cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פוקרסטארס
באוגוסט 2014, קנתה אמאיה (Amaya Gaming Group) את חברת האם של פוקרסטארס בסכום של 4.9 מיליארד דולר במזומן. עסקה זו הפכה את אמאיה לחברת ההימורים הגדולה בעולם באותה העת. לאחר הסתבכות עם שלטונות החוק בקנדה, שינתה החברה את שמה ל-The Stars Group. במאי 2020, התאחדה חברה זו עם החברה האירית Flutter Entertainment, לפי שווי ערך של כ-4.95 מיליארד דולר. השווי של שתי החברות יחד הוערך לאחר הרכישה ביותר מ-11 מיליארד דולר.
על פוקרסטארס נמתחה ביקורת מאחר שדירקטוריון החברה קיבל החלטה מודעת לעבור על חוקי ארצות הברית. בני משפחת שיינברג, וכמוהם בעלי המניות האחרים בחברה ומנהליה הבכירים, היו מנועים מלהיכנס לארצות הברית, מחשש למעצר בידי השלטונות האמריקניים. ישי שיינברג הסגיר את עצמו בינואר 2020 כחלק מעסקה עם הרשויות, ובספטמבר אותה השנה הורשע ונקנס ב-30 אלף דולר, ללא כניסה לכלא.
סבבי טורנירי פוקר
פוקרסטארס היא הספונסר הראשי של מספר סבבי טורנירי פוקר ברחבי העולם. הגדול בניהם הוא סבב הפוקר האירופי, אשר ב-2011 רכשה החברה את הזכויות עליו.
It Won't Be Long
It Won't Be Long הוא שיר של להקת הרוק האנגלית הביטלס, שיצא כרצועת הפתיחה באלבומם השני בבריטניה With the Beatles משנת 1963, והיה השיר המקורי הראשון שהוקלט עבורו. למרות שלכתיבת השיר ניתן קרדיט ללנון-מקרטני, את השיר כתב בעיקר ג'ון לנון, כאשר פול מקרטני סייע במילים ובסידור.
כתיבה
ג'ון לנון תבע את השיר הזה בשנים 1971 ו-1980. בערך בשנת 1995 תיאר פול מקרטני את השיר כשיר של ג'ון, אך נכתב בשיתוף פעולה. "ג'ון בעיקר שר את השיר אז זה היה רעיון שלו אבל שנינו ישבנו וכתבנו את זה". הפזמון הוא משחק מילים על המילים "be long" ו-"belong". השיר כולל סימנים מסחריים של ההתחלה של הביטלס כמו אמירה של yeah וריף גיטרה בהדרגה. עוד דבר אופייני לשלב זה של כתיבת השירים של הביטלס הוא הסיום המלודרמטי (בדומה ל-"She Loves You", שזה עתה הוקלט ועמד להשתחרר) שם המוזיקה נעצרת, ומאפשרת ללנון אימפרוביזציה ווקאלית קצרה לפני שהשיר מסתיים ב"barber shop major seventh ("She Loves You" מסתיים ב-major sixth). ה-middle eight משתמש באקורדים היורדים כרומטית עליהם שרו לנון, מקרטני והריסון בנקודות מנוגדות.
לפגוש את דני וילסון
לפגוש את דני וילסון הוא סרט דרמה מוזיקלית שהופקה באולפני יוניברסל. את הסרט ביים ג'וזף פאבני והפיק לאונרד גולדשטיין. הסרט צולם בשחור לבן.
מבקרי קולנוע רבים סבורים כי למרות שהסיפור עוסק בזמר בדיוני, הרי שמדובר למעשה על פרנק סינטרה עצמו. וכי קיימים קווים משותפים רבים על תחילת הקריירה של דני וילסון ושל סינטרה עצמו. בסרט שר סינטרה שירים רבים מהרפרטואר שלו, דבר שהוסיף להרגשה הכללית, כי מדובר על הקריירה שלו, כביכול.
עלילה
הזמר דני וילסון (פרנק סינטרה) ושותפו הפסנתרן מייקל ראיין (אלכס ניקול), מנסים לקדם את הקריירה שלהם וליצור לעצמם שם בעולם המוזיקה. השניים מופיעים במקומות קטנים תמורת תשלום נמוך ואינם מצליחים להתקדם, זאת ועוד חיבתו של דני להתחיל בקטטות, שנאלץ מייקל לסיים, גורמות לכך שהם נזרקים מחלק מהמקומות בהם הם מופיעים. לילה אחד לאחר שנזרקו מבר נוסף, הם פוגשים את ג'וי קארול (שלי וינטרס), זמרת יפהפייה, ומסכימים ללוות אותה לבר בו היא מתכוונת להשתכר, זאת כדי שלא יטרידו אותה בחורים. דני שמשתכר אף הוא מאבד שליטה ומכה שוטר, מייק והוא נעצרים ומסיימים את הלילה בבית המעצר. בבוקר למחרת מישהו משלם עבורם את דמי הערבות והם יוצאים לחופשי, המשלם המסתורי משאיר להם פתק לבוא ולהפגש עם המאפיונר ניק דריסקול (ריימונד בר) במועדון הלילה שלו. שם מתרשם ניק משירתו של דני ומכישרונו של מייקל ומציע להם עבודה במועדון, מייקל מודאג מהעסקה אותה מציע ניק ובעיקר מהתעקשותו על חמישים אחוז מהרווחים העתידיים שלהם, אך דני מצליח לשכנע אותו כי מקום התעסוקה הזה הוא טוב יותר מזה שלא תהייה להם תעסוקה כלל והם מתחילים לעבודה בלילות במועדון. כאשר ג'וי מגיעה לבקרם לפני ההופעה, הם מגלים כי ג'וי גם היא מופיעה במועדון והיא זו שסידרה להם את העבודה, ואף שילמה את דמי הערבות עבורם, זאת כתודה על כך שהגנו עליה באותו הערב. דני מתאהב במהירות בג'וי, מסרב להאמין לאזהרתו של מייקל כי גם ניק מאוהב בה. ניק, לעומת זאת, מזהה את התאהבותו של דני בג'וי מיידית וכאשר שניהם יוצאים לבלות לאחר ההופעה, מתקשר ניק לביתה באובססיביות עד שהיא חוזרת.
בשנה שלאחר מכן, כוכבו של דני מתחיל לעלות, אך גם לאחר שהוא משיג חוזה הקלטות ומתחיל להופיע בברודוויי, מתמיד ניק לגבות את חלקו בעסקה ולוקח מחצית מרווחיו של דני. יום אחד מייקל, דני וג'וי מגלים כי ניק מבוקש על רצח בעולם התחתון וכי הוא ירד למחתרת, דני מבקש לנצל את ההזדמנות ולבטל את העסקה, אך מייקל מסרב לשבור את המילה שנתן לניק. דני, שהפך למפונק ושחצן בעקבות ההצלחה הפתאומית, מתחיל בקטטה עם כמה בריוני רחוב, אל קטטה זו מצטרף מייקל בעל כורחו כדי לעזור לחברו. לאחר הקטטה מטפלת ג'וי בפצעיו של מייקל, היא חושפת בפניו את ליבה ומגלה לו כי היא אוהבת אותו ולא את דני. אך למרות שמייקל מגלה לג'וי כי גם הוא אוהב אותה, הוא מסביר כי לעולם לא יוכל לקחת אותה מחברו הטוב, וג'וי שמקבלת את הדברים בסערת רגשות בורחת. כמה שבועות לאחר מכן בשעה שדני משחק בסרט הוליוודי, מסרבת ג'וי לענות לשיחות הטלפון ממנו. מייקל, מתקשר לג'וי ומבקש ממנה לבוא ולבקרם, למענו. באותו הלילה כשהיא משתתפת במסיבה לכבודו של דני, הוא מודיע לקהל כי הם מאורסים, מבלי לבקש את ידה קודם. ג'וי עוזבת בסערה למרות בקשותיו והתנגדותו, אך מאוחר יותר חוזרת אל חדר המלון של מייקל, בו היא מודיעה לו כי לא תוכל להישאר עימם אלא אם מייקל יחזיר לה אהבה. אך כאשר הוא מתחיל לחבק אותה, מתפרץ דני אל החדר ומוקיע אותם על בגידתם בו ומבלה את הימים הבאים שיכור לחלוטין ואף דני עולה להופעה בנשף צדקה שיכור כדי לשיר. כמה ימים לאחר מכן חותם מייקל על הסכם המפרק את הצמד ומטיח בדני כי הוא הפך לאדם רע וקטן. באותו הרגע מגיע ניק, כדי לגבות את כספו, כסף אותו כבר הספיק דני לבזבז. כאשר דני מנסה לתקוף את ניק, מייקל קופץ לפני כדי להגן עליו, בדיוק ברגע בו שולף ניק אקדח ויורה. ניק מודיע לדני כי עליו להביא את הכסף למגרש הבייסבול עוד באותו הלילה ובורח החוצה. בבית החולים ממתינים דני וג'וי בחשש כדי לשמוע על מצבו של מייקל, בינתיים מודיעה ג'וי לדני כי כל התסבוכת הרומנטית היא באשמתה. דני מבין כי הוא עלול לאבד את החבר היחיד שאי פעם היה לו. הוא עוזב את בית החולים ומגיע אל מגרש הבייסבול ומתעמת עם ניק בקרב יריות. המשטרה שעקבה אחרי דני מבית החולים, מתערבת בקרב ויורה בניק למוות. הסרט מסתיים כמה חודשים לאחר מכן מלווים מייק וג'וי, שהתחתנו לא מכבר, את דני להופעה באחד האולמות המפורסמים בלונדון.
כימאי מורשה
כימאי מורשה (באנגלית: Chartered Chemist) הוא תואר כבוד המוענק לכימאים ותיקים, המתיר להם לציין אחרי השם שלהם את האותיות CChem שהם ראשי תיבות של כימאי מורשה באנגלית. התואר מקובל בבריטניה ובאוסטרליה. באיחוד האירופי יש תואר מקביל, "כימאי אירופאי", שנושאיו רושמים אחרי שמם את האותיות EurChem.
תואר הכבוד כימאי מורשה מוענק בידי החברה המלכותית לכימיה בממלכה המאוחדת ובידי המכון הכימי המלכותי האוסטרלי (Royal Australian Chemical Institute; RACI) באוסטרליה.
באוסטרליה הדרישות דומות, באופן כללי.
החברה המלכותית מסבירה את תואר הכבוד במילים אלו:
נאג'אטאד
נאג'אטאד (בהונגרית: Nagyatád) היא עיר במחוז שומוג', מקום מושבו של נפת נאג'אטאד. היא מכונה "עיר הפארקים, הפסלים והספא".
מיקום
בין קווי הרכבת המקומיים, שימש את העיר בעבר קו רכבת אשר פסק לפעול בצורה זו בשנת 1976. התנועה נותרה רק בקטע של 8.6 קילומטר מנקודת ההתחלה שלה וכיום נקודת הסיום של נוסעי הקו היא תחנת הרכבת נאג'אטאד.
היסטוריה
נג'אטאד הוקמה במהלך התיישבות המדיארים במרכז אירופה על ידי שבט בשם הורקה, אך הממצאים מראים שהאזור היה מיושב כבר בימי קדם. שמו של היישוב מגיע מהמילה הטורקית ata (אבא). האזכור הכתוב הראשון של היישוב הוא משנת 1190. הכפר המוקדם ישב בחלק הצפוני של העיר של ימינו, סביב רחוב קאפולנה. האזכור המתועד הראשון שלה מתוארך לשנת 1382, אז כונה Populi et cives in villa Athad. בתקופת המלכה אליזבת (Elizabeth of Poland, Queen of Hungary) הייתה חלק ממחוז סגשד.
לאחר גירוש הטורקים הגיעו מתיישבים חדשים ונדים וקרואטים. בשנת 1573 הוא היה בבעלות פאל צינדרי. בשנת 1697 נבזז היישוב על ידי פשיטות. בשנת 1703, במהלך מלחמת העצמאות ראקוצי, ברחו ליישוב אנשי המסדר הפרנציסקני. בשנת 1731 התיישבו קבע הפרנציסקנים והיישוב התחיל להתפתח במהירות. בשנת 1744 זכה לדרגת עיר שוק. בשנת 1870 הוא הפך למקום מושבו של בית משפט הנפתי ובשנת 1871 הפך לכפר גדול. מכאן ואילך אפשר לומר שתהליך העיור כמעט לא נפסק. התפתחות היישוב קיבלה תנופה חדשה מכיוון שבשנת 1906, במהלך קידוח באר ארטזית, פרצו מים רפואיים מעומק של 410 מטר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נגרם לכפר נזק קשה במהלך ארבעה חודשי לחימה. לאחר השיקום המהיר יחסית החל פיתוח דינמי ומתוכנן החל משנות ה-60 של המאה ה-20. ב-25 באפריל 1971 הוכרז הכפר הגדול כעיר.
עד השואה
יהודים התיישבו בכפר באמצע המאה ה-19. הם עסקו במסחר, בתעשייה, במלאכה ובמקצועות חופשיים. ב-1880 ישבו בנאג'אטאד 371 יהודים. מ-1885 שימשה הקהילה המקומית כקהילת אם ל-20 קהילות קטנות ביישובי הסביבה. בית הכנסת הראשון הוקם ב-1840 וב-1900 נחנך בית כנסת חדש. בקהילה פעלו חברה קדישא, בית ספר יהודי ומוסדות סעד. במלחמת העולם הראשונה התגייסו 59 מיהודי נאג'אטאד, אחדים מהם נפלו בקרבות.
ב-1935 נפתח במקום סניף של ההסתדרות הציונית הונגריה. בשנת 1930 נמנו בקהילה 256 יהודים.
מתקופת השואה
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939), כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים" ובמיוחד את החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי. משנת 1942 נלקחו גברים רבים לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בעיקר בחזית המזרחית באוקראינה (עבודות ביצורים, סלילת כבישים, פינוי מוקשים ועוד עבודות פרך).
ב-19 במרץ 1944 נכנס הוורמכט להונגריה (מבצע מרגרטה). בליל 25 באפריל 1944 נעצרו 16 מנכבדי הקהילה ושולחו לאושוויץ. יתר היהודים רוכזו בבית הכנסת, הועברו לגיטו בבארץ' (BARCS) ומשם הם שולחו לאושוויץ יחד עם יהודים נוספים. אחרי המלחמה חזרו לעיר כמה עשרות יהודים ובספטמבר 1945 נמצאו בה 39. החוזרים חידשו את חיי הקהילה עד שעזבו ומספרם כיום אפס.
ז'אן-לוק פיקארד
קפטן ז'אן-לוק פיקארד (בצרפתית: Jean-Luc Picard; בצרפתית מבטאים פיקאר), בגילומו של השחקן האנגלי פטריק סטיוארט, הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע בעיקר כדמות ראשית בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", וכן ארבעת סרטי הקולנוע המבוססים על סדרה זו: "מסע בין כוכבים: דורות", "מסע בין כוכבים: המפגש", "מסע בין כוכבים: המרד" ו-"מסע בין כוכבים: נמסיס". כמו כן, הדמות הופיעה בפרק הפיילוט של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" ובסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד" שמתמקדת בדמותו של פיקארד לאחר אירועי הסרט "נמסיס".
ליהוק ועיצוב
לאחר הצלחתם הקופתית של סרטי הקולנוע העלילתיים של "מסע בין כוכבים", המבוססים של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", יצאה הודעה לתקשורת ב-10 באוקטובר 1986, בה הוכרז על סדרת טלוויזיה חדשה, הכוללת צוות שחקנים חדש. יוצר "מסע בין כוכבים" ג'ין רודנברי בחר בשם "פיקארד" לדמות הראשית, על שם אחד או שני האחים התאומים אוגוסטה פיקארד וג'ין פליקס פיקארד, מדענים שווייצרים מהמאה ה-20.
פטריק סטיוארט, שהיה בעל רקע בלהקה השייקספירית המלכותית, תחילה נשקל לתפקיד של דאטה; אך הוא אמר שהוא לא היה מעוניין לקחת תפקיד-משנה של "לשבת סביב". ג'ין רודנברי לא רצה ללהק את סטיוארט כפיקארד, מאחר שהוא דמיין את הדמות כ-"גברית, עם הרבה שיער על הראש". הבחירה הראשונה של רודנברי הייתה סטיבן מאכט, וזה לקח "שבועות של דיונים" עם רוברט ה. יוסטמן, ריק ברמן והמלהק, בשביל לשכנע אותו ש"סטיוארט היה זה שחיפשו אחריו שישב בכיסא הקפטן"; רודנברי הסכים לאחר שנערכו אודישנים לכל יתר המועמדים לתפקיד. לסטיוארט עצמו לא היה ברור למה המפיקים יטילו על "אדם בגיל העמידה, קירח, שחקן שייקספירי אנגלי" כקפטן של האנטרפרייז. הוא דאג שישלחו לו את הפאה שלו מלונדון, כדי להיפגש עם בכירי סרטי פרמאונט, אבל רודנברי הורה לסטיוארט להסיר את הפאה כי נראתה "איום ונורא". הקול הרועם שלו הרשים את הבכירים, שאישרו את הליהוק באופן מיידי. רודנברי שלח לסטיוארט את רומני הוריישיו הורנבלואר של סי.אס. פורסטר, באומרו כי דמותו של פיקארד מבוססת על הורנבלואר, אבל סטיוארט כבר הכיר הורנבלואר, לאחר שקרא את הספרים אודותיו כילד.
ככל שהסדרה התקדמה, סטיוארט לקח יותר ויותר שליטה על ההתפתחות של הדמות. עד שהחלה ההפקה של סרט "הדור הבא" הראשון, "היה זה בלתי אפשרי לדעת היכן ז'אן-לוק התחיל ופטריק סטיוארט הסתיים", ועד לזמן של הסרט הרביעי, הוא הצהיר כי:
סטיוארט ציין, עם זאת, כי הוא לא רציני כל כך, או מהורהר כל כך, כמו האלטר אגו שלו.
רקע
ז'אן לוק פיקארד נולד למוריס ואיווט פיקארד בלה-באר, פראנש-קונטה, צרפת, ב-13 ביולי 2305, וחלם להצטרף לצי הכוכבים. הוא נכשל בפעם הראשונה שניגש לבחינות הקבלה לאקדמיה של צי הכוכבים, אך בסופו של דבר הוא התקבל והפך לסטודנט הצעיר ביותר שניצח בתחרות המרתון של האקדמיה. ההכשרה האקדמית שלו בארכאולוגיה מוזכרת בלא מעט מפרקי "מסע בין כוכבים: הדור הבא", והוא ממשיך לעסוק בתחום הארכאולוגיה כתחביב. כמו כן, הוא מציין שבשלב מסוים בלימודיו הוא נכשל בכימיה אורגנית בגלל הסחת דעת שנוצרה על ידי מערכת יחסים רומנטית. זמן קצר לאחר סיום לימודים, פיקארד נדקר בליבו על ידי נוסיקאני, כך שהנזק שנגרם לאיבר היה בלתי הפיך ונדרשה החלפתו המוחלט עם לב מלאכותי; מהלך שהיה כמעט קטלני (או קטלני, לדברי קיו, בפרק "Tapestry", כשהוא דן עם פיקארד על מושגי חיים ומוות). פיקארד בסופו של דבר שימש כקצין ראשון על סיפונה של ה"סטארגייזר" (Stargazer), ובסופו של דבר אף פיקד עליה בעצמו. באותה תקופה, הוא המציא טקטית קרב של התחמקות ותקיפה, הידועה כ-"תמרון פיקארד".
הדור הבא
הסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" מתארת חלק ניכר מתקופת פיקודו של פיקארד על ספינת החלל אנטרפרייז-D, במשך 7 שנים. בפרק הפיילוט של הסדרה, "Encounter at Farpoint", הספינה נשלחת לחקור בעיה מסתורית בתחנת חלל בשם "פארפוינט", אך בדרכה נתקלת לראשונה בקיו, שהופך את פיקארד לנציג במשפט המאשים את כל האנושות בהיותה "גזע ילדותי, פראי ומסוכן". פיקארד משכנע את קיו שיעמיד את האנושות למבחן, וקיו בוחר, כשלב ראשון של המבחן, לאמוד את הביצועים של הצוות במשימתם לפארפוינט. המשפט "מסתיים" שבע שנים מאוחר יותר (כאשר קיו מזכיר לפיקארד שלמעשה - המשפט אף פעם לא מסתיים), בפרק סיום הסדרה "All Good Things...", כאשר האנושות נמצאת פטורה מאשמה, באמצעות הדגמתו של פיקארד, כי יש ביכולתה לחקור את האפשרויות השונות של הקיום.
כדמות אשר מוצגת כמוסרית, הגיונית ואינטליגנטית, פיקארד הוא אמן של דיפלומטיה ורטוריקה, שפותר בעיות, לכאורה בלתי פתירות, בין צדדים מרובים, תוך הפגנת "חכמת שלמה" משלו. אף על פי שהחלטות כאלה בדרך כלל מסתיימות בדרכי שלום, פיקארד מוצג גם כטקטיקן מרשים בערמומיותו, במצבים שבהם זה נדרש. לפיקארד יש חיבה לספרות בלשית, דרמות שייקספיריות, וארכאולוגיה. לעיתים קרובות הוא נראה שותה תה ארל גריי, והוא נוהג להוציא דברים לפועל עם מתן פקודה: "Make It So".
בפרק סיום העונה השלישית "The Best of Both Worlds, Part I", פיקארד מוטמע על ידי הבורג על מנת לשמשם כנציגם בפני האנושות לקראת הטמעתם בקולקטיב; הטמעתו של פיקארד, כמו גם התאוששותו, הן נקודות קריטיות בהתפתחותה של הדמות, אשר מספקות סיפורי רקע הן לסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: המפגש" והן לפיתוח דמותו של בנג'מין סיסקו, הפרוטגוניסט העיקרי של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9". סטיוארט הציע לרודנברי להשאיר את פיקארד כבורג - אשר זכה לשם "לוקוטוס" - לעוד כמה פרקים נוספים, מעבר לפרק האחרון בעונה השלישית, מאחר שהוא חשב שזה יהיה יותר מעניין, מאשר פשוט להחזיר את פיקארד לקדמותו, בפרק "The Best of Both Worlds, Part II", העוקב. מאוחר יותר מתגלה, בסרט "מסע בין כוכבים: המפגש", כי אף על פי שמכניקת הבורג הוצאה מתוך גופו של פיקארד, הוא עדיין בטראומה מהתקופה בה הוטמע (אשר הופכים לנקודות מפנה משמעותיות בעלילת הסרט "מסע בין כוכבים: המפגש").
בפרק מתחילת העונה הרביעית "Family", מתגלה כי לפיקארד יש אח, רוברט, אשר תפס פיקוד על העסק המשפחתי - גידולי כרמים בלה-באר, צרפת - לאחר שפיקארד הצטרף אל צי הכוכבים. לרוברט ולאשתו מארי יש בן צעיר, רנה, שהוא אחיינו של פיקארד. במהלך הסרט "מסע בין כוכבים: דורות", פיקארד מתבשר כי רוברט ורנה מתו בשרפה. גורלה של מארי לא נחשף.
לאחר הדור הבא
פיקארד איחד כוחות עם קפטן האנטרפרייז ג'יימס טי קירק האגדי בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: דורות", על מנת להילחם בנבל של הסרט, ד"ר טוליאן סוראן. כשהוא מפקד על האנטרפרייז-E החדשה (האנטרפרייז-D נהרסה בסוף הסרט "דורות"), פיקארד מתעמת שוב עם הבורג בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: המפגש". מאוחר יותר, הוא נלחם נגד הפינוי הכפוי של גזע חייזרים מכוכב הבית שלהם, בסרט "מסע בין כוכבים: המרד", וכן מתעמת עם שיבוט של עצמו, שנוצר על ידי הרומולאנים, בסרט "מסע בין כוכבים: נמסיס".
סוף המאה ה-24
בסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד", המתרחשת כ-18 שנה אחרי אירועי "נמסיס" מתברר שפיקארד, כעת בדרגת אדמירל, החליט להתפטר מצי הכוכבים לאחר שהללו סירבו להמשיך את הפרויקט עליו פיקד, לחילוץ הרומולאנים שכוכב הבית שלהם עבר סופר נובה והשמיד את העולמות הסובבים, ולמעשה את רוב העולמות המיושבים באימפריה הרומולאנית. פיקארד פרש לשאטו פיקארד בצרפת, שם הוא מגדל גפנים ומיינן, ובנוסף כותב ספרי היסטוריה.
בעקבות הגעתה של דאג', בתו של דאטה, מחליט פיקארד לצאת למסע בין כוכבי נוסף על מנת להציל את סוג'י, אחותה התאומה של דאג', מידי כוחות רומולאנים שזוממים לחסל את כל הסינתטיים.
פיקארד מצליח במשימה, תוך שהוא מקריב את עצמו כשהוא מחריף את הסינדרום האירומודי. פיקארד נפטר, אמנם, אך תודעתו מוכנסת לגולם אנדרואידי וכך ממשיכה תודעתו להתקיים בגוף חדש, זהה לגוף הקודם, שתוכנת להזדקן כפי שפיקארד היה מזדקן באופן טבעי.
ב-1 באפריל 2020 פורסמה מתיחה לפיה דמותו האנדרואידית של פיקארד תופיע בעונתה השלישית של מסע בין כוכבים: דיסקברי, המתרחשת כ-900 שנה בעתיד. דמותו של פיקארד והפיכתו לאנדרואיד הוזכרה בהמשך בסדרה בעונתה הרביעית, בה צוין שהוא היה הראשון לעבור את ההליך.
תגובות
השבחים שלה זכתה הדמות בקרב מעריצי "מסע בין כוכבים: הדור הבא" הם אוניברסליים, והיא בדרך כלל נחשבת לאחת משתי הדמויות הראשיות הטובות ביותר שהיו קפטן על ספינת חלל של צי הכוכבים בסדרה. לעיתים קרובות, ישנם ויכוחים ארוכים ורציניים אודות מיהו קפטן צי הכוכבים "הטוב ביותר" - פיקארד או ג'יימס טיבריוס קירק. כותרתה של כתבת שער של "TV Guide" משנת 1991 הייתה: "קירק לעומת פיקארד: מומחים ומעריצים דנים מי הטוב ביותר". פן קליל יותר של הוויכוח בא לידי ביטוי בשער של מד מגזין משנת 1994 שהוקדש למסע בין כוכבים, בו נראים קירק ופיקארד נאבקים בצורה ילדותית על כסאו של קפטן האנטרפרייז, בעוד סקוטי ווורף מביטים, כל אחד במפקדו, במבט נדהם. פיקארד נחשב כמי שנוהג להאציל סמכות, ביודעו "כיצד לאסוף ולהשתמש במידע טוב יותר מכל קפטן אחר במסע בין כוכבים". סגנון המנהיגות שלו "מתאים יותר לצוות גדול ממוקד-תהליכים, גם עבור חברי צוות זהים מבחינה גאוגרפית וגם עבור חברי צוות מגוונים". קירק ופיקארד נחשבים להיות קשובים לצרכיהם של אנשי הצוות שלהם. כאשר פטריק סטיוארט וויליאם שאטנר נשאלו, בשנת 1991, כיצד דמויותיהם היו מתמודדות עם סדאם חוסיין, שאטנר הצהיר כי קירק היה "אומר לו ליפול ולמות", בעוד סטיוארט התלוצץ כי פיקארד היה "ממשיך לדבר".
אתר האינטרנט UGO Networks דירג את פיקארד כאחד מהגיבורים הטובים ביותר בבידור, באומרו כי "אין לו את תחושת היומרה של קירק, אבל הייתה לו נטייה לקחת הכל ממש ממש ברצינות במשך שנים".
שחקנים אחרים
פרט לפטריק סטיוארט, את דמותו של ז'אן-לוק פיקארד גילמו באופן חד פעמי כילד או צעיר גם השחקנים הבאים:
הערות שוליים
Figuren im Star-Trek-Universum
ספרינגפילד (אילינוי)
ספרינגפילד (באנגלית: Springfield) היא עיר הבירה של מדינת אילינוי שבארצות הברית, וכן מושב המחוז של מחוז סאנגמון.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1819 והפכה לבירת מחוז בשנת 1823. שמה המקורי של העיר היה "קלהון", על שמו של סגן נשיא ארצות הברית ג'ון קלהון. ההחלטה על שינוי השם נעשתה בשנת 1832. בשנותיה הראשונות של העיר, הגיעה אליה מהגרים מקנטקי, וירג'יניה וקרוליינה הצפונית. בשנת 1837 הוכרזה העיר כבירת מדינת אילינוי, ובית המחוקקים של המדינה התכנס בה לראשונה בשנת 1839. בשנים אלו העיר התאפיינה בתעשייה נרחבת ובשגשוג כלכלי גדול.
בשנת 1909 נוסדה בעיר ה-NAACP, קואליציה של שחורים ולבנים נגד גזענות, בעקבות מהומות על רקע גזעי שאירעו בעיר ב-1908. במהומות אלו, אשר פרצו על ידי חשד לאונס נערה לבנה על ידי אדם שחור, נהרגו כמספר אנשים.
בשנת 2007, נשיא ארצות הברית ה-44, ברק אובמה הכריז בעיר על התמודדותו בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008.
השכלה
בעיר נמצאת הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת דרום אילינוי (Southern Illinois University) וכן אוניברסיטת אילינוי, שבה כ-5,000 סטודנטים.
גאוגרפיה
שטחה של העיר 156.2 קמ"ר מתוכם 139.9 קמ"ר שטחי יבשה ו-16.3 קמ"ר שטחי מים (10.46%).
אוכלוסין
נכון לשנת 2010 מתגוררים בעיר 117,000 תושבים. בעיר 48,621 משקי בית ו-27,957 משפחות. צפיפות האוכלוסין היא 796.9 נפשות לקילומטר מרובע.
ערים תאומות
לעיר ספרינגפילד 5 ערים תאומות:
דוכסות ייליך
דוכסות ייליך (בגרמנית: Herzogtum Jülich; בהולנדית: Hertogdom Gulik; בצרפתית: Duché de Juliers) הייתה מדינה בתוך האימפריה הרומית הקדושה מהמאה ה-11 עד המאה ה-18. הדוכסות שכנה ממערב לנהר הריין וגבלה עם נסיכות הבוחר מקלן במזרח ובדוכסות לימבורג במערב. היו לה טריטוריות משני צדי הנהר רור, סביב בירתה ייליך - Iuliacum הרומית לשעבר - באזור הריין התחתון. הדוכסות התאחדה עם רוזנות ברג שמעבר לנהר הריין ב-1423, ומאז ואילך נודעה גם בשם ייליך-ברג. מאוחר יותר היא הפכה לחלק מהדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג.
שטחה נמצא בגרמניה של היום (חלק מנורדריין-וסטפאליה) ובהולנד של היום (חלק ממחוז לימבורג), אוכלוסייתה חולקת את אותו ניב לימבורגי.
היסטוריה
במאה ה-9 היה מטפריד פלוני הרוזן של יוליך (pagus Juliacensis). הרוזן הראשון בגאו של ייליך בלורן התחתית, גרהרד הראשון, הוזכר  בשנת 1003; נכדו גרהרד השלישי החל לקרוא לעצמו רוזן ייליך ב-1081. וילהלם הרביעי, שהפך לרוזן ב-1219, הרחיב את השטח באופן משמעותי ובשנת 1234 העניק לייליך הרשאות עיירה, מה שעורר את הארכיבישוף של קלן קונרד פון הוכשטאדן, שחייליו הרסו את העיר חמש שנים מאוחר יותר. בנו של וילהלם הרביעי, וולרם (הרוזן מ-1278 עד 1297) נשאר מתנגד עז של הבישוף, ותמך ביוהאן הראשון, דוכס בראבנט בקרב וורינגן ב-1288 נגד הארכיבישוף זיגפריד השני מווסטרבורג. אף על פי שאחיו הצעיר של וולרם, הרוזן גרהרד החמישי, צידד במלך הגרמני אדולף מנסאו נגד יריבו אלברכט הראשון מהבסבורג, הוא הצליח לשמור על שטחיו לאחר שאדולף מנסאו הפסיד בקרב גולהיים ב-1298, וב-1314 תמך בהכתרת לודוויג הרביעי בעיר אאכן הסמוכה, שוב בניגוד לרצונו של הבישוף של קלן. הסכסוך הממושך הגיע לסיומו כאשר בנו הצעיר של גרהרד וולרם הפך לארכיבישוף של קלן ב-1332. אחיו הבכור הרוזן וילהלם החמישי קיבל בשנת 1336 תואר מארקגראף מהקיסר לודוויג הרביעי, ובשנת 1356 העלה הקיסר קרל הרביעי מלוקסמבורג את וילהלם החמישי לדרגת דוכס. בנו הדוכס וילהלם השני, לעומת זאת, הסתבך בסכסוך עז עם אחיו למחצה של הקיסר, ואצלב מלוקסמבורג, דוכס בראבנט, אותו הביס בקרב בייסוויילר ב-1371.
לאחר מכן ההיסטוריה של ייליך נכרכה באופן הדוק עם זו של שכנותיה: דוכסויות קלווה וברג וכן גלדרס ורוזנות מארק: הדוכס וילהלם השני נישא למרים, בתו של רגינלד השני, דוכס חלרה, והדוכסית בעצמה לאחר המוות של אחיה למחצה רגינלד השלישי, דוכס חלרה ב-1371. וילהלם השני יישב את הסכסוך עם בית לוקסמבורג ובנו וילהלם השלישי ירש את שתי הדוכסויות. אולם כאשר בשנת 1423 מת אחיו הצעיר ריינלד ללא יורשים, אחוזות חלרה בחרו בארנולד מאגמונד לדוכס, בעוד שייליך התאחדה עם ברג ועברה לאדולף, דוכס ייליך-ברג, שהיה שייך לענף צעיר יותר, ושהשיג את ברג מכוח נישואיו של אחד מאבותיו.
בשנת 1511 יוהאן השלישי, דוכס קלווה ירש את ייליך וברג באמצעות נישואים עם מריה מייליך-ברג, בתו של הדוכס האחרון, וילהלם הרביעי. היא ירשה את אחוזות אביה: ייליך וברג עם רוזנות ראוונסברג. מ-1521 ייליך-ברג וקלווה הקימו את הדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג באיחוד אישי תחת הדוכס יוהאן השלישי.
כשהדוכס האחרון של ייליך-קלווה-ברג מת ללא יורשים ישירים ב-1609, פרצה מלחמת הירושה של ייליך. הסכסוך הסתיים עם הסכם קסאנטן משנת 1614, שחילק את הדוכסויות הנפרדות בין פפאלץ-נויבורג למרקיזות ברנדנבורג. ייליך וברג נפלו בידי וולפגנג וילהלם, רוזן פפאלץ-נויבורג ואחרי מות הדוכס האחרון מפפאלץ-נויבורג (גם הנסיך הבוחר מפפאלץ מ-1685) קרל השלישי פיליפ ללא יורשים ב-1742, הרוזן קרל תאודור מפפאלץ-זולצבאך (אחרי 1777 גם הנסיך הבוחר מבוואריה) ירש את ייליך וברג.
בשנת 1794 כבשה צרפת המהפכנית את דוכסות ייליך (Duché de Juliers), שהפכה לחלק מהמחוז הצרפתי של הרור. הסכם לינוויל בשנת 1801 הכיר רשמית בוויתור של ייליך לצרפת. ב-1815, בעקבות תבוסתו של נפוליאון, הפכה הדוכסות לחלק מהמחוז הפרוסי ייליך-קלווה-ברג (לאחר 1822 חלק מפרובינציית הריין הפרוסית), מלבד הערים סיטארד וטגלן, שהפכו לחלק מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
דוכסים
- 1393–1423 באיחוד עם חלרה, מ-1423 עם ברג, מ-1437 עם ראוונסברג -
בית לה מארק, דוכסים
– משנת 1521 חלק מהדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג –
בית ויטלסבאך, דוכסים
– באיחוד עם ברג ופפאלץ-נויבורג, לאחר 1690 גם עם נסיכות הבוחר מפפאלץ, משנת 1777 גם עם נסיכות הבוחר מבוואריה –
ערים
כמה ערים ועיריות השתייכו לדוכסות: - יוליך*דירן*מינסטרייפל*אויסקירכן*נידג'ן*ברגהיים*קסטר*Grevenbroich*מנשנגלדבך*דאלן*דולקן*ליניך*רנדראת'*בריגן*סיכטלן*אלדנהובן*היימבך*מונשאו*ואסנברג*היינסברג*גנגלט*גיילנקירכן*וולדפוכט*סיטארד*סוסטרן*סינציג*טגלן*רמאגן.
תומאס לינקה
תומאס לינקה (בגרמנית: Thomas Linke, נולד ב-26 בדצמבר 1969 בזומרדה שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בעמדת הבלם. כיום לינקה מועסק כמנהל ספורטיבי בקבוצת אינגולשטאדט 04 מליגת הבונדסליגה. לינקה נודע במשחק ראש מצוין ובתיקולים קשוחים. הוא שיחק במשך 13 עונות בבונדסליגה, בעיקר בשאלקה 04 ובבאיירן מינכן, ובנוסף שיחק גם בנבחרת גרמניה בכדורגל.
שאלקה 04
בשאלקה 04 התרשמו מאוד מיכולותיו של לינקה בהפסדם לארפורט בגביע הגרמני, והחתימו אותו על חוזה. לינקה שיחק 175 משחקים במדי שאלקה במשך שש עונות, והבקיע 13 שערים. לינקה היה חלק בלתי נפרד מהזכייה של שאלקה בגביע אופ"א בעונת 1997, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על אינטר מילאנו.
באיירן מינכן
בקיץ 1998 חתם לינקה בבאיירן מינכן, וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה זכה בדאבל, ופתח בהרכב הקבוצה במשחק גמר ליגת האלופות 1999, בו הפסידה באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד משני שערים בתוספת הזמן. כעבור שנתיים, בגמר ליגת האלופות 2001, לינקה הבקיע את הפנדל האחרון והמכריע בדו-קרב הפנדלים נגד ולנסיה, שהעניק את הגביע לבאיירן מינכן. כמו כן, היה שותף לזכייה באותה שנה בטורניר הגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון בגמר על בוקה ג'וניורס.
לינקה זכה עם באיירן מינכן בחמש אליפויות, שלושה גביעים מקומיים, ארבעה סופר קאפ, גביע אלופות אחד, וגביע ביניבשתי אחד.
רד בול זלצבורג
בקיץ 2005 חתם לינקה ברד בול זלצבורג, מהבונדסליגה האוסטרית, מועדון שזה עתה עבר מיתוג מחדש לאחר שנים רבות כקזינו זלצבורג, ביחד עם חברו לבאיירן מינכן, אלכסנדר ציקלר. במהרה מונה לינקה לקפטן הקבוצה. בעונת 2007 זכה לינקה באליפות עם רד בול זלצבורג, אך חוזהו לא הוארך. בתום החוזה, חזר לבאיירן מינכן, ושיחק עונה אחת בקבוצת המילואים בליגה השלישית, עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 2008.
קריירה בינלאומית
לינקה שיחק בנבחרת גרמניה החל משנת 1997, וייצג את גרמניה בגביע הקונפדרציות בשנת 1999, ביורו 2000 ובמונדיאל 2002, בו פתח במשחק הגמר, בו גרמניה הפסידה בתוצאה 2-0 לנבחרת ברזיל. לינקה פרש באופן רשמי מהנבחרת לאחר מונדיאל 2002. בהמשך, זומן על ידי המאמן יורגן קלינסמן למספר משחקים בשנת 2004, אך נפצע ולא זומן ליורו 2004.
תארים
עם שאלקה 04:
עם באיירן מינכן:
עם רד בול זלצבורג:
Chemistry World
Chemistry World (באנגלית: "עולם הכימיה") הוא כתב עת פופולרי בנושא כימיה, הרואה אור בידי החברה המלכותית לכימיה בקיימברידג', הממלכה המאוחדת. מערכת כתב העת מונה עשרה כימאים אנשי אקדמיה או פעילים בתעשייה. כתב העת ראה אור לראשונה בינואר 2004, והחליף את Chemistry in Britain, כתב עת ותיק אשר ראה אור לראשונה בשנת 1965.
כתב העת מופץ מדי חודש לחברי החברה ברחבי העולם והוא כולל חדשות, מאמרים העוסקים בכימיה באופן כללי, כגון ההיסטוריה של הכימיה או התפתחויות טכנולוגיות, ביקורות ספרים ומכתבי קוראים.
מספר הסדרה הסטנדרטי הבינלאומי (International Standard Serial Number) של כתב העת הוא 1473-7604.
יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בית הלוי)
רבי יוסף דוב (יוסף דובער הלוי, או יושֶׁה בֶּר) הלוי סולובייצ'יק (1820 – 1892, ה'תק"ף - ד' באייר ה'תרנ"ב) מכונה הבית הלוי, היה משנה ראש ישיבה בישיבת וולוז'ין, אחר כך היה רבה של העיר סלוצק ואחריה רבה של העיר בריסק בליטא בין השנים 1879–1892. נחשב לראשון לשושלת בריסק - שושלת שרבנים רבים ומפורסמים נמנו עליה. בנו היה רבי חיים סולובייצ'יק, שכאביו אף הוא כיהן כמשנה ראש ישיבת וואלוז'ין וכרב ואב"ד בריסק, ונכדו רבי יצחק זאב סולובייצ'יק היה רבה האחרון של העיר, ובפרוץ השואה עלה לירושלים. רבי יוסף דב חיבר ספרי שו"ת וספר על המקרא. ספריו נקראים בשם "בית הלוי".
תולדותיו
בילדותו למד בתלמוד תורה המקומי של ניסוויזש. בגיל 10 נסע לוולוז'ין, שם למד אצל מלמד פרטי, עד הגיעו לגיל 13. עם הכנסו למצוות נתקבל כתלמיד בישיבת וולוז'ין, שם למד עד שהתמנה כממלא מקומו של רבי גרשון תנחום ממינסק בישיבתו ב"בלומקה'ס קלויז" במינסק.
אשתו הראשונה הייתה בתו של חסיד חב"ד עשיר מבוברויסק הוא התגרש ממנה לאחר כשנה, כשכבר הייתה להם בת אחת. לאחר תקופה נישא בשנית לצירל, בתו של ר' יצחק עפרון מוולוז'ין, חסיד לעכוויטש.
בשנת ה'תרי"ד (1853) הוכתר למשנה לראש ישיבת וולוז'ין - רבי נפתלי צבי יהודה ברלין, הנודע בכינויו "הנצי"ב".
בשנת תרכ"ג 1863 פרסם את ספרו הראשון - שאלות ותשובות "בית הלוי", וילנא תרכ"ג. חלק שני - ורשה תרל"ד, וחלק שלישי וארשא תרנ"א. כן הדפיס ספר "בית הלוי" על "דרוש ומילי דאגדתא", לפי סדר הפרשיות. ספר נוסף בשם "יד הלוי", הדפיס בעילום שם ובעותקים מעטים.
בתחילת שנת תרכ"ה 1864, לאחר שעזב את משרתו בישיבת וולוז'ין, נתמנה לרבה של העיר סלוצק שבליטא, תחת רבה הקודם שנפטר - רבי יוסף פיימר. בסלוצק התקבצו סביבו חבורה של בחורים, שחפצו ללמוד תורה מפיו. בשנת תרל"ב בהיותו בסלוצק, נפטרה אשתו צירל, שהייתה אמם של רוב ילדיו, בהם רבי חיים מבריסק.
נישא בשלישית לאסתר ביילא רובינליכט בת רבי מרדכי יהודה (מאָדזע) טמקין מוורשה, שהייתה אלמנה ואימא לשמונה ילדים. אביה היה בנו של הנגיד רבי דוד טמקין מוורשה וגיסו של רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה. אמה ליבא (ליפקא) מוורשה, הייתה בתו של רבי אריה, מחשובי הקהל בהורודנא ובנו של רבי אלכסנדר זיסקינד בעל יסוד ושורש העבודה.
בפסח שנת תרל"ה 1875, החליט להסתלק מרבנות סלוצק, עקב מחלוקת עם פרנסי העיר, שהנהגתו התקיפה בעניינים ציבוריים לא נשאה חן בעיניהם. הוא עקר לוורשה שבפולין, והתגורר שם כארבע שנים. בוורשה נוצרו קשרים בינו לבין האדמו"ר החסידי מגור - רבי יהודה אריה לייב אלתר, הנודע בספרו "שפת אמת". זאת למרות היותו של ר' יוסף דב מתנגד.
בשנת תרל"ט 1879, הוכתר לרבה של העיר בריסק, תחת רבה הקודם - רבי יהושע לייב דיסקין, שנאלץ לברוח לארץ ישראל. בבריסק הוא שימש ברבנות עד יום מותו.
בשנת תרמ"ח 1888 חלה רבי יוסף דב בכיב קיבה וסבל כאבים עזים במשך כמה שנים. בשנת תרנ"א 1891 הורע מצבו והוא נותח.
סגירת ישיבת וולוז'ין על ידי ממשלת רוסיה השפיעה עליו לרעה, וביום ד' באייר תרנ"ב 1892 נפטר. ההלויה התקיימה בו ביום, ובמהלכה הוכתר בנו רבי חיים לרבה של בריסק. הספידוהו ברחבי העולם היהודי.
משנה ראש ישיבת וולוז'ין (תרי"ד - תרכ"ד)
שיעוריו בישיבה ושיטת לימודו הייתה בחריפות ובפלפול. שיטתו זו שונה משיטת לימודו של ראש הישיבה רבי נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב) שהיה פחות מפלפל בשיעורו, יותר מעמיק בפשט, ומוסר את שיעורו בבקיאות יתירה. שיטתו זו הייתה חביבה על התלמידים המוכשרים בישיבת וולוז'ין בשל חריפותה וחידודה, אם כי לא זו הייתה שיטת הלימוד הנהוגה בישיבה מקדמת דנא מאז הקמתה על ידי ר' חיים מוולוז'ין, השיטה הנהוגה בישיבה עד אז הייתה כשיטת לימודו של הנצי"ב - פחות חריפה ומפולפלת, ויותר משקיעה בפשט הסוגיא בבקיאות ובעמקות.
רבי יצחק מאיר, האדמו"ר מגור, שלח אחדים מתלמידיו ללמוד תורה מפי ר' יוסף דב.
ימיו בראשות הישיבה לא ארכו, ועקב חילוקי דעות בינו לבין הנצי"ב הוא התפטר ממשרתו. לאחר התפטרותו שלח אליו הנצי"ב מספר פעמים בקשה שיחזור אל משרתו כמשנה לראש ישיבת וולוז'ין.
רב העיר סלוצק (תרכ"ה - תרל"ה)
רבי יצחק אלחנן ספקטור שהיה מגדולי הדור ורבה של קובנא הוא שהמליץ על ר' יוסף דב לשמש כרב לפרנסי העיר.
ר' יושה בער התנה את מינויו לרב העיר בהסכמתו של ר' מנחם מנדל עפשטיין (רבי מנדלי) שהיה מגדולי הדור ותלמיד מובהק של ר' חיים מוולוז'ין, אשר שימש רב בהאלוסק. אחר כך הוא עבר להתגורר בסלוצק שם הרביץ תורה לשנים עשר אברכים שהחזיקו על חשבונם הגבירים ר' יונה ובנו ר' שכנא איסרלין ואחריהם יוצאי חלציהם, וכן ביקש את הסכמת בנו של רבי יוסף -רבי מאיר פיימר.
ר' יוסף דב דאג לצורכי עניי עירו והסתכסך עם העשירים ונכבדי העיר. מחלוקות אלו גרמו לכך שהוא החליט להתפטר מרבנות העיר סלוצק.
משפחת סולובייצ'יק
ילדיו היו: מאשתו הראשונה נולדה לו בת אך לא ידועים עליה פרטים. מאשתו השנייה נולדו לו: מאשתו השלישית, אסתר ביילא רובינליכט לבית טמקין, נולדו לו:
רבקה גורפיין
רבקה גוּרפיין-אוכמני (י"ח בטבת תרס"ח, 17 ביולי 1908, ז'רנובה, גליציה – כ"ח בניסן תשמ"ג, 11 באפריל 1983, עין שמר) הייתה סופרת עברייה, סופרת ילדים, מורה, מתרגמת, עורכת ומבקרת. אשתו של המשורר עזריאל אוכמני.
ביוגרפיה
רבקה גורפיין נולדה בכפר ז'רנובה שבגליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה), בשנת 1908. סיימה את בית הספר התיכון בעיר סאנוק, גליציה, הצטרפה בנעוריה לתנועת "השומר הצעיר" והכשירה עצמה לעלייתה לארץ ישראל. היא יצאה לקרקוב, והשלימה באוניברסיטה את לימודיה בפקולטה לחקלאות.
בשנת 1932 עלתה גורפיין לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ עין שמר, שבו ישבה כל חייה. בקיבוץ עשתה שנים רבות בחינוך, החלה כגננת, והמשיכה כמורה בבית הספר וכמדריכת חברות נוער. בד בבד עם עבודתה החינוכית הייתה פעילה במועצות הפועלות, בשומר הצעיר ולאחר מכן במפ"ם. כן החלה לפרסם מסיפוריה בכתבי העת השונים של תנועת העבודה והקיבוץ הארצי. בצד סיפוריה לילדים שנדפסו בשבועון "משמר לילדים", פרסמה סיפורים קצרים מחיי הנשים בקיבוץ, שנדפסו ב"דבר הפועלת" ובבמות נוספות.
רבקה גורפיין השלימה לימודי חינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
גורפיין גם כתבה בדבר הפועלת כמעט מעת היווסדו וכמו כן כתבה ביקורות ספרים בעיתון דבר ועם הקמת העיתון על המשמר של הקיבוץ הארצי, עברה לכתוב בו, בעיקר ביקורת ספרים. עם זאת, היא המשיכה לכתוב ב"דבר הפועלת", הייתה מקורבת לעורכת רחל שזר וכיהנה בו כחברת מערכת. ציטטות מהתייחסויותיה לספרים פורסמו במודעות על הספרים. בשנות ה-70 כתבה ביקורות ספרים במאזנים.
במהלך מלחמת העצמאות שירתה גורפיין כקצינת תרבות והסברה בצה"ל. לקראת סוף 1948 יצאה עם בעלה, עזריאל אוכמני, לשליחות מטעם משרד החוץ, לשגרירות ישראל בפולין.
בשנת 1964 זכתה בפרס אוסישקין על ספרה "כוכבים מעל הגן". ב-1979 זכתה בפרס ראש הממשלה ליצירה. מכל התחומים בהם עסקה, ספרות הילדים שכתבה, סיפורים מחיי הקיבוץ, היה התחום המועדף גם עליה, וגם על קוראיה.
נפטרה בקיבוץ עין שמר, בשנת 1983, בגיל 75.
מספריה של רבקה גורפיין
לילדים: ספרי עיון ופרוזה: כתריסר מאמרים שכתבה רבקה גורפיין בענייני ספרות וסופרים רשומים בקטלוג של בית הספרים. בין השאר היא עוסקת ביצירתם של: חיים גורי, יוכבד בת מרים, לאה גולדברג, נתן אגמון, ישראל אפרת, זרובבל גלעד, גיטל מישקובסקי ואחרים. ‬
קישורים חיצוניים
טורי ביקורת ספרים של גורפיין:
חזי משיטה
יחזקאל (חזי) משיטה הוא קצין צה"ל בדימוס, בדרגת תת-אלוף, שכיהן כראש מספן המודיעין בחיל הים הישראלי. בשנים 2017 עד 2021 עמד בראש האגף לשיקום נכים במשרד הביטחון.
ביוגרפיה
משיטה גדל בקריות. עם גיוסו לצה"ל השלים קורס חובלים והוסמך כקצין מכונות. בהמשך עבר לשמש כקצין שיט. הוא שירת כמפקד הסטי"ל אח"י ניצחון, ופיקד על אח"י קשת במבצע דרך נץ. מילא מספר תפקידי פיקוד בחיל ובהם נספח חיל הים בארצות הברית. בשנים 1997–1999 שימש כמפקד שייטת 3. בהמשך שימש כראש מספן המודיעין, בין היתר במבצע תיבת נוח.
לאחר פרישתו מצה"ל שימש בשנים 2004–2007 כמנכ"ל עמותת "אור ירוק". בשנת 2008 מונה לעמוד בראש המטה שפעל למען שחרור החייל גלעד שליט בשנת 2009 פרש מתפקידו זה. לאחר מכן מונה לראש מִנְהֶלֶת המעבר של צה"ל לנגב במשרד הביטחון.
רוח אחרת
"רוח אחרת: 12 אמנים ישראלים" היא תערוכה שאצרה שרה ברייטברג-סמל והתקיימה במוזיאון תל אביב בנובמבר 1981.
בתערוכה הציגו תריסר אמנים "המתמודדים עם הבעיות של האמנות מעבר ולאחר האמנות המושגית, והמנסים כל אחד בדרכו הוא ליצור אמנות אחרת" (מדברי מנהל מוזיאון ת"א, מארק שפס, בפתח הקטלוג). התערוכה נועדה לסמן את השינויים הרדיקליים באמנות שנות השמונים, בעקבות התרחשויות דומות בעולם (בארצות הברית – פרנק סטלה, לינדה בנגליס וג'וליאן שנאבל; בגרמניה – אנסלם קיפר, וגיאורג בזליץ; באיטליה – אנצו קוקי, פרנצ'סקו קלמנטה, סנדרו קיה, ומימו פלדינו). בתערוכה הוצגו התופעות השונות, שהרכיבו את אותה "רוח אחרת": החזרה לציור, האנטי-פורמליזם, החזרה לדימוי, והגישה החדשה לרומנטיקה, לאקספרסיוניזם, ולפרימיטיביזם.
המציגים בתערוכה: רונית איגר, לארי אברמסון, ציבי גבע, תמר גטר, משה גרשוני, מיכל נאמן, מרים נשרי, מרים נייגר-פליישמן,   מיכאל קובנר  דבורה שניידר, שאול שץ.
תחביר עברי
תחביר עברי הוא שם כולל למערכת כללי התחביר של השפה העברית. כללים אלה קובעים איזה רצף מילים מהווה משפט עברי תקין. בעברית לכל חלק בעל תפקיד במשפט יש שם, כך שניתוח תחביר של משפט מסוים מתאפשר על ידי שיום חלקיו.
חלקי הבסיס – הנושא, הנשוא והמושא
משפט פשוט מוגדר כמשפט שיש בו רק נשוא אחד – כל שאר סוגי המשפטים הם צירופים של משפטים פשוטים אחדים.
על פי תורת התחביר, בניתוח בסיסי של משפט, ניתן לסווג את חלקיו לשלושה "מעמדות תחביריים" שהם חלקי המשפט העיקריים: נושא נשוא ומושא. זוהי חלוקה שונה של מילות המשפט לחלקי הדיבר כמו שֵם-עצם, פועל, תואר וכדומה המתארים את סוג המילה ולא את תפקידה התחבירי.
הנושא הוא עושה הפעולה או האחראי לה ועליו נסוב המשפט. מכיוון שכך, הנושא נחשב לחלק העיקרי של המשפט. בדרך כלל את הנושא אפשר לזהות לפי השאלה "מי או מה עשה את הפעולה". לדוגמה, במשפט "ילדה גאונה למדה דקדוק" – הנושא הוא הילדה, גם בשינוי סדר המילים כמו: "דקדוק למדה ילדה גאונה". אין משפט בלי נושא, אבל לפעמים הנושא לא נאמר במפורש, וניתן להסיק מהו מזהות נשוא או המושאים, לדוגמה: "בוויקיפדיה לומדים עובדות" – אין רשום מי הלומד, כך שבמקרה זה הנושא הוא "סתמי", כלומר אינו נסוב על מישהו מסוים. בניתוח הבלשני של ימינו, הנושא ירד מחשיבותו ומחשיבים אותו כמשני בלבד.
המושא הוא הדבר הקשור בפעולה, ואפשר לזהותו על ידי בירור פרטי הפעולה, למשל בשאלות: את מה? מהיכן? איך? במה? – לדוגמה: "הגנב פירק בחדר המלון את מנוע מטוס הקרב לחתיכות". מנוע מטוס הקרב הוא מושא, וכך גם חדר המלון וחתיכות.
ניתוח משפטים סביב נשוא
בעקבות התפתחויות במחשבים ובמדעי המוח, פותחה הבלשנות הלוגית, המייצגת את האמירות האנושיות בדומה לנוסחות מתמטיות, לוגיות, או כהגדרת פעולות (פונקציות) בשפת מחשבים. מראשוני המובילים בתחום זה היה ספרו של הבלשן הצרפתי שיצא לאור בשנת 1959, חמש שנים לאחר מותו במונפלייה. בצורת ניתוח זו רושמים את הנשוא כשם הפעולה ואחריו בסוגריים את המקדמים (הנקראים בבלשנות "ערכים" ובלעז ארגומנטים) – כלומר הנושא, המושא הישיר והמושאים העקיפים. כתיבה זו דומה לתיאור פעולת מחשב בשפות מחשבים רבות, כלומר הגדרת פונקציה, למשל בשפת חווה.
לדוגמה את המשפט "בשיחת זום, הילד הגאון פירק את תעלומת היעלמות מנוע מטוס הסילון במחסן המלון אמש". יכתבו:
בבלשנות המבנית, ענף של חקר הבלשנות החדשה, מצאו שבדרך זו ניתן לאפיין פועלים מסוגים שונים, על פי מידת ה"טרנזיטיביות" כלומר הצורך של הפועל במספר אפייני של משלימים הכרחיים כדי להביע משפט מלא. לדוגמה:
נושא חבוי
בעברית החדשה בעיקר בהשפעת האנגלית של התעשייה עתירת הידע (ההיי-טק), ובשפות אירופיות רבות, מרבים להשתמש במשפטים שבהם הנושא אינו ברור, או חסר לכאורה, ואיננו יודעים בדיוק מהו או מיהו נושא המשפט. כמה דוגמאות:
נושא סתמי – הפועל הבינוני הכללי
כאמור, במקרה שהנושא אינו ידוע או ברור, נקרא לו נושא סתמי.
בעברית החדשה מרבים להשתמש בפעלים בזמן הווה (כלומר "בצורת בינוני") ובהטיית רבים, שאפשר גם להבין אותם כשמות עצם: שומרים (מלשון האיש ששמר, ולא התפקיד שומר), בונים (מלשון האיש שבנה ולא החיה הנקראת בונה), לומדים (מלשון האיש שלומד כעת, ולא התלמיד). פועל בינוני-רבים יוטה רק לזכר או נקבה, ואין לו גוף. כאמור פעמים רבות לא ברור מיהו הנושא במשפט כללי עם בינוני רבים, והנושא מוגדר סתמי ומקביל בכך לשם הגוף בשפה הגרמני man, שמשמעותו דומה אולי למילה העברית "כאשר...", או "אם...". במצב זה אין מישהו מסוים או משהו מסוים שהוא הנושא, כלומר לא ברור מיהו עושה הפעולה העיקרי, או מהו זה שהפעולה נעשית עליו. אין נושא מסוים, אלא מישהו או משהו אחד שהוא הנושא, אלא הנושא יכול להיות כל אחת (ואחד).
הנושא במשפט שמני
גם במשפט שֵמָנִי כמו "האיש גבוה", או "זה שולחן", או "הוא שָׁם", קשה למצוא את הנשוא והנושא, אך הוחלט במחקר להגדיר את שם העצם הראשון במשפט כנושא (ובכך הנושא שומר מעט על חשיבותו הראשונית), ואת שם העצם השני, כשינוי והחידוש שהנושא יעבור כמתואר במשפט. וכך:
אם השינוי והחידוש אשר יעבור הנושא ברור מאוד, אף שהנושא הוא לא שם העצם הראשון, אז אפשר להגדיר את הנושא והנשוא לפי ההבנה.
נשוא מורחב
ביטויי פעולה של צמד פעלים – בעברית הישנה קיימים ביטויי פעולה כצמד מילים עם ו החיבור, כמו "הלך והחריף". במשפט פועלי כמו "הוויכוח בין גנב המנוע לילד הגאון הלך והחריף" ברור שהנושא הוא הוויכוח, אך הנשוא אינו "הלך", אלא "הלך והחריף". נשוא כזה נקרא נשוא מורחב.
עוד שני סוגי נשוא מורחב קיימים:
לא כל צירוף של פועל+שם פועל הוא נשוא מורחב. כך, הצירוף "אסור לעשן" הוא משפט בפני עצמו ומנותח כך: "אסור" – נשוא, "לעשן" – נושא, וזאת משום שיש להפכו קודם ל־"העישון אסור". לפעמים שם הפועל נמצא ליד פועל, אך לא מהווה ביטוי לפעולה. לדוגמה: בביטוי "יצאתי לקנות" מתוך המשפט "יצאתי לקנות ירקות", המילה יצאתי היא הנשוא, ו־"לקנות ירקות" היא הסיבה ליציאה, כפי שאפשר להיווכח כשאומרים: "יצאתי כדי לקנות ירקות".
אוגד
האוגד מופיע אך ורק במשפטים שמניים (כלומר משפטים שאין בהם פועל), והוא המחבר בין הנושא לנשוא, ומפנה אותם זה לזה. בעקבות הבלשנות החדשה, והשימוש הגובר במשפטים שמניים, הוחלט שבמשפט כמו "המלך הוא עירום", המילה "הוא" אינה פועל. אין מגדירים את הוא כפועל כי "הוא" משמש גם כשם עצם. למשל במשפט "הוא הלך לבית" מכיוון שמילים מגדירות אלו, כמו "הוא" אינם מוגדרים כפועל, הוחלט לסווג אותם לחלק משפט מסוג חדש: אוגד.
האוגד מגדיר את המצב של הנושא:
מושא
המושא הוא השלמה מוצרכת לנשוא הפועלי, והדבר שעליו מתבצעת הפעולה. לדוגמה: "יוסי אכל תפוח". אם נשמיט את המילה "תפוח", המשפט "יוסי אכל" לא יחשב תקין, חסר בפעל זה. אנחנו נרצה לדעת את מה בדיוק יוסי אכל. לכן, המילה "תפוח" היא מושא. גם דוגמה זו אינה מדויקת, משום שבמקרים מסוימים (במיוחד אם המשפט הוא חלק מקטע ארוך יותר), המשפט "יוסי אכל" יכול להוות משפט שלם – אם הוא מתאר את תהליך האכילה כשלעצמו. מבחינים בין שני סוגי מושאים:
מושא ישיר
מושא ישיר הוא הדבר המחובר לפעולה באופן ישיר ללא מילות יחס. לדוגמה "הילד אכל בננה" או, אם ידוע לנו באיזו בננה מדובר: "הילד אכל את הבננה". יש רק מושא ישיר אחד ולא יותר לנשוא האחד של המשפט. ישנם מצבים שבהם אין מושא ישיר כלל במשפט.
כדי למצוא את המושא הישיר (אם הוא נמצא במשפט), אפשר לשאול בעברית, המקבלת מילת "את" לפני מושא ישיר מיודע: "את מה?" או "את מי?". לדוגמה, נשאל "פירק את מי?" במשפט "השוטר פירק את הגנב לחתיכות" ובתשובה נגלה שהגנב הוא המושא הישיר של נשוא המשפט. דרך זו טובה למציאת המושא הישיר גם אם במשפט מדברים על מישהו או משהו סתמיים ולא ידועים מראש, למשל: הילד אכל בננה (כלשהי, לא כתבנו את הבננה, כלומר הבננה הזו סתמית, ולא "מיודעת"). גם כאן נשאל: "אכל את מה?" ויתברר שהמושא הישיר הוא בננה (בנאלית, כלומר סתמית). או נשאל "אכל את מי" במקרה שמדובר במשפט: "הבעל של חני אכל אותה". אותה הפעם הוא המושא הישיר הבלתי מיודע של הנשוא אכל.
מושא ישיר הוא מושא המצטרף לנשוא ישירות, או באמצעות המילית "את". לדוגמה:
מושא עקיף
מושא עקיף הוא הדבר המחובר לפעולה באמצעות מילת יחס. מילת יחס היא מילת קישור כמו "כמו", או המילים: על, תחת, מתוך, אל, בתוך, ויש גם מיליות יחס מקוצרות כמו ב- כ- ל- מ- (ראשי תיבות כלב"ם) לדוגמה כירושלים, לירושלים, בירושלים, מירושלים על ירושלים, ליד ירושלים. וכך במשפט: "הילד צייר את ירושלים העתיקה מירושלים המזרחית לאמו ירוס ביום ירושלים על דפים מרושלים." כל אחד מהמושגים שיש לפניהם מילת יחס הם מושאים עקיפים (לעומת "ירושלים העתיקה" שהיא המושא הישיר של הנשוא צִיֵּר). ירושלים המזרחית, אמו ירוס, יום ירושלים, דפים מרושלים, כל אלו הם מושאים עקיפים של הנשוא צִיֵּר.
מושא עקיף הוא מושא המצטרף לנשוא באמצעות "מילת יחס מוצרכת", כלומר מילת היחס היחידה שיכולה לבוא עם פועל זה, או כזו שמשפיעה על משמעותו. לדוגמה:
תיאור
התיאור הוא השלמה של הנשוא הפועלי, שאינה מוצרכת. מבחינים בין תשעה סוגי תיאורים:
לוואי
כל תוספת לא-מוצרכת לשם עצם היא לוואי. מבחינים בין סוגי לוואים שונים, כגון לוואי מידה, לוואי תואר, וכו'. שרשרת הלוואים המצטרפים אחד לשני יכולה להיות ארוכה ביותר. לוואי גם משמש לתיאור שם העצם אליו הוא מתקשר בכל בנייני הלשון.
לוואי תמורה
התמורה היא סוג של לוואי. ככזו היא מהווה משלים לשם העצם.
לתמורה הקלאסית יש שלוש תכונות:
לפי כללי הפיסוק החדשים של האקדמיה ללשון, יש להפריד את התמורה משאר המשפט בפסיק אחד או בזוג פסיקים. כמו כן, ניתן להפריד את התמורה בזוג קווים מפרידים, בעיקר כאשר מדובר בתמורה מפרטת באמצע משפט. עם זאת, כאשר התמורה קצרה או צמודה במהודק לשם העצם היא לא תופרד בפסיקים. לדוגמה: "ראש האופוזציה, בנימין נתניהו, שב אתמול מביקור בארצות הברית". במשפט זה "בנימין נתניהו" הוא תמורה ל"ראש האופוזיציה", כיוון ששניהם מציינים את אותו הדבר.
המשפט הכולל
המשפט הכולל הוא משפט פשוט שיש בו חלקים כוללים. חלק כולל הוא מרכיב במשפט הפשוט, אשר במקום שיהיה מוצב בו איבר אחד, מוצבים בו מספר איברים בקשר של הוספה, ניגוד, ברירה או הפחתה, צמצום. אם מופיעה מילת יחס או אות שימוש לפני חלק כולל, יש לחזור עליה לפני כל אחד מאיבריו. לדוגמה, יש לכתוב "בשישה ימים ברא אלוהים את השמים ואת הארץ ואת כל צבאם", ולא "בשישה ימים ברא אלוהים את השמים, הארץ וכל צבאם".
Highway tune
Highway Tune הוא הסינגל הראשון של להקת הרוק האמריקאית גרטה ואן פליט. זה היה הסינגל הראשון שלהם מה-EP הראשון שלהם, Black Smoke Rising. הוא דורג במקום הראשון במצעדים Billboard Mainstream Rock ו-Active Rock בספטמבר 2017. השיר הוא גם חלק מה-EP השני של הלהקה, From The Fires, שיצא ב-10 בנובמבר 2017.
תחביר עברי
המשפט הכולל
מילות קישור אופייניות לכל קשר לוגי:
Highway tune
רקע
Highway Tune הוא השיר הראשון שהלהקה אי-פעם כתבתה והקליטה ביחד. הריף של השיר נוצר על ידי ג'ייק קישקה ב-2010, שבע שנים לפני הוצאת הסינגל, ושנתיים לפני שהלהקה הוקמה. הריף הובא לסשן של הלהקה של כתיבה והקלטה בשנת הקמתה, ושינה קצת את צורתו פעמיים לפני הקלטת הגרסה האחרונה שלו. השיר הושמע בפרק של סדרת הטלוויזיה Shameless בינואר 2016. השיר יצא באופן רשמי כחלק מארבע שירים שנכללו ב-EP הראשון של הלהקה, Black Smoke Rising. השיר יצא ב-31 במרץ כסינגל, וב-EP ב-21 באפריל 2017. הקליפ הרשמי של השיר יצא יומיים לפני הוצאת ה-EP. הקליפ הוא בעצם הופעה חיה, כשהלהקה מנגנת בבניין נטוש.
תחביר עברי
המשפט הכולל
דוגמאות:
Highway tune
הלחנה
השיר קיבל המון השוואות לעבודתם של לד זפלין, כולל השוואות לקולו של רוברט פלאנט.
תחביר עברי
משפט ייחוד
משפט ייחוד הוא משפט שאחד מחלקיו התחביריים מופרד משאר המשפט ומועבר לראש המשפט לשם הדגשה. החלק שהועבר לראש המשפט נקרא "חלק ייחוד", וגוף המשפט מתייחס אליו באמצעות מילת יחס מוטית, כינוי מושא או כינוי קניין, הנקראים "כינוי מוסב". תפקידו התחבירי של חלק הייחוד זהה לתפקידו במשפט המקורי. פיסוק: ניתן להפריד את חלק הייחוד מיתר המשפט באמצעות קו מפריד או פסיק.
דוגמאות:
משפט חסר
ככלל, לכל משפט יש נושא ונשוא. בלעדי אחד מהם, אין משפט. אך לעיתים יש מצב, במיוחד במשפט מחובר, שבהם באחד מהמשפטים המשניים חסר הנושא או הנשוא, והמשפט בכל זאת שלם. זה קורה כאשר הנושא או הנשוא של המשפט החסר נרמז במשפט הקודם. דוגמה קלאסית למקרה כזה היא המשפט המחובר "הדלת תיסוב על צירה, ועצל - על מיטתו". בצלע השנייה של המשפט חסר הנשוא, אך הוא ידוע לנו מהמשפט הקודם - בשתי הצלעות הנשוא הוא "תיסוב / ייסוב". בהתאם לכך יש לנתח את הצלע השנייה: "עצל" - נושא, "על מיטתו" - תיאור מקום.
המשפט המורכב
המשפט המורכב הוא משפט פשוט, שאחד או יותר מחלקיו מורחב לכדי משפט שלם, עם נשוא ונושא משלו. החלק המורחב נקרא "פסוקית" או "משפט טפל", ושאר המשפט נקרא "החלק העיקרי" או "משפט עיקרי". הפסוקית מתחילה לרוב במילת שעבוד, והיא מסווגת לפי התפקיד התחבירי שלה. לדוגמה: "פסוקית נושא" מרחיבה את הנושא במשפט המורכב, "פסוקית נשוא" מרחיבה את הנשוא וכן הלאה.
לפי "כללי הפיסוק החדשים" של האקדמיה ללשון העברית אין הכרח לרשום פסיק לאחר משפט משועבד. עם זאת, לאחר משפט משועבד ארוך יבוא בדרך כלל פסיק. כמו כן, משפט ארוך במיוחד יופרד בשני פסיקים - אחד בתחילתו ואחד בסופו.
המשפט המחובר
המשפט המחובר הוא משפט, שמורכב ממספר משפטים שחוברו יחדיו. כל חלקי המשפט המחובר הם עצמאיים ושווים אחד ביחס לשני (בעוד שבמשפט המורכב, הפסוקית משועבדת למשפט העיקרי). החיבור בין חלקיו של משפט מחובר יכול להיות חיבור של הוספה, ניגוד, ברירה או סיבה-ותוצאה.
דוגמאות:
ניתן לשים לב שהמשפט השני הוא תוצאה של המשפט הראשון כך שאם מאחים מקבלים: "אביעד נתקל באבן ברחוב, ולכן נפל בעוצמה."
אין קשר בין המשפטים ולכן חיבור ביניהם הוא הדרך היחידה לאחות את המשפט: "האם שותה קפה בשעות הצהריים, והילדים משחקים."
הקשר בין שני המשפטים הוא קשר של השוואה כפי שניתן לראות "המזרח התיכון - אמריקה" וכך ניתן לאחות את המשפט עם מילת השוואה ועימות: " ישראל נמצאת במזרח התיכון, ואילו ארצות הברית באמריקה."
אבו תביללי
הקדוש אַבּוֹ תְבִּילֵלִי (בגאורגית: აბო თბილელი, בערבית: أبو تفليسي; 756–786 לערך), הנקרא גם אַבּוֹ מִתִּיפְלִיס או הַאבּוֹ טְפִּילֵלִי (ჰაბო ტფილელი), היה מרטיר נוצרי והקדוש המגן של העיר טביליסי שבגאורגיה.
חייו
במוצאו היה אבו תביללי ערבי, והוא גדל כמוסלמי בבגדאד. בגיל 17 (או 18), הוא מצא את עצמו בטביליסי, כשהוא הולך בעקבות הנסיך נרסס, השליט של כארתלי. נרסס, שהושמץ בפני הח'ליף, בילה שלוש שנים במאסר ושוחרר על ידי הח'ליף החדש. אבו תביללי ליווה אותו ובדרכו.
מקצועו של אבו תביללי בבגדאד היה רוקח בשמים, אמנות המצביעה על ידע בכימיה, והוא הצטיין ביצירת בשמים ומשחות. הוא היה בעל השכלה רחבה והיה בקיא ב"תורת כל האסלאם". השכלה זו כללה גם לימודי טקסטים דתיים וגם טקסטים פילוסופיים. בהגיעו למזרח גאורגיה (כארתלי), הוא שוכנע באמיתות תורת נצרות. עניין זה לא קרה מידית, אלא לאחר תהליך של התבוננות נפשית שלוותה בוויכוחים סוערים עם כמרים נוצרים ובישופים. ויכוחים אלה רק חיזקו אותו באמונתו כי הנצרות היא האמונה הנכונה. למרות זאת, בתחילה פחד אבו תביללי להמיר את דתו בפרהסיה, כיוון שגאורגיה הייתה נתונה תחת שלטון ערבי, ולכן רק נטש את המנהג האסלאמי של תפילה חמש פעמים ביום והחל להתפלל על פי הנצרות. מסיבות פוליטיות נמלט הנסיך של כארתלי ומצא מקלט בממלכת הכוזרים בצפון הים הכספי, אזור שהיה חופשי משליטה אסלאמית. אבו תביללי ליווה את הנסיך לממלכת הכוזרים והוטבל שם לנצרות. לאחר מכן עברו נרסס ואבו תביללי לאבחזיה, שהייתה אף היא חופשית משליטה אסלאמית, ושם באבחזיה קיים בלהט חיים נוצריים של תפילות וסיגוף, כשהוא מכין את עצמו למשימה העתידית.