cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איגן ברנל
2021: ניצחון בג'ירו ד'איטליה
בקטע ה-21, שהיה קטע נגד השעון שסיים את הג'ירו, ברנל סיים במקום ה-24 וכ-1:53 דקות מבן קבוצתו פיליפו גאנה, שניצח את הקטע. ברנל סיים את הג'ירו במקום הראשון, 1:29 דקות מקרוסו ו-4:15 מייטס שסיימו גם הם על הפודיום. עם ניצחונו בג'ירו, הוא הפך לקולומביאני השני לנצח במרוץ, אחרי נאירו קינטנה ב-2014. הוא גם השלים ניצחון שני ברציפות עבור אינאוס גרנדיירס, שניצחה ב-2020 עם טאו גייגן הארט.
המטרה הבאה בעונה של ברנל הייתה הוואלטה אספניה, לשם כך הוא התחרה בקלאסיקה סן סבסטיאן ובוואלטה אה בורגוס, בתור מרוצי הכנה. בעוד שבסן סבסטיאן סיים במקום ה-16, בבורגוס התרסק ברנל בקטע הראשון ואיבד סיכוי להילחם על הדירוג הכללי עקב הזמן הרב שאיבד. בקטע ה-5 והאחרון סיים רביעי וסיים את המרוץ במקום ה-38 הכללי. ברנל פתח את הוואלטה אספניה עם מקום 46 בקטע הפרולוג, בקטע ה-3, שהיה הראשון להסתיים בפסגה של עלייה (ה"פיקון בלנקו"), ברנל סיים במקום ה-11 ועלה למקום השישי הכללי כשהוא מוביל את קטגוריית הרוכב הצעיר. בשאר המרוץ שלט יריבו הבכיר של ברנל ומנצח המרוץ בשנתיים האחרונות, פרימוש רוגליץ', כשברנל התקשה להוריד פערים ממנו והראה חולשה גם לעומת רוכבי דירוג כללי אחרים, כמו אנריק מאס וג'ק הייג. בקטע ה-17 יצא ברנל להתקפה, כשנותרו 60 ק"מ לסיום המרוץ, בעוד רוגליץ' המשיך עד לניצחון בקטע, ברנל סיים שביעי לאחר שלא יכל להמשיך בקצב של רוגליץ' ונתפס על ידי שאר רוכבי הדירוג הכללי. בקטע ה-18 עלה ברנל למקום החמישי הכללי על חשבון גיום מרטן, אך איבד אותו ואת ההובלה בקטגוריית הרוכב הצעיר לג'ינו מיידר. ברנל סיים את הוואלטה במקום ה-6, 13:27 דקות מפרימוש רוגליץ', ו-1:54 דקות ממיידר.
אלסנדרו סקרלטי
אלסנדרו סקרלטי (איטלקית: Alessandro Scarlatti; 2 במאי 1660 - 24 באוקטובר 1725) היה מלחין בארוקי, נודע במיוחד באופרות ובקנטטות קאמריות, ונחשב למייסד האסכולה הנאפוליטנית באופרה. היה אביהם של המלחינים דומניקו סקרלטי ופייטרו פיליפו סקרלטי ודודו או סבו של ג'וזפה סקרלטי. גם אחיו, פרנצ'סקו סקרלטי, היה מוזיקאי.
חייו
סקרלטי נולד בסיציליה, בטראפאני או בפלרמו. משערים שהיה תלמידו של ג'אקומו קריסימי ברומא ויש מקום להניח שהיה בקשר עם מלחיני צפון איטליה, הואיל וביצירותיו המוקדמות ניכרת השפעתם של אלסנדרו סטראדלה וג'ובאני לגרנזי. הפקת האופרה Gli Equivoci nell’amore בשנת 1679 ברומא, זיכתה אותו בחסותה של המלכה כריסטינה משוודיה (שהתגוררה אותו זמן ברומא), והוא התמנה למאסטרו די קאפלה בחצרה. בהשפעת אחותו (זמרת אופרה שהייתה פילגשו של איש אצולה נאפוליטני בעל השפעה) מונה בפברואר 1684 למאסטרו די קאפלה בשירות המשנה למלך נאפולי, שם יצר מוזיקה לאירועים ממלכתיים, במיוחד רשימה ארוכה של אופרות, שעיקר ייחודן ברהיטות ובעושר המבע.
בשנת 1702 עזב סקרלטי את נאפולי ולא חזר עד שהוחלף השלטון הספרדי בשלטון האוסטרי. בינתיים נהנה מחסותו של פרדיננדו דה מדיצ'י, שלתיאטרון הפרטי שלו סמוך לפירנצה חיבר אופרות, ומזו של החשמן פייטרו אוטובוני, שמינה אותו למאסטרו די קאפלה שלו ובזכותו זכה בשנת 1703 למשרה דומה בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה ברומא.
אחרי ביקור בוונציה ובאורבינו ב-1707, חזר סקרלטי למשרתו בנאפולי בשנת 1708 ונשאר שם עד 1717. אותו זמן נראה שנאפולי עייפה מן המוזיקה שלו; הרומאים, לעומת זאת, העריכו אותה יותר ובתיאטרו קפראניקה ברומא יצר כמה מן האופרות המוצלחות ביותר שלו ("טלמאכו", 1718; "מארקו אטיליו רגולו", 1719; "לה גריזלדה", 1721), לצד אי-אילו יצירות כנסייתיות, בהן מיסה למקהלה ותזמורת, שחוברה לכבוד סנטה צ'צ'יליה למען החשמן אקוואביבה ב-1721. יצירתו הגדולה האחרונה הייתה כנראה הסרנדה הבלתי גמורה לכלולות הנסיך מסטיליאנו ב-1723. סקרלטי מת בנאפולי בשנת 1725.
המוזיקה של סקרלטי
המוזיקה של סקרלטי מהווה קישור חשוב בין הסגנונות הווקאליים של ראשית הבארוק האיטלקי במאה ה-17, שמקורם בפירנצה, ונציה ורומא, לבין האסכולה הקלאסית של המאה ה-18, שהגיעה לשיאה ביצירותיו של מוצרט. האופרות המוקדמות שלו (Gli Equivoci nel sembiante ,1679,L’Honestà negli amori משנת 1680, הכוללת את האריה המפורסמת Già il sole dal Gange ועוד, עד סביבות 1685) משמרות את המקצבים הישנים ברצ'יטטיבים שלהן ומגוון ניכר של צורות מובנות היטב באריות הקטנות והמלבבות שלהן, לעיתים בליווי רביעיית מיתרים מלוטש ומוקפד, ולעיתים בליווי צ'מבלו בלבד. עד 1686 ביסס סקרלטי היטב את צורת האוברטורה האיטלקית (מהדורה שנייה של Dal male il bene) ונמנע מן הבס היסודי ומן הצורה השניונית של האר (air) בשני בתים לטובת הצורה השלישונית, או צורת הדה קאפו. האופרות המוצלחות ביותר שלו מתקופה זו הן "לה רוזאורה", (1690, בהדפסת Gesellschaft für Musikforschung) ו"פירו ודמטריו" (1694), הכוללת את האריות Rugiadose, odorose" ו-"Ben ti sta, traditor".
החל משנת 1697 לערך (La Caduta del decemviri) אריות האופרה של סקרלטי התאימו עצמן יותר למקצבים המקובלים, והתזמור שלו נעשה מהיר ועשוי בתפרים גסים, אך לא נטול ברק ("ארקלס", 1700), תוך שימוש תדיר באבובים ובחצוצרות ואוניסונו בכינורות. זאת כנראה בהשפעת סגנונו של ג'ובאני בונונצ'יני ומהטעם הרווח בחצר המשנה למלכות. האופרות שחוברו עבור פרדיננדו דה מדיצ'י אבדו. אלמלא כן, אפשר שהיו מאירות באור חיובי יותר את סגנונו, שכן התכתבותו עם הנסיך מלמדת שחוברו מתוך השראה כנה ביותר.
Mitridate Eupatore, הנחשבת ליצירת המופת של סקרלטי, אשר חוברה בוונציה ב-1707, היא יצירה מתקדמת הרבה יותר מכל היצירות שכתב בנאפולי, הן מבחינת הטכניקה והן מבחינה אינטלקטואלית. האופרות הנאפוליטניות המאוחרות (L'Amor volubile e tiranno 1700; La Principessa fedele 1712; Tigrane, 1715, &c) מאופיינות בראוותנות יותר מאשר ברגש עמוק; הכתיבה האינסטרומנטלית מגלה התקדמות ניכרת בהשוואה ליצירות קודמות, הואיל וחובת הליווי העיקרית לקול הזמרה מוטלת על רביעיית מיתרים והצ'מבלו נשמר אך ורק לריטורנלי האינסטרומנטליים הרועשים. באופרה "טאודורה" (1697) החל סקרלטי בנוהג המקורי של שימוש בריטורנלו תזמורתי.
קבוצת האופרות האחרונה שלו, שחוברה ברומא, נושאת אופי פיוטי עמוק יותר, סגנון מלודי רחב יותר ואומר כבוד, חוש חזק לדרמה, בעיקר ברצ'יטטיבים בליווי, תחבולה שהוא עצמו היה הראשון לנקוט בה עוד ב-1686 ("אולימפיה ונדיקאטה"), וסגנון תזמור מודרני הרבה יותר, שכלל לראשונה שימוש בקרנות.
המעט שנותר מן המיסות שלו (השמועה לפיה חיבר מאתיים מהן איננה אמינה ביותר) ומן המוזיקה הכנסייתית בכלל, הוא חסר חשיבות בהשוואה לשאר יצירתו, פרט למיסת סנטה צ'צ'יליה הגדולה (1721) שהיא אחד הניסיונות הראשונים בסגנון זה העתיד להגיע לשיאו במיסות הגדולות של יוהאן סבסטיאן באך ובטהובן. המוזיקה האינסטרומנטלית שלו מיושנת בהשוואה ליצירותיו הווקאליות.
הנצה
הנצה, (באנגלית: budding) היא מונח בביולוגיה שלו מספר משמעויות עיקריות: הראשונה, בהקשר רבייתי של בעלי חיים חסרי חוליות, והשנייה בהקשר יצירת ממברנות ותנועת ממברנות ואברונים בתא החי.
הנצה היא צורת רבייה אל-זוויגית במהלכה אורגניזם מתפתח מצמיחה או ניצן המתרחשים עקב חלוקת תא באזור מסוים. האורגניזם החדש נשאר מחובר לאורגניזם ממנו נוצר האורגניזם ההורי ונפרד ממנו כאשר מגיע לשלב הבוגר. כאשר הוא עוזב, הוא משאיר אחריו רקמה צלקתית. משום שההתרבות היא אל-מינית, האורגניזם החדש שנוצר זהה בצורה מדויקת מבחינה גנטית להוריו.
אורגניזמים כדוגמת הידרה משתמשים בתאים בעלי יכולת התחדשות בתהליך ההנצה. בהידרה, ניצן מתפתח מצמיחה בשל חלוקת תאים חוזרנית באתר ספציפי אחד. ניצנים אלו מתפתחים לאינדיבידואלים קטנים וכשמגיעים לבגרות, מתנתקים מגוף ההורה ונהפכים לאינדיבידואלים חדשים.
הנצה פנימית או "אנדוגניה" היא תהליך אל-מיני של התרבות המועדף על ידי טפילים כגון Toxoplasma gondii והוא מערב תהליך בלתי-רגיל במהלכו שני תאי בת מיוצרים בתוך תא אם, ולפני החלוקה הם מעכלים את תא האם.
אנדופוליגניה היא חלוקת התא לכמה אורגניזמים בבת אחת על ידי הנצה.
התרבות בבעלי חיים
בבעלי חיים רב-תאיים (מטאזואה), הצאצאים יכולים להתפתח כגידולים הנמצאים על ההורה. בעלי חיים המתרבים באופן זה כוללים אלמוגים, ספוגיים, תולעים שטוחות ולארוות. גם דבורים מתרבות בעזרת הנצה כגון הזן אפיס דורסטה, למרות שהתנהגות זו נדירה בקרב דבורים, היא נצפתה בקרב קבוצה של "פועלות" שעזבו את הקן בו נולדו ויצרו קן חדש ליד הקודם.
הנצה תאית
חלק מהתאים מתפצלים בעזרת הנצה, לדוגמה סקרומציטים- זן השמר המשמש לאפייה ותסיסה. סופו של תהליך זה הוא בתא אם ותא בת קטן יותר.
כמו כן, בתא מתרחש מעבר ומבנה של אברונים וחומרים שונים בעזרת הנצה. חלק מהאברונים נעטפים בקרומים של אברונים מהם נוצרו כדוגמת הרשת אנדופלסמטית ומועברים בתוך בועית (וזיקולה) למקומות שונים בתא.
וירולוגיה
בווירולוגיה, הנצה היא צורה של פיזור ויראלי בעזרתו נגיפים בעלי מעטפת רוכשים את המעטפת החיצונית שלהם בעזרת ממברנת התא המאחסן ממנו יוצאים על ידי תפיחה מהממברנה וסגירת הוויריון.
בחסרי חוליות
הנצה היא סוג של רבייה אל-מינית בה ניתקת קבוצת תאים בעלת כל החומר התורשתי מההורה ומשלימה את עצמה לייצור חדש ועצמאי.
הנצה אופיינית לבעלי חיים כמו הספוגיים ונבוביים. בשיטה זו צומח מעין ניצן על הנבוב וכשהוא מוכן לכך הוא ניתק מ"אמו" והופך עצמאי (כבהידרה), או שמתפתחת ממנו מושבה (כבאלמוגים). לדוגמה, מדוזה יכולה להתרבות בצורה אל זוויגית באמצעות הנצה כאשר היא נמצאת בשלב הפוליפ שלה.
בצמחים
בחקלאות, הנצה מתייחסת לפעולת ההרכבה של צמח אחד על אחר.
צבא לבנון החופשית
צבא לבנון החופשית (בערבית: جيش لبنان الحر, תעתיק מדויק: ג'יש לבנאן אלחֻר) היה מיליציה נוצרית, מרונית ברובה, שפעלה בדרום לבנון במלחמת האזרחים הלבנונית ונלחמה במיליציות אסלאמיות. המיליציה נודעה בשיתוף הפעולה שלה עם ישראל, ממנה זכתה לסיוע צבאי ואזרחי.
צבא לבנון החופשית היה מיליציה צבאית בלבד ולא מפלגה או גוף פוליטי, להבדיל מרובן המוחלט של המיליציות שנלחמו במלחמת האזרחים בלבנון. עם זאת, המיליציה אימצה קו אידאולוגי דומה למפלגות הנוצריות הימניות הלאומיות, איתן שמרה על ברית לאורך מלחמת האזרחים. המיליציה התנגדה לפלסטינים ולמיליציות האסלאמיות בלבנון, ויחסה אליהם היה תקיף מאוד. בשני גורמים אלו ראתה המיליציה טרוריסטים, ובפלסטינים בפרט פולשים. תומכי המיליציה נמנו מאז ומתמיד עם תומכי הקואליציה הנוצרית הכוחות הלבנוניים, והתמיכה התחלקה בעיקר בין הפלנגות הנוצריות לשומרי הארזים.
רקע והקמת המיליציה
עם פרוץ מלחמת האזרחית הלבנונית השנייה התחלקה השליטה על אזורים בלבנון בין מיליציות עדתיות. להבדיל מאזורים נרחבים בצפון לבנון, שנשלטו על ידי מיליציות נוצריות, בדרום לבנון כותרו עיירות וכפרים נוצריים, שהיוו מיעוט, על ידי כוחות עוינים מוסלמיים, ויחידות נוצריות מצבא לבנון הוצבו לשמירה בבסיסים בכפרים נוצריים.
הצבת הכוחות לא עזרה, וב-10 במרץ 1976 נכבשה העיר המעורבת מרג' עיון על ידי לוחמי צבא לבנון הערבי - מיליציה אסלאמית אשר הורכבה מעורקי צבא לבנון ונודעה בשיתוף הפעולה עם אש"ף וארגונים בעלי אופי טרוריסטי נוספים. העיר נכבשה ללא התנגדות משום שחיילי צבא לבנון שהוצבו במקום היו מעטים מספרית מלוחמי המיליציה. שארית לוחמי צבא לבנון, שהוצבו בבסיס הצבאי בעיר, רובם הגדול נוצרים ומיעוטם מוסלמים, נמלטו מהעיר.
כעבור מספר חודשים שבמהלכם הייתה העיר במצור, ב-17 באוקטובר שחררו אנשי הכפר קליעה את העיר לאחר קרב בין שני הכוחות, שבו נהרגו כ-30 לוחמי צבא לבנון הערבי. בעקבות השחרור החליטה ממשלת לבנון, בשיתוף עם הצבא והנשיא סלימאן פרנג'ייה, להקים גוף צבאי שיהיה כפוף לצבא לבנון ויוצב בדרום, במובלעת מרג' עיון, וישמש ככוח נגדי לארגוני הטרור והמיליציות האסלאמיות והפלסטיניות שהשתקעו בדרום לבנון והפרו את הסדר.
ב-22 במרץ 1977 הוקם גוף שכזה והוא הורכב מכ-400 לוחמים נוצריים מהאזור הכפר קליעה, בפיקודו של הקצין הלבנוני ע'סאן אל-חומסי. לוחמי היחידה התפרסו באזור המובלעת הנוצרית שסביב העיר מרג' עיון ותפקידם היה לספק לתושבים הנוצרים הגנה פני התקפות טרור ומניעת מצבי טבח (לדוגמה, טבח עישייה שבוצע בתושבי הכפר עישייה שבדרום הצפוני). שם היחידה נבחר להיות "יחידת אל-קליעה", על שם כפרם של הלוחמים הנוצרים ששחררו את מרג' עיון.
במקביל, התפרסה יחידה נוספת של צבא לבנון במובלעת בינת ג'ביל. בתחילה פיקד על היחידה סמיר אל-חאג', ומאוחר יותר הוחלף אל-חאג' ברס"ן סמי שידיאק (לעתיד אחד ממפקדי צד"ל). מובלעת נוספת, מובלעת ג'זין, שהייתה למובלעת נוצרית בין השטח שנשלט על ידי אש"ף לשטח בשליטת סוריה, נשלטה על ידי המיליציה הימנית הנוצרית "שומרי הארזים" של אטיין סאקר, והייתה גם היא לבעלת ברית של ישראל. על אף שהאוכלוסייה הנוצרית מפוזרת בכל דרום לבנון, שלוש מובלעות אלו היו למובלעות הנוצריות הבולטות בשטח שנשלט על ידי מיליציות אסלאמיות ופלסטיניות, ואזרחים נוצרים רבים ברחו אליהן מחשש להתנכלויות מצד החמושים הפלסטינים והמוסלמים.
תחת פיקודו של סעד חדאד
בשנת 1977, הוחלף אל-חומסי ברס"ן סעד חדאד. חדאד, איש צבא לבנון, היה מפקד הבסיס הצבאי במרג' עיון בטרם השתלטו עליו לוחמי צבא לבנון הערבי. בעקבות מינויו הגיע חדאד למובלעת מרג' עיון דרך ישראל, היות שהכבישים המובילים אל מרג' עיון נשלטו על ידי צבא לבנון הערבי ויחידות שונות של לוחמים פלסטינים, ואלו מנעו מעבר של נוצרים. מאז כניסתו לתפקיד, פעל חדאד רבות לחיזוק "יחידת אל-קליעה" וזו הפכה מיחידה צבאית זוטרה למיליציה חזקה בשטח והיוותה כוח נגדי לצבא לבנון הערבי אשר החל להתפורר ולוחמים רבים ערקו ממנו ולאש"ף, וביצעה את תפקידה - הגנה על נוצריי דרום לבנון. חדאד, נהנה מתמיכה עצומה הן בקרב האוכלוסייה הנוצרית האזרחית בדרום לבנון והן בקרב לוחמי המיליציה.
חדאד החל לנתק בהדרגה את מגעיו עם ממשלת וצבא לבנון ובמקביל שינה את שמה של "יחידת אל-קליעה" ל"צבא לבנון החופשית". לאחר שצבא לבנון הערבי ניתק את זרם החשמל והמים לכפרים הנוצריים במובלעת מרג' עיון, החליטו נציגי "צבא לבנון החופשית" לפנות לישראל ולבקש סיוע. בגבול הצפון, נפגשו נציגי המיליציה עם רפאל איתן ובפגישה והוחלט על שיתוף פעולה בין המיליציה וישראל. לוחמי המיליציה ובני משפחותיהם זכו לסיוע אזרחי ממדינת ישראל שכלל, בין השאר, את פתיחתה של הגדר הטובה לתנועת הנוצרים בין הגבולות. בנוסף לכך, סייעה ישראל רבות מבחינה צבאית למיליציה, העבירה אמצעי לחימה ואף אימנה את הלוחמים בישראל. חלק רב מהצלחת המיליציה בשטח טמון בשיתוף הפעולה שלה עם ישראל.
"צבא לבנון החופשית" אמנם לא הייתה חברה בכוחות הלבוניים - קואליציית מיליציות נוצריות בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון, אך שמרה על קשר עם המיליציות הנוצריות, ובעיקר עם שומרי הארזים, שיישבו במובלעת הנוצרית של ג'זין, והיו לבני בריתה העיקריים של צבא לבנון החופשית ומאוחר יותר גם של ישראל. רס"ן סמי שידיאק, שפיקד על היחידה הנוצרית של צבא לבנון שהתפרסה במובלעת בינת ג'בייל היה חבר בכוחות הלבנוניים מטעם הפלנגות הנוצריות והתפטר מצבא לבנון לאחר הירצחו של הנשיא בשיר ג'ומאייל. עם התפטרותו, חבר לחדאד אך המשיך בקשר הדוק עם הכוחות הלבנוניים במשך כל חייו, גם לאחר גלותו ועד מותו בצרפת בשנת 2005. על אף שיתוף הפעולה בין צבא לבנון לכוחות הלבנוניים והפלנגות הנוצריות בפרט, ידוע על מספר התנגשויות בשטח בין לוחמי צבא לבנון החופשית ללוחמי יחידת הקומנדו SKS של הפלנגות הנוצריות שלחמו בדרך כלל בזירה הביירותית ולעיתים "הושאלו" לחזית הדרומית. לאנשי ה-SKS הייתה תדמית בריונית וחלקם אף עסקו במעשי פשע..
על אף שהמיליציה פעלה באופן רשמי בדרום לבנון בלבד, נטען כי לוחמי המיליציה השתתפו בטבח סברה ושתילה במחנות פליטים פלסטיניים בביירות. במאמר שהתפרסם ב-21 בספטמבר 1982 בעיתון "א-ספיר" נטען שסעד חדאד, מפקד צבא לבנון החופשית נמנה עם הנאשמים בטבח בנוסף ל"נאשמים" העיקריים - הפלנגות הנוצריות וצה"ל. סוכנות הידיעות הצרפתית מסרה כי תושבי האזור דיווחו כי "בערב יום חמישי ולאחר הצהריים ביום שישי נראו כוחותיו של סעד חדאד עוברים בפרברים לכיוון ביירות". עדויות אלה הוכחשו על ידי רוברט חתאם, שומר ראשו לשעבר של אלי חבייקה, מפקד הפלנגות לשעבר שחוסל, ואימת את הדעה הרווחת כי הטבח בוצע על ידי כוחות הפלנגות בלבד. כמו כן, ועדת כהן קבעה כי לצבא לבנון החופשית לא היה קשר לטבח ואין להזהיר את סעד חדאד, מפקדה.
לאחר מבצע ליטני קיבלה המיליציה שליטה על השטח מדרום לנהר הליטני אשר זה עתה "נוקה" מטרוריסטים, אויבי המיליציה. המיליציה התפרסה בשטח וב-18 באפריל 1979, הכריז חדאד על השטח שבשליטתו כ"מדינת לבנון החופשית", להבדיל משאר לבנון, שלדבריו "אינה חופשית כל עוד לוחמי אש"ף פועלים בה". הצהרה זו לא זכתה להכרה בינלאומית והכעיסה רבות את הממשלה הלבנונית, שיחסיה עם חדאד היו מעורערים במילא והביאו לניתוק כמעט מוחלט בין הממשל לצבא לבנון החופשית; בעקבות ההכרזה, סלים אל-חוס הסוני, ראש ממשלת לבנון, פיטר את חדאד מהצבא, הפסיק את תשלום משכורתיהם של כל לוחמיו והרשיעו בבגידה שלא בפניו. חדאד ערער על ההחלטה במועצה המייעצת של הממשלה וזו ביטלה את החלטת הנשיא וקבעה כי יש להשיב את חדאד לתפקידו. עם זאת, ממשלת לבנון מעולם לא ביצעה את ההחלטה וחדאד מעולם לא הושב לתפקידו בצבא לבנון, אך המשיך ליהנות מתמיכה גורפת בקרב לוחמיו והאוכלוסייה המקומית, ובשלב זה ישראל הפכה לתומך העיקרי של המיליציה.
הלחימה ברצועת הביטחון
לאחר נסיגת ישראל מרוב השטח אותו כבשה במבצע שלום הגליל, הוקמה רצועת הביטחון. מטרת רצועת הביטחון הייתה ליצור הפרדה בין יישובי גבול הצפון ובסיסי המחבלים של אש"ף בדרום לבנון, ובכך להרחיקם מגבול ישראל. לאחר הקמת רצועת הביטחון, החל ללחום צבא לבנון החופשית לצד צה"ל והתפרס במוצבים שהוקמו בדרום לבנון. במקביל, החל גיוס לוחמים מוסלמים (שיעים וסונים) ודרוזים לצבא לבנון החופשית, שעד כה הייתה מיליציה נוצרית, על-מנת להביא לייצוג כל עדות דרום לבנון במיליציה. מהלך זה הגדיל משמעותית את המיליציה וזו הפכה לצבא קטן המורכב מלוחמים מכל עדות לבנון, כאשר הנוצרים, עדיין, מהווים רוב.
לאחר הקמת רצועת הביטחון המיליציה הפסיקה ללחום באויביה ה"מקוריים" - צבא לבנון הערבי ויחידות של אש"ף. צבא לבנון הערבי התפורר וחדל מלהתקיים ואילו אש"ף הורחק מהשטח ומאוחר יותר גורש לתוניסיה. במקום מיליציות אלו, החלה להתבסס בדרום מיליציה שיעית פונדמנטליסטית חדשה - חזבאללה, בה נלחם הצבא עד לנסיגה המלאה של ישראל משטח לבנון, בשנת 2000. הלחימה בחזבאללה הסבה לצבא אבדות קשות ובהן אחד ממפקדיה הבכירים, עקל האשם.
במשך הזמן, התפתחו מחלוקות פנימיות בהנהגה המיליציה. חדאד, יליד מרג' עיון, הסתכסך עם אנשי כפר קליעה, שראו עצמם כמייסדי המיליציה ואת חדאד כמנסה להשתלט עליה. כמו כן, חילוקי דעות בין קצינים בכירים, בהם סגנו של חדאד, רס"ן סמי שידיאק הביאו, בעידוד ישראל, לעזיבתו של שידיאק את המיליציה. שידיאק עזב את לבנון, עבר להתגורר בנהריה ונישא ליהודייה תושבת המקום. מאוחר יותר היגר לצרפת והתגורר שם עד מותו. בנוסף לכך, עליית מספר המתגייסים הלא-נוצרים למיליציה הביאה לערעור במאזן הכוחות והחלו מאבקים עדתיים. הנוצרים, מייסדי המיליציה, חששו מאיבוד שליטה בה, היות שמספר השיעים במיליציה הלך וגדל, ובשלב מסוים הם אף הפכו לרוב זעום בה. אם כי הפיקוד הבכיר תמיד היה בידי הנוצרים.
תחת פיקודו של אנטואן לאחד
ב-14 בינואר 1984, נפטר חדאד ממחלת הסרטן. במקומו התמנה לפקד על הצבא הגנרל אנטואן לאחד, ששינה את שמו של צבא לבנון החופשית לצבא דרום לבנון - צד"ל. תום מלחמת האזרחים בלבנון, בשנת 1990, ופירוקן של המיליציות החמושות בלבנון (למעט חזבאללה) מנשק בעקבות הסכם טאיף הביא לגל נוסף של גיוס לוחמי מיליציות נוצריות, שהבולטים שבהם היו לוחמי שומרי הארזים של אטיין סאקר. לוחמים אלה, אשר בעבר שיתפו פעולה עם צבא לבנון החופשית, התגייסו לצבא דרום לבנון והמשיכו ללחום במסגרת המיליציה. הלוחמים, אשר באידאולוגיה שלהם ראו לבנון נקייה מארגוני טרור, השתלבו במיליציה, היות שגם זו נוסדה על אותו העיקרון. בשלב מאוחר יותר, בעקבות חילוקי דעות בין אטיין סאקר, מנהיג מפלגת שומרי הארזים, לאנטואן לאחד, מפקד צד"ל, עזבו את המיליציה חלק מלוחמי צד"ל ששמרו על נאמנותם למפקד "שומרי הארזים".
הנסיגה מרצועת הביטחון ואחריה
כעבור שנה, בשנת 2001 החל גל חזרה של משפחות לבנוניות ללבנון (בעיקר של הנשים והילדים) בעידוד מדינת ישראל, כמו כן מספר משפחות היגרו לחו"ל, בשנותיהם הראשונות בארץ טענו יוצאי צד"ל לאפליה מצד הרשויות בישראל. רובם המוחלט של יוצאי צבא דרום לבנון מרוכז בערי הצפון הגדולות, כאשר הקהילה הגדולה ביותר מתגוררת בנהריה. ביישובים נוצריים בדרום לבנון הוקמה לאחר פירוק צד"ל "החזית למען לבנון החופשית", ארגון המזדהה כממשיך דרכו של צבא לבנון החופשית ולו תנועת נוער.
שמעון ביחובסקי
שמעון ביחובסקי (1880, פוצ'פ – ג' בסיוון תרצ"ב, 7 ביוני 1932, קישינב) היה מו"ל עברי, מבקר ועיתונאי. אשתו הייתה המשוררת אלישבע.
קורות חיים
שמעון ביחובסקי נולד בשנת 1880 בעיירה פוצ'פ שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). היה ידידם הקרוב והמסור של אורי ניסן גנסין ויוסף חיים ברנר, שלמדו בישיבה בעיר. בעזרתם הקים בשנת 1906 את הוצאת הספרים העברית 'ניסיונות', ובהּ הוציא לאור את סיפורו הגדול הראשון של גנסין, 'בינתיים'.
שמעון ביחובסקי סייע לברנר בהוצאת כתב העת העברי שלו, 'המעורר', שיצא לאור בלונדון. ביחובסקי היה המפיץ של 'המעורר' ברוסיה ובפולין. הוא יצא מעיירת נעוריו ועקר תחילה לוורשה, ואחר כך למוסקבה. ביחובסקי היה פעיל בארגונים ציוניים, ואף היה תקופה קצרה מזכירו של יחיאל צ'לנוב.
פרסם מאמרים שונים, שלא קובצו, בעיתונות העברית: ב'המעורר' וב'הדאר', ב'הזמן', וב'העולם".
בשנת 1920 נשא לאשה את הסופרת אלישבע, והקדיש את שארית חייו להוצאת ספריה. הוא ליווה אותה במסעותיה בפזורה היהודית, ובשנת 1925, עם עלייתם לארץ ישראל חיפש דרכים להפיץ את ספריה העבריים בארץ ובגולה. באחד ממסעותיו אלה, בעת שהותו בעיר קישינב שבמולדובה, נפטר בפתאומיות. הותיר אחריו את אלישבע ובתם הקטנה.
מאז פטירתו נשתנו חייה של אלישבע לרעה, והיא סבלה מעוני וממחסור, ממחלות ומשכחה.
ב' בניסן
פרשת בר המצוה של ילד שנולד ב' ניסן היא ברוב השנים הפשוטות פרשת ויקרא, אך בשנים פשוטות מקביעות הכז היא פרשת צו. בשנים מעוברות, פרשת בר המצווה, ברוב השנים, היא פרשת מצורע. אבל אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בשבת או בשנה חסרה המתחילה ביום שני (שנה מקביעות בחה) פרשת בר המצווה היא פרשת תזריע.
חיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה
חיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה (Войска Воздушно-космической обороны) היה החיל הצעיר ביותר בצבא רוסיה. המפקדה הראשית של החיל הייתה הפיקוד האסטרטגי המאוחד להגנת האוויר והחלל שממוקם בבלאשיחה, מחוז מוסקבה ומאז משמש כמרכז ראשי להגנת האוויר והחלל של חיל החלל הרוסי. החיל היה קיים בשנים 2011 - 2015.
עם הקמת החיל, כוחות חיל החלל הפכו לחלק אינטגראלי ממנו וחיל החלל במעמדו כחיל עצמאי, בוטל.
חיל הגנת האוויר והחלל היה אחראי על מערכות ההגנה האווירית של רוסיה, לצד חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה והפעיל תחנות מעקב וניטור לווייני. חלק מהתחנות היו ממוקמות מחוץ לגבולות רוסיה. החיל הוקם על פי צו נשיאותי של נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב. בנובמבר 2011 בראש החיל הועמד גנרל-לוט
ננט אולג אוסטפנקו, שעד למינוי היה ראש חיל החלל. הוא פיקד על החיל עד לסוף שנת 2012 כאשר בראש החיל הועמד אלכסנדר גולובקו.
החיל שפעל תחילה ברמה חצי מבצעית נכנס לפעילות מבצעית ב-1 בדצמבר 2011. ב-1 באוגוסט 2015 החיל פורק והוחלף על ידי כוחות האוויר והחלל של רוסיה.
על פי צו הנשיאותי מה-3 באוקטובר 2002, ה-4 באוקטובר הוא יום של כוחות החלל הרוסיים, כשהחג מתוזמן ליום השקת הלוויין המלאכותי הראשון, שפתח את המרוץ לחלל והופעל למעשה על ידי תוכנית החלל הסובייטית, שכולה הייתה בניהול צבאי.
הרכב החיל
ברשות החיל היו תחנות התרעה ברוסיה, בלארוס (תחנה הופעלה בשנת 2003), קזחסטן (אתר לניסוי טילים ותחנת התרעה), אזרבייג'ן (תחנה עובדת מתקופת ברית המועצות), ואוקראינה. החל משנת 1992 תחנות התרעה באוקראינה היו מופעלות על ידי אזרחי אוקראינה וכל המידע היה מועבר לרוסיה. בשנת 2005 התרחש משבר בין המדינות על רקע גובה התשלום שאוקראינה הייתה מעוניינת לקבל תמורת המידע. למרות שהמדינות היעו להסדר על גובה התשלום, רוביה החליטה להתחיל במהלך של בניית תחנות התרעה חלופיות בשטחה ונכון לשנת 2012 היא כבר לא מבקשת לקבל מידע לתחנות התרעה הממוקמות באוקראינה. אוקראינה הודיעה על הכוונה לפרק את המתקנים.
תחנת מעקב ראשית על החלל נמצאת בצפון קווקז עם תחנות נוספות הפרוסות ברחבי רוסיה. בשנת 2006 החל תהליך החלפת ציוד והקמת תחנות מדור חדש. חמש תחנות מדור חדש כבר נמצאות בשרות מבצעי ו-5 תחנות חדשות בשלבי תכנון ובנייה שונות. כחלק ממערך בקרת החלל בשנת 2004 הופעלה תחנת בקרה שנמצאת בהרי פמיר בטג'יקיסטן.
הלוויינים הצבאיים
צי החלל הרוסי (רכיבי החלל המשרתים את רוסיה) מורכב מ-100 לוויינים. מבין אלה, 40 הם לוויינים צבאיים, 21 למטרות אזרחיות וצבאיות כאחד, ו-39 למטרות מדעיות וחברתיות.
לשם השוואה, ארצות הברית, שמחזיקה בעלותה את צי החלל הגדול ביותר בעולם, מחזיקה ב-413 לוויינים מלאכותיים. במקום השלישי נמצאת סין עם 34 לוויינים.
היסטוריה
סוכנות החלל הצבאית הוקמה בברית המועצות כבר בשנת 1955, כאשר ממשלת ברית המועצות החליטה לבנות אתר מחקר, שלימים התפרסם בעולם כקוסמודרום בייקונור, הגוף שהוקם הוכפף למשרד ההגנה הסובייטי.
בשנת 1957, לקראת תחילת שיגור לווייני תוכנית ספוטניק הוקם פיקוד שליטה ובקרה ומינהל בקרת החלל (כיום - המרכז הניסויי העיקרי לבקרת אמצעי החלל על שם טיטוב, Главный испытательный центр испытаний и управления космическими средствами имени Г. С. Титова). באותה שנה בעיר מירני במחוז ארכנגלסק החלה בנייתו של בסיס צבאי, המיועד לשיגורי טילים בליסטיים בין יבשתיים (טילים מונחים), מדגם R-7 ואחרים - בסיס שהפך לקוסמודרום פלסצק.
ב-4 באוקטובר 1957 שוגר הלוויין הראשון, "PS-1", וב-12 באפריל 1961 בוצעה הטיסה הראשונה המאוישת של החללית "ווסטוק" עם הקוסמונאוט יורי גגארין בסיפונהּ. מאז, כל התוכניות המקומיות והבינלאומיות לשיגורי חלל בוצעו בהשתתפות ישירה של יחידות צבאיות.
בשנת 1964, על מנת לרכז את פעולות החלל בייצור רכיב חלל חדשים, כמו גם בנושאים תפעוליים של רכב החלל הוקם המינהל המרכזי לאמצעי החלל (Центральное управление космических средств). בשנת 1970 הוא אורגן מחדש כמינהל ראשי (Главное управление космических средств) הכפוף לחיל הטילים האסטרטגיים. עד שנת 1981, המרכז היה אחראי לפיתוח ויישום של מערכות השיגור לחלל.
בשנות ה-70 המאוחרות הופיעו סימנים להתדרדרות בתפקוד מערכות השיגור ובנסיבות אלה, משרד ההגנה של ברית המועצות החליט בשנת 1981 על הכפפת המינהל הראשי לאמצעי החלל ישירות למטכ"ל. בשנת 1986 המינהל הפך המינהל לשליטה באמצעי החלל (Управление начальника космических средств).
בשנת 1992 הוא הפך לכוחות החלל צבאיים (Военно-космические силы), שהיה לחלק ממפעילי קוסמודרום בייקונור, פלסצק וסבובודני (1996), הוא היה אחראי גם המרכז העיקרי לפיקוד ובקרה של רכיבי חלל ע"ש טיטוב, הממוקם 40 קילומטרים מזרחית למוסקבה - בגוליצינו-2 (הידוע גם בשם אובייקט 413 או קראסנוזנאמנסק). יחידות של כוחות החלל היו גם באולנגורסק ובכפר לחטוצי במחוז לנינגרד.
בשנת 1997, הכוחות נהפכו לחלק מחיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה.
בדצמבר 2011 חיל החלל בוטל ויחידותיו הפכו לחיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה, שהפעיל במקומו את תעשיית החלל הצבאית וההרתעה מפני טילים. באוגוסט 2015 הוחלף החיל בכוחות האוויר והחלל של רוסיה כשחיל החלל הרוסי הוקם מחדש.
תל קסילה
תל קסילה הוא תל ארכאולוגי השוכן כיום בתחומו של מוזיאון ארץ ישראל ברמת אביב בצפונה של תל אביב. במקום נמצאו ממצאים שתרמו רבות לידע אודות הפלשתים, אשר ישבו בתל החל במאה ה-12 לפנה"ס ועד תחילת המאה ה-10 לפנה"ס. בתל 12 שכבות - שלוש הראשונות (12 עד 10) מקבילות לתקופת השלטון הפלשתי (שיאו של היישוב בשכבה 10), ושכבות 9 עד 12 מאוחרות לו.
חפירות
התל התגלה באקראי כאשר בשנת 1946 מצא יעקב קפלן על פני הקרקע במקום שני אוסטרקונים כתובים עברית מתקופת בית הראשון. שני האוסטרקונים היו תעודות משלוח, האחת מאזכרת משקל שלושים שקל זהב אופיר הנשלח לבית חורון ועל השני אלף ומאה יחידות של שמן הנשלחות למלך. הכתובת השנייה הייתה חתומה, אך כל שהשתמר משם השולח הן האותיות "חיהו". באוקטובר 1948 החל החוקר בנימין מייזלר (לימים מזר) מן האוניברסיטה העברית לחפור בתל. הוא עמד בראשה של משלחת מטעם החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ומוזיאון תל אביב, וזו הייתה החפירה הארכאולוגית הראשונה שבוצעה במדינת ישראל לאחר קבלת עצמאותה. עונה שנייה של חפירות התקיימה בקיץ 1949 ועונה שלישית בקיץ 1950. בשנת 1955 נמצא במקרה קבר ביזנטי ליד התל ובשנת 1957 חפר ד"ר יעקב קפלן שני מערכות קברים חשמונאיים ליד התל. בשנת 1959 התקיימה עונת חפירה נוספת בתל.
חפירות נוספות התקיימו בין השנים 1971-1974 ובין 1982 ועד ראשית שנות ה-90, בראשותו של עמיחי מזר ובאלה נחשף אזור המקדשים ביישוב הפלישתי הקדום.
הצעות זיהוי לתל קסילה
בראשית ימי החפירות הועלתה השערה לזהות את תל קסילה עם "גליל ים" המופיע בכתובת של תגלת פלאסר השלישי. הצעה אחרת זיהתה את תל קסילה עם הביטוי "מי הירקון" בספר יהושע, שעל פי הצעה זאת, מזוהה כעיר ולא כנחל.
לדעת הארכאולוג ד"ר דרור בן-יוסף יש לזהות את תל קסילה עם "בית חרן" (HARAN) לאור ממצא האוסטרקון (כתובת על גבי חרס) בתל ובו נכתב: "זהב אופיר לבית חרן, 30 שקל" שזמנו המאה ה-7 לפסה"נ. ב' מזר, פירש את הכתוב כזהב אופיר למקדש האל חורון; פירוש אחר לכתובת גרס: זהב אופיר של היישוב בית חורון (השוכן באזור מודיעין-רמאלה). לפי הצעת בן-יוסף מדובר במשלוח של זהב ליישוב בית חרן ששכן בשטח התל, כאשר השם "חרן" מקורו בשפות האשורית והאכדית ופירושו דרך או אורחה כיאה למיקומו של התל על דרך ראשית המקשרת בין הים התיכון למישור החוף ולגב ההר.
תולדות המחקר
בעקבות החפירות בשנות ה-50 היתה הדיעה השלטת שבימי שלמה על תל קסילה היתה עיר ישראלית והועלתה ההשערה שהעיר שימשה את הנמל שדרכו הובאו עצים מצור לצורך בניית בית המקדש הראשון. אולם בעקבות מציאת המקדש שזוהה כפלישתי בחפירות של תחילת שנות ה-70 עברה הדיעה השלטת להיות שהעיר היתה פלישתית לכל אורך התקופה
תקופת הברונזה
בתקופת הברונזה התיכונה II א' היה במקום יישוב ארעי, שנשתמרו ממנו רק חרסים מועטים. תחילת יישוב הקבע בתל קסילה מקבילה להגעת הפלשתים לארץ ישראל במאה ה-12 לפנה"ס. קודם לכן לא היה התל מיושב, והיישוב הכנעני הקדום יותר, ששכן בתל גריסה הסמוך ("תל נפוליאון"), שקע בתקופה זו וחשיבותו ירדה. הפלשתים בחרו להתבסס בתל קסילה המהווה חלק מרכס הכורכר המקביל לחופי הים התיכון, ואשר היה מוקף אותה עת בביצות. ביחס לתל גריסה שוכן תל קסילה קרוב יותר לשפך הירקון אל הים, כשני קילומטרים בלבד. בתקופה זו עבר אפיק הירקון מעט צפונה מהתוואי הנוכחי שלו, ככל הנראה במקום בו עוברות כיום שדרות רוקח, ועל כן הנמל הפנימי שהקימו הפלשתים על גדות הנחל, שכן בסמוך לתל. בתי היישוב הפלישתי הוקמו על המדרון המערבי של התל הפונה אל הים. ליישוב היה גרעין צפוף ובו שכן המרכז הפולחני, וסביבו השתרע שטח פתוח שבו הוקמו בתי מגורים. המקדש במרכז היישוב היה מבנה קטן עשוי מאולם בודד, שניצב במרכזה של חצר גדולה. בתוך המבנה היו ספסלים שנועדו להנחת המנחות, ובמה מדורגת במרכזו נועדה ככל הנראה לצלם האליל. ליד המקדש הוקם מבנה מיוחד, "בית האח", שבו אולם גדול עם ספסלים לאורך הקירות ובאמצע אח גדולה מוגבהת כ-40 ס"מ מהרצפה ולצידה חלק קטן מרוצף בקרמיקה. המבנה מתוארך לסוף תקופה 12 לפנה"ס (שכבה 12) הארכיטקטורה הזאת מוכרת מאותה תקופה גם מאשקלון ואשדוד ובאזורים שונים בעולם האיגאי. ייתכן שמדובר בפולחן ביתי ל'טביטי', אלת האש שעמדה בראש הפנתיאון הסקיתי, או הסטיה אלת האח היוונית.
היישוב בתל קסילה גדל בתחילת המאה ה-11 לפנה"ס, ותחת המקדש הראשון הוקם מבנה גדול מעט יותר, שהתאפיין בקירות אבן עבים וחזקים יותר. עם זאת צורתו של המקדש החדש נותרה זהה לזו של קודמו. בתקופה זו נחפר בחצר המקדש בור, ובו הונחו חפצי פולחן שונים. בחפירות התגלו בבור כמאה כלי חרס, וידוע במיוחד כלי קיבול בצורת אישה שבשני שדיה פתחים לשפיכת נוזל. ייתכן שהכלי נועד לחלב וייצג את אלת הפריון (הכלי מוצג במוזיאון). שיאו של היישוב בתל היה במחצית השנייה של המאה ה-11 לפנה"ס, ובתקופה זו שוב הוגדל מבנה המקדש (ראו 1 בתרשים) ונוספה לו מבואה גדולה. תקרת המקדש נתמכה בשני עמודי עץ ארז הלבנון שניצבו על בסיסי אבן עגולים. בחלקו המערבי של המקדש הוקם חדרון ששימש לאחסון אוצרות הפולחן ובכניסה אליו נבנתה במה מוגבהת. החצר סביב המקדש תוכננה גם היא מחדש וחומת מגן הוקמה סביבה. בחצר נבנו מזבח (ראו 2 בתרשים) ומבני עזר (ראו 4 ו-5 בתרשים). על משמעות התפתחותו של המקדש במקום נאמר כי:
ממערב למקדש העיקרי הוקם מקדש משני קטן יותר שנבנה לפי עקרונות תכנוניים זהים (ראו 3 בתרשים). ייתכן שמקדש זה שימש לפולחנו של אל משני, או שהיה בית תפילה פרטי של שליט העיר.
מדרום למקדשים השתרע רובע המגורים שרחובותיו בנויים בתבנית שתי וערב ובתיו מסודרים בגושים. הבתים עצמם נבנו לפי תוכנית אחידה של ארבעה מרחבים - שני חדרים וחצר שמחולקת לשטח מקורה ולשטח פתוח. שטחו של כל בית עמד על כמאה מ"ר, ובשל חלוקתו הפנימית הוא זכה לכינוי "בית ארבעת המרחבים" המאפיין את תקופת הברזל בארץ ישראל. בתל התגלו ממצאים רבים שכללו כלי פולחן במקדשים, קנקני חרס לשמן וליין, חותמות וכלים מארד. הממצאים בתל מעידים על אורחות חייהם של תושביו ועל כך שעמדו בקשרי מסחר עם צור, צידון, מצרים העתיקה ועם קפריסין. עוד מדגימים הממצאים כיצד התמזגה ההשפעה האגאית שהביאו עימם הפלשתים מארץ מולדתם, עם השפעה כנענית מקומית. בתל התגלה בית מלאכה ליציקת כלי ארד, ואחד הבתים ברובע המגורים שוחזר למלוא גובהו. על משמעותם של הממצאים בעיר נכתב כי:
סוף תקופת השיא של העיר בא לה בשנת 990 לפנה"ס לערך.
תקופת הברזל
בתקופת הברזל בארץ ישראל קם יישוב קטן על התל, ובשל שיקומו של המקדש במקום, מאמינים החוקרים כי הדבר נעשה בידי תושבים פלשתים. בסוף המאה ה-10 לפנה"ס ננטש התל לחלוטין, אולי בשל מסעו של שישק הראשון לארץ ישראל. היישוב במקום התחדש בסוף המאה ה-7 לפנה"ס, ולפי הממצאים קשור זה ככל הנראה להתפשטות ממלכת יהודה מערבה בתקופת יאשיהו. שני האוסטרקונים שנמצאו בתל בשנות ה-40 הם ככל הנראה מתקופה זו. התיישבות זו הייתה קצרת ימים וייתכן שהסתכמה במצודה ותו לא. לאחר חורבן בית המקדש הראשון התקיים יישוב רק בפסגת התל, ושטח העיר שסביבו לא נבנה עוד. על הממצאים המאוחרים בתל קסילה נמנים מבנה מסוף המאה ה-6 לפנה"ס (תקופת שיבת ציון) ולידו באר רבועה בעומק של 12 מטר; מטבע מתקופת אלכסנדר מוקדון ומספר שרידים מהתקופה ההלניסטית ומהתקופה הרומית, מועד בו פעל מרכז מסחרי בתל. ממזרח לתל התגלה צמד גתות מהתקופה הרומית, ואלה נותרו באתרם.
בתקופה הביזנטית שכן יישוב כפרי דליל סביב תל קסילה, ועל התל עצמו ניצב בית מרחץ. צפונית-מזרחית לתל שכן בית כנסת שומרוני מהמאה ה-6. רצפת הפסיפס של בית כנסת זה נשתמרה והיא מוצגת בתחומי המוזיאון אין סיטו. רק שליש משטח הרצפה השתמר, ובה דגמים הנדסיים. ברצפה קבועות שלוש כתובות, אחת בשומרונית ושתיים ביוונית. שתיים מהן מציינות שמות תורמים ונוסח השלישית הוא: המבנה המאוחר ביותר שידוע כי ניצב על התל הוא החאן ששכן במקום בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל. לאחר שזה נהרס לא יושב התל שוב, למעט בזמן מלחמת העולם הראשונה, עת שימש התל נדבך בחלקו המערבי של קו שתי העוג'ות לאורכו התחפרו כוחות הצבא העות'מאני שנערכו מול חיל המשלוח המצרי שחנה מדרום לירקון. הטורקים חפרו תעלות בתל, וכן התגלו בו רסיסי פגזים בריטים.
סופי סיילס
סוּפִּי סיילס (אנגלית: Soupy Sales, 8 בינואר 1926 - 22 באוקטובר 2009) היה קומיקאי, שדרן רדיו ושחקן יהודי-אמריקאי. סיילס, אשר שמו המקורי הוא מילטון סופמן, הנחה מספר תוכניות ילדים החל בשנות ה-50 של המאה ה-20 וצבר לעצמו מוניטין כקומיקאי פרובוקטיבי לעיתים. סיילס זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ב-2005.
ביוגרפיה
אביו היגר לארצות הברית מהונגריה, נישא והתיישב עם אשתו בפרנקלינטון שבצפון קרוליינה והוליד שלושה ילדים, הצעיר שבהם סיילס. סיילס למד בתיכון בווירג'יניה המערבית וסיים את חוק לימודיו ב-1944. לאחר מכן התגייס לחיל הים האמריקני ושירת על אוניית סוחר חמושה בקרבות מלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט. במהלך שירותו התחבב על חבריו הימאים בזכות בדיחות אשר נהג לספר ומתיחות שערך, להן נפלו קורבן.
לאחר סיום המלחמה למד סיילס עיתונאות באוניברסיטת מרשל וסיים עם תואר שני בתחום לימודיו. באותה העת החל להופיע במועדוני לילה כבדרן וזמר. לאחר שסיים לימודיו החל לעבוד כדי ג'יי ותסריטאי בתחנת רדיו מקומית בהנטינגטון. ב-1949 עבר לסינסינטי, שם החל להופיע גם בטלוויזיה. סיילס הנחה באותו הזמן תוכנית ריקוד כמו גם תוכנית אירוח לילית.
לאחר שתוכניותיו בוטלו לבסוף עבר סיילס לקליבלנד, ולאחר מכן לדטרויט, לשם הגיע ב-1953. בכל אחת מהערים המשיך להנחות תוכניות טלוויזיה ורדיו וכן להופיע במועדוני לילה. בדטרויט עבד עבור רשת השידור ABC ולתקופה קצרה אף ניסה לפתח קריירה מוזיקלית, לאחר שהוציא סינגל דרך אולפני ההפקות של מוטאון.
הצלחתו בטלוויזיה
תוכניתו הידועה ביותר של סיילס הייתה "צהריים עם סופי סיילס", שלאחר מכן נקראה בפשטות "המופע של סופי סיילס". התוכנית עלתה לשידור לראשונה ב-1953 בתחנת טלוויזיה מקומית של ABC בדטרויט, והחל ב-1959 זו שודרה ברשת הארצית. לאחר כשנה וחצי התוכנית ירדה מהרשת הארצית וחזרה לרשת מקומית, הפעם בלוס אנג'לס. ב-1964 עבר סיילס עם תוכניתו לניו יורק, שם חזר לצבור פופולריות.
התוכנית כללה מערכוני סלפסטיק ושאר אמצעים קומים, בשילוב עם בובות ושחקנים. בין הבדיחות הקבועות בתוכנית הייתה הטחת עוגת פאי מצופה קרם קצפת בסיום רבים מהמערכונים בפרצופו של סיילס. הבדיחה הייתה כה פופולרית בקרב צופיו עד שסיילס חזר עליה שוב ושוב לאורך כל שנות שידור הסדרה וזו הפכה לסימן ההיכר שלו. לימים יטען סיילס כי בפניו הוטחו יותר מ-25 אלף עוגות עבור מערכוניו. בשיא הפופולריות של התוכנית, בשנות ה-60 בניו יורק, סיילס אירח באופן קבוע אמנים בולטים בתוכנית למערכונים והופעות מוזיקליות. כך בין השאר התארחו אצלו סמי דייוויס ג'וניור, פרנק סינטרה ולהקת הסופרימס.
לאחר יותר מעשור בניו יורק שב סיילס ללוס אנג'לס והשיק התוכנית מחדש, הפעם תחת השם "המופע החדש של סופי סיילס", אך התוכנית בוטלה לאחר עונה אחת. סיילס חזר לתחום הרדיו ולניו יורק, שם שידר בתחנת הרדיו של NBC בתקופת עלייתו של השדרן הווארד סטרן באותה תחנה. סיילס וסטרן רבו פעמים רבות, לעיתים אף בשידור חי מעל גלי האתר. כך, למשל, סטרן טען במהלך אחת מתוכניותיו כי הוא חתך את מיתרי הפסנתר בו השתמש סיילס בתוכניתו שלו. עם זאת, לימים הודה סטרן כי לא באמת חתך את המיתרים והשידור נועד רק להלחיץ את סיילס.
מחלוקות וביקורת אודות התוכנית
לא אחת נמתחה על סיילס ביקורת כי חצה את גבול הטעם הטוב בבדיחותיו. בין התקריות הבולטות שידור תוכנית טלוויזיה ב-1 בינואר 1965, יום לאחר חגיגות הסילבסטר. סיילס ביקש מקהל הילדים שבצופיו לגשת לחדר השינה של הוריהם, אשר נרדמו לאחר חגיגות השנה החדשה, ולהוציא מארנקיהם "פיסות נייר ירוקות ומשונות עם תמונות של הנשיאים עליהן", בכוונתו לדולרים. סיילס ביקש מהילדים לשלוח לו את השטרות והבטיח בתמורה שישלח להם גלויה מפוארטו ריקו. לאחר שהתחנה אכן קיבלה שטרות ממוענים לסיילס (שרבים מהם היו, עם זאת, שטרות מונופול), נאלץ סיילס להסביר לצופיו כי הייתה זו בדיחה. התחנה עשתה מאמץ להחזיר את השטרות, אך כאשר התרעומת הציבורית גברה השעתה את סיילס והורידה תוכניתו למשך שבועיים.
במקרים אחרים רבו טענות כי סיילס סיפר בדיחות גסות במהלך תוכניות הילדים שלו. על אף שטענות אלו לא הוכחו מעולם, וסיילס אף הציע פרס של 10,000 דולר למי שיוכיחן, השמועות והביקורת בעקבותן נמשכו.
לעיתים מקור המחלוקת לא היה סיילס עצמו, אלא צוות ההפקה של התוכנית אשר היה מותח את סיילס. בכמה מקרים צוות ההפקה ניסה להסיח את דעתו של סיילס בעזרת חשפנית, אשר הייתה נוטלת חלק בתוכנית. אמנם תמונות עירום מעולם לא שודרו במהלך התוכנית עצמה, באחד המקרים החשפנית כן צולמה בעירום והסצנה שוחררה בקלטת "פיספוסים".
אריה בר
אריה בר (נולד ב-1944) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן במגוון תפקידים במגזר הציבורי והעסקי.
ביוגרפיה
בר נולד ב-1944 בבגדאד שבעיראק למשפחה בת 10 נפשות. ב-1950 עלתה המשפחה ביחד עם יהודים בגדדיים נוספים לארץ ישראל, שם ניתן להם שם המשפחה ברוריה (על שם דודתו שנפטרה בעיראק). לאחר מיון "בבית העולים שער העלייה" (סנט לוקס) במערב חיפה, נשלחה המשפחה למעברה בבאר שבע, שם השתכנו.
ילדותו עברה עליו בבית הספר "נטעים" בשכונה ג' בב"ש, ולאחר מכן למד בכיתה ט' בבית הספר מקיף א' בב"ש, שם החל את דרכו המקצועית. בר התגייס לצבא בשנת 1962 לחיל הים, שם השלים את השכלתו התיכונית בלימודים אקסטרניים. הוא השתחרר בדרגת סמל ראשון ב-1965.
קריירה ציבורית
בר החל את דרכו הציבורית כבר בשנת 1958, כשהיה בן 14 בלבד. תפקידו הראשון היה כנער שליח במשרד הבינוי והשיכון. התפקיד, שהחל מעבודה בצריף בחצר בית הספר מקיף א' בב"ש, הוביל במהלך השנים למעבר לכל התפקידים הניהוליים שכללו בין היתר טיפול בנושאים כמו פינוי מעברות (חצרים, משקי עזר (נווה נוי, שכונה ג', ד' צפון ועוד) ופיתוח העיר.
ב-1974 מונה לסגן מנהל המחוז במשרד הבינוי והשיכון והיה ממונה על שיקום השכונות בנגב ואף היה אחראי לתוכנית הראשונה במדינה בנושא זה - שיקום שכונה ג' בב"ש. תוכנית זו היוותה למעשה את האבטיפוס לתוכניות דומות שבוצעו בהמשך. נושאים נוספים בהם טיפל כללו פיתוח ותשתית ביישובי הבדואים בנגב, הפעלת פרויקטים לבנה ביתך והקמת היוזמה לבניה על ידי עמותות בארץ. ב-1989 קודם למנהל מחוז הנגב במשרד הבינוי והשיכון, היה אחראי על פרויקטים ותקציבים רבים, שהתבטאו בבנייה של מעל 25,000 דירות חדשות בשנה ופיתוח תשתיות נוספות. בין הישגיו ניתן למנות את הובלת השינוי התפיסתי לגבי התכנון האורבני ובעיקר השילוב בין התכנון לצרכים האנושיים. בתפקידו זה היה היוזם והדוחף המרכזי לקליטת העלייה בנגב ובתחום זה זכה להצלחות רבות בקידום התכנון, הפיתוח והבנייה – עליהם זכה לחיזוק חיובי מאריאל שרון, שהיה שר הבינוי והשיכון באותה עת.
לאחר הצלחתו בתפקיד, מונה בר ב-1991 למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון על ידי אריאל שרון, והיה אחראי על ביצוע מדיניות הממשלה בתקופת העלייה הגדולה מברית המועצות. בתקופת תפקידו דאג בר לגידול מהותי של יכולות התכנון והביצוע במשרד על מנת להקים מעל 100,000 יחידות דיור ברחבי הארץ. בין הישגיו ניתן למנות תועלות נוספות בכל הקשור לפיתוח אזורי ועירוני, הקפדה על פיתוח הפריפריה בנגב ובגליל, מזרח המדינה לאורך הקו הירוק, מחוז ירושלים ועוד.
בר היה שותף לקליטת 14,400 עולים מאתיופיה בין לילה והוא זה שעמד על כך שהעולים לא יישלחו לערי הפיתוח בנגב ובגליל אלא יופנו למרכז הארץ ובעיקר לערים חזקות חברתית וכלכלית כל זאת כלקח מהעבר בו שוכנו עולים מארצות מצוקה בערי הפיתוח.
ב-1993 מונה בר למנכ"ל חברת ערים (חברה ממשלתית לתכנון ופיתוח) ושימש בתפקיד זה מעל עשור. החברה פעלה תחת ניהולו של בר כזרוע הביצוע של משרד הבינוי והשיכון ומינהל מקרקעי ישראל. במהלך כהונתו החברה תכננה וביצעה תשתיות ליישובים חדשים (צורן, אלעד, יד חנה, לפיד ועוד) ושכונות בערים ברחבי המדינה.
בשנת 2003 מונה למנכ"ל בחברת נתיבי איילון והיה אחראי על תכנון ופיתוח תשתית התחבורה בגוש דן. בתפקידו זה בר הניח את היסודות להמשך תכנונו וביצוע של כביש נתיבי איילון דרומה וצפונה. בר פעל לביטול החלטת הממשלה לסגור את חב' נתיבי איילון וקידם בתמיכת אריאל שרון את המשכו של כביש נתיבי איילון דרומה וחיבורו לכביש 40. הצלחתו בתפקיד כמנכ"ל חב' נתיבי איילון הביאה למינויו כמנכ"ל משרד התחבורה בשנת 2005 על ידי השר מאיר שטרית, בר פעל לשינוי מהותי בהתנהלות המשרד תוך קידום ושיתוף עם גופים חיצוניים. במסגרת תפקידו היה אחראי בר על פעילות הענפה בתחום משרדו בנושאי הים, האוויר והיבשה, והמשיך לקדם רפורמות בתחום.
ב-2006, לאחר מינויו של מאיר שטרית לתפקיד שר הבינוי והשיכון חזר לתפקיד מנכ"ל אותו משרד, שם טיפל בין היתר בנושאים נוספים כגון תוכניות סיוע לדיור והמשך פעילות בנושא שיקום השכונות.
לאחר מינויו של מאיר שטרית לשר הפנים בשנת 2007, מונה בר למנכ"ל המשרד. בתפקידו דאג לקדם את הקמת רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול, בנוסף ליוזמת רשות כיבוי האש הארצית, יוזמת רשות האכיפה לבנייה הבלתי חוקית בישראל ועוד. אחראי גם לביצוע שינויים רבים בחוק התכנון והבנייה לצורכי ייעול המערכת התכנונית בישראל. כמו כן קודמו נושאי השלטון המקומי, בדגש על חיזוק הרשויות המקומיות ופעולה נרחבת בשינוי גבולות וחלוקת הכנסות בין הרשויות, איחודי רשויות ויוזמות נוספות.
בר הניח את היסודות לביצוע תעודת הזהות והדרכון הביומטרי במדינת ישראל - החל מחתימת ההסכם עם חברת HP לביצוע תעודות הזהות הביומטריות ואת תכנון הדרכון ביומטרי בשיתוף כל גורמי הביטחון במדינה.
קריירה עסקית
החל מ-2008, פרש בר מהמגזר הציבורי ועבר לכהן כמנכ"ל ושותף בחברת מגדל טופ נדל"ן בע"מ.
בנוסף, הוא הבעלים היחיד בחברת ברטופ בע"מ לניהול והשקעות המספקת שירותי ייעוץ וכן שותף ומנהל את חב' מגדלי שרונים בע"מ ואת חברת מגדלי בת הים בע"מ.
עשייה פוליטית ומוניציפלית
בין השנים 1980–1983, נקרא להקים את המועצה המקומית ברהט וכיהן בתור ראש המועצה הראשון ביישוב. היה אחראי להקמה של חלק נכבד מתשתיות העיר ופיתוח היישוב בתחומים רבים. בר הניח את היסודות לחוקי העזר העירוניים, הקים מערכת חינוך וקהילה, שטחים ציבוריים ועוד.ב-1988 מונה על ידי שר הפנים כחבר המועצה האזורית משוש הכולל את היישובים ערוער, כסייפה ושגב - שלום - אשר גם בהם המשיך את קו המדיניות ברהט ודאג לפתח רבות את היישובים הנ"ל.
פעילות התנדבותית
כיהן כחבר בהנהלת הפועל באר שבע בכדורגל בשנים 1975–1986 ושימש במגוון תפקידים בקבוצה: יו"ר מחלקת הנוער והנערים, חבר בוועדת הכספים, הוועדה המקצועית וסגן יו"ר ההנהלה.
כמו כן, שירת כחבר בצוות ההתרמה להקמת בית יד לבנים בבאר שבע, והיה חבר בחוג ידידי יד שרה בב"ש ויו"ר ועדת הבניה בעמותה.
תפקידים נוספים
במהלך השנים כיהן בר במגוון תפקידים נוספים במקביל או מכוח תפקידו. בין התפקידים ניתן למצוא: חבר בוועדה לניהול משא ומתן עם תושבי הנגב עקב הסכם השלום בין ישראל למצרים (1979).
חבר ועדת ההיגוי לענייני הבדואים בנגב (1985).
חבר במועצת הנגב.
דירקטור בחברה הממשלתית שיכון ופיתוח (1990–1993).
נציג משרד הפנים בשיחות ועידת אנאפוליס.
תארים ותעודות אקדמיים
בוגר קורס שנתי ליחסי עבודה ונציבות שירות המדינה בטכניון (1971) וקורס דו שנתי למינהל ציבורי (1974) במדרשה למנהל בבאר שבע.
בעל תואר ראשון (1988) ותואר שני (1991) בגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
תוארי כבוד
על פועלו ותרומתו למדינת ישראל והנגב בפרט במגוון תחומים, זכה בר למספר תארים הכוללים בין היתר את:
תעודות הצטיינות במשרד הבינוי והשיכון (1979, 1981). תעודת הוקרה מנציבות שירות המדינה על הצעת ייעול.
אזרחות כבוד של המועצה האזורית עמק חפר (2006).
ב־2008 מונה בר על ידי הממשלה כחבר בוועדה של נציבות שירות המדינה לאישור מנכ"לים ומקביליהם בשירות המדינה.
יקיר העיר באר שבע (2011).
בשנת 2016 קיבל בר תעודת הוקרה מטעם ארגון הקבלנים והבונים בנגב על תרומתו לקידום התכנון והבנייה במדינת ישראל.
חיים אישיים
בר מתגורר כיום בבאר שבע, נשוי ואב ל-3 ילדים.
אוטוביוגרפיה המגוללת את סיפור חייו ופועלו בשם "בשביל חיי" הוצאה בספר שיצא לאור על ידו.
פורמולה 3
פורמולה 3 (באנגלית: Formula Three/F3) הוא סבב מרוצי מכוניות חד מושביות בסדרת מרוצי הפורמולה. תחרויות הפורמולה 3 מתקיימות במספר סבבי אליפויות וליגות ברחבי העולם. בנוסף, ישנם כמה "מרוצים מיוחדים" אשר מתקיימים מחוץ לאליפויות. פורמולה 3 מהווה את השלב השני של נהגי מרוץ השואפים להתקדם לשלבים הבאים בסבבי הפורמולה המתקדמים, או בייחוד בסבב היוקרתי פורמולה 1. ליגות המרוצים מרוכזות באירופה, בצפון אמריקה, אוסטרליה ואסיה. הצלחה במרוצי פורמולה 3 עשויה להוביל להשתתפות במרוצים היוקרתיים יותר- באליפות הפורמולה 2 ובמקרים מסוימים בפורמולה 1.
היסטוריה
פורמולה 3 התפתחה ממכונית בעל מושב יחיד, הפורמולה ג'וניור, המכונית הושקה ב -1957 על ידי הנהג והעיתונאי האיטלקי ג'יובאני לוראני. ב־1964 פורמולה ג'וניור הוחלפה במכונית בעלת מושב יחיד עם מנוע 1,000 סמ"ק שנקראה פורמולה 3 על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) ויוצאה לכל אירופה. המותגים המצליחים ביותר לאותה המכונית היו הלוטוס, ברבהאם וקופר. בנוסף, המכונית שקדמה לפורמולה ג'וניור ובעזרתה פותחה הפורמולה 3 היא המכונית בעלת מנוע 500 סמ"ק. מכונית זו פותחה לראשונה ב - 1946 על ידי צ'ארלס וג'ון קופר בבריסטול שבאנגליה. המכוניות הללו, פורמולה 3, פורמולה ג'וניור וה-500 סמ"ק פותחו כדי להתחרות בהוצאה כספית נמוכה למכוניות מרוץ, עם זאת הגיעו להישגים לא מבוטלים. כיום קיימות כמה חברות אשר מייצרות ומספקות את המכוניות, החברה העיקרית היא חברת דאלארה (Dallara), החברה מייצרת את רוב המכוניות כיום, ולצידה פועלות החברות: מיגאל (Mygale), לולה (Lola), ארט-טק (Arttech) וSLC. מכונית הפורמולה 3 היא סוג מכונית פורמולה (הגה פתוח) מושב יחיד אשר משתמשת בצמיגים חלקים (slick tyres).
נתונים טכניים של כלי הרכב במירוץ
מנוע הפורמולה 3 הוא מנוע 2 ליטרים, 4 צילינדרים רגיל. המנועים חייבים להיות בנויים מתוך הבלוק של מודל הייצור, ואף מסופקים על ידי הליגה\מרוץ בו משתתפים ומכך כוונונים פרטיים לא יכולים להתבצע, מה שאומר שכוח המנוע שווה. ישנם הרבה חברות שמייצרות  את המנועים, הפופולריות שבהן הם: הונדה, פולקסווגן, אלפא רומיאו, רנו ומרצדס.
גוף המכונית
רשימת נתונים טכניים מלאה: (fia.com" (PDF). (1213 kiB")
מרוצים מיוחדים
בנוסף לכל האליפויות וסדרות המרוצים, פורמולה 3 ידוע גם בזכות המרוצים החד יומיים המתרחשים ברחבי העולם בלי קשר לשאר האליפויות. רוב המרוצים המיוחדים אינם מתרחשים כל שנה ברציפות אלא כל כמה שנים. כיום ישנם רק שני מרוצים חד יומיים המתרחשים בקביעות כל שנה והם המרוצים "מסטרס הפורמולה 3" ו "מקאו גראנד פרי פורמולה 3". מרוצים אלה התחילו בשנת 1983 שבה התרחש המרוץ החד יומי הראשון במקאו. "מקאו גראנד פרי פורמולה 3" הוא הידוע ביותר מבין המרוצים החד יומיים ובו זכו הנהגים המפורסמים איירטון סנה, מיכאל שומאכר, דייוויד קולטרד וראלף שומאכר. המירוץ מסמן בדרך כלל את סיום עונת הפורמולה 3 ומשתתפים בו נהגים מאליפויות בכל רחבי העולם. בנוסף ישנם גם כמה מרוצים המתרחשים במקומות שונים בעולם, בעיקר במקומות בהם לא מתקיימות אליפויות וסדרות המרוצים המרכזיות, כדי לאפשר לקהלים נוספים לצפות במרוצים. אחד המרוצים החד יומיים המפורסמים ביותר היה ה"מונקו גראנד פרי" אשר התרחש עד שנת 1997 והתרחש מאז רק עוד פעם אחת בשנת 2005, ומאז עבר להיות חלק מאליפות פורמולה 3 האירופאית.
רשימת אליפויות וסדרות מרוצים
ראו גם: אליפויות וסדרות מרוצים
בתיה ברנר
בתיה ברנר (3 בספטמבר 1894 - 12 בדצמבר 1975) הייתה חלוצה, מנשות העלייה השנייה, מדור המייסדים של קיבוץ עין חרוד, אחותו של הסופר יוסף חיים ברנר, מחברותיה הקרובות של רחל המשוררת.
ביוגרפיה
בתיה ברנר נולדה בעיירה נוביה מליני (רו') שבפלך צ'רניגוב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), להוריה חיה-רייזל (לבית מינץ) ושלמה. בתיה הייתה הילדה הרביעית במשפחה. לפניה נולדו יוסף חיים, שמואל, אהובה (לובה), ואחריה נולדו מאיר ובנימין. המשפחה הייתה ענייה, וילדותה עברה עליה בדלות קשה. שמהּ המקורי של משפחתה היה לובנוב; סבה, אב לשלושה בנים, שינה את שמות המשפחה של שניים מבניו ל'ברנר' ו'נרוצקי', כי בדרך זו הסטטוס של כל בן היה כביכול "בן יחיד", ובנים יחידים לא גויסו לצבא.
בחודש ספטמבר 1912 (תרע"ג) עלתה בתיה לארץ ישראל יחד עם אחיה מאיר. בארץ כבר היו באותה עת שלושה מאחיה: יוסף חיים, שעלה ב-1909, ואהובה (לובה) ובנימין, שעלו ב-1911. שמואל ברנר, היחיד מבין ששת האחים שלא עלה לארץ ישראל כי אם נשאר באוקראינה, נספה ב-1919 בפוגרום שנערך בעיירה, יחד עם אשתו ושלושת ילדיהם – נחום, לאה ורחל - ועם אבי המשפחה, שלמה ברנר.
היא לא נישאה, ולא השאירה אחריה ילדים. בין היתר, כתוצאה מהשפעות של האידאולוגיה המהפכנית-סוציאליסטית, שבשנים ההן הפנתה ביקורת נגד מוסד המשפחה.
אניטה שפירא מציינת בביוגרפיה שלה על י.ח. ברנר, כי בתיה, בצעירותה, נודעה ביופייה הרב. בנימין, אחיה, מציין באותו עניין, בספרו האוטוביוגרפי: "בתיה, אחותי השנייה, נערה בת שבע-עשרה, נחשבה ליפה בעיירה. היא עצמה ידעה זאת, כפי שניכר ממנהגה. תנועותיה מחושבות ומדודות, וכשהיא מבקשת לומר משהו היא עושה בידיה איזו תנועה ענוגה ואצילה, כיאה לבת-טובים יפה".
ב-2022 יצא לאור הספר "הספר האדום" שכתב אסף ענברי. הספר מתמקד, באופן ספרותי, באישיותם ובהתפתחותם הרעיונית של יצחק טבנקין, מאיר יערי, יעקב חזן ומשה סנה, מנהיגי השמאל במדינת ישראל בעשורים הראשונים לתקומתה. בתיה ברנר נזכרת בספר כגיבורת משנה, הידועה בקיבוץ עין חרוד בהתמסרותה לעבודה פיזית קשה.
עבודתה כחלוצה
בתיה פנתה, עם הגיעה לארץ ישראל, ובעצתו של אחיה הגדול, הסופר י.ח. ברנר, לעבודת חקלאות. עבודה זו תאמה את הרוח החלוצית שאפיינה את אנשי העלייה השנייה, ועלתה בקנה אחד עם האידאולוגיה של בתיה. אחיה בנימין, מספר בספרו על החלטתה: "בתיה העלמה העדינה המתהלכת כפייה בבגדי מלמלה, כיוון ששמעה על הפועלים ועל החיים בקבוצה, על עבודת האדמה, מיד כבש הרעיון הזה את לבה, ובמהרה עברה אל קבוצת בן-שמן, שנוסדה לא מכבר, לחיות בה". גם בהספד שהספיד אותה, ציין בנימין את דביקותה השלמה של בתיה ברעיון העבודה, שהיה עבורה צו מוסרי ראשון של התנהגות. קו נוסף באידאולוגיה שלה הייתה הצמחונות, מתוך רצון לא לפגוע בכל אשר נשמת-חיים באפו.
בתיה עברה כמה תחנות שבהן עבדה, ועם ייסודה של עין חרוד, באה אליה עם חבריה מכנרת. בעלייה לגבעת קומי (שממוקמת במקום ייסודה של עין חרוד), נכחה בסכסוך בין חבריה המתיישבים לבין ערבים מקומיים, ושם נזרקה עליה אבן, שהשאירה צלקת במצחה.
בעין חרוד חייתה בתיה עד לפטירתה.