cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נשים לגופן
שיתופי פעולה
עמותת "נשים לגופן" מתקיימת מתרומות של קרנות וגופים המזדהים עם מטרותיה.
טריפל סק
הטריפל סק הומצא בשנת 1834 על ידי ז'אן-בפטיסט קומבייה בצרפת. "הטריפל סק המקורי של קומבייה" (Original Combier Triple Sec) עדיין מיוצר כיום, מתפוזים שיובשו בשמש ויובאו מהאיטי, הושרו באלכוהול למשך 24 שעות וזוקקו במזקקות נחושת בנות 100 שנה, על מנת ליצור ליקר חמוץ-מתוק אשר ניתן לשתות כשלעצמו או מעורבב לקוקטייל.
ליקרי טריפל סק נעים בטווח שבין 18% אלכוהול בנפח ל-40%, כשהזולים ביניהם דלים באלכוהול וטעמם מגיע מחומרי טעם מלאכותיים, בעוד היוקרתיים (המפורסמים שבהם הם קואנטרו וגראן מרנייה) מכילים אחוזי אלכוהול גבוהים ומיוצרים בשיטות מסורתיות הכוללות תפוזים ממינים ייחודיים.
אמפיצילין
אמפיצילין (באנגלית: Ampicillin) היא תרופה אנטיביוטית ממשפחת הפניצלינים הסמיסינתטיים. התרופה משמשת לטיפול במגוון זיהומים בקטריאליים, כגון זיהומי דרכי הנשימה, אף אוזן גרון, שלפוחית השתן וזיבה לא מסובכת. אמפיצילין נכללת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי החל ממהדורתה הראשונה (1977). בישראל נמכרת התרופה תחת השם המסחרי פניברין, במרשם רופא בלבד.
שימושים רפואיים
אמפיצילין היא האנטיביוטיקה הראשונה שהייתה בעלת ספקטרום רחב, משמע יעילה בטיפול בחיידקי גראם חיובי וגראם שלילי גם יחד. מחלות נפוצות בהן מטפלים בעזרת אמפיצילין כוללות דלקת גרון, סינוסיטיס, ברונכיטיס, טיפואיד וכן למניעת זיהום סטרפטוקוקוס מקבוצה B בתינוקות.
בנוסף לשימושים אלו, הוא משמש לטיפול במגוון רחב של זיהומים ומחלות הנגרמים על ידי החיידקים הבאים: שימוש חשוב נוסף הוא טיפול בזיהומים הנגרמים מחיידקי הסוג Enterococcus, זיהומים אלו בדרך כלל מסווגים כזיהום נוזוקומי ונגרמים עקב שהייה וטיפול בבתי חולים.
תופעות לוואי
כמו מרבית התרופות ממשפחת האמינופניצלינים, אמפיצילין הוא בטוח לשימוש והסיכוי לפתח תלות בחומר זניחה. תופעות הלוואי הנפוצות ביותר לטיפול בו הן פריחה, שלשול ובחילה. התרופה עלולה להזיק לחולים הסובלים מלימפומה, מונונוקלאוזיס זיהומי ובעלי תגובות רגישות יתר או אי ספיקת כליות.
מנגנון פעולת התרופה
האתר הפעיל בתרופה הוא טבעת בטא-לקטם (β-lactam). התרופה מונעת את פעילותו התקינה של האנזים טרנספפטידאז, אנזים זה אחראי למנגנון ייצור וחידוש של דופן התא הקשיח בחיידקים רבים. פגיעה באנזים גורמת לליזיס לאחר שהתא מייצר דופן פגום, דבר שמוביל למותו. חיידקים מסוימים (לדוגמה: חלק מהזנים של Staphylococcus aureus) פיתחו עמידות לחומר הפעיל הזה, על ידי יצור של אנזים בטא לקטמאז. האנזים פוגע בתפקוד התרופה על ידי הידרוליזה של טבעת הלקטם, בעקבות שינוי זה החומר מאבד את תכונותיו האנטיבקטריאליות.
היסטוריה
האמפיצילין פותח על ידי חברת התרופות הבריטית Beecham Group בשנת 1961 והיה בעל השפעות דומות לפניצלין, אך בנוסף הראה פעילות אנטיבקטריאלית גם מול חיידקי גראם שלילי. התרופה שווקה לראשונה תחת השם המסחרי פנבריטין (Penbritin).
הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית
הדומה הממלכתית (ברוסית: Государственная дума), המכונה גם "גוסדומה" (Госдума) היא הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי, האספה הפדרלית. הבית העליון הוא מועצת הפדרציה. בניין הדומה ממוקם במרכז מוסקבה, מרחק קצר מכיכר מנז'. בדצמבר 1993, לאחר שאושרה במשאל עם חוקת רוסיה, הדומה החליפה יחד עם מועצת הפדרציה את הפרלמנט הקודם, הסובייט העליון הסובייטי שהחליף את גוף החקיקה של ברית המועצות, ועידת נציגי העם והסובייט העליון של רוסיה.
בעקבות לחצים פנימיים לאחר המלחמה הכושלת ביפן בשנת 1905 ומהפכת 1905, הצאר הרוסי ניקולאי השני החליט לענות על צורכי העם ולהקים "דומה" – פרלמנט רוסי. בדצמבר 1905 נערכו בחירות לדומה בפעם הראשונה. הבחירות נערכו במכללות ובאוניברסיטאות ברחבי המדינה, ורק מי שמלא לו 25 שנה היה יכול להצביע. סמכויותיה של הדומה היו מצומצמות למדי: אם עיכבה את הצעות החוקים של הממשלה או כאשר אופייה לא התאים לרוחו של הצאר, הדומה פוזרה. פיוטר סטוליפין, ראש הדומה הראשונה, שאף לרפורמות במדינה, ולכן הדומה פוזרה תוך מספר חודשים. את הדומה הראשונה החרימו הבולשביקים, הסוציאליסטים ומפלגת הס"ר (סוציאל־רבולוציונרים). לאופוזיציה הרוסית היו תומכים רבים, החל מאלה שביקשו להפוך את רוסיה למלוכה חוקתית, וגם בולשביקים שביקשו רפורמות סוציאליסטיות קיצוניות. הדומה לא הייתה יעילה בליבון הסכסוכים. בשנת 1917 בוטלה הדומה על ידי הקומוניסטים, אולם שבה לפעילות לאחר קריסת ברית המועצות ב־1993, בעקבות המשבר החוקתי.
בקיץ 2020 מבנה הפרלמנט החל לעבור שיפוץ וישיבות הדומה עברו זמנית להיכל העמודים של בית האיגודים ברחוב דמיטרובקה הגדולה.
רקע
לאחר פירוק ברית המועצות הציע בוריס ילצין, הנשיא הראשון של הפדרציה הרוסית, להקים פרלמנט דו-ביתי שהדומה תהיה הבית התחתון שלו. הצעות להקמת פרלמנטים שיחליפו את הפרלמנט הסובייטי נשמעו גם ברפובליקות האחרות שהרכיבו את ברית המועצות לשעבר. ההצעה אושרה במשאל עם שכונן את חוקת רוסיה. בשנים הראשונות שלאחר הקמתה הייתה הדומה מוקד התנגדות לחוקים ולמדיניות של ילצין, ופעמים רבות הצביעה נגד החוקים שלו. הדומה הייתה מוקד התנגדות לרפורמות ולהפרטות שביקשו ילצין ותומכיו לבצע. ילצין בתגובה הטיל וטו על רבים מהחוקים שהובאו להצבעה בדומה.
סמכות
כבית התחתון של הפרלמנט, כל חוק, יוצע היכן שיוצע, חייב להיות מאושר קודם כל בדומה. לאחר שהדומה הצביעה עליו, טיוטת החוק נשלחת למועצת הפדרציה, הבית העליון, לפני שיובא לחתימתו של הנשיא. הדומה יכולה לאשר חוק בלא צורך באישור מועצת הפדרציה אם יש רוב של 3/4 וחתימה של הנשיא.
סמכויות מיוחדות המוענקות רק לדומה על ידי החוקה:
מבנה
הדומה מורכבת מ-450 צירים, הנבחרים בבחירות כלליות, חשאיות, ישירות, ויחסיות אחת ל-5 שנים (בהתאם לתיקון משנת 2008). כל אזרח רוסי מעל גיל 21 רשאי להתמודד בבחירות לדומה. בראש הדומה עומד יושב ראש שתפקידו לנהל את ענייניו השוטפים של הבית.
ועדות הדומה
ועדות הדומה הן הזרועות הביצועיות ומורכבות בהתאם ליחסי הכוחות המפלגתיים של הרכב הדומה. מטרת הוועדות היא הפחתה ממעמסת הדיונים במליאה הראשית ומתן אפשרות לפיקוח ומעקב הדוקים יותר על שטחי פעולה ממוקדים.
נציגי הנשיא
מאז 1996 ממונה נציג נשיאותי לדומה, שהוא נציג נשיא הפדרציה הרוסית בבית הדומה הממלכתית.
קסר עמרה
קסר עמרה (בערבית: قصر عمرة; תעתיק: קצר עמרה, שפירושו "מצודת עמרה") היא הידועה שבמצודות המדבר בירדן וממוקמת במרחק של 85 ק"מ מזרחית לעמאן.
היסטוריה
המצודה נבנתה בתחילת המאה ה-8, ככל הנראה בין 711 ל-715, על ידי הח'ליף וליד הראשון מבית אומיה; אך גרסה אחרת מייחסת את בנייתה לח'ליף וליד השני בשנות הארבעים של המאה ה-8. המצודה עצמה הרוסה, אך בית הכפר שלידה השתמר במצב טוב וסביר ששימש כמקום מנוחה לחליף או לבני משפחתו לתקופות שהות קצרות.
תחנה מרכזית ערד
התחנה המרכזית של ערד היא מסוף האוטובוסים המרכזי של העיר ערד. נמצאת בכניסה לעיר, ליד צומת ערד ברחוב יהודה בעיר.
קסר עמרה
היסטוריה
במבנה אולם אירוח שבו שלוש ספינות ובית מרחץ בסגנון רומי, והוא מעוטר בפרסקאות עשירות המתארות סצינות ציד, היאבקות ורחצה, בעלי חיים, דמויות מלכותיות, נשים עירומות ועוד. על אחד מקירות בית המרחץ מצוירת מפה של השמיים בחצי הכדור הצפוני, לצידם של סימני גלגל המזלות, וזו נחשבת לאחד הניסיונות המוקדמים לשרטט את הייקום שלא באופן דו־ממדי. פרסקאות אלה בסגנון חילוני משמשים דוגמה לאמנות איסלאמית מוקדמת, ומראים כי האיסור על עשיית דמות התקבל באסלאם בשלב מאוחר יותר.
תחנה מרכזית ערד
מבנה התחנה
התחנה משמשת כמסוף אוטובוסים בלבד, ואין בה חנויות או בתי עסק, כלל מקומות המסחר באזור ממוקמים ממול לתחנה בקניון ערד.
קסר עמרה
היסטוריה
באר בעומק של 36 מטר ומשאבה שהופעלה על ידי חמור צמודים למבנה מצפון וסיפקו לו מים לצורכי שתייה ולבית המרחץ.
תחנה מרכזית ערד
שירות בתחנה
מהתחנה יוצאים קווי אוטובוס בעיקר לבאר שבע והדרום, קיימים גם קווים לתל אביב.
קסר עמרה
היסטוריה
המצודה נעזבה ונתגלתה שוב ב-1898, על ידי אלואיס מוסיל, במצב של הזנחה ביחס למצודות אחרות, וכתובות גרפיטי פגעו בחלק מהפרסקאות. בשנת 1985 הכריז ארגון אונסק"ו על המצודה כאתר מורשת עולמית ונערך מבצע לשחזור המבנה.
תחנה מרכזית ערד
שירות עירוני
את קווי האוטובוס העירוניים בערד מפעילה חברת מטרופולין.
יחסי גרמניה–וייטנאם
יחסי גרמניה–וייטנאם הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה לבין וייטנאם.
לגרמניה יש שגרירות בהאנוי בעוד שלווייטנאם יש שגרירות בברלין.
אלישבע גיל
אלישבע גיל (1936–2016) הייתה כוריאוגרפית, במאית, מורה לתנועה ולמחול ומטפלת בתנועה ישראלית. יצרה עשרות כוריאוגרפיות, שהוצגו במספר רב של קיבוצים ומוסדות בישראל ובארצות הברית.
יחסי גרמניה–וייטנאם
חטיפת טרינג סואן תאן
ב-2017, טרינג סואן תאן, לשעבר חבר המפלגה הקומוניסטית ואיש עסקים, אשר הואשם בשחיתות, נחטף בחשאי בברלין על ידי קבוצה סוכנים וייטנאמים בגרמניה. בתגובה, גרמניה האשימה את וייטנאם על "הפרת זכויות טריטוריאליות של גרמניה" והורתה על גירוש של מספר חברי הסגל הדיפלומטי הווייטנאמי בגרמניה. גרמניה גם השעתה את כניסתם של עובדים וייטנאמים לגרמניה כדי להתחיל בחקירה. אף על פי שהמתחים פחתו, הממשל הגרמני נשאר בספק וחוסר אמון כלפי עמיתיהם הווייטנאמים, ולפעמים נאמר כי החטיפה הייתה הגורם שהביא לחוסר האמון.
אלישבע גיל
קורות חיים
אלישבע גיל נולדה ב-25 בנובמבר 1936 באמסטרדם, למשפה זעיר-בורגנית. כשהייתה בת שש החל הכיבוש הנאצי בהולנד, ובשנת 1942 נשלחה גיל למשפחת אומנה הולנדית, שהסתירה אותה עד לתום המלחמה בביתה בעיירה דוונטר במזרח הולנד. לפי גיל, תנאי הבדידות בהם שהתה גרמו להתהוות של כוחות יצירתיים, אותם תיעלה בהמשך חייה. בעת שהותה במחבוא, נהגה גיל לספר לעצמה סיפורים דרך ידיה, כאשר יד ימין יצגה את כוחות הטוב ויד שמאל את הרוע. בשנת 1945 חזרה גיל לחיק משפחתה. בינואר 1946 נפטר אביה ממחלה, ובאוגוסט 1947 עלתה גיל לישראל עם משפחתה בעלייה בלתי לגאלית. המשפחה עברה בקיבוצים בית קשת ובית השיטה, ועם הפילוג בקיבוץ המאוחד עברו לאיילת השחר.
יחסי גרמניה–וייטנאם
הסכמים
באוקטובר 2011, קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל וראש הממשלת וייטנאם Nguyễn Tấn Dũng חתמו על "הצהרת האנוי", הקמת שותפות אסטרטגית בין גרמניה לוןייטנאם שנועדה לחזק פוליטית, כלכלית ותרבותית יחסי ופיתוח שיתוף פעולה.
אלישבע גיל
קורות חיים
בשנת 1952, בגיל 15, יצרה גיל עבור קבוצת נוער אותה הדריכה את הכוריאוגרפיה "ריקוד רועים", אותו תיארה כ-"מחול נאיבי המבוסס על מוטיבים עממיים ישראלים, שמח וקליל". הריקוד זכה להצלחה, כאשר הילדים הופיעו עמו מספר פעמים בקיבוץ ובכנסים מחוצה לו. את הריקוד יצרה גיל ללא כל הכשרה מוקדמת במוזיקה או במחול, כאשר את מניעה היא תיארה כ-"כוח לא מוסבר, תשוקה ליצירה ורצון לתת ביטוי לתכנים החבויים בנפשי". לאחר מכן, יצרה גיל עבור ילדי הקיבוץ את המחולות "ריקוד הפרחים", "חלום ליל קיץ", "תמונה של דגה" "חד גדיא" ועוד. כאשר הייתה בכיתה י"א יצרה גיל את המחול "המהפכה התעשייתית", בעת שכיתתה סיימה ללמוד את הנושא. במחול הייתה במה הבנויה משתי קומות, כאשר הקומה העליונה סימנה את בני הבורגנות, והתחתונה את בני מעמד הפועלים; תוך כדי המחול מתחוללת המהפכה, המעמד השליט פינה את מקומו ובסיום רקדו הפועלים על שתי הבמות. שנה לאחר מכן יצרה גיל את המחול "איילת השחר". בשנת 1955 התגייסה אלישבע גיל לחיל הצנחנים כאלחוטאית, והשתתפה יחד עם אריאל שרון בקרב המיתלה.
יחסי גרמניה–וייטנאם
יחסים כלכליים
וייטנאם נמצאת בתהליך של אשרור הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי, אשר כולל את גרמניה, הכלכלה הגדולה ביותר באירופה. ב-2016, הסחר בין שתי המדינות היה שווה $10.3 מיליארד דולר.
אלישבע גיל
קורות חיים
לאחר שחרורה מן הצבא נישאה גיל ליגאל ועברה עמו לקיבוץ גונן. בעת חגיגות העשור למדינת ישראל יצרה גיל עבור הקיבוץ את המופע "אלי עשור", בו השתתפו מאות מחברי הקיבוץ. בין השנים 1959–1961 למדה גיל במימון הקיבוץ חינוך גופני בסמינר הקיבוצים, והושפעה בעיקר מגישת המורות יהודית בינטר ולוטה קריסטלר. לאחר מכן החלה גיל ללמד את ילדי גונן, והשתלמה אצל גרטרוד קראוס, אריה כלב, עמוץ חץ, נעמי בהט, תרצה ספיר ועוד. כמו כן לימדה גיל קבוצות של מבוגרים בגונן, וכן ילדים בכפר בלום ונאות מרדכי. בשנת 1960 יצרה גיל את המחול "גלגוליו של מעיל", בהשראת השיר בעל אותו השם של קדיה מולודובסקי. המחול נצמד לעלילת השיר ומתאר באמצעים שונים את הוויית השטעטל. הריקוד בוצע בשנות השישים עשרות פעמים בידי חברי גונן, בין היתר בגליל, במרכז, בהיכל התרבות בתוכנית "קליידוסקופ", במועצת החינוך של התנועה הקיבוצית, ובכנס להקות מחול.
יחסי גרמניה–וייטנאם
שיתוף פעולה בחינוך
האוניברסיטה הווייטנאמית-גרמנית נפתחה בהו צ'י מין סיטי בספטמבר 2008.
אלישבע גיל
קורות חיים
ב-1962 יצרה גיל את המחול "ריקוד החתונה לפי פיטר ברויגל". הריקוד מתחיל בהקרנת שקופית של הציור חתונה כפרית של פיטר ברויגל האב, ועם העלמות השקופית ניצבים על הבמה 30 משתתפים קפואים, בדיוק לפי ההעמדה בציור שהוקרן, אשר מתחילים בריקוד המתאר את הווי האיכרים. הריקוד עלה עשרות פעמים בקיבוצי האזור, בפרט בחתונות ואירועים שונים.
בשנת 1968 יצרה גיל את הריקוד "כובע טמבל" שעלה בכנס מחולות העם בדליה, על בסיס מוטיבים מריקוד אחר של גיל, בעל אותו שם ורעיון, שהוצג בלהבות הבשן. לפי שולמית בת-דורי, חברת קיבוץ משמר העמק, הריקוד זכה לעיון מיוחד בעיתונות, וצוין כ’מסמר הערב׳ כ׳דרך לסגנון חדש ומתגבש במחול הישראלי׳.
בשנת 1969 יצאה אלישבע גיל ללימודים בניו יורק, והסתייעה במלגה שהעניקה לה חסיה לוי-אגרון, מטעם המועצה הציבורית לתרבות ואמנות. שם, למדה גיל בבית ספרם של הכוריאוגרפים מורי לואיס, אלווין ניקולאיס וקרולין קרלסון, וכן קורס בכתב מחול לפי שיטת לאבאן. כמו כן לקחה גיל קורס בתרפיה בתנועה לפי שיטת מריאן צ'ייס, בתקופה בה התחום רק החל להתפתח בארצות הברית. בשהותה בניו יורק העלתה גיל יחד עם המלחין מנחם צור את ההצגה "My Jerusalem", שהוצגה בתיאטרון הילדים היהודי בניו יורק.
בשנת 1971 חזרה גיל לישראל ועבדה במשך עשור כמורה לתנועה בבית הספר האזורי בכפר בלום, והפכה את לימודי התנועה לחלק בלתי נפרד מתוכנית הלימודים בבית הספר, ובמקביל לימדה מחול ותנועה לשחקנים באולפן המחול תל חי. בשנות השמונים לימדה גיל תנועה למורים במכללת אורנים. בשנים 1989–1991 לימדה גיל בסמינר הקיבוצים. בשנת 1984 נבחרה גיל למזכירת גונן.
בשנת 1978 החלה גיל לעסוק באופן מקצועי בטיפול בתנועה ובמחול, במסגרת "התחנה להדרכת הילד והמשפחה" ובכיתות חינוך מיוחד בבית הספר בכפר בלום. בשנת 1986 החלה גיל לעבוד בקביעות בתחנה, שהפכה לתחנה במסגרת מועצה אזורית גליל עליון ושינתה שמה למיט"ב, תחת הדרכת הפסיכולוג היונגיאני ניסן צור, עמו העבירה מספר רב של סדנאות. בשנים 1989–1991 למדה גיל תואר שני בתרפיה בתנועה בשלוחת אוניברסיטת לזלי בישראל. בשנת 1994 עזבה גיל את גונן ועברה להתגורר עם בן זוגה דודיק רוטנברג בראש פינה. החל משנת 1996 הנחתה גיל סדנאות למטפלים בנושא "תנועה אותנטית".
נפטרה באוקטובר 2016.
כרמית גיא
כרמית גיא (נולדה ב-13 בדצמבר 1949) היא עורכת ושדרנית רדיו וטלוויזיה, עיתונאית, סופרת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בגבעת חיים להורים ניצולי שואה יוצאי הונגריה. חודשים אחדים אחרי לידתה עברה המשפחה לקיבוץ יד חנה ("הקיבוץ הקומוניסטי היחיד בעולם") שהוריה נמנו עם מייסדיו. גדלה והתחנכה ביד חנה עד 1965, מועד בו עברה לבת ים, שם סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון העירוני במגמה מזרחנית. היא התגייסה לצה"ל ושירתה כפקידה בחיל התותחנים.
לאחר סיום שירותה, בשנת 1969, התקבלה לעבודה ברשות השידור. במקביל למדה תולדות האמנות ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
מתגוררת בתל אביב. נשואה לפרופ' אלי שאלתיאל. בנם הוא אורי שאלתיאל. סבתא לשלושה נכדים: איתי, נמרוד ורונה.
רשות השידור
במשך שלושים וחמש שנים (2004-1969) עבדה גיא ברשות השידור. היא החלה את דרכה כקריינית ב"קול ישראל", ובהמשך החלה לעבוד במקביל גם ב"ערוץ הראשון" שנקרא בשנים ההן "הטלוויזיה הישראלית", והיה ערוץ הטלוויזיה היחיד בישראל. גיא התחילה כמגישת רצף ואחר כך שימשה גם כקריינית במהדורת החדשות "מבט". כמו כן הגישה תוכניות תרבות כגון "מצב הרוח" (עם קובי מידן).
גיא המשיכה בעבודתה ב"קול ישראל", שם שימשה כקריינית ואחר כך גם כמגישה של יומני חדשות ותוכניות אקטואליה ובהן "הכל דיבורים" ברשת ב' (בחלק מהזמן ביחד עם חיים זיסוביץ'). בשנות ה-80 התחילה לערוך חדשות והייתה רכזת בחדר החדשות (במקביל לעבודת ההגשה).
בסוף שנת 2004, על רקע קשייה הכלכליים של רשות השידור והאווירה שנוצרה ברשות בימי כהונתו של יוסף בראל כמנכ"ל הרשות, פרשה גיא מרשות השידור ויצאה לפנסיה מוקדמת (יחד עם קבוצה גדולה של מגישים ועורכים ובהם: חיים זיסוביץ', נילי אמיר, חנן נוה, צבי ישראלי, אריה שור ואסנת לנדר).
המכון הישראלי לדמוקרטיה
משנת 2005 מנהלת גיא את "פורום השולחן העגול על-שם ג'ורג' שולץ", במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה. בפורום נדונים נושאים אקטואליים שיכולה להיות להם השפעה על יציבותה של הדמוקרטיה הישראלית ואיכותה.
תרגום ועריכה
בסוף שנות ה-70 החלה גיא לתרגם ספרים מאנגלית לעברית, ומאז תרגמה עשרות ספרים ובהם:
כמו כן עסקה בעריכת ספרים:
קונסטנטין תון
קונסטנטין תון, (ברוסית: Константи́н Тон;  26 באוקטובר 1794 – 25 בינואר 1881) היה אדריכל רשמי של רוסיה הקיסרית בתקופת שלטונו של ניקולאי הראשון. יצירותיו העיקריות כוללות את קתדרלת ישו המושיע. ארמון הקרמלין הגדול והנשקייה של הקרמלין במוסקבה.
ראשית חייו
קונסטנטין, יליד סנט פטרסבורג למשפחת תכשיטן גרמני, והיה אחד משלושה אחים תון שכולם הפכו לאדריכלים מפורסמים. הוא למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות (1803–15) אצל האדריכל בסגנון האימפריה אנדריי ורוניכין, הזכור בעיקר בזכות עבודתו על קתדרלת קאזאן, הממוקמת באמצע שדרת נייבסקי. הוא למד אמנות איטלקית ברומא מ-1819 עד 1828, ובשובו הביתה התקבל לאקדמיה כחבר (1830) וכפרופסור (1833). ב-1854 מונה לרקטור החטיבה האדריכלית של האקדמיה.
תקומה הסגנון הרוסי-ביזנטי
ב-1830 השלים תון את העיצוב השאפתני ביותר שלו, של קתדרלת ישו המושיע במוסקבה. סגנון התחייה הרוסי-ביזנטי אפיין את הפרויקט שלו, שנועד להדגיש את הדמיון של הכנסייה החדשה עם הקתדרלות הישנות של הקרמלין במוסקבה, לא מצא חן בעיני רבים מחבריו, שרצו לראות את הקתדרלה בנויה בסגנון נאו-קלאסי. למרות זאת, הקיסר אישר באופן אישי את עיצובו. תון ותלמידיו המשיכו לעבוד על הקתדרלה במשך 50 השנים הבאות, עד מותו של המאסטר ב-1881.בשנים 1836–1842 פיקח תון על בנייתה של כנסייה גדולה נוספת עם חלל פנים מרווח, שהייתה מוקדשת לגדוד סמנובסקי בסנט פטרבורג. התכנון השפיע אחר כך על עשרות עיצובים נאו-רוסים-ביזנטיים לכנסיות וקתדרלות בעיירות פרובינציאליות, כולל סוויבורג, ילץ, טומסק, רוסטוב-על-דון ועוד. כמה מפרויקטי ההחייאה שלו תועדו באלבום לעיצובי כנסיות (1836).
מ-1838 עד 1851 הועסק תון בבניית ארמון הקרמלין הגדול הנאו-רוסי ונשקיית הקרמלין במוסקבה. הארמון הגרנדיוזי, המפורסם בזכות חללי הפנים המפוארים עם 700 החדרים והאולמות שלו, נועד לסמל את הפאר של המדינה הרוסית. העיצוב היה נועז ושילב חלקים ממבנים קודמים שעמדו במקום. הארמון שימש ברציפות כמעון רשמי של הצארים הרוסיים, השליטים הסובייטים ונשיאי הפדרציה הרוסית. במקביל, שיקם תון את אחוזת איזמאילובו הנטושה לבית אבות לוותיקי מלחמות נפוליאון.
שנים מאוחרות יותר
העבודות החשובות האחרונות של תון היו תחנות הרכבת ניקולייבסקי במוסקבה ובסנט פטרבורג (1849–51). בתכנון שלו לתחנות, יישם האדריכל כמה מטכנולוגיות הבנייה החדשות ביותר. למרות יצירות פלדה גדולות ששימשו לבנייה, היו להם חזיתות ונציאניות ומגדלי שעון חיקוי של ימי הביניים שהסתירו בתחכום את תפקידם המודרני. שני המבנים, עדיין עומדים על תילם.
לאחר מותו של פטרונו, הקיסר, בריאותו הרופפת של תון מנעה ממנו לעבוד על פרויקטים אחרים מלבד הקתדרלה הגדולה במוסקבה.
הוא נפטר בסנט פטרבורג ב-1881.
גם במהלך חייו, רבים דחו את האדריכלות שלו כ"ביטוי ריאקציוני של שלטונו של העריץ". לאחר המהפכה הקומוניסטית, השלטונות הסובייטיים, תייגו את כנסיותיו כמכוערות והרסו בשיטתיות רבות מהן, כולל כל הכנסיות שלו בסנט פטרסבורג ובסביבתה ואת עבודת חייו, קתדרלת ישו המושיע.
Trials and Tribble-ations
Trials and Tribble-ations (בעברית: מערבולת של טריבלים) הוא הפרק השישי מהעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", הפרק ה-104 מתוך 176 פרקי הסדרה. הוא נכתב כמחווה ל-"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", במלאת 30 שנה לסדרה; ב-"מסע בין כוכבים: וויאג'ר" הופק פרק דומה, בשם "Flashback".
הפרק היה מועמד לפרס הוגו בעבור הצגת הדרמה הטובה ביותר, כפי שהיה גם הפרק "The Trouble With Tribbles" בשנת 1968. ("The Trouble With Tribbles" הפסיד ל-"The City on the Edge of Forever" באותה השנה.)
תקציר
סיסקו וצוותו חוזרים בזמן לתקופתו של קפטן קירק, כדי למצוא פצצה המחופשת לבעל-חיים חוצני המכונה "טריבל".
עלילה
דומלר ולוקסלי (היפוך אותיות שמותיהם של מאלדר וסקאלי מ"תיקים באפלה"), סוכנים מיוחדים מהמחלקה לחקירות זמן, מתחקרים את קפטן סיסקו, מפקד תחנת החלל "חלל עמוק 9", מדוע הוא, ביחד עם כל הצוות של הדיפאיינט, חזרו בזמן לשנת 2268, לתחנת החלל "חלל עמוק K-7".
סיסקו מתאר בפניהם כיצד הצוות שלו חשף את מזימתו של הסוכן הקלינגוני לשעבר ארנה דרווין, להתנקש בחייו של קפטן ג'יימס ט' קירק, אשר חזר בזמן על מנת להוציא לפועל את תוכניתו. סיסקו וצוותו חזרו בזמן אל העבר על מנת לסכל את ניסיון ההתנקשות. בעבר, הם נתקלו באירועים שהתרחשו במהלך הפרק "The Trouble With Tribbles" של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית". הצוות השתלב אל תוך אירועי אותו פרק, נפגש עם קירק וביקר באנטרפרייז המקורית. לבסוף, סוכל ניסיון ההתנקשות - סיסקו מצליח לנטרל פצצה שהייתה מחופשת לבעל-חיים חוצני המכונה "טריבל".
ליהוק
דייוויד ג׳רולד, אשר כתב את הפרק "The Trouble with Tribbles" עבור "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" (ואף עזר לפתח את "מסע בין כוכבים: הדור הבא"), מופיע בהופעת קמאו כחבר בצוות האנטרפרייז; ניתן לראות את גרולד במסדרון של האנטרפרייז (כפוף, עם שיער כסוף), כאשר או'בריאן ובאשיר מגלים לראשונה שיש טריבלים על סיפון הספינה. גרולד כתב את דמותו של סג"ם פרימן עבור הפרק המקורי, במטרה לשחק את התפקיד בעצמו. אולם המפיק ג'ין ל. קון פסל את הרעיון, באומרו שגרולד רזה מדי. פול בקסלי, אשר לעיתים תכופות שימש כפעלולן של ויליאם שאטנר, לוהק לתפקיד. בפרק החדש קיימת התייחסות להיותו של בקסלי הכפיל של שאטנר, כאשר או'בריאן ובאשיר מתבלבלים, ומזהים בטעות את פרימן כקירק, בסצנה המתרחשת בבר של תחנת החלל K-7.
צ'רלי בריל, ששיחק את ארנה דרווין ב-"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", שב לגלם את אותה הדמות בפרק זה של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9". על פי תוספות מיוחדות שנוספו לגרסת ה-DVD של הפרק עולה כי המפיקים היו אמביוולנטיים לגבי הבחירה אם לעשות את החזרה לפרק "The Trouble With Tribbles" או לפרק "A Piece of the Action". באופן מקרי, הם נתקלו בבריל, יושב באותה המסעדה בה הם דנו במחווה המתוכננת.
עיצוב אמנותי
בין הפרק המקורי (1968) לבין הפרק החדש (1996), העיצוב האמנותי של המראה החיצוני של הקלינגונים השתנה באופן קיצוני (במקור, העיצוב שלהם שונה עבור "מסע בין כוכבים: הסרט"). כאשר באשיר ואו'בריאן שואלים את וורף מדוע הקלינגונים של המאה ה-23 נראים כל כך שונים, הוא משיב להם: "זהו סיפור ארוך ... אנחנו לא דנים בכך עם זרים". בתוספות המיוחדות של גרסת ה-DVD של הפרק המפיקים מעירים כי מדובר היה בבדיחה, על חשבונם של הקלינגונים, וכי "כל הסבר שהיינו נותנים היה נשמע מגוחך!".
הפקה
רוב הסצנות המציגות את צוות השחקנים של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" הגיעו מהפרק "The Trouble With Tribbles". בסצנה האחרונה של קפטן סיסקו על גשר הפיקוד של האנטרפרייז (בה הוא משוחח עם קפטן קירק) נעשה שימוש בחומרים מסצנת הסיום של הפרק "Mirror, Mirror", בה קירק משוחח עם סגן מרלנה מורו (אשר כפילתה מיקום המראה היא אהובתו). "שוט התגובה" של קירק, מחייך לסיסקו, חשף במקור עניין רומנטי של קירק במורו (של היקום "האמיתי"). מבטה ההמום של לוטננט או'הורה ברקע עדיין נראה לעין בפרק החדש, אף על פי שניתן לפרש אותו כעת כאילו או'הורה מוקסמת מלוטננט סיסקו.
סיסקו מספר שהוא וצוותו נסעו אחורה בזמן והם מצאו את עצמם על סיפונה של האנטרפרייז. דולמר מבקש מידע נוסף, ואמר: "איזה אנטרפרייז? יש כבר חמש כאלו". לוקסלי מייד מתקן את השותף שלו, ואומר שהיו שש. זוהי התייחסות אל סרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: המפגש", אשר יצא לאקרנים באותה העת, בו נראתה לראשונה ספינת החלל אנטרפרייז-E - מה שבאמת מאשר כי היו 6 ספינות של הפדרציה בשם זה. אולם האנטרפרייז הראשונה, אנטרפרייז NX-01, איננה נספרת, משום שסדרת הפריקוול בה היא מוצגת עדיין לא נהגתה. עם זאת, ההמשכיות נשמרה במידה מסוימת, משום שטכנית, האנטרפרייז NX-01 לא הייתה ספינת חלל של הפדרציה.
השפעות
דמויותיהם של דולמר ולוקסלי, לאחר פרק זה, הופיעו בשני רומנים שכתב כריסטופר ל. בנט, "Watching the Clock" ו-"Forgotten History", אשר מתארים את ההיווצרות ודרכי הפעולה הפנימית של המחלקה לחקירות זמן.
פסק דין מרבורי נגד מדיסון
פסק דין מרבורי נגד מדיסון (באנגלית: Marbury v. Madison) הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית שהתקבל ב-24 בפברואר 1803, שקבע את עיקרון הביקורת השיפוטית והדרישה שכל חוק שמתקבל בקונגרס חייב לעלות בקנה אחד עם החוקה. התקדים גם קבע את בית המשפט העליון כמוסד המבקר את החוקים הפדרליים על בסיס פרשנותו לחוקה.
רקע
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1800 נבחר תומאס ג'פרסון הרפובליקני-דמוקרטי לתפקיד נשיא ארצות הברית. עד לכניסתו לתפקיד בפועל, במרץ 1801, פעל הנשיא היוצא, הפדרליסט ג'ון אדמס, לחזק את אחיזת הפדרליסטים בשלטון, ובפרט באמצעות סדרת מינויים וחוקים המתייחסים לעיבוי הרשות השופטת בפדרליסטים. בין שאר האנשים המוצעים לתפקידי שופטים הוצע גם ויליאם מרבורי.
אדמס חתם על ההסמכות של 16 שופטים חדשים יומיים לפני תום כהונתו, והמינויים אושרו על ידי הסנאט היוצא, שנשלט אז בידי הפדרליסטים, ביום שלמחרת. מזכיר המדינה חתם על ההסמכות, אולם 4 מהן, אחת מהן של ויליאם מרבורי, לא נשלחו לשופטים המיועדים. מי שכיהן כמזכיר המדינה ואמור היה לשלוח את ההסמכות היה ג'ון מרשל, אשר לימים כיהן כשופט בתביעתו של מרבורי.
ג'פרסון החליט לעכב את 4 ההסמכות המדוברות, בטענה שהן לא נמסרו בזמן ושהוא, כנשיא החדש, רשאי לבטלן. ב-9 בפברואר 1803 הגיע העניין לדיון בביהמ"ש העליון, והוצא צו שקרא למזכיר המדינה, ג'יימס מדיסון, לבוא ולנמק מדוע מרבורי לא קיבל את מינויו. לאור עדויות, האומרות כי צווי ההסמכה עליהם מדובר נראו בפועל, התביעה ביקשה שביהמ"ש יוציא צו עשה למדיסון שימסור את כתבי ההסמכות.
פסק הדין
בית המשפט העליון הסכים פה אחד לחוות דעתו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל, לפיה אמנם היה על מדיסון למסור את כתב ההסמכה למרבורי, היות שאין מדובר בעניין פוליטי באופיו, כי אם בפונקציה ביצועית של הממשלה שהוגדרה במפורש על ידי החוק. עם זאת, בית המשפט העליון קבע כי אין בידו סמכות לדון בעניינו של מרבורי, וזאת משום שהחוק המאפשר זאת (חוק השיפוט משנת 1789) עומד בסתירה לחוקה. כלומר, על אף שמרבורי צודק בעיקרון, אין לבית המשפט סמכות להעניק לו את הסעד המשפטי שאותו הוא מבקש.
לפי בית המשפט, פרק 3 של החוקה האמריקנית הגדיר את המקרים, שבהם יש לבית המשפט העליון סמכות לדון במקרה שלא הובא אליו כתוצאה מערעור (original jurisdiction), והמקרה של דרישה לצו מנדמוס (צו עשה) לא נכלל בהם. מרבורי טען, שהמקרים המנויים בחוקה הם רק בסיס, ושחוק השיפוט יכול להוסיף עליהם, אך מרשל דחה את טענתו זו וקבע, שחוק השיפוט סותר בעניין זה את החוקה ולכן אחת דינו להיות בטל:
על-פי פרשנות זו, בית המשפט העליון הוא הפרשן הסופי של חוקת ארצות הברית ושל חוקי הקונגרס הפדרלי ובתי המחוקקים המדינתיים. משמעות הדבר היא שבית המשפט העליון מכריז על עצמו שהוא אפוטרופוס בלעדי על החוקה ובתוקף אפוטרופוסות זו הוא נוטל לעצמו את התפקיד להכריע בעניין כשרותם החוקתית של חוקי ארצות הברית.
עם זאת, יש הטוענים, כי כוונתו המקורית של מרשל לא הייתה לקבוע עיקרון כה רחב, אלא שפסיקתו נבעה מעקרון הפרדת הרשויות: מרשל ביטל לא חוק סתם, אלא חוק אשר נגע לרשות השופטת עצמה, והעניק לה כוח יתר על זה שהוענק לה בחוקה המקורית; כלומר, הוא רצה להבטיח שפעולותיה של הרשות השופטת יישארו בתחום שהוגדר על ידי החוקה ולא יחרגו ממנו. רק כעבור יותר מחמישים שנה, בשנת 1857, השתמש בית המשפט העליון בפסיקתו של מרשל כדי לבטל חוק פדרלי, בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, ובכך אישר סופית את עקרון הביקורת השיפוטית.
תוצאות והשפעות
פסק הדין היה מהלך פוליטי מבריק של הפדרליסטים, ששלטו אז בבית המשפט העליון. תוכניות מגירה של הנשיא הרפובליקני-דמוקרטי, תומאס ג'פרסון, הורו על פתיחת מהלכים להדחתו של נשיא בית המשפט העליון, ג'ון מרשל, אם יפסוק כנגד הממשל ובעד מרבורי. בפסיקתו בעד הנשיא במקרה הספציפי, השיג מרשל את תמיכת הממשל בפסיקה כולה, שקבעה תקדים מרכזי שהרפובליקנים-דמוקרטים התנגדו לו.
הרפובליקנים-דמוקרטים דגלו בעיקרון הפוך, לפיו בסמכות המדינות לבטל את חוקי הפדרציה על פי פרשנותן לחוקה. מרשל קבע בתקדים שסמכות הביטול על סמך פרשנות נתונה לבית המשפט העליון בלבד. העובדה שנשיא בית המשפט מרשל הצליח להטעים עיקרון זה, ועוד בתקופתו של נשיא אנטי-פדרליסט מובהק כג'פרסון, מעידה על גאונותו של מרשל כמשפטן הגדול שעיצב את כוחו של בית המשפט העליון בימיו הראשונים.
ברם, קיימים מספר סייגים לכוחו זה של בית המשפט העליון. לשופטים אין זכות יוזמה באשר לבדיקתם ובחינתם של חוקים. כאשר חוק נכנס לתוקף, עלול אזרח כלשהו להרגיש נפגע בגללו, והוא ידרוש את ביטול החוק בטענה שאין החוק האמור חוקתי. רק לאזרח שנפגע מהחוק קיימת זכות העמידה בפני בית המשפט. זהו עניין טכני אך חשיבותו רבה, שכן אין השופטים מתערבים בחקיקה התערבות פעילה ורצופה, אלא רק משמשים פוסקים ובוררים במקרה של עימות משפטי. לפיכך, נמצא תפקידו החקיקתי כביכול של בית המשפט העליון סביל, עקיף ונגטיביסטי. הוא יכול לבלום, לפסול ולבטל חוק שכבר נחקק, אך אין הוא יכול לכתוב חוק או להשפיע ישירות על ניסוחו. בזכות יכולת הבלימה שלו, בית המשפט העליון משמש גורם מרסן לגבי פעולות החקיקה. נוכחותו בלבד יכולה לשמש אזהרה למחוקקים שבמקרה ויחרגו מגבולות החוקה יחסום בית המשפט העליון את פעולתם. חשיבות נוספת של זכות העמידה המוגבלת היא הרחקת הדיון המשפטי מהדיון הפוליטי: עקב הצורך לעבור ערכאות רבות עד הדיון בבית המשפט העליון, הדיון נערך שנים לאחר החקיקה המקורית. הרגשות סביב החוק מתקררים, והדיון הופך משפטי ונקי מאידאולוגיה.
אולם, ישנה בעיה מסוימת עם יישום העיקרון בפועל. בית המשפט העליון הוא קבוצה קטנה מאוד של אנשים ומונה כיום תשעה שופטים עליונים. אנשים אלה אינם נבחרים לתפקיד על ידי הציבור, אלא מתמנים לכל ימי חייהם. כך קורה שבבית המשפט יושבים לא פעם שופטים ותיקים מאוד, שמונו בשעתם לא רק על ידי ממשל אחר כי אם גם בתקופה אחרת ובאווירה אידאולוגית שונה לחלוטין. צד אחד בתופעה זו הוא חיובי: בית המשפט העליון הוא סלע של יציבות ושמרנות גם בימים של שינויים מהירים ומסוכנים, ומכיוון שהוא מייצג את החוקה המקורית, הוא גם אלמנט ההמשכיות בעידן של חדשנות מהפכנית. אך לעניין גם פן שלילי לא קטן: שמרנותו וגישתו המיושנת של בית המשפט עלולות לגרום למאבקים חריפים. בנושאים השנויים במחלוקת חריפה בקרב האומה האמריקאית, משתקפת המחלוקת גם בקרב חברי בית המשפט. לפיכך, לעיתים קרובות אין הוא מדבר ופוסק פה אחד, ופסיקה עקרונית בעניינים גורליים עלולה להתקבל ברוב מינימלי של 4:5. די שישתנה הרכבו של בית המשפט בחבר אחד בלבד, והרוב ישתנה מן הקצה אל הקצה – כמו שקרה, למשל, בתקופתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר ניהל מאבק מול בית המשפט העליון על מדיניות ה"ניו דיל" שלו. התנודות המקריות לכאורה האלה בעמדת בית המשפט, שלכאורה הן עניין שלילי, מהוות גם גורם חיובי. הן העושות את הפוסק העליון לאיבר אינטגרלי באורגניזם של הדמוקרטיה הייצוגית, שכן שינויים אלה משקפים תמורות בהשקפת הציבור, ורק בזכותם של שינוי עמדות נותרת תקווה למי שמובס היום לשוב ולנצח מחר.
חרדת ההשפעה
חרדת ההשפעה (1973) הוא אחד מספריו של חוקר ספרות הרולד בלום. ספרו של בלום מעמיד דגם תאורטי לתיאור של תולדות התפתחותה של השירה והיחסים בין משוררים מוקדמים יותר לאלו שבאים בעקבותיהם. הספר עוסק ביחסים של משורר מתחיל עם משורר ותיק ממנו. בסיס ספרו של בלום מעמיד את המשורר כחי במעין קהילת משוררים, אליהם הוא בהכרח מגיב בצורה זו או אחרת. לפיכך בלום יעסוק בספרו, בהשפעה של המשוררים האחד על השני, וכיצד היא פועלת. הוא שואל האם המשורר החדש מודע להשפעת קודמו עליו? האם הוא רוצה בהשפעה זו? האם בכך שהוא מגיב לשירו של משורר אחר אזי כל היצירות הינן יצירות זהות עם שינויים קלים, או שמא ניתן לראות הבדלים שנובעים מסוג השפעה אחר? בלום עוסק במשוררים הגדולים של השירה אנגלית, כלומר ביצירות שמרכיבות את הקאנון הספרותי האנגלי.
התאוריה
על פי בלום אפשר לתאר את ההשפעה של משורר על משנהו בהתאם לתבנית התאוריה של הפרוידיאנית של רומן המשפחה האדיפלי על-אודות היחסים בין אבות לבנים. "משורר בן", מנסה לתפוס את מקומו של ה"משורר האב". כדי לבסס את מעמדו כמשורר, על המשורר לדחות מכל וכל את המשורר הקדום לו. לפיכך לטענת בלום נראה בשירים, התנגחות עם משורר קודם, הן ברמה התוכנית, הן ברמה הסגנונית, וכל זאת על מנת שהמשורר החדש יגבר על הקודם לו.
מניע זה גורם למשורר פחד, חרדה, וזוהי הסיבה לבחירת השם של הספר, "חרדת ההשפעה". המשורר מפחד מהשפעת המשורר הקדום לו ועל כן הוא צריך לגבור עליו. ביטויים של פחד זה באים לידי ביטוי בגילוי ובסתר, והדבר המעיד על גדולת המשורר היא היכולת להסתיר חרדה זו ואף להימנע ממנה. מסיבה זו רואה בלום באוסקר ווילד משורר פחות טוב, מכיוון שחרדתו מההשפעה באה לידי ביטוי באופן כמעט גלוי, לדוגמה בשיר: "הבלדה של כלא רדיינג". לטענת בלום השיר מושפע באופן ישיר משירו קולרידג': "שירו של הספן העתיק" כמעין השתקפות שלו.
בלום מציין ששייקספיר, המשורר הגדול ביותר לטענתו, לא נכלל במערכת ההשפעות האלו. הסיבה לכך היא כפולה. ראשית, שייקספיר שייך לדור שבו המודעות לפחד מאותה השפעה לא הייתה קיימת ביצירה. כלומר, המשוררים לא פחדו להיות מושפעים או משפיעים, ועל כן לא ניתן להכניסו למערכת ההשפעות. סיבה שנייה היא, היצירה האובייקטיבית יחסית של שייקספיר אל מול היצירה הסובייקטיבית שבאה לאחריו. ככל שהיצירה סובייקטיבית יותר, טוען בלום, ההשפעה של משוררים על אחרים גדלה יותר.
השפעתו
התיאוריה של בלום הייתה בעלת השפעה בתורת הספרות, במיוחד בתחומי ביקורת ספרות וההיסטוריה הספרותית. חוקרי ספרות ומבקרי ספרות נדונו בה רבות, ורבים טענו כי התיאוריה של בלום מספקת מסגרת חשובה להבנת היחסים בין משוררים וקודמיהם. חלקם שיבחו את התיאוריה של בלום על תובנותיה הפסיכולוגיות לגבי תהליך היצירה, בעוד שאחרים ביקרו אותה על היותה דטרמיניסטית מדי ועל הזנחת תפקידו של ההקשר ההיסטורי והתרבותי בעיצוב מסורות ספרותיות. בעשורים שלאחר פרסום "חרדת ההשפעה", פותחו והורחבו רעיונותיו של בלום על ידי מבקרי ספרות רבים, אשר יישמו את התיאוריה שלו על תקופות ספרותיות שונות, ז'אנרים ודמויות ספרותיות שונות. כמה מבקרים יישמו את התיאוריה של בלום גם על תנועות ספרותיות או מסורות ספרותיות על מנת להבין את השפעתם של קודמים ואת הופעתן של צורות ספרותיות חדשות. בסך הכל, ל"חרדת ההשפעה" הייתה השפעה משמעותית על תורת הספרות, והיא ממשיכה להוות אסמכתא חשובה עבור חוקרי ספרות ומבקרי ספרות. התיאוריה של בלום על הקשר בין משוררים וקודמיהם, ותהליך היצירה, הייתה בעלת השפעה בתחומים רבים של לימודי ספרות וממשיכה להיות נושא לדיון ולוויכוחים מתמשכים. עוד בתקופתו של בלום רווחו בביקורת הספרות גישות אחרות המנתחות את היצירה מתוך גופן, ובמיוחד הביקורת המודרנית בספרות. הגישה המודרנית בביקורת הספרות צמחה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, וביקשה לבחון את היצירה תוך שימוש במאפייניה הפנימיים. ניתוח הסמלים הדימויים, צורת ומבנה הטקסט, הם שהעסיקו את המבקרים בגישה זו. בתקופת אחרות, ניתן היה למצוא גישות פסיכולוגית, מרקסיסטיות ועוד. חידושו של בלום לעומתן הוא הקריאה הרב-יצירתית, בה ישנו צורך בקריאה של יצירה אל מול יצירה אחרת, ולבחון אותן האחת מול השנייה.
צוואת דוד
צוואת דוד היא קבוצת הדרכות וציווים בנושאים שונים, שדוד המלך אמר לבנו שלמה, לפני מותו. זהו מעשהו האחרון של דוד המוזכר במקרא.
הסיפור מופיע ב, וביהדות נוהגים להפטיר בו בפרשת ויחי, העוסקת בברכות יעקב לבניו לפני מותו.
תוכן הצוואה
דוד פתח את הצוואה בשתי הוראות פרטיות שנגעו להתנהגותו הפרטית של שלמה:
לאחר מכן, הורה דוד לשלמה מספר הוראות פוליטיות, בנוגע לסילוק הספיחים של אויבי בית דוד בעם ישראל, כדי לחזק את המשך שלטונו של שלמה:
ציווי נוסף שמופיע רק בספר דברי הימים הוא בניית בית המקדש:. דוד סיפר לשלמה שהוא כבר אסף זהב, נחושת וברזל, עצים ואבנים, וכל שנותר לשלמה הוא לבנות.
קיום הצוואה על ידי שלמה
את יואב בן צרויה הרג שלמה כאשר אדוניה אחיו ביקש לשאת את אבישג השונמית, פילגש דוד, פעולה שפורשה על ידו כניסיון לבסס את כוחו בחצר המלוכה כיורשו האמיתי של דוד. יואב, שבעבר תמך באדוניה, שמע ששלמה הוציא את אדוניה להורג, וברח לאוהל ה', ובניהו בן יהוידע הרג אותו שם על פי ציוויו של שלמה.
על שמעי בן גרא ציווה שלמה שלא יצא מירושלים, והזהיר אותו שאם יעזוב את העיר ימות. שמעי הסכים, אך לאחר שלוש שנים עבדיו ברחו לגת, והוא יצא מירושלים כדי להשיב אותם. בעקבות זאת זימן המלך שלמה את שמעי, נזף בו על שהפר את התנאי ועל שקילל את דוד, וציווה את בניהו להרוג גם אותו.
את הציווי על בניית בית המקדש קיים שלמה והוא בנה את בית המקדש הראשון.
גביע דייוויס 1925
מחזיקי הגביע היו נציגי ארצות הברית ומשחק הגמר נערך בארצות הברית. לתחרות נרשמו 25 נבחרות שחולקו ל-2 בתים- "בית אמריקה" ו-"בית אירופה". בין מנצחי הבתים נערך משחק על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר. כמו בשנה הקודמת במשחק זה נבחרת אוסטרליה הפסידה לצרפת.
המשחק על התואר נערך ב-11-13 בספטמבר 1925 בפילדלפיה, ארצות הברית. נבחרת צרפת התמודדה על התואר נגד נבחרת ארצות הברית אך הפסידה עם תוצאה 5:0. בכך האמריקאים זכו בתואר בשנה השישית ברציפות.
בית אמריקה
בית זה כלל 9 נבחרות, כולל ספרד, הרפובליקה הסינית, אוסטרליה, ניו זילנד, הוואי ויפן. מנצחת הבית הייתה נבחרת אוסטרליה, כמו בשנה הקודמת.
בית אירופה
הבית כלל 16 קבוצות, כולל הודו הבריטית. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
משחק בין מנצחי הבתים
המשחק בין מנצחי הבתים התקיים בפורסט הילס, ניו יורק, ארצות הברית, במהלך 4-5 בספטמבר 1925. נבחרת אוסטרליה הפסידה לצרפת עם תוצאה 3:2. בכך הצרפתים התקדמו למשחק נגד מחזיקת הגביע.
הורטיקולטורה
הוֹרְטִיקוֹלְטוּרָה (מלטינית: hortus – גן, cultura – תרבות; על פי האקדמיה ללשון העברית: בֻּסְתְּנָאוּת) היא האמנות, המדע, הטכנולוגיה והכלכלה של גידול צמחי תועלת ונוי. זהו ענף בתחום החקלאות, המקביל לענף היערנות וענף גידולי שדה. בין היתר עוסקת ההורטיקולטורה בשתלנות (הרביית צמחים), מחקר גנטי וטיפוח זנים חדשים, אינטרודוקציה (איקלום צמחים), שימור הצומח ובתי הגידול הטבעיים, אתנובוטניקה, עיצוב גנים ונוף, הקמת גנים ואחזקתם, חינוך, גינון טיפולי, וייעוץ טכני. לימודי הורטיקולטורה כוללים בעיקר מדעים מדויקים ומדעי הטבע כגון ביולוגיה, בוטניקה, כימיה, קרקע ומים, גנטיקה, פיזיולוגיה של הצמח, אנטומולוגיה ועוד. בעוד שבחקלאות קלאסית, השטח מחולק למספר מועט של חלקות גדולות, בהורטיקולטורה שטח מחולק להרבה חלקות קטנות עם זנים ואף גידולים שונים.
בישראל נלמד תחום זה במסגרת החוג למדעי הצמח, בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית, ברחובות.
במכון המחקר וולקני מתבצע המחקר בהורטיקולטורה בשתי מחלקות:
אספירציה (פירושונים)
אספירציה (באנגלית: Aspiration) בעברית: שאיפה
מסלסל חמאה
מסלסל חמאה הוא כלי מטבח המיועד לגלף חמאה מסולסלת מגוש חמאה על מנת להגישה בצורה נוחה ודקורטיבית למטרת מריחה על לחם או מאפה אחר.
סלסול החמאה הוא אלמנט דקורטיבי בלבד, ומטרתו להגיש חמאה המיועדת למריחה בצורה נאה יותר מאשר הגשת קוביות חמאה למטרה זו.
טרוויס הנסן
טרוויס מיצ'ל הנסן (באנגלית: Travis Mitchell Hansen; נולד ב-15 באפריל 1978 בפרובו שביוטה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-רוסי, ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד. נודע בשל יכולת ההגנה שלו והזריקה ממרחק מהסל.
מסלסל חמאה
הכלי משמש גם ליצירת גילופי שוקולד או שעווה.
להקלה על השימוש, החומר המיועד לגילוף צריך להיות קר, ואת הכלי טובלים במים חמים.
טרוויס הנסן
קריירה
הנסן למד בצעירותו בבית ספר תיכון מאונטיין ויו במדינת הולדתו, יוטה. לאחר מכן הוא החל בקריירת המכללות שלו, ושיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת יוטה ואלי סטייט בין השנים 1996-1997. לאחר שלקח הפסקה מכדורסל מקצועי בת מספר שנים, הוא החל לשחק עבור אוניברסיטת בריגהאם יאנג בשנת 2000. במשך שלוש שנים היה מהשחקנים הבולטים של המכללה וזכה במספר תארים אישיים, בהם חמישיית העונה השנייה של אזור ה-MWC בליגת המכללות ב-2002, חמישיית העונה הראשונה ושחקן ההגנה של העונה באזור ה-MWC ב-2003.
בדראפט ה-NBA של 2003 נבחר הנסן במקום ה-37 על ידי אטלנטה הוקס. הוא הצטרף לאטלנטה ובכך הפך לכדורסלן הראשון מאוניברסיטת בריגהאם יאנג שמשחק בליגת ה-NBA, מאז שון בראדלי ב-1993. בעונת לא הצליח הנסן לבסס את מעמדו כשחקן מוביל באטלנטה והשתתף ב-41 משחקים בלבד שבארבעה מתוכם פתח בחמישיית הקבוצה, קלע 3 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 2004, לאחר עונה אחת בלבד באטלנטה, עבר הנסן לקבוצת טאו ויטוריה מהליגה הספרדית. בעונתו הראשונה בקבוצה,, הוא סייע לה להעפיל עד לגמר היורוליג שם הפסיד עימה למכבי תל אביב. בעונת הוא קלע 11.2 נקודות למשחק ביורוליג והעפיל עם קבוצתו לחצי גמר הפיינל פור, וכן זכה עמה בגביע המלך הספרדי. בשתי עונות אלה העפיל הנסן עם טאו ויטוריה לסדרת הגמר של הליגה הספרדית.
בעונת עבר הנסן לדינמו מוסקבה הרוסית. בעונתו הראשונה בקבוצה הוא סייע לה להעפיל לשלב ה"טופ 16" של היורוליג עם 14.4 נקודות בממוצע למשחק, ובנוסף נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגה הרוסית. אף על פי כן, לקראת סיום העונה הוא סבל מפציעה בגיד אכילס שהשביתה אותו למשך זמן רב. הוא החלים מפציעתו ובעונת העפיל סיים עם דינמו במקום השלישי בגביע יול"ב, תוך שהוא משיג ממוצעים של 17.5 נקודות ו-3.3 ריבאונדים למשחק.
פיטר מונק
פיטר מונק (Peter Munk; 8 בנובמבר 1927 - 28 במרץ 2018) היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי-קנדי ממוצא הונגרי. שימש כחבר מסדר קנדה ודוקטור לשם כבוד של הטכניון.
קורות חייו
מונק נולד בבודפשט, במשפחה יהודית מסורתית ממעמד הביניים. אביו היה ליוש מונק (אחיין של ברנט מונקצ'י), איש עסקים, ואמו קטו לבית אדלר. מונק הוא מניצולי רכבת קסטנר שבאמצעותה הגיע בשנת 1944 לשווייץ. אמו גורשה לאושוויץ והצליחה לשרוד. בשנת 1948 היגר משווייץ לקנדה, שהייתה למולדתו המאומצת. ב-1952 סיים לימודי הנדסת חשמל באוניברסיטת טורונטו.
מונק נפטר בטורונטו ב-28 במרץ 2018. הותיר אחריו אישה, מלאני לבית בוסנקט, שלוש בנות ושני בנים.
פעילות עסקית
ב-1958 הקים את "קליירטון", מפעל למערכות מוזיקה ביתיות שייחודן היה בעיצובן המודרני. אחד מדגמיו הוצג בסרט "הבוגר".
בהמשך הפך ליזם נדל"ן בינלאומי. את פעילותו זו התחיל בתחום התיירות כשהקים רשת מלונות באיי פיג'י. בהמשך התרחב לאוסטרליה שם רכש את השליטה ברשת מוטלים, אותה שידרג לרשת מלונות ואתרי נופש .Southern Pacific Hotel Corp. כשמכר אותה ב-1981 היו לחברה 80 מלונות ואתרי נופש. בשנת 1994 רכש את "טריזק", חברת נדל"ן קנדית כושלת, השביח אותה והפך לקרן ריט. ב-2006 החברה, שהייתה אז השלישית בגודלה בארצות הברית, נמכרה ב-4.8 מיליארד דולר. אזור פעילות נדלנ"ית נוספת של מונק היה במדינות הקומוניסטיות לשעבר: הונגריה, סלובקיה, פולין, צ'כיה ורומניה. ב-1999 פתח בבודפשט את קניון WestEnd City, ב-2000 את Pólus City Center בברטיסלאבה, וב-2005 את Silesia City Center בקטוביץ. כיום (2013) הוא מפתח אתר תיירות בעיירה טיווט שבמונטנגרו.
ב-1985 נכנס מונק לתחום כריית הזהב, בהקימו את חברת באריק גולד שהיה יושב הראש שלה עד מותו. פעילותה החלה ברכישת מכרה זהב פתוח בנבדה. נכון ל-2021 "באריק גולד" היא החברה השנייה בגודלה בעולם לכריית זהב, היא מפעילה 16 מכרות פעילים ומחזיקה במרבצי הזהב הגדולים בעולם. ב-2010 היא הפיקה 7.8 מיליון אונקיות זהב.
ג'יימס מידלטון קוקס
ג'יימס מידלטון קוקס (באנגלית: James Middleton Cox) (31 במרץ 1870 - 15 ביולי 1957) היה מושל אוהיו שבארצות הברית, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעמה, ומועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות בשנת 1920. במהלך חייו הקים קוקס חברת תקשורת גדולה בשם Cox Enterprises. החברה קיימת עד היום.
ראשית חייו וקריירה
קוקס נולד בכפר קטן בשם ג'קסונבורג הנמצא במדינת אוהיו, בחווה, כבנם הצעיר מבין שישה של גילברט ואליזה לבית אנדרוז. הוא למד בבית הספר הכפרי עד לגיל שש-עשרה. לאחר גירושי הוריו, עבר עם אמו למידלטאון באוהיו, והחל להתמחות כעיתונאי. ב-1892, קיבל משרה בעיתון של סינסינטי, והחל להיות כתב לעניינים מקומיים. ב-1894, הפך לעוזרו של פאול סורג, חבר קונגרס. בתפקידו גר שלוש שנים בוושינגטון. קוקס רכש בעזרתו עיתון ערב בדייטון, אותו הפך לעיתון יומי שכיסה גם עניינים בינלאומיים ולאומיים. בעזרת החידושים שלו, כגון תמונות, ביקורות ספרות ומהדורות מיוחדות בימי שבת, העיתון החל לשגשג. בעיתונו תקף קוקס את המנהיג הרפובליקני המקומי, ג'וזף לוז, שהשתמש בהשפעתו כדי להרוויח מעסקאות ממשלתיות. בנוסף התעמת מול ג'ון פטרסון, שניהל עסק מקומי תוך הפרת חוקי המונופולים. ב-1905, קוקס רכש עיתון בספרינגפילד, אוהיו, והפך גם אותו לעיתון יומי.
ב-1908 נבחר קוקס להיות חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז שלו שבמדינת אוהיו, ומטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא ייצג את אוהיו בקונגרס בין 1909 ל-1913, והתפטר מתפקידו לאחר שניצח בבחירות למושל אוהיו, כשהוא השיג 41.5% מהקולות מול שני מועמדים נוספים.
מושל אוהיו
קוקס שימש בתפקיד מושל אוהיו במשך שלוש כהונות: בין השנים 1913 ל-1915 ובין השנים 1917 ל-1921. הוא שינה את מדינתו רבות, שיפר את מערכת הכבישים, הנהיג חוקי פיצויים לעובדים והגביל עבודת ילדים. הוא הנהיג בחירות ישירות ושלטון עצמי לערים, הנהיג רפורמות בחינוך ובבתי הכלא, ופישט את הליכי התקציב וגביית המס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, תיווך קוקס בין עסקים, פועלים וגופים ממשלתיים. ב-1918, תמך בתיקונים לחוקה שאסרו על מכירת משקאות חריפים והנהיגו זכות בחירה לנשים. הוא תמך במדיניות החוץ של הנשיא וודרו וילסון, ובדומה אליו רצה בכניסת של ארצות הברית לארגון חבר הלאומים החדש.
ב-1919, מעט לאחר סיום המלחמה, תמך בחוק שאסר על לימוד השפה הגרמנית עד לכיתה ח', אפילו בבתי ספר פרטיים. הוא טען שהגרמנית היא איום לאמריקניזם, וחלק מתוכנית שהממשלה הגרמנית יצרה כדי להשיג נאמנות בקרב ילדי בית הספר.
ניסיונו להיות נשיא
קוקס שנודע כרפורמיסט נבחר בעת כהונתו השנייה כמושל להיות מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית. בוועידה הדמוקרטית הלאומית בסן פרנסיסקו, ניצח את אלכסנדר מיטשל פאלמר ואת ויליאם גיבס מקאדו בסיבוב הארבעים וארבעה.
קוקס ניהל מסע בחירות פעיל וביקר ב-36 מדינות, כשהוא נואם 394 נאומים בענייני פנים, למגינת לבם של תומכי וילסון, שטענו שמערכת הבחירות היא משאל עם בנושא חבר הלאומים. כאמצעי נגד אבטלה ואינפלציה, הוא הציע הורדת מס הכנסה ומס חברות. הוא הבטיח להנהיג חקיקה למען משא ומתן קיבוצי ותמך באכיפת חוק היובש. קוקס תמך באמריקניזציה, שתגביר את הנאמנות לארצות הברית בקרב המהגרים.
למרות הכל, הובס קוקס במהלך מערכת הבחירות בידי עיתונאי אחר מאוהיו, וורן הרדינג. הציבור האמריקאי היה עייף משנות כהונתו הסוערות של וילסון שעמדו בצילה של המלחמה, ותמך בהרדינג, שהבטיח לציבור "חזרה לנורמליות". המועמד שנבחר לרוץ לסגנות הנשיא לצדו של קוקס היה מזכיר הצי דאז, פרנקלין דלאנו רוזוולט שנבחר לנשיאות 12 שנים מאוחר יותר. היסטוריונים רבים טענו שקוקס היה טוב מהרדינג בכל צורה אפשרית, ושהיה הופך לנשיא טוב יותר ממה שהרדינג היה. נטען שבחירות 1920 היו המקרה הבולט ביותר בהן האדם הטוב יותר הפסיד. מבין ארבעת המתמודדים בבחירות, רק קוקס לא הפך לנשיא: הרדינג נבחר, והוחלף בתפקיד בידי סגנו, קלווין קולידג', לאחר מותו. רוזוולט נבחר לנשיאות ב-1932. לעומת זאת, קוקס חי יותר מכולם.
במהלך מסע הבחירות, הוקלט קוקס כמה פעמים. ביניהם היה נאום שבו תקף קוקס את הרפובליקנים, והאשים אותם בסירובם להכיר בכך שניהולה המוצלח של מלחמת העולם הראשונה מצד ארצות הברית, על ידי וילסון, הצילה את הציוויליזציה האנושית המודרנית.
סוף ימיו
לאחר הבחירות הקים קוקס חברת תקשורת גדולה בשם Cox Enterprises. ב-1923 רכש עיתון במיאמי. בדצמבר 1939 רכש עיתונים באטלנטה, כשבוע לפני שהסרט חלף עם הרוח ערך את הבכורה שלו בעיר. בנוסף, רכש תחנת רדיו. החברה קיימת עד היום. משרדה הראשי נמצא באטלנטה והכנסותיה נעמדות במספר מיליארדי דולרים.
הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה, ותמך בסגנו לשעבר, רוזוולט, בכל ארבע מערכות הבחירות בהן התמודד. רוזוולט מינה אותו ב-1933 להיות ציר בוועידה הכלכלית בלונדון.
כשהיה בן שבעים ושש, פרסם קוקס את זיכרונותיו.
ב-1915, בנה קוקס בית קרוב לתעשיינים באוהיו, וגר שם ארבעים שנה. ב-15 ביולי 1957 מת משבץ ונקבר בבית הקברות "וודלנד" שבעיר דייטון. הוא הותיר אחריו שישה ילדים. אחת מהם, אנה קוקס צ'יימברס, עודנה בעלת אחוז ניכר ממניות החברה של אביה, והיא אחת הנשים העשירות ביותר בארצות הברית כיום.
שדה התעופה הבינלאומי דייטון נקרא על שמו של קוקס.
תקן נאט"ו לסימון כוחות
התקן הנ"ל מאפשר אחידות בסימול המבצעי, בפירוט רב ככל האפשר לגבי הכוחות הפועלים בשטח, כדי לאפשר שיתוף-פעולה הדוק בין כוחות נאט"ו השונים, בפיתוח, מבצעים ואימונים. כאמור, התקן הושאל גם לסימונים בתחקירים היסטוריים-צבאיים.
גרפיקה טקטית
פרט לסימון כוחות, תקן APP-6A מאפשר גם גרפיקה טקטית המאפשרת לייצג מידע מבצעי שלא ניתן לייצגו על ידי סמלים בלבד, כמו למשל גזרות פעילות, סימוני תחומים מיוחדים (אזורי נחיתה/הצנחה) וסימונים ייחודיים אחרים שמתייחסים לגאומטריה של שדה-הקרב ושחיוניים לצורך תכנון וניהול הקרבות.
שייכות
השייכות מתייחסת ליחס בין הכוח שהמפה שייכת לו לבין הכוחות המתוארים בה. סיווג השייכות הבסיסי הוא לא-ידוע, ידיד ("כוחותינו"), נייטרלי ו-עוין (כוחות אויב). השייכות ניתנת לסימון על ידי צורת המסגרת שבה משתמשים כדי לתאר את הכוח, ועל ידי מילוי המסגרת בצבע ניתן להוסיף תת-סיווגים נוספים, כמו למשל במצב בו משתתפות בלחימה קואליציות רב-לאומיות וכו'. צורות המסגרות והתיוג שלהן מוצג בתרשים המצורף.
סמלי כוחות
הצלמית היא החלק הפנימי של הסימון, ותפקידה לתת ייצוג גרפי לתפקידו של הכוח המבצעי המתואר על ידי הסימון. בדרך-כלל, תפקידה של הצלמית לייצג את סוג הכוח (חי"ר, שריון, הנדסה וכו'), אולם לעיתים היא תסמל ציוד, מתקנים או מזג-אוויר מקומי.
צילום מורכב
צילום מורכב (באנגלית: composite photograph) או פורטרט מורכב הוא שיטת צילום שפותח בשנות השמונים של המאה ה-19 על ידי המדען האנגלי, בן התקופה הוויקטוריאנית ואבי תורת האאוגניקה, סר פרנסיס גולטון, לשם יצירת ממוצע ויזואלי של טיפוסים אנושיים.
תקן נאט"ו לסימון כוחות
סמלי כוחות
ניתן לשלב מספר צלמיות כאלה יחדיו בסימון אחד, כדי לייצג למשל יחידת חי"ר משוריינת. בנוסף ישנן צלמיות שניתן להוסיף לנ"ל כדי לייצג תפקיד מבצעי מיוחד:
צילום מורכב
הדימוי המורכב שהופק בדרך זו חשף, כביכול, מאפיינים פיזיים גנטיים, או "סימפטומים" חיצוניים של ביולוגיה פנימית. באמצעות הידע החדש ששאף להפיק מאותן "סטטיסטיקות תמונתיות", או "דימויים גנריים", כפי שכינה אותם, ניסה גולטון לסווג ולדרג את האוכלוסייה על פי גזעה, ולהביא להשבחת הגזעים החזקים ולריסון התרבותם של הגזעים החלשים. שיטתו היא ביטוי קיצוני לתפיסה פוזיטיביסטית של הצילום ככלי מדעי, ולתפיסת הפיזיונומיה - קריאת מאפייני אופי דרך סיווג תווי הפנים והראש - כדיסציפלינה מדעית.
תקן נאט"ו לסימון כוחות
שילובים נפוצים
חלק מהשילובים הנפוצים ביותר הם:
סדר-גודל הכוחות (סד"כ)
פרט לצלמית המייצגת את סוג הכוח, הסימנים המייצגים את גודלו הם החשובים ביותר. את הסימנים הללו מסמנים מעל למסגרת, והאפשרויות השונות מובאות בטבלה הבאה.
צילום מורכב
מחקרי הצילום של גולטון
משיכתו של גולטון לצילום הייתה קשורה להיותו המצאה מכנית המאפשרת כר נוח לניסויים, ובמיוחד לניסויי מדידה, שכן האמין שמדידה עומדת בבסיס המדע. הצילום היה עבורו כלי אנליטי, ולא כלי תיאורי או תיעודי. דרך השילוב של אופטיקה וסטטיסטיקה ביקש גולטון לבסס את העדות הצילומית הפרטנית והספציפית בתוך מתודות סטטיסטיות אבסטרקטיות יותר.
תקן נאט"ו לסימון כוחות
סדר-גודל הכוחות (סד"כ)
בצה"ל סימונים של ארמייה ומעלה אינם בשימוש, ובשאר הצבאות הסימונים מקבוצת ארמיות ומעלה מקובלים רק בעיתות מלחמה.
צילום מורכב
מחקרי הצילום של גולטון
גולטון השתמש בצילום ככלי מדידה בתחומים שונים (כגון חישובי שטחים ומרחקים גאוגרפיים), אך הנושא המרכזי שבו עסק היה הצילום המורכב.
שיטת הצילום של גולטון
את הרעיון ליצירת הרכבים תמונתיים שאב גולטון מהרברט ספנסר, שהציע כבר בשנת 1848 (במאמר שלא פורסם) ליצור הרכבים של שרטוטים פרנולוגיים של ראשי-אדם. גולטון פיתח מספר טכניקות להרכבת תצלומי פנים של אנשים שונים בעלי מאפיינים משותפים. בתחילה כללו שיטותיו הצבה של שני פורטרטים שונים במכשיר הסטראוסקופ, כך שבעת הצפייה כל עין רואה פורטרט אחר, ושני הדיוקנאות מתמזגים לכדי מראה אחד. שיטה אחרת התבססה על מתקן מראות שהמציא, שבו נצפות בו זמנית השתקפויות של שישה פורטרטים שונים, זו על גבי זו. גולטון גם ניסה להקרין כמה פורטרטים דרך מספר פנסי קסם ולרכז את ההיטלים המוקרנים זה על גבי זה ליצירת פורטרט מורכב.
תקן נאט"ו לסימון כוחות
מידע נוסף ודוגמאות
מימין ומשמאל למסגרת, בכתב תחתי, ניתן לציין את שם היחידה (משמאל) ומספרה (מימין).
מרי דוואל
איזבל אמיליה דה טסלר (בצרפתית: Isabelle Émilie de Tessier; נולדה ב-1847) הידועה יותר בשם העט שלה מרי דוואל (בצרפתית: Marie Duval) הייתה קריקטוריסטית צרפתית-בריטית בת המאה ה-19. היא נודעה בעיקר בשל דמות הקומיקס שלה אלי סלופר שזכתה לפופולריות רבה בעיתונות הצרפתית.
תקן נאט"ו לסימון כוחות
מידע נוסף ודוגמאות
לדוגמה, סימנה של פלוגת החי"ר המשוריין ה-42 מ"כוחותינו" יראה כך: