cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרפורמה הגרגוריאנית
הצלחת הרפורמה והשפעתה
הרפורמה הגרגוריאנית הייתה להצלחה בכל הנוגע למעמדו של האפיפיור ולעצמאות הכנסייה. מאז המאה ה-12 ועד לסוף ימי הביניים האפיפיורות הייתה התפקיד בעל העצמה הרבה ביותר באירופה. הצלחת הרפורמה אפשרה את קיומם של מסעי הצלב, שהיו ביוזמה אפיפיורית. כמו כן השלטון הכנסייתי המוחלט באירופה אפשר את המאבק בתנועות המינות והקמת האינקוויזיציה במאה ה-13. ימי הביניים המאוחרים מתוארים לעיתים כתקופה שבה אירופה נשלטה בפועל על ידי שלטון תאוקרטי, דבר זה נוצר הודות לרפורמה הגרגוריאנית.
עוזי כהן
פעילות ציבורית
בשנת 1982 נכנס לראשונה למועצת העיר רעננה. במשך שש שנים שימש כראש האופוזיציה לראש העירייה בנימין וולפוביץ' ופעל לקידום איכות הסביבה ופיתוח תשתיות. בתקופה זו זכה לסיקור תקשורתי מקומי עקב פעילות המחאה שהוביל נגד הנהלת העירייה, בהן הופעתו לישיבת המועצה מלווה בחמור ועליו שלט: "אם כולם חמורים פה, אז גם החמור הזה יכול להיות חבר מועצה".
בבחירות בשנת 1989 פינה את מקומו בראש רשימת המפלגה למועצת העיר לזאב בילסקי, תחתיו החל לכהן משנת 1990 כסגן וממלא מקום ראש העיר.
לאורך 26 שנות כהונתו במועצת העיר כיהן כהן במגוון תפקידים, בהם סגן ראש העיר במשך שמונה עשרה שנה. בתפקידו זה היה חבר הנהלת העירייה ותחת אחריותו הופקד מינהל חזות פני העיר ואיכות הסביבה. בסמכות המינהל היה כהן ממונה על רישוי עסקים, ניקיון וחזות העיר, הפיקוח העירוני, ממונה על תחום השילוט ופרסום חוצות, ממונה על התברואה וראש רשות החנייה. כמו כן שימש כיו"ר אגודת תרבות הדיור, יו"ר ועדת בטיחות בדרכים ויו"ר ועדת שכונות. בתקופת כהונתו זכתה רעננה 14 פעמים ברציפות בפרסי המועצה לישראל יפה.
בין תוכניותיו השאפתניות הועלתה הצעה לכריית תעלות מים מרעננה לתל אביב והפיכתה של העיר ל"ונציה של המזרח התיכון", כפתרון לעומסי התנועה בעיר וניסיון להפכה לאתר תיירות. תוכניות אחרות כללו הקמת רכבל ואתר סקי מלאכותי בעיר. תוכניות אלו לא יצאו לפועל.
לאחר מינויו של בילסקי לראשות הסוכנות היהודית, מילא כהן את מקומו עד לבחירות חדשות לראשות העירייה. במערכת בחירות זו התמודד על התפקיד והפסיד, כשהוא שלישי במניין הקולות. כהן זכה לתמיכתם של 12% מהמצביעים. תחת ראש העיר הנבחר, נחום חופרי, המשיך עוזי כהן לכהן כסגן.
לצד תפקידו בעירייה נבחר כהן ליו"ר פורום סגני ראשי הרשויות, הפועל במסגרת מרכז השלטון המקומי.
פרסומו הציבורי-טלוויזיוני
בשנת 2003 תפס כהן כותרות ראשיות בעיתונים המרכזיים במדינת ישראל כאשר כחבר מרכז הליכוד וכסגן ראש עיר סיכל חלק גדול מתוכניתו של שר האוצר, בנימין נתניהו, לאיחוד רשויות מקומיות. פעילותו זו מנעה מתקציב המדינה קיצוץ של מיליארד דולר לשנה.
כהן הפך בשנת 2003 לסמל תרבותי בשל החיקוי הסאטירי שהתבסס על דמותו בתוכנית הטלוויזיה "ארץ נהדרת" בערוץ 2. החיקוי לעג למראהו ולסגנון דיבורו (תוצאה של ליקוי שמיעה) והדגיש את יכולתו למצוא משרות שונות ומשונות למקורביו. בחיקוי, אשר זכה גם לביקורת, בלטו הביטויים "אני סגן ראש עיריית רעננה", "אתה חמוד אתה" ו"סדר לי ת'בחור". כהן החליט שלא לצאת נגד החיקויים, ואף ניצל את המומנטום כאשר בשנת 2005 נתן את הסכמתו לייבוא תחפושות לפורים בדמותו.
באותה תקופה נענה בחיוב למספר הצעות יחסי ציבור והיה בעל פינה קבועה בתוכנית "איפה אתה חי?" של ארז טל והופעות אורח רבות בתוכניות שונות. לבקשתו של פעיל "הליכוד" הוקלט אחד משיריו של הפעיל, "הכל עובר ביום", על ידי כהן ואורית פוקס. הצעות להשתתפותו בפרסומות מסחריות נשללו על ידי היועץ המשפטי לעירייה, ובתגובה הגיש חבר הכנסת משה כחלון תיקון לחוק העיריות, שעל פיו יתאפשר לנבחרי ציבור לעסוק בשיווק מסחרי ולתרום את רווחיהם לצדקה.
שנותיו האחרונות
בתחילת ינואר 2008, בעקבות חקירת משטרה, הומלץ להעמידו לדין בחשד לעבירות מרמה והפרת אמונים וחריגות בנייה בביתו הפרטי. כהן דחה את ההאשמות וכינה את הפרשה בשם "דרייפוס של רעננה". לאחר פטירתו ההאשמות נבדקו והתגלו כשקריות והוא יצא זכאי אך לא זכה לראות את פסק הדין.
כהן נפטר ב-18 בינואר 2008 (י"א בשבט ה'תשס"ח), בגיל 55, מהתקף לב, והובא לקבורה בבית העלמין כפר נחמן ברעננה. הוא הותיר אחריו אישה וחמישה ילדים.
לפני מותו ניסה לקדם בניית שכונה חדשה לזוגות צעירים במערב רעננה. בהמשך נקראה השכונה "נאות עוזי", לזכרו.
קוג'ונג, קיסר קוריאה
קוּג'וֹנְג, קיסר קוריאה (בקוריאנית: 고종) נודע בתוארו המלכותי הקיסר גוּאַנְג-מוּ (בקוריאנית: 광무제) היה מלך קוריאה משושלת ג'וסון בין 1864 ל-1897 והקיסר הראשון של האימפריה הקוריאנית משנת 1897 ועד להדחתו בשנת 1907 בהשפעת האימפריה היפנית, אשר שלוש שנים אחר כך סיפחה את קוריאה.
בשנות שלטונו, קוג'ונג פעל להביא למודרניזציה בקוריאה כפי שאירע ברסטורציית מייג'י כדי למנוע כיבוש בידי האימפריות הקולוניאליות. הקמת האימפריה הקוריאנית נזקפת לזכותו אך לבסוף לא הצליח לשמור על עצמאות קוריאה אשר אמנם השתחררה מהשפעה סינית אך נפלה להשפעה רוסית ומאוחר יותר יפנית.
מלך
קוג'ונג נולד בארמון מלוכה קוריאני בשנת 1852 והפך למלך קוריאה ה-26 משושלת ג'וסון עוד בהיותו נער צעיר בן 12. במהלך השנים הראשונות לשלטונו הייתה הסמכות המעשית בידי אביו, טאיון-גון, אשר כעוצר ניסה לחזק את המדינה ואת השפעתה כדי שלבסוף תשתחרר מהיותה מדינת חסות של שושלת צ'ינג אך באותו הזמן שמר על התבודדות מפני השפעה מערבית. כאשר נחטף טאיון-גון ונלקח לסין בשנת 1882 על פועלו נגד הצ׳ינג, השלטון בפועל עבר לידי מלכתו של קוג'ונג, מין (קיצור של מִיּוֹנְגְסוֹנְג), אשר הייתה רבת השפעה על בעלה והתנגדה לכל מאמצי המודרניזציה.
עקב התנגדותה ליפנים היא נרצחה על ידם כאשר השיגו השפעה רבה יותר ויותר בקוריאה בשנת 1895 לאחר מלחמת סין–יפן הראשונה. שנתיים לאחר מכן, במאמץ להציל את המדינה, קוג'ונג העלה את עצמו ממלך לקיסר ושינה את שם המדינה לאימפריה הקוריאנית (מצ'וסן לטאהאן; "האן הגדול"), פעולות המסמלות את עצמאותה של קוריאה מסין.
קיסר
מיד עם הקמת האימפריה חיזק קוג׳ונג את הקשרים עם האימפריה הרוסית כנגד ההשפעה היפנית. אולם במהלך מלחמת רוסיה-יפן בשנים 1904–1905 פלשה יפן לתוך קוריאה ואילצה את הקיסר לחתום על אמנה המאפשרת ליפנים להשתמש במדינה כבסיס של הצבא היפני הקיסרי ולהציב יועצים בממשלה. לאחר המלחמה הקימה יפן ממשלת בובות בקוריאה. בשנת 1907 נאלץ קוג׳ונג להתפטר לטובת בנו, סאנג'ונג לאחר שהתברר כי הוא שלח שליחים כדי לפסוק על עניין עצמאות קוריאה בוועידה השנייה של בית הדין הבינלאומי בהאג. שלוש שנים אחר כך סיפחה יפן רשמית את קוריאה. מותו של קוג'ונג בינואר 1919 עורר שמועות כי הורעל על ידי היפנים, והלווייתו ב-1 במרץ שנת 1919 שימשה כתנופה לתנועת העצמאות.
יי ואנג, בנו החמישי של קוג'ונג, היה יליד 1877, והבן השני ששרד אחרי סאנג'ונג. עם זאת, כאשר סאנג'ונג הפך לקיסר לאחר שאביהם נאלץ להתפטר בשנת 1907, היפנים סירבו להפוך את יי ואנג לנסיך הכתר הבא, והעבירו את התואר לאחיו למחצה הצעיר, יוימין, שהועבר ליפן בגיל 10 וגדל, פחות או יותר כגבר יפני.
יי ואנג נודע כאדם עצמאי, עקשן ותומך עצמאות, מה שהבהיל את אדוניה היפניים של קוריאה. הוא בילה את חייו כנסיך הקיסרי אך לא יורש העצר ומטעם אביו נסע כשגריר למספר מדינות זרות, כולל הרפובליקה הצרפתית השלישית, האימפריה הרוסית, ארצות הברית, האימפריה הבריטית, ממלכת איטליה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, הקיסרות הגרמנית ואף יפן עצמה. בשנת 1919, עם מות אביו, עזר יי ואנג בתכנון הפיכה להפלת ממשלת קוריאה היפנית. היפנים גילו את העלילה המהפכנית ועצרו את יי ואנג בעודו במנצ'וריה. הוא הובל חזרה לקוריאה אך לא נכלא או נשלל מתאריו המלכותיים.
משפחה
לקוג'ונג היו 14 ילדים מהמלכה מין ו-7 פילגשות, 9 מהם נפטרו בשנה הראשונה לחייהם ושמם לא נודע ועוד אחד נפטר בצעירותו בגיל 12.
יחסי אריתריאה–אתיופיה
היחסים בין אריתריאה לבין אתיופיה כוללים היסטוריה רבה של יריבות. מיד לאחר העצמאות של אריתריאה מאתיופיה בשנת 1993, היו בין המדינות יחסים לבביים, למרות ההיסטוריה של היחסים ביניהם, אולם בהמשך היחסים התדרדרו ואף פרצה מלחמה בין המדינות. הקשרים כוננו מחדש ב-9 ביולי 2018, והובילו לשיפור יחסי של יחסי המדינות.
היסטוריה
אריתריאה פרשה מאתיופיה בעקבות מלחמת העצמאות של אריתריאה (1961-1991), ועצמאותה הוכרה באופן רשמי על ידי האו"ם לאחר משאל עם.
בדצמבר 2000, אריתריאה ואתיופיה חתמו על הסכם השלום שסיים את המלחמה והקימו זוג ועדות שיפוטיות מחייבות, ועדת הגבול בין אריתריאה לאתיופיה וועדת התביעות האריתריאנית-אתיופית, כדי לקבוע את גבולות המחלוקת ביניהם ואת התביעות הקשורות. באפריל 2002 הוועדה פרסמה את החלטתה (עם הבהרה ב-2003), אולם חילוקי דעות בעקבות המלחמה גרמו למבוי סתום שלווה בשל תקופות של מתיחות מוגברת ואיומים מחודשים במלחמה. מאז החלטות אלו אתיופיה סירבה להתיר את הסימון הפיזי של הגבול, בעוד שאריתריאה מתעקשת כי הגבול חייב להיות כפי שהוגדרו על ידי הוועדה. כתוצאה מכך, הגבול נקבע רק באופן וירטואלי, ובזאת סיימה הוועדה את עבודתה.
אריתריאה שומרת על כוח צבאי באזור הגבול עם אתיופיה, המקביל בגודלו לכוח האתיופי, ובעקבות כך היא נזקקת לגיוס כללי של חלק משמעותי מהאוכלוסייה. אריתריאה ראתה בסכסוך הגבול הזה איום קיומי על עצמה בפרט ועל האיחוד האפריקאי בכלל, משום שהיא עוסקת בעליונות הגבולות הקולוניאליים באפריקה.. מאז העימות בגבולות, אתיופיה כבר לא משתמשת בנמלים האריתראיים עבור הסחר שלה.
במהלך עימות הגבול ומאז, אתיופיה טיפחה לוחמים נגד אריתריאה (כולל בדלנים אתניים וארגונים דתיים). אריתריאה הגיבה גם על ידי אירוח קבוצות מיליטנטיות נגד אתיופיה. מועצת הביטחון של האו"ם טוענת כי אריתריאה ואתיופיה הרחיבו את המחלוקת ביניהן אף ללחימה בסומליה.
במרץ 2012 תקפה אתיופיה מאחזים צבאיים אריתראים לאורך הגבול. אדיס אבבה אמרה כי ההתקפה הייתה בתגובה לפעולות האימון והתמיכה של אסמרה לחתרנות, בעוד אריתריאה אמרה כי ארצות הברית ידעה על ההתקפות, האשמה שנדחתה על ידי פקידים אמריקנים.
במפגש פסגה שנערך ב-8 ביולי 2018 באסמרה, נשיא אריתריאה, איסאייס אפוורקי וראש ממשלת אתיופיה אבי אחמד התחייבו לשקם את קשריהן הדיפלומטיים ולפתוח את הגבולות ביניהן. למחרת, הם חתמו על הצהרה רשמית משותפת לסיים את סכסוך הגבול האריתראי-אתיופי.
אוברשליירבאך
אוברשליירבאך (בבווארית: Oberschlierbach) היא עיירה במחוז קירכדורף אן דר קרמס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
גאוגרפיה
העיירה אוברשליירבאך שוכנת באזור המנהלי טראונפירטל. כ-59% מאדמות העיירה מיוערות, ו-36% הן אדמות חקלאיות.
מקס הואנג
מקס הואנג (בגרמנית: Max Huang; נולד ב-22 בספטמבר 1988) הוא שחקן, אמן לחימה, פעלולן, כותב שירים וזמר גרמני. הוא ידוע בתפקידו של קונג לאו באתחול מחדש של "מורטל קומבט" משנת 2021.
ביוגרפיה
מקס נולד בנירנברג, גרמניה המערבית לאב סיני-אינדונזי ולאם גרמנייה. הוא התחיל בתעשיית הקולנוע כחבר בצוות הפעלולים של ג'קי צ'אן, כמבצע פעלולים ורכז. הוא עבד בסרטים כמו "Police Story 2013" ,"The Foreigner" ו"קינגסמן: השירות החשאי" שביים מתיו ווהאן.
הוא מתרגל וושו וזכה בזהב באליפות "The German Wushu Nationals" בשנת 2009.
קריירה
בשנת 2021, שיחק בתפקיד ראשי בסרט הפעולה "מורטל קומבט" בתפקיד קונג לאו. הסרט הוא אתחול מחדש של זיכיון משחקי הווידאו באותו שם.
באפריל 2021, הוא הופיע לראשונה כזמר והוציא את הסינגל הראשון שלו "Flawless Victory". השיר הולחן ונכתב על ידי הואנג, והופק על ידי וינסנט לי. הואנג גם ביים וכיכב בקליפ של השיר, שיצא ב-22 באפריל.
גרעין (אלגברה)
גרעין (Kernel) של הומומורפיזם בין מבנים אלגבריים הוא אוסף האיברים שההומומורפיזם מעביר אל האיבר הנייטרלי. הגרעין הוא תת-מבנה של המבנה שממנו מוגדר ההומורפיזם, וחלות עליו גרסאות שונות של משפט האיזומורפיזם הראשון, על-פי סוג המבנה שבו מדובר. נהוג לסמן את הגרעין של העתקה f : A \to B ב- או \ker (f) (לעיתים משמיטים את הסוגריים ורושמים \ker f)
דוגמאות
ההכללה המשותפת למקרים אלה נתונה בתורת הקטגוריות על ידי מושג הגרעין הקטגורי.
איגוף
איגוף הוא טקטיקה צבאית במסגרתו כוח צבאי נע סביב האגף של האויב כדי לתקוף אותו שוב מאחוריו. הצורה היעילה ביותר של איגוף היא הלפיתה הכפולה, הכוללת התקפות אגף בו זמנית משני צדדיו של האויב. דוגמה קלאסית לכך היא ניצחונו של חניבעל על הצבא הרומי בקרב קאנאי.
המונח מתייחס בעיקר לקרבות יבשה, אם כי הוא גם בשימוש במסגרת לוחמה ימית. דוגמה לכך היא קרב סלמיס.
היסטוריה
אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לשימוש בטקטיקת איגוף הוא קרב מרתון בין אתונה לפרס. בקרב זה המצביא מילטיאדס הצעיר חיזק את האגפים שלו על חשבון המרכז, וכך הביס את הצבא הפרסי שביסס את עיקר כוחו במרכז והזניח את האגפים. הפרסים עצמם השתמשו באיגוף נגד היוונים בקרב תרמופילאי כאשר איגפו באמצעות כוח מיוחד את מלך ספרטה לאונידס הראשון.
האיגוף היה מוטיב בסיס בלוחמה היוונית בעת העתיקה. הצבא היווני באותה תקופה היה מורכב מפלנקס, שאגפו הימני מחוזק ואגפו השמאלי חלש. בקרבות בהם נלחמו יוונים נגד יוונים, היה כל צד מנסה לאגף את האגף השמאלי החלש. המצביא התבני אפמינונדס פעל בצורה לא שגרתית כאשר הפך את היוצרות וכך הביס את הצבא הספרטני בקרב לאוקטרה.
במאה ה-20 עדיין הייתה שיטת האיגוף חביבה על צבאות שונים. המצביא הגרמני אלפרד פון שליפן התעניין מאוד במערכות איגוף ובפרט בקרב קאנאי. במאמר שפרסם בשם "מחקרי קאנאי" טען שליפן שלמעשה חניבעל הוכיח שבעזרת איגוף ניתן להכריע כל אויב בעל יתרון מספרי. שליפן טען שכל המצביאים בהיסטוריה הסתמכו גם אם בלא יודעין על האסטרטגיה של חניבעל בקרב קאנאי. שליפן טען כי אף על פי שאלפי שנים עברו מאז קאנאי, "לא השתנו תנאי היסוד למערכה ניתן לערוך היום את מערכת ההשמדה לפי אותה תוכנית שתכנן חניבעל בימי קדם". על פי המודל של איגוף, בנה שליפן את "תוכנית שליפן" המפורסמת שלו שהייתה אמורה לדאוג לכך שגרמניה תוכל להביס את צרפת במהירות הבזק. הסיבה לכישלונה של תוכנית זו הייתה נעוצה בכך שקציני המטכ"ל הגרמני לא הקשיבו לעצותיו של שליפן להשאיר את האגף הימני תמיד מחוזק, ובפועל החלישו אותו. כמו כן שליפן בנה את התוכנית יותר מדי על פי מודל של איגוף, ושילב בה מעט מדי התקפה.
בהדרגה החליף השריון את הפרשים. דוגמה בולטת לאיגוף שנעשה באמצעות שריון היא המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, במהלכה טורי השריון של הוורמאכט במסגרת תוכנית "אבחת מגל", ביצעו תמרון מבריק שבו כיתרו את צרפת וכבשו אותה.
יהונתן שולדבראנד
יהונתן שולדבראנד (בשוודית: Jonathan Skjöldebrand; נולד ב-2 באוגוסט 1983) הוא כדורסלן עבר ישראלי-שוודי אשר שיחק בעמדת הפאוור פורוורד. אביו הוא שחקן העבר השוודי לורנס שולדבראנד, שהשתקע בישראל.
ביוגרפיה
שולדבראנד נולד במושב אמירים. אביו, לורנס שולדבראנד, הגיע משוודיה בשנות השבעים כשחקן כדורסל זר, שיחק בהפועל רמת גן בתקופת היותה קבוצת צמרת ובהפועל עפולה, נישא לישראלית, התגייר והשתקע בישראל. שולדבראנד נשוי לזמרת הספרדייה לורה, ולהם בת.
קריירה
שולדבראנד החל לשחק כדורסל בקבוצות הילדים והנוער של הפועל סאסא והפועל גליל עליון. בתקופת שירותו בצה"ל החל לשחק בא.ס. רמת השרון אך לאחר זמן קצר עבר להפועל גליל עליון. הוא הושאל לעונה אחת לא.ס. רמת השרון, וכשחזר חתם בקבוצת סודרטלי קינגס השוודית. בסיום העונה, עבר שולדבראנד להתאמן זמנית בקבוצת קובוט קובולה הפינית בעקבות בעיות מס בשוודיה, אך בתחילת העונה חזר לשוודיה, ושיפר את הממוצעים שלו, דבר שעזר לו לקבל זימון לאולסטאר השוודי.
בעקבות הצלחתו, חתם בסיום עונת לקליניקאס רינקון הספרדית. בקבוצה מליגת המשנה קלע שולדבראנד 8 נקודות ו-2 ריבאונדים למשחק בממוצע, ועזר לקבוצה להגיע לחצי הגמר בפלייאוף של אותה עונה. בסיום אותה עונה עבר למלייה הספרדית, אך נפצע ומיעט לשחק.
שולדבראנד חזר לישראל לקראת ליגת הקיץ ב-2011 והשיג ממוצעים של 13.3 נק', 9.3 כדורים חוזרים ו-3.3 אסיסטים בממוצע למשחק. יכולתו הטובה משכה את תשומת לבו של מאמן הפועל תל אביב, ארז אדלשטיין, שהחתים אותו בקבוצה. שולדבראנד פתח את העונה טוב, אך מיעט לשחק בהמשך העונה. בשמינית גמר גביע המדינה קלע 16 נקודות מול הפועל גלבוע גליל, דבר שקיבע אותו בחמישייה הפותחת. לאחר עלייתה לליגת העל המשיך לשחק בהפועל, ובעונתו השלישית בקבוצה שיפר את משחק ההגנה והפך לאחד השחקנים הבולטים בקבוצתו בפרט ובקרב השחקנים הישראליים בליגת העל בכלל.
בחודש יוני 2016, חתם בקבוצת עירוני נהריה מליגת העל, איתה הגיע לרבע גמר היורופקאפ ולפלייאוף ליגת ווינר סל. בעונת 2017/2018 מונה לקפטן הקבוצה.
ביולי 2018 חתם בהפועל אילת.
באוגוסט 2021 חתם בהפועל תל אביב ובדצמבר אותה שנה פרש עקב פציעה.
לאחר פרישתו, עבר שולדבראנד להתגורר במלאגה שבספרד.
אדוארד המודה
אדוארד המודה (באנגלית עתיקה: Ēadƿeard Andettere, במובן של "מודה/מצהיר על אמונתו"; באנגלית: Eduard the Confessor; 1004 – 5 בינואר 1066) היה מלך אנגליה מ-8 ביוני 1042 ועד מותו.
חייו
אדוארד היה בנו השביעי של אתלרד השני, מלך אנגליה ובנה הבכור של אמה מנורמנדיה, אשתו השנייה ואחותו של ריצ'רד השני דוכס נורמנדיה. במהלך ילדותו הייתה אנגליה מטרה לפשיטות ויקינגיות ולפלישות המלכים הדנים, סוון הראשון, מלך דנמרק ובנו קנוט הגדול. ב-1013, כשפלשו הדנים לממלכת אנגליה וכבשו אותה, נמלטו אדוארד, אחיו אלפרד, והוריו, אמה והמלך אתלרד, לנורמנדיה, מולדתה של אמו. הם שבו לאנגליה לאחר מותו של סוון ב-1014, ואביו שב לכס המלכות. המלך אתלרד נפל למשכב ומת ב-23 באפריל 1016, ואחיו למחצה של אדוארד, אדמונד, ירש את כסאו, והמשיך להילחם בקנוט, בנו של סוון, עד שהובס ב-18 באוקטובר בקרב אסנדון (Assandun). לאחר מותו של אדמונד ב-30 בנובמבר 1016 הפך קאנוט למלך אנגליה. אדוארד יצא שוב לגלות עם אחיו ואחותו תחת חסותם של קרוביו בדוכסות נורמדיה, בזמן שהמלכה אמה, פעלה לכך שהשליטה האנגלו-סקסית על לונדון תימשך עד אשר יוסדרו נישואיה לקנוט, שהתקיימו ביולי 1017. יש הטוענים שנישואין אלה הצילו את חייהם של בניה, שכן קנוט, שפעל להיפטר מתובעים יריבים לכתר, ואף הורה להוציא להורג את אדוויג, בנו האחרון של אתלרד מאשתו הראשונה, חס על חייהם.
לאחר מותו של קנוט ב-1035 הוא הוריש את כל המקומות בהם שלט להארדיקאנוט, בנו מנישואיו לאמה, שמלך בדנמרק כ"קאנוט השלישי", אך בעת שהיה עסוק בענייני ממלכתו בדנמרק, אחיו למחצה, תפס הרולד קל-הרגליים את השלטון באנגליה.
ב-1036 הגיעו אדוארד ואחיו אלפרד הגיעו לאנגליה, לאחר שקיבלו מכתב מאמם שבו ביקשה מהם לבוא לבקר אותה. אמה טענה מאוחר יותר כי המכתב מזויף ונשלח על ידי המלך הרולד, אך היסטוריונים מאמינים כי היא כנראה הזמינה אותם במאמץ להתמודד עם הפופולריות הגוברת של הרולד. אלפרד נלכד על ידי גודווין, רוזן וסקס, שהסגיר אותו לאנשיו של המלך הרולד. הוא סומא על ידי ברזל מלובן שננעץ בעיניו, ובהמשך מת מפצעיו. אדוארד נמלט ושב לנורמנדיה. רצח אחיו נחשב במידה רבה למקור האיבה שרחש אדוארד מאוחר יותר כלפי גודווין ומשפחתו.
ב-1041 שב אדוארד שנית לאנגליה, הפעם בהזמנתו של המלך הארדיקאנוט, שהיה אחיו-למחצה של אדוארד מצד אמו (אביהם של הארדיקאנוט ושל הרולד הראשון היה המלך קאנוט הגדול). במהלך שלטונו של הארדיקאנוט משלו השניים במשותף, ולאחר מותו בשנת 1042 ירש אדוארד את כס המלכות האנגלי כיורש של שתי השושלות (שני אחייניו של אדוארד, בניו של המלך אדמונד השני שקדמו לאדוארד בזכותם לירושה, היו בגלות).
מאחר ששהה שנים ארוכות בנורמנדיה, הייתה לאדוארד זיקה רבה לנורמנים. קשר זה היה לצנינים בעיני האצילים הסקסונים והדנים, ובעקבות זאת גדלה אופוזיציה אנטי-נורמנית, אותה הנהיג גודווין, רוזן וסקס, שבתו אדית נישאה לאדוארד ב-1045. מנישואים אלה לא נולדו לזוג ילדים, ויש הטוענים כי הנישואים כלל לא מומשו, בין אם בגלל נדר פרישות שאדוארד נטל על עצמו, הפרש הגילים המשמעותי (למעלה מעשרים שנה) בין בני הזוג, או האיבה שרחש המלך למשפחת אשתו.
ב-1051 ביקר יוסטס השני רוזן בולון אצל המלך, אך הביקור הוביל לעימות אלים בין אנשיו לבין אנשי דובר. גודווין לא הענישם, למרות דרישתו של אדוארד, ובעקבות זאת הגלה אותו אדוארד. שנה לאחר מכן שב גודווין לאנגליה בראש צבא, וכפה עליו להשיב לו את תאריו. הוא נפטר ב-1053, אך בנו, הרולד גודווינסון, צבר כוח רב אף יותר, והפך לאדם החזק ביותר לאנגליה מלבד המלך עצמו.
ב-1066 מת אדוארד המודה ללא צאצאים, ובמשך תקופה ארוכה לאחר מותו היה הקדוש הפטרון של אנגליה. יורשו הקרוב ביותר, אדגר אתלינג, נכדו של אדמונד השני, היה אז בן ארבע-עשרה בלבד, והוויטנגמוט רצו במלך מבוגר דיו על מנת להגן על ארצם מפני פלישות. לפיכך נבחר הרולד גודווינסון, גיסו של אדוארד המודה, לרשת את כס המלכות.
ויליאם דוכס נורמנדיה, שביקר באנגליה בעת ששהה גודווין בגלות, טען כי אדוארד הבטיח לו את הכתר האנגלי לאחר מותו. החלטת מועצת המלך להכתיר את גודווינסון הביאו לפלישת ויליאם לאנגליה ולכיבושה בעקבות תבוסת גודווינסון בקרב הייסטינגס.
אדוארד המודה ידוע כמלך האנגלו-סקסוני הלפני-אחרון וכמלך האחרון של בית וסקס. הוא נודע כנוצרי אדוק וישר, ועל כן זכה לתואר "מוֹדֶה" (Confessor), דרגה נמוכה יחסית של קדוש. הכבוד הוענק לו על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי ב-1161. אדוארד קבור במנזר וסטמינסטר.
יצחק מאיר חרל"פ
הרב יצחק מאיר חרל"פ (י"א בתמוז תרצ"א, 26 ביוני 1931 – כ"ח באלול תשנ"א, 7 בספטמבר 1991) היה רבה של יקנעם עילית ורב קונצרן אסם.
תולדותיו
נולד בראשון לציון, לרבקה סרקא, בת הרב אברהם דב שקול ולרב חיים זבולון חרל"פ. למד בישיבה הקטנה "אור התלמוד" בתל אביב (שפעלה מטעם היכל התלמוד), ולאחר מכן בישיבת לומז'ה בפתח תקווה וישיבת חברון בירושלים, וכן בישיבת בית זבול של משפחתו. בהיותו בן פחות מ-18 הוסמך לרבנות על ידי הרב איסר זלמן מלצר, ולאחר מכן על ידי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל והרב אליהו ראם. בשנת 1951 נישא למנוחה, בת הרב יצחק אפשטיין, שלימים כיהנה כראש מועצת יקנעם עילית.
לאחר נישואיו שימש כרב בית כנסת בירושלים. בשנת תשט"ז (1955), בהיותו כבן 24, מונה כרבה של יקנעם עילית. היה פעיל בתחומי הדת ביישוב והיה מרכז ארגון רבני עמק זבולון. לימים פרש מהרבנות ביקנעם בעקבות כתבי אישום שהוגשו נגדו, ועבר להתגורר בירושלים. היה רבם של המושבים שורש ובית מאיר באזור ירושלים. מונה כרב הקונצרן אסם ושימש בתפקידו עד פטירתו בגיל 60.
יחסי ישראל–סודאן
במשך עשרות שנים לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין ישראל וסודאן, ומערכת היחסים בין המדינות אף התאפיינה באיבה הדדית ובתקריות ביטחוניות. בתחילת שנת 2020 החלה התחממות ביחסי שתי המדינות, וב-23 באוקטובר הוכרז על התחלת תהליך נורמליזציה וכינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, בתיווכה של ארצות הברית.
היסטוריה
במלחמת העצמאות, כאשר הייתה סודאן קו-דומיניון של הממלכה המאוחדת ומצרים, היא תגברה את כוחות הצבא של סוריה, ירדן ומצרים. גם במהלך מלחמת ששת הימים שלחה סודאן כוחות לחימה נגד ישראל. יחסים חשאיים בין המדינות פותחו בסוף שנות החמישים על ידי איש משרד החוץ יוסף נחמיאס, ואנשי המוסד חנן הראל שהיה נציג הארגון במדינה ויעקב כרוז שהיה ראש אגף תבל. בספר "בשליחות המוסד לדרום סודן, 1969–1971, יומן מבצע", נחשף לראשונה כי אנשי מוסד וקציני צה"ל סייעו למורדים הבדלנים בדרום סודאן בהדרכה צבאית ובסיוע רפואי. בפועל, ישראל שלחה כוחות שהשתתפו בפעולות צבאיות.
בסוף אוגוסט 1967 נערכה בח'רטום, בירת סודאן ועידת ח'רטום. הוועידה התכנסה בעקבות מלחמת ששת הימים והשתתפו בה מנהיגי שמונה מדינות ערביות. ההצהרה שנוסחה בסופה (1 בספטמבר) הנחתה את המדיניות הערבית כלפי מדינת ישראל עד מלחמת יום כיפור והגדירה את שלושת הלאווים שיש לקיים עד ל"חיסול התוקפנות הישראלית" (שמשמעותה נסיגה מהשטחים שנתפסו במלחמת ששת הימים):
ב-1982 ערכו שר הביטחון אריאל שרון ומנכ"ל משרד החוץ דייב קמחי פגישה חשאית עם נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי. הפגישה אורגנה על ידי יעקב נמרודי ועדנאן ח'אשוקג'י.
סודאן מילאה תפקיד מרכזי במהלך מבצע משה. בהיעדר יחסים דיפלומטיים מלאים בין ישראל לאתיופיה, נוצר באמצעות "המוסד" קשר עם בכירים בסודאן הסמוכה. אלפים מיהודי אתיופיה הגיעו בהליכה רגלית עד לגבול סודאן ומשם הובלו לישראל.
הרודנות של עומר אל-בשיר
לישראל מיוחסת מספר תקיפות על אדמת סודאן, חלקן אומתו על ידי ממשלת ישראל. ב-2009 השמידה ישראל שיירת משאיות שהסיעה אמצעי לחימה ששלחה איראן אל ארגון חמאס דרך סודאן. בנוסף לתקיפה על שיירת המשאיות, תקפה ישראל ספינת נשק איראנית. ב-23 באוקטובר 2012 הותקף מפעל התחמושת "ירמוך" בסודאן אשר ייצר נשק עבור חמאס. מקורות סודאנים טענו לאחר התקיפה כי היא בוצעה על ידי ישראל אם כי היא לא אישרה זאת באופן רשמי.
ב-2016 פנתה ישראל לממשלת ארצות הברית ולמדינות נוספות ועודדה אותן לשפר את יחסיהן עם סודאן ולנקוט כלפיה מחוות לאחר שניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן, מכיוון שהניתוק תאם את האינטרסים הישראליים וכלל גם התרחקות מהחמאס ומהרשות הפלסטינית. למרות הפניות, ישראל הדגישה שהיא מתנגדת לרצח העם בדארפור ולהפרה החמורה של זכויות האדם בסודאן. עקב ניתוק היחסים בין איראן לסודאן, עלתה האפשרות שסודאן תסכים לשיפור היחסים עם ישראל, נרמול היחסים יכול להוות מפתח בהסרת הסנקציות האמריקאיות על סודאן ובהתקרבות של סודאן לערב הסעודית. אף על פי כן, נראה כי הסודאנים מעדיפים לשמור על מערכת יחסים עם הרשות הפלסטינית.
ב-20 באוגוסט 2017 התבטא השר לענייני השקעות זרות בממשלת סודאן, מובארק פאדל אל-מהדי, בריאיון לרשת הטלוויזיה "סודאניה 24" בזכות נורמליזציה של היחסים עם ישראל.
בנובמבר 2018 דיווח מקור זר כי בשנת 2017 נפגש דיפלומט ישראלי באיסטנבול עם קבוצת בכירים סודאנים בראשות אחד מעוזריו הקרובים של ראש המודיעין הסודאני, מוחמד אטא. מטרת המפגש הייתה חימום היחסים בין ישראל לסודאן ובסיוע ישראלי בתחומי הכלכלה, הבריאות והחקלאות.
תקופת עבד אל-פתאח אל-בורהאן
עבד אל-פתאח אל-בורהאן שעלה לשלטון בעקבות התפטרתו נשיא סודאן עומר אל-בשיר לאחר המחאות בסודאן, נפגש באוגנדה עם בנימין נתניהו בפברואר 2020 והשניים סיכמו על קידום יחסים בין המדינות. המפגש הוסתר משריו של בורהאן ועם פרסומו זכה לגינויים קשים בסודאן. במרץ 2020 דווח כי סודאן אישרה לחברת התעופה LATAM צ'ילה לעבור מעל שטח המדינה בדרך לישראל וממנה. ביוני 2020 הותר גם למטוס אל על שהיה בדרכו מארגנטינה לישראל לטוס מעל שטחה האווירי.
לאחר הצגת הסכם איחוד האמירויות–ישראל הוזכרה סודאן כמדינה שתנרמל את יחסיה עם ישראל. ב-18 באוגוסט 2020 דובר משרד החוץ הסודאני אמר כי ארצו מקיימת מגעים עם ישראל אך מיד לאחר מכן משרד החוץ הסודאני הכחיש זאת והדובר הודח מתפקידו. כמה ימים לאחר מכן, מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו נפגש עם ראש ממשלת סודאן, עבדאללה חמדוכ, אשר הדגיש כי אין לממשלתו הזמנית מנדט לנרמל את יחסי המדינה עם ישראל. היה ויכוח בין אנשי הצבא לאנשי הממשלה הזמנית על קידום הנורמליזציה עם ישראל.
הסכם ישראל-סודאן
ב-21 באוקטובר 2020 נחתה משלחת ישראלית בסודאן, שמטרתה היה דיון עם נציגי הממשלה הסודאנית על הכרה של סודאן בישראל ולהפך. יומיים לאחר מכן, ב-23 באוקטובר, הוכרז באופן רשמי על נרמול היחסים בין ישראל לסודאן, בהכרזה משותפת לשתי המדינות ולארצות הברית, שתיווכה בין הצדדים.
ב-23 בנובמבר 2020 נחתה בסודאן משלחת ישראלית שדנה בשיתופי פעולה בין המדינות.
ב-27 בינואר, הגיע שר המודיעין אלי כהן לביקור מדיני בסודאן, שם נפגש עם נשיא סודאן עבד אל-פתאח אל-בורהאן ועם שר ההגנה של סודאן יאסין אבראהים. זו הייתה הפעם הראשונה בה שר ישראלי מגיע לביקור רשמי במדינה.
ב-6 באפריל 2021 ביטלה ממשלת סודאן את חוק החרם על ישראל, אשר חוקק בשנת 1958, אך המהלך צריך לעבור את אישור יו"ר מועצת הריבונות הזמנית של המדינה והפרלמנט. בספטמבר פורסם כי ממשלת סודאן הלאימה את נכסי חמאס שבשטחה כחלק מההחלטה לסלק את ארגון הטרור האסלאמיסטי שהיה מקורב לרודן, עומר אל-בשיר, שהודח שנתיים קודם. באוקטובר מועצת הריבונות הצבאית בוטלה ומצב חירום הוכרז בעקבות הפיכה צבאית בסודאן. לבסוף, נוצר הסכם בין הצבא לראש הממשלה עבדאללה חמדוכ, שהיה במעצר בית, על כינון ממשלה טכנוקרטית עד לסיום תקופת מעבר.
באפריל 2022, בתקופת ממשלת ישראל השלושים ושש התבטא השליט הצבאי אל-בורהאן, כי היחסים בין המדינות התמקדו במישור הביטחוני, המודיעיני והצבאי ולא במישור המדיני.
לאחר הקמתה של ממשלת ישראל השלושים ושבע בחודש ינואר של 2023 יצאו מישראל לסודאן משלחות של רפואה וחקלאות. ב־2 בפברואר ב-2023 נפגש שר החוץ אלי כהן עם משלחת צבאית וביטחונית של ישראל עם נשיא המועצה הזמנית הסודאנית, אל-בורהאן. הצדדים סיכמו על צעדים לקידום חתימה על הסכם שלום, בשאיפה לחתימה לפני סוף שנת 2023.
פורסם באפריל 2022 שבעקבות התפרצות קרבות בסודאן, הזמין שר החוץ אלי כהן את מפקד צבא סודאן הגנרל בורהאן ואת מפקד מיליציית ה-RSF היריבה הגנרל חמידתי להגיע לפגישה משותפת בישראל במהלכה ינסו להגיע להסכם הפסקת אש בתיווך ישראלי.
הסתננות מסודאן לישראל
נכון לשנת 2020, מסתננים מסודאן מהווים כ-20% מכלל המסתננים לישראל באזור דארפור שבמערב סודאן התחולל בין השנים 2003 ל-2009 רצח עם. רבים הפכו לפליטים וחלק מהם נמלטו למצרים. לאלו נוספו פליטים מדרום סודאן, תחילה עקב מלחמת האזרחים שהתחוללה בסודאן, קודם למתן עצמאות לדרום סודאן, בין אנשי הצפון המוסלמים-ערבים לאנשי הדרום הנוצרים והאנימיסטים, ולאחר מכן עקב מלחמת אזרחים בין קבוצות אתניות בדרום סודאן.
מבקשי מקלט מסודאן אינם יכולים לקבל מעמד של פליטים מאחר שמדינת ישראל אינה מעניקה מעמד כזה לנתיני מדינה עוינת. כ-12% ממבקשי המקלט בישראל בשנת 2006 היו מסודאן. בשנים האחרונות עזבו את ישראל מרצון יותר מ-5,000 מסתננים סודנים. במסגרת הסכמי השלום בין המדינות אלפי המסתננים יושבו למדינת מוצאם. לפי התוכנית מדי שנה יוחזרו כמה מאות, תוך הבטחת ביטחונם.
דוקטור פאוסטוס
עלילה
באמצע שנת 1943, על רקע שנותיו האחרונות של הרייך השלישי, מתחיל מורה הגימנסיה ההומניסט סרנוס צייטבלום, לאחר פרישתו לגמלאות, בכתיבת הביוגרפיה של אדריאן לוורקין, חבר נעוריו שהיה למלחין גאוני. צייטבלום מתאר מקרבה חברית את עלייתו המדהימה ונפילתו הטראגית של חברו כאשר התמוטטותה של גרמניה הנאצית בשלהי מלחמת העולם השנייה מדרבנת אותו להמשיך בעבודתו הביוגרפית.
אדריאן לוורקין נולד בשנת 1885 בכפר בוכל (Buchel) בסקסוניה-אנהלט, כבן שני למשפחת איכרים אמידה. את עשר שנותיו הראשונות בילה בבית משפחתו בבוכל, בו קיבל חינוך דתי וקפדני, אך בעת ובעונה אחת, מצד אביו, היה חשוף להשפעה של יחס מיסטי ומאגי אל הטבע. בעוד אחיו גיאורג נועד להמשיך את מלאכת האב, כדי שבבוא העת ייטול לידיו את ניהול המשק המשפחתי, היה ברור כי אדריאן נועד לעניינים נשגבים ביותר.
בשנת 1895 מגיע אדריאן לוורקין לעיר קייזרסשרן (מקום בדוי), עיר הולדתו של מספר סיפור חייו, כדי להמשיך שם את לימודיו באותה גימנסיה בה למד סרנוס צייטבלום שתי כיתות מעליו. הידידות האמיצה בין השניים התחילה בנקודת מפגש זו. בקייזרסשרן מתאכסן אדריאן בבית דודו ניקולאוס, בעל חנות לכלי נגינה, בא לראשונה במגע עם עולם המוזיקה כשהוא ישוב ליד הרמוניום קטן עסוק בתרגילי הלחנה ראשוניים ואף למד אצל המומחה ונדל קרצ'מר, מורו הראשון למוזיקה, המכיר לראשונה בכישרונו.
בשנת לימודיו האחרונה בגימנסיה בוחר אדריאן בשפה העברית כמקצוע רשות ומסגיר על ידי כך את תוכניותיו לעתיד - הוא מחליט להשקיע את עצמו בלימודי התאולוגיה ונרשם לאוניברסיטת האלה. חברו סרנוס הולך אחריו, אך לא בגלל שנמשך לאוניברסיטה מסוימת זו, אלא בעיקר משום שביקש את קרבת חברו. כבר בתחילת הסמסטר הרביעי של לימודיו באוניברסיטה קולט סרנוס אותות המבשרים כי חברו עומד להפסיק את לימודיו. קשרי אדריאן עם מורו לשעבר למוזיקה מעולם לא נותקו ואף לא נתרופפו. אדריאן לא החמיץ אף לא פגרת קיץ אחת בקייזרסשרן כדי לבקר אצל קרצ'מר ואף הניע את הוריו להזמין את מורו לשעבר אל ביתם בכפר בוכל.
בסופו של דבר הצליח ונדל קרצ'מר לשכנע את אדריאן כי ייעודו האמיתי הוא המוזיקה. בתחילת סמסטר חורף 1905 עבר לוורקין לעיר לייפציג, בה המשיך את לימודי המוזיקה ובה גם חיבר את יצירות הביכורים שלו. עם עזיבתו של אדריאן את לימודי התאולוגיה וחזרתו למוזיקה הוא מתוודה בווידוי גרוטסקי-דמוני על פגישתו הגורלית הראשונה עם אשה פשוטה אחת. בהגיעו ללייפציג, חיפש אדריאן מסעדה נעימה לארוחת ערב, ומצא בה מורה דרך בעל התנהגות שטנית, שהביא אותו בתמימותו לפתח בית בושת. אחרי דקות של השתוממות ומבוכה ביישנית ניגש לוורקין לפסנתר שבאולם והתחיל לנגן לתימהונן של הזונות. אחת התקרבה אליו ונגעה בו. בגמר הנגינה ברח אדריאן מהמקום. אך כעבור זמן מה הוא חזר לחפש דווקא אחרי אותה האישה שנגעה בו. כשנודע לו שהיא עזבה בינתיים את העיר, הוא נוסע אחריה למרחקים. תשוקת הבשר שהתעוררה אינה מרפה ממנו עד בואה על סיפוקה. מחלה הרסנית, שלא הראתה את סימניה במשך עשרות שנים, היא פרי פגישה חד פעמית זו עם האישה. מאז לא היו ללוורקין שום יחסים עם נשים (מלבד אהבה נואשת אחת שאת הצלחתה מחבל מדעת). לוורקין מזניח את מחלתו והוא משלים עם טיפול רפואי שטחי בלבד.
בשנת 1910 עזב אדריאן את לייפציג והשתקע במינכן. בחיפוש אחר מקום אליו יוכל להימלט מהמקומות המוכרים לו, מרחיק אדריאן אל עיירת ההרים האיטלקית פלסטרינה. בזמן שהותו של אדריאן בפלסטרינה בין השנים 1911–1913, כשהוא מקדיש עצמו ליצירתו, מופיע בפניו בחדרו השטן. אדריאן מוכר לו את נשמתו, והשטן מתחייב לסייע בידו להתגבר על קשיי היצירה. בתמורה מקבל על עצמו אדריאן איסור קשרי האהבה עד יומו האחרון.
לאחר שובו מאיטליה מתיישב אדריאן בכפר פייפרינג, לא הרחק ממינכן, מקום בו פעילותו היצירתית מגיעה לשיאה. שם גם מחבר אדריאן את יצירות המופת שלו. בין לבין פורצת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1930 מזמין המלחין לוורקין באופן בלתי צפוי את ידידיו ומכריו במינכן לפייפרינג כדי להראות להם קטעים מתוך יצירותיו החדשות. לפתע, לתימהונו של הקהל, פותח אדריאן בנאום מבולבל ומוזר, ומספר לקהל על חטאיו האיומים. בשפה גרמנית ארכאית מודה ומתוודה אדריאן על הברית הזדונית שכרת עם השטן ועל יצירותיו האמנותיות שהן פרי ההסכם הארוך אתו. ידידו נוטשים אותו אט אט.
את שנות חייו האחרונות מבלה המלחין, שדעתו נטרפה עליו, בכפר הולדתו בוכל בבית אמו הזקנה, שם הוא גם מסיים את חייו, כאשר העולם כולו כמעט ושכח אותו ואת יצירותיו. רק ידידו צייטבלום שומר את זכרו ואת מפעלו האמנותי כנס יקר שביקרים.
אגדת פאוסט
היצירה הראשונה המוקדשת לדמותו של פאוסט היא הספר העממי משנת 1587, אשר מגולל את פרשת מעשיו הנפלאים והנוראים של ד"ר פאוסט, אשר התמכר לקסמים ולכישופים ולבסוף מכר את נשמתו לשטן כדי לזכות בעושר ובנעורים נצחיים. אגדה זו התבססה כנראה על סיפור חייה של דמות היסטורית אמיתית, שחייתה בגרמניה כמאה שנים קודם לכן, בשם ד"ר יוהנס פאוסט (1480–1520). ד"ר פאוסט היה איש אשכולות שעסק בפילוסופיה, אך גם באלכימיה, באסטרולוגיה ובכל מיני כישופים. הוא הרצה במספר אוניברסיטאות, הרבה בנסיעות וקנה לעצמו שם של אדם חשוד ומפוקפק בעיני הממסד הנוצרי, קתולי ולותרני כאחד, אך גם בחוגי ההומניסטים המשכילים.
העובדה שהאגדה העממית ייחסה לו כישורים על-טבעיים והמציאה את סיפור קשריו המיוחדים עם השטן משקפת את המשבר ההיסטורי שפקד את התרבות האירופית בתקופת הרנסאנס, כאשר הפילוסופיה והמדע התחילו להראות סימנים ראשונים של השתחררות מתלותם הבלעדית בדת ובכנסייה. אנשי הרנסאנס ביקשו להרחיב ככל האפשר את גבול ההכרה הרציונלית, גם אם דבר זה יוליך להתנגשות עם תמונת העולם הישנה שנמסרה על ידי התאולוגיה הנוצרית. העם הפשוט ראה במגמות אלה איום על האמונה הדתית המסורתית, ופירש את הכמיהה אל הדעת כבגידה שטנית בעקרונות המקודשים ביותר. הדאגה ששררה בחוגי הכנסייה ובקרב עם המאמינים מפני התפשטותה של ההשכלה החדשה נבעה גם מהעובדה שבאותה תקופה ההבחנה בין מדע, המבוסס על הסתכלות והשגה מתמטית, לבין עיון פילוסופי ואף חקירה מאגית לא הייתה ברורה. כך, למשל, לא ראו הבדל מהותי בין אסטרונומיה ואסטרולוגיה. מצד אחר, גם ההומניסטים שהחלו לפתח מחשבה עצמאית, מנותקת מדפוסי החשיבה התאולוגיים, נחשבו כהרפתקנים הפונים לכיוונים מסוכנים.
תסיסה רוחנית זו התרחשה על רקע התפתחות הרפורמציה הפרוטסטנטית של מרטין לותר, שגרמה לקרע עמוק בין שני פלגי הנצרות. כל הקשיים הללו היו השלכות ישירות מרוח ההתחדשות שזעזעה את התרבות האירופית בתקופת הרנסאנס, אך הם גם גרמו למשבר דרמטי מתמשך. לפיכך מצאו הכנסיות בדמות השטן קרבן מתאים, אשר סימל בעיני ההמונים המודאגים והמבולבלים את כל הסכנות הטמונות ברוח החדשה והמהפכנית שהחלה להתפשט. האגדה על ד"ר פאוסט, אשר נטש את לימודי התאולוגיה ויצא לתרבות רעה מתוך תשוקה עזה להכרת סודות הטבע, עד שהתמסר לשטן וויתר מרצונו על גאולת נפשו, מדגימה את כל המתחים האינטלקטואליים של תקופת הרנסאנס והרפורמציה.
קבלת הרומן בישראל
במאמר ביקורת ארוך במיוחד שפורסם על הספר בעיתון "דבר" נמתחה ביקורת קשה על הספר. טענתו של כותב המאמר, מ. זינגר, הייתה כי במקום שמאן יתקוף את גרמניה באופן מפורש כמו שעשה במאמריו, הוא בעצם מוצא את הצידוקים הרעיוניים לאשר התרחש בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה. מלבד זאת הוא מוסיף ואומר כי הספר ראוי במיוחד לגנאי בשל כך שמאן כמו התעלם לחלוטין מהשואה שבוצעה ביהודי אירופה:
מאמר זה עורר בישראל פולמוס רב, בעיקר בשל האהדה הרבה שרחשה ההשכלה בארץ למאן ולדמותו המוסרית. אנשי תרבות רבים תמכו בדבריו של זינגר ובהם המשוררים הנודעים ש. שלום ודוד שמעוני. אך מנגד רבים ראו בכך פגיעה בשמו הטוב של מאן שהיה לתומך בלתי מסויג בעם היהודי. עקב כך פרסם זינגר מאמר שני ארוך ומפורט, בעיקרו אפולוגטי למאמרו הראשון, בו הוא מפרט אחת לאחת מדוע בעצם דמותו המוסרית של מאן פגומה:
לעומת דבריו של זינגר ניתן לראות כי דעתו של מאן בנושא זה הייתה רחוקה מאוד מסלחנות. באחד ממאמריו של מאן משנת 1937 בעודו בגולה כתב בנושא זה:
אף בתוך הספר עצמו ניתן למצוא דוגמאות רבות, אשר כמו נעלמו מעיניו של זינגר, בהן מאן מתריס כנגד השלטון הנאצי ממש, ללא כל מטאפורות, דרך פיו של המספר החי בתקופת מלחמת העולם השנייה. מאן מציב חיץ ברור בין גרמניה ובין השלטון הנאצי ואינו סולח ומוחל לשום 'גרמניה טובה התועה בדרכים' כלשונו של זינגר:
מאן אף מדגיש בפירוט יתר לקראת סופו של הספר על מחנות ההשמדה:
מוראה
מוראה (ביוונית: Μωρέας) הוא השם שבו נתכנה חצי האי פלופונסוס בתקופת ימי הביניים על ידי שליטיו הפרנקים. הכינוי מוראה בהקשר לפלופונסוס הופיע לראשונה במאה ה-10, במסמך ההיסטורי הכרוניקות של מוראה. הכרוניקות, יצירה בת 9,000 שורות מהמאה ה-14, מכילות מידע רב על היווצרות שלטון הפרנקים ביוון ותיאור החברה הפיאודלית החדשה, אם כי הן נחשבות ללא אמינות מבחינה היסטורית.
דוקטור פאוסטוס
קבלת הרומן בישראל
דמותו של חיים ברייכר בספר, הייתה מבוססת על הפילוסוף וחוקר הדתות אוסקר גולדברג, שכמוהו האשים את המלך שלמה בהרס הקשר בין העם היהודי לאלוהיו. מאן תחילה העריך את הגותו, אך לאחר מלחמת העולם השנייה ראה בדעותיו של גולדברג, חלק מהתהליך שהביא בסופו של דבר לעליית הנאציזם ולחורבנה של גרמניה ההומניסטית, וביטוי למגמות מיתיות ופרימיטיוויסטיות ואנטי-הומניות.
מוראה
שתי קבוצות של פרנקים כבשו את אזור הפלופונסוס, והקימו בה מספר בריתות רופפות השולטות על אוכלוסייה יוונית תחת שלטון שליטים פרנקים. אזור הפלופונסוס כולו נקרא מוראה, והוא חולק בין היחידות המדינית של הפרנקים, שהחשובה בהם הייתה נסיכות אכאיה, ובין האימפריה של ניקאה ואזורי שליטה של ונציה.
הנסיך הבולט ביותר במוראה היה הנסיך גיום השני וילאהרדואין, שליטה של נסיכות אכאיה, שביצר את העיר מיסטרס, לא רחוק מספרטה, והפך אותה לבירתו. לאחר הפסדו של גיום ב־1259 לאימפריה הביזנטית המחודשת (שליטי ניקאיה, ולאחר מכן קונסטנטינופול), עבר חלק גדול מממלכתו אליה.
לאחר מותו, ועם נישואי בתו ויורשת העצר עם פיליפ בנו של שארל הראשון מאנז'ו מלך סיציליה ונאפולי, השתלטה מלכות נאפולי על נסיכות אכאיה. ב-1348 הקימו הביזנטים יחידה אוטונומית בדרום הפלופונסוס, וזו הייתה לדספוטט מוראה. הדספוטט השתלטה בהדרגה על כל חצי האי עד להשתלטותה המוחלטת על כל הפלופונסוס ב־1430, השתלטות שהופרעה זמנית ב־1383 על ידי גדוד שכירים מנווארה שכבש לעצמו חלק גדול ממוראה.
הטורקים כבשו את מוראה בין השנים 1458-1460. הטורקים שלטו בחצי האי עד מלחמת העצמאות היוונית בתחילת המאה ה-19 (למעט תקופה קצרה בין 1685 ל-1714 שבה השתלטו שוב הוונציאנים על הפלופנסוס), ומאז הופסק להתייחס אל הפלופונסוס כמוראה.
מקור השם מוראה
מקור השם לוט בערפל ושנוי במחלוקת. השם מופיע לראשונה בכתבים ביזנטיים מן המאה ‏ה-10. יש חוקרים המייחסים את השם לשורשים סלאבים: המלה הסלאבית לים היא ‏‏"מורה" (‏Мо́ре‏), ומכאן מוראה היא "אדמה על הים". יש סוברים שמקורו ‏במלה היוונית ‏לתות עץ, אולי בהקשר לתולעי המשי שהוברחו מסין לביזנטיון במאה ה-6.‎‏ יש סברה לפיה השם נובע משיכול אותיות של‎ "Roma" ‎‏ (כקיצור של ‏‏האימפריה הרומית). ההיסטוריון סטיבן רנסימן הציע שהשם ביוונית מקורו בדמיון בין צורת חצי-‏האי פלופונס לצורת עלה עץ התות.‏
נקר קיסרי
נקר קיסרי (שם מדעי: Campephilus imperialis) הוא מין של עוף נדיר ממשפחת הנקריים אשר חי ביערות אמריקה הצפונית וייתכן שנכחד מהעולם.
מאפיינים
נקר זה הוא קרוב משפחתו של הנקר המגלני והוא בעל מראה דומה. הוא מגיע לאורך 56–60 ס"מ, מה שהופך אותו לגדול הנקרים מעולם. הנקר בעל מקור ארוך וצהוב המיועד לנקר עצים, עיניים לבנות, נוצות ראש וגוף שחורות, כנפיים לבנות והזכרים בעלי ציצה אדומה מעל ראשם. כמו רוב הנקרים הוא היה בעל רגליים בעלות ארבע אצבעות מקבילות, בצורה העוזרת לו לעמוד אנכי מעל ענף.
תפוצתו המקורית של הנקר היא סביב רכס סיירה מדרה אוקסידנטל שבמקסיקו והוא נמצא בין סונורה וצ'יוואווה לחליסקו ומיצ'ואקאן. תפוצתו הטבעית של הנקר הייתה ביערות מחטניים של אורנים הרריים בתחומי מקסיקו. הוא ניזון בקבוצות קטנות מזחלים שגדלו בין קליפות האורן. הנקרים התרבו בין פברואר ליוני והטילו 1–4 ביצים. בתנאים קשים הם יצאו לחיפושים נרחבים בחיפוש מזונם.
כיום נקר זה די נדיר עקב כריתת היערות והרשימה האדומה של IUCN הגדירה אותו כשרוי בסכנת הכחדה חמורה (CR). עם זאת יש אפשרות שבינתיים הנקר נכחד, כשהפעם האחרונה בה נראו פרטים שלו בטבע הייתה ב-1956.
מאזן גטאס
מאזן גטאס (1954 - 31 בדצמבר 2005) היה במאי תיאטרון ערבי ישראלי, מייסד "תיאטרון אל-לאז".
ביוגרפיה
גטאס נולד בראמה שבגליל למשפחה ערבית-נוצרית אורתודוקסית. אביו, כמאל גטאס, היה מראשוני הפעילים הקומוניסטים בגליל וחבר הליגה לשחרור לאומי. בשנת 1983 השלים את לימודיו האוניברסיטאיים בקייב, אוקראינה, אז חלק מברית המועצות. שם למד באמצעות מענק לימודים שקיבל מהמפלגה הקומוניסטית הישראלית, שגטאס היה חבר בה עד סוף ימיו.
נפטר מדום לב ב-31 בדצמבר 2005.
קריירה
רוב המחזות שביים גטאס הופקו בתיאטראות ערביים בישראל ובמזרח ירושלים, בתיאטרון אל-חכוואתי ותיאטרון אל-קאסבה.
בשנת 1996, הקים את בכפר ראמה את "תיאטרון אל-לאז" (על שם הגיבור הקומוניסטי ברומן בשם זה מאת הסופר האלג׳יראי אלטאהר וטאר). כמה חודשים לפני מותו חנך מבנה חדש לתיאטרון בעיר העתיקה של עכו.
בשנת 2002, זכתה הצגת יחיד בבימויו, "שינתיאן", בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו. בשנת 2003, היה חבר בצוות השופטים.
הנצחה
האולם הקטן בתיאטרון אל-מידאן בחיפה נקרא על שמו.
חטיפות אריאל קסטרו
בין השנים 2002 ל-2004 שלוש נערות צעירות - מישל נייט, אמנדה ברי וג'ורג'ינה "ג'ינה" דחסוס - נחטפו על ידי אריאל קסטרו והוחזקו כשבויות בביתו בקליבלנד אוהיו. ב-6 במאי 2013 ברי הצליחה להימלט מהדירה עם ילדתה בת השש ויצרה קשר עם המשטרה. נייט ודחסוס שוחררו מהדירה על ידי שוטרים וקסטרו נעצר בתוך שעות.
ב-8 במאי 2013 קסטרו הואשם בארבעה אישומי חטיפה ובשלושה אישומי אונס. כחלק מעסקת טיעון הודה באשמה ב-937 סעיפי אונס, חטיפה וניסיון לרצח. הוא נידון למאסר עולם ותוספת של 1,000 שנים בכלא מבלי יכולת לבקש חנינה. כחודש לאחר שהחל לרצות את עונשו התאבד בתאו בכלא.
רקע
אריאל קסטרו נולד ב-11 ביולי 1960, סן חואן שבפוארטו ריקו. הוריו התגרשו כשהיה ילד. זמן קצר לאחר מכן היגר לארצות הברית עם אימו ושלושה קרובי משפחה. בשנת 1979 סיים לימודים בבית ספר תיכון בקליבלנד על שם לינקולן.
בשנות השמונים פגש את אשתו לעתיד, גרימילדה פיגוארה. הם עברו לבית בו כלא יותר מאוחר את החטופות, בשדרת סימור 2207, בשנת 1992. מקום מגוריהם היה בית פרטי דו-קומתי בגודל של 130 מטרים רבועים, שכלל ארבעה חדרי שינה, חדר שירותים יחיד וחדר מחסן שבנייתו לא הושלמה בגודל של 71 מטרים רבועים. עם המעבר לדירה זו נרשם שינוי בצורת התנהגותו של קסטרו. שכניהם סיפרו שהוא תקף את פיגוארה ושבר את אפה, צלעותיה וידיה. הוא גם דחף אותה במורד המדרגות וגרם לשבר בגולגולתה. בשנת 1993 הוא נעצר בגין אלימות במשפחה, אך חבר המושבעים החליט לא להרשיע אותו. פיגוארה התלוננה על איומים ועל התנהגות אלימה נוספת מצדו והוציאה נגדו צו מניעה. היא נפטרה בשנת 2012 מגידול סרטני במוח.
לפני מעצרו בגיל 52, קסטרו עבד בתור נהג של אוטובוס בית ספר. הוא פוטר מכיוון ש"הפעיל שיקול דעת לקוי": הוא ביצע פניית פרסה מסוכנת כשהיו תלמידים על האוטובוס, השאיר תלמיד באוטובוס בעודו מבצע קניות, וכן השאיר את הרכב פתוח בעודו ישן בדירתו. הוא התפרנס משכר שעתי של 18.91 דולרים. בתקופת המעצר דירתו הייתה מעוקלת בגין אי תשלום מיסים על הנכס.
החטיפות
כל אחת מהחטופות נחטפה לאחר שעלתה לטרמפ אותו הציע קסטרו. הוא הסיע כל אחת מהן לדירה, פיתה אותן להיכנס לדירה, הכניס אותן למחסן וקשר אותן. הדירה בשדרת סימור 2207 בה הוחזקו שבויות, הייתה מרוחקת פחות מ-5 קילומטרים בלבד מהמקום בו אסף אותן לטרמפ. שכנים וחברים ששהו בבית לאחר החטיפה סיפרו כי קסטרו נהג לנעול דלתות ולמנוע גישה לאזורים מסוימים בבית.
איתורן
שכן צעיר שניגש לבית כדי להביא לקסטרו את הדואר שלו, שבטעות נשלח לתיבת הדואר של אותו שכן שמע מתוך הבית צעקות של אישה הקוראת לעזרה. הוא שמע את אמנדה ברי צועקת לעזרה. ברי הייתה כלואה בדרך כלל במרתף, אך היא ניצלה הזדמנות בה קסטרו יצא מן הבית והשאיר דלת פתוחה. דלת הבית עם זאת הייתה נעולה. עובר האורח שחרר את ברי שהזעיקה משטרה.
מישל נייט
מישל נייט (נולדה ב-23 באפריל 1981) נעלמה ב-23 באוגוסט 2002, לאחר שיצאה מדירה של קרוב משפחה. בעת חטיפה נייט הייתה בת 21. ביום החטיפה היא הייתה אמורה להתייצב בבית המשפט כדי לדון במשמורת על בנה התינוק.
לאחר גילויה ושחרורה של נייט, המשטרה הודתה כי הם הקצו משאבים מעטים כדי לאתרה והסיבה העיקרית לכך הייתה היותה בגירה. נחשד שהיא ברחה בעקבות כעס ומרמור על כך שהייתה צפויה לאבד את המשמורת על בנה. 15 חודשים לאחר חטיפתה, היא הוסרה ממאגר הנעלמים של קליבלנד ועל כך נמתחה ביקורת.
נקודת מקין
נקודת מקין (באנגלית: M'Kean Point) היא לשון יבשה בחוף הדרום מזרחי של האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה היא שלוחה של פסגת קאלופר.
לשון היבשה ממוקמת בין מפרץ ברונאו (שנמצא 9.2 קילומטרים ממערב לנקודת מקין), לבין נקודת רנייר.
לשון היבשה מפרידה בין שפכו של קרחון סרבארנה שמדרום-מערב ללשון היבשה, לבין קרחון מגורה שמצפון - צפון-מזרח ללשון היבשה.
הלשון ממוקמת 3.3 קילומטרים דרומית - מזרחית לפסגת גרייט נידל.
ו-13.99 קילומטרים דרומית - מערבית לנקודת רנייר.
מיפוי הנקודה
הנקודה מופתה לאחר מכן על ידי סוקרים ספרדים בשנת 1991 ועל ידי סוקרים בולגריים בשנת 2005 וכן בשנת 2009.
מקור השם
הנקודה נקראת על שם קפטן ג'יי מ'קין (Captain J. M'Kean), רב החובל של ספינת צייד כלבי הים הבריטית הנסיכה שארלוט (Princess Charlotte), אשר הגיע לאזור זה בקיץ האנטארקטי בשנים 1821 – 1822.
מוד מנוני
מוד (מגדלנה) מנוני (בצרפתית - Maud Mannoni ;  23 באוקטובר 1923 – 15 במרץ 1998) הייתה פסיכואנליטיקאית בלגית, שהפכה לדמות מרכזית בתנועה הלאקאניאנית.
ביוגרפיה
מוד מנוני נולדה בעיר הבלגית קורטרייק‎, אך בילתה את שנות ילדותה הראשונות בסרי לנקה. לאחר שלמדה קרימינולוגיה באוניברסיטת בריסל, היא החלה בהכשרה אנליטית אצל אחד הפסיכואנליטיקאים החלוצים בבלגיה, Maurice Dugautiez. לאחר מכן, ב-1949, היא עברה לצרפת, שם התחתנה עם אוקטב מנוני.
בזמן שהותה בפריז, היא יצרה קשר עם פרנסואה דולטו (Francoise Dolto), ועברה אנליזה נוספת אצל ז'אק לאקאן, שבו תמכה, ביחד עם סרז' לקלייר ו- Jean Clavreul, בזמן הפיצולים שהתרחשו בפריז ב-1953 ואחר כך שוב ב-1963.
החל מ-1964, עם הפריצה קדימה של התנועה הלאקאניאנית, מנוני החלה להשפיע באמצעות עבודתה באופן מהפכני על דור שלם בצרפת - הורים, מורים, מטפלים בילדים ואנליטיקאים. היא נפטרה בפריז.
על הילד המעוכב
בסמינר הראשון שלו שהתפרסם, לאקאן הזכיר את מוד מנוני והמליץ על הספר שלה שבדיוק יצא לאור, 'הילד המפגר ואמו'. בספר הזה מנוני קובעת שהמטופל שאינו עומד בנורמות אינו מסוגל להפריד את האגו שלו מהאם. במקום זאת, מתקיימת סימביוזה מסוימת: השורשים של פסיכוזות אלה, במילים של Bernard Touati הלאקאניאני, "רשומים בלא-מודע האימהי, כשהילד הפסיכוטי אינו מקבל הכרה כסובייקט מתאווה... וקופא כאובייקט חלקי הנתון לאומניפוטנטיות האימהית".
הדיבור של הילד
מנוני יצרה הבחנה בין מה שהיא כינתה "דיבור מלא" ו"דיבור ריק" - ביחס לשפה של הילד. הדיבור הריק מתייחס לשפה של הילד הספוגה בסמלים של ידע הורי, והוא מנוגד ל'דיבור המלא' - המדובר מהלב. בקישור שעשתה בין הרעיונות שלה ובין תפישתה של אליס מילר על הילד הצייתן-מדי, מנוני טענה ש"הסובייקט של המילים אינו בהכרח הילד", והחלה להיות מודאגת מן האפשרות שהורים המציפים רגשית מונעים מהילד את האכלוס והבעלות שלו על התנסויותיו שלו-עצמו.
כל ילד, היא מציינת, נולד לתוך שיח הורי הקיים לפני לידתו; ובנסיבות מסוימות הנטל המנכר שבציפיות ההוריות עלול לחסום את תחושת הזכאות של הילד לדיבור ולחיים משלו.
מרכזי תמיכה ואנטי-פסיכיאטריה
מנוני התמחתה במחלות נפש אצל ילדים, וב-1969 הקימה את בית הספר  Bonneuil-sur-Marne, פרויקט של קהילה שבה חיים ילדים עם אוטיזם ופסיכוזה. בכך, היא תוארה כ"כזאת שהושפעה באופן עמוק מהאנטי-פסיכיאטריה של ליינג וקופר", השפעה אשר ניתן אולי גם לראותה בתפישתה את הילד כדובר של המשפחה הלא-מתפקדת. עד לרפורמה שנעשתה בו כבית-חולים לאשפוז יום ב-1975, Bonneuil היה מוסד מוביל ובעל השפעה, שהיה ידוע במגוון הרחב של שיטות טיפול וההתעלמות שלו מגבולות מסורתיים.
מנוני גם תרמה בהקמת ה- LVA, "מקום מגורים ואירוח", מרכזי תמיכה קטנים רפואיים-חברתיים שמספרם עלה על ארבע מאות בשנת 2007.
השפעות רחבות
אחרי מותו של לאקאן, וההתפצלות של התנועה הלאקאניאנית, מנוני, ששמרה על החברות שלה ב- IPA באמצעות החברה הבלגית, החלה למלא מעין תפקיד מאחד, בניגוד לזה של לה-קלייר.
הסינתזה הייחודית שהיא עשתה בין התאוריות הלאקאניאניות ובין אלה של ויניקוט הובילה לכך שנקודות המבט החדשות הללו על התפתחות הילד יכלו להיות מובאות לכדי בולטות רחבה הרבה יותר.
מחקרים בספרות
מנוני חשבה שהמוות המוקדם של אימו של Poe, והחשיפה שלו לגופתה, הם המפתח לרומנטיציזם הקודר של כל כתביו שהופיעו לאחר מכן.
האזור האינדו-פסיפי
האזור האינדו-פסיפי (Indo-Pacific) הוא אזור המאפיין את קווי הגבול שבין האוקיינוס השקט העצום לבין האוקיינוס ההודי. האזור כולל את האזור הטרופי של האוקיינוס ההודי ואת מרכז ומערב האוקיינוס השקט ואת הימים הטרופיים השוכנים בהם, אך לא את האזורים הממוזגים או הקוטביים של האוקיינוס ההודי או את האוקיינוס השקט שסמוך לחופי אמריקה. האזור נמצא בתחומם של שלוש יבשות: אפריקה, אסיה ואוסטרליה וכולל את האיים השוכנים בהם, בעיקר אינדונזיה השוכנת בקו הגבול.
האזור מושפע מנופים טרופיים וממגוון בעלי חיים המצויים רק בשני אוקיינוסים אלה אך לא באוקיינוס האטלנטי או בכמות פחותה יותר. למעשה אלו האזורים העשירים ביותר בשוניות אלמוגים ובמיני דגים טרופיים. באזור נמצאו 500 מינים של אלמוגי שוניות לעומת רק 50 במערב האוקיינוס האטלנטי ו־3,000 מיני דגים לעומת אזור הדיג של מערב האוקיינוס האטלנטי הכולל 1,200 מינים.
מרדכי פלונגיאן
מרדכי פְּלוּנְגיאן (ה'תקע"ד, 1814 – כ"ז בחשוון ה'תרמ"ד, 27 בנובמבר 1883) היה למדן, בלשן וסופר, מראשי משכילי וילנה.
ביוגרפיה
נולד בפלונגיאן שבליטא לשלמה יפה, צאצא למשפחת רבי מרדכי יפה בעל ה"לבושים". בבחרותו למד אצל רבי צבי הירש ברוידא רבה של סלנט, ואחר כך אצל רבי אהרן מקרטינגה, מחבר "תוספות אהרן". אחר כך למד זמן ממושך באיישישוק עד שעבר להתגורר בווילנה.
נפטר ביום רביעי, כ"ח בחשוון ה'תרמ"ד, 28 בנובמבר 1883. הלווייתו יצאה מבית הכנסת גחש"א בווילנה, בו הספידו חיים זליג סלונימסקי. בבית הקברות ספד לו המגיד מישרים הווילנאי דאז, ר' יעקב.
כתביו
לדברי המבקרים, הספר כולו, הן העובדות והן הפרשנות להן, כולן פרי דמיונו של פלונגיאן. הם כינו את הספר בשם "בן פריץ" ו"בן פרוץ" במקום "בן פורת", ודנו אותו לשריפה. הספר מציג את רבי מנשה מאיליה כמי שלא האמין, בין היתר, בתקפות הקבלה. והמבקרים ביקשו להוכיח מתוך כתביו שהאמין בה, אף אם תקף את המתפארים כמקובלים ואינם יודעים מאומה.
בעיתון "המגיד" התפרסם מכתב חריף נגד הספר, במכתב נאמר שהספר מציג בזדון את רבי מנשה מאיליה כבן דמותם של ברוך שפינוזה ושלמה מימון "אשר רחקום בני דורם בזרוע". . לפי השמועה חובר המכתב בידי הרב מתתיהו שטראשון.
אברהם יעקב פפירנא מספר בספרו "זכרונות" (ורשה תרפ"ג) בשם פלונגיאן עצמו, כי בחג הפורים בשנת הדפסת הספר, כמעט ושילם בחייו כשנכנס לבית הכנסת והותקף בידי קנאים שקראו "להכות את מרדכי יחד עם המן".
חיבור נוסף שלו בשם קריית ארבע על שורשים מרובעים בלשון הקודש, לא נדפס, אך קטעים ממנו התפרסמו בכרם חמד (חלק ט מכתב כ').
חיבורים אחרים שלו שלא נדפסו:
חיבורים בעילום שם
בשל הביקורת החרדית החריפה על ספרו ובשל השקפותיו הקרובות להשקפות תנועת ההשכלה היהודית, כאשר שימש בתפקיד המגיה של דפוס ראם בווילנה, ואף צירף מחידושיו ופירושיו למהדורות דפוס זה לספרי יסוד יהודיים, השמיטו המדפיסים את שמו. בין היתר מיוחסים לו: