cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק זכות ההצבעה (1965)
תהליך החקיקה
בשנת 2021, בפסיקת הוועדה הלאומית של ברנוביץ' נגד הוועדה הלאומית הדמוקרטית, בית המשפט העליון פירש מחדש את סעיף 2 של חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, והחליש אותו באופן משמעותי. פסק הדין פירש את לשון "מכלול הנסיבות" של סעיף 2 כך שהוא אינו אוסר בדרך כלל על כללי הצבעה שיש להם השפעה שונה על הקבוצות שעליהן ביקש להגן, לרבות כלל שנחסם על פי סעיף 5 לפני כן. בית המשפט השבית את הסעיף הזה במחוז שלבי נגד הולדר. בפרט, הפסיקה קבעה שחששות מהונאת בחירות יכולים להצדיק כללים כאלה, גם ללא ראיות לכך שהונאות כזו התרחשה בעבר או שהכלל החדש יהפוך את הבחירות לבטוחות יותר.
ג'וזף אנדרסון
ג'וזף אנדרסון (באנגלית: Joseph Anderson) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל. שירת כמפקד הקורפוס המוטס ה-18 וכראש אגף מבצעים, תכנון ואימונים של צבא ארצות הברית.
ביוגרפיה
אנדרסון נולד בעיירה במחוז וסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק. ב-1981 סיים לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיית החי"ר החמישית, לאחר מכן הוצב בפנמה ושירת בגדוד 193, וכמפקד פלוגה בגדוד השני של רגימנט החי"ר 187 בדיוויזיה המוטסת ה-101. פיקד על פלוגה בגדוד השני של רגימנט הריינג'רס ה-75 והשתתף עמה בפלישה לפנמה. לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה שירת בענף חי"ר באגף כוח אדם של הצבא. ב-1993 הוצב בהוואי, שימש קצין מבצעים של הגדוד השלישי ברגימנט החי"ר ה-22 של דיוויזיית החי"ר ה-25, קצין אג"ם של החטיבה הראשונה של הדיוויזיה, עוזר למפקד כוחות הצבא בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית וסגן מפקד החטיבה השלישית של דיוויזיית החי"ר ה-25.
באוגוסט 2006 מונה לראש מטה הקורפוס השלישי בפורט הוד, בדצמבר נשלח הקורפוס לעיראק והוא שימש ראש מטה גייסות בעלות הברית. ביוני 2008 מונה לסגן מפקד פיקוד הגיוס של הצבא. באוגוסט 2009 הוצב שוב בעיראק כראש מטה כוחות ארצות הברית והכוח הרב-הלאומי, לתקופת הנסיגה והעברת השליטה לכוחות הביטחון העיראקיים. באוגוסט 2010 מונה לראש ענף מבצעים, כוננות וגיוס במחלקת הצבא.
בנובמבר 2011 מונה למפקד דיוויזיית החי"ר הרביעית בפורט קרסון שבקולורדו.
ביוני 2013 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18, במסגרת זו הוצב באפגניסטן ומונה בפברואר 2014 לסגן מפקד כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי עד לפירוקו בסוף השנה. במאי 2015 מונה לראש אגף מבצעים, תכנון ואימונים של צבא ארצות הברית. ב-2019 פרש מהשירות הצבאי.
לאחר פרישתו עבד בחברות ייעוץ והוא מכהן כנשיא וכמנכ"ל חברת בת של רפאל - מערכות לחימה מתקדמות בארצות הברית: RAFAEL SYSTEMS GLOBAL SUSTAINMENT (RSGS).
אנדרסון בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת מרכז מישיגן ובעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי. נשוי לבת' ואב לשני בנים.
סדברי (מסצ'וסטס)
סדברי היא עיירה מחוז מידלסקס שבמסצ'וסטס, ארצות הברית. במפקד אוכלוסין שבוצע ב-2010 בארצות הברית התגוררו בה 17,659 תושבים. לעיירה, הממוקמת במטרו-ווסט של בוסטון, יש היסטוריה קולוניאלי ת עשירה.
היסטוריה
הגבולות של סדברי תוחמו בשנת 1639, וכללו (עד שנת 1653) את מה שהוא כיום העיירה ויילנד (מסצ'וסטס) (שהתפצל בשנת 1780), וחלקים מ- פרמינגהאם, מרלבורו (מסצ'וסטס), סטו (מסצ'וסטס) ומיינארד (מסצ'וסטס) (העיר האחרונה שהתנתקה מסדברי ב-1871). האינדיאנים של ניפמוק גרו בסדברי של היום, כולל טנטמי, איש רפואה, ובנו פיטר יתרו, שכבש חלקת אדמה גדולה לסדברי בשנת 1684.
מרכז העיירה המקורי ובית הישיבות היו ממוקמים ליד נהר סדברי במה שמכונה כיום בית הקברות הצפוני של ויילנד. עבור התושבים בצד המערבי של הנהר, זה היה מעבר קשה מאוד למעבר בחורף אך ההשתתפות בשירותי הפולחן ובמפגשי העיר הייתה חובה. בשנת 1723, כאשר בית הישיבות ווסט פאריש, שימש כמקום לפולחן ולפגישות עירוניות, הוא הוקם במרכז העיר הנוכחי. לאחר הפיצול מויילנד, המיקום החדש הוסב לבתים ובית ספר ובשנת 1846 הוקם בית עירייה חדש. מאז, המחוז ההיסטורי של מרכז סדברי של סדברי סנטר השתנה מעט.
העיירה סדברי סיפקה את המיליציה הגדולה ביותר במהלך מלחמת המלך פיליפ ושימשה כמקום ההתקפה על סדברי. אפרים קרטיס היה מנהיג מצליח של המיליציה של מערב סדברי והעניק את שמו לבית הספר התיכון בעיר. מיליציית סדברי השתתפה קרבות לקסינגטון וקונקורד, בשנת 1775, שם רשמו ניצחון על המעילים האדומים הבריטיים שחזרו לבוסטון.
אחד מפונדקי הדרך ההיסטוריים של סדברי, ה-Wayside Inn, טוען שהוא הפונדק הוותיק ביותר במדינה, שנבנה ומנוהל על ידי משפחת האו במשך דורות רבים. הנרי וודסוורת' לונגפלו כתב את "סיפורי פונדק הדרך", ספר שירים שיצא לאור בשנת 1863. בספר, השיר "סיפורו של בעל הבית" היה המקור לביטוי האלמותי "הקשיבו לילדי ותשמעו, של הנסיעה בחצות הלילה של פול רוור." הנרי פורד קנה את הפונדק בשנת 1923, שיחזר אותו ותרם אותו לקרן צדקה שממשיכה לנהל אותו כפונדק הפועל עד היום. פורד בנה במקום גם בית ספר לבנים, כמו גם בית חרושת, ואת קפלת מרתה-מרי. הוא הביא את הספר של רדסטון מן סטרלינג, שהיה נחשב להיות הספר שרה יוספה הייל של שיר ערש "למרי הייתה כבשה קטנה". עם זאת, סירובו של ג'וזפי קוויצ'יו למכור את זכויותיו במים הטריף את תוכניותיו של הנרי פורד להקים מפעל לחלקי רכב באתר המפעל של צ'ארלס או פרמנטר בדרום סדברי.
באוגוסט 1925, סדברי הייתה זירת התפרעות בין חברי המקום של קו קלוקס קלאן לבין צעירים אירים אמריקאים מהאזור. חמישה אנשים נפצעו מיריות, משטרת מדינת מסצ'וסטס עצרה למעלה ממאה קלנסמנים. פקידי משטרת מסצ'וסטס פיצחו את פגישות הקבוצה לאחר מכן, והקלן גווע באזור.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה חוותה סדברי גידול מהיר באוכלוסייה ובתעשייה. קבלן ההגנה ריית'און היה מעסיק משמעותי, והפעיל מתקן מחקר גדול בסדברי משנת 1958 ועד 2016. מעסיק מרכזי נוסף באותה תקופה היה שפרי רנד. בשנות ה-70 של המאה ה-20, העיירה הייתה ביתם של רבים מהמהנדסים שעבדו במהפכת מיני-מחשב בDEC במיינארד הסמוך. סדברי הייתה גם אחת העיירות הגדולות המגדלות ציפורן, עם חממות רבות.
בין השנים 1960–1969 התנהל משפט בנוגע להצעה של חברת בוסטון אדיסון (מתקנת קווי העברה עיליים דרך מה שמכונה כיום מקלט חיות בר לאומי הגדול). בסופו של דבר בית המשפט פסק לטובת סדברי והקו במקום זה נקבר מתחת לרחובות מינארד.
למגורים, תקנון ייעוד סייע לעיירה לשמור על אופי כפרי יותר במהלך שנות השבעים והשמונים, כאשר התפתחויות של מושבות חד-משפחתיות וכפות גדולות ביססו אותה כמיקום אמיד. הצמיחה הכלכלית הוגבלה לציר הראשי של העיר, כביש 20 של ארצות הברית. שטחים משמעותיים של שטח פתוח - כולל שטחי מים רבים - השתמרו במחצית הצפונית של העיר ולאורך מסדרון הופ ברוק הזורם מהמחוז ההיסטורי Wayside Inn בחלק הדרום-מערבי של העיר דרך המחוז ההיסטורי של המלך פיליפ (אתר הסכסוך ב' מלחמת המלך פיליפ) ואל נהר סדברי בגבול הדרום מזרחי עם ויילנד. חלק נכבד ממקלט חיות הבר הלאומי של אסבט (שנפתח בשנת 2005) נמצא בסדברי.
המיקוד של העיר הוא "01776". המספר ניתן לעיר כהוקרה על הקשרים ההיסטוריים של העיר למלחמת העצמאות של ארצות הברית שהתרחשה בשנה זו.
גאוגרפיה
סדברי גובלת בוויילנד (נהר סדברי) במזרח. פרמינגהאם בדרום. הדסון, מיינארד, מרלבורו וסטו במערב. קונקורד בצפון מזרח. וואקטון בצפון. עיירה גדולה יותר, סדברי חולקת גם פינה משותפת עם לינקולן, איתה היא חולקת בית ספר תיכון אזורי, תיכון לינקולן-סדברי. סדברי נמצאת ממערב לבוסטון,  ממזרח לווסטר, ו  מעיר ניו יורק.
בשנת 1650 כללה העיירה את סדברי כמו גם את רוב ויילנד ומיינארד.
סדברי ממוקמת במזרח מסצ'וסטס, וגובלת בכמה עיירות.
דמוגרפיה
נכון למפקד אוכלוסין בשנת 2000, התגוררו בעיר 16,841 נפשות, 5,504 משקי בית ו-4,749 משפחות. צפיפות אוכלוסייה היה 691.1 אנשים לקילומטר מרובע (266.8 / ק"מ 2 היו 5590 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 229.4 לקילומטר מרובע (88.6 / ק"מ 2 ההרכב הגזעי של העיירה היה 94.23% קווקזים, 0.80% אפרו-אמריקאים, 0.03% אינדיאנים, 3.72% אסיאתיים, 0.03% תושבי האוקיינוס השקט, 0.23% משאר הגזעים, ו -0.96% משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 1.24% מהאוכלוסייה. עדכון במפקד העיירה תיעד את האוכלוסייה ב־18,192 נכון ליום 6/10/2015.
היו 5,504 משקי בית, מתוכם 51.1% ילדים מתחת לגיל 18 התגוררו איתם, 78.5% היו זוגות נשואים שחיו יחד, 6.2% היו בעל בית בית ללא בעל נוכחות, ו -13.7% לא היו משפחות. 11.0% מכלל משקי הבית הורכבו מאנשים פרטיים, ו -5.5% גרו מישהו שחי לבדו שהיה בן 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 3.02 וגודל המשפחה הממוצע היה 3.28.
בעיירה התפשטה האוכלוסייה, עם 32.5% מתחת לגיל 18, 3.2% בין 18 ל־24, 27.3% בין 25 ל־44, 27.2% בין 45 ל־64, ו- 9.8% שהיו בני 65 או מבוגר יותר. הגיל החציוני היה 39 שנים. על כל 100 נקבות היו 95.4 גברים. על כל 100 נשים בגיל 18 ומעלה, היו 92.3 גברים.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיירה הייתה 151,041 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 222,008 דולר. לגברים הכנסה חציונית של 148,593 דולר לעומת 47,500 דולר עבור נשים. ההכנסה לנפש בעיירה הייתה 75,865 דולר. כ -2.1% מהמשפחות ו -2.8% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 3.9% מבני 18 ו -4.8% מבני 65 ומעלה.
ממשלה ומדינה ופדרלית
ברמה הפדרלית, אזור 1A, 2, 3, 4 ו- 5 מסדברי הם חלק ממחוז הקונגרס החמישי של מסצ'וסטס, המיוצג על ידי קתרין קלארק. מתחם 1 הוא חלק ממחוז הקונגרס השלישי של מסצ'וסטס, המיוצג על ידי לורי טראהאן. חברת בכירה במדינה (מחלקה I) בסנאט של ארצות הברית היא אליזבת וורן. הסנטור הזוטר (מחלקה II) הוא אד מרקי.
חינוך
תלמידי סדברי בגן עד כיתה ח' לומדים בבתי ספר ציבוריים של סדברי, כאשר תלמידי תיכון לומדים בבתי ספר במחוז בתי הספר האזורי לינקולן-סדברי, שהוקם בשנת 1954, ושילבו את בית הספר התיכון סדברי לשעבר עם העיירה הסמוכה לינקולן, מסצ'וסטס. בשנת 2011, המגזין בוסטון דירג את מערכת בתי הספר של סדברי במקום ה -4 במדינה, בשתי הקטגוריות שלה (כיתות / אקדמאים וציוני מבחנים / הישגים). בשנים שלאחר מכן (כמו גם רבות שקדמו), סדברי מדורגת באופן קבוע כמערכת בתי הספר המובילה "20 המובילים".
צוות הסטודנטים של תוכנית המדעים בבית הספר התיכון זכה באליפות הלאומית למדעי האוקיינוס בשנת 2006 והגיע למקום השני בשנת 2005. ל- LSRHS מוכר ארצי עיתון בית הספר ושנת הלימודים, הפורום ו- DYAD, בהתאמה.
ישנם ארבעה בתי ספר יסודיים בסדברי וחטיבת ביניים אחת. ארבעת בתי הספר היסודיים הם:
חטיבת הביניים היא:
לסדברי שני בתי ספר יסודיים לשעבר שהוסבו לשימושים אחרים:
שארי התאבדות
שארי התאבדות (באנגלית: Suicide Survivors ולעיתים Suicide beraved people או Suicide loss survivors) הם מי שאבלים בעקבות התאבדות יקירם. בעשרות השנים שחלפו מאז החלת הגדרה על ידי אלברט קיין, התרחבה הגדרה זו. כיום מקובל לכנות 'שארי התאבדות' את מי שהיו להם קשרי דם עם האדם שהתאבד, וכן ואנשים נוספים כמו עמיתים לעבודה, שקיימו קשר רציף וקרוב עם המנוח והם אבלים בעקבות התאבדותו. אדווין שניידמן, מחלוצי המחקר בתחום האובדנות, העריך כי על כל אדם שהתאבד יש בין שישה לעשרה אנשים האבלים בעקבות מותו. אף שזו הערכה בלבד היא עדיין משמשת כאומדן כללי לגבי מספר האנשים האבלים שכל מקרה התאבדות מותיר אחריו. הוא אף ציין כי הבעיה הציבורית הקשה ביותר בהתאבדות היא זו של השאירים: מיליוני בני אדם, הסובלים מחסרון יקירם שהתאבד. בחלק מהמקרים התאבד יותר מאדם אחד באותה משפחה. נתונים מהשנים האחרונות מצביעים על כך שבישראל מתאבדים בין 400 ל-500 איש מדי שנה. מספר זה הוא הערכת חסר. משמעות הדבר היא שמדי שנה מצטרפים למעגל השכול של שארי התאבדות מאות עד אלפי אנשים חדשים. כשמדובר בעולם כולו, המספר מגיע למיליוני אנשים חדשים מדי שנה, המקבלים את התואר 'שארי התאבדות'.
בעבר
בכ-200 השנים האחרונות נתפסו המתאבדים ובני משפחותיהם כמי שהפרו את הסדר הציבורי. ההתאבדות עצמה נתפסה כסוג של חטא מוסרי ודתי. עדות לכך ניתן למצוא בשפה האנגלית בה נעשה שימוש בביטוי Commit לתיאור של ביצוע מעשה לקוי מבחינה מוסרית, פשע או טעות קשה: Committed a crime וגם Commit suicide. בנוסף בולטת הקרבה הסמנטית בין המילה Suicide למילים אחרות באנגלית המתארות המתה: Filicide, Homicide, Genocide וכדומה. בעקבות המשמעות הסטיגמטית של ביטויים כמו Committed suicide ישנה כיום נטייה גוברת בקרב שארי התאבדות דוברי אנגלית להחליף ביטויים אלה בביטויים כמו "Took his own life" או "Chose to end his life", שהם ביטויים נייטרליים יותר. בישראל, עד שנות השישים של המאה העשרים נחשבה התאבדות כסוג של עבירת המתה, ומי שנדרשו לשאת באחריות לעבירה זו היו בני משפחתו של המתאבד, שארי ההתאבדות, שבחלק מהמקרים נקנסו או נענשו בצורות שונות. כיום אין התאבדות נכללת בהגדרת עבירות ההמתה בחוק העונשין. סוגיה נוספת הקשורה ליחס לשארי ההתאבדות, היה היחס ללגיטימיות של אבלם. משפחתו של אדם שמת בקרב זוכה להוקרה ולהכרה חברתית בצורות שונות. משפחה של אדם שמת ממחלה תזכה להבנה של כאבה ואבלה. משפחות של מתאבדים לעומת זאת לא זכו ברוב המקרים להוקרה חברתית: הם לא הוכרו כלל כאבלים, לא ניתנו להם הזכויות שניתנו לאבלים ואבלם לא נתפס בחברה כלגיטימי.
המייחד את אבלם של שארי התאבדות
מאז מחקריו של אלברט קיין בראשית שנות השבעים נבדקה בדרכים שונות השאלה האם יש הבדל בין אבלם של שארי התאבדות לאבלם של אנשים שאיבדו את יקירם בנסיבות אחרות. כיום מקובל להניח שאבל בעקבות התאבדות נושא את המאפיינים הבאים: א. קצב ההחלמה: ההחלמה מאבל בעקבות התאבדות היא איטית יותר במקרים רבים בהשוואה לאבל בנסיבות פתאומיות אחרות (אירועי אסון, תאונות ופשיעה). ב. במהלך השנה השנייה לאבל מצטמצם ההבדל בין אבל בעקבות התאבדות לאבל בנסיבות אלימות ופתאומיות אחרות. ההבדלים שבכל זאת קיימים הם איכותיים יותר מאשר כמותיים. ג. באבל בעקבות התאבדות בולטים מאפיינים אוניברסליים של אבל בעקבות אירוע פתאומי: הלם, תדהמה וכעס. לצידם קיימים מאפיינים ייחודיים יותר כמו עיסוק בשאלת המשמעות האישית של האובדן.
סוגיות המעסיקות שארי התאבדות במהלך אבלם
בין הסוגיות המעסיקות שארי התאבדות במהלך אבלם בולט מקומן של הסוגיות הבאות:
שארי התאבדות בתא המשפחתי
התאבדות במשפחה היא שבר משמעותי שבמקרים רבים מזעזע את המערכת המשפחתית ועלול לעיתים גם לגרום לפרוק המשפחה הגרעינית. התכנסויות ואירועים משפחתיים שבעבר תרמו לתחושת יחד אינטימית עלולות להפוך לקשות מאד: בחלק מהמקרים ישנן האשמות בתוך התא המשפחתי. בנוסף, אבל הוא במהותו תהליך אישי מאד: כל אדם אבל בדרך קצת שונה ומבכה את הקשר הייחודי שלו עם המנוח בדרך האופיינית רק לו. כאשר אבלים בני משפחה אחת מתקבצים יחד עלולות לעלות האשמות בסגנון "אתה לא אבל נכון" או "אתה מבזה את זכר המנוח". תכנים אלה עלולים להוסיף הרבה מאוד מתח לכל יחד משפחתי. זהו מתח שלא תמיד נוח לדבר עליו, שכן אף אחד במשפחה לא רוצה לפתוח את העניין ולהיות זה שיגרום סבל לשאר בני המשפחה.. התוצאה היא מה שמכונה בשפה הטיפולית "פיל בחדר": מצב שבו חלק מבני המשפחה או כולם חשים שמשהו לא בסדר אך חוששים להעלות את הנושא כי הם חוששים ממה שעלול לקרות אם יעלו את הנושא לדיון. לבסוף, התאבדות של בן משפחה היא אירוע המנתץ אמונות הקיימות אצל כלל בני המשפחה ביחס להיות העולם מקום שבטוח וטוב לחיות בו. חוויה זו היא חוויה עמוקה של התרסקות הדברים שהקנו ביטחון וודאות בעולם.
כשהמנוח שהתאבד הוא הורה ושארי ההתאבדות הם ילדיו
כאשר האבלים בעקבות ההתאבדות הם ילדיו של המנוח, הבנתם את המעשה תלויה בגילם. ההתאבדות כמעשה לא הגיוני: ילד בן 7–8 יכול במקרים רבים להבין מהו מוות, אך לא תמיד יכול להבין איך בכלל ייתכן מצב שבו הדבר הוודאי והיציב בחייו (ההורה) ייעלם פתאום לתמיד, כתוצאה מבחירת ההורה שלא להיות יותר. התחושה היא שהמעשה אינו הגיוני חוויית נטישה: ילדים בוגרים בגלאי עשרה עלולים להבין במקרים רבים שההורה למעשה בחר לנטוש אותם לבדם, דווקא בתקופה בחייהם שבה הם זקוקים לו. עבור ילדים ההורה הוא במידה רבה מקור לביטחון, גורם שמתווך את העולם ומנגיש אותו העלמות הורה שמילא תפקידים אלה עבור ילדו עלולה להשאיר את הילד עם חשש גדול מאוד מפני העתיד ותחושה של היותם נבגדים על ידי ההורה. אשמה: ילדים (בעיקר ילדים מתחת לגיל 6–7) נוטים לחשיבה אגוצנטרית ולכן ייתכן שיחשבו שההורה התאבד בגללם. פחד: בני המשפחה מבטאים לעיתים פחד שעוד בני משפחה יתאבדו. חשש זה בולט בעיקר אצל ילדים הנוטים לחשיבה ליניארית (לדוגמה: אם אבא התאבד כשהגיע לגיל 39 אז גם אמא תתאבד כשתגיע לגיל הזה). לאן ממשיכים מכאן: להורה שהתאבד היו תפקידים שונים במשפחה (כמו פרנסה, דאגה לצרכים קיומיים ועוד) ועתה יהיה צורך למלא את מקומו בתפקידים אלה, או לפחות בחלקם.
כשהמנוח שהתאבד הוא אח/ אחות והאבלים הם אח או אחיות
תגובת האח או האחות להתאבדות אחיהם או אחותם תלויה במידה רבה בגילם וביכולתם להבין את האירוע ואת משמעותו. אחים צעירים עלולים לחשוש מה יקרה כשיגיעו לגיל בו התאבד אחיהם הגדול וזאת כיוון שהחשיבה בגיל צעיר נוטה להיות ליניארית בנוסף ייתכנו חששות כלליים מהאפשרות שהם או היקרים להם יתאבדו.
כשהמנוח הוא בן / בת זוג
אובדן של בן או בת זוג בהתאבדות מותיר את בן הזוג הנותר באופן פתאומי מאוד ללא האדם שאהב, וללא הביטחון והוודאות שהקשר הזוגי איפשר לו. בנוסף מאבד שאר ההתאבדות חלק מאוד משמעותי מעתידו, ומהחלומות אותם חלם להגשים יחד עם המנוח. אובדן זה חריף במיוחד כאשר מדובר בזוג צעיר יחסית. עוד מאפיין של אובדן בן או בת זוג הוא אבל בבדידות: בן או בת הזוג שנותרו בחיים היו רגילים להיתמך על ידי בן הזוג שהתאבד ולשאוב ממנו עידוד ותקווה. מות בן או בת הזוג משמעה שאין לבין הזוג הנותר עם מי לחלוק את כאבו. לכן אבלות על בן או בת זוג שנפטרו (בפרט בעקבות התאבדות) היא אבלות בודדה.
צמיחה אצל שארי התאבדות
כפי שתואר לעיל, ההתאבדות היא אירוע המנפץ לעיתים קרובות את מערכת האמונות האישית של השארי ההתאבדות, בשל היותה במרבית המקרים אירוע פתאומי, אלים וחריף שתוצאותיו נחוות כבעלות מימד אישי מאוד, אפילו אינטימי. היותה של ההתאבדות אירוע כה מערער ברמה האישית יכולה לגרום לחלק משארי ההתאבדות לצאת לתהליך חיפוש אישי אחר משמעות חדשה לחיי שארי ההתאבדות. כמו כן, חלק משארי ההתאבדות עשויים לחוות צמיחה פוסט טראומטית.
אירועים הקשורים לשארי התאבדות ולמניעת התאבדות
בארצות הברית מתקיים מדי שנה היום הלאומי לשארי התאבדות (המתקיים בשבת שלפני חג ההודיה). יום זה מעניק בין השאר הקשר לגיטימי בו יכולים שארי התאבדות לקבל את הוקרת החברה בגין אובדנם. כמו כן, בכל 10 בספטמבר מתקיים ברחבי העולם היום העולמי למניעת התאבדויות. אירועי היום הזה כוללים טקסים, הרצאות ותהלוכות. הגורם המארגן את אירועי היום הוא הארגון הבינלאומי למניעת התאבדות (International Association for Suicide Prevention), יחד עם ארגונים מקומיים וארציים שונים הנותנים ליום זה יש צביון מיוחד במדינות ואזורים שונים.
בעולם
ארגונים של שארי התאבדות בעולם עוסקים בראש ובראשונה במתן תמיכה לאנשים שאיבדו את יקירם בעקבות התאבדות. במסגרת זו מופעלות קבוצות תמיכה שונות, חלקן במתכונת של קבוצות עזרה עצמית. כמו כן מופעלים קווי ייעוץ טלפוניים, ופורומים אינטרנטיים. חלק מהארגונים עוסקים גם במניעת התאבדות בצורות שונות, בעיקר בהעלאת המודעות לסימנים מקדימים להתנהגות אובדנית. להלן מספר שמות ארגונים באזורים שנים בעולם:
מרכז ישראלי לעזרה עצמית
בשנת 1995 הוקמה לראשונה בישראל קבוצה שכללה אך ורק הורים אשר ילדיהם התאבדו, במטרה לעבד יחדיו את האבל המיוחד הזה השונה מכל שכול אחר. היא קמה ביוזמתן של גב' מרתה רמון, מנהלת "המרכז הישראלי לעזרה עצמית" בתל אביב, ועוזרתה, הגב' רות בלקין. ליוזמה זו הצטרף הפסיכולוג ד"ר ישראל אורון, שהנחה את הקבוצות שהתגבשו במהלך שנות ההנחיה . בשנת 2000 סיים ד"ר אורון את הנחיית הקבוצות, וחלק מהחברים שהשתתפו בהן רשם עמותה בשם "בשביל החיים".
עמותת בשביל החיים
כאשר ההתאבדות מתרחשת במהלך פעילות בשירותי הביטחון (צבא, משטרה) עשויה המשפחה האבלה לקבל תמיכות שונות ממשרד הביטחון. כאשר מדובר בהתאבדות של אזרח, עומדת המשפחה מול משבר זה לבדה ללא תמיכה רשמית. מצב זה היווה את אחת הסיבות המרכזיות להקמת עמותת בשביל החיים, העמותה לתמיכה במשפחות שיקיריהן התאבדו ולמניעת התאבדות'. העמותה פועלת בתחומים הבאים:
תוכנית מיתרים
מיתרים היא תוכנית שנוצרה על רקע התוכנית הלאומית למניעת אובדנות שמפעיל משרד הבריאות בפיקוח משרד הרווחה. התוכנית מפעילה מרכזי סיוע וטיפול בהם ניתן לקבל: מידע והכוונה לזכויות של בני משפחה ויחידים שאיבדו את יקירם בהתאבדות, ייעוץ וטיפול נפשי פרטני זוגי ומשפחתי לכלל בני המשפחה האבלים. כמו כן מפעילה התוכנית קבוצות תמיכה טיפוליות. את אתוכנית 'מיתרים' מפעילה עמותת אנוש, האגודה הישראלית לבריאות הנפש. נכון לשנת 2017 התוכנית מפעילה מרכז אחד בתל אביב ומרכז נוסף בחיפה.
לושיוס קליי
לושיוס קליי (באנגלית: Lucius D. Clay; 23 באפריל 1898 - 16 באפריל 1978) היה מפקד אזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה. בתפקיד זה ניהל את המשבר עם ברית המועצות בימי הסגר על ברלין בשנים 1948–1949.
ביוגרפיה
קליי נולד במריאטה, ג'ורג'יה, הילד השישי והאחרון של אלכסנדר קליי, שהיה חבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1897–1910. הוא למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית וסיים בשנת 1918. בשנות ה-20 וה-30 הוא עבד כמהנדס בניהול פרויקטי בנייה של סכרים, בהם גם סכר דניסון, ונמלי תעופה צבאיים ואזרחיים. בשנת 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל, הצעיר ביותר בצבא ארצות הברית. באותה שנה הוא קיבל את עיטור לגיון ההצטיינות ובשנת 1944 קיבל את מדליית השירות המצוין. בשנת 1945 הוא היה סגנו של דווייט אייזנהאואר. עם כניעת גרמניה, הוא היה לסגן המושל הצבאי בגרמניה. בתפקידו זה הוא הוציא הצהרה המבטיחה להעניש את הגרמנים על פשעיהם. במרץ 1947 מונה קליי למפקד אזור הכיבוש.
בתוקף תפקידו הובאו לו לאישור העונשים שנגזרו על פושעי מלחמה נאצים והוא המתיק את עונשם של מספר פושעים נאצים. לאחר שקיצר את עונשה של אילזה קוך לארבע שנים בלבד, התעוררה סערה ציבורית ומונתה ועדה של הסנאט לבחון את העניין. קליי הצטדק וטען שלא הובאו בפניו על העדויות נגד קוך וכי הוא אישר 200 פסקי דין מוות לפושעים נאציים.
בשנת 1961 שב קליי למערב ברלין כשליחו האישי של הנשיא קנדי.
בשנת 1963 עמד בראש ועדה שהמליצה על צמצום סיוע החוץ של ארצות הברית.
בסוף שנות ה-60 היה קליי פעיל בוועד למען יהודי ארצות ערב.
על שמו נקראה שדרת קליי בדרום מערב ברלין.
Slow Down (שיר של סלינה גומז)
Slow Down (בעברית: האט או לְמַתֵן) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, מתוך אלבום הבכורה שלה, Stars Dance. השיר יצא לאור ב-13 באוגוסט 2013, על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס, כסינגל השני והאחרון מתוך אלבום הבכורה.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לינדי רובינס, ג'וליה מייקלס, נילס הולוול-דאר, דייוויד קוניסיו ופרדי וקסלר והופק על ידי הקטארקים, קוניסיו ונילס הולוול-דאר. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה ממיליון עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-90 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-20 ביולי 2013, חודש לאחר צאתו כסינגל. הקליפ צולם בפריז, צרפת במאי באותה השנה, בבימויו של פיליפ אנדלמן. הקליפ הופץ לראשונה דרך ערוץ ה-Vevo הרשמי של סלינה גומז. בקליפ ניתן לראות את גומז במרצדס-בנץ 600, תוך שהיא רוקדת ברחובות העיר פריז.
נכון לפברואר 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-384 מיליון צפיות.
ג'האנגיר
נור א-דין מוחמד סלים הידוע בכינוי האימפריאלי ג'האנגיר (בפרסית: جهانگیر, "כובש העולם"; 31 באוגוסט 1569 – 28 באוקטובר 1627), היה השליט המוגולי הרביעי, אשר מלך בין השנים 1627-1605.
במהלך חייו כתב ג'האנגיר יומן, בו הוא תיעד חלקים נרחבים מחייו. ביומנו ג'האנגיר פורש הן מאורעות גדולים והן פרטים קטנים מחיי היומיום בחצר המלוכה. ניתן ללמוד על הרפתקאותיו, אהבותיו והרגליו, כמו נטייתו לצרוך אופיום ואלכוהול. שלטונו של ג'האנגיר אינו מאופיין בהתפתחויות פוליטיות או צבאיות משמעותיות וגבולות האימפריה אותם כונן אכבר, אביו, נותרו פחות או יותר כפי שהיו. באופן כללי ניתן לתאר את תקופת מלכותו של ג'האנגיר כתקופה של שלום ושגשוג עבור האימפריה המוגולית, ומעלתה העיקרית הייתה בפריחתה התרבותית.
ראשית חייו
ב-31 באוגוסט 1569 נולד סלים, השליט המוגולי הרביעי והבן הבכור של אכבר וראג'קומארי היר קונווארי המכונה מרים א-זמאני, נסיכה ראג'פוטית , בתו של ראג'ה ברמל. סלים היה השליט המוגולי הראשון אשר אמו לא הייתה ממשפחה טורקית או פרסית. חסר סבלנות לרשת את השלטון, בשנת 1599, בעת שאכבר נסע דרומה לרמת דקאן, ניצל סלים את היעדרותו כדי למרוד באביו. המרד כשל וסלים הובס. בשנת 1603 חמידה באנו בגום, הידועה בכינוייה מרים מכּאני (Maryam Makani), אמו של אכבר וסבתו של סלים, הצליחה לפייס בין השניים. לפני מותו, אכבר הניח את טורבנו על ראשו של סלים, פעולה שסמלה את סלים כממשיך דרכו.
מלוכה
מעט לאחר מות אביו, בשנת 1605, עלה סלים לשלטון בעיר אגרה וקיבל על עצמו את התארים הפרסיים הבאים: אבו אל-מוזאפר נור א-דין מוחמד ג'האנגיר (Abulmozuffer Noureddeen Mohammed Jehangir), שפירושם 'אב הניצחון', 'אור הדת – מוחמד' ו'כובש העולם'. מיד לאחר עלייתו לכס המלוכה היה על ג'האנגיר להדוף את מרידת בנו הבכור ח'וסרו מירזא, אשר קיווה בעצמו לרשת את מקומו של סבו. נרדף על ידי אביו, ח'וסרו מירזא ברח לדלהי ולאגרה. בשנת 1606 לאחר מאבק, ח'וסרו מירזא ובני בריתו הובסו, נתפסו והובאו למשפט בפני ג'האנגיר. שותפיו למרד נענשו בחומרה והומתו לאחר עינויים קשים וח'וסרו סומא ונאסר. לאחר פרשיה זו, העניק ג'האנגיר את אהבתו לבנו השלישי, ח'וראם, אשר הצליח לרשת את המלוכה שנים לאחר מכן ומוכר כשאה ג'האן. בהמשך שלטונו, נאלץ ג'האנגיר להילחם בח'וראם, בנו האהוב, שמרד בו אף הוא. לראשונה ג'האנגיר מתייחס לח'וראם ביומנו כ"נבזה", ככל הנראה כיוון שבשנת 1622 רצח את אחיו הבכור ח'וסרו.
למעט מאבקי השלטון של הנסיכים, ח'וסרו מירזא וח'וראם, ומספר התפרעויות קצרות ובעלות אופי מקומי, המחוזות הפנימיים של האימפריה המוגולית נהנו על פי רוב משקט ויציבות במשך שבע עשרה השנים שבין שתי המרידות. ג'האנגיר העמיק את השליטה האימפריאלית בתוך הגבולות הפורמליים של האימפריה. המהרנה אמאר סינג הראשון ממאוור, מנהיג ראג'פוטי של ממלכת אודאיפור היווה את המטרד הפנימי העיקרי עבור ג'האנגיר. בשנת 1613, לאחר מספר מערכות כושלות, צייד ג'האנגיר את בנו ח'וראם בצבא חדש ושלח אותו להרי ראג'סטאן כדי להכניע את המהראנה. ח'וראם ניהל מערכה נחושה, במהלכה הוא שלח חיל פרשים להטריד את כוחותיו של המהראנה ולקח את חשובי הממלכה כבני ערובה, המהראנה אמאר סינג נכנע וקיבל את מרותו של ג'האנגיר. כניעתו אותתה כי התנגדות למוגולים היא חסרת ערך. ראג'ות גאים שחוו רק היתקלויות ספורדיות עם המנהיגים ההינדו-אסלאמיים, הסכימו לראשונה להשתטח בפני ג'האנגיר ונצטוו לשלם מיסים שנתיים.
בעת מרידתו של ח'וסרו מירזא בשנת 1605, הנסיך נפגש עם הגורו ארג'ן, הגורו הסיקי החמישי. ארג'ן נתן את ברכתו לנסיך המורד בפנג'אב, ובשל כך ג'האנגיר הורה להחרים את נכסיו ולהמיתו (אירוע שהוביל להכרתו כמרטיר הסיקי הראשון שהומת בידי המוגולים). גורו הרגובינד, בנו הצעיר של ארג'ן ששרד, נטל על עצמו את מקומו של אביו ובנה מבצר באמריטסר. ג'האנגיר דיכא את יומרתו של המנהיג הסיקי הצעיר להמליך את עצמו כרג'ה. הוא אסר את הרגובינד למשך שנתיים. לאחר שחרורו, הרגובינד העתיק את משק ביתו ואת המוסדות הסיקיים המרכזיים צפונה למרגלות הרי ההימלאיה. נסיגתו אל ההרים הובילה לסיום רדיפתו ורדיפת חסידיו בזמן שלטונו של ג'האנגיר.
לאורך הגבולות המזרחיים והמערביים של האימפריה, בחבל בנגל ובשטחים שבהם נמצאת היום אפגניסטן, פרצו באופן קבוע התקוממויות. את מירב מאמצו הצבאי השקיע ג'האנגיר בהרחבת שטחי האימפריה הדרומיים. ההתנגשויות מימיו של אכבר הלכו והחריפו, בעיקר בשל תחבולותיו של הסריס החבשי מאלכּ אמבר, אשר מדי פעם הצליח להביס את הצבא המוגולי.
בזיכרונותיו כותב ג'האנגיר כי הדבר הראשון שהורה לאחר עלייתו לשלטון היה יצירת "שרשרת הזהב והצדק". השרשרת הייתה עשויה מזהב והייתה באורך של כעשרים ושבעה מטרים. קצה אחד השתלשל מתוך הבאסטיון המלכותי במצודה שבאגרה, בעוד הקצה השני הודק לקרקע לצד הנהר. מטרת השרשרת הייתה לאפשר לכל אחד לפנות באופן ישיר לג'האנגיר, במקרים בהם פקידי המשפט היו מוטים בהחלטותיהם או בעת התבוששות גלגלי הצדק. הצדדים הפגועים יכלו לבוא בכוחות עצמם לשרשרת ועל ידי שקשוקה לאותת כי הם מחכים להביע את מחאתם על העוולה שנגרמה להם בפני הוד מלכותו. ג'האנגיר הסדיר את כל החוקים שאביו חוקק והוציא צו שהכיל שתים עשרה תקנות, חריגות לתקופתו, מבחינת האנושיות, הצדק והתבונה הפוליטית שבהן. כמו למשל, תקנה שנועדה למנוע ביזות ולהקל על המטיילים ותקנה המורה על הקמת בתי חולים בכל הערים הגדולות ברחבי האימפריה. ג'האנגיר גם פקד לשחרר את כל האסירים וציווה כי אין לכלוא בעתיד מעבר לשנה ללא ידיעתו ואישורו.
מותו
בריאותו של ג'האנגיר התרופפה בשל שתיית אלכוהול, שימוש באופיום ורדיפת נשים, מצב שאפשר לנור ג'האן כוח רב ושליטה בחצר.
בעקבות מזג האוויר החם בשנת 1627, נסע ג'האנגיר בפעם האחרונה לקשמיר. לאחר ימים ספורים, הוא חלה באופן חמור. במסע חזרה, ב-28 באוקטובר 1627, לא הרחק מלאהור, ג'האנגיר נפטר. אף אחד מבניו לא היה עמו במותו.
בנו החמישי, הנסיך שאהריאר תפס את המלוכה בעזרתה של נור ג'האן והנסיך ביסינגהאר מירזא (בנו של הנסיך דניאל) ושלט כחודשיים עד שצבאו נחל תבוסה מידי צבא בפיקודו של אסף ח'אן אחיה של נור ג'האן, והוא הוצא להורג. את השלטון תפס למשך כחודש דוואר אולם ב-23 בינואר 1628 ח'וראם, בנו השלישי של ג'האנגיר ירש את כס המלכות, נטל לעצמו את הכינוי שאה ג'האן והוציא את יריביו להורג.
נישואים
לג'האנגיר היו נשים וילדים רבים. בנו הבכור, ח'וסרו מירזא, נולד באוגוסט 1587, היה בנה של מאנבוואטי באיי, נסיכה ראג'פוטית ואשתו הראשונה של ג'האנגיר, אותה נשא בפברואר 1585. ח'וראם, בנו השלישי של ג'האנגיר, נולד בינואר 1592 מהנסיכה הראג'פוטית ג'ודה ביי, אותה הוא נשא בינואר 1586.
נור ג'האן
תשומת-לב מיוחדת משכו נישואיו של ג'האנגיר לנור ג'האן שנולדה בשם מהר-אן-ניסה. במשך כחמש עשרה שנים בלטה אישיותה המרשימה ועובדת היותה האישה בעלת העוצמה הרבה ביותר בתקופת השיא של האימפריה המוגולית. בשנת 1611 ג'האנגיר פגש את האלמנה הצעירה של קצין מוגולי שנהרג בבנגל, חיזר אחריה ונשא אותה לאשה. נור ג'האן נודעה ביופייה ושירתה בפמליה של אחת מהאלמנות של אכבר. אביה מירזא ע'יאס בג היה בן אצולה בכיר בחצר המלוכה של ג'האנגיר. בהמשך קיבל את התואר "אעתימאד א-דוולה" (Itimad-ud-Daula) ונהנה מכוח כמעט בלתי מוגבל. אחיה אסף ח'אן הפך גם הוא לאישיות רבת עוצמה בממלכה. המלכה החדשה הפכה במהירות לאשתו האהובה של ג'האנגיר ובנישואיהם היא קיבלה את התואר 'נור ג'האן', 'אור העולם'. האשה החכמה, האתלטית והכישרונית הייתה הכוח המניע והמשפיע מאחורי כס המלוכה, יחד עם אביה ואחיה. צווים אימפריאליים רשמיים הונפקו לפעמים בשמה של נור ג'האן. ג'האנגיר טבע את שמה על גבי מטבעות ובמשך יותר מעשור הסתמך רבות על עצתה. הודות לאשתו נור ג'האן, ג'האנגיר יכול היה לחיות חיי מותרות, להקדיש זמן רב לעיסוק באומנות ובמדעים ולהשקיע זמן מועט בענייני השלטון.
העשרה תרבותית
בזיכרונותיו של ג'האנגיר באה לידי ביטוי התעניינותו בנושאים רבים ובעיקר באמנות, לה העניק חסות. הוא השקיע אנרגיות רבות בתרבות החצרונית של המוגולים, הבולטת בעיטוריה הזוהרים ותכנן ארבעה גנים מרהיבים בצפון הודו ובקשמיר. ג'האנגיר אהב את תחום הציור המיניאטורי שהיה אסתטי בעיניו והיה מבקר תובעני ואנין טעם. האמנים המוכשרים של הסדנה האימפריאלית ציירו מגוון רחב של נושאים לבקשתו של ג'האנגיר: חיות, פרחים ומוטיבים טבעיים אחרים. תחת שלטונו האופנות הנטורליסטיות באמנות המוגולית הגיעו לשיאן. ג'האנגיר תיעד לפרטי פרטים את תצפיותיו על עולם הצומח ועל ממלכת החי שבארצו. ציירי החצר ציירו עדויות מאוירות של כל מה שהתרחש, מגילוי צמחים נדירים ועד לפגישות השליט עם הסופים, ובפרט עם היוגים. עבור ג'האנגיר חלק מן הציורים שימשו גם ככלי פוליטי, באותו האופן ששימשו את אביו.
יחסי חוץ
בשל המתיחויות התמידיות מהן סבל מחוז קנדהאר, רצה ג'האנגיר לכונן יחסים טובים עם פרס הספווית. לשם כך, בשנת 1611, שיגר ג'האנגיר משלחת בכירים נושאת מתנות אל עבאס שאה הראשון, שהעדיף לטפח יחסים דיפלומטיים חמים עם ג'האנגיר לאחר ניסיונו הכושל האחרון לכבוש את קנדהאר. בחורף 1622 עבאס שאה הראשון ניצל את מחלתו של ג'האנגיר ואת מאבקם של ח'וראם ונור ג'האן על השליטה בחצר הטימורית, כדי להוביל צבא פרסי לקנדהאר. חיל המצב המוגולי שלא הוכן כהלכה, נכנע בטרם יכלה להגיע תגבורת וקנדהאר שבה להיות תחת שליטה פרסית.
הקונפליקטים שהתעוררו בין הסוחרים האירופאים השונים — אנגלים, הולנדים ופורטוגזים — היוו מטרד רציני עבור הפקידים האימפריאליים והסוחרים שבשפת-הים. ג'האנגיר עצמו שאף לקיים יחסים חברותיים עם הרשויות הפורטוגזיות בגואה. בשנת 1613, לכדו הפורטוגזים ארבע ספינות אימפריאליות בעלות אוצר רב שחלקן אף היו שייכות לאמו של ג'האנגיר, מרים א-זמאני. ג'האנגיר זעם ושיגר את מושל סוראט לתבוע פיצויים. המפקד המוגולי הגיע להסדר עם רב החובל האנגלי אותו הוא גייס לעזרתו, וכך המשנה למלך הפורטוגזי הובס על ידי הצי האנגלי. במקביל הכוחות האימפריאליים כתרו את מחוז דמאן ורוב הפורטוגזים שחיו בגבולות האימפריה המוגולית נעצרו, מיסיונרים פורטוגזיים סולקו ודתם ופולחנם נאסרו. מוכרעים מכל הבחינות, הפורטוגזים פתחו במשא ומתן לשלום, שבסיומו נחתמה ברית בין הצדדים. עד לסיום שלטונו של ג'האנגיר לא פרצו מלחמות נוספות בין המוגולים והפורטוגזים.
יחסו לדת
השקפותיו הדתיות של ג'האנגיר בלבלו את בני זמנו ואת הדורות שלאחריו כאחד. היו שייחסו לו אתאיזם או אקלקטיות, חשבו כי הוא מוסלמי אדוק, נוצרי בליבו, בעל אמונות תפלות ואפילו סברו כי הוא בז לכל האמונות. בני פּראסאד מתאר בספרו כי ג'האנגיר האמין באלוהים ובקדושים. דוקטרינת התגלמויותיו של האל ההינדואיסטית נראתה בעיניו כחסרת ערך, האמונות בנוגע להולדתו, עוניו וצליבתו של ישו לא התקבלו על דעתו והוא ידע רק מעט אודות הכיתות המוסלמיות וההינדיות שצמחו באימפריה שלו. ג'האנגיר היה שבע רצון ומסופק מתרגול מדיטציה ביחס לאל האחד ומהקפדה על הטקסים הדתיים. מבחינה אינטלקטואלית הוא התעניין מאוד בסופיזם, בודאנטה וביוגים. ג'האנגיר סבר כי מטיפים פופולריים ופנאטיים מסכנים את היציבות החברתית והפוליטית וטיפל בהם באופן נוקשה. הוצאתו להורג של הגורו ארג'ן הוצגה כרדיפה, אך היא נעשתה בגין סיבות פוליטיות. לרוב ג'האנגיר נמנע מרדיפות דתיות. הבטחתו, כאשר עלה לשלטון, לקבוצה מתומכיו להאדיר את האסלאם, אלצה אותו לאמץ גישה נוקשה. לתקופה מסוימת הוא הטיל חרם על מסדר הישועים והוא טבע את סמלי הדת המוסלמית על מטבעותיו במשך כשלוש שנים. ג'האנגיר הרשה למיסיונרים נוצריים להטיף באופן חופשי ברחבי האימפריה. הוא לא הטיל מחדש את מס הג'יזיה, שבוטל על ידי אכבר עוד בשנת 1564, ולאחר נישואיו לנור ג'האן זכו השיעים בכוח פוליטי והשפעה בממלכתו. למעט מקרים יוצאים מן הכלל, מדיניותו הדתית של ג'האנגיר הייתה סובלנית. ביומנו הוא שיבח את עיקרון ה'שלום עם כולם' שייסד אביו ולרוב נהג לפיו.
קישפלוד
קישפלוד (בהונגרית: Kisfalud) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קישפלוד קטנה משמעותית, מ-881 תושבים בשנת 1990 עד 758 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-13%).
בקישפלוד חיו מעט יהודים.
חיפוי חוץ
חיפוי (באנגלית: Cladding) הוא יישום של חומר אחד על גבי אחר כדי לספק שכבת הגנה. בבנייה משתמשים בחיפוי כדי לספק מידה של בידוד תרמי ועמידות למזג האוויר, ולשיפור מראה המבנים. החיפוי יכול להיות עשוי ממגוון רחב של חומרים, כולל עץ, מתכת, לבנים, ויניל וחומרים מרוכבים שיכולים לכלול אלומיניום, עץ, ותערובת של צמנט מחוזקת בסיבים (פיבקו). חיפוי מסך הגשם הוא סוג של חיפוי מזג אוויר שנועד להגן מפני האלמנטים, אך מציע גם בידוד תרמי. החיפוי עצמו אינו צריך להיות עמיד למים, אלא רק אלמנט בקרה: הוא עשוי לשמש רק לכוון מים או רוחות בבטחה כדי לשלוט על הנגר ולמנוע את חדירתו למבנה הבניין. חיפוי עשוי להיות גם אלמנט בקרה לרעש, בין אם הוא נכנס או בורח. חיפוי שלא עומדי בתקני אש יכול להפוך לסיכון חיי אדם.
תיאור
חיפוי בבנייה הוא חומר המונח על גבי אחר כדי לספק שכבה של בידוד תרמי ועמידות במזג האוויר, וכדי לשפר את מראה המבנים. בין החיפוי לקיר יש חלל שבו הגשם יכול לרדת.
עיצוב
חיפוי יכול להיות עשוי ממגוון רחב של חומרים, כולל עץ, מתכת, תערובת של צמנט מחוזקת בסיבים (פיבקו), ויניל וחומרים מרוכבים שיכולים לכלול אלומיניום, עץ, תערובות של מלט ופוליסטירן ממוחזר. חומרים המשמשים לחיפוי משפיעים על אמידות המבנה לאש.
מטרות
חיפוי מסך הגשם הוא סוג של חיפוי מזג אוויר שנועד להגן מפני האלמנטים, אך מציע גם בידוד תרמי. החיפוי אינו צריך, כשלעצמו, להיות עמיד למים, אלא רק אלמנט בקרה: הוא עשוי לשמש רק כדי לכוון מים או רוחות בבטחה כדי לשלוט על הנגר ולמנוע את חדירתו למבנה הבניין.
לוחות מתכת חד-עוריים הם לוחות קיר שנוצרו מראש ממתכת והם אחד מסוגי החיפוי הנפוצים ביותר לפרויקטים תעשייתיים ומסחריים. העמידות הגבוהה שלהם והתקנתם הקלה הופכים אותם לאידיאליים לבניית תחזוקה נמוכה.
חיפוי המופעל על חלונות מכונה לעיתים קרובות מכסת חלונות והוא תחום מיוחד.
פגיעות לשריפות
בין החיפוי לקיר יש חלל שבו הגשם יכול לרדת. במקרה של שרפה זה מושך אוויר חם כמו ארובה, מעצים את האש ומפיץ אותו לראש אזור החיפוי. לאחר מכן האש יכולה להיכנס לבניין דרך חלונות פתוחים ופתחים נוספים.
בנוסף לאפקט הארובה, חומר החיפוי עצמו יכול לתרום לשרפה. ללבנים ולפיבקו יש עמידות באש מצוינת; קרשים או לוחות עשויים סיבים או פלדה הם בעלי עמידות גבוהה באש; מוצרי אלומיניום ומוצרי עץ משופצים הם בעלי עמידות סבירה בפני אש, ולוחי עץ ויריעות דיקט הם בעלי עמידות באש ירודה. חיפוי מרוכב בדרך כלל מלוחות בעובי של העשוי מחומר ליבה דחוק בין שתי פאות אלומיניום. חומר הליבה עשוי להיות פוליאתילן (שהוא דליק ), חומר על בסיס מינרלים, או שילוב של שניהם. בפאנלים בעלי מראה זהה עשויים להיות חומרי ליבה שונים; בעלי שיעור גבוה יותר של ליבת מינרלים עומדים באש טוב יותר, אך עדיין יכולים להיחשב בעירים. אש תתפשט על ידי החיפוי אם הליבה דליקה.
בעקבות השרפה במגדל גרנפל בלונדון, ושריפות דומות בצרפת, בדובאי ובמקומות אחרים, הוקדשה תשומת לב רבה לאיכויות עמידות באש של חיפוי המשמשות במגדלים ובנייני דירות רב-קומות דומות לגובה רב, במיוחד השימוש בחומרים מרוכבים מאלומיניום (ACM) ולוחות ACM (ACP). מגדל גרנפל היה לבוש בלוחות מרוכבים עם ליבת פוליאתילן שתרמו לשרפה; לוחות אלה עולים כ -2 פאונד פחות מאלו עם ליבה בלתי דליקה. ההערכה היא כי כ־600 בלוקים גבוהים של דירות בבריטניה הם בעלי חיפוי "דומה" וכמה בדיקות בטיחות אש - לא בדיקות BS 8414 מלאות - נערכו בפאנלים; מתוך 75 הראשונים שנבדקו, 100% נכשלו.
גראציה באור
גראציה ארבלה באור (בגרמנית: Gracia Arabella Baur; נולדה ב-18 בנובמבר 1982) היא זמרת גרמנייה.
ביוגרפיה
באור נולדה במינכן כאחת מזוג תאומות זהות. היא נקראה על שם גרייס קלי. בנעוריה למדה פיתוח קול.
ב-2000 ניגשה למבחני הבד של תוכנית המציאות "Popstars" אך שכחה את המילים של השיר אותו באה לבצע. ב-2002 החלה להשתתף ב"Deutschland sucht den Superstar", הגרסה הגרמנית של אמריקן איידול שם הגיעה למקום החמישי, ב-2003 הוציאה את אלבומה השני "Intoxicated", ב-2004 הקליטה את השיר "Götter der Ewigkeit" כחלק מפסקול הסרט אחי הדב. היא נבחרה לייצג את גרמניה באירוויזיון 2005 עם השיר "Run & Hide", בתחרות היא סיימה במקום האחרון עם 4 נקודות. תגובתה למיקומה באירוויזיון הייתה "טוב, מישהו צריך לסיים אחרון".
קן אולסן
תולדות חייו
אולסן נולד בעיר ברידג'פורט, בקונטיקט. הורי אביו היגרו לארצות הברית מנורווגיה והורי אמו משוודיה. בנעוריו היה מתקן מקלטי רדיו בבית הוריו. בין השנים 1944–1946 שירת בחיל הים האמריקני. ב-1952 קיבל תואר מוסמך מ-MIT בהנדסת חשמל.
עוד במהלך לימודיו עסק אולסן בפרויקטים של מחשוב חלוצי, בהם בניית מחשב ניסיוני, מבוסס טרנזיסטורים ומדמה טיסה ממוחשב עבור הצי האמריקאי והיה שותף במיזם TX-2 של מעבדות לינקולן ב-MIT ליצירת אינטליגנציה מלאכותית.
בשנת 1957 הקים יחד עם חברו ללימודים, הרלן אנדרסון, חברת הזנק בשם Digital Equipment Corporation שהתבססה על פטנטים לייצוב זיכרון מחשב מבוסס ליבה מגנטית וחוצץ למדפסת (printer buffer), התקן זיכרון שיאפשר למדפסת לקלוט מידע בקצב גבוה מקצב הדפסתה ויאפשר שחרור המחשב מתלות בקצב ההדפסה של המדפסת. בנובמבר 1960 הכריזה החברה על המיני-מחשב הראשון מתוצרתה, PDP-1, שהתבסס על הארכיטקטורה של מחשב TX-0 עליו עבד אולסן במעבדות לינקולן ב-MIT.
אולסן תפס את תפקידו בדיגיטל כמהנדס-מנהיג ולא רק כמנהל. כך למשל הוא פרסם את עקרונות החברה, שנשאבו מחינוכו: מהימנות, יושרה, הצטיינות, איכות, עבודה קשה וחירות. מבחינה ניהולית, היה מבין החלוצים בשימוש במתודולוגיית הניהול המטריציוני, לפיו עובדי מחקר ופיתוח אינם כפופים לפרויקט או מוצר כלשהו, אלא מוקצים באופן דינמי לפרויקטים שונים לפי דרישה ומנוהלים מקצועית על ידי גורם אחד וכפופים פרויקטלית לגורם אחר. אולסן אף הנחיל לחברה שבניהולו עקרונות הנדסיים שהמוביל בהם היה, הוא דאג להעביר את מסריו למנהלים ולעובדים והדגיש את הצורך בהבנה של צורכי הצרכנים ובקשר רצוף ויציב עמם. שורת המוצרים שפותחו בדיגיטל במהלך שנות השבעים והשמונים ובראשם המיני-מחשבים PDP ו-VAX ומערכת ההפעלה VMS, ענו, אכן, על צורכי השוק והובילו את החברה לתור זהב בו הייתה לחברת המחשבים השנייה בגודלה בעולם. בשנת 1986 בחר המגזין Fortune באולסן כיזם המצליח ביותר באמריקה. באותה שנה זכה לפרס על מנהיגות הנדסית מאת IEEE. ב-1987 ארגן יריד עולמי בשם DECWorld expo, עבורו שכר את אוניית הפאר הענקית "Queen Elizabeth II" על מנת שתעגון בנמל בוסטון במהלך ימי היריד. מניית התאגיד הגיעה באותה שנה לשיא של $199.50 למנייה.
עם זאת, נכשל אולסן לתפוס את הצורך במחשב אישי. הוא ראה בו כלי מיותר, שרוב הציבור לא ירצה ולא יוכל לתחזק לאורך זמן. דיגיטל של אולסן שהקפידה לא להתפשר על איכות, גם על חשבון זמן פיתוח, לא התאימה לעולם של "Time to market" (הוצאת מוצר לשוק לשם כיבושו לפני המתחרים, גם תוך התפשרות על בשלות ואיכות). ההתעקשות על סגירות וביצוע כל הפיתוח בתוך דיגיטל לא התאימו עוד לעולם של פתיחות ושילוב כישרונות. כך הפסידה דיגיטל נתחי שוק למערכת ההפעלה UNIX, שגברה בפופולריות על VMS, ולמחשבים אישיים. הניסיון להילחם ב-UNIX באמצעות מערכת ההפעלה הכושלת ULTRIX וב-IBM PC באמצעות המחשב האישי הכושל Rainbow גרמו לדיגיטל הפסדי ענק.
ב-1992 אולץ אולסן לפרוש מהנהלת דיגיטל. את זמנו והונו השקיע בארגון הפוליטי-נוצרי "המשפחה".
אולסן נפטר באינדיאנפוליס בגיל 84.
ב-2011 הופיע במקום השישי ברשימת 150 היזמים בוגרי MIT בעלי החשיבות הרבה ביותר.
ראש קלטי
ראש קלטי (באנגלית: Keltie Head) הוא לשון יבשה מעגלי, המהווה את הקצה הצפון מערבי של האי וגה, למול חופי חצי האי טרינטי, שבקצה חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
בראש לשון היבשה כיפת קרח, שגובהה 395 מטרים מעל פני הים, ממנה יורדים לכיוון הים צוקים תלולים כמעט אנכיים.
גילוי ומיפוי לשון היבשה
האי וגה נחקר לראשונה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1902–1903, על ידי המשלחת השוודית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1902 - 1904 בפיקודו של אוטו נורדנשלד.
לשון היבשה מופתה מחדש על ידי סוקרים של סקר שטחי חסות איי פוקלנד שיצאו מבסיס מפרץ התקווה בדצמבר 1945.
מקור השם
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי נורדנשלד.
נורדנשלד קרא ללשון היבשה על שמו של סר ג'ון סקוט קלטי (John Scott Keltie), מזכיר החברה הגיאוגרפית המלכותית בין השנים 1892–1915.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, P 325
איגודי עובדים ביפן
איגודי העובדים הופיעו ביפן לאחר שנת 1890, במחצית השנייה של תקופת מייג'י, כחלק מתקופת התיעוש המהיר שעברה יפן. עם זאת, עד לשנת 1945 תנועת העבודה המאורגנת נותרה חלשה, מעוכבת על ידי היעדר זכויות חוקיות והחקיקה נגד התאגדות. בנוסף לכך, קיומם של ועדי עובדים בחסות הנהלות מפעלים, ומחלוקות פוליטיות בין תומכי העבודה המאוגדת, אלה שתמכו בשיתוף פעולה עם הממשלה לעומת המתנגדים לכך, פגעו במעמד האיגודים.
בפרק הזמן שלאחר מלחמת העולם השנייה נטו לתמוך שלטונות הכיבוש האמריקאים בהקמת איגודי עובדים עצמאיים ביפן. החקיקה שהועברה קידשה את הזכות להתאגד, ובין השנים 1945–1947 מספר החברים באיגודי העובדים עלה במהירות לכחמישה מיליון. השיא באחוזי החברות באיגודי העובדים הגיע בשנת 1949 ועמד על 55.8 אחוזים מתוך כלל העובדים ביפן, אך לאחר מכן נרשמו ירידות במספר החברים ובשנת 2010 מספר החברים באיגודים עמד על 18.5% מתוך כלל העובדים.
תנועת העבודה המאוגדת עברה תהליך של ארגון מחדש בין השנים 1987–1991. תוצאותיו של התהליך ניכרות בחלוקה הנוכחית לשלושה איגודי–על גדולים, או פדרציות, ולצידם איגודי עובדים קטנים יותר.
מתקופת מייג'י עד לשנת 1945
במחצית הראשונה של תקופת מייג'י, התרחשו רוב סכסוכי העבודה בתעשיית הכרייה והטקסטיל והתבטאו בשביתות קטנות ומהומות לא מתוכננות. במחצית השנייה של התקופה התרחשו תהליכי תיעוש מהירים, והתפתחה הכלכלה הקפיטליסטית, שינויים שגרמו למעבר עובדים רבים מהשיטה הפיאודלית לשיטת העבודה בשכר. העלייה בשימוש בשביתות לצורך מחאה והקמת איגוד חרשי הברזל בשנת 1897 סימנו את תחילתה של תנועת העבודה המאוגדת המודרנית ביפן.
בפברואר 1898 הצליחו עובדים בחברת הרכבות היפנית באמצעות שביתות להשיג שיפור בתנאים ושכר גבוה יותר. בשנה זו התאגדו גם עובדי המספנות בטוקיו וביוקוהמה ומיד לאחר מכן פתחו בסכסוך עבודה במטרה להשיג שכר גבוה יותר.
בשנת 1907 ניתן למצוא את המספר הרב ביותר של סכסוכי עבודה בעשר השנים שעברו מאז הופעת תנועת העבודה המאוגדת המודרנית. בשני מכרות נחושת בהם פרצו סכסוכי עבודה נאלצו השלטונות להשתמש בכוחות צבא על מנת לדכא את המהומות. האיגודים המוקדמים שהופיעו לא היו גדולים במיוחד, למשל איגוד חרשי הברזל איגד תחתיו רק חמישה אחוזים מהמועסקים בתעשייה, כ-3000 עובדים. כמו כן, האיגודים לא התקיימו יותר משלוש או ארבע שנים, בעיקר עקב התנגדות חזקה מצד המעסיקים ומדיניות הממשלה נגד האיגודים (דוגמה לכך הוא חוק הסדר הציבורי והמשטרה משנת 1900).
בהשפעתן של התאגדויות במערב והניסיונות להטמיע מדיניות רווחה בבריטניה, אזרחים יפנים רבים השתתפו במהומות רבות, מרידות בעבודה והתאגדויות על מנת להילחם בתנאים הבלתי נסבלים. השנים 1918 –1921 מאופיינות בגל של סכסוכים תעשייתיים משמעותיים, גל אשר מסמל את שיא כוחה של תנועת העבודה המאוגדת. משבר כלכלי ממושך שהגיע לאחר מכן גרם לצמצומים בקרב המועסקים בתעשייה הכבדה. בתחילת שנות העשרים של המאה הקודמת תומכי האיגודים מהצד שתמך בשיתוף פעולה עם השלטון ועם המפעלים הציעו לשלב בין מטרות האיגודים והמעסיקים. הצעה זו הגבירה את הפילוג הפוליטי בתוך תנועת העבודה המאוגדת בין השמרנים, שתמכו בשיתוף פעולה עם השלטון ועם המפעלים לבין שאר איגודי העובדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נעשו מספר ניסיונות לבסס חוק אשר יעגן את מעמדם של איגודי העובדים ויגן על זכויות החברים בהם. למשל כפי שניסו להעביר ביוזמה של משרד הפנים בשנת 1925, מניעת פיטורים בעקבות חברות באיגוד עובדים ודרישה מעובד להפסיק את חברותו באיגוד, אך יוזמות אלו מעולם לא הצליחו.
עקב מעמדם המשפטי החלש, היעדרה של הזכות למשא ומתן מול המעסיקים וקיומם של ועדים בחסות הנהלות מפעלים, איגודי העובדים הצליחו עד לשנת 1931 לאגד רק 7.9 אחוזים מכוח העבודה. איגודי עובדים אלו ברובם ייצגו עובדים לפי סוגי התעשיות, כשני שלישים מהעובדים המאוגדים, ואילו השאר היו מאוגדים לפי המפעל בו עבדו.
בשנת 1940 הממשלה היפנית פירקה את איגודי העובדים ואיגדה את העובדים תחת ההתאחדות התעשייתית למען האומה. התאחדות זו הייתה מעיין התאגדות עובדים בחסות הממשלה כחלק מהסדר החדש של כל הארגונים האזרחיים בהוראת הממשלה, וגם בתור אמצעי שליטה על גורמים קיצוניים בכוח העבודה. התאחדות זו התקיימה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
משנת 1945 ועד היום
לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, ב-26 ביולי 1945, חתמו מנהיגי בעלות הברית על הכרזת פוטסדאם בה דרשו את כניעתה המוחלטת של יפן. כמו כן, בהכרזה זו נקבעו המטרות העיקריות לאחר הכניעה בתקופת הכיבוש: "הממשלה היפנית תסיר את כל המגבלות כדי להחיות ולחזק את המגמות הדמוקרטיות בקרב העם היפני. חופש הדיבור, הדת והמחשבה וזכויות אדם בסיסיות יוסדרו" (סעיף 10).
המסמך קבע עוד: "כוחות הכיבוש של בעלות הברית יעזבו את יפן כאשר מטרות אלו יושגו ותהיה התאמה בין רצונו החופשי של העם היפני לבין ממשלה אחראית ושוחרת שלום" (סעיף 12). בעלות הברית לא הסתפקו רק בעונש ופיצוי מהאויב המיליטריסטי, אלא גם שינויים יסודיים באופייה של המערכת הפוליטית. כפי שאמר חוקר מדע המדינה רוברט א. וורד, "ייתכן שהכיבוש היה המבצע המתוכנן ביותר לשינוי פוליטי עצום בניהול זר בהיסטוריה העולמית."
לאחר כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945, כוחות בעלות הברית, ברובם אמריקאים, מיהרו להגיע ליפן. מיד לאחר הגעתם, התחילו הכוחות האמריקאים בתוכנית נמרצת של שינויים חוקיים שנועדו לעודד את הדמוקרטיזציה של יפן. אחת הפעולות שנעשו, בדצמבר 1945, הייתה יצירת חוק איגודי העובדים על מנת לאפשר בפעם הראשונה לעובדים להתאגד, לשבות ולנהל משא ומתן. חוק נכתב כאשר יפן הייתה בשליטת הכיבוש אמריקאי, אך תוכנו נכתב בעיקר על ידי היפנים. בשנת 1949 נוסח חדש של החוק נכנס לתוקף, ועד לשנת 2005 הוא עודכן שמונה עשרה פעמים.
בנוסף לחוק איגודי העובדים משנת 1945, בחוקה החדשה של יפן שנכנסה לתוקף במאי 1947, ישנו סעיף המבטיח את זכויות העובדים להצטרף לאיגודי העובדים (סעיף 28).
חברות באיגודי העובדים
אחוזי החברות באיגודי העובדים חוו ירידה משמעותית משיאם לאחר מלחמת העולם השנייה עד שהתייצבו על 18.5 אחוזים בשנת 2010. הירידה הממושכת באחוזי החברות באיגודי העובדים לאורך השנים זורזה על ידי מספר גורמים, אחד מהם היה הארגון מחדש שעברה התעשייה היפנית שהתאפיינה בתעשיות כבדות עד אז. בשנות השמונים עובדים רבים הצטרפו לכוח העבודה בחברות קטנות יותר במגזר השלישוני, מגזר המייצג את עסקי השירות, שבו רווחה התנגדות כללית להצטרפות לאיגודי העובדים.
כל עובד מתחת לדרגת מנהל מחלקה יכול להפוך לנציג איגוד העובדים. אך למרות זאת, לעיתים קרובות לחצו הנהלות מפעלים על העובדים לבחור בעובדים מועדפים מסוימים. עובד שהחזיק בתפקיד נציג הארגון בדרך כלל זכה לשמור על הותק והדרגה במקום עבודתו במקביל לכך שביצע את תפקידו באיגוד העובדים וקיבל ממנו משכורת. כמו כן, משרדי איגודי העובדים לרוב היו בתוך המפעלים. נציגי איגוד עובדים רבים זכו למשרות בכירות במקום עבודתם אם הם היו יעילים במיוחד עבור הנהלת המפעל, אבל מעטים מהם היו מעורבים באירועים הקשורים בתנועת העבודה המאורגנת ברמה הלאומית.
היחסים בין איגוד עובדים טיפוסי לבין המפעל קרובים באופן חריג. ברוב החברות הגדולות עובדים בכל הדרגות, מדרגת הפועלים ומעלה, מצטרפים לאיגוד באופן אוטומטי. עובדים זמניים ועובדי חברות כוח אדם אינם נכללים בין בעלי זכות החברות באיגודים, ומנהלים מדרגת מנהל מחלקה ומעלה נחשבים לחלק מההנהלה ולכן גם הם אינם בעלי זכות חברות. עם זאת, ברוב המפעלים חברי דרג ההנהלה הם חברי איגודים לשעבר. על פי זאת, ניתן להגדיר את איגודי העובדים היפניים באופן כללי כרגישים למצב הכלכלי של המפעלים, ולעיתים קרובות הנהלות המפעלים מעדכנות את החברים באיגודים בענייני המפעל.
משא ומתן ופעילות
איגודי העובדים המקומיים ואיגודי העובדים המייצגים מפעל מסוים הם אלו שמובילים את המשא ומתן הקולקטיבי, ולא הפדרציות הלאומיות. לרוב איגודים קטנים מתאגדים ביחד לצורך ניהול משא ומתן על שכר, והפדרציות לא מכתיבות את המדיניות או הפעולות. הפדרציות הלאומיות נוטות לעסוק בפעילויות פוליטיות ויחסי ציבור.
בתקופות השגשוג של התעשייה היפנית, איגודי העובדים קיימו את 'מצעד האביב'. אירוע טקסי מאוד המתרחש לאורך חודש מרץ, מלווה בשלטים וריקודים, ומסמל את תקופת המשא ומתן בין האיגודים למפעלים. מטרתו העיקרית היא הפגנת כוח יותר מאשר להוות פעולה מחאתית כלשהי על תנאי העבודה. במקביל לקיום מצעד, נערכים דיונים משמעותיים בין נציגי האיגודים לבין ההנהלות במטרה להחליט על שינויים בשכר ובהטבות.
כאשר נמצאים בתקופות קשות יותר, או כאשר יש ניסיון לבצע צמצומי עובדים מתוך העובדים הקבועים, לרוב יתקיימו שביתות. כך למשל בין השנים 1974–1975 בהם אבדו תשעה מיליון ימי עבודה עקב שביתות ומהומות כתוצאה מהמצב הכלכלי ביפן. בשנת 1979 פחות ממיליון ימי עבודה אבדו עקב שביתות, והחל משנת 1981 מספר ימי העבודה האבודים הממוצע בכל שנה היה נמוך יותר ממספר ימי העבודה האבודים בארצות הברית.
לאחר שנת 1975, כאשר נכנסה הכלכלה היפנית לתקופה של צמיחה מתונה, העלייה השנתית בשכר הייתה ממותנת ויחסי העבודה נטו להיות פייסניים. בשנות השמונים העליות בשכר שיקפו את הצמיחה האמיתית בתל"ג של השנה החולפת. כך לדוגמה בשנת 1989 העלייה הממוצעת בשכר הייתה 5.1 אחוזים והצמיחה בתל"ג הייתה בממוצע חמישה אחוזים בין השנים 1987–1989. המגמה הממותנת המשיכה לתוך שנות התשעים במקביל לארגון מחדש של פדרציות איגודי העובדים הלאומיות.
השמועה אומרת ש...
השמועה אומרת ש... (באנגלית: ) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2005, בבימויו של רוב ריינר, על פי תסריט מאת טד גריפין ובכיכובם של ג'ניפר אניסטון, קווין קוסטנר, שירלי מקליין ומארק רופאלו. הסרט מספר את סיפורה של אישה המגלה כי ייתכן שאמה וסבתה עשויות להיות ההשראה לרומן "הבוגר" משנת 1963 מאת צ'ארלס וב. הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקר, והיה אכזבה בקופות הכרטיסים. הסרט הכניס רק 88.9 מיליון דולר, לעומת תקציב שעמד על 70 מיליון דולר.
תקציר העלילה
אישה שומעת שמועה כי משפחתה שימשה השראה לרומן הבוגר ומחליטה לחפור בארון השלדים המשפחתי. היא נפגשת עם גבר כריזמטי ומסכנת את יחסיה עם ארוסה.