cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלוחש לסוסים
ביקורות
הסרט היה מועמד באותה שנה לפרס גלובוס הזהב ורדפורד עצמו היה מועמד לפרס הבמאי, אולם בשתי הקטגוריות נותר עם המחמאות בלבד אך לא עם הפרס.
בשבוע הראשון להקרנתו הסרט גרף $13,685,488 בארצות הברית ובסך הכול $75,383,563. בהקרנתו בעולם העשיר הסרט את קופתו בעוד $111,500,000 ובסך הכול רשם הכנסות של $186,883,563.
פוליאדנילציה
פוליאדנילציה (רב-אדנול, באנגלית: Polyadenylation) היא תהליך בגנטיקה שבו נוסף "זנב" המכיל כ-200–250 נוקלאוטידים מטיפוס אדנין לקצה 3' של מולקולת ה-mRNA.
התהליך מתרחש בתאים איקריוטיים ומתבצע לרוב מיד לאחר סיום תהליך השעתוק. כך, בתאים איקריוטיים, RNA בוגר מכיל זנב ארוך של פוליאדנין בקצה 3' שלו. בחלק מהגנים עשוי להתווסף זנב פוליאדנין באחד מתוך מספר אתרים בגן, בתופעה הידועה כפוליאדנילציה אלטרנטיבית (alternative polyadenylation) ולפיכך הפוליאדנילציה עשויה ליצור יותר מאפשרות אחת לתעתיק של גן מסוים, בדומה לשחבור חליפי.
כיום סבורים שחשיבות התהליך היא בכך שהוא תורם ליציבות ה-mRNA, ומגביר את ביטוי ה-mRNA, וזאת במקרים שאותו mRNA נושא פוליאדנין במצב נורמלי.
רקע על RNA
מולקולות RNA הן מולקולות ביולוגיות גדולות המורכבות מיחידות בניין של נוקלאוטידים: אדנין (A), ציטוזין (C), גואנין (G) ואורציל (U). מולקולות RNA נבנות (משועתקות על בסיס תבנית DNA. גדיל ה-RNA מסונתז, כמקובל בכתיב הגנטי, מקצה ה-'5 ועד לקצה ה-'3. ב-RNA שעובר פוליאדנילציה, נוסף זנב ה-poly(A) לקצה ה-3'.
RNA שליח (mRNA), הוא RNA שבו יש את האזור המקודד שמשמש כתבנית לתרגום לחלבון, ויתר ה-RNA בו הוא אזור לא מתורגם (untranslated regions; UTR). על אף שלאזורים אלו אין תרומה ישירה לרצף החלבון, נודעים להם תפקידי בקרה חשובים והם ממלאים תפקיד מכריע בקביעת היציבות של מולקולת ה-mRNA. בנוסף קיימים RNA שאינם מתורגמים (non-coding RNAs), שבדומה לאזורים לא מתורגמים, לרבים מהם עשויים להיות תפקידים בקרתיים.
פוליאדנילציה בגרעין
בפוליאדנילציה בגרעין התא זנב poly(A) נוסף ל-RNA בסוף השעתוק. במולקולות mRNA זנב ה-poly(A) מגן על המולקולה מפירוק אנזימטי בציטופלזמה ועוזר בסיום השעתוק, ייצוא ה-mRNA מהגרעין ובתרגום. כמעט כל ה-mRNA האוקריוטיים עוברים תהליך של פוליאדנילציה. יוצא מן הכלל הוא mRNA של היסטונים, שבו אין זנב poly(A) ובמקום זאת הוא מסתיים במבנה של stem-loop ורצף עשיר בפורינים.
הקומפלקס האחראי על פוליאדנילציה בגרעין של אוקריוטיים עובד על תוצרי RNA פולימראז II, כדוגמת pre-mRNA. קומפלקס החלבונים מבקע את מולקולת ה-RNA בקצה ה-3' ומוסיף זנב poly(A) בסופה. הביקוע מתבצע בעזרת אנזים CPSF (Cleavage and polyadenylation specificity factor) ומתבצע בפועל 10–30 בסיסים במורד הזרם ביחס לאתר הקשירה. בדרך כלל באתר הקשירה מופיע מוטיב פוליאדנילציה AAUAAA, אך קיימים גם מוטיבים אחרים. שני חלבונים נוספים המעורבים בתהליך ומוסיפים ספציפיות לאתר הקשירה הם CstF ו-CFI: באדם רבים מאתרי הפוליאדנילציה מכילים מוטיב AAUAAA, אולם מוטיב זה פחות נפוץ בצמחים ובפטריות.
ה-RNA מבוקע לרוב לפני סוף השעתוק, כאשר CstF קשור לרנ"א פולימראז II. בתהליך הפירוק מעורב גם פקטור CFII. כאשר ה-RNA נחתך מתחילה פוליאדנילציה המזורזת על ידי פולימראז פוליאדנילציה או פולינוקלאוטיד אדנילטרנפרז. חלבון זה מרכיב את זנב ה-poly(A) באמצעות הוספה של יחידות של אדנוזין מונופוספט מאדנוזין טריפוספט ל-RNA תוך שבירה של פירופוספט. חלבון נוסף PAB2 נקשר לזנב ה-poly(A) הקצר שנוצר, ומגביר את הזיקה של פולימראז הפוליאדנילציה ל-RNA. כאשר אורך הזנב מגיע לכדי כ-250 בסיסים האנזים לא יכול להיקשר עוד ל-CPSF והפוליאדנילציה מסתיימת.
עבר נהרה
עֲבַר נַהֲרָה או עֲבַר נַהֲרָא (בארמית; בעברית: עֵבֶר הַנָּהָר), כלומר הגדה המערבית של נהר פרת (מנקודת מבט מסופוטמית ופרסית) היה אזור בדרום-מערב אסיה, ופחווה של האימפריה הנאו-אשורית (911–605 לפנה"ס), פחווה של האימפריה הנאו-בבלית (612–539 לפנה"ס) ואחשדרפנות (ביוונית: סטראפיה) של האימפריה האחמנית (539–332 לפנה"ס). האזור מכונה בפרסית עתיקה אתורה או אתוריה, ובעילמית אשור. תרגום אונקלוס מציין את נינוה, כלח, רחובות ורסן  כנמצאות בתחום השיפוט של אתורה.
האחשדרפנות מוזכרת בהרחבה גם בספרי עזרא ונחמיה, שכן היא כללה את ארץ ישראל ובתוכה פחוות יהודה (יהוד מדינתא).
באימפריות האשורית והבבלית
המונח "עבר-נהרה" נוסד בתקופת האימפריה הנאו-אשורית (911–605 לפנה"ס) בהתייחס למחוזות הלבנטיניים שלה. שם המקום מופיע בכתובת מהמאה ה-7 לפנה"ס של אסרחדון מלך אשור. האזור נותר חלק בלתי נפרד מהאימפריה האשורית עד לנפילתה בשנת 612 לפנה"ס, כאשר חלק מהאזורים הצפוניים נותרו בידי שרידי הצבא והממשל האשורי עד לפחות 605 לפנה"ס, ואולי אף עד שנת 599 לפנה"ס.
מאוחר יותר נלחמו על עבר נהרה האימפריה הנאו-בבלית (612–539 לפנה"ס) ומצרים. הבבלים ובני בריתם הביסו בסופו של דבר את המצרים (ושרידי הצבא האשורי) והשתלטו על האזור, אותו המשיכו לכנות עבר-נהרה.
באימפריה הפרסית
האימפריה הבבלית נפלה בידי האימפריה הפרסית (539–332 לפנה"ס), והפרסים השתלטו על האזור. הפרסים האחמנים שמרו על הארמית האימפריאלית, ועל המבנים הארגוניים האימפריאליים של קודמיהם הבבלים והאשורים. השטח שנכבש מהבבלים (כולל עבר נהרה) ב־538 לפנה"ס אוחד, תחת הפחה גובריאס, לפחוה אחת. הרודוטוס כתב שבתחילת ימי דריוש הראשון (558–486 לפנה"ס) אורגנו מחדש מחוזות המס האחמניים, כאשר המחוז החמישי מתאים לעבר-נהרה: הוא מתואר החל מפוסידיאון עד מצרים, מלבד "חבל הערבים" (צפון סיני, שהיה חופשי ממס), כולל פיניקיה, "סוריה הנקראת פלשתינית" וקפריסין. עם זאת, לפי כתובות המלך עצמו (כתובת ביסותון, כתובת פרספוליס וכתובת נַקְשִׁ רוּסְטַם), בין האחשדרפנויות שנוסדו נמנות בבל, אשור, ערב ומצרים, אך לא עבר נהרה – שעוד נכללה אז בבבל; עדותו של הרודוטוס מתאימה רק למציאות בתקופה מאוחרת יותר, בימי אחשורוש הראשון. אחשדרפנות עבר נהרה הופרדה מבבל רק בשנת 482 לפנה"ס, לאחר מרידתה של בבל באימפריה הפרסית.
צפון מסופוטמיה נותרה כאתורה (אשור הפרסית).
אחד מפחות עבר-נהרה היה תתני, המוזכר בספר עזרא בתואר "פַּחַת עֲבַר-נַהֲרָה" ומוזכר גם בתעודות בבליות בכתב יתדות.
במסגרת עבר נהרה התקיימה, בצורה מסוימת, יהוד מדינתא, ותחתיה חסו הערים הפיניקיות בתקופה הפרסית, בראשן צידון, שהיוו את עיקר הצי הפרסי והחלק המיומן ביותר בו והיו מוקד מרכזי במלחמת פרס–יוון, שהתרכזה בעיקר בהתנגשויות צידון ואתונה. על פועלם למען הפרסים במסגרת אותה ברית קיבלו הפיניקים הטבות רבות, בראשן האפשרות להתפשט דרומה למישור החוף הדרומי (שקמונה, מגדל עבדעשתרת, דור, יפו ואשקלון), הוא "דרום פיניקיה",   שהיתה למעשה שיבה לארץ שהייתה כנענית־פיניקית גם בתקופות קדומות יותר ולא התפשטות לארצות חדשות.
הסטראפיה עבר-נהרה פורקה בתקופת האימפריה הסלאוקית ההלניסטית (312–150 לפנה"ס). במהלך המאה ה-3 לפנה"ס, שילבו הסלאוקים את האזור הזה ואת אשור שבמסופוטמיה העליונה בסטראפיה סוריה. השם "סוריה" מוכר בלווית מהמאה ה־8 לפנה"ס במשמעות "אשור", אך מתקופת אחשדרפנות עבר נהרה נעשה שימוש כללי ולעתים קרובות חסר הבחנה במונח "סוריה" ו"סורים" כדי לתאר גם את אשור עצמה וגם את עבר-נהרה/ארם/סוריה הגדולה, ואת האוכלוסיות האשורית והארמית/פיניקית/עברית־יהודית שלהן, כעדות הרודוטוס.
קיליאן שרידאן
קריירת מועדונים
שרידאן התחיל את הקריירה שלו בקבוצות ביילבורו סלטיק ובלדוורה המקומיות. כשהיה בן 17, הצטרף לאקדמיה של סלטיק. במקביל, החל שרידאן בלימודי תואר בפיזיקה באוניברסיטת סטרת'סלייד. ב-25 בפברואר 2007, שרידאן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד אינברנס קלדוניאן ת'יסטל במסגרת רבע גמר הגביע הסקוטי. אחרי יומיים, חתם על חוזה לשלוש עונות בקבוצה. ב-20 במאי 2007, שרידאן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הסקוטית בהפסד 2-1 נגד היברניאן. ב-25 באוקטובר 2008, שרידאן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 2-3 נגד היברניאן.
ב-2 בפברואר 2009 שרידאן הושאל למאת'רול עד לסיום העונה. 5 ימים לאחר מכן, שרידאן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 עם סנט מירן במסגרת הגביע הסקוטי. ב-28 בפברואר 2009 שרידאן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד אינברנס קלדוניאן ת'יסטל.
ב-15 בינואר 2010 שרידאן הושאל לסט. ג'ונסטון. ב-17 בפברואר 2010, שרידאן הבקיע צמד בניצחון 1-5 נגד היברניאן.
ב-13 באוגוסט 2010 שרידאן חתם בצסק"א סופיה מליגת העל הבולגרית. שרידאן ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד דה ניו סיינטס. שרידאן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד סילבן 2000.
ב-20 ביוני 2013, שרידאן חתם באפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית. שרידאן, השתתף עם הקבוצה בשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-10 ביוני 2015, שרידאן חתם ביריבה העירונית, אומוניה ניקוסיה.
ב-28 בפברואר 2017, שרידאן חתם ביאגלוניה ביאליסטוק מליגת העל הפולנית.
ב-5 ביולי 2019 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל. ב-12 באוגוסט כבש שלושער במשחק המחזור האחרון של גביע הטוטו בניצחון 3–1 על הפועל כפר סבא.
ב-2 בפברואר 2020 חתם שרידאן בוויסלה פלוצק מליגת העל הפולנית.
ב-19 ביולי 2021, שרידאן חתם בדנדי מליגת העל הסקוטית.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, שרידאן שיחק בנבחרת הצעירה של אירלנד.
ב-25 במאי 2010, שרידאן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1-2 נגד.
חיים אישיים
מנהל אורח חיים טבעוני.
מאיר אגסי
מאיר אגסי (1947 – פברואר 1998) היה סופר, צייר, מתרגם, עיתונאי ומבקר אמנות.
ביוגרפיה
אגסי נולד בקיבוץ רמת הכובש. בשנים 1963–1965 למד אמנות ב"מכון אבני". במהלך שירותו הצבאי היה חבר בלהקת פיקוד מרכז והשתתף בתוכנית ה-16 שלה, "איפה המרכז", שעלתה ב־1968. בין חברי אותו מחזור היו קובי רכט ודודו זכאי. התוכנית פורקה בהוראתו של רחבעם זאבי, לאחר שחברי הלהקה סירבו להופיע בתנאי שדה. בשנת 1970 הציג את "רישומים", בגלריה "בר-כוכבא" בתל אביב. בשנת 1980 זכה במלגת לימודים באנגליה. בשנת 1982 השתקע בבריסטול, אנגליה.
ספרו הראשון "הגבעות השחורות של דקוטה", זכרונות נוגים ומרים של יליד קיבוץ, נדפס בשנת 1987. הספר עורר בשעתו הדים רבים, הן לחיוב והן לשלילה. ספר שיריו "עננים מפסלים צורות" נדפס בשנת 1969. מאיר אגסי היה סגן עורך הירחון מוניטין, שם עבד לצד אדם ברוך ורינו צרור. כתב גם פזמונים אחדים, מאמרי ביקורת רבים על אמנות במגזין "סטודיו" ובעיתון "חדשות". רבים ממאמרים אלו כונסו בשנת 2008 בספר "הכד מטנסי". בשנת 1988 אף כתב גיליון שלם של כתב העת בשם "מלון אוטופיה-דיסטופיה" בנושא אמנים "אאוטסיידרים". בנוסף כתב ספר על האמן יחיאל שמי "ניירות יחיאל שמי" (1998).
בפברואר 1998 נהרג אגסי בתאונת דרכים בכביש בין בריסטול לאוקספורד. עמו נהרגו אשתו, טסה, ובנם דניאל.
לאחר מותו התגלו בעיזבונו ציורים ורישומים רבים מאוד וכן יומנים רבים. כל אלה הוצגו בתערוכה מקיפה בשנת 2002, שהוצגה בכמה מקומות בארץ ונתרמה למשכן לאמנות על שם חיים אתר שבעין חרוד. תערוכה גדולה לזכרו אצר יניב שפירא במשכן לאמנות שם, וחלקים ממנה, כולל פינת העבודה של אגסי, מוצגים דרך קבע בספריית המשכן.
האמניות רותי ונלי אגסי
גרושתו רותי אגסי היא אמנית צילום שהציגה מעבודותיה בתערוכות רבות. בתם המשותפת נלי אגסי, היא אמנית וידאו ומיצבים ומציגה מעבודותיה במוזיאונים וגלריות בארץ ובעולם. מאמרים רבים וביקורות אמנותיות בעיתונות הנדפסת ובעיתונות הדיגיטלית עוסקים הן בעבודותיה החדשניות של נלי אגסי והן בעבודות הצילום של רותי אגסי.
צחוק הגורל 2
צחוק הגורל 2 (ברוסית: Ирония судьбы. Продолжение) הוא סרט קולנוע דרמה-קומי רוסי שבוים על ידי טימור בקממבטוב.
הסרט מהווה סרט המשך לסרטו של אלדר ריאזנוב "צחוק הגורל".
הקרנת הבכורה נערכה ב-21 בדצמבר 2007. העלילה היא בו זמנית גם סרט המשך וגם גרסה מחודשת: לדמויות הראשיות של הסרט הקודם כבר יש ילדים (ולכן מהווה את המשכו של הסיפור המקורי), כאשר מתרחשים ביניהם אותם קונפליקטים שהתמודדו גם הוריהם (ומשחזר למעשה את סיפור העלילה הישן אך מותאם בהקשר חדש). ההכרזה על הפקת הסרט יצאה כבר ב-2005, במלאת 30 שנה להקרנת הסרט המקורי. התסריט נכתב על ידי אלכס סלאפובסקי.
הסרט, בדומה לקודמו, משלב סיפור אהבה ודמעות והוא מוקרן באופן מסורתי מדי שנה בערב השנה החדשה ברוסיה ובמדינות נוספות מברית המועצות לשעבר.
הסרט נחשב לשובר קופות הרוסי לשנת 2008, לאחר שהוקרן ברוסיה ובחבר המדינות וגרף סכום הכנסות של 55,63 מיליון דולר אמריקני והוא מהסרטים הבודדים ברוסיה שהכניסו למעלה ממיליארד רובלים.
פסקול
פסקול הסרט מורכב משירי פופ מוכרים ומלודיה בהלחנת יורי פוטיינקו.
סמל מיאנמר
סמל מיאנמר נמצא בשימוש המדינה בכל מסמך רשמי, פומבי ופנימי ובכל הוצאה לאור של המדינה. בסמל, שכעת בצורתו השלישית, יש שני אריות "צִ'ינְטֶה" (אריות מהמיתולוגיה הדרום-מזרח אסיאתית) המסתכלים לכיוונים מנוגדים אחד מהשני. באמצע מפת מיאנמר בצבע ומאחוריה ענף זית. הסמל מוקף בעיצובי פרחים מסורתיים, האופייניים למיאנמאר ומעליהם כוכב. כל חלקי הסמל צבועים בצבע זהב על רקע אדום. בסמל המודרני הכיתובית אומרת: "הרפובליקה של איחוד מיאנמר" (בורמזית באותיות לטיניות: Pyidaunzu Thanmăda Myăma Nainngandaw).
הסמל המקורי היה שונה. במגילה היה כתוב "איחוד מיאנמר". במקום בו נמצא הכוכב עמד בעבר צִ'ינְטֶה שלישי. במקום ענף הזית היה עיגול שהיה מוקף במילים (בורמזית באותיות לטיניות: ta.pau; tha-baw).
במהלך השלטון הסוציאליסטי של נה וין נערכו שינויים בסמל ובכיתוב במגילה בתחתיתו. בסמל השני לא היה הרקע האדום, הצִ'ינְטֶאות היו כחולים, מפת מיאנמר הייתה בצבע אדום ובמקום לענף הזית היה גלגל שיניים כחול. הכוכב היה לבן, ועיצובי הפרחים היו בצבע זהב. הסמל השני הושפע ממאפיינים סוציאלסטיים, בעיקר גלגל השיניים והכוכב. בסמל השני הכיתובית אומרת: "איחוד מיאנמר הסוציאליסטית" (בורמזית באותיות לטיניות: Pyidaungsu Socialist Thamada Myanmar-naing-gan-daw).
אירוויזיון 1989
אירוויזיון 1989 הייתה השנה ה-34 שבה נחוג הפסטיבל האירופאי. הוא נערך ב-6 במאי 1989 בלוזאן שבמערב שווייץ. לוזאן מעולם לא אירחה בעבר את התחרות. למעשה זו הייתה התחרות הראשונה שהתקיימה בשווייץ מאז אירוויזיון 1956, וזאת מאחר שהחל מאירוויזיון 1957 עד לאירוויזיון 1988 נדיר היה למצוא את שווייץ במעלה הרשימה. שווייץ אירחה את התחרות עקב זכייתה בשנה שעברה בזכות הזמרת סלין דיון שהייתה אז בראשית דרכה. מנחי התחרות היו הדוגמנית לוליטה מורנה ומנחה הטלוויזיה ז'אק דשנו.
זוכת התחרות, הלהקה הקרואטית ריווה, העניקה ליוגוסלביה את זכייתה הראשונה בתחרות, אך גם האחרונה (כיוון שהמדינה התפרקה ב-1991). זוכת המקום השני הייתה בריטניה. סולן הלהקה "Live Report" שייצגה את המדינה, ריי קרואנה, טען שהשיר הזוכה היה פחות ערך משלו. ההפרש בין המקום הראשון לשני היה 7 נקודות.
בריטניה סיימה במקום השני עם 130 נקודות, שוודיה ודנמרק סיימו במקומות שלישי ורביעי בהתאמה, כשההפרש ביניהם היה נקודה אחת בלבד, שוודיה סיימה עם 110 נקודות ודנמרק סיימה עם 111 נקודות, אוסטריה שבמרבית האירוויזיונים בהם השתתפה הייתה רגילה לראות את עצמה בתחתית הדירוג סיימה הפעם במקום החמישי. פינלנד הגיעה בתחרות למקום השביעי לאחר רצף של כישלונות. היה זה מיקום השיא היחיד שלה בעשירייה הראשונה עד לניצחונה באירוויזיון 2006.
רקע
זוכת התחרות הקודמת, סלין דיון, פתחה את התחרות עם הופעה חיה של השיר איתו זכתה בשנה שעברה ("אל תעזוב בלעדיי") ועם השיר האנגלי הראשון שהוציאה לרדיו, "היכן ליבי פועם עכשיו?". כעבור שנה השיר הגיח אל המקומות הראשונים במצעדים של ארצות הברית והזניק את הקריירה של דיון לגבהים עצומים.
איטליה שלחה את הזמרים המצליחים ביותר במדינה באותה עת. פאוסטו ליאלי ואנה אוקסה שזכו בפסטיבל סן רמו באותה שנה, קיבלו את התואר רק שבועות אחדים לפני האירוויזיון עצמו. השירים של אוסטריה וגרמניה נכתבו על ידי אותו אדם – דיטר בולן, שהיה מוכר כחצי מהצמד מודרן טוקינג שצעד בפזמונים במשך כל שנות השמונים. השיר של המדינה המארחת, "Viver senza tei" שביצעה הלהקה Furbaz, היה השיר הראשון להיות מושר ברומאנש, אחת מהשפות הרשמיות של שווייץ, וזיכה את שווייץ במיקום באמצע הטבלה באירוויזיון האחרון שאירחה עד כה.
ח'ליפות קורדובה
ח'ליפות קורדובה (בערבית: خلافة قرطبة), הידועה גם בשם הח'ליפות הקורדובנית הייתה מדינה אסלאמית שנשלטה על ידי השושלת האומיית בין השנים 929 ל-1031. שטחה כלל את איבריה וחלקים מצפון אפריקה, ובירתה הייתה בקורדובה. היא ירשה את אמירות קורדובה עם הכרזתו העצמית של האמיר האומיי עבד א-רחמן השלישי כח'ליף בינואר 929. התקופה התאפיינה בהתרחבות של מסחר ותרבות.
הח'ליפות התפרקה בתחילת המאה ה-11 במהלך הפיטנא של אל-אנדלוס, מלחמת אזרחים בין צאצאיו של הח'ליף הישאם השני ליורשיו של החאג'יב (פקיד בית המשפט), אל-מנסור. בשנת 1031, לאחר שנים של קרבות פנים, התפרקה הח'ליפות למספר טאיפה (ממלכות) מוסלמיות עצמאיות.
עליית שושלת אומיה
עבד א-רחמן הראשון הפך לאמיר קורדובה בשנת 756 לאחר שש שנים בגלות לאחר שהאומאיים איבדו את תפקיד הח'ליף בדמשק לעבאסים בשנת 750. מתוך כוונה להחזיר את השלטון, הוא הביס את השליטים האיסלאמיים הקיימים באזור ואיחד נחלות מקומיות שונות לאמירות. הפשיטות אז הרחיבו את גודלה של האמירות; בשנת 806 כבשה האמירות את קורסיקה.
שליטי האמירות השתמשו בתואר "אמיר" או "סולטאן" עד המאה ה-10. בתחילת המאה ה-10, עבד א-רחמן השלישי התמודד עם איומי פלישה מצפון אפריקה על ידי הח'ליפות הפאטמית, אימפריה אסלאמית שיעית מתחרה שבסיסה באיפריקיה. מכיוון שהפאטימים תבעו גם את הח'ליפות, בתגובה טען עבד א-רחמן השלישי לתואר הח'ליף עצמו. לפני הכרזתו של עבד א-רחמן כח'ליף, הכירו האומיים בדרך כלל בח'ליף העבאסי של בגדאד כשליטים החוקיים של הקהילה המוסלמית. גם לאחר שהדף את הפאטימים, הוא שמר על התואר היוקרתי יותר. למרות שתפקידו כח'ליף לא התקבל מחוץ לאל-אנדלוס ושלוחותיה בצפון אפריקה, מבחינה פנימית האומיים הספרדים ראו עצמם קרובים יותר למוחמד, ולפיכך לגיטימיים יותר, מהעבאסים.
שגשוג
הח'ליפות נהנתה משגשוג מוגבר במהלך המאה ה-10. עבד א-רחמן השלישי איחד את אל-אנדלוס והכפיף את הממלכות הנוצריות של הצפון לשליטתו בכוח ובדיפלומטיה. עבד א-רחמן השלישי עצר את ההתקדמות הפאטמית לתוך מרוקו ואל-אנדלוס על מנת למנוע פלישה עתידית. התוכנית לפלישה פאטימית סוכלה כאשר עבד א-רחמן השלישי אבטח את מלייה ב-927, את סאוטה ב-931 ואת טנג'יר ב-951 בשנת 948, האמיר האידריסי אבול-עייש אחמד הכיר בח'ליפות, למרות שסירב לאפשר להם לכבוש את טנג'יר. האומיים צררו על טנג'יר ב-949, הביסו את אבול-עייש, ואילצו אותו לסגת. האומיים כבשו בעקבות כך את שאר צפון מרוקו. למרות שפלישה פאטימית נוספת למרוקו התרחשה בשנת 958 תחת הגנרל שלהם, ג'וואר. אל-חסן השני היה צריך להכיר בפאטימים. האומיים הגיבו בפלישה למרוקו האידריסית ב-973 עם הגנרל שלהם, גאליב. עד 974 נלקח אל-חסן השני לקורדובה, והאידריסידים הנותרים הכירו בשלטון האומיי. תקופת שגשוג זו התאפיינה ביחסים דיפלומטיים מתוגברים עם שבטים ברברים בצפון אפריקה, מלכים נוצרים מהצפון ועם צרפת, גרמניה וקונסטנטינופול. הח'ליפות הפכה לרווחית מאוד בתקופת שלטונו של עבד א-רחמן השלישי, על ידי הגדלת הכנסות הציבור ל-6,245,000 דינרים מעבד א-רחמן השני. הרווחים שהושגו בתקופה זו חולקו לשלושה חלקים: תשלום המשכורות ואחזקת הצבא, שימור מבני ציבור וצרכי הח'ליפה. מותו של עבד א-רחמן השלישי הוביל לעלייתו של בנו בן ה-46, אל-חכם השני, בשנת 961. אל-חאכם השני המשיך במדיניות אביו כלפי מלכים נוצרים ומורדים בצפון אפריקה. ההסתמכות של אל-חאכם על יועציו הייתה גדולה מזו של אביו מכיוון שהשגשוג הקודם תחת עבד א-רחמן השלישי אפשר לאל-חאכם השני לתת לח'ליפות להתנהל בעצמה. סגנון שלטון זה התאים לאל-חאכם השני שכן הוא התעניין יותר בעיסוקיו המלומדים והאינטלקטואליים מאשר בשלטון בח'ליפות. הח'ליפות הייתה בשיאה האינטלקטואלי והלימודי תחת אל-חאכם השני.
קריסת הח'ליפות
מותו של אל-חאכם השני ב-976 סימן את תחילת סופה של הח'ליפות. לפני מותו, אל-חכאם מינה את בנו היחיד הישאם השני ליורשו. למרות שהילד בן ה-10 לא היה ראוי להיות ח'ליף, אלמנסור אבן אבי עמיר (יועצו הבכיר של אל-חאכם, הידוע גם בשם אלמנזור), שנשבע שבועת ציות להישאם השני, הכריז עליו כח'ליפה. בשנת 996 שלח אלמנזור כוח פלישה למרוקו. לאחר שלושה חודשים של מאבק, כוחותיו נסוגו לטנג'יר. אלמנזור שלח אז תגבורת חזקה תחת בנו עבד אל-מאליק. הצבאות התעמתו ליד טנג'יר. האומיים נכנסו לפאס ב-13 באוקטובר 998 לאחר פתיחת שערי העיר. לאלמנזור הייתה השפעה רבה על סובח, אמו ויורש העצר של הישאם השני. אלמנזור, יחד עם סובח, בודדו את הישאם בקורדובה תוך מיגור שיטתי של ההתנגדות לשלטונו, ואיפשרו לברברים מאפריקה להגר לאל-אנדלוס כדי להגדיל את בסיס התמיכה שלו. בזמן שהישאם השני היה ח'ליף, הוא היה רק דמות ייצוגית. הכוח שהוחזק באופן נומינלי על ידי הח'ליף הישאם נשמר על ידי בניו של אלמנזור, עבד אל-מאליק אל-מוזאפר, שמת ב-1008, ועבד אל-רחמן סנצ'ואלו. אולם בזמן שעבד אל-רחמן הוביל פשיטה על הצפון הנוצרי, מרד קרע את קורדובה והדיח אותו, והוא נהרג כשניסה להחזיר את עצמו לשלטון.
התואר ח'ליף הפך לסמלי, ללא כוח או השפעה. מותו של עבד אל-רחמן סנצ'ואלו בשנת 1009 סימן את תחילתה של פיטנה של אל-אנדלוס, עם יריבים שטענו שהם הח'ליף החדש, אלימות סחפה את הח'ליפות ופלישות לסירוגין של שושלת חמודי. ח'ליפות שהושפעה מפלגים, התפוררה בשנת 1031 למספר טאיפות עצמאיות, כולל הטאיפה של קורדובה, הטאיפה של סביליה והטאיפה של סרגוסה. הח'ליף הקורדובאני האחרון היה הישאם השלישי (1027–1031).
רפורמה בצבא ובממשל
ההפרדה בין הכוח הזמני, המוחזק על ידי אלמנזור, לבין הרוחני, בידי הישאם כח'ליף, הגבירה את חשיבותו של הכוח הצבאי, סמל - יחד עם הגדולה של חצר הקנצלריות החדשה, יריבה של זו של הח'ליף עצמו. – השלטון של אלמנזור, ומכשיר להבטחת תשלום המיסים.
אלמנזור המשיך בהצלחה את הרפורמות הצבאיות שהחלו על ידי אל-חאכם וקודמיו, שכיסו היבטים רבים. מצד אחד, הוא הגביר את ההתמקצעות של הצבא הסדיר, הכרחי הן כדי להבטיח את כוחו הצבאי בבירה והן כדי להבטיח זמינות כוחות עבור מסעותיו הרבים, אחד ממקורות הלגיטימיות הפוליטית שלו. מדיניות זו הפחיתה את הדגש על היטלים וחיילים לא מקצועיים אחרים, אותם הוא החליף במיסים ששימשו לתמיכה בחיילים המקצועיים - לעיתים קרובות סקליבים או מגרביים - ששחררו את ילידי אל-אנדלוס משירות צבאי. גיוס סקליבים וברברים לא היה חדש, אבל אלמנזור הרחיב אותו. מנגד, הוא יצר יחידות חדשות, בניגוד לצבא הסדיר של הח'ליפות, שהיו נאמנות בעיקר לו ושימשו לשליטה בבירה. האמיר עבד א-רחמן הראשון כבר השתמש בברברים ובסקליבים עבור צבא קבע של ארבעים אלף כדי לסיים את הסכסוכים שפקדו את האמירות עד כה. בזמן האמיר מוחמד הראשון הגיע הצבא לשלושים וחמישה עד ארבעים אלף לוחמים, מחציתם כוחות צבא סוריה. השכירות המסיבית הזו של שכירי חרב ועבדים גרמה לכך שלפי כרוניקנים נוצריים, "בדרך כלל צבאות סרצנים מסתכמים ב-30, 40, 50 או 60,000 איש, גם כאשר במקרים חמורים הם מגיעים ל-100, 160, 300 ואפילו 600,000 לוחמים". למעשה, נטען כי בתקופתו של אלמנזור, יכלו צבאות קורדובה לגייס שש מאות אלף פועלים ומאתיים אלף סוסים "הנמשכים מכל מחוזות האימפריה".
על מנת לחסל איום אפשרי על כוחו וכדי לשפר את היעילות הצבאית, ביטל אלמנזור את מערכת היחידות השבטיות שהייתה בדעיכה עקב מחסור בערבים ומוסד פסאודו-פיאודליזם על גבולות, שבהם לכל אחד מהשבטים השונים היה מפקד משלו וזה גרם לעימותים מתמשכים, והחליף אותו ביחידות מעורבות ללא נאמנות ברורה לפי פקודות פקידי המינהל. הגרעין של הצבא החדש, לעומת זאת, בעיקר על ידי כוחות ברברים מגרביים. היריבות האתניות בין ערבים, ברברים וסלאבים בתוך הצבא האנדלוסי שימשו במיומנות על ידי אלמנזור כדי לשמור על כוחו - למשל, בכך שהורה שכל יחידה בצבא תהיה מורכבת מקבוצות אתניות מגוונות כדי שלא יתאחדו נגדו; ובכך למנוע את הופעתם של יריבים אפשריים. עם זאת, ברגע שהדמות הריכוזית שלהם נעלמה, יחידות אלו היו אחד הגורמים העיקריים למלחמת האזרחים במאה ה-11 שנקראה "פיטנה של אל-אנדלוס". לכוחות הברברים הצטרפו גם קבוצות של שכירי חרב נוצרים בעלי שכר טוב, שהיוו את עיקר המשמר האישי של אלמנזור והשתתפו במסעותיו בשטחים נוצריים. השלמת הרפורמה הזו של אלמנזור, שהחלה על ידי קודמיו, חילקה את האוכלוסייה באופן יסודי לשתי קבוצות לא שוות: מסה גדולה של משלמי מיסים אזרחיים וקסטה צבאית מקצועית קטנה, בדרך כלל מחוץ לחצי האי.
הגידול בכוחות הצבא והתמקצעותם החלקית הביאו לגידול בהוצאות הכספיות לקיומם. זה היווה תמריץ נוסף לביצוע מסעות, שייצרו שלל ואדמה שבאמצעותם ניתן לשלם לחיילים. אדמות אלו, כשהן נמסרו לחיילים כתשלום, היו כפופות לאחר מכן למחווה והפסיקו לפעול תחת מערכת של קולוניזציה בגבולות. צבא הח'ליפות מומן על ידי החקלאים משלמי המיסים בתמורה לפטורים צבאיים, והורכב מגויסים מקומיים וכן משכירי חרב זרים - מיליציות ברבריות, עבדים סלאבים ושחורים, חברות נוצריות שכירי חרב ומתנדבים ג'יהאדים. באותה תקופה אל-אנדלוס הייתה ידועה בשם דאר ג'יהאד, או "מדינת הג'יהאד", ומשכה אליה מתנדבים רבים, ולמרות שאלו היו מעטים יחסית לכלל הצבא, הקנאות שלהם בלחימה יותר מפיזה על כך.
לפי מחקרים מודרניים, כוחות שכירי חרב אלה אפשרו להגדיל את גודלו הכולל של צבא הח'ליפות משלושים או חמישים אלף חיילים בתקופת עבד א-רחמן השלישי לחמישים או תשעים אלף. אחרים, כמו Évariste Lévi-Provençal, טוענים שצבאות קורדובנים בשטח עם האלמנזור נעו בין שלושים וחמישה אלף לשבעים או שבעים וחמישה אלף חיילים. דמויות עכשוויות סותרות: דיווחים מסוימים טוענים שצבאותיהם מנו מאתיים אלף פרשים ושש מאות אלף חיילים רגלים, בעוד שאחרים מדברים על שנים עשר אלף פרשים, שלושת אלפים ברברים רכובים ואלפיים סודאנים, חי"ר קל אפריקאי. על פי דברי הימים, במערכה שסחפה את אסטורגה ולאון, הוביל אלמנזור שנים עשר אלף פרשים אפריקנים וחמשת אלפים פרשי אל אנדלוס וארבעים אלף חיילי רגלים. מסופר גם שבמסעותיו האחרונים הוא גייס ארבעים ושישה אלף פרשים, בעוד שש מאות נוספים שמרו על המרכבות, עשרים ושישה אלף חיילי רגלים, מאתיים צופים או 'שוטרים' ומאה ושלושים מתופפים. או שחיל המצב של קורדובה כלל 10,500 פרשים ורבים אחרים שמרו על הגבול הצפוני בגזרות מפוזרות. עם זאת, סביר הרבה יותר שצבאות המנהיג, אפילו במסעותיהם השאפתניים ביותר, אולי לא עלו על עשרים אלף איש. ניתן לטעון שעד המאה ה-11 אף צבא מוסלמי במערכה לא עלה על שלושים אלף חיילים, בעוד שבמהלך המאה השמינית הסתכמו המסעות הטרנס-פירנאים בעשרת אלפים איש ואלה שבוצעו נגד נוצרים בצפון חצי האי היו אפילו קטנים יותר.
בתקופתו של האמיר אל-חאכם הראשון, נוצר משמר פלטיני של 3000 רוכבים ו-2000 חיילי רגלים, כולם עבדים סלאבים. פרופורציה זו בין שני סוגי החיילים נשמרה עד לרפורמות של אלמנזור. ההתאגדות המאסיבית של פרשים צפון אפריקאים הורידה את חיל הרגלים להטלת מצור ולחיל מצב במבצרים. רפורמה זו הובילה להעברת שבטים שלמים, בעיקר רוכבים ברברים, לחצי האי.
הנשק העיקרי של מסעות חצי האי, שדרשו מהירות והפתעה, היה הפרשים הקלים. כדי לנסות לנטרל אותם, הקסטיליאנים יצרו את התפקיד של "אבירי נבלים" - האצילים את אותם אנשים חופשיים שהיו מוכנים להחזיק סוס כדי להגדיל את היחידות הרכובות - באמצעות Fuero de Castrojeriz של 974. מסיבות דומות לכך, יצר הרוזן הברצלוני בורל השני את דמות בתי הפראטג' - שקיבל מעמד צבאי מיוחס על ידי לחימה נגד הקורדובנים חמושים על סוסים - לאחר שאיבד את בירתו בסתיו 985. בניגוד לתפקיד הבולט של הצי אשר מילא בעשורים הקודמים תחת עבד א-רחמן השלישי, תחת אלמנזור הוא שימש רק כאמצעי להובלת כוחות קרקע, כמו בין המגרב לחצי האי האיברי, או ספינותיו של אלקאסר דו סאל במערכה נגד סנטיאגו דה קומפוסטלה ב-997.
באשר לצי, רשת הנמלים שלו תוגברה בבסיס חדש ב, באלקאסר דו סאל, שהגן על אזור קוימברה, התאושש בשנות ה-80 של המאה ה-10 ושימש כמקור היחידות שהשתתפו במערכה נגד הצי. סנטיאגו. על חוף הים התיכון, ההגנה הימית התרכזה בבסיס אל-מריה, כיום אלמריה. המספנות של הצי נבנו בטורטוסה בשנת 944.
בתחילה את ההגנה הימית של הח'ליפות הוביל עבד א-רחמן בן מוחמד בן רומחיס, אדמירל ותיק ששירת את אל-חאכם השני והיה קאדי מאלווירה ופצ'ינה. הוא הדף פשיטות של אל-מגוס (עובדי אלילים) או אל-אורדומניון ('אנשי הצפון', ויקינגים), במערב אל-אנדלוס באמצע 971; בסוף אותה שנה, כאשר ניסו לפלוש לאל אנדלוס, עזב האדמירל את אלמריה והביס אותם מול חופי אלגרבה. באפריל 973, הוא העביר את צבאו של גאליב מאלג'צ'יראס להכניע את השבטים המורדים של המגרב ולסיים את השאיפות הפאטימות באזור זה. כמו בשנת 997, כאשר צי אל אנדלוס פגע בחוף גליסיה, בשנת 985 הוא הרס את הקטאלונים. במהלך המערכה הקטלאנית, גאוספרד הראשון, רוזן אמפוריה ורוסיון, ניסה לאסוף צבא כדי לעזור למקומיים, אך אז כמה משטים של שודדי ים ברברים איימו על חופיהם, ואילצו אותם להישאר כדי להגן על אדמותיהם.
כדי להבטיח את השליטה בצבא, חיסל אלמנזור את הדמויות המרכזיות שהיו יכולות להתנגד לרפורמות שלו: בנוסף למותו של גליב, השתתפותו של מושל סרגוסה במזימת בנו הבכור שימשה הצדקה להחליף אותו עם חבר אחר, נוח יותר, מאותו שבט, הבאנו טוג'יב. האדמירל של הצי, ששמר על תקציב משמעותי, הורעל בינואר 980 והוחלף באדם הנאמן לאלמנזור.
כפי שבצבא עודד את גיוס הברברים הנאמנים לו, כך במינהל הוא העדיף את הסקליבים לרעת הפקידים הילידים, שוב במטרה להקיף את עצמו בכוח אדם הנאמן רק לו.
דרכי התחבורה היבשתיות היו זרועות מעוזים, שכן נכבדי אל אנדלוס הקדומים ביקשו לשלוט בתקשורת. שליחים נקנו בסודאן והוכשרו במיוחד לטפל בהודעותיו של אלמנזור ולהעביר את הדיווחים הרשמיים שכתבו משרדי החוץ שלו על המסעות השנתיים.
הח'ליפות שבשליטת אלמנזור הייתה מדינה עשירה וחזקה. לפי קולמאירו, ההערכה היא שבחברה קדם-תעשייתית, על כל מיליון תושבים, ניתן היה לגייס עשרת אלפים חיילים. אפילו בהנחה שהכרוניקות מוגזמות פי עשרה מהמספרים האמיתיים - אלה מדברים על שמונה מאות אלף חיילים - הח'ליפות יכלה לכלול שמונה מיליון תושבים. אלה שמשתמשים בקריטריונים שוריים יותר מעריכים בין שבעה לעשרה מיליון, אבל האוכלוסייה הייתה כנראה פחותה בהרבה. באופן מסורתי, בסביבות שנת 1000 כבשה הח'ליפות ארבע מאות אלף קמ"ר ואוכלסה בשלושה מיליון נשמות. לשם השוואה, המדינות הנוצריות האיבריות כללו מאה ושישים אלף קמ"ר וחצי מיליון איש. עד המאה ה-10, 75% מהאוכלוסייה תחת האומיים התאסלמו, מספר שהגיע ל-80% כעבור מאתיים שנה. לשם השוואה, בזמן הפלישה המוסלמית היו בספרד כארבעה מיליון תושבים, אם כי לא חסרים היסטוריונים שיעלו הערכה זו לשבעה או שמונה מיליון.
בממלכתו היו גם ערים גדולות כמו קורדובה, שעלו על מאה אלף תושבים; טולדו, אלמריה וגרנדה, שהיו בסביבות שלושים אלף; וסרגוסה, ולנסיה ומלאגה, כולם מעל חמישה עשר אלף. הדבר עמד בניגוד חד לצפון הנוצרי של חצי האי, שחסרו לו מרכזים עירוניים גדולים.
כלכלה
כלכלת הח'ליפות הייתה מגוונת ומוצלחת, כשהמסחר בולט. דרכי סחר מוסלמיות חיברו את אל-אנדלוס עם העולם החיצון דרך הים התיכון. תעשיות שהתחדשו במהלך הח'ליפות כללו טקסטיל, קרמיקה, כלי זכוכית, עבודות מתכת וחקלאות. הערבים הכניסו גידולים כמו אורז, אבטיח, בננה, חצילים וחיטה קשה. שדות הושקו בגלגלי מים. כמה מהסוחרים הבולטים בח'ליפות היו יהודים. לסוחרים היהודים היו רשתות מסחר נרחבות שהשתרעו לאורך הים התיכון. מכיוון שלא הייתה אז מערכת בנקאית בינלאומית, התשלומים הסתמכו על רמה גבוהה של אמון, ורמת אמון זו יכולה להתבסס רק באמצעות קשרים אישיים או משפחתיים, כגון נישואין. יהודים מאל-אנדלוס, קהיר והלבנט נישאו כולם מעבר לגבולות. לכן, לסוחרים יהודים בח'ליפות היו עמיתים בחו"ל שהיו מוכנים לעשות איתם עסקים. גם כלכלת קורדובה הייתה פעילה בצורה יוצאת דופן בין היתר בשל מערכת המטבעות החזקה שלה, שנשמרה ושופרה על פי השלטון העבאסי. קורדובה הייתה אחד המרכזים המרכזיים בסחר בעבדים בים התיכון. זה נבע בחלקו מהמיקום הגאוגרפי שלה ובחלקו מההסתמכות שלו על הנוהג. מבחינה גאוגרפית, קורדובה נמצאת בדרום האזור המרכזי של ספרד, עם גישה לים דרך נהר הגואדלקיביר. היא השתמשה במיקום זה לטובתה שכן ספקיה העיקריים של עבדים נוצרים היו אדמות צפון אירופה והקונים של אותם עבדים היו בארצות המוסלמיות, אזורים שכבר היו לה קשרי מסחר איתם. סחר העבדים בקורדובה שגשג גם בגלל הסתמכות הממשל על עבדים. עבדים אלו היו בבעלות הח'ליף ומילאו תפקידים חשובים במשק הבית ובצבא. עבדים במיוחד היוו חלק ניכר מצבא הח'ליפות.
דת
לח'ליפות הייתה חברה מגוונת מבחינה אתנית, תרבותית ודתית. מיעוט של מוסלמים אתניים ממוצא ערבי תפס את עמדות הכוהנים והשליטות, מיעוט מוסלמי נוסף היו בעיקר חיילים ומתאסלמים "מולדים" נמצאו ברחבי החברה. היהודים היוו כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה: מעט יותר מהערבים ומספרם שווה בערך לברברים. הם עסקו בעיקר בעיסוקים עסקיים ואינטלקטואליים. המיעוט הנוצרי (המוזרבים) השתייך בגדול על צורת הטקס הוויזיגוטית. המוזרבים היו בשכבות נמוכות יותר של החברה, בעלי מיסים כבדים עם מעט זכויות אזרח ומושפעים תרבותית מהמוסלמים. ערבים אתניים כבשו את ראש ההיררכיה החברתית; למוסלמים היה מעמד חברתי גבוה יותר מיהודים, שהיה להם מעמד חברתי גבוה יותר מאשר לנוצרים. נוצרים ויהודים נחשבו לדיממים, שנדרשו לשלם ג'יזיה (מס הגנה). מדווחים כי מחצית מהאוכלוסייה בקורדובה הייתה מוסלמית עד המאה ה-10, עם עלייה ל-70 אחוז עד המאה ה-11. זה נבע פחות מהמרה מקומית מאשר מהגירה מוסלמית משאר חצי האי האיברי ומצפון אפריקה. הנוצרים ראו את מעמדם יורד משלטונם תחת הוויזיגותים, בינתיים השתפר מעמדם של היהודים במהלך הח'ליפות. בעוד יהודים נרדפו תחת הוויזיגותים, הקהילות היהודיות נהנו משלטון אומיה על ידי השגת חופש רב יותר, שפע ומעמד חברתי גבוה יותר.
אוכלוסייה
לדברי תומאס גליק, "למרות הנסיגה של מספרים ניכרים במהלך הבצורת והרעב של שנות ה-50 של המאה ה-8, הגירה טרייה של ברברים מצפון אפריקה הייתה מאפיין קבוע של ההיסטוריה של אנדלוסיה, עלתה בקצב במאה העשירית. היספנו-רומאים שהתאסלמו, שמנו שישה או שבעה מיליונים, היוו את רוב האוכלוסייה וגם תפסו את השלבים הנמוכים ביותר בסולם החברתי. ההערכה היא גם שעיר הבירה החזיקה בסביבות 450,000 אנשים, מה שהפך אותה לעיר השנייה בגודלה באירופה באותה תקופה.
בוגאטי ויירון
בוגאטי ויירון (Bugatti Veyron) היא מכונית-על מהמהירות בעולם, אשר יוצרה על ידי חברת בוגאטי שבבעלות תאגיד המכוניות האירופי פולקסווגן בין השנים 2006–2015. שמו המלא של הדגם הוא Veyron EB 16.4.
קבוצת פולקסווגן אינה מרוויחה ואפילו מפסידה כסף ממכירת הוויירון למרות המחיר של 1,250,000 דולר בגרסת הבסיס, כאשר עיקר תפקידה הוא להגדיל את המוניטין ואת תודעת הציבור לבוגאטי. המכונית נבחרה למכונית השנה 2005 ומכונית העשור 2000–2010 של תוכנית הרכב הפופולרית טופ גיר.
גרסה מיוחדת של בוגאטי ויירון בשם בוגאטי ויירון סופר-ספורט הוצגה ביוני 2010 עם מנוע בהספק של. היא שברה את שיא המהירות עם 434.2 קילומטר לשעה ונכנסה לספר השיאים של גינס.
בשנת 2016 הוחלפה הבוגאטי ויירון בבוגאטי שירון, אף היא מכונית-על שוברת שיאי מהירות:.
נתונים טכניים
הוויירון מונעת במנוע בתצורת W16 בעל נפח שמונה ליטר וארבעה מגדשי טורבו. היא מאיצה מ-0 ל-96 קמ"ש ב-2.46 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 408.48 קמ"ש, למרות משקלה הכבד יחסית של 1,888 קילוגרם (משקל כולל נוזלים עומד על כ-2,300 קילוגרם).
קירטון
קירטון הוא סלע משקע ביוכימי, פריך, לבן ונקבובי. זהו סלע הקרוב לאבן גיר ומורכב כמוהו מהמינרל קלציט, אך בשונה מהגיר אינו בעל מבנה גבישי.
היווצרות הקירטון
הקירטון שוקע בים בקצב של 1-2 מ"מ למאה שנה. שקיעה מסיבית של קירטון התחוללה באירופה, בחלקים נרחבים של אמריקה הצפונית ובמזרח התיכון במשך כ-30 מיליון שנה, בתקופה הקרויה קרטיקון עליון. (הקירטון אף נתן את השם לתור הקרטיקון - Craie בצרפתית פירושו קירטון או גיר). שקיעת הקירטון החלה מתחילת הקנומן (לפני כ-95 מיליון שנה) ועד לסוף עידן המזוזואיקון (סוף תקופת הקרטיקון העליון לפני כ-65 מיליון שנה), אז נוצרו הצוקים הלבנים של דובר במחוז קנט באנגליה, המורכבים ממשקעי קירטון.
במזרח התיכון (ובכלל זה בארץ ישראל) החל הקירטון לשקוע, כמו באירופה, לפני כ-95 מיליון שנה, אלא שבאזור המזרח התיכון נמשכה שקיעה זו כ-50-60 מיליון שנה, עד לסוף תקופת האאוקן.
שימושיו
קירטון נחצב כבר אלפי שנים, ומספק חומר לבנייה ואדמת סיד לזיבול השדות. בדרום-מזרח אנגליה ישנם ה-deneholes - דוגמה לבורות כריית הקירטון העתיקים.
בשל היותו סלע רך וקל לחציבה ועיצוב, שימש הקירטון לכריית בתי מגורים בימים עברו. דוגמאות ניתן לראות באזור בית גוברין ("מערות" בית גוברין הן מנהרות מעשה ידי אדם) ובקפדוקיה אשר באסיה הקטנה.
בעבר שימש הקירטון לייצור גיר לכתיבה על לוחות בית הספר (ומכאן גם שמו של אמצעי הסימון באנגלית: Chalk - קירטון), אולם כיום נעשה שימוש בסידן גופרתי (CaSO4) ליצור גירים.
חיים יהושע קוסובסקי
הרב חיים יהושע קוֹסוֹבְסקי (בכתיב יידי: קאסאווסקי; בכתב לטיני: Kasovsky; ד' בטבת תרל"ג, 1872 – כ"ה באייר תש"ך, 22 במאי 1960) היה רב ומחבר ספרים ומאמרים שונים. נודע בעיקר כ"בעל הקונקורדנציות".
שנותיו הראשונות
נולד בירושלים. את חינוכו המוקדם קיבל בתלמוד תורה עץ חיים, שבו הורה אביו, הרב אברהם אבלי קוסובסקי שהיה גם הראב"ד הראשון של בית הדין האשכנזי בעיר העתיקה. אמו הייתה אטל הנא בת הרב משה זאב פיינשטיין (נכד ר' מאיר מאפטא, יש להבדיל בינו לבין הרב משה פיינשטיין שהיה מגדולי התורה בארצות הברית).
הצטיין בשקידתו, בידיעותיו הרבות ובתפיסתו המהירה ונחשב ל"עילוי" נדיר בין ה"עילויים", עד כי יחדו לו חדר בעלית הגג של בית הכנסת "החורבה" שיוכל ללמוד לבדו באין מפריע. בשלוש שנותיו הראשונות של הסמינר העברי הכללי למורים, לימד תלמוד. היה מורה לתורה ושפה עברית של אלתר לוין.
בגיל 20 פרסם מאמרים בכתבי עת שונים, שעסקו בנושאים כמו השפה העברית, דקדוק עברי וגאומטריה, ובנושאים שונים בתלמוד. בשנת 1899 פרסם את ספרו "יד הלשון", ובשנת 1908 פרסם את ספרו "תורת החשבון". כמו כן פרסם את הספרים "תושיה" ו"החוט המשולש" ועוד מאמרים שונים. היה בין הפעילים לדיבור עברית בעיר העתיקה. הוא היה בין המצטרפים הראשונים לתנועה הציונית בירושלים ותמך בתוכנית אוגנדה. ראה בהקמת מדינת ישראל ראשיתה של גאולה אך לא גאולה שלמה, מפני שהעיר העתיקה נותרה בידי הירדנים, אף על פי שסבר שירושלים העתיקה הייתה בכלל באזור שכונת תלפיות.
נתמנה בתרפ"ה (1924), לעובד מדעי במקצוע התלמוד, במכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית מראשיתה, אך אחרי שנתיים נאלץ לפרוש בגלל חוסר תקציב.
הוסיף לשמו את השם 'בן-ציון' על חיבתו לציונות, ולבנו נתן את השם 'בנימין' על שם בנימין זאב הרצל. חיבה גדולה הייתה לו ללשון הקודש, ועל כן הוציא ספר ללימוד השפה - 'יד הלשון', בלא שהייתה לו הכשרה מקצועית או אקדמאית בבלשנות. הקפיד לדבר בלשון הקודש גם בענייני חולין, דבר שלא היה מצוי בעיר העתיקה של ירושלים בזמנו (האשכנזים דיברו ביידיש).
חיבור הקונקורדנציות
את עיקר פרסומו קנה הרב קוסובסקי בשל הקונקורדנציות שחיבר, למשנה, לתוספתא, לתרגום אונקלוס ולתלמוד הבבלי. כבסיס לעבודתו פיתח הרב קוסובסקי סכמה מסוימת, אותה שמר בכספת במשך כל חייו, אשר שימשה אותו בסופו של דבר כ"מפתח" להכנת הקונקורדנציות.
כתיבת הקונקורדנציה נעשתה בעידודו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. בפגישת רבנים שאירעה ביפו, מקום רבנותו של הראי"ה, שנכח בה גם הרב קוסובסקי, חיפשו הרבנים מקור בתלמוד הבבלי, ללא הצלחה. הרב קוק שאל מי יכתוב קונקורדנציה לבבלי, והרב קוסובסקי החליט לקחת זאת על עצמו.
את חיבור הקונקורדנציות לקח על עצמו בתנאים קשים. ללא תמיכה כספית מכל מוסד שהוא. רכש בית דפוס פשוט ביותר, והחל להדפיס לבדו את הכרך הראשון של הקונקורדנציה למשנה.
הופעת הקונקורדנציה בשנת 1914 גרמה לסנסציה בעולם המשכיל, ואז הוקמה ועדה על מנת לספק לקוסובסקי את האמצעים החיוניים להמשך עבודתו - שני הכרכים של "אוצר לשון המשנה", ששת הכרכים של הקונקורדנציה לתוספתא, וארבעת הכרכים של הקונקורדנציה לתרגום אונקלוס.
שמואל יוסף עגנון כתב: "על הקונקורדנציה של הרב קוסובסקי, חמישים בני אדם יצטרכו לעבוד חמישים שנה מה שאדם זה עושה יחידי, וכמה אלפים דינרי זהב יעלה לנו הדבר. ומכאן יש אדם ומניחים אותו ואין נותנים לו לעשות עבודתו. אבדה עצה מבנים".
עד פטירתו בשנת 1960 הוציא קוסובסקי גם 24 כרכים של הקונקורדנציה לתלמוד, עד לאות מ|מ"ם.
לאחר מותו
נפטר ב-22 במאי 1960, ונקבר בהר המנוחות.
לאחר מותו המשיך והשלים בנו בנימין את הקונקורדנציה לתלמוד בבלי. בנו משה המשיך אף הוא במפעל אביו, וערך וסידר את הקונקורדנציה לתלמוד הירושלמי. בתו נישאה לאריה איבצן, שהיה המפכ"ל השמיני של משטרת ישראל.
שם אחד הרחובות בשכונת קריית משה בירושלים שבה התגורר הוסב על שמו, וכך גם רחוב בשכונת בבלי בתל אביב, כהמשך לרחוב "בני דן".
בוניים
בּוֹנִיִּים (שם מדעי: Castoridae) היא משפחה בסדרת המכרסמים.
בני משפחה זו הם יונקים מימיים בעלי התאמה לחיים במים, עם זנב שטוח, כפות עם קרומים ושסתום בנחיריו ואוזניו האוטם את המים. הבונים ניזונים מגזעי עצים ובונים מהעצים הכרותים סכר, בתוכו הם גרים.
הבונים הם הגדולים במכרסמים המודרניים לאחר מיני הקפיבארה מאמריקה הדרומית. הם יכולים לשקול עד 40 ק"ג. בעבר היו מינים גדולים יותר כמו בונה ענק (Castoroides) ששקל עד 200 ק"ג.
מיון
בעבר, משפחה זו הייתה מגוונת וכללה סוגים ומינים רבים, ואילו כיום כוללת סוג אחד - בונה (Castor), המכיל בתוכו שני מינים: בונה קנדי (Castor canadensis) ובונה אירופי (Castor fiber).
רכס ויליאמס
רכס ויליאמס (באנגלית: Williams Range) הוא רכס הרים קטן, ששטחו 25 קמ"ר, המהווה חלק מרכסי קיטימט.
הרכס ממוקם בקצהו הדרום-מערבי של האי דני, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
רובן האוקס
רובן האוקס (בהולנדית: Ruben Houkes; נולד ב-8 ביוני 1979) הוא ג'ודוקא עבר הולנדי אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
האוקס התחרה במשחקים האולימפיים בבייג'ינג 2008 וזכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
האוקס מחזיק במדליה אחת מאליפויות העולם, מדליית זהב (2007). באליפויות אירופה הוא זכה בשלוש מדליות, מדליית כסף (2008) ושתי מדליות ארד (2005 ו-2006).
במהלך הקריירה זכה האוקס במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורניר פריז היוקרתי.
ארנה סנש
ארנה סנש במקור שוורץ, בהונגרית: Szenes Ernő; מישקולץ, 24 בדצמבר 1889 – בוכנוואלד, 25 בפברואר 1945) היה שחקן תיאטרון, שחקן קולנוע, קומיקאי יהודי-הונגרי שניספה בשואת יהודי הונגריה.
ביוגרפיה
ארנה שוורץ נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר ברטלן שוורץ ושל לאורה קוֹהְן (הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן). הוא למד בבית הספר למשחק של סידי ראקושי והפך לשחקן ב-1915. סנש היה חבר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט וברוב הקברטים של בירת הונגריה. הוא התגלה כסטנדאפיסט וכשחקן קברט מוכשר והפך לשחקן אפיזודות בסרטים אילמים ולאחר מכן בסרטים מדברים. ב-1928 עבר לברלין, ואחר כך לווינה וזמן מה גן להוליווד. הוא חתם לאחר מכן על חוזה עם "קברט דר קומיקר" ("הקברט של הקומיקאים", שנקרא לעיתים קרובות KadeKo, שהיה קברט בברלין ברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף של היום). בשל האנטישמיות הגואה בגרמניה והתחזקות המפלגה הנציונל-סוציאליסטית של היטלר הוא חזר להונגריה ב-1931 ושיחק בתיאטרון "בימת בולוואר טרז" עד תחילת חקיקת החוקים ה (אנטי)יהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי שאסרו עליו לשחק לפני קהל שאינו יהודי. הוא שיחק אם כן במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך עד שגורש למחנות הריכוז. שם מצא את מותו.
אשתו הייתה מריה גבריאלה רוזארי, איתה התחתן ב-4 בנובמבר 1922 בבודפשט. הם התגרשו שנתיים לאחר מכן.
נס אסוך השמן
נס אסוך השמן, הוא נס המופיע ב, שאותו חולל אלישע הנביא לאישה שהייתה נתונה במצוקה. הוא נענה לבקשת עזרה של אלמנה מבני הנביאים, שלא היה בידיה את הממון הנדרש לתשלום חובותיה לנושה שאיים בשל כך, לקחת ממנה את ילדיה ולהפכם לעבדים. כל רכושה הסתכם בכד שמן אחד. אלישע הצליח לגרום לכך שכמות השמן בכד תספיק ליציקתו בכל הכדים ושאר המיכלים, ששאלה על פי עצתו משכניה. מכירת חלק מהשמן נועדה לכיסוי חובותיה וחלקו הנותר לתשלום עבור צרכיה וצרכי ילדיה.
נס זה הוא חלק ממחזור הניסים שחולל אלישע. ייחודו נובע מכך, שהיה זה הנס הראשון שעשה אלישע ליחיד, השונה במהותו מפעילותו הקודמת במישור הלאומי.
מהות "הצעקה" בפתיחת הסיפור
הסיפור המקראי נפתח ב"צעקה" – זעקתה של אלמנה השוטחת את מצוקתה בפני אלישע הנביא. אלמנה זו יכולה הייתה גם לבחור לצעוק בפני המלך, כפי שהיה נהוג בעת ההיא. הרב אלחנן סמט מתאר את תופעת הצעקה אל המלך כ"מוסד חברתי" שהיה נהוג בעולם המקראי, שבו היו רשאים האזרחים, לפנות אל המלך בלשון "הושיעה נא", וכשהמלך היה עונה "מה לך", הם היו מורשים לתנות בפניו את העוולות שנעשו להם, בתקווה כי יזכו לדין צדק. סמט השווה את הצעקה למלך לצעקה אל ה', שכן ה' הוא מלך מלכי המלכים, וכאשר "אין בעולם הארצי מי שיעשה את דינו של העשוק, הוא מוסר את דינו לשמים כדי שה' יצילנו מיד עושקו ויעשה את דינו בארץ". אלמנות רבות שנוצלו בגלל חולשתן, היו פונות לעזרה. בסיפורי המקרא ניתן למצוא מספר סימוכין לכך, כפי שמסופר בספר שמואל ב' פרק יד', על האישה החכמה מתקוע שהתחזתה לאלמנה אבלה כדי לחלץ מדוד המלך תקדים משפטי, שימנע ממנו להרוג את בנו אבשלום.
סמט משער כי האלמנה המופיעה בספר מלכים, העדיפה לצעוק בפני אלישע ולא בפני המלך משלוש סיבות: האחת, בשל חששה כי נוכח חובה הכספי, יצדיק המלך את הנושה, השנייה, בשל ידיעתה כי לאלישע יש מוניטין בסיוע לנזקקים, וכי הוא נאמן לדברי ה' המתייחסים למידת הרחמים בנוגע לאלמנות ויתומים, ככתוב בספר שמות: כל אלמנה ויתום לא תענון, והשלישית, בשל הכרתה כי צעקתה שתופנה דרך הנביא, למלך מלכי המלכים לא תשוב ריקם. כמו כן הוא מצביע על התייחסותו של רד"ק למדרש המספר כי האלמנה השתטחה בצר לה על קברו של בעלה שייעץ לה לפנות לאלישע: "זילי ליך לגבי אלישע בפורתא דמשחא דאשתאיר גביך, ולברכיך ביה. דאנא, כי אטמרתינהו למאה נבייא וזנתינהו במערתא בלחמא ובמיא, לא איטפיין בוציני דמשחא מינייהו לא ביממא ולא בליליא. לידכר ליה נביא מילי דידי לקודשא בריך הוא, וישלם לכו מאן דאוזפיניה..." בתרגום לעברית: "לכי לך אל אלישע במעט השמן שנשאר אצלך ויברכך בו. שאני, כשהסתרתי את מאה הנביאים וכלכלתי אותם במערה בלחם ובמים, לא כבה להם נר השמן לא ביום ולא בלילה. יזכיר לו הנביא (- אלישע) לקב"ה את דברי, ויחזיר לכם מה שלוויתי..."
זהות בעלה של האלמנה
חלק ממדרשי חז"ל עוסקים בזהות האלמנה ובעלה, ובהם נאמר כי אלמנה זו הייתה אשת עובדיהו "אשר על בית אחאב", שהיה שר בממלכת אחאב, בחצר המלוכה בבירתו שבשומרון. כך מציג אותה גם יוסף בן מתתיהו וחלק ממפרשי הפשט הראשונים. הם מתבססים על דבריה המציגים את בעלה כ"ירא את ה'", שימוש שנאמר במקרא אך ורק על ארבעה אישים: על אברהם, על יוסף, על איוב ועל עובדיהו כפי שנאמר: וַיִּקְרָא אַחְאָב, אֶל-עֹבַדְיָהוּ אֲשֶׁר עַל-הַבָּיִת; וְעֹבַדְיָהוּ, הָיָה יָרֵא אֶת-ה'--מְאֹד. (מלכים א', י"ח, ג'). פרשן המקרא רלב"ג, התלבט אף הוא בשאלת זהות האלמנה ומתשובתו ניתן להניח כי אף הוא היה סבור כי האלמנה היא אשת עובדיהו. את דבריה "כי עבדך היה ירא את ה'" פרש כאילו אמרה, ידוע כי בני הנביאים היו כולם יראים את ה', לפיכך ברור כי בעלה שהיה ירא ה', לא עסק בעבודה זרה.
הנסיבות שהובילו לתביעת הנושה
על פי מדרשי חז"ל, מצוקתה הכלכלית של האלמנה וחובותיה לנושה נבעו ממעשהו של בעלה. הוא האכיל והשקה, באמצעות הלוואה בריבית שנטל, מאה נביאים שהסתיר במערה, כדי להצילם מאיזבל שרדפה אחריהם במטרה להורגם. "וַיְהִי בְּהַכְרִית אִיזֶבֶל אֵת נְבִיאֵי ה' וַיִּקַּח עֹבַדְיָהוּ מֵאָה נְבִיאִים, וַיַּחְבִּיאֵם חֲמִשִּׁים אִישׁ בַּמְּעָרָה וְכִלְכְּלָם לֶחֶם וָמָיִם". (מלכים א', י"ח, ד'). לאחר שנפטר בעלה, דרש הנושה מהאלמנה את כספו. כיוון שהייתה חסרת אמצעים, לא היה בידיה לשלם את החוב, ולפיכך דרש ממנה על פי החוק שהיה מקובל אז בקרב הנוכרים, ובמקרים מסוימים גם בקרב בני ישראל, למסור לו את ילדיה שיהיו לו לעבדים.
השבת גמול
לאחר שאלישע הגיע למסקנה כי האישה היא אלמנתו של עובדיה, חש חובה מוסרית לסייע לאלמנת האיש שסיכן את נפשו ואת מקורות מחייתו, למען הצלתם של הנביאים. ממדרש חז"ל ניתן ללמוד כי בשאלתו "מה אעשה לך", טמונה השאלה, כיצד ישיב לה את חוב צדקתו של בעלה, ובשאלתו השנייה "הגידי מה יש לך בבית", רצה לדעת על מה יסתמך הנס שיחולל, "לפי שהיה מנהג הנביאים לסמוך הנס על דבר מה, כדי שלא יהיה בריאת יש מאין".
השאלת כלים וסגירת דלת הבית
למשמע תשובת האלמנה, כי חסרת אמצעים היא וכי יש בביתה רק אסוך שמן אחד, ברור היה לאלישע מה יהיה מתווה הנס שיחולל. הוא פקד עליה לשאול משכניה כלים ריקים רבים ככל שניתן ובתום המשימה לסגור את דלת הבית "ובאת וסגרת את הדלת בעדך ובעד בניך". סמט מסביר כי הדרישה לסגירת הדלת היא למנוע מזרים לחזות בנס שאמור להתרחש שם. הוא מבחין בין ניסים שנעשים בפומבי, שתכליתם להשפיע "על תודעתם של רבים", לבין נס זה של אלישע שכל תכליתו הייתה לפתור בעיה אישית של אלמנה ששיוועה לדין צדק. בהקשר זה מצטט סמט את רש"י המלמדנו כי "כבוד הנס הוא לבוא בהצנע". כמו כן מצטט סמט את דבריו של רבי יצחק מתוך מסכת תענית ח ע"ב: " אין הברכה מצויה אלא בדבר הסמוי מן העין" ואת דבריו של תנא דבי רבי ישמעאל: אין הברכה מצויה אלא בדבר שאין העין שולטת בו".
הסעת הכלים המלאים
אלישע ביקש מהאלמנה כי תרחיק ממנה כל כלי שתמלא, על מנת שיתפנה מקום לכלי הבא אחריו, " וְיָצַקְתְּ, עַל כָּל-הַכֵּלִים הָאֵלֶּה; וְהַמָּלֵא, תַּסִּיעִי". מכאן ברור כי הייתה זקוקה לבניה שיקרבו אליה את הכלים, כדי שתוכל לצקת בתוכם את השמן מתוך האסוך, מבלי להזיזו ממקומו, כפי שרש"י פירש: "ואת המלא תסיעי מלפניך, ותתני כלי אחר למלאותו וצלוחית השמן לא תזיזי ממקומו". ישנם מספר פרשנויות באשר להוראה זו של אלישע. הפרשן הספרדי רבי יעקב פידנקי שאל מדוע היה על הבנים לטרוח בטלטול כל החביות והכדים, בשעה שאפשר היה ביתר קלות לטלטל את פך השמן הקטן. רלב"ג השיב כי הוראתו של אלישע אפשרה לאלמנה לצקת את השמן ביציקה אחת, ללא הפסקה, כדי שהנס יוכל להתרחש ברציפות. הרד"ק הציע "כי מעשה נס לא יהיה אלא במקום שהתחיל בו", ואילו רש"י סבר כי אלישע התכוון לדמות את נס אסוך השמן למעיין נובע. ומכיוון שמעיין אינו יכול לזוז ממקומו, על הבנים היה לזוז במקומו.
צמצום הנס
הרב סמט מבהיר כי דימוי אסוך השמן למעיין שממנו נובעים מים באופן תמידי, נועד לקשור את הנס לתופעה הקיימת בטבע, כדי לצמצם במידת מה את חריגותו. לכן כאשר פסקה היציקה לאחר שכל הכלים התמלאו, הפסיק השמן להתרבות. "וַיְהִי כִּמְלֹאת הַכֵּלִים, וַתֹּאמֶר אֶל בְּנָהּ: הַגִּישָׁה אֵלַי עוֹד כֶּלִי וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ: אֵין עוֹד כֶּלִי, וַיַּעֲמֹד הַשָּׁמֶן". זאת ועוד, אלישע הבין כי מטרתו הושגה וכי אין צורך להרחיב את הנס, ביודעו כי "נס שאין בו הכרח הוא מיותר". כמו כן מגמת צמצום הנס, נועדה גם למנוע מצג שווא, כאילו האישה ניחנה בכוחות על טבעיים. הרמב"ם, התייחס אף הוא לצמצום הנס באיגרת תחיית המתים: "דע, כי המופת בדברים הנמנעים בטבע אינו משתהה כלל, ולא יאריך, ולא יישאר במצבו. כי אילו התמיד הדבר, היה אפשר לחשוד במופת. כי אילו נשאר המטה תנין, היו חושדים שהוא היה תנין מעיקרו..."
השימוש בשמן
רד"ק הבהיר מדוע חזרה האלמנה אל אלישע לאחר שכל הכלים התמלאו בשמן, "וַתָּבֹא, וַתַּגֵּד לְאִישׁ הָאֱלֹהִים". הוא הסתמך על מדרש מתוך 'תרגום של תוספתא' והניח כי האלמנה באה לומר לנביא, כי השמן התרבה ועתה רוצה היא לוודא אם אכן נועד השמן למכירה כפי שסברה מלכתחילה, והאם חייבת היא בתשלום מעשר על שמן זה שמקורו בנס. אלישע ענה לאישה "לכי מכרי את השמן ושלמי את נשיך". במילים הללו הוא הורה לה למכור את השמן, אך פטר אותה מתשלום מעשר ולמעשה הצביע על כך כי אין להתייחס לשמן שמקורו בנס, כלשמן רגיל. בהמשך דבריו, "וְאַתְּ בניכי (וּבָנַיִךְ) תִּחְיִי בַּנּוֹתָר", הודיע לה כי למרות מגבלתו של הנס, שנעשה יש מיש, שנעשה במקום אחד, שנעשה כמעט באין רואים, היא ובניה לדורותיהם ימשיכו ליהנות מפירותיו.
קורטינה ד'אמפצו
קורטינה ד'אמפצו (באיטלקית: Cortina d'Ampezzo), או בקיצור קורטינה, היא עיר וקומונה הממוקמת בהרי האלפים הדרומיים (הדולומיטים) במחוז ונטו בצפון איטליה. העיר ממוקמת על גדות נהר. העיר אירחה את אולימפיאדת החורף בשנת 1956 וכן עתידה לארח את אולימפיאדת החורף לשנת 2026 ביחד עם מילאנו.
אודות העיר
בימי הביניים הייתה העיר נתונה לשליטת האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1420 נכבשה העיר על ידי הרפובליקה של ונציה. לאורך השנים הייתה העיר תחת שליטה אוסטרית, בהמשך לתקופה קצרה תחת כיבוש נפוליאון בונפרטה, ולאחר מכן חזרה העיר לשליטה אוסטרית עד לשנת 1918, שלאחריה עברה העיר לשליטה איטלקית.
במאה ה-19 הפכה העיר למרכז תרבותי בולט לעבודת יד. בנוסף, נודעה העיר כמרכז לייצור רהיטים מעץ ומוצרים נוספים מנחושת, ברזל וזכוכית.
בעיר נמצאת בזיליקת סנטי פיליפו אה ג'אקומו, שנבנתה בשנים בין 1769 ל-1775, באתר שבו שכנו שתי כנסיות לשעבר במאות ה-13 ו-16. הבזיליקה היא המבנה המרכזי של הדקנות של קורטינה. בנוסף לכך, בעיר יש שלושה מוזיאונים מרכזיים.
מאחר שהעיר שוכנת בלב הרי הדולומיטים בעמק אלפיני, היא מהווה אתר נופש פופולרי עבור תיירי ספורט חורף, ויש בה אתר סקי מהחשובים בעולם. בעונות החורף, אוכלוסיית השוהים בעיר מטפסת בממוצע מ-7,000 ל-40,000.
העיר נבחרה לארח את אולימפיאדת החורף 1944, אך המשחקים בוטלו עקב מלחמת העולם השנייה. 12 שנים לאחר מכן, אירחה העיר את אולימפיאדת החורף 1956, אלו היו משחקי האולימפיאדה הראשונים ששודרו באמצעות הטלוויזיה. בשנת 2026, עתידה העיר לארח את אולימפיאדת החורף 2026 יחד עם העיר מילאנו.
מספר סרטי קולנוע צולמו בעיר, הידועים מביניהם הם "הפנתר הוורוד", "לעינייך בלבד" ו"סחרור מסוכן".
בעיר ישנן חנויות של מעצבי אופנה מובילים, ובכלל זה בנטון, גוצ'י וג'אוקס, כמו גם חנויות אמנות, עתיקות, מלאכה שונות, וכן חנויות המתמחות בציוד עבור טיפוס הרים. עם זאת, המרכז "לה קופרטיבה די קורטינה" שנוסד בשנת 1893, הוא הסמל של העיר לקניות.
שמה של העיר היווה השראה לשמה של דגם המכונית פורד קורטינה, שחברת פורד ייצרה בשנים 1962–1982.