cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האיחוד הלאומי–תקומה
תוכנית ההכרעה
התכנית שוללת את הטענה שיישום התכנית יהפוך את ישראל למדינת אפרטהייד, בנימוק שהיא מהווה את הרע במיעוטו ומעניקה לפלסטינים את מירב הזכויות הדמוקרטיות, הרבה יותר מאשר הם צפויים לזכות בכל הסדר אחר. בטווח הארוך מציעה התוכנית לאפשר לפלסטינים שיחפצו בכך ליישם את זכותם לבחור ולהיבחר לפרלמנט ריבוני דרך הפרלמנט הירדני, או לקבל אזרחות מלאה במדינת ישראל לאחר תקופה בה יוכיחו את נאמנותן למדינה.
פרס המוזיקה האמריקאית להצטיינות
זכיות
בעשור השני של המאה ה-21 הפרס הוענק בשנת 2016 בלבד, לזמר-יוצר הבריטי סטינג.
האיחוד הלאומי–תקומה
הבחירות לכנסת ה-21
לקראת משא ומתן, הושג הסכם בין מפלגת הבית היהודי בראשות היו"ר הטרי רפי פרץ לבין סמוטריץ' על ריצה משותפת גם בבחירות אלה. סוכם כי במקומות האי-זוגיים ברשימה יוצבו נציגים של הבית היהודי ובמקומות הזוגיים נציגים של האיחוד הלאומי-תקומה. בראש הרשימה יעמוד פרץ. סמוטריץ' יוצב שני אך יבחר ראשון תפקיד בממשלה ובכך יהיה לשר הבכיר בין השניים. אם תקבל הרשימה רק תפקיד אחד בממשלה תתקיים רוטציה על התפקיד בין שניהם. אם תזכה הרשימה במספר מושבים אי זוגי תתקיים רוטציה בין נציגי שתי המפלגות על מושב. כן הוחלט ש"כל ההחלטות יתקבלו בהסכמת שני הצדדים וחלוקת כל התפקידים יהיה באופן שוויוני על ידי יושב ראש שתי המפלגות". בהמשך צורפו לרשימה גם נציגי עוצמה יהודית והוצבו במקום החמישי והשמיני. הרשימה המאוחדת נקראה איחוד מפלגות הימין.
פרס המוזיקה האמריקאית להצטיינות
זכיות
{{טורים|רוחב=25em|
שנות ה-2010
}}
האיחוד הלאומי–תקומה
הבחירות לכנסת ה-21
בבחירות אלו קיבלה הרשימה כולה 5 מנדטים ונכנסו ל שני נציגים של האיחוד הלאומי - תקומה.
הבחירות לכנסת ה-22 וה-23
ב בספטמבר 2019 התמודדה המפלגה כחלק מרשימת ימינה בראשות איילת שקד וקיבלה שני מנדטים (סמוטריץ' וסופר) מתוך שבעה לרשימה. ימינה התפרקה מיד אחרי הבחירות לסיעת הימין החדש וסיעת "הבית היהודי-האיחוד הלאומי". בכנסת זו לא הוקמה ממשלה חדשה והממשלה הקודמת המשיכה לכהן כממשלת מעבר. בחודש יוני התפטר אורי אריאל מתפקידו כשר החקלאות ובמקומו נכנס לממשלה סמוטריץ' שמונה לשר התחבורה וחבר הקבינט המדיני ביטחוני.
ב שנערכו במרץ 2020 התמודדה המפלגה שוב ברשימת "ימינה" שהקמה מחדש, כשהפעם בראשה נפתלי בנט. רשימת "ימינה" זכתה לשישה מנדטים, מתוכם שניים למפלגת "האיחוד הלאומי - תקומה".
הבחירות לכנסת ה-24
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הכריז סמוטריץ על התמודדות ברשימת "הציונות הדתית", שתתמודד בנפרד מימינה ושמטרתה לייצג את ערכי הציונות הדתית. בנוסף הכריז כי ברצונו לבצע מיזוג מלא עם מפלגת הבית היהודי על בסיס מתווה שנחתם בעבר עם הרב רפי פרץ, וקרא לביצוע פריימריז פתוחים לשם כך. לקראת הגשת רשימת המפלגה, הודיעה "הציונות דתית" כי ישולבו ברשימתה לכנסת נציגים ממפלגות עצמה יהודית ונעם.
הבחירות לכנסת ה-25
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש קיימה המפלגה לראשונה בתולדותיה בחירות מקדימות בקרב כלל מתפקדי המפלגה. המפלגה, תחת השם הציונות הדתית, התמודדה לכנסת ברשימה משותפת עם עוצמה יהודית ונעם. הרשימה זכתה ב-14 מנדטים, בהם שבעה לאיחוד הלאומי - תקומה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2023 והבחירות לכנסת העשרים ושש
באוגוסט 2023 חתם יו"ר המפלגה, בצלאל סמוטריץ על הסכם מיזוג מפלגות עם חגית משה, יו"ר מפלגת הבית היהודי. על פי ההסכם שם המפלגה יהיה "מפלגה דתית לאומית – הציונות הדתית", והיא תשתמש באותיות טב כבר בבחירות לרשויות המקומיות הקרובות. (ט' היא האות המסורתית של מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה, ב' היא האות המסורתית של מפלגת הבית היהודי).
מבנה המפלגה
רשימת המפלגה לכנסת נבחרה עד הבחירות לכנסת ה-25 על ידי 129 חברי מרכז המפלגה. החל מהבחירות לכנסת ה-25 הרשימה נבחרת על ידי מתפקדי המפלגה.
מזכ"ל המפלגה הראשון היה נחי אייל, שכיהן בתפקיד עד 2014, אז הוחלף על ידי אופיר סופר. לאחר הבחירות לכנסת ה-21, בעקבות היבחרו של סופר לכנסת נבחר סגנו יהודה ולד לתפקיד המזכ"ל.
קרינג
קרינג (בצרפתית: Kering) הוא תאגיד רב-לאומי שנוסד ב-1963. התאגיד מחזיק בבעלות במגוון מותגי יוקרה מתחומי האופנה, התכשיטים והשעונים. משרדיה הראשיים של החברה ממוקמים בפריז שבצרפת. מניית החברה נסחרת בבורסת Euronext משנת 1988, ומהווה חלק ממדד CAC 40 החל מ-1995.
בין השנים 2005–2013 נקראה החברה PPR ובשנים 1994–2005 נקראה פינו-פרינטמפ-רדוט (Pinault-Printemps-Redoute).
הקמת החברה ופעילות קמעונאית
בשנת 1963 נטל פרנסואה פינו הלוואה ממשפחתו ומהבנק והקים את חברת  Établissements Pinault, שהתמחתה במסחר בעצים. החברה צמחה הן באופן מבני והן באמצעות רכישות מוצלחות של חברות אחרות. ב-1988 נרשמה "Pinault S.A" למסחר בבורסת פריז והכפילה בכך את כוחה הפיננסי של הקבוצה.
בשנת 1989 רכשה הקבוצה 20% מתאגיד CFAO הצרפתי, שעסק בפעילות ברחבי אפריקה. ב-1990 התמזגו Pinault S.A ו-CFAO, ופרנסואה פינו הפך לראש הקבוצה הממוזגת החדשה. לאחר המיזוג החלה סדרת רכישות נוספת במגזר הקמעונאי: ב-1991 רכשה הקבוצה את  Conforama (שעסקה בריהוט צרפתי קמעונאי), ב-1992 רכשה את Printemps (רשת חנויות כלבו בפריז) - חברה אשר גם החזיקה ב-54% מ-La Redoute (רשת צרפתית קמעונית שהפעילה שירותי משלוח דואר), וב-1994 רכשה את Fnac (רשת קמעונאות צרפתית לממכר ספרים, מולטימדיה ואלקטרוניקה). כדי להתאים את זהות הקבוצה לתחומי הפעילות החדשים, שינתה החברה את שמה לפינו-פרינטמפ-רדוט (Pinault-Printemps-Redoute (PPR)) ב-1994.
מעבר מפעילות קמעונאית לתחום מותגי היוקרה
בשנת 1999, פינו-פרינטמפ-רדוט רכשה את גרעין השליטה (42%) בקבוצת גוצ'י תמורת 3 מיליארד דולר. כחלק מעסקת גוצ'י, פינו-פרינטמפ-רדוט רכשה גם את המותג איב סן לורן. האסטרטגיה החדשה של הקבוצה ניכרה גם ברכישות הבאות, אשר כללו את מותג התכשיטים הצרפתי בושרון (2000), מותג מוצרי עור האיטלקי בוטגה ונטה ובית האופנה בלנסיאגה (2001). בשנת 2001 חתמה פינו-פרינטמפ-רדוט על הסכמי שותפות אסטרטגית עם מעצב האופנה אלכסנדר מקווין ועם סטלה מקרטני.
ב-2003 העביר פרנסואה פינו את הנהגת Artémis, חברת ההחזקות המשפחתית ששלטה בקבוצת פינו-פרינטמפ-רדוט ובנכסים אחרים (שאטו לאטור, כריסטי'ס ועוד), לידי בנו פרנסואה-אנרי. בשנת 2004, פינו-פרינטמפ-רדוט רכשה כמעט את כל יתר המניות בקבוצת גוצ'י והגיעה ל-99.4% בעלות במותג היוקרה האיטלקי. בשנת 2005, פרנסואה הנרי פינו החליט להיכנס לתפקיד המנכ"ל בקבוצת פינו-פרינטמפ-רדוט. הקבוצה שינתה את שמה באופן רשמי ל-PPR.
הקבוצה המשיכה למכור את נכסיה הקמעונאיים ומכרה בין היתר את החברות Le Printemps (2006), Conforama (2011),CFAO ו-Fnac (2012), ו-La Redoute (2013). במקביל, PPR רכשה את קבוצת Sowind (בעלת מותג השעונים השווייצרי Girard-Perregaux) את בריוני האיטלקית (2011), את קבוצת מותגי התכשיטים האיטלקית Pomellato ואת חברת התכשיטים הסינית Qeelin (2012), וכן את מותג האופנה כריסטופר קיין ואת יצרנית שעוני היוקרה Ulysse Nardin (2014).
PPR נכנסה גם לתחום הספורט ואורח החיים עם רכישת פומה ב-2007, Cobra Golf ב-2010 ו-Volcom ב-2011.
ב-22 במרץ 2013 שינתה PPR את שמה לקרינג.
פעילות
קרינג מחולקת לשני תחומים: תחום היוקרה ותחום הספורט ואורח חיים. תחום היוקרה כולל מותגים העוסקים בעיצוב, ייצור ומכירה של מוצרי יוקרה, במיוחד מוצרי עור, נעליים, הלבשה, שעונים ותכשיטים. 94% מהרווח התפעולי של הקבוצה ב-2016 הופק מהמותגים הבאים:
תחום הספורט ואורח החיים כולל את המותגים הבאים:
כינורות (שיר)
כינורות (מעוצב: כינוֹרוֹת) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן. השיר יצא לאור ב-7 בנובמבר 2022, על ידי חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק. "כינורות" יצא לאור מספר חודשים לאחר שהסינגל השמיני והאחרון "מה איתי" מתוך אלבום האולפן השישי של בן זקן, עם או בלי לאהוב, יצא לאור ביולי באותה השנה.
"כינורות" דורג במקום הראשון במדיה פורסט והפך לשירה השמיני של בן זקן שעשה זאת.
רקע והוצאה
ב-30 באוגוסט 2022 פרסמה בן זקן ברשתות החברתיות שלה פוסט עם עטיפתו של "כינורות", בתוספת הכיתוב "בקרוב...". בהמשך לכך, פרסמה את ההודעה:.
את השיר כתב אבי אוחיון, שהלחין אותו לצד מור אוזן ומתן דרור, שהפיק אותו.
הצלחה מסחרית
על סמך נתונים שנאספו בין 6 ל-12 בנובמבר 2022 הושמע השיר 134 פעמים בתחנות הרדיו בישראל, בראשן רדיו דרום שם הושמע 23 פעמים בסך הכול. כתוצאה מכך, דורג במקום השני במצעד העברי של מדיה פורסט, מאחורי "בפרק הבא" של בר צברי. בשבוע העוקב, הושמע השיר 167 פעמים בתחנות הרדיו, בראשן רדיו קול הים האדום שם הושמע 36 פעמים בסך הכול; הוא דורג במקום הראשון במצעד והפך לשירה השביעי של בן זקן שעשה זאת במהלך הקריירה שלה. ביוטיוב, דורג במקום הראשון בסרטונים החמים בישראל.
בין 20 ל-26 בנובמבר הושמע השיר 145 פעמים בתחנות הרדיו, בראשן רדיו קול הים האדום בשנית, שם הושמע 29 פעמים בסך הכול; דבר שהוביל לכך שהוא שהה שבוע נוסף בראש המצעד של מדיה פורסט. במצעד המקביל, העשירייה, דורג השיר במקום השני בשיאו וכמעט הגיע לפסגה. בספוטיפיי זכה להצלחה רבה גם כן, כאשר הצליח לצבור בפחות משבועיים למעלה מ-200,000 השמעות בסך הכול. במצעד הרשמי של גלגלצ דורג בעשירייה הפותחת והפך לראשון של בן זקן מאז "ממתק" (2021) שהצליח לעשות זאת. בין 27 בנובמבר ל-3 בדצמבר שבר את שיאו האישי, כאשר הושמע 168 פעמים בתחנות הרדיו, בראשון רדיו 101.5FM לראשונה; הוא שהה שבוע שלישי בראש המצעד של מדיה פורסט.
וידאו קליפ
ב-7 בנובמבר 2022, פרסמה עדן בן זקן בערוץ היוטיוב הרשמי שלה את הווידאו קליפ הרשמי של "כינורות".
נכון למרץ 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על כ-8 מיליון צפיות.
בור מים (שיטת הדבקה בנוזקת סייבר)
"בור מים" היא שיטה להדבקת ארגונים בנוזקה. השיטה מתבססת על הערכה באשר לאתרי האינטרנט שאליהם חברי הקבוצה המותקפת (קבוצת היעד) נוהגים לגלוש. בדרך כלל, הנוזקה עצמה תוזרק אל הקורבן כאשר הוא גולש לאתר האינטרנט שבו משתמש התוקף ובהינתן שכתובת ה-IP שלו מתאימה לטווח הכתובות בהן מעוניין התוקף לפגוע. שיטה זו מאפשרת להזריק קוד גם לארגונים שיש להם מודעות גבוהה למניעת התקפות דיוג.
שם השיטה – "בור מים" – מרמז לאסטרטגיה של חיות טרף גדולות ולפיה יש היגיון בלארוב לטרף ליד בור המים, כי לשם החיות יגיעו, במוקדם או במאוחר, כדי לרוות את צמאונן.
תחבושת גבס
תחבושת גבס היא מעטפת חיצונית קשיחה של שכבת גבס המלופפת סביב גפה פגועת שלד. תחבושת גבס היא לרוב הטיפול הרפואי היחיד לקיבוע שברים בעצמות או מפרקי היד והרגל.
בור מים (שיטת הדבקה בנוזקת סייבר)
US Council on Foreign Relations
במהלך דצמבר 2012, דף האינטרנט של המועצה ליחסי חוץ בארצות הברית הודבק בנוזקה באמצעות חולשת יום האפס בדפדפן אינטרנט אקספלורר של חברת מיקרוסופט. באירוע הזה הנוזקה הדביקה רק משתמשים שעושים שימוש באינטרנט אקספלורר כאשר שפת המחשב היא אנגלית, סינית, יפנית, קוריאנית או רוסית.
תחבושת גבס
הטיפול בגבס הוא רק בשברים ביד או ברגל. שברים אחרים כמו שבר בכתף או באגן הירכיים, אין אפשרות לקבע בגבס אלא באמצעים אחרים כגון הכנסת בורג על ידי ניתוח.
בור מים (שיטת הדבקה בנוזקת סייבר)
מחלקת העבודה של ארצות הברית
בתחילת 2013, זוהתה התקפה שניצלה את האתר של מחלקת העבודה של ארצות הברית כדי לאסוף נתוני משתמשים. הנוזקה פגעה רק במשתמשים שגלשו לאתרים בהקשר לטכנולוגיה גרעינית.
תחבושת גבס
מטרות השימוש
הגבס אינו מרפא, אלא מהווה קיבוע לגפה הפגועה לצורך מספר מטרות.
אופן השימוש
הגבס הרפואי מגיע בצורה של תחבושת גאזה ברוחב 10 ס"מ המצופה בגבס יבש ומגולגלת על גליל פלסטיק.
לצורך ליפוף הגפה הפגועה בגבס, מלבישים תחילה על הגפה שרוול גמיש, כשכבה ראשונה, כדי לבודד את הרגל מהגבס ולתת לרגל מרווח גמיש ומאוורר, על התחבושת מלפפים רצועת לבד דקה כדי לרפד את האיבר הפגוע, לאחר מכן טובלים את גליל הגבס היבש במים המחוממים לכ-50° אז מלפפים את הגבס הרטוב על האיבר הפגוע.
בתוך מספר שניות הגבס מתחיל להתייבש אך הוא עדיין לח וחמים, בשעה הראשונה הגבס עדיין רך ושביר, אך הייבוש וההתקשחות הסופית היא לאחר 24 - 48 שעות, בשעות אלו אי שמירה על תמיכה נכונה של הגפה הפגועה עלולה לגרום לשבירה או עיוות של הגבס ובכך להפריע לריפוי התקין.
תקופת הזמן המינימלית בדרך כלל, לחבישה בגבס היא 6 שבועות. זהו משך הזמן הדרוש לגוף כדי לרפא באופן מוחלט את העצם השבורה.
התנהגות נדרשת
כיוון שהגפה המגובסת עדיין פגועה, תקופת החבישה מצריכה התנהגות מתאימה.
גירוד
הטִרְדָּה העיקרית בתחבושת הגבס היא תחושת הגירוד האופיינית.
תחושה זו נובעת מכך שהיד או הרגל נתונים לזמן ממושך בתוך מעטפת אטומה, ללא אוורור ורחיצה, לעיתים קרובות הגפה מגרדת באופן סביל, אך לפעמים קיימת תחושת גירוד בלתי נסבלת.
ההתנהגות הנפוצה למניעת גירוד, היא תחיבת חפצים דקים כמו סרגלים או שיפודים כדי להקל על הגירוד, אך למעשה הדבר מגביר לטווח ארוך את הגירודים כתוצאה מגירוי העור במקום הגירוד.
כמו כן הדבר אסור מבחינה רפואית, משום שהחפצים יכולים לפגוע בגבס ולקרוע או לחורר אותו, וכן משום שהם יכולים להזיק לאיבר הפגוע ולגרום לפציעות ולחתכים.
ציור
בגלל שרוב הגבסים מבוצעים בילדים, לובנו וחלקותו של הגבס היווה במשך הדורות כר נרחב לציורים ואיורים כיד הדמיון הפורה והיווה תעסוקה והרפיה לילדים רבים.
הגבס מלא לרוב באיחולי רפואה שלמה מחברים ובני משפחה בתוספת אימרות כנף ושירבוטים.
במחלקה האורתופדית שבבית החולים הדסה עין כרם בירושלים - ישנה תערוכה של גבסים המעוטרים וצבועים בעיטורים שונים ובמגוון רחב של סגנונות
לוטון
לוטון (באנגלית: Luton, ) היא עיירה במחוז בדפורדשייר שבאנגליה, הממלכה המאוחדת. בשנת 2009 מנתה אוכלוסיית העיר 203,600 תושבים. לוטון מהווה גם מועצה מקומית (Borough) ואזור רשות אחודה (Unitary Authority Area, רשות המקצה משאבים עירוניים למספר יישובים במחוז מסוים). לוטון ממוקמת כ-50 ק"מ צפון צפון-מערבית ללונדון. קבוצת הכדורגל של לוטון, לוטון טאון, מתמודדת בפרמייר ליג, ולזכותה זכייה אחת בגביע הליגה ב-1988.
בלוטון ממוקם נמל התעופה לונדון לוטון, שהוקם בשנות השלושים של המאה ה-20 ומשמש כאחד מנמלי התעופה הראשיים של לונדון הסמוכה. בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש שדה התעופה כבסיס לחיל האוויר המלכותי.
קרנבל לוטון הוא אירוע הקרנבל החד-יומי הגדול ביותר באירופה, ומתרחש מדי שנה ביום ויטסאן (חופשה מיוחדת בממלכה המאוחדת ואירלנד) החל בקירוב לחג השבועות. הקרנבל כולל תחפושות, מופעים ומוזיקת רחוב, ומושך כ-150,000 עד 200,000 מבקרים מדי שנה.
גאוגרפיה
לוטון ממוקמת בבקע בין גבעות צ'ילטרן, שנוצרו ממשקעי מדף הקרח שנסג בעידן הקרח האחרון. הקרקע עתירת סלעי משקע כגון חימר, חרסית וגיר, דבר שהשפיע רבות על אופן הבניה באזור לוטון שהוא רובו ככולו בניית לבנים שיוצרו מאדמת הגבעות ממזרח לעיר. באזור ליגרייב בעיר נובע הנהר לי, שהוא חלק מאגן התכנסות נהר התמזה. העיר מוקפת ביער עתיק (שלפי תיעוד הוא בן כ-400 שנה לפחות) בשם ברמינהאם.
הערים והיישובים הקרובים מונים את בדפורד מצפון, מילטון קינז מצפון מערב, המל המפסטד מדרום, היצ'ין מצפון מזרח, סטיבנג' ממזרח, הרפנדן מדרום מזרח, ברקהמפסטד מדרום מערב ודנסטבל ממערב.
אתרים ורחובות
לוטון היא עיירה היסטורית, וקיימים בה מבנים ומוסדות הקיימים זה מאות בשנים, כמו גם מוזיאונים ואחוזות פרטיות הפתוחות לציבור וגנים ציבוריים רחבי ידיים.
מוזיאון לוטון
מוזיאון לוטון ממוקם בפארק וורדאון שעל גדת הנהר לי. המוזיאון כולל מוצגים רבים מהתקופה הטרום-תעשייתית של לוטון וכולל מוצגים גם מהתקופה התעשייתית והמאה ה-21. בין השאר יש דגש רב על תעשיית הכובענות שפרחה בעיר ותעשיית רקמת התחרה, כולל דוגמאות לתחרה עבודת יד מהמאה ה-17. המוצגים כוללים גם תחפושות מקרניבל לוטון, מכוניות מתוצרת ווקסהול המקומית וציורים ותרשימים רבים.
לוטון הו
לוטון הו (Luton Hoo) היא אחוזה רחבת ידיים ועתיקת יומין, שנשתמרה כדוגמה לאדריכלות המאה ה-18 ועוצבה על ידי האדריכל רוברט אדם. הגנים רחבי הידיים עוצבו בידי אדריכל הנוף קפביליטי בראון. הבניין שופץ בתחילת המאה ה-20, ועבר ידיים רבות בין משפחות אצולה מקומיות, עד שבשנת 2007 הוסב חלק מהאחוזה לבית מלון מפואר הכולל מגרשי גולף וספא. אחוזת לוטון הו שימשה כרקע לעשרות סדרות וסרטים שדרשו אחוזות אנגליות, כגון ארבע חתונות ולוויה אחת, לעולם אל תאמר לעולם לא, עיניים עצומות לרווחה, העולם אינו מספיק ועוד.
פארק וורדאון
וורדאון הוא גן ציבורי רחב ידיים, ובו אגם מלאכותי, שלוחה של הנהר לי, כרי דשא, גנים פורמליים, שבילי הליכה ואופניים ועוד. הפארק הוא מקום מושבו של מוזיאון לוטון, וכולל בחודשי הקיץ פעילויות רבות לילדים כגון טירה מתנפחת ומופעים.
שכונות
כמו ערים רבות אחרות בבריטניה, לוטון התפתחה באופן הדרגתי, וניכסה אליה כפרים ואחוזות שהפכו לשכונות (Wards). נכון לשנת 2014, שכונות לוטון מונות את:
היסטוריה מוקדמת
הקמת לוטון עצמה על גדות נהר הלי מתוארכת למאה השישית, על ידי סקסונים. לוטון רשומה בספר יום הדין בשני תעתיקים שונים. לפי הרשום, באותה תקופה התגוררו במקום כשמונה מאות איש והתעשייה העיקרית הייתה חקלאות.
בשנת 1121 החלה עבודת הבניה על כנסיית סיינט מרי במרכז העיר, עבודת בנייה שהסתיימה ב-1137. בניינים נוספים שנבנו בסמוך כללו טירה גדולה, שנהרסה עוד במאה ה-12. במהלך ימי הביניים הייתה לוטון מקומן של שש טחנות מים.
בשנת 1336 נהרסה מרבית לוטון בשרפת ענק. במהרה לאחר מכן נבנתה העיירה מחדש.
במאה ה-16 עברה לוטון מעיסוק בחקלאות לעיסוק בחומרי בניין, בעיקר ייצור לבנים לבניה. במאה ה-18 החלה פורחת בעיר תעשיית הכובעים, ושם העיר הפך שם נרדף לכובענות האנגלית. אף על פי שתעשייה זו הצטמצמה משמעותית במהלך המאה ה-20 וה-21, בלוטון יש עדיין בתי מלאכה ומוזיאונים המוקדשים לאומנות זו.
חינוך
לוטון היא אחד מאתרי הקמפוס של אוניברסיטת בדפורדשייר. קיים קמפוס גדול לאוניברסיטה במרכז העיר, ובנוסף ליד גבול העיר קיים קמפוס קטן יותר בבית אחוזת פטרידג' בורי, מעון ויקטוריאני. הקמפוס האחר של האוניברסיטה ממוקם בבדפורד. בלוטון ממוקמים גם מוסדות החינוך העל-תיכוניים סיקס-פורם וברנפילד.
מבחינת השכלה פורמלית, בלוטון יש שבעה מעונות ילדים, 70 בתי ספר יסודיים (כולל 2 לילדים עם צרכים מיוחדים), ו-13 בתי ספר תיכון (מתוכם אחד עם תוכניות לנערים עם צרכים מיוחדים).
ספורט
לוטון הוא מקום מושבה של קבוצת הכדורגל לוטון טאון, שכינויה "הכובענים" (The Hatters), כזכר לימים בהם לוטון הייתה מוקד תעשיית כובענות גדולה. ב-2023 העפילה הקבוצה לפרמייר ליג, הליגה הראשונה בכדורגל האנגלי, לראשונה בתולדותיה.
כמו כן, בלוטון שוכנים שלושה מועדוני רוגבי: מועדון הרוגבי סטוקווד פארק, מועדון הרוגבי לוטון, ומועדון הרוגבי ווקסהול מוטורס.
ממשל
לוטון מיוצגת על ידי שני חברי פרלמנט בבית הנבחרים, המייצגים את אזורי הבחירה לוטון צפון ולוטון דרום. כהונתו של חבר הפרלמנט של לוטון צפון קלווין הופקינס החלה ב-1997 ונמשכת עד יום זה, בעוד גווין שוקר מלוטון דרום מכהן בתפקידו מאז 2010 ועד היום.
לוטון מקבלת שירותי משטרה ממשטרת מחוז בדפורדשייר, שמפכ"לה מתגורר בעיר.
מועצת העיר לוטון מחולקת ל-19 רבעים המיוצגים על ידי סך הכל 48 חברי מועצה. בחירות למועצה מתקיימות מדי 4 שנים. בבחירות שהתקיימו ב-2011 לכהונה שתסתיים ב-2015 המפלגה השלטת במועצה היא מפלגת הלייבור עם 36 נציגים, בעוד המפלגות האחרות קיבלו 8 נציגים (ליברלים דמוקרטים) ו-4 נציגים (השמרנים).
תחבורה
לוטון ממוקמת כ-30 מייל צפונית ללונדון, ומקושרת אליה באמצעות רשת כבישים ומערכת הרכבות הלאומית. קיימים מספר קווי אוטובוס הפועלים בעיר כמו גם מוניות פרטיות.
בעיר נמצא נמל התעופה לונדון לוטון, שמשרת כנמל תעופה ראשי באזור דרום מזרח המדינה.
כרשות עירונית ללוטון שמורה הסמכות לספר רישיונות למוניות הפעילות בתחום, כמו גם תחזוק מערכת הכבישים.
כלכלה
כלכלת העיר לוטון הייתה בעבר מבוססת על ייצור, הן ידני (כובענות) והן ממוכן (רכבים). עם הזמן, עברה כלכלת העיר להתבסס כמעט בלעדית על מתן שירותים. עסקים רבים נבנים על נמל התעופה של לוטון וקשורים אליו, אם כי עדיין קיימים מספר חברות ייצור בעיר. בין העסקים הבולטים ניתן למנות את הנהלת חברת התעופה איזיג'ט המתמחה בטיסות לואו-קוסט וחברת הרכב ווקסהול שהנהלתה עדיין מבוססת בעיר. יש משרדים רבים של חברות כגון ארנסט אנד יאנג וסימנס בעיר, כמו גם חברות אלקטרוניקה ותעופה רבות.
ערים תאומות
ללוטון יש הסכמי ערים תאומות, או "הסכמי ידידות", עם מספר ערים.
ראייה עיוורת (ספר)
ראייה עיוורת (באנגלית: Blindsight) הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופר פיטר וואטס, שהיה מועמד לפרס הוגו בקטגוריית הרומן הטוב ביותר לשנת 2007. ראייה עיוורת היא תופעה נוירולוגית-קוגניטיבית בה אנשים שהתעוורו בעקבות פגיעה בקליפת המוח החזותית, מצליחים בכל זאת לדעת את צורתו של עצם כלשהו, מיקומו או כיוון תנועתו. הספר עוסק בתודעה, בעתידנות ובפילוסופיה של הנפש. הספר כולל שימושים בטכנולוגיות היפותטיות עתידיות:
בספר משתמש הגיבור הראשי סירי קיטון בתורת המשחקים לצורך מציאת המהלכים הטובים ביותר.
הספר יצא לאור ב-2006 ובישראל יצא לאור בהוצאת קדמת עדן בשנת 2009.
רקע כללי
העלילה מתרחשת בעולם העובר מהפכה בעקבות התפתחות הנוירולוגיה ובו אנשים רבים עוברים להתגורר במתקני מציאות מדומה גדולים המכונים בפי האנשים "עדן". היא מסופרת מנקודת מבטו של סירי קיטון. סירי, שעבר חצי כריתת מוח בילדותו כטיפול לאפילפסיה, מסוגל להבין את העולם בעיקר דרך תרשימי זרימה. הספר עוסק במשלחת שסירי נמנה עליה, הכוללת מספר מדענים שכל אחד מהם בעל מומחיות שונה, כאשר תפקידו של סירי הוא לתרגם את דברי המדענים ולהסביר אותם למנהיגי כדור הארץ.
תקציר עלילה
צוות מדענים וסירי בתוכם, יוצא למסע שמטרתו ליצור קשר עם ישות חוצנית האחראית לשליחת מספר רב של גשושיות אשר צילמו את כדור הארץ. הצוות מוצא חללית חוצנית המזדהה בשם "רורשאך".
החוצניים הם בעלי תודעה אשר לא מודעת לעצמה, המתוארת כחווה את כל חייה כסוג של "ראייה עיוורת". הספר מסתיים כאשר פורץ קרב בן החלליות וסירי נמלט במתקן מילוט אל כדור הארץ. חדשות רעות מגיעות מכדור הארץ האומרות שבינתיים נהרסו רבים ממתקני "עדן" בעקבות הפצצה וחבלה מכוונת. כדור הארץ מצוי במתקפה על ידי הערפדים.
פיטר וואטס מנסה להביע רעיון שהקיום האינדויאדואליסטי של האדם הנבון אינו הכרחי לחיים תבוניים, וייתכן שלא ישרוד זמן רב.
צוות החללית
הצוות בחללית מייצג לדעת וואטס את האפשרויות העתידיות של בני האדם בתחום הנוירולוגי.
בית עובד
בֵּית עוֹבֵד הוא מושב עובדים בקרבת נס ציונה השייך למועצה אזורית גן רווה ובו כ-300 תושבים. היישוב הוקם בשנת 1933 כחלק ממבצע התיישבות האלף שנערך בשנות ה-30.
מקור השם
זאב וילנאי כותב כי מקור השם הוא בפסוק בספר משלי:. השם נזכר גם - שם "בית עובד" הוא ביתו של בית עובד-אדם הגיתי, אליו מוסט ארון הברית על ידי דוד לאחר ניסיון כושל להחזיר את הארון מקריית יערים.
מקור נוסף לשם הוא היישוב הערבי ביארת עבוד (שמשמעו פרדס עבוד) ששכן במקום בו שוכן כיום המושב.
היישוב
המושב בנוי על גבעה, אשר במפה בריטית משנת 1873 מסומנת כחורבה בשם 'לוליה'. בראש הגבעה לצד בית כנסת ובית העם ישנה חורשת אורנים שניטעה לזכר הנופלים בימי המרד הערבי הגדול (1936-1939) באזור זה.באוגוסט 2008 נתגלה במושב סליק ובו 24 רימוני יד מתקופת המנדט הבריטי. הסליק נתגלה במהלך חפירות שהתבצעו במושב לצורך התקנת מערכת ביוב חדשה במושב.
דורון שנער
דורון שנער הוא סופר ועורך דין ישראלי.
יואן מיכאיל
יואן (ז'אן) קונסטנטין מיכאיל (ברומנית: Ioan (Jean) Constantin Mihail 3 באוקטובר 1875 - 23 בפברואר 1936) היה איש עסקים רומני עשיר, דוקטור למשפטים, פוליטיקאי, בעל קרקעות ברחבי רומניה, מי שערב להלוואות חוץ של ממשלת רומניה ומי שהוריש את כל הונו למדינה הרומנית.
דורון שנער
ביוגרפיה
דורון שנער נולד בתל אביב. גדל בקיבוץ כילד חוץ. בתור ילד שימש כתב נוער במעריב לנוער, וקודם לכן פרסם בהארץ שלנו ומשמר לילדים. בנעוריו שהה בלונדון. שירת בצה"ל כחייל קרבי, השתחרר בדרגת רס"ן.
למד בפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב ובמקביל השלים את בחינות הבגרות. בתקופת שירותו הצבאי ולימודיו הסטודנטיאליים כתב במוסף "חותם" של על המשמר, בעריכתו של רוביק רוזנטל, בו היה לו טור בשם "רשימות שחורות" של סיפורים פסאודו-אקטואליים.
בשנת 1994 פרש משותפותו במשרד חיים צדוק ושות' והקים משרד עורכי דין שנער, שחור, וייסברגר. בשנת 2008 התמזג במשרד איתן-מהולל ופרש מעיסוק מלא בעריכת דין. כעורך דין עסק במשפט מסחרי, עם התמחות בתחומי מימון, שוק ההון ודיני תאגידים. דירקטור בחברת יוניטרוניקס ובחברות פרטיות אחדות. בעבר כיהן כיו"ר כלל חתמים ודירקטור בקבוצת לאומי ושות' וקבוצת נץ.
יואן מיכאיל
ב-1911 נבחר לפרלמנט הרומני מטעם המפלגה השמרנית. ב-1915 עבר למפלגה הלאומית ליברלית ונבחר מטעמה לפרלמנט כנציג סאטו מארה ובהמשך כסנטור. הוא התיידד עם יון ג. דוקה וקונסטנטין י. אנג'לסקו וקידם רפורמה אגררית המבוססת על פיצוי בעלי הקרקעות על ידי המדינה. לאחר מות אביו ובהמשך מות אחיו היה יואן מיכאיל ליורש היחיד של רכוש משפחתו, כולל ארמון מיכאיל בקראיובה, שאת בנייתו יזם אביו, אך לא זכה לראות את סיום הבנייה. בהמשך ירש יואן מיכאיל גם את שתי דודותיו עתירות הנכסים והונו היה לשם דבר.
דורון שנער
פרסומים נוספים
בשנת 2017 פרסם שנער סיפורים קצרים באסופת "צלילים" בהוצאת פטל בעריכת אביבית משמרי; באסופת "תן", סיפורי מסע ושוטטות בעריכת נועה לקס; פרסומים עצמאיים בהוצאה עצמית; סיפור קצר במסגרת אסופת סיפורים קצרים תן 3; ובאסופת פטל 7.
יואן מיכאיל
ב-1909 חנך יואן מיכאיל את ארמון דינו מיכאיל, מבנה מפואר בקראיובה, שיזם אביו. בתקופת המשבר הכלכלי של שנות ה-30 ערב מיכאיל עם הונו להלוואות החוץ שלקחה רומניה מבנקים צרפתים ושווייצריים. יואן מיכאיל לא נישא אף פעם ואת כל הונו הוריש למדינה הרומנית. בעת לווייתו שבתה העיר קראיובה.
דורון שנער
פרסומים נוספים
דורון שנער מתגורר בתל אביב, נשוי לרות פלאטו-שנער, פרופסור למשפטים, ואב לשתי בנות.
קישורים חיצוניים
על ספריו:
מכּתביו:
ג'וני גולדשטיין
יונתן גולדשטיין (נולד ב-29 בינואר 1991), ידוע בשם הבמה ג'וני גולדשטיין (לשעבר ג'וני הקטן וג'וני), הוא פזמונאי, מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי המתעסק בעיקר בסוגות המוזיקה אלקטרונית, פופ והיפ הופ. בנעוריו פעל כזמר וראפר. בשנת 2008 הוציא את אלבום הבכורה שלו, The Johnny Show. בנוסף לכך, גולדשטיין היה חבר בלהקת TYP יחד עם עברי לידר ואמנים נוספים.
1991–2008: ילדות ותחילת הקריירה
גולדשטיין נולד ב-1991 במוצא עילית, בנם של אורה ויוסף גולדשטיין. הוא התעניין במוזיקה מגיל מאוד צעיר. כשהיה בן 9 התחיל לנגן על תופים, וכשהיה בן 11 התחיל לכתוב ולשיר. למד בתיכון לאמנויות תלמה ילין.
את הכינוי ג'וני הקטן קיבל כאשר בכיתה ג' ניגן בלהקת רוק, אשר שאר חבריה האחרים היו בגיל תיכון. כמה שנים מאוחר יותר, כשהיה בן 13, פרץ גולדשטיין לתודעה, בעקבות שיר שהקליט עם חברי להקת הדג נחש, בשם "ג'וני הקטן", לאלבומם חומר מקומי. את הקשר עם הדג נחש הוא יצר כשנה קודם דרך דודוש קלמס (קלידן הדג נחש) אשר משפחתו מיודדת עם משפחת גולדשטיין. על יצירת הקשר סיפר מאוחר יותר - "בקלטת ששלחתי אליו (קלמס) היו שישה קטעים. הוא זרק חמישה, ועל הקטע השישי עבדנו ביחד".
2008–2010: המשך הקריירה ו-The Johnny Show
בסמוך לעבודה האינטנסיבית על האלבום "השכונה שלי" והלימודים בתלמה ילין, המשיך גולדשטיין לצבור ניסיון, תוך שעבד עם מוזיקאי היפ הופ ישראלים שונים והפיק שירים רבים עבורם. בין האומנים איתם עבד סגול 59, נועה פארן, שלישיית אלדר, הדרה לוין ארדי, דנה עדיני ונוספים.
ביוני 2008 הוציא את סינגל הבכורה שלו והראשון מתוך אלבום הבכורה, "בלילה בחלום", בהשתתפותה של הזמרת תום רהב. באוגוסט הוציא את הסינגל השני, "קרנפים" בהשתתפותו של הזמר רמי פורטיס, שכתבו פורטיס ודן תורן בשנות ה-90, והלחין גולדשטיין, לאחר שקיבל את המילים מתורן. בספטמבר הוציא את אלבום הבכורה שלו, The Johnny Show, כשהיה בן 17 בלבד. את האלבום הוציאה חברת הליקון. באלבום זה גולדשטיין הפיק את כל השירים ושר ב-14 מתוכם. באותה שנה יצא גם האלבום "תעשו מקום" של סגול 59, בו הפיק גולדשטיין את כל השירים, למעט שניים.
2011–2012: TYP
בשנת 2011 חבר לעברי לידר לפרויקט המוזיקלי TYP. ב-12 בספטמבר 2011 יצא אלבום הבכורה של הפרויקט, 09:00 To 17:00, 17:00 To Whenever, אשר זכה להתעניינות תקשורתית רבה ולביקורות חיוביות.
ב-5 בינואר 2012 הוחתם הפרויקט על חוזה בינלאומי עם חברת התקליטים יוניברסל תחת חברת הבת הצרפתית שלה, פולידור רקורדס. החוזה כולל הפצה בינלאומית של אלבום הבכורה של הצמד (09:00 To 17:00, 17:00 To Whenever), הקלטת והפצת שלושה אלבומים נוספים, וסיבוב הופעות בינלאומי.
ב-26 במרץ 2012 פורסם כי ההרכב הוחתם בחברת מופעי המוזיקה לייב ניישן, והפכו לישראלים הראשונים שמוחתמים בחברה.
2012–הווה: פרויקטים נוספים
בדצמבר 2012 הפיק את סינגל הבכורה של הזמרת אניה בוקשטיין, "יום אחד". ביוני 2013 יצא אלבום הבכורה שלה, "אניה בוקשטיין" בו נכלל הסינגל. את האלבום הפיק גולדשטיין במלואו.
בשנת 2014 היה שופט ב"פרויקט הלהקה 2".
ביוני 2017 השתתף בתוכנית "להיות זמרת", ששודרה בערוץ 24, ובמסגרת התוכנית הפיק את הסינגל הראשון של אנה זק, ולאחר התוכנית הפיק את הסינגל השני שלה. באותה השנה, השתתף בהפקת אלבומה של אניה בוקשטיין, "רוקדת".
ב-2018 העלה תיאטרון הבימה את המחזה "מיקה שלי", המבוסס על שירי יאיר רוזנבלום, שבו היה גולדשטיין המפיק המוזיקלי.
בשנת 2019 יצא לאור המיני-אלבום "מה יהיה" של הזמר יונתן מרגי, אותו הפיק גולדשטיין במלואו, ואף לקח חלק בכתיבת שיריו והלחנתם. בהמשך השנה, הפיק גם את להיטם של מרגי וסטפן לגר, "דיבור נגוע".
ב-29 באוקטובר 2020 הוכרז כי גולדשטיין חתם בחברת Sony/ATV Music Publishing. יום לאחר מכן, יצא השיר "Shake Ya Boom Boom" של סטטיק ובן-אל תבורי ובלאק אייד פיז, שהפיק יחד עם ויל.איי.אם.
בשנת 2021 זכה גולדשטיין בפרס אקו"ם למעבד השנה.
חיים אישיים
נשוי ואב לשתיים.
גראדסקו
גראדסקו (במקדונית: Градско, להאזנה) הוא כפר במרכז מקדוניה הצפונית המצוי בשטח הרשות המקומית גראדסקו ושוכן באזור הסטטיסטי וארדאר, 28 קילומטרים דרומית לוולס ו-80 קילומטרים דרומית לבירה סקופיה.
היסטוריה
באזור הכפר שכנה העיר המקדונית העתיקה סטובי (ביוונית עתיקה: Στόβοι), אשר חרבה ברעידת אדמה בראשית המאה ה-6. בהמשך, נשלט האזור על ידי הממלכה הבולגרית הראשונה, האימפריה הביזנטית והממלכה הבולגרית השנייה. ב-1392 נכבש המקום על ידי צבאותיו של באיזיט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית ובהמשך נכלל בשטח סנג'ק סקופיה. לאורך מרבית התקופה העות'מאנית היה במקום כפר קטן ובו משפחות בודדות, אך בשלהי המאה ה-19 נבנתה מסילת הרכבת בין סלוניקי לסקופיה ולבלגרד אשר נתיבה עבר בגראדסקו ובמקום הוקמה תחנת רכבת. הקמת תחנת הרכבת הובילה לפיתוח כלכלי וגידול הדרגתי במספר התושבים.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה שוחרר הכפר וסופח לממלכת סרביה. בראשית נובמבר 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נכבש הכפר על ידי צבא בולגריה ובסמוך אליו הוקמו מרכזי תקשורת ולוגיסטיקה של הצבא הבולגרי. האזור הפך חלק מהחזית המקדונית. בספטמבר 1918 נכבש הכפר על ידי צבאות מדינות ההסכמה ולאחר המלחמה נכלל בשטחה של ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבש הכפר על ידי הוורמאכט ובהמשך נמסר האזור לחזקת בולגריה שהייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי. בשלהי 1944 שוחרר האזור על ידי צבאו של יוסיפ ברוז טיטו. במהלך נסיגתם מיקשו הגרמנים את מסילת הרכבת במקום. לאחר המלחמה נכלל הכפר בשטח יוגוסלביה ומ-1991, עם הקמת מקדוניה, נכלל בשטחה.
דמוגרפיה
מנתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2002 עולה, כי 86.53 אחוזים מתושבי הכפר היו מקדונים, 9.7 אחוזים היו בוסניאקים ו-2.2 אחוזים היו בני רומה. הרוב המוחלט של תושבי הכפר היו נוצרים אורתודוקסים ומיעוטם מוסלמים סונים. בכפר קיים בית ספר יסודי אחד וכנסייה על שם גאורגיוס הקדוש.
אבו רודס
אַבּוּ רוּדֵס, או אַבּוּ רֻדִיס (בערבית: أبو رديس), היא עיירה במחוז דרום סיני במצרים על חופו המזרחי של מפרץ סואץ. ב-2006 מנתה אוכלוסיית העיירה, כולל היישובים הסמוכים אליה, 5,902 נפש. אבו רודס הוא גם שמם של שדות נפט הנמצאים באותו מקום, ביבשה ובים. שדות הנפט התגלו על ידי חברה איטלקית, והנפט הופק על ידה בשיתוף חברת הנפט הלאומית המצרית. שדות נפט אלה נחשבו לאחד ממאה השדות העשירים בעולם.
היסטוריה
לראשונה כבשה ישראל את אבו רודס במהלך מלחמת סיני ב-1956. מיד נבדקה האפשרות לנצל את שדות הנפט לצרכיה של ישראל, אך הרעיון לא מומש עקב נסיגת ישראל מסיני.
במהלך כיבוש סיני על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים, נכבשה אבו רודס שנית, על ידי כוחות של חיל הים בסיוע כוח מבית הספר לצניחה. במהלך המלחמה פרצה דליקה באתר שבה נשרפו כמיליון חביות נפט. כחודש לאחר המלחמה כינסה ישראל מומחים מהארץ ומהעולם במטרה לכבות את הדליקה ולשקם את מתקני הנפט שנפגעו במלחמה. זמן קצר לאחר מכן החלו עבודות השיקום ושדרוג המתקנים, והשדה הופעל על ידי חברת "נתיבי נפט" הישראלית. ישראל המשיכה לפתח את השדה ובנתה שלוש בארות ימיות נוספות על ה-17 שהיו כבר בנויות. במקום הוקם יישוב בשם שלהבת, שבו התגוררו העובדים בשדות הנפט ובני משפחותיהם. בשנת 1970 הצליחה ישראל להפיק כ-100 אלף חביות נפט ליום מ-20 הבארות הימיות ומכ-100 בארות יבשתיות שבשדה, כמות שקרובה לתצרוכת הנפט של מדינת ישראל.
במהלך מלחמת ההתשה, בדצמבר 1969, שימשה אבו רודס נקודה קדמית לכוחות הלוחמים במבצע תרנגול 53: שם ניתנו ללוחמים התדריכים המסכמים, משם יצאו למשימתם ולשם הביאו את שללם – מכ"ם גילוי אווירי חדיש מצרי מתוצרת סובייטית. בסוף 1972 הוקם במקום בסיס של חיל הים הישראלי שכלל מכ"ם ונתן שירותי אספקה וציוד לבסיס חיל הים באבו זנימה.
בליל 6 באוקטובר 1973, ביום הראשון של מלחמת יום הכיפורים, הונחת על אבו רודס מטח ארטילרי כבד שהצית חלק ממאגרי הנפט והמתקנים. לאחר מתקפה זו הופסקה פעילות השאיבה. במהלך המלחמה נפגעו מתקני הנפט שנית בפעילות אנשי קומנדו מצרים. במהלך כל המלחמה נותר אזור אבו רודס בשליטת ישראל.
זמן קצר לאחר המלחמה הובער מגדל הקידוח F-10 בשדה הימי של אבו רודס כתוצאה מפגיעה של טיל הוק ישראלי שנורה בשוגג לאחר שהמערכת התבייתה על מאוורר מניפה, והמפעיל חשבו למסוק מצרי.
דייוויד אליאנס
לורד דייוויד אליאנס (באנגלית: David Alliance; נולד ב-15 ביוני 1932) הוא איש עסקים יהודי-בריטי ממוצא איראני ופוליטיקאי חבר המפלגה הליברל-דמוקרטית.
חייו האישיים
אליאנס נולד בעיר כאשאן שבאיראן בשם דאוד אליאנס (בפרסית: داوود آلیانس‎‎), והתחנך בבית הספר "איתיחאד". אליאנס הוא גרוש ואב לשלושה ילדים, שניים מהם מאומצים. הוא מתגורר כיום בלונדון ובמנצ'סטר.
עיסוקיו
אליאנס היה היושב ראש של קבוצת "N Brown PLC", חברה העוסקת במכירת בגדים, בשנים 1968-2012, והוא הבעלים של 33% ממניותיה. כמו כן, הוא היה ממייסדי חברת "Coats PLC" ("מעילים בע"מ", שנקראה בעבר "Coats Viyella PLC"), אשר חולשת על 22% מנתח השוק הבינלאומי, מעסיקה כ-70,000 עובדים ב-67 מדינות שונות ומוערכת כיום בשווי של 2 מיליארד ליש"ט. בנוסף, אליאנס הוא הבעלים של מספר חברות קטנות יותר וכן של מספר אוספי יצירות אמנות. בשנת 1986 היא התמזגה עם החברה בבעלות של הארי ג'נוגלי.
אליאנס לוקח חלק במספר ועדות באנגליה, בין היתר בקרן הנסיך הבריטי ליזמות צעירה, במועצה לתעשייה ולהשכלה גבוהה ובקרן אוניברסיטת מנצ'סטר. כמו כן, אליאנס הוא חבר בגופים רבים, ביניהם "החברה המלכותית לעידוד האמנות, היצרנים והמסחר", "מכון העיר והגילדות של לונדון", ו"בית הספר הגבוה להנדסה ולעיצוב שנקר" בישראל, בו הוא חבר לשם כבוד. אליאנס הוא אחד התורמים המרכזיים להקמתו של "המרכז ללימודים איראניים" באוניברסיטת תל אביב, שהוקם בשנת 2006. אליאנס הוא בעל תואר דוקטור למדעים מאוניברסיטת הריוט-וואט הסקוטית ובעל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת מנצ'סטר.
ב-18 במאי 2009 הוענק לאליאנס תואר דוקטור לשם כבוד בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב. במסגרת הענקת התואר נכתב:
אליאנס קיבל תואר CBE ("מפקד") במסדר האימפריה הבריטית בשנת 1984, ובשנת 1989 הועלה לתואר הגבוה ביותר GBE ("אביר מפואר"). הוא אף זכה בשנת 2004 בתואר "לורד לחיים" כברון אליאנס של מחוז מנצ'סטר. כמו כן, אליאנס לוקח חלק בפעילות פוליטית בפרלמנט של בריטניה כחבר המפלגה הליברל-דמוקרטית. ב"רשימת האנשים העשירים" לשנת 2009 שערך העיתון האנגלי "סאנדיי טיימס", מוקם אליאנס במקום ה-267 מבין עשירי אנגליה, עם הון מוערך של 208 מיליון ליש"ט.
אלכס שטיין
אלכס שטיין (נולד ב-27 באוקטובר 1957) הוא שופט בבית המשפט העליון. כיהן כפרופסור למשפטים בבית הספר למשפט של ברוקלין, באוניברסיטה העברית בירושלים ובישיבה יוניברסיטי. שימש פרופסור אורח באוניברסיטאות ייל, קולומביה, טורונטו, אוקספורד והרווארד.
ביוגרפיה
אלכס שטיין נולד באוקטובר 1957 בקישינב שבברית המועצות. בשנת 1973 עלה לישראל עם משפחתו. את לימודי התיכון סיים במרכז חינוך ליאו באק בחיפה.
ב-1976 התגייס לצה"ל ושירת בחיל הקשר והאלקטרוניקה. במהלך שירותו הצבאי השתתף במבצע ליטאני ובמלחמת שלום הגליל. למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, שם קיבל תואר ראשון ב-1983 ותואר שני ב-1987. במהלך לימודיו היה חבר מערכת בכתב העת משפטים. התמחה אצל שופט בית המשפט העליון מנחם אלון ואצל רחל סוכר במחלקה הפלילית של פרקליטות המדינה, ובשנת 1984 הוסמך כעורך דין ועבד במקצוע זה. בשירות המילואים עבר לפרקליטות הצבאית, ושימש קצין משפטים בממשל הצבאי ברצועת עזה.
שטיין היה שחמטאי פעיל והגיע לדרגת אמן ישראלית. הוא היה פעיל באיגוד הישראלי לשחמט כבורר. היה אלוף ברית המועצות בשחמט לתלמידים עד גיל 14. ב-1976, בעת שרותו הצבאי, זכה באליפות צה"ל בשחמט.
קריירה אקדמית
בשנת 1990 קיבל תואר דוקטור מיוניברסיטי קולג' לונדון על עבודה שכותרתה "The Law of Evidence and the Problem of Risk-Distribution", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' ויליאם טווינינג. בשנת 1991 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1992 זכה במלגת אלון. יחד עם פרופסור אריאל פורת ואחרים, ייסד וערך (1997–2002) את כתב העת "Theoretical Inquiries in Law", העוסק בתאוריה של המשפט. במהלך עבודתו באוניברסיטה העברית שימש סגן דיקן הפקולטה למשפטים, מונה לפרופסור מן המניין ואייש קתדרה ע"ש סילוואן כהן.
בשנת 2002 נפצע באורח קל בפיגוע באוניברסיטה העברית.
בשנת 2004 עבר לארצות הברית והצטרף לסגל בית הספר קרדוזו למשפטים של ישיבה יוניברסיטי בניו יורק. בשנת 2016 עבר לבית הספר למשפט של ברוקלין.
נכון לשנת 2014, שטיין נכלל בין אנשי האקדמיה המצוטטים ביותר בתחום דיני הראיות בארצות הברית. תחומי התמחותו הנוספים הם דיני נזיקין וניתוח כלכלי של המשפט. דעותיו בתחומים אלה צוטטו בכלי תקשורת, שכללו את New York Times, Frankfurter Allgemeine Zeitung, ו-Nature.
תחומי מחקריו
תחומי המחקר העיקריים של שטיין הם דיני ראיות, דיני נזיקין, רשלנות רפואית וניתוח כלכלי של המשפט. יחד עם פרופ' אריאל פורת פיתח את דוקטרינת הנזק הראייתי. ביסוד הדוקטרינה נמצא הרעיון, שאם אדם גורם לאי-ודאות המונעת מאדם אחר לממש את זכויותיו כלפי המזיק, יוצר האי-ודאות אחראי מבחינה משפטית, בהתקיים תנאים מסוימים, ל"נזק הראייתי" לו גרם. במקרים מסוימים אחריותו של יוצר הנזק הראייתי תהיה נזיקית, ובמקרים אחרים היא תביא להעברת נטל השכנוע לכתפיו. במקרה אחרון זה אם לא יצליח יוצר הנזק הראייתי להוכיח שלא הוא שגרם לנזק הישיר אשר לגבי גרימתו קיימת אי-ודאות, תוטל עליו אחריות בגינו. דוקטרינת הנזק הראייתי נקלטה בפסיקה בישראל ונעשה בה שימוש במאות רבות של פסקי דין, בין היתר במצבים שבהם עקב אי סדרים וחוסרים בתיקים רפואיים, אין החולה שניזוק במהלך הטיפול הרפואי יכול לדעת כיצד ניזוק. בתי המשפט העבירו במקרים אלו את נטל השכנוע לכתפי בית החולים בו ניתן הטיפול הרפואי, על מנת שיוכיח שהנזק לא נגרם עקב רשלנות רפואית, כך שאם לא יצליח לעמוד בנטל יישא בנזקי החולה.
שטיין פרסם למעלה משמונים מאמרים, בהם שני מאמרים ב-Harvard Law Review, כולל מאמר עם דניאל זיידמן על הצדקה כלכלית לזכות השתיקה, שספג ביקורת רבה עליה השיב שטיין במאמר נפרד. מאידך המאמר זכה לשבחיו של השופט ריצ'רד פוזנר, שתיארו בספרו Economic Analysis of Law כתאוריה שמאפילה על ההסבר של תומאס הובס שלפיו למדינה אין יכולת – וממילא אין סמכות – לגרום לאדם לפעול נגד אינטרסים קיומיים של עצמו. לפי התאוריה של שטיין וזיידמן, זכות השתיקה, המעוגנת בתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, מעמידה לחשודים ונאשמים שעברו על החוק ואינם מעוניינים להודות בכך חלופה למסירת גרסת חפות שקרית: כל נאשם כזה זכאי לשתוק מבלי שהדבר יהווה ראיה בדבר אשמתו. בהיעדר זכות שתיקה, רוב האשמים יעדיפו למסור הודעה או עדות שקרית שתציגם כחפים מפשע, וכתוצאה מכך כל אדם שטוען לחפותו – לרבות חף מפשע, שלא עבר כל עבירה – יהא בחזקת שקרן שאין להאמין לו. הפחתת אמון כללית זו תעלה את מספרם של חפים מפשע שיימצאו אשמים על אף שלא עברו עבירה. כדי למנוע נזק חברתי חמור זה, יש אפוא להכיר בזכות השתיקה ולמנוע הסקת מסקנות לחובתם של חשודים ונאשמים שבוחרים לשתוק ולא למסור שום עדות.
במאמר אחר, שאף הוא פורסם ב-Harvard Law Review, שטיין ושותפו למאמר, פרופ' גדעון פרחומובסקי, הראו שכללי ההוכחה הקיימים יוצרים תמריצי התנהגות המעוותים מבחינה חברתית. כיוון שבתי המשפט נדרשים לבסס את החלטותיהם על ראיות, אדם רציונלי לעולם יבחר בהתנהגות שתייצר ראיות לטובתו גם כאשר התנהגות זו מטילה עלויות על אנשים אחרים ועל החברה בכללותה. למשל, רופאים ובתי חולים יעדיפו במקרים רבים לשלוח מטופל לבדיקות מיותרות שאינן מועילות לו רק כדי ליצור ראיה שתוכיח העדר רשלנות בטיפול. בעלי מקרקעין וקניין רוחני יאפשרו למפרי זכויותיהם להמשיך ולהפרן כדי ליצור הוכחות ברורות של נזק, אשר יבטיחו זכייה במשפט. חמור מכך: שוטרים המופקדים על אכיפת החוק יאפשרו לעיתים לעבריינים להמשיך בביצוע העבירה כדי להבטיח הרשעה.
בשנת 2010 פיתח שטיין, יחד עם פרופ' מרגרט למוס, מודל של אכיפת חוק אסטרטגית, שבמסגרתו מטילה המדינה עונש הולם רק על מפרי החוק החמורים ביותר. אסטרטגיה זו גורמת למפרי החוק להימנע מהפרות בדרגת חומרה הגבוהה ביותר, וכתוצאה מכך כולם מפחיתים את רמת הפעילות הלא חוקית עד שזו הופכת לזניחה ללא התערבות שלטונית.
בשנת 2013, פרסם שטיין בכתב העת Michigan Law Review מאמר שמבקר את תאוריית הכשלים בשיפוטים הסתברותיים שפותחה על ידי דניאל כהנמן ועמוס טברסקי. במאמר זה טען שטיין כי כהנמן וטברסקי לא הוכיחו את טענתם שאנשים רגילים טועים באופן סיסטמטי בהערכת הסתברויות, ולפיכך לא ביססו הצדקה לכך שהמדינה תנהיג התערבות פטרנליסטית בהחלטות שאנשים מקבלים בתנאי אי ודאות בנוגע לעצמם.
בשנת 2014, ביחד עם פרופ' גדעון פרחומובסקי, פרסם שטיין ב-Columbia Law Review מאמר בשם Catalogs שזיהה וניתח דפוס ייחודי של הסדרה משפטית, השונה משני הדפוסים המקובלים, הידועים ככללים וסטנדרטים.
שופט בבית המשפט העליון
בינואר 2018 הוצע כמועמדה של שרת המשפטים איילת שקד למשרת שופט בבית המשפט העליון. בעקבות פרסום המועמדות פנתה ד"ר אורית קמיר, שלה סכסוך ארוך שנים עם שטיין, לוועדה לבחירת שופטים במכתב שבו הביעה התנגדות למינוי, בנימוק שהתנכל לה בעת ששניהם נמנו עם סגל האוניברסיטה העברית. שטיין הכחיש את טענותיה. בעקבות פנייתה זו הגיש יהודה דרורי עתירה לבג"ץ נגד המינוי, אך עתירתו נדחתה על הסף.
לפי הדיווח בעיתון הארץ, חבר הוועדה לבחירת שופטים, השופט חנן מלצר, אמר שיתמוך במועמדותו של שטיין רק אם בנו בן ה-24, החי בארצות הברית, ישרת בצה"ל. שטיין התחייב שכך יהיה. חבר הכנסת אלעזר שטרן כתב לחברי הוועדה כי במינויו של שטיין יש "משום יריקה בפרצופם של ערכיה הבסיסיים של החברה בישראל", אך לאחר מינויו של שטיין בירך אותו. באקדמיה המשפטית האמריקנית זכה מינויו של שטיין להדים חיוביים.
בפברואר 2018 נבחר שטיין לכהן כשופט בבית המשפט העליון, ולאחר שחזר להתגורר בישראל וויתר על אזרחותו האמריקנית הושבע לתפקיד ב-9 באוגוסט 2018, עם פרישתו של השופט אורי שהם.
ריסון שיפוטי
שטיין דורש ריסון של בית המשפט בבואו לדון בהחלטות של רשויות אחרות. תפיסת תפקידו של בית המשפט באה לידי ביטוי בדבריו בעתירה נגד מימון פרטי של תוכניות לימודים נוספות. בדבריו, ציטט את דברי השופטת אילה פרוקצ'יה בפסק דין קודם: "האוטונומיה לחינוך ייחודי מוכרת אף היא כזכות חשובה, אך בהתמודדות עם ערך השוויון, היא מפנה את דרכה." וכתב:
שטיין הבהיר בפסק דין אחר שהוא מכיר בכך שגישה מרסנת פירושה שתהיינה בעיות שלא תבואנה לידי פתרון, ודרש השלמה עם עובדה זאת. הוא כתב:
אזרחי
בפסק דין בו היה שותף בדעת רוב לקביעה שפושט רגל זכאי לצו הפטר גם על חוב הנובע מערבות למזונות כתב: "קבלת הפטר בהליכי פשיטת רגל ופתיחת דף חדש היא אחת הזכויות החשובות שיש לאזרח בישראל".
נזיקין
באחד מפסקי הדין מצא עצמו השופט שטיין בדעת מיעוט כאשר ביקש לקבוע כי יש לחייב בית חולים לחולי נפש באחריות על התאבדות מטופלת לאחר שמצא כי בית החולים לא פעל במישור הלוגיסטי כדי לשלול ממטופלי המחלקה הפתוחה אמצעי התאבדות זמינים, חרף הסיכון המשמעותי להתאבדות בקרב המטופלים הסובלים מהפרעה דו-קוטבית. שופטי הרוב באותו פסק הדין, ניל הנדל ונועם סולברג, סברו כי משפחת המנוחה לא הוכיחה שבית החולים התרשל ואישרו את פסק דינו של בית המשפט המחוזי אשר דחה את תביעתה.
בפסק דין אחר, שניתן פה-אחד, שטיין שלל את אחריותה של הרשות לניירות ערך לנזקי המשקיעים במיזם של גרגורי לרנר, אשר עלו על 60,000,000 שקלים. שטיין קבע כי הרשות לא התרשלה וכי המשקיעים סיכונו את כספם מרצון ולא שעו לאזהרות בנוגע ללרנר ופועלו, ועל כן אין להם אלא להלין על עצמם.
פלילי
שטיין הוא שופט סניגוריאלי, המציב רף גבוה יחסית לדרישה של הרשעה מעבר לספק סביר. בפסק דין בו מצא עצמו השופט שטיין בדעת מיעוט, ביקש לזכות נאשם משתי עבירות של מעשה מגונה, לאחר שהורשע בבית משפט קמא על סמך עדות יחידה. שטיין טען שהעדה הייתה עלולה להעצים את האירוע, ואי הזמנת עדה נוספת שהוזכרה על ידי העדה, למתן עדות, פגעה בהגנתו של הנאשם ועל כן מעלה ספק סביר באשמתו. על מהות הספק הסביר כתב:
בדונו באחד המשפטים של פרשת "לה פמיליה", במסגרתו הואשם אחד מחברי הארגון הקיצוני של תומכי קבוצת כדורגל בית"ר ירושלים במעשי אלימות, קבע שטיין, בהסכמת השופט ג'ורג' קרא וכנגד דעתו החולקת של השופט נועם סולברג, כי עצם הימצאותו בזירת האלימות והיותו חלק מהקשר הפלילי שמטרתו לפגוע באוהדי הקבוצה היריבה, אינם מספיקים כדי להוכיח מעבר לספק סביר שהלה נטל חלק במעשי האלימות. קביעה זו התבססה על עמדתו העקרונית כי ראיה סטטיסטית אינה יכולה להוכיח את אשמתו של נאשם בפלילים גם כשניתן להסיק ממנה הסתברות גבוהה של אשמה. את אשמתו של נאשם ספציפי – קבע שטיין – ניתן להוכיח רק באמצעות הוכחה אינדיבידואלית שמצביעה על מעשיו הוא. כמו כן קבע שטיין כי כאשר מתברר שהמדינה הסתירה מהנאשם שהורשע בדינו ראיות שעשויות לעזור לו להוכיח את חפותו, מן הדין להפעיל נגדה את דוקטרינת הפסילה החוקתית, שנקבעה בהלכת יששכרוב ולבטל את הרשעת הנאשם.
בסוף חודש אפריל 2020, דחה שטיין את עמדת הפרקליטות שביקשה שלא לקיים דיונים בבקשות לעיון חוזר של נאשמים ששוחררו בערובה בשל מצב החירום שנכפה על מערכת אכיפת החוק על ידי נגיף הקורונה, בקבעו כי "שחרור הנאשם בערובה המלווה בתנאים מגבילים, כדוגמתם של מעצר בית, עיכוב יציאה מן הארץ והגבלות על חופש העיסוק והתנועה, פוגע באופן משמעותי בחיי הנאשם ובתפקודו היומיומי בעודו חוסה בצילה של חזקת החפות" וכי "פגיעה כאמור מצדיקה את הכללתן של בקשות המשוחררים ברשימת העניינים הדחופים שבהם יש לדון גם בזמן החירום".
במסגרתו של מגה משפט אשר נסוב על מעשי רצח שבוצעו על ידי חבורות עבריינים אלימות, שטיין שחרר את אחד הנאשמים ממעצרו, שנמשך חמש שנים, למעצר בית באזוק אלקטרוני שכלל פיקוח הדוק על מעשיו, המובטח בערבויות בסך 1,100,000 ₪, לאחר שקבע כי הדבר מתחייב לנוכח הימשכות ההליכים וחזקת החפות העומדת לזכות הנאשם. שטיין נימק החלטה זו באומרו כי במדינה שוחרת חירות מגה משפט אינו מהווה הצדקה למגה-מעצר, כאשר הוא מצטט מדבריו של השופט האמריקני המפורסם פליקס פרנקפורטר: "הערובות לחירות האדם חוזקו לרוב במשפטיהם של אנשים לא מאוד נחמדים".
בפסק דין שניתן בחודש מאי 2022, קבע שטיין כי בית משפט אשר דן בערעור הנאשם נגד הרשעתו חייב לבחון את בטיחותו של המסד הראייתי עליו מבוססת ההרשעה, ואם המסד אינו בטוח דיו, עליו לזכות את הנאשם מחמת הספק. במקרה שלגביו דברים אלה נאמרו, המדינה ביקשה להרשיע את הנאשם במעשה מגונה על בסיס עדותה היחידה של המתלוננת – מקרה שבו החוק מטיל על בית המשפט, בבואו להרשיע את הנאשם, חובה מיוחדת לנמק את ממצאי המהימנות שלו. שטיין קבע כי חובה זו דורשת מבית המשפט לנמק באופן משכנע את אמונו בעדות המתלוננת וכן לשלול באופן חד-משמעי ומשכנע את גרסת הנאשם. באותו מקרה, בית המשפט המחוזי קבע, לצד מתן אמון מלא לעדות המתלוננת, כי גרסת הנאשם שלא ביצע את המעשה המיוחס לו לא הייתה נטולת משקל והגיון. מסיבה זו, סבר שטיין כי יש לזכות את הנאשם מחמת הספק, אולם דעתו לא הייתה מקובלת על שופטי הרוב, ברק-ארז ופוגלמן, והנאשם הורשע.
ענישה
שטיין הביע תמיכה בענישה מטעמי הרתעה, במיוחד בעבירות מין. הוא כתב: "אף אם נניח כי הרתעה כללית איננה אפקטיבית דיה והחמרת הענישה איננה מפחיתה את מספר עבירות המין המבוצעות באופן משמעותי, הייתי עומד על כך שיש להגדיל את עונשם של נאשמים בעבירות אלו. אומנם הרתעה מוצלחת עדיפה על פני הרתעה חלקית, אך הרתעה חלקית עדיפה על פני העדר-הרתעה. די בכך שהגדלת העונש תרתיע עבריין פוטנציאלי אחד ...".
חוקתי
בשני פסקי דין שעסקו בסמכויותיהם של שרים, ביקש שטיין לקבוע חריג לכלל לפיו היועץ המשפטי לממשלה הוא מפרשו הבלעדי של החוק המדבר בקול אחד בשם הממשלה ושריה. לפי חריג זה, כאשר חוקיות פעולתם של הממשלה או השר נקבעת על בסיסם של כללים גמישים של "מידתיות", "סבירות", וכדומה, יהא זה נכון לאפשר לשר או לממשלה להציג בבית המשפט עמדה החולקת על עמדתו של היועץ המשפטי לממשלה; ואם היועץ איננו מוכן להגן על עמדת השר או הממשלה, ייצוג הממשלה או השר ייעשה על ידי עורך דין פרטי.
בתחילת שנת 2021, שטיין כתב פסק דין מיעוט בעתירה לביטול הנוהל המשטרתי שאפשר לשוטרים לדרוש מאזרח להציג בפניהם את תעודת הזהות שלו, אשר הוגשה לבג"ץ על ידי גופים המייצגים יוצאי אתיופיה, האגודה לזכויות האזרח, ולשכת עורכי הדין. בניגוד לנשיאה א' חיות והמשנה לנשיאה ח' מלצר, אשר העניקו לעותרים סעד חלקי בחייבם את המשטרה לעשות רפורמה בנוהל הקיים, שטיין סבר כי דין העתירה להתקבל במלואה, מאחר שלדעתו, החוק שמחייב אזרח להציג בפני שוטרים את תעודת זהותו כאשר "ידרשו זאת ממנו" מתייחס למקרים בהם לשוטרים יש סמכות מכוח דין לדרוש מאותו אזרח את הצגתה של תעודת הזהות, למשל: במקרים של עיכוב מכוח חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים), התשנ"ו-1996. בפסיקתו זו התבסס שטיין על פסק דינו המכונן של בית המשפט העליון בבג"ץ בז'רנו, אשר קבע את העיקרון הבא: לאנשי שררה אין סמכויות זולת אלו שהוקנו להם במפורש בדין, ואילו אזרחים נהנים מחירות כל אימת שזו איננה נשללת מהם מכוח הוראה תקפה שבדין. מטעם זה, שטיין קבע כי "כאשר שוטר או בעל שררה אחר פונה לאזרח ומבקש ממנו דבר-מה מבלי שדרישתו מגובה בסמכות מכוח דין, רשאי האזרח לענות לאותו בעל שררה "לאו בעל דברים דידי את" ואחר כך להפנות אליו את גבו וללכת לענייניו".
מינהלי
בעניין מחבל ששוחרר בעסקת שליט וביצע עבירות פליליות כנגד בני משפחתו, הפך שטיין פסק דין של בית המשפט המחוזי מרכז, ששלל את חנינת המחבל על ידי נשיא המדינה והחזיר את המחבל לרצות את יתרת 16 שנות המאסר שלו כאסיר ביטחוני. שטיין פסק כי המערער ירצה את עונש המאסר שקיבל בגין העבירות שאותן ביצע נגד בני משפחתו, אך חנינת הנשיא על פעולות הטרור שביצע בעבר, לא תישלל ממנו. שטיין ביסס פסיקה זו על מהות החנינה, על מהותה של סמכות הנשיא לתת חנינה על תנאי ועל כללי פרשנות לפיהם יש לפרש את כתבי החנינה של הנשיא.
בפסק דין אחר, מי-טל, קבע שטיין כי במכירת דירות שנבנו על מקרקעי המדינה חל איסור חמור על הפליה מטעמי דת או לאום ואישר תשלום פיצויים לזוג ממוצא ערבי שפניו הושבו ריקם על ידי חברה קבלנית שבנתה דירות במסגרת ההסכם שבינה לבין רשות מקרקעי ישראל. שטיין ביסס פסיקה זו על הוראותיו של חוק רשות מקרקעי ישראל, התש"ך-1960, והמשפט המינהלי שאוסר על הפליה; ואולם, הוא סירב להצטרף לפסק דינו של השופט מני מזוז שביקש לקבוע כי דירה היא "מוצר" לעניינו של חוק האוסר על הפליה במכירת מוצרים ובהספקת שירותים. בעניין האחרון, נצמד שטיין לכוונת המחוקק בדברי ההסבר לכלול במילה "מוצר" רק מיטלטלין ולא נכסי דלא ניידי.
דיני רווחה
פסיקתו של שטיין באה להעצים אוכלוסיות מוחלשות. בפסק דין מנחה בעניין זכויות העיוורים, קבע שטיין, על בסיס שורה ארוכה של דינים, שבראשם חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998, כי אנשים עם מוגבלות זכאים לשיקום, לשילוב ולשוויון מהותי, וכי כפועל יוצא מכך המדינה חייבת להשוות את קצבת הניידות המשולמת לאנשים שסובלים מעיוורון לקצבה גבוהה יותר אשר משולמת לנכי גפיים תחתונות חסרי רכב. שטיין סיים את פסק דינו, עמו הסכימו המשנה לנשיאה ח' מלצר והשופט ג' קרא, במילים "העותרים לא רואים אותנו, אבל אנחנו רואים אותם".
בשני פסקי דין נוספים, קבע שטיין כי אימהות יחידניות הזקוקות לדיור ציבורי תוכלנה להוכיח את ניזקקותן על ידי כל ראיה אמינה, ולאו דווקא על ידי הצגת זכאות לקבלת קצבת הבטחת הכנסה מהמוסד לביטוח לאומי, כפי שדרש משרד הבינוי והשיכון. פסיקה זו פתחה את הדלת לקבלת דיור ציבורי לאימהות יחידניות שמקבלות קצבת מזונות מהמוסד לביטוח לאומי ואינן מעוניינות להמירה בקצבת הבטחת הכנסה מטעמים כספיים או משיקולים שקשורים לרצונה של האישה להבטיח שאב ילדיה ימשיך לשלם את המזונות.
בפסק דין תקדימי בעניינם של שירותי בריאות משלימים המסופקים על ידי קופות החולים, קבע שטיין כי קופת החולים מכבי אינה יכולה להפסיק לספק "תרופות יתום" – תרופות מאוד יקרות הנדרשות לטיפול במחלות נדירות – לחברים הרשומים בתוכנית שירותי הבריאות המשלימים שלה, וכי היא חייבת לספק תרופות אלה גם לחברים חדשים המצטרפים לאותה תוכנית במחלתם – זאת, בהתאם לזכות ההצטרפות הנתונה להם לפי חוק זכויות החולה, התשנ"ו-1996. הנשיאה א' חיות והשופט ג' קרא הסכימו עם שטיין.