cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' קלינטון
המהפכה האמריקאית
השינויים החברתיים והפוליטיים שהביאה המהפכה פעלו לטובת קלינטון, והוא ניצל את רוב ההזדמנויות שלו. במחקרו על ניו יורק בתקופת המהפכה, טוען אדוארד קאנטרימן כי "משבר העצמאות .. ניפץ את ניו יורק הישנה, ​​פוליטית וחברתית כאחד". החוקה החדשה של המדינה הרחיבה מאוד את זכות הבחירה והגדילה את סמכות הרשות המחוקקת של המדינה. קלינטון הפך לדובר של חקלאים עובדי אדמה באזורי הספר, שקודם לכן היו יריבי תנועת "ליווינגסטון". תמיכתם הוכיחה עצמה כבעלת חשיבות מכרעת בבחירות למושל בשנת 1777, כאשר קלינטון ניצח את אדוארד ליווינגסטון במהפך ש"סימן את פירוק מפלגת ליווינגסטון הוותיקה." הבחירות סימנו גם את הופעתו של קלינטון כדמות דומיננטית בפוליטיקה בניו יורק; הוא כיהן כמושל מ-1777 עד 1795 ושוב מ-1801 עד 1804, והפעיל השפעה ניכרת על הרשות המחוקקת במדינה לאורך כהונותיו.
מושל ניו יורק
לפני שעזב את שדה הקרב כדי לקחת על עצמו את האחריות המנהלית החדשה שלו כמושל ניו יורק, הבטיח קלינטון למפקדו הראשי, הגנרל ג'ורג' וושינגטון, כי יחזור לתפקידו הצבאי "אם העסק של המינוי החדש שלי לא יוכיח את עצמו בחשיבותו". נאמן לדבריו, קלינטון חזר במהרה לשדה הקרב כדי לסייע בהגנה על ניו יורק. שם מנעו חיילים אמריקאים בפיקודו את הנרי קלינטון (שנאמר כי היה "בן דוד רחוק" של ג'ורג') את תנועת הכוח הבריטי העיקרי של ג'ון בורגוין מקנדה דרומה. קלינטון פעל לתרום למערך הדיפלומטי לשכנוע ממלכת צרפת שהמושבות הנאבקות ראויות לסיוע שהוכיח עצמו בהמשך כגורם מכריע במאמץ המהפכני נגד הבריטים.
העבודה האזרחית של המושל קלינטון תרמה גם כן לקידום תדמיתו הפוליטית. כמו מושלי אחרים במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, הוא היה אחראי על תיאום מאמצי המלחמה של מדינתו. חשיבותה האסטרטגית של ניו יורק והיות חלק נכבד מאוכלוסייה נאמנה לכתר, יחד עם התנתקותה של רפובליקת ורמונט מתוכה בשנת 1777, היוו מכשולים מיוחדים עבור המושל, אך לאורך כהונתו הוכיח עצמו כמנהל כשיר. עם זאת, הוא היה מתוסכל, ככל שהוצאות המלחמה עלו, וככל שהקונגרס הקונטיננטלי, שחסרה לו הסמכות לקיים גיוס הכנסות מכלל המדינות והסתמך בלבד על גיוס תרומות, פנה לניו יורק לבקש הלוואות כדי לפצות על המחסור שנבע מכך שמדינות אחרות לא הצליחו לעמוד במכסותיהן. הוא תמך בקריאתו של אלכסנדר המילטון להקמת קונגרס חזק יותר עם סמכויות עצמאיות לגיוס הכנסות, והזהיר את נשיא הקונגרס הקונטיננטלי, ג'ון הנסון, בשנת 1781 כי "לא נוכל, ללא שינוי בנסיבותינו, עוד להמשיך לשמור על השלטון האזרחי שלנו."
נקודת המבט של קלינטון השתנתה בשנת 1783, לאחר שהקונגרס ביקש מהמדינות לאשר תעריף לאומי שישלול מניו יורק את מקור ההכנסה המשתלם ביותר שלה. הוא האמין מזמן שהקונגרס צריך להקל ולהגן על מסחר החוץ החשוב כל כך לניו יורק. לשם כך, הוא תמך במאמציו של המילטון לחזק את תקנון הקונפדרציה במהלך המלחמה. אבל הרעיון של תעריף לאומי עזר לשכנע אותו שממשלה לאומית בעלת סמכויות מוגדלות במידה רבה עלולה להציף את המדינות ולערער את חירויות הפרט. "אם סמכויות חזקות יותר לקונגרס יועילו לניו יורק", לפי הביוגרף שלו, "קלינטון היה עוקב אחר צעדים כאלה. בעניינים פנימיים גרידא, המושל היה מעמיד את החששות של ניו יורק מעל לכולם [הכוונה לממשל הפדרלי]." הדאגה העיקרית של המושל הייתה להימנע מכל אמצעי שעלול להכביד על תושבי ניו יורק העוסקים בחקלאות במס. התעריף סיפק כמעט שליש מהכנסות ניו יורק במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, וקלינטון חשש שאם מקור הכנסה קריטי זה יופנה לקופה לאומית, יהיה על הרשות המחוקקת של המדינה להעלות ארנונה ולפגוע בקולם של החקלאים.
הפנייה לפוליטיקה פדרלית
במהלך הבחירות לנשיאות ב-1789, קלינטון היה מועמד לסגן הנשיא וזכה לתמיכה נרחבת מצד וירג'יניה וניו יורק. ג'יימס מדיסון נחרד מכך ש"אויבי הממשלה… מניחים אבני דרך לבחירת המושל קלינטון", ואלכסנדר המילטון פעל לאיחוד הפדרליסטים מאחורי מועמדות ג'ון אדמס לסגן הנשיא. שמועות המיועדות לתעמולה פגעו במועמדותו של קלינטון בכך שציינו כי האנטי-פדרליסטים ממוקמים בין ריצ'רד הנרי לי או פטריק הנרי בעוד קלינטון אינו מועמד בראשות סדר העדיפויות שלהם. לפני אישור התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית בשנת 1804, האלקטורים הוציאו שני קולות בבחירות לנשיאות מבלי להבחין בין מועמדים לנשיאות וסגני נשיאות, ובעל מספר האלקטורים השני בגודלו היה נבחר לסגן הנשיא. אולם כל בוחר אזרחי הצביע מתוך כוונה ברורה לבחור אדם אחד כנשיא והאחר כסגן נשיא. באווירה הטעונה סביב הבחירות הראשונות במסגרת החוקה החדשה, ההתלהבות העממית מהממשלה הפדרלית החדשה וההתנגדות הידועה של קלינטון לחוקה פעלה גם היא נגדו. ג'ון אדמס זכה במשרת סגן הנשיא עם 34 קולות אלקטורים בעוד וושינגטון נבחר לנשיא כצפוי.
בסופן של בחירות 1789, השיג קלינטון 3 אלקטורים בלבד. עמדתו של קלינטון התחזקה במעט במהלך הבחירות לנשיאות ב-1792. בתום הקדנציה הראשונה של וושינגטון, הקבינט חלק ברצינות על המערכת הפיננסית של מזכיר האוצר אלכסנדר המילטון, וכל הצדדים הסכימו כי בחירתו מחדש של וושינגטון חיונית להישרדותה של הרפובליקה אשר עודנה בחיתוליה. למרות הסתייגותם הקודמת מהקלינטון, מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון ובני בריתו מוירג'יניה, מדיסון וג'יימס מונרו, היו נחושים להחליף את סגן הנשיא "המונרכיסטי" אדמס. הם ראו בקלינטון מועמד מתון בעל סיכוי רב להחליף את אדמס.
מועמדותו של קלינטון עמדה בפני כמה מכשולים. הוא עדיין נחשד כמתנגד לחוקה, ונסיבות בחירתו המחודשת למושל מוקדם יותר באותה השנה עוררו את החשש אפילו מצד בסיס התמיכה שלו. ג'ון ג'יי, המועמד הפדרליסטי, קיבל רוב הקולות במרוץ לתפקיד המושל, אך ביטול רישומם של פתקי מחוז אוצגו בחשד להונאת בחירות הטה את הכף לטובת קלינטון. ג'פרסון חשש שהבחירות בניו יורק יסכנו את הזיקה "לתנועה הרפובליקנית" האנטי-פדרליסטית שקידם, ומדיסון הרחיק לכת והציע לקלינטון להתפטר ממשרת המושל אם הוא סבור שלמעשה נבחר במרמה. אף על פי שאדמס נבחר מחדש לסגן הנשיא, קלינטון הצליח לצבור אחוז קולות מכובדים, כשהוא נושא את רוב התמיכה בוירג'יניה, ג'ורג'יה, ניו יורק וקרוליינה הצפונית. הבחירות סיפקו נחמה מוגבלת עבור ג'פרסון ומדיסון, שראו בתשואות סימן להצלחה עתידית לקואליציה האנטי-פדרליסטית המתגבשת אשר קידמו.
פרישה זמנית
למרות ההופעה החזקה שלו בבחירות הלאומיות, המושל קלינטון התקשה לשמור על בסיס התמיכה שלו בניו יורק. בטענה לתשישות ובריאות לקויה, הוא הודיע ​​על פרישה בשנת 1795 מתפקיד המושל. אף על פי שבריאותו הלקויה ריתקה אותו למיטתו עד כדי כך שלא יכול היה עוד לנסוע לאולבני כדי לכנס את המחוקק של המדינה, גורמים אחרים השפיעו על החלטתו. נסיבות בחירתו מחדש בשנת 1792 גררו עמן האשמות חמורות, ויעילותו כמושל פחתה כאשר הפדרליסטים השיגו רוב על המחוקק במדינה בשנת 1793. המוניטין הציבורי של קלינטון נפגע עוד יותר כאשר בתו קורנליה נישאה לדיפלומט הצרפתי, אדמונד ז'נט, בשנת 1794.
קלינטון נותר בעל סיכוי אטרקטיבי לבחירה למשרת סגן הנשיא בתקוותם של מנהיגים אנטי-פדרליסטים אשר ראו בבחירתו גורם מרכזי בשימור הקשר הפוליטי בין וירג'יניה ומדינות הדרום לבין ניו יורק. קלינטון על כן סירב להתמודד לצד ג'פרסון במהלך הבחירות לנשיאות ב-1796. עד מהרה מצא את עצמו מנוגד לג'פרסון, שהתמנה לסגן נשיא בשנת 1797 לאחר שקיבל את מספר הקולות האלקטורלי השני בגודלו אחרי אדמס שנבחר לנשיא. בנאום הפתיחה שלו בסנאט, 4 במרץ 1797, שיבח ג'פרסון את קודמו, הנשיא ג'ון אדמס, כאיש בעל "כישרונות ויושרה". קלינטון מיהר להביע את זעמו על "הסתירה הפומבית לכאורה של האופוזיציה שהציגו חבריו נגד בחירתו של מר אדמס". עם זאת, בשנת 1800, הסכים קלינטון להתמודד בבחירות לנשיאות עבור משרת סגן הנשיא אך עם ניצחונו של ג'פרסון בבחירות הוא מינה את ארון בר, גם הוא מניו יורק, להיות לסגנו.
מושל ניו יורק בשנית
קלינטון שב לחיים הפוליטיים מפרישתו ב-1800, כאשר נבחר למושב בבית המחוקקים של ניו יורק. הוא השתתף בבחירות על פי בקשתו של בר, להבטיח בחירת רוב מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וכנראה התכוון לפרוש עם תום כהונתו. אך כאשר הדמוקרטים-רפובליקנים בניו יורק, שציפו לניצחון ג'פרסון בבחירות הלאומיות וקיוו לבסס את הישגיהם ברמה המקומית, ביקשו ממנו להירשם לבחירות למושל ב-1801, הוא הסכים. תחילה הוא נרתע מבקשת המועמדות, אך במהרה תמך בו בר שירוץ לתפקיד.
אחת עשרה שנים קודם לכן מינה המושל קלינטון את ארון בר לתובע הכללי של ניו יורק. בשנת 1789, כשהפדרליסטים היו בעלי רוב ברשות המחוקקת של המדינה, חבריו נרתעו מלצרף את בר ובני בריתו לקואליציה של קלינטון. גורמים פדרליסטים ברשות המחוקקת מעולם לא סמכו על בר לחלוטין, וחשדותיהם אוששו כאשר בר סירב לדחות את תומאס ג'פרסון לאחר ששני המועמדים קיבלו מספר שווה של אלקטורים בניו יורק בבחירות לנשיאות ב-1800. לאחר ניצחון ג'פרסון ובר בבחירות לנשיאות בניו יורק, ניבא אחיינו של קלינטון ויורשו הפוליטי, דוויט קלינטון, כי בר יפוטר מתפקיד סגן הנשיא וינסה להחזיר את הונו המרוסק על ידי ריצה לתפקיד המושל של ניו יורק. דוויט כנראה שכנע את דודו שהוא המועמד הפוטנציאלי היחיד שיכול למנוע מבר להשתלט על סניף המפלגה הדמוקרטית-הרפובליקנית במדינה. ג'ורג' קלינטון היה מושל בעל רוב תמיכה בהפרש מוחץ מבר, כשהוא נושא את תמיכת העיר ניו יורק הפדרליסטית באופן מסורתי ואיתה גם רוב תומכים בכל מחוזות המדינה מלבד שש.
קדנציה ראשונה
ג'ורג' קלינטון זכה לכבוד נרחב בגבורתו במהלך מלחמת העצמאות ובמסירותו לעקרונות הדמוקרטים-רפובליקנים, ויכול היה להחליף את בר מבלי לפצל את המצביעים בניו יורק. גילו ובריאותו המעורערת היו שיקולים חשובים עבור ג'פרסון, שחישב שבשנת 1808 קלינטון בן ה-65 יהיה זקן מכדי לערער על יורשו המיועד, מזכיר המדינה ג'יימס מדיסון, על המועמדות לנשיאות הדמוקרטים-רפובליקנים. אבל לקלינטון לא הייתה שום כוונה לדחות את מועמדותו של מדיסון בשנת 1808. כפי שהסביר ביוגרף של מדיסון, ראלף קטצ'ם, הדמוקרטים-רפובליקנים בניו יורק קינאו עמוקות במקביליהם תושבי וירג'יניה ששלטו ברשויות המחוקק בארצם מאז 1792. "החלפתו של ג'ורג' קלינטון בבר כסגן נשיא בשנת 1804 לא הייתה פיוס עם תושבי וירג'יניה, אלא מנע להדחת מועמדה של וירג'יניה ב-1808."
לאחר הבחירות, קלינטון כמעט נרתע הצידה על ידי נשיא שלא רצה לחזק את מעמדו של סגן הנשיא בממשל או לעודד את שאיפותיו הנשיאותיות. ג'פרסון כבר לא ביקש את עצתו של קלינטון בקביעת מינויים פוליטיים בניו יורק או במקומות אחרים, או בכל נושא אחר, בהסתמך על ייעוץ של מדיסון ומזכיר האוצר, אלברט גלטין. כשהרגיש צורך להתייעץ עם מחוקקים דמוקרטים-רפובליקנים, הוא עשה זאת באופן אישי או באמצעות גלטין, שמעונו בגבעת הקפיטול שימשה כמקום המפגש של כל הוועידות הדמוקרטיות-רפובליקנית.
אף על פי שפלומר ואחרים ייחסו את חוסר יכולתו של סגן הנשיא לגילו המתקדם ולבריאותו החלשה, כנראה ש"סלידתו הממושכת של קלינטון מוועדות" ייצגה את קשייו הפוליטיים. לא הייתה לו סבלנות מועטה כלפי סנאטורים נושאי נאומים ארוכים, כפי שגילה ג'ון קווינסי אדמס, לאחר שיח ממושך שהיה, על פי הודאתו, "דבר מאוד מייגע לכל שומעיו". "סגן הנשיא", סיכם, "אינו אוהב נאומים ארוכים." קלינטון לא יכול היה להקל על אי הנוחות שלו, בהתחשב בעובדה שכללי הסנאט אפשרו דיון ממושך, אך לפחות פעם אחת ביקש טובה מיוחדת: "שכאשר אנו עומדים לעשות דיונים כאלה עלינו להודיע ​​לו; כך שניצל את ההזדמנות כדי להתחמם ליד האח." קלינטון נעדר לעיתים קרובות מהסנאט, אך ככל הנראה הוא אזר כוחות להשתתף כאשר מצא סיבה משכנעת לכך. מקרה מובהק היה הצבעתו שוברת השוויון לאישור מינויו של ג'ון ארמסטרונג הבן, חבר ילדות ובעל ברית פוליטי, כשגריר בספרד הבורבונית. הסנאטורים הפדרליסטים, ורבים מעמיתיהם הדמוקרטים-רפובליקנים, התנגדו בתוקף למינויו של ארמסטרונג, וטענו כי כשל במהלך כהונתו כשגריר בצרפת לטפל בהשתלטות הצרפתים על אוניית הסוחר 'ניו ג'רזי' במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת.
מערכת היחסים הקלוקלת מאז ומעולם של קלינטון עם ג'פרסון הלכה ונמתחה כשהנשיא הגיב לתקיפות בריטיות וצרפתיות על הספנות האמריקאיות באסטרטגיה של תמרון דיפלומטי וכפייה כלכלית. קלינטון התבונן בעימות ההולך וגדל בין בריטניה לצרפת. הוא האמין שמלחמה עם אחת או עם שתי האומות היא בלתי נמנעת ותוסכל מהסתייגותו של ג'פרסון לכאורה לחמש את המדינה לקראת מלחמה. מדינתו של סגן הנשיא עצמה הייתה פגיעה במיוחד, מכיוון שהמשלוחים והסוחרים בניו יורק סבלו באופן חריף עקב פשיטות בריטיות, אך הפתרון המוצע של ג'פרסון להטלת עיצומים על סחר חוץ עלול היה להשפיע באופן הרסני על כלכלת המדינה. הגנות החוף המוגבלות של ניו יורק, חשש קלינטון, יתגלו כבלתי מספקת במקרה שאסטרטגיית הנשיא לא הצליחה למנוע מלחמה.
קדנציה שנייה ופטירתו
הקונגרס אישר את חוק העיצומים, שסגר את נמלי ארצות הברית למסחר חוץ, בדצמבר 1807. כשוועידת הקונגרס הדמוקרטית-רפובליקנית נפגשה בחודש שלאחר מכן כדי לבחור את המועמד לנשיאות המפלגה ב-1808, תומכיו של סגן הנשיא נעדרו באופן בולט. קלינטון ידע כי הוועידה תבחר במדיסון, האדריכל של מדיניות החוץ של ג'פרסון, כמועמדם לנשיא, אך ככל הנראה האמין כי הוא יכול לזכות בנשיאות ללא תמיכתה של המפלגה. "ידידנו הנכבד, סגן הנשיא", ציין הסנאטור מיטצ'יל, "רואה עצמו זכאי במלואו למקום הראשון במדינה." קלינטון היה כה "שאנן", טען מיטצ'יל בפליאה, עד שלא הצליח "להבחין בין אור יום לכל גוף אחר", עד כי לא הייתה אפילו "ההסתברות המרוחקת ביותר להצלחתו בבחירות לנשיא." קלינטון מצידו עדיין אחז בהשפעה על רבים מבני מפלגתו, ולבסוף הוצע לו להתמודד לצד מדיסון על קדנציה נוספת במשרת סגן הנשיא.
נאומו של קלינטון ב-20 בפברואר 1811 היה נאומו הרשמי הראשון והאחרון לסנאט. יומיים לאחר מכן, הוא הודיע ​​לסנאטורים כי ייעדר להמשך מושב הסנאט המכהן. הוא חזר למושב הפתיחה של הקונגרס ה-12 ב-4 בנובמבר 1811, ועמד בראש הסנאט לאורך כל החורף, אך בסוף מרץ 1812 הוא היה חולה מכדי להמשיך בתפקידו. הנשיא הזמני של הסנאט, ויליאם קרופורד, ישב בראש המשך המושב, בעוד שממשיכי דרכו של קלינטון עסקו בהקדמה לבחירות ללא הפסק וקידמו את מועמדותו של סגן הנשיא לקדנציה נוספת. ב-20 באפריל 1812 הודיע ​​קרופורד לסנאט על "מותו של אחינו האזרח הנכבד, ג'ורג' קלינטון, סגן נשיא ארצות הברית."
למחרת אחר הצהריים ליוותה משלחת משותפת של הסנאט ובית הנבחרים את גופתו של קלינטון לחדר הסנאט. הוא היה האדם הראשון ששכב בארונו באולם הקפיטול, במשך כשעתיים, לפני שהליך ההלוויה ליווה את שרידיו לבית הקברות הסמוך לקונגרס. הנשיא מדיסון היה בין האבלים הרשמיים, אף על פי שהוא והגברת הראשונה קיימו את קבלת הפנים המקובלת שלהם באחוזת הנשיא למחרת. בלשכת הסנאט נצבע כיסא נשיא הסנאט בשחור להמשך המושב, וכל סנאטור ענד רצועת זרוע שחורה למשך 30 יום לסמל "כבוד לא מזויף" לסגן הנשיא אשר הלך לעולמו. יריבו לשעבר של קלינטון, הסנאטור גוברנור מוריס, הציע מאוחר יותר מחווה ל"חייל המהפכה" שנפל. בהספד אמר כי קלינטון העניק שירות של חיים שלמים לניו יורק ולאומה, אבל "להשתתף במנהל הממשל לא היה חלקו. להשפיע עליו לא היה בכוחו".
צ'אנדרה טאל
צ'אנדרה טאל (Chandra Taal, "אגם הירח") הוא אגם מים מתוקים הממוקם בלב הרי ההימלאיה, במדינת הימאצ'ל פרדש בצפון הודו.
האגם המוקף הרים נמצא בעמק ספיטי, בגובה של 4,300 מטרים מעל לפני הים ושמו ניתן לו בשל צורתו הדומה לסהר. הנופים הדרמטיים מסביב לאגם הפכו אותו לנקודת משיכה למטיילים רבים באזור. ניתן להגיע רגלית לצ'אנדרה טאל ממעבר ההרים קונזום הנמצא במרחק של כ-8 ק"מ. ישנה גם דרך לרכבים מהדבה באטאל, שנמצאת על כביש מנאלי - לה, אך דרך זו משובשת ולעיתים קרובות חסומה בשל תנאי מזג האוויר.
המנון אוזבקיסטן
ההמנון הלאומי של אוזבקיסטן (באוזבקית: Oʻzbekiston Respublikasining Madhiyasi) נוצר כאשר אוזבקיסטן הייתה רפובליקה של ברית המועצות. עם קבלת העצמאות בשנת 1991, עקב חוסר היסטורי של המנונים לאומיים, אומץ ההמנון הישן של הרפובליקה הסובייטית שנכתב על ידי אבדול אריפוב והולחן על ידי מוטל בוחנוב.
גיא חסון
גיא חסון (נולד ב-26 בינואר 1972) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון בצה"ל שירת כקצין שריון ראשי.
ביוגרפיה
חסון גדל בקריית ים ולמד בתיכון "רודמן" בעיר. ב-1990 התגייס לחיל השריון. שירת כלוחם, מפקד טנק וכקצין בגדוד 195 ("אדם") בחטיבה 500 וכקצין אג"ם בחטיבה. ביוני 2001 מונה למפקד גדוד 195 ובמהלך כהונתו בתפקיד זה היה אחראי על גזרת חומש ועל גזרת בית לחם בתקופת האינתיפאדה השנייה. לאחר סגירת חטיבה 500 בשנת 2003 מונה חסון ב-2004 שוב למפקד גדוד 195 שהוקם מחדש כגדוד הדרכה בחטיבה 460. לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה לקצין אג"ם של אוגדה 162.
במאי 2008 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבה 130, חטיבת שריון במילואים, במקביל למד במכללה לביטחון לאומי, הדריך בקורס מפקדי פלוגות ובקורס מפקדי גדודים, בשנתיים האחרונות לשירותו כמח"ט מילואים כיהן גם כמפקד מרכז לאימון מפקדות חטיבתיות במל"י. שירת כסגן מפקד עוצבת געש. באוקטובר 2013 מונה למפקד חטיבה 460, הוא פיקד על צוות קרב חטיבתי במהלך מבצע צוק איתן, בו לחמו כוחות מהחטיבה יחד עם כוחות מיחידות אחרות באזור צפון רצועת עזה ובאזור ח'אן יונס. ב-2015 יצא לשנת לימודים בצבא ארצות הברית. ביוני 2016 מונה לקצין שריון ראשי, ושימש בתפקיד עד 3 באוקטובר 2019. בסיום תפקידו פרש מצה"ל.
בשנת 2021 בעקבות מותו של שרון אסמן, מח"ט הנח"ל נבחר על ידי הרמטכ"ל לעמוד בראש צוות מומחים לבחינת אימוני הכושר בצה"ל.
חסון בוגר תוכנית "אופק" המכללה לפיקוד ומטה, בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני מאוניברסיטת חיפה.
כיום מתגורר בשמשית, נשוי ואב לשתי בנות ובן.
NRI
NRI (ראשי תיבות באנגלית של "Norepinephrine reuptake inhibitor"; בעברית: "מעכבי קליטה חוזרת של נוראדרנלין") הוא שם כולל לקבוצה של תרופות המבוססות על עיכוב קליטה חוזרת של נוראפינפרין (נוראדרנלין) ואפינפרין (אדרנלין) על ידי חסימת הפעולה של נשא הנוראדרנלין. בכך התרופות מגבירות ריכוזים של אדרנלין ונוראדרנלין.
בקבוצת NRI משמשים בדרך כלל לטיפול במצבים כמו הפרעת קשב וריכוז ונרקולפסיה, הם גם משמשים לעיתים רחוקות כתרופות נוגדות דיכאון לטיפול בהפרעת דיכאון, חרדה ועל הפרעות חרדה.
עלייה באדרנלין יכולה לבסס עלייה בתוקפנות ולכן ישנה זהירות רבה עם תרופות ממשפחה זו. כיום מועדפים טיפולים אחרים לדיכאון כגון פלואוקסטין או מירטזאפין.
איסור משכב אח עם אחות
איסור משכב אח עם אחותו כולל שניים מתוך מחמישה עשר איסורי עריות שנמנו בפרשת אחרי מות, שהעונש על העובר במזיד על כל אחד מהם הוא כרת, ובשוגג - הבאת קרבן חטאת לבית המקדש. ישנו איסור על משכב עם אחותו מצד אביו או אמו ואיסור נוסף על משכב עם בתה של אשת אביו.
מקור האיסור והעונש
מקור האיסור במקרא הוא בפסוק בפרשת אחרי מות שבחומש ויקרא:. והעונש מבואר בפרשה שאחריה, פרשת קדושים:. ובפרשת כי תבוא איסור זה נכלל ברשימת הארורים שבמעמד הברכה והקללה:.
גדרי האיסור
כפי המבואר בפסוקים, איסור משכב עם אחות הוא בין באחות מן האב ובין באחות מן האם. ומהמילים: למדו חכמים שגם אחות שנולדה מביאת איסור, כלולה באיסור משכב עם אחות, אולם אחות שנולדה ממשכב האב עם נכרית או שפחה כנענית, אינה נחשבת לאחות ולא חל עליה איסור זה של משכב עם אחות:
טעם האיסור
התורה מנמקת את טעם איסור המשכב עם אחות בטעם:. מספר פירושים ניתנו למהות טעם זה:
הפירוש העיקרי מתבסס על הפסוק: שמשמעותו היא: פן יבזה ויחרף אותך השומע אותך מרכל. על פי פירוש זה התורה מציינת שמשכב אדם עם אחותו, עימה גדל יחד בבית כל ימי הילדות, הוא מעשה חרפה, בוז וקלון.
והרמב"ן באר את המילה כפשוטה, שהאח שבעל את אחותו נהג בה ההפך ממידת החסד המצופה ממנו לנהוג בה לדאוג להשאתה לאשה לבעלה, והוא פגע בשמה הטוב בכך שכעת היא בעולה, והתאכזר אליה בכך שיקשה עליה למצוא כעת בעל:
ורבנו בחיי בשם הרמב"ן באר שכשם שהעושה חסד עושה מעשה שהוא יוצא מגדר הרגיל בטובו, כך השוכב עם אחותו עושה מעשה יוצא מגדר הרגיל בתיעובו:
קין והבל ואחיותיהן
חז"ל מבארים שהמילים רומזות לכך ש.
אברהם ושרה
כאשר ירדו אברהם ושרה מחברון לגרר, הסביר אברהם לאבימלך מדוע אמר ששרה היא אחותו ולא אשתו:. והדבר היה מותר להם הואיל ועוד לא ניתנה התורה באותה שעה.
אמנם להסבר חז"ל שרה לא הייתה אחותו ממש אלא בת אחיו הרן, ו"בני בנים הרי הם כבנים".
אמנון ותמר
על פי המסופר בספר שמואל ב', אמנון בן דוד התאווה לשכב עם אחותו מן האב, תמר, ולאחר שהבחין בכך חברו יונדב בן שמעה, אחיינו של דוד, יעץ לו לעשות עצמו חולה ולבקש שאחותו תמר תבוא להאכילו ממאכל שתכין לו לבקשתו. וכשתבוא אליו, יציע לה שתשכב עמו. אמנון עשה כדבריו, אולם משסירבה תמר להצעתו, תפסהּ בכח ואנס אותה.
לכאורה יש כאן דוגמה קלאסית של משכב אסור של אח עם אחותו לאחר שניתנה התורה. אולם חז"ל מבארים שתמר הייתה בת דוד מאשת יפת תואר, ולכן לא נחשבה לאחותו של אמנון, שאם הייתה נחשבת לאחותו, לא הייתה מציעה לו שהדבר ייעשה בצורה פורמלית בהסכמת אביהם דוד:.
האצולה החדשה
האצולה החדשה: שיקום הביטחון הלאומי של רוסיה והשבת מורשת הקג"ב (באנגלית: The New Nobility: The Restoration of Russia's Security State and the Enduring Legacy of the KGB; ברוסית: Новое дворянство: Очерки истории ФСБ) הוא ספר תיעודי על שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה שנכתב על ידי העיתונאים הרוסיים אנדריי סולדאטוב ואירינה בורוגן. זהו הספר הראשון שנכתב על ידי עיתונאים רוסיים אודות הפס"ב, מאז 1994, כשהעיתונאית יבגניה אלבץ כתבה את הספר מדינה בתוך מדינה: הקג"ב ויורשיו ברוסיה - עבר, הווה ועתיד (The State Within a State: The KGB and Its Hold on Russia - Past, Present, and Future).
בשנת 2000 הוענק לשירות הביטחון הפדרלי הרוסי, סמכויות רחבות יותר במלחמתו בטרור ובהגנה על הממשל. הספר הוא חקירה של פעילות שירותי הביטחון הרוסיים בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21.
בפרקים קצרים וברורים, המחברים מתארים את פעילויות הפס"ב בכלא לפורטובו ובחיסולים ופריצות שונות בחוץ לארץ. הספר מדגים כיצד עם עלייתו של ולדימיר פוטין לשלטון, יורש הקג"ב הלך וצבר עוצמה, כוח ויוקרה ברוסיה.
בספטמבר 2010, פורסם המאמר "האצולה חדשה של רוסיה. עליית שירותי הביטחון של הקרמלין ושל פוטין" שאומץ על ידי מחברי הספר. ביולי 2011, הגרסה הרוסית של הספר יצאה בהוצאת אלפינה ספרים.
באוגוסט 2011 הגרסה הרוסית "האצולה החדשה" הגיע למקום השביעי ברשימת רבי המכר של המגזין Knizhnoe Obozrenie. בתחילת ספטמבר הוא כבר הגיע למקום השני ברשימת רבי המכר. ב-20 בספטמבר למחברים נמסר מאת אלנה יבגראפובה, העורכת הראשית של הוצאת אלפינה, כי ב-14 בספטמבר, מנכ"ל תשלובת "פוליגראפיק צ'כוב", מר קרווצנקו, קיבל מכתב ממחלקת מוסקבה של הפס"ב ולפיה א. סרגייב, ראש מינהלת 2 במחלק הבין-אזורי מס' 6 ביקש לברר את זהותם של אותם אנשים שעסקו בהדפסת הספר במהדורתו הרוסית.
הספר האצולה חדש: שיקום הביטחון הלאומי של רוסיה והשבת מורשת הקג"ב, יצא לאור על ידי הוצאת PublicAffairs בספטמבר 2010 בארצות הברית ובבריטניה. הספר יצא לאור באנגלית, אבל החומר שעליו נכתב, פורסם כבר בתקשורת הרוסית, שאיתה עבדו המחברים בעבר במשך 10 שנים, כולל עיתון ה"דיילי ג'ורנל".
עלילת הספר
בדצמבר 2000, מנהל הפס"ב דאז, ניקולאי פטרושב, אמר בגאווה על הפס"ב: "אני לא רוצה לדבר במילים גבוהות, אבל הכי טוב לעובדים שלנו, זה הכבוד והגאווה של הפס"ב, העבודה היא לא בשביל הכסף ... חיצונית, הם שונים, אבל יש תכונה אחת חשובה המאחדת אותם - זהו צבא העם, אם תרצה "אצולה חדשה" מודרנית".
במקביל, העניק פוטין לפס"ב תפקיד חדש ומסוכן. כקצין קג"ב לשעבר, וכחדש בשלטון, התייחס פוטין אל שירות הביטחון הפדרלי כמבנה אחד, שהוא יכול לסמוך עליו. השירות החשאי הפך למשאב אנושי מרכזי ואנשיו איישו משרות של חברות ממשלתיות במדינה, פשוטו כמשמעו, כהתגלמות התזה של פטרושב בדבר האצולה הרוסית החדשה.
מתנגדי משטר רבים, עיתונאים וחברי פס"ב האמינו בתחילה כי הנה באה הדרך לשחזור הקג"ב הסובייטי. אבל הם תמיד שוכחים פרט אחד חשוב: הקג"ב, אף שהיה כל יכול, היה בשליטה מוחלטת של המפלגה הקומוניסטית.
בתקופה הסובייטית, בכל המחלקות של הממשלה פעל הקג"ב, שמטרתו העיקרית הייתה פיקוח על קציני ביטחון. כתב האמנה של הקג"ב מ-1959 קובע בבירור: "ארגוני המפלגה ... יש לממש ולמלא את היעדר גורמי הביטחון". היום הפס"ב חדיר לחלוטין מבחוץ וחסר שליטה.
כתוצאה מכך, נערך ארגון מחדש לגמרי, ואולי בכך צבר הארגון השפעה רבה יותר מהקג"ב בזמנו. מעולם לא הייתה מערכת משאבי אנוש של שירותי הביטחון וקצין שהוביל את המדינה במשך עשר שנים. נזכיר כי הפופולרי ביותר למעט, ראש הפס"ב פוטין, הוא ראש הקג"ב, המנהיג הסובייטי יורי אנדרופוב שהיה קצין, מפעילי המפלגה ונציג של הוועד המרכזי שהוביל את ביטחון המדינה ויש האומרים כי היווה את ההשראה לפוטין.
אנשי הפס"ב לא ניסו לשנות את כללי המשחק הכלכלי ברוסיה כדי להשפיע על הקפיטליזם האוליגרכי, אבל הם הצליחו להשפיע השפעה ניכרת על התרבות הפוליטית של המדינה. מרחב הדיון הציבורי צומצם, והחיפוש אחר תשובות לשאלות חשובות, פינה את מקומו לחיפוש האויב.
היום, אם עיתונאי שואל פקיד שאלה רצינית, הוא אינו מנסה לענות על זה, מחפשים מישהו שיש לו הוראה בעניין זה. התקשורת העצמאית נעלמה כמעט, השקפת העולם, שמוצגת על ידי התקשורת, בעיקר תואמת את רצונו של הקרמלין. ארגונים לא ממשלתיים מוגבלים בשל ההאשמות במדיניות חוץ שלילית והקהילה המדעית ברוסיה מאוימת על ידי שורה של משפטים קשים נגד מדענים המואשמים בריגול.
הפס"ב פשט על ארגונים לא ממשלתיים, בחשד כי ארגונים אלה יכולים לארגן מהומות או מהפכה. זו הייתה טעות ברורה: ארגונים אלה תמיד היו קטנים מדי ולא נהנו מתמיכה עממית רחבה. הפס"ב התערב בפוליטיקה, כנראה בניסיון להוכיח את נחיצותה עבור הקרמלין, אבל בלוביאנקה (מטה הפס"ב) העריכו בטעות כי קיים איום על התנגדות כלשהי לפופולריות של פוטין. הפס"ב אומנם העריך כראוי את האויב במלחמה בטרור. לנוכח מלחמת גרילה, שירותים חשאיים ברוסיה מנסים להרוס את הבדלנים מבית ומבחוץ. וכך פעם אחר פעם, כאשר בדלנים ותיקים נהרגים, חדשים מיד באים במקומם. חיסולו של זלימחאן יאנדרבייב בקטר (שבוצע על ידי הגר"ו דווקא) לא שינה את המצב בצפון הקווקז, אבל המוניטין של השירות החשאי הרוסי נפגע מאוד, כששניים מסוכניו נלכדו.
שוב ושוב האשימה ההנהגה של הפס"ב במצב הביטחוני המידרדר בצפון הקווקז כוחות וארגוני טרור זרים - "אל-קאעידה" ומדינות זרות, שלכאורה סייעו למחבלי אל-קאעידה בצ'צ'ניה ודאגסטן.
עם זאת, עם העברת הדגש על אויבים חיצוניים, בפס"ב התעלמו מהטקטיקה של הטרוריסטים, שבו נעשה שימוש בקווקז ונבדק על ידי שאמיל בסאייב (בפיגועי התאבדות ולקיחת בני ערובה), וכן בשנת 2000, השיטות פותחו עוד יותר על ידי יורשיו (באמצעות התקפה על תשתית כוחות הביטחון).
לבסוף, נכשל הפס"ב למלא את המשימה העיקרית שהציב פוטין - להעמיד לרשותו מספר גדול של חסידי ותומכי הקרמלין וקצינים נאמנים החולקים רעיון משותף וחזון משותף לעתיד המדינה.
ברגע שקצינים הוחדרו לתוך תאגיד כלכלי, התברר כי הפס"ב סובל מפילוג ופיצול חריף בתוככי הארגון. יש מאבק בין חמולות שונות בתוך כוחות הביטחון.
כיום, המשבר הכלכלי המקומי פגע גם בשירות החשאי בעיקר בקרב הקולונלים והגנרלים. עדות לכך היא הכמות הנכבדה של תביעות שהוגשו נגד חברי הנהגת הפס"ב (כשחלק מהתביעות כבר עברו לבית הדין לזכויות אדם בשטרסבורג ולפחות אחד כבר נסגר).
קציני פס"ב הפכו לכוח היחיד המסוגל להציל את המדינה מפני אויביה הפנימיים והחיצוניים. עם זאת, בעשר השנים האחרונות הם לא הצליחו להציע רעיונות חדשים, אבל הרעיון של "לשרת" את המדינה, איך המדינה צריכה להיראות, הם טרם הפנימו והקצינים עסוקים ברווחתם האישית, דבר המתבטא בשחיתות גואה, הולכת וגוברת.
כ"ד בחשוון
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ד חשוון היא פרשת תולדות, אם בר המצוה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת חיי שרה אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או שבת.
הרי אומינקה
הרי אומינקה (באנגלית: Omineca Mountains) או "האומינקה" ("Ominecas"), הם קבוצה של רכסי ההרים בצפון-מרכז פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הגבול הצפוני של הרים אלה הוא נהר פינליי, הגבול המזרחי הוא בקע הרי הרוקי (ואגם ויליסטון), הגבול הדרומי הם אגמי ניישן. מדרום להרי האומינקה מצוי מישור נצ'אקו, ממערב מצויים הרי סקינה והרי הייזלטון, מצפון לאומינקה מצוי מישור ספאציזי ורכסי סטיקיין, וממזרח (מעבר לבקע הרי הרוקי) מצויים רכסי מוסקווא.
הרי אומניקה מהווים חלק מקו פרשת המים של אמריקה (שבאזור זה מפריד בין הנחלים והנהרות הזורמים לכיוון האוקיינוס השקט, לבין אלה שזורמים לאוקיינוס הארקטי).
שטח ההרים 47,893 קמ"ר והם מגיעים לגובה של 2,400 מטרים מעל פני הים.
רכסי הרים
רכסי הרים המהווים חלק מהרי האומינקה:
חיי עיר
תפקידם של דוגמי הצלילים הדיגיטליים ביצירה להשמיע מגוון של דגימות צלילים וקטעי דיבור, אשר מרביתם הוקלטו על ידי רייך עצמו בעיר ניו יורק ובסביבתה. צלילים אלה כוללים צפירות של כלי רכב, רעש בלמים, אזעקות של מכוניות, טריקות דלת, שקשוק הרכבת התחתית וצלילים נוספים המשויכים מבחינה רעיונית לעיר. בפרק האחרון של היצירה אף נעשה שימוש במקטעים מתקשורת הרדיו של מכבי האש של העיר ניו יורק במהלך הפיגוע במגדלי התאומים בשנת 1993.
השימוש שנעשה בדוגמי צלילים מביע את רעיון השימוש בצלילים ואף ברעשים יומיומיים כחלק מרכזי ביצירה מוזיקלית. דוגמאות מוקדמות יותר לשימוש ברעיון זה הן צפירת המונית ביצירה "אמריקאי בפריז" של ג'ורג' גרשווין (1928), צלילי האזעקה בהם השתמש אדגר וארז ביצירתו ורעש מדחף המטוס בו השתמש מלחין האוונגרד ג'ורג' אנתייל. דוגמאות מאוחרות יותר לשימוש בצלילים מחיי היום-יום ניתן למצוא במוזיקת הרוקנרול וכן במוזיקת הראפ המודרנית.
אחד הרעיונות המרכזיים ביצירה הוא שימוש בקטעי דיבור אשר מאופיינים במוטיב מלודי מסוים, וחיקויים בצורה מוזיקלית על ידי כלי הנגינה. ביצירה נתן רייך דגש רב לאינטונציה של קטעי הדיבור, ו"תרגם" תבניות של אינטונציה לתווים מוזיקליים - בדומה לשימוש בטעמי המקרא. בפרק הראשון, לדוגמה, נעשה שימוש בקריאה "Check it out" (בתרגום חופשי: "תסתכלו!"), אותה הקליט רייך מפיו של מוכר בגדים היספני. רייך ניתח את האינטונציה המדויקת של דגימת הדיבור, והפך אותה למוטיב מלודי מוזיקלי המלווה את כל הפרק ומנוגן על ידי כלי הנגינה השונים.
מבנה היצירה
היצירה מחולקת לחמישה פרקים, אשר בדומה ליצירות נוספות של רייך מסודרים בתבנית הסימטרית A-B-C-B-A (תבנית דמוית קשת). הפרקים הם:
כל פרק נקרא על שם דגימת הצליל המשמשת בו מוטיב מרכזי. הפרקים הראשון, השלישי והחמישי מבוססים על דגימות דיבור, אשר מלוות בכלי נגינה המנגנים את מלודיית הדיבור, והפרקים השני והחמישי משתמשים בדגימות הצלילים כמוטיבים קצביים.
אלכסנדר פרידמן (אדריכל)
אלכסנדר פרידמן (בהונגרית: Alexander Friedman; 5 באפריל 1905 – 5 ביולי 1987) היה אדריכל יהודי-הונגרי שחי ופעל בירושלים במאה ה-20. הוא היה אדריכל פורה ורב פעלים. הוא נחשב לאחד האדריכלים הבולטים בירושלים בתקופה זו, ועמד מאחורי תכנונם של מאות בתי כנסת, בתים פרטיים, מוסדות קהילה וחינוך בירושלים.
חייו
פרידמן נולד בעיר סיגט שנמצאת בחבל מרמרוש בטרנסילבניה למשפחה בת שמונה ילדים, אביו הרמן (צבי) פרידמן היה סוחר עצים ואמו תרזה, עקרת בית. אהבתו לציור הייתה ניכרת עוד כשהיה ילד ובשנת 1927 החליט לעזוב את ביתו ונסע ללמוד אדריכלות באוניברסיטת פדובה שבאיטליה. בשנת 1933 עלה לישראל והתיישב בירושלים. רוב משפחתו נספתה בשואה. שניים מאחיו עלו לישראל לאחר השואה, ואח נוסף חי ברוסיה.
בתחילת דרכו היה חייל בצבא הבריטי והצטרף לצוות המהנדסים שבנו את מצודות הטגארט בישראל, בסוריה ובלבנון. מ-1933 ועד תחילת שנות ה-60 עבד במשרד האדריכלים של האדריכל מאיר רובין, לאחר מכן סיים את השותפות ומאז עבד לבדו ואת רוב יצירותיו תכנן באופן עצמאי.
בשנת 1941 התחתן עם יונה ברנשטיין ובשנת 1951 נולד בנם יהודה פרידמן. נפטר בשנת 1987 בביתו משבץ מוחי.
מישל דברה
מישל דברה (בצרפתית: Michel Debré; 15 בינואר 1912 – 2 באוגוסט 1996) היה פוליטיקאי צרפתי גוליסטי, יהודי מומר. נחשב לאבי החוקה הנוכחית של צרפת, וכיהן כראש הממשלה הראשון של הרפובליקה הצרפתית החמישית תחת הנשיא שארל דה גול בשנים 1959–1962. ראש הממשלה החמישי בתולדות צרפת, שהיה ממוצא יהודי (מתוך שבעה סך הכל).
LaTeX
LaTeX (נהגה לָאטֶך: ה־x מסמל χ) היא שפת סימון ועריכת מסמכים. לרוב מסומנת בלוגו. הרעיון העומד מאחורי שפה זו הוא לחסוך את הטרחה שבעיצוב מכותב המסמך, ולהטיל מלאכה זו על התוכנה עצמה, המעצבת את המסמך בצורה האופטימלית. כמו כן, LaTeX מהווה סביבה נוחה לסימונים מתמטיים: לכל סימון מתמטי ישנה פקודה; את כל הפקודות כותבים בעורך טקסט רגיל, ו־LaTeX יוצרת מסמך מתמטי מעוצב למשעי. לדוגמה, כדי לכתוב את הנוסחה: יש להקליד את רצף התווים הבא:
מישל דברה
קורות חיים
מישל דברה נולד בפריז, לפרופ' היהודי הנודע רובר דברה, אשר נחשב כיום על ידי רבים למייסד רפואת הילדים המודרנית. דברה הוא נכדו של סימון דברה, שהיה רב הקהילה בניי-סיר-סן. הוא למד תחילה בבית הספר התיכון "ליסה מונטן" ולאחר מכן ב"ליסה לואי-לה-גראן", ולבסוף רכש תואר בבית הספר למדעי המדינה (היום המכון למדע המדינה פריז) ותואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת פריז.
אלכסנדר פרידמן (אדריכל)
סגנון בנייה
פרידמן בנה בסגנונות שונים. הרבה מהמבנים שתכנן בארץ הם בסגנון הבינלאומי. בכל הבניינים שבנה בירושלים הכניס תמיד אלמנטים חדשניים, שלא נראו בבניה של אותה התקופה. מתאפיין בבנייה מונומנטלית, איכות גבוהה של חומרים, הקפדה על פרטים וקווים סימטריים. אחד מסימני ההיכר שלו הוא נטייתו לשימוש באבן נסורה.
LaTeX
גישת ה־LaTeX לעיתים נקראת WYSIWYM (מה שאתה רואה הוא מה שהתכוונת) ומנוגדת לגישת WYSIWYG (מה שאתה רואה הוא מה שתקבל) המקובלת בתוכנות כדוגמת מיקרוסופט וורד (העושה שימוש ב־MathType) בה עיצוב העמוד והצגתו מתבצע על ידי מעבד התמלילים תוך כדי הקלדתו על ידי המשתמש.
מישל דברה
קורות חיים
דברה שירת כקצין בחיל הפרשים בשנת 1939, נלקח בשבי במהלך המערכה על צרפת, אך הצליח להימלט לאחר מספר חודשים. הוא כיהן במועצת המדינה של צרפת תחת משטר וישי, והושבע על ידי המרשל פיליפ פטן. בפברואר 1943 הוא הצטרף למחתרת הצרפתית, וחבר לדה גול. במהלך קיץ 1943 מינה אותו הגנרל שארל דה גול, ששהה בלונדון, לבחור רשימת אישי ממשל שיחליפו את משטר וישי לאחר השחרור. במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית שהקים דה גול שימש דברה כשר בין ספטמבר 1944 לדצמבר 1945.
LaTeX
השפה בעלת מפרשים עבור כלל הפלטפורמות (לרבות Unix, Microsoft Windows ו-Mac OS Classic), וניתן לערוך בה מסמכים בעברית (אומנם לא באופן מאוד טבעי).
מישל דברה
קורות חיים
בשנת 1955 היה דובר ועדת החוץ של הסנאט. בשנת 1958 הוא מונה לשר המשפטים בממשלת שארל דה גול, והופקד על ניסוח החוקה של הרפובליקה החמישית. לאחר אישורה הוא מונה על ידי דה גול לראש הממשלה הראשון. ממשלתו של דברה הייתה מבוססת על הגוליסטים, הקתולים ושמרנים ולא שיתפה את הסוציאליסטים. דברה התפטר מתפקידו באפריל 1962. על פי הגרסה הרשמית, הפרישה היה מתוכנן מראש, אולם בעיתונות נטען שהיא נבעה מחילוקי דעות לגבי פיזור הפרלמנט ועריכת בחירות חדשות לצורך ניצול ההצלחה במשאל העם שנערך זמן קצר לפני כן. על פי הנטען, דברה, מראשי המפלגה הגוליסטית, ביקש לנצל את ההצלחה כדי להגדיל את כוחה של המפלגה בפרלמנט, אך דה גול סירב לפזר את הפרלמנט ולערוך בחירות חדשות. בנובמבר 1962 זכתה המפלגה הגוליסטית של דברה בניצחון, אולם דברה, שהתמודד במחוז בחירה קשה אל מול מועמד הסוציאליסטים, הפסיד את מקומו באספת הנבחרים ועל כן לא נכלל בממשלה החדשה של ז'ורז' פומפידו בדצמבר 1962. הצעה של אחד הצירים להתפטר על מנת לאפשר לדברה להיבחר לפרלמנט נדחתה על ידי דברה שלא רצה להיבחר בתכסיסים. בשנת 1963 נבחר לבית התחתון הצרפתי כציר של ראוניון.
בינואר 1966 שב דברה לממשלה בתפקיד שר הכלכלה והכספים, ונחשב למספר שניים בממשלה אחרי ראש הממשלה. במרץ 1967 זכתה המפלגה הגוליסטית לרוב בבחירות ודברה נבחר מחדש לפרלמנט. בשנת 1968 עבר דברה למשרד החוץ וביוני 1969, בניגוד לרצונו, הועבר לתפקיד שר ההגנה, אותו החזיק עד אפריל 1973, עת בחר שלא להצטרף לממשלה החדשה של פייר מסמר. כשר חוץ, הוא חתם מספר פעמים על הצהרות פומביות נגד התנועה הפאן ערבית. דברה היה סמן שמרני של מפלגתו ומתנגד חריף של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן הליברלי. בין היתר, התנגד דברה לחוק שהתיר הפלות מלאכותיות.
דברה התמודד בבחירות לנשיאות צרפת בשנת 1981, וזכה ב-1.65% מהקולות בלבד. גם לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים, הוא הוסיף להשמיע ברמה את דעתו בסוגיות שנויות במחלוקת בצרפת. בשנת 1988 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית. דברה המיר את דתו לקתוליות.
אלכסנדר פרידמן (אדריכל)
סגנון בנייה
בשנת 1982 קיבל מעיריית ירושלים את פרס יוסף פפרמן על הצטיינות בתחום הבנייה בירושלים.
LaTeX
היסטוריה
שפת ה־LaTeX היא חבילת מאקרו למערכת TeX אשר פותחה על ידי דונלד קנות' בין 1978 ל־1982. שפת ה־LaTeX פותחה החל משנות 1980 על ידי לזלי למפורט והיא מרחיבה את שפת ה־TeX הבסיסית על ידי שימוש במאקרואים, חבילות משתמש וערכות עיצוב שונות, במטרה להפריד בין התוכן והעיצוב, ולאפשר לכותב המסמך להתמקד אך ורק בתוכן ולמעצב המסמך להתמקד אך ורק בעיצוב.
צורת כתיבת הנוסחאות בלטך, ובפרט הקוד והתחביר, משמשת גם אתרי אינטרנט בהם נעשה שימוש במשוואות ונוסחאות מתמטיות, בהם: ויקיפדיה, Math StackExchange ו־Math Overflow. גם MathType בגרסאותיה החדשות, מאפשרת הקלדת נוסחאות בקוד לטך.
אלכסנדר פרידמן (אדריכל)
מבנים בולטים שתכנן
בניינים נוספים: בנין מכון אריאל ומכון אמ"ת ברחוב הפסגה, בניין ישיבה יוניברסיטי למרגלות רחוב עוזיאל, בית הכנסת תפארת ישראל ברח' שבטי ישראל, ישיבת פורת יוסף הסמוכה למתחם שנלר, בית נחום רקובר, בית משפחת עורך דין יגאל ארנון באבו תור, מלון המרכז - התאמת שלד בנין והפיכתו למלון, בניין מינהל מקרקעי ישראל ברחוב שמאי בשיתוף עם האדריכל מאיר רובין, בנין ישיבת בלז בזיכרון משה, שיפוץ שלוש וילות בימין משה ועוד.
מישל דברה
קורות חיים
לדברה ארבעה בנים: היזם וינסן דברה (נולד ב-1939), העיתונאי פרנסואה דברה (1942), האורולוג והפוליטיקאי ברנאר דברה (1944), והפוליטיקאי ז'אן-לואי דברה (1944).
דברה היה ראש הממשלה החמישי של צרפת שמוצאו יהודי. קדמו לו אלכסנדר מילראן (1920), לאון בלום (1936–1937, 1938, 1945), רנה מאייר (1953) ופייר מנדס פראנס (1954–1955). למעלה מעשרים שנה אחריו כיהן כראש ממשלת צרפת לורן פביוס (1984–1986), אף הוא ממוצא יהודי, אף כי הוריו המירו את דתם לפני לידתו וכיום, החל ממאי 2022 מכהנת כראש ממשלת צרפת אליזבת בורן.
חלודה
חלודה היא סוג של שיתוך שעובר ברזל בנוכחות מים, בעיקר, וחמצן.
חלודה מורכבת מתערובת של תחמוצות והידרוקסידים (תרכובות המכילות יון הידרוקסיד, OH-) של ברזל. היא מופיעה לעיתים קרובות מאוד בצורת מתכת אדומה-חומה, פריכה ואבקתית, על-גבי משטחים וחפצים מברזל החשופים למים וחמצן (הנמצאים באוויר. מכאן שדי בחשיפה לאוויר כדי לגרום לחלודה), כגון גדרות ושערים, מכוניות, ופסלים.
החלודה נוצרת באיטיות ובהדרגה. תחמוצות הברזל הנוצרות מתפוררות בקלות ואינן משתוות לברזל הטהור בחוזקן. החלודה, לפיכך, גורמת להרס המשטח שהיא תוקפת, והיא מהווה בעיה משמעותית איתה מנסה האנושות להתמודד מזה אלפי שנים.
טיפול ומניעה
בימי קדם נעשה שימוש רב בברזל; כאשר החלידו ללוחם שריון או נשק, לחוטב עצים גרזן או לבעל עבודה כליו, היה הנפח המקומי שם את הכלי החלוד על פחם בוער כדי שהחמצן יגיב עם הפחמן לכדי היווצרות פחמן דו-חמצני (CO2) והעלמת רוב החלודה. הכלי היה חוזר לקדמותו לאחר השחזה.
קיימות מספר גישות עיקריות בהתמודדות עם החלודה:
ז'מאיצ'ו נאומייסטיס
ז'מאיצ'ו נאומייסטיס (בליטאית: Žemaičių Naumiestis; בפולנית: Nowe Miasto, נובה מיאסטו; ביידיש: ניישטאט טאווריג, ניישטאט סוגינט) היא עיירה במחוז קלייפדה שבמערב ליטא, על גדת שלושה נהרות (Šustis, Šelmuo ו-Lendra), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
ז'מאיצ'ו נאומייסטיס נזכרת לראשונה בשנת 1600, ובשנת 1750 הוענקו לה היתרים לעריכת שווקים וירידים. בשנת 1792 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בחלוקת פולין נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, בסמוך לגבול פרוסיה.
יהודי העיירה
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. בסוף המאה ה-19 היגרו רבים מיהודי היישוב לארצות הברית ולדרום אפריקה. בשנת 1897 נמנו ביישוב 1,438 יהודים, כ-60% מתושביו.
מרבניה הידועים: ר' אברהם אחי הגר"א, בנו ר' אליהו, ובנו של ר' אליהו - ר' שלמה זלמן.
המהנדס הרמן קלנבאך, ידיד קרוב של מוהנדס קרמצ'נד גנדי, אף הוא יליד ז'מאיצ'ו נאומייסטיס.
שש אחרי המלחמה
שש אחרי המלחמה (צ'כית: Po válce v šest hodin večer, "אחרי המלחמה בשעה שש בערב!") הוא ביטוי שמשמעותו חזרה לשגרה ולמנהגים הרגילים לאחר תקופת מלחמה. מקור הביטוי בספרו של הסופר הצ'כי ירוסלב האשק, "החייל האמיץ שווייק" מתחילת שנות ה-1920. בעברית ישראלית נעשה שימוש בביטוי באופן נרחב, בעיקר על רקע הופעתו התכופה בהצגה הפופולרית "החייל האמיץ שווייק" בכיכובו של מאיר מרגלית, שעלתה בתיאטרון האהל ב-1935 והוצגה במשך עשרות שנים; ומאוחר יותר, לאחר מלחמת ששת הימים, גם בעקבות ספרו הפופולרי של יוסי גמזו, "בשש אחרי המלחמה" ואזכורים נוספים של הביטוי בעקבות המלחמה.
"החייל האמיץ שווייק"
בספרו של האשק הופך גיבור הספר, יוזף שווייק, לאחר חיולו לצבא האוסטרו-הונגרי במסגרת מלחמת העולם הראשונה, לשמשו האישי של קצין שמטעמו הוא יוצא למסור מכתב אהבהבים לאשה הונגרייה נשואה. בדרך אל האישה עוצר שווייק לשתייה קצרה עם ידידו הטוב, החפר וודיצ'קה. השתייה מתארכת ובמהלכה מתפתחת שיחה ארוכה העוסקת בשנאתו העזה של וודיצ'קה להונגרים באשר הם הונגרים. כאשר הם מגיעים לבית האישה, יוזם וודיצ'קה באופן בלתי נמנע קטטה המונית, המובילה להשלכת שניהם למעצר צבאי. כאשר הם משוחררים מן הכלא ונשלחים ליחידותיהם, נפרדים שווייק וודיצ'קה בהסכמה להיפגש בבית המרזח ה"גביע" בנה בויישטי (Na Bojisti) "אחרי המלחמה בשעה שש בערב!" (שהיא השעה הקבועה בה היו נפגשים בבית המרזח).
בתרבות העולמית
ב-1944 יצא למסכים הסרט הסובייטי "בשעה שש בערב אחרי המלחמה" (В 6 часов вечера после войны) בבימויו של איוואן פירייב ובכיכובה של מרינה לדינינה, שתיאר את קורותיו של זוג אוהבים מוסקבאי המתגייסים לצבא האדום במלחמת העולם השנייה ומבטיחים זה לזה להיפגש ב"שש בערב אחרי המלחמה" על גשר בולשוי קמני את המוזיקה לסרט הלחין טיחון חרניקוב. הסרט זכה בפרס סטלין ב-1946, ובאותה שנה יצאה למסכים גרסה אמריקאית לסרט תחת השם Six P.M.. בעקבות הסרט הפך הביטוי "בשעה שש אחרי המלחמה" לביטוי שגור ברוסית. שם ספרו של זאב שרון, "שנים אחרי המלחמה", הוא פראפרזה לביטוי השגור "שש אחרי המלחמה".
STS-124
STS-124, היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א ששוגרה ב-31 במאי 2008, משימה זו נועדה להוסיף לתחנת החלל הבינלאומית את מעבדת הניסויים היפנית, "קיבו" ("תקווה" ביפנית), שהיא בעלת זרוע רובוטית עצמאית משלה, מתוצרת יפן. חלק מדוחס האוויר של יחידה זו הגיע במשימה הקודמת, STS-123 ויתרת החלקים צפויים להגיע במשימת STS-127. בנוסף, הוכנסו למעבורת חלקים לתיקון בית השימוש שנשבר בתחנת החלל.
זו משימתה ה-35 של הדיסקברי, הטיסה השלישית שביצעה מעבורת בשנת 2008 והטיסה 123 בתוכנית מעבורות החלל מאז STS-1.
מטען ייעודי
מעבורת החלל דיסקברי שוגרה כשבמטענה מעבדת הניסויים היפנית, הנקראת "קיבו" (תקווה, ביפנית), לשם הרכבתה בתחנת החלל הבינלאומית. מעבדת הניסוים חוברה אל רכיב "הארמוני". במשימת המעבורת הקודמת, STS-123 הובאה היחידה הלוגיסטית (יחידת האוויר המדוחס) של מעבדת הניסויים מפאת חוסר מקום בתא המטען של המעבורת למעבדת הניסוי היפנית וליחידה הלוגיסטית יחד. יחידת האוויר המדוחס הותקנה באופן זמני על רכיב "הארמוני". לאחר הליכת החלל הראשונה שבה הותקנה המעבדה היפנית קיבו לרכיב הארמוני, באה הליכת החלל השנייה של משימת STS-124 לשם הזזת יחידת האוויר המדוחס מהארמוני אל מעבדת הניסויים היפנית, קיבו. בנוסף הובאה בתא המטען של הדיסקברי הזרוע הרובוטית של המעבדה היפנית.
בנוסף, הביאה המעבורת ציוד לשם תיקון בית השימוש של תחנת החלל הבינלאומית.
המשימה
ב-26 באפריל 2008, הדיסקברי הובאה אל האנגר לחיבור רכב החלל (Vehicle Assembly Building). במבנה זה הורמה המעבורת ב-28 באפריל למצב אנכי וחוברה אל מכל הדלק החיצוני ולשני טילי הדלק המוצק. לאחר סוף שבוע ארוך ומלא הכנות לשיגור, ב-2 במאי בשעה 23:47, לפי שעון מזרח ארצות הברית, רכב החלל הוסע אל כן השיגור 39-A. המעבורת עמדה על כן השיגור ביום שלמחרת, 3 במאי בשעה 6:06. ב-29 באפריל הגיע לכן השיגור רכב כשעליו המטען הייעודי של משימת STS-124, וב-5 במאי הוטען בתא המטען של מעבורת החלל דיסקברי. צוות המשימה הגיע לטרמינל כדי להתחיל את הספירה לאחור ב-6 במאי. לאחר מבחנים רבים למעבורת ולציוד שבתוכה, ניתן אישור המראה ב-31 במאי. מעבורת החלל דיסקברי המריאה בתאריך זה, בשעה 21:02, לפי שעון גריניץ', בהצלחה.
מבצע פרשת דרכים
מבצע פרשת דרכים (אנגלית: Operation Crossroads) הוא סדרה של ניסויים בנשק גרעיני שבוצעו על ידי ארצות הברית בקיץ 1946 באטול ביקיני שבאיי מרשל.
סדרת הניסויים כללה שני פיצוצים בעוצמה של 21 קילוטון: המתקן הגרעיני "אייבל" (Abel) התפוצץ בגובה 158 מ' מעל לפני הים ב-1 ביולי 1946; המתקן הגרעיני "בייקר" (Baker) התפוצץ בעומק של 27 מ' מתחת לפני הים ב-25 ביולי 1946. הניסוי השלישי שתוכנן, צ'ארלי, בוטל לבסוף משום שהזיהום הרדיואקטיבי שנוצר בעקבות פיצוץ בייקר היה גדול מהצפוי. הפיצוצים הגרעיניים שנערכו במסגרת המבצע היו הרביעי והחמישי בהיסטוריה (לאחר ניסוי טריניטי והטלת הפצצות על הירושימה ונגסאקי). לראשונה נמסרה הודעה רשמית על ביצוע הניסוי לציבור לפני ביצועו, והוא היה הניסוי הראשון שהתקיים באיי מרשל.
מהלך הניסוי
מטרת הניסויים הייתה לבחון את השפעות הפיצוץ הגרעיני על ספינות וכלי שיט שונים, ציוד וחומרים נוספים. למטרה זו נבנה צי שכלל 90 כלי שיט שונים באי ביקיני. בצי היו ספינות אמריקאיות ישנות, שלוש ספינות גרמניות ויפניות שנתפסו במהלך המלחמה, עודפים של סיירות, משחתות וצוללות שלא היו בשימוש וכלים אמפיביים רבים. על כלי השיט הותקנו מכשירי מדידה רבים במטרה ללמוד את השפעות הפיצוץ ואף נעשה שימוש בבעלי חיים שונים.
יואב רענן
יואב (צ'יקו) רענן (נולד ב-15 בינואר 1928) הוא קופץ למים ישראלי, אשר שלט בענף הקפיצה למים בישראל בשנות ה-50 וייצג את ישראל בשתי אולימפיאדות (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956), הוא אלוף אסיה (מנילה 1954) ואלוף המכביה הרביעית.
מבצע פרשת דרכים
מהלך הניסוי
המבצע כולו אורגן ונוהל על ידי כוח מיוחד שנקרא "כוח משימה משולב 1" (Joint Task Force 1) והוא כלל 150 ספינות אמריקאיות ששימשו לצורכי מגורים, מעבדות מחקר וסדנאות שונות ל-42,000 איש (מתוכם 37,000 היו אנשי הצי האמריקני). כוח אדם נוסף שהה באיים הסמוכים והאתר בביקיני שימש בעיקר לצורך חופשות והפוגות. לפני הניסוי הראשון פונו כל אנשי הצוות מהצי שנועד לשמש כמטרה ומהאתר בביקיני והועברו לצי המשימתי שהפליג לעמדות בטוחות במרחק של 18.5 ק"מ מזרחית לביקיני.
יואב רענן
ביוגרפיה
רענן נולד בקהיר להורים שהיגרו ב-1913 מירושלים למצרים. ב-1939 החל לעסוק בספורט הקפיצה למים, לאחר שהוקסם מביצועיה של הקופצת הבריטית דניס ניומן (Denise Newman), שהופיעה במצרים. מי שהביא להתקדמותו בספורט היה האלוף המצרי פאריד סימייקה שאימן אותו במצרים. כשהיה בן 18 זכה בסגנות אליפות מצרים בקפיצה למים, וב-29 בנובמבר 1947 עלה לארץ ישראל, לאחר שהתפטר מעבודתו בחברת התעופה החבשית. בישראל התגייס לחיל האוויר, ובו שירת כאלחוטאי. לאחר שחרורו מצה"ל, ב-1950, החל לעבוד באל על בתפקיד דומה. לאחר שזכה במדליית כסף במכביה השלישית, כמעט ללא אימונים, החל לנצל את נסיעותיו לחו"ל במסגרת עבודתו כדי להתאמן ברצינות ולהתחרות. הוא זכה להישגים במספר תחרויות בינלאומיות, וב-1952 נבחר לייצג את ישראל באולימפיאדה הראשונה שבה נטלה חלק – אולימפיאדת הלסינקי. באולימפיאדה סיים רענן במקום ה-9 ממקפצה בגובה 3 מטר ובמקום ה-30 ממקפצה בגובה 10 מטר.
מבצע פרשת דרכים
מהלך הניסוי
בפיצוץ אייבל הוטלה הפצצה ממטוס B-29 והתפוצצה מעל למטרה. בפיצוץ בייקר נקשרה הפצצה לספינה שעגנה במרכז צי המטרה והתפוצצה בעומק של 27 מ' מתחת לפני הים. ניסוי אייבל עבר ללא תקלות מיוחדות למעט העובדה שהפצצה הוטלה במרחק של 500 מ' לערך מנקודת הציון המקורית. בשל כך נחקר צוות המטוס בחקירה ממשלתית רשמית, אך התברר שככל הנראה פגם במייצבי הזנב של הפצצה גרם להחטאה, ולא רשלנות של הצוות.
יואב רענן
ביוגרפיה
במכביה הרביעית זכה רענן במדליית זהב בתחרות הקפיצה, לאחר שגבר על אלוף המכללות האמריקאי, מורלי שפירא, שניצח אותו במכביה השלישית.
מבצע פרשת דרכים
מהלך הניסוי
בפיצוץ עצמו טובעו חמש ספינות, אך השפעת הקרינה הרדיואקטיבית הייתה קצרת מועד וכעבור יום אחד בלבד ניתן היה לבצע בדיקות על הספינות בצי המטרה. כל הבדיקות וההכנות לפיצוץ בייקר נשלמו בהתאם ללוח הזמנים שתוכנן מראש.
יואב רענן
ביוגרפיה
במשחקי אסיה שנערכו במנילה, הפיליפינים בשנת 1954 זכה רענן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב ממקפצה של 3 מטר ומדליית כסף ממקפצה של 10 מטר.
באולימפיאדת מלבורן נמנה רענן על המשלחת המצומצמת ששיגרה ישראל (בת שלושה ספורטאים בלבד). הוא סיים במקום ה-22 ממקפצה בגובה 3 מטר. לטענתו, סבל משריר מתוח בגבו שפגע בביצועיו, ועל כן החליט לוותר על התחרות ממקפצה בגובה 10 מטר שבה היה אמור להשתתף.
מבצע פרשת דרכים
מהלך הניסוי
בפיצוץ בייקר טובעו שמונה ספינות וניזוקו ספינות רבות יותר מאשר בניסוי הקודם. בנוסף גרם הפיצוץ התת-מימי להתזת רסס של מי ים רדיואקטיביים על ספינות צי המטרה ולשפוכת רדיואקטיבית רבה שעלתה מקרקעית הלגונה. למעט 12 ספינות שעגנו בסמוך לחופי ביקיני, כל ספינות צי המטרה סבלו מזיהום רדיואקטיבי חמור במשך מספר שבועות. עובדה זו אפשרה לחוקרים רק שהייה קצרה על סיפונן לצורך ביצוע הבדיקות הנדרשות.
יואב רענן
ביוגרפיה
בישראל ייצג רענן את מועדון ברית מכבים עתיד.
מבצע פרשת דרכים
מהלך הניסוי
הניסוי השלישי בסדרה, צ'ארלי, נועד להתפוצץ בעומק רב מתחת לפני הים לצורך בחינת השימוש בנשק גרעיני כמטען עומק, אך נדחה עקב בעיות הזיהום הרבות שנגרמו בניסוי בייקר. ניסוי זה בוצע לבסוף במסגרת "מבצע וויגוואם" (Operation Wigwam).
בתום הניסויים שמונה ספינות גדולות ושתי צוללות נגררו חזרה לארצות הברית ולהוואי לצורך בדיקות נוספות. 12 מהספינות ספגו רמות נמוכות מאוד של קרינה ולכן אוישו מחדש והפליגו לחופי ארצות הברית על צוותיהן. שאר הספינות שהרכיבו את צי המטרה טובעו ליד חופי ביקיני, קוואג'אליין והוואי בין השנים 1946 עד 1948.
רמות הקרינה שנמדדו במהלך הניסוי
בסוף שנת 1947 בוצע סקר ביולוגי מקיף שנועד לבחון את ההשפעות ארוכות הטווח של הניסויים שבוצעו במסגרת מבצע פרשת דרכים. כל הניסויים בוצעו תחת פיקוח הדוק על רמות הקרינה במטרה שלא לחשוף את האנשים שלקחו בהם חלק ליותר מ-0.1 רנטגן (R) ליום. באותה תקופה, רמה זו של קרינה נחשבה לנסבלת לפרקי זמן ממושכים מבלי לגרום לנזקים בריאותיים כלשהם.
הפיקוח הרדיולוגי כלל חיזוי של האזורים המועדים לחשיפת יתר לקרינה, מדריכים המיומנים בשימוש במדי קרינה וקביעת חוקים ותקנות לפעילות בזמן המבצעים. אנשי צוות שבמדי הקרינה שלהם נמדדו למעלה מ-0.1 רנטגן הורחקו או הושעו מפעילות לפרקי זמן שונים.
מתוך כלל האנשים שלקחו חלק בניסויים, 18,875 קיבלו מדי קרינה ו- 6,596 אנשים לא נמצאו כלל באזורים שספגו קרינה. את מדי הקרינה קיבלו אלו שנצפה להם הסיכון הרדיולוגי הגבוה ביותר וגם אחוז מסוים מכל קבוצת אנשים שעבדה באזורים מסוימים. רמת הקרינה הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה 3.72 רנטגן. בהיעדר מידע מדויק על כל האנשים שעבדו באזורים מסוימים, נעשה שימוש במודל ממוחשב אליו הוזנו פרמטרים שונים ובאמצעותו חושבה רמת הקרינה הממוצעת.
אלגוריתם כהן-סאת'רלנד
אלגוריתם כהן-סאת'רלנד (Cohen–Sutherland) הוא אלגוריתם בגרפיקה ממוחשבת המשמש ל-Clipping של קווים בשניים או שלושה ממדים. האלגוריתם מחלק את המרחב הדו־ממדי ל-9 חלקים, וב-3 ממדים מחלק ל-27 חלקים ואז קובע באופן יעיל את הקווים והחלקים של הקווים שנמצאים בחלק המרכזי (ה-viewport).
האלגוריתם פותח ב-1967 על ידי דני כהן ואיוואן סאת'רלנד.
האלגוריתם קובע אילו קווים או חלקים של קווים נמצאים ב-viewport על פי:
שימוש בoutcodes (בדו מימד): כל נקודה בקו מקבלת outcode מתאים למיקומה שמורכב מ4 ביטים (ובתלת מימד מ-6). הביט הראשון הוא 1 כאשר הנקודה מעל הviewport
רחוב 101 דלמטים
רחוב 101 דלמטים (באנגלית: Dalmatian Street 101) היא סדרת הנפשה בריטית-קנדית, הלוקחת חלק בזיכיון של דיסני, "101 דלמטים", המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת דודי סמית. זוהי סדרת ההנפשה השנייה המבוססת על הזיכיון, לאחר הסדרה "101 דלמטים: הסדרה". הסדרה הופקה על ידי Passion Pictures ו-Atomic Cartoons.
הסדרה שודרה לראשונה בבריטניה בערוץ דיסני החל מ-18 במרץ 2019 עד 22 בפברואר 2020. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ דיסני החל מ-21 באפריל 2019 עד אוגוסט 2020, כאשר פרק 24 של הסדרה שודר ב-16 ביולי 2020 ופרקים 25 ו-26 הופצו בשירותי ה-VOD באוגוסט 2020. לסדרה הופקה עונה אחת בעלת 26 פרקים באורך 22 דקות, כאשר כל פרק בנוי משני פרקים משניים באורך 11 דקות.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר 99 גורים דלמטים והוריהם, דאג ודלילה. לעיתים קרובות, ההורים משאירים את הגורים דילן ודולי אחראים, בזמן שהם יוצאים לעבודה. הדלמטים גרים לבדם ללא בני אדם ברחוב 101 דלמטים.
מיכאל שלו
מיכאל שלו (נולד ב-16 בינואר 1949) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובמחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
מיכאל שלו נולד בניו זילנד כמיכאל סילבר. את לימודיו לתואר הראשון - במינהל ציבורי, פסיכולוגיה וסוציולוגיה – עשה באוניברסיטת ויקטוריה שבניו זילנד, וסיים ב-1970, השנה בה עלה לישראל. את תוארו השני עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון, ואת הדוקטורט באוניברסיטת ויסקונסין – שניהם בחקר יחסי עבודה. ב-1979 עם סיום הדוקטורט, חזר לישראל. בין השנים 1981-1979 שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב, והחל מ-1980 הוא מרצה באוניברסיטה העברית. היה חוקר ופרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, אוניברסיטת יורק (בטורונטו), אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, אוניברסיטת דיוק, המכון השוודי למחקר חברתי באוניברסיטת סטוקהולם, מרכז המזרח התיכון באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל, ועמד בראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בשנים 2002-1999. באוגוסט 2011 התמנה לפרופסור מן המניין.