cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תחנת קשירסקאיה
תחנת קשירסקאיה נפתחה ב-11 באוגוסט 1969, והיא וקרויה על שם כביש קשירסקויה שוסה.
זו היא תחנה חוצה פלטפורמות ראשונה, שנבנתה במטרו של מוסקבה.
פלגת התיעוד והצילום
פלגת התיעוד והצילום היא יחידת צלמים של מערך דובר צה"ל שייעודה לספק תיעוד מבצעי מהשטח ושדה הקרב, בעת שגרה ובעת חירום, במטרה לסייע להסברה הישראלית, להפליל מטרות אויב (כגון תיעוד מחבלים בפעולה, או תיעוד מבנים הומניטריים - בתי ספר ובתי חולים, למשל - שמשמשים לצורכי טרור), לספק מרחב לגיטימציה בינלאומי לפעולות צה"ל, לתעד את הווי היחידות הלוחמות לצורכי דוברות וכן תיעוד שדה הקרב לצורך תחקור, לצרכים מבצעיים ולצרכים מודיעיניים.
החיילים ביחידה עוברים הכשרה קרבית כרובאי 06 (בחיל הגנת הגבולות, החל ממחזור נובמבר 2018), ובעבר כרובאי 05 (בחיל האיסוף הקרבי, מחזורים 2015–2017) או כרובאי 07 (בחטיבת גולני, מחזורים 2012–2014). לאחר מכן משתתפים הלוחמים בקורס תיעוד מבצעי ובקורס מקצועות הדוברות בדובר צה"ל. לאחר כ-8 חודשים מסתיימת ההכשרה והמתעדים המבצעיים מתחילים את שירותם הסדיר.
המתעדים המבצעיים מוסמכים להיכנס לאזורי לחימה על מנת לשלוח חומרי תיעוד משדה הקרב למערכות החדשות בארץ ובעולם.
היסטוריה
הצורך בתיעוד מבצעי עלה עוד במהלך האינתיפאדה השנייה, בספטמבר 2000, ונעשו ניסיונות במערך דובר צה"ל להקים ולהכשיר יחידה של צלמים קרביים, שיספקו תיעוד מבצעי לצורכי הסברה ישראלית מול גל הטרור הפלסטיני והתעמולה הפלסטינית שנלוותה אליו.
במהלך השנים היו ניסיונות חוזרים ונשנים במאמץ להקים יחידת תיעוד מבצעי, ניסיונות שלא צלחו, עד שבגלגולה הנוכחי, היחידה הוקמה ב-2012.
ניסיון הקמת היחידה באינתיפאדה השנייה
לאור מאורעות האינתיפאדה השנייה, החליט הרמטכ"ל דאז, רב-אלוף משה יעלון, להקים מערך לוחם מתעד שיאפשר לצה"ל להביא מהר ככל שניתן תמונה שתחזק את "הסיפור שלנו".
באפריל 2001 נפתח הקורס הראשון של מתעדים לוחמים, ובמבצע "חומת מגן" שולבו מתעדים באוגדות.
במקומות שבהם הבינו המפקדים את חשיבות התיעוד והשתמשו בכוח המתעד, הוצגה הלחימה של צה"ל באור חיובי, וטענות על מעשי טבח, על פגיעה בילדים ובנשים, על מניעת טיפול רפואי מאזרחים וכו' נשללו בתוך זמן קצר.
התיעוד סייע להצלחת המבצע ולחיזוק תחושת הביטחון של הכוחות. כמו כן הצליח התיעוד להציג את הישגיו המרשימים של צה"ל ב"חומת מגן": הכיבוש המהיר של הערים הגדולות, כניעת המחבלים ומציאת אמצעי לחימה רבים.
הפצת התמונות בארץ ובעולם השפיעה על האויב ודרבנה אותו להיכנע בערים שבהן טרם נכנע. כמו כן היא חיזקה את תחושת ההצלחה והביטחון בקרב כוחותינו.
לעומת זאת בכניסה לג'נין הושארו הכוחות המתעדים בחוץ בשל חששם של המפקדים שהכנסת צלמים ללא רקע מבצעי לשטח שבו מטענים ומחבלים רבים עלולה להביא לפגיעה בהם ובלוחמים, לחשוף את הכוחות בזמן הפעולה ולפגוע בהצלחת המבצע. כתוצאה מהסגירה המוחלטת של שטח המבצע בפני המתעדים של צה"ל החלו הפלסטינים להפיץ שמועות רבות על טבח בעיר. צה"ל מנגד לא הפיץ תמונות להפרכת השמועות. סגירת שטח נתפסת כניסיון להסתיר את המתרחש. נדרשו שנים רבות ועבודה מאומצת של ועדות חקירה פנימיות וחיצוניות כדי להוכיח שלא היה טבח בג'נין.
ניסיון הקמת היחידה במלחמת לבנון השנייה
במהלך המלחמה הורגש מחסור בתצלומים משטח הלחימה, מפקדת זרוע היבשה רכשה מצלמות וחילקה אותן ללוחמים בשטחי הלחימה בלי לתדרך אותם כיצד להפעיל את הציוד ובלי להסביר להם מה לצלם. בפועל, התמונות כמעט שלא הוצאו מתוך שטחי הלחימה.
התוצאה: הצלחות של כוחות צה"ל בקרבות נגד החזבאללה - כולל מציאת אמצעי לחימה וכיבוש שטחים - לא לוּו בתיעוד מהשטח ולכן לא באו לידי ביטוי בדיווחי התקשורת. מתחקירי הכוחות הלוחמים עלה, בין היתר, שמפקדים במערך הלוחם לא היו מודעים לחשיבות התיעוד המבצעי. מפקדים רבים יצאו בסיום הלחימה בתחושה של החמצה, בתחושה שהניצחון שהשיגו בשדה הקרב לא בא לידי ביטוי בתקשורת, ולכן הוא גם לא נודע לציבור בארץ ובעולם.
בביקורות שנכתבו כבר בניסיון ההקמה הראשוני, בשנת 2002, עלה כי תחום התיעוד המבצעי הוזנח. אולם המסקנות מהביקורות לא הביאו לתיקון הליקויים, וכתוצאה מכך לא היה תיעוד מבצעי הולם במערכה.
לאור הלקחים, ביקשה חטיבת דובר צה"ל להקים מערך ייעודי שיהיה כפוף לה הן מקצועית והן פיקודית - מה שיאפשר מיצוי מקסימלי של כלי התיעוד לצורכי הסברה.
ניסיון הקמת היחידה במבצע "עופרת יצוקה"
בתחילת 2008 קיבל דובר צה"ל תקנים של לוחמים, והחל לאתר מועמדים למערך התיעוד המבצעי. במקביל האיצו מערך דובר צה"ל וזרוע היבשה עבודת מטה לבנייתו של מערך התיעוד המבצעי ביחידות הלוחמות.ֿ בזמן המבצע פעלו בשטח מתעדים מבצעיים ביחידות החי"ר השונות.
המתעדים שולבו באופן סדור בכניסת הכוחות לתוך שטח הלחימה, תיעדו את הצלחת הכוחות (מציאת אמצעי לחימה ומטענים), הציגו את פעילות האויב (הופך אזרחים למגן אנושי, מנצל לצורכי לחימה מסגדים, בתי ספר, בתי חולים ומבני מגורים).
מסקנותיו של מערך דובר צה"ל מהמבצע היו שיש לקבוע בצה"ל תקן של מתעד לוחם בכל פלוגה, שיש למסד את הכשרת המתעדים ולכתוב פקודת הפעלה למערך התיעוד המבצעי.
הקמת פלגת התיעוד והצילום
בשנת 2012, לאחר שקלול כלל הלקחים והתחקירים בעקבות ניסיון הקמת יחידות תיעוד מבצעי בעבר, הוחלט על שינוי במבנה היחידה, ובשלב זה הוקמה הפלגה בתצורתה הנוכחית המכפיפה את לוחמי התיעוד המבצעי לדובר צה"ל ישירות. בשלב מאוחר יותר, לאחר פירוק יחידת ההסרטה, השתלבו בפלגה גם צלמי וידאו וסטילס מטכ"ליים, וכיום משרתים כל החיילים אשר אוחזים במצלמה בדובר צה"ל, לוחמי ולוחמות התיעוד המבצעי וצלמים מטכ"ליים, תחת אותה יחידה.
מבצע "צוק איתן"
ההפעלה המבצעית הראשונה של הפלגה לאחר הקמתה הרשמית בשנת 2012. מבצע "צוק איתן" מהווה אבן דרך משמעותית בעיצוב הפלגה וייעודה. במהלך המבצע, החל ב-8 ביולי והסתיים ב-26 באוגוסט 2014, חברו המתעדים המבצעיים לגדודי חי"ר ויחידות נוספות בעת הלחימה בגזרת עזה, במהלך שהוגדר כהצלחה גדולה. פלגת התיעוד והצילום עמדה בייעודה של שידור חומרים ויזואליים מתוך שטח האויב, אשר הגיעו במהירות גבוהה ובאיכות שלא נראיתה כדוגמתה, עד לשלב זה. חומרים אלו הגיעו למהדורות החדשות, העיתונים, וכלל הפלטפורמות בארץ ובעולם. דבר שהיווה תפקיד מפתח בחיזוק הלגיטימציה של צה"ל ובהפללתו של ארגון הטרור חמאס.
פתיחת תפקיד התיעוד המבצעי לנשים
במחזור נובמבר 2018, גויסו לראשונה המתעדות המבצעיות, אשר משרתות יחד עם המתעדים. בסיומה של ההכשרה, שובצו תחילה בצוות מרכז, ועסקו בעיקר בפעילויות מבצעיות בגזרת איו"ש וברחבי פיקוד המרכז. משנת 2020, משובצות המתעדות בכלל הגזרות המבצעיות, דרום מרכז וצפון.
הכשרה
המתעדים המבצעיים מתגייסים במחזורי הגיוס נובמבר (בנות ובנים) ואוגוסט (בנים בלבד). המתעדים עוברים הכשרה קרבית מלאה - רובאי 06 במשך 4 חודשים, יחד עם לוחמי ולוחמות חי"ר גבולות. לאחר מכן, מוכשרים המתעדים והמתעדות במערך דובר צה"ל, במשך 4 חודשים נוספים.
מקום ואופן ההכשרה השתנה ממחזור למחזור:
- מחזור אוגוסט 2012 התגייסו לגדודים השונים של חטיבת גולני (גדודים 12, 13 ו-51) ולאחר סיום ההכשרה עברו הכשרת צילום בדובר צה"ל ונכנסו לתפקיד.
- מחזור אוגוסט 2013 התגייסו ליחידת אגוז ובמהלך ההכשרה הוצאו לפרק זמן של כחודשיים לעבור הכשרה קרבית ומקצועית בדובר צה"ל, לאחר ההכשרה בדובר צה"ל חזרו לאגוז לסיים את ההכשרה הקרבית ולעשות מסע כומתה שבסיומו קיבלו כומתה חומה.
- מחזור נובמבר 2014 התגייסו לגדוד הסיור של גולני ועברו הכשרה מלאה של 8 חודשים במהלכה הוצאו לשבועות בודדים מדי חודש לעבור הכשרה מקצועית בדובר צה"ל. לאחר מסע הכומתה החיילים נכנסו ליחידה.
שירות סדיר
בנוסף, בשעת חירום ובמלחמה, כל מתעד מבצעי מוחבר אופרטיבית לגדודי חי"ר ויחידות מיוחדות, ומתעד את פעילות הגדודים והיחידות בעת מלחמה.
אסון שריפת בית החולים בעיראק (2021)
בלילה שבין 24 באפריל ל-25 באפריל 2021 פרצה שרפה בבית החולים אבן אל-ח'טיב בבגדאד שבעיראק. לפחות 82 איש נספו ו-110 אחרים נפצעו. השרפה נגרמה מהתפוצצות מכלי חמצן המיועדים לחולי קורונה. מחסור במערכות גילוי וכיבוי אש תרם להתפשטות האש, ורבים מתו כתוצאה מהוצאתם ממכשירי האוורור שלהם כדי להימלט מהאש. האסון הוביל לקריאות לתת דין וחשבון, ולמחרת השעה ראש הממשלה מוסטפא אל-כאזמי את שר הבריאות חסן אל-תמימי.
רקע כללי
מגפת הקורונה הטילה עומס גדול על עיראק. נכון לאפריל 2021 תועדו יותר ממיליון מקרים במדינה, יותר מאשר בכל מדינה ערבית אחרת. הציבור היה ספקן ביחס לחיסון נגד COVID-19, ורבים מהם לא נחפזו לחבוש מסכות במהלך המגפה.
אבן אל-חטיב היה אחד משלושה בתי חולים בבגדאד אשר מיועדו בתחילת המגפה על ידי משרד הבריאות העיראקי לטיפול בחולי קורונה. בית החולים שירת את אחת השכונות העניות בבגדאד, ודובר משרד הבריאות הצהיר כי הוא נבנה במקור בשנות החמישים ושופץ בשנה שעברה לטיפול בחולי נגיף כורון.
חולים בטיפול נמרץ בבית החולים קיבלו מכשירי הנשמה שיסייעו לנשימה, והיה קשה להעבירם במקרה של שרפה.
הנציבות האירופית פרסמה דו"ח מוקדם אזהרה 2021 של סיכון מוגבר של שריפות החולים עקב השימוש בחמצן במחלקות לטיפול בחולים קורונה.
האסון
בלילה של 24 באפריל 2021 אירעה תאונה ביחידה לטיפול נמרץ בבית החולים שגרמה להתפוצצות מיכל חמצן. גורמים רפואיים אמרו לאגנס פראנס-פרס כי התאונה נגרמה על ידי "תקלה באחסון גלילי חמצן". רופא דיווח כי הצוות ניסה לסגור את מערכת החמצן המרכזית של בית החולים, אך מיכלי החמצן כבר החלו להתפוצץ. הפיצוצים העלו שרפה בטיפול נמרץ שהתפשטה במהירות למספר קומות במהלך הלילה. בזמן השרפה האמינו כי לפחות 120 חולים נמצאים בבית החולים, כך גילה רופא. האלוף ח'דים בוהן, ראש ההגנה האזרחית בעיראק, הצהיר כי בבית החולים לא היו גלאי עשן, לא מערכת מתזים ולא זרנוקי כיבוי, וכי חומר דליק המשמש בתקרה המוטלת של הטיפול נמרץ תרם למהירות בה האש התפשטה.
בטיפול נמרץ, השמור למקרים החמורים ביותר של נגיף הקורונה, היו כ-30 חולים ועשרות מקרוביהם ביקרו באותה עת. עד אחד, שביקר את אחיו בבית החולים, הצהיר כי ראה אנשים קופצים מחלונות ורופאים נוחתים על מכוניות כדי להימלט מהאש.
ההגנה האזרחית בעיראק הצהירה כי השרפה הייתה בשליטה בשעות הבוקר המוקדמות של 25 באפריל.
נפגעים
לפחות 82 בני אדם מתו כתוצאה מהשרפה. הוועדה העיראקית העליונה לזכויות אדם דיווחה כי 28 מההרוגים היו חולי וירוס קורונה שטופלו במחלקות בטיפול נמרץ שנאלצו להוריד את מכונות ההנשמה שלהם כדי להימלט מהאש כשהגיעה למחלקתם. אחרים מתו משאיפת עשן. על פי איגוד התרופות בעיראק, לפחות רוקח אחד היה בין ההרוגים. לפחות 110 אנשים נוספים נפצעו. כתב אל ג'זירה ציין כי מספר ההרוגים עשוי לעלות מכיוון שרבים מהנפגעים סבלו מכוויות קשות.
אחרי האסון
מערכת הבריאות שכבר נלחצה בתשתיות גרועות ובמגפת הנגיף הכורנית, השרפה, שמיוחסת לרשלנות שקשורה לעיתים קרובות לשחיתות ממשלתית נרחבת, עוררה כעס בקרב הציבור והובילה לקריאות לאחריות, כולל דרישות לפיטורי חסן אל-תמימי, שר הבריאות. מושל בגדאד, מוחמד ג'אבר, קרא למשרד הבריאות להקים ועדה שתביא את האחראים לדין. אף על פי שמספר חולים הועברו לבתי חולים אחרים, משפחות רבות החליטו להמתין מחוץ לבית החולים לאחר כיבוי השרפה, בניסיון לחפש את יקיריהם.
ב-25 באפריל ערך ראש הממשלה מוסטפא אל-כאזמי ישיבת חירום בה ייחס את האש לרשלנות והורה לרשויות לדווח על תוצאות החקירה "תוך 24 שעות". אל-ג'זירה דיווח כי ההודעה על החקירה לא מפסיקה את זעמם של אלה ברשתות החברתיות, שכן עיראקים שומעים שוב ושוב על הממשלה שמצהירה על חקירות, אך לעיתים נדירות הם רואים מישהו שאחראי על מעשיהם או היעדרם.
אל-כאזמי הורה גם על מעצרם של ראש בית החולים וראש מחלקת ההנדסה והתחזוקה שלו, וכן על מעצרו ותשאולו של מנהל הבריאות באזור בגדאד בו שכן בית החולים. הוא השעה גם את מושל בגדאד וכן את שר הבריאות חסן אל-תמימי ותכנן לחקור גם אותם. כאזמי הורה על סיום החקירה בפרק זמן של חמישה ימים, וכן על הגשת דו"ח למועצת השרים, על פי CNN.
באותו יום הכריז אל-כאזמי על שלושה ימי אבל לאומי. הוא גם הצהיר כי בני המשפחה של כל קורבן יקבלו 10,000,000 דינר עיראקי (שווה ערך ל-5,700 אירו בשנת 2021).
כמה מדינות ברחבי העולם פרסמו תנחומים לתושבי עיראק. האפיפיור פרנציסקוס התאבל אף הוא על ההרוגים בשרפה בבית החולים בבגדאד, כשהוא קורא למאמינים להקדיש תפילות לקורבנות.
כמה צוותים רפואיים, עדים ובני משפחה שאיבדו את יקיריהם, אמרו כי המטפים לא היו פונקציונליים. הם מתחו ביקורת על מערכת הבריאות העיראקית, שלדעתם הייתה נתונה לניהול כושל במשך שנים וכעת הובילה למותם של למעלה מ-80 איש.
אמלי
אמלי (בצרפתית: Le Fabuleux Destin d'Amélie Poulain - הגורל הנפלא של אמלי פולן או בקיצור: Amélie) הוא סרט קולנוע צרפתי מסוגת קומדיה רומנטית או אגדה מודרנית, בבימויו של ז'אן-פייר ז'נה משנת 2001.
הסרט, בכיכובה של אודרי טוטו זכה להצלחה רבה. הוא זכה בארבעה פרסי סזאר, כולל הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר בחמש קטגוריות.
פסקול הסרט הולחן על ידי יאן טירסן. פסקול המתאפיין בקו מינימלסיטי. אחד היצירות המפורסמות של מהסרט הוא "חרוז מקיץ אחר (תרגום חופשי) או בצרפתית: "Comptine d'un autre été"
תקציר עלילה
הפרוטגוניסטית היא בחורה צעירה בשם אמלי. אמהּ של אמלי מתה עוד בילדותה, ואביה, רופא במקצועו, מעולם לא חיבק אותה. המגע היחיד בינה ובין אביה היה בעת הבדיקה הרפואית החודשית שלה. מגע זה גרם לה התרגשות רבה וללבה לפעום במהירות, ועל כן אביה האמין שיש לה הפרעות בקצב הלב, ושמר עליה בבית תוך שהוא מונע ממנה לשחק עם ילדים אחרים. בשל בדידותה פיתחה אמלי עולם פנימי עשיר והיו לה חברים דמיוניים.
בהגיעה לגיל 22 החלה אמלי לעבוד כמלצרית בבית קפה קטן במונמארטר שבפריז, שנוהל על ידי לוליינית קרקס לשעבר. אמלי נהנית מהנאות קטנות בחייה - לשבור את ציפוי הסוכר של קרם ברולה בכפית, ללכת לטייל ברחובות פריז, להקפיץ אבנים בתעלת סן מרטן, לנסות לנחש כמה אנשים חווים אורגזמה ברחבי פריז ברגע נתון (15 בעת שהדבר מוצג לצופים).
יום אחד מגלה אמלי כי אריח קיר בחדר האמבט שלה רופף, ומאחוריו היא מוצאת קופסת מתכת של ילד שהתגורר בדירה לפני שנים רבות. היא מחליטה למצוא אותו ולהשיב לו את הקופסה. בנוסף מחליטה אמלי שאם אכן תמצא אותו היא תקדיש חייה לעשיית טוב.
לאחר עבודת בילוש היא מוצאת את בעל הקופסה ומניחה את הקופסה בתא טלפון ציבורי המצלצל בדיוק כשהוא עובר לידו. ברגע שהוא מגלה את הקופסה הוא מתרגש עד דמעות. אמלי מחליטה להמשיך ולעשות טוב בחייה - מתארת לעיוור את הרחוב, עוזרת לעובד בחנות המכולת המקומית להתגונן מפני הבעלים של החנות שמציק לו, עוזרת לאביה לגלות שכדאי לו לצאת לטייל בעולם, ומנסה לעזור לצעיר האוסף תמונות שנזנחו בפוטומטים.
צייר המתגורר בבניין שלה מראה לה שכדאי לה לעזור גם לעצמה, והיא מתאהבת באוסף התמונות, שצריך לגלות את דרכו אליה באמצעות מסלול רמזים שהיא הסתירה ברחבי פריז.
פרסים והשפעות
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר בשנת 2002. הוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע בשנת 2001 בקטגוריות: הסרט, הבמאי, הצילום ופרס הקהל. בנוסף זכה בפרס גלובוס הבדולח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי קרלובי וארי בשנת 2001, בפרס "בחירת הקהל" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. במרץ 2002 היה הסרט מועמד ל-13 פרסים לפרס סזאר, וזכה ב-4 עבור הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, הפסקול הטוב ביותר והבימוי האומנותי הטוב ביותר. זכה בפרס לומייר לסרט הטוב ביותר.
הסרט נבחר על ידי הניו יורק טיימס כאחד מ-1,000 הסרטים הטובים ביותר.
בסרט "תלוי באוויר", משנת 2009, מבקשת כלה מידידיה, כמתנת חתונה, תצלומים שלה ושל החתן מאתרים ברחבי ארצות הברית, בעקבות הסרט "אמלי".
שחקנים
במקור דמותה של אמלי יועד לשחקנית הבריטית אמילי ווטסון, ובהתאם הדמות הייתה בתו של אנגלי, אולם הצרפתית של ווטסון לא הייתה טובה דיה והיא לא יכלה להשתתף בצילומים בשל צילומי הסרט "פארק גוספורד", ולכן שונה התפקיד והותאם לשחקנית צרפתייה. אודרי טוטו הייתה הראשונה שנבחנה לתפקיד.
קרלסרוהה (כדורגל)
מועדון ספורט קרלסרוהה (גרמנית: Karlsruher SC) הוא מועדון כדורגל גרמני אשר ממוקם בעיר קרלסרוהה שבגרמניה. הקבוצה משחקת בבונדסליגה השנייה.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1894 ובשנת 1909 זכה באליפות היחידה. בעונת 1954/1955 זכה בפעם הראשונה בגביע הגרמני ובעונת 1955/1956 זכה בגביע הגרמני בפעם השנייה. בעונת 1959/1960 הגיע לגמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך. עד עונת 1962/1963 שיחק בליגות האזוריות. בעונת 1963/1964 שיחק בבונדסליגה בפעם הראשונה. בעונה זו הגיע לרבע גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת אלטונה 93.
המועדון שיחק 5 עונות ברציפות בבונדסליגה. בעונת 1965/1966 הגיע לרבע גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת דיסבורג. בסוף עונת 1967/1968 ירד לליגה השנייה. המועדון שיחק בליגה השנייה 7 עונות ברציפות. בסוף עונת 1974/1975 עלה לליגה הראשונה. המועדון שיחק לסירוגין בליגה הראשונה ובליגה השנייה עד עונת 1987/1988. בעונת 1986/1987 הגיע לרבע גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת פורטונה דיסלדורף.
המועדון שיחק 11 עונות ברציפות בליגה הראשונה מעונת 1987/1988 ועד עונת 1997/1998. בעונת 1988/1989 הגיע לרבע גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת בורוסיה דורטמונד. בעונת 1991/1992 הגיע לרבע גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת הנובר 96.
בעונת 1992/1993 הגיע לרבע גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת איינטרכט פרנקפורט. בסוף העונה סיים את הליגה במקום השישי והעפיל בפעם הראשונה למפעלים האירופאים במסגרת גביע אופ"א בעונת 1993/1994. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת פ.ס.וו. אינדהובן. בסיבוב השני ניצח את קבוצת ולנסיה. בשמינית הגמר ניצח את קבוצת בורדו. ברבע הגמר ניצח את קבוצת בואבישטה. בחצי הגמר הפסיד לקבוצת רד בול זלצבורג.
בעונת 1995/1996 הגיע לגמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת פ.צ. קייזרסלאוטרן. בסוף העונה סיים את הליגה במקום השביעי והעפיל לשלב הבתים בגביע האינטרטוטו בעונת 1996/1997. המועדון הוגרל לבית הכולל את הקבוצות אוניברסיטטה קראיובה, ספרטק טרנבה, פ.ק. דאוגבה ריגה ופ.ק. צ'וקריצ'קי. המועדון סיים את הבית במקום הראשון והעפיל לשלב חצי הגמר. המועדון ניצח את קבוצת ליירסה והעפיל למשחק הגמר. המועדון ניצח את קבוצת סטנדרד ליאז' זכה בגביע האינטרטוטו והעפיל לסיבוב הראשון בגביע אופ"א. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת ראפיד בוקרשט. בסיבוב השני ניצח את קבוצת רומא. בשמינית הגמר הפסיד לקבוצת ברונדבי.
בעונת 1996/1997 הגיעה הקבוצה לחצי גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת אנרגי קוטבוס. בסוף העונה סיימה הקבוצה במקום השישי בבונדסליגה והעפילה לגביע אופ"א בעונת 1997/1978. בסיבוב הראשון ניצחה קרלסרוהה את קבוצת אנורתוסיס פמגוסטה. בסיבוב השני ניצחה את קבוצת מץ. בשמינית הגמר הפסידה לקבוצת ספרטק מוסקבה. בסוף העונה ירדה קרלסרוהה לבונדסליגה השנייה. המועדון שיחק 2 עונות בליגה השנייה וירד לליגה השלישית. אחרי עונה אחת חזר לליגה השנייה.
המועדון שיחק שש עונות ברציפות בליגה השנייה מעונת 2001/2002 ועד עונת 2006/2007 שבסופה עלה לליגה הראשונה. המועדון שיחק 2 עונות בליגה הראשונה וירד לליגה השנייה. המועדון שיחק 3 עונות בליגה השנייה, ירד לליגה השלישית ואחרי עונה אחת חזר לליגה השנייה בסוף עונת 2012/2013.
בסיום עונת 2016/17 ירדה הקבוצה פעם נוספת לליגה השלישית. את עונת 2017/18 סיימה קרלסרוהה במקום השלישי בליגה השלישית, ולכן שיחקה בצמד משחקי מבחן מול ארצגבירגה אווה שסיימה במקום ה-16 בבונדסליגה השנייה. אווה ניצחה 1–3 בגומלין לאחר 0-0 במשחק הראשון, וקרלסרוהה נשארה בליגה השלישית. בעונת 2018/19 סיימה קרלסרוהה במקום השני בליגה השלישית, והעפילה בחזרה לבונדסליגה השנייה.
סגל הקבוצה
(בהשאלה מפ.צ. קופנהגן)
קטניתאים
קטניתאים או קיטניתיים (שם מדעי: Fabales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים.
טקסונומיה
על פי מחקרה של קבוצת APG II, מופתה הסדרה לקבוצת-האב Rosids, עם 4 משפחות. על פי שיטת המיון מ-1981 של קרונקוויסט, מונה הסדרה רק את משפחת הקטניות. גם במיון הנוכחי, משפחת הקטניות היא חלק הארי של הסדרה.
תפוצה
מרבית מיני הסדרה פזורים בכל יבשות העולם, אך רק הפרפרניים (תת משפחה גדולה של הקטניות) נפוצים באזורים צפוניים שאינם בעלי אקלים ממוזג.
בישראל
בישראל גדלים בר מינים רבים של משפחת הקטניות, כמו גם 3 מינים של מרבה-חלב, ממשפחה באותו שם.
נבחרת אירלנד בכדורסל
נבחרת אירלנד בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של אירלנד. נחשבת לאחת הנבחרות החלשות ביותר באירופה.
הטורניר המשמעותי היחיד בו השתתפה הנבחרת הוא המשחקים האולימפיים שנערכו בלונדון בשנת 1948. במשחקים אלה הפסידה נבחרת אירלנד בכל משחקיה וסיימה במקום ה-23 האחרון.
הנבחרת מעולם לא העפילה לטורניר אליפות אירופה בכדורסל או לאליפות העולם בכדורסל. כיום הנבחרת שייכת לדרג ב' של הנבחרות האירופאיות.
הזמר במסכה (תוכנית טלוויזיה רומנית)
הזמר במסכה רומניה (ברומנית: Masked Singer România) היא תוכנית מציאות רומנית ששודרה לראשונה ב-11 בספטמבר 2020 ב-Pro TV. זהו העיבוד הרומני של King of Mask Singer, בו משתתפים ידוענים ששרים קאברים לשירים מפורסמים כשהם לבושים בתחפושות מכף רגל ועד ראש ובמסכות פנים שמסתירות את זהויותיהם. מנחה התוכנית הוא חורחה (Jorge), ופאנל השיפוט, שמכונה "הבלשים" (detectives), מורכב מהזמרת והבדרנית הוריה ברנצ'יו, הזמרת-יוצרת אינה, מפיק הסרטים והסופר קודין מטיסיוק ואושיית הרשת אנה מורודן. בעונה השנייה פוטרו המנחים קודין מטיסיוק ואנה מורדון והחליפו אותם באלכס בוגדון, ובמיכאלה רדולסקו. גם המנחה חורחה פוטר והוחלף בפאבל בארטוס.
עונה ראשונה (2020)
העונה החלה לשדר ב-11 בספטמבר 2020 ושודרה לאחרונה ב-30 באוקטובר 2020.
מתמודדים
12 המתמודדים חולקו לשני קבוצות (6 מתמודדים בכל קבוצה). בכל סבב אי-זוגי קבוצה א' (פנדה, שועל, טיגריס, חד קרן, מלאכית וחייזרית) מופיעים ומהם מודח מישהו בכל סיבוב כזה. בכל סבב זוגי קבוצה ב' (עורב, עוג, לביאה, ארנבת, מפלצת, וערפד) מופיעים ומהם מודח מישהו בכל סיבוב כזה. אחרי ההדחה הרביעית שני הקבוצות אוחדו לקבוצה אחת של 8 מתמודדים והופיעו עד שלב הגמר בו משתתפים 4 מתמודדים.
16 המתמודדים חולקו לשני קבוצות של 8 מתמודדים. בהדחות 1 ו-3 קבוצה א' היו מועמדים להדחה. ובהדחות 2 ו-4 קבוצה ב' היו מועמדים להדחה. אחרי ההדחה הרביעית שני הקבוצות חולקו מחדש לשני קבוצות אחרות והם פעלו במשך שני הדחות. לקבוצות הזמניות הצטרפו שני מתמודדות חדשות (אחת לכל קבוצה) שהצטרפו רשמית לתחרות. לאחר ההדחה השישית שני הקבוצות אוחדו לקבוצה אחת של 11 מתמודדים והתמודדו על מקום בגמר. בהדחה השנים עשר הצטרף לתחרות מתמודד חדש שהצטרף רשמית לתוכנית.
חזי דין
חזי (יחזקאל) דין (נולד ב-29 באפריל 1980) הוא קוסם, מנטליסט, מנחה טלוויזיה ושיאן גינס ישראלי. עוסק במופעיו במגוון קסמים, אשליות, טלפתיה וקסמי "אקסטרים".
ביוגרפיה
נולד ברחובות כיחזקאל מזרחי. הוא החל לעסוק בקסמים מילדותו. התחיל ללמוד קסמים אצל הקוסם דיקו זוהר, וכבר בגיל 9 החל להופיע. את שם הבמה חזי דין המציא בגיל 14 בעקבות הופעות בסין ובהמשך שינה לשמו הרשמי. ב-1995, בגיל 15, זכה בתחרות קוסמים של האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל. הוא זכה בשנית ב-1998. בשנת 2000 זכה בתואר "קוסם העשור של ישראל" בכנס המילניום של אגודת הקוסמים. ב-2001 זכה באליפות בריטניה מטעם ארגון הקוסמים העולמי .I.B.M. ב-2002 הופיע בכנס הארגון האירופאי בלאקפול (Blackpool), וזכה בו בתואר "אלוף אירופה לקוסמים" (אחד משלושה אלופים).
דין ידוע באימון וביצוע קסמי "אקסטרים" (קסמים תוך סיכון חיים). בתחילת דרכו ביצע מופע בו שהה מספר דקות ללא אוויר במיכל זכוכית מלא מים ונחלץ ממנו. בהמשך ביצע קסם קלפים בו מצא קלף נבחר תוך כדי קפיצה ממנוף בגובה 100 מטר. בשנת 2006 השתתף בפסטיגל בתור קוסם הממלכה ובשנת 2007 כיכב בקלטת הילדים "בחצר של יניב המגניב" ובאותה שנה השתתף בשתי עונות של "מופע האשליות של חזי דין" ב-HOT VOD עד 2008, ב-29 בדצמבר 2009 נכנס לקוביית קרח גדולה שהוצבה לבקשתו בכיכר רבין בתל אביב, שהה בה 64 שעות, ובכך שבר את שיא גינס בתחום זה (השיא הקודם נקבע על ידי דייוויד בליין בכיכר טיימס בניו יורק - 62 שעות). ב-1 ביולי 2010 נתלה הפוך וקשור בידיו בין מגדלי עזריאלי, באמצעות חבלים שהובערו, והצליח לחלץ את ידיו לפני שהחבלים נקרעו. ב-19 במאי 2011 שבר שיא גינס כאשר שהה 35 שעות בראש עמוד בגובה 25 מטר שהוכן עבורו בכיכר רבין, ללא רשת ביטחון (גם בתחום זה, שיא גינס הקודם היה שייך לבליין, 34 שעות); בסיום קפץ דין מראש העמוד אל ערימת ארגזי קרטון. חלק מהפעלולים צולמו ושודרו בטלוויזיה ובאינטרנט, בחדשות ובסדרות הטלוויזיה של דין.
דין הופיע במספר תוכניות וסדרות טלוויזיה משלו: "חזי דין מדהים" בערוץ 10 המתעדת קסמי אקסטרים שביצע (שתי עונות), סדרת הספיישלים "חזי דין עומד למות" בערוץ 10, ו"קסם רחוב עם חזי דין" בערוץ הילדים.
ביולי 2017 עלתה תוכניתו בקשת 12, "קסם אישי עם חזי דין" בה הוא מבצע קסמים וטלפתיה לידוענים, כמנטליסט וקוסם, אליהם הוא מגיע לבית או למקום עבודתם. נכון לספטמבר 2021, התוכניות משודרת ב"קשת 12", בתוכניות חדשות, ובשידורים חוזרים בשעות הלילה.
חיים אישיים
בשנת 2017 התחתן עם הלן בארי, מנהלת תפעול בתוכנית שחמטק לבתי ספר ולגני ילדים. בדצמבר 2019 נולדה לזוג בת.
דין מתגורר ביבנה.
אלחנן אלקס
ד"ר אלחנן אלקס (בליטאית: Elchananas ar Chonelis Elkesas; באנגלית: Elchanan Elkes; 1879 - 17 באוקטובר 1944) היה רופא, פעיל ציוני ויו"ר האלטסטנראט בגטו קובנה.
ביוגרפיה
אלחנן בן ישראל-מאיר ושרה אלקס נולד בקלווריה שבליטא, בפלך סובאלק של האימפריה הרוסית. אביו היה רב וממנו קיבל בילדותו חינוך מסורתי. למד בקובנה, וסיים לימודי רפואה ב-1903 בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית. בשנת 1912 נישא למרים אלבין ולזוג נולדו שני ילדים - יואל ושרה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הרוסי כקצין רפואה ואף זכה באותות הצטיינות. אחרי המלחמה, ב-1923, מונה כמנהל המחלקה הפנימית בבית החולים היהודי "ביקור חולים" שבקובנה. בנוסף עבד כרופאה של השגרירות הגרמנית בקובנה והיה רופאו האישי של השגריר. נחשב אחד הרופאים הטובים ביותר בליטא. אלקס היה פעיל בתנועה הציונית, בעל קשרים בתנועת הנוער החלוץ, והיה מעורב בפעילות התרבותית של הקהילה היהודית. בנו ובתו יצאו שניהם ללימודים באנגליה. בנו הגיע לשם ב-1931 ובתו ב-1937. לאחר פלישת הסובייטים לליטא ביוני 1940 השתמש בקשריו עם הממשל הסובייטי כדי להנפיק אלפי אשרות יציאה לפליטים יהודים מפולין שנמלטו לליטא בעקבות הפלישה הנאצית בספטמבר 1939.
אלקס כיהן כיושב ראש האלטסטנראט במשך כל תקופת קיומו של הגטו וזכה להערכה רבה. מועצת היהודים הפעילה מערכת שירותים ומוסדות למען אוכלוסיית הגטו, וכן קיימה קשר הדוק עם הנהגת המחתרת האנטי-נאצית שפעלה בגטו ואף הגישה סיוע ממשי לחברי המחתרת הפרטיזנים שיצאו ליערות. אלקס עמד גם בראש מצו"ק - "מרכז ציוני ויליאמפולה קובנה" שהיה ארגון על שריכז את פעולתן של התנועות הציוניות הבלתי לגאליות בגטו.
ב-1944, משהתקרב הצבא האדום לקובנה, הועברו היהודים שנותרו בגטו אחרי האקציות, לשלוחה של מחנה הריכוז דכאו בקאופרינג שבבוואריה. שם מונה ד"ר אלקס כאחראי על צריף החולים, חלה בעצמו ונפטר. רעייתו מרים הועברה למחנה הריכוז שטוטהוף, שם שרדה עד שחרור המחנה.
אלקס כתב ב-11 בנובמבר 1943 צוואה לבנו ובתו באנגליה. הוא הפקיד את המכתב היקר, הצוואה היחידה של מנהיג יודנראט ששרדה, בידי אברהם טורי, שברח מהגטו במרץ 1944: "זכרו, שניכם, את אשר עשה לנו עמלק. זכרו זאת ואל תשכחו כל ימי חייכם ומסרו כצוואה קדושה לדורות הבאים. הגרמנים הרגו, שחטו, רצחו אותנו בשלווה ובמנוחה פנימית..."
אלמנתו מרים עלתה לישראל ונפטרה ב-1965. בנו, פרופ' יואל אלקס, רופא ומדען, הקים קרן לעידוד מדענים צעירים בישראל הנושאת שמות הוריו, אלחנן ומרים אלקס.
שירות החקירות של משמר החופים
שירות החקירות של משמר החופים (באנגלית: The Coast Guard Investigative Service) היא סוכנות אכיפת החוק של משמר החופים של ארצות הברית החוקרת את הפשעים הקשורים למשמר החופים האמריקאי או תחת תחום אחריותו. מרבית עובדיו הם אזרחים, מגויסים למילואים וסוכנים מיוחדים.
משימה
המשימות העיקריות של שירות החקירות של משמר החופים האמריקאי הוא לערוך חקירות פליליות, לעסוק באכיפת החוק ואיסוף מודיעין, להגן על רווחתם של אנשי המשמר וכן לספק שירותי מגן למשמר החופים האמריקאי.
ז'ק ברוך
איזק זכריאס (ז'ק) ברוך (בהולנדית: Izak Zacherias (Jacques) Baruch, 3 בנובמבר 1917 באמסטרדם – 3 בפברואר 1996 באמסטרדם) היה רופא ופוליטיקאי במפלגת העבודה ובמפלגת הסוציאליסטים הדמוקרטיים.
קורות חיים
ד"ר ז'ק ברוך היה בן למשפחה יהודית-פורטוגזית מהמעמד הבינוני. אביו איזדורה ברוך (Isedore Baruch) יליד 1889 היה קצב ואחר כך ירקן. אמו מילקה זכריה מורפוגו (Milka Zecharja Morpugu) ילידת 1892. לאחר סיום בית הספר התיכון למד ז'ק ברוך רפואה באוניברסיטה עד 1940, וב-1946 הוא עבר בהצלחה את מבחני הרפואה. ב-1958 סיים בהצלחה גם את לימודי הבריאות.
במלחמת העולם השנייה היה חבר במחתרת. כינוייו המחתרתיים היו יוהאנס ואן דר מואלן וד"ר פריץ דה יונג.
בזמן שחרור פריז בסוף מלחמת העולם השנייה ז'ק ברוך עבד שם בתחנת עזרה ראשונה.
מ־1953 ועד 1970, להוציא 1966, היה חבר במועצת העיר אמסטרדם.
ב-1969 היה מועמד מטעם מפלגת העבודה לבית התחתון של הפרלמנט של הולנד, אך לא נבחר. ב-1970 הצטרף למפלגה החדשה "דמוקרטים סוציאליסטים 1970". מ-1970 עד 1971 היה חבר בבית התחתון של הפרלמנט של הולנד. עסק בעיקר בחקיקה של בריאות הציבור, עבודה סוציאלית ואיכות הסביבה. בשנת 1971 יזם והוליך הצעת חוק לשינוי תקנות הפיצויים לקורבנות 1940–1945 יהודים ולא יהודים 1940-1945] לחוק הפיצויים לקורבנות רדיפות (וופ).
משנת 1980 ועד 1990 היה יושב ראש האגודה נגד ראומטיזם. מ-1985 עד 1994 היה יושב ראש ההתאחדות לידע יהודי בהולנד (Genootschaap voor de Joodse Wetenschap in Nedeland). במשך זמן מה היה יושב הראש של התאחדות בתי הכנסת הפורטוגזיים-יהודיים.
ב-1975 קיבל תואר אביר מסדר אורניה-נאסאו. ב-1985 קיבל את אות זיכרון תנועת ההתנגדות "Verzetsherdenkingskruis". כמו כן, קיבל מדליה של הכרת טובה מצרפת (Médaille de la Reconnaissance française) על פעילותו במחתרת.
היה נשוי שלוש פעמים: ב־1942, 1954 ו-1960, אב לשני בנים ובת.
ג'נדויה (שוקולד)
ג'נדויה (באיטלקית: Gianduja) הוא תערובת הומוגנית של שוקולד ו-30% ממרח אגוזי לוז שהומצא בטורינו בתקופת שלטון נפוליאון (1796–1814). ניתן לצרוך אותו בצורה של חטיפי שוקולד, כמילוי לשוקולד או כממרחי שוקולד. ג'נדויה עשוי להכיל גם אגוזים אחרים, כגון שקדים. ג'נדויה דומה לשוקולד רגיל, אך רך יותר בשל שמן אגוזי הלוז.
היסטוריה
האמברגו הקונטיננטלי, שהוטל על ידי נפוליאון ב-1806, מנע כניסת סחורות בריטיות לנמלים אירופיים בשליטה צרפתית, והגביל את אספקת הקקאו. שוקולטייר בשם Michele Prochet בטורינו הגדיל את כמות השוקולד המועטה שהייתה לו בערבובו עם אגוזי לוז מגבעות לאנגה שמדרום לטורינו. על בסיס הג'נדויה הומצא ה-gianduiotto בשנת 1852.
.mz
.mz היא סיומת האינטרנט במוזמביק. הרישום הן ברמה השלישית מתחת לשמות הרמה השנייה co.mz, net.mz, org.mz, ac.mz, gov.mz ו- edu.mz.
הסיומת נוסדה ב-4 בספטמבר 1992
הערות שוליים
Toppdomän
Doll Domination – The Mini Collection
Doll Domination – The Mini Collection הוא המיני-אלבום הראשון של להקת הבנות הפוסיקט דולז אשר יצא לאור ב-24 במאי 2009, על ידי אינטרסקופ רקורדס. האלבום יצא לאור כהוצאה מחודשת לאלבומם השני כאשר הוא מכיל שירים חדשים ורמיקסים לשירים מהאלבום השני.
הצלחה מסחרית
מבחינה מסחרית האלבום זכה להצלחה נאה. הוא הגיע למקום ה-9 בבריטניה ומכר כ-13 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו וכחודש לאחר יציאתו מכירותיו הגיעו ל-70 אלף עותקים מה שזיכה אותו למעמד כסף. נכון להיום מכירותיו של האלבום עומדות על 100 אלף עותקים במדינה ובכך זכאי למעמד זהב.
OLAF
המשרד האירופי למניעת הונאה (המשרד האירופי למניעת הונאה, הידוע בכינויו OLAF, מתוך השם בצרפתית: Office européen de lutte antifraude) הוא גוף הממונה מטעם האיחוד האירופי (EU) לשמירה על האינטרסים הכספיים של האיחוד. הוא נוסד ב-28 באפריל 1999, תחת החלטת הנציבות האירופית 1999/352.
מעמד
OLAF הוא משרד עצמאי המנהל חקירות פנימיות וחיצוניות, מרכז את פעילותם של שותפיה למניעת הונאה במדינות החברות במאבק נגד הונאה.
OLAF מספקת למדינות החברות באיחוד האירופי את התמיכה והידע הטכני הדרוש כדי לעזור להם בפעילות נגד הונאות ותורם לעיצוב האסטרטגיה למניעת הונאה של האיחוד האירופי ומיישם את היוזמות הנחוצות לחיזוק החקיקה בנושא.
OLAF מבצעת חקירות מינהליות. אין לה סמכויות שיפוטיות לחייב את רשויות אכיפת החוק הלאומיות לפעול על פי המלצות המעקב שלה.
ל-OLAF מעמד היברידי. מצד אחד מדובר במחלקה כללית של הנציבות האירופית, באחריות סגן נשיא הנציבות, האחראי על תקצוב ומשאבי אנוש. מצד שני, היא בלתי תלויה בפעילות החקירה שלה.
OLAF מעסיקה כ-420 עובדים המהווים מומחים למשטרה, מכס ומשפטים ממדינות החברות באיחוד
היסטוריה
OLAF נוצר בשנת 1999. בעקבות האירועים שהביאו להתפטרות ועדת סנטר, קודמה UCLAF (Unité de coordination de lutte anti-Fraude) הוחלף בגוף חדש נגד הונאה (OLAF) בעל סמכויות חזקות יותר. אלה כללו גם משימות חקירות במוסדות האיחוד האירופי.
וויל איטאלה (Ville Itälä) מונה למנכ"ל OLAF על ידי הנציבות האירופית, לאחר התייעצות עם הפרלמנט האירופי והמועצה ונכנס לתפקידו ב-1 באוגוסט 2018.
שונאים - סיפור אהבה
שונאים – סיפור אהבה (ביידיש: שׂונאים. געשיכטע פֿון אַ ליבע) הוא רומן מאת חתן פרס נובל יצחק בשביס-זינגר. הרומן מתרחש בניו יורק בסוף שנות הארבעים של המאה ה-20. הסיפור פורסם בהמשכים בעיתון היידי "פֿאָרװערטס" בשנת 1966, ותורגם לאנגלית בשנת 1972. הספר תורגם לעברית על ידי בנו של הסופר, ישראל זמיר, בשנת 1979, וראה אור בספרית פועלים.
הרומן המתאר את קורותיהם של שלל דמויות, יהודים ניצולי השואה שהשתקעו בניו יורק לאחר מלחמת העולם השנייה.
דמויות
הדמויות העיקריות בספר הן:
התמה
דמותו של הרמאן ברודר חוזרת, בגרסאות דומות, ברבים מספריו של בשביס-זינגר, ומבוססת במידה רבה על דמותו של הסופר עצמו. ברודר הוא יהודי שנולד וגדל בפולין להורים אדוקים, שרד את השואה והשתקע באמריקה. אמונתו הדתית אבדה, הוא אינו חפץ בקשר עם היהודים שסביבו, ומניח למאורעות לסחוף אותו ללא יכולת להשפיע על מהלכם באופן ישיר. כיאשה מזור, גיבורו של עושה הנפלאות מלובלין, מפזר הרמאן הבטחות למספר נשים בו-זמנית, בעוד אלו תולות בו תקוות, מגלות כלפיו מסירות מלאה ומפתחות בו תלות, הוא אינו מסוגל להחליט ושוקע בסבך שקרים, חי חיים כפולים או אף משולשים, ומביא עצמו למבוי סתום תוך פגיעה בכל האנשים הקרובים לו שמקריבים עצמם למענו.
יחסיו של הרמאן עם היהדות מורכבים. הוא נטש את הלכות הדת, את האמונה באלוהים, וחי עם גויה. אולם עם הסתבכותו וייאושו הגובר, מגלה הרמאן את ההכרה כי הלכות השולחן ערוך ומנהגי הדת הישנה היו מונעים כל זאת ממנו. אולם שלא כמו יאשה מזור, לא מוצא הרמאן את הכוחות לחזור על חיק יהדות ולמצוא בה ישועה.
המוות, נושא חוזר בספריו של בשביס-זינגר, נתפס גם כאן כגאולה הבטוחה היחידה. הדמויות חוזרות ונתלות במוות כניצחון וכמנוחה. תמרה, אשתו של הרמאן שילדיה נרצחו מול עיניה, טוענת כי היא למעשה מתה-חיה. שפרה-פועה, אימה של מאשה, מקוננת על כך שנותרה בחיים לאחר חורבן קהילתה, ואילו מאשה בוחרת לבסוף במוות כפתרון מודע.
השואה נוכחת במלוא כובדה מעל פני השטח. היא שדחפה לארץ הזרה את אוסף הפליטים. היא קרעה וניתקה אותם משורשיהם, הותירה אותם אבודים, מסוגרים בכלוב בלב החברה האנושית, חסרי יכולת לתקשר עם העולם החדש ולמצוא בו משמעות ותקווה.
הגיור נוכח גם הוא. כוואנדה בהעבד וקוסוקה במלך השדות, מצויה כאן יאדוויגה, אישה גויה ונבערת שמתאהבת באדם יהודי ומתמלאת משיכה עזה כלפי היהדות.
אף הצמחונות, נושא משמעותי בחייו של בשביס-זינגר ובכתיבתו, נוכחת. אולם גם כאן, על אף דעותיו ונטיותיו של הרמאן, אין הוא מוצא את כושר ההחלטה לממש השקפתו זו.
טלוויזיה קולנוע ותיאטרון
בשנת 1989 יצא לאקרנים הסרט שונאים, סיפור אהבה, בבימויו של פול מזורסקי ובכיכובם של רון סילבר, אנג'ליקה יוסטון ולנה אולין. הסרט זכה להצלחה והיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר.
בשנת 2004 העלה תיאטרון מיקרו את הספר כהצגה.
בשנת 2008 העלה תיאטרון גשר הפקה נוספת בכיכובו של ישראל דמידוב בתפקיד הרמאן. ההצגה הייתה מועמדת להצגת השנה של שנת 2009.
בשנת 2011 הבמאי הישראלי יבגני אריה זכה ברוסיה בפרס ע"ש סטניסלבסקי בעד בימוי ההצגה לפי הספר בתיאטרון "סוברמניק" במוסקבה. ההצגה זכתה קודם לכן גם בפרס ההצגה הטובה ביותר של שנת 2011 בפסטיבל "גן הדובדבנים" ברוסיה.
תמונות מתוך ההצגה "שונאים - סיפור אהבה", בתיאטרון גשר:
דגל איי הבתולה של ארצות הברית
דגל איי הבתולה של ארצות הברית (באנגלית: The Flag of the United States Virgin Islands) אומץ רשמית בשנת 1922.
תיאור הדגל
הדגל כולל גרסה בסיסית של סמל ארצות הברית. משני צדדי הסמל מופיעות האותיות V ו-I - ראשי תיבות של שם הטריטוריה.
העיטם לבן-הראש מחזיק בטופריו הימניים ענף עץ זית ובטופריו השמאליים שלושה חיצים המייצגים את שלושת איי הטריטוריה: סנט תומאס, סנט ג'ון וסנט קרואה.
העיטם פונה במבטו לכיוון ענפי הזית המסמלים שלום.
היסטוריה
את הדגל עיצב פי. וו. ספארקס (P.W. Sparks), קצין בצי ארצות הברית, ביוזמת אדמירל הציר קיטל (Kitelle). ספארקס ביקש מאשתו - תושבת איי הבתולה - ומאחותה, בלנש ג'וזף (Blanche Joseph) לתפור את הדגל הראשון. בדגל זה נעשה שימוש עד שהחלו לייצר את הדגלים בצורה מסחרית.
לבקשת משפחת ספארקס, נרשמו פרטי יצירת הדגל בצורה רשמית במסמכי הקונגרס ב-30 באפריל 1986.
הריסת מבנים
הריסה היא פעולה הנדסית ההפוכה לפעולת הבנייה שמטרתה פירוק או השמדת מבנה קיים או חלק ממנו וסילוקו. על אף שפעולת ההריסה היא השמדת מבנה ולא בנייתו, הריסה נחשבת לפעולת בנייה מבחינת היבטיה ההנדסיים והחוקיים. פעולת הריסה של מבנה מחויבת בהיתר בנייה (למעט מקרים בהם המבנה המיועד להריסה נבנה ללא היתר) ובתכנון יסודי של מהנדס בניין.
פירוק יסודי
פירוק יסודי היא שיטת הריסה בה רכיבי הבניין מפורקים בעדינות יחסית, לרוב כדי לעשות בהם שימוש חוזר. לא כל מבנה ניתן לפירוק - מבני בטון לדוגמה לא ניתן לפרק משום שרכיביהם הבסיסיים נוצקו במקום. רכיבי וחומרי בניין שניתן לפרק לטובת שימוש חוזר הם לרוב לבנים, רכיבי פלדה, צינורות שונים, רעפים וכדומה. פעמים רבות, מפורק רק חלק מן המבנה ושאר חלקיו, היסודיים יותר, נהרסים בשיטה אחרת ומושמדים.
פירוק של מבני לבנים לדוגמה, נהוג עוד מימי קדם בהם פורקו ידנית מבנים שנבנו מלבנים ובלבנים נעשה שימוש חוזר עבור בתים חדשים. כך לדוגמה הקולוסיאום ברומא, שהרוס בחלקו, פורק בחלקו באופן ידני על ידי אנשים שונים במהלך ימי הביניים. קירותיו החתוכים באפן אלכסוני הם תוצאה של פירוק יזום של חלק מקירותיו עד לקו מסוים במסגרת שימורו המאוחר.
ניסור והנפה
שיטת ההריסה הבטוחה ביותר כיום, והמורכבת ביותר היא הריסה באמצעות ניסור והנפה. ניסור בטון היא שיטה נפוצה ביותר להריסת מבנים. בשיטה זו המבנה מפורק לגורמים בצורה מבוקרת וחלקיו מונפים לקרקע, כאשר כל חלק המיועד לניסור נקשר תחילה למנוף ורק לאחר מכן מנוסר. בשיטה זו המבנה שומר על יציבותו הקונסטרוקטיבית ואינו עומד בסכנת קריסה, הקיימת בשיטה של הריסה במחפר או כדור הריסה. יתרון נוסף של שיטה זו הוא היעדר נפילה של שברי המבנה הנהרס - התפוררות המבנה.
הריסה בכלים מכניים
מרבית המבנים, במיוחד מבנים בני קומה עד 3–4 קומות, נהרסים בעזרת ציוד מכני הנדסי שהיא שיטת הריסה מהירה יותר שמטרתה החרבת הבניין בכוח. קיימים כלים הנדסיים שונים המסוגלים להרוס מבנים מסוגים שונים כשהשימוש הנפוץ הוא בעזרת דחפור או מחפר (לעיתים מותקן בקצה הזרוע פטיש אוויר (נקרא גם "פטיש חציבה") במקום היעה) ולעיתים נדירות יותר בכדור הריסה. במסגרת הריסה בעזרת כלים מכניים הנדסיים, הופך רוב המבנה לפסולת בניין המפונה לאחר מכן מן האתר.
פיצוץ מבנים
הריסת מבנה בעזרת פיצוץ היא שיטת הריסה מסוכנת ומסובכת המבוצעת באופן נדיר יחסית במבנים בהם אופי המבנה וגודלו הופכים את השיטה לטובה ביותר. בהריסה בעזרת פיצוץ נהרס בדרך כלל המבנה תוך שניות ספורות בעזרת פיצוץ או סדרה של פיצוצים מבוקרים המחריבים את הבניין.
אחת הבעיות והסכנות המרכזיות בפיצוץ מבנים, בעיקר כאשר המבנה נמצא בסביבה עירונית, הוא הנזק הסביבתי שעלול להיגרם. מעבר לעננת אבק, שלרוב אינה אלא מטרד, נפילת חלקי מבנה על מבנים סמוכים במהלך הפיצוץ כמו גם פגיעה בהם בשל ההדף, מצריכה פיצוץ מתוכנן ומדויק אותו מתכננים ומבצעים מומחי חבלה ומהנדסים מתאימים. לרוב, לא נהרס הבניין בעזרת פיצוץ גדול יחיד אלא סדרה של פיצוצים קטנים בנקודות התורפה של המבנה (כמו למשל בבסיסי העמודים) המתוזמנים היטב וממוקמים בנקודות הנבחרות בקפידה. מטרת הפיצוץ היא גרימת התמוטטות המבנה לתוך עצמו במקום כלפי חוץ. מטרה זו מושגת על ידי כיוונם של מטעני הנפץ ותזמונם תוך הסתמכות על כוחותיו הפנימיים של המבנה הנובעים ממשקל רכיביו אשר יפילו את חלקי המבנה לתוך עצמו לאחר פגיעה בנקודות התורפה הרלוונטיות.
הריסת פנים מבנה
קיימים שני סוגים בסיסיים של הריסת פנים: הריסת קירות ומחיצות פנימיות שאינן חלק משלד הבניין לצורך שיפוץ ועיצוב פנים והריסה מלאה של פנים מבנה והשארת קירותיו החיצוניים בלבד לצורך שיפוץ כללי, לרוב במסגרת שימור כללי של מבנה היסטורי חשוב.
הריסה פנימית מהסוג השני, היא מהלך הנדסי מורכב, ומסובך יותר מאשר הריסה מלאה של בניין שלם. בתחום שימור המבנים, נעשה ברוב המקרים מאמץ לשמר ולשפץ את החזיתות החיצוניות של המבנה בלבד ואילו פנים המבנה על כל חלליו עשוי לעבור שינוי מבני מקיף המתאים אותו לצרכים העדכניים. במקרה כזה, נבנית מערכת מבנית זמנית מפלדה אשר תומכת את הקירות החיצוניים שאינם מיועדים להריסה ומאפשרת את עבודת ההריסה הפנימית. לאחר השלמת הבנייה מחדש של פנים המבנה, בה מתחברים הקירות הישנים אל השלד החדש, מוסרים החיזוקים הללו.
תכנון והכנות הריסה
כאמור, הריסת מבנה היא פעולה הנדסית המחייבת תכנון ומחייבת קבלת היתר מהרשות המקומית, בדומה להיתר בנייה. מלבד פעולת ההריסה הפיזית, מחויב יוזם ההריסה במספר פעולות מקדימות. פעולות אלה כוללות ניתוק המבנה ממערכות התשתית העירוניות - חשמל, מים, ביוב וכדומה. בדומה לחובת גידור אתר בנייה, כך מחויב מבצע ההריסה בגידור המתחם על פי התקנים המחייבים.
במבנים מורכבים וגדולים, מכין צוות מהנדסים תוכנית הריסה בה מפורט סדר ההריסה על פי רכיבי הבניין השונים במטרה להרוס באופן היעיל, הבטיחותי והנח ביותר.
במקרים של הריסה חלקית של מבנה, נערכת על ידי האדריכל בתיאום עם מהנדס הבניין תוכנית הריסה לפיה נהרסים רק חלקים מסוימים. תוכנית זו נפוצה בעיקר כהריסה פנימית של קירות ומחיצות.
במסגרת ההכנות להריסה, מפונים בשלב ראשון מן הבניין כל דברי הערך, לרבות כבלי תקשורת ואביזרים שונים בעלי שווי כספי. בשלב שני מפונים חומרים ורכיבים העלולים לסכן חיי אדם בזמן הריסה: חלונות זכוכית לדוגמה נהרסים ידנית בנפרד כדי למנוע פגיעה של שברי זכוכית בבני אדם תוך כדי ההריסה (קל וחומר בהריסה בעזרת פיצוץ) וכמו כן מפונים בכלים הנדרשים חומרים מסוכנים כגון אזבסט (המשמש כחומר בניין), חומרים דליקים או חומרים אחרים העלולים לסכן חיים.
נזק סביבתי כתוצאה מהריסה
הריסת מבנים בתוך אזור עירוני עלולה ליצור נזקים סביבתיים והנדסיים כמו ענני אבק ועשן, פגיעה בתשתיות עירוניות, פגיעת חלקי מבנה בעוברי אורח ובבניינים סמוכים, פגיעה ביסודות של מבנים קיימים, פגיעה בצמחייה, זיהום מי תהום וכדומה. לצורך התמודדות עם נזקים אפשריים ננקטות מספר פעולות. חלק מהפעולות הן פרוצדורליות כגון, הצבת תנאים שונים בהיתרי ההריסה וחלקן מתבטא באמצעים שונים שנוקטים מבצעי ההריסה על מנת להגן על הסביבה מנזקים.
היסטוריה
הריסת מבנים באופן ידני או באמצעים ידניים פשוטים קיימים מאז ימי קדם. עם התפתחות טכנולוגיית הציוד המכני לאורך השנים, השתפרו יכולות ההריסה של מבנים והריסות בוצעו ביעילות ובבטיחות רבה יותר.
שימוש בחומרי נפץ להריסת מבנים החל במאה ה-18. הבניין הראשון שידוע כי נהרס בפיצוץ מתוכנן היה קתדרלה בעיר ווטרפורד, אירלנד. המבנה נהרס בשנת 1773 באמצעות 70 ק"ג חומר נפץ.
שימוש בכדור הריסה היה פופולרי במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 להריסת רבי קומות, אך קרנו דעכה עם המצאת המחפרים ההדיראוליים וציוד מכני הנדסי אחר שאיפשר הריסה מדויקת ויעילה יותר מאשר הכדור. כיום כמעט לא נעשה בו שימוש ורוב רובן של פעולות ההריסה מתבצע בכלים מכניים הידראולים. רק במקצתן נעשה שימוש בחומרי נפץ.
שיאים
המבנה הגדול ביותר בהיסטוריה שפוצץ הוא אצטדיון הקינגדום (Kingdome) באזור סיאטל, ארצות הברית. האצטדיון, שהכיל כ-66,000 מקומות, פוצץ במרץ 2000 ובמקומו נבנה אצטדיון חדיש. המבנים הגדולים ביותר בישראל שנהרסו בפיצוץ היו ממגורות החיטה באזור התעשייה של בני ברק (ליד תחנת הרכבת בני ברק) אשר הוחרבו על ידי 3 פיצוצים באוגוסט 2006.
המבנים הגבוהים ביותר שנהרסו בישראל הם שלוש ארובות בטון בגובה 65 מטר שנהרסו במפעל נשר רמלה במאי 2010. הארובות, שנבנו בשנת 1959 ושנת 1962 פורקו בצורה מבוקרת בשיטה של ניסור והנפה לקרקע.
מקסים דתומה
מקסים דתומה (בצרפתית: Maxime Dethomas; 13 באוקטובר 1867 – 21 בינואר 1929) היה צייר, שרטט, מאייר צרפתי, והיה בין מעצבי התפאורה והתלבושות הידועים ביותר בתקופתו. כאמן, דתומה זכה להערכה רבה על ידי בני דורו והציג תערוכות רבות, הן בצרפת והן מחוצה לה. בשנת 1912, הוא זכה בפרס לגיון הכבוד על תרומתו לאמנות צרפתית.
ביוגרפיה
מקסים דתומה, נולד בפרבר של פריז, בשנת 1867, היה הבכור מבין שישה ילדים, כולל ארבעה אחים למחצה. משפחתו באה משושלת ארוכה של ציירים-מדפיסים מצד אחד, ועורכי דין מהצד השני. אביו, ז'אן אלברט דתומה (1842–1891), היה פוליטיקאי ועורך דין פריזאי חשוב. אמו, לור-אליזבת אנטואנט בכט, מתה בגיל 27 בשנת 1874. אמו החורגת, מארי לואיז ת'יר, השתייכה למעמד הבינוני האמיד של בורדו. בשנת 1887, נרשם דתומה לאקדמיה לאמנות דקורטיבית בה למד זמן קצר, והעדיף להעביר חלק ניכר מזמנו בחנות הספרים מקום אהוב על אמנים וסופרים צעירים בניהולו של אדוארד דוז'רדן. כאן הוא פגש לראשונה את לואי אנקטין ואנרי דה טולוז-לוטרק.
דתומה לא היה מרוצה מלימודיו באקדמיה לאמנויות דקורטיביות, והחל לקבל הדרכה לא רשמית בסדנה הפרטית של המאסטר הצעיר, אנרי ז'רבק. בשנת 1888, והמשיך לאחר מכן את השכלתו הרשמית אצלו. השלב האחרון של החינוך הפורמלי של דתומה החל משנת 1891 ואילך, כשלמד קורס מגוון יותר באקדמיה דה לה פאלט, במונמארטר. ההוראה של אז'ן קריי מילאה תפקיד משמעותי בהתפתחות האמנות של דתומה, והוא המשיך להיות חבר קרוב של האמן ושל משפחתו.
אומנות
סגנונו המוקדם של דתומה מושפע בעיקר קריי ודאגה, בעוד שיצירות מאוחרות יותר נוטות יותר לזו של טולוז-לוטרק. דתומה טען שההשראה שלו הונחה על ידי אמנים בני דורות מוקדמים יותר, במיוחד גויה, דלקרואה ומאנה. ב-1905, המבקר רב ההשפעה לואי ווקס שיבח את דתומה כ"צופה ממולח וחודר" שלכד את מצויריו "בפיכחון רב עוצמה".
הוא יצר רישומים נמרצים ומספר ציורי שמן, המציגים דיוקנאות, סצנות בתי קפה ונופים אורבניים של איטליה וספרד. הוא עבד בעיקר עם קווים רחבים בגרפיט, פחם ופסטל, לעיתים קרובות משופרים על ידי צבעי מים ושימוש במברשת, עם טפטופים ותרסיסים של גואש המזכירים ליטוגרפיות של לוטרק. מסוף שנות ה-90, הוא שאב השראה מהדפסים יפניים - ופיתח סגנון נועז ופנה לחיתוכי עץ. כמו רבים מבני דורו, דתומה חקר מדיומים אמנותיים שונים, כולל איורי ספרים, פוסטרים ויצירת דפוס. עד 1895, הוא עיצב תוכניות לתיאטרון דה ל'ובר וכרזות תערוכות ופרסומות. הוא אייר קרוב לשלושים ספרים של סופרים בולטים רבים, כולל מוריס דונה ואוקטב מירבו.
דתומה צייר דוגמניות הן מתוך המעגל החברתי שלו, והן כדמויות מהחיים העירוניים, וחיפש מאפיינים של החברה הפריזאית. במהלך המעבר למונמארטר ב-1891, הלך דתומה בעקבות המדריכים שלו, לחפש ביטוי למצב האנושי והמאבקים היומיומיים של העניים העירוניים.
אדגר דגה, היה תומך נלהב של דתומה ודיבר בחום על עבודתו וטען כי "יש לה משקל". למרות הרתיעה שלו מלהציג את עבודותו, הוא השתתף בכמה מהתערוכות המשמעותיות ביותר של שנות ה-90. תערוכת היחיד הראשונה שלו בשנת 1900 סימנה נקודת מפנה בנכונותו לקבל את המוניטין, והובילה לשבחים ניכרים ולהכרה ציבורית.
האמנות של דתומה עברה דרך ידיהם של סוחרי אמנות בולטים רבים. כתוצאה מכך, רבות מיצירותיו נרכשו על ידי אספנים רבי השפעה.
תיאטרון
מ-1910 עד 1913, עבד דתומה עם ז'אק רושה במהלך כהונתו בתיאטרון האמנויות. לאחר שקיבל על עצמו את ניהול התיאטרון, גייס רושה את כישרונותיהם של כמה אמנים שתרמו למגזין שלו, La Grande Revue, כולל ז'אק דרזה, רנה פיוט ומקסים דתומה, שאף אחד מהם לא עבד קודם לכן על הבמה.
כמנהל העיצוב בתיאטרון פתח דתומה בקריירה שתימשך לשארית חייו. תיאטרון האמנויות ייצג שינוי גדול הרחק ממשחק קליל ותוכן רדוד של התיאטרון המסחרי שהיו אז הנורמה. ההפקה הראשונה, (1910), סימנה מהפכה תיאטרלית גדולה שבאמצעותה הדגיש דתומה את העיצוב עם קו וצבע, במקום התמקדות בפרטים מצוירים ובאביזרים רבים. על רקע כחול, אוקר, אפור ופלדה, הופיעו דמויות בלבוש שחור ויצרו קומפוזיציות ציוריות מרשימות באפקטי תאורה שהשתנו.
דתומה יצר גם תפאורות, תלבושות ותוכניות תיאטרון. התיאטרון לאמנויות המשיך והציג כמעט עשרים מחזות, כולל העיבוד של ז'אק קופאו ל"האחים קרמזוב" (1911), וההפקה הבימתית של לה טראגדי דה סלומה (1912), הצלחה פופולרית וביקורתית. המוניטין של דתומה כמעצב תפאורה והתלבושות היה כזה שבתחילת 1912, הוא הוזמן על ידי האצולה הבריטית לעצב תפאורה ותלבושות לנשף מסכות בלונדון עם כאלפיים אורחים. רושה ודתומה נשכרו לביים ולקשט באופרה של פריז ב-1914, והמשיכו להציע פרשנות רעננה לחומרים ישנים ולחדור ללב המוסכמות הישנות.[36] עד 1917, דתומה גם עיצב תפאורות ותלבושות עבור הקומדיה הצרפתית, התיאטרון של שרה-ברנהרדט ב-1919, התיאטרון פמינה ולה טריאנון ב-1920.
במהלך שבע עשרה שנותיו בתיאטרון, דתומה היה מעצב אמנותי של למעלה מחמישים מחזות, בלט ואופרות, בהשתתפות רבים מהשחקנים, הרקדנים, הזמרים, המחזאים והמלחינים הבולטים של התקופה, כולל סטרווינסקי וראוול. בסכמות הצבעים שלו השתמש דתומה באנלוגיה חזותית בשילוב כוונות כותב המחזה.
צבי אטקין
צבי אטקין (18 בספטמבר 1915 - 12 ביולי 1996) היה מחלוצי הוראת השפה הערבית הפלסטינית בבתי הספר הממלכתיים בישראל, ומחברם של מספר ספרי לימוד בתחום זה.
ביוגרפיה
אטקין נולד בעיירה היהודית גורדוניה שבאוקראינה, למשפחה יהודית חסידית ציונית. המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1925 והתגוררה תחילה בתל אביב ובעכו ולאחר מכן עברה לרחובות והשתקעה בה. כנער היה פעיל בתנועת הצופים ולאחר מכן בתנועת השומר הצעיר.
בשנת 1931 הצטרף לארגון ההגנה, בו היה פעיל עד לשנת 1948 ובמסגרתו עבר הכשרות שונות ומילא תפקידים מגוונים. בנוסף שירת כגפיר במשטרת היישובים העבריים ונוטר בנפת ראשון לציון.
בשנת 1937 הצטרף לגרעין "ארץ ישראלי ג" של השומר הצעיר, אשר הקים בשנת 1946 את קיבוץ חצור (חצור אשדוד).
בשנת 1944 נשלח על ידי ארגון ההגנה לשמש בתפקיד מוח'תאר ביישוב מצפה גבולות. במבצע ההתיישבות במוצאי יום הכיפורים ה'תש"ז (5 באוקטובר 1946) במסגרתו הוקמו בן לילה יישובים עבריים חדשים בנגב (מבצע 11 הנקודות), היה אטקין האחראי הביטחוני על שתי נקודות יישוב: נירים ואורים.
בקיבוץ עבד באריזת הדרים, ביציקת בלוקים ובמסגרות. לאחר תקופת לימודים בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, החל לעבוד בהוראת השפה העברית באולפן חצור, ובהוראת השפה הערבית בבית הספר שבקיבוץ.
בנו הבכור, עמרם אטקין, יליד 1951, נהרג בתאונת דרכים בכביש הערבה בשנת 1973. הותיר אחריו שני בנים נוספים, כולל עפרון אטקין.
בשנת 1975 זכה בפרס ע"ש מולה אגין לעידוד עבודות מחקר והגות בנושאי השלום ואחוות עמים. ב-1980 זכה בפרס מטעם הוועד הבין-דתי בישראל על פעילותו לקידום השלום וההבנה בין העמים. ב-1987 זכה בפרס "הקרן החדשה לישראל" על מפעלו להנחלת הלשון הערבית בין תושבי הארץ. ב-1994 קיבל משר החינוך והתרבות, פרופ' אמנון רובינשטיין, אות הוקרה ושבח על מפעל חיים בהנחלת הלשון הערבית ותרבותה בבתי הספר העבריים במדינת ישראל.
נפטר בשנת 1996 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ חצור.
שלושת הפאשות
שלושת הפאשות הוא הכינוי שניתן לטריומווירט שהוביל את האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה: מהמט טלעת פאשה - שר הפנים (ומ-1917 הווזיר הגדול), איסמעיל אנוור פאשה - שר המלחמה ואחמד ג'מאל פאשה - שר הימייה. שלושתם נשאו בתואר פאשה.