cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריון ולטר
ספרים נבחרים
ולטר כתבה מספר ספרי ילדים על שימוש במראות כדי לחקור סימטריה, ספרי יום הולדת שחקרו גילאים מסוימים, וספר על הצגת בעיות עם שותפה ארוך הטווח, סטיבן איי בראון.
ספרים אחרים מאת מריון ולטר - בדף שלה ב-WorldCat.
גריפ ראשי
גְּרִיפּ רָאשִׁי (באנגלית: Key Grip, בעברית תקנית תַּמְכָן רָאשִׁי) הוא מקצוע בתעשיית הקולנוע הכלל-עולמית. בישראל, נקרא תפקיד זה בעבר חשמלאי ראשי, או טכנאי ראשי, ואילו השימוש בשם הלועזי של מקצוע זה נהוג החל משנות התשעים. הגריפ מופקד על הצד הטכני של כל הסרט, ועובד בכפוף לצלם.
תפקידיו הנוספים של הגריפ כוללים: התקנת מצלמה, הפעלתה, תיאום התאורה כך שתתאים לסצנה ופיקוח על יציבות המצלמה כך שתתאים לחזונו של הצלם הראשי, המקיים את חזון הבמאי. הגריפ הראשי נדרש, לעיתים קרובות, לפקח על מידת הבטיחות בסט הצילומים, אף על פי שמדיניות הוליווד החדשה (והלא-רשמית), שנהוגה מאז העשור הראשון של המאה ה-21 מטילה על עוזר הבמאי הראשון לפקח על בטיחות על סט הצילומים.
בממלכה המאוחדת הגריפ מהווה חלק ממחלקת הצילום (צלם ראשי, עוזרו, תאורן, עוזרו, גריפ ועוזרו) והעובדים בעבודה זו נדרשים לרוב להוכיח ניסיון קודם כעוזר של גריפ.
רחל טסה
רחל טסה-סעיד (נולדה ב-1 בדצמבר 1952) היא ספורטאית עבר פאראלימפית.
ביוגרפיה
נולדה בפתח תקווה ובהיותה בת שנה וחצי חלתה בשיתוק ילדים. את לימודיה החלה בבית הספר לבנות "נצח ישראל" ולאחר מכן למדה בתיכון החקלאי כפר אברהם. בשנים 1972-1971 למדה שרטוט בניין ב.
בשנת 1964 החלה להתאמן במרכז הספורט לנכים.
באולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) זכתה במדליית זהב כחברה בנבחרת הנשים בסיף, במדליית ארד כחברה בנבחרת הכדורסל בכיסאות גלגלים ובשתי מדליות ארד אישיות: בתחרות סיף ובמשחה 100 מטר בסגנון חופשי. בשני משחים נוספים (100 מטר בסגנון גב ו-150 מטר בסגנון מעורב) דורגה במקומות הרביעי והחמישי. בנוסף התחרתה במרוץ שליחות בעגלות והן דורגו במקום החמישי.
באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) זכתה במדליית זהב עם נבחרת הנשים בכדורסל, במדליית כסף בתחרות סיף אישית ובמדליית ארד במשחה 50 מטר בסגנון פרפר. בשלוש תחרויות שחייה נוספות ל-100 מטר (בסגנונות גב, חזה וחופשי) דורגה במקום החמישי.
באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) זכתה במדליות כסף עם נבחרות הנשים בסיף ובכדורסל. בסיכום המשחקים צוינה בין חמש שחקניות הכדורסל המצטיינות באולימפיאדה זו.
באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) זכתה במדליית כסף עם נבחרת הנשים בכדורסל.
באולימפיאדת הנכים סיאול (1988) זכתה במדליית ארד עם נבחרת הנשים בסיף והתחרתה עם נבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים.
טסה גרושה ואם לשלוש בנות. בשנים 2003-1973 עבדה במחלקת הכספים של חברת בזק.
פנחס וסרמן
הרב פנחס אליהו וסרמן (כ"ב בתמוז ה'תרע"ז, 12 ביולי 1917, קישינב - ט"ז בטבת ה'תשנ"ז, 26 בדצמבר 1996, ירושלים) היה רבה של דורוחוי שברומניה במשך כחמישים שנה, ולאחר עלותו לישראל שימש כרבם של יוצאי רומניה בישראל. התפרסם במאבקו לעלות לארץ ישראל.
קורות חייו
פנחס וסרמן נולד בברית המועצות ליהודה ושרה-רבקה וסרמן. נישא לסימה פרנקל, בת רבי חנוך הניך פרנקל, האדמו"ר מדורוהוי. בשנת 1941 התמנה לרבנות העיר דורוהוי. מלבד תפקידו כרב שימש במשך עשרות שנים גם בשאר התפקידים הרוחניים בקהילה היהודית - חזן, בעל קורא, שוחט ומוהל.
בשנות ה-60, לאחר העלייה הגדולה של יהודי רומניה לישראל והידלדלות הקהילה המקומית בדורוחוי, התכונן הרב וסרמן לעלות לישראל. אולם הדבר נאסר עליו על ידי השלטונות הרומנים. בשל רצונו להעניק חינוך דתי ותורני לששת ילדיו, הם עלו לישראל בגפם בסוף שנות ה-60, והוא ורעייתו נותרו בדורוחוי.
מקור ההתנגדות לעליית הרב וסרמן היה הרב ד"ר דוד משה רוזן, הרב הראשי לרומניה, שחשש כי עזיבתו של הרב וסרמן תיצור חלל בקהילה היהודית המדולדלת של רומניה ותסכן את קיומה. לטענתו, הוא קיבל גיבוי מהרב עובדיה יוסף שפסק כי אסור לרב ולשוחט לעזוב את קהילתו.
ארבע בנותיו של הרב וסרמן נישאו בארץ בלא שיתאפשר להוריהן להשתתף בחתונתן. שני הבנים, יוסף ויהודה, למדו בישיבות ולאחר מכן התגייסו לצה"ל. הבנים פתחו במאבק מתוקשר להעלאת הוריהם לישראל. בין השאר הם ערכו שביתת שבת ליד שגרירות רומניה בתל אביב. כמו כן שבתו רעב בפתח "היכל שלמה", שם נערך "הכינוס העולמי של בתי כנסת וקהילות" שבו השתתף הרב ד"ר רוזן. הם הניפו שלטים שבהם נכתב "הרב רוזן מנע מאבינו לעלות ארצה" ו"שלח את אבי".
במאמר מערכת ב"ידיעות אחרונות" כתב עורך העיתון ד"ר הרצל רוזנבלום: "נימוק זה, שלפיו אדם הדרוש במקום אין לשחררו לעליה, הוא נימוק סובייטי. וכפי שאנו לא קיבלנו אותו ברוסיה, לא נקבלו ברומניה".
בהוראת הרב רוזן אסרו השלטונות הרומנים מהרב וסרמן אף לבקר בישראל, מחשש שיישאר בה. בשנת 1975 הגיע הרב וסרמן לראשונה לביקור בישראל, תוך התחייבות שישוב לרומניה. בשובו לרומניה הציב בפניו הרב רוזן אולטימטום: או שיעזוב את רומניה לאלתר, או שיחדל ממאבקיו לנסוע לישראל. הנסיבות לא אפשרו לו התארגנות ועזיבה מיידית והוא חתם על מכתב ויתור. בשנת 1980 הותר לו לבקר בישראל בשנית, לרגל חתונת בנו יוסף.
בשנת 1989 הגיעו הרב וסרמן ורעייתו לביקור נוסף בישראל כתיירים, לרגל נישואי נכדתם. בעודם בישראל דרש ממנו הרב רוזן לשוב לאלתר לרומניה, ולא – הוא יפוטר ממשרתו. הרב וסרמן, שהותיר את כל רכושו וחפציו ברומניה, לא נענה לדרישת הרב רוזן והחליט לבקש מקלט מדיני בישראל. הוא קיבל מיידית מעמד של עולה חדש.
בתקופת מגוריו בישראל כיהן הרב וסרמן כרבם של יוצאי רומניה בישראל.
בשנת 1992 זכה בפרס מטעם שר הדתות על תרומתו למען המנהיגות בתפוצות.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים. כמו כן נקראה על שמו ככר סמוך לבית הכנסת הגדול בדורוהוי.
משפחתו
בניו: מחתניו: מנכדיו:
טיבאו מין, מלך בורמה
טִיבְּאוּ מִין (בבורמזית: သီပေါ‌မင်; 1 בינואר 1859 – 19 בדצמבר 1916) היה המונרך האחרון של שושלת קונבאונג, מיאנמר של היום. שלטונו החל בשנת 1878 בעודו בן 19 אך נגמר במהרה בשנת 1885 כאשר התרחשה המלחמה האנגלו-בורמזית השלישית וממלכתו סופחה לידי הראג' הבריטי תחת כתר האימפריה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ביוגרפיה
טיבאו היה בין הצעירים בבניו של המלך מינדון (שלט בשנים 1853–1878) ולמד בצעירותו במנזר בודהיסטי. כמלך הוא הושפע מאוד מאשתו סופיאלאט ואמה, ועלייתו לכס לוותה באלימות רבה ובסכסוכים אזרחיים.
במהלך שלטונו ביצע פעולה להעשרת הסמכויות של הפרלמנט למען מודרניזציה והעלה את מספר המשרדים הממשלתיים מארבע לכדי 14:
שמועות נפוצו כי ממשלת טיבאו העניקה וויתורים כלכליים בשביל צרפת בתמורה לברית פוליטית, ופקידים בריטיים ביאנגון, קולקטה ולונדון החלו לדרוש לסיפוח מיידי של בורמה עילית.
ההתערבות הבריטית הגיעה לבסוף מתוך סכסוך מסחרי כאשר טיבאו האשים חברת סחר בריטית בהונאת הממשלה הבורמזית. הבריטים מצדם טענו כי היו אלו הבורמזים אשר הערימו עליהם ופנו בדרישה לקנס של 100,000 לירות שטרלינג, למענה שלח המושל הכללי של הודו, פרדריק המילטון, המרקיז דופרין אולטימטום למנדליי באוקטובר 1885 בדרישה לבחון מחדש את המקרה.
טיבאו התעלם מהאולטימטום, וב-14 בנובמבר 1885 פלשו הבריטים לבורמה עילית וכבשו את מנדליי כעבור שבועיים. טיבאו הודח ובורמה עילית שולבה במחוז בורמה הבריטי. טיבאו הוגלה להודו, שם שהה עד מותו.
ממלא מקום
דוגמאות:
בהלכה
מפאת חשיבותו הגדולה של כהן גדול בעבודת יום הכיפורים בבית המקדש, דנה המשנה במינוי ממלא מקום לו:
תחילת המשנה קובעת שמחשש שהכהן הגדול יימצא פסול למילוי עבודתו ביום הכיפורים, ממנים מראש כהן אחר כממלא מקומו. רבי יהודה אמר שכיוון שעל הכהן הגדול להיות נשוי, יש למנות ממלאת מקום גם לאשתו, שמא תמות. לכך התנגדו חכמים, בנימוק שאין לדבר סוף, כלומר ניתן לחשוש גם למיתת האישה השנייה וכך הלאה, אלא שפסלות של כהן היא אירוע סביר, ולכן יש להיערך לקראתו, ואילו מוות פתאומי של אשתו אינו אירוע סביר, ולכן אין צורך להיערך לקראתו.
הבחירות לפרלמנט האירופי 2019
שיטה
בהתאם לאמנת ליסבון, המושבים בפרלמנט מוקצים לכל מדינה בהתאם לגודל אוכלוסייתה. בשש מהמדינות החברות באיחוד האירופי (בלגיה, צרפת, אירלנד, איטליה, פולין ובריטניה), הטריטוריה הלאומית מחולקת למספר אזורי בחירה. במדינות החברות הנותרות, המדינה כולה מהווה מחוז בחירה אחד. כל המדינות יקיימו את הבחירות לפרלמנט במסגרת בחירות יחסיות.
ימי הבחירות
הבחירות במדינות האיחוד, נערכו על פני ארבעה ימים, כאשר:
מפלגות מתחרות
מפלגות עיקריות שהתחרו בבחירות:
אביעזר קפלן
אביעזר (גזי) קפלן (8 ביולי 1948 – 5 ביוני 2012) היה איש עסקים ישראלי, חבר קיבוץ לוחמי הגטאות, ממייסדי חברת טבעול ומנכ"ל אסם בין השנים 2012–2006.
ביוגרפיה
קפלן נולד ב-1948 בתל אביב, וגדל בצפון תל אביב. בנעוריו היה חניך וחבר בתנועת המחנות העולים, ואף שימש כמזכיר הארצי של התנועה. גרעין הנח"ל שבו שירת הצטרף לקיבוץ לוחמי הגטאות, וקפלן הפך את המקום לביתו ונשאר לגור שם עד סוף ימיו. ברבות הימים התמנה למזכיר הקיבוץ.
ב-1986 ייסד בקיבוץ, ביחד עם ד"ר מיכה שמר, את מפעל טבעול, המייצר תחליפי בשר מהצומח, וניהל את המפעל. עד להפרטת הקיבוץ, אליה התנגד, כל שכרו עבר לקופת הקיבוץ. ב-1995 רכשה חברת אסם 58% ממניות טבעול, קפלן הפך למנהל שכיר תחת אסם, וב-2003 אף התמנה לתפקיד המשנה למנכ"ל אסם.
במרץ 2012 הודיע על פרישתו מתפקיד מנכ"ל אסם, לאור מצבו הבריאותי ומאבקו במחלת הסרטן. הוא נשאר דירקטור בחברה. החל מיוני 2013 נקרא כביש הכניסה לקיבוץ לוחמי הגטאות לזכרו: "דרך גזי קפלן".
קפלן היה נשוי, אב לארבעה בנים וסב לשניים.
אובייקטיביות חזקה
אובייקטיביות חזקה (אנגלית: Strong objectivity) מתייחסת לצורך בהתערבות במחקר ליצירת אובייקטיביות נטולת דעות קדומות כלומר על החוקר להכיר בעובדה שערכיו הסובייקטיביים משפיעים על האובייקטיביות שלו ובהכרח על המחקר, לפיכך אין אפשרות אמיתית לנטרלם אלא על ידי הוספת דעות שונות.
התפתחות המושג
"אובייקטיביות חזקה" היא מושג הלקוח מעולם הפילוסופיה ונזכר לראשונה על ידי החוקרת הפמיניסטית סנדרה הארדינג, בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. המושג אובייקטיביות חזקה נועד לתאר אופן מחקר הכולל גם את נקודת המבט הפמיניסטית. הארדינג המבקרת את הדרך בה נחקרים נושאים הטוענים להיות "אובייקטיביים". נקודת מבט זו שוללת את האובייקטיביות של המדע המסורתי ומעלה את הטענה כי נשים ודרכי מחשבתן נדחקו לשוליים. עמדות החוקרים ואופן יצור הידע שלהם מושפעים מקטגוריות של מין, גזע ומעמד. המחקר המודרני הנשלט ברובו על ידי גברים לא מאפשר את האובייקטיביות הרצויה.
תחומי מחקר בהם נדרשת אובייקטיביות חזקה
הארדינג גורסת  שעל מנת ליצור את אותה אובייקטיביות רצויה במחקרים מתחומי מדעי החברה ,יש צורך בשיטת מחקר שתשלב חוקרים בעלי דעות, אמונות וערכים המשלימים זה את זה. "אובייקטיביות חזקה" דרושה בתחומים אלה להבדיל מתחומי מדע אחרים כמו פיזיקה וכימיה שיש להם בסיס ידע אחיד, המאפשר להשוות בין תוצאות מחקרים שונים. בתחומי המחקר החברתי אין אפשרות של השוואה בין מחקרים, לא ניתן לסתור מחקר אחד בעזרת מחקר אחר היות שהדעות תלויות בסביבה התרבותית שבה מתבצע המחקר ומשפיעות על הבנייה חברתית. השקפת העולם הפמיניסטית מניחה שהדעה האובייקטיבית המקובלת היא נקודת המבט הגברית. שאלת האובייקטיביות דנה בסוגיה אילו מחקר אובייקטיביים ואילו אינם, ומדוע, האם האובייקטיביות הכרחית או לא. איך ואם בכלל אפשר להשיג אובייקטיביות במחקר? שאלות אלה נובעות מחששות לגבי סקסיזם ודעה קדומה גברית הנמצאים במדע ובמחקרים הדומיננטיים.
בספרה "Whose Science? Whose Knowledge?"שפורסם בשנת 1991 טענה הרדינג כי רוב המחקרים שעסקו בנשים נעשו על ידי חוקרים גברים בעלי השקפת עולם גברית ברובה ולפיכך על מנת ליצור "אובייקטיביות חזקה" במחקרים אלה יש לשלב בהם נשים על מנת להתגבר על דעות קדומות ואמונות "גבריות". לדעתה יצירת אובייקטיביות חזקה בדרך זו אינה מחלישה את המחקר אלא מחזקת אותו.
דניאל נייהיוזר
דניאל נייהיוזר (נולד ב-1964) הוא פיזיקאי וכימאי תאורטי ישראלי-אמריקאי ופרופסור מן המניין במחלקה לכימיה וביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ביוגרפיה
נייהיוזר נולד בחיפה ועבר לירושלים בהיותו בן 6, שם התחנך.
בהיותו נער כבן 15, החל את לימודיו לתואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. נסע ב-1982 לארצות הברית ולמד לתואר שני ושלישי בפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה, בהנחיית פרופ' סטיבן קונין. עבודת הדוקטורט שלו הוגשה בשנת 1987. בשנים 1987–1989 שירת בצה"ל.
בשנים 1989–1991 שהה נייהיוזר כעמית בתר-דוקטורט ע"ש ויצמן במחלקה לכימיה של אוניברסיטת פרינסטון, ולאחר מכן שימש במשך כשנה כעמית מחקר במכון ג'יימס פרנק באוניברסיטת שיקגו (בהנחיית פרופ' ג'ון לייט).
ב-1992 הצטרף כמרצה בכיר אל המחלקה לכימיה וביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. ב-1998 הפך לפרופסור חבר וב-2002 לפרופסור מן המניין.
נייהיוזר נשוי ואב לשלושה.
מחקר
הוא הנחה למעלה מ-20 תלמידי מחקר ופוסט-דוקטורנטים. עם תלמידיו לאורך השנים נמנים פרופ' קן לופאטה מאוניברסיטת לואיזיאנה, כריסטופר ארנטסן מאוניברסיטת יאנגסטון ווייטק ולאצ'ק מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
בשנים 1987–1989 עבד נייהיוזר באופן הדוק עם פרופ' מיכאל (מיכה) בר מהמרכז למחקר גרעיני שורק על תאוריה של דינמיקת תגובה, ויחד הם פיתחו גישה לתופעת הפיזור, אשר מאפשרת חישובם של קצבי תגובה.
מחקרו של נייהיוזר מתמקד כיום בפיתוח אלגוריתמים קוונטיים מבוססי low scaling עבור מערכות קוונטיות גדולות, וכן בטיפול מזוסקופי במערכות מצומדות של קרינה וחומר. הוא פיתח שיטה תלויה בזמן, המבוססת על אופרטור הטלה, והמיועדת לצורך חישובים במערכות של פיזור ריאקטיבי. שיטה זו אפשרה חקר מדויק של פיזור ממולקולות קטנות.
כמו כן, המציא נייהיוזר שיטה כללית המבוססת על לכסון וסינון, והמשמשת לצורך חילוץ מדויק של נתונים אנרגטיים מסיגנל קצר בזמן, אשר נמצאה שימושית בדינמיקה קוונטית, בתהודה מגנטית גרעינית ובעיבוד אותות ככלל. הוא גם פיתח שיטת שדה קרוב המשמשת לחקר מערכות אלקטרודינמיות בסקאלות קטנות.
מחקרו הנוכחי מתמקד בפיתוח כימיה קוונטית סטוכסטית, יחד עם עמיתיו, פרופ' ערן רבני ופרופ' רועי בר (בנו של מיכאל בר). זוהי פרדיגמה של חישוב קוונטי, אשר מייתר את הצורך בחישובים אקסטנסיביים ותחת זאת מחשב את תכונות החומר באמצעות סכימה על מספר קטן של אורביטלים. פרדיגמה זו "מותחת את הגבולות" בכל הקשור לחישוב תכונות של חומרים רבים, החל ממערכות קטנות בעלות עשרות או מאות אלקטרונים, ועד למערכות מזוסקופיות גדולות בעלות עשרות אלפי אלקטרונים.
מגפי צ'לסי
מגפי צ'לסי הם מגפיים צמודים וגבוהים שצידיהם אלסטיים. לעיתים קרובות מחוברת אליהם בצידם האחורי טבעת בד בה ניתן להיעזר במטרה למשוך את המגף בזמן הנעילה. ניתן להתחקות אחר מקורותיו של הדגם עד לתקופה הוויקטוריאנית, אז נעלו אותו נשים וגברים כאחד.
מגפי צ'לסי וכמה מדגמיהם הייחודיים נחשבו אלמנטים אייקוניים בשנות ה-60 בבריטניה, בעיקר בתרבות המוד.
היסטוריה
את המגפיים עיצב ג'וזף ספארקס הול, סנדלרה של המלכה ויקטוריה. לטענתו,. בפרסומים מאותה תקופה הוא מתייחס למגפיים כאל "מגפי הפטנט בעלי העקב האלסטי של ג' ספארקס הול". המגפיים הפכו פופולריים עבור פעילויות כמו רכיבה והליכה.
מגפי ביטל
בשנת 1961 יצרו מעצבי הנעליים "Anello & Davide" שהתמחו בעיצוב נעלי במה ובלט גרסה של המגפיים שלהן עקב גבוה יותר מבגרסה המקורית ("עקב קובני") ובגזרה מחודדת יותר, עבור להקת הביטלס, בהזמנה מיוחדת עבור ג'ון לנון ופול מקרטני שראו את המגפיים בחלון ראווה. סגנון זה של המגפיים נודע מאז כ"מגפי ביטל".
גם מגפי הביטל אומצו על ידי תרבות המוד, ואנשיה נהגו לנעול אותן עם חליפות מחויטות.
מגפי עבודה
הסוגים השונים של מגפי העבודה כוללים מגפי רכיבה כמו מגפי ג'ודפור ההודים, מגפי עבודה אוסטרליים, כמו אלה שמייצרת חברת בלנדסטון וחברות אחרות. לעיתים כוללות מגפי העבודה הללו חרטום גפה מפלדה על מנת להגן על כפות רגליהם של הפועלים מפגיעה. בברזיל מכונות המגפיים הללו "בוטינה", הידועות במראן הגס, המחוספס והמעשי, גם כן בדומה למגפיים האוסטרליות. הן מזוהות עם ה"קאיפירה", תושבי האזורים הכפריים בברזיל.
שריף (חברה)
שריף (Шериф) היא החברה השנייה בגודלה בחבל טרנסניסטריה, משרדיה ממוקמים בעיר טירספול. שריף, שהוקמה בתחילת שנות התשעים על ידי ויקטור גושאן ואיליה קזמאלי, לשעבר חברי השירותים המיוחדים, גדלה והפכה לחברה שכוללת כמעט את כל סוגי העסקים הפרטיים הרווחיים במדינה הבלתי מוכרת ואף השתלבה באופן משמעותי בפוליטיקה ובספורט המקומי.
החברה
בבעלות שריף רשת תחנות דלק, רשת סופרמרקטים, ערוץ טלוויזיה, הוצאה לאור, חברת בנייה, מסחר ברכבי מרצדס בנץ, משרד פרסום, מפעל משקאות חריפים, שני מפעלי לחם , רשת טלפונים ניידים, מועדון הכדורגל שריף טירספול ואצטדיון שריף החדש שנבנה בעלות מוערכת של 200 מיליון דולר וכולל מלון חמישה כוכבים שנמצא עדיין בבנייה.
התנהלות פוליטית
מדיניות ממשלת טרנסניסטריה בודדה את האזור משאר מולדובה, ומאפשרת לשריף לזייף בו מונופול. זה הוביל לתקופה של שיתוף פעולה בין ממשלת איגור סמירנוב לשריף. החברה תמכה במדיניות הממשלה ובתמורה, שירות המכס בראשות בנו של נשיא החברה, ולדימיר העניק לשריף הפחתה במיסים ובמסי יבוא. כמו כן, נאמר כי הוא שותף עיקרי בהנהגת החברה.
אולם ככל שהזמן התקדם, מעמדה הבלתי מוגדר של טרנסניסטריה האט את צמיחתה של שריף. כאשר הוקמה מפלגה חדשה, "התחדשות", בשנת 2000 במטרה להיות עצמאית ממולדובה, שריף תמכה בהם. התחדשות ידועה גם בזכות תמיכתה באינטרסים של עסקים גדולים. קזמאלי, מייסד שריף ומנהלת משאבי אנוש בחברה, אילונה טיוריאבה, נבחרו שניהם לפרלמנט כחברים ב"התחדשות". כמה מקורות בתקשורת טענו שאולג סמירנוב, בנו הצעיר של הנשיא איגור סמירנוב, הוא בין חברי ההנהגה הבכירה בחברת שריף, אם כי הטענות הללו מעולם לא הוכחו. יתר על כן, לאחר 2006 הנהגת שריף התנגדה בגלוי לפוליטיקה של סמירנוב. לאחר הבחירות לנשיאות בשנת 2011 נעלמו הטענות על מעורבות החמולה של סמירנוב בשריף מהעיתונים בטרנסניסטריה.
שריף ניצלה את כוחה הכלכלי כדי להניע את הבחירות, בזכות הבעלות על רשת הטלפונים הניידים/הקווים במדינה ועל TSV, תחנת טלוויזיה מקומית. בבחירות לפרלמנט 2005, התחדשות השיגה רוב מוחלט בפרלמנט והחזיקה ב־23 מתוך 43 מנדטים. ניצחון זה ההיא להדחת יו"ר הפרלמנט הוותיק גריגורי מראקוצ'ה, והחליף אותו במנהיג מפלגת
מחשש לאובדן כוחה, האשימה ממשלת סמירנוב את שבצ'וק שריף בתכנון הפיכה. נטען כי שריף מתכננת לאחד מחדש את טרנסניסטריה עם מולדובה, בתמורה לתנאים עסקיים רווחיים לחברה שם. שריף הכחישה בתוקף את ההאשמות הללו, וטענה כי עודנה תומכת בעצמאות ממולדובה. בעקבות התקפות מרובות בין שתי המפלגות, סמירנוב קיבל את תמיכת ממשלת רוסיה. מאז נעלם שבצ'וק כמעט כליל מהתקשורת ולא נרשם כמועמד בבחירות לנשיאות בדצמבר 2006. עם זאת, בשנת 2011 שבצ'וק ניצח הן את איגור סמירנוב והן את המנהיג החדש של התחדשות אנטולי קמינסקי בבחירות לראשות הרפובליקה. ב־29 בדצמבר 2012 יבגני שבצ'וק חתם על צו שיבטל את כל ההעדפות שנתנו לשריף בעבר על ידי איגור סמירנוב ובכך סיים את תקופת מעמדה המיוחס של החברה בכלכלת טרנסניסטריה.
בשנת 2021 הואשמה שריף כי תרמה להונאת בחירות במהלך הבחירות לפרלמנט במולדובה בשנת 2021 בכך שנתנה 25 דולרים למצביעים טרנסניסטרים אם ילכו להצביע. שיטות דומות בוצעו על ידי חברת טירוטקס.
יצחק בן-דור
יצחק בן-דור (30 במאי 1893, ט"ו בסיוון תרנ"ג – 9 ביוני 1948) היה עיתונאי ירושלמי, חבר מערכת "דבר".
ביוגרפיה
נולד לפייגה רבקה ואברהם אליעזר בינדר בעיירה סאד (Seda), מחוז טלז, פלך קובנה בליטא. בילדותו למד בחדר ובנעוריו למד בישיבה וכן למד צילום אצל משה קפלנסקי. כבר בגיל 12 נתפרסמה רשימה פרי עטו בעיתון העברי "הד הזמן" שיצא בווילנה. בנערותו החל בפעילות ציונית והיה ממקימיה של אגודה ציונית בישיבת קדימה. ב-1913 עלה לארץ ישראל ועבד כפועל חקלאי בחולדה וברחובות. ב-1914 הצטרף לקבוצה שעלתה על אדמת דולב, אשר הקימה את קיבוץ קריית ענבים. בהמשך עבד כפועל במקומות נוספים בארץ ישראל.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התנדב לגדוד העברי הראשון, ושירת בארץ ישראל ובמצרים. במהלך תקופה זו החל לכתוב בביטאון אחדות העבודה "קונטרס" בעריכת ברל כצנלסון ובעיתון "צייט" הלונדוני. השתחרר בדרגת קורפורל ב-1920, החל לעבוד כצלם אצל אברהם סוסקין. בשנת 1921 עבר לירושלים, שם פתח צלמניה, הצטרף לשורות ההגנה ונטל חלק פעיל בהגנה על שכונות העיר. בין היתר היה מעורב בהגנה על שער השלשלת בעיר העתיקה בנובמבר אותה שנה.
ב-1923 נשא את שרה, בת עולים מפולין וב-1924 נולד בנו חיים. באותה שנה עבר להתגורר בתל אביב ולעבוד כפועל, עד שברל כצנלסון שעמל באותם ימים על הקמת עיתון ההסתדרות דבר, הזמין אותו לכתוב. בן-דור כתב בעיתון "דבר" למן תחילת הוצאתו. בעוד שהעיתונות העברית עד תקופת דבר הייתה בעיקרה במתכונת של שבועונים וירחונים - היה בן-דור לאחד הכותבים אשר ביססו את אופן הכתיבה הידיעתי-אקטואלי שייחד את העיתון היומי. בעוד רבים מן הכותבים בדבר כונו 'סופרים', היה בן-דור מכונה רפורטר (Reporter) בתחילת דרכו העיתונאית, ותפקידו היה הבאת הסיפורים האקטואליים מן השטח. בתחילה היה כתב מקומי ובהמשך ערך את מדור 'כלכלה ומשק' בעיתון, וכן תרגם מאמרים מחוץ לישראל, ופרסם טורי דעה ורשימות. בתפקידיו העיתונאיים נהג להשיא גם עצות לציבור הפועלים הארץ ישראלי במפעליו השונים. היה ממייסדי אגודת העיתונאים בתל אביב, בה שימש סגן יושב-ראש הוועד בתל אביב וכראש הוועדה המקצועית במשך שנים רבות.
ביוני 1942 התגייס לצבא הבריטי לחיל התובלה, בגיל 49, ונטל חלק במלחמת העולם השנייה בחזיתות בצפון אפריקה ובאיטליה. בעת שירותו כתב בעיתון "החייל", והיה פעיל ביותר בקרב החיילים היהודיים ואף פעל להקים את התנועה הציונית ברומא. למד איטלקית והיה שותף בהוצאת מילון עברי-איטלקי ובהוצאת המדריך בעברית "תור את רומא".
באוגוסט 1945 השתחרר מן הצבא ועבר לנהל את סניף "דבר" בירושלים, ובהמשך נבחר גם ליו"ר אגודת העיתונאים בירושלים. בין היתר נהג לפרסם רשימות מחיי העיר ואנשיה תחת הכותרת 'שיחות ירושלים'.
ב-1948 שכל את בנו חיים בפעולת פלמ"ח בכפר הערבי בלד א-שייח', אליה יצאו כפעולת נקם על טבח שביצעו פורעים מהכפר בעובדי בתי הזיקוק בחיפה. במהלך המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הוסיף להיות מעורב ביותר בחיי הציבור והוציא כמעט לבדו את עיתון "ידיעות ירושלים" - יוזמה משותפת בעיר הנצורה של מערכות "דבר", "הארץ", "הבקר", "הצופה", "המשקיף" ו"על המשמר" (שפרש ממנו בשלב מסוים) - כשהוא מרבה לנוע ברחבי העיר תוך סכנת חייו. בתחילת יוני 1948 נפגע בבטנו מהתפוצצות פגז בדרכו ממשרדי דבר בירושלים. בבית החולים נותח ונאבק על חייו משך שישה ימים, אך לבסוף נפטר, והובא למנוחות בהר המנוחות שבירושלים. בהלווייתו של בן-דור השתתפו עיתונאים רבים ואישי ציבור, שנפרדו מן העיתונאי הלוחם, איש המעשה שנפל על משמרתו.
על שמו נקרא רחוב, תחילה בשכונת קריית משה בירושלים (שם הרחוב השתנה בהמשך לרחוב הרב צבי יהודה קוק) ואחר כך בשכונת ארנונה בירושלים. עיתון "דבר" הנציח את זכרו גם בפרס עיתונאי לציון עיתונאי בולט במערכת לאורך שנים.
La Nave del Olvido
La Nave del Olvido (בתרגום מספרדית: ספינת השכחה) הידוע גם בשם Espera (חכי), הוא פזמון בספרדית שנכתב (מילים ולחן) על ידי המלחין הארגנטינאי דינו ראמוס והתפרסם לראשונה בדצמבר 1969 על ידי הזמר המקסיקני חוסה חוסה. הפזמון, שהוא בסגנון בלדה רומנטית, זכה מאז להצלחה רבה במדינות דוברות ספרדית ובוצע במשך השנים על ידי זמרים רבים. גם בישראל זכה השיר לפופולריות ובוצע בתחילה על ידי אריס סאן ב-1971 ולאחר מכן על ידי מספר מבצעים נוספים.
ביצועים בעולם
ככל הנראה, המבצע הראשון של השיר היה חוסה חוסה. "La Nave del Olvido" היה הלהיט הראשון של חוסה חוסה והפך מאז לאחד השירים המזוהים איתו ביותר. זה היה גם שם אלבומו השני שיצא ב-1970, לאחר הצלחת השיר הראשונית.
ב-1980 הוציא הזמר הספרדי, חוליו איגלסיאס, גרסה שלו לשיר שיצאה באלבומו "Hey!", אחד מאלבומיו המצליחים ביותר.
ביצועים בישראל
ככל הנראה, המבצע הראשון של השיר בישראל היה אריס סאן שהוציא ב-1971 תקליטון שבו הופיע בצד א' הלהיט היווני "דירלדאדה" (שהתפרסם בישראל על ידי טריפונס) ובצד ב' הופיע "La Nave del Olvido". השיר זכה להצלחה ומאז נודע בישראל בשם "אספרה". בשם זה אף הופיע בתקליט אריך הנגן של אריס סאן ה-1972 "Dam-Dam". עוד ביצעו את השיר בגרסתו הספרדית הצמד סטלוס ואורן חן.
ב-1986 התפרסם השיר "רוברטו" בביצועה של מרגלית צנעני באלבום הבכורה שלה, "נערי שובה אלי". המילים ללחנו של ראמוס נכתבו על ידי שלמה כישור והעיבוד המוזיקלי היה של חיים חדד-הדר.
בסרט הישראלי, "רסיסי אהבה", שיצא למסכים ב-2012, מבצעת השחקנית עדנה בליליוס את השיר כחלק מעלילת הסרט.
צביקה פיק הוציא גרסה עברית לשיר, למילים של מירית שם אור, בשם "עוד רגע". אייל גולן הוציא גרסה עברית, למילים של רותם כהן, בשם "אתן לך".
פיליפ גרייבס
פיליפ פֶּרְסִיבַל גרייבס (באנגלית: Philip Perceval Graves; 25 בפברואר 1876 – 3 ביוני 1953) היה עיתונאי וסופר אנגלו-אירי. כשהיה כתב לענייני חוץ של עיתון "הטיימס" הלונדוני בקושטא (היום איסטנבול), נודע לו המקור לפרוטוקולים של זקני ציון והוא הוכיח שהם פלגיאט וזיוף.
ביוגרפיה
גרייבס היה בנו הבכור של הסופר אלפרד פרסיבל גרייבס. הוא נולד באחוזת בליליקי (Ballylickey Manor) במחוז קורק באירלנד, למשפחה אנגלו-אירית בעלת מעמד. הוא למד באוניברסיטה של היילברי ואוקספורד, שם קיבל תואר ראשון במכללת אורייאל במרץ 1900. הוא אחיהם למחצה הבכור של הסופרים רוברט גרייבס (מחבר אני, קלאודיוס), וצ'ארלס גרייבס, שנולדו לאשתו השנייה של אלפרד גרייבס, עמליה.
ככתב של הטיימס בקושטא בין השנים 1908–1914, הוא דיווח על האירועים שקדמו למלחמת העולם הראשונה. בשנת 1914, כאזרח בריטי, הוא נאלץ לעזוב את האימפריה העות'מאנית עקב המלחמה. בשנים 1915–1919 שירת בצבא הבריטי בזירה המזרח תיכונית. לאחר 1919 עבר גרייבס לדווח ממולדתו על מלחמת אנגליה-אירלנד. הוא הכיר את מייקל קולינס, ויליאם תומאס קוסגרייב ומנהיגים אחרים של תנועת העצמאות האירית, והיה מעורב מקרוב ודיווח על אירועים בתקופה קריטית זו של ההיסטוריה האירית. בהמשך עבד ככתב חוץ בהודו, בלבנט ובבלקן, לפני שחזר ללונדון לעבוד כעורך "בטיימס".
עבודתו המונומנטלית ביותר הייתה כתיבתם של 22 מתוך 24 הכרכים הרבעוניים שסקרו את אירועי מלחמת העולם השנייה תוך כדי המלחמה. גרייבס קיבל פרסים ותארים בינלאומיים רבים, ביניהם אות הלגיון הכבוד הצרפתי שקיבל על עבודתו במודיעין הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואות מסדר הכתר האיטלקי (Order of the Crown of Italy).
במסעותיו פיתח פיליפ גרייבס עניין באנטומולוגיה (חקר החרקים) ופרסם מאמרים בכתבי עת מדעיים. הוא היה חבר באקדמיה האירית המלכותית למדעים (Royal Irish Academy).
בשנת 1946 הוא פרש חזרה לאחוזת המשפחה והתמסר בעיקר לתחביבים הזואולוגיים שלו. שם ערך מחקר על הפרפרים האירים, והתעניין במיוחד בתת-המינים המקומיים. הוא שיחזר את אחוזת בליליקי כבית מלון.
גילוי המקור הספרותי שממנו נגנבו "הפרוטוקולים של זקני ציון"
גרייבס גילה את הפלגיאט בעת שהיה שליח הטיימס הלונדוני באיסטנבול (אז קושטא). הוא גולל את הסיפור במאמר שפורסם במהדורת יום ראשון של הטיימס, ב-4 בספטמבר 1921 על כל עמוד השער של העיתון. הכותרת הייתה "הוכחה שהפרוטוקולים היהודים הם זיוף". גרייבס פתח את המאמר במה שאמר לו דיפלומט בעת שהגיע לקושטא: "אם רק תישאר פה מספיק זמן תפגוש הרבה אנשים מעניינים, ואולי תמצא את המפתח להרבה סודות מוזרים". המפתח לפרוטוקולים הגיע לגרייבס במקרה, מ"גולה לבן" - בעל אדמות רוסי שהתנגד לבולשביזם וצידד בקיסר, וברח לקושטא אחרי הכישלון הסופי של הצבא הלבן בדרום רוסיה. הרוסי, שלא רצה ששמו יפורסם נקרא במאמר "מר איקס". מר איקס הכיר את הפרוטוקולים משום שהם הופצו ברוסיה על ידי הכנסייה ועל ידי המשפחה הקיסרית. באיסטנבול הוא קנה כמה ספרים ישנים מקצין לשעבר באוכרנה (המשטרה הקיסרית החשאית) שברח גם הוא מרוסיה. בין הספרים האלה היה ספר ישן קטן, בגודל של כ-15 על 10 סנטימטר, בצרפתית, ללא שם הספר וללא שם המחבר, ובו 324 עמודים. הספר היה כרוך בצורה זולה. על כריכת העור מאחור הייתה כתובה המילה Joli. בהקדמה נאמר שהיא נכתבה בז'נבה, ב-15 באוקטובר 1864. לנייר ולדפוס היו מאפיינים אותנטיים לשנים אלה. כשמר איקס עלעל בו הוא הופתע מהדמיון בין פסקה שתפסה את מבטו לבין משפט במהדורה הצרפתית של הפרוטוקולים שהייתה מוכרת לו.
גרייבס התחיל לקרוא בספר ולא נותר בו ספק שהפרוטוקולים הם פלגיאט. הוא שלח את הידיעה למערכת הטיימס, והם חיפשו במוזיאון הבריטי ומצאו עותק שלם של הספר, שמו "דיאלוגים בגיהנום בין מקיאוולי למונטסקייה" ושם המחבר מוריס ז'ולי.
גרייבס מדגים מספר קטעים שניכר שהם מועתקים. שפת המקור הייתה צרפתית, והוא מצטט באנגלית:
אֶנטומולוגיה
עבודותיו בנושא כוללות:
תאורת
תַאוֶרֶת היא אלת ההריון והפריון במיתולוגיה המצרית אשר הגנה על הנשים במהלך ההריון ולאחר הלידה.
מוצגת באומנות המצרית העתיקה כבעלת ראש וגוף של היפופוטם, זנב של תנין ורגלי לביאה - כל החיות הללו ידועות בשל האגרסיביות אותה הן יפגינו בעת הגנה על צאצאיהם. המראה האימתני שלה נועד לגרש רוחות רעות.
פסל ענק ממדים של התאורת היה אלמנט בולט בעלילת סדרת הטלוויזיה האמריקנית הפופולרית "אבודים".
קישורים חיצוניים
שוע אמוראי-שטרק, "האלה תרמותיס, בת פרעה, משה וארטפניס: פרק בפרשנות יהודית-הלניסטית", כעת, כתב עת תלפיות, כרך א תשע"ד, עמ' 191 - 202
מוזיאון ב.מ.וו
מוזיאון ב.מ.וו (בגרמנית: BMW Museumׂׂ) הוא מוזיאון רכב שממוקם במינכן שבגרמניה. המוזיאון הוקם בשנת 1972 על ידי חברת ב.מ.וו ומוצגים בו רכבי החברה, מטוסי החברה לשעבר, מנועים ואופנועים.
המוזיאון
המוזיאון ממקום בעיר מינכן בתוך המתחם של ב.מ.וו (המטה הראשי, המוזיאון והמפעל). המוזיאון מציג את התפתחותה הטכנולוגית של ב.מ.וו לאורך השנים. המבנה כולל כגון קערה מלמעלה אך המוזיאון עצמו ממוקם מתחת לאדמה. בפנים הקערה יש כמה תצוגות של מכוניות בלבד אך עיקר מוזיאון הוא למטה.
בין 2004 ל-2008 המוזיאון שופץ בקשר לבניית ב.מ.וו וולט. המוזיאון נפתח מחדש ב-21 ביוני 2008.
1337x
1337x הוא אתר אינטרנט המשמש כמנוע חיפוש לקובצי טורנט ממגוון סוגים. על פי בלוג החדשות "טורנטפריק", 1337x הוא אתר הטורנטים השלישי הפופולרי ביותר בעולם נכון לשנת 2021.
היסטוריה
1337x הוקם בשנת 2007 וצבר פופולריות בשנת 2016 לאחר שהאתר KickassTorrent נסגר. באוקטובר 2016, האתר עוצב מחדש והתווספו אליו פונקציות חדשות. בעקבות עתירה של שירות ההפצה היווני Feelgood Entertainment בשנת 2015, האתר נאסר ממנוע החיפוש של גוגל ואינו מופיע כשמחפשים אותו. . באותה שנה, סיומת האינטרנט של האתר השתנה, מ-pl ל-to, בין השאר על מנת להתחמק מהחסימה של גוגל.
חיים ארונשטאם
ביוגרפיה
חיים ארונשטאם, בן שרה ואייזק, נולד בריגה בירת לטביה, למשפחה חילונית, ללא נטייה לציונות, בת תשעה ילדים. כבר במהלך לימודיו בבית הספר היסודי, כשהיה כבן 12, החל בלימודי אמנות, ובהמשך למד בסטודיו של הצייר היהודי ברנרד דננהירש.
בגיל 19 נישא ארונשטאם לחברתו זלדה (זינה) דימנשטיין, וב-1938, בגיל 20, נסע יחד עמה למוסקבה, כדי ללמוד בבית הספר למשחק של התיאטרון היהודי הממלכתי שהוקם ב-1920, בניהולו של המנהל שלמה מיכאליס.
שנה לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, והשניים החליטו לעזוב את מוסקבה ולחזור לריגה. ב-1941, עם השתלטות הרוסים על ריגה, גויס ארונשטאם לדיוויזיה הלטבית בצבא האדום, ולחם בשורותיה נגד הגרמנים עד תום המלחמה. כל משפחתו של ארונשטאם, מלבד אחיו הבכור, נרצחה ביער רומבולה ביחד עם 30,000 מיהודי העיר.
אחרי המלחמה חזרו זינה וחיים למוסקבה להמשך הלימודים בתיאטרון היהודי, ובהמשך אף השתתפו בהצגות שהעלה בשפה היידית. בכל שנות לימודי המשחק שלו המשיך ארונשטאם לצייר.
אף על פי שגדל בבית לא ציוני הפך ארונשטאם לא רק לציוני אלא גם לפעיל עלייה החל בשנת 1969, ומשום כך הוגדרו הוא, אשתו, בתו היחידה וחתנו כמסורבי עלייה. רק ב-1972, לאחר מאבק עיקש, הורשו לעלות ארצה. ארונשטאם ומשפחתו נשלחו ללימודי עברית באולפן בטבריה ובהמשך עברו לגור ברחובות.
בתחילת דרכו בארץ התפרנס ארונשטאם כגרפיקאי בעיתון בשפה הרוסית שיצא לאור בתל אביב, ובה בעת המשיך לצייר, הציג תערוכות יחיד, גם בבתים פרטיים, ואף מכר מציוריו – בעיקר נופים ופורטרטים שצוירו בשמן, טמפרה וצבעי מים. מבחינה אמנותית ואישית הוא נחשב לאמן ההתבוננות הפנימית, שהטיב לעסוק, לצד הגדרות וניתוחים מדויקים של האמנות גם במבט מעמיק על החיים בכלל. בציורי הדיוקנאות האקספרסיוניסטיים שלו חיפש ארונשטאם בעיקר את המבע האישי האופייני לכל אדם, או כפי שניסח זאת: "את דמויות האנשים הנתונים במאבק רציני וטראגי".
אף על פי שלא גדל במשפחה מסורתית ספג ארונשטאם לתוכו את ההוויה היהודית והזדהה עם גורלו של העם היהודי בגולה. הוא העיד על עצמו שעבודותיו שנעשו ברוסיה התאפיינו בצבעים קודרים וחמורים, לא עסקו בנושאים עליזים ושמחים, ולא היו בהם פנים צוחקות. בישראל, לעומת זאת, השתקפו בעבודותיו האור והשמש המקומיים, והן התאפיינו במוטיבים אופטימיים יותר, הן בציורי הדיוקנאות והן בציורי הנופים.
ארונשטם המשיך לצייר כל חייו והפסיק רק כאשר חלה במחלה קשה. הוא נפטר בשנת 2002 ונקבר ברחובות. רעייתו זינה נפטרה ב-2007.
רשימת תערוכות
ארונשטאם הציג מציוריו בכמה תערוכות יחיד: במוזיאון בת ים; במוזיאון רמת גן בבית עמנואל; בבית ציוני אמריקה בתל אביב; שתי תערוכות ביד לבנים ברחובות ; בגלריה ריץ בחיפה; בבית אגרון בירושלים; בגלריה קישון בתל אביב ב-2003; ו"ריגאים" בבית האמנים בתל אביב ב-2018. אוצרת: דורית גולדשטיין.
יצירותיו נמצאות באוספים של מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד ובמוזיאון מאנה-כץ בחיפה.
ארוקה (כדורגל)
פוטבול קלובה דה ארוקה (בפורטוגזית: Futebol Clube de Arouca; נהגה: [ɐˈɾowkɐ]) הוא מועדון כדורגל מהעיר ארוקה שנמצאת במטרופולין של פורטו, פורטוגל. המועדון, אשר נוסד ב-1951, משחק בפרימיירה ליגה, הליגה הבכירה של פורטוגל, ומארח את משחקיו באצטדיון העירוני של ארוקה המכיל 5,000 מקומות.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-25 בדצמבר 1951, כקבוצת בת של פורטו, ואת חמשת העשורים הראשונים לקיומו העביר המועדון בליגות האזוריות של אוויירו. בשנים 2006-2008 הצליחה ארוקה להתקדם ולהגיע עד לליגה השלישית. ובתוך 5 שנים נוספות השלימה עלייה רביעית ב-7 שנים כשסיימה בעונת 2012/2013 במקום השני בליגת המשנה הפורטוגלית ועלתה לראשונה לליגה הבכירה. בזכות העלייה לליגת העל קיבל המועדון תקציבים כדי לשפץ ולהרחיב את האצטדיון העירוני שיתאים לסטנדרטים של הליגה הראשונה.
לאחר שתי עונות בליגת המשנה נשרה ארוקה לליגה השלישית ובכך הסתיים רצף של 9 שנים של המועדון בליגות המקצועניות של פורטוגל. עונה אחת בליגה השלישית הספיקה לארוקה שסיימה במקום הראשון וחזרה לליגת המשנה. את עונת 2020/2021 סיימה ארוקה במקום השלישי בליגת המשנה מה שזיכה אותה בכרטיס לפלייאוף העלייה נגד ריו אבה שסיימה במקום ה-16 בליגה הבכירה, היא ניצחה בשני המשחקים 3–0 בבית ו-2–0 בחוץ ועלתה חזרה לליגה הבכירה. בעונת החזרה של ארוקה לליגה הבכירה עונת 2021/2022 סיימה ארוקה במקום ה-15 מקום אחד מעל הקו האדום ונותרה בליגה.
סגל הקבוצה
מעודכן ל-28 בינואר 2023
מה אתה בכלל יודע על אהבה
מה אתה בכלל יודע על אהבה הוא שיר שכתב אהוד מנור, הלחין אילן וירצברג וביצע הזמר הישראלי גידי גוב. השיר היה שיר הנושא של הסרט "אחד משלנו", שהתפרסם ב־1989. מאוחר יותר הוא נכלל באלבומו של גוב "שירים שהתפזרו", שהתפרסם ב־1993.
השיר זכה לביצועים של אילן וירצברג, איה כורם וירמי קפלן, ואביב גפן הקליט אותו למיזם "צו השעה" ב־2020.
רקע
השיר התחיל כנעימת הנושא של הסרט "אחד משלנו" והפך לשיר הנושא בביצוע גידי גוב לאחר שמלחין פסקול הסרט, אילן וירצברג, קיבל את המילים מאהוד מנור. הנעימה מושמעת כמה פעמים לאורך הסרט, והשיר בביצוע גוב מלווה את הקרדיטים המוצגים בכתוביות הסיום.
הצלחה
השיר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־17 בספטמבר 1989 ונכנס למצעד הבא במקום ה־33. הוא שמר על המקום הזה, שהיה לדירוג השיא שלו, וב־10 באוקטובר יצא מהמצעד בתום שבועיים של צעידה.
מתחם לביאה
מתחם לביאה (ח'רבת לַוִיֶה במקור) הוא אתר ארכאולוגי רחב ממדים, שעיקרו מתקופת הברונזה הקדומה, השוכן בשיפוליה המערביים של רמת הגולן. האתר ממוקם בקצה שלוחה צרה בין נחל סמך בדרום ובין נחל כנף בצפון, ולמרגלותיו ממערב נמצא מושב רמות. מהאתר תצפית מרשימה על הכנרת.
חפירות ארכאולוגיות
ראשון חוקרי האתר הוא לורנס אוליפנט, אשר ביקר בו בשנת 1885, והבחין בו, בין היתר, בשרידי מבנה ציבורי עם עמודים, אותו זיהה כבית כנסת מתקופת התלמוד.
בחפירות שנערכו במקום בידי משלחת "ארץ גשור" בראשות פרופסור משה כוכבי מטעם אוניברסיטת תל אביב, בין השנים 1987 ו- 1997, נמצא כי באתר התקיים במהלך תקופת הברונזה הקדומה יישוב עירוני מבוצר ומפותח, שחרב ככל הנראה במהלך מלחמתי. ראשית ההתיישבות במקום הייתה בערך בשנת 3300 לפני הספירה, בשלב הראשון של תקופת הברונזה הקדומה.
הממצאים באתר אשר העידו על ביצוריו וחשיבותו בתקופה זו, בשנים 3,300 עד 2,300 לפני הספירה, הם מערך חומות מפותח, שכלל חומות לאורך מצוקי השלוחה מעל הנחלים, חומה פנימית, וכן חומה חיצונית אדירה, שרוחבה כשישה עשר מטרים וגובהה כעשרה מטרים. כן נמצאו באתר, באופן המעיד על סדר והיררכיה, שרידי מבני ציבור, מבני מגורים, בית קברות ומבנים תעשייתיים להפקת שמן ושמירתו. במדרון הדרומי של השלוחה נמצא בית קברות ובו מבני קבורה מעוגלים, שקושרים את האתר לאתר גלגל רפאים הסמוך ולדולמנים הרבים שבאזור.
שרידי שער העיר מעידים על שני מגדלים שעמדו בצדו ועל פריצתו במהלך מלחמתי, לנוכח סימני שרפה וריכוז מאות אבני קלע לצדו.
המבנה שתיעד אוליפנט באתר בסוף המאה ה-19 לא אותר בחפירות שנערכו במקום כמאה שנים לאחר מכן, אולם ברחבי האתר נמצאו חרסים מן התקופה הביזנטית, אבני גזית, חוליות עמודים, פריטים ארכיטקטוניים, וכן פסל של אריה, הדומה לפסל האריה מבית הכנסת של עין נשוט הסמוכה. כל אלו, בצירוף עדותו של אולפינט, מעידים על אפשרות קיומו של בית כנסת במקום במהלך התקופה הביזנטית.
קניסטל
קָנִיסְטֶל שגם ידוע בתור ספוטה כתומה' (שם מדעי: Pouteria campechiana) הוא עץ ירוק עד שמקורו בדרום מקסיקו ובאמריקה המרכזית. העץ מגודל בשל פירותיו גם במדינות אחרות, כברזיל, טאיוואן ווייטנאם. עץ הקניסטל גדל עד לגובה של עשרה מטרים. הוא מניב פרי צהבהב-כתמתם ואכיל, המכונה גם ספוטה צהובה, ואורכו עשוי להגיע עד שבעה סנטימטרים. בשר הקניסטל מתוק ומרקמו מושווה לעיתים למרקם חלמון ביצה מבושל, ולכן מכונה הפרי לעיתים בשם "חלמונית". הפרי משויך לאותה משפחה כמו ספוטה ממית (mamey sapote) ופרי האביו (abiu).
שימושים
בדומה לפרי הלוקומה (lúcuma), קניסטל אכיל כמו שהוא. כאשר בשר הפרי מעורבב בחלב, נוצר מילקשייק קטיפתי או קינוח מתקתק וריחני דמוי-רפרפת.
פרנק קומרפורד ווקר
פרנק קורפורד ווקר (באנגלית: Frank Comerford Walker; 30 במאי 1886 - 13 בספטמבר 1959) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1940–1945 וכיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית בשנים 1943–1944.
ביוגרפיה
פרנק קומרפורד ווקר נולד בפלימות', פנסילבניה. הוא למד באוניברסיטת גונזגה שבספוקיין, וושינגטון. ב-1909 הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת נוטרדאם. לאחר מכן הוא הצטרף לאחיו תומאס במשרד עורכי הדין שלו בביוט, מונטנה. ב-1913 הוא נבחר לתקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של מונטנה.
ב-מלחמת העולם הראשונה התנדב ווקר לצבא ארצות הברית. הוא היה לקצין בדרגת לוטננט והשתתף בקרבות בחזית המערבית. לאחר המלחמה הוא שב לעסוק בעריכת דין.
בניו יורק הרחיב ווקר את פעילותו הפוליטית והיה לאחד מראשוני תומכיו של פרנקלין דלאנו רוזוולט. ב-1931 הוא היה שותף לייסוד האגודה למען נשיאותו של רוזוולט. ב-1932 הוא היה לגזבר של הוועדה הדמוקרטית הלאומית. עד למותו של רוזוולט היה ווקר אחד מיועציו הקרובים.
כאשר היה רוזוולט לנשיא ארצות הברית ב-1933, הוא מינה את ווקר כמזכיר מועצת החירום הלאומית (גוף שבהמשך נטמע במשרד הרשות המבצעת של הנשיא), סוכנות שפעלה במסגרת הניו דיל והייתה קשורה למנהל השיקום הלאומי.
ב-1940 מונה ווקר כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית במקומו של ג'יימס פארלי, שהיה גם הוא יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית ומנהל מסע הבחירות של רוזוולט. במקביל לתפקידו כמנהל הכללי של הדואר, המשיך ווקר בתפקידו כיועץ פוליטי, והשתתף לעיתים קרובות בדיונים שלא היו קשורים לפעילות מחלקת הדואר. לדוגמה, בדיונים שקדמו להמתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, הוא היה בקשר קבוע עם שגריר יפן קיצ'יסבורו נומורה.
ב-1943 נבחר ווקר כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית וכיהן בתפקיד עד 1944, עת הוחלף על ידי רוברט האנגן. במאי 1945 הודיע ווקר על פרישתו מתפקידו כמנהל הכללי של הדואר, כדי לאפשר לנשיא החדש הארי טרומן למנות לתפקיד אדם מטעמו. טרומן בחר גם לתפקיד זה את האנגן, שהחליף את ווקר ב-1 ביולי. בהמשך השנה מינה טרומן את ווקר כחבר במשלחת ארצות הברית לאומות המאוחדות.
פרנק קומרפורד ווקר נפטר בניו יורק ב-13 בספטמבר 1959, בגיל 73.
מתי ואיך הומצא העם היהודי?
מתי ואיך הומצא העם היהודי? הוא ספר עיון שכתב שלמה זנד. הספר ראה אור בשנת 2008 בהוצאת רסלינג. נכון לשנת 2021, הוא תורגם ל-23 שפות.
תוכנו של הספר
הספר מתמודד עם מסורת ההיסטוריוגרפיה הפרוטו-לאומית והלאומית שהעלתה על נס את קיומו של עם יהודי מאז יציאת מצרים. מתוך דיון תאורטי בסוגיית הלאומיות ובהשראתם של בנדיקט אנדרסון וארנסט גלנר מבקש זנד לפרק את הנרטיב הציוני שהמציא, לדבריו, את העם היהודי כדי לייצר לאום חדש. על פי זנד, המצאת העם היהודי התבססה על התנ"ך כספר היסטורי ועל המיתוס הנוצרי של הגליית היהודים עם המרד הגדול, וכך נוצרה היסטוריה לאומית ארוכת טווח שלא הייתה ולא נבראה.
זנד מאמץ את ההשערה לפיה היהודים כלל לא גלו מארץ ישראל, והערבים ששכנו בארץ ישראל במהלך הדורות הם במידה רבה צאצאיהם. זנד סובר כי היהדות הייתה הדת המונותאיסטית הראשונה שפתחה במסע המרת דת המוני, ומוצאם של היהודים רבגוני ועשיר הרבה יותר ממה שמקובל לחשוב. לטענתו, יהודי אשכנז הם בעיקר גרים שמוצאם בממלכת כוזר, מקורם של יהודי תימן בממלכת חמיר, ואף יהודי צפון אפריקה וספרד הם ברובם גרים. לפיכך היהודים הם ציוויליזציית דת ייחודית, אך הם אינם עם זר ונודד כפי שהאנטישמים וחלק מן הציונים ראו אותם. בסיכומו של הספר דן זנד בפוליטיקת הזהויות האתניסיסטית במדינת ישראל ומביע את חרדתו מעתידה של פוליטיקה זו.
תגובות וביקורות
התזה של זנד עוררה דיון ציבורי נרחב בישראל ובעולם.
ההיסטוריון ישראל ברטל הסתייג מביקורתו של זנד על ההיסטוריוגרפיה הציונית, וטען כי זנד חוזר על דברים מקובלים בהיסטוריוגרפיה - לפיהם ההתגיירות הייתה תופעה רבת השפעה בתולדות היהודים בעת העתיקה ובראשית ימי הביניים, וישנה אפשרות כי מוצאם של מיליוני היהודים דוברי לשון היידיש הוא מהכוזרים - וכי עובדות אלו לא הושתקו בשיח ההיסטוריוגרפי הציוני, אלא שקיים פער בינו לבין השיח הפוליטי על זיכרון העבר.
המזרחן שאול ברטל ביקר את הספר בטענה כי ספרו של זנד הוא שחזור של רעיונות שהעלו גורמים ערביים שביקשו לשלול את הזכות ההיסטורית שבשמה התיימרה הציונות להקים מדינה יהודית, וכי הספר עלול לשמש את המקשים לעשות דה לגיטימציה לישראל.
לדעת מבקרים אחרים, זנד לוקח אירועים נקודתיים ומינוריים בהיקפם בהיסטוריה היהודית ובונה מהם תאוריה מפוקפקת במהימנותה, על מנת לבסס את השקפתו הפוליטית האנטי-ציונית ביסודה.
ההיסטוריון שאול שטמפפר טוען שלסיפור ההתגיירות של הכוזרים, התופס מקום מרכזי בספרו של זנד, אין בסיס.
נבו קמחי
נבו קמחי (נולד ב-30 באוקטובר 1965) הוא שחקן ישראלי. זוכה פרס השחקן המצטיין בפסטיבל "תיאטרונטו" ובפסטיבל "פותחים במה" של תיאטרון בית ליסין בשנת 2011.
ביוגרפיה
קמחי נולד בקיבוץ כברי בגליל המערבי. לאחר שסיים את לימודי בית הספר התיכון דחה את שירותו הצבאי ועבר לגור באשקלון שם עבד עם נערי שוליים במשך שנה. לאחר מכן התגייס ושרת בצה"ל במשך חמש שנים ביחידה קרבית, השתחרר בדרגת סרן בתפקיד מ"פ מסייעת בגדוד 50, תוך שהוא זוכה באות הצטיינות. בגיל 25, לאחר שסיים לטייל בעולם, התחיל את לימודי המשחק. בוגר בית הספר למשחק "בית צבי" מחזור 1993. בתקופת לימודיו הסתמן כהבטחה גדולה ומילא מגוון תפקידים ראשיים, מה שזיכה אותו בכמה מלגות, אחת מהן על שם עדה בן נחום, והשנייה על שם ירון ירושלמי. קמחי הוא זוכה פרס השחקן בתיאטרונטו 2007 על ההצגה "שעתו האחרונה של קול" מאת יהושע סובול ופרס השחקן המצטיין בפסטיבל פותחים במה בבית לסין 2011.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21, לאחר שמילא תפקידים רבים בטלוויזיה ובתיאטרון, נותר קמחי במשך תקופה ממושכת ללא הצעות חדשות, והחל לסייד דירות על מנת להתפרנס.
קמחי מוכר במיוחד בגילומו את הדמות "זוטא" מהסדרה המצליחה "עספור" של חברת התקשורת HOT, הסדרה עטורת השבחים "חטופים" שעלתה לשידור במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, תפקידו המרכזי בסרט הקולנוע "בוקר טוב אדון פידלמן" של הבמאי יוסי מדמוני והסדרה עטורת הפרסים "מעורב ירושלמי" בתפקיד "אפרים", הבן הבכור החרדי. בשנת 2013 השתתף בסדרת המתח של ערוץ 10 "בני ערובה", בדמות גיורא. בהמשך השתתף קמחי בסרט הקולנוע "עיר מקלט" ובסרטו של אורי ברבש "קפו בירושלים". בנוסף, בשנים האחרונות עוסק קמחי בהדרכת שחקנים, במסגרת שנה ג' בבית הספר לקולנוע מעלה בירושלים.
קולנוע וטלוויזיה
את הקריירה הטלוויזיונית החל קמחי בשנת 1994, בתוכנית המערכונים "נפלו על הראש" ששודרה בערוץ 2, תחת זכיינית השידור קשת. בנוסף, נטל חלק בסדרת הילדים "יוסף המספר על הכרים".
בשנת 1995 שיחק בסדרת הדרמה של הערוץ הראשון "סיטון" בתפקיד אלישע. באותה שנה שיחק גם בסרט "שחקנים" בתפקיד גבי.
בשנת-1996 השתתף בסדרת הטלוויזיה "חצי המנשה" בתפקיד רעואל,
בשנת 1997 שיחק בסרטו של איתן גרין "אשה מרציפן"
וב-1998 שיחק בסרט "מזל דגים" את "תלבוט". בשנת-2001 השתתף בסדרת הדרמה "דום לב". ב-2003 שיחק בסרט "איים בחוף", ב-2004 החל לשחק בסדרות הטלוויזיה "ראש גדול" בתפקיד אביב ירון, צייר ואבא של מור (אלמה בן זאב), במשך שלוש העונות הראשונות של הסדרה. באותה שנה, השתתף ב"מעורב ירושלמי" בתפקיד אפרים סעדה, ואף שיחק בסרט "סיפור קיץ" בתפקיד קצין נפגעים. בשנת 2006 השתתף קמחי בסדרת הטלוויזיה "אגדת דשא" בתפקיד שחר וב-2007 שיחק בסרט "בופור" בתפקיד אבישי. בשנת 2009 השתתף בסדרה פולישוק בתפקיד מיקי כץ. כמו כן שיחק ב-2009 גם בסדרת סרטים חרדית בשם "הלהקה" של יהודה גרובייס לצד השחקנים ירון מטולה שאול חיון ודוד אברמסו ן בתפקיד אריק, ודיבב בסרט "טינקרבל והאוצר האבוד". בשנת 2010 שיחק קמחי דמויות מרכזיות בסדרות המוכרות "חטופים" (בתפקיד אילן פלדמן) ובסדרה "עספור" (בתפקיד זוטא). בשנת 2011 שיחק בסדרה "אליפים" בתפקיד אביגדור זכרוני. באותה שנה שיחק בסרט הקולנועי "הערת שוליים" בתפקיד יאיר פיינגרהוט ובסרט הקולנועי "בוקר טוב אדון פידלמן" בתפקיד נח. קמחי גם השתתף בסדרה האינטרנטית "אנדו", בתפקיד מנהל בית ספר החולם להיות מפיק. ב-2013 שיחק בסרט "עיר מקלט".
בשנת 2012 שיחק קמחי בעונה הראשונה של סדרת הנעורים "גאליס" בערוץ הילדים של "הוט", בתפקיד "יוהאן", מנהל שומרי הסוד. ב-2015 שיחק בסרט "קאפו בירושלים". בשנת 2016 שיחק בסדרת הנוער "נעלמים" בתפקיד דובי השוטר. בשנת 2018 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של יעקב גולדווסר "שרוכים"  ב-2021  שיחק בתפקיד משנה בסדרת הדרמה "עלומים", בנוסף גילם חוקר ביאחב"ל בסדרת הפשע "השוטרים" בשנת 2022 שיחק בתפקיד פרקליט המדינה קובי הוניג בעונה השנייה של הסדרה "מנאייכ". באותה שנה גילם את אביו של נפתלי, בעלה של פייגי העקרה בסרט עקרה.
תיאטרון
בשנת 2007 זכה קמחי בפרס השחקן המצטיין בפסטיבל תיאטרונטו, על משחקו במחזה של יהושוע סובול "שעתו האחרונה של קול". ההצגה מוצגת בכל רחבי הארץ החל משנת 2007 ובתיאטרון הקאמרי.
חיים אישיים
קמחי מתגורר במושב חצב, נשוי בשנית למירב ואב לשני זוגות תאומים: בן ובת מנישואיו הראשונים ושתי בנות מנישואים השניים.
בעשור האחרון החל קמחי להתקרב ליהדות, להניח תפילין מדי יום ולשמור שבת.
פאוזיה פואד
ביוגרפיה
פאוזיה נולדה ב-5 בנובמבר 1921 לאחמד פואד, סולטן מצרים, ולנזלי סברי. בשנת 1922 הוכתר אביה כמלך, ולאחר מותו בשנת 1936 עלה לשלטון במקומו אחיה פארוק.
ב-15 במרץ 1939 נישאה למוחמד רזא שאה פהלווי והייתה לאשתו הראשונה ולנסיכת איראן. הנישואים הוגדרו כנישואים פוליטיים, שנועדו לקרב בין הסונים לשיעים. כעבור שנתיים, לאחר שהוגלה אביו של מוחמד רזא שאה פהלווי, רזא ח'אן, הפכה למלכת איראן. השניים התגרשו בשנת 1945 בשל קשיי הסתגלותה של פאוזיה באיראן, סכסוך בין משפחתה למשפחתו של מוחמד רזא, חוסר נאמנותו של מוחמד רזא, ולאחר שפאוזיה לא הצליחה להרות יורשים זכרים לשאה האיראני.
לה ולמוחמד רזא שאה פהלווי הייתה בת משותפת אחת, הנסיכה שהנאז פהלווי (נולדה ב-27 באוקטובר 1940).
בשנת 1949 נישאה בשנית, לקולונל איסמעיל שירין. השניים התגוררו בקהיר ובאלכסנדריה, ונולדו להם שני ילדים: נדיה ח'אנום וחוסיין שירין אפנדי. תוארי המלכות המצריים נלקחו ממנה לאחר המהפכה במצרים של 1952, שבה הודח אחיינה פואד השני והוא עבר להתגורר בשווייץ. לאחר מות בעלה בשנת 1994, המשיכה פאוזיה פואד להתגורר באלכסנדריה. בינואר 2005 דווח בטעות על מותה: אנשי תקשורת בלבלו בינה לבין אחייניתה, הנסיכה פאוזיה פארוק, בתו השנייה של המלך פארוק. פאוזיה פואד נפטרה ב-2 ביולי 2013 ונקברה בבית הקברות סיידה נפיסה בקהיר, לצד בעלה השני.
ראו גם
נזלי סברי
דני רולינג
חייו
נולד בשריבפורט, לואיזיאנה, לג'יימס וקלאודיה. אביו היה שוטר ונהג להתעלל באמו ובאחיו קווין, ונהנה להזכיר לבנו כי מעולם לא היה רצוי במשפחתם. באחת התקריות האלימות בביתם הגיעה קלאודיה לבית החולים לאחר שבעלה ניסה לגרום לה לחתוך את ידיה עם סכין גילוח. היא ניסתה לעזוב אותו פעמים רבות אך תמיד שבה אליו כעבור זמן מה. בפעם אחרת בה ניסה אביו להפגין את המשמעת הנוקשה שהשליט על משפחתו, כבל את רולינג לאדמה ואזק את ידיו, ולאחר מכן הזעיק למקום שוטרים בכדי שייקחו אותו, מפני שלטענתו, גרם לו למבוכה. במקרה אחר, הכה את הכלב של בנו עד שמת בעודו בידיו.
הרציחות בגיינסוויל
רולינג רצח ארבע סטודנטיות וסטודנט (אחד מקולג' סנטה פה וארבעה מאוניברסיטת פלורידה) במהלך סדרת פריצות ומעשי שוד שביצע בגיינסוויל, פלורידה, באוגוסט 1990. הוא השחית את גופות הקורבנות וערף את ראשה של אחת מהן. לאחר מכן סידר אותן בתנוחות שונות.
בשעות הבוקר המוקדמות ב-24 באוגוסט פרץ רולינג לדירתן של סוניה לארסון בת ה-17 ושל כריסטינה פאוול. משמצא את פאוול ישנה על הספה בקומת הקרקע, עמד מעליה במשך זמן מה אך לא העיר אותה, ועלה לחדר השינה העליון בו ישנה לארסון. הוא סתם את פיה בעזרת נייר דבק בכדי להחניק את צעקותיה ובזמן שניסתה להדוף אותו דקר אותה למוות. לאחר מכן שב למטה ואטם את פיה של פאוול, כבל את ידיה מאחורי גבה ואיים עליה עם סכינו תוך כדי שהוא חותך את בגדיה. לאחר מכן אנס אותה ודחף אותה מטה כשפניה כלפי הרצפה, דוקר אותה חמש פעמים בגבה. לפני שעזב את הדירה סידר רולינג את גופותיהן של השתיים בתנוחות מיניות פרובוקטיביות והתקלח.
כעבור יום, ב-25 באוגוסט, פרץ רולינג לדירתה של כריסטה הויט בת ה-18 לאחר שהצליח להיכנס דרך דלת זכוכית באמצעות סכין סימן שתיים ומברג. משגילה את הבית ריק מאדם, הלך לעבר הסלון והמתין. הויט הגיעה בשעה 11:00 ורולינג הפתיע אותה מאחורה באחיזת חנק. לאחר שהתעלפה סתם את פיה עם נייר דבק וכבל את ידיה, מוביל אותה אל חדר השינה, שם חתך את בגדיה ואנס אותה. בדומה לרצח של פאוול, דחף אותה עם הפנים כלפי מטה ודקר אותה מספר פעמים בגבה, קורע את לבה. לאחר שעזב את המקום הבחין שאיבד את ארנקו ובמחשבה כי אולי השאיר אותו בזירת הפשע, חזר לדירתה של הויט וערף את ראשה, מותיר אותו על מדף בצורה בה ישקיף על גופתה.
באותה העת החלו הרציחות למשוך תשומת לב רבה מצד התקשורת וסטודנטים רבים נקטו באמצעי זהירות בכך ששינו את סדרי היום שלהם ועברו לישון בקבוצות. מאחר שמסע ההרג של רולינג נפתח בתחילת סמסטר הסתיו, עזבו חלק מהסטודנטים את המקום ועברו למוסדות לימוד אחרים.
יומיים לאחר מכן, ב-27 באוגוסט פרץ רולינג לביתם של טרייסי פאולס ומאני טבואדה בני ה-23, לאחר שנכנס דרך דלת הזכוכית באותה צורה שחדר קודם לכן לביתה של הויט. הוא מצא את טבואדה ישן באחד מחדרי השינה ורצח אותו לאחר מאבק קצר. פאולס, אשר שמעה את ההמולה, הלכה במורד המסדרון לכיוון חדר השינה של טבואדה ונתקלה ברולינג. היא ניסתה לנעול את עצמה בחדר השינה שלה אך רולינג שבר את הדלת ולכד אותה. הוא סתם את פיה בנייר דבק וכבל את ידיה, חתך את בגדיה ואנס אותה, לפני שהפך אותה על פניה ודקר אותה שלוש פעמים בגבה. לאחר מכן הציב את גופתה בתנוחה מינית, אך הותיר את גופתו של טבואדה במקום בו מת מבלי לגעת בה.
למעט טבואדה, כל הקורבנות היו נשים לבנות בעלות גוף קטן, שיער ברונטי ועיניים חומות. אף על פי שבתחילת החקירה היו לרשויות מעט מאוד חשודים, הן ניסו להצביע על שניים אפשריים; אחד מהם, סטודנט מאוניברסיטת פלורידה בעל היסטוריה ארוכה של מחלות נפש אשר נשא על פניו מספר חתכים וצלקות מתאונת דרכים, דבר שהפך אותו ל"רוצח המושלם" מנקודת מבטה של המדיה. תמונתו פורסמה פעמים רבות, אולם הרשויות ניקו את שמו בצורה פומבית מכל האישומים לאחר מעצרו של רולינג.