cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטיבן קריין
מלחמת ספרד-ארצות הברית
הוא המשיך לדווח על קרבות שונים ועל החמרה בתנאים הצבאיים ושיבח את גדוד הפרשים המתנדבים בפיקודו של תאודור רוזוולט המכונים, למרות המתיחות בעבר עם מפכ"ל משטרת ניו יורק. בתחילת יולי נשלח קריין לארצות הברית לקבלת טיפול רפואי בשל חום גבוה. הוא אובחן כחולה בקדחת צהובה ולאחר מכן במלריה. עם הגעתו ל בווירג'יניה, הוא שהה כמה שבועות במנוחה במלון. אף על פי שקריין שלח יותר מעשרים מברקים בשלושת החודשים שבהם סיקר את המלחמה, מנהל העסקים של העיתון World's האמין שהעיתון לא קיבל את התמורה לכספו ופיטר אותו. כנקמה, קריין חתם ב"ניו יורק ג'ורנל" של הרסט במטרה לחזור לקובה. הוא הפליג תחילה לפוארטו ריקו ואחר כך להוואנה. בספטמבר החלו להתפשט שמועות כי קריין, שעבד בעילום שם, נהרג או נעלם. הוא שלח באופן ספורדי מברקים וסיפורים; הוא כתב על מצב הרוח בהוואנה, על מדרכות העיר הצפופות ועל נושאים אחרים, אבל עד מהרה שוב היה נואש לכסף. גם טיילור, שנותרה לבדה באנגליה, הייתה בלא כל מקור הכנסה. היא נעשתה מטורפת מדאגה לגבי מקום הימצאו של אהובה; הם לא היו בקשר ישיר עד סוף השנה. קריין עזב את הוואנה והגיע לאנגליה ב-11 בינואר 1899.
מוות
דמי השכירות ברוונסברוק לא שולמו במשך שנה. עם שובו לאנגליה, קריין השיג עורך דין שישמש כערב לחובותיהם, ולאחר מכן עברו קריין וטיילור לברד פלייס (Brede Place). אחוזה זו בסאסקס, המתוארכת למאה ה-14, שלא בה היה חשמל ולא מים זורמים, הוצעה להם על ידי חברים בדמי שכירות צנועים. נראה שהמעבר חולל תקווה לקריין, אבל הבעיות הכספיות שלו נמשכו. הוא החליט שהוא לא יכול להרשות לעצמו יותר לכתוב עבור עיתונים אמריקאים, הוא התרכז בפרסום במגזינים באנגלית.
קריין דחק את עצמו לכתוב בקדחתנות במהלך החודשים הראשונים בברד; הוא אמר למו"ל שלו שהוא "עושה יותר עבודה עכשיו ממה שעשיתי בכל תקופה אחרת בחיי". בריאותו החמירה, ובסוף 1899 הוא שאל חברים על אתרי בריאות. "המפלצת וסיפורים אחרים" (The Monster and Other Stories) הודפס ו"מלחמה היא טובת לב" (War Is Kind), אוסף השירים השני שלו, פורסם בארצות הברית במאי. אף אחד מהספרים שלו אחרי "התג האדום של האומץ" לא נמכר היטב, והוא קנה מכונת כתיבה כדי לזרז את התפוקה. "בשירות פעיל" (Active Service), נובלה המבוססת על ניסיונו של קריין ככתב צבאי, פורסמה באוקטובר. המבקר של הניו יורק טיימס שאל "האם המחבר של 'שירות פעיל' עצמו באמת רואה משהו יוצא דופן בגיבור העיתון שלו?".
בדצמבר 1899 ערכו בני הזוג מסיבת חג מולד מושקעת בברד, בהשתתפות קונרד, הנרי ג'יימס, הרברט ג'ורג' ולס וחברים נוספים; היא נמשכה מספר ימים. ב-29 בדצמבר סבל קריין מדימום ריאתי חמור. בינואר 1900 הוא התאושש מספיק כדי לעבוד על רומן חדש, "The O'Ruddy", והשלים 25 מתוך 33 הפרקים. תכננו שייסע ככתב לגיברלטר כדי לכתוב סקיצות מסנט הלנה, מקום ששימש כלא לבורים, אך בסוף מרץ ובתחילת אפריל הוא סבל משני שטפי דם נוספים. טיילור השתלטה על רוב התכתובות של קריין בזמן שהיה חולה, וכתבה לחברים בבקשה לסיוע כספי. בני הזוג תכננו לטייל באירופה אבל קונרד, בביקורו האחרון של קריין, ציין כי "הפרצוף החולה של חברו הספיק כדי לומר לי שזו האומללה ביותר מכל התקוות".
ב-28 במאי 1900 הגיעו בני הזוג ל בגרמניה, ספא בריאות בקצה היער השחור. למרות מצבו החלש, קריין המשיך להכתיב פרקים מקוטעים להשלמת "The O'Ruddy". הוא מת ב-5 ביוני 1900, בגיל 28. בצוואתו השאיר הכל לטיילור, שלקחה את גופתו לקבורה בניו ג'רזי. קריין נקבר בבית הקברות אוורגרין (Evergreen Cemetery) בהילסייד (Hillside), סמוך לניוארק בניו ג'רזי.
סגנון וטכניקה
הסיפורת של סטיבן קריין מסווגת בדרך כלל כמייצגת של נטורליזם,, או תערובת של השלושה. המבקר האיטלקי סרג'יו פרוזה (Sergio Perosa), למשל, כתב במאמרו "סטיבן קריין בין נטורליזם לאימפרסיוניזם" (Stephen Crane fra naturalismo e impressionismo), שהיצירה מציגה "סימביוזה" של אידיאלים נטורליסטיים ושיטות אימפרסיוניסטיות. כשנשאל אם הוא יכתוב אוטוביוגרפיה ב-1896 או לא, השיב קריין כי הוא "לא מעז לומר שאני ישר. אני רק אומר שאני ישר כמעט כפי שמנגנון נפשי חלש יאפשר". קווי דמיון בין טכניקות סגנוניות בכתיבתו של קריין ובציור האימפרסיוניסטי - כולל השימוש בצבע וקיארוסקורו - מצוטטים לעיתים קרובות כדי לתמוך בתאוריה שלפיה קריין היה לא רק אימפרסיוניסט, אלא גם הושפע מהתנועה. ה.ג. וולס העיר על "ההשפעה הגדולה של הסטודיו" על עבודתו של קריין, וציטט כדוגמה קטע מתוך "התג האדום של האומץ: "עם רדת הלילה נשבר הטור לרסיסים גדודיים, והשברים נכנסו לשדות למחנה. אוהלים צצו כמו צמחים מוזרים. מדורות מחנה, כמו פריחות אדומות ומוזרות, נקדו את הלילה... מהמרחק הקטן הזה, המדורות הרבות, עם הצורות השחורות של גברים העוברים הלוך ושוב לפני קרני הארגמן, יצרו השפעות מוזרות ושטניות". אף על פי שלא קיימות ראיות ישירות לכך שקריין ניסח תאוריה מדויקת של מלאכתו, הוא דחה בתוקף את הסנטימנטליות, וטען כי "סיפור צריך להיות הגיוני בפעולתו ונאמן לדמות. הצמדות לאמת לחיים עצמם הייתה המבחן היחיד, האמנים הגדולים ביותר היו הפשוטים ביותר, ופשוטים כי הם היו אמיתיים".
המשורר והביוגרף ג'ון ברימן טען שיש שלוש וריאציות בסיסיות, או "נורמות", בסגנונו הסיפורי של קריין. הראשונה, בהיותה "גמישה, מהירה, פתאומית ועצבנית", מודגמת בצורה הטובה ביותר ב"תג האדום של האומץ", בעוד שהשנייה ("תפארת גמישה") מתייחסת ל"הסירה הפתוחה", והשלישית ("הרבה יותר סגורה, נסיבתית ו'נורמלית' בהרגשה ובתחביר") מתייחסת ליצירות מאוחרות יותר כמו "המפלצת". עם זאת, לא ניתן לקבוע את עבודתו של קריין לפי סגנון רק על בסיס הכרונולוגיה. לא רק שהסיפורת שלו אינה מתרחשת באזור מסוים עם דמויות דומות, אלא שהיא משתנה בין טון רציני לכתיבה דיווחית וסיפורת קלילה. כתיבתו של קריין, הן ספרותית והן עיונית, מונעת באופן עקבי על ידי מיידיות והיא בעת ובעונה אחת מרוכזת, חיה ואינטנסיבית. הרומנים והסיפורים הקצרים מכילים מאפיינים פואטיים כמו פרוזה קצרצרה, מֻשָּׁאוּת, שינויים בפרספקטיבה ושלוש נקודות בין המשפטים ובתוכם. באופן דומה, השמטה משחקת חלק גדול ביצירתו של קריין; השמות של גיבוריו כמעט ואינם מוזכרים, ולפעמים הם אינם קרויים בשם כלל.
קריין ספג לעיתים קרובות ביקורת על ידי מבקרים בתחילת דרכו על שילובו התכוף של דיבור יומיומי בדיאלוג, תוך חיקוי המבטאים האזוריים של הדמויות שלו בסגנונות דיבוריים. זה ניכר ברומן הראשון שלו, שבו קריין התעלם מהגישה הרומנטית והסנטימנטלית של ספרות שכונות עוני; במקום זאת, הוא התרכז באכזריות ובהיבטים המזוהמים של העוני, המתבטאים על ידי החוצפה של הדיאלקט הגס וניבולי הפה של שכונת באורי, שבהם השתמש בשפע. הניב המובהק של דמויות הבאורי שלו ניכר בתחילת הטקסט; הדמות הראשית מזהירה את אחיה ואומרת: "'תה יודע שזה מטרף את אמא כש'תה חוזר הביתה חצי מת, וזה כאילו כולנו נחטוף מכות'"
נושאים עיקריים
עבודתו של קריין מונעת לעיתים קרובות מבחינה נושאית על ידי דאגות נטורליסטיות וריאליסטיות, כולל אידיאלים מול מציאות, משברים רוחניים ופחד. נושאים אלו ניכרים במיוחד בשלושת הרומנים הראשונים של קריין, "מגי: נערה מהרחוב", "התג האדום של האומץ" ו"אימו של ג'ורג'". שלוש הדמויות הראשיות מחפשות דרך להגשים את חלומותיהן, אך סובלות בסופו של דבר ממשברי זהות. קריין היה מוקסם ממלחמה ומוות, כמו גם מאש, עיוותים גופניים, פחד ואומץ, כל אלה נתנו לו השראה לכתוב יצירות רבות המבוססות על מושגים אלה. ב"תג האדום של האומץ", הדמות הראשית כמה לגבורת הקרב אך בסופו של דבר חושש מכך, ומדגים את הדיכוטומיה של אומץ ופחדנות. הוא חווה את איום המוות, האומללות ואובדן העצמי.
בידוד קיצוני מהחברה ומהקהילה ניכר גם בעבודתו של קריין. במהלך סצנות הקרב האינטנסיביות ביותר ב"תג האדום של האומץ", למשל, ההתמקדות של הסיפור היא בעיקר "בתגובות הפנימיות של עצמי שאינו מודע לאחרים". ב"סירה הפתוחה", ב"ניסוי באומללות" ובסיפורים נוספים, קריין משתמש באור, תנועה וצבע כדי לבטא דרגות של אי ודאות אפיסטמולוגית. בדומה לסופרים נטורליסטים אחרים, קריין בוחן בקפדנות את מצבו של האדם, שהיה מבודד לא רק מהחברה, אלא גם מאלוהים ומהטבע. הסיפור "הסירה הפתוחה", למשל, מתרחק מאופטימיות רומנטית ואישור מקומו של האדם בעולם על ידי התרכזות בבידוד הדמויות.
בעודו בחייו, סווג סטיבן קריין על ידי הקוראים הביקורתיים כריאליסט, נטורליסט, אימפרסיוניסט, סימבוליסט, אקספרסיוניסט ואירוני, חייו לאחר מותו הועשרו על ידי מבקרים שכינו אותו ניהיליסט, אקזיסטנציאליסט, נאו-רומנטיקן, סנטימנטליסט, פרוטומודרניסט, פוינטליסט, ויז'וניסט, אימג'יסט, ולפי הביוגרף האחרון שלו, "נטורליסט עגום". באמצע המאה ה-20 הוא היה "חסיד מוקדם של 'הביקורת החדשה'"; בסופו של דבר הוא היה "גיבור אנטי-אומן פרוטו-דהקונסטרוקציוניסטי" ש"דילג מעל המודרניזם, ונחת על קרקע פוסטמודרניסטית". או, כפי שכתב סרג'יו פרוזה ב-1964, "המבקר משוטט במבוך של אפשרויות, שכל תפנית חדשה שעוברת הסיפורת של קריין נראה כאילו מתפוצצת או מכחישה".
עובדה אחת שאין להכחישה על עבודתו של קריין, כפי שציין אנתוני ספלנדורה ב-2015, היא שהמוות רודף אותו; כמו ליקוי חמה מאיים הוא מאפיל על מיטב מאמציו, שכל אחד מהם מציג את סימן המוות של דמות ראשית. באופן אלגורי, "המלון הכחול", בשיא צורת הסיפור הקצר, עשוי להיות אפילו autothanatography, החצנה או החפצה מכוונת של המחבר, במקרה זה לצורך טיהור, של מותו הממשמש ובא. ניתן לקחת את ה"שוודי" של קריין בסיפור הזה, בעקבות התאוריה הפסיכואנליטית העדכנית, כתחליף קורבן שיש לטהר אותו.
מעבר ל"נסיבות האפלות של הקומפוזיציה" היו לקריין היה מטרה סופית ודחף מיוחדים ליצירתו: מעבר לטאוטולוגיות שכל אמנות היא שינוי ובמידה פורמלית חיקוי, קריין חיפש וברור שמצא "צורה של קתרזיס" בכתיבה. תפיסה זו מסבירה את ייחודו, בייחוד כפועל באמצעות ה"תיעוב" הידוע לשמצה שלו של דת משפחתו, "שירת התהילים הריקנית וחסרת התוחלת" שלהם. הספר האהוב עליו, למשל, היה "החיים על המיסיסיפי" (Life on the Mississippi) של מארק טוויין, שבו אלוהים מוזכר רק פעמיים - פעם אחת כאירוניה ופעם כ"הונאה". לא רק קריין קרא לאלוהים במיוחד בשורות "ובכן אז אני שונא אותך / דמות צדקנית" ב"הרוכבים השחורים" (1895), אבל אפילו ניצולי הספינה הטרופה מלאי התקווה שלו, כמו "החברות" של ניצולי "הסירה הפתוחה" שלו, אינם מזכירים את האלוהים, ומציינים רק "טבע אדיש". האנטי-תאיזם שלו בולט ביותר באפיון שלו את המין האנושי כ"כינים הנצמדות לפקעת אבודה בחלל", נאום המתקרב לשיאו ב"המלון הכחול", פרק שש. ייתכן כי קריין ניצל את המרחב הנפשי הפורמלי של הדת, שפתאום זמין כעת כתוצאה מ"מות האל" לאחרונה, כסביבה לאמנות הפיצוי שלו.
רומנים
החל מהפרסום של "מגי: נערת הרחוב" (Maggie: A Girl of the Streets) בשנת 1893, קריין הוכר על ידי המבקרים בעיקר כסופר. מגי נדחתה בתחילה על ידי מפרסמים רבים בגלל התיאורים הלא טיפוסיים והאמיתיים של מלחמת מעמדות, שהתנגשו עם הסיפורים הסנטימנטליים של אותה תקופה. במקום להתמקד בעשירים מאוד או במעמד הביניים, דמויות הרומן הן תושבי המעמד הנמוך של הבאורי בניו יורק. הדמות הראשית, מגי, יורדת לזנות לאחר שהולכה שולל על ידי אהובה. אף על פי שהעלילה של הרומן פשוטה, מצב הרוח הדרמטי שלו, הקצב המהיר ותיאור חיי באורי הפכו אותו לבלתי נשכח. מגי היא לא רק תיאור של חיי שכונות עוני, אלא גם מייצגת סמלים נצחיים. בטיוטה הראשונה שלו, קריין לא נתן לדמויות שלו שמות ראויים. במקום זאת, הם זוהו בכינויים: מגי, למשל, הייתה הילדה ש"פרחה בשלולית בוץ" ופיט, המפתה שלה, היה "אביר". הרומן נשלט על ידי אירוניה מרה וכעס, כמו גם מוסר הרסני וסנטימנט בוגדני. המבקרים יקראו מאוחר יותר לרומן "הפרח האפל הראשון של הנטורליזם האמריקאי" על מרכיביו הייחודיים של סיפורת נטורליסטית.
"התג האדום של האומץ" נכתב שלושים שנה לאחר תום מלחמת האזרחים ולפני שקריין התנסה בעצמו בקרב, והיה חדשני מבחינה סגנונית וגם פסיכולוגית. לעיתים קרובות הספר מתואר כ, הוא מתמקד פחות בקרב ויותר בנפשה של הדמות הראשית ובתגובותיו במלחמה. משערים כי קריין ביסס את הקרב הבדיוני ברומן על זה של ; ייתכן שהוא גם ראיין את ותיקי, הידוע בכינויו "פריחת התפוזים", בפורט ג'רוויס בניו יורק. מסופר מנקודת מבט מוגבלת בגוף שלישי, הוא משקף את החוויה הפרטית של הנרי פלמינג, חייל צעיר שבורח מהקרב. התג האדום של האומץ בולט בתיאוריו העזים ובפרוזה מהוקצעת היטב, שניהם עוזרים ליצור מתח בתוך הסיפור. באופן דומה, על ידי החלפת כינויים בשמות הדמויות ("הנער", "החייל המרופט"), קריין מחדיר ליצירתו איכות אלגורית, מה שגורם לדמויותיו להצביע על מאפיין ספציפי של האדם. כמו הרומן הראשון של קריין, לתג האדום של האומץ יש גוון אירוני עמוק שמתגבר בחומרתו ככל שהרומן מתקדם. כותרת היצירה אירונית; הנרי מאחל "שגם לו יהיה פצע, תג אדום של אומץ", מהדהד משאלה להיפצע בקרב. הפצע שהוא כן מקבל (מקת הרובה של חייל נמלט מצבא האיחוד) אינו תג אומץ אלא תג בושה.
הרומן מבטא קשר חזק בין האנושות לטבע, עניין תדיר ובולט בסיפורת ובשירתו של קריין לאורך הקריירה שלו. בעוד שסופרים בני זמנו (ראלף וולדו אמרסון, נתניאל הות'ורן, הנרי דייוויד תורו) התמקדו בקשר אוהד בין שני היסודות, קריין כתב מנקודת המבט שהתודעה האנושית מרחיקה את בני האדם מהטבע. ב"תג האדום של האומץ", המרחק הזה משולב עם מספר רב של התייחסויות לבעלי חיים ולגברים בעלי מאפיינים חייתיים: אנשים "מייללים", "צווחים", "נוהמים" או "רוטנים".
מאז התעוררות הפופולריות של קריין בשנות העשרים של המאה העשרים נחשב "התג האדום של האומץ" לטקסט אמריקאי חשוב. הרומן הפיע באנתולוגיות מספר פעמים, כולל באוסף "גברים במלחמה: סיפורי המלחמה הטובים בכל הזמנים" (Men at War: The Best War Stories of All Time) משנת 1942, בעריכת ארנסט המינגוויי. בהקדמה כתב המינגוויי שהרומן "הוא אחד הספרים הטובים ביותר בספרות שלנו, ואני כולל אותו בשלמותו כי הוא כולו יצירה כמו שירה גדולה".
הרומנים המאוחרים של קריין לא כל כך זכו לשבחי המבקרים. לאחר הצלחתו של "התג האדום של האומץ", קריין כתב סיפור נוסף המתרחש בבאורי. "אימו של ג'ורג'" (George's Mother) הוא פחות אלגורי ואישי יותר משני הרומנים הקודמים שלו, והוא מתמקד בקונפליקט בין אישה המבקרת בכנסייה דרך קבע, ומתנזרת מאלכוהול (שמשערים שהתבססה על אימו של קריין) לבין בנה הרווק שנותר, שהוא חולם נאיבי. התגובה הביקורתית לרומן הייתה מעורבת. "הסיגלית השלישית" (The Third Violet), רומן שכתב במהירות לאחר פרסום "התג האדום של האומץ", נחשב בדרך כלל כניסיון של קריין לפנות לקהל פופולרי. קריין ראה בו "סיפור קטן ושקט". אף על פי שהוא הכיל פרטים אוטוביוגרפיים, הדמויות נחשבו לא אותנטיות וסטריאוטיפיות. הרומן לפני האחרון של קריין, "בשירות פעיל" (Active Service), סובב סביב מלחמת יוון-טורקיה של 1897, אותה הכיר המחבר. אף על פי שנודע בתפיסה הסאטירית שלו על היצירות המלודרמטיות והנלהבות ביותר שהיו פופולריות במאה התשע-עשרה, הרומן לא זכה להצלחה. מקובל על המבקרים שעבודתו של קריין סבלה בשלב זה בשל המהירות שכתב על מנת לעמוד בהוצאות המחייה הגבוהות שלו. את הרומן האחרון שלו, יצירה מותחת ופיקרסקית בשם "The O'Ruddy", סיים לאחר מותו של קריין, והוא פורסם ב-1903.
סיפורים קצרים
קריין כתב סוגים רבים ושונים של יצירות בדיוניות קצרות תוך שהחיל עליהם ללא הבחנה מונחים כמו "סיפור", "אגדה" ו"סקיצה". מסיבה זו, גילו מבקרים שסיווג חד-משמעי של עבודתו של קריין בעייתי. בעוד ש"הסירה הפתוחה" (The Open Boat) ו"הכלה מגיעה לשמיים צהובים" (The Bride Comes to Yellow Sky) נחשבים לרוב לסיפורים קצרים, אחרים מזוהים באופן שונה.
בראיון משנת 1896 עם הרברט פ. ויליאמס, כתב ב"", אמר קריין כי "לא מצא שסיפורים קצרים שונים לחלוטין באופיים מסיפורת אחרת. נראה לי שסיפורים קצרים הם הדברים הקלים ביותר שאנו כותבים". במהלך הקריירה הספרותית הקצרה שלו, הוא כתב יותר ממאה סיפורים קצרים וסקיצות בדיוניות. הסיפורת המוקדמת של קריין התבססה על משלחות מחנאות בשנות העשרה שלו; סיפורים אלה נודעו בסופו של דבר בשם סיפורי מחוז סאליבן וסקיצות (The Sullivan County Tales and Sketches). הוא ראה ב"סקיצות" הללו, שהן ברובן הומוריסטיות ואינן מאותו שיעור קומה של עבודה כמו יצירותיו המאוחרות יותר, כ"מאמרים מסוגים רבים", בכך שהם חלקם בדיוני וחלקם עיתונאות.
הנושאים לסיפוריו היו מגוונים מאוד. הסקיצות המוקדמות שלו בעיר ניו יורק וסיפורי באורי תיארו במדויק את תוצאות התיעוש, ההגירה וצמיחת הערים ושכונות העוני שלהן. אוסף ששת הסיפורים הקצרים שלו "הגדוד הקטן" (The Little Regiment) כיסו בסיס מוכר עם מלחמת האזרחים האמריקנית, נושא שבגללו התפרסם עם "התג האדום של האומץ". אף על פי שהוא דומה לרומן הידוע של קריין, "הגדוד הקטן" חסר מרץ ומקוריות. כשהבין את מגבלות הסיפורים הללו, כתב קריין: "המצאתי את סכום ההמצאה שלי בנוגע למלחמה והסיפור הזה מחזיק אותי בייאוש פנימי".
"הסירה הפתוחה וסיפורים אחרים" (The Open Boat and Other Stories; 1898) מכיל אסופה של שבעה עשר סיפורים קצרים העוסקים בשלוש תקופות בחייו של קריין: ילדותו ב, נסיעתו למערב ולמקסיקו ב-1895, וההרפתקאה הקובנית שלו ב-1897. אסופה זה התקבלה היטב וכללה כמה מיצירותיו המצליחות ביותר מבחינה ביקורתית. האוסף שלו "המפלצת וסיפורים אחרים" (The Monster and Other Stories) מ-1899 התקבל בצורה דומה.
שני אוספים שפורסמו לאחר מותו לא היו מוצלחים באותה מידה. באוגוסט 1900 פורסמו "סיפורי ויילומוויל" (The Whilomville Stories), אסופה של שלושה עשר סיפורים שכתב קריין במהלך השנה האחרונה לחייו. היצירה עוסקת כמעט אך ורק בילדות, והסיפורים שאובים מאירועים שהתרחשו בפורט ג'רוויס, שם חי קריין מגיל שש עד אחת עשרה. בהתמקדות בעיירה קטנה באמריקה, הסיפורים נוטים לרגשנות, אך נשארים חדי עין לגבי חייהם של ילדים. "פצעים בגשם" (Wounds in the Rain), שפורסם בספטמבר 1900, מכיל סיפורים בדיוניים המבוססים על דוחותיו של קריין עבור ה-World וה-Journal במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד. סיפורים אלה, שקריין כתב בעודו חולה נואש, כוללים את "מחיר הרתמה" (The Price of the Harness) ו"ההסתערות הבודדת של ויליאם ב. פרקינס" (The Lone Charge of William B. Perkins), והם דרמטיים, אירוניים ולפעמים הומוריסטיים.
למרות התפוקה הפורייה של קריין, רק ארבעה סיפורים - "הסירה הפתוחה", "המלון הכחול", "הכלה מגיעה לשמיים צהובים" ו"המפלצת" - זכו לתשומת לב רבה מצד חוקרים. ה. ג'. ולס ראה ב"הסירה הפתוחה" "ללא כל ספק, הכתר של כל יצירתו", והיא אחת היצירות של קריין הנדונות בתדירות הגבוהה ביותר.
שירה
שיריו של קריין, אותם העדיף לכנות "שורות", בדרך כלל אינם זוכים לתשומת לב מלומדת כמו הסיפורת שלו; אף אנתולוגיה לא הכילה את החרוזים של קריין עד 1926. אף על פי שלא בטוח מתי קריין התחיל לכתוב שירה ברצינות, הוא אמר פעם שהמטרה הפואטית הכוללת שלו הייתה "לתת את הרעיונות שלי על החיים בכללותם, עד כמה שאני מכיר אותם". הסגנון הפואטי שנעשה בו שימוש בשני ספרי השירה שלו, "הרוכבים השחורים ושורות אחרות" (The Black Riders and Other Lines) ו"מלחמה היא טובת לב" (War is Kind), היה לא שגרתי לתקופה בכך שהוא נכתב בחריזה חופשית ללא חריזה, משקל או אפילו שמות ליצירות פרטניות. הם בדרך כלל קצרים; אף על פי שמספר שירים, כגון "אל תבכי, עלמה, כי מלחמה היא טובת לב" (Do not weep, maiden, for war is kind), משתמשים בבתים ובפזמון חוזר, רובם אינם עושים זאת. קריין גם נבדל מעמיתיו וממשוררים בדורות מאוחרים יותר בכך שיצירתו מכילה סיטואציות אלגוריות, דיאלקטיות ונרטיביות.
המבקרת רות מילר (Ruth Miller) טענה כי קריין כתב "שירה אינטלקטואלית ולא שירה המעוררת תחושה, שירה שמעוררת את המחשבה במקום שתעורר את הלב". בשירים המאורגנים בצורה המורכבת ביותר, המשמעות של מצבי הנפש או הרגשות היא מעורפלת, אך שיריו של קריין נוטים לאשר גישות, אמונות, דעות ועמדות אלמנטריות מסוימות כלפי אלוהים, האדם והיקום. "הרוכבים השחורים" בפרט הוא מושג דרמטי בעיקרו והשירים מספקים המשכיות בתוך המבנה הדרמטי. יש גם משחק גומלין דרמטי שבו יש לעיתים קרובות קול ראשי המדווח על אירוע שנראה ("במדבר / ראיתי יצור, עירום, חייתי") או מנוסה ("איש מלומד בא אלי פעם"). הקול השני או הקולות הנוספים מייצגים נקודת מבט שמתגלה כנחותה; כאשר אלה מתנגשים, נוצרת הגישה הדומיננטית.
מורשת
בארבע שנים פרסם קריין חמישה רומנים, שני כרכים של שירה, שלושה אוספי סיפורים קצרים, שני ספרי סיפורי מלחמה ומספר רב של יצירות סיפורת קצרות ודיווחים. כיום הוא זכור בעיקר בזכות "התג האדום של האומץ", הנחשב לקלאסיקה אמריקאית. הרומן עובד מספר פעמים לקולנוע, כולל הגרסה של ג'ון יוסטון משנת 1951. עד מותו הפך קריין לאחד הסופרים הידועים ביותר בדורו. אורח חייו האקסצנטרי, הדיווחים התכופים בעיתונים, הקשר עם סופרים מפורסמים אחרים ומעמד הגולה שלו הפכו אותו לידוען בינלאומי במידת מה. אף על פי שרוב הסיפורים על חייו נטו לרומנטיות, השמועות על שימוש בסמים ואלכוהוליזם לכאורה נמשכו זמן רב לאחר מותו.
עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, קריין ויצירתו כמעט נשכחו. רק כשתומאס ביר (Thomas Beer) פרסם את הביוגרפיה שלו ב-1923, ואחריה "העבודה של סטיבן קריין" (The Work of Stephen Crane) של וילסון פולט (Wilson Follett; 1925–1927), הגיעה כתיבתו של קריין לידיעת קהל מלומדים. המוניטין של קריין התחזק אז על ידי תמיכה מחברים סופרים כמו ג'וזף קונרד, ה.ג'. ולס ופורד מדוקס פורד, שכולם פרסמו זיכרונות או הגיבו על תקופתם עם קריין. הביוגרפיה של ג'ון ברימן על קריין מ-1950 ביססה אותו עוד יותר כסופר אמריקאי חשוב. מאז 1951 ישנו שטף מתמיד של מאמרים, מונוגרפיות ומהדורות חוזרות בחקר קריין.
כיום קריין נחשב לאחד הסופרים החדשניים ביותר של שנות ה-90 של המאה ה-19. עמיתיו, כולל קונרד וג'יימס, כמו גם סופרים מאוחרים יותר כמו רוברט פרוסט, עזרא פאונד ווילה קאתר, היללו את קריין כאחת מהנפשות היצירתיות הטובות ביותר של זמנו. עבודתו תוארה על ידי ולס כ"ביטוי הראשון לפתיחת המחשבה של תקופה חדשה, או, לפחות, השלב המודגש המוקדם של יוזמה חדשה". ולס אמר כי "מעבר למחלוקת", קריין היה "הסופר הטוב ביותר בדורנו, ומותו בטרם עת היה אובדן בלתי הפיך לספרות שלנו". קונרד כתב כי קריין היה "אמן" ו"חוזה בעל כישרון להגדיר את המשמעותי על פני הדברים ועם תובנה שאין דומה לה לגבי רגשות פרימיטיביים". עבודתו של קריין הייתה השראה עבור סופרים עתידיים; לא רק שחוקרים שרטטו קווי דמיון בין ספרו של המינגוויי "הקץ לנשק" ו"התג האדום של האומץ", אלא שהספרות של קריין היוותה השראה חשובה עבור המינגוויי וחבריו המודרניסטים. ב-1936 כתב המינגוויי ב"הגבעות הירוקות של אפריקה" (Green Hills of Africa) כי "הכותבים הטובים הם הנרי ג'יימס, סטיבן קריין ומארק טוויין. זה לא הסדר שבו הם טובים. אין סדר לסופרים טובים". שירתו של קריין נחשבת כמבשרת את תנועת האימג'יזם, והסיפורים הקצרים שלו השפיעה גם על הספרות האמריקאית. "הסירה הפתוחה", "המלון הכחול", "המפלצת" ו"הכלה מגיעה לשמיים צהובים" נחשבים בדרך כלל על ידי המבקרים כדוגמאות ליצירתו הטובה ביותר של קריין.
כמה מוסדות ומקומות ניסו לשמור על מורשתו של קריין. באדנוויילר והבית שבו מת הפכו לאטרקציה תיירותית בגלל הקשר החולף שלו עם הסופר האמריקאי; העיד על כך שהרבה לאחר מותו של קריין, תיירים הופנו לחדר שבו הוא מת. ספריית הספרים והכתבים הנדירים של אוניברסיטת קולומביה מכילה אוסף של התכתבויות אישיות של קריין וטיילור בין השנים 1895–1908. ליד ביתו של של אחיו אדמונד במחוז סאליבן בניו יורק, שבו שהה קריין לזמן קצר, נקרא אגם על שמו. בית סטיבן קריין באזברי פארק, ניו ג'רזי, שבו התגורר המחבר עם אחיו במשך תשע שנים, מופעל כמוזיאון המוקדש לחייו וליצירתו. לאוניברסיטת סירקיוז יש סדרת הרצאות שנתית על שם סטיבן קריין בחסות קרן Dikaia.
אוניברסיטת קולומביה רכשה חלק גדול מהחומרים של סטיבן קריין שהחזיקה קורה קריין במותה. אוסף קריין הוא אחד הגדולים במדינה של החומרים שלו. באוניברסיטת קולומביה הייתה תערוכה: "'הצל המהיר הגבוה של ספינה בלילה': סטיבן וקורה קריין", 2 בנובמבר 1995 עד 16 בפברואר 1996, על חייהם של בני הזוג, הכוללת מכתבים ומסמכים אחרים ומזכרות.
דרור הכף
דרור הכף (שם מדעי: Passer melanurus) הוא מין של עוף מהסוג דרור שבמשפחת הדרוריים החי באפריקה הדרומית. מין זה תואר למדע ב-1776 ופירוש שמו הוא: "שחור זנב".
דרור זה מכיל 3 תת-מינים:
תיאור
דרור זה דומה לדרור הבית והוא מגיע לאורך של 14 עד 16 ס"מ ומשקלו 17 עד 38 גרם בקירוב. הזכרים גדולים מעט מהנקבות ובעלי נוצות צבעוניות יותר. הנוצות אפורות לאורך הגוף כשהגב והחלק העליון של הכנפיים חומים-ערמוניים עם נוצות אפורות-כהות מסורטטות בנוצות שחורות על הכנף. קצוות הכנפיים והזנב שחורים והראש, הצוואר והחזה גם שחורים, אך אחורי הראש, צידי הראש והחלק הפנימי של הגרון והחזה לבנים. המקור אפור ועבה, מותאם לפיצוח זרעים. הנקבות יותר בהירות מהזכרים וללא ראש וחזה שחורים, כשבמקום ישנו "צווארון" לבן.
דרור זה מצוי בטבע לאורך אפריקה הדרומית שמדרום אפריקה מסביב לכף התקווה הטובה, צפונה עד לדרום אנגולה ונמיביה ללא מדבר נמיב ומזרחה עד לאסווטיני. מספר אוכלוסיות חיות גם בבוטסואנה כולל לאורך הקלהרי ובזימבבואה. התפוצה העיקרית של הדרור היא בערבות עשב וסוואנות שופעות וכן בשיחיות, אם כי הוא חי גם ביערות פתוחים שונים וכן בערים לאורך דרום אפריקה.
קשת (מכ"ם)
מכ"ם קשת (בצבא ארצות הברית נקרא AN/PPS-5 Ground Surveillance Radar) הוא מכ"ם קרקעי נייד, תוצרת ארצות הברית, שנועד לעקוב אחר תנועת כוחות אויב בלילה ובתנאים של ראות לקויה. הקשת הייתה בשימוש צה"ל במשך כ-35 שנים והופעלה בעיקר על ידי חיילות לאורך קו העימות וגבולות המדינה.
פיתוח
בנוסף לצבא ארצות הברית השתתפו בתוכנית הפיתוח נציגי חיל הנחתים של ארצות הברית והמרכז לחקר התעופה בניו יורק. בשנת 1962 נחתם חוזה עם AIL לייצור חמישה אבות טיפוס של ה-PPS-5. הבדיקות נמשכו בשנים 1963–1966, בתנאי שטח שונים ותחת השפעת גורמי אקלים שונים. הדגמים הראשונים נבנו על בסיס אלקטרוניקה של שפופרת קרן קתודית. בינואר 1964 החלו להשתמש באלקטרוניקה מבוססת על טרנזיסטורים. לצורך הניסויים הצבאיים הראשוניים סופקו שלוש יחידות PPS-5 שעברו בדיקות בפורט אורד, קליפורניה, בפורט בראג, צפון קרוליינה, בפורט וואצ'וקה, אריזונה ואתרי ניסוי צבאיים אחרים, שלאחריהם באביב 1966 נשלחו אבות טיפוס לבדיקה על ידי צוות של חיילים אמריקאים בווייטנאם, שם נבדקו על ידי יחידת הכומתות הירוקות בין אפריל ליולי 1966 ועברו את הדרישות שהוצגו בפניהם. המבחנים הצבאיים הצליחו וכתוצאה מאלה הוחלט להתחיל בייצור המוני של המכ"ם.
עקרון הפעולה
הקשת מבוססת על השימוש בקיזוז תדרים של אפקט דופלר לגילוי יעדים נעים. אות המיקרוגל בתדר של 1.6 ג'יגה-הרץ המשודרת על ידי אנטנת המכ"ם הכיוונית לעבר עצם כלשהו מוחזרת עם הסטת תדר ביחס לתדר המשודר ומחוון היעד הנע מאפשר לסנן ביעילות את ההפרעות מאובייקטים נייחים, ומציג למפעיל על המסך את האובייקט הנע רק בגזרה מסוימת. סריקת אזימוט מבוצעת על ידי סיבוב של אנטנה פרבולית.
מכ"ם ה"קשת" שולח אות אלקטרומגנטי וקולט החזר מן המטרה הנעה. בשל התנועה של המטרה נוצר הפרש בין תדר האות המשודר לבין תדר ההד הנקלט מהמטרה הנעה, אשר מתורגם לצליל. הצליל לא רק מעיד על נוכחות העצם הנע בגזרה, אלא על פי סוג הצליל, "קשתים" מקצועיים יכולים לזהות את סוג המטרה ולהבדיל בין אדם בודד, קבוצת אנשים, רכב קל או נגמ"ש נוסע, או סתם חיית בר שנעה בשטח.
מפרט טכני
הקשת מסוגלת לגלות, בקו ראייה, אדם מהלך במרחק של עד 5 ק"מ וכלי רכב וקבוצת אנשים במרחק של עד 10 ק"מ, ביום או בלילה. המערכת הייתה מיועדת במקור לשימוש על ידי יחידות חי"ר בחזית הלחימה. המכ"ם נבנה במארז קשיח העמיד במים לעמידות בתנאי שטח קשים, שניתן לנשיאה על ידי שניים או שלושה לוחמים, או להתקנה על כלי רכב. הקשת כוללת שתי יחידות, יחידת משדר/מקלט על חצובה, שעליה גם מורכבת האנטנה השוקלת כ-25 קילוגרם, ויחידת השליטה שהיא תיבה הכוללת מסך בקרה ומתגי תפעול במשקל 21 קילוגרם. איתור וזיהוי היעדים מתבצע באמצעות שמע (אוזניות או רמקול) ותצוגת המסך. הצליל החוזר מן המטרה אפשר למפעיל מנוסה לזהות האם מדובר בבעל חיים או באדם, באדם בודד או בקבוצת אנשים, ברכב קל או ברכב כבד. שתי היחידות מחוברת זו לזו באמצעות כבל באורך עד כ-50 מטר כך שיחידת המשדר/מקלט/אנטנה יכולה להיות ממוקמת במרחק מה מהמפעילים. מקור הכוח היה סוללות אבץ-פחמן נטענות 24 וולט או מצבר רכב. על הצג מופיע פס שסורק את הגזרה הלוך ושוב בצורה אוטומטית, וכאשר המפעיל מזהה מטרה על הצג הוא עוצר את הסריקה, מעביר את המערכת למצב עקיבה ו"ננעל" על המטרה באופן ידני, בעזרת פקדי שליטה (גלגליות שמוקמו בצדי הצג), ומדווח לכוחות בגזרה על זיהוי מטרה. דיוק הטווח של ה"קשת" נע סביב עשרים מטר לערך ואילו הדיוק הזוויתי הוא כחצי מעלה.
בצה"ל הופעלה הקשת על ידי שני חיילים, אחד שתפעל את יחידת השליטה, והשני שסימן את נקודת הזיהוי, על מפת ״קשת״ (מפה בקנה מידה 1:20,000) עם סרגל טווחים שאפשר מעקב אחר מסלול המטרה והכוונת כוח למגע עמה. בסך הכל מנה הצוות בכל משמרת 3 או 4 אנשים שהתחלפו מדי פעם ביניהם לשמור על רעננות מול הצג. כדי להתגבר על הבעיה של הבחנה על הצג בין כוח צה"ל לבין המסתננים. לדוגמה, במקרים בהם כוח מרדף יצא לסיור וחיפוש המחבל המסתנן ועל צג המחשב הופיעו שתי נקודות. ביקש המפעיל מכוח המרדף לנפנף באנטנה, דבר שיצר צליל ספציפי במכ"ם וכך ניתן היה להבדיל בין כוח צה"ל לבין האויב. פעולה זו נקראה "נמרץ". לאחר זיהוי כוח הסיור, המפעיל מיקם אותו ואת המטרה על המפה וחישב את האזימוט והמרחק של הכוח מן המטרה. במשך השנים בחיל הקשר בוצעו במכ״ם שיפורים שונים, שהמרכזי בהם, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, היה החלפת תצוגת האזימוט והטווח של המכ״ם במחשב נייד, עם תצוגה על מפה, ושיפור מנגנון ההיגוי של האנטנה על ידי הוספת מנוע הגבהה/הנמכה.
ההיקלטות בצה"ל
המכ"ם הוכנס לשימוש בצה"ל ביולי 1969, בתקופת מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, כמענה לצורך לכסות שטחים נרחבים בחיפוש אחרי חוליות של מחבלים שחדרו בלילות לשטחי יהודה ושומרון שממערב לבקעת הירדן, ושמולן פיתח צה"ל את שיטת הלחימה, שזכתה לשם מרדף, במטרה לחסום את החוליות מלהגיע למרכזי אוכלוסייה בשטחים שבשליטת ישראל. אזור זה של גב הרי יהודה והרי השומרון זכה בעקבות כך לכינוי "ארץ המרדפים". הלחימה הגיעה גם לגזרות הדרומיות יותר, אם כי בצורה מוגבלת. פעולות איבה היו גם לאורך כל חלקו הדרומי של גבול ישראל-ירדן: משני עברי ים המלח, באזור שמדרום לים המלח ואף בערבה. בנוסף מול גבול מצרים בסיני וגבול סוריה ברמת הגולן החלה מלחמת ההתשה ב-8 במרץ 1969.
המרדפים אחרי המסתננים, במיוחד באזור הבקעה, הובילו לפריסת תצפיתנים רבים בשטח. השטח שהתצפיתנים היו צריכים לכסות היה עצום ותנאי מזג אוויר כגון ערפל או חול ואבק היקשו עליהם. בנוסף לכך, בשעות החשיכה, כמעט מחצית מהיממה, הגזרות נשארו בהשגחה מוגבלת וזאת בשל יעילותם המוגבלת של אמצעי ראיית לילה באותם ימים. בעקבות זאת, נוצרה דרישה לאמצעי טכנולוגי חדש, המאפשר תצפית למרחקים גדולים יותר ויכולת כיסוי שטח נרחב. אמצעי שלא מושפע מהחשיכה או מתנאי מזג האוויר, שמסוגל לזהות מסתנן, להתריע עליו ולספק את מיקומו המדויק.
הקשת נקלטה על ידי צוות מדור ביטחון שוטף של מקשר"ר (מפקדת קצין קשר ראשי) בראשות רס"ן מיכאל נגל (לימים אל״מ) שערך את הניסויים הראשונים. המכ״מים הותקנו בראש תיבת קשר קטנה על זחל"ם או על קומנדקר. תורן אנ-910 אפשר הגבהת האנטנה לגובה של 10 מטר, כדי להקטין את ״השטחים המתים״ במרחב החיפוש. הניסויים הראשונים נערכו בסיני לאורך קו בר-לב במטרה שהמכ"ם ישמש כמתקן התרעה על חדירת כוחות קומנדו מצרי שהיו מניחים מארבים לסיורי צה"ל לאורך הקו, יעביר את הידיעה למפקדה או למעוז הקרוב, ויכוון את הכוחות או אש ארטילרית אל המטרה. חלק מהניסויים הראשונים נערכו בשיתוף פעולה עם סיירת שקד.
הצלחות מבצעיות ראשונות
לאחר הצלחת הניסויים הוחלט על הקמת מחלקה מיוחדת בגדוד הקשר הארצי (גדוד ״אמירים״) שהיה אז בפיקוד אל"ם נחום עמינדב מזרחי. המוכמים הראשונים גויסו מתוך טירוני גולני והצוותים המבצעיים הראשונים נפרסו לאורך קו בר-לב. ההצלחה המבצעית הראשונה הייתה בינואר 1970, ובה זוהו וחוסלו תשעה אנשי קומנדו מצריים שפשטו לסיני בצפון התעלה. ההצלחה המבצעית השנייה ארעה במאי 1970, ליד מחנה טסה חוליה של אנשי מודיעין מצרי זוהתה בעת שהחלה לעזוב את השטח הישראלי, שניים מחברי החוליה נהרגו בהתקלות ונתפס מידע מודיעיני שנשאו עימם. מספר ימים אחר כך, שוב זיהתה הקשת ניסיון חדירה של חיילים מצריים מעבר לתעלה. לפחות שישה חיילים מצריים נהרגו מאש טנקים וארטילריה שכוונה לעברם. ההצלחות המבצעיות הביאו להגדלת המחלקה לפלוגה. צוותים נפרסו גם לאורך בקעת הירדן וברמת הגולן. בגזרת עמק בית שאן נפרסו הקשתות כדי למנוע ירי קטיושות מצדו השני של הגבול. בסוף 1970 היו שתי מחלקות, מחלקה א' בת שלושה צוותים בפיקוד הדרום, ומחלקה ב' בת שלושה צוותים שפעלו בפיקוד המרכז ובפיקוד הצפון. ביולי 1971 הצליחה הקשת לזהות חוליות מחבלים שחדרה לישראל, ירתה קטיושות על פתח תקווה וגרמה להרג שני אזרחים, בעת שניסתה לחמוק חזרה לשטח ירדן, צוות קשת שהיה ממוקם על פסגת הר סרטבה מעל לבקעת הירדן, זיהה את החוליה וכיוון את הכוחות אליה בדיוק רב. כל ששת חברי החוליה נהרגו.
בשנת 1972 הוזמנו מכשירים נוספים, ובסיני לבדו פעלו 12 צוותים שחלשו על שטח רחב מבלוזה עד ראס סודר. לקראת מלחמת יום הכיפורים פעלה בסיני פלוגה עם 16 צוותים. באותן שנים ה"קשת" הייתה מכשיר סודי ולא פורסם עליה שום מידע פומבי.
במלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים שימשה הקשת גם להגנה על חניוני טנקים בשעות הלילה, כדי לאפשר לחיילי השריון מנוחה. הקשת גם עזרה למניעת מצור נוסף על מעוז בודפשט, לאחר שכוחות חברו עליו בסוף אוקטובר 1973, כאשר המצרים היו מגיעים למרחק 600-500 מטר מהמעוז ובלילות ניסו להקים בחשכה עמדות, כאשר הקשת זיהתה אותם ירה הכוח באופן מיידי. הקשת סייעה למניעת חדירת כוחות בלילה, וברמת הגולן גם בשעות היום כאשר היה ערפל כבד. פעולה משמעותית נוספת, בה היה מעורב צוות "קשת", הייתה תפיסה בשבי של 200 חיילי הארמייה המצרית השנייה, לאחר צליחת התעלה. הצוות שהיה מסופח לכוח שריון ורגלים בצידה המצרי של התעלה, זיהה תנועה של שיירה מהארמייה במרחק קצר וניווט את הכוחות אליה במהירות ובהפתעה.
הקמת גדוד ה״קשתות״
בשנת 1978, בתקופת מבצע ליטני, פעלו בהצלחה 16 צוותים בלבנון. עם הנסיגה ב-1979 התייצבו הקשתות על קו הגבול לסיכול פח"ע, שלא חדלו גם אחרי השלמת המבצע.
במלחמת לבנון הראשונה ואחריה
במלחמת לבנון הראשונה השתלבו שתי פלוגות של צוותי "קשת" עם הכוחות שנכנסו ללבנון, בגזרה המערבית ובגזרה המזרחית. ה"קשת" סייע במשימות מגוונות, בין השאר מעקב אחרי תנועת הצבא הסורי בגזרה המזרחית, אבטחה של מוצבים בלילות למניעת חדירת כוחות רגלים והגנה על שדות תעופה. צוות ה"קשת" הצפוני ביותר התמקם בקומה ה-14 של בניין מגורים בביירות. לאחר הנסיגה לתוך רצועת הביטחון הוצבו צוותי קשת קבועים במוצבי צה"ל שבתוך הרצועה, בין השאר במוצבים עיישייה, ריחן, טייבה, דלעת, והבופור. במוצבים אלו שירתו צוותי בנים ואילו על קו הגבול של לבנון נפרסו בעיקר צוותי בנות בערך כל חמישה קילומטרים, בשתי פלוגות. פריסה זו נמשכה כ-15 שנה מ-1985 ועד הנסיגה מלבנון בשנת 2000. באסון המסוקים, ב-4 בפברואר 1997, נהרג סמל ראשון רן ארמן, מפקד צוות קשת שהיה בדרכו למוצב דלעת ברצועת הביטחון.
ברצועת עזה ובגזרת יהודה ושומרון הופעלו הקשתות מתוך בסיסים צבאיים, כאשר צוותים מדלגים על-גבי רכבי אביר שימשו לצורך מארבים ופעילויות נקודתיות בהן לא היה כיסוי שוטף.
פירוק היחידה
לקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הטכנולוגיה של הקשת כבר הייתה מיושנת ולמרות שהוכנסו בה שיפורים טכנולוגיים, היה קשה להשיג לה חלקי חילוף, מאחר שהיצרן האמריקאי הפסיק לייצר אותה שנים רבות לפני כן. בתחילת המאה ה-21 הוחלף מכ״ם ״קשת״ במכ״מ ״עפרוני״ מתוצרת חברת אלתא הישראלית. עם הקמת חיל האיסוף הקרבי (אז – חיל מודיעין השדה), עבר גדוד ה״קשתות״ מחיל הקשר לחיל זה. בהמשך שונתה תורת הלחימה ועם השיפור באמצעים הטכנולוגיים, כבר לא היה צורך לפרוס צוותים רבים לאורך גבולות המדינה. שורה של אמצעי תצפית מודרניים מופעלים מרחוק מתוך מפקדה אחת בכל גזרה. האמצעים ממוחשבים כך שאין צורך במיפוי ידני של הזיהוי, ואין צורך במפעיל שיזהה את סוג המטרה. גדוד "נשר" בחיל האיסוף הקרבי אחראי על אמצעי תצפית שונים בגבול רצועת עזה ואין לו קשר לגדוד "נשר", גדוד ה״קשתות״ המקורי שפעל בחיל הקשר.
שירות חיילות בתפקיד מוכ״מות
בשנת 1976 שולבו בגדוד ה״קשתות״ חיילות בתפקיד מוכ״מות, בהצלחה רבה. החיילות שרתו בעמדות נייחות שהוקמו בנקודות שונות לאורך הגבולות, כשהמכ"ם עצמו ממוקם על גג מבנה או מגדל ועמדת השליטה בדרך כלל הייתה בתוך מבנה, תחילה לאורך בקעת הירדן, בהמשך ברמת הגולן, לאורך גבול לבנון ובערבה. בהדרגה החליפו צוותי הבנות את צוותי הבנים, לאחר שרוב הצוותים הפכו נייחים והשתלבו במערך הביטחון השוטף לאורך גבולות המדינה. צוותי הבנים שנותרו שירתו כצוותים ניידים על גבי זחל"מים ואחר כך גם על נגמ"שים. כך שהגדוד היה גדוד מעורב, מוכמים ומוכמות אשר סייעו לכוחות הסיור בשטח. ההדרכה והאימונים התבצעו במשותף וחיילות השתלבו גם בתפקידי פיקוד, החל ממפקדות צוותים ופלוגות ועד תפקידי מפקדה והדרכה.
בשנת 1982, לאחר הנסיגה מסיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, נפרסו צוותים של חיילות שהפעילו "קשתות" לאורך גבול ישראל-מצרים ורצועת עזה, ברפיח ים, כרם שלום, קיבוץ סופה, מושב יבול, פתחת ניצנה והר חריף. תפקידם היה לזהות ניסיונות חדירה לתוך שטח ישראל, בתקופה שעוד לא הוקמה באזור גדר מערכת בגבול מצרים או גדר המערכת סביב רצועת עזה. בערבה נפרסו צוותי חיילות ליד אילת, בקיבוץ אליפז, יטבתה, לוטן, עין יהב (מוצב חופירה), יהל, חצבה ונאות הכיכר. בבקעת הירדן, במבנה המלון הנטוש בחוף לידו בצפון ים המלח (המכונה "הילטון"), במושבים ארגמן נעמה, יפית, שדמות מחולה ובקיבוץ גלגל. גם לאורך קו העימות בגבול לבנון נפרסו צוותי חיילות. בגבול לבנון כיסו הצוותים את כל הקו באורך מלא, צוות כל חמישה קילומטרים בערך, לעומת גבולות אחרים בהם הצוותים נפרסו בעיקר סביב יישובים או בנקודת רגישות לאורך הגבול.
וארבו
וארבו (בהונגרית: Varbó) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית וארבו קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות מ-1,170 תושבים בשנת 1990 עד 1,070 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-8%).
בווארבו חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
יאקוב שיקנדר
יאקוב שיקנדר (בצ'כית: Jakub Schikaneder; 27 בפברואר 1855 – 15 בנובמבר 1924) היה צייר מבוהמיה.
ביוגרפיה
יאקוב שיקנדר נולד למשפחה של פקיד מכס גרמני בפראג. אהבת המשפחה לאמנות אפשרה לו להמשיך את לימודיו, למרות נסיבות כלכליות קשות. הוא היה צאצא של אורבן שיקנדר, אחיו הבכור של השחקן והבמאי עמנואל שיקנדר.
לאחר שסיים את לימודיו בפראג ובמינכן (1871–1879), בהדרכתו של גבריאל פון מקס, שיקנדר, יחד עם עמנואל קרשנץ לישקה, היה מעורב בריהוט התא המלכותי בתיאטרון הלאומי בפראג. עם זאת, יצירה זו אבדה בשריפה ב-1881
בעקבות עבודתו בתיאטרון הלאומי, נדד שיקנדר באירופה - הוא ביקר בגרמניה, אנגליה, סקוטלנד, הולנד, שווייץ, איטליה וצרפת. מ-1891 עד 1923 לימד במכללה לאמנות של פראג. שיקנדר נמנה עם אלה שהעריכו את בית הספר במינכן של סוף המאה ה-19.
שיקנדר ידוע בציוריו הרכים לעיתים קרובות הציג בדידות. ציוריו מציגים דמויות עניות ומנוודות ו"משולבים דחפים נאו-רומנטיים ונטורליסטים." מוטיבים נוספים שחביבים על שיקנדר היו הסתיו והחורף, פינות וסמטאות בעיר פראג וגדות הוולטאבה - לעיתים קרובות בשעות הערב המוקדמות.
הגלריה הלאומית בפראג קיימה תערוכה של ציוריו ממאי 1998 ועד ינואר 1999.
הוא נפטר ב-15 בנובמבר 1924 ונקבר בבית הקברות בפראג.
יום העצמאות (הודו)
יום העצמאות של הודו נחגג מדי שנה ב-15 באוגוסט כחג ציבורי בהודו לציון עצמאותה ושחרורה מהשלטון הבריטי ב-15 באוגוסט 1947, היום שבו נכנסו הוראות חוק העצמאות ההודי, שהעביר את הריבונות המחוקקת לאספה המכוננת ההודית. הודו שמרה על המלך ג'ורג' השישי כראש המדינה עד המעבר שלה לרפובליקה, כאשר חוקת הודו נכנסה לתוקף ב-26 בינואר 1950 (נחגג כיום הרפובליקה ההודית), אז הפכה לדומיניון הודו, עם חקיקת החוק הריבוני חוקת הודו. הודו הגיעה לעצמאות בעקבות פעולותיה של תנועת העצמאות ההודית הידועה בעיקר בהתנגדות בלתי אלימה ובאי ציות אזרחי.
העצמאות של הודו התרחשה במקביל לחלוקת הודו, שבה הודו הבריטית חולקה לפי קווים דתיים לדומיניונים של הודו ופקיסטן. החלוקה לוותה בהתפרעויות אלימות ובקורבנות המוניים, ועקירה של כמעט 15 מיליון בני אדם עקב אלימות דתית. ב-15 באוגוסט 1947 הרים ראש ממשלת הודו הראשון, ג'ווהרלל נהרו, את הדגל הלאומי ההודי מעל שער לאהורי של המצודה האדומה בדלהי. מאז, בכל יום עצמאות, נוהג ראש הממשלה המכהן להניף את הדגל ולפנות לאומה. האירוע כולו משודר על ידי דודראשן, השידור הלאומי של הודו, ומתחיל בדרך כלל עם מוזיקת השהנאי של ביסמילה חאן. יום העצמאות מצוין ברחבי הודו עם טקסי הנפת דגל, תהלוכות ואירועי תרבות. זה יום חג לאומי.
היסטוריה
סוחרים אירופאים הקימו מאחזים בתת-היבשת ההודית עד המאה ה-17. באמצעות כוח צבאי, חברת הודו המזרחית הבריטית לחמה וסיפחה ממלכות מקומיות והתבססה ככוח הדומיננטי עד המאה ה-18. בעקבות המרד ההודי הגדול של 1857, חוק ממשלת הודו משנת 1858 הוביל את הכתר הבריטי לקבל שליטה ישירה בהודו. בעשורים הבאים, ההתקוממות האזרחית התפתחה בהדרגה ברחבי הודו, בעיקר באמצעות מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, שהוקמה ב-1885. התקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה התאפיינה ברפורמות קולוניאליות כגון הרפורמות של מונטגו-חלמספורד, אך היא הייתה עדה גם לחקיקת חוק רולאט הלא פופולרי וקריאות לשלטון עצמי על ידי פעילים הודים. חוסר שביעות הרצון בתקופה זו התגבש לתנועות ארציות לא אלימות של אי שיתוף פעולה ואי ציות אזרחי, בראשות מוהנדס קרמצ'נד גנדי.
במהלך שנות ה-30, הרפורמה חוקקה בהדרגה על ידי הבריטים. הקונגרס זכה בניצחונות בבחירות שהתקבלו. העשור הבא היה גדוש בסערה פוליטית: השתתפות הודית במלחמת העולם השנייה, הדחיפה האחרונה של הקונגרס לאי שיתוף פעולה, והתפרצות של הלאומיות המוסלמית בהנהגת הליגה המוסלמית הכל-הודית. המתיחות הפוליטית ההולכת וגוברת הסתיימה עם קבלת העצמאות ב-1947.
יום העצמאות לפני 1947
במושב 1929 של הקונגרס הלאומי ההודי, הוכרזה הצהרת פורנה סווארג', או "הכרזת העצמאות של הודו", ו-26 בינואר הוכרז כיום העצמאות ב-1930 הקונגרס קרא לאנשים להתחייב לאי ציות אזרחי ו"לבצע את הוראות הקונגרס שניתנו מעת לעת" עד שהודו תשיג עצמאות מוחלטת. חגיגת יום עצמאות שכזה נועדה לעורר להט לאומני בקרב אזרחי הודו, וכדי לאלץ את ממשלת בריטניה לשקול מתן עצמאות. הקונגרס ציין את 26 בינואר כיום העצמאות בין 1930 ל-1946. החגיגה עמדה בסימן פגישות בהן קיבלו המלווים את "הבטחת העצמאות". לאחר עצמאות בפועל ב-1947, נכנסה חוקת הודו לתוקף ב-26 בינואר 1950, מאז נחגג 26 בינואר כיום הרפובליקה.
לקראת קבלת העצמאות
בשנת 1946, ממשלת הלייבור בבריטניה, שספגה הפסדים כלכליים משמעותיים בעקבות מלחמת העולם השנייה שהסתיימה לאחרונה, הבינה שאין לה לא את המנדט בבית, לא את התמיכה הבינלאומית ולא את הכח של צבא הודו הבריטית על מנת להמשיך לשמור על השליטה בהודו שנעשתה סוערת יותר ויותר. ב-20 בפברואר 1947 הודיע ראש הממשלה קלמנט אטלי כי ממשלת בריטניה תעניק ממשל עצמי מלא להודו הבריטית עד יוני 1948 לכל המאוחר.
המושל הכללי של הודו החדש, בן המלוכה הבריטי לואי מאונטבאטן, הקדים את מועד העברת השלטון, מתוך אמונה שהמחלוקת המתמשכת בין הקונגרס לליגה המוסלמית עשויה להוביל לקריסת ממשלת הביניים. הוא בחר ביום השנה השני לכניעת יפן במלחמת העולם השנייה, 15 באוגוסט, כתאריך להעברת הכוח. ממשלת בריטניה הודיעה ב-3 ביוני 1947 שהיא קיבלה את הרעיון של חלוקת הודו הבריטית לשתי מדינות; הממשלות היורשות יקבלו מעמד של דומיניון כל אחת ותהיה להן זכות להתנתק מחבר העמים הבריטי. חוק העצמאות ההודי 1947 של הפרלמנט של הממלכה המאוחדת חילק את הודו הבריטית לשני מחוזות עצמאיים:הודו ופקיסטן (כולל מה שהיא כיום בנגלדש) החל מ-15 באוגוסט 1947, וכן העניקה סמכות חקיקה מלאה לאספה המכוננת של כל אחת מהמדינות החדשות. החוק קיבל הסכמה מלכותית ב-18 ביולי 1947.
חלוקה ועצמאות
מיליוני פליטים מוסלמים, סיקים והינדואים צעדו לגבולות החדשים שנוצרו בחודשים סביב העצמאות. בחבל פנג'אב, שם הגבולות חילקו את האזורים הסיקים לשניים, בעקבות שפיכות דמים מסיבית; בבנגל ובביהר, שם נוכחותו של מהטמה גנדי הרגיעה את המזג הקהילתי, האלימות הופחתה. בסך הכל, בין 250,000 ל-1,000,000 בני אדם משני צדי הגבולות החדשים נהרגו במהומות האלימות. בזמן שהאומה כולה חגגה את יום העצמאות, גנדי נשאר בקולקטה בניסיון לעצור את הקטל. ב-14 באוגוסט 1947, יום העצמאות של פקיסטן, נוצר הדומיניון החדש של פקיסטן; מוחמד עלי ג'ינה הושבע לתפקיד המושל הכללי הראשון של פקיסטן בקראצ'י.
האספה המכוננת של הודו התכנסה לישיבתה החמישית בלילה של 14 באוגוסט באולם החוקה בניו דלהי. בראש המושב עמד הנשיא ראג'נדרה פראסאד. במושב זה, נשא ג'ווהרלל נהרו את נאום Tryst with Destiny שהכריז על עצמאותה של הודו. נהרו הושבע לכהונת ראש הממשלה ב-15 באוגוסט 1947, עת הודו הוקמה ושירת בתפקיד זה במשך 17 שנים, עד מותו בשנת 1964. בנאום השבעתו העביר נאום לעם באנגלית ושמו "פגישה עם הגורל" שבהמשך צוטט פעמים רבות והוגדר כנאום מוצלח ביותר.
חברי האספה קיבלו רשמית את ההתחייבות לשמש בשירות המדינה. קבוצת נשים, המייצגת את נשות הודו, הציגה רשמית את הדגל הלאומי בפני האספה.
הדומיניון של הודו הפך למדינה עצמאית כאשר טקסים רשמיים התקיימו בניו דלהי. נהרו נכנס לתפקידו כראש הממשלה הראשון, והמשנה למלך, לואי מאונטבאטן, המשיך להיות המושל הכללי הראשון שלה. שמו של גנדי נקרא על ידי המונים שחגגו את המאורע; אולם גנדי עצמו לא לקח חלק באירועים הרשמיים. במקום זאת, הוא ציין את היום בצום של 24 שעות, במהלכו דיבר עם קהל בכלכותה, ועודד שלום בין הינדים למוסלמים.
חגיגות
יום העצמאות, אחד משלושת החגים הלאומיים בהודו (השניים האחרים הם יום הרפובליקה ב-26 בינואר ויום הולדתו של מהטמה גנדי ב-2 באוקטובר), מצוין בכל המדינות ההודיות וטריטוריות האיחוד. בערב יום העצמאות, נשיא הודו נושא את "הפנייה לאומה". ב-15 באוגוסט, ראש הממשלה מניף את דגל הודו על חומות האתר ההיסטורי של המצודה האדומה בדלהי. ראש הממשלה מדגיש בנאומו את הישגי השנה האחרונה, מעלה נושאים חשובים וקורא להמשך פיתוח. הוא נותן כבוד למנהיגי תנועת העצמאות ההודית. ההמנון ההודי, "Jana Gana Mana", מושר. לאחר הנאום מופיעה תהלוכה של דיוויזיות של הכוחות המזוינים ההודיים וכוחות חצי-צבאיים. מצעדים ותחרויות מציגים סצנות ממאבק העצמאות ומהמסורות התרבותיות המגוונות של הודו. עד 1973 הניף מושל המדינה את הדגל הלאומי בבירת המדינה. בפברואר 1974, השר הראשי של טאמיל נאדו, מ' קארונאנידי, טען אצל ראש הממשלה דאז אינדירה גנדי, כי יש לאפשר לשרים הראשיים, כמו ראש הממשלה, להניף את הדגל הלאומי ביום העצמאות. מאז 1974, השרים הראשיים של המדינות בהתאמה מורשים להניף את הדגל הלאומי ביום העצמאות.
טקסי הנפת דגלים ותוכניות תרבות מתקיימים במוסדות ממשלתיים וחוץ-ממשלתיים ברחבי הארץ. בתי ספר ומכללות עורכים טקסי הנפת דגל ואירועי תרבות שונים. מוסדות ממשלתיים ולא ממשלתיים מקשטים את השטח שלהם בנייר, עיטורי בלונים עם תלייה של דיוקנאות לוחמי חופש על קירותיהם ובנייני ממשלה מרכזיים מעוטרים לעיתים קרובות במחרוזות של אורות. בדלהי ובכמה ערים אחרות, העפת עפיפונים מתווספת לאירוע. דגלים לאומיים בגדלים שונים משמשים בשפע כדי לסמל נאמנות למדינה. אזרחים מעטרים את בגדיהם, צמידי היד, המכוניות, אביזרי הבית שלהם עם העתקים של שלושת צבעי הדגל. במהלך תקופה מסוימת, החגיגה שינתה את הדגש מלאומיות לחגיגה רחבה יותר של כל מה שנוגע להודו.
הפזורה ההודית חוגגת את יום העצמאות ברחבי העולם במצעדים ובתחרויות, במיוחד באזורים עם ריכוז גבוה יותר של מהגרים הודים. במקומות מסוימים, כמו ניו יורק וערים אחרות בארצות הברית, 15 באוגוסט הפך ל"יום הודו" בקרב הפזורה והאוכלוסייה המקומית. הם חוגגים את "יום הודו" ב-15 באוגוסט או ביום סוף שבוע סמוך.
איומים ביטחוניים
כבר כשלוש שנים לאחר העצמאות, המועצה הלאומית של נאגה קראה להחרים את יום העצמאות בצפון מזרח הודו. המחאות הבדלניות באזור זה התגברו בשנות ה-80; קריאות לחרמות והתקפות טרור על ידי ארגונים מורדים כמו חזית השחרור המאוחדת של אסאם והחזית הלאומית הדמוקרטית של בודולנד, פגעו בחגיגות. עם ההתקוממות בג'אמו ובקשמיר מסוף שנות ה-80, החרימו מפגינים בדלנים את יום העצמאות שם באמצעות שביתות, שימוש בדגלים שחורים ועל ידי שריפת דגלים. קבוצות טרור כמו לשקאר-א-טייבה, החיזבול-מוג'אהדין והג'יש-י מוחמד פרסמו איומים, וביצעו פיגועים סביב יום העצמאות. חרם על החגיגה הומלץ גם על ידי ארגוני המורדים המאואיסטים.
כל יום עצמאות, מתוך חשש להתקפות טרור, אמצעי האבטחה מתוגברים, במיוחד בערים גדולות כמו דלהי ומומבאי ובמדינות בעייתיות כמו ג'אמו וקשמיר. המרחב האווירי סביב המצודה האדומה מוכרז כאזור אסור לטיסה כדי למנוע התקפות אוויריות וכוחות משטרה נוספים פרוסים בערים אחרות.
מאז ההתנקשות באינדירה גנדי, ראשי ממשלה נהגו לנאום מאחורי לוח זכוכית חסין כדורים. מאז 2014, כשנרנדרה מודי נבחר לראשות הממשלה, הוא ביטל את המסורת הזו. מאז ננקטים צעדים אינטנסיביים נוספים כדי להבטיח אבטחתו.
שלמה קווטש
הרב שלמה קווטש (בכתיב מסורתי: קוועטש, לועזית: Salomo Quetsch; ג' בחשון תקנ"ט, 13 באוקטובר 1798 — כ"ד בשבט תרט"ז, 30 בינואר 1856) היה אב"ד פיזלינג, לייפניק וניקולשבורג, הרב הראשי האחרון של מוראביה וראש הישיבה האחרון בניקולשבורג.
ביוגרפיה
נולד בניקולשבורג לאביו דוד, שהיה למדן, ונשלח לישיבה המקומית בה הפך לתלמידו המובהק של האב"ד הרב מרדכי בנט. בגיל 29 התמנה לרב העיירה פיזלינג. עם מות הרב בנט התמודד על ירושת משרתו כרב הראשי והוא בן מעט יותר משלושים, אך נדחה לטובת הרב נחום טרייביטש. הוא קיבל הצעה לכהן באונגאריש ברוד, אך מיאן.
ב-1832, עבר לכהן בלייפניק, אחת הקהילות הגדולות בחבל, בה נותר עשרים ושלוש שנים. ב-1845 התפרסם מכתב התנגדות בספר "תורת הקנאות" נגד ועידות הרפורמים. באותה שנה הסכים לרפורמה מסוימת בבית-הכנסת בלייפניק: לאחר שהציבור ביקש להעביר את הבימה לקדמת הבניין במקום שתעמוד במרכזו, לא מצא איסור נגד ואישר את השינוי. באותן שנים ניבע במוראביה פילוג קשה בין גורמים מודרניסטים, עליהם נמנו גם רבנים מתקדמים דוגמת צבי הירש פאסל, לבין השמרנים שהרב קווטש היה נציגם המובהק. הוא היה מוכר כאחד מגדולי תלמידי החכמים במוראביה, והתכתב בין היתר עם הרבנים יהודה אסאד ומשה שיק.
ב-1842 מת הרב טרייביטש ונפתחה ההתמודדות על ירושתו. הרב קווטש היה מועמדם הבולט של האדוקים המסורתיים. הקיטוב בין המחנות במוראביה מנע מנציגי מי מהם להיבחר, ולאחר ארבע שנים התקבלה פה אחד הצעתם של פרנסי ניקלשבורג למנות רב מן החוץ, את רש"ר הירש. אף שנאלץ לקבלו, הרב קווטש (יחד עם מרבית הרבנים השמרנים) תיעב את הרב הירש, שהיה מודרני מאוד ובעל ידע תורני מועט יחסית, וזלזל בו בפומבי ובבוטות במשך שנותיו במשרה. הוא כינה אותו "עם הארץ", סירב לבקרו, לעג לו שהוא "משורר ולא רב" וכן הלאה. במקביל, הרבה באותה עת לקרוא ספרות יפה גרמנית כדי לשפר את שליטתו בשפה, כך שיוכל לשאת בה דרשות בלשון צחות; דרשות לועזיות סדירות היו חידוש שתבע הקהל המשכיל, ויכולתו של הרב הירש לשאתן הייתה יתרון חשוב עבורו. על אף שהרב קווטש שקד על כך, מבטאו היהודי הכבד היה לו למכשול והוא לא צלח בדרשותיו. חרף התנגדותו הקשה לרב הראשי, חתם הרב קווטש בעד הצעת הרב הירש לרפורמה אחידה בסדרי בתי-הכנסת בחבל.
ב-1851 מאס הרב הירש בהתנגדות הכבדה מהגורמים השמרניים והתפטר. הרב קווטש דווקא ניסה לשכנעו להישאר, ללא הצלחה. הרשויות, בתמיכה מקהילת פרוסניץ רבת-ההשפעה, שקלו לבטל בכלל את תפקיד הרב הראשי, קיצצו את השכר ומינו בינתיים רק מחליף זמני. למרות הפגיעה בסמכות וביוקרה של המשרה, ב-27 במאי 1855 נבחר הרב קווטש לבסוף לתפקיד, וקיבל יחד עמו את ראשות הישיבה העירונית, הגדולה במוראביה. הוא כיהן מעט יותר מחצי שנה לפני מותו, ואז בוטלה משרת הרב הראשי וישיבת ניקלשבורג נסגרה.
שו"ת "חכמת שלמה" פרי עטו התפרסם בתוך ספר "הר המור" שיצא בתרכ"ב.
אולטרה־מונטניזם
אולטרה־מונטניזם או אולטרה־מונטניות היא תפיסת כמורה פוליטית בתוך הכנסייה הקתולית, ששמה דגש חזק על זכויות היתר וכוחותיו של האפיפיור.
היסטוריה
מקורות המונח הם בשפה כנסייתית מימי הביניים: כאשר אדם לא איטלקי נבחר לאפיפיור, אמרו שהוא papa ultramontano, כלומר, אפיפיור מעבר להרים (האלפים). סטודנטים זרים באוניברסיטאות באיטליה של ימי הביניים כונו גם אולטרמונטנים.
המילה הוקמה לתחייה, אך משמעותה התהפכה לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית בצרפת, כדי לציין את "האיש שמעבר להרים" שנמצא באיטליה. בצרפת, הכינוי ultramontain ניתן לאנשים שתמכו בסמכות האפיפיור על פדיון צרפתית, בניגוד למפלגה הגליקנית ומפלגת היאנסנים של ילידי הכנסייה הקתולית הצרפתית. המונח נועד להיות מעליב, או לפחות לרמוז על היעדר פטריוטיות אמיתית. החל מהמאה ה-17, האולטרה־מונטניזם נקשר בקשר הדוק עם הישועים.
במאה ה -18 המילה עברה לאוסטריה (יוסיפיניזם ופברוניזם), שם קיבלה משמעות רחבה בהרבה, כאשר היא חלה על כל הסכסוכים בין הכנסייה למדינה, ותומכי הכנסייה נקראים ultramontanes. בבריטניה ובאירלנד הייתה זו תגובה לסיסלפיניזם, עמדתם של קתולים מתונים שביקשו לעשות ויתורים פטריוטיים למדינה הפרוטסטנטית כדי להשיג אמנציפציה קתולית.
בספרד של המאה השמונה־עשרה החלה מלכות בורבון ליישם מדיניות של רגליזם, שהרחיבה את כוחה של המלוכה וביקשה להביא את הכנסייה הקתולית לתחום שיפוטה של המלוכה בכל העניינים למעט התחום הרוחני. שריו של שארל השלישי, הרוזן פלורידבלנקה והרוזן קמפומנס דחו את טענות האולטרה-מונטניסטים לפיהן לכנסייה זכויות בלתי ניתנות לערעור בתחום החילוני. הרפורמות הרגליסטיות שכתר ספרד ביקש ליישם הצליחו רק קמעה, וההתנגדות אליהן יוחסה לתמיכה ב"חברת ישו", שגורשה מהאימפריה הספרדית בשנת 1767, אך לפני כן מנתה אנשי חינוך.
בקנדה, רוב אנשי הדת הקתוליים בזו למהפכה הצרפתית ולהטיה האנטי-כמורתית שלה וראו ברומא כדוגמה רוחנית ופוליטית כאחד. היו הרבה הדיוטות שתמכו באידיאלים אלה כמפתח לשימור המוסדות והערכים הקנדיים. מסיבה זו הם נקראו אולטרה-מונטניסטים. האולטרה-מונטנים לא האמינו הן בפוליטיקאים האנגלופוניים הפרוטסטנטיים והן בפוליטיקאים הפרנקופונים, אך הכנסייה ראתה בכך קל יותר להתמודד עם מושלים בריטים, שהעריכו את תפקידה של הכנסייה בהכלת חילוקי הדעות, מאשר עם אנשי המקצוע הליברלים הפרנקופונים שהיו חילונים.
מועדון ההוקי אם.וה.דה
מועדון ההוקי אֶם.וֵה.דֵה (ברוסית: Хоккейный клуб МВД) היה מועדון הוקי קרח רוסי שנוסד ב-1949 בשם "ספרטק קלינין". הישג השיא של הקבוצה היה העפלה לגמר גביע גגארין בעונת 2010.
ב-2004 נלקחה הקבוצה תחת חסותו של משרד הפנים הרוסי ושמה שונה. המועדון פורק ב-2010 תוך איחודו עם מועדון ההוקי דינמו מוסקבה. המועדון שיחק לפני פירוקו בעיירה בלאשיחה, במחוז מוסקבה.