cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מינה קנת
מחוות והוקרות
קנת מוזכרת בפינלנד באמצעות אתרים רבים, פרסומים, מדליות, מטבעות הנצחה, בולים, ציורים, מחזות, תערוכות ואירועים. מבנים ומקומות רבים ושונים נקראו על שמה, יחד עם כמה מועדוני תרבות וקהילות אחרים. קרן היריד הפינית (Suomen Messusäätiö) מימנה את "פרס מינה קנת", המוענק מדי שנה ל"מזעזע החברה שלנו" ב. הפרס הוא 5,000 אירו.
פסלים של מינה קנת הוצבו בקואופיו, טמפרה ויובסקילה, הפסל בקואופיו נחשף ב-12 במאי 1937. העיר קואופיו גם ארגנה את ימי השנה לקנת במספר הזדמנויות, כגון אירוע בשם Minnan päivät ("ימי מינה"), פעם בעשר שנים ביום השנה ללידתה או למותה; לדוגמה, במאה ה-21 היום נחגג, ב-2004 וב-2007.
ב-19 במרץ 2017, חגגה גוגל את יום הולדתה ה-173 עם גוגל דודל.
לקריאה נוספת
Sirkka Sinkkonen, editor (1986) Toward equality: proceedings of the American and Finnish Workshop on Minna Canth, Kuopio, 19 to 20 June 1985. University of Kuopio. ISBN 951-780-823-2.
דוד חיים - ההצגה
דוד חיים - ההצגה הוא סרט טלוויזיוני והדי וי די השלישי של דוד חיים.
תקציר העלילה
דוד חיים, בובו, פנצ'ר, פופיק וכל החברים על במה אחת בהצגה קסומה ומופלאה.
ג'יל רורד
ג'יל ג'יימי רורד (בהולנדית: Jill Roord; נולדה ב-22 באפריל 1997 באולדנזאל שבהולנד) היא כדורגלנית הולנדית, המשחקת בעמדת הקשר בקבוצת מנצ'סטר סיטי ונבחרת הולנד.
ילדות
רורד שנולדה וגדלה באולדנזאל, עיר במזרח המחוז אוברייסל, הגיעה מהורים בעלי קריירה ספורטיבית. אביה, רנה רורד, הוא כדורגלן עבר הולנדי בעוד שאמה שיחקה כדורסל. כילדה צעירה, רורד נהגה לשחק כדורגל בחוץ עם הבנים, חבריה ואחיה לפני ואחרי בית הספר. היא הצטרפה לקבוצה בפעם הראשונה שלה בגיל 5. האליל שלה היה רונאלדיניו.
טוונטה
רורד החלה לשחק במועדון האזורי טוונטה בשנת 2008, בקבוצה עד גיל 13. היא התקדמה במהירות לקבוצות הנוער שלה, עד שבגיל 16 ערכה את הופעת בכורתה בקבוצה הבוגרת. רורד זכתה עימה פעמיים בליגה ההולנדית-בלגית (ליגה משולבת שהתקיימה בין השנים 2012–2015), ארבע פעמים בליגה ההולנדית ופעם אחת בגביע ההולנדי. בעונת 2015/2016 סיימה כמלכת השערים של הליגה ההולנדית כאשר כבשה 20 שערים. כמו כן, רורד ערכה את הופעת בכורתה בליגת האלופות עם טוונטה בשנת 2013. היא הגיעה ל-100 משחקים עבור המועדון ב-1 באפריל 2017.
באיירן מינכן
לקראת תחילת עונת 2017/2018, חתמה רורד חוזה לשנתיים במועדון הגרמני באיירן מינכן. ב-2 בספטמבר 2017 ערכה את הופעת בכורתה בניצחון 0–3 על אסן. שערה הראשון הגיע ב-15 באוקטובר אותה שנה בניצחון הביתי 0–2 על SC סאנד. במהלך עונתה הראשונה רורד כבשה שישה שערים ב-17 משחקים שבהם שיחקה, וסיימה כסגנית אלופה. היא סיימה במקום השלישי בכמות הכיבושים בקבוצה, יחדיו עם עוד שתי שחקניות.
את הופעת בכורתה עם באיירן בליגת האלופות ערכה ב-4 באוקטובר 2017, בהפסד חוץ 1–0 לצ'לסי. במהלך עונת 2018/2019, רורד כבשה 7 שערים ב-19 משחקים, וקיבלה שבחים ממאמנה הראשי תומאס וורל: "כבר ניתן לומר שג'יל היא אחת הכישרונות הגדולים באירופה. בחצי השנה האחרונה הייתה קשוחה ביותר, הבקיעה ובישלה הרבה שערים". בעונה זו באיירן סיימה במקום השני בליגה פעם נוספת, וב-5 במאי 2019 הודיעה רורד כי תעזוב אותה בתום העונה. תשעה ימים לאחר מכן, הוכרזה חתימתה בארסנל.
ארסנל
רורד חתמה על חוזה בארסנל ב-14 במאי 2019. במהלך משחק ידידות נגד טוטנהאם הוטספר כבשה שלושער בניצחון 0–6. את עונת 2019/2020 בסופר ליג האנגלית סיימה רורד עם שני שערים ב-14 משחקים. בעונת 2020/2021 כבשה שני שלושערים רצופים במשחקי פתיחת העונה נגד רידינג ווסטהאם יונייטד. על הופעותיה היא נבחרה לשחקנית המצטיינת של חודש ספטמבר בסופר ליג. רורד הפסידה כמה משחקים אחר כך עקב פציעה בברך במהלך משחק בינלאומי נגד רוסיה.
וולפסבורג
בעונת 2022/2023 בליגת האלופות וולפסבורג הגיעה רחוק. בחצי הגמר פגשה רורד את ארסנל, קבוצתה לשעבר, נגדה כבשה בניצחון 2–3 בהארכה. וולפסבורג הפסידה בגמר 3–2 לברצלונה. היא סיימה את העונה עם זכייה נוספת בגביע הגרמני.
מנצ'סטר סיטי
רורד חתמה ב-6 ביולי 2023 על חוזה לשלוש שנים במנצ'סטר סיטי. דווח כי דמי ההעברה שלה עלו כ-300,000 פאונד, מה שהופך אותה להחתמה היקרה ביותר בתולדות המועדון.
קריירת נבחרת
במדי הנבחרת הבוגרת ערכה את בכורתה ב-7 בפברואר 2015 במהלך משחק נגד תאילנד. במאי אותה השנה, נבחרה בין 23 השחקניות לייצג את הנבחרת במונדיאל 2015. רורד היוותה חלק מהסגל שזכה ביורו 2017, זכייה היסטורית עבור הולנד שאירחה את הטורניר. עם סיומו, רורד וכלל חברות הנבחרת זכו לכבוד על ידי ראש הממשלה מארק רוטה ושרת הספורט אדית שיפרס, וקיבלו אות אבירות מבית אוראניה-נסאו.
רורד השתתפה במונדיאל 2019, בו הבקיעה את שער הניצחון במשחק הראשון בשלב הבתים. היה זה נגד ניו זילנד בדקה ה-92' בניצחון 0–1. משם הולנד המשיכה עד לגמר, שבו הפסידה לאלופת העולם המכהנת ארצות הברית. היא סייעה לנבחרת להעפיל ליורו 2022 כאשר הבקיעה במשחקי המוקדמות. ב-30 באוגוסט 2019 רורד כבשה את השער השני בניצחון 0–7 על אסטוניה, ואחר כך ב-18 בספטמבר אותה השנה בניצחון 0–1 על רוסיה. בטורניר עצמו השוותה בתיקו 1–1 נגד שוודיה בשלב הבתים, והולנד הודחה ברבע הגמר על ידי צרפת.
ב-31 במאי 2023, נכללה רורד בסגל נבחרת הולנד לטורניר מונדיאל 2023. היא הבקיעה בשלב הבתים בתיקו 1–1 נגד ארצות הברית, ואחר כך במשחק האחרון צמד שערים בניצחון 0–7 על וייטנאם, מה שהעלה אותן מראש הבית. רורד כבשה בשמינית הגמר בניצחון 0–2 על דרום אפריקה. הולנד הפסידה ברבע הגמר לספרד, כאשר רורד מוחלפת בדקה ה-61'.
תארים
*במהלך הליגה ההולנדית-בלגית (בין השנים 2012–2015), הקבוצה ההולנדית שסיימה במקום הגבוה ביותר הוכרה כזוכה של הליגה ההולנדית.
הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית
הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית (בערבית: كنيسة الروم الملكيين الكاثوليك, בלטינית: Ecclesiae Graecae Melchitae Catholicae) היא כנסייה אוניאטית העומדת בפני עצמה ("סואי יוריס") שהסתפחה לכנסייה הקתולית לאחר שהתפצלה במאה ה-18 מן הכנסייה האנטיוכית.
מאמיני הכנסייה, הקרויים מלכיתים, הם בני מוצא מעורב יווני ומזרח-תיכוני ונחשבים צאצאי ראשוני הנוצרים באנטיוכיה הסורית מן המאה הראשונה לספירה. הם מגדירים עצמם כ"קתולים מזרחיים מקיימי פולחן ביזנטי" – כלומר, הם כפופים לאפיפיור ולוותיקן אך זוכים לאוטונומיה פולחנית שבמסגרתה הם משמרים את המנהגים והליטורגיה שמקורותיהם בנצרות היוונית-אורתודוקסית.
מספר המשתייכים לכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית נאמד בכ-1.5 מיליון, כמחציתם בארצות המזרח התיכון השונות (בעיקר לבנון, סוריה, ירדן, ישראל והרשות הפלסטינית) וכמחציתם מהגרים מארצות אלה (וצאצאיהם) שנפוצו ברחבי העולם - בעיקר במדינות מערב אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה.
בראש הכנסייה עומד מאז שנת 2017 הפטריארך יוסוף הראשון עבסי (בערבית: يوسف الأوّل عبسي), שתוארו הרשמי "פטריארך אנטיוכיה וכל המזרח, אלכסנדריה וירושלים". הוא אחד מחמישה כהני דת נוצריים הנושאים בתואר "פטריארך אנטיוכיה", והוא כפוף ישירות לאפיפיור. הוא החליף בתפקידו את קודמו הפטריארך גרגורי לאחם, שעמד בראש הכנסייה משך 17 שנה, מאז שנת 2000. מקום מושב הפטריארכיה כיום בדמשק, סוריה.
מועדון הכדורגל קרטרו
מועדון הכדורגל קרטרו הוא מועדון כדורגל מקסיקני מהעיר קרטרו שבמדינת קרטרו אשר משחקת בליגת העל המקסיקנית.
היסטוריה
הצעת הפדרציה המקסיקנית לכדורגל בשנת 1949 הביאה ליצירת "סגונדה דיוויזיון" לקידום הספורט. התאריך הרשמי להקמת הקבוצה הוא ה-8 ביולי 1950. בשנת 2002, קבוצת "סי אפ לה פיאדד" מהליגה העל הוזזה מעיר לה פיאדד בכדי לשחק בסנטיאגו דה קרטרו, שם נשארה למשך שנתיים תחת השם "קרטרו". הקבוצה הראתה ביצועים נמוכים במשך ארבע עונות. לאחר מכן, בשנת 2004, הוחלט להפחית את מספר הקבוצות בליגת העל המקסיקנית מ-20 ל-18, ובחרה להוציא את שתי הקבוצות עם המצב הכלכלי הגרוע ביותר, ביניהם נמנתה גם קרטרו. ב-28 במאי 2006, קרטרו עלתה לליגה העל המקסיקנית לאחר שניצחה את פואבלה. לאחר עונת 2007-08 בליגת המשנה המקסיקנית, בה הקבוצה לא הצליחה להגיע לפלייאוף, דברים השתנו ב-2008. קרטרו, הפכה לקבוצה ההתקפית המסוכנת ביותר בליגה והשיגה את מספר הנקודות הגבוה ביותר בליגת המשנה. בין השנים 2002 ל-2012, הקבוצה חוותה ירידות ועליות, עם רגעים חשובים כמו הזכייה בליגת המשנה והעלייה לליגה הבכירה. הקבוצה נתקלה בקשיים כלכליים ושינויים בבעלות. ואף נתקלה באיסורים ובעיות אלימות על ידי הקהל שלה ב-2022, שתובילו להעברת הקבוצה לבעלות אחרת.
בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה
בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה (באיטלקית: Santa Croce in Gerusalemme בלטינית: Basilica Sanctae Crucis in Hierusalem; מילולית: "הצלב הקדוש בירושלים") היא כנסייה (בזיליקה) ברובע אסקווילינו ברומא. זו היא "כנסייה טיטולרית", כלומר התפקיד של כומר הכנסייה מוענק לחשמן בוותיקן. על פי המסורת נוסדה הכנסייה ב-325 על מנת לשכן שרידי קדושים שהובאו מירושלים על ידי הלנה הקדושה, אמו של קונסטנטינוס, כולל חלק מן הצלב האמיתי עליו נצלב ישו. לפי מסורת זו, על קרקע הכנסייה פוזר עפר שהובא מירושלים, כך ששריד "הצלב הקדש" שבה נמצא על אדמת ירושלים ולפיכך הוא "אין ג'רוזלמה": בירושלים.
היסטוריה
בימי הקיסר אלאגבאלוס (ראשית המאה השלישית) שימש האתר כמקום פולחן לאל סול אינוויקטוס. לאחר 325 הייתה במקום קפלה שהוקדשה להלנה ושם המקום היה Heleniana או Sessoriana. במאה השמינית הקדיש גרגוריוס השני בזיליקה במקום. הבזיליקה שופצה והורחבה על ידי האפיפיור לוקיוס השני, ששירת בה ככומר לפני היבחרו לתפקיד ב-1123. החשמן פדרו גונסאלס דה מנדוסה (Pedro González de Mendoza; כיהן כחשמן וכומר הכנסייה בשנים 1478–1495) גילה בכנסייה את לוח העץ שהותקן מעל לצלב עליו נצלב ישו. אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה הזמין ב-1601 מפטר פאול רובנס את הציור "הלנה עם הצלב האמיתי" עבור הבזיליקה. רובנס יצר גם טריפטיך בנושא הצלב למזבח הקפלה, שני חלקים ממנו מוצגים כיום בגראס שבצרפת, החלק השלישי אבד.
בשנת 1623, עם הכתרתו של האפיפיור אורבנוס השמיני, נלקח חלק עץ גדול משרידי הצלב האמיתי לבזיליקת פטרוס הקדוש. כשבבזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה נותרו רק שלושה כפיסי עץ קטנים.
הכנסייה כיום נבנתה כחלק מצוואתו של בנדיקטוס הארבעה עשר לאחר 1740, במסגרת שיקום ושיפוץ זה שונתה חזית הכנסייה ועוצבה בסגנון הבארוק הרומאי והוקם מבנה הפנים של המבואה (אטריום) האליפטית שלה, וזהו המבנה כיום. כן נסללו רחובות חדשים בעיר, על מנת לחבר את הכנסייה לבזיליקות הפטריארכליות בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו ובזיליקת סנטה מריה מג'ורה, על מנת לפתח דרך לעולי הרגל.
ב-1930 הוקמה קפלת שרידי הקדושים (Cappella delle Reliquie) ובה מוצגים, לפי המסורת הנוצרית, לוח העץ שהותקן מעל הצלב (Titulus Crucis או ה-Elogium); שני קוצים מעטרת הקוצים שהונחה על ראשו של ישו במהלך הפסיון של ישו; מסמר מן המסמרים שהצמידו את ישו לצלב; שלושה כפיסי עץ מן הצלב האמיתי ושריד אצבע של תומאס הקדוש.
קארי (עץ)
עץ הקארי (שם מדעי: Murraya koenigii) הוא עץ טרופי עד סובטרופי ממשפחת הפיגמיים, הנפוץ בהודו ובסרי-לנקה. עלי העץ משמשים במאכלים רבים בהודו ובשכנותיה. בשימוש במאכלי קארי מכונים העלים ברוב השפות ההודיות "עלי קארי" או "עלי אזדרכת מתוקים". בדרום הודו נקרא "וופאלה" vepala. שמו המדעי של העץ נקרא על שמם של הבוטנאים יוהאן אנדריאס מוריי ויוהאן קוניג.
בבישול
עלי העץ נפוצים מאוד בתבשילים בדרום הודו, בחופה המערבי ובסרי לנקה, במיוחד בתבשילי קארי. בדרך כלל העלים מטוגנים עם בצל קצוץ בשלב הבישול הראשון. לעלים טריים חיי מדף קצרים, והם אינם נשמרים טוב בקירור. העלים נמכרים גם מיובשים אם כי לאלו ארומה נחותה.
הרבייה
על מנת להיזרע על הפירות להיות בשלים וטריים. פירות יבשים או מצומקים אינם בני קיימא. ניתן לשתול את הפרי שלם, אך עדיף להסיר את הציפה ולשתול בתערובת שתילה לחה אך לא רטובה.
אמט טיל
אמט לואיס "בובו" טיל (באנגלית: Emmett Louis "Bobo" Till, 25 ביולי 1941 – 28 באוגוסט 1955) היה נער אפריקאי אמריקאי שנרצח במיסיסיפי בהיותו בן 14, משום ששוחח עם אשה לבנה. מעשה הרצח ותוצאותיו היו אחד מהאירועים המרכזיים שהניעו את הקמת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
טיל נולד וגדל בשיקגו, אילינוי. בעת הירצחו היה בביקור אצל קרוביו באזור הדלתא של מיסיסיפי. העילה להירצחו הייתה שיחה שניהל עם קרוליין ברייאנט בת ה-21, אשה נשואה שהייתה בעלת חנות מכולת קטנה. כמה לילות לאחר השיחה הגיע בעלה של ברייאנט, רוי, יחד עם אחיו למחצה, ג. וו. מילאם, לבית שבו התארח טיל. הם חטפו אותו והביאו אותו לאסם, שם הכו אותו ועקרו אחת מעיניו. לאחר מכן ירו בראשו והטילו את גופתו לנהר הטלהאצ'י. סביב צווארו של טיל קשרו הרוצחים מאוורר של מנפטה ששקל 32 ק"ג. הגופה נתגלתה לאחר שלושה ימים.
גופתו של טיל הוחזרה לשיקגו. אמו מיימי טיל, שגידלה אותו לבדה, התעקשה לקיים הלוויה פומבית, ולהשאיר את ארון המתים פתוח, כך שהאכזריות שבה נרצח בנה תהיה גלויה לכולם. עשרות אלפי אנשים חלפו על פני הארון והשתתפו בהלוויה, ותמונת הגופה המרוטשת התפרסמה בעיתונים וכתבי עת של הציבור האפרו-אמריקאי. הפרסום הרב הביא לתמיכה נרחבת בקרב הקהילה השחורה ולאהדה רבה בקרב הלבנים בכל רחבי ארצות הברית. ביקורת עזה נמתחה על מצב זכויות האזרח של הקהילה השחורה במדינת מיסיסיפי. גם עיתונים במיסיסיפי ורשויות שמירת החוק במדינה גינו את האלימות נגד טיל ודרשו צדק, ואולם המתקפה העזה עליהם הביאה להתגוננות ובסופו של דבר לתמיכה ברוצחים.
המשפט שנערך לברייאנט ומילאם זכה לסיקור עיתונאי נרחב; השניים זוכו מאשמת החטיפה והרצח, אך שנה לאחר מכן, תוך הסתמכות על זכות הסיכון הכפול, הודו בריאיון לכתב עת בביצוע הרצח.
מעמדות בדרום ופשעי שנאה
מאז שנת 1882 תועדו למעלה מ-500 מעשי לינץ' ופשעי שנאה כלפי אפרו-אמריקאים רק במיסיסיפי (1882 הייתה השנה בה הוחל בתיעוד מעשים אלה). רוב מעשי הלינץ' אירעו בין השנים 1876 ל-1930, אך גם בשנות החמישים נרשמו מקרי לינץ', אם כי בתדירות נמוכה.
בכל רחבי דרום ארצות הברית הוכתבה מערכת מחמירה של כללים ונוהגים שנועדו להפריד בין שחורים ללבנים, ולמנוע קשרים בין גזעיים. קשרים כאלה אכן התקיימו, בעיקר בין גברים לבנים לנשים שחורות, אך העיקר בהפרדה הגזעית שהתקיימה בדרום הייתה מניעת קשר בין גברים שחורים לנשים לבנות. קשר כזה היה נדיר ביותר, ונחשב בעיני הלבנים כפגיעה חמורה ביותר, שגררה אחריה עונשים חמורים ביותר לגבר השחור.
ההקפדה על מערכת המעמדות האמורה התגברה ביתר שאת לאחר מלחמת העולם השנייה, והתעצמה עוד יותר לאחר פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בתביעה שנודעה כ"בראון נגד מועצת החינוך טופיקה". בפסק דין תקדימי זה קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי הפרדה על רקע גזעי בחינוך הציבורי בארצות הברית אינה חוקתית, וכי דוקטרינת "נפרד אבל שווה" אינה קבילה. תומכי ההפרדה במדינות הדרום ראו בפסק דין זה תקדים מסוכן, העלול להוביל לנישואים בין גזעיים, והגיבו במאמצים מוגברים למניעת כל מראית עין של שוויון.
משפחתו של אמט טיל
אמט טיל היה בנם של מיימי קארט'ן (Mamie Carthan) ולואיס טיל. אמו של אמט נולדה בעיירה ווב (Webb), באזור הנקרא הדלתא של מיסיסיפי;
אמו של אמט טיל ומשפחתה חיפשו אחר חיים חופשיים יותר ותעסוקה משתלמת יותר בערים התעשייתיות של הצפון והתיישבו בשיקגו. אמו ואביו נפרדו לאחר שלואיס בגד באשתו ובין השניים היו מריבות אלימות. לאחר הגירושין עברו מיימי ואמט לדטרויט, שם נישאה מיימי ל"פינק" בראדלי. גם נישואים אלה לא עלו יפה, ואמט ואמו חזרו אל סבתו של אמט, בשיקגו. ב-1955 ביקר את אמט ואת אמו דודה של מיימי בן ה-64. סיפוריו על החיים במיסיסיפי עוררו אצל אמט עניין. הוא שכנע את אמו לאפשר לו לבקר את דודו, והיא נעתרה אך הזהירה אותו להתנהג בצורה שונה מהתנהגותו בשיקגו; היחס ללבנים צריך להיות שונה ממה שהורגל אליו. אמט הבטיח שהבין את אזהרתה.
הרצח
אמט טיל הגיע לביקור אצל קרוביו בעיירה מוני (Money) במיסיסיפי, ב-21 באוגוסט 1955. שלושה ימים לאחר מכן הלך אמט עם בן דודו למכולת של הזוג קרוליין ורוי ברייאנט כדי לקנות סוכריות. קרוליין הייתה לבדה בחנות. אמט התגאה בידידותו עם נערות לבנות, וחבריו התגרו בו שיפתח בשיחה עם קרוליין בת ה-21. מה בדיוק אמר אמט לקרוליין אינו ברור. יש הטוענים ששרק לה, אם כי אמו של אמט טענה מאוחר יותר שמכיוון שסבל מגמגום, ייתכן שהיה זה ניסיון של אמט להתגבר על הגמגום שממנו סבל. גרסאות אחרות סיפרו שאמט אחז בידה והציע לה "דייט", או שאמר לה "ביי, בייבי" כשיצא מהחנות. על פי גרסה נוספת אמר לה אמט: "אינך צריכה לחשוש ממני, בייבי, הייתי עם נשים לבנות לפני כן". קרוליין ברייאנט עמדה על דעתה שאמט אחז בזרועה והציע לה דייט, וכן השתמש במילים "שאינן ראויות לדפוס".
קרוליין ברייאנט כה נחרדה עד שרצה למכוניתה שחנתה בסמוך כדי להוציא ממנה אקדח שהיה שמור בה. הנערים נמלטו מן המקום, ואמט הביע את רצונו לחזור לשיקגו. רוי ברייאנט לא היה בסביבה; הוא שב לביתו רק ב-27 באוגוסט. כאשר שמע על שהתרחש, חקר באגרסיביות נערים שחורים מן הסביבה, ושמע שהמדובר בנער משיקגו המתגורר אצל דודו.
לפנות בוקר 28 באוגוסט – בין 2:00 ל-3:30 – הגיע רוי עם אחיו למחצה ג'ון ויליאם מילאם, יחד עם אדם שלישי (שייתכן והיה שחור) לביתו של מוז רייט, דודו של אמט. מילאם היה חמוש באקדח, שבו איים על דודו של אמט. דודתו של אמט הציעה להם כסף, אך הם דרשו מאמט שיתלבש ואיימו על האחרים שיהרגו אותם אם יספרו מה קרה. רוי וג'ון העלו את אמט על טנדר, הכו אותו באקדח וכיסו אותו בבד ברזנט. החוטפים לא היו בטוחים מה לעשות עם הנער: הם עברו בכמה מקומות והכו אותו קשות בכמה אתרים, כנראה בסככה מאחורי ביתו של מילאם ובחנות עצמה. לא ברור היכן ירו בו בסופו של דבר, אך לקראת הבוקר קשרו לצווארו מאוורר של מנפטה והשליכו אותו לנהר.
קרוביו של אמט החלו לחפש אחריו עוד באותו לילה. דודו של אמט לא רצה להתקשר למשטרה מכיוון שחשש לחייו, אך בן דודו של אמט – גם הוא יליד שיקגו, שנלווה לאמט בביקור – התקשר לשריף ולאמו בשיקגו, וזו הודיעה לאמו של אמט. השריף חקר את ברייאנט ומילאם, והם הודו שלקחו את הנער מבית דודו אך טענו ששחררו אותו באותו לילה מול חנות המכולת. הם נעצרו בחשד לחטיפה.
עם התפשטות השמועה על היעלמו של אמט הצטרפו לחיפושים גם ראשי הסניף המקומי של ה-NAACP, שהתחפשו לפועלי כותנה ועברו בשדות בתקווה לקבל מידע.
שלושה ימים לאחר החטיפה מצאו שני נערים שדגו בנהר הטלהאצ'י את גופתו של אמט, כשהיא מושחתת ונפוחה. על הגוף היו סימני אלימות רבים, עין אחת נעקרה מארובתה ונמצא פצע ירייה מעל אוזנו הימנית. הגופה הייתה עירומה, אך על אחת האצבעות הייתה טבעת כסף ועליה חרוטות האותיות L.T. והתאריך 25 במאי 1943. אמו סיפרה במשפט שמדובר בטבעת שעברה מסבו של אמט לאביו, ומאביו אליו, וכך זיהתה שמדובר בבנה. לא ניתן היה לזהות את פניו של אמט בשל השחתתם ובשל השהות הארוכה במים, אך דודו של אמט שהוזעק למקום זיהה את הגופה. מנגד, החלו טענות כי הגופה אינה גופתו של אמט טיל, וכי הוא עצמו בחיים והוברח בסתר חזרה לשיקגו. בדיעבד התברר כי את קו ההגנה המדובר הציע לסנגוריה שריף העיירה, ג'ורג' סמית.
קבורה וסערה ציבורית
על פי דרישתה של מיימי טיל בראדלי נשלחה הגופה חזרה לשיקגו, לקבורה. היא התעקשה לראות את הגופה כדי לזהותה בוודאות, ולהשאיר את ארון המתים פתוח. מיימי הסבירה את החלטתה: עשרות אלפי בני אדם עברו על ארונו של טיל, ואלפים רבים נוספים השתתפו בטקס האשכבה ובהלוויה, ב-6 בספטמבר. תמונת הגופה המושחתת התפרסמה בעיתונים של הקהילה השחורה וגררה תגובה ציבורית נרחבת וסוערת; העיתון ניוזוויק ציין כי הקהילה השחורה בשיקגו נסערה מן המעשה כפי שלא נסערה מאף מעשה דומה.
גם במיסיסיפי עורר הרצח סערה ציבורית. הרצח דווח בהרחבה בעיתוני המדינה, וקוראים רבים הביעו את זעזועם מן המעשה במכתבים למערכת, לצד מאמרי מערכת רבים שגינו את הרצח. מושל מיסיסיפי הוקיע את הרצח והבטיח חקירה נמרצת של רשויות החוק. במברק ששלח לראשי ה-NAACP הבטיח חקירה מלאה וקבע שהתנהגות כזו אינה נסלחת. גם עיתונים מקומיים הביעו שאט נפש.
ואולם, תוך זמן קצר הפכה התגובה מורכבת יותר. מזכיר "מועצת האזרחים הלבנים" (White Citizens' Council, גוף שתמך במדיניות ההפרדה בין שחורים ללבנים), הביע את צערו על הרצח וקבע שמדיניות ההפרדה הגזעית נועדה להגן על השחורים, וכי פעילות ה-NAACP פוגעת במדיניות זו ולפיכך מסכנת את השחורים. בתגובה הגדיר מזכיר ה-NAACP את הרצח כ"לינץ'" וקבע כי מיסיסיפי מנסה לשמור על עליונות הלבנים באמצעות מעשי רצח. מיימי טיל בראדלי אמרה לכתב עיתון כי ברצונה לגייס עזרה כדי לסייע לרשויות החוק למצוא את הרוצחים, וכי לדעתה על מדינת מיסיסיפי להשתתף בעלות עזרה זו. דבריה הוצאו מהקשרם, והיא צוטטה כמי שאמרה ש"מיסיסיפי תשלם על המעשה". ראש עיריית שיקגו ומושל אילינוי דחקו במושל מיסיסיפי לוודא שהצדק ייעשה.
בעקבות השינוי באווירה ובדעת הקהל המקומית שינה השריף של מחוז טלהאצ'י את התייחסותו למקרה; ב-3 בספטמבר אמר כי הגופה זוהתה וכי התיק נגד ברייאנט ומילאם "טוב למדי", הביע כעת ספקות לגבי זהות הגופה, והעריך שטיל בחיים. הוא טען שהגופה שנמצאה "הושתלה" על ידי ה-NAACP וכי הטבעת שנמצאה על אצבעו של טיל פוברקה גם היא. מאוחר הרבה יותר הודה השריף כי לא רצה להגן על ברייאנט ומילאם, אך לא הייתה לו ברירה.
המשפט
המשפט התקיים בספטמבר 1955 ונמשך חמישה ימים. בית המשפט התכנס בעיירה סמנר (Sumner), שהייתה קטנה מלהכיל את מאות הכתבים שהגיעו לעיירה כדי לסקר את המשפט. כתבים תיארו את המשפט כ"האירוע התקשורתי הגדול הראשון של תנועת זכויות האזרח", וכאחד המשפטים שזכו לפרסום הרב ביותר אי פעם. המשפט סוקר בכל העיתונים הגדולים בארצות הברית ועל ידי העיתונים של הקהילה השחורה, כמו גם על ידי העיתונים המקומיים. הישיבה בבית המשפט הייתה לשחורים ולבנים בנפרד, וגם הכתבים הופרדו. השריף קיבל את פני הכתבים השחורים בעליצות: "שלום כושונים!" (Hello, Niggers!). המבקרים מן הצפון הופתעו לראות את האווירה הלא-רשמית ששררה בבית המשפט: המושבעים שתו בירה במהלך הדיונים, ורבים מן הגברים הלבנים בקהל נשאו אקדחים.
לשחורים לא היו בעיר מקומות לינה; הם השתכנו בביתו של ד"ר ט.ר.מ. הווארד, פעיל זכויות אדם אפרו-אמריקני שהיה בעיירה מאונד באיו (Mound Bayou). הווארד היה רופא, ממנהיגי התנועות לזכויות האזרח, ויזם. הוא היה מהראשונים שגינו את הרצח ואיים שאם יימשכו מעשי רצח של שחורים במיסיסיפי תפרוץ מלחמת אזרחים. הוא מימן פעולות רבות שנועדו לסייע בחקירת הרצח ובפרסומו. חוץ מהכתבים השחורים התאכסנה בביתו גם מיימי טיל בראדלי, שהגיעה משיקגו על חשבונו של הווארד כדי להעיד. הווארד חשש מאלימות כלפיו ולכן הקיף את ביתו בשומרים חמושים.
יום לפני המשפט הגיע להווארד מידע כי שני פועלים אפרו-אמריקאיים היו עדים לרצח; אלו היו פועלים של אחיו של מילאם. הווארד לא הצליח להעביר את המידע לצוות התביעה בזמן, והשריף של מחוז טלהאצ'י כלא את השניים כדי למנוע מהם להעיד.
קו ההגנה העיקרי במשפט היה שהגופה שהוצאה מן הנהר לא הייתה גופתו של טיל, וההגנה אף טענה שייתכן שטיל בחיים. ההגנה הודתה שברייאנט ומילאם לקחו את טיל, אך טענה ששחררו אותו לאחר מכן. דודו של טיל, מוז רייט, זיהה רק את מילאם כאחד האנשים שלקחו את טיל עמם. עצם הזיהוי היה מעשה יוצא דופן, שכן הייתה זו הפעם הראשונה בה העז אדם שחור להאשים אדם לבן. על פי חוקי המדינה, תוצאת משפט שבו קיימת האשמה ברצח הייתה יכולה להיות אחת משלוש: מאסר עולם, עונש מוות או זיכוי. ב-23 בספטמבר זיכה חבר המושבעים את שני הנאשמים לאחר דיון שנמשך 67 דקות. אחד המושבעים אמר שלו לא היו מפסיקים באמצע את הדיון כדי לשתות גזוז, היה הדיון קצר עוד יותר.
הועלו כמה סיבות לתוצאה זו של המשפט. הטענה העיקרית הייתה שחבר המושבעים היה מורכב מלבנים תושבי אזור הגבעות במחוז טלהאצ'י, אזור עני שבו התחרות בין לבנים לשחורים הייתה גדולה והגזענות של תושבי האזור הייתה רבה. התביעה שגתה כאשר פסלה מחבר המושבעים אנשים שהכירו את ברייאנט ומילאם; כל מי שהכיר את השניים היה בעל דעה שלילית לגביהם. מאוחר יותר אישרו המושבעים שידעו שהנאשמים אכן ביצעו את הרצח, אך היו סבורים שאין להעניש אותם במאסר עולם או בעונש מוות על רצח אדם שחור. לעומתם, העידו מושבעים אחרים שקיבלו את טיעוני ההגנה.
חודשיים לאחר המשפט על עברת הרצח סירב חבר מושבעים גדול להגיש כתב אישום נגד ברייאנט ומילאם באשמת חטיפה.
תגובות והודאה
ב-1956 הסכימו ברייאנט ומילאם להתראיין לכתב העת "לוּק" (Look), תמורת תשלום שנע בין 3,600 ל-4,000 דולר. הגנת הסיכון הכפול (Double Jeopardy) מונעת הגשת כתב אישום נגד נאשמים בעברה שממנה זוכו, ולפיכך יכול היה מילאם להודות כעת שירה באמט טיל. השניים לא חשו אשמים ולא חשו שעשו דבר מה שאינו ראוי.
התגובות לראיון היו סוערות. תומכיהם של ברייאנט ומילאם נטשו אותם; שחורים הפסיקו לקנות בחנויותיהם והם הגיעו לפשיטת רגל. בנקים סירבו להלוות להם כסף כדי שיוכלו לנטוע. הודאותיהם חסרות הבושה ברצח הביאו את מנהיגי התנועות לזכויות האזרח לדרוש מממשלת ארצות הברית לחקור לעומק את המקרה, והרצח היה אחת הסיבות העיקריות שהביאו לחקיקת חוק זכויות האזרח ב-1957; החוק איפשר לממשלה הפדרלית להתערב בחקירות מקומיות במדינות השונות כאשר ישנה פגיעה בזכויות האזרח.
לאחר הרצח
מילאם וברייאנט עברו לטקסס לכמה שנים, ולאחר מכן שבו למיסיסיפי. מילאם מת ב-1980 מסרטן, בגיל 61. ברייאנט התגרש מקרוליין, ונישא מחדש ב-1980. גם הוא מת מסרטן ב-1994, בגיל 63. אמו של אמט נישאה מחדש, החלה לעבוד כמורה, והייתה פעילה בארגוני זכויות האזרח. היא נפטרה ב-2003.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 טענו כמה תוכניות טלוויזיה וספרים שונים כי כמה וכמה אנשים היו מעורבים ברציחתו של טיל. ב-2004 הודיעה מחלקת המשפטים של ארצות הברית על פתיחת חקירה מחודשת של המקרה, כדי לבדוק האם אנשים נוספים היו מעורבים ברצח. ב-31 במאי 2005 הוצאה גופתו של טיל מקברה, ובדיקות שונות הוכיחו סופית שזו אכן גופתו של הנער. הגופה נקברה מחדש ב-4 ביוני. חבר מושבעים גדול, מורכב ברובו ממושבעים שחורים, הכריע בפברואר 2007 כי אין יסוד להניח שאנשים נוספים היו מעורבים ברצח.
בראיון ב-2008 הודתה קרוליין ברייאנט כי עדותה בבית המשפט הייתה שקרית וכי הנער שרק לעברה כנראה, אך לא הציע לה הצעות מגונות ולא התפאר בפניה בניסיונו עם נשים לבנות. בראיון מסרה ברייאנט כי לא משנה מה עשה הנער, לא הגיע לו מה שקרה לו. בתגובה דרשו גורמים בציבור שברייאנט תיעצר ותישפט על עדות שקר, אך הבקשה נדחתה על הסף.
השפעה והנצחה
טיל מונצח באנדרטה הנמצאת בפואבלו, קולורדו, בה הוא עומד עם מרטין לותר קינג. שמו מופיע על אנדרטת זיכרון של התנועה לזכויות האזרח במונטגומרי, אלבמה, כאחד מארבעים המרטירים שנרצחו למען התנועה.
פרשת הרצח של אמט טיל חלחלה לתודעה האמריקנית דרך הכיסוי התקשורתי ודרך יצירות ספרותיות ואמנותיות רבות שנכתבו בהשפעת הרצח. בין הכותבים היה הסופר זוכה פרס נובל ויליאם פוקנר, בן מיסיסיפי, שפרסם ב-1956 מסה בשם "על הפחד" (On Fear); פוקנר שאל במסתו מה מפחיד כל כך את הבדלנים, פחד שהביא לרצח של נער בן 14. יצירה מפורסמת נוספת שהושפעה מן האירוע הייתה הספר "אל תיגע בזמיר", מאת הרפר לי, התפרסם ב-1960. הספר מתאר משפט של אדם שחור שנאשם באונס אשה לבנה; מבקרי ספרות מצאו דמיון רב בין המשפט המתואר בספר לבין משפטו של אמט טיל. הזמר בוב דילן הקליט ב-1962 שיר שנקרא "מותו של אמט טיל", ויצירות המאזכרות את הרצח ואת המשפט הופיעו שנים רבות לאחר מכן, וגם ב-2010.
בשנת 2022 יצא הסרט סיפורו של אמט טיל, המספר את קורות המקרה מנקודת מבטה של אימו, מיימי טיל. בינואר 2023 אישור הקונגרס של ארצות הברית את הענקת עיטור מדליית הזהב של הקונגרס לטיל ולאימו.
שעון שמש 1980
שעון שמש 1980 הוא שמו של פסל סביבתי מעשה ידי הפסל הישראלי דני קרוון. הפסל ממוקם בירושלים, בחזית מבנה הג'וינט בגבעת רם שבירושלים.
תיאור הפסל
הפסל הוא שעון שמש מורכב משני מבנים המצופים אבנים מסותתות:
הצופה בפסל, העולה על המדרגות עומד בנקודת המפגש בין שני המבנים ומשמש כ"מחוג" המטיל צל על השנתות ומסמן את השעה.
פרשנות
קרוון ניסה ליצור שעון שמש באמצעות מבנה מדרגות, כניסיון לשחזר את שעוני השמש שהיו בירושלים בתקופת בית ראשון, כפי שמסופר בספר מלכים:
קרוון משתמש באלמנטים אדריכליים האופייניים לאדריכלות הירושלמית ובהם הכיפה, תעלות השקיה וסיתות האבן.
תעלת המים מסמלת גם את החיים ואת תלותה של ירושלים במים.
כיווני מזרח-מערב שעל הפסל, מציינים גם כיוון הזריחה והשקיעה של השמש, וגם את כיוון הר הבית, אליו פונים יהודים בתפילה.
נחום שחף
נחום שחף (נולד ב-1946) הוא פיזיקאי ועיתונאי, זוכה פרס משרד המדע והטכנולוגיה ליצירתיות מדעית וזוכה הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' לשנת 2007–2008 על תחקיר פרשת מוחמד א-דורה. ידוע כבעל תאוריות קונספירציה וטוען ששמעון פרס קשר נגד יצחק רבין והוא שהביא לרציחתו.
ביוגרפיה
סיים תואר ראשון ותואר שני בפיזיקה בהצטיינות באוניברסיטת בר-אילן (1970–1977). במהלך לימודי תואר שני פיתח תוכניות לימוד לילדים מחוננים באוניברסיטה, ולימד תוכניות אלו באוניברסיטת בר-אילן (1974–1977). נכון ל-2010, לומד לתואר שלישי בבית הספר להנדסה של אוניברסיטת בר-אילן בהנחיית פרופ' זאב זלבסקי ופרופ' ברוך פישר מהטכניון.
ב-1989 הצטרף לתעשייה האווירית לפיתוח פרויקט ה-NTS להכוונת טילים ממסוקים (מוכר כ"יכולת כירורגית" של מסוקי תקיפה) ולפיתוח אמצעי תצפית למזל"ט. חקר את מגבלות השיטה האזרחית (שיטת הניילונים) להגנה כנגד טק"ק (טילי קרקע קרקע) לא קונבנציונלי (כימי ביולוגי), והרצה על המחקר בצה"ל ובאוניברסיטאות..
בשנת 1991 הקים את חברת נתופ (Natop) שם פיתח שיטה לאיכון מטרות ממזל"טים במימון המדען הראשי למשרד המסחר והתעשייה, שיטה לדחיסת וידאו שעליה זכה בפרס משרד המדע ושיטה לראייה דרך קירות כאמצעי להגנה מפני ירי.
כעיתונאי חוקר, מפרסם שחף מאמרים באתר nfc.
תחקירים
ביצע מספר מחקרים בעלי עניין ציבורי, בהם הפגיעה במחנה האו"ם בכפר כנא בלבנון (1996 ו-2006), וחקר הזיופים בפריימריס של מפלגת העבודה.
חקר את מותו של הילד הפלסטיני מוחמד א-דורה, תחקיר בו המשיך לאחר פרסום התחקיר הצה"לי. הפרסום באטלנטיק הביא להפקת מספר סרטים על התחקיר. על עבודתו זאת זכה בפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' לשנת 2007–2008. הפרס ניתן על.
כמו כן הוא חוקר בדרכים דומות את רצח רבין, וטוען ששמעון פרס קשר נגד רבין והוא שהביא לרציחתו. לדבריו התמונה של "שיר לשלום" המוכתם בדמו של רבין זויפה, הוא תומך בתאוריות קונספירציה על הרצח וכתב באתרו: "ביניש וארבל שהיו שותפים לחשיפת הקונספירציה של השב"כ בקו 300, מנעו ומונעים במכוון את הניסיונות לחשוף את הקונספירציה ברצח רבין. עדנה ארבל הייתה ראש הפרקליטות בימים שלאחר רצח רבין ועל כן הייתה שותפה להסתרה. הפעלת השמפניה ותנועת אייל היו מבוססים על מעשי חתרנות שנועדו לפגוע בתדמית הימין והדתיים".
באוקטובר 2010, לפני מתן גזר הדין בפרשת הירי בנעלין, פרסם ערוץ 10 כתבה, בה הביא שחף ראיות לכאורה כי הסרט שפרסם ארגון "בצלם", ואשר שימש ראיה מרכזית במשפט החייל היורה והמג"ד, נערך, הושמטו ממנו קטעים חשובים, וכי הפלסטיני כלל לא נפגע מכדור הגומי שירה החייל. "בצלם" הכחיש את הטענות והגדירן כמופרכות והזויות. בעוד שחף, שהעיד עדות מומחה בבית המשפט מטעם הסנגוריה בשלב הטיעונים לעונש, קבע שהסרטון עבר עריכה ועיבוד פוטושופ, המומחה לזיהוי פלילי מטעם משטרת ישראל שהעיד בשלב הטיעונים לעונש מטעם התביעה, קבע כי הסרט אותנטי, וכי לא נערך. בית המשפט קבע כי "לא מצאנו כי ההגנה ביססה את עמדתה כדבעי, ולא ניתן לקבוע במידה הנדרשת להוכחת טענת הגנה, כי בסרטון בוצעו שינויים מכוונים". עם זאת, שופט בדעת מיעוט העלה "חשדות כבדים שמא נעשו שינויים מניפולטיביים בסרטון".
במאי 2022, בעקבות הריגתה של העיתונאית שירין אבו עאקלה במחנה הפליטים ג'נין, טען שחף שפלסטינים הרגו אותה כדי שמותה יזכה אותם באהדה במסגרת מאבקם על דעת הקהל העולמית. הוא טען שהיא הסתתרה מאחורי קיר שחצץ בינה לבין החיילים, והחיילים היו במרחק של קילומטר ממנה. במציאות הקיר שלידו נהרגה פונה אל הרחוב, והחיילים היו בהמשך אותו רחוב במרחק 200 מטר ממנה.
B-52 (קוקטייל)
B-52 הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ-20 מ"ל קלואה, 20 מ"ל בייליס ו-20 מ"ל גראן מרנייה הנמזגים בהצפה ובסדר עוקב אל כוס שוט בעלת תכולה של 60 מ"ל נוזל ולבסוף מתקבל קוקטייל בשכבות.
הכנה
קיימות מכונות היכולות להכין בצורה אוטומטית קוקטייל B-52 וקוקטיילים שכבתיים אחרים בשניות אחדות. אולם, מוזג מנוסה בדרך כלל מכין קוקטייל זה באופן ידני על ידי שימוש בכפית. הכנת קוקטייל שכבתי, דוגמת B-52, מכונה "בנייה" או "הצפה".
ההצפה מתרחשת כתוצאה מהצפיפות היחסית בין הנוזלים השונים, הנובעת מהשוני במסה המולרית.
תחילה נמזג הקלואה לכוס, לאחר מכן יש למזוג באיטיות, על גבי כפית את הבייליס, תוך הקפדה על כך שהשכבה התחתונה לא תתערבב בשכבה השנייה הנמזגת מעליה ולבסוף יש למזוג באמצעות כפית את השכבה העליונה של ליקר גראן מרנייה.
מקור השם
הקוקטייל קרוי על שם הלהקה The B-52's (ולא ישירות על שם המפציץ B-52 סטרטופורטרס).
פליימינג 52-B (B-52 בוער)
יש הנוהגים לשלהב את הקוקטייל (להצית את הקוקטייל) לפני ששותים. מכיוון שגראן מרנייה אינו ניצת בקלות בטמפרטורת החדר, יש הנוהגים למזוג משקה בעל תכולת אלכוהול גבוהה מעל הגראן מרנייה. יש להקפיד להשתמש בזכוכית חסינה להגשת קוקטייל בוער.
טים קיין
טימותי מייקל "טים" קיין (באנגלית: Timothy Michael "Tim" Kaine; נולד ב-26 בפברואר 1958) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת וירג'יניה מאז שנת 2013. קודם לכן כיהן כמושל וירג'יניה בשנים 2006–2010, לאחר ששירת כסגן מושל בשנים 2002–2006 תחת מארק וורנר, דמוקרט שנבחר אף הוא לסנאט. הוא התמודד בהצלחה לסנאט לאחר שהסנאטור המכהן ג'ים וב הכריז כי לא יתמודד לכהונה שנייה.
ביולי 2016 נבחר קיין על ידי המועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון להיות עמיתהּ למרוץ כמועמד לסגן הנשיא בבחירות לנשיאות 2016. לבסוף נוצחו השניים בבחירות על ידי דונלד טראמפ ומייק פנס מהמפלגה הרפובליקנית.
קורות חייו
קיין נולד בסיינט פול, מינסוטה, בנם של מרי קתלין (לבית ברנס), מורה ללימודי כלכלת בית, ואלברט אלכסנדר קיין, רתך ובעלי חנות מתכות קטנה. הוריו ממוצא אירי וסקוטי. הוא חונך כקתולי, וגדל בקנזס סיטי שבמיזורי. ב-1979 למד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת מיזורי. לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר הרווארד למשפטים, אך יצא לשנת הפסקה מן הלימודים לטובת שליחות מיסיונרית עבור ישועים בהונדורס, שם הקימו בית ספר קתולי. למען מטרה זו למד ספרדית והוא דובר את השפה באופן שוטף, כשהוא שהה במדינה במשך תשעה חודשים בשנים 1981–1982.
עם חזרתו מהונדורס סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת הרווארד ב-1983, והחל את עבודתו הציבורית בתחום המשפטי בווירג'יניה, כששימש כעורך דין העוסק בזכויות אזרח והתמחה בדיור הוגן ובהגנה על לקוחות מאפליה גזעית או מוגבלות. הוא שימש גם כמרצה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ריצ'מונד למשך שש שנים כשלימד אתיקה משפטית. בין תלמידיו היה מארק הרינג, שנבחר בשנת 2014 לתפקיד התובע הכללי של וירג'יניה.
קריירה פוליטית
קיין נבחר למשרה ציבורית לראשונה בשנת 1994 כאשר נבחר לכהן במועצת העיר של ריצ'מונד (וירג'יניה), מטעם המחוז השני של העיר. לאחר מכן, כחבר במועצת העיר למשך 4 כהונות, נבחר להיות ראש עיריית ריצ'מונד ושירת בתפקיד מיולי 1998 עד ספטמבר 2001, עד שנבחר לסגן מושל וירג'יניה בנובמבר באותה שנה, כשלצידו נבחר למושל באופן נפרד הדמוקרט מארק וורנר, והחל את כהונתו בינואר 2002.
קיין התמודד למשרת המושל בשנת 2005. לאחר זכייה קלה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, התמודד קיין בבחירות הכלליות מול התובע הכללי של המדינה, הרפובליקני ג'רי קילגור. הוא זכה ב-51% ממניין הקולות, וירש את וורנר שכיהן מעליו. הוא כיהן כמושל וירג'יניה מינואר 2006 ועד סיום כהונתו ב-2010.
בעת כהונתו כמושל נבחר קיין לשאת את נאום התגובה של המפלגה הדמוקרטית לנאום מצב האומה של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בשנת 2006. לאחר זכייתו של הסנאטור דאז ברק אובמה בפריימריז למועמדות המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות 2008, נבחן קיין כמועמד בכיר למועמדות סגן הנשיא, אך בסופו של דבר נבחר הסנאטור מדלאוור דאז ג'ו ביידן. בשנתו האחרונה כמושל, כאשר היה מוגבל חוקית מלרוץ לכהונה שנייה תחת חוקי וירג'יניה, נבחר קיין ב-2009 ליושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC), ה-51 במספר, עד שהחליפה אותו בתפקיד דבי וסרמן שולץ ב-2011.
מיד לאחר סיום תפקידו ב-DNC, באפריל 2011, ובעקבות הודעתו של הסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'ים וב כי לא ירוץ לכהונה נוספת, הכריז קיין על מועמדותו לסנאט ב-2012. הוא התמודד מול המושל והסנאטור לשעבר של וירג'יניה, הרפובליקני ג'ורג' אלן, שאותו הביס וב ב-2006. קיין זכה ב-53% ממניין הקולות ונבחר לסנאט. הוא הושבע כסנאטור ב-3 בינואר 2013. בסנאט חבר קיין בוועדת הכוחות המזוינים, בוועדה לתקציב, וכן בוועדה ליחסי חוץ.
לקראת הבחירות לנשיאות 2016 נבחר קיין ב-22 ביולי 2016 על ידי הילרי קלינטון לשותפה למרוץ כמועמד לסגן הנשיא. ב-27 ביולי מונה רשמית בוועדה הדמוקרטית הלאומית בפילדלפיה כמועמד לסגן נשיא ארצות הברית. בגין הפסד המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות, המשיך קיין לכהן כסנאטור, וב-2018 נבחר לכהונה שנייה.
עמדותיו הפוליטיות
כנוצרי קתולי, קיין מתנגד באופן אישי להפלות מלאכותיות, אך כחבר הסנאט הביע תמיכה מפורשת בפסק דין רו נגד וייד, המעגן בחוק את ההיתר לבצע הפלות. כמו כן תמך בחוקים המקדמים נישואים חד-מיניים בארצות הברית.
הוא מתנגד לעונש מוות, אף על פי שבתקופת כהונתו כמושל וירג'יניה הוא אישר ביצוע של 11 הוצאות להורג במדינה, ורק לאסיר אחד, שהורשע ברצח, המיר את עונש המוות במאסר עולם. קיין התייחס לכך ואמר: "נאלצתי להתמודד עם עונש המוות כמושל. אני מתנגד מבחינה מוסרית לעונש מוות. אבל הצהרתי אמונים כמושל, ועלי לבצע את התפקיד. הצהרת אמונים גם היא חובה מוסרית."
יחסי חוץ
כסנאטור, קיין התבטא והצביע מספר פעמים בנושאים הקשורים ליחסי חוץ:
יחסו לישראל
בזמן כהונתו כמושל וירג'יניה זכה קיין לתמיכה רציפה של הקהילה היהודית, ואירח במשך מספר שנים את חברי הקהילה בארוחת ליל הסדר במשכנו. בין השאר התיידד עם שגרירי ישראל סלי מרידור ומיכאל אורן.
הוא ביקר בישראל מספר פעמים, והביע תמיכה בישראל: "למפלגה הדמוקרטית יש מסורת ארוכה של תמיכה בישראל, ולהיות פרו-ישראלי זה לא אומר שאנחנו מסכימים בכל הנושאים, אבל אנחנו ידידים ובעלי ברית, אנחנו שותפים, וגם אם יש לנו חילוקי דעות אז אנחנו מנסים לגשר עליהם באופן פרודוקטיבי. אני רוצה שישראל תהיה בטוחה ומוגנת, ואני מודאג כי חלק מפעולותיה נגד הפלסטינים מחלישות את הביטחון העתידי של ישראל, במקום לחזק אותו."
בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, קיין הביע מספר פעמים תמיכה בפתרון "שתי מדינות לשני עמים". בשנת 2013 חתם על מכתב פתוח לנשיא אובמה בו הוא קורא להמשיך ולקדם פתרון זה.
הארגון ג'יי סטריט תמך בטים קיין בבחירות לסנאט (2012) וחברי הארגון אף תרמו סכומי כסף נכבדים למסע הבחירות שלו. קיין נאם פעמיים בכנסים של הארגון, ובנאומו ב-2016 אמר: "אף ארגון לא-ממשלתי אמריקאי לא מייצג את ערכי הדיפלומטיה כמו ג'יי סטריט." קיין עבד גם עם ארגון איפא"ק וקידם נושאים רבים הקשורים לישראל, למרות חילוקי הדעות עם הארגון סביב עסקת הגרעין האיראני. בשנת 2013 קיין סייע לאיפא"ק בפנייה לנשיא אובמה להגביר את הסנקציות על איראן ולנסות לאלץ אותה להשעות את תוכנית הגרעין. בסופו של התהליך הדיפלומטי תמך טים קיין בהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, ואמר: "ההסכם שהושג מהווה שיפור דרמטי על פני הסטטוס קוו, והוא ישפר את הביטחון העולמי לפחות במשך 15 השנים הבאות, וסביר שאף לאחר מכן."
חייו האישיים
קיין נשוי מאז 1983 לאן הולטון, בתו של מושל וירג'יניה הרפובליקני לשעבר לינווד הולטון, אותה הכיר במהלך לימודיהם בבית הספר למשפטים של הרווארד. הולטון שימשה שופטת בבית המשפט לנוער וענייני משפחה בריצ'מונד, ולאחר שירותה כגברת הראשונה של וירג'יניה מונתה על ידי המושל טרי מקאוליף ב-2014 לכהן כמזכירת החינוך של המדינה – תפקיד ממנו התפטרה עם בחירת בעלה כמועמד לסגן הנשיא. לזוג שלושה ילדים. הוא מנגן במפוחית פה זה 20 שנה, ודובר ספרדית שוטפת.
הבחירות הכלליות בגרינלנד 1979
בחירות כלליות נערכו בגרינלנד ב-4 באפריל 1979, הן היו הבחירות הראשונות לפרלמנט החדש לאחר שגרינלנד קיבלה אוטונומיה. התוצאה הייתה ניצחון של מפלגת סיומוט הבדלנית והשמאלנית, שזכתה ב-13 מתוך 21 המושבים בפרלמנט, על סולידריות היוניוניסטית והמתונה. ההבדל במושבים שזכו הפך גדול יחסית בגלל השימוש בבחירות בשיטה הרובנית בחמישה מחוזות בצפון ומזרח גרינלנד, שבכולם זכתה סיומוט, בעוד ששתי המפלגות חלקו שווה בשווה את 16 המושבים במחוזות מרובי הנציגים במערב גרינלנד. כתוצאה מהבחירות היה יונתן מוצפלדט מסיומוט לראש הממשלה הראשון של גרינלנד.
לואיז ארדריץ'
ביוגרפיה
ארדריץ' נולדה בכורה למשפחה בת שבעה אחים בליטל פולס, מינסוטה בשנת 1954 וגדלה בוופטון, צפון דקוטה. אמהּ, ממוצא חצי-אוג'יבווני ואביה הגרמני אמריקאי לימדו בפנימייה של הלשכה לענייני אינדיאנים. היא למדה תואר ראשון באנגלית במכללת דארטמואת', שם הייתה חלק מכיתת הנשים הראשונה שהורשתה ללמוד במכללה זו, ולאחר מכן למדה תואר שני בכתיבה יצירתית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. במהלך לימודי תואר ראשון, חקרה רבות במחלקה ללימודי ילידים אמריקאים, וכך החלה לחקור את מורשתה ולכתוב סיפורים ושירים אודות נושאים אלו. בנוסף, שם הכירה את בן זוגה לעתיד, מרצה כיתתה, האנתרופולוג מייקל דוריס. בלימודיה באוניברסיטת הופקינס, המשיכה בכתיבה על ילידים אמריקאים שהייתה הבסיס ליצירותיה הבאות. כשסיימה את לימודיה האקדמיים, החלה לעבוד במועצה האינדיאנית של עיתון בוסטון.
ארדריץ' פגשה בדוריס שנית כאשר הוא נכח באירוע קריאת שירה שבה הקריאה היא את שירתה. השניים ניהלו התכתבות מרוחקת כאשר שהה דוריס בניו זילנד, וכתבו יחדיו מספר סיפורים קצרים, המוכר מביניהם הוא "הדייג הגדול מכולם", שלאחר מכן הרחיבו אותו לרומן שלם, "Love Medicine", שזכה לשבחים רבים. כששב דוריס מניו זילנד, נישאו השניים בשנת 1981.
ארדריץ' ודוריס כתבו יחדיו פיקציה רומנטית תחת שם העט "מילו נורת'", כתבו תחת שמותיהם האמיתיים מספר קובצי יומני מסע, ודוריס סיפק ייעוץ לארדריץ' במהלך כתיבת ספריה. ארדריץ' ודוריס גידלו שלושה ילדים שדוריס אימץ טרם הנישואים, והם הביאו לעולם שלושה ילדים משלהם. בשנת 1991, בנם הבכור נהרג בתאונת דרכים. התאונה גרמה לבעיות משפחתיות שהובילו לבסוף, לגירושיהם, ובשנת 1997 להתאבדותו של דוריס.
יצירותיה
הדגש המרכזי ביצירותיה של ארדריץ' הוא ילידים וזהות ילידית, וביצירותיה פרטים רבים השואבים השראה ממורשתה ומחייה. במהלך לימודיה בדארטמאות' החלה לחבר שירה וסיפורים אודות הילידים האמריקאים והעם האוג'יבווני שממנו הורי אימה הגיעו. עבודת התזה שלה באוניברסיטת הופקינס, הייתה אוסף שירים באותו נושא בסופו של דבר יצא לאור בתור הספר "Jacklight". הספר עוסק במתח שבין ילידים לאלה שאינם ילידים, אך גם חוגג את הקשרים והידידות ביניהם. בנוסף על כך, במהלך לימודי תואר שני, החלה ארדריץ' לכתוב את הרומן "Tracks". סדרת הרומנים המוכרת ביותר שלה, "Love Medicine", עוסקת בסיפוריהן של שלוש משפחות ילידיות החיות בעיירה הפיקטיבית של ארגוס, צפון דקוטה. הסיפורים מתארים תקופות שונות בהיסטוריה, מ-1912 ועד ימינו. דרך תכונותיהן של הדמויות החוזרות, ארדריץ' מתעסקת בנושא האובדן והשינוי, אשמה וחיי הילידים בעידן המודרני.
ארדריץ' גם שואבת השראה מהמורשת האירופאית שלה, שכן בשנת 2003 הוציאה לאור את הספר "The Master Butcher's Singing Club", בו מתואר חייל ותיק שלחם במלחמת העולם הראשונה, בת זוגו ודמויות הגרות בעיירה צפון דקוטית. היא חיברה גם מספר ספרי ילדים הדנים גם הם בנושא הילידים האמריקאים, שבהם מתוארים החיים של ילידים אמריקאים צעירים בעת ההגעה לאמריקה של המתיישבים האירופאים. בנוסף על כל אלה, חיברה היא גם ספר ביוגרפי, "The Blue Jay's Dance", שבו מתוארת חווית ההריון והלידה הראשונה שלה.
המכונאי (2004)
המכונאי (באנגלית: The Machinist; ידוע גם כ-El Maquinista) הוא סרט מסוגת מותחן פסיכולוגי אנגלי-ספרדי משנת 2004 בבימויו של בראד אנדרסון ובכיכובם של כריסטיאן בייל, ג'ניפר ג'ייסון לי, ג'ון שריאן, אייטנה סנצ'ז-גיון ומייקל איירונסייד.
תקציר העלילה
טרוור רזניק (כריסטיאן בייל) הוא מכונאי שסובל במשך שנה מאינסומניה כרונית (נדודי שינה), שהשיל ממשקלו באופן הדרגתי עד לנקודה בה הוא הפך להיות כחוש קשות. הופעתו המדאיגה בנוסף להתנהגותו המוזרה גורמים לעמיתיו לעבודה לשמור ממנו מרחק; בסופו של דבר הם חוברים כנגדו לאחר שהיה מעורב בתאונת מכונה שגובה ממילר (מייקל איירונסייד) את זרועו השמאלית. טרוור, שדעתו הוסחה על ידי עובד לא מוכר בשם אייוון (ג'ון שריאן), נושא באשמה עבור התאונה. אף אחד במפעל לא מודע לאייוון ואין שום רישומים לגבי עבודתו שם. נדמה שטרוור מצליח למצוא שלווה רק בזרועותיה של סטיבי (ג'ניפר ג'ייסון לי), נערת ליווי שמפתחת רגשות חיבה אמיתיים כלפיו, או בחברתה של מריה (אייטנה סנצ'ז-גיון), מלצרית במסעדת שדה התעופה שם הוא מבלה רבים מלילותיו.
טרוור נרדף על ידי הבזקים קצרים של דימויים שחוזרים על עצמם, ובכל יום הוא מוצא עצמו מפחד ללא סיבה מחפץ אחר, כמו המצת במכונית שלו, ממנו הוא נראה ככמעט מפחד לגעת. סדרה מסתורית של "פתקים דביקים" שמופיעים על הדלת של המקרר שלו ומתארים משחק של "איש תלוי" שולחים את טרוור עמוק יותר לתוך הפרנויה, למרות היותם מאיימים במעומעם בלבד. למרות הכל הוא מנסה לבסס קשר רומנטי עם מריה. בפגישה עימה בפארק השעשועים, טרוור מלווה את בנה ניקולאס לביתן אימה שמכונה "כביש 666", שאורותיו המבזיקים גורמים לילד לחוות התקף אפילפסיה.
אחרי מספר ניסיונות לא מוצלחים להתעמתות עם אייוון, טרוור מנסה לאתר אותו דרך לוחית הרישוי שלו. הוא עוקב אחר מכוניתו של אייוון במטרה לקרוא את לוחית הרישוי שלו בדיוק כאשר נגמר הדלק במכוניתו. כשפקיד משרד הרישוי מתעקש שהוא לא יכול לשחרר מידע אישי אלא אם כן בוצע פשע כלשהו, טרוור משליך את עצמו מתחת לגלגליה של מכונית במטרה להאשים את אייוון בפגע וברח. אחרי שמילא דו"ח משטרתי עם מספר לוחית הרישוי של אייוון עליו, טרוור החבול נאלם כאשר החוקר מבשר לו שהמכונית של אייוון היא בעצם שלו; טרוור דיווח שהרכב נהרס לחלוטין לפני שנה. הוא בורח מהשוטר המבולבל והולך לביתה של סטיבי, שמלבישה ומנקה אותו. אבל אז טרוור מוצא את תמונת הדיג המשותף של אייוון וריינולדס ממוסגרת בביתה ומאשים את סטיבי בקשירת קשר כנגדו. סטיבי מבולבלת וטוענת שהתמונה היא של ריינולדס ושלו, ולא של אייוון, אבל טרוור מסרב להביט בה. אחרי חילוף קללות ומריבה קצרה, טרוור מושלך מביתה של סטיבי. הוא הולך לחפש נחמה במסעדת שדה התעופה, אבל כשהוא שואל על מריה, מלצרית לא מוכרת מספרת לו שמעולם לא הייתה להם מלצרית בשם הזה.
בשיא של הסרט טרוור רואה את אייוון לוקח את ניקולאס, שנראה כאילו נחטף, לתוך דירתו של טרוור. בחשש מהגרוע ביותר, טרוור מתגנב פנימה. הוא לא מצליח למצוא את ניקולאס בשום מקום והוא גם לא עונה לקריאותיו של טרוור. טרוור מתעמת עם אייוון בחדר האמבטיה, ושואל אותו מה הוא עשה עם ניקולאס. אייוון אומר לו ש"אתה יודע שהוא מת". טרוור מתעמת עם אייוון ובסופו של דבר הורג אותו. לאחר מכן הוא מסיט את וילון האמבטיה, בציפייה לראות את גופתו של ניקולאס, אך האמבטיה ריקה. הוא ניגש למקרר שלו ופותח אותו רק כדי לגלות דגים מרקיבים ושאר מזון מקולקל נופל ממנו על הרצפה. מוחו נודד בחזרה אל תמונת הדיג, שם נראה פתאום טרוור מלא ובריא יותר עומד ליד ריינולדס, בדיוק כפי שסטיבי אמרה. אייוון מעולם לא היה בתמונה; הכל היה חלק מהזייתו הפרנואידית של טרוור.
הסצנה הבאה חוזרת לסצנה הראשונה של הסרט, שם טרוור מנסה להפטר מגופה של אדם כלשהו (ככל הנראה גופתו של אייוון), מגלגל אותה בתוך שטיח ומתקשה לזרוק אותה לתוך הים. כאשר השטיח מתגלגל ונפתח, אין שום דבר בפנים. אייוון, חי ונושם, מופיע אוחז בפנס וצוחק. טרוור, פתאום חזרה בביתו, בוהה בעצמו במראה, מתחיל לחזור על המילים "אני יודע מי אתה". הוא משלים את האותיות החסרות במשחק האיש התלוי על המקרר שלו, ויוצאת המילה "רוצח". אז הוא נזכר בחלק שלו בתאונת פגע וברח לפני שנה, בה הוא דרס והרג ילד זהה לניקולאס לאחר שהסיר את עיניו מהכביש לרגע כשניסה להשתמש במצת במכוניתו. אמו של הילד, שלאחר מכן הוא מפנטז עליה כמריה המלצרית, הייתה בזירת התאונה; במעשה של חוסר רגישות ופחדנות, טרוור מחליט פשוט להמשיך לנסוע.
לאחר הזכרות בזיכרון כה מודחק הוא שוקל, לזמן קצר, לנסוע לשדה התעופה ולברוח. במקום זאת הוא נוסע למפקדת המשטרה, מלווה על ידי אייוון- שקט אך מעודד, שנפרד ממנו מחוץ לתחנת המשטרה. בנקודה זו ניתן להבין כי אייוון היה כפיל שגילם את המצפון של טרוור. בהתאם להתגלמות מצפונו של טרוור, אייוון מתרצה רק כאשר טרוור לוקח אחריות למעשיו. בדלפק הקבלה של תחנת המשטרה, טרוור מתוודה על פשעו מלפני שנה. כשסוף סוף מצפונו האשם הפך לנקי, טרוור נרדם במהירות בתא המעצר שלו, בפעם הראשונה מאז התאונה.
רות שפירא-סמילן
רות (רותי) שפירא-סְמילן (17 ביולי 1922 – 15 בנובמבר 1965) הייתה אשת רדיו ישראלית, עורכת, מגישה, קריינית ומנהלת, חברת סגל "קול ירושלים" ו"קול ישראל".
ביוגרפיה
רות שפירא נולדה בצפת, אחת משתי בנותיהם של חיה ויהודה שפירא, אנשי העלייה השלישית. אמה, רופאת שיניים, ואביה, מהנדס, הכירו בגדוד העבודה והתגוררו בטבריה. ב-1929 עברה המשפחה לירושלים. רות למדה בילדותה בבית הספר "להאציל פון למל". את לימודיה התיכוניים סיימה בגימנסיה העברית ברחביה.
במהלך לימודיה גויסה לתחנת "קול ירושלים" המנדטורית להגיש יחד עם כמה מחבריה לספסל הלימודים (לאה פורת-גור, שמואל קצנלסון תמיר, גרא בן ענת ואחרים) תסכיתים לנוער בשעת השידור בעברית. בתום לימודיה התיכוניים למדה באוניברסיטה העברית מקרא ופילוסופיה. במהלך לימודיה המשיכה לעבוד ברדיו. ב-1944 נישאה לשמעיה סמילן (סמילנסקי).
לאחר קום המדינה הגישה תוכניות שונות, כולל את התוכנית "פינת הנוער", בתחילת שנות החמישים הגישה את התוכנית "שירים כבקשתך" ששודרה מידי שבת בצהריים. ב-1956 יצאה בעקבות בעלה שמעיה סמילן, איש משרד החוץ, לשליחות בהאג ובמילאנו. בהיותה באירופה שימשה ככתבת של "קול ישראל" ושל העיתונים: "דבר" ו"למרחב". בין שאר תפקידיה, קיבלה על עצמה לארגן את חידוני התנ"ך הבינלאומיים, שהתקיימו מטעם "קול ישראל". ב-1965 התמנתה למנהלת המחלקה לקשרי חוץ של "קול ישראל", אך במקביל המשיכה להגיש תוכניות ברדיו.
במהלך השנים הדריכה קריינים רבים בראשית דרכם ברדיו כמו: משה חובב, ראומה אלדר, אריה אורגד, ירון לונדון ורבים אחרים. רות שפירא סמילן דיברה שפות רבות, אנגלית, איטלקית, גרמנית, צרפתית ורוסית. היא ניחנה בכישרון מוזיקלי וכישרון משחק.
משפחה
במותה הניחה בעל, בן ובת.
הנצחה
על שמה נקרא רחוב בבאר שבע.
שי ראשוני
ביוגרפיה
שי ראשוני גדל ברמת השרון, ולמד בתיכון "רוטברג". קיבל רישיון טיס פרטי בגיל 17, והיה בכך הטייס הצעיר בארץ. מאוחר יותר הוציא גם רישיון מסחרי ועבד מעט כטייס. עם גיוסו לצה"ל, התקבל לקורס טיס אך עם סיומו עבר לשרת בחיל המודיעין, שם הגיע לתפקיד קמ"ן גייס במילואים בדרגת אלוף-משנה.
בהשכלתו, ראשוני היה בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת הרטפורד שבקונטיקט, ארצות הברית, שם נישא לתמי, ולהם נולדו שני בנים. למד לקראת תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, אך לא סיים. פרסם Case Study באוניברסיטת INSEAD. היה מדריך טיולים בתת-היבשת ההודית ובסין, וכן הדריך טרקים בהימלאיה. במשך מספר שנים מילא תפקיד סמנכ"ל בקבוצת פליינג קרגו, והקים חברה לניהול והפקת אירועי ספורט, מדיטרנאו 365, שיזמה והפיקה את אירועי האופניים הגדולים בארץ בשעתו, ביניהם "רוכב ישראל" "גראן פונדו גלבוע חרמון", "גראן פונדו מכתשים" ו"ג'ירו ד'איטליה בירושלים" וכן את "מרוץ החברים למען חולי ה-ALS" ברמת השרון. בעצמו, התחרה בענפי המרתון והטריאתלון, וזכה במקום שלישי בתחרות "איש הברזל" הישראלית בקטגוריית הגיל שלו באילת בינואר 2011. על פעולתו בתחום הספורט, זכה ב-2012 בתואר איש השנה של מגזין "אופניים", וב-2013 נבחר כספורטאי השנה בקטגוריית משפיע השנה בספורט של גולשי אתר "שוונג".
שי היה חבר במועצה הציבורית של תנועת "עתיד כחול לבן", הפועלת לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני על ידי כינון שתי מדינות לשני עמים.
ביוני 2016 זכה לקבל את אות הנשיא למתנדב.
באוקטובר 2016 הגיש תוכנית רדיו בגלי צה"ל והיה בכך כנראה האילם הראשון בהיסטוריה שהגיש תוכנית רדיו. (אח'"כ הגיש תוכנית נוספת).
בנובמבר 2016 זכה בפרס Masschallenge Impact על "תרומה יוצאת מגדר הרגיל לחברה".
בדצמבר 2016 נבחר לאחד מ-50 המשפיעים חברתית של ידיעות אחרונות. במאי 2017 זכה באות יקיר העיר רמת השרון. ב 2017 השלים בעזרת קבוצת חברים ומשפחה את מרתון תל אביב והיה בכך כנראה המשותק / מונשם / אילם הראשון בעולם שעשה זאת. זכה על כך בתואר אירוע הספורט של השנה מטעם "שוונג". במרץ 2018 השלים גם את מרתון ירושלים.
כתב ופרסם ספר מדריך לרץ המתחיל, עם דנה צימרמן.
בספטמבר 2017 התנדב למשטרה כפרויקטור להפקת מרוץ האופניים ג'ירו דיאיטליה, אירוע הספורט הגדול ביותר שאי פעם נערך בישראל ולצורך כך הוענקה לו דרגת תת-ניצב, והוא היה המתנדב בעל הדרגה הבכירה ביותר במשטרה.
היה שותף בשני פטנטים ושלושה מאמרים אקדמיים.
התמודדות עם מחלת ה-ALS
ב-2011 אובחן שי ראשוני כחולה במחלת ה-ALS. זמן קצר לאחר מכן, החל לפעול למען חולי ALS ולמען מציאת תרופה למחלה. במסגרת זאת, ראשוני היה חבר בוועד המייעץ של הארגון האמריקאי Answer ALS וכיהן כמנכ"ל ויו"ר עמותת "פרס לחיים", שהוקמה על ידי חולי ALS ופועלת לקידום חקר המחלה על מנת למצוא לה תרופה או טיפול. העמותה היא זוכת פרס ראש הממשלה לחדשנות ויצירתיות. כחלק מההתמודדות האישית והמשפחתית עם המחלה, כתב שי עם בנו הצעיר ספר, שנקרא "אבא לא מגיע", העוסק בחוויה היום-יומית של משפחה בה האב חולה.
גם כשהיה משותק ומונשם, עדיין פעל להאצת חקר המחלה ולקידום מציאת תרופה או טיפול וכן לפיתוח טכנולוגיה מסייעת לחולים.
באפריל 2015 הוביל את עמותת פרס לחיים לזכייה בפרס Bloomberg Genesis Generation בסך מאה אלף דולר לצורך פיתוח אפליקציה למעקב אחר חולי ALS. האפליקציה זכתה גם במימון המדען הראשי.
היה חבר ב-Leadership Team של IBT - Israel Brain Technology. היה שותף מייסד בחברת הסטארט אפ EyeControl שזכתה גם היא במימון המדען הראשי, וחבר בוועד המדעי של חברת Neurosense. היה חבר בוועדה המייעצת ל FDA בנושאי ניסויים קליניים ותרופות ל ALS ופעיל להנגשת צה"ל.
בינואר 2017 פרש מתפקיד המנכ"ל ונותר בתפקיד יו"ר פרס לחיים. העמותה מציעה את פרס שי ראשוני לחולה המשפיע בעולם בחקר ה ALS. הפרס הוא שנתי בגובה $25,000.