cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרי מנסיני
ילדותו
מנסיני נולד בשכונת "איטליה הקטנה" בקליבלנד שבאוהיו, ובלידתו ניתן לו השם אנריקו ניקולה מנצ'יני. הוא גדל בעיירה של עובדי תעשיית פלדה בשם אליקיפה המערבית ליד פיטסבורג שבפנסילבניה. הוריו היגרו מאזור אברוצו באיטליה. אביו, קווינטו, שהיה עובד פלדה, שלח את בנו היחיד ללימודי פיקולו בגיל שמונה. כשמנסיני היה בן 12, הוא החל בשעורי פסנתר. האב והבן ניגנו יחד בתזמורת האיטלקית המקומית שנקראה "בני איטליה". לאחר שסיים את בית הספר התיכון, ב-1942, החל מנסיני ללמוד בבית הספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק, אך ב-1943, לאחר שנת לימודים אחת בלבד, גויס לצבא ארצות הברית. ב-1945 השתתף בשחרור מחנה ריכוז בדרום גרמניה.
קריירה
עם שחרורו מהצבא, החל לעסוק במוזיקה. ב-1946 שימש כפסנתרן ומעבד בתזמורת גלן מילר המחודשת, בניצוחו של טקס בנקה. לאחר המלחמה הרחיב את יכולותיו בהלחנה, בהרמוניה ובתזמור בהנחייתם של שני מלחינים מפורסמים, ארנסט קרנק ומריו קסטלנואובו-טדסקו. ב-1952 הצטרף למחלקת המוזיקה של אולפני ההסרטה יוניברסל. ב-1954 היה מועמד לראשונה לפרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר על הסרט סיפורו של גלן מילר. במשך שש שנים הלחין את המוזיקה ביותר מ-100 סרטים. הוא הפך למלחין ומעבד עצמאי ב-1958. מיד לאחר מכן כתב את המוזיקה לסדרת הטלוויזיה "פיטר גאן" של בלייק אדוארדס, שעמו החל לעבוד במשותף במשך 35 שנה ויחד יצרו את המוזיקה בכ-30 סרטים ביניהם ימים של יין ושושנים (1962), מר הובס בחופשה (1962) הפנתר הוורוד, המירוץ הגדול (1965), פיקדון קטן (1980) וסיפור חיים (1986). מנסיני היה אחד הראשונים שערבו ג'אז במוזיקה התזמורתית הרומנטית ששימשה לסרטים ולטלוויזיה באותה תקופה.
מנסיני הקליט יותר מ-90 תקליטים, בסגנונות שונים, החל ממוזיקה קלאסית דרך ביג בנד ועד פופ. שמונה מהם היו לתקליטי זהב. משך 20 שנה היה לו חוזה עם חברת תקליטי RCA, שהביא ליצירת 60 תקליטים ופרסמו אותו בעולם המוזיקה הקלה.
מנסיני ניצח על כ-50 הופעות תזמורתיות לשנה, כ-600 בסך הכל. הוא ניצח על התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הפילהרמונית של לוס אנג'לס, והתזמורת הפילהרמונית המלכותית.
למנסיני היה גם ניסיון בתפקידי משחק ושירה, והופיע כפסנתרן בסרט גאן (הגרסה הקולנועית של פיטר גאן, שאותה הלחין).
מותו ומורשתו
מנסיני נפטר מסרטן הלבלב בלוס אנג'לס. הוא עבד באותו זמן על הגרסה הבימתית של ויקטור ויקטוריה בגרסתו כמחזמר, אך לא זכה לראותו על הבמה. הוא היה נשוי לווירג'יניה או'קונור במשך 43 שנה, ולזוג היו שלושה ילדים.
מיירון הריק
מיירון טימותי הריק (באנגלית: Myron Timothy Herrick; ) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-42 בשנים 1904–1906, וכשגריר ארצות הברית בצרפת בשנים 1912–1914 ומשנת 1921 ועד למותו.
הנרי מנסיני
מותו ומורשתו
מפעלים לזכרו:
מיירון הריק
ראשית חייו
מיירון הריק נולד בהנטינגטון שבמחוז לוריין, אוהיו, כבנם של מרי (לבית הלברט) וטימותי רובינסון הריק, חוואי מקומי. הוא למד באוברלין קולג' ובאוניברסיטת אוהיו וסליין, אך לא סיים את לימודיו בשני מוסדות הלימוד. ב-1880 נשא הריק לאישה את קרוליין מרינה פמרלי מדייטון. לזוג נולד בן אחד, פמרלי וב הריק.
קריירה
ב-1878 התקבל הריק ללשכת עורכי הדין של קליבלנד. ב-1886 הוא הצטרף לבנק "החברה לחיסכון" (Society for Savings), שהיה אחד הבנקים שמוזגו לימים לקי-בנק (KeyBank), כמזכיר וגזבר הבנק, וב-1894 הוא היה לנשיא הבנק.
בשנים 1885–1888 היה הריק חבר במועצת העיר של קליבלנד. ב-1886 הוא סייע לממן ולייסד בקליבלנד את "חברת הפחמן הלאומית" (National Carbon Company), יחד עם וושינגטון ה. לורנס, ג'יימס פרמלי וג'יימס ווב קוק הייז, בנו של נשיא ארצות הברית רתרפורד הייז. חברה זו, קודמתן של החברות "יוניון קרביד" (Union Carbide), "אנרג'ייזר" (Energizer) ו"אברידיי" (Eveready), הפכה לימים לחברה בולטת בהיסטוריה של צריכת סוללות חשמליות ופנסים.
בבחירות לנשיאות של 1892 היה הריק בחבר האלקטורים, והצביע עבור בנג'מין הריסון.
ב-1902 העניק הריק לכפר ולינגטון שבאוהיו תרומה של 20,000 דולר לבניית ספרייה שנקראה ספריית הזיכרון של הריק. בצוואתו הוא הוריש לספרייה סכום נוסף של 70,000 דולר.
ב-1903 נבחר הריק כמושל אוהיו, וכיהן בתפקיד בשנים 1904–1906. כסגנו כיהן וורן הרדינג, לימים נשיא ארצות הברית. הריק היה בן חסותו של הבוס הפוליטי מארק האנה, אך ב-1905 הוא נוצח בבחירות בניסיונו להיבחר לכהונה שנייה כמושל בעקבות מאמציהם של ויין וילר והליגה נגד משקאות חריפים, לאחר שהוא סירב לתמוך בתוכניתם לחוקק חוק יובש באוהיו.
בשנים 1912–1914 ולאחר מכן בשנים 1921–1929 כיהן הריק כשגריר ארצות הברית בצרפת. הוא היחיד מבין שגרירי ארצות הברית בצרפת לדורותיהם שעל שמו קרוי רחוב בפריז, ברובע השמיני של פריז. הוא גם עוטר באות לגיון הכבוד. כשגריר אירח הריק את צ'ארלס לינדברג בפריז לאחר טיסתו המוצלחת מניו יורק לפריז ב-1927. ב-1916 התמודד הריק ללא הצלחה בבחירות לסנאט של ארצות הברית ונוצח על ידי אטלי פומרן.
מותו
מיירון הריק נפטר בפריז בעת כהונתו כשגריר בצרפת ב-31 במרץ 1929 כתוצאה מהתקף לב. הוא נטמן בבית הקברות לייק ויו בקליבלנד.
הארלד קרויצברג
הארַלד קרוֹיצברג (11 בדצמבר 1902 – 25 באפריל 1968) היה רקדן וכוריאוגרף גרמני.
ביוגרפיה
קרויצברג נולד ברייכנברג, כיום ליברץ בצ'כיה. למד בבית הספר לבלט של דרזדן, והיה תלמיד של מרי ויגמן ושל רודולף לאבאן.
החל משנת 1927 הופיע במחזות בבימויו של מקס ריינהרדט ובשנת 1929 נסע עם ריינהרדט לניו יורק. לאחר מכן קיים קרויצברג מסע הופעות בארצות הברית, קנדה, ואירופה עם הרקדנית איבון גאורגי.
בשנת 1955, הקים קרויצברג בית ספר למחול בברן. הבלטים שלו שילבו דרמה והומור, בדגש על סצנות רבות־דמיון. הוא מת בברן.
הופעה נדירה של קרויצברג בטלוויזיה אירעה ב־1965, כשהופיע בתפקיד הכפול של דרוסלמאייר ושל מלך השלג, בקופרודוקציה גרמנית-אמריקאית מקוצרת מאוד של "מפצח האגוזים" של צ'ייקובסקי. ההפקה שודרה בארצות הברית בערוץ CBS, ושודרה שוב מספר פעמים בשנים הבאות, אך בסופו של דבר נזנחה לטובת גרסת מיכאיל ברישניקוב הכמעט־מלאה, משנת 1977.
בשנים 1932–1936 יצר קרויצברג שותפות חריגה עם שותפתו רות פייג'. קרויצברג היה רקדן מודרני גרמני, בעוד פייג' הייתה בלרינה אמריקאית. הם הופיעו לראשונה יחד ב־25 בפברואר 1933 בשיקגו. השותפות הזו עזרה לקרויצברג לבצע את מופעי הסולו שלו במקומות אחרים, שזכו להצלחה. ההופעות של קרויצברג תוארו ככוללות תנועות חזקות, תנועות זורמות, וגם מקטעי פנטומימה. הקפיצות שלו היו מאוד אנרגטיות וחזקות, ובכל זאת תנועותיו היו רכות ומרחפות. הוא היה ידוע לא רק בתור רקדן בלט ורקדן מודרני מוכשר, אלא גם בתור בדרן.
חוסר בפסאודוכולינסטראז
חוסר בפסאודוכולינסטראז הוא מצב רפואי הנגרם מפגם גנטי, אשר כתוצאה ממנו הגוף לא מייצר את האנזים פסאודוכולינסטראז.
בנוסף, היעדר האנזים משפיע על יכולת הגוף לפרק סמים כמו קוקאין והרואין. שימוש בסמים אלה על ידי מי שסובל מחוסר בפסאודוכולינסטראז עלול לגרום למוות לבבי.
השפעות
בעת הרדמה כללית, בנוסף לחומר המטשטש, ניתן למטופל גם חומר משתק שרירים הפועל למשך מספר דקות, לצורך הכנסת צינור לקנה הנשימה המשמש להנשמה מלאכותית. שני חומרים הנמצאים בשימוש נפוץ לצורך זה הם סקסינילכולין (Succinylcholyn, ידוע גם בשם המסחרי Scolyn) ומיבקוריום כלוריד (Mivacurium chloride). כאשר מטופלים הסובלים מחוסר בפסאודוכולינסטראז נחשפים לחומר משתק זה, הם יחוו שיתוק של מערכת הנשימה לזמן ממושך, אשר יחייב המשך הנשמה מלאכותית עד שהחומר יתפוגג מהגוף באופן טבעי. אם המטופל ממשיך להיות מונשם, קיים סיכון מועט בלבד לנזק.
עם זאת, עקב הנדירות של המצב באוכלוסייה הכללית, הצוות הרפואי עשוי להיות לא מודע למצב, מה שעלול להוביל לשני סיבוכים אפשריים. האחד, שהמטופל יישאר משותק למרות שהתעורר מההרדמה, עד שהשפעת החומר תחלוף, בעוד המטפלים מנסים לברר את חוסר התגובה שלו. השני, שצינור ההנשמה יוצא לפני שהמטופל חזק דיו כדי לנשום בכוחות עצמו, מה שעלול להוביל לדום נשימה.
אריה ויישיה
אריה ויישיה היא קאסטה הודית. מחקרים שנעשו הראו נטייה מוגברת לפגם גנטי זה בקרב בני קאסטה זו. מחקר שנעשה בקרב 22 בני הקאסטה במדינת טאמיל נאדו, מצא שתשעה מהם סבלו מחוסר בפסאודוכולינסטראז, המהווה תפוצה גבוהה פי 4,000 מאשר בקרב האוכלוסייה האירופית והאמריקנית.
משפחת דיין
משפחת דיין היא משפחה בולטת בישראל ששורשיה בפינחס דיין מיהדות אוקראינה, חסיד סקווירה שעברת את שם משפחתו במאה ה-19. המשפחה העמידה פוליטיקאים ואנשי צבא ותקשורת בחברה הישראלית.
נחש ים צבי (מין)
נחש ים צבי (שם מדעי: Emydocephalus annulatus) הוא מין של פתן ים ממשפחת הפתניים החי בימים הטרופיים של צפון אוסטרליה וכמה מאיי האוקיינוס השקט כמו הפיליפינים וקלדוניה החדשה. הנחש מצוי בעיקר סביב שונית המחסום הגדולה וים טימור, אך לא במפרץ קרפנטאריה.
תיאור
ממחקר התברר שנחשים בעלי צבע עכור יחסית, ההופך ליותר דהוי וכהה יושפע בהדרגה מכמות רבה יותר של אצות החיות על עורו וגם פוגע במהירות הנחש. לעומת זאת נחשים בעלי מופעים בהירים יותר היו פחות פגיעים לאצות, אם כי האצות אינם פוגעות באורח חייהם קשה והם בעיקר מטרד.
נחש זה ניזון בעיקר מביצים של דגי שונית כמו שוניתיים, קברנוניים וקרנוניים ועוד, אשר מטילים את ביציהם סמוכים לאלמוגים נוקשים ואצל המינים הקטנים גם בין סדקים ונקיקים צרים. בשל כך הנחש צריך ראש עבה כדי להימנע מפגיעות ומבנה היכול לחלץ ביעילות את הביצים מהנקיקים. הפרטים הגדולים יותר יחפשו ביצים באזורים פתוחים יותר מבין הסלעים, מאחר שאלה קשים יותר מהגעה. נחשים אלה אינם תחרותיים ביותר ובניגוד לנחשים אחרים הם נאלצים לאכול לעיתים תכופות.
הנחשים מתרבים במים ומשתמשים בפרומונים כדי לאתר בני זוג פוטנציאליים. הנקבות יותר גדולות מהזכרים והם משריצות במים צאצאים חיים.
תפוצת הנחש בטבע רחבה והיא איננו בסכנה, אם כי חלה באזורים מסויימים ירידה באוכלוסייה עקב הפרעה של מתרחצים אנושיים, פגיעה בבתי הגידול עקב תיירות, הלבנת אלמוגים הפוגעת בטרפו של הנחש.
דנמרק באירוויזיון הילדים
דנמרק נטלה חלק באירוויזיון הילדים 3 פעמים, מאז הצטרפותה לתחרות ב-2003, כאשר שלחה את אן גדיגארד כנציגם בתחרות עם השיר "Arabiens drøm" ועד פרישתה ב-2005.
הציוצים האהובים ביותר בטוויטר
ב-28 באוגוסט 2020 פרסמה משפחתו של השחקן האמריקאי צ'דוויק בוזמן ציוץ ברשת החברתית המקוונת, טוויטר, בה הודיעו על פטירתו ממחלת הסרטן. הציוץ צבר מעל לכ-6.9 מיליון לייקים והפך לציוץ האהוב ביותר בפלטפורמה.
לחמישה חשבונות יש מעל לציוץ אחד ברשימת 30 הציוצים האהובים ביותר; ללהקת הקיי-פופ הדרום קוריאנית BTS יש 17, בעוד שלנשיא ארצות הברית ה-44 ברק אובמה, לנשיא ארצות הברית ה-46 ג'ו ביידן, לאיש העסקים הקנדי-אמריקאי אילון מאסק ולאקטביסטית השוודית גרטה טונברי יש שני ציוצים ברשימה לכל אחד מהם.
עלילות דיקנס
עלילות דיקנס (באנגלית: Dickensian) היא סדרת דרמה בריטית ששודרה לראשונה בערוץ BBC One מ-26 בדצמבר 2015 עד 21 בפברואר 2016. טוני ג'ורדן יצר את הסדרה בת 20 הפרקים, והיה שותף לכתיבה. הסדרה נכתבה בהשראת ספרי צ'ארלס דיקנס והיא מאחדת דמויות שונות מיצירותיו בשכונה בעיר לונדון בתקופה הוויקטוריאנית. המפקח באקט חוקר את רצח ג'ייקוב מרלי, שותפו לעסקים של אבנעזר סקרוג'.
בישראל הסדרה משודרת בערוץ yes Drama.
הפקה
הסדרה "עלילות דיקנס" הוזמנה על ידי דני כהן ובן סטיבנסון. המפיקים בפועל הם פולי היל וטוני ג'ורדן, וחברת ההפקה היא "Red Planet Pictures". באפריל 2016 אישרו ב-BBC שהם מפסיקים את הפקת הסדרה אחרי עונה אחת.
צוות השחקנים
צוות השחקנים כולל את השחקנים הבאים:
אזכורים לדמויות נוספות מספרי דיקנס
הונוריה ברברי ומרתה קרצ'יט עובדות בחנות הבגדים "מנטליני" - אזכור למאדאם מנטליני בספר "ניקולס ניקלבי". חנות הצעצועים בשכונה "גראף וטאקלטון" מופיעה בסיפור "הצרצר מאחורי התנור". בית הקפה ברחוב הוא "Garraway's" שאותו נהג לפקוד דיקנס עצמו, והוא מופיע בספרים "רשומות מועדון הפיקוויקים", "מרטין צ'זלוויט", "דוריט הקטנה" וב-"The Uncommercial Traveller". הכלב של אמיליה האווישם נקרא ג'יפ, כמו הספניאל שהיה לדורה ספנלו ברומן "דייוויד קופרפילד". השוטר דאף שמופיע בסצנות אחדות הוא דמות מ"אוליבר טוויסט".
פרק ראשון: ג'אגרס מזכיר את שם הלבלר שלו "מר היפ" - אזכור ל"אוריה היפ" מ"דייוויד קופרפילד";סילאס וג, בעל המסבאה "שלושת הנכים" (בית מרזח שמוזכר ב"אוליבר טוויסט"), נותן לדייזי הברמנית מגש עם משקאות להגיש ל"מר פיקוויק ואורחיו" (מתוך "רשומות מועדון הפיקוויקים").
פרק רביעי: ג'אגרס מדבר לעיתים קרובות על סיום השותפות בינו ובין מר טלקינגהורן (מתוך "בית קדרות").
פרק שישי: סקרוג' מטיח בפני קרצ'יט כי כשנשא ונתן על תנאי ההלוואה, הוא ודאי התיעץ עם רוחו של מארלי - אזכור לנובלה "מזמור חג המולד". גברת גאמפ מספרת שהיא ראתה את "מר ומיק" שהוא כמו סילאס וג, האפיר ואיבד את רגלו - ייתכן שהיא מרמזת לאביו הזקן של ג'ון ומיק ב"תקוות גדולות" שמכנה את אביו "הזקן".
פרק 7: סילאס וג מתבלבל בין השם "ברברי" לשם "ברנבי" ובכך מרמז לדמות הראשית ברומן "ברנבי רודג'". קומפייסון ומתיו פוקט מדלגים בין הגגות ומזכירים את מותו של ביל סייקס ב"אוליבר טוויסט", שם הוא נתלה על חבל כשהוא מנסה לרדת מהגג.
פרק 9: אדוארד ברברי מבקש עזרה כספית ממר דארלי. שם המזכיר את פ. או. ס. דארלי F. O. C. Darley, אמן אמריקאי שאייר את ספריו של דיקנס במהדורות שיצאו לאור בארצות הברית.
פרק 10: שאלתה של הונוריה לבעל החוב של אביה "האין לך לב, מר סקרוג'?", ודבריה של גברת באמבל "אין לך לב, באמבל?" מזכירים את דבריו של פרדריק דוריט לפאני אחייניתו בספר "דוריט הקטנה" "אין לך זיכרון? אין לך לב?", ומתייחסים גם למילותיה של מיס האווישם ב"תקוות גדולות": "אתה חייב לדעת... שלי אין לב — אם יש לזה קשר לזיכרון שלי".
פרק 12: כשהמפקח באקט משאיר בבית המחסה של בני הזוג באמבל את הילד הקטן הוא נותן לו עצה "הנימוסים חשובים, אבל חשוב גם שתעמוד על שלך". זה מבשר את בקשתו של אוליבר טוויסט לקבל עוד דייסה "בבקשה אדוני, אני רוצה עוד" (שמתרחש בפרק 19).
פרק 13: ביקורו של ארטפול דוג'ר בתאו של פייגין בבית הסוהר מזכיר את האיור המפורסם שצייר ג'ורג' קרוקשנק לספר "אוליבר טוויסט" בשנת 1839. הונוריה מגלה שהיא בהריון - הילדה שתיוולד היא אסתר סמרסון, המספרת (בחלק מהפרקים) והגיבורה של הרומן "בית קדרות"
פרק 14: בוב קרצ'יט אומר שהוא ישא את בנו טים הקטן על כתפו עד שייתחזק, בנובלה "מזמור חג המולד" הוא עדיין נושא את הילד על כתפו. ביל מבריח גפרור לדודג'ר שנמצא בבית הסוהר בעזרתו של הכומר צ'דבנד ("בית קדרות"). "מייג'ור בגסטוק", אחד מחבר הנאמנים שלפניהם מר באמבל מציג את עצמו, הוא חברו של מר דומבי בספר "דומבי ובנו", ואיש הכנסייה ביניהם הוא הכומר קריספרקל ("תעלומת אדווין דרוד").
פרק 15: הפקיד של ג'אגרס, שמקבל משימה לברר פרטים על קופייסון, נקרא לאוטן והוא פקיד בספר "רשומות מועדון הפיקוויקים".
פרק 18: השם של הרוצח העצור מאנינג הוא אזכור לרוצחת, מארי מאנניג Marie Manning שהיוותה השראה למדמואזל הורטנז ברומן "בית קדרות". הסצנה בה אמילי קרצ'יט חוזרת לביתה ורואה דרך החלון את בני משפחתה יושבים מסביב לשולחן, דומה לסצנה מתוך הסרט "סקרוג' (סרט, 1951)" בה סקרוג' עצמו רואה את בני משפחת קרצ'יט מבעד לחלון. הסרט הוא עיבוד מפורסם של "מזמור חג המולד".
פרק 19: התמונה שבאמבל תולה בבית המחסה היא של ג'ושיה באונדרבי, אחת הדמויות הראשיות בספר "זמנים קשים". בחבר הנאמנים של בית הספר נמצאת גברת טישר, דמות מהרומן "תעלומת אדווין דרוד". אמיליה האווישם מתבוננת בשמלת הכלולות שלה במראה, אותה שמלה שהיא לובשת כל חייה בספר "תקוות גדולות", תזכורת לבגידתו של קומפייסון.
פרק 20: בדומה לפרק הראשון, סיליאס וג מורה לברמנית שלו לפנות את הכלים משולחנו של מר פיקוויק (דמות מ"רשומות מועדון הפיקוויקים"). כשדייזי מברכת לשלום את סקרוג' הוא ממלמל "הבלים", האמירה הקבועה שלו בספר "מזמור חג המולד". הרוח של מארלי לוחשת "אבנעזר" כמו ב"מזמור חג המולד".
שידור בינלאומי
הסדרה הוקרנה באוסטרליה בערוץ BBC First ב-7 בפברואר 2016. בהולנד שודרה הסדרה בערוץ "BBC First" ב-5 בינואר 2016.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ יס דרמה של yes הטלוויזיה בלוויין החל מ-13 במרץ 2016 בפורמט של 13 פרקים בני 50 דקות.
אלינה פושקאו
אלינה פושקאו (ברומנית: Alina Pușcău, נולדה ב-17 בנובמבר 1981) היא שחקנית, זמרת ודוגמנית רומנייה.
ביוגרפיה
פושקאו ב-17 בנובמבר 1981 נולדה בבוקרשט, רומניה.
בשנת 1998 זכתה בתחרות העולמית מראה השנה של עלית, היא דיגמנה ל-גאפ ולויקטוריה'ס סיקרט והופיע על שער המגזין פלייבוי והיא שיחקה תפקיד קטן בסרטים "הפנטזיה של הל" (2001) ו"קונאן הברברי" (2011) לצד ג'ייסון מומואה. כזמרת, הקליטה את הסינגל "".
חיים אישיים
פושקאו הייתה בת זוגו של הבמאי ברט ראטנר עד לפרידתם ב-2010. ניהלה בעבר מערכת יחסים עם וין דיזל.
קהילת יהודי טרויכטלינגן
בטרויכטלינגן (וגם: טרויכלינגן. בגרמנית: Treuchtlingen) שבבוואריה, גרמניה התקיימה קהילה יהודית רציפה במשך מאות שנים, עד השואה.
תולדות הקהילה
ראשוני היהודים התיישבו בטרויכטלינגן בשלהי המאה ה-13. באמצע המאה ה-14, נפגעה הקהילה בגל הפרעות בעקבות המוות השחור (1349, ה'ק"ט), וכנראה חדלה מלהתקיים כקהילה למשך כ-250 שנה. עדויות על חידוש החיים היהודיים בטרויכטלינגן קיימות מסביבות שנת 1600.
באמצע המאה ה-17 נבנה בית הכנסת, וב-1730 נבנה בית כנסת חדש. מעט לאחר מכן נוסדה חברה קדישא, וב-1774 קודש בית העלמין, ששרת גם קהילות קטנות סמוכות.
לשיא גודלה הגיעה הקהילה ב־1837, כשנמנו בה 282 איש שהם קרוב ל-18% מהאוכלוסייה הכללית. ב-1867 מנתה הקהילה 168 איש.
ב־1819 נבנה בית כנסת חדש, ומקוה טהרה חדש נפתח ב־1884. בית ספר יסודי יהודי היה במקום מ־1877.
בטרויכטלינגן פעלו סניף של האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית (CV) ושל "צעירי מזרחי". למשך שנים בודדות פעל גם סניף של תנועת הנוער "עזרא", שנסגר ב־1937 בפקודת השלטון הנאצי.
בשואה
בעת עליית אדולף היטלר לשלטון ב-1933, מנו יהודי טרויכטלינגן 119 נפש, שהם קרוב ל-3% מהאוכלוסייה.
ב-1935 חויבה הקהילה לפנות את בניין בית הספר. בשנת 1936 החלה סדרת התנכלויות ליהודים, שכללה ניפוץ חלונות בית הכנסת, מניעת יהודים מנסיעה ברכבת, והוצאת ילדים יהודים מבתי הספר, שהוכרזו "נקיים מיהודים".
ב-9 בנובמבר 1938, במסגרת אירועי ליל הבדולח, פרצו קבוצות של האס אה יחד עם גרמנים מקומיים לבתי יהודים וביצעו מעשי שוד, ביזה, השחתה ואלימות, ועל קירות הבתים רוסס הגרפיטי "נקמה בעד הרצח בפאריס" (הרצח של הדיפלומט הנאצי ארנסט פום ראט בידי היהודי הרשל גרינשפן שהייתה האמתלה לפרוץ ליל הבדולח). תועד מקרה של רופא יהודי זקן שהתאבד בעקבות ההתעללויות שעבר.
היהודים לא שבו לעיר לאחר המלחמה, וכיום בית העלמין הוא השריד היחיד שנותר בעיר, והוא מתוחזק בידי "ארגון הקהילות היהודיות של בוואריה". ב-2012 חוללו כמה קברים בבית הקברות.
בנובמבר 2009, במלאת 71 שנה לליל הבדולח, הוקמה בטרויכלינגן ביוזמתם של תושבים בני המקום, אנדרטה לזכרן של המשפחות היהודיות שחיו בעיירה עד השואה.
חיי הדת
באמצע המאה ה-18 שימשה טרויכטלינגן כמקום מושב הדיין המחוזי.
לפרקים, לא הייתה קהילת טרויכטלינגן קהילה עצמאית אלא סונפה לקהילות המרכזיות במחוז, לרוב שוואבך ולעיתים אנסבך. בין השנים 1789–1820 כיהן כרב עצמאי בעיר ר' יעקב משולם פייסט. אחריו כיהן חתנו ר' יצחק אייזיק סקוּטש, עד לפטירתו בשנת 1873 (ה'תרל"ג).
חפרית מדבר אוסטרלית
חפרית מדבר אוסטרלית (שם מדעי: Notaden nichollsi) היא מין של צפרדע ממשפחת המיובטרכיים (או הלימנודינסטיים) ומהסוג חפרית אוסטרלית, החיה במדבריות של צפון ומזרח אוסטרליה.
המין תואר ב-1940 להוקרת החוקר גילברט ארנסט ניקולס.
תיאור
זוהי צפרדע קטנה יחסית באורך של עד 64 מ"מ בקירוב, שהנקבות מעט יותר גדולות. היא בעלת מבנה עגלגל עם לשון קצרה ועיניים גדולות והיא מותאמת לחפירת מאורות, מה שמונע ממנה להתייבש. צבעה חום עד אפור זית בגב כשהבטן לבנה-צהבהבה.
דרכה של הצפרדע לשרוד באזורים קשים אלה הוא בהתחפרות מתחת לאדמה ויציאה רק בלילות וכן להיכנס לתרדמת קיץ בעיתות קשות. כדי למנוע איבוד נוזלים הצפרדעים גם מכילות את ההורמון Vasotocin הפועל כנוגד שתנן. הצפרדע גם מתרבה מתחת לאדמה ושם גדלים הראשנים.
כאשר יורדים גשמים הצפרדעים יוצאות החוצה להתרבות ופעילות גם במשך היום. הם ציידות של נמלים וטרמיטים כמעט באופן בלעדי.
שקנאי חום
שקנאי חום (שם מדעי: Pelecanus occidentalis) הוא מין שקנאי החי באמריקה. תחום תפוצתו מתפרש על חופי צפון, מרכז ודרום אמריקה, וגם על חופי האיים הסמוכים אליהם, למשל איי גלאפגוס.
מאפיינים
ראשו וצווארו של שקנאי בוגר לבנים ולעיתים, אצל חלק מהשקנאים הבוגרים, הוא מקבל גוון צהבהב. המקור אפור ברובו, ובעונת הרבייה חלקו התחתון נצבע באדום. בטנו, גבו, זנבו, רגליו וכנפיו אפורים כהים.
הוא מקנן במושבות, בדרך כלל באיים מבודדים שנקיים מטורפים יבשתיים. השקנאי החום צד בלהקות, והוא אחד משני המינים של שקנאים שצדים על ידי צלילה, יחד עם השקנאי הפרואני שדומה לו במראה.. השקנאי החום נוהג לדגור על ביציו על ידי עמידה עליהן, כך שרגליו מחממות אותן. הקן מוקם בדרך כלל על הקרקע או על צמרות עצים, והזכר מנענע בראשו על מנת למשוך נקבה.
במוזיקה
בשנת 1998 ביצע המנצח האמריקאי דיוויד וודארד רקוויאם לשקנאי חום.
מנשה ענבר
מנשה ענבר (נולד ב-13 במרץ 1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. פיקד על עוצבת סיני וכיהן כסגן מבקר מערכת הביטחון. לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל רשת החינוך עמל ומנכ"ל עמותת יד לשריון.
ביוגרפיה
ענבר התגייס לצה"ל ב-1963 ועשה את מרבית שירותו בחיל השריון. במלחמת ההתשה שימש מפקד פלוגה בגדוד 9. בהמשך שירותו פיקד על גדוד שריון סדיר ועל מרכז השריון בבאלי"ש. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים היה חניך בפו"ם ומונה למפקד גדוד הסיור 186 תחת עוצבת סיני. במהלך המלחמה נפצע. שימש סגן מפקד חטיבה 500.
לאחר שחרורו ב-1990, מונה למנכ"ל רשת החינוך עמל. בשנים 1997 עד 2005 כיהן כמנכ"ל עמותת יד לשריון.
ענבר נשוי ואב לשניים. בוגר המכללה לביטחון לאומי, בעל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במינהל ציבורי שניהם מאוניברסיטת חיפה.
חינה (יהדות הודו)
חינה הודית הוא טקס הפרידה של האם מביתה, שבו האם כביכול מכינה את החינה מדמעותיה.
מריחת החינה
בקרב העדה ההודית מקובל למרוח את החינה על אצבע יד ימין – אותה האצבע שעונדים עליה את הטבעת בטקס החופה. לאחר מריחת החינה לוקחים מעט מהחינה מאצבעו של החתן ומעבירים לאצבע הכלה, ומעט מהחינה מאצבעה של הכלה מעבירים לחתן, זאת באמונה שהקשר יהיה קשר חם, טוב ואוהב לאורך כל הדרך המשותפת בין בני הזוג.
פדרו פרננדש דה קיירוש
פדרו פרננדש דה קיירוש (בפורטוגזית: Pedro Fernandes de Queirós; בספרדית: Pedro Fernández de Quirós, פדרו פרננדס דה קירוס; 1563–1614) היה נווט פורטוגזי בשירות ספרד, הידוע בעיקר בזכות מעורבותו במסעות תגליות ספרדיים באוקיינוס השקט, בפרט מסע (1595–1596) אלברו דה מנדניה, ועל הובלת משלחת 1605–1606 שחצתה את האוקיינוס השקט בחיפוש אחר טרה אוסטרליס.
קורות חייו
קיירוש נולד באבורה, פורטוגל בשנת 1563. כאשר המלכויות הפורטוגזית והספרדית אוחדו תחת מלך ספרד בשנת 1580 (בעקבות פניית כס המלוכה הפורטוגזי שנמשכה. במשך שישים שנה, עד שנת 1640, אז שוקמה המלוכה הפורטוגזית), פעל בשירות הצבאי הספרדי בתפקידי ימאי וקנה ניסיון בנייוט ימי. באפריל 1595 הצטרף למשלחתו של אלברו דה מנדניה דה נירה במסעו למושבת איי סולומון, ושימש בה נווט הראשי. לאחר מותו של מנדניה באוקטובר 1595 פיקד על הספינה היחידה שנותרה מהמשלחת והגיעה לפיליפינים בפברואר 1596. איסבל בארטו, אשתו הצעירה של מנדניה, שירשה מבעלה את הפיקוד על המשלחת אחרי מותו, נחשבה לאחד הגורמים שהחמירו את האסון שפקד את המסע. היא הואשמה באכזריות כלפי אנשיה, אף שיש מעריכים לחיוב את יכולתה להשליט משמעת ברזל. מסע זה תואר בהרחבה בכתביו של קיירוש ושימש כבסיס לרומן היסטורי "", פרי עטו הסופר הבריטי רוברט גרייבס.
החיפוש אחר טרה אוסטרליס
בינואר 1606 הגיעה המשלחת לאי הנדרסון ואי דוצ'י, ואז איי קוק הצפוניים, ואיי בואן ויה במדינת האי קיריבטי. ייתכן גם כי משלחתו ראתה את טהיטי ואיים אחרים בארכיפלג טואמוטו. קיירוש החמיץ את ניו זילנד, בגלל שינוי מסלול השיוט המתוכנן שלו.
במאי 1606 הגיעה המשלחת לאיים שכונו מאוחר יותר "ההיברידים החדשים" – המדינה הנוכחית ונואטו. קיירוש נחת על אי גדול שחשב שהוא חלק מיבשת דרומית, וקרא לה "אוסטרליה דל אספיריטו סנטו". בזכרונותיו בדפוס ובמיוחד במהדורה השמינית (שפורסמה באיטליה, בהולנד, בצרפת, בגרמניה ובאנגליה), מודגש השם, הוא משחק מילים עם השם "אוסטריה". זאת כדי להחמיא למלך פליפה השלישי, שהיה מבית המלוכה האוסטרי. האי שגילה נקרא עדיין אספיריטו סאנטו. הוא הצהיר על כוונתו להקים מושבה, שתיקרא "נובה ירושלים". הוא כנראה זיהה את הקצה הצפוני של אוסטרליה כמתחבר לגינאה החדשה, ליבשת ענקית. כפי שהצטייר במפות כמו אלה של חרארד דה חודה ופטרוס פלנקיוס. שכן, כפי שאמר בכרך העשירי (עמוד 5): "גינאה החדשה היא הקצה העליון של ארץ אוסטרליה שאליה אני מתייחס".
מבלי שהשלים את משימתו, חזרתו למקסיקו הייתה קריטית מאוד, היא נראתה כמרד והראתה כושר מנהיגות עלוב שלו כמפקד ורב חובל.
כעבור שבועיים לקח את הפיקוד לואיס ואס דה טורס, לאחר שחיפש לשווא את קיירוש בהנחה שאונייתו טבעה. דה טורס עזב את אספיריטו סנטו והגיע בהצלחה למנילה, מרכז השלטון בהודו המזרח ספרדי במאי 1607, לאחר שמיפה את קו החוף הדרומי של גינאה החדשה. כך עבר דרך המיצר הנושא את שמו, בין אוסטרליה לגינאה החדשה. טורס לא היה מודע לקרבתו לחוף הצפוני של אוסטרליה, קצת מעבר לאופק ממסלולו.
באחרית חייו
פדרו דה קיירוש חזר למדריד בשנת 1607. נחשב כחסר תועלת ובילה את שבע השנים הבאות בעוני. קיירוש כתב מספר דו"חות על הפלגתו ובתקופה זו שלח למלך פיליפה השלישי יותר מ-65 מכתבים בהם התחנן למימון מסע חדש. קיירוש נשלח לבסוף לפרו עם מכתבי תמיכה, אך למלך לא הייתה כוונה ממשית לתמוך במשלחת נוספת, שכן מועצת המלוכה חששה שספרד לא תוכל להרשות לעצמה תגליות חדשות באוקיינוס השקט.
קיירוש מת בדרך, בפנמה, בשנת 1614.
בשנת 1589 נשא לאישה את דונה אנה צ'קון ממדריד, ונולדו להם בן ובת.
מסמכי המסע של קיירוש
ישנם מספר מסמכים המתארים את הפלגותיו של קיירוש.. המשמעותיים ביותר הם זכרונותיו של קיירוש שהוגשו למלך פיליפה השלישי בנוגע למסע ותיאור קצר שמסר טורס למלך (1607), סיפורו של פראדו על המסע, שמהווה תוסף חשוב למכתב טורס שנכתב למלך ספרד ב־12 ביולי 1607. סיפורו של פראדו הוא התיעוד היחיד, מלבד המכתב, שמכסה את המסע למנילה. כמו כן קיימים ארבעה תרשימים של גינאה החדשה.
זכרונותיו של חואן לואיס אריאס דה לויולה למלך פליפה הרביעי (נכתבו בערך בשנת 1630 והתבססה על דיונים בין קיירוש ללויולה).
מרבית המסמכים של תגליותיו של לואיס ואס דה טורס לא פורסמו אלא הועברו לארכיון הספרדי, כולל סיפורו הארוך של פראדו ותרשימים נלווים.
זמן מה בין 1762 ל־1765, ראיונות כתובים של משלחת טורס נקראו על ידי אלכסנדר דאלרימפל, ההידרולוג הראשי של האדמירליות הבריטית. דאלרימפל יצר מפת סקיצות שכללה את הפלגות קיירוש-טורס לג'וזף בנקס שללא ספק העביר את המידע הזה לג'יימס קוק.
מכתבים
קיירוש שלח לפחות 50, אולי 65, מכתבים למלך בין 1607 ל־1614. אף על פי שרובם היו כתובים בכתב יד, קיירוש דאג כי ארבעה עשר יודפסו ויוצגו בפני המלך. העתקים של שלושה עשר מתוך מכתבים אלה שרדו. 1617 עשוי להיות התאריך של התרגום הראשון לאנגלית לאחד מכתבי הזיכרון של קיירוש, כטרה אוסטרליס אינקוגניטה, או תגלית דרום-מזרחית חדשה. תיאור המסע והתגליות של קיירוש פורסם באנגלית על ידי סמיואל פרצ'ס באוסף סיפורי המסעות שראה אור ב-1625. נראה כי דיווח זה מבוסס על מכתב של קיירוש למלך בשנת 1610, השמיני במניין.
קיירוש ואוסטרליה
במאה ה-19 טענו כמה קתולים אוסטרליים כי קיירוש היה למעשה זה שגילה את אוסטרליה, לפני הפרוטסטנטים וילם יאנסזון, אבל יאנסזון טסמן וג'יימס קוק. הארכיבישוף של סידני בשנים 1884–1911, פטריק פרנסיס מורן, טען שזו עובדה שנלמדה בבתי הספר הקתולים במשך שנים רבות. הוא טען כי האתר האמיתי של ירושלים החדשה של קיירוש היה ליד גלדסטון בקווינסלנד, מה שנתמך על ידי אלמנטים בתיאור שלו על פני הקרקע שגילה, כגון קביעתו כי "אורכו הוא ככל כל אירופה ואסיה הקטנה כמו עד לים הכספי ופרס, עם כל איי הים התיכון והאוקיינוס המקיף, כולל שני האיים של אנגליה ואירלנד. החלק הנסתר הזה הוא רבע מהעולם".
פרשת אלאור אזריה
פרשת אלאור אזריה החלה ב-24 במרץ 2016 (פורים, י"ד באדר ב' ה'תשע"ו), לאחר ששני מחבלים תושבי חברון הגיעו לעמדת צה"ל בתל רומיידה ודקרו את אחד החיילים. השניים נורו על ידי החיילים. אחד מהם, רמזי עזיז אל-קסראווי תמימי, נהרג מהירי, והאחר, עבד אל-פתאח א-שריף (בערבית: عبد الفتاح الشريف), נפצע קשה. כעבור מספר דקות ירה סמל אלאור אזריה בראשו של א-שריף, ששכב על הקרקע, והרג אותו.
האירוע צולם במצלמה על ידי תושב חברון ופורסם באתרי החדשות. לאחר תחקיר מבצעי נפתחה חקירת מצ"ח נגד אזריה והוא הועמד לדין בבית דין צבאי של פיקוד המרכז. בראשית 2017 הורשע אזריה בהריגה ובהתנהגות שאינה הולמת ונידון ל-18 חודשי מאסר בפועל, 12 חודשי מאסר על תנאי והורדה לדרגת טוראי. לאחר שריצה תשעה חודשי מאסר, שוחרר מהכלא.
מעשהו, העמדתו לדין והרשעתו של אזריה, כמו גם התגובות של צה"ל והמערכת הפוליטית, עוררו פולמוס ציבורי נרחב בישראל – בהמשך לדיון שהחל עוד קודם לכן ביחס להוראות פתיחה באש במהלך גל הטרור הפלסטיני.
השתלשלות האירועים
בתום האירוע דיווח עליו מפקד הפלוגה, רס"ן תום נעמן, למג"ד, סא"ל דוד שפירא, שדיווח למפקד חטיבת כפיר, אל"ם גיא חזות. אזריה המשיך לאבטח את העדלאידע של תושבי חברון. חזות הגיע כעבור 4 שעות למקום התקרית לתחקיר ראשוני, והורה על השעיית החייל מפעילות.
בשעה 12:30 האירוע הובא לידיעת הציבור, כאשר עימאד אבו שמסייה, פעיל "בצלם" שהיה במקום, העביר לכלי התקשורת סרטון שתיעד אירועים שהתרחשו לאחר אירוע הדקירה. לאחר פרסום הסרטון ובעקבות דיווח של אל"ם חזות לפרקליט הצבאי הראשי, תא"ל שרון אפק, נפתחה חקירת מצ"ח בנושא. דיווח על האירוע הועבר גם לרמטכ"ל גדי איזנקוט, וממנו לשר הביטחון, משה יעלון, ולראש הממשלה, בנימין נתניהו.
התחקיר המבצעי העלה שעוד לפני הירי של אזריה בדק קצין את גופו של המחבל ולא מצא עליו חגורת נפץ או מטען חבלה. הבדיקה בוצעה בהתאם לנוהל צבאי שפורסם זמן קצר לפני האירוע שקבע שאין צורך להמתין לבדיקת חבלן למחבל שביצע פיגוע דקירה, בטענה שאין זה סביר כי מחבלים המבצעים פיגוע דקירה נושאים עליהם גם חגורת נפץ. מנגד, בתחקיר שערך מד"א עלה כי במהלך פינוי החייל הפצוע לא הוסר החשש מהימצאות מטען חבלה על גופו של המחבל, ולכן הוא לא טופל בידי אנשי מד"א.
מעצר אזריה וחקירת האירוע
סמל אזריה נעצר כעבור מספר שעות מהאירוע ונפתחה נגדו חקירת מצ"ח. על פי עדות אחד החיילים שהיו במקום, לאחר הירי אמר אזריה: "מגיע לו למות, הוא דקר את החברים שלי". אזריה הכחיש שאמר את הדברים.
לטענת התביעה, בתחקיר שערך המג"ד זמן קצר לאחר האירוע טען אזריה כי ירה במחבל מאחר שחשש כי הוא עדיין חמוש בסכין ובתגובה אמר לו המג"ד: "אני חושב שאתה משקר". בחקירתו מאוחר יותר טען אזריה כי ירה מאחר שחשש כי המחבל נושא חגורת נפץ מתחת למעיל שלבש. אמירה זו נתמכה בעדות מפקד המחלקה, ששהה בשטח לאורך האירוע, והעיד כי "היה חשש להימצאות מטען חבלה על גופת המחבל".
לאחר תחקיר ראשוני בשטח בחברון מפקד אוגדת יהודה ושומרון תא"ל ליאור כרמלי הגיע למסקנה כי ההליך הנכון הוא קיום דין משמעתי לאלאור אזריה, והעביר את ההמלצה לאלוף הפיקוד רוני נומה. אלוף הפיקוד נומה חשב אף הוא שיש לקיים דין משמעתי והעביר את המלצתו לרמטכ"ל גדי איזנקוט. הרמטכ"ל פסל את ההמלצה על הסף, וקבע כי יש לבצע חקירת מצ"ח מקיפה. כך גם חשבו שר הביטחון וראש הממשלה בנימין נתניהו.
ב-27 במאי 2016 הוחזרה גופתו של א-שריף לבית חולים אל-אהלי בחברון.
הדיון הציבורי בראשית הפרשה
האירוע עורר דיון ציבורי נרחב, שנע בין שני קצוות: הצגת אזריה כגיבור לעומת הצגתו כרוצח. היו גם שקראו שלא להרשיע את אזריה בטרם הסתיימה חקירת האירוע.
תגובת הרמטכ"ל ושר הביטחון
הרמטכ"ל גדי איזנקוט, בתיאום עם שר הביטחון משה יעלון, פרסם הודעת גינוי לאירוע הירי עוד ביום שבו התרחש (על בסיס התחקיר המבצעי הראשוני שנערך), הורה למצות את החקירה וציין: "זה לא צה"ל, אלו לא ערכי צה"ל וזו לא תרבות צה"ל". בכנס שנערך ברחובות לאחר הדחתו, הסביר יעלון את הסיבות להכרזתו בכנסת לפני שהיו בידיו ממצאי התחקיר במילים: "...ואז אנחנו מבינים שהסרט הזה עלול להדליק את הזירה הפלסטינית... יוצאים מיד בהודעה שמסתייגת מהעניין". על פי עמוס הראל ההודעה הוצאה בעקבות חשש מהשלכות הפרשה על התנהגות חיילי צה"ל מחד, וחשש מהסלמה ופיגועי נקמה מהצד הפלסטיני מאידך. מאידך, ב-6 באפריל אמר הרמטכ"ל כי "לחייל יש חזקת חפות".
ימים אחדים לאחר האירוע אמר יעלון במליאת הכנסת: "המפקדים בשטח הבינו שיש פה אירוע חריג של חייל שסרח ולא של גיבור. ... אני גאה שהמ"פ הצביע על זה שזה אירוע חריג, ושמיד המג"ד והמח"ט דרשו חקירת מצ"ח". תגובתו של יעלון לאירוע ספגה ביקורת ציבורית ותרמה לערעור מעמדו בליכוד.
ב-30 במרץ פרסם הרמטכ"ל איגרת לחיילי צה"ל על רקע גל הטרור, ובה כתב, בין השאר, "מיום הקמתו חרט צה"ל על דגלו את ערך הדבקות במשימה והחתירה לניצחון וקידש ערכים חשובים ובהם כבוד האדם וטוהר הנשק. [...] המפקדים, ואני בראשם, נוסיף לתת גיבוי לכל חייל שישגה בלהט הקרב, מול אויב המסכן חיי אזרחים וחיילים. עם זאת, לא נהסס למצות את הדין עם חיילים ומפקדים שיחרגו מאמות המידה המבצעיות והמוסריות שעל פיהן אנו פועלים" (ההדגשות במקור).
תגובת המערכת הפוליטית
ביום האירוע ראש הממשלה בנימין נתניהו הסתייג ממעשי אזריה ואמר: "מה שהתרחש בחברון אינו מייצג את ערכי צה"ל. צה"ל מצפה מחייליו לנהוג בקור רוח בהתאם להוראות הפתיחה באש", זאת כהמשך לדברי הרמטכ"ל ושר הביטחון, ובשל אותם נימוקים. כעבור ימים אחדים ריכך את הטון ואמר: "חיילי צה"ל, הילדים שלנו, עומדים בפני התקפות טרור רצחניות מצד מחבלים שבאים להרוג אותם. הם צריכים לקבל החלטות בזמן אמת, בתנאי שטח, בתנאי לחץ, בתנאי אי ודאות", ובהמשך שוחח עם אביו של אזריה ואמר לו: "שמעתי את הדברים שאמרת וכאבא לחייל אני מבין את המצוקה שאתם מצויים בה".
פוליטיקאים רבים נוספים התייחסו לאירוע:
השינוי שחל בעמדות חלק מהפוליטיקאים ואופי הסיקור הוסבר בפעילות ברשתות החברתיות.
יוזמות חנינה
פוליטיקאים אחדים קראו לחון את אזריה. חלקם השוו את המקרה לפרשת קו 300, שבה נחונו אנשי השב"כ לפני העמדתם לדין. חברי הכנסת דוד ביטן ונאוה בוקר מהליכוד, ויושב ראש ישראל ביתנו אביגדור ליברמן, הביעו את תמיכתם בכך ארבעה ימים לאחר הירי. גם השר נפתלי בנט קרא לחון את אזריה אם יורשע, טרם כניסתו לכלא. אורי אבנרי תמך בכך, בכפוף להבעת חרטה מצדו של אזריה. לאחר הרשעתו של אזריה הביעו תמיכה בחנינה גם ראש הממשלה בנימין נתניהו השרים ישראל כ"ץ, אריה דרעי ומירי רגב, וחברות הכנסת שלי יחימוביץ' ושולי מועלם-רפאלי. סגן שר הביטחון, אלי בן דהן, יזם הצעת חוק שנועדה למתן חסינות מהעמדה לדין לאנשי מערכת הביטחון על פעולה שעשו תוך כדי אירוע מבצעי או אירוע טרור.
משפחת אזריה
במהלך המשפט לקה אביו של אלאור, צ'רלי אזריה, באירוע מוחי ופונה לבית החולים. בהמשך גם דודו של אזריה עבר אירוע לב ואף הוא אושפז.
תגובות בציבור הישראלי
על זהותו של החייל היורה, סמל אלאור אזריה, הוטל בתחילה צו איסור פרסום, אך שמו ותצלומו פורסמו בדפי אינטרנט רבים, ובהם אתר האינטרנט של עיריית בית שמש, שבו פורסמה הזמנה למפגן תמיכה "לשחרורו של גיבור ישראל". הצו האוסר את פרסום זהותו הוסר ב-18 באפריל.
בעקבות התגובה הציבורית לפרשה, דיון הארכת מעצר שנועד להתקיים בבית המשפט הצבאי ביפו, הועתק לבית הדין הצבאי דרום הסמוך לקריית מלאכי, מחשש להפגנות תמיכה בחייל, שאכן התקיימו.
רוב של 74%–82% מההתבטאויות ברשתות החברתיות בעברית אודות המקרה היו בכיוון תמיכה בחייל היורה, בעוד שרק 18% היו נגדו. סקר חברת החדשות שנערך בנושא העלה כי 57% מהציבור התנגד למעצר אזריה ורק 5% מהציבור הגדיר את הירי כרצח, ובסקר קול ישראל 66% מהציבור היהודי תמך בשחרורו ובסגירת התיק נגדו. סקר של מינה צמח העלה כי 68% התנגדו לביקורת שהשמיעו שר הביטחון והרמטכ"ל כלפי אזריה ורק 21% תמכו בשר הביטחון.
הרב שמואל אליהו אמר כי יש "להלל ולשבח" את אזריה. יומיים לאחר המקרה, הפגינו בכניסה למחנה נתן בבאר שבע כמאה בני אדם לאות תמיכה בחייל, כשבידיהם דגלי ישראל ושלטים עם הכיתוב "הקם להורגך, השכם להורגו". כמאה בני אדם נוספים הפגינו מול כלא 4 בצריפין. על שלטיהם נכתב, בין השאר, "לא מפקירים חייל בשטח" ו"עדיף מחבל מת מחייל בכלא". שלושה ימים לאחר מכן, בעת דיון הארכת המעצר, הפגינו מחוץ לבית הדין הצבאי כאלף איש, בהם אביגדור ליברמן ושרון גל לאות תמיכה בחייל.
ב-19 באפריל נערכה בכיכר רבין עצרת תמיכה באזריה, בה נכחו כ-2,000 משתתפים. את העצרת ארגנו משפחתו של אזריה ואיש התקשורת שרון גל. הזמרים סאבלימינל ושלווה ברטי, ח"כ נאוה בוקר והרב אלישע וישליצקי השתתפו בעצרת, ואילו אייל גולן ודוד ד'אור הבטיחו להשתתף בעצרת, אך ביטלו את השתתפותם.
הזמר אריאל זילבר פרסם שיר המביע תמיכה בחייל אלאור אזריה.
אלאור אזריה נבחר לאחד מאנשי השנה לשנת תשע"ו של העיתון "מקור ראשון" ושל מגזין "שישי עם איילה חסון" בערוץ 10.
תגובות בינלאומיות
ממשלת הרשות הפלסטינית גינתה את האירוע והגישה בקשה רשמית לאו"ם לפתוח בחקירתו. ארגונים פלסטינים טענו שהאירוע מעיד על נוהל שגרתי באירועים שבהם נהרגו פלסטינים בגל הטרור של 2015–2016 בידי כוחות הביטחון הישראליים ובהם שירותי ההצלה (מגן דוד אדום) טיפלו בחיילים ולא בפלסטינים. בנוסף, דרי הבניין הסמוך טענו כי שני הפלסטינים לא תקפו את החיילים בעמדה וכי הסכינים שנמצאו ברשותם הושתלו עליהם לאחר האירוע. עוד נטען שאחד הצלמים הפלסטינים שצילם את האירוע נתון מאז תחת איומים והטרדות מצד חיילי צה"ל, המשטרה והמתנחלים.
הדיון
ב-9 במאי 2016 נפתח משפטו של אזריה. אזריה הועמד לדין באשמת הריגה בבית הדין הצבאי ביפו. נציגי התביעה הצבאית במשפט היו עורכי הדין סא"ל (במיל.) נדב ויסמן, שגויס לשירות מילואים ארוך לצורך המשפט, ורס"ן תאה שליט. בראש צוות ההגנה עמדו עורכי הדין אילן כץ ואייל בסרגליק. המשפט קיבל סיקור נרחב באמצעי התקשורת, ובכלל זה כותרות ראשיות בעיתונים ודיווח בראש מהדורות החדשות בטלוויזיה וברדיו.
בראשית המשפט המליצו השופטים לצדדים לעבור להליך גישור. ההגנה הסכימה להליך זה והתביעה התנגדה. לאחר הקראת כתב האישום כפר אזריה בהאשמות. התביעה טענה שהירי היה בלתי מוצדק משום שלא ניתן להתרשם כי נשקפה סכנת חיים לאזריה זאת בין היתר בהתבסס על סרטון הווידאו של ארגון "בצלם" וסרטונים אחרים. לאור זאת טענה התביעה שאזריה פעל שלא בהתאם להוראות הפתיחה באש ובכך גרם למותו של המחבל. התביעה טענה גם שמצילומי הווידאו של האירוע לא נראה שהחיילים בזירת האירוע הרגישו סכנת חיים ושלא היה חשש שהמחבל נושא מטען חבלה. מטעם התביעה העידו המג"ד והמח"ט, שסברו שאזריה שיקר ופעל בניגוד להוראת הפתיחה באש.
מנגד טענה ההגנה כי מעדויות החיילים והאזרחים אשר נכחו בזירת האירוע ניתן להתרשם כי התחושה בקרב כלל הנוכחים באירוע החבלני הייתה שעדיין נשקפת סכנת חיים ולכן הירי היה מוצדק בנסיבות העניין. כמו כן טענה ההגנה כי לא ניתן לבחון זירת אירוע חבלני בתנאי מעבדה, ללא התחשבות בכלל הנסיבות אשר אופפות את האירוע. היא הציגה עדות מומחה מטעם פרופסור יהודה היס, אשר התבסס על ממצאי דו"ח נתיחת הגופה שהציגה התביעה, אך הסיק שקרוב לוודאי שהמחבל מת מהירי הראשון, ואזריה ירה בגופה.
במהלך שלב ההגנה העיד אזריה ואמר שביצע את הירי כיוון שחש סכנה וחשש שמא המחבל נושא על עצמו חגורת נפץ. מטעם ההגנה העידו האלופים (מיל') דן ביטון ועוזי דיין, שהצדיקו את הירי. מטעם ההגנה העידו גם מפקד המחלקה שהיה בזירה וקצין ההנדסה החטיבתי, שאמרו שהייתה התרעה על פיגוע משולב בגזרה שכולל מטען חבלה ושהיה חשש למטען בזירת הפיגוע, שכן המחבל לא "זוכה" (כלומר: נבדק שאינו נושא מטען) על ידי חבלן כנדרש. גם הלוחם שנפצע במהלך פיגוע הדקירה העיד לטובת אזריה ואמר כי חש סכנה גם לאחר שירה בשני המחבלים שתקפו אותו ונמנע מלירות במחבל פעם נוספת רק בגלל מעצור בנשק. במהלך פרשת ההגנה ביקשו הסנגורים לקבל את התחקיר המבצעי בעניין הירי במוחמד האני אלכסבה, שבוצע על ידי אל"ם ישראל שומר בזמן שאלכסבה נמלט מפניו לאחר שהשליך אבן על רכבו, וכן להעיד אותו לצורך ביסוס טענה של הגנה מן הצדק על בסיס אכיפה בררנית. בית הדין קיבל חלקית את דרישת ההגנה והורה לתביעה להעביר חלקים מהתחקיר המבצעי בעניינו של אל"ם ישראל שומר, אך דחה את בקשתם להעיד אותו.
פסק הדין
ב-4 בינואר 2017 הרשיע בית הדין פה אחד את אזריה בהריגה ובהתנהגות שאינה הולמת. השופטים קיבלו את חוות דעתם של הפתולוגים מטעם התביעה שלפיה המחבל מת מהירי של אזריה ודחו את חוות דעתו של היס וכן מומחה נוסף מטעם ההגנה. עוד נכתב בהכרעת הדין כי גרסת אזריה לגבי חשד למטען לא הייתה אמינה, ואף אם הייתה מתקבלת,, ו. השופטים מתחו ביקורת על ההגנה על כך שנמנעה מלשאול שאלות מהותיות את עדי התביעה, דבר אשר עמד לחובת הנאשם לפי הפסיקה, ואף טענו טענות ללא ביסוס ראייתי, כמו טענת הגנה מהצדק.
ב-24 בינואר 2017 החל שלב הטיעונים לעונש, במסגרתו דרשה התביעה הצבאית לגזור על אזריה עונש של בין שלוש לחמש שנות מאסר בפועל (בניכוי תשעת ימי המעצר שריצה בכלא הצבאי בשלב חקירתו), מאסר על תנאי והורדה בדרגה לדרגת טוראי.
גזר הדין
ב-21 בפברואר 2017 גזר בית הדין הצבאי על אזריה 18 חודשי מאסר בפועל, 12 חודשי מאסר על תנאי והורדה לדרגת טוראי.
ערעור
ב-1 במרץ 2017 הגיש צוות ההגנה של אזריה ערעור על הכרעת הדין ועל גזר הדין. מיד לאחר מכן, רוב פרקליטיו של אזריה, שליוו אותו לכל אורך ההליך המשפטי, הודיעו כי הם פורשים מייצוגו, כך שבצוות ההגנה נותר רק עו"ד יורם שפטל, שהצטרף לצוות ההגנה רק לאחר גזר הדין. בית הדין הצבאי לערעורים החליט לעכב את ביצוע עונש המאסר שהוטל על אלאור אזריה עד לאחר קבלת החלטה בערעור שהגיש. התביעה הצבאית ערערה על קולת העונש.
עם הקראת פסק הדין בערעור המליץ שר הביטחון ליברמן למשפחת אזריה לא להגיש ערעור נוסף אלא לפנות בבקשת חנינה לרמטכ"ל. הרמטכ"ל איזנקוט אמר ש"אם יבחר אזריה להגיש בקשה להקלה בעונש, היא תישקל בכובד ראש, תוך בחינת מכלול השיקולים הנוגעים בדבר ומתוך מחויבותי אך ורק לערכי צה"ל, ללוחמיו ולמשרתיו".
ריצוי העונש ובקשות להמתקת עונש וחנינה
ב-3 באוגוסט 2017 פנה אזריה בכתב אל הרמטכ"ל איזנקוט בבקשה להמרת העונש שנגזר עליו – 18 חודשי מאסר בפועל – בעבודות שירות. במקביל הצהיר אזריה: "אני נכנס לכלא בראש מורם". ב-9 באוגוסט החל אזריה לרצות את עונשו בכלא 4 שבמחנה צריפין.
ב-27 בספטמבר 2017 השיב הרמטכ"ל רב-אלוף גדי איזנקוט לבקשת ההמתקה של אזריה, והחליט לקצר את עונשו מ-18 ל-14 חודשי מאסר בפועל, מ"שיקולי חסד ורחמים". במכתב שנשלח לאזריה הודגש כי לדעת הרמטכ"ל התנהגותו של אזריה הייתה פסולה ושלנגד עיניו עמדה העובדה שאזריה לא הביע חרטה.
ב-19 באוקטובר 2017 הגיש אזריה בקשת חנינה לנשיא המדינה ראובן ריבלין. בבקשתו כתב אזריה כי על פי תחושתו לא זכה למשפט צדק. ב-5 בנובמבר פנה גם שר הביטחון, אביגדור ליברמן לנשיא, בבקשה שיחון את אזריה. ב-19 בנובמבר דחה הנשיא את בקשת החנינה. בהודעת הנשיא נכתב כי "הקלה נוספת בעונש תפגע בחוסנם של צה"ל ושל מדינת ישראל". בעקבות זאת חתמו ראש הממשלה, בנימין נתניהו, השרים משה כחלון, אביגדור ליברמן, נפתלי בנט, איילת שקד, גלעד ארדן ואריה דרעי וכ-50 חברי כנסת על פנייה לנשיא שישקול מחדש את בקשת החנינה.
ב-19 במרץ 2018 ועדת השחרורים הצבאית דחתה את בקשתו של אזריה לנכות מחצית מעונשו, אך החליטה לנכות שליש. ב-8 במאי 2018 השתחרר מהכלא.
בישראל
בחודש יוני 2016, לאחר שפורסמה עדותו של מפקד הפלוגה, רס"ן תום נעמן, דווח על איומים שהופנו כנגדו מצד תומכים באזריה, זאת לצד טענות ענייניות בדבר סתירות לכאורה בעדותו. חשוד בהסתה נעצר תוך זמן קצר. בעקבות האיומים שוחח הרמטכ"ל עם המ"פ וגיבה אותו. ב-12 ביולי, בעקבות האיומים על נעמן, נערך דיון בנושא ההסתה והשיימינג ברשת האינטרנט בוועדת החינוך, התרבות והספורט.
ביום מתן פסק הדין, ב-4 בינואר 2017, התקיימה בסמוך לקריית הממשלה בתל אביב הפגנת תמיכה באלאור אזריה. במהלך ההפגנה נחסם רחוב קפלן לזמן קצר והמפגינים ניסו לחסום גם את דרך בגין. מספר מפגינים נעצרו. לצד פעילי תנועת המחאה המלווים את משפחת אזריה ופעילי ימין שונים ואישים המזוהים עם הימין (כגון איתמר בן-גביר, בנצי גופשטיין, הצל ואריאל זילבר) השתתפו בהפגנה גם פעילי ארגון לה פמיליה אשר השמיעו קריאות בגנות התקשורת, הפעילו אלימות כלפי אנשי תקשורת וניסו למנוע מהם לצלם באירוע.
ברשתות חברתיות פורסמו פוסטים נגד השופטים הצבאיים ואף איומים ברצח הרמטכ"ל. בעקבות אירועים אלו הוצמדה אבטחה לשופטים ולתובע והיועץ המשפטי לממשלה פנה למשטרה בהוראה לחקור את האיומים נגד הרמטכ"ל. מספר חשודים בהסתה נעצרו תוך זמן קצר.
בעקבות ההתרחשויות שלאחר מתן פסק הדין, סרן זיו שילון פרסם בפייסבוק פוסט שזכה להדים רבים, ובו קרא לקיים הפגנה בכיכר רבין למען אחדות העם. קריאתו זכתה לתמיכה של מספר אישים וארגונים בהם משפחות שלושת הנערים החטופים, אלעזר שטרן, יאיר לפיד, ארגון גשר ופרס ירושלים לאחדות ישראל. בעצרת שנערכה ב-7 בינואר השתתפו כ-2,000 איש. במהלך העצרת התפרץ לבמה רן כרמי בוזגלו, פעיל של תומכי אלאור אזריה.
בעקבות מתן פסק הדין בערעורו של אזריה אמר פרופ' אסא כשר, ממחברי רוח צה"ל, הקוד האתי של צה"ל, שהעונש שנגזר על אזריה נמוך מדי, ומשקף "פגיעה בקוד האתי ובערכים של חיי אדם וטוהר הנשק".
יום לפני מתן פסק הדין, בטקס ההשבעה וקידום השופטות אל"ם הלר ואל"ם מרקמן, שר הביטחון אביגדור ליברמן קרא להן "לשפוט תוך התעלמות מרעשי רקע". הרמטכ"ל גדי איזנקוט התבטא בנוגע למשפט:
בתגובה להתבטאות הרמטכ"ל, משפחת אזריה גינתה את עצם ההתבטאות בעת ההליך השיפוטי. שרת התרבות מירי רגב יצאה כנגד האמירה "הוא לא הבן של כולנו". מאידך, האלוף במילואים גרשון הכהן פרסם מאמר התומך בדברי הרמטכ"ל ומגדיר את הנאום כקאנוני.
לאחר שהתפרסם פסק הדין, אישים שונים במערכת הפוליטית קראו לחון את אזריה, בהם השרה רגב, שלי יחימוביץ' וסגנית שר החוץ ציפי חוטובלי, שאף כינתה את ההליך "משפט ראווה". מנגד, שר הביטחון ליברמן גיבה את המערכת המשפטית וקרא לאיפוק. שר הביטחון לשעבר יעלון גינה את הפוליטיקאים שלדבריו פגעו באזריה ומערכת המשפט הצבאית. אישים שונים בהם אמנון סטרשנוב והעיתונאי דן מרגלית יצאו כנגד ההסתה כלפי המערכת המשפטית והביעו צער על הגיבוי הרפה שמגיע מכיוון הפוליטיקאים והתקשורת.
בנוגע לעבודת התקשורת הישראלית, אישים שונים ובהם אמנון סטרשנוב, מירי רגב וענת ברקו התלוננו על אי הקפדה על עקרון הסוב יודיצה, כדוגמת פרסום תחקיר בתוכנית עובדה, וטענו שהמשפט הושפע מהפרסומים בתקשורת, אמירות במערכת הביטחונית, הפוליטית והרשתות החברתיות. מאידך, נטען כי גם למשפחת אזריה והמלווים אותה היה תפקיד בהגדלת את הסיקור ואת הרעש סביב המשפט, בניגוד לאינטרס של מערכת הביטחון לשמור את הפרשה בממדים קטנים (זאת, בסתירה להודעה לתקשורת שהוציא דובר צה"ל לאחר שהתפרסם סרטון האירוע).
יש הסוברים כי לפרשת אזריה הייתה השפעה על המוטיבציה של חיילי צה"ל, שבאה לידי ביטוי באי-חתירה למגע במהלך גל הטרור הפלסטיני של 2016 ו-2017 (הגל דוכא בהצלחה על ידי צה"ל וכוחות הביטחון), שלכאורה נבעה מחששם של החיילים שיינקטו נגדם הליכים משפטיים. השפעה זו מכונה "אפקט אזריה".
בעולם
לאחר פרסום פסק הדין, הצניעו חלק מהדיווחים בתקשורת העולמית את העובדה שהפצוע הפלסטיני שאזריה ירה בו היה מחבל וחלקם תיקנו את הפרסומים לאחר שקיבלו פנייה לעשות כן.
נציבת זכויות האדם באו"ם יצאה נגד העונש הקל שהושת על אזריה לדבריה.
לאחר שחרורו מהכלא
במרץ 2019 פתח אזריה במיזם גיוס המונים למימון הוצאת ספרו ‘מחושך אל אור – ירייה אחת בחברון’ שבו יגולל את סיפור חייו ואת גרסתו לאירוע הירי בחברון.
ב-2020 הגיש אזריה תביעה למשרד הביטחון להכרה בו כנכה צה"ל. משרד הביטחון דחה את התביעה.
ב-2021 פתח אזריה מאפיה בעיר רמלה בשם "בוטיק הניצחון".
ב-2022 הודיע תיאטרון חיפה על העלאת היצירה "שירת אלאור", שכתב עודד ליפשיץ וביים משה נאור, במסגרת פסטיבל מקור.
סידני מורגן
סידני מורגן (באנגלית: Sidney Morgan; 31 באוקטובר 1883 – 5 בדצמבר 1931) היה שחקן, במאי ותסריטאי אירי.
ביוגרפיה
מורגן נולד בדבלין שבאירלנד. הוא הופיע שנים רבות בתיאטרון אבי שבדבלין. בין תפקידיו הידועים היה ג'וקסר בהפקה המקורית של המחזה "יונו והטווס" מאת שון או'קייסי. הוא חזר וגילם את אותה דמות על מסך הקולנוע בסרטו של אלפרד היצ'קוק "יונו והטווס".
מורגן נפטר בסארי שבאנגליה בשנת 1931.
אוסקר בלומנר
אוסקר בלומנר ( בגרמנית: Oscar Bluemner; 21 ביוני 1867 – 12 בינואר 1938) היה צייר אמריקני, יליד גרמניה.
ראשית החיים
בלומנר עבר לשיקגו בשנת 1893, שם היה פרילנסר כשרטט בתערוכה הקולומביאנית העולמית. לאחר סיומה, הוא ניסה למצוא עבודה בשיקגו. בשנת 1901 עבר להתגורר בעיר ניו יורק, שם גם לא הצליח למצוא עבודה קבועה. בשנת 1903 הוא יצר את העיצוב הזוכה עבור בית המשפט ברונקס בורו בניו יורק, אם כי את הקרדיט קיבל מייקל ג'יי גרווין. השערורייה שהתעוררה סביב עניין זה הפילה את נשיא הרובע לואי האפן בגין שחיתות והונאה.
ציור
בשנת 1908 פגש בלומנר את אלפרד סטיגליץ, שהציג בפניו את החידושים האמנותיים של האוונגרד האירופי והאמריקאי. ב-1910 החליט בלומנר להמשיך לעסוק בציור במשרה מלאה ולא באדריכלות.
הוא הציג בתערוכת הארמורי 1913. לדבריו, תרומתם של האמריקנים לא תואמת את זו של האירופאים מכיוון שתהליך הבחירה האמריקאי משקף יריבות ופשרות ולא שיפוט נכון, וכתוצאה מכך נוצרת "שיטה של דוגמאות אנטגוניסטיות". ואז בשנת 1915 ערך לו שטיגליץ תערוכת יחיד בגלריה שלו. למרות השתתפותו בכמה תערוכות, כולל תערוכות יחיד, במשך עשר השנים הבאות בלומנר לא הצליח למכור ציורים רבים וחי עם משפחתו כמעט בעוני.
הוא יצר ציורים עבור פרויקט האמנויות הפדרליות בשנות השלושים.
חיים מאוחרים יותר
לאחר מות אשתו בשנת 1926, עבר בלומנר לדרום בריינטרי, מסצ'וסטס. משם בשנת 1932 הוא תרם מכתב לדיון מתמשך ב"ניו יורק טיימס" בשאלה "מהי אמנות אמריקאית?". הוא כתב:
לבלומנר הייתה תערוכת יחיד מצליחה בשנת 1935 בגלריה מארי הרימן בעיר ניו יורק. בניו יורק טיימס נכתב: "... תמונות מדהימות אלה בונות הרמוניות ומקצבים התלויים ככלל באמירה פשוטה. כאן אנו לא מוצאים אף אחד מהצלילים שהשתמשו אמנים אחרים בהצגת מוזיקה חזותית. בלומנר מסתמך על השפעתו באקורדים מהודרים....בהחלט יש משהו בסגנון הקריאה החדש, הנועז, הזה".
בלומנר התאבד ב-12 בינואר 1938.
מורשת
אוניברסיטת סטטסון מחזיקה ביותר מ-1,000 יצירות מיצירותיו של אוסקר בלומנר שהורישה ביתו ורה בלומנר קובה ב-1997.
לעיתים קרובות התעלמו ממנו בחייו, אך כעת מוכר בלומנר כ"שחקן מפתח" ביצירת המודרניזם האמנותי האמריקני, עם עמיתים ידועים יותר כמו ג'ורג'יה אוקיף וג'ון מרין.
ציור שמן של בלומנר, "אשליה של ערבה", ניו ג'רזי (1915) נמכר בכריסטי'ס, ניו יורק, תמורת 5,346,500 דולר ב-30 בנובמבר 2011.
מריה ברניאס מוררה
מריה ברניאס מוררה (בקטלאנית: Maria Branyas Morera; נולדה ב-4 במרץ 1907) היא אישה ספרדייה, והאדם החי המבוגר בעולם, החל מ-18 בינואר 2023, לאחר מותה של לוסיל רנדון. היא החלימה ממחלת נגיף הקורונה במרץ 2020, אחרי שהייתה כמעט ללא תסמינים, והיא אז ככל הנראה הייתה המחלימה המבוגרת ביותר בעולם מהמחלה עד 2021 שבו חלתה והחלימה.
ביוגרפיה
מריה ברניאס נולדה בסן פרנסיסקו בארצות הברית בשנת 1907, שם עבד אביה כעיתונאי, לאחר שמשפחתה הגיעו לפני שנולדה מטקסס ולפני זה ממדינת מקסיקו.
היא עברה עם משפחתה לקטלוניה בספרד במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא שרדה את מגפת השפעת ב-1918 וכן את מלחמת האזרחים בספרד (1936-1939).
ברניאס נישאה ב-1931 לרופא. יש לה שלושה ילדים - שתי בנות שעוד בחיים, ובן שכבר איננו בחיים. הבן הגיע לגיל 86. יש לה 11 נכדים שהמבוגר בהם בן 60, ויש לה 13 נינים.
מאז שנת 2000 לערך מתגוררת ברניאס במעון דיור מוגן בעיר אולוט (Olot) שבקטלוניה. במהלך מגפת הקורונה בארצה מלאו לה 113 שנים, כשהיא במצב קוגניטיבי ובריאותי טוב. היא נדבקה בנגיף, סבלה מתסמינים קלים בלבד, לא פונתה לבית חולים, שהתה בבידוד בחדרה והחלימה.