cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרוריים
הדרוריים מקננים בקבוצות. הקינים נבנים בתוך עצים חלולים, בקיעים בסלע, חורים בבניינים מעשי ידי אדם או תיבות קינון. הקן, העשוי מעשב ומנוצות, סגור לרוב מלמעלה, והוא בעל מראה לא מסודר. הקינים עשויים לשמש את בעליהם שוב, לעיתים במשך שנים. בכל מחזור קינון מוטלות בין ביצה אחת לשמונה, הבוקעות כולן יחדיו, לאחר כשבועיים. שני ההורים מאכילים את הגוזלים, ואלו פורחים מהקן לאחר 10–21 ימים, אם הקן לא הופרע - שאז יפרחו מוקדם יותר. גם לאחר פריחת הגוזלים מהקן, הזכרים ממשיכים להאכילם עד שאלו יצטרפו ללהקת דרורים צעירים. הם מגיעים לבגרות מינית לאחר כחצי שנה עד שנה.
חלק מהמינים מקננים יותר מפעם בשנה - בדרך כלל בין פעמיים לארבע, אך נקבה של דרור הבית נצפתה כשהיא מקיימת שבעה מחזורי קינון בשנה אחת.
הדרוריים הם יצורים חברתיים החיים בדרך כלל בלהקות, המקיימות בתוכן היררכיות פנימיות. הם ציפורים הפעילות ביום, ורוב המינים אינם נודדים. הם חובבי אמבטיות מים וחול, בכל מקרה בו יש אפשרות כזו.
מיון
בעבר סווגה משפחת הדרוריים כתת-משפחה במשפחת האורגיים, או שקיבלה מעמד של תת-משפחה במשפחה שנקראה גם היא דרוריים, אליה סופחו גם האורגים. כיום נהוג להעניק לה מעמד של משפחה עצמאית.
חלק מהחוקרים מסווגים את משפחת האסטרילדיים (Estrildidae), תושבי האזורים המשווניים וחלקים מאוקיאניה, כתת-משפחה במשפחת הדרוריים. בדומה לדרוריים, בני משפחה זו הם אוכלי-גרגירים קטנים וגרגרניים עם מקורים קצרים, עבים ומחודדים. מבנה הגוף והרגלי המחיה של שתי הקבוצות דומים, אך האחרונים הם צבעוניים ובעלי מגוון רב של צבעי פלומה. עם זאת, רוב התרשימים הטקסונומיים מעניקים לאסטרילדיים מעמד של משפחה בפני עצמה, ומותירים במשפחת הדרוריים רק את הדרורים האמיתיים.
למרות דמיון גופני מסוים, הדרורים האמריקאים, או הגבתוניים, אינם קרובים באופן מיוחד לדרוריים.
קישורים חיצוניים
دوري (طائر)
מוריס אשקלון
מוריס אשקלון (קליין) (1913 – אוגוסט 2003) היה פסל ומעצב תעשייתי ישראלי.
ביוגרפיה
מוריס אשקלון נולד כמשה קליין במזרח הונגריה. מגיל צעיר, היה נחוש לממש את שאיפותיו האומנותיות, אולם, על מנת לעשות כן, נדרש לנטוש את שורשיו החסידיים אורתודוקסים וזאת מאחר שביטוי אומנותי לא היה מקובל בעיירה המזרח־הונגרית שבה גדל. כאשר מלאו לו 15 שנה, מוריס עזב את משפחתו ובית הולדתו לטובת לימודי אמנות באקדמיה לאומנויות היפות Beaux Arts בבריסל.
בשנת 1934, לאחר שהשלים את לימודי האמנות הפורמליים בבריסל ולאחר מכן במילאנו, עלה לארץ ישראל, שם פגש באשתו לעתיד, ציפורה קרטוז'נסקי, ילידת פולין (ציפורה, אשר נפטרה בשנת 1982, הפכה לפסלת בזכות עצמה בשנים מאוחרות לחייה, יצרה תבליטי נחושת אשר מדמים את חיי העיירה של ילדותה).
בשנות ה־30 המאוחרות, ייסד אשקלון חברה ישראלית לייצור עיצובים אמנותיים, פל-בל, אשר יצרה מנורות מנחושת ופליז ומוצרי יודאיקה נוספים וכן אמנות עיצובית חילונית ופריטים שימושיים אשר יוצאו בכמויות גדולות לכל רחבי העולם. עיצוביו המוכרים והידועים של מוריס, חלק בסגנון אר דקו, אחרים מסורתיים יותר, הציגו את השימוש הכימי המכוון בהשריה בפטינה לעבודות ישראליות בברזל, אשר מהוות כיום חותמת איכות לתעשיית חפצי הנוי הישראלית. במהלך מלחמת העצמאות, מוריס עיצב תחמושת עבור צה"ל, ולבקשת הממשלה הסב את מפעלו על מנת לייצר תחמושת במסגרת המאמץ המלחמתי.
בשנת 1956 היגר אשקלון לארצות הברית, והתגורר בניו יורק ובלוס אנג'לס. הוא רכש מוניטין כחרש כסף מומחה, תוך יצירת כתרי תורה מרהיבים לבתי כנסת ומוצרי יודאיקה טקסיים נוספים אשר למד אודותם בצעירותו. במשך זמן מה, הוא לימד פיסול בפקולטה לאמנות יפה באוניברסיטה ליהדות בלוס אנג'לס.
בשנות ה־70 המאוחרות, בית המלאכה של אשקלון, ששמו "סטודיו אשקלון", הועבר לאזור פילדלפיה. הוא הפך לסטודיו אמנות רב פנים אשר מוקדש לעיצוב ויצירה של אתר אמנות לפולחן ומקומות ציבוריים. הסטודיו משמש למטרה דומה גם כיום, תחת ניהולו של בנו - דוד אשקלון.
בפברואר 2003, חגג אשקלון את יום הולדתו ה־90 כתושב קווארנוואקה, מקסיקו, מקום שבו התגורר עם בנו הבכור, אדיר אשקלון (אדיר היה צייר סוריאליסטי ופסל אשר שיתף פעולה עם המורליסט המקסיקני דוד אלפרו סיקיירז). באוגוסט 2003, נפטר אשקלון מסיבוכים של מחלת פרקינסון, ממנה סבל בשנותיו האחרונות.
היצירות אשר הוזמנו ממוריס אשקלון כוללות יצירות אמנות קבועות במקומות פולחן ומקומות ציבוריים בכל רחבי ארצות הברית, מקסיקו וישראל. עבודותיו הוצגו ומהוות חלק מהאוספים של מוסדות לרבות מוזיאון היהדות (ניו יורק), המוזיאון האמריקאי להיסטוריה יהודית בפילדלפיה, מוזיאון ספרטוס בשיקגו, האוניברסיטה ליהדות בלוס אנג'לס.
אליפות אוסטרליה הפתוחה
אליפות אוסטרליה הפתוחה היא אחת מארבעה טורנירי גראנד סלאם, שהן התחרויות החשובות ביותר בענף הטניס. האליפות מתקיימת במקומה הנוכחי, "מלבורן פארק" בעיר מלבורן שבאוסטרליה מאז 1980. עד 2007 נערכה האליפות על מגרשים קשים מסוג Rebound Ace, ב-2008 הוחלף סוג המשטח ל-Plexicusion וב-2020 הוחלף לGreenSet. האליפות מתקיימת בחצי השני של חודש ינואר (ולעיתים בתחילת פברואר). קודם לכן היא התקיימה על מגרשי דשא במועדון "קויונג". האליפות הראשונה נערכה בשנת 1905, ומשנת 1968 היא "נפתחה" לשחקנים מקצוענים.
מועד ומיקום התחרות
עד שנת 1972, מיקום התחרות השתנה מדי שנה ונערך במספר ערים שונות ברחבי אוסטרליה. בין הערים המארחות היו מלבורן, סידני, בריזביין, פרת', אדלייד, קרייסטצ'רץ' (שבניו זילנד) והסטינג. תאריך ההתחלה של הטורניר השתנה אף הוא משנה לשנה והיה תלוי במזג האוויר בעיר המארחת. כך, לדוגמה, בשנת 1923 התקיים הטורניר בחודש אוגוסט מכיוון שנערך בעיר בריזביין, הידועה בחום ובלחות הרבה ששוררת בה בחודשי הקיץ (ינואר הוא חודש קיצי באוסטרליה). החל משנת 1972 הוחלט שהטורניר יתקיים במקום קבוע, ומלבורן נבחרה לעיר המארחת. מאז ועד שנת 1985 התקיים הטורניר בתאריכים משתנים בחודשים דצמבר וינואר. עד שנת 1977 הטורניר נערך בעיקר בחודש דצמבר, אך בשנה זו הוחלט להזיז את הטורניר כמה ימים קדימה ובשנה זו התקיימו שני טורנירים. המועד החדש לא צלח (ככל הנראה עקב היענות נמוכה של שחקנים מהדרג הגבוה להגיע לאליפות) ובשנים 1982 - 1985 הטורניר חל באמצע דצמבר. אולם בשנת 1986 הוחלט להזיז את הטורניר שוב, הפעם לאמצע ינואר וכך, כלל לא התקיים טורניר בשנת 1986, שכן במקום הטורניר של סוף 1986, נערך הטורניר בתחילת 1987. מאז ועד היום הטורניר נערך תמיד באמצע ינואר - מתחיל ביום ב' השלישי של חודש ינואר ומסתיים ביום ראשון כעבור כשבועיים (לא כולל טורניר המוקדמות).
האצטדיון המרכזי של הטורניר נקרא על שמו של רוד לייבר, מגדולי הטניסאים בהיסטוריה. עד לשנת 2009 היה זה האצטדיון היחיד בטורנירי הגראנד סלאם המאפשר לשחק כאשר יורד גשם, אך בשנת 2009 נבנה הגג החדש באצטדיון המרכזי בווימבלדון וכעת גם שם ניתן לשחק לאורך שעות הלילה ובמקרה של גשם, הגג נסגר. האצטדיון שהושלם ב-1988 מכיל 15,000 מקומות. באליפות אוסטרליה, כמו באליפות ארצות הברית הפתוחה (אך בניגוד לטורניר וימבלדון ואליפות צרפת הפתוחה), מתקיימים משחקים בשעות החשכה לאור זרקורים, ובשנת 2005 נקבע תקדים בטורנירי הגרנד סלאם, כאשר משחק הגמר לגברים נערך בשעות הערב.
בתחרויות הראשיות ליחידים וליחידות משתתפים 128 שחקנים ושחקניות, והזוכה בטורניר צריך לנצח ב-7 משחקים: הטוב מ-5 מערכות אצל הגברים, או הטובה מ-3 מערכות אצל הנשים. כמו כן מתקיימות תחרויות לזוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים, וכן תחרויות לנוער, לוותיקים ולנכים.
טניסאיות וטניסאים ישראלים באליפות אוסטרליה
בשנת 2007 הגיעה שחר פאר לשלב רבע הגמר, שבו הפסידה ב-3 מערכות והייתה רחוקה משחקון אחד מעלייה לחצי גמר, לסרינה ויליאמס מארצות הברית שזכתה באליפות. בשנת 2008 זכו בפעם הראשונה זוג ישראלים, אנדי רם ויוני ארליך, באליפות אוסטרליה הפתוחה בקטגוריית זוגות גברים. אותה שנה, פאר וויקטוריה אזרנקה מבלארוס הגיעו לשלב הגמר בקטגוריית זוגות נשים, שבו הפסידו לאחיות בונדרנקו מאוקראינה.
שיאני הזכיות ליחידים
(בעידן החדש שלאחר 1969 בלבד):
מכולת
מכולת היא חנות לממכר מוצרי מזון לבית ומגוון מוצרים שימושיים לאחזקה ביתית שוטפת.
אף על פי שעדיין קיימות חנויות מכולת, בעיקר בשכונות ותיקות, המושג מתקשר בתודעה עם מושגים הזכורים בנוסטלגיה. חנויות מכולת של פעם פינו מקומן, במקרים רבים, לחנויות סופרמרקט או מינימרקט, המכילות מגוון רחב יותר של מוצרים.
בישראל
חנויות המכולת היו העוגן המסחרי של כל שכונה או אזור מגורים בכל עיר, עד לשנות ה-70 של המאה ה-20. מכרו בהן את כל מצרכי המזון לבית, למעט ירקות ופירות, שנמכרו אצל הירקן, ובשר, שנמכר באטליז. מבחר המוצרים היה אמנם דל יחסית לימינו, אך הקנייה הביתית, כמו האווירה הכללית בישראל, הייתה אינטימית, בעלי המכולת (החנוונים) הכירו כל משפחה וידעו על הרגלי הצרכנות שלה, ושכנים לאותו אזור מגורים נפגשו בתור במכולת.
חנויות המכולת היו קטנות וצפופות, ולא כללו מעברים כמקובל כיום בסופרמרקטים. המצרכים נמצאו על מדפים שהקיפו את החנות סביב סביב לאורך הקירות ועד גובה התקרה. בנוסף היה מקרר מוצרי חלב ומוצרים בתפזורת כגון דג מלוח שנמכר מתוך חבית.
שירות עצמי לא היה מקובל כמעט. את מרבית המוצרים צריכים היו הקונים לבקש מהחנווני והוא הורידם ממדפים גבוהים, הביאם מאחורי הדלפק או מהמחסן, פרס את הגבינות, שקל ועטף אותן, וככלל שירת את לקוחותיו איש בתורו, כך שהקונה הבא נאלץ לחכות לסיום כל הקנייה של קודמו. לעיתים קרובות נוהלו חנויות המכולת על ידי שני בני זוג ואף ילדיהם, כדי לאפשר את פתיחת בית העסק לאורך כל היום (מלבד הפסקת צהריים) וכדי לשרת יותר מקונה אחד במקביל.
החל מ-1958 החלו להיפתח חנויות סופרמרקט גדולות של רשתות מזון, ותרבות הקניות השתנתה. מכולות רבות איבדו מרווחיותן, וכיום מספרן קטן בהרבה ממה שהיה עד לפני כמה עשרות שנים.
בתרבות הישראלית
מקומה המרכזי של המכולת חיי היום יום בישראל זכה להתייחסות רבה בתרבות הישראלית. בין ההתייחסויות הרבות ניתן למנות את:
הערות שוליים
Lebensmitteleinzelhandel Épicerie Grocery store
איגנץ אצ'אדי
איגנץ אצ'אדי (במקור אדלר, בהונגרית: Acsády Ignác; קאריי, 9 בספטמבר 1845 – בודפשט, 17 בדצמבר 1906) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1888). בנוסף למספר מונוגרפיות עצמאיות, הוא היה חבר מערכת בעריכת תולדות המילניום של שאנדור סילאדי ומחבר סינתזות מרכזיות שכותרתן "תולדות האימפריה ההונגרית" ו"ההיסטוריה של הצמיתות ההונגרית".
משפחתו
איגנץ אצ'אדי (במקור כאמור אדלר) נולד בנאג'קארוי, (Nagykároly) בהונגרית, אז הונגריה, במחוז סאטו מארה, היום: שם המקום קאריי, רומניה), שם אביו היה פרקש אדלר. המשפחה עברה לעיר מרחתאות היידוסובוסלו בשנות ה-50 של המאה ה-19. בצבירת ההון ההדרגתית של אביו הוא רכש אדמות ואחוזה והצליח לגדל את ילדיו במצב של מעמד ביניים. איגנץ, הבן הבכור, למד בגימנסיה הקלוויניסטית בדברצן ובפשט והתכונן למקצוע של עורך הדין.
ביוגרפיה
איגנץ אצ'אדי המשיך את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת פשט (היום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד). בין מוריו השפיע עליו במיוחד גוסטב ונצל. ההיסטוריון המשפטי ונצל מוכר בזכות עבודתו בשם "ההיסטוריה של החקלאות ההונגרית" שפורסמה בשנת 1887. בהמשך סיים אצ'אדי את לימודיו גם בפקולטה לפילוסופיה ועבד בתחום העיתונאות לאחר קבלת הדוקטורט.
בזמן מיזוג "המאה שלנו" עם הפשטי נפלו, הוא הפך לכתב של יומון אחרון זה, אך הוא כתב גם לעיתונים אחרים. המאמרים הכלכליים והפוליטיים שלו היו מצוינים כמו אלה בתחום ההיסטוריה. עם זאת, תשומת לבו הופנתה יותר ויותר לנושאי ההיסטוריה ההונגרית. למרות שנשאר עובד של הפשטי נפלו עד מותו, הוא הקדיש את חייו לעבודתו כהיסטוריון. בשנת 1877 הוא גם למד ונבחן במדעי הרוח לעניין זה. הוא ערך מחקרים רבים ויסודיים בארכיונים ההיסטוריים של הארכיונים הלאומיים ושל האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא החל את עבודתו כהיסטוריון למעשה בשנות ה-80 של המאה ה-19, ובנוסף לעבודתו העיתונאית תרגם את שלושת הכרכים מתוך "תולדות האפיפיורים של רומא" של לאופולד פון רנקה ואת תולדות הפוליטיקה של יוהאן קספר בלונצ'לי בהוצאת האקדמיה. הוא כתב גם סיפורת, כמו "בנק פרידיני" (1882); "נישואי כסף" (1893); בתוך הקומדיות והרומנים שלו שיצאו לאור בין השנים 1880–1883, בולט "ארץ הזהב" (קומדיה, 1880). הוא ערך את "לקסיקון היד" של הוצאת הספרים אתנאום שהיה מהראשונים בהונגריה (1891–1893). אצ'אדי, שהגיע ממעמד הביניים היהודי המשכיל, התאפיין בידע רב בשפה ובידע מסוים בספרות. מחקריו התמקדו בעיקר בהיסטוריה כלכלית וחברתית, תחומי מדע היסטורי שהתפתחו באירופה במקביל להתקדמות הבורגנות והפיתוח התעשייתי.
איגנץ אצ'אדי היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים משנת 1888 ופרסם כמה ממחקריו בכתבי עת שונים כמו, ב"סקירה של בודפשט", ב"חינוך ההונגרי " וב"סקירה יהודית-הונגרית".
אצ'אדי נפטר זמן קצר לאחר ההצלחה הגדולה ביותר והאכזבה הגדולה ביותר שלו. דז'ה צ'אנקי, מזכ"ל הארכיון הלאומי, ספד לו בבית הקברות היהודי ברקושקרסטור וגם באקדמיה ההונגרית למדעים. היום קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
עבודותיו
הוא פרסם כמה מחקרים מצוינים ב:
וכן מחקריו ההיסטוריים-יהודיים שנכתבו בשנתון IMIT
Tuya
"TUYA" (בעברית: "שלך") הוא שיר של הזמרת הספרדייה רוסליה. השיר נוצר על ידי המפיקים כריס ג'ידאי וגבי מיוזיק, שהיו אחראים גם ללהיט הקודם של הזמרת, "Despechá".
רקע
בטרם יצא השיר, רוסליה שיתפה טיזרים ורמזים ברשתות החברתיות שלה על חוויותיה בתרבות היפנית, כולל מאנגה/אנימה, אוכל מקומי והעיר טוקיו. הזמרת הדליפה בטעות את השיר בסרטון טיקטוק אותו היא מחקה אותו במהירות אך המעריצים הקליטו את הסרטון, ולאחר מכן היא פרסמה אותו מחדש. רוסליה הודיעה על צאת השיר ב-7 ביוני 2023.
הרכב השיר
השיר "TUYA" עוסק במפגש נלהב ואינטנסיבי בין שני אנשים. הוא מבטא את הרצון והמשיכה בין רוסליה ובת זוגה. המילים מדברות על הביטחון העצמי והיכולת של רוסליה להגשים את מבוקשה. השיר חוזר ומדגיש שבמשך לילה אחד הן שייכות זו לזה ושאין כללים או הגבלות. השיר גם מזכיר את ההיבט הפיזי של מערכת היחסים ביניהן ומתאר את רוסליה כאישה נחשקת שאי אפשר לעמוד בפניה.
השיר הוא שיר רגאטון אך משלב אלמנטים של פלמנקו כמו מחיאות כפיים וצלילים אוריינטליים מסורתיים.
וידאו קליפ
השיר "TUYA" מלווה בקליפ שעושה מחווה לסגנון היפני. רוסליה, שיש לה חיבה לטוקיו ולתרבות שלה, ואף צילמה את הקליפ שם, ביקשה להדגיש את יופייה של העיר ואת מסירותה לפרטים הקטנים. הווידאו מציג בחורה זרה לבדה בטוקיו, ומייצר ניגוד מעניין. רוסליה רצתה ללכוד את תחושת האופנה האמנותית של העיר, שבה המקומיים משלבים ללא מאמץ פריטים אופנתיים עם טקסטורות שונים. הקליפ מציג מראות שונים המייצגים שובבות וחושניות, המשקפים את ההקשר הוויזואלי של השיר. רוסליה מזכירה כמה מפריטי הלבוש האהובים עליה מהסרטון, כולל חליפת מרני צהובה, מחוך של ויויאן וסטווד ונעלי טאבי בעיצובו של מרטין מרג'יאלה בהשראת הנעליים היפניות המסורתיות.
סנג'איי סוברהמניאם
סנג'איי סוברהמניאם (באנגלית: Sanjay Subrahmanyam) הוא היסטוריון וכלכלן אמריקאי ממוצא הודי. הוא מופקד הקתדרה על שם נאוין ופראטימה דושי להיסטוריה הודית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אליה הצטרף ב-2004.
ביוגרפיה
סנג'איי סוברהמניאם הוא בנו של העיתונאי והאנליסט לעניינים אסטרטגיים ממוצא טמילי קרישנסוואמי סוברהמניאם. הוא סיים תואר הראשון ושני בכלכלה מאוניברסיטת דלהי. הוא קיבל את הדוקטורט בכלכלה שלו ב-1987 מבית הספר לכלכלה של דלהי. נושא התזה שלו היה: "מסחר וכלכלה אזורית בדרום הודו, 1650-1550".
מחקריו
סנג'איי סוברהמניאם לימד היסטוריה כלכלית ופיתוח כלכלי השוואתי בבית הספר של דלהי לכלכלה עד לשנת 1995. הוא עזב באותה שנה לפריז ל- d’études in the École des Hautes Études en Sciences Sociales, שם הוא לימד היסטוריה של האימפריה המוגולית והיסטוריה משווה של האימפריות הקדם מודרניות. בשנת 2002 הוא עזב לאוניברסיטת אוקספורד והיה המופקד הראשון של הקתדרה שבדיוק נוסדה להיסטוריה ותרבות הודית. ב-2004 הוא הופקד על הקתדרה על שם נאוין ופראטימה דושי להיסטוריה הודית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ושנה אחרי כן, ב-2005, הוא מונה למנהל המייסד של המרכז להודו ולדרום אסיה באוניברסיטת לוס אנג'לס.
הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 2009.
מכללת ברין מאר (Bryn Mawr) בפנסילבניה בחרה בסנג'איי סוברהמניאם לשאת את "הרצאות מארי פלקסנר" (Mary Flexner Lectureship) לשנת 2009.
ב-2019 זכה בפרס דן דוד.
פינחס מנחם אלתר
רבי פינחס מנחם אלתר (כ"א בתמוז ה'תרפ"ו, 3 ביולי 1926 - ט"ז באדר ה'תשנ"ו, 7 במרץ 1996) היה אדמו"ר בשושלת חסידות גור ונשיא מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארבע השנים האחרונות לחייו. לפני כן שימש במשך שנים רבות ראש ישיבת שפת אמת, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל ויו"ר אגודת ישראל. ידוע בשם הפני מנחם על שם ספרו.
לפני מינויו לאדמו"ר
נולד כבן זקוניו של האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, בעל ה"אמרי אמת", שהיה בן 60 בעת לידתו, והיה אחיהם למחצה של רבי ישראל אלתר, בעל ה"בית ישראל", ושל רבי שמחה בונים אלתר, בעל ה"לב שמחה". אמו, פייגה מינטשא הייתה בתם של אסתר (אחות אביו) ורבי יעקב מאיר בידרמן.
ב-1957 מונה לראשות הישיבה על ידי אחיו, רבי ישראל, שכיהן אז כאדמו"ר מגור. רבי ישראל נכח בשיעור הראשון שאותו מסר. קודם לכן התפרנס מניהול חנות ספרים. גם כראש ישיבה הקפיד על קיום אורח חיים צנוע. במשך שנים היה דוברם של אֶחיו רבי ישראל ורבי שמחה בונים (שכיהן גם הוא כאדמו"ר לאחר פטירת רבי ישראל). בתפקיד זה סייעו לו כישוריו הרטוריים.
כיהן כחבר נשיאות ונשיא מועצת גדולי התורה, כחבר הנהלת החינוך העצמאי וכחבר הנשיאות של מפעל הש"ס. ב-1971 התמנה ליו"ר אגודת ישראל. במסגרת תפקיד זה פעל ב-1992 לאיחוד בין הפלג הליטאי של מפלגת דגל התורה לפלג החסידי של אגודת ישראל.
רבי פנחס מנחם סבל מאסתמה קלה כל ימיו.
כאדמו"ר
בשנת 1992 נפטר אחיו רבי שמחה בונים. במהלך ימי השבעה התעורר בחסידות הדיון את מי למנות כיורשו, את רבי פינחס מנחם, אחי האדמו"ר, או את רבי יעקב אריה אלתר, בנו של רבי שמחה בונים. בסופו של דבר הוסכם שרבי פינחס מנחם יהיה האדמו"ר הבא, והוא התחייב בכתב לכבד את נכדיו של רבי שמחה בונים לא פחות מאת נכדיו שלו, וכן שלאחריו יקבל את התפקיד רבי יעקב אריה (האדמו"ר הנוכחי). רבי פינחס מנחם כיהן בתפקיד כשלוש וחצי שנים, עד לפטירתו. פנו אליו גם רבים שלא נמנו על חסידי גור. נהג למסור שיחות ודרשות ארוכות יחסית. נהג להאריך בתפילתו, בליווי תנועות של התלהבות - כמו ראשי השושלת, החידושי הרי"ם ושפת אמת, ושלא כאביו ואֶחיו האדמורי"ם הקודמים. האריך יחסית בשיחות עם הבאים אליו להתייעצות, גם זאת כמנהג האדמו"רים הראשונים של השושלת. בדברי תורתו עסק רבות בענייני "עין טובה" ו"קדושה" ודרש מחסידיו להגביר את האחווה ביניהם.
פטירתו
עשרות ההרוגים בפיגועי ההתאבדות שהתרחשו בתקופה האחרונה לחייו השפיעו על מצב בריאותו. בימים שבהם נהרגו אנשים סירב לאכול. הוא התבטא בתכיפות לפני אישי ציבור שנכנסו לחדרו על האסון שמביא לדעתו "הסכם אוסלו" על חיי ישראל. לאור המצב, פִרסם בעיתון המודיע יומיים לפני פטירתו מכתב הפותח במשפט "עת צרה היא ליעקב, אשר יגורנו והוזהרנו בא". נפטר בשנתו, מספר שעות לאחר שערך את שולחנו במוצאי חג הפורים, ליל ט"ז באדר תשנ"ו (1996).
נקבר באופן חריג בחצר ישיבת שפת אמת בשכונת מחנה יהודה שבירושלים, בסמוך לקבר אביו רבי אברהם מרדכי אלתר.
משפחתו
לרב אלתר נולדו שישה בנים ובת. אחד מבניו נפטר בילדותו. מבניו:
חיבוריו
רבים מחידושיו נמצאים בכתב יד ועדיין לא הודפסו.
אהוד אטון
אהוד אטון (נולד ב-21 במאי 1987) הוא בסיסט, מלחין ומוביל הרכב ישראלי.
ביוגרפיה והשכלה
אטון נולד בישראל והחל לנגן בפסנתר בגיל שש. כשהיה בן 12, החל לנגן מוזיקה ישראלית בלהקות צעירות שונות בירושלים. בגיל 16 התקבל אטון לתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות, שם החל ללמוד בס אצל המנצח מיכאל קלינגהופר, פיתוח שמיעה אצל פרופסור בת שבע רובינשטיין והלחנה אצל פרופ' אנדרה היידו. אטון המשיך את לימודיו באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ועם סיום לימודיו קיבל מלגה ללמוד בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד על מנת להשלים לימודי תואר שני. בקונסרבטוריון אטון למד אצל דוני מקסלין, פרד הרש, הנקוס נצקי ואחרים, וקיבל את התואר השני ב-2012.
קריירה
כמוביל הרכב וכמלחין, אטון הוציא חמישה אלבומים. הראשון, "חצאי צבאים חצאי קולות", בשיתוף פעולה עם הפסנתרן הישראלי אוריאל הרמן, שהוא פרויקט של חיבורים חדשים לשירים של המשוררת הישראלית רחל המשוררת. האלבום זכה לתשומת לב תקשורתית בישראל, וכלל אף ביקורת ב"הארץ", בידיעות אחרונות, בערוץ 2 ובמקומות נוספים. אלבומו השני "Heading North", היה אלבום שהלחין בעצמו, והוא כולל את הפסנתרנית היפנית הרוקה יבונו, והמוזיקאים הישראלים נתן בלנקט וטל גור. האלבום השלישי של אטון, Raw Gestures ראה אור בשנת 2013, ומנגנים בו הפסנתרן דניאל שוורצולד והמתופף מתן אסייג. אלבומו הרביעי BiPolar שהוציא בשיתוף עם הפסנתרנית הרוקה יאבונו הוא אלבום דואט. אלבומו האחרון של אטון Deep in the Mountains ראה אור בשנת 2019 ומשתתפים בו הפסנתרן דניאל שוורצולד והמתופף נתן בלנקט.
כסיידמן, אטון שיתף פעולה עם מוזיקאים מישראל ומארצות הברית, כגון פרד הרש, אלי דג'יברי, ג'ורג' גרזונה, ענת כהן, מירי מסיקה ועוד.
הורשיו קינג
הורשיו קינג (באנגלית: Horatio King; 21 ביוני 1811 – 20 במאי 1897) היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'יימס ביוקנן.
אלי הויס-קנאפ
אליזבת אלאונורה אנה ז'וסטין "אלי" הויס-קנאפ (בגרמנית: Elisabeth Eleonore Anna Justine "Elly" Heuss-Knapp; 25 בינואר 1881 – 19 ביולי 1952) הייתה כלכלנית, מדינאית וסופרת גרמנייה ליברלית, רעייתו של תיאודור הויס, הנשיא הראשון של גרמניה המערבית.
הורשיו קינג
ראשית חייו
הורשיו קינג נולד בפריז, מיין. הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובגיל 18 החל לעבוד בעיתון המקומי "ג'פרסוניאן", שם הוא למד את מקצועות הדפוס ולאחר מכן היה לבעלים ולעורך של העיתון. ב־1833 הוא העביר את העיתון לפורטלנד, שם הוא הוציא אותו לאור עד 1838
אלי הויס-קנאפ
תולדות חייה
נולדה בשטרסבורג, בתו של הכלכלן גאורג פרידריך קנאפ, פרופסור באוניברסיטת שטרסבורג ומייסד האסכולה הקרטאליסטית (Chartalism) בכלכלה, החוקרת את הכסף כמוסכמה חוקתית של המדינה. אמה, לידיה קוחנשבילי, שהייתה ממוצא גאורגי, חלתה במחלת נפש זמן קצר לאחר לידתה ואביה גידל אותה לבדו.
ב-1899 סיימה לימודיה והייתה למורה בבית ספר תיכון. פגישתה עם הליברל פרידריך נאומן עוררה אותה להיכנס ללימודי כלכלה באוניברסיטה. דרך נאומן פגשה את תיאודור הויס. השניים נישאו ב-1908, הכומר שהשיא אותם היה ידיד משפחתה, אלברט שווייצר (זוכה פרס נובל לשלום לשנת 1952). סיבוך קשה בלידת בנה הראשון ב-1910 גרם לכך שלא תוכל להרות וללדת עוד. באותה שנה התפרסם ספרה הפמיניסטי-כלכלי Bürgerkunde und Volkswirtschaftslehre für Frauen ("אזרחות וכלכלה לנשים") שקרא לשוויון זכויות אזרחי וכלכלי לנשים.
הורשיו קינג
קריירה במחלקת הדואר
ב־1839 הגיע קינג לוושינגטון די. סי., שם הוא מונה כפקיד במחלקת הדואר של ארצות הברית ושם הוא התקדם בהדרגה. ב־1854 הוא מונה כעוזר הראשון למנהל הכללי של הדואר. בינואר 1861, כאשר כיהן כמנהל הכללי בפועל של הדואר, הוא נשאל על ידי חבר קונגרס מקרוליינה הצפונית בנוגע לזכות הביול (זכות שהייתה לחברי הקונגרס ולנושאי משרות ממשלתיות לשלוח מכתבים רשמיים ללא הדבקת בולים על סמך חתימתם בלבד). בתשובתו היה קינג הראשון שדחה באופן רשמי את זכותן של המדינות לפרוש מן האיחוד. קינג כיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית במינוי קבוע מ־12 בפברואר ועד 7 במרץ 1861.
אלי הויס-קנאפ
תולדות חייה
בתקופת הרייך השלישי שמרו בני הזוג הויס על קשר עם רשת של ליברלים גרמנים, שהובילה לקשר עם המחתרת הגרמנית לקראת סוף המלחמה. לפרנסת משפחתה יצרה בהצלחה פרסומות ברדיו. בין השנים 1946–1949 הייתה הויס חברת הלנדטאג (Landtag; הפרלמנט המדינתי) של באדן-וירטמברג, יחד עם בעלה, שכיהן גם כשר החינוך של המדינה. ב-1946 התפרסם ספרה Schmale Wege ("שבילים צרים").
ב-1949 נמנתה הויס עם מייסדי השדולה הגרמנית לאיחוד אירופה והייתה סגנית נשיא התנועה לאחדות אירופה בגרמניה. לאחר התמנות בעלה לנשיא, ייסדה את "מפעל ההבראה לאמהות" (Müttergenesungswerk), ארגון שתפקידו לדאוג לרווחתן של אמהות, שנקרא לאחר מותה על שמה, Elly Heuss-Knapp-Stiftung (קרן אלי הויס-קנאפ).
הורשיו קינג
שנותיו האחרונות
לאחר פרישתו עסק קינג בעריכת דין בוושינגטון. הוא היה פעיל בדחיפה להעברתם של שלושה חוקים, ב־1874, 1879 וב־1885, בנוגע לשימוש במעטפות דואר רשמיות, שחסכו לממשלה כספים רבים. הוא גם נמנה עם אלו שעסקו במלאכת השלמתה של אנדרטת וושינגטון, ושימש כמזכיר אגודת האנדרטה החל מ־1881. קינג הרבה לכתוב לעיתונות ופרסם מכתביו.
אלי הויס-קנאפ
תולדות חייה
הויס-קנאפ הלכה לעולמה ב-1952 בבון.
הורשיו קינג
חיים אישיים
קינג נישא פעמיים. ב־1846 הוא נשא לאישה את אן קולינס ממיין. לזוג נולדו בת ושני בנים. לאחר מותה של אן, נשא קינג ב־1875 לאישה את איזבלה א. אוסבורן. ב־1881 הוא רכש חלקת אדמה בווסט ניוטון שבמסצ'וסטס ובנה שם בית ששימש אותו ואת רעייתו איזבלה כבית קיץ, שהיה סמוך לביתו של בנם, הנרי פרנקלין קינג.
הורשיו קינג נפטר בוושינגטון ב־20 במאי 1897 ונטמן בבית הקברות של הקונגרס. הוא היה אחרון חברי הקבינט של ביוקנן שנותרו בחיים.
אלכסנדר שלפין
אלכסנדר שלפין (ברוסית: Александр Николаевич Шелепин ; 18 באוגוסט 1918, וורונז' – 24 באוקטובר 1994, מוסקבה) היה מדינאי סובייטי, ראש הק.ג.ב וסגן ראש הממשלה במחצית הראשונה של שנות ה-60. שלפין היה חבר בפוליטביורו בשנים 1964–1975.
על פעילותו הציבורית הוענקו לו עיטורי לנין (4 פעמים), עיטור הדגל האדום ועוד.
תחילת הקריירה
אלכסנדר שלפין נולד למשפחת פקיד במערכת הרכבות הרוסית בעיר וורוניז'. לאחר שסיים בהצטיינות את בית הספר הוא עבר למוסקבה והתחיל ללמוד במכון לפילוסופיה, ספרות והיסטוריה. בשנת 1939 שלפין התנדב לצבא האדום והשתתף במלחמת החורף. בשנת 1940 הוא החל לעבוד במנגנון הקומסומול במוסקבה. עם תחילת מלחמת העולם השנייה שלפין היה אחראי לגיוס מתנדבים והכנתם לשליחת לפעילות בעורף הנאצים. במסגרת זו הוא גייס את זויה קוסמודמיאנסקיה. לאחר פרסום פעילותה שלפין נפגש עם יוסיף סטלין וכתוצאה מכך חל זינוק בקריירה שלו. הוא קודם במנגנון הקומסומול ובשנת 1952 התמנה למזכר הראשון של הארגון. בתפקיד זה הוא כיהן עד לשנת 1958. בשנת 1957 שלפין היה אחראי על ארגון פסטיבל הסטודנטים והנועד במוסקבה שהיה האירוע הבינלאומי הגדול ביותר שהתרחש בברית המועצות לאחר מות סטלין.
בראש הק.ג.ב
ב-25 בדצמבר 1958 שלפין מונה לראש הק.ג.ב. תחילה הוא סירב, אך ניקיטה חרושצ'וב לחץ ונימק בכך שלראש ארגון זה צריך להביא בן אדם שלא היה קשור עם פעילותו בעבר. על שפלין היה לבצע רה-ארגון משמעותי בפעילות הק.ג.ב. שלפין סירב לקבל דרגה צבאית גבוהה, הביא לשורות הארגון פעילי קומסומול רבים ופיטר כמה אלפים מעובדים ותיקים. שלפין היה בדעה שק.ג.ב צריך לשנות את תחום פעילותה ובמקום לטפל בנושאי פנים, עליו לרכז את הפעילות מחוץ לגבולות ברית המועצות. באותו זמן נדבק לו הכינוי "שוריק מברזל" על בסיס כינוי ידוע של פליקס דזרז'ינסקי "פליקס מברזל".
שלפין פעל לקיצור תקופת המאסר של מספר אנשי מפתח בק.ג.ב שהואשמו בשנת 1953 עקב קרבתם ללברנטי בריה. כמו כן הוא קידם את שחרורו של ואסילי סטלין (בנו של יוסיף סטלין) מהכלא. הוא אישית העניק עיטורים לרוצחי לאון טרוצקי וסטפאן בנדרה. בשנת 1962, כאשר הוא כבר לא היה ראש הק.ג.ב, במהלך מהומות בעיר נובוצ'רקסק שלפין הגיע לעיר ופיקד אישית על הדיכוי שהיה מלווה בירי.
בספטמבר 1961 שלפין הצטרף לוועד המרכזי של המפלגה והתמנה למזכיר המפלגה. בעקבות כך הוא עזב את הק.ג.ב.
לאחר הק.ג.ב
בשנת 1962 שלפין מונה לסגן ראש הממשלה, וראש מחלקת ביקורת של הוועד המרכזי ומועצת השרים. שלפין היה פעיל בהדחת ניקיטה חרושצ'וב מהתפקיד ותמך בליאוניד ברז'נייב. במחצית שנות ה-60 שלפין היה נחשב למתחרה של ליאוניד ברז'נייב. בהיותו בתפקיד רם הוא מינה מספר רב של תומכיו לתפקידי מפתח בק.ג.ב ובמנגנון המפלגתי.
בהתאם לעדויות של אנסטס מיקויאן, תומכיו של שלפין הציעו לו לתמוך בביקורת על פעילות של ליאוניד ברז'נייב באחד הישיבות של פוליטביורו אך מיקויאן סירב. כאשר באחד מישיבות הקרובות של פוליטביורו פתחו תומכיו של שלפין במתקפה על ברז'נייב, ברז'נייב פעל בנחישות. הוא העביר את שלפין מתפקידי מפתח ומינה אותו לעמוד בראש איגודים מקצועיים, ולדימיר סמיצ'סטני שהיה ראש הק.ג.ב נשלח למחוז נידח באוקראינה ותומך נוסף מונה לשגריר בדנמרק.
במשך כעשור שלפין עמד בראש ארגון האיגודים המקצועיים של ברית המועצות. בשנת 1975 הוא עמד בראש משלחת סובייטית בבריטניה. במהלך ביקורו היו הפגנות נגדו וזה היה תרוץ להוצאתו מחברות בפוליטביורו. משנת 1975 שלפין היה סגן יושב ראש וועדה לחינוך מקצועי וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1984.
בשנת 1984 שלפין יצא לגמלאות. הוא נפטר בשנת 1994 והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
איום
איום הוא התנהגות תוקפנית מילולית או אחרת שתכליתה הפחדה או אזהרה על כוונה לפגוע באחר.
באגר 288
באגר 288 הוא מחפר גלגל-יעים ומכונת החפירה הגדולה בעולם, תוצרת חברת קרופ (Krupp) הגרמנית. משקלו של הבאגר הוא 13,500 טון; זהו הכלי הממונע הגדול בעולם, יותר מזחלן הטרנספורטר של נאס"א, שיא שנקבע ב-1978 עת הושלמה בנייתו.
ייעוד ופעולה
באגר 288 הוא מחפר גלגל-יעים וייעודו העיקרי הוא כרייה פתוחה (Strip mining) במכרות פחם שם הוא חופר את השכבות המכסות את הפחם. בנוסף הוא משמש לחפירת תעלות, כריית מנהרות, יצירת ערוצי מים, חציבה בהרים ועוד.
מהתחלת הפעלתו ב-1978 עד פברואר 2001 הבאגר חשף לחלוטין את שכבות הפחם במכרה המבך ולמעשה סיים את עבודתו שם. במהלך 3 שבועות הוא ערך מסע של 22 קילומטר למכרה גרצוויילר, לאורך אוטובאהן 61, נהר ההרפט, מסילת רכבת ומספר דרכים אחרות. השינוע עלה 15 מיליון מארק גרמני ודרש צוות של 70 עובדים.
תכנון
הבאגר הושלם אחרי תכנון של 5 שנים ועוד 5 שנים של ייצור והרכבה. הוא מתופעל בידי ספק כוח חשמלי חיצוני עם הספק של 16 מיליון ואט.
הבאגר הוא עצמונע (מתנייד באופן עצמאי) אחרי שבדיקת עלויות הראתה שיותר זול לשנע אותו כחטיבה אחת מאשר לפרקו, להוביל את החלקים ולהרכיבם באתר החדש. הוא מתנייע על גבי 12 זחלים ברוחב 3.8 מטר הזחל, דבר המפזר את משקלו העצום ויוצר לחץ שטח של 17.1 ניוטון לסמ"ר, דבר המאפשר לו לנוע על גבי חצץ, אדמה ואפילו דשא מבלי להשאיר טביעה משמעותית.
החפירה עצמה מתבצעת באמצעות גלגל יעים, המכיל 18 יעים בנפח 6.6 מטר מעוקב כל אחד. קוטר הגלגל כולו הוא 21.6 מטר. באמצעות הגלגל ומערכת שינוע החומר הנחפר יכול הבאגר לחפור 240,000 מטר מעוקב ביום, דבר השקול לחפור שטח של מגרש כדורגל בעומק של 30 מטר.
נשר (פירושונים)
{{פירושונים|
מפעלים:
אנשים ששם משפחתם נשר
ראו גם
}}
שאטה (הונגריה)
שאטה (בהונגרית: Sáta) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית שאטה נמצאת בירידה שנים רבות מ-1,509 תושבים בשנת 1990 עד 1,077 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-29%).
יהודי שאטה
בכפר חיו מעט יהודים לתקופת זמן מוגבלת. תושבים יהודיים מהכפר נרצחו בשואה ומונצחים באנדרטה באוזד.
הכחשת היריון
הכחשת היריון היא הפרעה פסיכיאטרית המתרחשת כאשר אשה הרה, אך מכחישה ומסרבת להאמין בכך. מדובר במצב פסיכיאטרי רגיש המעלה שאלות רבות בנוגע ליכולת של האם לשאת היריון, ולטפל בילד אחר כך.
שכיחות
מחקרים הראו כי עד השבוע ה-20 השכיחות להכחשה היא 1 מתוך 475. בשבוע ה-40 השכיחות יורדת ל-1 מתוך 25,000. לא זוהו גורמי סיכון המעלים את האפשרות למצב זה. כל אשה בגיל הפוריות עלולה ללקות בה.
תסמינים
היריון הוא תהליך המאתגר נשים פיזית ונפשית כאחד. הכחשת היריון עלולה להתרחש כאשר האישה לא מצליחה להתמודד עם האתגר. הכחשת היריון באה לידי ביטוי בטווח של התנהגויות – מהכחשה מוחלטת של ההיריון ועד למצב שבו יש מודעות להיריון, אבל יש צורך בהסתרתו. נשים הסובלות מהתופעה מוגדרות כלוקות בסוג של מחשבת שווא. הן מתעלמות מן השינויים בגופן או מייחסות אותם למשהו אחר, כמו ייחוס תנועות עובר לתנועות מעיים. דוגמה אחרת היא מחשבות על מחלות ממאירות במקום על היריון. הכחשת היריון מסכנת מאוד את העובר, למשל בגלל שימוש בחומרים אסורים בזמן ההיריון, חוסר מעקב היריון תקין, ובמצב קיצוני אפילו הרג העובר או רצח התינוק עם היוולדו. במצבים חריפים הכחשת היריון עלולה להימשך גם מעבר להיריון עצמו ולהוביל להדחקה מוחלטת של הלידה והתינוק – לדוגמה, אישה החושבת שהתינוק הבוכה שייך לאישה אחרת.
סוגים נפוצים של הכחשת היריון
הכחשת היריון כוללת טווח שלם של התנהגויות. אולם אפשר למפות מהן שלושה סוגי הכחשה מרכזיים:
סארה חגאזי
סארה חִגאזי  (בערבית: سارة حجازي, 1989 – 14 ביוני 2020) הייתה סופרת ופעילה לסבית וסוציאליסטית מצרית. היא נעצרה, נכלאה ועונתה בכלא במצרים במשך שלושה חודשים לאחר שב-2017 הניפה את דגל הגאווה בקונצרט של הלהקה משרוע ליילה בקהיר. חגאזי חיה עם פוסט טראומה כתוצאה מעינויי הכלא שחוותה במצרים. היא קיבלה מקלט מדיני בקנדה וגרה שם עד מותה. חגאזי הפכה לסמל במאבק הלהט"בי במצרים.
ביוגרפיה
חגאזי נולדה בשנת 1989 למשפחה ממעמד הביניים השמרני המצרי. הייתה הבכורה מבין ארבעה אחים. סארה עזרה לאמה לטפל באחיה לאחר שאביה, מורה למדעי התיכון, נפטר. ב-2010 סיימה תואר ראשון במידענות במכללת טייבה בקהיר. ב-2016 היא יצאה מהארון כלסבית וויתרה על החג'אב.
השכלה
בשנת 2010 סיימה חגאזי את לימודי התואר הראשון במערכות מידע וב-2016 סיימה השתלמות באוניברסיטה האמריקאית בקהיר. בלמידה מרחוק השתלמה חגאזי וקיבלה תעודות ב"לחימה לשוויון: 1950–2018", "פמיניזם וצדק חברתי", "שיטות מחקר", "גיוון ושילוב במקום העבודה" ו"הבנת אלימות" באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, SOAS בלונדון, אוניברסיטת פיטסבורג ואוניברסיטת אמורי.
השקפה פוליטית
חגאזי הזדהתה כקומוניסטית ותמכה ב"מפלגת לחם וחופש" בזמן שחיה במצרים, והייתה מעורבת ברשת האביב הסוציאליסטי כשגרה בקנדה. בריאיון למגזין Spring סיפרה חגאזי כי פוטרה מעבודתה בגין התנגדות למשטר א-סיסי במצרים. תשע שנים לאחר המהפכה המצרית ב-2011, כתבה חגאזי כי "המשטר הישן ינסה כל דבר, אפילו להקריב אייקונים חשובים של משטרו, כדי להישאר בשלטון או לתפוס את השלטון מחדש", ותיארה את הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי כ"הדיקטטור המדכא והאלים ביותר בהיסטוריה המודרנית שלנו" וכתבה ש"מהפכנים מאמינים שהמאבק הוא מלחמת מעמדות". חגאזי כתבה כי מפני שהמהפכה לא הושלמה "רובנו נמצאים כעת בקבר, בכלא או בגלות".
מעצר
ב־22 בספטמבר 2017, השתתפה סארה חגאזי בהופעה של הלהקה הלבנונית משרוע ליילה שהסולן הראשי שלה, חאמד סינו, הומוסקסואל גלוי. במהלך ההופעה היא הניפה את דגל הגאווה. חגאזי הייתה האישה היחידה שנעצרה, מתוך 57 עצורים, אחרי ההופעה והואשמה ב"קידום סטייה מינית והוללות". החל מ-23 בספטמבר ובמהלך מספר ימים, ערוצי טלוויזיה מצריים והרשתות החברתיות הסיתו נגד קהילת הלהט"ב במצרים בכלל ונגד מי שהניף את דגלי הגאווה בפרט.
חגאזי נכלאה לתקופה של שלושה חודשים בתחנת המשטרה על שם סיידה זיינב, בה הסוהרים הסיתו אסירים גברים להכות ולתקוף אותה מילולית ומינית כשמאשימים אותה שהיא מעודדת הומוסקסואליות. במאמר שפורסם בעיתון המצרי "מדא מצר" ב־24 בספטמבר 2018, סיפרה חגאזי על מעצרה. היא סיפרה כי היא נעצרה בבית מול משפחתה, וכי במהלך התהליך נחקרה על דתה ונשאלה מדוע הסירה את החג'אב שלה והאם היא בתולה. על פי דיווחיה, אזקו את ידיה, כיסו את עיניים ולקחו אותה ברכב למקום שלא הכירה. היא סיפרה שנתנו לה שוק חשמלי והיא איבדה את הכרתה ושאיימו עליה שאם תספר יפגעו באמה. שלושה חודשים לאחר שנעצרה, ב־2 בינואר 2018, חגאזי שוחררה בעקבות לחץ דיפלומטי ישיר של מדינות המערב ודרום אמריקה. היא קיבלה קנס בסך 1,000 לירות מצריות (כ-56 דולר אמריקאי). לאחר שחרורה היא נאבקה בדיכאון, התקפי חרדה והפרעת דחק פוסט-טראומטית. מחשש להמשך הרדיפה, ביקשה חגאזי מקלט מדיני בקנדה וקיבלה אותו בשנת 2018. אמה נפטרה מסרטן חודש לאחר שעזבה את מצרים.
הקשר משפטי ופוליטי
במצרים, ההומוסקסואליות אינה מחוץ לחוק, אך בפועל מתבצעים מעצרים והאשמות על בסיס "חוק המאבק בזנות" משנת 1961 ומספר הוראות המפלילות כל התנהגות או ביטוי של רעיון שנחשב לא מוסרי, שערורייתי או פוגע בתורתו של מנהיג דתי מוכר. נוסף על כך, דעת הקהל במצרים עוצבה על ידי מסורות תרבותיות ודתיות המגנות ומוקיעות להט"בים. המהפכה במצרים ב-2011 יצרה תקווה ומרחב פוליטי להתארגנות הלהט"בית. בעקבות המהפכה, חברי קהילת הלהט"ב, פעילים וארגונים החלו לפעול בצורה יותר גלויה והיו להוטים להיות חלק מהשינוי הפוליטי והחברתי במדינה.
באוקטובר 2017, בעקבות הקונצרט של משרוע ליילה בקהיר, הגיש חבר הפרלמנט ריאד עבד אל-סתאר הצעת חוק הקוראת לענישת מעשים הומוסקסואליים של עד שלוש שנות מאסר. 67 חברי פרלמנט (מתוך 450) תמכו בהצעה. עדכון החוק אפשר למשטרה לחדור לחדרי צ'אט ואפליקציות היכרויות, להעמיד פנים שהם גברים ונשים הומואים ולחשוף את חברי הקהילה הלהט"בית. לדברי ממשלת מצרים, החוק עודכן כדי להתמודד עם ההתפתחויות המודרניות וכדי למנוע ממשתמשי האינטרנט והמדיה החברתית לעסוק או לשדל לעסוק בעבודת מין. קהילת הלהטב"ק מוצגת כאיום ביטחוני לאומי על ידי ממשלת מצרים, הרשויות הדתיות והמפלגות הפוליטיות; השקפה זו מקודמת על ידי כלי תקשורת בשליטת המדינה.
מותה ומורשתה
חגאזי נפטרה ב-14 ביוני 2020 בטורונטו, קנדה. ב-15 ביוני 2020 אישר עורך דינה, ח'אלד אל-מסרי, שסיבת מותה הייתה התאבדות. מכתב קצר שכתבה חגאזי בערבית והופץ במדיה החברתית בעקבות מותה: מותה של חגאזי דווח ברשתות חדשות בינלאומיות. חאמד סינו, מייסד להקת משרוע ליילה הלבנונית כתב פוסט מחווה לחגאזי בעמוד הפייסבוק שלו. לאחר מכן, סינו אף הלחין וביצע שיר המבוסס על המילים שכתבה חגאזי. אמנות חזותית לזכרה של חגאזי הופצה באופן נרחב ברשתות החברתיות. אמנים ואישי ציבור ערבים אחרים שיתפו מסרים של אהדה וסולידריות עם חגאזי והקהילה הלהט"בית, ביניהם השחקן המצרי עמר ואכד, הזמרת והשחקנית הלבנונית קרול סמאחה ועורכת הדין והעיתונאית הירדנית עולה אל-פארס.
במהלך חודש הגאווה בשנת 2020 קיימה קהילת הלהט"בים הערבית משמרות בארצות הברית וקנדה ובערים לונדון וביירות להנצחת חייה של חגאזי ומאבקה נגד הומופוביה. ברחבי העולם נערכו משמרות זיכרון, מצעדי שקטים ואירועים לזכרה.
חגאזי הובאה למנוחות בארון בצבעי הגאווה בהלוויה ציבורית בבית העלמין סנט ג'ון בדיקסי, קנדה, ב-22 ביוני 2020. אירועי הזיכרון לזכרה נמשכו גם לאחר הלווייתה במסגרת אירועי גאווה בעולם ואירוע ה-Global Pride המקוון.
אלן רובר
אלן רוֹבֵּר (בצרפתית: Alain Robert; נולד ב-7 באוגוסט 1962 כאלן רובר פיליפ), מחבל דיז'ון שבצרפת, הוא מטפס הרים וקירות שזכה לפרסום רב בשל טיפוסיו הרבים על גורדי שחקים. רובר מכונה "הספיידרמן הצרפתי".
סקירה כללית
רובר טיפס על 85 מבנים ענקיים ברחבי העולם, כולל רבים מהמבנים הגבוהים ביותר בעולם, כאשר על רובם הוא טיפס רק בעזרת ידיו החשופות ונעלי טיפוס.
כנער צעיר החל רובר לטפס על הרים בקרבת ביתו. את הקריירה שלו התחיל כאשר בגיל 12 הוא איבד את המפתחות לדירת הוריו שבקומה השמינית וננעל מבחוץ. במקום לחכות לשובם, הוא טיפס על קיר הבניין מבחוץ.
בשנת 1982 נפגע רובר בשתי תאונות, הראשונה בינואר והשנייה בספטמבר. בשתיהן הוא נפל מגובה 15 מטר. הוא סבל משברים רבים ומאז הוא סובל מורטיגו קבוע. הרופאים קבעו לו 60 אחוזי נכות ואי יכולת לטפס עוד, אך התחזית התבדתה וכחצי שנה בלבד לאחר מכן חזר לטפס ומאז התמיד בנטילת אתגרים גדולים יותר ויותר. לפני שפנה לטיפוס על גורדי שחקים הוא שיפר את מיומנויות הטיפוס שלו על צוקים באלפים הצרפתיים.
אסטרטגיה
מכיוון שהוא יודע שהרשויות לא יתנו לו רשות לנטילת סיכונים שכזו, רובר מופיע בדרך כלל, עם שחר, באתר גורד השחקים שבו בחר לטפס. מעלליו מושכים סקרנים רבים שנעצרים כדי לצפות בו מטפס. כתוצאה מכך, רובר נעצר פעמים רבות, במדינות שונות, על ידי גורמי אכיפת החוק שמחכים לו בדרך כלל בסוף הטיפוס שלו. המעצרים וההליכים המשפטיים נגדו הם בדרך כלל מקוצרים והוא תמיד משתחרר בסופם.
השילוב בין יכולותיו הפיזיות של רובר ומומחיותו בטכניקות הטיפוס מאפשר לו לטפס באמצעות בליטות קטנות בקירות המבנה ובחלונות (כגון אדני החלונות ומסגרות). במהלך קריירת הטיפוס שלו, הוא התרגל כל כך לדחיקת אצבעותיו לתוך סדקים בקירות ולהיתלות עליהם עד שלמעשה הוא לא מסוגל ליישר את אצבעותיו לחלוטין. רבים מהטיפוסים שלו לא מאפשרים לו לנוח ויכולים להימשך למעלה משעה. לעיתים הוא נושא איתו שקית קטנה של אבקת גיר טיפוס המשמשת מטפסים כדי לספוג זיעה.
קריירה
הקריירה של רובר בטיפוס עירוני מתאפיינת ברשימה המתרחבת והולכת של ציוני דרך מפורסמים הכוללים את מגדל אייפל, בית האופרה של סידני ומגדל מונפרנאס בפריז, כמו גם הגבוהים שבגורדי השחקים בעולם כמו בנין האמפייר סטייט. בשנות ה-90, כשמעלליו הביאו לו חשיפה תקשורתית נרחבת, החלו ספקולציות האם הוא ינסה או לא לטפס על הבניין הגבוה ביותר בעולם באותה תקופה: מגדלי פטרונס שבקואלה לומפור, מלזיה. למרות שרשויות מלזיה צפו שהוא ינסה לעשות זאת, הם עדיין נדהמו כאשר יום אחד בשנת 1997 הוא הופיע פתאום מספר קומות למעלה בצד אחד המגדלים. הוא נעצר בסופו של דבר בקומה ה-60, 28 קומות לפני ראש המגדל.
כשטיפס על מגדל סירס, בשיקגו, אילינוי, בשנת 1999, הוא נתקל בתנאי הטיפוס המאתגרים ביותר בקריירה שלו. קרוב לקצה הבניין בן 108 הקומות, ערפל סמיך כיסה את קיר הזכוכית והמתכת של 20 הקומות האחרונות בלחות, מה שהפך אותו לחלקלק ומסוכן. למרות שהטיפוס הפך לאיטי, מייסר, ומאמץ במיוחד, גבר רובר על הקשיים והשלים את הטיפוס.
חנה כצנלסון-נשר
ילדות
בית המשפחה היה בית אמיד כשהאב משה, ששימש כסוחר עצים, הביא פרנסה מכובדת הבייתה. אולם ב-1899, כשחנה הייתה בת שנתיים, נפטר משה מדלקת ריאות ומצבה הכלכלי של המשפחה התדרדר כך שחנה נאלצה, בילדותה, לסייע לאימה בחנות שפתחה האם. במקביל למדה חנה בבית הספר העממי של חברת מפיצי השכלה שבעיר. על פי המלצת אחיה ברל (שכבר עלה ארצה) לא הלכה לבית הספר התיכון אלא למדה בבית באופן אוטודידקטי (רחל כצנלסון-שזר הייתה אחת מהמורות שסייעו לה בדרך לימוד זה).
לקראת העלייה ארצה
בתקופה זו התגברה בליבה של חנה השאיפה לעלות לארץ ישראל וזאת על אף הקשיים בארץ אותם תיאר לה אחיה. במכתביו עודד אותה אחיה לעלות ארצה אך יעץ לה להכשיר את עצמה לעבודת כפיים וללמוד מקצוע מעשי כדי שתוכל לתרום לבניין הארץ. מנגד עמדה אימה ודרשה שתישאר לעזור לה בחנות ובמלאכת הבית. לשם כך פנתה חנה לברל שידבר עם האם וישיג את הסכמתה לנסיעתה של חנה.
ב-1913 התרצתה האם לבקשותיהם של חנה וברל ונתנה את הסכמתה לעליית ביתה ארצה.
תקופת עין גנים
ביולי 1914, לאחר הכנות ארוכות, עלתה חנה ארצה יחד עם אחותה סטיסיה. בהגיען פגשו את שלושת האחים שעלו לפניהן. היא הצטרפה לאחיה איסר ואשתו חנה במושב עין גנים (הפכה בהמשך לחלק מפתח תקווה) ועבדה בעבודות חקלאיות מזדמנות באזור.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגברה האבטלה והחריף המצב הכלכלי במושבה וחנה ואחיה ברל עברו לחוות כנרת.
תקופת כנרת
עם הגיעה לחוות כנרת הועסקה חנה במטבח המשותף של החווה. לאחר תקופת מה הציע לה אליעזר יפה לעבור לעבוד בדגניה שם עסקה בעבודות שירות וסבלה מיחסם המתנשא של חברי דגניה. לאחר מספר שבועות הציע לה אליעזר יפה לחזור לחוות כנרת ולהצטרף לחוות ההכשרה שהקימה חנה מייזל שוחט. ב-1916, עם סיום ההכשרה, הוקצתה לכ-20 בנות חלקת קרקע לגידול ירקות וכן הוטל עליהן לנהל מטבח פועלים.
תקופת החווה החקלאית בירושלים
ב-1917 החל ברל כצנלסון לעבוד בירושלים והוא הציע לחנה להקים חווה חקלאית בירושלים במתכונת של החווה בה עבדה בכנרת. בגלל המגבלות שהציבו הטורקים בפני בני הארץ ארכה הדרך לירושלים 3 חודשים במהלכם שהתה בראשון לציון, רחובות, פתח תקווה ובן שמן כך שרק בנובמבר 1917 הצליחה חנה להגיע ליעדה. אדמות החווה המיועדת, אותן חכר ברל כצנלסון, היו סמוכות לקברי המלכים. חלקן היו שייכת למלכיאל מני וחלקן למשפחת חוסייני. את התוצרת של החווה מכרה חנה וחברותיה בשכונות ירושלים. לאחר שחרור ירושלים מעול הטורקים התגייס ברל לגדודים העבריים וקבוצת החווה התפרקה.
תקופת "הדסה"
ב-1919 החלה חנה ללמוד לימודי אחיות בבית ספר לאחיות שפתח ארגון "הדסה" בבית החולים מאיר רוטשילד בירושלים. צוות המורים היה בעיקרו אמריקאי ובהתאם לכך נערכו רוב ההרצאות באנגלית. כחלק מתהליך ההכשרה נשלחה חנה לעבוד בבית החולים בצפת אשר נחנך ב-1912. תחילה עבדה במחלקה פנימית ובהמשך בחדר ניתוח. תקופת הלימודים הסתימה ב-1921.
תקופת ההחלמה באירופה
בתקופת לימודיה חלתה חנה במחלת בזדוב שהצריכה תקופת ניתוח ותקופת החלמה ארוכה. ב-1921, עם סיום הלימודים, נסעה לבית הבראה בחלואן שבמצרים שם שהתה שלושה חודשים שבסיומם נסעה לסנטוריום וינה. מאחר שסירבה להינתח טופלה בהקרנות רנטגן. ב-1922, לאחר שלא נרפאה, עברה לטיפולים בבית חולים בברלין שם הסכימה לניתוח ששיפר את מצבה ואיפשר לה לחזור ארצה.
תקופת העבודה בירושלים
עם חזרתה ארצה פגשה חנה, ביפו, את אמה, שעלתה ארצה בתקופת החלמתה באירופה, אולם 9 השנים שלא התראו הרחיקו אותן אחת מהשנייה וחנה החליטה לעבור לירושלים שם התקבלה לעבוד כאחות בבתי ספר.
אחרי תקופת מה החלה לעבוד כעובדת סוציאלית ובמקביל התקבלה לקורס מדריכים של עליית הנוער אותו סיימה בספטמבר 1939 (החודש בו פרצה מלחמת העולם השנייה).
ב-1948 החלה חנה לנהל בית אבות אליו התרכזו זקנים שנטשו את העיר התיקה של ירושלים בעקבות הקרבות שם.
ב-1957 התגייסה חנה, במסגרת ארגון אמהות עובדות, לעבוד עם עולים חדשים שהתיישבו בשכונת קריית היובל אותם לימדה עברית, תפירה ובישול. לאחר תקופת מה עברה לסייע לעולים חדשים גם בשכונת קטמון.
משפחתה
ב-1923 נישאה חנה לזיגמונד (ז'יגה) נשר (אדלר) אותו הכירה כשעברה לגור בירושלים. זיגמונד היה חבר, בתקופת היכרותם, בגדוד העבודה על שם טרומפלדור. לזוג נולדו 3 בנות (שאחת מהן נפטרה בלידה) ו-2 בנים (שנפטרו בגיל מאוד צעיר). חנה נפטרה ב-1985.
חצי האי בריידנס
חצי האי בריידנס (באנגלית: Breidnes Peninsula) הוא חצי אי סלעי, בחוף אינגרד כריסטנסן, שבאנטארקטיקה.
חצי האי ממוקם בין פיורד אליס, לבין פיורד לאנגנס, שבגבעות וסטפולד.
אורכו של חצי האי 24 קילומטרים; ורוחבו 9 קילומטרים.
גילוי חצי האי
חצי האי מופה על ידי קרטוגרפים נורווגיים, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריטנסן, שחקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1936 – 1937.
מקור השם
הקרטוגרפים קראו לחצי האי "בריידנסט" (בנורווגית: "Breidneset" - חצי האי הרחב).
עודד ערן (בנקאי)
עודד ערן (28 במאי 1955 – 23 ביוני 2020) היה עורך דין ישראלי. כיהן כיושב ראש מועצת המנהלים של בנק הפועלים ונשיא איגוד הבנקים בישראל.
ביוגרפיה
התמחה ועבד במשרד עו"ד פרופ' יוסף גרוס. בשנים 1983–1987 עבד כעורך דין בארצות הברית. בשנים 1987–2010 היה שותף במשרד עורכי דין גולדפרב, לוי, ערן, מאירי, צפריר ושות'. אחרי איחוד המשרד עם משרד מ. זליגמן ושות', והקמת משרד גולדפרב זליגמן - עורכי דין, שימש כיועץ מיוחד למשרד. באותה תקופה יעץ גם לאנשי עסקים שונים, והשלים לימודי תואר שני בספרות.
ערן ליוה כעורך דין את בנק הפועלים, ואת בעלת השליטה בבנק, שרי אריסון. ב-18 בפברואר 2016 מונה כדירקטור בבנק. ב-1 בינואר 2017 החל לכהן כיו"ר מועצת המנהלים של הבנק, במקום יאיר סרוסי.
ב-23 ביוני 2020 נפטר לאחר מאבק במחלה ממארת, יומיים לאחר שהודיע על פרישה מתפקידו. היה נשוי לדפנה לבית שמיר (אחותו של פרופ' רון שמיר), ואב לשלושה.
מחוז קוק
{{פירושונים| מחוזות בארצות הברית: מחוזות במקומות אחרים:
ראו גם
}}
Power over Ethernet
Power over Ethernet, או PoE, מתאר את אחד אחד מכמה תקנים או מערכות אד-הוק המעבירות חשמל יחד עם נתונים על כבלי רשת (זוג שזור). זה מאפשר לכבל יחיד לספק גם העברת נתונים וגם מספיק חשמל כדי להפעיל מכשירים כגון נקודות גישה אלחוטיות (WAPs), מצלמות פרוטוקול אינטרנט (IP) וטלפונים Voice over Internet Protocol (VoIP).
מאז 2003. תקנים אלה ידועים כחלופה A, חלופה B ו -4PPoE. חלופה A משתמשת באותם שניים מתוך ארבעת צמדי האותות שבהם משתמשים 10BASE-T ו-100BASE-TX עבור נתונים ב- Cat טיפוסי & nbsp;  5 כבלים. חלופה ב' מפרידה את הנתונים ומוליכי החשמל, מה שמקל על פתרון הבעיות. 4PPoE משתמש בכל ארבעת הזוגות המעוותים במקביל, מה שמגדיל את ההספק שניתן להשגה.
4PPoE מספק חשמל באמצעות כל ארבעת הזוגות של כבל זוג שזור. דבר זה מאפשר הספק חשמלי גבוה יותר ליישומים כמו מצלמות פאן-הטיה-זום (PTZ), WAPs עם ביצועים גבוהים, או אפילו טעינת סוללות מחשב נייד.
אגתה הקדושה
אָגָתָה הקדושה (בלטינית: Sancta Agatha), הייתה נערה מקטניה שבסיציליה שעברה מרטיריום במאה ה-3 לספירה, אחת הקדושות הבתולות המוערכות בנצרות.
לפי האגדה, אגתה, נערה ממשפחת אצולה שנודעה ביפי מראֶהָ, הייתה למושא חיזורי הסנטור הרומאי קווינטיאנוס, בתקופת הרדיפות של הקיסר דקיוס (בסביבות 251 לספירה). הבתולה הנוצרייה, הצדקת, דחתה אותו מיד. כנקמה שלח אותה קווינטיאנוס להתגורר חודש בבית הזונה אפרודיסיה, כדי שזאת תשחית את מידותיה. משלא צלחה מזימתו, העמידהּ למשפט בארמונו והורה לכלוא אותה. כדי לשבור את רוחה גזר עליה עינויים שונים, שהידוע שבהם הוא כריתת שדיה. למרות עזרת פטרוס הקדוש, שהתגלה אליה וריפא את חזה הפצוע, נכנעה לבסוף ומתה. לפי אחת הגרסאות, קווינטיאנוס ציווה לפני כן לגלגל את גופה בגחלים בוערות, והאל גאל אותה מייסוריה ברעידת אדמה.
רק עובדת קיומה והמרטיריום שעברה מקובלים על הכנסייה הקתולית. כל יתר הסיפור נחשב לאגדה, אך הפופולריות של אגתה לא נפגעת כלל מהספקות של המחקר הכנסייתי.
במסורת האיקונוגרפית הנוצרית היא מצוירת לרוב מציגה צלחת שעליה מונחים שדיה. לעיתים נוספת לציור גם הצבת ששימשה בעינוייה. עם זאת, לעיתים לא נלווה לדמותה ענף הדקל המסורתי שמייצג את המרטיריום, אולי בגלל החולשה שמבטא מותה בכלאה.
אגתה משמשת כקדושה המגנה של העיר קטאניה, עיר הולדתה של אגתה לפי אחדות מהמסורות, וכן של המיניקות ויוצקי הפעמונים (ככל הנראה בגלל דמיון צורת הפעמונים לאטריבוט שלה). כן נהוג להתפלל אליה כדי למנוע שריפות והתפרצויות וולקניות. בעת המודרנית נוסף לה תפקיד הקדושה שמגוננת על החולות בסרטן השד.
יום חגה הוא 5 בפברואר.
גירית דבש בנפילד
גירית דבש בנפילד (שם מדעי: Mellivora benfieldi) הוא מין של טורף נכחד ממשפחת הסמוריים הקרוב לגירית הדבש, אשר התקיים במשך המיוקן והפליוקן של אפריקה ואולי אירופה שלפני 5.3 עד 3.6 מיליון שנה מזמננו.
טורף זה היה סמור קדום הקרוב על פי מבנה לסתותיו שהתגלו לגירית הדבש ואולי היה אב קדמון שלה, הקרוב גם לסוג Promellivora מהודו. מספר חוקרים משייכים אותו לשבט הנכחד Eomellivorini, בו נמצאים גם האאומליבורה והאקורוס.
המאובנים של הגירית התגלו בכף המערבי שבדרום אפריקה וסמוך לנהר אוואש שבאתיופיה, בו היה ערש האנושות והתגלו ממצאים של אוסטרלופיתקוס. מאובנים נוספים שלה התגלו בדרום אירופה, אליה היגרו מאפריקה לאורך המיוקן מספר בעלי חיים עם האירוע המסיני.
בדומה לגירית הדבש המודרנית גם גירית זו הייתה בעלת לסתות רבות עוצמה עם ניבים וטוחנות גדולות ששימשו כנראה לקריעת טרף ונראה שהייתה קרניבורית ברובה, אך הייתה מעט קטנה יותר. היו לה גם התאמות לחפירה כמו כפות גדולות ורגליים קצרות יחסית.
ג'ורג' מרדית'
ביוגרפיה
מרדית' נולד בפורטסמות' באנגליה. הוא התייתם מאימו בהיותו בן חמש. בגיל 14 נשלח לבית ספר של כנסיית האחים המורבים בעיר נויוויד בריינלנד-פפאלץ בגרמניה, שם למד במשך שנתיים. בתחילה למד משפטים כהכנה ללימודי עריכת דין, אך נטש לימודים אלה לטובת כתיבה, זמן קצר לאחר שנשא לאישה את מארי אלן ניקולס, בתו האלמנה של תומאס לאב פיקוק, בשנת 1849. את כתביו הראשונים, שפורסמו לראשונה בכתבי עת, פרסם בספרו "שירים", שפורסם ב-1851 לערך. רעייתו עזבה אותו בשנת 1858 ומתה שלוש שנים אחר כך.
בינתיים החל לכתוב רומנים, וזכה להכרה ראשונה עם הרומן "מבחנו של ריצ'רד פברל". מרדית' נשא לאשה את מארי ווליאמי (Vulliamy) ב-1864 ועבר להתגורר בסארי בדרום אנגליה. הוא המשיך לכתוב רומנים, ובשנים שאחרי כן חזר לכתוב שירה, המושפעת לעיתים מן הטבע.
ב-1905 התקבל למסדר ההצטיינות על ידי אדוארד השביעי.
פולקסווגן ID
פולקסווגן ID היא משפחת מכוניות חשמליות מתוצרת חברת פולקסווגן. המכוניות מיוצרות על בסיס פלטפורמת MEB (ראשי תיבות של: Modularer E-Antriebs-Baukasten) שניבנתה במיוחד עבור המכוניות החשמליות של פולקסווגן ושאר חברות הבית שלה. משמעות השם ID הם ראשי תיבות של "Intelligent Design" (בתרגום לעברית: תכנון חכם). הדגם הראשון במשפחה הוצג כמכונית קונספט בתערוכת הרכב של פריז בשנת 2016. במהלך השנים הוצגו מגוון רכב של דגמים בקטגוריות שונות. הדגם הראשון שעבר לייצור סדרתי הוא הפולקסווגן ID.3.
חם, לוהט, רותח!
פורמט
הסדרה עוקבת אחר קבוצה של עשרה רווקים ורווקות, שנלקחו לווילת אי מיוחדת למשך ארבעה שבועות במטרה למצוא אהבה ובד בבד לזכות ב-100 אלף דולר. עם זאת, 12 שעות מתחילת המשחק, המתמודדים יודעו על ידי עוזרת וירטואלית, לאנה שנאסר עליהם, כחלק מכללי המשחק, לקיים מגע מיני כלשהו, כמו נשיקה, יחסי מין או אוננות. אם עברו על כללים אלו, סכום כספי הפרס הופחת בקנס מוגדר. נשיקות יכולות לנכות עד 3,000 דולר מקופת הפרסים הכוללת, מין אוראלי יכול לנכות עד 6,000 דולר ויחסי מין יכולים לנכות עד 20,000 דולר. באמצע המשחק, ארבעה מתמודדים חדשים הצטרפו כחלק משלב הניפוי ופועלים על-פי אותם כללים כמו כולם, מה שהפך בסך הכל לארבעה עשר מתמודדים.
באמצע העונה קיבלו המתמודדים שעונים, אשר פולטים אור כאשר המתמודדים יוצרו קשר אמיתי, לפי שיפוטה של ההפקה. בשעה שהאור נדלק, כללי הבית התבטלו עבור המתמודדים והוענקו להם אפשרות לחקור את הקשר שלהם עוד יותר. אם הקשר היה חזק מספיק, הם יכלו להעביר לילה בסוויטה פרטית, אך האור לא דלק במהלך הלילה, כלומר הם עדיין צריכים להמשיך ולעקוב אחר הכללים. אם מתמודד לא מראה מגמת חיובית ביצירת קשרים חזקים, הם מודחים.
פרקי הסיום
בעונה הראשונה, בערב הסיום, עשרה מתוך ארבעה עשר המשתתפים נחשבו כזוכים של התוכנית והתחלקו כולם בפרס בסך 75,000 דולר.
לאחר מכן, נערך פרק איחוד בין המשתתפים בשיחות וידאו.
בעונה השנייה, בערב הסיום, קם, קרלי ומרווין נבחרו כפיינליסטים לגמר. שבעת המשתתפים הנוספים שהגיעו לנקודה זאת, בחרו מתוך שלושת הפיינליסטים את מרווין, אשר זכה ב-55,000 דולר.