cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספרד במלחמת העולם השנייה
הטבח בפיליפינים
בשנת 1944, כשבעלות הברית הלכו והתקרבו לניצחון, הצעד הבא היה כיבוש הפיליפינים, שעל ידי כיבושה הצליחו היפנים לנתק את משלוחי הנפט ממלאקה וסומטרה. אחרי הנחיתה הגיעו האמריקאים למנילה, שבה התגוררו כ-1,700 ספרדים, ובה ערכו היפנים את הטבח הגדול ביותר בחזית כולה. הקצינים היפנים הורו לרצוח מאות אזרחים ספרדים ופיליפינים. הטבח הגדול ביותר מבין שורה של מעשי טבח, היה בשכונת אינטראמורוס, שם ניסו האזרחים להסתתר במבני דת, אך היפנים הציתו את הבניינים עם הדיירים שבתוכם, השליכו רימונים פנימה וירו בכל מי שיצא מהבניינים. רבים נקברו חיים. לפי הדו"ח, נרצחו 12,700 אזרחים בטבח.
אחרי הטבח השתנה היחס של העיתונות הממלכתית בספרד כלפי יפן. העיתונות, שעד אז הייתה פרו-יפנית, שינתה את דעתה בצורה מוחלטת, בשל ההבנה כי בעלת ברית לא יכולה לעשות דבר כזה לאזרחי ספרד. העיתונות תמכה בהכרזת מלחמה על יפן, בידיעה כי אין סיכון במקרה שכזה, ומשום שזו תוכל להיות הדרך ליישב את חילוקי הדעות עם בעלות הברית אחרי המלחמה. יוקישירו סומה, בא כוחו של שר החוץ היפני במדריד, הודיע על ניתוק היחסים עם ספרד ב-12 באפריל 1945.
בין הספרדים שהצטיינו בסיוע באוקיינוס השקט, נכללים הממציא, הטייס והמהנדס הרקליו אלפארו פורנייה, שתרם לחידושים ושיפורים במטוסים האמריקאים, ופדרו ארופה, ישועי, אשר נודע בשליחותו לנאגאטסוקה (בסמוך להירושימה), שסעד מיסיונרים אחרים וסייע לפצועים שסבלו מפיצוץ פצצת האטום.
משטר פרנקו בשלהי המלחמה
עם תום מלחמת העולם השנייה, משטר פרנקו לא ניתק עצמו מחזון מדינות הציר, שתמכו בו בעת מלחמת האזרחים ושהיו שותפות אידאולוגיות שלו. זאת ניתן לראות בסוכנות הידיעות הרשמית EFE, שב-2 במאי 1945 הקדישה למותו של היטלר עמוד שלם בעיתון ב, ושיבחה את דמותו מבלי להזכיר שהוא התאבד; בעיתון נכתב "מת מול האויב הבולשביקי ובעל מקום של כבוד" בהגנה על הציווליזיציה הנוצרית. סוכנויות נוספות, דוגמת ABC ו-Ya שדיווחו על מותו של היטלר והסתירו שהוא התאבד. בעיתון האנטישמי של קורטז קוונילס נכתב הספד בזכותו של היטלר, שהיה מ"הביצורים האחרונים של הציווליזיציה המערבית", ושהקדיש את חייו למלחמה נגד כל הדברים המיושנים "הליברליזם, הסוציאליזם, המרקסיזם והיהדות". כמו כן, הידיעות הראשונות שהופיעו בדבר מחנות הריכוז הנאצים פורסמו רק באפריל 1945, ומבלי לכתוב כי היהודים חיו בתנאי עוני. לא זו בלבד, הידיעות הופיעו בליווי עדכונים על ההרס שזרעו הפצצות בעלות הברית בגרמניה ועל טבח יער קאטין שבוצע בהוראתו של סטלין. נוסף על כך, האירועים במחנות ההשמדה של הנאצים הושוו ל"רדיפות" הנאצים והפשיסטים, והודגשה הריגתו של מוסוליני בידי הפרטיזנים האיטלקים. העיתונות החלה לפרסם ידיעות ברורות יותר על הזוועות מהמחנות בגרמניה רק לאחר השינוי האסטרטגי עליו עדכן גנרל פרנקו, שניסה לשרוד את תבוסת מדינות הציר; כמו כן, ביולי 1945 מינה פרנקו ממשלה חדשה שבה הפלנחה נדחקה הצידה ומונה בין היתר גם שר חוץ חדש.
מתן מקלט לפושעי מלחמה
לאחר המלחמה קלטה המדינה הספרדית משתפי פעולה ותומכים של הרייך השלישי שביקשו מקלט בספרד. ספרד אף קלטה כמה מהאחראים לשואה. ספרד תחת פרנקו סייעה למלט אלפי נאצים ומשתפי פעולה, נתנה מקלט לפושעים כמו וייקוסלאב לובוריץ', ולחלקם אף נתנה אזרחות ספרדית, כמו לאון דגרל. עם זאת, לאור לחץ בינלאומי, העבירה ספרד מספר פושעי מלחמה למשפט בארצות הברית.
כיום מאמינים כי כ-40 אלף נאצים מכל רחבי אירופה מצאו מקלט בספרד עם תום המלחמה, כשאחרים השתמשו בה כנקודת מעבר בדרכם לארגנטינה תחת שלטון חואן דומינגו פרון. ההערכה היא כי הנאצים הותירו בספרד סחורות בשווי 1–2 מיליארד פזטה.
הדיוויזיה הכחולה
הדיוויזיה הכחולה הייתה יחידה שהייתה מורכבת מחיילים ספרדים מתנדבים שנשלחו לשרת בצבא גרמניה הנאצית במלחמתן בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה ב-1941 לאור הצעתו של שר החוץ הספרדי רמון סרנו סונייר, ופורקה ב-1943. בתחילת מבצע ברברוסה שלח פרנקו הצעת סיוע רשמית, וב-24 ביוני 1941 נענה היטלר להצעה.
בתחילה תכננה ממשלת ספרד לשלוח 4,000 גברים, אך התנדבו לשרת 18,104 חיילים, מתוכם 2,612 קצינים, רבים מתוכם ותיקי מלחמת האזרחים, וחברי מפלגת הפלנחה הספרדית. היו גם שהתנדבו בעקבות קשרים מן העבר לרפובליקה ונענו ללחץ או לרצון לסייע לקרוביהם שישבו בבתי הכלא.
ב-13 ביולי יצאה רכבת המתנדבים הראשונה לבוואריה, שם עברו חמישה שבועות של אימונים מתקדמים. באותה עת הוקמה גם "הטייסת הכחולה", שהפילה 156 מטוסים סובייטים במהלך המלחמה. ב-20 באוגוסט נשלחה הדיוויזיה לחזית, שם שירתה החל מאוקטובר 1941 בחזית וולחוב, ומאוגוסט 1942 עברה לסנקט פטרסבורג. בסך הכול שירתו 45 אלף חיילים ספרדים בחזית המזרחית.
ב-10 באוקטובר 1943 הודיע פרנקו על הסגת הדיוויזיה, לאחר לחצים מצד בעלות הברית וספרדים אוהדי בריטניה. עם זאת, לא כל החיילים הסכימו לחזור, עד שב-3 בנובמבר איימה ממשלת ספרד כי חיילים שלא יחזרו לספרד יאבדו את אזרחותם. בסופו של דבר, 3,000 חיילים לא חזרו. חלק מהן אכן שבו ב-1944, וחלקם הצטרף ליחידות הגרמניות.
כיבוש טנג'יר
ב-14 ביוני 1940, כשהתבררו ממדי הניצחון הגרמני על צרפת, כבשו כוחות הצבא הספרדי את האזור הבינלאומי של טנג'יר בצפון מרוקו. הפרה זו של המעמד הבינלאומי של העיר הוצדקה על ידי משטר פרנקו בכך שנפילת צרפת הפכה את העיר לבלתי ניתנת לשליטה. ב-1945 עזבו הכוחות הספרדים את העיר והכריזו עליה כעיר פתוחה.
דיכוי פנימי
במרץ 1941 עצרה משטרת ספרד מאה בני אדם באלמריה, באשמת חברות בארגון סודי שסייע לאסירים אנטי-פשיסטים ושהפיץ את הידיעה על ההתפתחות במלחמה. שמונה מהעצורים נדונו למוות והוצאו להורג ב-11 באוגוסט 1942.
תקריות אוויריות
עשרות מטוסים משני הצדדים הלוחמים נחתו או התרסקו בשטחי ספרד בימי המלחמה. צוותי האוויר והציוד שנחתו בשלום בספרד נכלאו, בהתאם לחוק הבינלאומי, עד תום המלחמה. ממשלת ספרד רכשה כמה מטוסים מהדגמים שנחתו אצלה עבור חיל האוויר הספרדי או עבור חברת התעופה הספרדית איבריה. בנוסף לכך, במהלך המלחמה היו אירועים בהם היו מעורבים מטוסים ספרדים ואף היו מקרים של הפצצת ערים בספרד.
בעקבות ההיתקלויות החוזרות ונשנות בין ספרד ובעלות הברית, הגיעו שני הצדדים להסכמה בעקבותיה מספר התקריות ירד, ומטוסי בעלות הברית הפסיקו להתקרב במרחק פחות משלושה קילומטרים מהחוף. החל ממרץ 1944 הפסיקו כמעט לחלוטין מטוסי פיאט Cr.32 בבסיס גרנדו לטוס בשל מחסור בדלק. באותה שנה נחתם הסכם סודי עם ארצות הברית, ובין היתר לפיו ארצות הברית תוכל להשתמש בשדה התעופה קייפ ג'ובי. מספר חודשים לאחר הפלישה לנורמנדי, מטוסים אמריקאים הורשו לתדלק בשדות תעופה בכל רחבי ספרד.
תקריות ימיות
בלילה שבין 14–15 בינואר 1942 התרחש קרב במלאבו שבגינאה הספרדית בין כוח קומנדו בריטי לבין אניות של מדינות הציר שקיבל מקלט במושבה הספרדית. שם ההתקפה הבריטית היה מבצע פוסטמאסטר. מטרת המבצע הייתה לתפוס את האניות מחוץ לנמל. ההתקפה הזו נתפסה מבחינת ספרד להכרזת מלחמה בריטית.
תוכניות צבאיות של משטר פרנקו
הכוחות המזוינים של ספרד נערכו להגן על ספרד מפני התקפה אפשרית משני הצדדים במלחמה. בתחילה הושם דגש על החלק הדרומי של ספרד, מתוך חשש לפלישה של בעלות הברית מכיוון גיברלטר. עם זאת, לאחר זמן מה, הורה פרנקו להעביר את עיקר הכוחות לכיוון הגבול עם צרפת אחרי שהיטלר איים כי יפלוש למדינה.
כשהחל משנת 1942 התבהר כי בעלות הברית עתידות לנצח, הוחלט להעביר את הצבא הספרדי לכיוון הגבול עם צרפת. הדבר בוצע לאחר שפרנקו קיבל הבטחות אישיות מצד מנהיגי בעלות הברית כי אין פניהם לפלישה לספרד, וזאת בייחוד לאחר כיבוש צפון אפריקה על ידי בעלות הברית. כך, אף על פי שחיילי גרמניה הנאצית היו ערוכים לפלישה, הצבא הספרדי שהיה מיומן בעקבות ניסיונו ממלחמת האזרחים ותנאי השטח בגבול עם צרפת הציבו מכשול משמעותי בפני מדינות הציר.
למרות המחסום הטבעי והחיילים הרבים שנפרסו בגבול, הורה פרנקו על בניית מכשול נוסף לאורך הרי הפירנאים, אך בנייתו מעולם לא הושלמה, ושכונה קו P. הבנייה החלה ב-1944 ומטרתה הייתה להפוך את הגבול לאפיק מים.
מבצע פליקס
עוד טרם ועידת אנדאי הייתה תוכנית גרמנית-ספרדית למתקפה של חיילים ספרדים המצוידים בנשק גרמני על גיברלטר, שהיה בסיס צבאי בריטי והיה בעל חשיבות ברורה לשליטה ביציאה ובכניסה לים התיכון, וכן לסיורים באוקיינוס האטלנטי. הגרמנים גם העריכו את החשיבות האסטרטגית של צפון-מערב אפריקה כדי למנוע כל השתתפות עתידית של ארצות הברית. לפיכך, התוכנית הגרמנית כללה את כיבוש האזור בידי כוחות גרמניים מאורגנים היטב כך שיוכלו לבלום כל ניסיון מצד בעלות הברית לכבוש מחדש את המקום. ב-12 בנובמבר 1940 נתן היטלר את הוראה מספר 18 להתחיל ב"צעדים הפוליטיים כדי להביא לכניסתה של ספרד למלחמה, וכי "מטרת ההתערבות הגרמנית בחצי האי האיברי היא לגרש את האנגלים ממערב הים התיכון". כמו כן הוזכרה פלישה אפשרית לפורטוגל (שהייתה חתומה על הסכם וינדזור לברית עם בריטניה), וכיבוש אפשרי של האיים האזוריים ומדיירה. במציאות, פורטוגל שמרה על דרך האמצע, אך אישרה לבעלות הברית לפעול מהאיים האזוריים. התוכנית קבעה עוד כי שני גייסות גרמניים ייכנסו לספרד מצרפת.
ב-7 בדצמבר 1940 מסר האדמירל וילהלם קנריס, לבקשתם של פרנקו והיטלר, כי הדיוויזיות הגרמניות ייכנסו ב-10 בינואר 1941 ויעברו בשטחי ספרד, אולם שליט ספרד לא נתן את הסכמתו. האדמירל אמר להיטלר בשובו לברלין כי פרנקו אמר ש"ספרד תוכל להיכנס למלחמה רק כשבריטניה תהיה על סף התמוטטות". בפברואר 1941 הודיע הפיקוד העליון של הוורמאכט (OKW) כי מבצע פליקס מושעה וכי הכוחות שאמורים היו להשתתף בו יכולים לעבור לכל חזית אחרת.
בשלב זה הוקצו המשאבים הגרמניים למבצע ברברוסה, הפלישה לברית המועצות. על פי בקשתו של היטלר הכין ה-OKW לתכנן מבצע חדש, מבצע פליקס היינריך, שהיה דומה למבצע המקורי, בשינוי היחידות שישתתפו בו, והוא יבוצע לאחר שיושגו יעדים מסוימים בפלישה לברית המועצות. ככל שהתפתחה המלחמה, המשיכו הגרמנים לתכנן כמה פעולות צבאיות לא רק כדי לכבוש את גיברלטר אלא גם להדוף כל התקפה אפשרית על ספרד. תוכננו שלושה מבצעים שונים למקרים אלו:
התוכנית לפלישה בריטית לאיים הקנריים
מחשש להצטרפות ספרד למדינות הציר, פיתחה בריטניה תוכנית פלישה לאיים הקנריים על מנת לכבשם, ושנקראה בשם הקוד "צליין". על פי התוכנית, ההתקפה תתחיל בהפצצת הנמל ושדה התעופה של גראן קנריה ולאחר מכן נחיתה, קרוב לוודאי שבסמוך לטלד, נקודת מפתח באיים. הבריטים שקלו להביא חיילים על סיפון ספינה אזרחית שתעגון בנמל, כדי שהכוחות יכבשו את הנמל. התוכנית כללה את רשימת היחידות שישתתפו בה, ובהן גם יחידות קנדיות.
מצד ספרד, היו הכנות להגנה על גראן קנריה, ובהן בניית סוללות ארטילריה וסלילת כבישים חדשים באי. הגרמנים, שחששו מפני כיבוש האיים על ידי בעלות הברית, ייעצו בהגנה. גרמניה גם העבירה לספרד כמה תותחים לסוללות החוף ותותחי נגד מטוסים.
מבצע קציצה
מבצע קציצה או מבצע בשר קצוץ היה מבצע הונאה צבאית בריטי במלחמת העולם השנייה. במבצע, שיצא לפועל בתחילת 1943, נעשה שימוש בגופה שעליה "מסמכים מסווגים" מזויפים כתרגיל הטעיה לקראת לקראת מבצע האסקי. הגופה הושלכה בסמוך לחופי ספרד, שלה היו קשרים טובים עם מדינות הציר, במטרה שהמידע המזויף המעיד על פלישה מתוכננת ליוון וסרדיניה, יועבר לידי גרמניה הנאצית. בעקבות קבלת המסמכים העבירו הגרמנים כוחות ליוון וסרדיניה, ובכך השיג המבצע את מטרתו.
הפלישה לעמק ארן
הפלישה לעמק ארן, כך כונה המבצע לכיבוש ספרד, היה ניסיון של האיחוד הלאומי הספרדי (UNE) שנערך ב-1944 ומטרתו הייתה להקים ממשלה רפובליקנית זמנית בראשות חואן נגרין בעמק ארן באמצעות התקפה של לוחמי גרילה ספרדים, קבוצה בשם "הרקונקוויסטה של ספרד" ששיתפו פעולה עם תנועת ההתנגדות הצרפתית. ההתקפה החלה בעמק ארן, בצפון מערב ליידה, ספרד.
ממשלת פרנקו, שציפתה לפלישה אפשרית מצרפת, זימנה את רפאל גרסיה ואליניו, מפקד בצבא ספרד ולוחם במלחמת האזרחים, לפקד על ההגנה ברכס הפירנאים; בגבול הוצבו 50 אלף חיילים.
המבצע הסתיים בתבוסת לוחמי הגרילה בשל נחיתות מספרית ומחסור כבד בנשק. 588 מהמורדים ו-248 חיילים נהרגו.
לוחמים ספרדים בשירות בעלות הברית המערביות
לוחמים לשעבר בשירות הרפובליקה הספרדית שהיגרו אל מחוץ לספרד, השתתפו במלחמה נגד מדינות הציר; בעיקר בהגנה על הולנד, תנועת ההתנגדות הצרפתית ולעיתים ביחידות רגילות. יחידה ספרדית אף השתתפה בפלישה לנורמנדי באמצעות לגיון הזרים הצרפתי והצבא הבריטי, ויחידה אחרת בשחרור פריז. באותה עת, ממשלת ספרד בראשות פרנקו לא גילתה עניין בקבלת שבויי-מלחמה ספרדים שלחמו לצד בעלות הברית, מה שאפשר לגרמניה לכלוא אותם במחנות ריכוז.
באוגוסט 1944 השתתפו לוחמי גרילה ספרדים רבים בשחרור צרפת מתוך מחשבה כי על ידי כך יצליחו להפיל את משטר פרנקו. בחודש אוקטובר אותה שנה בוצע ניסיון הפלישה לעמק ארן שנחל כישלון.
לוחמים ספרדים בשירות ברית המועצות
חלק מתומכי הרפובליקה שיצאו לגלות בברית המועצות נלחמו בשורות הצבא האדום. חלקם שסירבו להילחם נקלעו לפרדוקס בו הם נשלחו לגולאגים ולבתי הכלא הסובייטים יחד עם מתנדבי החטיבה הכחולה שנלקחו בשבי.
השוחד לגנרלים הספרדים
על פי ספר שיצא לאור בשנת 2008, הורה צ'רצ'יל להשתמש בשוחד במיליוני דולרים כדי למנוע מפרנקו להיכנס למלחמה לצד גרמניה. במאי 2013 התפרסמו תיקי ארכיון לפיהם ה-MI6 השתמש בכסף בסכום השווה נכון ל-2013 ל-200 מיליון דולר, ושיחד קצינים בכירים בצבא הספרדי, בעלי ספינות וסוכנים אחרים כדי למנוע מספרד להצטרף למלחמה.
מסחר
על אף המחסור החמור בכסף, דלק, מכונות ומשאבים נוספים, הצליחה ספרד לספק משאבים חיוניים לגרמניה. שתי המדינות חתמו על שורה של הסכמי סחר חשאיים, שנכנסו לתוקף מ-1937, עת גרמניה הנאצית החלה לסייע לפרנקו וכוחותיו במלחמה. המשאב העיקרי שהעבירה ספרד היה טונגסטן שהיה חיוני לתעשיית הנשק הגרמנית. למרות ניסיונות בעלות הברית לרכוש את כל המלאי הזמין בספרד, דבר שהביא לעלייה במחירי המתכות, נעשו מאמצים דיפלומטיים לעצור את מכירת המתכות, שהמשיכו לזרום לגרמניה עד אוגוסט 1944, כשהתקדמות בעלות הברית בדרום צרפת ניתקה את הרצף היבשתי בין גרמניה לספרד.
מכירת המינרלים הספרדים לגרמניה הוצדקה בכך שלמשטר פרנקו היה חוב כלפי גרמניה, שהעניקה סיוע צבאי במלחמת האזרחים. מינרלים אחרים שמכרה ספרד לגרמניה היו ברזל, אבץ, עופרת וכספית.
ספרד פעלה גם כתחנת מעבר וכמתווכת כדי לרכוש סחורות מסוימות מדרום אמריקה, לדוגמה יהלום ופלטינה. כמו כן נחתמו הסכמי עבודה כמו זה שנחתם ב-21 באוגוסט 1941 שאפשר משלוח 100 אלף ספרדים לעבוד בגרמניה; לבסוף נשלחו 15 אלף.
רכש נשק מגרמניה הנאצית
בינואר 1943 הגיעה לברלין נציגות ספרדית במטרה לנהל משא ומתן על רכישת כלי נשק גרמנים על ידי ספרד. בסוף מלחמת האזרחים רכשה ספרד מגוון כלי נשק מידי גרמניה, אולם עם הגעת הנציגות יצאה המכירה לפועל. המאזן המסחרי היה חיובי עבור ספרד ששילמה את ההפרש בין היתרה במאזן לעלות המכירות. בתחילה התעניינה ספרד בנשק רב, שכלל תותחים, מקלעים, רדיו, טנקים ועוד, אך בסופו של דבר רכשה הרבה פחות מכך.
היחס ליהודים
לאחר תבוסת צרפת ביוני 1940, התיר משטר פרנקו מעבר של יהודים למדינות מקלט, לרוב פורטוגל, ל-20 עד 35 אלף יהודים, יחד עם אלפי פליטים נוספים. החל מסתיו 1940 עלתה רמת הקושי להשיג היתרי מעבר, ומי שחצה את הגבול באופן בלתי חוקי נכלא במחנה הריכוז מירנדה דה אברו, וממנו גורש למדינות אחרות, פעמים רבות בסיוע הג'וינט, ארגון יהודי-אמריקאי שהקים סניף בספרד בחסות הצלב האדום הפורטוגלי. עם זאת, רבים מהפליטים שנכנסו שלא כחוק הוחזרו לצרפת, בייחוד אם נתפסו בסמוך לגבול. המקרה המפורסם ביותר הוא של ולטר בנימין שאל מול האפשרות לחזור לצרפת, שם קץ לחייו.
המשטר עסק גם ב-4,000 יהודים בעלי דרכון ספרדי שהתגוררו ברחבי אירופה, אם כי לא לכולם הייתה אזרחות ספרדית מלאה. עם זאת, משרד החוץ הספרדי הודיע לקונסולים הספרדים בצרפת כי ספרד לא תתנגד ליישום החוקים האנטישמים שהעבירה צרפת של וישי; מכל מקום, הקונסולים התערבו כשנעצרו יהודים עם דרכון ספרדי.
הידיעה הראשונה שקיבלה ממשלת פרנקו אודות רצח העם שבוצע ביהודים התקבלה בדצמבר 1941, כשקבוצה של רופאים שביקרו באוסטריה ופולין דיווחו על השמדת "המשוגעים" ועל כליאת היהודים בגטאות שבהם מתו מרעב וממחלות. דיווח זה אושר על ידי החטיבה הכחולה ב-1942, שעדכנה בדבר מעשי טבח ברוסים ובפולנים. בסוף אותה שנה גינו ממשלות בעלות הברית את השמדת היהודים. ביולי 1943 הודיעה שגרירות ספרד בברלין למדריד כי היהודים נשלחים למחנות בפולין בהם הם נרצחים. ב-1944 מסרה השגרירות בבודפשט פרטים מדויקים יותר על מחנה ההשמדה אושוויץ.
בניגוד לממשלות שווייץ, שוודיה או פורטוגל, ממשלת ספרד לא מיהרה להגן על אזרחיה היהודים, אלא לאחר שקילת כל האפשרויות, ובכללן גירוש היהודים מזרחה, החליט הגנרל פרנקו שיחזרו, אך לא יישארו בספרד – דבר המהווה בפועל גירוש היהודים מספרד. בנוסף, ממשלת ספרד הודיעה לגרמניה כי היא תקבל קבוצות קטנות באופן רציף, אך לא תקבל קבוצה נוספת בטרם קודמתה תעזוב את המדינה משום ש"ספרד אינה יכולה להתמודד עם הבעיה הקשה ביותר שיש ליהודים". כמו כן, ניתנה הוראה לקונסולים להעניק אשרות מעבר רק ליהודים שהוכיחו כי יש להם אזרחות ספרדית ולא לאלה שקיבלו מעמד מוגן (דבר זה מהווה קליטת 500 מתוך 2,500 היהודים בעלי דרכון ספרדי בצרפת). ממשלת פרנקו ביקשה גם הארכה כך ש"אם רבים יינצלו, יהיה זה בגלל היחס של הממשלה והסבלנות האינסופית של שלטונות ברלין". בסך הכול שבו לספרד 800 יהודים ספרדים, רבע מהיהודים בעלי דרכון ספרדי, כמאה מהם רק לאחר שעברו בברגן-בלזן בשל התעכבות ממשלת ספרד בהענקת אשרות מעבר.
ממשלת ספרד חזרה על ההנחיה לקונסוליות ספרד בגרמניה, ארצות כיבושה או מדינות הלוויין של מדינות הציר, שלא להעניק אשרות מעבר ליהודים שביקשו זאת, אלא אם כן הוכיחו "עם תיעוד מלא משביע רצון את לאומם הספרדי". עם זאת, רוב הדיפלומטים הספרדים התעלמו מהוראה זו וסייעו ליהודים, ובייחוד לאלה שהופיעו בטענה כי הם בעלי מעמד מוגן, אם כי מעמד זה לא היה תקף עוד, והמועד האחרון להשגת אזרחות היה 31 בדצמבר 1930. הקונסולים ידעו כי "הספרדים, כמו יתר היהודים, היו בסכנת מוות אם ייפלו בידי המשטרה הגרמנית. לנוכח מצב דרמטי זה, הדיפלומטים הספרדים בכל רחבי אירופה התנהגו בצורה מופתית; הם עשו כל שביכולתם כדי לסייע לגורלם של היהודים, בין אם היו ספרדים ובין אם לאו, בעלי אזרחות ספרדית או לא. שמותיהם של אותם דיפלומטים, אשר באופן ספונטני, לעיתים נגד ההוראות שקיבלו מממשלתם, עשו כל שביכולתם כדי להציל את האנשים והמשפחות מסכנת מוות, ראויים להיזכר בהיסטוריה, כך שלעולם לא יישכחו. אלה היו, בין היתר, ברנרדו רולדן, אדוארדו גאסט וסבסטיאן רומרו רדיגאלס, קונסולים בפריז ואתונה בהתאמה; חוליו פלנסיה אלוארז, אנחל סנס בריס, דיפלומטים בבולגריה והונגריה; גינס וידל, שגריר בברלין, ומשתפת הפעולה שלו פדריקו אוליבן; ופקידים רבים אחרים בדרגות נמוכות יותר שעזרו להם במשימה הומניטרית זו".
בשנת 2010 נחשף כי ממשלת ספרד העבירה לגרמניה רשימות ובהן שמות של 6,000 יהודים וזרים שהתגוררו בקרבה, והעבירה אותן לאדריכל הפתרון הסופי, היינריך הימלר. עם תבוסת הנאצים נעשה ניסיון להשמיד את הרשימות ולהסתירן, אך חלקן שרד ונשמר בארכיונים.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, בעלות הברית השתמשו בקשריה של ספרד למדינות הציר כדי למנוע ממנה מלהצטרף לאומות המאוחדות. המשטר של פרנקו נראה היה אז, במיוחד על ידי המדינות הסובייטיות אך גם על ידי בעלות הברית המערביות, כשריד למשטרים הפשיסטיים האירופאיים משנות ה-30. בנסיבות אלו, נתקבלה באו"ם החלטה של מועצת הביטחון המגנה את משטרו של פרנקו. ההחלטה ביקשה לעודד מדינות אחרות בעולם להוציא את שגריריהן ממדריד ולהניח את הבסיס לנקיטת סנקציות נגד ספרד, אם ספרד תישאר סמכותנית. פורטוגל השכנה, אירלנד, ומס' מדינות לטינו אמריקניות ומדינות ערביות סירבו לפעול ע"פ ההמלצה זו.
התוצאה של בידוד בינלאומי זה היה אמברגו נגד משטרו של פרנקו ב-1946 - כולל סגירת הגבול עם צרפת - אשר נשא הצלחות מועטות, כיוון שהוא העצים את התמיכה הפנימית במשטר. המשטר של פרנקו הציג את הבידוד כגרסה מודרנית של האגדה השחורה, וכן גם הקיצוניים שבתומכי המשטר טוענים כי מדובר בקשירת קשר של היהודים והבונים החופשיים נגד ספרד הקתולית. רגשות מעין אלו עזרו למשטר לכנס מסביבו תמיכה עממית מסיבית כפי שהיה לדוגמה בעת ההפגנה רחבת ההיקף במדריד. בשנת 1947, התעלם נשיא ארגנטינה, חואן פרון, מהחלטת האו"ם, ושלח את אשתו אווה פרון עם אספקת מזון רצינית. הספרדים, ופרנקו בכבודו ובעצמו, קיבלוה עם כל הלב.
לאחר מלחמת העולם השנייה, המשק הספרדי היה נתון באי-סדר. כרטיסי קיצוב נותרו בשימוש עד שנת 1952. המלחמה והבידוד הכלכלי הביאו את המשק לנוע לכיוון אוטרקיה, תנועה שהתקבלה בחום על ידי רבים מאנשי הפלנחה. עיקריה של תנועה זו לעבר קיום משק אוטרקי היו כדלהלן: צמצום ביבוא מחוץ לספרד, הסתפקות עצמית במועט, יצור בניהול ובעלות המדינה של מוצרי יסוד בסיסיים, תעשייה ממומנת על ידי המדינה ובניית תשתיות - אשר ניזוקו קשה בשל מלחמת האזרחים - על ידי שימוש באמצעים בלתי יציבים.
עליית המתח בין ארצות הברית לברית המועצות וכן התעצמות המלחמה הקרה הביא את ארצות הברית לחפש בעלות ברית חדשות באירופה. מדיניותו האנטי-קומוניסטית של פרנקו וכן מיקומה האסטרטגי של ספרד לחופי האוקיינוס האטלנטי מחד, ובפתחו של הים התיכון מנגד, הביאו את ספרד להיות לבעלת ברית פוטנציאלית של ארצות הברית במלחמה הקרה.
החרם הבינלאומי על ספרד נשבר לבסוף בשנת 1953 כאשר ארצות הברית וספרד חתמו על חוזה מדריד כחלק מסדרה של הסכמים אשר לפיהם ספרד מקבלת מארצות הברית הטבות כלכליות בצורת מענקים והלוואות בתנאים נוחים בתמורה למתן זכות שימוש בבסיסים ספרדיים עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית (כמו למשל בבסיס חה"א רוטה אשר נפתח בשנת 1955). באותה שנה חתמה ספרד על הקונקורדט עם הוותיקן.
בשנת 1955 מצבה הכלכלי של ספרד חזר להיות כפי שהוא היה מלפני מלחמת האזרחים ב-1935. בכך, ספרד השאירה מאחוריה את אסונות המלחמה והמאבק נגד הבידוד הבינלאומי. ספרד התקבלה לאו"ם בשנת 1955 ולבנק העולמי ב-1958. מנקודה זו ואילך, מדינות רבות במערב אירופה היו להוטות לחדש את קשריהם הדיפלומטיים עם ספרד הפרנקואיסטית.
התקבלותה ההדרגתית של ספרד לקהילה הבינלאומית קיבלה תוקף כאשר נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר ביקר בספרד בדצמבר 1959.
קדחת השבר הסורי-אפריקני
קדחת השבר הסורי-אפריקני (באנגלית: Rift Valley fever או בקיצור RVF) (ידועה גם בשם: קדחת השקע האפריקאי) היא מחלה ויראלית שיכולה לגרום לתסמינים קלים עד קשים. התסמינים הקלים עשויים לכלול: חום, כאבי שרירים וכאבי ראש הנמשכים לעיתים קרובות עד שבוע. את התסמינים החמורים עשויים לכלול: אובדן הראייה מתחיל שלושה שבועות לאחר הזיהום, זיהומים של המוח גורמים לכאבי ראש, בלבול, דימום יחד עם בעיות בכבד אשר עלולות להתרחש בתוך מספר ימים. אלה שיש להם דימום נמצאים בסיכון של כ-50% למות.
המחלה נגרמת על ידי וירוס RVF, שהוא מסוג פלאביוירוס (phlebovirus). הוא מתפשט על ידי מגע בדם של חיה נגועה, נשימת האוויר סביב חיה נגועה שנשחטת, שתיית חלב גולמי מחיה נגועה, או עקיצה על ידי יתושים נגועים. בעלי חיים, כגון פרות, כבשים, עיזים וגמלים עשויים להיות מושפעים. בבעלי חיים אלה הווירוס מתפשט בעיקר על ידי יתושים. זה לא נראה שאדם אחד יכול להדביק אדם אחר. המחלה מאובחנת על ידי מציאת נוגדנים נגד הנגיף או הנגיף עצמו בדם.
מניעת המחלה בבני אדם מושגת על ידי חיסון בעלי חיים נגד המחלה. זה חייב להיעשות לפני שמתרחשת התפרצות כי אם זה נעשה במהלך התפרצות זה עלול להחמיר את המצב. עצירת התנועה של בעלי חיים במהלך התפרצות עשויה גם להיות יעילה, כפי שעשויה להקטין את מספרי היתושים ולהימנע מעקיצותיהם. יש חיסון אנושי; עם זאת, נכון לשנת 2010 הוא אינו זמין לציבור הרחב. אין טיפול ספציפי ומאמצים רפואיים תומכים.
התפרצויות של המחלה התרחשו רק באפריקה ובחצי האי ערב. התפרצויות מתרחשות בדרך כלל בתקופות של גשם מוגבר, אשר מגדילות את מספר היתושים. המחלה דווחה לראשונה בקרב בעלי חיים בקעת השבר של קניה בתחילת 1900, והוירוס בודד לראשונה בשנת 1931.
סימנים וסימפטומים
אצל בני אדם, הנגיף עלול לגרום למספר תסמונות. בדרך כלל, לסובלים אין סימפטומים או רק מחלה קלה עם חום, כאבי ראש, כאבי שרירים, וכן הפרעות בכבד. באחוז קטן של המקרים (< 2%), המחלה יכול להתקדם לתסמונת קדחת דימומית, דלקת מוחית (דלקת של המוח וקרומי המוח), או להשפיע על העין. חולים החולים בדרך כלל חווים חום, חולשה כללית, כאבי גב, סחרחורת, וירידה במשקל בתחילת המחלה. בדרך כלל, אנשים מחלימים תוך יומיים עד שבעה ימים לאחר תחילתה.
כ 1% מאנשים עם המחלה נפטרים אודותה. אצל בעלי חיים, רמת התמותה היא גבוהה באופן משמעותי. בעלי חיים בהריון הנגועים עם RVF מפילים מלאכותית כמעט 100% מהעוברים. אפיזוטיקה (מגפת מחלות בבעלי חיים) של RVF בדרך כלל מסומנת ראשון על ידי גל של הפלות לא מוסברות.
סימנים אחרים בבעלי חיים כוללים הקאות ושלשולים, מחלות נשימה, חום, עייפות, אנורקסיה ומוות פתאומי בבעלי חיים צעירים.
וירולוגיה
הווירוס שייך לפקודת הבניוירוס (Bunyavirales). זוהי משפחה של וירוסי (RNA) רנ"א מעוטפים, שליליים וחד-גדילים. כל הבניוירוסים יש להם מעטפת שומנים חיצונית עם שני גליקופרוטאינים—(G(N) and G(C—הנדרשים לשם כניסה לתא. הם מספקים את הגנום שלהם לציטופלסמה של התא המארח על ידי מיזוג המעטפה עם קרום אנדוזומלי. לחלבון הווירוס ה (G(C יש ארכיטקטורת חלבון ממברנה פיוז'ן מחלקה II דומה לזו שנמצאת בווירוסי אלפא ופלאביוירוסים. הדמיון המבני הזה מעיד כי ייתכן שיש מוצא משותף למשפחות ויראליות אלו.
11.5 kb גנום משולש של הוִירוּס מורכב מרנ"א חד-גדילי. כמו פלבו וירוס (Phlebovirus), יש לו גנום אמביסנס (Ambisense). מקטעי ה- L ו- M שלו הם שליליים, אבל קטע הS שלו הוא אמביסנס. שלושת קטעי הגנום האלה הם קוד עבור שישה חלבונים עיקריים: חלבון L (פולימראז ויראלי), שני הגליקופרוטאינים (G(N ו (G(C, חלבון N הנוקלאוקסיפסידי (nucleocapsid), ואת החלבונים NSs ו NSm הלא מבניים.
העברת המחלה לבני אדם
הנגיף מועבר באמצעות וקטורים של יתושים, וכן על ידי מגע עם הרקמה של חיות נגועות. שני מינים של יתושים (Culex tritaeniorhynchus ו Aedes vexans) ידועים להעביר את הנגיף. מגע עם רקמות נגועות נחשב המקור העיקרי של זיהומים אנושיים. הנגיף היה מבודד משני מיני עטלף אשר מאמינים כי הם מאגרים עבור הנגיף.
פתוגנזה
אף על פי שמרכיבים רבים של RVFV של ה RNA ממלאים תפקיד חשוב בפאתולוגיה של הווירוס, החלבון הלא מבני המקודד על קטע S (NSs) הוא הרכיב היחיד שנמצא להשפיע ישירות על המארח. NSs הוא עוין ומלחמתי נגד תגובה אנטי ויראלית לאינטרפרון המארחים (IFNs). IFNs הם חיוניים על מנת שהמערכת החיסונית תילחם בזיהומים ויראליים במארח. האמונה כי מנגנון מעכב זה הוא בשל מספר סיבות, ראשית, עיכוב תחרותי של היווצרות של פקטור שעתוק. על גורם שעתוק זה, NSs מקיים אינטראקציה עם ונקשר אל יחידת משנה שדרושה עבור פולימראז RNA I ו- II. אינטראקציה זו גורמת עיכוב תחרותי עם עוד מרכיב גורם לפקטור שעתוק רכיב ומונע את תהליך ההרכבה של פקטור שעתוק מורכב זה, מה שמביא לדיכוי התגובה האנטי-ויראלית של המארח. דיכוי שעתוק נחשב למנגנון נוסף של תהליך מעכב זה. זה קורה כאשר שטח של NSs מקיים אינטראקציה עם ונקשר לחלבון המארח, SAP30 ויוצר קומפלקס (מספר מבנים שיוצרים יחידה שלמה מבחינה אדריכלית). קומפלקס זה גורם לאסטילציה היסטון לסגת, דבר אשר נדרש לצורך הפעלת תעתיק של מקדם ה- IFN. זה גורם ביטוי IFN להיות חסומים. לבסוף, NSs גם כבר ידוע להשפיע על הפעילות הרגילה של חלבון רנ"א דו גדילי התלוי, קינאז R kinase) R). חלבון זה מעורב בתגובות אנטי-ויראליות תאיות במארח. כאשר RVFV הוא מסוגל להיכנס DNA של המארח, NSs יוצר מבנה נימי בגרעין. זה מאפשר לווירוס לקיים אינטראקציה עם אזורים ספציפיים ב- DNA של המארח המתייחס לליקויי הפרדה. ואינדוקציה של המשכיות כרומוזום. זה מגביר את זיהום המארח, ומקטין את התגובה האנטי-ויראלית של המארח.
אבחון
האבחון מסתמך על בידוד ויראלי מרקמות, או בדיקות סרולוגיות עם אלייזה (ELISA). שיטות אחרות של אבחון כוללים בדיקות חומצות גרעין (NAT), תרבות תאים, מבחני נוגדני אימונוגלובולין M (IgM). החל מחודש ספטמבר 2016, מכון קניה למחקר רפואי (KEMRI) פיתח מוצר הנקרא אימונולין (Immunoline), שנועד לאבחן את המחלה בבני אדם במהירות גבוהה יותר מאשר בשיטות קודמות.
מניעה
החיסון אושר באופן מותנה לשימוש בבעלי חיים בארצות הברית. הוכח כי נטרול של חלבוני ה NSs ו NSm הלא מבניים של וירוס זה מייצרים חיסון יעיל אצל כבשים גם כן.
אפידמיולוגיה
התפרצויות RVF מתרחשות ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה, עם התפרצויות שמתרחשות במקומות אחרים לעיתים רחוקות. במצרים בשנים 1977-1977, כ־200,000 אנשים היו נגועים והיו לפחות 594 מקרי מוות. בקניה בשנת 1998, הווירוס הרג יותר מ-400 קנייתים. בספטמבר 2000 אושרה התפרצות בסעודיה ובתימן. ב-19 באוקטובר 2011, ב -19 באוקטובר 2011 דווח על מקרה של קדחת השבר הסורי-אפריקני בזימבבואה אצל נוסעת קווקזית שחזרה לצרפת לאחר שהייה של 26 ימים במרונדרה, משונאלנד מזרח פרובינציה במהלך יולי ואוגוסט, 2011, אך מאוחר יותר סווג כ "לא ודאי".
בישראל לא אובחנו עד כה מקרים של המחלה, אך היא קיימת בחצי האי סיני. המחלה מחייבת דיווח למשרד הבריאות ונחשבת על ידו לאחת מ-11 המחלות המוגדרות "בעלות חשיבות בין-לאומית" המחייבות דיווח.
התפרצויות
התפרצויות של מחלה זו בדרך כלל תואמות את השלבים החמים של התנודה הדרומית-אל ניניו (ENSO). בתקופה זו יש עלייה בגשם, שיטפונות, ובכמות הירוק במדד הצמחייה. זה מוביל לעלייה בווקטורי יתושים והוא נראה עבור מספר סיבות. RVFV יכול להיות מועבר אנכית בין יתושים, כלומר, הוִירוּס יכול להיות מועבר מהאם לצאצאיה. במהלך תנאי היובש, הווירוס מסוגל להישאר בת קיימא במשך מספר שנים בביצה. יתושים מטילים את הביצות שלהם במים, שם הם בסופו של דבר בוקעות. מכיוון שהמים חיוניים לבקיעת ביצים של יתושים, ניתן להבין מדוע הגשמים וההצפות גורמים לעלייה באוכלוסיית היתושים, ובתורו, פוטנציאל מוגבר עבור הוִירוּס.
2006/07 התפרצות בקניה וסומליה
בנובמבר 2006, התפרצות קדחת השבר הסורי-אפריקני התרחשה בקניה. הקורבנות הם ממחוז צפון מזרח ומחוז חוף קניה, שקיבלו גשמים כבדים בחודשים האחרונים, וגרמו לשיטפונות וליצירת קרקע הרבייה ל כולכיתיים יתושים, אשר מפיצים את הווירוס של הקדחת מפני בעלי חיים נגועים לבני אדם.
עד -7 בינואר 2007, כ -75 אנשים מתו ועוד 183 היו נגועים. ההתפרצות אילצה את סגירתם של שוקי בעלי חיים במחוז הצפון מזרחי, דבר שהשפיע על כלכלת האזור.
דווח אחר מכן שההתפרצות עברה למחוזות מארגואה וקריניאגה של מחוז מרכז קניה.
ב -20 בינואר 2007 דווח שהתפרצות המחלה עברה מקניה לסומליה והרגה 14 בני אדם באזור ג'ובה התחתון.
החל מ -23 בינואר 2007, המקרים החלו לצוץ בבירה הקניינית, ניירובי. עסקים סבלו הפסדים גדולים, כי לקוחות היו מחרימים את הבשר המפרקים הנפוץ בשביל הבשר הצלוי הפופולרי (nyama choma), משום שהאמינו שהוא מפיץ את הקדחת.
בחודש דצמבר 2006 ושוב בינואר 2007, פעילות הבריאות הבינלאומית של טייוואן החלה לבצע משימות בקניה, שהורכבו ממומחים רפואיים המסייעים בהכשרת מעבדה ובמתקני בריאות, וכללו תרומות של ציוד, כגון תרסיסי יתושים. מרכז ארצות הברית לבקרת מחלות אף הקימו משלחת סיוע ומעבדה בקניה.
בסוף ינואר 2007 מתו כ -148 בני אדם מאז תחילת ההתפרצות בדצמבר.
נכון ל -14 במרץ 2007, ממשלת קניה הכריזה ש RVF פחת באופן דרסטי לאחר שהוציאו כ -2.5 מיליון בעלויות חיסון ופריסה. זה גם הרים את האיסור על תנועת בקר באזורים הנגועים.
החל מ-2 בנובמבר 2007 דווח על 125 מקרים, כולל 60 מקרי מוות, מיותר מ -10 יישובים של הנילוס הלבן, סינאר ואל-ג'זירה בסודאן. גברים צעירים מושפעים בעיקר. יותר מ -25 דגימות אנושיות נמצאו חיוביות ל- RVF על ידי PCR או ELISA.
נכון ל-8 באפריל 2010, משרד הבריאות בדרום אפריקה דיווח על 87 מקרים אנושיים שנגועים בקדחת השבר הסורי-אפריקני (RVF), כולל שני מקרי מוות במדינה החופשית, מחוזות הכף המזרחי והכף הצפוני. רוב המקרים הללו דיווחו על קשר ישיר עם בעלי חיים נגועים ב- RVFV או שהיו קשורים למשקים עם מקרי בעלי חיים מאושרים של RVF. המקרים האנושיים הם: חקלאים, וטרינרים ועובדי משק. כל המקרים אושרו עם RVF על ידי בדיקה שנערכה במכון הלאומי למחלות מידבקות (NICD) ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
חקירות התפרצות על ידי משרד הבריאות ומשרד החקלאות, יערנות ושוקי הדייג מתמשכים, ונתמכים על ידי תוכנית האפידמיולוגיה וההדרכה של דרום אפריקה ו- NICD. משרד הבריאות ומשרד החקלאות נוקטים אמצעים להגברת הפיקוח על מחלות בקרב הבקר ובניהול השליטה על התפרצות המחלה.
מקרים ספורדיים של זיהום RVFV בבעלי חיים תועדו בדרום אפריקה בשנים האחרונות. ההתפרצות הגדולה האחרונה של המחלה בבני אדם התרחשה בין 1974 ל -1976, שם נרשמו בין 10,000 ל -20,000 מקרים.
נשק ביולוגי
קדחת השבר הסורי-אפריקני הייתה אחת מתריסר סוכנים שארצות הברית חקרה ככלי נשק ביולוגי פוטנציאלי, לפני שהאומה השעתה את תוכנית הנשק הביולוגי שלה ב -1969 בשל איומים אפשריים של פצצות שעלולות לגרום לפאניקה בארצות הברית.
מחקר
המחלה היא אחת מתוך כמה שזוהו על ידי ארגון הבריאות העולמי כגורם סביר למגפה עתידית בתוכנית חדשה שפותחה לאחר מגפת האבולה לצורך מחקר ופיתוח דחוף לקראת בדיקות אבחון חדשות, חיסונים ותרופות.
צוריאל שקד
הרב צוריאל שקד (נולד בחודש ניסן 1920 במסלאטה (Msallata), שבלוב), הוא זקן חכמי טריפולי, מורה ומחנך, מנהיג ציוני של הקהילה היהודית בלוב.
ילדותו
נולד בשם מכלוף פדהצור שאכיר, לאביו פנחס ואימו גזלה. אביו היה רוכל זעיר שמכר תה, תמרוקים וסוכר בכפרים.
לאחר שהגיע לגיל בר-מצווה, רצה הנער פדהצור ללמוד את מקצוע הנגרות, בנוסף ללימודים בבית המדרש כדי לעזור בפרנסת המשפחה. אביו התנגד לכך ופנה לרב' פריג'א זוארץ בעיר אל-חומס שייקח את הנער אליו לצורך לימודי תורה. הרב נתן לפדהצור ללמד את הילדים הקטנים ושילם לו שכר על כך.
חייו במיסראתה
בשנת 1939 שלח הרב פריג'א זוארץ את ר' צוריאל לשמש רב ומורה בבית הספר במיסראתה שם נאבק על שינוי שיטת הלימוד שהתבססה על לימוד פרשת השבוע בתרגום ערבי. הוא הנהיג את השפה העברית כשפת לימוד בלעדית. בעיירות הקטנות שימש ר' צוריאל כרב, חזן, מוהל שוחט, מספיד וגם כשופט שלום בעיקר בין בני זוג. בשנת 1941 הצטמצמה הפעילות החינוכית-ציונית בבית הספר, וגם הדיבור בעברית היווה סכנה.
חייו בזליתן
עם כניסת הבריטים ללוב בשנת 1943, עבר ר' צוריאל לעיירה זליתן, וזאת לבקשת ר' פריג'א זוארץ.
בעיירה זו בה היה בית הכנסת המפורסם "בושאיף",בה שימש צוריאל כרב בית הכנסת, כמו כן הקים בית ספר. הוא הזמין מארץ ישראל ספרי לימוד וגם עיתונים, ספרים וחוברות. בנוסף ללימודי התורה הכניס גם מקצועות עבריים וכלליים למערכת הלימודים. חידוש נוסף היה צירוף בנות העיירה ללימודי היהדות והשפה העברית. במקום הוקם מועדון "בן-יהודה" בו הפיצו את הרעיון הציוני בקרב בני הנוער והמבוגרים, דבר שהגביר את השאיפה לעלות לארץ ישראל.
כשביקר במועדון "בן יהודה" בטריפולי הכיר את אשתו לעתיד, אסתר לבית תייר, שהייתה מורה לבנות במקום. כשחזרו לזליתן לימדה אסתר את הבנות לעברית, תנ"ך, מולדת ושירי מולדת.
נולדו להם חמישה ילדים: עמישדי-ברוך, יהודית, יצחק, רות ופנחס. עם קום המדינה רצה רבי צוריאל לעלות לארץ ישראל עם משפחתו, אך שליח הסוכנות היהודית, ברוך דובדבני, ביקש ממנו להישאר ולהיות אחראי על רישום וריכוז העולים מזליתן והסביבה, לבדוק את כשירותם הבריאותית לפני העלייה לארץ.
חייו בישראל
בשנת 1950 עלו ר' צוריאל ואסתר שאכיר לישראל. הוא שינה את שם משפחתו לשקד מאחר שפקיד הסוכנות היהודית רשם את שמו בתעודות 'שקר' על פי השמיעה, ור' צוריאל לא הסכים שכך יקרא שמו בישראל.
בארץ המשיך לעסוק בחינוך והוראה. ניהל בתי ספר במושבים אחיסמך, זיתן, ברקת ואחרים. כשיצא לגמלאות, הקים בבני ברק כולל בשם "אפיקי מים" בו העביר שעורי תורה, תלמוד והלכה.
הרב צוריאל שקד חי היום בנתניה, וזוכה להערכה על פועלו למען יהודי לוב, הציונות והשפה העברית.
ואילון פרנסיס
ואילון פרנסיס בוקס (בספרדית: Waylon Francis Box; נולד ב-20 בספטמבר 1990) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת המגן שמאלי בקבוצת קולומבוס קרו ובנבחרת קוסטה ריקה.
קריירה
פרנסיס זומן לראשונה לנבחרת ב-2013.
שניים (תוכנית טלוויזיה)
"שניים" היא תוכנית ראיונות ישראלית אשר משודרת בערוץ HOT בידור ישראלי של חברת הטלוויזיה בכבלים HOT, ובמסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
בעקבות הצלחת התוכנית, הוחלט ביולי 2006 לשדר עונה שנייה לתוכנית ב־HOT בידור ישראלי. העונה השנייה, שעלתה ב-8 באוגוסט, כללה, כמו העונה הראשונה, 20 פרקים.
Life of the Party
Life of the Party (בעברית: החיים של המסיבה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הקנדי שון מנדס, מתוך אלבום הבכורה שלו, Handwritten וכחלק מהמיני-אלבום, The Shawn Mendes EP. הוא נכתב על ידי עידו זמישלני וסקוט האריס, הוקלט בטורונטו, אונטריו ויצא ב-26 ביוני 2014.
השיר הגיע למקום ה-24 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע
השם של השיר, "Life of the Party", עשוי לתת את הרושם שמדובר בשיר דאנס אופטימי, אך בריאיון תיאר מנדס אותו כשיר "שאינו סופר שמח, אך הוא גם לא מדכא". המילים של השיר עוסקות בתחושה של להיות מרוצה מעצמך ולהבין מי אתה ומי אתה רוצה להיות. הוא נכתב על ידי שני פזמונאים מניו יורק, עידו זמישלני וסקוט האריס והופק בידי הראשון.
וידאו קליפ
סרטון מילים, שפורסם ב-1 ביולי 2014, צולם בפורמט זום-אין ומציג את שון מנדס ב-The George Street Diner בטורונטו; מדי פעם ניתן לראותו משוחח עם המלצרית של אחד הסועדים בזמן שהוא שר. המילים מ-"Life of the Party" מופיעות לאורך הסרטון. הוא מסתיים כשהמלצרית קוראת פתק שהשאיר שון, תוך שהיא מחייכת כשהסצנה מתפוגגת. הווידאו קליפ הרשמי פורסם ב-15 במרץ 2015.
הצלחה מסחרית
השיר הופיע לראשונה במצעד הבילבורד הוט 100 ב-12 ביולי 2014, במקום ה-24, מה שהפך אותו לכניסה הראשונה של מנדס במצעד ולשירו הראשון ב-40 העליונים. מנדס הפך לאמן הצעיר ביותר שהופיע לראשונה ב-25 העליונים עם סינגל בכורה בגיל 15, 11 חודשים ו-4 ימים. השיר הגיע למקום החמישי במצעד השירים הדיגיטליים עם 148,000 הורדות.
אלאדין (סדרת טלוויזיה)
אלאדין (באנגלית: Aladdin, או הרפתקאות אלדין בארצות ערב בקלטות הווידאו) היא סדרת טלוויזיה מצוירת שנוצרה על ידי חברת וולט דיסני ושודרה בין השנים: 1994-1995. הסדרה מבוססת על טרילוגיית הסרטים של אלאדין של דיסני, ועלילתה מתרחשת לאחר הסרט "שובו של ג'אפר", אך לפני הסרט "אלאדין ומלך הגנבים". הסדרה מספרת על אלאדין שבעבר היה נער רחוב, אך כעת הוא חי בארמון, לאחר שהוא והנסיכה יסמין התארסו. אליהם מצטרפים חבריהם: הקוף אבו, ג'יני השד, מרבד הקסמים, והתוכי יאגו שבעבר היה בצד של ג'אפר, אך לבסוף הביס אותו, ועבר לצד של אלאדין וחבריו. ג'אפר עצמו לא מופיע בסדרה זו, (אלא רק מוזכר מדי פעם) בגלל שהוא מת בסוף הסרט "שובו של ג'אפר", אך הוא מופיע בסדרה של דיסני "הרקולס" בפרק "הרקולס והלילה הערבי" שמתרחש לאחר אירועי הסרט "אלאדין ומלך הגנבים".
בישראל הסדרה שודרה בשנות התשעים בערוץ 2 במסגרת זמן דיסני וב-2006 ב"יסבבה" של yes וכיום משודרת בערוץ דיסני.
עלילה
עלילת הסדרה מתרחשת לאחר אירועי הסרט "שובו של ג'אפר", וכל פרק בה מספר על הרפתקאה אחרת של אלאדין, יסמין, ג'יני, אבו, יאגו והמרבד.
גרסת הווידאו
מספר פרקים מהסדרה יצאו בגרסת הווידאו. הסדרה שיצאה בגרסת הווידאו התפצלה לשתי סדרות שונות: האחת נקראה "הרפתקאות אלדין בארצות ערב", והשנייה נקראה "סיפוריה הקסומים של יסמין". להלן הפרקים שיצאו בגרסת הווידאו:
גרסת ה-DVD
בגרסת ה-DVD יצאו רק פרקים של סדרת הווידאו "סיפוריה הקסומים של יסמין", והפרקים "הסוד של סלע הפגיון" ו-"תשכח אותי להרבה" הוחלפו בפרק "אהבה בשדון הראשון". 3 פרקים מהסדרה "סיפוריה הקסומים של יסמין" יצאו בתקליטור אחד, ו-4 הפרקים הנותרים יצאו בתקליטורים אחרים יחד עם פרקים מסדרות אחרות של דיסני. להלן הפרקים שיצאו בגרסת ה-DVD:
אהבה בשדון הראשון
"אהבה בשדון הראשון" הוא הפרק היחיד בסדרה שיצא בגרסת ה-DVD מבלי לצאת גם בגרסת הווידאו.
"הרקולס והלילה הערבי" ו"יותר מנסיכת טווס"
"הרקולס והלילה הערבי" ו-"יותר מנסיכת טווס" הם שני פרקים של דיסני שבהם מופיעים דמויות מאלאדין, אך למרות זאת הם לא שודרו כחלק מהסדרה של אלאדין. "הרקולס והלילה הערבי" שודר כחלק מהסדרה של דיסני "הרקולס", ו-"יותר מנסיכת טווס" יצא בתקליטור של DVD בשם "הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפים" יחד עם הפרק "מפתחות לממלכה" שבו מסופר על הנסיכה אורורה מהסרט של דיסני "היפהפייה הנרדמת".
הרקולס והלילה הערבי
"הרקולס והלילה הערבי" הוא פרק בסדרה "הרקולס" שמציג קרוסאובר בין אלאדין להרקולס. בפרק הופיעו אלאדין, יסמין, ג'יני, (כיד בלבד) אבו, המרבד וג'אפר. עלילת הפרק מתרחשת לאחר אירועי הסרט "אלאדין ומלך הגנבים" (יסמין אומרת שהיא כבר נשואה, ויאגו לא מופיע למרות שמוזכר).
יותר מנסיכת טווס
"יותר מנסיכת טווס" הוא פרק שמופיע בסרט "הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפים" שיצא ב-4 בספטמבר 2007. הסרט חולק לשני פרקים שכל אחד מהם עסק בנסיכה אחרת: הפרק הראשון נקרא "מפתחות לממלכה" וסיפר על הנסיכה אורורה מהסרט "היפהפייה הנרדמת", והפרק השני נקרא "יותר מנסיכת טווס" וסיפר על יסמין. עלילת פרק זה מתרחשת לאחר סדרת הטלוויזיה אבל לפני הסרט "אלאדין ומלך הגנבים".
ניקולא איזואר
ניקולא איזואר (נודע גם כ"ניקולו" או "ניקולו ממלטה"; בצרפתית: Nicolas Isouard; 16 במאי 1773 – 23 במרץ 1818) היה מלחין צרפתי, יליד מלטה.
ביוגרפיה
איזואר נולד בפורטו סאלבו, ולטה, מלטה. הוא למד ברבאט אצל פרנצ'סקו אזופארדי, בפלרמו אצל ג'וזפה אמנדולה, ובנאפולי אצל ניקולא סאלה ופייטרו אלסנדרו גוליילמי. משנת 1795 היה נגן העוגב בוולטה, בכנסיית "ג'ון הקדוש מירושלים" של נזירות מסדר סאן ג'ובאני ממלטה.
הוא עבר לפריז, שם עבד כמלחין עצמאי והתיידד עם רודולף קרויצר. הצמד עבד בצוותא על כמה אופרות, בהן Le Petit page, ou La Prison d'état (1800) ו-Flaminius à Corinthe  (1801). איזואר אימץ לו את שם העט "ניקולו" (או ניקולו דה מלטה) ונחל הצלחה מהירה בתחום האופרה קומיק עם Michel-Ange (1802) ו-L'Intrigue aux fenêtres  (1805). הוא הלחין בקביעות לתיאטרון האופרה-קומיק, בסך הכל כשלושים יצירות.
איזואר חיבר מיסות, רומנסות ודואטים, נוסף ליותר מ-45 אופרות.
משפחה ומורשת
לאיזואר היו שתי בנות, סופי-ניקול (1885-1809), מלחינת רומנסות, ואנט-ז'ולי (1876-1814), פסנתרנית ומלחינה. אחיו ז'וזף (1863-1794) עשה קריירה כזמר ומנהל אופרה לפני שמונה למפקח על מונומנטים היסטוריים ברואן. ניקולא איזואר מת בפריז ונקבר בנוטר-דם-דה-ויקטואר, פריז. אנדרטה שלו הוצבה באחת החזיתות של תיאטרון האופרה-קומיק והפלה גרנייה, ואחת הכיכרות הראשיות בפריז נושאת את שמו.
יצירותיו
Sacred Works - all with orchestra and voices (In alphabetical order). Original Manuscripts - Bibliothèque Nationale, Paris
פיסת גן עדן
עלילה
מארלי קורבט היא מנהלת בחברת פרסום, חסרת דאגות המתגוררת בניו אורלינס, מתנערת מכל אחריות וזוכה לתמיכה וכוח ממעגל חברים קרוב. היא גם נהנית מהכרויות מזדמנות ומסרבת להתאהב ולהתחייב.
חברה הקרובה של מארלי שם לב שהיא נראית סחוטה. היא עוברת סדרת בדיקות וד"ר ג'וליאן גולדשטיין מספר למארלי שהיא חולה בסרטן במעי הגס. הוא מתרשם עמוקות מהאופן שבו מארלי מקבלת את החדשות בהומור ובכבוד. בעודה תחת הרדמה, אלוהים מופיע למארלי בגן עדן ומבקש ממנה להביע שלוש משאלות. היא בוחרת לטוס, לזכות במיליון דולר (לא פטור ממס), והמשאלה השלישית מתגלה מאוחר יותר.
מארלי חייבת כעת לבשר את החדשות לחבריה ולהוריה (שהם גרושים ולא דיברו שנים). אמה קנטרנית ושתלטנית, מתחילה מיד לחנוק את מארלי בכך שהיא מבקרת לעיתים קרובות מדי ומכינה לה ארוחות כדי לשמור על כוחה. אביה של מארלי הוא ההפך; מרוחק ומאופק, ונראה שאינו מוטרד להתחבר מחדש עם מארלי עם הזמן שנותר לה.
ככל שהשבועות חולפים, מצבה הבריאותי של מארלי מתחיל להידרדר והיא מגיעה למרפאה באופן תדיר יותר. לילה אחד, הם מתראים בערב להקה בבר המקומי שלהם ומחליטים לבלות את שארית הלילה ביציאה לדייט. הם מתחילים לפתח רגשות אחד כלפי השני.
אחד מחבריה של מארלי שם לב שהמחלה של מארלי מחמירה. הוא שוכר חשפן, גמד, כדי להיפגש עם מארלי בדירתה. מארלי עוצרת את החשפן ומסבירה לו את מחלתה, ואז מחליטה לתת לו להישאר. כשהם מבלים ומדברים על הסרטן שלה, הוא אומר לה שהוא מת בעבר. הוא מסביר שלמות היה כמו לצוף ושהוא מעולם לא רצה לעזוב. זה עוזר למארלי להשלים עם מחלתה ומותה.
לאחר דייט נוסף, מארלי וג'וליאן שוכבים ומתחילים במערכת יחסים. עם זאת, עד מהרה היא מתחילה להרגיש מבוהלת כשהיא מגיעה להבנה שלא יהיה להם עתיד ביחד, ובורחת במהירות בוקר אחד לפני שהוא מתעורר. באותו אחר הצהריים, הם מתווכחים בפארק. היא מתרחקת ומקנאת בחברים שלה שכולם עוברים שינויים חיוביים בחיים. לאחר תאונת אופניים, מארלי "מבקרת" בחלום בגן עדן בפעם השנייה. אלוהים גורם לה להבין שהיא צריכה להוקיר את מה שיש לה בזמן שהיא עדיין בחיים, ולראשונה, מארלי מודה שהיא מאוהבת. מאוחר יותר באותו יום, היא מבקרת את ג'וליאן כדי להצית מחדש את מערכת היחסים ביניהם, מתנצלת בפני החברים שדחקה ואף משלימה עם אביה.
בבית במהלך השבועות הבאים, מארלי אינה מסוגלת לעשות דבר מלבד לשכב במיטה, ומתחילה להתמקד בכל הדברים שהיא הולכת לפספס. היא כותבת כרטיסים לאירועים מיוחדים שהיא לא תהיה בסביבה בעתיד וכותבת מכתבים ליקיריה, נותנת את כולם לאמה כדי שתחלק אותם בזמן הנכון.
בוקר אחד, מארלי ושרה יושבות בפארק. מארלי מתוודה בפני שרה שהיא כבר לא מפחדת למות, למרות ששרה מבועתת מהסיכוי שתצטרך לחיות בלעדיה. מארלי נסחפת ושרה לא מצליחה להעיר אותה. בידיעה שזה כמעט הזמן, מארלי זוכה לביקור של חבריה הקרובים בבית החולים שמקיפים את מיטתה ומחכים איתה עד הסוף. יוצאת הדופן היא רנה, שעוברת לידה עם בנה. ג'וליאן נפרד ברגע האחרון וברגע זה, מארלי מבינה שהמשאלה השלישית שלה הייתה להתאהב. הסרט מסתיים בהלוויה של מארלי, חגיגה צבעונית של חייה עם כל חבריה ובני משפחתה.
הצבעוני השחור
הצבעוני השחור (מוכר בעברית גם בשם החבצלת השחורה; בצרפתית: La Tulipe noire) הוא רומן היסטורי מאת אלכסנדר דיומא האב שפורסם בשנת 1850.
עלילה
ברומן זה מגולל דיומא את סיפורו של קורניליוס ואן ברל, איש צעיר ובעל כסף רב שמגדל בזמנו הפנוי פרחים (ביניהם הוא מנסה לגדל צבעוני שחור). באותו הזמן, מוצע פרס של כ-100,000 למי שיצליח לגדל את הצבעוני השחור. אייזק בוקסטל, שכנו של קורניליוס, מקנא ומלשין ששכנו דיבר ושיתף פעולה עם קורניליוס דה ויט שהואשם בבגידה. ואן ברל מושלך לכלא. לאחר זמן לא רב, ואן ברל פוגש את בתו של הסוהר, רוזה, ומתאהב בה. היא עוזרת לו בגידולו של הצבעוני, וזאת בגלל שהצבעוני השחור הוא ההוכחה לחפותו של האסיר, ודה ויט. לאחר שהצליחו השניים בגידול הפרח, הם מחליטים יחדיו לשלוח הודעה לנשיא מגדלי הפרחים של אותו אזור, שהצליחו לגדל צבעוני שחור. הנשיא מקבל את הפתק, אבל באותו זמן נגנב הצבעוני השחור על ידי בוקסטל. לבסוף, רוזה מצליחה לשכנע את הנסיך ואת נשיא מגדלי הפרחים, שרוזה וקורניליוס הם הזוכים המאושרים. הסיפור מסתיים בחתונתם של קורניליוס ורוזה.
הקשרים היסטוריים
הרומן מבוסס בחלקו על אירועים היסטוריים. יוהאן דה ויט היה מנהיגה בפועל של הרפובליקה ההולנדית וקורנליוס היה אחיו ובעל תפקיד בכיר בשלטון. בשנת 1672 תקפה את הולנד ברית של ממלכות אנגליה וצרפת. יוהאן דה ויט ניסה לנהל משא ומתן עם הצרפתים על הפסקת הלחימה. ולכן, העם לא רצה בהם עוד כמנהיגים, ורצה במקומם את ויליאם לבית אורנז'. העם אילץ אותם לחתום שהם מסכימים להנהגתו של ויליאם, ולאחר שצרו על ביתו של אחד האחים, אותו אחד חתם והוסיף ליד "חתימה כפויה". העם התרגז על האחים דה ויט עוד יותר, ומישהו העליל על קורנליוס דה ויט עלילה, שבגללה שפטו אותו להגליה. אבל לעם לא הספיקה הגליה, והם רצחו גם אותו וגם את אחיו.
תרגומים לעברית
הספר תורגם לעברית שלוש פעמים:
על המשמרת
על המשמרת הוא אלבום הקאמבק של הרכב הרוק פורטיסחרוף, שיצא במרץ 2006.
רקע
הסינגל הראשון שהקדים את האלבום היה "חדשות מהירח" שהווידאו קליפ שצולם עבורו מתאר חממה של גיטרות שיוצאות משליטה. הסינגל השני היה "תחת אש" ששימש כשיר הנושא לסדרת הדרמה "פרשת השבוע" של ערוץ הוט 3. "להתעורר" ו"בסוף של יום" יצאו גם כן כסינגלים.
עטיפת האלבום המינימליסטית עשויה מאותו סוג נייר של עטיפת מחברת נייר, והאיורים שבחוברת האלבום בשחור ולבן באים מעולם הדימויים וממבחני רורשאך. האלבום הוא הראשון למעשה שמודפס על עטיפתו השם "פורטיסחרוף", לאחר שעל סיפורים מהקופסא ולהתראות בחלומותי הופיע רק השם "פורטיס", ועל שני האלבומים הנוספים הופיעו השמות "פורטיס" ו"סחרוף" לחוד (אף על פי שבתוך החוברות המצורפות מופיע השם "סחרופורטיס" פעמים אחדות).
בשנת 2007 הוענקו לסחרוף ופורטיס פרסי אקו"ם לשנת תשס"ו על הישג מוזיקלי שנתי ועל הלחנה בעבור אלבומם זה.
בשנת 2020 יצא האלבום בגרסת ויניל.
אביבה של מיס ברודי
אביבה של מיס ברודי (באנגלית: The Prime of Miss Jean Brodie) הוא רומן מאת מיוריאל ספארק, משנת 1961. הוא המוכר ביותר מבין כל עבודותיה. הסיפור ראה אור לראשונה כסדרה במגזין הניו יורקר, ואז פורסם כספר על ידי הוצאת מקמילן. דמותה של מיס ג'ין ברודי זיכתה את ספארק בתהילה בינלאומית, והבטיחה לה מקום בדרגה הראשונה של הסופרים הסקוטים, ואף בין הסופרים המוערכים ביותר בעולם. בשנת 2005 נבחר הספר לרשימת מגזין טיים של 100 הספרים הטובים בשפה האנגלית מאז 1923. ב-1998 דירגה ההוצאה לאור "הספרייה המודרנית" את "אביבה של מיס ברודי" במקום 76 ברשימת הספרים הטובים ביותר בשפה האנגלית במאה ה-20.
תקציר עלילה
באדינבורו של שנות ה-30, שש ילדות בנות עשר, סנדי, רוז, מרי, ג'ני, מוניקה, ויוניס לומדות בכיתתה של המורה מיס ג'ין ברודי, אשר מתארת את עצמה כ"באביב ימי". מיס ברודי, נחושה בדעתה שהילדות יקבלו חינוך במובן המקורי של המילה הלטינית, educere, שפירושה "להוביל", מעבירה לילדות שיעורים הכוללים סיפורים על חיי האהבה שלה, מסעותיה בעולם, אומנות, היסטוריה, לימודים קלאסיים, ופשיזם. שש הילדות שנבחרו בידי מיס ברודי בתור האליטה מבין תלמידותיה מכונות "קבוצת ברודי" ותחת הדרכתה הן מתחילות להתבלט בבית הספר. עם זאת, באחד ההבזקים קדימה המאפיינים את הספר, אנו למדים כי אחת מהן מאוחר יותר תבגוד במיס ברודי, ותהרוס את קריירת ההוראה שלה, אבל מיס ברודי לעולם לא תדע מי מתלמידותיה האהובות הייתה הבוגדת.
התלמידות הן עדות למשולש רומנטי בין מיס ברודי ושני מורים בסגל ההוראה - האחד רווק והשני נשוי, קתולי, עם שישה ילדים. מיס ברודי אוהבת דווקא את מר לויד, הנשוי, אך יוצאת עם מר לאותר, כי "רווק הוא מחזר נאות יותר". בחטיבת הביניים, כעת בנות 12, הילדות ממשיכות להזדהות כקבוצת ברודי, על אף שהן פזורות בכיתות שונות. מיס ברודי פוגשת אותן אחרי הלימודים, בביתה. מנהלת בית הספר, מיס מאקי, מנסה לפרק את הקבוצה, ומנסה לאסוף ראיות נגד מיס ברודי ולהביא לפיטוריה. כשבנות הקבוצה מגיעות לגיל 13, מר לויד, שהוא המורה לאמנות, מצייר כל אחת מהן. כל הדיוקנאות נראות בסוף כמו מיס ברודי, שנרגשת לשמע הדבר, אפילו שהיא עדיין עם מר לאותר. כשסנדי מבקרת אצל מר לויד, הוא מנשק אותה.
כשהקבוצה מגיעה לגיל 16, מיס ברודי בוחנת אותן כדי לראות על מי היא יכולה באמת לסמוך. היא בוחרת בסנדי בתור אשת סודה. מיס ברודי מפתחת אובססיה לרעיון שרוז, היפה מבין הבנות, צריכה לנהל עם מר לויד רומן, במקומה. היא מתחילה להזניח את יחסיה עם מר לאותר, שפונה בבדידותו למיס לוקהארט, ונישא לה. נערה אחרת ג'ויס אמילי, מנסה ללא הצלחה להתקבל לקבוצת ברודי. מיס ברודי לוקחת אותה תחת כנפה באופן נפרד. אחיה של אמילי ג'ויס ברח לספרד להילחם נגד הפשיסטים, והיא מאוהבת ברעיון לקחת לידיה נשק ולהילחם על הצדק. מיס ברודי מעודדת אותה לברוח ולהשתתף במלחמה, אך היא שולחת אותה להילחם עבור פרנקו, והיא נהרגת שם.
קבוצת ברודי המקורית, עכשיו בנות שבע עשרה ובשנת לימודיהן האחרונה, מתחילות ללכת כל אחת לדרכה הנפרדת. מרי וג'ני עוזבות לפני הבחינות, מרי כדי להיות קלדנית וג'ני כדי להיות שחקנית. יוניס נהיית אחות ומוניקה מדענית. רוז היפה נישאת לבעל נאה. סנדי, המעוניינת בפסיכולוגיה, מוקסמת מאהבתו העיקשת ורבת-השנים של מר לויד למיס ברודי, וכן בציור שלו ובדת שלו. סנדי ורוז הולכות אליו כמודלים לציור, אך רק סנדי יודעת שמיס ברודי התכוונה שרוז תנהל איתו רומן; רוז לא שותפה במזימה, וכך יוצא שזוהי סנדי שפותחת עמו ברומן בן חמישה שבועות במהלך הקיץ, כשאשתו וילדיו יוצאים לחופשה. עם הזמן, עניינה של סנדי באדם דועך בעוד עניינה במוחו ובאהבתו למיס ג'ין ברודי גובר. בסופו של דבר, סנדי עוזבת אותו, מאמצת את דתו הקתולית, והופכת לנזירה. אך לפני כן, היא נפגשת עם מיס מאקי, מתוודה בפני ואומרת שהיא רוצה להביא קץ למיס ברודי. היא מציעה למנהלת להאשים ברודי בעידוד פשיזם, והמהלך הזה מצליח. עד יום מותה, שנה לאחר תום מלחמת העולם השנייה, מיס ברודי אינה מסוגלת לדמיין שהייתה זו, סנדי, האהובה עליה, שבגדה בה. עם זאת, לאחר מותה, סנדי, הנודעת בשם הלנה של ההשתנות, מפרסמת ספר פסיכולוגיה בשם "ההשתנות של היומיומי"', בה היא טוענת כי "אפשר לבגוד רק במצב שבו יש חובת נאמנות." יום אחד, מבקר אותה במנזר איש צעיר שמתעניין בספרה, והוא שואל אותה אודות השפעות שלה: "האם הן היו ספרותיות או פוליטיות, או אישיות? האם זה היה הקלוויניזם?" סנדי משיבה כך: "הייתה מיס ג'ין ברודי אחת באביב ימיה."