cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lobe switching
תיאור
מכיוון שכל אונה הייתה מוזזת במקצת מהאמצע, אם המטרה לא הייתה ממוקמת בקו האמצע של האנטנה, אחד משני האותות החוזרים יהיה בעל עוצמה גבוהה יותר מהשני. לפיכך המפעיל יכל לשמור על האנטנה מצביעה על המטרה על יד הזזתה כך שיתקבלו שתי חזרות בגובה שווה על התצוגה. מכיוון שהאונות תוכננו כך שיחפפו רק במקצת, היה רק זווית קטנה מאוד שבה שתי החזרות יהיו שוות - אפילו תנועה זעירה של המטרה יחסית לקו המרכז יהפכו במהרה אות אחד לחזק יותר. המדידה המתקבלת הייתה לפיכך מדויקת הרבה יותר.
שיבוש
שיבוש מכ"ם החלפת אונות קל יחסית אם יודעים את תדירויות הפעולה הבסיסיות של המכ"ם. במקרה של סט החלפת אונות שמחליף אונות 30 פעמים בשנייה, משבש ניתן לבנייה כך שישלח אות חזק באותה תדירות שגם הוא מתחלף 30 פעמים בשנייה, ושולח אות חזק כזה רק בזמן שהאונה של המכ"ם מצביעה הרחק מהמטוס – שניתן למציאה בקלות על ידי חיפוש אחר נקודה נמוכה באות המתקבל. התוצאה המתקבלת במקלט ובתצוגת האוסצילוסקופ היא של שתי חזרות שוות בעוצמתן – על אף שלמעשה המטוס כבר לא על קו האמצע של האנטנה. זה מבטל את יכולת מדידת הזווית של המכ"ם, ומאפשר רק מעקב קשה אחר מטרת המכ"ם.
בדרך אחת להימנע מהבעיה הזאת נעשה שימוש במכ"ם ה-LORO, קיצור של Lobe On Receive Only (אונות בקליטה בלבד), שעושה שימוש בקבוצה אחת של אלמנטי אנטנה כדי לשלוח אות חסר-אונות (באמצעות קירוב דיו של האלמנטים אחד לשני), ושתי קבוצות נוספות בשביל יצירת מבנה אונות בקבלת האות. אופן פעולתו זהה לזה של מכ"ם אונות רגיל, אבל הוא מונע כל איסוף מידע על האונות למטוס המטרה, וזאת במחיר של כמה אלמנטי אנטנה נוספים (או, באופן נפוץ יותר, אנטנה שנייה).
יצחק רועה
יצחק רועה (6 ביוני 1937 – 22 ביולי 2017) היה איש רדיו וטלוויזיה שקידם הגשת חדשות בסגנון לא פורמלי. בין היתר יזם, ערך והגיש את מגזין הצהריים של רשת ב' "בחצי היום" ויזם וערך את תוכנית החדשות "כמעט חצות" בטלוויזיה הישראלית.
ביוגרפיה
יצחק רויך נולד ב-1937 וגדל בקריית חיים. שירת ככתב בירחון הצבאי "במחנה נח"ל". לאחר מכן הצטרף לחברי גרעין הנח"ל בקיבוץ אלומות. ב-1965 נישא ועזב את הקיבוץ. הוא עבר לירושלים ולמד ספרות באוניברסיטה העברית.
ב-1967 התקבל לעבודה בקול ישראל. ב-1969 החל להגיש את "בחצי היום". באפריל 1971 מונה למנהל מחלקת ענייני היום בקול ישראל, אולם בסוף השנה התפטר.
בשנת 1974 נסע לארצות הברית ללמוד תקשורת באוניברסיטת קולומביה. כשחזר הגיש מספר תוכניות בטלוויזיה הישראלית. בשנת 1979 התמנה למגיש מהדורת החדשות "כמעט חצות".
רועה פרש מרשות השידור לטובת האקדמיה והחל לעסוק בחקר התקשורת באוניברסיטה העברית. ב-1982 השלים את הדוקטורט. בעבודתו האקדמית חקר את שפת החדשות ואת הזיקה המורכבת שלה למציאות שהיא מבקשת לתאר. כמו כן, חקר את ההבדלים בין סוגי העיתונות השונים.
ב-2004 פרש מהאקדמיה. ב-2008 יצאה לכבודו אסופת המאמרים "סיקור כסיפור: מבטים על שיח התקשורת בישראל", בעריכת מוטי נייגר, מנחם בלונדהיים ותמר ליבס, בהוצאת מאגנס ומכון סמארט, האוניברסיטה העברית.
היה נשוי למרים ואב לשלושה בנים. בנו, יואב, הוא מפיק קולנוע.
קישורים חיצוניים
לאחר פטירתו:
יחסי ארצות הברית–טרינידד וטובגו
יחסי ארצות הברית–טרינידד וטובגו הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו.
ארצות הברית וטרינידד וטובגו נהנות מיחסים לבביים. האינטרסים של ארצות הברית כאן וברחבי חצי הכדור מתמקדים בהגדלת ההשקעות והסחר, והבטחת אספקת אנרגיה יציבה יותר. הם כוללים גם שיפור היציבות הפוליטית והחברתית של טרינידד וטובגו ותפקידם האזורי החיובי באמצעות סיוע במאבק בסמים, בעיות בריאות ועניינים משפטיים. שגרירות ארצות הברית הוקמה בפורט אוף ספיין בשנת 1962, והחליפה את הקונסוליה לשעבר.
רקע כללי
תוכניות החינוך וההכשרה הצבאית הבינלאומית (IMET) ותוכניות המימון הצבאי הזר (FMF) הושעו בשנת 2003 בתנאים של חוק הגנת חברי השירות האמריקני (ASPA), מכיוון שטרינידד וטובגו, חברת בית הדין הפלילי הבינלאומי, לא חתמה על הסכם דו צדדי או כניעה או "סעיף 98" עם ארצות הברית. עם זאת, כאשר הקונגרס ניתק את מימון ה-IMET מהסנקציות של סעיף 98, הוקצה הקצאה נומינלית בסך 45,000 דולר ב-IMET בסוף 2007. נכון לעכשיו, המקור העיקרי לסיוע הכספי הניתן לכוח ההגנה הוא באמצעות הלשכה של מחלקת המדינה לנרקוטיקה בינלאומית לאכיפת החוק, קרנות פעילויות המפקד המסורתית, תוכנית השותפות הממלכתית (עם דלאוור) וה-IMET. הסיוע לטרינידד וטובגו מצבא ארצות הברית, רשויות אכיפת החוק, ובנושאי הבריאות נותר חשוב לקשר הדו-צדדי ולהגשמת יעדי המדיניות של ארצות הברית.
ממשלת ארצות הברית מספקת גם סיוע טכני לממשלת טרינידד וטובגו באמצעות מספר הסכמים קיימים. למחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית צוות ייעוץ מכס העובד עם משרד האוצר כדי לעדכן את הנהלים שלו. באופן דומה, למשרד האוצר היה צוות מייעץ לשירות הכנסות הפנים (IRS) שעבד עם מועצת הכנסות הפנים במודרניזציה של ניהול המס שלה; פרויקט ארוך טווח זה הסתיים באוקטובר 2007. המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן בארצות הברית (CDC), וחלק מהמחלקה לשירותי בריאות ושירותי אנוש, משתפות פעולה עם המרכז האפידמיולוגי הקריבי בטרינידד (CAREC) ושותפים אזוריים אחרים על מנת לספק סיוע טכני ותמיכה כלכלית למאבק באיידס, מעקב אפידמיולוגי קשור והדרכות לבריאות הציבור באזור.
הקשרים המסחריים של ארצות הברית עם טרינידד וטובגו תמיד היו חזקים וצמחו באופן משמעותי בשנים האחרונות בעקבות הליברליזציה הכלכלית. חברות אמריקאיות השקיעו יותר ממיליארד דולר בשנים האחרונות - בעיקר בענף הפטרוכימיה, הנפט / הגז והברזל / פלדה. לרבים מהתאגידים הגדולים באמריקה יש קשרים מסחריים עם טרינידד וטובגו, ולמעלה מ-30 חברות אמריקאיות פעילות במדינה. טרינידד וטובגו נהנית מיוזמת האגן הקריבי האמריקני (CBI). שגרירות ארצות הברית מטפחת באופן פעיל את הקשרים הדו-צדדיים ומספקת מספר שירותים מסחריים למשקיעים וסוחרים פוטנציאליים. הסכם כפל מס קיים מאז תחילת שנות השבעים. הסכם חילופי מידע על מס נחתם בשנת 1989, ובשנת 1994 נחתמו הסכם השקעות דו-צדדי (BIT) והסכם זכויות קניין רוחני. ה-BIT נכנס לתוקף בשנת 1996. הסכמים אחרים כוללים הסכמי הסגרה וסיוע משפטי הדדי, שהחלו את תוקפם מאז 1999. הסכם על שיתוף פעולה ימי נחתם בשנת 1996.
ישנו מספר גדול של אזרחי ארצות הברית ותושבי קבע ממוצא טרינידדי שחיים בארצות הברית (בעיקר בניו יורק ופלורידה), השומרים על קשרים תרבותיים חזקים. כ-20,000 אזרחי ארצות הברית מבקרים בטרינידד וטובגו כחופשה או לעסקים מדי שנה, ויותר מ-4,600 אזרחים אמריקאים הם תושבים.
סמואל ל. ג'קסון
סמואל לירוי ג'קסון (באנגלית: Samuel Leroy Jackson; נולד ב-21 בדצמבר 1948) הוא שחקן ומפיק סרטים אמריקאי. לאחר שהיה מעורב בתנועה לזכויות האזרח, החל לשחק בתיאטרון, ולאחר מכן בקולנוע. הוא מוכר בעיקר כניק פיורי ביקום הקולנועי של מארוול. בין סרטיו הידועים "ספרות זולה" ו"שמונת השנואים" של קוונטין טרנטינו, הסאגה השנייה של "מלחמת הכוכבים" ו"מת לחיות 3". הוא שיחק במספר תפקידי משנה, לפני שפגש את מוריו, מורגן פרימן והבמאי ספייק לי. בשנת 1991, לאחר שזכה בפרס בפסטיבל קאן על הופעתו בסרט "קדחת הג'ונגל", החל להופיע בסרטים מצליחים יותר כגון "החבר'ה הטובים", "משחקים פטריוטיים", "רומן על אמת" ו"פארק היורה". בשנת 1994 לוהק לסרט "ספרות זולה", על תפקידו בסרט היה מועמד לזכייה בפרס האוסקר, זכה לביקורות נלהבות ולהכרה בינלאומית.
מאז ג'קסון השתתף בלמעלה מ-100 סרטים, ובהם "מת לחיות 3", "ג'קי בראון", "בלתי שביר", "משפחת סופר-על", "נחשים על המטוס", הטרילוגיה השנייה של "מלחמת הכוכבים", ותפקידים קטנים יותר בסרטיו של קוונטין טרנטינו "להרוג את ביל חלק 2" ו"ג'נגו ללא מעצורים. ג'קסון היה מועמד וזכה בפרסים רבים לאורך הקריירה שלו על תפקידיו השונים בקולנוע ובטלוויזיה.
ביוגרפיה
סמואל ל. ג'קסון נולד בוושינגטון די. סי., וגדל כבן יחיד בצ'טנוגה, טנסי, עם אימו. אביו, אותו פגש פעמיים בלבד במהלך חייו, גר בנפרד מהם, ומת מאוחר יותר מאלכוהוליזם. ג'קסון למד בבתי ספר בהם הייתה הפרדה גזעית בין שחורים ללבנים. החל מכיתה ג' ניגן בקרן יער ובחצוצרה במסגרת מקהלת בית הספר. הוא החל בלימודי ביולוגיה ימית במכללת מורהאוס בג'ורג'יה, ולאחר מכן עבר ללימודי ארכיטקטורה, אך כאשר הצטרף לקבוצת תיאטרון במסגרת לימודיו, החל להתעניין במשחק ושינה את מסלול לימודיו ללימודי דרמה.
פעילות בתנועה לזכויות האזרח
לאחר ההתנקשות במרטין לותר קינג בשנת 1968, נכח ג'קסון בהלווייתו כסדרן. לאחר מכן טס לממפיס והשתתף בצעדת מחאה למען שוויון בין-גזעי. בשנת 1969 החזיקו מספר סטודנטים ובהם ג'קסון במספר חברים מחבר נאמנים של מכללת מורהאוס כבני ערובה, בדרישה לרפורמה בתוכנית הלימודים ובמדיניות המכללה. המכללה הסכימה בסופו של דבר לשנות את מדיניותה, אך ג'קסון הושעה לשנתיים מהמכללה, והורשע בבית משפט על השתתפותו בפעולה.
בתקופת השעייתו עבד כעובד סוציאלי בלוס אנג'לס. כאשר חזר לאטלנטה, פגש מספר פעילים בתנועת הפנתרים השחורים. ג'קסון סיפר כי חש העצמה מפעילותו בארגון, במיוחד כאשר הקבוצה החלה לרכוש אקדחים. אולם, אימו של ג'קסון שלחה אותו חזרה לאטלנטה לפני שהספיק להיות מעורב בעימות מזוין, לאחר שסוכני FBI אמרו לה שהוא ימות תוך שנה אם ימשיך בפעילותו בתנועה רדיקלית זו.
קריירת משחק
ג'קסון החל את דרכו כשחקן תיאטרון, ובהמשך החל לשחק גם בסרטי טלוויזיה. הופעת הבכורה שלו הייתה בסרט ניצול אפרו-אמריקאי. בשנת 1976 עבר מאטלנטה לניו יורק, בה שיחק בהצגות שונות. בתקופה זו התמכר לאלכוהול ולקוקאין, וכתוצאה מכך לא המשיך לשחק בהצגות שעלו בסופו של דבר על בימות ברודוויי. בתחילת דרכו כשחקן קולנוע, קיבל הדרכה מהשחקן מורגן פרימן. בשנת 1981 פגש את הבמאי ספייק לי, ומאוחר יותר קיבל תפקידים קטנים בסרטים שפרימן ביים. בשנת 1990 קיבל תפקיד קטן בסרטו של מרטין סקורסזה, החבר'ה הטובים.
באותה תקופה החמירה התמכרותו לסמים. לאחר שלקח מספר מנות יתר של הרואין, הפסיק להשתמש בו, וחזר להשתמש בקוקאין. בסופו של דבר הכניסה אותו משפחתו למכון גמילה בניו יורק. כאשר התנקה מסמים וסיים את טיפול הגמילה, הופיע ג'קסון בסרט קדחת הג'ונגל, וגילם דמות של מכור לקוקאין, תפקיד אותו תיאר כ"קתרטי", עקב החלמתו מההתמכרות שלו באותה תקופה. הופעתו בסרט זה היוותה פריצת דרך עבורו כשחקן, ולאחר מכן החל לשחק בסרטים מצליחים ומוכרים יותר כגון משחקים פטריוטיים (עם האריסון פורד), מת לצחוק (הסרט הראשון בו קיבל תפקיד ראשי), וסרטו של סטיבן ספילברג, פארק היורה, בו שיחק את ריי ארנולד.
שנות ה-90 ושנות ה-2000
ג'קסון קיבל הכרה בינלאומית כאשר הופיע בסרטו של קוונטין טרנטינו "ספרות זולה", שבו גילם את הרוצח השכיר ג'ולס ויניפילד. ג'קסון הופתע לגלות שהתפקיד נכתב על ידי טרנטינו במיוחד עבורו. אף שהיה זה סרטו ה-13, זיכה אותו התפקיד לראשונה בהכרה בינלאומית. ג'קסון זכה על תפקידו בסרט בשבחי המבקרים, במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב, ובפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
אחרי תפקידו ב"ספרות זולה", קיבל ג'קסון הצעות רבות לתפקידים דומים, והשתתף במספר סרטים כושלים, עליהם קיבל ביקורות צוננות. בסופו של דבר השתתף בשני שוברי קופות, עת להרוג, עליו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב, ומת לחיות 3. הופעתו בסרטים אלה הפכו אותו לשחקן שובר קופות, והוא קיבל תפקידים ראשיים בסרטים שונים כגון ג'קי בראון, ספרה והמתווך. בשנת 1999 שיחק בתור מייס ווינדו בטרילוגיה השנייה של מלחמת הכוכבים. בשנת 2000 זכה ג'קסון בכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, והמשיך לשחק בעשרות סרטים במשך כל העשור הראשון של שנות ה-2000.
ב-2008 חתם ג'קסון על חוזה מיוחד עם מארוול קומיקס, שעל פיו יגלם את דמות הקומיקס ניק פיורי בתשעה סרטים שונים של מארוול. ניק פיורי הוא סוכן מיוחד שעומד בראש סוכנות S.H.I.E.L.D הבדיונית ביקום מארוול. ג'קסון כבר הופיע בשבעה סרטים מתוכם: "איירון מן" (2008), "איירון מן 2" (2010), "תור" (2011), "קפטן אמריקה" (2011), "הנוקמים" (2012), "קפטן אמריקה: חייל החורף" (2014) ו"הנוקמים: עידן אולטרון" (2015) ועוד. בשנת 2015 שיחק בסרט משימה סוף לצד היילי סטיינפלד ולצד ג'סיקה אלבה. באותה שנה חבר שוב לבמאי טרנטינו, ושיחק תפקיד ראשי במותחן-מערבון "שמונת השנואים". ב-2016 גילם את תפקיד הרשע בסרט "המעון של מיס פרגרין לילדים משונים". הוא שב לתפקידו של פיורי ב-2019 עם "קפטן מארוול" ועם הסרט "ספיידרמן: רחוק מהבית".
באותה שנה שיחק את הנבל הראשי בסרט "קינגסמן: השירות החשאי".
בשנת 2017 השתתף בסרט ההרפתקאות "קונג: אי הגולגולת", אשר מהווה אתחול לסדרת סרטי קינג קונג; סרט הפעולה "XXX: הילוך גבוה" לצד וין דיזל, נינה דוברב וטוני קולט ובסרט קומדיית הפעולה שומר הראש והמתנקש שיחק את המתנקש לצד ראיין ריינולדס.
בשנת 2020 לוהק שוב לתפקידו כניק פיורי למיני-סדרה "פלישה סודית" המבוססת על אירועי "פלישה סודית" מאת מארוול קומיקס עבור שירות הזרמת המדיה של אולפני וולט דיסני, "דיסני+", שם תעלה הסדרה במהלך 2022.
חיים אישיים
ג'קסון נישא לשחקנית לטניה ריצ'רדסון, אותה פגש בעת לימודיו במכללת מורהאוס, בשנת 1980. בשנת 1982 נולדה להם בת בשם זואי, ומאז הם מתגוררים בלוס אנג'לס. ג'קסון משחק גולף, והוא דואג להכניס סעיף לחוזים בסרטים בהם הוא משחק, שיאפשר לו לשחק גולף בזמן צילומי הסרט. כמו כן, הוא חובב ספורט ומעריץ את קבוצת הכדורסל הקנדית טורונטו ראפטורס וקבוצת הכדורגל האנגלית ליברפול.
בשנת 2020 רשת Epix שידרה סדרת טלוויזיה תיעודית, Enslaved, בה הוא מככב ומפיק לצדו של שמחה יעקובוביץ', בחקר תולדות סחר העבדים כולל מחקר על מוצאו של ג'קסון עצמו עד לאבות אבותיו בגבון.
דלק סיבירי
אטימולוגיה
השם צובל מקורו בשפות הסלאביות והוא נכנס אל השפות המערב אירופאיות דרך סחר הפרוות בימי הביניים המוקדמים. כך המילה соболь (sobol) ברוסית והמילה soból בפולנית הפכו ל: Zobel בגרמנית; sabel בהולנדית; zibeline בצרפתית; cibelina או cebellina בספרדית; soopeli בפינית; zibelina בפורטוגזית; zibellina בלטינית; sabellum באנגלית וצוֹבֶּל בעברית.
המונח הפך לתיאור כללי לבעלי חיים בעלי פרווה שחורה, כמו חתולים וארנבים. וגם הצבע השחור בהרלדיקה מגיע מאותו השורש.
מאפיינים
צובלים הם אוכלי כל, הניזונים בעיקר ממכרסמים קטנים כגון עכברים וסנאים. הם משתמשים בכישורי מארב המתבססים על שמיעה חדה. בהיעדר טרף זמין, הצובל יכול לשרוד על גרגירי יער, דבש ובלוטים. במהלך הלילה ובסופות שלגים, כאשר הטרף אינו נפוץ, הצובל גר לרוב במחילה צרה המוגנת מפני אויבים טבעיים.
הצובלים החיים בטבע הם חיות טריטוריאליות ויכולים לתקוף בני אדם המתקרבים אליהם.
פרוותו של הצובל נחשבת משובחת במיוחד בשל העובדה שהיא רכה למגע בכל כיוון שמברישים אותה. עובדה זו עשתה אותו למבוקש בתעשיית הפרוות, וצובלים מגודלים או ניצודים לצורך שימוש בפרוותם השחורה או החומה-כהה, בין השאר בשטריימלים (כובעי פרווה), מעילים ועוד.
על אף שמם, מכחולי שיער צובל המשמשים כמכחולי עלית בציור בצבעי מים או שמן, אינם עשויים מפרוות צובל אלא מפרוותו של בן משפחה קרוב אחר - החמוס הסיבירי.
על שמם קרויים דגמי הרכב גא"ז סובול המיוצרים ברוסיה במפעלי גא"ז.
הרפתקאות הברון מינכהאוזן
הרפתקאות הברון מינכהאוזן (באנגלית: The Adventures of Baron Munchausen) הוא סרט הרפתקאות קומי בריטי משנת 1988, בבימויו של טרי גיליאם, בכיכובם של ג'ון נוויל, שרה פולי, אריק איידל, ג'ונתן פרייס, אוליבר ריד, ואומה תורמן.
עלילת הסרט, אשר נכתב על ידי גיליאם וצ'ארלס מק'קיאוון, מבוססת על סיפורי מעשיות אודות האציל הגרמני מהמאה ה-18 הברון מינכהאוזן, ומעלליו במהלך המלחמה נגד האימפריה העות'מאנית. הסרט זכה לביקורות משבחות, אבל נחל כישלון בקופות הכרטיסים.
סכין גילוח
סכין גילוח הוא סכין המשמש לפעולת הגילוח, כלומר סכין שמטרתו הסרת שיער מהגוף.
ברוב הסכינים המודרניות הלהב של סכין הגילוח ניתן להחלפה על פי צורך בעקבות בלאי. היום בשוק נמכרים סכיני גילוח בעלי מספר להבים מקבילים (בדרך כלל 2–6).
סוגים שונים של סכיני גילוח
ישנם מספר סוגים של סכיני גילוח, אשר מיועדים לאזורי גוף שונים (כגון פנים, בית שחי, מפשעה או רגליים). כמו כן, ישנם סכיני גילוח המיועדים לגברים וסכיני גילוח המיועדים לנשים.
צדביטה זאגרב
צדביטה זאגרב (בקרואטית: KK Cedevita Zagreb) הייתה קבוצת כדורסל קרואטית מהעיר זאגרב, ששיחקה בליגת העל הקרואטית, וב.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1991, השתתף בליגה הקרואטית הבכירה מאז עונת 2002/03 ובבמפעלים אירופאים מעונת 2003/04. בעונות 2006, 2010, 2011 הגיעה הקבוצה לחצי גמר הגביע הקרואטי. בעונת 2010/11 הקבוצה הגיעה עד לגמר הפלייאוף והפסידה את אליפות קרואטיה לק.ק זאגרב. ובנוסף, הגיעה הקבוצה גם לחצי גמר היורוקאפ והפסידה לאוניקס קאזאן.
בעונת 2011/12 זכתה הקבוצה בגביע הקרואטי הראשון בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת ק.ק. זאגרב. בנוסף הגיעה הקבוצה עד לגמר הליגה האדריאטית והפסידה לקבוצת מכבי תל אביב 87-77. ובסיום העונה הפסידה בגמר הפלייאוף לציבונה זאגרב 3-1.
בעונת 2013/14, עם המאמן יסמין רפשה זכתה בדאבל הראשון בתולדותיה כאשר זכתה לראשונה באליפות קרואטיה (לאחר 0-3 בסדרת הגמר מול ציבונה זאגרב) ובגביע השני שלה (לאחר ניצחון 68-86 בגמר מול ק.ק. זאגרב). כמו כן העפילה שוב לגמר הליגה האדריאטית אך שוב הפסידה. בגמר הסופרקאפ הקרואטי הפסידה לציבונה 82-61.
ההיכל הביתי של הקבוצה הוא סוטינסקה ורלה הנמצא בשכונת פודסוסד. ובעל קיבולת של 2,000 מקומות ישיבה. במסגרת היורוקאפ עוברת הקבוצה לארח בהיכל דראזן פטרוביץ' המכיל 5,400 מקומות.
בקיץ 2019 התמזגה הקבוצה עם אולימפיה ליובליאנה, וכעת נקראת צדביטה אולימפיה מהעיר ליובליאנה.
אטלנטיק סיטי
אטלנטיק סיטי (באנגלית: Atlantic city) היא עיר במחוז אטלנטיק בניו ג'רזי, ארצות הברית. העיר ידועה בשל הטיילת שלה, חופיה ותרבות ההימורים המפותחת שבה. שמות רחובותיה הופיעו על הגרסה האמריקאית של משחק הקופסה "מונופול".
העיר שוכנת על האי אבסקון על חוף האוקיינוס האטלנטי. לפי מפקד האוכלוסין, בשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 39,558 תושבים, ואוכלוסיית המטרופולין מנתה 275,549 תושבים.
היסטוריה
אטלנטיק סיטי התאגדה כעיר בשנת 1854, ומראשית דרכה תפקדה כעיר נופש. באותה שנה נפתחה לתנועה מסילת הרכבת מקמדן, הסמוכה לפילדלפיה, לאטלנטיק סיטי, מה שאפשר תנועה של מבקרים רבים ועזר לצמיחת ענף התיירות בעיר.
הטיילת
הטיילת הראשונה באטלנטיק סיטי נבנתה ב-1870, לאורך חלק מהחוף, כדי לעזור לבעלי המלונות למנוע כניסת חול. אורך הטיילת היה, לפני ההוריקן בשנת 1944, כ-11 קילומטרים, והיא נמשכה מאטלנטיק סיטי ללונגפורט, דרך ונטנור ומרגייט. אורך הטיילת כיום הוא כ-7 קילומטרים ורוחבה 18 מטרים. הטיילת מחוזקת בעזרת ברזל ובטון. בצערוף טיילת ונטנור, המחוברת אליה, אורכה הוא 9.25 קילומטרים.
מזחים
מזח אושן, מזח השעשועים הראשון בעולם, נבנה באטלנטיק סיטי בשנת 1882. מזחים מפורסמים אחרים שבאטלנטיק סיטי הם מזח הברזל, כעת בשימוש כמזח שעשועים (נבנה בשנת 1898) ומזח מיליון הדולרים (נבנה בשנת 1906) כעת מזח הקניון של סיזרז.
מלונות היסטוריים
במהלך תחילת המאה ה-20 באטלנטיק סיטי היה גל פיתוח ובניין גדול. מרבית בתי האירוח הצנועים שקישטו את הטיילת הוחלפו במלונות מפוארים. שניים מהמלונות המפורסמים יותר שבעיר הם מלון המאלבורת'-בלנהיים ומלון טריימור.
ב-1903, ג'ושיה וייט השלישי קנה פיסת אדמה ליד שדרת אוהיו והטיילת ובנה את בית מאלבורת' בסגנון המלכה אן. המלון הצליח, ובין השנים 1905-1906 הוא החליט להרחיב את המלון וקנה פיסת אדמה נוספת הסמוכה למלון. ובמטרה להפוך את מלונו לנושא שיחה, שכר וייט את חברת הארכיטקטורה של רייס ומק'לנהן. החברה החליטה להשתמש בבטון מזוין (חומר בנייה חדש שהומצא על ידי ז'אן לואיס למברט ב-1848). הסגנון המורי והספרדי של המלון עם הכיפה והארובות המפורסמות שלו סימל את ההתקדמות בנושא בניית המלונות באטלנטיק סיטי. וייט קרא למלון החדש שלו "בלנהיים" ואיחד את שני המלונות שלו למלון מאלברות'-בלנהיים.
מלון הטריימור ממוקם בפינה של שדרת אילנויס והטיילת. התחיל בשנת 1879 כבית אירוח קטן, וגדל על ידי סדרה של הרחבות לא מסודרות. בשנת 1914, בעל המלון, דניאל וייט, לומד מניסיונו של מלון מאלבורת'-בלנהיים, ושכר את החברה של פרייס ומק'לנהן כדי לבנות מלון גדול יותר. בגובה שש עשרה קומות, מלון הלבנים בעל הגג הזהוב יהפוך לאחד ציוני הדרך המפורסמים ביותר של אטלנטיק סיטי.
אחד אחרי השני, מספר רב של מלונות נבנו לאורך הטיילת, ביניהם הברייטון, צ'לסי, שלבורן, אמבסאדור, ריץ קרלטון, מייפלואר, בית מאדיסון ועוד. עד שנת 1930, הקלארידג', המלון הגדול האחרון בעיר לפני פתיחת בתי הקזינו, פתח את דלתותיו. מלון בקלארידג' בעל 400 החדרים נבנה בשותפות שכללה את הקבלן הפלידלפי המפורסם, ג'ון מק'שיין. בגובה 24 קומות, המלון נקרא עד היום "גורד השחקים ליד הים".
אוטובוסים ורכבות
אטלנטיק סיטי מחוברת לעולם החיצון במספר דרכים. קו הרכבות אטלנטיק סיטי שעובר מפילדלפיה דרך כמה קהילות בדרום ניו ג'רזי יש לתחנת הרכבת של אטלנטיק סיטי במרכז הכנסים שבה. בתוך העיר, תחבורה ציבורית מסופקת בשבעה מסלולי רכבות.
ב-20 ביוני 2006, ועדת התחבורה של ניו ג'רזי אישרה תקופת מבחן של שלוש שנים על קו אקספרס בין אטלנטיק סיטי לניו יורק. זמן הנסיעה הממוצע היה שעתיים וחצי עם מספר עצירות והייתה חלק מהשקעת הענק של בתי הקזינו באטלנטיק סיטי.
תחנת האוטובוסים המרכזית שבאטלנטיק סיטי היא ביתם של חברות אוטובוסים מקומיות וארציות וכלל ארציות.
כבישים מהירים
גישה לעיר בעזרת מכונית היא הכביש המהיר של אטלנטיק סיטי (באורך 70 קילומטרים בקירוב), כביש ארצות הברית 30 (או בכינויו "הורס פייק"). באטלנטיק סיטי יש כמות גדולה של מוניות ומוניות שירות המספקות גישה בין בתי הקזינו ושאר העיר.
מטוסים
טיסות מסחריות משרתות את אטלנטיק סיטי דרך שדה התעופה הבינלאומי באטלנטיק סיטי, שממוקם 14 קילומטר מצפון-מערב לעיר. ניתן גם לטוס לשדה התעופה הבינלאומי בפילדלפיה ולנסוע בכבישים או ברכבות כדי להגיע לעיר.
שולמית גולדהבר
שולמית גולדהבר (בגרמנית: Sulamith Goldhaber; 4 בנובמבר 1923 – 11 בדצמבר 1965) הייתה פיזיקאית אנרגיות גבוהות ומומחית בינלאומית בנושא האינטראקציות בין קאונים לבין נוקליאונים. גולדהבר הייתה האדם הראשון לצפות באינטראקציות גרעיניות של האנטיפרוטון.
קורות חיים
גולדהבר נולדה בווינה אוסטריה וגדלה בארץ ישראל של המנדט הבריטי כאשר משפחתה עלתה לארץ. היא למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם פגשה והתחתנה עם הפיזיקאי גרסון גולדהבר. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית עם תואר שני והיגרה לארצות הברית עם בעלה ללימודי דוקטורט.
הנצחה
אוניברסיטת תל אביב מקיימת קולקוויום לזכרה.
בניין וסטרן יוניון טלגרף
בניין וסטרן יוניון טלגרף (באנגלית: Western Union Telegraph Building) היה גורד שחקים ששכן בברודוויי 195 ברובע הפיננסי של מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין היה בן 10 קומות (מעל 2 מרתפים וקומת הקרקע) והתנשא לגובה 70 מטרים. הוא תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט, עם שינויים על ידי הנרי ג'יינוויי הארדנברג, ושימש כמטה המשרדים של חברת וסטרן יוניון טלגרף עד הריסתו ב-1914. יש הרואים בו כגורד השחקים הראשון בעיר.
בשנת 1890 נהרסו 5 הקומות העליונות בשריפה, בעוד קומת הקרקע ו-5 הקומות התחתונות נותרו ללא פגע. הארדנברג תכנן את השיקום, שכלל בניית 4 קומות וגג שטוח למבנה, והוא הושלם בשנת 1891. AT&T, שרכשה את בניין וסטרן יוניון טלגרף, החליטה להרוס את הבניין ולבנות על אותו מגרש בניין בן 29 קומות, שהושלם ב-1916. בניין וסטרן יוניון הישן נהרס בין השנים 1912–1914, וחברת וסטרן יוניון אכלסה את הבניין החדש עד 1930.
אתר
בניין וסטרן יוניון שכן בפינה הצפון-מערבית של צומת הרחובות ברודוויי ודיי ברובע הפיננסי של מנהטן תחתית בניו יורק. במקור, החזית המזרחית של הבניין פנתה לרחוב ברודוויי ואורכה היה 23 מטרים. חזיתו הדרומית פנתה לרחוב דיי ואורכה היה 46 מטרים. אורך המגרש בצד האחורי של האתר, במערב, היה מעט רחב יותר, באורך של כ-24 מטרים. המגרש עליו קם הבניין היה בגודל של חמישה מגרשים שאוחדו: שלושה בברודוויי, כל אחד בגודל 7.6 על 30.5 מטרים, ושניים ברחוב דיי, כל אחד בגודל 7.6 על 23.8 מטרים. רחוב דיי השתפל כלפי מטה הרחק מברודוויי, כך שרצפת קומת המרתף שלו הייתה כחצי מפלס מתחת לרחוב ברודוויי בצד המזרחי של המגרש, ואילו בצד המערבי של המגרש הייתה באותו המפלס של רחוב דיי. כאשר בניין וסטרן יוניון שופץ בשנת 1890, נרכש מגרש נוסף ברחוב דיי, בגודל 7.6 על 30.5 מטרים, להרחבה עתידית.
עיצוב
הבניין היה בן עשר קומות (כולל עליית גג בת חצי קומה), והתנשא לגובה של 70 מטרים, בהתחשב במגדל השעון שלו. גובה הקירות החיצוניים, מתחת לגג מנסארד, היה 43 מטרים. קומת הקרקע נחשבה למרתף מוגבה במלואו, ומספור הקומות החל מעל קומת הקרקע. מגדל השעון הפך את בניין וסטרן יוניון לאחד המבנים הגבוהים ביותר בעיר ניו יורק, כנסיית השילוש הקדוש, בניין ניו יורק טריביון ומגדלי גשר ברוקלין. בתקופת סיום הבנייה של בניין וסטרן יוניון, הבניינים הגבוהים ביותר בעיר, בדרך כלל, לא עלו בגובהם על שש קומות, וצריחי הכנסייה התנשאו רק לגובה של בניין בן 9 קומות. זה יוחס לעובדה שהמעלית הייתה עדיין טכנולוגיה חדשה יחסית.
חזית
החזית חולקה, במקור, לשלושה חלקים אופקיים: בסיס, חלק אמצעי וכותרת. עיצוב זה בא בהשראת העמודים באדריכלות הקלאסית ונועד להדגיש את חלקיו השונים של הבניין. בלוקי הגרניט ששימשו לבניית הבניין הגיעו מקווינסי, מסצ'וסטס וריצ'מונד, וירג'יניה, בעוד הלבנים הגיעו מבולטימור. מעל הבסיס היו ספנדרלים בין החלונות בכל קומה בין העמודים התומכים האנכיים, שהפרידו בין החזיתות למפרצים הבולטים ממישור החזית. בחזית הפונה לרחוב ברודוויי, תוכננו העמודים התומכים השני והחמישי מדרום להיות רחבים יותר, ובכך לתמוך בגג מנסארד ובמגדל השעון. באופן כללי, העיטורים על בניין וסטרן יוניון לא היו, בדרך כלל, בולטים כמו הרכיבים המבניים העיקריים שלו.
בקומות השלישית עד השישית, הקירות חופו ברצועות אופקיות מתחלפות של לבני בולטימור וגרניט ריצ'מונד. החלק האמצעי בחזית הייתה שונה חזותית מזו של הבסיס, עם חומרים שהיו קלים יותר, זולים יותר ואחידים יותר בדוגמתם. בקומה השישית היו חלונות נמוכים ומעליה מרפסת עם מעקות ברזל. הקירות החיצוניים של הקומה השביעית, בגובה המרפסת, תוכננו להכניס אור לאותה קומה, וכן להפחית את העומס על הקירות בקומות שמתחת.
ב-1890 נשרפו כליל הקומות השישית והשביעית וגג מנסארד. הם נבנו מחדש במסגרת השיקום, שכלל בניית 4 קומות עם גג שטוח. הקומות העליונות המשוחזרות עוצבו בסגנון שונה במובהק בהשוואה לקומת הקרקע ו-5 הקומות הנמוכות. בשונה מהבסיס והחלק האמצעי, בקומות העליונות לא היו רצועות חיפוי גרניט. מעל הקומות השישית עד השמינית היו חלונות קשת חצי עגולים וחלונות קשת חצי עגולים קטנים יותר בקומה התשיעית. כדור הזמן הונח בכלוב על גבי הגג השטוח, כ-91 מטרים מעל פני הרחוב.
מאפיינים
מבנה העל היה עשוי ברובו ממתכת. העמודים הגליליים, עשויים ברזל יצוק, תמכו את קורות הרצפות, שגובהן היה 250 מילימטרים. הבניין פורסם כעמיד בפני אש, תוך שימוש בכמות מינימלית של עץ בלבד. עם זאת, מבנים דומים עם עמודי ברזל קרסו במהלך השרפה הגדולה של שיקגו ב-1871, בין אם בגלל חום קיצוני או כאשר הם צוננו באופן מיידי על ידי מים מצינורות כיבוי אש. אף על פי כן, שלד הפלדה נותר חשוף בבניין וסטרן יוניון, והוא שרד במידה רבה את השריפה של 1890. גג מנסארד נבנה מקורות ברזל, הנתמכות רק לאורך הקירות החיצוניים, ובכך הפחית את מספר העמודים הפנימיים בחללי הקומה השביעית. מסבכי הברזל, שתמכו בחלק העליון של גג מנסארד היו באורך 20 מטרים.
הרצפות נתמכו גם בקשתות לבנים שמוקמו בין קורות הברזל בגודל 250 מילימטרים. רצפות הלבנים רוצפו באריחי אבן מלאכותיים של Beton Coignet, מוקפים בשוליים של אריחים אנקוסטיים. המסדרונות חופו כולם באריחים אנקוסטיים. בבניין וסטרן יוניון נבנו גם מחיצות פנימיות מגבס ותקרותיו טוייחו.
פנים
בניין וסטרן יוניון שימש כמטה משרדים תאגידי ראשי, עם מחלקות תפעוליות ופקידות. היו לו 2 מפלסי מרתף. מפלס המרתף הראשון הכיל את חדר האריזה של מחלקת האספקה, שבו הסחורות היו מגוונות ונארזו בו פריטים שונים, ואילו המרתף השני הכיל את חדר המכונות. בקומת הקרקע היו מחלקות רבות. ללשכת האוצר הייתה כניסה נפרדת מברודוויי וקמרון מתחת לגרם מדרגות הכניסה הראשית. בצמוד לדלת הראשית היה מעבר ציבורי באורך 24 מטרים וברוחב 5.8 מטרים, שנמשך ממערב למזרח במקביל לרחוב דיי. בצד אחד של מבואת הכניסה היה דלפק מהגוני רציף עבור מחלקות הכבלים, ההודעות הכלליות, העיר והמשלוח של וסטרן יוניון. המבואה קישרה ללובי המעלית ולחדר המתנה לנשים. בקצה האחורי, או המערבי, של קומת הקרקע הייתה מחלקת האספקה ומשרדו של שומר החנויות. משטח רצפת קומת הקרקע רוצפה באריחים אנקוסטיים ובפסיפס. הקומה הראשונה והשנייה שימשו במקור כקומות להשכרה, ובקומות השלישית עד החמישית נמצאו משרדים שונים.
בקומה השישית המקורית היה חדר הסוללות, שהכיל את חוטי הטלגרף הנכנסים והיוצאים מהבניין וכן אלפי תאי כוח שהזינו את הטלגרפים. גובה קומה זו היה 2.7 מטרים והיא הוארה באור טבעי באמצעות חלונות נמוכים. חוטים נכנסו לחדר הסוללה מהמרפסת המקיפה את הקומה השביעית. בקומה השישית היו גם חדרי ארונות למפעילים. חדר הסוללות הועבר למרתף השני בטרם השריפה ב-1890.
הקומה השביעית המקורית, שהכילה את חדר ניתוח הטלגרף, הייתה במידות של 44 על 21 מטרים ותקרתה הייתה בגובה 7.0 מטרים. הקומה השביעית הייתה נקייה ברובה מעמודים פנימיים, למעט 4 עמודי ברזל בקצה המזרחי שלה, שתמכו במגדל השעון. היא גם הייתה מוארת היטב, עם יותר מ-40 חלונות בכל היקפה ותאורת גז משלימה. בצד הצפוני של החדר הייתה מרכזייה, באורך של 7.9 מטרים וברוחב 1.7 מטרים, אשר חוברה ל-300 חוטי טלגרף בסך הכל. היו בה גם יותר מ-80 שולחנות מהגוני למפעילים, כל אחד מחולק לארבעה חלקים על ידי מחיצות זכוכית. גברים ונשים עבדו בחלקים מופרדים של החדר והופרדו על ידי מחיצה בגובה של 2.4 מטרים. בתקרת חדר ניתוח הטלגרף בקומה השביעית היה פרסקו שתיאר את השמיים.
הקומות השמינית עד העשירית המקוריות שימשו כחדרי עובדים ומחסנים. הקומה השמינית הכילה במקור את מחלקת הנהלת החשבונות, חדרי ארוחת צהריים של מפעילים, משרדי ה-New York Associated Press, ומיכל מים בקיבולת של 19,000 ליטרים. בקומה התשיעית היו המטבח, חדרי הכביסה והייבוש, המקררים וחדרי האוכל לעובדים. הקומה העשירית הכילה מחסן הודעות ומיכל מים נוסף. גרם מדרגות הוביל מהקומה העשירית אל מגדל השעון.
כאשר הקומות השישית עד העשירית המקוריות נהרסו ב-1890, הם הוחלפו בארבע קומות עם גג שטוח. הקומה השישית החדשה הפכה למשרדים, בעוד שחדרי ניתוח הטלגרף חולקו בין הקומה השביעית והשמינית החדשה. גודלם של חדרי הניתוח החלופיים היה 61 על 23 מטרים והם היו מוארים בשלושים ושישה חלונות גדולים. בקומה השביעית הייתה גם מחלקת חדשות מסחרית. בכל חדרי ניתוח הטלגרף היו עשר מרכזיות. הקומה התשיעית החדשה הפכה למסעדה, מטבח וחדרי משרתים.
שירות ומעליות
במרתף היו 6 דודי קיטור של 40 כוחות סוס (30 קילוואט) כל אחד; שלושה שימשו לחימום הבניין, בעוד ששלושת האחרים שימשו להפעלת המכונות, כולל המעליות, הצינורות הפנאומטיים ומתקני הרמה. בקומה זו היו 18 בארות, שכל אחת מהן הייתה בעומק 15 מטרים, והגיעה עד לשכבת המים שמתחת לשכבה התחתונה של השכבה אטומה בקרקע. הבארות לספק יחד כמות של 1,100 ליטר מים בדקה. המשאבות יכלו לספק 3,800 ליטר בדקה למיכלי מים שבקומות העליונות. הבארות נבנו מכיוון שפוסט או וסטרן יוניון הניחו שאמת המים קרוטון לא תספק מספיק מים במקרה של שריפה.
בניין וסטרן יוניון תוכנן ונבנה עם 3 מעליות נוסעים ומעלית משא אחת. מעליות הנוסעים עברו בין הלובי בקומת הקרקע לקומה החמישית, בעוד שמעלית המשא הקטנה יותר הופעלה באמצעות קיטור ושירתה את הקומות שבין המרתף לקומה העשירית. שתיים ממעליות הנוסעים, לשימוש הציבור, הונעו באמצעות קיטור ויכלו להעלות 18 נוסעים כל אחת. מעלית הנוסעים השלישית, בלעדית לעובדי וסטרן יוניון, יכלה להעלות 14 נוסעים והיא הונעה במקור באמצעות הידראוליקה. למפעילי מעלית העובדים ההידראולית היה קשה לשלוט בה, ולכן ב-1891 הוחלפה במעלית קיטור. בנוסף, גרם מדרגות ברזל חיבר את כל הקומות. גרם המדרגות גם סיפק גישה למגדל השעון.
תכנון ובנייה
וסטרן יוניון יצאה, עד מהרה, מהמטה שלה בברודוויי 145, והחליטה לחפש מטה במשרדים חדש בהנהגת הנשיא ויליאם אורטון ובעל המניות הראשי קורנליוס ואנדרבילט השני. תחילה ניסתה החברה לרכוש את בית אסטור, מול בית הדואר של העירייה ובית המשפט שמצפון לו, אולם ניסיון הרכישה לא צלח. עד מרץ 1872, וסטרן יוניון רכשה קרקע בפינה הצפון-מערבית של ברודוויי ורחוב דיי, ושילמה $840,000 לתומאס ו. אוונס, רופא השיניים של הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי. החברה ביקשה להקים מבנה בן עשר קומות שבו היא תתפוס שלוש מהקומות. לפי הסופר האדריכלי רוברט א.מ. שטרן, המבנה ישמש גם כ"ייצוג גלוי של ההגמוניה הווירטואלית של וסטרן יוניון בתחומה ומוצקות המנהיגות שלו". מנהלי החברה הצביעו באפריל 1872 לגייס 1.5 מיליון דולר בהנפקת איגרות חוב לבניית הבניין.
וסטרן יוניון ערכה תחרות אדריכלית לתכנון ועיצוב הבניין. התחרות, שהוכרזה במרץ 1872, הייתה פתוחה רק לאדריכלים מוזמנים נבחרים, שהגישו תוכניות ללא שמותיהם. לאחר הגשת הסקיצות הראשוניות, וסטרן יוניון ביקשה תוכניות מפורטות מ-3 מתחרים איתם רצתה להמשיך את התחרות. וסטרן יוניון לא התחייבה לשלם שכר טרחה לאדריכל הזוכה, ולכן שלושת האדריכלים המוזמנים סירבו להמשיך ולהשתתף. ג'ורג' פוסט זכה בתחרות ביולי, אך לא לפני שהתעוררה מחלוקת עם וסטרן יוניון על תשלום שכר טרחה. שכר הטרחה היה עניין מרכזי עבור פוסט, שנאבק לשלם את שכר הדירה הגבוה במשרדו בבניין אקוויטבל לייף. ב-8 באוגוסט, זמן קצר לאחר שפוסט נבחר כאדריכל, החלה העבודה על היסודות.
התכתבויות בין פוסט ואורטון הצביעו על כך שתוכניות המרתפים הוכנו במלואן עד סוף אוגוסט 1872. קבלנים החלו להגיש הצעות לעבודות המרתף בספטמבר, והגרניט ששימש לבניית המרתף הוכן חודשיים לאחר מכן. במרץ 1873 נבחר הקבלן הראשי. תוכניות הבנייה המקוריות ציינו כי הבניין יהיה רק בגובה 9 קומות, אך בסופו של דבר הוא נבנה עם 10 קומות, למעט קומת הקרקע, שנחשבה למרתף מוגבה במלואו. בתכנון, בניית הבניין הייתה אמורה להסתיים באמצע 1874, אבל באותה עת העבודה הגיעה רק לקומה השביעית. משלוחי הגרניט ריצ'מונד עוכבו בגלל שיטפון במחצבה שבה נרכש הגרניט. הבניין היה מוכן לאכלוס ב-1 בפברואר 1875. בסך הכל בנייתו עלתה 2.2 מיליון דולר.
שימוש
עם פתיחת הבניין, הקומה הראשונה והשנייה הושכרו לשוכרי משרדים. חדר אחד בקומה הראשונה אוייש על ידי עורך העיתון של חברת וסטרן יוניון טלגרף, ה-Journal of The Telegraph, הקומות השלישית עד החמישית אויישו על ידי המנהלים של וסטרן יוניון; החשמלאי, המבקר, לשכת התעריפים ומשרדי המפקחים הכלליים; וחברת טלגרף הזהב וחברת הסטוק טלגרף. בפינה הצפון-מזרחית של הקומה השלישית היה משרדו של נשיא וסטרן יוניון. בתחילה, חדר ניתוח הטלגרף תוחזק על ידי 290 מפעילים, מתוכם 215 גברים ו-75 נשים. חדר ניתוח הטלגרף פעל 24 שעות ביממה. על פי ספר משנת 1879, החדר היה מאויש על ידי יותר מ-300 מפעילים בשעות היום ועל ידי 100 מפעילים בלילה.
בשנת 1883 הותקנה תאורה חשמלית בבניין, והחליפה את מערכת תאורת הגז שהייתה בשימוש קודם לכן. עד 1886, וסטרן יוניון תפסה את כל שטחי הקומה הראשונה וחלק גדול משטחי הקומה השלישית. כל הקומה החמישית וחלק ניכר מהקומה הרביעית הושכרו לחברות אחרות. הגג ניזוק קלות בשריפה משנת 1889, תקרית שתוארה על ידי כלי התקשורת המחישה את איכות חומרי העמידות בפני אש שבבניין. עד 1890, חמש הקומות הנמוכות ביותר הושכרו לסוכנות הידיעות של ניו יורק ומערכות רכבת רבות.
ב-18 ביולי 1890, הגג והקומות העליונות נהרסו כליל בשריפה, אשר על פי ההערכות נגרמה מחוטי חשמל פגומים. המבנה היה מצויד באופן גרוע להגנה מפני שריפות, שכן הוא הכיל חפצים דליקים במחסנים שלו, והיו לו מעט דרכי מילוט ויציאה. הקומה החמישית, הקומה הגבוהה ביותר ששרדה את השריפה, פונתה כדי לפנות מקום לחדר זמני עבור ניתוח הטלגרף, אך חלקו הנותר של הבניין ניזוק מהמים ששימשו לכיבוי השריפה. בעוד שהשריפה עצמה לא גרמה למוות, פועל לפינוי פסולת מת לאחר מכן כאשר מגלשה זמנית לפינוי פסולת נפלה עליו. ארבעה ימים לאחר השריפה חזרו העובדים לעבודה. פקידי וסטרן יוניון שכרו את פוסט כדי לסקור את הבניין ולקבוע כיצד יתוקן החלק העליון של הבניין. בסופו של דבר, וסטרן יוניון החליטה להרוס את חמש הקומות העליונות ולבצע שיקום שיכלול בניית 4 קומות עם גג שטוח. הארדנברג נשכר לתכנון השיקום, שהושלם ב-1891, וב-1892 אנשי תקשורת זכו לקיים סיור בחדר הניתוח החדש. הבניין המורחב תפס מגרש נוסף ברחוב דיי 14–18 בנוסף למגרש עליו עמד הבניין הישן.
הריסה
בעשור הראשון של המאה ה-20, וסטרן יוניון החלה לקנות מגרשים אחרים באותו בלוק. בשנת 1909 נרכשה וסטרן יוניון על ידי AT&T, ובשנה שלאחר מכן, חשפה AT&T תוכניות לשיפוץ משרדי וסטרן יוניון "למען אירוח הציבור ורווחתם" של העובדים. בנובמבר 1911 הציע ויליאם ו. בוסוורת' לוועדה לתכנן בניין מטה בברודוויי 195. הוא יזם תוכניות לבניין בן 29 קומות עם חזית לבנים הפונה לרחוב ברודוויי מרחוב דיי לרחוב פולטון, שייבנה על שטח המגרש של בניין וסטרן יוניון ובנוסף, על המגרשים הנוספים שנרכשו. כדי למזער את ההפרעה לפעילותה של וסטרן יוניון, הבניין החדש אמור היה להיבנות במספר חלקים, ותאגיד בורדווי 195 אורגן במטרה לתפעל את המבנה הקיים.
על המגרש שסופח לבניין וסטרן יוניון, ברחוב דיי 14–18, עמד בניין שהריסתו החלה ב-1912. ה-New York Associated Press עבר לרחוב צ'יימברס 51 באפריל 1914, ועובדי וסטרן יוניון עברו למבנה חדש בשדרת האמריקות 32  ביוני של אותה שנה. באוגוסט, ה"וול סטריט ג'ורנל" דיווח כי הבניין הישן נהרס במהירות, וקבע, "הקירות בקרוב ייהרסו לחלוטין". בניין 195 ברודוויי החדש הוכרז כשהושלם ב-1916. חברת וסטרן יוניון המשיכה לתחזק את משרדיהם בברודוויי 195 עד 1930, אז עברה למבנה חדש ברחוב הדסון 60 צפונה יותר.
מורשת
העיצוב של בניין וסטרן יוניון זכה לביקורת מעורבת. המגזין The Aldine השווה את בניין וסטרן יוניון לקתדרלה, בהתחשב בכך שהוא בולט כל כך בקו הרקיע של מנהטן תחתית. הניו יורק טריביון הלין על כך ש"בניין בולט כל כך[...]לא ניתן היה לאבטח". אלפרד ג'יי בלור, שפנה למכון האמריקאי לאדריכלים זמן קצר לאחר השלמת הבניין, חש שפוסט עשה טעות בשימוש באבן בהירה לרצועות על החזית, וכן מתח ביקורת על עיצובי הפיר והגג. למרות זאת, הוא גם הצהיר על הערצתו לעיצוב. מעורבותו של פוסט בבניין וסטרן יוניון הובילה את ונדרבילט, אז בעל המניות העיקרי של וסטרן יוניון, להתקשר עם פוסט לעיצוב ביתו בשדרה החמישית, למרות חוסר הניסיון היחסי של האחרון בתכנון מבני מגורים. כשהשחזור של הקומות העליונות הושלם, "רישום ומדריך נדל"ן" (Real Estate Record and Guide) מתח ביקורת על התכנון החדש, באומרו, "הבניין המשוחזר הסתיים כעת מבחינה ארכיטקטונית; עמדנו לומר 'הושלם'; אבל זה לעולם לא יכול להיות עד הסוף של זמן. במתמטיקה שני חצאים עשויים ליצור שלם, אבל באדריכלות הם לא בהכרח; ובדוגמה המדוברת הם בהחלט לא עושים את זה".
גם סקירות מאוחרות יותר הדגישו את חשיבות המבנה. סופר האדריכלות וינסטון וייסמן הצהיר ב-1972 כי "העיקרון הבסיסי" של האדריכלות "מוכתב על ידי הפונקציה", אשר פוסט "מציין מבחינה אדריכלית בצורה מעודנת ובבניין גבוה במיוחד שבו אי אפשר היה לפספס את המסר שלו". שטרן, כתב ותיאר ב-1999 את הבניין כ"אנדרטה תאגידית מפוארת, אחד מקומץ מבנים חשובים" שנבנו אחרי השלמת בניין אקוויטבל לייף.
המבנה הראשון תואר כאחד משלושה גורדי שחקים מוקדמים ומשפיעים של מנהטן תחתית, יחד עם בניין אקוויטבל לייף ובניין ניו יורק טריביון. בנייני טריביון ווסטרן יוניון מצוינים, באופן שונה, בתור גורדי השחקים הראשונים אי פעם, או גורדי השחקים הגדולים הבאים אחרי בניין אקוויטבל לייף בגלל עליית הגובה המשמעותית שהציגו. היסטוריון האדריכלות, מונטגומרי סולייר, כתב כי בנייני טריביון ו-וסטרן יוניון היו "באופן ברור, בעלי תכנון מבוסס מעלית, בהשוואה לאקוויטבל לייף", בהתייחס לתכנון של בניין אקוויטבל לייף, שהעניק לו מראה מצומצם. הפרש הגבהים מהאקוויטבל היה משמעותי מספיק כדי למשוך תשומת לב מדיווחים בתקשורת כמו ה-Graphic, שכתב ב-1873 כי "בניין וסטרן יוניון יהיה המבנה העסקי הרם ביותר בברודוויי פי שניים מגובה מבנה האבן החומה בן חמש הקומות. מצפון לו".
יחסי ארמניה–רוסיה
יחסי ארמניה–רוסיה היא מערכת היחסים הבילטרלית בין ארמניה לבין הפדרציה הרוסית. היחסים הדיפלומטיים בין ארמניה המודרנית לרוסיה כוננו ב-3 באפריל 1992; רוסיה הייתה שחקן חשוב בארמניה מאז תחילת המאה ה-19. מערכת היחסים ההיסטורית של שתי המדינות החלה במהלך מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) בין האימפריה הרוסית לבין פרס הקג'ארית שאחריה עברה מזרח ארמניה לרוסיה. יתרה מזאת, רוסיה נתפסה כמגן על הנוצרים באימפריה העות'מאנית, כולל הארמנים.
רקע כללי
החלק המשמעותי של השטח השייך כיום לארמניה שולב באימפריה הרוסית על פי הסכם טורקמנצ'אי משנת 1828 שנחתמה בין רוסיה לפרס לאחר מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828).
לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917, ארמניה קיבלה עצמאות קצרת מועד כהרפובליקה הראשונה של ארמניה. עד 1920 שולבה המדינה ברפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הטרנס-קווקזית, חברה מייסדת של ברית המועצות שהוקמה רשמית בשנת 1922. בשנת 1936 התפרקה המדינה הטרנס-קווקזית והותירה את מדינותיה המרכיבות, כולל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית, כרפובליקות ברית המועצות.
ארמניה המודרנית הפכה להיות עצמאית בשנת 1991 כתוצאה מהתפרקות ברית המועצות עקב ההפיכה הכושלת שאירעה באוגוסט. ארמניה החרימה את משאל העמים של ברית המועצות מוקדם יותר באותה השנה.
על פי ההערכה, הפדרציה הרוסית, סייעה להשגת ניצחונם של הארמנים במלחמת נגורנו קרבאך (1988–1994). בשנת 2013 אמר סגן ראש ממשלת אזרבייג'ן עלי ש'חסנוב, "אנחנו צריכים להתחזק הרבה יותר כדי שאם נהיה מעורבים בלחימה בנגורנו-קרבאך נוכל לעמוד מול כוחות רוסים, כי זה מי שיהיה לנו להתמודד. האם ארמניה כבשה את שטחינו? האם אתה חושב שהכוח של ארמניה מספיק לשם כך?"
התפתחויות מאז 2013
מול הבחירה להצטרף לאיחוד המכס בראשות רוסיה או לחתום על הסכם ההשתלבות עם האיחוד האירופי, בחרה ארמניה בסופו של דבר באופציה הראשונה. ההחלטה על הצטרפותה של ארמניה לאיחוד המכס הודיעה על ידי נשיא ארמניה סרז' סרקזיאן ב-3 בספטמבר 2013.
ב-2 בדצמבר 2013 הגיע נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לארמניה בביקור רשמי. ראשי שתי המדינות דנו בכניסת ארמניה לאיחוד המכס וחתמו על 12 הסכמים בנושא שיפור שיתוף הפעולה במספר תחומי מפתח כמו ביטחון, כלכלה, אנרגיה ואחרים. רוסיה גם הפחיתה את מחיר הדלק לארמניה מ-270 ל-189 דולר לכל 1,000 מ"ק והגדילה את בסיסי הצבא הרוסים הקיימים בארמניה.
ארמניה הפכה לחברה מלאה באיחוד הכלכלי האירואסייתי החל מ-2 בינואר 2015, כאשר שיתוף הפעולה והאינטגרציה עם רוסיה הגיעו לרמה חדשה.
רציחות גיומרי
ב-12 בינואר 2015 רצח ולרי פרמיאקוב, חייל רוסי מבסיס צבאי 102 בגיומרי, משפחה ארמנית בת שבע נפשות. הוא הואשם רשמית על פי החוק הפלילי הארמני אך עדיין הוחזק בבסיס הצבאי ה-102. ב-15 בינואר פרצו מחאות פופולריות בגיומרי בדרישה למסור את פרמיאקוב למערכת המשפט הארמנית. עצרת מחאה נערכה גם בכיכר החירות בירוואן, שם עוכבו 20 איש בגלל עימותים עם המשטרה. באוגוסט 2015 הורשע פרמיאקוב על ידי בית הדין הצבאי ברוסיה במספר אישומים, אך לא כולל רצח; באוגוסט 2016, בית המשפט הארמני שקיים את הדיונים במתחם הבסיס הצבאי ה-102 ברוסיה מצא את ולרי פרמיאקוב אשם בשורה של אישומים הכוללים רצח, וגזר עליו גזר דין מוות. פסיקת בית המשפט אושרה בדצמבר 2016 על ידי בית המשפט לערעורים בירוואן.
יחסים תחת ניקול פשיניאן
יחסי ארמניה ורוסיה נהיו מתוחים לאחר בחירתו של ניקול פשיניאן לראש ממשלת ארמניה. הוא הושווה על ידי פוליטיקאים ועיתונאים רוסים רבים לפטרו פורושנקו האוקראיני. היחסים קיבלו תפנית לרעה בעקבות תקרית דיפלומטית ביולי 2018, פשיניאן התייחס לזה כ"פרובוקציה". מתחים הועלו גם בעקבות מעצרם של הנשיא לשעבר רוברט קוצ'ריאן ומזכ"ל ארגון האמנה לביטחון משותף, יורי חצ'אטורוב.
באוגוסט 2018 השיב פשיניאן להערות שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב על מעצריהם של קוצריאן וחצ'אטורוב:
איחוד צבאי ושיתוף פעולה
שיתוף הפעולה הצבאי בין ארמניה ורוסיה מבוסס על כך ששתי המדינות חברות בארגון האמנה לביטחון משותף וכן משתתפות במערכת ההגנה האווירית המשותפת של חבר העמים. רוסיה מחזיקה בגיומרי, צפונית לירוואן, אחד מבסיסיה הצבאיים בחו"ל (בסיס צבאי 102) כחלק מקבוצת הכוחות הטרנס-קווקזיים של רוסיה; האמנה הרלוונטית הוארכה עד שנת 2044 בשנת 2010. מוסקבה התחייבה גם לספק לארמניה יותר נשק וחומרה צבאית. ב-8 בדצמבר 2015 התחזק נמל התעופה ארבוני (חלק מ-102) עם שישה מסוקי תקיפה מתקדמים מסוג Mi-24P ומסוק תובלה Mi-8MT שנמסר מבסיס חיל האוויר הרוסי באזור קרסנודאר.
דיוויזיית משמר הגבול הרוסי בארמניה (כ-4,500 חיילים) יחד עם משמרות הגבול הארמניות אחראים להגנה על גבול ארמניה של התקופה הסובייטית עם טורקיה ואיראן.
באוקטובר 2013 אמר המפקד הראשי של הבסיס הצבאי ה-102 ברוסיה אנדריי רוזינסקי לכוכב האדום, העיתון הצבאי הרשמי של רוסיה, ש"אם אזרבייג'ן תחליט להחזיר את השליטה על נגורנו-קרבאך בכוח, הבסיס הצבאי [הרוסי] עשוי להצטרף לסכסוך המזוין בהתאם להתחייבויותיה של הפדרציה הרוסית במסגרת ארגון אמנת הביטחון הקיבוצי."
בשנת 2016 דווח בכלי התקשורת כי ארמניה קיבלה מהמדינה הרוסית דיוויזיה של טילי איסקנדר (מוקדם יותר, בשנת 2013, נחשף כי רוסיה פרסה כמה מערכות טילי איסקנדר במקומות לא מוסמכים ברחבי ארמניה. ) בפברואר 2017 אמר שר ההגנה של ארמניה לכלי תקשורת המונים ברוסיה כי טילי איסקנדר שהוצבו בארמניה והוצגו במצעד הצבאי בספטמבר 2016 היו בבעלות והופעלו על ידי הכוחות המזוינים של ארמניה.
בנובמבר 2016 אישר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הצעה ממשלתית להקמת כוחות צבא רוסים וארמנים משותפים. שני הצדדים היו אמורים להקים פיקוד משותף, שמנהיגו ימונה על ידי המפקד העליון של הצבא הארמני בהסכמה עם המפקד העליון של הכוחות המזוינים הרוסים. בתחילת אוקטובר 2017 אושרה האמנה הבילטרלית הרלוונטית על ידי הפרלמנט הארמני.
באמצע אוקטובר 2017 אישר הקבינט הארמני הצעת חוק לחתימה על הסכם אשראי בשווי 100 מיליון דולר עם רוסיה כדי להקל על רכישת הנשק בהתאם לחקיקה המקומית.
ב-17 ביולי 2018, אנשי הבסיס הצבאי של רוסיה בארמניה, שערכו תרגילים בכפר פאניק, הפחידו את תושבי המקום על ידי ירי במחסניות דמה. האירוע עורר מתחים בין שתי המדינות, כאשר ראש הממשלה פשיניאן כינה זאת "פרובוקציה נגד ריבונות ארמניה".
חוזים לאספקת סוגים חדשים של נשק התקפי רוסי, תחמושת מהדור החדש וכלי נשק אחרים נחתמו בפורום צבא 2019 על ידי משרד ההגנה הארמני.
נציגויות דיפלומטיות
ארמניה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-5 קונסוליות בקלינינגרד, רוסטוב על הדון, סוצ'י, סנקט פטרבורג ווולגוגרד. מאידך רוסיה מחזיקה בארמניה שגרירות בירוואן וקונסוליה כללית בגיומרי.
רון ג'יי. קליין
רונלד "רון" קליין  (באנגלית: Ronald "Ron" Klein; נולד ב-10 ביולי 1957) פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית. ייצג את המחוז ה-22 של פלורידה משנת 2007 ולא נבחר בבחירות שהתקיימו בשנת 2010.
קליין נבחר לתפקיד זה במהפך של הדמוקרטים בקונגרס, בבחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006, בהביסו יריב רפובליקני שכיהן בתפקיד 26 שנה. לפני כן הוא כיהן בבית המחוקקים של פלורידה בין השנים 1993–1996 ובסנאט של פלורידה מ-1996 ועד 2006, שם כיהן גם כיושב ראש סיעת המיעוט.
קורות חיים
קליין נולד בקליבלנד, אוהיו. אמו הייתה מורה ואביו היה בעל עסק קמעונאי. אמו נפטרה מסרטן בגיל 52, דבר שעיצב את עולמו כמחוקק בתמיכה במחקר רפואי לסרטן ומחלות קשות אחרות. קליין סיים את תיכון הייטס ב-1975 וסיים תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת המדינה של אוהיו ב-1979. בזמן זה הוא כיהן כמתמחה בבית המחוקקים של אוהיו. ב-1982 סיים את בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב ונישא לדורין דרייגן. ב-1985, הזוג עבר לעיר בוקה רייטון שבפלורידה. לזוג שני ילדים וכלב שנאוצר.
לאחר סיום חברותו בקונגרס חזר לפלורידה ושב לשמש עורך דין.
הרשות המחוקקת של פלורידה
ב-1992 הביס קליין בפריימריס הדמוקרטים את מי שכיהן בתפקיד עשר שנים, סטיב פרס, וזכה במושב בבית המחוקקים של פלורידה. קליין הפך לחבר סנאט של פלורידה ב-1996 וכיהן גם כמצליף סיעת המיעוט ב-1988 ומנהיג סיעת המיעוט בין השנים 2002–2004.
הקונגרס של ארצות הברית
ב-2006 התמודד קליין למשרה ברמה ארצית, בבית הנבחרים של ארצות הברית, עבור המושב של המחוז ה-22 של פלורידה, כנגד הרפובליקני שכיהן 13 כהונות, קליי שאו. השילוב של יכולת גיוס הכספים, רקורד ההצבעות שלו בפוליטיקה של פלורידה וידידותו עם חבר הקונגרס היהודי רוברט וקסלר, היה המפתח לניצחונו. בנוסף, אף ששאו ניצח בקלות את המחוז ה-22 של פלורידה, במרוץ לבחירה מחדש ב-2004, כאשר יריבו נשר מהמרוץ לפני היפתחו, המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ון קרי סחף את המחוז מידי ג'ורג' וו. בוש בשנה זו, בהפרש של 50%–40%.
בהיותו חבר קונגרס טרי השתתף קליין במאמצים של העברת "תוכנית 100 השעות" של ננסי פלוסי, כולל אימוץ ההמלצות של ועדת ה-11 בספטמבר, הגברת מימון חקר תאי הגזע, הסכמת הממשל הפדרלי בניהול משא ומתן על הוזלת מחירי התרופות, קיצוץ בריבית על הלוואות סטודנטים, העלאת שכר המינימום והרחבת המחקר לפיתוח מקורות אנרגיה חלופית.undefined
קליין הצהיר כי הוא מעוניין לשים דגש על רפורמה בביטוח בעלי הבתים, כחבר בוועדת השירותים הפיננסיים וּועדות המשנה הנוגעות לכך, אשר נושא הביטוח ומוסדות בנקאיים נמצא בתחום שיפוטם וכהמשך מאמציו לרפורמה שכזו בסנאט של מדינת פלורידה.undefined
ועדות
רון קליין היה חבר בוועדות בית הנבחרים האלה:
Never Too Far/Hero Medley
Never Too Far/Hero Medley (בעברית: לעולם לא רחוק מדי\גיבור) הוא שיר צדקה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, מתוך אלבום הלהיטים, Greatest Hits. השיר יצא לאור ב-11 בדצמבר 2001, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-81 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מריה קארי עצמה, ולטר אפנסייף, ג'ימי ג'אם וטרי לואיס, הולחן על ידי קארי והופק על ידי קארי, רנדי ג'קסון, ג'אם ולואיס. השיר יצא בפורמט של תקליטור. הבי סייד של השיר הוא השיר "There for Me".
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, כמה שנים לאחר שיצא.
נפתלי מלומד
נפתלי מלומד (לֶרמן) (נכתב לעיתים קרובות בכתיב חסר: נ' מְלֻמָּד) (תרס"ו, 1906 – ל' בניסן תשל"ד, אפריל 1974) היה מורה ישראלי, מחבר ספרי לימוד לכיתות בית הספר היסודי.
ביוגרפיה
נפתלי בן שרה וישעיהו לרמן נולד בשנת 1906. סיים את לימודיו בבית המדרש למורים מזרחי בירושלים, ולאחר מכן החל ללמד בתל אביב. במשך עשרות שנים חיבר וערך ספרים על אודות החגים, ספרי לימוד קריאה וכתיבה ומקראות ראשית קריאה, תחילה בהוצאת א"י שטיבל ואחר-כך בהוצאת יבנה. מאמצע שנות ה-40 (תש"ו) ועד אמצע שנות ה-50 (תשט"ו) ערך ביחד עם שכנו, סופר ומשורר הילדים לוין קיפניס (שחתם בשם בשם העט "ל' אביטל") שנתון לילדים בשם "קשת" – מעין מקראה שסודרה על פי חודשי השנה, שלוותה בציוריהן של לאה גרונדיג ואיזה הרשקוביץ והופיע בהוצאת מסדה. ארגן השתלמויות בארגון המורים הדתיים.
נפתלי מלומד נפטר ב-1974, בשנה ה-68 לחייו. הותיר אישה, רעיה (רחל) מלומד (נפטרה ב-1993), וילדים.
פרסומיו
רבים מהספרים והחוברות שחיבר וערך נפתלי מלומד הופיעו במספר מהדורות. ‫** נ' מלומד, עבודה עצמית לתלמיד למקראה עברית מסביב, תל אביב: יבנה, תש"ל 1969.
יוקו שימאדה
יוֹקוֹ שִׁימַאדַה (ביפנית: 島田 陽子; 17 במאי 1953 – 25 ביולי 2022) הייתה שחקנית יפנית, זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 1980 על הופעתה במיני סדרה "שוגון".
ביוגרפיה
התגלתה בארצה בשנות ה-70 בסדרת הטלוויזיה "Kamen Rider" ובסרט "טירת החול". היא נודעה לקהל המערבי בשנת 1980 בזכות השתתפותה במיני סדרה המבוססת על הרומן "שוגון". בסדרה שיחקה שימאדה בתפקיד ליידי טודה מריקו, עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית טובה ביותר בסדרת דרמה והייתה מועמדת לפרס אמי.
נפטרה בטוקיו ב-25 ביולי 2022.
משלי שועלים
משלי שועלים הוא קובץ משלים שחוברו ולוקטו על ידי רבי ברכיה בן נטרונאי הנקדן במאה ה-13. חלק מן המשלים מופיעים במקורות מוקדמים יותר. הקובץ מכיל 107 משלים, בהם מוצג השועל כחיה ערמומית שהאדם יכול ללמוד ממנהּ מוסר השכל.
הקובץ נדפס לראשונה במנטובה בשנת שי"ז-1557; בהמשך, בשנת תכ"א-1661, יצאה לאור מהדורה מתורגמת ללטינית בפראג, ובהּ גם יצא תרגום ליידיש בשנת תרכ"ז-1867. מהדורות רבות של הספר מעוטרות באיורים. בישראל יצאו משלי שועלים לאור בהוצאות שונות, בהן הוצאת שוקן ו"מעיין החיים".
משלי שועלים בספרות חז"ל
בספרות חז"ל ובמדרשים מצויים כמה וכמה אזכורים למשלי שועלים. כך למשל, מסופר על התנא רבי מאיר, כי הכיר שלוש מאות משלות שועלים, ובדרשותיו היה מתבל רבים מהם. אף על בר קפרא מסופר במדרש ויקרא רבה כי הכיר משלי שועלים רבים. כאשר רבי יהודה הנשיא לא הזמין את בר קפרא לנישואי בנו ר' שמעון, כתב בר קפרא על שער ביתו: "אחר שמחתך אתה מת, מה יתרון לשמחתך"? למחר הזמין רבי את בר קפרא לסעודה. בזמן הסעודה סיפר בר קפרא לאורחים שלוש מאות משלי שועלים, והתקררו המאכלים ולא טעמו האורחים כלום, כי הטו אוזניהם לדבריו: