cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמה פרוסט
פלישה סודית, שלטון אפל ואקס-מן האפלים
פרוסט נראית כשהיא נלחמת בגזע הסקרול בזמן פלישתם לסן פרנסיסקו, שבו הם מקימים מעין חומה טלפתית ברחבי העולם. פרוסט מנסה לתעל את הטלפתיה של הקוקיות לתוכה ובעזרת המתקן לאיתור מוטאנטים סרברה מנסה לאתר את מקור המחסום המנטלי, אך נותרת מחוסרת הכרה עקב כך. הקוקיות אומרות לסקוט שאמה מתה, אך הם אינם מודעים לכך שמוחה הטלפתי של פרוסט עדיין נלחם בסקרול הפולשים. פרוסט יוצרת סדרת מלכודות מנטליות ומצליחה בסופו של דבר להשתחרר ולשתק את המחסום.
בעקבות הבסת הסקרול, פרוסט מקבלת הזמנה להצטרף לקאבאל הסודי של נורמן אוסבורן, המורכב מדוקטור דום, נאמור, לוקי והברדס, שמתמרנים את האירועים לתועלתם הפרטית. כאשר פרוסט מודיעה כי מקומה אינו איתם, אוסבורן מציין בפניה מי היא הייתה בעברה וכי היא הדוברת רבת ההשפעה של גזע עוצמתי ונכחד. הוא מזכיר לה שמישהו צריך לנקוט עמדה בשם אנשיה המוטאנטים, ושהיא צריכה להגיע לתובנות עם עצמה ולהחליט החלטות קשות. בנוסף, הוא מציין שהוא רוצה בטלפת בקבוצתו כדי לשמור על רמה כנה בין חברי הקבוצה. פרוסט עוזבת ואינה מודיעה אם היא תופיע למפגשם הרשמי הראשון. לאחר התייעצות עם סטורם בעניין מנהיגות, היא מחליטה להפגש עם חברי הקאבאל. מתגלה כי לה ולנאמור הייתה היסטוריה משותפת ביחד, בימים בהם הייתה חברה במועדון הלפייר ונשלחה לגייס את נאמור לשורותיו על ידי סבסטיאן שו. במקום זאת, נאמור לקח אותה לממלכתו התת-ימית אטלנטיס והם החלו במערכת יחסים רומנטית. כשנודע הדבר לשו, הוא שלח זקיף מתוכנת לאטלנטיס, שהחריב אותה עד היסוד. כאשר נאמור התעמת עם שו, סלין מחקה את זכרונה של פרוסט אודות נאמור, שנשבע לנקום בשו. בזמן ההווה, פרוסט מגלה שבקרב בינה לבין הפניקס, זיכרונה אודות נאמור שב אליה. היא עורכת עמו הסכם, מפתה את שו וגורמת לנאמור להאמין שהיא הרגה אותו, בעוד היא מהממת את שו וקוראת לסקוט באופן טלפתי שיעצור אותו עם חבורת האקס-מן באשמת פשעים נגד המוטאנטים. נאמור, מצידו, מסכים להגן על המוטאנטים כשם שהוא מגן על עמו. לבסוף, פרוסט חורצת את גורלו של שו בכך שבעזרת הטלפתיה היא מוחקת את זכרונו ומשאירה רק את זיכרון פרצופם של הקורבנות הג'נושיים.
פרוסט ממונה בידי אוסבורן לעמוד בראש קבוצת אקס-מן האפלים שלו. הכותב מאט פרקשן מציין כי בחירתה זו של פרוסט תפלג בינה לבין סקוט, כשעמדותיהם תהיינה מנוגדות. חברי הקבוצה נבחרים בידי אוסבורן, אך פרוסט מוסיפה את נאמור מתוך בחירתה. הקבוצה מציגה עצמה לציבור הרחב, מוקיעה את חבורת האקס-מן המקורית, ומציירת אותם ככוח מיליציה מסוכן. בינתיים, פרוסט מגלה שאוסבורן עובד עם דארק ביסט (גרסת האקס-מן האפלים לחיה) כדי לענות מוטאנטים לכודים ולהזין את כוחותיהם לתוך מכונה המתגברת את "נשק אומגה". סייקלופס שולח את חבורת אקס פורס למשימת חילוץ של המוטאנטים הלכודים, מה שמוביל אותם לעימות עם האקס-מן האפלים. תוך שכך, פרוסט מגלה שהיא סוכנת כפולה, והיא מביסה את האקס-מן האפלים בעזרתו של נאמור. או אז, פרוסט, נאמור, סקוט והאקס-מן המקוריים עוברים לאי אוטופיה, שהפך למקום מפלטם החדש. אוסבורן מגלה זאת ושולח את האקס-מן האפלים ואת האוונג'רס האפלים בעקבותיהם.
נקרושה
פרוסט נמצאת תחת עיניה המשגיחות של סלנה, יחד עם חברי מועדון הלפייר סבסטיאן שו ודונלד פירס, על כי הכשילה ובגדה בה לפני שנים כאשר חשקה באלוהות לעצמה. סלנה זועמת עליה גם משום שפרוסט השתמשה בשם הקוד "המלכה השחורה" כאשר הנהיגה את האקס-מן האפלים. היא שולחת את קבוצת ההליונס, שהוקמה לתחייה מחדש, להתקיף את פרוסט ולהתעמר בה. הופעת חברי הקבוצה המתים מצליחה לערער את פרוסט, ומותירה אותה בהלם ואכולת רגשי אשמה. סייקלופס מיד מורה לחברי האקס-מן להגן עליה משום שאינה יכולה לתפקד במצבה הממוטט. המעגל הפנימי של סלנה מופיע באוטופיה ללכוד את וורפאת' ולהשיב ממצא עתיק ששייך לה. היא מצליחה בכך, וחברי קבוצתה הורגים את אוניקס ודיאמונד-ליל ללא רחמים, פוצעים את אנג'ל אנושות וחוזרים לנקרושה. פרוסט מגיעה להכרה שהאיום לא ייגמר עד למותה של סלנה, והיא שולחת את אקס-פורס לנקרושה לביצוע המשימה.
הביאה השנייה, פילוג
באירועי הביאה השנייה, פרוסט משמשת בעיקר כתמיכה מוסרית לסקוט וכאמצעי תקשורת בינו לבין קבוצתו. כאשר רוג מגלה שיש לה קשר אמפתי למשיחת המוטאנטים הופ סאמרס, היא יוצרת קשר עם פרוסט לעזרה. פרוסט היא מבין הטלפתים אשר נפגעים בידי הדף אנרגיה כאשר באסטיון מכבה את סרברה. לאחר שסקוט שולח את אקס-פורס לעתיד כדי למנוע מזקיפי הנמרוד לפלוש להווה, הוא מודיע לאמה כי מדובר במשימת התאבדות. היא לוקחת חלק בקרב בגשר שער הזהב, וכאשר באסטיון הורס את הגשר היא מביטה בדאגה כאשר הופ מפתחת את החותם האנרגטי של כוח הפניקס. בסוף קשת הסיפור, חמישה מוטאנטים חדשים מפתחים כוחות ברחבי העולם.
לאחר אירועי "פילוג", בהם קבוצת האקס-מן התפצלה לשניים בעקבות חיכוך בין סייקלופס לוולברין, פרוסט נשארת על האי אוטופיה עם קבוצתו של סייקלופס, ללא קשר לרצונה לחזור לבית הספר לצעירים מחוננים, לשם הרגישה שייכת. כמו כן, היא עוזרת לממן את פעילויות הקבוצה היות שוורן וורתינגטון השלישי כבר אינו בקבוצה לאחר שאישיות ארכאנג'ל השתלטה עליו מחדש.
אוונג'רס נגד אקס-מן, מהפכת המוטאנטים
פרוסט היא אחת מחמשת חברי האקס-מן עליהם השתלט כוח הפניקס המשחית לאחר שאיירון מן סדק אותו. היא החלה לדאוג שהיא מאבדת שליטה על כוחותיה החדשים לאחר שמצאה איש האשם בתאונת פגע וברח והרגה אותו. היא מכתירה את עצמה למלכת אוטופיה, ומאלצת מוטאנטים באופן טלפתי להשתחוות אליה. בראותו זאת, מגנטו קורא לאקסבייר לעזרה. באמצעו של קרב בין האוונג'רס לאקס-מן, חלק הפניקס שבה נשאב בידי סייקלופס. מאוחר יותר, היא נלקחת למעצר בידי חברי האוונג'רס החדשים לוק קייג', דרדוויל, הדבר ומוקינגבירד.
פרוסט חוברת לסייקלופס, מגנטו ומג'יק, אשר נמלטים מרשויות החוק בעקבות האירועים האחרונים. היא המשיכה לנטור טינה לסייקלופס על פעולותיו בעקבות הקרב נגד האוונג'רס, וחשפה כי כוח הפניקס שינה את כוחותיה והיא אינה מסוגלת לקרוא מחשבות. בהמשך, היא לחמה במספר קרבות כחלק מהאקס-מן של סייקלופס, אשר החל במהפכת המוטאנטים בכך ששחרר מוטאנטים כלואים או אסף אותם לצוותו ועזרה בגיוסם של אנג'ל הצעיר וקוקיות סטפורד לקבוצה. בנוסף, היא מתאמנת בחשאי כדי להחזיר לעצמה שליטה בכוחותיה, ומשמשת כמדריכה לקוקיות סטפורד ולג'ין גריי הצעירה בשימוש בכוחותיהן.
מלחמות סודיות, הבלתי אנושיים נגד אקס-מן
בעקבות המלחמות הסודיות והחזרתו של ארץ-616 לקדמותו, אמה פרוסט היא אחת מתוך קבוצה קטנה של אקס-מן אשר נשלחו לחקור את ענני הטריגן המסתוריים באי מיואר והם מוצאים את גופתו המתה של ג'יימי מדרוקס. בראותם כי ענני הטריגן רעילים למוטאנטים, סקוט ואמה הוגים תוכנית לחסל את אחד מענני הטריגן של הבלתי אנושיים. הם מצליחים להדוף את כוחות הבלתי אנושיים מספיק זמן כדי לנטרל את הענן הרעיל, אך סייקלופס נהרג לכאורה מתוך הגנה עצמית בידי חזיז שחור במתקפה. אולם, בהלווייתו של סקוט, אחיו אלכס צופה מרחוק באחיו המת לצידה של אמה. הוא מציין בפניה שמשהו אינו נראה הגיוני בכל העניין, והיא נאלצת לשתף אותו בסוד התוכנית - שסקוט מעולם לא נהרג בידי חזיז שחור אלא עוד כששהה באי מיואר וסבל מהשפעות ענן הטריגן. מאז אותו מקרה, אמה הקרינה בפני כולם אשליה אופטית שלו מתוך כוונה להכריז מלחמה על הבלתי אנושיים בשמו של סקוט.
במשך שמונת החודשים שלאחר מותו של סקוט, אמה אימנה את עצמה בקדחתנות ושיפרה את יכולתה להפוך למצב יהלום. כמו כן, היא סבלה מטראומה בעקבות מותו והחלה להאמין בשקר של עצמה שחזיז שחור בעצם הרג אותו. היא לא ביזבזה זמן והחלה להתכונן למלחמה נגד הבלתי אנושיים על ידי כריתת בריתות עם קבוצות שונות של האקס-מן, כולל קבוצתה של סטורם במפלט אקס. היא מכריזה מלחמה על הבלתי אנושיים וחיה מדווח כי ענני הטריגן הגיעו למצב רוויה ועד מהרה יהפכו את כדור הארץ לבלתי מיושב עבור מוטאנטים, וכי לא נותר להם זמן לנהל משא ומתן על הישרדותם. כאשר מלכת הבלתי אנושיים מדוזה מגלה את האמת אודות סיבת המלחמה, וכדי להבטיח את הישרדותם של המוטאנטים היא משמידה את הענן בעצמה ומבטלת בכך כל אפשרות לגילויים של בלתי אנושיים חדשים בעתיד.
אחרי שסייקלופס מהעבר חשף את העובדה שאמה ביימה את מותו של מקבילו מהעתיד, אמה התעקשה כי עשתה את מה שסייקלופס היה בוחר לעשות במצב שכזה, ונמלטה משדה הקרב בעזרתו של האבוק ובאמצעות הסחת דעת של זקיפי סנטינל המתוכנתים להשמדה המונית של הבלתי אנושיים. אמה נראית מאוחר יותר בבסיס סודי, כשהיא חובשת קסדה הדומה לאלו של מגנטו וסייקלופס ומתכוננת לצעד הבא שלה - כעת כשהיא נמלטת מידיהם של הבלתי אנושיים והאקס-מן בעקבות מעשיה מאז מותו של סייקלופס.
אימפריה סודית
בעקבות השתלטותו של ארגון הידרה על ארצות הברית באירועי "אימפריה סודית", אמה פרוסט מתגלה בתור המנהיגה האמיתית של אומת המוטאנטים בניו טיאן. היא משתמש בחייזר קסורן כשליט בובות, ושולטת בו באמצעות הטלפתיה שלה. מתגלה באמצעות פלשבק כי אמה השיגה רסיס של הקוביה הקוסמית מידיו של שאנג-צ'י מחוסר ההכרה. כאשר אקס-מן הצעירים מהעבר מורדים בממשלת ניו טיאן, אמה וקסורן שולחים קבוצת מוטאנטים אחריהם שלוכדים את רובם למעט ג'ין גריי הצעירה וג'ימי האדסון. בהמשך, היא מענה באופן טלפתי את סייקלופס הצעיר כשהוא מוחזק בתאו. אולם, מתגלה כי אמה פעלה בחשאי נגד הידרה, והיא, חיה וסבסטיאן שו מובילים פשיטות על כס המלכות של מנהיג הידרה העליון, סטיב רוג'רס.
צורת היהלום
ברגע השמדתו של האי ג'נושה, פרוסט פיתחה יכולת להפוך את גופה לצורת יהלום אורגני. בצורה זו, פרוסט היא שקופה ומסוגלת לנוע, בעוד היא חסינה ומסוגלת לשאת משקל עצום. כותבים שונים שינו את מידת עוצמתה, מהיכולת לקרוע מעליה קשרים ועד הטחתם של אנשים לצידו השני של החדר באגרוף אחד.
צורת היהלום של פרוסט היא למעשה חסרת גבולות, והיא אינה זקוקה למנוחה ולמזון. במצב זה, היא חסינה מפני רגשות, כאב, אמפתיה, חום וקור. למרות רמה גבוהה זו של חסינות, לצורת היהלום פגם מולקולרי אחד, והוא התנפצות גופה אם היא תיפגע בידי כדור העשוי יהלום. למרות שהמיקום המדויק של הפגם אינו נחקר, נרמז כי מדובר בנקודה בין שתי עיניה.
פרוסט אינה יכולה להשתמש ביכולותיה הטלפתיות בשעה שהיא במצב יהלום. נאמר גם שיש לפרוסט מידת חסינות נגד טלפתיה בזמן שהיא במצב יהלום. מצב היהלום מקרין אור על-סגול ברמה נמוכה, מה שמאפשר לו לזהור בחושך.
מומחיות
פרוסט היא גם מתכננת מיומנת, אשפית אלקטרוניקה, ומסוגלת להמציא מיכשור המעניק מגוון יכולות מנטליות, כמו מאתר מוטאנטים המאפשר ניטור רמות הפסיכה של מוטאנטים; גורם הזיות היפנוטיות לצורך שטיפת מוחם של אחרים; מתקן דמוי-אקדח שאיפשר לה להחליף זהות מנטלית עם סטורם; ומכניזם שאיפשר לחברה לקבוצת מועדון הלפייר מאסטרמיינד להקרין אשליות ישירות למוחה של הפניקס.
המשפט
המשפט (בגרמנית: Der Process) הוא רומן שחיבר פרנץ קפקא בין השנים 1914–1915. אחד משלושת הרומנים הגדולים שכתב קפקא אך לא פרסם. המשפט נחשב לאחת היצירות המשפיעות של המאה העשרים. הרומן היווה את פסגת הסגנון הייחודי של קפקא, הידוע כ"סגנון קפקאי", וחלוציותו בתהליך שעוברת הדמות הראשית ברומן, העומדת למשפט על ידי מערכת בעלת סמכויות עצומות ובלתי מוגדרות, מבלי לדעת כלל איזה פשע ביצעה.
המשפט הוא רומן שלא הושלם מעולם על ידי מחברו, אלא נשמר והתפרסם רק לאחר מותו על ידי נאמנו של קפקא מקס ברוד, ב-1925. ברוד קיבל לידיו את הרומן בהיותו יורשו על פי צוואה, והוא שאסף את הפרקים, ברר אותם ואף ערך אותם בעבור ההוצאה לאור. פרסום הרומן התרחש למרות בקשתו המפורשת של הסופר לגנוז את הסיפור, ביחד עם מרבית כתביו.
תקציר העלילה
הרומן נפתח עם יום הולדתו השלושים של ק', אז הוא נעצר בחדרו במפתיע על ידי סוכנים בלתי מזוהים, תחת אשמה בלתי ידועה. ק' מקבל פרטים חלקיים על מעצרו מהסוכן הבכיר (מפקח), שלצורך כך מנצל את החדר הסמוך לחדרו של ק', השייך לעלמה בירסטנר. הסוכנים עוזבים את המקום ומותירים שם שלושה מעמיתיו של ק', שנכחו כל העת כעדים למעצר. הם הולכים לבנק וכשק' חוזר הוא מחכה עד הלילה להתנצל בפני העלמה בירסטנר. לאחר ההתנצלות הוא מנשקה במפתיע.
ק' מקבל שיחת טלפון שמזמינה אותו לחקירה. מקום החקירה מתגלה כבית דיירים גדול. מספר הדירה לא ניתן לו, וק' נאלץ לדפוק על דלתות השכנים. הוא לבסוף מוצא את מערכת המשפט בעליית הגג, שם מצטופפים עשרות אנשים ושופט. מבלי לדעת מהי הסמכות הזו ומהי ההאשמה, ק' פותח בנאום המשמיץ את ההליך כולו, שנקטע כאשר אדם מנסה לחלל את אשת השמש והזוג מעורר בחדרון מהומה.
כעבור שבוע ק' חוזר אל עליית הגג, מבלי לקבל זימון, ומוצא אותו ריק. אשת השמש מכניסה אותו לחדרון ומתחילה לשדל אותו להציל אותה בתמורה למידע על המשפט, אלא שאז מגיע סטודנט ונושא אותה החוצה בלי התנגדות מצידה. ק' פוגש בשמש שמעלה אותו אל לשכות המערכת, שם ק' מתעלף מהמחנק.
כאשר יורד ק' למרתף במקום עבודתו, הוא פותח דלת ומגלה את הסוכנים שעצרו אותו מולקים על ידי פקיד בכיר יותר בשל ההשמצות שהשמיע ק' בעליית הגג. ק' מנסה להניא את המלקה מהענשת הסוכנים, אך נכשל. יום למחרת יורד ק' שוב אל המרתפים ונבהל לגלות כי מאורע ההלקאה ממשיך כאילו לא פסק מעולם.
דודו של ק', שהיה בעבר האפוטרופוס עליו, מגיע לבקרו מהכפר. הוא נלחץ לשמוע על המשפט, ורואה באדישותו של ק' חוסר הבנה של חומרת המצב. הדוד מביא את אחיינו לעורך דין, ובמהלך הביקור נחשפים ההבדלים בין מערכת משפט רגילה לזו בה מואשם ק': במערכת זו קיימת חזקת האשמה במקום חזקת החפות, והכול, כולל זהות השופטים הבכירים, נשמר בסוד. עורך הדין ממשיך לומר כי ייתכן ולא יהיה ניתן להיפטר מהתיק, אך אם תיעשה עבודה טובה מאחורי הקלעים, יהיה ניתן לדחות את המשפט לנצח. עורך הדין אז חושף שבכיר במערכת המשפט הקשיב לשיחה כל העת, וזה מצטרף לשיחה, אך ק' יוצא מהחדר בעקבות האחות לני, המטפלת בעו"ד. לני מפתה את ק', ומציעה אף היא לעזור לו. כשק' חוזר לחדר הוא מגלה את דודו רותח מזעם.
ק' הולך אל עורך הדין מספר פעמים. עורך הדין מספר לו על מקרים אבודים שהיו לו בעבר, על העבודה שהוא מנהל מאחורי הקלעים ומתגאה בפניו על הקשרים שיש לו. ק', שלא מפסיק לחשוב על המשפט, מתחיל להתקשות בעבודה בבנק, ודאגה עולה בו מפני סגן מנהל הבנק אשר נמצא איתו בתחרות מתמדת.
ק' מופתע על ידי תעשיין מלקוחות הבנק שיודע על משפטו. התעשיין מציע לו ללכת לבקר צייר בשם טיטורלי שיודע רבות על מערכת המשפט, וממנו נודע לו על משפטו של ק'. כשק' יוצא מהמשרד הוא רואה את סגן המנהל לוקח את התעשיין לחדרו. טיטורלי גר בעליית גג בצד השני של הלשכות, ומתגלה כצייר הפורטרטים הראשי של המערכת. טיטורלי חושף בפני ק' שאף נאשם מעולם לא זוכה לחלוטין מאשמה, ומציע לו אפשרויות לזיכויים חלקיים. ק' יוצא מחדרו של טיטורלי דרך יציאה צדדית והמום לגלות לפניו את לשכות בית המשפט.
ק' מחליט לפטר את עורך הדין. בחדר ההמתנה הוא משוחח עם לקוח אחר שנגדו מתנהל משפט מזה חמש שנים, במהלכן פשט את הרגל והשתעבד לעבודתו של עורך הדין. כשזה פוגש את לקוחותיו, הוא לועג ללקוח הוותיק בפני ק' ומחזק בכך את החלטתו של ק' לפטר אותו מעליו. (פרק זה לא הושלם על ידי המחבר)
ק' מתבקש על ידי מנהל הבנק להציג בפני לקוח איטלקי אנין תרבות את הקתדרלה של העיר. ק' קובע פגישה עם הלקוח מול המבנה, אך הפגישה מפוספסת. ק' מסייר בקתדרלה הריקה לבדו ומגלה כומר המתכונן לדרשה כשלפניו אולם ריק. כשבכוונתו להסתלק נשמע קולו של הכומר קורא בשמו, וק' מחליט להסתובב אליו. הכומר נוזף בק' על התייחסותו למשפט ומספר לו את המשל לפני החוק כדי לבאר לו את מצבו. השניים דנים במשמעות הסיפור והכומר מגלה לו כי פרשנויות רבות כבר ניתנו לסיפור לפני כן.
יום לפני יום הולדתו השלושים ואחד, שני סוכנים מגיעים לדירתו של ק'. הוא ציפה להם ואינו מתנגד. השניים משכלים את ידיהם באלו של ק' ומתהלכים איתו ברחבי העיר. ק' מוביל אותם אל שיפולי העיר שם הם מתכוננים לבצע בו את גזר הדין. הם מעבירים ביניהם סכין, ועל כך כותב המספר ש"ק' ידע בוודאות כי זה תפקידו לקחת מהם את הסכין... ולנעוץ אותו בעצמו" אך הוא לא עושה זאת. אחד הסוכנים מחזיק אותו בעוד השני תוקע בו את הסכין. מהחלון בבית הקרוב נראה אדם צופה במתרחש, וק' תוהה אם יכול היה לעשות משהו אחרת. מילותיו האחרונות הן "כמו כלב!".
הסגנון הקפקאי
פרנץ קפקא נודע בסגנונו הספרותי הייחודי, שהוא חלוץ בהצגת חוסר האונים האנושי ובדידותו מתוך החברה. העוצמה שבכתבי קפקא ובראש ובראשונה כתבים כדוגמת המשפט, העבירה לקורא בצורה כה טובה תחושות אלו, עד שהם דבקו לכדי שם גנרי בכינוי "הסגנון הקפקאי". הוגים וסופרים רבים, בהם כמעט כול סופר אקזיסטנציאליסטי, הושפעו מהסגנון הקפקאי, העמוס דמויות בודדות בעולמות מייאשים.
ניתוק ההקשרים הרציונליים וניכור
אחת הדרכים בהן המשפט מעביר את אותה תחושת חוסר אונים, היא דרך ניתוק מכוון בין ההקשרים הרציונליים שבין הזמן למקום ובין סיבה לתוצאה. דוגמה טובה לכך היא סצנת ההלקאה המתרחשת באמצע היום בחדר בבנק בו עובד יוזף ק', והיא ממשיכה לכאורה להתרחש גם כול היום למחרת ללא הפסקה עד שק' מבקש "תפנו סוף סוף את חדר הפסולת", ורק אז היא לא נדונה יותר. ניתוק סיבתי שכזה כבר מעצמו מעורר אווירה חלומית המרמזת על טירוף, אך כאשר ניתוק הקשר נעשה בין חייו של יוזף ק' לבין חיי מערכת המשפט, אז מעצמה נוצרת תחושת הניכור.
מערכת המשפט ברומן
במחקר שהקיף גם את כתבי משרדו של קפקא, העלה החוקר רזה באנאקר שאמנם במרבית המקרים תיאורי חוק ומשפט אצל קפקא מהווים מטפורה למערכות אחרות, אך שחיוני גם להסתכל עליהם כמקרה פרטי של משפט פרדוקסלי המהווה חלק מרכזי מחיי האדם במודרנה. ניסיונו נטול הפשר של יוזף ק', לדוגמה, נבעו באופן ישיר ממקרה בו עסק הסופר בעת כתיבת הספר.
המחזות
מספר רב של המחזות נעשו לרומן, לראשונה בשנת 1970 על ידי סטיבן ברקוף (שהמחיז גם את "הגלגול" ו"במושבת העונשין" של קפקא). המחזות נוספות נעשו בנפרד באנגליה, ארצות הברית וקנדה. ברקוף גם ביים את הגרסה שלו בתיאטרון "הבימה", ב-1985. "הבימה" הציגה אחר כך את המחזה גם ברחבי אירופה.
ב-1980 עלה עיבוד של רמי רוזן ל"המשפט" תיאטרון חיפה, בבימוי אמנון מסקין. המחזה היה נאמן לרוח הרומן אך התרחק מהמשל הפילוסופי שביצירה, ומספר בצורה קומית למחצה, כיצד מתרחש סיפור הזוועה הקפקאי בצורה ריאליסטית בחיי היום יום. ב-2007 עלה המחזה שוב במסגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב.
המלחין האוסטרי גוטפריד פון איינם כתב אופרה המבוססת על הרומן ונושאת את שמו, ובוימה בארצות הברית על ידי אוטו פרמינגר.
תרגומים לעברית
הספר תורגם לעברית פעמיים:
יחסי אתיופיה–סרביה
יחסי אתיופיה–סרביה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של אתיופיה לבין הרפובליקה של סרביה. בשתי המדינות קהילות גדולות של נוצרים אורתודוקסים, אתיופיה היא אחת מהתומכות הגדולות ביותר בסרביה בסוגיית קוסובו.
תקופת יוגוסלביה
אתיופיה ניהלה קשרים עם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה מאז שנת 1952 והצטרפה לגוש המדינות הבלתי-מזדהות שזו הקימה מיד לאחר היווסדו. יוסיף ברוז טיטו העניק למנהיג האתיופי הרוחני היילה סלאסי, קיסר אתיופיה תואר אזרחות כבוד בעיר בלגרד, בירת המדינה.
הספינה הראשונה של חיל הים האתיופי הייתה מתנה מיוגוסלביה. כאות הוקרה, קיבל יוסיף ברוז טיטו במתנה וילה באדיס אבבה, בירת אתיופיה. הווילה משמשת דהיום כשגרירות סרביה באתיופיה.
מערכות (כתב עת)
מערכות הוא דו-ירחון עיוני המשמש כביטאון צה"ל. כתב העת מרכז מאמרים מקצועיים בנושאי צבא, ביטחון, מדיניות, וכן היבטים אסטרטגיים של תחומים משיקים כגון כלכלה ותשתיות לאומיות, היסטוריה צבאית (בדגש על היסטוריה צבאית של ארץ ישראל והמזרח התיכון), כמו גם סקירות ספרים בנושאים אלה. כתב העת מופץ ללא תשלום לקציני צבא קבע מדרגת סרן ומעלה, למפקדים במערך המילואים, לשרים, חברי הכנסת, לארגוני ביטחון אזרחיים וכמו כן למנויים בתשלום.
היסטוריה
כתב העת נוסד בשנים 1939–1940 בעריכתם של אלעזר גלילי ואליעזר ליבנה וביוזמת דוד בן-גוריון, בשלושה גליונות שנקראו, משיקולי עקיפת הצנזורה הבריטית, "בימי מערכות", "אשמורות" ו"מחנות", והיו כרכי מאסף למאמרים בנושאי צבא וביטחון. הגיליון הראשון של כתב העת הסדיר ראה אור באפריל 1940 בהוצאת "מערכות" שהוקמה לשם כך. ב-1941 פרש ליבנה מ"מערכות" עקב מחלוקת בינו לבין גלילי.
ב"מערכות", לכל אורך שנותיו, פורסמו מאמרים מאת הוגים מרכזיים בתחום כגון באזיל לידל הארט וג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, מפקדים בכירים בצבאות שונים (בעיקר צבא בריטניה וצבא ארצות הברית) ואנשי צבא, אקדמיה ומדינאות ישראלים. כבר במהלך מלחמת העצמאות פרסם "מערכות" מאמרים על קרבותיה, והוא המשיך בכך בשנים שלאחר מכן. גם מלחמות ישראל הבאות נותחו במאמרים ב"מערכות". באופן חריג פסל הרמטכ"ל דן שומרון מאמר של אלוף משה בר-כוכבא שבו מתח ביקורת על אופן פעולת צה"ל באינתיפאדה הראשונה.
מאז שפורקה הוצאת "מערכות" בשנות ה-90 של המאה ה-20, כתב העת יוצא לאור על ידי משרד הביטחון – ההוצאה לאור וצה"ל.
גיליונות מיוחדים
ביולי 1950 יצא לאור גיליון מיוחד (62-63) לרגל עשור להופעת כתב העת, תחת השם "בשבילי מחשבה צבאית", שהורכב בין היתר ממאמרים המנתחים את מלחמת העצמאות ואת הקמת צה"ל.
הגיליון הכפול (186-185) שיצא באוגוסט 1967 מביא את תיעוד קרבות מלחמת ששת הימים במאמרים פרי עטם של יצחק רבין, ישעיהו גביש, עוזי נרקיס ודוד אלעזר ונפתח במכתב הוקרה מאת לוי אשכול.
ב-1979 יצא גיליון מיוחד, מערכות 270-271, לציון 40 שנה ל"מערכות" ובו קובץ מאמרים של קצינים בכירים וקציני חיל ראשיים המתאר את ההתפתחות הצפויה בתחום המקצועות הצבאיים השונים.
באוקטובר 2009 יצא קובץ 70 שנה למערכות (מספרי גיליון 428-427), המאגד כמה מהמאמרים החשובים בהגות הצבאית הישראלית ודברי מפקדי צה"ל לדורותיהם שהתפרסמו מעל דפי "מערכות".
בני קניאק
רב-גונדר בני קניאק (נולד ב-10 בספטמבר 1959) הוא קצין בכיר במשטרת ישראל בדימוס, שכיהן כנציב בתי הסוהר.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל הוצב בחטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד שקד, השתתף בפינוי ימית ולחם בראש פלוגתו במלחמת לבנון הראשונה.
עם שחרורו התגייס בשנת 1983 למשטרת ישראל. במשך השנים כיהן בין היתר כמפקד מרחב השרון, מפקד המרכז ללימודי משטרה וראש המטה בלשכת השר לביטחון פנים. בשנת 2003 מונה לראש מטה השר לביטחון הפנים וקיבל דרגת ניצב. בהמשך מונה למפקד מחוז מרכז ובסיום תפקידו זה, לאחר כשנתיים, מונה לסגן המפקח הכללי של משטרת ישראל וקיבל לידיו סמכויות רבות: בין השאר כיהן כראש הצוות הארגוני ליישום מסקנות והמלצות ועדת זיילר, וכן כמרכז עבודת המטה להפקת הלקחים של המשטרה בעקבות מלחמת לבנון השנייה.
במהלך שירותו במשטרת ישראל, זכה קניאק לאמונו של המפכ"ל משה קראדי וקיבל סמכויות רבות, קידם נושאים מהותיים במשטרה בתחום שיפור השירות לציבור, השיטור הקהילתי, השותפות עם הרשויות המקומיות, המאבק בלחימה בפשיעה, קידום הגישה העסקית בניהול המשטרה ועמד בראש צוות להקמת מערכת "המנה"ל" – מערכת טכנולוגית המודדת ביצועי יעילות תחנות משטרה על פי מדדי יעד וביצוע. בתקופת שירותו כסמפכ"ל נשא באחריות לניהול יחידת הטכנולוגיה של משטרת ישראל (מנ"ט) ופעל למען פיתוח מערכות מבצעיות שיתמכו בלחימה בפשיעה.
קניאק סיים את תפקידו כסגן המפכ"ל בעקבות פרסום מסקנות ועדת זיילר, זאת למרות ששמו כלל לא הוזכר בדו"ח. לאחר מכן נענה להצעתו של השר לביטחון פנים, אבי דיכטר לכהן כנציב בתי הסוהר, במקום יעקב גנות שפרש מתפקידו כדי להתמנות לתפקיד המפכ"ל (תפקיד אותו קיבל בסוף דודי כהן). קניאק נכנס לתפקידו כנציב בתי הסוהר ב-17 באפריל 2007 וכיהן עד אפריל 2011.
בתחילת שירותו כנציב קלט שירות בתי הסוהר את מכלול הכליאה והליווי של משטרת ישראל וביצע שורה של רפורמות מבניות וניהוליות שתרמו לשיפור יעילות הארגון. קניאק הציב את הטיפול בסגל כנושא מרכזי בפעילותו, הרחיב את האקדמיזציה לקצונה ואת פרויקט "תלפיות-להב" לגיוס סגל איכותי וקידומו, ופעל לקידום שכר הנגדים ומסלולי שירות ייחודיים.
בספטמבר 2010 הודיע קניאק כי יסיים את תפקידו כנציב בתי הסוהר, וכי לא יתמודד על תפקיד המפכ"ל.
חיים אישיים
קניאק מתגורר בראשון לציון, נשוי ואב ל-3 ילדים. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן במזרח תיכון וקרימינולוגיה ותואר שני מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב במינהל עסקים.
בנו לנדסברגר
בֶּנוֹ לנדסברגר (Benno Landsberger; 21 באפריל 1890 - 26 באפריל 1968) היה אשורולוג גרמני, יהודי יליד שלזיה המוראבית, אחד מחשובי החוקרים בתחומו. תרם תרומות חשובות לחקר הלקסיקוגרפיה האשורית-בבלית והשומרית, הקטגוריות הדקדוקיות ובניית המלים בשפות השמיות ובשומרית.
יחד עם עמיתים אחרים חיבר את המילון לשפה האשורית של המכון למזרחנות של אוניברסיטת שיקגו (1956).
נעוריו ולימודיו
לנבסברגר נולד בפרידק-מיסטק בשלזיה המורבית, בימי השלטון האוסטרי במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. כיום עיר הולדתו שייכת לרפובליקה הצ'כית. היה בנם היחיד של לאופולד לנדסברגר, בעל מפעל, ומרגרט לבית היטשמן.
אחרי לימודי תיכון באוסטרבה, החל משנת 1908 למד מזרחנות באוניברסיטת לייפציג בגרמניה אצל מורים כמו אוגוסט פישר (ערבית) והיינריך צימרן (אשורולוגיה). ב-1914 סיים לנדסברגר את עבודת הדוקטורט שלו בפילולוגיה שמית - בנושא לוח שנה הפולחני המקומי של הבבלים הקדומים, ובעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרי. שרת כקצין ובשנת 1916 נפצע קשות בקרבות בחזית המזרחית. משום כך זכה בעיטור צבאי - צלב הזהב להצטיינות.
בחזרתו לאוניברסיטת לייפציג בתום המלחמה, השלים בשנת 1920 עבודת ה"הביליטציה" בנושא לוחות השנה לצרכים פרטיים של האשורים והבבלים, והתמנה לפרופסור שלא מן המניין ב-1926.
ב-1928 ירש את הקתדרה של פטר יינסן באוניברסיטת מרבורג, אך חזר כעבור שנה (1929) ללייפציג כדי להיות שם יורשו של צימרן בחוג לאשורולוגיה. לצידו של לנדסברגר פעל אז באוניברסיטת לייפציג גם פרידריך-וילהלם וייסבך. עם התלמידים במכון למזרחנות שם נמנו אדם פלקנשטיין, האנס גוסטב גיטרבוק, '''פ.ר. קראוס ווולפרם פון זודן'''.
הקריירה המאוחרת
כיהודי, בהתאם ל"חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי" של המשטר הנאצי החדש, סולק לנדסברגר ב-1935 מתפקידיו הציבוריים בגרמניה. בנסיבות אלה נסע לטורקיה, שבה מצא משרה באוניברסיטה החדשה של אנקרה, בפקולטה לשפות, היסטוריה וגאוגרפיה (Dil ve Tarih-Cografya Fakültesi) שהוקמה ברוח המשטר הרפובליקני של מוסטפא כמאל אטאטורק. כיהן באנקרה כפרופסור לחקר המזרח הקדום בין השנים 1948-1935. בדומה ללנדסברגר, גם גיטרבוק וקראוס יצאו באותה תקופה לגלות בטורקיה. ב-1948 היגר לארצות הברית כדי לעבוד כפרופסור לאשורולוגיה במכון למזרחנות של אוניברסיטת שיקגו עד 1955. בתקופה זו קיבל אזרחות אמריקאית.
לנדסברגר חיבר ספרי לימוד חשובים וערך מחקרים בלשניים יסודיים בתחום האשולוגיה והעביר לתלמידיו את מיטב המסורת המדעית הגרמנית. הקדיש תשומת לב מיוחדת להיסטוריה של המלים בהתפתחותן, למלים שהשומרים, האשורים והבבלים השתמשו בהן בזיהוי בעלי החיים או הצבעים וכו'. שיתוף פעולה פורה התפתח בינו ובין היסטוריון המשפט הקדום פאול קושאקר. בין תלמידיו בשיקגו יש לציין את חיים תדמור ואת אברהם מלמט. בחייו הפרטיים - לנדסברגר היה רווק. היה ידוע בהומור השחור שלו ובאהבתו לסיגרים ולבירה.
לנדסברגר נפטר בשיקגו עקב מחלה ב-1968.
פרסים ואותות כבוד
Chicago AS - Studies Presented to Benno Landsberger on His Seventieth Birthday
טודור בורמוב
טודור סטויאנוב בורמוב (בבולגרית: Тодор Стоянов Бурмов; 2 בינואר 1834, גברובו, האימפריה העות'מאנית – 25 באוקטובר 1906, סופיה, נסיכות בולגריה), היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלתה הראשון של בולגריה לאחר תום השלטון העות'מאני במדינה.
בורמוב סיים את האקדמיה הטכנולוגית בקייב ועבד כמורה ועורך עיתון בעיר הולדתו. הוא היה פעיל במאבק למען עצמאותה של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) התנדב למטה צבא הדנובה הרוסי ורקם קשרים עם בכירי צבא האימפריה. לאחר תום המלחמה מונה על ידי הרוסים לתפקיד מושל פלובדיב.
בורמוב היה מיודד עם אלכסנדר בטנברג ולאחר הקמת נסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין, מינה אותו בטנברג לתפקיד ראש ממשלתה הראשון של הנסיכות. ממשלו של בורמוב עסק בייצוב מצב ביטחון הפנים והקמת מוסדות השלטון והמשפט בנסיכות החדשה ובכלל זה החלת ממשל צבאי באזורים שהיו בעלי אחוז גבוה של תושבים מוסלמים. המפלגה השמרנית לא זכתה לתמיכה גדולה בציבוריות הבולגרית, עניין שהוביל לתמיכה מועטה יחסית לה זכתה ממשלתו של בורמוב בפרלמנט הבולגרי ולקשיים בתפקודה. בדצמבר 1879 נפלה ממשלתו של בורמוב וקלמנט טרנובסקי נקרא לעמוד בראשות הממשלה עד למציאת מחליף ראוי.
המערכה על שביל קוקודה
המערכה על שביל קוקודה (באנגלית: Kokoda Track campaign) הייתה סדרת קרבות שנערכו בין 21 ביולי ל-16 בנובמבר 1942 בשביל קוקודה שבפפואה גינאה החדשה, בין כוחות בעלות הברית וכוחות האימפריה היפנית, במהלך מלחמת העולם השנייה. שביל קוקודה עצמו הוא מסלול הליכה המתחיל מצפון לפורט מורסבי שלחופי ים האלמוגים ונמתח לאורך 96 קילומטרים עד לכפר קוקודה, כשבדרכו הוא חוצה את רכס אואן סטנלי. השביל עובר בתוואי שטח קשה ומבודד, ומשלב ימים חמים ולחים, לילות קרים, גשמים עזים ומחלות כגון מלריה, וניתן לחצותו ברגל בלבד. לכל אלה הייתה השפעה רבה על הלוגיסטיקה של הקרב, על סדרי הגודל של הכוחות ועל סגנון הלחימה.
רקע
כחלק מהאסטרטגיה שלהם באוקיינוס השקט, תכננו היפנים לכבוש את פורט מורסבי ובכך לנתק את קווי האספקה והתקשורת של בעלות הברית בין אוסטרליה וניו זילנד לארצות הברית, להשיג גישה נוחה לאוקיינוס ההודי ואף לתקוף את אזורי צפון ומזרח אוסטרליה. הניסיון הראשון לכיבוש הנמל באמצעות הנחתת כוחות מהים בוטל בעקבות האבדות שספג הצי היפני בקרב ים האלמוגים במאי 1942. חודש לאחר מכן ספג צי נושאות המטוסים של יפן מכה קשה בקרב מידוויי, אירוע שהפך נחיתה אמפיבית לכמעט בלתי אפשרית. הפיקוד היפני לא ויתר את כוונתו לכבוש את פורט מורסבי, ולפיכך הוחלט שהצבא הקיסרי היפני יחצה את רכס אואן סטנלי ויכבוש את העיר בדרך היבשה.
בחפשו אחר דרכים לבלום את ההתקדמות היפנית בדרום האוקיינוס השקט החליט המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באזור דרום מערב האוקיינוס השקט, גנרל דאגלס מקארתור, לשלוח כוח צבאי לפפואה גינאה החדשה כהכנה למתקפה על הבסיס היפני הראשי ברבאול. הנחיתות היפניות בבונה איימו על כפר קוקודה, ומכאן גם על פורט מורסבי, ומקארתור ביקש ממפקד כוחות הקרקע של בעלות הברית, גנרל תומאס בלאמי, כיצד ניתן להגן על הכפר. בלאמי, בתורו, הורה על גנרל באזיל מוריס, מפקד כוח גינאה החדשה, לאבטח את האזור ולהתכונן להדיפת האויב. מוריס יצר כוח מיוחד להגנת הכפר והשביל שהכיל את גדוד הרגלים הפפואני ואת הגדוד ה-39, וקרא לו "כוח מרוֹאוּבְּרָה". הכוח נשלח לקוקודה ב-7 ביולי, כשמתוך הגדוד ה-39 הצטרפה רק פלוגה B שכללה 129 חיילים (הגדוד הפפואני כלל כ-300 חיילים), בעוד שאר הגדוד נותר בצד הדרומי של רכס אואן סטנלי על מנת לשפר את קווי התקשורת. לאחר שהגיע הכוח לקוקודה ב-12 ביולי החלו החיילים להקים עמדות והתכוננו להגעת היפנים, שנחתו בחוף המזרחי של פפואה גינאה החדשה ב-21 ביולי.
נחיתות ופעילות ראשונית
ב-21 ביולי נחתו היפנים בצפון מזרח פפואה גינאה החדשה, לאחר שכבר כבשו את צפון המדינה מוקדם יותר באותה שנה, והקימו ראשי חוף בכפרים בונה, גונה וסננאנדה. המפגש הראשון בין כוחות יפנים לכוחות אוסטרלים על אדמת האי אירע ב-22 ביולי כשמחלקה מהגדוד הפפואני דיווחה על הנחיתות. המחלקה קיבלה פקודה לתקוף את האויב, אך לאחר ביצוע תצפית והצבת מארב על הכביש המוביל לגונה נאלצה היחידה לסגת אל תוך הג'ונגל בשל מספרם הרב של החיילים היפנים.
בימים הראשונים לנחיתות היפניות פעלו מטוסי בעלות הברית מעל חופי הנחיתה ושיבשו אותן. בעוד שחלק מספינות התובלה נאלצו לשוב לרבאול מבלי להנחית את החיילים על החוף וחלקן טובעו, היו ספינות שהצליחו לפרוק את תכולתן. עד 21 באוגוסט נחתו בפפואה גינאה החדשה כ-10,000 חיילים יפנים ועוד כ-3,500 אנשי מטה ופועלים קוריאנים וטאיוואנים, והתכוננו לנוע לעבר ההרים בדרכם לפורט מורסבי.
קרב קוקודה הראשון
ההיתקלות הראשונה בין הכוחות אירעה ב-23 ביולי לאחר שכוח קטן מהגדוד הפפואני, תחת פיקודו של מייג'ור ויליאם ת'ורנטון ווטסון, נתקל בכוח יפני. הראשונים נאלצו לסגת אל מעבר לנהר קומוסי והרסו את הגשר שחצה אותו. לאחר ששמע מפקד פלוגת B, קפטן סם טמפלטון, על ההיתקלות הוא שלח מיד מחלקה נוספת כתגבורת, ואלה פתחו בחילופי אש עם היפנים מהגדה הנגדית של הנהר. הנחתים היפנים החלו לחצות את הנהר בחיפוי אש מרגמות ומקלעים והכוח האוסטרלי נאלץ לסגת. הם נסוגו מספר קילומטרים עד שהגיעו לעמדה בה הקים טמפלטון מארב בעזרת כ-60 חיילים ושני מקלעי לואיס. ביום המחרת נלכד הכוח היפני במארב ו-15 חיילים יפנים נהרגו או נפצעו, אך בשל העליונות המספרית הברורה של היפנים לא הצליחו האוסטרלים לעצור את התקדמותם ושוב נאלצו לסגת, הפעם לגבעת אויבי (Oivi), כ-14 קילומטרים מזרחית לקוקודה.
אף על פי שהיו מכותרים על ידי היפנים, הצליחו הכוחות האוסטרלים לפרוץ מהכיתור, בהדרכתו של מקומי מהגדוד הפפואני שהוביל אותם לכפר דניקי, שם פגשו ביום המחרת בשאר חיילי פלוגה B. מפקד הפלוגה, לוטננט קולונל ויליאם אואן, החליט לעמוד בפני היפנים בשדה התעופה של קוקודה, זאת על אף שתחת פיקודו עמדו 117 חיילים בלבד, אל מול 500 נחתים יפנים. ב-28 ביולי פרס אואן 77 מחייליו בקוקודה, וביקש תגבורת נוספת מפורט מורסבי. זמן קצר לאחר מכן הגיעו שני מטוסי תובלה שעליהם היו חיילים נוספים מהגדוד ה-39, אך לאחר שחגו מעל לשדה התעופה מספר דקות שבו לפורט מורסבי מבלי לנחות.
בשעה 02:00 ב-29 ביולי תקפו היפנים את שדה התעופה, לאחר ריכוך קצר של מרגמות ומקלעים. עם התקרבות היפנים לעמדות האוסטרליות החלו להתפתח קרבות פנים אל פנים, ובמהלכם נהרג אואן. ווטסון, שנטל את הפיקוד על הכוח, הורה על נסיגה לדניקי, רק לאחר שנפלה העמדה בה שהה, ושדה התעופה נפל בידי היפנים. לאחר שהשיגו את יעדם הראשון, ובמחיר אבדות רבות, לא רדפו היפנים אחר הכוח האוסטרלי הנסוג.
תגבורת אוסטרלית
אובדן שדה התעופה בקוקודה אילץ את הפיקוד האוסטרלי לשלוח את שארית הגדוד ה-39, את הגדוד ה-49 ואת הגדוד ה-53 לחזית בדרך השביל ולא בדרך האוויר. בנוסף, נאלצו חילות האוויר של צבא ארצות הברית להצניח לחיילים האוסטרלים אספקה מהאוויר, ולא יכלו לפנות פצועים מהשטח בשל אובדן השדה.
עד השבוע הראשון של אוגוסט הגיעה לדניקי כל התגבורת שנשלחה, והעלתה את מספר הכוחות האוסטרליים ל-521 חיילים. מייג'ור אלן קמרון נטל את הפיקוד על הכוח ותכנן לתקוף את קוקודה. באותו זמן עסק בלאמי בהעברת תגבורות אוסטרליות לפורט מורסבי. הדיוויזיה השביעית עזבה את המזרח התיכון בדרכה לפפואה גינאה החדשה, החטיבה ה-18 נשלחה לתגבר את הכוחות במפרץ מילן שבדרום מזרח האי והחטיבות ה-21 וה-25 נשלחו לפורט מורסבי. החטיבה ה-21, תחת פיקודו של בריגדיר גנרל ארנולד פוטס, הייתה הראשונה להגיע ליעדה, ומיד החלה להתקדם צפונה לאורך שביל קוקודה על מנת לתגבר את כוח מרואוברה.
קרב קוקודה השני
קמרון תכנון לתקוף את קוקודה משלושה כיוונים שונים, ועם שחר ב-8 באוגוסט יצאו שלוש פלוגות מדניקי. מתוך השלוש רק פלוגה אחת, פלוגה A, הגיעה לכפר קוקודה ולאחר שמצאה שהוא אינו מוגן כבשה אותו. פלוגה D נתקלה בדרכה בעמדות היפניות ובמקום התפתח קרב שנמשך כל היום, בעוד היפנים מוסיפים לחזק את עמדותיהם ללא הרף. עם רדת החשיכה החלה פלוגה D לסגת. פלוגה C נפלה למארב יפני ולאחר שמפקדה נהרג ניסו החיילים לסגת אך רותקו למקומם למשך היום. רק עם רדת החשיכה הצליחה הפלוגה לסגת, אך היפנים רדפו אחריהם עד דניקי, שם המשיכו לתקוף למשך מספר שעות ושבו ופנו לקוקודה. בשעה 10:00 ב-9 באוגוסט דיווחו שליחים פפואנים לקמרון שפלוגה A כבשה את קוקודה יום קודם לכן והמתינה לתגבורת לאספקה. לאחר שיצר קשר עם פורט מורסבי נמסר לקמרון שבשל תנאי מזג האוויר לא תשלח תגבורת עד יום המחרת.
לאחר שהדף את פלוגות D ו-C, פנה הכוח היפני כנגד פלוגה A. החל בבוקר 9 באוגוסט תקפו היפנים את קוקודה, עד שבחסות החשיכה הצליחו לחדור מבעד לקווי ההגנה האוסטרלים, ופעם נוספת התפתחו קרבות פנים אל פנים שנמשכו עד בוקר המחרת. עד אחר הצהריים, 10 באוגוסט, כילו האוסטרלים את כל האספקה שלהם והתחמושת הלכה ואזלה. בשל המצב הקשה הורה מפקד הפלוגה על נסיגה מערבה בשעה 19:00, ובאור ראשון פנו לדניקי. לאחר שלא הצליחו לפרוץ מבעד לקווים היפנים בעודם סוחבים את פצועיהם, נכנסו חיילי פלוגה A לכפר נארו, ומשם שלחו מקומי לבקש עזרה מהפיקוד בדניקי. כוח קטן נשלח מדניקי, פגש בפלוגה A בנארו, והוביל אותה מסביב לקווים היפנים, דרך הכפר איסוראבה, לדניקי, לשם הגיעו ב-13 באוגוסט.
קרב איסוראבה
ב-26 באוגוסט הורה טוריאי ל-2,500 חייליו לנוע לכיוון דניקי, ולתקוף את הכוח האוסטרלי שמנה כ-400 חיילים. לאחר זמן נתקלו היפנים בעמדות הקדמיות של כוח מרואוברה והחלו לתקוף אותן חזיתית בסיוע תותחי הרים ומרגמות. בו בזמן גילו סיירים יפנים שביל מקביל לשביל קוקודה שהוביל לדניקי אך עקף את איסוראבה, עליו הגן הגדוד ה-53. יום קודם יצא הגדוד ה-14 ממיולה (Myola) על מנת להחליף את הגדוד ה-39, ובצהרי 26 באוגוסט הגיעה אחת מפלוגותיו והתפרשה באזור איסוראבה. מכיוון שהבין המפקד החדש של כוח מראוברה, ארנולד פוטס, שהיפנים עורכים מתקפה גדולה החליט לפרוש את כל הגדוד ה-14 באיסוראבה.
הטקטיקה היפנית נותרה כפי שהייתה בקרב מלאיה - ריתוק האויב לעמדותיו באמצעות תקיפה חזיתית, בזמן שיחידות נוספות מאגפות את האויב במטרה לכתר אותו. אולם בשלב זה היו הכוחות היפנים מוגבלים בזמן, וחיפוש האגפים האוסטרלים פירושו האטה והחלשה של החיילים. לכן המשיכו היפנים במתקפה חזיתית במשך ארבעה ימים.
עם שחר 27 באוגוסט שוב ירו היפנים פצצות מרגמה ופגזים על הכוח האוסטרלי באיסוראבה, והחלו לשלוח יחידות בניסיון לפרוץ את קווי ההגנה. עם התקדמות הקרב הצליחו חלק מהיחידות לפרוץ את הקו אך הגדוד ה-14 העמיד התנגדות עיקשת ועד רדת החשיכה נסגרו הפרצות בקו ההגנה האוסטרלי. עם זאת, בשביל המקביל לשביל קוקודה נרשמה הצלחה לצד היפני, שם הם הצליחו לפרוץ את קו ההגנה בעודם הורגים את מפקד הגדוד לוטננט קולונל קנת' וורד. כתוצאה מכך נותקה התקשורת בין הפלוגות השונות של הגדוד, שנאלצו לסגת בחזרה לשביל קוקודה. מכיוון שהדרך למפקדת כוח מראוברה נפתחה בפני היפנים קרא פוטס לגדוד ה-16 להגיע לאזור כתגבורת.
ב-28 באוגוסט נמשכה הלחימה לאורך החזית והאגפים האוסטרלים. הוריאי הבין שתגבורות אוסטרליות הגיעו לאזור ועל כן החליט להפעיל שני גדודי עתודה ובכך העלה את סדרי הכוחות היפנים הלוחמים לשישה גדודים. ביום המחרת המשיך הקרב כשהיפנים שולטים בשני הרכסים המתנשאים משני צידי העמק בו התמקם הכוח האוסטרלי, וממטירים אש מרגמות ומקלעים לסיוע המתקפה החזיתית שלהם. מתחם ההגנה האוסטרלי החל לקרוס כנגד הלחץ הכבד שהפעילו עליו היפנים, ומספר פלוגות יפניות שחצו את האגפים התקרבו לעורף הגדודים ה-39 וה-14 ואיימו בכיתור. האוסטרלים נאלצו לסגת ופוטס הורה לגדודים ה-39 וה-53, שנלחמו מראשית הקרב, לשוב לפורט מורסבי.
קרב גבעת החטיבה
לאור עצירתם של היפנים במפרץ מילן נשלח הגדוד ה-27 לחזית, והצטרף לכוח מראוברה בקאגי (Kagi) ב-4 בספטמבר. ב-6 בספטמבר הצטרפו לגדוד ה-27 הגדוד ה-14 והגדוד ה-16, ובכך עלה מספר הכוחות של פוטס לסדר גודל של חטיבה. פוטס פרש את כוחותיו על הרכס שהתנשא מעל שביל קוקודה, שמאוחר יותר קיבל את השם "גבעת החטיבה", ואלה המתינו ליפנים. בינתיים הנחיתו היפנים תגבורות נוספות, וב-8 בספטמבר תקף כוח בן כ-1,000 חיילים את העמדות האוסטרליות על הרכס. המתקפה נפתחה בהתקפה חזיתית, אך זו נהדפה בזכות הגנה עיקשת. אז ערכו היפנים התקפה על האגף האוסטרלי עם כוח של כ-5,000 חיילים וההתקפה פיצלה את כוח מראוברה לשניים, בהפרידה את מפקדת החטיבה משלושה גדודים. בשל המצב נאלצו פוטס ואנשי מטהו לסגת במורד השביל עד לכפר מנרי.
הגדודים ה-27, ה-14 וה-16 נפלו לכיתור היפני ומספר ניסיונות לפרוץ אותו נכשלו. מאחר שאזלה האספקה והתחמושת וסכנת ההשמדה הייתה קרובה, קיבלו החיילים את הפקודה להיכנס לסבך ("Go bush"), כלומר כל אדם לעצמו ושעליהם לעשות דרכם דרך הג'ונגל למנרי. חיילי הגדודים ה-14 וה-16 הצליחו להימלט למנרי, אך הגדוד ה-27 התעכב וטרם הגיע לכפר כשהיו היפנים קרובים אליו, ושאר החטיבה נאלצה לסגת פעם נוספת. הגדוד ה-27 נאלץ לסגת בשביל מקביל לשביל קוקודה וחבר לכוח העיקרי רק שבועיים לאחר מכן, לאחר שהחלה הנסיגה היפנית, וזאת לאחר שחצה את ההרים והגיע לכפר ג'ווארהרה (Jawarere). יחד המשיכה החטיבה כולה בנסיגה, ראשית לאיוריבאיווה (Ioribaiwa), ואחר כך לרכס אימיטה.
התבוסה של כוח מראוברה בגבעת החטיבה חיסלה למעשה את ההגנה האוסטרלית בשביל קוקודה והייתה לניצחון יפני מוחץ, וב-10 בספטמבר החליף בריגדיר גנרל סלווין פורטר את פוטס כמפקד כוח מראוברה. התבוסה גם הנחיתה מכה קשה על המורל באוסטרליה. ב-30 באוגוסט דיווח מקארתור לג'ורג' מרשל ש"האוסטרלים הוכיחו עצמם בלתי מסוגלים להשתוות לאויב בלוחמת ג'ונגלים. חסרה מנהיגות תקיפה". על מנת לעורר את הכוחות הלוחמים הורה מקארתור על בלאמי לנסוע לפורט מורסבי וליטול את הפיקוד על הכוחות, אליהם הגיע ב-23 בספטמבר.
איוריבאיווה ורכס אימיטה
כשנסוגו האוסטרלים לאיוריבאיווה החלה לנוע תגבורת מפורט מורסבי. ב-5 בספטמבר יצא הגדוד השלישי ויום לאחר מכן יצא הגדוד הראשון, בעוד פלוגת הקומנדו השישית, בפיקודו של מייג'ור הארי הארקורט, נשלחה לכפר ללוקי והחלה לסייר לאורך גדת נהר גולדי לכיוון איורובאיווה. בנוסף, כוח חדש שהכיל חיילי מהגדוד ה-39 ומפלוגת הקומנדו השישית נשלח לתקוף את קווי האספקה היפניים בין נאורו למנרי.
ב-11 בספטמבר הגיעה התגבורת הראשונה לאזור הלחימה והתפרשה בעמדות ברכס איוריבאיווה, מימין לכוח מראוברה, ומשמאלו סיירה הפלוגה השישית. ביומיים הבאים הפגיזו היפנים את העמדות האוסטרליות בעוד יחידות קטנות חיפשו אחר נקודות תורפה בהגנות. בלילה שבין 13 ו-14 בספטמבר הגיעה לאזור החטיבה ה-25, שהכילה את הגדודים ה-25, ה-31 וה-33 תחת פיקודו של בריגדיר גנרל קן אית'ר, והחליפה את החטיבה ה-21. זמן קצר לאחר מכן החלה מתקפה יפנית ואית'ר החליט לסגת לרכס איטימה, מרחק 40 קילומטרים מפורט מורסבי, מפני שלדעתו היה אזור מתאים יותר להגנה. עד 20 בספטמבר נפרשו החטיבה ה-25, הגדוד השלישי והגדוד הראשון בעמדותיהם ברכס בעוד החטיבה ה-21 נסוגה. יום לאחר מכן הצטרפה לכוח האוסטרלי סוללת תותחי 25 ליטראות מרגימנט השדה ה-14, שעשתה דרכה במעלה השביל. לאחר שהתמקמו בעמדות ברכס איטימה, החלו חיילי החטיבה ה-25 לערוך סיורים שמטרתם הייתה עיכוב היפנים בעוד הם עצמם מתכוננים להתקפת-נגד.
כשהגיעו לאיוריבאיווה החלו היפנים לחגוג מכיוון שמהגבעות שמסביב לכפר יכלו לראות את אורות העיר פורט מורסבי ומעבר לה - את ים האלמוגים. עם זאת, לא עשו היפנים כל ניסיון לתקוף את עמדות החטיבה האוסטרלית, ובמקום זאת הורה הוריאי להתחפר על רכס איוריבאיווה. כל כוחות התגבורת של הכוח היפני נשלחו לגוודלקנל וקווי האספקה שלו נמתחו יתר על המידה. האספקה הזעומה שנפלה שלל בידי החיילים היפנים לא הספיקה למתקפה נוספת, והוריאי האמין שחייליו כה רעבים וחלשים עד שחשב שלא יוכלו להגן על העמדות הנוכחיות שלהם, ובטח שלא יוכלו לערוך מתקפה נוספת.
הנסיגה היפנית
התקפתו של מייג'ור גנרל קיוקוטאקה קווגוצ'י בגוודלקנל במטרה לכבוש את שדה הנדרסון נכשלה ב-14 בספטמבר. כשהגיעה הידיעה למטה הכללי הקיסרי בטוקיו התכנסה ישיבת חירום בה הוחלט שלא ניתן לתמוך בשתי חזיתות - בגוודלקנל ובפפואה גינאה החדשה - בו זמנית. המסקנה שהתקבלה הייתה שגוודלקנל ושדה התעופה שבו חיוניים לפעולות הצי הקיסרי היפני בדרום האוקיינוס השקט, ולוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה החליט לשלוח כוחות נוספים על מנת לכבוש את גוודלקנל. בהתאם, הורה היאקוטאקה להוריאי להסיג את כוחותיו לראשי החוף בבונה-גונה עד שתיפתר סוגיית גוודלקנל.
כישלון ניסיונות האיגוף
ב-14 באוקטובר יצאו 1,250 חיילים מהדיוויזיה ה-32 - מהגדוד השני, מהרגימנט ה-126, מגדוד ההנדסה ה-114 ומיחידות רפואה - לדרכם ברגל, וב-25 באוקטובר הגיעו ליעדם - ג'אור. משם המשיכו צפונה בשבילים נוספים וב-2 בנובמבר הגיעו לכפר נטונגה, שם הצטיידו מחדש והמשיכו. ב-12 בנובמבר הגיעו החיילים לכפרים גורה ובופו, וב-20 בנובמבר, לאחר 42 ימי צעידה מאומצת בג'ונגלים דחוסים ובמעלה הרים גבוהים, הגיעו לכפר סופוטה שבחזית. כשהגיח הגדוד השני מהג'ונגל, היו כבר הרגימנטים ה-126 וה-128 - שהוטסו לחזית - והגדוד האוסטרלי העשירי בעיצומה של הלחימה ביפנים.
התקפת-נגד אוסטרלית
בראשית אוקטובר, כשהיה ברור שהיפנים נסוגים צפונה, החל האוסטרלים לרדוף אחריהם. שתי חטיבות - החטיבה ה-25 והחטיבה ה-16 - נבחרו למשימה זו, ופעלו תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ארתור אלן. שתי החטיבות דחקו ביפנים הנסוגים, אך האחרונים, כמו האוסטרלים לפניהם, נקטו בפעולות עיכוב וההתקדמות הייתה איטית ועלתה בחיי אוסטרלים רבים. בשל חוסר שביעות הרצון של הפיקוד העליון מקצב התקדמות הכוחות החליף מייג'ור גנרל ג'ורג' וסי את אלן בתור מפקד הכוחות האוסטרלים. ב-2 בנובמבר הגיע סיור של החטיבה ה-25 לקצה שביל קוקודה, הניף שם את דגל אוסטרליה ובכך סימל את כיבוש השביל מחדש. האוסטרלים המשיכו בהתקדמותם ועד 16 בנובמבר חברו לכוחות האמריקאים שהתפרשו באזור וואירופי.
סדרי כוחות ואבדות
במהלך הקרב נחתו על חופי פפואה 13,500 חיילים יפנים, ומתוך אלה היו כ-6,000 חיילים מעורבים ישירות בלחימה. כנגדם הציבו בעלות הברית כ-30,000 חיילים בפורט מורסבי, אך במשך מרבית הקרב לא השתתפו בלחימה מספר כוחות העולה על חטיבה, כלומר לא יותר מ-3,500 חיילים.
בין 22 ביולי ל-16 בנובמבר 1942 נהרגו 39 קצינים ו-586 חיילים אוסטרלים, ובנוסף 64 קצינים ו-991 חיילים נפצעו בקרב. אין מידע מדויק לגבי יחס מספר האבדות למחלות, אך ההערכה היא שעל כל אבדה בקרב אבדו בין שניים לשלושה חיילים במחלות. מספר האבדות היפניות לא ידוע במדויק, אך ההערכות הן שכ-75% מסך הכוחות שהשתתפו בלחימה נהרגו, נפצעו או חלו. מתוך 13,500 החיילים שהתחילו את הקרב הגיעו לבונה בנובמבר כ-5,000 חיילים בלבד.
תקרית "הארנבות הבורחות"
ב-22 באוקטובר, לאחר שהחליפה החטיבה ה-25 את החטיבה ה-21 בחזית, ביקר בלאמי את כוח מראוברה ליד פורט מורסבי. בהגיעו שחרר בלאמי את פוטס מתפקידו כמפקד הכוח בתואנה שהוא נכשל במשימתו להדוף את היפנים, אף על פי שלרשותו עמדו כוחות גדולים יותר, ובכך הפר פקודה ישירה.
זמן קצר לאחר מכן, כינס בלאמי את חיילי החטיבה ה-21 ברחבת המסדרים. חיילי החטיבה ציפו לשמוע מילות ברכה ועידוד מפי בלאמי על הצלחתם בהדיפת היפנים. בניגוד גמור לכך, אמר להם בלאמי שהם הובסו על ידי כוח נחות מהם. בלאמי המשיך ואמר לחיילים "זכרו, הארנבת שבורחת היא שנורית, לא האדם המחזיק ברובה." הערה זו גרמה להתמרמרות רבה בקרב החיילים, וקצינים רבים סיפרו לאחר מכן שלבלאמי היה מזל שהוא יצא מהמקום בחיים. לאחר מכן, כשביקר בלאמי פצועים אוסטרלים, היו החיילים מכרסמים חסה ומעקמים את אפם, בדרך לעג על דבריו.
אירועים נוספים
היפנים נסוגו לראשי החוף שלהם בבונה-גונה ואליהם הצטרפו תגבורות מרבאול. מבצע משותף של הכוחות האוסטרלים והאמריקאים נערך כנגד ראשי חוף אלה, במה שעתיד להקרא קרב בונה-גונה. לאחר סיום קרב זה נשלחו 30 השורדים האחרונים מהחטיבה ה-39 בחזרה לאוסטרליה, שם התפרקה החטיבה באופן רשמי ביולי 1943. פעילות בעלות הברית כנגד היפנים בגינאה החדשה נמשכה עד סיום המלחמה ב-1945.
חשיבות הקרב
בעוד שמערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה הייתה המבחן הצבאי הראשון של אוסטרליה כמדינה חדשה, היה קרב שביל קוקודה הפעם הראשונה בה הייתה המדינה תחת איום ישיר. אף על פי שלאחר מכן התברר שפלישה לאוסטרליה לא הייתה אפשרית ואפילו לא הייתה בתכנון היפני, באותו זמן שררה באוסטרליה התחושה שהדבר אפשרי, והביאה לכך שרבים ראו בקרב שביל קוקודה את הקרב שהציל את אוסטרליה. כתוצאה מכך נטבע הקרב בזיכרון האוסטרלי, ובעיקר פעילותה של החטיבה ה-39 בקרב איסוראבה, בתור "קרב תרמופילאי האוסטרלי."
וילפרד תסיגר
סר וילפרד פטריק תסיגר (באנגלית: Wilfred Patrick Thesiger; כינויו בערבית: مُبَارَك بِن لَنْدَن, מֻבּארכּ בּן לַנדַן; 3 ביוני 1910 – 24 באוגוסט 2003) היה איש צבא, מגלה ארצות, צלם וסופר בריטי.
קורות חייו ומסעותיו
וילפרד תסיגר נולד באדיס אבבה כשאביו כיהן כשגריר בריטניה באתיופיה ובה בילה את ילדותו. המשפחה חזרה לאנגליה ב-1919 ותסיגר התחנך באיטון ובמודלן קולג' באוקספורד, שם התמקד בלימודי היסטוריה והצטיין בספורט האיגרוף. ב-1930, והוא בן 20, השתתף בטקס הכתרתו של ראס תפרי מקונן לקיסר אתיופיה היילה סילאסי. ב-1933 חזר לאפריקה בראש משלחת, שנתמכה בידי החברה הגאוגרפית המלכותית, כדי לחקור את מהלכו של נהר אוואש, והיה האירופי הראשון שחדר לסולטנות אוסה והגיע לאגם אבה.
בשנים 1935–1940 שירת תסיגר במינהל סודאן האנגלו-מצרית והוצב בדארפור ובמדינת הנילוס העליון. במערכה במזרח אפריקה גויס לסייע בארגון ההתנגדות לכיבוש האיטלקי. על חלקו בלחימה של כוח גדעון באתיופיה באביב 1941, בפיקודו של אורד וינגייט, הוענק לו אות השירות המצוין. בהמשך שירת במנהלת המבצעים המיוחדים בסוריה ובשירות האוויר המיוחד (SAS) במערכה בצפון אפריקה והועלה לדרגת מייג'ור. אחרי מפלת קורפוס אפריקה ב-1943 נשלח לאתיופיה, ועד תום המלחמה ב-1945 פעל כיועץ מדיני לנסיך הכתר האתיופי אספא ווסן. את ספרו האוטוביוגרפי מ-1987, "החיים כבחירתי", שהקיף את קורותיו מילדותו ועד סוף מלחמת העולם השנייה, הקדיש לזכר היילה סלאסי, קיסר אתיופיה.
סטיב לופז
'''סטיבן מ. לופז (באנגלית: Steven M. Lopez''', נולד ב-1953) הוא עיתונאי אמריקאי, בעל טור בלוס אנג'לס טיימס מאז 2001. הוא בן למהגרים, אב ספרדי ואם איטלקייה.
וילפרד תסיגר
קורות חייו ומסעותיו
ב-1945 הצטרף למחקר אזורי הרבייה של הארבה בתימן ובעומאן, ומכאן קצרה הדרך למסעות שערך בתוככי מדבריות דרום ערב. בשנים 1946–1950 חצה פעמיים, ברגל וברכיבה על גמל, בלוויית מורי דרך בדואים, את ימות החול האימתניות של א-רובע אל-ח'אלי, ובכך היה השלישי אחרי ברטרם תומאס ב-1930–1931 ושל סנט ג'ון פילבי ב-1932 שעברו שם. על כך כתב בספרו מ-1959 "חולות ערב". מסעותיו אלה הקנו לו מוניטין עולמיים. ב-1948 העניקה לו החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית את "מדליית המייסדים" "על חקר מדבר ערב".
סטיב לופז
חייו ועבודתו
לופז הוא יליד פיטסבורג, קליפורניה, ולמד באוניברסיטת סן חוזה. הוא נמנה עם סגל תאגיד טיים וכותב למגזיני טיים, לייף, אנטרטיינמנט ויקלי וספורטס אילוסטרייטד. נוסף לכך, כתב בקביעות ב"פילדלפיה אינקוויירר", "סן חוזה מרקיורי ניוז" ו"אוקלנד טריביון". הוא כתב את הרומנים Third and Indiana, The Sunday Macaroni Club ו-In the Clear. כמו כן ערך קובץ של עבודותיו מן ה"פילדלפיה אינקוויירר", שנקרא "ארץ הענקים", וקובץ של טוריו מן ה"לוס אנג'לס טיימס" בשם "חלומות ומזימות".
וילפרד תסיגר
קורות חייו ומסעותיו
תסיגר הרבה לצלם, ואת אוסף התצלומים שלו, המונה למעלה מ-38,000 פריטים, העניק למוזיאון פיט ריברס באוקספורד. ב-1978 השתקע בקניה. ב-1994, משהורע מצב בריאותו, חזר לאנגליה. ב-1995 העניקה לו המלכה דרגת אביר-מפקד במסדר האימפריה הבריטית (KBE).
סטיב לופז
חייו ועבודתו
סדרת הטורים של לופז על הקשר יוצא-הדופן שלו עם הצ'לן הסכיזופרני נתניאל אנתוני איירס הייתה לספר רב-מכר בשם "הסולן", שהיווה השראה לסרט באותו שם, עם רוברט דאוני ג'וניור בתפקיד לופז. לופז התראיין בסרט התיעודי "Skid Row" מ-2007.
וילפרד תסיגר
קורות חייו ומסעותיו
תסיגר מת בלונדון. גופתו נשרפה ואפרו פוזר בקרבת נחלת המשפחה במחוז פוויס במזרח ויילס.
סטיב לופז
חייו ועבודתו
הקשר של איירס ולופז הוצג בהבלטה גם בפרק של התוכנית 60 דקות מן ה-22 במרץ 2009.
באוקטובר 2010 הזמינה פרקליטת העיר לוס אנג'לס, כרמן טרוטאניץ', את לופז להשתתף במבחן נהיגה תחת השפעת מריחואנה. מטרת המחקר הזה הייתה למדוד את ההשלכות האפשרויות של הצעת חוק קליפורניה 19 (2010).
פרסים ואותות הוקרה
לופז זכה במספר רב של פרסי עיתונות אמריקאיים, בהם פרסי ה. ל. מנקן וארני פייל, והיה ברשימת המועמדים הסופיים לפרס פוליצר על טורים בנושא הטיפול בקשישים ובריאותו המתערערת של אביו.
בשנת 2008 קיבל לופז את פרס הנשיא ממועדון העיתונות של לוס אנג'לס בחגיגת היובל להענקת פרסי העיתונות של דרום קליפורניה.
ספרו, "הסולן", זכה בפרס PEN של ארצות הברית לספרות לא-בדיונית.
לופז זכה גם בשלושה פרסי אמי לחדשות מקומיות וחלק בפרס קולומביה דופונט על דיווח על נושאים עירוניים ברשת הטלוויזיה KCET בלוס אנ'לס. ב-29 באפריל 2011 קיבל לופז תואר דוקטור לשם כבוד מן האלמה מאטר שלו, אוניברסיטת סן חוזה.
Yellow (רשת חנויות)
רקע
חברות עיקריות פועלות בתחום חנויות הנוחות: פז עם המותג יילו, דלק עם המותג מנטה, סונול עם המותג סו גוד, דור אלון עם המותגים אלונית וסי אספרסו, ס.ד.ש עם המותג מון שרי, טן עם המותג טן פלוס, מיקה עם המותג מיקה, ותפוז עם המותג תפוז. נכון לשנת 2012 הן מפעילות בסך הכל כ-720 חנויות נוחות ברחבי הארץ.
בעשור הראשון של המאה ה-21 פעלו בארץ כ-120 חנויות נוחות בלבד. חברת דור-אלון הייתה החלוצה בתחום, כאשר נפתחו סניפי 'סופר אלונית', מיני מרקטים בתוך תחנות הדלק של החברה, ועד שנת 2004 החזיקה דור-אלון במספר הגדול ביותר של חנויות מסוג זה.
יחסי איסלנד–ישראל
בין מדינת ישראל והרפובליקה של איסלנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים מאז 1949, אשר החלו עם הכרתה של איסלנד במדינת ישראל.
שגרירות ישראל בנורווגיה משמשת גם כשגרירות ישראל באיסלנד, בעוד שלאיסלנד יש קונסוליה השוכנת בתל אביב-יפו.
היסטוריה
איסלנד הצביעה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 בעד תוכנית החלוקה, הכירה בישראל דה פקטו בפברואר 1949 ותמכה בקבלתה לאו"ם במאי 1949. בדצמבר 1950 הכירה איסלנד בישראל דה יורה. בקיץ 1951 הגיש אברהם קצנלסון, ציר ישראל בשבדיה, את כתב האמנתו לנשיא איסלנד ומונה ציר לא תושב של איסלנד בישראל.
בדצמבר 1950 נכרת הסכם סחר ראשון בין המדינות. ישראל רכשה מאיסלנד דגים תמורת מוצרי ביגוד. בשנת 1953 התקיימו בין המדינות שיחות לכינון הסכם סחר.
ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון ביקר באיסלנד במסגרת מסע שערך בארצות סקנדינביה ב-1962. בסוף שנת 1964 ביקר ראש ממשלת איסלנד ביארני בנדיקטסון בישראל ונפגש בירושלים עם ראש ממשלת ישראל לוי אשכול.
במרץ 1966 ערך נשיא איסלנד אאוסגייר אאוסגיירסון ביקור ממלכתי בישראל. הוא ביקר בשכונת קריית מנחם בירושלים ויחד עם נשיא מדינת ישראל זלמן שזר וראש עיריית ירושלים טדי קולק חנכו רחוב על שם "איסלנד".
בשנת 1973 תמכה ישראל בדרישתה של איסלנד להרחבה של המים הטריטוריאליים שלה במסגרת "מלחמת הבקלה".
באיסלנד קהילה יהודית קטנה אשר מעולם לא הייתה משמעותית. דורית מוסאיוף, מעצבת תכשיטים ממוצא ישראלי, הייתה הגברת הראשונה של איסלנד בעת כהונת בעלה אולפור רגנר גרימסון כנשיא איסלנד.