cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זגורי אימפריה
ביקורת
עם עלייתה לשידור זכתה הסדרה לביקורות חיוביות. באתר Mako נכתב על הסדרה כי "הסדרה החדשה והמדוברת של מאור זגורי ו-HOT, מטיילת על גבול הסטריאוטיפיות של המשפחה המרוקאית שהתרגלנו לראות בסרטים הישראליים. אחרי פרק הבכורה עדיין לא ברור אם "זגורי אימפריה" אמורה לגרום לנו לצחוק או לחשוש מהגיבורים שלה, אבל יש בה מספיק יצירתיות סיפורית וכישרון משחק כדי לגרום לנו להסתקרן".
באתר ynet נכתב על הסדר "ב'זגורי אימפריה' יש אפשרויות בחירה רבות, וברור שכל בחירה היא גם אמירה משמעותית על הזהות, וכמה מהן מוגשות לצופה עם חיוך ציני קטן של היוצר והשחקנים".
העונה השנייה זכתה לביקורות טובות ולאהדה רבה יותר מעונתה הראשונה של הסדרה. יום אחרי סיום העונה השנייה נכתב באתר עכבר העיר ש"הדמויות החדשות השתלבו באלגנטיות, המשחק היה מדהים ובכל פרק השתמרה תחושה גבוהה של טריות וכיפיות ומסר תרבותי חשוב לאין שעור".
"אני עף אלייך"
השיר המלווה את העונה הראשונה ממחציתה הוא השיר "אני עף אלייך", שנכתב במיוחד לסדרה על ידי מאור זגורי, הולחן על ידי דורון מדלי, ומבוצע על ידי ליאור נרקיס. חיבור השיר (בסדרה - לכאורה על ידי הדמות אבישג זגורי) וביצועו (בסדרה - לכאורה על ידי הדמות אביתר זגורי, במשותף עם הזמר ליאור נרקיס, שהוא בפועל המבצע המקורי), מלווה את העונה הראשונה לאורכה, והפרק האחד לפני פרק הסיום מוקדש להצלחתו של אביתר זגורי בטקס "אש השנה" המקומי, עם שיר זה.
בפרק 16, נדרש אביתר לכתוב תוך שלושה ימים שיר חדש לתחרות "אש השנה". במצוקתו הוא מבקש עזרה מסביבתו, וללא הצלחה. אבי, האח הבכור, אינו מצליח במשימה, אביר, בן הזקונים, מציע חרוזים מגוחכים, לכאורה תוצרי מערכת החינוך, שאפילו אביתר מזהה את הזיוף שבהם ואת הכניעה למצלול חסר משמעות. אביאל, לכאורה "נציג האליטות החדשות", מגויס למשימה וגם הוא לא עומד בה. לבסוף פונה אביתר לאחותו אבישג, שלכאורה בבוז, מלמדת את אביתר שיעור בכתיבת שירה ופזמונאות גם יחד.
"אחי"
"אחי" זהו שיר הנושא של העונה השנייה של הסדרה בהפקתם של אולפני הרצליה. השיר נכתב על ידי מאור זגורי והולחן על ידי אסף צרויה ואבי אוחיון שביצע הזמר עומר אדם יחד עם קליפ לשיר על סט הגג של הסדרה. השיר זכה לביקורות טובות ועקף את ה-5 מיליון צפיות ביוטיוב ואת השיר של העונה הקודמת.
גדליהו בובליק
גדליהו בּוּבּלִיק (באנגלית: Gedaliah Bublick; תרל"ה, 10 באוקטובר 1875, גרודנו, האימפריה הרוסית - ז' באדר תש"ח, 17 בפברואר 1948) היה עיתונאי יידי ומנהיג ציוני דתי אמריקאי.
ראשית דרכו
גדליהו בובליק נולד בשנת תרל"ה (1875) בגרודנה שברוסיה, בן לאהרן ולדבורה. גדל בביאליסטוק שבפולין ולמד בישיבת לומז'ה. לאחר מכאן עבר לליטא, שם למד בישיבת מיר. בשנת 1899 נישא לאלה קוסובסקי.
בשנת 1904 היגר בובליק לניו יורק שבארצות הברית, שם כתב בעיתון "יידישע נייעס". ב-1915 מונה כעורך הראשי של העיתון. בובליק היה מגדולי המתנגדים לתנועות היהדות המתקדמת והיהדות הקונסרבטיבית.
מקומו בציונות
בשנת 1920 ביקר בובליק לראשונה בארץ ישראל. הוא היה פעיל מאוד בקהילתו ונמנה עם מייסדי הקונגרס היהודי האמריקאי. במאי 1920 נבחר להיות סגן יו"ר הקונגרס היהודי האמריקאי.
בין השנים 1919–1926 היה חבר בהנהלת ההסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית וכיהן כחבר ההנהלה הציונית. בובליק היה מפעילי הציונות הדתית וממקימי תנועת המזרחי. בשנים 1928–1932 כיהן כנשיא תנועת המזרחי.
השקפתו הדתית
בובליק נפטר בניו יורק בז' באדר תש"ח, 17 בפברואר 1948.
הנצחה
רחובות במספר ערים בישראל נקראים על שמו של בובליק, בהם רחוב בשכונת רמות בירושלים, בתל אביב ועוד.
היזק שאינו ניכר
היזק שאינו ניכר הוא סוגת נזקים בהלכה, בה לא ניכרים סימני ההיזק בגוף החפץ הניזוק, והנזק ניכר בפן ההלכתי.
לפי שיטת רש"י היזק שאינו ניכר הוא רק אם הנזק אינו גורם לכל שינוי פיזי בחפץ, לדוגמה אדם שטימא את התרומה של חברו, ובכך מנע מחברו לאכול אותה, או חמץ שעבר עליו הפסח, שבכך נאסר באכילה ואף בהנאה. מדין התורה לא חלה חובת תשלום עבור נזק מסוג זה בדיני אדם, דהיינו בבית דין, אך על מנת לצאת ידי חובת דיני שמים, על האדם לשלם בעבור הנזק שגרם גם אם מדובר בהיזק שאינו ניכר. בנוגע לחובת תשלום מדרבנן - קיימת מחלוקת אמוראים.
לפי שיטת התוספות במסכת בבא בתרא מחלק בין אדם שגרם לאיסור כלאים בפירות חבירו, שהיזק זה נחשב להיזק ניכר, מכיוון שניתן להבחין בכך שהתבואה מעורבבת עם הגפנים, (למרות שהנזק - איסור הכלאים הוא רוחני), לבין שרץ המונח על טהרות, שמכיוון שלא ידוע אם הוכשר לקבל טומאה על ידי מים שנפלו עליו, לא ניתן לדעת אם הפירות נטמאו.
דוגמאות מקובלות
בשלושת הדוגמאות הבאות שום שינוי פיזי לא מתחולל בחפץ או האוכל הניזוקים, והנזק מסתכם אך ורק במניעה רוחנית ליהנות ממנו:
מחלוקת האמוראים
למרות שמדאורייתא לא חל חיוב תשלום על מזיק שהזיק נזק שאינו ניכר, חלקו אמוראים האם חל חיוב תשלום מדרבנן, וכהגדרת התלמוד - האם היזק שאינו ניכר שמיה היזק (=האם הוא נחשב לנזק), או לאו שמיה היזק (=אינו נחשב נזק).
לדעת האמורא חזקיה - היזק שאינו ניכר נחשב נזק, ומדברי חכמים יש לשלם בגינו. ההסבר לשיטתו של חזקיה, הוא שנזק הוא נזק. אין זה משנה אם ניתן לראותו אם לאו; אין זה משנה אם הנזק הוא בגוף החפץ או בשוויו; ואין זה משנה אם הנזק נובע מאיסורין - תמיד חייב לשלם.
הלכה למעשה
לשיטת רבי יוחנן קנסו חכמים רק את המזיד ולא את השוגג, כי מטרת הקנס היא למנוע מאנשים להזיק בכוונה. ואילו לשיטת חזקיה שסבור שהיזק שאינו ניכר - שמיה היזק, הסיבה בגינה קנסו חכמים רק את המזיד ולא את השוגג, היא כדי שהשוגג לא ימנע מללכת ולדווח לניזוק על הנזק (ובכך יכשיל את הניזוק).
ב"חידושי רבנו מאיר שמחה על הש"ס" (וכן בקובץ שעורים) כתב שהיזק ניכר ניתן לפרשו בשני אופנים:
היטל פיתוח
בישראל, היטל פיתוח הוא מס מוניציפלי, המהווה תשלום חובה שנדרש מבעל מקרקעין או מחוכר לדורות, על ידי רשות מקומית או תאגיד מים וביוב, בזמן הנחת תשתית מוניציפלית או בטרם מתן היתר בנייה. היטלי הפיתוח נועדו לממן הנחת תשתיות מוניציפליות, ובכללן כבישים ומדרכות, תעלות תיעול וניקוז מי גשמים, צנרת הולכת מים, צנרת הולכת ביוב, ושטחים ציבוריים פתוחים.
הבסיס החוקי
עיריות הוסמכו בפקודת העיריות להקים תשתיות (כגון כבישים, מדרכות, ניקוז וכיוצא באלה), וכן לקבוע חוקי עזר שיחייבו את בעלי הנכסים לממן את הקמתן של תשתיות אלה. המימון יעשה בתשלום אגרות, היטלים או דמי השתתפות. סמכות דומה ניתנה למועצות מקומיות. מכוח סמכות זו התקינו הרשויות המקומיות חוקי עזר שונים כגון: חוק עזר לסלילת רחובות ומדרכות, חוק עזר לניקוז (או לתיעול). בחוק העזר מוגדרות התשתיות אותן צריכה העירייה להקים, אופן המימון של התשתית (היטל או דמי השתתפות), הגדרת החייבים בתשלום, הגדרת האירועים המחייבים תשלום ("אירועי מס") הגדרת התעריפים ושיטת הצמדתם. כתוצאה מכך, כל רשות מקומית קובעת חוקי עזר משלה ובהם תעריפים משלה.
אירועים המקימים חובת תשלום היטל פיתוח
קיימים שני מקרים עיקריים בהם נדרש בעל מקרקעין, הנישום, לשלם היטל פיתוח.
המקרה הראשון מתרחש כאשר מונחת לראשונה תשתית עירונית בסמוך לחלקה שבבעלות הנישום. החיוב המוטל על הבעלים עשוי לכלול חיוב בגין שטח הקרקע בלבד, במקרים בהם לא קיים מבנה, והוא עשוי לכלול חיוב הן על רכיב הקרקע, והן על רכיב השטח הבנוי.
המקרה השני בו יוטל היטל פיתוח על בעל נכס הוא עם הגשת בקשה למתן היתר בנייה. אם קיימות כבר תשתיות מוניציפלית הגובלת בחלקה אשר בעדה שולמו כבר היטל או דמי השתתפות, יחוב בעל הנכס בתשלום היטל עבור רכיב השטח הבנוי בלבד (או תוספת השטח הבנוי), בעוד שההיטלים בגין רכיב הקרקע שולמו בדרך כלל קודם לכן, בעת הנחת התשתית.
תעריפים ודרכי חישוב
התשלום המוטל על כל בעל נכס מורכב דרך כלל משני רכיבים, האחד בעד שטח הקרקע של הנכס והשני בעד השטח הבנוי. סכום החיוב בעד הקרקע מחושב לפי שטח הקרקע מוכפל בתעריף לכל מ"ר קרקע. סכום החיוב בעד השטח הבנוי מחושב לפי השטח הבנוי מוכפל בתעריף לשטח הבנוי. במספר רשויות מחייבים נכסים מסוימים שאינם מיועדים למגורים, לפי נפח הבניין (במקום לפי שטח הבניין). התעריפים קבועים בחוקי העזר.
קביעת התעריף נעשית על ידי כל רשות מקומית בנפרד. כדי לקבוע מהו התעריף עבור כל מ"ר, עורכת הרשות המקומית תחשיב, הלוקח בחשבון את הבניה הקיימת ואת הבנייה העתידית הצפויה ברשות, ואת העלות הכוללת של הנחת התשתיות, ומחלצת את התעריף על ידי חלוקה של כלל העלויות, בכלל השטחים.
תאגידי מים וביוב
בעקבות חקיקה שנכנסה לתוקף בהדרגה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, הוקמו ברחבי הארץ מספר תאגידים פרטיים, במטרה להפריט חלק מהשירותים הניתנים לתושבי הרשויות. עיקר תפקידם של תאגידים אלו הוא הקמה ותחזוקה של תשתיות המים והביוב בתחומן של הרשויות המקומיות. עם העברת הפעילות לתאגידים אלו, עברה גם פעילות גביית היטלי המים והביוב לידיהם. בשנת 2015 הופסקה גביית היטלי המים והביוב, ובמקומם הוסמכו תאגידי המים והביוב לגבות "דמי הקמה". כיום, ברוב המוחלט של הרשויות המקומיות בארץ, נחלקים היטלי הפיתוח בין הרשות המקומית (אשר ממשיכה וגובה היטלי סלילה, תיעול ושצ"פ) ובין תאגידי המים והביוב הפרטיים (אשר גובים "דמי הקמה" בעד מערכות המים והביב).
נאדי בארץ הצעצועים (סדרת טלוויזיה, 2009)
נאדי בארץ הצעצועים (באנגלית: Noddy in Toyland) היא סדרת הנפשה ממוחשבת בריטית לילדים, המבוססת על סדרת הספרים "נדי" מאת איניד בלייטון.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר נאדי, אשר בכל פרק עובר הרפתקה חדשה עם חבריו הטובים הגנום אוזניון, השוטר מר פלוד וטסי הדובה.
רורי או'קונור
רורי או'קונור (באנגלית: Rory O'Connor; ) היה פעיל רפובליקני אירי. או'קונור ידוע בעיקר בשל תפקידו במלחמת האזרחים האירית, שהתרחשה בשנים 1922–1923.
ביוגרפיה
או'קונור נולד בדבלין, ב-1883. בנעוריו עבד כמהנדס מסילות ברזל בקנדה. אחרי שחזר לאירלנד הצטרף לתנועה האירית הלאומית, במסגרתה הצטרף למסדר היברניאן העתיק. בעקבות פעילותו הוא נשלח למחנה ריכוז לאחר מרידת חג הפסחא ב-1916. במהלך מלחמת העצמאות האירית בין השנים 1919–1921, מונה או'קונור למפקד הנדסה בצבא האירי הרפובליקני (IRA), ארגון צבאי אירי שהיה מורכב ממתנדבים.
פעילותו
או'קונור התנגד לאמנה האנגלו–אירית שנחתמה בשנת 1921 – אמנה שהכריזה על ייסודה של מדינה אירית חופשית אך ביטלה את סמכות הרפובליקה האירית שהוקמה בשנת 1916, אשר הוא ועמיתיו נשבעו לתמוך בה. ב־26 במרץ 1922 קיימו קציני ה־IRA שהתנגדו לאמנה, כנס בדבלין, בו החליטו על דחיית הפשרנות שמייצגת האמנה והתנכרותה לדאל אירן (הפרלמנט האירי). ובחרו פרלמנט אירי חדש. כאשר או'קונור נשאל האם מטרת צעד זה הייתה הקמת מנהיגות דיקטטורית חדשה באירלנד הוא ענה: "אתה יכול להתייחס לזה כך, אם תרצה בזה."
באפריל 1922 השתלטו או'קונור ו־200 אנשי IRA שהיו תחת פיקודו על המבנה בו שכנו ארבעת בתי המשפט שבמרכז דבלין, כמהלך מחאתי נגד הממשלה האירית החדשה, במטרה להתגרות בחיילים הבריטים ששהו באירלנד. או'קונור סבר שהדבר יוביל להתחלה מחודשת של מלחמה עם בריטניה ויאחד את ה־IRA נגד אויבם המשותף. מייקל קולינס ניסה נואשות לשכנע את או'קונור ואנשיו לעזוב את המבנה לפני שתיפתח הלחימה.
ביוני 1922, לאחר שחיל המצב שהיה בבתי המשפט חטף את ג'יי ג'יי או'קונל, גנרל בצבא אירלנד החופשית, הפגיז קולינס את מבנה ארבעת בתי המשפט באמצעות ארטילריה שהשאיל מהבריטים. או'קונור נכנע אחרי יומיים של לחימה ונכלא בכלא מאונטג'וי. אירוע זה הצית את מלחמת האזרחים באירלנד, וקרבות החלו להתפרץ ברחבי האי בין כוחות התומכים והמתנגדים לחוזה.
ב־8 בדצמבר 1922 הוצא רורי או'קונור להורג על ידי כיתת יורים, כפעולת תגמול על רצח חברי ה־IRA שהתנגדו לחוזה האנגלו–אירי והשתתפו בהריגתו של חבר הפרלמנט של אירלנד החופשית, שון היילס. עם או'קונור הוצאו להורג שלושה רפובליקנים נוספים (ליאם מלואס, ריצ'רד בארט, וג'ו מק'אלביי), שנעצרו ביחד בזמן המצור על מבנה ארבעת בתי המשפט. ההוראה להוצאה להורג ניתנה על ידי קווין או'היגינס, שבחר באו'קונור להיות השושבין בחתונה שלו פחות משנה לפני כן, דבר המציג את השנאה והפילוג להם גרמה האמנה בקרב התושבים האירים. או'קונור ושבעים ושישה רפובליקנים אירים נוספים שהוצאו להורג, נתפסו כתוצאה מכך כקדושים מעונים בעיני התנועה הרפובליקנית באירלנד.
סרגיי איוואנוב
גנרל-קולונל במיל' סרגיי איוואנוב (ברוסית: Серге́й Бори́сович Ивано́в. נולד ב-31 בינואר 1953, בלנינגרד) הוא מדינאי רוסי בכיר, אחד ממקורביו של הנשיא ולדימיר פוטין. איוואנוב כיהן כראש סגל הקרמלין מה-22 בדצמבר 2011 עד ה-12 באוגוסט 2016, כשקודם כיהן כסגן ראשון של ראש ממשלת רוסיה. שימש כממלא מקום ראש הממשלה בשנים 2005–2007 וכשר ההגנה הרוסי בשנים 2001–2007.
היה חבר קבוע במועצת הביטחון של רוסיה. מעוטר במדליה "על שירות למולדת" (За заслуги перед Отечеством) דרגה 2. הוא שולט היטב בשפות אנגלית ושוודית ודובר צרפתית ונורווגית ברמה נמוכה יותר. נשוי לאירנה (נולדה ב־1953), תושבת מוסקבה ובעלת השכלה גבוהה בכלכלה. אב לשני בנים. באוגוסט 2016 מונה כנציג הנשיא המיוחד לענייני הגנת הטבע, איכות הסביבה ותחבורה.
קריירה מוקדמת
איוואנוב למד בחוג לתרגום בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת לנינגרד. לאחר סיום התואר בשנת 1975 התגייס לק.ג.ב. ועבר הכשרה בארגון במינסק. לאחר מכן היה מוצב בלונדון בין 1981 ל־1983. יש האומרים שנשלח משם חזרה בגלל אישום בריגול, אך משרד הפנים הבריטי הכחיש זאת. לאחר מכן היה נציג ארגון הביון של ברית המועצות בפינלנד ואחר כך בקניה.
מ־1991 עד 1998 שירת בשירות ריגול החוץ של רוסיה. ב־1998 הועבר על ידי ראש שירות הביטחון הפדרלי דאז, ולדימיר פוטין, לתפקיד ממלא המקום שלו בתחומי האנליזה והתכנון אסטרטגי. ב־15 בנובמבר 1999 מונה על ידי בוריס ילצין לתפקיד מזכיר מועצת הביטחון של רוסיה. בתפקיד הזה עלתה השפעתו הפוליטית לאחר שפוטין הפך לראש המדינה.
כשר ההגנה ולאחר מכן
ב־28 במרץ 2001 מונה איוואנוב לתפקיד שר ההגנה של רוסיה. על ראשית כהונתו העיב ענן כבד - התרסקות מטוס סיביר אייר בים השחור, שנורה תוך כדי תרגיל צבאי משותף לרוסיה ולאוקראינה. 78 בני אדם נהרגו באירוע, רובם עולים מרוסיה שנסעו לבקר את קרובי משפחתם בישראל. איוואנוב ניסה להסתיר את מעורבותה של רוסיה באירוע, כמו גם את העובדה שהטיל האוקראיני שהפיל את המטוס נורה מבסיס רוסי.
במאי 2005 בנו נהג במכונית שהייתה מעורבת בתאונת דרכים במהלכה נהרגה הולכת רגל. התיק הפלילי נסגר ללא אישום. קיימת הערכה שפרשה זו גרמה לכך שסיכוייו לרשת את פוטין כנשיא אפסו.
בדצמבר 2011 מונה לעמוד בראש סגל הקרמלין. באוגוסט 2016 פוטר מתפקידו ומונה לתפקיד נציג הנשיא המיוחד לענייני הגנת הטבע, איכות הסביבה ותחבורה.
חוק העתיקות (ארצות הברית)
חוק העתיקות (באנגלית: Antiquities Act) הוא חוק שעבר בקונגרס של ארצות הברית ונחתם רשמית על ידי נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט ב-8 ביוני 1906. החוק מעניק לנשיא ארצות הברית את הסמכות להשתמש בהצהרה נשיאותית על מנת להקים מונומנט לאומי על אדמה פדרלית במטרה להגן על משאבי טבע, משאבים תרבותיים או משאבים בעלי ערך מדעי. בחוק נעשה שימוש יותר ממאה פעמים מאז נחקק.
היסטוריה
חוק העתיקות נחתם על ידי הנשיא תאודור רוזוולט בתקופת כהונתו השנייה. החוק הוא תגובה על החששות כיצד יש להגן על החורבות והחפצים, ברובם פרהיסטוריים, של הילידים האינדיאנים בארצות הברית שכונו במקובץ "עתיקות" - על אדמות פדרליות במערב, כמו למשל בפארק ההיסטורי הלאומי של תרבות צ'אקו בניו מקסיקו. נטילת חפצים מאדמות אלה על ידי אספנים פרטיים, "ציידי הכדים" (pot hunters), הפכה לבעיה רצינית בסוף המאה ה-19. ב-1902 נסע נציג בית הנבחרים מאיווה ג'ון לייסי (John F. Lacey 1841–1913), שעמד בראש ועדת הקונגרס שטיפלה באדמות ציבוריות, יחד עם האנתרופולוג אדגר לי יואיט (Edgar Lee Hewett; 1865–1946), על מנת לראות בעצמו את מידת ההשפעה של ציידי הכדים. ממצאיו, שנתמכו על ידי דו"ח מקיף שהכין יואיט לקונגרס, המפרט את המשאבים הארכאולוגיים של האזור, סיפקו את התמריץ הנדרש להעברת החקיקה.
מאז שחוק העתיקות אושר בחרו כל הנשיאים, למעט ארבעה, ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד, רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש, להקים מונומנט לאומי או להרחיב מונומנט קיים. הנשיא ברק אובמה הכריז במהלך כהונתו השנייה על המספר הרב ביותר של מונומנטים לאומיים 26. השיא הקודם היה שייך לנשיא תאודור רוזוולט שהכריז על הקמת 18 מונומנטים.
ב-26 באפריל 2017 חתם הנשיא דונלד טראמפ על צו נשיאותי המורה על בחינה מחדש של החוק והשימושים בו.
שימושים
החוק נועד לאפשר לנשיא להקצות אזורים ציבוריים מסוימים בעלי ערך כפארקים ואדמות לשימור. בחוק מ-1906 צוין כי הוא נועד למען "..ההגנה על האובייקטים בעלי חשיבות היסטורית ומדעית". אזורים אלו מקבלים את התואר מונומנטים לאומיים. החוק גם מתיר לנשיא לשמור או לקבל אדמות פרטיות למען תכלית זו. המטרה היא להגן על כל האתרים ההיסטוריים והפרהיסטוריים באדמות הפדרליות של ארצות הברית ולאסור חפירות או הרס של עתיקות אלו. באמצעות חוק זה, ניתן היה לבצע זאת מהר יותר מאשר לעבור דרך תהליך החקיקה בקונגרס להקמת פארק לאומי. החוק הצהיר ששטח המונומנטים יוגבל לאזור הקטן ביותר הנדרש להשגחה נאותה ולניהול האובייקטים המוגנים.
בית המשפט העליון של ארצות הברית תמך שוב ושוב בהצהרות נשיאותיות על בסיס חוק העתיקות, כשהוא פוסק בכל פעם שהחוק מעניק לנשיא שיקול דעת כמעט בלתי מוגבל לגבי האופי של האובייקט שיש להגן עליו ולגבי גודל השטח הנדרש להגנה זו.
חלק מהאזורים שהוכרזו כמונומנטים לאומיים שודרגו אחר כך למעמד של פארק לאומי או שולבו בפארק לאומי קיים.
הפעם הראשונה שבה השתמשו בחוק הייתה על מנת להגן על תוואי נוף גאוגרפי. הנשיא תאודור רוזוולט הכריז על מגדל השטן ב-24 בספטמבר 1906. הנשיא רוזוולט השתמש בחוק גם כדי להקים את המונומנט הלאומי גרנד קניון (כיום הפארק הלאומי גרנד קניון).
המונומנט הלאומי הגדול ביותר שהוכרז הוא המונומנט הלאומי פפהאנאומוקואקאה המשתרע על פני שטח בגודל 1,510,000 קמ"ר של מי האוקיינוס השקט. המונומנט היבשתי הגדול ביותר שהוכרז היה המונומנט הלאומי ראנגל-סנט אליאס (כיום הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס) בשטח של 40,000 קילומטרים, והמונומנט הלאומי הקטן ביותר היה המונומנט הלאומי הצלב של האב מילה (Father Millet Cross National Monument), כיום חלק מפארק מדינתי ששטחו היה 30 מטרים רבועים.
על מנת לבצע חפירות בתחומי מונומנט לאומי החוק מחייב לקבל אישור (Antiquities Permit) מהמזכיר במחלקה שהאדמה של המונומנט הלאומי המסוים נמצאת בתחום השיפוט שלה.
צמצום סמכויות
סמכויות הנשיא על בסיס החוק צומצמו פעמיים. הפעם הראשונה הייתה בעקבות ההכרזה הבלתי פופולרית על "המונומנט הלאומי ג'קסון הול" (Jackson Hole National Monument) ב-1943. החוק מ-1950 שצירף את ג'קסון הול לפארק הלאומי גרנד טיטון המורחב תיקן גם את חוק העתיקות, כשהוא מחייב הסכמה של הקונגרס לכל הקמה או הרחבה של מונומנטים לאומיים בוויומינג. הפעם השנייה אירעה בעקבות השימוש המסיבי של הנשיא ג'ימי קרטר בחוק העתיקות על מנת להקים סדרה של מונומנטים לאומיים על שטח כולל של 230,000 קילומטרים רבועים באלסקה. "חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act), בראשי תיבות ANILCA, שאושר ב-1980, מחייב אשרור של הקונגרס לשימוש בחוק העתיקות באלסקה להקמה או הרחבה של מונומנטים לאומיים ששטחם עולה על 20 קילומטרים רבועים.
ממשל טראמפ בחן כנראה את האפשרות לשנות או אף לבטל את המונומנטים שהוקמו על בסיס חוק העתיקות מ-1906. באפריל 2017 חתם טראמפ על צו נשיאותי שקרא לבדוק מחדש את כל המונומנטים הלאומיים שהוכרזו מ-1996 שגודלם מעל ל-100,000 אקרים (כ-400 קילומטרים רבועים). וב-4 בדצמבר אותה שנה קוצצו שני מונומנטים לאומיים ביוטה. המונומנט הלאומי ברס אירס (Bears Ears National Monument), שהוכרז על ידי הנשיא אובמה בסוף תקופת נשיאותו איבד 1.1 מיליון אקרים (כ-4,500 קילומטרים רבועים), כ-85% משטחו, ופוצל לשני מונומנטים נפרדים. המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה, שהוכרז על ידי קלינטון, קוצץ ב-800,000 אקרים (כ-3,200 קילומטרים רבועים), כ-45% משטח המונומנט, ופוצל לשלושה מונומנטים.
אוגוסטו ססאר סנדינו
אַוּגוּסטוֹ ניקולאס קלדרון סנדינו (בספרדית: Augusto Nicolás Calderón Sandino; 18 במאי 1895 – 21 בפברואר 1934), המוכר יותר בשמו אַוּגוּסטוֹ ססאר סנדינו (Augusto César Sandino), מהפכן בן מדינת ניקרגואה ומנהיג המרד נגד הנוכחות האמריקאית בניקרגואה בין השנים 1927 ל-1933. בקרב בני ניקרגואה הוא ידוע בכינוי "גנרל האנשים החופשיים" (מספרדית: "General de hombres libres").
ב-21 בפברואר 1934 הוא הוצא להורג יחד עם אחיו בעיר הבירה מנגואה, בהוראת הגנרל אנאסטסיו סומוסה גרסיה, מפקד המשמר הלאומי של ניקרגואה, שהפך לשליט ניקרגואה שנתיים לאחר מכן.
החזית הסנדיניסטית (FSLN), אשר הביאה לסיום שלטונם של בני סומוסה בניקרגואה בשנת 1979, קרויה על שמו.
שנותיו הראשונות
אוגוסטו ניקולאס קלדרון סנדינו נולד בניקינוהומו, עיירה במחוז מסייה, במזרח ניקרגואה, לא הרחק מעיר הבירה מנגואה. הוא היה בנם הלא חוקי של אביו, גרגוריו סנדינו, חוואי קפה אמיד, ואימו, מרגריטה קלדרון, עובדת בחווה. בשנת 1904, בגיל 9, ננטש על ידי אימו, הועבר לסבתו ומשם הועבר לחוות אביו, בה נאלץ לעבוד תמורת מחייתו.
חזרה לניקרגואה ותחילת המאבק
עם תום ההתיישנות על אירוע הירי, חזר סנדינו ב-10 ביולי 1926 לניקרגואה. תחילה התכוון לשוב לעיירת הולדתו ולפתוח בה עסק, אך משהתברר לו שיריבו, ריבאס, נתמנה לראש העיירה, פנה לצפונה המערבי הרחוק של המדינה, אל הרי סגוביה, והחל לעבוד במכרות הזהב בסן אלבינו (San Albino).
זמן קצר לאחר הגעתו של סנדינו להרי סגוביה, פרצה מלחמת החוקה של ניקרגואה, בה מרדו חיילים ליברליים שבסיסם בפוארטו קבסס (, עיר-נמל אטלנטית, בצפון-מזרח ניקרגואה) בנשיא השמרני אדולפו דיאס , שהועלה לשלטון בלחץ של ארצות הברית. מנהיג המרד היה הגנרל חוסה מריה מונקדה שדרש את חזרתו לשלטון של סגן-הנשיא הליברלי המודח, חואן באוטיסטה סקאסה. בתגובה לאירועים אלו, הנחיתה ארצות הברית כוחות מרינס בחופי האוקיינוס השקט והאטלנטי של ניקרגואה, ובכך יצרה "אזורים נייטרליים", כדי לסייע לנשיא השמרני דיאס לדכא את המרד.
בעקבות אירועים אלו הקים סנדינו ב-1927 מיליציה, בעיקר מקרב חבריו כורי-הזהב, והתקיף בסיס של הכוחות השמרניים באזור סן אלבינו. לאחר-מכן פנה סנדינו לעיירה פוארטו קבסס, כדי להיפגש עם מנהיג המורדים, הגנרל מונקדה. מונקדה דחה את בקשתו של סנדינו (שהיה אז אלמוני) למינוי כמפקד ולסיוע בנשק. אך לאחר שהשתלטו סנדינו וכוחותיו על נשקם של יחידה שמרנית, הוא זכה למינוי רשמי ממפקדים ליברליים אחרים. כוח המיליציה של סנדינו מנה בעת ההיא כ-800 לוחמים, והשתמש בעיקר בלוחמת גרילה. בעיקר בזכות ניצחונות כוחות המיליציה של סנדינו, החלו הליברלים להביס את הכוחות השמרניים בצפון-מזרח המדינה, ופתחו בהתקדמות לכיוון דרום מערב, אל עבר האוקיינוס השקט ועיר הבירה מנגואה.
מחשש לפלישת כוחות אמריקאים גדולים נאלצו מנהיגי המרד הליברליים, ובראשם הגנרל מונקדה, להסכים על שביתת נשק, ולחתום ב-20 במאי 1927 על הסכם "התיל השחור" (בספרדית: ), עם שליח הממשל האמריקאי הנרי סטימסון (לימים מזכיר המדינה בממשלו של הרברט הובר). על-פי ההסכם נחתמה שביתת נשק, הוכרז על כינון בחירות שנה מאוחר יותר, והוחלט שעד בחירות אלו ימשיך לשלוט הנשיא השמרני דיאס, תוך נוכחות של כוחות מרינס אמריקאים לפיקוח על ההסכם, ועל הקמתו של כוח צבאי חדש תחת פיקוד נשיא ניקרגואה, בשם "המשמר הלאומי" (בספרדית: ). עוד הוסכם שבבחירות אלו יתמודד הגנרל מונקדה (כנציג הליברלים), ולא סגן-הנשיא הליברלי לשעבר, סאקסה.
סנדינו התנגד להסכם "התיל השחור", ראה במנהיגי הליברלים ובעיקר את מונקדה כבוגדים, וסירב להניח את נשקו של כוח המיליציה בפיקודו. הוא מיקם את כוחותיו באל צ'יפוטה (El Chipote), כפר בצפונה ההררי של ניקרגואה. בעת ההיא נישא סנדינו לבלנקה אראוס (Blanca Aráuz), בתו של עובד טלגרף מכפר הסמוך, סן רפאל דל נורטה (San Rafael del Norte). מנישואים אלו נולדה, בשנת 1932, בתו היחידה של סנדינו, בלנקה סגוביה, בעוד אמהּ נפטרה בזמן הלידה.
המאבק בפולשים האמריקאים
סנדינו החל לבסס ולהרחיב את צבאו באזור ההררי של צפון ניקרגואה, במטרה לסילק את הכוחות האמריקאים מניקרגואה. אחת מהפעילויות הראשונות של כוחותיו, ביולי 1927, הייתה פשיטה וניסיון מצור של 800 לוחמיו, החמושים בנשק מיושן מהמאה ה-19 ובמצ'טות, על מוצב של חיילי מרינס אמריקאים וחיילי "המשמר הלאומי" בעיירה אוקוטל (Ocotal). במהלך הקרב הסתייעו הכוחות האמריקאים בהפצצות מן האוויר, לראשונה באמריקה הלטינית ואחת הפעמים הראשונות בהיסטוריה. בקרב נהרגו 56 מחייליו של סנדינו, בעוד מנגד נהרג חייל מרינס אחד ונלקחו בשבי ארבעה מחיילי "המשמר הלאומי".
כהפקת לקחים מההפסד בקרב אוקוטל, החל סנדינו לארגן ולהרחיב את צבאו מחדש, תוך שהוא מוותר על ניסיונות ההתקפה ישירה ועובר ללוחמת גרילה זעירה, שכללה מארבים ופשיטות-פתע. סנדינו החל לאסוף לוחמים נוספים לצבאו מקרב הכפריים באזור בו ישב, והתעצם לכדי כוח שמנה כ-6,000 לוחמים, שכונה "צבא ההגנה לריבונות הלאומית" (ספרדית: ). בתקופה זו נוסף לשמו הכינוי "ססאר" (César). צבאו של סנדינו החל להנחיל תבוסות ופגיעות לכוחות המרינס, כשהוא מנצל את היכרותו עם תנאי השטח הקשים ואת יכולת הניידות הגבוהה שלו, ומנגד כוחות המרינס מתקשים מאוד לפעול בשטחי הג'ונגל הסבוך. אחד הקרבות המפורסמים של צבאו של סנדינו התרחש ליד אל ברמדרו בשנת 1929, בו הצליחו כוחותיו של סנדינו להכניע גדוד מרינס שלם, בהשתמשם בעיקר בסכיני מצ'טה גדולים. בעקבות קרב זה ואחרים נוספים, יצא שמו של סנדינו כלוחם וכמפקד אכזר, הנוהג לערוף את ראשיהם של אויביו.
המעבר למקסיקו
בעיניו של סנדינו, מאבקו היה יותר מאשר מאבק לשחרור ניקרגואה. הוא ראה בו מלחמה כוללת של הגזע ה"אינדו-היספני" נגד הכיבוש האמריקאי של אמריקה הלטינית. דרישותיו העיקריות של סנדינו, כפי שהוא פרסם אותן, היו התפטרותו של הנשיא השמרני דיאס, נסיגת הכוחות האמריקאים, כינון בחירות המפוקחות על ידי מדינות אמריקה הלטינית (ולא על ידי ארצות הברית), וביטול ההסכם שהתיר לארצות הברית לבנות את תעלת ניקרגואה. מעמדו הציבורי של סנדינו התערער לאחר הבחירות בשנת 1928, עליהן פיקחו כוחות צבא אמריקאים, ובהן זכה המועמד הליברלי מונקדה, אותו תפס סנדינו כבוגד. כתגובה, הכריז סנדינו על הבחירות כבלתי-חוקתיות, לא קיבל את תוצאותיהן, והמשיך במלחמת הגרילה שניהל. בשלב זה כבר התנהלו רוב הקרבות מול "המשמר הלאומי של ניקרגואה", אותו כוח צבאי מקומי שהוקם ותוחזק על ידי ארצות הברית.
אז פנה סנדינו לחפש אחר תמיכה מבחוץ, ונסע במרס 1929 לבואנוס איירס, להיפגש עם נשיאה של ארגנטינה, איפוליטו איריגוז'ן, לו הציע להחיות את חזונו של סימון בוליבר על כינון מעצמה מדינית אחת על כל אמריקה הלטינית, ולערוך כינוס של כל מדינות אמריקה הלטינית בעיר הבירה הארגנטינית. בעוד צבאו של סנדינו החל צובר הצלחות צבאיות מרשימות, פנתה תשומת הלב של המנהיגים הקומוניסטיים מברית המועצות לפועלו. אולם העזרה הסובייטית לסנדינו התבטאה בעיקר בהשמעת אמרות תמיכה. בפעילות פוליטית לטובתה של המיליציה של סנדינו אף סייע אחיו של אוגוסטו, סוקרטס, אשר התגורר בניו יורק, ועסק שם כדובר במספר הפגנות אותן ארגנה המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
סנדינו המשיך בפעילותו לחיפוש אחר תמיכה כספית ותמיכה בנשק, שהלכו והצטמצמו, במיוחד עם התפטרות סגנו טורקיוס, משורר ודיפלומט בן הונדורס והממונה על קשרי החוץ של המיליציה, בינואר 1929. ביוני 1929 עזב סנדינו את ניקרגואה ונסע למקסיקו כדי להיפגש עם הנשיא המקסיקני, אמיליו פורטס חיל. עם הגעתו למקסיקו, הוציאה עליו הממשלה המקסיקנית צו שהגביל את שהייתו לעיר מרידה (בירת מדינת יוקטן, לחופי מפרץ מקסיקו), מתוך ניסיון לשכך את ההתנגדות האמריקאית להגעתו. סנדינו הצליח להגיע לבסוף לבירת המדינה, מקסיקו סיטי, וליהפגש עם הנשיא, אך בקשתו לסיוע נדחתה. בתגובה לכך, הציעה לו המפלגה הקומוניסטית המקסיקנית סיוע, בתנאי שיפרסם ברבים את אי-תמיכתו בנשיא. סנדינו סירב להצעה, ויחסיו עם המפלגה הקומוניסטית התערערו, עד שנאלץ לעזוב את מקסיקו בתום שנה ששהה בה.
סופו של סנדינו
לאחר כישלונו בגיוס משאבים נוספים לצבאו, חזר סנדינו לניקרגואה. עם זאת, התפתחויות אמריקאיות פנימיות, שעיקרן השפל הכלכלי הגדול ועלייתו לשלטון של פרנקלין דלאנו רוזוולט, הביאו לשינוי במדיניות האמריקאית כלפי הנוכחות בניקרגואה. בינואר 1931 הכריז הנרי סטימסון, שמונה זה מכבר למזכיר המדינה האמריקאי, על נסיגת הכוחות האמריקאים מניקרגואה לאחר הבחירות של שנת 1932. האחריות להמשך המאבק בצבאו של סנדינו הועברה ל"משמר הלאומי" של ניקרגואה, שמפקדיו היו אמריקאים. במאי של אותה שנה החריבה רעידת אדמה את בירת המדינה, מנגואה, והותירה אחריה כ-2,000 הרוגים. באותה התקופה התחזק צבאו של סנדינו עד כדי כך, ששלט למעשה על כל מרחביה הצפוניים של המדינה. בהתאם ל"מדיניות השכנות הטובה" האמריקאית בהכתבתו של הנשיא רוזוולט, נסוגו הכוחות האמריקאיים לחלוטין מאדמת ניקרגואה, בינואר 1933.
ב-2 בפברואר 1933 נפגש סנדינו עם הנשיא הנבחר של ניקרגואה, חואן באוטיסטה סאקסה, וחתם איתו על הסכם להפסקת הלחימה ולסיום המרד, תוך הכרה מצד סנדינו בשלטונו של הנשיא. עוד הוסכם שסנדינו יפרק את צבאו, מלבד כ-100 לוחמים אשר יישארו בקרבתו ויתיישבו בצפון המדינה.
ב-21 בפברואר 1934 נתפס סנדינו עם מספר פוליטיקאים נוספים, במארב של "המשמר הלאומי", בפקודתו של מפקד המשמר, אנאסטסיו סומוסה גרסיה. גרסיה, שתכנן את הדחתו של הנשיא הנבחר סאקסה, ואת מינויו שלו כנשיא, החליט לחסל כל התנגדות אפשרית, והורה על הוצאתו להורג של סנדינו.
שנתיים מאוחר יותר, אכן הכריח סומוסה את הנשיא סאקסה להכריז על התפטרותו, ותפס את השלטון במדינה. השלטון נשאר בידי בני סומוסה עד המרד בהובלת החזית הסנדיניסטית (הקרויה על שמו של סנדינו), כארבעים שנה מאוחר יותר.
מורשתו של סנדינו
אוגוסטו ססאר סנדינו נחשב לגיבור בניקרגואה ובאמריקה הלטינית כולה, והוא משמש דוגמה בולטת למאבקם של עמי אמריקה הלטינית בכיבוש ובהשפעה האמריקנית.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 שונה שמו של שדה התעופה הבינלאומי במנגואה, ושוב ב-2007, ל"שדה התעופה על-שם אוגוסטו ס. סנדינו".
ברושיים
בְּרוֹשִיִּים (שם מדעי: Cupressaceae) היא משפחה של עצים ושיחים מחטניים בסדרת המחטיים, הכוללת את העצים הגדולים והגבוהים ביותר בעולם בתת-משפחת סקווים וכן תת-משפחות נוספות.
במשפחה 7 תת-משפחות שבהן 27–30 סוגים הכוללים 130–140 מינים כמו הקליטריס פרייס. בישראל מוכרים מיני ברוש וערער ובהם ברוש מצוי, ערער רם, ערער ארזי וערער גלעיני, שבתת-משפחת ברושים.
במשפחת הברושיים נמצאים העצים הגדולים והגבוהים ביותר. 50 העצים הגדולים ביותר הם מהמינים סקוויה ענקית וסקוויה נאה. העץ הגדול ביותר הוא הגנרל שרמן והגבוה ביותר הוא היפריון.
אוטוקפליה
אוטוקפליה (מיוונית: αυτοκεφαλία: αὐτό = עצמי, κεφαλή ראש (פיגורטיבי), מנהיג) הוא מעמד של כנסייה בנצרות אורתודוקסית ובכנסיות המזרחיות הקדומות, שלפיו ראש הכנסייה אינו כפוף לאף מנהיג דתי אחר, מחוץ למדינה, והיא בוחרת בעצמה את ראשה ואת ארכיבישופיה או המיטרופוליטים שלה. לרוב הכנסיות האורתודוקסיות יש מעמד כזה והן נקראות אוטוקפליות. הכנסיות האוטוקפליות עצמאיות במישור המנהל הדתי והמשפטי כלפי כל סמכות כנסייתית אחרת, ובראשן עומד, לפי המקרה, פטריארך, אפיפיור (באלכסנדריה),קתוליקוס (בארמניה, גאורגיה וכו') או ארכיבישוף. הכנסיות האוטקפליות נחשבות לשוות זו לזו, אך פטריארך קונסטנטינופול נחשב לראשון בין שווים.
עם זאת, הכנסיות האוטוקפליות האורתודוקסיות מכירות במסגרת הנצרות האורתודוקסית או עולם ה"אורתודוקסיה" והן שותפות באמונה, בפולחן ובמשפט הכנסייתי.
פנטארכיה
בתחילת הנצרות באימפריה הרומית קמו ארבע כנסיות בעלות מעמד ראשוני, שנוסדו לפי המסורת על ידי השליחים של ישו הנוצרי - אלכסנדריה, אנטיוכיה, רומא וקונסטנטינופול, ובראשותן פטריארכים. פטריארך רומא נקרא אפיפיור ונחשב לראשון בין שווים. מעמד מיוחד הייתה גם לכנסיית ירושלים שנכללה בוועידת כלקדון בשנת 451 יחד עם ארבע כנסיות האחיות האחרות במה שנקרא הפנטארכיה.
האפיפיור לאו הראשון חלק על מעמד הפטריאכיה של קונסטנטינופול, שנקבע קודם לכן כראשון מיד אחרי האפיפיור ברומא.
כנסיות אוטוקפליות נוספות
עם הזמן במדינות שונות נפרדו זו אחר זו כנסיות אורתודוקסיות ממלכתיות שהשתחררו מחסותם של פטריארכים זרים. הקמת הכנסיות האוטוקפליות נבעה בעיקר מסיבות פוליטיות, כשהן נקשרו ללאינטרסים ולזהותן של העמים והמדינות השונים. הראשונה הייתה כנסיית קפריסין השיגה אוטוקפליה בועידת אפסוס בשנת 431.
בימי השלטון הסובייטי של ברית המועצות בשנת 1970 הכנסייה הקרויה "הכנסייה האורתודוקסית של אמריקה" זכתה למעמד אוטוקפליה מידי הכנסייה הפרבוסלבית הרוסית, בעוד שאר הכנסיות האוטוקפליות ובראשן הפטריארכיות מקונסטנטינופול, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים, לא הכירו במעמד זה מבחינה משפטית.
אוטונומיה
דרגה אחת פחות מהאוטוקפליה היא ה"אוטונומיה". כנסייה נקראת אוטונומית כשראשה הוא ארכיבישוף או מיטרופוליט שמונה על ידי פטריארך של כנסיית האם, אבל מוסדות הכנסייה נהנים מניהול עצמי בכל המובנים.
הכנסייה האנגליקנית
כנסיות נוספות, לא אורתודוקסיות, הנוקטות בגישה שהושוותה לגישה אוטוקפלית, הן כנסיות אנגליקניות מסוימות ביחסן לכנסייה האנגליקנית באנגליה, אשר בראשה עומד הארכיבישוף מקנטרברי. במקרה זה מעמדו של הארכיבישוף מקנטרברי דומה איכשהו לזה של פטריארך קונסטנטינופול בכנסייה האורתודוקסית.
אדם בן כלב (סרט)
אדם בן כלב (באנגלית: Adam Resurrected) הוא סרט דרמה אמריקאי-גרמני-ישראלי שיצא לאקרנים ב-2008 ומהווה עיבוד לספר בעל אותו שם של יורם קניוק מ-1968. הסרט עוסק ביהודי שלפני השואה נחשב לגדול בדרני גרמניה, המאולץ בידי מפקד מחנה ריכוז לחיות חיי כלב ולבדר את הנידונים למוות, ולאחר המלחמה, בתחילת שנות ה-60, מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי לניצולי השואה במדבר יהודה.
בסרט, שבוים בידי פול שרדר וצולם בישראל, ברומניה ובגרמניה, מככבים בין השאר ג'ף גולדבלום בתפקיד אדם שטיין, וילם דפו בתפקיד קולונל קליין, דרק ג'קובי בתפקיד ד"ר גרוס, מספר שחקנים גרמניים ובהם מוריץ בליבטרו, והשחקנים הישראליים איילת זורר, יבגניה דודינה, חנה לסלאו, עידן אלתרמן, חנה מרון ודרור קרן. הסרט מצולם בחלקו בצבע ובחלקו בשחור-לבן.
סינתזה מוחלטת
סינתזה מוחלטת או סינתזה טוטלית (באנגלית: Total synthesis) היא סינתזה כימית של מולקולה מורכבת, בדרך כלל חומר טבע, מחומרי גלם פשוטים, וזמינים מסחרית.
באופן היסטורי, הסינתזה המוחלטת התפתחה בד בבד עם הכימיה האורגנית, ושימשה כבמה מרכזית להצגה של מגיבים חדשים, תגובות אורגניות ומתודולוגיות סינתטיות.
פיתוח של תהליך סינתטי מוחלט, מצריך ידע רב ומעמיק במדע הכימיה האורגנית, בדגש על תגובות אורגניות, טכניקות אנליטיות לזיהוי והפרדה של חומרים, היבטים סטריאוכימיים, שיקולים קינטיים ותרמודינמיים, ובמידה רבה מאוד, יצירתיות וכושר המצאה. בשל כך, הסינתזה המוחלטת, נחשבת בעיני רבים, כפסגה של מדע הכימיה האורגנית.
מטרות
מטרת הסינתזה המוחלטת היא לייצר באופן מלאכותי (סינתטי) מולקולה מורכבת בעלת חשיבות מסחרית, כגון תרופות. בדרך כלל, מולקולת המטרה של הסינתזה המוחלטת תהה חומר טבע שזוהה ובודד ממקור ביולוגי.
היתרון שבביצוע סינתזה מוחלטת עשוי להיות מסחרי, שכן לעיתים קרובות, המקור הביולוגי לחומר הטבע אינו מסוגל לספק את הביקוש לחומר זה, בהיבט של כמות החומר המיוצרת או הקושי הכרוך בבידודו והפקתו מהמקור הביולוגי.
מטרות נוספות, של הסינתזה המוחלטת, עשויה להיות פיתוח שיטות לזיהוי מבנה ופעילות של חומרים, או כחלק מבחינה של תגובה סינתטית חדשה.
תכנון
בדרך כלל מולקולות המטרה של הסינתזה האורגנית הן בעלות מורכבות כימית גבוהה, הבאה לידי ביטוי בכמות הגבוהה של האטומים במולקולה, בריבוי של קבוצות פונקציונליות ובנוכחות של מרכזים כיראליים רבים. סיבות אלו, מחייבות תכנון קפדני וייסודי של הסינתזה (ראו אנליזה רטרו-סינתטית), תוך תשומת לב רבה לכמות השלבים הכוללת ולניצולת הכימית של כל שלב, ובנוסף יש חשיבות קריטית ליכולת לבצע תגובות אסימטריות, או תגובות בעלות עודף אננטיומרי מובהק (ראו סינתזה אסימטרית).
דוגמאות
הסינתזה המוחלטת של מורפין (על ידי Kenner Rice):
הסינתזה המוחלטת של Oseltamivir תרופה אנטי ויראלית לטיפול בשפעת - המיושמת באופן תעשייתי:
הרכבת בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה
מסילות הברזל היו אמצעי הניוד המודרני היחיד בארץ ישראל בעשור הראשון של המאה ה-20. כלי רכב מוטוריים כמעט לא היו בארץ, ובוודאי שלא כלי תעופה. ולכן זכו פיתוח רשת הרכבות בארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה והשימוש בהן, לעדיפות הצדדים הלוחמים.
הרכבת הצבאית העות'מאנית
הרכבת בארץ ישראל הייתה אחד הנכסים האסטרטגיים שהיו בידי הטורקים במלחמת העולם הראשונה. מפקדת הצבא העות'מאני השתמשה ברכבות כדי לשנע גייסות ואספקה אל חזית הלחימה. הרכבות היו בפועל ברשותו הבלעדית של הצבא לאחר שהופקעו מבעליהן האזרחיים. לייעול תפקוד מערך הרכבות הועברה מנהלת מסילת הרכבת החיג'אזית מדמשק שבסוריה לחיפה בארץ ישראל. שני צומתי הרכבת החשובים בצפון הארץ היו עפולה (לחיפה ולעמק דותן) וצומת מסעודיה (לשכם ולטול כרם ודרומה) דרכן עברה האספקה לקו שתי העוג'ות.
"הרכבת הצבאית לארץ ישראל" (PMR) הבריטית
לאורך ציר התקדמותם מתעלת סואץ-קנטרה, לאורך חופי סיני בואכה שערי ארץ ישראל-רפיח, תכננו מהנדסי הרכבת הצבאית לארץ ישראל (באנגלית: Palestine Military Railways, ר"ת P.M.R, לימים הרכבת המנדטורית) הבריטים מסילת ברזל, תכנון שגדודי העבודה המצריים הוציאו לפועל. לא כל המסילות שבנו הבריטים היו ברוחב תקני. מיון המסילות נעשה לפי מידת הרוחב שבין הקצוות הפנימיים של שני פסי המסילה. "מסילה ברוחב תקני" היא זו שרוחבה 143.5 ס"מ. רוחב נמוך מהנ"ל נקרא "מסילה צרה" ואילו מעל 143.5 ס"מ קרוי "מסילה רחבה". הרוחב התקני הוא השכיח במרבית המסילות בעולם לרבות המסילות בישראל.
כדרלעומר
כְּדָרְלָעֹמֶר מלך עילם נזכר בתנ"ך בספר בראשית, כאחד ממלכי קואליציית ארבעת המלכים שהוקמה יחד עם אמרפל מלך שנער, אריוך מלך אלסר ותדעל מלך גוים, למטרת דיכוי מרד של חמשת מלכי כיכר הירדן, שכרתו ביניהם ברית על מנת למרוד במלכי מסופוטמיה שכדרלעומר עומד בראשה.
במקרא
כדרלעומר שלט בחמשת מלכי כיכר הירדן במשך שתים עשרה שנה, אולם לאחר מכן מרדו החמישה בשלטונו, והוא מיהר לארגן כנגדם מסע מלחמה. הוא ושלושה מלכים אחרים ממסופוטמיה יצאו לכיוון כיכר הירדן, כאשר הם מכים בדרכם עמים רבים המתוארים כיושבי עבר הירדן המזרחי אשר קדמו לממלכות המאוחרות יותר של בני עמון, מואב ואדום, כמו הרפאים, החורים יושבי הר שעיר, האמורים ועוד. במלחמתם כנגד חמשת מלכי כיכר הירדן הכניעו ארבעת המלכים את המורדים, שבו מהם שבי רב ובזזו את כל רכושם.
כאשר היו כדרלעומר ושלושת המלכים שעמו בדרכם צפונה אל ארצותיהם, רדף אחריהם אברהם והשיגם באזור דמשק. הוא הביס אותם ואת צבאם, והשיב את השבויים והרכוש למלכי כיכר הירדן.
שמו ומוצאו
יוסף בן מתתיהו, בספרו קדמוניות היהודים, גורס כי כדרלעומר היה אחד משרי הצבא של האשורים. בן מתתיהו מתאר כיצד בזזו ארבעה שרי צבא אלה את סוריה והגיעו לאזור סדום כדי להילחם עם מלכי כיכר הירדן אשר מרדו באשור.
בפרשנות
הרמב"ן בפירושו לספר בראשית מביא מדרש, לפיו כל אחד מארבעת המלכים רומז לאחת מהאימפריות הגדולות שיקומו בעולם: לפי מדרש זה, רומזת "עילם" ליוון העתיקה.
מרגרט ג'ורג'
מרגרט ג'ורג' (באנגלית: Margaret George; נולדה ב-19 בינואר 1943) היא מחברת רומנים היסטוריים אמריקאית.
ביוגרפיה
כיום היא מתגוררת במדיסון עם בעלה, הפרופסור לאופתלמולוגיה פול קופמן מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
קריירת הכתיבה שלה
ג'ורג' החלה לכתוב בהיותה בת עשר. בחטיבת הביניים החלה לכתוב רומנים, אולם לא הראתה אותם לאיש, פרט לכמה חברים קרובים. רק כשסיימה לכתוב ספר היא ניסתה לפרסמו. למרות שהיא ידועה כיום בשל הרומנים ההיסטוריים שלה, היא כתבה בסוגות רבות ושונות: מדע בדיוני, ספרי נעורים, הומור, רומן רומנטי, פעולה והרפתקאות, לפני שהקדישה עצמה לז'אנר הספרותי בו היא פעילה היום.
ספרה הראשון, "אני, הנרי השמיני, עם הערות מאת ליצן החצר שלו", ראה אור במקור באנגלית ב-1986 (תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת אחוזת בית ב-2010), קבע את דפוס כתיבתה הנוכחי. היא הקדישה לכתיבת הספר המחזיק קרוב לאלף עמודים למעלה מ-15 שנה, במהלכם קראה כ-300 ספרים על המלך והתקופה וביקרה שלוש פעמים באנגליה לצורך המחקר. ברומן ציירה ג'ורג' את הנרי השמיני כגיבור חיובי.
ספרה The Memoirs of Cleopatra (זכרונותיה של קלאופטרה) עובד לסרט טלוויזיה בשם "קלאופטרה" בשנת 1999, שהיה מועמד לפרס אמי בכיכובם של Leonor Varela בתפקיד קלאופטרה, בילי זיין כמרקוס אנטוניוס וטימותי דלטון בתפקיד יוליוס קיסר.
בהמשך לתחביבה - איסוף וגידול צבים היא הייתה מחברת-שותפה של ספר ילדים על צבים בשם Lucille Lost.
ספרה האחרון Elizabeth I, יצא לאור באפריל 2011, הרומן מתמקד בשנים האחרונות לשלטונה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, ימיו של שייקספיר, הניצחון על הארמדה הספרדית וגילוי העולם החדש.
הספר הבא אותו מתכוונת ג'ורג' לכתוב יעסוק בבודיקיאה, ויתמקד במאבק של בודיקיאה ברומא ובנירון קיסר.
ספריה
הספר הוא אוטוביוגרפיה בדיונית, שלכתיבתה ערכה הסופרת מחקר מעמיק של 14 שנה וקראה כ-300 ספרים בנושא.
פרנססק בטנקורט
פרנססק "סיסקו" בטנקורט אי קוסינרו (בקטלאנית: Francesc "Cisco" Betancourt i Cocinero, לעיתים נקרא בשם הספרדי "פרנסיסקו" (Francisco); נולד ב-4 בפברואר 1913 בברצלונה שבספרד, נפטר ב-28 במרץ 1998 בברצלונה) היה כדורגלן ומאמן קטלאני-ספרדי. במהלך קריירת המשחק שלו, שנפרסה על שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, שיחק בשורות מספר קבוצות בקטלוניה, הבולטת שבהן היא ברצלונה; בטנקורט היה השחקן השחור הראשון בהיסטוריית המועדון. לאחר פרישתו ממשחק עסק באימון קבוצות קטלאניות.
קריירה
בטנקורט הוא בן לאם קטלאנית ואב קובני שהיגר לברצלונה. בטנקורט החל לשחק כבר בילדותו בקבוצה הקטנה אתלטיק פורטפיינק. בטנקורט שיחק בעמדת הקיצוני הימני ועיקר משחקו התבסס על זריזות וגמישות. את צעדיו המקצועיים הראשונים עשה כבר בגיל 15, בקבוצה גראסיה. ב-1931 הצטרף לבדאלונה ששיחקה בליגה השלישית. ב-1934 עזר לקבוצה להעפיל לליגה השנייה, ובעונת 1935/1936 הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה בליגות הספרדיות, מקום 4 בליגה השנייה. בתום העונה פרצה מלחמת האזרחים הספרדית, שהשביתה את הפעילות הספורטיבית למשך 3 שנים. לאחר המלחמה עבר לסבדל, שם שיחק במשך שנתיים.
בקיץ 1942, כשהיה בן 29, הגשים את חלומו וחתם במדי ברצלונה, הבכירה בקבוצות קטלוניה ואחת מהבכירות בכדורגל בספרד. בברצלונה שיחק בטנקורט תחת המאמן חואן חוסה נוגס. הופעת הבכורה שלו במועדון הייתה גם הופעתו הראשונה בליגה הספרדית - בקלאסיקו נגד ריאל מדריד ב-27 בספטמבר, בו הפסידה ברצלונה 3-0. במשחקו השני בליגה הספרדית, בניצחון 5-2 על גרנדה ב-27 בדצמבר הבקיע בטנקורט שער ליגה ראשון. בטנקורט מיעט לשחק במדי ברצלונה והיה בעיקר שחקן מחליף. בעונתו הראשונה שותף ב-4 משחקי ליגה נוספים, בהם לא הבקיע שער נוסף. בעונתו השנייה שותף ב-6 משחקים והבקיע פעמיים, צמד בניצחון 3-1 על ריאל אוביידו ב-26 במרץ 1944. בסך הכול לקח חלק ב-27 משחקים רשמיים, בהם כבש 11 שערים. משחקו האחרון במדי ברצלונה היה גם הוא נגד ריאל מדריד, ב-9 באפריל 1944.
ב-1944 עזב בטנקורט את ברצלונה והצטרף לקונסטאנסיה. כעבור שנה עבר לז'ירונה, וכעבור שנה נוספת עבר למרטינק. במרטינק, בה שיחק במשך 4 שנים, היה שחקן-מאמן. ב-1950 שיחק במשך מספר משחקי ידידות בקבוצות מולינזה, שם שיתף פעולה עם עמיתו לקבוצה בברצלונה ז'וזפ ראיק, וטארגה, לפני שחזר לקבוצת נעוריו בדאלונה. בטנקורט שיחק בבדאלונה במשך שנה, לפני שפרש ממשחק בגיל 39.
כקטלאני, השתתף בטנקורט במשחקי ידידות של נבחרת קטלוניה, בין 1936 ל-1942. בשל מחסור במידע מהימן, לא ידועה כמות המשחקים המדויקת.
גם לאחר פרישתו ממשחק, המשיך בטנקורט לעסוק בתחום הכדורגל, והוא אימן מספר קבוצות בקטלוניה - מטרו, אאורופה, אתלטיק סיוטאדלה, פלמוס, ריפול וסאנט קוגט. במקביל, השתתף במשחקי קבוצת הוותיקים של ברצלונה. ב-1965 קיבל מהתאחדות הכדורגל הקטלאנית את מדליית "מצוינות הספורט" על תרומתו לתחום הכדורגל.
פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה
הזוכות מוזמנות להרצות בנושא בכנס מדעי של האגודה האמריקאית לאסטרונומיה וכן לפרס כספי של 1,500 דולר.
בין השנים 1973–2004 הפרס הוענק על ידי (AAUW), על סמך ההמלצה של  האגודה האמריקאית לאסטרונומיה. החל משנת 2005 האגודה האמריקאית לאסטרונומיה החלה לחלק את הפרס בעצמה. הפרס נקרא על שמה של האסטרונומית האמריקאית אנני ג'אמפ קאנון, והוא הפרס היחיד באסטרונומיה שניתן לנשים בלבד.
רשימת הזוכות
רשימת הזוכות בפרס אנני ג'אמפ קאנון:
הר בלפור
הר בלפור (באנגלית: Mount Balfour) הוא הר הממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, בגבול בין פרובינציית קולומביה הבריטית ופרובינציית אלברטה בקנדה. ההר נמצא ברכס ואפוטיק בהרי הרוקי הקנדיים, גובה הפסגה 3,284 מטרים מעל פני הים והיא הפסגה ה-71 בגובהה באלברטה, וה-113 בגובהה בקולומביה הבריטית.
שמו של ההר ניתן לו על ידי ג'יימס הקטור בשנת 1859 והוא נקרא על שם פרופסור ג'ון האטון בלפור, הבוטנאי הסקוטי, והמורה באוניברסיטת אדינבורו, בה הקטור למד. השם אומץ רשמית ב-30 ביוני 1900. על שמו של בלפור נקרא גם מעבר בלפור.
הראשונים שטיפסו על ההר היו סי. אל. נויס (C.L. Noyes), סי. אס. תומפסון (C.S. Thompson), ג'י. אם. ויד (G.M. Weed), ממועדון הטיפוס האפאלאצ'י (Appalachian Mountain Club), בשנת 1898.
מרד המאג'י מאג'י
מרד המאג'י-מאג'י, (בגרמנית: Der Maji-Maji-Aufstand) הידוע לעיתים גם כמלחמת המאג'י-מאג'י, הוא התקוממות של עשרות שבטים וקבוצות אתניות במזרח אפריקה הגרמנית בין שנת 1905 ל-1907, נגד השלטון הקולוניאלי הגרמני. הגרמנים דיכאו את המרד באכזריות, במה שנחשב לטבח העם הראשון באפריקה, יחד עם רצח העם של ההררו והנאמה בדרום מערב אפריקה. "מאג'י" בסווהילית פירושו "מים".
הרקע
המרוץ בין מעצמות אירופה במאה ה-19 להשגת שליטה ביבשת השחורה הביא להקמת שורה של מושבות גרמניות באפריקה. המושבה שנקראה בגרמנית "דויטש-אסטאפריקה" (Deutsch-Ostafrika), אפריקה המזרחית הגרמנית, כללה את השטח שבו משתרעות היום טנזניה, בחלקה היבשתי (טנגניקה), רואנדה ובורונדי.
האחיזה הגרמנית בשטח התבססה על שורה של מבצרים שנבנו במרחק גדול זה מזה. כדי לאכוף את סמכותם על האוכלוסייה המקומית, השתמשו הגרמנים באמצעי דיכוי אלימים במיוחד, על אף נוכחותם הדלילה.
ב־1898 החלו הגרמנים להטיל מיסים כבדים על האוכלוסייה המקומית, וגייסו אלפי גברים לעבודות כפייה כדי לפרוץ ולסלול דרכים, וכדי לבצע משימות אחרות במזרח היבשת. ב־1902 הורה המושל הגרמני גוסטב אדולף פון גוטזן לתושבים המקומיים להגדיל מאוד את מכסות גידול וייצור הכותנה, והכביד את נטל המיסים עליהם, צעד שעורר אי שקט ומורת רוח הולכת וגוברת בקרב הילידים השחורים. ב־22 במרץ 1905 הוגדל עוד יותר נטל המיסים על המקומיים, ובמקום לשלם מיסים עבור בקתה הם נאלצו לשלם מעתה מס גולגולת עבור כל אדם, מה שגרם לתסיסה גדולה עוד יותר. בחלק מהמקרים סירבו אנשי הכפרים לעסוק בגידול כותנה, סירבו לעבד את האדמה וסירבו לשלם את המיסים שהוטלו עליהם.
העבודה בשדות הכותנה הייתה שנואה במיוחד על הילידים. הם הועבדו בפרך שבעה ימים בשבוע, כשהם כבולים בשרשראות, בתנאים קשים מנשוא, עם מעט אוכל ומים. רבים מהם מתו תוך כדי העבודה. העונש המפחיד ביותר היה מלקות מפרגול עשוי משיער סוס, עונש שהיה חביב במיוחד על הגרמנים.
למדיניות הגרמנית הייתה השלכה קשה על חיי המקומיים. היא שינתה את המבנה החברתי של קהילות הילידים. המנהיגות המסורתית, שעליה הטילו הגרמנים את האחריות לכך שהאוכלוסייה המקומית תעמוד במכסות היצור ותשלם את המיסים הגבוהים, איבדה את מקומה ונוצר נתק בינה לבין המקומיים. הדיכוי הגרמני הביא לכך שגברים רבים הורחקו מבתיהם והנשים נאלצו למלא מלאכות גבריות מסורתיות. הוצאתם של הגברים לעבודות כפייה רוששה את מקורות המחייה של הכפרים שנותרו חסרי כל ועוררה זעם הולך וגובר כלפי השלטון הגרמני. מגמות אלו הולידו בסופו של דבר את המרד הגדול נגד הגרמנים בחודש יולי 1905.
התלקחות המרד
האירוע שהוביל לפיצוץ הגדול ולהתלקחות המרד היה עקירת שדה כותנה באזור מטומבי (Matumbi) על ידי ילידים נזעמים, ב־20 ביולי 1905. בעקבותיהם הניפו את נס המרד אלפים בכל רחבי דרום טנגניקה (כיום טנזניה).
את תפקידם של המנהיגים המסורתיים, שאיבדו את מעמדם, בהנהגת המרד תפסו רופאי אליל מקומיים (waganga). הבולט שבהם היה קינג'יקיטילה, רופא אליל מאזור מטומבי הנחשב לאבי כת המאג'י מאג'י. מאז יוני-יולי 1904 הוא גרף אחריו אלפים שהאמינו כי הוא בעל יכולות כישוף המאפשרות לו להיות חסין בפני כדורי הרובים של הגרמנים. קינג'יקיטילה, שכונה "בוקרו", שכנע את מאמיניו כי הוא גלגול של נחש בשם הונגו (Hongo), וכי הוא יכול להעביר את הכישוף גם אליהם בעזרת שיקוי קסמים שהכין, אותו היה עליהם למרוח על גופם, או בעזרת שתיית "מים קדושים" מהרי אולוגורו (Uluguru). השיקוי לא היה אלא תערובת של מים עם גרגרי דוחן ושמן אבל ההמונים האמינו כי משיחת החומר הנוזלי על גופם תהפוך אותם לבני אלמוות ויגרום לכדורי הגרמנים להתמוסס ולהפוך לטיפות מים, מאג'י בסאווהילית. ברחבי האזור הוקמו "נקודות שתייה" שמהם מאמיניו של הוואגנגה "בוקרו" לגמו "מים חסיני כדורים". קינג'יקיטילה עצמו נתפס על ידי הגרמנים והוצא להורג ב־10 באוגוסט 1905.
חמושים ברמחים, מגנים, קשתות וחצים מורעלים, יצאו בני השבטים להילחם בחיילי גרמניה האימפריאלית, כשמצחם עטור בגבעולי דוחן וגופם משוח במשחת האליל, או לאחר שלגמו כמויות גדולות של "מים מכושפים" הם גלשו במורדות גבעות מטומבי (Matumbi) (היום דרום טנזניה), ותקפו את המוצבים הגרמנים ברחבי הקולוניה. באותו אזור היו לגרמנים 458 לוחמים אירופים, ולצדם עוד 588 חיילים ילידים; אך למרות הנחיתות המספרית הם נהנו מיתרון מוחלט בשדה הקרב בשל עוצמת האש שעמדה לרשותם. כך למשל בקרב במהנגה (Mahenge) הוביל רופא אליל מקומי כמה אלפי לוחמים להסתערות על המעוז הגרמני עליו הגנו שישים חיילים אפריקאים, בפיקודו של קצין בשם פון האסל (Von Hassel), וברשותם מכונת ירייה. המגינים הצליחו להדוף את התוקפים שרבים מהם נהרגו מאש מכונת הירייה.
קרב זה היווה למעשה את יריית הפתיחה של המרד. עד מהרה הצטרפו למורדים גם בני שבט אנגוני (Ngoni) שמנו כ־5,000 לוחמים. ב־21 באוקטובר הותקף מחנה המאג'י מאג'י על ידי כוח גרמני מצויד במכונות ירייה. בני השבטים נמלטו מן המקום בבהלה, כשהם משליכים את הבקבוקים עם "תרופת הפלא" וצועקים "המאג'י הוא רמאות".
דיכוי המרד
לאור ריבוי התקריות ביקש מושל מזרח אפריקה הגרמנית, הרוזן גוסטב אדולף פון גצן, תגבורת מגרמניה. וילהלם השני, קיסר גרמניה הורה מיד לשלוח לאזור שתי משחתות ועליהן נחתים גרמנים כדי לשים קץ למרד. תגבורות נשלחו גם מגינאה החדשה. עם הגעתם לטנזניה של כאלף חיילים סדירים מגרמניה באוקטובר, חש פון גוטזן שהוא יכול לפתוח במתקפה רבתי כדי להחזיר את הסדר על כנו בדרום. שלושה טורים של חיילים גרמנים עשו את דרכם דרומה, לעבר מעוזי המורדים. הם הרסו בדרכם כפרים, הרעילו בארות, חסמו נתיבי אספקה, שרפו יבולים ומקורות מזון ששימשו את המורדים. אלה מבין המורדים שנתפסו נתלו על העץ הקרוב ביותר. הגרמנים ניצלו את כח האש המודרני שעמד לרשותם כדי לחסל בעודה באיבה כל התקפת נגד של המורדים. עד אפריל 1906 הצליחו הגרמנים להשקיט את כל האזור הדרומי.
אולם באזור דרום מזרח טנזניה נמשכה מלחמה עיקשת גם לאחר מכן. טור גרמני בפיקודו של סגן לוטננט גוסטב בלומנטל, שכלל עוד אירופי אחד מלבדו ו-46 שכירי חרב שחורים שנקראו אסקרי, חצה את נהר הלווגו (Luwegu), במטרה להדביר את המורדים, אך מצא עצמו מעורב במלחמת גרילה עקובה מדם. לקראת סוף אוגוסט 1907 מניין ההרוגים באזור הגיע לכמה מאות חיילים גרמנים ולמעלה מ-75,000 לוחמי מאג'י מאג'י. הגרמנים הוציאו להורג את מנהיגי המאג'י מאג'י בתלייה. ראשיהם נערפו והם נשלחו לבון לצורכי מחקר. שיעור האבדות העצום שבר את רוחם של הלוחמים המקומיים. המרד דוכא והאזור נותר שקט עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מספרי האבדות הגבוהים של המרד הסתכמו לא רק במספר הלוחמים האפריקאים שנפלו מירי מכונות הירייה הגרמניות. מדיניות האדמה החרוכה בדיכוי האכזרי של המרד הביאו למותם של עשרות אלפים עד מאות אלפי אזרחים שנעקרו מאזורי מחייתם, גורשו ונאלצו לנדוד ולברוח ללא מזון ומים. שריפת הכפרים והשדות וגירוש התושבים ממקום מגוריהם גרמו לתופעה של רעב המוני. תוצאות המרד שינו ללא הכר את ההיסטוריה של דרום טנזניה, שהפכה לאזור שומם ובלתי מיושב. את מקומם של רבבות בני האדם שחיו באזור אלפי שנים תפסו חיות פרא.
אחרית דבר
תגובת השלטונות הקולוניאלים הגרמנים למרד הייתה הרת אסון מבחינת המקומיים. מתחילת המרד ועד לסיומו ב־1907 נדונו למוות אלפי אפריקאים, ובתיהם ושדותיהם הועלו באש. עשרות אלפי לוחמים נפלו בשדות הקרב, מאות אלפי אזרחים נעקרו מבתיהם, שדותיהם ויבוליהם הוצתו ונכחדו. מספר הקורבנות כתוצאה ממעשי הדיכוי של המרד מוערך בכ־100 אלף עד 250 אלף. ההיסטוריון הטנזני גילברט גוואסה (Gilbert Gwassa) נוקב במספר של 250 אלף עד 300 אלף קורבנות, בהסתמך על נתונים מדויקים מאזור אחד בלבד של הקרבות. כמה ממנהיגי המרד המשיכו להילחם בעזרת קומץ לוחמים וניהלו מלחמת גרילה עד יולי 1908, אז נלכדו גם הם והוצאו להורג. הגרמנים העבירו באוניות למרכזי תיעוד בגרמניה ארגזים עם רישומים מדויקים של מעשי ההרג והטבח שביצעו בשחורים בטנגניקה, דפוס פעולה שחזר על עצמו גם בשואה.
כיום הפך האזור בו שלטו ולחמו בני המאג'י מאג'י לשמורת טבע, מהגדולות באפריקה. "בוקרו", מנהיג המורדים שמכר לנאמניו את שיקוי הכזבים, נחשב עד היום לגיבור לאומי בטנזניה.