cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דבר מלכות (שבועון)
היסטוריה
מאז החל לפרסם בקביעות דברי התורה השבועיים של הרבי מלובביץ' בקובץ בשם "דבר מלכות". לאחר מספר שבועות הורה הרבי לבוא בדברים עם הנהלת הוצאת הספרים הרשמית של חב"ד - קה"ת, כדי שהחוברת תצא באופן רשמי, עם לוגו ההוצאה ודף השער שלה.
בט"ו באייר תשנ"א חילק רבי מנחם מנדל שניאורסון לקהל בבית מדרשו חוברת 'דבר מלכות'. הקובץ כלל שיחות מהרבי על ענייני משיח בתורת הרמב"ם. הקובץ יצא לרגל יום השנה של אחיו, הרב ישראל אריה לייב שניאורסון.
גם לאחר פטירת הרבי המשיך הרב פלס להוציא את הקובץ במתכונת שבועית ואיגד בתוכו שיחות קודש אגרות והתוועדויות משנים קודמות, בהתאמה לקביעות לוח השנה העברי.
בשנת 2007 התווסף לקובץ לוח זמנים שבועי ובו זמני זריחה, סוף זמן קריאת שמע, סוף זמן תפילה, שקיעה, צאת הכוכבים, כניסות ויציאות השבת בעשרות ערים ברחבי העולם.
בשלהי 2021 חולקה מהדורה מיוחדת של הקובץ באופן זמני בסופי שבוע למנויי העיתונים "מקור ראשון", "ישראל היום", "ידיעות אחרונות" ו"ג'רוזלם פוסט".
תפוצה עריכה ומימון
שנים רבות איל ההון לב לבייב תורם את ההדפסה וההפצה. לבייב מקורב לחסידות חב"ד והיה מקורב לטוביה פלס, שמו ושם משפחתו מופיעים בסוף הקובץ.
ב-2013 החל הקובץ להמכר בסכום מסובסד ותפוצתו ירדה מכ-150 אלף גליונות לכ-70 אלף גליונות בשבוע, באותה שנה נפתחה חברה פרטית 'דבר מלכות בע"מ' ומאז היא מרכזת את התפעול. עריכת הקובץ נעשית על ידי 'חזק הוצאה לאור'
לקובץ תפוצה רבה ובשימוש רב, וצוטט על ידי השופט אליקים רובינשטיין בפסק דין בבג"ץ.
בפורים ילדי חב"ד פעמים מתחפשים לקובץ.
מקור השם
הביטוי "דבר מלכות" מופיע במגילת אסתר:, והוא משמש בתלמוד ככינוי לענייני המלכות. גם דבריהם של גדולי ישראל מכונים "דבר מלכות", על בסיס דברי חז"ל בתלמוד בבלי: . יש גם נוהג לפתוח או לסיים דרשה, ספר או מכתב בציטוט מדברי הקדמונים, על פי הפתגמים "פותחין בדבר מלכות" ו"חותמין בדבר מלכות". האדמו"ר השישי של חסידות חב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון, מכנה בשם זה את דברי התורה שאמרו וכתבו קודמיו, אדמו"רי חסידות חב"ד. בעקבות זאת נוהגים חסידי חב"ד לכנות כך את תורתו של האדמו"ר.
בשבועון כפר חב"ד נקבע מדור בתחילת העיתון שבו מובאת 'שיחה' של הרבי והמדור נקרא בשם זה. משם לקח הרב טוביה פלס את הכינוי.
יהודה חיוג'
רבי יהודה בן דוד המכונה חיוג' (945–1012 לערך) היה ממדקדקי העברית והפרשנים הפילולוגיים למקרא בספרד המוסלמית. תגליתו העיקרית, שבלשון העברית שורשי הפועל כולם שלשיים, כלומר בני (לא פחות מ)שלושה יסודות, הביאה לקפיצת דרך משמעותית, הן בחקר השפה העברית והן בפרשנות המקרא.
רבי אברהם אבן עזרא בפירושו לתהלים (פרק קב פסוק כז) מביא מדברי רבי יהודה ומכתיר אותו בתואר: "המדקדק הראשון שהיה בארץ מערב".
ביוגרפיה
יהודה אבו זכריא יחיא אבן דאוד, המכונה חיוג', נולד בעיר פאס במרוקו בסביבות שנת 945. ב-960 נסע לקורדובה, בעת שהיה הוויכוח ביו דונש בן לברט לבין מנחם בן סרוק בעיצומו. יש מחלוקת בין החוקרים האם חיוג' הוא יהודה בן דוד, שהיה אחד מתלמידי מנחם, ושהגן על מנחם נגד דונש. ככל הנראה מדובר באותו אדם.
חיי רבי יהודה חיוג' אינם ידועים, כך לא ידוע מי היו רבותיו ולא ידוע מי היו תלמידיו. סביר להניח שהוא לא התבלט בימי חייו ועבודותיו התגלו כיצירות משמעותיות רק לאחר מותו. נפטר בשנת 1012 בערך.
שלשיות השורש
המדקדקים שקדמו לחיוג' סברו שהשורש מוגדר לפי אותן האותיות המתקיימות בכל ההטיות שלו. תוצאה של הגדרה זו היא שאין מספר קבוע של רדיקאלים בשורש, והוא יכול לנוע החל מאחד ועד שבעה רדיקאלים. לדוגמה: המילים הלכתי, אלך - מקורן מהשורש 'לך'. המלים מטה, נטיתי, אטה - השורש הוא בן אות אחת בלבד, 'ט'. מכה, הכיתי, אכה - השורש 'כ'. מדקדקי הערבית גילו כבר במאה השמינית את שלשיותם של השורשים, אך כיוון שחכמי היהודים נמנעו מלימוד משווה של שתי השפות, הגילוי התעכב. חיוג', שהיה מצוי מאוד בערבית וגדל בפאס ובקורדובה שהיו מרכזים ערביים חשובים, דילג על המעצור התרבותי וגילה את התופעה הזו גם בעברית.
חיוג' גילה את העובדה שגם בעברית כל השורשים בנויים משלושה יסודות, בין אם הם עיצורים או תחליפיהם (בגזרות). לפי תגלית זו קיימת חוקיות מרבית בתורת הלשון העברית ולכן משמעות השורשים הפכה מדויקת יותר מזו שבשיטה הרב-גונית, שנהגה עד ימיו. ידיעת השורש המדויק מאפשרת גם דיוק רב יותר במשמעות, ולכן תורמת לפרשנות מדויקת יותר של המקרא.
חיוג' בדק בחריצות את השורשים העבריים והגיע למסקנה שרוב השורשים הם תלת עיצוריים, ובאלה שאינם תלת עיצוריים בא במקום אחד העיצורים יסוד אחר, כגון תנועה ארוכה או דגש חזק. שורשים יוצאי דופן אלו מכונים החסרים, הנחים, המורכבים והכפולים ועוד, אלו הנקראים היום – גזרות.
את ניצני התגלית ניתן לראות כבר אצל דונש, שלא חיבר ספרים מיוחדים לדקדוק, אך בתשובותיו נגד רס"ג ומנחם, דרכו הדקדוקית מראה שהוא כבר החל להבחין בכך שהשורש העברי מכיל שלוש אותיות. ואולם הדברים לא נעשו בשיטתיות ובירידה לעומק. דונש מכיר עדיין בשורשים של שתי אותיות, ואפילו של אות אחת. הוא הכיר למשל בקיומו של השורש יג"ע, גם כשבצורה הופיעה ו במקום י (למשל הוֹגִיעַ), וגם כשפה"פ (כאשר פ' הפועל) י לא באה לידי ביטוי כלל בצורה. כך גם בשורש יב"ש, שגם בו היו"ד נעלמת לפעמים. הוא הדין עם חסרי פ"נ (כאשר האות השורשית הראשונה היא נ) – גם כשהנו"ן לא מופיעה הוא הכיר בנו"ן הנמצאת ונבלעת בשורש. לפי הגורסים שחיוג' הוא מתלמידי מנחם וממגיניו, הרי מצאנו שהוא הולך בעניין זה דווקא אחר דונש.
הפרשנים הפילולוגיים והבלשנים שקמו אחר חיוג' השתמשו בתגלית זו. כך רבי יונה אבן ג'נאח, רבי משה אבן ג'יקטילה, רבי יהודה אבן בלעם, רבי אברהם אבן עזרא ורד"ק. למרות זאת היו פרשנים רבניים וקראים, שלא סרו מן הדרך הרב-גונית (בה יכול להיות למילה שורש בן אות אחת או שתיים או שלוש ועוד), ולא קיבלו את השיטה התלת עיצורית.
רשב"ם, שנולד כשבעים שנה אחרי מות חיוג', נקט בשיטה החד-גונית שגילה חיוג', בניגוד לסבו רש"י, אף על פי שלא קרא ערבית ולא עסק בלשון כמקצוע. נראה שרשב"ם שמע את הדברים מנוצרים אתם היה במגע, אלו שמרו על קשרים עם אנשי הכנסייה הנוצרית בספרד, שלמדו את הדברים מן היהודים עצמם. רשב"ם לא מתבטא במונחים של תרגומי חיוג' לעברית (אבן ג'קטילה או אבן עזרא שחיו בתקופתו), וייתכן ששינה את המושגים כדי להתאימם למקומו, או שכמו חיוג' עצמו, קיבל אותן ממקור אחר, מתורגם לעברית, או לועזי.
===חילוף ושיכול אותיות=== אצל הפרשנים הפילולוגיים הייתה נהוגה הגישה של החלפת אותיות בין שורשים או שיכול אותיות השורש כדי להצביע על זהות בין שורשים שונים. ראב"ע מביא בספרו "ספר צחות" (עא, א) דעה, לפיה המילה "קִפּוֹז" (יש' לד, טו) היא כמו קִפוד. כך לגבי המילים "רעואל" - "דעואל". בין הבלשנים בתקופה הנדונה היה נהוג להחליף בין האותיות ש-ס (שתם-סתם), כ-ג, ה-ח, ל-נ (לטושה-נטושה), ע-ח (ערבה-חרבה), א-ע (אל-על), ו-ב (ועוזו-בעוזו), ב-פ (שובך-שופך), ז-ס-צ.
ככלל, היו מספר שיטות בחילופים:
כאמור, חיוג' מחליף בשורשים רק אותיות אהו"י, ונדיר שהוא מחליף בין סמ"ך לשי"ן שמאלית. הוא לא נקט בחילוף אותיות והשתדל להימנע מכך. בכך הוא דומה למנחם, ואולי זה מחזק את ההשערה שחיוג' היה מתלמידיו.
באשר לשיכול אותיות, ראב"ע מביא בשם דונש שפירש את הפועל "ויחרגו" (תה' יח, מו) כמו "ויחגרו"; את המילה "נגרזתי" (תה' לא, כג) פירשו "נרגזתי"; "תמחץ" (תה' סח, כד) כמו "חמוץ" (בשם אבן בלעם). אבן ג'נאח הקדיש כחצי פרק מתוך "ספר הרקמה" לתופעה זו. רס"ג ויהודה אבן קוריש השתמשו בשיכול אותיות כאשר היה צורך פרשני לפי ההקשר. מנחם המעיט ככל האפשר משיכול אותיות.
חיוג' שלל את שיכול האותיות בגזרת השלמים, רק בפעלים העלולים השתמש חיוג' בשיכול וגם אז עשה זאת בזהירות ותוך כדי הסבר כי מדובר בשני שורשים בעלי אותה משמעות. נדיר שיחליף שורש מגזרת פ"י עם שורש מגזרת ע"ו, כמו יש"ב עם שו"ב, וכן ל"ה עם ע"ו רדה עם רוד. בתהלים לה, א: "רִיבָה ה' אֶת יְרִיבַי", חיוג' מעדיף לומר שאלו שני שורשים שונים, ולא משוכלים. כך במילה "יקום", הוא רואה את היו"ד כנוספת, ולא כשורשית, כדי לא להיזקק לשיכול אותיות. הוא מחזק בכך את התזה שלו – שבכל שורש יש שלושה יסודות. מטרתו הייתה למנוע הבנה שגויה (לשיטתו) כי קיימים שורשים בני שני יסודות בלבד. אם נראה חילוף שורשים רבים, נטען שהשורש הוא דו-מקומי, כפי השיטה הרב-גונית, ומכך ביקש להימנע.
ספריו
חיוג' חיבר לפחות ארבעה ספרים: כתאב אַלְתַנְקִיט, כתאב אלאפעאל דַ'וַאת חֻרוּף אַלְלִין, כתאב אלאפעאל דַ'וַאת אַלְמִתְ'לַיִן, כתאב אַלְנֻתַף.
יפעת קריב
ביוגרפיה
קריב נולדה בבאר שבע. היא בעלת תואר ראשון ותואר שני בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת בר-אילן. את התואר השני סיימה בהצטיינות במסלול הקליני, ונושא התזה שלה היה "בני נוער במצבי ניידות החיים ברחוב ומהרחוב" והיא הוקדשה לעבודת הרחוב וטיפול בבני נוער במצבי סיכון על מיזם ניידות "ילדי הלילה" של עמותת עלם. בנוסף, קריב היא בוגרת קורס דירקטורים (2009) מטעם מרכז השלטון המקומי. כיום היא משמשת כמרצה בתחום של מדיניות ציבורית בבית ספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1996–2001 עבדה בעמותת עלם - בפיתוח מיזם "ניידות ילדי הלילה" בירושלים וברחבי ישראל ובפיתוח תוכנית "ערים בלילה" לטיפול בקטינים במצבי סיכון מנוצלים מינית.
בשנים 2002–2008 עבדה בג'וינט ישראל בו ניהלה ופיתחה את מיזם "מרכזי הצעירים" - תוכנית אסטרטגית לאומית לשינוי חברתי בישראל בתחום הצעירים (גילאי 18–35). קריב הובילה את פיתוח המודל כפלטפורמה לצעירים ברשויות המקומית.
בנוסף, ניהלה ופיתחה את תוכנית "זינוק בעלייה" שמטרתה לקדם עולים יוצאי אתיופיה וקווקז לקראת השירות הצבאי, במהלכו ולאחר השירות. התוכנית היא שותפות של צה"ל והקהילה.
בשנים 2008–2010 הייתה חברה ב"פורום הצעירים" של נשיא המדינה, שמעון פרס.
ב-2009 מונתה לראש מינהל חינוך ורווחה במרכז השלטון המקומי. קריב הקימה את מינהל החינוך הרווחה והקהילה הכולל את תחומי: החינוך, רווחה, נוער, צעירים תרבות וספורט, קליטה והחזיקה את תיק מעמד האישה בשלטון המקומי.
בשנת 2009 הקימה את מועצת הנשים בהוד השרון ועמדה בראשה. בנוסף, הקימה את קרן קהילתית הפועלת ברמה המוניציפלית לקידום חברה אזרחית.
בשנים 2009–2010 כיהנה כדירקטורית ב"ועד החינוך" – הגוף שייעץ לשר החינוך גדעון סער לפי חוק חינוך ממלכתי.
בשנת 2010 מונתה לראש אגף צעירים במשרד לפיתוח הנגב והגליל. קריב הקימה את האגף, שהוא אגף הצעירים הראשון והיחיד במשרדי הממשלה. האגף עוסק בניהול, פיתוח וקידום מרכזי צעירים בתחום גילאי 18–35 ברשויות המקומיות. קריב פיתחה תוכניות, יוזמות חברתיות ופעילות ייחודיות לצעירים ולסטודנטים, לקהילות וגרעינים ולצעירים בסיכון.
בינואר 2016 מונתה קריב לחברת הנהלה וסמנכ"לית פיתוח עסקי בקבוצת דנאל ומונתה על פיתוח שירותים בתחום החינוך, הרווחה והבריאות.
ביוני 2019 קריב מונתה למנכ"לית החברה הציבורית "קנביט", העוסקת בתחום הקאנביס הרפואי. בשלהי 2019 השלימה "קנביט" את רכישת חברת הקאנביס הרפואי "תיקון עולם".קריב כיהנה ממרץ 2019 כדירקטורית בחברה הציבורית קנביט, ומחודש יוני 2019 עד מאי 2020 כיהנה כמנכ"לית חברת הקנאביס הרפואי קנביט עד שמוזגה עם חברת תיקון עולם, בה היא מכהנת כסמנכ"ל.
קריירה פוליטית
בנובמבר 2008 נבחרה למועצת עיריית הוד השרון, בראש רשימת תושבים עצמאית בשם "לא לבד בעיר".
באוקטובר 2012 הודיעה על סיום תפקידה במשרד לפיתוח הנגב והגליל, והצטרפה למפלגת "יש עתיד" בראשות יאיר לפיד, בה הוצבה במקום ה-16 ברשימה לכנסת. בינואר 2013 נבחרה לכנסת התשע עשרה.
כיהנה בכנסת כיו"ר השדולה למען ניצולי שואה, יו"ר השדולה למען הצעירים בישראל ויו"ר השדולה לקידום תחום הנוער בשלטון המקומי. הייתה חברה בוועדת חוץ וביטחון (מ"מ), ועדת החינוך, ועדת הכנסת, ועדת הפנים ובוועדה המשותפת לתקציב הכנסת.
בכנסת ה-19 קריב יזמה את חקיקת "חוק הסרטונים", הקובע ש"פרסום תצלום, סרט או הקלטה של אדם המתמקד במיניותו, בנסיבות בהן הפרסום עלול להשפיל את האדם או לבזותו ולא ניתנה הסכמתו לפרסום מהווה הטרדה מינית שדינה בפועל עד 5 שנות מאסר". בנוסף יזמה את חקיקת החוק לייצוג הולם לנשים בבחירות לרשויות המקומיות, תיקון לחוק זכויות החולה המגן על קטינים מפני הורה פוגע, וחוק המאפשר לנפגעי אלימות מינית לבחור את מין החוקר במהלך החקירה במשטרה.
בעקבות "חוק הסרטונים" במהלך שנת 2014 בלבד נפתחו 211 תיקים במשטרה נגד ישראלים שהפיצו תמונות אינטימיות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים שובצה שוב במקום ה-16 ברשימת "יש עתיד" לכנסת. המפלגה קיבלה 11 מנדטים, והיא לא נכנסה לכנסת.
במאי 2018 הכריזה כי תתמודד לראשות העיר הוד השרון. בסיבוב הראשון של הבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2018, קריב נכנסה אחרונה למערכת הבחירות ובסבב הבחירות הראשון גברה על 8 מועמדים, אך מערכת הבחירות לא הגיעה להכרעה סופית. בסיבוב שני נבחר אמיר כוכבי לראשות העיר.
קריב מתגוררת בהוד השרון ונשואה לדביר קריב, איש שב"כ לשעבר, ומחבר הספר "יצחק- רצח רבין: הסיפור שלא סופר".
בני מנשה
בני מנשה הם חלק מבני השבטים קוקי-צ'ין-מיזו ממדינות מיזוראם, אסאם ומניפור שבצפון מזרח הודו על גבול מיאנמר, שהם יהודים. שפתם היא שפת הקוּקיִ ממשפחת השפות הסינו-טיבטיות וחלקם שולטים בעברית.
תולדות העדה
רובם המוחלט של בני שבטים אלה הם צאצאי שבטים טיבטו-בורמזיים (ממוצא מזרח אסייתי) שנדדו מאזור סין למיאנמר. למיקום הנוכחי, בצפון מזרח הודו ובבנגלדש סמוך לגבול מיאנמר, הם הגיעו מגבעות צ'ין במיאנמר. על פי המסורת שלהם מוצאם ממקום המכונה צ'ינלונג (בשפת המיזו Chhinlung). על פי האגדה צ'ינלונג הוא סלע שכיסה על מערה שבה נשמרו בני האדם ובעלי החיים והם יצאו משם כאשר האל פתח את פתח המערה לזמן מסוים. מסורת חלופית שאומצה על ידי מיעוט מבני השבטים היא שכל בני השבטים, הן אלה ששבו ליהדות והן האחרים, הם צאצאי שבט מנשה, מעשרת השבטים שגלו מארץ ישראל בסוף תקופת בית ראשון במאה ה-8 לפנה"ס.
מתוך כ-700,000 בני מיזו וכ-300 אלף ששייכים לאחד מכ-50 שבטי קוקי-צ'ין, מספרם של אלה החולקים אמונה זאת ומקיימים זיקה ליהדות ולעם ישראל נאמד ב-7,000 נפש בלבד. כמו כן, אין תמיכה מדעית למסורת זו, וידוע כי שבטים רבים בדרום מזרח אסיה החלו לגלות עניין ביהדות לאחר שהמירו את דתם לנצרות (למשל, שבט קארן במיאנמר).
הפרטים הידועים על מוצאם הם בעל-פה. אין עדויות כתובות. בני העדה יודעים לספר על אירועים שקרו להם בעבר רק הודות לסיפורים שעברו מדור לדור. שכניהם כינו אותם בשם "lushai" שמשמעו, "עשרת השבטים". גם לתושבים נוספים באזור יש מסורת דומה.
מוצאם על פי התורה
לפי הכתוב בתנ"ך, לאחר כיבוש ממלכת ישראל על ידי ממלכת אשור בשנת 722 לפנה"ס, הוגלו עשרת השבטים מהארץ. על פי המסורת הנקוטה בידם, בני שבט מנשה נדדו מזרחה לכיוון אפגניסטן והגיעו עד לסין. בהיותם בסין, במהלך המאה ה-3 נהגו בהם באכזריות, כפו עליהם עבדות והם גורשו מהאזור. כאשר יצאו מסין, אבד או נגזל מהם "הספר הקדוש", ספר התורה שהיה מצוי בידם. במסורות ושירים עתיקי יומין, הם שרים על ה"כלב" או המלך הרשע שגזל מהם את הספר הקדוש. מתקופה זו ואילך המסורת הועברה בעל פה. בהמשך הם הגיעו לאזור הררי בשולי הרי ההימלאיה, שם השתדלו לשמור על מורשתם. לבסוף הגיעו למקומם הנוכחי, מדינות מיזוראם ומניפור שבצפון מזרח הודו.
המסורות
לבני מנשה, כמו גם לשאר בני השבט שאינם יהודים המונים יחד כמיליון וחצי איש, יש מסורת שבטית, שלפיה הם צאצאי שבט מנשה. היות שעשרת השבטים יצאו לגלות בטרם נכתבה התורה שבעל פה הרי כל המסורת ההלכתית נשמרה על ידי כוהני העדה. הזהות היהודית נשמרה בהלכות, במנהגים, בשירים ובסיפורים.
אליהו בירנבוים מספר כי באחת הפגישות עם ראש הממשלה של מדינת מיזוראם הוא העיד בפניו שידוע לכל שתושבי מדינתו הם צאצאי בני ישראל. שמות רבים של רחובות וחנויות באזור המגורים שלהם קרויים בשמות המציינים את הרקע של בני המקום כגון: ציון, ישראל, חברון ועוד.
בני מנשה נקראו בפי התושבים באזור סין ואחר כך בהודו "לו שי", שפירושו בשפת המקום: עשרת השבטים. בני מנשה קראו לעצמם לאורך הדורות "בני מנסיא" או מנסה או מנסיא פא (אבא מנשה) בשיבוש קל מבני מנשה. עד היום כאשר בני מנשה עולים לתורה בבתי כנסת בהודו, הגבאי קורא: יעמוד משה בן מנשה, יעמוד אוריאל בן מנשה, יעמוד יצחק בן מנשה. הם שמרו על המסורות המרכזיות של עם ישראל כמו יציאת מצרים וקריעת ים סוף. מסורות אלו מופיעות גם בשירים העתיקים של השבט.
מנהג קדום ונפוץ בקרב תושבי צפון-מזרח הודו וצאצאי שבט מנשה: "שבשעת רעידת אדמה או ברקים חזקים, אחד מבני הבית יוצא החוצה פונה לשמים ואומר: 'ה' תזכור שיש כאן בנים שלך, בני מנסיא ותשמור על המקום הזה'".
מנהגים בהווה
בני מנשה מקיימים מנהגים רבים הדומים למנהגי היהדות ומצוותיה. הם מונותאיסטים, המאמינים באלוהים שאיננו גוף ומשגיח על העולם ומקיימים ברית מילה. לעומת זאת, הם נוהגים גם לבצע פעולות שאינן מבוצעות לפי הלכות היהדות בימינו כגון הקרבת קורבנות.
בני מנשה מאמינים גם בחיים רוחניים לאחר המוות – העולם הבא.
תפקידי הכהנים
תפקידי הכהנים הם הקרבת קורבנות, הוראה וריפוי חולים. בכל כפר יש כהן, ששמו בדרך כלל הוא אהרון. בעבר, לכהנים היה מלבוש מיוחד הכולל שמלה, מעיל וכובע. הכהנים החשובים יותר הניחו אפוד על החזה. הכהנים נחלקו לשני סוגים: הכהן הפשוט (Thlahpawi) והכהן הבכיר (Sadawt). העדה ייחסה לכהנים יכולת נבואה או כוח על-טבעי. באמצע המאה ה-19, כאשר הגיעו מיסיונרים להודו נשרפו בגדי הכוהנים.
לשלום החולה נוהגים לשחוט גדי או תרנגול ולמרוח את דמו על אוזנו, גבו ורגליו של החולה, תוך כדי אמירת פסוקים ותפילות. כאשר כל המשפחה הייתה חולה, הכהן היה מורח את הדם על פתח הבית ולא על גוף החולה.
כאשר בני העדה יצאו לדרך הכהן נהג לומר מעין "ברכת הדרך": "הנה בני מנסיא יוצאים לדרך, הסתלקו הרוחות הרעות".
לפני זריעת חלקת שדה חדשה, הכהן היה מסמן את ארבע פינות השדה ומברך את הקרקע "אבינו שבשמים, אנו בני מנשה עדיין קיימים ובאים לעבד חלקה זו, אנא ברך אותה וסלק מעל דרכנו כל המזיקין וברך את יבולנו".
תפילת הכוהנים כוללת את הקטע הבא: "ענני ענני הוי יה, ענני ענני השוכן בהר המוריה, ענני ענני השוכן בים סוף הידוע, ענני ענני השוכן בהר סיני, ענני ענני השוכן בהר ציון, אני הכהן הלוי ענני יה ענני".
מנהגי העדה
בני מנשה שמרו על מצוות ברית מילה. כאשר לא יכלו לקיים את המצווה הם אמרו ברכה הנקראת "ברכת הרך הנולד" ביום השמיני להולדתו ונתנו לו שם ביום זה. במקרים אלה, במקום ברית מילה, הכהן היה מבצע "מילת האוזן" ומנקב את אזנו של התינוק כסמל להיותו מבני ישראל.
בתחום חיי המשפחה, בני מנשה שומרים על הלכת הייבום. גם דיני נידה נשמרו בהתאם לציווי התורה: בתקופת הווסת היה אסור לבעל לקיים יחסים עם אשתו. בתחום זה קיים שוני בין ההלכה היהודית המקובלת למנהג בני מנשה: לאחר סוף הדימום האישה הייתה טובלת בנהר ללא ספירת ימי טהרה.
בביתו של ראש העדה היה עמוד, שאם רוצח בשגגה היה נוגע בו היה ניצל מנקמת הדם. מנהג זה דומה להלכה הישראלית הקדומה, לפיה המזבח הוא מקום מוגן, ואת הנאחז בקרנות המזבח אין להוציא להורג, וכן לתפקידן של ערי המקלט.
בדיני ממונות נהגו בני מנשה באופן הדומה לדין התורה המוזכר בפרשת משפטים: כאשר גנב לא היה מסוגל להחזיר את הגנבה, הוא נמכר לעבד והתמורה שימשה לכיסוי הנזק. בני מנשה הקפידו גם על שחיטה ועל אי אכילת דם.
שבת ומועדים
בני מנשה שמרו על מנוחה ביום השבת. העבודה בשדה או בבית הייתה אסורה ביום זה. שבתם של בני מנשה מלווה בתפילות ובסעודות. תפילת הבוקר בשבת אורכת כארבע שעות ומכילה פיוטים רבים, חלקם מולחנים.
המועדים המרכזיים שנשמרו במסורת של בני מנשה הם:
הקבורה
המנהג המקובל בהודו, לפיו אין בתי קברות והנפטרים נשרפים ומושלכים לנהר הגנגס, אינו מקובל בקרב בני מנשה. מתי בני מנשה נקברים באדמה, לאחר שעברו טהרה. בני המשפחה יושבים שבעת ימי אבלות לאחר הפטירה.
הקשר עם ישראל
כבר עם קום המדינה, ובמקביל קבלת העצמאות בהודו, הגיעו אל בני השבטים שמועות על הקמת מדינת יהודים בארץ ישראל. כבר אז פנו במכתב למדינת ישראל ובו בקשה לשמור על קשר, אולם קשר זה לא התממש. מייד לאחר מלחמת יום כיפור, עם הגעת המידע על המתרחש, שלחו מכתב לראש הממשלה, גולדה מאיר ובו ביקשו בשנית את תמיכת מדינת ישראל בהבאתם לישראל. המכתב הגיע אל הרב אליהו אביחיל, והוא נסע להודו כדי לערוך היכרות עם הקהילה, וגם החל לעסוק בגיור ולהעלות לארץ.
עמותות "עמישב" ו"שבי ישראל" העוסקת באיתור עשרת השבטים עוסקות ביצירת קשר בין בני העדה לבין מדינת ישראל. בשלב ראשון, מדובר בשיבה פורמלית ליהדות שבסופה גיור כהלכה. בשלב שני, עלייה לישראל ומציאת מקומות מתאימים לקליטה. ולאחר מכן מעקב צמוד במטרה לפתור בעיות ייחודיות, כמו בעת פינוי משפחות מגוש קטיף. עמותות עמישב ושבי ישראל פועלות בכפרים של בני מנשה כדי להקים מרכזים ללימודי יהדות, להביאם ארצה ולממן את שהותם בישראל. כמה מאות מהם עברו בפועל גיור אורתודוקסי ואלפים המירו את דתם ומחכים להתגייר. הקרן לידידות הודיעה שבעקבות החלטת הרבנות היא תיקח על עצמה את האחריות לממן את עלייתם ארצה.
גיורם של בני המנשה
בישראל קיימת מחלוקת הלכתית על היותם יהודים. הרב עובדיה יוסף טען כי הם יהודים לכל דבר ללא חשש או צורך בגיור לחומרא. על פי הנחיות הרבנות הראשית ב-1962 הרב יצחק נסים פסק שאינם צריכים גיור, ובעמדה זו תמכו גם הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
מנגד טענו רבנים כמו אלעזר מנחם מן שך, אהרן יהודה ליב שטינמן ויוסף שלום אלישיב כי קיים ספק ביהדותם ויש לפעול לגיור לחומרא.
הרב הראשי, הראשון לציון, שלמה משה עמאר, חיווה דעתו באשר לייחוסם של בני מנשה ויחסם לעם ישראל לאחר ששלח ועדה של רבנים למסע הבירור והחקר באזור מוצאם של בני העדה. לאחר שהוועדה למדה מקרוב על מנהגיהם, שמעה עדויות ומסורות, הכיר הרב שלמה עמאר בשורשיהם היהודיים של בני שבט מנשה. אולם הוא קבע שהדרך להשיבם לחיק עם ישראל היא על ידי גיור מלא.
בית דין מטעם הרבנות הראשית יצא להודו על מנת לגיירם במקום מושבם. לצורך הגיור עצמו וגם לצורך שמירת טהרת המשפחה עד העלייה לארץ הוקמו מקוואות. בינתיים גם הוגברו לימודי היהדות.
באלול תשס"ו הגיעו למיזוראם שני הרכבים של בתי הדין המיוחדים לגיור. וכך התגשמה תפילתם ההיסטורית של בני מנשה: "אחינו הבכור יהודה ימצא אותנו ויחזיר אותנו חזרה לאחינו ולארץ ישראל". בתום תהליך ממושך של בירורים 218 מבני הקהילה השלימו את תהליך הגיור. לאחר קבלת מצוות בפני בית הדין, הגברים עברו בדיקת ברית והטפת דם ברית (רובם כבר היו נימולים), וגברים נשים וטף טבלו בפני שלושה כדין. בתום הטבילות והגיור התקיימו 36 חופות מקבילות.
עליית בני השבט לישראל
העלייה הממוסדת הראשונה של בני העדה לאחר טקס הגיור הייתה בהתאם לחוק השבות ובשיתוף עם הסוכנות היהודית והם הצטרפו למספר משפחות שהצליחו להגיע לישראל החל בתחילת שנות ה-50. הם עברו להתגורר ביישובים קהילתיים דתיים ובהתנחלויות: בית אל, עפרה, קריית ארבע.
בשנת 2005 הוקפאו הליכי הגיור של בני מנשה עקב בעיות הלכתיות ומתחים שנגרמו ביחסים בין ממשלות ישראל והודו. במחצית השנייה של שנת 2006 חודשו פעולות הגיור, אם כי בהיקף קטן, וכן חודשה עלייתם של בני מנשה לארץ.
במסגרת תוכנית ההתנתקות פונו עשרות משפחות מגוש קטיף לאזור התענכים – אשר הועדף עליהם עקב היותו בתחום נחלת שבט מנשה. בשנת 2007 הגיעה קבוצה גדולה שנקלטה זמנית בפרדס חנה. ב-2015 התיישבו כ-80 עולים בני מנשה בקצרין, שברמת הגולן, שאף היא בנחלת שבט המנשה. קבוצות נוספות הגיעו לכרמיאל.
בשנת 2020 נכנסה לתפקיד שרת העלייה והקליטה חברת הכנסת פנינה תמנו שטה אשר עלתה מאתיופיה, תוך חודשים ספורים היא העלתה לישראל כ-850 בני ובנות מנשה שהמתינו שנים לעלות לישראל. ב-2023 היא הקימה בכנסת ישראל את השדולה למען בני המנשה.
נוסף על העולים הוותיקים המתגוררים ביישובים אלו, עולים חדשים שעלו במשך השנים מתגוררים כיום במגדל העמק, עכו, נוף הגליל, מעלות (העיר עם הריכוז הגדול ביותר של השבט), צפת, קריית שמונה, טבריה, עפולה, שדרות, בית שאן וניצן.
בני העדה משתלבים בלימודים, בעבודה, בצבא ובחברה. חלק מבניהם לומדים בישיבות וכמה מבני העדה אף הוסמכו לרבנות.
ב נקלטו עשרות משפחות בעיר נוף הגלילובישיבת ההסדר נוף הגליל שבעיר. בנוסף עשרות מבני מנשה לומדים בישיבת ההסדר מעלות, משרתים במסגרת ישיבות אלו בצה"ל, והישיבה אף מקיימת הכשרה מקצועית עבורם.
נכון ל-2015 חיו בישראל 3,000 בני מנשה ומתוכם 600 נולדו בארץ.
עוד כ-7,000 מבני העדה נמצאים בצפון מזרח הודו וממתינים לעלייתם למדינת ישראל. בינתיים, בהודו הם בטיפולה של אגודת "שבי ישראל" שהקימה באזור מרכזיים חינוכיים המשמשים כמרכזיים קהילתיים. במרכזים פועלים גן ילדים, שיעורי תורה לצעירים ולמבוגרים, תפילות שבת ועונג שבת. במסגרת פעילות זו עוברים בני הקהילה הכנה לקראת חיי היום-יום במדינת ישראל.
ב-2023 אירע רצח אכזרי של יואל להנגהל, עולה חדש משבט בני מנשה על ידי מספר צעירים ישראלים בקרית שמונה אשר חשבו אותו לתאילנדי.
בעקבות מלחמת האזרחים מאי 2023
במאי 2023 אירעו מהומות בצפון-מזרח הודו תוך מלחמת האזרחים בין השבטים המקומיים מייטיי וקוקי. קהילת בני המנשה נפגעה, בית כנסת, ספרי התורה והמקווה של הקהילה נשרפו, אב לילדים נרצח, ועשרות בתים של בני הקהילה נשרפו. הקהילה פנתה לממשלת ישראל בבקשה לחילוץ מאזור המהומות ועלייה לישראל.
שי פרדו
שי פרדו (נולד ב-22 ביולי 1975) הוא שחקן ומנהל אמנותי ישראלי.
ילדותו
נולד בשם אשטו פרדו בכפר מצ'ה שבמחוז גונדר בצפון אתיופיה כבן תשיעי למשפחה מרובת ילדים. בילדותו, נהג לדקלם ולשיר בפני בני משפחתו.
דור תשיעי לשושלת של קסים. סבו, אבי אמו, היה קייס מלקה עזריה, אחד ממנהיגי קהילת 'ביתא ישראל'.
יחד עם כעשרת אלפים יהודים אחרים מן המחוז, מכרו הוריו של פרדו את רכושם בחשאי והצטרפו למסע רגלי לסודאן, בשאיפה להגיע לישראל ולירושלים. בדרך נשדד רכוש המשפחה, אך הם הגיעו בשלום למחנה הפליטים "אמרה קובה" שבקרבת הגבול עם אתיופיה. המזון הקלוקל ותנאי המחיה הקשים באוהלי המחנה גבו את חייו של סבו בן ה-87 של פרדו. לאחר אחד-עשר חודשי המתנה לעלייה, הוטסה המשפחה ארצה בשנת 1984, במסגרת מבצע משה.
נערותו
עם הגעתם לישראל שונה שמו הפרטי של פרדו: מהשם האמהרי אשטו (שפירושו פריחה) לשם העברי שי. המשפחה התגוררה תחילה בכרמיאל ובהמשך עברה לירושלים. שי נשלח ללמוד בישיבה, שם היה לסולן ולחצוצרן בלהקת "פרחי מעלות". בגיל 13 עבר שי לבית הספר החקלאי מקוה ישראל, שם הוסיף להופיע בפני חבריו.
חייו הבוגרים
בשנת 1993 התגייס שי לצבא ההגנה לישראל ושירת עד שנת 1996. במקביל לשירותו, נרשם ללימודי ערב בבית הספר לתקשורת חזותית, והחל לשחק בתיאטרון נטלה שחורה. תחת חסותה של המנהלת האמנותית יפה שוסטר, הפך שי לעוזר במאי.
בתיאטרון
לאחר שחרורו מהצבא בשנת 1996 הפך פרדו למנהל האמנותי של התיאטרון ושינה את שמו לתיאטרון נטלה. תחת ניהולו פרץ התיאטרון לתודעה הציבורית במסע הופעות בישראל, בארצות הברית ובמדינות נוספות. בשנת 1996 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "בבל" מאת משה מלכא.
במקביל החל ללמוד בבית הספר לתיאטרון חזותי (1997-1999) ובמכינה הקדם-אקדמית על שם דוד ילין בירושלים.
בתיאטרון החאן הירושלמי שיחק פרדו תפקיד ראשי בהצגה "צל חולף" מאת מיכאל גורביץ, ובהצגות השחף של צ'כוב ומידה כנגד מידה של שייקספיר.
על אף ההצלחה המקצועית כשחקן וכמנהל אמנותי, החליט פרדו ללמוד משחק באופן מקצועי אצל ניסן נתיב. הוא עבר מירושלים לתל אביב ועבר את בחינות הקבלה המחמירות, לצד ארבעה-עשר תלמידים אחרים מתוך כאלף מועמדים. תהליך קבלתו לסטודיו למשחק ניסן נתיב סוקר בסרט התיעודי "אנשים פשוטים" שהופק בערוץ 8 בשנת 2000. אף כי הלימודים היו "קשים כקריעת ים סוף" לדבריו, זכה פרדו במלגת הצטיינות מטעם קרן שרת. בסוף 2004 סיים את לימודיו בהצלחה.
בשנת 2006 העלה פרדו הצגת יחיד אוטוביוגרפית בשם "גור אריה יהודה", שנכתבה על ידו. ההצגה זכתה בפרס שרת התרבות והספורט ליצירה בתחום הציונות בשנת 2015.
ב-2005 השתתף פרדו במחזה "שלומית" שעלה בתיאטרון המעבדה בירושלים, בבימוי אופירה הניג. כמו כן שיחק בתיאטרון באר שבע במחזה "החושך המואר" מאת דן וולמן, בתפקיד סטודנט אתיופי המבקש לגור אצל ניצולת שואה. כעבור שנה (2006) שיחק פרדו במחזה "לא על זמירים" מאת טנסי ויליאמס, בתפקיד האסיר אוליבר ג'קסון.
בשנת 2012 השתתף במחזה 'אברם' באנסמבל הרצליה לצד גבי עמרני ודובל'ה גליקמן, המחזה מתרחש בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב. גיבורי השוליים נחשפים בו ברגעי אהבה ואלימות, בחלומותיהם ואכזבותיהם. תמונה צבעונית, רגישה ומחויכת של המתרחש בחצר האחורית של העיר הגדולה.
בשנת 2013 השתתף בהצגה 'עובד בשביל שניים' עיבוד קומי לקלסיקה 'משרתם של שני אדונים', שהועלה בתיאטרון 'בית ליסין'.
בטלוויזיה ובקולנוע
בשנת 2000 השתתף בסרט "אחות זרה" מאת דן וולמן. בשנת 2001 שיחק תפקיד מרכזי בסרט הטלוויזיה "אני פורים" של אסף ברנשטיין ועמליה רוזנבלום, לצד דרור קרן וולדימיר פרידמן. ב-2003 גילם צעיר המיוצג על ידי עורך הדין המנוסה דוד פרנקו (משה איבגי) בסדרת הטלוויזיה פרנקו וספקטור ששודרה בערוץ 2. ב-2004, כשסיים את לימודי המשחק, גילם מתרגם בסרט הצרפתי תחיה ותהיה בבימויו של ראדו מיכאיליאנו. ב-2005 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הקצר "מתמטיקה פשוטה" מאת דניל בורובין. ב-2006 גילם את מלקמו הסטודנט בסדרה הרביעית של רחוב סומסום. ב-2007 גילם את יוסי שבירו, חברהּ של הגיבורה הראשית (ורד פלדמן) בסדרה "אולי הפעם". ב-2008 השתתף בסדרת הטלוויזיה "לאהוב את אנה", בשנת 2014 השתתף בעונה השנייה של סדרת המשטרה בערוץ 10 'אחת אפס אפס'. בשנים 2020- 2018 שיחק בסדרה הקומית "שנות ה-80" בתפקיד מולוגוטה, ספר שבתחילה עובד בקראוונים ובהמשך עובד עם מרסל. ב-2022 שב בדמותו של מולוגוטה, ספר והעוזר של מרסל בסדרה ״שנות התשעים״ שאותה גילם גם בסדרה "שנות ה-80".
פעילות חברתית
במהלך המחאה החברתית בקיץ 2011 הקים שי את בשדרות רוטשילד את מאהל 'מחאת הנחמדים', מאהל ששם במרכז את המאבק נגד גזענות ואפליה כלפי יוצאי אתיופיה. 'מחאת הנחמדים' שמה במרכז את הניסיון ליצור שיח חיובי סביב נושאים בוערים בקהילה האתיופית, ליצור במה ונראות לאמנים ואנשי רוח יוצאי הקהילה והצפה של בעיות בוערות.
ברוח 'מחאת הנחמדים' בשנת 2012 יזם והפיק את פסטיבל הסיגדיאדה, פסטיבל לתרבות אתיופית ששם במרכז את היציאה והיוצרים יוצאי הקהילה. בשנת 2013 התקיים הפסטיבל בתיאטרון הלאומי 'הבימה', ובשנת 2014 בסינמטק תל אביב.
יוסף ויץ
יוסף וַיְץ (כ"ה בטבת ה'תר"ן, ינואר 1890 – 1972) היה מראשי קרן קיימת לישראל, ומהפעילים המרכזיים בהתיישבות, ייעור וברכישת קרקעות בארץ ישראל בתקופת היישוב ובשנות המדינה הראשונות. כונה בשמות "אבי היערות" ו"אבי הטרנספר". מנהלו הראשון של מינהל מקרקעי ישראל.
תחילת הדרך
בשנת 1908 עלה ארצה יחד עם אחותו מרים כשב-20 ביולי 1908 עגנה האונייה ביפו. השניים הגיעו לרחובות, שם החל בעבודה כפועל חקלאי בכרם. ברחובות הוא נכנס לחיים הציבוריים והצטרף לסניף מפלגת "הפועל הצעיר".
בשנת 1911 שימש ויץ כיושב ראש בשתי ועידות של ההסתדרות החקלאית, למד חקלאות ושפות והחל לעסוק בכתיבה תחת שמות עט שונים.
הוא עבר לגליל ובמשך תקופה קצרה עבד ביבנאל ובמנחמיה והיה בין ראשוני העולים לאום ג'וני. לאחר נישואיו חזר לרחובות ועבד בחברת נטעים. בשנת 1915 נשלח מטעם אגודת "נטעים" לנהל את חוות סג'רה והתמנה למנהל "משרד המושבות" של הגליל התחתון.
ב-1924 נמנה עם מקימי שכונת בית הכרם בירושלים, ועבר להתגורר בה.
בתקופת היישוב
מאז מינויו לתפקיד בשנת 1932, התמקדה פעילותו של ויץ ברכישת קרקעות והוא ראה בכך מטרה חיונית לקראת הקמת מדינה יהודית. הוא גם זכה להערכה רבה מצד אוסישקין על מסירותו לעבודה זו. הוא קודם בתפקיד כך, שעוד בימיו של אוסישקין היו רוב הפעולות במחלקת הקרקעות מרוכזות בידיו. בתפקידו זה הקדיש את זמנו להנהלה הכללית ולפיתוחה הכלכלי של הקרן והיה אחראי על ענייני הקרקע בשיתוף הנהלת הקרן.
עד לפטירתו של אוסישקין לא רכשה הקק"ל קרקעות במישרין מידי הערבים. הקונה העיקרי עבור הקק"ל הייתה חברת "הכשרת היישוב" שבראשה עמד יהושע חנקין. משנעשה ויץ האחראי לרכישת הקרקעות, החלה קק"ל לרכוש קרקעות במישרין מבעלי הקרקע הערבים.
כדי לייעל את תהליך רכישת הקרקעות, ארגן ויץ חמישה משרדים מחוזיים ומינה אנשים שהיו בעלי ידע בענייני קרקעות ובניהול משא ומתן עם בעלי קרקע ערבים. בתקופת כהונתו החלה רכישת קרקעות באזורים שעד אז לא הייתה בהם דריסת רגל ליהודים, כמו הרי יהודה, הגליל המערבי, עמק החולה ודרום הנגב.
עד קום המדינה רכשה קק"ל כאלף קילומטר מרובע בארץ ישראל, שלושה רבעים מהם בתקופת כהונתו של ויץ כמנהל מחלקת הקרקעות שלה. ויץ יזם סיור בערבה שנערך בין 13 ל-18 בדצמבר 1942 בהשתתפות 12 איש ובהם ד"ר אברהם גרנות, יו"ר הקרן הקיימת ומהנדס המים שמחה בלאס, בלאס מצא סימנים ברורים למים, בניגוד למשתתפים אחרים שהיו מיואשים מסיכויי ההתיישבות במקום. מסקנותיו של ויץ מסיור זה היו : '"בתנאיה הקרקעיים־אקלימיים של הערבה כיום, משוללת היא בשבילנו כל אפשרות להיאחזות מיידית מבחינה חקלאית באיזו צורה שהיא, אפילו בצורת נוודים, רועי גמלים וצאן ]...[ לפי התנאים האקלימיים־קרקעיים של היום, אין עמק הערבה מוכשר לעיבוד חקלאי משקי כלל וכלל ]...[ ברור שאין לדבר על איזה שהוא תכנון יישובי בערבה, על בסיס חקלאות. . .' "
בעקבות מאורעות 1936–1939 והצמצום באפשרויות רכישת הקרקע מהערבים, הגיע ויץ למסקנה כי לא די ברכישת קרקעות וכי אי אפשר להשאיר קרקעות בלתי מעובדות. משלב זה החל להתמסר גם לעניין ההתיישבות וקק"ל הפכה לשותפה ביחד עם הסוכנות היהודית במפעל זה.
במסגרת זו היה ויץ מעורב מטעם הקרן בהקמתם של יישובי "חומה ומגדל" בתקופת המאורעות, הקמתן של ארבע "מצודות אוסישקין" באצבע הגליל בשנים 1939–1943, העלאתם על הקרקע של שלושת המצפים בנגב בשנת 1943, עלייתם על הקרקע של היאחזויות הפלמ"ח בשנת 1945 ובהקמתן של אחת עשרה הנקודות בנגב בשנת 1946.
את משנתו בעניין הקשר בין קרן קיימת לישראל לבין ההתיישבות, הוא הציג בכינוס בו השתתף בשנת 1944: בתקופה זו הכניס ללקסיקון ההתיישבותי והפוליטי של ישראל את המונח "היאחזות" כתקיעת יתד יישובית גם בהיעדר תנאים לכך. לאורך תקופת המנדט וגם לאחר קום המדינה הוא מיקד את עיקר פעילותו להתיישבות באזורי ההר.
תחום נוסף שבו התמקד היה ייעור הארץ. הוא למד את נושא הייעור לעומק, נעשה למומחה בתורת העץ והייעור והיה אחראי לכיסוייה של הארץ במעטה של יערות. הוא החזיק בדעה כי הייעור יוצר תנאים להיאחזות בקרקע ועל כן פעל רבות בתחום זה.
בהתבשרו ב-18 בספטמבר 1918, כמה חודשים לאחר הצהרת בלפור, על לידת בנו השלישי בהיותו בסג'רה פרץ בתרועה "יחי-עם" וכך קראו הוא ורוחמה אשתו לבנם ומכאן והלאה היה השם "יחיעם" לשם ישראלי נפוץ. בנו, יחיעם ויץ, נהרג בפעולת פיצוץ גשר א-זיב בליל הגשרים ב-16–17 ביוני 1946. קיבוץ יחיעם שבגליל המערבי עלה על הקרקע באותה שנה, ונקרא על שמו.
הקמת הר הרצל
מיד לאחר קום המדינה נבחר לעמוד בראש ועדת הרצל מטעם מנהיגי התנועה הציונית כדי לאתר מקום קבורה ממלכתי עבור בנימין זאב הרצל. המקום שבחר בו הייתה גבעה במערב ירושלים בו שכן בית הקברות הצבאי הראשי של מדינת ישראל. לאחר שנבחר המקום היה בין מקימי האתר ובין מתכנניה של רחבת הר הרצל, בה נערך כמדי שנה ביום העצמאות "טקס הדלקת המשואות". לאחר הבאתו של הרצל לקבורה בארץ הפך האתר להיות בית הקברות הלאומי של ישראל. לאחר מותו הוחלט לקרוא לכביש המקיף את הר הרצל ואת יד ושם בשם: "דרך יוסף וייץ".
בתקופת המדינה
ב-25 ביולי, בתגובה ללחץ גובר מצד המדינות הערביות על פולקה ברנדוט לאפשר חזרת הפליטים לבתיהם מטעמים הומניטריים, פנה שווייץ לשר החוץ משה שרת, אשר מונה זה מכבר על ידי בן-גוריון לטפל בבעיות שיצרה בריחת התושבים במהלך המלחמה, במילים הבאות:
הוא ביקש, בעיקר ממניעים מדיניים וביטחוניים, לחזק באמצעות ההתיישבות את ריבונות המדינה באזורים שנכבשו מעבר לתוכנית החלוקה, מתוך רצון לבסס את גבולות ישראל שלאחר מלחמת העצמאות. בנוסף לכך, הוא הוזמן לעמוד בראש ועדות שונות שסייעו לממשלה בנוגע לבעיית הפליטים הפלסטינים, כגון ועדת הטרנספר שהוקמה ב-1948. ב-1952 הגה ויץ את "מבצע יוחנן" אשר נועד להעביר אלפי ערבים נוצרים תושבי הגליל, אשר עזבו את בתיהם במלחמת העצמאות אך המשיכו לחיות בתחומי מדינת ישראל, לארגנטינה ולברזיל. ויץ אף נסע למדינות אלו, על מנת לקדם את הוצאתו לפועל של הטרנספר. בנובמבר אותה שנה התבשר ויץ על ידי משה שרת כי ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, אישר את התוכנית. עם זאת, בתחילת 1953 בוטלה התוכנית. ביומניו של ויץ נמצאות התייחסויות רבות לנושא הטרנספר כשויץ מביע תמיכה ברעיון לצורך קידום גאולת קרקעות ופינוי הארץ כולה מתושביה הערבים להתיישבות יהודית. כך למשל תיעד ויץ ביומנו ב-20 בדצמבר 1940 דברים שאמר לזלמן ליפשיץ:
בנוסף, היה ויץ חבר בוועדת השמות הממשלתית.
במהלך שנות החמישים הגה ויץ את רעיון כפרי העבודה ליישובם של העולים החדשים באזורי ההר בהרי יהודה והגליל ולקראת סוף שנות החמישים עמד מאחורי הקמת ראשון המצפים בגליל – מצפה יודפת.
בראשית שנות השישים היה שותף בהקמת מינהל מקרקעי ישראל, מונה למנהלו הראשון ונטל חלק מרכזי בגיבושה של האמנה שנחתמה בשנת 1961 בין ממשלת ישראל לבין קק"ל על הגדרת מעמדה החדש של הקרן במדינת ישראל. במקביל לכהונתו כמנהל מינהל מקרקעי ישראל, שימש גם כמנהל מחלקת פיתוח קרקע בקק"ל. במסגרת זו תפקידו זו הביא להקמתם של מצודות הספר – 6 יישובים חדשים שהוקמו באזורי ההר שלאורך הגבולות על ידי קק"ל בשיתוף עם הצבא בדומה למתכונת של היאחזויות הנח"ל.
בערב סוכות שנת 1972 הלך יוסף ויץ לעולמו כשהוא בן 82 ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים, לצד בנו.
על שמו נקרא המושב תלמי יוסף אשר היה בסיני אך פונה לאחר הסכמי קמפ דייוויד, תושביו הקימו מושב חדש באותו השם, תלמי יוסף בחבל שלום אשר סמוך לגבול עם מצרים ועם רצועת עזה. על שמו נקראים גם מצפה רביבים בנגב הצפוני, רחוב בירושלים המחבר את הר הרצל עם שכונת קריית משה ומועצה אזורית מעלה יוסף אשר נמצאת בלב הגליל המערבי.
משפחתו
יוסף ויץ נישא לרוחמה אלטשולר, בתו של יצחק זאב אלטשולר, איש העלייה הראשונה ומראשוני רחובות. אחותה של רוחמה, יהודית, נישאה לגרו גרא, שהיה נציב שרות בתי הסוהר הראשון בישראל. אחיה, נקדימון אלטשולר, היה ידיד נעורים הקרוב של רחל המשוררת והוא שהה לצדה ברגעיה האחרונים. בנו הוא גדעון אלטשולר, ונכדתו היא ד"ר מור אלטשולר.
אחותו של ויץ, מרים, נישאה לסופר והעיתונאי בן רחובות זאב סמילנסקי, אביו של הסופר ס. יזהר.
לזוג יוסף ורוחמה ויץ נולדו שלושה בנים: פרופ' רענן ויץ שכיהן כמנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, שרון ויץ, שכיהן כמנהל אגף היעור של הקרן הקימת לישראל, וצעיר הבנים יחיעם ויץ שנהרג כאיש הפלמ"ח ב"ליל הגשרים". בנו של שרון ויץ הוא שדרן הספורט רמי ויץ. בנו של רענן הוא ההיסטוריון יחיעם ויץ. בנו של יחיעם ויץ הוא העיתונאי גידי וייץ.
הבמאית מיכל ויץ היא נינתו של יוסף ויץ. ב-2021 יצא סרטה "קופסה כחולה". הסרט מציג עימות בין הנרטיב המקובל בחוג משפחתה של הבמאית, ובין הנרטיב שמשתקף ביומניו האישיים של ויץ.
כתביו
יוסף ויץ נפטר לאחר שהטביע את חותמו על מפת ההתיישבות של מדינת ישראל והותיר אחריו כ–30 ספרים בנושאים חקלאיים והתיישבותיים. ספריו הביוגרפים המתעדים את תולדות היישוב ואת משנתו: "התנחלותנו בתקופת הסער", "דרכי בהתיישבות", "ההר", "בנתיבי", ששת כרכי "יומני ומכתבי לבנים", "יוסף נחמני איש הגליל" ומאמרים רבים בנושאים חקלאיים-ישוביים בעיתונות הפוליטית המקומית ובנושאים מקצועיים בכתבי עת המקצועיים.
הארנב הקשיב
הארנב הקשיב (באנגלית: The Rabbit Listened) הוא ספר ילדים, שנכתב ואויר על ידי קורי דורפלד, ותורגם לשפות רבות. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת "תכלת" בשנת 2019, ונכון לשנת 2020 הוא מכר מעל ל-40,000 עותקים בשפה העברית. במרץ 2021 נכלל הספר ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס בקטגוריית "ספרי ילדים מצוירים".
תקציר העלילה
ילד בשם טיילור משחק לבד. הילד בונה בכוחות עצמו מבנה גדול מקוביות, ובלי סיבה נראית לעין, המבנה מתפרק. בעקבות התפרקות המבנה, הילד מאוד עצוב. במהלך הספר, בכל פעם מגיעה חיה אחרת שמנסה לעודד אותו ולתת לו עצות ורעיונות לדרכים להתמודד עם הרגשות שלו. כל חיה מייצגת תגובה רגשית אחרת שאדם יכול לחוש בעקבות כישלון בעבודה שהשקיע בה. התרנגולת מנסה לגרום לטיילור לדבר על האירוע ולעבד אותו, הדוב מציע לו לצעוק ולכעוס, הצבוע מציע לטיילור לצחוק על האירוע ומנסה לגרום לטיילור להבין שצחוק יגרום לו להרגיש טוב יותר, והנחש מעודד אותו להרוס למישהו אחר כדי להקל על הכאב. אף אחת מהגישות לא מצליחה לנחם את הילד, שמרגיש שהוא מותקף מכל עבר והרגשות מציפים אותו. כל חיה שהגיעה ניסתה למצוא פתרון מהיר לבעיה, וכשראתה שהפתרון לא עבד, עזבה את טיילור להתמודד לבדו. לאחר שכל החיות עזבו, מגיע הארנב, שלמראית עין לא עושה פעולה אקטיבית. הארנב מציע לטיילור אוזן קשבת, ולא פולש למרחב האישי שלו. הוא מביע אמפתיה בשקט, יושב ליד הילד ונותן לו להיפתח ולהביע את הרגשות שהוא מרגיש, בלי ללחוץ עליו, ובזמן המתאים לו. בעקבות ההכלה של הארנב, טיילור מביע כל אחד מהרגשות שהחיות ייצגו במהלך הספר, והארנב מקשיב, נותן לו תמיכה ועוזר לו להכיל את הכאב. בסוף הספר, טיילור מגיע להשלמה עם המצב, והוא מוכן לבנות את המבנה מחדש.
אלן סמית'י
אלן סמית'י (באנגלית: Alan Smithee; לפעמים נקרא אלן סמית') הוא קרדיט שמופיע בסרט קולנוע שבו הבמאי מסרב לחתום על הסרט שביים, משום שאינו שלם עם התוצאה הסופית.
מקור השם
הבמאי הראשון שסירב כי שמו יופיע על סרט שיצר, וביקש מגילדת הבמאים של אמריקה בהוליווד כי בכותרות הסרט יינתן הקרדיט ל"אלן סמית'י", הוא דון סיגל. היה זה בסרט "מותו של אקדוחן" שיצא לאקרנים בשנת 1969. הסרט החל בבימויו של במאי אחר, אשר הסתכסך עם הכוכב ריצ'רד וידמרק ופוטר. סיגל הגיע על מנת להשלים את העבודה, ואף הוא הסתכסך עם וידמרק, שדרש כי תהיה לו שליטה אמנותית בבימוי הסרט ועריכתו. בסופו של דבר החליט סיגל כי אינו יכול לקבל קרדיט על בימוי הסרט, וביקש מאיגוד הבמאים כי בכותרות הסרט יירשם כי הבמאי הוא "אלן סמית'י", דמות דמיונית שהומצאה לצורך זה.
התפשטות השימוש
במשך שלושים שנה זכה סמית'י לקריירת בימוי מפוארת, שכן בכל מקרה דומה של סכסוך בין במאי, כוכב ואולפן, שגרם לכך שהבמאי לא ראה בסרט את המוצר לו התכוון, ניתן היה לבקש כי הקרדיט על הבימוי יינתן ל"אלן סמית'י".
דוגמה נוספת לשימוש בשם "אלן סמית'י" ניתן למצוא בגרסה המורחבת לסרט "חולית", שנערכה ללא אישורו והשתתפותו של הבמאי, דייוויד לינץ'. או אז סירב לינץ' לשייך את שמו לפרויקט המורחב והתנגד בכל תוקף לעריכות הרבות שנעשו בסרט, שנערך לכדי 189 דקות (מתוך 137 דקות בגרסה הקולנועית) בצורה גסה, כאשר נעשה בו שימוש חוזר בסצינות רבות.
איסור השימוש
עם הזמן, הפכו השם ומטרתו למוכרים יותר ויותר, ובמאים מסוימים אף החלו לדון בו תוך הפרת קוד השתיקה. ב-1998 יצא הסרט "סרטו של אלן סמית'י: הישרפי הוליווד הישרפי". גיבור הסרט, אלן סמית'י, מנסה, ללא הצלחה, להתנער מתוארו כבמאי, מכיוון שהשם הבדוי היחיד בו מותר לו להשתמש הוא שמו שלו. ארת'ור הילר, במאי הסרט, לא הסכים להתערבותו האמנותית של המפיק, ג'ו אסטרהאוז, ודרש להסיר את שמו. כך נרשם כי במאי הסרט הוא אלן סמית'י. הסרט נכשל משמעותית הן כלכלית והן ביקורתית, אך פרסום בעיות ההפקה משך תשומת לב רבה.
אסתר כספי
ביוגרפיה
אסתר גֶלטמן (לימים כַּספי) נולדה בשנת 1916 בעיר ויניצה שבאוקראינה (לאחר המלחמה בברית המועצות), בתם של אסיה ויצחק גֶלטמן. אמה הייתה אחות ומיילדת מוסמכת ואביה רוקח ובעל בית מרקחת. בראשית שנות ה-20, בילדותה, יצאה עם הוריה מברית המועצות בדרך לארץ ישראל בחיפזון ובחשאי, על רקע גיוס הרוקחים לעבודות הצבא על ידי השלטונות. לאחר שנה שבה המתינו בלבוב שבפולין לקבל אשרות עלייה לארץ ישראל, הגיעו לארץ ב-1923. בנוסף לרוסית, שהייתה שפת האם שלה, וליידיש שקלטה בבית סבה, היא למדה בשהותה בפולין את השפה הפולנית, וכך בהגיעה לארץ הייתה העברית שפתה הרביעית. זמן קצר לאחר עלייתם קיבל אביה משרת רוקח בבית המרקחת שליד מרפאת "הדסה" בטבריה, ושם חלה ונפטר בגיל צעיר כעבור פחות משנה. לאחר מותו קיבלה אמה משרת חובשת מטעם "הדסה" במושב הצעיר חיטין (כיום כפר חיטים) שליד טבריה, שבו לא היה רופא, ואסתר למדה בבית הספר העממי במושב. תנאי החיים במקום היו קשים, והשתיים לקו שוב ושוב במלריה. כעבור יותר משנה, על רקע קשיי החיים והעבודה המפרכת, הועברה אמה לבקשתה בחזרה לטבריה, שם עבדה במרפאת העיניים של "הדסה", וכעבור שנה נוספת, עברו השתיים למושבה רחובות והשתקעו בה.
כספי סיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה בתל אביב ונסעה ללמוד ספרות ועיתונאות באוניברסיטת לונדון, שם התוודעה ליצירות הספרות האנגלית. לאחר מכן שבה לישראל, ועם קום המדינה ב-1948 החלה לעבוד כמתרגמת ועורכת בלשכת העיתונות הממשלתית. בשנות ה-50 החלה לשלוח ידה בתרגום ספרות יפה, ובשנת 1961 עזבה את עבודתה בלע"מ והתמסרה לתרגום. היא הייתה נשואה במשך עשרות שנים לחוקר הספרות העברית שמואל ורסס מהאוניברסיטה העברית בירושלים, לימים חתן פרס ישראל לחקר הספרות (עבורו היו אלה נישואים שניים), עד מותה בירושלים בשיבה טובה ב-2008, בגיל 92. נטמנה בהר המנוחות.
חומר משל כספי ועל אודותיה מצוי בארכיונו של בן-זוגה, השמור בספרייה הלאומית.
הערכת עבודתה
כספי זכתה להערכה רבה על תרגומיה מהקלאסיקה של הספרות האנגלית. בשנת תשכ"ט-1969 זכתה בפרס טשרניחובסקי לתרגום ספרות יפה (פרוזה) על תרגום יצירת המופת של הנרי פילדינג "קורות טום ג'ונס" (מוסד ביאליק, תשכ"ז). ועדת השופטים (שבה ישב הסופר, העורך והמתרגם אפרים ברוידא), קבעה בנימוקיה כי תרגומה של כספי מתאפיין
על תרגומה ל"שגיונו של אלמאיר" מאת ג'וזף קונראד (עם עובד, תשכ"א) כתב הסופר, המבקר וחוקר הספרות גבריאל מוקד כי סגנונו האנגלי המיוחד של קונראד "הורק לכלי עברי נאה בידי המתרגמת". עם הופעת התרגום ל"מַהֵר וָרֵד" מאת ג'ון ויין (עם עובד, תשכ"ד) כתב הסופר והמבקר דן עומר כי "תרגומה של אסתר כספי הוא עניני ועשוי כהלכה, גם אם לעיתים נוטה הוא לצד המוגזם". ביחס ל"טום ג'ונס" (תשכ"ז) כתבה המבקרת גיטה אבינור כי "התרגום של אסתר כספי עשוי בכישרון ובאחריות. הסגנון הוא שוטף והלשון עשירה; יש נאמנות לרוח המקור ועם זאת גמישות מספקת כדי לשמור על מידת הקריאוּת". הסופר, העורך והמתרגם דן צלקה קבע כי "תרגום הרומאן על-ידי אסתר כספי בהיר מאוד. המתרגמת פירשה בעדינות, בגוף התרגום, דברים המרוחקים מתפיסת הקורא העברי. לשונו של פילדינג, שתפקידיה רבים, מפארודיה ועד לאותו "פיוט", זכתה להשתקפות נאה". והמבקר אדיר כהן הסכים כי "לציון מיוחד ראוי תרגומה הנאמן של אסתר כספי, שידעה להעלות בכשרון רב את טעם סגנונו וטבעו המיוחד" של פילדינג. את תרגומה ל"ענוג הוא הלילה" של פרנסיס סקוט פיצג'רלד (עם עובד, תשל"ד 1973) הגדיר המבקר יורם ברונובסקי "ההישג הנאה החדש של אסתר כספי, אחת המתרגמות הטובות בארץ". עם הופעת התרגום ל"תקוות גדולות" לצ'ארלס דיקנס (ספרית פועלים, תשמ"ג 1983) קבעה המבקרת איזה פרליס כי כספי "משקיעה את כשרונה בתרגום הקלאסיקה האנגלית, מתוך בקיאות וזיקה נפשית גם יחד. לשון התירגום, עשירת הניבים, שומרת על שביל הזהב בין ה"ארכאי"-מלאכותי ולשון הדיבור של ימינו". על תרגומה ל"יריד ההבלים" כתבה: "תרגומה של יצירה מונומנטלית זו הוא מפעל אדיר... הערותיה בשולי הטכסט מצביעות על בקיאות ברקע ההיסטורי והחברתי... התרגום מצטיין בעברית שורשית וקריאה גם יחד (זיווג די נדיר), ובהתאמת המליצה העברית לטכסט הלועזי".
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
גבקליטפה
ב-2018 גבקליטפה הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
החפירות באתר
האתר מצוי 15 ק"מ מאורפה, בפסגת רכס של גבעות אבן גיר, המהוות את השלוחה הדרום-מזרחית של הרי הטאורוס. פירוש השם הוא "גבעה עם טבור". התל נישא לגובה של 15 מטר וקוטרו כ-300 מטר. הוא התגלה בשנת 1963, בסקר ארכאולוגי שערכה במקום קבוצת מדענים אמריקאים וטורקים. הם נתקלו בכמה אבני גיר גדולות, מלבניות, מעוצבות, ללא ספק מעשה ידי אדם, שבצבצו מהקרקע. החוקרים הניחו שמדובר בקברים ביזנטיים ולא המשיכו את הבדיקה.
ב-1994 קרא ד"ר קלאוס שמידט, ארכאולוג גרמני מאוניברסיטת היידלברג, את הדו"חות שחוברו על המקום והחליט לנסוע לשטח כדי לבחון את הממצאים בעצמו. החל משנת 1995 מבצעים מוזיאון אורפה, המכון הגרמני לארכאולוגיה (DAI) וחוקרים מאוניברסיטת קארלסרוהה, חפירות נרחבות באתר בראשות שמידט.
תיאור כללי
השכבות העיקריות של האתר מתוארכות לכ-11,500 שנה לפני זמננו, דהיינו לתקופת המעבר ההדרגתי לכלכלה חקלאית, היא התקופה הנאוליתית הקדם-קרמית א'. בשכבות אלה התגלו המבנים המונומנטליים, הפסלים והחריטות, שפורשו כמקדשים הציבוריים העתיקים ביותר שהתגלו אי-פעם. במקום נמצאו גם שרידים של מבנים מאוחרים יותר, משלהי התקופה הנאוליתית, האלף ה-7 וה-6 לפני הספירה. שמידט מעריך כי באתר קיימות גם שכבות קדומות יותר, מסוף התקופה האפיפלאוליתית.
לא התגלו במקום עדויות למבני מגורים כפי שידועים מאתרים אחרים בתקופה, או לבעלי חיים וצמחים מבויתים, ולפיכך סבורים שבוני האתר המקוריים היו עדיין ציידים-לקטים וכי לא היה זה אתר מגורים. מרבית הארכאולוגים סבורים כיום שגבקליטפה שירת תפקיד פולחני עבור אוכלוסייה משמעותית של ציידים-לקטים שהתאספו ממרחב גדול למדי. עם זאת, מחקרים גנטיים שנעשו על חיטת בית קדומה מסוג גילו שהיא בויתה לראשונה ככל הנראה בגבעות, כשלושים קילומטרים בלבד מהאתר והוצע שביותה קשור לבניית האתר, שכן היה צורך לגדל מזון מספיק למאות ואף אלפי הבונים שנדרשו לעבוד כאן במשך שנים.
לאחר תחילת האלף ה-8 לפני הספירה, כלומר לאחר כ-1,500 שנה לפחות של שימוש בו, ננטש האתר המקורי וכוסה באדמה במתכוון ונשאר כך במשך למעלה מאלף שנים, עד שהיה מי שחזר ובנה על גבי השכבה המכוסה, במהלך האלף השביעי והשישי לפני הספירה.
לא הרחק מהאתר נמצאו לפחות עוד שניים או שלושה אתרים עם סימנים לקיומם של עמודי T רבים, ושמידט רואה בהם אתרי פולחן שמסונפים לגבקליטפה. חוקרים אחרים רואים בהם אתרים נפרדים לחלוטין, ששימשו קהילות אחרות.
פירוט
התגלו במקום כעשרים מבנים עגולים, שרק שמונה מהם נחפרו עד עתה. הגדול שבהם קוטרו כ-30 מטר. קירותיהם עשויים מאבני גוויל, הנתמכות במגליתים או עמודי אבן גיר, בצורת האות "T", שגובהם שלושה עד חמישה מטרים בדרך כלל, אף כי הגדול בהם מגיע לכ-6.9 מטר. בסך הכל נחשפו עד כה למעלה משישים עמודי אבן גיר או מגליתים שכאלה, כאשר ידוע על עוד למעלה ממאתיים, שעדיין קבורים באדמה. משקלו של כל עמוד כשבעה טונות. במחצבה הסמוכה התגלה עמוד שננטש באמצע הסיתות ומשקלו 50 טונות. במרכז כל מבנה מעוגל שכזה ניצבו שתי אבנים תומכות נוספות, שהן בדרך כלל הגבוהות ביותר. חלק מעמודי האבן לא הושלמו.
לאורך צִדם החיצוני של הקירות נמתח ספסל נמוך. הרצפה עשויה מאבן גיר כתושה ואפויה (טראצו).
ידוע על כ־12 אתרים בסביבת גבקליטפה, המכונים גבעות האבן (Taş Tepeler), שיש בהם ממצאים דומים, כולם בני אותה תקופה. בספטמבר 2021 נחתם הסכם על שיתוף פעולה בינלאומי של 12 מוסדות וארגונים מ-5 מדינות, לפיו יתקיימו חפירות ארכאולוגיות באתרים אלה בשנים 2021 עד 2024, ביניהם בגבקליטפה. סבורים שחפירות אלה יחשפו את הדוגמאות הראשונות ליישובים ולקהילות חברתיות בעולם ויעידו על המציאות שהייתה לפני 12 אלף שנה. מקווים שפרויקט זה, המכונה פרויקט גבעות האבן, יציע תובנות חדשות על יישובים אנושיים פרהיסטוריים, ויענה על שאלות רבות על האופן שבו בני אדם חיו ועבדו יחד לפני תחילת ההיסטוריה האנושית הכתובה.
Lo malo
Lo Malo (מוכר כ-Chico mal; בעברית: האיש הרע)  הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הספרדייה איתנה, ביחד עם הזמרת-יוצרת הספרדייה אנה גרה. השיר יצא לאור ב-6 באפריל 2018, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ ספרד, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים של ספרד.
רקע וכתיבה
השיר במקור נקרא "Boy No Good" והוא נכתב בשפה האנגלית על ידי וילי סימס וג'ס מורגן ותורגם לשפה הספרדית על ידי המלחינה בריסה פניוי. השיר יצא לאור ב-28 בינואר 2018, כאחד מהשירים שהתחרו על ייצוגה של ספרד באירוויזיון 2018. גרסת הסינגל הופצה ב-6 באפריל 2018.
בסמוך לצאתו, עלה הרמיקס של השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-88 מיליון השמעות.
אירוויזיון 2018
השיר הצליח להעפיל לגמר ה-"Gala Eurovisión", אך סיים במקום השלישי עם 26% קולות.
הצלחה
אף על פי שלא נבחר לייצג את ספרד באירוויזיון 2018, הצליח השיר להעפיל על "Tu Canción" במצעדים ובמכירות, תוך שכבש את פסגת מצעד השירים שבספרד במשך חמישה שבועות. בעקבות כך, הפך (ביחד עם "Sin Pijama" של בקי ג'י ונאטי נטשה) לשיר היחיד שהצליח זאת באותה השנה.
בנוסף לכך, בסוף שנת 2018 הוכתר השיר ל"שיר השנה" של ספרד, תוך שדורג כשיר המצליח ביותר במדינה באותה השנה. באפריל 2018, העניק איגוד תעשיית ההקלטות הספרדי את תואר הפלטינה המחומשת לשיר, על מכירות של למעלה מ-200,000 עותקים במדינה. בעקבות כך, הפך השיר לאחד מ-15 השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בספרד, תוך שהפך לשיתוף הפעולה הנשי הנמכר ביותר בכל הזמנים במדינה, כשהקודם לכך היה הלהיט "Beautiful Liar", של הזמרות-יוצרות ביונסה ושאקירה. בשנת 2020, נשבר השיא היות שהלהיט "Tusa", של הזמרת-יוצרת הקולומביאנית קרול ג'י והראפרית האמריקאית ניקי מינאז', נמכר בלמעלה מ-240,000 עותקים במדינה.
עלילה
בהתחלה, ניתן לראות את אנה גרה נכנסת למסיבה, כשחמישה גברים מביטים בה, תוך שהיא מתחילה לשיר את השיר. בהמשך, מתחלפת הסצנה לזו בה ניתן לראות את גרה כשהיא בחדר הסגור ומיד לאחר מכן, מצטרפת איתנה לשירה, תוך שניתן לראותה, כשהיא שרועה על רחבת הריקודים לבדה, מכוסה בשמיכה.
מיד לאחר המאורעות שהוצגו, מתחילה המסיבה עצמה. במסיבה ניתן לראות את כולם כשהם שותים, מבלים ורוקדים לצלילי השיר, תוך שאיתנה וגרה רוקדות יחדיו. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות את איתנה קמה מרחבת הריקודים, על מנת לשבור דברים ולנפץ זכוכיות שונות, תוך שגרה מאבדת את עשתונותיה בחדר הסגור והיא מתחילה להתנהג בפראות גם כן.
מיד לאחר מכן, דופקת גרה על קירות החדר הסגור והם נפתחים לרווחה, תוך שאיתנה קמה מרחבת הריקודים, הולכת לעברה והשתיים מתאחדות. בהמשך, ישנה סצנה בה ניתן לראות את שתיהן רוקדות ביחד עם כמה רקדניות ליווי ממין נקבה בלבד וכך הקליפ מסתיים.