cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע סלפסטיק
רקע כללי
ב-3 בספטמבר 1943, הארמייה השמינית הבריטית, בפיקודו של הגנרל ברנרד מונטגומרי, חצתה את מצר מסינה מסיציליה ונחתה בקלבריה במהלך מבצע בייטאון כדי לכבוש את נמלי רג'ו וסן ג'ובאני. הפלישה העיקרית תוכננה ל-9 בספטמבר, כאשר הארמייה האמריקנית החמישית, בפיקודו של לוטננט גנרל מארק קלארק, נחתה בסלרנו בחוף המערבי במבצע מפולת שלגים, כאשר נאפולי היא המטרה המיידית שלהם. בעלות הברית קיוו שהפלישה תשכנע את הכוחות האיטלקיים להיכנע. אם כן, חמש הדיוויזיות האיטלקיות בצרפת ו-29 בבלקן יצטרכו להיות מוחלפים ביחידות גרמניות. כמו כן, אם הגרמנים יחליטו אז להמשיך במאבק באיטליה, הם יצטרכו לפרוס מחדש חלק מכוחותיהם העוסקים בחזית המזרחית או בתפקידי כיבוש בצרפת.
במהלך משא ומתן חשאי לכניעה עם בעלות הברית בתחילת ספטמבר, הציעה ממשלת איטליה לפתוח את נמלי טאראנטו וברינדיזי בחוף המזרחי. הכוחות הגרמניים באזור זה היו חלשים מאוד והיו צפויים לסגת במקום להילחם אם בעלות הברית ינחתו שם. גנרל דווייט אייזנהאואר, מפקד בעלות הברית העליון בים התיכון, תכנן במהירות נחיתה שלישית, בשם הקוד סלפסטיק, כדי לנצל את ההצעה.
סלפסטיק היה בחלקו מבצע הטעיה, להסיט את הכוחות הגרמניים מהנחיתות העיקריות של בעלות הברית בסלרנו באותו יום, תוך ניסיון ללכוד את טאראנטו וברינדיזי בשלמותם. הערך העיקרי של טאראנטו היה הנמל הגדול שלה. תפיסתו תעניק לבעלות הברית נקודות אספקה בשני חופי איטליה, עם כיבוש נאפולי במערבה על ידי האמריקאים.
למבצע צבאי זה היה תפקיד פוליטי מרכזי, שכן מנהיגי הממשלה, בהם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי ומשפחתו, וראש הממשלה באדוליו, ברחו מרומא לברינדיזי לאחר הכניעה. ברינדיזי באותה תקופה נשלטה רק על ידי הצבא האיטלקי, אך כיבושה המהיר על ידי חיילים בריטים תבטיח את שלומם של המנהיגים האיטלקיים ותאפשר את הכרזת המלחמה של איטליה נגד גרמניה.
שדה הקרב
טאראנטו היא עיר הבירה של נפת טאראנטו במחוז פוליה ויש לה נמל גדול. הוא כולל את שני האיים סנט פטרוס וסנט פאולוס, המגינים על המפרץ, הנקרא מאר גרנדה ("הים הגדול"), בו נמצא הנמל המסחרי. לאחר איחוד איטליה הפכה טאראנטו לבסיס הראשי של הצי האיטלקי. הנמל הצבאי היה ממוקם במפרץ אחר, מאר פיקולו. בנובמבר 1940, הצי המלכותי תקף את בסיס הצי בטאראנטו, והטביע כמה אוניות קרב איטלקיות.
המוביל הארצי
מוביל המים הארצי הוא העורק הראשי והמווסת של מפעל המים הארצי של מדינת ישראל בו משולבים רוב מפעלי משק המים בישראל והוא מאפשר ניצול יעיל של משאבי המים בישראל והעברתם מהצפון הגשום יחסית אל המרכז והדרום הדלים במים.
המוביל הארצי הוקם כדי לתת מענה לבעיית המחסור במים באזורים שונים במדינה ולהתגבר על מגבלות שנובעות מתנאים אקלימיים, גאוגרפיים וגאולוגיים השוררים בישראל: קרבה למדבר, פערים גדולים בכמות ותפרוסת המשקעים באזורי הארץ.
מבצע סלפסטיק
תכנון
ב-6 בספטמבר גובשו תוכניות להעביר את הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-1 לטאראנטו מבסיסם בצפון אפריקה. הם ינצלו את הכניעה האיטלקית כדי לכבוש את הנמל ולהקים עמדות הגנה נגד מטוסים. מה שנשאר מהצי האיטלקי שעדיין השתמש בנמל, היה צפוי לצאת מראש. בעלות הברית האמינו שהדיוויזיה תתמודד עם התנגדות מינימלית בלבד ותצליח להתגבר על כל התנגדות עם התמיכה הימית המוגבלת הזמינה, שכן טאראנטו הייתה מחוץ לטווח מטוסי הקרב של בעלות הברית המבוססים בסיציליה.
המוביל הארצי
המוביל הארצי מתחיל מהכנרת ואורכו כ-130 קילומטר, כאשר הנקודה הדרומית ביותר שמקבלת את מימיה מהמוביל היא מצפה רמון. תוכניות ראשונות הוכנו עוד לפני הקמת המדינה, אולם, התכנון המפורט והביצוע התאפשרו רק לאחר 1948, כאשר החניכה הרשמית של הפרויקט הייתה ב-1964.
מבצע סלפסטיק
תכנון
אף על פי שהיא הוקמה באוקטובר 1941, הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-1, בפיקודו של מייג'ור-גנרל ג'ורג' הופקינסון, מעולם לא לחמה בעבר כדיוויזיה שלמה. היחידות עם ניסיון קרבי כלשהו היו חטיבת הצנחנים ה-1, שלחמה בהצטיינות כחטיבה עצמאית בצפון אפריקה ובמבצע פוסטיאן במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה, והחטיבה המוטסת ה-1, שכללה רק שני גדודים, שלחמו גם בסיציליה במהלך מבצע לדברוק. שתי החטיבות ספגו אבדות כבדות בסיציליה ולא היו במצב לבצע נחיתות תקיפה נוספות. מהחטיבות האחרות של הדיוויזיה, חטיבות הצנחנים 2 ו-4, לא נוסו בקרב. כמו כן, חטיבת הצנחנים ה-2 הייתה אכן במלוא התקן, בעוד לחטיבת הצנחנים ה-4 היו רק שני גדודים, כאשר הגדוד השלישי שלה עדיין היה בשלבי הקמה בארץ ישראל.
היו מספיק מטוסי תובלה רק כדי לתמוך במבצע אחד בגודל דיוויזיה, והם הוקצו ל, תחת מייג'ור גנרל מת'יו רידג'וויי, כחלק מהנחיתות בסלרנו. כתוצאה מכך, הדיוויזיה המוטסת ה-1 הייתה צריכה להינשא לאיטליה בדרך הים. ללא כלי נחיתה זמינים בהתראה כה קצרה, הדיוויזיה נישאה על פני הים התיכון על ידי ארבע סיירות, HMS Aurora, HMS Penelope, HMS Dido ו-HMS Sirius של שייטתת הסיירות ה-12 של הצי המלכותי, מלווה בשולת המוקשים HMS Abdiel והסיירת האמריקאית USS Boise, כולם בפיקודו של קומודור ו.ג. אגניו. אם הנחיתה תצליח, דיוויזיית הרגלים ה-78 הבריטית בסיציליה ודיוויזיית הרגלים ההודית ה-8 במזרח התיכון, תישלחנה לתגבר את הדיוויזיה המוטסת, תחת פיקודו של הקורפוס ה-5.
המוביל הארצי
התוכניות הראשונות
הרעיון להעברת מים מן הצפון לנגב הועלה עוד לפני קום המדינה. בשנת 1939 ביקר בארץ ישראל המומחה הבינלאומי הנודע לשימור קרקע, ד"ר וולטר קליי לאודרמילק. בשנת 1944 פרסם את ספרו "ארץ ישראל הארץ היעודה" ובו העלה אפשרויות פיתוח חקלאי של הארץ ושימוש במי הנהרות מצפון הארץ להשקיה בדרום. ד"ר עמנואל ניומן, שהתרשם מספרו של לאודרמילק, הביא, בתמיכת ד"ר חיים ויצמן, להכנת תוכנית על ידי מהנדס אמריקני ידוע, ג'יימס בנימין הייס לפיתוח מי הירדן, הירמוך והליטני. תוכניתו של הייס פורסמה בשנת 1948. ספרו של לאודרמילק ותוכניתו של הייס, שימשו מכשיר רב ערך במאבק התנועה הציונית למען הכרה בינלאומית ביכולת לקלוט בארץ ישראל יהודים רבים. באותה תקופה, ואף קודם לכן, הוכנו בארץ תוכניות מקיפות להעברת מי הירדן, הליטני והירמוך לדרום ולנגב. ביולי 1939 הגיש המהנדס שמחה בלאס, לד"ר ארתור רופין (מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות), "פנטסיה להשקיית הנגב",
ה"פנטסיה" כללה שלושה שלבים: הבאת מי קידוחים (בארות) קרובים, הבאת מי הירקון והבאת מי הצפון לנגב. רק השלב הראשון לווה בתכנון מפורט והוא שימש בסיס לתוכנית אספקת המים ל-11 הנקודות בנגב. ב-1941 הוגש על ידי בלאס תזכיר בשם "תוכנית ישוב מדבריות ארץ ישראל על ידי משיכת מים מהנחלים", בו ניתן פירוט רב יותר לתוכניותיו. בראשית 1944 הגיש בלאס את תוכניתו המפורטת (שכללה גם גרסה צפונית של תעלת הימים), להבאת מי הירדן, הירמוך והליטני לנגב, בספרו "אוצרות המים בארץ ישראל" (שהוכן עבור חברת "מקורות", בראשה עמדו לוי אשכול וסגנו פנחס ספיר). באוגוסט 1945 הוגשה תוכנית ליטניס-ירדן-נגב של חברת המים הא"י. עיקרן של כל התוכניות היה להעביר מים בצינורות ובתעלות ממקורות הירדן לנגב.
מבצע סלפסטיק
הנחיתות
לפני שעזבה את תוניסיה, הדיוויזיה המוטסת ה-1 חולקה לשני חצאים. המחצית הראשונה, המורכבת ממפקדת הדיוויזיה, קבוצות חטיבת הצנחנים ה-1 וה-4 ופלוגת ההנדסה ה-9, עלו על ספינות הצי המלכותי בביזרטה. הספינות יצאו בשעה 17:00 ב-8 בספטמבר, סיפוניהן עמוסים בכלי הרכב והציוד של החטיבה. אדמירל הצי סר אנדרו קנינגהם היה מודאג מכך שצי הקרב האיטלקי שבסיסו בטאראנטו עלול לתקוף את הסיירות שלא יוכלו להגן על עצמן כראוי, עמוסות יתר על המידה בכוחות ובציוד. לכן הוא הורה לספינות הקרב HMS Howe ו-HMS King George V ושש המשחתות המלוות שלהן, בפיקודו של סגן אדמירל ארתור פאוור, לעזוב את בסיסן במלטה ולהצטרף לשייטת. בשעה 18:30 ב-8 בספטמבר, בזמן שהשיירה הייתה בים, שידר הגנרל אייזנהאואר את פרטי הכניעה האיטלקית.
כדי לתמוך בנחיתות הבריטיות מוקדם ב-9 בספטמבר, סקנצאנו הותקפה על ידי מפציצי B-26 אמריקאים מקבוצות ההפצצה ה-17 וה-310. בדיוק כששייטת בעלות הברית התקרבה לטרנטו, נצפו אוניות הקרב האיטלקיות אנדריאה דוריה ודויליו ושלוש סיירות יוצאות מהנמל. השייטת תפסה עמדות קרב, אבל הספינות האיטלקיות פשוט חלפו על פניהן בדרך למלטה כדי להיכנע בהתאם להסכם בין בעלות הברית לממשלת איטליה. בשעה 15:00 הגיעה השייטת לשדה המוקשים ששומר על הכניסה לטאראנטו. המשחתת HMS Javelin ניהלה משא ומתן על שדה המוקשים ונכנסה לנמל. שעתיים לאחר מכן, חזרה המשחתת עם סייר נמל איטלקי על הסיפון. HMS Penelope ו-USS Boise הובלו בבטחה לתוך הנמל ולצד המזח, שם הם פרקו את הכוחות שנשאו, בעוד הספינות האחרות בשייטת נשארו מחוץ לנמל והשתמשו בסירות ספינות קטנות כדי להעלות את חייליהן לחוף. מתקני הנמל היו כולם תקינים ועד מהרה פרקו את הספינות.
היחידות הראשונות על החוף היו מפקדות חטיבת הצנחנים ה-4 וגדוד הצנחנים ה-10, אשר כוונו לנוע פנימה כדי להגן מפני מתקפה גרמנית. כשחיילי הדיוויזיה המוטסים נכנסו לעיר, הם התקבלו בברכה על ידי חיל המצב האיטלקי והודיעו להם שהכוחות הגרמניים כבר יצאו. כאשר הורדו שתי החטיבות, הן עברו בעיר והקימו עמדות הגנה מצפון. במקביל, מייג'ור-גנרל ג'ורג' פ. הופקינסון, הקים את מפקדת הדיוויזיה שלו במלון אלברגו אירופה וקיבל את הכניעה האיטלקית מהמושל הצבאי.
המוביל הארצי
תכנון המוביל הארצי לאחר קום המדינה
פעולות התכנון נעשו עוד לפני כן על ידי אגף המים במשרד החקלאות שהוקם ונוהל על ידי שמחה בלאס, ומשנת 1952, על ידי אותו צוות, תחת חברת תה"ל (תכנון המים לישראל) שהוקמה על ידי בלאס. בשנת 1950 הוקם "הועד לתכנון מפעל המים הארצי", שהיה אחראי על תכנון המוביל. כמו כן, הוקמה מועצה מייעצת של מומחי מים בינלאומיים, שליוותה את התכנון. בפברואר 1956 אושרה התוכנית על ידי הוועד לתכנון מפעל המים הארצי ועל ידי המועצה המייעצת. מתכנני תה"ל ליוו את הקמת המוביל הארצי עד להשלמת בנייתו ב-10 ביוני 1964.
בניית "מוביל המים הארצי"
בניית "המוביל הארצי" החלה בשנת 1953, חנוכתו הרשמית של המפעל הוצנעה בשל החשש מחבלות. עד לשנת 1956, בוצעו רכיבי המוביל הארצי (כמו: מפעל ירקון-נגב, מנהרת המים הראשונה - מנהרת עיילבון, האגמים, תעלת הירדן העליונה שנזנחה בשל לחצים מדיניים) על ידי תה"ל. תעלת הירדן העליונה (תעלת ההטיה) הייתה אמורה לקחת את מי הירדן ליד גשר בנות יעקב. מן התעלה אמורים היו המים לרדת בצינור לחץ לכנרת, בעיקר בשעות היום, תוך הפעלת טורבינה וגנרטור חשמלי שיפיק חשמל. השאיבה חזרה והעברת המים לעבר בית נטופה הייתה אמורה להיות בשעות הלילה, שבהן מחיר החשמל נמוך. בשנת 1956 - הועבר הביצוע (יחד עם אגף הביצוע של תה"ל) לידי חברת "מקורות". לצורך בניית המוביל פותחו טכנולוגיות שאיבה והובלת מים בדרכים שונות כמו: תעלות פתוחות, צינורות, מנהרות ועוד. נבנו תחנות שאיבה גדולות שיעלו את המים מהכנרת מגובה של עד 212 מטר מתחת לגובה פני הים, אל אגם נטופה בגובה 256 מטר מעל פני הים, (הפרש גבהים של 468 מטר). הוקמה התחנה "אשד כנרות" בטבח'ה (עין שבע) שבצפון חופה המערבי של הכנרת. לצורך מעבר המים בתוואי של הצינור הראשי, דרך גבעות שומרון ורמת מנשה, נבנו שלוש מנהרות. הבנייה הושלמה בשנת 1964 והמוביל נחנך ב-10 ביוני באותה שנה.
מבצע סלפסטיק
הנחיתות
לאחר נחיתה בטוחה של המחצית הראשונה של הדיוויזיה, חזרה שייטת הסיירות ה-12 לביזרטה כדי לאסוף את הכוחות הנותרים, המורכבים מחטיבת הצנחנים ה-2, החטיבה המוטסת ה-1 וגדוד טייסי הדאונים. הנפגעים היחידים בנחיתה נפגעו ב-10 בספטמבר כאשר HMS Abdiel, תוך כדי תמרון לצד המזח, פגעה במוקש וטבעה. הנפגעים הסתכמו ב-58 הרוגים ו-154 פצועים מגדוד הצנחנים ה-6 ו-48 הרוגים בקרב צוות הספינה. הספינה נשאה גם 12 תותחי נ"ט 6 פאונד של סוללת נ"ט 2, ואספקת תחמושת הדיוויזיה.
בן לילה הובילה חטיבת הצנחנים ה-4 את ההתקדמות פנימה. עם עלות השחר ב-10 בספטמבר, הם הגיעו למאספרה, שם התקבלו בברכה על ידי האוכלוסייה. העיירה הבאה אליה הגיעו הייתה מוטולה, שעדיין הייתה כבושה על ידי הגרמנים. הגרמנים גילו התנגדות מסוימת להתקפה של גדוד הצנחנים 156, אך נסוגו זמן קצר לאחר מכן. אבדות הקרב הראשונים של הדיוויזיה נבעו מפעולה זו. הפצועים פונו לטאראנטו, שם יחידת אמבולנס שדה 133 (מוצנחת) הקימה תחנת עזרה ראשונה ראשית של 80 מיטות בבית החולים רנדינלה.
המוביל הארצי
בניית "מוביל המים הארצי"
נוכח האיבה הערבית החליטה ממשלת ישראל לחנוך את הפעלתו בצנעה. סיבה נוספת להחרשת האירוע הייתה יעילות המפעל, שספגה ביקורת ציבורית נוקבת מצד פרדסנים, מהנדסים ואנשי מים. הוויכוח הושתק מטעמים של ביטחון ומדיניות חוץ. חרף זאת ארצות ערב מחו על הפעלת המוביל הארצי ואף ריכזו כוחות צבאיים כהכנה למלחמה אפשרית עם ישראל בעקבות הפעלת המוביל.
מבצע סלפסטיק
הנחיתות
המשמר העורפי של הצנחנים הגרמנים ניסה לעכב את התקדמות הבריטים בכמה מארבים וחסימות דרכים. במחסום ליד העיירה קסטלנטה, גנרל הופקינטון, מפקד הדיוויזיה, נפגע מאש מקלעים גרמניים בזמן שצפה בהתקפת גדוד הצנחנים ה-10. הוא מת מפצעיו למחרת. הופקינסון הוחלף כמפקד הדיוויזיה על ידי בריגדיר ארנסט דאון, בעבר מפקד חטיבת הצנחנים ה-2.
תוך 48 שעות מרגע הנחיתה בטאראנטו, הדיוויזיה המוטסת הגיעה וכבשה את נמל ברינדיזי ובארי על חוף הים האדריאטי ללא התנגדות מאחר ששתי הערים עדיין היו בשליטת הצבא המלכותי האיטלקי. ב-11 בספטמבר משמאל לדיוויזיה נוצר קשר עם דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-1, היחידה המובילה של הארמייה השמינית הבריטית שהגיעה לאזור מקלבריה. עד הערב של 12 בספטמבר, הדיוויזיה המוטסת ה-1 התקדמה 20 מייל (32 ק"מ) פנימה ברגל.
המוביל הארצי
בניית "מוביל המים הארצי"
עלות הקמתו של המוביל הארצי הייתה כ-420 מיליון ל"י (סכום שווה ערך לכ-4 מיליארד ש"ח) והושקעו בו כ-2.5 מיליון ימי עבודה. בהקמתו הועסקו למעלה מ-4000 עובדים. נחפרו כ-7 מיליון ממ"ק עפר, נחצבו כ-1.7 מיליון ממ"ק סלע, נוצקו כ-500 אלף מ"ק בטון, הושקעו כ-75 אלף טון פלדה והונחו כ-15 אלף צינורות בטון ופלדה.
הפעלה
ב-23 בדצמבר 2009 חובר מתקן התפלה בחדרה למוביל הארצי ולראשונה נמהלו מי המוביל במים מותפלים.
תוואי "מוביל המים הארצי"
במאגרים אלה שוקעים הסחופת והטין והמים מטוהרים לפני כניסתם לצינור הראשי. מראש העין מועברים מי המוביל דרומה בצינורות של מפעל ירקון-נגב. בדרכו, משתלבים במוביל מפעלי מים אזוריים. קו מים שלישי מזרים מים לאזור גוש דן. "המוביל הארצי", קווי "ירקון-נגב" והקו לגוש דן יוצרים את מערכת המים הארצית. במבצע התכנון והבנייה נדרשו אנשי "מקורות" להתמודד עם אתגרים הנדסיים מורכבים ביותר, בהם הפרש גובה, שטחים הרריים, מעברי נחלים וקרקע סלעית קשה לחפירה.
איכות המים
המוביל הארצי תוכנן במקורו כך שיספק מים רק לחקלאות ואילו מי שתייה יסופקו במערכות נפרדות. לפיכך תוכנן המוביל עם תעלות פתוחות, מאגרי מים פתוחים וללא הטיפול הדרוש במים עיליים כדי לספקם לשתייה. סיבות לתכנון כזה הן:
מבצע סלפסטיק
הנחיתות
מפקדת הקורפוס ה-5 נחתה בטאראנטו ב-18 בספטמבר והתכוננה להגעת שתי הדיוויזיות שלה. הראשונה הייתה דיוויזיית הרגלים ה-78 הבריטית, שהחלה להגיע לבארי ב-22 בספטמבר, ואחריה דיוויזיית הרגלים ההודית ה-8 בטאראנטו למחרת. ב-24 בספטמבר, חטיבות הצנחנים ה-1 והמוטסת ה-1 השתלטו על ההתקדמות של הדיוויזיה המוטסת. עד 27 בספטמבר, הם והדיוויזיה ה-78 הגיעו ל - פוג'ה, 125 מייל (201 ק"מ) מטאראנטו. משם, הדיוויזיה המוטסת חזרה לטאראנטו. עד נובמבר, רוב הדיוויזיה המוטסת ה-1 יצאה לאנגליה.
לאחר מכן
מבצע סלפסטיק לא סיפק את ההסחה לה קיווה הגנרל אייזנהאואר. ההחלטה של היידריך שלא להתנגד לנחיתות התקבלה ללא התייחסות למטה של קסלרינג. היידריך ציפה להתעמת עם כוח מכריע של בעלות הברית והסיג את יחידותיו צפונה, אף על פי שהוא השתדל לעכב את התקדמות בעלות הברית במידת האפשר על ידי מארבים וחסימות דרכים. הדיוויזיה הגרמנית המשיכה לסכל את הניסיון של בעלות הברית להתקדם לעבר רומא במהלך קרב מונטה קאסינו ב-1944.
המוביל הארצי
איכות המים
למרות זאת, לאחר העברת הביצוע של המוביל מתה"ל ל"מקורות", נקבע כי כל מי המוביל יהיו בסטטוס של מי שתייה. כיום מסופקים יותר מ-80% ממי "המוביל הארצי" כמי שתייה. בשנת גשמים ממוצעת הוא מוליך כמות של כ-380 מיליון קוב מים. השאיבה מהכנרת משתנה בהתאם לכמויות הגשמים ולצרכים השונים. משרד הבריאות קבע תקנים מחמירים לאיכות מי השתייה. בעקבות כך, מפעילה חברת "מקורות" תחנות בקרה לבדיקת איכות המים ומערכות חיטוי וטיפול להבטחת איכות מי שתייה לכל מי המוביל ולכל אורכו. לדברי שמחה בלאס הדבר נעשה על מנת להוסיף צרכנים לחברת "מקורות".
כדי לעמוד בתקן ולהוריד את רמת העכירות, נקבע שיש להקים מתקן לסינון כל המים היוצאים ממאגר אשכול אל המוביל הארצי. הקמת מתקן זה עוכבה מסיבות תקציביות. לאחר הטיפול באתר "אשכול" המים מוזרמים לרחבי הארץ במערכת סגורה לשמירת איכותם. הורדת העכירות על ידי מתקן הסינון נועדה בעיקר כדי להרחיק עקבות טין בעוד גורמי מחלות הנישאים על ידי המים כמו: חיידקים, וירוסים ופרוטוזואה (טפילים חד תאיים) מטופלים בתהליכי חיטוי המים.
העבודות על מתקן הסינון, הרביעי בגודלו בעולם (בעת הרכבתו), הושלמו בשנת 2008 בעלות של 550 מיליון ש"ח.
"המוביל המלוח"
המים הנכנסים מן הירדן לכנרת מכילים מעט מאוד כלור. אולם, קיימים מעיינות מלוחים בסביבת הכנרת, שהזרימו כמויות גדולות של מים מלוחים לכנרת. פרופ' אברהם דה ליאו מתה"ל הראה, הציע בשנת 1957 להטות מעיינות מלוחים המתנקזים לכנרת ולהפחית את מליחותה. בהתאם לכך, אך באיחור מה, החלו עבודות המוביל המלוח באביב 1963. בינתיים, בתקופת בניית המוביל הארצי, חלו מספר שנות בצורת והמליחות בכנרת עלתה לכ-400 מגכ"ל (מיליגרם כלורידים לליטר). כדי לפתור במהירות את הבעיה, עד השלמת המוביל המלוח, הקימה מקורות מתקני מיהול שהחליפו חלק ממי המוביל במי בארות מאזור החוף, דבר שהוריד את מליחות מי המוביל לכ-250 מגכ"ל והמליח את מי הצרכנים של בארות אזור החוף. מאוחר יותר הושלמה בניית ה"מוביל המלוח", שהוריד את רמת המליחות במוביל הארצי לכ-200 מגכ"ל.
בעיות מדיניות וביטחון
בעקבות החלטתה של מדינת ישראל לנצל את מי הירדן באמצעות המוביל הארצי, החליטה הליגה הערבית להטות את נהרות הבניאס, הדן והחצבני ולמנוע זרימת מים לירדן, ובכך לנתק את המוביל ממקורות המים שלו.
סוריה ולבנון נקטו גם בצעדים מעשיים להטיית מקורות המים של המוביל על ידי מפעלי ההטיה של מקורות הירדן. בראשית שנות ה-60 התרחשה "המלחמה על המים" ומוביל המים הארצי היה המטרה לניסיון הפיגוע הראשון של ארגון טרור פלסטיני, הפת"ח. העימות עם מדינות ערב הוביל להעברת נקודת השאיבה של המוביל מהירדן ההררי לכנרת.
בסופו של דבר, תוכניות ההטיה הערביות סוכלו באמצעים צבאיים.
תשלומי ארנונה
באופן כללי נמנעו הרשויות המקומיות מלחייב את מקורות בתשלומי ארנונה עבור המוביל הארצי. בשנת 1993 החלה מועצת עיילבון בהליכים לגביית ארנונה עבור המוביל הארצי, אולם על פי רוב דעות בפסק דין של בית המשפט העליון, המוביל הארצי מוחזק על ידי חברת מקורות "מטעם הממשלה" ועל כן הייתה פטורה מתשלומי ארנונה עד שנת 1998 והחל משנת 1998 חלו עליה תשלומי ארנונה מופחתים. בעקבות פסק דין זה החלו מועצות אחרות לחייב את מקורות בתשלומי ארנונה עבור המוביל הארצי, בשיעורים שונים. בעקבות דרישה של מועצה אזורית משגב לארנונה על פי סיווג של "משרדים שירותים ומסחר" ערערה מקורות לבית המשפט המחוזי, אולם ערעורה נדחה וערעור לבית המשפט העליון הסתיים בפשרה. חוק ההסדרים לשנת 2003 קבע במפורש את תעריפי הארנונה על תעלות מים דוגמת המוביל הארצי.
X-4
נורת'רופ X-4 בנטאם (באנגלית: Northrop X-4 Bantam) היה מטוס ניסוי סילוני דו מנועי קטן, שיוצר על ידי חברת נורתרופ בשנת 1948. למטוס לא היו משטחי זנב אופקיים, במקומם היו לו משטחים מיוחדים שנקראים elevons, ששלטו על העלרוד והגלגול, דומים למערכות שהיו למטוס הרקטי מסרשמיט 163 ששירת את הלופטוואפה בגרמניה הנאצית. מספר מומחי אוויאוניקה הציעו שביטול הזנב האופקי יחסל את בעיות היציבות שנובעות מהאינטראקציה של גלי ההלם העל קוליים בין הכנף למייצבים האופקיים. הרעיון היה ראוי אך מערכות בקרת הטיסה הזמינות בזמן זה לא אפשרו הצלחה ל-X-4.
פיתוח
בשנות ה-40 היה מקובל לחשוב כי עיצוב ללא מייצבים אופקיים ימנע את האינטראקציה של גלי הלם בין הכנף למייצבי הכנף, דבר שהיווה ככל הנראה מקור לבעיות יציבות במהירויות תת-קוליות של עד 0.9 מאך. שני מטוסים כבר נבנו לפני כן בתצורה בעלת "חצי" כנף זו. המטוס הרקטי, מסרשמיט 163 הוטס על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, והמטוס הבריטי, דה האבילנד 108, שנבנה לאחר המלחמה. חילות האוויר של צבא ארצות הברית חתמו על חוזה עם חברת נורת'רופ ב-11 ביוני 1946, לבניית שני מטוסי X-4. נורת'רופ נבחרה בגלל הניסיון שלה עם מטוסים בעלי כנפיים מיוחדות, כגון הNorthrop N-9M, הYB-35 והYB-49.
המטוס היה מטוס קומפקטי מאוד, גדול דיו להכיל שני מנועי סילון מסוג Westinghouse J30, טייס, מכשור מצומצם, ודלק המספיק לכ-45 דקות טיסה. כמעט כל עבודות התחזוקה על המטוס יכלו להיעשות ללא צורך בסולם או מגבה מיוחד. אדם שעמד על הקרקע יכול היה להסתכל בקלות לתוך תא הטייס. למטוס היו מדפים מתפצלים שיכלו לשמש גם כמעצורי אוויר.
היסטוריה מבצעית
מטוס הX-4 הראשון נמסר לבסיס חיל האוויר אדוארדס שבקליפורניה, בנובמבר 1948. הוא עבר בדיקות הסעה והמריא לראשונה ב-15 בדצמבר 1948 עם טייס הניסוי של נורת'רופ, צ'ארלס טאקר. גשמי חורף גרמו להצפות לאחר מכן ומנעו ביצוע טיסות נוספות עד לאפריל 1949. הX-4 נמצא רעוע מאוד במחינה מכנית כבר לאחר 10 טיסות וקורקע. הX-4 השני נמסר במהלך ההפסקה של הטיסות ונמצא אמין יותר מהמטוס הראשון. הוא טס בסך הכל 20 טיסות על ידי חברת נורת'רופ. למרות זאת, חברת נורת'רופ המשיכה את טיסות הקבלן שלה עד פברואר 1950, אז נמסרו שני המטוסים לחיל האוויר של ארצות הברית, ולNACA. הX-4 הראשון מעולם לא טס שוב, וסיפק חלקי חילוף עבור המטוס השני.
NACA ביצעה מספר טיסות ניסוי עם הX-4 השני עם טייסים מחיל האוויר. אלה כללו את צ'אק ייגר, פרנק קנדל האוורסט הבן, אל בויד, ריצ'רד ג'ונסון, פרד אסקני, ארתור מאריי וג'ק רידלי. הטיסות נעשו בחודשים אוגוסט וספטמבר 1950. הטיסה הראשונה של טייס NACA נעשתה על ידי ג'ון ה. גריפית' ב-28 בספטמבר 1950.
הטיסות שביצעה NACA עם הX-4 ונמשכו מסוף 1950 עד מאי 1951, התמקדו ברגישות של כלי הטיס לעלרוד. הטייסים גריפית' וסקוט קרוספילד ציינו כי במהירות של 0.88 מאך, החלה תנודה הולכת וגוברת אותה תיארו כ"נסיעה על כביש חצץ". הגדלת המהירות גרמה גם לכך שהאף נטה מטה. תופעה זו תועדה גם במסרשמיט 163A ב-1941. חמור מהנטייה מטה, המטוס החל לנטות בכל שלושת הצירים. דבר זה היה אחד ממבשרי תופעת הצימוד האינרציאלי, תופעה שהיוותה אתגר גדול בשנים הבאות.
תוצאות הבדיקות עם עץ הבלזה היו מעודדות, והם הוחזרו למקומם. הטיסה הראשונה נעשתה על ידי ג'ונס ב-19 במאי 1952, אבל אחד המנועים נפגע במהלך הטיסה, ורק באוגוסט נמצא מנוע חליפי. כשהטיסות חודשו, הם הראו כי השינויים אכן מועילים למטוס להגיע עד 0.91 מאך לפני שהחלו הרעידות והנטייה מטה (לעומת 0.74 מאך ללא הלוחות). עם זאת, במהירות גדולה יותר מ-0.91 מאך שבו הרעידות.
במאי 1953, רצועות הבלזה הוצאו שוב, והיציבות הדינמית של הX-4 במצבו המקורי נבדקה שוב. זה היה פרויקט הגמר של ה-X-4, שביצע את טיסתו ה-81 והאחרונה ב-29 בספטמבר 1953. שני המטוסים שרדו את המבחנים. ה-X-4 הראשון הועבר לאקדמיה של חיל האוויר האמריקאי, קולורדו ספרינגס, קולורדו, בטרם חזר לבסיס חיל האוויר אדוארדס. מטוס ה-X-4 השני הגיע למוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית שם נשאר בתצוגה.
גשר נמל סידני
גשר נמל סידני (באנגלית: Sydney Harbour Bridge) הוא גשר החוצה את מפרץ ג'קסון, ומשמש לתנועה של כלי רכב והולכי רגל בין אזור מרכז העסקים של סידני לבין הגדה הצפונית, בין הפרברים דוז פוינט ומילסונס פוינט.
הגשר נבנה והוקם בין השנים 1932-1923, והיה המבנה הגדול ביותר בעיר עד שנת 1967. מראה הגשר על רקע המים בנמל, וליד בית האופרה של סידני הוא תמונה שמסמלת את סידני ואת אוסטרליה.
לפי ספר השיאים של גינס, זהו הגשר המתוח הרחב ביותר בעולם וגשר הפלדה בעל הקשת הגדולה ביותר בעולם כשחלקו העליון גבוה ב-134 מטר מעל פני הנמל.
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי
זוכים ומועמדים
הערה: השחקנית עם הסימן † זכתה באוסקר הערה: השחקנית עם הסימן * הייתה מועמדת לאוסקר הערה: השחקנית עם הסימן § זכתה בפרס גלובוס הזהב ולא הייתה מועמדת לפרס אוסקר.
משפחת קסטלאצו
משפחת קסטלאצו הייתה משפחה איטלקית-יהודית שהתיישבה בקהיר בתחילת המאה ה-16, שם כמה מחבריה הצטיינו בתפקידי רבנים. בני המשפחה המופיעים כאן הם הידועים מאנשי משפחת קסטלאצו.
יחיאל קסטלאצו
כונה "אשכנזי" כהדגשה לכך שאינו ממוצא מזרחי. שימש רב בקהיר במאה ה-16. היה בן זמנו של רבי יוסף קארו, עליו מתח ביקורת חריפה על בסיס הלכתי.
משה קסטלאצו
חי במאה ה-17. הספד עליו מצוין בשו"ת של מאיר בוטון.
משה דל קסטלאצו
שמו הועתק בטעות על ידי מעתיקי ספרים בתור "משה קאסטילין".
משה דל קסטלאצו היה צייר פורטרטים בוונציה במאות ה-15 וה-16. דוד הראובני משבח אותו מאוד על כך שהתיידד איתו עם הגעתו מחצי האי ערב אל ונציה ב-1524.המוניטין של משה דל קסטלאצו כצייר הגיע הרבה מעבר לגטו של ונציה, והוא היה ידוע היטב באיטליה. ב-1521, לאות הכרה בכישרונו הגדול, מועצת ונציה העניקה לו את הזכות למכור את חיתוכי העץ של החומשים אשר יצר.
שמעון בן יחיאל קסטלאצו
שמעון בן יחיאל קסטלאצו היה רב בקהיר. הוא התמצא היטב בקבלה, והיה ידוע באדיקותו הרבה. דוד קונפורטי מספר כי נתקל בפסיקה שמקורה ביהושוע שונצין, הרב של קונסטנטינופול בתקופת דון יוסף נשיא, שבה שונצין מפעיל את הסמכות של שמעון בן יחיאל. קונפורטי ויוסף סמברי טוענים כי שמעון כתב שתי יצירות:
משה הכהן אביגדור קסטלאצו
היה בנו של שמעון, ורב בסלוניקי, רודוס, דמשק וקהיר במאה ה-17. בקהיר היה עמית של אהרן בן חיים. היה כמעט בן 90 במותו.
קירגיזית
קירגיזית (Кыргыз тили, Кыргызча, قىرعىزچا, قىرعىز تىلى, [Kyrgyz tili, Kyrgyzça]) היא שפה טורקית ושפתה הרשמית של קירגיזסטן. השפה דומה לרוב לאלטאית ורחוקה יותר מקזחית.
כיום, רוסית היא עדיין השפה העיקרית בערים הראשיות, כגון בישקק ואילו השפה הקירגיזית ממשיכה להישמט בעיקר בקרב הדור הצעיר.
הקירגיזית מדוברת בפי כ-4 מיליון איש בקירגיזסטן, סין, אפגניסטן, קזחסטן, טג'יקיסטן, טורקיה, אוזבקיסטן, פקיסטן ורוסיה.
הגיית השפה וכתיבתה
להלן האלפבית הקירגיזי בגרסתו הקירילית, הערבית והלטינית:
מלקולם מקדונלד (כדורגלן)
מלקולם איאן מקדונלד (באנגלית: Malcolm Ian Macdonald; נולד ב-7 בינואר 1950) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת משחק ואימון
מקדונלד נולד בפולהאם שבלונדון, והחל את הקריירה שלו בעמדת הבלם לפני שעבר לעמדת החלוץ. מקדונלד שיחק עבור המועדון המקומי פולהאם במשך עונה אחת (1968/1969) לפני שעבר ללוטון טאון. כששיחק בלוטון הוא הבקיע 49 שערים ב-88 משחקים, ובשל כך זכה לתשומת לבו של המאמן ג'ו הארווי מניוקאסל יונייטד והוחתם שם בקיץ 1971 תמורת 180,000 לירות שטרלינג. מקדונלד היה לאחד השחקנים הפופולריים בקרב האוהדים, וכבר בהופעת הבכורה בניוקאסל הוא הבקיע שלושער מול ליברפול. מקדונלד היה מלך השערים של ניוקאסל במשך חמש עונות רצופות.
בזמן ששיחק עבור ניוקאסל הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה במשחק נגד נבחרת ויילס. במשחק מול נבחרת קפריסין שנערך ב-16 באפריל 1975 הוא הבקיע את כל חמשת השערים בניצחון 5 - 0, ובכך קבע שיא שטרם נשבר. מקדונלד השתתף בסך הכל ב-14 משחקי נבחרת שבהם הבקיע 6 שערים (השער הנוסף היה בניצחון 2 - 0 על נבחרת גרמניה המערבית).
לאחר הכדורגל
מקדונלד התמכר לשתייה חריפה לאחר שנאלץ להכריז על פשיטת רגל בעקבות ניסיון לא מוצלח בעסקים, ולאחר שהתגרש מאשתו השנייה. ב-1997 הוא הצליח להיגמל משתיית אלכוהול.
לאחר שהחלים מהתמכרותו הוא עבד כמגיש בתוכנית רדיו העוסקת בכוכבי כדורגל, כאשר לצידו מגישים ברני סלייבן ומיקי הורסוויל. כמו כן, הוא מגיש תוכנית אירוח שבה הוא המנחה היחיד, ומראיין בה כוכבי כדורגל שפרשו. בין השחקנים שהתראיינו בתוכניתו ניתן למנות את איאן רייט, איאן ראש ופרנק סטייפלטון.
פאוסט (גתה)
המחזה פאוסט (Faust) הוא טרגדיה בשני חלקים מאת יוהאן וולפגנג פון גתה. המחזה הוא יצירת הספרות המצוטטת ביותר בספרות הגרמנית והוא נחשב על פי רוב ליצירה הספרותית החשובה ביותר שנכתבה בשפה זו.
המחזה עוסק בסיפורו של דוקטור פאוסטוס שזכה לעיבודים רבים מאוד בספרות, במוזיקה ובתיאטרון בידי מחברים שונים, ומרחיב אותו לכדי משל על האנושות כולה.
כתיבתו של המחזה העסיקה את גתה במהלך רוב חייו, והוא עצמו כינה אותה "summa summarum", דהיינו "סיכום הסיכומים" של חייו. עובדה זו מוצאת את ביטויה בסגנונות השונים, ולעיתים אף הסותרים, של היצירה, וכן בהדגשים תוכניים שונים ומנוגדים של העלילה והדמויות. גרסה חלקית וראשונה של המחזה התפרסמה בשנת 1772 ולאחר פרסומים חלקיים רבים לאורך השנים פורסמה היצירה השלמה שישים שנה מאוחר יותר בשנת 1832.
קשה לשייך את המחזה לסוגה ספרותית מסוימת. יש בו מאפיינים של הזרם הקלאסי, של הסער והפרץ וכן של הרומנטיקה. באחדות מן התמונות ישנם גם מאפיינים של סאטירה ושל מחזה-תעלומה.
לתמונות השונות במחזה קשר רופף יחסית זו לזו ולהתרחשות הכללית. מקובל לחלק את המחזה ל"טרגדיית המלומד" ול"טרגדיית גרטכן", אך חלוקה זו איננה מוחלטת.
אגדת פאוסט
היצירה הראשונה המוקדשת לדמותו של פאוסט היא הספר העממי משנת 1587, אשר מגוללת את פרשת מעשיו הנפלאים והנוראים של ד"ר פאוסט, אשר התמכר לקסמים ולכישופים ולבסוף מכר את נשמתו לשטן כדי לזכות בעושר ובנעורים נצחיים. אגדה זו התבססה כנראה על סיפור חייה של דמות היסטורית אמיתית, שחיה בגרמניה כמאה שנים קודם לכן בשם ד"ר יוהנס פאוסט (1480-1540). ד"ר פאוסט היה איש אשכולות אשר עסק בפילוסופיה, אך גם באלכימיה, באסטרולוגיה ובכל מיני כישופים. הוא הרצה במספר אוניברסיטאות, הרבה בנסיעות וקנה לעצמו שם של אדם חשוד ומפוקפק בעיני הממסד הנוצרי, הקתולי והלותרני כאחד, אך גם בחוגי ההומניסטים המשכילים.
העובדה שהאגדה העממית ייחסה לו כישורים על-טבעיים והמציאה את סיפור קשריו המיוחדים עם השטן משקפת את המשבר ההיסטורי שפקד את התרבות האירופית בתקופת הרנסאנס, כאשר הפילוסופיה והמדע התחילו להראות סימנים ראשונים של השתחררות מתלותם הבלעדית בדת ובכנסייה. אנשי הרנסאנס ביקשו להרחיב ככל האפשר את גבול ההכרה הרציונלית, גם אם דבר זה יוליך להתנגשות עם תמונת העולם הישנה שנמסרה על ידי התאולוגיה הנוצרית. אך העם הפשוט ראה במגמות אלה איום על האמונה הדתית המסורתית, ופירש את הכמיהה אל הדעת כבגידה שטנית בעקרונות המקודשים ביותר. הדאגה ששררה בחוגי הכנסייה ובקרב עם המאמינים מפני התפשטותה של ההשכלה החדשה נבעה גם מהעובדה שבאותה תקופה ההבחנה בין מדע, המבוסס על הסתכלות והשגה מתמטית, לבין עיון פילוסופי ואף חקירה מאגית לא הייתה ברורה. כך, למשל, לא ראו הבדל מהותי בין אסטרונומיה ואסטרולוגיה. מצד אחר, גם ההומניסטים שהחלו לפתח מחשבה עצמאית, מנותקת מדפוסי החשיבה התאולוגיים, נחשבו כהרפתקנים הפונים לכיוונים מסוכנים.
תסיסה רוחנית זו התרחשה על רקע התפתחות הרפורמציה הפרוטסטנטית של מרטין לותר, שגרמה לקרע עמוק בין שני פלגי הנצרות. כל הקשיים הללו היו השלכות ישירות מרוח ההתחדשות שזעזעה את התרבות האירופית בתקופת הרנסאנס, אך הם גם גרמו למשבר דרמטי מתמשך. לפיכך מצאו הכנסיות בדמות השטן קרבן מתאים, אשר סימל בעיני ההמונים המודאגים והמבולבלים את כל הסכנות הטמונות ברוח החדשה והמהפכנית שהחלה להתפשט. האגדה על ד"ר פאוסט, אשר נטש את לימודי התאולוגיה ויצא לתרבות רעה מתוך תשוקה עזה להכרת סודות הטבע, עד שהתמסר לשטן וויתר מרצונו על גאולת נפשו, מדגימה את כל המתחים האינטלקטואליים של תקופת הרנסאנס והרפורמציה.
מבנה המחזה
בפתח המחזה שלושה קטעי מבוא, היוצרים מבנה מסגרת מסביב לגוף המחזה.
בהקדשה מתאר גתה את תהליך היצירה, בדגש על נקודת המבט האוטוביוגרפית.
אחרי ההקדשה מופיעה ההקדמה בתיאטרון, בה דנות שלוש דמויות: האמרגן, המשורר והבדחן בשאלת מהותו של התיאטרון. לאמרגן חשובות במיוחד ההכנסות הגבוהות, הבדחן מבקש לעצמו תהילה כשחקן, בעוד שלמשורר חשובה איכות המחזה.
פרולוג בשמים: ההתערבות
הפרולוג בשמים (שורות 243–353) עוסק לראשונה בעלילה הראשית של המחזה. בדומה להתערבות שבספר איוב המקראי מתערב מפיסטו עם אלוהים על נפשו של פאוסט. השקפת עולמו הניהיליסטית של השטן מודגמת כאן בניגוד לגישתו הפוזיטיביסטית והמחייבת של אלוהים.
אלוהים נחוש בדעתו להוביל את פאוסט, אשר משרת אותו "במחשך", אל התובנה: "עינו חיש אפקח ולאור אוציאנו". הסכמתו לכך שמפיסטו יפתה את פאוסט, כל עוד זה בין החיים, נועדה רק להעמיד את פאוסט במבחן. אלוהים מכריז: "תועה אדם, כל עוד הוא שואף". הפרולוג רומז כי פאוסט יעמוד במבחן, ומכאן שההתערבות היא רק התערבות מדומה: "איש טוב, ביצר לבו העמום, ידע את השביל הנכון לפניו". מפיסטו מקבל רשות לפתות את פאוסט, כדי שזה יגיע אל האמת מתוך שגיאותיו.
לילה (807-354): גבולות ההכרה, מחשבת ההתאבדות
מתוך מונולוג של הגיבור הראשי למדים הצופים כי המלומד יוהאן פאוסט ניצב בפני מפנה בחייו: למרות ידיעותיו הרבות והשכלתו המקיפה הוא נותר מתוסכל מהכרתו את העולם. הוא מבקש להגיע אל משמעות הקיום, אל הדבר אשר "מחזיק את העולם מבפנים". מתוך ספקותיו וייאושו הוא מסיק כי "איננו יכולים לדעת דבר". שיטות המדע נדמות בעיניו בלתי מספיקות למטרה זו. הוא סבור כי הצליח למצוא את החוקים המאגיים של ההרמוניה הטבעית בספר של נוסטרדמוס. הוא מזמן את רוח-האדמה, אשר לועגת לו ומשיבה אותו לממדיו: "הינך דומה לרוח שאתה תופס, לא לי!".
ידידו תאב-הלימוד של פאוסט, וגנר, בא אל חדרו וזוכה מצד פאוסט להתעלמות ודחייה. וגנר מסמל את טיפוס המדען קר-המחשבה, הרציונליסט והפוזטיביסט, אשר מלקט את כל ידיעותיו מתוך ספרים. הוא יהיר ומייצג בכך בורגנות משכילה ויומרנית. בניגוד אליו, פאוסט מבקש לחוש את הטבע מקרוב, ואת צעדיו מכוונים הכמיהה אחר ידע אלוהי, רגש ואינטואיציה.
לאחר שווגנר עוזבו לנפשו, מבקש פאוסט להתאבד בשתיית רעל, כצעד ייאוש של ניסיון אחרון להתעלות על מגבלותיו האנושיות. צלצולי הפעמונים של חג הפסחא מניאים אותו משליחת יד בנפשו, לא בשל משמעותם הנוצרית אלא בשל הזכרונות שהם מעוררים מימי הילדות המאושרים: "הזיכרון ורגשו הילדותי / מונעים ממני את הצעד האחרון".
לפני השער (1177-808)
בניגוד לבדידות של חדר העבודה שלו, יוצא פאוסט ביום המחרת בחברת וגנר אל הטבע האביבי שבחוץ, שבו מטיילים רבים להנאתם ולשם מפגש חברתי. באידיליה זו של הטיול בטבע חושף פאוסט בפני וגנר את צמאונו הרוחני והנפשי, את השסע הפנימי שלו: "שתי נשמות דרות, האח, בחזי....". כלב פודל משונה מתלווה אל פאוסט ווגנר ועוקב אחריהם.
חדר הלימוד (2337-1178): הברית עם השטן
פאוסט עוסק בתרגום הבשורה על-פי יוחנן, ומתלבט קשות על אופן תרגום פתיחת הספר. לבסוף הוא מחליט לתרגם את הפתיח "בראשית היה הדבר/המילה" לפסוק "בראשית היה המעשה". המעשה והעשייה הופכים מעתה למורי דרכו. הוא מוצא את הגשמתו העצמית בשירות לציבור (בתור מהנדס סכרים). בהשפעת לחשי הכישוף של פאוסט, הופך כלב הפודל בדרך של מטמורפוזה למפיסטו בתחפושת של תלמיד נודד, המציג עצמו בפני פאוסט כ"חלק מאותו כוח / השואף תמיד לרע ויוצר תמיד את הטוב" ובתור "הרוח השוללת תמיד".
פאוסט מציע לשטן ברית, אך מפיסטו הכלוא בחדרו של פאוסט בשל הנסיבות איננו רוצה עדיין לקבל את הצעתו. הוא מרדים את פאוסט ומשתחרר מהשפעתו הקסומה. מהתמונה הבאה במחזה מובן כי מפיסטו שב לבסוף לפאוסט.
פאוסט מקלל את קיומו על פני האדמה, ואז מציע לו מפיסטו את הברית. פאוסט מבקש את "מעמקי התבונה", ומפיסטו אמור לעזור לו להגיע אליהם במהלך כל ימי חייו. מפיסטו מבטיח לו "מסע בעולם הקטן, אז בעולם הגדול" בתמורה לשירותיו של פאוסט בעולם הבא. בנוסף מתערב פאוסט, כי לא יעלה בידו של מפיסטו להביאו ל"רגע עליון" זה. פאוסט מקבל את ההצעה, ובהתאם למסורת הברית נחתמת בדם.
מפיסטו מעורר בעזרת קסמי-יין אימה בקרב סטודנטים שיכורים, שאמורים לבדר את פאוסט בתחנה הראשונה במסע-העולמות שלו (בתמונה "מרתף אאורבך"), אבל פאוסט רק משתעמם. ניסיון הפיתוי הראשון של מפיסטו נכשל, מפני שפאוסט מצפה ממנו לדברים אחרים.
מטבח המכשפה (2604-2338): פאוסט הופך צעיר
בתיווכו של מפיסטו הופך פאוסט לצעיר לאחר שתיית שיקוי במאורתה של מכשפה. גרטכן היפה הניבטת בפניו מראי קסמים, הופכת אותו לחולה אהבה.
רחוב, ערב, טיול (2864-2605): גרטכן
לאחר שפאוסט מבחין במרגרטה (גרטכן) ברחוב בעיר קטנה, עת היא שרה שיר אודות מלך תּוּלֶה, הוא דורש ממפיסטו להשיג לו אותה. מפיסטו נתקל בקשיים בשל תומה של גרטכן. הוא טומן קופסת תכשיטים בארונה של גרטכן, אשר מעוררת את סקרנותה; היא מביאה אותה אל אמה, וזו מוסרת אותה לכומר. השטן נאלץ עתה להטמין תכשיט חדש.
בית השכנה, רחוב (3072-2865)
גרטכן מראה לשכנתה מרתה שוורדטליין את התכשיט החדש וזו מציעה לה להביא אותו אליה בחשאי. מפיסטו מודיע למרתה את הידיעה הכוזבת כי בעלה שנעלם מת. באמתלה שיש ביכולתו להביא לכך עד נוסף, הוא קובע להיפגש עם מרתה בחצר, ובפגישה אמורה גם גרטכן להשתתף.
בתמונה הבאה מסרב תחילה פאוסט לשקר בעדותו. רק שכנועיו המיומנים של מפיסטו מביאים אותו להתאהב (או לחשוק) כל כך בגרטכן, עד שהוא מוכן לשקר רק על מנת לפגוש בה.
החצר ואחריה (3835-3073): שאלתה של גרטכן
בפגישה מחזר מפיסטו באירוניה אחר מרתה ודוחה בחוצפה את כל הצעותיה הרומנטיות הברורות. גרטכן מתוודה בפני פאוסט על אהבתה, אבל חשה בצורה אינסטינקטיבית כי למחזרה יש מניעים נסתרים.
גרטכן שואלת את פאוסט את שאלת-גרטכן הנודעת: "אמור נא, מה לך ולדת?" [המונח 'Gretchen-frage' נגזר מכאן והפך למטבע-לשון, לכל שאלת-זהות המביכה את הנשאל, שהיה מעוניין להתחמק מתשובה גלוית-לב]. גרטכן אמנם רוצה להביא את פאוסט לחדרה, אבל חוששת מפני אמה. פאוסט נותן לה בקבוקון ובו סם-שינה, שמתגלה למרבה הטרגדיה כרעל. בתמונות הבאות חשה גרטכן לראשונה כי היא בהיריון.
פאוסט אצל יוצרים אחרים
המלחין הצרפתי הקטור ברליוז הושפע מגתה, וכתב יצירה מוזיקלית בשם "קללת פאוסט", והמלחינים שארל גונו, לואי שפור, אריגו בויטו ופרוצ'ו בוזוני כתבו אופרות על נושא זה (בהתאמה: "פאוסט", "פאוסט", "מפיסטופלה", "דוקטור פאוסטוס"). ייחוסים שונים לפאוסט מופיעים ביצירותיו של פרנץ ליסט, שכתב את "סימפוניית פאוסט", הסונטה לפסנתר המבוססת על עלילת המחזה, וכן סדרת "מפיסטו ולס". ביצירותיו של המלחין רוברט שומאן (לרבות האינטרמצו השני באופ. 4), ובחלקה השני של הסימפוניה השמינית ("סימפוניית האלף") מאת המלחין גוסטב מאהלר שהלחין את הסצנה האחרונה של המחזה למקהלה ותזמורת בביצועם של כאלף משתתפים. ריכרד וגנר הלחין פתיחה שנקראת "הפתיחה פאוסט".
מאז נכתבו עשרות ספרים על פאוסט ויצירות עם וריאציות שונות על הדמות שלא נלאים מלנתח אותה לאורך ולרוחב. מכל אלה ראויה לציון יצירתו של הסופר הגרמני תומאס מאן בשם "דוקטור פאוסטוס" (אף בנו, קלאוס מאן, כתב רומאן בנושא זה בשם "מפיסטו"), ואף יצירתו של הסופר הרוסי מיכאיל בולגקוב, "האמן ומרגריטה", בה הגיבור הראשי, האמן, הוא במידה רבה וריאציה של פאוסט. תימוכין לטענה זו ניתן למצוא בעובדה שבגרסאות המוקדמות של הרומן נקרא הגיבור "פאוסט" ולא "האמן". כמו כן ידועה טרילוגיית הסרטים הגרמנית, בבימוי אישטוואן סאבו ההונגרי, העוסקת בתחום ומתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה. הסרטים: "מפיסטו", "הנוסן", "קולונל ראדל".
קדם ליצירתו של גתה מחזהו הטרגי של המחזאי האנגלי כריסטופר מארלו, "דוקטור פאוסטוס", שנכתב והוצג לראשונה ככל הנראה בין השנים 1588 לבין 1590. מארלו היה למעשה הראשון שהפך את סיפורו של פאוסט ("אגדת פאוסט") למחזה טרגי. יוהאן וולפגנג פון גתה נחשף לגרסה גרמנית של מחזהו של מארלו רק בשנת 1818, ושיבח אותה מאוד.
תרגומים לעברית
המחזה תורגם חמש פעמים לעברית:
א.ס.ק. ריגה
'''א.ס.ק. ריגה (בלטבית: Armijos Sporto klubas'''), הייתה קבוצת כדורסל לטבית מהעיר ריגה. הקבוצה השתתפה בעבר בליגת העל הלטבית וברוב המפעלים האירופאים.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה כמועדון ספורט צבאי בשנת 1929. השתתפה בעבר בליגת העל הסובייטית בכדורסל. המאמן שזכה עם הקבוצה בהכי הרבה תארים היה אלכסנדר גומלסקי. בין היתר באליפויות ברית המועצות ואליפויות אירופה. בשנת 1991 התפרקה הקבוצה.
בשנת 2004 הוקמה הקבוצה מחדש ללא כל קשר לקבוצה הגדולה מהעבר, בתמיכת עיריית ריגה, כוחות הצבא הלאומי ומספר ספונסרים, ועברה לשחק בארנה ריגה החדש. בהמשך זכתה באליפות לטביה בעונת 2006/07. כמו כן, השתתפה הקבוצה שלוש עונות במסגרת הליגה הבלטית (הפסד לשאולאי ברבע הגמר 2006/07. הפסד לז'לגיריס קובנה בחצי הגמר 2007/08. והפסד לריטאס וילנה בחצי הגמר 2008/09), יורוקאפ צ'לנג', יורוצ'לנג', גביע יול"ב, יורוקאפ והליגה המאוחדת של VTB.
בסיום עונת 2008/09 (ב-15 בספטמבר 2009), הודיעה הקבוצה על הפסקת פעילות. עקב חובות בסדר גודל של 1.4 מיליון דולר.
אייר אלבניה
אייר אלבניה (באנגלית: Air Albania) היא חברת הדגל של אלבניה. בסיס החברה ומשרדיה שוכנים בנמל התעופה האם תרזה.
תולדות החברה
חברת אייר אלבניה הוקמה באופן רשמי ב-16 במאי 2018 על ידי טורקיש איירליינס, MDN השקעות ואלבקונטרול.
ב-11 בנובמבר 2011, ביטלה ממשלת אלבניה את רישיונה של חברת הדגל הקודמת של אלבניה – אלבניאן איירליינס והיא חדלה מלפעול.
ב-30 במרץ 2017, הודיע בריאיון לתקשורת ראש ממשלת אלבניה, אדי רמה, כי ממשלת אלבניה מתכננת להקים חברת תעופה בשיתוף עם טורקיש איירליינס ואטלס גלובל.
ב-8 במאי 2017, פרסמו רמה ואילקר איג'י – מנכ"ל טורקיש איירליינס בהודעה תקשורתית כי חברת תעופה אלבנית בתמיכתו של נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן נמצאת בשלבי הקמה. אייר אלבניה היא מיזם משותף בין חברת התעופה הטורקית, המחזיקה ב -49% מהחברה, בבעלותה של MDN השקעות שבבעלותה 41% ובקרן האוויר בבעלות המדינה, Albcontrol, בעלת נתח של 10%.
פעילות החברה
טיסת ההשקה של החברה אירעה ב-14 בספטמבר 2018.
ב-27 באפריל 2019 הודיעה אייר אלבניה, כי היא מתכננת להוסיף טיסות ליעדים חדשים לאירופה ולצפון אמריקה.
באוקטובר 2018, הטיסה החברה את קבוצת הכדורגל של נבחרת אלבניה לישראל במסגרת משחקי ליגת האומות 2018/2019.
צי המטוסים
נכון לספטמבר 2018, מונה החברה את המטוסים הבאים:
יעדים
נכון לאפריל 2019 מפעילה החברה טיסות ליעדים הבאים:
דורה ברגי
קורות חיים
ברגי נולדה וגדלה בבודפשט למשפחה יהודית.
באליפות העולם שנערכה בומבלי, לונדון בשנת 1938 זכתה ברגי במדליית כסף בזוגות נשים ביחד עם אידה פרנצזי
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היא עזבה את הונגריה ועברה להתגורר בבריטניה ושם נישאה לדווניאן דווני.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1948 זכתה ברגי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, בתחרות הקבוצתית לנשים, מדליית כסף, בתחרות לזוגות נשים עם הלן אליוט ומדליית ארד, בזוגות מעורבים עם ריצ'רד ברגמן.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1950 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בתחרות לזוגות נשים עם הלן אליוט ומדליית ארד, בתחרות הקבוצתית לנשים.
לזוג נולד בן אחד, ג'ון, בערב חג המולד ב-24 בדצמבר 1948. בשנת 1950 היא היגרה לאוסטרליה.
ניר בנים
נִיר בָּנִים הוא מושב עובדים בשטח שיפוטה של המועצה האזורית באר טוביה. המושב הוא היישוב הדרומי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית והוא נמצא כ-5 קילומטרים מצפון לעיר קריית גת.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1955 בסיועה של חברת יק"א על ידי בנות ובנים מהמושבים: באר טוביה, כפר ויתקין, נהלל, כפר יחזקאל, חרות ועוד - ומכאן מקור שמו של המושב.
המושב משתרע על שטח של 4,300 דונם. עד תחילת שנות ה-90 הוא התנהל באופן שיתופי, תוך ריכוז הוצאות והכנסות. כעת פועלים המשקים כעצמאיים והאגודה החקלאית פועלת לניהול ותחזוקה של המושב ואינה מתערבת בהכנסות החברים המשלמים לה מיסים. במשקים הפעילים: רפתות, גידולי ארטישוק, פרחים, אספרגוס, כרמי זיתים להפקת שמן זית.
התושבים עוסקים במקצועות מגוונים: רפואה, ביטחון, חינוך, הייטק ומקצועות חופשיים לצד החקלאים.
וידאו על פי דרישה
ברשת הכבלים קיימות שתי שיטות עיקריות לעבודה על גבי קו חזור. הטכנולוגיה הישנה יותר נקראת "Return Channel" והיא יציבה אך איטית יותר מגורמים שונים. השיטה החדשה יותר קרויה "דוקסיס" והיא מהירה ויציבה מהטכנולוגיה הישנה.
Near video on demand
זהו שירות שלם וצפה בו משתמשים מי שמשדרים ערוצים מרובים וזאת על ידי מערכת הפצה רבת נפח תעבורה כמו טלוויזיה בלוויין או טלוויזיה בכבלים. מספר עותקים של אותה התוכנית משודרים במרווחי זמן סמוכים זה לזה (בדרך כלל כל 10 – 20 דקות) וכך מסופקת לצופים הנוחות של צפייה בתוכנית ללא האילוץ להתחייב לשעה מסוימת. טכניקה זו מצריכה נפח תעבורה רב ובדרך כלל מסופקת רק על ידי מפעילים גדולים עם הרבה נפח תעבורה עודף.
Push video on demand
טכניקה זו נמצאת בשימוש של מספר מפעילי מערכות שחסרה להן האינטראקטיביות הדרושה כדי לספק VOD אמיתי. במקום זה, יוצרים סימולציה של VOD אמיתי. מערכת כזו מצריכה החזקת PVR בקרב משתמשיה, כדי שבאופן אוטומטי יקליט להם מבחר תוכניות, כאשר ההקלטה בדרך כלל מתבצעת בלילה בזמנים שבהם יש עודף נפח תעבורה. לאחר מכן, יכולים המשתמשים לצפות בתוכניות שהורדו בזמנים הנוחים להם. מכיוון שהתוכן תופס מקום בכונן הקשיח של ה-PVR, הוא נמחק בדרך כלל לאחר שבוע כדי לפנות מקום לתוכניות חדשות. המקום המוגבל בכונן הקשיח של ה-PVR המצוי מביא לכך שהגמישות והמבחר של התוכניות במערכת זו מוגבלים הרבה יותר מאלו המצויים במערכות VOD אמיתי.
VOD בישראל
עם עליית שירות ה-VOD לראשונה בישראל בנובמבר 2004, חברת הכבלים הישראלית HOT השתמשה גם ב-Near video on demand וגם ב-VOD, אך כיום היא משתמשת בשירות ה-VOD בלבד.
חברת yes הטלוויזיה בלוויין סיפקה שירות Near video on demand הנקרא yes max movies, והשיקה ב-2 במרץ 2010 את שירות ה-VOD המבוסס על תשתית האינטרנט ללא תלות בסוג החיבור – כבלים או ADSL, בטכנולוגיית OTT.
חברת סלקום tv מספקת את ה-VOD, בפלטפורמת: "סלקום tv". ה-VOD עלה יחד עם כניסת החברה לתחום הטלוויזיה ב-29 בדצמבר 2014.
חברת פרטנר tv מספקת את שירות ה-VOD בטכנולוגיית OTT המבוססת על תשתית האינטרנט של בזק. השירות עלה לאוויר ב-25 ביוני 2017.
מלחם
מלחם הוא מתקן להתכת מתכת הלחמה המבוססת על בדיל ומשמשת, בין השאר, להלחמת רכיבים אלקטרוניים למעגלים מודפסים. קיימים מלחמים שונים למטרות שונות באיכויות שונות: ממלחם תעשייתי מבוקר מחשב המלחים מעגלים שלמים על פס ייצור ועד מלחמים ידניים פשוטים לעבודות אלקטרוניקה קטנות.
המלחמים השונים נבדלים זה מזה בהספק שהם מייצרים, בטמפרטורה שהם מספקים ובנוחות השימוש בהם.
רוב המלחמים ניצבים על כן מיוחד המבודד אותו מהסביבה על מנת למנוע קבלת כוויות מהמלחם החם. על הכן יש בדרך כלל ספוג ספוג במים שמשתמשים בו על מנת לנקות את המלחם משאריות של סגסוגת ההלחמה.
במלחם לעיתים משולב מכוון לשליטה בטמפרטורה וכפתור לכיבוי והדלקה של המלחם (במלחמים מסוימים מכוונים אלה נמצאים בכן), אך רובם של המלחמים פועלים פשוט כשמחברים אותם למתח ואין בהם אמצעי לשליטה בטמפרטורה.
קריסטי מקוסקו קריגר
קריסטי מקוסקו קריגר (באנגלית: Kristie Macosko Krieger) היא מפיקת קולנוע אמריקאית, הידועה בעבודתה עם סטיבן ספילברג.
ביוגרפיה
קריגר קריגר סיימה ב-1992 תואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס. היא עבדה במחלקת הפרסום בחברת אמבלין של סטיבן ספילברג. ב-1995 עברה לעבוד בקרן השואה שיזם ספילברג.
ב-1997 החלה לשמש כעוזרת הראשית של ספילברג בעבודתו כמפיק וכבמאי במסגרת חברת דרימוורקס. במהלך השנים התקדמה ושימשה כעוזרת מפיק, מפיקה שותפה, מפיקה בפועל וכמפיקה בסרטיו, כשהיא תופסת את מקומה של קתלין קנדי שעברה ללוקאס פילם. בין השאר שימשה מפיקה בסרטים "גשר המרגלים" עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר, "העיתון", "שחקן מספר אחת", "סיפור הפרברים", "הפייבלמנים" ו"מאסטרו".
היא נשואה ואם לבן.
המכללה האקדמית אחוה
נכון לשנת תשפ"א לומדים במכללה כ-3,000 סטודנטים ומלמדים כ-500 מרצים בכעשרים תחומי דעת, בהם: חינוך מיוחד, גיל רך, הוראת מתמטיקה, הוראת אנגלית, מדעי החיים, פסיכולוגיה, מערכות מידע, הפרעות בתקשורת, מדעי המחשב היישומיים ועוד. נוסף על הלימודים האקדמיים, במכללה מתקיימים גם לימודי תעודה והשתלמויות, וכן לימודים במכינות להשלמת בגרויות ומכינות ייעודיות.
במכללה פועלים מספר מרכזים:
היסטוריה
המכללה האקדמית אחוה הוקמה בשנת 1971 על ידי המועצה האזורית באר טוביה, כבית מדרש למורות וגננות להכשרת עובדי הוראה המלמד לקראת הכשרה למורה מוסמך בכיר.
המכללה קיימה בראשית שנות ה-70 לימודי טכנאי והנדסאי מכונות, בניין ותעשייה וניהול, לצד לימודים לא אקדמיים בהוראה, בין השאר במסלול של שנתיים לתואר גננת ולימודים של שנה לתפקיד עוזרת גננת. בסוף שנות ה-70 התקיימו במכללה גם לימודי השלמת השכלה לאמהות. בהמשך הפכה לעמותה עצמאית המקיימת לימודים לא אקדמיים לתעודת מורה מוסמך בכיר.
בשנת 1993 קיבלה המכללה את אישור המל"ג לקיים תוכניות לימודים באחריות אקדמית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. לצד אישור זה קיבלה המכללה בשנת 1995 היתר מהמל"ג להעניק תואר .B.Ed במסלולים לגיל הרך, בית הספר היסודי ובית הספר העל יסודי, בחוגים - חינוך, ספרות, היסטוריה, מתמטיקה, מדעים, יהדות, לשון, וחינוך מיוחד.
בשנת 1998 קיבלה הכרה להסמכה ללימודי תואר .B.Ed וכן קיבלו הכרה חוגים נוספים לערבית, אנגלית, ומחשבים.
בשנת 1997 ערכה המכללה בהנחיית המל"ג, הפרדה אדמיניסטרטיבית בין מכללה אקדמית לחינוך לבין מכללה באחריות אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בספטמבר 2000 החלה פעילותה העמותה העצמאית אחוה, באחריות אקדמית של אוניברסיטת בן-גוריון וקיימה במהלך השנים 12 תוכניות לימודים כלליות לתואר ראשון באחריות אקדמית של האוניברסיטה.
במשך השנים התקיימו במכללה תוכניות אפיקי-מעבר לאוניברסיטת בן-גוריון, עבור תלמידים מצטיינים.
בשנת 2009 קיבלה המכללה שהייתה באחריות אוניברסיטת בן-גוריון הכרה כמוסד אקדמי עצמאי, ואפשרות להעניק תואר עצמאי ראשון B.Sc. במדעי החיים. המכללה התנתקה מהאוניברסיטה בשנת 2012 והמבנה המאוחד יצר מכללה אחת ייחודית עם שני בתי ספר לתואר ראשון - האחד מתמחה בחינוך ובראשו מכהנת הדיקן פרופסור אבידב-אונגר אורית והשני במדעים, ובית ספר נוסף, לתארים מתקדמים. בשנת 2012, לאחר תהליך ממושך של עבודת ועדות היגוי מקצועיות, נבנתה אסטרטגיה של איחוד המכללות שהיו לפני כן תחת השם הקמפוס האקדמי אחוה. המועצה להשכלה גבוהה אישרה את איחוד המכללות בשנה זאת תחת השם המאחד, "המכללה האקדמית אחוה".
נכון לשנת תשפ"א לומדים במכללה כ-3,000 סטודנטים ומלמדים כ-500 מרצים בדירוגים שונים (סגל בכיר וסגל זוטר) בכעשרים תחומי דעת, בהם: חינוך מיוחד, גיל רך, הוראת מתמטיקה, הוראת אנגלית, מדעי החיים, פסיכולוגיה, מערכות מידע, הפרעות בתקשורת, מדעי המחשב היישומיים ועוד.
מדעי הרוח והחברה
* הענקת התואר מותנית באישור המל"ג.
פקס כריסטי
פּקס כריסטי (בלטינית: Pax Christi, מילולית "שלום נוצרי") הוא ארגון המגדיר עצמו כארגון שלום קתולי.
הארגון הוקם בצרפת בשנת 1945, במטרה לפייס בין הצרפתים לגרמנים עם תום מלחמת העולם השנייה. נכון ל-2007 הארגון פועל ביותר מ-60 מדינות.
בין השנים 1999 ל-2007 שימש כנשיא הארגון הפטריארך הלטיני מישל סבאח.
פקס כריסטי תומך באופן גלוי בפלסטינים במאבקם נגד ישראל ותומך במאמצי BDS להטלת חרמות על מדינת ישראל.
ביולי 2017 התפטר ראש הארגון, הבישוף מנפרד שאואר, בטענה כי הארגון לוקה באנטישמיות ופעיל בהתקפות על יהודים באוסטריה ועל מדינת ישראל וכי הנושא אינו עולה בקנה אחד עם עמדותיו. עוד הוסיף כי לדעתו כל צורה של אנטישמיות היא מבישה ויש לבקרה בחריפות.
פרופסור ג'רלד שטיינברג, ראש ארגון NGO Monitor, ציין כי פקס כריסטי מעורב באופן כבד בפעילות של קבוצות אנטישמיות, כולל BDS, פועל לקידום ניתוק קשרים כלכליים עם ישראל על ידי מדינות אירופה והקים את ארגון EAPPI המגדיר את ישראל כמדינת אפרטהייד.
פרס אבי חי
פרס אבי חי היה פרס שנתי ליחידים ומוסדות הפועלים לקירוב לבבות בין המחנות השונים בחברה היהודית בישראל, גובה הפרס עמד על 100 אלף ש"ח, מטעם קרן אבי חי.
הפרס הוענק לפעילים, יחידים ומוסדיים, בעיקר בתחום החינוך. מורים, מחנכים, ראשי מוסדות חינוכיים, המצטיינים בפעולה חינוכית שעונה על מטרות היסוד של קרן אבי חי.
זכיות
המידע מתוך אתר הקרן:
מסכת סינון אוויר
מסכת סינון אוויר (באנגלית: Respirator) היא אביזר שחובשים על הפנים כדי להגן על מערכת הנשימה בפני זיהום אוויר. המסכות מנקות את האוויר מזיהום באמצעות מסנן HEPA, המשאיר בחוץ מזהמים כמו בנזן ופולן.
מגוון רחב של תעשיות משתמשות במסיכות סינון אוויר כולל שירותי בריאות ותרופות, שירותי ביטחון ובטיחות הציבור (הגנה, כיבוי אש ואכיפת חוק), תעשיות נפט וגז, ייצור (רכב, כימיקלים, ייצור מתכת, מזון ומשקאות, עיבוד עץ, נייר ועיסה), כרייה, בנייה, חקלאות וייעור, ייצור מלט, ייצור חשמל, בניית ספינות ותעשיית הטקסטיל.
בעקבות התגברות זיהום האוויר בשנים האחרונות, גבר השימוש במסכות אלו ברחבי העולם, ובעיקר בערי המזרח הרחוק, ובכמה ערים במזרח התיכון.
קרב מיקאלה
קרב מִיקַאלֵה היה אחד משני הקרבות הגדולים (השני הוא קרב פלטאיה) שסיימו את הפלישה הפרסית ליוון. הקרב נערך לקראת סוף אוגוסט 479 לפנה"ס (במועד מקביל לקרב פלטאיה) על מורדות הר מיקאלה באיוניה, מול חופי האי סאמוס. הקרב הסתיים בחיסול כוחות פרס באיוניה, השמדת הצי האגאי הפרסי ושחרור איוניה והאיים האגאיים משליטה פרסית.
רקע
באביב שנת 479 לפנה"ס, על רקע ההסתבכות הפרסית בקרבות בתוך יוון גופה, התמרדו מספר ערים יווניות באיוניה כנגד השלטון הפרסי. בני איוניה הבינו במהרה כי לא יוכלו לעמוד לבדם אל מול עוצמת האימפריה האחמנית, ולפיכך שיגרו נציגים אל אתונה וספרטה על מנת לקבל מהן סיוע.
מרדוניוס, המושל הפרסי ביוון, לא ראה בעין יפה את ההתערבות האתונאית במתרחש בצידו השני של הים האגאי, ולאחר שניסה לפייס את אתונה, ולשכנעה להישאר נייטרלית בעזרת תמריצים שונים, קיבל את סירובה. כתוצאה מכך החליט לצאת למסע מלחמה שיסתיים, בסופו של דבר, בתבוסתו ומותו בקרב פלטאיה.
בינתיים גייסו הספרטנים, בראשות מלכם לאוכיטידס השני, 5,000 לוחמים (כש-5,000 נוספים יצאו לקרב בפלטאיה), צירפו אליהם 35,000 לוחמים אתונאים ובני פולייס אחרות, והפליגו, לאחר התארגנות באי דלוס, אל עבר סמוס וחופי איוניה.
הקרב
כששמעו על המתקפה ההולכת וקרבה הסיגו הפרסים, שרצו להימנע מקרב ימי כושל דוגמת סלמיס, את ציים מהאי סאמוס אל עבר היבשת. שם, בחופו הדרומי של חצי האי מיקאלה, התבצרו ונערכו להדוף את הפלישה היוונית.