cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוזנות ורדן
היסטוריה
שליטי הרוזנות הריבונית של ורדן נטלו לעצמם את התואר רוזנים בחסדי האל. המדינה הייתה ממוקמת ליד לותרינגיה התחתונה בתוך האימפריה הרומית הקדושה. בישופות ורדן גבלה בה ממזרח. יער ארגון היווה את הגבול המערבי של הרוזנות, אך היא כללה גם את המבצרים ב-Montfaucon-d'Argonne וב-Vienne-le-Château. על פי דיפלומה אימפריאלית שהונפקה ב-1156, קיבל הבישוף חיימו מוורדן את הזכות למנות רוזנים, אך הרוזנים משושלת ארדנים-בולון הפכו את המשרה לתורשתית עד סוף המאה ה-10.
רשימת הרוזנים
בשנת 1134 הדיח הבישוף את רז'ינלד וצירף מחדש את הרוזנות לדיוקסיה האפיסקופלית.
ישראל שלי
ישראל שֶלִי היא עמותה ישראלית, המגדירה עצמה כתנועה לעשייה ציונית המשתייכת למחנה הלאומי. התנועה מקיימת הפגנות, פעולות מחאה, פועלת להפצת תכנים פרו-ישראליים ומגיבה על התבטאויות נגד מדינת ישראל ונגד חלקים בחברה הישראלית. התנועה הוקמה בתחילת שנת 2010 על ידי איילת שקד ונפתלי בנט (לימים שרה בכירה וראש ממשלת ישראל בהתאמה). מאז 2012 עומדת בראשה שרה העצני-כהן. בספטמבר 2014 נרשמה כעמותה תחת השם "קרן ידידי ישראל שלי (ע"ר)", ופעלה ממשרדי מועצת יש"ע בירושלים.
פעילות
התנועה עוסקת בפעילות יחסי ציבור והסברה ברשת האינטרנט בכלל וברשתות חברתיות מקוונות בפרט. לתנועה פעילות רחבה בדפי הפייסבוק שלה שקיימים בשפות עברית, אנגלית, רוסית וערבית. לדף התנועה בעברית בפייסבוק רשומים מעל 150,000 משתמשים, מתוכם כ-60% מתחת לגיל 24, ולדף באנגלית מעל 25 אלף. לתנועה מדור קבוע בעלון השבת "ישע שלנו".
התנועה מארגנת גם פעולות מחאה ציבוריות והפגנות כנגד פעילות שלדעתה מהווה 'דה-לגיטימציה' למדינת ישראל מצד חוגי שמאל וגורמים בינלאומיים, ואף "טרור שקט", וכן נגד פעילות שנתפשת על ידה כאנטי ציונית, באקדמיה ובמקומות אחרים.
בשנת 2011 החלה התנועה לפתוח סניפים מקומיים ברחבי ישראל, ולה סניפים בחיפה, רעננה, טבריה, באר שבע, מודיעין, ראשון לציון וגבעת שמואל.
החל מיום הזיכרון התשע"א-2011 משתתפת התנועה במיזם "נצר אחרון", באמצעות עלייה של אזרחים לקברי חללי צה"ל ניצולי השואה עריריים, להוקרת זכרם ואמירת קדיש.
עקרונות ויעדים
לפי אתר התנועה, העקרונות והיעדים של התנועה הם:
התנועה מקדמת את תוכניתו של נפתלי בנט להחלת הריבונות הישראלית על שטחי C ביהודה ושומרון, והפיכת כחמישים אלף פלסטינים הגרים בהם לאזרחי ישראל.
היסטוריה וקמפיינים בולטים
התנועה הוקמה בתחילת שנת 2010 על ידי מנכ"ל מועצת יש"ע, נפתלי בנט, ואיילת שקד, שעבדו יחד קודם לכן בלשכתו של בנימין נתניהו בעת שכיהן כיושב ראש האופוזיציה. בשנת 2012 פרשה שקד מתפקיד יו"ר התנועה על מנת להצטרף להתארגנות פוליטית בראשות בנט, "ישראלים". ההתארגנות החדשה חברה כעבור זמן קצר למפלגת הבית היהודי.
במקום שקד נכנסו לתפקיד שני יושבי ראש חדשים: שרה העצני-כהן ושחר קוטינסקי. קוטינסקי פרש כעבור כשנה.
בנובמבר 2010 פתח הארגון בקמפיין כנגד דברי דביר בנדק, שתקף את שרת התרבות והספורט לימור לבנת לאחר שזו מתחה ביקורת על אמנים שהביעו התנגדות להופיע בהיכל התרבות באריאל. בעקבות הקמפיין של תנועת ישראל שלי הבהיר בנדק שאת הביקורת מתח כיו"ר ארגון השחקנים אך כשחקן הוא יופיע במקום.
ביוני 2011 פתחה התנועה בקמפיין לשינוי אופי תחנת הרדיו הצבאית גלי צה"ל בטענה שהתחנה נשלטת על ידי אנשי שמאל, אינה מתייצבת לימין חיילי צה"ל בעת מלחמה ומשמשת כבמה לחמאס, לאנשי שמאל הפועלים נגד חיילי צה"ל, לאנרכיסטים ולגורמים רדיקליים אחרים. סיסמת הקמפיין הייתה: "גל"צ - סכין בגב החיילים".
ב-29 ביולי 2011 הודיעה התנועה על תמיכתה במחאת האוהלים אך הסתייגה מכך שבין ראשי המחאה נמצאים סרבני גיוס וכאלה שהוגדרו על ידה כאנשי שמאל פוסט-ציונים היוצאים בגלוי נגד חיילי צה"ל. ב-3 באוגוסט השתתפו פעילי התנועה בהפגנה של כמה מאות פעילים, שהתקיימה ליד המאהל בשדרות רוטשילד יחד עם תנועות אם תרצו, בני עקיבא ופעילי ימין שקראו להורדת יוקר המחיה תוך שהם מביעים תמיכה בבנימין נתניהו ובחוק הוד"לים. ב-1 בספטמבר חשפה התנועה בכלי התקשורת שדפני ליף חתמה בשנת 2002 על "מכתב השמיניסטים" שהודיעו על סירובם "להיות חיילים של הכיבוש".
החל משנת 2011, עם עליית מספר המסתננים ומהגרי העבודה לארץ, עוסקת התנועה בהגברת המודעות הציבורית לתופעה וקיימה הפגנה עם ועד תושבי דרום תל אביב מול מצודת זאב, בדרישה מהממשלה לשים סוף לזרם המסתננים.
ב-28 ביולי 2013, בעקבות כוונתו של ראש הממשלה נתניהו לאשר בממשלה שחרור מחבלים שרצחו ישראלים לפני הסכמי אוסלו, לרגל התחלת חידוש המשא ומתן עם הפלסטינים, ארגנה התנועה בשיתוף אם תרצו ומשפחות שכולות הפגנה נגד ההחלטה מול משרד ראש הממשלה, והפיצה מספרי טלפון של השרים. ב-28 באוקטובר 2013 ארגנה "ישראל שלי" ביחד עם אלמגור - ארגון נפגעי טרור הפגנת אלפים ושרשרת אנושית סביב כלא עופר במחאה על שחרור 26 מחבלים נוספים שרצחו ישראלים.
ב-2013 השיקה התנועה את האתר הסאטירי "ג'ון קרי פתרונות בע"מ" שלעג למאמציו של מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון קרי, והציג את הפתרונות שלו בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני כמסוכנים לישראל. המוטו שלו היה: "אין לנו פתרונות טובים, אבל חייבים לעשות משהו...".
ב-2014 ארגנה ישראל שלי ביחד עם ארגונים ציוניים נוספים הפגנות תמיכה בחיילי צה"ל בזמן מבצע צוק איתן.
באפריל 2015 מחאה שארגנה "ישראל שלי" הוביל להסרת מודעות תעמולה אנטי-ישראליות מטעם ה-BDS שפורסמו על גבי אוטובוסים בדנמרק.
בספטמבר 2015, היה ארגון "בצלם" מועמד לפרס טוליפ לזכויות אדם בסך 100 אלף אירו, המוענק על ידי משרד החוץ ההולנדי. לפי תקנון הפרס, מתוך 30 מועמדים נבחרת רשימה של 6 מועמדים, 3 שנבחרים על ידי המצביעים ו-3 שנבחרים על ידי ועדה. הזוכה בפרס נבחר מבין השישה על ידי ועדה בינלאומית. "ישראל שלי", יחד עם פעילים אחרים, קרא להצביע לארגוני זכויות אדם אחרים שמתחרים על הפרס, על מנת ש"בצלם" לא יזכה בו. "בצלם" נדחק מהמקום הראשון למקום הרביעי, אך היה אחד משלושת המועמדים שנבחרו על ידי הוועדה. בסופו של דבר "בצלם" לא זכה בפרס, ולדברי המארגנים הקמפיין נגדו היה אחד הגורמים לכך.
ב-17 בנובמבר 2015 ארגן "ישראל שלי" קמפיין מחאה נגד הסהר האדום הפלסטיני על כך שהפקיר פצועים יהודים שנפגעו בפיגוע ירי שביצע מחבל פלסטיני. הקמפיין כלל פניות לראשי הצלב האדום ובו מחאה על האירוע. בעקבות המחאה הוזמנה יו"ר "ישראל שלי" שרה העצני-כהן לפגישה עם נציג הצלב האדום באזור.
ב-29 בנובמבר 2018 ארגנה "ישראל שלי" את ועדת האינטרס הלאומי - "חשיבה חדשה על סכסוך ישן", ובו הוצגו פתרונות של המחנה הלאומי לסכסוך הישראלי-פלסטיני. בין הנואמים בוועדה: חתן פרס נובל לכלכלה פרופ' ישראל אומן, שר החינוך נפתלי בנט, חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ', השר לשעבר גדעון סער ותא"ל מיל' אמיר אביבי.
גוסטב לנדאואר
גוסטב לנדאואר (Gustav Landauer; 7 באפריל 1870, קרלסרוהה – 2 במאי 1919, מינכן) היה אנרכיסט ומהפכן יהודי-גרמני, אשר היה מעורב בהקמת הרפובליקה הסובייטית הבווארית באפריל 1919. לנדאואר ידוע גם כמתרגמם של כתבי ויליאם שייקספיר לגרמנית.
קורות חיים
רעיונותיו הושפעו מגיתה, טולסטוי, יוהאן גוטליב פיכטה, פייר-ז'וזף פרודון, פיוטר קרופוטקין ומיכאיל באקונין. לאנדאואר נישא בפעם הראשונה ב-1892 לתופרת מרגרֶטֶה לָאוּשְנֶר.
ב-1892 הצטרף לנדאור לקבוצה בברלין שכונתה "איגוד הסוציאליסטים העצמאיים", שם פעל בין השאר בהוצאה לאור של רעיונותיהם. ב-1893 התפרק הארגון, שלנדאואר שימש בו כמנהיג הפלג האנרכיסטי. השתתף ב"כינוס הפועלים הסוציאליסטים" של האינטרנציונל השני בציריך, בשנת 1893 בתור נציג האנרכיסטים מברלין. בוועידה זו הוחלטו בניגוד לדעת המיעוט האנרכיסטי כי על חברי האינטרנציונל להשתתף בבחירות לפרלמנטים האירופאים, והאנרכיסטים הוצאו מן האינטרנציונל.
באוקטובר 1893 נאסר לנדאואר בעוון "הסתה למרי אזרחי" ונידון לשני חודשי מאסר בפועל. בדצמבר משפטו נדחה ב-9 חודשים בהם נכלא בכלא זוראו (Sorau, אז בפרוסיה, כיום ז'ארי בפולין). לאחר שחרורו הוא ניסה תקופת מה לחיות בשווייץ, אולם בשל קשיי הכנסה הוא שב לברלין ב-1895 שם הוא חי בקרב הבוהמה הברלינאית. בתקופה שבין 1895 ל-1899 הוציא ירחון בשם "הסוציאל-אנרכיסט". ב-1899 פגש בהדוויג לחמן, מורה שלימים נהייתה לאשתו השנייה. הם בילו תקופה מסוימת באנגליה שם התיידדו עם האנרכיסט הרוסי פיוטר קרופוטקין. באנגליה גם נולדה גודולה (Gudula), בתו של לאנדאואר. ב-1902 חזרו בני הזוג לברלין. ב-1903 התגרש לנדאואר מאשתו הראשונה ונשא את לחמן לאישה. ב-1906 נולדה בתם השנייה בריגיטה (Brigitte).
בשל קשייו הכלכליים בתקופת המלחמה, עזב עם משפחתו את ברלין ועבר לקרומבך (Krumbach) ליד אולם (Ulm) במערב גרמניה, שם מתה אשתו מדלקת ריאות ב-21.2.1918.
מיד לאחר המלחמה ועם פרוץ המהפכה הגרמנית הוזמן לנדאואר על ידי קורט אייזנר ב-14 בנובמבר 1918 להשתתף בהקמת רפובליקה סובייטית בבוואריה, על ידי תמיכה עיונית ורוחנית במהפכה.
לאחר חיסולו של אייזנר בידי פעיל ימין, בשנת 1919 התחזקה המחלוקת בבוואריה בין תומכי המשטר המבוסס על מועצות אזוריות (סובייטים) לבין תומכי רעיון המערכת הפרלמנטרית. ב־7 באפריל 1919 הוכרזה הקמת רפובליקת סובייטים – כנגד הממשלה הנבחרת בראשות יוהנס הופמן. לנדאואר מונה בממשלה הסובייטית לשר ההשכלה וההדרכה הציבורית. מרבית חברי הממשלה הראשונה של הרפובליקה הסובייטית של בוואריה היו פציפיסטים כארנסט טולר וסילביו גסל ואנרכיסטים כידידו של לנדאואר אריך מיזאם. הגזירה היחידה שהנהיג לאנדאואר בתוקף תפקידו הייתה ביטול תחום לימודי ההיסטוריה בבתי הספר בבוואריה. לאחר שכוחות מהמפלגה הקומוניסטית הגרמנית (KPD) השתלטו על הממשלה, התאכזב לנדאואר, ופרש מן העשייה הפוליטית ב-16 באפריל 1919. לאחר כיבוש מינכן על ידי הצבא הריאקציוני הגרמני, נעצר לנדאואר ב-1 במאי ונסקל למוות באבנים על ידי חיילים גרמנים, יום לאחר מכן בכלא שטאדלהיים.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, הרסו את קברו של לנדאואר שהוקם ב-1925 ושלחו את שרידיו לקהילה היהודית במינכן בדרישה כי יישאו בהוצאות הקבורה. מאוחר יותר הובאו שרידיו לקבורה בבית הקברות של מינכן.
ארכיונו האישי של גוסטב לנדאואר שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
דת
בצעירותו התנגד לנדאואר לרעיונות הדת התאיסטית ושלל כל רעיון של התגלות. הוא אף נטה לרעיונות בודהיסטיים. אולם בשנת 1903 תרגם מכתביו של מייסטר אקהרט והושפע מרעיונותיו הפנתאיסטיים. אף על פי שבגיל 22 עזב את הקהילה היהודית, הוא שב להתייחס ליהדותו משנת 1907, הרבה בהשפעת חברו מרטין בובר, שאף הוא עסק בחקר המיסטיקה הנוצרית בצעירותו. כמו בובר, גם לנדאואר החל לשלב "רעיונות "חסידיים" במשנתו.
סוציאליזם
לנדאואר התנגד נחרצות למרקסיזם ולסוציאל-דמוקרטיה כפי שהתפתחו במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, לטענתו בשל היותם שוביניסטים ומיליטריסטים. הוא נאסר פעמיים, בפעם ראשונה, עקב מחאה בה השתתף נגד סילוק הצעירים מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית כשהעילה לכך הייתה אי-ציות, המאסר השני היה בשל ביקורת נחרצת על המפלגה. שני המאסרים הביאו פרסום רב לספרו ועוררו הד בקרב מהפכנים אנרכיסטים אחרים.
מדינה
לנדאואר טבע בספריו ובמאמריו כי דרוש להחליף את השליטים ואת הכנסיות במדינה בחברה בה מתקיימת עזרה הדדית בין מתיישביה. לנדאואר טען שעושרם הוא קניין משותף. הוא בנוסף לכך טען כי המדינה צריכה להתחלף בחברה שבה אדם פועל לטובת הזולת וזולתיו פועלת לטובתו בתמורה, שדרושה בנייה שיתופית ומופת אישי, חילופי הוגנים, משק עצמי וברית קהילות שתחליף את המדינה ואת מנגנוני המדינה בחברה נטולת שליטים
ברנד שוסטר
ברנד שוסטר (גרמנית: Bernd Schuster; נולד ב-22 בדצמבר 1959 באאוגסבורג, גרמניה המערבית), הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל גרמני בהווה.
שוסטר היה שחקן מפתח בברצלונה בשנות ה-80, כאשר הוביל משחקים בתור קשר והבקיע שערים רבים. לנשיא ברצלונה באותה תקופה, ז'וזפ ליואיס נונייז, וכן למאמנים רבים (בהם: הלניו הררה, אודו לאטק, טרי ונבלס ולואיס אראגונס) היו קשרים לא קלים עם שוסטר. כאשר היה בן 21, בשנת 1981, נפצע שוסטר קשה במשחק מול אתלטיק בילבאו בידי אנדוני גויקוצ'יאה הספרדי ורמת המשחק שלו ירדה. המעבר שלו לריאל מדריד ב-1988 היה שנוי במחלוקת עקב היריבות הגדולה ששוררת בין המועדונים.
קריירה כשחקן
שוסטר החל את דרכו ב-1978 בקלן, לאחר מספר הופעות מוצלחות עם נבחרת הנוער של גרמניה, בגיל 18 בלבד. הוא היה חלק מהנבחרת הגרמנית בזכייה ביורו 1980 שהתקיים באיטליה. בעקבות אותן הופעות בנבחרת הגרמנית, קיבל שוסטר את "כדור הכסף", בתור שחקן הכדורגל האירופאי הטוב ביותר לשנת 1980 אחרי זוכה כדור הזהב, קרל היינץ רומניגה. בשנת 1980, עזב שוסטר את קלן, עקב מעבר לקבוצת הכדורגל הספרדית, ברצלונה. בברצלונה היה 8 שנים, תחילה כבורג המרכזי בקישור הקבוצה אך בעיות במערכות היחסים עם המאמנים והנשיא ערערו את מקומו בקבוצה. בגמר גביע אירופה לאלופות 1986 הוחלף שוסטר בז'וזפ מורטאיה על ידי המאמן טרי ונבלס, וכתגובה עזב שוסטר את האצטדיון וטס חזרה לברצלונה ללא יתר הקבוצה. כעונש, ונבלס לא שיתף את שוסטר כל זמן שהיה מאמן והוא שב לשחק רק תחת המאמן לואיס ארגונס כשנה וחצי לאחר האירוע.
במהלך הקריירה שלו, שיחק שוסטר במועדונים כמו ריאל מדריד, אתלטיקו מדריד ובאייר לברקוזן. ב-2004 בחר ארגון אופ"א לרגל 50 שנה להיווסדות הארגון את הכדורגלן האירופאי הטוב ביותר ב-50 השנה האחרונות בפרס הנקרא כדורגלן היובל של אופ"א, שוסטר הגיע למקום ה-40.
סילוק מהנבחרת
שוסטר הופיע ב-21 משחקים במדי הנבחרת הגרמנית לפני שסולק מהנבחרת בגיל 24, עקב חילוקי דעות עם התאחדות הכדורגל הגרמנית, מאמן הנבחרת הגרמנית, יופ דרוואל, וחברי קבוצה ביניהם פאול ברייטנר.
הופעה מחודשת
לאחר שלוש עונות, חזר שוסטר לארץ מולדתו, גרמניה, וחתם לשלוש עונות בקבוצת הכדורגל הגרמנית, באייר לברקוזן. למרות תרומתו של שוסטר, הקבוצה לא הצליחה להגיע לבונדסליגה ולא זכתה לפרסום רב. בעקבות ביצועיו, בעם הגרמני התחולל רצון ששוסטר יהיה חלק מהנבחרת הגרמנית במונדיאל בשנת 1994.
קריירת אימון
לאחר פרישתו כשחקן בשנת 1997, אימן שוסטר בהצלחה מועדון גרמני קטן בקולון. לאחר מכן, אימן את קבוצתו הראשונה, קלן, בליגה השנייה בגרמניה, ומשום שלא הצליח להעלות את הקבוצה לבונדסליגה, עזב. בשנת 2000, הגיש בקשה לאמן את המועדון הסקוטי דנדי, אך יושב ראש הקבוצה דחה את בקשתו. ב-2001, קיבל הצעה לאמן את חרס, מועדון קטן בדרום ספרד, אותה הוא קיבל, ואימן את המועדון בהצלחה במשך שנתיים; שתי העונות הטובות ביותר בהיסטוריה של המועדון. עם זאת, נחל כישלון בניסיונו להעלות את הקבוצה לליגה הראשונה. משום שלא קיבל הצעות משביעות רצון, הסכים לאמן את שחטיור דונצק, מועדון באוקראינה, והביא אותו למצב של ניצחונות רבים ורצופים. בכל אופן, הקבוצה לא הצליחה לזכות באליפות ולא להגיע לגמר ליגת האלופות בקרב עם לוקומוטיב מוסקבה. שוסטר פוטר שבוע לפני שזכתה הקבוצה בגביע האוקראיני בשנת 2004.
בקיץ 2004, חזר שוסטר לספרד, ואימן את לבאנטה. היושב ראש הקבוצה פיטר אותו לאחר שלבאנטה הייתה רחוקה 5 נקודות מעל הקו האדום, 5 משחקים לפני תום העונה. לבאנטה לא הצליחה לנצח במשחקים הבאים וירדה ליגה.
בקיץ 2005, הגיע לאמן את חטאפה, מועדון קטן ממדריד, ואותה עונה הייתה הטובה ביותר בהיסטוריה של המועדון, הקבוצה הגיעה למקום השביעי בליגה.
ב-9 ביולי 2007, הפך שוסטר למאמנה של קבוצת הכדורגל הספרדית, ריאל מדריד. הוא נדרש לבטל את חוזהו עם חטאפה תמורת 480,000 אירו, סכום אותו שילם מכספו האישי. בעונת 2007-08 הוביל את ריאל מדריד לזכייה באליפות ספרד. תחת הנחייתו, שיחקה ריאל מדריד כדורגל יפה, עם הגנה חזקה, ללא הפסדים בבית, ותבוסה על היריבה הגדולה שלהם, ברצלונה, במועדון הביתי שלהם, הקאמפ נואו, משער של ז'וליו בפטיסטה, ניצחון שהגדיל את הפער בינם לבין המקום השני (ברצלונה) ל-7 נקודות. שוסטר שיפר את סגנון המשחק של הקבוצה באופן משמעותי.
עונת 2008-2009 נפתחה בשורה של תוצאות מאכזבות ובגינן פוטר שוסטר על ידי הנהלת הקבוצה, ב-9 בדצמבר 2008.
ב-14 ביוני 2013 חתם שוסטר ל-5 שנים כמאמנה של מאלגה מהליגה הספרדית. במאי 2014 עזב את מאלגה.
ב-19 במרץ 2018 מונה למאמן דליאן ייפאנג מליגת העל הסינית. בשנת 2019 עזב את התפקיד
חיים אישיים
במהלך שנותיו כשחקן, התחתן שוסטר עם חברתו לחיים, גבי ובן לילה הפכו חיי הזוגיות למתוקשרים במיוחד. לגבי היה מוניטין שנוי במחלוקת, שהחמיר כאשר החלה לעבוד כסוכנתו האישית של שוסטר. במהלך שהות הזוג בספרד ובשנותיו בברצלונה, גבי נודעה בהתערבותה הבוטה בקריירה של בעלה וזכורות במיוחד הצהרותיה בפומבי נגד מאמן ברצלונה, אודו לאטק, ומאמן הנבחרת הלאומית הגרמנית דאז, ג'אפ דרוול. אף על פי שרשמית הזוג עדיין נשוי, משנת 2008 חיים בני הזוג בנפרד ושוסטר מנהל מערכת יחסים עם בת זוג חדשה. לשוסטר ארבעה ילדים מאשתו.
אפרים שוחמי
אפרים שוחמי (1871 – אוקטובר 1934) היה איש ציבור, רוקח ועיתונאי יהודי-טורקי שפעל באיזמיר שבטורקיה.
קורות חיים
נולד באיזמיר שבטורקיה בשנת 1871 (ה'תרל"א), לאביו אברהם שוחמי. בצעירותו למד בתלמוד תורה המקומי, ומשם המשיך ללימודי רוקחות.
בפעילותו הציבורית, ייסד באיזמיר את סניף הלשכה להטפת השלום בעולם, ונמנה עם מייסדי אגודת חניכי האליאנס בעיר. כן פעל רבות לטובת עניי העיר, בייחוד במתן עצות לתרופות. בשנת 1897 נישא לוידה ויקטוריה בת חיים משה ארדיט.
העיתון איל מונדו
כדי לתת במה להגותו ולדעותיו, שוחמי החל בשנת 1921 להוציא לאור את העיתון "איל מונדו" ("העולם").
היה זה שבועון כללי, שמטרתו הייתה לעודד ולסייע לקהילה בארגונה, לשמש לה לפה אל מול השלטון, ולהתגונן מפני מתקפות בעיתונות הלא-יהודית.
מבנה העיתון כלל מאמר ראשי, חדשות פוליטיות מהעולם, חדשות מקומיות, ידיעות על עולם המסחר ומדור סאטירה, שנכתבו בידי מספר כותבים. למרות שהעיתון נקט בעמדה טורקית לאומית, הוא יצא בתוקף להגנת היהודים כל אימת שהדבר נצרך.
בשנת 1923 סגר שוחמי את העיתון, ועבר להתגורר בפריז שבצרפת. כך הגיעו לסיום חיי העיתון היהודי האחרון שיצא לאור באיזמיר.
שוחמי הלך לעולמו בפריז בחודש אוקטובר 1934 (חשוון ה'תרצ"ה), כעני וחסר כל.
מיס סנשיין הקטנה
מיס סנשיין הקטנה (באנגלית: Little Miss Sunshine) הוא סרט קולנוע דרמה-קומי אמריקאי משנת 2006, אשר בוים על ידי הזוג ג'ונתן דייטון ואשתו ואלרי פאריס. הסרט זכה בשני פרסי אוסקר, על התסריט המקורי ושחקן המשנה (אלן ארקין).
עלילת הסרט
הסרט מספר את סיפורה של משפחת הובר המתגוררת באלבקרקי שבניו מקסיקו. בתחילת הסרט מוצגות דמויות המשפחה: שריל הובר (טוני קולט), אם לשני ילדים, לוקחת את אחיה פרנק (סטיב קארל) מבית החולים, בו אושפז לאחר ניסיון התאבדות. פרנק הוא הומוסקסואל ומורה המלמד על מרסל פרוסט. בעלה של שריל, ריצ'רד (גרג קיניר), מנסה למכור שיטה אשר פיתח, ששמה "תשעה שלבים להפוך למנצח". בנה של שריל, דוויין, (פול דנו) הוא נער המעריץ את פרידריך ניטשה, וכמוהו נדר לא להוציא מילה מפיו עד אשר יתקבל לאקדמיית חיל האוויר האמריקני. אביו של ריצ'רד, אדווין (אלן ארקין), גורש לאחרונה מבית האבות בו התגורר, לאחר שנתפס מסניף הרואין. יש לו קשר טוב עם נכדתו בת השבע, אוליב, (אביגייל ברסלין), והוא מאמן אותה לקראת תחרות יופי לילדות, בה היא עתידה להשתתף.
תחרות היופי, הנקראת "מיס סנשיין הקטנה", נערכת בקליפורניה. כל ששת בני המשפחה נוסעים ביחד לתחרות במיניבוס הפולקסווגן שלהם. לאורך הנסיעה עוברות הדמויות מספר משברים: תקוותיו של ריצ'רד למכור את התוכנית שפיתח מתנפצות; פרנק נתקל בחברו לשעבר, אשר יוצא כעת עם מתחרהו ללימודים; אדווין מת ממנת יתר של הרואין באמצע הלילה; דוויין מגלה כי הוא עיוור צבעים, ולכן לא יוכל להיות טייס. בנוסף, מצמד המכונית נשבר, מה שמצריך את דחיפתה לאחר כל עצירה. בשלב מסוים מתקלקל גם צופר המכונית, וצופר ללא הרף. בתוך כל זה מתאמצת המשפחה להגיע לתחרות בזמן.
בתחרות מזעזעת אוליב את הקהל ואת השופטים, כשהיא מבצעת מופע חשפנות, לצלילי שירו של ריק ג'יימס "Super Freak". הקהל שורק בבוז או עוזב בהפגנתיות, אך המשפחה נחלצת לעזרתה של אוליב, ומצטרפת אליה לריקוד על הבמה. בכך מתאחדת המשפחה, אשר עמדה רק זמן קצר לפני כן על סף פירוק. לבסוף מגורשת המשפחה מהתחרות ונאסר על אוליב להשתתף בתחרות יופי בכל גבולות קליפורניה.
ג'ורג' גריי
ג'ורג גריי (באנגלית: George Gray; 4 במאי 1840 – 7 באוגוסט 1925) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מניו קאסל. סנאטור דמוקרטי מטעם דלאוור.
ראשית חייו
גריי נולד בניו קאסל שבדלאוור. לאחר שלמד משפטים עם אביו, הוא החל ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. בשנת 1863 הוסמך כעורך דין. הוא עבד באופן עצמאי בניוקאסל בתור עורך דין, עד לשנת 1879.
קריירה פוליטית
לאחר תום כהונתו כסנאטור כיהן כשופט בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים (1899–1914).
לאורך כהונתו שימש כיושב ראש ועדת הסנאט העוסקת בפטנטים, יו"ר ועדת הסנאט העוסקת בפריבילגיות ובבחירות ויו"ר ועדת הסנאט העוסקת בטענות מהפכניות בקונגרס ה-53. בנוסף, הוא השתתף בוועדת "ג'וינט היי" (Joint High Commission), שהתכנסה בקוויבק באוגוסט 1898 במטרה ליישב חילוקי דעות בין ארצות הברית לקנדה. גריי שירת כחבר בוועדה שנועדה להסדיר תנאי שלום בין ארצות הברית וספרד, ולסיים את מלחמת ארצות הברית–ספרד.
גריי נפטר ב-7 באוגוסט 1925 בווילמינגטון שבדלאוור, ונקבר בניוקאסל.
מכון האמנות של שיקגו
המוזיאון ממוקם בשדרות מישיגן מספר 111, בבניין ששימש את "הקונגרס העולמי" במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו (1893). הבניין הנאו-קלאסי מהווה שריד בודד למבני התערוכה. המוזיאון עובד בשיתוף עם בית הספר של מכון האמנות של שיקגו ומנוהל על ידי ג'יימס קונו.
מכון האמנות של שיקגו הוא המוזיאון השני בגודלו בארצות הברית אחרי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו יורק.
היסטוריה
בשנת 1866 ייסדה קבוצת של 35 ציירים את "האקדמיה לעיצוב של שיקגו" בסטודיו ברחוב דירבורן, בכוונה לנהל בית ספר פתוח עם גלריה לאמנות משלו. הארגון עוצב במתכונת של אקדמיות אמנות אירופאיות, כדוגמת האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, עם אקדמאים ואקדמאים נלווים. כתב ההרשאה של האקדמיה הוצא במרץ 1867.
השיעורים החלו בשנת 1868 והתקיימו מדי יום ביומו, במחיר 10 דולר לחודש. הצלחת האקדמיה אפשרה לה לבנות משכן חדש לבית הספר, בניין אבן בן חמש קומות ברחוב אדמס 66 מערב, שנפתח ב-22 בנובמבר 1870.
כאשר השרפה הגדולה של שיקגו הרסה את הבניין ב-1871, שקעה האקדמיה בחובות. הניסיונות להמשיך על אף האבדה במתקנים שכורים עלו בתוהו. ב-1878 רבץ על האקדמיה חוב של 10,000 דולר. חברים ניסו להציל את המוסד הכושל באמצעות עסקאות עם אנשי עסקים מקומיים, לפני שחלקם אמרו נואש ונטשו אותו לבסוף ב-1879 כדי לייסד ארגון חדש, שנקרא "האקדמיה לאמנויות היפות של שיקגו". כשהאקדמיה לעיצוב של שיקגו פשטה את הרגל באותה שנה, קנתה האקדמיה החדשה לאמנויות היפות את נכסיה במכירה פומבית.
ב-1882 שינתה האקדמיה לאמנויות היפות של שיקגו את שמה לשם הנוכחי, "מכון האמנות של שיקגו". באותה שנה, רכשה הנהלת האקדמיה מגרש בפינת שדרות מישיגן ורחוב ואן ביורן, תמורת 45,000 דולר. הבניין שעל המגרש נחכר, ובניין חדש הוקם מאחוריו, לאכסן בו את מתקני בית הספר.
עם ההכרזה על קיום התערוכה הקולומביאנית העולמית בשנים 1893-1892, פעל מכון האמנות להקמת בניין על חוף האגם לצורך היריד, מתוך כוונה שהוא ימשיך לשמש את המכון אחריה. העירייה נתנה את הסכמתה, והבניין הושלם בעוד מועד לשנה השנייה של היריד. עלויות הבנייה מומנו במכירת הנכס בפינת מישיגן/ואן ביורן. ב-31 באוקטובר 1893 עבר המכון אל משכנו החדש. מן העשור הראשון של המאה ה-20 עד שנות ה-60 העניק בית הספר, יחד עם משפחת לוגן (חברי הוועד המנהל) את מדליית לוגן לאמנויות, פרס שהיה לאחד המכובדים ביותר לאמנים בארצות הברית.
בין השנים 1959 ל-1970 היה המכון לאתר מפתח במאבק לזכות יצירות צילום אמנותיות ותיעודיות להיות מוצגות בגלריות, בהנהגת האוצר יו אדוארדס ועוזריו.
כמנהל המוזיאון החל בראשית שנות ה-80', היה ג'יימס נ. ווד אחראי להרחבה של אוסף המוזיאון ולמיזם שיפוץ והרחבה רב-ממדים של מתקניו. כ"אחד המכובדים ביותר בקרב העומדים בראש המוזיאונים בארצות הברית", כפי שהגדיר אותו הניו יורק טיימס, יצר ווד תערוכות גדולות של יצירות מאת פול גוגן, קלוד מונה ווינסנט ואן גוך, שהשיגו שיאים במספר המבקרים במוזיאון. הוא פרש מן המוזיאון בשנת 2004.
בשנת 2006 החל מכון האמנות בבניית "האגף המודרני", תוספת הממוקמת בפינה הדרום-מערבית של הרחובות קולומבוס ומונרו. המיזם, בתכנונו של האדריכל זוכה פרס פריצקר, רנצו פיאנו, הושלם ונפתח לקהל באופן רשמי ב-16 במאי 2009. הוספת האגף, ששטחו 264 מ"ר, הפכה את מכון האמנות למוזיאון האמנות השני בגודלו בארצות הברית. בבניין שוכנים כמה מאוספי המוזיאון הנודעים בעולם של אמנות מן המאות ה-20 וה-21, בעיקר ציור ופיסול מודרני מאירופה, אמנות עכשווית, אדריכלות ועיצוב, וצילום. האגף המודרני מחובר באמצעות גשר ניקולס לחלקו הדרומי של פארק המילניום.
ב-2014 סרק האתר "Tripadvisor" מיליוני חוות-דעת של נוסעים והכריז על המכון כמוזיאון הטוב בעולם.
באפריל 2015 הוכרז, כי המוזיאון קיבל תרומה של עבודות אמנות, שהיא אולי הגדולה ביותר בתולדותיו, בשווי של כ-400 מיליון דולר. האספנים סטיבן אדליס וגאל ניסון תרמו 42 יצירות חשובות של אמנות פופולרית מן התקופה שאחרי המלחמה. הוול סטריט ג'ורנל ציטט היסטוריונים של האמנות שלטענתם זוהי אחת האסופות החשובות ביותר של אומנות מהחצי השני של המאה ה-20. התרומה כוללת יצירות של אנדי וורהול, ג'ספר ג'ונס, סיי טוומבלי, ג'ף קונס, צ'ארלס ריי, ריצ'רד פרינס, סינדי שרמן, רוי ליכטנשטיין וגרהרד ריכטר. המוזיאון הסכים להציג את היצירות שנתרמו לקהל למשך 50 שנה לפחות.
אוספי המוזיאון
האוסף של מכון האמנות של שיקגו מקיף למעלה מ-5000 שנה של ביטוי אנושי מתרבויות ברחבי תבל, ומכיל יותר מ-260,000 יצירות אמנות. המוזיאון מחזיק ביצירות אמנות החל בהדפסים יפניים קדומים ועד אמנות אמריקאית מודרנית. הוא נודע בעיקר באחד האוספים המשובחים ביותר בארצות הברית של ציורים שנוצרו בתרבות המערבית.
כיום, המוזיאון נודע בעיקר באוספי היצירות האימפרסיוניסטיות, פוסט-אימפרסיוניסטיות וציורים אמריקאים. בין הבולטים באוסף האימפרסיוניסטים והפוסט-אימפרסיוניסטים יותר מ-30 ציורים של קלוד מונה, בהם שש מתמונות "ערימות השחת" שלו, ומספר רב של "חבצלות המים". עוד כולל האוסף יצירות חשובות של פייר-אוגוסט רנואר, כגון "שתי אחיות (על המרפסת)", ו"רחוב בפריז ביום גשום" של גוסטב קייבוט. בין הפוסט-אימפרסיוניסטים "סל התפוחים" ו"מאדאם סזאן בכיסא צהוב" של פול סזאן. "במולן רוז'" של אנרי דה טולוז-לוטרק גם היא מן היצירות הבולטות בתצוגה. יצירת המופת יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט של הפוינטיליסט ז'ורז' סרה מוצגת במקום בולט. כמו כן, "רוחצים בנהר" של אנרי מאטיס היא דוגמה חשובה ליצריתו. בין היצירות הבולטות של ציירים שאינם צרפתים באוסף האמפרסיוניסטי והפוסט-אימפרסיוניסטי "חדר שינה בארל" ודיוקן עצמי של וינסנט ואן גוך משנת 1887.
אוסף טרה
מאז אפריל 2005, נמצאים כחמישים ציורים, שהושאלו מאוסף מוזיאון טרה (עכשיו קרן טרה), במחלקת האמנות האמריקאית במכון האמנות של שיקגו. האוספים של טרה ושל מכון האמנות מוצגים במערכת הגלריות החדשה, ויחד הם יוצרים את אחת התצוגות המקיפות ביותר של אמנות חזותית אמריקאית בארצות הברית. אוסף יצירות האמנות האמריקאית על גבי נייר של הקרן שוכן במחלקת ההדפסים והרישומים של מכון האמנות.
אוסף האמנות האפרו-אמריקאית
מכון האמנות של שיקגו מסייע ביצירת מרחב המאפשר את חקר האמנות האפרו-אמריקאית באופן חופשי, ללא המגבלות שאפיינו את התחום בעבר. היצירות הכלולות באוסף האמנות האפרו-אמריקאית של מכון האמנות של שיקגו מספקות המחשה היסטורית להתקדמות האפרו-אמריקאים בד בבד עם מאבקם המתמשך.
צייר, שראה עצמו מחויב להמשיך בשינוי אופן הצגתם של שחורים באמנות הוא ארצ'יבלד מוטלי. מטרתו הייתה לצייר את "האנשים שלו" בדיוק כפי שהם. מוטלי אמר, שהוא "רוצה להחדיר תחושה של גאוות הגזע ביצירתו". מוטלי למד בבית הספר שליד מכון האמנות של שיקגו ונאלץ להתמודד עם הצקות מזדמנות מצד חברים לבנים לכיתה. אף על פי כן, נשאר איתן בדעתו, שאמנות היא הדרך הטובה ביותר לטפל במתחים גזעיים.
ביצירתו "הנערה האוקטורונית" (1925) תוקף מוטלי את הדימוי המקובל של האפרו-אמריקאי. אף כי האישה בתמונה תואמת למתכונת של "לובן", הרי למעשה היא שחורה כדי 1/8. ההתרחקות מהייצוג המסורתי של השחורים מאפיינת את התקופה. ציונים כמו אוקטורון או מולאט שימשו לתיאור כמות "הדם השחור" הזורם בעורקיו של אדם. מוטלי נוטל תפיסה זו ומשנה אותה מקונוטציה שלילית לכזו שלא תלויה במעמד חברתי.
אדולף שטנד
קורות חיים
שטנד נולד בכ' באייר תר"ל ליוסף ומרים לבית שפרינגר בעיר למברג, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא סיים את הגימנסיה בלבוב והמשיך בלימודי משפטים באוניברסיטת לבוב, אותם לא סיים. ממנהיגי התנועה הציונית בגליציה, שימש כציר לקונגרס הציוני הראשון בבזל בשנת 1897. בהיותו נואם מעולה, עסק בגיוס כספים לגאולת אדמות. כן פעל לקידום האמנות בארץ ישראל, היה מיודד עם בוריס שץ ועזר בקידום "בצלאל".
שטנד כיהן כנשיא הציונים הגליציאנים, וב-1907 היה בין שלושת המועמדים הציוניים (מתוך עשרים שהתמודדו כל אחד במחוז אחר בגליציה) שנבחרו כחברי הסיים הגליציאני (הפרלמנט המקומי תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית). שטנד, שנבחר מטעם מחוז ברודי, פעל במסגרת זו רבות למען היהודים והעניין הציוני בארץ ישראל. ואולם ב-1911 נאלץ להתפטר עקב לחץ ממשלתי ומניפולציות פוליטיות שיזם המתבולל היינריך קולישר (Kolischer).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט כיהודים רבים אחרים מאימת הכיבוש הרוסי לווינה ואף הצטרף להנהגה הציונית באוסטריה. עם תום המלחמה מונה ליו"ר כוח המשימה היהודי למזרח גליציה בווינה. ערך מספר עיתונים ציוניים בשפה הפולנית: הדו-שבועון Przyszłość ("עתיד"), השבועון Wschód ("מזרח"), שהופיע החל משנת 1900 והאלמנך הציוני החשוב Rocznik Żydowski ("האלמנך היהודי").
אדולף שטנד נפטר בכ"ח בכסלו תר"פ ונקבר בווינה. ב-1972 הובאו עצמותיו ארצה וב-11 במאי 1972 הובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בשנת 1942 יצא לאור בעברית מבחר מכתביו, בתרגום ובעריכת דב סדן (שטוק). לאחר מלחמת העולם השנייה התגלו מכתבים מהרצל לשטנד, שהועברו לארכיון הציוני בירושלים. שטנד מונצח בקרית שטנד, שכונה בקריית אתא, וברחובות בנתניה ובתל אביב.
לארי כהן (ברידג')
לארי כהן, (באנגלית: Larry Neil Cohen}; 14 באפריל 1959) הוא שחקן ברידג' אמריקאי מקצועי ומורה לברידג' וכותב על ברידג'. כהן זכה 25 פעמים באליפויות צפון-אמריקה בברידג'. הוא ידוע כתאורטיקן בנושאי הכרזה בברידג'. כהן ידוע במיוחד כמי שממליץ על שימוש בחוק סך הלקיחות, באנגלית: "Law of Total Tricks". הספר To Bid or Not to Bid: The LAW of Total Tricks נחשב לעובדה התאורטית החשובה ביותר שלו על נושא חוק סך הלקיחות.
ביוגרפיה
לארי כהן נולד בניו יורק. בגיל 6 למד לשחק ברידג' מסבו וסבתו. שיחק איתם ועם אחיו פול. שנתיים אחרי זה סבו וסבתו עברו לגור בפלורידה. רק בגיל 14 והוא חזר לשחק ברידג' עם חברים בבית ספר. בגיל 15 התחיל לשחק בתחרויות ברידג'. הוא הגיע להישגים עם כמה שותפים ובהם מרטי ברגן, דייוויד ברקוביץ ורון גרארד. ב-2009 הודיע על פרישה ממשחק בתחרויות ברידג' ברמה הגבוהה, כדי להתמסר לכתיבה ומתן הרצאות בתחום, אם כי מאז השתתף במעט תחרויות כאלה. הוא מתפרנס מהוראת ברידג, הוא מלמד ברידג' באוניות תענוגות ומרצה במועדוני ברידג' ברחבי ארצות הברית.
אליפויות צפון-אמריקה
כהן זכה 25 פעמים באליפויות ארצות הברית וצפון אמריקה לפי הפירוט הבא:
כתיבה על ברידג'
לארי כהן כתב ספרי ברידג' רבים ויש לו אתר בשם Bridge With Larry Cohen בו הוא כותב על ברידג'. במאמרים הוא מלמד ברידג'.
אמרות
לארי כהן הוא זה שהמציא את האמרה: "Eight Ever Nine Never". באמרה זו משתמשים מורים לברידג' כאשר הם מלמדים את טכניקת העקיפה. משמעות האמרה היא: אם יש לך שמונה קלפים בסדרה וחסרה המלכה השתמש בטכניקת העקיפה. אם יש לך תשעה קלפים בסדרה, כולל האס והמלך וחסרה המלכה, אל תבצע עקיפה. זכה באס ואחרי כן במלך. הרציונל מאחורי האמרה הוא שההסתברות לכך שהמלכה היא קלף יחיד או אחד משני קלפים גבוהה מ-0.5.ההסתברות להצלחת עקיפה היא 0.5. הניסוח של לארי כהן עוזר לתלמידים לזכור את הכלל.
ß
ß היא ליגטורה של האות ſ (או s ארוכה) עם האות s או z, שהפכה לאות בפני עצמה בשפה הגרמנית. שמה הגרמני של האות הוא אֶסְצֶט (Eszett) או S חדה. בכתיב גרמני ניתן בתנאים מסוימים להחליף את האות ß בצירוף ss, וכך עושים תמיד כאשר האות אינה זמינה לשימוש (למשל במקלדת מחשב או מכונת כתיבה שהאות אינה מופיעה בה). לאות ß אין כתיב רישי, משום שהיא לעולם אינה מופיעה בתחילת המילה - בכך היא ייחודית בין כל האותיות באלפבית הגרמני. בניגוד לאות S, שיש לה בגרמנית שלוש הגיות שונות (כמו ס|סמ"ך, ז|זי"ן או ש|שי"ן בעברית), את האות ß הוגים תמיד כמו סמ"ך. על פי חוקי סדר האותיות בגרמנית יש לראות את ה-ß כאילו היא ss. לדוגמה, סדר המילים הנכון הוא:
היסטוריה
לליגטורה ß שני מקורות נבדלים: הליגטורה הראשונה הייתה בשימוש נפוץ בגופנים מסוג 'אנטיקווה' ובכתבי יד בשפות אירופיות רבות (כולל אנגלית, איטלקית וצרפתית), אך היא יצאה משימוש משהפסיקו להשתמש ב-ſ בסוף המאה השמונה עשרה.
בגופנים הגותיים בגרמנית הייתה הליגטורה ſz בשימוש מאז ימי הביניים. במעתק ההגאים השני של השפות הגרמאניות הפך הצליל /t/ בפרוטו-גרמאנית לצליל /s/ או /ts/ בגרמנית בינונית ועילית. בתחילה נכתבו שני ההגאים zz, אבל עד מהרה כבר החלו להבדיל ביניהם באמצעות הכתיב: ſz או tz. הצליל /s/, שנכתב ſz, היה שונה בתחילה מצליל הצירוף ss, שהיה קיים כבר בגרמנית עתיקה, אבל ההבדל נעלם בימי הביניים. לפיכך נוצר בלבול בין האיות ſz והאיות ss. האבחנה המודרנית בין שני האיותים נוצרה רק מאות שנים לאחר מכן, ורק ברפורמת האיות של 1901 נקבע סטנדרט אחיד לשימוש בשתי הצורות.
טקסטים גרמניים נכתבו לרוב באותיות גותיות. בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, משהחלו להדפיס יותר ויותר טקסטים גרמניים בגופנים בסגנון אנטיקווה (כלומר, אותיות לטיניות רגילות), החלו המדפיסים לחפש חלופה לטינית לליגטורה הגותית, משום שרצו לשמר את האבחנה בין ſz ל-ss. כיום ההבחנה בין שתי הצורות היא הכרחית, על-פי רפורמת הכתיב הגרמנית של 1996.
ארבע דרכים טיפוגרפיות נמצאו כדי להביע בדפוס 'אנטיקווה' את הליגטורה ß:
ברוב הגופנים הלטיניים כיום מעוצבת האות ß לפי הדרך השנייה או הרביעית, ואילו שתי האחרות נדירות למדי.
השימוש בגרמנית כיום
מאז רפורמת האיות הגרמנית ב-1996, מיוצג הצליל /s/ באמצעות ß או ss בכל מקום שבו האות s לבדה תישמע כ-/z/, על פי החוקים הבאים: לעיתים נדירות יגרום החילוף בין ss ל-ß לא רק לשינוי באורך התנועה שלפני, אלא גם לשינוי במשמעות: על כל פנים, אם משתנה התנועה בהטיית הפועל, ß עשויה להתחלף ב-ss, לדוגמה, beißen ('לנשוך'), wir / sie haben gebissen ("[הם/אנחנו] נשכנו").
החלפת ß ב-ss וכתיב ברישיות
אם האות ß אינה זמינה, משתמשים ב-ss במקומה. הדבר נכון בעיקר בעת כתיבה ברישיות, משום שאין לאות ß כתיב רישי (על כל פנים, במסמכים משפטיים נהוג לשמור על האות ß כדי למנוע בלבול; לדוגמה: HANS STRAßER). אם מחלקים מילה במעבר בין שורות, יש למקֵף במקרה כזה בין שתי האותיות S, לדוגמה Stras-se (באיות רגיל: Stra-ße). בחדרי צ'אט באינטרנט מקובל היום גם שימוש באות B כחלופה ויזואלית מהירה, אם כי לא-תקנית. לעיתים קרובות מחליפים ß ב-ss כשמוזכר שם גרמני בטקסט בשפה אחרת הנכתבת באותיות לטיניות. זהו הנוהל המקובל ברוב העיתונים החשובים ברוב שפות אירופה.
שווייץ וליכטנשטיין
בשווייץ וליכטנשטיין מחליפים על פי רוב את כל האותיות ß ב-ss. על פי מילון דודן (Duden), שהוא הסמכות הרשמית בכל הנוגע לחוקי השפה הגרמנית, הדבר מותר בשתי מדינות אלו. דוברי גרמנית ממדינות אלו לעיתים קרובות אינם יודעים מתי להשתמש ב-ß, אף כי הם נתקלים בה כל אימת שהם קוראים טקסט גרמני שמקורו מחוץ לשווייץ.
אחת הסיבות לצאתה של ה-ß משימוש הייתה הופעתה של מכונת הכתיבה והפופולריות הגוברת שלה. מאחר שמכונות כתיבה שווייצריות נועדו לשימוש בידי דוברי גרמנית, צרפתית ואיטלקית, היו בהן קלידים לאותיות הצרפתיות והאיטלקיות è, é, à, ç וכן לאותיות הגרמניות ä, ö, ו-ü, כך שלא נותר מקום לאות ß.
השימוש ב-ß לפני הרפורמה של 1996
גם כמה שמות מקומות השתנו בעקבות הרפורמה - שמה של רוסיה נכתב עד 1996 Rußland, וכיום Russland; שמה הגרמני של ברטיסלאבה הפך מ-Preßburg ל-Pressburg.
על פי החוקים שנהגו עד הרפורמה, בעת כתיבה ברישיות יש לתעתק את ß כ-sz במקומות בהם יש חשש לבלבול בינה לבין ss; כך לדוגמה, את המילים in Maßen (בכמויות מדודות) יש לכתוב ברישיות "IN MASZEN", ואילו את המילה Massen (כמויות גדולות, מאסות) יש לכתוב ברישיות "MASSEN". מספר המקרים בהם תיתכן דו-משמעות כזאת הוא כה זעום, עד שהחוק גרם ליותר בלבול מתועלת, והוא בוטל ב-1996. על כל פנים, מדי פעם משתמשים עדיין בתעתיק SZ בצבא, וכן בתשריטים אדריכליים, שבהם השימוש במילים Maßen ו-Massen נפוץ למדי.
נעשו ניסיונות חוזרים ונשנים לעיצוב ß גדולה, לשימוש בעת כתיבה ברישיות וברישיות מוקטנות. אחת הדוגמאות המוכרות ביותר היא במילון דודן המזרח-גרמני מ-1957. (לצורות נוספות ראו גם בוויקיפדיה הגרמנית, de:Großes ß). ב-2004 נדחתה הצעתו של אנדריאס שטצנר להוסיף ß-רבתי ליוניקוד, בנימוק שזהו נושא טיפוגרפי שאין לו דבר עם קידוד אותיות. בהמשך, האות צורפה ליוניקוד בקוד U+1E9E.
ß או β
יש להבדיל בין האות היוונית בטא (β) לבין ה-ß, למרות מה שנראה כדמיון רב ביניהן (במיוחד בעיני מי שאינו דובר גרמנית או יוונית). שימוש באחת מהן במקום האחרת יביא לתוצאה בלתי-מקצועית לחלוטין, כמו החלפת האות 'ש' באות הלטינית 'w'. החלפה כזאת תביא לתוצאות לא נכונות במנועי חיפוש באינטרנט. החלופה היחידה ל-ß היא ss, כאשר ß אינה זמינה.
ברוב הגופנים, ההבדלים בין β ל-ß הם:
ß בהקלדה
בגרמניה ובאוסטריה מופיעה האות ß במקלדות מחשבים ובמכונות כתיבה, לרוב בשורה העליונה בצד ימין. במקלדות בהן אין לאות קליד משלה, יש להפיק אותה באמצעות צירוף של קלידים אחרים.
במקינטוש: option + s בחלונות: Alt + 0223 או Alt + 225 ב-Emacs הרצף: C-x 8 " s ב-Microsoft Word, במצב כתיבה לועזי, כאשר מקש Caps lock אינו פעיל, החזקה בו-זמנית של שלושה מקשים: מקש Shift ימני, מקש Ctrl ימני, הספרה 7 בשורת הספרות העליונה. הקשה על מקש s. בהקשר של עיבוד תמלילים מופיעה ה-ß לעיתים קרובות ביחד עם האומלאוטים, אך אין לכך כל בסיס לשוני או היסטורי. הסיבה העיקרית היא שגם ß וגם האומלאוטים אינם מופיעים ב-ASCII, ולכן נוטים לגרום לבעיות ביישומי טקסט המבוססים על ASCII.
בהונגריה נפוץ השימוש ב-ß במסרונים, כתחליף לצירוף ההונגרי sz (הנהגה כסמ"ך). גם שווייצרים דוברי גרמנית משתמשים בו במסרונים כתחליף ל-ss.
שמות נוספים
בגרמנית נקראת ß גם: Straßen-S, או S של רחוב, או של המילה Straße Buckel-S או S גיבנתRingel-S או S מפותלתDreierles S או S עם הספרה הקטנה שלושDoppel-S או S כפולה (בשווייץ)
אקצ'י מיטסוהידה
אקצ'י מיטסוהידה  (באנגלית: Akechi Mitsuhide; 10 במרץ 1528 – 17 ביולי 1582), ראשית נקרא ג'וביי (Jubei) על ידי שבטו, היה סמוראי וגנרל אשר חי בתקופת הסנגוקו של יפן הפאודלית. שמו המלא היה אקצ'י ג'וביי מינאמוטו-נו-מיטסוהידה (Akechi Jūbei Minamoto-no-Mitsuhide). מיטסוהידה היה גנרל תחת הדאימיו אודה נובונאגה, אף על פי שהוא התפרסם בזכות המרד שלו נגד נובונאגה בשנת 1582, אשר הוביל למותו של נובונאגה על הונוג'י (Honnō-ji).
תחילת החיים ועלייתו
מיטסוהידה נולד בטרית טרה (Tara), מחוז מינו (כיום מחוז גיפו), מיטסוהידה הוא בן למשפחת טוקי-אקצ'י של שבט שוגו הטוקי. יש שמועה שמיטסוהידה הוא חבר ילדות או בן דוד של נוהימה (Nōhime). הדעה הרווחת היא שהוא שובח להיות גנרל מתוך 10,000 על ידי סאיטו דוזאן (Saitō Dōsan) ושבט הטוקי במהלך שליטתם במחוז מינו. כאשר בנו של דוזאן, סאיטו יושיטאטסו, מרד נגד אביו ב-1556, מיטסוהידה נלחם לצד דוזאן.
בשנת 1564, נובונאגה שלח את אחותו אויצ'י להיות הכלה של אזאי נאגמסה אשר סייע לו ב-1566 בכיבושו על מחוז מינו, ופתח את הדרך אל קיוטו. השוגון יושיאקי ו מטסוהידה הגיעו לקיוטו, עיר הבירה של יפן, והמירו את מקדש הונגוקו-ג'י (Hongoku-ji) לארמון שמני בנובמבר 1568. נובונאגה חזר מקיוטו ב-4 בינואר 1569. שבט מיושי וסאיטו טאטסוקי הביסו את הדאימיו של מינו, תקפו את אשיקאגה יושיאקי בהונגוקו-ג'י, אשר שם מיטסוהידה הגן על השוגון בהצלחה. נובונאגה ביקש ממיטסוהידה להצטרף לכוחותיו, ומיטסוהידה החליט לשרת הן את השוגון והן את נובונאגה.
תקרית הונוג'י
בשנת 1579, אודה נובונאגה תפס את טירת יקימי של הטאנו הידטרו בכך שהבטיח לו תנאי שלום, אך נובונאגה בגד בהסכם השלום והוציא את הידטרו להורג. זה הכעיס את משפחת הטאנו, וזמן קצר לאחר מכן, מספר ממשרתיו של הידטרו רצחו את אמו (או דודתו) של מיטסוהידה. המצב תודלק על ידי נספר עלבונות פומביים אשר נובונאגה הפנה כלפי מיטסוהידה.
בשנת 1582, מיטסוהידה קיבל הוראה לצעוד מערבה על מנת לעזור להאשיבה הידיושי אשר בזמן זה נלחם נגד שבט המורי. תוך התעלמות מפקודה זו, מיטסוהידה אסף צבא של 13,000 חיילים ופעם נגד נובונאגה בהונוג'י. ב-21 ביוני, מיטסוהידה צוטט "האויב נמצא בהונוג'י!"(ציטוט ידוע מאוד אשר בשימוש נרחב גם בימינו ביפן). צבאו הקיף את המקדש ובסופו של דבר הציתו. אודה נובונאגה נהרג או בלחימה, או בידיו שלו. בנו של נובונאגה, אודה נובוטדה, נס מהזירה, אך הוקף בניג'ו ונהרג. אף על פי שלא הרג את נובונאגה באופן אישית, מיטסוהידה לקח אחריות על מותו.
הקרב של יאמזאקי
בגידתו של מיטסוהידה בנובונאגה הדהימה את הבירה, והוא פעל במהירות כדי להגן על מעמדו. מיטסוהידה, שטען ששושלתו מגיעה מטוקי ועל כן משבט המינאמוטו, הכריז על עצמו שוגון, ובזז את טירת אזוצ'י כדי לתגמל את חייליו ולשמר את נאמנותם.
מיטסוהידה הביע ידידות לחצר המלוכה המבוהל. הוא גם פעל על מנת להביא שבטים אחרים לצידו, אך כשל. הוסוקווה פוג'יקאטה, אליו הוא היה קשור דרך נישואין, ניתק איתו קשר. טסוטסוי ג'ונקיי, אשר בעבר היה בעל יחסים רעועים עם נובונאגה, גם כן עמד בצד שנגדו.
מיטסוהידה סמך על כך שהידיושי יועסק בלחימה עם מורי, ולא יוכל להגיב למרד שלו. אומנם, לאחר שנודע לו על ההתנקשות באדונו, הידיושי חתם על הסכם שלום עם מורי במהרה, ויחד עם טוקוגאווה איאיאסו הזדרז להיות הראשון אשר יינקום את נובונאגה וייקח את מקומו.
הידיושי הצעיד את צבאו לסטסו בארבעה ימים, ותפס בהפתעה את מיטסוהידה. מיטסוהידה לא הצליח לאסוף תמיכה למטרתו, וצבאו הצטמצם ל-10,000 איש. הידיושי לעומתו, זכה באהדת נתיניו הקודמים של נובונאגה, כולל ניווה נגהידה וטקאימה אוקון, והיה בעל צבא של 20,000 איש. שני הצבאות נפגשו בקרב של יאמזאקי.
תוצאות
שלטונו של מיטסוהידה נמשך רק 13 ימים. בעזיבת יאמזאקי, מיטסוהידה נפטר בדרך לסקמוטו.
השמועות אומרות שהוא נהרג על ידי איכר לוחם בשם נאקאמורה צ'וביי עם חנית במבו, אך יש גם שמועות שהוא לא נהרג, אלא החל חיים חדשים בתור נזיר בשם טנקיי.
הסיבות לבגידה
לא ידוע מדוע מיטסוהידה בגד בנובונאגה. יש מספר תאוריות:
אבותיו
משפחת אקצי' עקבה אחר השושלת שלה לשבט הטוקי ומשם לשבט המינאמוטו. מינאמוטו-נו-יוריטומו הביא להשמדת שבט הטאירה באותו אופן שבו מיטסוהידה הביא סוף לנובונאגה, אשר עקב אחר שושלתו לשבט הטאירה. החרב של מיטסוהידה היא מסגנון הטנשו.
ינייבר
ינייבר (בהולנדית: Jenever; לעיתים נכתב בעברית ג'ניבר), הידוע גם בתור ג'ין הולנדי או ג'ין ז'נבה, הוא משקה מסורתי בטעם ערער מהולנד, בלגיה ואזורים סמוכים בצפון צרפת ובצפון מערב גרמניה. לינייבר יש הגדרת מקור מוגן (Protected Designation of Origin) באיחוד האירופי ובריטניה, וניתן להשתמש במונח והטיותיו רק אם המוצר מיוצר על פי המפרט בבלגיה, הולנד, שתי נפות בצפון צרפת ושתי מדינות פדרליות בגרמניה. ג'ין הפך לפופולרי בבריטניה לאחר שינייבר הגיע לאי.
היסטוריה
ינייבר הופק במקור על ידי זיקוק יין מאלט ("Moutwijn" בהולנדית) לרמה של 50% אלכוהול בנפח. מכיוון שהתזקיק שהתקבל לא היה טעים בגלל היעדר טכניקות זיקוק מעודנות (כאשר רק זיקוק דודי היה קיים), נוספו לו עשבי תיבול כדי להסוות את הטעם. אל המשקה הוסיפו את גרגרי הערער ("junperus" בלטינית) בשל יתרונותיהם הרפואיים לכאורה, וכך קיבל המשקה את השם "jenever" (והשם האנגלי ג'ין).
מסורות שתייה
באופן מסורתי המשקה מוגש בכוס בצורת פרח הצבעוני מלאה עד הקצה, כאשר מתח הפנים מאפשר לינייבר להתרומם גבוה מקצה הכוס. "Jonge jenever", מוגש בדרך כלל בטמפרטורת החדר, לפעמים (אם כי עכשיו זה די מיושן) עם קצת סוכר וכפית זעירה כדי לערבב. המשקה מוגש לפעמים קר מבקבוק השמור במקפיא או עם קרח. ה-"jenever oude" (ו-"korenwijn") האיכותי יותר מוגש בדרך כלל בטמפרטורת החדר. כאשר שותים ינייבר לצד בירה (בדרך כלל לאגר) בתוך כוס צ'ייסר, הוא מכונה "קופסטוט" (נגיחה). כאשר מטביעים את צ'ייסר הינייבר בכוס בירה זה נקרא "דויקבוט" (צוללת). באופן מסורתי, ינייבר מוגש בכוסות שוט שנלקחו ישירות מהמקפיא.
טריבון צבאי
טריבון צבאי (בלטינית: tribunus militum) הייתה דרגה בצבא הרומי.
היסטוריה
מקור משרת הטריבון הצבאי היא עוד בתקופת המלוכה הרומית.
בתקופת הרפובליקה, בכל שנה ה"קומיטיה פופולי טריבוני" (אספת העם כולו) בחרה ב-24 גברים בשנות העשרים לחייהם, בעלי שאיפה סנאטורית, לשרת כטריבון החיילים ("טריבוני מיליטינום"). במסגרת תפקידם נשלחו בקבוצות של שישה לארבעת הלגיונות הקונסולאריים כדי לשמש כמפקדיהם. הטריבונים שימשו בעיקר בתפקידי מטה, שימשו כעוזרי המצביא, והיו אחראים על המשמעת בלגיון, לפעמים הם שימשו גם כמפקדים ישירים של חלקים מלגיון, מיחידות בסדר גודל קוהורטה ומעלה.
לאחר שנבחר הטריבון הצבאי, הוא שירת בצבא בדרך כלל כ-10 עד 5 עונות. לאחר סיום שירותו הצבאי היה יכול האדם ששירת בתפקיד להתחיל במסלולו הפוליטי ברומא, כיוון שמשרת הטריבון הצבאי הייתה (לא ברור אם באופן רשמי או לא) המשרה הראשונה במסלול המשרות.
בתקופת הקיסרות הרומית מונו הטריבונים הצבאיים על ידי הקיסר, נוהל שהחל בימי אוגוסטוס. כל לגיון קיבל שישה טריבונים, כאשר אחד מהם היה מהמעמד הסנטורי (Tribunus legionis latclavius), נבחר על ידי הקיסר מקרב הפרטורים או הקווסטורים. חמשת הטריבונים הנוספים נבחרו גם כן על ידי הקיסר, אולם מקרב מעמד הפרשים (Tribunus legionis angusticlavius).
הטריבונים פיקדו על הקוהרטות של כל לגיון כאשר סדר הכוחות של קוהורטה נע בין 1000 ל-500 חיילים. הטריבון מהמעמד הסנאטורי היה הבכיר מבין ששת הטריבונים הצבאיים בלגיון, וחוץ מפיקודו על קוהרטה, שימש בדרך כלל גם כסגנו של מפקד הלגיון, הלגאטוס (שגם נבחר על ידי הקיסר).
תפקיד הטריבון הצבאי היה אחד משלוש המשרות הצבאיות שהיו חייבים בני מעמד הפרשים לשרת בהם, על מנת שיוכלו לאחר שירותם הצבאי לשרת בממשל הקיסר.
שלמה פלורנטין
שלמה (סלומון) יעקב פלורנטין (1864 – 10 בנובמבר 1946) היה קבלן ויזם ממוצא סלוניקאי שהקים בשנות השלושים של המאה העשרים את שכונת פלורנטין בתל אביב.
ג'ובנה טריליני
ג'ובנה טריליני (באיטלקית: Giovanna Trillini; נולדה ב-17 במאי 1970) היא סייפת איטלקייה. אלופה אולימפית ברומח, בעלת 8 מדליות מהן 4 מזהב, אחת מהן אישית, מ-5 אולימפיאדות. היא אלופת עולם ברומח, בעלת 19 מדליות מהן 9 זהב ואלופת אירופה בעלת 6 מדליות מהן 2 זהב.
שלמה פלורנטין
ביוגרפיה
פלורנטין נולד בשנת 1864 בסלוניקי, ליעקב ולסול, במשפחה אמידה שמוצאה מפירנצה (מקור שם המשפחה) וקיבל חינוך מסורתי. התעשר מעסקי ביטוח וטבק, ונישא לדורון בת חזקיה לוי. עם השנים רכש מעמד בקהילת סלוניקי והשפעה בחוגי ממשלת יוון. מגיל צעיר היה ציוני, ובעודו ביוון החל לרכוש קרקעות בפלשתינה.
ג'ובנה טריליני
ביוגרפיה
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה טריליני בשתי מדליות זהב, בתחרות רומח אישי, במדליית כסף זכתה וואנג הויפנג מסין ובמדליית ארד זכתה טטיאנה סדובסקאיה מחבר המדינות ובתחרות רומח קבוצתי, במדליית כסף זכתה גרמניה ובמדליית ארד זכתה רומניה.
שלמה פלורנטין
ביוגרפיה
שכונת פלורנטין קרויה על שמו.
ג'ובנה טריליני
ביוגרפיה
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה טריליני לכבוד לשאת את דגל מדינתה בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם היא זכתה בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד. מדליית ארד בתחרות רומח אישי, במדליית זהב זכתה לורה בדיאה מרומניה ובמדליית כסף זכתה בת ארצה ולנטינה וצאלי. מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי, במדליית כסף זכתה רומניה ובמדליית ארד זכתה גרמניה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה טריליני בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד. מדליית ארד בתחרות רומח אישי, במדליית זהב זכתה בת ארצה ולנטינה וצאלי ובמדליית כסף זכתה ריטה קוניג מגרמניה. מדליית זהב בתחרות רומח קבוצתי, במדליית כסף זכתה פולין ובמדליית ארד זכתה גרמניה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה טריליני במדליית כסף בתחרות ברומח אישי, במדליית זהב זכתה ולנטינה וצאלי ובמדליית ארד זכתה סילביה גרוצ'לה מפולין. לא נערכה תחרות ברומח קבוצתי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה טריליני במדליית ארד בתחרות רומח קבוצתי, במדליית זהב זכתה רוסיה ובמדליית כסף זכתה ארצות הברית. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות רומח אישי.
אד קווין
אד קווין (באנגלית: Ed Quinn; נולד ב-26 בפברואר 1968) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
הוא עבד כדוגמן בפריז, ברצלונה ומילאנו ולקח חלק ביותר מ-35 פרסומות בינלאומיות. כשחזר לארצות הברית, החל לשחק את תפקיד פין, מדריך החתירה בסדרה "Young Americans", המהווה ספין אוף של הסדרה "דוסון קריק". לאחר מכן הופיע בסדרות "ג'ק וג'יל" ו-"CSI: ניו יורק" ומ-2006 ועד 2008 גילם את ד"ר ניית'ן סטארק בסדרה "אאוריקה".
קווין שיחק בסרט ההמשך של הסרט "גברים בחלל" וב-2011 יצא לאקרנים סרט האימה "The Caller" בו השתתף גם כן.
Knol
Knol, או נול בעברית, היה שירות מאמרים מבוסס רשת וחינמי אשר הופעל על ידי חברת גוגל. מקור השם הוא קיצור למילה Knowledge, והמשמעות שניתנה למילה knol עצמה היא 'יחידת מידע'.
על השירות, שאת הפעלתו הוביל אודי מנבר, הכריזה חברת גוגל בדצמבר 2007, וביולי 2008 הוא נפתח לציבור. בנובמבר 2011 הודיעה חברת גוגל שהשירות ייסגר. השירות נסגר בסוף אפריל 2012, ותוכנו נמחק ב-1 באוקטובר 2012.
תחרות
על השירות היה להתחרות באתרים מובילים אחרים, כגון ויקיפדיה וסיטיזנדיום. השירות נתפש כמשלים של ויקיפדיה, שהייתה בעלת חסרונות שונים.
לאחר השקת גרסת הביטא של השירות, התייחס מנהל המוצר של גוגל, סדריק דופונט, לרעיון כאילו גוגל מתכננת להיות "רוצחת ויקיפדיה" באומרו כי "מי שמנסה לחסל אותם יפגע בנו". עם זאת, בניו יורק טיימס דיווחו כי קיים דמיון רב בין הגופנים בשני האתרים, ועל כך ענה דופונט כי השימוש בגופן זה נפוץ.
ניגוד אינטרסים
לאחר ההודעה של גוגל בדבר הפרויקט בדצמבר 2007, נפוצו ספקולציות בנושא. ג'ק סקופילד מהגרדיאן טען כי "Knol מייצג התקפה על תעשיית התקשורת בכלל". לדברי דני סאליבן, עורך אתר "ארץ מנוע החיפוש" המטרה של גוגל היא ליצור דפי Knol שקל למצוא".
דורי
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
נסיכת טנגניקה
נסיכת טנגניקה (שם מדעי: Lates angustifrons) הוא מין של דג גרם גדול ממשפחת הלטסיים האנדמי לאגם טנגניקה שבמזרח אפריקה. למרות שמו הוא רק אחד מארבעה מינים השוכנים באגם לצד המינים: Lates stappersii ,Lates microlepis ו-Lates mariae.
דג הנסיכה מגיע לאורך מרבי של 200 ס"מ ולמשקל 100 ק"ג, מה שהופך אותו לשני בגודלו לאחר נסיכת הנילוס ולמין הדג הגדול ביותר באגם, אך שבאורכו גם דג ריאות אפריקני משויש משתווה לו. הוא בעל זוג סנפיר גבי גבוהים ורחבים, סנפירי חזה רחבים וזנב משולש. הראש שטוח עם לסתות רחבות המותאמות לבליעת טרף קטן.
זהו מין טורף הניזון בעיקר מדגים אחרים כמו אמנוניים וכמה סרדיניים החיים באגם, להם הוא אורב מצמחי מים.
דג הנסיכה נידוג בכמויות מסחריות למאכל וגם לספורט והאוכלוסיות שלו הצטמצמו במעל 50%, מה שהוביל אותו לסכנת הכחדה.
פיגוע כביש החוף
פיגוע כביש החוף המוכר גם בשם אוטובוס הדמים היה פיגוע טרור שבוצע ב-11 במרץ 1978 על ידי מחבלים מארגון הטרור הפלסטיני "פת"ח", ובו נרצחו 35 ישראלים, מתוכם 9 ילדים, ונפצעו 71. בארגון הפת"ח פיגוע הטרור נקרא מבצע כמאל עדואן, על שם בכיר בארגון הפת"ח שחוסל בידי צה"ל בשנת 1973 במבצע אביב נעורים.
מהלך הפיגוע
ביום שבת אחר הצהריים, 11 במרץ 1978, הגיעה לחוף מעגן מיכאל קבוצה של 11 מחבלים מהפת"ח, בסירות גומי. המחבלים יצאו לדרכם מנמל צור עם שחר, בספינת שילוח, שלושה ימים קודם לכן. בלב ים, הם עברו מספינת השילוח לשתי סירות גומי. בגלל תקלה בלתי צפויה הם עשו זאת מוקדם מהמתוכנן.
המחבלים הגיעו לחוף שמורת הטבע מעגן מיכאל, לאחר ששהו יומיים בים ואיבדו את דרכם. שני מחבלים נוספים טבעו בדרך בהתהפכות אחת הסירות. בחוף פגשו המחבלים את צלמת הטבע גייל רובין שעסקה בצילומי טבע בקרבת החוף. המחבלים רצחו אותה והמשיכו בצעדה לעבר כביש החוף. סמוך לשעה 16:30 עצרו מונית שחלפה בכביש. שני מחבלים נכנסו למונית וביחד עם הנוסעים שבה החלו להתקדם דרומה לתל אביב. יתר המחבלים עצרו אוטובוס של מטיילים שהיה בדרכו לחיפה. באוטובוס היו חברי "חוג המשוטטים" של "אגד", עובדי החברה ובני משפחותיהם, שהיו בדרכם חזרה הביתה מיום טיול במערת הנטיפים. המחבלים עצרו את האוטובוס ביריות, התפרצו פנימה ודרשו מהנהג לנסוע לתל אביב. לאחר מכן הם כפתו את ידי הגברים. במהלך הנסיעה ירו המחבלים מחלונות האוטובוס לעבר מכוניות חולפות. מהירי נהרגו ארבעה אנשים.
ליד מחלף אולגה (אז צומת מרומזר) חברו המחבלים למונית בה היו שני המחבלים האחרים. הם העלו את כל נוסעי המונית לאוטובוס והמשיכו לדהור דרומה תוך שהם ממשיכים לירות מחלונות האוטובוס לעבר כלי רכב אחרים. במהלך הנסיעה הבחינו המחבלים באוטובוס "אגד" נוסף שניסה להימלט מהם. היה זה אוטובוס "אגד" בקו 901 מתל אביב לחיפה. נהג האוטובוס, ששמע על התקפת המחבלים, הסתובב והחל נוסע במהירות דרומה. המחבלים רדפו אחרי האוטובוס עד שהצליחו לעצור אותו. נוסעי קו 901 הועלו לאוטובוס חוג המשוטטים, והם המשיכו לדהור לעבר תל אביב.