cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משמעות
משמעות יש לאלמנטים לשוניים (כגון מילים מדוברות, סימני כתב, סימנים של שפות סימנים וכו') ולאלמנטים שאינם לשוניים, כמו למשל לסמלים גרפיים (כגון תמרורים או סמלים אסטרונומיים), לאלמנטים של שפת הגוף (כגון הבעות פנים, מחוות ובנסיבות מסוימות גם תהליכים ביולוגיים כמו הסמקה, הזעה או הזלת דמעות, אשר בהם קיים קשר סיבתי בין המייצג למיוצג), או לאלמנטים בהקשרים חברתיים מוגדרים (כגון הצליל המציין את סוף ההפסקה בתיאטרון או את תחילת השיעור או סופו בבית הספר, תנועות יד מסוימות של מנצח, או לאלמנטים טקסיים כמו לחיצת ידיים, הצדעה או קידה).
במקרים מסוימים ניתן ליישם את מערכת היחס המשולש ("מייצג←משמעות←מיוצג") גם בתיאור הסוג המיוחד של מקרים שבהם האלמנט המייצג (בעל המשמעות) הוא אירוע, ואנו מייחסים סיבתיות לקשר שבינו לבין הדבר המיוצג, כמו במקרים שצוינו לעיל של הסמקה, הזעה או הזלת דמעות, או אירועים מסוגים אחרים, לדוגמה: "כשהסנוניות עפות קרוב לקרקע, משמעות הדבר היא שעומד לרדת גשם". בקיום הקשר הסיבתי נבדלים מקרים כאלה מהמקרים הרגילים שבהם משמש המונח "משמעות" בפירוש "מקשר ייצוגי". עם זאת, במקרים אלה רווח שימוש אחר במונח "משמעות" המתכוון לומר "חשיבות", למשל: "למעופן הנמוך של הסנוניות יש משמעות (=חשיבות), שכן היא מיידעת אותנו לגבי בואו של הגשם" (ראו הערת שוליים זו להדגמה והבהרה של הבדל זה).
נאוקן (פרובינציה)
גאוגרפיה
הפרובינציה מחולקת לשני אזורים גאוגרפיים עיקריים. מרכזה ומזרחה של הפרובינציה הם אזורים צחיחים המאופיינים בצמחייה עשבונית, והם גם נמוכים יחסית (חריג לכך הוא הר אָאוּקָה מָוִוידָה, המתנשא לגובה של 2,258 מ'). האזור האנדי, במערב הפרובינציה הוא אזור הררי, גשום יותר (במקומות מסוימים מגיעה כמות הגשמים ל-4,000 מ"מ בשנה), והוא רווי אגמים ונהרות. חלקו הדרומי של האזור האנדי מיוער יותר, ואילו בחלקו הצפוני מצויות הפסגות הגבוהות ביותר בפרובינציה: דומוז'ו (4,702 מ') וטרומן (4,114 מ'). ההר השלישי בגובהו, הר הגעש לנין (3,748 מ'), מצוי באזור האנדי הדרומי.
משמעות
מוזיקה
בדרך כלל נהוג לראות במוזיקה דבר שהוא איננו בעל משמעות ייצוגית, כלומר אינו מייצג משהו. בתקופה הרומנטית (1820 - 1910) התפתחה אסכולת המוזיקה התוכניתית, אשר מלחיניה הלחינו מוזיקה אשר אמורה הייתה לשאת משמעות אובייקטיבית, כלומר לייצג תמונות, אירועים או רגשות קונקרטיים (שאינם משתנים ממאזין אחד למשנהו). המונח הדיכוטומי שנוצר כניגוד למוזיקה תוכניתית הוא מוזיקה אבסולוטית, המתאר מוזיקה חסרת משמעות ייצוגית. בין השאר טענו המוזיקאים אדוארד האנסליק ויאניס קסנאקיס שכל מוזיקה היא אבסולוטית:
אומנות פלסטית
עד להתפתחותה של האמנות המופשטת בתחילת המאה ה־20 הייתה כלולה באמנות הפלסטית שאיפה ליצור חיקוי של המציאות, כך שאפשר להתייחס לאומנות פלסטית לא־מופשטת כמייצגת את הדברים שאותם היא מחקה ולפיכך כבעלת משמעות ייצוגית, בניגוד לאמנות מופשטת, שניתן להתייחס אליה כחסרת משמעות ייצוגית (בדומה למוזיקה אבסולוטית).
נאוקן (פרובינציה)
גאוגרפיה
כל הנהרות בפרובינציה זורמים מהרי האנדים לכיוון מזרח, והם נשפכים בסופו של דבר לאוקיינוס האטלנטי, למעט נחל אוּאָאוּם, הזורם מערבה לכיוון צ'ילה והאוקיינוס השקט. הנהרות הבולטים הם ריו קולורדו בצפון, אליו נשפך גם נהר ברנקאס; נהר נאוקן במרכז, אליו נשפכים גם נהרות פִּיצִ'י נאוקן ואָגְרִיוֹ; נהר לימאי בדרום, אליו נשפך גם נהר קוֹז'וֹן קוּרָה, שנוצר ממפגש הנהרות קטן ליל ואלומינה.
משמעות
אומנות פלסטית
מייחסים לצייר האמריקני אדוארד הופר את הטענה, שאת משמעותה של יצירת אמנות פלסטית אי אפשר לתרגם למילים:
מחול
גם במחול קיימות אסכולות שונות בנוגע לשאלה, האם על מחול להיות בעל משמעות ייצוגית או לא. אלה הרואים במחול ענף של התיאטרון (לדוגמה, לפי מסורת התיאטרון מחול הגרמני) מבקשים לראות בכל תנועת מחול משמעות תיאטראלית, בדומה למשמעות שנושא טקסט: הבעה של רגש, משמעות סמלית, אזכור של התנהגויות אנושיות וחברתיות. בשביל אחרים, הרואים במחול אמצעי ביטוי הפועל גם במישורי תקשורת בלתי תיאטרליים (לדוגמה מרס קנינגהם או נועה אשכול), תנועת מחול עשויה לעורר מגוון תגובות ואסוציאציות, כך שבמקום לומר שיש לה משמעות, יותר מדויק לתארה כבעלת תפקוד וחשיבות מחוליות: ויזואליות-אסתטיות, גופניות, מרחביות, קומפוזיטוריות.
נאוקן (פרובינציה)
גאוגרפיה
האגמים הגדולים בפרובינציה הם נאוול ואפי (550 קמ"ר, חלקו בשטחה של פרובינציית ריו נגרו), אגם וֶצ'וּלָאוּפְקֶן (110 קמ"ר), אלומינה (58 קמ"ר), אגם לאקר (49 קמ"ר), ואגם לולוג (35 קמ"ר). מספר מאגרים מלאכותיים נוצרו לאורך הנהרות ליקאי ונאוקן, בשל הקמת סכרים, המשמשים תחנות כוח הידרואלקטריות: אָלִיקוּרָה, פְּיֶידְרָה דֶל אָגִילָה ואֶסֶקְיֶיל רָאמוֹס מֶקְסִייָה (לאורך נהר לימאי) ולוס בָּרֶאָלֶס ומארי-מֶנוּקוֹ (לאורך נהר נאוקן).
משמעות
מחול
לאיזדורה דאנקן, מחלוצות המחול המודרני, מייחסים את הטענה, שאת משמעותה של יצירת מחול אי אפשר לתרגם למילים (בדומה לטענתו של אדוארד הופר בנוגע לאומנות פלסטית):
תפיסה של משמעות אצל בעלי חיים
ניסוי של הפסיכולוג פרדריק סקינר (מחשובי הביהיביוריסטים) הדגים כי יונים המקבלות מזון באמצעות מנגנון אוטומטי ללא שום קשר להתנהגותן יאמצו בדרך כלל התנהגויות שעליהן הן חוזרות בהתמדה, כאילו במטרה לגרום להופעת המזון, לדוגמה: ביצוע הקפות בתוך הכלוב או טלטול הראש לכיוון אחת הפינות העליונות של הכלוב. היונים שתוגמלו באופן מקרי לחלוטין אימצו יותר התנהגויות מסוג זה מאשר יונים שבאמת תוגמלו על התנהגותן.
נאוקן (פרובינציה)
גאוגרפיה
בתחומי הפרובינציה ארבעה פארקים לאומיים: נאוול ואפי (במשותף עם ריו נגרו), לָנין, לגונה בלאנקה ולוס אראז'אנס.
משמעות
תפיסה של משמעות אצל בעלי חיים
במקרה זה ניתן ליישם את המושג "משמעות" תוך שימוש במערכת היחס המשולש "מייצג←משמעות←מיוצג" של צ'ארלס פרס באופן הבא:
פעולתה של היונה היא המייצג, כלומר האלמנט שהוא בעל משמעות, התוצאה שהיונה מנסה להשיג (קבלת מזון) היא הדבר המיוצג על ידי פעולה זו, והמשמעות היא המידע המקשר בין הפעולה לתוצאה הרצויה. למערכת "מייצג←משמעות←מיוצג" שבדוגמה זו מבנה יחסים מקביל לזה שבדוגמה שניתנה לעיל של צלצול בפעמון על דלפק הקבלה של בית מלון: כפי שצליל הפעמון מייצג בקשה שיופיע פקיד קבלה, כך ניתן לומר כי פעולת היונה מייצגת ניסיון או רצון לגרום לכך שיינתן לה מזון, כלומר: היונה מבטאת לכאורה בקשה לקבל מזון.
נאוקן (פרובינציה)
גאוגרפיה
בשנת 2000 התגלו בפרובינציה מאובנים ראשונים של פוטאלונגקוזאורוס.
משמעות
הצורך הפסיכולוגי במתן משמעות
הפסיכולוג פרדריק בארטלט, אשר היה מראשוני חוקרי הזיכרון, טען שכדי לזכור דבר מה למשך זמן רב חייב האדם להקנות לו משמעות, גם אם אין לו משמעות כלל. בארטלט ערך ניסויים על הזיכרון והוכיח ששגיאות זיכרון נובעות מצורך זה. הוא הוכיח שהשגיאות הנפוצות ביותר באופן זכירתו של סיפור הן החלפת מילים וניסוחים למילים וניסוחים אחרים זהי משמעות וששגיאות נפוצות אחרות הן הפיכת הסיפור ל"הגיוני יותר" והשמטת פרטים שאינם תורמים להבנת הסיפור.
בארטלט הוכיח בניסויים גם ששגיאות בזכירת רישום נובעות מהפירוש שניתן לו. רישום שניתן להגדירו בדרכים שונות יטה להיזכר כדומה יותר להגדרות שניתנות לו מאשר למראהו המקורי.
נאוקן (פרובינציה)
היסטוריה
ב-1551 הגיעו לאזור אגם וצ'ולאופקן ראשוני הספרדים, בהנהגתו של חרונימו דה אלדרטה, במהלך חיפושיהם אחר "עיר הקיסרים", גרסה פטגונית לאל דוראדו. ב-1553 סייר פרנסיסקו דה ויאגרה באזור נהר קוז'ון קורה. התיישבות ראשונה הייתה רק ב-1670, עת ניקולאס מסקארדי הקים מיסיון ישועי בסמוך לאגם נאוול ואפי. ב-1782 יצא בסיליו ויז'ארינו מקרמן דה פטגונס, והפליג במעלה הריו נגרו, נהר לימאי ולבסוף נהר קוז'ון קורה. בעקבות מסעו, החלה התיישבות באזור נהר לימאי, ובמהלך המאה ה-19 הפך למרכז חשוב לגידול תפוחים.
משמעות
משמעות כחלק מתהליך התקשורת של העברת מסרים
המשמעות מהווה חלק מתהליך התקשורת של העברת מסרים. המשמעות מתקבלת משלושה גורמים: מהנסיבות (או ההקשר), מהמוען (או הנמען) ומהטקסט (או המסר). הטקסט (מסר) מוביל למשמעות ובאותו הזמן הוא מוביל לנסיבות או ההקשר וגם מתקבל מהם, וגם מוביל למוען או לנמען וגם מתקבל מהם (יחס דו-סטרי). גם בין הנסיבות (או ההקשר) לבין המוען (או הנמען) קיים יחס דו סטרי. לבסוף, גם הנסיבות (או ההקשר) וגם המוען (או הנמען) מובילים חזרה למשמעות, וכך נסגר המעגל.
נאוקן (פרובינציה)
היסטוריה
מערכה צבאית ראשונה לכיבוש האזור התנהלה בין 1788 ל-1792. פרנסיסקו אסקיוול אי אלדאו יצא ממנדוסה דרומה, והגיע עד פיקון לאופו של ימינו, לגדות נהר לימאי. ב-1833 יצא כוח צבאי נוסף, הפעם מבואנוס איירס, והגיע לאזור מפגש הנהרות לימאי ונאוקן. ב-1854 סופח צפון-מזרחה של הפרובינציה של ימינו, עד נהר נאוקן, לפרובינציית מנדוסה.
ב-1878 כוננה פרובינציה חדשה, פרובינציית פטגוניה, ונקבע כי השטח שמדרום לנהר קולורדו, כולל השטח שסופח למנדוסה, יהיה חלק מפרובינציה זו. בפועל, רוב השטח לא היה נתון עדיין לשליטתה של ארגנטינה, ורק לאחר סיום "כיבוש המדבר", בפיקודו של חוליו ארחנטינו רוקה ב-1884, ודחיקתם של מרבית בני העמים המקומיים לצ'ילה, הייתה להכרזה משמעות מעשית. הפרובינציה החדשה השתרעה על פני שטח הכולל את פרובינציות נאוקן, ריו נגרו, צ'ובוט, סנטה קרוס וטיירה דל פואגו של ימינו. היא חולקה לטריטוריות משנה, והעיר נורקין נקבעה כבירתה של טריטוריית נאוקן. בהמשך הועברה הבירה ללונקופואה (1885), צ'וס מלל (1888) וקונפלואנסיה (העיר נאוקן בשמה דאז, 1901).
הטריטוריה החדשה הייתה עדיין מיושבת בדלילות (כ-60 אלף תושבים בסוף המאה ה-19), וממשלת ארגנטינה הייתה מעוניינת לחזק את אחיזתה בה, בטרם ייקבע הגבול בינה לבין צ'ילה. כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19 הוחל בהקמת מסילת ברזל, וב-1902 החלה לפעול רכבת בין קונפלואנסיה לבין באיה בלנקה. הממשלה החלה למכור אדמות בטריטוריה, אך התנופה הגיעה רק עם גילויו של נפט בפלאסה וינקיל ב-1918. בשנות ה-60 התגלה נפט גם בסמוך לעיר נאוקן, ופיתוחה הואץ.
ב-1955 פוצלה פרובינציית פטגוניה לארבע פרובינציות, ובהן פרובינציית נאוקן. ב-1957 השלים הקונגרס הפרובינציאלי את ניסוחה של חוקה. בארבעת העשורים הראשונים לקיומה של הפרובינציה, שלט בה לסירוגין פליפה סָפָּג. ספג, בן למשפחת מהגרים לבנונית שהתיישבה בפרובינציה ב-1910 וחבר המפלגה הפרוניסטית, נבחר לראשונה למושל ב-1963, אך הודח בידי הצבא ב-1966. כעבור ארבע שנים מונה בידי הצבא עצמו למושל בפועל של הפרובינציה, עד 1972. ב-1973 נבחר פעם נוספת למשרה, אך הודח לאחר הפיכה צבאית נוספת, ב-1976. עם קץ שלטונה של הכת הצבאית בארגנטינה, ב-1983 נבחר לתפקיד בשלישית, ולראשונה השלים כהונה בת ארבע שנים. הקדנציה האחרונה שלו הייתה בין השנים 1995–1999. אחיינו, חורחה ספג, נבחר למושל ב-2007.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2001, מתגוררים בפרובינציה כ־474 אלף בני אדם, למעלה מ־40% מהם בעיר נאוקן. מבחינה מינהלית, מחולקת הפרובינציה ל־16 דפרטמנטוס.
הערים הגדולות בפרובינציה הן:
כלכלה
על אף היותה פרובינציה קטנה יחסית, נאוקן היא אחת הכלכלות החזקות במדינה. התמ"ג בה נאמד בכ־7 מיליארד דולרים בשנה (השמיני בגובהו במדינה), שהם כ־14,700 דולר לנפש (השיעור הרביעי בגובהו במדינה).
כמחצית מכלכלתה של הפרובינציה מבוססת על נפט וגז טבעי המצויים בה. לאורך נהרות לימאי ונאוקן תחנות כוח הידרואלקטריות, שבהן מיוצר כמחצית מהחשמל בארגנטינה כולה. בעיירה ארוז'יטו מצוי מתקן להפקת מים כבדים. החקלאות כוללת בעיקר גידולי תפוחים, אגסים, אפרסקים, שזיפים וענבים.
תיירות מהווה אף היא גורם חשוב בהכנסות הפרובינציה, וכמה מאתרי התיירות החשובים בארגנטינה מצויים בה, בעיקר באזור הדרום-מערבי. שני פארקים לאומיים גדולים, לנין ונאוול ואפי מכסים את מרביתו של אזור זה, הכולל אגמים, יערות, נחלים והרים מושלגים. כן פועלים במקום מספר אתרי סקי. העיירות סן מרטין דה לוס אנדס וויז'ה לה אנגוסטורה הן מוקדי התיירות העיקריים, וביניהן מקשרת דרך שבעת האגמים.
חוק להסדרת הפיקוח על כלבים
חוק להסדרת הפיקוח על כלבים, התשס"ג-2002 הוא חוק ישראלי שנועד להסדיר את החזקתם של כלבים בישראל. החוק נחקק בישראל בשנת 2002, בעקבות הצעת חוק מטעם משרד החקלאות.
החוק קובע את המסגרת הכללית של החזקת כלבים בארץ. חובת הרישיון לכלבים, צורת הרישיון, הגדרת כלב מסוכן, הקמת מרכז רישום ארצי, סמכויות תפיסת כלבים של הרשויות ועוד.
עד לחקיקת חוק זה, החוק המרכזי שהתייחס ישירות לאופן ההחזקה של כלבים היה, בצד חקיקת-עזר עירונית ברשויות מקומיות שונות.
רישיון
החוק קובע כי כל כלב שגילו מעל לשלושה חודשים חייב ברישיון. הרישיון יינתן לאחר תשלום אגרה, חיסון כנגד כלבת וסימון הכלב באמצעות שבב אלקטרוני תת-עורי.
תוקף הרישיון הוא לשנה אחת. במקרה שכלב בעל רישיון עובר בעלים, חלה חובת רישוי מחדש.
בחוק נקבע כי שר החקלאות רשאי להתנות רישוי של כלב מסוכן בביטוח צד ג' כנגד פגיעות גוף ורכוש, אך חובה כזו לא נקבעה בתקנות.
הרופא הווטרינר העירוני רשאי לסרב לתת או לחדש רישיון לפי שיקול דעתו, מסיבות שונות ובכללן עבירות שעבר בעל הכלב.
אם בוטל רישיונו של הכלב בעליו חייב למסור אותו בתוך 24 שעות לידי –
מרכז רישום ארצי
יוקם מרכז רישום ארצי לכלבים במשרד החקלאות ובהם פרטי הכלבים. במרכז הרישום יתנהל רישום של כלבים שנשכו וכן רישום של בעלים שהחזיק שני כלבים או יותר שנשכו. הרופא הווטרינר העירוני ידווח למרכז הרישום על כלבים שסומנו על ידו, רישיונות שנתן או ביטל, ופעילות תוקפנית של כלב שהובאה לידיעתו. יקבעו נהלים למסירת מידע לציבור.
החזקת כלב
המחזיק כלב חייב לשמור עליו בחצריו. יש לסמן את החצר בשלט "זהירות כלב". אם הכלב יוצא לרשות הרבים הוא חייב להיות מוחזק ברצועת הולכה בידי אדם שיכול לשלוט עליו. אורך רצועה מקסימלי לכלב רגיל נקבע בתקנות 2005 עד חמישה מטרים. לכלבים המוגדרים "כלבים מסוכנים" קיימת הגבלת רצועה לשני מטרים והם מחויבים במחסום על פיהם גם בבית אם בבית נמצא ילד שגילו עד 16 שנים.
אף כי בחוק הסדרת הפיקוח הוגדרה רק מידה מקסימלית לאורך הרצועה, בשנת 2009 חוקקו לחוק צער בעלי חיים תקנות הקובעות בין היתר גם מינימום נדרש של אורך רצועה ושל שטח חצר עבור כלב הקשור בחצר. התקנות קובעות גם חיוב לספק לכלב מים, מזון, צל ותנאי מחיה אחרים, וכן את החיוב להוציאו לטיול, לפי צרכיו. עבירה על תקנות אלה דינה מאסר.
כלב מסוכן
כלב מסוכן מוגדר:
בהכנת רשימת גזעי הכלבים שהוכרזו כמסוכנים בישראל, נלקחו בחשבון שתי תכונות עיקריות של הכלב: מידת תוקפנותו ומידת הנזק שהוא עלול לגרום. שמונה גזעי כלבים מוגדרים כ"כלב מסוכן" בחוק להסדרת הפיקוח על כלבים, והם:
תקנות להסדרת הפיקוח על כלבים
(המוכרות גם כ"חוק הכלבים המסוכנים") הותקנו מכוח ה. התקנות נועדו לקבוע את זני הכלבים המסוכנים ולהטיל שורת הגבלות על זני כלבים מסוכנים והדומים להם. התקנות הותקנו רק בשנת 2004, לאחר שורת תקיפות חמורות של אנשים בידי כלבים מסוכנים, ומותה של ילדה בת ארבע מתקיפת כלב אמסטף שהיה מעורב בקרבות כלבים.
ריבוי
תקנות הכלבים המסוכנים אוסרות להרבות כלבים מסוכנים בישראל. יש לעקר או לסרס כלב מסוכן בהגיעו לגיל חצי שנה ואילך. אם יש אישור שלא לעקרו או לסרסו עקב סכנת חיים לכלב, יש למנוע ממנו הזדווגות.
החזקה
על החזקת כלב מסוכן יש שורה של הגבלות, ובהן:
קנסות
ב-20 בספטמבר 2007 נכנסו לתוקף תקנות המאחדות את הקנסות ברחבי הארץ. עד אז כל רשות עירונית קנסה לפי חוקי העזר שלה. חלק מהקנסות מתייחס לכלל כלבים וחלק מהם מתייחס לכלבים מסוכנים בפרט. הקנס על טיול עם כלב מסוכן ללא זמם הוא 1,000 שקלים. יבוא כלב מסוכן לארץ ללא היתר הקנס יעמוד על 10,000 שקלים.
תקנות להסדרת הפיקוח על כלבים, התשס"ה-2005
בתקנות אלו נוספו פרטים שונים שהחוק המקורי לא התייחס אליהם או לא פירטם.
חקיקה בנושא כלבים במדינות אחרות
בחקיקת החוק הצטרפה ישראל למדינות מערביות שבהן ישנן הגבלות חמורות על גידול כלבים מסוכנים. בבריטניה נחשבים ארבעה גזעים למסוכנים: פיט בול טרייר, טוסה אינו, דוגו ארגנטינו, פילה ברזילרו; וכן כל הכלאה של פיט בול. צריך רישיון מיוחד להחזקתם, שמותנה בסירוס וביטוח מתאים. בגרמניה קיים משנת 2001 איסור על יבוא ארבעה גזעים שנחשבים למסוכנים: פיט בול, אמסטף, סטפורדשייר בול-טרייר ובול טרייר; החוק גם אוסר יבוא כלבים מהכלאות הכוללות זנים אלו. בצרפת, בהולנד ובספרד ישנם חוקים במיוחד כנגד פיטבול. באירלנד ישנם חוקים הקשורים לשליטה של בעל הכלב מזנים מסוכנים בשטח ציבורי. בארצות הברית ישנם חוקים שונים לפי מדינות; שתים עשרה מדינות אוסרות על גידול כלבים מזנים מסוימים. במדינת דלאוור החוק מאפשר להרוג כלב מכל סוג התוקף בעל חיים או אדם בשעת התקיפה. חוק דומה קיים בבריטניה המתיר לבעל משק חי להרוג כלב שמפחיד את בעלי החיים שלו בתקיפה או במרדף. בעקבות ביקורת ציבורית ומקצועית חריפה על הבעייתיות בשימוש בגזע ככלי עיקרי לסיווג מסוכנות כלבים בעיני החוק, רשויות ברחבי העולם החלו בחקיקת חוקים המגבילים אחזקת כלבים מסוכנים המשתמשות בהגדרות שאינן כוללות את גזעו של הכלב (ואף אוסרות על שימוש בגזע כקריטריון).
סטטיסטיקה
עד סוף שנת 2006, רשומים במרכז הרישום 222,295 כלבים. מתוכם 112,101 זכרים ו-109,732 נקבות. מספר הכלבים מזן מסוכן עומד על 4,837 שהם 2.2 אחוז מתוך כלל הכלבים. כאשר 20% מהכלבים הזכרים מזן מסוכן מסורסים ו-49% מנקבות הכלבים מזן מסוכן מעוקרות. בשנים 2004–2006 דווחו 2,185 נשיכות של כלבים, מתוכן 82 נשיכות של כלבים מזן מסוכן. מעיון בדוח עם זאת שניכרת מגמת עליה בנשיכות של כלבים שאינם מסוכנים ומגמת ירידה בנשיכות של כלבים מסוכנים, עדיין ב-2006, מספר הנשיכות של כלבים מסוכנים עומד באחוז אחד יותר למספרם באוכלוסיית הכלבים הכללית (3.2%).
קומיקס מצולם
קומיקס מצולם (באנגלית: Photo comics; ידוע בתור פוטונובלה) הוא קומיקס אשר במקום להשתמש באיורים, משתמש בצילומי תמונות משולבים עם בועות דיבור. למרות היותו פחות פופולרי לעומת הקומיקסים המאוירים, קומיקסים מצולמים היו נפוצים בתקופות שונות באיטליה, באמריקה הלטינית, בארצות הברית במדינות דוברות אנגלית ובישראל של שנות השבעים. וכן במגזר החרדי בעשור השני של המאה ה-21. עם השנים פחת השימוש בקומיקסים מצולמים לטובת הקומיקסים המאוירים וכיום רוב השימוש בחוברות קומיקס המצולם הם בתור תחביב אספנות.
בתהליך היצירה היו מצלמים מספר סצנות על ידי שחקנים או בובות, התמונות היו מסודרות בגודל שווה על גבי העמוד כשמתחת כל תמונה נכתב הסבר על המתרחש בה מנוסחת בזמן הווה ("המתח עולה בחדר", "משה מזעיק את השוטרים"). בחלק מהקומיקסים היה הלטרר משלב בועות דיבור על גבי התמונות בדומה לתהליך יצירת קומיקס רגיל ומכיוון שברוב תקופת תפוצתו השימוש בתמונות צבעוניות היה נדיר, תמונות הקומיקס המצולם היו מודפסות בשחור-לבן וגודל כל תמונה היה כ-8x9 סנטימטר, כגודל תמונה מודפסת ממצלמה אישית.
בארצות הברית, היה נפוץ השימוש בקומיקס המצולם בתור עיבוד לסרט או סדרת טלוויזיה, סוג זה ידוע בתור "Photonovels" (סרט תמונות; מתועתק כ-פוטונובלות). בתהליך היצירה היו בוחרים מספר קטעים נבחרים מכל סצנה ומשלבים בהם בועות דיבור בדומה לתהליך יצירת קומיקס קולנועי. דרך זו הייתה חסכונית לבתי ההוצאה לאור להוציא ספרי קומיקס ללא הצורך בהזמנת איורים, ושימש כמענה לצרכנים אשר רצו לחוות את עלילת הסדרה או הסרט בתקופה ש לא היו זמינים וזולים לרוב הציבור. ברוב הפעמים הקומיקס קיצר את הדיאלוג הנאמר בסדרה או בסרט ממנה נלקחו התמונות.
טרמינולוגיה
הטרמינולוגיה ששימשה לתיאור הקומיקס המצולם לא הייתה עקבית במשך השנים ואף השתנתה ממקום למקום. פירושה המילולי של המילה האיטלקית Fuˈmetti (בתעתיק לעברית: פומטי) הוא בועות דיבור, ובאיטליה נפוץ השימוש במילה לתיאור קומיקס ובמיוחד לתיאור הקומיקס המצולם אשר היה פופולרי במדינה יחד עם המילה Fotoromanzi (פוטו-רומן). בעקבות פופולריות הקומיקס המצולם בשוק הקומיקס האיטלקי, התפתח השימוש במילה "Fumetti" בארצות הברית כתיאור לקומיקס מצולם או לקומיקס איטלקי. כמו כן, קומיקסים אשר עשו שילבו תמונות יחד עם איורים תוארו כ-"mezzo-fumetti" (חצי "פומטי").
בספרדית נפוץ השימוש במילה fotonovela (פוטונובולה) כתיאור לקומיקס מצולם מאמריקה הלטינית, עיבוד המילה לאנגלית, "fotonovel" או "photonovel" מתאר בעיקר עיבוד של קומיקס מצולם. בנוסף, נעשה גם שימוש במילים "photo funnies" (תמונה מצחיקה) ו-"photostories" (סיפורי תמונות) "Photoromance" (רומן תמונות).
בישראל היה נפוץ השם סינרומן, בעקבות עיתון הקומקיס המצולם, סינרומן אשר הופץ בשנות השבעים.
היסטוריה
עוד מראשית ימי העיתונות הצהובה בארצות הברית החלו הניסיונות להשתמש בצילומי תמונות בתור קומיקס. כבר בשנת 1927 הופיעו כוכבי הסדרה שיגיונות זיגפלד - זיגפלד פוליס, אדי קנטור ופרנסס אפטון על גבי צילומי תמונות, בשילוב בועות דיבור, בעיתון הניו יורק דיילי ניוז.
בשנות הארבעים הופיעו הקומיקסים המצולמים הראשונים באיטליה והמשיכו לתוך שנות החמישים והשישים. בין השנים 1966–1969 יצא לאור קומיקס הפשע המצולם האיטלקי השנוי במחלוקת, "Killing", בשל הצלחתו הוא הופץ אף בשאר מדינות העולם ועבר עיבודים וחידושים רבים מאז.
לאחר מכן התפשטה הטכניקה גם ברחבי אמריקה הלטינית, תחילה כעיבוד לסרטי קולנוע פופולרים ולאחר מכן גם כקומיקסים מקוריים. בשנות השישים הופצו באמריקה הלטינית כאלפיים עיבודים של קומיקסים מצולמים לסרטי קולנוע וכמעט פי שלושה יצירות קומיקסים מצולמים מקוריים. הקומיקסים המצולמים נשארו פופולריים במקסיקו עד סוף שנות השמונים, עד אז הודפסו שם כשבעים מיליון עותקים של חוברות קומיקס מצולם בכל חודש. הצלחה הראשונה של קומיקס המצולם בצפון אמריקה זקופה לזכותו של הקומיקסאי הארווי קורצמן, אשר בין השנים 1960-1965 נהג לפרסם גיליונות קומיקס מצולם הומוריסטיים. מתחילת שנות השבעים החלו "הקומיקסים ההומוריסטיים" להתפרסם באופן קבוע במגזין "National Lampoon", לעיתים קרובות, תוך כדי הצגת עירום נשי.במהלך שנות השבעים, בעקבות מחסור בציוד הקרנת והשמעת מדיה, שווקו עשרות חוברות קומיקסים אמריקאים מצולמים תחת השמות "Fotonovels" ("תמונות רומן") ו-"Photostories" ("תמונות סיפור") תוך עיבוד עשרות סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה אמריקאיות. ואף על פי שתפוצת המדיה הביתית החליפו במידה רבה את השוק הזה, מספר מצומצם של חוברות קומיקס מצולם המשיכו להתפרסם בתור מדיה פרסומית לתוכן המקורי.
הקומיקסים המצולמים היו נפוצים במגזינים בריטיים רבים בשנות השמונים, כדוגמת המגזין "Jackie", וכמה מהקומיקסים הללו מתפרסמים עד היום. בשנות השמונים עיקרו של הקומיקס המצולם בבריטניה היה מופנה לילדות ובנות נוער. זאת לאחר שלא זכו להצלחה יתרה בקרב הנערים הבריטיים.
עם תפוצת המדיה הביתית, התמעט השימוש בקומיקס המצולם. מספר חוברות קומיקס מצולם מצליחות עובדו לסדרות טלוויזיה, ביניהם: "Night Zero" ,"A Softer World" ו-"Alien Loves Predator". בשנת 2007, "פרסי בחירת קריקטוריסטים באינטרנט" העניקו פרס בקטגוריית "קומיקס צילומי יוצא מן הכלל" והיו לראשונים אשר העניקו פרס בתחום. בשנים 2010–2011 היה הקומיקס המצולם "Union of Heroes" מועמד לפרס "Web-Sonderman" בקטגוריית הקומיקס הגרמני הטוב ביותר.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 פרסם הקומיקסאי ג'ון בירן סדרת "הרפתקאות פוטונובלות" אשר היוו ריבוט לסדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית משנות השבעים, אשר כללה תמונות מהסדרה בשילוב איורים מקוריים.
בשנת 2014, יישומי תוכנה כגון Comic Life, Comic Strip It ו-Strip Designer אפשרו למשתמשים ליצור קומיקס מצולם מתמונותיהם האישיות.
קתדרלת מילאנו
קתדרלת מילאנו (באיטלקית: Duomo di Milano) היא קתדרלה גותית מפורסמת, גדולה ומורכבת הנמצאת במילאנו שבאיטליה. קתדרלת מילאנו היא הקתדרלה הקתולית השנייה בגודלה, רק קתדרלת סביליה גדולה ממנה (בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא איננה קתדרלה). אורכה הוא 157 מטר, גובה אולם התווך שלה הוא 45 מטר וגובהה בשיא (פסל המדונה המפורסם) הוא 108.5 מטרים. כ-40,000 איש יכולים לעמוד בתוכה. החלונות הגדולים של בית המקהלה נחשבים לגדולים בעולם.
הקתדרלה היא אחד המבנים הגותיים הבולטים ביותר באיטליה, אשר סגנונה קרוב הרבה יותר לגותיקה הצרפתית מאשר לאדריכלות האיטלקית של תקופתה.
היסטוריה
התוכנית של מילאנו, הבנויה כך שהרחובות יוצאים מכיכר הדואומו בצורה רדיאלית או מקיפים אותה, חושפת את העובדה שהכיכר והמבנה שבמרכזה תפסו את המקום המרכזי ביותר בעיר הרומית מדיולאנום. בעיר הרומית שכנה במקום בזיליקה ומולה פורום. בזיליקת אמברוזיוס הקדוש נבנתה בכיכר בתחילת המאה ה-5, ובזיליקה נוספת צורפה ב-836. כאשר שרפה הרסה את הבזיליקות ב-1075 הן נבנו מחדש כקתדרלה.
ב-1386 החלה בניית הקתדרלה הנוכחית בפקודתו של הארכיבישוף אנטוניו דה סאלוצו (Saluzzo). הקתדרלה נבנתה בסגנון גותי מאוחר השואב יותר מהגותיקה הצרפתית מאשר האיטלקית. הבנייה חפפה את עלייתו של בן-דודו של הארכיבישוף, ג'אן גָלֵאָצוֹ ויסקונטי (Gian Galeazzo Visconti), ויועדה כפרס לאצולה ולמעמדות הפשוטים שדוכאו בידי קודמו של ויסקונטי ברנאבו ויסקונטי. לפני שהחלה העבודה עצמה, נהרסו שלושה בניינים חשובים: ארמון הארכיבישוף, ארמון Ordinari ובית הטבילה של סטפן הקדוש של האביב, בעוד שכנסיית מריה מאג'ורה הקדושה נוצלה לספק אבנים וחומרי גלם לבנייה. ההתלהבות לבניין החדש והעצום התפשטה בקרב האוכלוסייה וג'אן גאליאצו הממולח, יחד עם בן-דודו הארכיבישוף אספו תרומות רבות עבור העבודה. תוכנית הבנייה עברה ביקורת קפדנית מצד "Fabbrica del Duomo" שכללה 300 עובדים, שהונהגו בידי המהנדס הראשי סימונה דה אורסניגו (Simone da Orsenigo). גאליאצו נתן לפבריקה שימוש בלעדי בשיש ממחצבת קנדוליה (Candoglia) ופטר אותה ממיסים.
ב-1389 מונה לעמוד בראש המיזם מהנדס ראשי מצרפת, ניקולא דה בונאוונטיר (Nicolas de Bonaventure), דבר שהוסיף חותם גותי חזק לקתדרלה. עשר שנים מאוחר יותר נקרא מפריז אדריכל צרפתי נוסף, ז'אן מיניו (Jean Mignot), לשפוט ולשפר את העבודה שנעשתה עד אז. מיניו הכריז על כל העבודה שנעשתה כ-"pericolo di ruina" ("בסכנת הרס") מאחר שהיא נעשתה "sine scienzia" ("ללא מדע"). בשנים שלאחר מכן התבדו תחזיותיו של מיניו, אך בכל זאת דרבן הדבר את מהנדסיו של גאליאצו לשפר את השיטות והכלים שלהם. העבודה המשיכה במהירות, ובעת מותו של ג'אן גאליאצו ב-1402 הושלמה כמעט מחצית מהקתדרלה. הבנייה התעכבה כמעט לגמרי עד 1480, עקב מחסור בכסף וברעיונות: העבודות הבולטות ביותר בתקופה זו היו הקברים של מרקו קארלי והאפיפיור מרטינוס החמישי (1424) והחלונות של האפסיס (שנות ה-1470) שמתארים את יוחנן הקדוש האוונגליסט (St. John the Evangelist) שנעשה על ידי כריסטופורו דה מוטיס (Cristoforo de Mottis) ואת אליגיוס הקדוש (Saint Eligius) ויוחנן הקדוש מדמשק (San John of Damascus) שנעשו על ידי ניקולו דה ואראלו (Niccolò da Varallo). ב-1452, תחת השגחתו של פרנצ'סקו ספורצה (Francesco Sforza), הספינה הראשית (Nave) והאגפים הצידיים הושלמו עד המפרץ השישי.
בשנים 1500–1510, תחת השגחתו של לודוביקו ספורצה (Lodovico Sforza), הכיפה המתומנת הושלמה, והפנים קושט ב-4 סדרות בנות 15 פסלים כל-אחת (ס"ה 60 פסלים), המתארת קדושים, נביאים, סיבילות (sibyls) ועוד דמויות מהתנ"ך. חוץ הקתדרלה נשאר זמן רב ללא קישוטים, למעט Guglietto dell'Amadeo ("הצריח הקטן של אמאדאו") שנבנה בשנים 1507–1510. זוהי יצירת מופת מהרנסאנס שלמרות זאת משתלבת בהרמוניה עם המבנה הגותי של הקתדרלה.
בזמן השלטון הספרדי הייתה הקתדרלה שמישה, אף על פי שהפנים היה ברובו לא גמור, ומספר מפרצים בספינה הראשית היו עדיין חסרים. ב-1552 קיבל ג'אקומו אנטניאטי (Giacomo Antegnati) הזמנה לבנות עוגב לצד הצפוני של בית המקהלה, וג'וזפה מדה (Giuseppe Meda) סיפק 4 מתוך 16 המוטות שקישטו את אזור המזבח (התוכנית הושלמו בידי פדריקו בורומאו (Federico Borromeo). ב-1562 נוספו יצירות האמנות St. Bartholomew של מרקו ד'אגראטה (Marco d'Agrate) והפמוט הרב-זרועי Trivulzio (המאה ה-12).
אחרי עלייתו של קארלו בורומאו לכס הארכיבישופות הוצאו מהדואומו כל המונומנטים החילוניים. זה כלל את הקברים של ג'ובאני מאריה ויסקונטי, ברנאבו ופיליפו מאריה ויסקונטי, פרנצ'סקו ספורצה ואשתו ביאנקה, גאליאצו מאריה ספורצה ולודוביקו, שהועברו למקומות לא ידועים. למרות זאת, התערבותו העיקרית של בורומאו הייתה מינויו של פלגרינו פלגריני (Pellegrino Pellegrini) כמהנדס הראשי - היה זה מהלך פולמוסי, שכן זה הצריך רוויזיה בפסלים, שכן פלגריני לא היה חילוני והדיוט. בורומאו ופלגריני שאפו למראה חדש ורנסאנסי יותר של הקתדרלה, שידגיש את טבעה הרומי-איטלקי ויעמעם את הסגנון הגותי, שנראה כעת כזר ולא מתאים. מאחר שהחזית המערבית לא הושלמה עדיין תכנן פלגריני חזית בסגנון "רומי", עם עמודים, אובליסקים וטימפנון גדול. תכנון זה מעולם לא יצא לפועל, אבל קישוט הפנים נמשך. בשנים 1575–1585 נבנה מחדש מזרח הכנסייה מבפנים, כאשר מזבחים חדשים ואגן טבילה נוספו לספינה הראשית. ספסלי מקהלה מעץ נבנו למזבח הראשי על ידי פרנצ'סקו ברמבילה, עבודה שהושלמה ב-1614.
ב-1577 קידש בורומאו את המבנה ככנסייה חדשה, נפרדת מכנסיית סנטה מריה מג'ורה וסנטה טצ'לה (שאוחדה ב-1549 אחרי מחלוקות עזות).
בתחילת המאה ה-17, תחת השגחתו של פדריקו בורומאו, הונחו היסודות של החזית החדשה על ידי פרנצ'סקו מריה ריקיני (Francesco Maria Richini) ופאביו מנגונה (Fabio Mangone). העבודה נמשכה עד 1638 עם בניית 5 שערים ו-2 חלונות אמצע. ברם, ב-1649, האדריכל החדש, קרלו בוצי (Carlo Buzzi), הכניס מהפכה בולטת: החזית המערבית תשוב ותיבנה בסגנון הגותי, כולל הפרטים שכבר סוימו בתוך עמודים גותים מרובעים ו-2 מגדלי פעמון ענקיים. תכנונים אחרים סופקו בין השאר על ידי פיליפו ג'ובארה (Filippo Juvarra) בשנת 1733 ולואיג'י ונוויטלי (Luigi Vanvitelli) בשנת 1745, אבל כולם לא הגיעו לידי מימוש. ב-1682 החזית של סנטה מריה מג'ורה נהרסה וכיסוי הגג של הקתדרלה הושלם.
ב-1762 הוקם אחד ממאפייניה המרכזיים של הקתדרלה, צריח המדונינה, שהתנשא לגובה מסחרר של 108.5 מטר. הצריח תוכנן על ידי פרנצ'סקו קרוצ'ה (Francesco Croce) ועליו נמצא פסל פוליכרומי של מריה הקדושה (המדונה) ההולם את שיעור הקומה של הקתדרלה.
ב-20 במאי 1805 ציווה נפוליון בונפרטה (שעמד להיות מוכתר כמלך איטליה) לסיים את החזית המערבית. בהתלהבותו הרבה, הוא הבטיח שכל ההוצאות יכוסו על ידי האוצר הצרפתי, שיפצה את ה-Fabbrica על הנכסים שהיה עליו למכור. למרות שהפיצויים מעולם לא שולמו, ההבטחה נתנה זריקת מרץ לעבודות ותוך 7 שנים הושלמה החזית. האדריכל החדש, פרנצ'סקו סואבה (Francesco Soave) עקב אחרי המיזם של בוצי והוסיף מספר פרטים נאו-גותיים לחלונות העליונים. כצורה של הודיה, פסל של נפוליאון הונח על אחד מצריחים.
בשנת 2006 עברה החזית המערבית של הקתדרלה שיפוץ.
אדריכלות ואמנות
מבחוץ נראית קתדרלת מילאנו קלה ואוורירית, כאילו היא עומדת להמריא, וזאת הודות לתמיכות הדואות המשופעות בעלות 2 החלקים והמספר הרב של הצריחונים (פינקלס) המזדקרים ממנה כמו חצים. הבניין העצום בנוי מלבנים ומצופה בשיש מהמחצבות שתרם ג'אן גאליאצו ויסקונטי. התיקונים והתחזוקה של המבנה מורכבים מאוד.
מונומנטים מרכזיים ומראות
פנים הקתדרלה כולל כמות עצומה של מונומנטים ויצירות אמנות. אלה כוללים את:
הדואומו בספרות
הסופר והעיתונאי האמריקאי מארק טוויין, תיאר בספרו את הדואומו במילאנו בספרו מסע תענוגות לארץ הקודש:
אלישבע גרינבאום
אלישבע גרינבאום (29 במרץ 1965 – 31 בדצמבר 2004) הייתה משוררת ומחזאית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בירושלים ליהודית וזאב (צ'ארלס) גרינבאום כתאומה במשפחה בת ארבעה ילדים. למדה בתיכון ליד האוניברסיטה (ליד"ה). שירתה בחיל המודיעין.
הוציאה לאור ספר שירה אחד בחייה, "עורף האור" בהוצאת הליקון, 2000. לאחר מותה יצאו לאור שני ספרים נוספים בהוצאת כרמל: ב-2005 "לפתע פתאום האדמה", ספר שיריה ובו גם קטעי פרוזה קצרים, וב-2006 הספר "שלושה מחזות". מלבד כתיבתה היא גם הרצתה וערכה סדנאות כתיבה.
אלישבע גרינבאום נפטרה בתל אביב ממחלת סרטן הריאה ב-31 בדצמבר 2004, בגיל 39. נטמנה בהר המנוחות והותירה אחריה בן זוג, דוד פישלוב.
שירה
בשנת 2005 יצא לאור בהוצאת "כרמל" הספר "לפתע פתאום האדמה", ובו אוסף משיריה.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
נסיך ויילס
נסיך ויילס (באנגלית: Prince of Wales; בוולשית: Tywysog Cymru) הוא תוארו של יורש העצר הבריטי.
המלך הנוכחי החזיק בתואר בפרק הזמן הארוך ביותר - מ־26 ביולי 1958 ועד 8 בספטמבר 2022 במשך 64 שנים ו־44 ימים. לפניו החזיק הנסיך אלברט אדוארד, בנה של המלכה ויקטוריה ולימים המלך אדוארד השביעי, בתואר למשך התקופה הארוכה ביותר, מהיוולדו ב-8 בדצמבר 1841 ועד מות אמו ב-22 בינואר 1901, במשך 59 שנים ו-45 יום.
ב־9 בספטמבר 2022, לאחר היותו של צ'ארלס השלישי למלך, ועוד בטרם הכתרתו העניק את התואר נסיך ויילס לבנו הנסיך ויליאם.
אלישע רודין
אלישע רוֹדִין (ברוסית: Элиша Родин; א' בשבט תרמ"ח, 1888, מסטיסלאב, פלך מוהילוב, האימפריה הרוסית – חשוון תש"ז, נובמבר 1946, מוסקבה) היה משורר עברי ויידי בברית המועצות.
תולדותיו
אברהם אליהו רודין (מאוחר יותר שינה את שמו, על שם אלישע בן אבויה) נולד למשפחה מסורתית ואמידה במסטיסלאב שבפלך מוהילוב, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. בנעוריו רכש השכלה כללית, והחל לעבוד בהנהלת חשבונות. רודין הצטרף לחוגי מהפכנים, ונדד ביניהם ברחבי רוסיה, ליטא ופולין. הוא נישא ונולד לו בן, שאותו שיכל בשנת 1942, בחזית הקרבות בין הצבא הרוסי לבין הצבא הגרמני הנאצי במלחמת העולם השנייה.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 ועליית הבולשביקים לשלטון ברוסיה, הוצרו צעדיהן של התרבות והיצירה העברית והיהודית על ידי השלטונות בברית המועצות, עד שנאסרו לחלוטין; למעוניינים הוצעה חלופה תרבותית ויצירה ביידיש. בשל יצירתו ופרסומיו בעברית, השלטונות הסובייטים מיררו את חייו; בשנת 1943 נשלח למחנה מעצר בסיביר, והעלייה לארץ ישראל נמנעה ממנו. לאחר שנות סבל, מחסור ומחלות, נפטר שבור ורצוץ בבית חולים במוסקבה.
על שמו נקראו רחובות בישראל. על שמם של רודין ועמיתו חיים לנסקי נקרא רחוב חיים ואלישע בתל אביב.
יצירתו
פרסומה הפומבי של יצירת רודין, בעברית וביידיש, החל ב-1913. לאחר מהפכת אוקטובר 1917 ולמרות גזירות השלטונות הסובייטים כנגד השפה העברית, בחר רודין לדבוק במקורות העבריים הקדומים וביצירה העברית. כך למשל כתב בשירו: שיריו בשפה העברית נשלחו לארץ ישראל ופורסמו בכתבי העת "הארץ", "גליונות" ו"דבר". כולם נאסרו לפרסום על ידי שלטונות ברית המועצות, במדינה ומחוצה, מלבד קינתו על בנו. במכתבו לצנזור הצבאי הרוסי כתב רודין: "השירים כתובים בשפת הביבליה (=התנ"ך), שהיא לשון ילדותי, לשון עמי, ואשר אוהבנה ככלי-הנגינה שלי, כי רק בלשון זו ביכולתי להביע את חוויותי הבעה נפשית מלאה ביותר.
צ'ילדרנס מרסי פארק
צ'ילדרנס מרסי פארק (באנגלית: Children's Mercy Park) הוא אצטדיון כדורגל בעיר קנזס סיטי שבקנזס, המשמש כאצטדיון הבית של ספורטינג קנזס סיטי מליגת ה-MLS. האצטדיון נפתח במהלך עונת 2011 של ה-MLS, ב-9 ביוני 2011 במשחק נגד שיקגו פייר. האצטדיון מכיל 18,467 מושבים, ויכול להתרחב ל-25,000 להופעות. ברוב המשחקים של ספורטינג קנזס סיטי תפוסת האצטדיון עומדת על כ-21,000 צופים בשל מצבי אצטדיון שונים. צ'ילדרנס מרסי פארק הוא האצטדיון הביתי השלישי של ספורטינג קנזס סיטי, שבתחילה הייתה ידועה בשם קנזס סיטי ויזרדס. הקבוצה שיחקה באצטדיון ארוהד משנת 1996 ועד 2007 ובקומיוניטי אמריקה בולפארק משנת 2008 ועד 2010. בשנת 2013 אירח האצטדיון את משחק האולסטאר של ה-MLS, נבחרת ארצות הברית בכדורגל, ואת משחק גביע ה-MLS, והוא האצטדיון היחיד שאירח את שלושתם באותה השנה.
תכנון ראשוני
במקור, "ספורטינג קלאב", קבוצת הבעלות של המועדון, תכננה לעבור לדרום-מזרח קנזס סיטי שבמיזורי, על אדמות עליהן שכן בעבר "קניון בניסטר". תוכנית הפיתוח מחדש, שנקראה "השבילים" (The Trails), הועברה במועצת העיר ב-13 בדצמבר 2007. חבילת התמריצים הכלכליים, החזר מס בסך 30 מיליון דולר, הועברה ב-21 בנובמבר 2008.
אלישע רודין
יצירתו
הקינה על בנו מפרי עטו הולחנה על ידי יצחק אדל.
צ'ילדרנס מרסי פארק
תכנון ראשוני
האתר המתוכנן של האצטדיון נהרס כדי להכין את האתר לתשתיות ולבנייה. האצטדיון תוכנן להפתח בשנת 2011 עם קיבולת של 18,500 מושבים. עם זאת, הנפילה בעקבות המשבר הפיננסי בין השנים 2008–2009 הציבה את הפרויקט לרעה, ומפתח האצטדיון ביקש בסופו של דבר להעביר את הפרויקט החדש בסמוך למרכז הקניות "Village West" בקנזס סיטי שבקנזס, בסמוך ל"קנזס ספידוואיי" (מסלול מרוץ) ול"קומיוניטי אמריקה בולפארק" (מגרש בייסבול). יזם מתחם "השבילים" רצה לקבל סמכות ללקיחת הלוואה נוספת מעיריית קנזס סיטי שבמיזורי, למימון בניית אצטדיון הכדורגל ומתחם הכדורגל החובבני המשויך אליו. עם זאת, העירייה לא הייתה מוכנה לספק את המימון הרצוי, מה שהוביל את היזם לחפש אתר חדש מעבר לקו מדינת מיזורי, בקנזס סיטי שבקנזס.
עונת הבכורה
משחק הפתיחה התרחש ב-9 ביוני 2011, כאשר ספורטינג שיחקה נגד שיקגו פייר וסיימה בתיקו ללא שערים לעיני קהל העולה על קיבולת האצטדיון של 19,925 צופים. השער הראשון באצטדיון נכבש כמה ימים לאחר מכן במהלך טורניר גביע הזהב 2011 כאשר דוויין דה רוסאריו כבש מבעיטת עונשין לזכות קנדה נגד פנמה. השער הראשון של ספורטינג קנזס סיטי נכבש על ידי סי. ג'יי. סאפונג בניצחון 1–0 על סן חוזה ארת'קווייקס, מה שהיה הניצחון הראשון של המועדון באצטדיון. ספורטינג סיימה את העונה הסדירה הראשונה שלה באצטדיון עם מאזן של 9 ניצחונות, 6 תיקו ו-2 הפסדים בלבד במשחקי הבית. ממוצע הצופים עמד על 17,810 למשחק, 96.4% מהקיבולת.
2012–הווה
בעונה השנייה באצטדיון, ספורטינג קנזס סיטי עמד ממוצע צופים על 19,404 למשחק, 105% מתכולת האצטדיון. באותה שנה, ספורטינג הגיעה לפלייאוף, אך הפסידה ליוסטון דינמו בחצי גמר המחוז המזרחי, וזכתה בגביע ארצות הברית הפתוח לאחר שהביסה את סיאטל סאונדרס בגמר.
בשנת 2013 ספורטינג העלתה שוב את ממוצע הצופים שלה. עקב זכייתה בגביע ארצות הברית הפתוח בשנת 2012, ספורטינג העפילה לליגת האלופות של CONCACAF, ושיחקה משחקים גם במסגרת ה-MLS וגם במסגרת ליגת האלופות של CONCACAF. צ'ילדרנס מרסי פארק אירח גם משחק במוקדמות גביע העולם בין ארצות הברית לג'מייקה לעיני 18,467 צופים, בו ניצחה נבחרת ארצות הברית 2–0 את ג'מייקה, וכן את משחק האולסטאר של ה-MLS לשנת 2013 בין רומא ו"כוכבי ה-MLS" לעיני 21,175 צופים, ובו גברה רומא 3–1 על "כוכבי ה-MLS". ספורטינג קבעה שיא צופים של 21,650 בפלייאוף כאשר ניצחו את יוסטון דינמו 2–1 ועלתה לגמר גביע ה-MLS מול ריאל סולט לייק, ובו ספורטינג ניצחה בבעיטות עונשין, וזה היה הגמר השני רצוף שהתקיים באצטדיון (ביחד עם גמר הגביע שנה קודם לכן).
כמו כן בשנת 2013 הוכרז כי משחק אליפות הפוטבול של חטיבה II של ה-NCAA בשנים 2014 עד 2018 יתקיים בצ'ילדרנס מרסי פארק, לאחר שהתקיים באצטדיון העירוני ברלי בפלורנס שבאלבמה. עוד הוכרז כי גביע המכללה של ה-NCAA לשנת 2015 יתקיים בצ'ילדרנס מרסי פארק.
בשנת 2015 האצטדיון אירח את משחק הבכורה של קבוצת כדורגל הנשים קנזס סיטי נגד סקיי בלו מסגרת ליגת ה-NWSL. האצטדיון אירח גם שני משחקים של קנזס סיטי בשנת 2016, ושימש כאצטדיון המשני של הקבוצה.
האצטדיון הודיע בשנת 2016 כי הם מוסיפים "Skycam" (מצלמה התלויה מעל המגרש), כמו גם מצלמות רובוטיות מאחורי השערים ובגג האצטדיון.
במהלך משחק בליגת האלופות של CONCACAF נגד דפורטיבו טולוקה ב-21 בפברואר 2019, מעקה מתכת מעל המנהרה בפינה הדרומית-מערבית נשבר וגרם למספר אוהדים ליפול. חלוץ טולוקה, פליפה פארדו, נפצע עם שבר בבוהן בגלל המעקה.
משחקי כדורגל בינלאומיים
צ'ילדרנס מרסי פארק אירח את המשחק הבינלאומי הראשון שלו ביוני 2011 במסגרת גביע הזהב 2011. קנדה ופנמה סיימו בתיקו 1–1 במשחק הראשון, ואחריו הגיע המשחק הראשון של נבחרת ארצות הברית באצטדיון אי פעם, שהסתיים בניצחון 1–0 על גוואדלופ.
משחק כדורגל הנשים הראשון ששוחק באצטדיון התקיים בספטמבר 2011 כאשר נבחרת ארצות הברית בכדורגל נשים במשחקה הראשון לאחר גביע העולם בכדורגל נשים 2011, סיימה בתיקו 1–1 עם קנדה לעיני קהל של 16,191 צופים.
צ'ילדרנס מרסי פארק אירח את משחקי חצי הגמר והגמר בטורניר המוקדמות האולימפי של CONCACAF לשנת 2012.
חסות שם האצטדיון
ב-8 במרץ 2011 הוכרז על שיתוף פעולה עם "קרן לייבסטורנג" של לאנס ארמסטרונג. במסגרת ההסכם, המועדון אמור לתרום חלק מהכנסותיו, לא פחות מ-7.5 מיליון דולר, לקרן במהלך שש שנים. ב-15 בינואר 2013, "קרן לייבסטורנג" וספורטינג קנזס סיטי הסכימו לסיים את הסכם החסות על שם האצטדיון.
ב-19 בנובמבר 2015 הוכרז על שיתוף פעולה בן עשר שנים עם "בית החולים צ'ילדרנס מרסי", ושינוי שמו של האצטדיון לשם "צ'ילדרנס מרסי פארק".
שיא צופים
משחק האולסטאר של ה-MLS לשנת 2013 שנערך ב-31 ביולי 2013 בין "כוכבי ה-MLS" ורומא, נקבע שיא צופים באצטדיון כשנכחו 21,175 צופים, כולל הכרטיסים ליציע העמידה בלבד. שבוע לאחר מכן, ספורטינג קבעה שיא צופים חדש בהפסד נגד ניו יורק רד בולס ב-3 באוגוסט עם 21,304 צופים באצטדיון. ב-23 בנובמבר 2013 שוב פעם שברה ספורטינג את השיא, והעמידה אותו על 21,650 צופים בניצחון בגמר המחוז המזרחי נגד יוסטון דינמו. שבועיים לאחר מכן ב-7 בדצמבר, הקבוצה השוותה את השיא שוב במשחק בו ניצחה בבעיטת עונשין את ריאל סולט לייק בגמר גביע ה-MLS לשנת 2013. ב-6 ביוני 2015 ספורטינג קבעה שיא צופים לעונה הסדירה עם 21,505 בניצחון 1–0 על סיאטל סאונדרס.
פרסים
האצטדיון זכה בפרסי "אצטדיון השנה" ו"פרס הקהילה" לשנת 2012 במסגרת "TheStadiumBusiness Awards 2012".
האצטדיון אחד מארבעת המועמדים הסופיים לזכייה בפרס "מתקן הספורט של השנה" במסגרת פרסי עסקי ספורט לשנת 2012 במסגרת אירוע "2012 Sports Business Awards" מטעם "Street & Smith's SportsBusiness Journal" ו"SportsBusiness Daily".
האצטדיון היה אחד משמונת המועמדים הסופיים לזכייה ב"פרס המתקן החדש" במסגרת "TheStadiumBusiness Awards 2012".
הרולד בארטון
בארטון נולד בבוסטון, ולאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד הוא עסק בעריכת דין בקליבלנד. לאחר שירות בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית וניצח בבחירות לבית הנבחרים של אוהיו. לאחר תקופה בה כיהן כראש עיריית קליבלנד, נבחר בארטון ב-1940 לסנאט. לאחר פרישתו של השופט אוון רוברטס, מינה הנשיא הארי טרומן את בארטון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. בארטון כיהן על כס השיפוט עד 1958 ובמקומו מונה פוטר סטיוארט.
בארטון נודע כמשפטן קר רוח ופרגמטי, שהעדיף לפסוק על בסיס שיקולים טכניים ופרוצדורליים על פני פסיקה על בסיס חוקתי. הוא גם נחשב לשופט מסביר פנים שסייע להקל על המתח בבית המשפט בתקופה קשה. הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "ועדת הפליטים האנטי-פשיסטית המשותפת נגד מק'גארת'" מ-1951 ובפסק הדין "חברת לוריין ג'ורנל נגד ארצות הברית"  מ-19651. בארטון גם סייע לכתיבת חוות הדעת שהתקבלה פה אחד בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954.
ראשית חייו
הרולד בארטון נולד בשכונת ג'מייקה פליין שבבוסטון, כבנם השני של אנה גרטרוד (לבית היץ) ואלפרד א. בארטון. אביו של בארטון היה מהנדס ודקאן הסטודנטים הראשון של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שהיה כפוף לנשיא המכון. הוא לימד במכון עוד טרם שנבחר לתפקיד הדקאן. כחוקר ארצות לשעבר, התלווה בארטון האב לרוברט פירי בכמה ממסעותיו אל הקוטב הצפוני. אמו של הרולד בארטון נפטרה כאשר היה צעיר. ב-1906 נישא אביו בשנית ללנה ייטס, משוררת ואמנית מאנגליה. ייטס שינתה בהמשך את שמה לג'ין דה'אורג'. השניים הכירו בטיול בצרפת. ייטס פרסמה ספרי ילדים תחת שם העט לנה דלקית'. לזוג נולדו שלושה ילדים, כריסטין, וירג'יניה (גם היא כותבת ומאיירת ספרי ילדים) ואלכסנדר רוס. אחיו למחצה של הרולד בארטון פיתחו עמו יחסים חמים במשך השנים. אחיו של בארטון מנישואיו הראשונים של אביו, פליקס ארנולד בארטון, היה אדריכל שכמו אחיו למד בקולג' בודווין. האחים בארטון וג'ון אדגר הובר היו דודנים מדרגה שנייה. רב-סביהם המשותפים היו יוהנס (האנס) היץ, הקונסול הכללי הראשון של שווייץ בארצות הברית, ורעייתו אנה קוהלר.
בארטון למד בקולג' בודווין, שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא. הוא גם היה הקוורטרבק של נבחרת הפוטבול של הקולג' וסיים את לימודיו בהצטיינות. שותפו לחדר במעונות היה רלף אוון ברוסטר, לימים מושל מיין וסנאטור מטעמה. בארטון המשיך את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, אותו הוא סיים ב-1912.
ב-1912 נשא בארטון לאישה את סלמה פלורנס סמית'. לזוג נולדו ארבעה ילדים: ברברה (שנישאה לצ'ארלס ויידנר), ויליאם (ששירת בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, כיהן בבית הנבחרים של אוהיו, והיה עורך דין בולט), דבורה (שנישאה לוולאס אדלר) ורוברט (עורך דין ידוע שייצג ספורטאים).
ראשית הקריירה
לאחר סיום לימודיו ונישואיו, עבר בארטון עם רעייתו לקליבלנד, והחל לעסוק שם בעריכת דין. עם זאת, ב-1914, הוא הצטרף לדודה של רעייתו כעורך הדין של החברה שבבעלותו, חברת החשמל והגז של יוטה בסולט לייק סיטי. בהמשך הוא עבד עבור חברת חשמל אחרת ביוטה ולאחר מכן עבור חברת החשמל של איידהו ושל חברת החשמל של עמק בויסי, שתיהן בבויסי, איידהו.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייס בארטון לצבא ארצות הברית, שם הוא הגיע עד לדרגת קפטן. הוא שירת כקצין רגלים, השתתף בקרבות בצרפת ובבלגיה, ועוטר בצלב המלחמה הבלגי. לאחר המלחמה הצטרף בארטון לכמה מארגוני ותיקי המלחמה, כולל "איחוד הצבא והצי", "ותיקי מלחמות החוץ" ו"הלגיון האמריקאי". הוא שב למשפחתו בקליבלנד, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין. הוא גם לימד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וסטרן ריזרב.
פעילות פוליטית
בסוף שנות ה-20 החל בארטון את פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הרפובליקנית. ב-1927 הוא נבחר למועצת החינוך של מזרח קליבלנד וב-1928 הוא נבחר לבית הנבחרים של אוהיו. לאחר זמן כהונה קצר בבית המחוקקים, הוא היה ב-1929 ליועץ המשפטי של עיריית קליבלנד וב-1932 שב למגזר הפרטי.
ב-1935 נבחר בארטון כראש עיריית קליבלנד. הוא פעל בנושאים הקשורים להטמעה המתמשכת של אוכלוסיות המהגרים, תמיכה במגזר התעשייתי של העיר, ובטיפול בצרכי התחבורה של העיר. הוא נבחר מחדש לתפקידו פעמיים וכיהן כראש העיר עד לכניסתו לסנאט ב-1941. בשל הליכותיו ומאבקו בפשע המאורגן, הוא כונה "ראש העיר הצופה" (The Boy Scout Mayor).
ב-1940 נבחר בארטון לסנאט של ארצות הברית ברוב של 52.3 אחוזים מקולות הבוחרים והביס את ג'ן מקסוויני. בעת כהונתו בסנאט הוא התוודע לראשונה להארי טרומן. בארטון היה חבר בוועדת הסנאט המיוחדת לחקר תוכנית הביטחון הלאומי (ועדת טרומן), שפיקחה על המאמץ המלחמתי של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, והשניים שיתפו פעולה היטב.
מינויו
ב-30 ביוני 1945 הודיע השופט העליון אוון רוברטס על התפטרותו החל מה-31 ביולי. טרומן, שאז כבר היה נשיא ארצות הברית, החליט כמחווה לשתי המפלגות, למנות רפובליקני כמחליפו של רוברטס. הוא בחר בבארטון כאדם שאותו הוא הכיר וכיבד. ב-18 בספטמבר הודיע טרומן על בחירתו בבארטון. למחרת היום הוגש המינוי לאישור הסנאט. ועדת המשפט של הסנאט העבירה את המינוי למליאת הסנאט ללא ביצוע שימוע, והסנאט אישר תוך פחות מיום אחד את המינוי פה אחד. ב-30 בספטמבר התפטר בארטון מהסנאט, וב-1 באוקטובר הוא הושבע כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. בארטון היה חבר חבר הקונגרס המכהן האחרון שמונה לבית המשפט העליון (שרמן מינטון, שהיה סנאטור לשעבר, מונה ב-1949).
משנתו השיפוטית וסגנון עבודתו
לדבריו של הביוגרף של בארטון אריק ו. וייס, לבארטון חסרה משנה שיפוטית כוללת. הוא העדיף לנקוט בריסון שיפוטי ורוב פסקי הדין שלו התבססו על טיעונים פרוצדורליים צרים ופחות על החוקה. עם זאת, הריסון השיפוטי שלו הושפע מהשקפותיו הפוליטיות, לא על משנתו השיפוטית, והוא נטה להסכים עם החלטות הרשות המחוקקת והרשות המבצעת בשל ההסכמה האישית שלו עמם. הפרגמטיזם שלו זיכה אותו בכבוד מצד עמיתיו לכס השיפוט. הוא היה הגורם המאחד בבית המשפט, כאשר השופטים האחרים היו מפולגים ביניהם בשאלות חוקתיות ולא עלה בידם להגיע להסכמה על רקע טכני או פרוצדורלי.
הביוגרפית של בארטון, מרי פרנסס ברי, כתבה שבארטון ידע "שהוא לא שופט מבריק ושהכתיבה הייתה קשה עליו", ולפיכך, לא רק שהוא עבד קשה מאוד בכתיבת החלטותיו, אלא גם ניסה להראות כמה עבודתו קשה באמצעות הדגשת כל התקדימים בהם הוא עיין לפני שהגיע להחלטה. בארטון עמד על כך שכל התקדימים ייחקרו היטב לפני כתיבת חוות דעתו, כתב את הטיוטה הראשונה של חוות הדעת בעצמו, ונודע כמי שבילה שעות רבות בעבודה בלשכתו. עבודתו הקשה הקנתה לו כבוד ושבחים מעמיתיו, אך סגנון העבודה שלו הגביל גם את תוצריו השיפוטיים. מחוץ לבית המשפט, העיתונות וכמה חוקרי משפט בולטים תיארו את בארטון כבינוני, מסורבל, בעל חשיבה משפטית חלושה, שהיה טרוד יותר בפעילויות חברתיות.
המלחמה הקרה, שבועת האמונים ופסיקות החתרנות
המלחמה הקרה הובילה את הממשלה הפדרלית ואת ממשלות המדינות להעביר חוקים ותקנות במגוון רחב שמטרתם הייתה למנוע מעשי ריגול וחתרנות. בארטון רחש באופן תמידי כבוד למגבלות שהטילה הממשלה על חופש הביטוי, ומתוך 28 מהתיקים המרכזיים בתחום זה הוא הצביע בעד הממשלה 27 פעמים. הוא גם כתב כמה פסקי דין חשובים. גישתו הבסיסית לשאלות אלו הייתה כבוד שיפוטי, כפי שהודגם בחוות דעת המיעוט התקיפה שלו בפסק הדין "דיוק נגד קהנמוקו" מ-1946. חוות דעת הרוב החשובה הראשונה שלו הייתה בפסק הדין "ועדת הפליטים האנטי-פשיסטית המשותפת נגד מק'גארת'" מ-1951, בו קראה הוועדה תיגר על סמכותו של התובע הכללי של ארצות הברית להכריז באופן חד-צדדי על קבוצות כקומוניסטיות. על אף הפילוג המשמעותי בין השופטים, כתב בארטון את חוות דעת הרוב שבה הוא פסל את העתירה על בסיס נימוקים טכניים. הוא טען שההכללה ברשימה הייתה חוקית מבחינה טכנית, אך בבית המשפט, היה על התובע הכללי להציג עדויות לחתרנות, דבר שהוא לא עשה.
בארטון גם הצטרף לדעת הרוב בשלושה תיקים חשובים שהיו קשורים לתיקון החמישי לחוקה. בפסק הדין "אמספק נגד ארצות הברית" (Emspak v. United States) מ-1955 הוא הצביע עם הרוב להרחבת הזכות שבתיקון החמישי לחיסיון מפני הפללה עצמית כך שתוחל גם על עדויות בפני ועדות של הקונגרס. הוא גם הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "אולמן נגד ארצות הברית" מ-1956, החלטה חשובה שאשרה את חוק החסינות של 1954, ששללה את הזכות לחיסיון מפני הפללה עצמית מאנשים שניתנה להם חסינות מפני העמדה לדין פדרלית. גישתו הפרוצדורלית הצרה של בארטון הוכחה כחשובה בפסק הדין "ביילן נגד מועצת החינוך" (Beilan v. Board of Public Education) מ-1958. שנתיים קודם לכן, שישה שופטים יצרו רוב בפסק הדין "סולשוור נגד מועצת החינוך הגבוה של העיר ניו יורק" (Slochower v. Board of Higher Education of New York City) מ-1956, בו נקבע שהזכות של בית הספר לפטר עובד על ניצול הזכות שבתיקון החמישי לחסינות מפני העמדה לדין, נוגדת את החוקה. בפסק הדין ביילן, פוטר מורה לא על ניצול זכות זו, אלא על סירוב להשיב על שאלות בכלל. על אף פרישתו של השופט מינטון, שהצטרף לבארטון בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין סולשוור, הגישה הפרוצדורלית הצרה של בארטון בפסק הדין ביילן גברה על דעתם של השופטים פליקס פרנקפורטר וג'ון מרשל הרלן השני, ובתמיכתו של השופט החדש צ'ארלס ויטאקר, עלה בידו של בארטון ליצור רוב שאישר את צעדיה של מועצת החינוך.
באותה תקופה, הפרגמטיזם של בארטון יכול היה להוביל לתוצאות חקיקתיות חשובות. הוא הצטרף לרוב של שבעה מול אחד בפסק הדין "ג'נקס נגד ארצות הברית" מ-1957, שבו הפך בית המשפט על פיה את הרשעתו של מנהיג איגוד מקצועי על פי חוקי הנאמנות הפדרליים בשל העובדה שלנאשם לא ניתנה רשות לבחון את העדויות נגדו. בארטון הסכים עם הרוב, אף על פי שהוא הוסיף את האזהרה שעדות כזאת צריכה קודם כל להיבחן על ידי שופט מחוזי כדי להבטיח שאף סוד לאומי לא ייחשף. דעתו של בארטון אומצה בסופו של דבר על ידי הקונגרס עם חקיקתו של חוק ג'נקס ב-1958.
באחת מחוות הדעת האחרונות שלו בתחום זה, הצביע בארטון להגביל את יישום חוק סמית' בפסק דין ייטס נגד ארצות הברית מ-1957. בית המשפט הפך על פיו את ההרשעה של שבעה אנשים שניתנה על בסיס דוקטרינת סכנה ברורה ומיידית של התיקון הראשון לחוקה כאשר הוא הגיע למסקנה שהם דגלו בהפלה אלימה של הממשלה כדוקטרינה מופשטת, לא כצעד לקראת פעולה מעשית. בארטון כתב חוות דעת משלימה שהסכימה עם פסיקת הרוב, אך הוא הצביע על בסיס פירוש פרוצדורלי צר.
יחסי דת ומדינה
באופן כללי, העדיף בארטון את הפרדת הדת מהמדינה באופן מוחלט. עם זאת, גישתו הפרגמטית לחוק גרמה לו לפעמים להתנגד לדעת הרוב שהעדיף הפרדה מוחלטת. לדוגמה, בפסק הדין "אברסון נגד מועצת החינוך" מ-1947, פסק השופט הוגו בלאק, בפסק דין שהתקבל ברוב של 5 מול 4, שבעוד שהחוקה דורשת הפרדה מוחלטת בין הדת לבין המדינה, מותר על פי החוקה למערכת החינוך המחוזית לפצות הורים כאשר ילדיהם השתמשו בהסעות לבתי הספר לבתי ספר דתיים כל עוד שהיחס להורים כאלה ולכל בני הדתות היה שוויוני. בתחילה נטה בארטון להכריז על החוק כנוגד לחוקה. פעולות שכנוע נמרצות מצד השופטים פרנקפורטר, ג'קסון וראטלדג' גרמו לו לשנות את דעתו. בפסק דין זה כתב בארטון חוות דעת מיעוט, לא בשל אי הסכמתו עם הדגש שנתן בלאק על הפרדה מוחלטת בין הדת למדינה, אלא בשל העובדה שהוא סבר שחוקי המדינה הפרו את דוקטרינת ההפרדה כפי שהותוותה על ידי בלאק.
קאיין (פירושונים)
{{פירושונים|* קאיין – עיר הבירה של גיאנה הצרפתית
הרולד בארטון
יחסי דת ומדינה
שנה לאחר מכן הצטרף בארטון לבלאק בחוות דעת הרוב בפסק הדין "מק'קולום נגד מועצת החינוך" מ-1948. בפסק דין זה עמד על הפרק חוק מדינתי שנתן לתלמידים זמן חופשי כדי להשתתף בשיעורי דת בתחומי בית הספר במהלך יום הלימודים. דעת הרוב פסלה את החוק כהפרה של התיקון הראשון. בארטון הצטרף לדעת הרוב רק לאחר שבלאק הסכים לא להרחיב את פסיקתו לשיעורי דת שיתקיימו בזמן חופשי מחוץ לתחומי בתי הספר.
קאיין (פירושונים)
ראו גם
}}
הרולד בארטון
יחסי דת ומדינה
פסק הדין "זורח נגד קלאוסון" מ-1952 דמה מבחינה עובדתית לפסק הדין מק'קולום, אף על פי שלא התקיימו שעורי דת בתחומי בתי הספר. אף על פי שהעוזר המשפטי של בארטון טען שבמקרה זה בית הספר הורה במרומז לתלמידיו להשתתף בשעורי דת, בארטון חלק עליו, ואפיין את השחרור מהלימודים לצורך זה באופן דומה לשחרור לטובת הגעה של תלמיד לטיפול רפואי. בארטון הצטרף לרוב של ששת השופטים מול המיעוט של שלושה.