cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בוסטון סלטיקס
2007–2013: הגעת גארנט ואלן
בעונה זו פול פירס הפך לשחקן הסלטיקס השלישי שמגיע ל-20,000 נקודות, אחרי לארי בירד וג'ון האבליצ'ק. ב-7 בינואר 2011 הסלטיקס הצטרפו ללוס אנג'לס לייקרס כשתי הקבוצות היחידות שהשיגו יותר מ-3000 ניצחונות, כשהסלטיקס נצחו את הטורונטו ראפטורס 122-102. במהלך העונה שלחו הסלטיקס את פרקינס ורובינסון לאוקלהומה סיטי ת'אנדר בתמורה לג'ף גרין וננאד קרסטיץ'. את עונת 2010/2011 סיימו הסלטיקס עם מאזן 26–56, במקום השלישי במזרח והם יפגשו את ניו יורק ניקס בסיבוב הראשון של הפלייאוף. הם ניצחו את הניקס בסוויפ 0–4. הסלטיקס הודחו בשלב חצי גמר המזרח, לאחר שהפסידו 1–4 למיאמי היט. בעונת הודחו הסלטיקס בשלב גמר המזרח, לאחר שהפסידו 3–4 למיאמי היט, במהלך העונה הפך ריי אלן לקלע השלשות הטוב בהיסטוריה אחרי שעקף את רג'י מילר, ובסיום העונה עבר למיאמי היט.
בעונת הסלטיקס הגיעו למאזן 40–41 כשכוכב הקבוצה, ראז'ון רונדו, נפצע וסיים את העונה באמצעה. סיימו במקום השביעי במזרח והודחו בסיבוב הראשון של הפלייאוף על ידי הניו יורק ניקס בתוצאה 2–4.
2013-2021: בראד סטיבנס כמאמן
בדראפט של שנת 2014 בחרה בוסטון את מרכוס סמארט בבחירה ה-6 בסיבוב הראשון. בדצמבר 2014 הועבר רונדו לדאלאס מאבריקס ובינואר 2015 הועבר ג'ף גרין לממפיס גריזליס. תחת הנהגתו של סטיבנס סיימה הקבוצה את העונה במקום השביעי וחזרה לפלייאוף כשבמאזנה 40 ניצחונות מול 42 הפסדים, אך הודחה בסיבוב הראשון בסוויפ 0–4 על ידי קליבלנד קאבלירס.
בדראפט 2015 בחרה בוסטון את טרי רוזיר בבחירה ה-16. את עונת סיימה בוסטון במקום החמישי במזרח עם מאזן של 48 ניצחונות מול 34 הפסדים והודחה בסיבוב הראשון של הפלייאוף בתוצאה 2–4 מול קבוצת אטלנטה הוקס. בקיץ 2016 החתימה הקבוצה את האולסטאר אל הורפורד, עד אז כוכבה של אטלנטה הוקס. בדראפט 2016, בחרה בוסטון בבחירה השלישית את ג'יילן בראון. בעונת סיימה הקבוצה, בראשותו של שחקנה אייזיאה תומאס שנבחר לחמישיית העונה השנייה, במקום הראשון במזרח. בפלייאוף ניצחה הקבוצה בסדרה של שישה משחקים את שיקגו בולס ואחריהם את וושינגטון ויזארדס בשבעה משחקים, אך הפסידה בגמר האזורי לקליבלנד קאבלירס. בסדרה מול הקאבלירס נפצע תומאס, אך גם בלעדיו הצליחה הקבוצה לנצח משחק חוץ אחד על חודה של נקודה, מה שלא מנע מהקאבלירס לעלות לגמר ה-NBA מול גולדן סטייט ווריורס, לה הפסידו בסופה של הסדרה.
לקראת עונת 2018, היו הסלטיקס אחת מהקבוצות המובילות ב-NBA ומועמדת לאליפות, כשהציגה סגל כשרוני במיוחד, שכלל חמישייה חזקה שכללה את קיירי אירווינג, ג'יילן בראון, גורדון הייוורד, ג'ייסון טייטום ואל הורפורד. בעונת הגיעו הסלטיקס למקום ה-4 במזרח, אך הודחו בחצי גמר המזרח על ידי מילווקי באקס.
בקיץ 2019, ביצעו הסלטיקס מספר שינויים משמעותיים בקבוצה. קיירי אירווינג סיים את חוזהו בסלטיקס, וחתם בברוקלין נטס, ובמקביל, הצטרף לקבוצה כוכב השארלוט הורנטס קמבה ווקר בטרייד, עבור טרי רוזיר. בהמשך הקיץ, סיים גם אל הורפורד את חוזהו וחתם בפילדלפיה 76'. הסלטיקס הפכו לקבוצה צעירה המובלת על ידי שחקנים צעירים כמו ג'ייסון טייטום וג'יילן בראון. בעונת סיימה בוסטון במקום ה-3 בטבלת המזרח והגיעה עד לגמר האזורי, בו הפסידה למיאמי היט. בתום העונה האריך ג'ייסון טייטום את חוזהו תמורת 195 מיליון דולר לחמש שנים.
היריבות עם לוס אנג'לס לייקרס
לסלטיקס וללוס אנג'לס לייקרס אחת מהיריבויות הגדולות ב-NBA. הן נפגשו בגמר ה-NBA 12 פעמים, הכי הרבה פגישות לשתי קבוצות בהיסטוריה. שתי הקבוצות זכו בהכי הרבה אליפויות NBA, כשהם זכו ביחד ב-34 מתוך 72 אליפויות אפשריות. כל אחת עם 17 אליפויות. בשנות ה-60 הסלטיקס והלייקרס נפגשו בגמר 6 פעמים ובכל הפעמים הסלטיקס ניצחו, למרות ניסיונותיהם של אלג'ין ביילור וג'רי וסט לקחת אליפות.
בשנות ה-80 היריבות חודשה בין שתי הקבוצות. הסלטיקס והלייקרס זכו ב-8 אליפויות מתוך 9 אפשריות בין 1980–1988, כשהלייקרס זכו ב-5 והסלטיקס ב-3. במהלך שנות ה-80 הן נפגשו בגמר 3 פעמים. היריבות שקעה בשנות ה-90 כששתי הקבוצות נחלשו, ובתחילת שנות ה-2000 כשהלייקרס זכו באליפויות הסלטיקס לא היו קרובים לגמר ה-NBA.
מקור השם
את הכינוי בוסטון סלטיקס החליט להעניק מייסד הקבוצה, וולטר בראון, כדי לייצג את האוכלוסייה האירית הרבה השוכנת בבוסטון (המילה סלטיקס באנגלית מייצגת את התרבות האירית העתיקה - קלטית, הגיית המילה שובשה).
לוגואים
הגרסה הכי מוכרת של לוגו הסלטיקס הייתה בין השנים 1976–1996, בערך בתקופה של לארי בירד. הלוגו היה צבוע בצבע מרכזי אחד בלבד, ירוק וכל שאר החלקים היו לבנים. בלוגו היה גם קצת צבע שחור, אך בכמות מזערית. הלוגו מתאר את הלפרקון, כשמסביבו מעגל ירוק ובתוכו כתוב שם הקבוצה. הלוגו עדיין משמש כמה רשתות טלוויזיה. עונת הבכורה שלו הייתה עונת 1975/1976, בה הוא היה על רק המכנסיים הירוקים.
בעונת 1996/1997 שונה הלוגו ונוספו לו צבעים. החולצה, הכובע והפפיון נצבעו בצבע זהב. הכדורסל נצבע בחום, ומכנסיו ונעליו נצבעו בשחור. צבע העור שלו נצבע בצבע ורדרד. לסלטיקס היו גם לוגואים חלופיים, כשהמפורסם ביותר מהם נוצר ב-1998. מצויר בו תלתן לבן על רקע ירוק, כשמעליו רשום שם הקבוצה באותיות לבנות. פעמים רבות הלוגו החלופי הוצג כשהתלתן בצבע זהוב, על האימוניות של השחקנים.
מאמני הקבוצה
הנתונים מעודכנים לסוף עונת :
שיאים למשחק בודד
נקודות: 60, לארי בירד נגד אטלנטה, 12 במרץ 1985, וג׳ייסון טייטום נגד סן אנטוניו ספרס, 1 במאי 2021
ריבאונדים: 51, ביל ראסל נגד סירקיוז, 5 בפברואר 1960.
אסיסטים: 28, בוב קוזי נגד מיניאפוליס, 27 בפברואר 1959.
חטיפות: 9, לארי בירד נגד יוטה (1985), ופול פירס נגד מיאמי (1999).
שחקנים שמספר גופייתם הוצא לגמלאות
מלבד שחקנים שגופייתם הופרשה, הפרישה הקבוצה באופן סמלי את הגופיות מספר 1 ו-2 עבור פעילים מרכזיים בה שלא היו שחקנים: וולטר בראון, המייסד והבעלים עד מותו ב-1964, ורד אאורבך שאימן את הקבוצה 36 שנים והמשיך בה כנשיא עד מותו ב-2006.
קו תחתון
קו תחתון או " _ " הוא סימן המופיע במקלדת המחשב ובמכונות כתיבה.
מקור הסימן
מקורו של הסימן בתקופה שבה כתבו במכונות כתיבה. על מנת ליצור  קו תחתון מתחת למילה נדרש היה לכתוב את המילה, לחזור אחורה ולכתוב את הסימן "_" תחת האותיות שנכתבו.
שימושים
הקו התחתון משמש לצורך כתובת אינטרנט וכתובות דואר אלקטרוני, וכן בכתיבת שמות קובצי מחשב, על מנת לאפשר כתיבת שמות דומים אך לא זהים. לעיתים הקו התחתון מחליף את סימן המרווח, כאשר אין אפשרות להשתמש בו (כמו בכתובת דוא"ל, לדוגמה). שימוש נוסף הוא בעת יצירת טפסים שבהם רוצים להשאיר אזור להשלמה, לדוגמה:
שם משפחה: ____________     שם פרטי: ____________.
בטקסט אלקטרוני ללא עיצוב, למשל בהודעות דואר אלקטרוני, הקו התחתון משמש לסימון קו מתחת לטקסט מסוים:
תותח סער
תותח סער הוא תותח או הוביצר המורכב על שלדה או מרכב ממונע, שנועד לשימוש במהלך הקרב, לסיוע חיל רגלים או לתקיפת יעדים מבוצרים. המונח הוא תרגום המינוח הגרמני "Sturmgeschütz", שהוטבע עבור מכשירים מסוג זה שיוצרו לראשונה בידי גרמניה הנאצית בשנת שנות השלושים של המאה ה-20.
היסטוריה
הצורך בתותחי-סער עלה כבר במלחמת העולם הראשונה, כאשר במהלך הסתערויות חיל רגלים התגלה שלא הייתה לו יכולת לתקוף ביצורים. התותחים של אותם ימים היו מיושנים וכבדים ולא הצליחו להדביק את הקצב בו התקדמו חיילי הרגלים.
ב-1935 הציע הגנרל הגרמני אריך פון מאנשטיין ללודוויג בק ליצור "חיל תותחנים מסתער" על מנת לסייע לחיל הרגלים. ב-15 ביוני 1936 הוטל על דיימלר בנץ AG להכין רק"ם בעל תותח 75 מ"מ קצר קנה. הרכב יוצר ונעשה בו שימוש בשלדה של פאנצר סימן 3. שמו של התותח נקרא "שטוג 3" (קיצור ל-Sturmgeschütz, תותח סער). לא היה ידוע בתחילה לאיזה חיל בוורמאכט יסופח כלי הרכב החדש. התברר כי לחיל השריון, שהוא החיל הטבעי לקבל רכב זה, היו קשיים תקציביים לקבל גדודי שטוגים ולכן השטוג הופנה לחיל התותחנים.
השטוגים שירתו בגדודים, שם קיימו את התפקיד הנועד להם כ"חיל תותחנים מסתער". מאוחר יותר הושם דגש על לחימה נגד שריון שהגרמנים נתקלו בה והשטוג שימש גם כמשחית טנקים. שטוג סימן 4 (StuG IV) נכנס לייצור בסוף 1943 תחילת 1944. ההבדל בינו לבין השטוג סימן 3 הוא השימוש בשילדת פאנצר סימן 4 במקום פאנצר סימן 3.
דגמים בולטים
בין הבולטים שבתותחי הסער ניתן למנות את:
בורהן דג'אני
בורהן דג'אני (1921, יפו - 15 בספטמבר 2000, עמאן) היה סופר, כלכלן, אינטלקטואל ופרופסור לכלכלה פלסטיני באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
נולד למשפחת דג'אני המפורסמת מיפו. קיבל תואר ראשון מאוניברסיטה האמריקאית בבירות, והחל ללמד בה משנת 1944. בשנת 1948 סיים לימודי משפטים בבית הספר למשפט שפעל בירושלים בחסות המנדט. בשנת 1950 ייסד את העיתון אל-חדף בירושלים.
בתחילת שנות השישים היה ממייסדי המכון ללימודים פלסטינים בביירות וחבר הוועד המנהל שלו. בשנת 1951 מונה למנהל האיחוד הכללי של לשכות התעשייה, המסחר והחקלאות הערביות (General Union of Arab Chambers of Commerce, Industry, and Agriculture), תפקיד בו החזיק עד ליום מותו. בשנותיו האחרונות התגורר בירדן, שם נפטר בשנת 2000.
יוסף בוכמן
יוסף בוכמן (בגרמנית: Josef Buchmann; נולד ב-10 ביולי 1930) הוא איש עסקים ופילנתרופ יהודי-גרמני ממוצא פולני.
ביוגרפיה
בוכמן נולד בעיר לודז' בפולין כבנם הרביעי של אליעזר ושרה בוכמן ולו ארבע אחיות. אביו מת בגטו בשנת 1942. הוא שרד את השואה כילד בגטו לודז' ובמחנות השמדה שונים, בין היתר מחנה ההשמדה אושוויץ וברגן בלזן.
לאחר המלחמה עבר לפרנקפורט למחנה עקורים במטרה להגר לארצות הברית, אך נשאר לגור בעיר. בשנות ה-50 הקים מספר מועדוני לילה וברים ועם הכסף שהרוויח נכנס לעסקי הנדל"ן. בשנת 1962 בנה את גורד השחקים הראשון בעיר פרנקפורט, אחר כך בנה גם את בניין "של" ואת מגדלי התאומים של הדויטשה בנק. בשנת 1971 נכנס לראשונה לעסקי נדל"ן שניסה לקנות את מלון הילטון תל אביב, אך העסקה לבסוף לא יצאה לפעול. ביוני 1975, היה קורבן לשוד הגדול ביותר שבוצעה בישראל עד אז, כאשר תכשיטים שערכם 10 מיליון ל"י נשדדו מחברתו בצאתה מבנק בהרצליה. בוכמן הציע לתת חצי מיליון ל"י למי שימסור מידע על השוד.
בשנת 2007 רכשה חברת רוגובין-תדהר את חברת הנדל"ן בוכמן-שרף אשר בבעלותו.
פילנתרופיה
בוכמן נמנה עם גדולי התורמים למדינת ישראל. בין תרומותיו נמנות תרומות נכבדות לפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן באוניברסיטת תל אביב, לבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, לבית החולים ליולדות ע"ש בוכמן בבית החולים תל השומר ולאגף ע"ש בוכמן בבית החולים איכילוב.
בגרמניה תרם כסף להקמת "מכון בוכמן לביולוגיה מולקולרית" ב (Buchmann Institute for Molecular Life Sciences) באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
בוכמן זכה בתוארי כבוד רבים ובהם תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב בשנת 2002. כמו כן הוענק לו אות מיוחד מאת נשיא מדינת ישראל, עזר ויצמן, לרגל חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, כהוקרה על מסירותו יוצאת הדופן למדינה. בוכמן מכהן כסגן נשיא חבר הנאמנים הבינלאומי של אוניברסיטת תל אביב.
משחק ידיים
משחק ידיים הוא משחק שיתופי בדרך כלל (להבדיל ממשחק תחרותי), שמטרתו מחיאת כף הדדית, בין שני ילדים או יותר, לצליליו של פזמון. לעיתים קרובות מילותיהם של הפזמונים משובשות ובלתי מובנות לילדים עצמם. אופן מחיאת הכף חוזר על עצמו בדרך כלל בין הפזמונים השונים, מכיוון שמגוון אפשרויות מחיאת הכף כשלעצמו מוגבל. מגבלה נוספת היא הסימטריה הכרוכה בהיות המשחק שיתופי.
הילדים עשויים למחוא את כף יד ימין מעל כף יד שמאל של בן הזוג למשחק, כאשר היד השנייה מבצעת את הפעולה ההפוכה, או למחוא את כף יד שמאל מעל כף יד ימינו של בן הזוג. הילד יכול למחוא כפיים עם עצמו, למחוא כף יד ימין אל מול יד ימין של בן הזוג, יד שמאל אל מול שמאל, או את שתי הידיים בו זמנית מול שתי הידיים של בן הזוג. תנועה נוספת היא הידוק הידיים וליטוף ידיו המהודקות של בן הזוג, בתנועה מימין לשמאל או משמאל לימין.
הגרסה השיתופית מתאימה בדרך כלל לשני משתתפים. בגרסה התחרותית, המערבת בדרך כלל מספר רב יותר של משתתפים, התנועות מוגבלות לתנועות א-סימטריות הנעות במעגל, כדוגמת קווה קווה דה לה אומה.
פרשת האחים פריניאן
פרשת האחים פריניאן הוא כינוי לפרשה שהחלה בבדיקת עיכוב שחל בחקירת רצח העבריין פנחס בוחבוט, רצח שבוצע ב-25 בספטמבר 1999, והמשיכה בחשיפת רשלנות של משטרת ישראל ופרקליטות המדינה וחשדות כבדים לשחיתות בדרגים בכירים במשטרה, בנוגע למספר פרשות בהן היו מעורבים אנשי הפשע המאורגן האחים פריניאן. הפרשה נחשפה לראשונה בתוכנית הטלוויזיה עובדה ונחקרה על ידי ועדת זיילר שהוקמה לשם כך. בפרשה אף עלו חשדות לשחיתות של פוליטיקאים בכירים, חשדות שלא אומתו.
באוגוסט 2020 עלתה בתאגיד השידור הציבורי הסדרה מנאייכּ אשר קיבלה השראה ניכרת מהפרשה.
פירוט הפרשה
האחים יגאל, עודד ושרון פריניאן ממושב הודיה מוכרים למשטרה כעבריינים בכירים בתחום ההימורים. האחים עומדים בראש משפחת פשע השולטת בתחום.
על פי החשד, האחים הם שיזמו ותכננו את רצח בוחבוט, אותו ביצעו השוטר בשירות פעיל צחי בן אור והעבריין שמעון אלמקייס. ביולי 2000 נעצר בן אור בשל פריצות לבתים בבאר שבע. חקירתו החלה את מהלך הפרשה.
תשומת הלב הציבורית התרכזה במספר עובדות בעייתיות, שנחשפו עם חשיפת הפרשה ב-2005:
העיכוב בתיק
מהשתלשלות האירועים והחשדות, כפי שתוארו לעיל, עולות שתי תשובות אפשריות לשאלה מדוע התעכב הטיפול בתיק. שתי האפשרויות מהדהדות במכתבי האזהרה של ועדת זיילר.
הסיבה: רשלנות
צחי בן אור סיפר למשטרה מיוזמתו את הפרטים המשמעותיים אודות קשרי פריניאן והמשטרה במטרה לקבל מעמד של עד מדינה ולהימנע ממאסר ארוך באשמת רצח. התנגדות פרקליטת מחוז דרום, יסכה לייבוביץ', לחתימת הסכם עד מדינה עם בן אור, והתנגדותה של פרקליטת המדינה, עדנה ארבל, לעונש של פחות מ-7 שנים, הכשילה את האפשרות שבן אור יפליל את משפחת פריניאן. עם כישלון העסקה, בן אור השתחרר למעצר בית.
במהלך 2002 נורה בן אור באירוע שהתרחש במושב הודיה, כנראה על ידי גורמים הקשורים למשפחת פריניאן. גם אירוע זה לא נחקר. לאחר האירוע הוא העיד פעם נוספת במשטרה, ושוב שוחרר למעצר בית. בן אור הבין שהוא חי על זמן שאול וברח מהארץ, בהפגנה נוספת של רשלנות משטרתית.
עם בריחתו, נראה לפרקליטות ולמשטרה שנסתם הגולל על האפשרות להפליל את האחים פריניאן, והתיק נשכח, אולי אפילו הלך לאיבוד פשוטו כמשמעו. כשהתיק נמצא ב-2003, הוא הועבר למחוז בלי בדיקה נוספת, ונשכח בשנית, שוב מתוך רשלנות.
יורם לוי מונה לפיקוד על ימ"ר דרום, לאחר שעבר תהליך בדיקה, שגם הוא היה מרושל. בין אם לוי היה ראוי לתפקיד או לא, היחידה שבפיקודו לא הייתה מסוגלת להתמודד עם התיק, מכיוון שסבלה מתחלופה תכופה של מפקדים (שלושה מפקדים בתקופת הפרשה), מאי סדרים וממתיחויות פנימיות. רק התעקשות של מפקד הימ"ר לשעבר, נצ"מ אמיר גור, העבירה את התיק ליאחב"ל והחקירה התקדמה.
מרבית המוזהרים בוועדת זיילר דבקים בגרסת הרשלנות, כאשר כל אחד טוען שלא הוא התרשל.
הסיבה: שחיתות
לפי אפשרות זאת, משפחת פריניאן, שעלולה הייתה להיות הנפגעת העיקרית מחקירת רצח בוחבוט, עשתה כל שביכולתה כדי לעכב את החקירה.
בהתחלה, כך לפי החשד, בן אור הוזמן לבית משפחת פריניאן ושם נורה ונפצע. אירוע זה התרחש לאחר שבן אור כבר דיווח למשטרה על הקשרים האסורים של משפחת פריניאן. ייתכן כי היה מי שיידע את משפחת פריניאן אודות עדותו של בן אור.
בהמשך, התיק עוכב על ידי האחראי על החקירה, נצ"מ יורם לוי, שפעל לטובת משפחת פריניאן, עמה עמד בקשרים פסולים. זהו טיעון בעייתי, כיוון שלוי מונה לתפקידו באמצע החקירה. גרסת השחיתות תטען שמשפחת פריניאן דאגה למינוי זה.
טענה זאת מקבלת חיזוק בשל שני המינויים המפתיעים במהלך הפרשה: מינויו של לוי למפקד הימ"ר על ידי קראדי, ומינויו של קראדי למפכ"ל המשטרה על ידי השר לביטחון פנים, צחי הנגבי. האפשרות שקראדי מינה את לוי לתפקיד הנדרש ובתמורה קיבל את תפקיד המפכ"ל הוצגה באופן פומבי בוועדה דווקא על ידי קראדי עצמו. קראדי ציטט טענה זאת מתוך מכתב, שלטענתו נשלח לוועדת זיילר על ידי נצ"מ בדימוס מאיר גלבוע.
לפי תוכן המכתב, כוחה של משפחת פריניאן להשפיע על השר צחי הנגבי למנות את לוי וקראדי, בא לה מהיותה קבלנית קולות עבור הנגבי במפלגת הליכוד. המכתב טען שהמשפחה ניצלה באופן דומה את קשריה עם עמרי שרון, שהיה חבר כנסת באותה תקופה, ובעל השפעה מכרעת על מינויים בשירות המדינה, בשל היותו בנו של ראש הממשלה, אריאל שרון. יוזכר בהקשר זה כי השר צחי הנגבי נאשם במינויים פוליטיים פסולים, ואילו עמרי שרון הורשע ברישום כוזב במסמכי תאגיד, בעברה על חוק המפלגות ובשבועת שקר, סביב פרשת התרומות לקמפיין של אביו לראשות הליכוד ב-1999.
בדיוני הוועדה, נטו דווקא מוזהרי המשטרה להעלות את האפשרות הקונספירטיבית, ולטעון כי מתנהלת אחריהם רדיפה משוללת יסוד.
על וועדת זיילר היה להכריע אילו מן השלבים בפרשה התנהלו כשורה, אילו נפגעו מרשלנות, ובאילו הייתה מעורבות חיצונית של גורמי פשע ופוליטיקה.
פרשות נלוות
החקירה בפרשת האחים פריניאן הולידה פרשות נלוות רבות, שעל הוועדה יהיה להכריע את משמעותן.
התיק הכפול
העדויות בוועדת זיילר גילו כי בימ"ר דרום התנהלו שני תיקי חקירה נפרדים וממודרים זה מזה על רצח בוחבוט.
התיק המקורי, שנפתח עם רצח בוחבוט, נוהל על ידי מפלג תשאול בפיקודו של סנ"צ יורם לוי. התיק לא התקדם כלל, עד שנסגר בנימוק של "עבריין לא ידוע", למרות שהיה ידוע שהרוצח הוא צחי בן אור. לגבי מועד סגירת התיק נמסרו עדויות סותרות. לוי טען כי התיק נסגר לפני שחזר לפקד על הימ"ר בשנת 2003. סנ"צ אהרן זרגרוב, שהחליף את לוי בתפקיד מפקד מפלג תשאול, טען בעדותו השנייה כי סגר את התיק בשל חוסר במודיעין כשלוי כבר פיקד על הימ"ר ובידיעתו. זרגרוב נהג באופן תמוה כאשר ביקש את אישור סגירת התיק מפרקליטות מחוז מרכז, שכלל לא הכירה את החקירה, ולא מפרקליטות מחוז דרום, שליוותה את החקירה מאז מעצרו הראשון של בן אור.
התיק השני היה חסוי ונוהל על ידי מפלג מודיעין, בפיקוד סנ"צ גדי סיסו. התיק נפתח לאחר שבן אור דיווח על הקשרים בין משפחת פריניאן ובין יורם לוי, שניהל את החקירה המקבילה. התיק הכיל את עדויות בן אור שאמורות היו להבטיח לו להיות עד מדינה. לאחר שהסכם עד המדינה נפל, אי אפשר היה להשתמש במידע שבתיק, כי עלול היה לסכן את בן אור.
לפי העדויות עד כה, נראה כי דווקא יורם לוי היה מי שגילה את התיק החסוי בשנת 2003 (לדבריו בשקית ניילון בעליית גג), ודיווח על כך למפקד המחוז, משה קראדי. קראדי מצידו לא הורה לימ"ר לברר מה קורה בתיק, אלא ביקש להעבירו למחוז. התיק הועבר לסנ"צ גבי דהן, ראש אמ"ן דרום, ונקבר בארכיון. בעקבות גילוי התיק, מינה ניצב אילן פרנקו, ראש אמ"ן במשטרה, ועדה לבחינת ההתנהלות המודיעינית בתיק, אך תוצאות הבדיקה לא ידועות.
התיק הכפול הוא אחד הגורמים המשפיעים ביותר על ההתרחשויות ועל החקירה:
חוסר הבהירות עלה בעדות שמסר קראדי. מצד אחד הוא סיפר שבכניסתו לתפקיד בשנת 2002 שלח קצין לימ"ר לבדוק מה קורה בתיק בוחבוט, כך שהיה מוכר לו. מצד שני סיפר, שהתיק נמצא בשנת 2003, והוא הורה להעבירו למחוז.
בדיקת יחסי לוי – פריניאן ופרשת הפוליגרף
קשריו של נצ"מ יורם לוי עם משפחת פריניאן נבדקו על ידי המשטרה ומח"ש 3 פעמים. הבדיקות החוזרות ונשנות מעידות על כך שגורמים במשטרה לא הפסיקו לחשוד בלוי. מאידך, החקירות נסגרו ללא ממצאים פליליים ולוי התקדם בתפקידיו. שלוש הבדיקות:
פרשת הסוללות הגנובות וקשרים קודמים בין האחים פריניאן והמשטרה
בפרשה זאת משטרת לכיש פעלה כמתווכת בעולם הפשע, ולא עשתה דבר למציאת הגנבים. לוי טען כי עו"ד חנה מגד מפרקליטות מחוז דרום אישרה את העסקה, ללא תרשומת. מגד טענה כי אינה זוכרת עסקה כזאת, אך נאמנים עליה דבריו של לוי. יוזכר כי מפקד מרחב לכיש באותה תקופה היה משה קראדי.
שמועות על מעורבות פוליטיקאים ופרשת בורובסקי - הנגבי
מעורבות פוליטיקאים בפרשה נרמזה באופן מצומצם ביותר במהלך הדיונים הפומביים הראשונים בוועדה. רמז כזה ניתן בעדותו של יורם לוי מדצמבר 2005, בה טען שאין לו קשר עם חבר הכנסת עמרי שרון, למרות שלא נשאל על כך. שמועה אחרת אליה התייחסו בוועדה היא שקראדי היה חבר בצוות המצומצם הקרוב לראש הממשלה אריאל שרון (פורום החווה).
באופן חסוי, העלה סנ"צ אפרים ארליך את האפשרות למעורבות השר הנגבי ועמרי שרון במינויים. הוא טען כי שמועות אלה התרוצצו במשטרה.
הביטוי הפומבי המלא לשמועות אלה ניתן על ידי המפכ"ל קראדי בעדותו בוועדה בספטמבר 2006. קראדי ציטט מכתב, שלטענתו נשלח לוועדה על ידי נצ"מ בדימוס מאיר גלבוע, ובו מצוטטים דברים ששמע גלבוע מניצב בדימוס יעקב בורובסקי. לפי דברי בורובסקי, צחי הנגבי, השר לביטחון פנים בשנת 2003, וחבר הכנסת עמרי שרון, דאגו למינוי נצ"מ לוי למפקד הימ"ר, לבקשתם של בני משפחת פריניאן, שהיו קבלני קולות עבורם במפלגת הליכוד. בתמורה לכך שקראדי, אז מפקד המחוז, הסכים למינוי, הוא מונה על ידי צחי הנגבי למפכ"ל המשטרה.
בתגובה לטענות אלה תקף הנגבי במילים "שקרן" ו"מושחת" את בורובסקי, שבעת הדברים כיהן כראש המחלקה למאבק בשחיתות במשרד מבקר המדינה. עם זאת, הנגבי לא איים בהגשת תביעת דיבה נגד בורובסקי. בורובסקי, שהכחיש שאמר את הדברים לגלבוע, איים להגיש נגד הנגבי קובלנה פלילית.
ועדת זיילר תצטרך להחליט האם בסמכותה ובעניינה להתמודד עם טענות אלה.
פרשת זיילר – אילנה דיין – אפרים ארליך
במרץ 2006 חשף כתב קול ישראל רן בנימיני, כי השופט ורדי זיילר, העומד בראש ועדת החקירה, נפגש בחשאי, ומחוץ לדיוני הוועדה, עם אילנה דיין. במקום אחר נטען כי הדבר נעשה במסגרת "המסלול החשאי" של הוועדה. הפגישה נערכה למרות שטענות תחקיר "עובדה" מאפריל 2005 הופרכו על ידי ועדת הבדיקה של 2005. מסיבה זאת טען לוי כי לוועדה עמדה מוקדמת בעניינו, וטען כי יש לפסול את הוועדה.
עוד נודע, כי המקור לתחקיריה של אילנה דיין היה סנ"צ אפרים ארליך, מפקד הימ"ר באגף התנועה. ארליך הדליף את המידע בעודו מכהן במשטרה, אך זכה לחסינות על ידי הוועדה. עם חשיפת עדותו של ארליך, הודלפו מצמרת המשטרה פרטים אישיים חסויים עליו.
רצח העבריין אמיר שמניאן
רצח העבריין אמיר שמניאן הוא גרסה חוזרת, ואף חמורה יותר, של רצח בוחבוט.
לאחר שהסכם עד המדינה נכשל, בן אור שוחרר למעצר בית, ונקשר לגורמי פשע באשקלון. במסגרת פעילותו עבורם, הביא את העבריין אמיר שמניאן, שנחשד כמי שפעל בשירות משפחת פריניאן, לפגישה באזור אשקלון. בפגישה זו נרצח שמניאן. בן אור טען כי לא ידע ששמניאן עלול להרצח.
לאחר האירוע, הוזמן בן אור לפגישה במושב הודיה, כנראה עם גורמים הקשורים למשפחת פריניאן, שם נורה ונפצע. הוא אושפז בבית החולים "ברזילי" באשקלון, ויצר קשר עם סנ"צ גדי סיסו, מפקד מפלג מודיעין בימ"ר דרום. לפי עדותו של סיסו, בן אור סיפר את גרסתו במלואה. למרות זאת, גם רצח בוחבוט וגם רצח שמניאן לא פוענחו. באותה עת יורם לוי, לכאורה "השוטר המושחת" בפרשה, היה מפקד תחנת אשקלון, ולא עסק בחקירה. לפי סיסו, חקירה נלווית אימתה את כל עדותו של בן אור.
הנגבי
הנגבי הוא שם משפחה עברי שמשמעותו "איש הנגב".
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מאמן השנה ברוסיה
מאמן השנה ברוסיה (ברוסית: Тренер года в России) הוא פרס המוענק מדי עונה החל מעונת למאמן המצטיין בליגת העל הרוסית בכדורגל. הפרס מוענק על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית למאמן הטוב ביותר בליגה בעונה החולפת.
הזוכה נבחר על פי הצבעותיהם של המאמנים הראשיים של כל הקבוצות המשתתפות במפעל באותה עונה.
מוזיקפריין
האולם המוזהב
האולם המוזהב, הנקרא גם האולם הגדול, הוא האולם המרכזי בבניין המוזיקפריין. אורכו 48 מטרים, רוחבו תשעה-עשר מטר וגובהו שמונה-עשר מטר. האולם מציע מעל 1,700 מושבים ועוד כ-300 מקומות עמידה. הוא צבוע בעיקר בצבע זהב ותקרתו עמוסה בציורי קיר אלגוריים. שתי שורות של פסלי קריאטידות מוזהבות ניצבות משני צדי האולם ומעניקות לו את מראהו הייחודי. בשנת 2011 התקינה חברת העוגבים האוסטרית ריגר עוגב חדש באולם הגדול. הקונצרט החגיגי של ראש השנה החדשה בווינה מתקיים באולם זה בכל שנה ב-1 בינואר ומועבר בשידור ישיר לעשרות מיליוני צופים בכל רחבי העולם.
אנטואן מרמונטל
אנטואן פרנסואה מרמונטל (בצרפתית: Antoine François Marmontel; 16 ביולי 1816 – 16 בינואר 1898) היה פסנתרן, מורה ומוזיקוגרף צרפתי.
קורות חייו
מרמונטל עשה לו שם כמורה יעיל ורב-דמיון. בין תלמידיו הרבים היו ז'ורז' ביזה, ונסן ד'אנדי, תאודור דובואה, ארנסט ז'ירו, אמיל פאלאדיל, אדוארד מקדואל, גבריאל פירנה, לואי דיאמה, פרנסיס פלאנטה, מרגריט לונג וקלוד דביסי.
הקריירה של מרמונטל זרועה ציוני דרך של יצירות פדגוגיות רבות (יותר מ-200 מספרי אופוס) כמו גם נוקטורנים, רומנסות ועוד יצירות רבות. מפרסומיו הראויים לציון: "אמנות הפיענוח" (100 תרגילים קלים); לימודי יסוד של מכניזם וסגנון" (24 תרגילים) בשנת 1847; "לימודי מכניזם"; "5 תרגילים סלוניים"; "אמנות הפיענוח לארבע ידיים" בשנת 1847; "הוראת פסנתר מתקדמת ורציונלית" בשנת 1887.
כתביו המוזיקוגרפיים של מרמונטל הם בין המקורות הטובים ביותר לתולדות הפסנתר והפסנתרנים, בייחוד למאה ה-19. הם כוללים את "מלחיני סימפוניות ווירטואוזים" משנת 1880; "פסנתרנים מפורסמים" משנת 1878; "וירטואוזים בני זמננו" משנת 1882; "יסודות האסתטיקה של המוזיקה ומחשבות על היופי באמנויות" משנת 1884; ו"תולדות הפסנתר ומקורותיו" משנת 1885.
בנו של מרמונטל, אנטואן אמיל לואי קורבאז מרמונטל (24 באפריל 1850 – 23 ביולי 1907) היה גם הוא מורה לפסנתר בקונסרבטואר ואף חיבר יצירות סלוניות רבות.
אנטואן מרמונטל נפטר בשנת 1898 בפריז.
כתם (כתב עת)
"כתם – עיתון לשירה יומית" היה כתב עת שעסק בשירה ובביקורת. בסך הכל ראו אור שישה גליונות: בדצמבר 2006, בפברואר 2007, באוגוסט 2007 בינואר 2008, במרץ 2008, מאוחר יותר באותה השנה יצאה לאור האנתולוגיה לשירה עכשווית - 'חדשה', העיתון הודפס בעשרת אלפים עותקים לכל גיליון והופץ חינם.
עורכו של כתם הוא המשורר, המתרגם והמבקר יהודה ויזן, שערך את שלושת הגיליונות הראשונים בשיתוף עם עודד כרמלי. "כתם" הודפס בפורמט רחב על גבי נייר עיתון.
החוברות מכילות ביקורת אמנות, סאטירה, ראיונות עם אישים בתחום השירה והעריכה, וכן מאמרים לצד שירה של כותבים צעירים וכותבים מוכרים יותר, בהם רחל חלפי, אדמיאל קוסמן, מאיר ויזלטיר, ישראל פנקס, מנחם פרי, גבריאל מוקד ועוד.
פעילות
"כתם" תקף גורמים שונים בשירה העברית, בהם עמותת "הליקון" והעורך הראשי שלה, אמיר אור. עם צאתו לאור סוקר "כתם" בידי מספר ערוצי עיתונות ותואר בידי פרופסור גבריאל מוקד כ"הדבר הבא בשירה העברית" וכעבור ארבעה גליונות בידי המבקרת שירה סתיו כ"קאלט". מנגד, ספג ביקורת שלילית וגינויים בערוצים רבים; דרור בורשטיין כתב על צדו הסאטירי, "...כאן כל העניין האדיפלי עובר וולגריזציה ונהפך ללא יותר מפרודיה מביכה".
פעילותם של אנשי "כתם" כנגד עמותת הליקון הובילה את עורכי כתם אל בית המעצר. ויזן וכרמלי הניחו קופסה צבעונית עם עטיפה של פו הדב, בלונים והכיתוב "תיק תק, תיק תק, כתם שתיים עוד שבועיים" בפתחו של הבניין בו שוכנים משרדי "הליקון". אנשי הליקון חשדו שמדובר במטען, הזמינו חבלנים והקופסה פוצצה באופן מבוקר - הדבר הוביל למעצרם של העורכים בגין הטמנת מטען דמה והפרעה לסדר הציבורי.
גבע כרמל
גֶּבַע כַּרְמֶל הוא מושב באזור הצפון ליד עתלית השייך למועצה אזורית חוף הכרמל.
היישוב הוקם בי"ט באב תש"ט, 17 באוגוסט 1949, על ידי עולים מתוניסיה וטורקיה. תחילה נקרא בשם "גבע הכרמל", בו השתמשו עד שנות ה-70.
שמו של היישוב נובע משמו של היישוב הערבי שהיה ממוקם בסמוך, "ג'בע". מקומה של ג'בע נזכרת בכתבי ההיסטוריון הרומאי פליניוס הזקן במאה הראשונה לסה"נ, ובכתב אוסביוס, שחי במאה הרביעית בקיסריה הסמוכה. בשנת 1953 בסמוך למושב הוקם יער אטאטורק.
נכון לשלהי 2013 מונה אוכלוסיית המושב כ-1,100 תושבים. רבים מהם ממשפחות ותיקי המושב. במושב יש 80 נחלות חקלאיות והרחבה שרובה מאוכלסת. פרנסת התושבים מבוססת על חקלאות (בעיקר גידול בננות וירקות) ועל עבודה מחוץ למושב, כולל במקצועות חופשיים.
פורשה קיימן
פורשה קיימן (בגרמנית: Porsche Cayman) היא מכונית ספורט בתצורת מרכב קופה, בעלת מנוע מרכזי והנעה אחורית אשר מיוצרת על ידי חברת פורשה הגרמנית החל משנת 2005.
דור ראשון (2009-2006)
בספטמבר 2005 הוצגה בתערוכת המכוניות בפרנקפורט הגרסה הראשונה, הקיימן S. סימון האות S בחברת פורשה מסמל את המילים (Sport, Special) ספורט או מיוחד, ומציין כי זו גרסת ביצועים גבוהים וחזקה מן הדגם הבסיסי. גרסת הבסיס, הקיימן, שווקה ביולי 2006.
הפורשה קיימן והפורשה בוקסטר דור שני (987), חולקות יחדיו את אותה פלטפורמת ההנעה המרכזית ורכיבים רבים, בכללם פגוש קדמי ומכסה תא מטען זהים, דלתות, פנסים קדמיים ואחוריים, ואת החלק הקדמי של תא הנוסעים. עיצובה של הקיימן מרמז על סגנון שני רכבים קלאסיים של פורשה, הפורשה 550 קופה והפורשה 904 קופה. בניגוד לבוקסטר, לקיימן דלת "האצ'בק" גדולה אשר מאפשרת גישה נוחה עד למכסה המנוע אשר בסוף תא המטען. מערכת המתלים של הקיימן זהה ביסודה לזו של הבוקסטר אך עם הגדרות משופרות התואמות את התוספת בקשיחות של מרכב הרכב, הנובעת מן הגג הקבוע של הקיימן.
בגרסתה הראשונה, הקיימן S הייתה בעלת מנוע בוקסר בנפח 3.4 ליטרים עם הספק של 291 כ"ס זהה למנוע הפורשה בוקסטר S, אבל עם ראשי צילינדרים עם מערכת תזמון שסתומים שנלקחו ממנוע ה-3.8 ליטרים של הפורשה 911 קאררה S. גרסת הבסיס, הקיימן, הייתה לבעלת מנוע קטן יותר בנפח של 2.7 ליטרים והספק של 241 כ"ס.
בעוד תיבת ההילוכים הסטנדרטית של הפורשה קיימן הבסיסית היא ידנית בעלת 5 הילוכים כאשר ישנה אפשרות גם לתיבת 6 הילוכים, גרסת הקיימן S מגיעה עם תיבה ידנית בעלת 6 הילוכים בלבד. כמו כן, תיבת 5 הילוכים אוטומטית מסוג 'טיפטרוניק' הייתה זמינה בשני הדגמים, כאשר בדגמי 2009 החליפה את תיבה זו תיבת ה-PDK, תיבת ההילוכים כפולת המצמדים של פורשה (Porsche Doppelkupplung). אפשריות לתוספות אחרות כללו בולמי זעזועים אקטיביים, בלמים קרמיים, פנסי מטל הליד. ומצב ספורט לרכב מבוקר אלקטרונית.
דור ראשון מתיחת פנים (2012-2009)
מתיחת פנים לפורשה קיימן הוצגה בפברואר 2009. נפח מנועה של הקיימן הבסיסית הוגדל מ-2.7 ל-2.9 ליטרים והספקו כעת הוא 265 כ"ס, כאשר בגרסת הקיימן S הותקנה מערכת הזרקת דלק ישירה אשר העלתה את הספק המנוע ל-320 כ"ס. לשתי גרסאות הקיימן הספק של 10 כ"ס יותר מגרסאות הבוקסטר המקבילות, בנוסף לשינוי בעיצוב הפגושים הקדמיים. הן בקיימן והן בבוקסטר מותקנות בפנסי האיתות הקדמיים נורות LED, אך עיצובם שונה. תיבת ההילוכים האוטומטית מסוג טיפטרוניק של הדגם הקודם הוחלפה בתיבת ה-PDK, תיבת 7 ההילוכים כפולת המצמדים הרובוטית החדשה של פורשה המהירה ממנה ומהירה יותר מתיבת ההילוכים הידנית. בנוסף ניתנה אפשרות לתוספת של דיפרנציאל מוגבל החלקה.
קיימן R
בנובמבר 2010 בתערוכת המכוניות בלוס אנג'לס הוצגה גרסת הקיימן R, גרסה חזקה וקלת משקל אשר מבוססת על הקיימן S. הקיימן R נמוכה ב-20 מ"מ מן הקיימן S, וכוללת מערכת מתלים ספורטיבית חדשה, עיצוב חדש למרכב הרכב, חישוקים קלים בגודל 19 אינץ', דלתות אלומיניום קלות יותר, מושבי מרוץ קלים יותר, כוללת את הסרת מערכת השמע, הסרת כיסי אחסון החפצים, הסרת מערכת מיזוג האוויר וידיות הדלתות. מנוע הרכב הוא מנוע בוקסר מרכזי בנפח 3.4 ליטרים אשר בעזרת הזרקת דלק ישירה הספקו הוא 330 כ"ס. הקיימן R הבסיסית מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-4.7 שניות ואילו גרסת חבילת ה"ספורט כרונו" עם תיבת ה-PDK מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-4.4 שניות. גרסת תיבת ההילוכים הידנית מגיעה למהירות מרבית של 282 קמ"ש ואילו גרסת ה-PDK מגיעה למהירות של 280 קמ"ש.
דור שני (2016-2013)
הדור השני הוצג ב-2012 בתערוכת ז'נבה.
חדוה עמרני
חדוה עמרני (נולדה ב-24 במרץ 1944) היא זמרת ישראלית שהתפרסמה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
עמרני נולדה לזכריה ושושנה בשכונת כרם התימנים בתל אביב למשפחה בת ארבעה ילדים של עולים מתימן. אחיה הם מוני, יחי ואיציק עמרני. אביה שימש כראש איגוד התימנים בישראל, נמנה עם מייסדי קבוצת הכדורגל שמשון תל אביב ונבחר כיו"ר מועצת עיריית תל אביב. בנעוריה השתתפה בהיכל התרבות בתחרות כישרונות צעירים של מעריב לנוער, ושרה את השיר "ערב של שושנים" כאשר אחיה ליווה אותה על הגיטרה, והם זכו במקום השני בתחרות.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד מרכז, לאחר שצדי צרפתי, ידיד המשפחה, שכנע אותה להבחן. במסגרת הלהקה ביצעה עם אושיק לוי את השיר "שם הרי גולן", של נעמי שמר, ושם גם הכירה את דוד טל (במקור היה שמו דוד רוזנטל), שהפך לבן-זוגה.
לאחר שחרורה החלה להופיע עם טל, תחילה כחלק מ"רביעיית הטיילת" ואחר כך בתור צמד שנשא את השם "חדוה ודוד". השיר המוכר של הצמד מתקופה זו הוא "אני חולם על נעמי" למילים של תרצה אתר ולחן של דוד קריבושי, אשר זכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר הבינלאומי הראשון ביפן שהתקיים בנובמבר 1970. הצמד הפיק סינגל, שנמכר שם ב-2 מיליון עותקים. בהמשך הוציאו ביפן עוד שמונה אלבומים, בעקבותיו יצאו לסבב הופעות בארצות הברית וביפן. בין להיטיהם הנוספים נמנים "שיר השניים", "גוגולי גוגולי", "שם שועלים", "דבש ניגר" ו"רוח סתיו".
בשנת 1973 התפרק הצמד, עמרני נישאה לאורולוג היהודי-אמריקאי ד"ר דדלי דנוף, שהכירה בסוף שנות ה־60, כשהופיעה בתיאטרון "פאלאס" בברודוויי במסגרת להקת הפולקלור, שהקימו הכוריאוגרף יונתן כרמון וגברי לוי. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות באירופה ובארצות הברית, שיועד ליהודי התפוצות. דנוף הגיע מאוחר יותר לאחת המסיבות שארגנו המפיקים. לאחר הנישואים השתקעה עמרני בלוס אנג'לס שבארצות הברית. מאוחר יותר סייעה עמרני להוריה לעבור בסמוך אליה.
עמרני הרבתה להשתתף בתחרויות פסטיבל הזמר והפזמון וקדם האירוויזיון. להצלחה בולטת במיוחד זכו הופעותיה בשנת 1978 בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "בלב אחד" ששולב בו ביטוי בערבית ("סלאם עליכום"). השיר הגיע למצב של תיקו בהתמודדות על המקום הראשון, והפסיד לשיר אבניבי שביצע יזהר כהן שזכה בתחרות האירוויזיון, רק משום שקיבל פחות הצבעות למקום הראשון. שנה לאחר מכן ב-1979 הופיעה עמרני בשנית בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "שנינו יחדיו" שהגיע למקום השלישי, והפסיד לשיר "הללויה" שביצעה להקת "חלב ודבש", שגם הוא זכה באירוויזיון עצמו באותה שנה. בשנת 1981 השתתפה עמרני בקדם אירוויזיון עם השיר "בוא אלי" שהגיע למקום התשיעי בתחרות. באותה השנה הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה בשם "אישה" שכלל מלבד שירי הפסטיבלים והקדם גם את שיר הנושא, וכן את השיר "אל על" והשיר "ילדי" שהוקדש לבתה אוראל.
אלבומה "אחינו בני תימן" יצא בשנת 1993 בהפקתו המוזיקלית של אילן וירצברג. באותה שנה הופיעה עם דוד טל כצמד "חדוה ודוד" במסגרת פסטיבל ערד.
ב-1995 יצא לאור אלבום אוסף של שירי "חדוה ודוד" בשילוב שירים מקוריים של חדוה עמרני, בהפקה משותפת עם ”פונוקול" ובסוף שנות התשעים ערכה חברת הליקון אלבום אוסף נוסף מהלהיטים הרבים והגדולים של "חדוה ודוד”.
בשנת 2000 הקליטה גרסת דיסקו ללהיטה הוותיק "איזה ריקוד" ("שנינו יחדיו"). הביצוע הזה נכלל בפרויקט הדאנס הישראלי "סאברס".
ב-2007 יצא לאור אלבום נוסף בשם "השיר הנכון" שהופץ על ידי "התו השמיני". באלבום נמצאים שירים שחדוה כתבה בעצמה ושירים שנכתבו עבורה על ידי גדולי המלחינים והפזמונאים בארץ, ביניהם השיר "רק פה" שכתב אהוד מנור, מספר שבועות לפני מותו הפתאומי.
בארצות הברית יצאו לאור מספר אלבומי סולו של עמרני, ביניהם "אקסודוס - לקט שירים ישראליים" המושרים באנגלית, ואלבום אוסף נוסף בשם "הלהיטים הגדולים של ישראל", ו"ישראל שלי" שהוקלט בהופעה חיה מקונצרט של עמרני באוניברסיטה היהודית של לוס אנג׳לס.
בשנת 2016 חברה עמרני למנהלה האישי והאומנותי אלון אמיר עמו הוציאה מספר שירים. השיר הראשון יצא לאור בספטמבר 2016 העונה לשם "פשוט להיות", אשר נכתב על ידי מרב סמן טוב והולחן על ידי אייל מזיג. בזכות הצלחתה של עמרני ביפן, השיר הוקלט על ידה גם ביפנית, ואף זכה לגרסה בצרפתית על ידי זוכת האירוויזיון אן-מארי דוד. בעקבות הצלחת השירים הוציאה לאור אלבום מהופעה חיה, בה אירחה את יובל כספין. מיד לאחריו יצאו לאור השירים "כוכב של לילה", "כמו (אבל לא)", "דרך", "הדברים הכי טובים הם בחינם" ו"בוא נעשה טעות".
באוגוסט 2020 הוציאה את השיר "הדברים הכי טובים הם בחינם" למילים של מרב סמן טוב ואלון אמיר, לחן של ברק ביטון ומרב סמן טוב, ובעיבוד והפקה מוזיקלית של אייל מזיג.
בשנת 2022 יצא מיני אלבום של עמרני בהפקתו האומנותית של אלון אמיר עם עיבודים של אייל מזיג, ובו חמישה שירים – ארבעה קאברים ושיר אחד מקורי, הנושא את שם האלבום – "על גג העולם", אותו כתבו אלון אמיר ואייל מזיג. שאר השירים באלבום הם "נוסעת בעקבות האהבה", "קח אותי", "קצת משוגעת" ו-"תל אביב בלילה". האלבום הוקלט עם תזמורת חיה ובאווירת שנות החמישים.
לעמרני ולבעלה שני ילדים והיא מחלקת את זמנה בין בוורלי הילס, קליפורניה לישראל, ובהופעותיה היא שרה בשפות שונות, ביניהן אנגלית, ספרדית, תימנית, צרפתית, יפנית, גאורגית ויידיש.
כלודיו
כלודיו (Chlodio; בערך 392–448 לספירה) היה מלך הפרנקים הסאלים מתחילתה של השושלת המרובינגית.
הוא נודע כמלך ארוך שיער (כמו כל מלכי שושלת זו) והתגורר בטוקסנדריה בטירה של דואיסבורג. ב-414 הפך למלך תרואן (כיום בחבל נור-פה דה קאלה שבצפון צרפת).
ב-428 גילה כי עריה של גאליה בלגיקה היו מחוסרות הגנה. פלביוס אאטיוס, ששימש כמגיסטר מיליטום של רומא בגאליה, נאלץ לשלוח את חייליו כדי ללחום בוויזיגותים, ולכן הצליחו כלודיו ואנשיו להביס כוח רומאי ליד קמברה ולהתיישב בצפון גאליה. אף על פי שהותקף על ידי פלביוס אאטיוס ב-431, הצליח כלודיו להרחיב את כיבושיו דרומה עד נהר הסום.
ב-432 הוא לכד את טורנה וכבש את קמברה על כל סביבותיה. למעשה, מטרתו הייתה ליצור ממלכה שתשתרע מן הריין עד הים הצפוני, כולל אזורי נהר הסום ונהר המז. פלביוס אאטיוס נאלץ לחתום על הסכם פוידרטוס עם כלודיו - הסכם שלפיו הפכו הפרנקים הסאלים לחיילי האימפריה הרומית והורשו להתיישב על קרקע רומית, מה שהביא בעקבותיו להקמת האימפריה הפרנקית מייסודו של כלוביס הראשון.
אין אנו יודעים מי היו ילדיו של כלודיו, אולם ישנה אגדה על אודותיו, או ליתר דיוק, על אודות המלך מרובך. ההיסטוריון הבלגי גודפרואה קורט בן המאה התשע עשרה סיכם את מה שנכתב ב מן המאה ה-7 במילים הבאות: "יום אחד כאשר המלכה, אשת המלך כלודיו, יצאה לרחוץ בים, אל מסוים קרב אליה - זיווג שממנו נולד הגיבור מרובך שעל שמו קרויה השושלת המרובינגית." מדברים אלה משתמע כי אשתו של כלודיו הייתה אמו של מרובך.
תרבות ואדי רבה
מאז משמש כינוי זה בספרות הארכאולוגית לציון ישות תרבותית שהתקיימה בארץ במחצית הראשונה של האלף השישי לפני הספירה. יש המגדירים אותה עדיין כסופה של התקופה הנאוליתית, בעוד שקפלן ואחרים רואים בה כבר את מבשרת התקופה הכלקוליתית. השימוש במונח "תרבות" בזיקה לפרק זמן זה הוא במשמעות הנובעת מן הממצאים הארכאולוגיים: הוא מציין הופעה חוזרת ונשנית של מכלולי תרבות חומרית (כלים, יישובים ועוד) בזמן ובאזור נתונים.
יישובי תרבות "ואדי רבה" מתגלים בעיקר בחבל הים-תיכוני של הארץ. כמה מן המאפיינים הבולטים של תרבות זו שונים לחלוטין מאלו של התרבויות הנאוליתיות שקדמו לה. שרידי היישובים של "תרבות ואדי רבה" מעידים על כפרים חקלאיים גדולים שפעמים השתרעו על פני עשרות דונמים. היו בהם בתים מרובעים בנויים מלבני בוץ הנתונים על יסודות אבן. כלי החרס עוצבו ביד בטכניקה מתקדמת מזו שרווחה בתקופה הקודמת. חלק מן הכלים היו בעלי עיצוב ייחודי. הם חופו ומורקו בשחור, באדום או בחום ועוטרו בחריתות, בטביעות או בצבע. לעיתים עוטרו כלים מסוימים בדמויות אדם או חיה, רמז לטקסי פולחן שהיו נוהגים בתקופה זו. בין כלי הצור בולטים בעיקר כלים לחטיבת עצים ולעידור (גרזינים, איזמילים וכילפות), ולהבים לחיתוך ולקציר (להבי מגל).
קבוצת רובינשטיין
קבוצת רובינשטיין היא קבוצת חברות ישראלית הפועלת בתחום הבנייה, הדיור המוגן והנדל"ן המניב. הקבוצה הוקמה בשנת 1931 על ידי אהרן רובינשטיין (אביו של אמנון רובינשטיין) ושותפים נוספים, ובהמשך הצטרף אליו אחיו אברהם רובינשטיין. בשנות ה-80 של המאה ה-20, עם כניסת בני הדור השני של המשפחה לפעילות בחברה, הופרדה הבעלות בחברות שהחזיקה בין בני משפחה שונים. בין הנכסים של הקבוצה נמנים רשת אחוזות רובינשטיין, חברה המנהלת ומפעילה בתי דיור מוגן, מגדלי המשרדים בית רובינשטיין, מגדל סונול ותאומי רובינשטיין בתל אביב. ענף אחר של המשפחה מחזיק ברשת בתי הדיור מוגן "בית הזהב".
הקמת הקבוצה
מייסד הקבוצה, אהרן רובינשטיין, נולד בפולין, השני בין שבעה אחים ואחיות. אביו, מרדכי רובינשטיין, היה ממשפחה של סוחרים ובעלי בית־חרושת. בשנת 1924 הגיע מרדכי רובינשטיין לבדו לארץ ישראל. זמן מה אחר כך הצטרפה אשתו ושישה מילדיו, כשהאחות הבכורה נשארה בפולין. בשנה הראשונה גרה המשפחה ביפו, ואחר־כך עברה לשכונת נוה שאנן בתל אביב. מרדכי רובינשטיין הפסיד את רוב הכסף שהביא עמו מפולין, לכן, כשהיה בן 17, נאלץ אהרן רובינשטיין לעזור בפרנסת המשפחה, ועבד בקידוח בארות. בהמשך למד טפסנות בטון וארגן שותפות של פועלים שעסקה בתחום.
בשנת 1931 פנה אל אהרן רובינשטיין קבלן בשם זליג שחורי, שזכה בעבודות הבטון להקמת מוזיאון רוקפלר בירושלים, והשניים יצרו שותפות בשם רובינשטיין-שחורי לעבודות בטון. השותפות זכתה במכרזים של ממשלת המנדט להקמת ארבעה בנייני משטרה ("מצודות טגארט"), ברמת־גן, נס־ציונה, רחובות ותל מונד (כיום מבנה בית הסוהר השרון), בנוסף בנתה את בית־הספר ביל״ו בשדרות רוטשילד בתל אביב ואת בניין הדואר המרכזי ביפו, ביצעה עבודות בנמל יפו ובמחנות הצבא הבריטי בארץ ישראל ובקפריסין.
נחל ענבה
נַחַל עֲנָבֶּה (ואדי ענבֶּה) הוא נחל אכזב באזור גבעות מודיעין. נחל ענבה מתחיל סמוך לגבולה הצפון-מזרחי של מודיעין-מכבים-רעות ונשפך לנחל איילון כשני קילומטר מזרחית למושב יד רמב"ם. פארק ענבה במודיעין-מכבים-רעות נקרא על שם הנחל.
קבוצת רובינשטיין
כניסת האחים לבעלות והתרחבות
בשנת 1949 הכניס אהרן רובינשטיין שלושה מאחיו לעסקיו ושותף נוסף, אליעזר וקסמן. הוא הקים את חברת "אהרן רובינשטיין ושות'", שבה החזיק ב-60% מהמניות, ושאר השותפים החזיקו 10% כל אחד. לאחר כעשר שנים פרשו שני אחים והאח הצעיר, אברהם רובינשטיין, רכש את חלקם. בשנות ה-50 וה-60 התרחבה החברה באופן משמעותי והחלה לבנות שכונות שלמות, בין השאר את שכונת רמת יוסף בבת ים, את השכונות נאות רחל ונאות שושנים וחלק משכונת קריית בן-גוריון בחולון, שכונת אפרידר באשקלון, ואחר־כך חלקים גדולים משכונות רמת־אשכול, הגבעה־הצרפתית, פת וגילה בירושלים. שכונת "נאות רחל" הוקמה בתחילת שנות ה-60 ונקראה על שם אשתו של אהרן רובינשטיין, רחל, שנפטרה ב-1962.
בשנת 1974 הייתה שותפה קבוצת רובינשטיין להקמת "החברה לישראל ב'", על פי הדגם "החברה לישראל" "המקורית" שהוקמה שש שנים קודם, במטרה לגייס הון של מיליונרים יהודים בישראל ובעולם להשקעה במפעלי תעשייה, תמורת הטבות מס. ההשקעה הראשונה של החברה הייתה במניות מפעל "עסיס", ובהמשך רכשה את השליטה במפעל. ב-1980 רכשה קבוצת רובינשטיין את השליטה ב"חברה לישראל ב'". חלק מהתמורה שולמה במניות "החברה לישראל" המקורית, שגם בה החזיקו מניות.
בשנות ה-70 התחיל הדור השני של המשפחה להיכנס לחברה. השותף וקסמן פרש מהחברה, מפני שראה שבניו לא יוכלו להיקלט בה והחליט לצאת עם חלק מהרכוש שיוכל להעביר לבניו, ולהישאר בחברה כשכיר. האחים רובינשטיין קנו את חלקו, כל אחד לפי חלקו היחסי בחברה, ונוצרה חלוקה חדשה: 75% לאהרון ומשפחתו 25% לאברהם ומשפחתו. בין אהרון ואברהם נוצרה בתקופה זאת חלוקת עבודה. אברהם עסק בניהול השוטף, פיתוח הקרקעות, ביצוע, מכירות, כשעל חלק מהתחומים ממונים בני הדור השני. אהרון התעסק בפיתוח עסקים חדשים, כולל השתלטות על חברות. קבוצת רובינשטיין התרחבה לתעשייה באמצעות חברת החזקות בשם "לנדקו", כולל רכישת מפעלי השימורים "עסיס" ו"מן", ונכנסה לענף התיירות, עם שותפות ברשת מלונות "בזל", במלון "אסטוריה" ובחברת הנסיעות "קופל". בנוסף השתלטה על חברה שנסחרה בבורסת ניו יורק, שהיו שבבעלותה בתי דירות בעיר ניו יורק. חברת "לנדקו" הוקמה בשנת 1963, נרכשה על ידי משפחת רובינשטיין ב-1971, והונפקה בבורסת תל אביב ב-1978, בשם "לנדקו-רובינשטיין השקעות". בין החזקותיה היו 42% ממניות "חברת הירקון", חברה שהוקמה לשם פיתוח שטח תל אביב שמצפון לירקון, שבין בעלי המניות שלה היו גם עיריית תל אביב-יפו וחברת הכשרת היישוב.
הפרדת הבעלות
בשנת 1984 הונפקו עסקי הבנייה של המשפחה תחת השם "רובינשטיין ושות׳ חברה קבלנית", חברת החזקות שתחתה פעלו שורה של חברות. בשלב זה נחשף בציבור לראשונה היקף העסקים של המשפחה וההחזקות השונות שלה. מיד אחר כך החלה לעלות השאלה של המשך ניהול הקבוצה. שני המועמדים העיקריים היו אמנון ומרדכי (מוטי), בניו של אהרון. מרדכי עבד בחברה מאז 1969 וראה עצמו כיורש, אך אביו העדיף את אמנון הבכור, שפנה לאקדמיה ואחר כך לפוליטיקה והיה מעורב בעסקי המשפחה רק באופן חלקי. אשתו של אממון, רוני רובינשטיין, שהיא עורכת דין במקצועה, עבדה בחברה והחזיקה במניות לאחר שנכנס לכנסת ולממשלה. מרדכי החליט לקחת את חלקו ולפרוש, ומכר את מניותיו לדודו אברהם בשנת 1985. בהמשך חולקו שאר נכסי הקבוצה. אברהם ומשפחתו קיבלו את עסקי הבנייה והנדל"ן של "רובינשטיין ושות'" ואהרון ומשפחתו את "לנדקו". המהלכים שהביאו להפרדת עסקי המשפחה נעשו על רקע הנפקת החברה בבורסה, דבר שהוביל ב-1987 לחקירה של רשות ניירות ערך על אי-סדרים במהלך ההנפקה.
נחל ענבה
היסטוריה וארכאולוגיה
הנחל קיבל את שמו מהיישוב היהודי הקדום בית ענבה שהיה בסמוך לנחל. על חורבות יישוב זה שכן עד למלחמת העצמאות הכפר הערבי עינאבה. השם "בית ענבה" מוזכר באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה מן המאה הרביעית לספירה: ”עֲנָב Άνώβ (יהושע יא, כא). עיר, אשר לכדהּ יהושע. ויש היום כפר בסביבות לֹד כד׳ מילים מזרחה, הנקרא בֵּיתוֹ־עַנָּבָ[א] ([Βητοαννάβ[α)“. בתקופה הביזנטית הוא נזכר במפת מידבא: "ענוב היא בית ענבה".
קבוצת רובינשטיין
הפרדת הבעלות
לאחר הפרדת הבעלות התמקד מרדכי רובינשטיין בניהול חברת "בית הזהב", שייסד עם שותפים ב-1981 לשם הקמת בית דיור מוגן בשכונת יד אליהו בתל אביב. החברה הונפקה בבורסה ב-1989.
אברהם רובינשטיין ובנו יואב הועמדו למשפט בפרשת הנפקת חברת "רובינשטיין ושות' באשמת מרמה, בטענה שהסירו את כוונתם לרכוש מניות בהנפקה ולהשתלט על החברה. הם הורשעו בדצמבר 1991 בבית המשפט המחוזי, ערערו לבית המשפט העליון וזוכו.
נחל ענבה
היסטוריה וארכאולוגיה
בשנת 1552 הוקדשו חלק מהכנסות המיסים של עינאבה למוסד העימארה אל-עאמרה, מוסד הצדקה הגדול שהקימה הורם סולטאן, אשתו המועדפת של סולימאן הראשון בירושלים בתקופה העות'מאנית. מבחינה אדמיניסטריבית, הכפר השתייך לנפת רמלה.
קבוצת רובינשטיין
הפרדת הבעלות
אברהם נפטר ב-31 בדצמבר 1995. לאחר מותו כך פרץ סכסוך ירושה בין שני ילדיו, אמם ואח שלישי, רמי רובינשטיין. רמי רובינשטיין קיבל את השליטה בעסקיו של אביו, ובין השאר הקים את "אחוזת ראשונים", בית דיור מפואר בראשון לציון.
נחל ענבה
היסטוריה וארכאולוגיה
בצידי אפיק הנחל מצויים מספר גדול של מחצבות וכבשני סיד מתקופה העות'מאנית ששימשו לתעשיית הסיד של יישובי הסביבה.
קבוצת רובינשטיין
בשנות ה-2000
בשנות ה-2000 נכנס הדור השלישי לעסקי המשפחה. גיל רובינשטיין, בנו של רמי ונכדו של אברהם, הוביל את הקמת רשת הדיור המוגן "אחוזות רובינשטיין". בנוסף הקימו רמי וגיל רובינשטיין את מגדלי המשרדים בית רובינשטיין, מגדל סונול ותאומי רובינשטיין בתל אביב.
גולן רובינשטיין, בנו של מרדכי (מוטי) ונכדו של אהרון, החל לנהל את חברת "בית הזהב". החברה נכנסה לשוק הבריטי ב-2015 כאשר רכשה שמונה בתי אבות בשותפות עם איש העסקים יגאל אהובי. את הפעילות באנגליה מנהל ארנון רובינשטיין, אחיו של גולן.
נחל ענבה
היסטוריה וארכאולוגיה
ליד הנחל ממוקמת עמדה מבוצרת.
קבוצת רובינשטיין
בשנות ה-2000
"חברת הירקון" עברה לבעלותם של רוני רובינשטיין, רעייתו של אמנון רובינשטיין, ושל אחיו של אמנון, גיורא רובינשטיין. החברה מחזיקה קרקעות בשכונת כוכב הצפון, נמל התעופה דב הוז, ו"הגוש הגדול" שעליו הוקמה שכונת נופי ים. החברה גם מחזיקה בחלק מהבעלות על מגדל המאה ברחוב אבן גבירול בתל אביב, וב-2009 רכשה עם שותפים גם את קומת המסחר במגדל.
מיקולאייב
היסטוריה
העיר נוסדה, כ -65 ק"מ מהים השחור, ב־1789 על ידי הנסיך גריגורי פוטיומקין, אהובה של יקתרינה השנייה כמעגן לספינות במלחמה העות'מאנית-רוסית. בתחילה נקרא המקום בפשטות "המספנה החדשה על נהר אינגול". בהמשך, פוטיומקין שינה את שמה לניקולאייב (מיקולאייב בכתיב אוקראיני), על שם ניקולאוס הקדוש שכן העיר נוסדה ב 19 בדצמבר, שהוא יום ניקולאוס הקדוש שנחשב גם למגינם של הספנים. בשנת 1862 נפתח בעיר נמל מסחרי, ובשנת 1873 נבנתה רכבת לנמל. מאז היווסדה עד לימינו העיר משמשת כנמל לצי הרוסי, הסובייטי והיום לאוקראיני. בעיר קיימת מספנה המקבלת הזמנות מכל שטחי ברית המועצות לשעבר. בעיר יש גם מגוון רחב של ענפי הנדסה ומוצרי צריכה אחרים . ביולי 1941 העיר נכבשה על ידי הצבא הגרמני ובמרץ 1944 שוחררה.
בתקופת ברית המועצות העיר התפתחה למרכז חשוב לבניית אוניות הצי הסובייטי.
בשנת 2012 בעיר התרחש רצח אוקסנה מקר. תחילת השלטון המקומי ניסה להשתיק את הפרשה אך בסופו של דבר בלחץ התושבים הנושא הגיע לשלטון בקייב שקידם החקירת הנושא.
מתחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022 העיר נמצאת תחת הפגזות ומספר תושביה נהרגו.
יהודים
יהודים התחילו להתיישב בעיר מיד עם יסודה. ראשוני המתיישבים הגיעו מגליציה. הם היו הראשונים שפיתחו את המסחר בעיר, כולל עסקי הספנות. בשנת תקע”א (1810–1811) מונה הרב אפרים זלמן ראזומנע לרבה הראשון של העיר. ב־1829 הצאר ניקולאי הראשון גזר על היהודים גזרת הגירוש, אך השלטונות המקומיים ניסו בכל תוקף להתנגד, והצליחו לדחות את הגירוש עד 1832 ואחר־כך עד 1834. רק לבעלי ספנות אושר להישאר. כלכלת העיר ירדה משמעותית בתקופה זו, בגלל מחסור ביהודים. ב־1859 הצאר אלכסנדר השני בגלל לחץ תושבי העיר אישר לסוחרים שוב להתיישב בעיר וב־1866 כל ההגבלות בוטלו. בין 1860 ל-1890 שימש כאב"ד הקהילה הרב אברהם דוד לבוט, שהוחלף בתורו על ידי הרב ישראל אייזנשטיין. ב־1880 מספר היהודים הגיע ל־8,325 נפש. ב־1897 מספר היהודים הגיע ל־20,109 נפש. ב־1881 למרות גל הפוגרומים שעבר בכל המדינה, בניקולייב היה שקט. ב-1902 נולד בעיר מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מחב"ד לעתיד. ב־1905 בעקבות גל הפוגרומים ברוסיה הציונים ארגנו גדודים להגנה יהודית, ומספר חברי סיעה זו עלה בין יהודי העיר. בתקופת מלחמת האזרחים מ־1918 עד 1920 העיר ידעה מספר פוגרומים נוספים, אך מספר הנרצחים היה מועט. ב־1926 היהודים מנו 21,786 איש (21% מהאוכלוסייה). הייבסקציה רדפה את הגורמים הדתיים, והרב האחרון שמואל שניאורסון נאסר ומת זמן קצר לאחר שחרורו. בתקופת השואה כ־15,000 יהודים שלא הצליחו להימלט נרצחו על ידי הנאצים. ב־1959 מספר היהודים הגיע ל־15,800. במפקד 1989 בעיר נמנו 20,000 יהודים.
אחריות שילוחית ואחריות מעביד
ככלל, אחריות בדיני נזיקין מוטלת על פלוני, רק בגין מעשיו שלו. אחריות זו היא אחריות אישית. אחריות שילוחית, לעומת זאת, היא האחריות המוטלת על פלוני לפצות את אלמוני, בגין נזק שנגרם לאלמוני על ידי גורם שלישי. לדוגמה: שמעון מבקש מראובן לסור לביתו של לוי, ולמסור ללוי חפץ כבד. ראובן עושה זאת, אך בשל התרשלותו, החפץ נופל, פוגע בלוי, ומסב לו נזק. לכאורה, זכות התביעה בנזיקין עומדת ללוי כנגד ראובן בלבד, שהרי ראובן הוא שהזיק ללוי במישרין, אלא שבאמצעות דוקטרינת האחריות השילוחית, יוכל לוי לתבוע בנזיקין את שמעון, שולחו של ראובן.
אחריות מעביד היא מקרה ספציפי, השכיח ביותר מבין סוגי האחריות השילוחית. פקודת הנזיקין קובעת הוראות מפורשות ביחסי עובד – מעביד, ושולח - שלוח (סעיפים 13, 14 לפקודת הנזיקין- בהתאמה). סעיף 15 לפקודת הנזיקין אינו דן באחריות שילוחית, אלא באחריות למעשי הזולת. סעיף זה, פוטר בעל חוזה מאחריות בנזיקין למעשי הזולת, למעט חמישה חריגים, בהם קמה אחריות. חריגים אלו מתייחסים בעיקר למקרים של התרשלות בעל החוזה בבחירת הקבלן, או לחלופין מקרים בהם ידע בעל החוזה על פגם בחוזה, או בהתנהלות הצד השני לחוזה, ולא פעל למניעת הנזק. ביתר המקרים, חל כאמור, העיקרון המקובל לפיו אין אדם אחראי לעוולות זולתו.
אחריות שילוחית ואחריות מעביד בדיני הנזיקין
נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) אהרן ברק עמד על חשיבות דיני השליחות בדברי הקדמה שכתב לספרו של פרופסור פרוקציה- "שליחות": "חשיבות יתרה נודעת להם לדיני השליחות בכל שיטות המשפט. בלעדיהם יתקשה האדם לפעול מחוץ לדל"ת אמותיו. באמצעותם הוא יכול לפרוש כנף ולשאוף למרחקים. יחד עם החוזה, הוא עומד כמכשיר העיקרי להגשמת ציפיותיו של היחיד. אכן, אילו השליחות לא הייתה קיימת צריך היה להמציאה..."
על מנת להבין מהי אחריות שילוחית, ראשית יש להבין מהי שליחות במובנה המשפטי. השליחות מוגדרת בחוק השליחות תשכ"ה: 1.(א) שליחות היא ייפוי כוחו של שלוח לעשות בשמו או במקומו של שולח פעולה משפטית כלפי צד שלישי.(ב) כל פעולה משפטית יכולה לשמש נושא לשליחות, חוץ מפעולה שלפי מהותה או על פי דין יש לבצעה אישית. בספרות המשפטית מוגדרת אחריות שילוחית כ-"ייחוס יסודות האחריות שגובשו אצל השלוח אל שולחו".
"מיקומה הגאומטרי" של האחריות השילוחית בעולם המשפט מתגבש בשלב בו הוכח קיומו של נזק ישיר. כלומר, יש מזיק ישיר (שלוח), ומתקיים קשר סיבתי בין מעשה המזיק לנזק. שאלת האחריות השילוחית מתעוררת כשבוחנים על מי ראוי להטיל את נטל הפיצוי בגין הנזק. בהנחה, ואין עוררין על כך שהניזוק זכאי לפיצוי, יש להחליט האם המזיק הישיר (השלוח) חייב בפיצוי, או שמא האחריות חלה על המזיק העקיף (השולח). אין באמור לעיל, לפסול את האפשרות, כי האחריות תוטל על שניהם.