cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליאנגג'ו
כמרכז הסמכות והאמונה של תרבות ליאנגג'ו חושפת קבוצת האתרים מדינה אזורית מוקדמת שקמה בחלקו התחתון של הנהר יאנגצה בשלהי התקופה הנאוליתית בסין, ושהתבססה על גידול אורז, על חלוקה למעמדות ועל אמונה משותפת. החלוקה הפנימית של העיר לעיר חיצונית העוטפת עיר פנימית שבמרכזה אזור הארמון הייתה הדוגמה הראשונה לגישה המסורתית בסין הקדומה להדגשת הבדלי המעמדות והעוצמה החברתית בתכנון העירוני שיושמה אחר כך פעמים רבות בתכנון ערי הבירה של החברות בסין הקדומה.
ב-1994 נכלל אתר ליאנגג'ו לראשונה ברשימת הבקשות של הרפובליקה העממית של סין לקבלת מעמד של אתר מורשת עולמית, וב-1996 הוא נוסף לרשימת האתרים ההיסטוריים והתרבותיים המרכזיים המוגנים ברמה הלאומית. ב-6 ביולי 2019 הוגדר האתר כאתר מורשת עולמית בשם "ההריסות הארכאולוגיות של העיר ליאנגג'ו" על ידי ארגון אונסק"ו בהחלטה של המושב ה-43 של ועדת המורשת העולמית. זהו אתר המורשת העולמית ה-53 ברפובליקה העממית של סין, ונקבע כאתר מורשת עולמית על בסיס קריטריונים 3 (עדות ייחודית או לפחות יוצאת דופן למסורת התפתחות תרבותית (cultural tradition) או למסורת התפתחות חברתית-כלכלית (civilization)) ו-4 (האתר הוא דוגמה יוצאת דופן לסוג בנייה, אדריכלות, טכנולוגיה והנוף המדגים שלבים משמעותיים בתיזמור (ensemble) הכולל שלהם בשלבים משמעותיים בהיסטוריה של האנושות).
גאוגרפיה
אתר ליאנגג'ו שוכן באתר המעבר בין גבעות למישורים, סמוך לחוף ים סין המזרחי. הוא שוכן במישור הסחף של הנהר דונגיו, אחד משמונה מערכות הנהר הראשיות בג'ג'יאנג. רכס מזרח טיאנמו שממערב לאתר מתפצל לשתי שלוחות המקיפות את האתר במרחק של 20 קילומטרים מצפון לדרום. שני נחלים זורמים דרך האתר. האתר גובל בנהר דונגשי, במישור הסחף ממזרח, ובגבעות שבמערב. פני השטח משתפלים מהמערב למזרח בגובה 3–5 מטרים מעל פני הים. האיכרים באזור מגדלים בעיקר אורז וחיטה.
אתר המורשת העולמית
אתר המורשת העולמית "ההריסות הארכאולוגיות של העיר ליאנגג'ו" מתחלק בין ארבעה אתרי משנה ששטחם הכולל 14,366 דונם, וכולם כלולים בתוך אזור חיץ בשטח של 99,802 דונם. ארבעת אתרי המשנה הם: אתר העיר, יאושאן, הסכר הגבוה בפי העמק והסכר הנמוך במישור – סוללה לפני ההרים.
אתר העיר
אתר העיר (城址) משתרע על שטח של 8,814 דונם בחלק המרכזי של אתר המורשת העולמית (30.39556°N, 119.99083°W). האתר מתחלק לשלושה חלקים: אזור הארמון, העיר הפנימית והעיר החיצונית. הם מסודרים כך שכל חלק מקיף את החלק הקודם, כשאת כל חלקי העיר חוצים ערוצי נחלים, רובם מלאכותיים, באורך כולל של 32 קילומטרים. גיל האתר על בסיס תיארוך פחמן-14 הוא בין 3,000 ל-2,850 לפנה"ס והוא היה בשימוש עד 2,300 לפנה"ס (מהתקופה האמצעית עד סוף התקופה האחרונה של תרבות ליאנגג'ו). בבניית אתר העיר שונעו לפחות 7,070,000 מטרים מעוקבים של עפר ו-100,000 מטרים מעוקבים של סלעים ואבנים. לגייס את כוח האדם, והמשאבים הכספיים הכרוכים במיזם כזה חייב מבנה חברתי מורכב וריכוזי מאוד.
אזור הארמון שוכן במרכז העיר הפנימית ומשתרע על שטח של 390 דונם, הוא בנוי משלוש במות מוגבהות:
העיר הפנימית מוקפת חומות וצורתה ריבוע מעוגל. אורכה כ-1,190 מטרים מצפון לדרום, רוחבה כ-1,770 מטרים ממזרח למערב ושטחה 2,800 דונם (כולל אזור הארמון). סביב אזור הארמון מפוזרים במות לבתי מגורים וסדנאות למלאכת יד ולבתי קברות. בבניית החומות נוצלו שתי גבעות טבעיות כפינות הצפון-מזרחית והדרום-מערבית של החומה. החומות נבנו בצורה של פירמידות מקוטעות, כשבבסיסן הונחו סלעים כיסודות, ועליהם יצרו את החומות מאדמה נגוחה. על בסיס תיארוך פחמן-14 היו החומות בשימוש רצוף בין 2,900 ל-2,300 לפנה"ס. היקף כל החומות כ-6,000 מטרים, רוחבן נע בין 20 ל-60 מטרים, וגובהן המקסימלי בימינו הוא 4 מטרים. בחומות היו 8 שערי מים, שניים בכל צד, שדרכם נכנסו או יצאו ערוצי הנחלים, ושער יבשתי אחד בצד דרום. לאורך החומות היה חפיר שמולא במים. בתוך החומות היו כ-20 במות בגדלים שונים, ובגובה יחסי בין 0.6 ל-14 מטרים, כשעליהן היו בתי מגורים, וביניהן היו ערוצי הנחלים המלאכותיים. הנחל המלאכותי הגדול ביותר כונה ג'ונְגְגְ'יָאצוּן. אורכו כ-1.2 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו 5–75 מטרים. גדותיו חוזקו בגזעי עצים וחזרן ובקרקעיתו, ועל הבמות הסמוכות אליו נתגלו שרידי מקדחי ירקן, קעריות להכנת לכה, כדי חרס, וחפצים מאבן ומעץ. ממצאים אלו למדים שהיו סדנאות למלאכת יד סמוך לגדת הנהר. כמו כן נתגלו בקרקעית ועל הבמות שרידי שלדים וגולגולות אנושיות.
העיר החיצונית בנויה מ-17 במות מבודדות, כשהריכוזים העיקריים הם מצפון-מזרח ומדרום מערב לעיר הפנימית. שטחן בין 4.1 ל-214 דונם, וגובהן היחסי בין 0.1 ל-4.9 מטרים. על הבמות היו בעיקר בתי קברות, אזורי מגורים וסדנאות למלאכת יד. רוב הבמות תוארכו לתקופה האמצעית עד התקופה האחרונה של תרבות ליאנגג'ו. באחת הבמות נתגלו עמודים ששימשו בסיס למזח ומשוטי עץ, מה שמאשר את העובדה שהישוב שכן אז לגדת נהר.
יאושאן
אתר יָאושָׁאן (瑶山遗址) שוכן כ-5 קילומטרים צפונית-מערבית לאתר העיר (30.42611°N, 120.01194°W), ומשתרע על שטח של 665 דונם. השרידים הארכאולוגיים משתרעים על שטח של 43 דונם על פסגת גבעה בגובה 35 מטרים מעל פני הים (וגם מעל לסביבתה). זהו האתר העתיק ביותר בין האתרים של ליאנגג'ו, והוא מתוארך ל-3,300 לפני הספירה (התקופה הראשונה של תרבות ליאנגג'ו). האתר שימש לפולחן של הקרבת קורבנות ולקבורת האצולה. החלק העתיק ביותר הוא המזבח שהיה בנוי משטח שנחפר ובמרכזו יצרו שתי מדרגות עפר. החלק העליון בגודל של 6 על 7 מטרים מאדמה אדומה והחלק התחתון מאדמה אפורה בגובה 70 סנטימטרים. בשולי השטח החפור היו סוללות אבנים שנועדו לייצב את החפיר. כיום נותרו רק הסוללה הצפונית והמערבית. מאוחר יותר נחפרו בשטח המזבח 13 קברים שבחלקם נחפרו בתוך החלק הדרומי של המזבח עצמו. כל הקברים מלבניים, כולם פונים דרומה, כששטח הקברים נע בין 2 ל-8.8 מטרים מרובעים, ובעומק בין 60 ל-160 סנטימטרים. בקברים נתגלו 754 פריטי קבורה כולל חפצים מירקן (הרוב), כלי קדרות, כוסות ירקן מצופים בלכה וחפצי אבן. לפי סוג הפריטים שהתגלו משערים שבקבוצת הקברים הצפונית נקברו נשים ובדרומית גברים.
הסכר הגבוה בפי העמק
אתר "הסכר הגבוה בפי העמק" (谷口高坝) שוכן כ-11 קילומטרים צפונית-מזרחית לאתר העיר (30.40361°N, 119.90361°W), ומשתרע על שטח של 1,364 דונם. אתר זה הוא חלק ממערכת אגירת המים ההיקפית של אתר המורשת העולמית. האתר משתרע מזרחה ומערבה בפתח של שני עמקים בין ההרים לאורך כ-2.3 קילומטרים. נתגלו בו שישה סכרים על שטח של 76 דונם. אורכם של החלקים הארוכים ביותר ששרדו נע בין 100 ל-200 מטרים, והחתך שלהם קרוב לטרפזי. גובה הסכרים כיום בין 1.4 ל-15 מטרים וגובה קודקוד הסכרים בין 25 ל-40 מטרים מעל פני הים. הסכרים נבנו בין 3,100 לפנה"ס ל-3,000 לפנה"ס, והיו בשימוש עד 2,600 לפנה"ס (מהתקופה האמצעית עד תחילת התקופה האחרונה של תרבות ליאנגג'ו). בהקמת הסכרים השתמשו בשתי שיטות לבניית היסודות: או שחפרו תעלה או שריצפו עם יחידות עשויות מטיט עטוף בעשב. ביצירת גוף הסכרים ערמו טיט ירוק עטוף בחרסית צהובה.
הסכר הנמוך במישור – סוללה לפני ההרים
אתר הסכר הנמוך במישור – סוללה לפני ההרים (平原低坝-山前长堤) שוכן על שטח של 3,492 דונם, כ-3.5 קילומטרים דרומית לאתר הסכר הגבוה בפי העמק וצפונית ומערבית לאתר העיר (30.40444°N, 119.94667°W). גם אתר זה הוא חלק ממערכת אגירת המים ההיקפית של אתר המורשת העולמית. בחפירות נתגלו ארבעה סכרים לאורך של 2.4 קילומטרים כשהם מחברים בין גבעות נמוכות מבודדות. אורך הסכרים בין 140 ל-400 מטרים ורוחבם בין 80 ל-140 מטרים, כשחתך הרוחב טרפזי. גובה הסכרים כ-6 מטרים, והשטח אותו הם מכסים הוא 112 דונם. גיל הסכרים על בסיס תיארוך פחמן-14 הוא בין 2,950 ל-2,850 לפנה"ס, והם היו בשימוש עד 2,600 לפנה"ס (מהתקופה האמצעית עד תחילת התקופה האחרונה של תרבות ליאנגג'ו). הסכרים נבנו באותה טכנולוגיה של אתר "הסכר הגבוה בפי העמק".
הסוללה לפני ההרים, הקרויה גם אתר טאנגשאן, חלק ממערכת אגירת המים ההיקפית של אתר המורשת העולמית, שוכנת כ-2 קילומטרים צפונית לאתר העיר. הסוללה מתפתלת ממזרח למערב. החלק ששרד הוא באורך של כ-5 קילומטרים וברוחב בין 20 ל-50 מטרים, וחתך הרוחב טרפזי. גובה הסוללה בין 2 ל-7 מטרים, כשגג הסוללה הוא בגובה בין 12 ל-20 מטרים מעל פני הים. שטח הסוללה כ-638 דונם. זהו השריד הגדול ביותר של מערכת המים. הסוללה מתחלקת לשלושה חלקים: החלק המזרחי הוא קו ישר באורך קילומטר, אורכו של החלק האמצעי כ-2 קילומטרים, והוא בנוי מזוג סכרים מקבילים (צפוני ודרומי), כשביניהם מרחק בין 20 ל-30 מטרים. והחלק המערבי מתחבר לסכר הדרומי ממשיך מעט מערבה ואז פונה דרומה. הסוללה בנויה מחרסית צהובה שנערמה על בסיס מאבנים.
בתי קברות
חמישה בתי קברות נתגלו בתחומי אתר המורשת העולמית. אתר יאושאן, שתואר לעיל וארבעה בתי קברות בתחומי אתר העיר. איכות הקברים כפי שמשתקפת בגודלם, סידורם וכמות ואיכות חפצי הקבורה בהם מייצגת את המעמדות השונים בעיר. כאשר ככל שבית הקברות קרוב יותר לאזור הארמון, כך איכות הקברים גדולה יותר. ארבעת בתי הקברות הם:
היסטוריה
על בסיס תיארוך פחמן-14 נקבע שהשרידים הארכאולוגיים של העיר ליאנגג'ו נבנו והיו בשימוש בין 3,300 לפנה"ס ל-2,300 לפנה"ס, וננטשו סביב 2,100 לפנה"ס. נוהגים לחלק תקופה זו לארבע תקופות משנה: אף שיש שרידים פה ושם באתר המורשת המתוארכים אחרי 2,300 לפנה"ס, סביב 2,200–2,100 הם משויכים לתקופת צְ'ייֵנְשָׁאן-יָאנְג שאחרי תקופת תרבות ליאנגג'ו. העיר עצמה נשארה חרבה עד ימינו.
על סמך הממצאים הארכאולוגיים הייתה מחייתם של התושבים הקדומים של ליאנגג'ו מבוססת בעיקר על גידול אורז, גידול חזירים, ליקוט צמחים, דיג וציד. התזונה הושלמה בירקות ופירות ששרידיהם נתגלו בחפירות, חלקם מגידול עצמי דוגמת דלעת, מלון, אפרסק, שזיף, אפרסמון וענבים, וחלקם לוקטו דוגמת Choerospondias axillaris ו-Rubus corchorifolius.
היסטוריה של גילוי האתר
האתר נתגלה לראשונה ב-1936 על ידי הארכאולוג הסיני שְׁה שִׂינ'גֶנְג. הוא ערך חפירות ארכאולוגיות והניח כי מדובר באתר מהתקופה הנאוליתית בשל כלי חרס שחורים שמצא. ב-1959 הציע הארכאולוג שְׂיָה נָאי לכנות את התקופה תרבות ליאנגג'ו.
חפירות משמעותיות החלו ב-1986 באתר בית הקברות פאנשאן ובהן נתגלו 11 קברים גדולים הכוללים מעל ל-3,000 חפצים מירקן. שנה אחר-כך נערכו חפירות באתר יאושאן שבהן נתגלו המזבח ו-11 קברים גדולים שכללו 2,000 חפצי ירקן. ב-1989 הוכרזו שני האתרים ב"עשרת התגליות הארכאולוגיות הבולטות בסין".
בשנים שבאו אחר-כך נערכו חפירות רצופות ברחבי האתר ונתגלו חומות ושערי העיר, נחשף ערוץ הנחל המלאכותי ג'ונְגְגְ'יָאצוּן, ואותרו הסכרים של מערכת המים ההיקפית.
ב-1994 נכלל אתר ליאנגג'ו לראשונה ברשימת הבקשות של הרפובליקה העממית של סין לקבלת מעמד של אתר מורשת עולמית, וב-1996 הוא נוסף לרשימת האתרים ההיסטוריים והתרבותיים המרכזיים המוגנים ברמה הלאומית. ב-6 ביולי 2019 הוגדר האתר כאתר מורשת עולמית בשם "ההריסות הארכאולוגיות של העיר ליאנגג'ו" על ידי ארגון אונסק"ו בהחלטה של המושב ה-43 של ועדת המורשת העולמית.
דובי ים
דובי ים (שם מדעי: Arctocephalinae) היא תת-משפחה של טורפים ימיים ממשפחת האוטריים הקרובה לאריות הים. בדומה להם הם יכולים לנוע על האדמה, שכן רגליהם האחוריות יכולות לנוע קדימה ולשאת את משקל גופם אך הם מגושמים מאוד והם עולים בעיקר בעונת הרבייה בה הם מייצרים הרמונים גדולים. קשה להבחין באוזניהם משום שהן קטנות, אך הן נראות לעין בבירור, בשונה מכלבי הים.
דובי הים חיים בימים ממוזגים ואף קוטביים, לרוב בחצי הכדור הדרומי. היוצא מהכלל הוא המין דוב ים צפוני החי בצפון האוקיינוס השקט, גם באקלימים קרים.
מצ'טה (סרט)
הסרט יצא לאקרנים ב-1 באוקטובר 2010 בארצות הברית וזכה לביקורות מעורבות, אך במגמה חיובית.
גאקושין
גאקושין (学習院) היא רשת של מוסדות חינוך ביפן שנוסדה במקור כדי לחנך את בני האצולה.
מצ'טה (סרט)
רקע
"מצ'טה" ייחודי בנוף ההוליוודי בכך שעוד בטרם החלה הפקה - יצא בעבורו קדימון. הקדימון יצא במסגרת פרויקט גריינדהאוס של רודריגז והקולנוען האמריקאי קוונטין טרנטינו בשנת 2007. במסגרת הפרויקט כל אחד מהשניים הפיק סרט באורך מלא מז'אנר סרטי ניצול, ושניהם הוקרנו יחדיו לפי מסורת בתי קולנוע אמריקאים באמצע המאה ה-20 שנהגו להקרין יחדיו סרטים מסוג זה. כדי לחזק את חוויית הז'אנר הקולנועי הזה, שולבו בין הסרטים מספר קדימונים "פיקטיבים" לסרטים שאותם כביכול אולם הקולנוע מציג. תוכני הקדימונים התאימו גם הם לז'אנר האקספלוטיישן והבי מובי אותם חיקו טרנטינו ורודריגז, והם נוצרו על ידי מספר במאים.
גאקושין
היסטוריה
בתקופת טוקוגאווה פעלו בתי ספר פרטיים ביפן, שנקראו טרקויה ("חדר הילדים של המקדש"). אלה היו בתי ספר פרטיים, שבהם למדו הילדים קרוא וכתוב וחשבון. לבני הסמוראים היו בתי ספר גבוהים ומכללות מסוגים שונים. בית הספר גאקושין נוסד בשנת 1847 על ידי הקיסר נינקו (仁孝天皇). מטרתו הייתה לחנך את הילדים של מעמד האריסטוקרטיה הקיסרית (קוגה (公家)) בית הספר עבר לטוקיו ב-1877. מטרתו החדשה הייתה לחנך את ילדי מעמד האריסטוקרטיה המודרנית. בני משפחת הקיסר לומדים בבית ספר זה עד היום.
מצ'טה (סרט)
רקע
רודריגז עצמו כתב את הקדימון למצ'טה, שהציג את עיקר העלילה, והוא שולב רק בגרסה האירופית המורחבת של גרינדהאוס, ומאוחר יותר גם בהוצאת ה-DVD של הסרט פלאנט טרור, שהיה חלקו העיקרי של רודריגז בפרויקט.
גאקושין
תקרית הבריונות
במרץ 2010 עלה בית הספר לכותרות, לאחר שהנסיכה אייקו, בתו היחידה של יורש העצר, התלוננה שהיא סובלת מכאבי בטן והביעה חרדה עמוקה מפני חזרה לבית הספר. התברר שסבלה מבריונות של כמה מהבנים בבית הספר. בית הספר ספג ביקורת קשה כשהתברר שהתלמידים רשאים לצרוח, לרוץ בכיתות ולהתקוטט בחצר בהפסקות. אלו תופעות שעשויות היו להתקבל בבתי ספר ל"פשוטי העם", אולם לא במוסד שפועל בחסות המשפחה הקיסרית.
מצ'טה (סרט)
רקע
לאחר שהקדימון זכה לפופולריות רבה, רודריגז החליט להפיק סרט באורך מלא שיהווה הרחבה לקדימון. הסרט ממשיך את חיקוי ז'אנר הבי מוביז וסרטי ניצול בגרינדהאוס, ואף כולל קטעי צילום ממנו. בהתחלה הודיע רודריגז שהסרט יצורף כבונוס לדי וי די של פלאנט טרור, אך לבסוף הסרט יצא לבתי הקולנוע. דני טרחו ומספר שחקנים אחרים המופיעים בסרט, גילמו בקדימון את אותן דמויות.
עלילה
בתחילת הסרט הסוכן הפדרלי המכונה "מצ'טה" פורץ לביתו של ראש ארגון פשע בשם טורס (סטיבן סיגל) למרות שמפקדו גוער בו לא להגיע. מצ'טה פורץ לבית ומנסה להציל בת ערובה אבל הוא נפגע על ידה. לאחר זמן מה רואה מצ'טה שהמפקד שלו עבד עם טורס.
טורס רוצח את אשתו של מצ'טה ומספר לו שהוא רצח גם את בתו. מצ'טה נלקח על ידיו. שנה וחצי לאחר מכן, מצ'טה מסתובב ברחובות [הצליח בדרך לא ידועה לברוח]. בינתיים סנטור בעל דעות נגד מסתננים בשם מקלפלין (רוברט דה נירו) מבצע קמפיין בחירות. מצ'טה מגיע לרודריגז, ראש ארגון רוצחים שכירים. רודריגז אומר למצ'טה לחסל את הסנטור מקלפלין. מצ'טה לוקח על עצמו את המשימה, הוא מגיע לנאום של מקלפלין ורואה שמתנקש נוסף מכוון את הרובה אליו. מצ'טה נפגע וגם הסנטור. מצ'טה מגיע בשארית כוחותיו לבית החולים שם נמצאת מפקדת של ארגון נגד אלימות נגד מסתננים בשם הרשת. היא מסבירה לו שיש כמה אנשים בכירים שמתנגדים למיסתננים ביניהם מקלפלין, טורס ורודריגז ובראשם טורס. לבית החולים מגיעים מתנקשים של רודריגז שמנסים לחסל את מצ'טה מצ'טה הצליח לברוח [בדרך אלימה]. סוכנת פדרלית מוצאת את מצ'טה ומספרת לו על קלטת שבה הסנטור ופעיל צבא שגם הוא בארגון נגד מסתננים רוצחים מסתננים. המתנקשים מגיעם לביתה של הסוכנת ומצ'טה מחסל אותם. מצ'טה אוסף את הקלטת ולוקח את ביתו ואשתו של רודריגז [כשהם מסוממים ] לכנסייה בא אחיו עובד ומבקש מאחיו לעזור לו עוד מתנקשים מגיעים לכנסייה. אחיו של מצ'טה מחסל חלק, אבל הם גוברים עליו וצולבים אותו על צלב בכנסייה.
רודריגז רואה שהקלטת נגנבה ונוסע לנאום של הסנטור. כשהקלטת בידה הסוכנת הפדרלית מחליפה קלטות והתקשורת רואה את הקלטת האלימה. הסנטור בורח, ורודריגז בורח לביתו של ראש הארגון הצבאי, מצ'טה מגיע למכוניתו של רודריגז. במילותיו האחרונות הוא מספר למצ'טה איפה הסנטור. בינתיים ביתו של רודריגז מתעוררת ורואה שאביה מת בטלוויזיה. כל חברי הרשת נוסעים לאזור בו נימצא פעיל הצבא, בינתיים הסנטור נחטף אל ידיו בטענה שהוא הרס את כל התוכנית.
הקרב האחרון מתנהל, הרשת משחררים את הסנטור והוא נורה על ידי ביתו של רודריגז. לאחר מכן מצ'טה נלחם עם טורס, טורס מפיל את מצ'טה ומצ'טה דוחף לבטנו של טורס מצ'טה [הסכין]. שלא ממש מכאיבה לטורס אבל הוא טוען שמחכים לו בגיהנום והוא דוחף לעצמו את הסכין לבטנו, מצ'טה מכריז על ניצחון ונהפך לגיבור. בסוף הסרט מתעורר הסנטור לאחר שהכדור פגע לו באפוד המגן הוא רץ לגבול, אבל נורה על ידי משמר הגבול.
הכנסות וביקורות
לפי אתר Rotten Tomatoes המתעד ביקורות קולנוע, כ-73% ממבקרי הקולנוע שהאתר דגם נתנו לסרט ציון חיובי.
פונוקול
פונוקול (לשעבר ליטרטון-חיפה) היא חברת תקליטים ישראלית.
החברה נוסדה כ"ליטרטון חיפה". עם האמנים שתקליטיהם יצאו בלייבל "PHONODOR" נמנים אריק איינשטיין, אושיק לוי, שלישיית לא אכפת להם, דני ליטני ושלמה גרוניך. בשנת 1982 שינתה את שמה ל"פונוקול".
עם האמנים שהוציאו תקליט ב"פונוקול" נמנים אדם, דיקלה, ירדנה ארזי, עפרה חזה, חלב ודבש, אילנית, מתי כספי, גלי עטרי, יפה ירקוני, מיקי גבריאלוב, עוזי חיטמן, דידי ארז, אתניX, משינה, שפיות זמנית ואלישע בנאי, ובז'אנר הטראנס את אסטרל פרוג'קשן ואת California Sunshine בארץ. בנוסף מייצגת פונוקול את חברת התקליטים הבינלאומית "Spinnin Records" שעובדת עם אמנים בינלאומיים בז'אנר הדאנס והטראנס: טייסטו, ארמין ואן ביורן, פול אוקנפולד. בשנת 2012 נרכשה "פונוקול" על ידי חברת "יוניסל" ושמה שונה ל"פונוקול החדשה 2012 בע"מ". בשנת 2020 נרכשה פונוקול על ידי קבוצת MUSIC 972 ושמה שונה ל "פונוקול מוזיקה בע"מ".
דוכסות ורשה
היסטוריה
דוכסות ורשה הוקמה רשמית על ידי הקיסר הצרפתי נפוליאון הראשון, כחלק מהסכם טילזיט עם פרוסיה. הקמתה זכתה הם לתמיכת הרפובליקנים המקומיים בפולין המחולקת, והן הפזורה הפולנית הגדולה בצרפת, שתמכו בגלוי בנפוליאון כאדם היחיד המסוגל להחזיר את הריבונות הפולנית לאחר חלוקת פולין של סוף המאה ה-18. עם זאת, היא נוצרה כמדינת לוויין (והייתה רק דוכסות, ולא ממלכה).
המדינה שהוקמה לאחרונה הייתה רשמית דוכסות עצמאית, בעלת ברית לצרפת, ובאיחוד אישי עם ממלכת סקסוניה. פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה נאלץ על ידי נפוליאון להפוך את ממלכתו החדשה למונרכיה חוקתית, עם פרלמנט (הסיים של דוכסות ורשה).
דוכסות ורשה מעולם לא הורשתה להתפתח כמדינה עצמאית באמת; שלטונו של פרידריך אוגוסט היה כפוף לדרישותיו של ה- raison d'état הצרפתי, שהתייחס במידה רבה למדינה כמקור משאבים. האדם החשוב ביותר בדוכסות היה, למעשה, השגריר הצרפתי, שבסיסו בבירת הדוכסות, ורשה. באופן משמעותי, לדוכסות לא הייתה נציגות דיפלומטית משלה בחו"ל.
המערכה של נפוליאון נגד רוסיה
כתוצאה ממסע נפוליאון ב-1812 נגד רוסיה, ציפו הפולנים שהדוכסות תשודרג למעמד של ממלכה ושבזמן פלישת נפוליאון לרוסיה יצטרפו אליהם השטחים המשוחררים של הדוכסות הגדולה של ליטא, שותפה היסטורית של פולין ב. עם זאת, נפוליאון לא רצה לקבל החלטה קבועה שתקשור את ידיו לפני הסדר השלום הצפוי שלו עם רוסיה. למרות זאת, הוא הכריז על ההתקפה על רוסיה כמלחמה פולנית שנייה.
אולם הסדר שלום זה לא היה אמור להיות. ה-Grande Armée של נפוליאון, כולל קבוצה משמעותית של חיילים פולנים, יצאה לדרך במטרה להוריד את האימפריה הרוסית על ברכיה, אך שאיפותיו הצבאיות סוכלו בשל כישלונו לספק מזון לצבא ברוסיה וסירובה של רוסיה להיכנע לאחר לכידת מוסקבה; מעטים חזרו מהצעידה חזרה. המערכה הכושלת נגד רוסיה התגלתה כנקודת מפנה גדולה בהצלחתו של נפוליאון.
לאחר תבוסתו של נפוליאון במזרח, רוב שטחה של דוכסות ורשה נכבש על ידי רוסיה בינואר 1813 במהלך התקדמותם על צרפת ובעלות בריתה. שאר הדוכסות הוחזרה לפרוסיה. אף על פי שכמה מבצרים מבודדים החזיקו מעמד במשך יותר משנה, קיומה של המדינה הפולנית בכל דבר מלבד השם הגיע לקץ. אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה הקים מועצה זמנית העליונה ביותר של דוכסות ורשה כדי לשלוט באזור באמצעות הגנרלים שלו.
קונגרס וינה והחלוקה הרביעית
אף על פי שמדינות רבות באירופה ושליטים לשעבר יוצגו בקונגרס וינה ב-1815, קבלת ההחלטות הייתה ברובה בידי המעצמות הגדולות. אולי היה זה בלתי נמנע, אם כן, שגם פרוסיה וגם רוסיה יחלקו למעשה את פולין ביניהן; אוסטריה הייתה אמורה לשמור פחות או יותר על רווחיה מהחלוקה הראשונה של 1772.
פרוסיה החזירה לעצמה חלק מהשטח שאיבדה לדוכסות ורשה ב-1807: חלק ממה שכבשה בחלוקה השנייה. קולמרלנד ודנציג הפכו לחלק מפרובינציית פרוסיה המערבית; השטחים הנותרים (כלומר, פולין גדול /פוזנן), שכיסו שטח של כ-29,000 קמ"ר, הוקמו מחדש כ. לדוכסות הגדולה ולאוכלוסייתה הייתה אוטונומיה נומינלית מסוימת (אף על פי שהיא הייתה כפופה למעשה לפרוסיה), אך בעקבות מרד פולין גדול ב-1848 השתלבה במלואה בפרוסיה כפרובינציית פוזן.
העיר קרקוב וחלק מהשטחים הסובבים אותה, בעבר חלק מדוכסות ורשה, הוקמו כ שהייתה עצמאית למחצה, ב"הגנה" של שלוש שכנותיה החזקות. שטחה של העיר היה בגודל של כ-1,164 קמ"ר, ואוכלוסייתה מנתה כ-88,000 איש. העיר סופחה לבסוף לאוסטריה ב-1846, והפכה ל.
לבסוף, עיקרה של דוכסות ורשה לשעבר, בגודל של כ-128,000 קמ"ר, הוקמה מחדש במה שנהוג לכנות "פולין הקונגרסאית", באיחוד אישי עם האימפריה הרוסית. האזור חפף בגדול לחלקים הפרוסיים והאוסטריים של החלוקה השלישית (מלבד האזור סביב ביאליסטוק) בתוספת כמחצית מכיבושי החלוקה השנייה של פרוסיה וחלק קטן מהרווחים של החלוקה הראשונה של אוסטריה. המדינה הייתה דה פקטו מדינת בובות רוסית, והיא שמרה על מעמדה הנפרד רק עד 1831, כאשר סופחה למעשה לאימפריה הרוסית. השטחים המרכיבים אותה הפכו לארץ הוויסלה ב-1867.
סביאטושין (רובע)
רובע סביאטושין (באוקראינית: Святошинський район) הוא רובע או ראיון עירוני של קייב, עיר הבירה של אוקראינה.
רובע סביאטושין ממוקם על הגדה השמאלית של נהר דנייפר. מכל הרבעים על הגדה השמאלית, מחירי הנדל"ן כאן הכי נמוכים.
הרובע סביאטושין כונה "מולדת ציור קיר". על קירות בתים ישנים יש מספר עצום של ציורים יוצאי דופן ומגוונים מאוד.
אהרון בוגוליובוב
ארונס אהרון גרשביץ' בוגוליובוב (בלטבית: Ārons Bogoļubovs, ברוסית: Арон Гершевич Боголюбов; נולד ב-30 בדצמבר 1938) הוא ג'ודוקא יהודי-לטבי, שהתחרה עבור ברית המועצות. זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 1964) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (1963 ו-1964). הוא 3 פעמים אלוף ברית המועצות בסמבו (1958, 1963 ו-1964).
ביוגרפיה
בוגוליובוב נולד בלנינגרד. הוא אחיין של המשורר יוסף אטקין. הוא החל להתאמן בסמבו בשנת 1952 בהדרכתו של וסילייב והתאמן בקבוצת דינמו ריגה.
באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1958 זכה לראשונה במדליית זהב בסמבו. הוא החמיץ את אליפות אירופה הראשונה שנערכה בשנת 1962 בשל מחלה.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בשנת 1963 זכה לראשונה במדליית זהב ושנה לאחר מכן הגן על תוארו.
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת טוקיו (1964) נערכו לראשונה תחרויות ג'ודו במשחקים האולימפיים והוא זכה במדליית ארד.
הוא פרש מספורט תחרותי בשנת 1966 והחל לאמן. הוא אימן בלנינגרד ובאותה העת אימן את ולדימיר פוטין, לימים נשיא רוסיה.
משנת 1995 מתגורר בוגוליובוב בהמבורג, גרמניה.
התנהגות פרו חברתית
התנהגות פרו-חברתית כוללת מגוון התנהגויות הננקטות כדי להגן ולשפר את רווחתו הנפשית של האחר. התנהגות זו מונעת לא רק על ידי אינטרס אישי והמבצעים אותה מכונים לשלם מחיר אישי לטובת אחרים. מודל התועלת החברתית מציע כי בעת חלוקת המשאבים, אנשים נוטים לקחת בחשבון גם את האחר ולא מונעים רק מתועלת עצמית. כלומר, נראה כי ההתנהגות האנושית מונעת לא רק על ידי אינטרס אישי ואנשים מוכנים במקרים רבים לשלם מחיר אישי לטובת האחרים במהלך האינטראקציות שלהם איתם.
לפי הופמן (1982) ההתפתחות של יכולת אמפתית ושל התנהגות פרו-חברתית שזורות זו בזו. היא מתרחשת כאשר ילדים מתחילים להבחין בין הרגש השלילי שלהם לרגש השלילי של האחר, דבר המאפשר לחוש בדאגה לאחר. בשלב בו ילדים מצליחים להבין כי המצב הרגיש של האחר מתקיים לאורך זמן, מעבר לרגע הנתון, הם מסוגלים להגיב למצוקה של האחר ולחוש אמפתיה כלפיו.
אמפתיה
היכולת להתנסות ברגשותיו של אדם אחר.
אמפתיה היא תגובה רגשית המאופיינת על ידי רגשות דאגה, סימפתיה, חמלה ורוך כלפי אדם אחר ועל ידי רצון להקל על מצוקתו. הופמן היה הראשון שהדגיש הן את האספקטים הרגשיים והן את האספקטים הקוגניטיביים של האמפתיה. הוא טען שאמפתיה היא "תגובה רגשית התואמת יותר את מצבו של האחר מאשר את מצבו של האני", אולם הבסיס לתגובה הוא קוגניטיבי: האדם האמפתי קשוב לסימנים המצביעים על מצבו הרגשי של האחר, ויחד עם זאת הוא ער לעובדת היות האחר מופרד ממנו.
התפתחות ההתנהגות הפרו-חברתית
בקרב ילדים, תדירותה של התנהגות פרו-חברתית עולה עם הגיל. כלומר, ילדים גדולים מעורבים יותר במתן עזרה או שיתוף ומבצעים מגוון רחב של התנהגויות המכוונות לאחר. מחקרים מראים כי ילדים מתחילים להתנהג באופן פרו-חברתי בשלב מוקדם בחייהם. לדוגמה, נמצא כי פעוטות בני שנה ניחמו אחרים במצוקה, השתתפו במטלות הבית ועזרו למבוגרים באמצעות הבאת חפץ או הצבעה על חפץ שלא ניתן להגיע אליו. בנוסף, נמצא כי עד השנה השנייה לחיים, התנהגות פרו-חברתית מסתמכת על הבנת פעולה דרך תקשורת מפורשת ומגיל שנתיים התנהגות זו מתבססת על הבנת רגשותיו של האחר גם דרך רמזים דקים. אולם, להתנהגויות אלו המראות על אכפתיות כלפי האחר מחיר אישי נמוך מאוד (הילד/פעוט לא צריך לוותר על חפצים שלו למען האחר). כאשר התנהגות פרו-חברתית כוללת תשלום מחיר אישי בביצוע שלה, ילדים עד גיל 6 מפגינים אנוכיות ולרוב חולקים מעט מאוד או כלל לא חולקים עם האחר. מקורותיהם של התנהגויות אלו בגילאים הצעירים (עד גיל 4) והמנגונים בבסיסם שנויים במחלוקת.
בארבעת השנים הראשונות לחיי ילד, מקובל להתייחס לארבעה שלבים בהתפתחות ההתנהגות פרו - חברתית: התפתחות ההתנהגות הפרו חברתית בגילאי 4–6
החוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי התפתחות ההתנהגות הפרו חברתית בגילאי הגן המאוחר. מירב החוקרים טוענים שילדים בגיל 4–5 שנים ממשיכים להראות התפתחות חיובית של יכולות האמפתיה המלווה במתן עזרה לזולת כיוון שהתפתחות תאוריית התודעה מאפשרת לילדים להבין, לחזות, ולהסביר את התנהגות ורגשות האחר, הבנה זו מעצימה את ההצלחה ביחסים חברתיים בכלל ובין העמיתים. כמה חוקרים סבורים לעומת זאת שהחל מגיל זה חלה דווקא ירידה בשכיחות של התנהגות זו, האי (1994)טוענת שהתנהגות פרו חברתית הופכת להיות יותר סלקטיבית כך שהיא מופנית רק כלפי חלק מהזקוקים לעזרה, ילדים בגיל זה נוטים לפרש את מצוקת האחר על פי הסיטואציה ולא רק על פי הבעת פניו. ולומדים לווסת את התגובות הרגשיות שלהם למצוקה של אחרים ולשים לב לסימנים נוספים שיעידו אם מתאים להיענות למצוקה או להתעלם ממנה.
בתורת המשחקים
תורת המשחקים מציעה לבחון התנהגות פרו-חברתית אצל מבוגרים וילדים דרך משחק הנקרא משחק הדיקטטור. במשחק, שחקן אחד, הדיקטטור, מחליט כיצד לחלק סכום כסף, הניתן לו במהלך המשחק, בינו לבין משתתף אחר שלא קיבל תגמול במשחק. היות שלשחקן השני לא ניתן כוח כלשהו, המשתתפים אינם מכירים זאת והאינטראקציה ביניהם אנונימית לגמרי, המוטיבציה היחידה של הדיקטטור לחלוק חלק מהכסף היא אלטרואיסטית. מחקרים שבחנו התנהגות פרו-חברתית דרך משחק זה, הראו כי בקרב מבוגרים, לרוב המשתתף אינו דואג רק להגדלת הרווח של עצמו, אלא מקצה חלק מהכסף למשתתף השני, וכך גורם להקטנת סכום הכסף שהוא מקבל בתום הניסוי.
בקרב מבוגרים
הבדל בין מבוגרים לילדים ביחס להתהגות פרו חברתית קשור לתחושות המתעוררות בעת חלוקת משאבים בצורה שוויונית או לא שוויונית. בקרב מבוגרים נמצא כי כאשר מתבצעת חלוקה שווה של משאבים, אנשים חשים יותר בנוח וחווים יותר סיפוק בהשוואה לחלוקה לא שוויונית, אפילו כאשר החלוקה הלא שוויונית כוללת העדפה לטובתם האישית. בקרב ילדים, נמצא כי רק בגיל 9-10 ישנה סלידה מחוסר שוויון, לפני כן, בגילאי 5-8 רמות הסיפוק אינן עולות כאשר ישנה חלוקה שווה של משאבים. הסבר אפשרי לכך הוא שכאשר ילדים בני 9-10 חלקו בצורה שווה עם האחר הם חשו טוב יותר ככל הנראה משום שהם הפנימו את הנורמות החברתיות וחלקו מתוך רצון פנימי. לעומת זאת, בגילאים צעירים יותר 5-8, הנתינה מונעת ככל הנראה מגורמים חיצוניים או תחושת מחויבות ולכן לא מבוילה לתחושת סיפוק.
הבדלים בין אישיים
כבר בשנת החיים הראשונה ניתן לראות הבדלים בין-אישיים ביכולות הפרו-חברתיות והחל מגיל שנתיים-שלוש מתחילים להופיע הבדלים אינדיבידואליים יציבים ביכולת האמפתיה. ההבדלים בין הילדים הם בסוג ההתקרבות, באופן עיבוד המידע, במורכבות ובעוצמת התגובה בדרך כלל נוהגים להבחין בין מקורות פנימיים/מזגיים ולמקורות הקשורים לאינטראקציות הראשוניות של הילד ככאלו המשפיעים על התפתחות היכולות הפרו-חברתיות.
הבדלים בין אישיים הקשורים למזג
מקובל להתייחס ל"מזג" כמרכיב ראשוני גנטי איתו מגיע הילד לעולם. מיזגו של הילד נמצא בעבר כמשפיע על חוויותיו במצבים חברתיים, ועל אופי היחסים החברתיים שהוא יוצר.
בהקשר זה, ילדים עם מזג המוגדר כ "חיוני" או "קל" מגיבים בהתלהבות ובערנות במפגשים חברתיים, ומצליחים לארגן את החוויה ואת ההבעה הרגשית שלהם גם במצבים חברתיים מורכבים. לעומתם, ילדים עם מזג המוגדר כ "קשה" ו"עצור" נרתעים ממגע חברתי ומגלים משנה זהירות במצבים חברתיים כתינוקות, כפעוטות וכילדי גן. ילדים אלו מראים קשיים ביכולת הוויסות הרגשית, מתוך התבוננות בפחד או איום במתקיים בסביבה .
הבדלים בין אישיים הקשורים למערכת היחסים עם ההורים
דפוסי התקשרות שונים משקפים הבדלים בציפיות של התינוק מהעולם החברתי. התנסות בהתקשרות בטוחה וביחסי טיפול אמפתיים מנבאים רמה גבוהה של אמפתיה והתנהגות פרו-חברתית בשנות הילדות המאוחרות כיוון שילדים לומדים לא רק לקבל טיפול אלא גם כיצד לטפל באחרים.
על פי תאוריית ההתקשרות, דמות מטפלת המגיבה בזמינות רבה וברגישות לצורכי הילד, מספקת לו תחושת בסיס בטוח וחוף מבטחים ובכך היא מווסתת את רמת המתח של התינוק ועוזרת לו לצאת ממצבי דחק. כך, הילד יכול לחקור את העולם ולהתעניין בגירויים ובאנשים ללא אובדן בסיס זה. מנגד, דפוסי תגובה של הדמות המטפלת שאינם עקביים בזמינותם יוצרים חוסר ביטחון, קשיים בוויסות עצמי ואי פניות לתקשר ולפתח התנהגות פרו-חברתית עם האחרים.
סרוף טוען שילדים עם דפוס התקשרות בטוח מפתחים יכולת להיענות בצורה אמפתית לאחרים כיוון שחוו טיפול נענה שסיפק את צורכיהם וסיפק להם מקורות רגשיים המאפשרים להם כעת להיענות לצרכים הרגשיים של האחר.
תהליכי למידה של התנהגות פרו-חברתית
שלושה תהליכים הוגדרו ככאלו אשר באמצעותם הילד רוכש יכולת רגשית חברתית המתבטאת בהתנהגות פרו חברתית עם הסביבה שלו:
הדגמה (Modeling): כאשר ההורים מביעים רגשות הם מדגימים לילד כיצד לווסת רגש מסוים וכיצד להביעו, הם גם מדגימים התייחסות להבעה רגשית וגם אסטרטגיות שונות של התנהלות חברתית, ושל התנהגות פרו חברתית שתואמת להקשר.
אימון (Coaching): כאשר ההורים מדברים עם ילדים על רגשות (מתארים את רגשותיהם שלהם), שואלים מישהו אחר, או את הילד, על רגשותיו) הם מקנים לו שפה רגשית שיכולה לעזור לו גם בוויסות רגשותיו וגם בטיפוח יכולתו להבין את רגשותיו ואת רגשותיהן של אחרים.
תגובה מידית בסמיכות להתנהגות (Contingency): כאשר ההורים מגיבים מיד לרגשות הילד הם עוזרים לו לרכוש יכולת של וויסות רגשי וגם מלמדים אותו מה הן ההבעות הרגשיות שהם מוכנים לקבל ואילו רגשות הילד יצטרך ללמוד לרסן.
התנהגות פרו חברתית וניצני ההתפתחות המוסרית
התגובה המוסרית שלנו למצבים חברתיים בין-אישיים מתבססת על מה שנקרא רגשות מוסריים, הטענה היא שאלה רגשות אוניברסליים המאפשרים חיים ביחד בכל חברה אנושית שהיא, הרגשות המוסריים כוללים רגשות חיוביים כמו אמפתיה, ורגשות שליליים כמו בושה או אשמה. התגובה האמפתית למצוקתו של האחר היא שנמצאת בשורשי הרגישות המוסרית של ילד צעיר. התפתחות הרגישות המוסרית והתפתחות הידע על הכללים החברתיים נובעות מהיבטים שונים בתכלית של המגעים שיש לילד עם סביבתו, בעוד שרגישות מוסרית מתפתחת מתוך עצם החשיפה וההבנה האמפתית למצוקתם הרגשית של האחרים, הידע על הכללים החברתיים מתפתח מתוך מגעים עם הדמויות המחנכות בבת ובמסגרת החינוכית.
מרכז תיעוד יהדות צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה
מרכז תיעוד יהודי צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה הפועל במסגרת מכון בן-צבי ויד יצחק בן-צבי בירושלים, הוקם ביוני 2006 בסיוע ובתמיכת ועידת התביעות ועל ידי המרכז לשילוב מורשת יהדות המזרח, במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך. מטרתו העיקרית של מרכז התיעוד היא הרחבת המודעות הציבורית והנגשת מידע אודות הקהילות היהודיות באלג'יריה, לוב, מרוקו ותוניסיה בתקופת השואה.
המרכז, מייסודו של פרופסור חיים סעדון, פועל כדי להרחיב את המידע הודות הקהילות היהודיות בתקופה זו, מתוך הנחה שגם אם גורלן שפר בהשוואה עם גורל יהודי מזרח ומערב אירופה, אף הם נפגעו מאובדן קרובי משפחה שנשלחו למחנות עבודה ומחנות הסגר, גירוש למחנות ריכוז באירופה, גיוס ילדים לעבודות כפייה, החרמת רכושם ונזק חומרי רב כתוצאה מאירועי המלחה. כמו יהודי אירופה, אף הם נדרשו לענוד טלאי צהוב וחיו בחשש מפני מה שצפן להם העתיד.
פעילויות המרכז
בצוות מרכז התיעוד משמשים חיים סעדון מכהן כיושב ראש המרכז, ועופר ברזילי, בתפקיד מתאם. בוועדת ההיגוי חברים פרופ' פרנסואז אוזן, ד"ר חנן חריף, ד"ר חיים גרטנר, ד"ר יהודית לובינשטיין-ויצטום, ד"ר יעקב לוזביק, פרופ' דן מכמן, עדי עופר, יעקב יניב ומשה זעפרני.
הפעילויות העיקריות של מרכז התיעוד הן:
מאגר מידע
המרכז הקים מאגר מידע באינטרנט המאפשר קבלת מידע והפניות על סמך מילות מפתח במצאי המסמכים הקיימים בארכיונים בישראל ובעולם על יהודי צפון אפריקה בתקופת המלחמה. מאגר זה מהווה חלק מאתר אינטרנט אשר כולל לוח תאריכים, ביבליוגרפיה, עדכון שוטף על כינוסים ואפשרויות להפקדת מערכי שיעור מקוונים לתלמידים ולמורים. האתר המחודש הושק באפריל 2018 והוא זמין בשפות עברית, אנגלית, צרפתית וערבית.
פעילויות בתחום החינוך
מרכז התיעוד פועל בדרכים שונות כדי לקדם את נושא יהודי צפון אפריקה בתקופת השואה ברמה האקדמית, ולהטמיע אותו במערכת החינוך הישראלית ובשיח הציבורי. בגזרה האקדמית, הוא מארגן כנסים ופגישות בין חוקרים, כגון בוושינגטון (2009), בפריז (2012), וברומא (2016), ומשתתף באירועים בינלאומיים כמו הפורום הגלובלי השישי למאבק באנטישמיות (2018). הוא פיתח שני מערכי שיעור מקוונים על יהודי לוב ועל יהודי תוניסיה בתקופת השואה, שנועדו לסייע למורים במסגרת ההשכלה העל-יסודית. בשנת 2017 הציג מרכז התיעוד את התערוכה "משולחן למזווגה" במסגרת פסטיבל הצילום הבינלאומי בתל אביב.
פרסומים
מרכז התיעוד השתתף בתהליך הפרסום של שני ספרים עיוניים ויומן מלחמה אחד:
חשיפה במדיה החברתיות ובתקשורת מסורתית
מרכז התיעוד מנהל ארבעה דפי פייסבוק פעילים, בעברית ("יהודי צפון אפריקה בתקופת השואה"), בערבית, בצרפתית ובאנגלית, המהווים בישראל ובעולם הערבי צוהר בלעדי לתולדות יהודי צפון אפריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה. התוכן כולל היבטים היסטוריים, חינוכיים ומחקריים. שני הסרטים התיעודיים שהופקו בשיתוף עם משרד החוץ הגיעו לחשיפה של למעלה ממיליון איש בעולם הערבי.
לרגל יום הזיכרון הבינלאומי לשואה ויום הזיכרון לשואה ולגבורה, מרכז התיעוד חושף את פעילותיו באופן מקיף בערוצי טלוויזיה, ברדיו ובעיתונים.
גולדווין
גולדווין (באנגלית: Goldwyn) היא משפחה אמריקאית שכמה מבניה פעילים בתחום הקולנוע.
ברני מרינבך
ברני (דוב) מרינבך (נולד ב-1946) הוא קלרניתן של מוזיקת כליזמר.
ביוגרפיה
מרינבך נולד וגדל בשכונות יהודיות בניו יורק וסיים תואר דוקטור בהיסטוריה יהודית. הוא הרצה באוניברסיטאות בארצות הברית ובישראל ובמקביל ניגן בתזמורות חסידיות. בשנת 1975 עלה לישראל. בין השנים 1980–2001 עבד כנגן בתזמורת משטרת ישראל ואף שימש בה כנגן ראשי. במקביל הופיע בחתונות ופיתח את סגנון הכליזמר. בשנת 1987 הקים את "להקת הכליזמר הישראלית" המבוססת בירושלים ומופיעה בכל רחבי ישראל. מרינבך ולהקתו זכו בפרס הראשון בשנת 1992 בפסטיבל הכליזמרים בצפת ובעוד פרסים במשך השנים. מרינבך משתתף כל שנה בפסטיבל בצפת.
מרינבך מנגן בסגנונות שונים בקלרינט ובסקסופון, ובמהלך השנים, הוא הפיק מספר תקליטורים: מרינבך גר בירושלים בשכונת גילה ולו חמישה ילדים.
אנרכיזם-קווירי
אנרכיזם-קווירי (או אנרכה-קוויריות) היא אידאולוגיה אנרכיסטית הדוגלת באנרכיזם ובמהפכה חברתית כדרך לשחרור מגדרי ומאבק בהומופוביה, בלסבופוביה, בביפוביה, בטרנספוביה, בהטרונורמטיביות, בהטרוסקסיזם, מונוסקסיזם וסיס-סקסיזם, בפטריארכיה ובבינאריה מגדרית.
אנרכה-קוויריות מדגישה את המאבק בדיכוי מיני ומגדרי, ויוצאת נגד תופעות דיכוי והדרה של נשים ולהט"ב בתוך תנועות אנרכיסטיות. אנרכיזם-קווירי לא עומד בניגוד למשנות אנרכיסטיות כגון אנרכו-קומוניזם או אנרכו-סינדיקליזם, אלא טוען שאין הן תורות שלמות כל עוד הן לא קושרות בין שחרור האדם לשחרור מגדרי, מכיוון שהאחד תלוי בשני באופן בלתי ניתן להפרדה. אנרכיזם קווירי מזוהה לרוב עם שמאל רדיקלי.
בחינה אנרכה-קווירית מספקת גם ניתוח של דפוסים שגורים בחברה, ויחסי כוח מבניים מדכאים. אנרכה-קוויריות מדגישה את הימצאותם של יחסי כוח שכאלה בתחומים הקשורים למיניות ומגדר, כמו היחס של החברה לשונות מגדרית, היחס לעובדות מין או הציפייה החברתית למונוגמיה.
את שורשי התנועה ניתן למצוא בחיבורים שונים בין פעילות למען זכויות להט"ב לבין פעילות אנרכיסטית. לאורך ההיסטוריה, אנרכיסטים רבים נאבקו למען שחרור מגדרי ומיני בקרב תנועות אנרכיסטיות ובחברה בכלל. כך למשל, המגזין Der Eigene, שהיה המגזין המודפס הראשון בעולם שהוקדש לענייני הקהילה ההומוסקסואלית, היה אנרכיסטי וסוציאליסטי בתחילת דרכו.
תנועת האנרכה-קוויריות העכשווית התגבשה במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים בקרב אנרכיסטים המעורבים במאבקי שחרור להט"ב, שראו באנרכיזם דרך לפירוק ההיררכיה בין הטרוסקסואלים לבין להט"ב. התנועה צמחה מתוך סצנת הקווירקור (Queercore), מוזיקת פאנק רוק שמתאפיינת בביקורת על היחס של החברה ללהט"ב.
שורשים היסטוריים: אנרכיזם וזכויות להט"ב
מאז תחילתו ראו רבים בדגש ששם האנרכיזם על חירויות הפרט סנגוריה טבעית להומוסקסואליות. חיבורים רבים בין אנרכיזם ופעילות למען זכויות הומוסקסואלים נראו בסצנה האנרכיסטית הברלינאית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
אמיל שִיטְיַה (1886–1964) כתב בשנת 1923 על הומוסקסואליות כי:
נקודת המבט של שיטיה מאוששת בידי הסקסולוג תומך זכויות ההומוסקסואלים מגנוס הירשפלד (1868-1935), שכתב בשנת 1914:
האנרכיסט האיטלקי לואיג'י ברטוני (1872–1947), אותו שיטיה החשיב גם כהומוסקסואל, ציין כי:
ג'ון הנרי מקיי
ג'ון הֶנרי מַקֶיי (1868–1933) היה אנרכיסט אינדיבידואליסט, ידוע בתנועה האנרכיסטית בתור תומך מוקדם ותועמלן חשוב של הפילוסופיה של מקס שטירנר. במקביל היה מקיי גם מהחתומים הראשונים על העצומה של מגנוס הירשפלד נגד סעיף 175. הוא גם עקב בעניין רב אחר אוסקר ויילד וזעם על כליאתו בשל פעילות הומוסקסואלית.
אולריך לינזה
הכותב האנרכו-סינדיקליסטי אולריך לִינזֶה כתב על "דמות בעלת קווים חדים מתוך הסצנה התרבותית האנרכיסטית-אינדיבידואליסטית בברלין בסביבות שנת 1900," יוהנס הולְצמן (1882–1918) הידוע בשם סֶנָה הוֹי: "חסיד של האהבה החופשית, [הוי] חגג את ההומוסקסואליות כ'גיבורה תרבותית' ולקח חלק במאבק נגד סעיף 175" שהוציא מהחוק את ההומוסקסואליות. הוי הצעיר פרסם את דעותיו אלו במגזין השבועי שלו (Kampf, בעברית "מאבק") החל משנת 1904, שלאחר שנה אחת צבר כ-10,000 קוראים. הפסיכותרפיסט האנרכיסט הגרמני אוֹטוֹ גְרוֹס כתב רבות על אודות מיניות הומוסקסואלית בגברים כמו גם בנשים וטען נגד האפליה כנגדה. האנרכיסט ההטרוסקסואל רוברט רייצל (1849-98) דיבר בחיוב על ההומוסקסואליות מתחילת שנות התשעים של המאה התשע-עשרה בעיתונו Der arme Teufel ("הנבל המסכן").
אדולף ברנד
האנרכיסט האינדיבידואליסט אדולף ברנד (1874–1945) היה חבר בארגונו של הירשפלד, הוועדה המדעית ההומניטרית (Scientific-Humanitarian Committee) אבל בסופו של דבר עזב אותה ויצר קבוצה משלו בשנת 1903. ברנד ועמיתיו, שהיו ידועים בתור חברת האדונים-לעצמם (Gemeinschaft der Eigenen) הושפעו מאוד גם בידי כתביו של מקס שטירנר. אלו התנגדו לכך שהירשפלד אפיין את ההומוסקסואליות בתור תחום של "מין ביניים". אֶוואלד טשק, אנרכיסט הומוסקסואל שכתב גם הוא באותה תקופה, תרם באופן קבוע לעיתונו של ברנד, Der Eigene, וכתב בשנת 1925 כי הוועדה המדעית ההומניטרית של הירשפלד היא סכנה לעם הגרמני. למרות שג'ון מקיי היה קרוב יותר לחבורתו של ברנד מאשר ל"וועדה" של הירשפלד במובנים מסוימים, הוא התנגד לעמדות של ברנד שהחשיב כאנטי-פמיניסטיות ואף מיזוגניות. עבור מקיי, כל צורות האהבה היו שוות, ועקרון של שוויון חופשי לכל היה תקף בהחלט לנשים ולא רק לגברים.
עיתונו של ברנד, Der Eigene, היה העיתון ההומוסקסואלי הראשון בעולם, וראה אור משנת 1896 עד 1932 בברלין. ברנד תרם שירים ומאמרים רבים בעצמו. בין הכותבים האחרים היו גם ג'ון הנרי מקיי, בנדיקט פרידלֶנדר, האנס היינץ אוורס, אריך מִיזם, קורט הילר, ארנסט בורכארד, תאודור לסינג, קלאוס מאן ותומאס מאן, והופיעו יצירות של וילהלם פון גלודן, פידוס וסשה שניידר. המהדורות הראשונות שיקפו השקפת עולם אנרכיסטית, אך בשנות העשרים פנה לתמיכה בדמוקרטיה ליברלית ובמפלגה הסוציאל-דמוקרטית. עם עליית הנאצים לשלטון הפך ברנד לנרדף ונסגר העיתון.
אמה גולדמן
גם האנרכיסטית האמריקאית הבולטת אמה גולדמן (1869-1940) ביקרה בחריפות את האפליה נגד הומוסקסואלים. אמונתה ששחרור חברתי כולל הומואים ולסביות הייתה נדירה ביותר באותה תקופה, אפילו בקרב אנרכיסטים. הירשפלד כתב עליה: "היא הייתה האישה הראשונה והיחידה, ואף האמריקאית הראשונה והיחידה, שהגנה על אהבה הומוסקסואלית בפני כלל הציבור." בנאומים ומכתבים רבים, היא הגנה על זכותם של הומואים ולסביות לאהוב כפי שחשקו, וגינתה את הפחד והסטיגמה כלפי הומוסקסואליות. במכתב להירשפלד כתבה גולדמן, "זוהי טרגדיה, לתחושתי, שאנשים מסוגים מיניים שונים כלואים בעולם המפגין הבנה כה מועטה כלפי הומוסקסואליות ואדישות כה גסה לגוונים השונים של מגדר וחשיבותם הרבה בחיים."
לוסיה סאנצ'ז סאורניל
לוסיה סאנצ'ס סאורניל, אישה לסבית ספרדייה, הייתה מייסדת מרכזית של הפדרציה האנרכה-פמיניסטית הספרדית מוחרס ליברס (Mujeres Libres, בעברית "נשות החירות"). סאורניל כתבה תחת שם עט גברי במספר כתבי-עת, ועסקה בנושאים לסביים בעת בה הומוסקסואליות הייתה טאבו. מתוך תסכול מהסקסיזם של חבריה הרפובליקנים, חברה סאורניל למרסדס קומפוסאדה ואמפארו פוץ' אי גסכון ויחד ייסדו את מוחרס ליברס בשנת 1936. עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית, שורות המוחרס ליברס תפחו במהרה ל-30,000 חברות, שארגנו חללים חברתיים עבור נשים, בתי ספר, עיתונים ומסגרות עבור ילדים. בין השאר פעלו נשות הארגון למען חופש מיני ושחרור מגדרי.
דניאל גרה
דניאל גרֵה (Guérin) היה אנרכיסט, ביסקסואל, ודמות מובילה בשמאל הצרפתי משנות ה-30 ועד למותו בשנת 1988. כתביו מציעים מבט לתוך המתח שחוו מיעוטים מיניים רבים בשמאל. לאחר שיצא מהארון בשנת 1965, דיבר גרה על העוינות כלפי הומוסקסואליות שהתפשטה בשמאל לאורך חלק ניכר מהמאה העשרים. "לפני שנים לא רבות, להכריז על עצמך כמהפכן ולהודות בהומוסקסואליות היו שני דברים מנוגדים," כתב גרה בשנת 1975.
בשנת 1954, גרה הותקף בידי רבים על מחקרו את דוחות קינזי, בו גם תיאר את דיכוי ההומוסקסואלים בצרפת. "הביקורת הקשה ביותר הגיעה מהמרקסיסטים, שנוטים להמעיט בהרבה מחומרתו של הדיכוי שהוא טרור אנטי-מיני. צפיתי את זה, כמובן, וידעתי שבכך שאני מפרסם את ספרי, אני מסתכן בתקיפה בידי אלו שאני מרגיש הכי קרוב אליהם ברמה הפוליטית." לאחר שיצא מהארון בשנת 1965, השמאל נטש את גרה, ומאמריו על שחרור מיני צונזרו או סורבו בכתבי-עת שמאליים. גרה היה מעורב בהתקוממות של מאי 1968, והיה חלק מתנועת שחרור הלהט"ב הצרפתית שנוצרה עקב האירועים. לימים נודע כאחד מאבות התנועה ההומוסקסואלית בצרפת.
פול גודמן
באותה תקופה בארצות הברית, ההוגה האנרכיסטי המשפיע פול גודמן, בשלהי הקריירה שלו, יצא גם הוא מהארון כביסקסואל. תיאוריו החופשיים לגבי יחסיו הרומנטיים והמיניים עם גברים היו לימים לאחד מקרשי הקפיצה התרבותיים החשובים לתנועת שחרור הלהט"ב המתהווה של תחילת שנות השבעים.
בספרד
למרות עמדות תומכות רבות, התנועה האנרכיסטית של אותה תקופה בהחלט לא הייתה חפה מהומופוביה. כך למשל, מאמר המערכת בעיתון אנרכיסטי ספרדי רב-השפעה בשנת 1935 הפציר באנרכיסטים להימנע מכל קשר עם הומוסקסואלים, לא כל שכן להיות אחד מהם.
בישראל
כביסה שחורה היה ארגון אנרכיסטי-קווירי ישראלי, שהגדיר עצמו "לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים ואחרות, נגד הכיבוש ולמען צדק חברתי". אחת מפעולות "כביסה שחורה" העיקריות כללה צעידה קבועה במצעד הגאווה השנתי, תוך לבישת בגדים שחורים, נשיאת שלטים בגנות השליטה הישראלית בשטחים, וחלוקת עלונים בעברית ובערבית בנושאי דיכוי ומיליטריזם.
ישראל שור
ישראל הכהן שור (באנגלית: Israel Schorr; 18 במאי 1886 – 9 באפריל 1935) היה חזן ומלחין חזנות, יליד גליציה שפעל באימפריה האוסטרו-הונגרית, בפולין ובארצות הברית
הגנת קארו-קאן
הגנת קארו-קאן (ECO: B10-B19) שייכת לסוג הפתיחות בשחמט ברגלי של המלך, בהן השחור אינו מגיב בצורה ישירה, אלא בדרך עקיפה. בסוג פתיחות זה (ההתמודדות העקיפה) כלולות גם הגנת אלכין, ההגנה הסיציליאנית וההגנה הצרפתית.
ישראל שור
קורות חיים
שור נולד בעיר חירוב שבאוסטריה (כיום באוקראינה) למשפחה חסידית. בילדותו שר כילד פלא בחצר הרבי מסדיגורה ברימנוב, ובגיל 16 נתמנה לחזן שם. כעבור שנתיים (1904) נקרא ללמברג, להחליף את קרובו ברוך שור שנפטר. כיהן בלמברג 10 שנים עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במלחמה הוצב על ידי הצבא האוסטרי בתפקיד לא קרבי בגלל עקרונותיו הדתיים. בתום המלחמה כיהן כחזן בעיר ברון בצ'כוסלובקיה בין השנים 1917–1919, לאחר מכן בעיר קרקוב בפולין בין השנים 1919–1921, ולאחר מכן מונה לחזן הראשי בעיר פיסטיאן (Piestyan) בהונגריה (כיום סלובקיה) (1921 - 1924). בעקבות הזמנות מידידים, ביקש להגר לאמריקה. אך חוקי ההגירה המגבילים של ארצות הברית וחוסר הרצון לעזור של השלטונות האוסטריים, עכבו אותו. לאחר כמה תפילות מבחן מוצלחות בעיר ציריך שבשווייץ, התפרסם בעיר, עד כדי שהקונסול האוסטרי בציריך העניק לו אשרת אמן, בעזרתה יכל להגר לאמריקה. בבואו לאמריקה ב-1924, מונה לחזן ב"ישיבת הארלם" בניו יורק. בין המתפללים בקהילה זו היה חבר הקונגרס סול בלום, שעזר לשור להביא את אשתו וילדיו לאמריקה. בשנת 1928, התפלל את תפילות הימים הנוראים בשיקגו. בעקבות כך, קיבל הצעה מבית האופרה של שיקגו, להופיע באופרה, אך הוא סירב משום שלא מתאים לחזן לשיר ולהציג באופרה. הוא שב לניו יורק וכיהן כחזן בקהילת "עדת ישורון" בברוקלין (1928–1931). אחר כך עבר לרובע הברונקס וכיהן שם בקהילת "קהילת ישראל" (1931 - 1934). בשנים אלה הרבה להופיע בקונצרטים בין היתר עם החזן יוסל'ה רוזנבלט. הופעתו האחרונה כחזן הייתה בימים נוראים של שנת 1934 בקהילת "חובבי תורה" בברוקלין.
הגנת קארו-קאן
הגנה זו קדומה בזמנה להגנה הצרפתית; עוד ב-1590 השתמשו בה שחמטאים איטלקיים, אולם מבחינה טקטית היא שיכלול של ההגנה הצרפתית. השינוי העיקרי בה הוא השארת הנתיב של רג8 פתוח, אך חסרונה בולט בהפקרת המרכז ללחץ הכלים הלבנים. הגנת קארו-קאן מתאפיינת בפסיביות לעומת ההגנה האקטיבית-לוחמנית של הצרפתית.
ישראל שור
קורות חיים
למרות הצלחתו כחזן, מצבו הכלכלי היה תמיד בכי רע. בשנים אלו שרר בארצות הברית השפל הגדול, ושור נאלץ לשיר בקרנות הרחוב ולקבץ נדבות. הוא נפטר ב-9 באפריל 1935 מהתקף לב.
יצירתו
שור חיבר מספר יצירות חזנות מפורסמות ואף הקליט את חלקן כמו כן חיבר כמה ניגונים חסידיים. בין יצירותיו בולטת היצירה "שיבנה בית המקדש" יצירה הנחשבת ליצירה המוכרת ביותר בחזנות. יצירה זו (שהייתה אהובה מאוד על רבי מנחם מנדל שניאורסון האדמור השביעי מליובאוויטש וחסידיו). ויצירה אחרת - "הטה אלוקי אזנך" פורסמו במיוחד על ידי החזן משה קוסביצקי.
הגנת קארו-קאן
ההמשך הנפוץ ביותר הוא שני החסרונות הבולטים בהגנה זו הם: א. אם השחור ירצה להתקיף באגף המלכה, ייאלץ להסיע את הרגלי ג6-ג5 וזהו בזבוז טמפו לטובת הלבן. ב. הערוגה ג6 - שהיא מקום התפתחותו הטבעי של הפרש ב8 - חסומה על ידי הרגלי. למרות זאת הגנת קארו-קאן נותנת לשחור אפשרות להתבצר בצורה בטוחה.
וריאציה קלאסית
המהלכים לעיל נחשבו זמן רב לטובים ביותר עבור שני הצדדים בהגנת קארו-קאן.
הרגלי הלבן ב-ח5 נראה מוכן לתקוף, אך הוא עלול להוות חולשה לקראת סוף המשחק.
השחור לא מתפשר על מבנה הרגלים שלו ומשחק ג5 כדי לאיים על משבצת ד4. בסיום יש לשחור את האפשרות להצריח גם לצד המלכה וגם לצד המלך. ללבן לעומת זאת, לא מומלץ להצריח באגף המלך בגלל הרגלי הפתוח ב-ח5.
וריאציית שטייניץ / נימצוביץ' / סמיסלוב
הווריאציה נקראת בנפרד על שמם של השחמטאים וילהלם שטייניץ, אהרון נימצוביץ' ווסילי סמיסלוב.
וריאציה זו דומה לווריאציה הקלאסית, פרט לכך שלשחור יש יותר חופש פעולה, כי הוא לא נאלץ להזיז את הרץ שלו למשבצת ז6. אולם, חופש זה בא עם מחיר, הלבן שגם נהנה מיותר חופש, משתלט על המרכז ויכול לבחור בין מספר מהלכים, כאשר האגרסיבי מביניהם הוא פז5.
גרסה נוספת של וריאציה קלאסית
מטרתו של השחור להחליף פרשים על ידי רגלי ז7 ולפתוח את הטור ז' לתנועת הצריח. בהמשך מתכנן השחור לבצע הצרחה גדולה ולהתקיף ה7-ה5. גם הלבן יבצע הצרחה גדולה כדי להתחמק מהתקפת הצריח השחור. הלבן ממשיך ללא חילופין:
כאן זו תהיה שגיאה להכות 6. ד:ה5, משום שהשחור ישיב 6... מה:מה ואחר כך 7. מ:מה פז4 והשחור בעמדה עדיפה לאחר שמחזיר רגלי.
הלבן יצריח באגף המלכה כדי לאפשר מרחב פעולה לקצינים שיהוו איום למלך השחור, המצריח באגף המלך.
HTC Evo 3D
ה- HTC Evo 3D הוא מכשיר מכשיר טלפון מתקדם ("סמארטפון") שעוצב ויוצר על ידי חברת HTC. המכשיר מריץ מערכת הפעלה אנדרואיד 2.3 ("Gingerbread") ומתאפיין ביכולות מיוחדות של יצירה והצגת תוכני תלת מימד.
המצלמה
ה- Evo 3D מצויד בזוג מצלמות 5 מגה-פיקסל, כדי שיוכל לקלוט שתי תמונות בו זמנית ועל ידי כך להפיק תמונת עומק. מתג פיזי מאפשר החלפה בין מצב צילום רגיל - זהו מצב דו-ממדי, ובין מצב צילום תלת-מימד. ניתן לבצע צילום תלת מימד גם של תמונות סטיל, וגם של וידאו. כאשר המכשיר מכוון לצלם דו-מימד, רק אחת מהמצלמות נמצאת בשימוש. צילום וידאו באיכות HD מתבצע עד לרמה של 720p (בניגוד למכשיר האח, HTC Sensation, היודע לצלם וידאו באיכות של 1080p).
המסך
תמונות התלת מימד שצולמו ב-Evo 3D מוצגות על גבי הצג המיוחד של המכשיר (אוטו סטריאוסקופי). צג זה לא דורש מהצופה להרכיש משקפיים על מנת לצפות בתמונות תלת מימד. טכנולוגיה זו מתאפשרת באמצעות שכבת LCD נוספת הנמצאת מעל צג ה LCD הרגיל של המכשיר. עם זאת, מיקום הצופה חייב להיות בזווית ספציפית מול המסך, כדי שיוכל להרגיש בתמונת התלת מימד בבהירות.
תפוצה בעולם
בדומה לשאר מכשירי HTC, המכשיר נמכר בתפוצה רחבה בארצות הברית, קנדה, אירופה, אוסטרליה ואסיה (כולל המזרח התיכון). בארצות הברית המפעילה העיקרית של המכשיר היא Sprint.
בישראל המכשיר נמכר על ידי משווקים פרטיים, ואינו נמכר על ידי חברות הסלולר המובילות.
$9.99
$9.99 הוא סרט אנימציה ישראלי ואוסטרלי באורך מלא שיצא בשנת 2008. נעשה כהפקה משותפת בין חברות הפקה ישראלית ואוסטרלית בבימויה של תתיה רוזנטל.
הסרט הוא קומדיה סאטירית על פי סיפורים קצרים של אתגר קרת שהופיעו בספרים צנורות, געגועי לקיסינג'ר ואניהו. הסרט עשוי בטכניקת סטופ מושן והוא צולם באוסטרליה על ידי צוות אנימטורים במשך שנתיים. סרט זה, והסרט ואלס עם באשיר הם סרטי ההנפשה הישראליים הראשונים באורך מלא שיצאו לאקרנים מאז "בעל החלומות" של אלינה ויורם גרוס משנת 1962.
תקציר העלילה
הסרט מתמקד בעיקר בדייב פק, בן 28, מובטל שמעדיף את החיפוש אחר משמעות החיים על פני חיפוש אחר עבודה מכניסה. תוך מבט בעיתון, דייב מוצא פרסומת לספר שיגיד לו את משמעות החיים "במחיר נמוך של 9.99 $." דייב, מוקסם מכך ומתחיל את מסעו בדירתו בסידני כדי למצוא את המשמעות האמיתית של החיים. הסרט עוקב גם אחר מספר דמויות נוספות שמספרות סיפורים שונים, המתרחשים כולם באותו בניין. חלק מהסיפורים מקבלים משמעות מטאפיזית. מלאך שומר המרגיז קשיש; גבר מתאהב באופן טוטאלי באישה; ילד מתאהב בקופת החיסכון שלו; נער מתלבט בין חברתו לחבריו הדמיוניים.
ככל שהסרט מתקדם, הסיפורים על משפחתו של דייב והשכנים שלו נשזרים יחד ובוחנים את המשמעות הפוסט מודרנית של התקווה.
ביקורות והכנסות
הבכורה של הסרט הייתה ב-4 בספטמבר 2008 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. ב-19 ביוני 2009 הסרט יצא לאקרנים בלוס אנג'לס ובניו יורק ולאחר מכן באוסטרליה ב-17 בספטמבר 2009. הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות לאחר יציאתו לאקרנים. החל מאפריל 2010, הסרט מחזיק בציון "טרי" של 78 אחוזים בביקורת באתר Rotten Tomatoes עם דירוג ממוצע של 6.7 מתוך 10. הסרט היה מועמד לפרס אנני לסרט האנימציה הטוב ביותר.
הסרט גרף בקופות באוסטרליה 47,300$.
קודומו
קוֹדוֹמוֹ (ביפנית: 子供) הוא מילה יפנית שמשמעותה "ילד". אף על פי כן, בעיני רבים מקוראי המאנגה והאנימה, המילה מתייחסת לז'אנר ספציפי שתוכנו מיועד בעיקר לילדים.
קודומו לעיתים משתמש באנימציה פשוטה יותר בהשוואה לז'אנרים אחרים של אנימה, ואף ישנו שימוש תכוף בכתוביות פוריגאנה (כתב-עזר לילדים המופיע ליד סמלי קאנג'י) למען הבנה קלה יותר של שכבות הגיל הצעירות שעדיין לא התמחו ברזי השפה היפנית.
עלילת הקודומו עוסקת בעיקר בנושאים אשר ידידותיים יותר לילדים/משפחה.