cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גילוי מבנה ה-DNA
בניית המודל הנכון
בשלב זה נכנס לתמונה חוקר כימאי בשם ג'רי דונויו (Jerry Donohue) שישב באותו חדר עם ווטסון והיה תלמידו לשעבר של פולינג. דונויו ראה את החלקים שבהם השתמש ווטסון (כלומר את הפיסות שביטאו דגם של הבסיסים) ואת הניסיונות שלו לזווג את הבסיסים ללא הצלחה. הוא הבחין כי ווטסון משתמש בצורת בסיס הנקראת "אנול" (הבסיס החנקני יכול להתקיים בשתי צורות כימיות שונות - צורה אחת נקראת "אנול" והשנייה נקראת "קטו" כאשר לקטו ישנו אטום חמצן אחד חופשי שיכול לשמש ליצירת הקשר הכימי). דונויו שאל את ווטסון מדוע הוא עושה שימוש באנול ולא בקטו, ונענה כי כך נכתב בספר בסיס של ביוכימיה של חומצות גרעין. דונויו הסביר לווטסון כי אכן כך נכתב בספרי הלימוד אולם מדובר בטעות וכיום מקובל על הכימאים כי בחומצות הגרעין הבסיסים מופיעים בצורת קטו ולא בצורת אנול. עזרה זו תרמה לווטסון תרומה משמעותית ואיפשרה לו לבסוף לבצע את זיווג הבסיסים הנכון.
המאמרים ב-Nature
מחד – ברור כי לא קיים קשר בין המאמרים והם אינם פרי עבודה משותפת של כל המחברים יחדיו. מבחינת כל אחד מהמחברים מדובר בעבודת מחקר נפרדת אם כי בתחום המחקר המשותף לכולם – חומצות הגרעין. מאידך – וילקינס ופרנקלין ידעו כבר על הגילוי של ווטסון וקריק כאשר הגישו את המאמרים שלהם לפרסום, ולכן שניהם מתייחסים אליו. הם מצביעים, כל אחד מהם במאמרו שלו, כיצד הנתונים המפורטים בו מתיישבים או אף תומכים בהשערת המבנה של ווטסון וקריק שהופיעה במאמרם. בניגוד אליהם, ווטסון וקריק עצמם לא ציינו בגוף המאמר, למעט בפסקת התודות שבסיומו, את עבודתם של וילקינס ופרנקלין, ודבר לא נאמר על תרומתה המיוחדת של פרנקלין עצמה לגילוי. התעלמות זו, שאליה מתוספת הופעת שלושת המאמרים יחדיו, יצרה תחושה, במיוחד לנוכח העובדה כי המאמר של ווטסון וקריק היה בעל החשיבות הרבה ביותר מבחינת תוכנו, כי למעשה המאמרים של וילקינס ופרנקלין נכתבו כסוג של אישוש ניסויי להשערה של ווטסון וקריק, במקום לראות בהם את אשר היו לאמיתו של דבר: מחקר נפרד ועצמאי של כותבי אותם מאמרים.
ההסתרה וההכחשה של תרומתה של פרנקלין לגילוי החלה כבר במאמר על הגילוי עצמו. בפסקת הסיום של המאמר על הגילוי מציינים המחברים שמות חוקרים אשר בעבודותיהם הם נעזרו, או שעליהן התבססו, ובין היתר הם מתייחסים לפרנקלין ולווילקינס יחד עמה, במשפט הבא: "מאמצינו קיבלו חיזוק מידע על הטבע הכללי של תוצאות ניסוייות שטרם פורסמו והרעיונות של ד"ר מ. ה. פ. וילקינס, ד"ר ר. א. פרנקלין ועמיתיהם בקינגס קולג', לונדון". מלבד אמירה כללית זו ביחס לעבודות אשר נעשו בקינגס קולג' לונדון אין במאמר כל אזכור למהות עבודתה, או לתרומתה של פרנקלין לגילוי. לין אלקין (Lynne Elkin), פרופסור לביולוגיה מהייוורד, אשר כתבה וכותבת על מקומה של פרנקלין בגילוי, אמרה על המשפט הבודד הזה המאזכר את פרנקלין במאמר על הגילוי, את הדברים הבאים: "זהו ככל הנראה אחד המשפטים שנאמרו בלשון המעטה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הכתיבה המדעית".
במאמר המפורט יותר משנת 1954 פרנקלין כבר אינה נזכרת כלל, גם לא במסגרת אלה שהם מודים להם על תרומתם, והפעם הם הסתפקו באמירת תודה לווילקינס בלבד וכן לחוקרים נוספים, אך לא מהמעבדה שבה עבדו וילקינס ופרנקלין.
ההכרה בתרומתה של פרנקלין לאחר מותה
פרנקלין נפטרה בשנת 1958. סיפורה עבר תהפוכות לא מעטות בשנים לאחר מכן, שהביאו למידע, שלא היה ידוע קודם לכן, על תרומתה לגילוי המבנה המרחבי של ה-DNA. פרנקלין לא ידעה כלל במועד פטירתה כי למעשה עבודתה ומחקרה שימשו בסיס עיקרי לגילוי המבנה המרחבי של ה-DNA על ידי ווטסון וקריק.
חלפו שש שנים נוספות עד שהשאלה האמורה החלה להעסיק את הקהילה המדעית, ולא רק אותה. לאחר ששקד על כתיבתו במשך שנתיים, פרסם ווטסון בשנת 1968 את ספרו: "The Double Helix: A Personal Account of the Discovery of The Structure of DNA" ("הסליל הכפול"), שבו הוא מספר על הגילוי מנקודת מבטו, תוך שהוא מתייחס לשאר האנשים שהיו מעורבים בעניין, לרבות פרנקלין עצמה. באופן אירוני למדי, דווקא ספרו, שהמעיט בחשיבות עבודתה ואשר צייר אותה באופן דמיוני לגמרי ואף מסולף, כמעין "טכנאית", שלא הבינה את המשמעות של הנתונים שלה, הוא שהביא למחקר על תרומתה ולגילוי חלקה שהוסתר זמן כה רב.
ווטסון חשב בתחילה לקרוא לספרו "זוג בסיסים" (Base Pairs), שם שהוא בעל משמעות כפולה בהקשר זה. ואולם קריק התנגד לשם זה מפני שלא רצה שיחשבו שהוא (קריק) מוגדר כבסיס. לאחר מכן הציע ווטסון את השם "ג'ים ההגון" (Honest jim) קריק דווקא לא התנגד לשם זה, ואולם הוא הביע התנגדות עזה לתוכנו של הספר והגדיר אותו באחד ממכתביו לווטסון בעניין כרכילות ברמה של מגזינים לנשים. קריק שלח מכתבי התנגדות להוצאה לאור של אוניברסיטת הרווארד וכתוצאה מכך, לאחר פניות הן של קריק והן של מדענים אחרים, ההוצאה סירבה להוציאו לאור, בין היתר עקב חשש ממשפטי דיבה. עותקים של כתב היד המקורי נשלחו לכמה מדענים. אחד מהם, ג'ון קנדרו, קריסטלוגרף זוכה פרס נובל באותה שנה של ווטסון וקריק, שלח עותק של הספר לג'ון דזמונד ברנל. והלה כתב לו בתגובה כי אומנם נהנה מאוד מקריאת הספר, אבל הוסיף כי ווטסון "בלתי הגון באופן מיוחד לגבי התרומה של רוזלינד פרנקלין ואינו מזכיר את ההיטל שלה של המבנה הסלילי של ה-DNA המראה את מיקומם החיצוני של קבוצות הפוספטים", אך ברנל לא נקט ככל הידוע בפעולה על מנת לתקן מצב זה.
לאחר שפורסם הספר "הסליל הכפול" החלו להיכתב על חלקה ותרומתה מאמרים רבים, בתחילה בשנת 1968, ולאחר מכן בשנת 1974 על ידי אהרון קלוג, שותפה למחקר בבירקבק, שהצביע באותם מאמרים, בין היתר בהתבסס על מחברות העבודה שלה עצמה, על התרומה הרבה שלה לגילוי ועל עד כמה הייתה קרובה להגיע לגילוי המבנה בעצמה.
על חשיבות הדו"ח של פרנקלין לגילוי אמר אפילו ווטסון עצמו בשנת 1969 (לאחר פרסום ספרו "הסליל הכפול"), כי אף שלא היה הכרחי היה חשוב מאוד מאוד. הדברים נכתבו בתשובה למכתב של מקס פרוץ לכתב העת Science בשנת 1969 ופורסמו באותו גיליון. במכתבו של פרוץ מופיעה מעין התנצלות על כך שמסר לווטסון ולקריק את הדו"ח ללא אישורה, ואף ללא ידיעתה של פרנקלין, אם כי לדבריו לא היה הדו"ח סודי ומטרת הוועדה הייתה ליצור שיתוף פעולה בין היחידות הנתמכות על ידי מועצת המחקר הרפואי. גם קריק אמר (כך לפי פרוץ באותו מכתב) כי בדו"ח היו נתונים שהובאו לידיעתו בפעם הראשונה. "קריק מספר לי כיום שהדו"ח הביא לידיעתו לראשונה את הסימטריה המונוקלינית של תא היחידה". לדבריו של קריק, שנאמרו לפרוץ, נודעת משמעות מבחינת השאלה עד כמה שימש הדו"ח כנתון מהותי ואפילו הכרחי בעת בניית המודל. אחת הנקודות אשר טרם היו ברורות בשלב הזה, לא לפרנקלין ובוודאי שלא לווטסון ולקריק, היא השאלה מהו הכיוון של הסלילים במולקולה. בדו"ח הנ"ל של פרנקלין היא כתבה בתחילת הפסקה השנייה את הדברים הבאים: "היה ברור שהתצורה הגבישית הייתה מבוססת על תא יחידה מונוקליני ממורכז פאה שבו ציר ה-c מקביל לציר הסיב" (ראו הסברים בערך במערכת הגבישית המונוקלינית. מבחינת קריק, הדברים היוו מידע חשוב מאין כמוהו משום שמשמעותם הייתה כי הסלילים ממוקמים בכיוונים הפוכים (Anti-parallel). לדבריו של קריק עצמו, ללא מידע זה הוא לא היה יודע כיצד למקם נכון את חלקי המולקולה בבניית המודל.
מקס פרוץ הסביר את המעשה שלו, מסירת הדו"ח ללא ידיעתה או אישורה של פרנקלין, בכך שהיה חסר ניסיון בעניינים אדמיניסטרטיביים. הוא "הודה" במבט לאחור כי היה עליו לקבל את רשותו של רנדל למסירת הדו"ח, ומבקש להדגיש כי למעשה כל הנתונים שהופיעו בדו"ח נסקרו כבר על ידי פרנקלין בסמינר משנת 1951 והם היו יכולים להיות בידיעתו של ווטסון, אם הוא היה רושם לעצמו נקודות מאותו סמינר. כלומר מבחינתו של פרוץ (ואולי על מנת להשקיט את מצפונו) מסירת הדו"ח לא הוסיפה לווטסון וקריק כל מידע חדש, אלא רק מידע שהיה לדעתו נחלת הכלל קודם לכן, שכן הוא נמסר בהרצאה של פרנקלין. אולם, יש הבדל משמעותי בין התוצאות שהשיגה פרנקלין בסוף שנת 1951 (מועד הסמינר), לעומת התוצאות שכבר היו בידיה במועד עריכת הדו"ח – סוף שנת 1952. מדובר בשנה שלמה של עבודה שבמהלכה הידע שלה התקדם מאוד. זאת ועוד, את הדו"ח קיבלו ווטסון וקריק מפרוץ במהלך חודש פברואר 1953, זמן קצר לאחר שווילקינס הראה לווטסון את צילום מס' 51 של פרנקלין ביחס לסוג B, כך שאין ספק שהדו"ח גם הוסיף להם וגם עזר להם לבחון את הנתונים המדויקים שיש בידי פרנקלין, אשר מסבירים את אותו תצלום ותצלומים אחרים. כך או כך, כאמור, דעתו של קריק עצמו, מבטלת למעשה לגמרי את הטענה של פרוץ.
בשנת 1975 פרסמה חברתה אן סייר (Sayre, A) ביוגרפיה בשם Rosalind Franklin And DNA, אשר אף על פי שלא נכתבה כביוגרפיה לפי הגדרתה של סייר עצמה, היוותה למעשה כתב הגנה חריף כנגד הטענות השקריות שהעלה ווטסון בספרו "הסליל הכפול".
קירון גילן
קירון גילן (באנגלית: Kieron Michael Gillen; נולד ב-30 בספטמבר 1975) הוא קומיקסאי ועיתונאי משחקי מחשב ומוזיקה בריטי. הוא מוכר בזכות הקומיקס המקורי שלו "Phonogram" ו-"The Wicked + The Divine", שניהם נוצרו בשיתוף עם האמן ג'יימי מקלווי ויצאו לאור על ידי אימג' קומיקס. הוא גם מוכר בזכות הפרויקטים הרבים שכתב עבור מארוול קומיקס, כמו אקס-מן והאוונג'רס הצעירים.
עיתונות
גילן עבד במגזינים Gamer UK, The Escapist, Amiga Power, Wired, The Guardian, Edge, Games Developer, Develop, MCV, GamesMaster ו- PC Format.
באינטרנט, ייסד ותרם לאתר המשחקים למחשבים אישיים Rock, Paper, Shotgun וסקר משחקים עבור Eurogamer. בשנת 2000 הפך גילן לעיתונאי משחקי הווידאו הראשון אי פעם שזכה בפרס מטעם Periodical Publishers Association, עבור עיתונאי מומחה חדש לצרכנות.
הוא הוזמן כנואם אורח בכנסים של תעשיית המשחקים. הוא מעריץ את עבודתו של מפתח משחקי הווידאו, וורן ספקטור, וכתב מאמרים חיוביים על משחקיו, ובעיקר Deus Ex ו- Thief: Deadly Shadows. בספטמבר 2010 גילן הכריז באתר "Rock, Paper, Shotgun" כי הוא עוזב את עיסוקו כעיתונאי משחקים במשרה מלאה כדי להקדיש את זמנו לכתיבת קומיקס ולביצוע החוזה שלו עם מארוול.
קומיקס
גילן כתב גם עבור קומיקסים מודפסים וגם עבור קומיקס מקוון. הוא עבד ב- Warhammer Monthly ו-Chaos League. מאז 2003, גילן שיתף פעולה עם האמן ג'יימי מקלווי ברצועת קומיקס של המגזין הרשמי של פלייסטיישן - בריטניה, שכותרתו Save Point. פרויקט שלו משנת 2006, שתואר על ידי גילן כ"הקומיקס האמיתי הראשון שלי". בנוסף, הוא שיתוף פעולה עם מקלווי, הפנטזיה אורבנית "Phonogram". סופר הקומיקס הוותיק וורן אליס כינה אותו "אחד הקומיקסים הבודדים החיוניים באמת של 2006".
הגיליון הראשון, שפורסם על ידי אימג' קומיקס, יצא לאור למכירה באוגוסט 2006. בסדרה הראשונה היו שישה גליונות, ובסדרה השנייה שהושקה בדצמבר 2008 היו שבעה גליונות. סדרה שלישית בת שש גליונות, "The Immaterial Girl", החוקרת את דמותה של אמילי אסטר, יצאה לאור באוגוסט 2015.
ב-2008 החל גילן לעבוד עבור מארוול עם האמן גרג סקוט על גיליון ספין-אוף ל-"newuniversal" של וורן אליס. הוא גם כתב סדרה ביקום וורהאמר פנטזיה. בהמשך הוא קיבל משימה חדשה במארוול עם סיפור דאזלר וסדרת בטא ריי ביל.
עומס העבודה שלו במארוול גדל בסוף 2009. ב-HeroesCon הוכרז כי יכתוב סיפור המקושר עם "שלטון אפל" עם מיני-סדרת האוונג'רס האפלים:ארס. במהלך קומיקון שיקגו משנת 2009 הוכרז כי גילן ישתף פעולה עם סטיבן סנדרס בסדרה מתמשכת חדשה המכונה SWORD מבית מארוול קומיקס.
לגילן הייתה ריצה על ת'ור, בעקבות ג'יי מייקל סטרזינסקי מגיליון מס' 604 עד 614. בסוף 2010 הוא התחיל סדרה מתמשכת משלו, Generation Hope, ספין-אוף של אקס-מן שמוביל מסוף סיפור העלילה "אקס-מן: הביאה השנייה". גילן המשיך בכותר זה עד גיליון מס' 12.
לאחר ששיתף פעולה ככותב משותף עם מאט פרקשן ב- Uncanny X-Men החל מהגיליון 531, הפך גילן לסופר היחיד של הכותר החל מהגיליון 534.1 בשנת 2011. בתקופתו על הכותר התרחש סיפור העלילה "הפחד עצמו", הכותר מוספר מחדש בגיליון מספר 1 בעקבות סיפור העלילה "אקס-מן: פילוג", והתחבר עם "אוונג'רס נגד אקס-מן" בגיליון מס' 20. הוא כתב מיני-סדרה בת חמישה גליונות העוסקות בתוצאותיו של אותו אירוע.
בשנת 2011 חזר גילן לאסגרד של מארוול, עם Journey into Mystery (השם המקורי של הכותר של ת'ור, והמשיך במספור המקורי), החל מהגיליון ה-622. ריצה זו הסתיימה עם גיליון מספר 645 באוקטובר 2012. כחלק מהמיתוג מחדש "מארוול עכשיו!", גילן כתב שתי סדרות - איירון מן, עם איוריה של גרג לנד, והאוונג'רס הצעירים, עם מקלווי.
הוא כתב מספר סדרות עבור Avatar Press, הבולטות בהן הן סדרת המדע בדיוני Mercury Heat וסדרת גיבורי-העל Über. הוא גם כתב סדרה עבור Image בשם Three, על הלוטים בספרטה, שיצאה לאור בשנת 2013. ב-2018 החל להוציא לאור את Die, פנטזיית-אימה על שחקני משחקי תפקידים שנקלעים לעולם המשחק.
גילן חזר לשתף פעולה עם ג'יימי מקלווי ב- The Wicked + The Divine, סדרת אימג' קומיקס שנמשכה בין השנים 2014 ל-2019. הסדרה זכתה בפרסים רבים, כולל פרס אייזנר ופרס הוגו לסיפור הגרפי הטוב ביותר.
ביוני 2020, מארוול קומיקס הודיעה כי גילן יכתוב מיני-סדרה של שישה גליונות ביקום וורהאמר 40,000ֿ, הראשון בשורה של קומיקס שיפורסמו בידי מארוול, והחלו לצאת לאור באוקטובר.
מרינה בלטוב
מרינה בלטוב (נולדה ב-1957) היא כוריאוגרפית, במאית תיאטרון ומורה לתנועה ישראלית.
קורות חייה
מרינה בלטוב היא בת להורים מהנדסים. היא נולדה, גדלה ולמדה בתיכון בעיר ריאזן ברוסיה, אותו סיימה ב-1974. באותה שנה החלה ללמוד בפקולטה להיסטוריה ואנגלית באוניברסיטה הפדגוגית של העיר ריאזן. ב-1977 החלה לעבוד ככוריאוגרפית עם קבוצת השחקנים "רונד" באוניברסיטה הפדגוגית של ריאזן. ב-1979 סיימה את האוניברסיטה והתחילה לעבוד ככוריאוגרפית בתיאטרון ילדים ונוער. ב-1981 החלה ללמוד בפקולטה לכוריאוגרפיה באקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון (גיטיס) במוסקבה. ב-1984 התחילה לעבוד ככוריאוגרפית בקבוצת הרקדנים "ג'נג", התחילה לעבוד בקולנוע באולפנים "מוספילם" ו"לנפילם" ולעשות כוריאוגרפיה בתיאטראות המובילים במוסקבה, כגון "לנקום", "מחט", "סוברמניק", במרכז על-שם מרכהולד ובתיאטרון של אולג טבקוב.
ב-1990 עלתה מרינה בלטוב לישראל, ביחד עם בעלה, העיתונאי אדוארד בלטוב. באותה שנה התחילה לעבוד כמורה לתנועה וכוריאוגרפיה בסטודיו למשחק ניסן נתיב, בו היא מלמדת מאז ועד היום (2012) ועושה כוריאוגרפיה לכל הצגות הסטודיו. בשנים 1990–1996 הייתה בלטוב מורה לתנועה וכוריאוגרפיה בהפקות בית הספר למשחק בית צבי. בשנים 1996–1998 שימשה כמורה לתנועה באוניברסיטת תל אביב. כמו כן לימדה בסטודיו למשחק של יורם לווינשטיין ובסמינר הקיבוצים.
מרינה בלטוב עשתה כוריאוגרפיה בתיאטראות הקאמרי, בית ליסין, הבימה, גשר, באר שבע, החאן, חיפה, הסימטה, אנסמבל עיתים של רנה ירושלמי, תיאטרון ילדים ונוער, יידישפיל ועשתה כוריאוגרפיה למחזות זמר ולאופרה. החל משנת 1996 מעניקה בלטוב ייעוץ תנועתי לאנסמבל עיתים של רנה ירושלמי. החל משנת 2005 היא משמשת כבמאית של אנסמבל "זיגוטה" ביחד עם תלמידתה לשעבר נתלי שילמן. עשתה שתי עבודות ("אוטוטו" ו"מי מצלצל בדלת") ביחד עם במאי התיאטרון אילן תורן.
לאחרונה עשתה כוריאוגרפיה למופע של מוזיקה ושירה של להקת "ג'וריתמיקס" (2011), השרה שירים ביידיש בסגנון איטלו-דיסקו ועשתה כוריאוגרפיה לסרטה של תמר ירום "לילה ועוד לילה" (2012).
בלטוב רקדה ועסקה בהתעמלות מגיל שבע עד לאוניברסיטה, אז עברה לעסוק בכוריאוגרפיה. בישראל רקדה במופעים עם ענת שמגר. רקדה במופעי אימפרוביזציה עם מוזיקאים שונים, בהם עם מוזיקאי הג'אז סלבה גנלין.
מרינה בלטוב נשואה בשלישית לאיש העסקים רוג'ר גראס, בנו של איש העסקים המנוח אלכסנדר גראס. לה שני בנים: דניל בורובין, העוסק בתאורה לקולנוע וניקולאי בלטוב, איש הייטק.
אודות עבודותיה
פלונטר (1997) הצגה בתנועה על זוגיות בכל מיני צורות, על בגידות ואי-הבנות בתוך הזוגיות. נעשתה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
פרלמנט שואו (1998) סאטירה פוליטית שמצביעה על כך שאין טעם למלחמה, הצגה אגרסיבית ומינית מאוד. הפקה משותפת עם תלמידים מבית הספר "L’ecole de passage" מפריז, הופיעה בפריז.
קו 5 (1999) ההצגה עוסקת בילד אהוב שגדל ונהפך לרוצח. כשילד נולד – כולם אוהבים אותו, יום אחד הוא נכנס לאוטובוס שמלא באנשים שאהבו אותו במסיכות אחרות. זהו ניסיון להבין איך מילד קטן שכולם אוהבים הוא הופך להיות טרוריסט ומה הוא הורס. הפקה משותפת עם תלמידים מבית הספר "גיטיס" במוסקבה.
הלו (2001) שדרן רדיו שמקבל בתוכניתו שיחות אישיות של מאזינים שמספרים סיפורים על חייהם הפרטיים: אהבה, בגידה, אמא שכותבת מכתב לילדה והוא אינו עונה לה. זהו מיקס של מבט תל אביבי. בלטוב ביימה ביחד עם נתלי שילמן שגם כתבה, המלחין היה רן בגנו.
התיבה (2005) טקסטים של הסופר הסרבי מילוראד פאביץ', שמלאים סוד ושירה. מספר על אהבתם של טימופיי, פליט סרבי ולילי, בת למשפחה בורגנית צרפתית, המכירים בפריז ומנסים לחיות ביחד ולאהוב. זוהי תולדותיה של התשוקה בגניאולוגיה של משפחה. עוסקים במי אני, מי המשפחה שלי ותולדותיה של התשוקה. בתפקיד הראשי לוסי דובינצ'יק. בלטוב ביימה ביחד עם נתלי שילמן.
הטריפ של ציונה (2006) הצגה שמתחילה ביפו העתיקה כמו טיול ואז קהל נכנס לתיאטרון. העבודה עוסקת באמא ששואלת מדוע היא צריכה לתת את הילד שלה לצבא ויוצרת אנלוגיה עם אנדרומדה, שהיא קורבן למפלצת שבאה כל שנה והעם צריך לתרום אותה. הציגה בפסטיבל אביב ישראלי. בלטוב ביימה ביחד עם נתלי שילמן, כתב עומרי ייבין, הלחין אורי פרוסט.
עובר ושב (2007) מה זה בן-אדם ממבט של יצור שבא מפלנטה אחרת ומנסה להשתלב בחיי בני האדם. האנשים הם רגשיים ופועלים מתוך אמוציות בעוד שהוא פועל מתוך ההיגיון ולא מתוך הרגש. כל זמן שהוא רציונלי לא מבחינים בו, מאוכזב מן היחס הוא כועס, מבולבל ונעלב, ברגע שהוא מביע רגשות, החברה האנושית מתחילה לשים לב אליו והוא מצליח ליצור אינטראקציה עם בני האדם. הוצגה בתיאטרון תמונע. המופע שילב קטעי וידאו של נוף עירוני ביחד עם תמונות טבע המלוות במוזיקה ובתנועה. בלטוב יצרה ביחד עם עומרי יבין וביימה ביחד עם נתלי שילמן.
אוטוטו (2008) עשרה סיפורים מן הספרות העברית המודרנית, המתרחשים בתל אביב. ביימה ביחד עם אילן תורן. על פי קובץ הסיפורים "אוטוטו": "צלם" מאת אבנר שץ, "הזונה היפה והחלום" מאת עוזי וייל, "דוסיט והכלב" מאת אידה פינק, "נפטרים מגברת הוכברג" מאת רן יגיל, "קונקשן" מאת גדי טאוב, "טחול של נמרים" מאת גפי אמיר, "זיוה" מאת סייד קשוע, "תיק נגד מקס מרגולין 5047433" מאת רועי צוהר ו"הכל כשורה באגף" מאת משה פרסטר.
עד בלי ירח (2009) השראה מאיטלו קאלווינו וזאב שצקי. כל הדברים הרעים בתוך האדם שהגיעו ביחד עם הבנייה של העולם. בלטוב ביימה ביחד עם נתלי שילמן, הלחין ירון ירקוני.
מי מצלצל בדלת (2010) בלטוב ערכה עיבוד של סיפורים של יהושע קנז, ניסתה להעביר ספרות לא תיאטרלית לתיאטרון. בלטוב ביימה ביחד עם אילן תורן.
בורות (2014) אגדת אבסורד אודות רוצח סדרתי שנדון למוות בבור המלא בנעלי קרבנותיו. בלטוב ביימה עם אריאל ברונז על פי מחזה פרי עטו.
כוריאוגרפיה בהצגות תיאטרון
תיאטרון חיפה
תיאטרון גשר
תיאטרון הבימה
תיאטרון בית ליסין
תיאטרון יידישפיל
האופרה הישראלית
תיאטרון באר שבע
תיאטרון אורנה פורת
מחזות זמר
תיאטרון הפרינג'
פסטיבל עכו
סנאי קרקע קליפורני
סנאי קרקע קליפורני (שם מדעי: Otospermophilus beecheyi) הוא מין של מכרסם ממשפחת הסנאיים המצוי בדרום-מערב ארצות הברית.
מאפיינים
אורכו של סנאי הקרקע הקליפורני 30 ס"מ ואורך הזנב 15 ס"מ. משקלו הממוצע 280–730 גרם. הסנאים בעלי פרווה כסופה אפורה ומנומרת בלבן והראש לבן עם פס חום על קצה ראשו. הזנב ארוך ועבה והרגליים קצרות.
הסנאים חיים בצוקים וביערות פתוחים ושדות ברחבי קליפורניה ואורגון ונפוצים גם בוושינגטון ובנבדה. הם מדרימים גם עד חצי האי באחה קליפורניה.
הם ניזונים ממיני זרעים, ירקות, פרחים, שורשים, פטריות וגם מחרקים ומביצים שהם מוצאים. שיניהם הקדמיות עוזרות בהתמודדות עם אגוזים וזרעים קשים.
הטורפים העיקריים שלהם הם נחשי עכסן וכן עיטים, שונרים, גיריות אמריקאיות, רקונים, שועלים והרמינים. הסנאים חיים בחבורות בהם ישנו זקיף המשמיע קריאות אזעקה למראה טורף ונותן אות לכולם לברוח.
איראקלי ר'אריבאשווילי
אִירַאקְלִי רַ'אֲרִיבָּאַשְׁוִוילִי (בגאורגית: ირაკლი ღარიბაშვილი; נולד ב-28 ביוני 1982) הוא פוליטיקאי גאורגי, ראש ממשלת גאורגיה מ-22 בפברואר 2021. כיהן כראש ממשלה מ-20 בנובמבר 2013 ועד התפטרותו ב-29 בדצמבר 2015. היה מנהל עסקי לשעבר.
ר'אריבאשווילי נכנס לפוליטיקה עם מקורבו הוותיק, איש העסקים בידזינה איוואנישווילי, באוקטובר 2012. הוא כיהן כשר פנים בקבינט של בידזינה איוואנישווילי בשנים 2012–2013. איוואנישווילי מינה את ר'אריבאשווילי ליורשו בתפקיד ראש ממשלה כאשר פרש מרצונו בנובמבר 2013. בגיל 31 בעת כניסתו לתפקיד, הוא היה האדם הצעיר ביותר שקיבל על עצמו את משרת ראש הממשלה. במהלך כהונתו הוא היה מנהיג המדינה הצעיר השני בעולם, אחרי קים ג'ונג-און.
קריירה מוקדמת
בשנים 1988–1999 למד ר'אריבאשווילי בבית הספר התיכון מספר 1 בדֵּדוֹפֵּלִיסְצְקָארוֹ. בשנים 1999–2005 למד ר'אריבאשווילי יחסים בינלאומיים באוניברסיטת טביליסי, שם סיים תואר שני. הוא למד גם באוניברסיטת פנתיאון-סורבון בשנים 2002–2004. מאז 2004 הוא עבד עם המולטי-מיליארדר בידזינה איוואנישווילי. הוא התחיל לעבוד בחטיבת הלוגיסטיקה של חברת הבנייה בּוּרְגִּ'י, שבבעלות קבוצת כָּאַרְתוּ של איוואנשווילי. הוא הפך למנכ"ל קרן הצדקה של איוואנישווילי בשנת 2005, חבר במועצת המפקחת של בנק כָּאַרְתוּ של איוונישווילי בשנת 2007 ומנהל המותג "החלום הגאורגי" שהקים בנו של איוואנישווילי - בֵּרָה  בשנת 2009.
קריירה פוליטית מוקדמת
ר'אריבאשווילי החל את דרכו בפוליטיקה של גאורגיה כאשר איוואנישווילי ייסד את מפלגתו "החלום הגאורגי – גאורגיה הדמוקרטית" בפברואר 2012. ר'אריבאשווילי היה אחד החברים המייסדים ועמד בראשיתה בוועדה לניסוח מחדש של המפלגה. הוא נכלל ברשימת המפלגה של חברי פרלמנט מועמדים בבחירות לפרלמנט שנערכו באוקטובר 2012. לאחר שהקואליציה זכתה בבחירות לפרלמנט ב-2012 ב-1 באוקטובר, מונה איראקלי ר'אריבאשווילי לנציג רשימת המפלגות של החלום הגאורגי – מפלגת גאורגיה הדמוקרטית בכינוס הפרלמנט של גאורגיה ב-2012.
שר הפנים
לאחר ניצחונה של "החלום הגאורגי" בבחירות לפרלמנט ב-2012, מונה ר'אריבאשווילי לשר פנים בקבינט של ראש הממשלה איוואנישווילי ב-25 באוקטובר 2012. ר'אריבאשווילי, אז בן 30 תואר על ידי התקשורת הגאורגית כ"יד ימינו של איוואנישווילי", הפך לחבר הצעיר ביותר בממשלה החדשה של גאורגיה. הרפורמה במשרד הפנים, סוכנות המפקחת על משטרת גאורגיה, שירותי הביטחון והמודיעין, כמו גם על משמר הגבול והצי, הייתה חלק מסדר היום של 'החלום הגאורגי' לפני הבחירות.
משנת 2012 עד שנת 2013, משרד הפנים עצר כמה בכירים מהממשלה הקודמת, בהם השרים לשעבר בְּאָצ'וֹ אָחָאלִיָּהּ וואנו מראבישווילי. צעדים אלה גרמו לחששות בנוגע לצדק סלקטיבי ולנקמה פוליטית ועורר ביקורת מצד האופוזיציה המקומית והתקשורת הבינלאומית. מערכת אכיפת החוק בראשות ר'אריבאשווילי התמודדה גם עם העלייה בפשיעה שלאחר הבחירות. ר'אריבאשווילי הגן על המעצרים כצעדים קפדניים לחוק ולצדק וטען כי שיעור הפשיעה הקלה, אם כי גדל, אינו מזהיר.
ראש ממשלה
ב-2 בנובמבר 2013, ראש הממשלה בידזינה איוואנישווילי, שהצהיר על כוונתו לפרוש מהממשלה בעקבות הבחירות לנשיאות באוקטובר 2013, וציין את ר'אריבאשווילי כיורשו. הוא וממשלתו זכו בהצבעה של 19–93 בפרלמנט של גאורגיה ב-20 בנובמבר 2013. ר'אריבאשווילי עמד בראש המשרד הפוליטי החזק ביותר במדינה מכיוון שתיקוני החוקה העבירו את השלטון מהנשיא לראש הממשלה ולממשלה. בדיונים פרלמנטריים סוערים עם מיעוט התנועה הלאומית המאוחדת במהלך ההצבעה, הבטיח ר'אריבאשווילי שיפור כלכלי והדגיש כי שאיפת האיחוד האירופי ונאט"ו של גאורגיה תישאר בסדר העדיפויות שלו. ב-24 בנובמבר 2013 נבחר ליו"ר מפלגת החלום הגאורגי-גאורגיה הדמוקרטית, במקומו של איוואנישווילי. ר'אריבאשווילי הודיע על התפטרותו ב-23 בדצמבר 2015. אף שלא הובאה שום סיבה למהלך הפתאומי, דווח כי ייתכן שהוא עשה זאת בגלל סקרים שהראו על תמיכה נמוכה במפלגת החלום הגאורגי, הסקר האחרון עמד על 18% בנובמבר והבחירות לפרלמנט נקבעו ל-2016. פוליטיקאים, אנליסטים ותקשורת באופוזיציה שיערו כי נפילה בתמיכה בקואליציה השלטת, לחץ מצד ראש הממשלה הקודם בידזינה איוואנישווילי, או מתיחות עם הנשיא גיורגי מרגוולשווילי הם הסברים אפשריים להתפטרותו של ר'אריבאשווילי. ר'אריבאשווילי מונה לראש הממשלה על ידי גיורגי קוויריקשווילי, שהיה שר החוץ שלו, כאשר העברת התפקיד נכנסה לתוקף ב-29 בדצמבר.
יוזמות ממשלתיות
במהלך כהונתו הוקמה המועצה לניהול משברים וביטחון, כפי שקבעה החוקה החדשה. בנוסף, הוקם מרכז התיאום המאוחד לניהול משברים, בסיוע טכני של ארצות הברית, בריטניה וישראל. כדי לתאם את המדיניות הכלכלית במדינה, הקים איראקלי ר'אריבאשווילי מועצה כלכלית בראשותו.
זכויות אדם
ממשלת גאורגיה יזמה, בתמיכת האיחוד האירופי בפיתוח האסטרטגיה ותוכנית הפעולה לזכויות האדם. הצהרה רלוונטית נאמרה על ידי ראש הממשלה ר'אריבאשווילי בוועידת זכויות האדם, ב-4 בדצמבר 2013. אסטרטגיית זכויות האדם נמשכה שבע שנים ולא הייתה תלויה בחוג הפוליטי.
מדיניות חוץ
במהלך כהונתו ביקר ר'אריבאשווילי במדינות השכנות ארמניה, אזרבייג'ן וטורקיה, כמה מדינות אירופיות, ארצות הברית, ישראל, הרפובליקה העממית של סין והשתתף בכמה פסגות ופורומים בינלאומיים. בזמן שהיחסים עם רוסיה השתפרו, לא היו ביקורים ברוסיה וממנה.
היחסים לאיחוד האירופי היו בראש סדר העדיפויות, שהגיעו לשיאם בהסכם התאגדות של האיחוד האירופי וגאורגיה, שיזם בפסגת וילנה ונחתם ב-27 ביוני 2014. הסכם התאגדות זה כלל הסכם סחר חופשי עמוק ומקיף בין גאורגיה לאיחוד האירופי וסלל את הדרך לביטול הוויזה לנסיעה מגאורגיה לאזור שנגן, שתוכנן לשנת 2017.
בפברואר 2018 הפך ר'אריבאשווילי ליועץ האזורי לדירקטוריון חברת CEFC China Energy.
קדנציה שנייה
ניקה מליה, יושב ראש מפלגת התנועה הלאומית המאוחדת, הואשם בארגון אלימות המונית במהלך ההפגנות נגד הממשלה בשנת 2019–2020. לאחר שמליה סירב לשלם את הערבות בסך 12,000 דולר, קבע בית משפט בגאורגיה כי יש לעצור את מליה עד למשפטו. בתגובה הכריז ראש הממשלה, גיאורגי גאחאריה, כי פסיקת בית המשפט "אינה חוקית", וב־18 בפברואר 2021 התפטר גאחאריה מתפקידו בגין ההחלטה לעצור את מליה. ב-23 בפברואר נעצר מליה במטה מפלגת התנועה הלאומית המאוחדת. מפלגת השלטון, החלום הגאורגי תמכה במינויו של ר'אריבאשווילי במקום גאחאריה. ב-22 בפברואר אישר הפרלמנט הגאורגי את ההחלטה למנות את ר'אריבאשווילי לראש ממשלת גאורגיה ברוב של 89–2 לטובתו.
ימים בודדים לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, ב-3 במרץ 2022, חתם ראש הממשלה ר'אריבאשווילי על המכתב שבאמצעותו הגישה המדינה בקשה רשמית לחברות באיחוד האירופי.
בתחילת 2023, קידמה מפלגתו חוק שלפיו כלי תקשורת וארגונים שיותר מ-20% מהמימון שלהם מגיע ממקורות בחו"ל יסומנו כ"סוכנים זרים".  לאחר התנגדות רבה בציבור, משכה המפלגה את הצעת החוק.
חיים אישיים
ר'אריבאשווילי נשוי לנוּנוּקָה תָּאמָאזְאַשְׁוִוילִי (נולדה ב-1983), ויש להם שלושה בנים, ניקולוז (נולד ב-2005), אנדריה (נולד ב-2010), וגבריאל (נולד ב-2015), ובת אחת, נינו (נולדה ב-2016). חמיו, תָּאמָאז תָּאמָאזְאַשְׁוִוילִי, קצין משטרה בכיר לשעבר, נעצר באוקטובר 2011 באשמת נשיאה ואחזקה בלתי חוקית של נשק וחומרי נפץ. ר'אריבאשווילי טען כי המעצר היה ממניעים פוליטיים. לאחר שמפלגת החלום הגאורגי עלתה לשלטון באוקטובר 2012, שוחרר תָּאמָאזְאַשְׁוִוילִי מהכלא.
תחנה סופית אלג'יר
תחנה סופית אלג'יר הוא מותחן ריגול מאת מישקה בן דוד, שיצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2012. בן דוד שירת ב"מוסד" בתפקידי שטח, מודיעין ופיקוד. הגיע לדרגה גבוהה במוסד. בין היתר כיהן כראש מחלקת המודיעין של אגף המבצעים במוסד. הספר הוא מותחן בדיוני המסתמך על אירועים דוגמת ניסיון החיסול של ח'אלד משעל בירדן בשנת 1997, פיגועי הטרור שאירעו באינתיפאדה השנייה ומבצע חומת מגן, חיסול מנהיג הג'יהאד האסלאמי ד"ר פתחי שקאקי והפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית. הספר מתמקד במערכת היחסים שבין לוחם "המוסד" לאהובתו הנכריה הפועלת בעקבות אהבתם כלוחמת בארגון.
עלילת הספר
עלילת הספר מתרחשת בעת האינתיפאדה השנייה, זמן קצר לאחר מבצע חומת מגן. לאחר שאהובתו נהרגת בפיגוע טרור במרכז תל אביב, מחליט הצייר מיקי שמחוני, נכד לניצולי שואה, אשר שירת כלוחם וקצין בהנדסה קרבית, להיענות להצעה שמציע לו אודי ברקאי, ולהתגייס למוסד. ברקאי, לוחם מוסד מיומן בעברו, הבקי בשימוש בנשק קל וקרב מגע, משמש כמפקד חוליה ומגייס את שמחוני משום שהלה דומה דמיון מפתיע לרון, צעיר קנדי שדרכונו נמצא בחצי האי סיני ללא דורש. שמחוני עובר הכשרה ואימונים אינטנסיביים וכעבור שנה, מוכשר שמחוני כלוחם מוסד, מקבל את הכינוי המבצעי "בועז" ומצורף לחוליה בפיקודו של אודי, בה חברים גם רונן, יוצא שייטת 13 וג'רי, טייס מסוקים לשעבר. שמחוני טס לקנדה על מנת לבסס את סיפור הכיסוי שלו. שם הוא פוגש בניקי, אהובתו משכבר, בה פגש בשעתו בטיול שערך ביפן, לאחר שחרורו מצה"ל, ואותה לא ראה מאז. עד מהרה מגויסת גם ניקי והופכת ללוחמת בארגון, מקבלת את הכינוי המבצעי "רות", והשניים פועלים במבצעים שונים כאשר זהותם כזוג נאהבים משמשת גם ככיסוי המאפשר להם לבצע משימות שונות. המתח שנוצר בשל הסיטואציה המבצעית בה פועלים השניים מעיב על יחסיהם במקביל להכנות למבצע גדול באלג'יריה כדי לסכל את תוכנית הגרעין האיראנית.
יום רוסיה
יום רוסיה (ברוסית: День России) הוא החג הלאומי של הפדרציה הרוסית הנחגג כל שנה מאז 1992, ב-12 ביוני. החג מציין את הכרזת הריבונות הממלכתית של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה, תהליך שהוביל להתפרקות ברית המועצות והיותה של רוסיה מדינה עצמאית. החג מדגיש את המדינתיות של רוסיה, היותה מדינה ריבונית ונערכים בו אירועים המציגים את התרבות וההיסטוריה של העמים השונים של המדינה.
רקע
במסגרת תהליך ההתפרקות של ברית המועצות בסוף שנות ה-80 החלו מגמות אירידנטליות גם ברוסיה עצמה. ב-1990, הכריז הסובייט העליון של הרפובליקה הרוסית הסובייטית הסוציאליסטית (RSFSR) על ריבונותה של הרפובליקה הרוסית ועל הכוונה לקיים מדינה חוקתית דמוקרטית בתוך מסגרת פוליטית רופפת יותר שתקום על יסוד ברית המועצות. ההכרזה כללה את העקרונות הבאים:
ההכרזה נחתמה על ידי מי שהיה אז יושב ראש הסובייט העליון של הרפובליקה הרוסית, בוריס ילצין. יום ההכרזה, ה-12 ביוני, נחגג כיום הלאומי ברוסיה מאז 1992.
מנהגים בחג
ברבות השנים נערכו אירועים שונים ברחבי המדינה: במהלך אירועי החג ב-2003 נערך מופע אווירי של "האבירים הרוסיים" בו מטוסי קרב של מיג וסוחוי יצרו שובל עשן בטריקולור של דגל רוסיה. ב-2004 נערך בכיכר האדומה מצעד צבאי היסטורי, המשתתפים בו, חיילים של הצבא הרוסי ונציגי המחוזות השונים במדינה, לבושים בתלבושות הלאומיות, הציגו תאריכי ציון חשובים בהיסטוריה הרוסית. ב-2007, בקראסנויארסק, אנשים הלבושים בטריקולור הרוסי, אדום כחול ולבן, יצרו שרשרת אנושית באורך קילומטר. ב-2008 בעיר טומסק נערך "קרנבל עץ" בו הוצג מטבע רובל רוסי ענק. בעיר סמרה, נערך שחזור של כוחותיהם של מינין ופוז'רסקי שנלחמו נגד הכובשים הפולנים במסגרת מלחמת רוסיה-פולין של 1618-1605. ב-2009 תושבים בעיר וולגוגרד יצרו מפה של המדינה בגודל 35 מטר רבוע. בסבסטופול אזרחים צעדו ברחבי העיר תוך שהם נושאים דגל של המדינה באורך 30 מטר. באותה שנה, במוסקבה, בכיכר המהפכה הותקנה בובת חוחלומה בגובה שני מטר. כמו כן, במגדל אוסטנקינו דגל רוסיה הונף בפעם הראשונה.
רוסיה נוהגת לציין את החג גם בשגרירויותיה ברחבי העולם. ב-15 ביוני 2018 אף נערך לראשונה אירוע חגיגי בחצר סרגיי בירושלים.
עינת עמיר
עינת עמיר (נולדה בשנת 1979) היא אמנית וידאו, ומיצג ישראלית, וכן חוקרת אקדמית. יצירותיה, החל מתחילת המאה ה-21, עוסקות במצבים סוציו פוליטיים עכשוויים. בתחילת דרכה האמנותית יצרה עבודות וידאו אשר בהם היא משתמשת בדמותה כאלמנט מרכזי, ומציבה את עצמה בסיטואציות שונות, בעיקר כאלו הבוחנות בעין ביקורתית ופמיניסטית את החברה הישראלית. בהמשך עבודותיה הפכו לרחבות היקף יותר, ורבות משתתפים. חלק מעבודות המיצג של עמיר משויכות לזרם המיצג ההשתתפותי, וכוללות השתתפות של הקהל כאלמנט מרכזי. על עבודתה זכתה עמיר בפרס האמן הצעיר של משרד התרבות והספורט בשנת 2012. כחוקרת, מתמקדת עמיר בשיתופי פעולה בין מדע ואמנות ככלי לפתרון בעיות חברתיות רחבות היקף.
ביוגרפיה
עמיר נולדה בירושלים ב-1979. סיימה לימודיה התיכוניים בתיכון ליד האוניברסיטה. בין השנים 2001–2004 למדה עמיר במדרשה לאמנות בבית ברל. פרויקט הגמר שלה, שכלל עבודות וידאו וסאונד, זיכה אותה בפרס הצטיינות. בשלוש השנים שלאחר סיום לימודיה הציגה מספר תערוכות יחיד, ביניהן: "קילינג מי סופטלי" במוזיאון חיפה לאמנות, "נסיגה מחפירה תחת לחץ" במוזיאון הרצליה לאמנות, ו"מכירה" בגלריה רוזנפלד בתל אביב.
ב-2007 הוזמנה עמיר להיות עורכת-אורחת של גיליון מספר 10 של כתב העת המדרשה. גיליון זה הוקדש כולו, לראשונה בישראל, ליחסים בין פמיניזם לאמנות ישראלית. בנוסף לגיליון גם אצרה עמיר, יחד עם אילנה טננבאום, תערוכה באותו נושא בשם "מרוץ שליחות" במוזיאון חיפה לאמנות.
ב-2007 עברה עמיר לניו יורק, ובשנת 2009 השלימה תואר שני באמנות באוניברסיטת קולומביה אשר בניו יורק. לאחר סיום לימודיה הוזמנה להשתתף לראשונה בביאנלה לפרפורמנס של העיר ניו יורק, פרפורמה, שם הציגה את העבודה "צופה אידיאלי". בעקבות כך הוזמנה עמיר להעלות מיצג מיוחד לפתיחת התערוכה המקיפה "מאה שנים של פרפורמנס" במוזיאון המומה פי אס 1 בניו יורק. בשנת 2010 הוזמנה להשתתף בתוכנית שהות בפאלה דה טוקיו בפריז, במסגרתה גם הציגה בשתי תערוכות במוזיאון זה.
ב-2011 הציגה עמיר מספר תערוכות ברחבי אירופה, ביניהן" Enough About You” מיצג שאפתני בלילית פרפורמנס סטודיו במאלמו; "_____Please”, תערוכת יחיד רחבת היקף במוזיאון האוניברסיטאי באוניברסיטת ספיאנצה ברומא, וכן את המיצג "Coming Soon Near You” בדאלאס קונטמפוררי ארט סנטר, בטקסס.
עבודות אמנות נוספות של עמיר הוצגו בין השאר במניפסטה 12 פלרמו, המוזיאון הלאומי MAXXI של רומא, מוזיאון איסטנבול לאמנות מודרנית טורקיה, טריאנלה NGV במלבורן, הביאנלה ה-6 בסלוניקי, גלריית ויטצ'אפל בלונדון, מוזיאון תל אביב, ומוזיאון ישראל.
מחקריה של עמיר פורסמו במספר כתבי עת אקדמיים. יצירותיה נסקרו על ידי כלי תקשורת מקומיים ובינלאומיים.
עמיר מתגוררת בפינלנד.
שיתופי פעולה בין מדע ואמנות
בשנת הלימודים האקדמיים 2016–2017 הצטרפה עמיר למעבדה לרגשות בחקר סכסוכים בראשות פרופ' עירן הלפרין במרכז הבינתחומי הרצליה. במסגרת המעבדה עמיר וחוקרים שונים עורכים ניסויים שהם גם עבודות אמנות. במהלך השנה האקדמית, נערכו שני שיתופי פעולה האחד עם הפסיכובלשנית ד"ר אורלי אידן והשני עם הפסיכולוג החברתי ד"ר יוסי חסון.
הניסוי ועבודת האמנות "כשל פרגמטי" שיצרו אידן ועמיר עסק בשאלות הקשורות לשפה. איך שפה מייצרת את המציאות? וכיצד היא משפיעה על החוויות הרגשיות שלנו? במיצג הוזמנו המשתתפים להקשיב לטקסטים שעסקו בסוגיית מהגרי העבודה בישראל. בעבודה המשותפת של חסון ועמיר השתתפו מעל ל-800 איש. במהלך המיצג נבדקה מידת האמפתיה של המשתתפים והצופים במייצג כאשר הם בוחנים את רמת האמפתיה שלהם בשעה שהם שומעים תיאור מקרה יהודי ומערבי אזרחי ישראל.
שיתןף הפעולה עם חסון הוביל ליצירת מספר פרויקטים רחבי היקף, כגון "הנחת יסוד" בירושלים, "As Much As You Want" בשיקגו, ו"Relative Distance" בהמבורג. עבודות אלו משלבות מיצג השתתפותי יחד עם ניסוי בפסיכולוגיה חברתית, ובוחנות דרכים להעלאת רמת האמפתיה של אנשים מקבוצות דומיננטיות בחברות שונות כלפי אנשים מקבוצות מוחלשות באותן חברות. שיתוף פעולה זה כלל גם מחקר אקדמי ופרסום מאמרים.
הקורפוס ה-18 (בריטניה)
הקורפוס ה-18 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי, אשר השתתף במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
בינואר 1917 הוקם הקורפוס ה-18 בצרפת, והוא הועמד בפיקודו של אייבור מקסה. הקורפוס לחם במהלך הקרב על הסום ובקרב אראס כחלק מהארמייה השלישית, ולאחר מכן לחם בקרב איפר השלישי. ביולי 1918 אוחד הקורפוס עם הקורפוס ה-8.
בשנת 1941 הופעלה יחידה פיקטיבית בשם "הקורפוס ה-18", כחלק מיחידות ההגנה של קפריסין, אולם עד מהרה שונה שמה ל"הקורפוס ההודי ה-25".
מסדר השמש העולה
מסדר השמש העולה (ביפנית: 旭日章, תעתיק: קיוֹקוּג'יצוּ-שוֹ) הוא מסדר יפני, שנוסד על ידי הקיסר מוצוהיטו. מסדר זה היה העיטור הראשון שהעניקה ממשלת יפן, שיצרה אותו ב-10 באפריל 1875. העיטור מעוצב כקרני שמש מסביב לשמש העולה - אחד מסמליה המובהקים של יפן.
את העיטור מקבלים אלה שרשמו הישגים ייחודיים ביחסים בינלאומיים, קידמו את תרבות יפן, פרצו דרך בתחומם, תרמו לרווחה החברתית או סייעו לשימור הסביבה. העיטור הגבוה ביותר במסדר השמש העולה קיבל בראשית 2003 מסדר משל עצמו, שנקרא מסדר פרחי הפאולוניה.
המסדר החל להעניק את העיטור בגרסתו המודרנית ללא -יפנים החל ב-1981, ולנשים ב-2003 (עד אז קיבלו נשים את עיטור מסדר הכתר היקר). הענקת העיטורים נעשית על ידי לשכת העיטורים במשרד ראש הממשלה, והיא נעשית בשם הקיסר. ניתן להעניק את העיטור לאדם לאחר מותו.
דרגות
עד 2003 הכיל המסדר תשע דרגות, אז הפך עיטור פרחי הפאולוניה למסדר בפני עצמו ובוטלו שתי הדרגות הנמוכות ביותר. באופן מסורתי מלווה את העיטור תעודה רשמית, ולעיתים נדירות יוסיף הקיסר את חתימתו האישית.
מקבלי העיטור
רשימת חלקית של חברי המסדר:
ישראליאנה
ישראליאנה  או ישראלינה הוא מושג המתייחס במובן הרחב למכלול הדברים המזוהים באופן ספציפי עם ישראל או ארץ ישראל.
המושג נטבע בעקבות המונח האמריקני המקביל - אמריקנה.
המושג נכנס לשימוש בסוף שנות ה-90 אז החלו אספנים פרטיים בודדים לאסוף חפצים המזוהים באופן מובהק עם ישראל או עם ארץ ישראל. לרוב משתמשים במונח 'ישראליאנה' לתאר חפצים שיוצרו בארץ ישראל החל משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד לשנות ה-70 פחות או יותר.
בין החפצים השונים הנכנסים תחת המטרייה של הישראליאנה אפשר למצוא: מוצרים שיוצרו בארץ, אריזות של מוצרים, בקבוקי זכוכית, שלטי חוצות, כרזות, מסמכים, בולים, מעטפות, צילומים, בובות, צעצועים, תשמישי קדושה, פריטים עיצוביים ולמעשה כל דבר שיוצר בארץ או היה בשימוש בארץ.
גם דברים מופשטים יכולים להיחשב כישראליאנה כמו סרטים או מוזיקה אך נכון להיום השימוש במונח זה לתאר דברים מופשטים נדיר יחסית.
יודאיקה ישראליאנה
יחד עם היווסדם של התנועות הציוניות והקונגרסים היהודיים בסוף המאה ה-19, החלה גם זריחה של אומנות יהודית, ציונית חדשה. אז חברו אמנים יהודים מאירופה ליצירת אמנות שימושית לצורכי הציונות. אומנות שתקרא 'אומנות ציונית'. הידועים והמוכרים מאומנים אלו הם אפרים משה ליליין, הרמן שטרוק, שמואל הירשנברג ואחרים. התנועה הזו הביאה בסופו של דבר את בוריס שץ לפתוח את בית הספר לאמנות "בצלאל" בירושלים ב-1906.
אפשר לומר שחפצי האומנות והיודאיקה שיוצרו בבצלאל הם ראשית הישראליאנה. הדימויים שהשתמשו בהם אמני בצלאל היו מצד אחד יהודיים אירופאים ומצד שני אוריינטליים. החפצים שיקפו במידה רבה את הלך הרוח ביישוב היהודי בארץ באותן שנים. זיקה ליהדות אירופה מחד והתחדשות מקומית מאידך.
התעשייה הארץ ישראלית - פרטי ישראליאנה מלפני קום המדינה
החפצים משנים אלו נדירים מאוד ונחשבים לישראליאנה במלוא מובן המילה אף על פי שמדינת ישראל טרם קמה.
הקמת המדינה - ישראלינה של חגיגות הקמת המדינה
ביום הקמת המדינה ובימי העצמאות שלאחריו יוצרו בישראל אלפי פריטים המציינים את האירוע המכונן.
החל ממעטפות ובולים שהופקו במיוחד לאירועי העצמאות ועד למוצרים שונים שאריזתם שונתה לטובת ציון האירוע המשמח.
כל אלו יחשבו כפרטי ישראליאנה.
פריטים-אייקונים ישראליים
ישנם פריטים מסוימים המזוהים בצורה מובהקת עם ישראל, כדוגמת: סיפולוקס, במבה, דמותו של שרוליק ועוד.
תיעוד ושימור
מגוון גופים ציבוריים ופרטיים, ואלפי אנשים פרטיים עוסקים במידה זו או אחרת בתיעוד ושימור של פריטי ישראליאנה. במלאת 75 שנה לישראל, הקים הסוציולוג עוז אלמוג פורטל למטרות לימוד ומחקר, בו מוצגים לציבור הרחב באופן מקוון אוספי ישראליאנה רבים.
הקורפוס ה-19 (בריטניה)
הקורפוס ה-19 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי, אשר השתתף במלחמת העולם הראשונה.
כיוון הנדידה
כיוון הנדידה (באנגלית: Flight Behavior) הוא הרומן השביעי שכתבה הסופרת ברברה קינגסולבר. הוא כיכב ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, העיתונים וושינגטון פוסט ו-USA Today הכריזו עליו בתור "הספר הטוב ביותר של השנה" בשנת 2012 כשיצא לאור, והוא היה מועמד לפרס לסיפורת מאת נשים ב-2013 שבו זכתה הסופרת א. מ. הומס עם הספר "סלח לנו" באותה שנה. הספר תורגם לעברית על ידי יעל סלע-שפירו ויצא לאור בהוצאת כתר ב-2014.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת במאה ה-21, ומתמקדת בדֶלֵרובּיָה - עקרת בית ואם צעירה לשני ילדים קטנים החיה בתנאי עוני בחווה בעיירת שוליים בטנסי, מנותקת מקצב החיים הפועם של אמריקה המתקדמת. לדלרוביה היו שאיפות לא אופייניות לעיירה זו בה בבית הספר המקומי אין פיקוח על תוכנית הלימודים והמורים חסרי מוטיבציה: היא ניסתה להתקבל לאוניברסיטה, אבל עם הרקע ההשכלתי הדל שלה לא היה לה סיכוי. בגיל שבע-עשרה נכנסה להריון, נישאה בנישואים חפוזים לקאב, עברה להתגורר בחוות הוריו השתלטנים, ילדה שני ילדים, וחייה נתקעו. יום אחד, כאשר דלרוביה מתכוונת להפגש עם בחור שהכירה כדי לבגוד בפעם הראשונה בבעלה ובכך בעצם להשליך את חייה המוכרים, היא בוחרת לא להרכיב משקפי הראייה שלה, כדי שתיראה במיטבה. במעלה ההר שליד החווה המשפחתית היא רואה חיזיון שהיא מתארת כ"שריפה ללא עשן" שלאחר מכן יתברר שהיו אלו מיליוני פרפרים מסוג דנאית מלכותית ותנועת הכנפיים הכתומות שלהם. החיזיון מוכרז כנס בעיירה ההררית הענייה, אבל כשחוקר פרפרים מקים מעבדה בקרוואן שבחצר ביתה של דלרוביה הוא מספק להם הסבר מדעי לתופעה. נדידת הדנאית מאזורים קרים בצפון אמריקה לדרום החם היא תופעה ידועה, אלא שהפעם במקום להגיע להרי מקסיקו הגיעו הפרפרים לאזור הררי בארצות הברית. החוקר מזהיר ששינוי ההתנהגות של הפרפרים הוא סימפטום מטריד של ההתחממות עולמית ושהפרפרים בסכנת הכחדה בעקבות שינוי מסלול חייהם. חיי העיירה השלווים משתנים בעקבות הופעת תקשורת וקהל רב של מבקרים וגם חייה של דלרוביה עוברים תפנית חדה. לראשונה היא עובדת בשכר (כעוזרת של החוקר) ומגלה עניין מחודש במדע.
השראה
קינגסולבר סיפרה בראיונות שרצתה במשך שנים רבות לכתוב רומן על איך אנחנו חושבים ומדברים על שינוי האקלים, ומדוע אנחנו לא מדברים על זה ולמה כל כך קשה לדבר על זה כי סיפורים וספרות יכולים לעזור לנו לשקול להסתכל על העולם אחרת. היא מרגישה שבעזרת פרוזה ניתן לארוז את המדע באופן שאינו מאיים עבור קהל גדול יותר ולעורר אמפתיה.
הרעיון לאירוע שיפעיל את הסיפור, הופיע לה בחלום בו ראתה את מיליוני הפרפרים ודמיינה איך מחצית האנשים יראו בו נס שאורגן על ידי אלוהים והאנשים האחרים יראו בכך הוכחה מחרידה להתחממות הגלובלית.
הספר גם עוסק באימהות. לטענת הסופרת אימהות בחברה שלנו עברה רומנטיזציה עד כדי כך שזה כמעט נגד החוק לומר שיש רגעים ביום שאת שונאת את הילדים שלך ולכן זה היה אתגר ליצור דמות שהיא אמא כזו, שאוהבת את ילדיה, אך האימהות לא מספקת אותה בכלל.
רוב באואר
רוברט "רוב" פטר באואר (בהולנדית: Robert Peter Bauer; נולד ב-11 בנובמבר 1962) הוא אדמירל בצי המלכותי ההולנדי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של הולנד בין השנים 2017–2021, ומשמש כיום כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
ביוגרפיה
ב-22 בספטמבר 2015 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל ומונה לסגן ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). ב-5 באוקטובר 2017 הוא החליף את טום מידנדורפ בתפקיד ראש ההגנה והועלה לדרגת לוטננט אדמירל. ב-9 באוקטובר 2020 נבחר באואר בידי מפקדי הצבאות השונים החברים בנאט"ו להחליף את סטיוארט פיץ' בתפקיד יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו. ב-25 ביוני 2021 סיים פיץ' את כהונתו כיו"ר הוועדה, ובאואר העביר את תפקיד ראש ההגנה לאונו אייכלסהיים ומונה ליו"ר הוועדה במקומו.
אירוויזיון 2024
תחרות הזמר של האירוויזיון לשנת 2024 תהיה ההפקה ה-68 במספר של תחרות זו בהפקת איגוד השידור האירופי, אשר צפויה להתקיים בעיר מאלמו שבשוודיה, לאחר שלורן, נציגת שוודיה בתחרות אירוויזיון 2023, זכתה במקום הראשון עם השיר "Tattoo".
מיקום התחרות
מהדורת 2024 של תחרות האירוויזיון תתקיים בעיר מאלמה שבשוודיה, לאחר הניצחון של המדינה באירוויזיון 2023 עם השיר "Tattoo", בביצועה של לורן. זו תהיה הפעם השביעית ששוודיה מארחת את התחרות, לאחר שעשתה זאת בעבר בשנים 1975, 1985, 1992, 2000, 2013 וב-2016. המקום הנבחר הוא מאלמה ארנה בת 15,500 מושבים, זירה מקורה רב-תכליתית המשמשת כמקום למשחקי כדוריד, משחקי פלורבול, קונצרטים ואירועים אחרים. המקום אירח בעבר את אירוויזיון 2013.
שלב הגשת הצעות אירוח
מיד לאחר זכייתה של שוודיה באירוויזיון 2023, הערים הראשונות שהביעו את העניין שלהן לארח את מהדורת 2024 היו סטוקהולם, גטבורג ומאלמה, שלוש הערים הגדולות במדינה וגם אלו שאירחו בעבר את התחרות. מלבד אלה, גם מספר ערים אחרות הביעו את כוונתן להציע הצעות בימים שלאחר הניצחון במאי 2023: אסקילסטונה, יונצ'ופינג, אורנשולדסביק, פרטילה וסאנדוויקן.
תאגיד השידור השוודי (SVT) קבע מועד אחרון ל-12 ביוני 2023 לערים המעוניינות להגיש בקשה רשמית. סטוקהולם וגטבורג הכריזו רשמית על הצעותיהן ב-7 וב-10 ביוני בהתאמה, ואחריהן ב-13 ביוני הערים מאלמה ואורנשולדסביק. זמן קצר לפני סגירת תקופת הבקשה, חשף ה-SVT כי קיבל מספר הצעות, ובהמשך הבהיר כי הן הגיעו מארבע הערים הללו. לפני ההודעה הזו, סאנדוויקן ויונצ'ופינג כבר הצהירו על הסכמתם. ב-7 ביולי דווח כי הצעותיהן של גטבורג ואורנשולדסביק בוטלו. מאוחר יותר באותו יום, איגוד השידור האירופי (EBU) ותאגיד השידור השוודי (SVT) הכריזו על מאלמה בתור העיר המארחת.
מדינות שהביעו התעניינות רשמית בהשתתפות
נכון ל-16 באוגוסט 2023, 26 מדינות אישרו את השתתפותן בתחרות:
ערימות השחת
ערימות השחת (בצרפתית: Les Meules) היא סדרת של ציורים שנוצרה על ידי הצייר האימפרסיוניסט קלוד מונה. בסדרת הציורים מוצגים ערימות של חיטה, שעורה ושיבולת-שועל. מונה יצר את הסדרה בקיץ 1890, אך הוא צייר לפני כן חמישה ציורים דומים. בסך הכל הסדרה מונה עשרים וחמישה ציורים. הסדרה היא אחת מהיצירות המוכרות ביותר של מונה. הצייר עשה שימוש באותו אובייקט בכל היצירות בשינוי מזג האוויר, העונות, מוטיבי צל ואור ואטמוספירה.
רוב היצירות מהסדרה מוחזקות במוזיאון ד'אורסה, במוזיאון מרמוטאן מונה ובמכון האמנות של שיקגו. שאר היצירות מוחזקות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, במוזיאון לאמנות מודרנית, במוזיאון הלאומי לאמנות מערבית, במוזיאון האורנז'רי, בגלריה הלאומית של סקוטלנד, במוזיאון תל אביב לאמנות, באוספים פרטיים וכדומה.
אודות היצירה
מונה התיישב בז'יברני ב-1883. רוב הציורים שלו עד מותו היו בהשראת הנוף של ביתו. כצייר הוא אהב לקחת נושא מסוים ולבחון אותו בשינויים באטמוספירה, בצבע, באור וכדומה. הערימות המתוארות בציורים הן של חיטה, תבואה ושחת. אולם, הערימות נועדו להכין לחם, על כן הן כנראה מכילות חיטה, שעורה ושיבולת-שועל. בנוסף, הערימות הגבוהות נועדו כדי להפריד בין הגרעינים למוץ בתהליך של דישה. מכונות דישה מיוחדות היו עוברות מכפר אחד לשני, ולכן על אף שהתבואה נקצרה ונערמה כבר ביולי היה לוקח כמעט שנה שלמה עד להגעת המכונה. ההליך הארוך הזה איפשר למונה לצייר את הערימות בתקופות שונות. צורת העבודה הזאת הייתה שכיחה במאה ה-19, והיא קוצרה באמצעות המצאת קומביין התבואות. אף על פי שלכל אזור היה צורה מיוחדת של סידור הערימות, מונה צייר אותן בצורה כללית - ערימה עגולה עם גג מחודד.
הערימות בסדרה היו שייכות לשכנו של הצייר, אדון קוויל. כשמונה ראה את השינויים הרבים שפוקדים את הערימות, הוא ביקש מנכדתו להביא לו שני קנבסים עבור מזג אוויר מעונן ומזג אוויר שמשי. הוא גילה ששני קנבסים לא יספיקו לו כדי לתאר את כל השינויים שפוקדים את הערימות, לכן הוא ביקש ממנה להביא כמה שיותר קנבסים. שגרת יומו של מונה כללה החלפת קנבסים באופן שבו הוא ניסה לצייר את הסצנה הנוכחית על הקנבס שבו הציור שהכי קרוב לאותה סצנה עכשווית. אף על פי שהוא התחיל לצייר את הסדרה בחוץ, הוא שב לסטודיו שלו כדי להשלים את היצירות במטרה להגיע להרמוניה בין הפרטים בסדרה.
מונה יצר מספר רב של גרסאות של ציורי הערימות. חמש גרסאות התמקדו בחציר כאובייקט המרכזי (יצירות מספר 1213–1217), והן נוצרו בעת הקציר בשנת 1888. בגרסאות המוקדמות יותר בסדרה הוא צייר את הערימות כאובייקט עזר לציורי נוף (יצירות מספר 900–995, 1073). הקונצנזוס הכללי הוא שרק הציורים של הקציר משנת 1890 (יצירות מספר 1290–1266) נכללים בסדרת ערימות החציר. אולם, יש המחשיבים יצירות נוספות כחלק מהסדרה. למשל, מחשיב את שתי היצירות של ערימות החציר המוחזקות אצלו כחלק מהסדרה, על אף שאחד מהציורים מתאר את הקציר משנת 1890.
היבט שמונה רצה לבחון ביצירותיו היה הארעיות של האור בחילופי עונות, במזג אוויר ובשעות ביום. הוא החל לצייר את הערימות בסוף ספטמבר או בתחילת אוקטובר של שנת 1890, והוא המשיך לצייר את הנושא במשך שבעה חודשים. מונה היה הצייר הראשון שצייר כל כך הרבה ציורים ההתמקדות על נושא אחד. בשנות ה-80 וה-90 במאה ה-19, מונה עבד על כמה סדרות של ציורים, כגון חבצלות המים, בית הפרלמנט, הסן וכדומה. על מנת להשלים כמה שיותר ציורים הוא היה קם לפני זריחה. מונה היה לעיתים מצליח להשלים בין עשרה לשנים-עשר ציורים ביום. עקב השינוי המהיר של האור, היו ציורים בסדרה שניתן היה לעשותם רק בכמה דקות במהלך היום. יתר על כן, היה תקופות שאור היום בזריחה היה שונה מהיום הקודם לו.
ציירים רבים כמו אנדרה דרן, מוריס ולאמנק ו-וסילי קנדינסקי הושפעו מסדרת הציורים של מונה. האחרון אף אמר כי עד אותה יצירה הוא לא הבין את משמעותה של פלטת הצבעים. סדרת הציורים הייתה הצלחה כלכלית. במאי 1891, חמישה-עשר ציורים הוצגו על ידי פול דוראן-רואל, וכולם נמכרו תוך מספר ימים בודדים. ציירים ומבקרי אומנות, ובכללם אוקטב מירבו וקאמי פיסארו, היללו את יצירותיו של מונה וכינו אותן כ-"משביעות רצון" וכ-"פנים של הנוף". רוב הציורים נמכרו בסכום של בערך 1,000 פרנקים, אך בעקבות ההצלחה המחירים החלו להאמיר. בעקבות ההצלחה הכלכלית, מונה קנה בית באזור ז'יברני ובנה בו בריכה עם נופריים, ששימשה אותו כנושא ליצירות אחרות.
מונה היה ידוע כפרפקציוניסט, ועבודתו האינטנסיבית על סדרת ערימות החציר ממחישה זאת. הצייר השמיד בעבר סדרות שלמות של ציורים שהוא מצא כלקויות, אך סדרת ערימות החציר לא הייתה אחת מהן.
סדרת הציורים מהשנים 1888–1889
מהקציר ב-1888, מונה צייר שלושה קנבסים עם שתי ערימות חציר בכל יצירה ברקע של נהר הסן ובתים מז'יברני (יצירות מספר 1213–1215) ושני קנבסים עם עצי צפצפה ברקע (יצירות מספר 1216–1217).
סדרת הציורים מהשנים 1890–1891
במאי 2019, אחד הציורים מהסדרה נמכר תמורת 110.7 מיליון דולר, מה שהפך אותו ליצירה הכי נמכרת של מונה ואחת מהיצירות שנמכרו במחיר הגבוה ביותר אי פעם.
עברתי את הדרך
"עברתי את הדרך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מאיה אברהם. הוא יצא לאור ב-9 ביולי 2013, על ידי חברת התקליטים הפיל, כסינגל מתוך אלבום האולפן השני שלה, ליום הזה חיכיתי, שפורסם במלואו כשנתיים לאחר מכן. נכתב והולחן על ידי עינן פרל ורפי קריספין, שגם הפיק אותו. ל"עברתי את הדרך" לא הופק וידאו קליפ רשמי, אם-כי ביום צאת השיר הועלה קטע אודיו רשמי שלו בערוץ היוטיוב של הזמרת. נכון למאי 2023 עומד מונה הצפיות של הסרטון על כ-110 אלף צפיות.
ב-25 ביולי 2013 נכנס למצעד הפזמונים העבריים השבועי של המדיה פורסט, "המוביל הארצי", במקום התשיעי. בשבוע לאחר מכן יצא מהמצעד, ולא נכנס אליו בשנית.
דורון שפי
דורון שפי (1952 – 13 בפברואר 2021) היה שחיין ישראלי, שחיין נבחרת ישראל, שהתמחה בסגנון גב.
ביוגרפיה
שפי התאמן בקבוצת מכבי חיפה.
1968
באליפות ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה בסוף ספטמבר 1968 זכה שפי ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:08.2 דקות, אחרי יואב יעקובי מהפועל תל אביב (1:05.9 דקות) ולפני דן שטרן מהפועל גוש זבולון (1:08.5 דקות). מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:33.5 דקות, אחרי יואב יעקובי (2:28.0 דקות) ודורון כהן מהפועל כפר הנשיא (2:33.5 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:40.6 דקות, אחרי הפועל תל אביב (4:24.5 דקות) והפועל גוש זבולון (4:24.5 דקות).
1969
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת גלי גיל ברמת גן בתחילת אוגוסט 1969 סיים שפי במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.3 דקות. באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוקטובר אותה שנה הוא ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד. הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.2 דקות, אחרי יואב יעקובי (1:05.5 דקות) ומרדכי לוי מהפועל מעיין צבי (1:08.7 דקות). מדליית כסף נוספת במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא נוער חדש של 9:16.1 דקות, אחרי הפועל גוש זבולון א' (8:55.9 דקות) ולפני הפועל גוש זבולון ב' (9:29.8 דקות). מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:36.4 דקות, אחרי הפועל תל אביב (4:24.9 דקות) והפועל גוש זבולון (4:26.0 דקות).
1970
באליפות הנוער של ישראל שנערכה בכפר בלום בספטמבר 1970 זכה שפי בשתי מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.5 שניות, לאחר שניצח את אלוף ישראל דורון כהן (58.7 שניות) ודן ברנר חברו לאגודה (58.9 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.9 דקות, לפני דורון כהן (1:08.8 דקות). בסיום התחרות הודיע על פרישה משחייה תחרותית בשל גיוסו לצה"ל.
חיים אישיים
הוא התגורר בשכונת הדר בחיפה.
שפי נפטר ב-13 בפברואר 2021.
כנרת (שיר)
כנרת הוא שירה של רחל המשוררת, אשר חובר בתל אביב בשנת תרפ"ז 1927.
אודות השיר
השיר מתאר את הנופים הנשקפים מחוות כנרת וקבוצת דגניה א', בהם חיה ועבדה רחל המשוררת בתקופת העלייה השנייה. הוא נכתב מתוך הִזכרוּת וגעגועים, כשני עשורים לאחר שאירעו החוויות המתוארות בו.