cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נוויל ברודי
ביוגרפיה
כטיפוגרף עיצב ברודי 24 משפחות גופנים. בין הגופנים הידועים שעיצב: "ארקדיה" (Arcadia), "אינדסטריה" (Industria), "בלר" (FF Blur), "גותיק" (FF Gothic), "דירטי" (FF Dirty), "דום" (FF Dome), "הארלם" (FF Harlem), "טוקיו" (FF Tokyo) ו"פופ" (FF Pop).
הפרקליטים
הפרקליטים (באנגלית: The Practice) היא סדרת דרמה אמריקאית העוסקת בחייהם המקצועיים והפרטיים של עורכי דין בעיר בוסטון שבמסצ'וסטס, ארצות הברית. הסדרה שודרה בין השנים 1997–2004 ונוצרה על ידי התסריטאי והמפיק דייוויד אי קלי. לסדרה 122 מועמדויות לפרסים שונים, מתוכן 40 זכיות, בין היתר בפרס אמי ובגלובוס הזהב. בישראל הסדרה שודרה במסגרת שידורי הזכיינית "טלעד" בערוץ 2, החל מ-1998.
עלילה
העלילה בתוכנית היא סדרתית ומפולגת כאחת. מצד אחד, ישנו קשר בין פרק לפרק, כגון תכנים רומנטיים בין הדמויות וכן קידומם או שינוי מקום עבודתם, אך מאידך רוב הפרקים עוסקים במשפטים פליליים ואזרחיים שאין קשר ישיר בין האחד למשנהו. לרוב, עסקה הסדרה בקונפליקטים קיימים או במשפטי עבר שהתרחשו במציאות.
מועמדויות וזכיות
הסדרה הייתה מועמדת ל-122 פרסים וזכתה ב-40 מתוכם. הסדרה אוחזת בשיא פרסי האמי להופעות אורח - תשעה פרסים.
רשימת הפרסים להם הייתה מועמדת הסדרה
יצוין כי ברשימה מתוארים 72 מועמדויות בלבד ולא 122, זאת מאחר שמדובר במועמדויות באופן כולל ולא בכל שנה שבה הייתה התוכנית מועמדת לפרס.
איילט צידון
איילט צידון (בטורקית עות'מאנית : ایالت صیدا, קרוי גם : פאשאלוק צידון) הייתה איילט באימפריה העות'מאנית בין השנים 1660–1864.
במאה ה-19 הורחב איילט צידון מהגבול עם מצרים עד נפת כסואן ("Keserwan District" ), כולל חלקים מפלסטינה ולבנון.
בשנת 1660 עיר הבירה של "איילט צידון" הייתה צפת. בין השנים 1660–1775 עיר הבירה הייתה צידון. בין השנים 1841–1775 עיר הבירה הייתה עכו. בין השנים 1841–1864 עיר הבירה הייתה ביירות.
היסטוריה
שליטים עות'מאנים שקלו ליצור את האיילט כבר בשנת 1585. המחוזות ביירות-צידון וצפת (שהקיפו חלק ניכר מהגליל) אוחדו תחת שלטונו של האמיר פח'ר א-דין השני. האיילט נוצרה במהלך גלותו של פחר-אל-דין בין השנים 1515–1614, והורחבה בשנת 1660. איילט צידון המשיכה להיות כפופה במובנים מסוימים, הן בעניינים פיסקאליים והן פוליטיים, לפרובינציית דמשק. ממנו נוצרה.
למרות הסכסוכים בשנות ה-60 של המאה ה-19, משפחת מאן מילאה את התפקיד המוביל בניהול העניינים הפנימיים של איילט צידון עד סוף המאה ה-17, אולי מכיוון שלא ניתן היה לנהל את המחוז - לא בסנג'אק של צידון-ביירות - בלעדיהן.
בשנת 1775, כשאחמד אל-ג'זאר קיבל את איילט צידון, הוא העביר את הבירה לעכו. בשנת 1799, עכו התנגדה למצור שבראשו עמד נפוליאון בונפרטה.
כחלק ממלחמת מצרים-עות'מאנית בין השנים 1831–1833, אבראהים פאשא ממצרים כבש את עכו לאחר מצור קשה ב-27 במאי 1832. הכיבוש המצרי חיזק את היריבות בין דרוזים למרונים, שכן אבראהים פאשה העדיף בגלוי את הנוצרים בממשלו. בשנת 1840, מושל צידון העביר את בית מגוריו לביירות, מה שהפך אותה למעשה לבירה החדשה של איילט צידון. לאחר השיבה לשלטון העות'מאני בשנת 1841, הדרוזים ניתקו את בשיר השלישי אל-שיהאב, שהסולטאן העניק לו את התואר אמיר.
בשנת 1842 הציגה הממשלה העות'מאנית את קאימקאם, לפיה הר הלבנון תנוהל על ידי ממונה מרוני והאזורים הדרומיים יותר בקיסראואן ("Keserwan District" ) ו-נפת שוף ינוהלו על ידי דרוזים. שניהם יישארו תחת שלטונו העקיף של מושל צידון. הפרדה זו של לבנון התגלתה כטעות. המתיחות בין הכתות הדתיות גברה, ובשנת 1860 הן הסלימו לאלימות עדתית. בסכסוך שנערך בלבנון בשנת 1860, נהרגו אלפי נוצרים בטבח שהגיעו לשיאם עם מהומות דמשק ביולי 1860.
בעקבות הזעקה הבינלאומית שנגרמה על ידי הטבח, הצרפתים הנחיתו כוחות בצבא בביירות והעות'מאנים הקימו את המוטראריפארט של הר לבנון ("Mount Lebanon Mutasarrifate"), מחוז מרוני-גדול יותר שיישלט על ידי הנוצרים הלא-לבנונים. ההסדר החדש סיים את המהומה, והאזור שגשג בעשורים האחרונים של האימפריה העות'מאנית.
כלכלה בלבנט
בחלק הדרומי של הלבנט, בתקופה העות'מאנית, מספר נמלים קטנים : ביירות, צידון, עכו, חיפה, שהיו שייכים ל"איילת צידון", ואילו יפו הייתה שייכת לאיילט דמשק ("Damascus Eyalet" ).
מסוף המאה ה-17 חוו נמלים אלה צמיחה כלכלית חזקה הקשורה לסחר בינלאומי במאזני הלבנט ושימשו כממסרים הן לעיר הבית שלהם והן לערי פנים כמו דמשק וירושלים. לצרפתים ובמיוחד למארסייליה, במאה ה-18 היה מונופול על סחר חוץ.
הצרפתים מכרו בעיקר בד המייצג שני שלישים מהיבוא מהלבנט בשנים 1760–1770, מחציתם סביב שנת 1780. שאר המוצרים של המטרופולין מייצגים 3 עד 16% מהמכירות בהתאם לשנה, אלה של הודו המערבית הצרפתית : (אינדיגו, סוכר, קפה שהתחרה עם זה של תימן. בין ההפקות הצרפתיות, החשובות ביותר היו נייר ותרבושים. הודו סיפקה "Carminic acid", צבע אדום פופולרי מאוד, וצפון אירופה, חלקי מתכת (ברזל, פלדה, פח, עופרת).
בתמורה, הלבנט ייצא בעיקר כותנה גולמית ומשי גולמי, בדים ופריטים אחרים, כגון אגוזים.
המסחר בוצע ב-מטבעות עות'מאניים. היקף סחר החוץ היה נתון בשינויים חזקים, בין 900,000 ל-4 מיליון לירה טורקית, תלוי בשנה, הקשורה למלחמת שבע השנים וולאחריה למלחמת העצמאות של ארצות הברית, אך גם לסכסוכים המקומיים שהשפיעו על סוריה העות'מאנית.
מדרום, הלבנט שמר גם על תנועה פעילה מאוד עם הנמלים העות'מאניים הגדולים, בעיקר קונסטנטינופול, סלוניקי ו-כיוס, כמו גם אלכסנדריה ו-דמיאט במצרים. בנוסף לסחורות, נמלי הלבנט ראו עולי רגל מוסלמים ממכה או עולי רגל נוצרים מארץ הקודש העוברים לידם. הלבנט ייצא בעיקר משי ובדים, ובתקופה מאוחרת יותר חיטה, טבק וסבון.
חטיבות מנהליות במאות ה-19-17
איילט צידון כלל שבעה סנג'קים (מחוזות) בראשית המאה ה-19 : עכו סנג'אק, ביירות סנג'אק, צידון סנג'אק, טיירה סנג'אק, שכם סנג'אק, נצרת סנג'אק וטבריה סנג'אק.
מלון מצודת דוד
היסטוריה
המלון ממוקם בסמיכות למלון ממילא ששייך אף הוא לקבוצת אלרוב, ושני המלונות מפעילים מערכת הזמנות ומכירות משותפת.
בשנים 2010, 2011, 2014 דורג המלון בין עשרת "המלונות הטובים ביותר במזרח התיכון" של קונדה נאסט טראבלר.
מוהמדו אידריסו
מוהמדו אידריסו (בצרפתית: Mohammadou Idrissou; נולד ב-8 במרץ 1980) הוא כדורגלן קמרוני שמשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קופשטיין מהליגה השלישית באוסטריה.
קריירה
אידריסו החל את הקריירה שלו בקמרון, ולאחר ששיחק במספר מועדונים מקומיים עבר בשנת 2000 לשחק בגרמניה בכמה מועדונים מהבונדסליגה השנייה ומהליגה השלישית. ביום האחרון של חלון ההעברות בקיץ 2011 חתם אידריסו באיינטרכט פרנקפורט ובעונה זו העפילה הקבוצה לבונדסליגה, אך אידריסו המשיך בליגה השנייה כשחתם בפ.צ. קייזרסלאוטרן.
ב-21 במאי 2014 הגיע אידריסו לישראל וחתם לעונה אחת במכבי חיפה. בגביע הטוטו כבש אידריסו צמד שערים בניצחון 3–5 על בני סכנין, אך בליגה לא הצליח לכבוש בחמישה משחקים בהם שותף, וב-13 בנובמבר שוחרר מהקבוצה עקב בעיות משמעת.
ב-17 בינואר 2015 חתם אידריסו בשקנדייה מליגת העל המקדונית, במדיה ערך חמש הופעות עד תום העונה. באוגוסט 2015 חתם בקבוצת אורדינגן 05 מהליגה החמישית בגרמניה.
אידריסו משחק בנבחרת קמרון החל משנת 2003, והיה בסגל הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2004 ובמונדיאל 2010.
מרי וליסו
מָרִי וַלִּיסוֹ (באסטונית: Mari Vallisoo; 12 בנובמבר 1950 - 4 באוגוסט 2013) הייתה משוררת אסטונית.
חייה
מרי וליסו נולדה במשפחה כפרית במזרח מחוז ייגבה באסטוניה. בשנת 1973 סיימה לימודי תכנות במכללה הטכנית של טאלין ועבדה במכון למדעי המחשב בטרטו. עם היבחרה לאגודת הסופרים האסטונים ב-1983, נטשה את עיסוקה בתכנות והתמסרה לכתיבה. וליסו חיה בצניעות, לא השתתפה באירועים פומביים ונמנעה מראיונות בתקשורת. מרי וליסו נפטרה בטרטו כתוצאה מתאונת דרכים, כאשר מכונית פגעה בה במעבר חציה.
יצירתה
וליסו פרסמה שמונה ספרי שירה ואוסף אחד:
וליסו זכתה ב-4 פרסים על יצירתה:
שירתה משלבת בין מסורת וחדשנות – תערובת של היסטוריה ומיתוס, אמת ובדיה, קדושה וחול. בשיריה היא משתמשת ביסודות הלקוחים מהשירה העממית של אסטוניה. השירים כוללים לא פעם תעלומה מבודחת ומציאות חידתית, שבדרך כלל לא מציעות פתרונות, אך מאפשרות לקורא לקבל תמונה של עולם שלם מבעד לשברים ורסיסים. לפי תפיסתה של וליסו, היא יועדה לתפקיד זה, ומתמסרת לו רוב יומה. לפיכך היא עסוקה בשיריה בהכנת אוכל, בכביסה, בניקיון ובטיפול בחיות - מיתוסים ישנים עוזרים לה לטפח את ביתה הרוחני בתקופה שהיא תופסת כנדודים פוסט-מודרניים, אובדן דרך וניכור.
אחדים משירי מָרִי וַלִּיסוֹ תורגמו לעברית וראו אור בכתב-העת שְׁבוֹ.
דגל צלב בורגונדיה
מקורותיו של הצלב
הצלב הופיע על אדמת ספרד בשנת 1503 לערך כאשר נישא בידי משמר ראשו של פיליפה הראשון דוכס בורגונדיה בבואו לספרד כבעלה של חואנה מקסטיליה לציון בית האצולה של אמו מארי מבורגונדיה. מקורותיו של הצלב נמצאים בתחילת המאה ה-15 עת דוכס בורגונדיה, טוען לכתר צרפת, תמך באנגליה בעת מלחמת מאה השנים.
מתקופתו של המלך קרלוס הראשון הופיע הצלב על רקעים בצבעים שונים אך התיאור הרשמי היה שדה לבן. תחת שלטונו של פיליפה החמישי ועד לבחירתו של הדגל האדום-צהוב-אדום בשנת 1785 בידי המלך קרלוס השלישי, שימש דגל הצלב כדגלון חרטום לצד דגל לבן המוטען בשלט האצולה של ספרד. בשנת 1785 החליט קרלוס השלישי לשנות את צבעי הדגלים עקב הדמיון הרב בינו לבין צלב פטריק הקדוש והבלבול שנוצר מכך בציי המלחמה.
במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית ביבשת אמריקה שימש הדגל כדגל מלכות המשנה של ספרד החדשה או "דגל עבר הים" (ספרדית: "Bandera de Ultramar") וכיום הוא נחשב כדגל היסטורי ברבות מהמדינות אשר היוו חלק ממלכויות המשנה.
קישורים חיצוניים
Andreaskreuz
קיף (סדרת טלוויזיה, 2023)
קיף (באנגלית: Kiff) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית-אפריקאית מונפשת, מסוגת קומית מוזיקלית, שנוצרה על ידי לוסי הייבנס וניק סמאל. הסדרה הופקה על ידי Disney Television Animation בשיתוף עם Titmouse, Inc. פרק הבכורה של הסדרה שודר לראשונה ב-10 במרץ 2023 בערוץ דיסני. ביוני 2023 הסדרה חודשה לעונה שנייה.
תקציר העלילה
הסדרה מתרחשת בטייבל טאון, אי הררי עירוני המגורים יחדיו יצורים ובעלי חיים קסומים. הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיה של קיף, סנאית אופטימית צעירה שכוונותיה הטובות ביותר מובילות לרוב לכאוס מוחלט, וחברתה הטובה ביותר, בארי, ארנב מתוק ורגוע. כשהם כובשים את העיר בסערה עם ההרפתקאות האינסופיות שלהם והם עושים מלא פאן.
הפקת והפצת הסדרה
בשנת 2017, היוצרים ניק סמאל ולוסי הייבנס הכירו זה את זה לראשונה כשהיו אנימטורים עבור Triggerfish Animation Studios, שכן הצמד טען שהם 'דיברו באותה שפה קומית'. בדצמבר 2017, החלה תפיסה לסדרה תחת שם העבודה דונק. במאי 2018, הסדרה נבחרה על ידי דיסני לאחר הפיצ'ר הראשוני שלה. ב-17 ביוני 2021, במהלך פסטיבל סרטי האנימציה הבינלאומי של אנסי, הוכרז שלוסי הייבנס וניק סמאל מפתחים סדרת אנימציה בשם קיף. לדברי הצמד, הסדרה שואבת השראה מחוויותיהם כשהם גדלו בקייפטאון, בעוד שמיים תיאר אותה כסדרה "על ילדה שגרה עם הוריה והולכת לבית הספר" שהקומדיה שלה מתמקדת בעולם ובדמויות המופיעות בו. סגנית נשיא בכירה לאנימציה של ערוץ דיסני, מרדית' רוברטס, אמרה, "לוסי וניק הם צוות יצירתי מבריק שהפיק סדרה רעננה ומצחיקה עם ויזואליה תוססת שעוזרת להחיות את הידידות בין סנאי ושפנף בצורה ייחודית". הסדרה מופקת על ידי Disney Television Animation ו-Titmouse, Inc. כאשר קנט אוסבורן משמש כמפיק שותף ועורך סיפורים, וויני צ'אפי מפיקה. הוא מורכב מפרקים בני 22 דקות, המורכבים משני קטעים בני 11 דקות. אדוארד מג'יה, בכיר בדיסני, מפקח על הסדרה.
ב-10 במרץ 2023 הסדרה עלתה לערוץ דיסני ול-Disney XD.
פופי דלווין
פופי אנג'לה דלווין (אנגלית: Poppy Angela Delevingne; נולדה ב-3 במאי 1986) היא דוגמנית ושחקנית קולנוע בריטית.
ביוגרפיה
דלווין נולדה בלונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת. בתם של פנדורה אן דלווין ויזם הנדל"ן צ'ארלס האמר דלווין. היא למדה בבית הספר הפרטי בית הספר בידלס בהאמפשייר. יש לה שתי אחיות- קלואי, והדוגמנית והשחקנית קארה דלווין.
סביה מצד אמה של דלווין הוא סיר ג'וסלין סטיבנס, לשעבר יושב הראש של המורשת האנגלית. סבתה מצד אמה הייתה העוזרת האישית של הנסיכה מרגרט. סבי סביה מצד אימה הם הברונטים לבית פאודל-פיליפס, ודרכם יש לדלווין שורשים אנגלו-יהודיים.
קריירה
דלווין הוחתמה על ידי סוכנות הדוגמנות סטורם ב-2008.
היא דיגמנה למותגים כמו שיאצי צ'ן, לורה אשלי, אניה הינדמרץ', מנגו, אלברטה פרטי וברברי. היא הלכה בתצוגות אופנה של מותגים שונים, ביניהם ג'וליאן מקדונלד, ועבדה עם צלמים, ביניהם טרי ריצ'רדסון. היא הייתה הפנים של לואי ויטון בקולקציה של קיץ 2012.
דלווין היא השגרירה הצעירה של מועצת האופנה הבריטית וכן שגרירת המותג של שאנל.
בנוסף לקריירת הדוגמנות, דלווין שיחקה בתפקיד זוטר בסרט האפוס-היסטורי "קינג ארתור: אגדת החרב" שביים וכתב גאי ריצ'י, ושיחקה בסרט האקשן "קינגסמן 2: מעגל הזהב" לצידה של האלי ברי.
פיליצה (עיירה)
פיליצה (בפולנית: Pilica, ביידיש: פילץ) היא עיירה במחוז זוויירצ'ה שבפרובינציית שלזיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
פיליצה נזכרת מראשית המאה ה-12, ובשנים אלה נבנו בה כנסייה וארמון. באמצע המאה ה-16 הוענקו לפיליצה זכויות עיר, ובמאה ה-17 הייתה העיירה למרכז כנסייתי.
באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיירה בידי השוודים. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי פיליצה
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1581, ובמאה ה-17 הוקם בה בית כנסת. מאמצע המאה ה-18 התקיימה בעיירה קהילה יהודית מאורגנת, ובשנים 1760 עד 1764 התכנס בעיירה ועד ארבע הארצות. במהלך המאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיירה, ואלו נטלו חלק מרכזי בפיתוחה התעשייתי. משנת 1894 התקיימה בעיירה פעילות ציונית. בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 2,688 יהודים, שהיוו רוב תושביה.
בשנת 1911 פרעו איכרים פולנים ביהודי העיירה, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיירה רוב יהודיה. בשנים אלה כילו שריפות גדולות את רוב בתי היהודים בעיירה. לאחר המלחמה, שבו לעיירה רק חלק מיהודיה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה, שכללה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מתקיפות אנטישמיות מצד איכרי הסביבה ומצד הפולנים תושבי העיירה.
במהלך השואה הושמדה לחלוטין קהילת פיליצה.
רבני העיירה: הרב יואב רוזנבוים (הראשון), בין השנים תקל"ח (1778) - תקס"א (1800) כיהן בעיר רבי אלעזר לעוו מחבר הספר "שמן רוקח". הרב לעוו עמד גם בראשות ישיבה במקום. הרב יוסף ניימינץ, מחבר הספר "מעשה חושב" (נפטר בתק"ס, -1800), רבי אברהם צבי הירש פצנובסקי מחבר הספר "ברית אברהם" (עד תקע"ב אז עבר לפיטרקוב), הרב לוי יצחק (היה חסיד קוצק, בהמשך כיהן בזדונסקה וולה), רבי יחיאל דנציגר, לימים מייסד חסידות אלכסנדר, הרב פנחס אליהו רוטנברג (אחיינו של החידושי הרי"ם, נפטר תרס"ג, 1903), רבי פנחס מנחם יוסטמן מחבר הספר "שפתי צדיק" ונכדו של החידושי הרי"ם (בהמשך עבר לצ'נסטוחובה). בשנת תרפ"ד (1924) החל לכהן בעיר כרב ואדמו"ר רבי ברוך קלונימוס הורוביץ-שטרנפלד משושלת חנצ'ין. נרצח בשואה בשנת תש"ב (1942).
כמו כן בלט בעיר "האופה מפילץ", רבי יעקב, שזכה להערכתו של החוזה מלובלין.
לזכרם של יהודי פיליצה שנרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה התקיים מצעד חיים בנוכחות מאות משתתפים מישראל, פולין ואוסטרליה. במצעד שוחזר אחד ממסעות ההרג של 20 מיהודי העירייה שהתרחש ב-5 בספטמבר 1942 מכיכר העירייה ועד קבר אחים שאותר ב-2014 במרחק של 600 מטר מכיכר העירייה.
נלי אגסי
ביוגרפיה
נלי אגסי נולדה בתל אביב בשנת 1973. בתם של האמנים מאיר אגסי ורותי אגסי. גדלה בצפון תל אביב ולמדה בבית הספר היסודי אוסישקין ונדדה בין כמה תיכונים אך בעיקר בתיכון חדש. מבית הספר תיכון חדש עברה לויצו צרפת ולמדה שם אמנות, ריקוד, ציור ומשחק.
במסגרת לימודיה באנגליה, התחילה נלי אגסי בלימודי תואר ראשון בפיסול בסנטרל סט. מרטינ'ס, בית הספר גבוה לאמנות, המשיכה בלימודי תואר שני במכללת צ'לסי לאמנות ועיצוב, וכן השלימה למודיה בארץ בקמרה אובסקורה ובבית הספר של רקפת לוי.
עם שובה לארץ הוכרה עבודתה עד מהרה, והיא הציגה תערוכות יחיד רבות והשתתפה בהרבה תערוכות קבוצתיות. בין השאר הציגה מעבודותיה במוזיאון ישראל במוזיאון תל אביב במוזיאון הרצליה חיפה ופתח תקווה. וכן הוצגו עבודותיה מחוץ לישראל. נלי אגסי עובדת עם גלריה דביר.
זכתה בפרס גוטסדינר, 2003, לאמנים צעירים. זכתה בפרס שרת התרבות והספורט לאמנות פלסטית לשנת 2011.
נלי אגסי נשואה לאמן אסף עברון.
המהומות בצרפת (2005)
המהומות צרפת (2005) (בצרפתית: Émeutes de 2005 dans les banlieues françaises) שבישראל כונו גם האינתיפאדה הצרפתית היו גל מהומות והפגנות אלימות מצד מהגרים-מוסלמים ומהגרים ממדינות אפריקה שפרצו בפרוורי פריז והתפשטו לרחבי צרפת וערים נוספות באירופה. המהומות התבטאו בעיקר בהפגנות אלימות, הצתות והריסת רכוש פרטי וציבורי, אך כללו גם התקפות כנגד בני אדם, לרבות רצח. אלו המהומות החמורות ביותר שידעה צרפת מאז הפגנות הסטודנטים במאי 1968.
נלי אגסי
יצירה ופעילות אמנותית
יצירותיה של אגסי עושות שימוש בגוף ככלי מרכזי לביטוי אמנותי. בעבודותיה המוקדמות השתמשה במדיום המיצג ככלי לבדיקת גבולות הגוף. עבודת המיצב והמיצג "אסור לצאת מהקווים ואסור לגעת ברצפה" (1999), עשתה אגסי שימוש בחוטים אדומים שבאמצעותם בדקה את היחס שבין הגוף הנשי לסביבה. יחס דומה מופיע גם בעבודות כדוגמת "שמלת קיר" (2002) או "נוף שאול", בהן הפך בגד שנוצר בתהליך עבודה עמלני, לאלמנט אדריכלי. בנוסף, שילוב המדיומים משמש אותה על מנת לבחון את נקודות המפגש והחיכוך בין הפרטי לחברתי, ובין האינטימי לציבורי. בריאיון לעיתון הארץ אגסי מעידה על עצמה: "לאורך תהליך העבודה שלי אני בוחנת את החשיפות וההיחשפות של עצמי, את הטריטוריה הפרטית האינטימית שלי תוך שהיא נתונה בתוך טריטוריה ציבורית".
המהומות בצרפת (2005)
המהומות פרצו ב-27 באוקטובר 2005 כאשר מאות צעירים מאוכלוסיית המהגרים המוסלמית והאפריקאית של פרוורי פריז התנגשו עם כוחות המשטרה הצרפתית. המהומות פרצו בעקבות מותם של 2 צעירים ממוצא אפריקני משכונת העוני קלישי סו בואה שהתחשמלו למוות משנאי, אחרי שלטענת קרוביהם ברחו והסתתרו משוטרים שרדפו אחריהם. הקהילה המוסלמית האשימה את ממשלת צרפת במותם ומאות צעירים פתחו בהפגנות אלימות ומסע הרס ברחובות. המהומות התפשטו עד מהרה גם לסן-סן-דני. ביום התשיעי, המהומות התפשטו גם לערים אחרות ברחבי צרפת ואילו בימים ה-11 וה-12 המהומות התפשטו לערים נוספות באירופה. ב-20 הלילות של המהומות נשרפו כ-9,000 כלי רכב, נפצעו כ-126 שוטרים, נרצחו שני אזרחים והמשטרה ביצעה כ-2,900 מעצרים. ב-17 בנובמבר חלה רגיעה במהומות (רק 98 כלי רכב הוצתו), והמשטרה הכריזה על חזרה לשגרה.
נלי אגסי
יצירה ופעילות אמנותית
בעבודותיה של אגסי יש הדים לאמנות שנות השבעים ומודעות רבה לתולדות אמנות הגוף, אך העיסוק שלה בגוף הוא אישי יותר, קרוב לחוויה אוטוביוגרפית. קולה לא מבקש לתקן, לעורר טראומות משותפות או לעסוק בשאלות של מגדר, אף על פי שיש בו התייחסות לקודים חברתיים ותרבותיים, אלא יש בו רצון לשתף בחוויה רגשית.
המהומות בצרפת (2005)
גורם מיידי
ישנה מחלוקת לגבי העובדה האם המשטרה רדפה אחרי הצעירים שהתחבאו או לא. לדברי התובע המקומי, פרנסואה מולן (François Molins) הצעירים אכן האמינו שכן אך בפועל המשטרה רדפה אחרי חשודים אחרים. מולינס ושר הפנים הצרפתי ניקולא סרקוזי (Nicolas Sarkozy) טוענים שהנערים לא "נרדפו פיזית" בידי המשטרה. לעומת זאת, חבר של הנערים טען שהשוטרים רדפו אחריהם בעקבות האשמה שגויה בשוד ושהנערים פחדו מהחקירה.
נלי אגסי
יצירה ופעילות אמנותית
אחד המאפיינים הבסיסיים בעבודותיה של אגסי הוא שהן פונות אל הצופה באופן ישיר ובלתי אמצעי, מציעות את עצמן באופן אינטימי. לאגסי יש את היכולת להמיר ולהפעיל אובייקטים, חללים או מצבים ובכך להפוך אותם לייחודים לה. בעבודות המיצב והמיצג לרוב אגסי יוצרת סביבה פיסולית רכה, המעצימה ומרחיבה את נוכחותה בחלל, בכך מאתגרת את שאלת היחסים בינה לבין המרחב הציבורי שבו היא פועלת ומציגה. בעבודות אלה, וגם בעבודות הנייר, הרקמה והבד, היא פורטת לקווים, לחוטים ולרפרופים את נימי הנימים של תודעתה ושל נפשה באופן שאינו נרטיבי מחד אך גם אינו מופשט מאידך.
המהומות בצרפת (2005)
גורם מיידי
מותם של השניים עורר מרבצם מתחים שכבר היו קיימים בין החברה הצרפתית למהגרים מארצות מוסלמיות באפריקה. מפגינים אמרו לסוכנות הידיעות AP שהמהומות הם ביטוי לתסכול שהם חשים כתוצאה מהאבטלה הגואה וההטרדות מצד המשטרה. אחד מהם אמר "אנחנו חיים בגטו. כולם חיים בפחד. השכונות שבהן פרצו המהומות ידועות כריכוזי אוכלוסיות מהגרים מוסלמים ממדינות צפון אפריקה, עובדה שמוסיפה למהומות גם נופך של מתח בין-גזעי ומתח דתי.
נלי אגסי
עבודות וידאו
עבודות הווידאו תופסות מקום מרכזי ביצירתה של אגסי. ב-2012 היא הציגה תערוכה שלמה המוקדשת להן במוזיאון ישראל. עבודות הווידאו שהוצגו בתערוכה הן תיעוד בן כמה דקות של פעולה חוזרת ואפשר לקרוא אותן כיומן מצולם המשלב את התיעודי הארכיוני עם הסימבולי והרגיש. באמצעות פעולות טקסיות וסמליות שהיא מבצעת, העבודות משמשות כמעין תיעוד של מצב נפשי. פעולות אלו לעיתים כרוכות בכאב פיזי כמו שיוף או סיבון חזרתיים של עור גופה.
המהומות בצרפת (2005)
מהלך האירועים
מהלך האירועים לפי ימים:
נלי אגסי
עבודות וידאו
עבודות אלו מתאפיינות בגישה כמעט אינטואיטיבית כפעולת הצילום נעשית בתנאים מינימליים ופשוטים והתהליך עצמו הוא חלק שאינו משני לתוצר הסופי. ברוב עבודותיה אגסי מצטלמת חזיתית, מקו החזה ומעלה, ללא לבוש או פריטים מזהים נטולת הגדרות לאומיות, חברתיות או מעמדיות. במובן זה עבודתה אוניברסלית, לא תלוית מקום, ומעבירה חוויה שניתנת להזדהות – מבט מול מראה, מבט נשי של נערה-אישה הבוחנת את עצמה בעין לא-בוטחת וכנה. צורת צילום זו יוצרת אצל הצופה תחושה כמעט מציצנית. המפגש שנוצר במעמד זה בין הפרטי לציבורי יוצר בו-זמנית חוסר נוחות והגברה של אותנטיות המפגש.
מאפיין נוסף ביצירות הווידאו שלה הוא העיסוק בצבע אדום דם. האדום מבליט את העיסוק בגוף הפצוע ויש בו גם היבט חושני. בעבודתה "להבה אדומה" למשל, אגסי עומדת מול המצלמה כשהיא מאופרת באודם אדום. היא נראית כמי שעומדת לצאת מהבית ועוצרת רגע להעיף מבט במראה (מצלמה) אלא שאז היא מתחילה למרוח את האודם משפתיה אל פניה עד שאלו נהיים בעצמם אדמדמים. האוצר אמיתי מנדלסון מציין כי האודם מייצג מיניות התחומה בקווים ברורים המייצגים את הקודים החברתיים. בפעולתה אגסי "חוצה את הקווים" כפי שהאודם שהיא מורחת חוצה את גבולות השפתיים. האודם המופיע בעבודה זו ובאחרות, מציג קשר לייצוגים נשיים מקובלים והפיכתם למזיקים וחסרי שליטה כניסיון לחתור תחת הסדר חברתי אותו הוא מייצג.
המהומות בצרפת (2005)
נתונים
מקור: המשטרה הצרפתית, צוטט ב-ynet ב-7.11.2005
נלי אגסי
עבודות וידאו
כל עבודה כמו מתעדת מצב נפשי באמצעות פעולה סמלית וטקסית, שלעיתים כרוכה בכאב פיזי. העבודה Peel-In מ-2002 מציגה טכניקה קוסמטית של Peeling, הורדת שכבות עור לצורך החלקתו ו"מניעת הזדקנות", אך הקילוף שואף לגעת הכי קרוב במהות, במרכז העצבים הרגשי. עבודה זו מעידה על בקשתה של אגסי להיכנס פנימה ולחשוף, בלי מילים ולעיתים אף בלי נושא מוגדר, רגש, מחשבה או מצב נפשי. בעבודות הווידאו, שהן דיוקנאות של האמנית בפעולה, יש עיסוק אינטימי חף מדרמה – והוא זה שהופך אותן לבעלות עוצמה רבה, פיוטיות ורגישות. האינטימיות מעניקה אותנטיות למסרים ולסמלים הנוגעים לקודים חברתיים ותרבותיים, לתולדות האמנות ואף לאיקונוגרפיה דתית.
מוטיב בית החזה
אלמנט מרכזי החוזר על עצמו ומופיע בעבודתה המסועפת של אגסי לאורך השנים הוא הטיפול החוזר באזור בית החזה. עבודותיה של אגסי חוזרות ונוגעות באופנים שונים באזור בית החזה. ניתן לזהות את אחת הדוגמאות המוקדמות לעיסוק זה כבר בעבודה "ללא כותרת" (1999), שבה תפרה מאות חוטי שיער לאזור בית החזה של חולצה בד עדינה או מאוחר יותר בעבודות הווידאו "Burnt" משנת 2000, או "Sand It Better" משנת 2002. העקשנות של אגסי על הטיפול באזור בית החזה היא מעניינת שכן היא פולשנית אגרסיבית ואובססיבית אך גם תראפויטית ומזככת. אזור זה בעבודותיה של אגסי הפך עם השנים לטריטוריה מוכרת ביתית שדווקא במסגרתה האמנית מבקשת לפעול ולהעמיק. על פי התפיסה הרווחת במערב אזור בית החזה הוא אזור הרגשות שבו מצטברות תחושות של שמחה ושל עצב דאגה הקלה או כאב. בהקשר זה ניתן לחשוב על עבודותיה של אגסי ככאלו המנסות לפרק מטענים רגשיים, לשחרר אותם ולגלם אותם באמצעות מטפורות ייצוגיות מרומזות או ריטואלים רפטטיביים ממשיים.
המהומות בצרפת (2005)
נתונים
מקור: לה-מונד (צרפתית), ה-17 בנובמבר
נלי אגסי
דימוי השמלה
אלמנט נוסף החוזר בעבודותיה הוא דימוי השמלה על מופעיו השונים. דימוי השמלה הוא דימוי פרטי מעיין דיוקן עצמי אולם אין ספק שזהו גם דימוי סימבולי על-מקום ועל-זמני. דימוי כללי של נשיות, דימוי העשוי להעיד על כוליות. דימוי או מוטיב השמלה טופל בעבר על ידי מספר לא מועט של אמניות בהקשרים שונים (רבקה הורן, קיקי סמית, שיהרו שיוטה, יאנה סטארבק) על מנת להצביע על היקף העיסוק בדימוי זה, היקף החוצה תרבויות תקופות וזרמים באמנות. בעבודתה של אגסי מאפייני השמלה מקודדים ושיטתיים, ומזוהים באמצעות מידות גוף קטנות ממדים ושוליים ארוכים או רחבים או נפרשים. לעיתים מופיעות כפות רגליים או זרועות, לעיתים מסומנת תנועה, אולם בציר המרכזי הוא בדרך הכלל הכסות עצמה. יחס זה בין חלק עליון צנום דחוק חנוק לבין חלק תחתון מורחב המחובר לקרקע למבנה או לסביבה מעיד על כסות תפקודית הקושרת בין הגוף או פוטנציאל הגוף שבתוכה לבין הפעולה המכוננת אותה. השמלה של אגסי היא הרחבה של הגוף העצמה של הישות המכונסת בתוכה. הצבות החלל הפיסוליות שלה נפתחות על פי רוב בסיטואציה של מיצג סיטואציה שבה הגוף ממלא את נפח השמלה פועל דרכה אך בסופו של תהליך משיל עורו מחלץ ממנה מותיר אותה ללא תכולה, מרוקנת וחשופה. דוגמה למהלך זה ניתן לראות בעבודת המיצג "שמלת קיר" שעשתה במסגרת תערוכתה "ארמון הדמעות" (2002) במשכן לאמנות עין חרוד עמדה אגסי במרכז חלל הגלריה כשלגופה שמלה פשוטה בצבע עור. במהלך המיצג היא תפרה מאות רצועות של בד שנתלו מקירות הגלריה אל שמלתה עד שלא נותרו עוד רצועות לא תפורות ונראה היה כי היא מחוברת בגופה אל הקירות. התהליך הארוך הסתיים בהיחלצות של אגסי מהשמלה והותרתה מאחור כשריד לפעולת המופע וכאובייקט פיסולי.
המהומות בצרפת (2005)
תגובת הממסד הצרפתי
בתגובה להפגנות הכריז שר הפנים הצרפתי ניקולא סרקוזי שעל המשטרה להתחמש באמצעים לפיזור הפגנות שאינם קטלניים על מנת להילחם באלימות האורבנית. ממשלת צרפת הצטיידה עוד לפני המהומות באמצעים לפיזור הפגנות ונשק אל-הרג.
נלי אגסי
דימוי השמלה
דימוי השמלה חוזר ומופיע בתערוכת היחיד של אגסי "נוף שאול" שהוצגה במוזיאון תל אביב בשנת 2004 שעסקה במתח שבין גופה של אגסי למעטפותיו: השמלה, שנקודת המוצא למידותיה היא קנה המידה של הגוף, והחלל המכיל את השמלה הריקה - עדות לנעדר (ת) נוכח (ת). במיצגים של אגסי גוף האמנית נתון בשמלה, ואילו במיצבים שבאים בעקבותיהם גופה נחלץ מכלי קיבולו והשמלה מוצגת בחלל הגלריה כחפץ מרוקן; שיירי נוכחות, סמני זיכרונות.
המהומות בצרפת (2005)
תגובת הממסד הצרפתי
אחרי הלילה הרביעי של ההפגנות, הכריז סרקוזי על מדיניות של "אפס סובלנות" כלפי אלימות עירונית והודיע ש-100 פלוגות של משטרת ההפגנות (המקבילה הצרפתית ליס"מ הישראלי) ו-7 פלוגות של המשטרה הניידת יוצבו במוקדי האלימות. סרקוזי אמר שהוא מאמין שחלק מהאלימות מאורגנת על ידי כנופיות, "זה לא נראה לי ספונטני לחלוטין", הוא אמר. בלשי משטרה נשלחו לזהות "מנהיגי כנופיות, סוחרי סמים ובוסים גדולים".
נלי אגסי
דימוי השמלה
שמלת האבנים ושמלת עור שהושל והפך לנוף הן שתי עבודות של אגסי שהוצגו במוזיאון תל אביב באותו זמן בשתי תערוכות שונות - בתערוכת היחיד "נוף שאול" ובתערוכה הקבוצתית "נקודת השקפה". בתערוכת היחיד, סרטי בד ארוכים קושרים גוף, ואחר כך שמלה לבנה, נכרכים סביב סלעי בזלת כבדים, שחורים, עתיקים, שמחלקם בוקעים קולות שריטה - כאב, מצוקה, חיפוש.
המהומות בצרפת (2005)
תגובת הממסד הצרפתי
פוליטיקאים מהשמאל מתחו ביקורת על גישתו של סרקוזי וקראו להגברת המימון לדיור, חינוך ויצירת מקומות עבודה, וכמו כן קראו להימנע מ"דמגוגיה מסוכנת". סרקוזי זכה לביקורות נוספות אחרי שהתבטא במילים קשות כנגד המתפרעים וקרא להם "חלאות" ו"אספסוף" (המילים בצרפתית היו racaille ו voyous).
במהלך ביקורו בשכונה Clichy-sous-Bois היה שר הפנים אמור להיפגש עם משפחות הנערים שנהרגו. ברם, במהלך ביקורו נורה רימון גז מדמיע לתוך מסגד בשכונה, והמשפחות ביטלו את הפגישה. אחיו של טראור אמר: "אין שום סיכוי שניפגש עם סרקוזי חדל האישים. מה שקרה במסגד הוא ביזיון." המשפחות נפגשו עם סרקוזי לבסוף ב-3 בנובמבר.
עזוז בגאג, נציג השר לקידום שוויון הזדמנויות (ministre délégué à la promotion de l'égalité des chances, משרד שמוקדש למלחמה באפליה, הצהיר מספר הצהרות בנוגע למהומות, ובהם הביע התנגדות להצהרותיו "הבלתי מדויקות עם סמנטיקה של מלחמה" של סרקוזי, שלטענתו לא עוזרות בהרגעת המצב.
ב-6 בנובמבר ביקש ראש הממשלה וילפן מהאימאם של מסגד פריז, דליל בובאקור, לקרוא להרגעת הרוחות. האימאם סירב והטיח האשמות בוילפן. אחרי פגישה עם וילפן אמר סרקוזי ש"אנחנו מנסים למנוע כל ניסיון לפרובוקציה" והוסיף ש"אלימות איננה הפתרון, יש לתת כוח למשטרה", וכי "אחרי שהמשבר יחלוף, כולם יצטרכו להבין שיש אי צדק במספר שכונות".
ב-7 בנובמבר הכריז נשיא צרפת ז'אק שיראק ש"הרפובליקה נחושה להיות חזקה יותר מאשר אלו שרוצים לזרוע אלימות ופחד. החוק חייב להיות המילה האחרונה". הכרזה זו גובתה למחרת (ה-8 בנובמבר) באמצעים, כאשר לראשונה מאז 1955 אשררה ממשלת צרפת חוקי חירום המאפשרים לראשי המחוזות להטיל עוצר על שכונות שלמות. מי שיפר את העוצר צפוי לעונש של קנס ועד חודשיים מאסר. המהגרים הכריזו שהם רואים בכך הכרזת מלחמה עליהם, אך המהלך עצמו זכה לתמיכה גורפת (73% בעד) בקרב הציבור הצרפתי. העוצר הופעל במספר מקומות החל מליל ה-9 בנובמבר.
בעקבות הטלת העוצר וירידת כמות ההצתות ב-50% הכריז ז'אק שיראק: "אנו נמצאים בתהליך שבו החוק והסדר שבים על כנם". כמו כן אמר ש"יהיה עלינו להסיק את כל המסקנות ממשבר זה בבוא העת ואנו נעשה זאת באומץ רב ובצלילות מחשבה עילאית. עלינו להגיב בצורה חזקה ומהירה לבעיות שאין כל ספק לגביהן - בעיות שרבים מדיירי הפרוורים הסובבים את עירנו מתמודדים מולן".
בסופו של דבר, המהומות החלו לדעוך וב-17 בנובמבר הכריזה המשטרה על חזרה לשגרה. ברם, בערב חג המולד (25 בדצמבר) הוצתו שוב למעלה ממאה כלי רכב.
אזהרות נסיעה
ביום השישי ה-4 בנובמבר פרסמה ארצות הברית אזהרת נסיעה לאמריקאים שמטיילים בצרפת ובה קראה להם להימנע מכניסה לאזורים בהם מתפרעים מוסלמים הציתו כלי רכב ורכוש. דובר משרד החוץ האמריקאי שון מקורמק אמר שהמהומות הם עניין פנימי של צרפת אך הוסיף: "בוודאי, כמו כולם, אנו מתאבלים על אובדן חיי אדם במצבים כאלה. אבל, שוב, עניינים אלה הם באחריותם של העם הצרפתי וממשלת צרפת".גם אנגליה הוציאה אזהרה דומה. וקראה לאזרחיה לנהוג משנה זהירות באזורים השונים של צרפת. גם סין, רוסיה, אוסטרליה, יפן, גרמניה, קנדה, הולנד, בלגיה והונג קונג פרסמו אזהרות דומות.
ביקורת על צרפת
נשיא סנגל, עבדולאיה וויד (Abdoulaye Wade), שבזמן המהומות ביקר בפריז הכריז בתגובה למהומות שצרפת חייבת "לפרק את הגטאות, ולשלב בחברה את כל האפריקנים המעוניינים להשתלב."מנהיג לוב, מועמר קדאפי דיבר עם נשיא צרפת ז'אק שיראק בטלפון והציע לו עזרה בטיפול במהומות.
באיטליה, מנהיג האופוזיציה, רומאנו פרודי, קרא לממשלת איטליה לנקוט בפעולות מנע דחופות, ואמר לעיתונאים: "יש לנו את הפרוורים הגרועים באירופה. אני לא חושב שהדברים כל כך שונים מפריז. זה רק עניין של זמן."
בישראל ובארצות הברית, רבים ראו את המהומות כתוצאה של המדיניות הפייסנית שנקטה צרפת כלפי מדינות ערב תומכות הטרור והרשות הפלסטינית. לטענת פרשנים ישראלים, הסיבה העיקרית למהומות אינה עוני וקיפוח (אף על פי שהמצב הכלכלי הגרוע של המהגרים תרם לליבוי האש) אלא הבדלנות האיסלמיסטית והלך הרוח שהאלימות משתלמת להשגת מטרות פוליטיות ומדיניות. לטענתם, המהומות בצרפת היו חלק מהג'יהאד העולמי שכולל גם את המהומות בשוודיה, דנמרק והולנד, את רצח תאו ואן גוך ואת הפיגועים בלונדון - כולם בוצעו על ידי מהגרים מוסלמים שהתאזרחו והתיישבו באירופה.
התפשטות המהומות למדינות אירופה
בהשראת המהומות בצרפת, מוסלמים פתחו בהפגנות אלימות והתפרעויות גם בדנמרק, שכללו יידוי אבנים והצתות. המהומות התרכזו בעיר אורהוס ופרצו בעקבות קריקטורה של מוחמד שפורסמה בעיתון דני, הידועה כפרשת קריקטורות הנביא מוחמד
מהומות פרצו גם בבלגיה, שם חמישה כלי רכב הוצתו. גם בברלין בירת גרמניה הוצתו כלי רכב ונבדק אם ההצתות היו על רקע המהומות בצרפת.
זברואיד
זֶבְּרוֹאִיד (דמוי זברה) הוא הכלאה בין זברה לסוסים אחרים.
שלוש הקבוצות הידועות ביותר של זברואידים הן: השמות הם כמקובל שילוב של שם המין של האב ולאחריו שם המין של האם של בן הכלאיים.
המאפיה הרוסית
המאפיה הרוסית (ברוסית: Русская мафия) או בראטווה (ברוסית: Братва) הם מושגים כלליים המשמשים לתיאור מספר ארגוני פשע ותרבות המיוחסת לעולם הפשע האופיינית למדינות ברית המועצות לשעבר וליוצאי מדינות אלו בעולם. הפשע המאורגן התקיים ברוסיה ובמזרח אירופה מאז תקופת האימפריה הרוסית, אך הופעתם של "עבריינים מקצועיים" כדוגמת המאפיונרים של המאפיה הסיציליאנית או המאפיה האמריקאית, כלומר עבריינים המנהלים ארגוני פשע ענפים וחיים אורח חיים ראוותני, החלה בגולאגים של ברית המועצות. אותם עבריינים מקצועיים אמצו את השם גנב בחוק כמו גם קוד התנהגות אתי ותת-תרבות הכוללת הסמלה עשירה ומאפיינת את עולם הפשע הפוסט-סובייטי עד היום. עם התפרקות ברית המועצות ב-1991 ארגונים אלו ניצלו את רעיעות השלטונות שהוקמו באזור והתחזקו מאוד. על פי לואיס פרי (מאנגלית: Louis Freeh), שהיה מנהל הFBI בין 1993 עד 2001, ארגוני הפשע הרוסים היוו את הסכנה החמורה ביותר לביטחון הפנים של ארצות הברית בתקופת כהונתו.
זברואיד
מרבית הזברואידים הם תוצאה של הכלאה בין זכר זברה ונקבה מהסוג סוס שאיננה זברה. זברות הוכלאו עם בעלי חיים הדומים להם, כמו חמורים וסוסים, החל מהמאה ה-19. קיימות כמה חוות חקלאיות העוסקות במלאכה זו גם כיום. זברואידים מוצגים לראווה בעיקר כקוריוז, משום שאינם ראויים לרכיבה או לעבודה. הזברואידים הזכרים הם לרוב עקרים והנקבות הן בעלות פוריות נמוכה, תופעה זו מתרחשת בהתאם לכלל הלדאן שנוסח על ידי הביולוג ג'ון בורדון סנדרסון הלדאן בשנת 1922.
המאפיה הרוסית
היסטוריה
הפשע המאורגן ברוסיה היה קיים כבר ברוסיה הצארית ובאימפריה הרוסית בצורת כנופיות מאוגדות שעסקו בזנות, גנבה ופורנוגרפיה. בתקופה הסובייטית, בזמן מלחמת העולם השנייה, חלה תפנית בתולדות הפשע המאורגן הרוסי, כאשר נכנס לשימוש המונח "גנב בחוק" (ווֹר וְ זאקונֶה), קבוצת אסירים פליליים שקיבלו אישור מרשויות הכלא הסובייטיות לפעול ככל העולה על רוחם, זאת מתוך מטרה להשתלט על בתי הכלא בכלל ועל האסירים הפוליטיים בפרט. בשנות ה-60 ובתקופת ברז'נייב הגנבים בחוק השתלטו על השוק השחור וייבאו למדינה באופן לא חוקי ציוד אלקטרוני, אוכל ולמעשה כל מה שרק היה אפשר. בערך מאותה תקופה, הקג"ב החל להיות מעורב בפשע מאורגן והוא גייס ואימן פושעים שהפכו לזרוע חשאית של הקג"ב. החל מ-1986 התרחשה נדידה בין אנשי הקג"ב שעברו מהמינהל הראשי הראשון (הביון הסובייטי) אל המחלקה הכלכלית והחלו לנסות לעסוק בבנקאות - במהלך תקופת הפרסטרויקה הקג"ב הקים מאות חברות פרטיות והוקמו עסקים רבים, שהיו כיסוי לפעילות קרימינלית. ב-1988 חוק העסקים הפרטיים נכנס לתוקף ברוסיה והשיב את הקפיטליזם למדינה אחרי היעדרות של למעלה מ-75 שנה. החברות הפרטיות עסקו בהלבנת הון. על פי הערכות שונות - אך לא מדויקות - סוכנים לשעבר בקג"ב עסקו בפשע במהלך שנות ה-90, ואבטחו אוליגרכים וראשי פשע מאורגן ברוסיה.
זברואיד
דוגמאות של הכלאה
במהלך מלחמת הבורים השנייה הבורים זיווגו בין זברה מהתת-מין Equus quagga chapmani עם פוני על מנת ליצור חיית מסע בעיקר עבור שינוע רובים העמידה למחלת השינה. הבורים קיוו שהכלאה בין זברה העמידה כנגד המחלה שלא כמו הסוס והפוני תיצור בן כלאים עמיד למחלה.
בשנות ה-20 ממשלת ארצות הברית השביחה זורסים על מנת לחקור תורשה וטלגוניה.
המאפיה הרוסית
המלחמה בפשע המאורגן הרוסי
ברוסיה עצמה את המלחמה בפשע המאורגן מנהלת המינהל הראשי למלחמה בקיצוניות של משרד הפנים הרוסי.
זברואיד
דוגמאות של הכלאה
במאמר מ-16 ביוני 1973 בניו יורק טיימס מסופר על לידתו של זונקי, הכלאה בין זברה לחמור, בגן החיות התנ"כי שבירושלים. ב-21 באפריל 2005 נולד בברבדוס לזברה בשם אליסון מתת המין זברה בורצ'לי (Equus quagga burchellii) חמוזברה בשם אלכס. ב-3 ביולי 2011 נולד חמוזברה בגן החיות בשיאמן שבדרום מזרח סין לאחר שהזברה היחידה במתחם הזדווגה עם חמור ללא התערבות בני אדם.
המאפיה הרוסית
המלחמה בפשע המאורגן הרוסי
בארצות אחרות הוקמו אגפים מיוחדים כמו יחידת אלפא למלחמה בפשע המאורגן הרוסי של משטרת צ'כיה, היאחב"ל (היחידה הארצית למלחמה בפשיעה בינלאומית) של משטרת ישראל ואגף הפשע הרוסי בימ"ר תל אביב. כמו כן, אגף C-24 של ה-FBI הוקם כדי להיאבק בפשיעה הרוסית בארצות הברית. כיום שמו שונה והוא עוסק במאבק בפשיעה אירו-אסייתית.
זברואיד
דוגמאות של הכלאה
פרטים נוספים של זונקי נולדו בגן החיות בפירנצה ב-2013 ובגן חיות במקסיקו ב-2014.
המאפיה הרוסית
אישים
האנשים שנחשבים לבכירים במאפיה הרוסית ובפשע המאורגן ברוסיה הם כדלהלן:
אהרון דורון
אהרון ארווין דורון (17 בפברואר 1922 – 14 בדצמבר 2016) היה איש צבא וחינוך ישראלי, סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף לאחר שכיהן כראש אגף כוח אדם במטה הכללי. לאחר שחרורו כיהן במגוון תפקידים במוסדות ציוניים, באוניברסיטת תל אביב, בארגוני ספורט וכנציב קבילות החיילים.
ביוגרפיה
השתתף במבצעים לאבטחת נתיבי התחבורה בצפון הארץ ובקרב על חיפה. במלחמת העצמאות היה מפקד מחנה 80, בסיס הדרכה שקלט את תלמידי בתי הספר התיכוניים שהתגייסו למערכה. לאחר המלחמה היה ראש לשכת מפקד הג"א ולאחר קורס מג"דים פיקד על בית הספר למ"כים של פיקוד הנח"ל ושימש כסגן מפקד הפיקוד. ב-1952 מונה למפקד גדוד 52 בחטיבת גבעתי.
בפברואר 1954 מונה למפקד פיקוד הנח"ל, תפקיד אותו מילא עד אוקטובר 1955. במבצע קדש פיקד על חטיבת יפתח ועל כיבוש עזה. לאחר המלחמה יצא להשתלמות בבית ספר לקצינים בכירים באנגליה. ב-1957 התמנה למפקד חטיבת גולני ובשנת 1958 מונה לראש מינהל הסגל. בנובמבר 1958 ישב בדינו של יששכר שדמי שהואשם באחריות לטבח כפר קאסם. מספטמבר 1959 עד לשחרורו ב-1963 כיהן כראש אגף כוח אדם במטכ"ל.
לאחר שחרורו למד תואר שני בארצות הברית, בשובו מילא מגוון של תפקידים במוסדות הסוכנות היהודית והמגבית היהודית המאוחדת, שימש כמנכ"ל בית התפוצות וכסגן נשיא ומנכ"ל אוניברסיטת תל אביב. בתקופתו באוניברסיטה סייע בהקמת מועדון האתלטיקה של אס"א תל אביב, ויזם את הקמת מערכות ומרכז הספורט במוסד (1973). שימש כיו"ר ועדת האתלטיקה בישראל בין השנים 1966 עד 1970 ולאחר מכן כיהן כיושב ראש ההתאחדות לספורט בישראל במשך שש שנים. בימי ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים עמד בראש ועדת החירום של עיריית תל אביב שהכינה את העיר מבחינת התגוננות אזרחית. במלחמת יום הכיפורים נקרא לשירות מילואים כעוזר קצין חינוך ראשי. ב-1979 נבחר ליו"ר הוועד למען החייל.
ב-1992 מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין לנציב קבילות החיילים, וכיהן בתפקיד עד אמצע 1998. שימש כיושב ראש הארגון הארצי של חברי ההגנה.
דורון היה בעל תואר מוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת קולומביה.
בי"ח באייר 1948 נישא לחנה הררי ונולדו להם שני ילדים. ב-1975 נפטרה חנה והוקם על שמה "גן חנה" באוניברסיטת תל אביב. בנובמבר 1977 נישא בניו יורק לדורותי שוורץ-דורון. ב-2006 נפרד מאשתו ועד יום מותו חי עם בת זוגו איווה פרל. דורון נפטר בדצמבר 2016, בגיל 94. נקבר בטקס צבאי בבית העלמין מורשה ברמת השרון. הותיר אחריו בן, אהוד, שהיה טייס בחיל האוויר ובעלים של בית ספר לצניחת רחיפה, בת, נירית, מנהלת שירות בטיסה באל-על.
פרנסואז-אתנאיס, מרקיזת מונטספן
פרנסואז-אתנאיס דה רוששואר דה מורטמר, הידועה כמדאם דה מונטספן (בצרפתית: Madame de Montespan; 5 באוקטובר 1640 – 27 במאי 1707), הייתה פילגשו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
ביוגרפיה
פרנסואז-אתנאיס נולדה ב-5 באוקטובר 1640 בלוסאק לה שאטו, לגבריאל דה רוששואר דה מורטמר ולדיאן דה גראנסן, בתם של ז'אן דה גראנסן, מרקיז מרסילאק וקתרין דה לה ברודייר, ובצעירותה היא אימצה לה את התואר מדמואזל דה טוניי-שרנטה. אמה הייתה אחת מנערות הלוויה של אן מאוסטריה, אשתו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת. בשנת 1660 מונתה פרנסואז למשרתת הכבוד של הנרייטה אן, נסיכת אנגליה, אשתו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, ומאוחר יותר, בשל יחסי הקרבה בין אמה למלכה האלמנה, היא מונתה לנערת לוויה של מריה תרסה, נסיכת ספרד, אשתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. ב-28 בינואר 1663 התחתנה פרנסואז עם לואי אנרי דה פרדאילאן דה גונדרין, ממנו נולדו לה שני ילדים. השניים התגוררו בבית קטן סמוך ללובר, וכך יכלה פרנסואז להמשיך בתפקידיה בחצר המלוכה.
בשנת 1666 ניסתה פרנסואז לתפוס את מקומה של המאהבת הנוכחית של לואי הארבעה עשר, לואיז דה לוואלייר. בעזרת שנינותה וקסמיה, היא ביקשה להתחנף למלך, וכן ניסתה להתקרב לדופן. אף שלואיז דה לוואלייר ידעה שפרנסואז מנסה לכבוש את לבו של המלך, ואף צחקה על מאמציה העלובים, היא בהחלט לא העריכה נכונה את יריבתה החדשה. פרנסואז טיפחה חברויות ידידותיות עם לואיז והמלכה מריה תרסה, וכששתי הנשים היו בהריון, התבקשה פרנסואז לעזור להן לארח את המלך בארוחות פרטיות. עד מהרה הם הצטערו על החלטתם, שכן היא טיפחה עכשיו יחסים אינטימיים עם המלך. פרנסואז סיפרה כי פיתתה את המלך בכך שהפילה את מגבתה, כאשר הבחינה בלואי שריגל אחריה בזמן שהתקלחה. זמן קצר לאחר מכן, מעמדה של לואיז פחת למקום השני. כדי להסתיר את יחסיו החדשים, הניח המלך את הגברות בחדרים מחוברים שאותם היו צריכים לחלוק, כדי שיוכל לגשת לשניהם. פרנסואז גם התיידדה בחצר המלוכה עם עוד אשה שניסתה להתקרב למלך, לואיז בוייר, אשתו של אן דה נואיי. בנו הצעיר של מונטספאן, לואי אלכסנדר, רוזן טולוז, עתיד להתחתן עם אחת מנכדותיה של בוייר.
בין השנים 1669–1672 נולדו לה 3 ילדים מלואי הארבעה עשר, ובשנת 1673 העניק להם המלך לגיטימציה ואת התואר דה בורבון. בעקבות כך קיבלו שלושת ילדיה הגדולים את התארים דוכס מיין, רוזן וקסין ומדמואזל דה נאנט, בהתאמה. בשנת 1674 היא התגרשה באופן רשמי מבעלה, ובשנת 1675 היא קיבלה מחילה על חטאיה מהכנסייה הקתולית.
בשנת 1677 החל המלך לפזול לעבר מארי אנג'ליק דה סקוריל, אולם היא מתה בשנת 1679 מסיבוכים בלידה, והיו שהאשימו את פרנסואז בהרעלתה. בעקבות השערוריות שנקשרו בשמה, נשלחה פרנסואז למנזר סן-דומיניק בפריז, וקיבלה קצבה של חצי מיליון פרנקים. בהכרת תודה על עזיבתה, מינה המלך את אביה למושל פריז ואת אחיה, הדוכס דה-ויון, העלה לדרגת מרשל צרפת. למרות שהמלך חיתן את בנותיה עם בני אצולה מהשורה הראשונה במלכות, לא הורשתה פרנסואז להשתתף בחתונות בנותיה. אף בפרישתה הממושכת תרמה פרנסואז סכומים עצומים לבתי חולים ולצדקה, ובנוסף היא גם הייתה פטרון נדיב של אמנות ומחזאים, והתיידדה עם קורניי, רסין ולה פונטן.
ב-27 במאי 1707 מתה פרנסואז בבורבון-ל'ארשאמבו, בעת שנסעה להתרפא ממחלתה, אולם המלך אסר על ילדיה ללבוש בגדי אבל.
משפחתה
ב-28 בינואר 1663 התחתנה פרנסואז עם לואי אנרי דה פרדאיאן דה גונדרן, ממנו נולדו לה שני ילדים:
מיחסיה עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת נולדו לה 7 ילדים:
קובה (אזרבייג'ן)
קובה (באזרית: Quba) היא עיר בצפון אזרבייג'ן, בחלקה האירופי של המדינה, שמשמשת מזה זמן רב כמקום מושבה של קהילת יהודי ההרים הגדולה ביותר באזור. אוכלוסיית העיר היא כ-38,100 תושבים (נכון לשנת 2010). כלכלת העיר מבוססת על ייצוא תפוחים לחו"ל וכן על ייצור שטיחים, שגם הם מיועדים בחלקם ליצוא.
היסטוריה
חשיבות העיר עלתה בשנת 1747, כשהשאה האיראני נאדיר-שאה נרצח ומושל המחוז חוסיין עלי החליט לאחד את השטחים האזריים. הוא העביר את בירת האזור מהעיר קסודת, שלא הייתה מוגנת טוב לקובה, שהייתה מרכזית יותר, וכן הוא בנה בה מבצר. בין 1804 ל-1813 התקיימה מלחמת רוסיה-פרס שבמהלכה הפרסים הפסידו את השליטה על אזרבייג'ן ועל ארמניה ונאלצו לחתום על הסכם גוליסטן והסכם טורקמנצ'אי. ב-1806 הרוסים כבשו את קובה, והעבירו ממנה את הבירה לבאקו. ב-1809 צר על העיר השייח המודח עלי-חאן במשך שלושה חודשים כדי לכבשה, אך בסופו של דבר בסוף המלחמה הייתה העיר בידיים רוסיות.
בימיו הראשונים של יוסיף סטלין, במסגרת פעולתו המהפכנית כנגד השלטון הצארי ברוסיה, אימץ סטלין לעצמו את השם "קובה" כשמו המחתרתי, בהשראתו של מנהיג גאורגי מהפכני, אשר שמו כשם העיר.
ג'נט מק'תיר
ג'נט מק'תיר (באנגלית: Janet McTeer; נולדה ב-5 באוגוסט 1961) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה, זוכת פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1997 על תפקידה כנורה במחזה "בית בובות" (1996–1997). היא גם זכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור הופעתה בתור מרי ג'ו ווקר בסרט "כמו עשב בר" (1999), והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב עבודה תפקידה בתור יוברט פייג' בסרט "אלברט נובס" (2011).
תפקידיה על הבמה כוללים בין היתר את ילנה במחזה "הדוד וניה", ורוניקה במחזה "אלוהי הקטל" ובתפקיד הראשי במחזה "מרי סטיוארט". בטלוויזיה, היא שיחקה את דמותה של קלמנטיין צ'רצ'יל בסרט הביוגרפי של HBO "בעין הסערה" (2009); תפקידה אשר הקנה לה מועמדות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב. היא קיבלה מועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב עבור תפקידה במיני-סדרה "מלכה לבנה (2013).. היא הופיעה לצד גלן קלוז בעונה האחרונה של סדרת הדרמה "Damages"(2012), ובנוסף היא גם גילמה את הלן פירס בדרמת הפשע של נטפליקס "אוזרק" (2020-2018).
ביוגרפיה
מק'תיר נולדה בניוקאסל, בתם של ג'יין ואלק מק'תיר. היא למדה ב"אקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה", ולאחר סיום לימודיה החלה לשחק בתיאטרון.
את קריירת המשחק שלה החלה מק'תיר במספר הפקות של ה-BBC. היא שיחקה בסרט מקצועני ראשון בשנת 1988, "רחוב חצי הירח". ב-1992 שיחקה בסרט המבוסס על הרומן מאת אמילי ברונטה, "אנקת גבהים". כמו כן שיחקה מק'תיר בדרמה הביוגרפית "קארינגטון", בה גילמה את הציירת והמעצבת ונסה בל, חברה מן המניין בקבוצת בלומסברי ואחותה של וירג'יניה וולף.
בשנת 1997 זכתה להכרה על משחקה הדרמטי בתחום התיאטרון כשקיבלה את פרס הטוני על תפקידה במחזאו של הנריק איבסן "בית בובות". מלבד פרס זה זכתה מק'תיר בפרסים נוספים בתחום התיאטרון כגון "שולחן הזהב" ו"פרס התיאטרון העולמי".
בשנת 1999 שיחקה מק'תיר בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "כמו עשב בר", בה גילמה את דמותה של מרי ג'ו ווקר, אם חד הורית היוצאת עם בתה הנערה למסע על מנת לשפר את חייהן של השתיים. על משחקה בסרט זכתה מק'תיר בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2005 הופיעה מק'תיר בדרמת הפנטזיה של טרי גיליאם "טיידלנד". לאחר מכן גילמה מק'תיר את דמותה של מרי, מלכת הסקוטים במחזה הבריטי של פרידריך שילר "מרי סטיוארט".
ב-2009 השתתפה בסדרת הדרמה "בתוך הסערה", בה גילמה את קלמנטיין צ'רצ'יל, אשתו של המדינאי הבריטי וינסטון צ'רצ'יל. בשנת 2011 שיחקה בדרמה התקופתית "אלברט נובס" בתפקיד האבורט פייג', על הופעתה הועמדה מק'תיר לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה. בהמשך 2011 שיחקה בסרט האקשן "קאט רצה" לצד פאס וגה.
בשנת 2016 שיחקה בדרמה הרומנטית "ללכת בדרכך" לצד אמיליה קלארק וסם קלאפלין. הסרט היינו מבוסס על מחזה באותו שם שנכתב על ידי ג'וג'ו מויס. באותה שנה שיחקה בסרט "הנשיקה האחרונה של הקיסר", לצד כריסטופר פלאמר ולילי ג'יימס.
סוללת ליתיום
סוללות ליתיום הן סוללות חד פעמיות אשר מורכבות מתרכובות של מתכת ליתיום או מליתיום טהור (Li). סוללות ליתיום נבדלות מהסוללות האחרות באורך חייהן, בממדיהן הקטנים ובאיכותן. כתוצאה מסיבות אלו מחיר סוללות הליתיום גבוה ביחס לסוגי הסוללות האחרות. תאי הליתיום של הסוללה יכולים לספק מתח חשמלי בטווח של 1.5V-3.7V. המונח "סוללות ליתיום" הוא מונח אשר מכליל את כל סוגי סוללות הליתיום אשר בינן הבדלים רבים כגון: גודל, צורה וכן סוגי הקתודות והאנודות אשר נמצאים בסוללה המסוימת. הסוללה צורכת בין 0.15-0.3 קילוגרם ליתיום לקוט"ש (קילוואט לשעה).
היסטוריה
תהליך המצאת סוללות הליתיום נמשך במשך תקופה ארוכה ועדיין סוללות הליתיום הולכות ומשתכללות מדי שנה. לכן מספר אנשים פיתחו את הסוללה ולא אחד.
לרוע המזל, התברר שלאחר שימוש ממושך בסוללה, מצטברת על האלקטרודות שכבה של גז המבודדת אותן מבחינה חשמלית. עם השנים הסוללה הלכה והשתכללה עד שבשנת 1970 גילה מנלי סטנלי וויטנגהם (Manley Stanley Whittingham), בזמן שעבד בחברת אקסון (Exxon), את הקונספט של אלקטרודות אינטרקלציה, אשר הובילו את חברת אקסון לייצור סוללת ליתיום ראשונה המבוססת על קתודת טיטניום (II) סולפיד ועל אנודת ליתיום-אלומיניום. אינטרקלציה ודה-אינטרקלציה של יוני ליתיום מגרפיט ואינטרקלציה אל תחמוצות קתודיות דווחו גם הן בשנת 1970 על ידי J.O. Besenhard, שהציע את השימוש במערכות אלו כסוללות ליתיום בעלות צפיפויות אנרגיה גבוהות.
בשנת 1979 ג'ון גודאינף הציג תא נטען בעל מתח של 4 וולט הכולל מתכת ליתיום כאלקטרודה שלילית ותחמוצת ליתיום קובלט כאלקטרודה החיובית. השימוש בליתיום קובלט אוקסיד היציב בתא כחומר קתודי, פתח אפשרויות רבות עבור מערכות סוללות נטענות. היה זה הפיתוח של אנודות גרפיט בתחילת שנות ה-80 על ידי מעבדות בל אשר סימן את תחילת המעבר מסוללות ליתיום המבוססות על ליתיום מתכתי כאנודה לסוללות המבוססות על יוני ליתיום.
אופן פעולת התא
הסוג הנפוץ ביותר של סוללות ליתיום אשר נמכרות לצרכנים, בנויות ממתכת ליתיום כאנודה ודו תחמוצת מנגן עם מלח ליתיום מומס בממס אורגני כקתודה. סוג נוסף של סוללות ליתיום בהן יש אנרגיה גדולה הוא סוללת ליתיום אשר בה תא ליתיום של תיוניל כלוריד. סוללות ליתיום תיוניל כלוריד בדרך כלל לא נמכרות לצרכן בשוק, ולרוב משתמשים בהן ביישומים תעשייתיים, או שהן מותקנות במכשירים בהם הלקוח לא יכול להחליף את הסוללות. התא מכיל תערובת נוזלית של תיוניל כלוריד (SOCl2) וליתיום (lithium tetrachloroaluminate), הפועלים כקתודה ואלקטרוליט, בהתאמה. חומר פחמן נקבובי משמש כאספן קתודה אשר מקבל אלקטרונים מהמעגל החיצוני. סוללות ליתיום תיוניל כלוריד מתאימות גם ליישומים אשר צורכים אנרגיה מאוד נמוכה אך למשך זמן רב, כגון מערכות אזעקה אלחוטיות.
אחסון
לסוללות הליתיום יכולת קיבול גבוהה במיוחד, וכל זאת באריזה קומפקטית וקטנה. אחסון לא נכון של הסוללה עלול לגרום להתדרדרות בביצועיה. סוללה שנשארת במכשיר אותו היא מפעילה למשך זמן רב ללא כל שימוש במכשיר, פורקת כוח אלקטרוני זעיר לתוך המכשיר גם כשהמכשיר כבוי, דבר זה עלול להוביל לפריקת הסוללה וכתוצאה מכך לסיום אורך חיי הסוללה. כדי למצות את מירב חיי הסוללה חשוב לשמור על הסוללה במרחב מוצל ולא חם מדי, ולא לנצל הרבה כוח של הסוללה בבת אחת. דבר נוסף אשר ניתן לעשות הוא לשמור את הסוללה בתוך האריזה עד שייעשה שימוש בה.
תיאור וצורת הסוללה
שימוש בסוללות ליתיום קטנות, נעשה לרוב במכשירים אלקטרוניים ניידים כגון: מחשבי כף יד, שעונים, מצלמות וידאו, מצלמות פילם, מדי חום, מחשבונים ומנעולי מכוניות. סוללות הליתיום זמינות במגוון צורות וסוגים. בדרך כלל, צורת הסוללה היא עיגול דמוי מטבע, בקוטר של עד כ־20 מ"מ ועובי שבין 1.6-4 מ"מ. דרישות החשמל הגבוהות של מכשירים שונים הופכות את סוללת הליתיום ליותר שימושית במכשירים הללו. סוללות ליתיום, יכולות לתמוך בקלות בדרישות מתח קצרות או כבדות של מכשירים, כגון מצלמות דיגיטליות. לרוב, משתמשים בסוללות הליתיום במוצרים בהם המכשיר צריך לפעול לפרק זמן ארוך כדוגמת אזעקות, או מתקנים אשר פעילותם חייבת להיות מתמדת, לדוגמה: קוצבי לב מלאכותיים או מתקנים רפואיים אחרים אשר מושתלים בגוף ואמורים לעבוד בדרך כלל במשך 15 שנים. סוללות הליתיום לרוב לא יימצאו בצעצועים, הפועלים על סוללות רגילות, מכיוון שמחיר סוללות הליתיום כאמור גבוה. ישנם גם שעונים ומצלמות אשר פועלים על סוללות ליתיום, בשל היתרון של "זמן החיים" הארוך בסוללות אלו. שימוש בסוללת ליתיום יקטין את הצורך בהחלפת הסוללה בתדירות גבוהה, וכך יחסוך בעלויות. בנוסף, משתמשים בסוללות ליתיום במכשירים ימיים, כגון מכשירי קשר, מכיוון שסוללת ליתיום אחת מכילה פי 3 אנרגיה מסוללה רגילה, דבר אשר בחלק מהמקרים מצדיק את מחירן הגבוה.
מחיר
סוללת הליתיום היא סוללה שעלויות הייצור שלה גבוהות בהשוואה לעלויות הייצור של סוללות רגילות. אולם, בשל האנרגיה הרבה שאגורה בתוכה, יתרונה בשימוש לטווח ארוך, מכיוון שהיא חוסכת את הצורך בהחלפה תדירה של הסוללה וכתוצאה מכך אין צורך לפרק את המכשיר שבו היא נמצאת, והדבר מקבל חשיבות יתר במיוחד בהתקנים רפואיים שנמצאים בתוך גוף האדם, ששם משמעות החלפת סוללה הוא ניתוח.
סוללות אלו היו נפוצות גם בצילום (פילם), משום הפריקה העצמית הנמוכה שלה וקיבולת האנרגיה הגדולה שלה.
קיבולת האנרגיה של הסוללה
קיבולת האנרגיה של סוללות הליתיום נמדדת כמו כל שאר הסוללות ביחידות של Ah (אמפר שעה). כלומר, כאשר מצוין על גבי סוללה שהיא בעלת קיבולת של 1Ah, הכוונה היא שהסוללה מסוגלת לספק זרם של אמפר אחד במשך שעה. לדוגמה, מכשיר אלקטרוני שצורך 100mA, וניזון מסוללה שהקיבולת שלה 1300mAh, ירוקן את הסוללה תוך 13 שעות עבודה. בפועל, חישוב זה הוא פשטני למדי שכן בפועל, כאשר סוללה קרובה להתרוקן, יורד בהדרגה גם המתח בין הדקיה. כאמור, אורך חיי סוללת הליתיום גדול, אודות לקיבול האנרגיה הגבוהה שלה, בנפח קטן, ולכן נמצא אותה בעיקר במכשירים שנדרשים לעבוד במשך זמן רב.
התפוצצות
סוללות ליתיום מספקות זרם גבוה מאוד במהירות רבה. תכונה זו הופכת את הסוללה לשימושית, במוצרים אשר זקוקים לפריקה מהירה. אך מאותה תכונה, נוטות סוללות הליתיום להתחמם יתר על המידה ואף להתפוצץ. כדי למנוע התחממות והתפוצצות, נהוג לשלב במכשיר בו שמים את הסוללה, פתחי אוורור או אמצעי הגנה אחרים. במקרים מסוימים סוללות הליתיום יכולות לגרום לכוויה כימית.