cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי הרי הרוקי
כביש שביל הרכס וכבישים אחרים
מרבית המבקרים נוהגים בכביש שביל הרכס המפורסם, אבל כבישים אחרים כוללים את כביש פול ריוור (Fall River Road – "נהר הסתיו") וכביש בר לייק (Bear Lake Road – "אגם הדובים"). הפארק פתוח כל השנה, כתלות במזג האוויר. בשל תקופת החורף הממושכת בגבהים סגור כביש שביל הרכס בין פיתול מאני פארקס (Many Parks Curve) ותחילת שביל הנהר קולורדו במשך רוב השנה. הכביש נפתח מחדש שוב בדרך כלל ביום הזיכרון ונסגר באמצע אוקטובר, בדרך כלל אחרי יום קולומבוס. כביש פול ריוור לא נפתח לפני ה-4 ביולי ונסגר לתנועת כלי רכב בתחילת אוקטובר. בגובה רב יכול השלג לרדת בכמויות גדולות, מה שמחייב סגירה זמנית של הכבישים עד יולי, מצב המדווח באתר מצב הכבישים.
אסטס פארק
מרבית המבקרים נכנסים לפארק דרך הכניסות המזרחיות בסמוך לאסטס פארק, השוכנת כ-114 קילומטרים צפונית-מערבית לדנוור. המסלול הישיר ביותר לכביש שביל הרכס הוא כניסת ביוור מדוז, השוכנת מעט מערבה מאסטס פארק על כביש 36, המוביל למרכז המבקרים ביוור מדוז ומטה הפארק. צפונית לכניסת ביוור מדוז נמצאת כניסת פול ריוור. יש שלוש דרכים להגיע לאסטס פארק: מכביש בין-מדינתי 25 לכביש 34 מערב שנתיבו מקביל לנהר ביג תומפסון, כביש 36 מערב (צפון-מערב) מבולדר המתחבר לכביש 34 מערב, וכביש מדינתי 7 המכונה כביש פסגה עד פסגה (Peak to Peak Highway) ממקומות השוכנים דרומית לפארק.
נמל התעופה הקרוב ביותר הוא נמל התעופה הבינלאומי דנוור ותחנת הרכבת הקרובה ביותר היא תחנת יוניון דנוור. לאסטס פארק אפשר להגיע ברכב שכור, שירות הסעות או אוטובוס ציבורי. בשיא עונת התיירות יש שירות הסעות חינם באמצעות אוטובוסים בתחומי הפארק, והעיירה אסטס פארק מציעה שירות הסעות למרכז המבקרים אסטס פארק, לאתרי המחנאות סביב, ולשירות האוטובוסים של הפארק הלאומי הרי הרוקי.
פעילויות נופש
הפארק כולל רשת של שבילים הנעים ממסלולים קלים על שבילים סלולים המתאימים לכל המבקרים, כולל אנשים עם מוגבלויות, ועד מסלולי הרים מאומצים למטיילים מנוסים, כמו גם למסלולים מחוץ לשבילים להליכה בחיק הטבע. רוב השבילים הם לשימוש בקיץ בלבד, שכן בזמנים אחרים של השנה שבילים רבים אינם בטוחים בשל תנאי מזג האוויר. הפארק מספק עשרות אתרי מחנאות ייעודיים בחיק הטבע, ורכיבה על סוסים מותרת ברוב המסלולים. מותר גם להשתמש בלמות ובהמות משא אחרות על מרבית השבילים.
אפשרויות לטיפוס מצוקים וטיפוס הרים כוללת את רכס למפי (Lumpy Ridge), פסגת האלט ופסגת לונגס, הפסגה הגבוהה ביותר בפארק, כשהשביל הקל ביותר המוביל אליה הוא נתיב קיהול (Keyhole Route – "חור המפתח"). במהלך הטיפוס בשביל זה לאורך 13 קילומטרים עולים 1,480 מטרים. המדרונות המזרחיים הנרחבים, כולל האזור המכונה "היהלום" (The Diamond), כוללים שבילי טיפוס מצוקים גבוהים קלאסיים רבים. אל מרבית הפסגות הגבוהות מובילים נתיבי סלעים וקרח הדורשים התמחות טכנית, הנעים מסקרמבלינג קצר ועד טיפוס ארוך הכולל מספר קטעים (pitch) רב.
דיג אפשרי במרבית האגמים והנחלים בשטח הפארק, ומחנאות מותרת בכמה אתרי מחנאות ייעודיים.
במהלך החורף, רק שולי הפארק נגישים לפעילויות נופש משום שמרבית כביש שביל הרכס סגור בשל השלג הכבד. פעילויות חורף כולל סיורים בנעלי שלג וסקי למרחקים שניתן לביצוע הן מכניסת אסטס פארק או מכניסת גרנד לייק. בצד המזרחי סמוך לאסטס פארק זמינים שבילי סקי ונעלי שלג מכביש אגם בר, כדוגמת השבילים "בר לייק", "בירסטדט לייק" ו"ספראג לייק" וב"עמק הנעלם" (Hidden Valley). מדרונות למזחלות זמינים גם הם בעמק הנעלם. גם בצד המערבי של הפארק סמוך לאגם גרנד יש שבילי נעלי שלג אפשריים. ניתן ליהנות מסקי בסגנון טלמרק בחיק הטבע וגלשני שלג לאחר טיפוס על אחד מהמדרונות הגבוהים יותר, בשלהי עונת השלג לאחר שחלפה סכנת מפולות השלגים.
מקונן וולדה
חייו
נולד בדרפו מריאם שליד העיר אנקובר, בגיל 14 אביו לקחו לחצר מנליק השני שבזמנו היה מלך שוואה וביניהם נוצר קשר הדוק. מקונן התחתן עם יאשימבט עלי שהייתה חצי אורומו וחצי גורגית ויותר מאוחר לאחר מותה התחתן עם אחייניתה של הקיסרית טאיטו. בזמן הכיבושים הגדולים של הקיסר מנליק השני ראס מקונן פיקד על הכוחות שנכנסו לאזור הררג ואוגדן ולאחר כיבושם הוא מונה על ידי הקיסר לראס הרר (דוכס הרר), יותר מאוחר ראס מקונן היה ראש הפיקוד המערבי בהתרחבות ותפקידו היה להרחיב את גבולות האימפריה האתיופית מערב לכיוון הנילוס הלבן בכיבושיו הצליח לספח את כל אזור בנישנגול-גומאז דהיום וכוחתיו הגיעו עד הנילוס הלבן בסודאן וזאת בתקופת המירוץ לאפריקה. תפקידים אחרים שמילא בין היתר הם המצביא הראשי של מנליק במלחמת איטליה-אתיופיה הראשונה כולל הקרב המכריע באדווה, דיפלומט ודה פקטו שר החוץ. מושל מחוז תיגראי (1903–1906) לאחר שמושל המחוז ראס מנגשה זה הנהיג מרד.
כמושל הררג הוא קיבל את המשורר הצרפתי ארתור רמבו ופרס עליו את חסותו ושניהם נהפכו חברים טובים.
בשנת 1902 ראס מקונן נכח בהמלכתו של מלך בריטניה אדוארד השביעי ולאחר מכן ערך סיבוב ביקורים בגרמניה, צרפת והאימפריה העות'מאנית ובעקבותיהם קיבל מספר תארים שביניהם אות לגיון הכבוד הצרפתי.
מנישואיו הקודמים לראס מקונן נולד בן בשם יאלמה מקונן שהיה בעל תואר דאג'זמץ שיירש אותו בתור מושל הררג ב-1906 שאותו יירש מאוחר יותר בנו האחר של ראס מקונן ראס טפרי (היילה סלאסי).
ראס מקונן נחשב ליורש אפשרי של מנליק, אך נפטר ממחלת הטיפוס ב-1906 לאחר שערך מסע בין הרר לאדיס אבבה. בנו, טפרי מקונן, ירש חלק מנכסיו וכישוריו ונעשה לימים הקיסר היילה סלאסי.
קרב כריות
קרב כריות, או מלחמת כריות, הוא משחק שעוסקים בו בעיקר ילדים שבמהלכו הם "תוקפים" אחד את השני בכריות. משחק זה עשוי להוות דרך לפורקן מיידי של מתח נפשי וכעס. מאחר שכריות עשויות מחומר רך ומשקלן אינו רב, פעילות זו מסתיימת רק לעיתים נדירות בפציעות כלשהן. עם זאת חבטת כרית עלולה לגרום לילד לאבד את שיווי משקלו, במיוחד על משטח רך כמו מיטה. בעבר כריות נטו להיקרע במהלך קרב כריות, והנוצות שמילאו אותן התפזרו לכל עבר. כיום הכריות לרוב אינן ממולאות פוך טבעי אלא מילוי סינתטי העשוי מקשה אחת שאינו מתפזר עם קריעת הכרית.
קרב כריות הוא אחת הפעילויות הנפוצות במסגרת מסיבת פיג'מות.
הסרט "בית החיות" (1978) בכיכובו של ג'ון בלושי מציג מלחמת כריות באחוות הבנות.
בשנת 2004, סטודנטים מאוניברסיטת ווריק קבעו שיא עולם של מלחמת הכריות הגדולה ביותר, בה השתתפו 1,308 משתתפים בפיקוחם של נציגי ספר השיאים של גינס.
קרבות כריות נהפכים לחלק בולט בתופעת פלאש מוב כשקמים מועדוני קרב כריות בערים ברחבי העולם. כחלק מתופעה זו, התקיימו ב־7 במרץ 2005, ב־15 ביוני 2006 וב־18 בספטמבר 2008 קרבות כריות רבי משתתפים בכיכר רבין, תל אביב.
ליבי ער
ליבי ער הוא אלבומה השני של הזמרת-יוצרת הישראלית יובל דיין. האלבום יצא לאור ב-17 במרץ 2016, על ידי חברת התקליטים ארומה מיוזיק. מתוך האלבום יצאו ששת הסינגלים: "בשעה טובה", "ליבי ער", "בדיוק כמו הירח", "לילותיי" ו-"שב מולי" אשר זכו להצלחה רבה בישראל.
האלבום זכה למעמד פלטינה על סך מכירות של 40,000 עותקים בסך הכל.
רקע והפקה
את האלבום הפיק גלעד שמואלי. בנוסף לכך, חלק משירי האלבום הופקו על ידי יובל דיין, שמואלי, דודו טסה וכולי. יוסי חרסונסקי סקר את האלבום בחיוב, ואף העניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
שושלת שין
שושלת שין (בסינית: 新, בפיניין: Xīn) הייתה שושלת הקיסרים הסינית השלישית, ששלטה על סין בין השנים 9–23 לספירה. משמעות המילה "שין" בסינית היא "חדש", כלומר שושלת חדשה.
באין משפחה
באין משפחה (בתרגומים אחרים: בלי משפחה/רמי - ילד של אף אחד, בצרפתית: Sans Famille) הוא ספר ילדים מאת הסופר הצרפתי הֶקטוֹר מָלוֹ שנכתב בשנת 1878. הספר מגולל בגוף ראשון את סיפור חייו של ילד אסופי הנודד ברחבי צרפת (בעיקר, אם כי גם באנגליה ובשווייץ) בשם רֶמי. סיפור חייו של רמי הוא גם סיפורם הנורא של חיי העניים במאה התשע-עשרה, ועם זאת הספר שזור אהבה, תקווה ואמונה ברוחו של האדם.
הקטור מלו (1830 – 1907) הוא סופר צרפתי נודע, שכתב מעל שבעים ספרים, אך אף ספר לא הביא לו תהילה כמו 'ילד של אף אחד' (1878), שכלל לא יועד לקהל של ילדים ונוער. הספר תורגם לשפות רבות, שוב ושוב, ועובד לקולנוע ולטלוויזיה יותר מעשר פעמים מאז 1913 ועד היום, בצרפת, באיטליה, ברוסיה, בגרמניה וביפן.
כרך ראשון
רֶמי גדל בכפר קטן בצרפת עם אמו האוהבת. אביו ז'רום ברברין הוא בנאי העובד בפריז וזה שנים לא שהה בביתו. יום אחד עובר ברברין תאונת עבודה קשה ונשאר נכה. הוא מגיש תביעה נגד המעסיק שלו, ובמקום לשלוח כסף הביתה מתחיל לדרוש עוד ועוד כסף מאשתו. רמי ואמא ברברין נאלצים למכור את פרתם וסובלים מרעב. לבסוף האב חוזר הביתה, כעוס וחסר יכולת להמשיך לעבוד. הוא מופתע לגלות את רמי בבית, דוחה אותו וכועס על אמא ברברין. רמי מבין שהוא ילד אסופי שברברין מצא ברחוב בפריז בהיותו תינוק. הוא אסף אותו אל ביתו והביא לאשתו, משום שראה כי הילד עטוף בחיתולי משי יקרים והסיק מכך כי הורי הילד בוודאי ישלמו כסף רב למי שיחזירו לידיהם. אולם איש לא בא לדרוש את התינוק, ואף שברברין דרש מאמא ברברין למסור את הילד לבית יתומים, היא השאירה אותו אצלה וגידלה אותו כבנה.
כעת ברברין נחוש בדעתו להיפטר מהילד ולמרות התנגדותה העזה של אמא ברברן, מוכר אותו לבעל להקת תיאטרון-חיות קטן, איטלקי בשם ויטאליס. כך מוצא את עצמו רמי חבר בלהקתו של סניור ויטאליס, המורכבת מלבדו משלושה כלבים - קפי, זרבינו ודולצ'ה, וכן קוף בשם טוב לב. ויטליס מתגלה כאדם טוב, והוא משמש כדמות אב לילד שנעקר מכל המוכר לו. הוא מלמד את רמי לשחק בהצגות פנטומימה יחד עם החיות, לנגן בנבל ולשיר. לצדו של ויטאליס רמי לומד לקרוא, מרחיב את השכלתו, רואה את העולם הגדול ובעיקר לומד את בני האדם. מדי פעם ויטאליס פולט כמה דברים שמהם רמי מבין שהוא לא תמיד היה מאלף חיות עלוב, ושהוא מסתיר סוד מסתורי.
רמי נותר לבדו, הופך לראש הלהקה, אך אינו מצליח לפרנס אותה כי מגרשים אותו מכל מקום. בודד ורעב, רמי פוגש לפתע גברת אנגלייה עשירה, גברת מיליגן, ואת בנה הנכה ארתור, בן גילו של רמי, הנודדים ברחבי צרפת על ספינת נהרות בשם "הברבור". גברת מיליגן אוספת את רמי אליה כדי לשמח את ארתור החולה, אך מהר מאוד רמי וארתור הופכים לחברים, והאישה הטובה מתחילה לאהוב את רמי ואינה מבדילה בחיבתה בין שני הילדים. במשך חודשיים הם נודדים כך יחד על "הברבור", וגברת מיליגן אף מציעה לאמץ את רמי לבנה. אולם לשם כך עליה לבקש אישור מ"הוריו של רמי", שמהם ויטאליס שכר את רמי (כפי שרמי אמר להם), ורמי מעדיף למות מאשר לגלות לגברת מיליגן ולארתור שהוא ילד אסופי. גברת מיליגן כותבת לוויטאליס ומזמינה אותו להגיע עליהם. ויטאליס אומר לגברת מיליגן שהוא זקוק לרמי ושהוא נחוש בדעתו לחנכו לעצמאות: אדם חייב לאכול את הלחם שהוא מרוויח בעצמו. כך רמי מאבד את החבר הראשון שלו ושב אל חיי הנדודים והתלאות, "שהייתי יכול להימנע מהם אלמלא נפלתי קורבן לדעה קדומה נוראה ומגוחכת ופחדתי כל כך לספר שאני ילד אסופי".
הלהקה יוצאת למסע לכיוון פריז, ובדרכם ביער תופסת אותם סופת שלגים קשה. הם מסתתרים בבקתה של חוטב עצים. בלילה רמי, שהיה אמור לשמור על האש שלא תכבה, נרדם, והכלבים זרבינו ודולצ'ה בורחים מהבקתה אל הלילה החשוך, שם טורפים אותם זאבים. לב-טוב חולה בדלקת ריאות קשה ועל אף כל ניסיונותיהם של ויטליס ורמי להציל אותו, הוא מת. "אתה יודע, רמי", אומר ויטאליס, "זו אשמתי. לא הייתי צריך לקחת אותך מגברת מיליגן. עכשיו הגורל מעניש אותי על כך. זרבינו, דולצ'ה... היום טוב־לב... וזה עדיין לא הסוף".
שרידי הלהקה, מגיעים לבסוף לפריז. ברור לוויטאליס שהם לא ישרדו כך, והוא מחליט למסור את רמי למשך החורף למכר שלו, גרופולי, המעסיק ילדים בנגינה, והוא עצמו בינתיים יאלף חיות חדשות. הוא מלא תוכניות לקיץ הבא, הוא מתכנן לקחת את רמי לארצות רחוקות. הם מגיעים לגרופולי ושם מכיר רמי את מתיא, הילד שאינו מורשה לצאת החוצה ועונשו הוא לגווע ברעב. רמי רואה כיצד גרופולי מתעלל בילדים המופקדים בידיו, מרעיב אותם קשות ומכריח ילדים להצליף בחבריהם בשוט. רמי המזועזע חושב שבקרוב גם הוא, כמו מתיא, יתחיל לייחל למוות שיגאל אותו מייסוריו. אך גם ויטאליס אינו מסוגל לראות זאת. הוא מאיים על גרופולי שיפנה למשטרה, וגרופולי מצדו מאיים לחשוף את סודו של ויטאליס. ויטאליס לוקח את רמי והם עוזבים לכיוון מחצבה שוויטאליס מכיר, שם הם מקווים לבלות את הלילה הקר. לאחר חיפוש ארוך וחסר תקווה בתוך הלילה הקפוא, הם לא מוצאים אותן, וקורסים מרוב עייפות ורעב מתחת לגדר.
בבוקר מתעורר רמי בבית לא מוכר, מוקף אנשים לא מוכרים. הם מספרים לו שמצאו את ויטאליס מת בשערי ביתם, ואת רמי במצב לא הרבה יותר טוב ממנו. ההלם מחליש את רמי עוד יותר, אך הוא נחוש בדעתו לצאת לדרך, שכן אין לו מקום בעולם. עם זאת, בני המשפחה שבשערי ביתה קרס מזמינים את רמי ואת קפי אל ביתם ואל לבם. הוא הופך להיות בן לגנן אקאן ואח לילדיו, אטיינט, אלקסי, בנז'מן וליז הקטנה והאילמת.
קודם כול הגנן אקאן לוקח אותו אל גרופולי כדי לגלות מידע כלשהו על ויטאליס, וכך מגלה רמי לתדהמתו את הסוד המסתורי: ויטאליס היה פעם זמר מפורסם ששר מכל הבמות הגדולות של אירופה, אך יום נורא אחד איבד את קולו וכך התגלגל להיות מאלף חיות. "ויטאליס היקר, האהוב שלי! גם אילו אמרו לי שהיית מלך, זה לא היה מפליא אותי!" סופד לו רמי.
משפחת אקאן מטפלת בו בעודו חולה בדלקת ריאות קשה וכשהוא מחלים, הוא הופך לגנן בעצמו, ומוצא את האושר שבחיי משפחה. הוא מתיידד עם כל הילדים, אך במיוחד עם ליז, הילדה האילמת, שאיתה לעולם אין לו צורך במילים, כי הם מבינים אחד את השנייה גם בלעדיהן. ליז אוהבת לשמוע את רמי שר שיר נפוליטני אחד מסוים, ומאוד כועסת שאינה יכולה לשיר בעצמה. כולם עדיין מקווים שיום אחד ליז תדבר, אבל היא זקוקה לרופאים טובים לשם כך.
שנתיים מאושרות מסתיימות באסון נורא, כאשר סופת ברד הורסת את חממות הזכוכית שלהם. אבא אקאן אינו מסוגל לשלם עוד את ההלוואה שלקח כדי לבנות את הבית, והוא מושלך לכלא חובות. אחותו קטרין מחלקת את הילדים בין דודים ודודות המתגוררים בכל רחבי צרפת ולוקחת את ליז לעצמה. על אף תחינותיהם של הילדים שרמי הוא חלק מהמשפחה, מסרבת דודה קטרין לדאוג גם לילד האסופי. רמי מחליט לקחת את הנבל שלו ולצאת עם קפי לנדוד שוב ברחבי צרפת ולהרוויח את לחמו בנגינה בנבל. הוא מבטיח לאחיו ולאחיותיו שיבקר במסעו כל אחד מהם.
כרך שני
רמי הולך לבקר את אביו המאמץ בכלא, שכן הדודה קטרין לא לקחה אותו גם לשם עם שאר הילדים. על אף שאבא אקאן מנסה להניא את רמי מנדודים ולשכנע אותו למצוא מקום עבודה קבוע, רמי נחוש בדעתו, כי הוא הבטיח לאחים שלו לבקר אצל כולם ולספר להם חדשות זה מזה, בעיקר לליז. לאחר מכן רמי בוחר לצאת דרומה לכיוון ביתו החדש של אלקסי, שכן בדרך הוא מקווה גם לעבור אצל אמא ברברן.
ברחוב הוא פוגש את מתיא, הילד שפגש אצל גרופולי. גרופולי נמצא כעת בכלא משום שהרג את אחד הילדים במכות, ומתיא גווע מרעב ברחוב. הוא מנסה לנגן בכינור, אך איש אינו נותן לו כסף. רמי קונה לו אוכל, ומתיא מתחנן מרמי שיצרף אותו אל הלהקה שלו, מפני שבשניים לא מתים ברעב כי אחד עוזר לשני. מתיא מתגלה כמוזיקאי מחונן, שיודע משמיעה לנגן בכל כלי נגינה שהוא. מתיא ורמי הופכים לאחים בלב ובנפש, ו"להקתו של רמי" מתחילה לגרוף הצלחות מסחררות.
הם יוצאים לבקר את אלקסי, המתגורר כעת אצל אחיו של אבא אקאן, הדוד גספר, בעיר הכורים וארס. בדרך הם מנסים לחסוך כסף כדי להביא לאמא ברברן פרה. הביקור הקצר אצל אלקסי מתארך כאשר אלקסי נפצע בעבודתו כמשנע במכרה ורמי מציע להחליף אותו לכמה ימים. כך מתוודע רמי לעבודת הכורה הקשה מתחת לאדמה. יום אחד מתרחשת סערה קשה והמכרה מוצף. הדוד גספר, רמי וכמה מעמיתיהם מוצאים מקלט במחפורת ישנה. אך גם אם הם לא טובעים כמו שאר הכורים, הם לכודים והתקווה היחידה שלהם היא שיחפרו אליהם דרך בטרם הם יגוועו מהרעב ומהאוויר הדחוס. הימים הקשים מתארכים בכלא החשוך שלהם, אך העזרה מגיעה בזמן, אולי ברגע האחרון. ארבעה עשר יום הם נותרים כלואים מתחת לאדמה ואיש כבר לא האמין שיימצאו ניצולים במכרה, אבל מתיא המשיך להאמין בו. "הייתי גאה מאוד לשמוע שמתיא רחש לי אמון שכזה. הוא לא היה מוכן אפילו לחשוב על האפשרות שאני עלול למות!"
רמי ומתיא ממשיכים בדרכם אל אמא ברברן. בדרך הם עוברים אצל מוזיקאי שאצלו מטיא מבקש לקחת שיעור במוזיקה. כאשר רואה מולו המוזיקאי את הילד המוכשר, הוא מתחנן בפניו שיישאר אצלו, הוא מבטיח ללמד אותו ולהכשיר אותו, ולפתוח לו דלתות לבתי הספר הטובים ביותר. ואף שרמי מפציר במתיא לחשוב על עצמו בלבד, מתיא מסרב לנטוש את רמי ומוותר על עתיד גדול בשביל החבר שלו.
רמי ומתיא קונים פרה מצוינת בסיועו של וטרינר טוב-לב ומגיעים אל אמא ברברן היקרה. לאחר המפגש המרגש מספרת לרמי אמא ברברן שברברן נמצא בפריז, הוא יצא לחפש את הכתובת שוויטאליס השאיר לו כדי למצוא את רמי (כתובתו של גרופולי), משום שכפי הנראה הוריו האמיתיים מחפשים את הילד שאבד להם. הם כנראה עשירים מאוד, שכן רמי ננטש בחיתולים יקרים מאוד, ורמי מתחיל לחלום שהוא יעזור לאמא ברברן, ישחרר את אבא אקאן מהכלא, ימצא את הרופאים הטובים ביותר בשביל ליז וגם יעזור למשפחתו הענייה של מטיא באיטליה. מתיא מנסה לשכנע את רמי לא לשכוח את משפחתו הישנה שאהבה אותו והצילה אותו למען הורים שאולי נטשו אותו, אבל רמי משוכנע שהוא פשוט אבד להם ומשתוקק למצוא אותם. למעשה מטיא גם חושש מאוד שהוריו העשירים של רמי יפרידו ביניהם.
רמי ומתיא מתפשרים על כך שלא יבקרו אצל אטיינט וממהרים לפריז דרך דרזי, שם גרה כעת ליז. הם מתעכבים אצלה ולרוע מזלם מאחרים את המועד: כשהם מגיעים לפריז, הם מגלים שברברן מת ולקח איתו לקבר את סוד הוריו של רמי. למזלם מתברר שברברן כתב לאמא ברברן ונתן לה כתובת של עורכי דין בלונדון. רמי ומתיא יוצאים ללונדון, מוצאים את עורכי הדין ואלה לוקחים אותם אל הוריו של רמי - משפחת דריסקול.
בלילה רמי מבחין באנשים שמביאים למשפחת דריסקול סחורה כלשהי והם גוזרים ממנה תוויות ומסתירים אותה. רמי מבין שהוא נקלע למאורת גנבים. הוא בוש בהוריו, בוש בעצמו ומפציר במטיא לעזוב כמה שיותר מהר. אבל מתיא מסרב לנטוש אותו, וממשיך לטעון שהאנשים האלה אינם יכולים להיות משפחתו של רמי. יותר מכך, הוא מציע שהוא לא בנו של דריסקול, אלא הילד שדריסקול גנב.
יום אחד מבקר אצל הדריסקולים אדם שנראה עשיר ואציל ושואל את רמי שאלות. מתיא שומע את השיחה בין האורח לדריסקול ומבין שמדובר בדודו של חברו הוותיק של רמי, ארתור - ג'יימס מיליגן. רמי נחוש בדעתו למצוא את ארתור ומוצא תירוצים חדשים מדוע הוא לא יכול לעזוב. הוא עדיין חושש להכיר בעובדה שמשפחת דריסקול אינה משפחתו. כאשר שני הבנים של דריסקול מלמדים את קפי לגנוב, רמי יוצא באומץ נגד האב: הוא מודיע לו שאם זה לא היה משחק, הוא יטביע את קפי, למרות שהוא מאוד אוהב אותו. "אני לא רוצה שקפי יהפוך לגנב, בדיוק כפי שלעולם לא אהפוך לגנב בעצמי. אילו חשבתי שזה עלול לקרות, הייתי מטביע את עצמי יחד איתו בזה הרגע." דריסקול, המופתע מהאומץ ומהתעוזה של רמי, נכנע ומודיע שזה היה רק משחק.
שוב על אדמת צרפת, מתיא נחוש בדעתו ללכת לאורך חופי נהרות כדי למצוא את גברת מיליגן "מפני שהיא הייתה כל כך טובה אליך". רמי רוצה למצוא את ארתור ומסכים לכך. למעשה מתיא כבר הבין את האמת: רמי הוא לא אחר מאשר בנה הבכור של גברת מיליגן. דריסקול חטף אותו ממנה בהזמנת הדוד, שרצה לזכות בכל הירושה של אחיו המנוח. תוכניותיו השתבשו כאשר נולד לגברת מיליגן בן נוסף, אך הילד היה כל כך חולה שג'יימס מיליגן רק חיכה שהוא ימות. אבל גברת מיליגן הצילה את בנה פעם אחר פעם ותמיד חיפשה את בנה האובד. המחשבה שהוא הנה של דברת מיליגן חולפת גם בראשו של רמי, אבל היא כה מופרכת וכה טובה מכדי להיות אמיתית, שהוא אינו מרשה לעצמו לחשוב על כך.
במסעם הם עוברים שוב בדרזי, אבל הדודה קטרין וליז כבר לא שם: בעלה של הדודה טבע, קטרין נסעה לטפל בילדים במקום אחר, וליז עברה לגור עם גברת מיליגן על ה"ברבור". רמי ומתיא מבינים שגברת מיליגן יצאה לבלות את הקיץ בשווייץ והם ממהרים לעיר ווה, שם היא אמורה לשכור בית. הם שרים בקולי קולות בכל רחבי ווה, אך ללא תוצאות במשך ימים רבים, עד שהם כבר כמעט מאבדים תקווה.
יום אחד רמי שר ברחוב את שירו הנפוליטני ולפתע הם שומעים צעקה וקול חלש ולא מוכר מתחיל לשיר יחד איתו. הם רצים לקראת הקול ומוצאים את ליז. ליז, שלא יכלה לספר לאיש על רמי וכבר חשבה שבעזיבתה איבדה אותו לנצח, שכן רמי לעולם לא יוכל לנחש היכן היא נמצאת, מצאה שוב את קולה כששמעה שהוא חזר אליה.
מתיא הולך מיד אל גברת מיליגן ומספר לה את סיפורו של רמי. גברת מיליגן מקבלת מכתב הודאה מדריסקול, היושב בכלא, ואמא ברברן מביאה לה את החיתולים של הילד שהיא גידלה. כך מתאחד רמי סוף כל סוף עם אמו ועם אחיו. "מעתה", אומרת לו גברת מיליגן - אמא - "לנצח תחיה עם אמך, עם אחיך, ועם אלה" - היא הצביעה על ליז ועל מתיא - "שאהבו אותך כשהיית אומלל."
הפרק האחרון מתרחש כעשר שנים לאחר מכן. רמי וליז חוגגים את הטבלתו של בנם הבכור מתיא ומזמינים אליהם את כל המשפחה הגדולה והחברים לחגוג עמם, ביניהם מתיא, שהפך לכנר מפורסם ונערץ. רמי ומתיא מנגנים לכבוד המשפחה וקפי הזקן אוסף את הכסף לצלוחית כמו בימים עברו. את כל הכסף תורם רמי לבית מחסה עבור ילדים המנגנים ברחובות.
הערכה
סיפור חייו של רמי הוא גם סיפורם הנורא של חיי העניים במאה התשע-עשרה, חיים שהם מאבק תמידי ויומיומי –  האנשים שנפגעו בעבודה ואינם יכולים אפילו לחלום על פיצוי או קצבה, ועל כן נידונו לעוני מחפיר; כורי הפחם העובדים במעמקי האדמה, חשופים לסכנת מוות בכל רגע נתון רק בשביל להניח אוכל על שולחן ילדיהם בערב; וכן פסיפס עשיר של אמני רחוב, ליצנים, מוזיקאים, גנבים, פועלים ואנשי חוק אטומים... אבל יותר מכול הילדים – הילדים שנמכרים ונקנים כאילו היו סחורה, הילדים העובדים מצאת החמה עד שקיעתה, שאינם יודעים מהי נשיקה של אמא, החיים מהצלפות אכזריות, שאינם זוכים ללמוד קרוא וכתוב; הילדים שבשבילם המילים 'למות ברעב' הן סכנה ממשית וברורה, ושמייחלים למוות שיגאל אותם מהחיים: אלה הם הילדים שאין להם ילדוּת... ועם זאת הספר שזור אהבה ותקווה. חלומם הגדול של הילדים האלה הוא שיופיע בחייהם אדם שיאהב אותם ושהם יוכלו להעניק לו אהבה בתמורה; מחווה קטנה של חסד עשויה לשנות את חייהם לעד ולהעניק להם קרן אור ואהבה, שהם יידעו להעריך עד סוף ימיהם.
התייחסויות בתרבות העברית
בתרבות העברית נזכר הספר, במיוחד בתרגום הארכאי שלו, כבעל ערך נוסטלגי רב וכח לגשר בין דורות.
בטלוויזיה, בקולנוע, וברדיו
הסדרה עובדה לכמה סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה, להלן חלק מהם:
בישראל הוכנה סדרת תסכיתי רדיו המבוססת על הסדרה אשר שודרה במסגרת תוכנית הרדיו חתול בשק.
Black and Yellow
Black and Yellow הוא שיר של הראפר האמריקאי ויז קאליפה. הוא יצא לאור בספטמבר 2010 בתור הסינגל המוביל מאלבומו השלישי של קאליפה ואלבום הסטודיו הראשון שלו, "Rolling Papers". השיר יצא בתקליטור סינגל לרגל "יום חנות התקליטים" שחל ביום יציאתו בארצות הברית. השיר זכה להצלחה עצומה כשהגיע בשיאו למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 והפך לסינגל הראשון של קאליפה שזוכה למעמד זה. ב-2 באוקטובר 2010 השיר הגיע בפעם הראשונה למצעד הבילבורד הוט 100 במקום ה-100, לאחר שבוע השיר נשר מהמצעד וב-30 באוקטובר חזר למצעד למקום 64. בשבוע ה-18 של הסינגל במצעד, הסינגל הגיע למקום הראשון ב-19 בפברואר 2011, לאחר שמכר מעל ל-198,000 עותקים בשבוע זה. עד היום, Black and Yellow עבר 3,000,000 הורדות דיגיטליות חוקיות ברחבי ארצות הברית.
כותרת השיר היא התייחסות לצבעיה של העיר פיטסבורג, ולמועדוני הספורט בעיר, אשר חולקים את צבעים אלה. השיר בולט במספר הרמיקסים וה"רימייקס" הרשמיים הגבוה שיש לו, בעיקר כמחווה לקבוצות ספורט אמריקאיות שונות, אף על פי שחלק מהרמיקסים נוצרו על ידי צוותים שאינם מארצות הברית. הקליפ לשיר צולם בפיטסבורג ומציג מאפיינים של העיר, כולל את ה-U.S. Steel Tower, מלון ה-BNY וה-PPG Place. לשיר יצא רמיקס רשמי עם הראפר סנופ דוג, זמר ההיפ הופ טי פיין והראפר Juicy J.
הדגל הבודהיסטי
הדגל הבודהיסטי הוא דגל שעוצב בסוף המאה ה-19 כדי לסמל את הבודהיזם ואת האוניברסליות שהבודהיזם מיצג. משתמשים בו בודהיסטים ברחבי העולם וכן אחוות הבודהיסטים העולמית.
הדגל מורכב מחמישה פסים אנכיים בצבעי ההילה שנבעה מבודהה בעת ההארה כדלהלן (משמאל לימין): מימין לחמשת הפסים האנכיים מופיעים חמישה פסים מאוזנים קצרים יותר באותם צבעים.
פריץ קרייזלר
פרידריך (פריץ) קרייזלר (בגרמנית: Friedrich (Fritz) Kreisler; 2 בפברואר 1875 – 29 בינואר 1962) היה כנר ומלחין יהודי-אוסטרי.
רקע משפחתי ושנות ילדותו
קרייזלר נולד בווינה כבן הבכור מבין שלושה ילדים של משפחה יהודית מתבוללת. אביו, ד"ר סמואל סוורין קרייזלר, היה רופא יליד קרקוב, ואשתו, אנה, בת לבית רכס, הייתה גליציאנית מדוברומיל (באזור למברג). לפריץ היו אח (הוגו) ואחות (אלה). הנער פריץ הוטבל לנצרות רומית-קתולית בגיל 12. האב, שהיה נגן חובב, התחיל ללמד את פריץ נגינה בכינור כבר בגיל ארבע. בגיל שבע ביצע פריץ את הקונצרט הראשון שלו. באותה שנה התקבל לקונסרבטוריון בווינה וסיים אותו בגיל עשר, לאחר שזכה במדליית זהב כבוגר מצטיין. אחד ממוריו היה אנטון ברוקנר.
קרייזלר זכה במלגה והמשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של פריז בכיתתו של הכנר מאסאר ולמד קומפוזיציה אצל ליאו דליב.
בגיל 12 זכה בפרס הראשון של הקונסרבטוריון כשגבר על ארבעה מתחרים מבוגרים ממנו בהרבה, ויצא למסע קונצרטים מוצלח בארצות הברית, יחד עם מוריץ רוזנטל. לאחר מכן חזר לווינה להשלמת לימודיו. בשלב מסוים החליט להפסיק את הנגינה בכינור, למד רפואה במשך שנתיים והשלים את שירותו הצבאי.
פריצת הקריירה הבינלאומית
ב-1896 החליט סופית על ייעודו ככנר. הוא הגיש בקשה להתקבל ככנר בתזמורת הפילהרמונית בווינה אך נידחה. הוא המשיך בקריירה מוצלחת כסולן וערך מסעות קונצרטים באירופה ובארצות הברית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס קרייזלר לצבא האוסטרי כקצין. בספטמבר 1914, במתקפה של פרשים רוסים ליד למברג (לבוב ), נפצע קרייזלר מפגיעת כידון רובה ברגלו. הוא אושפז בבית חולים ושוחרר בכבוד משרות צבאי. הוא יצא לארצות הברית ונשאר שם כל שנות המלחמה.
התקופה לאחר המלחמה הייתה הטובה ביותר לקרייזלר. הוא נחשב לגדול הכנרים בדורו ונתן קונצרטים בכל העולם כולל יפן, סין, אוסטרליה וניו זילנד. תקליטיו היו לרבי מכר ושכרו הרקיע שחקים.
בשנת 1924 רכשו קרייזלר ואשתו אחוזה רחבת ידיים בברלין.
חייו בארצות הברית
בשנת 1939, לאחר ליל הבדולח, נמלט קרייזלר מגרמניה הנאצית. בשארית חייו חי בארצות הברית שם המשיך בנגינה עד שנת 1950.
קרייזלר נפגע קשה פעמיים בחייו, בתאונות דרכים. בשנת 1941 פגעה בו משאית, בשעה שחצה רחוב סואן בעיר ניו יורק, והוא סבל משבר בגולגולתו. בעקבות חבלה זו היה במשך שבוע שקוע בתרדמת. לקראת סוף חייו, הוא שוב נפגע קשה בתאונה, כשהיה במכונית נוסעת. בעקבות תאונה זאת הוא נותר עיוור וחירש עד יום מותו כתוצאה מאי-ספיקת לב ב-1962 בבית החולים הפרסביטראיני קולומביה בניו יורק. הוא הובא לקבורה במאוזולאום פרטי בבית הקברות וודלון ברובע הברונקס בניו יורק. אלמנתו נפטרה בשנת 1963.
קרייזלר כמלחין
קרייזלר חיבר הרבה קטעים קצרים לכינור בלווי פסנתר או תזמורת. חלק גדול מהם פופולריים ומנוגנים ברסיטלים וכהדרנים. קרייזלר חיבר גם קטעים לכינור והציג אותם כאילו נכתבו על ידי מלחינים כמו ויולדי, פוניאני, ניקולא פורפורה ועוד. כאשר נתגלה הדבר הותקף קרייזלר קשות אך הוא השיב למבקריו: "השמות משתנים, הערך נשאר". קרייזלר חיבר גם מספר אופרטות וקדנצות לקונצרטים לכינור ותזמורת של ברהמס ו-בטהובן.
קרייזלר והיהדות
קרייזלר עבר כאמור טבילה בדת הקתולית בגיל 12 ובמהלך חייו לא ייחס שום משמעות למוצאו היהודי. בשנת 1902, בעת שהיה בהפלגה מאירופה לארצות הברית פגש באונייה את הרייט וורץ, גרושה של מיליונר ויפת מראה. היא הייתה בת למשפחה אמריקאית בשם ליס (Lies), קתולית ואנטישמית מוצהרת. היות שהייתה גרושה סירבה הכנסייה הקתולית להשיאם והם נישאו בטקס אזרחי. רק לאחר מלחמת העולם השנייה הסכימה הכנסייה להשיאם ונשכחו להם השנים שהם חיו "חיי חטא".
הגברת קרייזלר הצטערה שלבעלה יש "דם יהודי". פעם סיפרה לפסנתרן לאופולד גודובסקי כי "לפריץ יש מעט מאוד דם יהודי". על זה השיב לה גודובסקי: "לא ידעתי שפריץ כל כך אנמי!". אחיו של פריץ, הוגו קרייזלר, החשיב עצמו יהודי.
קלייטון כריסטנסן
קלייטון מגליבי כריסטנסן (בשם מלא באנגלית: Clayton Magleby Christensen; 6 באפריל 1952 – 23 בינואר 2020) היה יועץ אקדמי ועסקי אמריקני, שפיתח את התאוריה של "חדשנות משבשת", שהוצגה לראשונה בספרו "הדילמה של המחדש" מ-1997. הרעיון של חדשנות משבשת הוכתר כרעיון העסקי המשפיע ביותר של ראשית המאה ה-21, והוביל את מגזין "האקונומיסט" למנות את כריסטנסן "הוגה הניהול המשפיע ביותר בתקופתו". כריסטנסן כיהן כפרופסור למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד. כמו כן, היה מנהיג וסופר בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים (LDS).
כריסטנסן היה גם מייסד ושותף של חברת רוז פארק יועצים, חברת הון סיכון וחברת ייעוץ השקעות המתמחה בחדשנות.
קורות חייו והשכלה
קלייטון כריסטנסן נולד ב־6 באפריל 1952 בסולט לייק סיטי שביוטה, השני מבין שמונה ילדים שנולד לרוברט מ' כריסטנסן (1926–1976) ואשתו ורדה מיי כריסטנסן (1922–2004). הוא גדל בשכונת רוז פארק בסולט לייק סיטי ולמד בבית הספר התיכון וסט, שם היה נשיא מועצת הסטודנטים. כריסטנסן ואחיו גודלו כחברי כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים. כריסטנסן היה שחקן כדורסל מושבע, ובהמשך הפך לשחקן מרכזי בקבוצת הכדורסל באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1970, למד באוניברסיטת בריגהאם יאנג (BYU). בזמן לימודיו באוניברסיטה, יצא לחופשה של שנתיים משנת 1971 עד 1973 כדי להתנדב כמיסיונר במשרה מלאה של כנסיית LDS. הוטל עליו לשרת בקוריאה הדרומית והוא היה לדובר שוטף של קוריאנית. כריסטנסן חזר ל- BYU לאחר שסיים את שירותו המיסיונרי, ובשנת 1975 סיים את לימודי התואר הראשון בכלכלה בהצטיינות. עם סיום לימודיו זכה במלגת רודס ובמשך שנתיים למד כלכלה יישומית באוקספורד, וקיבל תואר M.Phil בשנת 1977. כריסטנסן שב לארצות הברית ולמד לתואר שני במנהל עסקים בבית הספר למינהל עסקים באוניברסיטת הווארד (HBS), בו זכה בהצטיינות יתרה בשנת 1979.
קריירה
לאחר שקיבל תואר שני במנהל עסקים בשנת 1979, החל כריסטנסן לעבוד בקבוצת הייעוץ של בוסטון (BCG) כיועץ ומנהל פרויקטים. בשנת 1982 נקרא עמית הבית הלבן ונטל חופשה של שנה אחת מ- BCG לעבודה בוושינגטון הבירה כעוזרו של מזכיר התחבורה האמריקני.
בשנת 1984 הקים הוא ומספר פרופסורים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס חברת קרמיקה מתקדמת בשם Ceramics Process Systems Corporation (הידועה כיום בשם CPS Technologies). כריסטנסן כיהן כנשיא ומנכ"ל שלה בסוף שנות השמונים, ואז החליט לעזוב את החברה ולהפוך לפרופסור באוניברסיטה. הוא חזר להרווארד ללימודי דוקטורט בעסקים, וקיבל תואר דוקטור למנהל עסקים בשנת 1992. לאחר סיום הדוקטורט הצטרף לפקולטה HBS וקבע שיא בכך שהשיג את דרגת הפרופסור בשש שנים בלבד.
בשנת 2000 הקים את חברת Innosight LLC, חברת ייעוץ והדרכה. בשנת 2005, יחד עם עמיתיו לחברת Innosight, הוא השיק את Innosight Ventures, חברת מיזמים המתמקדת בהשקעה בדרום אסיה, דרום מזרח אסיה ומזרח אסיה. בשנת 2007 הקים את חברת רוז פארק אדוויסס LLC (על שם השכונה בסולט לייק סיטי בה גדל), חברת השקעות המיישמת את המחקר שלו כאסטרטגיית השקעה.
הוא כיהן בדירקטוריון של טאטא שירותי ייעוץ, פרנקלין קובי וקרן בקט לחירות דתית. הוא כיהן גם תקופה מסוימת במערכת העיתון של חדשות דזרט.
ב-HBS הוא לימד קורס בחירה בשם "בנייה וקיימות של חברה מצליחה", המלמד כיצד לבנות ולנהל חברה מתמשכת, מצליחה או לשנות ארגון קיים, לימד גם ברבות מתוכניות החינוך הניהולי של מוסדות החינוך.
דרגת פרופסור מן המניין הוענקה לכריסטנסן עם כהונתו בשנת 1998, והחזיק בשמונה תוארי דוקטור לשם כבוד ופרופסור לראשות כבוד באוניברסיטת Tsinghua בטייוואן.
כריסטנסן כתב עשרה ספרים שהיו לרבי-מכר, כולל ספרו "הדילמה של המחדש" (1997) שקיבל פרס בינלאומי על ספר העסקים הטוב ביותר של השנה. אחד המושגים העיקריים המתוארים בספר זה הוא גם המפורסם ביותר שלו: חדשנות משבשת. על פי הנתונים של גוגל טרנדס העניין במושג זה גדל מאוד עם הזמן מאז 2004. עם זאת, עקב פרשנות שגויה מתמדת, כריסטנסן כתב לעיתים קרובות מאמרים בניסיון להסביר את המושג עוד יותר.
חיים אישיים
כריסטנסן התגורר בבלמונט, מסצ'וסטס, עם אשתו, כריסטין, לה נישא בשנת 1976. נולדו להם חמישה ילדים.
הוא כיהן במספר תפקידים ניהוליים בכנסיית LDS, כולל כשטח שבעים בין 2002 ל-2009, יועץ בנשיאות הכנסייה מסצ'וסטס בוסטון, וכבישוף. ספרו, כוחם של המיסיונרים היומיומיים, היה יצירה מובילה בכנסיית LDS על האופן בו כל האנשים היו יכולים להיות מעורבים בשיתוף הבשורה ללא קשר לעמדתם בכנסייה. הוא היה גם שותף מאחורי יצירתו "לכל הקדושים", ספר מאת קריסטן סמית דיילי על תולדות כנסיית LDS בניו אינגלנד, שיצא לאור בשנת 2012 ולו כתב כריסטנסן את הפתיח.
בפברואר 2010 הודיע ​​כריסטנסן כי הוא אובחן כחולה בלימפומה זקיקית. ביולי 2010 הוא לקה בשבץ איסכמי. בשנת 2011 פרסם כריסטנסן שני ספרים: האוניברסיטה החדשנית ו- DNA של המחדשים (Harvard Business Press). לאחרונה כריסטנסן התמקד ביישום רעיונותיו לחידושים חברתיים הכוללים שירותי בריאות ופיתוח באפריקה.
כריסטנסן לקה בלוקמיה ונפטר ב־23 בינואר 2020, בן 67, עקב סיבוכים ממחלת הסרטן.
יוהאנה ראוניו
יוהאנה ראוניו (בפינית: Johanna Raunio; נולדה ב-5 בנובמבר 1954) היא שחקנית פינית.
ביוגרפיה
ראוניו נולדה בטורקו שבפינלנד. לאחר התיכון היא למדה שפות באוניברסיטת טורקו ותכננה להיות מורה.
ב-1973 זכתה בתחרות יופי הנקראת "מיס קולנוע אירופה".
ב-1974 נבחרה למיס פינלנד. בתחרות מיס תבל 1974 הייתה במקום השלישי. היא השתתפה באותה שנה גם בתחרויות מיס אינטרנשיונל ומיס אירופה, שגם שם הייתה במקום השלישי.
ב-1976 הופיעה בסרט האמריקאי "Hustler Squad" המתרחש בזמן מלחמת העולם השנייה.
ב-1986 הופיעה בסרט הספורט הקנדי "The Last Season".
ב-1988 שיחקה במיני סדרה "Painajainen", העוסקת בסופר שקם מתרדמת בה שהה מספר שנים.
ב-1989 גילמה את שלגיה במופע בתיאטרון בטורקו.
ב-1990 שיחקה בסרט "Juudaspeli" המבוסס על רומן מאת סופר הפשע הארי ניוקאנן (Harri Nykänen).
ב-1994 הוציאה אלבום כזמרת הנקרא על שמה "יוהאנה ראוניו".
ב-1995 שיחקה בסרט הקומדייה Kummeli Stories שזכה להצלחה בפינלנד.
ב-2000 שיחקה בארבעה פרקים של סדרת ההרפתקאות "Postimiehen varjo".
ב-2001 שיחקה בסרט "Young Love" (אהבה צעירה), העוסק בסיפור התבגרות של נער המתאהב בבחורה מבוגרת ממנו הרוצה להיות דוגמנית.
ב-2006 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Seppo Goes Shakespeare".
מ-2005 ועד 2009 שיחקה באופרת הסבון "Salatut elämät".
חיים אישיים
היא נשואה ולה שתי בנות ומתגוררת בכפר "Vääksy" בדרום פינלנד.
האומנות הגדולה
האומנות הגדולה הוא ספר חשוב על אלגברה בסיסית פרי עטו של ג'ירולמו קרדאנו. הספר התפרסם לראשונה בשנת 1545 בשם Artis Magnæ, Sive de Regulis Algebraicis Liber Unus או, בעברית, "ספר מספר אחת על האומנות הגדולה, או חוקי האלגברה". מהדורה שנייה של הספר התפרסמה בשנת 1570, עוד בימי חייו של קרדאנו. ספר זה נחשב לאחד מהחיבורים השיטתיים החשובים ביותר מתקופת הרנסאנס, לצד החיבורים המהפכניים "על תנועתם של גרמי השמים" של קופרניקוס ו"אודות מבנה הגוף האנושי" של אנדריאס וסאליוס, שלושתם יצאו לאור בפער של פחות משנתיים, ב-1543 - 1545. הספר נכתב כמקובל אז בלטינית.
רקע היסטורי
ניקולו טרטליה התפרסם בשנת 1535 לאור הצלחתו בפתרון משוואה ממעלה שלישית מהצורה x3 + ax = b כאשר שני הפרמטרים, הן a והן b, חיוביים, אך נמנע מלגלות את שיטת הפתרון לאחרים. בשנת 1539, בזמן שקרדאנו עבד כמרצה למתמטיקה בית הספר על שם פיאטי שבמילאנו, הוא פרסם את ספר המתמטיקה הראשון שלו, Pratica Arithmeticæ et mensurandi singularis או, בעברית, "מתמטיקה שימושית ומדידות פשוטות". באותה השנה ביקש קרדאנו מטרטיליה להסביר לו את שיטתו לפתרון משוואות ממעלה שלישית. לאחר שבתחילה סרב, התרצה טריטליה וחלק עם קרדאנו את פתרונו ביחד עם בקשה שלא יפרסם את שיטת הפתרון עד שטרטליה לא יפרסם אותה בעצמו. קרדאנו הקדיש מספר שנים בניסיונות להכליל את שיטתו של טרטליה למשוואות מצורות נוספות. בזמן זה, לודוביקו פרארי, תלמידו של קרדאנו, מצא פתרון למשוואה ממעלה רביעית שנעזר בפתרונו של טרטליה למשוואה ממעלה שלישית. לאחר שקרדאנו התוודע אל פתרונותיו של שיפיונה דל פרו למשוואות ממעלה שלישית שהקדימו את אלו של טרטליה, הדבר דרבן אותו לפרסם את תוצאותיו.
תוכן
הספר מחולק לארבעים פרקים. בספר מפורסמים, לראשונה, פתרונות למשוואה ממעלה שלישית ולמשוואה ממעלה רביעית, תוך ציונם של דל-פרו, טרטליה, ופרארי כמקורות.
כיוון שבזמנו מספרים שליליים לא הובנו היטב, הספר מציין פתרונות שונים למשוואות x3 + ax = b ו- x3 = ax + b עבור ערכים חיוביים של הפרמטרים a ו- b. כדוגמה נוספת, הספר כולל הדרכה לביצוע רדוקציה של משוואות מהצורה x3 + ax2 + bx + c = 0 למשוואות שקולות בלא איבר ריבועי, ושוב, מציין מספר תת-מקרים. לבסוף, דן קרדאנו בספרו ב-13 סוגים שונים של משוואות ממעלה שלישית.
הספר כולל אזכור ראשון בספרות המתמטית לרעיון הריבוי של פתרונות משוואה: קרדאנו מציין שלמשוואה x3 = 12x + 16 ישנו פתרון x=−2 עם ריבוי שתיים.
הספר כולל אזכורים ראשונים למספרים מרוכבים בפרק ה-37 שלו. בהינתן שהפתרון למשוואה מהצורה x3 + px + q הוא, בכתיבה מודרנית,
מספרים מרוכבים צצים באופן טבעי בעת הערכת השורש הפנימי. עם זאת, קרדאנו לא דן מפורשות באף הזדמנות במקרה שבו q2/4 + p3/27 < 0, בהקשר של נוסחה זו. אזכור מפורש של מספרים מרוכבים מופיע בדיון שעורך קרדאנו בבעיה הבאה: "מצא שני מספרים שסכומם עשר ומכפלתם ארבעים". התשובה היא. קרדאנו מכנה את הפתרון "מתחכם" משום שאין לו משמעות פיזית, אך מוסיף בהערה מודגשת "ובכל זאת, הוא עובד", שכן מכפלתם אכן ארבעים וסכומם אכן עשר, ואף הוסיף שפתרון זה הוא "עדין כשם שהוא חסר שימוש".
היכל התהילה של הכדורגל האיטלקי
היכל התהילה של הכדורגל האיטלקי ממוקם במוזיאון הכדורגל בפירנצה, איטליה, בסמוך למשרדי התאחדות הכדורגל האיטלקית. מטרת ההיכל, שהוקם בהובלתה של התאחדות הכדורגל, היא לקדם את המסורת, ההיסטוריה, התרבות והערכים של הכדורגל האיטלקי. החל משנת 2011 ובכל שנה, נכנסים להיכל התהילה כדורגלן (לפחות שנתיים אחרי הפרישה), מאמן, כדורגלן ותיק (לפחות 25 שנים אחרי הפרישה), שופט ומנהל, וחברי כבוד לאחר מותם. החל משנת 2014, נכנסת גם כדורגלנית אל ההיכל.
Dignity
Dignity (בעברית: כבוד) הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית הילרי דאף. האלבום יצא לאור ב-21 במרץ 2007, על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים בסך הכול.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום השלישי במצעד הבילבורד 200.
באוסקה
באוסקה (לטבית: Bauska, ביידיש: בויסק) היא עיירה בדרום לטביה, השוכנת באזור ההיסטורי זמגלה. העיירה ממוקמת במרחק שישים ק"מ מעיר הבירה ריגה ובמרחק עשרים ק"מ מגבול המדינה עם ליטא. שני נהרות תוחמים את באוסקה: ממלה ומוסה, כאשר במערב העיירה הם נשפכים לנהר הליולופה. בעבר התגוררו בה קהילה יהודית וקהילה גרמנית אשר פרסמוה ברבים. היהודים נהגו לכנותה: בויסק.
היסטוריה
המתיישבים הראשונים באזור באוסקה היו הסמיגאליאנים (Semigallian), עם בלטי קדום אשר שלט בדרום לטביה של היום.
בשנת 1400 החלה בנייתה של טירת באוסקה שבמערב העיירה, על ידי גרמנים מהמסדר הליבוני, ובשנת 1705 נהרסה. בשנות השבעים של המאה הקודמת שוחזר המבנה ומהווה מוזיאון בימינו.
דמוגרפיה
כיום האוכלוסייה בבאוסקה מורכבת מהקבוצות האתניות הבאות:
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית בבאוסקה החלה לגדול מאוד במאה ה-19. בשנת 1850 הגיעה לשיא כאשר היוותה למעלה ממחצית אוכלוסיית העיירה כולה. עם זאת, כבר ב-1920 התכווצה לכדי שישית מגודלה בימי תפארתה.
באוסקה הייתה בית לרבנים רבים. מבין אלה היו גם הרב מרדכי אליאשברג והרב אברהם יצחק הכהן קוק, אשר שימש כרבה הראשי של העיירה בין השנים 1895–1904, אז עלה ארצה. לימים היה לרב הראשי של ארץ ישראל.
יהודים החלו לעזוב את באוסקה שנים ספורות לפני תחילת השואה. הם היגרו לאזורים נידחים מעבר לנהרות המקיפים את העיירה. הגרמנים תפסו ורצחו את מרבית אלה שלא עזבו, כך שרוב הקהילה היהודית בעיירה הושמדה במהלך המלחמה.
ב-15 באוקטובר 2017, נחנכה בבאוסקה אנדרטה לזכר הקהילה היהודית שנספתה בשואה על אדמת בית הכנסת המרכזי, שנהרס בשנת 1941.
WR 102
WR 102 הוא כוכב וולף-ראייה שנמצא במרחק של כ-18,000 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים קשת. כוכב זה הוא נדיר ביותר מאחר שספקטרום הפליטה שלו מתאפיין בפסים של חמצן והוא הכוכב החם ביותר שהתגלה עד כה ביקום.
מאפיינים
WR 102 הוא כוכב אחד ממעט הכוכבים שמסווגים כ-WO - כוכבי וולף-ראייה עם פסי פליטה חזקים של חמצן. התגלו רק ארבעה כוכבים כאלו בשביל החלב ועוד חמישה בגלקסיות אחרות. כמו כן, זהו הכוכב החם ביותר שידוע לאנושות ביקום, לפי הספקטרום שלו, הטמפרטורה על פני השטח שלו מתקרבת ל-210,000 קלווין. לפי ההערכות הכוכב בהיר פי 282,000 עד פי 480,000 מהשמש, אך בשל הטמפרטורה הגבוהה כמעט כל קרינתו היא בתחום העל-סגול כך שבאור נראה הוא מאיר רק פי 1,100 מעוצמת ההארה של השמש ובהירותו הנראית היא מדרגה 14, כך שלא ניתן לראותו ללא טלסקופ מקצועי. רדיוס הכוכב הוא רק כ-40 אחוזים מרדיוס השמש, אך הוא דחוס מאוד ומסתו היא פי 22 ממסת השמש.
מהחום והקרינה העזה שהכוכב מפיץ נפלטים מפני הכוכב חלקיקים שמגיעים למהירות של 5,000 קילומטרים בשנייה, וכך הוא מאבד 1 חלקי 100,000 ממסת השמש בשנה. לצורך השוואה, רוח השמש מובילה לכך שהשמש מאבדת מסת שמש בשנה, מסה הנמוכה פי 100 מיליון לעומת המסה הנפלטת מן הכוכב WR 102. החומר הנפלט מהכוכב יוצר ערפילית פליטה המקיפה אותו ומעוררת מהקרינה העל-סגולה שהוא פולט.
אבולוציה
WR 102 משתייך לכוכבים מסוג WO, מדובר על כוכבים מסיביים שנמצאים בשלב החיים האחרון שלהם לפני שהם נהפכים לסופרנובה. כפי הנראה, הכוכב אכן בשלבים האחרונים של היתוך גרעיני בליבתו, והוא כבר בשלב או בסוף של היתוך הליום לפחמן, חנקן וחמצן.
לפי התחזיות הכוכב יתפוצץ לסופרנובה בעוד כ-1,500 שנים. מסתו העצומה של הכוכב יחד עם סיבוב מהיר יובילו לפליטה גדולה של התפרצות גמא, אך לא ידוע אם מהירות הסיבוב שלו תישאר יציבה.
צוגשפיצה
ההר הוא חלק מרצועת הרי האלפים הבוואריים. גובהו 2,962 מטר מעל לגובה פני הים. שמו של ההר נגזר מהמילה הגרמנית המתארת מפולות שלגים המאפיינות את המורדות הצפוניים (הגרמניים) שלו.
הניסיון המוצלח המתועד הראשון לטפס לפסגתו התרחש ב-27 באוגוסט 1820, אם כי מעריכים כי תושבים מקומיים עשו זאת קודם לכן כבר ב-1770. רק חמישים שנה מאוחר יותר, בשנת 1870, מופה ושורטט באופן מקצועי במפת גרמניה. ב-7 בינואר 1882 הצליחה משלחת מטפסים לכבוש לראשונה את פסגתו בתקופת החורף.
ההר מהווה מוקד משיכה תיירותי הן בקיץ בשבילי ההליכה הרבים שלו, והן בחורף במסלולי הגלישה, המאפשרים פעילות סקי עד לסוף חודש מאי. על פסגת ההר בנוי מבנה תיירותי מרווח ומשוכלל ותחנת חיזוי למזג אוויר.
הגישה לפסגה מתאפשרת בשתי דרכים: במעלה ההר מותקנת רכבת נוסעים הררית הפועלת באמצעות "מסרק וגלגל משונן" ועוברת במנהרה חצובה בבטן ההר בדרכה לפסגה. בנוסף לרכבת ההררית, מותקן רכבל דו-כיווני אל הפסגה, הן מן הצד הגרמני והן מן הצד האוסטרי של ההר.
יחסי ישראל–סאו טומה ופרינסיפה
יחסי ישראל–סאו טומה ופרינסיפה הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, המדיניים והשיתופיים שבין מדינת ישראל לבין הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה.
היסטוריית היהודים
לפני עצמאותה, פעלה סאו טומה ופרינסיפה כמושבה פורטוגזית. ב-1496, כדי להעניש את יהודי פורטוגל שלא היו משלמים את מסי המדינה, גירש המלך מנואל קרוב ל-2,000 ילדים יהודים, מגיל שנתיים עד עשר, לאיי סאו טומה ופרינסיפה, המשתרעים על קו המשווה ממערב לגבון. שנה לאחר מכן, רובם של הילדים מתו מרעב, ממחלות שונות או ע״י תנינים מיקומים, ורק 600 מתוכם נמצאו בחיים. ב-12 ביולי 1995 התקיימה ועידה בינלאומית ביום העצמאות ה-20 לאיים, לציון זכרם של הילדים היהודים הפורטוגזים שהובאו לאיים במאה ה-15.
ייצוג דיפלומטי
שתי המדינות כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים בנובמבר 1993.
שקמה
שקמה (שם מדעי: Ficus sycomorus) הוא מין עץ ממשפחת התותיים הנמנה עם הסוג פיקוס, שבו כלולים כ-1,000 מינים. העץ קרוי גם פיקוס השקמה. עצי השקמה (שקמים) נפוצים בעיקר באזורים החמים של כדור הארץ. השקמה היא עץ בר במזרח אפריקה, אך הופצה בידי האדם לארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה. מין דקדוקי: נקבה. בריבוי שִׁקְמִים.
בישראל גדלים עצי השקמה בעיקר במישור החוף ובשפלה. בעבר היה להם ערך כלכלי, עצם שימש לנגרות ופירות נאכל. במשך השנים התמעטו מאוד עצי השקמה ברחבי הארץ אך עדיין ניתן למצוא עצים בני מאות שנים. ידועה במיוחד השקמה של אום חאלד, כיום בתחום העיר נתניה, וכן שקמים אחדות בתל אביב וסביבתה. כיום נשמרים העצים העתיקים, ועצים חדשים ניטעים למטרת נוי. פיקוס השקמה הוא צמח מוגן בישראל.
השקמה פורחת כמעט כל השנה. פרחיה הם חד מיניים. התפרחת, בצורת פגה האופיינית למיני פיקוס נוספים כגון תאנה, זכתה גם לכינוי ג'ומס. היא טובה למאכל אדם, אך נחותה בטעמה מתאנה וכיום היא חסרת ערך מסחרי. עם זאת, היא מושכת אליה עטלפי פירות, אשר ניזונים ממנה והפכו לחלק מהנוף הטבעי בערים דוגמת תל אביב. בארץ ישראל, בניגוד למקומות אחרים, מבשילות פגות השקמה לפרי, אך אינן יכולות לייצר זרעים מכיוון שלא מצוי כאן מין צרעת הפיקוס המסוים שמאביק אותן. לכן מרבים את השקמה באופן חלופי בעזרת ייחורים - ענפים המפתחים שורשים ואפשר לנטוע אותם.
על פי פרופסור אבינעם דנין, מהמחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים, השקמים בארץ ישראל אינן עצי בר והן ניטעו בידי חקלאים שהביאו אותן למקומות החוליים.
פיקוס השקמה הוא אלרגני לפי הספרות הבוטנית.
עץ השקמה מופיע בסמלה של העיר חולון.
השקמה בתנ"ך
בתנ"ך מופיע עץ השקמה מספר פעמים. לדוגמה: "יהרג בברד גפנם ושקמותם בחנמל".
השקמה מוזכרת כעץ הגדל בשפלה: "ויתן המלך את-הכסף בירושלם כאבנים ואת הארזים נתן כשקמים אשר-בשפלה לרב", "ועל-הזיתים והשקמים אשר בשפלה בעל חנן הגדרי ועל-אצרות השמן יועש".
מקצועו של הנביא עמוס היה בליסת שקמים: "ויען עמוס ויאמר אל-אמציה לא-נביא אנכי ולא בן-נביא אנכי כי-בוקר אנכי ובולס שקמים". בולס היא מילה יחידאית בתנ"ך והדעות בקשר למשמעותה חלוקות. הפירושים המקובלים כוללים: פוצע את הפרי על מנת שיבשיל (על פי תרגום השבעים), קוטף את הפרי או מערבב את הפרי עם חומרים אחרים להאכלת בקר.
השקמה במשנה
בסדר זרעים, במסכת שביעית משורטטים גבולות הארץ לעניין דיני השמיטה. הגליל התחתון מוגדר האזור מדרום לכפר חנניה, בו גדלה השקמה. הגליל העליון הוא האזור מצפון לכפר חנניה, בו לא גדלה השקמה. כמו כן מופיעה השקמה בתחילת מסכת דמאי ומבואר שם שאם היו פוצעים את פירות השקמה, היו על ידי כך ממהרים להבשיל, ולכך היו נחשבים פירות השקמה כפירות חשובים שחזקה עליהם שאינם באים מן ההפקר, והיו חייבים במעשרות.
כמו כן נאמר לגביה דין הרחקה מן העיר 50 אמה (יותר משאר אילנות) כי ענפיה מרובים.
השקמה באמנות
עצי השקמה נטולי פרות עוצבו בתבליט לכיש, המתעד את מסע סנחריב לכיבוש לכיש בשנת 701 לפסה"נ. עצי השקמה על פרותיהם עוטרו בארבעה פסיפסים מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל. כל האתרים בהם מעוטרות שקמים מצויים בתחומי האקלים בהם עצי שקמה מסוגלים לגדול: בית חג הנילוס בציפורי בגליל התחתון, כנסיות חורבת בית לויה וחורבת מדרס בשפלת יהודה, ובית הכנסת השומרוני של סמארה במורדות המערביים של השומרון.
יורוספורט
הערוץ משודר בכבלים ובלוויין ב-54 מדינות ב-20 שפות. הערוץ בבעלות חברת המדיה הצרפתית קבוצת TF1.
יורוספורט משדר תחרויות ספורט רבות וענפי ספורט רבים מכל רחבי אירופה: אליפות אירופה בכדורגל, ליגת האלופות, הליגה האירופית, הסבב העולמי לגברים (ATP), הסבב העולמי לנשים (WTA), טור דה פראנס, וואלטה אספניה, ג'ירו ד'איטליה, אליפות העולם בסנוקר, פריז דקאר, אולימפיאדה, אליפות העולם בסקי, אליפות אירופה בכדורגל עד 21, ועוד.
Eurosport 1 HD
הערוץ הראשון של רשת יורוספורט (Eurosport) עלה לראשונה בשנת 1989, ועד נובמבר 2015 נקרא יורוספורט 1 (Eurosport 1). הערוץ משודר בישראל ב-HOT, yes וסלקום tv. בנובמבר 2015 שינה את שמו ל-Eurosport 1 HD.
Eurosport 2 HD
ב-20 בינואר 2005, עלה לאוויר ערוץ נוסף הנקרא יורוספורט 2 (Eurosport 2) תחת הסלוגן הדור החדש של ערוצי הספורט, המשדר ענפים ותחרויות ספורט נוספות, וב-1 ביולי 2010 עלה בישראל ערוץ יורוספורט 2 ללקוחות הוט. ב-12 באפריל 2015 ערוץ יורוספורט 2 סיים את שידוריו בהוט. במהלך אמצע מרץ 2017 ערוץ יורוספורט 2 עלה שוב לשידור בערוץ 49 ב-HOT. במהלך אמצע יוני 2017 ערוץ יורוספורט 2 עלה לשדר גם ללקוחות yes באפיק 62. החל מספטמבר 2019 זמין גם ללקוחות סלקום tv.
Eurosport News
ב-1 בספטמבר 2000, עלה לאוויר מבית יורוספורט, ערוץ חדשות יורוספורט (Eurosport News) המשדר חדשות מכל רחבי אירופה.
Eurosport HD
ב-25 במאי 2008 עלה לאוויר ערוץ Eurosport HD, המשדר את תוכני ערוץ 1 Eurosport בהפרדה גבוהה. אירוע הספורט הראשון שהערוץ שידר היה אליפות צרפת הפתוחה. בנובמבר 2015 עבר ערוץ Eurosport 1 לשדר ב-HD והערוץ בוטל.
ב. מיכאל
מיכאל בְּרִיזוֹן (הידוע בעיקר בשם-העט ב. מיכאל, נולד ב-4 באוקטובר 1947) הוא עיתונאי, תסריטאי, סאטיריקן ופובליציסט ישראלי.
ביוגרפיה
למד בבית הספר התיכון צייטלין בתל אביב. בתחילת שנות ה-70 היה שותף ל"חבורת זוארץ", שנקראה גם סחב"ק, על-שם חבריה: אפרים סידון, חנוך מרמרי, ב. מיכאל וקובי ניב, וכתבה את המדור הסאטירי "זו הארץ" בשבועון העולם הזה (לקט ממנו בשם "ZOO ארץ ZOO?" יצא בשנת 1975). לאחר-מכן כתבה החבורה את תוכנית הטלוויזיה הסאטירית "ניקוי ראש". עם אפרים סידון כתב תסריטים לתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!", ולאחר מכן כתבו השניים יחדיו גם את הסדרה הקומית "קרובים קרובים".
לאחר התפרקות החבורה עבר לכתוב טורים סאטיריים בעיתון "הארץ" במשך כ-18 שנה, ולאחר מכן ב"ידיעות אחרונות", שם פרסם במשך 15 שנה מאמרים פוליטיים - רובם עוסקים בביקורת חריפה על מדיניות ממשלת ישראל והתנהגות מתנחלים כלפי הפלסטינים. ב. מיכאל, שהתחנך בבית דתי, נוהג לגנות את מה שהוא מכנה עיוות היהדות בידי הימין הדתי-לאומי, ונטיות קיצוניות בקרב אנשים שומרי מסורת. בנוסף לביקורת פוליטית משמאל, נוהג ב. מיכאל לבקר את האמונה באמונות טפלות, את דרך טיפול המדינה בתאונות דרכים ואת הרגלי הנהיגה של חרדים. מיכאל היה גם כתב "חדשות" בין השנים 1984–1985.
כתיבתו מאופיינת בחריפות, שפה גבוהה ועוקצנות. במלאת 56 שנים למדינת ישראל (ביום העצמאות 2004), פרסם מאמר ארוך במיוחד, שבו חזה את חורבנה הפיזי הקרב של המדינה כתוצאה משליטת ישראל באזורי יהודה ושומרון וחבל עזה.
הוא ביקר בחריפות את תגובתה של ישראל במטח פגזים לעבר מקורות הירי ברצועת עזה בהוראת שר הביטחון עמיר פרץ. טענתו הייתה שגם בירושלים היו פיגועים ונהרגו הרבה אנשים. מטחי הקסאמים לעבר שדרות, לדבריו, רק "מחוררים" את אדמת הנגב.
ביקורתו החריפה נגד הימין והמתנחלים, גררו גל של גינויים נגדו. עיתון "הצופה" פרסם מכתב למערכת התוקף אותו במילים חריפות. ב. מיכאל הגיש תביעת דיבה כנגד "הצופה". תביעתו נדחתה בבית משפט השלום, והערעור על פסיקה זו הסתיים בפשרה לפיה "הצופה" חויב לפרסם הבהרה.
בשנת 2009 פוטר ב. מיכאל מ"ידיעות אחרונות", לאחר שסירב לקיצוץ של מחצית שכרו במסגרת גל הקיצוצים בעיתון. במאמר ב"הארץ" בינואר 2017 ייחס ב. מיכאל את פיטוריו מידיעות אחרונות ל"שיטת נוני" ולביקורת שהשמיע על שר המשפטים דאז דניאל פרידמן. מאז הוא מפרסם לעיתים מאמרי דעה ב"הארץ".
בשנת 2015 העלה את תוכנית הסאטירה "רואים ת'סוף" שכתב עם אפרים סידון וביים מוטי קירשנבאום בצוותא. באותה שנה הועלה גם מחזה-היחיד שלו "מתחזקים" בתיאטרון החאן הירושלמי. גרסה קודמת של המחזה -"סמינר חוזרים בתשובה" הועלתה על ידי אלכס אנסקי בשנות ה-90.
ב. מיכאל הוא אחיו של חבר הכנסת לשעבר ממפלגת "שינוי", רוני בריזון.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
דבורנית שחומה
ככל הדבורניות היא בעלת חמשת עלי עטיף עליונים אשר במקרה זה צבעם ירקרק, ועלה נוסף תחתון צבעוני ובולט הנקרא שפית, אשר במקרה זה ציורו פשוט יחסית וצבעו חום.
בארץ ישראל - הדבורנית השחומה היא הראשונה לפרוח מבין הדבורניות. היא פורחת כבר בחודש דצמבר ועד לחודש מרץ באזור ההר בחבל הים תיכוני.
סוס הגרמן
סוס הגרמן (שם מדעי: Equus simplicidens) הוא מין סוס פרהיסטורי, שחי מאמצע המיוקן ועד לסוף הפליסטוקן בטווח משוער של 3.5 מיליון שנה עד ללפני 10,000 שנה. הוא מכונה זברה אמריקאית אף שלא ברור מה הקרבה שלו לזברה.
מאובני סוס הגרמן היו מהקדומים ביותר שהתגלו מהסוג סוס, וקיבלו את שמם ב-1892 מידי החוקר האמריקאי אדוארד דרינקר קופ שגילה אותם לראשונה בטקסס. מאובנים נוספים נמצאו ב-1930 בעיירה הגרמן שבאיידהו וקיבלו את השם Plesippus, אך מחקר נוסף הראה שמדובר באותם מאובנים שקופ תיאר וכבר ניתן להם שם. מאובני הסוס הם המאובנים הלאומיים של איידהו.
בכמה אזורים התגלו מאובני סוסים שכללו מעל 100 גולגולות, מה שכנראה נגרם מתמותה גדולה לצד מקווה מים גדול, אולי בניסיון הסוסים לחצות נהר שהסתיים בטביעתם.
סוס זה הגיע לגובה 110–145 סנטימטרים ולמשקל 100–385 קילוגרם, בדומה לסוס ערבי. הוא היה בעל כתפיים וצוואר חזקים, בדומה לזברה ופנים שדמו לפני חמור. מהמאובנים לא ידוע איך נראה עורו, אך ייתכן שעטה מעט פסים עליו. ככל הנראה חי סוס הגרמן בעדרים בערבות העשב הגדולות של צפון אמריקה.
לאחר היכחדותו לפני 10,000 שנה לא נותרו סוסים ביבשת עד לבוא האדם הלבן לאמריקה.
עאישה תיימור
עאישה (עיסמת בנת איסמאעיל באשא בן מוחמד כאשף) תיימור (בערבית: عائشة عصمت بنت إسماعيل باشا بن محمد كاشف تيمور; 1840 – 2 במאי 1902) הייתה סופרת ומשוררת פמיניסטית. תיימור הייתה חלוצה בקריאתה לשיפור מצבן של הנשים בחברה הערבית-המצרית והביעה צורך בשיפור משמעותי במעמדן וביחס אליהן.
קורות חיים
תיימור נולדה בשנת 1840 באחד מארמוני דרב סעאדה (درب سعادة), אחת משכונות א-דרב אל-אחמר (الدرب الأحمر) המיוחד למעמד האריסטוקרטי בקהיר שבמצרים, לאם ממוצא צ'רקסי (מאהתאב האנים) ולאבא ממוצא כורדי (איסמאעיל תיימור), ששימש כקצין בפיקודו של מוחמד עלי מוחד עלי באשא, והיה נציג מחוזו של מוחמד תאופיק באשא (יורש העצר דאז). אביה של עאישה מת בגיל 33 שנה ואמה מתה בשנת 1868.