cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פגמי ייצור בדיני נזיקין
היעדר אזהרות והנחיות שימוש
פסק דין המדגים את ההתלבטות המשפטית לעניין רמת האחריות הרצויה לעניין זה, הוא פסק הדין בעניין דרוקר נ' פרילוצקי. התובעת היא חברה לעבודות בנייה שאחד מעובדיה נפגע עקב התפרקות מנוף שיצרה הנתבעת. חברת הבנייה תובעת את היצרנית בין היתר, בגין כך שיצרנית המנוף לא סיפקה לה, הוראות הרכבה ואזהרות ראויות לגבי השימוש במנוף. בפסה"ד חברת הבנייה בנתה את המנוף באופן רשלני, ולא חיזקה את אחד מחלקיו כראוי על אף הימצאו של מהנדס אשר בדק את המנוף בשטח. השופטים שלמה לוין ומשה בייסקי חלוקים בדעתם לגבי אחריותה של יצרנית המנוף. לפי השופט לוין היצרן אינו צריך לצפות ולפיכך להזהיר לגבי שימוש במוצר המהווה רשלנות רבתי (רשלנות חמורה) של הצרכן. השופט בייסקי מסכים עם השופט לוין שהצרכן התרשל בשימוש במנוף אך אף על פי כן, הוא פוסק שיצרנית המנוף אחראית שכן הייתה צריכה לצפות את ההתרשלות המסוימת שהתרחשה. ניתן לראות שהשופטים חלוקים בפסק הדין לגבי רמת האזהרה שהיצרן מחויב לספק. הדיון מתרכז בשאלה איזו רמת התרשלות היצרן צריך לצפות ולהזהיר מפניה. נראה שהשופטים מסכימים שהיצרן לא צריך להזהיר מפני רשלנות רבתי אך צריך לצפות רשלנות רגילה וסיכונים סבירים העומדים בפני הצרכן. פסק הדין אמנם ניתן לפני החוק אך הוא מדגים יפה את השאלה המשפטית לגבי חובת ההזהרה.
פסק דין מעניין נוסף בנושא הוא פסק הדין בעניין תרכובת ברום נ' קיבוץ פרוד. הקיבוץ תובע חברה המכינה תכשירים חקלאיים לצמחים עקב כך שבשל העדר הוראות שימוש ואזהרות ראויות חלק מהעצים של הקיבוץ נהרסו. אין מדובר בתביעה לפי החוק כי המדובר הוא בנזק לרכוש, אולם הקו המנחה לגבי האחריות לנזקים בגין היעדר אזהרות זהה. לפי פסק הדין, נקבע שאין יצרן נדרש להזהיר בפני סיכונים שלא ניתן לצפות אובייקטיבית, סיכונים לא סבירים. פסק הדין דן בחובת היצרן להזהיר גם לגבי שימוש רשלני במוצר ומדגים את גבול הסיכון אותו צריך היצרן לצפות.
פס"ד בעניין יהושוע מנדיל נ' שיש אשדוד, מדגיש את העיקרון לפיו על הוראות היצרן להיות ברורות לכלל המשתמשים באופן סביר. בעניין מנדיל נפסק כי הוראות באיטלקית לעובדים ישראלים אינן הוראות מנחות סבירות ולכן אין בהן כדי לפטור את היצרן מאחריות.
פס"ד בעניין ישראליפט נ' רחל הינדלי. מעלה שתי נקודות חשובות לדיונינו:
פגמים במוצרים ואזהרות בארצות הברית
ניזוק ממוצר פגום בארצות הברית יכול להתבסס בתביעתו על אחת מן הדוקטרינות הבאות:
כאשר בתי המשפט בארצות הברית החלו להתמודד עם סוגיית האחריות למוצרים פגומים הסכימו השופטים להתייחס לסוגיה רק כאשר מדובר בצדדים לחוזה. הדבר יצר עיוות בחוק. יצרן שמכר את מוצרו הפגום לגורם ביניים שמכרו לצרכן, היה פטור מאחריות. נוצר מצב בו רוב הניזוקים ממוצר פגום לא קיבלו תרופה לנזקם משום שהייתה זו רשלנות היצרן ולא המוכר שגרמה לנזק. בהדרגה הכירה הפסיקה באחריות של יצרן בגין נזק גוף/רכוש שנגרם לצרכן כאשר היצרן והצרכן אינם צדדים לחוזה. תחילה הכירה הפסיקה באחריות מסוג זה במקרי מרמה בהם הוסתר הפגם ובמקרים בהם המוצרים היו מסוכנים באופן אינהרנטי.
בפסק הדין MACPHERSON V. BUICK MOTOR CO., בוטלה הדרישה להיות הצרכן והיצרן צד לחוזה באופן סופי. מעתה כל שנדרש כדי להטיל אחריות על יצרן בגין נזק שנגרם ממוצר פגום היה הוכחת רשלנותו של היצרן.
בין השנים 1930−1960 התרחש דיון בארצות הברית בקרב משפטנים ושופטים באשר ליצירת דוקטרינת אחריות חמורה במוצרים פגומים. התומכים ביצירת דוקטרינה זו טענו כי במקרים רבים קשה להוכיח רשלנות, והניזוק נשלל מתרופה לנזק. עוד טענו כי אחריות חמורה יושמה בעבר בפסקי דין שעסקו באחריות כללית של יצרן למוצר, בהם השתמשו במונחים אחרים, אך הכוונה הייתה החלת אחריות חמורה על יצרן.
ב־1963 אימץ בית המשפט העליון בקליפורניה את דוקטרינת האחריות החמורה בתביעה שעסקה במוצר פגום Greenman v. Yuba Power Products, Inc.. תוך זמן קצר הדוקטרינה אומצה על ידי בתי משפט עליונים במדינות אחרות. כיום הדוקטרינה מנחה ומהווה בסיס לחוקי אחריות למוצרים פגומים ברוב מדינות ארצות הברית.
במסגרת אחריות חמורה בארצות הברית יצרן אחראי למוצרים פגומים שמסכנים באופן בלתי סביר את הצרכן או את רכושו. כאמור בארצות הברית מכירים בתביעות של ניזוקי רכוש בנוסף לניזוקי גוף בגדרי אחריות חמורה למוצרים פגומים. הכרה זו, יוצאת דופן ושונה מהנהוג במדינות רבות בעולם (ישראל ביניהן). היצרן אחראי בתנאי שהוא מוכר על בסיס קבוע את המוצרים הפגומים, ובתנאי שהמוצרים הגיעו לצרכן מבלי שחל בהם שינוי מהותי מאז שיצאו משליטתו. היצרן אחראי גם אם לא התרשל כלל, וגם אם לא היה לו קשר ישיר עם הצרכן.
במסגרת דוקטרינת האחריות החמורה בבתי המשפט בארצות הברית הוחלט לרוב כי הדוקטרינה אינה מוטלת על גורם לא עסקי או על אדם שיוצר מוצרים אך לא מוכר אותם (Freitas v. Twin Fisherman's Cooperative Asooc). הרציונל בבסיס אי הטלת אחריות חמורה על אלו הוא שהם אינם מורגלים בביטוח ובפיזור הנזק. עם זאת, הוטלה לא פעם בבתי המשפט בארצות הברית אחריות חמורה על יצרן שסיפק חינם מוצרים כדי לקדם מכירות עתידיות, על ספקי שירותים שונים (Inc Gimbels .v Newmark), על משכיר מוצר פגום, על קבלן שהתקין דוד חימום פגום ועוד (Corp Hertz .v Stang). בתי המשפט בארצות הברית הגדילו לעשות והטילו אחריות חמורה על יצרנים בגין נזקים שנגרמו לעומדים מן הצד (נזקים שבדרך כלל הוטלה בגינם אחריות על יצרן שהתרשל בלבד).
ההגדרה של מוצר ("product") בארצות הברית שנויה במחלוקת. ניתן לראות כי ההגדרה שמנוסחת ב־Restatement of the law האמריקאי (פירוט בהמשך), שונה מזו המנוסחת בחוקים של מדינות מסוימות, אשר ההגדרה בהן שונה מפסיקות בית משפט. להגדרות השונות למוצר השפעה מעניינת על אחריות בגין מוצרים פגומים. כך למשל יש הגורסים כי יש להתייחס לחיות מסוימות כמוצרים. אם נקבל הבחנה זו, תהיינה השלכות על הגדרת פגם במוצר בהקשר זה, הגדרת יצרן וכו'.
בארצות הברית על דרך הכלל פגם במוצר יכול להתבטא בשלב התכנון או בשלב הייצור, ברכיב במוצר, באריזתו וכו'. פגם במוצר יכול להתבטא גם בהוראות או אזהרות בלתי מתאימות. פגם באזהרות או הוראות מהווה סוגיה מעניינת ושנויה במחלוקת ביותר. ישנם הגורסים כי מוצרים בהם טמונה סכנה צריכים לכלול הוראות כיצד יש להשתמש בהם, תיאור מפורט של הנסיבות תחתן המוצר עלול לגרום נזק ובאילו צעדים יש לנקוט במקרה חירום בו מעורב המוצר.
קריטריונים אלו ודאי נכונים למוצרים מסוימים (כגון תכשירי ניקיון), אך ישנם מקרים מורכבים יותר. למשל, מהו מספר הפונט בו צריכות להיות כתובות האזהרות על תרופה כלשהי. היכן האזהרה צריכה להיות ממוקמת. נראה כי אין כללים מובחנים המתארים מהי אזהרה מספקת הפותרת את היצרן מאחריות.
הפסיקה בארצות הברית אומנם החילה את עיקרון האחריות החמורה על מקרים רבים בהם חסרו הוראות זהירות מתאימות, אך יש להתחקות אחר המשמעות של אזהרות מתאימות/מספקות בכל אחד מן המקרים הללו.
מלבד הגישה המתהווה בבתי המשפט ובחוקים של מדינות, ה"ריסטייטמנט" האמריקאי מנסח באורח ברור וחותך גישה לאחריות למוצרים פגומים. הריסטייטמנט נחשב מקור סמכות משני, ומקבל את תוקפו כאשר בתי המשפט וחקיקה מדינתית נשענים עליו ומאמצים את הגדרותיו. בשנת 1923 המוסד המשפטי האמריקאי החל לפרסם ריסטייטמנטס לנושאים משפטיים שונים בחוק האמריקאי שהיוו מעין ליטוש אקדמאי לחוק הקיים. במהלך השנים לאחר איחודם ועדכונם, הריסטייטמנטס התפרסמו כמסמך אחד שנקרא הריסטייטמנט האמריקאי השני. במסגרת דיני הנזיקין בריסטייטמנט השני נוסח חלק העוסק באחריות למוצרים פגומים. ב־1987 נחנכה גרסה שלישית לריסטייטמנט שכללה מלבד עדכונים ותמורות לריסטטיטמנט השני, גם ריסטייטמנטס חדשים הנוגעים לנושאים שלא הוגדרו ונוסחו בעבר. מאז ועד היום ממשיכות להתפתח גרסאות חלופיות לחלקים בריסטייטמנט השלישי. פיתוח הגרסאות החלופיות במסגרת אחריות למוצרים פגומים נעשה במטרה לתת מענה לקושיות שהיו במרוץ השנים לסלע המחלוקת בבתי המשפט בארצות הברית בתחום זה. בניסוחים החדשים קיימת הבחנה בין פגמים בייצור, לפגמים בתכנון, לפגמים באזהרות. ישנה התייחסות נפרדת למוצרים "מיוחדים" (כגון מרכיבים של המוצר, תרופות, מכשירים רפואיים, מזון ומוצרים משומשים) ושווקים שונים. בניסוחים החדשים פיתחו נושא נוסף שעוסק באחריות להזהרת צרכנים לאחר שמוצר יצא לשוק, וכן אחריות יורש של עסק שייצר מוצרים פגומים. פגם בייצור מוגדר בניסוחים אלו, כחריגה מהעיצוב המתוכנן שלו, והוא ייחשב פגום גם אם היצרן לא התרשל בהליך ייצורו. פגם באזהרות מוגדר כמצב בו היה ניתן להקטין או למנוע את הנזק על ידי צירוף הוראות שימוש או אזהרות סבירות, והיעדרן הפך את המוצר למסוכן באופן בלתי סביר. הגדרות אלו דומות להגדרות המוצעות בהצעת חוק דיני ממונות המתוארת בהמשך.
על יצרן בארצות הברית חלה האחריות לייצר מוצר ברמה הבטיחותית הגבוהה ביותר. אם אינו יכול לעשות זאת חלה עליו החובה להזהיר באופן ראוי צרכנים/משתמשים מפני הסכנות הטמונות במוצר. מוצר המוגדר בארצות הברית כמסוכן באופן סביר, הוא מוצר שכאשר עושים בו שימוש שניתן לצפות אותו (לאו דווקא השימוש המיועד), המשתמש לא יפגע. כך ייתכן שיצרן שולחנות סביר יוכל לצפות שמשתמשים ישבו/יעמדו על השולחן שלו וכך יהיה עליו לבנותו חזק ויציב, או לחלופין לצרף אזהרה לא לעלות על השולחן.
בארצות הברית היה נהוג לראות סכנות מסוימות הטמונות במוצר כמובנות מאליהן. כך נדמה שלא צריך להזהיר את המבוגר הסביר כי סכינים חותכים, או כי אין להכניס מוצרי חשמל למקלחת. למרות זאת ישנם יצרנים שהחליטו להזהיר מפני סכנות גלויות כדי להגן על עצמם בצורה טובה יותר. הזהרות מסוג זה עלולות ליצור בעיה של אזהרות יתר. דוגמה לבעייתיות באזהרות יתר היא אזהרות המצורפות לתרופות. לא אחת משתמשים מתעלמים מאזהרות אלו משום שעיון בהן כרוך בקריאה של חוברת שלמה הכתובה באותיות מיקרוסקופיות.
מנגד בתי המשפט בארצות הברית כיום, מכירים בקיום הצרכן הפזיז. גם אם הסכנה הייתה ברורה מאליו והצרכן היה צריך להיות מודע לה, בתי המשפט בארצות הברית שמים דגש על גודל הסיכון ובאיזו קלות היצרן היה יכול למנוע אותו.
ישנם מוצרים שטמונה בהם סכנה לנזק בלתי נמנעת אך למרות הסכנה הכרוכה בהם הם רצויים לציבור. בעבר בתי המשפט בארצות הברית לא הכירו באחריות של יצרן לתגובה אלרגית של צרכן לתרופה/מוצר אחר. כיום בתי המשפט מטילים אחריות במקרים אלו על יצרנים ודורשים הזהרות מפורטות וברורות המכסות את כלל התגובות הרפואיות השליליות האפשריות למוצר.
לאור הדברים הנ"ל ככל הנראה כדאי ליצרן בארצות הברית לצרף בנוסף לאזהרות אינהרנטיות למוצר, אזהרות מפני סכנות מובנות מאליהן ומפני סכנות העומדות בפני סקטור ספציפי באוכלוסייה. בנוסף על יצרן לתת את הדעת כיצד להבליט אזהרות חשובות כך שיהיו נגישות לצרכן, והלה ישים לב אליהן.
בארצות הברית התקיימו מספר תביעות ייצוגיות כנגד יצרנים שהשתמשו באזבסט, יצרני אמצעי מניעה מזיקים, חברות סיגריות ועוד. מדינות רבות בארצות הברית ממנות שופט אחד שלפניו ידונו כלל המקרים הנוגעים ליצרן מסוים. תובענה ייצוגית יקרה ליצרנים משום שהיא יכולה לעורר תביעות של ניזוקים נוספים במדינות אחרות. לרוב גזר הדין שמקבלים יצרנים אלו חמור במיוחד, ואף עסקאות טיעון אינן זולות. תביעות ייצוגיות הן כלי רב-עוצמה שנעשה בו שימוש נרחב (באופן יחסי) בארצות הברית במסגרת אחריות למוצרים פגומים.
במדינות שונות בארצות הברית התקיים דיון בסוגיה האם נדרש שהפגם במוצר יהיה ברמה שאם היצרן היה יודע עליו הוא לא היה מוכר אותו. לחלופין, האם נדרש שאם צרכן היה יודע עליו הוא לא היה רוכש אותו. היו בתי משפט שהחילו את שני המבחנים באופן מצטבר. היו שטענו ששני מבחנים אלו הם מבחנים חילופיים.
בסוגיה של הסתכנות מרצון של צרכן נוטים בתי המשפט האמריקאיים למתן את היקף האחריות על היצרן. משפטנים רבים תומכים בהסרה מוחלטת של אחריות היצרן במקרים אלו. שימוש בלתי רגיל של מוצר בטוח יחסית יהיה זהה להסתכנות מרצון. הסרת אחריות היצרן במקרים אלו תלויה במידה מרובה על מיהו האדם המשתמש במוצר.
תקופת ההתיישנות של תביעה בגין פגם במוצר במדינות שונות בארצות הברית קצרה ונעה בין שנתיים לשלוש. לרוב אין התייחסות לתקופת התיישנות של יכולת להגיש תביעה ביחס לזמן שהמוצר יצא לשוק. בארצות הברית כמו בישראל נהוג לא להתנות על אחריות יצרן.
יצרנים ובתי עסק רבים בארצות הברית העלו את הטענה כי השינויים התמידיים בסטנדרטים המשפטיים לאחריות למוצרים פגומים, מותירים את היצרנים חשופים אף לתביעות בעלות בסיס רעוע/מפוקפק ביותר. במדינות שונות בארצות הברית נערכה רפורמה בכללי אחריות חמורה וחוקקו חוקים להגנת היצרנים בהתקיים נסיבות מסוימות. כך במספר מדינות היצרן יהיה פטור מאחריות אם הוכיח שהמוצר עמד בסטנדרט בטיחותי שהיה קיים בעת ייצורו. המתנגדים לחוקים מסוג אלו טוענים שהחוק ירפה את ידיהם של יצרנים לפתח אמצעים להעלאת סטנדרט הבטיחות.
בתי עסק רבים ניסו לקדם חוקים שיקבעו תקרה לפיצויים במסגרת אחריות חמורה. בשנת 1996 נשיא ארצות הברית ביל קלינטון הטיל וטו על הצעת חוק פדרלי שביקשה לקבוע תקרת פיצויים של 250,000 דולר או לחלופין כפליים הנזקים הכלכליים והלא כלכליים - הסכום הגבוה מבין השניים. ביל קלינטון טרפד את ההצעה בטענה שהדבר ימנע מניזוקים ומשפחותיהם לזכות לפיצוי הראוי והדרוש להם על מנת לשקם את חייהם. באותה השנה בערעור על פס"ד BMW v. Goreבבית המשפט העליון באלבמה הוצבו מבחני עזר שיסייעו להכריע האם פיצוי שניתן על ידי חבר מושבעים היה מופרז; נקבע כי:
עד כה הראנו כי ברוב המקרים אחריות למוצרים פגומים מוסדרת על ידי חוקים מדינתיים. עם זאת, לעיתים הממשלה הפדרלית תחוקק חוק הנוגע לתחום מסוים באחריות למוצרים פגומים. הממשלה הפדרלית תעשה זאת במטרה להגן על יצרנים הסובלים מעמימות ההסדרים המשפטיים הקיימים. כך בשנת 1998 חוקק ה־Federal BiomaterialsAccess Assurance Act המגן על ספקי חומרים לשתלים רפואיים בכך שפורס את מרחב הפעולה המותר לספקים אלו. החוק אף מציין את המצבים היוצאים מן הכלל בהם ייתכן שהספק ישא באחריות.
מצבים בעיתיים נוצרים כאשר בית המשפט נדרש להכריע אם תחום מסוים באחריות למוצרים פגומים מושפע מחוק פדרלי שבאופן מפורש לא שולל סוג תביעות מסוים אך במשתמע מצביע על כך שהממשל הפדרלי היה רוצה שתביעות מסוג זה ידחו. בתי המשפט העליונים עשו הבחנה בין מצבים בהם הממשלה הפדרלית יוצרת חוקים בתחום מסוים שקיימים עבורו גם חוקים מדינתיים, לבין מצבים בהם החוק הפדרלי מתנגש עם חוק מדינתי. בסוג השני של המצבים המתואר לעיל בתי המשפט יפעלו מיידית על פי החוק הפדרלי. בסוג הראשון של המצבים בבתי המשפט יפסקו על פי החוק הפדרלי אם הוא השתלט על כלל הסוגיות הנוגעות לתחום.
הצעת הקודיפיקציה ומבט לעתיד
הצעת הקודיפיקציה היא ראשית איגודם, ושנית תיקונם והרחבתם (בהתאם לנדרש) של כלל החוקים האזרחיים שחוקקה הכנסת משנות השישים ואילך, תחת חוק מקיף אחד הנקרא חוק דיני ממונות. חוק דיני ממונות עודנו בגדר הצעת חוק בלבד (הצעת הקודיפיקציה). לעניין חוק האחריות למוצרים פגומים בוצעו מספר שינויים בהצעת הקודיפיקציה בהם נדון להלן.
בסעיף הראשון בחוק נעשתה הרחבה של הגדרת המונח "מוצר". הגדרת המוצר בחוק המקורי הייתה בלתי מספקת. פירוט הגדרת ה"מוצר" בהצעת הקודיפיקציה מאפשרת הטלת אחריות בגין פגמים גם בתחומים בהם המוצר פחות קונבנציונלי ומוחשי. לעומת זאת סעיף ההגדרה שהיה קיים בחוק ל"נזק גוף" בוטל בהצעת הקודיפיקציה. ייתכן שהסיבה לכך היא כי קיימת הגדרה ל"נזק גוף" חיצונית לחוק האחריות למוצרים פגומים, ולא ראו צורך לחזור עליה.
בהצעת הקודיפיקציה שינו את מיקומו של סעיף סיווג התחולה (סעיף 9). סעיף זה הושם מיד לאחר הסעיף הראשון. יש להניח שהדבר נעשה משום שסעיפים אלו מקנים לאזרח היכרות בסיסית עם החוק: פירוש מונחי מפתח והיקף חלות החוק.
בסעיף העוסק בהגדרת היצרן בהצעת הקודיפיקציה, הושם דגש על נשיאה באחריות של יצרן חומר הגלם בנוסף לאחריות יצרן המוצר המוגמר ויצרן הרכיב. דגש זה מבטא גישה הדוגלת בקשת רחבה של הנושאים באחריות חמורה בשרשרת הייצור.
הסעיף העוסק בהגדרת המוצר הפגום עבר שינוי נוסח משמעותי. הוקצע סעיף נפרד לפגם בפיתוח המוצר (ראו ערך פגם בפיתוח). ההתייחסות למוצר שבהליך ייצורו נפל פגם השתנתה. על פי הנוסח החדש נפל פגם בהליך הייצור אם הייתה חריגה מהמוצר המתוכנן שיצרה סיכון בטיחותי בלתי סביר. ניתן להעלות ביקורת על ניסוח זה שכן היה ונגרם נזק גוף עקב ליקוי במוצר ממילא המוצר מסוכן באופן בלתי סביר ולכן אין חיוניות בצירוף המילים בלתי סביר המכביד על הנפגע שלא לצורך. נוסח הגדרת פגם באזהרות/הוראות שימוש לא השתנה מהותית.
בהצעת הקודיפיקציה בוטלה ההגנה של היצרן מאחריות בגין חשיפה במודע וברצון של הצרכן את עצמו לסיכון החבוי במוצר. יכולים להיות לכך מגוון רציונליים. רציונל ראשון הוא החלת גישה פטרנליסטית על הצרכן וחוסר נכונות לאפשר לו לוותר על הגנה העומדת בפניו בדין.
הסבר אחר נובע משיקולי מדיניות. כחברה נהיה מעוניינים לדחות הסדרים הגורמים לפגיעה בפרטים בסביבתנו, בפרט כאשר יש בפגיעה בפרטים כדי להזיק לחברה כולה. לא אחת הניזוקים ממוצרים פגומים מאבדים את יכולתם להתפרנס ונשענים על קצבאות מן המדינה. הואיל וכך הניזוקים מכבידים על קופת המדינה וגוררים את הגדלתם של נטל התשלומים השונים בהם מחויב האזרח. בהצעת הקודיפיקציה מציעים להותיר את נטל הפיצויים על היצרן, אף במקרים בהם הצרכן חשף עצמו מרצון לסיכון, וכך לא יזקק אותו צרכן לסיוע מן המדינה.
בהצעת הקודיפיקציה חידדו את הגדרת ההגנה בגין חסר ידע מדעי-טכנולוגי המנויה בסעיף הרביעי בחוק הקודם, כך שיהיה נהיר שמדובר במבחן אובייקטיבי. הדבר בא לידי ביטוי על ידי הוספת המילה "סביר". דרוש שהיצרן הסביר לא היה יכול לדעת על הפגם במוצר בהתאם לטכנולוגיה באותה העת. יש להניח שהמטרה בכך היא למנוע טענות מצד יצרנים, שבפניהם ספציפית לא עמדה הטכנולוגיה לגלות את הפגם, כאשר בפני רוב היצרנים בשוק הייתה קיימת הטכנולוגיה שאפשרה גילוי פגם זה.
יש הגורסים שאף אם יצרן נהנה מהגנה מפני אחריות לפגם משום שלא היה יכול לגלותו בעבר, יש להטיל עליו אחריות הצופה פני עתיד. כך ניתן להטיל עליו חובה לפעול להזהרת הצרכנים, לחלופין חובה לפעול לאיתורם של המוצרים הפגומים ולהשמידם, או לחייב יצרן זה להיות תחת פיקוח זמני של מוסד בעל ידע טכנולוגי רב.
בחוק המקורי מתואר שאילו הייתה התרשלות חמורה מצד הצרכן בית המשפט יכול להפחית את הפיצויים. הצעת הקודיפיקציה החליפה את צירוף המילים "התרשלות חמורה" ב"סטייה חמורה מהתנהגות ראויה". יש להניח שהדבר נעשה בשל הקושי של הדין למלא את המונח התרשלות חמורה בתוכן. הנוסח החדש ברור ומתאים יותר להגדרות שבחוק לאחריות למוצרים פגומים (שהתרשלות אינה נידונה בו).
בהצעת הקודיפיקציה לא מצוינת הגבלה על ההגנות ליצרן כאשר מדובר בקטין מתחת לגיל 12. ייתכן שההסבר לכך הוא כי חוק זה מגן באופן נרחב על הניזוק וכך אין צורך להגנות נוספות לקטינים. הסבר חלופי גורס כי החוק מאפשר החלה שונה כאשר מדובר בילד. כך למשל הקטנת פיצויים בשל סטייה חמורה מההתנהגות הראויה, תפורש כסטייה מהתנהגות ראויה של ילד.
התקרה לפיצוי עבור נזק שאינו ממוני נשארה בעינה, אך צוין בהערת שוליים בהצעת הקודיפיקציה, שהסכום יעודכן במהלך הליך החקיקה.
בהצעת הקודיפיקציה הוארכה תקופת ההתיישנות בשנה. הדבר תואם את המגמה הכללית של חוק זה להחמיר עם יצרנים, ומאפשר לצרכנים תקופת שהות ארוכה יותר להשלים את תביעת הפיצויים בגין נזק שנגרם להם.
מבט ביקורתי – חוק האחריות למוצרים פגומים
חוק האחריות למוצרים פגומים נהנה מיתרונות גדולים למול עוולות תביעה אחרות בנזיקין, כגון קלות הוכחת אחריות הנתבע וקיצור ההליכים המשפטיים עקב כך. עם זאת, החוק סובל ממגבלות כבדות ההופכות אותו בתביעות בנזיקין לראש נזק נלווה, ולעיתים גורמות לניזוקים להימנע מלהשתמש בו כלל. כך למשל בע"א 532/89 קיבוץ ניר דוד נ' מרים שקרון, השופט אור מזכיר במפורש בפסקה 5 לפסק הדין כי התובעת יכולה הייתה להשתמש בחוק האחריות למוצרים פגומים אך בחרה להשתית את תביעתה לפי המסלול הקשה יותר של דיני הרשלנות. מדוע? איפה אם כן, נכשל החוק?
נראה כי הכישלון נובע ממספר אלמנטים בחוק. אלמנט ראשון הוא מגבלת הפיצויים (סעיף 5 לחוק). נראה כי המחוקק חוקק סעיף זה כדי להגן במידה מסוימת על היצרן אשר נמצא במעמד חשוף מאוד עקב החלת דוקטרינת האחריות החמורה עליו. אולם הדבר מוביל למצב אבסורד, החוק מקל על נפגע להשיג בגינו פיצויים, אך אם אלו נמוכים מהנזק שלו כפי שהוא תופס אותו, אזי אין בהקלה זו לצרכן ולא כלום. ייתכן שאקט קביעת תקרת פיצויים הוא אקט נכון. עם זאת, אנו סבורים שהתקרה לפיצויים הנוכחית נמוכה מידי, עומדת בסתירה לרציונאל החוק ומעודדת אנשים להפנות את גבם לחוק זה, לטובת דינים אחרים בהם אין תקרה כזו.
הצעת הקודיפיקציה צפויה ליצור קושי נוסף לצרכן בשימוש בחוק זה לביסוס תביעתו עקב ההקשחה של הגדרת "פגם במוצר" (לעיל) אשר סביר שתפגע בקלות ההוכחה של נזק הנגרם ממוצר פגום.
ביקורת לחוק בנושא אחר היא ביקורת המבוססת על מגמה חדשה בישראל ומחוצה לה הקוראת להרחיב את האחריות החמורה של יצרנים למוצריהם גם לגבי נזקים כלכליים. מגמה זו אומצה כאמור בארצות הברית. גישה זו זוכה לפריחה ולא בנקל. הגישה קוהרנטית לשיקולי מדיניות עליהם מבוסס החוק: החמרת אחריות על יצרנים. נראה כי על פי שיקולים אלו נרצה להטיל אחריות חמורה על יצרן אשר פגם בייצור המזגן שלו (למשל) הוביל לכך שביתו של צרכן וכל תכולתו נשרפו. מדובר בהרחבה משמעותית ויש שיטענו - מתבקשת - של אחריות היצרן.
למרות הדברים האמורים לעיל, אין ספק כי עבור נפגעים ממוצר פגום שניזוקו נזק גוף מינורי, יש לחוק האחריות למוצרים פגומים יתרון גדול והוא מהווה עבורם מכשיר להשגת פיצויים על נזקיהם מבלי להיגרר להתדיינויות משפטיות קשות, ארוכות ויקרות.
ג'ון פילד
ג'ון פילד (באנגלית: John Field; 26 ביולי 1782 - 23 בינואר 1837), מלחין ופסנתרן אירי הידוע עד היום כ"אבי" הנוקטורנים לפסנתר.
חייו
פילד נולד באירלנד למשפחת מוזיקאים. סבו היה נגן עוגב ואביו כנר. בגיל תשע הופיע לראשונה כפסנתרן וזכה להצלחה רבה. בשנת 1793 עברה המשפחה ללונדון ופילד נתקבל ללימודים אצל המלחין, הפסנתרן ויצרן הפסנתרים מוציו קלמנטי.
עם קלמנטי ערך מסעות קונצרטים באירופה ובנגינתו היה מציג את הפסנתרים לפני הקונים.
בשנת 1806 התיישב בסנקט פטרבורג והפך למורה מבוקש לפסנתר בקרב המעמד העליון. הוא המשיך להופיע בקונצרטים אך לפתע חלה בסרטן החלחולת. הוא שכב חודשים רבים בבית חולים בנאפולי עד שאציל רוסי שפגש אותו ריחם עליו והביאו לביתו במוסקבה, שם נפטר בגיל 54. פילד חיבר 7 קונצ'רטי לפסנתר ותזמורת ויצירות רבות לפסנתר סולו אבל זכור עד היום בזכות 16 הקטעים לפסנתר, שכינה לראשונה בשם "נוקטורנים". פילד השפיע רבות על מלחינים רומנטיים ובעיקר על שופן, שכתב את 21 הנוקטורנים שלו בהשראתו של פילד.
ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בממלכה המאוחדת
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בממלכה המאוחדת מ-28 במאי ועד 2 ביוני 1982. היה זה הביקור הראשון בהיסטוריה של אפיפיור מכהן בבריטניה, שאנגליה - חלק ממנה - התנערה במאה ה-16 מן הנצרות הקתולית והקימה כנסייה משלה. למעלה משני מיליון בני אדם השתתפו באירועים שערך האפיפיור במהלך ביקורו.
רקע
ביקורו של האפיפיור בבריטניה אורגן על ידי הכנסייה הקתולית ומומן בעיקרו על ידה בסכום של כשבעה מיליון לירות שטרלינג. הביקור נחשב כ"ביקור רועה רוחני" (Pastoral Visit) להבדיל מביקורו בבריטניה ב-2010 של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר, שהיה ביקור ממלכתי. המארגנים אפשרו לציבור הרחב גישה חופשית לכל האירועים במהלך הביקור. הייתה דאגה ביחס למצב בריאותו של האפיפיור במהלך הביקור בעקבות ניסיון ההתנקשות בחייו שנה לפני כן ובמהלך הביקור ננקטו אמצעי ביטחון קפדניים. נאומי האפיפיור בביקור נוסחו תוך התייעצות עם אנשי דת בריטים. בסך הכל נשא האפיפיור בביקורו 16 נאומים.
תוכנית הביקור נוסחה מחדש 42 פעמים בטרם אישור אותה הוותיקן. עם זאת הביקור כמעט שלא יצא לפועל בעקבות פרוץ מלחמת פוקלנד בין ארגנטינה לבין בריטניה רק שבועות מעטים לפי המועד שנקבע לו. הוא יצא לפועל לאחר התערבותו של הארכיבישוף של ליברפול ולאחר שהושגה הסכמה כי האפיפיור לא יפגוש במהלך ביקור את ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר.
הביקור
ב-29 במאי ביקר האפיפיור בקתדרלת קנטרברי. הוא פגש את צ'ארלס, נסיך ויילס ולאחר מכן ערך טקס דתי ביחס עם הארכיבישוף מקנטרברי, הראש הדתי של הכנסייה האנגליקנית. שניהם התפללו במקום שבו נרצח תומאס בקט בשנת 1170 ופרסמו הצהרה משותפת בזכות ההתקדמות בפיוס בין שתי כנסיותיהם. בהמשך היום ערך האפיפיור מיסה באצטדיון ומבלי בלונדון בנוכחות קהל של 80,000 נפש. הקהל הריע לאפיפיור ושר את השיר He's Got the Whole World in His Hands.
ב-30 במאי פגש האפיפיור באצטדיון קריסטל פאלאס בלונדון למעלה מ-20,000 פולנים תושבי בריטניה. לאחר מכן יצא במסוק לנמל התעופה של העיר קובנטרי וערך שם מיסה בהשתתפות קהל של כ-300,000 איש. לאחר מכן יצא לליברפול. כמיליון צופים נאספו לצידי הנתיב שבו נסע מנמל התעופה אל העיר. הוא ביקר שם בקתדרלה המטרופוליטנית ובקתדרלה האנגליקנית. כאלפיים איש השתתפו במיסה שערך בראשונה. לאחריה פגש האפיפיור צעירים שנאספו בפתח הקתדרלה.
ב-31 במאי יצא האפיפיור למנצ'סטר ונפגש שם במנזר עם הרב הראשי ליהודי בריטניה, עמנואל יעקובוביץ. הוא ערך מיסה לכ-200,000 איש בפארק היטון בעיר ובמהלכה הסמיך 12 אנשים לכמורה. לאחר מכן יצא במסוק למסלול מרוצי הסוסים יורק שליד העיר יורק וערך שם טקס דתי בנוכחות 200,000 איש. בהמשך טס האפיפיור במטוס לאדינבורו ופגש באצטדיון מאריפילד כ-45,000 צעירים וכן מנהיגים של כנסיות פרוטסטנטיות. הוא סיים את היום בביקור בקתדרלה הקתולית של אדינבורו.
ב-1 ביוני ביקר האפיפיור חולים בבית חולים בעיר רוזוול שבקרבת אדינבורו ופגש אנשי חינוך בקולג' הקתולי סנט אנדרו. בהמשך ערך מיסה בפארק בלאיוסטון בגלאזגו בהשתתפות כ-300,000 איש. במעמד זה הוענקו לו מספר מתנות סקוטיות מסורתיות.
ביומו האחרון של הביקור, 2 ביוני, הגיע האפיפיור לויילס. הוא בא לקארדיף, שם קיבל אות כבוד של העיר. הוא ערך בעיר מיסה בהשתתפות למעלה מ-100,000 איש, שבמהלכה פנה אל הקהל בוולשית. לאחר מכן פגש באצטדיון ניניאן פארק כ-33,000 צעירים וקרא שוב לשלום במלחמת פוקלנד.
במהלך הביקור נערכו מספר הפגנות מחאה נגד ביקור האפיפיור, בעיקר על ידי תומכי המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית ומנהיגה איאן פייזלי.
לצורך איזון יצא האפיפיור בהמשך חודש יוני לביקור בלתי מתוכנן בארגנטינה.
שמעון לב
ביוגרפיה
שמעון לב נולד בירושלים כבן זקונים לדבורה לבית לדרר וזאב לב, אמו נפטרה כשהיה בן שש. על פי עדותו, מותה העלה את המוות כמוטיב חוזר בעבודותיו. למד בבית הספר "חורב", ולאחר מכן בישיבה תיכונית. הוא סולק מהישיבה כתוצאה מעבירת משמעת חמורה. השתייך לתנועות הנוער עזרא ובני עקיבא. דחה את גיוסו לצה"ל בשנה כדי ללמוד בישיבת מרכז הרב. בצה"ל שירת, כאחיו הבכור נחום לב, כלוחם בסיירת מטכ"ל.
לב סיים לימודי צילום במכללת הדסה ב-1988. השלים תואר ראשון בלימודי הודו באוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בהצטיינות בתוכנית מחקרית אישית. לב קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית ב-2016, בהנחייתם של יוחנן גרינשפן ובועז הוס, על עבודה שכותרתה "נהירין לנו שבילין דהודו", המפגש התרבותי בין העולם היהודי לבין הודו על רקע צמיחתן של התנועות הלאומיות, הציונית וההודית.
שמעון לב כתב מספר ספרים שעסקו בתחומים מגוונים: הספר "Soulmates", על מהאטמה גנדהי והאדריכל היהודי הרמן קלנבאך, שהפכו לחברים קרובים לאחר שנפגשו בעת שהותו של גנדהי בדרום אפריקה. באותה תקופה עוצבו השקפותיו של גנדהי על גזענות ועל זכויות אדם, והספר עוסק בהשפעה ההדדית בין השניים. העיתון ההודי "The Hindu" כתב על הספר שהוא "מלא תובנות" ושהוא מהווה "תוספת רבת ערך למחקר ההיסטורי על גנדהי". בין היתר, הספר מפריך את ההשערה שהועלתה על ידי ג'וזף לליוולד, שבין השניים היו יחסים אינטימיים.
בעקבות הפרסום על הקשרים בין גנדהי לבין קלנבאך בספרו של לב, החליטה ממשלת ליטא בספטמבר 2015 להקים פסל לציון חברותם.
לב שהה תקופות ארוכות בהודו ובסין, והדריך שם בטיולים. פרסם שורה ארוכה של מאמרים וביקורות ספרים שנושאם תרבויות המזרח הרחוק. הוא שימש כמבקר ספרים שעסקו בתרבויות המזרח במדור הספרים של עיתון ידיעות אחרונות. לב מלמד צילום במכללת הדסה ובאגף הנוער של מוזיאון ישראל בירושלים.
פעילות אמנותית
שמעון לב הציג את עבודות הצילום שלו ב-28 תערוכות יחיד, ביניהן: הביאנלה השנייה לצילום ישראלי במשכן לאומנות בעין חרוד; הוא השתתף בלמעלה מחמישים תערוכות קבוצתיות. כמו כן, יצר צילומים לשורה של ספרים, וביים שלושה סרטי טלוויזיה.
בתערוכה לסיכום מאה שנות צילום בארץ ישראל, נבחר לב לייצג את שנות התשעים.
בשנת 2014 יצר לב תערוכת צילומים, וידאו ומיצגים על משפחת אביו, בשם "שני ארכיונים משפחתיים", במשותף עם האמן האוסטרי. התערוכה הוצגה בישראל ובאוסטריה. דרשמידט הציג בה מסמכים ותיעוד אמנותי של בני משפחתו, שאחדים מהם היו נאצים. לב סיפר, שאחדים מהם החרימו את דרשמידט ואף איימו לתבוע אותו למשפט. התערוכה, שבה גם עבודות משותפות של שני האמנים, זכתה לכיסוי נרחב.
בשנת 2019 אצר לב את תערוכת הצילומים "ההר - מסע מצולם אל הר הבית מ-1839 ועד ימינו".
משפחתו
לב הוא גרוש ואב לשלושה, ומתגורר ביפו. הוא בין הגברים הראשונים בישראל, שגידל את שלושת ילדיו כאב משמורן.
פרס המוזיקה האמריקאית ללהקת/צמד/קבוצת הראפ/היפ-הופ האהובה ביותר
פרס המוזיקה האמריקאית ללהקת/צמד/קבוצת הראפ/היפ-הופ האהובה ביותר הוא פרס המוענק החל מ-2003, אך הופסק ב-2008. הבלאק אייד פיז ואאוטקאסט הן הלהקות היחידות שזכו בפרס פעמיים. הבלאק אייד פיז קיבלו את מספר המועמדויות הרב ביותר (3).
האוניברסיטה האמריקאית בקהיר
אודות
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1919 על ידי המיסיון האמריקאי במצרים אשר נתמך על ידי הכנסייה הפרסבטריאנית. הקמתו לקחה השראה ממוסדות השכלה דומים כמו האוניברסיטה האמריקנית בביירות שכבר היו קיימים זה שנים בעולם הערבי. במשך 27 השנים הראשונות שימש ד"ר צ'ארלס ווטסון כנשיא האוניברסיטה, והוא עיצב במידה ניכרת את דמותה. ווטסון היה בנו של אנדרו ווטסון שהיה מחלוצי המיסיונרים הנוצרים במצרים. שפת הלימוד במוסד הייתה אנגלית ואחת ממטרותיו הייתה להכין את הלומדים ללימודי המשך באירופה או באמריקה.
בשנת 1928 ניתנו תוארי ה-BA הראשונים במוסד ובאותה שנה גם נרשמה ללימודים הסטודנטית האישה הראשונה.
לאוניברסיטה הוצאה לאור בשם "American University in Cairo Press". ההוצאה מתמחה בספרים בנושאי המזרח התיכון, אסלאם, מצרים וכן תרגמה ומוציאה את מרבית ספרי נגיב מחפוז באנגלית. ההוצאה גם מעניקה את מדליית נגיב מחפוז לספרות פעם בשנה.
הקמפוס הישן של האוניברסיטה נמצא בכיכר א-תחריר.
יהודה יערי
יהודה יערי (23 בנובמבר 1900 - 6 בנובמבר 1982) היה סופר, מחזאי ומתרגם ישראלי, מאנשי העלייה השלישית.
חייו
עם עלייתו לארץ ב-1920, עבד בייבוש ביצות העמק, בהכשרת הקרקע בקריית ענבים וברוחמה, ולאחר מכן הצטרף לגדוד שומריה בסלילת כביש חיפה-ג'דה (לימים רמת ישי). במחנה הגדוד יזם והפיק את הצגתו הראשונה של המחזה "הדיבוק" בארץ ישראל, ומחזות נוספים, על ידי חברי הקבוצה. היה בין חברי "קיבוץ א' של השומר הצעיר", אשר הקימו ב-1922 את קיבוץ בית אלפא. ב-1926 עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר בירושלים. בשנת 1928 למד ספרנות במכון פראט בניו יורק. בשנת 1931 שימש כספרן ומורה לעברית באוניברסיטת קווינס (קינגסטון, קנדה). בשובו ארצה, בשנת 1933, היה לספרן בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, ואחר-כך עבד בלשכת קרן היסוד בירושלים, שם כיהן כראש מחלקת המידע והפרסום, ואחר כך כמזכיר כללי. בשנת 1955 הצטרף יערי לצוות משרד החוץ ובשנים 1955–1957 היה נספח תרבות בצירות ישראל בשוודיה. אחר כך היה ראש המחלקה לקשרי תרבות במשרד החוץ ולבסוף הקונסול הכללי של ישראל באמסטרדם.. בשנת 1947 נשא לאשה את המעצבת הגרפית עלי גרוס.
לאחר עזיבתו את הקיבוץ החל לכתוב סיפורים, שפורסמו בכתבי עת שונים מראשית שנות השלושים. רומן ראשון שלו, "כאור יהל", התפרסם כסיפור בהמשכים בעיתון דבר החל משנת 1934, ויצא לאור בספר בשנת 1937. מספר קבצים של סיפוריו, וכן רומן נוסף, "שורש עלי מים", יצאו במהלך שנות הארבעים והחמישים, ובשנת 1969 יצאה לאור מהדורה מתוקנת של כל סיפוריו עד אז. ב-1951 זכה בפרס אוסישקין וב-1970 קיבל את פרס ברנר לספרות.
יהודה יערי נפטר בירושלים ב-1982. לאחר מותו יצא לאור ספרו האחרון, הרומן "תשובתו של אביגדור שץ".
יצירתו
יהודה יערי נחשב אחד מהסופרים הבולטים של העלייה השלישית, רבים מסיפוריו מתארים את החיים בעיירות היהודיות במזרח אירופה ואת חיי החלוצים וראשית הקיבוץ. יצירתו פורשה לרוב כמייצגת באופן מובהק את בני דורו ואת הדרך שעברו, מעולמם הישן שחרב במלחמת העולם הראשונה אל הגשמת החזון הציוני בארץ ישראל, על כל הקשיים שליוו הגשמה זו. רבים מגיבורי סיפוריו מתקשים לעמוד בהפיכת החלום למציאות:
ברבים מסיפוריו מתוארים עולמם השבור של הגיבורים, התקווה שמעורר בהם החזון לשינוי, והייאוש כתוצאה משברו של החלום. גם הקיבוץ, למרות הניסיונות ליצור חברה חדשה, אינו מצליח לרפא את נפש הפרט הדוויה. הניגוד בין המשבר העמוק לבין החזון האידיאלי כה רב עד כי רבים מגיבוריו אינם יכולים לשאת אותו:
בשל כך רואים בו כמה מהמבקרים כסופר ריאליסטי, דוברה של תקופה, בדומה לברנר שתיאר את מציאות אנשי העלייה השנייה.
אולם חוקרי ספרות אחרים מצביעים על הערך האוניברסלי של סיפוריו, הרבה מעבר לרוחם של זמן ומקום מסוימים. הסיפורים עוסקים בשאלות של זהות, משמעות החיים, הניכור בין בני האדם ויחסי היחיד והחברה, ובכך יש לראות בהם חלק מהספרות האקזיסטנציאליסטית. השיגעון והדיכאון שרבים מהגיבורים לוקים בהם אינם ייחודיים לחלוצי העליות הראשונות לארץ, אלא הם חלק מייסורי הקיום האנושי שאין להימלט מהם, והחזון בדבר חברה שבה יחדלו הייסורים מסתבר כאשליה.
השפעה חסידית
בימי הקיבוץ הראשונים, עוד טרם העלייה לקרקע, הנהיג יערי את חבורת ה"חסידים" - קבוצת חברים שגיבשה הווי של שירה וריקודים בכל הזדמנות, ברוח המסורת החסידית. לימים סיפר כי הרעיון לכנות את הקבוצה השיתופית בשם "קיבוץ" בא לו ממפגשו עם חסידי ברסלב, שתיארו בפניו את הקיבוץ הקדוש באומן - התכנסותם בימי ראש השנה. בעקבות זאת היו שראו בו את "ממציא" הכינוי "קיבוץ", אף כי ישנן עדויות על כך שהשם עלה בכמה מקומות במקביל באותה תקופה.
טוראקו כחול
טוראקו כחול (שם מדעי: Corythaeola cristata) הוא עוף טרופי יחיד בסוג Corythaeola. הוא המין הגדול ביותר במשפחת הטוראקיים. אורכו 70-75 ס"מ ומשקלו 0.8 עד 1.2 קילוגרם.
עוף זה ניצוד לבשרו ונוצותיט בקונגו. צבעו כחול מקורו צהוב עם כתם אדום.
מאפיינים
הטוראקו הכחול הוא הגדול ביותר בין כל הטורקואים, אורכו 70-76 ס"מ ומשקלו 800 עד 1200 גרם.
הטוראקו הכחול חי באפריקה, מגינאה וסיירה לאון למרכז אפריקה וקונגו, ודרומה לרואנדה ובורונדי. סביבות הגידול המועדפות עליו הן יערות שפלה ויערות הרריים. הטוראקו אוכל בעיקר פירות על ידי תלישתם מהעץ, אך כמו ההואצין אוכל גם עלים, נבטים ופרחים, ואף אצות. הוא חי בגובה של עד 2700 מטר מעל פני הים. הטוראקו בונה את קינו על מצע של ענפים יבשים, שנבנה על ידי הזכר והנקבה כאחד. הנקבה מטילה כ-2 ביצים כחולות-ירוקות ודוגרת עליהם יחד עם הזכר במשך כ-31 ימים. הגוזלים מצמיחים נוצות 5 עד 6 שבועות לאחר הבקיעה, אבל הוריהם עדיין מאכילים אותם במשך 3 חודשים לאחר מכן.
סביבת הרבייה של הטוראקו הגדול היא גדולה מאוד, למרות שהאוכלוסייה הכללית של הטוראקואים הכחולים לא נספרה, והוא דווח על ידי חוקרים כמין הטוראקו שפרוש על השטח הגדול ביותר, ונראה שהוא לא נדיר ברוב שטח התפוצה שלו. האוכלוסייה נחשבת ליציבה בהיעדר ראיות לירידות באוכלוסייה או איומים משמעותיים. לכן הטוראקו מוגדר על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב "ללא חשש" (LC).
שמעון בן ננס
שמעון בן ננס המכונה גם סתם בן ננס היה תנא בדור השלישי.
חייו
שמעון בן ננס היה חברם של רבי עקיבא ורבי ישמעאל. לפי חלק מן הדעות, היה מאלו שדנו לפני חכמים ביבנה. היה מומחה גדול בדיני ממונות, עד שפעם אחת לאחר שניצח את רבי ישמעאל בוויכוח בדיני ממונות, אמר רבי ישמעאל:. גם את רבי עקיבא ניצח בוויכוח בעניין קרבנות חג השבועות, ובוויכוח אחר סייע לעמדת ר' עקיבא בוויכוח.
במחקר המודרני יש הטוענים שכינויו "בן ננס" ניתן לו משום שהיה קטן קומה מאוד.
1930 בברית המועצות
הנהגה
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הבולשביקית מרכז בידיו את השלטון במדינה.
דייוויד גודמן
דייוויד גודמן (באנגלית: David Goodman; נולד ב-25 בפברואר 1958 בריטניה) הוא שחמטאי יהודי-בריטי בדרגת אמן בינלאומי. היה אלוף העולם לצעירים בשנת 1975.
ביוגרפיה
בשנת 1975 הוא זכה באליפות העולם צעירים (עד גיל 18).
בנבחרת אנגליה בשחמט שכללה בין היתר גם ג'ון ספילמן וג'ונתן מסטל הוא זכה באליפות העולם לגיל עד 26 בשנת 1978 ובאליפות העולם לסטודנטים בשנת 1977 סיים במקום השלישי.
בשנת 1983 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי. זמן קצר לאחר מכך הוא הפסיק להשתתף בתחרויות באופן תדיר.
גודמן היגר לארצות הברית ועובד כמאמן שחמט.
סיימון יוהנס ואן דו
סיימון יוהנס ואן דוּ (בהולנדית: Simon Johannes van Douw; (בערך 1630 – אחרי 1677 לפני 1697) היה צייר פלמי. עבודותיו נעות בין נופים לאיטליזציה, קרבות פרשים ועד מראות שוקי בקר וסצנות צייד. הוא עבד באנטוורפן, במידלבורג ורוטרדם.
ביוגרפיה
אין פרטים על מקום הולדתו של סיימון יוהנס ואן דו. ייתכן שהוא נולד באנטוורפן. לא ידוע אצל מי הוכשר כצייר. הוא הפך לחבר בגילדת סנט לוק באנטוורפן בשנת 1655. הוא התחתן עם יוהנה סולמאקרקר בשנת 1656. לא ברור אם היא הייתה קשורה לצייר הנוף יאן פרנס סולמקר. משנה זו היו לו גם תלמידים באנטוורפן.
ב־1 בנובמבר 1656 הוא היה חבר בגילדה במידלבורג. הוא היה פעיל שם עד ספטמבר 1657. משנת 1659 הוא תועד ברוטרדם. כאן הוא נקרא 'בורגר וצייר' כאשר היה מעורב במכירת בית בשנת 1666. הוא מתועד ברוטרדם עד שנת 1677. משנת 1666 הוא גם תועד באנטוורפן כך שנראה שהוא היה פעיל ברוטרדם ואנטוורפן בו זמנית. עבודתו האחרונה שתועדה היא משנת 1677. לא ידוע מתי או איפה נפטר. בין תלמידיו פיטר ואן בלואמן וקרל פונטין.[3] בשנת 1664 הקים באנטוורפן בית ספר לציור סצינות קרב; בבית ספר זה היו מעורבים פיטר ואן בלואמן, פרנק וולק ופיטר ורפורטן.
יצירתו
עבודותיו הידועות מתוארכות משנת 1654 עד 1677. בתחילה צייר בעיקר קרבות פרשים. מאוחר יותר הוא עבר לנושאי שוק סוסים ובקר וסצנות צייד. עבודותיו המוקדמות קשורות סגנונית למסורת ציור הארון באנטוורפן. הדבר מורגש בעיצוב הפעולה, פירוק הנוף דרך ספי הצבעים וגווני השמיים. מאוחר יותר הוא הושפע יותר ויותר מפיליפס וויירמן. חלק מיצירותיו דומות גם לאלה של צייר הנוף יאן פרנס סולמקר שאיתו היה קשור דרך הנישואין. ואן דו היה ידוע בתיאורים המדויקים שלו לבעלי חיים, בעיקר לסוסים. לעיתים קרובות הוא צייר סוסים מלאי חיים דומים לאלה שצייר וורמן. אף כי אין שום עדות לכך שביקר באיטליה, נופיו הדמיוניים הם בסגנון האיטלקי ומתארים לעיתים קרובות חורבות קלאסיות. בדרך כלל הם כוללים מספר רב של דמויות העוסקות בפעילויות מגוונות. דוגמה טובה לכך היא סצנת השוק המציגה מספר רב של אנשים העוסקים בסחר ובמשחק, נהנים בבית המרזח או רועים את עדריהם. ההשפעה האיטלקית ניכרת גם בדמויותיו האנושיות של ואן דו, שלעיתים קרובות הן שמנמנות ועגולות, המזכירות את ציירי הז'אנר בחוג הבמבוציאנטי. מספר ציירים פלמיים כמו אנטון גובאו ופיטר קסטלס השני ציירו סצינות דומות.
סטיב ספירס
סטיב ספירס (באנגלית: Steve Speirs; נולד ב-22 בפברואר 1965) הוא שחקן ולשי שהופיע בסרטי קולנוע כגון "מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום", אראגון ו"שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת".
ביוגרפיה
ספירס נולד בשם סטיבן רוברטס בכפר Troed-y-rhiw במרית'יר טידפיל שבוויילס. הוא למד בבית ספר התיכון אפון טאף, שם החל להתעניין בדרמה. הוא הצטרף לתיאטרון הלאומי לנוער בוויילס ולמד דרמה באוניברסיטת לאפבורו. לדבריו שם הבמה שלו, ספירס, הוא כשמו של מרצה בקולג' בו למד.
מאז שסיים את לימודיו באוניברסיטה שיחק ספירס בתפקיד סלואן בסרט "אראגון", בתפקיד אנדי פלוז בסרט "Making Waves", ובתפקיד ה"לוזר" דולרד לצדו של ריקי ג'רווייס בסדרה הקומית "ניצבים". עוד שיחק בתפקיד קפטן טרפלס בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום" ובתפקיד קטן בסרט "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת".
ספירס הופיע בסדרת הקומדיה פנטזיה "Kröd Mändoon and the Flaming Sword of Fire" בתפקיד לוקסטו, משרת ש"שייך לגזע של יצורים דמויי חזיר המכונה גרובל".
תפקידים נוספים של ספירס כוללים את דמותו של ברנרד ברסלאו בסרט, אלן ויליאמס הגדול בסדרה "סטלה" וסרג'נט וורמווד בסרט הטלוויזיה "Sharpe's Peril".
ב-2013 ו-2014 שיחק ספירס בסיטקום של ערוץ BBC One "בית הספר הגדול" בדמות מר גארת' ברבר, שהיה בתחילה מורה לגאוגרפיה בדיכאון, ואחר כך שרת בבית הספר.
ב-2013 שיחק ספירס בתפקיד השוטר מקלינטוק בסרט הטלוויזיה לחג המולד "Gangsta Granny", עיבוד לספר מאת דייוויד ואליאמס. ב-2014 גילם את הדמות של האב בסרט הטלוויזיה "The Boy in the Dress" שגם נכתב בידי ואליאמס.
ב-2015 הופיע ספירס בסרט "The Bad Education Movie", ספין-אוף של הסדרה באותו שם, בתפקיד דון לצד צוות השחקנים של הסדרה " Bad Education" ושחקנים אורחים נוספים.
חיים אישיים
ספירס עבר לגור בברייטון שבמזרח סאסקס. הוא גרוש מאשתו הראשונה, ג'ולי, שאתה נולדו לו שני בנים ג'ק ולואיס. יש לו בן נוסף בשם מקס, ובת בשם אמילי (ילידת 2014). אחיו ג'פרי לויד רוברטס הוא זמר אופרה.
מאיר זורע
מאיר (זרו) זורע (זארודינסקי) (14 במרץ 1923 - 24 ביוני 1995) היה קפטן במלחמת העולם השנייה ואלוף בצה"ל, איש ציבור וחבר הכנסת, ממייסדי ד"ש.
עד קום המדינה
זורע נולד בקישינב שבבסרביה (אז ברומניה; כיום במולדובה) ועלה עם הוריו ארצה כשהיה בן שלוש. הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה והיה אחד מראשי שבט הצופים "משוטטי בכרמל". הוא היה בין חברי קבוצת הצופים א' שהייתה גרעין ההתיישבות הראשון של הצופים, שעבד במכון אילון, המפעל הסודי לתחמושת של ארגון ההגנה בגבעת הקיבוצים וב-1949 הקימה את קיבוץ מעגן מיכאל. בגיל 16 הצטרף להגנה והיה חבר בפלגות הלילה המיוחדות בנוטרים במשטרת קריית חיים. כבר בגיל צעיר זה קיבל עליו את הפיקוד על נקודת משמר הכרמל, תוך לימודיו בריאלי.
קריירה צבאית
עם תום לימודיו הצטרף לצבא הבריטי שירת בפלוגה מס' 20 בבאפס וכקצין בגדוד השני של הבריגדה היהודית. זורע לחם עם הבריגדה בחורף שנת 1945 במערכה על נהר סניו (ליד בולוניה שבאיטליה) מול הורמאכט במשך חודשיים שבסופם נסוגו הגרמנים. זורע, שהיה אז קצין בדרגת סגן משנה, זכה בעיטור הצלב הצבאי על כך שהוביל את אנשיו מול אש תופת. בעת שחרורו עם פירוק הבריגדה כבר נשא זורע דרגות קפטן (סרן).
כמו רבים מיוצאי הבריגדה סיפק זורע, כחייל לשעבר, כיסוי לפעולות ההגנה, בעיקר הברחת נשק ליישוב שהיה תחת שלטון המנדט הבריטי כמו גם העלייה הבלתי לגאלית של ניצולי שואה מאירופה לארץ ישראל. זורע גם לקח חלק בפעולות הנוקמים ללכידת אנשי המשטר הנאצי והוצאתם להורג. חברי הנוקמים נעו באירופה בקבוצות של שלושה-ארבעה אנשים. זורע העיד שהנוקמים הרגו רק אנשים שהיו מעורבים ישירות ברצח יהודים. בתחילה נהגו לירות כדור בראשם, אחר כך עברו לחניקה בידיהם החשופות. הנוקמים נהגו לא לומר למוצאים להורג דבר לפני הביצוע, לא מי הם ולא את סיבת הריגתם. הריגתם נתפסה כמו הריגת חרק.
שנותיו בצה"ל
במלחמת העצמאות השתתף בקרב נבי סמואל כנספח לגדוד הרביעי של הפלמ"ח. שירת כמפקד גדוד 62 - "בית חורון", בחטיבת עציוני בירושלים בתחילת המלחמה הגדוד היה אחראי על הפרוזדור לירושלים וזרו השתתף בקרבות הקסטל וגבעת הרדאר בהמשך עלה הגדוד לירושלים וזרו פיקד ב"מבצע קדם" על ניסיון הפריצה לעיר העתיקה דרך שער ציון, פיקד על הדיפת התקפת הלגיון באזור שער מנדלבאום, פיקד על קרב ארמון הנציב והשתתף במבצע "יקב". לאחר תום המלחמה עמד בראש מחלקת ההדרכה, כמו גם היה מפקד בית הספר לקצינים. הוא פרש מצה"ל בשנת 1953 לקיבוץ. בשנת 1956 חזר לשירות הקבע ומונה למפקד גייסות השריון, באפריל 1958 מונה לראש אגף ההדרכה ובאוקטובר אותה שנה לראש אגף המטה הכללי בדרגת אלוף. בשנת 1959, בעקבות "ליל הברווזים" הודח זורע מאגף המטה הכללי ומונה לאלוף פיקוד הצפון עד שנת 1962.
פעילות ציבורית
לאחר שחרורו מצה"ל, חזר זורע לקיבוץ ושילב בין עבודה בקיבוץ לפעילות ציבורית. בקיבוץ עבד בשדה ובמסגריה והיה מרכז משק ומזכיר פנים, במקביל היה ממלא מקום נציב קבילות חיילים בשנים 1973–1974 עקב עיסוקו של חיים לסקוב כחבר ועדת אגרנט. עמד בראש מינהל מקרקעי ישראל בשנים 1972–1977. יצחק רבין מינה אותו למבקר מערכת הביטחון.
זורע השתתף גם בוועדות ציבוריות כמו הוועדה שעסקה בחברת "נתיבי נפט" וועדת זורע. בראשות ועדת זורע, באפריל - מאי 1984, בדק יחד עם יוסי גינוסר מהשב"כ ואילן שיף נציג צה"ל, את מותם של שני מחבלים שעל פי עדויות נשבו חיים בעת השתלטות צה"ל על האוטובוס בפרשה שלימים נודעה כפרשת קו 300. זורע, שלא היה מודע לכך שגינוסר מדליף לאנשי השב"כ מידע פנימי מהוועדה, האמין לעדותו השקרית של אברהם שלום ובמסקנותיו כתב שלא ניתן לברר מי גרם למותם של המחבלים. אחד מבכירי השב"כ סיפר שבעת שהלך לבקש את סליחתו של זורע, לאחר שהפרשה התפוצצה, אמר לו זורע שלא יסלח לעולם ליוסי גינוסר ולאברהם שלום על ששיטו בו.
פעילות פוליטית
זורע היה מזוהה בתחילה עם מפ"ם, אולם בשנת 1976 הצטרף לפרופסור יגאל ידין להקמת התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש) ולצורך כך התפטר בדצמבר 1976 מתפקידו במנהל המקרקעין. זורע היה ראש מחלקת הארגון של המפלגה ונבחר לכנסת התשיעית. היה ממחייבי ההצטרפות לממשלתו של בגין. באוגוסט 1977 תקף זורע בפומבי את אמנון רובינשטיין ומאיר עמית על שטרפדו לטענתו את כניסת ד"ש לממשלתו של בגין. עם הצטרפות ד"ש לממשלה סירב זורע לכהן כסגן שר במשרדו של ידין. זורע כיהן בוועדת הכנסת, ועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון. הוא היה סמן ניצי בד"ש, ועורר עליו את חמתם של אנשי מפלגת שינוי. בתחילת פברואר 1978, בעקבות ניסיון להדיחו מוועדת החוץ והביטחון, הודיע על פרישתו מד"ש. לאחר שבועיים התפטר זורע מהכנסת והחזיר בכך את המנדט שלו לד"ש. בהמשך 1978 במהלך השיחות על הסכם השלום בין ישראל למצרים היה חבר בקבוצה של קצינים בכירים שהתנגדה לויתורים בסיני.
חיים אישיים
מאיר זורע נישא לנעמי לבית ויינשטוק, אחותה של ההיסטוריונית שולמית שחר. נולדו להם שישה ילדים, וילד נוסף, עולה מתימן, אותו אמצו. שניים מהבנים נהרגו במלחמות ישראל. , שהיה טייס קרב בחיל האוויר, נהרג בשמי רמת הגולן במלחמת ששת הימים ו, שהיה קצין מבצעים בגדוד טנקים, נהרג בקרבות הבלימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים. בנם הבכור של נעמי ומאיר זורע הוא גיורא זורע, שהיה מפקד סיירת מטכ"ל וקצין מודיעין ראשי.
מאיר זורע הלך לעולמו בקיבוצו בשנת 1995, בגיל 72, ונקבר בקיבוץ מעגן מיכאל.
RAH-66 קומאנצ'י
RAH-66 קומאנצ'י היה אב-טיפוס של מסוק חמקן מתקדם שתוכנן עבור צבא ארצות הברית מתוצרת בואינג/סיקורסקי, ויועד לתפקיד הסיור החמוש.
היסטוריה
לצבא ארצות הברית יש מסוק סיור חמוש - ה-OH-58D קיואה ווריור - אך מסוק זה מבוסס על מסוק סיור מימי מלחמת וייטנאם.
מערכות הגילוי והניווט המתוחכמות של הקומאנצ'י היו אמורות לסייע לו בפעולות בחשכה ובמזג אוויר סוער. המסוק תוכנן להתאים למטוסי תובלה ולספינות תובלה בקלות.
צבא ארצות הברית תכנן לרכוש כמעט 1,300 מסוקי קומאנצ'י למטרות סיור והתקפה קלה. המסוק הראשון היה אמור להיכנס לשירות ב-2004. אב הטיפוס הראשון (מבין שניים) יוצר במפעל של סיקורסקי במאי 1995, וטס לראשונה בדצמבר 1995. שני אבות הטיפוס נבחנו במהלך שנת 1998.
ביטול התוכנית
ב-23 בפברואר 2004, צבא ארצות הברית הכריז על ביטול תוכנית הקומאנצ'י במטרה לספק מימון למסוקים הקיימים. סיבה נוספת לביטול הפרויקט היא העלייה בפופולריות של כלי טיס בלתי מאוישים והצלחתם באפגניסטן ובעיראק. עד לשלב ביטול התוכנית הושקעו בתוכנית 8 מיליארד דולר, ו-450-680 מיליון דולרים נוספים נדרשו כדמי ביטול פרויקט לשתי השותפות העיקריות בפרויקט, בואינג וסיקורסקי.
הטכנולוגיה שפותחה בשביל הקומאנצ'י תשולב במסוקי האפאצ'י ובמסוקים נוספים. חלק מתפקידיו של המסוק ימולאו על ידי ה-בל ARH-70, מסוק סיור חמוש המשתמש בחלקים קיימים.
בית הקברות ממילא
בית הקברות ממילא הוא בית קברות מוסלמי מהתקופה הממלוכית, שלו יסודות איובים ואף קדומים יותר. הוא שוכן במרכז העיר ירושלים בצמוד לגן העצמאות וזכה בקרב המוסלמים לחשיבות מיוחדת, עד כי ההיסטוריון המוסלמי מוג'יר א-דין כתב ב-1495 כי "מי שנקבר בירושלים, במקום הנקרא זייתון אל-מלך (היא ממילא), ייקבר, אם אפשר לומר כך, בשמים התחתונים". סביב הבעלות על המתחם התנהלו מאבקים משפטיים ואף אירועים אלימים.
תיאור בית הקברות
בית הקברות ממילא משתרע על פני חלקת קרקע מיוערת בדלילות השוכנת מזרחית לגן העצמאות, בין הרחובות אגרון, הלל, ומנשה בן ישראל. על חלק ניכר משטחו של בית הקברות שוכנת בריכת ממילא, המתוארכת לימי המלך הורדוס לפני כאלפיים שנה. אין קשר בין הבריכה ובין בית הקברות.
בבית הקברות מצויים כמה עשרות קברים, המתוארכים רובם ככולם לתקופה הממלוכית. רוב הנקברים זוהו כאנשי מעלה ויחס, ביניהם לא מעט שופטים, מושלים וכן נשים צדקניות ועשירות. חלק ניכר מהקברים מוזנח מאוד, המצבות שבורות ומפוזרות, ועשבייה מכסה אותן.
בין הקברים צומחים עצים מקומיים מוכרים, כמו אלונים, ברושים ואורנים, אך בולטת גם האלה האטלנטית הגדולה בעיר. רוב העצים עתיקים למדי, חלקם בני מאות שנים. בית הקברות הפך בשנים האחרונות לנקודה המרכזית בירושלים בה ניתן למצוא צבי יבשה.
שם בית הקברות
השם ממילא הוא שיבוש של המילים "מָאמִן אללה", כלומר "מקום מבטחים של אללה", או מהמילים "מא מן אללה", כלומר "מה שבא מאללה", כשהכוונה היא כי גם המוות אינו בשליטתנו. זהו שמו הרשמי של בית הקברות בערבית גם בימינו. יש הסוברים כי השם 'ממילא' הוא שמה של גבירה מוסלמית שהייתה בעלת הקרקע בימי הביניים. כך או כך, השם חצה את גבולות בית הקברות, ומשמש גם את שכונת ממילא הסמוכה. בימי הביניים נקרא בית הקברות גם בשם "זייתון אל-מלכ" - "זיתֵי המלך", כמוזכר לעיל בדברי מוג'יר א-דין.
תורבת כובכייה
בית הקברות ממילא "נולד" עם בניית הקבר המפואר והבולט מכל האחרים - תּוּרְבָּת כּוּבָּכִּיָה - קברו של מושל צפת בתקופה הממלוכית - עָלָאא' א-דין אָידוּרְדָי אל כּוּבָּאכִּי. הלה ביקש להיקבר בירושלים, ולכן הובא אליה לאחר מותו ונקבר סמוך לחומותיה המערביות ולשער יפו, בשטח שהיה אז ריק מיישוב, ובו שרידים מעטים מאוד של קברים מן התקופה הרומית ומן התקופה הצלבנית.
על פתח התורבה מופיעה כתובת ועליה שמו של אל כּוּבָּאכִּי ותאריך פטירתו על פי הלוח המוסלמי (1289 על פי הספירה הכללית). על פי ספי בן-יוסף, הורה אל כּוּבָּאכִּי להקים את קברו מחלקי קברים של כמרים צלבניים מכנסיית הקבר. לאחר הצבת מבנה הקבר ביקשו מוסלמים נוספים להיקבר סביב "הכּוּבָּכִּיָה", וכך נוצר למעשה בית קברות מוסלמי באזור זה.
הקבר היה מוזנח מאוד. כתובות גרפיטי כיסו את קירותיו והוא שימש לא פעם כמקום לינה להומלסים ולנוודים. בחורף 2009 נוקה המבנה מבחוץ ונאטם מפני כניסת נוודים.
הקבר הצלבני
במאה ה-19 ערך החוקר הצרפתי שארל קלרמון-גנו סקר בבית הקברות וזיהה קברים קדומים, אותם תיארך לתקופה הרומית. בין המצבות הממלוכיות הוא גילה גם מצבה קטנה אך מפוארת אותה תיארך לתקופה הצלבנית. מצבה זו מגודרת כיום והיא שוכנת מערבית לבריכת ממילא.
תורבת מנכורש
סמוך לקבר הצלבני שוכן מבנה קבר דומה בפארו לכובכייה. זוהי התורבה של מנכורש, ששימש כמושלה הצבאי של מצודת ירושלים הממלוכית, וכן כגָ'שְנֶכּיר, כלומר "נושא הכוס" - תפקיד מיניסטריאלי בכיר בסולטנות הממלוכית.
מערת האריה
על גבולו המערבי של בית הקברות, בצמוד לרחוב מנשה בן ישראל, ישנם מערת קבורה ושרידי כנסייה שבנויה על מקום המכונה בשם "מערת האריה". האגדה הירושלמית הקשורה במערה זו מסופרת בשלוש גרסאות: על פי הגרסה הנוצרית מלאה המערה בעצמות הרוגי הכיבוש הפרסי שהתרחש בשנת 614 לספירה. הפרסים והיהודים טבחו בנוצרים והשליכו את גופותיהם בשטח בית הקברות. המלך הפרסי ציווה לאסוף ולשרוף אותן, אך אז לפתע הופיע אריה פלאי שאסף את העצמות למערה והגן עליהן. הגרסה היהודית מספרת סיפור דומה, אלא שהפעם ההרוגים הם יהודים, והטובחים הם היוונים. הגרסה המוסלמית מספרת כי במערה מצויים קדושים מוסלמים שנקברו בתחומי בית הקברות, עד שלילה אחד פרצה דליקה ושרפה את העצים ואת המצבות. הקדושים ניצלו באורח נס כאשר אללה העביר את עצמותיהם למערה, וכדי שלא יאונה להן כל רע, הציב שם אריה ענק השומר על עצמות הקדושים מדי לילה.