מהצלב.
האתר
הכנסייה באתר בנויה ממעבר בודד והיא פונה לכיוון דרום. בפינתה הדרום-מזרחית ניצב מגדל פעמונים בעל צריח מחודד, המתנשא לגובה של 40 מטרים. הכנסייה ידועה בזכות ציור מקורי של טיציאן, המתאר את ההורדה מהצלב. הציור נתרם בשנת 1846 בידי העיר מדריד אשר לקחה את המנזר תחת חסותה במאה ה-19, והוא שוכן במרכזו של האפסיס. משני צדדיו קבועים חלונות ויטראז' המתארים את צליבת ישו ואת ההורדה מהצלב. משמאל לאפסיס ניצב פסלו של יוסף הרמתי, ומימין פסלו של ניקודמוס האוחז בידיו בתכריכים ובתיבת בשמים. גם פסלים אלה הם מתנת העיר מדריד.
שווא
השווא העברי (בניקוד הטברני: סימן הניקוד " ְ ") הוא כינוי כולל למספר תופעות בדקדוק המסורתי של השפה העברית: שני סוגי השווא העיקריים הם שווא נע, המתייחס לתנועה שנחטפה, כלומר התקצרה, ושווא נח, המתייחס להיעדר תנועה (עיצור שאחריו אין תנועה). בנוסף לשווא הנע והנח קיימים גם שווא מרחף, המתייחס למקרה גבולי בין השווא הנע והנח (ראו להלן), ושווא געיה, המייצג תנועה מלאה (ראו ניקוד טברני / סימן השווא).