cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צמחי מרפא
צמחי מרפא של ארץ ישראל
צמחים נוספים שאופייניים לאזור והוכחו כיעילים במחקרים שונים, קליניים ומעבדתיים, הם בין היתר: שיח אברהם, פטל קדוש, פרע מחורר. מלבד צמחים האופייניים לאזור, ישנם צמחים שמגודלים בישראל בתנאי גידול מיוחדים ובמטרה להימכר כצמחי מרפא, למרות שאינם אופייניים לאזור. כמקובל בעולם, מגדלים של צמחי מרפא בישראל שולחים את תוצרתם בקביעות לאנליזה במעבדה על מנת לוודא שאחוז החומרים הפעילים בכל צמח אכן תואם את הסטנדרטים הנדרשים. חלקם מגדלים את הצמחים בגידול אורגני.
ארגון הרופאים עובדי המדינה
ארגון הרופאים עובדי המדינה (בראשי תיבות: אר"מ) הוא הארגון המייצג את הרופאים המועסקים בשירות המדינה ובמוסדותיה, בתי החולים העירוניים והמרכז הרפואי שערי צדק. אר"מ הוא אחד משבעת הארגונים הפרופסיונלים המרכיבים את ההסתדרות הרפואית בישראל ומהווה כ 36% מסך חבריה. הארגון מונה כ- 6800 רופאים ופועל לקידום מעמד הרופאים ומערכת הבריאות בישראל.
ארגון הרופאים עובדי המדינה הוא אגודה עות'מאנית.
יושב ראש הארגון הוא ד"ר זאב פלדמן. מזכ"ל הארגון הוא ד"ר אסף טויב LLD.
היסטוריה
לאחר הקמת מדינת ישראל, הפכו בתי החולים המנדטורים תל השומר, סרפנד (אסף הרופא) ורמב"ם לבתי חולים צבאיים. בתחילת שנות החמישים הפכו לבתי חולים אזרחיים בבעלות המדינה ועובדיהם הפכו לעובדי מדינה. בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים פתחה המדינה או העבירה לבעלותה שורה של בתי חולים כלליים, פסיכיאטרים וגריאטרים המונים כיום 26 בתי חולים בסה"כ. עד שנת 1970 היו הרופאים עובדי המדינה חברים ומיוצגים על ידי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל ללא ייצוג עצמאי וללא יכולת לממש החלטות של ההסתדרות הרפואית.
בשנת 1969 יזם ד"ר גדעון מנליס מבית החולים הממשלתי בנהריה הקמה של ארגון רופאים נפרד שייצג את האינטרסים של הרופאים עובדי המדינה. בשנתיים הראשונות פעלו הוועדים בבתי-החולים בכפילות, הן בארגון רופאי המדינה והן כחלק מוועדי העובדים במסגרת ההסתדרות הכללית, עד שהודיעו סופית על התנתקותם.
לאחר הקמתו, קיבל הארגון מעמד עצמאי בהסכמים עם משרדי הבריאות, האוצר ונציבות שירות המדינה. בשנת 1994 הוכרה ההסתדרות הרפואית בישראל כארגון היציג של כלל הרופאים בישראל, ומאז מייצג אר"מ את רופאיו גם דרך מוסדותיה. יו"ר אר"מ משמש מתוקף תפקידו כסגן יו"ר ההסתדרות הרפואית, ותקנוני שני הארגונים מכירים זה בזה.
אריה (פירושונים)
ראו גם
}}
ארגון הרופאים עובדי המדינה
הוועידה הארצית
הוועידה הארצית היא הגוף העליון של אר"מ. היא מתכנסת בדרך כלל אחת לארבע שנים, מאשרת את פעילות הארגון, בוחרת את בעלי התפקידים ומחליטה על שינויי תקנון. בוועידה משתתפים צירים שנשלחים ממקומות העבודה השונים, ביחס של 1:20 למספר הרופאים המועסקים בהם.
הוועד הארצי
הוא הגוף הביצועי המוסמך לקבל החלטות בין ועידות ארציות. הוא מורכב מיו"ר הארגון ו- 26 חברים לפי מפתחות יצוג הבאים: שיבא, רמב"ם, בריאות הציבור וועד הפסיכיאטריה - שלושה נציגים כל אחד, אסף הרופא, וולפסון - שני נציגים כל אחד, נהריה, צפת, פוריה, בני-ציון, הלל יפה, שערי צדק, ברזילי, וועד בתי החולים הגריאטרים - נציג אחד כל אחד. בוועד הארצי חברים גם שני נציגי מתמחים בעלי זכות הצבעה מלאה הנבחרים בבחירות ישירות ארציות.
יו"ר הארגון
יושב ראש הארגון הוא בא כוחו הרשמי ומייצגו של אר"מ. היו"ר נבחר בבחירות אישיות ישירות.
הוועדים המקומיים
הועד המקומי הוא הגוף המייצג את אר"מ מול ההנהלה המקומית בכל בית חולים ומקום עבודה בשירות המדינה ומוסדותיה. הוועד המקומי נבחר על ידי רופאי מקום העבודה בבחירות ישירות וחשאיות.
ועדת הביקורת
ועדת הביקורת מבקרת את פעילות מוסדות אר"מ מבחינה פרוצדורלית ואת הליכי קבלת ההחלטות בארגון.
ועדת תקנון
ועדת התקנון מפרשת את תקנון אר"מ ומנסחת ומציעה לוועדיה שינויים בתקנון.
פדולוגיה
פדולוגיה (ביוונית: πέδονλόγος – חקר האדמה) היא תחום מחקר מדעי העוסק בלימוד קרקעות בסביבתן הטבעית, דרכי היווצרותן והתפתחותן. היא אחד משני ענפים עיקריים של מדעי הקרקע, (ביחד עם אדפולוגיה העוסקת בהבנת השפעת הקרקע על החיים בה ועליה, ובמיוחד השפעתה על הצומח).
קישורים חיצוניים
علوم التربة
מועצה אזורית דרום השרון
מוֹעָצָה אֲזוֹרִית דְּרוֹם הַשָּׁרוֹן  היא מועצה אזורית המאגדת בתוכה 31 יישובים: 20 מושבים, 7 קיבוצים, 3 יישובים קהילתיים וכן היישוב המוסדי בית ברל. המועצה מאופיינת בהתיישבות כפרית, חקלאית וקהילתית.
המועצה משתרעת על פני שטח של כ-95 אלף דונם וגובלת ב-22 רשויות אחרות.
בשנת 1995 מנתה אוכלוסיית המועצה כ-14 אלף תושבים, וגדלה לכדי 34,592 תושבים ב-2023.
החל מ-2018 עומדת בראש המועצה אושרת גני גונן.
היסטוריה
המועצה האזורית דרום השרון הוקמה בי"ג ניסן תש"ם, 30 במרץ 1980, מאיחוד שלוש המועצות האזוריות: "הירקון", "מפעלות אפק" ו"השרון התיכון". איחוד שלוש המועצות הללו עמד על הפרק כמעט מאז הקמתן, וכבר באוגוסט 1952 התקיימו דיונים על איחודם, אך היעדר כבישים מחברים היה בין המונעים את האיחוד. אף על פי שהמועצות לא אוחדו, התקיים ביניהם שיתוף פעולה.
בשנת 1960 דובר גם על הקמת בית ספר משותף למועצות אזוריות השרון התיכון והירקון, מתוך רצון להביא לאיחוד מלא של המועצות. בשנת 1964 התקיימו שיחות על איחוד שלוש המועצות. בשנת 1976 הוכללו שלוש המועצות יחד עם מועצות אחרות באזור באיגוד ערים לתברואה של אזור השרון.
שיתופי פעולה אחרים התבצעו בין חלק מהמועצות האחרות בשרון. כך, למשל, ועדת בניין ערים הוקמה במשותף עבור מועצות אזוריות, השרון התיכון, הירקון, השרון הצפוני והדר השרון.
שמה של המועצה נגזר ממיקומה הגאוגרפי באזור השרון הדרומי. סמלה עוצב תוך שילוב שלושת היסודות של המועצות המרכיבות את המועצה האזורית: ירקון - נחל ירקון, מפעלות אפק - מבצר אנטיפטריס והשרון התיכון - עץ פרי הדר.
חינוך ותרבות
במועצה שני בתי ספר על יסודיים אזוריים: בית חינוך עמי אסף במתחם בית ברל ובית חינוך ירקון בנווה ירק וכמו כן חטיבת נעורים צומחת ביישוב צור יצחק. במועצה ישנם 10 בתי ספר יסודיים. כמו כן בשנת 2022 הוקם במתחם בית ברל שבמועצה "האולם" מרכז ליזמות וחדשנות חינוכי קהילתי. בשנת 2023 זכתה המועצה האזורית דרום השרון בפרס החינוך של מחוז מרכז.
במתחם קריית המועצה הממוקם סמוך למושב נווה ירק, הוקמה בשנת 2020 חווה חקלאית חינוכית 'אדם ואדמה'. בשנת 2021 הוקם במתחם המועצה מתחם נינג'ה קיוב ובשנת 2022 נפתח מועדון הופעות וכנסים חדש בשם D-one, סמוך להיכל התרבות הוותיק.
גאוגרפיה
גבולות שטח השיפוט של המועצה:
כמו כן, המועצה גובלת או מקיפה את העיריות והמועצות המקומיות הבאות: כפר סבא, כוכב יאיר, אורנית, כפר ברא, כפר קאסם, ראש העין, גני תקווה, פתח תקווה, רעננה, ג'לג'וליה והוד השרון.
במועצה מספר אתרי טבע: מקורות הירקון, חורבת דרדר, מעבר אפק, מקאם-נבי יחיה, מגדל אפק, קבר נבי בנימין ובית חרושת תופז.
יישובי המועצה
בנוסף, המועצה נותנת שירותי חינוך למושב סלעית ומעניקה מגוון שירותים מוניציפליים לשכונת "נוף השרון" המשתייכת לאלפי מנשה אך צמודה לנירית.
בשטח שיפוט המועצה פועלים המכללה האקדמית בית ברל, בית חינוך ירקון, תיכון עמי אסף ו-8 בתי־ספר יסודיים.
אלברט איינשטיין
אלברט איינשטיין (בגרמנית: Albert Einstein, ; 14 במרץ 1879 – 18 באפריל 1955) היה פיזיקאי יהודי-גרמני, מגדולי המדענים בכל הזמנים.
איינשטיין נחשב לגדול התאורטיקנים, לצד אייזק ניוטון, אבי המכניקה הקלאסית. שמו הפך מילה נרדפת לגאונות. הוא זכה לפרסום עולמי ברבע הראשון של המאה ה-20 בזכות תורת היחסות אותה פיתח (תורת היחסות הפרטית ותורת היחסות הכללית), אשר שינתה את מה שהיה ידוע עד אז על מהותם של הזמן, המרחב, המסה, התנועה וכוח הכבידה. כן נודע בזכות תרומותיו לתחומי מכניקת הקוונטים והמכניקה הסטטיסטית ולהסברת האפקט הפוטואלקטרי. בגין תרומתו הייחודית בנושא האחרון זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1921.
מלבד חלקו המכריע בפיתוח תחומי המדע, התבטא ופעל גם בנושאים אקטואליים והיה סוציאליסט נלהב. ב-1932, טרם עליית הנאצים לשלטון ובשל התגברות האנטישמיות בגרמניה ובפרט תנועת הפיזיקה הגרמנית שיצאה נגד איינשטיין, עבר להתגורר וללמד בארצות הברית. אף שהגדיר את עצמו פציפיסט, איינשטיין חתם על מכתב איינשטיין-סילארד שנכתב לנשיא רוזוולט ועודדו לקדם פיתוח של נשק גרעיני בארצות הברית לפני שגרמניה הנאצית תגיע ליכולת זו. עם זאת לאחר הטלת פצצת האטום בהירושימה ונגסאקי, היה איינשטיין מן הדוברים הראשיים שקראו להחרמת הנשק הגרעיני, ואף הקים את "ועדת החירום של מדעני האטום" למטרה זו.
איינשטיין תמך בציונות ובמדינת ישראל. יחד עם ידידו חיים ויצמן הוא פעל נמרצות להקמת האוניברסיטה העברית בירושלים, וכיהן כיו"ר המועצה האקדמית שלה. בצוואתו ציווה להוריש לאוניברסיטה את כל כתביו. עם זאת דחה את הצעתו של דוד בן-גוריון לכהן כנשיא המדינה לאחר פטירת ויצמן.
קורות חיים
בגימנסיה הצטיין בלימודי מתמטיקה ופיזיקה, אך לא התעלה במקצועות האחרים, משום שכפו עליו לדקדק בהם בשיטות שלא היו לרוחו, בפרט בלטינית. מורהו ללטינית התנבא כי "צמח זה לעולם לא יעשה קמח". לימים סיפר איינשטיין, שהיה זה נס של ממש שמשטר החינוך הקפדני לא הצליח לעקור כליל את סקרנותו. ב-1895 עקרה משפחתו למילאנו, ולאחר שהות קצרה באיטליה, עבר איינשטיין ללמוד בבית הספר הקנטונלי באראו שבשווייץ. ב-1896 ויתר על האזרחות הגרמנית שלו בשל תיעובו את המנטליות המיליטריסטית הגרמנית ונותר חסר אזרחות במשך חמש שנים.
את לימודי ההמשך שלו סיים כבוגר המכון הטכנולוגי של ציריך (בין 1896–1900). אחד ממרציו, הרמן מינקובסקי, שסלד מאדישותו המופגנת של איינשטיין, כינהו "כלב עצלן" (לימים חזר בו מהאמירה, והיה מתומכי רעיון תורת היחסות בראשיתה). איינשטיין היה מחוסר עבודה קבועה, והתפרנס למחייתו אז ממתן שיעורים פרטיים במתמטיקה ובפיזיקה. באותה תקופה חש איינשטיין שנכשל, וביטא זאת כשאמר בדכדוך "אני מהווה רק נטל על בני משפחתי... בוודאי מוטב היה אלמלא נולדתי". עם קבלתו אזרחות שווייצרית ב-1901, החל איינשטיין לעבוד במשרד הפטנטים הממשלתי בברן הבירה, מ-1902 ועד 1908, בתחילה – כמומחה טכני מדרג שלישי. ב-1906 הוא קיבל את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת ציריך, והועלה במשרד הפטנטים לדרגת מומחה טכני מדרג שני. ב-1909 התמודד על משרת פרופסור לפיזיקה באוניברסיטה מול ידידו פרידריך אדלר אשר התקבל למשרה, אך ויתר עליה לטובת איינשטיין (לימים התנקש אדלר בחיי קרל פון שטירגק, ראש ממשלת אוסטריה).
בהיות איינשטיין סטודנט שנה ב' בלימודי המתמטיקה והפיזיקה, שמע כנראה על תוצאות ניסוי מייקלסון-מורלי, בו הוכח כי מהירות האור לא משתנה, למרות השינוי בתנועה היחסית של כדור הארץ כלפי ה"אתר" – התווך הדמיוני שבו, כפי שהניחו אז, רוטטים ומתקדמים הגלים האלקטרומגנטיים. על פי הדעה הרווחת באותם ימים בקרב הקהילה המדעית (קיומו של ה"אתר" הופרך מספר שנים לאחר מכן), הגורם העיקרי שהביא את איינשטיין לפתח את תורת היחסות הפרטית היה אי-יכולתם של מייקלסון ומורלי למדוד שינויים במהירות האור, ביחס לתנועת כדור הארץ בתוך ה"אתר". אלא שאיינשטיין כלל לא הזכיר את הניסוי במאמרו מ-1905, שבו פיתח והסביר את תורת היחסות הפרטית כשהוא מתבסס על שיקולים תאורטיים אחרים. היסטוריונים של המדע חלוקים בשאלה עד כמה השפיע ניסוי מייקלסון-מורלי על איינשטיין. בשנים 1902–1905 התכנסה סביב איינשטיין חבורת למידה אותה כינה "אקדמיה אולימפיה", שמנתה מספר מכרים קרובים, ונכחה בה גם אשתו הראשונה מילבה מאריץ'. חבורה זו עסקה בבירור סוגיות מגוונות מעולם הפילוסופיה, המתמטיקה והפיזיקה, ביניהן העיסוק בגאומטריה הלא אוקלידית של פואנקרה, וכן בהגותם הפילוסופית של שפינוזה ושל ארנסט מאך. במידה רבה שימשו הדיונים בחבורה זו כבסיס תפיסתי ופילוסופי, עליו נבנו פריצות דרך שונות של איינשטיין בשנים הבאות.
"שנת הפלאות"
ב-30 באפריל 1905 הציג איינשטיין באוניברסיטת ציריך את עבודת הדוקטורט שלו, "קביעה מחודשת של הממדים המולקולריים" (Eine neue Bestimmung der Moleküldimensionen), שנכתבה בהנחייתו של אלפרד קליינר. ב-15 בינואר 1906 הוענק לו תואר דוקטור לפיזיקה מטעם סנאט האוניברסיטה.
ב-1909 התמנה איינשטיין לפרופסור חבר לפיזיקה עיונית באוניברסיטת ציריך. ב-1911 התמנה לפרופסור גם באוניברסיטת קארל בפראג. ב-1912 שב לבית הספר הפוליטכני הגבוה של ציריך, הפעם כפרופסור מן המניין. ב-1914 מונה למנהל המכון לפיזיקה על שם הקיסר וילהלם באוניברסיטת הומבולדט בברלין. עם הצטרפותו לאוניברסיטה שב לגרמניה והתגורר בברלין. אז גם נבחר לחבר באקדמיה הפרוסית הממלכתית למדעים וניתנה לו קצבה מספקת לפרנסתו, כדי שיוכל להקדיש את כל זמנו ומרצו למחקר, מבלי שתוטל עליו חובת ההוראה. בשנים אלה איינשטיין נעשה אזרח גרמני שוב.
פיתוח תורת היחסות הכללית
בשנת 1915 פרסם את תורת היחסות הכללית, שמיסדה את השקילות בין תאוצה לכבידה ובין שדה כבידה לגאומטריה של המרחב (שנקבעת על פי העקמומיות שלו). איינשטיין גם הסיק וגזר שעקמומיות המרחב בנקודה מסוימת עומדת ביחס ישיר לצפיפות המסה והאנרגיה בנקודה זו. הוא כלל לא ניסה לאששה באמצעות ניסוי, בטענה כי "היא כה יפה עד שחייבת להיות גם נכונה". הוא עשה זאת בסיועם של חבריו, הרמן מינקובסקי ומרסל גרוסמן, ושימוש בטנזור המטרי של רימן. הניסוח המתמטי של קביעה זו הוא מסובך ומצריך שימוש בגדלים שנשמרים תחת טרנספורמציות ליניאריות מסוימות ונקראים טנזורים: לתורת היחסות הכללית של איינשטיין היו מספר ניבויים שונים מאלה של המכניקה הקלאסית ותורת הכבידה של ניוטון. כמה מהם:
האימות המדומה של תורת היחסות הכללית
בשנת 1919 יצאה משלחת של החברה המלכותית של לונדון, בראשות הפיזיקאי הבריטי ארתור אדינגטון, כדי לאמת את ניבויו של איינשטיין בתורת היחסות הכללית, לפיו קרן אור החולפת ליד מאסה, תתעקם ותהא מוטה לעברה. המשלחת שהתה באי פרינסיפה שבמפרץ גינאה מול חופי אפריקה וצילמה ליקוי חמה שהתרחש ב-29 במאי 1919. המשלחת מדדה את הסטייה במיקום הנצפה של כוכבים כתוצאה מתחזיותיה של תורת היחסות הכללית ביחס לעידוש כבידתי והטיית קרני אור על ידי השמש. בניסוי זה אוששה לכאורה לראשונה תורת היחסות הכללית ואלברט איינשטיין הפך בן לילה למפורסם בעל שם עולמי. למעשה, עקב שגיאות המדידה הגדולות, הניסוי לא נתן גושפנקא חד-משמעית לתורת היחסות הכללית: מתוך שלוש מדידות שעשה אדינגטון רק אחת מדדה סטייה של קרני האור אשר נחזתה על ידי תורת היחסות הכללית, מדידה שנייה הראתה סטייה קטנה יותר, והשלישית, שאותה פסל אדינגטון בתואנה שלא נעשתה כשורה, לא הראתה סטייה כלל. בנוסף, ציוד המדידה (טלסקופים) שבו השתמש אדינגטון היה רגיש מאוד לתנאי הסביבה, וניתן להסביר את התוצאות שנמדדו גם על ידי השפעת האקלים. אך זה לא שינה עבור ההמון, העיתונות הרחבה והקהילה המדעית שברובה כבר קיבלה את תורת היחסות הכללית.
ניסויים מאוחרים יותר הניבו ברובם תוצאות מדויקות ועקביות יותר ואיששו על ידי כך את תחזיות התורה. אף על פי כן, היו שהמשיכו להתנגד לה, כמו הפיזיקאי האמריקאי דייטון מילר (1866–1944) שהמשיך לבצע שחזורים של ניסוי מייקלסון-מורלי באמצעים מדויקים יותר עד אמצע שנות השלושים, ואף פרסם ממצאים שמדדו, לטענתו, שינוי במהירות האור ביחס לאתר, ובכך הפריכו לכאורה את תורת היחסות. אולם, בשלב זה תורת היחסות הייתה מקובלת היטב והקהילה המדעית איבדה ברובה עניין בניסוייו.
תורת היחסות הכללית נחשבת לאחת מהתורות המוצלחות בתולדות הפיזיקה. מאות ניסיונות נעשו והתוצאות שהתקבלו התאימו ברובן לתחזיות התאורטיות. לתורת היחסות הכללית יש גם השלכות מעשיות. למשל, מתכנני לוויני GPS חייבים להתחשב בה כדי שהלוויינים ומערכת הניווט יעבדו כשורה.
מכניקת הקוונטים
על אף שהתנגד בחריפות לתוצאות ההסתברותיות שנבעו ממכניקת הקוונטים (פרשנות קופנהגן שלה), נמנה איינשטיין עם מייסדיה ומעצביה החשובים. את היסודות הניח עוד בשנת 1905 במאמרו על האפקט הפוטואלקטרי והקוונטיזציה של האור.
איינשטיין עודד את לואי דה ברויי וארווין שרדינגר, וסייע להם לפתח את מכניקת הגלים שממנה נבעה משוואת שרדינגר המרכזית במכניקת הקוונטים. ב-1906, בעקבות ניסויים שמדדו את הספקטרום של אטום מימן ומצאו ספקטרום בדיד של קווי בליעה ופליטה, הציע איינשטיין לקוונטט את המצבים שבהם יכול אטום מימן להימצא.
איינשטיין לא אהב את הניסוח ההסתברותי של מכניקת הקוונטים וטען שזה מעיד על חוסר שלמות של התאוריה ולא על תכונה מהותית של הטבע (בניגוד לגישה של בוהר). על האקראיות, שבבסיסה של תורה זו, כתב כי "מכניקת הקוונטים בהחלט מרשימה. אך קול פנימי אומר לי שהיא עדיין איננה הדבר האמיתי. התאוריה אומרת הרבה, אך לא באמת מקרבת אותנו במאומה לסודו של 'הזקן' [אלוהים]. אני, איך שלא יהיה, משוכנע שהוא אינו מטיל קוביות." ודחה בהתנגדות עזה כל מחשבה בדבר כך.
בניסיון החריף ביותר להתקיף את מכניקת הקוונטים, פיתח איינשטיין ביחד עם עוד שני פיזיקאים את הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן (EPR) ובו רצה להראות שמכניקת הקוונטים סותרת את עקרון המקומיות ומחייבת קיומה של השפעה כלשהי הנעה מהר יותר ממהירות האור. זאת הוא עשה באמצעות ניצול תופעת השזירה. הפרדוקס אינו קיים תחת גישה פילוסופית הנקראת אקטואליזם שטוענת ש"גודל פיזיקלי לא קיים עד אשר מודדים אותו" (איינשטיין דחה גישה זו כמגוחכת). ברם, ניסויים שבהם בוצע בפועל הניסוי המחשבתי שהציעו איינשטיין וחבריו, הראו שהטבע נוטה לצד התחזיות של מכניקת הקוונטים. לפיכך למעשה, מה שנקרא "הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן" אינו פרדוקס כלל.
למרות הכישלון הזה, מצב EPR, שבו השתמש איינשטיין בפרדוקס, התגלה כחיוני ליישומים מודרניים מתקדמים של מכניקת הקוונטים כגון חישוב קוונטי, הצפנה קוונטית, טלפורטציה קוונטית ותורת אינפורמציה קוונטית.
להגנתו של איינשטיין יש לומר כי כל העת טען שכאשר כמה מחוקי הטבע אינם ברורים למדענים, מנסים אלה בשגגה לטעון כי גם חוקים הסתברותיים שולטים בטבע. לדעתו של איינשטיין לא כך הוא, אלא שיש צורך להמתין עד שיתבררו גילויים חדשים שאינם ידועים עדיין. לטענתו, קיים בטבע סדר פנימי שאינו נובע כלל וכלל מאקראיות (ראו גם: דטרמיניזם – כל אירוע, יהיה טיבו אשר יהיה, מבטא חוק כלשהו של הטבע). ניסוחה של תורת הקוונטים לא היה כשורה בעיניו.
תרומות נוספות
במאמר משנת 1924 תיאר איינשטיין את עקרונות הפעולה של הלייזר, דבר שהיווה את הבסיס לייצור קרן לייזר במעבדה. הלייזר הוא אחת הטכנולוגיות השימושיות ביותר במדע ובתעשייה המודרניות.
ביחד עם הפיזיקאי סאטינדרה נאת בוז פיתח איינשטיין את ההתפלגות הסטטיסטית של חלקיקים הידועים כבוזונים. ההתפלגות, הידועה כסטטיסטיקת בוז-איינשטיין, מאפשרת הצטברות בלתי מוגבלת של בוזונים ברמת היסוד וידועה כעיבוי בוז איינשטיין. תופעה זו נצפתה בניסויים רק בעשור האחרון.
ב-1930 רשם בארצות הברית פטנט על המצאת "המקרר של איינשטיין", פרויקט שעליו עבד עם לאו סילארד.
בארצות הברית
בשנת 1932 יצא לארצות הברית בשל עבודתו. בעת עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933, היה איינשטיין במסע הרצאות בממלכה המאוחדת. שנה אחרי כן שדדו הנאצים את רכושו, נטלו ממנו את משרתו ושללו גם את אזרחותו. מדינות רבות הציעו לו מקלט, ואליהן הצטרף גם היישוב היהודי בארץ ישראל. איינשטיין החליט להגר לארצות הברית ולשם כך השתמש באזרחותו השווייצרית. הוא הצטרף לסגל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי, שם עסק במחקריו עד ימיו האחרונים. בשנת 1940 קיבל איינשטיין אזרחות אמריקנית, תוך שהוא שומר על האזרחות השווייצרית שלו. הוא לעולם לא שב עוד לגרמניה.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1939 שוכנע על ידי עמיתו, לאו סילארד, לכתוב איגרת ("מכתב איינשטיין-סילארד") לנשיא רוזוולט בדבר אפשרויות המחקר האטומי ופיתוח הנשק הגרעיני, וזאת אף על פי שהגדיר את עצמו כ"פציפיסט לוחם", אך "לא מובהק". איינשטיין חשש כי חוקרים אחרים שנותרו בגרמניה, כגון ורנר הייזנברג יתקדמו בחקר האנרגיה האטומית ובניסיון לבקע את האטום, ולכן הזהיר את הנשיא על כך. הנשיא רוזוולט השתכנע ממכתב זה והחליט להחיש את ייצורה של פצצת האטום, ופרויקט מנהטן קודם ותפס תאוצה. כשנראה היה שגרמניה כבר לא תנצח במלחמה, כתבו סילארד ואיינשטיין מכתב נוסף לרוזוולט, בו מבקשים השניים למנוע את השימוש בנשק גרעיני. המכתב כבר לא מצא את רוזוולט, שנפטר בטרם נגמרה המלחמה והוחלף על ידי הארי טרומן. לאחר הפצצת הירושימה ונגסאקי היה איינשטיין מן הדוברים הראשיים שקראו להחרמת הנשק הגרעיני. הוא הקים והיה ליושב ראש "ועדת החירום של מדעני האטום", והאיץ באו"ם לכונן ממשלה עולמית כדי לשמור על השלום. בעת שנשאל באיזה כלי נשק ישתמשו לדעתו במלחמת העולם השלישית, השיב: "זאת אינני יודע, אולם ברור לי כי במלחמת העולם הרביעית ישוב האדם להילחם בכלי נשק העשויים מקלות ואבנים".
מותו
בשנת 1945 יצא איינשטיין לגמלאות מהפקולטה של המכון למדעים מתקדמים אך המשיך להחזיק במשרדו עד יום מותו. ב-18 במרץ 1950 הוא חתם על צוואתו האחרונה ומינה את אוטו נתן והלן דוקאס לנאמני העיזבון.
בשנת 1948 התגלתה אצל איינשטיין, תוך כדי ניתוח מסיבה אחרת, מפרצת בטנית באבי העורקים (abdominal aortic aneurysm). בטיפול שהיה מקובל אז הוקפה המפרצת בעטיפת-מגן מצלולוז, שהייתה אמורה למנוע את המשך התרחבותה; ב-1954 הוא פיתח אנמיה המוליטית. אלברט איינשטיין נפטר בפרינסטון ב-18 באפריל 1955, כתוצאה מדימום פנימי בעקבות פקיעת המפרצת באבי העורקים. כשהובהל לבית החולים, לקח עמו טיוטת נאום שהיה אמור לשאת בטלוויזיה לכבוד יום העצמאות השביעי של מדינת ישראל, אך הוא מת בטרם הספיק לסיים את הטיוטה. לצידו נכחה האחות שטיפלה בו באחרית ימיו. היא העידה כי הוא מלמל מספר מילים בגרמנית, שלא הצליחה להבין, ואז נפטר. מאחר שלא רצה שאנשים יסגדו לעצמותיו, ביקש בצוואתו שגופו יישרף ואפרו יפוזר אל נהר לא ידוע בניו ג'רזי.
בניגוד לצוואתו, שימרו ד"ר הארווי וד"ר אברהמס את מוחו ועיניו של איינשטיין. הארווי הוקע על ידי הקולגות שלו על המעשה הלא מוסרי אך המשיך בשלו ושמר את מוחו של איינשטיין עד יום מותו. במהלך השנים, נעתר ד"ר הארווי לתחינות מדענים שונים ושלח להם בדואר פרוסות מהמוח לשם מחקר. חלק מהמחקרים הצביעו על מאפיינים ייחודיים במוחו של איינשטיין, אולם לאחר מכן נקבע שמחקרים אלו אינם מבוססים דיים.
איינשטיין מינה בצוואתו, שאותה ערך ב-1950, את חברו הקרוב אוטו נתן ואת מזכירתו האישית הלן דוקאס למנהלי עזבונו הספרותי, שכלל את ארכיון כתביו ומכתבים שכתב, כתבי יד ורשימות. השניים עמלו במשך שנים לאסוף את כתביו מרחבי העולם. כתביו המקוריים, כולל זה של תורת היחסות, הועברו לרשות ארכיון אלברט איינשטיין בספרייה הלאומית של האוניברסיטה העברית בירושלים. ומאז 1982 משמש המוסד כבעל זכויות היוצרים על עבודת המדען.
אישיותו ואמונותיו האישיות
פן נוסף לעניינו בשלום ניתן למצוא בהתכתבות שערך איינשטיין עם זיגמונד פרויד בשנים 1931–1932 תחת הכותרת "מדוע ישנן מלחמות". איינשטיין אומנם לא התמצא בפסיכואנליזה אך מצא בפרויד איש שיחה. ההתכתבות פורסמה בגרמניה בשנת 1933.
לרגל 140 שנים להולדתו, הציגה האוניברסיטה העברית מסמכים שכתב איינשטיין בנושאים אישיים, פוליטיים ומקצועיים.
צמחונות
איינשטיין הביע תמיכה בצמחונות ובשלהי חייו אף היה צמחוני בעצמו. במכתב מדצמבר 1930 כתב כי למרות שהוא לא מסוגל לשמור על תזונה צמחונית לגמרי מסיבות אישיות, הוא תומך במטרה ובעקרונות הצמחוניים. במכתב מאוגוסט 1953 כתב שהוא אוכל בשר במצפון כבד. מספר חודשים לאחר מכן, במכתב ממרץ 1954, כתב "אני חי ללא שומנים, ללא בשר וללא דגים, אבל מרגיש טוב מאוד בצורה זו. זה תמיד נראה לי שהאדם לא נועד להיות אוכל בשר".
השקפותיו על אלוהים ודת
הסוגיה של דטרמיניזם ומדע, שבמסגרתה איינשטיין אף התייחס לאלוהים, העלתה את השאלה לגבי עמדתו לגבי דטרמיניזם תאולוגי, והאם הוא מאמין באלוהים. תלמידו משה ימר חקר את עמדותיו של איינשטיין בנושא זה וריכזן בספר "איינשטיין והדת".
במכתב של איינשטיין לרב הרברט גולדשטיין ב-1929 אמר:. כשנשאל האם הוא פנתאיסט, השיב:
ב-1930 פרסם מאמר בניו יורק טיימס שכותרתו "דת ומדע" ובו דן בשלושה סגנונות דת. אצל האדם הפרימיטיבי,. מאחר שההבנה האנושית של הקשרים הסיבתיים הייתה עדיין בלתי מפותחת, ברא המוח ישויות על טבעיות שלהן סגדו על ידי הקרבת קורבנות ומתן מנחות. לשלב הראשון הזה בהתפתחות הדת קרא איינשטיין "הדת של הפחד". השלב הבא בהתפתחות הדת, לשיטתו של איינשטיין, הוא "התפיסה החברתית או המוסרית של אלוהים", שנובעת מן "הכמיהה להנחיה, לאהבה ולתמיכה". אלוהים הוא גורם שגומל ומעניש, מנחם בעת מצוקה ומשמר את נשמות המתים. התנ"ך והברית החדשה מספקים לאיינשטיין דוגמה ראויה להערצה של מעבר מדת הפחד לבכורתה ההדרגתית של דת המוסר, שעודנה צמודה לתפיסה אנתרופומורפית (מאנישה) של אלוהים. השלב השלישי של החוויה הדתית, שאיינשטיין קורא לו "הרגש הדתי הקוסמי", הוא . איינשטיין החשיב את עצמו לדתי במובן השלישי מביניהם, או במילותיו:.
איינשטיין סלד מכך שמנסים לשייך אותו למחנה זה או אחר בנושאים שבאמונה. לא למחנה האתאיסטי:, וכן תקף: , אך גם לא חסך את שבטו ממצדדי ההשגחה שניסו לשייכו למחנם:
ביום 3 בינואר 1954, כשנה לפני מותו, כתב לפילוסוף אריק גוטקינד: בשנת 2012 נמכר מכתב זה תמורת כשלושה מיליון דולר. ביום 24 במרץ 1954 כתב:.
תפיסותיו הפוליטיות
איינשטיין היה מנעוריו פציפיסט, ואף הגדיר את עצמו כפציפיסט לוחם, המוכן להילחם ולמות למען השלום. את מקור הפציפיזם שלו נימק "בהרגשה אינסטינקטיבית כי רצח בני אדם הוא מעשה מתועב". הוא הביע את שאט הנפש שלו משירות צבאי ומגיוס בכפייה למלחמה.
עם זאת החל מ-1933 עם עליית כוחו של המשטר הנאצי מיתן את תפיסותיו אלו, וחשב שיש כורח להגן מפניו אף בפעולות מלחמתיות. אחרי השואה הוא טען כי הוא "פציפיסט מסור" אבל לא מוחלט, כלומר, "שהוא יכול להזדהות עם השקפותיו של גנדי, אבל בסייג של הגנה בכוח מניסיון להרוג או לגזול ממנו או מבני עמו את האפשרויות הבסיסיות של הקיום". בשל הפציפיזם שלו הורחק איינשטיין בידי אדגר הובר מפרויקט מנהטן לייצור פצצה גרעינית, ומונה ליועץ במחלקת חומרי נפץ ותחמושת באגף החימוש של הצי האמריקני.
כבר משנת 1914 דגל "בהקמת ממשלה עולמית (על-לאומית) שמבוססת על חוקה ברורה שתאושר בידי האומות, שתגן על הציוויליזציה וחירויות הפרט, ותפתור את הסכסוכים שבין האומות באמצעים משפטיים, ורק בידה תהיה השליטה על הנשק ההתקפי", ואף את סודה של הפצצה האטומית. אף שסבר כי גם בממשלה עולמית יכול להיות רוע ורודנות, הוא סבר שהיא עדיפה על פני הרוע של המלחמות. למבקריו אמר שאם הרעיון הזה איננו מציאותי התחזית המציאותית תהיה, רצח סיטונאי של אדם בידי אדם. איינשטיין ניסה לקדם רעיון זה באמצעות מכתב פתוח לאו"ם בשנת 1946.
ביחס לקומוניזם אמר שמעולם לא היה קומוניסט, אבל אם היה לא היה מתבייש בכך. הוא התנגד למקרתיזם באופן חריף, ראה בו סכנה לאופי הדמוקרטי של ארצות הברית, ודבר השם אותה ללעג, ותבע מאנשים לסרב להעיד בוועדות החקירה, אף במחיר של מאסר ובעיות כלכליות. ביחס לייצור הפצצה הגרעינית בידי ארצות הברית, הוא הביע חרטה על כך שדרבן את הנשיא רוזוולט, וראה במהלך זה את השגיאה היחידה בחייו. הצידוק היחיד שראה לבניית הפצצה, היה הסיכון כי הגרמנים יקדימו לעשות זאת, ואילולא חשש זה אמר כי לא היה נוקף אצבע למען הפצצה. יחסו לאדם היה פסימי, הוא טען "כי שחרור כוחו של האטום שינה הכל חוץ מאשר צורת החשיבה של האדם", ו"כי פשוט יותר לשנות את טבעו של הפלוטוניום מאשר את רוחו הרעה של האדם", "ולכן כל זמן שיהיה קיים האדם תמשכנה להיות מלחמות". ב-11 באפריל 1955, שבוע לפני מותו, חתם על מכתב לברטרנד ראסל שבו הצטרף למנשר שלו להתפרקות העמים מהנשק הגרעיני.
מבחינה כלכלית תמך איינשטיין בסוציאליזם, ופרסם בשנת 1949 מאמר שנקרא Why Socialism? עבור העיתון האמריקאי Monthly Review, המסביר מדוע הוא מאמין בשיטה זו.
איינשטיין, הציונות ומדינת ישראל
כל ימיו היה איינשטיין ער לבעיות העם היהודי, ותמך בשאיפה לחדש את חייו הלאומיים ובציונות. בתחילת שנות השלושים תמך בקידומה של תוכנית קימברלי, עד שזו ירדה מהפרק.
את הדברים הבאים אמר איינשטיין במסגרת הנאום "חובתנו לציונות" שהופנו במקור ל"National Labor Comittee of Palestine" בניו יורק (17 באפריל 1938):
איינשטיין שלל את דרכן של מחתרות הלח"י והאצ"ל, וראה בהן "פושעים". כן חתם על מכתב לניו יורק טיימס (4 בדצמבר 1948) שבו כ-25 יהודים בולטים גינו את תנועת החרות וכתבו שהם מודאגים מכך שהתנועה תקבל תמיכה, כמו כן תיארו אותה כמאמצת "תערובת של לאומנות קיצונית, מיסטיקה דתית ועליונות של גזע".
האוניברסיטה העברית
בשנת 1921 ביקר לראשונה בארצות הברית יחד עם ד"ר חיים ויצמן כשמטרתו העיקרית הייתה כדי לגייס מימון להקמת האוניברסיטה העברית בירושלים.
בראשית 1923 ביקר בארץ ישראל בפעם היחידה בחייו, במטרה לסייע לויצמן לקדם את הקמת האוניברסיטה. בבית היחיד שעמד לרשות האוניברסיטה על הר הצופים, השמיע איינשטיין הרצאה על תורת היחסות. מאחר שלא ידע אז אנגלית, השמיע אותה בצרפתית, לאחר שבפתח דבריו קרא כמה מילות נימוס בעברית שרשם לעצמו באותיות לטיניות. איינשטיין שימש לאחר הקמת האוניברסיטה ב-1925, כחבר חבר הנאמנים שלה ויושב ראש המועצה האקדמית שלה, מוביל את הקו שמדגיש מצוינות מחקרית גם על חשבון פתיחת השורות לסטודנטים רבים. חילוקי דעות עם נשיא האוניברסיטה יהודה לייב מאגנס, הובילו להתפטרותו של איינשטיין מכל תפקידיו באוניברסיטה ב-1928. עם זאת התחייבותו לאוניברסיטה העברית נשארה איתנה, והוא חידש את פעילותו הרשמית בענייניה ב-1935. הוא כיהן כיו"ר המועצה הלאומית של שוחרי האוניברסיטה ב-1947 וכנשיא הכבוד שלה ב-1951.
לאחר הקמת המדינה
לאחר מותו של ויצמן, בשנת 1952, הציע דוד בן-גוריון לאיינשטיין לכהן כנשיאה השני של מדינת ישראל, אך הוא דחה את ההצעה משום שרצונו היה להקדיש את כל כוחותיו למדע. בן-גוריון סבר כי איינשטיין מתאים לעמוד בראש מדינת ישראל, משום שהוא "גדול הדורות וגדול האנושות". נשיאות מדינת ישראל היא "סמל של עם ישראל כולו" ומשום כך "צריך לחפש את האישיות (היהודית) הגדולה ביותר שיש למצוא על כדור הארץ... איש־הרוח הוא שצריך לסמל מדינתנו". איינשטיין גם קיבל את אזרחות הכבוד הראשונה של העיר תל אביב שאותה כינה ביומנו "שיקגו של היהודים".
לקראת יום העצמאות השביעי של מדינת ישראל, התכונן איינשטיין לשאת נאום בזכות ישראל, אך הוא הלך לעולמו ימים אחדים לפני המועד.
חייו האישיים ומשפחתו
איינשטיין היה נשוי פעמיים ונולדו לו שלושה ילדים. את אשתו הראשונה מילבה מאריץ' שהייתה ממוצא סרבי, פגש בשנת 1900 בעת שלמדו יחד במכון הפוליטכני של שווייץ. בני הזוג שמרו על יחסיהם בחשאי היות שמשפחתו של איינשטיין התנגדה להם. לאחר סיום לימודיהם ב-1901 חזרה מאריץ' לסרביה ושם נודע לה כי היא בהיריון מאיינשטיין. בפברואר 1902 נולדה בסרביה בתם הבכורה ליזרל, אותה לא פגש איינשטיין מעולם. שמה נזכר בפעם האחרונה במכתב מספטמבר 1903 שם נאמר כי היא סובלת ממחלת השנית. נראה כי נפטרה מהמחלה או נמסרה לאימוץ. קיומה של ליזרל לא היה ידוע לביוגרפים עד 1986 עת התגלתה חליפת המכתבים בין איינשטיין למשפחתה של מאריץ' בסרביה.
ב-2 ביוני 1919 לאחר מערכת יחסים שארכה מספר שנים בעת היה נשוי למאריץ', התחתן איינשטיין בשנית עם בת דודתו (משני הצדדים) אלזה לוונטל. שני ילדיו נותרו בחזקתה של מאריץ', אך הוא אימץ את שתי בנותיה של אלזה מנישואין קודמים, מרגוט ואילזה. ב-1933 לאחר עליית הנאצים לשלטון, עברו מברלין להתגורר בפרינסטון, ניו ג'רזי. הם היו נשואים עד שאלזה נפטרה ממחלה קשה ב-20 בדצמבר 1936.
זכייתו בפרס נובל
בשנת 1920, לאחר ליקוי החמה שהתרחש ב-29 במאי 1919, שבו אוששה לראשונה תורת היחסות הכללית, איינשטיין זכה לתמיכה חיצונית רחבה לזכייה בפרס נובל מצד מדענים מובילים רבים בעולם, אך חברי ועדת פרס נובל החליטו לא להעניק לו את הפרס. החלטה זו נבעה בעיקרה מדו"ח של אחד מחברי הוועדה, סוונטה ארהניוס, שדחה את הראיות שנאספו להוכחת תורת היחסות הכללית. גם בשנת 1921 חברי הוועדה החליטו לא להעניק לו את הפרס, אף על פי שזכה לתמיכה רבה יותר מבשנה שעברה. הוודאות של תורת היחסות עדיין לא התקבלה על-ידם והם החליטו שבשנה זאת לא יחולק פרס נובל לפיזיקה והוא יידחה לשנה הבאה.
בשנת 1922 התמנה חבר חדש לוועדת פרס נובל בפיזיקה, קרל וילהלם אוסן, שכדי לזכות את איינשטיין בפרס נובל החליט שבאופן רשמי הפרס יוענק לו על גילוי האפקט הפוטואלקטרי ולא על תורת היחסות שנחשבה שנויה במחלוקת. כך, בשנת 1922 קיבל את פרס נובל (רטרואקטיבית לשנת 1921). בהחלטה הרשמית נאמר שאיינשטיין קיבל את הפרס בזכות "תרומתו לפיזיקה התאורטית, ובפרט גילוי החוק של האפקט הפוטואלקטרי". אף על פי שעברו למעלה מ-15 שנים מאז גילויו זה.
המברק בדבר הזכייה הגיע לביתו של איינשטיין בברלין באוקטובר 1922, בזמן שהיה בדרך ליפן, שם התכוון לשאת סדרה של הרצאות. איינשטיין לא התכוון לשנות את תוכניותיו ולהגיע לטקס בסטוקהולם בדצמבר. ניתן היה להעניק את הפרס לנציג. איינשטיין ויתר על אזרחותו הגרמנית כבר ב-1896 והיה באותם ימים אזרח שווייץ, ולכן השגריר השווייצרי בשוודיה התבקש להגיע במקומו, אך הגרמנים התנגדו לכך בטענה שאיינשטיין קיבל חזרה את האזרחות הגרמנית באופן אוטומטי ב-1914 בשעה שהוענקה לו משרה במכון מחקר גרמני. בסופו של דבר המדליה והתעודה ניתנו לאיינשטיין בברלין ב-1923 על ידי השגריר השוודי בגרמניה. באותה הזדמנות הוא קיבל את הפרס הכספי ששוויו היה 32 אלף דולר. איינשטיין עצמו הגיע לסטוקהולם בחודש יולי של אותה שנה ונשא את הרצאת נובל בפני המלך. בצעד של התרסה כנגד החלטת ועדת הפרס, נושא ההרצאה היה תורת היחסות ולא האפקט הפוטואלקטרי. בהמשך חייו, איינשטיין לא נהג לציין את פרס נובל כהישג מרכזי.
לקריאה נוספת
ספרי ילדים ונוער:
קישורים חיצוניים
מאמרים על הגותו:
ארכיונים ומצגות:
האחמניש
האחמניש (בפרסית: هخامنش, בפרסית עתיקה: Haxāmaniš; המאה ה-7 לפנה"ס) היה שליט העיר אנשאן, שנכבשה על ידיו מעילם, ושליטה הראשון של פרס ומייסד השושלת האחמנית, הנקראת על שמו.
מעט מאוד ידוע עליו, ועצם קיומו ההיסטורי מוטל בספק - ייתכן שהיה דמות אגדית. לפי סברה אחת, הומצא על ידי דריווש הראשון על-מנת ליחס אב קדמון משותף לו ולכורש, ובכך להצדיק את טענתו למלוכה; על פי סברה אחרת, הוא חי בזמן שלטונם של המלכים האשורים סנחריב ואסרחדון.
שלטונו התפרס על-פני אזור קטן בצפון-מערב פרס. בנו צ'ישפיש, שירש אותו, הרחיב את תחומי שלטונו על חשבונם של העילמים, אך רק בימי כורש הגדול, שחי ארבעה דורות לאחריו, השתלטה השושלת על כל פרס.
אפלטון זיהה את האחמניש עם פרסס, בנם של הגיבור המיתולוגי פרסאוס ושל אנדרומדה. כותבים מאוחרים יותר זיהו אותו לא כפרסס עצמו אלא כצאצא שלו, שכן הזמן שאליו מיוחס פרסס קודם לתקופתו של האחמניש ביותר מ-500 שנה.
ריין תחתון
הריין התחתון (בצרפתית: Bas-Rhin - בָּה-רָן) הוא מחוז בצרפת בחבל אלזס, חבל המנהלי גראנד אסט, ובירתו היא העיר שטרסבורג.
הריין התחתון הוא אחד מ-83 המחוזות שהוגדרו ב-4 במרץ 1790 במהלך המהפכה הצרפתית.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-18, בעקבות הכיבוש הצרפתי של כל הגדה השמאלית של הריין, הורחב הגבול הצפוני של המחוז צפונה אל מעבר ללאוטר אל נהר הקייך (Queich), כדי לכלול את האזורים הגרמניים באד ברגצברן, לנדאו אין דר פפאלץ, אנוויילר אם טריפלס וּורת אם ריין.
עם זאת, לאחר ההפסד הנפוליאוני בקרב ווטרלו בשנת 1815, הגדיר קונגרס וינה מחדש את שיוך האזורים שמצפון ללאוטר לממלכת בוואריה; שטחים אלו כיום ממוקמים בריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
המחוז סופח פעמיים לגרמניה: משנת 1871 עד סוף מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, ושוב במהלך מלחמת העולם השנייה בין השנים 1940 עד 1945.
צבי פרקש
צבי "צ'יקו" פרקש (נולד ב-10 באוקטובר 1947) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ, ומזוהה בעיקר עם הכח מכבי רמת גן, שם שיחק רוב הקריירה שלו, היה קפטן הקבוצה, לאחר מכן מאמנה ומנהלה המקצועי למספר תקופות לסירוגין.
קריירה
פרקש החל את דרכו במחלקת הנוער של גדנ"ע יהודה תל אביב, שם שיחק בצעירותו, ובגיל 18, בשנת 1965 שכנע אותו המאמן יצחק שניאור להגיע לקבוצת הכח מכבי רמת גן, כאשר התמורה שקיבל הייתה קטנוע חדש. שניאור החתים את פרקש כיוון שכוכבה הגדול גדי צלניקר היה פצוע והייתה צריכה חלוץ מוביל למסע משחקים באוסטריה שהשחקנים קיבלו כבונוס על הישגם הגדול בליגה, שם הרשים פרקש וכבש שער אחד.
בהמשך הקריירה התבלט פרקש במדי הקבוצה עד שנהפך לשחקן המרכזי שלה, ביחד עם יהודה שהרבני, איתה לקח את גביע המדינה לעונת 1968/1969, ובעונת 1970/1971, ולאחר מכן גם את אליפות המדינה הנוספת שלקחה הקבוצה בעונת 1972/1973.
ב-1972, כאשר נחשב לתקופה זו אחד החלוצים האיכותיים בישראל, הוזמן פרקש לראשונה לסגל נבחרת ישראל, ושיחק במדיה שנה לאחר מכן ב-1973, לו 4 הופעות ושער אחד, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974.
בהמשך פרש פרקש מכדורגל פעיל כשקיבל את משרת האימון בקבוצת העבר שלו הכח ב-1981, ממנה נפרד לאחר זמן מה, ולאחר מכן חזר תחת שרביטו של המנהל המקצועי אליעזר שפיגל. לאחר מכן הפך להיות מנהלה המקצועי של הקבוצה בעצמו.
בנו של צבי, אורן פרקש, היה שחקן כדורגל גם הוא במדי הפועל פתח תקווה, ונכדו של צבי (בנו של אורן) - איתי פרקש, שחקן כדורגל אף הוא שבצעירותו שיחק במכבי יפו ולאחר מכן בליגת המכללות בארצות הברית, וחזר לארץ ב-2020 על מנת לחפש קבוצה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה שהפסיק את הכדורגל בארצות הברית.
תארים כשחקן
אליפויות: 1
גביע המדינה: 2
ריצ'רד ייטס הבן
ריצ'רד ייטס הבן (באנגלית: .Richard Yates Jr; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-22 בשנים 1901–1905, הראשון מבין מושלי אילינוי שנולד בתחומה. בשנים 1919–1913 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי.
ראשית חייו
ריצ'רד ייטס הבן נולד בג'קסונוויל, אילינוי, זמן קצר לפני השבעתו של אביו, ריצ'רד ייטס האב, כמושל אילינוי ה-13, שכיהן בתפקיד בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית והיה מושל פופולרי מאוד. לפיכך, ארבע שנות ילדותו הראשונות של ייטס הבן עברו עליו במעון המושל בספרינגפילד, שלימים הוא התגורר בו כמושל. ייטס הבן התחנך בבתי ספר ציבוריים, ובשנים 1870–1874 הוא למד בקולג' האישה של אילינוי, כיום קולג' מקמורי. בשנים 1878–1879 הוא היה עורך העיתון Daily Courier ובשנים 1881–1883 עורך העיתון Daily Journal. ב-1880 הוא סיים את לימודיו בקולג' אילינוי בג'קסונוויל וב-1884 הוא סיים את לימודיו במחלקת המשפטים של אוניברסיטת מישיגן באן ארבור. הוא עסק בעריכת דין בג'קסונוויל, ובשנים 1885–1890 שימש כפרקליט העירוני, וכיהן כשופט במחוז מורגן בשנים 1894–1897. לאחר מכן, ועד 1900 שימש ייטס כגובה מטעם שירות הכנסות הפנים.
מושל אילינוי
ב-1900, בטרם מלאו לו 40, נבחר ייטס כמושל אילינוי. את מסע הבחירות שלו הוא החל כסוס שחור תחת מסווה של נייטרליות, שהקנתה לו את תמיכתו של הסנאטור ולשעבר מושל אילינוי שלבי מור קלם. חבר בית הנבחרים ויליאם לורימר, שתמך במועמד אחר מבין אלה הידועים יותר, שינה את עמדתו באופן פתאומי במהלך ועידת המפלגה הרפובליקנית והעביר את תמיכתו לייטס. תוצאות סבב ההצבעה השלישי בוועידה מעולם לא פורסמו, וייטס זכה במועמדות המפלגה לאחר סבב ההצבעה הרביעי. בבחירות הכלליות ניצח ייטס בהפרש של 61,233 את מועמד הדמוקרטים סמואל אלשולר.
החוק המרכזי שנחתם על ידי ייטס במהלך תקופת כהונתו כמושל היה חוק חדש להעסקת ילדים, הראשון מסוגו בכל אחת ממדינות ארצות הברית, שהגביל את שבוע העבודה של ילדים ללא יותר מ-48 שעות. צעד משמעותי נוסף של ממשלו של ייטס היה חתימתו על חוק שהתיר את בעלותן של העירייות על מסילות הברזל העירוניות. ייטס הגביל את התעשיות שפעלו בבתי הסוהר, אך הטיל וטו על הצעת חוק שקראה לבקרה מרכזית של כל סוכנויות המדינה. וטו זה היה משמעותי בביקורת שנמתחה עליו בעיתונות של שיקגו. מתוך ביקורת על המושל, טענו עיתוני שיקגו שייטס הכריח את עובדי המדינה לתרום כספים לקרן חשאית. במסגרת האשמות שהוטחו בו מאוחר יותר נטען שהעבודה במסע הבחירות הייתה חובה לכל עובדי מדינת אילינוי.
ב-1904 היה ייטס הרפובליקני הראשון ממערב לאוהיו שהביע את תמיכתו בתאודור רוזוולט. על אף היותו מושל מכהן, לא קיבל ייטס את מועמדות מפלגתו לכהונה שנייה באותה שנה. הוא הוביל את ההתמודות מבין שישה מועמדים במשך 58 סבבי הצבעה, עד אשר העביר את תמיכתו לפרקליט המדינה צ'ארלס דינין בכדי למנוע את מועמדותו של פרנק לואדן, יריבו הראשי של ייטס בוועידה.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית
בשנים שלפני בחירתו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית היה ייטס פופולרי בקרב חוגי צ'אוטקואה להשכלת מבוגרים. הוא מילא שורת תפקידים כמו האחראי על חברות הטלפון בתור חבר בנציבות התשתיות המדינתית.
בשנים 1919–1933 כיהן ייטס כחבר בית הנבחרים מטעם אילינוי. ב-1928 לא עלה בידו לקבל את מועמדות מפלגתו לכהונה נוספות, אך מאוחר יותר הוא מונה כמועמד במקומו של הנרי רת'בון שנפטר לפני הבחירות. בבחירות של 1932 הוא כבר לא נבחר לכהונה נוספת. צעדו האחרון כחבר בית הנבחרים היה הצבעתו ב-1933 נגד ביטולו של התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית (חוק היובש). לאחר תום כהונתו בקונגרס התגורר ייטס בהרבור ספרינגס, מישיגן ובספרינגפילד, אילינוי, שם הוא כתב את זיכרונותיו.
ריצ'רד ייטס הבן נפטר בספרינגפילד ב-11 באפריל 1936. הוא נטמן בבית הקברות דיימונד גרוב שבג'קסונוויל.
דברים שבירים
דברים שבירים הוא אוסף סיפורים קצרים ושירים מאת הסופר האנגלי ניל גיימן. האוסף יצא לאור בשנת 2006, ותורגם לעברית בשנת 2008. מרבית הסיפורים והשירים שנכללים באוסף הופיעו בעבר באנתולוגיות ואוספים אחרים.
פרסים
הספר זכה בפרס לוקוס לאוסף הטוב ביותר בשנת 2007, ו"איך לדבר עם בנות במסיבות" זכה בסיפור הקצר הטוב ביותר והועמד לפרס הוגו. סיפורים נוספים מהאוסף שזכו בפרס לוקוס הם "ציפור השמש" (הסיפור הקצר הטוב ביותר, 2006), "הכלות האסורות של העבדים חסרי הפנים בבית הסודי של ליל התשוקה המאיימת" (הסיפור הקצר הטוב ביותר, 2005), "חקירה באזמרגד" (יצירת פרוזה קצרה מאוד הטובה ביותר, 2004, וגם פרס הוגו לסיפור הקצר הטוב ביותר לשנת 2004), "שעת סגירה" (סיפור קצר, 2004) ו"אוקטובר בכיסא" (סיפור קצר, 2003).
מרדכי ויליג
הרב מרדכי יצחק ויליג (באנגלית: Mordechai Willig; נולד ב-ה' באייר ה'תש"ז; 25 באפריל 1947) הוא רב אורתודוקסי וראש ישיבה בישיבה יוניברסיטי.
חינוך
יליד ניו יורק, סיים את לימודיו בישיבת רבנו יעקב יוסף, וקיבל תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1968 מישיבה יוניברסיטי, ולימודי תואר שני בהיסטוריה יהודית בשנת 1971 מבית הספר למדעי היהדות ע"ש ברנרד רבל. הוא היה תלמידו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק.
חיים מקצועיים
בשנת 1973 מונה הרב ויליג לראש ישיבה בישיבה אוניברסיטה. הוא מכהן בתפקיד זה, לצד תפקידו כראש כולל של כולל העליון, וכסגן ראש כולל בכולל לדיינות.
הרב ויליג מכהן כרב בית הכנסת ישראל הצעיר של ריברדייל, הברונקס, ניו יורק, מאז 1974.
בחודשי הקיץ, הרב ויליג מתפקד כראש הכולל של כולל מורשה.
הרב ויליג הוא גם אב בית דין של בית הדין של אמריקה, בית הדין של הסתדרות הרבנים דאמריקה. הוא היה שותף בכתיבת ההסכם טרום נישואין של מועצת הרבנים באמריקה, יחד עם הרב זלמן נחמיה גולדברג.
בשנת 1989 הוא חקר תלונות על ברוך לאנר ובשנת 2003 התנצל בפני הקורבנות על כך שלא עצר את ההתעללות.
ספרים
הרב ויליג חיבר את סדרת ספרי "עם מרדכי": על מסכת ברכות (1992); שבת (2005) וסדר מועד (2010), וד' חלקי שו"ע.
משפחה
הרב ויליג מתגורר עם אשתו בריברדייל, ניו יורק. יש להם תשעה ילדים ומעל 50 נכדים. ארבעה מילדיו גרים בישראל ומלמדים בישיבות שונות, בהן ישיבת תורה אור ואש התורה בירושלים וישיבת ראשית ירושלים בבית שמש. בנו מלמד בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק.
ראש ממשלת גאורגיה
ראש ממשלת גאורגיה סַכַּרתְּווֶלוֹס פּרֵמִייר-מִינִיסטרִי) הוא ראש הממשלה  הגאורגית וראש הרשות המבצעת של גאורגיה. ראש הממשלה מארגן, מכוון ומפקח על ביצועי הממשלה וחותם על החוקים של הממשלה. הוא האחראי למינוי ופיטורי שרים בממשלה. ראש הממשלה מייצג את גאורגיה ביחסי חוץ וחותם על הסכמים בינלאומיים בשם המדינה. הוא האחראי לפעילות הממשלה בפני הפרלמנט של גאורגיה.
המפלגה המובילה בבחירות הפרלמנטריות בוחרת את המועמד לראשות הממשלה. והמועמד צריך לזכות בהצבעת אמון הפרלמנט. לאחר שזכה באמון הפרלמנט ימונה המועמד לתפקיד ראש ממשלת גאורגיה על ידי נשיא גאורגיה.
היסטוריה
משרד ראש הממשלה נוסד לראשונה בשנת 1918 עם יסוד הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה והמשרה בוטלה כאשר גאורגיה הפכה לחלק מברית המועצות.
המשרד נוסד מחדש כאשר גאורגיה הפכה עצמאית שוב. בין ה-8 בדצמבר 1995 ו-17 בנובמבר 2004, המשרד נקרא "שר המדינה", ולאחר מכן שמו שונה בחזרה ל"משרד ראש הממשלה".
הוא מאובטח על ידי אנשי שירות אבטחת המדינה המיוחד.
ארבעה בנים
"ארבעה בנים" הוא מדרש המופיע בכמה מקומות בספרות חז"ל ונקבע בהגדה של פסח. המדרש מפרט ארבעה סוגי בנים: חכם, רשע, תם ושאינו יודע לשאול, שעל פי המדרש דיברה התורה עליהם, במצווה לספר את סיפור יציאת מצרים, וחילקה בסוגי התשובות, המתאימות לכל אחד מהם.
השאלות
בתורה מופיעים ארבע פעמים פסוקים המצווים לספר את סיפור יציאת מצרים. חז"ל דרשו כל אחד מארבעה הפסוקים כנגד ארבעה סוגי הבנים:
התשובות
לפי המדרש המופיע במכילתא דרבי ישמעאל ובהגדה, התורה מצווה על התייחסות שונה לכל אחד מן הבנים בהתאם לשאלתו: וזהו לשון בעל ההגדה:
בתלמוד הירושלמי מתהפכות התשובות של החכם והתם: החכם נענה בתשובה הכללית כי "בְּחֹזֶק יָד הוֹצִיאָנוּ ה' מִמִּצְרַיִם מִבֵּית עֲבָדִים", והתם מקבל את כל הלכות הפסח, כדי "שלא יהא עומד מחבורה זו ונכנס לחבורה אחרת".
סדר הבנים
הבנים בהגדה לא מופיעים בסדר הפסוקים המובא בתורה, יש כמה פירושים לסדר הזה:
מאפייני הבנים
גד בן-עמי צרפתי הציע שארבעת הבנים משקפים שילוב של שתי תכונות אופי - תבונה ויראת שמים - לפי הטבלה הבאה:
פיירבי
פיירבי (באנגלית: Firebee, דבורת אש) הייתה סדרה של כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם) שיועדו לשמש מטרות לצורכי אימון והטעייה, שפותחו על ידי ראיין איירונאוטיקל החל מ-1951. היו אלו מראשוני הכטב"מים בעלי הנעה סילונית, ומכטב"מי המטרה שנעשה בהם השימוש הנרחב ביותר שנבנו מעולם. כטבמ"י פיירבי נכנסו לשירות בארצות הברית, ישראל, סין ואיראן.
Q-2/KDA-1 פיירבי
לאחר הערכה מוצלחת, הפיירבי נכנס לייצור עבור חיל האוויר האמריקני וכונה Q-2A. ה-Q-2A הונע על ידי מנוע טורבו-סילון מדגם J69-T-19B מתוצרת קונטיננטל, בעל דחף של 1,060 פאונד (481 ק"ג). בהמשך הזמין חיל האוויר מספר קטן של Q-2B בעל מנוע חזק יותר לטיסה בגובה רב.
הצי האמריקני רכש גרסה של הפיירבי אותה כינה KDA-1, שדמתה חיצונית ל-Q-2A, ונבדלה ממנו בעיקר במנוע שלה שהיה מנוע טורבו-סילון מדגם J44-R-20B מתוצרת חברת פיירצ'יילד, בעל דחף של 1,000 פאונד (453 ק"ג). צבא ארצות הברית קיבל אף הוא גרסה של הפיירבי שכונתה XM21 הנבדלת מה-KDA-1 רק בפרטים מינוריים.
הצי האמריקני קיבל מספר גרסאות משופרות של ה-KDA-1, הכוללות את ה-XKDA-2 וה-XKDA-3, שלא ייוצרו בכמויות גדולות, ואת ה-KDA-4, שהיה גרסת הייצור העיקרית של הסדרה. קשה היה להבחין בין גרסאות אלו ל-KDA-1, ונבדלו ממנו בעיקר במנועי J44 משודרגים ובשינויים מינוריים.
דגם 124/BQM-34A
בשנות החמישים המאוחרות, העניק חיל האוויר האמריקני לראיין חוזה לפיתוח גרסה משופרת של הפיירבי, דגם 124, שכינויו המקורי היה Q-2C. טיסת הבכורה של אב הטיפוס הראשון נערכה בסוף 1958 והוא נכנס לייצור ב-1960. ב-1964 הוא צוין מחדש כ-BQM-34A.
כטב"מי הדור הראשון, ה-KDA-1 וה-KDA-4 שהיו עדיין בשירות הצי צוינו מחדש AQM-34B ו-AQM-34C בהתאמה.
ל-BQM-34A היה מבנה גדול יותר, כנפיים ארוכות יותר, וכונס אוויר מסוג "סנטר" תחת אף מחודד, בניגוד לכונס העיגולי של כטב"מי הדור הראשון של הפיירבי. הוא הונע על ידי מנוע טורבו-סילון מדגם J69-T-29A מתוצרת קונטיננטל, בעל דחף של 1,700 פאונד (770 ק"ג). הצי אימץ אף הוא את ה-BQM-34A בעוד שהצבא קיבל את הגרסה המשוגרת מהקרקע שכונתה MQM-34D, בעלת כנפיים ארוכות יותר ומאיץ רקטי כבד יותר.
במהלך שנות השבעים, הצבא התאים כמה מה-MQM-34D שלו כדי שישמשו מטרות לאימון בירי של טיל הקרקע-אוויר הזעיר סטינגר. השינויים כללו החלפת המנוע במנוע טורבו-סילון מדגם J85-GE-7 מתוצרת ג'נרל אלקטריק, בעל דחף של 10.9 קילו-ניוטון. ה-MQM-34D המותאם צוין מחדש MQM-34D Mod II.
בינתיים, הצי שדרג את כטב"מי ה-BQM-34A שלו באוויוניקה משופרת, ואז צוינו BQM-34S. בשנות השמונים המוקדמות, הצי החל גם להחליף את מנועי כטב"מי הפיירבי שלו במנועי J69-T-41A, המספקים דחף של 1,920 פאונד (871 ק"ג). חיל האוויר החל לשדרג את כטב"מי ה-BQM-34A שלו באוויוניקה משופרת, והתקין בהם את מנוע ה-J85-GE-7. המנוע החדש הותקן מבלי לשנות באופן משמעותי את מבנה הפיירבי, והגרסה המשופרת שמרה על הכינוי BQM-34A.
ייצור ה-BQM-34A נפסק ב-1982, אך פס הייצור נפתח מחדש ב-1986 על-מנת לייצר כטב"מי BQM-34S נוספים. כטב"מי הפיירבי של חיל האוויר והצי שודרגו שוב בינתיים, כשבמרביתם הותקנו החל מ-1989 מנוע J85-GE-100 משופר, אף הוא בעל דחף של 2,450 פאונד (1,110 ק"ג), ואוויוניקה מודרנית. בשנות התשעים המאוחרות, מספר כטב"מי פיירבי צוידו במקלטי GPS לניווט לווייני.
את הפיירבי ניתן לצייד במערכות בקרה שונות, חלקן מספקות לו יכולת תמרון הדומה לזו של מטוס קרב. ניתן לצייד אותו גם במערכות נגד גילוי ופגיעה, ובנורים בקצות הכנפיים, הגורמים לטילים מונחי חום לכוון אליהם במקום לצינור הפליטה של המנוע, על-מנת לחוס על הכטב"ם. הוא יכול גם לגרור סוגים אחרים של מטרות אוויריות.
הפיירבי התגלה כמוצלח ביותר והוא נמצא עדיין בשירות הצי וחיל האוויר האמריקניים. הפיירבי שרת גם בכוחות המזוינים של קנדה, ובכוח ההגנה העצמית היפני, עבורו נבנו כטב"מי הפיירבי על ידי פוג'י האבי אינדוסטריז. מספר קטן של כטב"מי פיירבי סופקו גם לנאט"ו. יותר מ-7,000 כטב"מי פיירבי נבנו, מתוכם 1,280 גם דגמים מהדור הראשון.
פיירבי 2
טלדיין-ראיין פיתחה גם דור שלישי של כטב"ם הפיירבי שכונה דגם 166 פיירבי 2 בעל מהירות על-קולית. הצי האמריקני העניק את חוזה הפיתוח לחברה ב-1965 וטיסת הבכורה שלו נערכה ב-1968. אף-על-פי שמראהו החיצוני היה שונה באופן ניכר מהפיירבי המקורי, הפיירבי 2 השתמש באותו המנוע ומערכות הבקרה, ושמר באופן מבלבל על הכינוי BQM-34. הגרסה של הצי כונתה BQM-34E, בעוד הגרסה של חיל האוויר כונתה BQM-34F.
הפיירבי 2 הונע באמצעות מנוע טורבו-סילון מדגם CAE J69-T-6 מתוצרת טלדיין בעל דחף של 1,840 פאונד (835 ק"ג). נפח הדלק הפנימי היה קטן, אך ניתן היה להתקין על הפיירבי 2 מכל דלק תצורתי חיצוני שהושלך לפני האצה למהירויות על-קוליות.
בסך-הכל, נבנו 286 כטב"מי פיירבי 2, כמות זעומה בהשוואה למספר הפיירבי 1 שיוצרו. הפיירבי 2 יצא משירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, בעוד השימוש בפיירבי 1 נמשך, מה שהופך אותו לאחד מכלי הטיס הוותיקים ביותר בשירות הכוחות האמריקניים.
פייר פליי וליטנינג באג
כטב"ם המטרה היה כה מוצלח שראיין התבקשה לפתח גרסה שלו למשימות צילום אוויר, שהפך לסדרת דגם 147 פייר פליי וליטנינג באג בהם נעשה שימוש נרחב במלחמת וייטנאם.
שימוש מודרני
בשנות התשעים המוקדמות, טלדיין-ראיין התקינה בשני כטב"מי פיירבי מצלמות ומערכות תקשורת על-מנת שייספקו מודיעין זמן-אמת לרכישת מטרות ולהערכת נזקי הפצצה. שני כטב"מים אלו, שכונו "ארגוס" ("Argus"), שימשו את חיל האוויר האמריקני בתרגיל הגרין פלאג, בשידור תמונות בזמן-אמת ממטווח נליס בנבדה. לקציני חיל האוויר בפלורידה.
חמישה כטב"מי BQM-34-53 פיירבי לטווח מורחב שימשו ליצירת מסדרוני מוץ במהלך מלחמת עיראק באביב 2003. הכטב"מים עברו השבחה מהירה על ידי נורת'רופ גראמן (שרכשה את טלדיין-ראיין ב-1999) מוקדם יותר באותה שנה, וצוידו במפזרי מוץ ושיפורים אחרים. הייתה להם מערכת ניווט מבוססת GPS והם נמסרו לשירות עם סכמת צביעה שחורה.
היה רק מטוס DC-130 אחד לשיגור הפיירבי בשירות ארצות הברית בזמן זה, ומאחר והוא קורקע עקב תקלות, שתי כטב"מי פיירבי שוגרו מהקרקע בלילה הראשון של המבצע. שלושת האחרים שוגרו מהאוויר על ידי ה-DC-130 בלילה השני של המבצע. הם טסו עד שאזל להם הדלק והתרסקו. הטלוויזיה העיראקית צילמה את הריסות הפיירבי ושידרה אותם, באומרה שהיו אלו הריסות מטוס מאויש.
הפיירבי האחרון נמסר ב-2002, אך נורת'רופ גראמן מבצעת שדרוגים למערכות קיימות, כגון מערכות ניווט מבוססות GPS ומערכות תקשורת לווינית.
WZ-5
בתקופת מלחמת וייטנאם הצליחה סין לחלץ יחידות AQM-34N פיירבי אמריקניות, והנדסה אותם לאחור. החיקוי הסיני ידוע כ"וו זן 5" (WZ-5), או בשם הייצוא שלו, "צ'אנג הונג 1". ה-WZ-5 נכנס לשירות ב-1981 והוא צפוי להתחלף בכטב"ם חדש יותר בעתיד הקרוב.
שירות בחיל האוויר הישראלי
כטב"ם הפיירבי מדגם 147I נכנס לשירות בחיל האוויר הישראלי ב-1971 וקיבל שם את הכינוי "מב"ט (מטוס בלי טיס)". הוא הופעל על ידי טייסת 200 במשימות צילום אוויר שנועדו לשם מעקב אחר תנועת סוללות טילי הקרקע-אוויר של המצרים באזור תעלת סואץ.
הפיירבי היה משוגר ממשגר קרקעי, בעזרת רקטת האצה ובסיום המשימה היה חוזר לשטח ישראל ופותח את המצנח הראשי לשם האטה. מסוק CH-53 סי סטאליון ("יסעור") שצויד במערכת הנצלה, היה תופס את הפיירבי בעודו באוויר בעזרת ווי-תפיסה בצורת מזלג וגורר אותו עד לנחיתה. במלחמת יום הכיפורים פעלו כטב"מי הפיירבי בהצלחה בחזית המצרית והסורית. כטב"מי פיירבי שחלפו מעל קהיר גרמו לבהלה רבה, ותושביה ירדו למקלטים מחשש שהעיר מותקפת.
ב-1975 נכנסו לשירות בחיל האוויר הישראלי חמישה כטב"מי פיירבי 1 שקיבל שם את הכינוי "שדמית". גם כטב"מים אלו הופעלו על ידי טייסת 200, והם שימשו לאימוני ירי, ולהטעיות מערכת מכ"ם ונ"מ.