cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הצבעה מרחוק
בארצות הברית
הצבעת נפקדים בארצות הברית נחלקת לשני תתי סוגים – הצבעת נפקדים "מגבילה" והצבעת נפקדים "ליברלית". בהצבעת נפקדים מגבילה חייב המצביע להצהיר מראש על אחת ממספר סיבות מוגדרות כדי להיות זכאי להצביע בדרך זו. בהצבעת נפקדים ליברלית, הידועה יותר כ-No Excuse או כ-No Fault, המצביע אינו חייב לספק "תירוץ" כדי להיות זכאי להצביע בהליך זה. קליפורניה הייתה המדינה הראשונה שאפשרה הצבעת נפקדים ליברלית בבחירות האמצע של 1978.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20 החלו מדינות ארצות הברית להתנסות בסוגים נוספים של הליכי הצבעה לא סטנדרטיים בנוסף להצבעת נפקדים. כך, למשל, מספר מדינות הוסיפו הליך של הצבעת נפקדים בה ויתרו על דרישת המגורים ועל הדרישה של סיבה מוגדרת.
בארבעת העשורים האחרונים התווספו הליכי הצבעה לא סטנדרטיים שונים ומגוונים להצבעת הנפקדים הקלאסית הקיימת מאז מלחמת האזרחים. מספר המצביעים בהליכי הצבעה לא סטנדרטיים גדל בהתמדה.
בבחירות של 2012 כ-46 מיליון בוחרים – שליש מכלל הבוחרים – הצביעו בהליכי הצבעה לא סטנדרטיים. מחצית ממספר זה הצביעו בהצבעת נפקדים, כ-17 מיליון מצביעים הצביעו בהצבעה מוקדמת ויותר משישה מיליון מצביעים הצביעו דרך הדואר.
בממלכה המאוחדת
בממלכה המאוחדת רשאים כל בעלי זכות ההצבעה להצביע באמצעות מיופה כוח (by proxy) או בדואר. הבוחרים לא נדרשים לספק סיבה מוצדקת להצבעה בדואר, מלבד בצפון אירלנד, שם ניתן להצביע בדואר רק במקרים בהם לא ניתן להגיע לקלפי ביום הקלפי הבחירות כתוצאה מסידור עבודה מסוים, או בשל נכות.
בישראל
בישראל לא קיימת מערכת הצבעה מרחוק לכלל האזרחים. אפשרות זו מוגבלות רק לחיילים, אסירים, מלחים, דיפלומטים שלא נמצאים בארץ, נכים, ואנשים באשפוז. הקולות של אותם המצביעים אינם מועברים ישירות אלא מונחים במעטפה כפולה עם מידע מזהה ונספרים ישירות על ידי ועדת הבחירות רק לאחר שמבוצע אימות לכך שאותו הבוחר לא הצביע גם בקלפי הרשמי במקום מגוריו. כמו כן, ההצבעה באמצעות מעטפות כפולות נעשית בישראל לרוב ביום הבחירות בקלפיות חלופיות. הצבעה מוקדמת מוגבלת לעובדי מדינה שנמצאים בחו"ל. האפשרות להצביע בדואר לא קיימת בישראל.
סו סיטי
סו סיטי (באנגלית: Sioux City) היא בירת מחוז וודברי במדינת איווה בארצות הברית. העיר שוכנת על הגדה המזרחית של נהר מיזורי במקום בו נשפכים אליו הנהרות ביג סו ופלויד ובקרבת משולש הגבולות של איווה, נברסקה ודקוטה הדרומית. בעיר מתגוררים כ-80 אלף תושבים (נכון ל-2020), והיא העיר הרביעית מבחינת גודל אוכלוסייתה באיווה. במטרופולין של העיר מתגוררים כ-170 אלף תושבים (נכון ל-2020).
היסטוריה
האזור היה מיושב על ידי בני שבט הסו לפני הגעתם של הצרפתים לאזור.
לאחר שארצות הברית קנתה את האזור בצרפת במסגרת רכישת לואיזיאנה ב-1803 נשלחה משלחת בהנהגת מריווד'ר לואיס וויליאם קלארק כדי לחקור אותו. במהלך מסעה המשלחת חנתה פעם אחת באזור סו סיטי של היום.
ב-1848 ויליאם תומפסון הקים בקרבת האזור בו נמצאת העיר היום תחנת מסחר במטרה להקים בהמשך עיר, אך תוכניתו לא צלחה בסופו של דבר.
בערך באותו זמן התיישב באזור סוחר פרווה קנדי בשם תאופיל בריגייה (Théophile Bruguier). הוא הציע לחברו ג'יימס ג'קסון, שהיה מוכר מוצרי פרווה, להקים תחנת מסחר באזור. ג'קסון בתורו שכנע את החם שלו ג'ון קוק להקים עיירה. קוק התרשם, קנה את כל האדמות באזור והקים את סו סיטי ב-1854. כעבור שלוש שנים סו סיטי קיבלה מעמד של עיר.
העיר המשיכה להתפתח ולגדול בעשורים שלאחר מכן עד שההתפתחות נעצרה בסוף המאה ה-19 בעקבות מספר אירועים, בהם עליית נהר פלויד על גדותיו ב-1892. עם זאת העיר הצליחה להתאושש במהרה.
חינוך
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת בראייר קליף ומכללת מורנינגסייד.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה סו גייטוויי, שנמצא במרחק של 11 קילומטרים דרומית למרכז העיר ומציע טיסות לשיקגו.
בעיר עובר כביש בין-מדינתי 29, המקשר בין קנזס סיטי במיזורי ובין הגבול של ארצות הברית עם קנדה.
ארי היל
ארי היל הוא זמר-חסידי ישראלי.
ביוגרפיה
אביו יונתן היל (בנו של השחקן היהודי-אמריקאי סטיבן (שלמה) היל (קרקובסקי)), משתייך לחסידות סקווירה ועוסק בין השאר במוזיקה. אחיו דוד נפטר בגיל 14 מלוקמיה. אחיו יענקי היל עוסק אף הוא במוזיקה.
מוזיקה
בתחילת דרכו התארח בשירים ובאלבומים של אמנים שונים.
ב-2015 התארח בשיר "לבקש רחמים" של יואלי קליין ושייע גרוס, לפי הלחן של השיר "אתיתי לחננך" של הרב שלמה קרליבך.
ב-2017 שר לצד דודי קאליש את השיר "אלו ואלו", השני מסדרת "שירי מנחם" - סדרת שירים שהלחין מנדל ברכפלד.
בשנת 2018 השתתף כסולן בשיר "אנא מלך" באלבום "תו השעה" של מקהלת מלכות, בחסות השבועון החרדי "משפחה", והתארח בשירו של שרולי גרין "כ’הייב אויף מיינע אויגן". בנוסף הוציא את השיר "בעט ניסים" והוציא את הקליפ "ארי היל - הקומזיץ!".
בשנת 2019 ביצע יחד עם אברהם פריד את השיר "אבא" שכתב והלחין בנצי שטיין. השיר זכה למספר גרסאות כיסוי במגזר החרדי והדתי ובוצע בין השאר על ידי שלמה דסקל, משה לוק, שרולי ונתנאל ועוד. פריד אף הוציא גרסה מחודשת לשיר בהופעתו בבריכת הסולטן. השיר הגיע למקום הרביעי במצעד השנתי של כאן מורשת. בנוסף, השיר הגיע למקום ה-20 במצעד העשור של רדיו קול חי, ולמקום השישי במצעד העשור של רדיו קול ברמה. באותה שנה הוציא את השיר "סוכהל'ה", גרסת כיסוי לשיר של מרדכי בן דוד ויידל ורדיגר; ואת השיר "אני מאמין".
בשנת 2020 שר את השיר "אבא איתי" יחד עם חיים ישראל; שר את השיר "הושע נא" לצד בערי וובר; השתתף בשיר "זכרנו לחיים" של שרוליק רייזמן; השתתף בביצוע השיר "ה' הוא האלוקים" לצד אהרלה סמט, יואלי קליין ושייע גרוס וביצע לצד יואלי קליין ושייע גרוס את השיר "א חידוש". באותה שנה השתתף במופע "מדליקים את הנשמה".
בשנת 2021 ביצע לצד משה דוד וייסמנדל ומקהלת נשמה את השיר "יבוא המלך"; ביצע לצד נפתלי קמפה את השיר "אם תעירו"; שר את השיר "שיר חדש" באלבום הוואקלי "שבחים 2" בהפקת "לחיים הפקות"; והתארח בשיר "מאמע" שביצעו משה דוד וייסמנדל, מוטי ויזל, בנצי שטיין ומקהלת נשמה; התארח בשיר "חלק אלוקה ממעל" של יוסף ניוקומב; הוציא את השיר "לבוא אל המלך" לצד יואלי קליין ושייע גרוס; וביצע את השיר "קינדערליך יונגערליך דעבדין רעותך".
בנוסף באותה השנה השתתף בתוכנית "עולים לירושלים 5" (ששודר בזום בעקבות מגפת הקורונה בישראל). בתוכנית ביצע שני שירים: את השיר "אבא איתי" יחד עם מקהלת פרחי נתניה, וביצע לצד שמחה פרידמן ו"מקהלת פרחי נתניה" את השיר "מוכנים" (גרסת כיסוי לשירו של אורי דוידי בעל אותו השם. שיר זה נכלל לאחר מכן באלבום "עולים לירושלים", אלבום הקאברים שהוציא שמחה פרידמן).
באותה שנה הוציא את הקליפ "מחרוזת ריקודים", את הקליפ "היילגר רבי שמעון" שצולם בל"ג בעומר ה'תש"פ באירוע של ישיבת אור הרשב"י סמוך לקבר רבי שמעון בר יוחאי; ואת הקליפ "מחרוזת ירושלים" - מתוך המופע "שלומי גרטנר בירושלים" שנערך בחול המועד סוכות ה'תש"פ בבנייני האומה, והוציא קליפ ובו מחרוזת שירים נבחרים מתוך אירוע הקיץ המרכזי לבני הישיבות בירושלים. בנוסף השתתף לצד זמרים רבים נוספים ב"שיר האחדות" שיזם כתב והלחין שוקי סלומון, וביצע שיר (לפי הלחן של השיר "דער רבי איז דא" של יהודה גרין) המתאר את ביקוריו של הרב חנניה צ'ולק אצל הרב חיים קניבסקי, ביוזמת עמותת עזר מציון.
ב-2022 (אדר ב' ה'תשפ"ב) חידש יחד עם משה דוד וייסמנדל את השיר "טאטא'לע" שכתב והלחין הרב דן סגל ועיבדו אלי קליין ואיצי ברי. ב-19 ביוני של אותה שנה הוציא סינגל ראשון מתוך אלבום בכורה "גרש את העצבות" (לחן: נפתלי קמפה, עיבוד: אלי קליין ואיצי ברי). התארח בשיר "7" של פיני איינהורן (גרסת כיסוי לשיר "שבעת הרועים" של חיים דוד סרצ'יק).
היל מופיע גם באירועים ובקומזיצים שונים. בין השאר הופיע ב באירוע הצדעה למתנדבים חרדים.
יחסי גאנה–דרום אפריקה
יחסי גאנה–דרום אפריקה הם היחסים ההיסטוריים והעכשוויים של רפובליקת גאנה ורפובליקת דרום אפריקה. שתי המדינות הן מושבות בריטיות לשעבר וחברות באיחוד האפריקני וחבר העמים הבריטי.
לאחר סיום משטר האפרטהייד בדרום אפריקה בשנת 1994 והבחירות הדמוקרטיות הראשונות בגאנה בשנת 1992, גדל המסחר בהרחבה עם כינון יחסים דו-צדדיים. בשנת 2005, המכון לדרום אפריקה לעניינים בינלאומיים דיווח כי המשקיעים בדרום אפריקה כינו את גאנה "מגדלור של תקווה" במערב אפריקה והיקף הסחר בין שתי הכלכלות הלך וגדל בהרבה.
ניבאלדו אלבס פרייטס סנטוס
ניבאלדו אלבס פרייטס סנטוס (בפורטוגזית: Nivaldo Alves Freitas Santos; נולד ב-10 ביולי 1988) הוא כדורגלן מכף ורדה המשחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
ניבאלדו התחיל את הקריירה שלו בבאטקואה. בגיל 18 הצטרף למחלקת הנוער של אקדמיקה. לאחר שסיים את גיל הנוער עבר בליגות הנמוכות בפורטוגל וב-16 באוגוסט 2011 חתם באקדמיקה ל-3 שנים. ב-12 בספטמבר 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-4 נגד נסיונאל, אך הוא לא זכה לדקות משחק קבות ובקיץ חתם בטפליצה הצ'כית. בינואר חתם בדינמו מינסק.
בשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת כף ורדה.
אלאזני (יין)
יין אָלָאזָנִי לוקח את שמו מנהר אלאזני, המהווה חלק מהגבול בין גאורגיה לאזרבייג'ן במזרח גאורגיה, לפני שהוא זורם לנהר הקורה. כתוצאה מהאקלים החם יותר בעמק אלאזני, הענבים הגדלים שם מתוקים יותר מאשר במקומות אחרים בגאורגיה.
אלאזני לבן
יין חצי מתוק עשוי מענבי רְכָּאצִיתֵלִי  (שמשמעותו: "גבעול אדום"). זהו אחד ממגוון הענבים העתיקים ביותר בגאורגיה, כאשר ארכאולוגים חשפו דוגמאות בכדי חרס מהאלף השלישי לפני הספירה. לאחרונה ניטעו ענבי רכאציתלי במזרח אירופה, באזור אגמי האצבעות של ניו יורק ואוסטרליה.
אלאזני אדום
יין חצי מתוק מזן ענבים ספראווי, טעמו של היין עדין ורך.
טרבאי שינדה
טרבאי שינדה (בהינדית: ताराबाई शिंदे; 1850-1910) הייתה פעילה פמיניסטית אשר מחתה נגד החברה הפטריארכלית ושיטת הקאסטות בהודו הקולוניאלית של המאה ה-19. היא ידועה בשל המאסה שלה, "סטרי פורוש טולאנה" (Stree Purush Tulana או "השוואה בין נשים וגברים"), שיצא כספר במקור בשפת המראטהי ב-1882. המאסה כללה ביקורת על הפטריארכיה השלטת בקאסטות העליונות, ונחשבת לטקסט הפמיניסטי המודרני ההודי הראשון. הביקורת שלה עוררה התנגדות בשל הצבעתה על כתבי קודש הינדיים כמקור של דיכוי נשים, עמדה שממשיכה לעורר מחלוקת גם היום.
ביוגרפיה
שינדה נולדה ב-1850 בבולדהאנה, במחוז בראר, שכיום הוא חלק ממדינת מהאראשטרה. היא הייתה חברה מייסדת של "סאטיישודהאק סאמאג'" (Satyashodhak Samaj), בפונה - אגודה שמטרתה הייתה לשחרר את הקאסטות הנמוכות, ה"טמאים" והשודרה, מניצול ודיכוי. אביה, שעבד כפקיד במשרד המיסוי, היה פעיל רדיקלי, וגם הוא פרסם ספר, שכותרתו " רמז למשכילים המקומיים " בשנת 1871. טרבאי הייתה בת יחידה, וזכתה להשכלה רחבה מידי אביה, כולל לימודי מראטהי, סנסקריט ואנגלית.
פעילות חברתית
שינדה, יחד עם הפעילים החברתיים ג'וטיראו וסביטריבאי פולה (שהיו זוג נשוי), הקימה את הארגון "סאטיישודהאק סאמאג'" ("קהילת החיפוש אחר האמת"). הארגון שם למטרה מיגור התנאים החברתיים הקשים של הקאסטות הנמוכות, וכן של נשים שהחוקים הפטריארכליים של החברה ההודית הפעילו עליהן מגוון דיכויים. הזוג פולה יסדו את בית הספר הראשון לנערות מקאסטת הדלית (שחבריה נקראו באותה תקופה "הטמאים") בשנת 1848, וכן בית מחסה לאלמנות מהקאסטות העליונות (עליהן נאסר להינשא מחדש, דבר שהשפיע על יכלתן להתקיים) בשנת 1854. שינדה למדה מבני הזוג תאוריות חברתיות ומודעות לאופנים בהם דיכויים שונים - כמו מגדר ומעמד או קאסטה - משתלבים לכדי השפעה ייחודית על הפרט. דבר זה ייחד את עבודתה של שינדה - בעוד היו לא מעט אגודות צדקה לטובת אלמנות, למשל, שינדה פעלה מתוך ההנחה שדיכוייהן של כל הנשים כרוכים זה בזה, ושאינם תוצאה ישירה של מעמד או סטטוס חברתי.
המאסה הפמיניסטית, 1882
מאחר שעבדה במסגרת פעילותיה עם אלמנות ממעמד זה, עליהן נאסר להינשא, שינדה הייתה מודעת היטב לשכיחות המקרים של אלימות מינית כלפי אלמנות בידי קרובי משפחותיהן, וההריונות שנבעו מכך, וכן אלימות כלפיהן כתגובה ליחסים אסורים שבהסכמה. בספרה, היא תיארה את הקו הדק עליו נשים נאלצות ללכת, שמבדיל בין היותן "נשים טובות" ל"זונות", ודיברה על המוסר הכפול בהתייחסות לגברים ולנשים, וכן דרשה זכויות מורחבות לנשים בהודו. היא טענה נגד הנטייה הרווחת להאשמת הקורבן, ובניתוחה, ציינה כיצד ניתן למצוא את רוב החסרונות המיוחסים לנשים בכמויות גדולות יותר אצל גברים, אך אצל אלו הם מקובלים ואילו נשים נענשות. היא ייחסה את ההבדל הזה לפטריארכליות של החברה, וטענה לפירוקה.
הספר, שכלל 52 עמודים, יצא בשנת 1882 ב-500 עותקים, ובמחיר תשע אנות. אך בגין התגובות העוינות שספגה בעיתונות, לא יצאה מהדורה נוספת. לכן, הספר כמעט ונשכח. יש אזכור שלו בגיליון השני של המגזין של "סטסאר", שהוציאה אגודת "סאטיישודהאק סאמאג'", אך מלבד התייחסות יחידה זו, הספר נעלם עד לשנת 1975, כאשר גילתה אותו מחדש ס. ג. מלשה, והביאה להוצאתו המחודשת.
גיביון
גיביון דזמן אוונס (באנגלית: Giveon Dezmann Evans; נולד ב-21 בפברואר 1995), הידוע בשמו הפרטי גיביון (Giveon), הוא זמר ופזמונאי R&B אמריקאי.
ביוגרפיה
אוונס נולד ב-21 בפברואר 1995 בלונג ביץ' שבקליפורניה. בן לאם חד הורית ולו שני אחים. הוא הבין את תשוקתו למוזיקה בגיל צעיר ולעיתים קרובות שר במסיבות יום הולדת. הוא למד בבית הספר התיכון הפוליטכני של לונג ביץ', ועשה תוכנית לחינוך מוזיקלי במוזיאון גראמי בגיל 18.
בשנת 2020, זכה לפרסום כאשר התארח בשירו של הראפר דרייק "Chicago Freestyle", שהגיע בשיאו למקום ה-14 במצעד הבילבורד הוט 100. באותה השנה, הוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו, Take Time, תחת חברות התקליטים אפיק רקורדס ונוט סו פאסט. המיני-אלבום הגיע לצמרת מצעד ה-Heatseekers של הבילבורד וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה. מתוך המיני-אלבום יצא הסינגל "Heartbreak Anniversary" שזכה להצלחה במצעדי המוזיקה. באוקטובר 2020 הוציא מיני-אלבום נוסף בשם When It's All Said and Done. בנובמבר 2020 הוכרז כי גיביון מועמד עם מיני-אלבומו Take Time לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום ה-R&B הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-63.
ב-12 במרץ 2021 הוציא גיביון אלבום אוסף בשם When It's All Said and Done... Take Time, המשלב את שני מיני-אלבומיו, ומכיל שיר נוסף בשם "All to Me". בשנה זו התארח בשירו של הזמר ג'סטין ביבר "Peaches" לצד דניאל סיזר. השיר הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
הוא נכלל ברשימת פורבס 30Under30 לשנת 2022.
גרברט יפרמוב
גרברט אלכסנדרוביץ' יפרמוב (ברוסית: Герберт Александрович Ефремов; נולד ב-15 במרץ 1933) הוא מדען סובייטי ורוסי, מעצב רקטות וציוד חלל. מנכ"ל כבוד, ומתכנן כבוד ראשי של משינוסטרויניה. פרופסור באוניברסיטה הטכנית הממלכתית המוסקבאית ע"ש באומן. בשנת 2020 הוענק ליפרמוב עיטור אנדריי הקדוש, העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
חייו
יפרמוב נולד בכפר קטן באזור וולוגדה, ונקרא על שמו של הסופר הרברט ג'ורג' ולס. בשנת 1950 החל לימודי הנדסה בלנינגרד, וסיים אותם בשנת 1956 ונקלט במשרד לתכנון נשק בו עובד כל חייו.
הרברט אפרמוב היה מעורב ישירות ופיקח על יצירתם של:
תוסוטאותיס
תוסוטאותיס (שם מדעי: Tusoteuthis) הוא סוג נכחד של רכיכה שחיה בקרטיקון העליון לפני 80 מיליון שנה. הוא מזכיר מאוד את הדיונונאים, אך למעשה היה קרוב יותר לתמנונאים ולדיונונים הערפדיים. מאובני היצור התגלו במניטובה שבקנדה, ובהמשך התגלו גם בגבעות בקנזס שבעבר היו חלק מהים הפנימי המערבי בו הוא חי. נמצא ממנו מין יחיד - Tusoteuthis longa. חלק מהחוקרים מאחדים סוג זה עם האנצ'וטאותיס.
מאפיינים
אורכו של התוסוטאותיס היה דומה מאוד לאורכו של דיונון ענק באורך זרועות של 6–11 מטר וגופו הגיע לאורך 2.5 מטר. ייתכן שהוא נע קדימה בעזרת סילון בדומה לדיונונים המודרניים וכך נע במהירות. היצור היה כנראה טורף של סילוניות אחרות כמו דיונונים, תמנונים ואמוניטים שהיו נפוצים באותה תקופה וכן מדגים ואולי אף מזוחלים ימיים קטנים.
הוא עצמו נטרף בידי דגים גדולים ובידי זוחלים גדולים כמו המוזאזאורוס, האלאסמוזאורוס והטילוזאורוס. מאובן של דג טורף מסוג קימוליכתיס באורך 66 סנטימטר מצוי באוניברסיטת קולורדו ובמרכז בטנו מצוי פרט של תוסוטאותיס צעיר שכנראה הרג את טורפו באמצעות חסימת הזימים שלו בעוד הוא ניסה לבלוע אותו.
בתרבות
רכיכה זו מופיעה בסרט מפלצות ים ובמשחק עולם היורה: המשחק.
ארצ'יבלד גרימקה
ארצ'יבלד גרימקה (באנגלית: Archibald Grimké; 17 באוגוסט 1849, צ'ארלסטון – 25 בפברואר 1930, וושינגטון די. סי.) היה עורך דין, עיתונאי ופעיל זכויות האדם אמריקאי.
ביוגרפיה
ארצ'יבלד גרימקה נולד בשנת 1849 כעבד. אמו הייתה ננסי וסטון, עבדה של הנרי גרימקה, בעל חוות. ארצ'יבלד היה בכור בין שלושה בנים, שהנרי הכיר בהם אך לא שחרר מעבדות. לאחר שאשתו של הנרי גרימקה נפטרה הוא עבר להתגורר בחווה מחוץ לעיר. בהיותו בחווה הוא לימד את ננסי ובניו לקרוא ולכתוב. בשנת 1852, קצת לפני מותו הוא צוואה לבן החוקי שלו מונטגיו גרימקה לטפל בננסי ובניה כ"בני משפחה", אך מונטגיו לא הבטיח זאת.
ננסי ובניה חזרו לצ'ארלסטון, אך משפחת גרימקה לא תמכה בהם כלכלית. החל משנת 1860 האחים הצעירים החלו לשרת את משפחת גרימקה במשק בית. כתוצאה מכך ארצ'יבלד הצעיד נמלט מהבית ואחיו פרנסיס נמכר לבעל אחר.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית כל שלושת אחים החלו ללמוד בבית הספר ולאחר סיומו למדו באוניברסיטת לינקולן שהייתה מיועדת לאפרו אמריקאים. להנרי גרימקה היו אחיות למחצה שרה ואנג'לינה גרימקה שהיו פעילות בולטות למען שחרור עבדים. בפברואר 1868 אנג'לינה גרימקה ראתה מאמר של פרופסור מאוניברסיטת לינקולן על סטודנט מוכשר במיוחד בשם ארצ'יבלד גרימקה. לאחר בדיקה קצרה התברר לה שהם קרובי משפחה. אנג'לינה גרימקה החליטה לקיים את הצוואה של הנרי גרימקה, לקחה את ננסי ובניה לביתה והעבירה את ארצ'יבלד לאוניברסיטת הרווארד. אחיהם הצעיר ג'ון עזב את הלימודים, ירד לדרום ובהדרגה איבד קשר עם המשפחה.
לאחר סיום לימודי משפטים ארצ'יבלד גרימקה התיישב בבוסטון ועסק במקצוע. הוא התחתן עם שרה סטנלי, אישה לבנה ונולדה להם בת אנג'לינה ולד גרימקה.
בהיותו בבוסטון ארצ'יבלד גרימקה היה מעורב בפוליטיקה ותנועות של אפרו-אמריקאים. כמו כן הוא היה מעורב בתנועת הנשים בה דודות שלו היו פעילות בולטות. בשנת 1894 גרימקה קיבל מינוי של קונסול ברפובליקה הדומיניקנית.
כאשר גרימקה חזר לארצות הברית הוא המשיך בפעילות למען זכויות האדם. הוא היה פעיל בארגון של פרדריק דאגלס שבין היתר פעל לחינוך בין אפרו-אמריקאים. בשנת 1901 הוא הקים עיתון The Guardian ושיתף פעולה עם ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז. בשנים 1903–1919 גרימקה היה נשיא של American Negro Academy, ארגון שפעל להרחבת לימודים אקדמאים לאפרו-אמריקאים.
לאחר הקמת NAACP הוא הפך לפעיל בולט בארגון והתבקש לעמוד בראש הסניף שהוקם בבירה. כמו כן הוא מונה לסגן נשיא של הארגון.
טושיו סוזוקי
טושיו סוזוקי (ביפנית: 鈴木 敏夫; נולד ב־19 באוגוסט 1948) הוא מפיק סרטי אנימה יפני. סוזוקי ידוע כאחד המפיקים המצליחים ביותר של יפן וכנשיא לשעבר של סטודיו ג'יבלי.
ביוגרפיה
סוזוקי החל את דרכו בחברת ההפקות טוקומה שוטן, אליה הצטרף זמן קצר אחרי שסיים את לימודיו.
הוא עבד במגזין "Asahi Geino" ובשנת 1978 החל לעבוד כעורך בחברת "Animage", שם פגש את הבמאי הייאו מיאזאקי. סוזוקי שכנע את מיאזאקי לעבד את סיפורה של נאוסיקה לסרט, ולאחר מכן היו לשניים מהמייסדים של סטודיו ג'יבלי, תחילה כחבר במספר ועדות בהן בוועדה ליצירת הסרטים "השכן הקסום שלי טוטורו" ו"קבר הגחליליות", ובשנת 1991 הצטרף באופן רשמי כמפיק באולפן. הוא הוביל את האולפן החל משנת 2005, ועזב את תפקידו בשנת 2008 (אך עדיין מכהן כמנכ"ל החברה). בשנת 2021 קיבל את פרס וינזור מקיי בטקס פרסי אנני ה-49.
גבעות מקדונלד
גבעות מקדולנד (באנגלית: MacDonald Hills) הן קבוצת גבעות ברכס אסגארד, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה
הגבעות הן סלעיות, חשופות מקרח.
שיא גובהן של הגבעות בהר קולמן, שגובהו 1,100 מטרים מעל פני הים. גובהן הממוצע של הגבעות 277 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
הגבעות נקראות על שם ויליאם ר. מקדולנד (William R. MacDonald), שהיה מנהל הפעילות הבינלאומית של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
קלאומנס השלישי
קלאומנס השלישי (ביוונית: Κλεομένης; המאה ה-3 לפנה"ס) היה אחרון המלכים הספרטנים החזקים. ביצע הפיכה צבאית שבעזרתה הפך לשליט העיר ולאחריה הנהיג רפורמות מקיפות שנועדו להחזיר לספרטה את תפארתה. היה דמות מפתח במהלך המלחמה הקלאומנית הקרויה על שמו.
הביוגרפיה שכתב עליו פלוטרכוס, "חיי קלאומנס", היא אחד המקורות העיקריים עליו.
ילדות
לאגיס הייתה אשה בשם אגיאטיס, בתו של אציל עשיר בשם גיליפוס. לאונידס חשק בעושרו של גיליפוס, ורצה להשיא את בנו קלאומנס לאגיאטיס. קלאומנס היה אמנם צעיר יחסית, אולם הסכים לנישואים כיוון שאגאיטיס מצאה חן בעיניו. וגם אגאיטיס הסכימה משום שקלאומנס הרשים אותה בקסמו האישי. פלוטרכוס מספר שהוא נהג להאזין לסיפוריה על בעלה הקודם אגיס.
שנים ראשונות כמלך
לאחר מותו של לאונידס בשנת 235 לפנה"ס הפך קלאומנס למלך. הוא גילה שמצבה של ספרטה קשה למדי, הבעיה החמורה ביותר של ספרטה הייתה התדלדלות גוף האזרחים שלה. על פי החוקים הספרטנים אזרח ספרטני היה חייב להחזיק בחלקת אדמה ברשותו ולהיות זמין לשירות בצבא. עם השנים, התמעטו האזרחים הן בגלל האבדות בקרבות, אך לא פחות מכך בגלל שינויים כלכליים מפליגים בספרטה. החברה השוויונית שאפיינה את ספרטה בתקופתו של ליקורגוס פינתה מקומה לקיטוב הולך וגובר בין עניים ועשירים ואזרחים ספרטנים רבים איבדו את נחלתם. איבוד הנחלה הביא בהכרח גם לאיבוד האזרחות. כך התמעט מספר האזרחים הספרטנים מכמה אלפים בתקופה הקלאסית לכמה מאות בלבד בתקופה ההלניסטית. לדבר זה הייתה השפעה מכרעת על חולשתה הצבאית של ספרטה. בעיה נוספת הייתה העובדה שמרבית הכוח היה מרוכז בידי מועצת האפורים ולא בידי המלך כפי שקלאומנס ציפה.
קלאומנס החל להתעניין ברפורמות שניסה לבצע אגיס לפניו. הוא תחקר ידידים ומכרים של אגיס, אולם גילה בהדרגה שהתושבים אינם מעוניינים ברפורמות מסוג זה, על כן החליט לעשות אותן בעצמו. אותה תקופה הליגה האכאית תחת הנהגת אראטוס מסיקיון הטרידה ללא הרף את הגבולות הספרטניים. בשנת 229 לפנה"ס קלאומנס שכנע את טגאה, מנטינאה, ואורכומנוס, שהיו בברית עם הליגה האיטולית לבוא בברית עם ספרטה, ובנה את מקדש אתנאיון בחבל מגלופוליס שהאכאים תבעו לעצמם. האיטולים שתקו על צעדים אלו כיוון שרצו להפוך את קלאומנס לאויב שקול נגד האכאים.
לאחר מכן כבש קלאומנס גם את קאפיאי, וכך יצר למעשה טריז בתוך שטחי הליגה האכאית. אראטוס ניסה להשתלט חזרה על הערים אולם ללא הצלחה. על כן בסוף החורף או תחילת האביב של שנת 228 לפנה"ס התקבלה במועצת האכאים ההצעה להכריז מלחמה על ספרטה. בקיץ של אותה שנה כבשו הספרטנים את מתידריון בגבול מגאלופוליס. מאוחר יותר באותה שנה הופיע הסטרטגוס האכאי אריסטומאכוס עם 20,000 לוחמים בפאלאנטיון ממערב לטגאה. לקלאומנס היו אותו זמן 500 איש בלבד, אולם קלאומנס הצליח להימלט מאריסטומאכוס ולחזור לספרטה.
הרפורמות
הרפורמה של קלאומנס הייתה מקיפה הרבה יותר מזו של אגיס. לא רק שהושמטו חובות עבר, אלא האדמה חולקה מחדש. בנוסף, פתח קלאומנס גם בסדרת רפורמות בממשל הספרטני. מוסד האפורים בוטל. כמו כן, החיה קלאומנס את המוסדות הישנים של ספרטה כמו אגוגה (שיטת החינוך הספרטנית) וסיסיטיה (סעודה משותפת). כוחה הפוליטי של הגרוסיה קוצץ - החברות במוסד היוקרתי הפכה ככל הנראה לשנתית וחבריה לא נבחרו לכל ימי חייהם כמו בעבר. בנוסף, הוקם גוף פוליטי נוסף - פטרונומוס שלקח על עצמו חלק מתפקידי הגרוסיה. בנוסף לכל אלה, הושיב על כס המלוכה המקביל את אחיו אאוקלידס - מעשה חסר תקדים בתולדותיה של ספרטה. בסופו של התהליך גדל מספר האזרחים הספרטנים מכ-700 ל-4,000.
המלחמה הקלאומנית
הכרזת המלחמה האכאית בשנת 228 לפנה"ס התפתחה למאבק שכונה "המלחמה הקלאומנית" על שמו של קלאומנס. בקיץ של שנת 226 לפנה"ס יצא קלאומנס למסע כדי לכבוש את מנטינאה ולאסיון שנכבשו בידי האכאים. מנטינאה נכבשה בעקבות בגדת הסיעה הפרו ספרטנית בעיר, ובסתיו התרחש קרב דימי במהלכו הביס קלאומנס את הסטרטגוס האכאי היפרבטס. לאסיון נכבשה והוחזרה לאליס בעלת בריתה של ספרטה. האכאים המבוהלים פתחו במשא ומתן עם מוקדון. מלך מצרים תלמי השלישי זעם על כך והפסיק את התמיכה שהיה מעניק עד אז לאכאים, והעניק אותה לקלאומנס.
במקביל רצו האכאים לסיים את המלחמה בדרכי שלום. התנאים העיקריים שקלאומנס הציב היו מינויו ל"הגמון" של הפלופונס, ואת השליטה בקורינתוס. אולם במהרה התברר שכל אחד מהצדדים ראה את ההסכם בצורה אחרת, האכאים ראו בתואר הגמון תואר מכובד אך חסר השפעה, בעוד קלאומנס ראה בו תואר המסמל שליטה למעשה. הצדדים היו אמורים להיפגש ולדון בהסכמים בלירנה ליד ארגוס, אולם שטף דם פתאומי מנע מקלאומנס להגיע, מה שאפשר לאראטוס לסיים את השיחות עם אנטיגונוס השלישי דוסון, מלך מוקדון. בשנת 225 לפנה"ס 21,300 חיילים ופרשים מוקדונים חדרו לפלופונס.
צבאו של אנטיגונוס בסיוע האכאים קצר ניצחונות, תלמי החל להחליש את תמיכתו בקלאומנס ודרש כבני ערובה את אמו ובניו. בשנת 222 לפנה"ס אנטיגונוס הקים צבא גדול, צבאו של קלאומנס הגיע לכל היותר לגודל של שני שלישים מהצבא המוקדוני. קלאומנס עשה ככל שביכולתו להגדיל את צבאו, ואף אפשר להלוטים לפדות את עצמם. אולם ברגע גורלי זה בגד בו תלמי והפסיק את הסיוע. באותה שנה נפגשו הצדדים בקרב סלאסיה, הקרב הסתיים בתבוסה ספרטנית מוחצת, קלאומנס נמלט לספרטה ויחד עם כמה מידידיו הפליג לאלכסנדריה שבמצרים. אנטיגונוס כבש את ספרטה ללא מצור ונהג בתושביה ברוחב לב. חודש מוסד האפוראט נציב מוקדוני הושאר בספרטה וכל הרפורמות הקלאומניות בוטלו.
גלות ומוות
קלאומנס נמלט למצרים שם אמו ובניו נמצאו כבני ערובה. אולם עם מותו של תלמי השלישי ועלייתו לשלטון של תלמי הרביעי הכניס המלך הצעיר את קלאומנס ומשפחתו למעצר בית. קלאומנס ניסה לארגן מרד נגד תלמי אולם המרד נכשל כצפוי, והוא וידידיו התאבדו. תלמי הורה להרוג את כל משפחתו.
ראקיה אברהים
ראקיה אברהים (בערבית: راقية إبراهيم; נולדה בשם רחל אברהם לוי, בערבית: راشيل أبراهام ليفي; 22 ביוני 1919 – 13 בספטמבר 1977) הייתה שחקנית קולנוע יהודיה-מצרית, שהתפרסמה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20.
קורות חיים
אברהים נולדה למשפחת סוחרים יהודית אמידה בעיר אל-מנצורה שבמצרים. התחנכה בבתי ספר צרפתיים בעיר, ומאוחר יותר למדה בפקולטה לאומנויות. מגיל צעיר התעניינה במיוחד בשירה, ואף לימדה זמרה בבתי ספר. הופעתה הפומבית הראשונה הייתה במספר תוכניות בתחנת הרדיו שהייתה בבעלות הסופר פרד ריפאעי, ולאחר מכן הצטרפה ללהקה התיאטרלית הלאומית. באמצע שנות השלושים פנתה אליה במאית הקולנוע המצרית בהיג'ה חפיז, והציעה לה לשחק בסרטה "ליילה בת המדבר". הסרט יצא ב-1937 וזכה להצלחה גדולה, ואף הוצג בפסטיבל הסרטים בברלין בשנת 1939. לאחר סרטה הראשון שיחקה בסרטים מצריים רבים, ואף זכתה בפרסים עבור סרטי קולנוע בבימויו של מוחמד כרים. נישאה למהנדס הקול המוסלמי מוסטפא וואלי, אך לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952 ביקשה להתגרש ממנו ולאחר השלמת הסרט "אהבה מטורפת" ב-1956 היגרה לארצות הברית. בסך הכל שיחקה במצרים ב-19 סרטים שונים. בארצות הברית נישאה ליהודי אמריקאי, הולידה ילדים והקימה עם בעלה חברת הפקות קולנוע משלה.
לכל אורך חייה, יחסה לציונות ולמדינת ישראל הצעירה היה חם, והיא ויתרה על אזרחותה המצרית כדי לקבל אזרחות ישראלית. עובדה זו הובילה את השלטון המצרי להאשים אותה בקשר עם המוסד ובמעורבות ברצח הפיזיקאית ומדענית הגרעין המצרית סמירה מוסא, שהייתה ידידתה הקרובה.
אברהים נפטרה בארצות הברית ב-13 בספטמבר 1977.
על פי שמועות שהופצו לקראת הבחירות במצרים ב-2011, המדינאי המצרי ומזכ"ל הליגה הערבית לשעבר, עמר מוסא הוא בנה. טענה זו הוכחשה על ידו.
משחקים אסורים
משחקים אסורים (בצרפתית: Jeux interdits) הוא סרט צרפתי מ-1952 בבימויו של רנה קלמאן, לפי ספר בשם "משחקים חבויים" (צרפתית: "Jeux inconnus") מאת פרנסואה בוייה. הסרט, שמספר על הקשר בין יתומה פריסאית בת חמש בשם פּוֹלֶט (בריז'יט פוסה) ובן איכרים בן עשר בשם מישל (ז'ורז' פוז'ולי), זכה בפרס האוסקר לסרט הזר של שנת 1952. בוייה הועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר ב-1954 על הסיפור לסרט.
תקציר העלילה
פולט בת החמש ומשפחתה נמלטים מפריז במלחמת העולם השנייה. השיירה בה הם נמצאים מותקפת מהאוויר על ידי מטוס תקיפה, ושני הוריה של פולט, וגם גור הכלבים שלה, נהרגים. הילדה בת החמש לוקחת את הגור בזרועותיה ונאספת על ידי פליטים אחרים, אך כשהשיירה מותקפת שוב היא נשארת לבדה, ומחפשת ומוצאת את כלבה המת שהושלך לנהר על ידי האנשים שאספו אותה. עם הכלב המת בזרועותיה היא תועה בדרכה, ופוגשת את מישל, בן איכרים בן עשר, שמביא אותה לבית משפחתו. אחיו של מישל מובא גם הוא אל הבית לאחר שנפגע מבעיטת סוס שנמלט מהשיירה המופצצת.
מישל משכנע את אביו לאסוף את פולט לביתם, ובמהרה נקשר קשר אמיץ בין הילדים. פולט חוזרת לחורשה, למקום בו עזבה את גווייתו של כלבה, כדי לקבור אותו. כומר שחולף במקום על אופניו מלמד את פולט חלק מתפילת האשכבה, ואומר לה שמישל יוכל ללמד אותה את שאר התפילה. מישל מוצא את פולט, ועוזר לה לחפור את הקבר ולקבור את הכלב. פולט מודאגת שכלבה המת יהיה בודד, ומישל מציע לקבור לידו בעלי חיים נוספים. פולט מסכימה, אך משביעה אותו שלא יהרוג חיות לשם כך.
בינתיים, בהיעדר כל טיפול רפואי מורע מצבו של אחיו של מישל, שבסופו של דבר נפטר. מישל ופולט הם היחידים מבני הבית שיודעים את התפילה ואומרים את תפילת האשכבה ליד מיטתו. הילדים מוצאים עניין בטקס הקבורה ובאבזרים הנלווים אליו, ובייחוד בצלבים. מישל מתחיל לגנוב צלבים לבית הקברות הקטן לחיות שהוא בונה ומפתח למען פולט - בתחילה מעגלת הקבורה בלוויית אחיו, אחר כך מהכנסייה, ובסופו של דבר מבית הקברות עצמו, כולל הצלב שהמשפחה קנתה כדי להציב על קבר האח.
כשמתגלה העובדה שנגנבו צלבים, חושד אביו של מישל בשכנים, אך בסופו של דבר מתגלה העובדה שמישל הוא שגנב את הצלבים. האב מכה את מישל מכות נמרצות כדי שיגלה מה עשה עם הצלבים. באותו זמן מגיעים שני ז'נדרמים לבית המשפחה - האב חושב שהם באו כדי לחקור את הגנבה, אך במהרה מתברר שלמעשה הגיעו כדי לקחת את פולט לבית יתומים. מישל מבטיח לאביו שיגלה לו היכן הצלבים אם האב יבטיח לא למסור את פולט לשוטרים. האב מסכים, אך אינו עומד בדיבורו והשוטרים לוקחים את פולט. מישל רץ לבית הקברות הקטן שבנה ומשמיד את הצלבים, ופולט נמסרת לנזירה שעובדת בצלב האדום הבינלאומי. הנזירה יוצאת עם פולט לדרך, ועונדת לצווארה תג עם השם שמסרה (שם המשפחה שפולט מוסרת הוא שם משפחתו של מישל). בתחנת רכבת בדרכן, הנזירה משאירה את פולט ומורה לה להמתין. הסרט מסתיים כשפולט נמלטת ורצה בתחנת רכבת הומה אדם, קוראת בשמו של מישל, ולראשונה בסרט גם קוראת בשמה של אִמָהּ המתה.
קבלת הסרט
הסרט התקבל בצרפת בהצלחה צנועה בתחילה, אך לעומת זאת זכה להצלחה הולכת וגוברת מחוץ לצרפת, דבר שהביא בסופו של דבר גם להצלחה בצרפת. הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1952, בפרס האקדמיה האמריקאית לסרטים בקטגוריה "הסרט הזר" ב-1952, ובפרס מבקרי הקולנוע של ניו יורק ב-1952, ובפרס באפט"א עבור "סרט שאינו דובר אנגלית" ב-1953. הסרט נחשב לחלק מהקלאסיקה של הקולנוע הצרפתי. הסרט זכה בפרסים נוספים, ביניהם "פרס בודיל" הדני, ופרס "קינמה ג'ומפו" היפני.
DGSI
המינהל הכללי לביטחון פנים (בצרפתית: Direction générale de la Sécurité intérieure; בראשי תיבות: DGSI) הוא שירות ביטחון הפנים של צרפת, העוסק במודיעין פנימי, סיכול ריגול, לוחמת סייבר ובמלחמה בטרור.
הסוכנות נוסדה במאי 2014 כיורשת מספר שירותי ביטחון פנים כדוגמת המינהל המרכזי למודיעין פנים (DCRI), המינהל המרכזי למודיעין כללי (direction centrale des Renseignements généraux) והמינהל לפיקוח טריטוריאלי (DST).
הסוכנות כפופה למשרד הפנים הצרפתי ומשתפת פעולה עם סוכנות הביון, ה-DGSE (המינהל הכללי לביטחון חוץ). היא מקבילה בתפקידה לשב"כ, ל-FBI האמריקאי ול-MI5 הבריטי.
DST
שירות הביטחון הצרפתי יונק את שורשיו מגוף המינהל לפיקוח טריטוריאלי (direction de la surveillance du territoire) שפעל בכפיפות למשטרה הלאומית משנת 1944 ועד 2008. היה אחראי למניעת חתרנות וריגול, לוחמה בטרור ואחריות על הביטחון הלאומי של צרפת. בקיץ 2008 הארגון פורק.
DCRI
ב-1 ביולי 2008, במסגרת מיזוג DST עם המודיעין המשטרתי הצרפתי (המינהל המרכזי למודיעין כללי; Direction centrale des renseignements généraux) הוקם המינהל המרכזי למודיעין פנים (Direction centrale du renseignement intérieur) כגוף חדש לענייני ביטחון ומודיעין פנימי, מכוח צו נשיאותי של הנשיא ניקולא סרקוזי, שתכנן לבצע מהלך שכזה עוד בתקופת כהונתו כשר הפנים.
לראש DCRI מונה מפקד DST לשעבר, ברנאר סקווארצ'יני.
DGSI
המינהל הכללי לביטחון פנים (Direction générale de la Sécurité intérieure) הוקם במאי 2014.
במהלך מתן דו"חות המודיעין הקבועים לפרלמנט, במאי 2013, עלה הצורך בארגון מחדש לגוף ביטחון הפנים. הדו"ח ביקר את תפקוד ה-DCRI במהלך הטיפול במתקפת הטרור של טולוז והעלה את הצורך ברפורמה בגופי ביטחון הפנים וזו נכנסה לתוקף ב-30 באפריל 2014, כאשר DCRI שינתה את שמה ל-DGSI, המינהל הכללי לביטחון פנים, שהפך לגוף שאינו כפוף למשטרה הלאומית אלא ישירות למשרד הפנים, עם סמכויות מורחבות. פטריק קלבר המשיך לכהן כראש הארגון.
ב-26 ביוני 2017 הנשיא עמנואל מקרון מינה את לורן נונייז לראש הארגון החדש.
רגטיים (סרט, 1981)
רגטיים (באנגלית: Ragtime) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1981 בבימויו של מילוש פורמן, עם הווארד רולינס, ג'יימס אולסון, אליזבת מקגאוורן ומרי סטינבורגן בתפקידים הראשיים. כן מופיע בסרט ג'יימס קאגני בתפקידו האחרון בקולנוע לאחר היעדרות של 20 שנים.
התסריט מבוסס על הרומן התקופתי "רגטיים" של א"ל דוקטורוב משנת 1975. העלילה מתרחשת בתחילת המאה ה-20 עד סמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. חלק מהדמויות והאירועים הם אמיתיים אבל רובם פיקטיבים. מתוארים מספר ארבעה סיפורים הקשורים אחד בשני אבל עיקר העלילה היא על הגזענות הקשה נגד אפרו-אמריקאים בארצות הברית.
הסרט היה מועמד לפרסי אוסקר ופרסי גלובוס הזהב אך לא זכה. קיבל ביקורות מעורבות ולא הצליח מסחרית.
תקציר העלילה
ניו יורק 1906, קטעי יומן קולנוע מוקרנים ללא קול בליווי נגינת פסנתר של קולהאוס ווקר ג'ונ. (הווארד רולינס) המנגן קטעי רגטיים. בקטעים - היחלצות של הודיני, נאום של תאודור רוזוולט הארכיטקט סטנפורד ווייט (נורמן מיילר) מסיר את הלוט מעל פסל של אישה עירומה בראש המדיסון סקוור גארדן. הדוגמנית לפסל היא הרקדנית ואשת החברה אוולין נסביט (אליזבת מקגאוורן), אשתו של התעשיין המיליונר הארי קנדל ת'או (רוברט ג'וי). לאחר הטקס נערכת במקום הופעת וודביל בנוכחות עשירי העיר שמופרעת בכניסתו של ת'או שמאשים את ווייט בניצול אשתו ויורה בו למוות. מתנהל נגדו משפט מתוקשר ועורכי דינו משכנים את אוולין להעיד כי בעלה בהתנהגותו אינו שפוי.
בניו רושל גרה משפחה לבנה מהמעמד העליון. האב (ג'יימס אולסון) הוא בעל מפעל לזיקוקי די נור ומעסיק בו את גיסו (בראד דוריף), אחיה של אשתו (מרי סטינבורגן). הוא מרוצה מגיסו ומכנה אותו "אחי הצעיר" וחושב למנות אותו לשותף. אשתו מוצאת בגינה תינוק נטוש ומכניסה און לבית וכעור זמן קצר נמצאת אמו שרה (דבי אלן) שהיא אפרו-אמריקאית. הם נשארים בבית המשפחה לפי רצון אם המשפחה.
כעבור זמן מגיע למקום קולהאוס ווקר במכונית פורד מודל T, מודיע שהוא אבי הילד וברצונו לשאת את שרה.
האח הצעיר מתאהב נואשות באוולין אך היא דוחה אותו לטובת צייר יהודי המכונה "טאטע" (מנדי פטינקין) שמגרש את אשתו (פראן דרשר) לאחר שתפס אותה בבגידה.
כבאים מתנדבים בראשות וילי קונקין (קנת מקמילן) עוצרים את מכוניתו של ווקר, מבזים אותו ומחבלים ומטנפים במכונית. שוטר (ג'ף דניאלס) שמוזעק למקום לא עוזר לו אלא כולא אותו בגלל התחצפות. האב משחרר אותו בערבות. שרה הולכת לאספה עם הנשיא רוזוולט וקוראת לעברו בקשר לבעלה, מוכית על ידי ההמון ומתה מפצעיה.
קולהאוס מארגן נקמה וביחד עם עוד ידידים שחורים ו"האח הצעיר" הם מתקיפים את תחנת כיבוי האש והורגים מספר כבאים. אחר כך הם משתלטים על מוזיאון מורגן וממלכדים אותו במטעני חפץ.
המשפחה בניו רושל מאוימת על ידי אזרחים ותקשורת והם עוברים לאטלנטיק סיטי שם מביים טאטע סרט עם אוולין נסביט. האם נפגשת בו ומתאהבת בו.
מפקד המשטרה, רינלנדר ואלדו (ג'יימס קאגני) מוזעק יחד עם כוחות משטרה רבים. ואלדו מזעיק את האב וכן את בוקר טי. וושינגטון (מוזס גאן) להשפיע על קולהאוס. קולהאוס דורש מכונית חדשה וכן לשפוט את קונקרין. במכונית שמגיעה עולים שותפיו כשפניהם מכוסים ומצליחים להתחמק מהעוקבים. הוא יוצא בידיים מורמות אך נורה ומת.
לבסוף משתחרר ת'או מהמוסד הפסיכיאטרי, האמא נוטשת את האב לטובת הצייר/במאי טאטע ובעיתונים מופיעות ידיעות על תחילת מלחמה גדולה (מלחמת העולם הראשונה).
הרפתקה של חבר מושלם
הרפתקה של חבר מושלם (באנגלית: Rowley Jefferson's Awesome Friendly Adventure) הוא ספר בסדרת הספרים "יומנו של חנון" שכתב הסופר האמריקאי ג'ף קיני. זהו ספר המשך לספין אוף "יומנו של חבר מושלם", שבו הדמות הראשית אינה גרג הפלי אלא חברו הטוב ביותר, ראולי ג'פרסון, הספר יצא לאור באנגלית ובעברית באוגוסט 2020.
תקציר עלילה
הספר מחולק לשני חלקים. באחד מסופר מה גרג הפלי חושב על הספר, ובשני מסופר על הרפתקאותיו של רונלד האמיץ שיצא למסע להציל את אימו, שנחטפה בידי המכשף הלבן. בדרך רונלד פוגש המון דמויות שמצטרפות אליו למסע.
גיא בן פורת
גיא בן פורת (נולד ב-19 בספטמבר 1967) הוא פרופסור חבר במחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
גיא בן פורת נולד וגדל בעומר ולמד בתיכון האזורי אשל הנשיא. בוגר תואר ראשון במדע המדינה ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1994). את הדוקטורט השלים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית בשנת 2000, ובשנים 2001–2002 היה עמית פוסט-דוקטורט באוניברסיטת לתל אביב.
בשנת 2002 הצטרף לסגל הבכיר של המחלקה לניהול ומדיניות ציבורית אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בדרגת מרצה, הועלה לדרגת מרצה בכיר ב־2007 ולדרגת פרופסור חבר ב־2012. בין השנים 2013–2016 שימש כראש המחלקה, ובשנת 2017 עבר למחלקה לפוליטיקה וממשל.
מחקר וכתיבה
גיא בן פורת הוא המחבר והעורך של ספרים ומאמרים רבים בנושאים של פוליטיקה בישראל ובעולם, תהליכי שלום, דת ומדינה ואתניות, חילון, חילון בישראל ובעולם, רב-תרבותיות ומדיניות ציבורית, יחסי משטרה-מיעוטים, יישוב סכסוכים. בין הספרים שכתב וערך: זוכה פרס שפירא לספר הטוב ביותר לשנת 2013 של האגודה ללימודי ישראל (Association for Israel Studies) והאגודה הישראלית למדע המדינה.
חיים אישיים
בן פורת נשוי לנטע, אב לשתי בנות, ומתגורר בלהבים. ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל הפועל באר שבע.
שואת הקניבלים
שואת הקניבלים (באיטלקית: L'Olocausto Dei Cannibali; באנגלית: Cannibal Holocaust) הוא סרט קולנוע איטלקי ידוע לשמצה מסוגת האימה, בבימויו של, אשר עורר מחלוקת רחבה עם יציאתו לאקרנים ב-1980. עלילתו מתארת את מסעו של הרולד מונרו, אנתרופולוג מאוניברסיטת ניו יורק, המגיע ליער האמזונאס בחיפוש אחר ארבעה צעירים שעקבותיהם נעלמו כאשר נכנסו לג'ונגל בכדי להפיק סרט המתעד את חיי השבטים הקניבלים.
עם הפצתו ספג הסרט תגובות גנאי חריפות בשל האלימות האכזרית המוצגת בו, הכוללת סצנות של התעללות בבעלי חיים, תקיפה מינית, אונס ורצח; מספר בעלי חיים אף נהרגו בכוונה תחילה על סט הצילומים. דאודטו נעצר לאחר הקרנת הבכורה והואשם בהתנהלות לא מוסרית, וכעבור זמן מה גם ברצח השחקנים. אף על פי שלבסוף נוקה מאשמה, נאסרה הפצת הסרט באיטליה ובמדינות נוספות בעולם.
עלילה
ארבעה צעירים נעלמים ביער האמזונס במהלך צילום סרט תיעודי העוסק בשבטים קניבלים; הצוות מורכב מאלן יטס בתפקיד הבמאי, בת זוגו פיי דניאלס, ושני צלמים, מארק תומסו וג'ק אנדרס. לאחר חודשיים בהם מוגדרים הארבעה כנעדרים, מסכים הרולד מונרו, אנתרופולוג מאוניברסיטת ניו יורק, לצאת למשימת חילוץ בג'ונגל ולחפש אחר עקבותיהם.
בציפייה להגעתו של מונרו, יוצאים אנשי הצבא המקומיים לפשיטה בג'ונגל על מנת ללכוד בן ערובה מידי ילידי שבט ה, אשר יוכל לשמש כקלף מיקוח. מונרו נוחת כעבור זמן מה במטוס ימי ונפגש עם הקצין האחראי, אשר מעביר לידיו את האסיר שנתפס, ומפגיש בינו ובין מדריכיו, צ'אקו ומיגל.
המשלחת מצליחה להחליף את בן הערובה בתמורה לקבלת קהל בכפרם של הילידים, אשר מביעים חשש רב מפני לבני העור, ומעידים על כך שצוות ההפקה גרם לנזקים רבים במהלך שהותו ביניהם. בימים הבאים משתתפים אנשי המשלחת במלחמה מקומית, כאשר שני שבטים יריבים, ה והשאמאטרי, פוגשים זה בזה. לאחר קטטה קצרה בה שתיים מבנות השבט נאנסות ומבותרות, יורה צ'אקו בכמה מבני שבט השאמאטרי, וכאות תודה על סיועם מסכימים בני שבט היאנוממו לארח את חברי המשלחת.
תחילה מסרבים הילידים לשתף פעולה עם חקירותיהם של אנשי המשלחת, אשר לומדים כי גורלו של צוות ההפקה נגמר בכי רע וכי אנשי השבט מאמינים ששרויה עליהם קללה בשל כך, אך לאחר שמונרו מתקלח עירום בנהר יחד עם כמה מהילידות, מובילות אותו הנשים לעבר מקום תפילה בו הוא מוצא את עצמותיהם של ארבעת הנעדרים. הוא מחליט להתעמת עם הילידים ומשמיע באוזניהם מוזיקה מדיקטפון, ובכך גורם להם לחשוב כי אם ביכולתו ללכוד את קול האדם, הרי שהוא מסוגל גם ללכוד את רוחו, ובכך להסיר מעליהם את הקללה. הם מוסרים לידיו את סלילי הצילום של הצוות ללא כל התנגדות נוספת.
חזרה בניו יורק, מתראיין מונרו לטלוויזיה בדבר מסעו האקזוטי וחוויותיו יוצאות הדופן בג'ונגל. הוא מקבל הצעות שונות בנוגע להשלמת הסרט התיעודי מתוך סלילי הצילום שמצא, אך מתעקש לצפות בהם לפני קבלת החלטות נוספות. אחד המפיקים מציג בפניו את סרטו הקודם של אלן ייטס, הבמאי המנוח של צוות ההפקה, "הדרך האחרונה לגיהנום", בו נראות הוצאות להורג באמצעות כיתת יורים בניגריה.
העלילה עוברת להתמקד בצילומי הסרט התיעודי ומציגה את נחיתת הצוות באמזואנס, שהותם במלון, וכניסתם לג'ונגל. באחד הימים הראשונים מוציאים ג'ק ופליפה צב ענק מתוך הנהר, עורפים את ראשו ושוברים את שריונו, ולאחר מכן סועדים על בשרו. כעבור זמן מה מכיש נחש ארסי את פליפה המדריך. אלן כורת את רגלו בניסיון להציל את חייו, אולם הארס מתפשט במהירות והוא מת.
הצוות פוגש בקבוצת ילידים המחפשת אחר מזון. כמה מהם לוכדים קוף סנאי ועורפים את ראשו בכדי לאכול את מוחו. ג'ק יורה ברגלו של אחד הילידים בטענה שאם יצלע כל הדרך חזרה לכפר, יוכלו לעקוב אחריו בקלות. תחזיתו מתגשמת והם אכן מוצאים את בתי הילידים במהרה. עם הגעתם הם פותחים במסכת עינויים אכזרית ומתעללים בילידים להנאתם; אלן יורה בראשו של חזיר, ויחד עם ג'ק מכניס את כל בני השבט לאחת הבקתות עשויות הבוץ והענפים ומצית אותה.
למחרת צופים אנשי הצוות בטקס משונה בו נקשרת ילידה הרה לענף עץ, ובניסיון לגרש מתוכה את השדים הרודפים אותה, מנערים אותה בני השבט ומכים בה עד זוב דם. כמו כן מוצא אלן. כעבור זמן מה הם לוכדים את אחת הילידות ואונסים אותה בתורות, למורת רוחה הרבה של פיי. בהמשך הם נתקלים במראה זוועתי של ילידה משופדת בידי בול עץ, כאשר קצה אחד נעוץ באיבר מינה והקצה השני יוצא מפיה.
לבסוף מואסים בהם הילידים ולוכדים אותם במארב. ג'ק נהרג לאחר שחנית ננעצת בחזהו; הילידים משחיתים את גופתו וכורתים את איבר מינו. פיי נחטפת בידי כמה מהם ונאנסת מספר פעמים לפני שגופתה מבותרת וראשה נערף. בהמשך נתפסים גם אלן ומארק, ובקטע הצילום האחרון הם נראים שוכבים על הרצפה בעודם מדממים, כאשר הילידים עומדים מסביבם. אנשי ההנהלה בניו יורק, וביניהם מונרו, מזועזעים מהדברים שראו, ומחליטים לשרוף את הסלילים.
פיתוח
דאודטו אמר כי הרעיון מאחורי הסרט נולד במחשבתו כאשר שוחח עם בנו על הסיקור העיתונאי של פעולות הטרור אשר בוצעו בידי קבוצת הבריגדות האדומות; בעיניו התמקדה התקשורת בהצגת האופי האלים של פעולות המחתרת, יותר מאשר בסיפור הרחב כולו, תוך התעלמות מאתיקה ויושר תקשורתיים. כמו כן האמין כי ביימו העיתונאים חלק מהמאורעות שהציגו על מנת לעצב את המתרחש כרצונם, בדרך שתיצור צילומים מעוררי מחלוקת. לפיכך, גולמה התקשורת האיטלקית באופן סמלי בידי צוות ההפקה הנעלם בג'ונגל.
במידה מסוימת הושפע אופיו של צוות ההפקה בשואת הקניבלים מעבודותיו של הבמאי, יוצר סרטים תיעודיים שדאודטו אהב. ג'קופטי ושותפו, פרנקו פרוספרי, הפכו את, מעין שילוב בין סוגת הניצול והסוגה התיעודית, לפופולריים מאוד, עם יציאתו של סרטם. סוג זה של סרטים ניסה להציג תרבויות מרחבי העולם, עם דגש על מנהגי המקומיים בנושאי אלימות, מין ומוות. דאודטו הוסיף תוכן דומה בסרטו, כגון סצנות הריגת בעלי החיים או טקס ההפלה הכפויה, אשר הזכירו אלמנטים מסרט המונדו של הבמאי,. למעשה, כל הצילומים אשר נמצאו כביכול בסלילי הצילום של צוות ההפקה, הזכירו בטבעם סרטי מונדו.
התסריטאי כתב את התסריט לסרט תחת הכותרת "הגיהנום הירוק"; הוא ודאודטו עבדו יחדיו בסרטיו הקודמים של הבמאי, עולם הקניבלים האחרון מ-1977, ו מ-1980, אשר צולם לפני שואת הקניבלים, אך יצא לאקרנים אחריו. התסריט המקורי כלל סצנות רבות אשר לא הופיעו בסרט, ביניהן אחת בה קבוצת לוחמי שבט היאנוממו כורתת את רגלו של לוחם שבט השאמאטרי, ומשליכה את גופתו כמאכל לדגי פיראניה. הסצנה הייתה אמורה להתרחש לאחר שצוותו של מונרו הציל את לוחמי היאנוממו, אולם מצלמת המים לא עבדה כראוי, והצוות לא הצליח לשלוט בדגים. כתוצאה מכך נטש דאודטו את הרעיון, ומספר תמונות סטילס שצולמו הן הזכר האחרון לסצנה.
כמו כן, סרטו הקודם של אלן יטס, הבמאי שנהרג בג'ונגל, "הדרך האחרונה לגיהנום", תואר בתסריט כיצירה תיעודית המציגה חיילים התוקפים עמדת אויב, אולם דאודטו החליט להשתמש בצילומי ארכיון פוליטיים של הוצאות להורג בכדי ליצור זיקה לסרטיו של ג'קופטי.
ליהוק
דאודטו בחר לצלם את הסרט באנגלית במטרה להנגיש אותו בפני קהל רחב יותר של אנשים, וגם בכדי להוסיף לאמינותו. עם זאת, רצה שהסרט ירכוש זהות אירופאית על מנת שהפצתו תהיה קלה יותר במדינות אירופה. תחת החוק באיטליה דאז, בכדי שהסרט ייחשב לאיטלקי, עליו היה להכיל לפחות שני שחקנים המדברים איטלקית כשפת אם. לוקה גיאורגיו ברבסקי ופרנצ'סקה קיארדי, שני שחקנים בתחילת דרכם מבית הספר למשחק אולפן השחקנים בניו יורק, גילמו את מארק תומסו ופיי דניאלס. דאודטו העסיק שחקן נוסף מאותו בית ספר, פרי פריקנן, עבור גילום דמותו של ג'ק אנדרס.
פירקנן הביא את אחד מחבריו לגלם את דמותו של אלן יטס, אולם הוא עזב בטרם טס צוות ההפקה לצילומים ביער האמזונאס, ובמקום זאת גילם את אחד מעמיתיו של יטס. לבסוף מצא במאי הליהוק, ביל ויליאמס, את השחקן קארל גבריאל יורקי, עבור דמותו של יטס. יורקי, שחקן תיאטרון במקור אשר למד תחת אוטה האגן, נבחר לתפקיד מאחר שגודל גופו התאים לתחפושות השונות ולמגפיים, אשר נרכשו בטרם עת. מאחר שהסרט הופק ללא שיתוף ביקש יורקי להופיע בקרדיטים תחת השם כריסטופר סוואג', אולם לבסוף החליט כי לא יהיה בכך צורך, הודות לאופיו המעורפל של הסרט ולמקומות המרוחקים בהם צולם.
רוברט קרמן, אשר גילם את דמותו של הרולד מונרו, היה שחקן עתיר ניסיון משנותיו בתעשיית הפורנו בה זכה לפרסום תחת השם אר. בולה, בייחוד בשל השתתפותו בסרט הפורנוגרפי המפורסם דבי עושה את דאלאס, בטרם פרץ לעולם הקולנוע האיטלקי. דאודאטו ליהק את קרמן קודם לכן בסרטו, בו גילם פקח טיסה. בת זוגו של קרמן באותו הזמן הופיעה בסרט כאחת המנהלות של תאגיד השידור, מאחר שיכלה להשתתף בצילומים שהתרחשו הן בניו יורק והן ברומא.
בימוי
היסטוריון הקולנוע דייוויד קרקס טען שהתחושה המציאותית המלווה את הסרט מבוססת על צורת הבימוי של דאודטו ועל ההתייחסות אל חלק מהסצנות כאל סרטי צילום אבודים אשר הושבו מהג'ונגל. קרקס הבחין כי התנועות המהירות הנגרמות כתוצאה מהחזקת המצלמה בידיים היא זו שאחראית לכך, וכי הגיהנום הירוק, קרי המסע של צוות ההפקה, הסרט בתוך הסרט, אינו יוצא דופן מהבחינה הזו.
דייוויד קרטר מקהילת פולחן האימה המקוונת "קולנוע פראי" טען כי שיטותיו של דאודטו הוסיפו לסרט מעין קריינות בגוף ראשון, דבר הגורם לצופים להרגיש כאילו הם נמצאים לצד אנשי הצוות, וחווים את הזוועות יחד איתם. דאודטו דיבר בשבח הסינמטוגרפיה של הסרט, בעיקר בשל הצילומים הרבים שנעשו תוך כדי תנועה, עם מצלמה שנחה על כתף הצלם, ללא שימוש בסטדיקאם.
קרקס ציין כי הריגת בעלי החיים וצילומי הארכיון של ההוצאות להורג הוסיפו למציאותיות של הסרט. לויד קאופמן מחברת טרומה אנטרטיינמנט השווה את הסצנות הללו לתאוריית המונטאז' של באומרו,.
צילום
צילומי הסרט החלו ב-4 ביוני 1979. תחילה צולמו הסצנות המתארות את צוות ההפקה בג'ונגל באמצעות מצלמת 16 מ"מ ובסגנון של, זאת בכדי לחקות קולנוע תיעודי ולהקנות לסרט תחושה מציאותית. דאודטו ככל הנראה למד את הטכניקה מהבמאי רוברטו רוסליני, אף על פי שהשיטה הופיעה גם בסרטו של אנטוניו קלימטי, . לאחר מכן טס קרמן, המגלם את הרולד מונרו, ליערות הגשם, שם צולמו סצנות החיפוש אחר הצוות האבוד. ניתן היה להגיע ללטיסיה רק בטיסה, ומשם נאלצו השחקנים להמשיך לאתר הצילומים באמצעות סירה. לבסוף טס קרמן לניו יורק בכדי לצלם את הסצנות הסופיות המתארות את הפולמוס והתרעומת שמעשי הצוות עוררו בעולם המערבי, אם כי סצנות הפנים צולמו באולפן ברומא.
במהלך הצילומים ביער האמזונאס נתקלה ההפקה בקשיים רבים ולוח הזמנים התעכב מעבר למצופה. לאחר שהשחקן המקורי אשר היה אמור לגלם את דמותו של אלן יטס עזב, נעצרו הצילומים לשבועיים עד שלוהק לתפקיד קרל גבריאל יורקי. כאשר החלו צילומי משימת החילוץ של קרמן, נרצח אביו של השחקן אשר גילם את מיגל, המדריך המקומי, והצילומים נעצרו שוב בזמן שהוא טס לבוגוטה על מנת להשתתף בהלווייה. כמו כן סבלו אנשי הצוות ממזג האוויר הקשה, אשר השתנה בפתאומיות מגלי חום קיצוניים לסערות גשם שנמשכו ימים ארוכים.
היחסים בין אנשי ההפקה והשחקנים היו מתוחים מאוד לאורך כל שהותם באמזונאס. קרמן ודאודטו רבו לעיתים תכופות, ושקעו בוויכוחים ארוכים כמעט בכל יום, בדרך כלל בגלל הערות מצדו של דאודטו, שקרמן נפגע מהן. אף על פי שדאודטו ציין מאוחר יותר כי השניים השלימו מיד כעבור מספר דקות, קרמן הביע את סלידתו האישית ממנו בכמה ראיונות, ותיאר אותו כאדם חסר נשמה שאינו מסוגל לחוש אכפתיות או רחמים. כמו כן תיאר את יחסו העוין של הבמאי כלפי אנשי צוות אחרים באומרו,. גם השחקנים יורקי ופירקנן לא הסתדרו זה עם זה, ככל הנראה בשל האכזבה שחש פירקנן לאחר שחברו, אשר היה מיועד לגלם את תפקידו של אלן יטס, אותו קיבל לבסוף יורקי, עזב את ההפקה. יורקי שמר על מרחק מהשחקנית קיארדי, לאחר שסירב לקיים עמה יחסי מין כהכנה לסצנה בה הם שוכבים.
אנשי הפקה רבים חשו חוסר נוחות מפאת התוכן הגרפי של הסרט, בייחוד הריגת בעלי החיים. יורקי תיאר את הצילומים כבעלי ובשלהי ההפקה אף חשד שהוא עתיד להשתתף בסרט סנאף. כאשר התבקש להרוג חזיר עבור אחת הסצנות בכפר הילידים סירב בתוקף, מטלה אותה ביצע לבסוף לוקה ברברסקי. יורקי נסע לאתר הצילומים יחד עם החזיר והרגיש כי נרקמה מעין מערכת יחסים ביניהם. כאשר החזיר נורה בראשו, המכה הרגשית שספג יורקי גרמה לו לפתוח במונולוג ארוך אל מול המצלמה, ומאחר שצוות ההפקה לא הביא עמו חזירים נוספים, צורפה הסצנה בלית ברירה לגרסה הסופית. קרמן התנגד בתוקף להריגתו של החוטמן ועזב את אתר הצילומים בסערה לאחר שנשחט; הוא ביקש מדאודטו באופן חוזר ונשנה לשחרר את בעלי החיים שנלכדו לפני כל צילום. פירקנן פרץ בבכי לאחר הסצנה בה הרגו את הצב. חלק מאנשי ההפקה הקיאו למראה קוף הסנאי שראשו נחתך לחצי.
התוכן המיני של הסרט הוביל למספר מחלוקות לאורך הצילומים. קיארדי לא רצתה לחשוף את שדייה במהלך סצנת הסקס שבינה לבין יורקי, והתרגזה עליו במהלך צילומה. כאשר סירבה לציית להוראות הבימוי, סילק אותה דאודטו מהמקום וצרח עליה באיטלקית עד שהסכימה לבצע את הסצנה לרצונו. בנוסף נתקף יורקי בזעם כאשר השתתף בסצנה בה אנס את אחת הילידות יחד עם פירקנן וברברסקי; אופיו האלים של הסרט עורר אצלו חרדות רבות לאורך כל שהותו בקולומביה, אשר הגיעו לנקודת התפרצות בסצנת האונס. חוויותיו מהפקת הסרט הכבידו עליו כל כך שכאשר שב לניו יורק נפרד מבת זוגו.
פסקול
פסקול הסרט הולחן בידי, אותו התעקש דאודטו להעסיק בשל עבודתו הקודמת בסרט מונדו קיין. דאודטו אהב במיוחד את המנגינה "אסתכל לתוך לבך" אשר הפכה ללהיט פופ עולמי תחת השם "עוד" כאשר צורפו לה מילים. בשואת הקניבלים נעה האווירה המוזיקלית בין סגנונות רבים, החל במלודיות עדינות וכלה בצלילים גסים ומלאי אלימות.
הפצה
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-7 בפברואר 1980 במילאנו, איטליה. אף על פי שהסרט הוחרם כעבור מספר ימים בשל תלונות אזרחיות רבות שהוגשו נגדו בבתי המשפט, תגובת הקהל הראשונית הייתה חיובית מאוד. לאחר שצפה בסרט, כתב הבמאי סרג'ו לאונה מכתב לדאודטו בו שיבח את הסרט; ; בעשרת הימים שבין הקרנת הבכורה של הסרט ועד להחרמתו, גרף סכום משוער של כ-2 מיליון דולרים. ביפן נרשמו הכנסות בסך של כ-21 מיליון דולרים, מה שהפך את הסרט למצליח ביותר בקופות באותו הזמן, למעט סרטו של סטיבן ספילברג, אי.טי. - חבר מכוכב אחר. מאוחר יותר טען דאודטו כי הסרט גרס כ-200 מיליון דולרים ברחבי העולם לאורך שנות הבכורה שלו.
גרסאות חלופיות
בעקבות תוכנו האלים של הסרט נוצרו מספר גרסאות חלופיות אשר נערכו במידות שונות. בממלכה המאוחדת הופץ הסרט במקור בפורמט מערכת וידאו ביתית על ידי חברת ב-1982 לאחר שהוסרו ממנו כ-6 דקות, אם כי העריכה בוצעה באופן עצמאי על ידי המפיץ, ככל הנראה בשל מגבלות טכניות. ה אישרה את הפצתו של הסרט בפורמט די וי די ב-2001 לאחר שסצנות אלימות מינית והריגת בעלי חיים באורך של כ-5 דקות ו-44 שניות הוסרו ממנו; כל הסצנות מלבד כ-15 שניות הוחזרו בשחרור המחודש של הסרט ב-2011, אף על פי שדאודטו ערך אותו בשנית על מנת להסתיר חלק מהאלימות שהופנתה כלפי בעלי החיים. חברת ההפצה פרסמה גרסה נטולת התעללות בבעלי חיים אשר אינה מציגה את שש החיות שנהרגו. כיום קיימות מספר גרסאות נוספות אשר אינן מכילות עירום ומיועדות במיוחד עבור קהל הצופים במדינות המזרח התיכון.
גרסאות שונות נוצרו עבור החלק המציג את סרטו הקודם של הבמאי, אלן יטס, "הדרך האחרונה לגיהנום", המכיל וריאציות רבות אפילו בשחרור הסרט נטול הצנזורה. הגרסה המלאה ארוכה ב-10 שניות יותר מהגרסה החלופית והקצרה יותר, ומכילה צילומים המציגים הוצאות להורג בכיתת יורים בזווית רחבה, גופות המועמסות למשאית, וצילום מקרוב של אחד המתים. כמו כן, מציגה הגרסה המלאה קרדיטים שונים בהם נכתבו שמותיהם הנכונים של חברי ההפקה, בעוד שהגרסה המקוצרת מציגה את שמותיהם כפי שהופיעו בתסריט.
מבקרי קולנוע
הביקורות על הסרט חלוקות במידה מסוימת אם כי חיוביות ברובן, זאת על אף התרעומת הרבה שהוא עורר בגין הדילמות המוסריות הטמונות בחובו. בעיני רבים נתפש הסרט כביקורת חברתית על היבטים שונים של העולם המערבי, זאת על ידי השוואה בין החברה המודרנית ובין הקניבלים.