cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלכלת ברית המועצות
תכנון
כינון הכלכלה התבסס על מערכת בעלות ממשלתית שהורכבה מ: גוספלאן (ועדת התכנון הממלכתית), גוסבנק (הבנק הממלכתי) וגוססנאב (הוועדה הממלכתית להספקת חומרים ומוצרים), ועל מגוון יוזמות כלכליות מתוכננות. עבור כל יוזמה חדשה, שרי התכנון (הנקראו גם מחזיקי הקרן) החליטו על כוח העבודה, חומרי הגלם, לוח זמנים, ערך עלות המוצרים ומחיריהם לצריכה. לאחר 1928 כל התעשייה הכבדה בתחום המתכות, התעשייה הכימית והתעשייה המכנית, התנהלו על פי מודל זה.
תוכנית החומש
תוכנית כלל ארצית ראשונה - תוכנית גואלרו אושרה בשנת 1920. התוכנית הייתה מיועדת לחישמול המדינה והייתה צפויה להתבצע תוך כעשור. למרות שדגש בתוכנית זו היה על החישמול, היא טיפלה גם בענפי תעשייה נוספים והייתה בסיס לעיבוד תוכניות חומש בהמשך.
תוכנית החומש של ברית המועצות הייתה תוכנית כלכלית שהגה מנהיגה של ברית המועצות, יוסיף סטלין, ויושמה לראשונה בעולם בשנת 1928 בברית המועצות. ברבות השנים, מדינות נוספות יישמו את תוכנית החומש. התוכנית שינתה לחלוטין את הייצור התעשייתי הסובייטי והגדילה אותו ב-400% מהתחלת התוכנית עד סיומה. תוכנית החומש התבססה על הצבת מטרות אחת לכל חמש שנים. לכלל התוכניות היו חמש מטרות עיקריות:
הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית (הפוליטבורו) הייתה מתווה קווי פעולה בסיסיים לתכנון וממנה את האחראים לפרויקטים. החלטות אלה הוגשו לקונגרס המפלגה להצבעה. לאחר ההצבעה, התוכניות הועברו למועצת השרים (הממשלה), ששיכללה את התוכניות ושלחה אותם לגוספלאן שאספה מידע על הגשמתם. ייחודם של תוכניות החומש (ב-1928) היה האופן המיידי שבו החלה להתפתח התעשייה הכבדה ללא הסתמכות על הון זר והמתנה של שנים לצבירת הון והתפתחות תעשייה קלה.
התפתחות כלכלית
למרות ההישגים המרשימים, בשנות ה-80 ניצבו מנהיגים סובייטים בפני בעיות רבות. כמויות הייצור של מוצרים במגזרי החקלאות והצריכה לא תמיד היו מספקים. משברים במגזר החקלאי הביאו לאסון בשנות השלושים, כאשר הניסיון לקולקטיביזציה (הלאמה לרשות הכלל) נתקלה בהתנגדות של האיכרים (קולאקים כפי שנקראו בפי הקומוניסטים). משבר זה הביא לרעב ולמוות המוני של כ-5–10 מיליון בני אדם, בעיקר באוקראינה ומדרום לנהר הוולגה. תקופה זאת נקראת ההולודומור באוקראינה, ומדינות רבות מכירות בה כרצח עם. במגזרי השירותים והצריכה, חוסר בהשקעות הביא לשוק שחור באזורים מסוימים, שהתבטא במכירת תוצרת חוץ של תיירים.
תחילת הדעיכה
מאז שנות ה-70, שיעור הגדילה של הכלכלה הרוסית פחת באופן ניכר. פיתוח כלכלי נרחב, המבוסס על שימוש בכמות גדולה של עובדים וחומרים כבר לא היה אפשרי, ואיכות המוצרים הייתה ירודה. בנוסף, הפריון של הנכסים הסובייטיים היה עדיין נמוך יחסית למדינות מתועשות אחרות. מנהיגים סובייטיים עמדו בפני דילמה משמעותית: השליטה המרכזית החזקה שהדריכה את הפיתוח הכלכלי זה זמן רב, לפתע לא הצליחה להביא ליצירתיות ולפריון שכלכלה מפותחת ומודרנית כה צריכה.
בתחילת שנות ה-80 הוכרז על תוכנית המזון הסובייטית שלא הצליחה להביא את התוצאות הרצויות.
ברית המועצות והמערב
הבנה של תמורות והתפתחויות בכלכלה היה תפקיד מסובך עבור משקיפים מערביים. במדינה היו פערים כלכליים ואזוריים גדולים מאוד, וניתוח מידע סטטיסטי לפי אזור היה תהליך איטי ומסורבל. מעבר לכך, הסטטיסטיקה הסובייטית לא הייתה תמיד בת השוואה לסטטיסטיקה המערבית, שכן נעשה בה שימוש במושגים סטטיסטיים וכלכליים שונים. רוב האנליסטים המערביים, וגם חלק מהסובייטיים, הטילו ספק בדיוקם של הסטטיסטיקות שפורסמו, ואמרו כי שיעורי הגדילה התעשייתית שדווחו היו בדרך כלל גדולים יותר משהיו באמת.
יוסלה ברנשטיין
יוסלה (ג'ו) ברנשטיין (באנגלית: Youselle (Joe) Bernstein; 7 בנובמבר 1877 – 21 בינואר 1931) היה מתאגרף במשקל נוצה מניו יורק. הוא התחרה שלוש פעמים על האליפות במשקל נוצה, אך הפסיד בשלושת ההתמודדות. כינויו בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה "גאוות הגטו".
קריירה
ברנשטיין החל להתחרות במקצוענות בגיל שש עשרה, בשנת 1894. ב-27 ביולי 1896, הוא פגש את דולי ליונס, מתאגרף יהודי, בקרב שהסתיים בתיקו בן שמונה סיבובים במועדון האתלטים פאלם בניו יורק. ברנשטיין נלחם עם ליונס פעמיים נוספות. הקרב עם מתאגרף יהודי ידוע מברוקלין, שיכול למשוך המונים, הביאה את ברנשטיין לידיעתו של קהל יהודי גדול בתחילת הקריירה שלו.
ברנשטיין התחרה עם הטובים ביותר בחטיבתו. הקרב הראשון שלו במשקל נוצה עבר עשרים וחמישה סיבובים מלאים עם האלוף במשקל נוצה ג'ורג דיקסון, ב-2 ביוני 1899 במועדון האתלטיקה ברודוויי, בברוקלין. ברנשטיין הפסיד בקרב מפרך.
דיקסון בדיוק לקח את התואר במשקל נוצה מדייב סאליבן ב-11 בנובמבר 1898. הוא החזיק בו עד ינואר 1900. ברנשטיין התאגרף עם דיקסון בקרב בן שישה סיבובים ב-15 בספטמבר 1898, שהסתיים ללא הכרעה בפילדלפיה, זמן קצר לפני שדיקסון קיבל את התואר.
בגיל 23 ברנשטיין עשה צעד נוסף בדרך לתואר לאחר שניצח פעמיים את האלוף לשעבר סולי סמית' בניו יורק, פעם אחת על ידי נוק-אאוט. הפעם, ב-2 בנובמבר 1900, הוא נלחם באלוף משקל הנוצה האגדי טרי מקגוברן. בניסיון השני שלו בתואר, ברנשטיין נכשל בסיבוב השביעי בלואיוויל, קנטאקי.
ברנשטיין נלחם במתאגרף יוצא הדופן בני יאנגר, אחד ממתאגרפי משקל הנוצה הבודדים שאי פעם גבר על האלוף במשקל נוצה אייב אטל. ברנשטיין הפסיד ליאנגר ב־18 בדצמבר 1901 בשישה סיבובים בשיקגו. הוא הפסיד ליאנגר שוב בשישה סיבובים בשיקגו ב-10 בפברואר 1902. חודשיים לאחר מכן, יאנגר גבר על אטל ב-24 באפריל 1902 בקרב אליפות קשה מאוד בסיבוב התשע עשרה בסנט לואיס, אך מעולם לא זכה בתואר, למרות שהפרסומים הועמדו על ידי מקורות כאליפות משקל נוצה.
ב־16 באוקטובר 1902, ברנשטיין ערך את הקרב השלישי והאחרון לאליפות במשקל נוצה עם יאנג קורבט השני. ברנשטיין לא הצליח להמשיך להילחם במחזור השביעי, ולכן הפסיד את הקרב בזכות נוק-אאוט טכני. בעיתונות נכתב שהקרב היה לפני קהל גדול של 3000, צופים וכי "אין ספק שברנשטיין היה מסוגל להמשיך, אך הוא פרש בגלל העובדה שבסיבוב השביעי נשברה לו עצם ביד שמאל." "סביר להניח שההתמודדות הייתה מוכרזת כתיקו אילו היה זה סוף הקרב".
ברנשטיין נפטר מסרטן בניו יורק ב-21 בינואר 1931, בגיל 52.
וינסנט ואן גוך
ואן גוך משויך לזרם הפוסט-אימפרסיוניסטי. יצירותיו מתחלקות בעיקר לשתי תקופות - התקופה שבה פעל בהולנד וצייר תמונות קודרות, והתקופה שבה פעל בדרום צרפת וצייר תמונות עתירות אור, בצבעים בהירים.
את רוב יצירותיו רשם וצייר במהלך עשר השנים שקדמו להתאבדותו אחרי שחלה במחלת נפש. רק אחרי מותו זכו יצירותיו להכרה וכאחת עשרה שנים לאחר שנפטר הוצגו ציוריו בתערוכה בפריז.
נעוריו
ואן גוך נולד בזונדרט, עיירה קטנה בהולנד, בן בכור לאנה קורנליה קרדבנטוס ותאודורוס פן חוך. בילדותו הושפע מאוד מאביו שהיה כומר קלוויניסטי (ומאוחר יותר אף הלך בעקבותיו). אחותו תיארה אותו כחמור סבר ונוטה להרהורים. כשמלאו לווינסנט 12 שנים, הוא נשלח לפנימייה בזבנברגן.
בגיל 16 החל ואן גוך לעבוד ב"גוּפִּיל ושותפיו" (צרפתית: Goupil & Cie), חברה לסחר באמנות, שבה היה שותף של דוד שלו. מאוחר יותר הצטרף לחברה גם אחיו הצעיר תאו, אליו היה ואן גוך קרוב מאוד. השניים שמרו על קשר מכתבים במהלך שנים רבות אחרי כן. כחלק מעבודתו נשלח ללונדון ולפריז ב-1873, ושם החל להתעניין בדת. ב-1876 פוטר מעבודתו בשל חוסר מוטיבציה, ככל הנראה בשל התעמקותו בתחום הדתי, כיוון שהזדהה באופן ניכר עם הבאים לכנסייה. לאחר מכן עבד זמן מה כעוזר הוראה ברמסגייט שבאנגליה, וב-1877 חזר לאמסטרדם, שם החל בלימודי דת. לאחר שנה פרש מהלימודים ועבר לבלגיה, שם עבד כדרשן לא מוסמך באזור המכרות העני של בורינחה, כשגורלם של הכורים נוגע עד עמקי לבו. אחרי שישה חודשים הוא פוטר ממשרתו והמשיך במתן דרשות בלי תשלום. במהלך תקופה זו החל ואן גוך ליצור את רישומי הפחם הראשונים שלו. כיוון שלא הצליח למצוא את לחמו הפך תלוי בתמיכה שהעניק לו אחיו, ממנה התפרנס עד יום מותו.
עבודות ראשונות
בשנת 1882 החל ואן גוך להתייחס ביתר רצינות לציור. במשך תקופה קצרה למד בהאג אצל אנטון מוב (Anton Mauve), צייר מאסכולת האג, שאפשר לו לצייר מודלים בסטודיו שלו וסייע לו בצעדיו הראשונים בעבודה בצבעי מים ובצבעי שמן. ואן גוך גם התלווה לברייטנר, צייר נוסף באסכולה, ברישומים בתחנת הרכבת בהאג. תוך זמן קצר, עם זאת, התגלו חילוקי דעות בין מוב לואן גוך, שסירב או התקשה לעבור את מסלול ההכשרה הרגיל, ובמיוחד חלק על הנימה הרגשנית והסנטימנטלית משהו של חלק גדול מציירי האסכולה.
למרות חילוקי הדעות, השפיעו כמה מציירי אסכולת האג על יצירתו של ואן גוך בשנות יצירתו הראשונות, וניתן למצוא ברישומיו ובעבודות השמן הראשונות שלו הדים ברורים לעבודותיהם של ציירים כמו אנטון מאופה, יוזף ישראלס ויקוב מריס. חותם אחר שהותירה התקופה הקצרה שבה למד ציור באופן מסודר, הוא חולשה מסוימת שנשא עמו ואן גוך בטיפול בקיצור פרספקטיבי, וכן יכולת רישום בלתי מהוקצעת.
בשנת 1881 הכריז ואן גוך על אהבתו לדודניתו, האלמנה קי פוס, אך כאשר זו דחתה את הצעת הנישואים שלו, עבר לגור עם אישה בשם מריה הורניק ובתה, ואף שקל לשאת אותה לאישה. נוכח התנגדות אחיו ואביה של הורניק נסוג בו ואן גוך בסופו של דבר מכוונתו. במהלך השנים 1882 עד 1886 נדד ואן גוך ברחבי בלגיה וארצות השפלה, כשהוא מתגורר תחילה בדרנתה, בהמשך בנוינן שבצפון ברבנט ומאוחר יותר בהולנד. ציוריו באותה תקופה התמקדו בחיי העובדים והעניים, בהם גילה ואן גוך רק קדרות ואפלה (כמו למשל בציור גן בית הכומר בנונן). הוא הזדהה, ברוח הסנטימנטלית של התקופה, עם סבלם של העובדים והעניים, כשהוא מקנה לציורים שיצר באותה תקופה נימה לודיטית ודתית בולטת.
בתקופה זו, בערך בין מרץ למאי 1885, יצר את עבודתו החשובה הראשונה: "אוכלי תפוחי האדמה". ביצירה זו, כברוב יצירותיו של ואן גוך מאותה תקופה, משתקפת השפעתו החזקה של ז'אן-פרנסואה מילה, אך גם התחושה הדתית העמוקה שפיעמה בוואן גוך. ואן גוך העיד כי שאיפתו ביצירה הייתה לשקף את חיי העמל של המופיעים בתמונה, הסועדים בידיים לא שטופות שבהן עמלו כל היום בעבודת האדמה. באופן לא מודע, אולי, משקפת הקומפוזיציה הקלאוסטרופובית של היצירה גם את תחושת היעדר התקווה שקיננה בסועדים שבציור ובוואן גוך עצמו. במהלך העבודה על היצירה לא זכה ואן גוך לעידוד ולתמיכה מאחיו, ככל הנראה משום שחש שוואן גוך נטל על עצמו כאן משימה שמעבר ליכולתו. מאוחר יותר נמנע ואן גוך באדיקות מיצירת קומפוזיציות רבות-משתתפים שאפתניות כאלו.
בחורף של שנת 1885 ו-1886, ניסה ואן גוך את כוחו פעם נוספת בלימודי אמנות, הפעם באנטוורפן, אך גם הפעם הסתיים הניסיון במפח נפש, כאשר סולק מן האקדמיה לאמנות לאחר מספר חודשים על–ידי הפרופסור אז'ן זיברדט. בתקופה זו נחשף ואן גוך לראשונה לאמנות יפנית והערצתו לחלוקה הנקייה של מרחב הבד ולצבעים הנקיים והבהירים הובילה אותו לזנוח כמעט לחלוטין, החל בדצמבר 1885, את גוני השחור, החום והביטומן שאפיינו את הרקע והצללים בתמונותיו, ולעשות שימוש הולך וגובר בצללים וברקע כחול, ובגווני אוכרה נקיים יותר. מאוחר יותר פינתה האוכרה את מקומה לשימוש מסיבי יותר בגווני צהוב לימון ושימוש הולך וגובר בגווני אדום ורמיליון.
תקופת פריז
ציוריו של ואן גוך בתקופה הפריזאית מאופיינים בתנודות חריפות בין טכניקות ציור שונות, כשהוא נע בין יצירות נדירות ברוח יצירותיו הקודמות (לדוגמה, חלק מציורי הנעליים שלו), דיוקנאות או דיוקנאות עצמיים ברוח מסורתית יותר, נופים ודיוקנאות בהשראה יפנית, עם קווי מתאר מודגשים וחדשים, וניסיונות שאפתניים יותר ופחות בציור נוף בהשראת הציור האימפרסיוניסטי (כאן ניכרת השפעה חזקה של קאמי פיסארו), ואפילו ניסיונות בטכניקות מעין פואנטיליסטיות, גם כאן ככל הנראה בהשפעת פיסארו.
במהלך התקופה הפריזאית של ואן גוך, עד פברואר 1888, ניכרת גם הידרדרות מתמדת ביציבותו הנפשית וככל הנראה גם בראייתו. הידרדרות זו ניכרת גם בציורי הנוף שלו, שבהם העיוות הפרספקטיבי ואפקט "עין הדג" הולך ומתחזק, אך במיוחד היא בולטת בציורי הדיוקן העצמי שלו, שהופכים קלאוסטרופוביים ו'חתוכים' באופן המשקף אי-שקט הולך וגובר. הרקע ומרחב הציפייה שאפיינו דיוקנים מוקדמים נעלמים בהדרגה ומפנים את מקומם לציורי דיוקן מכווצים ודחוסים, בצבעים גסים ותוך היעלמות יומרה לקומפוזיציה של ממש.
תקופת ארל
בפברואר 1888 התערער מצבו של ואן גוך עד כדי כך שנטש את פריז ואת אחיו ועבר לגור ב"בית הצהוב" בארל שבחבל פרובאנס בצרפת. המעבר הועיל לוואן גוך, שבתקופה שבין פברואר לספטמבר אותה שנה הפיק חלק גדול מעבודותיו הטובות ביותר. העבודה היחידה שמכר ואן גוך בחייו, "הכרם האדום", נוצרה בשלהי אותה תקופה.
בארל קיווה לכונן "מושבת אמנים" והזמין למקום כמה מהם, אך רק אחד, פול גוגן, נענה להזמנה. שני הציירים, שהעריכו זה את יצירתו של זה, ציירו בצוותא משך זמן מה, עד שמצבו של ואן גוך שב והדרדר, כפי שניכר משובם של ציורי דיוקן רבים לעבודותיו. בין ואן גוך לגוגן התגלע במהרה ריב. ואן גוך התמוטט מבחינה נפשית, ותחת השפעת משקה חריף, כרת את החלק התחתון של אוזנו ונתן אותו לאהובתו ראשל אשר הייתה זונה בבית בושת. גוגן עזב זמן קצר אחרי כן, בדצמבר 1888.
תקופת סן-רמי
בתחילת שנת 1889 היה ואן גוך שרוי בדיכאון, כפי שאפשר להתרשם גם מהעובדה שצייר רק שלושה ציורים במהלך חודשיים, בניגוד לכמעט ציור חדש מדי יומיים בתקופה שקדמה להתמוטטותו. במאי 1889, כאשר הבין שמצבו אינו משתפר, התאשפז מרצונו במרכז הפסיכיאטרי שבמנזר סן-פול דה מסול שבסן-רמי-דה-פרובאנס. גם כאן ניכרה התקופה הראשונה של ואן גוך במקום (מאי-אוגוסט) בהתמקדות כמעט בלעדית בציורי נוף, ובעיקר זה שנשקף מבית החולים ובסביבתו. אחד הציורים המפורסמים מאותה התקופה הוא "אירוסים".
לפי מחקר שנערך במוזיאון ואן גוך באמסטרדם על ידי לואי ואן טילבורך שהתמקד בציוריו של האמן שלא צוירו על קנווס, התברר שהצייר בהיותו בסן-רמי סבל ממחסור בכסף וחומרים. לנתון הזה יש תימוכין במכתב שכתב הצייר לאחיו תיאו ב-16 בנובמבר 1889 וביקש שיספק לו מלאי חדש של בד ציור. המשלוח התעכב כמה שבועות ומחוסר ברירה האמן החל להשתמש בתחליפים כגון נייר, מגבות מטבח, ומפות שולחן. ציוריו "עצי המישור הגדול" ו"שדות חיטה בנוף הררי" צוירו כנראה על מפת שולחן. יש השערה שהבד הגיע ממטבחי המוסד מכיוון שניתן להבחין בהדפס חיוור של רשת זעירה במקומות ששכבת הצבע דקה. שני ציורים נוספים מאותה תקופה צוירו על מגבות עם מסגרות אדומות. אחד הציורים נמכר בשנת 2000 במכירה פומבית תמורת 2.1 מיליון ליש"ט.
מותו
במאי 1890, אחרי שנה בה היה מאושפז, עזב ואן גוך את בית החולים בסאן-רמי ועבר לטיפול בקליניקה של פול גאשה באובר-סור-אוּאז שליד פריז, כדי להיות קרוב לאחיו תיאו שנישא זמן קצר קודם לכן. על גאשה המליץ לשניים פיסארו כמי שטיפל כבר במספר אמנים.
התקופה הקצרה בה היה באובר-סור-אואז הייתה מיוסרת. ואן גוך נתקף שוב בדיכאון. התפישה המקובלת היא כי ב-27 ביולי 1890, בגיל 37, במהלך טיול בשדות, ירה בעצמו ואן גוך בחזהו. בלי להבין כי הוא פצוע פצעי מוות, הוא שב לפונדק בו שהה, ושם נפטר כעבור יומיים, כשתיאו לצדו. מילותיו האחרונות, דיווח תיאו, היו "La tristesse durera toujours" (העצבות תימשך לנצח).
שישה חודשים אחרי פטירתו, מת גם תיאו הלום הצער, ונקבר, לבקשת רעייתו, לצדו של וינסנט באובר-סור-אואז.
אחרי מותו
ב-9 בספטמבר 2013 נחשף ציור של ואן גוך, "שקיעה במונמז'ור". הציור נחשף במוזיאון "ואן גוך" בהולנד. היצירה היא מקיץ 1888. מכתב מ-4 ביולי 1888, שבו מתאר ואן גוך לאחיו תיאו את היצירה, היווה אישור מכריע. "זה היה רומנטי. השמש שלחה קרניים צהובות מאוד מעל השיחים והקרקע, כמו מקלחת של זהב", כתב הצייר, ותיאר גם את עצי האלון המתפתלים ואת שדות החיטה - שניתן לראות בציור.
ב־15 בנובמבר 2016 נחשפה בצרפת מחברת סקיצות ובה 65 ציורים של וואן גוך. מוזיאון וואן גוך טען כי מדובר בזיוף.
לקט אזכורים תרבותיים
ישנו מוזיאון באמסטרדם המוקדש לואן גוך ויצירתו. תמונותיו מופיעות בעשרות מוזיאונים נוספים ונחשבות ליקרות ומבוקשות במיוחד. לאמנותו של האיש הוקדשו ספרים רבים ואמנים רבים נוספים מצהירים כי הוא השפיע עליהם. לכן, ואן גוך מוזכר בביוגרפיות של אמנים רבים ובספרים הסוקרים את אמנותם של אמנים רבים.
ג'ובאני פונטו
ג'ובאני פונטו (Giovanni Punto; 28 בספטמבר 1746 - 16 בפברואר 1803) היה שם הבמה של אחד מאמני קרן היער הגדולים והחשובים ביותר שפעלו בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19.
ביוגרפיה
פונטו נולד כ-Jan Václav Stich ב-Žehušice שבבוהמיה, שם גם קיבל את עיקר הכשרתו המוזיקלית כנגן קרן יער וככנר. בשנות ה-20 לחייו עבר לאיטליה, ושם שינה את שמו הבוהמי הקשה לביטוי לשם הבמה ג'ובאני פונטו. אחרי תקופת מה בשירות תזמורות חצר שונות ברחבי בוהמיה וגרמניה הוא עבר לפריז, בה פעל רוב חייו.
החל משנת 1796, פונטו החל לערוך מסעות הופעות כקרנן בכל רחבי אירופה. מוצרט שמע את פונטו מנגן בפריז והיה נלהב במיוחד. מאוחר יותר שמע גם בטהובן את פונטו וכתב לו, בשנת 1800, את הסונאטה לקרן יער ולפסנתר אופוס 17, אותה ביצע יחד איתו סמוך למועד הכתיבה.
בנוסף להיותו נגן וירטואוז פונטו היה גם מלחין. הוא כתב כ-30 קונצ'רטי לקרן יער ויצירות קאמריות רבות לקרן. ביניהן שש רביעיות לקרן יער, בסון, ויולה וכינור.
חשיבותו הרבה של פונטו באה לידי ביטוי בכמה מישורים. ראשית, בימיו של פונטו הייתה קיימת "חלוקת עבודה" בין הקרננים, כלומר היו נפוצים שני סוגים של נגינה בקרן יער. קרנני באסו - כינוי קרננים שניגנו תפקידים נמוכים ומרובי פאסאז'ים מהירים וקפיצות רגיסטרים. וקרנני אלטו- קרננים שניגנו תפקידים גבוהים, ליריים ושירתיים. פונטו איחד את שתי האסכולות, על ידי פיתוח טכניקת השימוש בכף היד השמאלית בתוך הפעמון. טכניקה זו אפשרה נגינה של צלילים נוספים שלא היו אפשריים קודם לכן. פונטו היה הראשון שניגן את שני התפקידים באותה מידה של הצלחה, ותרומתו ניכרת גם היום בכך שאופיו של הכלי הוא מצד אחד שירתי לירי ומצד שני תרועתי ו"בראסי".
שנית, פונטו הציג את רעיונותיו על נגינה בקרן ואת הווירטואוזיות של נגינתו בפני המלחינים הגדולים של תקופתו. ללא הכרות זו של המלחינים עם הקרן ויכולותיה בידי אמן אמיתי, הם לא היו משתמשים בה כפי שהשתמשו. הרי הם, בייחוד בטהובן, אלה שהכניסו את הקרן ככלי לירי נוסף בתזמורת, שווה מעמד לזה של כלי נשיפה מעץ. בניגוד למעמדה של החצוצרה, לדוגמה, שנשאר תפקיד הרמוני וריתמי בלבד באותן שנים.
שלישית, הקשור לסעיף הקודם, חשיבותו של פונטו היא לא רק בקידום חשיבותה של הקרן בתזמורת ובהרכב הקאמרי הקלאסי, אלא גם ההרחבת הרפרטואר הסולני לקרן. מוצרט הועיד את הסינפוניה קונצ'רטנטה לכלי נשיפה KV297B ואת החמישייה לכלי נשיפה ופסנתר במי במול מז'ור, ק. 452 לפונטו. שם אפשר להיווכח בהיקף השפעתו של פונטו ובסגנונו המיוחד. וכמוהו גם בטהובן, בסונאטה שהוזכרה לעיל, בשביעיה המפורסמת ובסימפוניות.
פונטו נפטר ממחלה בפריז ב-16 בפברואר 1803, ונערכה לו לוויה מפוארת, ובה נוגן הרקוויאם של מוצרט.
ורנר בראון
תולדות חייו
בראון נולד בעיר נירנברג בגרמניה. בהיותו בן 18 נחשף לראשונה לצילום באמצעות בנו של מעסיקו בבית מלאכה בעיר פירת. בשנת 1937, אחר עליית הנאציזם לשלטון, עבר בראון תחילה לדנמרק שם הוא, פרסם בעיתון כ-70 סדרות צילום של עבודות מגפרורים שנקראו: מקל ומטה (stick & stav). אחר תקופה מסוימת עבר לשוודיה, שם הצטרף להכשרה של עליית הנוער.
בשנת 1946 הוא עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים. בתחילה עבד אצל צלם לבנוני-נוצרי שפעל ליד שער יפו. בשנת 1947 רכש מעבדה לצילום, ברחוב בן יהודה 31, וקרא לה בשם "פוטו אירופה". בראון התגייס להגנה ומעבדתו פעלה בעיר במהלך כל מלחמת העצמאות. הוא השתתף בלחימה על ירושלים במלחמת העצמאות. משנת 1948 הוא פעל כצלם עיתונות עצמאי וצילם ב-22 בפברואר 1948 את הפיגוע ברחוב בן יהודה בירושלים.
מהקמת מדינת ישראל ועד מלחמת יום הכיפורים נמנה עם הצוות הבכיר של צלמי הקרן הקיימת לישראל ביחד עם: פרד צ'סניק, אלכס סטרז'מייסטר ודוד חריס. בשנים 1952 – 1998 שימש כצלם הראשי של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1952 פגש באילת את "החבורה הצרפתית של ז'אק קוסטו" כפי שהוא קרא להם, "הם צילמו אז צילומים תת-ימיים בים-סוף, הם אלו אשר לימדו אותי לצלול; כשראיתי את הנוף מתחת למים, מיד נדבקתי בחיידק הצילום תת-הימי".
בשנת 1955 צילם יחד עם אדי הירשביין, במשך כשנה, סרט תיעודי באגם החולה (הסרט עובד והוצג בטלוויזיה הישראלית בשנת 1989). במבצע סיני שרת בראון כצלם צבאי. החל משנת 1956 היה לצלם רשמי של לשכת העיתונות הממשלתית ובמסגרת תפקידו צילם את משפט אייכמן. ב-1964 יצא למסע הרצאות בארצות הברית ובמקסיקו על "החי והצומח בים סוף", ההרצאות לוו בתמונות אותן צילם במהלך עבודתו באזור. בשנת 1966 החל להתמחות גם בצילומי אוויר בארץ.
ורנר בראון נפטר ב-25 בדצמבר 2018, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ מעלה החמישה. התגורר במבשרת ציון עם אשתו ענת רותם בראון שאף היא אמנית.
עבודתו האמנותית
ורנר בראון, שהיה שייך לדור המייסדים של הצילום העיתונאי המודרני בישראל, נמנה עם עשרת הצלמים הגדולים שצילמו לקק"ל מתחילת המאה העשרים ועד לשנות השישים, עליהם נמנים: זולטן קלוגר, שמואל יוסף שוויג, יעקב רוזנר, אברהם מלבסקי, לזר דינר, טים גידל, וורנר בראון, פרד צ'סניק, אלכס סטרז'מיסטר, ודוד חריס.
בראון תיעד את החיים בארץ מאז משנת 1947. אף על פי שהסגנון שלו ישיר ותכליתי, מבטאות עבודותיו שילוב של להט חושים עם רגישות מעודנת לאור ולצבע. מכורח הנסיבות, עבודותיו הראשונות הן בשחור לבן, עם הופעת הצבע בעיתונות נוסף צבע ביצירותיו. צילומי האוויר, הצילום התת-ימי וצילומי הנוף המאוחרים יותר צולמו בצבע. ורנר בראון האמן אינו משתמש בתמונותיו לא באפקטים ולא בפעלולים. לדבריו, למה לחפש "אמנות-טריקים" במעבדה, כשהאמנות עצמה נמצאת חיה ונושמת מסביב, מעל (באוויר), בתוך (הים!), ועל (ביבשה!)? לאמן ניתנת זכות הבחירה: מה הם הפרטים שישלוף מתוך סך הכול הזה שקיים מסביבו.
בראון מושפע מן הרעיונות של "הצילום החדש" בגרמניה של שנות ה-30, המדגישות את איכויותיו העצמאיות של הצילום כמדיום טכנולוגי-מודרני, אולם הוא משלב בין רעיונות אלו עם נטייתו התרבותית של דור תש"ח - מצד אחד חופשי ומשוחרר מבחינה צורנית, ומצד שני נענה לתחושות הלב ולמאוויים הקולקטיביים של היישוב העברי בארץ. יחס דו ערכי בא לידי ביטוי גם בתצלומי הנוף שלו שגם הם מאפיינים את השיח היהודי/ציוני על אודות ארץ-ישראל, איכותה, גודלה וגבולותיה.
בשנת 1989 העניק לו מוזיאון ישראל את פרס "אנריקה קבלין לצילום". בנימוקי חבר השופטים (פרופ' חנן לסקין והאוצרים ניסן פרז ויגאל צלמונה), נכתב בין השאר: "מאז שהגיע לישראל, תרם רבות לתחום זה של הצילום ויצר גוף עשיר של צילומים בפעילות מקצועית המשתרעת על עשרות שנים. הוא תיעד את נופה הטבעי, החברתי והאנושי של הארץ, בצילומיו הרגישים והאיכותיים. הוועדה החליטה פה אחד להעניק לורנר בראון את הפרס, כאות הוקרה על מפעל חיים ועל תרומתו לצילום העיתונאי והתיעודי בישראל".
ב"סטודיו" כתב העת לאמנות, נכתב: "בראון שייך לדור הצלמים "הייקים" שהגיעו לארץ בתחילת שנות ה-30 עם עליית הנאציזם. בכול נושא שורנר יצלם המניע אותו הוא אך ובעיקר האהבה לצילום. ואכן דפדוף בצילומיו הרבים מספור, מראה גיוון רב ופריסה רחבה של נושאים: צילומי עיתונות דוקומנטריים (שהפכו מזמן לתיעוד היסטורי יקר ערך!), צילומי אוויר, צילומים תת-ימיים, צילומי סקי, צילומי נוף וטבע מרהיבים וקסומים, נופי אדם וחברה - בנגיעה אנושית מלווה בנימה דקה של הומור, דיוקנים ועירומים רגישים ומעודנים, ובעצם הכול; דומה והוא היה רוצה לכבוש במבטו-האישי, דרך המצלמה, עולם ומלואו. מצלמתו היא חלק בלתי נפרד מגופו, דרוכה תמיד כדי לצוד רגעים מיוחדים וייחודיים בעת התרחשותם".
קשה למצוא קו סגנוני אחיד לצילומיו. ורנר הוא כמו ילד סקרן אשר כל דבר מעניין אותו. מספר דוגמאות: "לא היה לי כסף עבור טיסות פרטיות כדי לצלם מהאוויר, לכן, כשהזמינו אצלי צילומי אוויר זאת הייתה הזדמנות בשבילי "לגנוב" גם כמה "צילומים פרטיים" עבור עצמי". "אהבתי עצי זית (נושא ספר צילומיו הראשון) ומהם עברתי לאהבות אחרות של נוף וטבע". קו מנחה כלשהו העובר כחוט השני לאורך צילומיו הוא "משחקי אור".
בשנת 2012 העניקה ועדת האמנות החזותית של מפעל הפיס, מענק לאמנים: גליליה פלוטקין, מרגוט שדה, בוריס כרמי, ערי גלס וורנר בראון לביצוע פרויקט על "הכפר הערבי בישראל עד אמצע המאה העשרים".
תערוכות
תערוכות משותפות:
קלייב קאסלר
קלייב קאסלר (באנגלית: Clive Cussler; 15 ביולי 1931 – 24 בפברואר 2020) היה סופר אמריקאי, שכתב ספרות מתח והרפתקאות. קאסלר עסק גם בארכאולוגיה ימית ובחשיפת כלי שיט טבועים.
חייו
קאסלר נולד ב-15 ביולי 1931, באורורה שבמדינת אילינוי, ארצות הברית, וגדל באלהמברה שבקליפורניה. לאחר לימודיו בקולג העירוני בפסדינה, התגייס קאסלר לחיל האוויר האמריקני והשתתף במלחמת קוריאה. הוא שרת כטכנאי מטוסים וכמהנדס טייס בשרות התובלה האווירית הצבאית.
קאסלר נישא לברברה נייט ב-1955, ונישואיהם נמשכו עד מותה, ב-2003. למשפחת קאסלר שלושה ילדים: טרי, דרק ודנה, וארבעה נכדים.
עם שחרורו מהצבא פנה קאסלר לעסוק בפרסום. תחילה כרעיונאי, ולאחר מכן כמנהל קריאטיב, בשתיים מסוכנויות הפרסום המובילות בארצות הברית.
תחילת כתיבתו הספרותית ארעה עקב קוריוז: ברברה אשתו החלה לעבוד בלילות כשוטרת, והוא מצא את עצמו בודד. הוא החל לכתוב ויצר לעצמו דמות של גיבור אידיאלי, דרק פיט (Dirk Pitt), שסביבו טווה את עלילות ספריו. ספריו הראשונים לא זכו להצלחה מרשימה, אך ספרו השלישי "הרם את הטיטאניק", כבש את השוק האמריקני והקנה לקאסלר מוניטין של סופר מן השורה הראשונה. ספר זה הוא הראשון מספריו שזכה לגרסה קולנועית.
ב-1996 הוציא קאסלר לאור ספר מז'אנר אחר: "ציידי הים" (The Sea Hunters) - "הרפתקאות אמיתיות בשרידי אוניות טבועות מפורסמות". שלא כשאר ספריו, ספר זה הוא אמיתי, וכולל מחקרים ותיאורים אודות פעילות ארגונו NUMA בחקר המצולות והארכאולוגיה הימית. בעקבות ספר זה זכה קאסלר בתואר דוקטור לספרות מאת הקולג' הימי של אוניברסיטת מדינת ניו יורק. הייתה זו הפעם הראשונה בכל 123 שנות קיומו של המוסד, שהוענק תואר מסוג זה בתחום הספרות. בשנת 2002 יצא חלקו השני של הספר - "צלילה אל שרידי אוניות טבועות מפורסמות במעמקי הים".
באתר האינטרנט שלו טען קאסלר, כי הוא זה שגילה לראשונה את הצוללת הטבועה "האנלי" ("Hunley"), שהייתה שייכת לקונפדרציה של מדינות הדרום, וטובעה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. לעומתו ניצב הארכאולוג הימי אדוארד לי ספנס, הטוען שהוא זה שגילה את הצוללת, כבר בשנת 1970. ייתכן שיש מידה של אמת בשתי הטענות גם יחד, שכן ספנס תיאר בזמנו גילוי של חלקים חשופים מן הצוללת, אך טען כי הם שבו ונקברו בקרקעית הים בטרם הספיק לצלם את השרידים. לטענתו הוא הצליח למקם אותם שנית בעזרת מגנטומטר, אך לא לראותם, עקב החול שכיסה אותם. מאידך, המשלחת של NUMA פעלה בעונת החפירה של 1994–1995, והצליחה לצלם ולהסריט את הצוללת. בראש המשלחת עמד הארכאולוג הימי ד"ר מארק נואל, שמומן ביד רחבה על ידי קאסלר, אך הודה כי הסתמך על עבודתו המוקדמת של ספנס.
קאסלר נפטר בסקוטסדייל, אריזונה, ב-24 בפברואר 2020.
יצירתו הספרותית
קלייב קאסלר כתב ספרים רבים. רובם המוחלט הם רומנים קלאסיים, שהעלילה בהם היא מאבק בין "הטובים" ל"רעים", ונגמרת תמיד בניצחונם של "הטובים". בספריו שילב קאסלר עובדות היסטוריות נכונות עם עובדות בדויות. כאמור, שניים מספריו הם אמיתיים, ומדווחים על פעילותו בתחום הארכאולוגיה הימית. אחד מספריו הוא לילדים.
בספרים שכתב קאסלר בשיתוף עם פול קמפרקוס הגיבורים אינם פיט וג'ורדינו (אף שהם מוזכרים בספר) כי אם קורט אוסטין וחוסה (ג'ו) זוואלה. החברים בצוות המשימות המיוחדות של NUMA ביחד עם פול וגמאי טראוט. בדומה לפיט גם אוסטין, יוצא האגף לפעולות מיוחדות ב-CIA, הוא גבר קשוח ועשוי ללא חת.
ספריו
ספרי קאסלר שתורגמו לעברית הם:
אניגמה (פרויקט מוזיקלי)
אניגמה (באנגלית: Enigma) הוא פרויקט מוזיקלי שהוקם בשנת 1990 על ידי המוזיקאי הרומני מייקל קרטו ואשתו לשעבר, הזמרת הגרמניה סנדרה קרטו. מייקל הוא המפיק והמלחין של הפרויקט, וסנדרה מבצעת קטעי שירה בכמה מהשירים.
הזוג עובדים יחדיו גם בשם "סנדרה". לקרטו חוזה עם חברת התקליטים וירג'ין רקורדס להוצאת שמונה אלבומים, בקצב של אלבום מדי שלוש שנים. עד היום הפיקו חברי הפרויקט שבעה אלבומים.
עם קרטו וסנדרה עבד גם בתחילת הדרך פרנק פיטרסון, שעבד בין השאר עם להקת גרגוריאן, עם עפרה חזה ועם סנדרה עצמה.
רקע
למייקל קרטו הייתה קריירה מוזיקלית עצמאית משנות ה-70 המאוחרות ואילך, וגם שיתופי פעולה עם מוזיקאים נוספים, ביניהם סנדרה, לה עזר בהכנת אלבומיה. הוא הוציא מספר אלבומים תחת שמו לפני הקמת אניגמה אבל אף אחד מהם לא זכה להצלחה רבה. לאחר כישלונותיו החליט לשנות את הדרך שבה נהג עד אז, ושינה כיוון. בדצמבר 1990 פרץ קרטו בדרך מוזיקלית שונה לחלוטין בפרויקט חדשני שקרא לו "אניגמה", כשהוציא את אלבום הבכורה MCMXC a.D. אלבום זה היה הצלחתו המסחרית הראשונה בזכות הסינגל "(Sadeness (Part I", שבוסס על מזמורים גרגוריאנים (סוג של שירה ווקאלית ללא ליווי כלים, שהייתה נהוגה בכנסיות קדומות), בתוספת צלילים הרמוניים וקולות חושניים, ובמקצבי ריקוד שנשמעו ייחודיים ומעניינים לקהל בזמנו. לפני הוצאת האלבום חשש קרטו מתגובות הקהל ולכן העדיף לוותר על מתן הקרדיט ואזכור שמו ושמות שאר חברי הפרויקט, ובחר בשם בדוי כולל - Curly M.C, ובעטיפת האלבום כלל רק מעט מידע על הרקע בו צמח הפרויקט. הדבר גרם לתהיות וחרושת שמועות בציבור המאזינים בנוגע למי שעומד מאחורי יצירת האלבום - האם מדובר בלהקה, אדם או שאולי קבוצה.
בשנת 1993 קיבל קרטו הצעה ממפיק להלחין את הפסקול המלא לסרט הקולנוע "סליבר", אך הוא אינו יכול היה למלא את הבקשה במלואה, במקום זאת הוא הלחין עבורו את הסינגלים: "Carly's Song" ו-"Carly's Loneliness" שנעשה שימוש בסרט.
שנה מאוחר יותר יצא אלבומו השני של קרטו, The Cross of Changes, שזכה להצלחה דומה לזו של לאלבום הראשון, וקיבל תגובות אוהדות מהקהל. נגד שני האלבומים הוגשו תביעות משפטיות בנוגע להפרת זכויות יוצרים, בכך שדגמו שירים ממקורות מוזיקה אחרים.
ב-1996 יצא האלבום השלישי של קרטו, !Le Roi Est Mort, Vive Le Roi (בצרפתית: המלך מת, יחי המלך!), הרעיון של קרטו באלבום זה היה לבסס אותו על שני האלבומים הקודמים כך שיכיל את אותם האלמנטים - מזמורים גרגוריאניים ושבטיים למיניהם. למרות שהאלבום זכה להצלחה, הוא לא הצליח להגיע להישגים ולפופולריות שזקף לזכותו האלבום הראשון. במקור היו אמורים לצאת שלושה סינגלים מהאלבום, אך יציאת האחרון שבהם ("The Roundabout") בוטלה בשנת 1998 מסיבות לא ברורות (בין הסינגלים יצא "T.N.T. for the Brain" שזכה להצלחה בישראל).
האלבום הרביעי The Screen Behind the Mirror שיצא ב-1999 כלל דגימות מהיצירה "כרמינה בורנה" של המלחין קרל אורף, שנכללו בארבעה שירים באלבום. לעומת אלבומים קודמים הופחת באלבום זה השימוש במזמורים גרגוריאניים, אך עדיין נעשה שימוש ב חלילי השאקוהאצ'י ואלמנטים מסורתיים נוספים של הפרויקט. הסינגלים שיצאו מאלבום זה היו "Gravity of Love" ו-"Push the Limits". באלבום זה הופיעו הזמרים רות-אן בויל ואנדרו דונלדס לראשונה בפרויקט אניגמה. לאחר הביקורות הפושרות על האלבום השלישי, אלבום זה זכה לשבחים אצל המעריצים והמבקרים.
בשנת 2001 הוציא קרטו סינגל חדש בשם "Turn Around" ביחד עם "Love Sensuality Devotion: The Greatest Hits" ו-"Love Sensuality Devotion: The Remix Collection" כדי לסיים את מה שקרא לו "הפרק הראשון של אניגמה". לכבוד יציאת אלבום האוסף הוא ארגן מופע אורות בפלנטריום שבעיר מינכן, גרמניה.
האלבום החמישי, Voyageur, שיצא ב-2003, נחשב לשינוי תדמית כולל של הפרויקט. חלילי השאקוהאצ'י המפורסמים, המזמורים האתניים והגרגוריאנים וכל הטכניקות הייחודיות לאניגמה הוסרו לגמרי מהאלבום. מנקודת מבט סטטיסטית, עם כל הוצאה חדשה של אניגמה ירדו המכירות בחצי בהשוואה להוצאות מוקדמות יותר.
האלבום השישי, A Posteriori, יצא בספטמבר 2006 וסימן חזרה למקורות המוזיקליים של הלהקה שכביכול אבדו בעת הכנת האלבום החמישי. האלבום מתואר כקודר ואפל.
בשנת 2008, יצא האלבום השביעי של הלהקה, Seven Lives Many Faces, בו שילב מייקל קרטו בשיריו אלמנטים מודרניים עם מוזיקה קלאסית, ובחלק מהשירים באלבום השתתפה זמרת ספרדייה-קטלונית בשם מרגולידה רויג, מכיוון שקרטו מאוד התלהב מהקול ומהמבטא הקטלוני שלה, משהו שהוסיף לאלבום שוני וייחוד. בשנת 2010 יצא "", שיר נפרד שהוכן במיוחד לרגל חגיגות ה-20 שנה לפרויקט "אניגמה". זהו השיר הראשון אי פעם אשר הוכן דרך האינטרנט עם מעריצים מרחבי העולם שתרמו את הקול שלהם ואת כישורי השירה שלהם. שלושת המועמדים הטובים ביותר בעיני מייקל קרטו נבחרו להשתתף בשיר
ב-11 בנובמבר 2016, לאחר שמונה שנים של הפוגה, האלבום השמיני של אניגמה, The Fall of a Rebel Angel, ראה אור. אלבום זה כולל בתוכו נגיעות משמעותיות מהעידן הראשון של אניגמה (1990–2001), והחזיר את הסגנון הישן ממנו הכול התחיל, בשילוב של אלמנטים מודרניים. אחד השירים באלבום הוא שיר המשך לשיר המפורסם ביותר של הפרויקט, Sadeness, והוא נקרא, מטבע הדברים, בשם Sadeness Part II.
שיר זה יצא ב-10 באוקטובר בתור הסינגל הראשון מתוך האלבום, ונשלח לכל מי שהזמין את האלבום מראש באינטרנט.
דיסקוגרפיה
{{שני טורים|
פייר ולדו
פייר ולדו (בצרפתית: Pierre Valdo), שכונה גם ולדו מליון, 1130–1217 היה רפורמטור דתי נוצרי, האיש שעל שמו נקרא הזרם הוולדונזי.
חייו
פייר ולדו היה סוחר עשיר בעיר ליון. בשנות השבעים של המאה ה-12 ויתר על רכושו לטובת העניים ועבר לחיי עוני כשהוא מטיף גם לאחרים לעשות כמוהו ולקחת כמופת את חיי השליחים הראשונים. הוא וחסידיו תרגמו חלקים מכתבי הקודש והפכו אותם נגישים גם למי שאינם דוברי לטינית.
הוא לא היה מטיף מוסמך מטעם הכנסייה ולכן הארכיבישוף של ליון אסר עליו ועל חסידיו להטיף את תורתו וב-1182 הוטל עליו נידוי והוכרז כ"פדי". בעקבות הנידוי עזבו, הוא וחסידיו, את ליון ועברו לעמקי ההרים בפיימונטה ווו. ב-1184 הוגדרה תנועתם ככפירה.
פלואידיקה
מגבר
הרעיון הבסיסי של מגבר פלואידי מודגם באיור. למגבר מסופק זורם (אוויר, מים או נוזל הידראולי) שנכנס בתחתית. לחץ המופעל בכניסות הבקרה C1 ו C2 מסיט את הזורם כך שהוא יוצא מיציאה O1 או מ O2. הזרם הנכנס לכניסות הבקרה הוא חלש בהרבה מהזרם המוסט כך שלהתקן יש הגבר. לפי אותו עיקרון ניתן גם לבנות התקנים כמו דלגלג והתקנים לוגיים פלואידיים אחרים. ניתן לבנות מערכות פשוטות של לוגיקה ספרתית. למגברים פלואידיים בדרך כלל רוחב פס עד כמה קילוהרץ כך שמערכות המבוססות עליהם הן איטיות מאוד יחסית להתקנים אלקטרוניים.
טריודה
טריודה פלואידית היא התקן הגברה המשתמש בזורמים להעברת אותות. למרות שעד כה שימשו רק במעבדות, יש להן כמה שימושים פרקטיים. רבים מצפים כי יהיה להם שימוש נרחב בננוטכנולוגיה.
מערכות
רכיבים פלואידיים הופיעו בכמה מערכות הידראוליות ופנאומטיות, בהן בתעשיית הרכב בתמסורות אוטומטיות. ככל שלוגיקה ספרתית החלה להתפתח בתעשיית הבקרה, הלך ופחת תפקיד הפלואידיקה בבקרה תעשייתית. הזרקה פלואידית נמצאת בפיתוח עבור זרבובים למנועי סילון, למטוסים ועבור ספינות.
מבצע ציקלון
מבצע ציקלון (באנגלית: Operation Cyclone) היה שם הקוד למבצע חשאי שניהל ה-CIA במטרה לחמש את לוחמת גרילה של המוג'אהדין האפגנים במלחמתם נגד ברית המועצות. מבצע ציקלון היה אחד המבצעים החשאיים הארוכים והיקרים ביותר שבהם השתתף ה-CIA.
רקע
כשפלשו הכוחות הסובייטיים לאפגניסטן בדצמבר 1979, רבים האמינו כי הם מנסים להרחיב את גבולותיהם דרומה. מדינאים אמריקאים חששו כי ברית המועצות מנסה להשתלט על מקורות הנפט במזרח התיכון; אחרים האמינו שהפלישה באה בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן והחשש כי מגמת ההתאסלמות באפגניסטן תתפשט למיליוני המוסלמים בברית המועצות.
זביגנייב בז'ז'ינסקי, ששימש היועץ לביטחון לאומי של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, אמר כי בחימוש המוג'אהדין, ניסו בעצם האמריקאים למשוך את ברית המועצות לשקיעה בבוץ האפגני, ולגרום למלחמה ממושכת ויקרה כמו מלחמת וייטנאם של ארצות הברית; "לא דחפנו את הרוסים להתערבות, אך העלינו במודע את האפשרות כי הם יתערבו... המבצע החשאי היה רעיון מצוין. הוא גרם לכניסת הסובייטים למלכודת האפגנית... ביום בו חצו הסובייטים את הגבול כתבתי לנשיא קרטר שכעת קיבלנו את האפשרות לתת לברית המועצות את מלחמת וייטנאם שלה".
התוכנית
ב-3 ביולי 1979 חתם הנשיא קרטר על צו נשיאותי המאשר מימון כוחות גרילה אנטי-קומוניסטיים באפגניסטן. לאחר הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בדצמבר ומינויו לנשיא של בברק קרמל הפרו-סובייטי הודיע קרטר כי "הפלישה הסובייטית לאפגניסטן היא האיום הגדול ביותר על שלום העולם מאז מלחמת העולם השנייה", בנוסף ניהל קרטר מדיניות חוץ שנודעה כדוקטרינת קרטר, על-פיה ארצות הברית לא תאפשר לשום מדינה אחרת לשלוט במפרץ הפרסי. בין האנשים שעיצבו את המדיניות האמריקאית היו צ'ארלי וילסון, חבר קונגרס מטקסס, גאסט אברקוטוס, המנהל האזורי של ה-CIA, ועוזרו, מייקל ויקרס. הנשיא רונלד רייגן הקים חטיבה מיוחדת של ה-CIA שפעלה למימוש ההחלטה הנשיאותית. החטיבה אימנה וציידה את המוג'אהדין במלחמתם נגד הצבא האדום, והסתמכה בעיקר על מנהלת הביון הבין-זרועי (ISI), ארגון הביון הפקיסטני, כמתווך בתהליך הזרמת הכספים, העברת נשק ואימון האפגנים. בסך הכול עד 1992 אימן וחימש ה-ISI יותר מ-100,000 לוחמי מוג'האדין. בנוסף, תוכניות דומות הפעילו ה-MI6 וה-SAS הבריטים, ערב הסעודית וסין, כשעודדו מתנדבים ממדינות ערביות להצטרף ללחימה.
מכיוון שהסיוע לכוחות המוג'אהדין במלחמתם נגד הסובייטים לא הייתה מדיניותה המוצהרת של ארצות הברית, וכדי שלא לדרדר את המלחמה הקרה הבין-גושית לכדי מלחמה של ממש, נאלצה ארצות הברית לספק למורדים נשק שאיננו מתוצרת ארצות הברית - לצורך כך השקיע ה-CIA מאמצים רבים בקניית נשק ממדינות ברחבי העולם בעיקר מתוצרת סובייטית - ה-CIA הקפיד על מדיניות זו עד להחלטה על הספקת טילי הנ"מ האמריקאים מדגם סטינגר כנגד המסוקים הסובייטיים.
אף על פי שבין שתי המדינות אין יחסים רשמיים, במהלך המבצע מכרה ישראל כלי נשק לא-אמריקאים לפקיסטן, בעיקר נשק סובייטי שישראל החרימה מאש"ף בלבנון.
בשנות ממשלו של רייגן, היוותה התוכנית נדבך מרכזי במדיניות החוץ האמריקאית, והייתה חלק מדוקטרינת רייגן, שעל-פיה תמכה ארצות הברית במתנגדי הקומוניזם ברחבי העולם.
תוצאות
ב-20 ביולי 1987 הכריזו הסובייטים על נסיגת כוחותיהם מאפגניסטן, לאחריה הפסיקה ארצות הברית את התערבותה בנעשה באזור. המימון שניתן למנהיג האפגני גולבודין הקמטייר ומפלגתו האסלאמית חיזב אי-איסלאמי הופסק מיידית. כמו כן, הונמכה רמת הסיוע לפליטים האפגנים בפקיסטן.
למלחמה באפגניסטן הייתה השפעה ניכרת על הפוליטיקה הפנימית בברית המועצות. היא הייתה אחד הגורמים העיקריים להתגברות אי שביעות הרצון מהמשטר הקומוניסטי בשנות השמונים, והעלתה אל פני השטח מחלוקות דתיות, אתניות ולאומיות בקרב האוכלוסייה המוסלמית הגדולה ברפובליקות האסיאתיות של ברית המועצות. בצבא האדום פשטה דמורליזציה בשל הלוחמה השוחקת בתוך אוכלוסייה אזרחית. ייתכן כי גורמים אלו היו זרזים להתפרקותה של ברית המועצות.
3 סיפורי ערבה
שלושה סיפורי ערבה, או, 3 סיפורי ערבה הוא סרט קולנוע ישראלי ובו אסופה של שלושה סרטים קצרים מאת שלושה במאים שונים, שנוצר כחלק מפרויקט "קצר במדבר" של פסטיבל הסרטים בערבה. הסרט יצא לאקרנים ב-18 בינואר 2018. שלושת הסרטים הקצרים הם: "בדרך חזרה" מאת משה רוזנטל ובכיכובם של ליאור אשכנזי ושחר נץ, "קילומטר 147" מאת בעז פרנקל ובכיכובם של מנשה נוי, רותם קינן וששי מטו ו-"חמורים" מאת דוד ולך. הסרט הופק בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
"קילומטר 147" זכה בפרס אופיר בקטגוריית הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2018. "בדרך חזרה" היה מועמד אף הוא בקטגוריה זו.
חוק יסוד: הצבא
חוק יסוד: הצבא הוא חוק יסוד הקובע את כפיפותם של צה"ל והרמטכ"ל לממשלה. החוק התקבל על ידי הכנסת השמינית ב-31 במרץ 1976, כ"ט באדר ב' ה'תשל"ו, בעקבות מסקנות ועדת אגרנט שחקרה את נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים.
היסטוריה חקיקתית
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את הרקע לחקיקתו:
חוק יסוד זה לא עבר כל שינוי מאז שנחקק.
החוק
החוק הוא קצר ותמציתי, בעל 6 סעיפים, ו-9 משפטים בלבד:
הסבר
הסמכות להפעלת צה"ל, מצויה בידי כל הממשלה. לראש הממשלה אין מעמד מיוחד להפעיל את צה"ל כמו שקיים במדינות אחרות כמו בארצות הברית למשל, ושר הביטחון צריך להפעיל את הצבא על פי החלטות הממשלה.
תושבת מעבד
בחומרה, תושבת מעבד (CPU socket) היא שקע המיועד למיקרו-מעבד ומספק לו את החיבורים המכניים והחשמליים למעגל המודפס שעליו הוא יושב (למשל ללוח אם). הודות לתושבות מעבדים, ניתן להחליף את המעבד ללא צורך בהלחמה.
לרוב יש בתושבת מהדק המפעיל כוח קבוע להצמדת המעבד לתושבת, שיש להזיזו בעת הכנסה של מעבד לתושבת. עבור שבבים מרובי רגליים (פינים) נהוג להשתמש במקום זאת בתושבת הפעלת כוח אפסית (Zero insertion force ובקיצור ZIF) או בתושבת Land grid array (ובקיצור LGA), שבהן הרגליים מוגנות יותר מפני התעקמות בעת הוספת המיקרו-מעבד.
תושבת מעבד, מקובלת במחשבים שולחניים ושרתים. במחשבים ניידים, לעומת זאת, המעבד מולחם בדרך כלל בטכנולוגיית השמה משטחית.
רשימה של תושבות מעבד
מקרא:
ארגון צל"ש
ארגון צל"ש (צבא לשם שמיים) הוא עמותה ישראלית שמלווה חיילים דתיים בצה"ל, ודואגת להם למעטפת על מנת שיוכלו לשמור על אורח חיים דתי תוך כדי הגברת המוטיבציה לשירות צבאי משמעותי.
ארגון צל"ש שואף להעניק לחיילי צה"ל את התמיכה הרוחנית והרגשית לה הם זקוקים.
הקמת הארגון
הארגון הוקם בשנת 2012 על ידי הרב פרץ איינהורן, מתוך אמונה כי הגנה על העם היהודי ועל ארץ ישראל היא זכות ומצווה – עם זאת, השירות הצבאי טומן בחובו אתגרים דתיים ורגשיים. ארגון צל"ש מציע מגוון רחב של תוכניות, במטרה לסייע לחיילים בשמירה על אורח חייהם הדתי וחוסנם הרגשי במהלך השירות הצבאי.
בשנת 2016 החל הארגון בפרויקט של כתיבת והפצת ספרי לימוד עבור החיילים בשטח.
בשנת 2020 הוקמה בארגון תוכנית ליווי לנשות החיילים בשם "אשת חיל".
בשנת 2022 קיבל הרב איינהורן פרס "גיבורי כוח" לאנשי מופת בתורה של ארגון רבני הארץ הטובה על פעילותו בעמותה.
הוצאת ספרים וחומרי לימוד
הארגון מוציא לאור ספרי כיס, ובניהם גמרות וספרי הלכה, מוסר ומחשבה. אותם הוא מחלק ומוכר לחיילים.
סיומי מסכתות
הארגון מעודד חיילים דתיים ללמוד תורה ולסיים מסכתות במהלך השירות הצבאי, מממן ומארגן סעודות מצווה לחיילים שסיימו מסכת.
נוהל שבת
בכל מוצאי שבת מתקיימים שיעורי תורה בזום לחיילים, בשיתוך פעולה עם ארגון "ואמונתך", בין הרבנים שהעבירו שיעורים במסגרת המיזם נמנים הרב אורי שרקי, הרב שמואל אליהו, הרב יוסף צבי רימון ועוד.
שמחה יום א'
בכל יום ראשון מתקיימים שיעורי תורה בחניוני איסוף ברחבי הארץ בהם מתכנסים החיילי לפני העלייה לאוטובוסים שמסיעים אותם לבסיסים.
צייר
צייר הוא אדם העוסק בציור, כמקצוע או כתחביב. על אף שהעיסוק במלאכת הציור הוא עתיק יומין, ההבחנה בו כעיסוק נפרד היא מאוחרת יותר. במצרים העתיקה, לדוגמה, היווה הציור פן אחד מתוך מכלול של עשייה אומנותית שאי אפשר לנתקה ממלאכות כגון הקליגרפיה או הפיסול. עבודה בצוות של אומנים הייתה נפוצה גם בימי הביניים באירופה והציירים, כמו שאר האומנים, עברו ממקום למקום.
היבטים היסטוריים ותרבותיים
מעמדם של אומנות הציור ושל יוצרה - הצייר, קשורים זה לזה. לעיתים הושווה הצייר לקוף המחקה את המציאות. אולם לעיתים, אותה יכולת חיקוי של המציאות מועלית על נס. סיפור מיתולוגי יווני מציג תחרות בין שני ציירים זאוקסיס ופרהסיוס אשר ערכו תחרות ביניהם על יצירת הציור המושלם. זאוקסיס צייר ענבים שהטעו את הציפורים באמיתותם, אולם פרהיסוס גבר עליו במשחק ההטעיות כאשר צייר וילון ממשי כל כך, עד שזאוקסיס ביקש לראות את הציור המסתתר מאחוריו.
ארגון צל"ש
תמיכה בחיילים בודדים
ארגון צל"ש פועל לתמוך בחיילים הבודדים, לבקר אותם באופן קבוע ולחבר אותם למשפחות בארץ.
צייר
היבטים היסטוריים ותרבותיים
אפלטון מוצא את הציור, כמו את האומנויות אחרות, כאשליה המטעה את האדם וחסרת תועלת לחייו של האדם, הן במישור הפיזי והן בניסיונו של האדם להתקרב אל עולם האידאות. את כישרונו של הצייר מוצא אפלטון כמסוכן והציע לגרשם מן המדינה האידיאלית באשמת דלוזיה (חיקוי המוליך שולל). לעומתו, טען אריסטו כי פעולת החיקוי היא פעולה טבעית ורצויה - "החיקוי מוטבע באדם מילדותו... והוא רוכש את ידיעותיו הראשונות דרך חיקוי, וכולם נהנים ממעשי החיקוי".
בתקופת ימי הביניים והרנסאנס שויכו הציירים לגילדת הרוקחים, כיוון שסוד מקצועי מרכזי של אומנותם היה הכנת הצבעים על ידי כתישה של פיגמנטי צביעה שונים מהחי, הצומח והמינרלים עם שמנים שונים. הקדוש הפטרון של הציירים היה לוקאס.
ארגון צל"ש
פעילות הארגון - טרום צבא
צל"ש מקיימת פעילות קהילתית לבני נוער, כהכנה לגיוס ולשירות משמעותי בצה"ל. במסגרת הפעילות מתקיימים מפגשים שבועיים סביב לימוד תורה, התוועדויות, מסיבות ראש חודש, שבתות משותפות וכנסים מיוחדים הממוקדים לחיזוק בעבודת ה' כהכנה משמעותית לאתגר השירות הצבאי סביב כל מועדי השנה.
צייר
היבטים היסטוריים ותרבותיים
הראשון שהעניק מעמד של ממש לציירים ולאמנים בכלל היה ההיסטוריון האיטלקי הרנסאנסי ג'ורג'ו ואזארי אשר חיבר ספר בשם "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר". ובו תיאר את חייהם של ציירים בני תקופתו. הספר פורסם בשנת 1550, ומהדורה שנייה שלו יצאה בשנת 1568. ספר נוסף מאת ג'ובאן פייטרו בלורי (Bellori) בשם "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים" הופיע ברומא בשנת 1672.
ארגון צל"ש
מקורות כספיים
הארגון נסמך על מוסדות לאומיים, תורמים פרטיים וקרנות עד שנת 2023.
בשנת 2018 הארגון קיים קמפיין מימון המונים כדי לממן את פעילותו, וגייס 1.5 מיליון ש"ח.
צייר
היבטים היסטוריים ותרבותיים
תפיסת הצייר כאינדיבידואל המבטא את אישיותו היא תפיסה שקיבלה את ביטוייה המובהק מתוך התנועה הרומנטית, הרואה בעיסוק באומנות כביטוי לנפשו של האדם. הפילוסוף ישעיה ברלין מוצא ביטוי לתפיסה זו בסיפורו של אונורה דה בלזק - "יצירת המופת העלומה". הצייר, גיבור היצירה, מכסה את בדיו בדימויים וצורות חסרי משמעות מתוך טרוף. טירוף שמקורו בהקרבה העצמית של האמן ובניסיונו להשיג אידיאל נעלה. דוגמה בולטת לתפיסת האמן כמטורף היא דמותו של הצייר וינסנט ואן גוך, תפיסה אשר בוטאה בספרו הביוגרפי של אירווינג סטון אודות ואן גוך - "התאווה לחיים". לבד מדימוי האמן כגאון-מטורף, מכילה תפיסה זו את ההנחה כי אין אמת אבסולוטית שהצייר מנסה ליצור מחדש בעבודתו.
ארגון צל"ש
מקורות כספיים
בשנת 2021 גייסו עוד כמיליון ש"ח מ-2,060 תורמים.
צייר
היבטים היסטוריים ותרבותיים
הפילוסוף הצרפתי מוריס מרלו-פונטי שב אל הגישה הרומנטית של האומנות ומרחיב אותה מתוך הפילוסופיה הפנומנולוגית ולפיה הצייר "נותן קיום נראה למה שראיית החולין סבורה שהוא בלתי נראה". אולם אין זו התפיסה היחידה של הצייר והאמן. התאורטיקן האמריקאי קלמנט גרינברג, סבר כי תפקידו של הצייר הוא להתעסק בבעיות המדיום של הציור ובכך להרחיב את גבולות אפשרויות הביטוי של אותו מדיה. במאמר "לקראת לאוקואון חדש יותר" (1940), טען גרינברג כי על האמן להתמקד באופן שבו מצויר אובייקט על גבי משטח הציור ולא במשמעותו הספרותית אשר יוצרת בלבול בין המדיה השונות. הרחבת אפשרויות ואמצעי הביטוי האומנותיים היוו עבור גרינברג גם אישור כי תפקידו של האמן, ובכללו הצייר, הוא בהובלתו של אוונגרד אומנותי אשר עתיד לשנות בעתיד את מוסכמות החברה. לטענה זו היו מתנגדים אשר טענו כי על הצייר האוונגרד להתעסק לא רק בגבולות המדיום אלא גם בבעיות החברה ולשמש לה כמודל מהפכני.
לימודי ציור
ציור נלמד בבתי ספר המתמחים בכך. בתי הספר העיקריים בישראל למטרה זו הם בצלאל, המדרשה לאמנות ומכון אבני.
ארגון צל"ש
מקורות כספיים
בשנת 2023 הארגון קיים קמפיין וגייס 1,100,000 ש"ח מ-2,809 תורמים.
ניצן אלון
ניצן אלון (נולד ב-26 בפברואר 1965) הוא אלוף במילואים בצה"ל. שירת כפרויקטור למאבק באיום האיראני, כראש אגף המבצעים, מפקד פיקוד המרכז, מפקד אוגדת איו"ש ומפקד סיירת מטכ"ל.
ביוגרפיה
אלון נולד וגדל במושב ניר בנים, והוא בנם של יחזקאל (שעברת את שם המשפחה מ"לינדנר") ויונה, מראשוני המתיישבים במקום. למד בבית הספר האזורי באר טוביה, באותה כיתה עם מי שלימים יהיה חברו לפורום מטכ"ל, חגי טופולנסקי. לאחר סיום לימודיו, עשה שנת שירות כמדריך נוער בגרעין עודד של בני המושבים בחבל עדולם שבמועצה אזורית מטה יהודה.
שירותו הצבאי
בשנת 1984 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל. אלון החל ביחידה מסלול הכשרה כלוחם אולם לאחר שנתפס בידי המשטרה הצבאית כשאין ברשותו כומתה הודח מן המסלול בגין עבירת משמעת. אלון עבר לשרת ביחידת מגלן, שם, במשך שמונה חודשים, השלים את מסלול הלוחם והוכשר כמפקד כיתה. למרות זאת יצא מטעם סיירת מטכ"ל לקורס קציני חי"ר לאחר אישור מיוחד של ראש אמ"ן אמנון ליפקין-שחק. עם סיום הקורס שב ליחידה כמפקד צוות. כמפקד צוות היה מעורב בתאונת אימונים במהלכה ירה בשוגג קליע חי באחד הלוחמים ופצע אותו באורח קשה. אלון הועמד לדין אך המשיך לשרת ביחידה. על אחד ממבצעי היחידה ב-1989 במהלכו פיקד על צוות, זכה לצל"ש הרמטכ"ל. אלון השתתף במבצע עלם חמודות לחטיפת השייח עובייד מביתו בדרום לבנון וכמפקד פלגה השתתף בניסיון חילוצו של החייל החטוף נחשון וקסמן. שירת כסגן מפקד היחידה וב-1998 התמנה למפקדה. הוא כיהן בתפקיד עד להחלפתו על ידי הרצי הלוי במרץ 2001, ובטקס ההחלפה קודם לדרגת אלוף-משנה.
לאחר שנתיים, שבמהלכן שהה בוושינגטון די. סי. כעמית מחקר, התמנה ב-2003 למפקד עוצבת חצי האש, חטיבת מילואים מובחרת של הצנחנים וכוחות מיוחדים. ב-2005 התמנה למפקד חטיבת עציון האחראית על גזרת גוש עציון ובית לחם. במהלך מלחמת לבנון השנייה פיקד על "מבצע חד וחלק", ועמד בראש כמאתיים לוחמים מסיירת מטכ"ל ויחידת שלדג, אשר פשטו על בתים ובית חולים באזור בעלבכ שבבקעת הלבנון. ב-2007 קודם לדרגת תת-אלוף והיה למקימה ומפקדה של חטיבת ההפעלה המבצעית באמ"ן, שהוקמה בעקבות מלחמת לבנון השנייה על מנת לרכז את פעילותם של מערכי המודיעין השונים באגף ולעסוק בחיזוק התקשורת בין דרגי המודיעין הבכירים והאסטרטגיים לבין קציני המודיעין בשטח.
באוקטובר 2009 מונה למפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון. בתקופתו חלה ירידה נוספת במספר פיגועי הירי ביהודה ושומרון, אך עלייה במספר הקורבנות הישראלים מפיגועי טרור שבוצעו בגבולות הגזרה של האוגדה או בפיגועים שבוצעו בתחומי הקו הירוק ומקורם בהתארגנויות מיהודה ושומרון. בין האירועים הבולטים היו הפיגוע בצומת בני נעים שבו נרצחו ארבעה תושבי בית חגי, הפיגוע באיתמר שבו נרצחו חמישה מבני משפחת פוגל, רצח אשר פלמר ובנו יהונתן מיידוי אבנים מרכב נוסע על מכוניתם בסמוך לחברון ושני מקרים שבהם רצחו שוטרי המשטרה הפלסטינית אזרחים ישראלים.
ביולי 2011 הורה שר הביטחון אהוד ברק ליועץ המשפטי של משרד הביטחון לפנות ליועץ המשפטי לממשלה כדי למצוא במסגרת החוק דרך להפסיק את פעילותם של אנשי ימין קיצונים שהתנכלו לאלון ולמשפחתו בגין היותו, לטענתם, איש שמאל קיצוני המושפע מאשתו הפעילה בארגון השמאל "מחסום Watch". בארגון טענו שאשתו של אלון, מור, אינה מוכרת להם.
באוקטובר 2011 סיים את תפקידו כמפקד אוגדת איו"ש והוחלף בתפקיד בידי תא"ל חגי מרדכי. בטקס הפרידה אמר אלון: "כבר היום מיעוט קיצוני, שולי במניינו אך לא בהשפעתו, עלול להביא להסלמה רבתי במעשים הנקראים תג מחיר אך מגיעים לכדי טרור. מעשים אלה לא רק ראויים לגינוי על העוול והאיוולת שבהם, אלא גם למניעתם ולמעצר המבצעים באופן יותר יעיל מכפי שהצלחנו כמערכת עד כה".
במרץ 2012 מונה אלון למפקד פיקוד המרכז והועלה לדרגת אלוף. במהלך כהונתו התמודד הפיקוד עם עלייה במספר פיגועי הטרור ביהודה ושומרון. אירוע מרכזי בתקופה זו היה חטיפת שלושת הנערים בעקבותיה יצא צה"ל למבצע "שובו אחים".
ב-21 במאי 2015 נכנס לתפקידו כראש אגף המבצעים עד ל-21 במאי 2018.
ביולי 2018 מונה על ידי ראש המטה הכללי, גדי איזנקוט לתפקיד "פרויקטור למאבק באיום האיראני" לקראת פרישתו של אלון מצה"ל.
לאחר הפרישה מצה"ל
ב-2019 מונה למנכ"ל חברת גידולי הקנאביס "קנדוק" ופרש לאחר כחצי שנה בתפקיד.
במרץ 2020 מונה לתפקיד סמנכ"ל האסטרטגיה של חברת "מטריקס" ויו"ר מטריקס דיפנס – חטיבת הביטחון של החברה.
ביולי 2020 מונה ליו"ר מועצת בית בן-גוריון בתל אביב. באפריל 2021 מונה לדירקטור בחברת "סמארט שוטר".
חיים אישיים
אלון בעל תואר ראשון בפיזיקה והנדסת חומרים מהטכניון. נשוי ואב לארבעה ילדים. מתגורר בניר בנים.
אחיו הבכור הוא רם אלון, קצין שריון במילואים שזכה בצל"ש הרמטכ"ל במלחמת לבנון הראשונה, כשרץ מול אש כוחות צה"ל והפסיק את הירי הדו-צדדי באירוע הידוע כקרב קמ"ט-קק"ש.
הוא נטל חלק במחאת "הדגלים השחורים" נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו.
המכונה הניסיונית קטנת המידות של מנצ'סטר
המכונה לא נועדה להיות מחשב פעיל אלא נבנתה כמצע ניסוי למכשיר שפופרת ויליאמס, צורה מוקדמת של אחסון זיכרון המחשב. המכונה נחשבה קטנה ופשוטה בהשוואה לשאר המכונות שנבנו באותו זמן, אף על פי שהכילה את כל האלמנטים ההכרחיים למחשב אלקטרוני מודרני. מיד לאחר שהודגמו יכולות הביצוע של המכונה, פרויקט חדש החל באוניברסיטה במטרה לפתח אותה למחשב שימושי, "מנצ'סטר סימן 1". מנצ'סטר סימן 1 הפך במהירות לאב טיפוס של "פרנטי סימן 1", המחשב הרב-תכליתי המסחרי הראשון.
ל-SSEM היה אורך מילה של 32 ביט וזיכרון של 32 מילים. כיוון שהיא נועדה להיות מחשב ה-Stored Program הפשוט ביותר, הפעולה החשבונית היחידה שהיא ידעה לבצע הייתה חיסור.
כריסטין ארון
כריסטין ארון (בצרפתית: Christine Arron; נולדה ב-13 בספטמבר 1973) היא אתלטית צרפתייה. היא אלופת עולם, אלופת אירופה, שיאנית אירופה הנוכחית בריצה היוקרתית ל-100 מטר ובעלת מדליית ארד אולימפית. מדורגת שישית בכל הזמנים בריצת 100 מטר (10.73 שניות).
ביוגרפיה
ארון נולדה בגוואדלופ. ב-1990 החלה להתאמן בהדרכת המאמן פרננד אורטביסה. בשנת 1997 החלה להתאמן אצל סטפן דיאגנה, אלוף העולם בריצת 400 מטר משוכות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכתה ארון במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בשיא צרפת חדש של 42.21 שניות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אמריקאי ותחרות חדש של 41.47 שניות, וג'מייקה (42.10 שניות). בנוסף, היא סיימה במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.05 שניות, 2 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
אלופה ושיאנית אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכתה ארון בשתי מדליות זהב. בריצה ל-100 מטר בשיא אירופה חדש של 10.73 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר 42.59 שניות. אותה שנה היא זכתה בתואר האתלטית האירופאית של השנה.