cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אידאה פיקס
השאלת המונח לעולם היצירה
מוזיקאים משתמשים בו לתאר מוטיב מוזיקלי בעל משמעות סמלית ביצירה, החוזר בכל פעם ב"לבוש" אחר במהלך היצירה, שמאפיין יותר מכל את התקופה הרומנטית. ה"אידה פיקס" הופיע לראשונה בסימפוניה הפנטסטית של ברליוז, בה סימל את אהובתו של גיבור העלילה, השבה ונגלית אליו בהזיותיו. מלחין מאוחר יותר שעשה שימוש במושג הוא אדגר וארז, מן המלחינים הבולטים במחצית המאה העשרים ומראשוני המוזיקה האלקטרונית.
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית הוא הכינוי לניסיונות הרוסיים לכבוש את שטחי פרוסיה המזרחית מידי הגרמנים. הפלישה החלה ב-17 באוגוסט 1914 ונמשכה עד 14 בספטמבר 1914. פלישה זו פתחה את החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. כחודש בלבד לאחר שנפתחה המערכה הצליחו הגרמנים לגרום לאחרוני הכוחות הרוסיים לסגת מפרוסיה המזרחית.
הרקע לפתיחת המערכה
ביולי 1914 היה ברור למדינות אירופה שעומדת לפרוץ מלחמה לאחר שכשלו כל המאמצים למנוע אותה (ראו משבר יולי). האימפריה הרוסית התפרשה על פני שטח רב וגיוס הכוחות והעברתם למערב האימפריה (שם עבר הגבול עם הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית, יריבותיה של האימפריה הרוסית) היה תהליך שלוקח מספר שבועות. הקיסרות הגרמנית התבססה על עובדה זו בתוכנית המלחמה שלה שנקראה תוכנית שליפן. על פי תוכנית זו, על מנת שגרמניה תמנע ממלחמה בשתי חזיתות שתחליש את כוחה, על עיקר הצבא הגרמני להתרכז בחזית המערבית שם יכריע את צרפת במהירות כמו במלחמת צרפת–פרוסיה. הגרמנים ציפו שעיקר הצבא הרוסי לא יוכל לצאת למלחמה בשבועות הראשונים של המלחמה ולכן ארמייה אחת בלבד שתוצב בשטחי פרוסיה המזרחית (המקום בו עבר הגבול בין גרמניה לרוסיה) תוכל לבלום את ההתקפות הרוסיות עד אשר תוכרע החזית המערבית.
הכוחות בשטח ותוכניות הפלישה
הארמייה שהוצבה בשטחי פרוסיה המזרחית הייתה הארמייה הגרמנית השמינית, עליה פיקד מקסימיליאן פון פריטוויץ. הפקודות שקיבלה הארמייה הייתה שעליה להגן על שטחי פרוסיה המזרחית ולא לסגת אלא אם כן קיימת סכנה ממשית שהארמייה תושמד לחלוטין ואז יש לסגת אל עבר קווי נהר הוויסלה ובכך לנטוש את פרוסיה המזרחית לידי האימפריה הרוסית. מלחמת העולם הראשונה נפתחה ב-4 באוגוסט עם תחילת קרב לייז'. על מנת להקל את הלחץ בחזית המערבית, הפצירו הצרפתים ברוסים לפלוש לשטחי גרמניה אף על פי שצבאם עדיין לא מאורגן בשיא כוחו לצאת למלחמה מול גרמניה ואוסטרו-הונגריה. לבסוף הרוסים החליטו להשמע לצרפתים ולצאת להתקפה על גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
הכוח הרוסי שפלש לשטחי פרוסיה המזרחית הורכב משתי ארמיות - הארמייה הרוסית הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף והארמייה הרוסית השנייה עליה פיקד אלכסנדר סמסונוב. לפי תוכנית הפלישה הצבאית, הארמייה הראשונה תפלוש מכיוון צפון-מערב והארמייה השנייה תפלוש מכיוון דרום. הרוסים, כמו הגרמנים, ידעו שארמייה רוסית אחת לא תוכל להביס לבדה את הארמייה הגרמנית שכן לגרמנים היה ציוד חדיש יותר ושרשרת פיקוד מנוסה ויעילה יותר. לעומת זאת, אם תכנס הארמייה הגרמנית לקרב מול של שתי הארמיות הרוסיות לא יישאר לה כל סיכוי והיא תובס בקרב. המטרה הרוסית הייתה ששתי הארמיות (שמגיעות מכיוונים שונים) יאגפו את הארמייה הגרמנית השמינית ובתנועת מלקחיים יתקפו אותה, ללא כל אפשרות לברוח. חולשה אחת הייתה ידועה לשני הצדדים - בין המפקדים של הארמיות (רננקמפף וסמסונוב) היו קיימים יחסי איבה עקב סכסוך שנוצר ביניהם במהלך קרב מוקדן במלחמת רוסיה–יפן תשע שנים קודם לכן. חוסר האמון שבין המפקדים פגע בשיתוף הפעולה שלהם, דבר שהיה לטובת הגרמנים כיוון שתוכנית המתקפה הרוסית התבססה על שיתוף פעולה בין הארמיות.
המערכה על פרוסיה המזרחית
הארמיות הרוסיות נכנסו לשטחי פרוסיה המזרחית בלילה שבין 12 באוגוסט ל-13 באוגוסט. כאמור קודם לכן הארמייה הגרמנית השמינית קיבלה הוראה שלא ליזום התקפה כנגד האויב הרוסי וכתוצאה מכך העדיפה להחזיק בעמדות מוגנות ולא להילחם באופן מיידי מול הארמיות הרוסיות. מסיבה זו הרוסים לא נתקלו בהתנגדות בעת פלישתם לפרוסיה המזרחית ובמהלך ארבעת הימים הראשונים המשיכו לחצות את שטחי פרוסיה המזרחית בעודם מתרחקים יותר ויותר מקווי האספקה שלהם.
אדריכלות
אַדְרִיכָלוּת (או בלועזית: אַרְכִיטֶקְטוּרָה) היא אמנות הבנייה, עוסקת בתכנון ועיצוב מבנים וחללים, ונמצאת בין אמנות לבין הנדסת בניין. העיסוק במבנה ובחלל כולל את הסביבה הבנויה הכוללת ברמת המאקרו, כתכנון עירוני, עד לעיצוב פרטי המבנה והריהוט ברמת המיקרו. תחום האדריכלות משתרע מפרטי בניין עד לתוכנית מתאר ארצית הכוללת תקנון.
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית
התנגשויות ראשונות בשטלופנן וגומבינן
למרות הניצחון הגרמני, הארמייה הרוסית הראשונה נסוגה רק מעט לאחור ולא היה לקרב יכולת לעצור את התקדמותה. הרוסים המשיכו להתקדם ביומיים שלאחר מכן עד שעצרו מזרחית לגומבינן. הגרמנים הצליחו ליירט את התשדורות שהעבירו הרוסים למפקדתם. על פי תשדורות אלו, הארמייה הרוסית הראשונה נעצרה ליד גומבינן במטרה לחכות לארמייה הרוסית השנייה שתגיע לאזור בתוך יום אחד. כששמע זאת הרמן פון פרנסואה, הפציר במפקדו פריטוויץ לקחת את היוזמה ולתקוף את הארמייה הראשונה של רננקמפף בטרם תשלים הארמייה הרוסית השנייה את התקדמותה. מעודד מהניצחון של פרנסואה יומיים קודם לכן, הורה פריטוויץ לארמייה השמינית לצאת להתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה. הקרב החל ב-20 באוגוסט בשעה 4:00 לפנות בוקר עת התחילה הארטילריה של הגיס הגרמני הראשון להפגיז את הרוסים. החלטתו הפזיזה של פריטוויץ לצאת למתקפה הייתה בעוכרו. כשנפתח הקרב ב-4:00, לא היו שאר הגיסות הגרמנים מאורגנים לצאת למתקפה. הגיסות הרוסים שלא לקחו חלק בקרב מול הגיס הראשון שמעו את הארטילריה הגרמנית מצפונם והחלו להיערך בעמדת מגננה. כתוצאה מכך כשתקף לבסוף הקורפוס ה-17 של אוגוסט פון מקנזן (אליו הצטרף אף יותר מאוחר גיס המילואים הראשון תחת פיקודו של אוטו פון בלוב) את הכוחות הרוסים ארבע שעות לאחר תחילת הקרב הצליחו הרוסים לגרום נזק כבד לגרמנים.
אדריכלות
אדריכלות כוללת תחומי התמחות שונים כמו אדריכלות פנים, אדריכלות מגורים, אדריכלות מבני ציבור, אדריכלות נוף ותכנון ערים. בתהליך תכנון, יכול האדריכל לפעול לבדו בכל התחומים השונים, ויכול גם לצרף אליו בעלי מקצוע העוסקים בתחום התמקצעותם בהנחיית האדריכל, הנקראים "יועצים" בשפה אדריכלית, בעיקר בפרויקטים רחבי היקף. יש אדריכלים העוסקים בעיצוב רהיטים, בשל החפיפה בין ריהוט למבנה. יש גם מעצבים כמו פיליפ סטארק, מעצב תעשייתי בהכשרתו, העוסק בעיצוב חללי פנים.
אטימולוגיה
משמעות שני המושגים – אדריכלות (העברי) וארכיטקטורה (הלועזי) – היא זהה, אבל ישנו הבדל מהותי בפירוש המילים, כפי שהוא מתבטא במקורותיהן הלשוניים. ביוונית, ארכיטקט (Architect) הוא "ראשון למעשה הבניה", "רב-בנאי", כמו ארכיבישוף או ארכידוכס. לעומת זאת, בשפות השמיות נוצר אדריכל משיכול עיצורים במילה האכדית ארדיכל, המורכבת מסמיכות המילים "warad ekallim" שמשמעו עבד-הארמון. ekallum באכדית היא היכל, ובמקור מן השומרית É.GAL, מילולית בית גדול, סמנטית ארמון.
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית
התנגשויות ראשונות בשטלופנן וגומבינן
בצפון זירת ההתרחשות, הצליח הגיס הראשון של פון פרנסואה לגבור על מקבילו הרוסי לאחר שלזו האחרונה אזלה תחמושת הארטילריה (העובדה שלרוסים לא הייתה אספקה רחבה של תחמושת הייתה ידועה גם היא לפריטוויץ לפי התשדורות שיורטו). בדרום נחלו הגיסות הגרמנים תבוסה עקב העובדה שההתקפה נפתחה מאוחר יותר ומרווח הזמן נוצל על די הרוסים להיכנס לעמדות מגננה. משכשלה ההתקפה בדרום בצהרי 20 באוגוסט ונסוגו הגיסות של מקנזן ובלוב החלו הגיסות הרוסים לאגף את כוחותיו של פרנסואה ולכן אלה נאלצו גם הם לסגת. גם במקרה זה נערך הקרב יום אחד בלבד, אך הפעם התוצאה הייתה שונה והגרמנים שהובסו נאלצו לסגת (האבדות בקרב היו מאוזנות - 16,500 לרוסים לעומת 14,800 לגרמנים).
אדריכלות
אדריכלות פרהיסטורית
בתקופה הפרהיסטורית התפתחה האדריכלות מהדינמיקה בין דרישות האדם למסתור, ביטחון, פולחן ומגורים לבין האמצעים שהיו בידיו: חומרי בניין קיימים וכישורים. אדריכלות כזו היא מונומנט סטונהנג' הפרה היסטורי, שנבנה במאה ה-22 לפני הספירה כפי שסוברים הארכאולוגים. עם התקדמות הציוויליזציה והעברת המסורת והידע בעל פה ובכתב, התפתחה האדריכלות. האדריכלות התחילה בלמידה מטעויות, והמשיכה באלתורים וחזרות על ניסיונות מוצלחים. האדריכל לא היה המתכן והמבצע היחיד, אלא היה חלק ממסורת מתמשכת. אדריכלות זו היא "אדריכלות ורנקולרית" או "אדריכלות ללא אדריכלים", והיא עדיין נמשכת בחלקים שונים של העולם, בהם אפריקה ומונגוליה.
התפתחות הערים העתיקות
ההתיישבויות האנושיות הקדומות היו בעיקר כפריות. עם התפתחות עודפים בייצור, הפכו חברות כפריות לעירוניות והערים התפתחו. בתרבויות עתיקות, כמו תרבות מצרים ותרבות מסופוטמיה, שיקפו העיור והאדריכלות את חשיבות האלוהי והעל-טבעי. מצד שני, בתרבויות קלאסיות כמו היוונית והרומאית, התפתחו האדריכלות והעיר מרעיונות אזרחיים יותר, ונבנו גם מבני ציבור, כמו הסטואה באתונה. סגנונות אדריכליים התפתחו, ונכתבו טקסטים על אדריכלות, שנעשו קאנוניים. קאנוניזציה זו נמצאה במבנים חשובים, ובעיקר באדריכלות דתית. דוגמאות לקאנונים כאלה הם חיבורי ויטרוביוס ב"על אודות האדריכלות", של סין העתיקה, השילפה שסטרה  בהודו העתיקה והוואסטו שסטרה  בציילון.
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית
התנגשויות ראשונות בשטלופנן וגומבינן
מפקד הארמייה השמינית פריטוויץ פחד שלאחר התבוסה תחל הארמייה הרוסית הראשונה לרדוף אחר הגרמנים הנסוגים ובכך תשמיד אותה כליל. בצעד שנוי במחלוקת, הורה פריטוויץ לארמייה הגרמנית השמינית לסגת אל עבר קווי נהר הוויסלה ובכך להשאיר את שטחי פרוסיה המזרחית לידי הרוסים. הנסיגה החלה ב-21 באוגוסט אך לא נמשכה זמן רב. ב-22 באוגוסט החליט רמטכ"ל צבא גרמניה, הלמוט פון מולטקה הצעיר, להחליף את פריטוויץ בפיקוד מנוסה יותר שכן לדעתו ההחלטה לסגת משטחי פרוסיה המזרחית הייתה שגויה מן היסוד ועמדה בניגוד לתוכנית המלחמה הגרמנית שעל הארמייה להחזיק בשטחי פרוסיה המזרחית עד אשר תוכרע החזית במערבית מול צרפת ובריטניה. במקומו של פריטוויץ עמדו כעת פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף.
אדריכלות
ארצות אירופה
בעת העתיקה הקלאסית באירופה ובימי הביניים, לא צוינו שמות האדריכלים שבנו את המבנים, והם נותרו אנונימיים. מהמאה ה-13 נודעו אדריכלים שבנו מבנים חשובים כקתדרלות, כמו לאונה בטיסטה אלברטי שתכנן את סנטה מריה נובלה, כאשר בעלי מלאכה יצרו גילדות על מנת לארגן את הסחר ולשמור על האינטרסים שלהם. מורכבות המבנים גדלה, והחלה בנייה אזרחית כללית כמו כבישים וגשרים, לצד בניית סוגים חדשים של מבנים כמו בתי ספר, בתי חולים ומתקני נופש.
תרבות האסלאם
לצד האדריכלות האירופית, מקבל המושג אדריכלות אסלאמית מספר מובנים, וניתן להגדירו כאדריכלות המאפיינת תרבויות שהן בעיקר אסלאמיות, והמתבטאת גם בהיעדר פסלים וציורי דמויות. לפי הגדרה זו, לאדריכלות המוסלמית יש היסטוריה המתחילה במאה ה-7 וממשיכה עד המאה ה-21. דוגמאות אפשר למצוא בכל הארצות שהיו או עודן מוסלמיות, ממרוקו וספרד עד איראן ואינדונזיה, ודוגמאות נוספות נמצאות באזורים שבהם המוסלמים היו מיעוט. האדריכלות המוסלמית כוללת מסגדים, מדרסות, חאנים, ארמונות ומצבות קבורה.
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית
מהפך בטננברג
הינדנבורג ולודנדורף החליטו לעצור את הנסיגה של הארמייה השמינית ולמקם אותה ליד כפר בשם טננברג. הינדנבורג ולודנדורף החליטו שהארמייה השמינית תארוב ותתקוף את הארמייה הרוסית השנייה של סמסונוב וזאת על ידי איגוף הארמייה הרוסית. ב-23 באוגוסט נפתח קרב טננברג עם מתקפה דו-ראשית של הארמייה הגרמנית השמינית על הארמייה הרוסית השנייה. סמסונוב חשב תחילה כי למעשה הוא משתתף בתנועת המלקחיים של הצבא הרוסי ושהארמייה הרוסית הראשונה נמצאת קילומטרים מעטים צפונה ותוקפת גם היא את הארמייה הגרמנית השמינית אבל המציאות הייתה שכוחותיו של סמסונוב נלחמו לבדם כנגד הארמייה הגרמנית. הארמייה הרוסית הראשונה לא הייתה קרובה לזירת הקרב ולמרות זאת הורה מפקדה פאול פון רננקמפף לשלוח מספר אוגדות לעזרת סמסונוב אך אלה לא הספיקו להגיע בזמן לקרב.
בימים שלאחר פרוץ הקרב נראה הקרב כלחימה ניידת בה הרוסים מכותרים ללא יכולת לברוח. מ-26 באוגוסט הפכה המערכה מלחימה ניידת למערכה השמדה כשלמעשה הגרמנים טובחים בחיילים הרוסים. ב-30 באוגוסט הסתיים קרב טננברג כניצחון מרשים לגרמנים - 125,000 אבדות לרוסים לעומת 20,000 אבדות בלבד לגרמנים. מפקדה של הארמייה הרוסית השנייה אלכסנדר סמסונוב התאבד בליל 29 באוגוסט עקב התבוסה בקרב. למעשה בקרב טננברג הושמדה לחלוטין הארמייה הרוסית השנייה ולכן נחשב לאחד הניצחונות הגרמנים החשובים בחזית המזרחית. קרב טננברג נחשב לקרב שהציל את שטחי פרוסיה המזרחית מידי הרוסים כיוון שאחריו לא יכלה הארמייה הרוסית הראשונה לכבוש לבדה את פרוסיה המזרחית ונאלצה לסגת.
אדריכלות
אדריכלות גותית
בימי הביניים בלטה האדריכלות הגותית – שהחלה כאדריכלות כנסיות, שכללה קתדרלות, כנסיות ומנזרים, והתפתחה מאוחר יותר במבני ציבור, טירות, ארמונות ומבנים אזרחיים. אדריכלות זו החלה באמצע המאה ה-12 בצרפת ובאנגליה, והיא נחשבת לאחד הפרקים המיוחדים והמרשימים בהיסטוריה של אדריכלות המערב, בזכות הסגנון שהיא יוצרת בחללי הפנים של המבנים. באדריכלות הגותית, האמנות הוכפפה לאדריכלות, ופותחו טכניקות חדשות כקמרון צלעות, תמיכות דואות וקשת מחודדת) על מנת לבנות מבנים יותר גבוהים, אווריריים ומלאי אור, לעומת האדריכלות הרומנסקית. השאיפה לגובה בלטה גם בתקופת התחייה הגותית במאה ה-19, שבה הושלמו הצריחים של קתדרלות רבות, בהן הצריח של המינסטר של אולם, שנבנה לגובה 161.53 מטר והיה הבניין הגבוה ביותר בעולם בין 1890–1901. לפניו, הצריחים של קתדרלת קלן היו הגבוהים ביותר (157 מטר).
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית
סוף המערכה
לאחר שסיימו להשמיד את הארמייה הרוסית השנייה החליט פון הינדנבורג לפנות אל עבר הארמייה הרוסית הראשונה של רננקמפף. עוד קודם לכן במהלך קרב טננברג שלח רננקמפף חלק מהאוגדות לעזרת הארמייה הרוסית השנייה אך אלה לא הספיקו להגיע בזמן וכעת נוצר מצב בו הארמייה הרוסית הראשונה פרוסה על שטח רחב. פון הינדנבורג תכנן לאגף את האוגדות הדרומיות של רננקמפף באזור האגמים המזוריים בעוד בכל שאר החזית (מהאגמים המזוריים שבדרום ועד העיר קניגסברג שבצפון) יתקיימו תקיפות שיכניעו את הארמייה הרוסית הראשונה. ההתקפה שוגרה לבסוף ב-7 בספטמבר ונודעה כ-הקרב הראשון על האגמים המזוריים.
אדריכלות
הרנסאנס באירופה
עם הרנסאנס והדגש על היחיד וההומאניזם בניגוד לדת, יוחסו מבנים לאדריכלים כמו מיכלאנג'לו, פיליפו ברונלסקי (קתדרלת סנטה מריה דל פיורה בפירנצה), דונטו ברמנטה ואנדראה פלדיו, והחלה עבודת היחיד. לא היו קווים מבדילים בין אמן לאדריכל, מהנדס, ומקצועות קרובים (בנאי ופסל). בתקופה זו, אמן עדיין היה יכול לתכנן גשר, משום שעבודת הבנייה הייתה כרוכה בפחות חישובים הנדסיים מורכבים, והייתה מבוססת גם על האינטואיציה והניסיון שהיו לאיש האשכולות של אותה תקופה, שזה לא היה מקצועו היחיד.
המהפכה התעשייתית
בתקופת המהפכה התעשייתית, עם הוספת והרחבת הידע בתחומים מדעיים כהנדסה, מיכון וטכנולוגיה, לצד עליית חומרים וטכנולוגיה חדישה, כמו פרופילי פלדה ששימשו לבניית מפעלים, האנגרים, גשרים, מסילות ברזל ותחנות רכבת, ירד חלקו של האדריכל בתחומים הטכניים של הבניה, ועיסוקו התמקד באסתטיקת המבנה, השימושיות שלו, והקונטקסט שלו בממד המרחבי, בממד החברתי ובממד הזמן. בשלב זה החלה עלייתו של "האדריכל הג'נטלמן" שעבד בדרך כלל עם לקוחות אמידים, התרכז בעיקר באיכויות חזותיות, שהגיעו מאבות טיפוס היסטוריים, וכך נולדה אדריכלות נאו-קלאסית, המוצגת בין השאר בבית האופרה בפריז, שנבנה מ-1860 עד 1874. במאה ה-19 בבוז-אר של פריז (Beaux-Arts) בצרפת, ההכשרה הייתה ביצירת סכימות מהירות, שחייבו ציורים יפים ללא דגש גדול על התוכן ואפשרויות הביצוע.
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית
תוצאות
למרות שלא היו שינויים טריטוריאליים בעקבות הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית, לפלישה זו היו שתי השפעות עיקריות:
אדריכלות
המהפכה התעשייתית
המהפכה התעשייתית פתחה את הדרך לצריכה המונית. מוצרים מקושטים, שהיו נחלתם של בעלי מלאכה יקרנים, הוזלו בייצור ממוכן. אסתטיקה נעשתה קריטריון גם עבור מעמד הביניים, אף על פי שלמוצרים המתועשים לא היה היופי והמקוריות, שבאו לידי ביטוי במוצר המוגמר בתהליך הייצור הידני. אדריכלות ורנקולרית הפכה ליותר דקורטיבית, כאשר בוני הבית יכלו להשתמש בעבודתם בעיצוב האדריכלי של זמנם על ידי שילוב מאפיינים שמצאו בספרי דפוס וכתבי עת אדריכליים, כמו שערים, דלתות, חלונות, קירות, גגות, פרזול, מתקני רחצה ורהיטים.
אדריכלות מודרנית
בתחילת המאה ה-20, אי שביעות רצון כללית מהאדריכלות המתחדשת (ארמון וסטמינסטר בלונדון, 1870) ומהעיטורים המפוארים, הביאה לעלייתם של רעיונות חדשים, שהיו מבשריה של האדריכלות המודרנית. ב-1907 נוסד ורקבונד, איגוד האדריכלים, המעצבים והתעשיינים הגרמני, כדי לקדם את העיצוב בתעשייה בגרמניה וליצור מוצרים מתועשים איכותיים יותר. בתקופה זו החל מקצוע העיצוב התעשייתי.
בשנת 1919 נוסדה בגרמניה אסכולת הבאוהאוס, שראתה את האדריכלות כהרכבה ושילוב של אמנות, אומנות וטכנולוגיה. כשהחלו נאמניה לעסוק באדריכלות מודרנית, התנועה הייתה אוונגרדית עם יסודות מוסריים, פילוסופיים ואסתטיים, ועם נטייה פוליטית שמאלנית-סוציאליסטית שבאה לידי ביטוי גם באדריכלות. הם חיפשו את האמת בדחיית ההיסטוריה, ופנו אל הפונקציה כמחוללת צורה. המושג "Form Follows Function" (הצורה נובעת מהשימוש) שהטביע האדריכל האמריקאי לואיס סאליבן היה למוטו מרכזי בתפישה של האדריכלות המודרנית, וביטא את העדפת הצורות הפשוטות, המשקפות את השימוש שלהן, על פני עיטורים ותוספות קלאסיות. לצד אדריכלות זו, התפתחה אדריכלות אר דקו עם עיטורים גאומטריים ועיטורים מעולם האופנה ומתרבויות קדומות, שהייתה מבוססת גם על זרמים אוונגרדיים באמנות כמו קוביזם, קונסטרוקטיביזם ופוטוריזם.
באותה תקופה היו האדריכלים לדמויות חשובות, וכונו "מאסטר". האדריכלות המודרנית המאוחרת עברה גם היא לתחום הייצור ההמוני בשל פשטותו של ייצור זה, יעילותו והתאמתו לרוח הזמן. הבאוהאוס ידוע כאחד ממקומות הולדתה של האדריכלות המודרנית, ואמנים מוכרים רבים למדו ולימדו בו. בזמן מלחמת העולם השנייה סגרו הנאצים את בית הספר של הבאוהאוס, ותלמידים רבים נמלטו למדינות שונות, שם הפיצו את רעיונות האדריכלות המודרנית.
בין האדריכלים שפעלו ברוח זו, בלט אדולף לוס האוסטרי, שכתביו השפיעו רבות על כמה מאבות האדריכלים המודרניסטים: ולטר גרופיוס הגרמני, מייסד הבאוהאוס, אדריכל ומורה רב השפעה על דור אדריכלים במאה ה-20; לודוויג מיס ון דר רוהה שהשפעתו הייתה דומה ורבה, והיה מ"מייבאי" הגישה המודרניסטית לצפון אמריקה; לה קורבוזיה השווייצרי, שהיה הראשון שהבין את הפוטנציאל הגלום בבטון מזוין, תוך הגיית תוכנית אב לפריז הכוללת גורדי שחקים המיועדים למגורים, שטחים פתוחים נרחבים, וחניה תת-קרקעית, תוכנית שהייתה מהפכנית בשנת 1925, ופרנק לויד רייט האמריקאי. רייט פיתח אדריכלות סביבתית, שבה צורת הבית הוגדרה על ידי סביבתו ועל ידי תכליתו, במטרה לקדם הרמוניה בין הגורם האנושי לבין עולם הטבע, עם דוגמאות מובילות כמו הבית על האשד ובית רובי.
משנות ה-60 של המאה ה-20 החלה מגמה של התדרדרות באופן שבו תפס הציבור את האדריכלות. הסיבות לכך היו בניינים בעלי חזות חסרת משמעות, סטריליות, אחידות, כיעור, וגורמים פסיכולוגיים שהיו נעוצים בפולחן של שבירת המוסכמות שהחל באותה תקופה, כמו הקבוצה שהנהיג דני האדום.
אדריכלות פוסט מודרנית
המקצוע האדריכלי ניסה למלא את דרישות הציבור הרחב על ידי יצירת אדריכלות פופוליסטית יותר ברמה החזותית, גם במחיר של הקרבת העומק לטובת רדידות, בהתאם לרוח הפוסטמודרניזם. טענתו של האדריכל רוברט ונטורי, אבי הפוסט-מודרניזם באדריכלות, ש"סככה מקושטת" (בניין רגיל שנבנה באופן פונקציונלי מבפנים וקושט מבחוץ) עדיפה על פני "ברווז" (מבנה שבו הצורה והפונקציה נשקלים יחד), היא דוגמה לגישה הזו.
לצד ניסיון זה למלא את דרישות הציבור, חלק אחר של האדריכלים, ובעלי מקצוע שאינם אדריכלים, הגיבו בגישה ישירה אל מה שנחשב בעיניהם לשורש הבעיה: הם הרגישו שהאדריכלות איננה עניין פילוסופי או אסתטי אישי, אלא עליה להתחשב בצרכים היומיומיים של האנשים, ולהשתמש בטכנולוגיה על מנת ליצור סביבה שנעים לחיות בה. התנועה של מתודולוגיית העיצוב, שכללה אדריכלים כמו כריס ג'ונס וכריסטופר אלכסנדר, החלה לחפש אחר תהליך עיצוב כוללני יותר, על מנת לקבל מוצר טוב יותר. מחקרים רחבים נעשו בתחומי ההתנהגות, הסביבה ומדעי החברה, על מנת לספק מידע בנושאים אלה לתהליך התכנון.
כאשר האדריכלות הכירה בצרכים רבים נוספים, ומורכבות המבנים עלתה בשירותים שסיפקו, נעשתה האדריכלות רב-תחומית, וחייבה צוות של מקצוענים על מנת לבצע אותה, כשהאדריכל הוא אחד מני רבים, לפעמים ראש הצוות ולפעמים לא. גם במצב זה של האדריכלות, אינדיבידואליות עדיין מהווה ערך חשוב בבניינים הנחשבים כסמלי תרבות. מוזיאון ומרכז לאמנויות הפכו למקומות המציגים ניסיונות חדשים בעיצוב, כמו סינמה סיטי ירושלים.
תפקיד האדריכלות
בניינים הם יצירות בולטות של בני האדם, ומגוונים בתכנון, בפונקציה ובאופן בנייה במדינות מתועשות ובמדינות "העולם השלישי". תפקיד האדריכל מגוון גם כן, ולחזון (או להיעדר החזון) של האדריכל בציבור שבו הוא פועל, יש השפעה על הסביבה הבנויה, ועל האנשים הפועלים בסביבה זו.
כישורי האדריכל באים לידי ביטוי באופנים שונים, החל מתכנון פרויקטים רחבים כמו גורדי שחקים, בתי חולים, אצטדיון או שדה תעופה ועד לפרויקטים פשוטים יותר כמו מבני מסחר, מגורים ופיתוח השטח. פרויקטים ודוגמאות אדריכליות מהווים סמלי תרבות ופוליטיקה, כמו המוביל הארצי או תעלת הימים בישראל. האדריכל הוא החלון לאדריכלות מול הציבור. לאדריכל יש תפקיד מרכזי בתכנון ויישום של הסביבה שבה אנו חיים, גם במציאות שבה משתנים יחסי הכוחות. הדיאלוג העיצובי והאידאולוגי בין האדריכל לציבור מתבטא בתוצאה הפיזית והוויזואלית בשטח.
היקף ויעדים
לפי החיבור הראשון ששרד על הנושא, "על אודות האדריכלות" של האדריכל הרומי ויטרוביוס, בנייה טובה מאופיינת ביופי, עמידות ויעילות, או במילותיו הלטיניות של ויטרוביוס: "Firmitas, Utilitas, Venustas" שפירושן "יציבות (מבנית), שימושיות ואטרקטיביות". האדריכלות היא איזון ותיאום בין שלושת האלמנטים האלה, המכונים לעיתים "המשולש הוויטרוביאני", כשאף אחד מהם אינו גובר על האחרים. אדריכלות מודרנית עונה על דרישת מבניות, פונקציונליות ואסתטיות. לגישת האדריכלות המודרנית, הפונקציונליות כוללת גם את חוויית המשתמש (הפונקציות הפסיכולוגיות) ואת תחושת האסתטיות שהוא מקבל (הפונקציות האסתטיות).
תכנון ובנייה
ההבדל בין אדריכלות לבנייה הוא באופי המיזם. לפי ניקולאוס פבזנר, היסטוריון מתחילת המאה ה-20, "סככת אופניים היא בניין. קתדרלת לינקולן היא יצירה ארכיטקטונית". באדריכלות מודרנית, חלוקה זו איננה ברורה כל כך. "ארכיטקטורה ללא ארכיטקטים", ספרו של ברנרד רודופסקי, קובע כאדריכלות תחום רחב של מבנים שתוכננו ונבנו על ידי אנשים שאינם אדריכלים. ככל שהולכים אחורה בהיסטוריה, יש הסכמה רחבה יותר מה מוגדר כאדריכלות, משום שהזמן הוא מסנן יעיל. ויטרוביוס החשיב בנין טוב כאדריכלות, ועורר את השאלה אם אין אדריכלות רעה. פתרון לשאלה זו, נוכח כמות המבנים הגדולה במאה ה-21, קובע כי האדריכלות היא מה שעושה האדריכל. הגדרה זו קובעת את הדגש על האבולוציה של האדריכלות ושל האדריכל.
אדריכלות היא גם אמנות של עיצוב הסביבה הבנויה האנושית. ניתן להשתמש במבנים, עיצובי נוף, ותכנוני רחוב על מנת לתת אופי פונקציונלי ואסתטי לחלל העירוני. התכנון נעשה על ידי חומרים, מרקם, צבעי קירוי וקירות, ומבליט או ממזג את המבנה עם סביבתו. מאפייני בניין, כמו כרכובים, גמלונים, כיפה, כניסות, וחלונות, מחזקים או מחלישים חלקים מהבניין, כפי שנעשה בכנסיית סנטה מריה דל פיורה בפירנצה. תכנון נוף יוצר פרטיות ומונע צפייה ישירה אל אתר או ממנו, ומוסיף צבעוניות לבניין בעזרת צמחים ועצים. מאפייני רחוב כמו גדרות, מדרכות, נתיבי אופניים, ספסלים ותאורה, מוסיפים בטיחות והפרדה בתנועה במרחב של הולכי רגל, רוכבי אופניים וכלי רכב.
תאוריה ומעשה
יש חשיבות רבה לתאוריה בעבודה המעשית של האדריכל, אף כי אדריכלים רבים מתנגדים לתאוריה, בטענה שהיא "סטרילית" ומגבילה את חופש היצירה שלהם. ויטרוביוס כתב: "פרקטיקה ותאוריה הם ההורים. פרקטיקה היא המחשבה התכופה והמתמשכת על אופן ביצוע העבודה, או על הפעולה הפשוטה ביותר על מנת לשנות את החומר בצורה הטובה ביותר. תאוריה היא התוצאה של חשיבה זו, המסבירה ומציגה כיצד בוצע שינוי בחומר על מנת לענות על המטרה שאנו מעוניינים בה. האדריכל שהוא פרקטי בלבד, אינו מסוגל להסביר את הסיבות לצורות שהוא משתמש בהן. זה שהוא תאורטי בלבד, גם כן נכשל בכך שהוא תופס את הצל ולא את התוכן. מי שהוא גם תאורטי וגם פרקטי, חמוש באופן כפול: הוא מסוגל לא רק להוכיח את טיב העיצוב והתכנון, אלא גם לבצע אותו".
הכשרת אדריכלים
לימודי אדריכלות הם רב תחומיים, ומשלבים קורסים מתחומי המדעים המדויקים, מדעי החברה והאמנות. הם כוללים, בין השאר, לימודי תולדות האדריכלות, תולדות האמנות, הבעה גרפית וגרפיקה ממוחשבת, גאומטריה, מתמטיקה, פיזיקה, עיצוב, מורפולוגיה, מדעי החברה, הנדסה של מבנים, ותכנון עירוני. כן ישנם קורסים מתמחים בנושאים כגון אדריכלות נוף, עיצוב פנים, בנייה ואקלים, עיצוב תעשייתי וממסד תכנוני.
לצד הקורסים השונים, מתקיימות במשך שנות הלימוד סדנאות ("סטודיו") לתכנון, שבהן מתמודדים הסטודנטים עם משימות תכנון ברמת מורכבות הולכת וגדלה. בסיום כל סמסטר נערכת הגשה, שבה מציגים הסטודנטים את הפרויקטים שנעשו על ידם. במלוא השנה החמישית ללימודים נערך סטודיו של פרויקט גמר, ובסופו מוגש פרויקט בהיקף ובמורכבות גדולה מהשנים הקודמות. פרויקט זה אמור לייצג את הכישרון האישי והכלים שנרכשו על ידי כל סטודנט במהלך הלימודים.
אדריכלות ואמנות
לפי נכסי התרבות שהותירה האדריכלות משחר ימי האנושות, אדריכלות היא אמנות נעלה, הדרגה הגבוהה ביותר של האמנות. היא "אם האמנויות" כדברי ארנסט גומבריך, "אב וראשון" כדברי מרטין בובר, ו"הדרגה הגבוהה ביותר של האמנות" על פי מיכלאנג'לו. פרופסור אהרון קשטן הגדיר את האדריכלות כחוויה בהרצאותיו בתולדות הארכיטקטורה בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון. אדריכל אינו רק "טכנאי" הפותר בעיות תפקודיות ועונה לצורכי הלקוח בלבד, אלא אמן כמו צייר, פסל או כוריאוגרף, כאשר במקביל לאמנות זו, הוא יוצר תחת אילוצים נתונים כמו גודל השטח וגובה התקציב. היצירה האדריכלית היא שימושית (פונקציונלית), אך לצד השימושיות יש לה גם ערך אמנותי כיצירה. האדריכלות עוסקת ברוח ובחומר בד בבד, ואף על פי האילוצים בעת התכנון והעיצוב, היא מתעלה ליצירה אמנותית, המותירה את רישומה והשפעתה במי שצופה בה, כדוגמת בניין אמפייר סטייט בניו יורק, שנחשב לאחד משבעת פלאי העולם המודרני. דוגמאות לפלאים אדריכליים קדומים הן הגנים התלויים בבבל, ששולב בהם גם תכנון נוף, או הענק מרודוס ששולב בו גם פיסול.
יחסי אבחזיה–סוריה
יחסי אבחזיה–סוריה הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין רפובליקת אבחזיה לבין הרפובליקה הערבית הסורית. סוריה הכירה באבחזיה ב-29 במאי 2018. המדינות הכריזו על שדרוג היחסים לרמת השגרירות.
היסטוריה
בנובמבר 2016 הדגיש נשיא אבחזיה, ראול חג'ימבה את תמיכת מדינתו בסוריה ב"מלחמה נגד הטרור הבינלאומי". באותה הזדמנות, חג'ימבה כינה את סוריה "מדינת אחות". עם זאת, אבחזיה תומכת בהגירה מחודשת של אזרחים סורים ממוצא אבחזי חזרה לאבחזיה. בחמש השנים הראשונות למלחמת האזרחים, כ-500 סורים היגרו לאבחזיה.
בדצמבר 2015 נפגש שר החוץ של אבחזיה עם השגריר הסורי ברוסיה, ריאד חדאד, והם דנו בהגירת אזרחי סוריה ממוצא אבחזי. בדצמבר 2016 נערך בסוחומי המשחק הראשון בהיאבקות בסגנון חופשי בין הנבחרות הלאומיות של אבחזיה וסוריה.
במאי 2018 הכירה ממשלת סוריה באבחזיה, מה שגרם לגינויים מצד מגאורגיה ומארצות הברית. כתוצאה מכך, ניתקה גאורגיה את קשריה עם סוריה.
בתחילת ספטמבר 2018 ערך נשיא אבחזיה, ראול חג'ימבה, ביקור ממלכתי בדמשק. חג'ימבה נפגש עם בשאר אל-אסד ומכובדים גבוהים בדמשק. בשאר אל-אסד קישט את ראול חג'ימבה במסדר האומייאד, העיטור הסורי הגבוה ביותר. ראול חג'ימבה קישט גם את בשאר אל-אסד בתואר מסדר אפז'ה I, העיטור הממלכתי ביותר באבחזיה. מנהיגי שתי המדינות החליפו גם מתנות משתי המדינות. אבחזיה וסוריה הסכימו להסכם מקיף של שותפות אסטרטגית ויחסים דיפלומטיים בין אבחזיה לסוריה.
חילופי הדברים בין אבחזיה לסוריה גברו מאז ההכרה בסוף 2018. בסוף ספטמבר 2019 ביקרה משלחה המורכבת מאנשי עסקים סורים וחברי פרלמנט בסוחומי לכבוד יום העצמאות והניצחון של אבחזיה. באוקטובר 2020 פתחה אבחזיה שגרירות בדמשק.
כרית נפיחה
הכרית מורכבת משתי שכבות מהודקות של גומי שבקצה שבו הן מחוברות ישנו פתח צר שהאוויר היוצא דרכו גורם להיווצרות הקול המזכיר נפיחה.
היסטוריה
האזכור הקדום ביותר לכרית-מתיחה, המזכירה את כרית הנפיחה, נמצא בהיסטוריה אוגוסטה, שם מתוארת מתיחה של קיסר רומא, אשר הושיב את אורחיו על כריות אשר מהן יצא בהדרגה האוויר, עד שלבסוף מצא העצמו האורח מתחת לגובה השולחן. היסטוריונים שונים רואים בתיאורים אלו של ההיסטוריה אוגוסטה, המציגים את קיסרי רומא באופן ילדותי וגחמתי, כסימן לכך שהספר איננו מהימן מבחינה היסטורית, אלא למעשה תיעוד בעל אג'נדה המכיל ביקורת סמויה על מוסד הקיסרות.
בתחילת המאה ה-20 פותחו מכשירי מתיחות אשר היה ניתן להטמין מתחת לכרית, וברגע שמישהו היה מתיישב על הכרית, הייתה נשמעת מוזיקה.
הדגם הראשון של כרית הנפיחה בגרסתה המוכרת ביותר פותחה לראשונה בשנת 1930 על ידי חברת הגומי JEM מקנדה. חברת JEM פיתחו את הכרית יחד עם סמואל סורנסון, שהיה בעל חברה קטנה שהתמחתה במשחקי חידות, קסמים ואביזרי מתיחות. JEM הציעו לסורנסון להפוך למשווק הבלעדי של המוצר, אך הוא דחה את ההצעה מאחר שחשב שהכרית איננה מעודנת דיה. מי שלקחה על עצמה את השיווק וההפצה הייתה חברת ג'ונסון-סמית', ולאחר הצלחת הכרית, הבין סורנסון את טעותו, ויצר גרסה מתחרה והשיג את זכויות היוצרים עבורה. לאורך השנים פותחו גרסאות שונות של הכרית על ידי מגוון חברות, כולל גרסאות אלקטרוניות אשר מרחיבים את אפשרויות המתיחה.
אלפרד היצ'קוק היה חובב מתיחת "כרית הנפיחה" - לקראת הגעת אורחים נהג להניח כריות נפיחה במגוון מקומות. לדבריו, שום דבר לא העניק לו הנאה כמו צפייה בהבעת בפניו של מפיק סרטים הוליוודי מתנשא, שיהירותו נעלמת לצליל הנפיחה.
יניב ברמן
יניב ברמן (נולד ב-1977) הוא במאי, מפיק ותסריטאי ישראלי.
קורות חיים
ביוני 2021 יצא לאור ספרו "סביבונים", העוקב אחרי פרשת רצח מחרידה בתיכון במרכז הארץ, הנפרסת על פני שמונת ימי חג החנוכה.
יניב הוא מפיק של סרטי פרסום ותדמית, ובעל חברת ההפקות White Bird Films.
יניב גר בהרצליה עם בת זוגו פזית ולהם שתי בנות.
סטטן איילנד
סטטן איילנד (באנגלית: Staten Island) הוא אי המהווה אחד מחמשת רובעי העיר ניו יורק. האי שוכן דרומית לכניסה לנמל ניו יורק.
הרובע מהווה חלק מניו יורק מאז איחוד רבעיה בשנת 1898. עד שנת 1975 כונה בשם "ריצ'מונד".
סטטן איילנד הוא הקטן ברובעי ניו יורק מבחינת מספר האוכלוסין, ומהווה למעשה פרוור של העיר. עד שנות ה-60 של המאה ה-20 היו באי מספר חוות בקר ועופות.
גאוגרפיה
סלע היסוד של סטטן איילנד נוצר לפני כ-200 מיליון שנים, כתוצאה מהתפרצויות געשיות שיצרו את חופי ניו ג'רזי וגבעות הפליסיידס. בשלהי עידן הקרח האחרון, כ-22,000 - 16,000 שנים לפני זמננו, כיסה את האזור מדף קרח שגובהו מאות מטרים. לאחר שמדף הקרח נסוג עם התחממות כדור הארץ, נוצרו סטטן איילנד ולונג איילנד, שעדיין היו מחוברים. באותה עת עבר נהר ההדסון דרומית לסטטן איילנד.
שטחו של רובע זה של ניו יורק 265.5 קמ"ר, מתוכם 151.5 קמ"ר שטחי יבשה, ו-114 קמ"ר שטחי מים (42.95%). סטטן איילנד מופרד מלונג איילנד על ידי מצרי וראזאנו, ומניו ג'רזי על ידי מצר ארתור קיל וקיל ואן קל. האי מחובר לניו ג'רזי על ידי גשר באיון, מעבר אאוטרבריג' וגשר גות'אל. האי מחובר לברוקלין באמצעות גשר מצרי וראזאנו.
מעבורת סטטן איילנד מקשרת את האי עם מנהטן.
הרובע מורכב ממספר איים נוספים:
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא פסגת גבעת טודט (125 מטרים) - וזו גם הנקודה הגבוהה ביותר בעיר ניו יורק.
היסטוריה
ההתיישבות האנושית הראשונה באזור החלה לפני כ-14,000 שנים. ב ישב באזור שבט הלנאפהוקינג.
סטאאטן איילנט
המגע הראשון של אירופאים עם האי היה מחקר של ג'יאובני דה וראזאנו אשר חקר את המצר בשנת 1524. בשנת 1609 הקים הנרי הדסון תחנת מסחר במנהטן. לאי, שנותר לא מיושב על ידי ההולנדים, קרא בשם "סטאאטן איילנדט" (Staaten Eylandt) על שם הפרלמנט ההולנדי - ה"סטאטן חנראל" (Staten-Generaal). בין השנים 1639 ו-1655 עשו ההולנדים שלושה ניסיונות להקים באי התיישבות קבע, אולם אלה נכשלו בשל חיכוכים בין ההולנדים לשבטים האינדיאנים המקומיים.
בשנת 1661 הוקמה התיישבות הקבע ההולנדית הראשונה - "אודה דורפ" (הולנדית: Oude Dorp, "הכפר הישן") בו התגוררו הולנדים, ולונים והוגנוטים.
מחוז ריצ'מונד
בסוף מלחמת אנגליה-הולנד השנייה, בשנת 1667, הפכה המושבה הולנד החדשה למושבה אנגלית בהתאם להסכם ברדה, וסטטן איילנד הפך לחלק ממושבת ניו יורק.
בשנת 1670 ויתרו האינדיאנים המקומיים על כל זכויותיהם באי למושל פרנסיס לבלייס, וב-1671 נערך סקר אדמות באי והחלה התיישבות בריטית באזור ה"אודה דורפ" שנקרא מעתה "העיר הישנה", וה-Nieuwe Dorp (בהולנדית: הכפר החדש) ששמו שונה ל"ניו דורפ".
בשנת 1683, כאשר חולקה מושבת ניו יורק ל-10 מחוזות, הפך האי ל"מחוז ריצ'מונד", על-שם ג'יימס דוכס ריצ'מונד, אחיו של צ'ארלס השני מלך אנגליה באותה עת.
בשנת 1687 חולק האי לארבעה מחוזות אדמיניסטרטיביים, והם חולקו ל-166 חוות ושתי אחוזות גדולות. בירת מחוז ריצ'מונד היה הכפר ריצ'מונדטאון, השוכן ליד מצרי פרש קילס.
מלחמת העצמאות
לסטטן איילנד הייתה חשיבות רבה במלחמת העצמאות של ארצות הברית. בקיץ 1776 נסוגו הכוחות הבריטיים בהנהגתו של ויליאם האו מבוסטון ותכננו מתקפה על העיר ניו יורק. האו תכנן לתקוף את העיר מסטטן איילנד והציב את מפקדתו בפאב "הכתר והוורד" (Rose and Crown) שבניו דורפ. במפקדה זו קיבלו נציגי הממשלה הבריטית את ההודעה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית. באוגוסט 1776 חצו הכוחות הבריטיים את המצרים לברוקלין באוגפם את הכוחות האמריקנים בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון, וניצחו את האמריקנים בקרב לונג איילנד שבעקבותיו נכבשה העיר ניו יורק על ידי הבריטים. ב-11 בספטמבר 1776 נפגשו הבריטים עם משלחת נציגים אמריקנית שכללה את בנג'מין פרנקלין, אדוארד רוטלדג' וג'ון אדמס, באחוזתו של כריסטופר בילופ בדרומו של האי. האמריקנים סירבו להצעה הבריטית לשלום בתמורה לביטולה של הכרזת העצמאות, והפגישה הסתיימה בלא תוצאות. הבריטים נותרו על האי, שבשל התנגדותם של התושבים המקומיים לכוחות הבריטיים נהרס ברובו בזמן המלחמה. בשל צורכי הצבא נכרתו כל היערות באי. ב-5 בדצמבר 1783, כאשר נסוגו הבריטים מהעיר ניו יורק, הם נסוגו אל האי, וממנו לקנדה.
האי כחלק מהעיר ניו יורק
בשנת 1898 הפך האי לאחד מחמשת רובעי ניו יורק. האי נותר ברובו שטח כפרי לא מפותח עד לבניית גשר מצרי וראזאנו בשנת 1964. במחצית השנייה של המאה ה-20 היה האי אזור שפיכת האשפה של העיר ניו יורק. בשל עובדה זו היה האי המקום המזוהם ביותר בעולם בגז מתאן. המזבלה נסגרה בשנת 2001, אולם נפתחה בשנית באופן זמני כדי לקלוט את הריסות מרכז הסחר העולמי לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
פוליטיקה
המפלגה הרפובליקנית זוכה באהדה בסטטן איילנד יותר מבשאר חלקיה של העיר ניו יורק.
מאז שנת 1990, לא כיהנו נשיאי רובע מטעם המפלגה הדמוקרטית, בניגוד לשאר רובעי העיר.
אוכלוסין
נכון לשנת 2020 מתגוררים באי 495,747 תושבים.
דת
מרבית תושבי האי קתוליים. ישנה קהילה יהודית במרכז האי בשכונות ווילוברק וניו ספרינגויל, עם כתריסר בתי כנסת ומספר ישיבות ובתי ספר יהודיים.
תאגיד השידור של הרייך
תאגיד השידור של הרייך (בגרמנית: Reichs-Rundfunk-Gesellschaft, נקרא גם RRG) היה גוף השידור הציבורי הלאומי ברפובליקת ויימאר ולאחר מכן בגרמניה הנאצית. החברה איגדה בתוכה את כל חברות שידור הרדיו האזוריות של גרמניה ממאי 1925 עד מאי 1945. משנת 1933 שימש ככלי מרכזי ב.
כל ההקלטות ההיסטוריות של התאגיד מוחזקות בידי ארכיון השידור הגרמני של ARD.
היסטוריה
התאגיד הוקם בברלין ב-15 במאי 1925, והיה ארגון גג לתשעה גופי שידור רדיו אזוריים. משנת 1926 היו מרבית אחזקות התאגיד בידי הרייכספוסט, רשות הדואר הגרמנית שפעלה משנת 1866 עד 1945. כל תושבי גרמניה היו מחויבים בתשלום אגרת רדיו בעלות 2 רייכסמרק בחודש. ב-1932 היו 4 מיליון משתמשי רדיו רשומים במדינה.
החל מ-22 בינואר 1931 היה מטה התאגיד ממוקם בבית השידור (Haus des Rundfunks) בוסטנד, ברלין. הבניין עוצב בידי האדריכל הנס פואלציג בשנת 1929, והיה מרכז השידור הראשון בעולם וכלל גם היכל קונגרסים גדול.
בקיץ 1932 החלה ממשלת גרמניה תחת הקנצלר פרנץ פון פאפן להשיג שליטה על התאגיד. גם גופי השידור האזוריים הוכפפו לתאגיד והפכו לסניפים מקומיים שלו. מועצת המנהלים הייתה חייבת לקבל נציג ממשלתי, שפיקח על התוכניות, בשליחות שר הפנים, וילהלם פון גייל.
במהלך תהליך ההאחדה לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, התאגיד הולאם על ידי הממשלה הנאצית, והיה בשימוש נרחב על ידי משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם תחת יוזף גבלס כדי להכתיב את תוכני הרדיו. ב-30 בינואר 1933, בזמן ששר הפנים החדש וילהלם פריק אכף את השידור החי של מצעדי הלפידים, התפטר יו"ר התאגיד הנס ברדוב והוחלף על ידי יוגן הדמובסקי. כמה מנהלים לשעבר נעצרו ונכלאו. החל מ-1 באפריל 1934 התאגדו חברות השידור האזוריות תחת התאגיד. התאגיד גדל עם השנים עם מיזוג רשתות שידור אזוריות כמו אלה של חבל הסאר. לאחר האנשלוס האוסטרי ב-1938, תחנת הרדיו Verkehrs AG של וינה הוכפפה לתאגיד.
ב-1 בינואר 1939, שונה שם התאגיד ל"תאגיד השידור של גרמניה הגדולה" (Grossdeutscher Rundfunk).
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939 עם התקרית המבוימת בגלייביץ, הפך התאגיד למכשיר חיוני של התעמולה הנאצית בזמן המלחמה, במיוחד באמצעות היומון Wehrmachtsbericht ותוכניות רדיו ייעודיות. מ-9 ביולי 1940 ואילך שידרו כל רשתות השידור את אותה רצועת שידור ארצית, שהסתיימה עם כיבוש בית השידור על ידי הצבא האדום במהלך הקרב על ברלין ב-2 במאי 1945.
עד 1950, התאגיד היה בתהליכי פירוק והוחלף בחברות שידור אזוריות. לאחר מכן הוקמה בגרמניה המזרחית חברת השידור של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (Rundfunk der DDR; שבהמשך שינתה שמה ל"השידור הממלכתי הגרמני", Deutscher Fernsehfunk ), בעוד בגרמניה המערבית הוקמה ARD, כתאגיד של מספר גופי שידור אזוריים.
אדיבו
האזכור הראשון של האזור הוא מהמאה ה-4 בכתובת מתקופת עזנה בשם "אדבו", לאחר מכאן במאה ה-15 מופיע כאחד מהאזורים שמעלים מס לקיסרי אתיופיה. בתקופת לבנה דנגל חלקים מהאזור ניתנו למנזר דברה ביזן האווסטטאי. במאה ה-17 וה-19 היה לאזור שממנו יצאו מערכות צבאיות כנגד השנקלה.
לאדיבו לצד קווארה יש מקום נכבד במסורת ביתא ישראל ומתואר כאזור שבו התיישבו אבות ביתא ישראל לאחר שהיגרו מסנאר דרך התכזה ונחשב לאזור שממנו נפוצו היהודים לשאר תיגראי ולסימן. לפי מסורות אלו האזור היה נתון לאחר מכאן לשליטת גדעון.
חסידות רוז'ין
חסידות רוז'ין היא שושלת חסידית שראשה היה רבי ישראל פרידמן מרוז'ין. השושלת פעלה בעיקר בחבלי הארץ פודוליה, בוקובינה, גליציה המזרחית וכן בווינה שהיו אז ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכן ברומניה במולדובה ובמחוז בקאו. כיום השושלת פעילה בעיקר בישראל.
תולדות השושלת
רבי ישראל פרידמן, היה בנו של רבי שלום שכנא מפראהביטש, בנו של רבי אברהם המלאך, בנו של המגיד ממזריטש, תלמידו וממלא מקומו של הבעל שם טוב, מקים תנועת החסידות.
רבי ישראל כיהן בהתחלה בפראהביטש שבחבל פודוליה, לאחר מכן כיהן תקופה בסקווירא שבאזור קייב, אך עיקר פועלו ופרסומו היה ברוז'ין שבווהלין (פלך ז'יטומיר). באותה תקופה שלטה האימפריה הרוסית בערים אלו (כיום כולן במדינת אוקראינה).
רבי ישראל נחשב לאחד מגדולי הצדיקים בדורו, והיה נערץ על ידי כל אדמו"רי דורו. החסידים האמינו בו שאינו מסיח דעת מדבקות בה' ובכל פעולה שלו נעשים ייחודים עליונים. רבי ישראל התנהג בגינוני מלכות, בנה לו ארמון והיה מתלבש בפאר. בשנת תקצ"ח (1838) נאסר על ידי הרוסים עקב הלשנה על כך שהורה להרוג שני מוסרים. הצאר ניקולאי שהיה מרוגז על הנהגתו המלכותית של רבי ישראל, מיהר לאוסרו. לאחר 22 חודשים שישב בכלא שוחרר בערבות בהשתדלות הגרף ביברקוב (גוברנטור קייב) שהיה אחראי על מאסרו, והוקסם מאישיותו של רבי ישראל. פסק הדין שחרר את רבי ישראל מאשמת הרצח אך האשימו במרידה במלכות בגין הנהגות המלכות. רבי ישראל נמלט לקישינב ומשם לגבול המולדבי-רומני ליאס. הגוברנטור של קישינב ביקש מהקונסול הרוסי ביאס להסגירו אך רבי ישראל הספיק להימלט לגבול האוסטרי והגיע לקומפלינג עיירה על גבול אוסטריה-רומניה. הממשלה הרוסית ביקשה מהאוסטרים להשיבו לרוסיה על פי הסכמי הסגרה שנקבעו בקונגרס וינה בשנת 1815, אך החסידים פעלו והפעילו לחצים על השלטון שלא להיכנע, ולבסוף איתרו אשה מהעיירה סדיגורה (מחוז צ'רנוביץ) שנעלם לה ילד 40 שנה לפני כן והיא הגיעה להעיד שרבי ישראל הוא בנה האבוד וכך הונפקה לו אזרחות אוסטרית. לאחר זאת עדיין הממשלה הרוסית ניסתה להחזירו ושלחה הוכחות שרבי ישראל הוא יליד האימפריה הרוסית, אך ממשלת אוסטריה התנערה מההסכמים בכך שהוא נמלט דרך רומניה והסכמי ההסגרה לא מחייבים אותם, וכן בכך שאשמתו לא ברורה וכן בכך ששהותו במדינתם היא אינטרס וכבוד לאומי להם. הממשלה האוסטרית הציעה לרבי ישראל לקבל אזרחות של כבוד בתנאי שיקנה אחוזה בארצם. חסידיו קנו לו את אחוזת "זלוטי פוטוק" ("פוטיק") הסמוכה לסדיגורה אך הוא סירב לקבל אזרחות אוסטרית ובחר באזרחות טורקית ובתעודתו נכתב שהוא תושב ירושלים. אחוזתו הייתה מפוארת יותר מאחוזתו הישנה ברוז'ין, ואף שולחנו היה עשוי זהב. לאחר 11 שנה בסדיגורה, נפטר בג' בחשוון תרי"א.
את מקומו בהנהגת החצר ירש בנו הגדול, רבי שלום יוסף פרידמן. רבי שלום יוסף כיהן 10 חודשים באדמו"רות ונפטר בי"א באלול. לאחר פטירתו ירש את מקומו אחיו, רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה. שאר האחים התגוררו יחד באחוזת אביהם ועם הזמן עזבו את העיירה ופתחו חצרות משלהם.
מאפייני השושלת
אדמו"רי רוז'ין היו מאופיינים בידידותם ההדדית, וחסידיהם היו נוהגים לבקר גם אצל אדמו"רים אחרים מהשושלת, וכן לאחר פטירת אדמו"ר, לא הלכו בהכרח לשושלתו אלא לשושלת אחרות בבית רוז'ין. כך למשל הפכה חסידות צ'ורטקוב לחצר הגדולה בשושלת רוז'ין, ולאחת החצרות המשפיעות ביותר בגליציה, לאחר שרבי דוד משה פרידמן היה בסוף ימיו היחיד מבין בני רבי ישראל שנשאר חי. בבית רוז'ין היו מקובלים נישואים בתוך המשפחה, ומרבית האדמו"רים מהדור השלישי והלאה נישאו לבנות דודיהם, ולעיתים נוצר מצב שבני הזוג היו קרובי משפחה מספר פעמים. גם כיום מצויים שידוכים פנימיים בבית רוז'ין אך על פי רוב בקרבה רחוקה יותר.
כך גם האדמו"רים נהגו להזכיר בדברי תורתם את דברי כל אדמו"רי השושלת וכן לעלות את זכרם בסעודות או בשעת אמירת לחיים לעילוי נשמתם. גם בין החסידים נלמדים ספרי כל אדמו"רי השושלת, וחסידי רוז'ין עסקו בהדפסת ספרי אדמו"רי השושלת. באופן כללי שררה הערצה לאדמו"רי בית רוז'ין, וחסידים רבים, אף אלו שלא השתייכו לחצרותיהם, האמינו שהם אנשים מורמים מעם, שמעשיהם כולם נעשים לשם שמיים ושהם בדרגת דבקות בה'.
כדרכו של רבי ישראל, המשיכו צאצאיו להתנהג בהנהגות פאר, ובנו בתים ובתי כנסיות מפוארים. לבושם של האדמו"רים אף היה שונה משאר האדמו"רים בזמנם. אדמו"רי רוז'ין חבשו שטריימל ייחודי, עם כיפה מחודדת בולטת למעלה, כעין כתר. לבושם היה נחשב מודרני, והם לבשו מכנסיים ארוכים ועניבה, שלא כמקובל בחסידויות אחרות, בפרט בגליציה שהייתה מקום שמרני ואדוק. גם בני האדמו"רים נהגו בגינוני כבוד, ובחיי אביהם היו להם גבאים שהיו כותבים בשמם הסכמות.
אדמו"רי רוז'ין נוהגים להתפלל בחדר מיוחד הבנוי סמוך לבית הכנסת ("דאוונען צימער", חדר תפילה), ממנו הם שומעים את הקדיש וחזרת הש"ץ אך מתפללים לבדם ללא רואה. הנהגת המלכותיות אינה רק בסממנים חיצוניים אלא בעיקר בהתנהגות ודרך עבודת ה'. האדמו"רים נוהגים להתפלל, לדבר או לערוך טיש באיפוק וברצינות, ללא תנועות חיצוניות של התלהבות.
עם התעוררות תנועת הציונות תמכו רבים מאדמו"רי בית רוז'ין ברעיון הציוני, וחלקם היו חברים בתנועת המזרחי. גם החברים באגודת ישראל באופן כללי היו בעלי דעות חיוביות כלפי הקמת המדינה ויישוב ארץ ישראל. יוצא דופן היה רבי שלום הלפרין, האדמו"ר מוואסלוי שהיה קנאי ומתנגד חריף לציונות. בזמן מלחמת העולם הראשונה ברחו רוב אדמו"רי רוז'ין לווינה עקב פחדם מהשלטון הרוסי שעדיין נטר טינה לבית רוז'ין. בווינה הקימו את חצרותיהם וקירבו את יהודי העיר שהיו מודרניים יחסית לחסידיהם.
בארץ ישראל
כדי להגשים שאיפה זו, אדמו"רי רוז'ין, בתקופת ההתעוררות הציונית ואחריה, קראו ברובם לעלייה לארץ ולהשתתפות במפעל הציוני, וחלקם תמכו בתנועת 'המזרחי', כגון: רבי יעקב מהוסיאטין ורבי שלמה חיים מסדיגורה. כמה מהם הקימו תנועה שחרתה על דגלה תורה ולאומיות גם יחד, ושקראה ליהודים החרדים לעזוב את הגלות ולעלות לארץ. כל זאת מתוך הבנה של גודל השעה ביחס לאפשרות הריאלית שיש לעם ישראל לצאת מהגלות, ומתוך היענות לקריאותיו-דפיקותיו של הקב"ה שקורא לעמו להשתתף במהלך הגאולה. בנוסף הודגש התפקיד המכריע שיש לציבור ששומר תורה ומצוות ביצירת הצביון הרוחני של המדינה היהודית העתידה לקום בארץ ישראל, ובאחריות שלו להגשמת העניין על ידי עלייה לארץ ולקיחת חלק במוסדות הציוניים. הודגשה גם האחריות שתהיה לציבור זה על הפנים הרוחניות של ההתיישבות בארץ ישראל באם לא ייקח חלק מעשי בעלייה ובבניין.
יום לאחר ההכרזה על הקמת המדינה דרש בעל 'אהלי יעקב' בתל אביב:
"צריך לזכור, כי הקמת המדינה היהודית, אף כי אין ערוך לחשיבותה, עדיין אינה הגאולה המקווה שהובטחה לנו. הגאולה האמיתית קשורה בביאת המשיח (היינו גאולה רוחנית נוסף על הגאולה הפיזית)... ועוד צריך לזכור בשעת הקמת המדינה את תנאי הקיום של המדינה: א. שלום ואחדות... ב. קדושה וטהרה... ארץ ישראל היא בבחינת פלטרין (ארמון) של מלך והיא צריכה להיות נקיה מכל שמץ חלאה... מאזני צדק, אבני צדק, איפת צדק והין צדק יהיה לכם...".
[פר' אמור שנת תש"ח]
לאחר הקמת המדינה, שאותה ראו כ'אתחלתא דגאולה' (ראה 'אהלי יעקב' עמ' קטז בשם חותנו), אדמו"רי רוז'ין, שרובם התגוררו בתל אביב, ציינו את שמחתם על הקמתה בכך שאמרו הלל שלם והשתתפו בצעדת העצמאות כשהם חובשים לראשם שטריימלים (שנהוג לחבוש בשבתות ומועדים).
החצרות כיום
החסידויות מבית רוז'ין הפעילות כיום הן:
כמו כן, לחסידות צ'ורטקוב שני צאצאים, רבי ישראל פרידמן ואחיו רבי דב בר פרידמן המכהנים כראשי קהילות במנצ'סטר ובאנטוורפן, וצאצא, רבי חיים מיכאל ביברפלד אשר מכהן כראש קהילה בלונדון. לחסידות גם בתי כנסת בשכונת מאה שערים בירושלים ובצפת.
לחסידות דרוהוביץ' בית כנסת פעיל בשכונת גאולה בירושלים, בראשות הרב אביעזר שפירא.
לחסידות שטפנשט הייתה עדנה משנות ה-90 של המאה ה-20, כשעסקן צעיר בשם אברהם יעקב סלומון החל להקים את זכרה ולערוך הילולות על קברו של רבי אברהם מתתיהו פרידמן וכן לבנות מרכזים תורניים על שם החסידות בבני ברק ובאלעד.
פרלוב
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הסכסוך הביזנטי-גאורגי
הסכסוך הביזנטי-גאורגי של המאה האחת עשרה מתייחס לסכסוך שמקורו בוויכוח על ירושת דוד השלישי, שהוכרח להכריז על הביזנטים כיורשיו.
ירושת קורופלאטס
הסכסוך הביזנטי–גאורגי, של המאה האחת עשרה התמקד בעיקר במספר מחוזות אסטרטגיים באזורי הגבול הבינטיים-גאורגיים-ארמניים. רוב האדמות הללו הוענקו על ידי בסיליוס השני לקורופלאטס הגאורגי, דוד השלישי כגמול על עזרתו הקריטית במאבק כנגד הגנרל הביזנטי המורד, ברדס סקלרוס, בשנים 978-979. אף על פי כן, תמך דוד במרידה כושלת אחרת שהונהגה על ידי גנרל ביזנטי אחר, ברדס פוכאס, בסוף שנות השמונים של המאה העשירית. כתוצאה מתמיכה זו, הוכרח דוד להכריז על בסיליוס השני ליורש הנסיכות שלו. הסכם זה הרס הסכם אחר שערך דוד עם בנו המאומץ, בגרט השני מלך אבחזיה, יורשו.
לאחר מותו של דוד, בשנת 1000, צרף בסיליוס לאימפריה את טאו, תאודוסיופוליס (כיום ארזורום), אזור פאסיאן (Φαστανοζ) וימת ואן (אפאהוניק) כולל העיר מנזיקרט. שנה לאחר מכן, הנסיך הגאורגי, גורגן, אביו הטבעי של בגרט, התקדם לעבר שטחי המריבה, במטרה להשתלט בחזרה על ירושת דוד. אלא שניקפורוס אורנוס (Νικηφόρος Ουρανός), מנהיג אנטיוכיה, הניא אותו מלעשות זאת. למרות הכול הצליח בגרט, בשנת 1081, להפוך למלך הראשון של הממלכה הגאורגית המאוחדת. לאחר מותו בשנת 1014, המשיך יורשו, גיאורגי הראשון, את התביעה לירושה העתיקה של טאו, שהייתה בידי הביזנטים.
מלחמת גיאורגי הראשון כנגד בסיליוס השני
בשנת 1014, פלש גיאורגי הראשון לטאו, כשכוחותיו מתוגברים במתנדבים ארמנים. בסיליוס השני, בהיותו טרוד במלחמה כנגד הבולגרים, שלח צבא שיגרש את הגאורגים. הצבא הוכה באופן מכריע, אבל צי המלחמה הביזנטי כבש את נמלי הכוזרים בעורף, כלומר עד לצפון-מערב מאזור השליטה הגאורגית. לאחר שהושלם כיבוש בולגריה, בשנת 1018, החלו הביזנטים בהכנות למערכה הגדולה מול הגאורגים, כאשר בתחילה חיזקו מחדש את המבצר תאודוסיופוליס. בסתיו 1021 יצא בסיליוס בראש צבא גדול, שמתוגבר במשמר הורנגי, ותקף את הגאורגים ובעלי בריתם הארמנים, כשהם כובשים את פאסיאן ודוחפים את הגאורגים אל מעבר לטאו לתוככי הממלכה הגאורגית. המלך גיאורגי, בנסיגתו, שרף את העיר אולתיסי כדי שלא תיפול בידי הביזנטים, והתמקם בעיר קולה (גאורגית: კოლა, טורקית: Göle).
ב-11 בספטמבר 1021, התחולל קרב עקוב מדם ליד הכפר שירימני, ליד ימת פלאקזיו (כיום ימת צ'ילדיר Çildir, טורקיה), קרב שירימני. הקיסר ניצח ניצחון יקר, והכריח את גיאורגי לסגת צפונה לתוך ממלכתו. בחורף נסוג בסיליוס לטרבזון כשהוא בוזז את הממלכה בדרכו. מספר ניסיונות למשא ומתן לפתרון הסכסוך עלו בתוהו. בינתיים קיבל גיאורגי תיגבור מממלכת קאחתי-הרתי ובא בברית עם הגנרלים הביזנטיים, ניקפורוס פוכאס וניקפורוס קסיפיאס, שביצעו מרידת נפל בעורף הביזנטי. בדצמבר של אותה שנה, בעל בריתו של גיאורגי, המלך הארמני, יואן סנכרים מוספוראקאן (Վասպուրական), שהוטרד מידי הסלג'וקים, מוסר את כניעת ממלכתו לקיסר הביזנטי.
עם הגעת האביב, בשנת 1022, פתח בסיליוס במתקפה הסופית שלו, קרב סוונדכס, ונחל בה ניצחון מוחץ על הגאורגים. כשהוא מאיים מהים ומהיבשה על אחיזתו של גיאורגי על טאו, פאסיאן, קולה, ארטאני וג'אוואחתי, שבה את בנו הקטן של גיאורגי, בגרט, והשאיר אותו כבן ערובה.
מרידות ליפריט הרביעי דוכס קלדקארי
עם מותו של אביו, בשנת 1025, חזר בגרט לביתו כדי לרשת את כס המלוכה, אולם נתקל בחבורת אצילים בעלת עוצמה, שסירבו להכיר בו כיורש, וכשליט הממלכה. האצילים הזמינו, בשנת 1028, את הצבא הביזנטי, להשתלט על הממלכה. הביזנטים פלשו לאזורי הספר של הממלכה הגאורגית וכיתרו את מצודת קלדקארי, מצודת מפתח במחוז ההיסטורי, תריאלתי (מקום מושבה הראשון של דוכסות קלדקארי), אבל לא הצליחו לכבוש אותה ונסוגו לשוושתי (შავშეთი). הבישוף המקומי, "סבא מטבטי", ארגן הגנה מוצלחת על האזור, כשהוא מכריח את הביזנטים לשנות את הטקטיקה. הקיסר קונסטנטינוס השמיני שלח את דמטרה מארטאנוג'י, הנסיך הגאורגי הגולה, דודנו של בגרט, שהיה מוכר על חוגים נרחבים כטוען לגיטימי לכתר, לקחת את כס המלוכה בכוח. אירוע זה היה המאיץ למרידה כנגד בגרט והעוצרת, מרים מוספוראקאן. ב-15 בנובמבר 1028, מת קונסטנטינוס, ויורשו רומנוס השלישי הוציא את צבאו מגאורגיה. המלכה מרים ביקרה בקונסטנטינופול בשנת 1029 או 1030, וניהלה משא ומתן על הסכם שלום בין הממלכות. למתן תוקף להסכם נישאה אחייניתו של הקיסר החדש, הלן, לבגרט, והובטח לו התואר הביזנטי, "קורופלאטס", והכרה בו כ"מלך הגאורגים והאבחזים". הלן נפטרה זמן קצר לאחר מכן בכותאיסי, ובגרט נישא לנסיכה האלנית, בורנה מאלניה, אחותו של צאר ממלכת אלניה, דורגולל הגדול. מותה של אשתו הראשונה הביא בעצם גם לסופה של ההתקרבות הקצרה בין הממלכה הגאורגית לאימפריה הביזנטית.
אחרית דבר
למרות אובדן השטחים לבסיליוס השני, הצליחו המלכים הגאורגים שבאו לאחר מכן, לשמור על עצמאותה של הממלכה הגאורגית, ולצרף את רוב האדמות הגאורגיות לתוך הממלכה. רבים מהאזורים שסופחו לאימפריה הביזנטית נכבשו מאוחר יותר, בשנות השבעים והשמונים של המאה האחת עשרה, על ידי הסלג'וקים, ונכבשו מידיהם על ידי המלך הגאורגי, דוד הבנאי.
מערכת היחסים עם המונרכיות הנוצריות היו, באופן יחסי, יחסי שלום. להוציא אפיזודה אחת בשנת 1204, כאשר תמר מלכת גאורגיה ניצלה את מסע הצלב הרביעי כנגד קונסטנטינופול, ופלשה למחוזות הים השחור של נסיכי קומננוס, מייסדי האימפריה של טרפזונטס.
שיטת זילברמן
השיטה מבוססת על הנאמר בפרק ה' במסכת אבות: "בן חמש שנים למקרא, בן עשר למשנה, בן חמש עשרה לתלמוד"; וכן על דברי התלמוד הבבלי "ליגמר איניש והדר ליסבר" (ילמד אדם תחילה את הדברים ואחר כך את סברותיהם).
עקרונות השיטה
על פי השיטה, הילדים מתחילים בכיתה א' בלימוד התנ"ך עם טעמי המקרא. לאחר שמסיימים ללמוד את התנ"ך כולו סמוך לגיל עשר, מתחילים ללמוד ששה סדרי משנה. רק לאחר מכן, קרוב לגיל חמש עשרה, מתחילים ללמוד תלמוד.
בתלמודי התורה לפי שיטת זילברמן לומדים בכל ימי השנה, לרבות שבתות וחגים (במספר שעות מצומצם יותר, ועל פי רוב לא בגדר חובה), למעט ביום תשעה באב, שבו אסור ללמוד תורה. הדרכה זו מבוססת על דברי ריש לקיש: "אין מבטלין תינוקות של בית רבן אפילו לבניין בית המקדש", ועל פסק הרמב"ם.
התפשטות השיטה
תחילת השיטה בתלמוד תורה אדרת אליהו שייסד הרב זילברמן בעיר העתיקה בירושלים בתחילת שנות השמונים (על שם הגאון מווילנה, שבו ראה הרב זילברמן את מורה דרכו). הוא הקים מוסד זה בעקבות כמה ניסיונות שלא צלחו להנחיל את שיטתו בתלמודי תורה קיימים, דוגמת "הדר ציון" ו"קמניץ" שהיה ממייסדיהם.
את השיטה מפיצים לאחר פטירתו בניו, הרב יום טוב זילברמן והרב אליהו זילברמן.
בציבור החרדי לאומי ישנם כעשרים תלמודי תורה המבוססים על השיטה, מקצתם מופעלים על ידי רשת "מישרים". גם בציבור החרדי, השמרן יותר, ישנם כמה מוסדות. תלמודי תורה המלמדים לפי השיטה קיימים באשדוד, בית אל, בית שאן, ביתר עילית, בני ברק, הודיות, חברון, טבריה, יד בנימין, יצהר, מודיעין עילית, מצפה יריחו, נהריה, נוף אילון, נריה, עפולה, קריית ארבע, קריית מלאכי, אור הגנוז וצפת, קריית משה בירושלים, קריית עקרון, רכסים, רמת בית שמש ורמת גן, וגם מחוץ לישראל: במונטריאול, לייקווד ודרום אפריקה.
השיטה עוררה התנגדות בקרב קהילות שמרניות, אך גובתה על ידי כמה רבנים, בהם הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, שאף עמד בנשיאות מספר תלמודי תורה המלמדים לפי השיטה, בבני ברק ובביתר עילית. הרב זילברמן כתב שגם הרב יעקב ישראל קניבסקי תמך בשיטה ועודדו להפיצה.
חוסיין
חוסיין (בערבית: حُسَين) הוא שם פרטי ושם משפחה ממקור ערבי. {{פירושונים|
ראו גם
}}