cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קנת ו' שטיין
רקע משפחתי ושנות לימודיו
קנת' ו' שטיין נולד בהמפסטד, ניו יורק, בנם של מטילדה (טילי) שטיין לבית ורטהיים, מורה לשפות, ושל מאקס קאופמן שטיין, רואה חשבון. הוריו נולדו בגרמניה והיגרו לארצות הברית אחרי עלייתו של היטלר לשלטון. האם, ילידת לאוטרבך, הסן, נשלחה על ידי הוריה לדודיה בניו יורק בשנת 1934. הוריה ואחותה הצטרפו אליה בשנים הבאות. האב שימש בעברו כמפקח מטוסים בחיל האוויר האמריקאי. המשפחה עברה בשנת 1981 לגור באטלנטה, ג'ורג'יה. לשטיין יש אחות, ג'ודית.
שטיין למד לתואר ראשון במכללת פרנקלין ומרשל. בהמשך סיים שני תארים שניים באוניברסיטת מישיגן. באוניברסיטת מישיגן הוא השתלם בהיסטוריה אסלאמית בימי הביניים, בהיסטוריה של המזרח התיכון בתקופה המודרנית, היסטוריה מודרנית של עם ישראל, וכן של האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי. עבודת הדוקטור שלו הוקדשה לערבים והיהודים בארץ ישראל המנדטורית. בשנים 1973-1971 ערך השתלמות באוניברסיטה העברית בירושלים.
פעילותו המחקרית ובהוראה
בשנת 1977 התמנה שטיין לפרופסור להיסטוריה בת זמננו של המזרח התיכון, למדעי המדינה ולחקר ישראל בקתדרה על שם ויליאם שאטן באוניברסיטת אמורי באטלנטה. הוא תרם תרומה מכרעת בהקמתם של המרכז למחקרים בינלאומיים (1979), תוכנית המחקר למזרח התיכון (1992) והמכון לחקר ישראל המודרנית (1998) באוניברסיטה זו.
שטיין חקר בעיקר על הקמתה של מדינת ישראל המודרנית, על ההיסטוריה החברתית של הערבים הפלסטינים, על המנדט הבריטי בארץ ישראל, על תהליך המשא ומתן בין ישראל ובין הערבים, על מדיניות ארצות הברית במזרח התיכון. הרצאותיו לתואר ראשון התמקדו במזרח התיכון, הולם הערבי בזמננו, הסכסוך הערבי-ישראלי וישראל המודרנית.
בקיץ 2006 הרצה כפרופסור אורח למדעי המדינה באוניברסיטת בראון.
בשנים 1983-2006 פעל שטיין במרכז קרטר על שם הנשיא ג'ימי קרטר. בינואר 1996 כיהן מטעם מרכז קרטר כמפקח בבחירות לנשיאות ולפרלמנט הפלסטיני. בדצמבר 2006 התפטר ממרכז קרטר כתגובה נגד ספרו של ג'ימי קרטר "Palestine: Peace Not Apartheid". הוא הגדיר את הספר "מניפולציה שנועדה לעוות את ההיסטוריה". הוא העיר ש"כותרתו של הספר משלהבת יצרים לחינם, והוא אינו מבוסס על בחינה ישרה של העובדות". לדעתו הספר של קרטר היה "גדוש בשגיאות עובדתיות, וקרטר עצמו העתיק חומרים מבלי לצטט את המקור והתייחס אליהם בצורה שטחית. יש בספר הזנחות בולטות וקטעים שהם פשוט בדויים".
ג'ייק ט. אוסטין
'''גייק ט. אוסטין (באנגלית : Jake T. Austin'''; נולד ב-3 בדצמבר 1994) הוא מדבב ושחקן אמריקאי. התפרסם בזכות תפקידו כמקס רוסו בסדרה "המכשפים מווייברלי פלייס" מבית ערוץ דיסני, כמו כן התפרסם בזכות דיבוב הדמות דייגו בסדרה "רוץ, דייגו, רוץ!".
ביוגרפיה
נולד בשם ג'ייק אוסטין סימנסקי, נולד ב-3 בדצמבר 1994 בניו יורק סיטי, לג'יני רודריגז טורנזו וג'ו סימנסקי. האות האמצעית בשמו - ט. לקוחה משם הנעורים של אימו; טורנזו. אימו נולדה בארגנטינה במקור להורים ממוצא פוארטו ריקני וספרדי, ואילו אביו ממוצא פולני, אירי ואנגלי. לאוסטין אחות קטנה בשם אווה.
קריירה
אוסטין החל את הקריירה שלו בשנת 2002 בגיל 7, כאשר הופיע בפרסומות שונות. בשנת 2003 הופיע כ"ילד 1698" בתוכנית לייט שואו עם דייוויד לטרמן. הוא זכה לפרסום ראשון בשנת 2004, כאשר קיבל את תפקיד דיבוב בן דודה ההרפתקני של דורה, דייגו, בסדרת האנימציה מבית ערוץ ניקלודאון, "מגלים עם דורה". אוסטין המשיך לדבב את דייגו במשך שלוש עונות בסדרת הספין אוף "רוץ, דייגו, רוץ!", וכן בדיסקים שונים שהופקו לצד הסדרות. במשך תקופת דיבוב דייגו, אוסטין המשיך לתרום את קולו למספר פרויקטי אנימציה אחרים, כגון "גיבור על נמלים", "גיבור של כולם" ועוד. בשנת 2006 נבחר אוסטין לגלם את אנג'ל מסיאס, התפקיד הראשי בסרט הקולנוע "משחק מושלם", המבוסס על סיפור אמיתי. הסרט לא שודר בארצות הברית אלא רק 3 שנים לאחר סיום הפקתו, עקב בעיות פיננסיות.
בשנת 2007 נבחר לגלם את כריס בסרט "ג'וני קפהאלה: חוזר לעניינים". מאוחר יותר באותה שנה, נבחר אוסטין לגלם את דמותו של מקס רוסו, הצעיר מבין שלושת הילדים בסדרת הפנטזיה לילדים ונוער "המכשפים מווייברלי פלייס" מבית ערוץ דיסני, לצד סלינה גומז ודייוויד הנרי. הסדרה עלתה לשידור באוקטובר 2007 וזכתה בפרס אמי בקטגוריית סדרת ילדים ונוער בשנת 2009.
בשנת 2009 לוהק אוסטין לתפקיד ראשי בסרט "בית מלון לכלבים". הוא נבחר לגלם את ברוס, יתום המחביא כלבים בבית מלון נטוש. מאוחר יותר באותה שנה, עלה "משחק מושלם" לשידור בפעם הראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בגואדלחרה. בקיץ של אותה שנה, הופיע אוסטין כמקס רוסו בפרק קרוסאובר של המכשפים - "המכשפים על הסיפון עם האנה מונטנה", וכן בסרט זוכה פרס אמי, "המכשפים מוויברלי פלייס: הסרט", סרט של ערוץ דיסני המבוסס על הסדרה. באביב של שנת 2010, לאחר כמעט ארבע שנים, ולאחר דחיות חוזרות ונשנות, שודר הסרט "משחק מושלם" לראשונה בארצות הברית. בסתיו של אותה שנה, נבחר אוסטין לאחד מ-25 הכוכבים המבריקים ביותר מתחת לגיל 25 ממוצא ספרדי במהדורת אוקטובר 2010 של העיתון "Latina Magazine".
בשנים 2013-2014 שיחק אוסטין בסדרה בשם "משפחת פוסטר" בתור שחקן ראשי, (בתור הייסוס) שם שיחק לצד השחקניות טרי פולו ומאיה מיטשל למשך 2 עונות.
בשנת 2016 השתתף בתוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים", בעונתה ה-23 שם היה למודח הראשון, בעוד הזוכה הייתה לורי הרננדז.
חיים אישיים
אוסטין מחלק את מגוריו בין לוס אנג'לס וניו יורק. יש לו שני כלבים, בוגי ובג'ו. משפחתו מחזיקה במסעדה היסטורית בשם "פונדק קלארקסוויל". המסעדה, שנמצאת במערב ניאק, ניו יורק, נפתחה במקור בשנת 1840 כבית מלון.
אוסטין מקדיש זמן למטרות צדקה שונות, כולל הקרן Make A Wish המעניקה משאלות לילדים הסובלים ממצבים רפואיים מסכני חיים, קרן Starlight לילדים, המוקדשת לשיפור איכות החיים לילדים עם מצבים רפואיים כרוניים ומסכני חיים, ומיזם כוח הנוער של וראייטי, המשתפת פעולה עם כוכבים צעירים כדי לעזור לגייס כסף למטרות שונות.
ג'וליאנו מר
ג'וליאנו מֵר חַ'מִיס (בערבית: جوليانو مير خميس; 15 במאי 1958, נצרת – 4 באפריל 2011, ג'נין) היה שחקן קולנוע ותיאטרון, במאי ופעיל פוליטי ערבי-ישראלי. בן לאב ערבי-נוצרי ולאם יהודייה. נרצח ב-4 באפריל 2011 בג'נין שבשטח הרשות הפלסטינית על ידי חמוש רעול פנים, לא הרחק מהתיאטרון שניהל.
ביוגרפיה
מר נולד בנצרת, בנם האמצעי של ארנה מר (ח'מיס), אשה יהודייה, בתו של הרופא וחוקר המלריה פרופסור גדעון מר, פעילת זכויות האדם, שעסקה רבות בזכויות אדם בחברה הפלסטינית, ושל צליבא ח'מיס, ערבי-נוצרי, פעיל במפלגה הקומוניסטית הישראלית. אחיו של ג'וליאנו, ספרטקוס ואביר, הנהיגו בשנות השמונים את להקת האנרכו-פאנק The A (מלהקות הפאנק הבודדות בישראל שהיו חברים בה ערבים).
למד בתיכון עירוני א' בחיפה, במאי 1977 התגייס לחטיבת הצנחנים, אך הודח זמן קצר לאחר תחילת הטירונות ושירת בחיל הרפואה.
לאחר שירותו הצבאי, נסע ללונדון ולמד ריקוד ופנטומימה, לאחר שנה חזר לישראל ולמד בבית הספר הגבוה לאמנות הבמה "בית צבי". תפקידו הראשון בקולנוע היה ב-1984, בסרט המתח האמריקאי "המתופפת הקטנה" העוסק בסכסוך הישראלי-ערבי, בבימויו של ג'ורג' רוי היל ובכיכובה של דיאן קיטון. ב-1984 שיחק תפקיד ראשי בסרטו של אבי נשר, "זעם ותהילה", ובהמשך שיחק בסרטים הישראליים "בר 51", "חתונה בגליל", "סיפורי תל אביב", "עץ הדומים תפוס", "זהר", "פתיחה 1812", "יום יום", "בחודש התשיעי" ועוד. הוא שיחק במספר סרטים של במאי הקולנוע עמוס גיתאי, בהם: "ברלין ירושלים", "אסתר", "כיפור", "קדמה" ו"טאהרה", עליו אף היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר" ב-2002. כן שיחק במספר סרטים אמריקניים, קנדיים וצרפתיים.
מר ח'מיס שיחק גם במספר הצגות תיאטרון, בהן "הילדה של כולם" בתיאטרון בית ליסין; "בני ערובה", "מדלן" ו"אותלו" בתיאטרון חיפה; "מראה מעל הגשר" ו"נשיקת אשת העכביש" בתיאטרון הבימה. בנוסף העלה ב-1990 הצגת יחיד בפסטיבל עכו, "המורד העירום".
בכתבה שהתפרסמה בעיתון "הארץ" נאמר עליו שהשתמש באלימות נגד השחקנית מאיה מעוז והטיח את ראשה במיטה. הוא בתפקיד אותלו והיא בתפקיד דסדמונה, בהפקת "אותלו" בתיאטרון חיפה. ב-17 במאי 1998 הוחלט להוריד את ההצגה "עקב בעיות משמעת". הבמאי יוסי פולק הודיע שיחפש מחליף למר, ובתגובה לדבריה של מעוז אמר מר ל"הארץ":.
בראיון שהתפרסם בעיתון הזמן הוורוד, בנובמבר 2000 סיפר מר שהוא ביסקסואל.
פעילות פוליטית
מר ח'מיס היה פעיל פוליטי שעסק בסכסוך הישראלי-ערבי. הוא מחה כנגד הכיבוש הישראלי בשטחים ובניית התנחלויות, ופעל למען זכויות אדם של הפלסטינים בשטחים. בריאיון לעיתון הערבי "אל מדינה" ב-2006, הגדיר מר ח'מיס את זכריה זביידי, המנהיג הצבאי של גדודי חללי אל אקצה בג'נין, כחברו, ואמר שהדבר היחידי שמקשר בינו לבין המגזר הישראלי הוא המשכורת החודשית שלו. לאחר פרסום הראיון קיבל מר איומים על חייו ועל חיי בתו, הכחיש את הדברים שנטען כי אמר, ודרש מהעיתון לפרסם התנצלות בנוגע לעיוותים שהוכנסו. מר טען שהכתב עיוות את דבריו באופן משמעותי כשתרגם, למשל, את הביטוי "יודונאצים" שהשתמש בו (מושג שטבע ישעיהו ליבוביץ), למושג שלא אמר, "נאצים חדשים". העיתון "אל-מדינה" פרסם בהבלטה התנצלות והבהיר כי הדברים תורגמו בטעות ובתום-לב. מאוחר יותר הצהיר מר שהוא תומך במאבק מזוין כנגד ישראל ושהמדינה הפלסטינית צריכה לקום על כל שטחי ארץ ישראל המנדטורית. עם זאת התבטא בפומבי שהתיאטרון שלו ינהל "אינתיפאדה בעט, מכחול ומצלמה".
במהלך ההצגה "מדליין" בתיאטרון חיפה ב-2003, עורר סערה בקהל כאשר הקריא מנשר של מטה המאבק של האמנים בישראל תוך הכנסת הערות פוליטיות על כך שהממשלה מפנה כספים לכיבוש במקום לתרבות. מר השתתף לעיתים קרובות בהפגנות מחאה בנושאים פוליטיים, וב-2005 אף שילם פיצויים לאחר שנקלע לעימות עם מפגין אחר.
תיאטרון החופש
בשנת 2006 הקים מר-ח'מיס יחד עם זכריה זביידי, דרור פיילר ויהונתן סטנזק, את תיאטרון החופש במחנה הפליטים ג'נין. התיאטרון שם לו למטרה לאפשר לבני נוער וילדים להביע את עצמם וללמוד תיאטרון ושינוי דרך אמנות. מר-ח'מיס הקים לתיאטרון החופש מועצה בינלאומית התומכת בפעילותו, ובין חבריה הפילוסופית ג'ודית באטלר, הבלשן נועם חומסקי, הפילוסוף אטיין בליבאר, המחזאי הווארד ברנטון, הסופר אליאס ח'ורי, ואנשי התיאטרון הישראליים אברהם עוז וסלווה נקארה.
משפחתו
למר-ח'מיס בת מבת זוגו הראשונה. הוא התגורר עם אשתו השנייה ג'ני ניימן, אזרחית פינלנד, אותה הכיר כאשר הגיעה כמתנדבת לג'נין, בחיפה ובמחנה הפליטים ג'נין בקומה השנייה בביתו של זביידי. חודשיים לאחר מותו ילדה אלמנתו תאומים, אחים קטנים לבן שנולד ב-2010.
בני דודו הם התסריטאית-במאית ליהי חנוך (אשתו לשעבר של שלום חנוך) והמוזיקאי רן עפרון.
מותו
מר נרצח בג'נין שבשטח הרשות הפלסטינית ב-4 באפריל 2011. רעול פנים חמוש ירה בו חמש פעמים בעת שישב ברכבו בשכונת מגוריו. הלווייתו התקיימה ביום 6 באפריל, ארונו הוצב בתיאטרון אל-מידאן בחיפה, לאחר מכן יצא מסע הלוויה שהחל בהליכה עם ארונו במספר רחובות בשכונת הדר, משם הוסע הארון למחסום ליד ג'נין, ומשם חזרה לקבורה בקיבוץ רמות מנשה, לצד אמו. הרוצח לא נעצר והמניעים למעשה אינם ידועים.
סלקיים
טקסונומיה
המשפחה מונה כ-100 סוגים וכ-1,400 מינים, בעיקר שיחים ותת-שיחים. המגוון הרחב של מיני הסלקיים עורר מחלוקות טקסונומיות אודות ההבדלה בינה לבין משפחת הירבוזיים. כך למשל הסוגים מלוח וכף האווז (הכולל את הקינואה) עברו למשפחת הירבוזיים בשנת 2003, בעקבות מחקר גנטי של קבוצת APG. מחקר זה קבע כי עקב דמיון רב, יש למזג את כלל מיני המשפחה עם משפחות אחרות, ולבטלה כליל כמשפחה עצמאית.
עם זאת, מגדירים רבים עדיין שומרים על המיון המסורתי, וטרם ביטלו את המשפחה.
קיימים בה מינים רחבי עלים ונטולי עלים, בעלי פקעות ובעלי שורש, ואין להם גורם משותף מובהק.
תפוצה
משפחת הסלקיים נפוצה ברחבי אירופה ואסיה. בארץ גדלים בר מעל ל-50 מיני סלקיים, רובם צמחים המותאמים לאקלים צחיח ונפוצים באזור המדבר. עציון פרסי ששייך למשפחה זו הוא צמח מוגן.
הורדוס אנטיפס
הורדוס אנטיפס (ביוונית: Ηρώδης Αντίπας) היה נסיך יהודי מבית הורדוס, בנו של הורדוס מלך יהודה. לאחר מות אביו שימש כטטרארך הגליל והפראיה (עבר הירדן היהודית).
ראשית דרכו
אנטיפס נולד בתאריך לא ידוע לפני שנת 20 לפנה"ס בממלכת יהודה והיה בנו של המלך הורדוס ואשתו מלתקי שמוצאה שומרוני. אחיו מאמו היו ארכלאוס ואולימפיאס. כמו יתר אחיו, שנחשבו מועמדים פוטנציאליים לרשת את אביהם, אנטיפס גדל והתחנך בחצר הקיסר אוגוסטוס ברומא.
למרות הדחתו הייתה לאנטיפס עדיין הזדמנות לתפוס את השלטון. כיוון שיהודה הייתה ממלכה בחסות האימפריה הרומית, צוואתו של הורדוס הייתה צריכה להיות מאושרת על ידי הקיסר אוגוסטוס. אנטיפס נסע לרומא יחד עם אחיו ארכלאוס ופיליפוס כדי לקבל את השלטון מידי הקיסר. אנטיפס, שנתמך על ידי מספר חברים מבית הורדוס, ניסה לטעון כנגד תקפותה של צוואתו האחרונה של הורדוס ושהוא בעצם צריך להיות היורש העיקרי של הממלכה, אולם בסופו של דבר החליט אוגוסטוס לקבל את רוב החלטותיו של הורדוס ואנטיפס נותר במעמד היורש המשני של הגליל והפראיה.
שליט הגליל והפראיה
אחרי חזרתו מרומא החל אנטיפס לשלוט בשטחיו בשנת 4 לפנה"ס. שטחי שלטונו היו מופרדים על ידי ברית ערי הדקאפוליס, שחצצה בין הגליל לפראיה. כמו שאר השליטים מבית הורדוס ששלטו על אוכלוסייה יהודית, יחסיו עם נתיניו היו מתוחים כל שנות שלטונו. מותו של הורדוס יצר כאוס ביהודה והעם המדוכא מרד כנגד שלטון בית הורדוס ורומא. אחד מהמורדים היה יהודה בן חזקיה, שתקף את ארמונו של אנטיפס בציפורי ועסק במעשי ליסטות ביישובים השכנים, מעשה שהביא את מושל סוריה פובליוס קווינקטיליוס וארוס לתקוף את ציפורי, להשמידה ולמכור את תושביה לעבדות. בעיה נוספת שאנטיפס ניצב בפניה הייתה העובדה שהפראיה גבל בממלכה הנבטית שיחסיה המתוחים עם יהודה גרמו למספר מלחמות מאז ימי שלטונו של אלכסנדר ינאי.
אנטיפס, כמו אביו, התמודד עם קשייו על ידי בנייה משמעותית. הוא בנה מחדש וביצר את ציפורי והוסיף חומה לעיר בית הרמתה בפראיה, אולם מפעל הבנייה החשוב ביותר של אנטיפס היה של טבריה. העיר, שנבנתה על חוף הכנרת, נקראה על שם טיבריוס, שהיה ידידו של אנטיפס וירש את אוגוסטוס כקיסר בשנת 14. אף על פי שטבריה עתידה הייתה להפוך למרכז יהודי חשוב בעתיד, נתקל אנטיפס בבעיות ליישבה, כיוון שהיא נבנתה על שטח בית קברות ונחשבה למקום טמא. עובדה זו הצריכה אותו ליישב את העיר בנוכרים, עניים ועבדים משוחררים, ולהכריח יהודים להגר אליה. כדי לנסות לשמור על השקט בגבולו עם הנבטים, נישא אנטיפס לפצאלה, בתו של מלכם חרתת הרביעי.
בשעה שאנטיפס שהה ברומא והתארח אצל אחיו למחצה הורדוס, הוא התאהב באשתו, הרודיאס, שהייתה בת אחיהם למחצה, אריסטובולוס. זוג הנאהבים הסכים להתגרש מבני זוגם הנוכחיים ולהתחתן מחדש אחד עם השנייה. נישואיו של אנטיפס להרודיאס היו אסון מדיני: גרושתו נסעה חזרה לממלכת אביה, שכדי לנקום את עלבונו החל להתכונן למלחמה כנגד אנטיפס. בנוסף לכך, הנישואים בין אנטיפס להרודיאס גרמו להתנגדות מצד נתיניו היהודים בשל האיסור על נישואים בין גרושה לאחיו של הגרוש.
אחד מהמטיפים שיצאו כנגד אנטיפס היה יוחנן המטביל, שלפי הברית החדשה החל לפעול בערך בשנת 28/29 בפראיה תוך שהוא מטיף לחזרה בתשובה ונוהג להטביל את מאמיניו בנהר הירדן. על פי יוסף בן מתתיהו, אנטיפס חשש מהשפעתו של יוחנן על העם ועל כך שהוא מסית אותם למרוד כנגדו. על פי הברית החדשה, אנטיפס אסר את יוחנן וכלא אותו במכוור. בתחילה לא רצה להוציאו להורג אולם תככיה של הרודיאס הביאו אותו לכך.
על פי הברית החדשה, יריב פוליטי נוסף של אנטיפס היה ישו, שהוטבל על ידי יוחנן והחל להטיף בגליל. הטפותיו גרמו לפחד אצל אנטיפס שיוחנן חזר מן המתים. אנטיפס תכנן להרוג את ישו אולם קבוצת פרושים הזהירה אותו בדבר המזימה והוא ברח לירושלים לאחר שהוקיע את אנטיפס כ"שועל". לאחר מעצרו של ישו, כשפונטיוס פילאטוס למד שהוא גלילי, הוא שלח אותו להישפט לפני אנטיפס ששהה באותו זמן בירושלים. אנטיפס לעג לישו אולם בסופו של דבר החליט לשולחו בחזרה להישפט על ידי הנציב. לפי הברית החדשה, אירועים אלו שיפרו את יחסיהם של אנטיפס ופילאטוס שהיו מתוחים בעבר.
קיימת מחלוקת לגבי אירועי המשפט של ישו, תאודור מומזן סבור שישו נשלח אל אנטיפס מכיוון שפושעים באימפריה נשפטו על פי מקום מוצאם בעוד שאדריאן שארווין-וויט סבור שפושעים בדרך כלל נשפטו על פי מקום העבירה שיוחסה להם, הוא סבור ששליחת ישו אל אנטיפס הייתה מחווה של רצון טוב מצד הנציב או ניסיון להימנע מלהתערב במחלוקות דתיות פנימיות של היהודים. שישו נשלח בחזרה אל פילאטוס זה תמך בדעתו (לפי הבשורה על-פי לוקס) שישו לא ראוי לעונש מוות ואם הוא יוצא להורג דמו לא יהיה על ידיו של פילאטוס. מנגד רובין ליין פוקס גורס שכל הסיפור הוא בדיה היסטורית שנועדה להראות שלרשויות לא היו כל עילה להרשעתו של ישו וכמו כן לקיים את הפסוק בתהילים: "יִתְיַצְּבוּ, מַלְכֵי-אֶרֶץ-- וְרוֹזְנִים נוֹסְדוּ-יָחַד: עַל-ה', וְעַל-מְשִׁיחוֹ".
אנטיפס קיים קשרים ידידותיים גם עם ערים יווניות שמחוץ למזרח הקרוב. באיים היווניים קוס ודלוס נשתמרו כתובות המעידות על כך: הכתובת מקוס היא הקדשה פרטית מצד אדם שהיה מיודד עם אנטיפס, ואילו הכתובת מדלוס היא כתובת רשמית לכבוד "הורדוס הטטרארך בן הורדוס המלך" מטעם העם האתונאי ותושבי האי. בסוף ימי שלטונו הגיע לשיא השפעתו הבינלאומית, כאשר מילא תפקיד דיפלומטי בהפגת המתיחות בין האימפריה הפרתית והקיסרות הרומית: בזמן המשא ומתן שהתנהל בין מושל סוריה לוקיוס ויטליוס למלך הפרתי ארטאבנוס השני (Ἁρτάβανος), אירח אנטיפס את השניים באוהל מפואר שהוצב באמצעו של גשר שהוקם לצורך כך על נהר פרת.
גלות
לאחר מותו של טיבריוס עלה על כס הקיסרות נכדו קליגולה. שינוי השלטון ברומא היה בעוכרו של אנטיפס, שכן בניגוד לטיבריוס - עם קליגולה לא היו לו קשרי ידידות אישיים והקיסר החדש נטה לתמוך באחיינו וגיסו של אנטיפס, אגריפס הראשון, שאותו המליך על נחלותיו של פיליפוס, שמת בשנת 34.
הרודיאס, שנעלבה מכך שאחיה עלה במעמדו על זה של בעלה, לחצה על אנטיפס לנסוע לרומא ולבקש מקליגולה מעמד שווה של מלך. למרות התנגדותו הראשונית התרצה אנטיפס לבסוף ונסע אל רומא. אגריפס, שהבין את הסכנה שנשקפת למעמדו הרם, נקט בצעדי מניעה והאשים את הורדוס אנטיפס בכך שנמנה בעבר עם חבריו של סיאנוס שהוצא להורג בשנת 31 בעוון קשר כנגד הקיסר, וחמור מכך - שעשה יד אחת עם האימפריה הפרתית כנגד רומא. קליגולה בחר להאמין להאשמות, הגלה את אנטיפס, ומסר את שטחיו לשלטונו של אגריפס.
מקום גלותו לא ברור. לפי יוסף בן מתתיהו, אנטיפס נשלח ללוגדונום שבגאליה - לא ברור האם יוספוס התכוון ללוגדונום בגאליה נארבוננסיס (כיום ליון שבצרפת) או ללוגדונום-קונבנרום (כיום סיינט-ברנטאנד-די-קומיגנס שבצרפת) שעל הגבול עם היספניה. לאשתו הרודיאס ניתנה האפשרות להישאר, אולם היא בחרה להצטרף אל בעלה בגלותו.
לפי יוסף בן מתתיהו מת אנטיפס בגלותו, אולם דיו קסיוס שכתב במאה השלישית, רומז שקליגולה הוציא אותו להורג, אם כי דבר זה אינו ודאי והיסטוריונים מודרניים מפקפקים בו.
RAF-977
דגם "RAF-977" התבסס על דגם ה-"GAZ M21 Volga"
דגם המיניבוס תוכנן ל-10 נוסעים.
צ'רי Q21
צ'רי Q21 (באנגלית: Chery Q21, קרוי גם: Karry Youpai, דגם בסיס גלגלים ארוך: Karry Yousheng , וגם Chery Q21D) הוא מיניוואן מסחרי מתוצרת חטיבת המסחריות הקלות "קארי" בבעלות יצרנית הרכב הסינית צ'רי (שם מלא: "Chery Automobile Co., Ltd", בסינית: 奇瑞汽车股份有限公司) אשר מיוצר משנת 2009.
יחסי סוריה–סן מרינו
יחסי סוריה–סן מרינו הם מערכת היחסים המורכבת שבין הממשלה והעם של הרפובליקה הערבית הסורית לבין הממשלה והעם של הרפובליקה המרוממת של סן מרינו. שתי המדינות לא כוננו אף פעם יחסים דיפלומטיים ואין קשר דיפלומטי מעשי בין השתיים. סן מרינו עוינת כלפי סוריה עקב הפגיעה החמורה שנעשית בה בזכויות האדם, היא נוהגת לגנות אותה בפורומים בינלאומיים שונים ורבים כגון: האומות המאוחדות, האיחוד האירופי וכו'.
הפסגה הבין-קוריאנית
הפסגה הבין-קוריאנית הוא שמם של סדרת פגישות בין מנהיגי קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית. עד כה נערכו שלושה מפגשים כאלה (2000, 2007 ו-2018). החשיבות של המפגשים הללו טמון במצב בפועל לפיו אין כל תקשורת ויחסים רשמיים בין שתי המדינות, מה שהופך עריכת דיון מדיני וכלכלי בין המדינות לנושא בעייתי. סדר היום של המפגשים הללו כולל נושאים כגון הכרזה על סיום מלחמת 1953 (כרגע שתי המדינות במצב של הפסקת אש בתוקף), הסדרת הפריסה המסיבית של הכוחות באזור המפורז (כשני מיליון חיילים בסך הכל), עניין פיתוח כלי נשק גרעיניים על ידי קוריאה הצפונית וסוגיות של זכויות אדם.
פסגת 2000
מאז מלחמת קוריאה נציגי שתי המדינות נפגשו לראשונה בשנת 2000. קים דה-ג'ונג, נשיא קוריאה הדרומית הגיע לפיונגיאנג. הוא פגש את המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג-איל בנמל התעופה הבינלאומי סונאן. הפסגה החלה ב-13 ביוני והסתיימה ב-15 ביוני ובמסגרתה נחתמה הצהרה משותפת למען איחוד עתידי בין שתי הקוריאות ואיחוד משפחות מוגבל.
הפסגה הייתה הפגישה הראשונה בין נציגי קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית מאז מלחמת קוריאה. כתוצאה מהשיחות הוכרזה הכרזה משותפת מ-15 ביוני. ב-25 בדצמבר 2000 דווח כי הפסגה הייתה אחת מהידיעות החדשותיות החשובות של השנה. המגעים בין הצדדים נמשכו בניסיון לנרמל את היחסים עם יפן וארצות הברית וכללו מפגש בין שרי ממשלה משני הצדדים והעמקת קשרים כלכליים בין המדינות עד מרץ 2007.
בהמשך נודע כי ממשלת קוריאה הדרומית שילמה 500 מיליון דולר לממשלת קוריאה הצפונית כדי להשתתף בפסגה, דבר שהביא לשערורייה רבה במדינה ולהגשת כתבי אישום נגד בכירים ואנשי עסקים דרום קוריאניים.
באוגוסט 2000, לאחר 50 שנות פרידה, נפגשו משפחות וקרובי משפחה מהדרום והצפון והתאחדו.
הסכם שמונה הנקודות
הסכם שמונה הנקודות היה למעשה ההצהרה המשותפת שהוכרזה ב-15 ביוני 2000 ואלה היו עיקרי ההצהרה:
פסגת 2007
ביוני 2007 אומצה הצהרה נוספת שכללה הכרה בהצהרה משנת 2000 והסכמה לקידום מפגש פסגה משולש (שתי הקוריאות עם ארצות הברית) או מרובע (שתי הקוריאות עם סין וארצות הברית) על מנת לפתור את נושא הגרעין וקידום פרויקטים לשיתוף פעולה כלכלי. בפסגה השתתפו נשיא הדרום רו מו-היון ומנהיג הצפון קים ג'ונג-איל. הפסגה נערכה ב-2 באוקטובר והסתיימה ב-4 באוקטובר. באותו מעמד, השניים חתמו על ההצהרה לפיתוח היחסים הבין-קוריאנים, שלום ושגשוג (בקוריאנית: 남북관계 발전과 평화번영을 위한 선언).
הפסגה נערכה בפיונגיאנג, בדומה לפסגה הקודמת והתקיימה לאור הלחץ הכלכלי והפוליטי שבו קוריאה הצפונית הייתה נתונה ואפשרה לספק למדינה נפט ומוצרי מזון כדי למנוע את קריסת המדינה. ב-8 באוגוסט 2007 המדינות הכריזו כי הפסגה בין מנהיגי המדינות תתקיים ב-28 באוגוסט ותושלם ב-30 באוגוסט. ברם, ב-18 באוגוסט קוריאה הצפונית ביקשה לדחות את הפסגה עקב שיטפונות גדולים שפרצו באותה עת במדינה.
ב-2 באוקטובר נשיא קוריאה הדרומית רו מו-היון חצה את אזור הביטחון המשותף בדרך לפיונגיאנג על מנת לפגוש את מנהיג קוריאה הצפונית קים ג'ונג-איל בפגישה נערכו סדרת מפגשים ודיונים בין המנהיגים.
שני הצדים אישרו מחדש את הסכם שמונה הנקודות שהתקבל בפסגה הקודמת והוסכם שוב כי השלום חייב לשרור על חצי האי הקוריאני, לרבות שגשוג ואיחוד קוריאה. ב-4 באוקטובר 2007 השניים חתמו על הצהרת שלום, כשהמסמך קורא למגעים בינלאומיים על מנת להחליף את הסכם שביתת הנשק בין המדינות שסיים את מלחמת קוריאה] בחוזה שלום קבוע.
פסגת מאי 2018
הפסגה שנערכה ב-27 באפריל 2018 נערכה בעיירה פנמונג'ום שבקוריאה הדרומית, לא הרחק משטח אזור הביטחון המשותף שבאזור המפורז הקוריאני ובו השתתפו מנהיג הצפון קים ג'ונג-און ונשיא הדרום מון ג'יאה-אין. זוהי הפעם הראשונה מאז מלחמת קוריאה בה מנהיג של קוריאה הצפונית דורך בשטחה של קוריאה הדרומית. במפגש זה נחתמה הצהרה משותפת שבמסגרתה הוסכם כי קוריאה הצפונית תתפרק מנשקה הגרעיני ולא תערוך ניסויים נוספים בטילים גרעיניים או בליסטיים וכי הסכסוך הקוריאני שהחל ב-1948 הגיע לסיומו, דה יורה.
יחד עם שני המנהיגים נכחו בפסגה גם בכירים נוספים משני הצדדים, לרבות:
שני המנהיגים ערכו מסיבת עיתונאים משותפת והצהירו מספר הצהרות יוצאות דופן. הם הסכימו להוביל לפירוז מנשק גרעיני של חצי האי הקוריאני, השניים הסכימו לקיים פגישה מאוחרת יותר שתביא להחלפת הסכם שביתת הנשק הקוריאני בחוזה שלום שיסיים רשמית את מלחמת קוריאה לאחר 65 שנים ולהוביל לאיחוד משפחות. השניים חתמו על הסכם שנודע בשם הצהרת פנמונג'ום לשלום, שגשוג ואיחוד חצי האי הקוריאני ונחתם בעיירת הגבול הדרום קוריאנית פנמונג'ום. מסיבת העיתונאים שודרה בשידור חי, אך לא שודרה בקוריאה הצפונית בשל מדיניות הקיימת בקוריאה הצפונית, שבה לא משודרים בשידורים חיים אירועים שבהם נוכח המנהיג העליון. הוסכם בנוסף כי נשיא קוריאה הדרומית יפגוש את מנהיג קוריאה הצפונית בפיונגיאנג מאוחר יותר באותה שנה. פגישה שנערכה לבסוף בספטמבר 2018 בפיונגיאנג.
פסגת ספטמבר 2018
ב-13 באוגוסט הבית הכחול הודיע כי נשיא דרום קוריאה מון ג'יאה-אין ישהה בפיונגיאנג ויפגוש את מנהיג הצפון. הפסגה ביניהם התקיימה ב-18 בספטמבר ונערכה עד ל-20 בספטמבר.
במהלך הפסגה המנהיגים חתמו על הצהרת פיונגיאנג המשותפת של ספטמבר 2018, ההצהרה קוראת להסרת מוקשים מאזור הביטחון המשולב משני צדי הגבול הקוריאני. כמו כן, צפון קוריאה הסכימה לפרז מתקן גרעיני בנוכחות מומחים בינלאומיים. קים ג'ונג-און אף ציין שבכוונתו לבקר בסיאול, בירת דרום קוריאה.
לעיני קהל של 150 אלף איש נאם נשיא דרום קוריאה מון ג'יאה-אין באצטדיון האחד במאי וקרא לאיחוד תרבותי ואיחוד קוריאה. מון זכה לקימת כבוד מהקהל והייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שמנהיג דרום קוריאני נאם בפומבי בצפון קוריאה.
פסגת דצמבר 2018
סוכנויות הידיעות בדרום קוריאה הודיעו כי קים ג'ונג-און ישתתף בפסגה בסיאול, בדצמבר 2018. אם הפסגה תתקיים, תהיה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שמנהיג צפון קוריאה מבקר בדרום קוריאה.
פגישת יוני 2019
במהלך פסגה בת יום אחד שנערכה ב נפגשו מנהיג קוריאה הצפונית קים ג'ונג-און, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ונשיא קוריאה הדרומית מון ג'אי-אין, לאחר פסגת G20 שנערכה באוסקה, יפן. טראמפ חצה לזמן קצר את הגבול לקוריאה הצפונית ובכך היה למנהיג האמריקאי הראשון לדרוך על אדמה צפון קוריאנית וזו הייתה הפעם השנייה מאז מלחמת קוריאה 1953 שמנהיג צפון קוריאני נכנס לשטח קוריאה הדרומית, לאחר הפסגה הבין-קוריאנית משנת 2018. לטראמפ התלוו איוונקה טראמפ ובעלה ג'ארד קושנר. המנהיגים חתמו על הסכמים נוספים לחיזוק הקשרים בין המדינות.
קפיטליזם
קפיטליזם (בעברית נקראת גם הוֹנְתָנוּת או רכושנות) היא מערכת כלכלית בה כל או רוב אמצעי הייצור נמצאים ומופעלים בבעלות פרטית או בבעלות של חברות מסחריות. השקעת ההון והייצור, ההפצה והמחירים של המוצרים (סחורות ושירותים) נקבעים בעיקר על ידי תחרות בשוק חופשי ולא על ידי המדינה. אמצעי הייצור בדרך כלל מופעלים לצורך הפקת רווח.
מושג הקפיטליזם קיבל לאורך ההיסטוריה מספר הגדרות שונות, השמות דגש על נדבכים שונים. במקור, תואר כ"מצב של בעלות על הון", כאשר משמעות המילה "הון" היא "עושר שמייצר יותר עושר". החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19, התחזקה התפיסה של הקפיטליזם כמערכת המודרנית העולמית של ארגון הייצור והמסחר בידי מיזמים פרטיים חופשיים שחותרים להגדלת רווחים והון באמצעות העסקה של עובדים תמורת תשלום משכורת.
לאורך ההיסטוריה המודרנית, ובמיוחד בימינו, ישנו מגוון רחב של משטרים חברתיים כלכליים המכנים את עצמם "קפיטליסטים", הנבדלים זה מזה בעוצמת חשיבות עקרון זכות הקניין, ובמקומה של הממשלה כפעילה בשוק ואחראית ליחידים. ישנן גישות בולטות הרואות במשטר הקפיטליסטי מימוש של רעיונות מתחום ההגות הליברלית.
אטימולוגיה
המונח קפיטליזם מבוסס על שם-התואר הלטיני capitalis ("ראשי, עיקרי"), שנגזר משם העצם caput, שפירושו "ראש", שכן הונו של אדם בתקופה העתיקה נמנה במונחים של צאן, בקר ועבדים.
השימוש הראשון המוכר במונח "קפיטליזם" מופיע אצל תאקרי בשנת 1854, במשמעות בעלות על הון. השימוש המודרני הרחב הראשון במונח בא בספר "הקפיטל" של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, המתייחס למערכת הייצור הקפיטליסטית ול"קפיטליסט" במובן של בעלים של אמצעי הייצור. שימושם המקורי של מרקס ואנגלס במונח היה ככינוי גנאי. מאקס ובר השתמש בו בחיבורו הידוע "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם" אך רק לאחר פרסום ספרו של הכלכלן ורנר זומברט "קפיטליזם מודרני" משנת 1906 המונח הפך לתיאור תפיסה המנוגדת לסוציאליזם. אף שאדם סמית לא השתמש מעולם במונח קפיטליזם, ותיאר את המערכת הכלכלית המועדפת עליו כ"מערכת החירות הטבעית", יש הרואים בו "אבי הקפיטליזם".
המערכת הכלכלית והחברתית הקפיטליסטית
מאחר שהמושג קפיטליזם נוצר כחלק מוויכוח תאורטי במדעי החברה, קשה לדבר על התאוריה הקפיטליסטית באופן חד-משמעי. בניתוח הקפיטליזם ניתן לדבר על שתי גישות מרכזיות – תיאורית ונורמטיבית. הראשונה אומרת כי תאוריה קפיטליסטית מגדירה מה צריך לעשות כדי להביא להיווצרות סדר מתפתח מאליו, אך אינו עוסק בהערכת טיבם, איכותם או מידת מוסריותם של השינויים. במילים אחרות, הקפיטליזם עוסק במה שיש ומה שיכול להיות, לא במה שצריך להיות. הגישה הנורמטיבית משעינה את התאוריה הקפיטליסטית על עקרונות ליברליים המסבירים כיצד ראוי ונכון לנהל את הכלכלה והחברה. מתוך כך צומחות שתי גישות בעניין ההתנגדות לקפיטליזם. אחת בשל הטענה שאינו מועיל, ולפעמים מזיק. שנייה, נורמטיבית, משום שהוא אינו תואם ערכים מוסריים.
בעלות פרטית על הקניין
קפיטליזם היא שיטה כלכלית וחברתית, שבסיסה הרעיוני הוא הקשר בין חירות אישית לזכות הקניין. תפיסה זו רואה את המונח זכות הקניין כיכולתו של פרט לעשות כל שימוש ראוי ברכושו. על פי גרסאות מסוימות גם גופו של אדם נחשב חלק מ"רכושו". הסייג היחיד הוא שמימוש הבחירה החופשית של אדם לא יפגע בחירותו של פרט אחר לפעול באופן דומה. גישה זו נשענת על שני נימוקים. הראשון, הרואה בזכות הקניין זכות מוסרית שאין לשלול אותה, והשני, שהתפקוד היעיל ביותר של מערכת כלכלית וחברתית יושג כאשר תישמר החירות האישית של הפרט, ובמיוחד כשתישמר זכותו לבעלות פרטית על קניין.
פעולה רציונלית
הגישה הקפיטליסטית מניחה הנחות מסוימות על טבע האדם. המודל הבסיסי שלה הוא רציונליזם ו'''תועלתנות. '''המודל הרציונלי התועלתני הטהור מניח שכל אדם יודע ומסוגל לשקול את כל האפשרויות הפיננסיות הקיימות, ולדרג אותן. בנוסף הוא יודע להגדיר לעצמו את התועלות האפשריות לכל אפשרות מבין דרכי הפעולה, ולבחור בדרך הפעולה האופטימלית שתביא אותו לתועלת המקסימלית.
המודל הטהור לא קיים במציאות, אך הטענה היא שהוא קירוב די טוב לדרך שבה פועלים אנשים וחברות במציאות.
הגבלת שימוש באלימות וכוח המדינה
על פי גישה זו פעולה רציונלית המבוססת על בחירה חופשית אינה יכולה להתקיים כאשר אדם אינו יכול לבחור באופן חופשי. מעבר לפעולת גורמים שאינם בשליטתו של האדם (כמו מזג האוויר), ההגבלה הנפוצה על חירות הבחירה קיימת כאשר אדם אחד מונע מאדם אחר לבחור באופן חופשי, לרוב באמצעות שימוש באלימות.
על–פי התאוריה הקפיטליסטית, כדי לאפשר מימוש של בחירה חופשית ובעלות פרטית על הקניין יש ליצור חסם יעיל שיהפוך את השימוש באלימות לבלתי משתלם בהשוואה להתנהגות שלווה. לשם כך, יש צורך בכינון מערכת חוק וסדר יעילה, שבמרכזה מערכת משפטית חזקה המבוססת על מערכת חוקים או חוקה איתנה. בנוסף יש לצמצם בצורה משמעותית את התחומים שבהם פועלת המדינה, וגם במקומות אלה להגביל את כוחה.
התאוריה הליברלית מגדירה קפיטליזם על פי התאמתו לארבעה עקרונות בסיסיים:
גישות להגדרת חברה קפיטליסטית
ישנן שלוש גישות עיקריות לרעיונות היסוד הקפיטליסטיים, המכתיבות במידה רבה את הגישה לרעיון הקפיטליסטי ולאופן מימושו:
כלכלה קפיטליסטית
חברות קפיטליסטיות נבדלות זו מזו בפרמטרים רבים. עם זאת, ישנן גישות הסבורות שניתן לדרג את "מידת הקפיטליסטיות" של חברות שונות. דירוגים אלו מתייחסים לארבע נקודות היסוד של הגישה הקפיטליסטית: בעלות פרטית על הקניין, מידת הוולונטריות בארגון החברה, הגיבוי המשפטי לחופש הקניין, ובמיוחד ההגבלות על כוח המדינה. ישנן מספר שיטות ליצירת דירוג כזה:
מידת החופש הכלכלי
אחת הגישות לקביעת מידת הקפיטליסטיות של מדינה מנסה להגדיר את מידת החופש הכלכלי שאזרחי אותה מדינה זוכים לו, במנותק משאר החירויות האזרחיות המיושמות בה. כך, לדוגמה, בוחנים צוות החשיבה מכון הריטג' והעיתון "וול סטריט ג'ורנל" וצוות החשיבה הליברטריאני מוסד פרייזר הקנדי נקודות שונות הנחשבות בעיניהם ל"סמנים" חזקים לחופש כלכלי, ומכאן למידת הקפיטליסטיות של מדינה, ובעיקר:
לפי תוצאות מדדים אלו יוצא כי שלוש המדינות בעלות החופש הכלכלי הגדול ביותר הן הונג קונג, סינגפור וניו זילנד, כאשר לדירוג גבוה זוכות גם הממלכה המאוחדת, אירלנד, שווייץ, לוקסמבורג וארצות הברית. בתחתית טבלת החופש הכלכלי מדורגות מדינות כמו זימבבואה, קוריאה הצפונית, מינמאר, ונצואלה. עם זאת, מדדים אלו נבחנו על ידי מספר מכונים העוסקים בכלכלה, וחלקם הצביעו על בעיות מתודיות שפוגעות במהימנות מדדי החופש הכלכלי, למשל, שחלק מהמדדים הללו סובייקטיבים, דירוג המדינות משתנה ממדד למדד, המתודולוגייה של המדדים משתנה כל שנה, הנתונים לא מדויקים ומתבססים במקרים מסוימים על נתונים בעייתיים.
מדידת החופש הכלכלי מאפשרת גם להבחין כי מידת הקפיטליסטיות של מדינה היא לעיתים קרובות אילוץ, לא פחות משהיא בחירה. לדוגמה, במדידת מכון הריטג' אפשר לראות כי מבין 30 המדינות המובילות בחופש כלכלי 22 הן כלכלות קטנות, רבות מהן מצויות בצילה של כלכלה סמוכה גדולה יותר (לדוגמה, הונג-קונג, אירלנד או ניו זילנד), או נטולות משאבים טבעיים (שווייץ, אסטוניה, קפריסין). בתחתית הרשימה אפשר למצוא מדינות חדשות רבות שאין להן ניסיון דמוקרטי, כמו מדינות מאפריקה, מדינות ברית המועצות לשעבר, או מדינות מוסלמיות.
כמו גם בצורות השוואה אחרות, אין טענה כי המדינות בעלות החופש הכלכלי הגדול ביותר הן בהכרח קפיטליסטיות. למעשה, הדירוג הוא יחסי, כשרוב המדינות אינן קפיטליסטיות בלבד אלא מדינות של "כלכלה מעורבת", שבה דרים זה לצד זה אלמנטים קפיטליסטיים ואלמנטים סוציאליסטיים. ההבדלים בין המדינות, לפיכך, הם בעיקרם הבדלים של מינון.
מדינות קפיטליסטיות ומדינות רווחה
גישה שלישית, המתמקדת כמעט בלעדית במדינות המערב, מבחינה בתוך קבוצת המדינות הדמוקרטיות והקפיטליסטיות בעיקרן בין שני סוגים עיקריים:
ערעור מסוים על נתונים אלו מציבים נתוני דוחות "החופש הכלכלי בעולם". השוואה של נתונים אלו בקבוצת מדינות הרווחה בשנים 1975–2004 מצביעה על עליה של 39.6 אחוז במידת החופש הכלכלי בשנים אלו בבריטניה, עליה של 40 אחוז בשוודיה, 31 אחוז בדנמרק, 32.7 אחוז בפינלנד, 20.3 אחוז בהולנד, ו-30.9 אחוז בנורווגיה. דו"ח "החופש הכלכלי בעולם" לשנת 2008 מדרג את מדינות סקנדינביה השונות במקומות 11, 14, 16, 27 ו-34 (נורווגיה). דוגמה טיפוסית לכך היא ההגמשה המשמעותית בשוק העבודה בדנמרק, והליכי הפרטה משמעותיים במדינות רווחה רבות. במקביל, התבססו אלמנטים רבים, שנחשבו קודם לכן ייחודיים למדינות רווחה, גם בקבוצת המדינות ה"יותר קפיטליסטיות."
תנועה דו-כיוונית זו צמצמה את ההבדלים בין סוגי המדינות, ואלו מתמצים היום בעיקר בגובה נטל המס ונתח פעילות הממשלה מכלל הפעילות הכלכלית, במידת הקשיחות בשוק העבודה, ובהיקף ההטבות הסוציאליות בתחומי האבטלה וההשכלה. המשבר הכלכלי שתחילתו ב-2007 הוביל למעורבות עמוקה יותר של ממשלות רבות בשווקים הפיננסיים, במדיניות המוניטרית ולשחיקה בשמירה על זכויות הקניין, שרידדו עוד יותר את הפערים בין סוגי המדינות.
חשיבות הרווח
במערכת התמריצים שהכלכלה הקפיטליסטית נשענת עליה, רווח כספי הוא תמריץ חיוני המסייע ליעילות וחדשנות, וחשיבותו בכלכלה הקפיטליסטית ברורה. עם זאת, ישנו פולמוס לגבי מידת הדומיננטיות של חשיבות הרווח – עד כמה לגיטימי לתת מקום בהחלטות של חברה גם לשיקולים נוספים מלבד שורת הרווח.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 טען מילטון פרידמן שהגדלת הרווח של בעלי המניות צריכה להיות המטרה הבלעדית של חברה, וזו הייתה התפיסה הרווחת בכלכלה התאגידית בעשורים שלאחר מכן. בתחילת המאה ה-21 תנועה בכלכלה בשם "קפיטליזם של בעלי עניין" החלה להציע גישה חלופית, שהחברות צריכות לאזן את אינטרס הרווח עם שיקולים נוספים כמו רווחת העובדים, החברה או הסביבה. בסקרים שנעשו בעשור השני של המאה ה-21 עלה כי חלק מהטענות של גישה זו זוכות לתמיכה רווחה בציבור הרחב באנגליה או בארצות הברית, ומדינות ספורות, דוגמת גרמניה, החלו לקדם חקיקה ראשונית בהקשר זה.
מגמות נוספות של ראשית המאה ה-21 קידמו את חשיבותם של גורמים נוספים זולת הרווח; אחת המגמות הללו היא השקעות אחראיות – השקעת כספים למטרות רווח בחברות שעומדות ברף מסוים של שמירה על הסביבה, צדק חברתי וממשל תאגידי. שוק ההשקעות האחראיות מתרחב במהירות בראשית המאה, והסכומים שמושקעים באופן זה עמדו על סביבות ה-5 מיליארד דולר בשנת 2018. נושא ההשקעות האחראיות נכנס בהדרגה גם למיינסטרים של הכלכלה, ומקבל תמיכה מפורום ה-G7, ומהאו"ם.
כלכלות קפיטליסטיות, הצלחה וביקורת
ישנם מספר מאפיינים המופיעים בתכיפות רבה ובאופן מובהק בכלכלות היותר קפיטליסטיות.
צמיחה כלכלית ורמת חיים
אחד המאפיינים הבולטים של כלכלות קפיטליסטיות יותר הוא צמיחה בתוצר המקומי הגולמי. כך, לדוגמה, נתוני הבנק העולמי מגלים כי במדינות בעלות החופש הכלכלי הפחות ביותר (היינו, הפחות קפיטליסטיות לפי המדידה המקובלת) ישנו קיטון של 0.5 אחוז בממוצע בתוצר, לעומת גידול של 2.4 אחוז בממוצע במדינות בעלות החופש הכלכלי הרב יותר. ההפרש בולט עוד יותר כאשר משווים את גובה התמ"ג במדינות הפחות קפיטליסטיות (2,998 דולר בממוצע) לזה שבמדינות היותר קפיטליסטיות (24,402 דולר בממוצע לשנה).
מתאם דומה בין רמת חיים ומידת הקפיטליסטיות של מדינה ניתן לגלות גם בנתונים אחרים. יש מתאם מובהק בין תוחלת החיים ומידת הקפיטליסטיות של מדינה (55.0 בפחות קפיטליסטיות, 77.8 שנה ביותר קפיטליסטיות); בגובה ההכנסה של עשרת האחוזים העניים ביותר במדינה, ברמת האלפביתיות, בתמותת תינוקות (מתאם הפוך), עבודת ילדים (מתאם הפוך), גישה למקורות מים באיכות סבירה, שחיתות (מתאם הפוך), כלכלה שחורה (מתאם הפוך), ומדד הפיתוח האנושי של האו"ם.
דגש אינדיבידואליסטי
חברות בעלות כלכלה קפיטליסטית יותר מאופיינות בהדגשה רבה של הפרט ופעולותיו. העקרונות הקפיטליסטיים מתייחסים לחברה במובן הבסיסי והמוגבל ביותר – כשיתוף פעולה מרצון בין פרטים, שהמניע לו הוא הרצון של אותם פרטים בהשגת מטרותיהם האישיות.
השיטה הקפיטליסטית אינה מגלה עניין, לטוב או לרע, בטיב שיתוף הפעולה בין הפרטים. הם יכולים לשתף פעולה בבניית בית תפילה, מפעל לנעליים, מכון לחיזוי אסטרולוגי או אנציקלופדיה חופשית. כל עוד הפעולות נעשות מרצון ואינן פוגעות בזכויותיהם של אנשים אחרים, טיבן הספציפי של הפעולות אינו מעלה או מוריד.
פירוק המסגרות המסורתיות וה"אטומיזציה" של החברה עוררו ביקורת חריפה על הקפיטליזם מצד אנשי דת, שטענו כי הבחירה החופשית שמציע הקפיטליזם חותרת תחת ערכיה המסורתיים של החברה. אם אנשים יוכלו לבחור, כך הטענה, הם יבחרו לעשות את "הרע בעיני אלוהים" ומכאן שבחירה חופשית תחת הקפיטליזם תוביל בהכרח להידרדרות מוסרית. כדי למנוע זאת אימצו חלק מאנשי הדת תפישה המפרידה בין "החיים הכלכליים" ל"חיים המוסריים", כך שאדם יוכל לפעול מרצון ובאופן חופשי בספירה הכלכלית של חייו, ועדיין לשמר ערכים "מסורתיים" בספירה האישית.
ביקורת חריפה עוד יותר הוטחה בקפיטליזם מחוגים סוציאליסטיים. טענות אלו ניתן למיין לשלושה סוגים עיקריים:
זכויות פוליטיות וזכויות אזרח
לטענת רבים, יש מתאם בולט בין מידת הקפיטליסטיות של מדינה למידת הדמוקרטיות שלה. לפי נתוני ארגון Freedom House ודו"ח "חירות בעולם" (Freedom in the World Report) שהוא מפרסם, מידת החירות בחמישון התחתון מבחינת חופש כלכלי בתחום בחירות חופשיות והוגנות, חירויות אזרח וחופש דיבור, היא 5.0 לזכויות פוליטיות ו-4.6 לזכויות אזרח (בסולם של 1–7, כש-7 הוא היעדר מוחלט של זכויות פוליטיות וזכויות אזרח), לעומת 1.7 ו-1.8 (בהתאמה) בחמישון העליון מבחינת חופש כלכלי.
יש הסבורים כי בחינה כזו יש בה משום הטעיה, שכן רוב המדינות הקפיטליסטיות יותר הן דמוקרטיות מערביות ותיקות. הקפיטליזם נולד וצמח במערב יד ביד עם הדמוקרטיזציה, ולכן מתאם כזה מתקיים במדינות ותיקות. עם זאת, אין הכרח כי מתאם כזה יימצא גם בהשוואה בין מדינות צעירות יותר ובעלות מסורת דמוקרטית קצרת ימים יותר.
טיעון זה נדחה על ידי כלכלנים בולטים, המצביעים על כך שכשליש משלושים המדינות הקפיטליסטיות ביותר ומחצית מ-50 המובילות הן דמוקרטיות צעירות או מדינות צעירות שנוסדו לפני שנים לא רבות. קפסטיין וקונברס חקרו יותר ממאה דמוקרטיות צעירות (מאז 1960) ואת השוני בדפוסים הכלכליים בין דמוקרטיות צעירות שנותרו דמוקרטיות, ואחרות שהפכו אוטוקרטיות או דיקטטורות. ממצאיהם מורים כי בין המדינות שנותרו דמוקרטיות ובין המדינות שחל במשטרן היפוך יש פער ניכר בתחומי מדיניות כלכלית כמו ריסון תקציבי, פתיחות כלכלית והשקעות הון.
לגליזם והגנה משפטית
הגנה משפטית חזקה על הבעלות הפרטית על הקניין היא אחד מעקרונות היסוד של הקפיטליזם, ומהווה חלק חשוב בכל כלכלה וחברה בעלות מאפיינים קפיטליסטיים. בחברות בעלות כלכלה קפיטליסטית קיימת הפרדה ברורה בין הרשות השופטת לרשות המבצעת והמחוקקת, ישנו מבנה-על משפטי (לרוב, חוקה או אסופת חוקי יסוד) שמהווה מדריך לרשות השופטת, וישנה מסורת המעניקה כוח לרשות השופטת לבטל או לערער על פעולות של הרשות המבצעת ועל חוקים סותרי-חוקה של הרשות המחוקקת.
ניעות כלכלית
אחד המאפיינים הטיפוסיים לחברות קפיטליסטיות הוא מידה רבה של ניעות (מובּיליות) חברתית. בניגוד לחברות מסורתיות יותר, כמו חברות שבטיות, פיאודליות או חברות אריסטוקרטיות – כלכלות קפיטליסטיות מתאפיינות בשינויים מהירים בכל דרגי החברה, משום שניעות כזו היא חלק בלתי נפרד ואף בלתי נמנע מהדינמיקה הקפיטליסטית. האתוס המריטוקרטי של הקפיטליזם מהלל את יכולתו של כל פרט, אם רק ברצונו או ביכולתו לעשות זאת, לעבור מעוני לעושר וגם, בכיוון ההפוך, לרדת במהירות מנכסיו ולאבד את עושרו, אם אינו מקפיד להמשיך ולפתח את עושרו באמצעות התחדשות יזמית, השקעה והתפתחות. העושר שנוצר על ידי מייסד חברה אינו מתפוגג במהירות, אך הוא משנה את אופיו כאשר היורשים עוברים מעמדה של יזם מוביל בשוק לעמדה של משקיע ומממן של יזמים אחרים באמצעות השקעה בחברות צומחות.
לדוגמה, אם משווים את רשימת החברות הפרטיות הגדולות ביותר בארצות הברית המופיעה במגזין "פורבס", מגלים כי רק 8 מבין 25 החברות שהופיעו בראש הרשימה שימרו את מקומן משנת 1996 עד 2004. בין 25 העשירים ביותר בעולם לשנת 2004, לפי נתוני "פורבס" 14 מתוך 17 הראשונים (הרשימה מנוכה מכפל יורשים) לא ירשו את הונם אלא צברו אותו במהלך חייהם.
למעשה, נדירים למדי המקרים בהם אבות מורישים לבנים ומשם לנכדים חברה הנותרת חזקה ומשפיעה. בני משפחותיהם של העשירים הגדולים ביותר בראשית המאה ה-20, כמו מורגן, קרופ, דיימלר, או קרנגי, כלל אינם מופיעים ברשימה. אחרים, כמו קלוג (515), פורד (552), דיסני (552), רוקפלר (472) או הרסט (472) מדורגים בשוליה.
הטיה צרכנית
חברות קפיטליסטיות נוטות להיות חברות בעלות הטיה צרכנית חזקה. הייצור בכלכלה קפיטליסטית מכוון בראש ובראשונה לצריכה המונית של מוצרים. יש יצרנים המתמחים בייצור עבור קבוצות נישה, אך רוב היצרנים בכלכלה קפיטליסטית תלויים כמעט לחלוטין בשיווק מוצריהם בקנה מידה רחב (ייצור המוני).
רבים רואים בהטיה הצרכנית הזו בכלכלות קפיטליסטיות וולגריזציה ורידוד תרבותי. היזמים חותרים לייצר מוצרים שאינם קולעים דווקא לטעמן של האליטות אנינות הטעם אלא מכוונים לציבור הרחב ובהכרח, גם ליכולתו של ציבור זה לספוג מוצרי תרבות.
אותם מבקרים גם טוענים כי הייצור ההמוני, בין אם של מוצרי תרבות ובין אם של מוצרי צריכה, אינו משקף את רצונו האמיתי של הציבור הרחב, אלא את רצונם של היצרנים למכור את המוצרים. באמצעות פרסום מתוחכם, נטען, גורמים היצרנים לצרכנים לרצות מוצרים שאין להם צורך או רצון אמיתי בהם ולמעשה "מייצרים" בו זמנית גם את הצורך בצריכה וגם את המוצרים לצריכה, כאשר הם מציגים את הצריכה כסמן מעמד וכדבר לעצמו, מנותק מצורך אמיתי במוצר.
רבים ממבקרים אלו בעידן הפוסט מודרני הם חסידי האנטי גלובליזציה, הטוענים כי הקפיטליסטים תכליתם ליצור עוד ועוד עושר גם במחיר של שינויי דפוסי החיים של רבים בעולם המערבי ובעולם השלישי. לפיכך, הם מנסים ליצור מודעות לצריכה העודפת בעזרת פעילות כמו מחאה ומאבק בתאגידים שפוגעים באקולוגיה של כדור הארץ. כמו כן הם מנסים ליצור אלטרנטיבות לדרך החיים הקפיטליסטית על ידי קניות המבוססות על סחר חליפין, ויום ללא קניות שהפך לנוהג במדינות שונות במערב, ובהן ישראל.
התשובה לטיעון זה באה בדרך כלל באמצעות הצבעה על כך שהביקורת מתעלמת מהבדלים בין מוצרים, ומפריזה בכוחו של הפרסום לשכנע אנשים לצרוך מוצר שאין להם צורך בו. אנשים עשויים להעדיף, לפחות באופן ראשוני, סוג אחד של ביטוח על פני סוג אחר של ביטוח בזכות פרסום טוב יותר של חברה מסוימת, אך עצם הצורך לבטח מעוגן בצורך ממשי של צרכנים, לא בתעמולה פרסומית מתוחכמת. הרכישות העיקריות שמבצעים אנשים כמו דירה, מכונית, ריהוט, מכשירי חשמל, השכלה, וכדומה, מעוגנות בצורך במוצרים אלו וביכולת הכספית לרכוש אותם, לא בפרסום ששכנע אנשים לרכוש דירה. אנשים קונים גם מוצרים שעיקר יעדם הוא לשמש סמל סטטוס, אך רכישת סמלי סטטוס כאלו לפי הקפיטליסטים, מעוגנת בצורך של אנשים בשכנוע אחרים בסביבתם בשייכותם למעמד מסוים. צורך זה לפי מצדדי הגישה, אינו מיוצר על ידי "הקפיטליסטים" אלא הוא חלק מאופיים של בני האדם מאז ומתמיד.
מעבר לכך, טוענים חסידי הקפיטליזם, העוינות למוצרים בייצור המוני משקפת מידה של אליטיזם והתנשאות. מבקרי הצריכה ההמונית, במסווה של דאגה לצרכנים האומללים המתומרנים על ידי בעלי ההון, מתיימרים למעשה לדעת בעצמם מה טוב יותר עבור הצרכנים ומה הם צריכים לרצות או מה הם רוצים "באמת". או, במילים אחרות, המבקרים אינם מבקשים לבטל את השליטה בצרכנים, הם פשוט מאמינים שהם אלו שצריכים לשלוט בהם.
אי-שוויון כלכלי-חברתי בחלוקת ההון
אחת הביקורות החריפות ביותר על הקפיטליזם, שהועלתה באופן מפורסם על ידי קרל מרקס בספרו "הקפיטל" ובמנשרו "המניפסט הקומוניסטי", היא שבחברות בהן הקפיטליזם בולט קיים אי-שוויון גדול בעושר וברמת החיים בין עניים לעשירים. חלק קטן מאוד באוכלוסייה, המאיון העליון, מחזיק בחלק גדול מאוד מההכנסות וההון, ואילו רוב האזרחים האחרים מחזיקים בהרבה פחות מכפי שראוי שיהיה מקובל. מבחינה אובייקטיבית, בכל כלכלה קפיטליסטית קיימים הבדלים עצומים בין האנשים העניים ביותר לעשירים ביותר בחברה.
בחינה של התפלגות ההכנסות בחברות שונות, בעלות מידה שונה של משטר קפיטליסטי, אינה נותנת חיזוק לטענה העובדתית שבשורש טיעון זה. בממוצע עולמי, נהנה העשירון התחתון מבחינת הכנסה מ-2.26 אחוז מכלל ההכנסות. הממוצע במדינות הקפיטליסטיות יותר הוא 2.5 ובקפיטליסטיות פחות 2.1. לפיכך, אין למעשה קשר בין סוג השיטה הכלכלית הנהוגה, קפיטליסטית או לא, לגובה הכנסותיהם של העניים כחלק מכלל ההכנסות. השוואה של עשר המדינות הראשונות והאחרונות (שלגביהן יש נתונים) לפי מידת החופש הכלכלי בהן מעלה הפרש קטן (2.6 לעומת 2.1 אחוז) לטובת המדינות הפחות קפיטליסטיות.
מבדיקת גובה ההכנסות של העשירון העליון בעשר המדינות היותר והפחות קפיטליסטיות עולה כי במדינות היותר קפיטליסטיות נהנה העשירון העליון מ-28.54 אחוז מההכנסות, לעומת 32 אחוז בפחות קפיטליסטיות. בדיקה של עשר מדינות מאמצע הטבלה (מקום שמונים ואילך) מעלה נתון של 36.76 אחוז לעשירון העליון.
תנודתיות ומשברים כלכליים
קיים ויכוח אקדמי בשאלה האם מחזור העסקים הוא חלק טבעי מהשוק החופשי או שמא הוא נגרם מהתערבות ממשלתית בכלכלה (בין אם באופן ישיר או באמצעות הבנק המרכזי). הגישה המרקסיטית והקיינסיאנית גורסות כי משברים הם חלק טבעי מהקפיטליזם, בעוד שהאוסטרים והמוניטריסטים גורסים כי משברים הם תוצאה ישירה של התערבות ממשלתית. אחת האפיזודות הבולטות בהקשר זה הוא השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית ובעולם בשנות השלושים. בעקבות המשבר, ומסיבות נוספות, הוקמו במדינות רבות מנגנונים אנטי-משבריים שהיו מנוגדים לגישות קפיטליסטיות. משבר זה הביא להיווצרה של התערבות ממשלתית רבה יחסית בכלכלת ארצות הברית במסגרת הניו דיל.
החל מאמצע שנות השבעים, עם היווצרות הסטגפלציה, מאורע שלא היה יכול להתרחש על פי התאוריה הקיינסיאנית, סר במידת מה חינו של טיעון זה נגד הקפיטליזם וחלו תמורות בתורה הקיינסיאנית. בין הסיבות לכך היו הצטברות עדויות רבות לכך שהנטייה המשברית שאובחנה בקפיטליזם אינה נובעת למעשה ממנגנוני שוק אלא ממנגנונים רגולטוריים בשווקים (טיעון זה נכון במיוחד ביחס לשפל הגדול).
בעקבות המשבר הכלכלי שהחל ב-2007 ניצת הדיון בשנית כשהשמאל הכלכלי טוען כי שורש המשבר בתכונה טבעית של השוק או דה-רגולציה והימין הכלכלי מצביע על מדיניות הריבית הנמוכה שהונהגה בארצות הברית בשנות ה-90 והאלפיים לצד תוכניות עידוד משכנתאות רחבות היקף של הממשל הפדרלי כשורשו של המשבר.
נאו-אימפריאליזם
ג'יי. איי. הובסון, העלה בראשית המאה העשרים את התאוריה שהאימפריאליזם של סוף המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים (במיוחד "המרוץ לאפריקה") הוא תוצר של הקפיטליזם. לפי הובסון, בגלל תהליך ריכוז העושר בידיים מועטות יותר ויצירת מונופולים תחת המשטר הקפיטליסטי נוצרה תת-צריכה באירופה ובצפון אמריקה, והצריכה התפשטות של הקפיטליזם לשווקים חדשים מעבר לים וכיבוש אימפריאלי.
על הרעיון עט כמוצא שלל רב לנין "בספרו אימפריאליזם: השלב האחרון של הקפיטליזם". חסידי המרקסיזם התלבטו אז בקשיים שנבעו מכישלון חוק הדלות הגוברת של מרקס. לטענתו של מרקס היה מצבו של מעמד אמור להחמיר בהדרגה עם התפתחות הקפיטליזם. בפועל, מצבו הלך והשתפר. לפי לנין, ההסבר לכך הוא האימפריאליזם. כך הוא כותב בפרק שבע של "אימפריאליזם":
כנגד תאוריה זו של לנין והובסון הועלו מספר הסתייגויות. ראשית, נטען כי שאיפות אימפריאליסטיות אפיינו לא רק מדינות בשלב "קפיטליזם מתקדם" אלא גם מדינות מפותחות פחות כמו איטליה, רוסיה או יפן, שעל פי התאוריה לא היו אמורות להידרש לכך בשלב זה.
שנית, אם השאיפה האימפריאלית נועדה למצוא שווקים חדשים של צרכנים בגלל תת-הצריכה במערב, היינו צריכים להבחין בשתי תופעות: עוני הולך ומתגבר במערב, והתעשרות גוברת בעולם האימפריאלי, שכן בלי התעשרות אין צרכנים. התופעה הראשונה נסתרה כבר בשלב הקודם (כשל חוק הדלות הגוברת של מרקס) ואילו השנייה לא תאמה את אופן הפעולה של המעצמות האימפריאליסטיות, שכוון לניצול פשוט של משאבי הטבע במדינות עליהן השתלטו.
אם המטרה הייתה ניצול משאבים בגלל העלות הפחותה של הפקתם או היצע גדול יותר של חומרי גלם במדינות האימפריה, הרי שהאימפריאליזם סתר כל הגיון כלכלי קפיטליסטי, שכן ברוב המקרים הייתה עלות הכיבוש האימפריאלי והניהול האדמיניסטרטיבי גבוהה מהרווחים שהופקו ממנו.
ברמה עקרונית יותר, נטען כי הכיבוש האימפריאלי בוצע על ידי מדינות ותוך הרחבה של כוח הממשלה והפרת הכלל הקפיטליסטי של סחר חופשי מרצון. קפיטליסטים וליברלים התנגדו לאימפריאליזם בדיוק מסיבות אלו ולמעשה, נטען, עצם הכיבוש האימפריאלי על ידי המדינה ובחסותה מעיד על היעדר קפיטליזם או היחלשותו. אם בכלל, שיקף האימפריאליזם תפישות בתר-קפיטליסטיות מרקנטליסטיות, שראו ערך בצבירת "בוליון" בדמות משאבי טבע ושטחי אדמה, רעיון שהקפיטליזם מנוגד לו לחלוטין.
גלובליזציה
החל מראשית שנות התשעים זכו רעיונותיו של לנין לתחיה מחודשת במסגרת תנועות האנטי-גלובליזציה. תנועות אלו טוענות כי חברות גדולות במערב, בתמיכה ובגיבוי ממשלתי או דמוי-ממשלתי (כמו באמצעות הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית) מכוננות במסגרת הגלובליזציה הגוברת כיבוש אימפריאלי כלכלי של העולם השלישי.
כיבוש זה מתבטא בכך שהחברות מוזילות את הייצור של מוצרים שונים באמצעות פתיחת מפעלים בעולם השלישי והעסקת עובדים בעלות נמוכה יותר ובתנאים ירודים יותר בהשוואה למפעלים מקבילים במערב. מפעלים אלו מושכים את אזרחי המדינות העניות בעולם השלישי מאחר שהשכר והתנאים בהם טובים מאלו הזמינים להם באופן אחר והם מוכנים, תמורת הפיתוי הכספי, לזנוח את דרכי החיים המסורתיות שלהם.
תומכי הקפיטליזם טוענים כאן כי תנועות האנטי-גלובליזציה טועות פעמיים. הן טועות פעם ראשונה בסברתן כי פעילי התנועות האנטי-גלובליות יודעים טוב יותר מתושבי העולם השלישי מה נכון וטוב עבורם. הן טועות פעם נוספת כאשר הן מבלבלות בין תופעות של קורפורטיזם ובמיוחד כזה שבין חברות גדולות לממשלות בעולם השלישי, לפעולה קפיטליסטית. בין השתיים אין קשר ולמעשה, הן סותרות זו את זו.
אידאולוגיות הקשורות לקפיטליזם
ישנן כמה אידאולוגיות פוליטיות הרואות עצמן נשענות על עקרונות קפיטליסטיים וקוראות למימושם בפועל.
תורות כלכליות המנוגדות לקפיטליזם
סוציאליזם: שיטה כלכלית הגורסת כי ביטול הבעלות הפרטית על אמצעי-הייצור (אדמה, תעשייה וכיוצא בזה) יוביל לחירות רבה יותר לכל אדם. לשם כך על החברה להפקיע את הבעלות הפרטית על אמצעי הייצור מידי בעלי ההון, ולהעבירה לבעלות משותפת-ציבורית. בתוך הסוציאליזם ישנה מחלוקת על האופן שבו יש לבצע מהלך כזה, על מעורבות המדינה בתהליך ועל ההשלכות שלו. עם הזרמים המצויים בתוך הסוציאליזם ניתן למנות את: האנרכיזם, הסינדיקליזם, הסוציאל-דמוקרטיה ועוד:
טוטליטריזם: משטר טוטליטרי הוא סוג מסוים של דיקטטורה, בו האזרחים משועבדים למדינה וחייהם כפופים לרשות השלטון. כפועל יוצא מכך, גם אם יש במדינה רכוש פרטי, זכותו של הממשל להפקיע אותו מהאזרחים לפי שיקול דעתו. משטרים טוטליטריים מטפחים אתוס של אזרח אידיאלי – מודל שהאזרחים צריכים לשאוף אליו – על פיו האזרח יהיה נכון להקריב מטובתו האישית לטובת הכלל או הלאום. רעיונות אלו מצדיקים מדיניות כלכלית ריכוזית, בה הממשל יכול לנהל את הכלכלה כראות עיניו מבלי להתחשב בזכויותיהם של האזרחים כמו זכות הקניין.
1990 בספרות
ספרים
פורסמו לראשונה בשפת המקור: