cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפובליקת קמאר (קמבודיה)
סילוק סיריק מטאק
המצב הפוליטי המשיך להסתבך בכל שנת 1972: שתי מפלגות האופוזיציה ( במפלגה הדמוקרטית של טאם והמפלגה הרפובליקנית של סיריק מאטאק ) סירבו לערער על הבחירות לאספה הלאומית שהתקיימה בספטמבר, מה שהוביל לניצחון גורף של המפלגה הלא - פוליטית - רפובליקנית של לון נול. היו בעיר מספר גדל והולך של פיגועים, שאחד מהם הופנה אל סון נגוק טאן. טאן - שהמעשה הפוליטי האחרון שלו היה לאסור על הופעת העיתון של סיריק מאטק - נאלץ להתפטר, וחזר לגלות לדרום וייטנאם. הוא הוחלף על ידי השמאלן המתון האן טון האק. בעוד שממשלת הרפובליקה של קמאר נחלשה על ידי פעולות כוחות צפון וייטנאמיים - שביצעו בעבר חלק גדול מהלחימה נגד צבא הרפובליקה, כמו במבצע צ'נלה I ו-II. הצבא הפחית בהדרגה את נוכחותו בגבולות הקמבודיים, בעיקר על ידי הצוותים הלוגיסטיים. מקומם נתפס על ידי הכוחות הקומוניסטים הקמבודיים המקומיים אשר הוגדלו מאוד כאשר סיהאנוק נתן את תמיכתו למרד, הקמבודים הכפריים שנותרו באופן מכריע בעדו.
הפסקת האש והשעיית האספה הלאומית
הסכמי השלום בפריז 1973 צפנו בתוכן הפוגה זמנית ממלחמת האזרחים. לון נול הכריז על הפסקת אש חד צדדית, למרות עמדתו החלשה מאוד של צבאו על הקרקע. היו למעשה כמה קשרים בין הגורמים המתונים יותר מבין הקומוניסטים של הקמאר רוז והרפובליקה.
הצפון-וייטנאמים לחצו על הקומוניסטים הקמבודיים לקבל את תנאי הסכמי השלום. האינטרסים שלהם היה יותר בשמירה על מלחמה בפעילות ברמה נמוכה (שתרתק את הכוחות הדרומיים של וייטנאם) מאשר בניצחון ברור של קמאר רוז'. אולם הנהגת הקמאר רוז ' נותרה חסרת פשרות.
הלחימה התחדשה בליל 7 בפברואר 1973, כאשר הכוחות הקומוניסטיים תקפו שטח שהוחזק על ידי צבא הרפובליקה סביב העיר הנצורה קומפונג תום. [20] עד אפריל, משטר הרפובליקה היה באופן כללי מבולבל, וכוחות צבאם שמסרבים להילחם, ואלו הכוחות הקומוניסטים התקדמו באזורים רבים של המדינה. בתגובה, איימה לבסוף ארצות הברית לנתק את כל הסיוע, אלא אם כן יפעל לון נול כדי להרחיב את בסיס הכוח ותמיכתה של הממשלה. במיוחד כדי להחזיר את בן הברית של האמריקים סיריק מטאק - ולהפחית את השפעת אחיו לון נון.לפיכך, ב-24 באפריל, הודיע לון נול כי האספה הלאומית תושעה, וכי במועצה הפוליטית שתקום, סיריק מטאק, צ'נג הנג ותאם, ישלטו למעשה על פי צו.
ההתקדמות של הכוחות הקומוניסטים לעבר פנום פן הופסקה בסופו של דבר בעזרת הפצצות אמריקניות, שגרמו להרג רב בקרב הכוחות הקומוניסטיים. פרשנים מסוימים מציינים, כי מהלך זה תרם לברוטאליות של אנשי הקמאר רוז' באירועים מאוחרים יותר.
בתחילת 1974 המצב הצבאי, הידרדר עוד יותר. הכוחות הקומוניסטיים הגיעו למרחק של הפגזות מפנום פן, ותפסו את הבירה המלכותית לשעבר של אודונג - הם "פינו" את אוכלוסייתה - ירו באנשי ממשל ומורים - והרסו או שרפו חלק גדול מן העיר.
סוף המשטר
הרפובליקה הקמארית לא שרדה את המתקפה של העונה היבשה ב-1975. בשלב זה הקיפו הכוחות הקומוניסטים את הבירה, שאוכלוסייתה גדלה במידה ניכרת על ידי פליטי המלחמה. לון נול, שהיה מאמין באמונות תפלות, ציווה על פיזור חול מקודש ברחבי העיר ממסוקים כדי להגן עליה. אף-על-פי שצבאו נלחם בינתיים בנחישות קיצונית, וחיילי הקמאר רוז' סבלו ממוראל ירוד, ממחלת המלריה ושיעורי נפגעים גבוהים אף יותר מאלה של הצבא של הרפובליקה. הקמאר רוז' קבלו אספקה חדשה של נשק ותחמושת מסין שנתנה להם את הדחף לחסל את שרידי הרפובליקה.
המשא ומתן לשלום התעכב שוב ושוב, כאשר סיהאנוק סירב לטפל ישירות בלון נול, וביקש את סילוקו כתנאי מוקדם. תוכנית שהוצעה על ידי אטיין מאנאקה, שגריר צרפת בסין, שבה יחזור סיהאנוק לקמבודיה כראש ממשלת אחדות לאומית. תוכנית שלא התממשה.
ב־1 באפריל 1975 התפטר לון נול ונמלט מן הארץ לגולה. צבא הרפובליקה מיד התפורר. בעוד סיריק מטאק, לונג בורה, ופוליטיקאים אחרים נשארו בבירה בניסיון לשאת ולתת על הפסקת אש, נכנס הקמאר רוז' לבסוף לעיר ב-17 באפריל. בתוך ימים ספורים הם הוציאו להורג נציגים רבים מהמשטר הישן, והרפובליקה של קמאר הגיעה לסיומה.
לאחר נפילת הבירה, עדיין נותרו כוחות צבאיים של הרפובליקה שהחזיקו באזור מקדשים בצפון המדינה, אלה נפלו בידי כוחות הקמאר רוז' כחודש מאוחר יותר, סוף מאי 1975.
Nitol botnet
התולעת הופצה בצורת עמית לעמית ובאמצעות מערכות הפעלה מזויפות. לאחר ההדבקה הראשונית מחשבו של הקורבן אפשר לתוקף חיצוני להשתלט עליו ולבצע פעולות בשמו.
בתאריך 10 בספטמבר 2012, הגישה חברת מיקרוסופט בקשה להקפאת 70,000 שמות מתחם ששימשו את שרתי השליטה והבקרה של בוטנטים זדוניים.
הדס קלדרון
הדס קלדרון (נולדה ב-10 בדצמבר 1975) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, מחזאית, תסריטאית, מפיקה ודרמטורגית ישראלית. הדס היא המנהלת האומנותית של התיאטרון הארצי לילדים ולנוער מיסודו של סמי לוי.
ביוגרפיה
קלדרון היא בתם של האדריכל משה קלדרון, יליד ישראל; והציירת רינה סוצקבר. היא נכדתו של משורר היידיש זוכה פרס ישראל אברהם סוצקברמי שנחשב לאחד מגדולי המשוררים במאה העשרים עלה לארץ ב-1947 לאחר שניצל בדרך נס מיערות וילנה באמצעות מחברת שיריו שהוברחה לסטלין.. הדס היא אמא לשני ילדים.
בגיל עשר השתתפה במבחן בד בתיאטרון "הבימה" ונבחרה לשחק בהצגה "המלך מתיא הראשון" בבימוי אורי פסטר. בנעוריה המשיכה לשחק ב"הבימה" ובתיאטרון לילדים ולנוער, בין היתר את דורותי ב"הקוסם מארץ עוץ", ותפקיד של בן ב"בעל זבוב".
בצה"ל שירתה כמפקדת פלוגת טירוניות בבה"ד 12 וסיימה בדרגת סגן. במהלך שירותה הצבאי נטשה את המשחק וחזרה אליו רק לאחר השחרור. ב-2001 סיימה 3 שנות לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב. הצגת הסיום שלה, "ברטה והים הגדול", בוימה על ידי מיכאל גורביץ'. עם סיום הלימודים נסעה קלדרון למוסקבה להשתלם במשחק אצל אנטולי וסילייב. כשחזרה לישראל הצטרפה לאנסמבל עיתים של רנה ירושלמי וגילמה את קליטמנסטרה בפרויקט "מיתוס". לאחר שנה וחצי קיבלה הצעה לגלם את התפקיד של סטלה ב"חשמלית ושמה תשוקה" שכתב טנסי ויליאמס והועלתה בתיאטרון בית ליסין. מאז ועד 2018 שימשה קלדרון כשחקנית בית בתיאטרון זה.
במקביל, קלדרון היא גם שחקנית-יוצרת. היא הייתה שותפה ביצירת "דודה פרידה: המוזיאון", הצגה שזכתה בפסטיבל עכו לשנת 2006, וכן יזמה את ההצגה "הגר" שלאחר מכן הועלתה ב"תיאטרונטו".
בשנת 2010 נסעה קלדרון לגרמניה להשתתף בפרויקט "קשרי משפחה", שיתוף פעולה בין תיאטרון היידלברג ותיאטרון בית לסין, שם יצרו את ההצגה "קוראים לי ייקה" בשיתוף השחקנים. בערב הפרמיירה של ההצגה בגרמניה הלך לעולמו סבה של קלדרון, המשורר אברהם סוצקבר, שבהשראתו נוצרה ההצגה.
ב-2012 יזמה והפיקה את ההצגה "התאומות" בבימוי דורונה בן דור, על פי סיפור של סבה, שעלתה בפסטיבל ישראל וכן בפסטיבל בווילנה.
מאז 2019 הדס היא המנהלת האומנותית של התיאטרון הארצי מיסודו של סמי לוי בתקופת ניהולה זכה התיאטרון בכ-30 (פרסי התיאטרון משרד התרבות וציונים לשבח משרד החינוך) פרסים על ההצגות - גרטה, הכל זהב, הילד עם הנקודות, החלילן מהמלין, העיניים של טיטו, העד, הילדים של כולנו, סאלח שבתי.
מחזות ובימוי:
ב-2017 יצרה כתבה וביימה ביחד עם עודד אהרליך את הצגת הילדים ׳החבר הכי טוב שלי׳, אשר הופקה בתיאטרון הקיבוץ שזכתה בפרס השחקן הטוב ביותר יניב סויסה.
ב-2018 כתבה עם עודד אהרליך את מחזה הילדים ״לציונה יש כנף אחת״ בהפקת תיאטרון הקיבוץ זוכת פרס ציון לשבח סל תרבות ארצי משרד החינוך.
ב-2019 כתבו הדס ועודד את המחזה ׳בוא אלי פרפר נחמד׳ בהפקת תיאטרון המדיטק.
יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את המחזה ׳פלאפל׳ שהועלה בתיאטרונטו 2019 בהפקת תיאטרון הקיבוץ בכיכובו של יניב סויסה, ההצגה זכתה בפרס הצגת היחיד הטובה ביותר בפרסי התיאטרון 2019
2019 יצרו הדס ועודד את המחזה ׳הניגון שבלב׳ בהפקת התיאטרון הארצי לנוער מיסודו של סמי לוי.
ב-2020 יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את ההצגה ׳הכל זהב׳ עם השירים של להקת התרנגולים בבימויו של משה נאור, הפקה משותפת של תיאטרון חיפה והתיאטרון הארצי לילדים ולנוער שזכתה בפרס מיון לשבח סל תרבות ארצי משרד החינוך.
ב-2021 יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את הצגת היחיד לנוער וכל המשפחה של דבלה נבון ״מילה טובה״ בבימוי מוריה זרחיה שמוצגת בתיאטרון הארצי.
ב-2022 יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את הצגת היחיד ״העד״ שזכתה בפרס בחירת הקהל על שם תרין שלפי בפסטיבל תיאטרונטו 2022 בכיכובו של מיכאל הנגבי, המספרת את סיפורו יוצא הדופן של סבה המשורר אברהם סוצקבר, שהיה העד היהודי היחיד מטעם הרוסים במשפטי נירנברג.
ב-2023 יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את ההצגה ״החלילן מהמלין״ בשיתוף נגני הפילהרמונית הישראלית זוכת פרס ציון לשבח משרד החינוך ועדת סל תרבות ארצי.
יצרה כתבה וביימה עם עודד אהרליך את ההצגה בראשית בשיתוף אנסמבל טרמולו. בנוסף לכך, היא היוצרת של הסדרה לכל המשפחה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית יחד עם המנצח גיא פדר. את הסדרה כתבה וביימה יחד עם עודד אהרליך- קונצרט תיבת נוח עם אלי גורנשטיין, קונצרט בראשית עם מיכאל הנגבי, קונצרט יצירת מצריים עם יניב סוויסה, קונצרט החצוצרה עם טל מוסרי, קונצרט דוד וגוליית עם עידו מוסרי.
תיאטרון בית לסין
ב-2003 גילמה את סטלה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס.
ב-2004 גילמה את איזבל, התפקיד הראשי בהצגה "אהבה ממבט שלישי" שכתבה סוזן סנדלר; וגילמה את תהילה בהצגה "מקווה" שכתבה הדר גלרון.
ב-2005 גילמה את הגר בהצגת היחיד "הגר" שכתבה יוכי ברנדס שעלתה קודם לכן בתיאטרונטו.
ב-2007 גילמה את סוזנה בהצגה "איש הגשם" מאת רונלד באס, ואת נטע, התפקיד הראשי בהצגה "דולפינים" שכתבה מאיה שעיה. כמו כן גילמה את אלונה בהצגה "סופה של בדיחה" שכתב נועם גיל.
ב-2009 גילמה את מיקי נדב בהצגה "בראנז'ה" שכתב בעז גאון.
ב-2010 גילמה את אורנה בהצגה "פועלת זרה" שכתבה רחל גיל, והשתתפה בהצגה "קוראים לי ייקה", יצירה בשיתוף השחקנים של הבמאית נינה גולסטרוף, בשיתוף תיאטרון היידלברג.
ב-2015 השתתפה בהצגה "אוצר יקר לצד ששון גבאי.
ב-2017 גילמה את מנהלת המדרשה דבורי בהצגה "הסודות" מאת הדר גלרון (על פי התסריט של הדר גלרון ואבי נשר), בבימויו של כפיר אזולאי.
קולנוע וטלוויזיה
ב-2002 גילמה תפקיד אורח בסדרה "שאול" שביימו איתן ענר ושירלי שטרן.
ב-2003 גילמה אחות בטלנובלה "משחק החיים" שביים יצחק שאולי וגילמה אחות בסדרת "החצר" שביים אבי כהן.
ב-2008 גילמה את שפרה בסדרת הטלוויזיה של אורי ובני ברבש "האמת העירומה".
ב- 2011 גילמה את אפרת קופר בסרט "טאקע מאמע".
ב-2012 גילמה את עמליה בסדרת הטלוויזיה "גאליס" שביים עודד רז, כמו כן השתתפה בסדרה "אמא ואבאז" של אבנר ברנהיימר ובסרטו של אבי נשר, "פלאות".
בשנת 2015 השתתפה בסרט "המילים הטובות" של שמי זרחין.
ב-2018 הפיקה וכתבה יחד עם אורי ברבש הבמאי ויאיר קדר המפיק, סרט על סבה המשורר אברהם סוצקבר, "דבש שחור - שירת חייו של אברהם סוצקבר", אשר זכה בפרס אבנר שלו יו"ר יד ושם במסגרת פסטיבל ירושלים לקולנוע.
ב-2019 גילמה את ענת אייזנקוט בסרטו של יואב רונן "לוחם בנשמה".
בשנת 2020 שיחקה את מיכל בסדרה "בלקספייס".
בשנת 2021 שיחקה את רווית בסדרה "מקיף מילאנו" ואת גלי בסרט "שתיים".
2022 משחקת בסדרה מקיף מילאנו
2023 מככבת בסדרה ״הראש״ שתעלה בקשת 12 בבימוי אופיר לובל.
פרסים
2021 יצרה והפיקה יחד עם הייידיש בוק סנטר את הסרט הדוקומנטרי ״מי יישאר?״ ״ווער וועט בלייבן?״ על המסע שלה לווילנה בעקבות יומנו הנדיר של סבה המשורר אברהם סוצקבר
אגודת הסטודנטים והסטודנטיות של אוניברסיטת תל אביב
אגודת הסטודנטים והסטודנטיות של אוניברסיטת תל אביב היא עמותה המאגדת את הסטודנטים הלומדים באוניברסיטת תל אביב, מייצגת אותם ופועלת למען רווחתם. האגודה נוסדה בשנת 1965 (הוקמה מחדש בשנת 1983), והיא אחת מאגודות הסטודנטים הוותיקות והגדולות בישראל. אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב היא חברה מלאה בהתאחדות הסטודנטים בישראל, ולמעשה הייתה (בגלגולה הקודם כ"אגודת הסטודנטים של בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב") אחת ממייסדות ההתאחדות בשנות ה-30 (אז נקראה "התאחדות הסטודנטים העברים בארץ ישראל").
היסטוריה
אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב הוקמה לראשונה בשנת 1965. עד תחילת שנות ה-70 שלט באגודה תא הסטודנטים שזוהה עם מפלגת המערך, שלימים הפכה למפלגת העבודה. בשנת 1970 התחולל המהפך הפוליטי הראשון באגודה כשלראשותה נבחר מיכאל קליינר מתוך תא סטודנטים שהיה מזוהה עם תנועת החרות. רבים מפעילי האגודה בתחילת שנות ה-70 הפכו לאחר מכן לפוליטיקאים וחברי הכנסת: מיכאל קליינר, שכיהן כיו"ר האגודה הראשון מטעם תנועת החרות, אחריו מיכה רייסר שכיהן כיו"ר האגודה, לימור לבנת שכיהנה כסגנית יו"ר האגודה, ופעילים נוספים כמו חיים רמון, רוני מילוא ומיכאל איתן, ואף חנן מלצר, לימים שופט בבית המשפט העליון. ב-1982, בעקבות אי-סדרים כספיים שנתגלו באגודה, הוגשו כתבי אישום נגד ראשיה דאז, והאגודה פורקה וחדלה לפעול. במשך כשנה וחצי לא הייתה אגודת סטודנטים באוניברסיטת תל אביב, ודקאנט הסטודנטים סיפק חלק מהצרכים והשירותים שנהגה האגודה לספק.
בדצמבר 1983 הוקמה האגודה מחדש, ביוזמה משותפת של תאי הסטודנטים המזוהים עם הליכוד ועם מפלגת העבודה ובחסות האוניברסיטה. על מנת להבדילה מהאגודה הקודמת ולהדגיש את עובדת היותה אגודה חדשה, נרשמה האגודה כעמותה תחת השם "אגודת הסטודנטים החדשה של אוניברסיטת תל אביב". רק ב-2006 שינתה האגודה את שמה באופן רשמי, והשמיטה ממנו את המילה "החדשה". מאחר שנדרשה הסכמת האוניברסיטה להקמת האגודה מחדש ב-1983, תקנון האגודה נוסח על ידי האוניברסיטה, והעניק לאוניברסיטה סמכויות פיקוח ובקרה נרחבות על פעילות האגודה. כך, למשל, היו האגודה, נושאי התפקידים בה וספרי החשבונות שלה כפופים ופתוחים לביקורתו של מבקר האוניברסיטה. ב-1999 אישרה מועצת האגודה ברוב גדול תקנון חדש, שבין היתר ביטל את סמכויות הפיקוח והבקרה הללו, וביסס את עצמאותה של האגודה.
מאז 1983 שלט באגודה תא הסטודנטים "הדור החדש", המזוהה עם מפלגת העבודה. זאת, למעט שנה אחת, 1998, בה שלט באגודה תא "דור שלום", בהנהגתו של ארז אשל. אשל כיו"ר האגודה, ביחד עם יו"ר התאחדות הסטודנטים, ליאור רוטברט, ויו"ר אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בן-גוריון, גילה גמליאל, היה ממובילי מאבק הסטודנטים להפחתת שכר הלימוד ב-1998 - מאבק שבעקבותיו החליטה הממשלה על הקמת ועדת וינוגרד. הרוב הניכר שהיה למפלגת העבודה באגודה התערער, וכיום מרבית הנציגים לא מזוהים פוליטית ואלו שכן מגיעים מתאים רבים ומגוונים.
חברי האגודה
כל סטודנט הלומד באוניברסיטת תל אביב והוא מעל גיל 17 זכאי להיות חבר באגודת הסטודנטים. החברות אינה כרוכה בתשלום, אלא אך בהצהרה בכתב על רצון להצטרף לאגודה. חברות באגודת הסטודנטים מקנה לסטודנט את הזכות ליהנות מכל שירותי האגודה, וכן את הזכות לבחור ולהיבחר למוסדותיה. סטודנט מתחת לגיל 17 אינו יכול להיות חבר באגודה, בשל מגבלות חוק העמותות, אולם באפשרותו ליהנות ממעמד של "ידיד אגודה". המעמד מקנה לו את הזכות ליהנות ממרבית שירותי האגודה, אך הוא אינו יכול לבחור או להיבחר למוסדותיה. נכון לשנת תשע"ד היו חברים באגודה כ-90% מכלל הסטודנטים הלומדים באוניברסיטת תל אביב.
מועצת האגודה
מועצת האגודה היא האספה הכללית שלה, והיא מהווה את הגוף העליון בה. המועצה בוחרת את שאר מוסדות האגודה (נשיאות, הנהלה, ועדות), מפקחת על פעולות הנהלת האגודה, מאשרת את התקציב השנתי ואת הדוחות הכספיים של האגודה, והיא המוסמכת לאשר שינויים בתקנון האגודה. המועצה מורכבת מ-75 חברי אגודה, המייצגים את חוגי הלימוד השונים בקמפוס, ונבחרים אחת לשנה בבחירות ממוחשבות אזוריות ואישיות על ידי ציבור הסטודנטים חברי האגודה. ההצבעה הממוחשבת הראשונה לבחירת חברי מועצת הסטודנטים נערכה בשנת 1999 באמצעות חברת יאיאסופט, והייתה זו בפועל ההפעלה הראשונה של מערכת הצבעה דיגיטלית בישראל בשימוש מסחרי. מאז, אלפי סטודנטים מצביעים באופן דומה מדי שנה. כך, בבחירות שנערכו בדצמבר 2013 הצביעו 4,291 סטודנטים, אשר היוו כ-21% מבעלי זכות ההצבעה, שבאזורי הבחירה שלהם הייתה התמודדות והתקיימו בחירות.
המועצה מפעילה מספר ועדות, שתפקידן לסייע למועצה לפקח על פעילותו התקינה של ועד האגודה: ועדת ביקורת, ועדת כספים וועדת מכרזים. נשיאות המועצה, בה חברים נשיא ושני סגנים, מכהנת גם כוועד האגודה.
הנהלת האגודה
הנהלת האגודה הנה הזרוע המבצעת שלה. ההנהלה מורכבת משמונה חברי אגודה, הנבחרים מדי שנה על ידי מועצת האגודה. בראשה עומד יו"ר אגודת הסטודנטים, אשר מייצג את האגודה בפני רשויות האוניברסיטה ובפני גורמים חיצוניים. סגן יו"ר האגודה אחראי על ניהולם השוטף של ענייני המנהלה וכוח האדם באגודה, וכן על פרויקטים מיוחדים. ששת חברי ההנהלה האחרים עומדים בראש מחלקות האגודה: ראש מחלקת הסברה ופרסום; ראש מחלקת מעורבות חברתית; ראש מחלקת תרבות וקשרי חוץ; ראש מחלקת רווחה ומעונות וראש מחלקת אקדמיה.
"ספרות זולה"
באגודה קיימת יחידה עצמאית בשם "ספרות זולה", המממנת את פעילותה בעצמה, ונמצאת תחת פיקוחו של סגן יו"ר האגודה. במסגרת היחידה נמצא בית הדפוס של האגודה, ונמכרות בה מקראות וחוברות מבחנים. היחידה נותנת שירותים לחברי האגודה בלבד.
תקציב האגודה
תקציב האגודה נקבע מדי שנה בהתאם ללוח השנה האקדמי (אוקטובר עד ספטמבר) ולא על פי לוח השנה הקלנדרי, וזאת בדומה לתקציב האוניברסיטה. הצעת התקציב מוגשת על ידי הנהלת האגודה ומאושרת על ידי מועצת האגודה. מקור התקציב העיקרי (80%-75%) מגיע מדמי הרווחה שגובה האוניברסיטה מהסטודנטים, ואשר מועברים בחלקם הגדול לאגודה, בהיותה הספקית המרכזית של שירותי הרווחה בקמפוס. שאר מקורות התקציב הם הכנסות מתאגידים קשורים (20%-15%), הכנסות ריבית וניצול עודפים משנים קודמות. סעיפי התקציב המרכזיים הם הנהלה וכלליות (כ-20% מהתקציב), מלגות לסטודנטים (כ-20%) ואירועי תרבות וקהילה (כ-15%). בשנת תשע"ז עומד תקציב האגודה על 6,444,000 ש"ח, ומחזור הפעילות הכולל שלה, לרבות פעילות היחידות המממנות את עצמן, עומד על כ-10 מיליון ש"ח.
בעלות מלאה
לאגודה יש שתי חברות בנות, הנמצאות בבעלותה המלאה וממוקמות בקמפוס אוניברסיטת תל אביב:
בן-ציון ישראלי
בן ציון ישראלי (20 בפברואר 1887 – 30 ביולי 1954) היה איש העלייה השנייה, מחלוצי החקלאות וההתיישבות בארץ ישראל, ממקימי קבוצת כנרת, פעיל בהגנה ומקים פלוגת חי"ש בעמק הירדן. היה ראש וראשון למחדשי ענף התמר בארץ ישראל.
תולדות חייו
ישראלי נולד בשם בנציון צ'רנומורסקי (טשרנומורסקי) בעיירה גלוכוב שבאוקראינה למשפחה יהודית מסורתית. אביו היה שוחט ודיין. עד גיל 15 למד בתלמוד תורה. בשנת 1906, לאחר פרעות קישינב, עלה לארץ ישראל ושינה את שמו ל"ישראלי".
ישראלי עבד בפתח תקווה עם א"ד גורדון, שם פגש בשני רעיו, נח נפתולסקי ומאיר רוטברג. יחד עברו לרחובות, שם עבדו בעבודות מזדמנות בפרדסים וסעדו ב"מטבח הפועלים" של פייגע זלצר. בן ציון התאהב בחיה, בתה של פייגע זלצר והשניים נישאו.
ישראלי נסע לרוסיה, ובעת שהותו שם גויס לצבא וערק ממנו. ב-1909 שב לארץ והנהיג קבוצה בת 13 פועלים ובראשה שני חבריו, נפתולסקי ורוטברג (יחדיו נקראו "חבורת יחד" או "שלישיית יחד"), לעלייה להתיישבות בחוות כנרת. יחד עמם עלו גם חיה, אשתו של ישראלי ורחל המשוררת. הקבוצה עבדה בחוות כנרת, וה"שלישייה" התגוררה בבית המוטור. יחד עמם גר מנחם שמואלביץ (ממש"י) עד מותו ב-1911. לאחר סכסוך עם מנהל הפעילות החקלאית במקום, האגרונום משה ברמן, עזבו את כנרת ופנו לסג'רה ולמסחה, ובתחילת 1913 עברו לכפר אוריה ושהו שם עד נובמבר 1913. לבסוף התיישבו חלק מחברי הקבוצה בהנהגתו של רוטברג בקלנדיה (עטרות) שליד ירושלים. ישראלי ואחדים מהקבוצה בהם יוסף זלצמן, עלו לכנרת ב-2 בנובמבר 1913 (ב' בחשוון תרע"ד) וייסדו את קבוצת כנרת. בשנות ה-30 הנהיג ישראלי שיטות מודרניות של חקלאות אינטנסיבית ברפת ובמטעי בננות ותמרים.
ערב מלחמת העולם השנייה יזם ישראלי את הקמת פלוגת חי"ש בעמק הירדן ופיקד עליה. ב-1941 חש שאין די בכך והתנדב בעצמו לצבא הבריטי והוא בן 54 שנים.
עם שובו לארץ ישראל הקים את אוהלו, בית הארחה ומכללה להנצחת ברל כצנלסון.
לאחר קום המדינה נודע במאמרים שכתב בעיתון דבר שבהם הגיב באופן נוקב לתופעות בחברה ובמדינה. בנוסף כתב את ההיסטוריה של קבוצת כנרת ושל ההתיישבות והחקלאות בעמק הירדן.
ישראלי נספה באסון מעגן, בעת טקס לגילוי אנדרטה שהוקמה לזכרו של פרץ גולדשטיין, מצנחני היישוב שצנחו מעבר לקווי האויב הנאצי במלחמת העולם השנייה. נקבר בבית הקברות כנרת ועל מצבתו חקוק דקל. על שמו רחובות בחיפה, בגבעתיים, בחולון ובבת ים.
אשתו, חיה ישראלי, המשיכה לחיות בכנרת שנים רבות עם צאצאיה המכונים בכנרת "שבט הישראלים".
פרשת התמרים
כבר ב-1924 הביאה משלחת של מחלקת ההתיישבות של ההסתדרות הציונית בראשות יוסף ויץ חוטרי תמרים ממצרים לנטיעה במשקי עין חרוד, דגניה א', נהלל וכנרת. רוב הנטיעות לא עלו יפה. ב-1933 יצא ישראלי לבדו לעיראק על מנת להביא חוטרים, בשליחות המשרד הארצישראלי בהנהלת ארתור רופין, שתיקצב את המסע ב-17 לירות. מדובר היה במבצע מסוכן וסודי כיוון שהמדינות שמרו על התמרים, שתוצרתם היוותה מרכיב חשוב בכלכלה המקומית, כעל אוצר לאומי. החוטרים ניטעו ב"גן רחל" בכנרת. הגן שימש כמשתלה ל"אמהות", חוטרי תמרים, שהופצו בהתיישבות לאורך נהר הירדן עד סדום. על הצד המדעי של פיתוח ענף התמר הופקד ידידו של ישראלי, חתן פרס ישראל לחקלאות, שמואל סטולר. עוד שבע פעמים נסע בן ציון לעיראק, לאל עריש, לדלתה של הנילוס ולפרס על מנת להביא חוטרי תמרים לשתילה, תוך סיכון עצמי. נסיעתו האחרונה לפרס הייתה בשנת 1953, שנה לפני מותו.
תוך כדי מסעותיו בארצות המזרח נפגש עם קהילות יהודים. ולעיתים היה הראשון שהביא להם את בשורת התקומה היהודית הציונית בארץ ישראל. כך למשל קיים מכתב של הרב יוסף פתחי סחייק מבגדאד המביע את התפעלותו לאחר הפגישה עם החלוץ מארץ ישראל. בשנת 1934 הקדיש מסע שלם לפגישה עם קהילות יהודיות בעיראק ובכורדיסטן והגיע למוסול ולכירכוכ. עם חזרתו ארצה תבע את העלאת יהודי כורדיסטן ועיראק. במסעות אחרים ביקר את אנוסי משהד באיראן, שראו בו משיח.
ב-1938 סברו ראשי היישוב שלענף התמרים אין כל תוחלת כלכלית. הם התנגדו גם לפעולה לא חוקית של ייבוא חוטרים ממדינות שסירבו להעברתם באופן חוקי, כדי לא לסכן את השליחים או את הקהילות היהודיות במדינות אלה. ישראלי נותר בודד כמעט בדעתו לשמר ולפתח את הענף. יחד עם איש תנובה מנהלל, יהודה גרינקר, הבריחו לארץ 7,000 חוטרים מאל עריש שלחוף חצי האי סיני.
ב-1953 נסע ישראלי יחד עם איש נהלל, יאני אבידוב, לפרס במטרה להביא 30,000 חוטרים עבור ההתיישבות בערבה לפי בקשת שר הקיצוב דב יוסף. השניים הגיעו עד פקיסטן, אך נאלצו לחזור בשל החום הכבד. לאחר מותו של ישראלי המשיך אבידוב את המפעל. בשנות ה-60 נוסדה ליד אילות חוות איקלום דקלים בשם "נאות בנציון" לזכרו. במטע, השייך לקיבוץ אילות, ישנה אנדרטה לזכרו.
הנצחה
בקבוצת כנרת הוקם בשנת 1967 בנין ציבורי גדול הנקרא "בית בנציון".
מפרצון קרוני
מפרצון קרוני או קרוני קוב או זאליב קרוני (באנגלית: Kruni Cove; בבולגרית: залив Круни) הוא מפרצון, בחוף המזרחי של האי רוברט באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של מפרצון קרוני 900 מטרים, ומידת כניסתו לתוך היבשת 1.15 קילומטרים.
פתחו של המפרצון, מצוי מצפון לנקודת קיצ'ן, ומדרום לסלע גאליצ'ה, שבסמוך לנקודת סומוביט.
מיפוי המפרצון
אזור המפרצון מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגרים שנת 2009.
מקור השם
המפרצון נקרא על שם העיר העתיקה התראקית "קרוני" שהייתה בצפון מזרח בולגריה.
צייר אכילס
"צייר אכילס" (באנגלית: Achilles Painter) הוא כינוייו של אמן קרמיקה יווני שהפעיל סדנת קרמיקה בתקופה שבין 460 לפנה"ס ל-420 לפנה"ס.
את הכינוי טבע החוקר הסקוטי ג'ון ביזלי (John Beazley), בעקבות תיאורו של אכילס על גבי כד אמפורה בסגנון הדמות האדומה הנמצא במוזיאון הוותיקן. על פי ניתוח סגנוני מניחים חוקרים כי צייר זה קיבל את הכשרתו אצל "הצייר מברלין" (Berlin Painter), שפעל ככל הנראה בין השנים 490-460 לפנה"ס. החוקרים זיהו כשלוש מאות פריטים קרמיים המיוחסים לסדנה זו. כלים אלו מצוירים בשלוש הטכניקות העיקריות של ציור כדים בתקופה - "דמות אדומה", "דמות שחורה" ו-"רקע לבן".
השרה כפויה
השרה כפויה או תמרוץ השרה היא תהליך המתבצע בתרנגולות בתעשיית הביצים במטרה להאיץ תהליכים הורמונליים בגופן על־מנת להביא לסיום מחזור הטלה אחד ולפתיחת מחזור הטלה חדש, בו יטילו ביצים גדולות ואיכותיות יותר. התהליך כרוך בין היתר בהרעבה וגרימת עקה לתרנגולות, במטרה לתמרץ את השרת הנוצות הנהוגה אצל תרנגולות בטבע עם בוא הסתיו.
רקע
בטבע נוהגות תרנגולות להשיר את נוצותיהן הישנות בעונת הסתיו ולגדל נוצות חדשות. לתהליך זה נלווה ירידה חדה בתטולת הביצים, עד כדי הפסקה מוחלטת. ניתן לתמרץ תרנגולות להשיר את נוצותיהן על ידי חיקוי הגורמים הטבעיים המאותתים לה להשיר את נוצותיה: התקצרות משך אור היום וירידה בזמינות המזון. בעבר, כשתרנגולות חיו בחצרות ולא בכלובי סוללה, הן נהגו להשיר נוצותיהן בסתיו ולמעט בהטלת ביצים. המחסור העונתי בביצים היה מוביל לעליית מחירים, כך שחוואים השתדלו לטפח את תרנגולותיהן בסתיו בתקווה להאריך את משך ההטלה ולהנות ממחירי הביצים הגבוהים. עם המעבר לכלובי סוללה נוצרה בעיה הפוכה: כתוצאה מזמינות המזון התמידית והתאורה הקבועה נמנעו התרנגולות המטילות מהשרת נוצותיהן. בהיעדר השרה מפחיתות התרנגולות, המתחילות להטיל ביצים על בסיס יומי מגיל 16-20 שבועות, את קצב התטולה ואת איכות הביצים בהדרגה מגיל 25 שבועות ואילך. אף כי תוחלת החיים של תרנגול הבית עולה על שש שנים, בהיעדר השרה טבעית, הופכת החזקת הלהקה לבלתי כלכלית בגיל 72 שבועות לערך. ערך זה תלוי בעלויות הגידול המשתנות ממדינה למדינה. משעה שהחזקת הלהקה מפסיקה להיות כלכלית, ניתן לשלוח אותה לשחיטה, או לתמרץ את הלהקה להשיר את נוצותיה במטרה לעודד מחזור שני של הטלת ביצים. בלולים מסוימים נהוג לחזור על תמרוץ ההשרה כעבור כשנה, בהגיע התרנגולות לגיל כ-121 שבועות.
הליך ההשרה
השיטה המקובלת לתמרוץ השרה היא מניעת מזון מהתרנגולות במשך כעשרה ימים עד שבועיים, במקביל להפחתת התאורה בלולים. לעיתים בנוסף למניעת מזון מונעים מהתרנגולות גם מים למשך מספר ימים. המזון מוחזר באופן הדרגתי לאורך כשבועיים נוספים. כתוצאה משינויים סביבתיים אלו התרנגולות משירות את נוצותיהן ומתחילות בגידול שכבת נוצות חדשה, והטלת הביצים שלהן נפסקת לתקופה של כחודש וחצי עד חודשיים. לאחר תקופה זו יחזרו להטיל בקצב נמוך מזה אליו הגיעו במחזור ההטלה הראשון, אולם איכות הביצים תשתפר.
ביקורת
שיטה זו ספגה ביקורת מצד ארגונים להגנת בעלי־חיים, הן מחמת הרעבת התרנגולות, והן מחמת נזקים עקיפים העלולים להגרם לתרנגולות כתוצאה מהתהליך, כגון עליה בשיעור מקרי שברים בעצמות, פגיעה במערכת החיסון או עליה ברמות התוקפנות.
חלופות
בעקבות הביקורת, נכנסה לשימוש גם שיטה חלופית לתמרוץ השרה, בה לא מונעים מהתרנגולות מזון לחלוטין, אלא מאכילים אותן במזון דל בערכים תזונתיים המורכב בעיקרו מסיבים שאינם מתעכלים. שיטה זו הוכיחה את עצמה כיעילה במידה דומה להשרה על ידי מניעת מזון, ונחשבת אכזרית פחות כלפי התרנגולות.
עם זאת, יתרונותיה הממשיים של שיטה זו הוטלו בספק לאור מחקרים המראים כי היא לא מביאה לשינוי משמעותי בשיעורי התמותה או בתסמינים של עקה.
נבחנו גם שיטות נוספות לתמרוץ השרה, כגון שימוש בהורמונים, בתרופות, או במינרלים, אך הן לא נכנסו לשימוש מסחרי נרחב.
בישראל
ב-2007 יזם משרד החקלאות רפורמה בענף הלול, לפיה יורחב השימוש בכלובי סוללה המוניים במימון המדינה, ועמו השימוש בתמרוץ השרה. הרפורמה ספגה ביקורת על כך שלא נשקלו בגיבושה היבטים של צער בעל חיים. בתגובה לעתירת ארגוני זכויות בעלי חיים, העניק ביהמ"ש צו לפיו הרפורמה לא תצא לפועל לפני שמשרד החקלאות יתקין תקנות בדבר תנאי ההחזקה של מטילות, לפי חוק צער בעלי חיים. ניסיונות המשרד להעביר תקנות המעגנות בחוק כלובי סוללה והשרה כפויה נכשלו שוב ושוב בוועדת החינוך של הכנסת, בטענה שאינן עומדות בתקנים בינלאומיים.
ביולי 2012 הושגה פשרה בוועדת השרים לענייני חברה וכלכלה, לפיה הכלובים החדשים שייבנו יעמדו בסטנדרטים בינלאומיים מינימליים, והחל מ-2013, הליך ההשרה הכפויה יבוטל. עם זאת, בדצמבר 2012, סמוך למועד היישום, קבע צוות בין משרדי בראשות משרד החקלאות, כי הליך ההשרה הכפויה יימשך ארבע שנים נוספות.
ביוני 2022 חתם שר החקלאות עודד פורר על תקנות לחוק צער בעלי חיים האוסרות על הרעבת תרנגולות לשם השרה כפויה. האיסור צפוי להכינס לתוקף ב-2024.
בעולם
חוקי הנציבות האירופית אוסרים על הרעבת בעלי־חיים בשימוש חקלאי או בהאכלתם בתזונה שאינה עונה על צורכיהם הבריאותיים. בהתאם לכך, תמרוץ השרה אינו חוקי באיחוד האירופי, והנציבות פועלת למניעת השימוש בתמרוץ השרה במקומות בהן היא עדיין מתקיימת. גם בקנדה השימוש בתמרוץ השרה אינו נפוץ, על אף שהוא מותר בחוק.
המערכה בנורווגיה
המערכה בנורווגיה (נקראת גם מבצע וסריבונג) הייתה העימות הצבאי הראשון בין בעלות הברית בריטניה וצרפת לגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. המערכה החלה ב-9 באפריל 1940 עם פלישת כוחות גרמניים לדנמרק, (שנכנעה ונכבשה בתוך מספר שעות), ולנורווגיה, והסתיימה לאחר חודשיים של קרבות בין הצבא הנורווגי וכוחות בעלות הברית מצד אחד, והצבא הגרמני מהצד השני, בניצחון של גרמניה הנאצית, עם כיבוש נרוויק על ידי הגרמנים ב-8 ביוני.
מניעים לפלישה
היו מספר מניעים לפלישה הגרמנית לנורווגיה. הסיבה הראשונה הייתה החשש הגרמני מכיבוש נורווגיה על ידי הבריטים, דבר שיפגע באספקת עפרות הברזל משוודיה לגרמניה, מכיוון שאספקה זו עברה בעונת החורף בנתיב יבשתי משוודיה לנרוויק שבנורווגיה, ומשם לגרמניה דרך המים הטריטוריאליים של נורווגיה. חשש זה התגבר עם הפלישה הסובייטית לפינלנד וכוונותיהן של בעלות הברית לשלוח משלחת צבאית לסיוע הפינים שתעבור דרך נורווגיה ובכך תנתק את קווי האספקה הגרמנים.
כמו כן מאז תחילת המלחמה היה קיים לחץ מצד מפקד הצי הגרמני (הקריגסמרינה), אריך רדר, להוציא לפועל מבצע לכיבוש נורווגיה לשם לכידת נמליה והפיכתם לבסיסים למען הצי הגרמני, דבר שינתק את קווי הסגר הימיים של הבריטים על גרמניה ויפתח את האוקיינוס האטלנטי בפני כלי שיט גרמנים ובכך יאפשר לבצע הסגר על האיים הבריטים.
הכנות לפלישה
בעזרתם של אריך רדר ואלפרד רוזנברג הצליח הפוליטיקאי הנורווגי וידקון קוויזלינג, מנהיג הנאציונל סמלינג (מקבילתה של המפלגה הנאצית בנורווגיה), להיפגש עם היטלר. בפגישה הבטיח קוויזלינג להיטלר שחלק גדול מהצבא הנורווגי נאמן לו ויהיה מוכן לשתף פעולה עם גרמניה במקרה של פלישה גרמנית. היטלר התרשם מקוויזלינג, אולם בשלב זה הסתפק בהעברת כספים למפלגתו כדי לחזק את התעמולה הפרו-גרמנית בנורווגיה. אחת הסיבות לדחיית הפלישה הייתה חילוקי דעות בין ראשי הצי, שסברו שבריטניה מתכננת מבצע לכיבוש נורווגיה, לבין ראשי ה-OKW, שסברו שאין כל חשש לפלישה בריטית לנורווגיה ולעת עתה מוטב שהיא תישאר נייטרלית.
ב-14 בפברואר 1940 שייטה הספינה הגרמנית אלטמרק במים הטריטוריאליים של נורווגיה תוך שהיא נושאת שבויים בריטים. המשחתת הבריטית אה"מ קוזאק תקפה את הספינה ושיחררה מאות שבויים בריטים, תוך שנורווגיה עצמה לא נקטה שום פעולה מלבד הגשת מחאה. דבר זה הבהיר להיטלר שנורווגיה לא תתנגד להפרת ריבונותה מצד בריטניה והגביר את חששו מחסימת נתיב האספקה הגרמני במימיה של נורווגיה.
היטלר מינה את הגנרל ניקולאוס פון פאלקנהורסט לאחראי על תכנון הפלישה, וזה הגיש להיטלר את תוכנית הפלישה ב-21 בפברואר. על פי התוכנית, תוקצה דיוויזיה גרמנית אחת לשם כיבוש כל אחד מנמליה החשובים של נורווגיה - אוסלו, כריסטיאנסנד, ברגן, טרונדהיים ונרוויק.
מהלך הפלישה
ב-9 באפריל 1940 התחילו כוחותיה של גרמניה בפלישתם לנורווגיה. באותו הזמן הגיש שגריר גרמניה באוסלו אולטימטום שבו הוא דורש שממשלת נורווגיה תקבל בברכה את כוחות הוורמאכט לשם "הגנה" מפני פלישה אנגלו-צרפתית. כעבור כמחצית השעה ממשלת נורווגיה דחתה את האולטימטום הגרמני והכריזה על כוונתה להילחם בפולשים.
כאשר הגרמנים נחתו בנרוויק נכנע להם מפקד חיל המצב המקומי קולונל קונראד סונדלו שהיה תומכו המושבע של קוויזלינג. הצי הנורווגי גילה התנגדות, אולם שתי ספינותיו במקום טובעו על ידי הצי הגרמני. כיבושה הסופי של נרוויק בידי הגרמנים הושג רק אחרי קרבות ימיים בנמל שלה ובפיורד שלו "אופוט" עם הצי הבריטי, וקרבות יבשתיים בהרים המקיפים את העיירה הצפונית עם כוחות נורווגים וכוחות של בעלות הברית, שהתרחשו מ-9 באפריל עד 8 ביוני 1940. בתחילת הקרבות האלה ספגו הגרמנים מפלה, אולם ידם הייתה על העליונה לאחר מתקפות הנגד שלהם, (כפי שיתואר בהמשך). .
העיר טרונדהיים נפלה בקלות; ספינות הצי הנורווגי לא התנגדו לכוחות הפולשים ומלבד כמה מבצרים שנלחמו במשך שעות מספר, הנמל נלכד ללא כל קושי.
בברגן ההתנגדות הייתה יותר קשה; הסוללות שהיו מופקדות על הגנת הנמל פתחו באש ופגעו קשות בסיירת "קניגסברג" וספינה נוספת, אולם חיילים גרמנים שהצליחו לנחות מכלי שיט אחרים כבשו את העיר עד הצהריים. בשעה זאת הגיע כוח בריטי לעזרת הנורווגים ומפציצים טיבעו את ה"קניגסברג". צי בריטי המורכב משבע משחתות וארבע סיירות עמד להיכנס לקרב עם הצי הגרמני הקטן ממנו, אולם הוא נסוג בעקבות חשש הבריטים ממוקשים ימיים וממפציצי הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני.
צנחנים גרמנים לכדו את שדה התעופה בסולה, דבר שנתן למפציצים הגרמנים יתרון על הכוחות הבריטים וסיכל כל ניסיון בריטי להנחית כוחות במספרים גדולים.
הצי הגרמני שתקף את כריסטיאנסנד נהדף פעמיים על ידי המגנים הנורווגים, שאף גרמו נזק כבד לסיירת "קארלסרואה" שהובילה את ההתקפה, אולם ביצורי המגנים הושמדו בהפצצה של הלופטוואפה והעיר נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים.
ההתקפה הגרמנית באוסלו נהדפה. הצי הנורווגי הצליח להטביע את הסיירת הכבדה בליכר, שבין 1,600 נוסעיה שטבעו היו סוכני גסטפו ופקידי מינהלה שהיו אמורים לאסור את המלך הוקון השביעי והממשלה ולהתקין בנורווגיה משטר כיבוש. הצי הצליח בנוסף להכריח את אוניית המערכה זוטא ליצו לסגת אחרי שספגה פגיעות. למרות זאת כוח קטן של צנחנים גרמנים הצליח לכבוש את אוסלו, אולם לא לפני שהמלך והממשלה, יחד עם הזהב שהיה מאוחסן בבנקים ומסמכי משרד החוץ, הצליחו להימלט לצפון המדינה.
הציר הגרמני באוסלו קורט ברוייר ביקש להיפגש עם הוקון, על פי הוראתו של שר החוץ יואכים פון ריבנטרופ. ראש ממשלת נורווגיה הסכים בתנאי שהוורמאכט ייסוג דרומה כדי להבטיח את ביטחונו של המלך, אך ברוייר סירב. הגרמנים ניסו ללכוד את המלך באמצעות שתי פלוגות צנחנים. בקרב שהתפתח בבאמאר הסב הצבא הנורווגי אבדות כבדות לגרמנים והם אולצו לסגת.
בעקבות כישלון הניסיון ללכוד את המלך נפגש איתו ברוייר באלווארום ב-10 באפריל 1940 וניסה לשכנע אותו להשפיע על ממשלתו שתיכנע. למרות ניסיונותיו של ברוייר, ניסיונו לשכנע את הוקון למנות את קוויזלינג לראש ממשלה ולהפסיק את הלחימה נכשלו. אחרי הפגישה, בעת שנאם לפני ממשלתו, שלל המלך מכל וכל את תנאי הגרמנים ואף אמר שאם הממשלה תקבל אותם הוא יתפטר מתפקידו. הממשלה החליטה על המשך ההתנגדות לפלישה.
הגרמנים עשו עוד מספר ניסיונות לשכנע את המלך וממשלתו להיכנע וכשאלו כשלו, החליטו לחסל אותם. ב-11 באפריל 1940 להק מפציצי לופטוואפה נשלח לכפר ניבארגסונד, בו שהו אנשי הממשלה. הלופטוואפה הפציץ את הכפר עד שהושמד לגמרי, אולם למזלם של המלך וממשלתו הם הצליחו למצוא מקלט ביער סמוך כששמעו את המפציצים הבאים. לאחר עזיבת המטוסים המלך וממשלתו החליטו לסגת צפונה לכיוון ההרים.
בינתיים הבריטים המשיכו להילחם בכוחות הפולשים. ב-10 באפריל 1940 כוח ימי בריטי של 5 משחתות נכנס לנמל נרוויק והצליח להטביע שתיים מתוך חמש המשחתות הגרמניות, לגרום נזק לאחרות ולהשמיד את כל ספינות האספקה הגרמניות מלבד אחת. ביציאה מהנמל נפגשו עם כוח של חמש משחתות גרמניות שגרמו לטיבוען של שתיים מאלו הבריטיות, בעוד שהשאר הצליחו להימלט אל הים הפתוח.
הבריטים ערכו התקפה נוספת על נרוויק ב-13 באפריל 1940, בהובלת אוניית הקרב אה"מ וורספייט ומספר משחתות. הכוח הבריטי השמיד את זה הגרמני וגרם לבהלה ואי סדר בקרב חיל המצב הגרמני בעיר. הבריטים לא השכילו לנצל את ההזדמנות לכיבוש העיר, ובמקום זה בחרו להנחית את הכוח שלהם בהארסטאד, שהייתה בשליטה נורווגית ובמרחק 35 מיל צפונית לנרוויק.
כוחות בריטים וצרפתים נחתו מצפון ומדרום לטרודנהיים ב-20 באפריל 1940 במטרה להתקיף אותה, אולם זנחו את תוכניתם בשל חימושם הקל והפצצות הלופטוואפה. הם החליטו להצטרף לצבא הנורווגי בראשותו של קולונל אוטו רוגה, שנלחם כדי לעצור את ההתקדמות הגרמנית מאוסלו.
התנגשות ראשונה בין כוחות קרקע בריטים לגרמנים התרחשה בלילהאמר ב-21 באפריל 1940. הכוח הבריטי היה מצויד בחימוש קל בלבד למול הטנקים והתותחים הכבדים, וכן היה נתון להפצצות הלופטוואפה. לאחר קרב שנמשך כיום נסוגו כוחות בעלות הברית לכיוון אנדאלסנאס, משם פונו על ידי הצי הבריטי בליל 30 באפריל.
המלך וממשלתו נמלטו לגלות בבריטניה על גבי אה"מ דבונשיר ב-7 ביוני 1940 ולא שבו לנורווגיה עד לתום המלחמה, בשנת 1945.
תוצאות
גרמניה הצליחה לכבוש את נורווגיה ובכך להבטיח לעצמה את נתיב אספקת המשאבים החיוניים משוודיה. כמו כן, היא השתלטה על בסיסים ימיים בנורווגיה שהרחיבו את תחום פעילותו של הקריגסמרינה. עם זאת, הגרמנים החזיקו בנורווגיה כ־300,000 חיילים שיכלו לשמש אותם בחזית. ניסיונם למנות את קוויזלינג כראש ממשלה לגיטימי ולהעביר את המדינה תהליך של נאציפיקציה נכשל כישלון גמור כתוצאה מהתנגדותם העיקשת של הנורווגים.
לאחר כיבושה היוותה נורווגיה המאגר הגדול ביותר של גרמניה הנאצית לילדי פרויקט לבנסבורן, ונפתחו בה בין 9 ל-15 מרכזי לבנסבורן.
כישלון בעלות הברית במערכה בנורווגיה היה לאחת מן הסיבות שהובילו להתפטרות ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין והחלפתו בווינסטון צ'רצ'יל.
יהדות נורווגיה במהלך הכיבוש
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה בנורווגיה קהילה יהודית קטנה ביותר; שכן בדומה לשאר ארצות סקנדינביה, אסורה הייתה כניסת יהודים לנורווגיה עד המאה ה-19. בנורווגיה הייתה נהוגה אנטישמיות מובהקת עוד זמן רב לפני הכיבוש הנאצי. הדבר בא לידי ביטוי בכלי התקשורת ובנאומי מדינאים, אף כי לפני הכיבוש הנאצי לא התבטא בחקיקה פורמלית כנגד יהודים. כאשר פלשו הגרמנים למדינה, בשנת 1940, חיו בה כ-1,800 יהודים. המחתרת הנורווגית שלחמה בצבא הגרמני הצליחה להבריח כשני שלישים מיהודי המדינה, 930 במספר, אל מעבר לגבול השוודי. מאה יהודים נוספים שרתו בצבא הנורווגי החופשי שהוקם על אדמת בריטניה. שאר יהודי נורווגיה, כ-750 במספר, נשלחו למחנה הריכוז אושוויץ, משם לא שבו, פרט ל-25 מהמשולחים בלבד אשר שרדו.
פקטין
פקטין הוא רב-סוכר המצוי בדופן התא בתאים צמחיים. הפקטין מהווה מרכיב חשוב בדפנות תאים בפירות. בסוף תהליך הפירוק שלו הופך פקטין לחומצה פקטינית. פירוק זה במהלך הבשלת הפרי הופך אותו לרך יותר. תפוחים, שזיפים ותפוזים מכילים כמויות ניכרות של פקטין, בעוד שהוא נדיר בתותי שדה.
הפקטין מסונתז באברון הגולג'י בתא ויוצר מטריצה שבה משולבים סיבי ההמיצלולוז בדופן התא. כאשר הוא בתוך התא, הפקטין מכיל התמרות מתיליות שמונעות ממנו קישור לסידן על מנת שלא ייווצר ג'ל בתוך התא. עם היציאה מהתא האנזים פקטין מתיל אסטראז מסיר את הקבוצה המתיליות וחושף קבוצת קרבוקסיל ליצירת קשרים כימיים.
מבנה כימי
ההרכב המולקולרי של הפקטין משתנה, הן מבחינת אורכי השרשראות הסוכריות והן בשילובים ובסוגים של החד-סוכרים.
שימוש בתרופות ובמזון
פקטין משמש לעיתים קרובות כמרכיב בסירופ נגד שיעול, בשל יכולתו לצפות את הטרכיאה העליונה ולמנוע את הפרכוסים הקודמים לשיעול. בתנאים חומציים, הפקטין יוצר ג'ל, ובשל תכונה זו משתמשים בו בייצור ריבה וג'לי. כתוסף מזון מסומן בקוד E440.
בבישול
הבישול כן הופך את הפקטין לרך ונגיש יותר לאינטראקציה עם חומרים אחרים. בישול תפוח (או פירות אחרים עשירים בפקטין) גורם לשבירה חלקית של שרשראות הפקטין הארוכות לקטעים קצרים יותר. כך מולקולות מים וחומרים אחרים "לחדור" בין שרשראות הפקטין ולפרק אותן.
בבישול ביתי, ובמיוחד בבישול הטבעוני, נהוג להשתמש ברסק של פירות המכילים פקטין בריכוז גבוה, כגון תפוחים או בננות, כתחליף צמחי לביצים, לצורך "הדבקה" של קציצות, לביבות, עוגות וכיוצא באלה.
התיישבות נתיני המעצמות בחיפה
נתיני מעצמות זרות התיישבו בחיפה במהלך שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, בדומה למה שעשו נתיני המעצמות בארץ ישראל בירושלים ובמקומות שונים אחרים בארץ ישראל.
במהלך המאה ה-19 החלה קרנה של חיפה לעלות, במקביל לירידתה של שכנתה מצפון, עכו, כתוצאה מתהליך של "הבנייה החדשה" שהונהג על ידי השליט האזורי דאהר אל עומר. סיבות נוספות לעליית קרנה של חיפה באותה תקופה הן תעבורה הולכת וגוברת של אניות גדולות, שהזדקקו לנמל מים עמוקים, וגידול במספר הקונסולים הזרים שבחרו להתיישב בעיר (בהם הצירים של המעצמות רוסיה, פרוסיה, יוון, הולנד, אנגליה, צרפת, אוסטריה, סרדיניה, ספרד ואפילו ארצות הברית). קונסולרים אלו נעדרו מחיפה עד המצור על עכו בידי המצרים עת עברו נציגי אנגליה, צרפת, אוסטריה, דנמרק וסרדיניה לחיפה. נתיני המעצמות נהנו מחסות מדינות האם במסגרת הסכמי הקפיטולציות, ובכך נחסך להם חיכוך עם השלטונות המקומיים.
ההתיישבות בחיפה תרמה רבות לפיתוחה - נבנו בה בתי חולים, בתי דואר, בתי ספר ומיסיונים, שיטות הבנייה השתכללו, נסללו דרכים לכרכרות ובשכונות שמחוץ לחומות הושלט חוק וסדר. התפתחות העיר התאפיינה גם בגידול משמעותי באוכלוסייתה - בתחילת המאה ה-19 הוערך מספר התושבים בכמה אלפים, ואילו בשנת 1923 כבר היו בחיפה כמעט 40,000 נפש, בני דתות שונות - מוסלמים, יהודים, אחמדים, בהאים ונוצרים בני כתות רבות ומגוונות. כלומר, בתהליך שנמשך כ-100 שנה נהפכה חיפה מעיירה משנית לעיר רב-גונית. היה זה תהליך דו-כווני שבו התיישבות הנתינים גרמה להתפתחותה של חיפה, ולהפך התפתחותה של העיר מעיירת דייגים הייתה גורם משיכה עבור נתינים אחרים.
הסכמי הקפיטולציה
פעילות המעצמות גברה לקראת סוף המאה ה-19 מתוך הנחה כי האימפריה העות'מאנית עומדת להתמוטט.
הגידול במספר תושבי חיפה
ג'יימס סילק בקינגהאם העריך ב-1816 את מספר תושבי חיפה בכ-1,000; ב-1829 אנטון פון פרוקש, שליח מטעם האימפריה האוסטרית, העריכם בכ-3,000.
על פי דו"חות של משרד הפנים הצרפתי בשנות ה-40 מנתה אוכלוסיית חיפה תושבים בעלי אמונה דתית המחולקים ל: הכנסייה הסורית-אורתודוקסית 2,000, הכנסייה המצרית 3,500, הכנסייה היוונית קתולית 20,000, יוונית אורתודוקסית 10,000, מרונים 4,000, ארמנים 1,800, פרוטסנטים 1,500, קופטים 400, אשורים 150.
חלק מגידול האוכלסין הלא-מוסלמי נבע מהתיישבות היהודים אך חלקו נבע גם מהתיישבות נתיני המעצמות. היהודים ראו בהתיישבות האירופאית, ובעיקר הגרמנית, מופת לצורת ההתיישבות הרצויה.
הרפובליקה הצרפתית
כבר בשנת 1535 נחתם הסכם הקפיטולציות בין פרנסואה הראשון לסולימאן המפואר וצרפת החלה לבסס שוב את מעמדה. בשנת 1769, מלך צרפת לואי החמישה-עשר קיבל אישור לתת חסות למסדר הכרמליתי, אשר נזיריו בחרו להתיישב באזור הנקרא סטלה מאריס, בקצה הצפוני של רכס הכרמל. עם השנים הקימו כמה מנזרים גם באזורים אחרים בחיפה, ובשנות ה-80 של המאה ה-18 אף היו הראשונים לבנות מנזר מחוץ לחומות העיר (באזור כיכר פריז של היום).
בזעורה (בית חולים רמב"ם כיום) הוקם מנזר, כנראה, ב-1892 על ידי הנזירות (הכרמליתיות) השתקניות. הן עזבו במלחמת העולם הראשונה אך חזרו למנזר עם סיומה. מסדר האחיות סנט ג'וזף הקים בתחילת המאה העשרים מנזר באזור (ברחוב העלייה השנייה 12 כיום).
נתינים צרפתים אחרים שהתבססו בחיפה הם פעילי בית הספר נזירות נצרת. בית הספר נוסד בצרפת ב-1822, וכעבור כמה עשורים נפתח בנצרת סניף של בית הספר. ב-1858 נבנה הסניף החיפאי של בית הספר לנזירות ברחוב קינג ג'ורג בקרבת נמל חיפה של אותה תקופה. בשנות העשרה של המאה ה-19 עבר בית הספר לבניין גדול ממדים (שבזמנו היה אחד מבתי הבטון הראשונים בחיפה). שטח המבנה היה כ-17 דונם מוקף חומה גבוהה שהכיל בית ספר, גן ילדים, פנימייה, כנסייה ומנזר לנזירות.
יהודים צרפתיים
אמנם בהגדרות ה"קלאסיות" אין היהודים מוגדרים כחלק מהתפשטות המעצמות בארץ, אך בית הספר אליאנס שהוקם בחיפה, ב-1884, לא הוקם מטעמים ציוניים ולפיכך התופעה דומה.
תוכנית הלימוד בבית הספר כללה ארבע שפות: צרפתית, אנגלית, עברית וערבית. התוכנית, כבכל סניפי הרשת, הייתה מוכוונת צרפת, על ההיסטוריה והתרבות שלה.
הרוזן דה פיילא
ברבע האחרון של המאה ה-19 וברבע הראשון של המאה ה-20 פעל בארץ ישראל הרוזן הצרפתי מרי פול אמדה דה פיילא (Comte Marie Paul Amedee de Piellat) והיה לאחת מן הדמויות הבולטות ביותר מאחורי מפעלי הקתולים הצרפתים. דה פיילא הגיע לארץ בפעם הראשונה ב-1874 בגיל עשרים ושלוש למסע צליינות. מאז הגיע לארץ עוד פעמיים וריכז את כל מרצו והונו בארץ הקודש ולשם כך אף ויתר על רכוש רב בצרפת (ראו גם המתחם הצרפתי בירושלים).
ב-1882 הוא עמד בראש קבוצה גדולה מאוד של צליינים שנחתו בחיפה ("השיירה הגדולה של האלף"). הקבוצה ביקרה בסטלה מאריס בדרכם לירושלים. הביקור בחיפה הוציא את שמעה של חיפה לצרפת.
הרוזן דה פיילא הודיע על התיישבותו בחיפה ב-1887 לשנה והקמת בית חולים גדול שישמש את הצליינים שינחתו בחיפה. חלק מהוצאות הבנייה הוא הוציא מכיסו, ומסר את ניהול המקום (באזור בית החולים רמב"ם של היום) לידיהן של האחיות הכרמליתיות הצרפתיות.
האימפריה הרוסית
מלחמת קרים הסתיימה ב-1856 במפלתה (החלקית) של האימפריה הרוסית, וויתורה על ניסיונה להפוך לנותנת החסות של הנוצרים האורתודוקסים באימפריה העות'מאנית. אף על פי כן מימנו הרוסים, באמצעות "חברת הסחר והספנות הרוסית", הקמת מזח, ב-9–1858, בחוף ימה של חיפה לא הרחק מבית הסראיה (בית המושל והמנהל). המזח הוקם בפיקוחו של ארמטה פיארוטי, מהנדס איטלקי ששימש גם כמהנדס עיריית ירושלים. מזח זה שימש מאוחר יותר כמזח הראשון (מתוך שלושה) שתפקדו כנמלה הראשון של חיפה. המזח הוארך כ-30 שנים מאוחר יותר על ידי גוטליב שומאכר (ראו בהמשך). ליד המזח הוקם מלון קטן לעולי רגל רוסים בדרכם לירושלים - חצר ספרנסקי (ליד בית מילר יותר מאוחר - שוק הפשפשים של היום).
במקביל, לצורך שיכונם ועידודם הרוחני של עולי הרגל שהיו צפויים לרדת מהאוניות דרך המזח החדש, הקימה הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית על רכס הכרמל כנסייה ואכסניה (ברחוב החורשה של ימינו, באזור שנקרא אחר כך כרמל צפוני). הכנסייה מקודשת לאליהו הנביא ובנויה משני חלקים: הכנסייה בעלת גג רעפים ומגדל פעמונים בעל גג רעפים מחודד. ציורים רבים של אליהו הנביא המתארים שלבים שונים בחייו נמצאים מחוץ ובתוך הכנסייה. "בצלים" בסגנון רוסי נמצאים מחוץ לכנסייה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקפאה פעילות הרוסים בחיפה. ב-1919 חודשה הפעילות תחת חסות הקונסול הספרדי. ב-1924 נקנתה חלק מן אדמתם במושבה הגרמנית על ידי העירייה והיא פתחה בו שוק ירקות (לאחר מכן הוסב המקום כחלק מתחנת אגד שעברה מרחוב המלכים). ב-1930 שוקמו הבתים ברחוב החורשה.
טמפלרים
הטמפלרים החלו את בניית המושבה הגרמנית ב-1868. זאת הייתה מושבתם הראשונה בישראל, והשפעתה על העיר הייתה גדולה מחלקם היחסי של מספר תושביה. אל המושבה הגיע לביקור ב-1898 הקיסר וילהלם השני. ביקור זה נתן דחיפה עצומה לעיר בכלל ולמושבה בפרט ושמעה של חיפה יצא למרחוק.
בחיפה הוקמו סניף של דויטשה פלשתינה בנק בנובמבר 1904 וסניף של 'בנק אגודת הטמפלרים' (Bank der Tempelgesellschaft) (ברחוב השוק). הבנק שנועד לתמוך בקהילה הגרמנית שימש עד מהרה כזרז כלכלי לקהילה אך גם לאחרים.
המושבה התרוקנה מתושביה הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה, עת גורשו מחיפה (ראו להלן ובערך טמפלרים) ולא חזרו אליה עוד. רכושם פוצה להם במסגרת הסכם השילומים.
בחיפה נותרו על כנם מספר בתים מועט על הכרמל, המושבה (כיום שדרות בן-גוריון והרחובות מסביבה), כמה בתים בבת-גלים ובחיפה דרום ובית קברות שאליו צורפו ב-1970 מצבות מבית הקברות בבית לחם הגלילית.
ההוספיץ הגרמני
אנשי ההוספיץ הגרמני על שם קרל בורמאוס (גרמנית: Karl Borromäus) הגיעו לחיפה בשנות ה-80 של המאה ה-19. ב-1881 הם רכשו אדמה ליד המושבה הגרמנית והקימו במקום בית אבות (ולימים בית הארחה). כיום (נכון ל-2018) הוא מתופעל על ידי המסדר של האחיות רוזרי. את מכון הרדג הסמוך הפכו לבית חולים (בניהול ד"ר פֵּטֶרְס) והקימו אף גן ילדים ובית ספר.
ברחוב מגידו (של היום) נבנתה בתחילת המאה ה-20 אכסניה לצליינים נוצרים בשם "מנוחת אליהו" על ידי הנזירות הקתוליות. הייתה זאת אחת ממספר אכסניות שהיוו חלק מ"הכרמל הגרמני". נכון ל-2023 המקום עזוב ומסביבו בנייה מסיבית של חברת גד זאבי.
אמנם בגרמניה, ארץ מוצאם, היו הזרם הקתולי והזרם הטמפלרי במעין קרע, אך כאן בחיפה, בעיקר בשל השפה המשותפת, נבנו בתי ההוספיץ בשכנות לבתי הטמפלרים.
יהודים גרמנים
כיהודים הצרפתים אין היהודים הגרמנים מוגדרים כחלק מהתפשטות המעצמות בארץ, אך מאחר שהטכניון לא הוקם ממניעים ציוניים טהורים, מדובר בתופעה דומה.
היהודים המשיחיים (קהילת האחים)
ב-1926 הגיע לחיפה, מניו זילנד המיסיונר קלאפהם (J. W. Clapham), התיישב בטחנת הקמח הישנה במושבה הגרמנית (כיום אלנבי 58), והפך אותה לבית קהילת "בית חסדא" של היהודים המשיחיים. א. אנגלהרדט, מעשירי העיר (ראו גם מרכז הכרמל), תמך בקהילה, ששיפצה את המבנה המוזנח. חמשת ראשי הקהילה היו ו. יונג האנגלי, פקיד בכיר ברכבת, ו. קוטס מהמשטרה, אנגלהרדט, ולדימיר מרצ'ינקובסקי (חתנו של גוטליב שומאכר) והאח הערבי ג. מטאר. חלק מהקהילה (בעיקר הלא-ציוני) פונה מחיפה, כמו מיתר המקומות בישראל, עם סיום המנדט הבריטי.
הכנסייה היוונית-קתולית
בשנת 1862 הוקמה "כנסיית א-סיידה" (שמשמעותו גבירתנו, בשדרות הפלי"ם 10 כיום) בראשות הארכיבישוף גרגורי דומאני. הכנסייה, בסגנון בזיליקה ביזנטית, הוקמה על מקומה של כנסייה קטנה שהייתה במקום ונשאה את אותו שם. בנוסף בנתה הקהילה את "סנטה אנה" מ-1858–1862. הכנסייה נבנתה, על פי המסופר, בלילות מאבני מצודת העיר בורג' א-סלאם, שניצבה באזור גן הזיכרון של היום. הכנסייה שימשה בתפקידה עד 1948, עת ננטשה. בתוך הכנסייה מצויה מערת קברו של גרגוריוס חג'אר, ראש העדה בשנים 1901–1940.
כאמור, בנייני ההוספיץ הגרמני עברו לרשות כנסייה זאת.
ארצות הברית
ההתיישבות האמריקאית בחיפה הייתה חלק מהתפתחות המושבה הגרמנית. חלק מתושביה של מושבה זו לא היו רק גרמנים אלא גם אמריקאים (בדומה לבאים מדרום רוסיה). משפחה בולטת הייתה משפחת שומאכר. אב המשפחה, יעקב, מהגר גרמני לארצות הברית, מונה לסגן הקונסול של ארצות הברית בחיפה ובצפון. בנו, גוטליב, המשיך בדרכו של אביו, וביתם היה בניין הקונסוליה עצמו. במפת המושבה שהכינו השניים הם הדגישו שהמושבה היא "גרמנית-אמריקאית" ואף ציינו אילו משפחות הן ממוצא אמריקאי. אזרחותם עמדה להם גם אחרי הכיבוש הבריטי ונכדתו נלי מרצ'ינקובסקי-שומאכר נשארה לגור בחיפה. אחרי גירושו (הזמני) של שומאכר (הבן) קיבלו על עצמם את מלאכת ייצוג ארצות הברית משפחת סטרובה, בעלי מפעל הסבון במושבה הגרמנית, שביתם היה בפינת בן-גוריון ויפו של היום.
האימפריה הבריטית
בריטניה מינתה ב-1853 את אדוארד תומאס רוג'רס כסגן קונסול בחיפה. אין ספק שמינויו של דיפלומט מקצועי (בניגוד לתושב מקומי) נתן דחיפה לחשיבות העיר במרחב הבינלאומי, ולהבנתה של בריטניה שחיפה היא מקום אסטרטגי (כפי שאכן קרה במהלך המנדט הבריטי). רוג'רס הציע להקים מזח בריטי כבר ב-1855 אך למרות יתרונו ההנדסי נבחר לבסוף המזח הרוסי.
לורנס אוליפנט ואשתו אליס, השתקעו בחיפה ב-1879. אוליפנט, יליד דרום אפריקה ממוצא סקוטי, חבר הפרלמנט של בריטניה לשעבר, שכר (ואחר כך קנה) את בית אוליפנט במושבה הגרמנית והתחבר עם שכנו גוטליב שומאכר, אשר דיבר אנגלית כמותו. ביחד תכננו השניים לסלול רכבת אשר תצא מחיפה ותגיע עד דמשק ועקבה. התוכנית אמנם לא יצאה אל הפועל אך העבודה חשפה את שומאכר אל אוצרות תל מגידו ורמת הגולן (עוד על תוכנית הרכבת ראו כאן). תוכנית זאת הוגשמה (אמנם לא על ידו) בדמות רכבת העמק. אוליפנט כתב סדרת מאמרים לעיתונים אנגליים ואמריקאים והפיץ את שמה ויופייה של חיפה. ביתם של הזוג שימש כמרכז הבוהמה החיפאית של תקופתם ואליס אוליפנט נקברה בפאתי בית הקברות הטמפלרי בעיר. אוליפנט שימש צינור שדרכו הועברו כספים רבים מטעם הכת הכריסטאדלפית ("האחים בישו") להתיישבות יהודית.
מיסיונרים אנגליים הקימו ב-1899 את בית החולים סט. לוקס (בשדרות הציונות), שפעל עד קום המדינה (כיום משמש כגן ילדים). ליד בית החולים (ברח' סט לוקס 4 כיום) נבנתה כנסייה אפיסקופלית, אשר תוכננה על ידי גוטליב שומאכר בדמות בית תפילה גרמני צנוע. כנסייה נוספת (יוחנן הקדוש) נחנכה, בסגנון גותי, ב-1935. במקור תוכננו שני מגדלי פעמונים אך חוסר באמצעים הביא לבניית מגדל אחד. הכנסייה שימשה את אנשי הצבא והממשל הבריטיים בתקופת המנדט.