cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסיבות לפרוץ המהפכה הצרפתית
היסטוריוגרפיה
ההיסטוריון המרקסיסטי ז'ורז' לפבר, נציג בולט של אסכולת האנאל, פרש ברביע השני של המאה ה-20 תאוריה נרחבת ששרטטה את המהפכה במונחי מלחמת מעמדות: הבורגנות העולה שאפה לתת ביטוי פוליטי לכוחה הכלכלי המתעצם; שעת הכושר הגיעה כשהארץ נגררה אל סף פשיטת רגל, והאצולה השוקעת התקוממה נגד המלך שניסה לכפות עליה את קיצוץ זכויות היתר שלה. הבורגנות הסתייעה בתורה באיכרות הכפרית המדוכאת, שנלחצה על ידי בעלי הקרקעות, ובהמוני הפועלים העירוניים.
ההסבר של לפבר התקבל באופן גורף והחזיק בעמדת בכורה במשך למעלה מדור, עד שהופרך כליל בשנות ה-70. הוכח כי דימויה של האצולה כגוף אליטיסטי ומנוון היה מיתוס. במשך שני הדורות לפני המהפכה הוענקו תוארי אצולה לרבבות מצטרפים חדשים, בניה היו משוקעים בפעילות הכלכלית, והתקיימה זהות אינטרסים רבה בינה ל'בורגנות', שעצם קיומה כיישות מובחנת הוטל בספק. הפטורים הנדיבים ביותר ממס הוענקו לסוחרים הגדולים בערי הנמל, ורבים מפשוטי העם נהנו מסוג כזה או אחר של זכויות-יתר. הסוחרים והתעשיינים היו בתת-ייצוג במוסדות הנבחרים החדשים והפסידו רבות מהמהפכה, בעוד שהמובילים היו עורכי-דין ואינטלקטואלים שכמהו יותר לקול בפוליטיקה מלהזדמנויות כלכליות.
גם השלילה הגורפת של ההסברים המטריאליים נדחתה, והגורמים הכלכליים העמוקים ששינו את החברה הצרפתית נותחו על בסיס פרטני, בלי מחויבות לדטרמיניזם היסטורי. בראשית המאה ה-21 אין פרדיגמה כוללת המתיימרת להסביר את פרוץ המהפכה, ומתמיד המחקר בהיבטים ובממדים המרובים שלה.
אבסולוטיזם והחברה
למן התקופה שלאחר דיכוי מרידות הפרונד בידי לואי הארבעה-עשר, שררה להלכה מונרכיה אבסולוטית בצרפת. מקור הלגיטימציה של המערכת הפוליטית, כפי שהשתקף ברטוריקה הרשמית שלה, היה ציות מוחלט למלך. בפועל, לא ניתן היה למנוע מן הפרלמנטים – בתי-הדין האזוריים ששימשו כגורם העיקרי בממשל המקומי, והיו מופקדים על רישום החוקים שהתקבלו מגבוה בשטחם ויישומם – לעכב או למחות על מדיניות הכתר. גם האצולה, שלואי החליש וניסה לפתות לחיי תענוגות בארמון ורסאי, נותרה כוח אדיר. החיכוך בין השליט לפרלמנטים ולאצילים המשיך להיות גורם קבוע בפוליטיקה הצרפתית גם במאה ה-18, אך לא היה לו כל מוצא מוסדר בדמות בית מחוקקים.
כלכלת הממלכה נשענה לחלוטין על המגזר החקלאי גם ערב המהפכה: למרות שהתפתחו תעשייה ומסחר, יותר מ-80% מהאוכלוסייה עסקו בעיבוד הקרקע. לחם היה מוצר הצריכה החשוב ביותר, ומקור התזונה העיקרי של הרוב הגדול. כמו כן, שרר בידול חד בין מחוזות צרפת כשווקים, שנועד בעיקר לאפשר פרוטקציוניזם באמצעות דיכוי תחרות וסחר פנימי, ולמנוע ספסרות בדגנים. שינויים פתאומיים בתחום זה היו עשויים להביא לרעב ולמהומות. כתוצאה מהחסמים היו השווקים השונים בצרפת הטרוגניים מאוד, עם הפרשי מחירים עצומים.
הסדר החברתי נשען על מערכת סבוכה של זכויות-יתר, שכמעט ולא היה איש שלא נהנה מהן ולו במעט. כל פרט נדרש למלא חובות שונים לפי השתייכותו הקורפורטיבית, שזיכתה אותו גם במעמד שונה. המסגרות המעמדיות, לסוגיהן ותתי-סוגיהן, היו אבני היסוד של החברה. החלוקה הרשמית הבסיסית, שחיפתה על מציאות סבוכה בהרבה של קבוצות אינטרס, הייתה זו שגולמה באספת המעמדות שלא כונסה מאז 1614: המעמד הראשון, הכמורה, שמנה כ-100,000 איש ב-1789; המעמד השני, האצולה, שכלל כ-400,000; והמעמד השלישי של פשוטי העם, 27.5 מיליון הנותרים. המערכת הפוליטית הייתה מוטה כליל לטובת שני המעמדות העליונים, שנהנו מזכויות-יתר רבות וחלשו על רוב הרכוש והנחלות – הכנסייה הייתה הבעלים של 10% מהקרקעות, והאצילים של יותר מרבע. ביטוי חשוב להבדלי המעמדות היה תחום המיסוי. האיכרים נשאו ברוב הנטל ונדרשו לשלם מיסים למדינה, לכנסייה ולאדוניהם, לעיתים בצורת עבודה תחת השיטה הסניורית. לעומת זאת נפטרה הכנסייה בתשלום סכום אחיד ומוסכם מראש כל שנה, ולאצולה הייתה מערכת פטורים מורכבת, אף כי הייתה גם האריסטוקרטיה הממוסה ביותר בכל אירופה. גם לעירוניים, לסטודנטים, לסוחרים מסוגים שונים וקורפורציות אחרות היו הקלות משלהם.
תמורות
בין 1705 לערב המהפכה ב-1789, עקב שיפורים בחקלאות ובתנאי הבריאות, גדלה אוכלוסיית הממלכה לפי אומדנים מ-22.4 מיליון ל-27.9 מיליון איש. שיעור הריבוי היה רק כמחצית מן הממוצע האירופאי, אך הביא למתח חברתי. עודפי הייצור שאפשרו בין היתר להאכיל את הפיות החדשים, זרמו באופן לא-פרופורציונלי: מחירי השכירות עלו יותר מאלו של התוצרת החקלאית, שעקפה בתורה את הגידול בשכר. ההכנסות נקוו אל בעלי הקרקעות – האצולה, הכנסייה, בורגנים עירוניים ואיכרים אמידים. במקביל, רוב הכפריים התרוששו. העוני הניע בין היתר מחזורי הגירה עונתיים לערים.
בצרפת התחוללה תנופה תעשייתית, אם כי מוגבלת למדי. רוב הפיתוח הכלכלי התבטא בתחום הסחר, בין היתר זה הקולוניאלי. למרות שההיקפים לא השתוו לאלה של בריטניה, החלה להיווצר במדינה תרבות צרכנית שערערה על הריבוד הרשמי הנוקשה בין המעמדות. תושבי הערים הוציאו יותר על פנאי ומה שנחשב קודם למותרות; רבים מבני האצולה היו שותפים לעשירים מפשוטי העם במיזמי סחר ותעשייה שונים. לורן ר. קליי הצביעה על גל של מחאות לקוחות בשנים לפני המהפכה, שהיו שונות מאוד ממהומות המזון המוכרות ונסובו על עניינים כביטולי הופעות, כעדות לתודעה חדשה של צרכנות. זו הייתה מטבעה מנוגדת לאופיה של חברת המעמדות: כך, לדוגמה, האופנה שרכשו פשוטי העם חיקתה במודע את האצולה, וכך טשטשה את הפערים.
פן אחד בו ניסה הכתר לקדם ליברליזציה היה החלשת חסמי הסחר הפנימי, בעיקר בתחום הדגנים, בשנות ה-60 וה-70. המהלך, שבוצע לא בלי נסיגות והשתהויות, הוביל לסדרת עליות מחירים ולמחסור. מעמדו של המלך, שמעורבותו באספקת לחם סדירה הייתה יסוד חשוב ללגיטימיות שלו בתרבות הפוליטית, נפגע קשות בעיני החקלאים. נרשמו מהומות וסירוב לכבד את ההסדרים הסניוריים בשיעורים שעלו על המוכר. למרמור הכפריים, שהונעו מתוך תפישה לפיה השלטון מפקיר את האינטרסים שלהם לטובת הסוחרים ובעלי-הקרקעות, היה גוון אנטי-קפיטליסטי חריף.
לואי החמישה-עשר ושריו עמדו על הצורך בהגדלת בסיס המס וברפורמה כלכלית. האליטות, שחלקן היה מעורב עמוקות בסחר החדש ולעיתים תמך בשינויים בתחומים אחרים, נאחזו בפטורים שלהן. המלך ואנשיו התעמתו עם הפרלמנטים והמעמדות הגבוהים, ואף שאילצו אותם לערוך ויתורים קשים, נכשלו בעריכת שינוי מהשורש. ב-1749 ניסה הכתר לכפות מס אחיד של 5% על כל מקורות ההכנסה, אך הכנסייה הצליחה לפטור את עצמה מכך, ובעקבותיה הלכו בעלי-הקרקעות שנגעו בדבר. ב-1771 הצליח הקנצלר רנה דה מופו לאלץ את הפרלמנטים לוותר על מרבית סמכויותיהם, אך גם הוא לא עבר משם לתמורה מקפת. כוחו הגדול של הכתר, שחסר כל מערכת מאזנת סדורה דוגמת בית-הנבחרים של אנגליה, הביא לכך שצעדיו התקיפים נתפשו לעיתים קרובות כהפגנת עריצות בידי האצולה. אי-יכולתו של הממשל המרכזי לערוך את התיקונים ששאף להחיל בתחום המס, לצד מדיניות פזרנית שהגיעה לשיאה במלחמת שבע השנים ההרסנית, הביאה ליצירתו של חוב עצום שהלך ותפח עם השנים.
בינתיים, האצולה הצרפתית עברה משבר פנימי. לצד החלוקה הבסיסית בין "אצולת החרב", שתאריה ניתנו לה על שירות צבאי בימי הביניים, ל"אצולת הגלימה" שקיבלה את מעמדה על שום קניית משרות בשירות המדינה, גדל הפיצול בין שוכני החצר בוורסאי לקרתנים, ובעיקר בין אלה שהיו בעלי ייחוס עתיק יחסית לאותם שרכשו את התואר זה מקרוב. האצולה הצרפתית הייתה קבוצה פתוחה: כ-40,000 איש קנו כניסה אליה במהלך המאה. הניגודים וההאשמות בשחיתות וניוון הביאו את המיוחסים לנסות להדגיש את ייחודם: בין היתר, נקבע ב-1781 שרק בני דור רביעי לאצולה יוכלו להתקבל כצוערים בצבא. אריסטוקרטים צעירים כגבריאל בואה-ננסיי תבעו מבני מעמדם להתנתק מהערים ומהחצר ולשוב לחבלי הכפר ולערכים הצבאיים. המחאה והמרמור על שחיקת הערך הסמלי של האצולה, שהדלדלה לחסות בצל השליט, הוביל גם למה שחוקרים תיארו כריאקציה ולנכונות להתעמת יותר עם המלוכה. לדיון שהתעורר, ציין ג'יי מ. סמית, היו עוד השלכות בלתי-צפויות: הוא העמיד את הערכים והמידות הטובות במרכז וניתקן משאלת התואר הפורמלי. בכך פתח פתח לטענה שכל אדם טוב ומוכשר זכאי לכבוד שהיה מנת חלקו של המעמד השני.
גם במעמד הראשון סערו הרוחות. ההגבלות על קידום כמרים זוטרים ושמירת המשרות הכנסייתיות הבכירות לבני משפחות אצולה, שגרפו עושר ממילוי תפקידים כמו בישופים וראשי מנזרים, עוררו מחאה ומרמור בקרב הדרגות הנמוכות. גורם עז לא פחות לחיכוך היה היאנסניזם, שאמנם דוכא רשמית ב-1712 אך בעלי גישות מקורבות המשיכו לשמור על מורשתו. בפרלמנטים, כבזרם הנרדף, הייתה העדפה לפיקוח מקומי על הכנסייה כמשקל-נגד לסמכות האפיפיור. גורמים ינסניטים-למחצה ניהלו תעמולה בלתי-פוסקת נגד הישועים, נציגיה הישירים של רומא, והצליחו לאלץ את המלך לסלקם ב-1764; המאבק שימש מעין הד לדרישה לתיקונים ולממשל ייצוגי יותר. התביעה לרפורמה מקיפה בכנסייה יצאה בראש ובראשונה מתוך חוגיה שלה.
שיעורי האוריינות עלו, ובתי-הדפוס הוציאו לאור מגוון של ספרים, כתבי-עת ועלונים כדי לענות על הביקוש. יותר מכל תוכן ספציפי, עצם קיומו של מרחב דיון כזה שינה מקצה לקצה את הדרך בה הציבור עסק בענייני דיומא. נוצרו ערוצים להחלפת רעיונות ולהפצת תורות חדשות, ולאחר 1789 היה מתאם ברור בין שיעור יודעי הקרוא וכתוב במחוזות השונים לעוצמת הפעילות המהפכנית. גם הדרגים הבכירים היו מודעים לכך יותר ויותר: שרי האוצר המתחלפים ז'אק נקר ושארל אלכסנדר דה קאלון עשו שימוש נרחב במנשרים כדי לתקוף זה את מדיניותו של זה ולשתף את הציבור הרחב בתוכניותיהם. הדפוס אפשר פוליטיזציה של המוני העם. במהלך המאה התייחסו הוגים ונושאי משרה יותר ויותר למושג החדש של דעת הקהל, שהחלה להיתפש כערוץ של מקור לגיטימציה אחר לשלטון: כלל האומה הצרפתית. תרבות הדיון הפתוח עמדה גם בסתירה עזה לחשאיות ולאטימות שהוסיפו לאפיין את התוויית המדיניות בממשל ובחצר המלך, שהוסיפו להתנהל כמימים ימימה גם כשהציבור דש בענייניהם על גבי עיתונות העלונים. התנהלות זו הוסיפה על התפישה הרווחת של חצר ורסאי כמוקד של שחיתות, וההמונים ניפחו דיווחים על העוולות וההפקרות מצד האצילים, הממסד והמשפחה המלכותית.
שוליית המכשף (סדרת משחקים)
שוליית המכשף (באנגלית: Simon the Sorcerer, בתרגום מילולי: סיימון המכשף) היא שמה של סדרה בת חמישה כותרים של משחקי מחשב עלילתיים והומוריסטיים מסוגת משחקי ההרפתקה, אשר יצאו לאור על ידי חברות AdventureSoft ו-Silver Style Entertainment בשנות ה-90 של המאה ה-20 ושנות האלפיים. המשחק עושה שימוש בממשק משתמש גרפי דרך הפעולה בה מבוססת על הצבעה והקלקה (Point and Click) לשם ניהול דיאלוגים ושימוש בחפצים.
המשחק נקרא על שם הדמות הראשית - סיימון, נער סרקסטי ושנון מעולמנו. בתחילת הסיפור הוא מועבר למימד קסום כמכשף לבוש בגלימה וכובע מחודד. כדי לחזור לעולמו עליו לפתור חידות רבות ומשימות. העולם המכושף שאוב מאגדות וספרי ילדים שונים (כדוגמת רפונזל, עמי ותמי, דברי ימי נרניה, שר הטבעות, זהבה ושלושת הדובים, כיפה אדומה, ועוד) ומהווה פרודיה עליהם.
שני המשחקים הראשונים בסדרה תורגמו לעברית על ידי חברת מחשבת.
המשחק הראשון
המשחק הראשון בסדרה יצא לחנויות ב-31 בדצמבר 1993. הפעם סיימון לבוש בבגדים סגולים.
סיימון מועבר באופן קסום דרך ספר כשפים ישן אל העולם הקסום. הוא מגיע לביתו של הקוסם קליפסו ומגלה שהוא נחטף על ידי המכשף הרשע סורדיד, האנטגוניסט המרכזי לאורך הסדרה כולה. סיימון מתבקש לשחרר את קליפסו משביו של סורדיד, וזוהי המטרה של משחק זה. כדי לעשות זאת סיימון צריך בין השאר לקבל תואר של מכשף רשמי, על ידי מציאת מטה קסם של מכשף עבר, למצוא דרך למבצרו של סורדיד דרך ענק ומאורה של דרקון ועוד הרפתקאות רבות.
למשחק יצאה גרסה מחודשת למערכות הפעלה מודרניות, ובה שולב דיבוב לעברית של קבוצת הפייסבוק "הרפתקה עברית" (בניגוד לגרסא המקורית שבה היה תרגום ללא דיבוב).
המשחק השני: האריה, המכשף והזמנ-תחה
המשחק פותח בהחייאתו של סורדיד מן המתים בידי נער כפרי עם שאיפות להיות מכשף בשם ראנט, בחור נמוך עם גלימה כחולה. ראנט מתקין לסורדיד גוף רובוטי, ויחד הם זוממים תוכנית שכלול בה סיימון ובסופה סורדיד יקבל גוף חדש בסופו של דבר.
יחד ראנט וסורדיד יוצרים ארון בגדים שיעביר את סיימון אל העולם הקסום בשנית, וצולחים. סיימון מגיע אל חנות הקסמים של קליפסו, ואת רוב המשחק מבלה בניסיונות למצוא את אבקת-כח: דלק שיאפשר לו לחזור למימד שלו, אולם לקראת סוף המשחק הוא דוחה את האפשרות לחזור הביתה ורוכב על אריה קסום אל מבצרו של סורדיד, במטרה להציל את אליס, נכדתו של קליפסו, ולהשמיד את סורדיד אחת ולתמיד.
המשחק מסתיים בכך שסורדיד מחליף את גופו הרובוטי שלו עם גופו של סיימון, ואילו סיימון נותר תקוע בגופו של סורדיד במימד של העולם הקסום ולא חוזר הביתה.
המשחק השלישי: 3D
המשחק השלישי יצא לחנויות ב- 9 באוקטובר 2002. כפי ששמו מרמז, האנימציה במשחק מוצגת בשלושה ממדים. הפעם סיימון מוחזר על ידי קליפסו לחיים ויוצא למסע בעקבות סורדיד.
המשחק לא התקבל יפה כשני קודמיו, בעיקר בשל גרפיקה מאכזבת לתקופתו, ממשק שליטה מסורבל, באגים ובשל העובדה שהמשחק לא היה משחק הרפתקה 'טהור' אלא שילב גם מיני-משחקים של מהירות וזריזות אצבעות, לאורך כל המשחק, במיוחד (אך לא רק) בפרק הראשון של המשחק שכמעט כולו היה מורכב מפאזלים שדרשו מהירות ולא חשיבה.
המשחק הרביעי: Chaos Happens
המשחק הרביעי בסדרה, יצא לשוק בגרמנית בפברואר 2007, ובאנגלית באוקטובר 2008. את המשחק הזה הוציאה חברת משחקים אחרת – Silver Style Entertainment – במקום AdventureSoft שהוציאה את שלושת המשחקים הראשונים. הדמויות והאנימציה במשחק נותרו בפורמט תלת-ממדי, אשר השתפר משמעותית לעומת קודמו, אם כי לדרישת הקהל, הוחזרה עטרה ליושנה על ידי השבת ממשק ה"הצבע-ולחץ" הקלאסי.
המשחק מתחיל בכך שסיימון פוגש בחזיונו את אליקס, נכדתו היפה של קליפסו, הקוסם הקשיש שהביא את סיימון לעולם הקסמים בפעם הראשונה וזו מבקשת ממנו לחזור לעולמם שכן נמצא בסכנה. כשסיימון מגיע לעולם הקסום, אליקס באה אליו ומודיעה לו שאינה מעוניינת להמשיך את הקשר ביניהם. סיימון, שלא זוכר כי היה ביניהם קשר כלשהו, מגלה בהדרגה כי יש לו כפיל שהגיע ממימד שנקרא ה'נקסוס', והכפיל הזה בעצם מתחזה אליו, אל סיימון, אך שונה ממנו בתכונות רבות. המשחק עוקב אחר הכפיל של סיימון ולאחר מכן בהתנקשות במלך של העולם הקסום, ומלוכתו של המתנקש, העוזר הבכיר למלך, קלבה.
המשחק החמישי: ?!Who'd Even Want Contact
הגרסה הגרמנית של המשחק יצאה לשוק ב-2009 והגרסה האנגלית יצאה לשוק ב-2010. המשחק עושה שימוש במנוע גרפי משופר של המשחק הרביעי וגם הוא משתמש בממשק של ה"הצבע-ולחץ" הקלאסי.
לאחר סוף המשחק הרביעי סיימון נשאר בממלכה הקסומה וחי עם חברתו אליקס, הפעם סיימון נאלץ להתמודד מול חייזרים שפולשים לעולם הקסמים, הם חוטפים את אליקס ועל סיימון למצוא דרך לשחרר את אליקס ולהביסם.
קלי טריפיוקה
פיטר קלי טריפיוקה (באנגלית: Peter Kelly Tripucka; נולד ב-16 בפברואר 1959) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1981–1991, בעמדות הסמול פורוורד והקלע. לאורך קריירת ה-NBA השתתף פעמיים במשחק האולסטאר, והעמיד ממוצעים של 17.2 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות
טריפיוקה נולד בעיר גלן רידג' שבניו ג'רזי, ובין השנים 1977–1981 למד באוניברסיטת נוטרדאם. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיתף פעולה עם שחקני ה-NBA לעתיד ביל למביר, אורלנדו וולרידג' וביל האנזליק, ולצידם הוביל את הקבוצה להישגה הטוב אי פעם – העפלה לשלב הפיינל פור בטורניר אליפות המכללות. במשחק חצי הגמר קלע טריפיוקה 12 נקודות באחוזי קליעה נמוכים (29.4%), וקבוצתו הפסידה לאוניברסיטת דיוק בתוצאה 86–90. בכל 3 העונות הבאות הוביל את קלעי קבוצתו עם כ-16.8 נקודות בממוצע למשחק, ובסיום כל אחת מהן נבחר לאחת מחמישיות העונה של ליגת המכללות ("Consensus All-American Team").
דטרויט פיסטונס
בדראפט ה-NBA 1981 נלקח טריפיוקה בבחירה ה-12, על ידי קבוצת דטרויט פיסטונס. כבר בעונת הרוקי שלו נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, לאחר שקלע 21.6 נקודות בממוצע למשחק. בסיום העונה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה, ואף סיים במקום השני בהצבעה לפרס רוקי העונה, אחרי הזוכה באק ויליאמס. בעונתו השנייה בדטרויט הוביל את קלעי קבוצתו עם 26.5 נקודות למשחק (שלישי ב-NBA), ובמהלכה קלע שיא מועדון של 56 נקודות בניצחון קבוצתו מול שיקגו בולס. בעונת השתתף בשנית במשחק האולסטאר, והוביל את הפיסטונס, לצד אייזיאה תומאס וביל למביר, להעפלה ראשונה לפלייאוף מזה 7 עונות. בסדרת הפלייאוף הראשונה שלו הציג טריפיוקה יכולת מצוינת כשקלע 27.4 נקודות למשחק, אך קבוצתו הפסידה בתוצאה 2–3 לניו יורק ניקס, בהובלתו של ברנרד קינג (42.6 נקודות למשחק בסדרה). בשתי העונות הבאות התבססה דטרויט כאחת הקבוצות המובילות באזור המזרחי, אך לא הצליחה לעבור את שלב הפלייאוף השני. ב-5 עונותיו במדי הפיסטונס רשם טריפיוקה ממוצעים כוללים של 21.6 נקודות, 4.5 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק.
יוטה ג'אז
לקראת עונת הועבר טריפיוקה בטרייד ליוטה ג'אז, יחד עם קנט בנסון, בתמורה לאדריאן דאנטלי. בשתי עונותיו ביוטה מיעט לקבל דקות משחק, ותרם 9.1 נקודות למשחק בלבד.
שארלוט הורנטס
בקיץ 1988 נשלח טריפיוקה בטרייד לשארלוט הורנטס, לקראת עונת הבכורה שלה ב-NBA. באותה עונה חזר להיות שחקן מוביל, כשהוליך את קלעי ההורנטס עם 22.6 נקודות למשחק, אך קבוצתו סיימה במקום האחרון באזור המזרחי עם מאזן ניצחונות 20–62. בשתי העונות העוקבות נחלשה תפוקתו בהדרגה, ובסיום עונת פרש ממשחק ב-NBA.
לאחר הפרישה
בין השנים 1993–2001 שימש כפרשן של משחקי דטרויט פיסטונס ברשת טלוויזיה מקומית, ובין השנים 2003–2005 מילא תפקיד דומה עבור ניו ג'רזי נטס. בשנת 2008 הצטרף לצוות השידור של ניו יורק ניקס במדיסון סקוור גארדן, שם עבד לצד גאס ג'ונסון ומייק ברין עד שנת 2012.
אהוד (מאמן לוחמה אווירית)
אהוד (באנגלית LVC, ראשי תיבות של Live, Virtual, Constructive) היא מערכת אימון לפלטפורמות אוויריות תוצרת מפעל מלמ של התעשייה האווירית לישראל. המערכת מאפשרת למטוסי קרב או כלי טיס אחרים להתאמן בסיטואציות קרב מורכבות שיקר או בלתי אפשרי לייצר, בעזרת שילוב הדמיה ומציאות רבודה המשולבת עם טיסה אמיתית של הטייס על כלי הטיס.
מערכות אהוד מאפשרות להקליט את מהלך הלחימה ולבצע בחדר התחקורים לאחר הטיסה ניתוח מעמיק של הטיסה יחד עם הצגת סימולציה של "מה היה קורה אילו" כגון אם הטייס היה מבצע תמרון אחר, או מגיב אחרת לטיל שירו עליו, ולהראות אם אופני תגובה אחרים היו יעילים יותר.
אהוד מאפשר לטייסות שלמות להתאמן יחד בתרחיש מסונכרן כאשר כל פוד של אהוד מחובר גם למערכות האחרות ולמערכת שליטה ובקרה מרכזית, באמצעות "דאטה לינק", רשת תקשורת שפותחה בתעשייה האווירית, ומאפשרת מעבר מידע בין כל נקודות הקצה, וכן נותנת הרשאות שיתוף מידע לפי הצורך לכל פוד, ובכך לדמות מצב אמיתי וכן לעמוד בדרישות סייבר שונות. דורות מתקדמים של אהוד מאפשרים גם למסוקים כגון אפאצ'י להשתתף בסימולציית הלחימה.
מערכות אימון מסוג אהוד נמצאות בשימוש נרחב בעולם, כולל צבאות של מעל 17 מדינות.
שגרירות ישראל בקייב
שגרירות ישראל בקייב היא השגרירות, הנציגות הדיפלומטית ומקום משכן שגריר ממשלת ישראל באוקראינה. בניין השגרירות ממוקם ברחוב קונובלציה d-36, שבקייב, בירת אוקראינה.
היסטוריה
מדינת ישראל הכירה בעצמאות אוקראינה ב-25 בדצמבר 1991, אחרי פירוק ברית המועצות. ב-26 בדצמבר כוננו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, ובאוקטובר 1992 נפתחה שגרירות אוקראינה בישראל. שגרירות ישראל באוקראינה נפתחה בקייב בירת אוקראינה בתחילת 1993.
שפות גרמאניות
השפות הגרמאניות הן אחד הענפים של השפות ההודו-אירופיות, שכולל את השפות שדיברו השבטים הגרמאניים שהתיישבו בצפון אירופה לאורך גבולות האימפריה הרומית, ואת השפות המודרניות שהתפתחו מהן.
נוטים לחלק את השפות הגרמאניות לשלוש קטגוריות: שפות גרמאניות מזרחיות, שפות גרמאניות מערביות, ושפות גרמאניות צפוניות. כל השפות הגרמאניות המזרחיות נכחדו. ישנם בעולם 515 מיליון דוברי שפות גרמאניות כשפות אם, רובם דוברי גרמנית (128 מיליון דוברים, רובם כשפת אם) או אנגלית (כמיליארד דוברים, אך רובם כשפה שנייה). כל השפות הגרמאניות המודרניות נכתבות בימינו באלפבית הלטיני, למעט יידיש, הנכתבת באלפבית העברי.
מאפיינים
השפות הגרמאניות מתאפיינות בכמה מאפיינים לשוניים ייחודיים:
סיווג
[[קובץ:Germanic_dialects_ca._AD_1.png|ממוזער|300px|ימין|הדיאלקטים של השפות הגרמאניות במאה הראשונה
והדיאלקטים הגרמאניים המערביים
]]
[[קובץ:Old norse, ca 900.PNG|ממוזער|300px|ימין|השפות גרמאניות בתחילת המאה העשירית לספירה צפון
מזרח
מערב
שפות מדוברות
עם השפות הגרמאניות נמנות:
יואן תאודור קאלימאקי
יואן (ינאקי) תאודור קאלימאקי או בצעירותו - יואן תאודור קַלמֶשוּל (ברומנית: Ioan Teodor Calmășul) (ברומנית: Ioan Theodor Callimachi, ביוונית: Ιωάννης Θεόδωρος Καλλιμάχης- יואניס תאודורוס קאלימאכיס, בסביבות 1690 ככל הנראה קמפולונג מולדובנסק - בסביבות 1780, אולי באיסטנבול) היה אציל, דיפלומט ומתרוגמן רומני עם שורשים יווניים, שליט נסיכות מולדובה בין אוגוסט 1758 ולבין מאי/יוני 1761.
מוצא המשפחה ושנותיו המוקדמות
יואן תאודור קאלימאקי היה אציל ממוצא רומני. ככל הנראה שם המשפחה המקורי היה Bene אליו נדבק מאוחר יותר הכינוי "קלמש" (Calmăș) או "קלמשול" (Calmășul), שהתייוון לצורה "קאלימאכיס", המורכבת מן המלים היווניות - "קאלי"= "יפה" ו"מאכי" = "מאבק". יואן קאלימאקי בחר לשנות את שם משפחתו לקאלימאקי ככל הנראה אחרי שהתמנה לדרגומן ראשי בקושטא.. סבו של יואן תאודור, ואסילה בֶּנֶה היה בעל אחוזה בכפר היגידיש, על-יד אורהיי, בחבל הארץ שנקרא אחרי 1812 בסרביה והיו לו שני בנים: תאודור (תואדר) (כ-1660-כ-1740) וניקולאיה. חלק מנסיכות מולדובה. ככל כנראה אביו של השליט, תאודור, הגיע לעיר קמפולונג בדרום החבל בוקובינה והיה לוורניק באותה עיר. יואן תאודור קאלימאקי נולד ככל הנראה בעיר הזאת והיה בנו השני של תאודור קלמש-קאלימאכיס ושל רוקסנה לבית גיקה, בתו של השליט גריגורה הראשון גיקה.. אחים אחרים היו גאורגה, לימים גבריל, מיטרופוליט של תסלוניקי ואחר כל של יאשי, הבאן ודומיטרשקו ו שתי בנות -, פרסקיבה ומריה. יואן תאודור למד בלבוב, אז מרכז חינוך חשוב של כל האזור, שנמצא בפולין השכנה.
תפקידיו במולדובה ובקושטא
בצעירותו היה יואן קלימאקי, אז עדיין קלמשול, חבר ממשלחת של 50 לוחמים צעירים שנשלחה על ידי השליט מיכאיל רקוביצה לביקור בחצר הצאר פטר הגדול. בשובו לנסיכות מולדובה, נשלח על ידי השליט ניקולאיה מברוקורדט כמזכיר ו"תרזימן" (מתורגמן) ליד אחיו, הדרגומן הראשי יואן מברקורדט באיסטנבול (קונסטנטינופול). נשאר באותו תפקיד גם ליד היורש בתפקיד של יואן, גריגורה גיקה (1726-1716). הדרגומן הראשי היה מתורגמן אישי של הסולטן העות'מאני ושיחק תפקידים חשובים בדיפלומטיה העות'מאנית. יואן קאלימאקי שלט היטב בשפות רומנית (שבה התכתב למשל עם אחיו), פולנית, לטינית, יוונית, צרפתית, איטלקית וטורקית.
דרגומן גדול
אחרי עריפת ראשו של הדרגומן הגדול אלכסנדרו גיקה, אחרי הסכם השלום בבלגרד (1739), התמנה יואן קאלימאקי במקומו בשנת 1741. הוא מילא תפקיד זה בתקופות -1741-1751 ו-1752-1758.כדרגומן דגל קאלימאקי ביחסים טובים עם האימפריה ההבסבורגית. במשבר שנוצר עקב מות קיסר אוסטריה, קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פעל קאלימאקי בהצלחה למנוע את כניסת האימפריה העות'מאנים במלחמת הירושה האוסטרית כפי שציפו פרוסיה וההרפתקן האוסטרי המומר לאסלאם, המרקיז דה בונוואל, שהתנגדו ליורשת הכתר האוסטרי, מריה תרזה. ב-1751, ככל הנראה בעקבות תככים של גריגורה השני גיקה, מיטיבו בעבר, שביקש הפעם לקדם את אחד מבניו, ואולי גם עקב מזימות הדיפלומטים הפרוסים והצרפתים ששנאו את גישתו הפרו-אוסטרית, פוטר קאלימאקי מתפקידו והוחלף במאטיי גיקה. לצורך העיניין שילמו בני גיקה לטורקים 200 שקיות צהובים. יואן קאלימאקי נשלח לכלא יחד עם הפטריארך היווני של קושטא. שניהם מילאו שליחויות תיווך מטעם הוזיר הגדול בקפריסין והואשמו אחר כך האשמות שוא על אי-סדרים כביכול בטיפול בקובלנות הקפריסאים. . בסופו של דבר ניצל קאלימאקי מעונש מוות הודות להתערבויות של כמה בכירים בחצר העותמ'אנית ויואן הוגלה לאי היווני טנדוס בצפון הים האגאי. אולם עבור זמן לא רב, באוגוסט 1752 הוחזר לתפקיד באיסטנבול.
שליט מולדובה
באוגוסט 1758 קיבל יואן תאודור מינוי מהשער העליון כשליט מולדובה במקום סקרלט גיקה. באופן מוזר, ביקש קאלימאקי מהסולטן שבטקס מינויו שלא ישתתפו השגרירים הזרים (ה"אלצ'").
מדיניות הפנים
שלטונו הסתמך במידה רבה על הלוגופט והרופא ממוצא יווני יורדאקה סטבראקה (סטבראקיס או סטבראקולו), שכיהן כ"באש קאופקחאיה" - שגריר מולדובה ב"שער הנשגב". הוא סייע לקאלימאקי לקנות מהטורקים את המינוי כשליט. המדינה הייתה כבר מתחילת השלטון של קאלימאקי במצב משבר, בגלל פלישת הטטרים מדרום בוג'אק. הטטרים התפרעו בנסיבות מאבק פנימי שלהם על כתר הח'אנות של קרים בין אסלן גיריי, שהתמנה על ידי הסולטן, ול קרים גיריי, האהוד על ידי העם. בספטמבר 1758 זרעו הטטרים הרס וחורבן באזורי לפושנה, פלצ'יו, קובורלוי, ואסלוי, טוטובה ופוטנה. תושבים רבים (כ-15,000, לפי עדות הדיפלומט הצרפתי ה ורז'ן) נחטפו כעבדים. קשישים ונכים נרצחו ללא רחמים. רק שלושה מחוזות נשארו ללא פגע. לבסוף התרצה הסולטן ומינה את קרים גיריי לח'אן. בהגעתו ליאשי התקיים טקס דתי להכתרת השליט בכנסיית ניקולאיה הקדוש. בעקבות הפשרה שהושגה לגבי בחירת הח'אן של קרים, הצליח קאלימאקי להשיג את שחרור העבדים מידי הטטרים ואף החזרת חלק מהנכסים גנובים. אולם אחרי נזקי הטטרים באו הגזרות מבפנים. סטבראקה חזר לנסיכות ויישם בה, בין היתר, באמצעות שר האוצר - הויסטיירניק קונסטנטין קולגלניצ'אנו מדיניות של הכבדה רבה של עומס המסים. יחד עם סטבראקה, שתיפקד כמעין שר אוצר או אף "משנה לנסיך" (כדברי הכרוניקן ינאקה קוגלניצ'אנו, המצוטט ב), ביקש השליט לחדש את המס על הבקר (וקריט văcărit) שבוטל רק שנתיים קודם לכן על ידי השליט קונסטנטין רקוביצה אך המיטרופוליט יאקוב פוטניאנו שנשבע בזמנו לאסור על מס זה, לא הסכים להפר את שבועתו ופרש. יואן מינה אז במקומו את אחיו, גבריל, שכיהן קודם כמיטרופוליט בתסלוניקי, אך גם זה לא העז לתמוך במיסוי. אז המציא קאלימאקי מס חדש בשם "אז'וטורניצה" (מס "לעזרה" "ajutorniță") שהוטל על ראש כל בעל משק, מכל השכבות החברתיות, אף על הבויארים והמנזרים. נגד חרושת השמועות העוינות לשלטון נאבק השליט בעזרת צו מלכותי שאסר על "המצאת שקרים" והפצתם. אחרי שסטבראקה הכין מלכודת לכמה מהבויארים שהתנגדו להטלת המיסים, וגרם להם ליפול לידי הטטרים, זעם רב התעורר בקרב העם, לרבות האצולה. ב-18 במרץ 1759 באמצע התענית הגדולה פרץ מרד ביאשי נגד סטבראקה. לדברי ינאקה קוגלניצ'אנו, ההמון שמנה אלפי איכרים וסוחרים דרש את ראשו של היועץ יווני. המורדים הצליחו לפרוץ את שער הארמון וחדרו פנימה. סטבראקה הצליח להימלט בעור שיניו, לבוש בבגדים טורקיים, והגיע בשלום לאיסטנבול. ב-25 בדצמבר 1759 החליט קאלימאקי על הקמת בית חולים ביאשי. באיסטנבול סוכלו בינתיים מזימות החצר של גריגורה גיקה ושל מיכאי רקוביצה ומקורבו הצרפתי, לנשו, להדיח את קאלימאקי מכס המלכות.
מדיניות החוץ
יואן קאלימאקי שלט, כמו שאר הנסיכים הפנרים בחסות האימפריה העות'מאנית, מה שלא מנע ממנו לעודד את המסחר הישיר עם פולין ופרוסיה. במסגרת מדיניות עידוד המסחר, העניק cab, 1760 ליהודים פריבילגיות כמו הפטור מן המס על המלח.. בימי שלטונו הקצרים הורעו היחסים עם אוסטריה שהחליטה לשים מחסומים בגבולות עם מולדובה מחשש ממגפת דבר. אחרי שצרפת התקרבה לאוסטריה, גם קאלימאקי התקרב לצרפת.
דת ותרבות
יואן קאלימאקי תרם תרומות למנזרים ביוון - למנזרים קסרופוטאמו ופנטלימון הקדוש (רוסיקון) בהר אתוס ולמנזר יוחנן הקדוש התאולוג באי פטמוס. ביוני 1760 הוא העמיד את מנזר "בוגדאן סאראי" בקונסטנטינופול, שהיה מקום ההארחה של שליטי הארצות הרומניות בברית האימפריה העות'מאנית, תחת חסות המנזר רוסיקון. בנו, השליט גריגורה קאלימאקי, אישר את ההחלטה ושילם את הסכום שאביו התחייב לו. חובב תרבות, קאלימאקי מימן הדפסת ספר תהלים בלייפציג והזמין גלובוסים גאוגרפיים ומפות.
סוף שלטונו והמשך חייו
יואן קאלימאקי ויתר על השלטון, בנסיבות לא ברורות, ייתכן כי בגלל גילו המופלג, לטובת בנו גריגורה קאלימאקי. להבדיל משליטים אחרים באותה תקופה, זכה להיות נוכח בהכתרת בנו כשליט. נראה כי חזר לגור באיסטנבול. נפטר שם בערך כעבור 19 שנה, בסביבות שנת 1680 כשהוא בן 90. אך נסיבות מותו ומקום קבורתו אינם ידועים. גם אחיו המיטרופוליט גבריל חי חיים ארוכים ונפטר בשנת 1786 בסביבות גיל 100.
אחרים
(דיפלומט צרפתי, המתאר ביקור בבית קאלימאקי, בעת כהונתו כדרגומן באיסטנבול, )1755
קישורים חיצוניים
P.99-121 Budu-Ghyka, Mona; Florian Budu-Ghyka (July 2006). ";'Arbre Généalogique de la Famille Callimaki" (PDF). ghyka.com. Alexandru Xenopol Istoria și genealogia Casei Callimachi F.Göbl Fii Bucuresci 1897
איטלקים
איטלקים (באיטלקית: Italiani), עם וקבוצה אתנית לטינית שמוצאה בדרום אירופה, מחצי האי האיטלקי וסביבתו; מרוכזים כיום בעיקר באיטליה, אם כי נפוצו במידה רבה גם לשאר מדינות מערב אירופה, דרום אמריקה וצפונה. שפתם היא האיטלקית על הדיאלקטים השונים שלה ודתם היא, במידה מכרעת, נצרות קתולית.
כדוברי שפה רומאנית, התרבות והזהות האיטלקית נוצרו מהלחם השפעות של תרבויות שונות, בשל פלישות רבות של עמים וקבוצות אתניות שהיו מנת חלקו של חצי האי האיטלקי במהלך ההיסטוריה שלו והתערותם בעם ובתרבות המקומיים. המונח "איטלקי" מופיע כבר בתלמוד, בעיקר בהקשרים של מטבעות או סוגי יינות. הוא נכנס לעברית מרומית (italicus) או מיוונית (italikos). הסיומות הלועזיות "os" הוחלפו בסיומת עברית, וכך נוצר המונח "איטלקי" (ולא "איטלי").
בעוד שבאיטליה עצמה ישנם כ-56 מיליון איטלקים "אתניים", הרי שהפזורה האיטלקית נפוצה בכל העולם כמעט; כ-750,000 חיים בשווייץ, כ-28,000 חיים בסן מרינו, וקבוצות קטנות יותר מתגוררת גם בסלובניה וקרואטיה. פזורה איטלקית נכבדת הרבה יותר קיימת גם בארצות הברית, ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה, אורוגוואי, קנדה, בלגיה, אוסטרליה, בריטניה, צרפת וגרמניה (ראו הרחבה בטבלה).
מוצא האיטלקים
מקור התרבויות והשבטים העתיקים באיטליה אינו ברור. היוונים – גם היסטוריונים גדולים כמו הרודוטוס – החזיקו בדעה כי ערים ועמים נוסדו בעקבות התיישבות שבטים זרים. מיתוסים בדבר גיבורים שהקימו ערים כמו ייסוד רומא בידי רומולוס היו נפוצים. גם בימינו יש החושבים, שהציוויליזציה באיטליה היא תוצאה של נדידת עמים ולא התפתחות מקומית. אולם הגישה היותר מקובלת ומחוזקת בעדויות ארכאולוגיות היא שפיזור האוכלוסייה ואופיה החברתי והכלכלי לא השתנו רבות מתקופת הברונזה דרך תקופת הברזל עד העידן המתועד, כלומר התרבויות העיקריות עליהן אנו יודעים מקורן מקומי. עם זאת תרבויות אלה הושפעו ממגע עם גורמים חיצוניים שהגיעו בדרך הים בעיקר, כגון המיקנים, הפיניקים ומאוחר יותר היוונים.
המסורת היהודית מזהה את האיטלקים עם צאצאי האדומים שהתגוררו במזרח התיכון בתקופת המקרא או עם בניו של יוון בן יפת, בנו של נח.
כל השבטים, הקבוצות אתניות והאימפריות שפלשו לחצי האיטלקי במשך השנים, נטמעו באוכלוסייה המקומית או החליפו אותה והביאו עימם את תרבותם, ויצרו לבסוף את העם האיטלקי.
ברכה פולד (אוניית מעפילים)
ברכה פולד הייתה אוניית מעפילים שארגנה "ההגנה". נקראה על שם ברכה פולד מפקדת בפלמ"ח שנהרגה מאש בריטית בליל וינגייט.
אוניית משא
נבנתה בשנת 1918 כאוניית משא עשוית ברזל וממונעת, בעלת שלושה תרנים ומפרשים, במספנת הרלינגן (Harlingen) בגרמניה. בעלת מנוע דיזל תוצאת חברת הומבולט (Humbolt) בגרמניה ותפוסה של 500 טון. שימשה כאונית משא. שמותיה הקודמים: Enrico, Alma, Jocelyn, Rotterdam, ו-Fenice. הייתה בבעלות חברה איטלקית בשם Campagnia Ggenovese di Armamento, ונמל הבית שלה היה ג'נובה.
אוניית מעפילים
נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' עדה סרני ויהודה ארזי בנמל ג'נובה באיטליה בפברואר 1946. הפליגה בפעם הראשונה כאניית מעפילים בשם אליהו גולומב, לקראת הפלגת העפלה נוספת, הוסב שמה ל"ברכה פולד" על שם חברת הפלמ"ח ברכה פולד, שנהרגה מאש כוחות בריטיים בקרב ברחובות תל אביב בליל וינגייט. לקראת הפלגה, כדי להסוות את זהותה, נוסרו שני התרנים הצדדיים והושאר התורן האמצעי, כמו כן הוכנו דרגשי שינה נוספים. מפקד האונייה היה מנחם כהן איש הפלי"ם (שהיה לימים מפקדה הראשון של המשחתת אח"י אילת ק – 40), ולצדו שלום דוליצקי איש הפלי"ם גם הוא, והגדעונים היו עובד שדה וחיים גולדיס. לרשותם עמד מכשיר קשר שהוכן במעבדת "ההגנה". צוות הימאים כלל רב חובל, שלושה מלחים ורב מלחים וטבח, כולם איטלקים. העמסת המעפילים התבצעה בחשאי בנמל מולה דה בארי ליד מטפונטו (Metaponto), איטליה. המעפילים, כ-806 נפשות, היו ניצולי מחנות ריכוז ומחנות השמדה וחניכי תנועות הנוער. הם נאספו במחנות ב מג'נטה (Magenta) – מערבית למילנו, ומטפונטו – דרומית – מערבית לטראנטו, איטליה. הוסעו בכלי רכב אל נמל ההעמסה, והועלו לאונייה על ידי סירות. לאחר עלייתם לסיפון התארגנו בקבוצות לפי השתייכותם התנועתית.
האונייה יצאה לים ב-9 באוקטובר 1946. תחילה הפליגה ליעד שנקבע – ארבעה מיל דרומית למולודיזרי. שם נפגשה עם האונייה "אלברטינה" שהעבירה אליה 180 מעפילים נוספים. אחר כך המשיכה לאורך החוף עד כרתים, דרומית לרודוס, כף אנמור (החוף הדרומי של טורקיה). משם סביב לכף אנדריאס, בקצה הצפון מזרחי של קפריסין, ודרומה במקביל לחוף הסורי והלבנוני. הצוות הזר חזר עם "אלברטינה" לאיטליה.
ליד האי ספינצ'ה (Sapientza) פרצה סערה עזה, המנוע התקלקל אך לבסוף תוקן. קבוצת מעפילים פרצה לסיפון וניסתה להפנות את הספינה לחוף סמוך כדי להינצל. במהלך ההפלגה התקלקל המנוע שמונה פעמים. התקלות הרבות עוררו חששות רבים אצל המעפילים.
לקראת התקרבותה לחופי הארץ, תודרכו המעפילים, להתנגד לכוחות הבריטים באופן סביל, כאשר יתפסו את האונייה. "ברכה פולד" התגלתה תחילה על ידי מטוס בריטי, ואחר כך הצטרפו ללוותה שתי משחתות. ב-20 באוקטובר, הבריטים עלו על הסיפון והשתלטו על הספינה בלב ים. ב-22 באוקטובר הביאו אותה לנמל חיפה. ושם היה עימות אלים כשנעשו ניסיונות להוריד את המעפילים ממנה. האונייה נגררה לנמל על ידי אונייה אחרת, כי המנוע של "ברכה פולד" פסק מלפעול. המלווים אנשי הפלי"ם קבלו הוראה להסתתר בסליק שהוכן באונייה, או להתערבב בין המעפילים. מנחם כהן הסתתר ואחר כך חולץ, ושלום דוליצקי גורש עם המעפילים למחנות המעצר בקפריסין. הבריטים גררו וקשרו את האונייה לשובר הגלים בחיפה והייתה אחת מ"צי הצללים". לאחר עזיבת הבריטים עברה לרשות החברה "אניות וספינות" כ–א/מ 28.
ייצוגיה בתרבות
בעקבות אדישות היישוב לאירועים האלימים שהתחוללו בנמל חיפה, בעת גירוש המעפילים לקפריסין, והתערבבות הפעילים והמחלצים עם המעפילים שגורשו יחד אתם, כתב המשורר נתן אלתרמן בטורו השבועי את השיר ברכה פולד:
סמל סרי לנקה
במרכזו של סמל סרי לנקה יש אריה זהוב האוחז בחרב באחת מכפותיו, על גבי רקע אדום. זהו אותו האריה שמופיע בדגלה של סרי לנקה. בבסיסו הסמל קיים משנת 1952 אך בשנת 1972 הוא עבר כמה שינויים קלים.
לפני שקיבלה עצמאות, סרי לנקה (אז הייתה ידועה בשם ציילון) השתמשה בסמל של הממלכה המאוחדת בתור הסמל שלה. אחרי שקיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת בשנת 1948 עלה לראשונה הצורך בבחירת סמל לאומי. ועדה הוקמה כדי להדגיש את חשיבות בחירת הסמל. לפי המלצתה בשנת 1952 נבחר סמל כשבעיקרו היה אותו אריה על גבי רקע אדום, מתחתיו כיתובית האומרת "ציילון" ומעליו כתר שסימל את היות המדינה אחת מממלכות חבר העמים הבריטי.
בשנת 1972 כשהפכה סרי לנקה לרפובליקה עבר הסמל שינויים. ועדה נוספת קמה והחליטה על השינויים שיש לעשות בסמל. הכתר הוסר והסמל הוחלף בגרסה המודרנית בה יש מאפיינים סוציאליסטיים כמו גלגל השיניים וזרעי התירס. כמו כן מיוצגים בו גם סמלים מסורתיים של סרי לנקה.
שבט מוטייר
שבט מוטייר (בערבית: قبيلة مـُطـَيـْر) הוא שבט ערבי בדואי בחצי האי ערב. רוב בני השבט חיים כיום בערב הסעודית ובכווית. מוצאו של השבט בצפון חג'אז, סמוך לעיר אל-מדינה.
בני השבט נחלקים לשלוש קבוצות: שורשיו של השבט באזור חג'אז קדומים מאוד, אולם במאה ה-18 לספירה החלה הגירה רחבת היקף של בני השבט אל חלקו הצפוני של מחוז נג'ד. בראשית המאה העשרים שלט שבט מוטייר על אזור רחב בצפון חצי האי ערב שהשתרע ממזרח לעיר אל-מדינה ועד כווית. בתקופה זו פעל אבן סעוד, שליט העיר ריאד, במרכז מחוז נג'ד (כיום בירת ערב הסעודית), ליישובם של הבדואים באזור שליטתו, ביניהם גם בני שבט מוטייר, ביישובי קבע. הוא הצליח להשליט את האסלאם הווהבי על בני השבט, וגייס מתוכם חיילים רבים לצבאו. בני השבט הצטרפו ליחידות הצבאיות של אבן סעוד שכונו "אח'וואן" (إخوان "אחים"). פייסל עד-דוויש, מנהיג השבט באותה תקופה, הפך למפקד צבאי בשירותו של אבן סעוד וסייע לו לכבוש את האזורים הצפוניים של חצי האי ערב, במה שהיה השלב הראשון בהקמת ממלכת ערב הסעודית. ב-1920 תקף א-דוויש את כווית, אך נאלץ לסגת משטחים שכבש בה בלחץ הבריטים. ב-1924 השתתפו ה"אח'וואן" בהנהגת פייסל עד-דוויש בכיבוש חג'אז מידי השושלת ההאשמית.
אדר סורי
אֶדֶר סוּרִי (שם מדעי: Acer obtusifolium, שמות נרדפים A. orientale ,A. syriacum) הוא מין בסוג עץ האדר. זהו עץ נמוך, ירוק-עד, המוכרז כצמח מוגן בישראל.
מאפיינים
האדר הסורי גדל בבתי גידול טבעיים בלבד, בחורש ויער ים תיכוני לח, בעיקר בגליל העליון. הוא מצוי בקרבת מורדות נחלים - וגדל בעיקר במדרונות הפונים צפונה על גבי נוף של סלעי דולומיט ואבן גיר.
לאדר סורי פרי דו-כנפי, המורכב משתי כנפיות הנפרדות בהבשלה. הזרע נפוץ ברוח עת הכנפית מביאה לסיבוב יחידת ההפצה ברוח בדמות מדחף (פרופלור) ובכך להאטת מהירות הנפילה. יחידת הפצה הנותרת באוויר בדרך זו עשויה לפוץ בסיוע הרוח למרחק רב יחסית.
עלי העץ נגדיים, ושסועים לשלוש אונות.
לפי הספרות הבוטנית, צמח זה יכול לגרום לתגובה אלרגית.
מירין
מִירִין (בקנג'י: 味醂, בהיראגאנה: みりん) הוא ליקר אורז מהמטבח היפני, בדומה לסאקה ובעל אחוז אלכוהול נמוך ממנו. זהו מצרך חשוב במטבח היפני, בעל טעם מתקתק.
בתקופת אדו, מירין נשתה כסאקה מתוק. אוטוסו, הנשתה באופן מסורתי בערב השנה היפנית החדשה יוצר על ידי השריית תערובת תבלינים במירין. בסגנון הבישול הקאנסאי, נהוג להרתיח את המירין לפני השימוש, כדי לתת לחלק מהאלכוהול להתאדות בעוד שבסגנון הבישול הקאנטו, לא מתבצע שום תהליך לפני השימוש בו. המירין המורתח נקרא "ניקירי מירין" - "מירין מורתח".
מירין משמש להוספת טעם וברק לדגים צלויים או כדי להעלים את ריחם. כמות קטנה ממנו משמשת כתחליף לסוכר או רוטב סויה. לא מומלץ להשתמש בכמות גדולה בשל טעמו החזק. לפעמים הוא משמש כתוספת לסושי. השימוש הנפוץ בו הוא ברוטב טריאקי.
מנוף (מכניקה)
המנוף הוא אחת מן המכונות הפשוטות הקלאסיות, המנוף מקטין את הכוח הנדרש לביצוע עבודה על חשבון הארכת ההעתק (ה"דרך") שהכוח פועל לאורכו - שהוא עקרון היתרון המכני. במכניקה, מנוף הוא הרחבה של גוף קשיח למקרה פרטי מאוד של מערכת המורכבת משני גופים, ומבנה התומך בהם. מניחים ששני הגופים ינועו לאורך שני קטעים מקבילים. אורכו של המבנה התומך מקל על הפעלת כוח על גוף אחד, באמצעות הגדלת המומנט של הגוף השני. בשימושים מעשיים, ההתייחסות למנוף היא רק אל המבנה התומך, לא לכל המערכת. וזה מפני שאחד משני הגופים הוא המטען המועיל במערכת, והוא משתנה בכל שימוש. והגוף השני מובלע במנוף, כי הוא משמש לצרכים פנימיים שלו.
הראשון שחקר באופן יסודי את תורת המנופים ומכונות פשוטות היה כנראה הפילוסוף והמדען היווני ארכימדס. ארכימדס הגדיר את המושג מומנט כוח, שעומד בבסיסם של מנופים פשוטים. מומנט הוא הכוח הגורם לסיבוב והוא שווה למכפלת הכוח המופעל במרחק שלו מציר הסיבוב (נקודת הסמך). כך למשל, כאשר שני ילדים שמשקלם זהה יושבים על נדנדה במרחקים שונים מנקודת הסמך שלה, הנדנדה תיטה לכיוון הילד היושב רחוק יותר מהציר, כיוון שהוא מפעיל מומנט גדול יותר. לחישוב זה, של מרכז מסה, שימושים רבים בחיי היומיום, לדוגמה, בעת שימוש באת חפירה קל יותר להפעיל כוח על חלקו של האת המרוחק מהאדמה.
האנרגיה שיש להשקיע כשמסתייעים במנוף זהה לעבודה בלעדיו, אך לעיתים קל יותר להפעיל כוח קטן יותר לאורך מרחק גדול יותר. מתוך דמיון משולשים ניתן לראות כי המרחק גדל בדיוק במידה שהכוח קטן, לכן העבודה (מכפלת הכוח במרחק) נשארת קבועה. עקרון חלוקת הכוח ניתן ליישום גם בסוגים נוספים של מנופים, כגון מנופים המבוססים על גלגלת, על ברגים ועל גלגלי שיניים, כמו שנעשה בתיבות הילוכים. עיקרון זה כנראה עומד מאחורי הציטוט המפורסם ביותר של ארכימדס: "תנו לי נקודת משען ואוכל להזיז את העולם". משמעות האמרה היא שבהינתן מוט קשיח וארוך מספיק ניתן להזיז את כדור הארץ כולו גם בהפעלת כוח קטן מאוד, כל עוד מתרחקים מספיק מנקודת הסמך.
עקרון הפעולה
את המבנה התומך של המנוף ניתן לחלק לעמוד הניצב לקרקע, ולקורה אופקית שמקבילה לקרקע. קורה זו היא זרוע המנוף. מבנה זה מגדיר מישור שניצב לקרקע.
בניגוד למכניקה של גוף קשיח, חוסר הצפידות של מרכיבי המערכת הוא עיקר העניין, והמורכבות, שלה. השאיפה היא ששני הגופים ינועו לאורך שני קטעים מקבילים. בהיותם מקבילים, המרחק בין הקטעים קבוע. אך, בניגוד לגוף קשיח, המרחק המוחלט בין שני הגופים יכול להשתנות.
את הגוף שמיצר את הכוח להנעת הגוף השני, ובמקרים רבים מובלע במנוף, ניתן לראות כמקור כח. המבנה התומך, הגוף אותו מעוניינים לשנע, מקור הכוח, והמרחב שנוצר על ידי כל הנקודות בהן הגוף המשונע יכול להימצא הן מערכת פיזיקלית סגורה. כאשר עמוד המנוף, ובכלל זה נקודת הסמך, המכונה לעיתים נקודת האחיזה או נקודת המשען, קבועים במרחב. בשימוש בפועל מקנים לזרוע המנוף יכולת סיבוב במישור המקביל לקרקע, כאשר ציר הסיבוב הוא עמוד המנוף. בכך מגדילים את המרחב אליו ניתן להעביר את הגוף המשונע, ואת המקומות האפשריים להתקנת המנוף. מסיבות של יעילות ויציבות המערכת מקפידים שהמטען המשונע ינוע רק במישור שמוגדר על ידי המבנה התומך. בכל זמן, המערכת נמצאת בשיווי משקל מכני סביב נקודת הסמך - נקודת שיווי המשקל. ניתן להחשיב נקודה זו כמרכז המסה של המערכת. שיקולים של יציבות ובקרה מגבילים מאוד את התאוצה שמעניקים לגוף המשונע בעת השינוע.
היתרון המכני במנוף
ניתן לחשב את היתרון המכני מאיזון מומנט הכוח סביב נקודת המשען כאשר T הם המומנטים המופעלים משתי הזרועות; M1 הוא הכוח המופעל על זרוע הכוח, M2 הוא הכוח המופק על המשא, a הוא אורך זרוע הכוח ו-b הוא אורך זרוע המשא (מרחק העומס מנקודת המשען) היתרון המכני M.A של המנוף הוא היחס בין הכוח המושקע לכוח המופק ממנו (הכוח הפועל על המשא)
כלומר היתרון המכני הוא יחס אורכי הזרועות.
סוגי מנופים
מבחינים בשלושה טיפוסי מנופים. ההבחנה היא על פי נקודות החיתוך של קו הפעולה של הכח וקו התנועה של המשא, אשר מקבילים זה לזה, עם קו המאונך לקווים אלו, ומכיל את נקודת הסמך.
שימושים נפוצים
כלים ומכשירים יומיומיים מפותחים על פי שימוש בעקרון המנוף.
אידי סדג'וויק
אידית מינטורן סדג'וויק (באנגלית: Edith Minturn "Edie" Sedgwick; 20 באפריל 1943 – 16 בנובמבר 1971), הייתה שחקנית, אשת החברה הגבוהה, דוגמנית ובת לאחת המשפחות העשירות ביותר בארצות הברית ובעולם. את פרסומה הגדול השיגה בזכות חברותה בקליקת האמנים של ניו יורק ששווקה בשנות ה-60 על ידי האמן האמריקאי אנדי וורהול.
ביוגרפיה
משפחת סדג'וויק ידועה כאחת המשפחות המייסדות של ארצות הברית. בני המשפחה היו מהמייסדים של ניו אינגלנד ואחד מהם (ויליאם אלרי) חתם על מסמך הכרזת העצמאות של ארצות הברית. משפחת סדג'וויק הייתה רבת השפעה עוד לפני הגעתם מאירופה לארצות הברית. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נהגו לכנותם "אנשי הכסף הישן". במקור משפחת סדג'וויק חיה במסצ'וסטס, אך משפחתה של אידי התגוררה בקליפורניה זמן ממושך. משפחת סדג'וויק הייתה ידועה בחוג הסילון של עשירי עולם והחברה הגבוהה של ניו יורק. חוג החברים של המשפחה כלל את משפחת רוקפלר, משפחת ואנדרבילט, ואת המשפחות וויטני, הרסט, ברלין ועוד מחוג הסילון הגבוה.
לאחר לימודיה עברה אידי להתגורר עם סבתה באחוזה המשפחתית בפארק אווניו, שם הסתובבה עם הבוהמה הניו יורקית. באותה תקופה, בינואר 1965, היא הכירה את אנדי וורהול שהתאהב בחיי העושר של אידי והחוג ממנו היא באה והחליט להפוך אותה למוזה היחידה שלו וביחד השניים הפכו לאמן והכוכבנית העשירה החמים בעיר. במהלך 1965, הזוג יצר הרבה סרטים ביניהם: "Outer and Inner Space", " Prison", " Chelsea Girls" ועוד. הבילויים וההופעות שלהם במקומות היקרים החמים של ניו יורק ובשאר העולם מומנו על ידי אידי, מה שגרם לה לבזבוז של מיליונים מקרן הנאמנות שלה, וכמעט הותיר אותה מחוסרת כל. אביה לא אהב את חיי החברה שאידי ניהלה עם וורהול והוא סירב להמשיך לממן את החיים ההוללים של החבורה של וורהול.
סדג'וויק הייתה דוגמנית הבית הראשונה של המעצבת בטסי ג'ונסון.
ניהלה בשנות ה-60 רומן סוער עם בוב דילן שמעולם לא חיבב את וורהול. עד היום הזה מסרב דילן לדבר על אידי. חלק ממקורביו טוענים שכואב לו לדבר עליה כי הוא מאשים את עצמו במותה. ישנו אזכור אחד שדילן הסכים לשתף, בו הוא טוען שהוא זוכר ממנה רק דברים טובים, הוא החשיב אותה כידידה טובה ואחת האנשים הטובים והנחמדים שהכיר אך לאחר שנישא לאשתו הוא עזב את מלון צ'לסי ומאז ניתק הקשר. יש טוענים שדילן הסתיר את הקשר עם אידי מאשתו ולכן בחר להכחיש קשר רומנטי.
יצאה עם לו ריד מהוולווט אנדרגראונד ועם בוב ניווורת'.
בשנות ה-90 הזמרת מדונה גילתה כי וורן בייטי שרכש את זכויות התסריט לסרט עם מולי רינגוולד על אידי אכן הכיר אותה אך הוא מעולם לא הפיק את הסרט ולא הסכים לדבר עליה.
לאחר מותו של אביה בשנת 1967 היא החליטה להתנתק סופית מוורהול וירשה שוב ירושה שהחזירה לה את מעמדה הכלכלי שנהיה לא בטוח עקב בזבוז עתק מקרן הנאמנות הקודמת שלה והחליטה לחזור לקליפורניה. בין לבין היא צילמה את להתראות מנהטן (1971).
כאשר נישאה סדג'וויק למייקל פוסט ביולי 1971, היא טענה שהפסיקה לשתות אלכוהול ולעשן סמים. סדג'וויק נפטרה מנטילת מנת יתר של גלולות שינה, בהן השתמשה לאחר גמילתה מסמים.
סדג'וויק הייתה בת דודו של אביה של השחקנית קירה סדג'וויק.
כנכדתו של איש העסקים הנרי ווילר דה פורסט יו"ר Southern Pacific Transportation Company שהיה אחד מהאנשים העשירים בארצות הברית, אידי ירשה ממנו קרן נאמנות בשווי עשרות מיליוני דולרים בנוסף לירושת סבתה ממשפחת סדג'וויק.
בתחילת שנות ה-60 אביה מצא מצבור ענק של נפט בחווה המשפחתית בקליפורניה.
בשנת 2009 העריך מגזין פורבס את קרן הנאמנות המשפחתית של משפחת סדג'וויק בכ-14.3 מיליארד דולר. הקרן, שרשומה באיי הבהאמה, הייתה אחת הקרנות הפרטיות הסודיות בעולם עד לאחרונה.
לימבו
בהשאלה נעשה שימוש במונח זה בספרות האנגלית (לדוגמה בגן העדן האבוד של ג'ון מילטון) לתיאור מקום או מצב של ריתוק או בידוד, כלומר ל"כלא". מהספרות עברה המלה לשפה האנגלית לתיאור מצב של אדם או מיזם הנמצאים בקיפאון עד שפעולה חיצונית תניע אותו.
לימבו האבות (limbus patrum)
מכונה גם "חיק אברהם". קטעים אחדים בברית החדשה תומכים באמונה כי אנשים טהורים שמתו לפני תחייתו של ישו לא עלו לגן עדן אלא נאלצו להמתין שישו יפתח את שערי גן עדן. ישו אמר ל"גנב הטוב" כי שניהם יהיו יחדיו "היום" ב-"גן עדן" (הבשורה על-פי לוקאס כג 43). אך בין תחייתו של ישו לעלייתו השמימה אמר ישו לחסידיו כי הוא "עדיין לא עלה לאביו" (הבשורה על-פי יוחנן כ 17). הוא גם מתואר כמי שמטיף ל"נשמות שבכלא". בימי הביניים תיארו לעיתים מחזות דתיים את ישו המוביל התקפה דרמטית המכונה "שידוד הגיהנום" במהלך שלושת הימים בין הצליבה לתחייה. התקפה זו הוצגה כשחרור נשמותיהם של הצדיקים והובלתן המנצחת לגן העדן. דימויים אלה מצויים עדיין בליטורגיה של הכנסייה האורתודוקסית בין יום שישי הטוב לפסחא.
לימבו הילדים (limbus infantium או puerorum)
על פי ההלכה הקתולית נידונה נשמתו של מי שלא הוטבל אך לא חטא (כדוגמת תינוקות שמתו בטרם הוטבלו, או הסובלים מפיגור שכלי) לשהות בלימבו.
החשיבות המהותית של סקרמנט הטבילה בתאולוגיה הקתולית חייבה את המסקנה כי מי שלא הוטבל אינו זכאי להיכנס לגן העדן. על פי תאולוגיה זו, אדם מטוהר מהחטא הקדמון של הטבע האנושי על ידי הטבילה, שבה הוא מתאחד עם ישו שהסיר מהאנושות חטא זה. לפיכך נמנע מאלו שלא הוטבלו לחוות את ה"חזון המבורך" שממנו נהנות נשמות בגן עדן. אבות הכנסייה הקתולית כדוגמת אוגוסטינוס קבעו באופן פסקני כי במקרה זה ילכו נשמות התינוקות שמתו בטרם הוטבלו לגיהנום.
הצהרות של הכנסייה הקתולית במאות ה-13 וה-15 קבעו כי נשמות של אלו שמתו כשחטאם היחיד היה החטא הקדמון (כלומר תינוקות שטרם הוטבלו) אכן יורדות לגיהנום אבל מקבלות עונשים קלים מאלה האשמים בחטא ממשי. קללת התינוקות ומידת קלות העונש שלהם הפכו חלק מהאמונה, אך המקום בשאול בו שוכנות נשמות אלה ואופי העונשים שיקבלו נותרו פתוחים. תאולוגים אחדים סוברים כי התינוקות בלימבו סובלים מידה מסוימת של עצב בשל האושר האלוהי שנגזל מהם. אחרים, כדוגמת תומאס אקווינס, סוברים כי הם נהנים מאושר טבעי בלתי מוגבל, שאינו נפגם מתחושת האובדן של האושר העל־טבעי שיכלו לחוות לו הוטבלו.
בשנים האחרונות יש מגמה לבטל את קיומו של לימבו הילדים, בין השאר משום שמונח זה מחליש את טיעוניהם של הקתולים כי ביצוע הפלה מלאכותית שקול לרצח כיוון שהעובר הוא אדם שלם. כך למשל האפיפיור יוחנן פאולוס השני באנציקליקה Evangelium Vitae (בשורת החיים) נגע בנושא כשכתב על ה"קורבנות" של ההפלות. הוא אמר כי הכנסייה אינה יודעת את גורלם של תינוקות שלא הוטבלו, אך הציע לקתולים לבטוח באהבתו ובחמלתו של אלוהים.
האפיפיור לשעבר בנדיקטוס ה-16 שקל כנראה לאשר את הקטכיזם של ועדה בינלאומית של תאולוגים (שהוא עמד פעם בראשה) שהתכנסה בדצמבר 2005 והכריזה שהלימבו אינו חלק מהגיהנום ואף פעם לא היה, וכי גבר או אישה חייבים לחטוא מעבר לחטא הקדמון על מנת שישכנו במחיצתו של השטן.
Feker Libi
Feker Libi (באמהרית: ፍቅር ልቤ; בעברית: אהוב ליבי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן אלנה. השיר יצא לאור ב-3 במרץ 2020, על ידי חברות התקליטים ארומה מיוזיק וטדי הפקות. השיר היה אמור לייצג את ישראל באירוויזיון 2020, שהיה אמור להיערך ברוטרדם, הולנד, בעקבות זכייתו במקום הראשון במשדר "השיר הבא לאירוויזיון". בסופו של דבר, בוטלה התחרות עקב התפשטות מגפת הקורונה, והשיר לא יוכל לייצג את ישראל באירוויזיון הבא, אך אלנה עצמה נבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2021.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי דורון מדלי ועידן רייכל והופק על ידי ינון יהל ורייכל. השיר משלב מילים באנגלית, עברית, ערבית, אמהרית ושפה מתוכננת. מדלי בעבר כתב והלחין את השיר הזוכה באירוויזיון 2018, "Toy", בביצוע נטע ברזילי, והשיר "Golden Boy" בביצוע נדב גדג' אשר ייצג את ישראל באירוויזיון 2015. השיר הוא השיר הראשון שמכיל בתוכו את השפה האמהרית אשר משתתף בתחרות הזמר של האירוויזיון.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שצבר למעלה ממיליון השמעות.
אירוויזיון 2020
אלנה נבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון לאחר שזכתה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון". זה הוא שיר אחד מבין ארבעה שירים שנבחרו בוועדה והגיעו לשלב הסופי והשתתפו במשדר "השיר הבא לאירוויזיון" ששודר ב-3 במרץ 2020 בכאן 11, ומתוכו נבחר השיר לייצג את ישראל באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד.
אלנה הייתה אמורה לבצע את השיר בחצי-הגמר הראשון שהיה אמור להיערך ב-12 במאי 2020 ולנסות להעפיל לגמר התחרות. בעקבות מגפת הקורונה, בוטל אירוויזיון 2020, וכלל הזמרים אשר היו אמורים להשתתף בו נבחרו אוטומטית לייצג את מדינתם בשנה הבאה, אך כלל השירים שנבחרו לשנה זו לא יוכלו להשתתף בתחרות ב-2021.
ב-10 במרץ 2020 יצאה לאור גרסת האירוויזיון.
וידאו קליפ
לקראת משדר "השיר הבא לאירוויזיון" העלו כאן 11 לערוץ היוטיוב שלהם ב-27 בפברואר 2020, את האודיו הרשמי של השיר. האודיו מציג בתוכו את אלנה ואת מילותיו של השיר.
גרסאות כיסוי
במרץ 2020, עקב ביטול האירוויזיון בשל מגפת הקורונה, הקליט יוצר השיר עידן רייכל גרסת כיסוי לשיר. הגרסה הוקלטה במהלך סגר בדירתו של רייכל.
זואי בל
זואי בל (באנגלית: Zoë E. Bell) (נולדה ב-17 בנובמבר 1978) היא פעלולנית ושחקנית ניו זילנדית.
ביוגרפיה
בל נולדה בניו זילנד, לטיש ואנדרו בל, ולה אח צעיר ששמו ג'ייק. היא גדלה באי וייהק שבאוקלנד. בהיותה צעירה היא התחרתה כמתעמלת מקצועית ובגיל חמש עשרה עזבה זאת ועברה ללמוד טאקוונדו. היא גם עסקה בענפי ספורט כמו צניחה חופשית, צלילה, אתלטיקה קלה וריקוד. בל למדה בבית הספר התיכון לנערות של אוקלנד (Auckland Girls' Grammar School and) ובקולג' סלבין (Selwyn College).
קריירה
זואי בל החלה את הקריירה שלה בשנת 1998 כשאביה טיפל בפעלולן שנפגע בראשו ושב הביתה ונתן לה מספר לטלפן. עבודת הפעלולים הראשונה שלה הייתה קפיצה מרכב באופרת הסבון האוסטרלית Shortland Street.
בל החלה לעשות פעלולים עבור סדרות הטלוויזיה הרקולס: המסעות המופלאים וזינה הנסיכה הלוחמת (שתיהן צולמו בניו זילנד); בעונה הרביעית של זינה, היא לוהקה כפעלולנית כפילה לשחקנית לוסי לולס בתפקיד זינה. היא שברה חוליה בגבה בעשותה פעלול, אולם המשיכה לעבוד במשך שבוע עד שפעלולן אחר ניפץ כיסא על גבה והוציא אותה מכלל תפקוד.
לאחר זינה היא עבדה בסרטים משניים ובפעלולי טלוויזיה, בכללם מתאמת פעלולים בסרט הקצר עם אדריאן וילקינסון (Adrienne Wilkinson) (שאיתה היא עבדה בעבר בזינה). היא המשיכה והייתה כפילתה של אומה תורמן בסרטו של קוונטין טרנטינו להרוג את ביל.
למרות שהיא נשכרה בתחילה ככפילתה של תורמן בפעלולים מסוכנים,
צוות הפעלולים נוכח לדעת שבל מהווה גם כפילה אידיאלית לסצינות הקרבות והיא אומנה בהתאם. בל למדה להילחם באמנויות לחימה סיניות; הדבר דרש ממנה לחדול מלחקות את תנועות גופה של לוסי לואלס
לקראת תום צילומי להרוג את ביל: חלק 2, היא נפגעה בצלעותיה וברצועות בשורשי כף ידה בעת משחק של היזרקות אחורנית מפגיעה מיריית רובה. מצבה של בל דרש ניתוח והחלמתה ארכה מספר חודשים.
טרנטינו התרשם ממנה וליהק אותה לתפקיד מרכזי בסרטו הבא חסין מוות, שבו היא מגלמת את עצמה ומבצעת את הפעלולים של עצמה, הידוע ביותר שבהם הוא זה שבו היא נתלית מעל מכסה המנוע של המכונית Dodge Challenger 1970 שנוסעת במהירות מופרזת.