cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע אייל שחור
אייל שחור 1
אחד-עשר מטוסי הוויקטור ושני הוולקנים החלו בהמראה ב-2350Z בהפרשים של דקה. הוולקן המוביל היה המטוס ה-11 להמריא, והוולקן המשני המריא אחרון. עם מטען מלא של פצצות ודלק, שישה אנשי צוות ושכבת צבע רעננה, הוולקנים המריאו הרבה מעבר למשקל ההמראה המקסימלי התקני שלהם של 93,000 ק"ג. בחום של אסנשן היה צורך להריץ את מנועי הוולקן ל-103 אחוז מההספק שלהם על מנת להמריא.
זמן קצר לאחר ההמראה התגלה כשל במטוס המוביל (של ריב). אטם גומי על חלון הצד של הקברניט נעלם. מאחר שלא הצליח לסגור או לאטום את החלון ולדחס את תא הצוות, המטוס נאלץ לחזור. למטוס לא הייתה יכולת להשליך דלק והיה כבד מדי אפילו לנחיתת חירום, ולכן נאלץ הצוות להישאר באוויר בתא קר ורועש עד שהמטוס צרך מספיק דלק. הוולקן של וויתר’ס תפס את מקום המוביל. עשרים דקות לאחר מכן חזר לבסיס אחד ממטוסי הוויקטור לתדלוק, בשל מערכת תדלוק לקויה. את מקומו תפס אחד ממטוסי העתודה.
ב-34 הדקות שבין התדלוק הראשון לשני, הוולקן שרף 9,200 פאונד (4,200 ק"ג) דלק בקצב של 16,250 פאונד (7,370 ק"ג) לשעה, אך בכל הזמן הזה לא ירד משקלו מתחת למשקל המרבי התאורטי. לאחר התדלוק השני חזרו לבסיס שני מטוסי תדלוק, והכוח הצטמצם לשלושה מטוסים בלבד: הוולקן של ווית'רס, ויקטור שהוטס על ידי מפקד הטייסת טוקספורד, ומטוס ויקטור שהוטס על ידי פלייט לפטננט סטיב ביגלנדס. כתוצאה מצריכת הדלק והבעיות בטיסה עם תדלוק אווירי נאלצו שניים מהויקטורים לטוס דרומה מהמתוכנן ולצרוך מעתודת הדלק שלהם. בתדלוק האחרון נכנסו המטוסים לתוך סופת רעמים קשה, שבמהלכה התקלקל צינור התדלוק במטוסו של ביגלנדס. רוב הטיסה בוצע בגובה 33,000 רגל (כ-10,000 מטרים).
הוויקטור של טוקספורד היה אמור לחזור לאחר התדלוק עם 64,000 פאונד (29,000 ק"ג) דלק בזמן שהויקטור השני המשיך ללוות את הוולקן, אך טוקספורד תפס כעת את מקומו של ביגלנדס שלט יכול היה לתדלק, והיה עליו לבצע את התדלוק הסופי. חישוב פשוט הראה כי לא יהיה לו די דלק כדי לשוב לאסנשן. למרות זאת ביצע טוקספורד את התדלוק הסופי, אך העביר לוולקן 7,000 פאונד (3,200 ק"ג) פחות מכפי שציפה. פירוש הדבר היה שהמפגש עם המתדלק בדרך חזרה יהיה עם 7,000 פאונד (3,200 ק"ג) במיכלים במקום 14,000 פאונד (6,400 ק"ג).
ווית’רס, במטוס הוולקן, נותר כעת לבדו. הוא המשיך בטיסה לאיי פוקלנד, וירד לטיסה בגובה 300 רגל (91 מ') כאשר היה במרחק 40 מייל (64 ק"מ) מהמטרה טיפס לגובה 1,000 רגל (300 מטר). לפני שטיפס לגובה ההתקפה ננעל מכ"ם ה-H2S שלו בהצלחה על משואות בחוף, ומערכת בקרת ההפצצה האוטומטית הופעלה. ווית’רס ביצע גישה סופית בגובה 10,000 רגל (3,000 מ'), במהירות אוויר של 330 קשר (610 קמ"ש). אמצעי הלוחמה האלקטרונית של הוולקן שיבשו בהצלחה את מערכות המכ"ם של תותחי הנ"מ סקייגארד. עשרים ואחת הפצצות הוטלו ווית’רס הפנה את הוולקן לזווית 60 מעלות לשמאל, פנייה של 2 ג'י. מטוסי הרייר של טייסת 801 (NAS) היו בכוננות על סיפונה של נושאת המטוסים אה"מ אינווינסיבל כדי להגן על הוולקן, אך לא נדרשו לכך מכיוון שאף מטוס ארגנטינאי לא היה באזור בזמן התקיפה. זמן קצר לאחר הפצצת הוולקן טסו שני מטוסי הרייר מעל נמל התעופה פורט סטנלי כדי לצלם את הנזק שנגרם בהפצצה.
ווית’רס פנה צפונה למפגש המתוכנן עם המתדלק באזור החוף הברזילאי בקו ריו דה ז'ניירו. כשעברו את כוח המשימה הימי הבריטי שידר הצוות את מילת הקוד "סופר פיוז" (superfuze) שהעידה על תקיפה מוצלחת ב-0746Z. הטיסה נמשכה למפגש עם הוויקטור שהוטס על ידי מפקד הטייסת בארי ניל. לאחר יצירת קשר עם הבקרה נשלח המתדלק דרומה יותר. כדי לסייע למפגש בין המטוסים הופנה לאזור אחד משני מטוסי ההוקר סידלי נמרוד שהיו באסנשן, אך ללא מערכת תדלוק אווירי לא הצליח הנמרוד לשהות זמן רב במקום. הוויקטור של טוקספורד, שהיה קצר בדלק אך המשיך לשמור על דממת קשר, שידר "סופרפיוז" וקרא לסיוע מאסנשן. ויקטור שהוטס על ידי מפקד הטייסת שלו, קולין סימור, הגיע, תדלק אותו ואיפשר לו לחזור לאסנשן 14 שעות וחמש דקות לאחר שיצא משם. בינתיים, בעזרת הנמרוד, תודלק הוולקן של ווית'רס מהוויקטור של ניל, וכל שלושת המטוסים חזרו לאסנשן בשלום. ווית’רס נחת ב-1452Z.
ב-8 באוקטובר 1982 הוענקו למשתתפים בפעולה אותות וציונים שונים לשבח. צלב התעופה המצוינת הוענק לווית'רס, ואנשי צוותו אוזכרו בשדרים. טוקספורד עוטר בצלב חיל האוויר, ולאנשי צוותו הוענק ציון לשבח של המלכה על שירות אוויר בעל ערך.
אייל שחור 2
במהלך הלילה שבין 3 ו-4 במאי בוצעה משימת תקיפה דומה לתקיפה הקודמת, על ידי וולקן שהטיס מפקד הטייסת ג'ון ריב וצוותו מטייסת 50. הגישה לפורט סטנלי לאורך 200 מייל ימי האחרונים (370 ק"מ; 230 מייל) נעשתה בגובה נמוך, ולאחריה התבצעה נסיקה לגובה של 16,000 רגל (4,900 מ') לצורך ביצוע ההפצצה עצמה. זאת, כדי להימנע מירי נ"מ ארגנטינאי שהיה כעת בדריכות גבוהה, ובמיוחד מחשש מטילי הנ"מ מדגם רולנד. כתוצאה מכך אף פצצה לא פגעה במסלול. תוצאות ההפצצה לא היו ידועות במשך מספר ימים שכן תנאי מזג האוויר מנעו גיחות צילום. מקורות ארגנטינאים אישרו שהיו פגיעות בסמוך לקצה המערבי של המסלול, מהן נפצעו שני חיילים. המכתש בקצה המערבי של המסלול מנע מהארגנטינאים להשמישו לנחיתת מטוסי קרב, אך עם זאת המסלול נותר בשימוש עבור מטוסי לוקהיד C-130 הרקולס ומטוסי תובלה קטנים, דבר שאפשר לארגנטינאים להטיס אספקה קריטית ולפנות פצועים.
אייל שחור 3
לאחר מבצע אייל שחור 2 הייתה הפסקה בתקיפות מטוסי הוולקן, שכן מטוסי הוויקטור נדרשו לסיוע במשימת לוחמה נגד צוללות שביצעו מטוסי נמרוד; כל גיחת נמרוד להגנת כוח המשימה הימי דרשה 18 גיחות של מטוסי תדלוק. שני הוולקנים חזרו לבריטניה ב-7 במאי, אך הוחזרו לאסנשן ב-14 וב-15 במאי כדי לבצע את המבצע הבא בסדרה. וולקן נוסף שהגיע מוודינגטון ב־14 במאי היה מטוס העתודה למשימה. הביצוע תוכנן ל-16 במאי, אך בשל מזג אוויר גרוע לא ניתן היה לבצע את המשימה ושני מטוסי הוולקן שבו לוודינגטון ב-20 וב-23 במאי.
אייל שחור 4
במשימת אייל שחור 4 תוכנן לעשות שימוש לראשונה בטילי AGM-45 שרייק נגד מכ"ם מתוצרת ארצות הברית. הטילים הותקנו על מטוסי הוולקן באמצעות פיילונים מאולתרים. טילים אלו לא שוגרו מעולם ממטוסי וולקן, אך התאמתם למטוס והניסויים הושלמו תוך עשרה ימים בלבד. וולקן מצויד בטילי שרייק נשא מכלי דלק נוספים בתא הפצצות שלו וכך יכול היה לשאת 16,000 פאונד (7,300 ק"ג) נוספים של דלק. טווח הפעולה של הוולקן גדל, כך שנדרשו פחות תדלוקים בטיסה לפוקלנד ומספרם ירד לארבעה.
אייל שחור 5
אייל שחור 5 הוטס על ידי מקדוגל, כשמונטגומרי שב להטיס את מטוס העתודה. הפעולה תואמה עם תקיפת האי במטוסי ההרייר כדי ל"העיר" את המכ"ם לצורך שיגור הטילים אליו. המטרה הייתה מכ"ם לטווח ארוך של ווסטינגהאוז שנפרס על ידי חיל האוויר הארגנטינאי באפריל כדי לשמור על המרחב האווירי סביב איי פוקלנד. ההתרעה ממכ"ם זה אפשרה להגנה הארגנטינאית להסתיר משגרי אקסוסט ניידים. המכ"ם סייע גם למטוסי ההרקולס הארגנטינאים בהתרעה לנחיתות בסטנלי. בשעה 0845Z שיגר מטוס הוולקן שני טילי שרייק אל מכשירי המכ"ם. הראשון פגע ליד המטרה, במרחק 9 עד 14 מ' ממנה, וגרם לה נזק קל. עם זאת, המכ"ם לא הושבת. הטיל השני פגע אף רחוק יותר.
אייל שחור 6
משימת אייל שחור 6 בוצעה ב-3 ביוני על ידי מקדוגל, שהוולקן שלו היה חמוש בארבעה טילי שריק במקום שניים. מקדוגל סייר מעל היעד 40 דקות אך המכ"ם, מדגם ווסטינגהאוס AN/TPS-43, לא הופעל. לבסוף שיגר הצוות שיגר שניים מתוך ארבעת הטילים, השמיד את מכ"ם בקרת האש סקייגארד של גדוד הנ"מ הארגנטינאי והרג ארבעה מפעילי מכ"ם.
בטיסתו חזרה נאלץ מקדוגל לטוס לריו דה ז'ניירו לאחר שצינור התדלוק נשבר ודלק שטף את חלונות תא הטייס. אחד משני הטילים שנשא שוגר לאוקיינוס כדי להפחית את הגרר, אך השני נשאר תקוע על הפיילון ולא ניתן היה לשחררו. מסמכים רגישים המכילים מידע מסווג הושלכו לים וכן שודר אות המצוקה "מיידיי". שני מטוסי F-5E ברזילאים שהוזנקו משדה התעופה סנטה קרוז יירטו את הוולקן. המטוס אושר לנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי ריו דה ז'ניירו-גאליאו כשבמיכליו נותרו פחות מ-2,000 פאונד (910 ק"ג) דלק, לא מספיק אפילו לביצוע הקפה. המטוס נחת על המסלול בכיוון ההפוך לכיוון הנחיתה.
הדבר היה לאירוע בינלאומי מביך, מכיוון שחשף כי ארצות הברית סיפקה לבריטים טילי שרייק. דיפלומטים בריטים ניהלו משא ומתן לשחרור הוולקן וצוותו, שהיו במעצר נוח בבסיס חיל האוויר גליאו. ב-4 ביוני הושגה עסקה במסגרתה ישוחרר הצוות תמורת חלקי חילוף למסוקי ווסטלנד לינקס (אנ'). ארגנטינה הפעילה לחץ על ברזיל הייתה בלחץ מארגנטינה, וארצות הברית הסכימה להתערב כדי לשמור על סודות טיל השרייק. הצוות והמטוס הורשו לטוס לאסנשן רק ב-10 ביוני, שם הותקן צינור תדלוק חדש, והמטוס טס חזרה לבריטניה ב-13 ביוני. טיל השרייק נותר בברזיל.
אייל שחור 7
המשימה האחרונה, אייל שחור 7, יצאה ב-12 ביוני עם ווית'רס, וצוות זהה לאייל שחור 1. הפעם הייתה המשימה פגיעה בעמדות ומתקנים של הכוח הארגנטינאי סביב שדה התעופה ולא המסלול עצמו. המרעומים תוכננו בטעות להתפוצץ עם הפגיעה; סוף המלחמה כבר נראה באופק והכוונה הייתה להפעיל את המרעומים כך שהפצצות תתפוצצנה באוויר מעל המסלול, וכך תפגענה במטוסים ובמאגרים מבלי לפגוע במסלול עצמו שבקרוב יידרש למטוסי המקדונל דאגלס F-4 פנטום הבריטים. בפועל, כל 21 הפצצות החמיצו את יעדיהן. כוחות היבשה הארגנטינאים נכנעו כעבור יומיים.
ההשפעה
האפקטיביות של מבצעי "בלאק באק" נותרה שנויה במחלוקת וכמה מקורות מתארים אותה כ"מינימלית". מסלול ההמראה המשיך לשמש את מטוסי התובלה הארגנטינאים עד סוף המלחמה, אם כי לאחר 1 במאי סיפקו רק 70 טונות ו-340 חיילים, וטיסות הבוקר הופסקו לאחר 4 במאי, כאשר תקיפות "בלאק באק" התרחשו בשעות הבוקר המוקדמות. וודוורד הצהיר כי הוא ציפה לכך שטיסות ההרקולס ימשיכו אחרי התקיפות, אך "לא היה אכפת לו יותר מדי מכך" שכן, בניגוד למטוסי קרב הן לא היוו איום ישיר על חיל הים. הבריטים היו מודעים לכך שטיסות הרקולס המשיכו משדה התעופה וניסו להפסיקן, דבר שהוביל להפלת C-130 ב-1 ביוני.
קומנדר נייג'ל וורד, שפיקד על טייסת 801 של מטוסי ההרייר, היה ביקורתי יותר כלפי המבצעים. להערכתו, כמות הדלק שנצרכה רק ב"בלאק באק 1" להטלת 21 פצצות, הייתה 1,800,000 ליטר (בעלות של 3.3 מיליון ליש"ט), כמות שהייתה יכולה להספיק ל-7,785 גיחות של מטוסי הרייר, שהיו יכולים להטיל במהלכן 2,357 פצצות.
מקורות ארגנטינאים אישרו טענות כי בגלל "בלאק באק" הועברו מטוסי מיראז' 3 מהאיים להגנה על היבשת. עם זאת, הרתעה זו אבדה כאשר גורמים בריטיים הבהירו כי לא יהיו תקיפות בבסיסי אוויר בארגנטינה.
תכנון ההפצצה התווה יעף בזווית 35 מעלות על פני המסלול, זאת במטרה להפיל לפחות פצצה אחת על המסלול ואולי שתיים. המטרה העיקרית הייתה מניעת שימוש במסלול על ידי מטוסי סילון; מבחינה זו המשימה הצליחה כיוון שתיקון המסלול בוטל ובעקבותיו היו מספר כמעט-תאונות. העובדה שהבריטים הצליחו לחדור דרך ההגנה האווירית הארגנטינאית ולתקוף את שדה התעופה מנעה שימוש במטוסי סילון במסלול של פורט סטנלי מכיוון שהארגנטינאים לא רצו להסתכן בהצבת מטוסים והתשתית הדרושה להפעלתם באיים זאת ללא קשר למבצעיות המסלול. מניעת שימוש במסלול על ידי מטוסי סילון הייתה חיונית בעיני האדמירל וודוורד להפחתת האיום של תקיפה אווירית על נושאות המטוסים הבריטיות. החל מ-1 במאי תקף הצי המלכותי את פורט סטנלי בהפצצות אוויריות על ידי מטוסי הרייר והפצצות מהים, במטרה לעכב את מאמצי התיקון הארגנטינאים. הארגנטינאים כיסו את המסלול בעפר במהלך היום, וגרמו להטעיית המודיעין הבריטי לגבי סטטוס התיקון והצלחת ההפצצות.
קאלושמיין
קאלושמיין (בהונגרית: Kállósemjén) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית קאלושמיין קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בכפר 4,206 תושבים ובשנת 2020 רק 3,475 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-15.
יהודי קאלושמיין
יהודים ראשונים התיישבו בקאלושמיין באמצע המאה ה-18. רבים מהם התפרנסו מחקלאות, מקצתם עסקו במסחר זעיר ובמלאכה.
בית הכנסת הוקם במחצית השנייה של המאה ה-19. הילדים היהודים למדו ב"חדר" וב"תלמוד תורה". בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בין חרדים למשכילים בקונגרס יהודי הונגריה בשנים 1869 ו-1868, הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי. במקום היו חברה קדישא, בית כנסת, מוסדות חינוך ובית קברות יהודי.
במלחמת העולם הראשונה נפלו בקרבות תשעה מיהודי קאלושמיין. לאחר המלחמה פשטו חיילים הונגרים ששבו מהחזית ובריונים מקומיים על בתי היהודים ושדדו את רכושם.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פשתה האנטישמיות בכפר ואפילו משטרת קאלושמיין הטרידה את היהודים בתואנות שוא, כמו הפקעת מחירים ומכירת מצרכים ללא רישיון.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה הוחלט על גיוס יהודים לעבודות כפייה במסגרת צבאית ובשנת 1941 בוצע הגיוס בקאלושמיין באלימות רבה. מתוך 25 משפחות יהודיות שחיו אז במקום גויסו 30 גברים והם נשלחו ככח עזר לצבא ההונגרי, שלחם לצד הגרמנים בחזית המזרח, רובם נספו בשדות המוקשים בחזית אוקראינה.
אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה במרץ 1944 הועברו יהודי קאלושמיין לגטו נירג'האזה ובסוף מאי 1944 שולחו כמאה יהודי קאלושמיין למחנה ההשמדה אושוויץ.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 107 חברים, מנהיג הקהילה הוא אברהם דויטש, ורב הקהילה הוא אדולף לוי.
Passenger name record
(Passenger name record (PNR, ובעברית רשימת שמות נוסעים הוא מונח מתעשיית התיירות וחברות התעופה. המונח מתאר את "רשומת המחשב" ב"מערכות להזמנה ממוחשבת". הרשומה כוללת את שמות הנוסעים ואת תוכניות המסע שלהם. הצורך ברשומות אלו התחיל מהצורך לאפשר לשתף מידע בין חברות תעופה במצבים בהם לקוח הקצה (הנוסע), מזמין תוכנית מסע המחייבת החלפה של חברות תעופה. יאט"א, ארגון חברות התעופה הבינלאומי, הגדיר סטנדרטים שמאפשרים להעביר "רשימות שמות נוסעים" בין חברות התעופה על בסיס הודעות מוסכמות, (Interline Message Procedures - Passenger" (AIRIMP. ברגע שנוסע מזמין "תוכנית מסע", המערכות הממוכנות (מערכת להזמנה ממוחשבת, CRS - Computer Reservation System, או GDS - Global Distribution System ), פותחות רשומה ממוחשבת. רשומה זו מכונה "רשומת אב" והיא מזוהה על ידי המערכות הממוכנות עם מזהה ייעודי המכונה Record Locator. הרשומה מכילה, לכל הפחות, את שם הנוסע ואת פרטי תוכנית המסע שלו. במצבים בהם חלקים מתוכנית המסע מתוכננים להתבצע שלא על ידי מי שיצר את "רשומת האב" - נוצר עותק בכל אחת מה"מערכות להזמנה ממוחשבת" של חברות התעופה השונות. המזהה הפנימי של הרשומה, בכל אחת מהחברות, מקושר ל"רשומת האב" כך שבכל פעם שהנוסע מבצע שינוי בתוכנית המסע שלו, המידע הרלוונטי יתעדכן אוטומטית אצל כל בעלי העניין. חברות תעופה רבות מפעילות את "מערכות ההזמנה הממוחשבת" שלהם - כחלק מ GDS שמתארח אצל חברה, ספקית שהיא צד שלישי, במקרה כזה, ה GDS יכול לשתף את אותה "רשומת אב" בין כל החברות שמשתתפות בתוכנית המסע.
אף על פי ש"רשימת שמות הנוסעים" כרשומת מחשב החלה בענף התעופה, כיום היא יכולה לשמש גם מלונות, חברות להשכרת רכב, שרותי מעבר בין שדות תעופה וחברות המתפעלות רכבות. בשנים האחרונות, כתלות בחוק ובהסכמים שונים, "רשימת שמות הנוסעים" כרשומה ממוחשבת - משותפת עם סוכנויות ממשלתיות כמו משטרה, שרותי ביטחון, מכס וכיוצא באלו.
מבנה "רשימת שמות הנוסעים"
פתיחת "רשימת שמות נוסעים" מחייבת, לכל הפחות, מילוי של חמישה שדות חובה:
המערכת מצרפת לשדות החובה, בצורה אוטומטית, אות זמן ו"קוד עיר מדומה", קוד זה משמש את המערכות הממוכנות לזיהוי המשרד המסוים של סוכנות הנסיעות או חברת התעופה, שממנו בוצעה ההזמנה. "קוד העיר המדומה" משמש, בין השאר, לטובת אבטחת מידע (למשרדים שונים יש הרשאות שונות) ולניהול "מבצעים והנחות" - כך שחברת התעופה יכולה להציע מחיר שונה לכל משרד בנפרד, בלי שהמשרדים השונים יודעים זאת.
כל אחד ממרכיבי "רשימת שמות הנוסעים" מקודד על ידי אות בודדת - באופן אחיד, על ידי כלל מערכות ההזמנה הממוחשבות:
אחסון המידע (מרכזי נתונים)
רוב חברות התעופה בוחרות לאחסן את "רשימת שמות הנוסעים" כרשומת מחשב, על גבי שרתים של צד שלישי המתמחה בכך, במסגרת "מרכזי נתונים" של "מערכות ההזמנה הממוחשבות" או של ה GDS. מכיוון שכך, כמעט כל המידע בנוגע לפרטיהם של הנוסעים, נשמר בחוות שרתי מיחשוב אצל אחת מארבע החברות המובילות בעולם בהקשרים אלו, Sabre, Galileo, Worldspan, Amadeus. בדומה ל"שרותי ענן" אחרים, מצב עניינים זה גורם לכך שכל ענף התעופה תלוי בשירותי אחסון אלה. אם למשל, בנמל התעופה בן-גוריון, פועלות למעלה מ-120 חברות תעופה, בהחלט אפשרי מצב שפגיעה במערכות ה-GDS או ה-CRS שנמצאות בשרתים של אחת מארבע החברות הגדולות תביא לשיתוק של חלק מ-120 החברות - במקביל.
רשימת שמות הנוסעים כנקודת תורפה לתקיפות סייבר
מכיוון שמערכות ה-CRS וה-GDS הן רשתות מיחשוב חובקות עולם הנשענות על "מרכזי נתונים" בודדים, המנוהלים, כמעט כולם, על ידי אותן ארבע חברות שמחזיקות את שוק ה-CRS- GDS, "מרכזי נתונים" אלו כמו גם רשתות המיחשוב, בכלל ורשימות שמות הנוסעים בפרט, מהווים נקודת תורפה בראיית היכולת להתמודד עם תקיפות סייבר. מכיוון שחברות אלו הן חברות זרות ומרכזי הנתונים שלהן ממוקמים מחוץ לישראל, נוצרת תלות באיכות החוזים בין חברות התעופה וסוכנויות הנסיעות לספקיות מערכות ה CRS-GDS כמו גם תלות בנוהלי אבטחת המידע והגנת הסייבר של אותן ארבע ספקיות.
רשימת שמות הנוסעים כתשתית למניעת טיסות בין לאומית מטרוריסטים וגורמי פשיעה בין לאומיים
בשנים האחרונות ובפרט מאז פיגועי 11 בספטמבר 2001, ארגוני הביטחון של מדינות העולם מחזיקים רשימות של מבוקשים בהקשר לחברות בארגוני טרור. עצם קיום "רשימות שמות הנוסעים" כרשומת מחשב מאפשר לארגוני הביטחון של המדינות השונות למנוע חופש תנועה של פעילי טרור בדרכם לביצוע פיגועים וזאת על ידי ניהול "רשימות שחורות" של חשודים שחל עליהם איסור לטוס. יכולת זו תלויה ביכולת לאמת את זהות הנוסע ולמנוע מצבים של הזמנת כרטיסי טיסה בזהות בדויה.
שיקולי הגנה על פרטיות
ארגונים רבים לשמירה על פרטיות הביעו דאגה מעצם קיום "רשימות שמות נוסעים" שעלולות להכיל מידע רב על הנוסעים ובכללו, שם מלא, תאריך לידה, כתובת מגורים וכתובת מקום העבודה, מספרי טלפון, כתובות דואר אלקטרוני, כתובת IP במקרה של הזמנות "אונליין". בדרך כלל ניתן לגשת ל"רשימות שמות הנוסעים" ישירות מהאינטרנט באמצעות ה"מזהה הייעודי" (Record Locator), אלא שאותו ניתן למצוא, בין השאר, על גבי כרטיס העלייה למטוס (Boarding pass).
חברות ה CRS-GDS שומרות את נתוני ה"רשימת שמות נוסעים" גם במקרה של הזמנות שבוטלו או אף לאחר שתוכנית המסע הושלמה. פעמים רבות, החברות מאפשרות גישה לבסיס הנתונים באמצעות אתר אינטרנט פתוח ועל בסיס מספר ההזמנה בלבד, מספר שאותו ניתן למצוא על כרטיס הטיסה.
מכיוון ש"רשימת שמות הנוסעים" מכילה גם את הבקשות המיוחדות למתן שירותים, כמו למשל, בקשה לארוחות כשרות או לסיוע לנוסעים הזקוקים לכיסא גלגלים - רשומות אלו מאפשרות למי שמעוניין בכך, לאסוף מידע רב ומגוון על הנוסעים ואף על פי שמידע כזה, בדרך כלל נהנה מסטנדרטים ייעודיים לאבטחת מידע, אין זה כך בתעשיית התעופה.
האיחוד האירופאי
אחרי שנים ארוכות של דיונים, ב-2016, ההפרלמנט האירופי החליט לחייב את כל המדינות החברות באיחוד האירופאי לאסוף את "רשימות שמות הנוסעים" ולחלוק אותם עם יתר מדינות האיחוד. בלגיה ספציפית, החליטה לעשות מהלך דומה, הכולל בתוכו גם את כל הנוסעים במערך הרכבות.
הסכם לשיתוף "רשימות שמות נוסעים" בין ארצות הברית לאחוד האירופאי
החל משנת 2011, נכנס לתוקפו הסכם בין ה"משרד להגנת המולדת" של ארצות הברית של אמריקה לבין האיחוד האירופאי ולפיו "רשימות שמות הנוסעים" של חברות התעופה האירופאיות משותפות עם המשרד להגנת המולדת.
הסכם לשיתוף "רשימות שמות נוסעים" בין אוסטרליה לאחוד האירופאי
החוק האוסטרלי מאוד שונה מהחוק האירופאי וככל הידוע, באוסטרליה חל איסור על אגירת רשומות המחשב של "רשימות שמות הנוסעים". למרות זאת, יש הסכם בין ממשלת אוסטרליה לאיחוד האירופאי בנוגע לשיתוף "רשימות שמות נוסעים", ככל הנראה, בהקשר למניעת טרור ופשיעה בין לאומית.
הסכם לשיתוף "רשימות שמות נוסעים" בין קנדה לאחוד האירופאי
כבר מ-2005, קיימים הסכמים בין קנדה לאיחוד האירופאי שמסדירים את שיתוף רשומות המחשב של "רשימות שמות הנוסעים".
המטבח הסקוטי
המטבח הסקוטי (באנגלית: Scottish cuisine) הוא מונח המתאר את תרבות האוכל והבישול של סקוטלנד. מונח זה מתייחס הן למטבח המסורתי של סקוטלנד, והן להיותו כיום תת-מטבח של המטבח הבריטי.
סכנדר קובטי
סכנדר קובטי (בערבית: إسكندر قبطي, תעתיק מדויק: אסכנדר קבטי; נולד ב-1975) הוא תסריטאי, במאי קולנוע, אמן ושחקן ערבי ישראלי-פלסטיני. סרטו המוכר ביותר, "עג'מי", היה מועמד ב-2010 לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
המטבח הסקוטי
למטבח הסקוטי מאפיינים רבים הדומים למאפייני המטבח הבריטי אך גם מספר מאפיינים הייחודיים לו. מאז האיחוד בין סקוטלנד ואנגליה בשנת 1707 הייתה השפעה רבה של המטבח האנגלי על המטבח הסקוטי. כמו כן, בדומה למטבח האנגלי, גם מטבח זה הושפע אף הוא, בדומה למטבח הבריטי, מההגירה הרבה לאנגליה מהודו, פקיסטן ודרום-מזרח אסיה בתום מלחמת העולם השנייה, ומנות סקוטיות מסורתיות מצויות במטבח זה לצד מנות הודיות, פקיסטניות ואסייתיות.
מאפיינים עיקריים
המטבח המסורתי הסקוטי מבוסס על התפוקה המקומית שכללה בשר ציד, מוצרי חלב, דגה, פירות וירקות. התבשילים הסקוטים מאופיינים בפשטות ובשימוש מועט בתבלינים זרים, אשר היו יקרים ביותר. מרבית מאכלי מטבח זה מאופיינים בשימוש רב בשומן, ומהווים גורם לשיעור הרב של מחלות לב והשמנת יתר בסקוטלנד.
סכנדר קובטי
ביוגרפיה
קובטי נולד ביפו ב-1975 למשפחה פלסטינית. אמו, מארי, היא אשת חינוך ומנהלת בית הספר יאפא הערבי-דמוקרטי ביפו, ואביו, איליה, הוא נגר. קובטי בעל תואר ראשון מהפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, הוא למד משחק ובימוי בתיאטרון הטכניון, שיחק (בערבית) בהצגה "סוף-סוף", בבימוי אוריאל זוהר בשנת 2001 בטכניון ובפסטיבל בירושלים. הוא אף כתב, ביים וערך מספר סרטים בדיוניים, תיעודיים וניסיוניים קצרים. קובטי התחיל לימודי תואר שני בקולנוע באוניברסיטת תל אביב, אך פרש כשהחל לשמש כעוזר במאי בסרטו של ערן ריקליס "הכלה הסורית" (2004). ב-2009 נבחר קובטי לכתוב את התסריט לגרסה הישראלית-ערבית של "רחוב סומסום". בסוף אותה שנה נישא למונא.
ביצירות הווידאו שלו מציף קובטי את בעיותיהם של הערבים בישראל. קובטי חי כיום עם משפחתו באבו דאבי, מלמד קולנוע בשלוחה המקומית של אוניברסיטת ניו יורק ויוצר סרטים ואמנות.
המטבח הסקוטי
היסטוריה
בסקוטלנד יש אקלים ממוזג ושפע רב של בעלי חיים יבשתיים וימיים. חופיה של סקוטלנד איפשרו שימוש רב בדגים ופירות ים, והאקלים הנוח אפשר ציד של בעלי החיים הרבים במדינה. הדגן המרכזי, אשר גודל במדינה, היה והוא שיבולת-שועל.
סכנדר קובטי
"אמת" (2003)
בשנת 2002 יצר את הסרט הקצר "אמת" עם המוזיקאי רביע בוכארי, ששודר בערוץ 8. הסרט מתאר שני פלסטינים המבקרים באתרים שונים בעיר יפו שאינם תיירותיים, תוך שהם מגוללים את ה"היסטוריה" של המקום כמו מדריכי טיולים. הסרט מציג סדרה של דיאלוגים סותרים בין שני האנשים אודות סיפורים מדומיינים סביב כמה אתרים, אשר מתפתחים גם לוויכוחים אודות משמעותם הדתית לכאורה. אתרים אלה מומצאים מחדש כאתרי מורשת יהודית, אשר מוכיחים לכאורה את זיקתו ההיסטורית של העם היהודי לארץ ישראל. קובטי ובוכארי הובילו בעבודה זו מהלך מורכב המתייחס הן לז'אנר הסרטים התיעודיים החותרים לחשוף את ה"אמת" של מקומות, והן למסורת הדרכת הטיולים האוריינטליסטית בעיקרה השכיחה ביפו. בעבודה, ההופכת להיות פרודיה אלטרנטיבית הנקראת באירוניה "אמת", מעלים קובטי ובוכארי שאלות על הכאן ועכשיו, על העבר, ועל כתיבה מחדש. לדעת אוצר התערוכה, חנא פרח, אך על אף העיסוק הנרחב בזיכרון, הנצחה ושכחה בתרבות הפלסטינית בכלל ובעיר יפו בפרט, הוא לא מייצר נרטיב פלסטיני לאומי משמעותי ומייצג.
"עג'מי" (2009)
המורכבות של יוצרים פלסטינים אזרחי מדינת ישראל עם תמיכה ומימון ממשלתיים, התגלתה ביתר שאת כשקובטי ביים את סרטו העלילתי המלא הראשון, "עג'מי". הסרט יצא בשנת 2009, לאחר עבודה שנמשכה שבע שנים יחד עם ירון שני. הסרט זכה להצלחה ולפרסים רבים, בהם פרס אופיר לסרט הטוב ביותר וציון לשבח בפסטיבל קאן. סכנדר שיחק תפקיד מרכזי בסרט. הסרט היה בין חמשת המועמדים לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2010.
המטבח הסקוטי
היסטוריה
במהלך ימי הביניים הייתה סקוטלנד מדינה פאודלית. אצילי הממלכה נהנו מבשר ציד, ומתבלינים יקרים (פלפל שחור, ציפורן וקינמון). עניי הממלכה אכלו בשר לעיתים רחוקות (הציד הותר לאצילים בלבד), ועיקר מזונם התבסס על ירקות, שיבולת שועל, ביצים, מוצרי חלב ולעיתים רחוקות בשר מבעלי החיים שגודלו במשק הבית (בקר ועוף). דוגמה למאכל המוכן ממוצרים אלה הוא הנזיד הסקוטי שהיווה את המאכל העיקרי של השכבות הנמוכות בסקוטלנד.
סכנדר קובטי
"עג'מי" (2009)
מספר ימים לפני טקס חלוקת הפרסים, אמר לכתב ערוץ 2 כי הוא "לא מייצג את מדינת ישראל, זה דבר מאוד טכני, ככה זה עובד באוסקר. כתוב ישראל כי הכסף מגיע מישראל. יש לך במאי ישראלי, יש לך במאי פלסטיני, יש לך שחקנים פלסטינים ושחקנים ישראלים. הסרט טכנית מייצג את ישראל, אבל אני לא מייצג את ישראל. אני לא יכול לייצג מדינה שלא מייצגת אותי". דבריו אלו עוררו סערה בארץ. קובטי עצמו אמר כי העובדה שהסרט הביא למעלה מ-200,000 צופים לבתי הקולנוע היא ההישג האמיתי ולא זכייה באוסקר, מאחר שרצונו הוא לפתוח לאנשים את העיניים למציאות של הפלסטינים בישראל דרך הסרט. הוא הוסיף כי הבעיה האמיתית אינה חוסר רצון להתמודד עם בעיות אלו, אלא המהירות בה אנשים בוחרים לשלול את הצד השני. שותפו של קובטי לבימוי ירון שני, לעומת זאת, הביע את דעתו כי הסרט הוא ישראלי, מייצג ומדבר "ישראליות" ועוסק בסוגיות ישראליות. לדעת מבקרים מסוימים, "עג'מי" הוא ייצוג של החופש האמנותי בישראל, שהוא מפתח חיוני ליצירתיות התרבותית בישראל בכללה, ולמרות הצהרתו של קובטי שאולי אינו מייצג את ישראל, הסרט דווקא כן מייצג אותה.
CoptiCo
במאי 2018, הפעיל קובטי למשך שלושה חודשים חברת פטנטים בשם CoptiCo בגלריית בית הגפן, חיפה. החברה מייצרת ומשווקת מוצרים חכמים המעוצבים על מנת לפתור בעיות תרבותיות וחברתיות גלובליות, ובמיוחד כאלה בחברה הפלסטינית. לפי אתר החברה, מטרתה של CoptiCo היא להתמודד עם הבעיות הגדולות שעל סדר היום של האוכלוסיות הערביות ולאמץ מחקר ופיתוח בנושאים של שלום, דו-קיום, שוויון מגדרי וסולידריות חברתית.
המטבח הסקוטי
היסטוריה
סר וולטר ריילי הביא את תפוח האדמה לאיים הבריטיים ולסקוטלנד בפרט, והפך ירק זה לפחמימה העיקרית הנאכלת במדינה. קודם לכן עיקר הפחממות שנאכלו התבססו על לחם משיבולת שועל או שעורה.
תנאי המחיה, העדר אמצעי קירור והצורך באוכל נייד ונוח לנשיאה הביא לפיתוח המאכל הלאומי של סקוטלנד - ההאגיז, אשר הוכן מבשר טחון זול שעובה בשיבלת שועל (בשל מחיר הבשר) ו"נארז" בתוך בטן של כבש או חזיר.
בשלהי ימי הביניים, בעקבות ברית בין צרפת ובין סקוטלנד החלה השפעה רבה של המטבח הצרפתי על המטבח הסקוטי. בשובה של מרי, מלכת הסקוטים מצרפת לסקוטלנד היא הביאה עימה טבחים מצרפת, אשר השפיעו על מטבח זה. השפעה זו ניכרת במונחים בסקוטית אשר מקורם בצרפתית של ימי הביניים כגון:
האיחוד עם אנגליה בשנת 1707 ובייתר שאת המהפכה התעשייתית השפיעו על המטבח הסקוטי בכך שקווי הרכבת אשר נבנו וקישרו בין אנגליה וסקוטלנד הגבירו את ההשפעה ההדדית על המטבחים.
במהלך המאה ה-19 הגיעו לסקוטלנד מהגרים רבים מאיטליה ומהמזרח התיכון. שיאה של האימפריה הבריטית הביאה לסקוטלנד מהגרים רבים מהודו ועימם השפעות של מאכלים ותבלינים המאפיינים את המטבח ההודי.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הביאו למחסור בבריטניה כולה ובסקוטלנד ולתקופה של קיצוב מזון. קיצוב מזון זה הגיע לשיאו בשנת 1947 והחורף באותה שנה כונה "Winter of Discontent". הקיצוב הסתיים בשנת 1954. ההגירה הגדולה מהודו ופקיסטן לבריטניה בתום ובעקבות מלחמות אלה הביאה להשפעה רבה של מטבחים אלה על המטבח הבריטי בכלל והסקוטי בפרט. המאה ה-20 השפיעה רבות על התפתחות המזון המהיר בסקוטלנד ומאכלים כמו צ'יקן טיקה מסאלה ופיש אנד צ'יפס הפכו לפופולריים ביותר במטבח הסקוטי, כמו גם מאכלים זרים שהתאקלמו; פיצריות רבות נפתחו בסקוטלנד, ובגלאזגו נפתחו שווארמיות רבות.
מאכלים סקוטיים מסורתיים
בין המאכלים הסקוטיים המסורתיים ניתן למנות את המרקים: קאלן סקינק, בוד ברי, מרק קוק-א-ליקי, מרק צייד, הוץ' פוץ', פארטאן ברי, ונזיד סקוטי; מאכלי דגים ובהם: ארברות' סמוקיז, קאבי קלו, קין קרופייך, קראפיט הייד, איימות' פיילס, פינאן האדי, דגים מליחים, קדגרי, רולמופס, טאטיז ודג מלוח; מאכלי הבשר כוללים חזיר איירשייר, פודינג שחור, פודינג אדום, פודינג לבן, ברידיי, עוף טיקה מסאלה, קולופס, האגיז, קילמני קייל, מינס אנד טאטיז, פוטד הייד, פאי סקוטי, סקירליי; מאכלי ירקות ובהם: קלפשוט, כרוב עלים, ניפס וטאטיז, רמבלדתמפס; גבינות כגון גבינת בישוף דנדי, גבינת קריפל, קרוודי, גבינת דאנלופ, גבינת האי מאל, לאנארק כחולה, לוך ארתור, מורבן, קאבוק, סטראת'דון כחולה, דנסייר כחולה, וצ'דר גאלווי; קינוחים סקוטיים כגון: קאראגין מוס, קלוטי, קראנאכאן, האטד קיט, סטאפאג וטיפסי ליירד; ועוגות כגון ביסקוויט אברנת'י, באנוק, ברוויק קוקל, לחמנייה שחורה, עוגת דאנדי, סלע אדינבורו, סקונז ושורטברד.
סקוטלנד ידועה בוויסקי המיוצר בה.
צבי הירש חריף
רבי צבי הירש חריף היה כינויים של כמה ראשי ישיבה במאות ה-18 וה-19.
מגדל המים (נהריה)
מגדל המים בנהריה הוא מגדל מים שהוקם בנהריה, ישראל, בשנת 1936, לצורך אספקת מים. המגדל הפך ברבות השנים לאחד מסמליה של העיר נהריה ואף נכלל בסמל העיר נהריה.
מבנה
המגדל נמצא על גבעה שגובהה 10 מטר מעל פני הים וגובהו הפנימי הוא 27 מטר. המגדל נבנה כמבנה סגור בעל צורת מתומן שבראשו בריכת אגירה עם קיבולת של 250 קוב. השטח שמתחת לבריכת האגירה חולק לקומות שחוברו זו לזו במדרגות ברזל צרות. הבאר הייתה מחוברת לבריכה האגירה באמצעות מערכת צינורות ומבריכת האגירה יצאו צינורות נוספים לחלקות החקלאיות הצפוניות.
הרקע להקמתו
בימים הראשונים לאחר הקמת נהריה לא הייתה אספקת מים מסודרת לתושבי העיר נהריה והמים הובאו מבאר מים בשכונת עין שרה. לעיתים היו בעלי חמורים שהביאו מים מנחל געתון במקום מבאר המים. מים אלו היו מזוהמים ולא ניתן היה לשתות אותם ולכן התושבים היו מרתיחים אותם, מסננים אותם בעזרת צמר גפן ושותים תה או קפה בלבד. המחסור הגדול במים במושבה אף גרם לכך שהתושבים היו תולים את הכביסה שלהם ולא שוטפים אותה, אלא מחכים לגשם.
הקידוחים באזור
על מנת לפתור את הבעיה הגיעו לנהריה מומחים לחיפוש מים וסימנו מקומות שבהם לדעתם ניתן למצוא מים. בעצתם של המומחים, באוקטובר 1934 הוחלט להקים מגדל מים באזור. קידוח ראשון באזור במטרה למצוא את המיקום המתאים להקמת מגדל המים נעשה בינואר 1935, מזרחית לזוגלובק של היום, אך נכשל. חודש לאחר מכן בוצע קידוח שני בפינת הרחובות ויצמן ושטייניץ, לפי עצתו של רופרד פיקרד, אחד המומחים לחיפוש מים. הקידוח הצליח מעל המצופה - כבר בעומק של 20 מטר נמצאו בבאר שנקדחה מים בכמות גדולה ובאיכות הראויה לשתייה, בתפוקה של מעל 300 מ"ק בשעה, ככל הנראה 500 מ"ק. הבאר שנקדחה זכתה לכינוי "באר מספר 2". ב-17 בפברואר 1935 נערך בנהריה נשף מים לציון האירוע המשמח. באירוע נכח חיים ויצמן, לימים נשיא מדינת ישראל הראשון.
הקמת המגדל ותפקידיו
כדי לאגור את המים שהתגלו ב"באר מספר 2" ולהזרים אותם אל חלקות חקלאיות באזור הצפוני של המושבה, הוחלט להקים את מגדל המים. הבנייה נמשכה ממאי 1935 עד סוף פברואר 1936.
הקומות התחתונות של המגדל שימשו את חברת נהריה משקים זעירים בע"מ, שהייתה אחראית על יישוב המושבה. בשנות השלושים שימשה אחת הקומות גם את הנוטרים. אנשי ההגנה השתמשו גם הם בקומה זו לצורכי אימונים בשנים 1936 עד 1948. בשנים 1936 עד 1939 שימש גג המגדל לצורכי תקשורת (באמצעות קוד מורס). בזמן מלחמת העולם השנייה שימש לתצפית על מטוסי אויב. בנובמבר 1946 ביקר הנציב העליון בנהרי והשקיף מגג מגדל המים. כך גם עשו חברי ועדת אונסקו"פ בביקורם ביולי 1947 בנהריה. הצבא הבריטי הציב חיילים משקיפים על המגדל בשנת 1947 במסגרת מאבקו בהעפלה.
בקיץ 1949 נפתח במגדל המים לשכת גיוס. בשנות ה-50 פעלה במגדל המים תחנת המשטרה של נהריה.
מוזיאון, ספריה ואולם קריאה
בפברואר 1941 נפתח רשמית במגדל המים מוזיאון עתיקות של ממצאים שנמצאו בסביבות נהריה וכאלו שהוחלפו עם מוזיאון רוקפלר. לצד העתיקות הוצג גם אוסף קונכיות. בסתיו 1942 נפתח במוזיאון תערוכה לזכר יהדות מרכז אירופה. בקיץ 1945 נפתח לצד המוזיאון חדר קריאה וספרייה. במהלך מלחמת העצמאות פונו כמעט כל המוצגים ממגדל המים והושארו אך מעט מוצגים בחדר הקריאה. משנות ה-50 של המאה ה-20 משמשות הקומות התחתונות כגלריות אומנות לתערוכות שונות.
הפסקת פעילות המגדל ולאחריה
בינואר 1984 הופסקה הזרמת המים לבריכת האגירה מסיבות טכניות. בשנות ה-90 של המאה ה-20 יזמו נשות "האופן הפנימי" ומועדון רוטרי בשיתוף פעולה עם עיריית נהריה את שיפוץ קירות המגדל. בשיפוץ נצבעו מחדש קירותיו של המגדל (מחום ללבן). בשנת 2003 נפתח המקום מחדש בתור גלריית אומנות. בחצר המגדל מוצגת תערוכת פסלים קבועה. המגדל פתוח בכל ימות השבוע, בשעות משתנות.
ראשד אל-גנושי
בשנת 2012 העיתון TIME הכניס את אל-גנושי לרשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר עולם, טיים 100 וכתב העת Foreign Policy הכניס אותו לראש רשימת 100 הוגי דעות בעולם לשנת 2011. הוא זכה בפרס בית צ'את'ם למדיניות חוץ ב־2012 (לצד נשיא תוניסיה מונצף מרזוקי) על ידי הנסיך אנדרו, דוכס יורק, על "הפשרות המוצלחות שהושגו במהלך הפיכת תוניסיה לדמוקרטיה". בשנת 2016 קיבל את פרס ג'מנאלאל בג'אג' על "קידום ערכים של המנהיג ההודי מהטמה גנדי, הגנדיאזם  מחוץ להודו". ב־13 בנובמבר 2019 נבחר ליושב ראש הפרלמנט של תוניסיה. הוא שרד בקושי בהצבעת אי-אמון לאחר ש-97 חברי הפרלמנט הצביעו נגדו ב־30 ביולי 2020. כדי להדיחו מתפקיד יו"ר הפרלמנט נדרשו מעל 109 מצביעים.
ילדות ונעורים
גנושי נולד בכפר ליד אל חמא, במחוז גאבס שבדרום תוניסיה. בכפר שבו נולד לא היו חשמל או כבישים סלולים. אביו היה חקלאי עני. משפחתו עבדה בשדות כל יום והמשפחה יכלה לרכוש בשר רק כמה פעמים בשנה. לאחר סיום עונת העבודות בשדה, עסקה המשפחה בשזירה סלים, מעלי דקל כדי להשלים את הכנסתה. הילד ראשד אל-גנושי למד בסניף המקומי של בית הספר המסורתי בשפת הערבית זייתונה בזכות עזרה כספית של אח גדול.
הוא קיבל את תעודת הבגרות בשנת 1962 מטעם אוניברסיטת א-זיתונה (Zaytouna). בשנת 1964 הוא נכנס לבית הספר לחקלאות באוניברסיטת קהיר, אך לאחר גירוש התוניסאים ממצרים, הוא עזב לסוריה. הוא למד פילוסופיה באוניברסיטת דמשק וסיים את לימודיו בשנת 1968. בשנות העשרים לחיו גנושי בילה את זמנו בנסיעות ועבודה באירופה כבוצר ענבים בכרמים ומדיח כלים.
תנועת התחייה האסלאמית
באפריל 1981 גנושי ייסד את תנועת התחייה האסלאמית (ערבית: حركة الاتجاه الإسلامي). התנועה הציגה את עצמה כתנועה אסלאמית לא אלימה, וקראה "לבנות מחדש את החיים הכלכליים על בסיס שוויוני יותר. לסיים את הפוליטיקה של מפלגה אחת במטרה לקבל את הפלורליזם והדמוקרטיה הפוליטיים." עד סוף יולי נעצרו גנושי וחסידיו, נידונו ל-11 שנות מאסר בביזרטה ועונו. הקהילות הדתית והחילונית, כולל ארגונים פוליטיים חילוניים רבים, התגייסו לתמיכתו. בזמן שהותו בכלא הוא תרגם מספר עבודות וכתב על נושאים שונים כמו דמוקרטיה, זכויות נשים ופלסטין. הוא כתב גם את עבודתו המפורסמת ביותר, אל-הוריית אל-אמאמה (חירויות הציבור).
בשנת 1984 הוא שוחרר מהכלא, אך בשנת 1987 הוא הוחזר לכלא למאסר עולם. בשנת 1988 שוחרר בשלישי והוא עבר לבריטניה כגולה פוליטי, שם התגורר במשך 22 שנה.
בשנת 1989 הוא השתתף בכנס הוועדה האסלאמית לפלסטין שהתקיים בשיקגו. לאחר הפלישה לכווית בשנת 1990, אל-גנושי גינה את פהד, מלך ערב הסעודית על "הפשע הקולוסלי/הנורא" בכך שהזמין את ארצות הברית לפרוס כוחות במפרץ הפרסי. הוא גם קרא לחרם מוסלמי על סחורות אמריקאיות, מטוסים וספינות. בנוסף, הוא קרא לג'יהאד נגד ישראל וספג על כך ביקורת. גנושי המשיך לבקר את הפוליטיקה התוניסאית ואת משטרו של הנשיא זין אל-עאבדין בן עלי.
המהפכה התוניסאית
ב־30 בינואר 2011, בעקבות התסיסה העממית בה הודח בן עלי, חזר גנושי לתוניסיה, לאחר שבילה עשרים ושתים שנים בגלות בלונדון. אלפי אנשים קבלו את פניו בשובו לארצו.
מפלגתו, המפלגה האסלאמיסטית "התחייה" ("א-נהדה") זכתה ב־37.04% מהקולות (יותר מארבע המפלגות הגדולות האחרות) בבחירות לאספה המכוננת בתוניסיה בשנת 2011. גנושי לא נקט עמדה ממשלתית. בעקבות הניצחון בבחירות מזכ"ל א-נהדה חמאדי ג'בלי הפך לראש הממשלה.
מפלגת א-נהדה הקימה ממשלה שהובילה את תוניסיה בעקבות הסערות של מהפכת יסמין. הממשלה בתקופה זו התאפיינה בשקיפות רבה יותר, חוסר שחיתות ובניית קונצנזוס. במרץ 2012, מפלגת א-נהדה הכריזה שהיא לא תומכת בהפיכת השריעה כמקור החקיקה העיקרי בחוקה החדשה, תוך שמירה על האופי החילוני של המדינה. עמדת א-נהדה בנושא החילוניות ספגה ביקורת מצד האסלאמיסטים ההדוקים, שרצו בשריעה קפדנית, מאידך עמדת המפלגה התקבלה בברכה על ידי המפלגות החילוניות. הממשלה ספגה ביקורת מצד האופוזיציה על ביצועים כלכליים בינוניים, שלא עודדה את ענף התיירות, ועל כך שלא שפרה את היחסים בתחום המסחר בין תוניסיה לצרפת. הממשלה ספגה ביקורת מהאופוזיציה במיוחד על כך שהייתה סובלנית מדי מצידם של קיצוניים על כך שלא כפתה התאסלמות אגרסיבית ואת חוקי השריעה. הקיצוניים גם דרשו את אי השוויון בין המינים ואי הגבלה על פוליגמיה. חלק מהקיצונים היו אחראים לפינוי ולשרפת השגרירות ובית הספר האמריקני בספטמבר 2012, בעקבות ההתנקשות בשני פוליטיקאים שמאליים, צ'וקרי בלייד (בפברואר 2013) ומוחמד ברהמי  (ביולי 2013). במהלך המשבר הפוליטי בתוניסיה 2013–2014 החילונים שזעמו על הממשלה קראו לה להתפטר או שהממשלה תקיים הפיכה בסגנון של סיסי נשיא מצרים, מאידך אנשי מפלגת א-נהדה התנגדו בנחישות ובתקיפות כנגד ההתרסה הקוראת לבחירות מוקדמות, ואף התגאו בקריאותיו של גנושי שאסור להקריב את האחדות הלאומית.
אף על פי שגנושי עבד עם המנהיג החילוני אל-באג'י א-סבסי כדי ליצור פשרה וב־5 באוקטובר חתם על "מפת דרכים" לפיה א-נהדה הסכימה להקמת ממשלת מעבר לאחר שנחקקה חוקה החדשה ועד קיום בחירות חדשות. שני המנהיגים ספגו ביקורת קשה על רקע מפלגתם, וגנושי קיבל את הסכמת מועצת השורה א-נהדה רק לאחר שאיים להתפטר.
בינואר 2014, לאחר שאושרה החוקה החדשה של תוניסיה, פרשה מפלגת א-נהדה מהממשלה והעבירה את השלטון לממשלה טכנוקרטית בראשות מהדי ג'ומאה. א-נהדה הגיעה למקום השני בבחירות לפרלמנט באוקטובר 2014 עם 27.79% מהקולות העממיים והקימה ממשלה קואליציונית עם המפלגה החילונית הגדולה יותר נידא תוניס למרות התנגדות השורה. א-נהדה לא קידמה מועמד לנשיאות בבחירות בנובמבר 2014. גנושי "רמז באופן פומבי" שהוא תומך אישית באל-באג'י א-סבסי (שזכה בלמעלה מ־55% מהקולות).
גנושי טען לנקיטת אמצעים מגבילים כנגד חברי מפלגה טהרניים בטענה שהמדינה עדיין שברירית מדי, והכלכלה זקוקה יותר לרפורמה כדי שא-נחדה תהיה באופוזיציה. גנושי נתן גם את תמיכתו למאבק באינדוקטרינציה הג'יהאדיסטית במסגדים קיצוניים (למעלה מ־60 אזרחים, בעיקר תיירים, נהרגו בשנת 2015 על ידי ג'יהאדים, שהרסו את תעשיית התיירות בתוניסיה). למרות הרקע האסלאמיסטי שלו, הוא תמיד "הושמץ" על ידי הג'יהאדיסטים ואף הופיע ב"צמרת" רשימת "המבוקשים" בצד הג'יהאדיסטי.
התנצלות העיתון "האקונומיסט" בשנת 2011
ב־22 באוקטובר 2011 פרסם העיתון "האקונומיסט" התנצלות באתר האינטרנט שלו על כך שפרסם בעבר מאמר בו ייחסו לגנושי הצהרות כוזבות. המאמר טען כי גנושי "מתנגד לחוק זכויות הפרט, לחוק המעמד האישי ולאיסור על ריבוי נשים. המאמר טען גם כי גנושי "איים לתלות פמיניסטית תוניסאית בולטת, ראג'ה בן סלאמה, בכיכר בסיג' שבעיר תוניס, מכיוון שהיא קראה לשמור על החוקים החדשים במדינה ועל ההצהרה האוניברסלית על זכויות האדם". בהתנצלות העיתון "האקונומיסט" נכתב "אנו מאשרים כי אף אחת מההצהרות הללו אינן נכונות: מר גנושי אמר במפורש כי הוא מקבל את חוק זכויות הפרט; והוא מעולם לא איים לתלות את גב 'סלמאמה. אנו מתנצלים בפניו ללא סייג."
התנצלות העיתון "אינדפנדנט" בשנת 2012
ב־9 באוקטובר 2012 פרסם העיתון "אינדפנדנט" התנצלות באתר האינטרנט שלו על כך שנכתב, במאמר קודם, כי המפלגה שמנהיג גנושי, א-נהדה, הציעה כספים זרים. בהתנצלות נכתב: "אנו מבקשים להבהיר כי מר גנושי ומפלגתו לא קיבלו שום תרומה ממדינה זרה בניגוד לחוקי המימון של מפלגות תוניסאיות. אנו מתנצלים בפני מר גנושי."
תיק הדיבה בשנת 2020
בשנת 2020, בית המשפט העליון בבריטניה פסק לטובת גנושי, בתיק דיבה נגד אתר החדשות האינטרנטי המזרח התיכון און ליין ועורכו הית'ם אל זוביידי. המזרח התיכון המקוון (MEO) ואחד מעורכיו טענו כי מפלגת א-נהדה "תומכת בטרור", טענה שגנושי "הכחיש בתוקף". לדברי אחמד יוסף, המאמר היה חלק ממסע "שיטתי" נגד גנושי על ידי התקשורת הנתמכת על ידי סעודיה, איחוד האמירויות הערביות ומצרים."
מעצר ומאסר (2023)
באפריל 2023 נעצר אל-גנושי והואשם בהסתה ובקשירת קשר נגד ביטחון המדינה, לאחר שהביע במספר הזדמנויות ביקורת על המשטר הסמכותני שהשליט קייס סעיד בתוניסיה. במאי 2023 גזר עליו בית המשפט שנת מאסר.
דעות
נכונותו הייחודית של גנושי להתפשר עם החילוניים בארצו על רקע דרישתם בקיום מערכת דמוקרטית בעקבות האביב הערבי. הביאה לו לפחות אוהד אחד, את העיתונאי האמריקאי רוברט וורס מהעיתון "ניו יורק טיימס".
בניגוד לאסלאמיסטים רבים גנושי "התגורר במדינות שונות מחוץ לתוניסיה במשך עשרות שנים וקרא חומר נרחב בשלוש שפות", כולל ההוגים המערביים קרל מרקס, זיגמונד פרויד וז'אן-פול סארטר. הוא העריץ את אומץ ליבם של שמאלנים שהפגינו ברחובות נגד הדיקטטורה, נעצרו ועונו בכלא ועל כן היה מוכן לעבוד איתם.
בזמן שגנושי היה בגלות בלונדון הוא הושפע מאוד מתוצאות הניצחון הראשוני של האסלאמיסטים האלג'יראים שהתמוטט לטבח, מהומה ותבוסה ובסופו של דבר הביא למלחמת האזרחים. לדברי עזאם ס. תמימי גנושי הושפע ממאלק בנאבי ומחיבורו "האסלאם והדמוקרטיה", אשר הניחו את "יסודות" עבור "יצירת מופת" של גנושי אל-הוריית אל-אמאמה (חירויות הציבור).
בשנת 2002 תיאר את גנושי המומחה האמריקאי למזרח התיכון פרופסור מרטין קרמר כ"שונה מאסלאמיסטים אחרים 'בהתעקשותו' שהאסלאם יסכים לקבל דמוקרטיה רב-מפלגתית."
בשנת 2015 גנושי אמר לעיתונאי הצרפתי אוליבייה רוואנלו כי אין להפליל את ההומוסקסואליות, אף שהוא מתנגד לנישואי הומואים. הוא התראיין למייקל מור במסגרת הסרט הדוקומנטרי החובק עולם "לאן נפלוש עכשיו?" והצהיר כי הומוסקסואליות היא "עניין פרטי".
צבי הירש הלר
רבי צבי הירש הלר (בכתיב מיושן: העליר או העללער; נודע בכינויו: ר' צבי הירש חריף; ה'תקל"ו, 1776 - כ"ה בתשרי ה'תקצ"ה, 28 באוקטובר 1834) היה ראש ישיבה בברודי ורבן של אונגוואר ובוניהד. בחודשי חייו האחרונים, רבה של אובן ישן. נודע בספרו "טיב גיטין".
ביוגרפיה
נולד בזמושץ' שבפולין להינדל ולרבי אריה לייב הלר. אביו היה ראש בית הדין בזמושץ' ולימים ראש בית הדין בראווה. נישא לחיה בת הנגיד ר' חיים מראווה, אחי אשתו היה רבי מרדכי מארדוש ויינרב, ואחותה ליבא מאליה נישאה מאוחר יותר לרב שלמה קלוגר. לאחר נישואיו התגורר בירוסלב ולמד בבית המדרש המקומי עם הרב יעקב אורנשטיין.
בגיל צעיר מאוד התמנה כרבה של בריגל. בתחילה נמנה עם ה'מתנגדים' לחסידות, אך בסוף ימיו אם כי לא הצטרף לתנועת החסידות אך הפסיק ההתנגדות לה, ועוד היה בקשר טוב עם המאור ושמש ונתן הסכמה לספרו. בשנת ה'תקע"ט (1819) התמנה כראש ישיבה בברודי, ישיבה שנפתחה בניסיון למשוך תלמידים מבני הקהילה כדי שלא ילמדו בבית הספר שעתיד היה לקום בעיר ברוח תנועת ההשכלה היהודית. בשל עלילה של ראשי בית הספר הריאלי, שהוא מלמד מספרים שנאסרו בידי הרשויות, גורש מן העיר בידי השלטונות.
אך הוא לא האריך ימים באובן ישן, ונפטר בכ"ה בתשרי ה'תקצ"ה, 28 באוקטובר 1834. שנה לאחר פטירתו נישאה אלמנתו לרבי משה סופר, "החת"ם סופר".
בנו, הרב מנחם דב הלר, היה רבה של קהילת אלמאש בהונגריה (נפטר בשנת ה'תרי"ט).
Mon ami Pierrot
Mon ami Pierrot (בעברית: חברי פיירו) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הצרפתי ז'אק פילס. השיר ייצג את מונקו באירוויזיון 1959. השיר נכתב על ידי ריימונד ברוורד והולחן על ידי פלורנס ורן.
רקע
בדומה לשירי התקופה, השיר בוצע בסגנון שאנסון צרפתי. במרכז מילות השיר עומד פילס אשר שר על הקריירה של חברו, פיירו.
באירוויזיון
ב-11 במרץ 1959, השיר בוצע על ידי פילס באירוויזיון. השיר הושר רביעי בסדר ההופעות, לפני הולנד ואחרי איטליה. השיר זכה במקום ה-11 והאחרון עם נקודה אחת מאוסטריה.
גרנט גאסטין
תומאס גרנט גאסטין (באנגלית: Thomas Grant Gustin; נולד ב-14 בינואר 1990) הוא שחקן וזמר אמריקאי, ידוע בשל תפקידו כבארי אלן / הפלאש בסדרת הטלוויזיה "הפלאש" ובשאר הסדרות כחלק מיקום החץ.
ביוגרפיה
גאסטין נולד בנורפוק, וירג'יניה. בנם של טום גאסטין וטינה הייני (אחות לילדים). במהלך לימודי התיכון, למד גאסטין במגמת התיאטרון המוזיקלי בבית הספר לאמנות של המושל, בנורפוק, וב-2008 סיים את לימודיו בתיכון גרנבי. הוא המשיך ללמוד בחוג לתיאטרון מוזיקלי ב"אוניברסיטת אלון" בקרוליינה הצפונית במשך שנתיים. גאסטין עזב את לימודיו כדי לקחת תפקיד בברודוויי במחזמר "סיפור הפרברים", ויצא לסיבוב הופעות מה-30 בספטמבר 2010 ועד ה-23 בספטמבר 2011.
קריירה
ב-8 בנובמבר 2011, גאסטין הופיע לראשונה בסדרת הטלוויזיה "גלי" כסבסטיאן סמיית', תלמיד מקהלה הומוסקסואל. גאסטין נבחר לתפקיד לאחר שבועות ארוכים של ליהוק, ולמרות שנבחן במקור לתפקיד רקדן סטפס ונכשל באודישן, התסריטאי ראיין מרפי קיבל אותו לתפקידו של סמיית'. בסוף מאי 2012, גאסטין השתתף בצילומי הסרט "סיוט של אמא" עבור רשת Lifetime, ושיתף פעולה עם השחקניות אנבת' גיש וג'סיקה לונדס בצילומים שנערכו בקנדה. ב-11 ביולי 2012, הוכרז כי גאסטין עתיד להופיע בתפקיד ראשי בסרט "אפלואנזה".
ב-13 בספטמבר 2013, הוכרז כי גאסטין עתיד לגלם את דמותו של בארי אלן, הפלאש השני מתור הכסף של הקומיקס בחוברות DC קומיקס, בעונתה השנייה של הסדרה "החץ" מבית רשת The CW. בתחילה, הוא היה עתיד להופיע בשלושה פרקים, אשר האחרון ביניהם היה משמש כמעין פרק פיילוט נסיוני לסדרת ספין אוף המבוססת על דמותו של הפלאש. אמנם, הפיילוט הנסיוני נגנז והפך לפרק פיילוט עצמאי לסדרה "הפלאש", והופעתו של גאסטין קוצרה לשני פרקים. לסדרה הוזמנו 13 פרקים, והיא שודרה לראשונה ב-7 באוקטובר 2014 עם רייטינג של 4.8 מיליון צופים - שיא הרייטינג עבור פרק בכורה ברשת The CW זה 5 שנים. שבועיים לאחר שידור פרק הבכורה, הסדרה הורחבה לעוד 10 פרקים. במקביל, דמותו הופיעה בכמה וכמה פרקי קרוסאובר בסדרה "החץ" כפלאש, וב-11 בינואר 2015 הוזמנה לסדרה עונה שנייה בת 23 פרקים.
גאסטין דיבב את דמותו של בארי אלן/הפלאש בסדרת הרשת המונפשת "ויקסן", ומופיע בתפקיד זה בסדרת ההמשך "אגדות המחר". כמו כן, גאסטין גילם את דמותו של בארי אלן/הפלאש בפרקי קרוס-אובר בסדרות "החץ", "סופרגירל" ו"אגדות המחר". הוא זכה בפרס בחירת הנוער ובפרס סאטורן בקטגוריות פריצת השנה.
חיים אישיים
בינואר 2016 החל לצאת עם אנדראה תומא, לאחר שנפגשו בארוחת ערב. ב-29 באפריל 2017 השניים התארסו, וב-15 בדצמבר 2018 הם נישאו.
בפברואר 2021 הודיעו השניים שהם מצפים לילד. בתם הראשונה, נולדה באוגוסט 2021.
נווה ירושלים
נווה ירושלים היא רשת חרדית של מדרשות המיועדות במקור לנשים. הסניף הראשי נמצא בשכונת הר נוף בירושלים.
נווה ירושלים הוקמה ב-1970 על ידי הרב דוד רפסון כאחד המוסדות הראשונים לנשים חוזרות בתשובה. המוסד שכן בתחילה בשכונת בית וגן בירושלים. עם הזמן התפתח המוסד לרשת חינוך בינלאומית וכיום ישנם קמפוסים של נווה ירושלים גם בצפון אמריקה ובבריטניה. המרכז בירושלים מציע תוכניות נפרדות באנגלית (נוה ירושלים) ובעברית (נווה חיים). מלבד לימודי יהדות ברמות שונות, כוללים המסלולים סמינר למורים וכן מרכז לייעוץ משפחתי ולקידום מקצועי. בקמפוס בירושלים לומדות מדי שנה כ-1000 תלמידות.
המכללה מציעה גם לימודי עיצוב גרפי וארכיטקטורה. כיום לומדות במכללה כ-1,500 תלמידות.
סניפים לנשים קיימים בבולטימור, דטרויט לוס אנג'לס, מונטריאול, מנצ'סטר וברוקלין. סניפים לגברים קיימים בבית ישראל ובבית וגן בירושלים, במונסי, ניו יורק, ובוויטפילד שבאנגליה. ישיבת מעלות נמצאת בניוארק בניו ג'רזי והרשת מפעילה גם מכון להכשרת מורים בהר נוף.
תהילים פ"ה
תהילים פ"ה הוא המזמור ה-85 בספר תהילים וחלק מאחד עשר המזמורים המיוחסים לבני קורח.
תוכן המזמור
מזמור פ"ה מורכב מארבעה עשר פסוקים ומחולק לשני חלקים:
א'-ח'
המזמור נפתח בתיאור המשורר את הייחס שהייה בעבר בין ישראל לאלוהים: "רָצִיתָ ה' אַרְצֶךָ שַׁבְתָּ שְׁבִית יַעֲקֹב" (ב'), אלוהים רצה את ישראל והתעלם מחטאיהם: "נָשָׂאתָ עֲו‍ֹן עַמֶּךָ כִּסִּיתָ כָל חַטָּאתָם סֶלָה" (ג').
ט'-י"ד
בחלק השני של המזמור נפתח בתיאור המשורר של הישועה המתקרבת לחסידי האלוהים: "אֶשְׁמְעָה מַה יְדַבֵּר הָאֵל ה' כִּי יְדַבֵּר שָׁלוֹם אֶל עַמּוֹ וְאֶל חֲסִידָיו וְאַל יָשׁוּבוּ לְכִסְלָה" (ט'). הישועה תפגיש את החסד והאמת, את הצדק והשלום: "חֶסֶד וֶאֱמֶת נִפְגָּשׁוּ צֶדֶק וְשָׁלוֹם נָשָׁקוּ" (י"א), חוץ מזה תתמלא הארץ בטוב ובשפע יבול: "גַּם ה' יִתֵּן הַטּוֹב וְאַרְצֵנוּ תִּתֵּן יְבוּלָהּ" (י"ג).
המזמור נחתם בהצהרת המשורר כי הנהגת אלוהים היא בצדק וזאת דרכו: "צֶדֶק לְפָנָיו יְהַלֵּךְ וְיָשֵׂם לְדֶרֶךְ פְּעָמָיו" (י"ד).
מועד לאמירת המזמור
נהגו לומר מזמור זה לאחר שיר של יום למחרת יום הכיפורים.
סבוקה
סבוקה (באיטלקית: Savoca; בסיציליאנית: Sàuca) היא קומונה בת 1,750 תושבים השוכנת על הר הצופה אל החוף המזרחי (חוף הים היוני) של סיציליה שבאיטליה. הקומונה נמצאת בנפת מסינה, כ-39 קילומטרים דרומית-מערבית למסינה, בערך כשליש הדרך בין מסינה לקטניה.
הקומונה משתייכת לארגון "הכפרים היפים ביותר באיטליה" (I Borghi più belli d'Italia), משום שהיא משמרת שרידים מימי הביניים, הרנסאנס והבארוק בשטחה.
המרכז ההיסטורי של הקומונה הוא יעד תיירותי פופולרי מאז שפרנסיס פורד קופולה צילם בו סצנות מתוך הסרט הסנדק מ-1972, וידוע גם בשל 17 מומיות המוחזקות בקריפטה של מנזר הקפוצ'ינים.
גאוגרפיה
הקומונה של סבוקה משתרעת על שטח של כ-9 קילומטרים רבועים. האזור המאוכלס מורכב ממרכז היסטורי וכפרירים רבים קטנים פחות או יותר השוכנים באזור הכפרי. הצמחייה היא בדרך כלל ים תיכונית: באזורים השטוחים יש מטעי הדרים שופעים, ואילו באזורי הגבעות יש כרמים נרחבים ומטעי זיתים.
המרכז ההיסטורי שוכן בגובה 303 מטר מעל פני הים, זהו כפר מימי הביניים המאוכלס כיום בדלילות, ומונה כמאה תושבים. מרבית האוכלוסייה של הקומונה מתגוררת בכפרים רינה (Rina, 498 תושבים), סן פרנצ'סקו די פאולה (San Francesco di Paola, 407 תושבים) וקונטורה (Contura), שנמצאים בסמוך לנחל ד'אגרו בעמק הנושא את שמו (Valle d'Agro). שאר הכפרירים הם: סקורסונלו (Scorsonello), קוקו (Cucco), מלינה (Màllina), רומיסה (Ròmissa), מנקוזה (Mancusa), מורטילה (Mortilla), בוטה (Botte), רוגאני (Rogani) וקנטידטי סופריורה (Cantidàti Superiore); בכפרירים בארונה (Barone), קנולי (Cannùli), מלארבה (Malèrba) ורפונה (Rapone) אין יותר תושבים מאחר שהם ננטשו לחלוטין.
היסטוריה
שורשיה ההיסטוריים של העיירה סבוקה היא בתקופה הרומית, כאשר, לדעת חלק מההיסטוריונים, הוקם הגרעין הראשון של המרכז ההיסטורי הנוכחי. היישוב היה קיים בתקופה הביזנטית ופותח אחר כך בתקופת השלטון הערבי בסיציליה, החל מהמאה התשיעית.
ב-1132 יסד רוג'רו השני, מלך סיציליה הנורמני יישוב במקום, ומהמאה ה-12 הפכה העיירה על ההר למרכז העיקרי של אזור עמק הנחל ד'אגרו והחוף היוני של נפת מסינה (יחד עם טאורמינה). היא זכתה ליוקרה שאיפשרה לה התפתחות פוליטית דתית, כלכלית ותרבותית ניכרת בין המאות ה-15 וה-18.
במהלך המאה התשע-עשרה החלה דעיכתה; הצטמצמות האוכלוסייה בעקבות הגירת תושבים לערים המרכזיות בחוף, או מסיציליה בכלל, העמידה בסכנה רצינית את הישרדותה של סבוקה, וב-1929, בתקופת המשטר הפשיסטי, איבדה את מעמדה כקומונה וצורפה לקומונה סנטה תרזה די ריבה (Santa Teresa di Riva). מעמדה הוחזר מחדש רק ב-1948. רק ב-45 השנים האחרונות נראה שדעיכה זו נעצרה, בזכות התיירים. עד היום סבוקה היא עיר אומנות הכלולה ב"ארגון הכפרים היפים באיטליה" ומאז 2016 מחזיקה במקום השלישי בדירוג עשרת הכפרים היפים בעולם.
הקהילה היהודית ההיסטורית
עד 1492 הייתה בסבוקה קהילה יהודית חשובה. אף שמקורות הנוכחות היהודית בשטח סבוקה אינם ידועים, קיימים מסמכים החל מ-1409 ועד 1470, מהם עולה כי בסבוקה התגוררו באותן שנים כ-250–300 יהודים, מחולקים לכ-50–60 משפחות. בני סבוקה היהודים היו אורגים וצבעים מיומנים, והיו גם כאלה שהיו אמנים בברזל ומשי וכאלה שגידלו קנה סוכר וגפנים. הריכוזים הגדולים ביותר של היהודים היו במרכז ההיסטורי של סבוקה ובאזור קאסלווקיו הסמוכה, שם יש עדיין רחוב במרכז ההיסטורי בשם "סטראדה דלה ג'ודקה" (Strada della Judeca), כלומר "רחוב היהודים". בקהילה יהודית זו היו גם אנשים עשירים כלכלית. עובדה זו מסתברת מכך שבמרץ 1492, כשהמלך פרננדו השני, מלך אראגון פרסם את צו גירוש היהודים מסיציליה, לא היו לתושבי סבוקה האחרים ייסורי מצפון לקחת כמה שיותר פריטים יקרים מהשלל שהוחרם מהיהודים. במרכז ההיסטורי, בסמוך לכנסיית סן מיקלה מהמאה ה-13, קיימות עדיין החורבות של מה שהיה פעם בית הכנסת של סבוקה. אפילו בשמות המשפחה המקומיים נותרו עקבות לנוכחות יהודית משמעותית זו.
ארמונות
המרכז ההיסטורי של סבוקה כולל כמה ארמונות של אצילים שיש לחלק ערך אמנותי והיסטורי, ובהם:
אבולוציה דמוגרפית
אוכלוסיית העיר סבוקה לאורך מאות שנים.
חגיגת סנטה לוצ'יה
על בסיס על מה שדווח על ידי מקורות ארכיוניים ועל פי הכתבים ההיסטוריים של האבות הקפוצ'ינים בזיליו גוליוטה וג'אמפייטרו ריגאנו, הוכנס פולחן סנטה לוצ'יה, הבתולה והקדושה המעונה מסירקוזה, לסבוקה על ידי האבות הדומיניקנים באמצע המאה החמש עשרה. זה היה באותן שנים שסנטה לוצ'יה הפכה לקדושה המגנה של סבוקה. החגיגה הליטורגית של סנטה לוצ'יה (Festa di Santa Lucia), הקדושה המגנה של סבוקה, נערכת ב-13 בדצמבר. עם זאת, מאז התקופות העתיקות ביותר, ההצגות לכבוד הבתולה הקדושה מסירקוזה מתקיימים בקיץ. למעשה, בעונת החורף של סבוקה כל כך קר וגשום שכל פעילות בחוץ היא לעיתים קרובות בלתי אפשרית.