cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Minecon
2021
השידור החי כלל הצבעה לבחירת יצור חדש שיתווסף בגרסה 1.19. שלוש האפשרויות היו Glare (יצור שמסמל לשחקן מתי האזור חשוך מספיק בשביל שמפלצות יזדמנו), Allay (יצור דמוי מלאך שכאשר נותנים לו פריט מסוים, הוא יתחיל לחפש פריטים דומים בסביבה ויחזיר אותם לשחקן) וה-Copper Golem (גולם עם דמיון ל-Iron Golem. לוחץ על כפתורים באופן רנדומלי); ה-Allay זכה בהצבעה. השידור החי גם סיפק פרטים על עדכון 1.18 שהוא ההמשך של עדכון 1.17 (עליו הוכרז בלייב המיינקראפט של שנת 2020) ועל עדכון 1.19 שנקרא "The Wild Update" ויגיע בשנת 2022.
2022
Minecraft Festival נערך באורלנדו, פלורידה, בשנת 2022, לאחר שנדחה ב-2020 ושוב ב-2021 עקב מגפת הקורונה.
מהפכת סדום ועמורה
מהפכת סְדוֹם וַעֲמֹרָה, הוא סיפור מקראי המתאר את הריסתן של ארבע ערים, ובהן סדום ועמורה, בידי אלוהים. במקרא, הסיפור מתואר בספר בראשית פרקים -.
תחינותיו של אברהם
בימיו של אברהם, הרבו תושבי חמש ערי כיכר הירדן (סדום, עמורה, אדמה, צבֹויים וצוער) לחטוא. כאשר ראה האל שחטאתם "כבדה מאוד", החליט להשמיד את הערים על יושביהן. האל גילה את כוונתו זאת לאברהם, אשר מאן להשלים עם רוע הגזירה וניהל איתו משא ומתן ארוך על מנת שיסלח לערים ולא יחריבן, בטיעון שאין להשמיד את הצדיקים עם הרשעים:
אברהם שאל את האל האם יחריב את סדום אם יהיו בה 50 צדיקים. אלוהים ענה שלא. בתגובה הוריד אברהם את המספר ל-45, אחר-כך ל-40, וכך הלאה עד שהגיע למספר עשר, ואז עצר.
ביקור המלאכים בסדום
לאחר הדיון באו שני מלאכים לסדום כדי להוציא משם את אחיינו של אברהם, לוט, ואת משפחתו שהתגוררה בעיר, כדי שלא יפגעו בשעת ההשמדה. בהגיע המלאכים לעיר ראה אותם לוט, שישב בשער העיר ולפי מדרש חז"ל שימש שם בתפקיד שופט. לוט הפציר בהם להתארח בביתו, ואף כיבדם בסעודה.
תושבי סדום, שהשמועה על בוא האורחים הגיעה לאוזניהם, החלו מתדפקים על דלת ביתו של לוט בדרישה להוציא אליהם את האורחים על מנת לאונסם. לוט הציע לתושבים את שתי בנותיו הבתולות במקום המלאכים, אולם הם סירבו וניגשו לשבור את הדלת. אז הכו המלאכים את אנשי סדום בעיוורון ("סנוורים" בלשון המקרא) וביקשו מלוט לאסוף את משפחתו ולהימלט משם.
בריחת לוט ומשפחתו
במשך הלילה נאבק לוט לאסוף את כל בני משפחתו ולשכנע אותם כי רק כך יוכלו להציל את עצמם. לבסוף אחזו בו המלאכים והוציאו אותו מהעיר בכוח:
לאחר צאתו מהעיר אמרו לו "הִמָּלֵ֣ט עַל־נַפְשֶׁ֔ךָ אַל־תַּבִּ֣יט אַחֲרֶ֔יךָ וְאַֽל־תַּעֲמֹ֖ד בְּכׇל־הַכִּכָּ֑ר הָהָ֥רָה הִמָּלֵ֖ט פֶּן־תִּסָּפֶֽה", אבל לוט ביקש מהמלאכים שירחמו על העיר הסמוכה, צוער, כדי שיוכל לברוח אליה ולא יאלץ להימלט אל ההרים. בקשתו נענתה ודבר לא קרה עד שהגיע בבטחה לצוער. רק אז החלו השמים להמטיר "גופרית ואש" על סדום ועמורה, אדמה וצבויים, ואלה נחרבו כליל. אשת לוט נתבקשה כמו יתר משפחתה, שלא להתבונן במעשה, אך היא המרתה את פי אלוהים, והפכה (לפי הפירושים המקובלים) לנציב מלח ("ותבט אשתו מאחוריו ותהי נציב מלח").
חטאם של אנשי סדום
באשר לחטאם של אנשי סדום, נאמרו פירושים שונים. הנביא יחזקאל תלה את חטא סדום בהזנחת החלשים שבה וחוסר מתן צדקה לענייה.
בפרשנות היהודית הרבנית לסיפור קיימות מספר דעות: חלק מחכמי ישראל קבעו כי חטא סדום ועמורה היה שלא נתנו מעצמם על אף שלא היה חסר להם כלום וארצם הייתה רחבת ידיים, וגם לא רצו לקחת מאחרים. חלק אחר למדו שהם נהגו באופן ממוסד בעוינות לזרים שהתבטאה באונס של כל אורח בעיר, ובמעשים אכזריים.
בפרשנות הנוצרית, מתוארת הפריצות המינית שבסדום כעיקר החטא שבה.
דרישת הצדיקים
יש אומרים כי סיפור זה מהווה את הבסיס הרעיוני לאמונה בדבר ל"ו צדיקים: כפי שאברהם מתווכח עם אלוהים על מספר הצדיקים לקיומו של עיר, כך יש צורך במספר צדיקים בשביל לקיים את העולם. במדרש מספרם הוא 30 ובתלמוד 45 המחולקים ל-30 בארץ ישראל ו-15 בחוץ לארץ. אמנם, אלוהים מסכים להציל גם בעבור עשרה צדיקים, ולכן היו שסברו (כמו הרב יעקב מדן) שכאן הבסיס המקורי לחיוב ההלכתי במניין.
הפיכת העיר
לפי פירוש רש"י, השמים המטירו גשם שהפך לאש וגופרית. רש"י מוסיף במקום את דברי המדרש רבה בו מסופר כי סדום ועמורה נהפכו עם עלות השחר, בשעה שהלבנה והחמה נראו יחד ברקיע, מכיוון שחלק מאנשי סדום עבדו את החמה וחלקם עבדו את הלבנה, וזמן זה נבחר כדי שלא יאמרו אנשי סדום שהיו ניצלים אם אחת מהן הייתה נראית בשמים.
הקבלה לסיפור המבול
ניתן להסתכל על סיפור מהפכת סדום ועמורה כעל תמונת מראה של סיפור המבול. צורת הסתכלות זו מובילה למספר מסקנות. מהשוואת שני הסיפורים ניתן לראות מספר לקחים משותפים:
בארכאולוגיה
קיים ספק האם הסיפור מבוסס על אסון טבע היסטורי, או שהוא רק מיתוס.
השערה על פיצוץ אווירי של אסטרואיד
בספטמבר 2021 פורסם באתר Scientific Reports מאמר, בו נטען כי מחקרים ארכאולוגים וגאולוגים שנערכו מאז ראשית שנות האלפיים באזור תל אל-חמאם, צפונית מזרחית לים המלח, מצביעים על האפשרות שהסיפור מהדהד זיכרון קדום של התפוצצות אווירית של אסטרואיד באזור סדום לפני כ-3700 שנה, בסביבות שנת 1700 לפסה"נ. לפי המאמר, בתל ובסביבתו נמצאו ממצאים רבים, אשר מעידים על חשיפה לחום גבוה ולפיצוץ אווירי, בדומה לאירוע טונגוסקה ולפגיעת המטאור ברוסיה ב-2013.
המאמר וכותביו זכו לביקורת נרחבת ממספר גורמים. המומחה להתפוצצויות אוויריות של מטאורים מארק בוסלואו אשר המאמר מסתמך על המודל שהוא פיתח, טען כי נעשה בו שימוש שגוי במודל שלו; חוקרים נוספים שמתמחים בזיהוי של אירועים כאלה בהיסטוריה טענו כי הממצאים שהוצגו אינם מספיקים כדי להוכיח התפוצצות אווירית של מטאור וכי הם אינם שונים מממצאים ביישובים אחרים מתקופת הברונזה שהם תוצאה של פעילות אנושית כגון קדרות, נפחות ומנזק שנגרם תוך כדי כיבוש צבאי. האתר Science Integrity Digest הצביע על כך שהתמונות במאמר שפורסם נערכו בתוכנת פוטושופ ואינן מקוריות של החוקרים, וכי שמונה מהחוקרים שחתמו על המאמר הם מהמייסדים של "קבוצת המחקר של שביטים" אשר מטרתה להוכיח שערים רבות בהיסטוריה הושמדו על ידי אסטרואידים ולשכנע אזרחים "לעשות משהו בנדון". חוקרים אחרים הצביעו על בעיות נוספות באמינות של המאמר, כגון צילומים בהם אור השמש מגיע מכיוון צפון, העתקת תרשימים ותצלומים ממאמרים שאינם קשורים לאתר, טענות ללא ראיות, מחסור בבחינה מקצועית של העצמות שנמצאו באתר, ועוד. יש שציינו כי החוקרים החתומים על המאמר קיבלו את תאריהם ממוסדות חינוך נוצרים אוונגליסטיים, שמטרתם המוצהרת היא הוכחת האמיתות ההיסטורית של התנ"ך והברית החדשה.
גם חוקרים ממוסדות דתיים מתחו ביקורת על המאמר. מנהלי האתר "תשובות בבראשית" טענו שהתיארוך שמוצע בו לאירוע מאוחר בכמאתיים שנה לתיארוך המקראי של הפיכת סדום ועמורה, וידרוש קיצור משמעותי של חייהם של שלושת האבות ושל שעבוד מצרים; הארכאולוג רוברט מולינס, ראש המחלקה לארכאולוגיה מקראית באוניברסיטה הנוצרית אזוסה פסיפיק, אשר מנהל את החפירות באבל בית מעכה ומופיע באתר החפירות של תל אל-חמאם כיועץ לקרמיקה, אמר כי לדעתו המאמר הוא "דוגמה ל'בישול' של הראיות כדי להוכיח את הזיהוי עם סדום המקראית"; והארכאולוג ארן מאייר מאוניברסיטת בר-אילן טען כי ההרס שמתואר במאמר אינו בלתי רגיל, ודומה להרס שנגרם בתל צפית כתוצאה מכיבוש העיר על ידי חזאל מלך ארם דמשק
השערות אחרות
היו שזיהו את סדום ועמורה עם האתרים הארכאולוגיים באב א-דרע ונומיירה, הסמוכים למאגרי גז וגופרית ולבקע הסורי-אפריקני, ושיערו שאחד המצבורים השתחרר כתוצאה מרעידת אדמה והתפוצץ במה שתואר כגשם של אש. כראיה מסייעת לכך שהתרחש באזור אירוע וולקני, הם ציינו שיש דמיון וקשר בין המבנה של הר סדום לבין המבנה באזור הלשון.
תיארוך מסורתי
לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית אברהם נולד בשנת 1813 לפנה"ס, והיה בן מאה בהולדת בנו יצחק: לפי ספר בראשית מהפכת סדום ועמורה אירעה שנה לפני לידת יצחק, כלומר בשנת 1714 לפנה"ס.
יחסי אלבניה–קרואטיה
יחסי אלבניה–קרואטיה מתייחסים ליחסים הדו-צדדיים בין אלבניה לקרואטיה. יחסים דיפלומטיים בין שתי מדינות כוננו ב-25 באוגוסט 1992.
שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה, איחוד הים התיכון ונאט"ו. בנוסף, אלבניה היא מועמדת רשמית להצטרפות לאיחוד האירופי, שקרואטיה היא חברה מלאה בו. קרואטיה תומכת בתוקף באלבניה בדרכה לשילוב בגוש האירו.
האלבנים בקרואטיה מוכרים רשמית כמיעוט על ידי החוקה הקרואטית ולכן יש להם מושב קבוע משלהם בפרלמנט הקרואטי. על פי מפקד האוכלוסין ב-2011, 17,513 אנשים ממוצא אלבני התגוררו בקרואטיה.
יחסים פוליטיים
באפריל 2009 שתי המדינות הפכו לחברות מלאות בנאט"ו באירוע בו השתתפו גם ראש ממשלת אלבניה סאלי ברישה וגם ראש ממשלת קרואטיה איבו סאנאדר. באותה שנה החליטו שתי המדינות להקים תחנת כוח גרעינית משותפת בגבול אלבניה עם מונטנגרו. החלטה זו התקבלה בברכה על ידי ממשלת מונטנגרו, המודאגת מההשפעה הסביבתית על הצומח. לשתיים יש היסטוריה של הסכמי הגנה, ובסך הכל יש להם מערכת יחסים טובה.
הדגל האלבני הוחזק והונף במלאת 20 שנה למבצע סערה המכונה גם יום הניצחון של קרואטיה, כדי להכיר בתמיכתם של האלבנים במלחמת העצמאות של קרואטיה. קרואטיה בירכה את אלבניה על בריתה הקרובה באמצעות פעולה זו.
גורם מרכזי נוסף במערכת היחסים הוא הגירה אלבנית היסטורית ועכשווית לקרואטיה, כולל קהילת ארבנאסי בת מאות השנים. ביולי 2016 נחנך בזאדאר בית ספר אלבני לאנשי ארבנאסי שגרים בו, וספרים באלבנית נמסרו משגרירות אלבניה בזאגרב. למעלה מ-50 תלמידים החלו את לימודיהם בבית הספר האלבני לשנת הלימודים 2016–2017.
שלושה נשיאי אלבניה (רחספ מיידני, אלפרד מויסיו ובאמיר תופי) זכו לכבוד הגבוה ביותר של הרפובליקה של קרואטיה, המסדר הגדול של המלך טומיסלב.
כלכלה
אלבניה וקרואטיה דנו באפשרות לבנות במשותף תחנת כוח גרעינית באגם שקודרה, סמוך לגבול עם מונטנגרו, תוכנית שגבתה ביקורת מצד מונטנגרו בגלל הפגיעה בסביבה באזור.
קיים שיתוף פעולה כלכלי הדוק של אלבניה וקרואטיה. בשנת 2014 היקף המסחר היה 46.330 מיליון יורו. מספר הולך וגדל של חברות קרואטיות משקיעות באלבניה. בשנת 2013, 13.870 מיליון יורו של השקעות ישירות הגיעו מקרואטיה לאלבניה. בנוסף, חברות אלבניות מרכזיות מתרחבות לקרואטיה.
נציגויות דיפלומטיות
אלבניה מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב ו-3 קונסוליות בדוברובניק, אוסייק וואראז'דין. מאידך, קרואטיה מחזיקה באלבניה שגרירות בטירנה בלבד.
ישראל מאיר לאו
הרב ישראל מאיר לאו (נולד בכ"ב בסיוון ה'תרצ"ז, 1 ביוני 1937) הוא רב ישראלי, שימש כרב הראשי לישראל בשנים 1993–2003, וכרבה של תל אביב-יפו בין השנים 1988–1993, וכן בין השנים 2005–2017. מכהן כיו"ר מועצת יד ושם. חתן פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשס"ה.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1937 בפיוטרקוב טריבונלסקי שברפובליקה הפולנית השנייה, כבן הזקונים של חיה (לבית פרנקל-תאומים) והרב משה חיים לאו, נצר לשושלת רבנים. אחיו הגדולים הם: יהושע (שיקו) לאו-הגר אשר ברח לישראל מהונגריה באפריל 1944 אחרי פלישת הנאצים להונגריה, נפתלי לאו-לביא (טולק) שהשגיח עליו בשואה, ושמואל יצחק (מילק) שנספה בשואה.
את שנות המלחמה הראשונות עבר בגטו פיוטרקוב טריבונלסקי, הגטו הראשון בפולין הכבושה. באוקטובר 1942 גורשו אביו ואחיו יחד עם רוב יהודי העיר למחנה ההשמדה טרבלינקה (שם נספו בי"א בחשוון ה'תש"ג) אולם הוא הצליח לחמוק עם אמו מהגירוש וכך ניצלו חייו. בנובמבר 1944, במהלך אקציה, הצליחה אמו להצמיד אותו לאחיו הגדול נפתלי, שהיה מיועד להישלח למחנה עבודה, אולם היא עצמה לא ניצלה. יחד עם נפתלי נשלח למחנה עבודה בעיר צ'נסטוחובה, משם הגיעו למחנה הריכוז בוכנוואלד. במחנה זה סייע לו חייל רוסי בשם פיודור מיכאיליצ'נקו ושמר על חייו.
כאשר שוחרר המחנה על ידי חיילי ארצות הברית, באפריל 1945, נודע ישראל לאו (בכינויו "לולק"), כאסיר הצעיר ביותר ששוחרר מהמחנה, בגיל 7. ביולי 1945 עלו השניים עם "ילדי בוכנוואלד" לארץ ישראל באנייה מטרואה והובלו למחנה המעצר בעתלית. בין משחררי המחנה היה אביו של כרים עבדול-ג'באר והרב לאו שמר על קשרי ידידות גם עם בנו.
נולדו להרוג
נולדו להרוג (באנגלית: Built for the Kill; מכונה גם טורפים מטבעם) היא סדרת טבע אמריקאית של החברה נשיונל ג'יאוגרפיק ששודרה בין 2001 ל-2004 ב-5 עונות בקריינותו של מת'יו מורגן. בסדרה ישנם 31 פרקים באורך 48 דקות. הסדרה שודרה גם בישראל בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק ובערוץ National Geographic WILD, בYes ובHOT, בשידורים חוזרים. כמו כן היא יצאה בכמה מארזי DVD.
ישראל מאיר לאו
ביוגרפיה
לאחר שעזב את מחנה עתלית הוא עבר לגור בקריית מוצקין, שם אומץ על ידי משפחתה של אחות אביו, אשת הרב מרדכי פוגלמן, רבה הראשון של קריית מוצקין. בבית הספר הממלכתי-דתי אהרון הרוא"ה, שבקריית שמואל הסמוכה, השלים לאו את הלימודים שהחסיר בשנות המלחמה. למד בישיבות קול תורה, כנסת חזקיהו ופוניבז'. מאז היותו כבן 15 היה לבן-בית בביתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ו"האחראי על קיום המניין" בביתו של הרב הרצוג. בשנת 1956 היה פעיל ב"חבר הפעילים של המחנה התורתי" שביקש לחזק את שמירת המצוות בקרב העולים החדשים והתריע נגד כפייה חילונית.
בגיל 22 נשא לאישה את חייטה (חיה יוטא), בתו של הרב יצחק ידידיה פרנקל, לימים רבה הראשי של תל אביב. עם נישואיו עזב את קריית מוצקין ועבר למרכז ישראל. הוא שימש כמורה לתלמוד בתיכון ברנר פתח תקווה ואחר כך בתיכון צייטלין בתל אביב.
נולדו להרוג
כל אחד מפרקי הסדרה עוסק במגוון בעלי חיים טורפים (או בכמה פרקים אוכלי נבלות או מוצצי דם) ודרכי הציד שלהם וגם דרכי ההתגוננות של הנטרפים בקשר לאותו נושא. חלק מהנושאים עוסקים באזור חיות של הטורפים ואחרים בשיטות הציד או בסוג הטורף. הצילומים הם אוספי תצלומים שצולמו בידי אנשי נשיונל ג'יאוגרפיק, המלווים במגוון אפקטים ותרשימים, המושכים את העין גם לנושאים שאינם נראים לצופה (למשל תרשים על פעילות של דגי חשמל או תצלמה תרמית של חושי נחשים). לפני כל פרק ישנו פתיח קצר של תמונות בעלי חיים. לאחר שבעת הפרקים הראשונים השתנה הפתיח לתצלומים אחרים אך המוזיקה נשארה.
ישראל מאיר לאו
קריירה רבנית
הרב לאו שימש במספר תפקידים רבניים. התחיל כרב בית הכנסת "אור תורה" (שבדרום תל אביב).
נולדו להרוג
בשנת 2011 שודרו עוד 4 פרקים לסדרה, בהם מלווים טורף אחד (אריה, עמלץ לבן, דוב לבן ותנין) וכנראה שיצאו עוד פרקים דומים.
ישראל מאיר לאו
קריירה רבנית
בשנת ה'תשכ"ה (1965) נתמנה לרב בית הכנסת "תפארת צבי" בתל אביב-יפו. בין ראשי קהילת בית הכנסת היה המשפטן, העיתונאי והפעיל הציוני משה מילר מולאור שהזמין את הרב הצעיר להשתתף ברבי שיח אותם הנחה ששודרו ב"קול ישראל" בנושאים הקשורים למסורת היהודית.
עונת 2000/2001 בליגת כדורגל נשים
עונת 2000/2001 בליגת כדורגל נשים הייתה העונה השלישית של ליגת כדורגל הנשים בישראל תחת אחריות הההתאחדות לכדורגל בישראל.
ישראל מאיר לאו
קריירה רבנית
בשנת ה'תשל"א (1971) מונה לרב שכונות צפון תל אביב.
עונת 2000/2001 בליגת כדורגל נשים
הליגה כללה 14 קבוצות שחולקו לשני בתים. בית צפוני בן 6 קבוצות ובית דרומי בן 8 קבוצות. בכל בית שיחקו הקבוצות מול כל האחרות בבית בשיטת בית וחוץ ובסה"כ 10 ו-14 מחזורים בהתאמה במסגרת העונה בסדירה.
ישראל מאיר לאו
קריירה רבנית
לראשונה נתמנה כרב עיר בשנת תשל"ט (1978), אז נבחר לכהן כרב הראשי של נתניה. בשנת 1983 נבחר לכהן כחבר מועצת הרבנות הראשית. בשנת תשמ"ח (1988) נבחר לכהן כרב הראשי האשכנזי של תל אביב-יפו במקום חותנו שהלך לעולמו. הוא כיהן בתפקיד יחד עם הרב הספרדי של העיר, הרב חיים דוד הלוי, עד לבחירתו למשרת הרב הראשי האשכנזי לישראל, וחזר אליו לאחר שנסתיימה כהונתו כרב הראשי לישראל. במקביל לפעילותו הרבנית הגיש תוכנית טלוויזיה בשם "שלום לבוא שבת" בערוץ הראשון, תוכנית ששודרה בימי שישי (לפני כניסת השבת), ועסקה בפרשת השבוע.
עונת 2000/2001 בליגת כדורגל נשים
הראשונות מכל בית עלו לפלייאוף שבסיומו נקבעה האלופה.
ישראל מאיר לאו
קריירה רבנית
בשנת תשנ"ג (1993) נבחר לכהן כרב הראשי האשכנזי לישראל, וכיהן בתפקיד עשר שנים (משך הכהונה הקבוע בחוק), עד שנת תשס"ג (2003). בשנת תשס"ה (2005) נבחר בשנית לכהן כרב הראשי לתל אביב-יפו, תפקיד שממנו פרש במאי 2017, כאשר הגיע לגיל 80. לקראת בחירות 2007 לנשיאות ישראל שקל להתמודד על התפקיד, אך בסופו של דבר ויתר על כך. בנובמבר 2008 אישרה הממשלה את מינויו לתפקיד יו"ר מועצת יד ושם, במקומו של יוסף לפיד, שנפטר כמה חודשים קודם לכן.
עונת 2000/2001 בליגת כדורגל נשים
הפועל תל אביב זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדותיה.
ישראל מאיר לאו
קריירה רבנית
ב-1997 פרסמה אורית שוחט תחקיר בעיתון "הארץ" ולפיו נהג הרב לאו לקבל תשלום במזומן על טקסי נישואין שהוא עורך, ללא דיווח לנציבות מס הכנסה וזאת אף שהוא משמש בתפקיד דיין. הרב לאו הסביר כי הכסף מיועד לתרומה לישיבה שעמד בראשה, פרסם התחייבות פומבית שלא לקבל יותר תשלום על עריכת חופות, ובמקביל הגיע להסדר עם מס הכנסה. ב-2007 החליטה פרקליטות המדינה שלא לפתוח נגדו בהליכים פליליים או משמעתיים בעניין זה, וקבעה כי "קיים עדיין ערפול בנושא, וגדר המותר והאסור לא הובהר עד תום".
ב-24 במאי 2017, כשהתקרב לגיל 80, פרש הרב לאו מתפקידיו כרב הראשי של תל אביב וכחבר מועצת הרבנות הראשית בטקס במנהרות הכותל.
אישיותו, השקפתו ודמותו הציבורית
הרב לאו מתבלט כנואם וכמשמיע דברה של היהדות האורתודוקסית בנועם, גם באוזני ציבורים הרחוקים ממנה.
עובדת היותו ניצול השואה הביאה אותו לעסוק הרבה בעניינים הקשורים בזכרה ובהנצחתה, ובמסגרתה אף הוזמן פעמים רבות למסור נאומים בפני מנהיגי מדינות בטקסים העוסקים בזיכרון השואה.
הרב לאו תומך בגישה המתירה המתת חסד פסיבית ומניעת טיפול פולשני בחולה סופני.
כחלק מתפקידו כרב הראשי לישראל פעל לקיום קשר בין ראשי היהדות לבין ראשי הכנסייה הקתולית. לשם כך נפגש עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני. גם לאחר סיום תפקידו כרב ראשי המשיך בפעילות הקשר בין הדתות.
איזור בלדי
איזור בלדי, (במקור עד 1883 איזידור גולדשטיין, בהונגרית: Béldi Izor; פשט, 23 באפריל 1865 – בודפשט, 11 בנובמבר 1926) היה מבקר מוזיקה, מלחין, עורך דין, תמלילן (ליברטיסט) אופרטה, עיתונאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
מאוחר יותר כתב בלדי לבריות לכמה אופרטות בהלחנת בלה זרקוביץ, אך אלה הצליחו פחות.
כבעל טור מוזיקה בעיתון, הוא עמד בחזית ההתקפות נגד בלה ברטוק וזולטן קודאי בתקופה של לפני מלחמת העולם הראשונה וכמתרגם ספרותי הוא תרגם בעיקר ספרי קריאה פופולריים בתחילת המאה (למשל ז'ורז' אונט, ג'וליאן הות'ורן ביאטריס האראדן  ועוד) וכן תרגם אופרטות צרפתיות פופולריות (בדרך כלל תחת השם הבדוי אוריאור - orior).
הוא כתב סיפורים קצרים ורומנים, אסף אנקדוטות מעולם האמנות של בודפשט על האינטימיות ההומוריסטית של אמנים מפורסמים ואישי ציבור אחרים, אותם פרסם בכמה כרכים. הוא סיים את אחת הביקורות הראשונות שלו נגד זולטאן קודאי כך: זולטנקה קוט-קוט-קוט-קודאי, אל תלחין! בשנת 1913 התקבל לתא שאש (עיט) של הבונים החופשיים.
בייבי בוס 2: עסק משפחתי
בייבי בוס 2: עסק משפחתי (באנגלית: The Boss Baby: Family Business) הוא סרט קולנוע בהנפשה ממוחשבת מבית דרימוורקס הנפשה, שמשמש כסרט המשך לסרט "בייבי בוס" משנת 2017. הסרט יצא לאקרנים ב-2 ביולי 2021. עלילת הסרט מתבססת באופן חופשי על ספר ילדים משנת 2010 באותו השם מאת מרלה פראזי. פיל הרטמן הפיק את הסרט, וטום מקגראת' ביים אותו על פי תסריט של מייקל מקולרס. הסרט הופץ על ידי חברת סרטי יוניברסל.
תקציר העלילה
טים ואחיו הקטן הבייבי בוס נהפכו למבוגרים והתפצלו. טים עכשיו נשוי ואבא לשתי בנות וטד הוא מנהל בכיר. אולם כאשר בייבי בוס חדשה מגיעה הם מתאחדים ופותחים עסק משפחתי. טים ואשתו קרול הסופר-אמא חיים בפרברים עם בתם בת ה-7, טאביטה והתינוקת הסופר חמודה, טינה.
אמיר לזר
אמיר לזר (נולד בשנת 1973) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף שכיהן כראש להק האוויר במטה חיל האוויר הישראלי. מכהן כעוזר שר הביטחון להתגוננות וראש אגף אמצעים מיוחדים.
ביוגרפיה
לזר התגייס לצה"ל ב-1991 וסיים קורס טיס במגמת קרב ב-1993. הוא הדריך בבית הספר לטיסה והטיס מטוסי F-15 ו-F-16. פיקד על טייסת 105 (F-16D) בשנים 2010–2012 ועל טייסת 107 (F-16I) בשנים 2012–2014. לאחר מכן שירת בלהק מבצעי אוויר כראש ענף תקיפה עד 2015 וכמפקד יחידת השליטה והמבצעים עד 2017. ב-2017 מונה למפקד בסיס רמת דוד. ביולי 2020 מונה לראש להק האוויר. במאי 2022 פרש מצה"ל. ב-7 ביוני 2022 מונה לעוזר שר הביטחון להתגוננות.
חיים אישיים והשכלה
לזר בעל תואר ראשון במשפטים ותואר שני במשפט עסקי מהמרכז הבינתחומי הרצליה. הוא בוגר לימודי אסטרטגית משאבים לאומית מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון די. סי. נשוי ואב לשלושה.
מהפכת החרציות
מהפכת החרציות (בהונגרית: Őszirózsás forradalom) הייתה מהפכה בהנהגתו של הרוזן מיהאי קארואי, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה. המהפכה הובילה להיפרדותה של הונגריה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ולהקמת המדינה קצרת הימים הרפובליקה ההונגרית הראשונה.
שמה של המהפכה בא לה מהשימוש בחרציות כסימן תמיכה במועצת העם ההונגרית ובקארוי.
ב-31 באוקטובר 1918, בהנהגתו של קארוי, החלו ההמונים, יחד עם חיילים רבים, להשתלט על מבני ציבור בעיר בודפשט. ראש הממשלה שנדור וקרלה (Sándor Wekerle) פרש מתפקידו, וראש הממשלה הקודם אישטוון טיסה נהרג.
בסוף היום, הכיר קרל הראשון בקארוי כראש ממשלת הונגריה החדש. לאחר מכן ביטל קארוי את הסכם הפשרה האוסטרו-הונגרי של 1867, כך שלמעשה הפכה הונגריה למדינה עצמאית. ב-13 בנובמבר 1918 הכיר קרל הראשון בעצמאותה של הונגריה, וב-16 בנובמבר הכריז קארוי על הקמת הרפובליקה כשהוא נשיאה.
הרפובליקה לא האריכה ימים, וב-21 מרץ 1919 התבצעה במדינה הפיכה קומוניסטית. לאחריה הוקמה הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, שאף היא לא האריכה ימים.
הרכבת הקלה של אדינבורו
הקמת הרכבת
בעיר אדינבורו פעלה רכבת קלה בשנים 1919–1956. תחילה היא הונעה בכבל ואחר כך הוסבה להנעה בחשמל. הרכבת בוטלה כאשר הוחלט להשתית את התחבורה בעיר על אוטובוסים מונעים במנועי דיזל.
בשלהי שנות התשעים התעורר בעיר עניין מחודש בהקמת רכבת קלה, לאחר שערים אחרות בבריטניה הקימו רכבות דומות. לאחר הליך ממושך של דיון בהצעות ושל רישוי החלו ב-2007 עבודות מקדימות להקמת המערכת. הקמת המערכת עצמה החלה ביוני 2008. הבנייה הצריכה הקמת גשרים וחפירת מנהרה.
השלמת הפרויקט הייתה כרוכה בקשיים רבים, בעיכוב משמעותי ובקשיי מימון. הרכבת החלה בפעולה סדירה ב-31 במאי 2014. עלות הקמת המערכת הגיעה ל-776 מיליון לירות שטרלינג, יותר מכפליים מהערכת העלות הראשונה של ההקמה.
הרכבת
הרכבת כוללת כיום (2019) קו אחד באורך של 14 קילומטרים. בקו הוקמו 16 תחנות, הממוקמות ברובן במרכזה של העיר, מצפון מזרח לדרום מערב. הרכבת מחברת את מרכז העיר עם נמל התעופה, הממוקם ממערב לעיר. משך הנסיעה בקו לכל אורכו הוא כ-40 דקות. הדיפו (depot) של הרכבת ממוקם בסמוך לחלקו המערבי של הקו.
בקו משרתים קרונות רכבת מתוצרת חברת Construcciones y Auxiliar de Ferrocarriles הספרדית. הרכבת מונעת בחשמל וניזונה מכבל חשמל עילי. אורך כל רכבת הוא 42.8 מטר ובה קיבולת של עד 250 נוסעים.
מספר הנוסעים ברכבת עלה בהתמדה מאז הפעלתה. בשנת 2015 נסעו בה 4.92 מיליון נוסעים ובשנת 2018 הגיע מספרם ל-7.3 מיליון. בשנתיים הראשונות להפעלתה פעלה המערכת בהפסד תפעולי, אך ב-2016, שנתיים לפני הצפוי, כבר הגיעה לרווח.
במרץ 2019 החליטה מועצת העיר על הארכת קו הרכבת הקלה בחלקו המזרחי, עד לרובע לית' (Leith) שלחוף לשון הים של פורת'.
כביש 1
כביש 1 הוא כביש ראשי בישראל שבחלקו מסומן ככביש מהיר המחבר בין תל אביב-יפו, ירושלים, מעלה אדומים ויריחו ומוכר גם בשם "כביש ירושלים–תל אביב". חרף השם הנפוץ, לכביש ישנו חלק נוסף הנמשך ממזרח לירושלים, דרך מעלה אדומים ומדבר יהודה לבקעת הירדן. כך למעשה הוא אחד משלושת הכבישים היחידים בארץ שחוצים אותה לכל רוחבה (שני הכבישים האחרים הם: כביש 25 וכביש 57). קטע מהכביש הוא גם חלק מכביש M40 ברשת הכבישים הערבית הבינלאומית משריק.
אורכו של הכביש 96 קילומטרים, וחלק הדרך ממחלף קיבוץ גלויות עד מחלף שער הגיא הוא כביש מהיר. ממחלף קיבוץ גלויות עד מחלף בן שמן וממחלף ענבה עד מחלף שער מוריה, כביש 1 הוא בן שלושה נתיבי נסיעה לכל כיוון; רובו של יתר הכביש הוא בן שני נתיבי נסיעה, למעט המקטע בין צומת אלמוג לצומת בית הערבה, שבו יש נתיב נסיעה אחד לכל כיוון ואין בו הפרדה בין הנתיבים. בעשור הראשון של המאה ה-21 נסלל בחלקו המערבי של הכביש נתיב מהיר לכיוון תל אביב.
מסלול הכביש
אורכו הכולל של הכביש הוא 96 קילומטרים והוא מורכב משלושה חלקים עיקריים:
העת העתיקה
תוואי הכביש מבוסס על דרך עתיקה שהובילה מיפו לירושלים עוד מימי קדם, בנתיב יפו–רמלה (כביש 44)–לטרון (אמאוס)–שער הגיא–אבו גוש–ירושלים. בתקופת השלטון הרומי נסללה דרך זו (דרך יפו–אמאוס–ירושלים), והיא שימשה כדרך סלולה לירושלים, לצד דרך מעלה בית חורון (כביש 443) הצפונית, ודרך אשקלון–עמק האלה–בית לחם הדרומית שעלתה מעמק האלה בתוואי הנוכחי של כביש 375. לצד הדרך שנסללה בתקופה הרומית נבנו מבצרים לשמירה ששרידיהם נמצאו בחורבת מצד ובקסטל. בתקופות שונות עברה הדרך מעט מצפון לשער הגיא בתוואי נחל אילן (דרך דיפנבייקר).
בניגוד לימינו, בתקופות שונות הייתה דרך מעלה בית חורון הדרך הראשית לירושלים, מאחר שזו הייתה נוחה יותר לנסיעה, אגב טיפוס מתון, וללא צורך בחציית נחל שורק. מנגד, תוואי כביש 1 קצר יותר מדרך מעלה בית חורון. נראה שהפך עם הימים לדרך עיקרית ומשמעותית עקב רצון הצליינים הנוצרים לעבור בדרכם באמאוס ניקופוליס, אתר צליינות חשוב בדרך לירושלים (הנמצא בפארק קנדה בסמוך ללטרון).
בתקופה הצלבנית נבנו בסביבות הדרך מבצרים ומבני שמירה, ששרידיהם נמצאים עד היום בלטרון, הקסטל, עין חמד וצובה.
עם השנים והעדר התחזוקה הלך והתדרדר מצב הדרך, ועד אמצע המאה ה־19 הייתה התנועה בדרך אפשרית רק באמצעות רכיבה על בעלי חיים.
במאה ה־19
בראשית המאה ה־19 תוארה דרך זו כדרך שבה משתמשים בעיקר נוסעים, בעוד שיירות משא העדיפו את מעלה בית חורון הנוח יותר לתנועה, אך מסלולו ארוך יותר. הנסיעה בתוואי הדרך באמצעות רכיבה על בעלי חיים ארכה כ־13 שעות בעלייה, כאשר הנסיעה פוצלה על פי רוב ליום וחצי, ורמלה נבחרה בדרך כלל כמקום לינה באמצע הדרך בין יפו לירושלים. בירידה הייתה הדרך מתקצרת בשעתיים. מלבד התוואי הקשה הייתה הדרך מסוכנת עקב שודדים תושבי הכפרים ששדדו את עוברי הדרך, או שליטים מקומיים שגבו דמי חסות, מלבד מס מעבר שנגבה במספר מקומות עבור השלטון הטורקי. עקב כך היה צורך באבטחה חמושה בצמוד לשיירות הנוסעים. הכפר אבו גוש התפרסם בגביית דמי חסות מהעוברים בדרך, ועל רקע זה אף הוגלה ראש הכפר ב־1846.
בסוף שנות ה־50 של המאה ה־19 הוחל בשיפוץ הדרך על ידי סוראייה פחה והמהנדס האיטלקי ארמטה פיירוטי שעבד בשירותו. לאורך התוואי מיפו לירושלים נבנו 17 מצדיות בהם שהו פרשים טורקיים שנועדו לסייע באבטחת הדרך. מצדיות אלו פעלו עד תחילת העשור האחרון של המאה ה־19, אז השתפר מצב הביטחון בדרכים.
בין השנים 1867–1869 נסללה הדרך מחדש כדרך עפר והוכשרה למעבר עגלות, על רקע הגידול בתיירות הצליינית שבא עקב משטר הקפיטולציות ושיפור מעמדה של האוכלוסייה הנוצרית בארץ ישראל. הפקודה לסלילת הדרך הוצאה על ידי הסולטאן עבד אל־עזיז, והסלילה נעשתה במימון השלטון יחד עם עבודת כפייה של תושבי הכפרים בסמוך לדרך. הדרך נסללה באיכות נמוכה, ועל כן נדרשו פעולות תחזוקה שוטפת זמן קצר לאחר סיום סלילת הדרך. הנסיעה בדרך ארכה כ־10 שעות. אחד הנוסעים הראשונים בעגלה בדרך החדשה היה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, שביקר בארץ ב־1869. סלילת הדרך פתחה תקופה של תחרות בין משכירי בעלי חיים לרכיבה ובין בעלי עגלות, אך בהדרגה דחקו בעלי העגלות את משכירי בעלי החיים, למעט בתחום המשא שם נשמרה העדיפות של הגמל כבהמת משא.
זמן הנסיעה בעגלה מיפו לירושלים היה נמשך כיום וחצי על פי רוב, כאשר תחנות בדרך היו ברמלה, לטרון (מלון המכבים), שער הגיא ובמוצא. מטעמי אבטחה, היו מספר עגלות נוסעות בשיירה. בדרך נגבה מס מעבר, שנגבה על ידי גובה מיוחד שקנה את תפקידו בחכירה. מס המעבר היה דיפרנציאלי לפי אמצעי התחבורה (מחמור ועד עגלה). המס נגבה ב־4 מקומות – ביפו, רמלה, שער הגיא וירושלים. ב־1873 נבנה ח'אן בשער הגיא לטובת הנוסעים. הלינה בח'אן הייתה ללא תשלום, אך כל נוסע היה מחויב לרכוש כוס קפה במקום, ובדרך כלל, הנוסעים היו מחליפים שם את הסוסים העייפים שלהם בסוסים רעננים של הח'אן. הלינה בח'אן החליפה את הלינה ברמלה שהייתה מקובלת עד אז, כאשר בח'אן זה התחרה גם מלון המכבים בלטרון. נקודת הריכוז של העגלות בקו יפו-ירושלים הייתה בשער יפו, שהפך לתחנה המרכזית הראשונה של ירושלים.
מאז סלילתה ועד ימינו הפכה דרך זו לדרך הראשית לירושלים. סמוך לזמן סלילת הדרך נבנה קו טלגרף שעבר בסמוך לה, קו שחיבר את ירושלים עם יפו, ומשם אל מחוץ לגבולות ארץ ישראל.
התוואי המקורי של הדרך שנסללה יצא מיפו בתוואי כביש 44 של ימינו, ועבר דרך יאזור, בית דג'אן, סאפריה, סרפנד ורמלה. מרמלה המשיכה הדרך בתוואי כביש 424 דרך אל-קובאב ולטרון. חלק זה של הדרך מבוסס במלואו על הדרך הרומית יפו–אמאוס ניקופוליס. מלטרון נכנסה הדרך לתוך נחל נחשון (ואדי עלי) דרך דיר איוב (שער הגיא) עד סאריס (שואבה) (חלק זה עובר בתוואי שונה מהדרך הרומית, שעלתה לאזור שואבה דרך נחל אילן הצפוני יותר). מסאריס עברה הדרך על השלוחה הצפונית של נחל כסלון עד אבו גוש. בהמשכה חצתה הדרך את חלקו העליון של נחל כסלון, עלתה לרכס הקסטל, וירדה לאפיקו של נחל שורק עד קאלוניה (מוצא) בקטע דרך תלול ומעוקל שכונה מאוחר יותר "שבע האחיות". מקאלוניא עלתה הדרך בתלילות במעלה רומאים (חלק נוסף של התוואי הרומי העתיק) לאזור גבעת שאול של ימינו, והמשיכה ברחוב יפו עד לשער יפו.
תוואי דרך זה מכיל שני קטעים קשים מבחינה טופוגרפית – החלק הראשון הוא קטע הדרך העובר בנחל נחשון משער הגיא עד שואבה, במהלכו עולה הדרך כ־400 מטרים לאורך כשישה קילומטרים. מלבד המעלה הקשה, קטע זה הוא גם המסוכן ביותר מבחינה ביטחונית היות שהדרך עוברת בתוואי נחל עמוק, כאשר משני צדדיו מתנשאים בגובה ניכר שלוחת משלטים ושלוחת שיירות השולטים על הדרך המתפתלת למרגלותיהם, דבר שהיווה סיכון ביטחוני שבא לידי ביטוי בתקופת המרד הערבי הגדול ובמלחמת העצמאות בשיירות לירושלים. קטע הדרך השני הוא חציית אפיק נחל שורק באזור מוצא, קטע בו ישנה עליה תלולה לכיוון מבשרת ציון והקסטל, כאשר הנסיעה היא לכיוון מערב, ועליה תלולה לאזור גבעת שאול במעלה רומאים, כאשר הנסיעה היא לצד מזרח.
במהלך השנים נוספו קטעים עוקפים לחלקים קשים בחלק המזרחי של הדרך. כך למשל עוד לפני 1890 נסלל התוואי הנוכחי החולף מצפון להר המנוחות והר תמיר בשיפוע נוח יותר, כתחליף לעלייה התלולה של מעלה רומאים. בתקופת המנדט הבריטי, החל מ־1925 הוחל בזיפות הדרך והפיכתה מדרך עפר לכביש. בשנות ה-40 של המאה ה-20 הוחלף קטע הדרך המפותל של שבע האחיות בקטע התוואי הנוכחי העוקף אותו מצפון.
בתקופת המנדט הבריטי
בשנת 1921 תואר הכביש מירושלים ללטרון כבעל איכות נמוכה ומלא בגומות עמוקות. במהלך המרד הערבי הגדול בתקופת המנדט הבריטי היה כביש זה מסוכן יחסית לנסיעה, בשל מעברו בסמיכות ליישובים ערבים רבים הן בחלקו המערבי (בשפלה), והן בחלקו המזרחי (משער הגיא לירושלים), שם גם עבר הכביש בתוואי נשלט וקל לתקיפה וחסימה. בתקופה זו הוחל בנסיעה בשיירות מטעמי ביטחון, כאשר טנדר נוטרים ליווה את השיירה, ולעיתים יחד עם רכב משטרה בריטי חמוש במקלע. תחנת משטרה בריטית הוקמה בשער הגיא, ותחנות נוטרים הוקמו בסמוך לקסטל ('נחלת יצחק') ובמוצא. מספר מצודות טגארט נבנו בסמוך לכביש: בצומת בית דגן, רמלה, לטרון ואבו גוש.
בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות נעו שיירות בכביש בליווי אנשי ההגנה ולעיתים בליווי בריטי, אך לאחר פברואר 1948 העבירו הבריטים את תנועת רכביהם לתוואי כביש 443 של ימינו, ועל היישוב היהודי היה לספק בעצמו הגנה לנסיעה בכביש. בתקופה זו היו התקפות על התחבורה היהודית הן בחלקו המערבי והן בחלקו המזרחי של הציר, אך בעוד לחלק המערבי היה כביש עוקף דרך רחובות, צומת מסמיה וחולדה, לחלק המזרחי לא היה כל נתיב עוקף, ותוואי הכביש המתפתל בעומק נחל לצד רכסים שולטים הקל את ההתקפה על התנועה בכביש, והקשה על ההגנה על השיירות. דבר זה הוביל לאבדות ניכרות בקרב השיירות, ולאחר מכן עם המעבר לפעולה התקפית לקרבות קשים באזור שער הגיא, קרבות בהם ניתנה הוראה לכבוש את הכפרים הערביים 'בכל מחיר' על מנת לאפשר את פתיחת הדרך לתנועה.
סלילת הכביש המהיר
במהלך השנים הוחלפו צמתים על הכביש במחלפים. מחלף הראל נפתח ב־1971, מחלף חמד ב־1972, מחלף לטרון, מחלף לוד, מחלף קיבוץ גלויות ומחלף בן-גוריון ב־1978-1979 (עם פתיחת הכביש המהיר, מחלף גנות נבנה עוד קודם לכן), מחלף בן שמן ב־1981, מחלף מוצא ב־1990, מחלף שער הגיא ב־1994 ומחלף שורש ב־2005.
הכביש חצה את השטחים החקלאיים של מקוה ישראל ולפיכך הוקם מעליו, בין מחלף גנות לקיבוץ גלויות, גשר מתכת המיועד לטרקטורים.
בינואר 2013 הועלתה מהירות הנסיעה המותרת בין מחלף גנות למחלף שער הגיא מ־100 קמ"ש ל־110 קמ"ש.
כביש ירושלים–בית הערבה
כביש 1 משמש גם ככביש מירושלים מזרחה, לכיוון מעלה אדומים וים המלח. תחילתו של הכביש בכביש שנסלל בתקופת המנדט, על תוואי דרך מעלה אדומים הקדומה. הכביש יצא מהעיר העתיקה בדרך יריחו, לאורך שולי הר הזיתים, ועלה אל כיוון אבו דיס. הכביש היה מפותל מאוד (הוא ירד כ-1,100 מטרים לאורך כ-40 קילומטרים. בתקופת השלטון הירדני שופר הכביש, ובקטעים רבים נבנה למעשה כביש חדש מקביל, פחות מפותל (הכביש המנדטורי נראה בקטעים מסוימים לצד הכביש הקיים). בסוף שנות ה-80 הוסט מוצא הכביש מירושלים למחלף שער מזרח (הגבעה הצרפתית) ונבנה כביש חדש מירושלים למחלף אדומים.
בשנת 2012 היה הקטע החד-נתיבי האחרון, מצומת שדרות משה דיין בירושלים עד למחלף הזיתים, בתהליך הרחבה לדו-נתיבי. בשנת 2011 הסתיימה הרחבה לדו-נתיבי של הקטע מהצומת עם כביש 437 עד לצומת אלון (כביש 458) להרחבה הייתה התנגדות מצד ארגוני זכויות האדם, בטענה שהרחבת הכביש תפריע לחייהם של הבדואים המתגוררים (באופן לא חוקי) בסמוך לכביש. בהמשך, הורחב הכביש לאוטוסטרדה מהירה עד לצומת ורד יריחו.
כביש עמק הארזים
בשנת 2007 נסלל מקטע חדש לכביש בעמק הארזים, שקישר ישירות בין מחלף שער מוריה לבין מחלף יגאל ידין, ומנע את המעבר בכניסה לעיר ושדרות בגין. קטע זה מכונה על ידי עיריית ירושלים בתוכניות הפיתוח שלה כביש 9. קטע הכביש מאפשר לנוסעים מגוש דן לשכונות הצפוניות של ירושלים ולנוסעים לים המלח לעקוף את נתיבי התחבורה העירוניים הצפופים של ירושלים ובכך מקל על גודש התנועה בכניסה המערבית לירושלים, שעד לפתיחת המחלף התאפשרה רק מצומת גינות סחרוב. באוקטובר 2014 ניתן לקטע השם דרך יצחק שמיר. לאחר שדרוג צומת גינות סחרוב למחלף ושינוי הסדרי התנועה במחלף שער מוריה, סומן התוואי הישן של כביש 1 בתור כביש 333.
הנתיב המהיר
בינואר 2011 נפתח לתנועה הנתיב המהיר – נתיב נוסף בין מחלף בן-גוריון למחלף קיבוץ גלויות, שנסלל כדי להקל על התנועה בכביש לכיוון תל אביב. הנתיב הוא כביש אגרה המשמש לתחבורה ציבורית ולכלי רכב שמשלמים תמורת הנסיעה בו. במקביל הוקם מגרש חניה פטור מתשלום בין שני מסלולי הכביש מזרחית למחלף שפירים, ולרשות החונים בו עומד שירות אוטובוסים מהיר ותכוף למרכז תל אביב. עם חנוכת הנתיב המהיר, בוטל הנתיב השלישי בכביש הרגיל לאורך קטע של כמה מאות מטרים, בסמוך למחלף קיבוץ גלויות, כדי לאפשר השתלבות חלקה מהנתיב המהיר אל כביש 1 בחזרה.
הרחבת הכביש בעשור השני של המאה ה-21
בעשור השני של המאה ה-21 בוצעו שני פרויקטים משמעותיים בתוואי הכביש וסמוך לו. האחד הוא בניית מסילת הרכבת המהירה לירושלים שחוצה אותו שלוש פעמים – על גבי גשר סמוך לנמל התעופה בן-גוריון, במנהרה סמוך למחלף ענבה ובגשר מעל דרך יצחק שמיר ועמק הארזים. השני הוא שדרוג הכביש בקטע מחלף שער הגיא עד מחלף מוצא.
במאי 2010 החליטה הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של תשתיות לאומיות לתת תוקף לתוכנית השדרוג של כביש 1 שבמסגרתה הוגבה הכביש, נסלל נתיב נוסף לכל כיוון, והוקמו מחלפים חדשים בנווה אילן, עין חמד, מבשרת ציון ומוצא. כמו כן, הוקם מעבר אקולוגי, ומנהרה מתחת לקסטל. פרויקט השדרוג בוצע במסגרת התוכנית הרב-שנתית (2011–2016) של החברה הלאומית לדרכים בישראל. העבודות היו בשיאן מסוף 2013 עד 2016, אך הכביש המשיך לפעול כסדרו באותה עת. עלות העבודות הצפויה הייתה כ-2.35 מיליארד שקל.
במרץ 2015 נחנך מחלף נווה אילן במלואו, והשלים את המחלף החלקי שעמד במקום מאז בוטל הצומת. גשר חדש בכיוון מערב, באורך 800 מטר, החליף את קטע הכביש שכלל סיבוב חד סמוך למחלף מוצא. הגשר בכיוון מערב נפתח לתנועה ביוני 2016 והכיוון הנגדי נחנך בינואר 2017. שני הגשרים מתנשאים לגובה של 30 מטרים ועלות הקמתם נאמדה ב-380 מיליון שקל. בסמוך לקבר שיח' עלי הוסט הכביש כך שמבנה הקבר אינו נמצא במרכז הכביש, אלא בדרומו.
ב-20 בינואר 2017 נחנכו מנהרות הראל, שבהמשכן גשר מוצא. שני רכיבים אלה ביטלו את העליות והירידות שאפיינו את הנסיעה באזור זה. ביוני 2017 הושלמו העבודות בכביש ושלושה נתיבי נסיעה היו זמינים בשני הכיוונים.
בעקבות הרחבת הכביש בין מחלף שער הגיא למחלף שער מוריה, נוצרו עומסי תנועה כבדים מזרחית למחלף שער הגיא – בקטע שנותר עם שני נתיבים לכל כיוון. בעקבות כך, בינואר 2018 ביצעה חברת נתיבי ישראל עבודות סימון ליליות בקטע שבין מחלף ענבה למחלף שער הגיא, בשני כיווני הנסיעה. במסגרת העבודות סומנו שלושה נתיבים בכביש לכל כיוון, אך לא בוצעה הרחבה של מסעה הכביש בפועל. הנתיבים החדשים שסומנו נעשו צרים יותר מכפי שנתיבי הכביש היו לפני עבודות הסימון, והנתיב השמאלי בכל כיוון סומן בעיקר על חשבון רובו המוחלט של השול המרכזי של הכביש. בעקבות כך, בוטל הסימון של הקטע בין מחלף ענבה למחלף שער הגיא כדרך מהירה (על ידי התמרור המיועד לכך), ומהירות הנסיעה המרבית המותרת בקטע זה הופחתה מ-110 קמ"ש ל-90 קמ"ש.
פרויקט נוסף שהוחל בבצועו בסוף העשור היה מחלוף שני צמתים בכביש: צומת רמת שלמה שהפך למחלף רמת שלמה, ומחלף שער המזרח, שמומחלף רק בכביש 60 החוצה אותו ולא בכביש 1, שהחלו עבודות לסלילת מנהרה תחתיו.
בשנות ה-20 של המאה ה-21
ביולי 2021 נסגר חלק מהנתיב המהיר בכביש לטובת עבודות באזור כפר חב"ד להקמת מחלף נתב"ג מערב, המיועד לקצר את הגישה לנמל התעופה למגיעים מכיוון מערב.
באמצע 2019 החלו עבודות להוספת מסילת רכבת רביעית במסילת איילון. הפרויקט כלל גם עבודות במקטע מחלף קיבוץ גלויות עד מחלף גנות. העבודות מצפון לכביש כללו העתקת תשתיות, פינוי תחנת משנה במחלף גנות והכנת רצועה להסטת הכביש צפונה. ב-2021 הוצרו נתיבי הכביש לכיוון מערב במקטע זה, כהכנה לסלילת תוואי הכביש החדש מצפון ופינוי גשר הפלדה בין אזור לפארק אריאל שרון. הסטת הכביש והנתיב המהיר צפונה יאפשרו הוספת שתי מסילות רכבת בתוואי הכביש הקיים.
באוגוסט 2022 הוחלט להפוך את הנתיב השמאלי במקטע בין מחלף דניאל למחלף הראל לנתיב תחבורה ציבורית ושיתופית עבור רכבים בעלי 3 נוסעים לפחות. בהמלצת משטרת ישראל הוחלט להעביר את הנתיב זה לצידו הימני של הכביש. העבודות לסימון החלו בנובמבר 2022. לאחר השלמת הסימון על ידי חברת נתיבי ישראל, הנתיב הופעל במתכונת החדשה בתחילת דצמבר 2022, רק בימי ראשון-חמישי בשעות העומס בבוקר, בין 06:30 ל-09:30, ובימי שישי בין השעות 12:00 עד 17:00 בצהריים או עד כניסת השבת. בשאר השעות הנתיב פתוח לנסיעה לכל משתמשות ומשתמשי הדרך. .
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1983
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1983 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי מרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז. כל המשחקים נערכו על משטח קשה. התחרויות התחילו ב-30 באוגוסט והסתיימו ב-11 בספטמבר. זו הייתה האליפות ה-103 מאז ייסודה.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
מנצח תחרות 1982 ג'ימי קונורס נפגש במשחק הגמר עם איוואן לנדל   וניצח ב-4 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 1982 כריס אוורט נפגשה במשחק הגמר עם מרטינה נברטילובה  והפסידה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות וימבלדון.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצחי תחרות 1982 קווין קורן ( דרום אפריקה) וסטיב דנטון לא השתתפו בתחרות. במשחק הגמר פיטר פלמינג וג'ון מקנרו נפגשו עם פריץ בנינג וואן ויניצקי  וניצחו ב-3 מערכות. באותה שנה הם זכו גם באליפות וימבלדון.
תחרות זוגות נשים
מנצחות תחרות 1982 רוזמרי קזאלס וונדי טרנבול  הודחו ברבע הגמר. במשחק הגמר מרטינה נברטילובה ופם שרייבר נפגשו עם  רוזלין פיירבנק ( דרום אפריקה) וקנדי ריינולדס  וניצחו ב-3 מערכות. באותה שנה הן ניצחו גם באליפות אוסטרליה הפתוחה ואליפות וימבלדון.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
מנצחי תחרות 1982 אן סמית' ) וקווין קורן ( דרום אפריקה) לא השתתפו בתחרות. הזוג הלא מדורג אליזבת סאיירס וג'ון פיצג'רלד נפגשו במשחק הגמר עם ברברה פוטר ופרדי טאיגן ) וניצחו ב-3 מערכות.
ישראל באליפות
שלמה גליקשטיין השתתף בתחרות הגברים. בסיבוב הראשון של תחרות הגברים הוא נפגש עם מיכאל וסטפאל מגרמניה המערבית וניצח ב-5 מערכות. בסיבוב השני הוא נפגש עם איוואן לנדל מצ'כוסלובקיה והפסיד ב-3 מערכות.
שלמה גליקשטיין השתתף גם בתחרות זוגות גברים לצד אריק פרום מאורוגוואי. הם דורגו במקום ה-11 אך הפסידו כבר בסיבוב הראשון.
מרגל להשכרה
מרגל להשכרה היא סדרת ספרי מתח ופעולה העוסקת בחייו של אייל גלבוע, "סוכן-על", בוגר המוסד, בעל יכולות אגדיות. הסדרה נכתבה על ידי הסופרת החרדית רות רפפורט בשם העט "יונה ספיר". הסדרה מפורסמת בעיקר בקרב הציבור הדתי והחרדי.
על הסדרה
הסדרה עוסקת בסיפורו של סוכן המוסד אייל גלבוע, שניחן בכוחות בלתי רגילים (יש המפרשים אותם ככוחות על) בהם הוא משתמש לבצע פעולות הנראות כבלתי הגיוניות ומסוכנות ביותר. בספרים בסדרה ישנו מוטיב חוזר בו ארגוני ביון וגופים שונים מבקשים מאייל לבצע עבורם משימות קצה שרק הוא מסוגל לבצען. לפעמים מדובר במשימות הנוגדות את החוק, או אפילו משמשות בבירור כנגד מדינת ישראל וכנגד הצדק, אך אייל נאלץ לבצען מכיוון שהוא נסחט באיומים על חייו, משפחתו, או חבריו. פעמים רבות הוא נקלע למצבים המעמידים אותו בהתלבטות בין אחריות למשפחתו וחבריו שלו לבין מחויבותו למדינה ולמוסד. אייל מנסה ללהטט בין ערכיו לבין המשימות המוטלות עליו במטרה להשיג את הצדק, וכשהוא מסתבך - הוא שוכח מחוק וסדר ועושה ככל העולה על רוחו על מנת להציל את והמדינה ומשפחתו, בהצלחה לא מועטה.
נכון למרץ 2022 הסדרה כוללת שמונה ספרים. ב-2022 הודיעה הסופרת יונה ספיר כי הסדרה הסתיימה והיא מתחילה לכתוב סדרה חדשה.
אויב באדמת ידיד
אריה להב, ראש ממשלת ישראל, שחלה בסרטן, מעדיף למות כגיבור, ומבקש מסוכן המוסד אייל גלבוע, השוהה באיראן בפעילות סודית, לעזור לו לביים את חטיפתו ולגרום לכך שימות בשבי כגיבור. המשימה מסתבכת ויוצאת מכלל שליטה, עד שבסופה משתלטת קבוצת החוטפים המורכבת למעשה משישה סוכנים, סוכני מוסד וסוכנים כפולים כאחד, על 40 חברי ומאבטחי הכנסת. החוטפים דורשים לקבל נשק סודי וחדשני שפיתחה מדינת ישראל בשיתוף ארצות הברית, ומאיימים שאם לא יתקבלו דרישותיה, הם יפוצצו שש נקודות בליבם של ערים חשובות במדינת ישראל. סוכני המוסד חששו לבצע פעולות נגד חבריהם לחוליה, מכיוון שכל אחד מששת הסוכנים הטמין את הפצצה שניתנה לו במקום הידוע רק לו, ויכול בכל רגע נתון לפוצצה באמצעות שלט רחוק. הם לא ידעו מיהו סוכן אמיתי ומיהו סוכן כפול, ולכן ידיהם היו כבולות. אייל גלבוע, שברח בינתיים מאיראן ונחשד כסוכן כפול ובוגד בגלל מספר מעשים תמוהים שביצע, חש להציל את הכנסת, ובתוכנית גאונית ובשיתוף פעולה עם חברו אלי וצעיר חרדי בשם בני, הצליח להציל את חברי ומאבטחי הכנסת ולהרוג את הבוגדים, ובכך להוכיח גם את חפותו.
מבוקש
בן דודו של אייל חולה, וזקוק להשתלת מח עצם. מתברר, שהיחיד המתאים לתרום מח עצם הוא מחבל שסומן לחיסול על ידי המוסד. בעוד המוסד שולח חוליה לחסל את המחבל, יוצא אייל להגן עליו. בסופו של דבר, נפטר בן הדוד, ואייל מחסל את המחבל. בעקבות מעשה זה מפוטר אייל מן המוסד, הוא מתחתן עם אשת בן דודו, אפרת, אם לשלושה ילדים, והם מתיישבים ביישוב "שלומים" שבצפון.
לוחמי הצללים
אייל מתחיל לעבוד בתור חוקר פרטי. בעקבות חקירת מותו של אדם בשם יום טוב כהנא בה הוא פתח, הוא מגלה את קיומו של ארגון "אחוות מלאכי השלום", השואף לשלום עולמי ולא בוחל בשום אמצעי על מנת להגיע לשלום הזה. בראש הארגון עומדים עשרה אנשים מצמרת השלטון העולמית, המכונים "מושבעים", וזהותם בלתי ידועה. המוסד והשב"כ מבקש מאייל להיענות לבקשת האמריקנים ולחדור לארגון על מנת לחסל אותו מבפנים. אייל מצליח לחדור לארגון, אך נחשף במהירות. פעילי האחווה מחדירים לגופו שבב ממוחשב למעקב, שהוצאתו מן הגוף גורמת לקריסת כל המערכות ולמוות.
התנקשות
ארגון "אחוות מלאכי השלום" שולח את אייל לבצע את משימת חיסולו של אוליגרך אוקראיני בשם דימטרי רובנוב. אייל טס לאוקראינה ביחד עם חברו אלי, קונה את אמונו של האוליגרך ונעשה למאבטחו האישי. הוא לא מתכוון לבצע את הרצח, אלא לגרום לכולם לצאת 'בזול', כשמישהו מקדים אותו ורוצח את רובנוב, אך גורם למשטרה לחשוב שאייל רצח אותו. אייל נתפס על ידי המשטרה ובורח, אך אדם המכנה עצמו איקס ומזדהה בפני אייל כסורי שצבא סוריה הפגיז את ביתו והרג את משפחתו כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה, חוטף את בנו, וסוחט את אייל על מנת לעזור לו להביא את נשיא ארצות הברית לאזורי הקרבות בסוריה. תוך שאייל יודע שעומדים לחטוף את נשיא ארצות הברית הוא מנסה ללהטט בין ערכיו לבין אחריותו על משפחתו, אך לבסוף הנשיא נרצח, ואייל הורג את איקס ואנשיו. לבסוף מתברר, שרובנוב שלח את איקס (שהתגלה כשכיר חרב אמריקאי ושהסיפור שסיפר לאייל על משפחתו בסוריה - אינו נכון) על מנת לסחוט את אייל, וזאת כיוון שעל מנת לזכות להיות אחד מעשרת ה"מושבעים" של ארגון ה"אחווה", הוטלו עליו שתי משימות: רציחתו של הנשיא, והימלטות מאייל שנשלח להורגו. המזימה נחשפה וסגן ראש הCIA, פול פרוגסון, מצליח להפליל את רובנוב על עסקיו הלא חוקיים באמצעות הקלטת שיחה בה רובנוב כמעט רוצח את אייל. פול מציל את אייל ממעצר למרות מעורבותו ברצח הנשיא, ודורש ממנו בתמורה לנסות להפיל את האחווה בשנית. הספר מסתיים בכך שאייל שומע מגיסו גידי על כך שרובנוב מת מהתקף לב בתא כלאו.
טווח אפס
אייל מתבקש על ידי השב"כ לבצע משימת ריגול באגף האסירים הפלסטינים בכלא תבור, בו כלוא גיסו, עמיאל, בעוון פעילויות תג מחיר. אנשיו של עמיאל משתלטים על הכלא ואייל נאלץ לבחור בין נאמנותו למדינה לבין נאמנותו למשפחתו. לבסוף הוא מחלץ את הכלא, אך גם מבריח את גיסו למדינה זרה. בהמשך אייל מגלה שבעת מבצע באיראן, אלי חברו ירה בילד בן שמונה חף מפשע, ונקיפות המצפון גרמו לו לשלוח למשפחתו כסף שיעזור בשיקומו. אנשיו של עמיאל עקבו אחריו וסחטו אותו לעזור להם בהשתלטות על כלא תבור, כדי שהם לא יחשפו את מעשיו הבלתי חוקיים. בנוסף, מגלה אייל שמי שעמד מאחורי רצח נשיא ארצות הברית, היה סגן הנשיא, אוסוולד מרטין קליפורד, שהפך לנשיא.
מגן אנושי
אייל מנסה, ללא הצלחה, לחיות חיי שגרה. הוא מתגורר בצ'נגדו שבמחוז סצ'ואן בסין עקב בריחתו מהארץ, ומתקבל לעבודה כמאבטח בבית ספר לילדי עשירים מקומיים. מנהל בית הספר שקולט שאייל לא מאבטח רגיל מציע לאייל לחקור פרשיית חטיפה של בנו העיתונאי של מיליונר סיני בשם שאן. אייל מחליט להיענות להצעה. הוא מאיים על אחד החברים במאפיה שחטפה את העיתונאי והאיש מוסר לו את הכתובת בה העיתונאי נמצא. לבסוף מתברר שאייל הולך שולל ושאן אינו אביו של מאנג אלא איש טריאדה שרצה דיסק און-קי שהיה בידיו של העיתונאי ומכיל מידע על דובי פנדה בעולם. הם נכלאים באותו חדר, והעיתונאי מנסה לברוח ונהרג. לאחר כמה ימים בהם אייל הורעב בכדי לנסות לחלץ ממנו את המידע על מיקומי של האון-קי הוא מצליח לברוח. בדרכו ביער הוא פוגש את שנטו, יליד המקום שמסביר לו את מקרה החטיפה ומבקש ממנו עזרה בהצלת אחיו החטוף בידי המאפיה. אייל מסרב אך לבסוף במלחמה עם הכנופיה שנטו מת ואייל מקבל את בהטי אחיו בעסקת חליפין. אייל נכנס לעימות מול שני ארגוני פשע שרוצים לחלוש על דובי הפנדה בעולם, כשכל אחד רוצה להיות יחידי. אייל מצטרף לאחד מהם וגורם להם להילחם אחד בשני. לבסוף, למרות רצונו שלא לעזור ליחסי ישראל-סין הוא עוזר למדינה ונותן לממשלת סין את דובי הפנדה, ולכן המדינה מחליטה מעניקה לו חנינה ממאסרו. יובל, אחיו של אלי הדר מחליט להוציא את אייל מכלל פעולה עקב השתתפותו בוועדת חקירה שקובעת שאייל מסוכן למדינה. הוא יורה לכיוון אייל ונחום דודו מסתער לעבר אייל וסופג את הקליעים שיועדו לאייל. נחום גוסס ונפטר מפצעיו. אלי מגלה שאמנדה, בתו של פרופסור אודמן - היא זו שהייתה המנהלת של רשת הסחר איברים ושברני האמר, ראש השירות החשאי, הוא זה שניסה לרצוח את בנצי, היא מודה בכך שבנצי מורעל, ומביאה לאלי את הסם הנוגד בתמורה לכך שירדו ממנה. בנצי חוזר לעצמו אך נהיה עיוור. אלישמע בנו של אייל מציע שידוך לאלי - סוכנת שהצילה אותו בסין בשם ענבר. בסוף הספר הם מתחתנים. אייל ומשפחתו חוזרים לארץ.
אליעזר סרלואיס
הרב אלעזר נפתלי סרלואיס (בהולנדית: Lodewijk Hartog Sarlouis; ב' באדר ה'תרמ"ד, 28 בפברואר 1884 – חשוון ה'תש"ג, 26 באוקטובר 1942) היה רבה האחרון של הקהילה היהודית באמסטרדם לפני השואה.
ביוגרפיה
סרלואיס נולד באמסטרדם, בן להרטוג (נפתלי) סרלואיס ולאסתר לבית דה פריס. למד בנעוריו בבית המדרש לרבנים באמסטרדם שהוקם על ידי הרב ד"ר יוסף צבי דינר, ולאחר מכן באוניברסיטת אמסטרדם. לאחר שהשלים את לימודיו לימד בבית הספר היהודי הדתי במדינה, מוסד שהוקם על מנת להוות אלטרנטיבה למוסדות החינוך הממשלתיים אז. בשנת תרע"ב מונה לדיין, ובשנת 1936 מונה כרב הקהילה לאחר שקודמו, הרב אברהם שמשון אונדרוויזר, נהרג בתאונת דרכים.
כרב הקהילה
משנת 1933 ואילך, כאשר הורע מצב היהודים בגרמניה, ברחו יהודים רבים מגרמניה, וחלק ניכר מהם הגיעו להולנד. ממשלת הולנד סירבה לנעול את שעריה בפני הפליטים, אך הקצתה להם מחנות פליטים נפרדים, למען לא יפגעו בהיצע מקומות העבודה. הקהילה, בראשותו של הרב סרלואיס, לקחה על עצמה חלק גדול בסיפוק צורכיהם, בעיקר הרוחניים, של הפליטים.
כיהן כנשיא בית הספר התיכוני. ניהל את מועדון "בית ישראל" - מועדון שנועד לשמור על יהדותם של צעירי המקום וצעירותיו, בו חיזק רבים מהם וקירבם לדת. על אף היותו חבר באגודת ישראל, היה בקשרי ידידות עם כל נציגי היהודים בעיר, לרבות אנשי המזרחי. עימות ציבורי יחיד היה בינו לבין אנשי המזרחי, כאשר אנשי המזרחי היו מגיעים לבתי הכנסת של הקהילה והיו מעוניינים לעלות לתורה בהברה ספרדית, כמנהגם; הרב התנגד לכך בחריפות, והדיון יצר מחלוקת בקהילה.
בשואה
בשנת 1940 פלשו הגרמנים להולנד. ב-13 בפברואר 1941 מינו הנאצים את היודסה ראט - מועצת היהודים שהורכבה מבכירי הקהילה היהודית, ביניהם הרב סרלואיס. השלטונות הנאציים דרשו מהרב לחתום על מכתב הקורא ליהודים שלא לברוח מהמדינה, אך הוא סירב לשתף פעולה עם תוכניותיהם. באוקטובר 1942 ריכזו הגרמנים את כל היהודים ובתוכם את הרב בתיאטרון המקומי - הולנדסה סכאובורך. גם בימיו האחרונים בתיאטרון חיזק את קהילתו ועודדם. משם נלקח, יחד עם כל היהודים, לאושוויץ. לפי עדות, נצפה עובד במפעל שהוקם במחנה. לפי הודעת הצלב האדום, סרלואיס מת ב-26 באוקטובר 1942.
משפחה
הרב סלואיס היה נשוי ללאה לבית אשר, והיו להם בת ושלושה בנים. הבן הקטן יוסף, יליד 1918, נפטר בגיל שנה וחצי. הבן הבכור הרטוג (הארי), יליד 1913, היה רופא, נישא לאליזבת הייזמן, שניהם נספו עם ילדם. הבת, לואיזה, ילידת 1914, נישאה ליצחק פולק, ונספתה באושוויץ. בעלה יצחק שרד, חזר להולנד והקים משפחה מחדש.
הבן אברהם (בראם), יליד 1916, היה היחיד מבני המשפחה ששרד את השואה, בתלאות רבות ולאחר נדודים בין מחנות. הוא שב להולנד בתום המלחמה, וב-1951 עלה לישראל. הוא הצטרף למשרד החוץ, ולימים כיהן כשגריר ישראל במספר מדינות באמריקה הלטינית.
הנצחה
על שמו של הרב סרלואיס גשר באזור הרובע היהודי הישן של אמסטרדם, בסמוך לבית הכנסת הפורטוגזי.
קומבנצ'ה
קומבנצ'ה (באנגלית: Cumbancha) היא חברת תקליטים אמריקאית. החברה נוסדה על ידי האתנומוזיקלוג והמפיק המוזיקלי ג'ייקוב אדגר בשנת 2006.
היסטוריה
בשנת 2007 הוקמה הוצאת המוזיקה של קומבנצ'ה, במטרה להרחיב את ההזדמנויות עבור אמנים, ועזרה להם להעניק רישיון לשירים לסרטים, תוכניות טלוויזיה ופרסומות שונות, בהם התבגרות, האנטומיה של גריי ועוד.
בשנת 2010 הוקם ארגון הבוקינג של קומבנצ'ה, במטרה לקדם סיבובי הופעות עבור אמנים בחברה ומחוצה לה, והביאה אותם לאולמות כמו הוליווד בול, פסטיבל הג'אז של מונטריאול, פסטיבל הג'אז והמורשת של ניו אורלינס, מרכז לינקולן ועוד.
בין האמנים החתומים בחברה ניתן למנות את הפרויקט של עידן רייכל, חביב קויטה, ויו פארקה טורה ורבים נוספים.
פרסים
ב-2008 זכתה קומבנצ'ה בפרס חברת התקליטים הטובה ביותר של WOMEX.
סיליגורי
סיליגורי (בבנגלית: শিলিগুড়ি; באנגלית: Siliguri; בהינדי: सिलीगुड़ी) היא עיר גדולה בהודו, אשר ממוקמת במדינה ההודית מערב בנגל. מספר התושבים בעיר היה 513,264 נכון ל-2011.
העיר ממוקמת על גדות נהר מאהאנאנדה, למרגלות רכס ההימלאיה.
לסליגורי חשיבות אסטרטגית למערב בנגל, בשם מקומה בסמוך לגבולות עם סין, נפאל, בנגלדש ובהוטן. היא מחברת בין צפון מזרח הודו ליתר המדינה ומהווה את העיר המרכזית בפרוזדור סיליגורי. העיר משתרעת על 260 קמ"ר, ונמצאת למרגלות ההימליה המזרחית. לא הרחק מהעיר זורם נהר טיסטה.
קוזבאס קמרובו (כדורגל)
מועדון הכדורגל קוזבאס קמרובו (ברוסית: Футбольный клуб «Кузбасс» Кемерово) הוא שמו של מועדון כדורגל רוסי שהוקם בשנת 1946 וייצג את קמרובו באליפויות הלאומיות. בשנת 2012 המועדון פורק בעקבות קשיים כלכליים.
המועדון התמודד בליגה הסובייטית השנייה וזכה באליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל בשנת 1972 והתמודד גם בליגה הרוסית השנייה עד לפירוק המועדון המקצועני בשנת 2012.
יעקב בן אלעזר
יעקב בן אלעזר (1233-1170) היה משורר, פילוסוף, מדקדק, ומתרגם יהודי. נודע כמדקדק ובעבור קובץ המקאמות "ספר המשלים".
ספר המשלים
"ספר המשלים" (שכונה על ידי מהדיריו המודרניים "סיפורי אהבה") הוא קובץ של עשר מחברות (מקאמות) או שערים הכתוב במתכונת מזרחית, תוך השפעה של ספרות המערב. אלו סיפורים קלילים המהווים לבוש לענייני השכל ומוסר.
בהקדמת הספר יעקב בן אלעזר כתב: מִשְׁלֵי יַעֲקֹב בֶּן־אֶלְעָזָר / מִלֻּאוֹתָם הַשְׂכֵּל מוּסָר