cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'וזה סאראמאגו
ביוגרפיה
בשנת 1949 פוטר מעבודתו, ומורו למכונאות לשעבר קיבל אותו לעבודה במפעל מתכת אותו ניהל. בשלהי שנת 1950 התקבל לעבודה בהוצאת הספרים Estudos Cor כמנהל הייצור. עבודה זו אפשרה לו היכרות עם חשובי הסופרים בפורטוגל ועם הדמויות החשובות בעולם הספרות, ודרכו כסופר נסללה לפניו. סאראמאגו שימש גם כמבקר ספרותי במקביל לעבודה זו, עד שנת 1971, אז התמנה לעורך המוסף הספרותי ולאחר מכן לעורך ראשי של העיתון Diário de Lisboa.
מאז הייתה הכתיבה עיסוקו העיקרי. ב-1982 כתב את דברי ימי מנזר, בשנת 1984 פרסם את שנת מותו של ריקרדו ריש, ב-1986 את רפסודת האבן, ב-1987 את המחזה חייו השניים של פרנציסקוס מאסיזי, ב-1989 את המצור על ליסבון ושנתיים לאחר מכן את יצירתו השנויה במחלוקת הבשורה על פי ישו. ב-1995 התפרסם "על העיוורון" - המצליח בספריו.
סאראמאגוּ זכה בפרס נובל לספרות לשנת 1998. מאז התפרסם שמו ברחבי אירופה והוא זכה להצלחה רבה בכל רחבי העולם.
בשנת 2003, לאחר צאת ספרו גאונות: פסיפס של מאה מוחות יצירתיים מופתיים, מבקר הספרות האמריקאי הרולד בלום כינה את סאראמאגו "הסופר החי המוכשר ביותר בעולם החי", "המאסטר" ו"אחד מהענקים האחרונים של הז'אנר הספרותי הנכחד".
היה חבר המפלגה הקומוניסטית של פורטוגל עד 1969. הוא התגורר בלנזארוט שבאיים הקנריים.
סאראמאגו נפטר בגיל 87 בביתו שבאיים הקנריים.
סגנון
סאראמאגו נוטה לכתוב משפטים ארוכים ומשתמש בפיסוק שרבים נוטים להחשיבו כשגוי. הוא אינו משתמש במירכאות כדי להבחין דו-שיח (במקור ניתן להבחין בתחילת המשפטים החדשים על פי האות הרישית; בתרגום העברי הראשון של דברי ימי מנזר נעשה ניסיון להתחיל את המשפטים באות עברית גדולה יותר, אך בספרים הבאים הרעיון נזנח). רבים מ"משפטיו" עשויים להיות באורך של דף או יותר, ופסקאותיו תואמות באורכן לפרקים בספריהם של סופרים אחרים, זאת מכיוון שהוא נוטה להשתמש בפסיק במקום שבו כותבים אחרים היו משתמשים בנקודה. העלילה בספריו עמוסה בהסתעפויות ובתת-עלילות, גיבורים רבים ומעברים מהירים מעבר להווה ובחזרה. כל זאת, דורש מהקורא ריכוז, תשומת לב ומעורבות רבה.
סאראמאגו לרוב מציג נקודת מבט חתרנית על אירועים היסטוריים. בעבודותיו (למשל, בספרו "הבשורה על פי ישו") הוא מנסה להדגיש את הגורם האנושי באירועים ההיסטוריים, במקום להציג את העלילה ההיסטורית המקובלת והרשמית. כמה מעבודותיו עשויות להראות כאלגוריות בהקשרים מסוימים.
מאידך, כבן ליסבון - ובפרט, בן העיר העתיקה של ליסבון, שהייתה קיימת בתקופה המוסלמית ורבים מרחובותיה כמעט לא השתנו עד היום - הוא חש אהדה עזה לבני ליסבון עירו המוסלמים אשר צבא נוצרי כובש הטיל עליהם מצור בו גוועו ברעב ונאלצו לאכול בשר כלבים, ועם נפילת העיר היו מטרה לטבח בידי הצבא הכובש. הספר נפתח בתיאור עליית המואזין על צריח המסגד של ליסבון לקרוא למאמינים לתפילה, כאשר מאוחר יותר מוזכר כי הכובשים הנוצרים מילאו את המסגד בגופות של תושבי ליסבון שנטבחו ואחר כך הפכו אותו לכנסייה.
בחלקים המאוחרים יותר, חלק גדול מהעלילה מתואר מנקודת ראותו של חייל בצבא הנוצרי הצר על ליסבון, המתואר כדמות חיובית למדי ולא במיוחד צמא דם. החייל נושא, ולא במקרה, שם ערבי, דבר הרומז לכך שהוא עצמו בן למשפחה מוסלמית שהתנצרה (כשם שנוצרים רבים התאסלמו עם הגיעם של הכובשים המוסלמים מאות שנים לפני כן). בכך מנסה סאראמאגו להביע את התחושה של רצף היסטורי באוכלוסייה המתגוררת בשטחה של פורטוגל של היום, למרות הבדלי הדת והמלחמות העקובות מדם בין נוצרים ומוסלמים.
ביקורתו על מדיניות ישראל בשטחים
בשנת 2002, במהלך האינתיפאדה השנייה, הגיע סאראמאגו, יחד עם סופרים נוספים החברים בפרלמנט הסופרים הבינלאומי, לביקור הזדהות בשטחי הרשות הפלסטינית. כאיש רוח בעל השקפה אנרכו-קומוניסטית ביקר סאראמאגו מוסדות רבים, ובפרט את הכנסייה הקתולית, האיחוד האירופי, קרן המטבע הבינלאומית ועל פי גישתו זו גם ביקר בחריפות פעילותה הצבאית של מדינת ישראל. בעקבות התרשמותו בביקור זה יצא סאראמאגו בגינוי חריף של פעולות מדינת ישראל בשטחים תוך השוואתן לפעולות הנאצים במחנה ההשמדה אושוויץ. לדבריו: "זה אותו הדבר גם אם מתחשבים בהבדלי הזמן והמקום", וכן טען: "היהודים לא ראויים עוד לסימפתיה בעבור סבלם בשואה... לחיות תחת צללי השואה ולצפות למחילה על כל דבר שיעשו בשם סבלם נראה לי גס. הם לא למדו כלום מסבל הוריהם וסביהם."
סאראמאגו טען להגנתו שהערותיו כוונו כלפי מדיניות ישראל בנושא הפלסטינים. הוא טען שישראל לא יכולה לטעון שהיא מייצגת את יהודי התפוצות ולא יכולה לכנות "אנטישמיות" כל ביקורת נגד פעולותיה. כמו כן אמר: "שימו לב, לא אמרתי שרמאללה זהה לאושוויץ, זו אמירה מטופשת. מה שאמרתי הוא שהרוח של אושוויץ שורה על רמאללה. היינו שמונה סופרים, כולם הצהירו הצהרות, אבל הישראלים לא טרחו להגיב עליהן. רק העובדה ששמתי את האצבע שלי על הפצע ששמו "אושוויץ" גרמה להם לקפוץ."
בשנת 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, סאראמאגו פרסם הצהרה המגנה את מדיניות ישראל, יחד עם טארק עלי, נועם חומסקי ואחרים. בהצהרה נכתב: "ישראל יזמה מהלך לטווח ארוך, צבאי, כלכלי וגאוגרפי, שמטרתו הפוליטית היא לא פחות מחיסולה של האומה הפלסטינית."
קישורים חיצוניים
על ספריו:
החוק האמפירי
החוק האמפירי, הידוע גם בשם חוק 68-95-99.7, הוא חוק בסטטיסטיקה והסתברות הקובע כי בהתפלגות נורמלית, כ-68% מהנתונים ייכנסו לסטיית תקן אחת מהממוצע, כ-95% מהנתונים ייפלו בתוך שתי סטיות תקן מהממוצע, וכ-99.7% מהנתונים ייפלו בתוך שלוש סטיות תקן מהממוצע.
כלל זה מבוסס על תכונות ההתפלגות הנורמלית, שהיא עקומה בצורת פעמון שהיא סימטרית על הממוצע. ההתפלגות הנורמלית משמשת לעיתים קרובות למודל נתונים מהעולם האמיתי מכיוון שהיא מסוגלת לתאר מגוון רחב של תופעות.
החוק האמפירי חל רק על התפלגויות נורמליות. אם מערך נתונים אינו מתפלג נורמלית, ייתכן שהכלל האמפירי לא יהיה ישים.
דוגמה
נניח ויש לנו אוכלוסייה עם ממוצע 100 וסטיית תקן 10
באמצעות החוק, נוכל לחשב את שיעור הנתונים הנופל בטווחים מסוימים של הממוצע באופן הבא:
בצורה פורמלית
כאשר :
ZSU-23-4
היסטוריה
פיתוח ה-ZSU-23-4 "שילקה" החל בסוף שנות החמישים. האב-טיפוס הראשון הושלם ב-1961 והוא אושר לשימוש ב-1962. השילקה הוצגה לציבור לראשונה במהלך מפגן בכיכר האדומה במוסקבה בנובמבר 1965. ייצור סדרתי החל ב-1965 ונמשך עד 1983. השילקה החלה להיכנס לשירות מבצעי ב-1966. בנוסף לייצור לברית המועצות, השילקה יוצרה גם בצ'כוסלובקיה תחת רישיון. בסך-הכל יוצרו בין 6,000 ל-7,000 יחידות.
המערכת נכנסה לשימוש נרחב במדינות ברית ורשה ומדינות פרו-סובייטיות אחרות. לאחר התפרקות ברית המועצות המשיכו מדינות שהרכיבו אותה לייצר גרסאות של ה"שילקה" כגון ה-4M4 תוצרת אוקראינה וה-4M5 תוצרת בלארוס.
השימוש המבצעי הראשון בשילקה נעשה על ידי מצרים וסוריה במלחמת יום הכיפורים. השילקה הוכחה כאפקטיבית במיוחד כנגד מטוסים מנמיכי טוס של חיל האוויר הישראלי שניסו לחמוק מסוללות ה-SA-6. השילקה אחראית לכ-30% מאבדות כלי הטיס של חיל האוויר הישראלי במלחמה.
השילקה הייתה בשימוש גם במלחמת המפרץ ואפשר שגם בעימותים שונים בין הודו לפקיסטן.
כשנכנסה לשירות, עלתה ה-ZSU-23-4 ברמתה על כל מערכות הנ"מ הקני שהיו בשימוש נאט"ו באותה תקופה, והיא עדיין נחשבת למערכת נ"מ אפקטיבית נגד כלי טיס מנמיכי טוס. על פי ההערכות השילקה מדויקת יותר ב-50% מה-M163 VADS האמריקני (החמוש ב-M61 וולקן), ובעלת טווח אפקטיבי גדול בכ-66% מאותה המערכת.
תיאור
המערכת, המותקנת על-גבי שילדת GM-575 {שילדה למטרות כלליות} משולבת ברכיבים מטנק PT-76 כוללת ארבעה תותחי AZP-85 בקוטר 23 מ"מ המקוררים על ידי נוזלים ומקושרים למכ"ם רכישה ועקיבה מסוג RPK-2 גאנדיש המספק מידע למחשב בקרת האש. קוטר אנטנת התוף של המכ"ם הוא 1 מטר, וניתן לקפלה אם רוצים להקטין את גובה הכלי. מערכת אופטית זמינה אף היא לצוות לשימוש באווירת לוחמה אלקטרונית. בגרסאות מאוחרות של השילקה ניתן להתקין תותח חלופי (זוג תותחי 2A38M בקוטר 30 מ"מ) ומכ"ם שונה. הרכב שוקל 20.5 טון, בעל טווח של 450 ק"מ ומהירות מרבית של 50 קמ"ש. בנוסף לתותח ניתן להתקין על גג הרכב פוד של שישה טילי קרקע-אוויר מסוג SA-18, או טילי SA-16 על צדי הרכב.
לכל תותח יש קצב ירי של 1,000 פגזים לדקה, ולארבעת התותחים יש קצב מצטבר של 4,000 פגזים לדקה. כדי למנוע חימום יתר, קצב הירי מופחת לצרורות של 50 פגזים לתותח, ולכן מגבילים את קצב האש של השילקה ל-200 פגזים לדקה. אם התותחים התחממו יתר על מידה, הם ימשיכו לירות גם אם המפעיל הפסיק ללחוץ על ההדק. הצריח מיוצב לחלוטין ומאפשר ירי תוך כדי תנועה, אך דיוק הירי פוחת בכחצי כאשר בתנועה. טווח ההגבהה הוא בין -4° ל-+85°. טווח הירי האופקי המרבי הוא 7 ק"מ, וטווח הירי האנכי הוא 5.1 ק"מ. טווח הירי האפקטיבי נגד מטוסים הוא בין 2 ל-2.5 ק"מ. בתקיפת מטרות קרקעיות, הטווח האפקטיבי שלו הוא 2 ק"מ.
הצוות של השילקה מורכב מארבעה אנשים: מפקד, נהג, תותחן ומפעיל מכ"ם.
פריסה
על-פי תורת-הלחימה הסובייטית, צוותה מחלקה של ארבע שילקות לכל גדוד ממוכן או שריון בשילוב עם סוללת SA-6 לטווח בינוני וסוללת SA-9 לטווח קצר. בשל העובדה שהשילקה היא מערכת פגיעה יחסית, השילקות נמצאות בדרך-כלל קרוב לחזית הלחימה אך מאחורי הכוח העיקרי. בדרך כלל פועלות השילקות בצמדים, כאשר יחידה אחת נמצאת במרחק 150 ל-200 מטר מהשנייה.
תפוצה
השילקה נכנסה לשימוש במדינות הבאות: אלג'יריה, איראן, אנגולה, אפגניסטן, בולגריה, ברית המועצות, הודו, הונגריה, וייטנאם, ירדן, לאוס, לוב, מצרים, ניגריה, עיראק, פולין, פרו, קוריאה הצפונית, סומליה, סוריה, קובה, תימן.
לאפגניסטן יוצאה גרסה של השילקה ללחימה קרקעית ממנה הוסר המכ"ם. הסרת המכ"ם אפשרה הכפלת כמות התחמושת הזמינה לירי.
לפחות תשע שילקות נפלו שלל בידי צה"ל במהלך מלחמת לבנון הראשונה, ולמשך תקופה קצרה אף ניסו בחיל-האוויר להכניס אותן לשירות במערך הנ"מ, אך הרעיון ננטש לבסוף. כיום מופעלות חלקן ביחידת ביום האויב המשמשת לאימון טייסי החיל בהתמודדות עם הגנה אווירית.
חלאקה
חלאקה (מערבית: حلاقة, תגלחת; או ביידיש: אָפּשערן, נהגה: Opshern, לסַפר. בחב"ד: אָפּשֶׁערנִיש, תספורת.) הוא טקס תספורת יהודי, הנערך לילדים כשהם מגיעים לגיל שלוש.
יש נוהגים לערוך את החלאקה בל"ג בעומר בהר מירון ליד קבר רבי שמעון בר יוחאי, ומספרים שם את כל הילדים שיום הולדתם השלישי חל בין יום הראשון של חג הפסח לל"ג בעומר. כי, לפי המנהג, אין לספר את הילד לפני יום ההולדת השלישי שלו. אולם, כיוון שלא מספרים מתחילת ספירת העומר עד ל"ג בעומר, לכן ממתינים לל"ג בעומר (של אותה שנה). הטקס נעשה בליווי נגינה של כליזמרים. יש שנהגו לערוך את החלאקה בקבר שמואל הנביא או בקבר שמעון הצדיק בירושלים, כאשר בשנים האחרונות רווח המנהג לערוך את החלאקה בכותל המערבי.
המנהג
המנהג חדש יחסית, והוא מובא לראשונה רק בתחילת תקופת האחרונים. לראשונה הוא מוזכר בשו"ת הרדב"ז, כמנהג שרווח אז להסתפר בקבר שמואל הנביא ולתרום לצורכי המקום כמשקל השיער הגזוז.
רבי חיים ויטאל מספר שרבי יונתן סאגיס העיד לו שהאר"י ביום ל"ג בעומר "הוליך את בנו הקטן שם (=למירון) עם כל אנשי ביתו, ושם גילחו את ראשו כמנהג הידוע, ועשה שם יום משתה ושמחה". אולם לפני הוא אומר בהערה: "אבל איני יודע אם אז היה בקי ויודע בחכמה הזו הנפלאה שהשיג אחר כך... וכתבתי כל זה להורות כי יש שורש במנהג הנזכר", כלומר הוא מפקפק במשמעות הקבלית של המנהג.
המנהג התפשט בהדרגה ברחבי יהדות ארצות ערב, עד לתימן ומרוקו. בקרב האשכנזים המנהג לא היה מקובל, אך לאחר בואם לארץ ישראל קיבלו את המנהג מהספרדים, ובהמשך הוא התפשט אף ליהדות אשכנז שבחוץ לארץ. גם בתוך האשכנזים המנהג התקבל תחלה אצל החסידים, ואחר כך בצורה פחותה אצל שאר הקהילות.
מקור המנהג
באופן כללי בתרבויות שונות יש עניין מיוחד בתספורת הראשונה, כטקס מעבר מגיל הפעוטות כך בתרבות הגרמנית הלטינית והסלאבית.
ליקוי החמה המלא ב-8 באפריל 2024
ליקוי החמה המלא ב-8 באפריל 2024 צפוי להיות ליקוי חמה מלא במקסיקו, ארצות הברית וקנדה, כשבע שנים לאחר הפעם האחרונה שבה נראה ליקוי חמה מלא בארצות הברית, ליקוי החמה המלא ב-21 באוגוסט 2017.
משך הליקוי המרבי יהיה 4:28 דקות במקסיקו ורוחב מרבי של הליקוי המלא יהיה כ-198 ק"מ ברצועה שתמשך ממקסיקו בכיוון צפון-מזרח למדינות טקסס, אוקלהומה, ארקנסו, מיזורי, אילינוי, קנטקי, אינדיאנה, חלק קטן מאוד של מישיגן, אוהיו, פנסילבניה, ניו יורק, ורמונט, ניו המפשייר ומיין ומשם לקנדה. הליקוי המלא יתחיל ב-16:38:44 UTC, שיאו יהיה ב-18:18:29 UTC והוא יסתיים ב-19:55:29 UTC.
חלאקה
מקור המנהג
החוקר אברהם יערי משער כי ייתכן שהמנהג במירון הוא המשכו של המנהג לעלות לקבר שמואל הנביא בנבי סמואל בכ"ח אייר (יום פטירתו של שמואל הנביא), ושם לגלח את ראשם של הקטנים ולתת כסף כמשקל השערות לצורך תחזוקת המקום או לעניים (כפי שהוזכר ברדב"ז), עקב הגבלת השלטונות העות'מאניים (בשנת ש"ל, 1570), העבירו את המנהג צפונה, להר מירון, ושם המשיכו את הטקס על קברו של הרשב"י ובנו בל"ג בעומר.
טעמי המנהג
למנהג זה ניתנו מספר טעמים:
ליקוי החמה המלא ב-8 באפריל 2024
ליקוי חמה זה יהיה ה-30 מתוך 71 ליקויים בסדרת סארוס 139.
חלאקה
התנגדות למנהג
מנהג החלאקה איננו נהוג בכל קהילות ישראל ויש אף שהתנגדו לו באופן מהותי או לפרטיו, כגון קיומו הנפוץ באזור קברי צדיקים או קיומו בל"ג בעומר.
תפילות ומנהגים נוספים
יש אומרים תפילה זו בשעת החלאקה:
מנהגם של חלק מהחסידים לומר מזמור הללויה הללו אל בקדשו (תהילים מזמור ק"נ).
ליקוי החמה המלא ב-8 באפריל 2024
הליקוי הארוך ביותר, 4:28 דקות, יהיה בקואורדינטות, מצפון לעיר נזאס במדינת דורנגו שבמקסיקו. ליקוי זה יראה באזורים בעלי אוכלוסייה רבה כאשר העיר הגדולה ביותר בה יצפה היא דאלאס בטקסס.
חלאקה
תפילות ומנהגים נוספים
אצל עדות המזרח ישנם מנהגים ותפילות נוספות.
ליקוי החמה המלא ב-8 באפריל 2024
ליקוי חמה חלקי יראה בכל אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית וגרינלנד.
המפעל הלאומי לאוריינות בקובה
המפעל הלאומי לאוריינות בקובה (בספרדית: La Campaña Nacional de Alfabetización en Cuba) היה מפעל לאומי קובני לביעור הבערות ולקידום האוריינות שהתקיים בשנת 1961 ביוזמת השלטון המהפכני החדש. ההכנות למפעל החלו בשנת 1960 והוא בא על סיומו הרשמי ב-22 בדצמבר 1961 עם הכרזת הממשלה ברחבת כיכר המהפכה חוסה מארטי על קובה כטריטוריה בה אין אנאלפביתים. במהלך המפעל ירד שיעור האנלפאבתים בקובה מכ-20% בשנת 1959 לכ- 3.9% בשנת 1961 בלבד. שנת סיום המבצע הוכרזה בקובה כ"שנת החינוך".
הסיבות לכינון המפעל
המהפכנים הקובנים הכירו בבעיה ובין דצמבר 1956 וינואר 1959, בעודם מנהלים מלחמת גרילה כנגד שלטונו של פולחנסיו בטיסטה, העבירו מספר קורסים במטרה לתרום לביעור הבערות במקומות שונים שהיו תחת שליטתם.
אליפות אירופה בכדורסל
אליפות אירופה בכדורסל הנקראת גם יורובאסקט היא טורניר הכדורסל הראשי לאומות ביבשת אירופה. האליפות המאורגנת על ידי פיב"א נערכה לראשונה ב-1935 בז'נבה, שווייץ ומאז היא מתקיימת אחת לשנתיים בכל שנה אי-זוגית (להוציא את תקופת מלחמת העולם השנייה) עד לאליפות ב-2017 שלאחריה הוחלט כי התחרות תתקיים אחת לארבע שנים ובכך הפכה האליפות ב-2017 לאחרונה שמתקיימת אחת לשנתיים.
משנת 2011 שיטת המשחקים באליפות היא כדלהלן: בתחילת הטורניר 24 הנבחרות המשתתפות מחולקות לארבעה בתים כשבכל בית שש קבוצות. 4 הראשונות מכל בית עולות לשלב פלייאוף (שמינית הגמר) כשלאחריו מתקיימים משחקי רבע הגמר, חצי הגמר והגמר.
נבחרת ישראל השתתפה עד כה 29 פעמים באליפות והישגי השיא שלה הם מדליית כסף בשנת 1979 ומקום חמישי בשנים 1953 ו-1977.
הולדן אפולו
הולדן אפולו (באנגלית: Holden Apollo) היא מכונית משפחתית גדולה, 4 דלתות, סדאן, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האוסטרלית ג'נרל מוטורס-הולדן (General Motor Holden), חברת בת של קונצרן ג'נרל מוטורס האמריקאית, בין השנים 1989–1997.
שלמה ישראלי (מוזיקולוג)
שלמה ישראלי (נולד ב-18 במאי 1952) הוא מוזיקולוג, מוזיקאי, איש רדיו ומרצה ישראלי, מומחה לג'אז, למוזיקת עולם ולמוזיקה קלאסית.
ביוגרפיה
במקביל עסק בהוראה, בייעוץ ובניהול מוזיקלי של פסטיבלים וסדרות קונצרטים. שימש כיועץ אמנותי לפסטיבל ישראל בין השנים 2007-2004. ערך במשך שבע שנים את הסדרה "אנדרלמוזיקה" - שילוב של הרצאות וקונצרטים בבית הקונפדרציה בירושלים. ניהל אמנותית פסטיבל מוזיקה במטולה ואת סדרת הקונצרטים "עולם אחד" ו"ימי המוזיקה היהודית". חבר בוועדות מקצועיות בישראל ומחוצה לה, ומלמד באוניברסיטה העברית בירושלים, ב"אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה ובמקומות נוספים.
לאחרונה עוסק בצילום אמנותי. הציג תערוכות בישראל ובעולם.
ריין
ריין (בגרמנית: Rhein, בצרפתית: Rhin, בהולנדית: Rijn, ברומאנש: Rain) הוא נהר שאורכו 1,233 קילומטר (הנהר הארוך במערב אירופה) אשר מקורותיו בהרי האלפים בדרום שווייץ והוא זורם צפונה דרך אגם קונסטנץ, גרמניה והולנד עד שנשפך לים הצפוני. יובליו העיקריים של הריין הם הנהרות ארה, נקאר, מיין ומוזל; והוא מחולק באופן מסורתי לריין הגבוה (Hochrhein) עד בזל, הריין העילי (Oberrhein) עד בינגן, הריין המרכזי (Mittelrhein) עד בון, ולריין התחתי (Niederrhein).
משמעות השם ריין היא "זה אשר זורם" ומקורו בשורש הקלטי "reie" שמשמעותו להזיז, לזרום, לשטוף ולרוץ.
אף שהריין עובר דרך מספר מדינות, ובהן שווייץ, ליכטנשטיין, אוסטריה, צרפת והולנד, חלק הארי של הנהר זורם בגרמניה ומשמש אותה לצורכי תעשייה ומסחר וכנתיב מים. חגיגות ופסטיבלים רבים נערכים לכבודו, אך גם עימותים צבאיים רבים נערכו באזור הנהר במהלך ההיסטוריה.
הריין כגבול מדיני
בעת העתיקה התיישבו שבטים גרמאניים בשתי גדות הריין התחתי ושבטים קלטים התיישבו לאורך גדות הריין העילי. ב-55 וב-53 לפני הספירה בנה יוליוס קיסר גשרים על נהר הריין וחצה אותו במהלך מלחמת גאליה. השבטים הגרמאניים נערכו מצפון לנהר הריין והרומאים נערכו מדרומו ומערבו, עד שקרב יער טויטובורג ביסס סופית את נהר הריין כגבולה הצפוני של האימפריה הרומית. מאז הפך נהר הריין לנתיב מים ומסחר מרכזי. כאשר התפרקה האימפריה הרומית המערבית במאה החמישית לספירה, חצו שבטים גרמאניים בהמוניהם את נהר הריין לכל אורכו לכיוון מערב. נהר הריין הפך לעמוד השדרה של האימפריה הפרנקית ושל האימפריה הרומית הקדושה אחריה.
מלחמת שלושים השנים (1618–1648) הסתיימה עם הפרדה פוליטית בין גוף הנהר לשפך הנהר לים הצפוני כאשר החלה להתגבש הולנד כיחידה פוליטית עצמאית, ובנוסף לואי ה-14 מלך צרפת ניכס לעצמו את שטחי אלזס בשנת 1660 תוך קביעת הגבול המזרחי של צרפת על נהר הריין. בזמן המהפכה הצרפתית סיפחה צרפת את הגדה המערבית של נהר הריין תוך שהיא מספחת חלקים מגרמניה, הולנד ובלגיה.
במסגרת חוזה ורסאי נותרה הגדה המערבית של הריין בגרמניה מפורזת, מה שגרם להתמרמרות רבה בגרמניה, וכאשר היטלר הכניס את כוחות הצבא הגרמני לאזור זה זכה לעלייה גדולה בפופולריות. בין שתי מלחמות העולם נבנו ביצורים רבים משני צדי המתרס וגם על הנהר, קו מאז'ינו בצד הצרפתי וקו זיגפריד בצד הגרמני.
לאחר כניעת צרפת במלחמת העולם השנייה סופח שוב אלזס-לורן לרייך הגרמני, אך הוחזר לה בתום המלחמה.
בשלהי המלחמה נגרם הרס לערים הרבות שעל נהר הריין כתוצאה מפלישת בעלות הברית לגרמניה, מה שהעצים את הזיהום בנהר.
לאחר מלחמת העולם השנייה הודחקו המאבקים הפוליטיים על הריין מפאת הנטייה לאיחוד כלכלי ופוליטי, מה גם שהזיהום ההולך וגובר גרם להגברת שיתוף הפעולה בין המדינות לתיקון המצב.
בשנת 2002 הוכרז כאתר מורשת עולמית קטע מעמק הריין באורך של 65 קילומטר, מבינגן בדרום עד קובלנץ ומפגש הריין עם הנהר מוזל בצפון.
אבטליון (זוגות)
אַבְטַלְיוֹן היה אב בית דין בסוף תקופת הזוגות, חברו של שמעיה שהיה נשיא הסנהדרין. אחריהם באו הלל ושמאי, שחתמו את תקופת הזוגות.
שמעיה ואבטליון היו גרים, הם עצמם, או שהיו רק בני גרים. לפי דברי התלמוד הבבלי היו מבני בניו של סנחריב, שהיה אחד ממלכי אשור.
לפי המסורת נמצאים בגוש חלב קבריהם של שמעיה ואבטליון בסמוך לכניסה לכפר. זהו מבנה קטן ובו סרקופג כפול. קבריהם היו מקובלים על עולי הרגל בימי הביניים.
המאמר במסכת אבות
מאמרו של אבטליון מופיע במשנה במסכת אבות:
פירוש השם
את פירוש שמו של אבטליון מביא הרב עובדיה מברטנורא:
המעשה בהלל
על הלל תלמידם של שמעיה ובאבטליון מסופר:
הפגישה עם הכהן הגדול
התלמוד הבבלי מספר על אירוע שקרה בגמר עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים (מוצאי יום הכפורים). לפי התלמוד, רוב העם עזבו את הכהן הגדול והלכו לקראת שמעיה ואבטליון. בסופו של דבר הלכו שמעיה ואבטליון עם העם שהלכו אליהם, לשאול בשלום הכהן הגדול. אולם, קיים שינוי גרסאות בין התלמוד בבלי ומדרש הגדול אודות חילופי הדברים בין שמעיה ואבטליון והכהן הגדול. לפי המסופר בתלמוד בבלי, הכהן גדול זלזל בכבוד שמעיה ואבטליון והם השיבו במענה שנון וחד שהיה בו כדי להעמיד את הכהן על טעותו. במקביל, המדרש הגדול גורס שהכהן גדול "תיקן" את המילים של הזוגות להורות כי אין גדולת הכהן מחמת ייחוסו לאהרן הכהן, אלא מצד עשיית מעשה אהרן.
ניתוב ברירת המחדל
ניתוב ברירת המחדל הוא מסלול הניתוב שהנתב משתמש בו כאשר אין אף ניתוב אחר הידוע לו עבור היעד המבוקש. כל החבילות המיועדות ליעדים שאינם מוכרים על ידי טבלת הניתוב נשלחות למסלול זה, שבדרך כלל מוביל לנתב אחר, בדרך כלל בהיררכיה גבוהה יותר, שמנתב את החבילות הלאה אל יעדן. במידה וגם הנתב הגבוה יותר לא מכיר את הניתוב אל היעד, גם הוא משתמש בניתוב ברירת המחדל, וכך הלאה עד שאחד הנתבים מכיל שורת ניתוב רלוונטית ליעד או עד שהחבילה נזרקת.
ניתוב ברירת המחדל ברשתות IP בסימון CIDR הוא: <tt>0.0.0.0/0</tt>. היות שנתבים מחפשים את הניתוב המתאים מהרשת הקטנה ביותר ועד הגדולה ביותר, באופן טבעי עבור כל יעד שאין לו שורת ניתוב מתאימה בטבלת הניתוב משתמש הנתב בניתוב ברירת המחדל כדי לנתב הלאה את החבילות המיועדות אליו. ניתוב ברירת המחדל מוגדר לעיתים כניתוב סטטי, ולעיתים הוא מועבר הלאה באמצעות פרוטוקול ניתוב.
יוסף פיצ'חדזה
יוסף פיצ'חדזה (נולד ב-28 במרץ 1965 בגאורגיה) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ישראלי. משמש כראש מגמת הפקה ובימוי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש.
קורות חייו
פיצ'חדזה נולד וגדל בטביליסי שבגאורגיה. בשנת 1971, כשהיה בן שש שנים, עלה עם משפחתו לישראל. לאחר שירותו הצבאי, סיים לימודיו בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. את סרטו הראשון יצר ב-1990, סרט קצר בשם "חולם ברוסית" שאותו כתב, ביים והפיק. ב-1993 כתב, ביים והפיק סרט קצר נוסף בשם "ימים רעים".
סרטו העלילתי הארוך הראשון של פיצ'חדזה היה הסרט "לנגד עיניים מערביות", שאותו כתב, ביים והפיק בשנת 1996. בסרט שיחקו השחקנים אייל שכטר, ליאת גליק, עזרא כפרי וכרמל בתו. הסרט צולם על ידי שי גולדמן בשחור לבן.
בשנת 2000 כתב, ביים והפיק את סרטו "בסמה מוצ'ו" בכיכובם של מנשה נוי ומוני מושונוב, סרט שגם הוא כקודמו צולם על ידי שי גולדמן. הסרט זכה להצלחה ולביקורות חיוביות בעיתונות והשתתף במספר פסטיבלים לקולנוע בעולם, ביניהם בצרפת.
בשנת 2002 שיחק פיצ'חדזה בסרט הטלוויזיה "הערב: הניצול", וביים את ההצגה "קרנפים" בתיאטרון הספרייה שברמת גן. בשנת 2003 ביים את ההצגה "בגידה" בתיאטרון הספרייה.
בשנת 2004 כתב, ביים והפיק סרט נוסף בשם "שנת אפס", בכיכובם של שרה אדלר, קרן מור, מוני מושונוב ומנשה נוי.
ב-2006 עלתה בבית ציוני אמריקה ההצגה "דרך גגרין", מאת גרגורי בארק, בבימויו. פיצ'חדזה זכה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה לשנת 2007, בתחום הקולנוע האמנותי.
ב-2014 יצא לאקרנים סרטו "סוכריות".
כיום משמש כראש מגמת הפקה ובימוי בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. פיצ'חדזה לימד בעבר בקמרה אובסקורה שבתל אביב, בבית הספר לקולנוע סם שפיגל שבירושלים ובבית ספר מנשר לאמנות בתל אביב.
Tropical Heat
Tropical Heat (ידועה בארצות הברית גם בשם Sweating Bullets) היא סדרת פעולה קנדית.
הסדרה עוקבת אחר ניק סלוטר, חוקר פרטי ולשעבר סוכן במנהל לאכיפת הסמים, לאחר שהגיע לעיר הנופש קי מריה (Key Mariah) שבפלורידה ומקים שם סוכנות בלשות, הוא פוגש את סילבי ג'ירארד, סוכנת מקומית יפהפייה, ביחד הם פותרים מספר תעלומות ומקרים.
צו מניעה
צו המניעה יכול להינתן כסעד זמני, ומטרתו לשמור על המצב הקיים כל עוד ההליך המשפטי בין הצדדים תלוי ועומד, או כסעד סופי וקבוע.
השיקולים שישקול בית המשפט בבואו ליתן החלטה בבקשה לצו מניעה זהים לשיקולים שנשקלים בכל בקשה לסעד זמני: ראיות מהימנות לכאורה, מאזן הנוחות (הנזק שייגרם למבקש אם לא יינתן הסעד הזמני לעומת הנזק שייגרם למשיב אם יינתן הסעד הזמני, וכן נזק שעלול להיגרם למחזיק או לאדם אחר), תום ליבו של המבקש, מידתיות הסעד והיותו צודק וראוי בנסיבות העניין.
כיוון שצו מניעה זמני הוא סעד הניתן מכוח דיני היושר, על המבקש צו מניעה זמני ישנה חובה מיוחדת - לבוא לבית משפט בידיים נקיות. כך, יכול להיווצר מצב כי מאזן הנוחות נוטה לכיוון המבקש וכי קיימת עילה למתן צו מניעה זמני אולם בגלל חוסר תום לב חמור או שימוש בהליכי משפט לרעה - בית משפט לא ייעתר למתן צו מניעה זמני.
בקשה לצו מניעה, היא בקשת ביניים לכל דבר ועניין, ומכוח מעמדה זה אינה יכולה להיות מוגשת לבית משפט בפני עצמה, ויש להגישה ביחד עם כתב טענות עיקרי לא יאוחר מ-7 ימים מיום הגשת הבקשה לצו המניעה הזמני.
בתחום המשפט העסקי, נודעת לצווי המניעה הזמניים חשיבות מכרעת, לאור הזמינות והמידיות של צוו המניעה הזמניים ולאור אופיים הייחודי של חלק מהסכסוכים המסחריים.
צו מניעה במשפט העברי
ע"פ המשפט העברי התבחינים על פיהם יש לשקול הוצאת צו מניעה הם: (1) ראשית ראיה שיש ממש בתביעה. (2) ראיה לכך שללא הוצאת הצו ייגרם נזק למבקש הצו. (3) תום ליבו של מי שהצו יוצא כנגדו ככל שמדובר בצד ג' - ככל שאותו צד היה מודע מראש למחלוקת שבגינה הוצא הצו כך תקטן יכולתו להתנגד להוצאתו.
ישפה (עמותה)
עמותת יָשְׁפֵה - מרכז הכרויות לציבור הדתי בישראל היא עמותה העוסקת בנושא הרווקות בקרב הציבור הדתי-לאומי. העמותה, שהוקמה בשנת 2000, מספקת כלים לפנויים ופנויות ליצירת הכרויות שיובילו לקשר רציני, ועוסקת בהעלאת הנושא לסדר היום הציבורי.
רקע
העמותה הוקמה בשנת 2000 על ידי חיים פלק, אז יו"ר הדור הצעיר במפד"ל, בעקבות פגישות ודיונים שקיימו רבנים ואישים שונים מקרב הציונות הדתית במטרה לתת מענה לתופעת הרווקות ההולכת ומתרחבת בציבור הדתי-לאומי. על חברי העמותה נמנים הרבנים חיים דרוקמן, צפניה דרורי, רצון ערוסי והרבנית יהודית שילת. לדברי ארי אנגלברג, שחקר את הנושא לצורך דוקטורט, העמותה היא אחת מערוצי השידוכים הפופולריים בקרב הציבור הדתי-לאומי.
פעילות
בעמותת 'ישפה' כ-200 מתנדבים העוסקים בהתאמת בני הזוג שפנו לעמותה. כל מועמד הפונה לעמותה ממלא שאלון התאמה בנוסף לריאיון עם אחד מהמתנדבים. הפרטים שהתקבלו מהראיון ומהשאלון מוזנים למאגר ממוחשב ארצי הנגיש אך ורק לרשת המתנדבים הארצית של העמותה, והם מבצעים את הקישור הראשוני בין בני הזוג. העמותה מציעה גם אפשרות של ליווי לאורך הקשר על ידי יועצת זוגית ומשפחתית. בנוסף מארגנת העמותה קורסים, ימי עיון וסדנאות שונות במטרה לספק כלים לבניית קשר זוגי ולהתמודדות עם החלטות.
קבוצות אוכלוסייה נוספות הזוכות לטיפולה של 'ישפה' הם קבוצת האלמנים והגרושים המבקשים להינשא מחדש, חוזרים בתשובה וחילונים. העמותה מסייעת גם למכון 'למה לא' העוסק בהכרויות לפגועי נפש.
על פי פרסומי העמותה, נכון ל-2010 רשומים במאגריה למעלה מ-3,000 פנויים ופנויות, וכ-150 זוגות שהכירו דרך העמותה נישאו.
בנוסף לפעילות המכוונת ליצירת הכרויות פועלים אנשי העמותה להעלאת הנושא לסדר היום הציבורי באמצעים מגוונים. העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם גופים מרכזיים בציבור הדתי לאומי, בהם תנועת אמונה, סיעת הבית היהודי, תנועת ראש יהודי ופורטל האינטרנט כיפה. תקציב עמותת ישפה מבוסס על תרומות ועל דמי רישום סמליים של המועמדים הפונים לעמותה.
בראש העמותה עומדת שירת מלאך שהחליפה את חיים פלק בשנת 2011.
פיליפס רקורדס
פיליפס רקורדס (Philips Records) הוא מותג הקלטות השייך לענק האלקטרוניקה ההולנדי פיליפס. החברה החלה את דרכה בתור Philips Phonografische Industries או PPI בשנת 1950, והפיצה במהלך שנות ה-50 בבריטניה הקלטות תחת המותג Columbia Records. ב-1962, שיתוף בין פיליפס לדויטשה גרמופון יצר את קבוצת DGG/PPI.
המותג Philips Classics Records (פיליפס קלאסיק רקורדס) החל לשמש את חברת פיליפס בשנות השמונים להפצת הקלטות של מוזיקה קלאסית.
כיום פיליפס רקורדס היא חלק מקבוצת יוניברסל מיוזיק גרופ.
פול גריפיתס
פול גריפיתס (באנגלית: Paul Griffiths נולד ב-24 בנובמבר 1947) הוא מבקר מוזיקה, סופר ולבריתן בריטי. הוא נודע בעיקר בכתביו על מוזיקה קלאסית מודרנית ובכתיבת הלבריות לשתי אופרות מן המאה ה-20, "מרקו פולו" של טאן דון ו"מה עכשיו?" של אליוט קרטר.
חיים וקריירה
פול גריפיתס נולד בברידג'נד שבוויילס. הוא למד לתואר ראשון ושני בביוכימיה בלינקולן קולג' שבאוקספורד ומ-1971 עבד כמבקר מוזיקה עצמאי. בשנת 1973 הצטרף לצוות הכותבים של מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים וב-1982 למבקר המוזיקה הראשי של הטיימס, משרה שבה החזיק במשך עשר שנים. בין 1992 ל-1996 עבד כמבקר מוזיקה בניו יורקר, ומ-1997 עד 2005 בניו יורק טיימס. אוסף של ביקורות מוזיקה לעיתונים אלה ולכתבי עת אחרים יצא לאור ב-2005 בשם "חומר הדברים הנשמעים: כתבים על מוזיקה, כרך 31 של לימודי מוזיקה באיסטמן. גריפיתס עוטר בתואר הכבוד "אביר מסדר האמנויות והספרות" הצרפתי בשנת 2002 והתקבל כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2011. באותה שנה זכה גם בפרס דימס טיילור על רשימותיו לתיאטרון מילר.
בשנת 1978 החל גריפיתס לכתוב גם ספרי עיון ומונוגרפיות על מוזיקה קלאסית ועל מלחינים, החל ב"מוזיקה מודרנית:היסטוריה מרוכזת מדביסי עד בולז ובולז" (כרך 16 של מחקרי מלחינים של אוקספורד). אף כי רוב הפרסומים הללו עוסקים במלחיני המאה ה-20 ויצירותיהם, גריפיתס כתב גם עבודות כלליות יותר על מוזיקה קלאסית, בהן "תולדות רביעיית המיתרים" (1985), "מדריך פינגווין למוזיקה קלאסית" (2005) ו"היסטוריה מרוכזת של מוזיקה מערבית" (2006). ב-1989 הוציא גריפיתס לאור את הרומן הראשון שלו, "אני ומרקו פולו: רומן של תמורות", שזכה ב-1990 בפרס הסופרים של חבר העמים הבריטי לרומן ראשון מצטיין באירופה ובדרום אסיה. הרומן הוא גרסה בדיונית של זכרונות מרקו פולו שהכתיב לרוסטיצ'לו דה פיזה, חברו לתא בכלא בג'נובה, שם נכלא עם שובו מסין. (רוסטיצ'לו הוא ה"אני" שבשם הספר.) כעבור שנתיים פרסם גריפיתס את הרומן השני שלו, "הסיפור הפיוטי של סר טריסטראם", הגשה מחדש של אגדת "טריסטאן ואיזולט", שזורה בסיפור האהבה של המספר עצמו והרהוריו על העליות והמורדות, שחלו בהשפעה ובפרשנות של האגדה במשך השנים. הרומן האחרון עד כה של גריפיתס, "הקשיבו ואספר לכם" (2008), משתמש בטכניקת כתיבה כפויה, דומה לזו שהייתה נהוגה בקבוצת האוונגארד Oulipo. ב"הקשיבו ואספר לכם" מספרת אופליה את עלילותיה בנאראטיב בגוף ראשון, שגריפיתס יצר תוך שימוש באוצר המילים המצומצם המוקצב לה בהמלט של שקספיר, בן 481 מילים בסך הכל.
התנסותו הראשונה של גריפיתס כלבריתן אופרה הייתה ב"תיבת התכשיטים", שעשתה שימוש באופרות הלא-גמורות של מוצרט, Lo sposo deluso ו- L'oca del Cairo, יחד עם כמה אריות והרכבים, שכתב כדי לשלבן באופרות של מלחינים אחרים. סיפור המעשה הוא שחזור דמיוני של פנטומימה, שבה השתתפו כביכול מוצרט ואלואיזה ובר בשנת 1783. הצגת הבכורה של "תיבת התכשיטים" התקיימה ב-1991 בנוטינגהאם בביצוע אופרה נורת' ובניצוח אלגר הווארת' בהמשך עלתה בארצות הברית בביצוע "סקיילייט אופרה תיאטר" (1993), "וולף טראפ אופרה" (1994) והאופרה של ניו ג'רזי (1996). בשנת 2006 השיבה אותה לבמה האופרה הקלאסית של האמטון ליובל ה-250 להולדת מוצרט. יצירתו השנייה של גריפיתס מטיפוס זה, "אניאס בגיהנום", נכתבה לשירים ומוזיקת מחול מתוך פרטיטורות שפרסל כתב לתיאטרון, מעין "הקדמה" לדידו ואניאס של פרסל משנת 1689. הצגת הבכורה שלה התקיימה בשנת 1995 באוניברסיטת מרילנד בניצוח קנת סלוויק.
הלברית של גריפיתס ל"מרקו פולו" של טאן דון הייתה הראשונה שכתב לאופרה מאת מלחין חי. בסוף שנות ה-80' קיבל טאן דון הזמנה מפסטיבל אדינבורו לחיבור אופרה מקורית. כפי שסיפר בראיון משנת 1997:
נוסף ללבריות המקוריות שלו, כתב גריפיתס תרגומים לאנגלית מודרנית ללבריות של מעשה בחייל של סטרווינסקי, חליל הקסם של מוצרט ולה בוהם של פוצ'יני. עוד כתב טקסטים פואטיים לליווי מוזיקה קלאסית מסוגות אחרות.
חיים אישיים
פול גריפיתס נשוי למחברת הסיפורים הקצרים, אן וסט.
מונוגרפיות על מלחינים מן המאה ה-20
Boulez (Volume 16 of Oxford Studies of Composers), Oxford University Press, 1978
טרסה
טֶרָסָה, או מדרגה חקלאית, היא שיטה לעיבוד חקלאי של קרקע בצלעי הרים וגבעות. מי הגשמים יורדים מההר, עוברים ממדרגה למדרגה, וכך משקים את כל הגידולים שבטרסות.
מוריס גרין
מוריס גרין (באנגלית: Maurice Greene; נולד ב-23 ביולי 1974 בקנזס) הוא אצן אמריקאי. אלוף אולימפי (סידני 2000) בעל 4 מדליות מהן 2 זהב, אלוף עולם בעל 5 מדליות זהב ושיאן עולם. הוא זכה 3 פעמים ברציפות באליפות העולם (אתונה 1997, סביליה 1999 ואדמונטון 2001), כמו בן ארצו קרל לואיס וקבע שיא עולם בריצת 100 מטר.
טרסה
במדרונות הרים תלולים, הקרקע עלולה להיסחף מטה עם מי הגשמים. במטרה למנוע את הסחף, באזורים הרריים רבים ברחבי העולם בנו התושבים שורות של מדרגות בהר. הם סיקלו אבנים מהמדרון והשתמשו בהן כדי ליצור שורות של מדרגות בבניה יבשה. הבניה היבשה מאבני גוויל הייתה זולה במיוחד וכן אפשרה את חלחול המים ברווחים שבין האבנים. אי הצטברות מים חשובה כדי למנוע את התמוטטות המדרגה. את הגידולים החקלאיים פורסים על פי קווי גובה טופוגרפי ושיפוע הקרקע. בהתאם לאפשרות להכניס מיכון או בעלי חיים לחלקה ולרוב ינצלו את המדרגות עד המקום בו ניתן לבצע עיבוד חקלאי לגידולים עוצרי סחף (גידולי שורש ועצי פרי) או גידול אורז. המרחב שמעל שטח העיבוד ישמש למרעה.
מוריס גרין
גרין החזיק בשיא העולם לשעבר בריצת 60 מטר באולם (6.39 שניות).
ביוגרפיה
בצעירותו היה גרין שחקן פוטבול לא מוצלח. ב-1995, באליפות העולם בגטבורג, השתתף גרין בתחרות האתלטיקה הראשונה שלו. בתחרות זו הגיע לרבע הגמר בריצת ה-100 מטר. שנה לאחר מכן באולימפיאדת אטלנטה היה חלק מהנבחרת האמריקאית.
טרסה
בשל צורת בנייתה, מדרגה חקלאית יכולה להשתמר זמן ארוך ללא תחזוקה שלה. כך, במקומות רבים בהרי ישראל קיימים עד היום שרידי מדרגות חקלאיות. בכפרים ערביים מסוימים בארץ קיימות מדרגות חקלאיות המעובדות גם כיום.
מוריס גרין
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה באתונה יוון בשנת 1997 זכה גרין במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.86 שניות, לפני דונובן ביילי מקנדה (9.91 שניות) ובן ארצו טים מונטגומרי (9.94 שניות).
טרסה
חקלאות טרסות בהר הארץ-ישראלי
טראסות חקלאיות קדומות הבנויות אבן מאפיינות את אזור ההר בחבל הים תיכוני בישראל. הקמת המבנים ההנדסיים הללו שינתה לחלוטין את אופיו הטבעי של האזור והפכה שטחי טרשים וחורש לשטחים מעובדים אגב השקעת עבודה עצומה. הפיכת חלקים נרחבים של מורדות ההרים לשטחי חקלאות העלתה את כושר הנשיאה של האזורים ההררים ואפשרה את התפתחותם של כפרים ואף ערים במרחב ההררי. על פי הערכתו של צבי רון, טראסות מכסות כ-56% מהשטחים הפתוחים באזור הרי ירושלים.
מוריס גרין
אלוף עולם
בתחרות שנערכה במדריד, ספרד ב -3 בפברואר 1998 קבע גרין בריצת 60 מטר שיא עולם חדש של 6.39 שניות.
טרסה
חקלאות טרסות בהר הארץ-ישראלי
על אף היקפן הרחב של הטראסות, טרם התגבשה תמימות דעים באשר לתאריך בנייתם. פינקלשטיין הציע שראשיתן כבר בתקופת הברונזה התיכונה בארץ ישראל; טראסות מתקופה זו התגלו גם בצפון מזרח עבר הירדן. חוקרים אחרים הציעו כי הטראסות, בחלקן או ברובן, מקורן בתקופת הברזל שהיא תקופת המקרא. לפי מחקרם של גיבסון ואדלשטיין, הטראסות באזור ח'רבת אל-ראס נבנו בתקופת הברזל ב' (ימי ממלכת יהודה), בעוד הטראסות בעין יעל נבנו בימי הבית השני ובתקופה הרומית. גיבסון סבור כי לא הייתה פריסה נרחבת של טראסות לפני המאה ה-8 לפנה"ס. לפי ד"ר ג'ון זליגמן מרשות העתיקות, הטראסות הגיעו לשיא התפשטותן בתקופה הרומית והביזנטית. יומני דרך מהתקופה העות'מאנית מספקים עדות לכך שבאותה התקופה טראסות רבות כבר היו הרוסות ונטושות. בשנת 2014 פורסם מחקר על הטראסות ברמת רחל שנעשה בשיטת ה-OLS, המאפשרת למדוד את המועד האחרון בו גרגרי הקוורץ שבחומר מסוים נחשפו לאור השמש. רוב הדגימות במחקר זה תוארכו לתקופה הממלוכית והעות'מאנית, אך לא ברור אם שיטה זו מאפשרת להבחין בין מועד בניית הטראסות לבין תיקונן ושיקומן בתקופות מאוחרות יותר, שאולי השפיעו גם כן על חשיפת גרגרי האבן לאור.
מוריס גרין
אלוף עולם
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במאבאשי, יפן במרץ 1999 זכה גרין במדליית זהב בריצת 60 מטר בשיא אליפות חדש של 6.42 שניות.
שיאן עולם
ב-16 ביוני אותה שנה, בתחרות שנערכה באתונה שבר גרין את שיא העולם בריצת 100 מטר והעמיד אותו על 9.79 שניות. שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי בן ארצו טים מונטגומרי (9.78 שניות), אך שיא זה נפסל לאחר שהתברר שמונטגומרי השתמש בסמים. כעבור 3 שנים נוספות בשנת 2005 נשבר שיאו העולמי על ידי אסאפה פאוול מג'מייקה (9.77 שניות).
טרסה
אדריכלות
באדריכלות, טרסה היא מעין מרפסת רחבת ידיים שרצפתה מהווה את תקרת הקומה שמתחתיה. טרסות כצורה אדריכלית נמצאות על פי רוב בדירות גג ובמבנים מדורגים.
מוריס גרין
שיאן עולם
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט אותה שנה היה גרין לאתלט המצטיין באליפות, לאחר שזכה ב-3 מדליות זהב. בריצת 100 מטר בפעם השנייה ברציפות ובשיא אליפות חדש של 9.80 שניות, לפני ברונו סורין מקנדה (9.84 שניות) ודוויין צ'יימברס מבריטניה (9.97 שניות), בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.90 שניות, לפני קלאודיני דה סילבה מברזיל (20.00 שניות) ופרנסיס אוביקוולו מניגריה (20.11 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.59 שניות, לפני בריטניה (37.73 שניות) וברזיל (38.05 שניות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת סידני (2000) זכה גרין בשתי מדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.87 שניות, לפני אטו בולדון מטרינידד וטובגו (9.99 שניות) ואובדלה תומפסון מברבדוס (10.04 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.61 שניות, לפני ברזיל (37.90 שניות) וקובה (38.04 שניות).
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט אותה שנה זכה גרין במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.82 שניות, לפני בן ארצו ברנרד ויליאמס (9.94 שניות) ואטו בולדון (9.98 שניות). נוסף לכך, הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר עם נבחרת ארצות הברית בתוצאה של 37.96 שניות, אך טים מונטגומרי שהורשע בנטילת חומרים אסורים, נטל חלק ברביעייה האמריקנית ולכן המדליה נשללה מארצות הברית.
ב-2002 גרין נפצע.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה גרין בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.08 שניות, במאית השנייה אחרי בריטניה (38.07 שניות) ולפני ניגריה (38.23 שניות) ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.87 שניות, אחרי בן ארצו ג'סטין גטלין (9.85 שניות) ופרנסיס אוביקוולו שייצג את פורטוגל (9.86 שניות).
ב-4 בפברואר 2008 הודיע גרין על פרישה כתוצאה מפציעות חוזרות.
בשנת 2008 התמודד בעונה השביעית של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים, והיה למודח השמיני.
יוחנן פרלוב
ביוגרפיה
נולד בסטולין בז' באב תר"ס לרבי ישראל מסטולין, נישא בכ' בכסלו תרפ"ב למרגלית בתו של רבי שמעון שלמה מאליק. לאחר נישואיו התגורר בלוצק והנהיג את חסידי קרלין באזור וואהלין. עם התקרבות הגרמנים ללוצק ברח עם אשתו ושתי בנותיו לברית המועצות. במהלך הבריחה, בשהותם בפרונזה, נפטרו אשתו ואחת מבנותיו. לאחר המלחמה שבה נספו ארבעה מאחיו ופטירתו של האח הנוסף, רבי יעקב חיים פרלוב, ללא בנים, הפך רבי יוחנן לאדמו"ר המרכזי של חסידות קרלין סטולין. בכ"ג באייר תש"ו (1946) עלה רבי יוחנן לארץ ישראל והתקבל בהתלהבות על ידי חסידי קרלין סטולין שגרו בארץ ישראל. כעבור שנתיים עבר לארצות הברית.
רבי יוחנן פיתח את החצר והקים מרכזים חדשים וגדולים בארצות הברית ובארץ ישראל. הוא פעל מתוך מטרה לאחד את כל חסידי קרלין שבארץ ישראל לקהילה אחת ללא פילוגים. הוא איחד בין ישיבת "בית אהרן" לישיבת "פאר ישראל" וקראה בשם "בית אהרן וישראל" ואיחד את שלושת בתי הכנסת שהיו בתל אביב, לבית כנסת אחד ברחוב בר כוכבא. בהיותו בארץ ישראל התגורר בחיפה.
בשנת תשי"ד (1954) ביקר רבי יוחנן בארץ ושהה בה עד לאחר ראש השנה תשט"ו, אז שב לארצות הברית ונפטר שם בכ"א בכסלו תשט"ז (1955). לאחר פטירתו התעורר ויכוח בין החסידים היכן לקוברו, ולבסוף הוחלט לקוברו בארצות הברית על פי גורל. אולם חסידי קרלין שבארץ ישראל לא הסכימו עם ההחלטה וכעבור שנה הועלתה גופתו והובאה לקבורה בבית הקברות בטבריה, צמוד לקברו של רבי מנחם מנדל מויטבסק.
בתו פייגא (נפטרה ט' בכסלו תש"ע) נישאה לעזרא שוחט ולהם נולדו שני בנים ובת: האדמו"רים רבי ברוך מאיר יעקב שוחט האדמו"ר מקרלין-סטולין שממשיך דרכו וממלא מקומו של זקנו בהנהגת החסידות בארץ ובתפוצות, ורבי יוחנן שוחט האדמו"ר מלוצק. בתם רבקה נשואה לרב יעקב ברוך לעדרייך, רבם של חסידי קרלין בארצות הברית.
ממלכת פורטוגל
ממלכת פורטוגל (פורטוגזית: Reino de Portugal) היה שמה של פורטוגל תחת השלטון המונרכי. מיקומה של הממלכה היה במערב חצי האי האיברי, והיא התקיימה בין השנים 1139 ו-1910. הממלכה הוחלפה ברפובליקה הפורטוגזית הראשונה לאחר שמלכה נרצח בשנת 1908, ולבסוף בהפיכה שבוצעה בשנת 1910.
לידתה של פורטוגל
המורים השלימו את כיבוש הבזק של חצי האי האיברי תוך שנים ספורות. לנוצרים, מאידך, נדרשו 500 שנים להשלמת הרקונקיסטה, מעת שהחלו להשיב מלחמה שערה. תהליך הדרגתי זה הביא להקמתן של ממלכות נוצריות קטנות, שהלכו והתעצמו ככל שהתקדמו הנוצרים דרומה, במהלך הרקונקיסטה. הראשונה מבין ממלכות אלה אשר קמו, אסטוריאס, נחלקה בין בניו של המלך אלפונסו השלישי, עם מותו. כך קמו בנוסף הממלכות קסטיליה ולאון. מאוחר יותר הופיעו בזירה גם ממלכת נווארה, ממלכת אראגון וממלכת גליסיה.
מאוחר יותר מסר מלך לאון וקסטיליה אלפונסו השישי את השליטה על דוכסות פורטוקלה לחתנו אנרי מבורגונדי. רוזנות זו, שנהנתה ממידה נדיבה של אוטונומיה, אף כי הייתה כפופה לממלכת לאון, הייתה הגרעין העוברי לממלכת פורטוגל. אנריקה הנהיג את החבל מתוך שאיפה לזכות באוטונומיה מלאה. עם מותו בשנת 1112, רוזנות פורטוקלה נהנתה מעצמאות רבה יותר. עתה, שלטה הלכה למעשה אלמנתו, תרזה מלאון, רוזנת פורטוגל על רוזנות פורטוקלה. היא שימשה כעוצרת, בהיות בנה אפונסו אנריקש קטין. מדיניותה של תרזה דמתה לזו של בעלה: חיזוק מרקם החיים ברוזנות וחתירה לעצמאות מלאה. תרזה עיטרה עצמה בתואר "מלכה", תוך שהשתדלה להתמודד עם המשברים הדיפלומטיים החריפים אליהם נקלעה הרוזנות. השפעתם של האצילים הגליסיים בענייני הרוזנות הייתה רבה ואלה גרעו ממעמדה, צמצמו את כושר השפעתה, ובמידה רבה הכתיבו לה את אופן האצלת הסמכויות בניהול ענייני הרוזנות. עם הגיעו של אפונסו אנריקש לגיל 14, הוא עוטר כאביר וסיגל לעצמו מנהגים מלכותיים. מעמדם המועדף של האצילים הגליסיים אצל תרזה, כשברקע אדישותם המופגנת של האצילים ואנשי הכנסייה ברוזנות, הכשירו את הזירה למרד ברוזנות, בהנהגתו של בנה אפונסו אנריקש.
מלחמה פרצה בין אפונסו אנריקש לאמו הרוזנת תרזה. בשנת 1128, הובסו חילותיה של תרזה בקרב סאו מאמדה, והיא נאלצה לגלות מהאדמות בהן שלטה במשך 15 שנים. בעיתוי זה, הכריז אפונסו אנריקש על עצמאותה של רוזנות פורטוקלה ועתה הפכה זו לממלכה עצמאית. מלך לאון וקסטיליה אלפונסו השביעי לא השלים עם אובדן השליטה על פורטוקלה. אי לכך, נאלץ אפונסו אנריקש להמשיך בלחימה נגד חילותיו של אלפונסו ובמקביל ניהל גם מערכה נגד המורים בדרום.
ב-25 ביולי 1139, הביס אפונסו אנריקש את המורים בקרב אוריקה. בגיבוי ההנהגה בנסיכות, הוא הכריז על עצמאותה של פורטוגל כממלכה והוכתר למלך תחת השם אפונסו הראשון. כך, נוסדה רשמית ממלכת פורטוגל, תחת מלכות השושלת הראשונה של הענף הפורטוגזי של בית בורגונדי הצרפתי.
אפונסו אנריקש פנה לאפיפיור אינוקנטיוס השני בבקשה להכרת הכס הקדוש בממלכתו שאך נוסדה. האפיפיור נענה בחיוב והכריז על הכרתו בפורטוגל כממלכה קתולית עצמאית. בשנת 1143 הכיר אף מלך קסטיליה בעצמאותה של פורטוגל. הצדדים חתמו על חוזה זאמורה, בו הושג השלום והוסכם על קץ הלחימה. במשך מאות שנות קיומה, השכילה פורטוגל לשמר את ריבונותה ולהגן עליה באופן פעיל, אף בעיתות מבחן, דוגמת משבר הירושה שפקד את הממלכה בשלהי המאה ה-14.
פורטוגל תחת בית בורגוניה ובית אוויש
אנריקה מבורגוניה ייסד את השושלת הפורטוגזית הראשונה, בית בורגוניה (זוהי ההגיה של "בורגונדי" בפורטוגזית (Borgonha) או בספרדית (Borgoña) – אנריקה נולד בבורגונדי), ששלטה בפורטוגל עד 1383. פרננדו הראשון היה אחרון המלכים מענף שושלתי זה ששלט בפורטוגל. שושלת זו באה לידי סיומה, עקב מצב הלוחמה המתמשך עם הממלכות השכנות קסטיליה ולאון ומרידות שפרצו בשנות מלכותו של דיניש.
משהשלימה פורטוגל את חלקה ברקונקיסטה ב-1249, הנוכחות הקסטליאנית בזירה סיכנה באופן תמידי את ריבונותה. בשנים 1383–1385 פקד את הממלכה משבר הירושה. ביטחונה של פורטוגל הובטח עם השמדתו המוחלטת של הצבא הקסטליאני בקרב אלז'וברוטה (עיירה במרכז פורטוגל). עתה, תמך העם בהמלכתו של ז'ואאו הראשון, אחיו החורג של פרננדו הראשון ובנו הבלתי הלגיטימי של פדרו הראשון. המלכתו ייצגה את ראשית ימי השושלת המלכותית השנייה של פורטוגל, בית אוויש, שמלכה על פורטוגל עד האיחוד המלכותי עם ספרד ב-1580, עת הומלך מלך ספרד, פליפה השני, גם על פורטוגל. בשנת 1640 הושב כתר פורטוגל לפורטוגזים, לידי בית ברגנסה. תחת שושלת בית אוויש, חנכה פורטוגל את עידן התגליות האירופי, בה בעת שבנתה אימפריה מסחרית ימית גלובלית שהשתרעה על פני חופי אפריקה, אסיה ואמריקה.
פורטוגל כחלוצת עידן התגליות האירופי
בתחילת המאה ה-15 יצאה פורטוגל למספר מסעות גילוי וכיבוש מחוץ לאדמתה ביבשת אירופה, בהם השתלטה על מספר מובלעות בצפון אפריקה, ביניהם סאוטה וטנג'יר. עושר רב נחשף לעיני הכובשים הפורטוגזים בשטחים אלה, ניקר את עיניהם ודרבנם להמשיך במפעל התגליות בים הפתוח והבלתי מוכר, מתוך תקווה לגלות עוד ארצות, עימן אפשר לנהל קשרי מסחר. העילה ההתחלתית הייתה הפצת הנצרות, ובהמשך בלטו יותר הרצון להפיק תועלת מהפירות הנלווים לתגליות עצמן (קשרי מסחר וכדומה) ורוח התנדבות הרפתקנית של הפורטוגזים. פורטוגל שיגרה משלחות חקר לחופי מערב אפריקה, ואלה גילו את איי מדיירה, את סאו טומה ופרינסיפה, את כף ורדה, את אנגולה ואת גינאה.
עם חלוף השנים ביקש המלך ז'ואאו השני לאשש מידע, המבוסס על שמועות, ועל דיווחים של שליחים (ובכללם פרו דה קוויליאן), שחזרו ממסעות בדרך היבשה, תוך חציית אדמות האסלאם. הוא החל ביוזמה להפוך את פורטוגל לאחת המעצמות העולמיות, תוך הוצאתו אל הפועל של מיזם לגילוי הנתיב הימי להודו. בימי מלכותו של מנואל הראשון הקיף ואסקו דה גמה את כף התקווה הטובה והגיע לחופי הודו ובכך בישר לארצות המזרח על עידן חדש של נוכחות פורטוגזית הגמונית בכל אגן האוקיינוס ההודי. באותם ימים נפוצו מספרד ידיעות על כך שכריסטופר קולומבוס גילה אדמות במערב האוקיינוס האטלנטי, בשליחות המלכים הקתולים בספרד, שמאוחר יותר כונו בשם איי הודו המערביים (מספר שנים קודם לכן, ויתר מלך פורטוגל ז'ואאו השני על שירותיו של קולומבוס, בהמלצת יועציו המדעיים). בשנת 1500 גילה האדמירל פדרו אלוורז קברל את ברזיל, במהלך מסע ארמדה שבפיקודו להודו, אשר כללה 13 ספינות. ברבות הימים, במהלך המאה ה-16, ביססה פורטוגל את נוכחותה הקולוניאלית ברחבי הגלובוס והפכה ל"באזאר" של אירופה. בכך, במאה ה-16 שכנו בחצי האי האיברי המעצמות הימיות האירופיות הדומיננטית באותה התקופה - ספרד ופורטוגל.
האימפריה הפורטוגזית
האימפריה הפורטוגזית הייתה לחלוצת האימפריות הקולוניאליות שנוצרו בימי עידן התגליות, כאשר כבשה ב-1415 את סאוטה שלחופי צפון אפריקה והחלה לשגר מסעות חקר, תגלית ומיפוי באוקיינוס האטלנטי. לאחר שמיפו הפורטוגזים את חופי יבשת אפריקה וגילו את הדרך הימית להודו, החלו אלה ומדינות אירופיות נוספות לחקור את פנים היבשת, וחיפשו אחר נתיבים ימיים נוספים למקורות התבלינים במזרח, בנוסף לנתיב העובר דרך כף התקווה הטובה (לדוגמה, נתיבים מערביים המקיפים את צפון אמריקה או דרומה). חיפושים קדחתניים אלה, שערכו מספר מדינות אירופיות, ביניהן פורטוגל, עתידים היו להביא ליסודן של מושבות רחבות היקף, הפזורות בכל כדור הארץ. מברזיל ועד אסיה, הפיצה פורטוגל את שפתה, הפורטוגזית, ואת מנהגיה, בה בעת שהביאה למטרופולין ליסבון עושר וממון רבים, תוך הזנחת המושבות והשקעה מועטה בפיתוחן.
במאה ה-17 היגרו פורטוגזים במספרים גדולים לברזיל. ב-1709 אסר ז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל, על המשך הגירה זו, שצמצמה באחוזים ניכרים את מספר תושבי פורטוגל, בניסיון לבלום את הידלדלות האוכלוסין בפורטוגל הקונטיננטלית. ברזיל הועלתה למעמד של ממלכת משנה והאינדיאנים שוחררו לחופשי. עם זאת, איבדה פורטוגל חלק גדול מאחיזותיה במזרח, להוציא את ברזיל ביבשת אמריקה ומושבות קטנות או זעירות נוספות ביבשות אסיה ואפריקה. במאה ה-19 איבדה גם את ברזיל.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כשהחל תהליך הדה-קולוניזציה, איבדה פורטוגל את מושבותיה האחרונות. ב-1961, פלשו צבאות הודו למושבה הפורטוגזית גואה. באותה השנה פרצו עימותים מזוינים במושבות פורטוגל באפריקה, ביניהן אנגולה ובהמשך אף במוזמביק. במלחמות אלה, שכונו המלחמות הקולוניאליות, נערכו קרבות בעצימות גבוהה ביותר. ברבע האחרון של המאה ה-20 איבדו הפורטוגזים גם את מזרח טימור, את סאו טומה ופרינסיפה, את כף ורדה ואת גינאה ביסאו. מקאו, האחרונה מבין מושבות פורטוגל מעבר לים, נמסרה חזרה לסין ב-1999.
האיחוד האיברי
בית המלוכה בפורטוגל נאלץ להתמודד עם ניסיון מורכב לפתור את משבר הירושה שפקד אותו. על אף מאמציו של אנטוניו הראשון לשמר את כתר פורטוגל בידי הפורטוגזים, עבר כס המלוכה של פורטוגל לידי מלך ספרד פליפה השני, בנה של בתו הבכורה של מנואל הראשון והמועמד הראוי ביותר באותה עת, על פי ייחוסו השושלתי ודיני הירושה. בתי הדין של טומאר, שהתכנסו ב-1581 הכריזו סופית על מלך ספרד פליפה השני כמלך גם על פורטוגל. עתה היו ספרד ופורטוגל כרוכות יחד באוניה פרסונלית.
איחוד בין אימפריות
אנטוניו הראשון, שלא שבע נחת מהמלכתו של מלך ספרד על פורטוגל, הכריז על עצמו כמלך פורטוגל וקבע את מושב ממשלתו באחד האיים האזוריים, האי טרסיירה (ilha terceira), בזמן שהשלטון על יתר הממלכה עבר לידי מלך ספרד ההבסבורגית. "מלכותו" של אנטוניו הראשון ממקום מושבו באיים האזורים לא ארכה ימים ובמהרה הוא נכנע לכוחותיו של המלך הספרדי. כך אוחדו כתרי ספרד ופורטוגל תחת ידיו של מלך אחד, ותקופה היסטורית זו זכתה לכינוי "תקופת האיחוד האיברי". בתקופה זו לא חלה כל תמורה בזרועות המבצעות והשופטות ובמוסדות השלטון של ממלכותיו של פליפה השני. לכאורה, כל ממלכה שמרה על אוטונומיה בנושאים אלה. תחת פליפה השני (עבור פורטוגל "פיליפה הראשון") הפכה ספרד לאימפריה הקולוניאלית הגלובלית הגדולה בהיסטוריה, כיוון שלנכסיה הטריטוריאליים רחבי ההיקף של ספרד ביבשת אמריקה נוספו עתה הזירות הפורטוגזיות החשובות בברזיל, באפריקה ובאסיה.
ימי מלכותם של פליפה השני ושל פליפה השלישי התנהלו, באופן יחסי, על מי מנוחות, בעיקר מכיוון שספרד המעיטה להתערב בענייניה של פורטוגל, שבה משלו ממשלים פורטוגזים. מלכים אלה אפשרו לחיים בפורטוגל להתנהל ברוגע ובשלווה, וכן כיבדו את מעמדה של פורטוגל כממלכה, ומינו אצילים פורטוגזים למשרות נחשקות וטובות בחצר המלוכה הספרדית, בה בעת שהותירו על כנם החוקים, המטבע והממשל הפורטוגזי. אף הועלתה הצעה להעביר את בירת האימפריה הספרדית לליסבון.
החל מ-1630, כבר בימי מלכותו של פליפה הרביעי, הסתמנה נטייה ספרדית להתערב בענייניה של פורטוגל, כך שגבר אי השקט של הפורטוגזים. האצילים הפורטוגזים חששו מפגיעה במעמדם. ספרד הייתה מעורבת באותה העת במלחמות רבות, לדוגמה, המלחמה נגד ארצות השפלה (מלחמת שמונים השנים) או המלחמה נגד אנגליה. במלחמות אלה קיפדו פורטוגזים רבים את חייהם. בשנים 1634 ו-1637 פרצו בפורטוגל שתי מרידות, אשר בהן לא היה די כדי לערער את שלטון ספרד בפורטוגל. עם זאת, עד שנת 1640, הצטמצמה מאוד עוצמתה הצבאית של ספרד, עקב מלחמתה עם צרפת והמרד שפרץ בקטלוניה באותה השנה.
השבת עצמאות פורטוגל וגיבוש תוכניות לשיקום האימפריה הפורטוגזית
מה שגדש את הסאה היה כוונתו של הדוכס דה אוליוורס ב-1640 להשתמש בכוחות פורטוגזיים נגד הקטלאנים, שהכריזו על עצמם כנתינים של מלך צרפת. הקרדינל רישלייה איתר בליסבון, בתיווך סוכנים מטעמו, יורש פורטוגזי ראוי לכתר פורטוגל - דוכס ברגנסה, נכדה של קתרינה מפורטוגל. מנהיגי הפלגים הפורטוגזים שלחמו למען עצמאות מספרד הנהיגו ב-1 בדצמבר 1640 קנוניה לאומנית, תוך ניצול השפל בפופולריות של מושלת פורטוגל, מרגריטה מסבויה, דוכסית מנטובה, ושל מזכיר המדינה הכפוף לה, מיגל דה ואסקונסלוש. היחיד שקיפח את חייו באותו מרד היה ואסקונסלוש, שהושלך מחלון. באותו היום, הכריזו הפורטוגזים, בנצלם את המרד בקטלוניה, על דוכס ברגנסה כמלך פורטוגל, בשם ז'ואאו הרביעי ובכך באו לקיצם 60 שנות שלטון ספרד בפורטוגל.
פרצה בין פורטוגל וספרד מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי, ניסיון של ספרד להשיב את כתר פורטוגל לחיקה. חיל המשמר של סאוטה לא קיבל על עצמו את מרותו של מלך פורטוגל, שאך לא מכבר הוכתר, ושמר על נאמנותו למלך ספרד, פליפה הרביעי. שררה מתיחות עד לחתימה על הסכם ליסבון (1668), בו הכירה ספרד בריבונותה של פורטוגל. בתמורה הכירה פורטוגל בריבונותה של ספרד במובלעת סאוטה שבמרוקו, כפי שתבעו תושבי המובלעת.
לאחר 1640 מינה הכתר הפורטוגזי מועצה לענייני פורטוגל מעבר לים. תפקידה היה לגבש מדיניות קולוניאלית חדשה ולהתגבר על קשייה הכלכליים של פורטוגל. בהקשר זה, ייעדו את ברזיל, הגדולה והעשירה מבין מושבותיה, לעבור סדרה של רפורמות מנהלתיות וכלכליות, ולהגביר בתחומה את החיפושים אחר זהב ואבנים יקרות. בנוסף, שאף הכתר לחזק את השלטון המרכזי, תוך צמצום סמכויות של מועצות מחוזיות.
עצמאות
בשנים 1634–1637 התרחשו בעיר אבורה כמה התקוממויות. ב-1640 פרץ בקטלוניה מרד והדוכס דה אוליווארס, ראש הממשלה הכל-יכול של המלך פליפה הרביעי, תכנן לשגר כוחות פורטוגזים במטרה לשים קץ להתקוממות זו. צרפת, אויבתה הגדולה של ספרד ההבסבורגית, זיהתה כאן הזדמנות להטיל בספרד "מום". הקרדינל רישלייה תמך בדוכס ברגאנסה, כדי שזה יוביל מרד נגד ספרד. כוחות ספרד, מותשים מקרבות רבים, לא יכלו להשיב את המצב לקדמותו. הדוכסית ממנטואה, נציגת המלך הספרדי בליסבון הורחקה מתפקידה. דוכס ברגנסה הומלך על פורטוגל תחת השם ז'ואאו הרביעי.