cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוברומיל
בשואה
עד מהרה מינו הגרמנים בעיר יודנרט, אשר נצטווה לספק להם כוח אדם לעבודות כפייה, וכן דברי ערך וסכומי כופר. באוקטובר 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו, אליו הובאו בהמשך גם יהודים מכפרי הסביבה. יהודים שנמצאו מחוצה לו, ולעיתים גם בעלי רישיונות מתאימים, נרצחו. במהלך עבודות הכפייה סבלו היהודים ממעשי התעללות, השפלה ורצח מצד שומריהם הגרמנים והאוקראינים. באותה תקוה בעיירה פעלה יחידה גרמנית בפיקוד של ארהרד קרוגר.
ב-29 ביולי 1942 רוכזו כל יהודי הגטו בידי שוטרים גרמנים ואוקראינים, תוך רצח יהודים תשושים. במקום הכינוס הוכו היהודים, ונערכה בהם סלקציה. גברים שנמצאו כשירים לעבודה נשלחו לפשמישל ולמקומות עבודה נוספים, וכ-1,700 היהודים הנותרים הועברו לתחנת הרכבת המקומית, ושולחו ממנה למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ-500 יהודים שנותרו בעיר נרצחו בקבר אחים בדצמבר 1942.
את השואה שרדו 25 איש בלבד מיהודי העיר, מהם 20 שנמלטו לעומק שטחי ברית המועצות ו-5 שהצליחו להסתתר ביערות האזור, חלקים שעלו לארץ לפני השואה, וכן מעטים שהוחבאו בידי תושבי המקום.
יעקב שמואל
יעקב שמואל (נולד ב-7 באוגוסט 1968) הוא מתאגרף ישראלי מקצועני לשעבר במשקל נוצה. מאזנו כמקצועני הוא 7 ניצחונות ו-0 הפסדים.
שמואל ייצג את ישראל באולימפיאדת סיאול בשנת 1988, הגיע לשלב רבע הגמר וסיים במקום החמישי באולימפיאדה. הוא גם היה אלוף ישראל במשקל נוצה פעמים רבות ואלוף מדינת ניו יורק לחובבים ב-1986.
קריירה
שמואל גדל באור יהודה. החל את קריירת האיגרוף בשנת 1980 אצל המאמן פימה ליפמנוביץ'. בהיותו בן 14 ערך שמואל את הקרב הבינלאומי הראשון שלו נגד אלוף בתי הספר של אנגליה וניצח, בתחרות שנערכה בין נבחרת ישראל ולבין נבחרת צפון אנגליה. בגיל 15 זכה לראשונה באליפות ישראל לנוער. ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות ברחבי אירופה.
בשנת 1986 יצא לתחרות בניו יורק וזכה במדליית זהב בטורניר הספניש גלובז (אליפות מדינת ניו יורק לחובבים). ב-1987 זכה בטורניר בפולין.
בשנת 1987 התגייס לצה"ל במעמד של ספורטאי מצטיין ושירת באשקלון. בשנת 1988 השתתף שמואל באולימפיאדת סיאול שבקוריאה הדרומית. בקרב הראשון הוא ניצח את ירמו אסקלינן מפינלנד, ובקרב השני את ריקרדו פיטמן מאיי קוק, אך בשלב רבע הגמר נוצח על ידי האיטלקי ג'ובאני פאריסי, שהמשיך וזכה במדליית הזהב.
בשנת 1990, לאחר שרותו הצבאי, עבר שמואל לצרפת ושם עבד כשנתיים כמתאגרף מקצועני.
בין 3 בדצמבר 1988 ו-10 בפברואר 1991 ערך שמואל שבעה קרבות כמקצוען, וניצח בכולם. הוא התאגרף עם מיק פאול, מוסטפא ורקווי, פסקל ראגאוט, רדהא ג'ין עבאס, ג'ין מארק אוגוסטין, ליונל ג'ין ואנק ריגל.
בשנת 1995 הגיע למקום חמישי באליפות העולם שנערכה בברלין. אך בעקבות הפסד למתאגרף טורקי באליפות אירופה, נמנעה ממנו האפשרות להתחרות באולימפיאדת אטלנטה (1996).
בשנת 1996 פרש שמואל מאיגרוף תחרותי בעקבות פציעה ביד. הוא עבר לאימון, אימן חמש שנים בקבוצת מכבי תל אביב באיגרוף, ובמקביל אימן בנבחרת ישראל באיגרוף. נכון ל-2013 משמש כמאמן ומדריך לאיגרוף במכון שפתח באור יהודה.
גרוש ואב לשלושה.
רודוניט
רודוניט הוא מינרל אינוסיליקטי (סיליקט במבנה בצורת שרשרת) של מנגן (אם כי הוא מכיל לעיתים קרובות כמויות קטנות של ברזל, מגנזיום וסידן), השייך לקבוצת הפירוקסנואידים.
הרכב
נוסחת המבנה הכימי המקובלת של הרודוניט היא MnSiO3, אבל מכיוון שכמות קטנה של המנגן מוחלפת על ידי ברזל, מגנזיום וסידן מקובל להרחיב את הנוסחה ל-Mn2+,Fe2+,Mg,Ca)SiO3). סוג חום-אפרפר של רודוניט המכיל עד כ-20% של תחמוצת הסידן מכונה בוסטמיט (אם כי הוא מוכר כיום כמינרל נפרד). יסוד נוסף שלעיתים מצוי ברודוניט בכמויות ניכרות הוא האבץ. פאולריט הוא סוג של רודוניט המכיל כ-7% תחמוצת האבץ.
המינרל הנדיר פירוקסמנגיט (MnSiO3) הוא פולימורף של הרודוניט ונוצר בלחץ גבוה ובטמפרטורות נמוכות. האבחנה בינו לבין הרודוניט, כששניהם מופיעים בתצורה של מסה חסרת צורה, בלתי אפשרית בטבע ונדרשות שיטות של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן על מנת להבדיל ביניהם.
תכונות פיזיקליות
הרודוניט מופיע בטבע בדרך כלל כמסה חסרת צורה או כמקבצים, גרגריים או סיביים. הגבישים, הנדירים יחסית בטבע, פריזמתיים שטוחים ומוארכים, מעוגלים בקצותיהם באורך של עד 20 ס"מ. קיימת במינרל תופעת גבישים תאומים מהסוג "תאומי מגע". לרודוניט יש פצילות מושלמת בשני כיוונים וטובה בכיוון שלישי, והוא נשבר בצורה בלתי שווה עד דמוית קונכייה. הקשיות של המינרל בינונית, 6.5-5.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 3.57 גרם לסמ"ק.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא דו-צירי חיובי. מקדמי השבירה של הרודוניט הם: nα=1.711-1.738, nβ=1.714-1.741 ו-nγ=1.724-1.751. גבישי הרודוניט שקופים עד שקופים למחצה, צבעם בדרך כלל אדום עד ורוד או כתום, צהוב, בשקף מנוסר הוא חסר צבע עד ורדרד קל. צבע אדום ורוד זה דומה מאוד לצבע המינרל רודוכרוזיט, אלא שבדגימות מסיביות של רודוניט יש עורקים שחורים של תחמוצת המנגן, בעוד שברודוכרוזיט יש עורקים לבנים של קלציט. הבדל נוסף הוא שהרודוכרוזיט מגיב לחשיפה לחומצת מלח מהולה ורודוניט לא. הצבע האדום של הרודוניט נוטה לדהות לגוון חום עד שחור בחשיפה ממושכת בשל חמצון. הברק של הרודוניט הוא זגוגי, אם כי למשטחים מלוטשים או למישורי הפצילות יש ברק של פנינה. הרודוניט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש. הוא נראה אדום צהבהב מזווית אחת, אדום ורדרד מזווית שנייה ואדום צהבהב חיוור מזווית שלישית.
שימושים
השימוש העיקרי ברודוניט הוא כאבן לקישוט וכאבן חן יקרה למחצה. לרודוניט יש צבע ורוד נאה, ולרוב גם עורקים שחורים של תחמוצת המנגן הנותנים לו מראה ייחודי. נוהגים לגלף ממנו חרוזים, קבושונים, וחפצי נוי אחרים. כמו כן נוהגים ללטש גושי רודוניט ולמכור אותם בחנויות לאספני מינרלים. המאמינים בתכונות מאגיות של מינרל מייחסים לרודוניט יכולת "להציל" באמצעות הפגת רגשות שליליים והגברת הערך העצמי. רודוניט היא אבן החן הרשמית של מדינת מסצ'וסטס בארצות הברית.
שימוש נפוץ פחות ברודוניט הוא כבצר משני להפקת מנגן.
מקור ותפוצה
הרודוניט נוצר כתוצאה מהתמרה הידרותרמית, התמרת מגע והתמרה אזורית בסלעים בהן יש תכולת מנגן. כמו כן כתוצאה מתהליכים הקשורים להיווצרות סלעי משקע.
הרודוניט הוא מינרל נפוץ למדי. מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את מכרות הברזל והמנגן בפאיסברג (Pajsberg) בסמוך לפיליפשטד (Filipstad) ולנגבן (Långban) במחוז ורמלנד (Värmland) שבשוודיה, שבהן ניתן למצוא גבישים קטנים שקופים ומבריקים המכונים פאיסברגיט. סוג שקוף בגוון אדום-דם מצוי במכרה ברוקן היל (Broken Hill) במדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה. מקום נוסף בו נמצא הרודוניט בשפע הוא אתר המינרלים פרנקלין במחוז ססקס בניו ג'רזי שבארצות הברית, אם כי כיום כמעט שלא מוצאים גבישים של המינרל אלא רק כמסה חסרת הצורה. באותו אתר מצוי גם פאולריט כגבישים גדולים, גסים הדומים במידת מה לפצלת השדה ורודה, יחד עם פרנקליניט ובצר של אבץ באבן גיר גרגרית. מקומות נוספים כוללים אזור יקטרינבורג בהרי אורל שברוסיה; בצ'יקלה בהודו; במורו דה מינה (Morro da Mina) במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל; במחוז נודה-טאמגאווה ביפן; ובקמינגטון (Cummington) שבמסצ'וסטס, בקמברלנד היל (Cumberland Hill) ברוד איילנד ובמחוז קוביי קריק (Cowee Creek) במחוז מקון (Macon) בצפון קרולינה שבארצות הברית.
בית הסוהר נווה תרצה
בית הסוהר נְווה תִּרְצָה הוא בית סוהר לנשים, היחיד מסוגו בישראל, אשר מופעל על ידי שירות בתי הסוהר. בית הסוהר ברמת ביטחון מרבית, מיועד לשכן 230 אסירות ועצירות.
בית הסוהר נמצא במתחם בתי הסוהר ברמלה, מפקד/ת בית הסוהר בדרגת סגן גונדר.
היסטוריה
ב-1949, כאשר גדל מספר האסירים, הוכנס לשימוש בית הסוהר ביפו שבו נפתח אגף לנשים.
ב-1953 נסגר בית הסוהר ביפו, והנשים הועברו לכלא רמלה שנפתח אז, לאגף נפרד שזכה לכינוי "נווה תרצה". האגף נוהל על ידי צוות של סוהרות וקצינה אחראית, שהיו כפופות למנהל כלא רמלה. מפאת הצפיפות והתנאים לא התקיימה פעילות לאסירות, והן נהגו לשבת ליד הגדר ולבקש מהעוברים והשבים אלכוהול וסיגריות.
בביקור שערכו בכלא חברי החוג לשיקום האסיר בחיפה, ובראשם נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, השופט יעקב אזולאי, הם ציינו לרעה את נווה תרצה לעומת כלא רמלה, בית הסוהר דמון ובית סוהר מעשיהו. הם מצאו במקום 30 אסירות בשני חדרים זעירים בתנאים לא אנושיים.
המצב השתפר בהמשך: בשנת 1956 כבר היו רק שלוש אסירות בתא והתנהלו במקום קורס בתפירה להכשרה מקצועית ולימודי השכלה בסיסית.
בשנת 1959 התקבלה החלטה להקים בית סוהר חדש ומודרני לנשים ליד אבן יהודה, אולם בגלל העלות הגבוהה הוחלט במקום זאת להשתמש במבנה המשטרה בבית ליד, וכך שוכנו האסירות בבית הסוהר אשמורת כבית סוהר לנשים.
טקס פתיחת בית הסוהר התקיים בתחילת נובמבר 1960. בית הסוהר השתרע על שטח נרחב וזכה לעצמאות ניהולית ובראשו עמדה מנהלת שהייתה עובדת סוציאלית בהכשרתה. לפני פתיחת הכלא הוכשרו סוהרות מיוחדות לטיפול באסירות.
ב-1968 הועברו כל הנשים לכלא מעשיהו למשך שנה, אשר במהלכה הכשירו את השטח שבו שוכן כיום בית הסוהר "נווה תרצה".
בשנת 2022 כתב השופט עמית:
פעילות האסירות
בבית הסוהר פועלות מסגרות חינוכיות, הכשרות מקצועיות וחוגים שונים. חלק מהאסירות מועסקות במפעלי קרטון וצעצועים בתחומי בית הסוהר.
אופי בית הכלא
שופטי בית המשפט העליון הכירו בקושי מיוחד של האסירות בכך שהן כלואות כולן יחד בבית הסוהר נווה תרצה. כך כתב השופט יצחק עמית:
תת-מערכה
תת-מערכה (בלטינית: subphylum, ברבים: subphyla) בנומנקלטורה זואולוגית היא דרגה טקסונומית מתחת למערכה.
דרגה טקסונומית זו בזואולוגיה מקבילה לדרגה הטקסונומית "subdivision" בנומנקלטורה של פטריות ושל צמחים.
דוגמאות
רק כמה מן המערכות של עולם החי נחלקות לתת-מערכות:
דוגמאות לאינפרא-מערכה (infraphyla): ריריות (Mycetozoa) וחולייתנים לסתניים (Gnathostomata).
סמל איטליה
סמל איטליה עוצב על ידי פאולו פּאסְקֶטּו, לאחר שנבחר בתחרות בינואר 1948. הכוכב הלבן במרכז מייצג את הרפובליקה האיטלקית, וגלגל השיניים מאחוריו מסמל עבודה וקידמה. ענף הזית בצד שמאל מסמל את הרצון לשלום פנימי וחיצוני. ענף עץ האלון בצד ימין מסמל את הכוח והכבוד של בני העם האיטלקי, כמו כן עץ הזית ועץ האלון הם אחדים מהעצים המאפיינים את איטליה. בין הענפים משולב סרט אדום, ועליו הכיתוב באיטלקית "REPVBBLICA ITALIANA" (הרפובליקה האיטלקית).
ישראל לייבוב
ישראל לייבוב (כ"ח בכסלו תרע"א, דצמבר 1910 - י"ט באדר תשנ"ד, מרץ 1994) היה סופר, יושב-ראש צעירי אגודת חב"ד בישראל, חבר ביד לאחים ובאגודת חסידי חב"ד בישראל.
תולדותיו
נולד בשנת 1910 בניקופול שבאוקראינה למנחם מנדל לייבוב. בשנת 1949 עלה לישראל. היה ממקימי ומראשוני מתיישבי כפר חב"ד וכיהן כיושב ראש היישוב בשנים תשי"ג - תשט"ו.
בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה, היה הרב לייבוב פעיל בארגון יד לאחים, וכיהן כמזכיר הארגון.
בשנת תשי"א בהוראת הרבי מליובאוויטש היה ממקימי צעירי אגודת חב"ד האחראית על השלוחים של חסידות חב"ד בישראל. כיהן כיושב ראש האגודה שלושים ושש שנה, עד פטירתו. בין פעולותיו: פרסומי הסברה בעניין הצורך לתיקון חוק השבות וכן הוצאת השבועון כפר חב"ד.
באותה שנה אף התמנה לחבר באגודת חסידי חב"ד בישראל. גם זה נעשה בהוראה ישירה מהרבי מליובאוויטש.
בשנת תשי"ב נמנה עם מייסדי בטאון חב"ד, ואף פרסם בו מספר כתבות מפרי עטו.
בשנת תשל"ח ארגן מבצע פורים ארצי לילדי ישראל ברחבי הארץ. בשנת ה'תש"ם ריכז את פרויקט תהלוכות ל"ג בעומר שהיה אז בראשית דרכו.
נפטר בי"ט באדר תשנ"ד (1994), כשהוא חשוך ילדים. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים. את מקומו כיו"ר צעירי אגודת חב"ד מילא יוסף יצחק אהרונוב.
The Confessions Tour
The Confessions Tour (בעברית: סיור הווידויים) הוא אלבום ההופעה השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. אלבום ההופעה יצא לאור ב-26 בינואר 2007, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר.
אלבום ההופעה הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים שבוולוניה.
מיקומי שיא
{{שני טורים
הקתדרלה של הוואנה
קתדרלת סן קריסטובל דה לה הוואנה (שמה המלא בספרדית: Catedral de San Cristóbal de La Havana) היא הקתדרלה המרכזית של הוואנה, ומקום מושבו של ארכיבישוף העיר.
הקתדרלה נחנכה ב-1748 ככנסייה ישועית, ולאחר גירושם של הישועים מהאימפריה הספרדית הפכה, ב-1777, לכנסייה רגילה. ב-1788 הוכרזה כקתדרלה של הוואנה באופן רשמי, וב-15 בינואר 1796 הועברו אליה עצמותיו של כריסטופר קולומבוס מסנטו דומינגו. קולומבוס היה קבור במקום עד שעצמותיו הועברו לסביליה לאחר הפסדה של ספרד במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898.
הקתדרלה נחשבת למבנה היחיד בסגנון הבארוק שאינו סימטרי - אחד מצריחיה רחב ממשנהו. צורתה כמעט ריבועית: אורכה 35 מ' ורוחבה 34 מ'. חלקה הפנימי של הקתדרלה הוא בסגנון נאו-קלאסי, והוא כולל יצירות אמנות ובהן העתקי יצירות של אמנים כרובנס ומוריו. חלק מהריהוט הפנימי, כולל המזבח, הובא מרומא.
היסטוריה של רמת גן
על אף הגידול באוכלוסייה, המקום שימש מקום מסתור לשודדי דרכים ונותר מסוכן עד לסוף המאה ה-18. ההצעה היהודית הראשונה ליישוב העיר נעשתה בסוף המאה ה-19, במכתבו של יהושע שטמפפר ליואל משה סלומון, לאחר הכישלון הראשון של ההתיישבות בפתח תקווה.
רעיון יסודה כעיר יהודית עלה בשנת 1914, כאשר קבוצה מתושבי אחוזת בית בהנהגתו של ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן, מייסדה של הגימנסיה הרצליה, החליטו להקים עיר כפרית בשם "עיר גנים" המבוססת על גישת עיר גנים ועבודה עברית אך קרם עור וגידים רק שנה לאחר כינונו של ממשל אזרחי בריטי בארץ ישראל באביב 1921. במהלך מלחמת העולם הראשונה, מנובמבר 1917 ועד ספטמבר 1918, הייתה עיר גנים חלק מקו החזית בין הכוחות העות'מאנים והבריטים - קצהו המערבי של קו שתי העוג'ות.
שמו של היישוב שונה מ"עיר גנים" ל"רמת גן". במרץ 1926 הוכר היישוב כמועצה מקומית על ידי הבריטים, ולאחר קום המדינה, בשנת 1950, הוכרה כעיר בישראל.
בעת העתיקה
נמצאו מעט שרידים ארכאולוגיים בתחומי העיר, אך ייתכן שהדבר מבטא "הזנחה מדעית" יותר מאשר דלילות יישוב. בגבול רמת גן־בני ברק, בשולי רחוב בן-גוריון, באזור המרוחק כקילומטר מתוואי הירקון של היום, אותר בשנות הארבעים של המאה העשרים בית קברות מן התקופה הכלכוליתית. נמצאו 12 כוכי קבורה וגלוסקמאות חרס בצורת בתים וסירות.
כלי חרס מתקופת הברונזה שנמצאו מרמזים לרצף יישובי באזור זה גם לאחר התקופה הכלכוליתית. הבנייה הצפופה באזור, אשר ברובה נעשתה לפני שהיה פיקוח ארכאולוגי סדיר, מקשה על איסוף ממצאים מהאזור אך מעת לעת נערכות בו חפירות הצלה.
בשולי רמת גן, בצדו המזרחי של הירקון בסמוך לרחוב רוקח, מצוי "תל ג'רישה" המכונה גם "תל נפוליאון". תל זה נחפר מספר פעמים החל מ-1927 על ידי פרופ' סוקניק וממשיכיו. במקום אותרו שרידי יישוב קטן ששכן במקום באלף השלישי לפנה"ס, התרחב באלף השנים שאחר כך והגיע לשיאו במאות ה-17-18 לפנה"ס. ב-1950 מצא ד"ר קפלן בית קבורה ובו 18 חדרי קבורה עם כוכים בקירותיהם. נמצאו גם קדרות, צלחות, כדים, גרזן קרב, חרב ועוד. יש המזהים תל זה כעיר הלויים "גת רימון" ממכתבי אל-עמארנה, ומכאן כי תחום רמת גן של היום שכן בנחלת שבט דן בעת ההתנחלות (לפי יהושע י"ט פס' מ"ה: "ויהד ובני ברק וגת רימון"). השטח נעזב בשל לחץ הפלשתים וע"פ מסע סנחריב בהמשך עולה כי ב-701 לפנה"ס כבר לא היה בשטח ממלכת יהודה.
רמת גן שוכנת בקרבת תל בני ברק, כך שייתכן שחלק מיושביו חיו במה שכיום הוא שטחה המוניציפלי.
בעת החדשה, לפני ייסוד העיר
בתקופה הערבית הדלדלה אוכלוסיית האזור. מעטים העזו לעבור בו ומשום כך מעטים תיאוריו. הכפר ג'רישה, ששכן מצפון לתל-ג'רישה (במקום בו נמצא כיום אתר "שבע טחנות" בפארק הירקון) תועד במאה השש עשרה ואף שויך לנפת שכם אשר השתמשה ביפו כנמל מוצא בעת שנמל עכו היה חסום בפניה. אך במפות מאוחרות כמפת ז'אקוטן ממסע נפוליאון משנת 1799 (אשר דיוויזיית קלבר מצבאו חנתה בסמוך לתל) לא צוין כפר זה והאזור נראה עומד בשיממונו למעט הדרך ההולכת מיפו לשכם, חוצה במעבר מוסררה את נחל איילון ופונה שמאלה בתוואי רחוב אבא הלל של היום, ונתיב התואם בקירוב לרחוב ז'בוטינסקי של היום. הדרך במפה הצרפתית אינה חוצה את הירקון באזור עשר טחנות, כי אם ממשיכה בצמוד אליו מזרחה וחוצה אותו צפונית לאזור אומלבס. במפת ז'אקוטין לא נראים כלל צירי אורך באזור החופף לרמת גן של ימינו ואין ציון ליישוב בין הירקון והאיילון לבין אום-לאבס. אזור אצטדיון רמת גן ואזור פרדס כץ מתוארים כביצתיים.
בשנת 1851 מוזכרת שנית "גאריסה" על ידי החוקר רובינזון; זהו התיאור הראשון במאה ה-19 על מאחז באזור. במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (ה-PEF) מסקר משנת 1875 מופיעים לצד ג'רישה הכפר סלמה, ממנו נקנו אדמות רמת גן בהמשך, וכן תל-אבו זיתון השוכן בפרדס כץ של היום. במפת ה-PEF כבר קיים ציר התנועה האורכי המתאים בקירוב לדרך בן-גוריון של ימינו. נתיב המגיע מאזור גבעת שמואל של ימינו נפגש עם נתיב המגיע מדרך יפו-אום לאבס בנקודה הזהה לצומת רחוב חזון איש ודרך ירושלים של ימינו. משם נמשך ציר אורך חופף בקירוב לדרך בן אליעזר של ימינו עד הנקודה בה נמצא צומת הרחובות בן אליעזר-התפוצות. תוואי אלכסוני שאינו קיים היום נמתח בין צומת הרחובות שדרות ירושלים-חזון איש עד לאזור סמוך לצומת הרחובות אלכסנדרוני והמאה ואחת. משם ממשיכה הדרך לנ.צ התואם לעיקול רחוב רוזן ברמת חן והלאה לכיוון יפו, תוך מפגש עם ציר האורך התואם לדרך בן-גוריון בנקודה בה נפגשים דרך רבין ודרך בן-גוריון על גבול גבעתיים. ציר רוחב המקביל וצפוני לדרך אלוף שדה נמתח בין צומת בן אליעזר-התפוצות לאזור צומת אלכסנדרוני-המאה ואחת, כך שנוצר משולש צירים המכסה את דרום רמת גן של ימינו. הכפר סלמה וחלקות מעובדות בהיקף קטן נמצאים ברובם מחוץ לתחומי רמת גן של היום. אזור אצטדיון וינטר מופיע כבריכה עונתית.
בתחילת המאה ה-18 עובתה אוכלוסיית האזור שבין הירקון לנחל אלכסנדר על ידי בני שבט אבו כישכ שהגיעו מסיני, ולאחר 1830 על ידי פאלחים מצרים וסודנים שהביאו לארץ אבראהים פאשא ומוחמד עלי. הפלאחים יושבו סביב יפו; בהסתמך על העדר תעוד התיישבות על ידי רובינזון ב-1852, הרי שככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-19 יושב סלמה על ידי פלאחים מצרים, סודנים ובהמשך אף חיג'אזים. מסקר שנערך על ידי משלחת צרפתית, וממלל נלווה למפת ה-PEF האנגלית ניתן להסיק כי היה מדובר בכפר ובו בקתות חומר וכ-300 נפשות באותה העת. אוכלוסיית אום לאבס נעה בין 20 ל 100 תושבים. לפי מפת ה-PEF בג'רישה התגוררו באותה עת כ-170 תושבים.
עם זאת, רמת הביטחון באזור הייתה נמוכה, ומרבית השטח עמד בשממונו (כך לפי מפת ותיאור רובינסון בשנת 1852 ותיאורה של יהודית מונטיפיורי אשר חלפה במקום מיפו לכיוון מעבורת עשר טחנות). האזור הנטוש שימש על פי תיאורי התקופה מסתור לשודדי דרכים שעשקו את ההולכים מיפו לשכם ובהמשך גם את ההולכים לפתח תקווה, וגבעות רמת גן כונו 'גבעות השודדים' (חארמי'ה). ב-1895 סללו הטורקים את דרך העפר מיפו לשכם שהייתה לכביש חצץ שחצה את ואדי מוסררה על גבי גשר ברזל - גשר שרונה, בנקודה הידועה כ'מעבר מוסררה', פנתה צפון מערבה לציר שהיום ידוע כרחוב כביש 482 וחצתה את הירקון על גשר האבן העתיק בעשר טחנות, ובצידיה הועמדו עמודי טלגרף.
ההצעה הראשונה להתיישבות בתחום רמת גן של היום הייתה של יהושע שטמפפר במכתבו ליואל משה סלומון, לאחר הכישלון הראשון של ההתיישבות בפתח תקווה. במכתב הציע שטמפפר לרכוש אדמות מן הכפר סלמה ולהתיישב שם, "כי רק בסלמה יהיה לנו שלום".
עם התפתחות פתח תקווה קיבלה הסביבה תנופה, ולאזור הגיעו בני שבט הג'מוסין שהתיישבו בשולי הירקון ובאזור פרדס כץ של היום. בשלהי שלטון הטורקים רכש סוחר האדמות היפואי אדיב במיה קרקעות מאנשי סלמה, ובהן אזור באב-אל-הווא (בקעת הרוחות = רחוב ביאליק של היום).
ייסוד היישוב
אדמותיה של רמת גן נרכשו בידי שלוש אגודות: "עיר גנים", "מגרש גנים" ו"נחלת גנים" (אשר הסתפחה לרמת גן רק בשנות ה-40, בדומה לשכונות נוספות בצפון ודרום העיר), מהטמפלרים הגרמניים.
ראשית מעשה בקבוצה של תושבי אחוזת בית, אשר תהליך העיור והצפיפות ביישובם צרמו להם. הקבוצה התעוררה בהנהגתו של הד"ר יהודה לייב מטמון-כהן והחליטה לבנות עיר גנים חדשה. אספת הייסוד נערכה בי"ד באייר תרע"ד 1914 בתל אביב. מטמון, אשר היה מייסדה של גמנסיה הרצליה, חפץ להקים בעיר הגנים החדשה "גן בוטני גדול בשביל התלמידים והמורים". ההוגים החליטו להקצות לכל חבר חמישה דונם קרקע, אשר רק במחצית הדונם מתוכם תותר הבנייה והשאר ישמשו לזריעה ולנטיעות. נבחר ועד ובו הד"ר מטמון, ר. סברדלוב וד"ר זליג סוסקין, ונקבעו כללים לפיהם לא תותר תעשייה מזיקה ביישוב החדש, שפתו של היישוב תהיה עברית, העבודה תהיה עברית ועצמונית והתושבים מתחייבים להעביר אדמתם לקק"ל בעת הלאמת אדמות הארץ. 2,400 דונם הוצעו לאנשי עיר גנים על ידי אדיב במיה, אך מחסור כיס שגרם להעברת הרכישה ל'חברה חדשה' בת"א וייסודן של אגודות כ'מגרש גנים' של מ. הלפרין ו'נחלת גנים' בראשות מנחם שינקין (שרכשה אדמותיה מהגרמנים) גרמו לזינוק במחירי הקרקע ורכישת האדמות התעכבה.
בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה, ועמה המערכה על סיני וארץ ישראל. עם התקרבות החזית למרכז הארץ באפריל 1917 גורשו יהודי תל אביב ויפו לפתח תקווה וכפר סבא וצפון הארץ, ועיכוב נוסף נגרם לתוכנית רכישת אדמות 'עיר הגנים'. אדמותיה העתידיות של 'עיר גנים' הפכו לקו החזית. עמדות תותחים מוקמו בגבעות שלימים יהיו רמת גן, וגדודי פרשים אוסטרלים וחיילים הודים חנו והתבצרו בהן. בצילומי אוויר מתקופה זו ניתן להבחין בריכוזי חיילים בריטים על הר שאול שבטעות זכה לכינוי, 'גבעת באלפין'. הצליחה הראשונה של נהר הירקון על ידי כוחות חיל המשלוח המצרי, (מתקפת פרשים ניו זילנדית), נערכה ב-24 בנובמבר 1917 אך נהדפה לאחר שהטורקים הנחילו לכח התוקף אבדות קשות. בין שתי הצליחות הרסו הטורקים את גִ'סְר אֶל-הַדָּאר (גשר שאון המים), והסכר בעשר טחנות. הצליחה השנייה נערכה בחסות הלילה שבין 20 ל-21 בדצמבר 1917. אחת משלוש נקודות הצליחה הייתה במפגש הירקון עם 'דרך המואזין' (קצה רחוב בן-גוריון של היום). והפעם ההתקפה צלחה, והקו נפרץ. קצהו הצפוני של קו החזית - קו שתי העוג'ות, התייצב צפונית לשפיים (היום בתחומי גן לאומי חוף השרון), עד לספטמבר 1918.
כשנה לאחר כינונו של ממשל אזרחי בריטי בארץ ישראל בח' באדר ב' תרפ"א עת התכנסו אנשי עיר גנים ושבו למלאכת המשא והמתן על קניית הקרקע גילו כי מחירה האמיר וכי חלק ממנה הועבר לידי האגודות האחרות. באביב תרפ"א החלו אנשי האגודה ברכש ציוד מעודפי הצבא הבריטי. נשקלה רכישתו או חכירתו של חלק מתואי מסילת ברזל צבאית בריטית ששמשה רכבת קלה בימי המלחמה, וקישרה בין יפו לשטח המיועד לבניה, וכן קרונות וקטר, לטובת הובלת חומרי בניין ליישוב המתוכנן. באסרו חג פסח תרפ"א אף הספיקו חלוצי עיר גנים לנצל את תואי הרכבת לנסיעה אזרחית חגיגית ויחידה שיצאה מתחנת הרכבת תל אביב, חלפה מדרום לשרונה המושבה הטמפלרית וחצתה את ואדי מוסררה על גשר שרונה לעבר אדמות עיר גנים בגדה המזרחית של הואדי, (מתחם הבורסה של היום). למחרת היום פרצו מאורעות תרפ"א ושוב הואטה המלאכה. תוכניות הרכישה/חכירה של התוואי והציוד לא הבשילו לכדי מעשה ועד לפירוקה בשלהי 1922 נגררו על המסילה קרונות שהובילו חומרי בניין לבניית עיר גנים ושכונת בורוכוב, לימים, גבעתיים, על ידי סוסים ופרידות.
בקיץ תרפ"א החלו מדידת הקרקע על ידי מהנדסי חברת 'ארנון' ותכנון העיר על ידי המהנדסים שטיינהרץ, פרנקל ואורשטיין ועל ידי האדריכל ריכרד קאופמן. בחשון תרפ"ב נקדחה הבאר הראשונה על ידי יעקב מטמון, אחיו של הד"ר מטמון. הבאר הראשונה נמצאת ברחוב הבאר של היום בסמוך לרחוב ביאליק. בשלב הראשון נשאבו המים והובלו ידנית לבתים. הבאר השנייה נקדחה בסמוך לנחל איילון ונועדה לשימוש 'הקבוצה הקנדית'.
אנשי עיר גנים שעלו אחרי 'הקבוצה הקנדית' היוו קבוצה מגוונת במוצאה וברקעה, התיישבו באזור הר אברהם (רחוב שרת של ימינו) וזכו לכינוי 'אנשי ההר'. אליהם הצטרפו בשבועות תרפ"ב אנשי קבוצת 'משק עזר גנים לדוגמה', יוצאי ביאליסטוק שהסתפחו לחברת עיר גנים והתיישבו במורד הר שאול לכיוון "הכביש הלבן", רחוב ביאליק של ימינו. בין הר שאול (ג'בל חרמיה') להר אברהם שכן 'העמק', ובו מצויה עד היום כיכר העיר הידועה רשמית ככיכר רמב"ם ומכונה כיכר 'אורדע' על שם קולנוע אורדע ששכן בתוכה ושמבנהו הייחודי קיים עד היום.
האדריכל ריכרד קאופמן הופקד על התוכנית העירונית של "עיר גנים" בדומה לתוכנית של תל אביב הוא הושפע מחזון עיר גנים בהם שטחים פתוחים ולצידם מבני ציבור וממתכנן הערים פטריק גדס אשר דגל בהתאמת התכנון לנוף המקומי. בתוכנית לעיר גנים קבע את "העמק" כמרכז היישוב (היום מרכז העיר) באזור בין הר אברהם וגבעת שאול, את ה"עמק" תחמו שני רחובות ממערב ומזרח, היום מכונים בהתאמה ביאליק והרצל. מדרום ה"עמק" נסללה דרך שהגיע עד נחל איילון והובילה לתל אביב במערב, היום מכונה רחוב ארלוזורוב, תוואי הדרך התעקל לאורך קווי הגובה הטבעיים של גבעת שאול. בפסגות ארבע גבעות המקיפות את ה"עמק" תכנן קאופמן שטחים פתוחים עם גנים ולצידם מבני ציבור שביניהם מקשרים צירים ירוקים. גן אברהם עליו הוקם בית החלמה, גן שאול, גן יהודה עליו תוכנן להיבנות בית העם וגן ציבורי על ראש הגבעה בה שוכן היום בית ספר בורוכוב (אזור זה נגרע מרמת גן והועבר לאנשי שכונת בורוכוב מאוחר יותר). תוכניתו של קאופמן מומשה כמעט במלואה מבחינת תוואי הרחובות וחלקות המגורים אך קשיים כלכליים עכבו כנראה פיתוח המבנים הציבוריים והגינות בפסגת הגבעות; תוכנית זו התממשה רק בחלקה, בעיקר בזכות ראש העיר הראשון אברהם קריניצי ומשה כבשני שטיפח את הגנים במסירות רבה במשך 43 שנים מאז שהתמנה להמנהל הראשון של מחלקת נטיעות ב-1926.
רמת גן עד קום המדינה
בתקנון "עיר גנים" נקבע היישוב כישוב חקלאי שיתופי, אך במשך בוטל התקנות וישוב הוכרז כמושב בעל בעלות פרטית על הקרקע. בשבט תרפ"ג, (2 באפריל 1923), שינתה האספה שהתכנסה באולם שולמית בראשות א. אוסטר את שם המושב לרמת גן על שם הגנים שבראש הגבעות.
באביב תרפ"ג נערכה האספה הראשונה בתוך רמת גן בראשות דב קפלן, ודווח בה כי הותקן ברז ראשון ביישוב. באותה שנה עסק כבר הוועד בגיוס כספים לסלילת הכביש לשרונה, בהקצאה לנטיעת גן ציבורי 'במורד ההר', ובהקצאת מגרש לבית הספר. הוגשו בקשות לפתיחת קולנוע ולנטיעת הפרדסים הזעירים שאפיינו את רמת גן עוד שנים ארוכות לאחר מכן. אחרון הפרדסים הזעירים שכן ברחוב הגלגל של היום, אל מול תחנת מגן דוד אדום עד לשנות השבעים. כמו כן הוקצה באותה אספה סכום לקניית חצוצרות לשומרים.
ב-1923 נפתח גן הילדים הראשון. בניין הקבע התחיל להיבנות לאחר שגג המבנה הארעי עף ברוחות חורף 1924.
עם השנים החל היישוב לעבור תהליך שינוי ממושב שיתופי חקלאי ליישוב עירוני ככל שגדלה אוכלוסייתו. בשנת 1925 הוחלף הוועד המקומי במועצה שבראשה עמד ישראל מלך שמרלינג.
קונאל מק קומגאל
קונאל מק קומגאל (בגאלית סקוטית: Conall mac Comgaill - קונאל בנו של קומגאל; נפטר בשנת 574 לערך) היה מלך דאל ריאטה בשלהי המאה השישית. קונאל עלה לשלטון בשנת 558 לערך, ומלך עד פטירתו.
היסטוריה של רמת גן
רמת גן עד קום המדינה
ב-26 במרץ 1926 הוגדרה רמת גן כמועצה מקומית בצו ממשלת המנדט הבריטית בארץ ישראל. נבחרו מועצה וועד פועל שלראשם נבחר אברהם קריניצי, איש מעשה וביטחון רב פעלים עוד זמן רב בטרם הגיעו לרמת גן. מאותו זמן ובכל שלבי התפתחותה הייתה רמת גן מזוהה עם דמותו של קריניצי אשר טביעות אצבעותיו העמלות בולטות בעיר על אף שחלפו שנים ממותו. בעת ההכרזה כמועצה מקומית התגוררו במקום כ-450 תושבים שגרו ב-72 בתים ו-63 צריפים.
קונאל מק קומגאל
קונאל היה בנו של קומגאל מק דומנגארט.
היסטוריה של רמת גן
רמת גן עד קום המדינה
תחת הנהגת קריניצי לבשה רמת גן סממנים עירוניים ובשנת 1927 התארגנה חברת תחבורה בין עירונית, נפתחה סוכנות דואר ביישוב, נחתם חוזה לאספקת חשמל עם חברת החשמל והוחלט על הצמדת בית כיסא סניטרי לכל בית וצריף. באותה שנה הונחו אבני הפינה לבית ההבראה "החלמה" שבמרומי ההר ולבית החרושת הראשון 'הסורג'. כמו כן החלו סלילת כבישי היישוב ומתיחה מסודרת של צנרת מים.
קונאל מק קומגאל
על פי המסופר ב"דואן אלבאנאך" שלט קונאל בארץ מבלי התנגדות, ואולם ב"דברי ימי אלסטר" בשנת 568 מסופר על מסע צבאי שערך קונאל. כמו כן מסופר על קונאל שהעניק את איונה לקולומבה הקדוש. ב"דברי ימי ממלכת אירלנד" מסופר כי קונאל וכן קולמן בג, בנו של דיארמייד, יצאו בראש צי ימי ובזזו את סול ואת איל (כיום איזלי), ושבו בידיהם שלל רב.
ה"סנכוס פר נ-אלבן" מציין כי לקונאל היו שבעה בנים: לוינגסך (Loingsech), נכטאן (Nechtan), ארטן (Artan), טואתן (Tuathan), טוטיו (Tutio) וקוירפה (Coirpe). ב"דברי ימי טיגרנאך" וב"דברי ימי אלסטר" מסופר על מותו של דנכאד (Dúnchad) בנו של קונאל.
היסטוריה של רמת גן
רמת גן עד קום המדינה
העלייה החמישית שהחלה ב-1933 נתנה תנופה משמעותית להתפתחות העיר, ואוכלוסייתה גדלה מ-1,300 תושבים ב-1933 ל-5,000 ב-1937. בשנת 1934 הוקם מפעל השוקולד והממתקים "עלית", בשנת 1935 הוקם מפעל הסיגריות "דובק". עד 1937 הושלמה בניית בתי החרושת ארגמן, פלאלום (לייצור סירים) ומשי-זקס (לייצור אריגים), וכן נבנה בית הקולנוע הראשון. בשנות ה-30 הוקמו גם מפעל התרופות "צורי" ומפעל "עסיס", שייצר ריבות, מיצים, שימורי פירות וירקות, כהל וחומץ. בשנת 1937 אליעזר דבורקין שהיה בין מייסדי היישוב תרם את המגרש שהיה ברשותו להקמת בניין בית היתומים של דבורקין.
בתקופת המיתון שבין מאורעות תרצ"ו למלחמת העולם השנייה עמלו פרנסי רמת גן על שימור הקיים ואף הצליחו להרחיב את יישובם. ניטעו גן הנשיאים (כיום גן שאול) וגן הכנסת.
בשנות מלחמת העולם השנייה חזרה רמת גן לשורשיה החקלאיים; בצל החשש ממחסור עודדה המועצה זריעת ירקות בכלל המגרשים הריקים בעיר וגידול עיזים. בתקופה זו ניטעה גם גינת יהודה ע"ש איש החינוך יהודה לייב מטמון על כיפתו הנמוכה של הר שאול והוחל בהכשרת גן הניצחון (שהפך בהמשך לגן אברהם). בשנתה העשרים וחמש היו כבר ברמת גן 60 מפעלים, 600 עסקי מסחר ומלאכה ו-13,000 נפשות. ב-1941 עד 1942, נבנה בית עיריית רמת גן שהפך למשכן הקבע לעירייה לפי תוכניתו של מהנדס העיר רפאל מגידו.
לאחר כיבוש פרדס המנזר הגרמני בגבול רמת גן-גבעתיים, שכן בו מחנה של האצ"ל. סליק "ההגנה" המרכזי של רמת גן שכן במרתף בית החרושת לשוקולד צ.ד, אשר שכן בצומת הרחובות ז'בוטינקי ומודיעין (היום, בן-גוריון), במקום בו ניצב 'בית נח' כיום.
רמת גן במלחמת העצמאות
עם ההתארגנות לקראת פלישת צבאות ערב והקמת צה"ל היה צורך דחוף למצוא מקום למטה הכללי ששכן עד אז בבית האדום ברחוב הירקון בתל אביב. אברהם קריניצי נענה לבקשתו של דוד בן-גוריון ופינה בצו חרום את בית ההבראה "החלמה" ועוד שמונה בתים על הגבעה ברחוב הקשת (היום - רחוב משה שרת). ממקום זה נוהל צה"ל במלחמת העצמאות. בן-גוריון קבע את לשכתו כשר הביטחון בבנין ברחוב ז"ר מס' 5. כיום עומד בנין זה שהוא בבעלות פרטית, לפני הריסה ומתנהל מאבק לשימורו.
המצרים ידעו על מיקומו של המטכ"ל ברמת גן וב-3 ביוני 1948 הם שלחו מטוסים להפציצו. בהפצצה זו נגרמו אבדות בהרוגים ופצועים. עד היום ניכרים סימני ההפצצה על הבית ברחוב הפרסה מס' 1. באותו יום הפציצו מטוסים מצרים את ראשון לציון וגרמו שם ל-25 הרוגים. הם המשיכו באותו יום בניסיון להפציץ את תל אביב אך הטייס מודי אלון הצליח להפיל במטוס המסרשמיט שלו שתי דקוטות מצריות.
בגינת בית ההבראה "החלמה" הושבעו ב - 27 ביוני 1948 אלופי צה"ל וצולמה התמונה המפורסמת שלהם שבמרכזה דוד ופולה בן-גוריון.
ב-1949 הועברו משרדי השלישות הראשית של צה"ל למחנה השלישות בו הם נמצאים עד היום. המטכ"ל פונה לקריה בתל אביב ב-1955 והבתים הוחזרו לבעליהם. בית ההבראה "החלמה" הפך לבית הספר "שילה" (כיום - בן-גוריון) ובכניסה לבית הספר הותקן שלט מתכת המזכיר כי במקום זה שכן המטה הכללי הראשון.
רמת גן לאחר קום המדינה
בשנת 1949 החלו דיונים על איחוד רמת גן עם גבעתיים ובני ברק אך הדבר לא יצא לפועל. בשנות החמישים, עם גל העלייה, הייתה רמת גן יעד מועדף לעולי עיראק ועד מהרה הם הפכו לגורם דומיננטי בעיר. מאות בתי מגורים הידועים כ'בתי סבירסקי' [ע"ש הקבלן שבנה אותם] נמתחו לאורך רחוב הרא"ה וגבול רמת גן-בני ברק, וחיברו את רחוב קריניצי לרמת יצחק דרך שכונת הלל. בתים משותפים נבנו בשכונות הגפן, ברמת יצחק ואף במרכז העיר. שיכוני עולים צפופים נבנו בשכונות נווה יהושע, רמת עמידר וברמת השיקמה. בתי ספר ומבני ציבור נבנו לצורכי האוכלוסייה הגדלה ושטחי גינון ציבורי הוקצו לשכונות המתפתחות.
בשנת 1950 הוכרזה רמת גן כעיר. התפתחות העיר לא נעצרה בכך, וביוזמת קריניצי נבנה האצטדיון הלאומי על שטח שהועבר לרמת גן מבני ברק. קריניצי אף גבה את חובו של בן-גוריון לעיר מימי מלחמת העצמאות, ורמת גן זכתה בשטחים הרחבים שהיו שייכים בעבר לכפרים הערביים הסמוכים סלמה, ג'רישה ואל חירייה, שתושביהם נמלטו בימי המלחמה, לא הורשו לחזור לאדמתם לאחריה, ורכושם ואדמתם הוכרזו נכסי נפקדים. בנוסף, השתלט קריניצי גם על שטח שנרכש בכסף מלא על ידי ארגון ה"פארבנד" האמריקאי עבור קיבוץ אפעל. על שטחים אלו קמו השכונות רמת חן, רמת השקמה, רמת עמידר נווה יהושע, שכון החייל (רחוב דרך נגבה), שכון המזרחי, השכון ליוצאי אצל ולחי (בין דרך נגבה לבן אליעזר - מול תחנת מכבי האש) והפארק הלאומי. (על השטח של קיבוץ אפעל שכנה חווה והשטח הוסב לחווה חקלאית לטובת שיעורי חקלאות לתלמידי רמת גן. (שטחי הפארבנד - מתוך תכתובת נרגזת בין זלמן מסחרי ראש המועצה אונו לבין אברהם קריניצי. - ארכיוני ההסתדרות הציונית ומשרד הפנים)
חלק הארי של שטחי הכפרים הערביים שסופחו לרמת גן הוקצה לנטיעת הפארק הלאומי: אלפי דונמים של נטיעות, מדשאות רחבות ידיים, גן ורדים מפואר שהיה סמל רמת גני שנים רבות ובלב כל אלה - אגם מלאכותי. רף הביצוע היה בלתי נתפש במושגי אותם ימים במדינה החיה חיי צנע, אך קריניצי התמיד בשלו. חנוכת הפארק הרשמית הייתה ב-1951, בנוכחות ראש הממשלה דוד בן-גוריון, ועבודות הפיתוח נמשכו עד שנות השישים של המאה ה-20. הפארק תוכנן להיות פתוח, ולהוות מקום מנוחה לאנשי האזור.
בשנים אלה נוסדה גם תזמורת קאמרית. בשנות החמישים נבנה בעיר לקראת המכביה החמישית כפר המכביה. באצטדיון שבעיר נערכו למן המכביה החמישית כמעט כל טקסי הפתיחה של המכביות, למעט זאת שנערכה לאחר אסון המכביה.
ברמת גן התגבשו שני אזורי תעשייה עיקריים: האחד בסמוך לצומת עלית, שם שכנו המפעלים "עסיס" ו"עלית", ועוד בתי מלאכה ומפעלים קטנים יותר לאורך רחוב ז'בוטינסקי ובשולי תל בנימין; אזור התעשייה השני התפתח באזור נחלת גנים לאורך רחוב מודיעין ובו שכנו מפעל השוקולד "צ.ד" מדרום, ומפעל החבלים "ירושלמי" מצפון.
בשנות השישים הוקם ברמת גן תיכון בליך, עבר למשכנו הנוכחי בית הספר התיכון אוהל שם ונבנה בעיר בית מגן דוד אדום. ב-1961 קיבלה רמת גן את שטחי אוניברסיטת בר-אילן הצעירה. שטח האוניברסיטה היה חסר מעמד מוניציפלי עד אז ונאבקו עליו מ.א. אונו, מ.מ. גבעת שמואל ורמת גן. וועדת חקירה לעניין פרוק מ.א. אונו מ-1956 לא פירקה את המועצה אך קבעה כי המ.א. אונו וגבעת שמואל קטנות ונאבקות על קיומן, ורק עיר כמו רמת גן תהיה מסוגלת לתת לאוניברסיטה את השירותים המוניציפליים הנדרשים לה. (ארכיוני משרד הפנים)
בשנת 1961 הוקם בית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי" על ידי אברהם ונעימה קליר לזכר בנם, שנפל במלחמת העצמאות. בית צבי היה המתנ"ס הראשון בארץ ונמסר על ידי משפחת קליר במתנה לעיריית רמת גן לרווחת תושבי העיר.
בשנת 1968 נערכו ברמת גן משחקי אולימפיאדת הנכים לאחר שממשלת מקסיקו סירבה לארח את המשחקים.
בעשור זה פתחה רמת גן שעריה בפני בורסת היהלומים ואיפשרה בנייה לגובה תוך הבטחה לארנונה מופחתת. בניין בורסת היהלומים שנחנך ב-1969 היה הראשון בשורה של מגדלים אשר נבנו מאז שנות השבעים סביב מתחם בריכת גלי גיל ומגרש הכדורגל של הכח מכבי רמת גן, ושהפכו את מתחם הבורסה למרכז פיננסי. בשנת 1969 נהרג ראש העיר ומורה דרכה אברהם קריניצי בתאונת דרכים ונקבר בחלקת קבר מיוחדת (יחד עם גיסו ונהגו שנספו אף הם באותה תאונה) בפארק הלאומי ברמת גן.
את קריניצי החליף ממלא מקומו ישראל פלד. בתקופתו קרמה עור וגידים תוכנית הבנייה לגובה באזור הבורסה ושודרג גן החיות של רמת גן אשר היווה עד אז גן חופשי כחלק מן הפארק הלאומי לידי ספארי משולב בגן חיות מודרני על חלק משטחי הפארק הלאומי. בהמשך אוחד יחד עם גן החיות בתל אביב לידי המרכז הזואולוגי רמת גן - תל אביב. בימי כהונתו נבנתה שכונת קריית קריניצי.
ב-1983 נבחר לראשות העיר אורי עמית, איש מפלגת העבודה, שכיהן כראש העיר קדנציה אחת בלבד. בין הישגיו כראש העירייה: סגירת מפעלים מזהמים, הכנת התשתית לפיתוח מזורז במתחם הבורסה ליהלומים, שיפור תשתיות - כבישים, ביוב ומים, הגדלת שטחי הגנים בעיר, פתיחת המוזיאון לאמנות ישראלית ברחוב אבא הלל, בניית קניון איילון ופרויקט גן הערמונים. כמו כן, פעל למען שיפוץ ביתו הפרטי של אברהם קריניצי (ראש העיר הראשון) והסבתו למוזיאון לתולדות רמת גן, חיזק את הקשר בין רמת-גן לערים תאומות ברחבי העולם. בזכות שיפורים שערך עמית בשיעור הגבייה בעיר, קופת העירייה נהנתה מעודף תקציבי ניכר עם סיום הקדנציה שלו. את עמית החליף בתפקידו צבי בר. בקדנציה הראשונה שלו התרחשה מלחמת המפרץ (בשנת 1991), שבמהלכה נפגעה רמת גן יותר מכל יישוב אחר בישראל. במהלך מלחמה זו שיגר סדאם חוסיין טילי סקאד לעבר ישראל במטרה לגרור אותה למלחמה. מתוך 39 הטילים שנורו, חלק נכבד נפל ברמת גן. בפגיעות טילים ברחובות יונה, עוזיאל ולאן 2 נהרסו בתים ונגרם נזק לבתים אחרים, ששופצו לאחר מכן. נזק רב, ללא נפגעים בנפש, נגרם בפגיעת טיל ברחוב אבא הלל בסמוך לדרך ההלכה. חלל אחד ידעה רמת גן במלחמה זו בפגיעת טיל ברמת חן.
במהלך כהונתו של בר שוקמו גנים ציבוריים, הושלמה בניית גן רחב ידיים במרום נווה ובוטלה התוכנית להעביר את עיריית רמת גן למקום אחר. גן הוורדים המזדקן שבפארק הלאומי הוחלף בגינת פרחים עונתיים המשולבים בשיחים גזומים. ניתנה תנופה למתן אישורי בנייה לגובה לצורכי מגורים ולניסיונות למציאת פתרונות לצורכי התעבורה. מגדלי מגורים נבנו בשכונות מרום נווה, בשולי שכונת נווה יהושע סביב גני ערמונים, בשכונת עלית, בנחלת גנים ובשכונת ראשונים. מנהרה נחפרה בדרך האלוף שדה, מתחם הבורסה חובר לתחנת הרכבת, נבנה "גשר מודעי" כחיבור נוסף בין רמת גן לתל אביב, ומנהרה נוספת נבנתה בצומת הרחובות ביאליק-אבא הלל סילבר. משאבים ניכרים הוקדשו למגזר האזרחים הוותיקים ולחינוך. הוקם בית הספר התיכון החדש. רמת גן זכתה לתוספת קרקע הסמוכה לקריית קריניצי.
בחודש אוקטובר 2013 נבחר ישראל זינגר להיות ראש העירייה הבא של רמת גן. בחודש אוקטובר 2018 נבחר כרמל שאמה הכהן לראשות העיר
שברולט קרוז
שברולט קרוז (באנגלית: Chevrolet Cruze) היא מכונית משפחתית של ג'נרל מוטורס האמריקאית המשווקת תחת המותג שברולט.
ה"שברולט קרוז" מוגדרת בארצות הברית כמכונית קומפקטית.
היסטוריה
מאז השקתה בסוף שנת 2008 נחשבת הקרוז לאחד ממנועי הצמיחה העיקריים של המותג שברולט בשווקים שמחוץ לארצות הברית. בשנת 2011, הייתה הקרוז המכונית הנמכרת ביותר של ג'נרל מוטורס ברחבי העולם. כדי לשמור על קצב מכירותיה הגבוה למרות גילה המתקדם בוצעה במכונית מתיחת פנים קלה בסוף שנת 2012 (מודל 2013 בישראל), הכללה מספר עדכונים קוסמטיים לחזית המכונית וכן מספר עדכונים מכניים שנועדו לצמצום צריכת הדלק של המכונית. בין היתר קצרה שברולט את ההילוך הראשון בתיבת ההילוכים האוטומטית והתקינה לרכב קיט בשם Eco Smart שנועד לצמצם את פליטת המזהמים של הרכב.
כראוי למכונית גלובאלית שמשווקת במספר רב של שווקים בכל רחבי העולם, מוצעת המכונית עם מגוון רחב יחסית של מנועים. לישראל הגיעה הקרוז עם תחילת שיווקה במבחר של שני מנועי בנזין - 1.6 ליטר עם 113 כוחות סוס ו-1.8 ליטר עם 140 כוחות סוס. בשנת 2010 עודכנה תוכנת ניהול המנוע בגרסת ה-1.6 ליטר והספקה המרבי עלה ל-124 כוחות סוס. שני המנועים שודכו בישראל לתיבת הילוכים אוטומטית עם שישה הילוכים. בתחילת שנת 2012 השיקה יוניברסל מוטורס ישראל (יבואנית שברולט לישראל) גרסה נוספת של הקרוז, שצוידה במנוע 1.4 ליטר טורבו-בנזין בהספק מרבי של 140 כוחות סוס ובתיבת הילוכים אוטומטית. גרסה זו הגיעה לישראל מארצות הברית (גרסאות ה-1.6 וה-1.8 ליטר מגיעות ארצה מקוריאה הדרומית) והוצעה ברמת אבזור גבוהה יחסית לגרסאות האחרות, לכן מחירה היה גבוה יחסית והיא לא זכתה להצלחה בשוק המקומי. שיווקה הופסק פחות משנה לאחר מכן. בתחילת שנת 2014 חזרה גרסת ה-1.4 ליטר טורבו לישראל, הפעם כשהיא מיוצרת במפעל בקוריאה הדרומית.
בשנת 2011 חשפה שברולט העולמית גרסת האצ'בק (5 דלתות) לקרוז, שהתבססה על מכלולי גרסת הסדאן (4 דלתות) המוכרת ונועדה לקרוץ בעיקר לשוק הרכב האירופאי, שמעדיף באופן מסורתי תצורת מרכב זו. במהלך שנת 2012 חשפה שברולט גם גרסת סטיישן לקרוז, שהתבססה גם היא על מכלולי הסדאן אך הציעה תא מטען גדול בצורה משמעותית - כ-1,500 ליטרים. שני הדגמים הללו הושקו בישראל רק בתחילת שנת 2013, במסגרת מתיחת הפנים של כל דגמי הקרוז. גרסת הסטיישן משווקת בישראל עם מנוע ה-1.8 ליטר בנזין בלבד, בעוד גרסת ההאצ'בק משווקת בישראל עם מנוע ה-1.6 ליטר בנזין ומתחילת שנת 2014 גם עם מנוע ה-1.4 ליטר טורבו-בנזין.
הדור השני של שברולט קרוז נחשף באמצע שנת 2015 ושיווקו החל רק באמצע 2016.שברולט קרוז הדור השני קיבל מנוע 1.4 טורבו המפיק 153 כוחות סוס שמאיץ מ-0 ל-100 ב 7.7 שניות בלבד. שברולט קרוז הגיע לישראל בסוף 2016 ומציע שתי רמות גימור: LT ו premier, כשגרסת ה premier המפוארת מבין השתיים, מוצעת עם ריפודי עור, מושב נהג מתכוונן חשמלי ועוד. צריכת הדלק של הקרוז החדשה עומדת על 13.5 ק"מ\ליטר. תא המטען של הקרוז נותן נפח של 419 ליטר ובתוכו שקע חשמלי בעל 120 וולט. הקרוז עבר מתיחת פנים גדולה מאוד ולא דומה לדגם היוצא, גם תיבת ההילוכים חדשה מהקודמת. לסיכום, הדור השני של הקרוז בא לפצות על כל התקלות שהיו בדור הקודם.
דלק (על פי נתוני יצרן)
(נתונים לפי גרסת ה-premier)
בטיחות
10  כריות אוויר.
ב-2009, נקראו 1,500 בעלי שברולט קרוז למוסכים עקב תקלה במחשב הרכב. בנוסף הגיעו מספר תלונות על כיבוי פתאומי של המנוע במהלך נסיעה במהירות איטית.
כל דגמי הקרוז מצוידים בעשר כריות אוויר: שתי כריות אוויר קדמיות, עם אפשרות ניתוק כרית האוויר של הנוסע הקדמי לצורך הסעת ילדים; ארבע כריות צד להגנה על החזה והאגן, וכריות וילון המכסות את החלונות ועמודי הצד של המכונית. מערכת הניהול של כריות האוויר (SDM) קובעת את סדר הפתיחה של חגורות הבטיחות בהתאם למיקום ההתנגשות, ואת זמני התגובה של כריות האוויר בהתאם לחומרת ההתנגשות. מכלול הדוושות מתקפל בפגיעה חזיתית בעוצמה בינונית ומעלה, כדי להקטין את החדירה לאזור הרגליים ואת סכנת הפגיעה ברגלי הנהג.
התכנון המיוחד של מכסה תא המנוע מפחית את הסכנה של פגיעת ראשו של הולך רגל במנוע במקרה של תאונה. הדבר נעשה על ידי הגדלת המרחק בינו לבין המנוע, שימוש בצירים מיוחדים שמגביהים את מכסה המנוע במקרה של התנגשות, ותכנון מכסה המנוע עצמו למעיכה מוגברת המסייעת לספוג את עוצמת הפגיעה. מערכת ה-ABS משתמשת בנתונים המגיעים מחיישני הגלגלים כדי לווסת את הבלימה של כל גלגל בנפרד, ומסייעת לקצר את מרחקי העצירה, להגביר את היציבות ולאפשר שליטה בהיגוי גם בשעת בלימה חזקה. מערכת EBD מחלקת את כוח הבלימה בין הסרן הקדמי לאחורי בהתאם לעומס, עם בקרה אחורית נפרדת, לשיפור היציבות והבלימה בשעת פנייה, ושימוש יעיל יותר בבלמים האחוריים בעת נשיאת מטענים כבדים. מערכת בקרת משיכה (TCS) הכלולה במפרט הסטנדרטי מווסתת את מומנט המנוע ומפעילה את הבלמים במידת הצורך כדי להעניק אחיזת כביש אופטימלית בעת הזינוק או בזמן האצה.
חיישני מערכת ה-ABS מבחינים מראש באפשרות של סחרור של אחד הגלגלים, ומונעת אותו באמצעות הפחתת מומנט המנוע או הפעלה של אחד הבלמים הקדמיים.
מערכת בקרת היציבות (ESC), הכלולה גם היא במפרט הסטנדרטי של המכונית, משתמשת במערכות ה-ABS וה-TCS כדי לתקן בצורה עדינה טעויות של הנהג הנובעות משיקול לקוי או מהתלהבות-יתר. המערכת משתמשת במידע המגיע מחיישן סבסוב, מחיישן תאוצה רוחבית ומחיישן זווית הסיבוב של ההגה כדי לוודא שהמכונית עוקבת אחרי כיוון הנסיעה של הגלגלים הקדמיים. המערכת מפעילה את הבלמים בצורה סלקטיבית כדי למנוע היגוי יתר או תת-היגוי, ומפחיתה במידת הצורך את פתיחת המצערת האלקטרונית.
משפט בוהר-מולרופ
באנליזה מתמטית, משפט בוהר מולרופ הוא משפט המאפיין את פונקציית גמא באמצעות משוואה פונקציונלית. המשפט קרוי על שם הארלד בוהר ויוהאנס מולרופ שהוכיחו אותו.
לפי המשפט, פונקציית גמא היא הפונקציה הלוג-קמורה היחידה שמקיימת לכל x>0 וכן מקיימת f(1)=1.
הוכחה
ראשית נבחין שמתקיים. כמו כן מאינטגרציה בחלקים נקבל כי.
על מנת להראות שפונקציית גאמא היא לוג קמורה נקבע קבועים. מאי שוויון קושי שוורץ נקבל:
נוציא לוג ונקבל כי וקיבלנו בסה"כ שפונקציית גאמא היא לוג קמורה.
בכיוון השני, תהי f פונקציה המקיימת את הדרישות של המשפט. נוכיח שהיא יחידה.
מהדרישה נקבל באינדוקציה כי. בפרט לכל n טבעי נקבל f(n)=(n-1)! (כי נתון ש-f(1) = 1).
נסמן ב S(x,y)את שיפוע הקו המחבר בין הנקודות. לפי ההנחה f לוג קמורה, ולכן S היא עולה בכל אחד משני המשתנים עבור x<y. לכן לכל ולכל n מס טבעי נקבל:
.
נציב את הערך של f למספרים טבעיים:
לאחר חישוב מקבלים:
ln היא פונקציה עולה לכן נוכל לבצע אקספוננט ולקבל:
נציב את הביטוי שקיבלנו עבור f(n+x)ונקבל:
נשים לב כעת ששני האי שוויונים נכונים לכל ערך של n. בפרט הם נכונים גם עבור n+1 לכן אם נחליף באי שוויון השמאלי את n ב n+1 האי שוויונות יישארו נכונים ונקבל:
ברגנץ
ברגנץ (בגרמנית: Bregenz) היא עיר במערב אוסטריה ובירת המדינה האוסטרית פורארלברג. העיר נמצאת על רמה בקצה ימת קונסטנץ, אגם המים המתוקים השלישי בגודלו במרכז אירופה, למרגלות הר פפנדר. העיר היא צומת של כבישים ראשיים העוברים בעמק נהר ריין, ומתקיימים בה שירותי שיט על ימת קונסטנץ. נכון ל-2018 הייתה אוכלוסיית העיר 29,806 תושבים.
העיר ידועה בפסטיבל הקיץ שמתקיים בה מדי שנה, "פסטיבל ברגנץ" (Bregenzer Festspiele).
היסטוריה
היישוב הראשון בעיר ידוע משנת 1500 לפנה"ס. במאה החמישית לפני הספירה יושבה העיר על ידי קלטים ונקראה על ידם "בריגנאטיון", והיא הייתה מבצרם הגדול ביותר. בשנת 15 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי הרומאים והפכה למחנה רומי. העיר קיבלה מעמד של עירייה בשנת 50 (כ"בריגאנטיום") והייתה מושב האדמירלות בשל ימת קונסטנץ. בשנת 259 הרסו את העיר האלמנים, שבט גרמני שפרץ לאזור.
בין השנים 610–612 פעלו בעיר מיסיונרים. משנת 917 שימשה הטירה בעיר כמקום מגוריה של שושלת אודאלריכינג שכינו את עצמם התואר "הרוזנים של ברגנץ". בנו של המלך האודאלריכי הראשון היה גבהארד שנולד בשנת 947.הוא נהיה בישופ של העיר קונסטנץ ומאוחר יותר נודע כפטרונן של הנשים ההרות. השושלת נכחדה בסביבות שנת 1150. בשנת 1170 הוגו מטובינגן הקים בעיר יישוב (הוזכר לראשונה בשנת 1249) שגדל בין המאות ה-14 וה-13 ובין 1650 ל 1652.
בתחילת המאה ה-19 ועד לשנת 1814 העיר הייתה בשליטת בוואריה ואחר כך עברה לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה בעיר פעל כקונסול ארנסט פרודולייה שהנפיק כמה מאות אשרות כניסה לשווייץ ליהודים הנמלטים.
ערים תאומות
ברגנץ היא עיר תאומה של הערים:
אלקטל-לוסנט
אַלְקָטֶל-לוּסֶנְט (בצרפתית: Alcatel-Lucent) היא תאגיד בינלאומי המספק חומרה, תוכנה ושירותים לספקי שירותי תקשורת ותאגידים מסביב לעולם. בסיס החברה בצרפת, משרדי ההנהלה הבכירה בפריז ומשרדי ההנהלה של צפון אמריקה נמצאים בניו ג'רזי. החברה פעילה ב-132 מדינות. אלקטל-לוסנט הוקמה לאחר מיזוג של חברת אלקטל וחברת לוסנט טכנולוגיות ב-1 בדצמבר 2006.
ההיסטוריה של אלקטל
אלקטל הוקמה בשנת 1898 עם יסודה של Compagnie Générale d'Electricité) CGE). החברה הוקמה באזור אלזס, והיא עדיין מפעילה מרכז פיתוח באזור שטראסבורג. השם הנוכחי, "אלקטל", נקבע לאחר הרכישה בשנת 1968 - Société Alsacienne de Constructions Atomiques, de Télécommunications et d' Electronique.
בשנת 1991 CGE שינתה את שמה לאלקטל אלשטום ובשנת 1998 לאלקטל.
החברה עברה מספר מיזוגים ורכישות מאז הקמתה. בשנת 1986 רכשה החברה את חברת ITT ומאז נקראה אלקטל אלשטום. אלקטל שמרה על מחקר ופיתוח משמעותי בצרפת (באזור פריז, בריטני, ודרום צרפת), אנטוורפן (בלגיה), במבני התפעול של חברת ITT לשעבר, בשטוטגרט (גרמניה), באיטליה (וימרקט, גנואה, רייטי, טרייסט, בטיפגליה), בהודו (גורגאון, NOIDA וצ'נאיי), ומאז 2000 בשאנגחאי (סין) וב-2005 סנקט פטרבורג (רוסיה).
מאוחר יותר באותה שנה, חברה אלקטל להקמת עסק חדש עם TCL של סין שנקרא TCL ואלקטל טלפונים ניידים (TAMP).
ההיסטוריה של לוסנט
אחת מהסיבות העיקריות שחברת AT&T החליטה להפריד את עסקי ייצור הציוד הייתה כדי לאפשר לעצמה להרוויח ממכירה לספקי תקשורת מתחרים; לקוחות אלו הסתייגו מרכישה ישירות ממתחרה. מעבדות בל הביאו יוקרה לחברה החדשה, כמו כן גם את ההכנסות מאלפי פטנטים.
בשנת 1999, לוסנט רכשה את חברת אסנד תקשורת, יצרנית ציוד תקשורת. לוסנט ערכה שיחות לקראת רכישת חברת ג'וניפר נטוורקס, אבל החליטה במקום לבנות נתבים בעצמה. באפריל 2000, לוסנט מכרה את יחידת מוצרי הצרכן לחברת VTech וחברת שירותי טלפון לצרכן. באוקטובר 2000, לוסנט הפרידה את זרוע המערכות העסקיות שלה לחברה נפרדת בשם אוויה (Avaya), וביוני 2002 נפרדה גם מחטיבת המיקרו אלקטרוניקה לחברה נפרדת בשם אגר סיסטמס.
ב-2002, החלה לוסנט לבצע קיצוצים בתנאי הביטוח הרפואי והפנסיה של עובדיה (כ-125,000 פנסיונרים). לוסנט טענה כי קיצוצים אלו הכרחיים להישרדותה. ב-2006 העסיקה לוסנט כ-30,500 עובדים. לוסנט פעילה בתחום מיתוג טלפוני, אופטיקה, תקשורת אלחוטית ונתונים.
מיזוג
ב-2 באפריל 2006, אלקטל הודיע על מיזוג עם המתחרה האמריקאי לוסנט. החברה הממוזגת, אלקטל-לוסנט, הייתה אמורה להשיג הכנסות של כ-25 מיליארד דולר לשנת 2005.
המיזוג הושלם ב-1 בדצמבר 2006. ההנהלה נשארה בפריז. משרדי הנהלת צפון אמריקה מוקמו במוריי היל שבניו ג'רזי.
ב- 15 באפריל 2015 הודיעה חברת נוקיה כי בדעתה לרכוש את החברה והחל מ-15 בינואר 2016 היא בעלת אלקטל-לוסנט.
IC 1613
IC 1613 היא גלקסיה לא-סדורה ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים לווייתן במרחק של כ-2.5 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצה המקומית.
היסטוריה
הגלקסיה התגלתה בספטמבר 1906 על ידי האסטרונום מקס וולף, שתיאר אותה כערפילית מוארכת ליד הכוכב 26 בלווייתן. בשנת 1928 זיהה האסטרונום ולטר באדה שהערפילית מורכבת מכוכבים רבים בדומה לענני מגלן. בגלקסיה התגלו כוכבים משתנים קפאידיים ומשתני RR בנבל שאפשרו לחשב את המרחק אליה ולזהות שהיא נמצאת מחוץ לשביל החלב, והיא מילאה תפקיד חשוב במציאת הקשר המדויק בין בהירות נראיתם של המשתנים הקפאידיים ובין אורך המחזור של השתנותם.
מאפיינים
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-16.2 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של למעלה מ-11,500 שנות אור, כך שהיא אחת מהגלקסיות הננסיות הגדולות בקבוצה המקומית. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כאלפית ממסת שביל החלב, ומתוכה מסת הכוכבים הנראים שבה היא כ- מסות שמש ומסת המימן החופשי שבה היא כ- מסות שמש, כך שפחות ממחציתה של מסת הגלקסיה מורכבת מחומר אפל שטיבו אינו ידוע. זהו שיעור נמוך מאוד יחסית לשאר הגלקסיות הננסיות שבקבוצה המקומית, שבהן מהווה החומר האפל את רובה הגדול של מסת הגלקסיה. המתכתיות הממוצעת של כוכבי הגלקסיה היא כ-4 אחוזים מזו של השמש, דבר שמאפיין כוכבים זקנים, אך למרות המתכתיות הנמוכה יש בגלקסיה גם אוכלוסייה של כוכבים צעירים שגילם לא עולה על מיליארד שנים, כך שנראה שממשיכים להיווצר בה כוכבים חדשים. אחד הכוכבים הצעירים והמסיביים שהתגלו בגלקסיה הוא כוכב וולף-ראייה שמסתו כ-23 מסות שמש, טמפרטורת פניו כ-150,000 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 478,000 מעוצמת ההארה של השמש. הוא צפוי לסיים את חייו כסופרנובה תוך 17,000 שנים.
ב.מ.וו R51/3
ב.מ.וו R51/3 (בגרמנית: BMW R51/3) הוא אופנוע מתוצרת יצרנית מכוניות היוקרה והאופנועים הגרמנית BMW אשר יוצר בין השנים 1951–1955 בגרמניה.
ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת
ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת (Princess Beatrice of the United Kingdom; 14 באפריל 1857 – 26 באוקטובר 1944) הייתה בת הזקונים של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. היא נישאה להנרי, נסיך בטנברג, צאצא של בית הסן הגרמני והייתה אמה של ויקטוריה אאוחניה, מלכת ספרד, סבתו של מלך ספרד לשעבר חואן קרלוס.
ילדותה
הנסיכה ביאטריס מרי ויקטוריה פאודורה נולדה ב-14 באפריל 1857 בארמון בקינגהאם שבלונדון, בתם החמישית וילדתם התשיעית והאחרונה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. לידתה של ביאטריס עוררה מחלוקת בבריטניה בשל בחירתה של המלכה להקל על כאבי הלידה על ידי כלורופורם, שכן באותה העת נחשב הכלורופורם למסוכן לאם ולתינוק והכנסייה האנגלית התנגדה לשימוש בו. הנסיכה הוטבלה בכנסייה הפרטית שבארמון בקינגהאם ב-16 ביוני 1857 כאשר סנדקיה היו סבתה מצד אימה, ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אחותה הבכורה ויקטוריה, הנסיכה המלכותית וארוסה פרידריך, לעתיד פרידריך השלישי, קיסר גרמניה.
הנסיכה ביאטריס הפכה מלידתה לבת האהובה ביותר במשפחה המלכותית, שכן בתם הבכורה של ויקטוריה ואלברט, ויקטוריה, עמדה לעבור להתגורר בגרמניה יחד עם בעלה החדש, פרידריך. המלכה ויקטוריה נתנה עדיפות לביאטריס מעל לאחיותיה הגדולות, הזמינה יותר ציורים שלה ואף השתתפה בגידולה יותר מאשר עם בנותיה האחרות. ביאטריס הייתה גם חביבתו של אלברט, שהעריך את חוכמתה ואת כישוריה. היא גדלה בעיקר בבית אוסבורן, המעון המלכותי שעל האי וייט, שם למדה רכיבה, גינון, ניהול משק הבית, ציור, תפירה, מוזיקה ועוד.