cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'וזף קבילה
קריירה פוליטית (2001–2016)
ז'וזף קבילה עלה לנשיאות ב-26 בינואר 2001 כאשר היה בן 29 בלבד, לאחר ההתנקשות באביו לורן-דזירה קבילה. כשעלה לנשיאות, ניסה קבילה לסיים את מלחמת קונגו השנייה, על ידי משא ומתן על הסכמי שלום עם קבוצות המורדים שנתמכו על ידי ממשלות רואנדה ואוגנדה. חשוב לזכור כי צבאותיהן של השתיים הם שהביאו את קבוצת המורדים של לורן-דזירה קבילה לשלטון שלוש שנים קודם לכן. הסכם השלום שנחתם ב-2002 על ידי ICD, ועדה שהוקמה בנושא, בסאן סיטי שבדרום אפריקה. ההסכם סיים באופן רשמי את המלחמה אך השאיר את קבילה כנשיא המכהן. תחת חסותו הוקם ממשל ביניים, הכולל את ראשי שתי קבוצות המורדים העיקריים של המדינה, RCD (האספה הקונגולזית לדמוקרטיה) ו-MLC (התנועה לשחרור קונגו), כסגני נשיא. שני סגני נשיא נוספים היו נציגי האופוזיציה האזרחית ותומכי הממשלה בהתאמה. בדצמבר 2005, משאל עם חלקי אישר חוקה חדשה, ובחירות לנשיאות נערכו ב -30 ביולי 2006. הבחירות היו בין קבילה לבין מנהיג ה-MLC וסגן הנשיא, ז'אן-פייר באמבה. תוצאות הבחירות הן שקבילה זכה ב-45% מהקולות ויריבו העיקרי במבה זכה ב -20% מן הקולות. במבה טען שהבחירות זויפו ואיים שהעם יצא לרחובות. האו"ם והאיחוד האירופי פרסמו הודעות המנסות להרגיע את הרוחות במדינה אך לשווא, מהומות פרצו ברחבי העיר קינשאסה. האו"ם הפעיל את כוחותיו, MONUC, על מנת להשתלט על העיר. באוקטובר 2006, התנהלו בחירות מחודשות לנשיאות. ב-15 בנובמבר הודיעה ועדת הבחירות על התוצאות הרשמיות וקבילה הוכרז כזוכה, עם 58.05% מהקולות. תוצאות אלו אושרו על ידי בית המשפט העליון ב-27 בנובמבר 2006, וקבילה מונה שוב ב-6 בדצמבר 2006 כנשיא המדינה.
ב-2006, תחקיר של CNN העלה סיפורים של ילדים ונשים אשר בוצעו בהם מעשי סדום על ידי כוחות המשטרה והצבא של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. תגובת קבילה לכתבה הייתה ש"מעשים אלו הם פשוט בלתי נסלחים" ואכן כחלק מהמהלכים שלו נגד התופעה נאסרו כ-300 חיילים לשעבר בגין פשעים אלו. ניתן לשמוע עדויות על מעשי סדום בכל מקום אשר המשטרה או הצבא שהו בו.
בדצמבר 2011 נבחר קבילה לכהונה נוספת כנשיא בבחירות, בהן הייתה לכאורה אי-התאמה בין הספירה הרשמית שהוצהרה לבין הספירה שקרתה בפועל. חוסר ההתאמה גרם לכך שלאחר הכרזת התוצאות ב-9 בדצמבר,  התרחשו אירועי אלימות קשים בקינשאסה ובמבוגיי-מאיי, אזורים שתמכו באופן מובהק במתמודד מטעם האופוזיציה,  אטיין צ'יסקדי (Etienne Tshisekedi). כמו כן, משקיפים רשמיים ממרכז קרטר דיווחו על כ-2,000 קלפיות באזורים שבהם התמיכה בצ'יסקדי גבוהה כגנובות, ולכן הן לא נכללו בתוצאות הרשמיות. העניין כולו הציג את הבחירות כלא אמינות. למרות אירועים אלו, ב-20 בדצמבר 2011 הושבע קבילה לתקופת כהונה נוספת, כאשר הבטחתו העיקרית לעם הייתה השקעה בתשתיות ובשירותים ציבוריים. בשלהי 2013 הצליח קבילה לשחרר את קונגו המזרחית משליטה ארוכה של קבוצות מורדים בחסות רואנדה, שפעלו באזור החל מתחילת מלחמת קונגו השנייה.
אחת מהטענות נגד קבילה היא שהוא גונב כספי ציבור עבורו ועבור מקורביו, תוך התעלמות מלאה מסבלם של מיליוני קונגולזים עניים. בשנת 2016 הודלפו מסמכים אודות העברות כספים והשקעות של אנשי האלפיון העליון בעולם. פרשה שכונתה "מסמכי פנמה". חלק מהמסמכים היו אודות קבילה ובני משפחתו. במסמכים נחשפו שלל העברות בנקאיות חשודות בסך 95.7 מיליון דולרים, וכן שליטת אחותו התאומה של קבילה, ז'ינט קבילה בחברת טלקום מקומית גדולה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו דרך חברות קש.
תקופת הנשיאות השלישית
ב-19 בספטמבר 2016, יצאו אזרחים למחאות מסיביות וקראו לקבילה להתפטר, שכן על פי החוקה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נשיא אינו רשאי לשרת יותר משתי קדנציות. המחאות המסיביות זכו לדיכוי מצד הממשל תוך שימוש באלימות. כתוצאה מכך, על פי פרסומים רשמיים נהרגו 17 בני אדם, בעוד שעל פי המתנגדים נהרגו כ-50 איש במחאות.
הבחירות לקביעת יורש לנשיאות היו אמורות להתקיים ב-27 בנובמבר 2016. ב-29 בספטמבר 2016 הודיעה רשות הבחירות של האומה כי קבילה ימשיך לכהן עד שיבחר נשיא חדש, ובנוסף שהבחירות לא יתקיימו עד תחילת 2018, משום שמספר הבוחרים "אינו ידוע". אולם לטענת האופוזיציה, קבילה הוא האחראי להודעה זו, שכן מטרתו הייתה לעכב בכוונה את הבחירות כדי להישאר בשלטון. בתגובה חלקית על הבחירות המעוכבות, פרסמה ארצות הברית ב-28 בספטמבר סנקציות נגד שני חברי המעגל הפנימי של קבילה, ג'ון נומבי (John Numbi) וגבריאל אמיסי קומבה (Gabriel Amisi Kumba). הסנקציות היו הקפאת הנכסים שלהם בארצות הברית, וכן איסור על קשרי גומלין עסקיים ביניהם לבין כל אזרח אמריקאי באשר הוא. מטרת פעולות אלו הייתה אזהרה לנשיא קבילה כי עליו לכבד את חוקת ארצו. בד בבד, עקב העיכוב, התקיימו הפגנות נוספות שהיוו סמל לסוף המנדט הנשיאותי של קבילה. ארגוני האופוזיציה מצידם הזהירו כי עיכוב הבחירות עלול להידרדר למלחמת אחים.
כחלק מפעולותיו של קבילה להישארות בשלטון, הוא מינה קבינט חדש בראשותו של ראש הממשלה סאמי באדיבנגה (Samy Badibanga). מינוי זה הוביל למחאות נוספות, שגם הן, כמו קודמותיהן, דוכאו באלימות על ידי כוחות השלטון. במסגרת מחאות אלו נהרגו לפחות 40 בני אדם. ב-23 בדצמבר הוגש הסכם בין קבוצת האופוזיציה המרכזית לבין ממשלת קבילה, שבמסגרתו הסכימה ממשלת קבילה שלא לשנות את החוקה ולעזוב את תפקידה לפני סוף שנת 2017. על פי הסכם מונה אטיין צ'יסקדי, חבר בכיר באופוזיציה, לפקח כי העסקה מיושמת וכי ראש הממשלה החדש של המדינה ימונה על ידי האופוזיציה.
בניגוד להסכם בין קבילה לאופוזיציה במדינה, ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עושה כל שביכולתה על מנת לדחות את הבחירות. מהלך זה הצית מהומות ברחבי המדינה. הבחירות אשר היו אמורות להתקיים עד סוף 2017 נדחו ל-2019, ועדת הבחירות טענה שלא הצליחה לעמוד ביעדים על מנת לקיים בחירות דמוקרטיות ולכן נאלצו לדחות. מצב זה הגביר את הלחץ הדיפלומטי על הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כאשר שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות, ניקי היילי ביקרה בקינשאסה באוקטובר 2017 והפצירה שהבחירות יתקיימו עד סוף 2018. ועדת הבחירות בתגובה הקדימו את מועד הבחירות מ-2019 לדצמבר 2018. הבחירות שהתקיימו ב-30 בדצמבר 2018.
ב-10 בינואר 2019 הוכרז כי פליקס צ'יסקדי נבחר לנשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הוא הביס את מנהיגי האופוזיציה האחרים, מרטין פיולו ועמנואל רמזאני שדארי, אשר נתמכו על ידי קבילה.
חיים אישיים
קבילה נישא לחברתו רבת השנים, אוליב למבה דה-סיטה (Olive Lembe di Sita), ב-17 ביוני 2006. השניים חולקים בת בשם סיפא, על שם אימו של ז'וזף, בתם נולדה בשנת 2000, טרם נישואיהם.
הלמה של קרונקר
באנליזה מתמטית, הלמה של קרונקר היא משפט מתמטי הקושר בין התכנסות של סדרה לבין התכנסות של טור המתאים לה במובן שיתואר להלן.
משפט זה משמש פעמים רבות לטפל בהתכנסות של סכומים ממוצעים של משתנים מקריים בלתי-תלויים. דוגמה בולטת לכך היא אחת ההוכחות של החוק החזק של המספרים הגדולים, העושה שימוש במשפט זה יחד עם משפט שלושת הטורים של קולמוגורוב.
המשפט קרוי על שמו של המתמטיקאי הגרמני לאופולד קרונקר.
נוסח פורמלי
תהי סדרה של מספרים ממשיים. נניח כי הטור האינסופי מתכנס למספר ממשי.
אזי לכל סדרה מונוטונית עולה של מספרים ממשיים המתבדרת לאינסוף, מתקיים כי,
הוכחה
נסמן. ניתן לראות שמתקיים כי,
יהי. הנחנו כי, ולכן קיים N_0 כך שמתקיים לכל N \geq N_0.
כאשר, האיבר הראשון מתכנס ל-s והאיבר השלישי מתכנס ל--s, והם מבטלים זה את זה; האיבר השני מתכנס לאפס כי ; והאיבר האחרון חסום על ידי.
בג"ץ יהודה מאיר
בג"ץ 425/89 צופאן נגד הפרקליט הצבאי הראשי, המוכר בכינוי בג"ץ יהודה מאיר, הוא הראשון שבו בג"ץ התערב בהחלטה שלא להעמיד לדין. בג"ץ הורה לפרקליט הצבאי הראשי (פצ"ר) להעמיד את אל"ם יהודה מאיר לדין פלילי ולא להסתפק בכך שהוא הורשע בדין משמעתי.
עד למשפטו של יהודה מאיר לא היה תקדים לכך שבג"ץ ייתן הוראה מפורשת ליועץ המשפטי לממשלה או לפצ"ר להעמיד חשוד לדין. עד אז, בפסקי דין רבים, הכיר בג"ץ באפשרות כזו והגדיר מבחנים שונים לנסיבות בהן התערבות כזו אפשרית, אבל לא מימש את האפשרות.
רקע
בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה. במערכת הביטחון קיוו כי על ידי ענישה תקיפה ניתן יהיה להרתיע את "המתפרעים". שר הביטחון יצחק רבין ביטא גישה זו בדברו על האינתיפאדה הראשונה: "לשבור להם את הידיים והרגליים".
ממלא מקום נשיא רוסיה
ממלא מקום נשיא רוסיה הוא תפקיד זמני שמתמנה אליו נושא משרה אחרת במקרה של חוסר מסוגלות, מוות, התפטרות, או העברה מכהונה (על ידי הדחה או הרשעה) של הנשיא המכהן הנוכחי.
בג"ץ יהודה מאיר
רקע
ביום 19 בינואר 1988 התרחשה התפרעות המונית של תושבים מקומיים בכפר ביתא בסמוך לצומת תפוח. כוח צבאי נשלח למקום כדי להשליט סדר. בהמשך היום נעצרו מספר מתושבי הכפר על פי רשימות שהשב"כ הכין מראש. העצורים נכפתו והובלו באוטובוס לפרדס המרוחק מהכפר. על פי פקודה שנתן אל"ם יהודה מאיר, העצורים הורדו מהאוטובוס בקבוצות קטנות. החיילים נצטוו על ידי מפקדיהם "לשבור ידיים ורגליים" לעצורים על מנת "ללמד אותם לקח". העצורים הוכו על ידי החיילים באמצעות אלות.
יומיים לאחר מכן התרחשה הפרת סדר נוספת בכפר חווארה. גם באירוע זה הוכו מפרי סדר על פי פקודתו של אל"ם יהודה מאיר.
ממלא מקום נשיא רוסיה
עד 1993, ממלא מקום הנשיא היה סגן נשיא רוסיה, אך מאז 1993, ראש ממשלת רוסיה הוא ממלא מקום הנשיא וכך היה בין 5 ל-6 בנובמבר 1996 כשראש הממשלה ויקטור צ'רנומירדין כיהן כממלא מקום הנשיא ילצין, בעקבות ניתוח מעקפים שהאחרון עבר באותו היום. ראש הממשלה צ'רנומירדין סיפר בתקשורת כי הנשיא ילצין העביר אליו את סמכויות הנשיא טרם שנכנס לניתוח. עם החלמתו מהניתוח המשיך ילצין למלא את סמכויותיו כנשיא המדינה, עד להתפטרותו, ב-31 בדצמבר 1999, אז מונה ולדימיר פוטין לממלא מקומו עד לבחירתו לתפקיד הנשיא, במרץ 2000.
על פי סעיף 92 בחוקת רוסיה:
בג"ץ יהודה מאיר
רקע
רק מעל לשנה לאחר האירועים הובאו האירועים לידיעת הציבור במאמר שכתב ח"כ יוסי שריד בהארץ. המאמר כלל תיאור מפורט של השתלשלות שני האירועים.
ממלא מקום נשיא רוסיה
הסעיף מסתמך על נוסח הצו הנשיאותי מה-3 באוקטובר 1993:
לממלא מקום הנשיא אין סמכות לפזר את הדומה, להחליט על משאל עם ולהציע תיקונים לחוקה.
בג"ץ יהודה מאיר
רקע
לאחר חשיפת הפרשה, ותלונה שהוגשה על ידי הצלב האדום, הפרקליט הצבאי הראשי, תא"ל אמנון סטרשנוב, קבע מפורשות שיהודה מאיר נתן פקודה בלתי חוקית בעליל הראויה לכל גנאי. הפצ"ר נטה תחילה להעמיד את יהודה מאיר לדין פלילי. אבל, בסופו של דבר הסתפק בהעמדתו לדין משמעתי על עבירה של חריגה מסמכות עד כדי סיכון חיים או בריאות לפי חוק השיפוט הצבאי.
במקביל לכך שבג"ץ הגדיל את קשת הנושאים בהם הוא בוחן החלטות של גופים מנהליים, חלה גם הרחבה בהגדרת העילות שבגינן, לפחות באופן עקרוני, בג"ץ עשוי להתערב בהחלטות של היועמ"ש. ההרחבה מתבטאת גם בבחירת המלים המתארות עילות אלו: חוסר תום לב, ניגוד גמור לטובת הכלל, פסול בשיקולי היועץ המשפטי.
ממלא מקום נשיא רוסיה
הבאים בסדר הירושה לאחר הנשיא הנבחר הם: ראש הממשלה, יושב ראש מועצת הפדרציה, יושב ראש הדומה יושבי ראש בתי המשפט לחוקה ובית המשפט העליון ולאחר מכן התובע הכללי.
מאחר שסעיף 8 בחוק ממשלת רוסיה קובע שבמקרה של נבצרות את ראש ממשלת רוסיה מחליף סגנו הראשון, סגן ראשון לראש הממשלה ניצב בסדר הירושה מיד לאחר ראש הממשלה:
בג"ץ יהודה מאיר
רקע
עילת הסבירות הוכרה רק בשנת 1988.
הדיון בבג"ץ
האגודה לזכויות האזרח יחד עם ארבעה מהמוכים, ועותרת נוספת, עתרו לבג"ץ בבקשה להורות לפצ"ר להעמיד את יהודה מאיר לדין פלילי בגין חבלה בכוונה מחמירה. העותרים טענו כי החלטת הפצ"ר שלא להעמיד את יהודה מאיר לדין פלילי לוקה בחוסר סבירות קיצוני המצדיק כי בג"ץ יורה לפצ"ר להעמיד את יהודה מאיר לדין פלילי.
הפצ"ר נימק את החלטתו בשלושה נימוקים עיקריים: 1. באותה תקופה, להרגעת הרוחות, הוחלט על שימוש בכוח כלפי מתפרעים, ובנוסף, כבר עבר זמן רב מאז האירוע. 2. בעת האירוע שררה אי-בהירות בדבר אופן השימוש בכוח ודרכי הפעלתו. 3. הרמטכ"ל החליט כי בגין הפרשה יסיים יהודה מאיר את שירותו הפעיל בצה"ל וזו ענישה משמעותית מאוד.
יהודה מאיר
בעקבות החלטת בג"ץ הועמד יהודה מאיר לדין פלילי בפני בית דין צבאי מיוחד. בית הדין הרשיע אותו בעבירה של חבלה בנסיבות מחמירות. יהודה מאיר הורד לדרגת טוראי אך לא נגזר עליו עונש מאסר בפועל.
סיכום הלכות
מספר שנים לאחר בג"ץ יהודה מאיר ריכז השופט מישאל חשין את כל סוגי ההחלטות המאפשרים התערבות בג"ץ בהחלטות היועמ"ש והפצ"ר. אלו החלטות שנתקבלו: שלא ביושר או שלא בתום-לב; ממניעים נפסדים ולא טהורים; בסתירה ברורה לאינטרס הציבור; בחוסר סבירות קיצוני או מהותי; החלטות בלתי סבירות בעליל; החלטות שנתקבלו בעיוות מהותי; החלטות הנגועות במשגה היורד לשורשו של עניין.
משבר וויסות המניות
משבר מניות הבנקים התרחש בישראל ב-1983 והביא להלאמת הבנקים הגדולים בישראל ולירידה ניכרת בערכן של השקעות הציבור במניות הבנקים במסגרת "הסדר מניות הבנקים". המשבר נוצר בעקבות פעולה מכוונת של רוב הבנקים הגדולים לווסת את שערי מניותיהם תוך הבטחת עלייה מתמדת ורצופה בשערי המניות.
בעקבות המשבר בבורסה הגיש מבקר המדינה מסמך ביקורת ובעקבותיו הוחלט על הקמת ועדת חקירה ממלכתית בנושא. שם הוועדה הרשמי היה "ועדת החקירה לעניין ויסות מניות הבנקים" ולראשות הוועדה מונה השופט משה בייסקי. הוועדה נודעה בשם ועדת בייסקי.
היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, החליט כי די בהדחתם של ראשי הבנקים המסחריים שוויסתו את מניותיהם, ואין עניין לציבור בהמשך התביעה במישור הפלילי. כנגד החלטה זו הוגשה עתירה לבג"ץ. בג"ץ הפך את החלטת היועץ המשפטי לממשלה וקבע: "החלטת היועץ המשפטי לממשלה שלא להעמיד לדין את הבנקים והבנקאים בשל העדר "עניין לציבור", בטילה. אנו מחזירים העניין ליועץ המשפטי לממשלה, על מנת שיחליט אם קיים חומר ראיות לכאורה להעמדתם של הבנקים והבנקאים לדין. כן אנו מורים, כי החלטת היועץ המשפטי לממשלה שלא להעמיד את רואי החשבון לדין פלילי, בשל העדר "עניין לציבור", בטלה".
בשנת 1990 הועמדו ראשי הבנקים וחמישה רואי חשבון לדין פלילי בבית המשפט המחוזי בירושלים והם נמצאו אשמים בעבירות שונות. מרבית המורשעים ערערו על הרשעתם לבית המשפט העליון שקיבל חלק מהערעורים והקל בעונשם של המורשעים.
אבנר שאקי
בשנת 1996, בעקבות עתירה של התנועה למען איכות השלטון בישראל ושל אמיתי – אזרחים למען מינהל תקין וטוהר המידות, בג"ץ הורה ליועמ"ש לבחון מחדש את החלטתו שלא להעמיד לדין פלילי את חבר הכנסת אבנר חי שאקי. היועמ"ש אמנם בחן מחדש, אבל לאחר הבחינה שאקי לא הואשם.
דרק דריימון
רקע אישי
דריימון נולד במוריסטאון, ניו ג'רזי, עיירה קטנה בצפון רחוק ניו ג'רזי בשנת 1968. הוא למד בבתי ספר ציבוריים, והוא נהנה מציור ומספרי קומיקס. דריימון סיים את בית הספר התיכון Jefferson Township בשנת 1987. הוא למד בבית ספר לאמנות חזותית בניו יורק כדי להפוך למאייר. אחרי הקולג', הוא גויס על ידי דיסני בשביל תוכנית ההתמחות שלהם. עם סיום התוכנית חזר לניו ג'רזי ומשם לקליפורניה.
בג"ץ יהודה מאיר
חמדאן
באוקטובר 2019 הנחה בג"ץ את היועמ"ש להעמיד שוטר לדין פלילי בגין ירי שגרם למותו של חיר חמדאן שניסה לפגוע בשוטרים. העתירה הוגשה עקב החלטת היועמ"ש לסגור את תיק החקירה והחלטתו שלא להעמיד לדין את השוטר שהרג את חיר חמדאן. בית המשפט השאיר לשיקול דעת היועמ"ש לקבוע מה יהיו סעיפי האישום.
בנובמבר 2019 הוגשו בקשות לקיום דיון נוסף בבג"ץ חמדאן. הנשיאה מרים נאור הורתה לעכב את ביצוע הוראות פסק דין חמדאן עד להחלטה בבקשה לדיון נוסף.
דרק דריימון
שנותיו המוקדמות בניקלודיאון
דריימון התגלה על ידי ערוץ ניקלודיאון בשנת 1993. הוא עבר לקליפורניה על מנת לעבוד כאנימטור בניקלודיאון. באותה השנה, דריימון החל לעבוד גם כאמן התכנון וסופר לסדרה החיים המודרניים של רוקו. בתקופה זו פגש שניים ממעסיקיו העתידיים, טים היל וסטיבן הילנבורג. היל היה סופר ואמן, והילנבורג היה מפיק שותף ואחראי לתכנון. בשנת 1997, יצר הילנבורג את סדרת הטלוויזיה המצוירת בובספוג מכנסמרובע. דריימון ביצע תפקידים רבים בסדרה, היה סופר בכל הפרקים, ולאחר מכן לפקח על הבמאי ומפיק.
הפקה נוכחית
כיום דריימון מפיק בערוץ Cartoon Network.
לוקה סטויקוביץ'
לוקה סטויקוביץ' (בקרואטית: Luka Stojković; נולד ב-28 באוקטובר 2003 בזאגרב שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת לוקומוטיבה זאגרב מליגת העל הקרואטית.
מיכאל שורץ
מיכאל שוַרץ (17 בדצמבר 1929, ט"ו בכסלו תר"ץ – 13 בדצמבר 2011, י"ז בכסלו תשע"ב) היה חוקר אסלאם, מתרגם ופרופסור לתרבות האסלאם ולפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב. חתן פרס ישראל ה'תשע"א (2011) למחשבת ישראל.
ביוגרפיה
שורץ נולד בזלצבורג שבאוסטריה. לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית (האנשלוס), נאסר אביו והוא נשלח לבית ילדים בווינה. זמן קצר אחר כך הצליחה המשפחה לעלות לארץ ישראל, והשתכנה בחיפה.
הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה. שירת שנה אחת במשטרת היישובים העבריים ולחם במלחמת העצמאות. השתחרר ב-1950.
למד שפה וספרות ערבית ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים. בין מוריו היו החוקרים הנודעים דוד צבי בנעט וגרשום שלום. המשיך ללימודי תואר שני בתרבות האסלאם ועבד בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי. עבודת הדוקטורט שלו, תחילה בהדרכת שלמה פינס ולבסוף באוניברסיטה של אוקספורד, בהדרכת ריצ'רד וולצר, הייתה בנושא "צידוק האל (תיאודיציה) בתאולוגיה המוסלמית המוקדמת עד אלגזאלי". את הדוקטורט השלים ב-1965 באוניברסיטת אוקספורד. ב-1966 החל ללמד באוניברסיטת חיפה וב-1974 עבר לאוניברסיטת תל אביב, ולימד שם בחוגים לשפה וספרות ערבית ולפילוסופיה יהודית. בין היתר לימד פילוסופיה יהודית שנכתבה במקור בערבית. הוא החל לתרגם טקסטים בפיזיקה שכתבו בערבית פילוסופים יהודים וערבים מימי הביניים, בהמשך התמקד בתרגום מערבית יהודית, אך תרגם גם מגרמנית.
גולת הכותרת של תרגומיו הוא תרגום הספר "מורה נבוכים" של הרמב"ם, בצירוף הערות ענייניות וביבליוגרפיות. שורץ הקפיד לתרגם כל מונח פילוסופי במילה עברית מיוחדת, בשונה מתרגומו של הרב יוסף קאפח. תרגומו של שורץ גם בהיר מזה של קאפח, שנטה להיצמד יותר למבנה המשפטים הערבי. ועדת פרס ישראל ציינה תרגום זה בנימוקי הזכייה: "יצירת מופת זו של פרופ' שורץ הביאה להנגשת חיבורו של הרמב"ם לציבור הרחב, ויש בה גם תועלת מרובה לקהילת המחקר המדעי".
סוף של כל סיפור
סוף של כל סיפור הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן. הוא יצא לאור ב-19 בינואר 2022, על ידי חברת התקליטים ליאם הפקות, כסינגל השישי מתוך האלבום האולפן ה-26 של גולן, קצת שמח קצת עצוב. השיר נכתב והופק על ידי תמר יהלומי ויונתן קלימי. בסמוך לצאתו עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-766 אלף השמעות.
השיר הגיע למקום השישי במצעד הסינגלים הישראלי של מדיה פורסט.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-19 בינואר 2022, יום צאת השיר. הוא בוים ועובד על ידי AVOXVISION. נכון למאי 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-5.5 מיליון צפיות.
בית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית
בית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית שייך להסתדרות הציונית הדסה הפועל במסגרת המרכז הרפואי הדסה בירושלים. בית הספר נוסד ב-1918, בשם בית הספר לאחיות של הסתדרות מדיצינית הדסה, ובעת היווסדו היה אחד מבתי הספר המקצועיים היהודים העל תיכונים הראשונים לנשים בארץ ישראל. באותה העת שלט בארץ המנדט הבריטי. מוסד זה הוקם מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר המצב הבריאותי בארץ ובישוב היהודי היה ירוד. הקמת בית הספר לאחיות, הוא אחד ממפעליו המשמעותיים של ארגון הדסה בארץ ישראל. בית ספר לאחיות של הדסה לקח חלק בהפיכת הסיעוד למקצוע בארץ ישראל. כמו כן ההכשרה המקצועית של אחיות הובילה לשינוי בתפיסה הנשית ולקידום מעמדה של האישה בחברה. בשנת 1975 הפך בית הספר להיות אקדמי כשצורף לפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
היישוב היהודי לאחר מלחמת העולם הראשונה
בעקבות המצב הקשה, פנה "הוועד הפועל הציוני", ביולי 1916, אל "הסתדרות ציוני אמריקה", בבקשה לארגן סיוע רפואי מיידי ליישוב בארץ ישראל. ביצוע הבקשה נמסר ל"הסתדרות נשים ציונית הדסה", בשל פעולתה בארץ ישראל בתחום בריאות הציבור, שהחלה עוד בשנת 1913. בשנת 1917 ארגנה "הדסה" משלחת רפואית לעזרה ליישוב, אך כניסתה לארץ ישראל נדחתה על ידי השלטונות העות'מאניים. לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים, חברות הדסה פתחו במגעים עם השלטון הבריטי, על מנת לאשר כניסתה של "יחידה רפואית" לארץ ישראל. האישור הבריטי הגיע במרץ 1918 בעקבות התערבותו האישית של השופט לואי ברנדייס, שראה חשיבות רבה בהגשת עזרה רפואית מיידית לשיקום היישוב.
מקצוע הסיעוד בארץ ישראל עד 1918
כבר ב-1913, הועלה הרעיון להקים בית ספר לאחיות. חוה ליון הגיעה מארצות הברית עם שתי אחיות מנוסות להכשיר אחיות בארץ ישראל. לפני הקמת בית הספר לאחיות של הדסה, היו גם יוזמות מקומיות להכשיר אחיות. ההכשרות לא היו ארוכות, למשל ב-1914 יזמה "אגודת הרופאים העבריים" שיעורים לאחיות בבית שנקרא, "תחנת הבריאות העברית" המטרה הייתה להכשיר אחיות, בשביל הסהר האדום. הכשרה זאת ארכה חודש, במשך חמישה ימים בשבוע אחר הצהריים, והיקפה כלל 26 שעות לימוד.
עד 1918 הסיעוד לא הוכר כמקצוע בארץ ישראל. הממשל העות'מאני לא חייב את העוסקות בסיעוד להשיג תעודה, כפי שהיה הדבר לגבי הרופאים. התואר "אחות", "אחות רחמניה" או חובשת הוענק לאישה שעסקה בעבודה סיעודית או בעזרה לרופא מבלי שנשאלה כלל מה המסגרות שבהן הוכשרה לכך או לתוקף הרישוי אשר היה אמור להינתן לה. בשנים הראשונות של המאה העשרים עד בוא המשלחת של הצלב האדום ושל הסתדרות ציוני אמריקה והדסה, בשנת 1918, בעיקר בחברה היהודית, הכשירו הרופאים עצמם את האחיות  לביצוע פעילויות מצומצמות וספציפיות.
היחידה הציונית הרפואית האמריקאית
ב-11 ביוני 1918 יצאה קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית בדרכה לארץ ישראל, בחסות "הדסה". הצוות הרפואי מנה 44 רופאים (מומחים לעור, עיניים, גינקולוגיה, אורתופדיה, פתולוגיה, אף אוזן גרון), 20 אחיות, רוקחים, חובשים, אנשי מנהל רפואי, וציוד רפואי מודרני בשווי 25,000 דולר שמחציתו מומן על ידי הג'וינט.
באותה עת היה מחסור ניכר בארץ ישראל בעובדי בריאות מקצועיים. כדי לטפל בבעיה החליטה קעמצ״א לפתוח בית ספר לאחיות. בית הספר נפתח ליד בית החולים מאיר רוטשילד בירושלים. כדי להכשיר את האחיות, הוכנה תוכנית לימודים לפי העקרונות שהיו נהוגים באותה עת בתוכניות הלימוד בארצות הברית, תוך התאמתה לצרכים של תושבי ארץ ישראל
מטרות בית הספר לאחיות הדסה והרעיונות שבבסיסו
הסתדרות "הדסה" התפתחה בתחילת המאה העשרים והתגבשה גם כארגון פמיניסטי חברתי – ציוני שבראשה עמדה הנרייטה סאלד. באותה העת, פעלה בארצות הברית התנועה הפרוגרסיבית במשכנות העוני כדי לעזור לתושבים שם. נשות "הדסה שאפו לעזור ליישוב היהודי בארץ ישראל באותו האופן. הן פעלו למען אוכלוסייה בריאה, אשר תוכל לתפקד כראוי במישור האישי והציבורי. רעיונות פרוגרסיביים הדגישו את האמונה בקדמה של האדם וסביבתו, והמדע והחינוך שימשו מנוף עיקרי להשגתה. בפועל הטיפו הפרוגרסיבים לשיפור היעילות בניהול מוסדות, לטיפוח התפיסה המקצועית ולמעורבות שירותי המדינה או השירותים המוניציפליים בקהילה. רעיונות החינוך לבריאות הושפעו מתפיסות החינוך שהתפתחו באותה עת בניו יורק ומהשפעות ארגונים עולמים למלחמה במחלות, אשר הפיצו את התפיסה של רפואה מונעת. האידאולוגיה של המשלחת הרפואית של הדסה, בראשות ד"ר יצחק מקס רובינוב, הייתה מבוססת על סוציאליזציה מלאה של שרותי הרפואה. המשלחת הרפואית של הדסה החלה להקים שירות רפואי ריכוזי, המבוסס על רשת ארצית של בתי חולים ומרפאות שכולם כפופים להנהלה המרכזית של הארגון. האחיות במשלחת הרפואית ראו עצמן כשליחות להפצת התרבות המערבית בכלל ובשורת הסיעוד בפרט.
באתם ימים שררה במערב תפיסה כוללת של שליחות באשר לקידום מושבות בלתי מפותחות והאחיות במשלחת היו חלק מתפיסה זו. תפקידן של האחיות היה גם לחנך את האוכלוסייה בארץ ישראל. האחיות עבדו בבתי ספר ובתחנות לאם ולילד. הן לימדו את ילדי בית הספר ואת האימהות כיצד לשמור על הגינה וכיצד לטפל בתינוקן. כמו כן האחיות קיימו שיחות ייעוץ לאימהות וערכו הרצאות בנושא. מטרה נוספת בהקמת בית ספר לאחיות הייתה בהקשר הלאומי, והיא להקים בית ספר לאחיות עבריות אשר תטפלנה בחולים בבתי החולים ומחוצה להם, כדי לקדם את הבריאות בארץ ישראל ובכך לקדם את נושא העלייה. ארגון "הדסה" כארגון ציוני שאף לשפר את בריאות העם היהודי בארצו וקידום תרבותו של העולם הנחשל על כלל אוכלוסייתו, יהודים כערבים.
ההשפעות האמריקניות על הקמת בית הספר לאחיות
תפיסת הסיעוד של מייסדות בית הספר בארץ כדוגמת הנריאטה סאלד, אליס סליסברג והמנהלות הראשונות שלו, הייתה מושפעת מהמציאות האמריקנית בה נאבק הסיעוד לזכות במעמד מקצועי. בשנים האחרונות של המאה ה-19 החל הסיעוד בארצות הברית להיאבק על זכותו להכרה כמקצוע. מנהיגות הסיעוד שאפו להפוך את הסיעוד למקצוע, כפי שנהגו קבוצות עובדים אחרות בסוף המאה ה-19. הן יסדו ארגון מקצועי שנועד לדאוג לאינטרסים של הכנסה ומעמד, במקביל הן פעלו בתחום ההכשרה, כיוון שסברו כי מסגרות חינוך הן המאפשרות רכישת מיומנות, פיתוח גופי ידע וכללי התנהגות אתית – ובעיקר שימשו כאמצעי להגביה את דרישת המקצוע ולפקח על הכניסה אליו. כמו כן ראו האחיות המנהיגות בעיצוב הסיעוד כ"מדע", מכשיר פוליטי אשר עשוי לקדם את כניסתו לתחום אקדמי וכשלב במאבק להשגת מעמד מקצועי. אותן נשים לחמו גם להשגת רישוי שהעניק היבט חוקי למקצוע ולפקח על הכניסה אליו. מאבק זה זכה להישגים, אך לא הצליח להתגבר על מכשולים שונים, כמו התנגדות להכרה בסיעוד כמקצוע מצדם של הרופאים למשל, או הפמיניזציה של המקצוע. כל המרכיבים האלה השפיעו גם על בית הספר לאחיות של הדסה שהוקם בארץ ישראל. בהקמת בית הספר לאחיות, הביאו היוזמים שהיו יהודים אמריקאיים, את השיטות המודרניות שהיו נהוגות בארצות הברית, בתחומי המנהל הרפואי והרפואה עצמה. יבוא שיטות אלה, הביאו למודרניזציה של המוסדות בארץ, ובית החולים הפך לגוף מודרני, הפועל גם משיקולים כלכליים, ולא גוף הפועל כמוסד צדקה קהילתי.
תנאי קבלה ומהלך הלימודים בבית הספר לאחיות בשנותיו הראשונות
בית הספר לאחיות של הדסה היה אחד מבתי הספר המקצועיים הראשונים בארץ ישראל. אנה קפלן הייתה הראשונה שניהלה את בית הספר. תנאי הקבלה לבית הספר היו גבוהים. למחזור הראשון הגישו מועמדות 400 נשים שמתוכם התקבלו רק 35 נשים, ורק 22 מהן סיימו בהצלחה את הלימודים. בחגיגת הסיום של המחזור השלישי ציינה חנה קלפן שמעל 450 נשים פנו ללמוד בבית הספר, 129 התקבלו, 42 סיימו, 43 עדיין לומדות ו-45 עזבו במהלך לימודיהן. נשים רבות ראו בקבלת הכשרה להיות אחות מוסמכת כדרך הקרובה ביותר להתקרב למקצוע הרפואה. עד 1943 רוב הסטודנטיות היו מהגרות ממזרח אירופה. עם הזמן עלה אחוז הסטודנטיות ילידות הארץ, ועד 1948 תשעים אחוז מהסטודנטיות היו ילידות הארץ. בית הספר לאחיות של הדסה שם לעצמו מטרה, לא רק להכשיר נשים למקצוע הסיעוד, אלא גם לחנך אותן לסטנדרטים גבוהים של היגיינה, אותם יעבירו בהמשך לאוכלוסייה בארץ ישראל. לכן הושם במהלך הלימודים דגש רב על כך שהסטודנטיות תשמורנה על רמה גבוהה של היגיינה. המפקחת על האחיות מטעם הדסה באותה העת, הגברת ברטה לנדסמן, תרגמה את יכולת השמירה על ההיגיינה כמדד להצלחה בעתיד כאחות.
כיוון שהאחיות נועדו להפיץ את הידע שלהם לכלל האוכלוסייה בארץ ישראל, שמו דגש רב על בחירת הסטודנטיות. רק נשים רווקות ללא ילדים בין הגילאים 19 ל-30 יכלו להגיש את מועמדותן ללימודים. כל מועמדת נדרשה להציג תעודת גמר לימודי תיכון. אם לא הייתה בידן תעודת גמר, היה על המועמדות לעבור בחינה בעברית, בנושאי ספרות עברית ותנ"ך. סטודנטיות נדרשו גם לדעת לטינית. כל מועמדת עברה בדיקה גופנית כדי לבדוק שהיא בבריאות טובה ושאין לה מומים. אלה היו אחת מהדרישות המחמירות ביותר. במהלך הלימודים הושם דגש רב על משמעת. על הסטודנטיות היה להקפיד למלא אחר הוראות מבלי להטיל בהם ספק, לדבר בקול נמוך ורגוע, לנוע בצורה רגועה ולהשתדל לא להרעיש. בכל בוקר הסטודנטיות התכנסו באולם כדי לעבור בדיקה יסודית של המראה החיצוני שלהן. סדר היום היה נוקשה ביותר ועל הסטודנטיות היה לשמור על זמנים. על הסטודנטיות היה ללכת לישון מוקדם ונאסר עליהן להכניס אורחים לחדריהם. פעם בשבוע הותר לסטודנטיות לצאת ממתחם בית הספר ולחזור עד חצות. במשך השנים הוסרו חלק מהאיסורים, אך עדיין הייתה שמירה קפדנית על משמעת וחוקים.
רבים ראו בבית הספר לאחיות של הדסה לא רק מוסד המכשיר נשים לסיעוד אלא ככלי שבעזרתו הפיצו את התרבות המערבית, המודרנית בארץ ישראל. הקמת בית הספר לאחיות, הוא אחד ממפעליו המשמעותיים של ארגון הדסה בארץ ישראל. חינוך מקצועי לנשים היה נושא שכמעט ולא שמעו עליו בחלק זה של העולם. במשך דורות חיו רוב הנשים חיים סגורים ומוגנים, תנועתן הוגבלה לרוב לבית ולחצר, רובן לא נטלו חלק במסחר או בהתמחויות כלשהן, הן לא השתתפו כלל בחיי החברה, הכלכלה או הפוליטיקה של הקהילה. ההכשרה המקצועית של האחיות הובילה לשינוי בתפיסה הנשית. בית ספר לאחיות של הדסה לקח חלק בהפיכת העשייה הסיעודית בארץ ישראל מפעילות מצומצמת של נשים שעזרו לרופאים למקצוע ממוסד. הקמת בית הספר חוללה מהפכה בתחום החינוך לסיעוד בארץ בכך שהוקם מוסד חינוכי לאחיות שהלימודים בו נמשכים שלוש שנים ומבוססים על תוכנית לימודים וגוף ידע כתוב ובסופם מתקיימות בחינות וניתנת הרשאה ממשלתית.
בית הספר בשנותיו המאוחרות 1934–1948
במהלך השנים חלו שינויים בבית הספר המעידים על התבססותו כמוסד חינוכי. תנאי המגורים של התלמידות שופרו, לתלמידות ניתנה אפשרות לניהול עצמי בתוך מסגרת בית הספר, חולקו מלגות הצטיינות לתלמידות, והחל בתשלומי שכר לימוד. כמו כן דרישות הקבלה לבית הספר עלו והובילו לירידה בשיעורי הנשירה של סטודנטיות במהלך הלימודים. למרות כל השינויים, על הסטודנטיות היה להמשיך לעבוד קשה ולשמור על תקנות בית הספר. בית הספר הפך ממוסד אשר סיפק אחיות מוסמכות לארץ לבית ספר גבוה למקצוע האחות תוך קשר עם האוניברסיטה העברית. בשנים אלו החלו לקום בתי ספר לאחיות נוספים בארץ ישראל. בית הספר של הדסה שימש דגם עבור מרבית בתי הספר הנוספים לאחיות בארץ בראשית דרכם.
שולמית קנטור
שולמית קנטור, הייתה הדמות המשמעותית באותה העת, היא הייתה האחראית לתמורות בבית הספר ושימשה כמנהלת בית הספר בין השנים 1934–1948. קנטור נולדה בשנת 1894 בביירות. היא למדה את מקצוע הסיעוד באוניברסיטה האמריקאית בביירות. בשנת 1919 היא עלתה לארץ ישראל. על אף שלא היה לה ניסיון מקצועי רב, השליטה שלה בשפה העברית יחד עם השכלתה כאחות אפשרו לה להיות מורה ביחידה הציונית הרפואית האמריקאית. בשנת 1921 נישאה ללואיס קנטור והתפטרה מעבודתה. בשנת 1933, נפטר בעלה, וקנטור נותרה מפרנסת יחידה לארבעת ילדיהם ולכן חזרה לעבוד כאחות. היא למדה במשך שנה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק ומיד אחר כך מונתה לאחות ראשית ומנהלת בית הספר לאחיות של הדסה בירושלים. עם כניסתה לתפקיד היא שינתה והוסיפה תכנים לתוכנית הלימודים, ביניהם קורסים למיילדות, וסיעוד בחדרי ניתוח. כמו כן שימשה קנטור כיועצת מקצועית בהקמת בתי ספר לאחיות נוספים ברחבי הארץ. בשנת 1948, עם קום המדינה, ייסדה קנטור את מחלקת האחיות במשרד הבריאות. היא ניהלה את מחלקת האחיות עד שנת 1955. אחר כך חזרה להדסה שם לימדה קורסים בסיעוד ובמשך שנים רבות, המשיכה לשמש כיועצת בהקמת בתי חולים ובתי ספר לסיעוד. שולמית קנטור היא דמות משמעותית שלקחה חלק חשוב בביסוס הסיעוד כמקצוע בארץ ישראל.
לאחר קום המדינה
בית הספר שינה את שמו במהלך השנים והוא נקרא היום: "בית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית". משנת 1948 ועד היום התפתחו קורסים בתחומי בריאות הציבור, המיילדות, חדרי הניתוח ובהמשך במנהל. בנוסף לקורסים אלה, פותחו קורסים על בסיסים בסיעוד לאחיות מוסמכות בטפול נמרץ לב (1982), בטיפול נמרץ כללי (1983) ובסיעוד אונקולוגי אשר הושק ב-1990.
בשנת 1953, הוקם בקריית יובל המרכז לבריאות הקהילה ע"ש סאלי ופיליפ לאון. הלימודים במרכז זה כללו יחידת לימוד ייחודית שעסקה בבריאות המשפחה וסיעוד קהילתי. תוכנית זאת נמשכה עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20. יוזמה נוספת של בית הספר התקיימה בשנות ה-60 בשיתוף פעולה עם משרד החוץ, במסגרת יוזמה זאת, עסק בית הספר בהכשרת אחיות ומיילדות מאפריקה.
בין השנים 1967–1983 נוהל בית הספר על ידי יהודית שטיינר-פרויד, שהייתה בוגרת בית הספר, מחזור 1941–1944.
בשנות פעילותו הרבות, פרסם צוות בית הספר ותלמידיו כמות גדולה של מחקרים בינלאומיים בתחום הסיעוד. בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים פעלה שטיינר-פרויד להפוך את בית הספר לאוניברסיטאי, בהמשך המהלך הצליח, ובשנת 1975 הפך לחלק מהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית, מעמדו של בית הספר, הביא להגעת מרצות אורחות מדי שנה, לרוב מאוניברסיטאות בארצות הברית. המרצות האורחות משתלבות ומשתתפות במחקר של בית הספר, ובצוות הלימוד בו.
בית הספר זכה בפרסים שונים, בשנת 1982 בחגיגית השבעים לבית החולים הדסה, זכה בית הספר בפרס הנרייטה סאלד שהוענק לו על ידי עיריית ירושלים.
בית הספר מציע לימודי בוגר ולימודי מוסמך בלימודי סיעוד מוסמך קליני. תוכנית זאת החלה בשנת 2001. בית הספר מציע תוכניות לימוד שונות, הכוללת מגוון של קורסים. בין היתר בית הספר עוסק גם בהסבת אקדמאים ללימודי סיעוד, הכוללים מגוון מקצועות כמו סיעוד בחדר ניתוח ייעוץ הנקה ומקצועות נוספים. בין הכלים שבית הספר מעניק לבוגריו, הוא פיתוח רגישות לצורכי החולים.
משכן בית הספר ומגורי התלמידות
בראשית שנות השלושים גרו התלמידות ברחוב החבשים ליד הכנסייה הקופטית, מול ביתו של אליעזר בן-יהודה. גם שם תוארו תנאי מגורים צפופים, אך בכל המקומות בהם שוכנו התלמידות הקפידו על סדר וניקיון. בתקופת הניהול של קנטור, משנת 1934 ועד 1939, שנת המעבר להר הצופים, היה מעון התלמידות ב"בית אמינוף" ברחוב יפו פינת רחוב הסולל (היום רחוב חבצלת). בבית זה היו חדרי לימוד מרווחים אשר התאימו לדרישות ההיגיינה. החיים בחדרי התלמידות הפכו להיות נעימים. בשנים 1938–1948 שכן בית הספר בהר הצופים, בבניין בן שלוש קומות. שתי הקומות העליונות שימשו למגורי התלמידות, שתיים בכל חדר, ובקומה התחתונה היו חדרי לימוד, מעבדות, ספרייה וחדר אירוח למבקרי התלמידות. בית הספר היה מחובר לבית החולים במנהרה ובשביל מקורה שעבר בגן בית החולים. בשנת 1945 בעקבות תוכנית ההרחבה בית החולים הורחב הוחלט גם כן להרחיב את בית הספר לאחיות כדי לאפשר קבלה של יותר תלמידות ולהתגבר על המחסור הצפוי באחיות. בשנת 1946 אף נערך טקס הנחת אבן פינה להרחבת בית הספר, אולם באותה העת גברה האלימות הערבית באזור. בעקבות האלימות היה צורך לפנות את הר הצופים ובית הספר על 100 תלמידותיו עברו לבניין ממנזר סן ז'וזף ברחוב הנביאים, אשר כונה מעתה 'הדסה ב'. המעבר לבית החולים של המיסיון היה לא קל עבור התלמידות מכיוון שהתנאים שם היו הרבה יותר ירודים. בית הספר שכן במנזר סנט ג'וזף במשך 14 שנה עד שעבר למרכז הרפואי הדסה בעין כרם. בשנת 2006 עבר בית הספר לשכון בבניין המרכזי של בית החולים במרכז הרפואי הדסה.
סודות משפחה
סודות משפחה הוא סרט ישראלי משנת 1998, הסרט מבוסס על הנובלה מאת יהודית קציר "שלפשטונדה".
עלילה
עלילת הסרט מתמקדת בסיפור האהבה יוצא הדופן והתמים של ריבי בת ה-14 ובן דודה שאולי בן ה-15. השניים נפגשים מדי קיץ בבית סבם וסבתם בהרצליה, לאחר ששאולי בא לבקר מארצות הברית. בקיץ בו מתרחש הסרט, הם מגלים את אהבתם הראשונה ותאוותם האסורה.
הדוד אלפרד, ניצול השואה האמיד ואפוף המסתורין, תופס אותם בעיצומה של התעלסותם הראשונה. הוא מגרש את ריבי מחדרו של שאולי בבוטות ונותר לבדו עם שאולי. לאחר שפגע באלימות בשאולי ופצע אותו, מחליטים ביניהם השניים שכנקמה יהרגו את הדוד אלפרד. ריבי מיישמת את רצונם על ידי כדורים ששמה לו בשתייה לפני שהלך לישון.
עוד באותו הלילה הדוד אלפרד נמצא מת בחדרו והילדים נשלחים לבתיהם, ולא מתראים עוד.
שלדג קפנסי
אטימולוגיה
התיאור הראשון של מין בוצע על ידי קארולוס ליניאוס בהמהדורה ה12 של השיטה שבטבע. ליניאוס חשב שהדגימה של המין הגיעה מכף התקווה הטובה ונתן לה את שמה בהתאם capensis - מהכף, בעוד המין לא חי באפריקה וככל הנראה הדגימה הגיעה מהאי ג'אווה. ז'אק בריסון הציע שהדגימה הגיעה מהעיר צ'אנדאנגאר שבהודו.
סודות משפחה
עלילה
כעבור שבע עשרה שנה מת הסבא ומותיר את רכושו ואת ירושת הדוד אלפרד לריבי בת ה-30, גרושה טרייה ולשאולי הנשוי לאמריקאית.
שלדג קפנסי
מאפיינים
השלדג מגיע לאורך 35 סנטימטרים והוא בעל ראש חום, כנפיים כחולות, גב ירוק ומקור ארוך הדומה למקור חסידה. הרגליים והמקור אדומים. השלדג חי במגוון בתי גידול מיוערים בסמוך לאגמים, נהרות או חוף הים וניזון מדגים, צפרדעים, סרטנים, חרקים ואף מכרסמים ועופות אחרים. השלדג טריטוריאלי והוא מסוגל לגרש נשרים וטורפים גדולים אחרים. למין זה 13 תת-מינים המובחנים זה מזה בנוצות שלהם. לתת המין של איי סולו צוואר, ראש ובטן לבנים. השלדג מתרבה בגדות הנהר, עצים ישנים או בקני טרמיטים. הנקבה מטילה שתיים עד חמש ביצים לבנות.
סודות משפחה
עלילה
המפגש המחודש בין השניים מעלה את אירועי אותו קיץ קסום ונורא שבסופו ריבי מגלה לתדהמתה שבאותו לילה בו מת הדוד אלפרד, שאולי התכוון לנקום בדוד ולהרגו בסכין שזה נתן לו במתנה, אך להפתעתו מצא את הדוד תלוי בחדרו.
שלדג קפנסי
תפוצה
שלדג קפנסי נפוץ בתת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה מהודו וסרי לנקה במערב ועד אינדונזיה במזרח.
סודות משפחה
עלילה
17 שנים של מועקה כבדה, עינויי נפש וייסורי מצפון משתחררים מריבי ותחושה של החמצה גורלית משתלטת על המפגש המחודש.
ההתפוצצויות בגוודלחרה
ההתפוצצויות בגוודלחרה היו אסון שהתרחש בעיר גוודלחרה שבמקסיקו ב-22 באפריל 1992. בנזין שזרם במערכת הביוב של העיר התלקח וחולל שורה של התפוצצויות, שגרמו להרס נרחב ולמותם של מעל 200 אנשים. החקירה לאחר האסון העלתה שהבנזין דלף לצנרת הביוב עקב דליפה מצינור תת-קרקעי.
האסון
האסון התרחש ברובע רפורמה שבמרכז גוודלחרה, העיר השנייה בגודלה במקסיקו. ב-19 באפריל החלו תושבים להתלונן על ריח בנזין שבקע מפתחי הביוב באזור, ריח שהלך והחריף. עובדי העירייה בדקו את התלונות ב-21 באפריל - יום שלפני האסון - ומצאו רמות גבוהות של אדי בנזין במערכת הביוב, אך העירייה לא הורתה על פינוי האזור משום שסברה שאין סכנה של התפוצצות.
הבנזין החל להתפוצץ ב-10:05 לפני הצהריים ב-22 באפריל. התחוללו עשר התפוצצויות לפחות בפרק זמן של שעה ועשר דקות על פני שטח של ארבעה קילומטרים מרובעים וחוללו הרס נרחב. מכתשים ובורות נפערו ברחובות ולפחות אלף מבנים נהרסו או נפגעו קשה. כ-200 אנשים נהרגו, כ-500 נפצעו ו-15 אלף נותרו ללא קורת גג. הנזק הכספי עקב ההתפוצצויות הגיע ל-300 מיליון דולר לפחות. בפעולות ההצלה והחילוץ השתתף גם צבא מקסיקו. נשיא מקסיקו קרלוס סלינס הגיע לביקור באזור האסון.
לאחר האסון
במהלך חקירת האסון עצרה המשטרה חשודים רבים. ארבעה מעובדי פמקס (Pemex), חברת הדלק הלאומית של מקסיקו, הועמדו לדין באשמת רשלנות, אך בסופו של דבר הם זוכו. ראש העיר גוודלחרה פרש בסופו של דבר מתפקידו עקב האסון.
פרק בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה שניות מאסון הוקדש לאסון בגוודלחרה.
בריק יצחק
בֵרִיק יצחק (נולד ב-1968) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב המכהן כמפקד משמר הגבול.
ביוגרפיה
בריק נולד בישראל, בן להורים שעלו מעיראק. אחיו, ישראל יצחק כיהן כסגן המפקח הכללי של משטרת ישראל.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם בחטיבת גולני. ב-1993 התגייס למשמר הגבול והחל תפקידו בגזרת יהודה. בשנת 2000 התמנה למפקד פלוגה במגב ירושלים ובמהלך כהונתו התמודדה הפלוגה עם אירועי טרור רבים וכמענה לכך ביסס יסודות לבניית גדר הביטחון בעוטף ירושלים. ב-2007 עבר לשירות בתי הסוהר ומונה לסגן מפקד יחידת נחשון בדרגת גונדר משנה. בשובו לשירות במשטרה ב-2012 שימש מפקד בסיס אימונים רבין של מג"ב, לאחר מכן התמנה לתפקיד סגן מפקד מג"ב איו"ש, במהלך כהונתו פעל המרחב במבצע "שובו אחים", "צוק איתן" ובאירועי "גודל השעה". ב-2016 מונה למפקד מג"ב עוטף ירושלים, הוביל את תהליך הקמת המרחב כמרחב עצמאי והיה למפקדו הראשון.
ביוני 2020 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מג"ב איו"ש. בפברואר 2021 הוחלט למנותו לסגן מפקד מג"ב ובמסגרת התפקיד הביא לידי ביטוי תהליכי התעצמות רבים במשמר הגבול. ביולי 2023 הועלה לדרגת ניצב ומונה למפקד מג"ב.
במושבת העונשין
"במושבת העונשין" ("In der Strafkolonie") הוא סיפור קצר מאת פרנץ קפקא שנכתב בגרמנית באוקטובר 1914, נערך מחדש בנובמבר 1918, ופורסם לראשונה באוקטובר 1919.
הסיפור מתרחש במושבת עונשין ששמה לא מוזכר, כנראה בקולוניה צרפתית. הסיפור מתאר את השימוש במכונת עינויים משוכללת שמיועדת להוציא להורג נידונים למוות ללא שום משפט מקדים. לפני ההוצאה להורג, המכונה כותבת בעורו של הנידון את גזר דינו בתהליך שנמשך 12 שעות. במהלך הסיפור הקורא לומד יותר ויותר על המכשיר ומקורו.
בדומה לכתבים אחרים של קפקא, המספר בסיפור נראה מנותק מהמתרחש ומגיב בצורה יבשה לאירועים מעוררי האימה בסיפור.
דמויות
בסיפור ארבע דמויות אנונימיות, הן מזוהות בו רק בתוארן התפקודי הקשור לתפעולה של המכונה.
בסיפור מסופר גם על מושל המושבה הנוכחי וקודמו בתפקיד, אך הם אינם לוקחים חלק פעיל בסיפור.
תקציר
הסיפור מסופר מפי נוסע, חוקר אירופי, המוזמן אל מושבת עונשין המצויה על אי טרופי רחוק, כדי לחוות דעה על שיטת ענישה שנויה במחלוקת, בה נעשה שימוש במכונת הוצאה להורג. בבואו למושבה, מוצגת למבקר המכונה על ידי קצין צייתני ומסור. הקצין משמש גם כ"שופט" של מושבת העונשין, אם כי מתברר שאף משפט לא מתנהל וכל מי שמואשם בפשע כלשהו, דינו מוות. הקצין מתאר לפרטי פרטים ובהתפעלות רבה את המתקן, ומרבה בשבחו במטרה לשכנע את הנוסע-חוקר בחיוניותו ובחשיבות המשך קיומו. הוא מספר לנוסע כי את המתקן המציא המפקד הישן של המושבה, ובתוך-כך הוא מפארו כמי שבנה את כל מערך מושבת העונשין. בהמשך הוא מתאר את המתקן, אופן פעולתו ותוצאותיו. התיאור הטכני המובהק, מצייר מתקן המורכב ממסגרת, גלגלי שיניים ושלושה חלקים עיקריים. החלק התחתון מכונה "מיטה" האמצעי "משדדה" והעליון "שרטט".
המיטה הייתה מרופדת בצמר גפן וכל נידון היה נקשר אליה ברצועות עור כשהוא עירום. המשדדה הייתה תלויה על כבל פלדה בין השרטט שמעליה ובין המיטה. השרטט מעל כולם היה מחובר למיטה בארבעה מוטות פליז. המשדדה תאמה בצורתה את קווי גוף האדם ובמסגרת צורנית זו היו נעוצים מחטים ארוכות ולצדן מחטים קצרות. את העבירה שעבר הנידון היו מתכנתים בכתב בשרטט ומסדרים באמצעותו את המחטים.
בעת התהליך הייתה המשדדה חורטת וכותבת באמצעות המחטים את פירוט העבירה בבשרו של הנידון משני צדי גופו. המחטים הארוכות חדרו והקצרות התיזו מים כדי לשטוף את הדם ולהשאיר את הכתב שבגופו נראה לעין. רק במהלך ההוצאה להורג הנאשם יכול לגלות מהו חטאו שכן לא נערך לו שום משפט קודם. חלק מהעינוי הוא לנסות לקרוא את פירוט החטא המוטבע על גופו. הדם של הנידון היה נשטף לתעלות קטנות שניקזו אותו לבור הסמוך למתקן. הסיפור מתאר תהליך איטי ומתמשך בן 12 שעות של הוצאת הנידון להורג, למורת רוחו של הנוסע. בשעתיים הראשונות של התהליך היו תוחבים פיסת לבד לפיו של הנידון כדי שלא יצעק ולאחר מכן, כשכלו כוחותיו, סילקו את הלבד והניחו דייסת אורז ליד ראשו, כדי שאם יעמדו לנידון שארית כוחותיו יוכל ללקקה בלשונו. לאחר שש שעות של "טיפול" במכונה שורר שקט, ולפי דברי הקצין "גם הטיפש הכי גדול מקבל שכל". הקצין ממשיך ואומר שניכר ממראה פניו של הנידון שהוא משכיל להבין את משמעות הדברים שנחרתו בגופו, "האיש שלנו מפענח אותו בפצעיו". בסיום התהליך בן 12 השעות משליך המתקן את גופת הנידון לתוך הבור הסמוך, והבור מכוסה בעפר.
הקצין מתאר בפני הנוסע בערגה את תקופת המפקד הישן בה מאות אנשים, נשים וילדים היו מתכנסים על שיפולי העמק כדי לחזות בהוצאות להורג. המפקד הישן היה משכיב בעצמו את הנידון על מיטת המתקן, ואנשים רבים היו עוצמים את עיניהם כי ידעו ש"עכשיו נעשה צדק". הקצין מנסה לשכנע את המבקר בייחודיותה ובנחיצותה של השיטה ומדגים לו את גאוניותה על ידי הוצאה להורג של חייל מקומי שעבר עבירת משמעת שולית. הוא מתכנת את המכונה לצרוב על גופו של הנדון את המשפט: "כבד את הממונים עליך" ומתחיל להפעילה. אולם, לאחר שמתברר לקצין כי הנוסע כי אינו מתכוון לתמוך בו בפני המושל החדש, הוא מחליט באקט ספונטני לשחרר את הנידון, נשכב עירום על המכונה ומכוון אותה לשרטט על גופו שלו את המלים "בצדק תנהג". המכונה יוצאת מכלל שליטה, מתחילה להשתולל ולטלטל את הקצין והמחטים דוקרות אותו בכל חלקי גופו המדמם עד מוות, כך הוא מעלה עצמו כקורבן על מזבח אמונתו ונאמנותו לשליט הקודם. הנוסע עוזב את האי מבלי לפגוש את המפקד החדש, ומבלי להביע את התנגדותו למסורת הענישה הברברית רבת השנים.
פרשנויות
בדומה לסיפורים אחרים של קפקא, גם הסיפור הזה זכה לפרשנויות שונות ומגוונות בשל אופיו החידתי.
מקובל לומר שהמסר העיקרי הוא אטימות החברה להוצאה להורג, התעניינות האדם המודרני בטכנולוגיה וניתוק מהעניין המהותי, אין משפט.
בין הפרשנויות וההקשרים השונים שהוצעו כרקע לכתיבת הסיפור מונה פרופ' גלילי שחר בספרו "הפצע של קפקא" את פרשת דרייפוס, משפט בייליס, פריצת מלחמת העולם הראשונה בסמוך לכתיבת הסיפור, צליבת ישו ועוד. הוא סבור כי קפקא מיקם את התרגילים הספרותיים שלו לעיתים קרובות בסביבות טכנולוגיות - בתחום השפעתן של מכונות. שחר מציע קריאה טכנולוגית של "במושבת העונשין" לפיה מכונת הכתיבה (ממנה סלד קפקא שהעדיף את כתב היד) מייצגת את הבירוקרטיה האנונימית והאטומה של הפקידות האוסטרו-הונגרית שהוא אנוס היה לשרתה כאותו קצין שבסיפור. הקריאה הטכנית מציעה גם את הגיליוטינה, כאלגוריה של שיח האלימות המצוי בלב כל שיטות הממשל, שיח שאותו מסמלת המהפכה הצרפתית. דימויים נוספים אותם מציין שחר שיחסו למכונה הם: אקדח, מכונית, מטוס, מחרטה, מתקן-רפואי, מכונת ירייה, השפעות השעתוק הטכני (בהשפעת ניתוחו של וולטר בנימין) ועוד.
הפילוסוף האיטלקי ג'ורג'ו אגמבן מנתח את הסיפור לאור היחס שבין השפה, כמכשיר שרירותי, למכונת העונשין שאליה כבול האדם. בפרשנותו הוא רואה את כתב המכונה הננעץ בבשר הנאשם (השפה) כעונש, ואת התפרקות המכונה כניצחון הצדק על אזיקי השפה הכובלת וגאולת האדם ממנה.
אברהם בנד מדגיש את ההקשר ההיסטוריוציסטי של היצירה לפיו מאחורי הטקסט משתרע עולם של פרטים ואירועים מוגדרים שהודחקו בתהליך הכתיבה. אין בסיפור כל סמכות, אין את המושל הקודם שהגם שייצג את האכזריות שבעבר, הייתה לאכזריות זו משמעות שהובילה להארה. עתה אנו עומדים בפני "קלקול, שעמום ומבוכה", עת שכל המושלים הם חסרי משמעות. לעת הזאת הצדק נעשה על ידי מכניזם אוטומטי שמתקלקל במהלך פעולתו. בנד מדגיש את הרוח הפוסט-מודרנית באמנות בת התקופה, הוא גם אינו מתעלם מנוכחות הרקע היהודי המלווה במתח שבין "הסדר הישן" שבמושבת העונשין לאווירת אי הוודאות של המושל החדש וההשלכות על הבעיות בנות הזמן.
הנס דיטר צימרמן רואה בסיפור מבט על מאפיינים אירופיים של התלהבות מהישגי הטכנולוגיה שהולכת ומבטלת את ערך האדם. לעומת אנושיות אירופית הקיימת רק בפוטנציה, המציאות משקפת גינונים אירופיים של איפוק שהופכים אותה לרדומה ומנועה מלהתנגד לעוולות חולניות של שררה וכוחניות. הקצין והמכונה מייצגים את המפגש בין הכוחניות הברברית לטכנולוגיה המלחמתית ההולכת מתעצמת. הנוסע-חוקר מייצג את האדישות הבולעת את העוול לתוך גינוני התרבות והאיפוק האירופיים. הברבריות הטכנית שאותה משבח הקצין משקפת את הריאליזם השואף למקסום העוצמה במלחמה המודרנית, ריאליזם שבלע את האידיאליזם של השלום ששרר כמה עשורים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
טורונטו האסקיז
טורונטו האסקיז (באנגלית: Toronto Huskies) הייתה קבוצת כדורסל מהעיר טורונטו, קנדה, אשר שיחקה בליגת ה-BAA בעונת.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1946, כמועדון הקנדי היחיד מבין 11 הקבוצות שהשתתפו בעונת הבכורה של ליגת ה-BAA. ב-1 בנובמבר 1946 אירחו ההאסקיז את קבוצת ניו יורק ניקרבוקרס באולמם הביתי, המייפל ליף גארדנס, למשחק הבכורה של ליגת ה-BAA. בשנת 1949 התמזגה ליגת ה-BAA עם ליגת ה-NBL כדי לייצור את ליגת ה-NBA, ובאופן רשמי נחשבות עונות ה-BAA כחלק מההיסטוריה של ה-NBA, כך שהמשחק בין טורונטו לניו יורק נחשב גם למשחק הבכורה של ליגת ה-NBA. במשחק עצמו, ששוחק בפני 7,090 צופים, ניצחו הניקרבוקרס בתוצאה 68-66. אוזי שכטמן מהניקרבוקרס קלע את הסל הראשון במשחק, שנחשב לסל הראשון שנקלע בתולדות ליגת ה-NBA.
הסנטר אד סדאוסקי פתח את העונה כמאמן-שחקן של טורונטו, והוביל את קלעי הקבוצה עם 19.1 נקודות בממוצע למשחק. בעקבות פתיחת העונה החלשה פוטר סדאוסקי מתפקידו והועבר בטרייד לקליבלנד רבלס, בתמורה לליאו מוגוס, לאחר 12 משחקים בלבד. תפוסת הקהל במשחקי ההאסקיז הידלדלה לאורך העונה, ובסיומה פורסמו הערכות לפיהן הפסידו בעלי הקבוצה כ-100,000 דולר.
את עונתה היחידה סיימה טורונטו במקום השישי והאחרון באזור המזרחי עם מאזן ניצחונות שלילי 22–38 (36.7%). בסיום אותה עונה התפרקה הקבוצה, יחד עם דטרויט פלקונס, פיטסבורג איירונמן וקליבלנד רבלס, ונערך "דראפט פיזור" במסגרתו נבחרו שחקני הקבוצה על ידי יתר קבוצות הליגה.
לקראת עונת חזרה ליגת ה-NBA להיות מיוצגת בקנדה, כשהוקמו קבוצות ונקובר גריזליס וטורונטו ראפטורס. אחד השמות שהוצעו למועדון הראפטורס, בטרם הוקם, היה "האסקיז", אך הרעיון נדחה בשל הדמיון הגרפי לכינוי של קבוצת מינסוטה טימברוולבס.
סינמטקים בישראל
בישראל קיימים מספר סינמטקים המקרינים לקהל הרחב, באופן סדיר, סרטים שאינם מוצגים בבתי קולנוע. בסינמטק ירושלים קיים ארכיון סרטים עצמאי, ולצד סינמטק תל אביב נמצאת הספרייה לקולנוע המשמרת סרטים, תוך שימת דגש על שימור היצירה הקולנועית הישראלית.
היסטוריה
ב-1955 ייסדה ליה ון ליר בחיפה את "מועדון הסרט הטוב", שמנה 250 חברים והציע הקרנת סרטי איכות. ב-1956 ייסדה מועדוני סרטים נוספים בתל אביב ובירושלים. ב-1960 ייסדה את "ארכיון הסרטים הישראלי" שהוכר בשנת 1963 כחבר ב"פיאפ" - הפדרציה הבינלאומית לארכיוני סרטים.
בשנת 1973 פתחה עיריית תל אביב-יפו את סינמטק תל אביב בבית עובדי העירייה ברחוב פומבדיתא. ב-1973 הקימה ון ליר את סינמטק חיפה, ומאוחר יותר באותה שנה הקימה את הסינמטק בבית אגרון בירושלים.
סינמטקים בישראל
הסינמטקים הגדולים בישראל הם:
סינמטקים אלה מקיימים הקרנות סדירות ומארחים פסטיבלי קולנוע שנתיים. מספר סינמטקים קטנים יותר פועלים בנצרת, בדימונה ובמקומות אחרים בישראל. הסינמטקים הקטנים יותר פועלים לעיתים כאולמות הקרנה בלבד.
קיאיצ'י מיזאווה
קיאיצ'י מיזאווה (ביפנית: 宮澤 喜一 ; 8 באוקטובר 1919 - 28 ביוני 2007) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-78.
ראשית חייו וקריירה פוליטית
מיזאווה מילא מספר תפקידים פוליטיים, בהם השר לסחר בינלאומי ולתעשייה (1971-1970), שר החוץ (1976-1974), מנהל הסוכנות לתכנון אנרגיה (1978-1977) והמזכיר הכללי לממשלה (1986-1984). הוא התמנה לתפקיד שר האוצר בממשלתו של נובורו טקשיטה ב-1987, אך נאלץ להתפטר בעקבות מעורבותו בשערוריית Recruit.
ראש הממשלה
מיזאווה התמנה לראשות הממשלה ב-5 בנובמבר 1991, וזכה לחשיפה עולמית קצרה לאחר שנשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש הקיא עליו והתעלף במהלך ארוחת ערב שארגן ב-8 בינואר 1992. מיזאווה אף הציג תוכנית רפורמה כלכלית, שנועדה לסייע לבעיות הכלכליות שהחלו להתעורר ביפן באותה עת. בנוסף, ממשלתו העבירה חוק שאיפשר ליפן לשלוח חיילים למשימות שמירה על השלום ברחבי העולם, וחתמה על הסכם סחר עם ארצות הברית.
ב-1993 העביר הדיאט של יפן הצעת אי אמון במיזאווה, ובבחירות שהתקיימו לאחר מכן איבדה המפלגה הליברלית-דמוקרטית את הרוב בבית הנבחרים. בעקבות ההפסד התפטר מיזאווה מתפקידו.
לאחר ראשות הממשלה
לאחר שהיה מהדמויות הבולטות בוועד השלישייה מהקמתו, התמנה מיזאווה לנציג היפני בוועד בשלהי 1993, והחזיק בתפקיד עד 1997. לאחר מכן שב מיזאווה לפוליטיקה, ואף שימש שר האוצר מ-1998 עד 2001 בממשלותיהם של קייזו אובוצ'י ושל יושירו מורי. הוא פרש מהחיים הפוליטיים ב-2003.
מיזאווה נפטר בנסיבות טבעיות בביתו שבטוקיו, ב-28 ביוני 2007.
גבריאל וידוביץ'
גבריאל וידוביץ' (בגרמנית ובקרואטית: Gabriel Vidović; נולד ב-1 בדצמבר 2003 באאוגסבורג שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני-קרואטי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה.
קריירת מועדונים
וידוביץ' גדל במחלקות הנוער של אאוגסבורג ובאיירן מינכן. בשנת 2021 החל לשחק בקבוצת המילואים של באיירן מינכן. ב-14 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 3-0 על ארמיניה בילפלד במסגרת המחזור ה-30 בבונדסליגה לעונת 2021/2022. הוא ערך שלוש הופעות ליגה בעונה זו, בה זכתה באיירן מינכן באליפות גרמניה.
ב-30 באוגוסט 2022 הושאל וידוביץ' למשך עונת 2022/2023 לויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית. ב-4 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על חרונינגן במסגרת המחזור החמישי בליגה. ב-22 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אמן במסגרת המחזור ה-11 בליגה. הוא ערך 25 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
קריירה בינלאומית
וידוביץ' היה חלק מסגל נבחרת קרואטיה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023, וערך שתי הופעות בטורניר.
פרסי הבידור של ניגריה 2012
טקס פרסי הבידור של ניגריה 2012 נערך ב-2 בספטמבר 2012 במרכז אמנויות הבמה סקירבול בניו יורק. מארחי האירוע היו פאנקה אקינדלה ואיו מאקון.
טייג'ון ביוקנן
טייג'ון ביוקנן (באנגלית: Tajon Buchanan; נולד ב-8 בפברואר 1999 בברמפטון שבקנדה) הוא כדורגלן קנדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית ובנבחרת קנדה.
קריירת מועדונים
ביוקנן החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-FC סיגמא מהליגה הקנדית השלישית.