cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי קניון ניו ריוור
הנשיא ג'ימי קרטר חתם על חקיקה שקבעה שקניון הנהר ניו ריוור הוא "נהר לאומי" בשם "הנהר הלאומי קניון ניו ריוור" (New River Gorge National River) ב-10 בנובמבר 1978 (חוק ציבורי מספר Pub.L. 95-625). כפי שנקבע בחקיקה, הוקם הפארק כיחידה של מערכת הפארקים הלאומיים "לצורך שימור והבנת ערכים וחפצים טבעיים, נופיים והיסטוריים יוצאי דופן בקניון ניו ריוור וסביבתו ושימורם כקטע נהר חשוב הזורם חופשי בווירג'יניה המערבית לטובת והנאת הדורות בהווה ובעתיד". החוק לקביעת הפארק והשמורה הלאומים קניון ניו ריוור שולב בחוק התקציב המאוחד, 2021, והוא שינה את ההגדרה של יחידה זו של שירות הפארקים לפארק ושמורה לאומיים. פחות מ-10% מהנהר הלאומי המקורי הוגדר מחדש כפארק לאומי שבו הציד כבר אינו מותר, ואילו השאר הוא שמורה לאומית עם שינויים מועטים.
מאפיינים גאולוגיים
מים זורמים הם הכוח היצירתי המעצב את המאפיינים הגאולוגיים של קניון ניו ריוור, כאשר הנהר ממשיך לפסל את ערוץ הנהר הארוך והעמוק ביותר בהרי האפלצ'ים. בערוץ ניתן למצוא מגוון מאפיינים ותהליכים גאולוגיים ייחודיים המדגימים את הגאולוגיה של רמת האפלצ'ים (Appalachian Plateau), כולל חשיפה של מעל 300 מטר אבן חול ופצלים. סלעים בגודל בית מפוזרים מקצה הצוקים עד לנהר, ומאובנים של צמחים וחסרי חוליות. הנהר חשף ארבעה עורקים של פחם, שנחשב לפחם הביטומני הטוב בעולם. פחם הנהר ניו ריוור, שאינו מעשן, הזין פעם את דודי הרכבות, המפעלים, הציים ותחנות הכוח של ארצות הברית, והקוק שלו תדלק את כבשני הפקת הברזל של המדינה.
בעלי חיים במים
המים של מערכת הנהר ניו ריוור מכילים פסיפס של מאפיינים הידרולוגיים ובתי גידול מימיים התומכים במערכת אקולוגית מימית ייחודית ומשקים אזור צמחיית גדות הכולל צמחים, בעלי חיים וקהילות נדירים. המים מספקים מגוון מפתיע וצפיפות של מאפיינים ותהליכים הידרולוגיים בנהר שאין דומה להם במזרח ארצות הברית, כולל בריכות, הסתעפויות מהערוץ הראשי, מגלשות, שרטונים, אדוות, זרמי סחף, שיפועים חדים, אשדות ומפלים.
הנהר הוא מערכת אקולוגית מימית יצרנית הכוללת אוכלוסיות ייחודיות של דגים מקומיים (רבים שלא נמצאים בשום מקום אחר), צדפות, סרטנים ומגוון רחב של בעלי חיים מימיים אחרים, כולל מינים נדירים של דו-חיים, זוחלים, עופות ויונקים. אזור הגדות הוא החלק המגוון ביותר מבחינה ביולוגית בפארק ומכיל קהילות נדירות ובית גידול חיוני למספר מינים נדירים. הנהר ניו ריוור הוא מערכת אקולוגית מימית דינמית הכוללת בס קטן-לוע ודגים אחרים, צדפות, סרטנים, חסרי חוליות אחרים וצמחי מים.
פלורה ופאונה בפארק ובשמורה
הפארק והשמורה הלאומיים קניון ניו ריוור שוכנים בלב יער המכיל את הצומח המגוון ביותר בכל ערוץ נהר במרכז ובדרום האפלצ'ים והמהווה בית גידול חיוני ליונקים בסכנת הכחדה ולעופות ודו-חיים נדירים. הפארק מכיל בתי גידול של יער רציף, צוקים, מעיינות יער וביצות, יערות קרקעיים בוגרים, שערים למכרות נטושים (מהווים מפלט למינים נדירים, כולל עטלפים, דו-חיים, ו-Neotoma magister (באנגלית Allegheny woodrat), מין של חולדה סוחרת מין בסיכון בווירג'יניה המערבית. הנמצא בירידה ברחבי מזרח ארצות הברית).
קניון ניו ריוור מציע מקלט ל-63 מינים לפחות של יונקים, כולל מיני עטלפים: Corynorhinus townsendii (באנגלית Townsend's Big-eared Bat) ו-Myotis sodalist (באנגלית Indiana Bat) המצויים בסיכון. הנהר, היובלים והיער מהווים בית גידול ל-48 מינים של דו-חיים, כולל סלמנדרת ענק אמריקנית, סלמנדרה שחורת-בטן (Desmognathus quadramaculatus) וסלמנדרת המערות (Eurycea lucifuga) המצויים בסיכון.
אוכלוסיות מגוונות של עופות כגון עלווית ירוקה, וירואיים וקיכליים מבלים חלק מחייהם באזורים הטרופיים, אך תלויים ביערות הבלתי מקוטעים של קניון ניו ריוור לצורך רבייה. האזור מהווה חוליה חיונית בנתיב הנדידה צפון-דרום. מדי שנה עפים אלפי נצים ברחבי האזור בעונת הנדידה בסתיו. שירות הפארקים הלאומיים ומחלקת משאבי הטבע של וירג'יניה המערבית יזמו תוכנית רב-שנתית להחזרת בזים נודדים לקניון ניו ריוור. עופות הדורים אלה ממריאים וצוללים ליד הצוקים.
התיישבות אנושית
בתוך הקניון יש שפע של מקומות נטושים שיש להם משמעות היסטורית, חלקם הרוסים וחלקם יוצבו ושוקמו מחדש, בהם אנשים עבדו וחיו בסוף המאה ה-18 וה-19, והם סיפקו את הפחם והעץ אשר סייע לתדלק את התעשייה האמריקאית. שרידי העבר של הפארק, המוסתרים ביער, מספרים את סיפורי החיים הקודמים בהרי האפלצ'ים. בפארק מוצגים שרידים מוחשיים של מבנים היסטוריים של כריית פחם ותנורי קוק במצב שימור יוצא דופן - כמו "המחוז ההיסטורי העיירה ומתחם כריית הפחם נוטאולבורג" (Nuttallburg Coal Mining Complex and Town Historic District) ושרידי העיירה והמכרה של קיי מור (Kay Moor) - והמבנים ההיסטוריים והחורבות הקשורים ליותר מ-50 עיירות בבעלות חברות הפחם, הרכבת והמנסרות.
אזור קניון ניו ריוור נפתח לעולם החיצון בשנת 1873 עם בוא הרכבת. בפארק ישנם קרפיפי רכבת ישנים, מתקני תחזוקה של הרכבת, גשרי מסבכים מפלדה ועץ, ציוד רכבת, אתרים ארכאולוגיים ועיירות נלוות, כמו עיירת הרפאים תורמונד (Thurmond), שפותחו כדי לתמוך ברכבת. את ההיסטוריה והארכאולוגיה הקשורים לתעשיית המנסרות ניתן לראות בחורבות של עיירות ישנות כמו המלט (Hamlet). כמו כן, תורמים להיסטוריה התרבותית העשירה של האזור דוגמאות ששרדו לחוות, לאתרי קהילה לשעבר, לנחלות ולמקומות אחרים בפארק בהם חיו ועבדו אבות המשפחות המזוהים עם ניו ריוור.
פעילויות
בפארק ובשמורה הלאומיים קניון ניו ריוור ישנם שני מרכזי מבקרים הפתוחים לאורך כל השנה, בסנדסטון (Sandstone) ובקניון רים (Canyon Rim).
הערוץ התחתון של הנהר ניו ריוור הוא אתר מעולה לרפטינג במים לבנים. האשדות, הנמצאים בדרגת קושי בין III ל-V, מרשימים ועוצמתיים, רבים מהם חסומים על ידי סלעים גדולים המחייבים תמרון בזרמים חזקים מאוד וזרמים צולבים. חברות מסחריות עורכות טיולים במורד הנהר מאפריל עד אוקטובר. חלקו העליון של הנהר מציע אשדות בדרגת קושי מ-I עד III, מעט פחות מאתגרים לשיט בסירות במים לבנים. אתר שירות הפארקים הלאומיים מפרט את כל החברות שקיבלו רישיון מתאים.
הפארק והשמורה הלאומיים קניון ניו ריוור הם מאזורי טיפוס הצוקים הפופולריים ביותר בארצות הברית. בתוך הפארק יש למעלה מ-1,400 מסלולי טיפוסי צוקים מבוססים. הצוקים בערוץ הנהר בנויים מאבן חול קשה וגובהם בין 10 ל-37 מטרים.
דיג הוא אחת הפעילויות הפופולריות ביותר בנהר ניו ריוור. מגוון הדגים במימיו הופך את הנהר לאתר דיג מים חמימים מצוין.
ויקטור אבאקומוב
ויקטור סמיונוביץ' אבּאקומוב (ברוסית: Виктор Семёнович Абакумов ; 11 באפריל (24 באפריל) 1908, מוסקבה – 19 בדצמבר 1954, לנינגרד) היה איש שרותי הביטחון הסובייטיים, ממוצא רוסי, מראשי הנ.ק.ו.ד. ובשנים 1946–1951 שר לביטחון המדינה. אבאקומוב הוצא להורג בעקבות אישום בבגידה במולדת. בשנת 1955 נשללו ממנו כל הדרגות והעיטורים.
ויקטור אבאקומוב נולד למשפחת פועלים רוסים בעיר מוסקבה. הוא סיים ארבע שנות לימוד בבית הספר היסודי. בשנים 1921–1923 אבאקומוב שירת כחובש ביחידות הביטחון הסובייטיות. לאחר פיטורין הוא עבד בעבודות מזדמנות שונות ובשנת 1927 החל לעבוד כשומר.
בשנת 1927 אבאקומוב נכנס לשורות הקומסומול ובשנת 1930 למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. במסגרת קידום פועלים לתפקידי פקידים במשרדי הממשלה הוא החל לעבוד במשרד המסחר. בשנים 1931–1932 אבאקומוב עבד במנגנון של הקומסומול.
בשנת 1932 אבאקומוב עבר לנ.ק.ו.ד. ועבד בתפקידים זוטרים. לאחר שרות של 4 שנים, בשנת 1936 קודם לדרגת סגן משנה. עם הגעת לברנטי בריה לראש נ.ק.ו.ד. החלה התקדמות מהירה של אבאקומוב בסולם הדרגות.
בראש ארגוני הביטחון
ב-7 במאי 1946 אבאקומוב קודם לתפקיד השר לביטחון המדינה, כאשר שרות הריגול הנגדי נכלל במשרד זה כמנהלה 3. בהיותו בתפקיד זה אבאקומוב עמד בראש הרדיפות של מתנגדי השלטון כביכול. תחת פיקודו הישיר קודמה פרשת לנינגרד והחלו רדיפות נגד הוועד היהודי האנטי-פשיסטי. בהתאם להנחיות של אבאקומוב בשנת 1948 בוצע הרצח של שלמה מיכאלס.
בשנת 1948 אבקומוב ומשפחתו עברו להתגורר בבית סנגיריוב שלפני זה פונה מדיירים ועבר שיפוץ על חשבון המדינה.
במקביל להיותו השר לביטחון המדינה בשנים 1945–1951 אבאקומוב היה חבר בהכנת המשפטים נגד הנאצים וחבר בוועדה החשאית של הפוליטביורו לענייני משפטים.
בשנת 1949 משרדו של אבאקומוב היה אחראי על הגירוש הגדול של מרץ. ב-19 בפברואר 1951 אבאקומוב פנה ליוסיף סטלין תוך ציון צורך לגרש את עדי יהוה לסיביר. הצעתו התקבלה ולסיביר גורשו כ-10 אלף אזרחים.
הנפילה
ב-11 ביולי 1951 התקבלה החלטה של הוועד המרכזי של המפלגה "על מצב הדברים במשרד לביטחון המדינה", ב-12 ביולי אבאקומוב נעצר והואשם בקשירת קשר נגד המדינה, תמיכה בציונות, ניסיון לעכב חקירת רופאים שנעצרו על ידי משרדו. הבסיס להאשמות היה תלונה של חוקר בכיר במשרד לביטחון המדינה. לפי חלק מהעדויות הנושא קודם על ידי גאורגי מלנקוב. ביחד עם אבאקומוב נעצרו ראשי המשרד. החקירה נמשכה מספר חודשים וכל הזמן אבאקומוב היה בכלא. במהלך החקירות הוא עבר עינויים אך לא חתם על הודאה באשמה. ב-17 בפברואר 1953 נשלחו אל סטלין תוצאות החקירות והצעה להוציא להורג את אבאקומוב ו-10 מעוזריו הבכירים. תגובת סטלין הייתה ש"לא כל הקושרים הואשמו".
עם הגעת ניקיטה חרושצ'וב לשלטון שונו ההאשמות נגד אבאקומוב. האשמות בתמיכה בציונות ועיכובים במשפט הרופאים הוצאו מכתב האישום. במקום זה הוא הואשם בארגון פרשת לנינגרד. בריה, שהיה תקופה מסוימת לאחר פטירת סטלין בין ראשי המדינה, לא היה מעוניין בהוצאת אבאקומוב מחדרי החקירות, בין היתר בגלל זה שבהיותו בראש המשרד לביטחון המדינה אבאקומוב "טיהר" את המשרד מכל תומכי בריה. לאחר מעצרו והוצאתו להורג של בריה התווסף להאשמות נגד אבאקומוב קשר עם תומכיו של לברנטי בריה. ביולי 1954 חוקר בכיר של הק.ג.ב. שתלונתו הייתה בסיס לתחילת ההאשמות נגד אבאקומוב הוצא להורג באשמת בגידה. למרות זאת, פרשת אבאקומוב, שרוב ההאשמות נגדו כבר הוחלפו לסעיפים חדשים, נמשכה. בסוף 1954 לנינגרד החל משפט בעניינו של אבאקומוב (באותו אולם בו נערכו הישיבות של פרשת לנינגרד) וב-19 בדצמבר 1954 הוא הוצא להורג מייד לאחר הקראת גזר הדין. שנה יותר מאוחר, ב-14 בנובמבר 1955 נשללו ממנו כל העיטורים והדרגה הצבאית.
בשנת 1997 בית המשפט העליון של רוסיה בחן את הנושא מחדש. אבאקומוב זוכה מאשמת בגידה במולדת ועונש המוות הומר ל-25 שנות מאסר והלאמת כל הרכוש (שינוי זה של כתב האישום בוצע כ-40 שנה לאחר הוצאתו להורג).
ביחד עם אבאקומוב בשנת 1951 נעצרו אשתו ובנו שנולד בתחילת 1951. לאחר שלוש שנות מעצר אשתו שוחררה והחליפה את שם משפחתה לשם נעוריה.
יחסי ארגנטינה–ניגריה
יחסי ארגנטינה–ניגריה הם יחסי החוץ בין ארגנטינה וניגריה.
סקירה כללית
בשנת 2012 הסתכם הסחר בין המדינות ב-300 מיליון דולר, אולם הוא הצטמצם בשנים שלאחר מכן. בשנת 2015 דחק מייג'ור גנרל אינדיה גרבה, סגן נשיא לשכת הסחר של אבוג'ה בממשלה ובמשקיעים פרטיים מארגנטינה להשקיע בתעשיית בעלי ברית החקלאות בניגריה. באופן ספציפי, הוא הדגיש את הצורך במאמצים משותפים של שותפים עסקיים משתי המדינות בהקמת מפעלי עיבוד בארץ, למוצרים חקלאיים.
תל זריק
תל זריק הוא אתר ארכאולוגי השוכן על גבעת גיר קטנה המתחברת באמצעות אוכף לצידו המזרחי של הר גחר ברמות מנשה ומדרום־מזרח לקיבוץ הזורע. התל נמצא ממערב לכביש 66 החוצה את האוכף. הארכאולוג ד"ר דרור בן-יוסף הציע לזהות בתל זריק את מקומה של חרושת הגויים, עירו של סיסרא. הצעה אחרת הייתה לזהות את התל עם העיר צרור המופיעה במס׳ 115 ברשימותיו של תחותמס השלישי.
בסקר הארכאולוגי של ישראל, שנערך בעיקר בין השנים 1976-1974 ופורסם בשנת 1999 על ידי אבנר רבן, נמצאו על ראש התל חרסים המעידים על רצף התיישבותי מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה העות'מאנית. בסקר תועדו פריטים אדריכליים כולל עמוד ופריטים מפתחי בתים. על הכתף הנמוכה המובילה מהתל דרומה, נמצאו שרידי יישוב מהתקופה הנאוליתית ובעיקר מהתקופה הכלקוליתית. בשנת 1962 ביצע הארכאולוג ז'אן פרו חפירת בדיקה באתר. החפירה הארכאולוגית חשפה שרידי יישוב מהתקופה הכלקוליתית. בשנת 1973 ביצע הארכאולוג עמנואל ענתי סקר ארכאולוגי באזור.
בשנת 1967 נמצאו בקרבת מקום חמישה שברים של גולגולות אדם קדומות, עצמות מאובנות של בעלי-חיים, אבני יד וכלי צור מן התקופה הפלאוליתית התחתונה, התיכונה והעליונה. באזור התל נערכו חפירות ארכאולוגיות בין השנים 1971-1967 ו-1980-1979. החפירות העלו ממצאים מהתקופה הפלאוליתית העליונה ועד התקופה ההלניסטית.
מצפון מערב לתל זריק נמצא האתר הארכאולוג עין אל-ג'רבה, שבו נמצאו שרידי יישוב מהתקופה הכלקוליתית. חלק מהממצאים שנמצאו באתר הועברו למוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח בקיבוץ הזורע ומוצגים בתערוכה קבועה במקום, להלן תמונות:
מני ליברטי
מני ליברטי (נולד בשנת 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה. שימש מפקד חטיבת עוז, קצין אג"ם של פיקוד הדרום, מפקד עוצבת חירם, מפקד בא"ח נח"ל ומפקד גדס"ר נח"ל.
ביוגרפיה
ליברטי נולד וגדל בדימונה. התגייס לצה"ל בנובמבר 1997, ושובץ בגדוד חרוב. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד חרוב ומונה למפקד מחלקה. בשנת 2000 שימש כסגן מפקד פלוגת החוד בגדוד חרוב, והשתתף בפעילות מבצעית באזור העיר שכם. לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד חרוב, והוביל אותה בלחימה בין היתר במבצע חומת מגן. בשנת 2003 עבר לחטיבת הנח"ל ומונה למפקד פלוגת הכשרות בגדס"ר נח"ל בעת הקמת הגדוד. לאחר מכן מונה למפקד פלגת לוחמים ביחידת דובדבן בין השנים 2004–2005, והשתתף במבצעים מיוחדים, במהלך הלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ביהודה ושומרון. בסיום התפקיד יצא ללימודים. במהלך לימודיו פרצה מלחמת לבנון השנייה, הוא קטע את לימודיו, ושובץ כמפקד כוח חילוץ חטיבתי. בשנת 2007 מונה לסגן מפקד גדוד 50, ושימש בתפקיד עד שנת 2008. בהמשך שירת כמפקד מחזור בבא"ח נח"ל בין השנים 2008–2009. לאחר מכן מונה לראש לשכת מפקד פיקוד המרכז, אבי מזרחי בין השנים 2009–2011. בסיום התפקיד יצא ללימודים בפו"ם.
ב-17 ביולי 2023 הוחלט על העלאתו לדרגת תא"ל ומינויו לראש חטיבת ההפעלה המבצעית באמ"ן.
חיים אישיים
ליברטי מתגורר בקיבוץ בית קמה, נשוי לעינת ואב לשלושה. בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן.
ואופס
ואופס (בספרדית: Vaupés) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה. המחוז נמצא בדרום-מזרח קולומביה והוא גובל במחוזות גואביארה וגואאיניה בצפון, בברזיל במזרח, במחוז אמסונאס בדרום ובמחוז קקטה במערב.
המחוז משתרע על שטח של 54,135 קמ"ר. במחוז מתגוררים כ-44,500 תושבים (הערכה ל-2017), והוא המחוז השני הכי פחות מאוכלס בקולומביה, אחרי גואאיניה. בירת המחוז היא מיטו.
היסטוריה
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור נכלל תחילה בפרובינציית פופאיאן אך כעבור שנים ספורות נכלל במחוז בויאקה. לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והשתייך לטריטוריית קקטה. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והטריטוריה נכללה במדינת קאוקה. ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והאזור נכלל במחוז קאוקה.
עד סוף המאה ה-19 האזור היה מיושב כמעט לגמרי על ידי שבטי ילידים, בעיקר דוברי שפות טוקאנואניות. באותה תקופה ובתחילת המאה ה-20 החלו לפעול באזור מיסיונים וכן החלו להפיק גומי מיערות הגשם באזור, מה שהוביל לגידול באוכלוסייה. ב-1910 פוצלה מן מחוז קאוקה הקומיסריה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) של ואופס, שכללה את שטחי מחוזות ואופס, גואביארה וגואאיניה המודרניים. הבירה הראשונה של הקומיסריה הייתה קלמר בשטחי מחוז גואביארה המודרני, אך ב-1936 הבירה הועברה למיטו שזה עתה נוסדה.
ב-1963 פוצלה מן הקומיסריה קומיסריה נפרדת של גואאיניה וב-1977 פוצלה קומיסריה נוספת - הקומיסריה של גואביארה. ב-1991 שודרג מעמד הקומיסריה למחוז.
כלכלה
כלכלת המחוז מסתמכת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול מניהוט, תירס, בננה ויאם, דייג, יערנות ותיירות.
Long Story Short
Long Story Short (בעברית: בקיצור) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום האולפן התשיעי שלה, Evermore. השיר יצא לאור ב-11 בדצמבר 2020, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר נכתב על ידי סוויפט וארון דסנר והופק על ידי דסנר גם כן. השיר זכה להצלחה בינלאומית מבלי שיצא כסינגל, תוך שנבחר גם לא לצאת כסינגל ולא נשלח לשום פורמט של רדיו הלהיטים העכשוויים.
עם יציאתו, "Long Story Short" זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה, תוך שב-Nylon סקרו אותו לעומק. גם במצעדי הפזמונים זכה להצלחה רבה, כאשר דורג במקום ה-68 במצעד הבילבורד הוט 100, תוך שדורג במקום ה-14 במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים, ובמקום ה-14 במצעד השירים האלטרנטיביים.
רקע וכתיבה
"Long Story Short" הוא שיר אינדי רוק, בו נעשה שימוש בתופים מתוכנתים, גיטרות ומיתרים. במהלכו סוויפט מסכמת את הרגעים הגרועים בחייה בשיר ומציינת את גאולתה האישית. מעבר לכך, פורסם כי השיר הוקלט במהלך שנת 2020, בעת שמגפת הקורונה פקדה את העולם. הוא הוקלט ביחד עם שאר שירי Evermore.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-40 מיליון השמעות.
סוגה ומשמעות
Evermore הוא אלבום רוק אלטרנטיבי, צ'מבר רוק, ופולק-פופ, המכיל בתוכו מוזיקה מינימליסטית, אינדי פולק וצ'מבר פופ; עם זאת, הוא מכיל גם מוזיקה ניסיונית. הוא מאופיין בצלילים אקוסטיים ותואר כ"אלבום חורפי", בו נעשה שימוש בכלי נגינה רבים ושונים. בנוסף לכך, נעשה במסגרתו שימוש בפינגר סטייל, גיטרות חשמליות, גיטרות אקוסטיות, פסנתרים, סינתיסייזרים, מנדולינות, מכונת תופים, כלי מיתר, מלוטרונים, חלילים, קרני יער וצ'לואים.
ברצועות כמו "Gold Rush" ו-"Long Story Short", המפעם הוא מפעם פופ, עם שימוש בהוק.
ביקורת
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, תוך שהוא דורג במקום ה-45 ברשימת "167 השירים הטובים ביותר של טיילור סוויפט, לפי דירוג" שפורסמה על ידי BuzzFeed.
קרדיטים וצוות
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל, ופיצ'פורק.
משפחת סימפסון (קומיקס)
רצועת הקומיקס הראשונה אשר התבססה על סדרת הטלוויזיה הופיעה עוד בשנת 1991 במגזין "Simpsons Illustrated". בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה מגזין הקומיקס, בשנת 1993 יצא לשווקים ספר קומיקס של משפחת סימפסון המכיל ארבעה סיפורים שונים. בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה הספר, יוצר הסדרה מאט גריינינג הקים יחד עם ביל מוריסון, מייק רוט, סטיב וואנס וסינדי וואנס את חברת ההוצאה לאור בונגו קומיקס (Bongo Comics). עד סוף שנת 1993, הוצאת בונגו קומיקס הפיקה ארבעה כותרים שונים אשר התבססו על הסדרה "משפחת סימפסון": "Simpsons Comics", "Bartman", "Radioactive Man" ו-"Itchy & Scratchy Comics". מאז ועד היום הפיקה החברה 11 כותרים נוספים המתבססים על הסדרה. כמו כן, החוברות השונות שיצאו לאורך השנים תחת הכותרים "Simpsons Comics" ו-"Bart Simpson's Treehouse of Horror" ו-"Bart Simpson" יצאו גם לשווקים בארצות הברית במהדורת ספרים.
בכריכה קשה
{{טורים
Simpsons Classics
סדרת ספרי קומיקס של המכילה אוספים של גיליונות ישנים מסדרות הקומיקס של משפחת סימפסון. הספרים הללו יוצאים לשווקים 4 פעמים בשנה משנת 2004.
Bart Simpson
}}
אחמד עיד
אחמד עיד (נולד ב-6 ביולי 1950 בדבורייה) הוא רופא מנתח ערבי ישראלי, פרופסור חבר לכירורגיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ומנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה הר הצופים לשעבר. ביצע את השתלת הכבד המוצלחת הראשונה בישראל. פרסם מעל 400 פרסומים מדעיים.
ביוגרפיה
נולד לסלימאן ועאיישה עיד, ולו שמונה אחים. למד בתיכון העירוני-ערבי בנצרת במגמה ביולוגית. לאחר שסיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים במתמטיקה ופיזיקה (בשנת 1972) פנה ללימודי רפואה (סיים בשנת 1978). בשנים 1979–1980 עשה את הסטאז' בבית החולים הדסה.
בשנים 1987–1989 שימש כעמית קליני בכירורגיה של השתלות במאיו קליניק, שבמינסוטה, ארצות הברית ובשנת 1989 כרופא מבקר ביחידת ההשתלות של בית הספר לרפואה באוניברסיטת פיטסבורג, שבפנסילבניה, ארצות הברית. בשנת 1989 הפך למרצה מטעם הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, חזר לעבוד בבית החולים הדסה ומאז כיהן שם בספר תפקידים: רופא בכיר ואחראי על יחידת ההשתלות (1989–1993), רופא ראשי במחלקה כירורגית וביחידת ההשתלות (1995-1993), מנהל מדור בפועל במחלקה כירורגית וביחידת ההשתלות, ברוטציה (2000-1995), ראש יחידת ההשתלות במחלקה לכירורגיה (קיבל את המינוי בשנת 2000). ניהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה הר הצופים מ-2008 ועד 2018.
פרופ' עיד מדריך סטודנטים בבתי-החולים בבתי החולים בירושלים. תחומי העניין המקצועיים שלו הם: חינוך רפואי, כירורגיה של השתלות, כירורגיה של ניתוחי גסטרואנטרולוגיה, לבלב ודרכי מרה. עבר ההתמחות בכירורגיה והשתלמויות בכירורגיה מקרו־וסקולרית, לפרסקופיה.
בשנת 2017 הדליק משואה ביום העצמאות, דבר שעורר ביקורת בקרב חלק מהמגזר הערבי.
אב לחמישה ילדים, ארבעה מאשתו הראשונה ועוד בת מאשתו הנוכחית, לומניצה (לו). לומניצה היא נוצרייה מרומניה, רופאה מרדימה בבית החולים הדסה עין כרם.
יהושע פישל זקס
הרב יהושע פישל זקס (ד' בטבת ה'תרנ"ח, 29 בדצמבר 1897 – י"ב בשבט ה'תשמ"א, 16 בינואר 1981) היה איש חינוך, רב, מנהל חינוכי בבית היתומים ציון בלומנטל, רב בית הכנסת הראשון שמחוץ לחומות; נחלת יעקב שבשכונת נחלת שבעה, ממקימי הישיבה התיכונית הראשונה אַלֻמָה.
תולדות חייו
נולד בעיר העתיקה בירושלים לאביו הרב דב בער זקס, בנו של ראש כולל הו"ד הרב אברהם אלקנה זקס ונכדו של השד"ר משה זקס ולאמו יוכבד דבורה לבית כהנא שפירא, בתו של המקובל הרב צבי אשר כהנא שפירא ונצר למשפחות לעווי וריבלין. למד בתלמוד התורה עץ חיים ונבחן שם אצל רבה האשכנזי של ירושלים הרב שמואל סלנט. עבר לישיבת שיבת ציון ולאחר מכן לישיבה הגדולה תורת חיים.
באלול ה'תרע"ח נישא לחיה סימה לבית בלומנטל, בתו של הרב אברהם יוחנן בלומנטל מנהל בית היתומים ציון-בלומנטל, ושימש כמנהל חינוכי בבית היתומים.
אשתו חיה סימה עסקה בעסקי מלונאות ומסחר ובשנת 1935 הקימה את מלון ציון במרכז העיר ירושלים, שלשם עברו להתגורר, הרב זקס שימש כמנהל החשבונות של המלון. משהתגוררו שם שימש הרב כרב בית הכנסת הראשון שמחוץ לחומות: נחלת יעקב שבשכונת נחלת שבעה.
בשנת 1937 הצטרף לרב בנימין מנשה לוין, חוקר תלמוד ובעל אוצר הגאונים, לייסוד הישיבה התיכונית הראשונה אַלֻמָה, ושימש בתחילה בעל תפקיד בהנהלת הישיבה.
ייסד את "תלמוד תורה רחביה" שבהתאם לחזונו לחינוך המשלב תורה עם לימודי חול, באופן חריג לאותה התקופה כלל חוץ מלימודי הקודש גם לימודי חול ברמה גבוהה. לאחר התפתחות וצמיחת תלמוד התורה הוא התאחד עם אחר, תלמוד התורה המאוחד נקרא שילה והוא שכן ברחוב הנביאים בירושלים. באופן רשמי הוא כיהן בתור המנהל אך למעשה ניהל אותו הרב אליהו כי טוב, מנהל תלמוד התורה השני.
הקים יחד עם ברל זוננפלד, נכדו של הרב יוסף חיים זוננפלד, ועוד שותפים, גמ"ח בשם "בנק ישראל", לאחר קום מדינת ישראל המדינה רכשה את הזכויות להשתמש במותג עבור הבנק המרכזי של המדינה. הקים בין השאר גם עמותה לעידוד וייזום מפעלי תורה וחסד לצרכים משפחתיים בשם "קרן עידוד", נשיא העמותה היה ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, העמותה קיימת עד היום, יושב ראש העמותה הוא הרב אהד טהרלב, נכדו של יהושע פישל זקס.
ניסה להקים מפלגה שתשתייך לכל גוני היהודים הדתיים ותתחרה במפלגות אחרות, שם המפלגה היה "איחוד בתי כנסת", אך בסופו של דבר היא לא התמודדה בבחירות. לקראת הבחירות לכנסת השלישית, ניסה לעזור לרב שלמה יוסף זוין להקים מפלגה דתית-מאוחדת, גם הניסיון הזה כשל.
התנדב ושימש כיו"ר זמני של המרכז הארצי לטהרת המשפחה לאחר שנקלעו חלק מאנשי הארגון למריבות פנימיות, הרב יהושע פישל שימש כיו"ר הארגון עד להרגעת הרוחות.
תרם יחד עם אשתו למכון וולקני את מבנה המעבדה.
שנים אחרונות ופטירתו
בשנת ה'תשס"ג דרש הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא בתור נשיא עמותת "עידוד" להוציא ספר על תולדותיהם של אבי המשפחה משה זקס ועל הרב יהושע פישל זקס.
משפחתו
אב אביו הוא ראש כולל הולנד ודויטשלנד, מייסד ומנהל מושב הזקנים הכללי המאוחד, הרב אברהם אלקנה זקס. סב אביו הוא השד"ר והעסקן הירושלמי משה זקס. בן דודו מצד אמו הוא הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל.
לרב יהושע פישל ישנם שבעה ילדים. בנו משה חיים זקס הוא ד"ר לבוטניקה ואגרונום. בנו יצחק זקס, הוא ד"ר לגאוגרפיה, בעל תואר יקיר ירושלים, ממשחררי ירושלים וחברון, ממייסדי ענף התיירות בישראל.
סימון קרמר
ביוגרפיה
נולד בשם שמעון קרמר בעיר הומל שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית במשפחה יהודית ענייה. למד בבית הספר יהודי יסודי. בגיל 11 נאלץ לצאת לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
ב-1918 התגייס לצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, השתתף בלוחמה נגד כוחות הצבא הלבן במערב רוסיה. בהמשך לקח חלק במלחמה הפולנית-סובייטית. בסיום המלחמה נשאר בשירות קבע בצבא. בשנים 1921- 1922 למד במכללה צבאית. בהמשך, מילא תפקידים שונים ביחידות הפרשים. בשנת 1931 התקבל ללימודים באקדמיה צבאית במוסקבה, אותם סיים בהצלחה בשנת 1934. בתום הלימודים מונה לקצין מודיעין של גיס ממוכן במזרח הרחוק של ברית המועצות. בשנת 1936 עבר לשרת בגה.רה.או.. בשנת 1937 נשלח לשגרירות ברית המועצות בבריטניה, לתפקיד של עוזר הנספח הצבאי. בפועל ניהל קרמר פעילות ריגול בשטח בריטניה. בין היתר הפעיל את הסוכנת אורסולה קוצ'ינסקי. קרמר שירת בשגרירות עד לאוגוסט 1942, אז חזר לברית המועצות.
לאחר שובו - שירת במפקד המודיעין הצבאי עד לפברואר 1943, ולפי בקשתו עבר מהמודיעין למפקדת כוחות היבשה. הוא עבר קורס הסבה לשריון וביוני 1943 נשלח לחזית. הוא מנה לתפקיד סגן מפקד חטיבה ממוכנת. השתתף בקרב קורסק, במבצע קוטוזוב ובקרב דנייפר. בנובמבר 1943 נפצע קשה במהלך הקרבות ואושפז בבית חולים.
בפברואר 1944, לאחר שהחלים מפציעותיו, מונה למפקד חטיבה ממוכנת שהייתה חלק מהכוחות של החזית הבלארוסית. קרמר פיקד על החטיבה במבצע בגרטיון. החטיבה השתתפה בשחרור צפון בלארוס והייתה בין הראשונות שנכנסו לשטחה של ליטא. החטיבה הצליחה להדוף את הגרמנים מהעיר שיאוליאי ובהמשך התקדמה צפונה לתוך לטביה, השתלטה על העיר ילגבה ומשם המשיכה עד לחוף הים הבלטי. ב-23 באוגוסט 1944 הוענק לקרמר עיטור גיבור ברית המועצות על תפקידו בקרבות אלו.
ב-14 בספטמבר 1944 הועלה קרמר לדרגת גנרל-מיור. כעבור יומיים נפצע קשה מרסיסי פגז בשתי רגליו. הוא הועבר לטיפול בבית החולים המרכזי של הצבא האדום במוסקבה, בו צוות רופאים מומחים הצליח בסדרת הניתוחים להציל את שתי רגליו. תקופת ההחלמה מהפציעה נמשכה עד סוף ינואר 1945.
ב-26 בינואר 1945 מונה קרמר לתפקיד סגן מפקד קורפוס (גיס) ממוכן, השתתף בקרבות נגד קבוצת ארמיות קורלנד. לאחר תום המלחמה באירופה הועבר קרמר למונגוליה. באוגוסט 1945 נטל חלק בקרבות נגד יפן.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בכוחות המזוינים של ברית המועצות. בשנים 1946 -1951 פיקד על דיוויזיה ממוכנת בדרום ברית המועצות. ב-1952 מונה לסגן מפקד קורפוס. בשנת 1956 סיים את שירותו הצבאי.
במהלך שירותו עוטר (בנוסף לתואר גיבור ברית המועצות) פעמיים בעיטור לנין, שלוש פעמים בעיטור הדגל האדום, בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה, ובעיטור הכוכב האדום.
התגורר בעיר אודסה, שם נפטר ב-1 בנובמבר 1991.
יהדות דוונטר
הקהילה היהודית בדוונטר קיימת לסירוגין מהמחצית השנייה של ימי הביניים ועד ימינו. הקהילה נפגעה במגפה באמצע המאה ה-14 והתחדשה שוב בסוף המאה. במהלך השואה הקהילה הצטמצמה, אחר שמרבית חבריה נרצחו, והיא שבה לפעול לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, עם מספר של עשרות חברים. כיום הקהילה היא מסורתית.
ימי הביניים
הקהילה היהודית בדוונטר נוסדה במהלך המחצית השנייה של ימי הביניים, עם שגשוג העיר והפיכתה לעיר נמל ומסחר. אזכורה הראשון הוא משנת ה'ק"ט (1349), בעת שפרצה בעיר מגפה שכילתה את הקהילה היהודית, וזו חדלה מלהתקיים בעיר למעלה מ-400 שנה.
העת החדשה
בשנת ה'תקנ"ו (1796), תחת ממשלת הרפובליקה הבטאווית, התקבלו היהודים בדוונטר כאזרחים מן השורה עם מתן זכויות אזרח מלאות, ובשנת ה'תקנ"ז (1797) נוסדה מחדש קהילה רשמית קטנה חדשה, ונבנה בעיר בית כנסת קטן. הקהילה היהודית גדלה, ולאחר כ-100 שנה, בשנת ה'תרנ"ב (1892) נבנה בית הכנסת הגדול בדוונטר, ובית הכנסת הקטן הוסב לבית ספר עבור הקהילה היהודית. בשנת ה'תרע"ח (1918), בסוף מלחמת העולם הראשונה, החלה בקהילה היהודית פעילות של מרכז חלוצים לאומיים.
בשנת ה'ת"ש (1940) מנתה הקהילה 590 חברים, ובקיץ של ה'תש"ב (1942) החלו להישלח למחנות השמדה. בין יהודי העיר, אתי הילסום, המשוררת והכותבת היהודיה, חיה בדוונטר במהלך המלחמה עד אשר גורשה לאושוויץ. 401 מחברי הקהילה נרצחו במהלך השואה. לאחר תום המלחמה התקיימה בעיר קהילה יהודית מצומצמת מתוך אלו ששרדו את השואה. בשנת ה'תש"ז (1947), שופץ בית הכנסת הגדול מנזקיו והוא שב לתפקד כבית כנסת במשך כחמש שנים עבור הקהילה המקומית. מבנה בית הכנסת היה גדול מדי עבור הקהילה הקטנה שנותרה, והיא מכרה אותו לכנסייה הרפורמית הנוצרית בהולנד.
בסביבות שנת ה'תש"ס (2000) התאגדו הקהילות היהודיות של אפלדורן, זוטפן (Zutphen) ודוונטר והן יצרו יחד את NIG De Stedendriehoek. התפילות נערכו בבית הכנסת של זוטפן, ומדי פעם בבית הכנסת באפלדורן.
בשנת ה'תש"ע (2010) נוסדה בעיר מחדש קהילה יהודית מקומית בשם "בית שושנה", מבנה בית הכנסת הגדול הושכר לקהילה היהודית. הקהילה מונה כמה עשרות חברים. בשנת ה'תשע"ד (2013) חגגו לראשונה בקהילה היהודית החדשה את חגיגות החנוכה. בסוף חורף ה'תשע"ו (מרץ 2016) הפכה הקהילה לקהילה . בחורף של שנת ה'תשע"ח (ראשית 2018) נמכר בית הכנסת על ידי בעליו הכנסייה המאוחדת ליזם טורקי, ובהמשך, בכ' באב ה'תשע"ח (1 באוגוסט 2018), פונתה הקהילה היהודית, כשהיא נוטלת עמה את ספר התורה ותשמישי הקדושה שבבית הכנסת, ועוברת לבית הכנסת לשעבר של ראלטה.
סקדובסק
סקדובסק (אוקראינית: Скадовськ) היא עיר במחוז חרסון אוקראינה.
עונת 1982/1983 בליגה הלאומית בכדורסל
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לא היו שינויים בהרכב הליגה לעומת עונת 1980/1981.
העונה הסדירה החלה ב-6 בספטמבר 1982 הסתיימה ב-21 בפברואר 1983. לאחר הפלייאוף, העונה הסתיימה בניצחון של מכבי תל אביב בפעם ה-14 ברציפות.
בהתאם לתוצאות העונה אליצור תל אביב והפועל גן שמואל ירדו ליגה.
מוחמד חג'אזי
מוחמד חוסיין-זאדה חג'אזי (בפרסית: محمد حسین‌زاده حجازی, תעתיק מדויק: מחמד חסין-זאדה חג'אזי; 1956 – 18 באפריל 2021) היה מפקד צבאי איראני במשמרות המהפכה האסלאמית, ששימש כסגן מפקד כוח קודס.
ביוגרפיה
חג'אזי נולד באספהאן שבאיראן בשנת 1956. הוא למד באוניברסיטת טהראן.
במאי 1979 הצטרף לשורות משמרות המהפכה האסלאמית. הוא שימש כיועץ למודיעין ולביטחון של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי. הוא מפקד לשעבר של הבסיג', סניף המתנדבים הצבאי למחצה של משמרות המהפכה.
ב-20 בינואר 2020, לאחר מותו של קאסם סולימאני, מונה חג'אזי לסגן מפקד כוח קודס, לפי צו המנהיג העליון עלי חמינאי.
נפטר ב־18 באפריל 2021 מהתקף לב.
טענות כלפיו
על פי הוועד היהודי-האמריקאי נטען כי חג'אזי, בעת ששימש כיועץ לח'אמנהאי, נכח בישיבה באוגוסט 1993 כדי לתכנן את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ביחד עם עלי ח'אמנאי, הנשיא רפסנג'אני, שר המודיעין עלי פלחיאן, ושר החוץ עלי אכבר ולאיתי.
הוא היה סגן מפקד משמרות המהפכה בשנת 2008 ומפקד הבסיס הצבאי ת'ראללה בטהראן, שיחידותיו היו מרכזיות במאמצי הממשלה לדיכוי המחאות בצל הבחירות לנשיאות איראן ותנועת המחאה 2009.
ב-29 באוגוסט 2019, פתח צה"ל בקמפיין בטוויטר בטענה 'לחשוף' את חג'אזי, יחד עם סרתיפ'-דום (תא"ל משנה) מג'יד נואב וסרתיפ' (מקביל לתת-אלוף-אלוף) עלי אצ'ער נורוזי, ואת מעורבותו בפרויקט דיוק הטילים.
בעל פעור
בעל פְּעוֹר הוא שמו של בעל מקומי המזוהה עם עולם המוות. במקרא הוא מקושר לאזור מואב, ובני ישראל חוטאים בעבודתם את בעל פעור לפני הכניסה לארץ ישראל.
גזרון
בשפות שמיות משמעות המילה בעל היא אדון, בעלים. במזרח הקדום בעל מתואר כאל הפריון והסערה הכנעני, ובמקומות שונים היו "בעלים מקומיים" בעלי תכונות משלהם (כמו בעל גד, בעל חמון, בעל לבנון, בעל צור, בעל צידון, בעל צמד, בעל צפון, בעל חרן ואולי גם בעל חצור, בעל פרצים, בעל מעון, בעל חרמון ובעל תמר ).
מאפייני האל
במיתולוגיה האוגריתית מופיע האל בעל הנלחם על השליטה בעולם ומפסיד אותה לאל המוות מות. מות מתואר בכתבי אוגרית כבולע אלים ואנשים: הוא מאיים על בעל שיבלעהו בנפשו (גרונו ) כשיובס, ולאחר תבוסתו מתואר בעל כשהוא יורד אל פיו של מות לשאול ("בפה ירד" ). תיאורי הנפש והגרון הפעורים של המות מתאימים למתואר בתנ"ך:, . בעל פעור הוא, ככל הנראה, אלוה בעל מקומי המקביל לאל מות, שפיו פעור לבלוע את המתים.
ברשימת המנחות בעל מופיע כאחד מן האלים הנמצאים בעולם התחתון המזוהה עם עולם המוות ואמור לקבל את מנחות האדם דרך חור הפעור בקרקע.
ב מוזכרת עבודת בעל פעור ככרוכה באכילת זבח המת, דבר המתקשר להיותו אל המוות.
בפרשנות המונותאיסטית
על פי רש"י שמו של האל ניתן לו "על שם שפוערין לפניו פי הטבעת ומוציאין רעי, וזו היא עבודתו", כלומר עבודת בעל פעור היא לעשות עליו את צורכי האדם. כמו כן מובא ב "הפוער עצמו לבעל פעור הרי זה עבודתו" וב מסופר: "מעשה בסבטא בן אלס שהשכיר חמורו לנכרית אחת, כיוון שהגיעה לפעור אמרה לו המתן עד שאכנס ואצא, לאחר שיצאה אמר לה אף את המתיני עד שאכנס ואצא, אמרה לו ולא יהודי אתה, אמר לה ומאי אכפת ליך, נכנס פער בפניו וקינח בחוטמו והיו כומרין מקלסין לו ואומרים מעולם לא היה אדם שעבדו לזו בכך". ניכר מקילוס הכמרים כי עבודה זו נחשבה ביותר אצל פעור. מסורות יהודיות מאוחרות השוו בין אכילת הזבח לבעל לבין הטקס הפולחני הקדום הידוע בשם "מרזח" (כך בספרי על ). בספרי הנביאים מרזח מאוזכר כמקום התכנסות בעת אבלות, ובעת מאורעות חגיגיים ונהנתניים.
בעל פעור במקרא
במקרא, בעל פעור מופיע בהקשר של מואב. הופעתו הראשונה היא ב, כאשר לאחר שבלעם ברך את ישראל פעמיים, בלק לוקח אותו ל'ראש הפעור' (כנראה הר מקודש לבעל פעור):.
ב, בעל פעור מופיע שוב: בני ישראל מתפתים לבנות מואב, והן קוראות להם להשתתף בפולחן אלוהיהן. בשל ה"היצמדות" לבעל פעור (זה הפועל המקראי לעבודת פעור ), האל כועס על ישראל, וחמתו שוככת לאחר שפנחס דוקר את כזבי בת צור ואת זמרי בן סלוא ראש שבט שמעון. החטא מוזכר עוד פעמים רבות במקרא.
בית פעור מוזכר כמקום מול הגיא בו נואם משה את ספר דברים, ובסופו הוא גם נקבר בו. בית פעור מוזכר גם בגבול שבט ראובן.
אתר המורשת התעשייתית בריוקאן-נוטודן
אתר המורשת התעשייתית בריוקאן-נוטודן הוא אתר מורשת עולמית השוכן במחוז וסטפול וטלמרק בנורווגיה. הוא נוצר כדי להגן על הנוף התעשייתי סביב אגם הדלסטבנט. הנוף מתרכז במפעל שהוקם על ידי חברת "נורסק הידרו" לייצור דשן סידן מחנקן אטמוספירי. האתר כולל גם תחנות כוח הידרואלקטריות, מסילות ברזל, קווי הולכה, מפעלים, ומגורי עובדים ומוסדות חברתיים בעיירות נוטודן ובריוקאן.
בעל פעור
בנצרות
בדומה לאלילים רבים המוזכרים בתנ"ך, גם בעל פעור הפך במסורת הנוצרית לאחר משדי השאול וקיבל את השם "בלפגור" (Belphegor).
תיאולוגים נוצריים זיהו את בעל פעור עם חטא העצלות, שהוא אחד משבעת החטאים החמורים ביותר בנצרות, ובדמונולוגיה הנוצרית הוא מתואר כשד האחראי על פיתוי בני האדם לחטוא באותו חטא קטלני.
אתר המורשת התעשייתית בריוקאן-נוטודן
תהליך הייצור
בתחילת המאה העשרים, נורווגיה הצליחה למנף את הזמינות של כוח הידרואלקטרי זול כדי להתחיל בפיתוח תעשייתי. אזור טלמרק המאוכלס בדלילות נבחר לעשות את המעבר מאזור חקלאי לאזור תעשייתי. על מנת לתמוך בהתרחבות החקלאית, נורווגיה דרשה כמויות גדולות של דשן. הפתרון השכיח ביותר היה נתרן חנקתי, שהופק באמצעות כרייה.
בעל פעור
בנצרות
בהשפעת המסורת הנוצרית, הופיע בעל פעור גם ביצירתו של ג'ון מילטון "גן העדן האבוד", ובמדריכי דמונולוגיה שונים שיצאו לאור במהלך המאות הבאות.
על פי מדריך הדמונולוגיה Dictionnaire Infernal מאת המיסטיקן הצרפתי ז'אק קולן דה פלנסי שיצא לאור ב-1818, בעל פעור מתואר כיצור מכוער בעל קרניים היושב על אסלה, והוא השגריר שנשלח מטעם הגיהנום אל צרפת.
התרנגולת הקטנה והחכמה
התרנגולת הקטנה והחכמה (באנגלית: The Wise Little Hen) הוא סרט הנפשה מסדרת סימפוניות טיפשיות של וולט דיסני שיצא בשנת 1934. הסרט, שמבוסס על הסיפור התרנגולת האדומה הקטנה, מציג את הופעת הבכורה של דונלד דאק.
אף על פי שחברת ההפצה יונייטד ארטיסטס בחרה את 9 ביוני 1934 כתאריך שחרור הסרט, הוא למעשה הוצג לראשונה ב-3 במאי 1934 בבית הקולנוע "Carthay Circle" שבלוס אנג'לס עבור מופע צדקה, בעוד שהוא קיבל מאוחר יותר את הצגת הבכורה הרשמית שלו ב-7 ביוני ברדיו סיטי מיוזיק הול בעיר ניו יורק. את ההנפשה יצרו האומנים ארט באביט, דיק הומר, קלייד ג'רונימי, לואי שמיט ופרנצ'י דה טרמודן (בסיוע של קבוצת אנימטורים זוטרים בראשותו של בן שרפסטין). הסיפור הועבד לרצועת קומיקס על ידי טד אוסבורן ואל טאלייפרו, והיה להופעתו הראשונה של דונלד דאק בקומיקס של דיסני.
תקציר העלילה
במרכז העלילה תרנגולת קטנה וחכמה המחפשת מישהו שיעזור לה לזרוע את צמחי התירס שלה. "פטר החזיר" ו"דונלד דאק" טענו כי יש להם כאב בטן כדי להתחמק מהמטלה. כך התרנגולת נאלצת לשתול אותם בעצמה בסיוע של אפרוחיה.
כאשר מגיע העת לקצור את התירס, פטר ודונלד שבים וטוענים כי כואבת להם הבטן, אך בשונה מהפעם הקודמת, התרנגולת מבחינה בהונאה. היא מחליטה להכין מגוון מאכלים מהתירס, והולכת אל פטר ודונלד, אך עוד לפני שהיא מספיקה להגיד להם על המאכלים, הם מזייפים כאב בטן נוסף, וברגע שהיא מציינת כי הביאה אותם עבורם, באורח פלא הם מתחילים להרגיש טוב יותר. התרנגולת מחליטה ללמד אותם לקח, ובמקום את אחד ממאכליה, היא נותנת להם לבלוע שמן קיק, כביכול כדי לסייע לכאב הבטן שלהם.
קוקוליתופורידים
קוקוליתופורידים או קוקוליטים (שם מדעי: Coccolithophore), הם יצורים חד-תאיים אאוקריוטיים, ספק פרוטיסטים, ספק פטריות וספק צמחים החיים כפלנקטון באוקיינוסים.
שלדם כדורי ומכונה קוקוספירה, והוא בנוי מלוחות קלציט עגולים וזעירים. את הקלציט הם לוקחים ממי הים. במהלך חייהם משילים הקוקוליטים חלק מהלוחות, ששוקעים לקרקעית הים, ובונים צלחות חדשות. במותם שוקעים בעצמם לקרקעית הים. תהליך זה הוא חלק מהיווצרות סלעים גיריים ובייחוד קירטון.
כמו כן, בנוי שלדם ממינרל יציב, עובדה שתורמת רבות למדעי הגאולוגיה והארכאולוגיה לתיארוך שכבות סלעים ומאובנים אחרים. תפוצתם הגבוהה במשקעים קירטוניים מאפשרת שיחזור סביבות ימיות וביוסטרטיגרפיה. בעיקר משמשים לסמני תנאי הסביבה ושרידי חומר אורגני שלהם נמצאו כסמנים מצוינים לטמפרטורה.
המלאך הכחול (סרט, 1959)
המלאך הכחול (באנגלית: The Blue Angel) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1959 בבימויו של אדוארד דמיטריק, עם קורט יורגנס, מיי בריט ותיאודור ביקל בתפקידים הראשיים.
זה רימייק לסרטו של יוזף פון שטרנברג, "המלאך הכחול" (1930) בו כיכבו מרלן דיטריך ואמיל יאנינגס המבוסס על הרומן של היינריך מאן, "פרופסור אונרט".
התפקידים הראשיים הוצעו למרילין מונרו וספנסר טרייסי אבל הם דחו אותם.
מיי בריט שרה בסרט שני שירים:
תקציר העלילה
גרמניה, 1956, פרופסור עמנואל ראט (קורט יורגנס) הוא מורה לביולוגיה בבית הספר התיכון בלנצברג. הוא רווק בן 50 שסדר יומו קבוע כשעון ולפי צאתו מביתו מכוונים האזרחים את שעוניהם.
יום אחד הוא מגלה אצל תלמיד אחד תמונות של בחורה צעירה לובשת בגד חושפני בתנוחה אירוטית. מתברר לו שזו זמרת בשם לולה (מיי בריט) שמופיעה במועדון הלילה "המלאך הכחול" ששם מגישים כוסות בירה גם לקטינים.
הוא מגיע למקום כדי "לתפוס" את תלמידיו וצופה בהופעה של לולה ששרה "לולה-לולה חיה בשביל האהבה". היא מעוררת בו רגש חבוי ולאחר ההופעה הוא נפגש איתה בחדרה ואף מבריח מבקר שיכור שמטריד אותה. באותה פגישה הוא מתוודע למנהל הלהקה, קליפרט (תיאודור ביקל).
הוא ממשיך לללכת למועדון ולהיפגש עם לולה ונשבה בקסמיה. הוא מציע לה נישואים אבל היא מזהירה אותו שאהבה אצלה זה משהו זמני אבל הוא מתעלם מהאזהרה.
תלמידיו צוחקים עליו ומציירים על הלוח ציורים מבזים שלו ושל לולה. מנהל בית הספר (ג'ון באנר) מבקש ממנו להפסיק להתראות עם לולה אבל הוא מחליט להתפטר ולשאת אותה לאישה.
לולה עוזבת לפי דרישתו את הלהקה שנודדת בערי גרמניה אבל ראט לא מצליח למצוא עבודה. מפקח בתי הספר התיכוניים (לודוויג סטוסל) דוחה אותו. מצבם הכלכלי מידרדר עד שקליפרט מגיע ומשכנע את ראט להרשות לאשתו לחזור ללהקה וההוא מסכים מחוסר ברירה. ראט מקבל תפקיד - למכור תמונות חושפניות של אשתו.
לבסוף הלהקה חוזרת ללנצבורג. ליצן הלהקה מת וקליפרט משכנע/כופה על ראט להחליף אותו. באותו זמן מחדשת לולה יחסים עם המאהב הצעיר שלה, רולף (פבריציו מיוני). ראט מתחפש לליצן וקליפרט מדגים עליו דברים מצחיקים כמו שבירת ביצים על קרקפתו. הקהל צוחק וראט המיוסר מבחין בקהל בלולה מתגפפת עם מריו. הוא משמיע קול זעקה, רודף אחרי לולה לחדרה ומנסה לחנוק אותה. מריו משחרר אותה ומנהל בית הספר שנכח בהופעה לוקח אותו משם כשברגע שומעים את לולה שרה "להתאהב שוב".
אוניברסיטת ריג'יס
אוניברסיטת ריג'יס (באנגלית: Regis University) היא אוניברסיטה פרטית בדנוור, קולורדו, ארצות הברית שהוקמה על ידי הישועים בשנת 1877.
היסטוריה
האוניברסיטה מלמדת בעיקר בתחום הרפואה ומקצועות סמוכות, מיחשוב, מינהל עסקים ועבודה סוציאלית. בשנת 2020 האוניברסיטה דורגה במקום ה-220 בין אוניברסיטאות בארצות הברית.
הנהלת האוניברסיטה מזמינה אנשים בולטים להרצאות שנתיות. בין המרצים ניתן למנות את דזמונד טוטו (1998), אלי ויזל (2001), לך ואלנסה (2003).
קוטקה באסקט
מועדון הספורט קוטקה (בפינית: Kotkan Työväen Palloilijat), היא קבוצת כדורסל פינית מהעיר קוטקה, המתמודדת בליגה הפינית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1927 כחלק מ"מועדון הספורט של קוטקה" (Kotkan Työväen Palloilijat). הקבוצה משתתפת בליגה הבכירה מאז הקמתה, ובמשך השנים שמרה על מקומה בצמרת הליגה וזכתה באליפויות ובגביעים.
השתתפות באירופה
בעונת 1991/92 השתתפה הקבוצה בגביע ספורטה, ובהמשך בשלבים המוקדמים של הסופרוליג (1993, 1994, 1995). בעונת 2013/14 תשתתף בשלב הבתים של היורוצ'לנג'.
הקבוצה מארחת בסטבקו ארנה, המכיל 2,000 מקומות ישיבה.
תומאזו בושטה
תומאזו בושטה (באיטלקית: Tommaso Buscetta; 13 ביולי 1928 – 2 באפריל 2000) היה מאפיונר איטלקי, שנודע בכינוי דון מאסינו ו"בוס של שני העולמות" מפני שהיה בוס גם במאפיה הסיציליאנית וגם במאפיה האמריקאית, והיה אחד הראשונים שהפך למודיע ("פנטיטו") והסביר לרשויות את דרכי הפעולה של הארגון.
בושטה השתתף בפעילות פלילית באיטליה, ארצות הברית וברזיל לפני שנעצר והוסגר מברזיל לאיטליה. הוא התפכח מהמאפיה לאחר רציחתם של כמה מבני משפחתו, וב-1984 החליט לשתף פעולה עם הרשויות. הוא סיפק עדות חשובה במשפט מקסי 1986/87, המשפט הגדול ביותר נגד המאפיה בהיסטוריה. לאחר רצח השופטים ג'ובאני פלקונה ופאולו בורסלינו מסר בושטה עדות נוספת לוועדה למלחמה במאפיה שקשרה בין פוליטיקאים איטלקים למאפיה. בושטה נכנס לתוכנית הגנת העדים בארצות הברית, שם שהה עד מותו בשנת 2000.
יצחק ענתבי סקה
הרב יצחק ענתבי סקה (בספרדית: Isaac Antebi Sacca; נולד ב-1964) הוא הרב הראשי של העדה הספרדית בבואנוס איירס, מייסד ונשיא ארגון מנורה לנוער יהודי.
תומאזו בושטה
חיים מוקדמים
תומאזו נולד ב-13 ביולי 1928 בפלרמו שבסיציליה, הצעיר מבין 17 ילדים; אביו היה זגג. בושטה גדל באזור מוכה עוני בפלרמו, ממנו הוא נמלט על ידי הסתבכות עם פשע בגיל צעיר. הוא היה מעורב לראשונה במאפיה הסיציליאנית בשנת 1945 ובשנים שלאחר מכן הפך לחבר מן המניין במנדמנטו פורטה נואובה, שם עבד בעיקר בהברחות סיגריות.
יצחק ענתבי סקה
ביוגרפיה
נולד בבואנוס איירס כצאצא למשפחה של יהודים מחלב ואירופה המזרחית. התחנך בקהילת החלבים בבואנוס איירס והפך לאחד מתלמידיו המובהקים של חכם יצחק שחיבר, רבה הראשי של ארגנטינה.
תומאזו בושטה
חיים מוקדמים
בושטה התחתן עם אשתו הראשונה מלכיאורה קוואלארו בשנת 1944 ונולדו לו שלושה ילדים. בשנת 1949 עבר לארגנטינה ולאחר מכן לברזיל, שם פתח חנות לייצור זכוכית, אך בשנת 1956 חזר לפלרמו ושם הצטרף לאנג'לו לה ברברה וסלבטורה "סיאסצ'יטדו" גרקו יחד עם המאפיונרים אנטונינו סורסי, פייטרו דווי וגטאנו בדלמנטי, שעסקו בהברחת סיגריות וסמים. הוא התחתן עם אשתו השנייה ורה ג'ירוטי בשנת 1966 ונולד לו ילד אחד. שנתיים לאחר מכן הוא התחתן עם אשתו השלישית כריסטינה דה אלמיידה גימאראס לאחר שעבר לברזיל ונולדו לו עוד ארבעה ילדים. בשנת 1958 הוא נעצר באשמת הברחת סיגריות וחברות בהתאגדות פלילית במהלך חקירה שערכה הגווארדיה הפיננסית נגד קורסיקה פסקל מולינלי ויליד טנג'יר סלומון גוזאל, שסומנו כספקים העיקריים של סיגריות וסמים עבור כנופיות סיציליאניות; בינואר 1959 נעצר שוב על הברחת שתי טונות סיגריות לספק יוגוסלבי.
יצחק ענתבי סקה
ביוגרפיה
בשנים 1981–1984 למד בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה בירושלים. בשנים 1985–1989 למד במחזור הראשון של בית מדרש יחוה דעת תחת הנהגתו של הרב עובדיה יוסף והוסמך לרבנות על ידו. הרב סקה נחשב לאחד מתלמידיו הקרובים.
תומאזו בושטה
מעצר ראשון
לאחר טבח צ'יאקולי בשנת 1963, חלק מסכסוך מאפיה פנימי המכונה מלחמת המאפיה הראשונה, הוא היה מבוקש על ידי המשטרה. בושטה ברח לשווייץ, מקסיקו, קנדה ולבסוף לארצות הברית. בשנת 1968 הורשע בהיעדרו ידי בית משפט באיטליה בשני מעשי רצח הקשורים לטבח צ'יאקולי.
יצחק ענתבי סקה
ביוגרפיה
בין השנים 1989–1997 כיהן כרב הנוער של הקהילה החלבית יסוד הדת בארגנטינה וכר"מ בישיבת בית דוד של הקהילה.
בשנת 1996 ייסד את ארגון מנורה לחיזוק הזהות היהודית ולהפצת ערכי היהדות בקרב הנוער והסטודנטים היהודים בארגנטינה.
תומאזו בושטה
מעצר שני
בפברואר 1980 הוענקה לו "חנינה חלקית" ומיד נמלט חזרה לברזיל כדי להימלט ממלחמת המאפיה השנייה המתבשלת שהניע סלווטורה ריינה. ב-11 בספטמבר 1982 נעלמו שני בניו מאשתו הראשונה, בנדטו ואנטוניו, ולא נמצאו שוב, מה שגרם לשיתוף הפעולה שלו עם הרשויות האיטלקיות, אך גם בעקבות מות אחיו וינצ'נזו, חתנו ג'וזפה ג'נובה, גיסו פייטרו וארבעה מאחייניו, דומניקו ובנדטו בושטה, ואורציו ואנטוניו ד'אמיקו. המלחמה הובילה לאחר מכן למותם של רבים מבני בריתו של בושטה, כולל סטפנו בונטאדה. בושטה נעצר בסאו פאולו, ברזיל, שוב ב-23 באוקטובר 1983. הוא הוסגר לאיטליה ב-28 ביוני 1984, שם ניסה להתאבד באמצעות בליעת ברביטורטים; כשניסיון זה נכשל, הוא החליט שהוא מאוכזב לחלוטין מהמאפיה. בושטה ביקש לשוחח עם השופט במשפט נגד המאפיה ג'ובאני פלקונה והחל את חייו כמודיע, המכונה "פנטיטו".
פנטיטו
בושטה חשף מידע לפלקונה במשך 45 יום והסביר את פעולתו הפנימית והמבנים ההירארכיים של קוזה נוסטרה, כולל ועדת המאפיה הסיציליאנית, שעד אז לא היו ברורים דרכי פעולתה בשל קוד השתיקה הקפדני. זה נודע בכינוי "תאוריית בושטה". הוא גם חשף טקסי חניכה של המאפיה. עם זאת, בושטה סירב לדבר עם פלקונה על קשריה הפוליטיים של קוזה נוסטרה מכיוון שלדעתו המדינה לא הייתה מוכנה להצהרות בסדר גודל כזה והוכיחה שגישתה כללית למדי בנושא זה.
בדצמבר 1984 הוסגר לארצות הברית ושם קיבל זהות חדשה מהממשל, אזרחות אמריקאית והוצב בתוכנית להגנת העדים בתמורה לגילויים חדשים נגד המאפיה האמריקאית. הוא העיד במשפט חיבור הפיצה, שהתקיים בשנת 1985 בניו יורק וראה את הנאשמים גטאנו בדלמנטי ומאפיונר סיציליאני-אמריקני אחר שהואשמו בסחר בסמים. הוא העיד גם בשנת 1986 במשפט הגדול ביותר נגד המאפיה בהיסטוריה, משפט מקסי בפלרמו, שנבע מההצהרות שהושמעו בפני פלקונה, בושטה סייע לשופטים פלקונה ופאולו בורסלינו להשיג הצלחה משמעותית במאבק בפשע המאורגן שהוביל להגשת כתב אישום כנגד 475 חברי מאפיה, ו-338 הרשעות, שהתקבלו בשנת 1992.
יצחק ענתבי סקה
ביוגרפיה
הרב יצחק סקה עוסק בשיח ומפגש בין-דתי עם ראשי הדתות השונות. במסגרת אותן פגישות התיידד עם האפיפיור פרנציסקוס עוד מהתקופה בה היה הארכיבישוף של בואנוס איירס ומאז נפגש עמו פעמים רבות.
תומאזו בושטה
פנטיטו
בבית המשפט פירט בושטה בפירוט רב את חילופי הדברים החבויים שקשרו בין פוליטיקאים למאפיה. הוא הצהיר:"לא קוזה נוסטרה פונה לפוליטיקאי; במקום זאת חבר בקוזה נוסטרה אומר כי הנשיא הוא שלי (è cosa mia), ואם אתה זקוק לטובה, עליך לעבור דרכי. במילים אחרות, דמות הקוזה נוסטרה שומרת על סוג של מונופול על אותו פוליטיקאי. כל ראש משפחה במאפיה בוחר אדם שתכונותיו כבר גורמות לו להראות נגיש. תשכחו מהרעיון שאליו מושגת תחילה ברית כלשהי. נהפוך הוא, ניגשים לאותו מועמד ואומרים, 'אונורבול, אני יכול לעשות זאת וכך בשבילך עכשיו, ואנחנו מקווים שכאשר תיבחר תזכור אותנו.' המועמד זוכה והוא צריך להחזיר משהו. אתה אומר לו, 'אנחנו צריכים את זה, האם תעשה את זה או לא?' הפוליטיקאי מבין מיד ופועל תמיד."במהלך משפט בשנת 1993, חבר המאפיה סלבטורה קנצ'מי התוודה בפני בושטה כי חנק למוות שניים מבניו של בושטה. לאחר המשפט, בוסקטה חיבק את קנצ'מי ואמר: "אתה לא יכול לסרב לפקודה. אני סולח לך כי אני יודע מה המשמעות של להיות בקוזה נוסטרה."
מותו
בושטה מת ממחלת הסרטן ב-2 באפריל 2000, בהיותו בן 71, לאחר שחי את מרבית חייו עם אשתו השלישית ומשפחתו בפלורידה, ארצות הברית בשמות בדויים. הוא נקבר בשם בדוי בצפון מיאמי, פלורידה.
בתרבות הפופולרית
הוא גולם על ידי פ. מארי אברהם בסרט "גוויות מצוינות" משנת 1999 ועל ידי וינסנט ריוטה במיני-סדרה "איל קאפו דיי קאפי" משנת 2007. הוא גולם על ידי סרג'יו וספרטינו בסדרת הטלוויזיה האיטלקית משנת 2016 "המאפיה הורגת רק בקיץ".
הוא גולם על ידי פיירפרנצ'סקו פאבינו בסרט "הבוגד" משנת 2019, בבימויו של מרקו בלוקיו ונבחר להתמודד על פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2019. "הסנדק שלנו", שיצא גם הוא בשנת 2019, הוא סרט תיעודי מאת מארק פרנצ'טי ואנדרו מאייר, הכולל עדות של אשתו השלישית של בושטה וילדיה ששרדו "שעדיין חיים באנונימיות בשל חשש לנקמה" על פי סקירה אחת.
היסטוריוגרפיה של המדע
היסטוריוגרפיה של המדע חוקרת את התפתחותם של המדע והטכנולוגיה ואת השפעתם החברתית, תרבותית, כלכלית ופוליטית של אלו. בהיסטוריוגרפיה מתוארת, מנקודת מבט של ההיסטוריונים ההיסטוריה של המדע, טביעת מושגים כגון המהפכה המדעית וההתמקדות בתהליך התגבשותו של המדע המודרני הוא לפחות בחלקו ביטוי לעניין שיש לנו בקודמינו, כאשר המילה 'לנו' מתייחסת למי שעבורם אמונותיהם של מדענים בסוף המאה ה-20 נחשבת כאמת על אודות עולם הטבע.
המפנה הקוניאני בכתיבת ההיסטוריה של מדע
ספרו של תומאס קון המבנה של מהפכות מדעיות שיצא לאור ב-1962 השפיע רבות על כתיבת ההיסטוריה של המדע, ומסמן מפנה באופן שבו נכתבה. בספרו קון יוצא נגד התפיסה שהתפתחות מדעית היא תהליך הדרגתי של גידול ידע, שבו מתוספים פרטים, כגון עובדות, תאוריות, ושיטות, המקובצים בספרי לימוד, אל ערמת מלאי של ידע הגדלה ללא הרף. על פי התפיסה שנגדה יוצא קון, כתיבת ההיסטוריה של המדע היא רישום כרונולוגי של תוספות הידע הללו, הבאות זו לאחר זו, וכן רישום של המכשולים שעיכבו את הצטברותן. לפי תפיסה זו, ההיסטוריון של המדע הוא בעל שתי משימות: מצד אחד עליו לקבוע לגבי התקופה בה הוא עוסק על ידי מי ומתי בדיוק התגלתה כל עובדה, חוק ותאוריה, ומצד שני עליו לתאר ולהסביר את אוסף הטעויות, המיתוסים והאמונות הטפלות שגרמו להאטת קצב ההצטברות של מרכיבי ספר המדע המודרני. קון מערער על גישה זו, וכותב:
ספרו של קון סימן מפנה היסטוריוגרפי בכתיבת ההיסטוריה של המדע. במקביל החל משנות השישים של המאה העשרים, עברה כתיבת ההיסטוריה של המדע תהליך של התמקצעות, שלווה בהקמתם של מכונים ייעודיים להיסטוריה ולפילוסופיה של המדע באוניברסיטאות במערב. בהשפעת פרסום ספרו של תומאס קון המבנה של מהפכות מדעיות וכחלק מתהליך רחב יותר שחל בתחום ההיסטוריוגרפי, התחילה קבוצה של אנשים לכתוב את ההיסטוריה של המדע אחרת ממה שהיה נהוג. כפי שכותב איתמר פיטובסקי מחבר "אחרית הדבר" למהדורה העברית של ספרו של קון בעברית: "ההשפעה הגדולה ביותר הייתה על חקר ההיסטוריה והסוציולוגיה של המדעים. הספר זכה במהירות לפופולריות רבה בדיציפלינות הללו וקשה להמעיט בהשפעת התמונה שהוא מצייר, ועוד יותר בהטמעה של הטרמינולוגיה שלו, עד לעצם ימים אלה [...] במידה רבה, הייתה ההיסטוריוגרפיה של המדע שבויה בימים ההם בתוך המסגרות שהוכתבו על ידי הפילוסופים, הפוזיטיביסטיים הלוגיים כמו גם קארל פופר וממשיכיו [...] מספר הנרשמים לחוגים להיסטוריה גדל, שוב לא נגזר על הסטודנטים לעסוק בעניינים מתודולוגיים יבשים [...] המבנה של מהפכות מדעיות חילחל אל כלל מדעי הרוח והחברה, ואל התרבות כולה".
נהוג לחלק את ההיסטוריה של המדע לשתי סוגות, ה"היסטוריה הישנה", שנכתבה לפני צאת ספרו של קון, ו"ההיסטוריה החדשה" שנכתבה אחריו. זוהי חלוקה סכמטית וככזאת יש לה יוצאים מן הכלל - "היסטוריה חדשה" נכתבה עוד קודם, ו"היסטוריה ישנה" עדיין נכתבת. אף על פי כן, היא משמשת ציר נוח להשוואה בין שתי גישות מתחרות לכתיבת היסטוריה של המדע.
ה"היסטוריה הישנה"
ה"היסטוריה הישנה" היא כתיבת ההיסטוריה של המדע תוך שימוש במאפיינים ודגשים ספציפיים כפי שיפורטו לעיל. כתיבת ההיסטוריה הישנה של המדע הייתה נפוצה לפני פרסום ספרו של תומאס קון, המבנה של מהפכות מדעיות, אם כי כתיבתה נעשית גם כיום.
מאפייני ה"היסטוריה הישנה"
היסטורית הגיבורים מתמקדת בתהליכים האישיים של הגיבור כדרך שבזכותה הגיע למסקנותיו. החשוב בכתיבה זו היה התהליך המנטלי שחל על הגיבור, וחייו האישיים שהשפיעו על צורת מחשבתו:
ראו גם
מלחמות המדע
הרכבת התחתית של דניפרו
הרכבת התחתית של דניפרו (באוקראינית: Дніпровський метрополітен - "דניפרובסקיי מטרופוליטן") היא מערכת הסעת המונים הפועלת בעיר דניפרו מאז שנת 1995.