cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדם זר (מיני-סדרה)
פיתוח וליהוק
בינואר 2019, הוכרז כי נטפליקס החלה בפיתוח מיני-סדרה שתבסס על הרומן "אדם זר" של הרלן קובן, כאשר העיבוד ייכתב על ידי דני ברוקלהורסט ויככב בו השחקן ריצ'רד ארמיטאג' בתפקיד ראשי. עד חודש מרץ, ליהוק צוות השחקנים הושלם, כולל שיבון פינרן, האנה ג'ון-קאמן, ג'ניפר סונדרס, אנתוני הד וסטיבן ריאה.
צילומים
צילומי מיני-הסדרה החלו במרץ 2019, והתקיימו במנצ'סטר. באפריל, הצילומים התקיימו בבורי ובבולטון, ובסטוקפורט ביוני.
ביקורות
אתר הביקורות "Rotten Tomatoes" דיווח על הציון 87% עם דירוג ממוצע של 6.25/10, על בסיס על 11 ביקורות. הקונצנזוס הביקורתי באתר קובע כי "אם לא היא לא ממכרת ממש כמו חומר המקור שלה, "אדם זר" היא בעלת צוות שחקנים חזק ומותחת מספיק כדי להותיר את הצופים בקצה מושבם." באתר "Metacritic", המיני-סדרה זכתה לציון ממוצע משוקלל של 62 מתוך 100, על בסיס 5 ביקורות, דבר המציין "ביקורות חיוביות לרוב".
רפאל הולצהאוזר
קריירת מועדונים
בגיל 16, עזב הולצהאוזר את אקדמיית הנוער של קבוצת ראפיד וינה, ועבר לאקדמיה של שטוטגרט בגרמניה. בעונת 2010–2011, עלה לסגל קבוצת המילואים של שטוטגרט אשר שיחקה בליגה השלישית. ב-21 בינואר 2012, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הקבוצה הבכירה במסגרת הבונדסליגה, במשחק מול שאלקה 04. בעונה שלאחר מכן, קודם לסגל הקבוצה הבכירה ושותף ב-21 משחקי ליגה. ב-1 ביולי 2013, הולצהאוזר הושאל לקבוצה היריבה אאוגסבורג, למהלך העונה. בסיום עונת ההשאלה לאוגסבורג, בה בעיקר שותף כשחקן ספסל, הולצהאוזר הוחזר לקבוצת המילואים של שטוטגרט, לפני שחתם ב-22 בינואר 2015, באוסטריה וינה.
קריירה בינלאומית
הולצהאוזר שיחק עבור נבחרות אוסטריה הצעירות, כאשר עבור הנבחרת עד גיל 21 שיחק ב-28 משחקים בהם כבש 11 שערים.
התאחדות הכדורגל העיראקית
התאחדות הכדורגל העיראקית (בערבית: الاتحاد العراقي لكرة القدم; תעתיק מדויק: אל-אתחאד אל-עראקי לכֻּרַת אל-קדם) היא הגוף האחראי על ענף הכדורגל בעיראק, על נבחרת עיראק בכדורגל ועל ליגת העל העיראקית. ההתאחדות נוסדה ב-1948 ופועלת באמצעות הנהלה מרכזית וועדות משנה. בין השנים 1985–1988 ו-1990–2003 עמד בראש ההתאחדות עודאי חוסיין, בנו של נשיא עיראק סדאם חוסיין, שמזגו התוקפני והאלים פגע בהתנהלות ענף הכדורגל בעיראק.
היסטוריה
התאחדות הכדורגל העיראקית הוקמה ב-8 באוקטובר 1948. הייתה זו התאחדות הספורט השלישית שהוקמה בעיראק, אחרי התאחדות האתלטיקה העיראקית והתאחדות הכדורסל העיראקית. הרעיון להקים התאחדות כדורגל בעיראק התגבש במהלך אולימפיאדת לונדון 1948, כאשר התאחדויות האתלטיקה והכדורסל העיראקיות השתתפו במשחקים האולימפיים, אך התאחדות הכדורגל העיראקית טרם נוסדה, ולכן נבחרת כדורגל מעיראק לא השתתפה באולימפיאדה.
ההתאחדות העיראקית הצטרפה לפיפ"א ב-1950, לקונפדרציית הכדורגל של אסיה ב-1970, להתאחדות הכדורגל הערבית ב-1974, להתאחדות הכדורגל של מערב אסיה ב-2001 ולהתאחדות הכדורגל הערבית של גביע המפרץ לאומות ב-2016.
ההתאחדות העיראקית החלה לפעול לאחר שנציגים של 14 מועדונים השתתפו בפגישה בה נבחר עבדאללה אל-מדאיפי כנשיא ההתאחדות הראשון. מטה ההתאחדות נמצא בקרבת אצטדיון הכדורגל הלאומי "א-שעב", בשכונת א-זיונה שבבגדאד. בישיבה זו הוקמו שלושה משרדים אזוריים להתאחדות: במוסול, בכירכוכ ובבצרה, וזאת משום שהן היו הערים הראשונות בעיראק שבהן התחילו לשחק כדורגל. מוסול שהיוותה עורק כלכלי חשוב הפכה לשער הכניסה הכלכלי של עיראק לאירופה. דרכה הועברו משלוחי צמר וכותנה לאירופה ולהודו. בצרה היא עיר הנמל היחידה של עיראק, וכך למדו תושבי שתי הערים כדורגל ממלחים אנגלים. בכירכוכ, העשירה בנפט, היו עובדים אנגלים רבים שהועסקו בחברת הנפט הבריטית שהעיר הייתה בסיס הפעולה החשוב שלה בעיראק.
תקופתו של עודאי חוסיין כנשיא ההתאחדות
עודאי חוסיין, בנו הבכור של נשיא עיראק סדאם חוסיין, מילא תפקידים רבים בתחום הספורט בעיראק, והיה לנשיא התאחדות הכדורגל העיראקית בין 1985–1988 ובין 1990–2003. בנוסף, שימש כראש הוועד האולימפי העיראקי. על פי עדויות, עודאי היה חסר רחמים וברוטלי כלפי אויביו כמו גם בפני חברים קרובים. על פי עדויות שונות, קרובי משפחה ומכרים אישיים נפלו לעיתים קרובות קורבנות לאלימות ולהתקפי הזעם שלו. עדים למעשיו האשימו אותו באונס, ברצח ובעינויים, כולל מעצר ועינויים של ספורטאים אולימפיים עיראקים ושל חברי נבחרת הכדורגל הלאומית בכל פעם שהפסידו במשחק. כראש הוועד האולימפי העיראקי, עודאי פיקח על הכליאה והעינויים של ספורטאים עיראקים שנחשבו ככאלה שלא עמדו בציפיות שנתלו בהם, ונהג לעלוב בספורטאים שנכשלו ביחס לציפיותיו וכינה אותם בפניהם כלבים וקופים. אדם שערק מהמדינה דיווח ששחקני כדורגל כלואים נאלצו לבעוט בכדור בטון לאחר שלא הצליחו להגיע לגמר גביע העולם ב-1994. נבחרת עיראק בכדורגל נראתה כשראשיה מגולחים לאחר ששחקניה לא הצליחו להגיע לתוצאה טובה בטורניר בשנות ה-80. עריק אחר טען כי ספורטאים נגררו דרך בור חצץ ולאחר מכן טבלו במיכל ביוב כדי לגרום לזיהום בפצעיהם. לאחר שעיראק הפסידה 4–1 ליפן ברבע גמר גביע אסיה שהתקיים בלבנון בשנת 2000, השוער האשם ח'מיס, המגן עבד אל-ג'באר האשם והחלוץ קחטאן צ'את'יר הואשמו בהפסד והוכו במשך שלושה ימים על ידי מאבטחיו של עודאי.
תחומי אחריות
התאחדות הכדורגל העיראקית אחראית על ניהול משחק הכדורגל במדינה על כל היבטיו, לרבות ארגון התחרויות והליגות, הנבחרות הלאומיות של עיראק, כדורגל גברים, קטרגל, כדורגל חופים, כדורגל נשים וכן על ניהול עבודת הוועדות הפועלות תחת ההתאחדות: ועדת הכספים, ועדת הביקורת והמשמעת, ועדת תחרויות, ועדה טכנית, ועדת השופטים, ועדת כדורגל הנשים, ועדת הקטרגל וכדורגל החופים, הוועדה הרפואית, ועדת סטטוס שחקנים וועדת ניהול הנבחרות הלאומיות.
מבנה אדמיניסטרטיבי
מועצת הנהלת ההתאחדות מורכבת מ-13 נציגים (נשיא ההתאחדות, שני סגני נשיא ההתאחדות ועשרה חברי הנהלה) הנבחרים ישירות על ידי חברי הוועד הכללי של ההתאחדות לכדורגל. מועצת ההתאחדות אחראית על ניהול הפעילות של ההתאחדות באמצעות וועדות טכניות, אדמיניסטרטיביות ופיננסיות.
ירושלים הבנויה
"ירושלים הבנויה, חלום בהקיץ" היא נובלה אוטופית שנכתבה על ידי בוריס שץ בשנת 1918, ופורסמה בשנת 1924. הנובלה מציגה את ארץ ישראל בשנת 2018, ומתארת אותה כאוטופיה תרבותית. שץ, שנפטר בשנת 1932, תכנן להמשיך ולפרסם חלקים נוספים של הנובלה, אולם לבסוף פורסם רק חלק אחד ממנה.
שץ כתב את הנובלה בשנת 1918. בתקופה זו שהה שץ בגלות כפויה בטבריה בעקבות מלחמת העולם הראשונה. בנובלה מתאר שץ את מסעו של הגיבור הנקרא בשמו של בצלאל בן אורי, בונה המשכן, בארץ ישראל של שנת 2018. שץ מתאר את קיומם של חיים הרמוניים עם הטבע ועם התושבים הערבים בארץ ישראל.
אין לטעות ולחשוב שהיה אוהב את המיעוט הערבי בארץ באותם הימים, שכן כתב כך בהקדמה לספרו:
"טרם אבדה מן הארץ חית-האדם, לנו היהודים היא מראה את נחת-אכזריותה בפראות ואי-אנושיות כזו, שלא הייתה כמוה גם בימים הנוראים ביותר, אשר נכתבו בהיסטוריה בדמנו. בכל זאת מרגיש אנכי, שאלה הן פרפורי-הגסיסה האחרונים של הרשעה."
מרכזה של הארץ, על פי שץ, עתיד להיות בית המקדש השלישי, שיוקם בהסכמה עם המיעוט הערבי, וישמש כמוזיאון לאמנות. תושבי הארץ עתידים להתרכז במלאכות ובאמנויות שונות ולפעול במתכונת של בוטגה או גילדות, הקשורות לבית הספר לאומנות "בצלאל".
בכריכת היצירה איור של זאב רבן, שתיאר מפגש דמיוני של שץ עם בצלאל בן אורי על גג מבנה בית הספר "בצלאל".
פט שופ: עולם משלנו
פט שופ: עולם משלנו (באנגלית: Littlest Pet Shop: A World of Our Own) היא סדרת הנפשה אמריקאית-אירית לילדים מסוגת קומדיה, פנטזיה והרפתקאות המבוססת על זיכיון הצעצועים "ליטל פט שופ" של חברת "הסברו". הסדרה בוימה על ידי ג'יליאן קומרפורד והופקה על ידי החברות "Boulder Media Limited", "Allspark Animation" ו-"Xentrix Studios".
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית ב-14 באפריל 2018 בערוץ Discovery Family. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית ב-1 ביולי 2019 בערוץ הילדים. לסדרה יש עונה 1 ו-52 פרקים באורך 12 דקות. שפת המקור של הסדרה היא אנגלית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן: עברית, צרפתית והונגרית).
תקציר העלילה
הסדרה מתמקדת בקבוצה של שש חיות מחמד, רוקסי, ג'ייד, אידי, קווינסי, בוו וטריפ, אשר באמצעות ממד קסום הם יוצאים מהעולם האנושי לעולם המיועד לחיות מחמד בלבד, שם הם עוברים הרפתקאות, עושים מסיבות ויוצרים חברותיות חדשות.
מדבבים
במאית הדיבוב של הסדרה בעברית הייתה אפי בן ישראל, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
שידור
לסדרה נוצרה עונה 1 ו-52 פרקים באורך 12 דקות. לפני שידור הסדרה בארצות הברית, הופצו בערוץ היוטיוב של חברת הסברו פרקים קצרים המבוססים על הסדרה, בישראל הפרקים הקצרים דובבו לעברית ושודרו בערוץ הילדים.
ביקורות
אמילי אשבי מאתר "Common Sense Media" דירגה את הסדרה בשני כוכבים מתוך חמישה, ואמרה שהסדרה עושה מעט כדי לסמל את הרעיון שמדובר בפרסומת עבור מותג.
גילה אלמגור
גילה אלמגור-אגמון (שמה המקורי: גילה אלכסנדרוביץ'; נולדה ב-22 ביולי 1939, ו' באב ה'תרצ"ט) היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, סופרת, תסריטאית וזמרת ישראלית. שיחקה בהצגות תיאטרון רבות וכן בכ-50 סרטי קולנוע - עובדה שזיכתה אותה בכינוי "מלכת הקולנוע הישראלי". כלת פרס אופיר, פרס כינור דוד ופרס ישראל לקולנוע.
בנימוקי מתן פרס ישראל לגילה אלמגור כתבו השופטים:
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בפתח תקווה, בשם גילה אלכסנדרוביץ. אביה,, שהיה שוטר במשטרה הבריטית, נרצח בחיפה ב-30 במרץ 1939 על ידי צלף ערבי, אשר רצח קודם לכן באופן סדרתי שנים-עשר שוטרים יהודים עד שנתפס והוצא להורג בתלייה. גילה נולדה ארבעה חודשים לאחר הרצח, ואמהּ חיה שנפטרה בשנת 1988 סבלה ממחלת נפש קשה.
בשנת 1952 התחתנה אמהּ בשנית, ומנישואין אלו נולדו לגילה שתי אחיות. לאחר נישואיה השניים של אמה נשלחה גילה לפנימייה בכפר הנוער "הדסים", שם למדה בחוג דרמה בהדרכת צבי רפאל. לאחר שנתיים, ב-1954, החליטה ביוזמתה להיות עצמאית, עזבה את הדסים ועברה לגור בתל אביב ליד תיאטרון הבימה, ולמדה משחק בסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכת צבי פרידלנד.
חיים אישיים
בצעירותה הייתה אלמגור בת זוגו של עודד קוטלר.
בשנת 1958 נישאה לשחקן אילי גורליצקי. ב-1962 השניים התגרשו.
בשנת 1963 נישאה ליעקב אגמון, שהכירה כאשר היה מנהל התיאטרון הקאמרי, שבו שיחקה אלמגור בהצגה "מריוס". לזוג בן ובת מאומצים: בן מנישואיו הראשונים של אגמון ובת משותפת לאגמון ולאלמגור, נכדים ונינים. אלמגור הייתה נשואה לאגמון עד מותו ב-2020.
היא מתגוררת בתל אביב.
קריירת משחק
אלמגור הופיעה בעשרות סרטים, בעשרות הצגות תיאטרון ובכמה סדרות טלוויזיה, ברבים מהם בתפקידים הראשיים. היא ידועה כשחקנית שמסוגלת לגלם מגוון של דמויות בצורה משכנעת, כגון עובדת סוציאלית המנסה להתמודד עם העולה החדש ב"סאלח שבתי", זונה ב"מלכת הכביש", אמא בעלת ליקוי נפשי ב"הקיץ של אביה", ובעלת פאב קשוחה ב"החיים על פי אגפא".
אלמגור מכונה "הגברת הראשונה של הקולנוע הישראלי", ולאורך השנים הוזמנה לשמש כשופטת בפסטיבלי סרטים בינלאומיים.
שנות החמישים
בשנת 1956 עברה אלמגור בהצלחה את בחינות הקבלה לתיאטרון "הבימה", וביום הולדתה ה-17 הופיעה בהצגתה הראשונה במסגרת התיאטרון, הקומדיה "בעור שינינו". על ההצגה הראשונה שבה השתתפה, סיפרה אלמגור בראיון:
ואכן, אלמגור לוהקה כאורחת במסיבה בהצגה "איי לייק מייק" מאת אהרן מגד שביים ישראל בקר. כאשר רנה פז, שגילמה את ציפ - תפקיד מרכזי בהצגה - חלתה בצהבת, החליפה אותה אלמגור בהצלחה רבה.
ב-1956 גילמה את צינה בהצגה "שחור על גבי לבן" מאת אפרים קישון שביים יואל זילברג. ב-1957 שיחקה בהצגה "הביצה" מאת פליסיאן מרסו שביים אנדרה ברסק. באותה שנה גילמה את ז'וליאט בהצגה "נשף הגנבים" מאת ז'אן אנוי שביים היי קיילוס וגילמה את סוזן בהצגה "סנונית בחוף מיומבה" מאת יוש הלוי שביים שרגא פרידמן.
בתחילת שנת 1957 עלתה בתיאטרון הבימה ההצגה "יומנה של אנה פרנק" מאת פרנסס גודריך ואלברט הקט בבימויו של ישראל בקר, והצגה זו זכתה להצלחה רבה. לאחר מספר חודשים הנהלת התיאטרון רצתה להוריד את ההצגה מהבמות, בעקבות התמוטטות של השחקנית הראשית עדה טל, אך הבמאי החליט לא להוריד את ההצגה, ונתן את התפקיד לאלמגור, שלמדה את התפקיד תוך שבועיים ושיחקה אותו בהצלחה.
ב-1958 שיחקה בהצגה "שש כנפיים לאחד" מאת חנוך ברטוב שביים אברהם ניניו. באוקטובר 1958, לאחר שנתיים בתיאטרון הבימה, פוטרה אלמגור מהתיאטרון, ועברה לשחק בתיאטרון הקאמרי. ב-1958 גילמה בקאמרי את פאני, בהצגה "מריוס" מאת מרסל פניול שביים גרשון פלוטקין. באותה שנה גילמה את ננה בהצגה "הערב אימפרוביזציה" מאת לואיג'י פיראנדלו שביים מרסל לופוביצ'י. ב-1959 גילמה את אוליביה בהצגה "הלילה השנים עשר" מאת שייקספיר שביים שמואל בונים.
שנות השישים
בשנת 1960 שיחקה אלמגור בקאמרי בהצגה "גנרל קישוט" מאת ז'אן אנוי שביים גרשון פלוטקין. ב-1961 שיחקה בהצגה "כנרת כנרת" מאת נתן אלתרמן שביים גרשון פלוטקין. ב-1962 גילמה את וירג'יניה בהצגה "חיי גליליאו" מאת ברטולט ברכט שביים סם בֶּסֶקוב. באותה שנה שיחקה בהצגה "קפיטן קרגיוז" מאת לואי גולי שביים שמואל בונים. ב-1963 שיחקה בהצגה "האידיוטית" מאת מרסל אשאר שביים יואל זילברג בתיאטרון האהל.
שנות השבעים
ב-1971 שבה לתיאטרון הבימה וגילמה את ז'אן (יוהנה הקדושה) במחזה "ז'אן ד'ארק" מאת ג'ורג' ברנרד שו שביים מייקל מיצ'ם. ב-1972 שיחקה בתיאטרון בימות בהצגה "הגברת עם הקמליות" מאת אלכסנדר דיומא. ב-1974 שיחקה בקאמרי בהצגה "שלוש מסיבות" מאת אלן אייקבורן. באותה שנה גילמה את נינה בהצגה "השחף" מאת אנטון צ'כוב שביים לאופלד לינדברג. ב-1975 שיחקה במועדון התיאטרון בהצגה "ילדי קנדי" מאת רוברט פטריק. ב-1976 גילמה את מאשה בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב שביים פיטר ג'יימס. ב-1978 שיחקה בהצגה "יאשה גורן" מאת יוסף בר-יוסף שביים עודד קוטלר.
בתחום הקולנוע – ב-1970 שיחקה בסרט "מותו של יהודי" מאת וחה קצ'ה ודני דה לה פטלייה - שגם ביים את הסרט. ב-1971 גילמה בסרט "מלכת הכביש" את מרגלית, זונת רחוב חכמה ועצמאית שנכנסת להיריון ומחליטה לנטוש את חיי הרחוב. אלמגור השתתפה בכתיבת התסריט לצד מנחם גולן, שביים את הסרט. ב-1972 שיחקה בסרטו של מנחם גולן "הבריחה אל השמש" המספר את סיפורם האמיתי של קבוצת אינטלקטואלים המנסה לברוח מבעד למסך הברזל, אך נתפסים ונשלחים למאסר ממושך. ב-1973 שיחקה בקופרודוקציה ישראלית-גרמנית, "זר ביריחו". באותה שנה גילמה את קלרה בסרט "הבית ברחוב שלוש" שכתב (לצד רחל פביין וירח גובר) וביים משה מזרחי. סרט זה היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. ב-1977 גילמה את נורית אביב בסרטו של מנחם גולן "מבצע יונתן". באותה שנה גילמה את אשתו של המציל (אורי זוהר) בסרטו של זוהר "הצילו את המציל". ב-1979 גילמה את זלדה בינשטוק בסרט "אמי הגנרלית" שכתב אלי תבור (על פי מחזה מאת אלי שגיא) וביים יואל זילברג.
ב-1974 גילמה אלמגור לצד יוסי בנאי את מי בסרט הטלוויזיה "הכלה וצייד הפרפרים" מאת נסים אלוני שביים רם לוי, שהיה עיבוד למחזה שעלה בתיאטרון בימות ב-1967 בהשתתפות יוסי בנאי ובהשתתפותה. ב-1977 שיחקה בדרמת הטלוויזיה "סיפורה של באשה" שכתב וביים דן וולמן.
שנות השמונים
ב-1981 שיחקה במרכז התיאטרוני בנווה צדק בהצגה "מסיבת פורים של אדם בן כלב" שערכה (על פי הספר אדם בן כלב מאת יורם קניוק) וביימה נולה צ'לטון. באותה שנה שיחקה בתיאטרון באר שבע בהצגה "ועידת פסגה" מאת רוברט דייוויד מקדונלד שביים מלקולם מקיי. ב-1983 גילמה בתיאטרון הבימה את קסנדרה (לצד דליה פרידלנד) בהצגה "נשות טרויה" מאת ז'אן-פול סארטר (על פי אוריפידס) שביים הבמאי הגרמני הולק פרייטג. ב-1985 גילמה בקאמרי את אנה פטרובנה בהצגה "דבש פרא" מאת צ'כוב שביים אילן רונן.
ב-1980 גילמה את פאולה בסרטה של מיכל בת-אדם "על חבל דק", ושיחקה בסרט "מחבואים" שביים דן וולמן, שגם כתב את התסריט לצד אבי כהן. ב-1981 שיחקה בסרט "לא לשידור" שכתבו גדליה בסר ויעוד לבנון שגם ביים. באותה שנה שיחקה בסרטו של עוזי פרס "אהבה ראשונה". ב-1982 גילמה את מירי בסרט "כביש ללא מוצא" שביים יקי יושע שגם כתב את התסריט לצד אלי תבור. ב-1986 גילמה את לאה בסרטו של משה מזרחי "אהבה גנובה".
ב-1987 שיחקה אלמגור בהצגת היחיד שהיא עצמה כתבה על ספרה האוטוביוגרפי "הקיץ של אביה", בבימויו של איציק ויינגרטן. ההצגה הועלתה בשיתוף תיאטרון בית ליסין. לאחר הצלחת ההצגה נעשתה אלמגור לשחקנית תיאטרון מבוקשת, הנחשבת לאחת השחקניות הבולטות בתיאטרון הישראלי. ב-1988 עובד הספר והמחזה לסרט בבימויו של אלי כהן. אלמגור כתבה את התסריט (לצד אלי כהן וחיים בוזגלו), הפיקה אותו (לצד איתן אבן) וגילמה את הניה אלכסנדרוביץ' (המבוססת על אמהּ) בתפקיד ראשי. הסרט זכה בפרסים בינלאומיים רבים, בהם: "דב הכסף" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, "שיבולת הזהב" בספרד ו"סינה קיד" בהולנד.
שנות התשעים
ב-1991 גילמה את מינה בהצגה "הנאהבים" שכתב וביים הלל מיטלפונקט. ב-1992 שיחקה בתיאטרון באר שבע בהצגה "כולם היו בני" מאת ארתור מילר שביים איציק ויינגרטן. ב-1994 שיחקה בתיאטרון בית ליסין בהצגה "דואט לאחת" מאת טום קמפינסקי שביים איציק ויינגרטן.
מ-1995 נמנית שוב אלמגור עם סגל השחקנים של תיאטרון הבימה. ב-1995 גילמה את הלנה אלוינג בהצגה "רוחות" מאת הנריק איבסן שביים חנן שניר. ב-1997 גילמה את מריה קאלאס בהצגה "מאסטר קלאס" מאת טרנס מקנלי שביים ג'ונתן פאפי. ב-1998 גילמה את מדיאה בהצגה "מדיאה" מאת אוריפידס שביים רוברט וודרופ. ב-1999 השתתפה במופע "קולות" - שחקניות הבימה בקולאז' של הבזקים מחיי נשים. את המופע הלחין וניהל מוזיקלית רונן דוד, וערכה וביימה נויה לנצט.
בתחום הקולנוע – ב-1992 גילמה את דליה בסרט "החיים על פי אגפא" של אסי דיין. ב-1994 גילמה שוב את הניה אלכסנדרוביץ', הפעם בסרט ההמשך של "הקיץ של אביה" - "עץ הדומים תפוס". גם לסרט זה כתבה אלמגור את התסריט (לצד אייל שר) והפיקה אותו לצד איתן אבן. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן וזכה בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים. באותה שנה גילמה את האמא (לצד עמוס לביא) בסרט "שחור" שביים שמואל הספרי לפי תסריט שכתבה חנה אזולאי-הספרי. ב-1995 גילמה את יונה בסרט "לילסדה" של שמי זרחין. ב-1998 גילמה את צביה ישראלי בסרט "מסוכנת" של שמי זרחין. סרט זה נכתב על ידי זרחין במיוחד עבור אלמגור, ואלמגור שרה כמה מהשירים המקוריים שהופיעו בפסקול הסרט. השירים גם הוקלטו לאלבום שלא יצא בהפצה מסחרית.
ב-1998 השתתפה אלמגור ב"פעמוני היובל", המופע המרכזי במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל. באותה שנה החלה לגלם את מרים בסדרת הטלוויזיה שיצרו האחים אורי ובני ברבש "טירונות".
העשור הראשון של המאה ה-21
ב-2000 גילמה את נעמי בהצגה "קדיש לנעמי" מאת אלן גינסברג שעיבד וביים חנן שניר. באותה שנה החלה לשחק בהצגה "מונולוגים מהווגינה" מאת איב אנסלר שביימה דדי ברון. באותה שנה השתתפה במופע "שרים נגד אלימות" שערך וניהל מוזיקלית אורי וידיסלבסקי. ב-2001 גילמה את ברנרדה בהצגה "בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביים אילן רונן. ב-2003 גילמה את ננסי בהצגה "קפואים" מאת בריוני לאברי שביים איציק ויינגרטן. ב-2004 גילמה את באדלה בהצגה "ארטון" מאת עזרא אהרון שביים רוני ניניו. באותה שנה שימשה כקריינית בהצגה "הכלה וצייד הפרפרים" מאת נסים אלוני שביימה סיגל אבין. ב-2005 גילמה את אליס בהצגה "הנסיגה ממוסקבה" מאת ויליאם ניקולסון שביימה דדי ברון.
ב-2007 שיחקה בהצגה "דירה להשכיר" שעיבד וביים רונן (גולדפרב) פלד, על פי ספרה של לאה גולדברג, ב"התיאטרון שלנו". ב-2008 גילמה בבימה את אלסה (לצד טטיאנה קנליס-אולייר) בהצגה "החגיגה", המשותפת לתיאטרון הבימה ולקאמרי, שכתבו תומאס וינטרברג, מוגנס רוקוב ובו הר הנסן וביים חנן שניר. באותה שנה שיחקה בהצגה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" מאת טרייסי לטס שביים אילן רונן. באותה שנה גילמה את טוני בית אריה בהצגה "רכוש נטוש" מאת שולמית לפיד שביים איציק ויינגרטן. ב-2010 גילמה (לצד סנדרה שדה) את אלינה סולנס בהצגה "אלוף הבונים", המשותפת לתיאטרון הבימה ולקאמרי, מאת הנריק איבסן שעיבד וביים חנן שניר.
בקולנוע גילמה אלמגור ב-2004 את מריה בסרטו של אסי דיין "הבשורה על פי אלוהים". ב-2005 גילמה את בתיה בסרט "ריקי ריקי" שכתבה דלית קהן וביים איתן ענר. באותה שנה שיחקה בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן". ב-2006 גילמה את יסמין המבוגרת בסרט "שלוש אמהות" שכתבה (לצד עלמה גניהר) וביימה דינה צבי ריקליס. באותה שנה גילמה את פנינה בסרט "ידיים קשורות" שכתב (לצד אושרה שוורץ ויעקב רוזן) וביים דן וולמן. ב-2007 גילמה את רחל המבוגרת בסרט "החוב" שכתב (לצד עידו רוזנבלום) וביים אסף ברנשטיין. ב-2010 גילמה את האלמנה בסרט "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" שכתב נח סטולמן (על פי ספר בעל אותו שם מאת א.ב יהושע) וביים ערן ריקליס. באותה שנה השתתפה בסרט "2048" של ירון כפתורי.
בשנים אלו הרבתה אלמגור לשחק גם בטלוויזיה: בשנים 2000–2001 גילמה את נעמי רוט בסדרת הטלוויזיה "האישה האחרת" שכתבו נועה ברנר, מירב בן-גוריון, צביקה קרצנר ועמית ליאור וביימו אורי ענבר ושמי זרחין. ב-2003 גילמה דמות שלוקה בקלפטומניה בסדרת הטלוויזיה "המופע של סטיב" שביים יגאל שילון. ב-2005 גילמה את אלגריה אלמגורי בתוכנית "ארץ נהדרת". בין השנים 2005–2008 גילמה את גילה אבולעפיה, פסיכולוגית המדריכה את גיבור הסדרה ראובן (אסי דיין), בסדרת הטלוויזיה "בטיפול", שזכתה לתשבחות בישראל ובעולם. ב-2007 גילמה את נורה ספקטור בסדרת הטלוויזיה "השיר שלנו". ב-2008 גילמה את עצמה בתפקיד אורח בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "הפיג'מות". בין השנים 2008–2009 גילמה את לולה באום בסדרת הטלוויזיה "דני הוליווד" שביימה שירילי שטרן.
העשור השני והשלישי של המאה ה-21
ב-2011 גילמה בתיאטרון הבימה את קלייר זאחנסיאן, בהצגה "ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמאט שביים אילן רונן. ב-2012 גילמה את פולי וואייט בהצגה "ערי מדבר אחרות" מאת ג'ון רובין בייטס שביים חנן שניר. ב-2013 גילמה את מירל'ה אפרת בהצגה "מירל'ה אפרת" מאת יעקב גורדין שעיבד וביים חנן שניר. ב-2015 גילמה את אירמגארד בהצגה "נעצר בחצות" שביים משה קפטן. ב-2017 החלה לגלם את נעמי שמר המבוגרת (לסירוגין עם סנדרה שדה) במחזמר "סימני דרך" המבוסס על הביוגרפיה של נעמי שמר. באותה השנה גילמה שוב את מאשה בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב, הפעם בבימויו של חנן שניר, בהפקה משותפת של תיאטרון הבימה ותיאטרון הקאמרי. בשנת 2019 גילמה את אימו של הרוצח בהצגה "סיבת המוות אינה ידועה", המבוססת על ספר מאת עמרי אסנהיים ובבימויו של חנן שניר. בשנת 2021 שיחקה במחזה "רומיאו ויוליה", בבימויו של משה קפטן ובשיתוף התזמורת הפילהרמונית. בשנת 2022 גילמה את מלכה בהצגה "הנוקמים, סיפור אהבה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט וכן גילמה את אידה נודל המבוגרת במחזה "אידה", מאת שי להב ובבימויו של צדי צרפתי. באותה השנה גילמה את תקומה בהצגה "ברלין" שכתב וביים אילן חצור בתיאטרון העברי.
בקולנוע שיחקה אלמגור ב-2010 בסרט "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש". ב-2015 שיחקה בסרטו של אמיר וולף "ציפורי חול". ב-2017 שיחקה בסרטו של אריק רוטשטיין "אנטנה". ב-2019 גילמה את אשת ראש המוסד בקומדיה של אלון גור אריה "המוסד" ובאותה השנה שיחקה בסרטו של פאבל לונגין "עשו".
בשנת 2023 גילמה את שולה בסדרה "אבירם כץ" ששודרה בערוץ כאן 11.
ספרות
אלמגור כתבה חמישה ספרי ילדים ונוער וכן אוטוביוגרפיה. ספרה הראשון היה "הקיץ של אביה", אשר יצא לאור בשנת 1986 (בהוצאת עם עובד), ובו תיארה את ימי ילדותה וגדילתה לצד אם בעלת ליקוי נפשי. בשנת 1992 פרסמה את ספר ההמשך, "עץ הדומים תפוס" (בהוצאת עם עובד), בו תיארה את ימי נעוריה בפנימיית הדסים לצד נערים ניצולי השואה.
בספר "אלכס לרנר דפי ואני" (בהוצאת עם עובד, 2002), מסופר על חברות בין שלושה ילדים, שני בנים ובת, שמתמודדים עם אהבה, התבגרות ועם מחלת הסרטן, בה חולה אחד החברים.
בספר "ערגה, ילדה מן החלומות" (בהוצאת עם עובד, 2003) מביאה אלמגור את סיפור חייה ואת התחושות של ערגה ילדה מאומצת מווייטנאם.
בשנת 2010 התפרסם ספרה האוטוביוגרפי, "כוכבים יש רק בשמיים" (בהוצאת ידיעות ספרים).
מוזיקה
ב-1967 הוציאה תקליטון ובו ארבעה משירי אריס סאן.
ב-1973, לראשונה בקריירה שלה, העלתה מופע שירי קברט בשם "במועדון הזמר של לולה הקטנה" (תרגום: אהוד מנור; ניהול מוזיקלי, עיבודים, וליווי בפסנתר: ציפי פליישר) שביים צדי צרפתי. השירים עסקו בעיקר בגלגוליה של "לולה", החל מ"לורליי", שנהגה לפתות בשיריה ובקסמיה את המלחים שהפליגו במי הנהר ריין ועד "לוליטה" משירו של קול פורטר "לבי שייך לאבא". בין שירי התוכנית, שהוקלטו גם לאלבום, בלטו "לולות" נוספות, כמו "לולה" מ"המלאך הכחול" של מרלן דיטריך, "אם לולה רק רוצה – אין מוצא" מהמחזמר "יאנקים ארורים" ועוד.
ב–1975 הקליטה את שירו של אלכסנדר פן "וידוי" בלחן ובעיבוד של שמעון שגיא. השיר הופיע בתקליטון, שכלל שתי גרסאות שלו, שהקצרה שבהן זכתה להצלחה במצעדי הפזמונים.
ב-1984 העלתה מופע שירה בשם "כמעט חזקה" שעיצבה והדריכה מוזיקלית סנדרה ג'ונסון. במופע זה ביצעה אלמגור שירים מקוריים ומתורגמים הקשורים לעולמן של הנשים. שירים נוספים שבלטו במופע ובאלבום שהוקלט בעקבותיו, היו "שמרי את נפשך" שכתבה דורי פרבין ותרגמה רבקה משולח, "שנה ועוד שנה" של חיים חפר ודובי זלצר ו"געגועים אינם דבר מוחשי", שכתבה למופע ידידתה הדה בושס והלחין סשה ארגוב.
ב-2011 הועלה לראשונה בפסטיבל ישראל ערב יחיד בכיכובה, "עומדת ברוח", ובו ביצעה שירים אישיים ומונולוגים מולחנים שכתבו לה יואב גינאי ואוהד חיטמן.
ניהול
החל משנת 2021 מנהלת אלמגור את פסטיבל הצגות היחיד "תיאטרונטו", כפי שביקש בעלה, יעקב אגמון, לפני מותו.
פילמוגרפיה (חלקית)
תסריטאית
פרסים ואותות ההערכה
אלמגור זכתה בפרסים רבים:
ביום העצמאות תשס"ד (2004) קיבלה אלמגור את פרס ישראל בתחום הקולנוע. בנאום שנשאה בשם מקבלי הפרס אמרה:
ב-1997 קיים המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ערב מחווה יוצא דופן לגילה אלמגור, בו הוקרנו שבעה מתוך עשרות סרטים שבהם השתתפה.
פעילות ציבורית
אלמגור פעילה במיוחד בתחום הסיוע לילדים חולים. ב-1993 הקימה את "קרן המשאלות של גילה אלמגור", מלכ"ר שנועד למלא משאלות של ילדים החולים במחלות קשות ומסכנות חיים. בנוסף, חברה אלמגור בוועד המנהל של כפר נהר הירדן, כפר נופש לשירותם של ילדים חולי סרטן.
בשנים 1998–2004 שימשה חברת מועצת העיר תל אביב-יפו. במסגרת זו כיהנה בתפקיד יושבת ראש ועדת התרבות של עיריית תל אביב. לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 שובצה במקום ה-28, שלא נחשב ריאלי, ברשימתו של רון חולדאי למועצת העירייה "תל אביב 01".
בשנת 2015 עוררה סערה ציבורית כשהתפרצה לדברי שרת התרבות דאז, מירי רגב ואמרה: "מה את יודעת עלינו? את הרי לא באה לתיאטרון. את בזה לנו. אין לך מושג על מה את מדברת. אנחנו אלה שמכתתים את רגלינו ממקום למקום, לא את".
אלמגור היא חברת המועצה הציבורית של ארגון "בצלם". ב-1992 הוצבה במקום ה-101 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השלוש עשרה. ב-22 במרץ 2021, כיממה טרם יום הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הביעה אלמגור תמיכה במפלגת כחול לבן בראשות בני גנץ.
חסימת כבישים כמחאה
חסימת כבישים היא צורת מחאה, שהמשתמשים בה משבשים את התנועה הסדירה של כלי תחבורה בכביש. השיבוש נעשה על ידי שימוש בגוף החוסמים, על ידי העמדת כלי רכב או על ידי הצבת חפצים הגורמים לחסימה. לעיתים החסימה היא מטרה בפני עצמה, כחלק מהמחאה, ולעיתים נועדה לשבש פעילות צבאית או משטרתית.
אמצעים לחסימות כבישים
חסימת כבישים נעשית בצורות מגוונות, על ידי מפגינים הנמצאים על הכביש, או באמצעות חפצים גדולים שהמפגינים מציבים על הכביש. לעיתים, המפגינים מבעירים את החפץ על מנת להקשות על המשטרה להזיז אותו. תנועת Reclaim the Streets, שהחלה את דרכה בלונדון, מארגנת מסיבות ברחוב או על כבישים מהירים על מנת לשבש את תנועת המכוניות הסדירה, מתוך דעה שבשטח הציבורי יש מקום לפעילויות מגוונות ולא רק לתנועת מכוניות.
מדי שנה, כחלק מהתנגדות לקיום ועידת ארגון המדינות המתועשות, יוצאים אלפי פעילים בניסיונות לשבש את תנועת המנהיגים ופמלייתם לוועידה. המפגינים חוסמים כבישים ומסילות רכבת ואף ניסו להשבית פעילות של נמל תעופה. חלק גדול מהמפגינים משתמש בפעולה ישירה לא אלימה בשילוב עם מוזיקה או הומור.
על מנת להאט את תנועת המכוניות הסדירה, אך לא לעבור על החוק, פעילים רבים משתמשים בטקטיקת מסה קריטית, בשיטה זאת, המפגינים רוכבים באיטיות על אופניים, באופן שמעכב את תנועת המכוניות אך לא חוסם אותה. שימוש בטקטיקה מבוצע בעיקר על ידי פעילי איכות הסביבה, אך היא נלקחה גם לתחומים אחרים כגון מאבק בכיבוש או מאבק למען זכויות בעלי חיים. סיסמתם של המפגינים היא "אנחנו לא חוסמים את התנועה, אנחנו התנועה!".
לעיתים קורה שהפגנה שקטה הופכת למהומה והמפגינים ללא כל תכנון מוקדם חוסמים את נתיב המכוניות.
יחס ותגובות לחסימת כבישים
במדינות שונות חסימת כבישים אסורה על פי חוק, ואינה נכללת ברישיון לעריכת הפגנה. אף שלא ניתן רישיון לחסימת כבישים במהלך מחאה, הפגנה מרובת משתתפים עשויה להביא לחסימת כבישים, בדרך כלל מתוך כוונת תחילה. בקרב מפגינים ישנם חילוקי דעות האם חסימת כבישים היא כלי מחאה לגיטימי או לא. הדעה הרווחת בקרב ארגוני מחאה היא שחסימת כבישים אינה בגדר מחאה אלימה. ההתנגדות לחסימת כבישים נובעת משיבוש התנועה, מעיכוב נהגים, מבזבוז זמנם בשהייה לא רצויה, ולעיתים אף משיבוש הגעתם למוקדי חירום, למשל במצבי חירום רפואיים.
בישראל
בישראל, שימשה חסימת כבישים קבוצות מפגינים שונות.
לעיתים חסימת הכבישים היא במסגרת מחאה של החוסמים על היעדר הסדרי תחבורה נאותים עבורם, בבחינת 'אם אני לא אסע גם אחרים לא יסעו'. כך היה למשל במחאה של תושבי שפרעם בשנת 1959, ובמחאת תושבי שכונת עין הים בחיפה בשנת 1966.
במקרים אחרים מטרת החסימה היא להפנות תשומת לב לדרישות כלכליות של המפגינים.
לעיתים חסימת כבישים היא חלק ממחאה על החלטות מדיניות:
היבטי החוק בישראל
חסימת כביש ללא אישור היא עבירה על החוק בישראל. על פי סעיף 332(2) לחוק העונשין, התשל"ז-1977 – היא מהווה "סיכון חיי אדם בנתיב תחבורה", והעונש המרבי בגינה הוא עשרים שנות מאסר. בשני מקרים הייתה חסימת כבישים, בפועל או בתכנון, חלק מכתב אישום שהסתיים בהרשעה: יש לציין כי משה פייגלין לא הורשע בעבירת חיי אדם בנתיב תחבורה או בחסימת כבישים בשום שלב (יש לקשר כאן את פסקי הדין). בכתב האישום נאמר כי פייגלין וחבריו "קראו לציבור, בין היתר, לשבש את תפקוד הרשויות על ידי חסימת כבישים, הפגנה בקרית הממשלה, והקמת מאחזים חדשים ביהודה ושומרון שיאוישו על ידי נושאי נשק, תוך התעלמות מהכרזת הצבא על היות השטח שטח צבאי סגור".
ביוני 2005, בעקבות חסימות כבישים שהיו חלק מהמחאה נגד תוכנית ההתנתקות, פורסם באתר וואלה! מאמר בשם "כך תעיפו את המתנחלים מהכביש". המאמר הציע שלל פעולות בהן ניתן כביכול לנקוט נגד המפגינים נגד התוכנית. בין השאר הוצע לאיים להצית מפגין שעומד להצית צמיג באמצע נתיב נסיעה ולרוקן מטף כיבוי אש לכיוון עיני המפגינים אם הצמיג כבר בוער. המאמר עורר סערה בציבור ובכנסת. לאחר תלונת מועצת יש"ע בפני היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, החליט מזוז להסתפק באזהרה בלבד כלפי וואלה! תקשורת ולא לפתוח בחקירה פלילית בחשד להסתה. המאמר הוסר מהאתר רק ביולי 2019 על רקע חסימות הכבישים הנרחבות בהפגנות יוצאי אתיופיה.
עודד בן חור
עודד בן חור (נולד ב-21 בספטמבר 1951) הוא דיפלומט ישראלי, אשר היה ידוע כזמר בשנות ה-70 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
בן חור נולד בראשון לציון לאלכסנדר ושרה. למד בבית הספר היסודי "בארי" ובגימנסיה הריאלית. התגייס ללהקת חיל הים והשתתף בתוכניתה "בוא לים" בין השנים 1970–1973 בה היה הסולן הראשי. לאחר שחרורו למד לתואר ראשון במדע המדינה ומזרחנות באוניברסיטת תל אביב במקביל לעיסוקו כזמר במהלך לימודיו. בין היתר זכה במקום ראשון בפסטיבל הזמר החסידי בשנת 1975 בשירו "שתהי למשמרת שלום". ושר יחד עם עוזי חיטמן את אדון עולם, והשתתף בכמה תוכניות של שירה בציבור. בשנת 1978 שר את הזמריר "יוסף מלך השטיחים" שכתב והלחין דני סנדרסון.
בשלהי שנות ה-70 עזב את הקריירה המוזיקלית ולמד לתואר שני במכללה לביטחון לאומי. לאחר לימודיו החל לשרת בשירות הדיפלומטי. תחילה שימש סגן הקונסול באטלנטה ובהמשך פתח יחד עם הקונסול הכללי את הנציגות הראשונה של ישראל במיאמי. בשנת 1985 מונה כראש הנציגות הקונסולרית במומבאי. בשנת 1988 מונה ליועץ לענייני תרבות ומדע ברומא ובשנת 1996 לשגריר ישראל בריגה. בשנים 2003 – 2009 כיהן כשגריר ישראל בוותיקן. לאחר סיום תפקידו שימש כמתאם המפגשים השנתיים בין ממשלת ישראל לממשלות באירופה. ב-2011 היה ליועץ מדיני בכיר של הכנסת.
חיים אישיים
נשוי לעדנה, ואב לשני בנים ובת.
איתמר ניצן
איתמר ניצן (נולד ב-23 ביוני 1987) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער במכבי חיפה מליגת העל.
קריירה
ניצן נולד בהרצליה. ככדורגלן, גדל במחלקת הנוער של מכבי הרצליה, ועם קבוצת הנוער של המועדון זכה בגביע המדינה לנוער בשנת 2005. לאחר שעלה לקבוצת הבוגרים של הקבוצה זכה עמה בגביע הטוטו בשנת 2007. הוא פתח בשער קבוצתו 85 פעמים. במהלך עונת 2010/2011 הסתכסך השוער עם בעלי הקבוצה אריאל שיימן, וכתוצאה מכך לא שותף במהלך כל העונה במשחקי קבוצתו.
לאחר פציעתו של גליל בן שאנן, אשר שימש כשוער השני של הפועל תל אביב בעונת 2010/2011, הושאל ניצן להפועל תל אביב ובמדיה שיחק חמש פעמים בליגה. כמו כן פתח בהרכב הקבוצה במשחק רבע גמר גביע המדינה מול בית"ר ירושלים, שהסתיים בניצחון 1–0 ובעלייתה של הפועל תל אביב לחצי הגמר. בתום העונה זכה בגביע המדינה עם הקבוצה.
ביוני 2011 חתם בעירוני קריית שמונה לשנתיים. בעונתו הראשונה בקבוצה שימש כשוער המחליף של דני עמוס, אך שותף בארבעה משחקי ליגה ובארבעה משחקים בגביע הטוטו, כולל במשחק הגמר מול הפועל תל אביב, בו ניצחה קבוצתו. בתום עונת 2011/2012 היה שותף גם לזכייתה של הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה. בעונת 2012/2013 שותף בארבעה משחקי ליגה ובשישה משחקים בגביע הטוטו, וכן הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, לאחר ששותף בשני משחקים במפעל.
ב-15 במאי 2018 חתם לשנתיים בבית"ר ירושלים. ב-27 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–4 למכבי פתח תקווה. תחילה יועד לשמש מחליף לדודו גורש אולם עד מהרה תפס את מקומו בהרכב. בינואר 2019 הודיעה הקבוצה על צירופו של ארנסטס שטקוס מהפועל חיפה לקראת העונה הבאה, אולם סמוך לאחר הצטרפותו העבירה את שטקוס להפועל באר שבע וניצן נותר שוערה הראשון של בית"ר.
ב-20 ביוני 2022 חתם לשנתיים במכבי נתניה.
ניצן היה שותף לזכייה של מכבי נתניה בגביע הטוטו לעונת 2022/23, במשחק בו ניצחה מכבי נתניה את הפועל באר שבע 5-4 בפנדלים. באותו משחק עמד ניצן בין הקורות ובכך היה שותף לזכייה היסטורית של נתניה בתואר לאחר כ-40 שנים. זהו גביע הטוטו החמישי בקריירה של איתמר.
ב-23 ביוני 2023 חתם לעונה במכבי חיפה, אחרי שעזב את נתניה והצטרף בהעברה חופשית.
נבחרת ישראל
ב-5 ביוני 2021 ערך את הופעת בכורה בנבחרת ישראל הבוגרת במשחק ידידות במונטנגרו, כשפתח בהרכב במשחק שהסתיים בניצחון החוץ 3–1 לישראל, לאחר שהשער היחיד שספג היה בפנדל.
תארים
מכבי חיפה
אלוף האלופים: 2023
שמעון פינקל
שמעון פינקל (1 בדצמבר 1905 – 5 באוקטובר 1999) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי. מגדולי שחקני תיאטרון "הבימה" אשר שימש פעמיים כמנהלו האמנותי. "המלט" העברי הראשון.
ביוגרפיה
פינקל נולד לצבי, סוחר, ולחיה בת אלכסנדר שפירא בגרודנה, אז באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), והחל לשחק שם כנער. לאחר מכן הצטרף לקבוצת שחקני יידיש.
בשנת 1923 למד פינקל בברלין והצטרף לקבוצת שחקנים עבריים שבאה ללימודים על מנת להקים תיאטרון בישראל. עלה לארץ ישראל בשנת 1924 ושיחק בתיאטרון הארץ ישראלי שייסדו בני הקבוצה מברלין. בשנת 1928 הצטרף לתיאטרון "הבימה".
תיאטרון הבימה
שיחק בעשרות מחזות, מודרניים וקלאסיים, רובם בתפקיד הראשי, בהם: "המלט", "המלך ליר", "אותלו", "אדיפוס המלך", "פר גינט", "הנרי הרביעי", "האב", "הדיבוק", "יומנה של אנה פרנק" ועוד.
פינקל עסק גם בבימוי מחזות, כמו "בערבות הנגב" (1949).
בתחילת שנות השישים ולאחר מכן בשנים 1970–1974 שימש כמנהל האמנותי של "הבימה". התיאטרון התמודד אז עם קשיים רבים עקב פירוק הקולקטיב של שחקניו ופינקל שיפר את מעמדו של התיאטרון בעזרת העלאת הפקות מודרניות רבות בנות התקופה. בעת כהונתו כמנהל אמנותי יזם את העלת מחזותיו של המחזאי נסים אלוני.
בשנת 1994 העלה תיאטרון הבימה את ההצגה "קערת העץ" כמחווה לשמעון פינקל, ששיחק בהצגה זו סבא זקן שמשפחתו רוצה להעבירו לבית אבות. מחזה זה הועלה קודם בהצלחה בתיאטרון הספרייה ברמת גן.
בגיל 90 העלה פינקל באולם "הבימרתף" של "הבימה" הצגת יחיד בשם "וידויו של שחקן".
פרסים
בשנת 1946, זכה בפרס יהושע גורדון מטעם הסוכנות היהודית על עיצוב הדמות הראשית במחזהו של שייקספיר "המלך ליר".
בשנת 1956 זכה בפרס רמח"ל לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב על גילומו את "המלך ליר", בבימוי יוליוס גלנר ב"הבימה".
בשנת 1960 זכה בפרס מנחם גנסין על משחקו ב"ניצוץ של משורר" וב"העצים מתים זקופים".
בשנת 1969 זכה בפרס ישראל לתיאטרון.
בשנת תשמ"ה זכה בפרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון על מפעל חייו.
בשנת 1996 זכה בפרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
ספרים
פינקל כתב 11 ספרים על תולדות התיאטרון העברי, על תולדות "הבימה", על שניים מגדולי שחקניה ובעיקר על פועלו שלו :
סרטים
בשנת 1932 שיחק פינקל בסרט העלילתי העברי הראשון "עודד הנודד". בנוסף, שיחק בסרטי הקולנוע: "המתופפת הקטנה", "אלדורדו", "האינסטלטור", "העיט", "מלחמתה של חנה" ועוד.
חיים אישיים
פינקל היה נשוי שלוש פעמים. לו ולרעייתו הראשונה, שחקנית "הבימה" בת עמי אלישיב לבית פוגצ'וב, נולדה הבת מרית. לאחר גירושיו נישא לזמרת האופרה יוספה שוקן, ממנה התאלמן ב-1958. אשתו השלישית הייתה מוניקה לבית שרייבר, ממנה התאלמן ב-1992.
פינקל נפטר ב-1999, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הנצחה
רחובות בערים תל אביב (בשכונת "צהלה") ובאר שבע נקראו על שמו.
פרס על שמו של פינקל מחולק מדי שנה לשחקניות ושחקנים מצטיינים בתיאטרון הלאומי.
חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו
במשפט העברי, חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו היא חזקה הלכתית, מסוגת החזקות שאין אדם פועל בניגוד לטבעו או תכונותיו.
חזקה זו אומרת כי אנו מניחים שאדם לא יעז לשקר, ולטעון שאינו חייב כסף, בפני האדם שלו הוא חייב את הכסף. לכן אם יהיה דין ובו צד א' יטען שהשני חייב לו כסף וצד ב' יכחיש, נניח שאכן הצדק עם צד ב' והוא לא חייב כסף, שכן אם הוא היה משקר הוא היה 'מעיז פניו בפני בעל חובו' בניגוד לכלל הנקבע בחזקה.
במודה במקצת
מהתורה, אדם המודה במקצת חייב להשבע לבעל דינו כי הוא אינו חייב לו כסף, לעומת אדם הכופר בכל התביעה, שאינו חייב להשבע. את ההסבר לכך הסביר רבה: אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו לכפור הכול, ולכן כאשר אדם מודה במקצת, אנו חוששים אולי הסיבה לכך שהוא מודה במקצת הוא מכיוון שהוא חושש להעז בפניו בפני בעל חובו ולכפור הכול כאשר חבירו שעשה לו טובה מכיר בשקרו, ולכן הוא כופר חלקית. ייתכן גם, שהסיבה לכפירה אינה מכיוון שהוא גנב, שהרי מהתורה אדם החשוד להשבע לשקר חשוד גם לגזול, אלא ייתכן שאין לו כסף, והוא רוצה להשתמט מבעל חובו זמנית עד שיהיה לו כסף, ולכן הוא כופר בחלק מהכסף, ולכן הטילה עליו התורה שבועה, כדי שיודה.
למעשה, חזקה זו משמשת כתשובה לסברת מיגו, האומרת כי במקרה של אדם הטוען לזכותו, בלא להביא כל הוכחה לנכונות הטענה, אלא שהוא היה יכול לטעון, במידה שווה או פחותה של סיכון ולפחות באותה מידה של רווח, טענה אחרת טובה ממנה.- עובדה זו כשלעצמה מעניקה תוקף לטענתו העכשווית, "מתוך" שהיה יכול לטעון טענה אחרת. אלא שמיגו כזה, בו האדם בוש לטעון את טענתו האחרת נחשב כ"מיגו דהעזה", מיגו מטענה אחרת שהוא אינו מעיז פניו לטעון אותה, ולכן אין למיגו כוח, שהרי אין להחשיב שהיה בכוחו לטעון טענה אחרת, אם קיימת הגבלה המונעת ממנו לטעון את הטענה האחרת.
כופר הכל
האמורא רב נחמן, שהתפרסם כדיין מומחה, קבע שגם כאשר הנתבע כופר לחלוטין בתביעה ואין כל ראיה לתובע - עליו להישבע שבועת היסת. התלמוד מסביר את הטעם לתקנתו: "חזקה אין אדם תובע אלא אם כן יש לו עליו", כלומר, דרכו של עולם שלתביעה יש יסוד כלשהו, ולכן ראוי שהנתבע ישבע על טענתו. מנגד, קיימת אכן החזקה האומרת כי אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו, ולפיה יש להניח שהנתבע דובר אמת ואינו מעיז להכחיש לגמרי תביעה צודקת. אך התלמוד מסביר, שייתכן שהנתבע אכן מתכוון לשלם את חובו כשיתאפשר לו הדבר, ובינתיים הוא משתמט על ידי הכחשתו עד שישיג את הסכום הדרוש, והשבועה תעודד אותו להודות בחובו ולשלם מיד.
התורה פטרה את מי שכופר הכל משבועה, מפני שאינו מעיז פניו לכפור הכל, ורק אם הודה במקצת - יש להניח שאולי כוונתו רק להשתמט זמנית מתשלום החוב. אולם בימי רב נחמן, מסבירים הראשונים, "רבו עזי פנים", והחלו לכפור בבעלי חובותיהם לגמרי, ולכן תיקן רב נחמן את השבועה.
סברת החזקה
בראשונים מובאים מספר סיבות לחזקה זו, בה אין אדם מעיז בפניו בפני בעל חובו, לכפור בפניו את הכסף שהלווהו.
סטפן קרפינסקי
סטפן קרפינסקי (באנגלית: Stefan Karpinski) (נולד ב-1979) הוא מדען מחשב אמריקאי שנודע בתור אחד ממייסדי שפת התכנות ג'וליה. קרפינסקי הוא בוגר של אוניברסיטת הרווארד ומשמש סמנכ"ל קוד פתוח בחברת JuliaHub (לשעבר Julia Computing) אותה הקים עם מייסדי ג'וליה האחרים: ג'ף בזאנסון, אלן אדלמן, ויראל ב. שאה, קינו פישר ודיפאק וינצ'הי . במקביל הוא משמש מהנדס מחקר באוניברסיטת ניו יורק. בנוסף לאנגלית, קרפינסקי גם דובר שוודית, ובקיא בגרמנית ובלטינית, ישנו פטנט רשום על שמו מן התקופה בה עבד בחברת "סיטריקס אונליין", והוא בעל מספר ארדוש 5.
קרפינסקי קיבל תואר בוגר במתמטיקה בשנת 2000, והדוקטורט עליו הוא עובד במדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה כוללת מחקר על מידול תעבורה ברשת תקשורת מקומית. הוא אחד מארבעת הכותבים העיקריים של מאמרי ליבה אקדמיים על ג'וליה, ומרצה בקביעות על ג'וליה באירועי תעשייה העוסקים במחשוב מדעי, בשפות תכנות ובמדעי המידע.
פרסים
בשנת 2019 זכה קרפינסקי בפרס ג' ה' וילקינסון לתכנות נומרי ביחד עם ג'ף בזאנסון וויראל ב. שאה על העבודה שעשו על שפת התכנות ג'וליה.
טאמיל נאדו
טַאמִיל נַאדוּ (בטמילית: தமிழ் நாடு; "ארץ הטמילים") היא מדינה בדרום הודו. עד 1968 נקראה "מאדראס" וכללה חלקים משטחי שכנותיה, שפוצלו למדינות נפרדות. טאמיל נאדו גובלת בקרלה, בקרנאטקה ובאנדרה פרדש, ומקיפה את פודוצ'רי.
היסטוריה
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על התיישבות עתיקה מאוד באזור טאמיל נאדו. בדרום המחוז נמצאו עדויות מהתקופה הנאוליתית. לאורך ההיסטוריה השלטון המקומי קיים קשרי סחר נרחבים עם רומא העתיקה, יוון, מצרים העתיקה, סרי לנקה, הפיניקים, חצי האי ערב, מסופוטמיה ואיראן. מבין הסחורות הנפוצות, ניתן למנות תבלינים, שנהב, פנינים, חרוזים ואבני חן. בתקופת המאה ה-4 ועד למאה ה-10 התפתחה באזור תנועת הבהקטי.
העימותים מול האימפריה המוסלמית הובילו להקמתה ולצמיחתה של אימפריית ויג'איאנגר, אשר כבשה את אזור טאמיל נאדו בשנת 1370 ושלטה בו עד שנת 1565. האירופאים החלו לקיים פעילות מסחרית בטאמיל נאדו במהלך המאה ה-17 בחופים המזרחיים. בשנת 1609 הוקם יישוב הולנדי. בשנת 1639 הוקמה בצ'נאי חברת הודו המזרחית הבריטית. בשנת 1693 הקימה צרפת מספר תחנות סחר בפודוצ'רי. בתקופה זו התנהלו באזור מספר קרבות במסגרת מלחמת שבע השנים.
הבריטים ביססו את שלטונם על כל טאמיל נאדו במהלך המאה ה-19. ביולי 1806 חל מרד של המקומיים בשלטון הבריטי. אמנם המרד היה קצר, אך כתוצאה ממנו נפגעו כ-200 חיילים בריטיים. ממחצית המאה והלאה השלטון הבריטי החיל אוטונומיה באזור.
עם הקמתה של הודו בשנת 1947 הפכה טאמיל נאדו לחלק ממדינות הודו, עם שינויים קלים.
טופוגרפיה ואקלים
גשמי המונסון הצפון-מזרחי שוטפים את טאמיל נאדו בין החודשים אוקטובר-דצמבר. לאחר מכן ישנו מעבר לעונת יובש.
האקלים במדינה נע בין תת-טרופי לחצי יבש.
למדינה ישנן שלוש תקופות של ירידת גשמים:
כלכלה
שיעורי העיור והתיעוש בטאמיל נאדו הם מהגבוהים בהודו. במדינה פועלים כשישה בנקים במרכזיים: שניים ציבוריים וארבעה פרטיים.
טאמיל נאדו נחשבת לאחת המדינות המובילות בהודו בכל הקשור לייצור חקלאי. בשנת 2008 הייתה המדינה לחמישית בהודו בייצוא האורז. היא מייצרת כ-10% מהפרות ו-6% מהירקות בהודו. המדינה היא הראשונה בהודו בייצור של בננות, כורכום ופרחים, השנייה בייצור מנגו, שמן דקלים, גומי טבעי, וקוקוס. בנוסף על כך, טאמיל נאדו היא השלישית בייצור קקאו, תה וסוכר. תפוקת קנה הסוכר של טאמיל נאדו לדונם היא הגבוהה ביותר בהודו.
בנוסף על כך, ישנן חברות אלקטרוניקה רבות (נוקיה, מוטורולה, סוני מובייל, פוקסקון, סמסונג, סיסקו מערכות, לנובו, דל וטקסס אינסטרומנטס) אשר גם הן הקימו מפעלים בטאמיל נאדו.
תחבורה
בטאמיל נאדו ישנה מערכת תחבורה המקשרת את כל המדינה. ישנם כ-29 כבישים ארציים, באורך של כ-5,006.14 ק"מ. אורך הכבישים הכולל הוא כ-167,000 ק"מ. במדינה ישנו אחוז גבוה יחסית של תאונות דרכים. במדינה פועלות כ-532 תחנות רכבת, ארבעה נמלי תעופה בינלאומיים ושלושה נמלים מרכזיים.
דמוגרפיה
נכון למפקד האוכלוסין משנת 2011, גרים במדינה כ-72,138,958 תושבים, מה שהופך אותה למדינה השביעית המאוכלסת ביותר בהודו. 48.4% מאוכלוסיית המדינה גרים באזורים עירוניים, האחוז השני הגבוה ביותר בין המדינות הגדולות בהודו. שיעור הפריון במדינה הוא הנמוך ביותר בהודו. בשנים 2005–2006 היו 1.7 ילדים לאישה, נמוך מהנדרש לקיימות האוכלוסייה. מבחינה מגדרית, 50.08% מהאוכלוסייה הם גברים, לעומת 49.92% נשים. שיעור האוריינות עומד על כ-80.33%. תוחלת החיים עומדת על כ-65.2 שנים בקרב גברים, ו-67.6 שנים בקרב נשים.
דת
ההינדואיזם היא הדת הדומיננטית במדינה, וישנם זרמים הינדואים רבים שפועלים במדינה. האוכלוסייה הנוצרית נמצאת בעיקר בדרומה של טאמיל נאדו. 97.5% מהמוסלמים הם סונים והשאר שיעים.
ערים עיקריות
צ'נאי, אשר הייתה ידועה עד 1996 בשם מדרס, היא בירת המדינה והעיר הרביעית בגודלה בהודו. עיר זו היא בירת תעשיית הרכב של הודו וידועה גם בחוף מרינה, מהארוכים בעולם. ערים גדולות אחרות בטמיל נאדו הן: מאדוראי, קוימבטור, טירוצ'יראפאלי, סאלם וטירונלבלי.
עיר ידועה היא העיר הבינלאומית אורוויל, שישה קילומטרים צפונית לפודוצ'רי. אורוויל נהגתה על ידי ההודי שרי אורובינדו, הנחשב בעיני תלמידיו למורה רוחני והוקמה על ידי "האם" מירה אלפסה, יהודייה צרפתייה שהייתה בת זוגו הרוחנית של אורובינדו וממשיכת דרכו. לילה אחד חלמה חלום שאמר לה לבנות עיר שחזונה הוא אחדות. במרכז העיר שהוקמה ב-1968 נמצא ה"מטרימנדיר" (המקדש של האם), מבנה המיועד להתבוננות ומדיטציה. המבנה מעוצב ככדור זהב ענק המוקף בגנים. בתוך כדור הזהב ישנו אולם בגובה של כ-30 מטר שקירותיו לבנים. באמצע האולם ממוקם כדור הקריסטל המלאכותי הגדול ביותר בעולם, דרכו עוברת קרן שמש אחת שמאירה את כל החלל.
פוליטיקה וממשל
נגיד המדינה הוא ראש המדינה באופן רשמי, בעוד שראש הממשלה הוא ראש המדינה בפועל. עד שנת 1986 היה הפרלמנט דו-ביתי, עד אשר הוחלף לבית מחוקקים חד-ביתי, כמו רוב המדינות בהודו. אורך כהונת הממשלה הוא חמש שנים. בפרלמנט חברים כ-234 נציגים.
עד לעצמאות הודו, הייתה המפלגה הדומיננטית הקונגרס הלאומי ההודי. מאז התחזקו מאוד המפלגות המקומיות.
מחוזות
נכון ל-2021 יש במדינה 38 מחוזות.
שפה
במדינה מדוברת השפה הטמילית, שהיא שפתו העתיקה של העם הטמילי. במאה ה-20 היו מהומות במדינה, על רקע ניסיונה של הממשלה המרכזית לאפשר לשפת ההינדי להיות השפה השניה במדינה. כיום טאמיל נאדו היא אחת המדינות היחידות בהודו בה נאסר בחוק ללמד או לפרסם בשירות הציבורי בשפת ההינדי.
יחסי לוקסמבורג–סין
יחסי לוקסמבורג–סין הם היחסים הבילטרליים בין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג לבין הרפובליקה העממית של סין.
היחסים הדיפלומטים בין שתי המדינות כוננו באופן רשמי ב-16 בנובמבר 1972.
היסטוריה
ב-1989, לוקסמבורג החליטה להטיל סנקציות על סין בעקבות החלטת האיחוד האירופי, דבר אשר גרם לפגיעה ביחסים בין שתי המדינות. אך, בשנת 1991, החלו היחסים בין לוקסמבורג לסין להשתפר בהדרגה.
יחסי מסחר
בשנת 2002, הסחר בין שתי המדינות עמד על כ-101 מיליון דולר.
לוקסמבורג מייצאת חומרי פלדה, מוצרים מכניים ומוצרי חשמל לסין. מאידך, סין מייצאת ללוקסמבורג טקסטיל, בגדים, מוצרי פלסטיק וצעצועים.
יחסי הסחר בין לוקסמבורג לסין מתמקדים גם בצמצום חסמי הסחר על השקעות בין שתי המדינות.
יחסים דיפלומטים
לוקסמבורג מחזיקה בשגרירות בבייג'ינג וקונסוליה בשאנגחאי. מאידך, סין מחזיקה בשגרירות בלוקסמבורג העיר.
מורדי הגטאות (אוניית מעפילים)
מורדי הגטאות הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של ההגנה. נקראה על שם המורדים בגטאות כנגד כוחות גרמניה הנאצית בתקופת השואה.
תולדותיה
מורדי הגטאות הייתה אונייה מעץ, בעלת שלושה תרנים מטיפוס סקונר (Schooner).
רכישה והכנה
אנשי המוסד לעלייה ב' רכשו אותה באיטליה. צוות ההכנה כלל בעלי מלאכה מקומיים ומלווי האונייה. נבנתה בה קונסטרוקציית ברזל עם דרגשי לינה ל-1,350 נפש. צוידה ב-45 טון מים להפלגה. רב החובל היה טורקי והצוות כלל חמישה מלחים ושני מכונאים. מפקד האונייה היה אליעזר ערמון איש הפלי"ם, ולצדו שאול אורן (אהרונוב), חיים קופרמן ומלווים נוספים, והגדעוני היה שלום בורשטיין.
המעפילים
1,457 המעפילים נאספו מרחבי אירופה: פולין, צ'כוסלובקיה, רומניה, הונגריה וגרמניה. הם היו ניצולי מחנות וחברי תנועות נוער. מהם 518 נשים, 37 ילדים, השאר בגילאי 24–45. הם נאספו בנקודות ריכוז שארגן המוסד באיטליה ובסמוך לאזור ההעמסה. חלקם הוסעו מפולין לצ'כיה, אוסטריה ואיטליה במשאיות של הצבא הבריטי מכוסות ברזנטים, שהובאו על ידי חיילים יהודים מיחידת תובלה של הצבא הבריטי. העלאתם לסיפון האונייה נערכה במטפונטו בדרום איטליה, ונעשתה בחשאי בלילה, ללא התערבות השלטונות. האונייה עגנה בסמוך למזח. במשך שלוש שעות בלילה הועלו המעפילים באמצעות שמונה סירות גומי בצורה מסודרת. כל סירה השיטה כ-30 נפש. לאחר עלייתם לאונייה, יודעו המעפילים כי האונייה חולקה לאזורים: אזור לינה על דרגשים במחסן, אזור המזון. הייתה קבוצת סדרנים וקבוצת עובדי מחסן, מטבח וסניטציה. מנהיגי המעפילים נשמעו להוראות מפקדי האונייה אנשי הפלי"ם וסייעו בידם לנהל את שגרת החיים באונייה.
ההפלגה
ב-13 במאי 1947 יצאה ממטפונטו באיטליה והפליגה לכיוון האיים היווניים. ב-15 במאי התחוללה סערה קשה, והאוניה מצאה מסתור מאחורי האי קפלוניה למשך 34 שעות.
ב-18 במאי לפנות בוקר, במרחק 20 מיל לפני קמיליה, נפגשה הספינה עם כלי שיט קטן שאליו הועברו המלחים הזרים, פרט לרב החובל, וכן עודף המזון שנשאר. ב-22 במאי לפנות בוקר הגיעה לדמיאט. במרחק שבעה מייל מהחוף שונה הנתיב לשיט לכיוון החוף המצרי לאזור הדלתא של הנילוס. באותו יום, הייתה אמורה לפגוש את האונייה "יהודה הלוי, ולקבל ממנה 450 מעפילים. אולם התוכנית התבטלה, כי "יהודה הלוי" עגנה אז בפלרמו בשל מחסור בפחם ומחלת ילד. השלטונות מסרו על המצאה לבולשת הבריטית, ומאז הייתה במעקב. ב-22 במאי הייתה מול דומיאטה (Damietta), ומשם חוף אל עריש ועזה.
מפקדי האונייה נצטוו להודיע למפקדת ההגנה בארץ ברגע שהאונייה תתגלה, ולנהל קשר מתמיד בעת העימות עם הכוחות הבריטים. תודרכו שמרגע שבו מתגלים יש לקיים קשר מתמיד עם הארץ. כמו כן, הוחלט כי יש להתנגד להשתלטות רק מחוץ למים הטריטוריאליים. בטרם ההפלגה קיבלו המעפילים הדרכה בהתגוננות במקלות ובקרב פנים אל פנים. באוניה התארגנו בשלושה מעגלי הגנה, ולכל מעגל נקבע מלווה מהפלי"ם, ששימש מפקד, והיו לו סגן וקבוצה מובחרת של 15 לוחמים.
ב-23 במאי מול רפיח הופיע מטוס בריטי. בשעה 11:00 באותו בוקר הופיעה משחתת בריטית. הנתיב שונה לכיוון חוף תל אביב. בשעה 13:00 הופיעה משחתת שנייה, ואנשיה דרשו ש"מורדי הגטאות" תפליג לחיפה, אך נענתה בסירוב. אחת המשחתות נקראה "מאוריציוס". בשעה 14:45 נגחו שתי משחתות את הספינה משני צדיה, התיזו מים וירו רימוני גז. הכוחות הבריטים עלו על הסיפון, והמלווים השביתו את המנוע. בין החיילים לבין המעפילים התנהל קרב פנים אל פנים שארך שלוש שעות. המעפילים השליכו עליהם קופסאות, בקבוקים ושיירי מזון. במשך כל זמן העימות התקיימה תקשורת עם מפקדת ההגנה בארץ ישראל. כאשר הושלמה ההשתלטות הבריטית, הושמדו מכשירי הקשר.
משפחת סימפסון - הסרט
משפחת סימפסון - הסרט (באנגלית: The Simpsons Movie) הוא סרט שמבוסס על סדרת הטלוויזיה המצוירת האמריקנית משפחת סימפסון. הסרט יצא בשנת ב-25 ביולי 2007 בבריטניה, ב-26 ביולי באירופה, אוסטרליה ויפן וב-27 ביולי בארצות הברית, קנדה ומקסיקו. הסרט נוצר על ידי מאט גריינינג, ג'יימס ל. ברוקס, אל ג'יין, מייק סקולי וריצ'רד סקאיי ונכתב על ידי אחד עשר כותבים. הסרט זכה להצלחה קופתית גרף בהכנסות יותר מ-527 מיליון דולר ונחשב לסרט מצליח. הביקורות שיבחו את הסרט שאף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר, אבל הפסיד לרטטוי. הסרט הצליח להיות לסרט האנימציה המסורתי שלא שייך לחברת דיסני הרווחי ביותר, תואר בו החזיק למשך תשע שנים סרט האנימצה של חברת דרימוורקס "נסיך מצרים" שיצא בסוף שנת 1998.
מורדי הגטאות (אוניית מעפילים)
גרירה, גירוש וחילוץ המלווים
מפקדי האונייה ומלוויה אנשי הפלי"ם, הונחו להסתתר במחבוא (סליק) שהוכן באונייה, לבושים בבגדי עבודה כפועלים, ולהצטייד במסכות גז ובמזון ליומיים. לאחר הורדת המעפילים, או יום למחרת, עלו פועלי ניקיון יהודים עובדי נמל חיפה לאונייה, וחילצו אותם. אחד המלווים, דני, המשיך עם המעפילים לקפריסין.
משפחת סימפסון - הסרט
עלילה
בארט מגלה עד כמה השכן פלנדרס הוא נחמד וחביב למרות הכל, ונותן לילדיו אהבה שהומר מעולם לא נתן לו, מה שמוביל אותו לרצות שפלאנדרס יהיה אביו במקום הומר.