cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שכר מינימום
מחקרים על השפעות שכר המינימום
ראמה (2001) בחן את שינוי שכר המינימום באינדונזיה, שם הועלה מספר פעמים, והגיע למסקנה כי העלאתו הביאה לעליה בשכר בגובה של 5 עד 15 אחוז, אך הורידה את התעסוקה בקרב שכירים בערים בשיעור של עד 5 אחוז.
ריצ'רדסון והרדינג (1998) בחנו את משתכרי שכר המינימום והגיעו למסקנה המפתיעה, שרבים מהם כלל אינם עניים—לדוגמה, רבים מהעובדים בשכר מינימום היו בני נוער ממשפחות בעלות הכנסה גבוהה. נתונים אלו תבעו התייחסות מחודשת מצד חוקרים כמו אדיסון ובלקברן (1999) וקרד וקרוגר (1995), שהניחו כי יש קשר סטטיסטי בין עוני לשכר מינימום.
סוגיה נוספת שעלתה הייתה מידת השונות בין מגזרים שונים. מספר מחקרים גרסו שהשפעת שכר המינימום שונה בתעשיות ובתחומי עיסוק שונים, בהתאם למידת הגמישות של הביקוש לעבודה והביקוש למוצרים בשוק. כמו בשווקים אחרים, גם בשוק העבודה ישנם מגזרים בהם הביקוש למוצרים ולעבודה קשיח יותר, ואלו נוטים לספוג העלאות בשכר ולגלגלן הלאה, אל הצרכן. במגזרי עבודה אחרים, הביקוש גמיש יותר ובהם העלאה בשכר מינימום מתבטאת בדרך כלל בגידול באבטלה. ברוב המקרים, הפילוח המגזרי הקיים לצורך מחקר סטטיסטי אינו טוב דיו כדי להגיע למסקנות ברורות. עם זאת, עולה מן הדברים כי המודל הקלסי, המניח כי הגורם היחידי לאבטלה הוא קשיחות בשכר, אינו מספק תשובה שלמה לשאלת השפעות שכר המינימום; וכי בחינה של שכר המינימום לבדו אינה מספקת וחייבת לבוא גם בהקשר רחב יותר של הסדרי העבודה במשק בכללו.
סוגיה שלישית, שבה המחקר אינו נוטה לעסוק היא היחס שבין גובה שכר המינימום לגובה ה"רצפה" הטבעית של השכר. הסיבה לכך היא גם חוסר יכולת לקבוע בצורה מדויקת מהי אותה "רצפה". אך ההשלכה המעשית של אי קביעתה היא העלאת ספק ביחס לתקפותם של מחקרים העוסקים בשכר מינימום. כך, לדוגמה, הוויכוח סביב מחקרם של קרד וקרוגר נגע בהשלכות המעשיות של העלאת שכר המינימום, אך התעלם מהשאלה האם שכר המינימום הגבוה יותר נמצא מעל או מתחת לרצפת השכר הטבעית.
אסף ליפשיץ
אסף ליפשיץ (נולד ב-1942) הוא פסל ישראלי שעשרות מפסליו מעטרים מקומות שונים ומרכזיים ברחבי הארץ ממטולה בצפון עד באר שבע ומצפה רמון בדרום.
עבודותיו
רוב פסליו של אסף ליפשיץ הם פסלי חוצות עשויים מיציקות ברונזה. רבים מפסליו מתארים דמויות משחקות ומשלבים דמיון ומציאות, צורות הנדסיות ודמות אדם. אחת מעבודותיו הבולטות הוא הפסל "הטייס השותה" הניצב בחזית קניון עזריאלי. הפסל עשוי ברונזה ופלדת אל-חלד המציג את דמותם של טייסי חיל-האוויר באור מעט שונה. באתר חיל-האוויר נכתב על הפסל: "אסף ליפשיץ מנסה בפסל לשבור את התדמית המוקפדת של טייסי חיל-האוויר ומציג את הטייס כאשר הוא מבצע פעילות יומיומית וקיומית: שתיית מים הישר מן הברז. הוא לבוש למחצה בסרבל הטיסה וקסדתו מונחת על הקרקע ועוברי האורח יכולים ממש להתבונן בו מקרוב - בניגוד לדימוי הקלאסי של הטייס כדמות מורחקת ואצילית. בכך, משווה ליפשיץ אנושיות לדמות, ויוצר הזדהות מצד המתבונן. דמותו של הטייס השותה מבוססת על הטייס רס"ן שנהרג והוא בן 24." בכפר תבור מוצבים מוצגים כ-11 מפסליו והבולטים שבהם הפסלים: "הנער והסוס" הניצב בכיכר מרכזית בכפר תבור, ובהמשך הרחוב הפסל "ביקור הזוג רוטשילד" הניצב בככר הברון ונוצר ע"פ תצלום של הזוג רוטשילד בביקור בכפר תבור בשנת 1914. בחולון מוצב הפסל "האריה שאהב תות" כחלק מפרויקט גני סיפור - פסל ברונזה גדול מרשים בגובה של 2.5 מטר של אריה שלועו פעור ובו צרור תות שדה ופסל גדול של פרי תות. פסלים של אסף מוצגים גם בגן התעשייה תפן בגליל, במוזאון הפתוח בפארק התעשייה בעומר ליד באר שבע, בגני חוגה - עמק בית שאן, במטולה, במצפה רמון ובמקומות נוספים.
עבודות בולטות:
תערוכותיו
This American Life
This American Life (מאנגלית: החיים האמריקאים האלו בקיצור:TAL), היא תוכנית רדיו שבועית בהפקת WBEZ ובהנחייתו של איירה גלאס. התוכנית משודרת במספר גדול של תחנות רדיו ברחבי ארצות הברית ואף מחוצה לה וזמינה גם כפודקאסט שבועי חינמי. התוכנית נוצרה במקור על ידי איירה גלאס וטורי מלטיה.
התוכנית משדרת בעיקר תחקירים עיתוניים, אם כי ישנה נוכחות רבה של מקורות אחרים, לרבות סיפורת, ביוגרפיות, מאמרים, ראיונות, הקלטות ישנות וכדומה. התוכנית מדורגת לרוב במקום הראשון או השני של הורדות פודקאסטים בiTunes.
הפרק הראשון שודר ב-17 בנובמבר 1995 תחת שמה המקורי של התוכנית: Your Radio Playhouse.
פורמט
בסיום התוכנית ישנה תוספת הומוריסטית קבועה מאת איירה גלאס, בה הוא מייחס ציטוט הנשלף מהקשרו המקורי בפרק לטורי מלטיה.
היסטוריה
התוכנית נוצרה על ידי איירה גלאס ב-17 בנובמבר 1995 ומאז משודרת ומופקת בפועל על ידיו. תקציב ההפקה השנתי הראשוני של התוכנית, 243,000 דולר (שהיה נמוך אף בסטנדרטים של שידורי רדיו ציבוריים), נאלץ להספיק לשכירת סטודיו, רכישת זמן לוויין, הוצאות פרסום, ארבעה עובדים במשרה מלאה וכותבים וכתבים מבחוץ. ביוני 1996 החלה השותפות עם תאגיד השידור PRI) Public Radio International) שהביאה להפצת התוכנית בכ-509 תחנות רדיו והבאתה לאוזני 2.1 מיליון מאזינים.
במקור נקראה התוכנית Your Radio Playhouse (תיאטרון הרדיו שלך) והיא שודרה בתחנת הרדיו הלא מסחרית WBEZ משיקגו, אילינוי. ב-21 במרץ 1996 שונה שם התוכנית לשמה כיום. ההתייחסות לקטעי התוכנית כמערכות מקורה בשמה המקורי של התוכנית.
התוכנית עזרה ליצור ולקדם קריירות אומנותיות רבות; בין היתר של הסופרים שרה וואול, דייוויד רקוף ודייוויד סדאריס.
התוכנית שימשה השראה לתוכנית הרדיו "סיפור ישראלי" המשודרת בגלי צה"ל וכפודקאסט, ובנויה באופן דומה.
Serial
העונה השנייה שודרה לראשונה ב-10 בדצמבר 2015. עונה זו כללה כ-11 פרקים שעסקו בחטיפתו של החייל האמריקאי בו ברגדאל.
פרסים והוקרה
תחנת הרדיו WBEZ זכתה בפרס פיבודי פעמיים עבור TAL; ב-1996 ושוב ב-2006, עבור תוכנית אשר "לכדה את התרבות העכשווית באופן חדש ונועז שמשקף את המגוון והשוני של נושאיה".
שלושה פרקים של התוכנית זכו אף הם בפרס:
רודולף דילס
רודולף דילס (בגרמנית: Rudolf Diels; 16 בדצמבר 1900 – 18 בנובמבר 1957) היה המפקד הראשון של הגסטפו, בן חסותו של הרמן גרינג.
קורות חיים
דילס היה בן של חקלאי. הוא שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה ולמד משפטים באוניברסיטת מרבורג. צלקת סיף ארוכה עיטרה את לחיו הימנית, אות לקרבות הדו-קרב שניהל באוניברסיטה בהיותו סטודנט כהוכחה לגבריותו.
ב-1930 הצטרף למשרד הפנים של ממשלת פרוסיה וב-1932 הצטרף כיועץ למשטרת פרוסיה בתפקיד מעקב אחרי קיצונים ימנים וקומוניסטים.
כבר בשלב מוקדם חבר אל גרינג. כאשר עלה היטלר לשלטון, התמנה גרינג לראש ממשלת פרוסיה. ב-אפריל 1933 הוא מינה את דילס כמפקד אגף A1 של משטרת פרוסיה שעד מהרה נקראה Geheime Staatspolizei (משטרת המדינה החשאית) או בקיצור - גסטפו. בדרגת אוברפיהרר.
לאחר שריפת הרייכסטאג חקר את מרינוס ואן דר לובה והביא להרשעתו. הוא הרבה לבלות עם מרתה דוד, בתו של שגריר ארצות הברית שתיארה אותו כאדם מקסים ונעים הליכות.
דילס נקלע למאבק בין היינריך הימלר להרמן גרינג בנוגע לשליטה על הגסטפו. הימלר סבר שדילס רך מדי ואינו מתאים לתפקידו. דילס נמלט לצ'כוסלובקיה ובתיווכו של גרינג חזר באוקטובר 1933 לברלין והועלה לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר.
המאבק בין הימלר וגרינג הסתיים ב-20 באפריל 1934 לאחר שגרינג נכנע והסכים להעביר להימלר את השליטה על הגסטפו. הימלר מינה את ריינהרד היידריך ב-22 באפריל 1934 לראש הגסטפו. דילס מונה ל"נציג אזורי" בקלן.
לפני ליל הסכינים הארוכות הוזהר על ידי גרינג וברח לשווייץ עד יעבור זעם.
לאחר קשר ה-20 ביולי נאסר אך שרד.
לאחר המלחמה
דילס זומן מטעם התביעה במשפטי נירנברג אבל נתן גם עדות למען פטרונו גרינג. הוא שירת בממשלת סקסוניה התחתונה ולאחר מכן במשרד הפנים של ממשלת מערב גרמניה עד לפרישתו בשנת 1953. ב-18 בנובמבר 1957 בעת מסע ציד כאשר לקח רובה מרכבו, נפלט ממנו כדור והרג אותו.
זלמן פינחס קפלן
הרב שלמה זלמן פינחס הכהן קפלן (ו' בסיוון ה'תרי"ג, 12 ביוני 1853 - ~י"ב בניסן ה'תרפ"א, 20 באפריל 1921) היה רב ליטאי.
ביוגרפיה
סמוך על שולחן חמיו המשיך בלימודיו ובמשך חמש שנים סייע לחמיו בעבודת הרבנות ולמד עמו. מאוחר יותר עקר למינסק ושם למד אצל רבי גרשון תנחום ונסמך לרבנות על ידו. תעודות סמיכה נוספות קיבל מהרב בצלאל הכהן מווילנה ומהרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה. בתקופת שבתו בקובנה נשרף ביתו שבו היו כתביו של חמיו על המקרא והמגילות כמו גם כתבי מחשבה וביאורים באגדות חז"ל.
בראש חודש סיוון ה'תרנ"ט נפטרה אשתו הראשונה, חיה מלכה. הוא נישא בשנית לבתו של הרב בנימין ידידיה גרין מזיימל.
בשנת תרס"ג היה בין 500 הרבנים שהתאגדו ב"אגודת הרבנים" העולמית שיזם הרב אהרן מנדל כהן.
ב-1915 נכלא בכלא הרוסי, לאחר היעדרות ממושכת איתרה אותו מחלקת המדינה האמריקאית לבקשת בנו, עיתונאי המארגען זשורנאל, אפרים קפלן.
הרב קפלן נפטר בגילוואן שלושה ימים לפני חג הפסח של שנת ה'תרפ"א, 1921. השאיר אחריו כתבי יד רבים מחידושיו.
משפחתו
בנו אפרים קפלן, היה רופא ועיתונאי במארגען זשורנאל הניו-יורקי, ונישא לחיה בתו של הרב שמעון טוביה קפלן, אחיו של אביו. בן נוסף, הרב דוד קפלן עלה לירושלים וההדיר בה את ספרי סבו, רבי מאיר מיכל רבינוביץ, "המאיר לעולם" (ירושלים תרצ"א).
נכדיו הדפיסו בלונדון חלק מכתביו לרגל שמחות משפחתיות.
זאב פורת
זאב פורת (Zeev Porath ,Wilhelm Ochs וילהלם/וילי אוכס; 1909–1991) היה מנהל מחלקת אדריכלות בעיריית תל אביב בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. ממתכנני אצטדיון הכדורסל ביד אליהו, כמו גם מבני ציבור ומגורים בעיר ובהתיישבות העובדת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהה בלבוב ולאחר מכן במחנה הריכוז ינובסקה (Janowska). בשנות ה-60 הוזמן למתן עדות במשפטים כנגד פושעי מלחמה נאציים שנערכו בגרמניה.
ביוגרפיה
זאב פורת (וילהלם אוכס) נולד ב-1909 בטרנופול (Tarnopol), אוקראינה, לחיים ובת-ציון אוכס. למשפחה היו עשרה ילדים, ולוילהלם - אח תאום.
למד ארכיטקטורה בפוליטכניקום של לבוב (Lviv Polytechnic). במוסד חינוכי זה הופעלה לראשונה המדיניות של "ספסלי גטו" כביטוי להקצנה אנטישמית בפולין בין שתי מלחמות העולם.
בשנות הכיבוש הגרמני שהה בגטו לבוב, ובהמשך נכלא במחנה הריכוז ינובסקה. במחנה שימש כשרטט, ובמקביל רשם בסתר דמויות קצינים נאצים וסוהרים, וכן מראות וזוועות מחיי היום-יום במחנה: תזמורת שהוכרחה לנגן בכפייה, נשים שהוכרחו לרקוד, התעללות באסירי המחנה, סדיזם, הוצאות להורג ורצח. לימים זכה לכינוי "הצייר מינובסקה".
בשל עיסוקו כשרטט, קיבל אישורי יציאה יומיים ממחנה הריכוז. באחד הימים, לבקשת אסירה יהודיה מהמחנה בשם חנה שרייבר ובעלה יוסף, שם נפשו בכפו ובסיכון חייו העביר בתוך מעילו את תינוקה, אייזיק שרייבר (Ajzyk Szreiber, נולד ב-22 בספטמבר 1942), ומסרו לידי משפחה פולנית למשמרת (שנתיים לאחר סיום המלחמה, נפדה הילד, עלה לישראל במסגרת עליית הנוער, ונקלט בקיבוץ משמר העמק. סיפורו מופיע בארכיון מוזיאון לוחמי הגטאות.)
ב-1943 ברח וילהלם אוכס ממחנה הריכוז ינובסקה, עם אוסף רישומיו, ובאמצעות תעודות מזויפות, שהכין מבעוד מועד הגיע לרומניה, חבר לפעילי המוסד לעלייה ב', ובשנת 1944 עלה עמם לישראל. ספינתם נתפסה על ידי הבריטים, והוא נכלא במחנה המעצר בעתלית.
במרץ 1945, עוד בטרם הסתיימה המלחמה, פורסם בעיתון המנדטורי "הבקר" בעמוד השער, פרק מתוך יומנו של זאב פורת, המתאר את יומו הראשון במחנה הריכוז וההשמדה ינובסקה. בגוף הכתבה מוצג אחד מרישומי הזוועה הקרוי "האונטרשטורמפיהרר רוקיטו"
לימים פגש זאב פורת את גוסטי לבית פרוידנטל (אחותו של דר' עמנואל טל - חוקר האדריכלות בתנועה הקיבוצית). גוסטי וזאב נישאו ובנו ביתם בתל אביב. לזוג נולדו שתי בנות: רחל פופר (פורת) ואביטל סימן-טוב (פורת).
עבודותיו בהתיישבות העובדת דוגמת "הבית הלבן " - בית התרבות בקיבוץ בית אלפא, פורסמו בעיתונות ובספרי אדריכלות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, הוזמן זאב פורת מספר פעמים, למתן עדות במשפטים כנגד פושעי מלחמה נאציים, שנערכו בשטוטגרט ובמנהיים. חלקם הועמדו לדין בעקבות פעילותו של שמעון ויזנטל (מי שכונה"צייד הנאצים", והקדיש את חייו לאיסוף ותיעוד מידע אודות פושעי מלחמה נאציים, במטרה להביאם לדין. ויזנטל, כמו זאב פורת, היה אדריכל במקצועו, ושהה בגטו לבוב ובמחנה הריכוז ינובסקה.
רישומיו הריאליסטים של זאב פורת, מאותם ימים, כמו גם יומנו האישי סייעו לביסוס העדויות.
פריטים מן הארכיון נמסרו ב-2013 על ידי משפחתו, לארכיון המוזיאון בקיבוץ לוחמי הגטאות, להצגה, למחקר ולמשמרת, והתקבלו בהתרגשות רבה.
בית התרבות בקיבוץ בית אלפא
בית התרבות בבית אלפא, הקרוי גם "הבית הלבן", תוכנן על ידי זאב פורת בשנות ה-40, בנייתו החלה ב-1947, הופסקה בשל מלחמת העצמאות וחודשה ב-1950. הבניין נחנך בשנת 1952.
זאב פורת היה חבר קרוב של קבוצה מאנשי הקיבוץ, ילידי טרנופול שליד לבוב.
הבניין נבנה על ידי חברי הקיבוץ עצמם, בסיוע מועט של אנשי מקצוע.
לצידו בבית אלפא, נבנו מיבנים נוספים ברוח זו, של האדריכלים: ריכארד קאופמן, לאופולד קרקואר, שמואל מסטצ'קין, אריה שרון ואחרים.
אצטדיון הכדורסל ביד אליהו
קרוי היום "היכל מנורה מבטחים".
הרולד ראסל
הרולד ראסל (באנגלית: Harold Russell; 14 בינואר 1914 - 29 בינואר 2002) היה חייל משוחרר, נכה ממלחמת העולם השנייה, שזכה בשני פרסי אוסקר  על משחקו בסרט שנות חיינו היפות ביותר.
חייו
ראסל נולד בנובה סקוטיה בקנדה. ב-1933 עבר עם משפחתו למסצ'וסטס. יום לאחר המתקפה על פרל הארבור התגייס לצבא ארצות הברית ושימש כמדריך לחומרי נפץ.
ראסל נפצע קשה ב-6 ביוני 1944 כאשר מטען חומר נפץ התפוצץ בידיו. שתי ידיו נקטעו והוא נאלץ להשתמש בתותבים.
לאחר החלמה החל ללמוד באוניברסיטת בוסטון. ב-1945 הופיע בסרטון בשם "יומנו של סמל", המתאר את שיקומו. כאשר ראה הבמאי ויליאם ויילר את הסרטון הזה, הוא שיבץ את הרולד לסרט "שנות חיינו היפות ביותר" בתור הומר פריש, חייל בחיל הים האמריקאי שאיבד את שתי ידיו.
על משחקו בסרט זה זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1946. בנוסף לכך זכה בפרס אוסקר לשם כבוד "על הביאו לתקווה ולאומץ אצל עמיתיו החיילים הנכים דרך המדיום של הקולנוע". ראסל הוא היחיד שזכה בשני פרסי אוסקר על אותו התפקיד.
ראסל הוא גם אחד משני השחקנים הבלתי מקצוענים שזכו בפרס אוסקר. השני שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר היה היינג נגור בסרט דמעות של שתיקה ב-1985.
לאחר שויליאם ויילר אמר לו שאין לו תפקידים נוספים לשחקנים גדמים הוא חזר ללימודי עסקים באוניברסיטת בוסטון אותם סיים ב-1949.
ראסל כתב שתי אוטוביוגרפיות (ב-1949 וב-1981). הוא שימש כראש ארגון החיילים המשוחררים וכן עמד שנים רבות בתור ראש הוועדה הנשיאותית לתעסוקת נכים.
לאחר שאשתו חלתה בסרטן והוא נקלע לקשיים כלכליים, מכר ראסל ב-1992 את פסל האוסקר שלו ב-60.500 דולר. בהגינו על מעשה זה אמר הרולד שבריאות אשתו חשובה לו יותר מפסל האוסקר. רק משנת 1950 החלה האקדמיה האמריקאית לקולנוע להחתים את הזוכים כי אסור להם למכור את הפסל ולכן היה ראסל משוחרר מהסכם כזה. הוא נפטר מהתקף לב בגיל 88.
אוליבר ליטלטון
אוליבר ליטלטון, הוויקונט הראשון מצ'אנדוס (באנגלית - Oliver Lyttelton, 1st Viscount Chandos; 15 במרץ 1893 – 21 בינואר 1972) היה איש עסקים ופוליטיקאי בריטי, ממנהיגי המפלגה השמרנית, ששימש בתפקידי שר בממשלת בריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
ליטלטון נולד ברובע מייפייר שבלונדון בשנת 1893. אביו, אלפרד ליטלטון, היה ספורטאי ופוליטיקאי שמרני, ששימש בתפקיד שר המושבות. בתפקיד זה נשא גם סבו, ג'ורג' ליטלטון. אמו הייתה הסופרת אדית ליטלטון שהייתה פעילה בתנועה הספיריטואליסטית. כבן המעמד העליון התחנך ליטלטון באיטון ובטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בגדוד "גרנדיר גארדס", בחזית המערב, שם פגש את וינסטון צ'רצ'יל שהפך לידידו האישי. על שירותו הוענק לו אות השירות המצוין ואת הצלב הצבאי. את השירות סיים בדרגת מייג'ור, וגם במהלך הקריירה הפוליטית שלו נהוג היה לכנות אותו בדרגתו הצבאית. לאחר המלחמה פנה לקריירה עסקית, והצליח להגיע לדרגת מנהל "British Metal Corporation", חברה בריטית לסחר במתכות, שנוסדה בעידודה של הממשלה על מנת להסדיר את נושא הסחר הבינלאומי במתכת לאור לקחי מלחמת העולם הראשונה.
ב-1920 נישא לליידי מוירה אוסבורן, בתו של ג'ורג' אוסבורן, הדוכס העשירי מלידס, אציל ופוליטיקאי שמרני. לזוג נולדו שלושה בנים ובת.
קריירה פוליטית
ליטלטון נבחר לראשונה לפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית בבחירות הביניים ב-1940 כנציג מחוז אלדרשוט. זמן מה לאחר מכן צורף אל המועצה המלכותית. הוא צורף לקבינט המלחמה של צ'רצ'יל בתפקיד "נשיא לשכת המסחר", תפקיד מיניסטריאלי העוסק במסחר ויזמות. בתפקיד זה החזיק כשנה. בין היתר הנהיג את קיצוב ההלבשה בבריטניה בתקופת המלחמה.
ביוני 1941 מונה לשר המדינה המיוחד לענייני המזרח התיכון ונשלח לקהיר. ליטלטון היה הראשון שנשא בתפקיד. באחריותו היה להסדיר את העניינים הכלכליים הכרוכים במלחמה במזרח התיכון, כגון קביעת שערי מטבע, והיחסים עם המדינות העצמאיות או העצמאיות למחצה המצויות באזורי הלחימה כגון מצרים או אתיופיה.
בעת שהגיע ליטלטון אל המזרח התיכון, התחוללה המערכה בסוריה ובלבנון בה נכבשו שטחי הלבנט הצרפתי מידי צרפת של וישי. בריטניה הייתה בעלת עניין בשטחים אלו, אך השלטון בהם הובטח לאנשי צרפת החופשית בפיקודו של שארל דה גול. ביולי 1941 חתמו הבריטים על "הסכם עכו", עם מפקד וישי בלבנט, הגנרל אנרי פרנאן דנץ. דה גול סירב לקבל את ההסכם, שכלל סעיפים המעמידים את הצבאות המקומיים, הסורים והלבנונים, תחת פיקוד בריטי, ואינם נותנים מקום לאפשרות שחיילים צרפתים שלחמו תחת דגל וישי יצטרפו לצרפת החופשית. דה גול ראה בהסכם משום ניסיון השתלטות בריטי על הלבנט הצרפתי. דה גול וליטלטון עמדו במשא ומתן, בו הוחלפו ביניהם איגרות, המכירות בשלטון אנשי צרפת החופשית בסוריה ולבנון, מבטיחות את עצמאותן של מדינות אלו שהובטחה להן עוד בשנות ה-30, ונותנות לצרפתים "מעמד עדיף" בניהול ענייני סוריה ולבנון. בשנת 1941 נפגש עם דוד בן-גוריון לשיחה בעת שהשניים שהו בלונדון. בשיחות אלו, וכן בשיחות של בן-גוריון עם לורד מוין, ניסה בן-גוריון לשכנע את בני שיחו להסכים לליגליזציה של ההגנה, אך השתכנע שאין לכך סיכוי, וכי יש לפעול להקמת יחידות יהודיות בצבא הבריטי.
בשנת 1942 אירע במצרים משבר, כאשר הבריטים דרשו מהמלך פארוק הראשון כי ימנה ממשלה פרו בריטית בראשות מוסטפא א-נחאס פאשה ממפלגת אל-ופד, ואילו המלך סירב. הנציב הבריטי מיילס לאמפסון הציב למלך אולטימטום, והקיף את ארמונו בטנקים. ליטלטון היה בין הגורמים המפשרים שהביאו לפתרון המשבר בדרכי שלום, ולהסכמתו של המלך בסופו של דבר למנות את א-נחאס לראש הממשלה.
במרץ 1942 התמנה לתפקיד "שר הייצור", האחראי על הייצור בתקופת המלחמה, ובין היתר על ייצור התחמושת. בתפקיד אחראי זה נשא שלוש שנים. בין היתר היה אחראי על קשרי הייצור עם ארצות הברית, ועל אספקת הנשק הבריטי לברית המועצות. בשל קשריו הטובים עם ברית המועצות עוטר בשנת 1944 ב"אות סובורוב". במאי 1945 שב לזמן קצר לתפקיד שר המסחר, בממשלת המעבר שהקים צ'רצ'יל לאחר פרישת מפלגת הלייבור, עד לתבוסת השמרנים בבחירות באותה השנה. לאחר תבוסת השמרנים בבחירות, במסגרתה איבד את מושבו בפרלמנט שימש כמנהל תעשיות החשמל הבריטיות המאוגדות (Associated Electrical Industries).
באוקטובר 1951 לאחר ניצחון השמרנים בבחירות שהחזיר את צ'רצ'יל לראשות הממשלה, התמנה לתפקיד שר המושבות, בו נשאו גם אביו וסבו. בתקופה זו, בה עברו מושבות בריטניה תהליכי דה-קולוניזציה שהיו לעיתים אלימים, עסק במיוחד במלחמה לעצמאות מלאיה ובמאבק כנגד תנועת המאו מאו בקניה. במסגרת זו היה אחראי, בשנת 1954, להסדר חוקתי בקניה שכונה "חוקת ליטלטון". הסדר זה נועד לשמור את שליטת הלבנים במושבה, אך העניק לשחורים ייצוג סמלי ושולי במועצה המחוקקת. ב-1954 פרש מן הפרלמנט.
קריירה מאוחרת
ליטלטון כתב שני ספרים אוטוביוגרפיים - The Memoirs of Lord Chandos (זכרונותיו של לורד צ'אנדוס, 1962) ו- From Peace to War (ממלחמה לשלום, 1968). כן היה חבר במסדר הבירית.
ב-1972 מת בלונדון, והוא בן 78 שנים.
נתן בר-נתן
נתן (נתי) בר-נתן, רופא ישראלי, ומחלוצי השתלות האיברים בילדים בישראל. שימש כרופא בכיר במחלקת ההשתלות בבית חולים ביילינסון וכמנהל המערך להשתלות איברים בילדים במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל.
ביוגרפיה
נתן (נתי) בר-נתן נולד וגדל במושבה מגדיאל, בן לשושנה - גננת, ולשמואל בר-נתן - רופא המושבה. את שירותו הצבאי התחיל וסיים בחיל האוויר, ולאחר מכן החל במסלול לימודי רפואה אשר בסיומו שירת במילואים כרופא.
מתגורר באורנית, נשוי ליהודית, אב לארבעה וסב לארבעה.
התמחות רפואית
את לימודי הרפואה החל בפואטייה שבצרפת וסיים בטכניון בשנת 1972. הוא החל את עבודתו כרופא במחלקה הכירורגית בבית החולים הלל יפה בחדרה. בשנת 1975 עבר לעבוד בבית חולים תל השומר במחלקה הכירורגית בהנחייתו של פרופ' ארווין יעקב. במסגרת עבודתו שם השתלב בצוות השתלות כליה. ב-1980 סיים את ההתמחות בכירורגיה כללית.
בשנת 1985 החל התמחות שנייה בכירורגיית ילדים כשהשתלב בצוות מחלקת כירורגית ילדים בבית החולים העמק בעפולה. בשנים 1987-1986 יצא להשתלמות ועבודה בבית החולים Groote Schuur בקייפטאון. בשנת 1988 הצטרף לסגל מחלקת כירורגיית ילדים בבית החולים אסף הרופא. בשנת 1989 סיים את התמחותו בכירורגיית ילדים.
בשנת 1995 עבד בבית חולים באנטוורפן בבלגיה במסגרת השתלמות נוספת בהשתלות כבד וכליות בילדים. בשנים 1989–2008 עבד כמנתח בכיר בבית החולים בילינסון ובמרכז שניידר במחלקת השתלות איברים – כליות וכבד, כמו כן הקים וניהל במקום את המערך להשתלות איברים בילדים.
ב-2010 קיבל תעודת הוקרה על מפעל חיים מהחברה הישראלית להשתלות על תרומתו לפיתוח ההשתלות בישראל.
גזי כהן
גזי כהן (נולד בבגדאד ב-1938) הוא מרים משקולות ישראלי, ייצג את ישראל באולימפיאדת רומא (1960).
קריירה
כהן נולד בעיראק וגדל במשפחה בת עשר אחים ואחיות. למחיתו עבד ככורך ספרים במדפיס הממשלתי. בשנת 1957 החל להתאמן בהרמת משקולות בצורה מקצוענית בעקבות פיתוח הענף בארץ על ידי יעקב שפרינגר.
ביולי 1959 השתתף כהן לראשונה בתחרות בינלאומית במסגרת 'משחקי אסק"א' שנערכו בלינץ שבאוסטריה. בתחרות זו הרים 272.5 ק"ג (בשלושת סגנונות ההרמה יחד) וזכה במקום הראשון במשקל נוצה מתוך 27 מתחרים.
באליפות העולם בהרמת משקולות שנערכה בווינה ב-1961 השווה כהן את שיאיו במשקל קל בלחיצה (100 ק"ג) ובדחיקה (122.5 ק"ג) וקבע שיא חדש בהנפה (92.5 ק"ג) ובקרב שלוש (315 ק"ג)
קרב נהר שאה
רקע
לאחר הפסד בקרב ליאויאנג הצאר ניקולאי השני דרש להתחיל במתקפה חדשה במטרה לעזור לפורט ארתור הנצורה. בנוסף לכך לצאר היה חשוב לשפר את התדמית של האימפריה לאור ההפסדים הולכים ומצטברים. התגבורות שהגיעו מרוסיה הביאו לכך שהכוח הרוסי גדל לכ-200 אלף חיילים. למרות העדיפות המספרית לגנרל אלכסיי קורופטקין לא היה רצון לשנות את האסטרטגיה שלו ורק לאור הדרישה התקיפה של הצאר ניקולאי השני הוא החליט לצאת למתקפה.
מבחינה פיקודית הכוח הרוסי היה מחולק לקבוצה המזרחית בפיקוד גנרל גאורגי שטקלברג שכללה 3 קורפוסים, הקבוצה המערבית בפיקוד גנרל אלכסנדר בילדרלינג שכללה 3 קורפוסים ויחידה נפרדת בפיקוד של גנרל פאול פון רננקמפף. בהתאם לתוכנית הקרב, הוטלה המשימה העיקרית על הקבוצה המזרחית והקבוצה המערבית הייתה צריכה לפעול לאורך מסילת רכבת כמתקפה משנית.
הכוחות היפנים כללו את הארמייה הראשונה, הארמייה השנייה והארמייה הרביעית כאשר הארמייה השלישית פעלה סביב פורט ארתור.
מהלך הקרב
ב-5 באוקטובר הרוסים החלו במתקפה ולמחרת הגיעו לשפת הנהר שאה. בתחילת הקרב, גנרל שטקלברג קיבל מאלכסיי קורופטקין פקודה לנהל את הקרב בזהירות ולדאוג לעדיפות מספרית לפני כל מתקפה. כתוצאה מזהירות יתר והתארגנות ארוכה לפני כל מתקפה הרוסים אבדו את אפקט ההפתעה שהיה להם בימים הראשונים.
היפנים לא ציפו למתקפה אך החליטו להתארגן למתקפת נגד. ב-10 באוקטובר היפנים החלו במתקפת נגד מול הקבוצה המערבית של הרוסים. במתקפה השתתפו יחידות של הארמייה השנייה והרביעית. באחת המתקפות היפנים הרגו קצין רוסי בכיר ומצאו בידיו מסמכים שונים ומפות. המסמכים תורגמו ליפנית ועזרו למפקדה יפנית להתארגן נכון לפעולות בהמשך.
לקראת 12 באוקטובר היפנים הצליחו להביא לנסיגה של הרוסים משטחים שנכבשו בתחילת המתקפה. במקביל, הקבוצה המזרחית של הרוסים שלא הצליחה לשבור את ההגנה העיקשת של הארמייה יפנית הראשונה החלה גם היא בנסיגה.
ב-18 באוקטובר, לאור האבידות הגדולות, הצדדים הפסיקו המתקפות והחלו להתרכז בהגנה על הקווים. בסופו של דבר התייצבה חזית באורך 60 ק"מ בה הצדדים עמדו זה מול זה ללא ניהול קרב משמעותי.
תוצאות הקרב
הרוסים לא ניצלו את העדיפות המספרית ובמתקפה השתתף רק חצי מהכוח. המחצית השנייה עמדה בעתודה ולא השתתפה בקרב עצמו. המפקדות של שני הצדדים לא הצליחו לנצל הזדמנויות שעמדו בפניהן ולא ידעו איך להתמודד עם מתקפות נגד חוזרות ונשנות.
מעשית, המטלה שניתנה לרוסים להתקדם לכיוון דרום לא הושגה. ההתקדמות היפנית צפונה אומנם נעצרה אך הם לא חשבו על נסיגה כלל. ניתן לראות בתוצאות הקרב ניצחון טקטי יפני לאור כך שהמטרה העיקרית של הרוסים - לעזור לפורט ארתור הוחמצה.
ירחי צדק
ירחי צדק הם ירחים, חלקם אסטרואידים, אשר נלכדו בכוח המשיכה של כוכב הלכת צדק. נכון לינואר 2023 התגלו 95 ירחים, למעלה מ-60 מהם קטנים מקוטר של 10 ק"מ. ירחי צדק מתחלקים לשתי קבוצות - הירחים הרגילים, שכנראה נוצרו יחד עם צדק, והירחים הלא-רגילים, אשר נלכדו על ידי צדק או נסחפו אליו.
רוב ירחי צדק וטבעותיו מסתובבים בכיוון ההפוך מזה שבו מסתובב צדק.
הירחים הפנימיים - קבוצת אמלת'אה
קבוצת הירחים הקרובים לצדק (עד 250,000 ק"מ מצדק), מקיפים את צדק במישור המקביל כמעט למישור קו המשווה של צדק, ומסלוליהם כמעט מעגליים. צבע פני שטחם אדום, הרכבם לא ידוע וצפיפות המכתשים בהם גבוהה בשל פגיעת מטאורואידים. הקבוצה נחלקת לשני חלקים: יוצרי הטבעת המרכזית - מטיס ואדרסטאה ויוצרי הטבעת הדקה - אמלת'אה ותבה.
הקבוצה העיקרית - הירחים הגליליאניים
ארבעת הירחים הגדולים איו, אירופה, גנימד וקליסטו נקראים הירחים הגליליאניים (משום שהראשון שגילה אותם היה גלילאו גליליי, בעת שצפה בשנת 1610 בטלסקופ לעבר צדק). הם מקיפים את צדק במישור הכמעט מקביל למישור קו המשווה של צדק, ומסלוליהם כמעט מעגליים. הם הירחים הכי גדולים שיש לצדק.
ירחים הנעים בכיוון התנועה של צדק
ירחי הקבוצה מקיפים את צדק בכיוון השעון - בניגוד לכיוון שבו מקיפים אותו יתר ירחיו, במסלולים אקסנטריים שונים הנטויים בזווית של 153 מעלות בממוצע, יחסית למישור המשווה של צדק:
ירחים הנעים נגד כיוון התנועה של צדק
הקבוצה המרוחקת ביותר מצדק כוללת ירחים המקיפים את צדק במישור הנטוי בזווית של 28 מעלות, בממוצע, יחסית לקו המשווה של צדק. קבוצת פסיפאה לבדה מונה על פי ההערכות כ-100 ירחים.
טבלה
טבלה זו כוללת 69 מתוך 95 ירחיו של צדק שהתגלו. היא אינה כוללת את הירחים שהתגלו בשנים 2018 עד 2022:
No Reply
No Reply (בעברית: אין מענה) הוא שיר מאת להקת הביטלס שנכלל באלבומם Beatles for Sale, שיצא בשנת 1964. השיר נכתב בעיקר על ידי ג'ון לנון, אך הקרדיט ניתן לו ולפול מקרטני.
במקור, מסר ג'ון לנון את השיר לזמר בשם טומי קוויקלי – שבריאן אפשטיין היה מנהלו – ביוני 1964, אך טומי בחר שלא לעשות בו שימוש.
רקע
ג'ון לנון החל בכתיבת השיר, כששהה בטהיטי בנופש, עם ג'ורג' האריסון, יחד עם בנות זוגם סינתיה לנון ופטי בויד, במאי 1964. כששב ללונדון, סיים לנון בכתיבתו, בסיועו של פול מקרטני.
בבוקר ההקלטה אושפז רינגו סטאר בבית החולים ולכן נעדר מאולפן ההקלטות.
שימור
שימור פעולה לשחזור ושיקום, שמירת מצב קיים או מניעת נזק עתידי.
יורם כרמי
יורם כרמי (נולד ב-27 ביולי 1967) הוא כוריאוגרף ורקדן ישראלי. מייסדה ומנהלה האמנותי של להקת המחול "פרסקו - יורם כרמי". זוכה פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה מטעם עיריית תל אביב.
ביוגרפיה
כרמי בתל אביב לבתיה ורפי כרמי. מפגשו הראשון עם עולם המחול היה בגיל חמש בכיתתה של רינה שיינפלד. בנערותו רקד בלהקת המחול "שלום" בניהולו של גברי לוי. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בגיל 25 המשיך את לימודיו בסמינר הקיבוצים לתואר ראשון במחול והצטרף ללהקת "קולדממה" בניהולו של משה אפרתי, כרקדן, ובשלב מאוחר יותר כמנהל חזרות. השתלם ב-Laban Center בלונדון והשתתף בפרויקטים שונים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 1997 יצר את יצירת הביכורים שלו "אספקלריה" אותה הציג בתחרות "גוונים במחול" וזכה עליה במקום השני. בין השנים 1998–2002 לימד כרמי מחול מודרני וקלאסי בבי״ס תיכון ״הרצוג״ כפר סבא, בבי״ס תיכון ״בן צבי״ קריית אונו ובבי״ס תיכון ״ק. שרת״ חולון.
בשנת 2002 הקים את להקת המחול "פרסקו - יורם כרמי" ומאז משמש כמנהלה האמנותי. את יצירת הבכורה של הלהקה, "אמולסיה", יצר כרמי כהרחבה של יצירתו הראשונה "אספקלריה" ומאז יצר במסגרת הלהקה מעל עשרים יצירות מחול. כרמי הוזמן פעמיים ליצור עבור פסטיבל ישראל - בשנת 2007 הופיעה להקתו עם היצירה "לה-פמיליה" ובשנת 2009 עם היצירה "איש אשה ורוח זר" (הפקה משותפת עם הבמאי ומעצב התאורה אורי מורג). בשנים 2012/13 ניהל אמנותית את פסטיבל "הרמת מסך" (יחד עם הכוריאוגרפית רונית זיו).
כרמי מרצה במכללת סמינר הקיבוצים במסלול להכשרת מורים למחול ותנועה במעמד M.A. מעביר סדנאות רפרטואר וכיתות אמן, בלט מודרני וקלאסי במסגרות מתא"ן - מפעל תרבות ואמנות לנוער ובמרכזי מחול בצרפת, יוון, סרביה, אוסטריה, מונטנגרו ובולגריה.
חי בתל אביב עם בן זוגו רענן.
להקת המחול פרסקו - יורם כרמי
להקת המחול פרסקו - יורם כרמי נוסדה בשנת 2002 על ידי הכוריאוגרף יורם כרמי. ההשראה לשם הלהקה נבעה מהמילה האיטלקית ״Fresco״ שמשמעותה: טרי, רענן.
ברפרטואר הלהקה מעל עשרים יצירות מחול לקהל הרחב ולתלמידים בגילאים שונים. הלהקה מקיימת סדנאות רפרטואר, מפגשי מחול, שיעורים מעשיים ומפגשי אמן עם קשת רחבה של תלמידים ברחבי הארץ. מאז 2007 מתקיים פרויקט "רקדנים יוצרים", במסגרתו מביאה הלהקה אל קדמת הבמה יצירות של כוריאוגרפים צעירים, כולם בוגרי להקות מחול מקצועיות בישראל. בשנת 2006, אומצה הלהקה על ידי עיריית חולון ומאז היא פועלת מתחומה.
להקת המחול פרסקו - יורם כרמי הוזמנה פעמים רבות לפסטיבלי מחול והופעות מחוץ לישראל. עד כה הופיעה הלהקה בסין, מקאו, הונג קונג, טאיוואן, פולין, רומניה, איטליה, קרואטיה ובלארוס.
סגנונו ויצירותיו
את הסגנון התנועתי של כרמי ניתן להגדיר כבלט נאו-קלאסי/עכשווי במובן זה שהוא מתבסס על העקרונות והערכים המזוהים עם הבלט הקלאסי אך אינו משאיר את השפה בצורתה המוכרת אלא מרחיב את גבולותיה. הרחבה זו מבוצעת באמצעות שילוב הבלט עם אלמנטים מסגנונות מחול אחרים, כמו עבודה עם כל כף הרגל על הרצפה וכיווץ הגו (contraction) הלקוח מהמחול המודרני, כמו גם הרמות דינאמיות והתנסויות בהפרת שיווי המשקל מהמחול העכשווי. הרעיון בבסיס תהליך היצירה של כרמי הוא שימוש בתנועה, ככלי לביטוי רעיונות, רגשות ומחשבות, תוך כדי המעטה בשימוש בעזרים חיצוניים כגון וידאו ארט וטקסט, במטרה להעניק לצופה את האפשרות לחוות את התנועה והריקוד, בצורה נקיה ככל האפשר.
צ'אנה CX70
צ'אנה CX70 (באנגלית: Chana CX70) הוא קרוסאובר מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Changan Automobile אשר מיוצר משנת 2016 ועד היום.
אוגוסט ספיס
אוגוסט וינסנט תאודור ספיס (בגרמנית: August Vincent Theodor Spies; 10 בדצמבר 1855 - 11 בנובמבר 1887) היה רפד, עיתונאי, עורך עיתון, ואנרכיסט אמריקאי יליד גרמניה. ספיס היה אחד מארבעת הפעילים הרדיקלים שהורשעו, בצורה מעוררת מחלוקת, ונתלו, בעקבות חלקם ב"מהומות היימרקט". בשנת 1893 הוקמה לזכרם אנדרטה במקום קבורתם המכונה "אנדרטת קדושי היימרקט", שהוכרה בשנת 1997 כאתר היסטורי לאומי על ידי הממשלת ארצות הברית.
ראשית חיים
אוגוסט ספיס נולד ב-10 בדצמבר 1855 בעיירה שנקלנגספלד במדינת הסן שבגרמניה, כבן הבכור ליערן ממשלתי. בילדותו קיבל ספיס שיעורים פרטיים, ולאחר מכן למד בפוליטכניון בקאסל.
ב-1872 הגיע ספיס לניו יורק, והחל להתמחות בריהוט. שנה לאחר מכן, עבר לשיקגו. לאחר מכן הצטרפו אליו בארצות הברית גם אמו ואחיו הצעירים.
בשיקגו
בשיקגו הפך ספיס לרפד, והשתתף בפעילויות איגודי עובדים. עקב חוסר הצדק שראה לנגד עיניו, הצטרף ב-1877 למפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה. הוא הפך מהר מאוד לאחד מהחברים הבולטים בפלג השמאלי הרדיקלי בעל הנטיות האנרכיסטיות של המפלגה, וב-1880 הצטרף לצוות העיתון הסוציאליסטי המוביל באמריקה בשפה הגרמנית, ה"ארבייטר צייטונג של שיקגו" (עיתון הפועלים של שיקגו), שהיה קשור לפלג זה במפלגה.
באוקטובר 1883, שימש כציר בוועידה בפיטסבורג בה היו שותפים אנשי הפלג הרדיקלי, שפרשו ממפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה, בהקמת מה שכונה בשם "האינטרנציונל השחור", הסתדרות פועלים בינלאומית אנרכיסטית, בה היה שותף עד סוף חייו. ב-1884 הפך לעורך ה"ארבייטר צייטונג של שיקגו".
בחודשים הראשונים של 1886 החל המזל להאיר פנים לעובדים, קואליציה של איגודי העובדים בארצות הברית הכריזה על שביתה כללית, לאחר שתביעתם משנת 1884, לקצר את יום העבודה לשמונה שעות, לא נענתה. התביעה ביקשה להשוות את תנאי הפועלים השכירים בארצות הברית, אשר עבדו למעלה מעשר שעות ביום שישה ימים בשבוע בתנאים שסיכנו את בריאותם וחייהם, לאלו של הפועלים הקנדיים שזכו ביום עבודה מקוצר בן תשע שעות זמן קצר קודם לכן. שביתות הענק שפרצו ברחבי הארץ שיתקו תעשיות רבות וכפו עליהן לבצע ויתורים למען העובדים.
ב-1 במאי 1886 התקיימה צעדה של כ-80,000 שובתים בשדרת מישיגן שבשיקגו, במה שנחשב בעיני רבים למצעד הראשון של האחד במאי אי פעם, בדרישה להגביל את יום העבודה לשמונה שעות. יום למחרת, התקיימה צעדה נוספת של כ-35,000 איש.
העתיד נראה ורוד, ורבים מהעובדים הרגישו שהם סוף סוף השיגו את מה שהם ניסו להשיג במשך זמן כה רב, מחאה המונית לקיצור יום העבודה.
מהומות היימרקט ומותו
ב-3 במאי, היום השלישי למחאה, נאם ספיס בפני קהל שובתים מול מפעל בשיקגו, וקרא להם "להחזיק מעמד יחדיו, לעמוד לצד האיגוד שלהם, או שהם לא יצליחו". כאשר שעון יום העבודה הושמע, קבוצה של שובתים זינקה לעבר שערי המפעל כדי להתעמת עם שוברי שביתה. המשטרה ירתה אש על ההמון, והרגה שני שובתים. ספיס לימים יעיד על המקרה באומרו "הייתי ממורמר מאוד. ידעתי מניסיון העבר שהשחיטה הזו של האנשים נעשתה במטרה המפורשת של חיסול התנועה למען שמונה שעות עבודה".
זועמים על האלימות המשטרתית, הדפיסו האנרכיסטים המקומיים עלונים שקראו לקיים עצרת למחרת, ב-4 במאי, בכיכר היימרקט, שהייתה אז למרכז מסחרי הומה של שיקגו. בעלונים, שהודפסו בגרמנית ובאנגלית, נטען שהמשטרה רצחה את השובתים בשם אינטרסים עסקיים, והפצירה בעובדים לדרוש צדק.
בעצרת שהתקיימה למחרת נאם ספיס. האירוע הסתיים בסביבות 10 בבוקר, ובסוף האירוע, לאחר שהקהל החל להתפזר, הגיע למקום כוח גדול של שוטרים ודרש מהמפגינים בכוח להתפזר. בשלב זה נזרקה פצצה לתוך הכיכר. הפצצה גבתה את חייו של שוטר אחד ופצעה שוטרים נוספים. השוטרים פתחו באש, הרגו שבעה אנשים ופצעו עוד עשרות.
איש לא ידע מי זרק את הפצצה, אך הכאוס השתולל כאשר החליטה המשטרה לירות לתוך ההמון. מספר מפגינים ושוטרים נהרגו, כאשר רוב השוטרים נפצעים מאש ידידותית.
בימים שלאחר האירועים עצרו הרשויות שבעה גברים שלכולם קשרים לתנועה האנרכיסטית. אלברט פרסונס הסגיר את עצמו מאוחר יותר.
במהלך המשפט, הורשו המושבעים על ידי השופט להתייחס למאמרים שנכתבו על ידי הנאשמים כראיות. בין המאמרים היו מאמרי תמיכה באלימות פוליטית, שיחות על הרצון שלהם במהפכה, וחומרים נוספים מן העבר. על דוכן העדים, אישר ספיס שב-1884 קיבל מכתב מיוהאן מוסט. במכתב זה נכתב כי מוסט יעביר לספיס 20 או 25 ליברות של "תרופה", שהתובעים טענו שזהו שם קוד לדינמיט.
בעל מכולת בשם מלוורן תומפסון העיד כי ראה את ספיס בהכנות לעצרת היימרקט בסמטה צדדית, שם שמע לטענתו את ספיס שואל את מייקל שוואב "האם אתה חושב שאחד זה מספיק, או שכדאי שנלך ונביא עוד?", וכן התייחסות לאקדחים ולמשטרה. בנוסף, טען כי שמע את שוואב אומר לספיס "עכשיו, אם הם באים, אנחנו ניתן להם את זה". הוא הוסיף כי לאחר מכן הצטרף אליהם אדם שלישי, אותו זיהה מאוחר יותר כרודולף שנאובלט, הנאשם המרכזי בהשלכת הפצצה וגיסו של שוואב. לפי גרסתו, ספיס נתן משהו לשנאובלט והוא תחב את זה לכיס שלו. עד אחר בשם הארי גילמר טען כי ראה את ספיס מדליק את הפתיל של הפצצה שהטיל שנאובלט.
במעמד גזר הדין, הוקיע ספיס את עדי המשטרה והפרקליטות, וטען כי "המדינה לא סיפקה שום ראיה שתראה או אפילו תצביע על כך שהיה לי ידע כלשהו על מי שהטיל את הפצצה, או שלי עצמי היה קשר להטלת הפצצה, אלא אם כן, כמובן, אתם מקבלים את עדותם של משתפי הפעולה עם פרקליט המדינה ופקח ג'ון בונפילד, עדויותיהם של תומפסון וגילמר שקיבלו תשלום עבור עדויותיהם". בנוסף, טען ספיס כי עד בשם גוסטב לגנר יכול היה להוכיח את האליבי של ספיס, אך הוא אוים על ידי המשטרה ושולם לו כדי לעזוב את שיקגו.
ב-1887 ערערו ספיס וחבריו הנאשמים לבית המשפט העליון של אילינוי ולבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך ערעוריהם נדחו פה אחד. בינואר אותה שנה, בעודו בכלא, נישא ספיס לנינה ואן זאנדט, בוגרת מכללת ואסר ובת לכימאי עשיר משיקגו.
ויליאם פרקינס בלאק, עורך דין תאגידי, הוביל את ההגנה על השמונה, אף על פי שבאופן בלתי נמנע נודה על ידי חבריו ואיבד עבודה עקב בחירה זו. עדי ראייה העידו שאף אחד מהשמונה לא זרק את הפצצה. למרות זאת, כולם הורשעו ברצח. רק אחד, אוסקר ניב, נידון לחמש עשרה שנות מאסר, בעוד שבעת האחרים נידונו למוות. שניים נוספים, סמואל פילדן ומייקל שוואב, ביקשו חנינה מהמושל, ובנובמבר 1887 עונשם הומתק למאסר עולם על ידי מושל אילינוי, ריצ'רד ג'יימס אוגלסבי, שאיבד מהפופולריות שלו עקב ההחלטה. שלושתם זכו לחנינה ממושל אילינוי הבא, ג'יימס פיטר אטגלד, ושוחררו מהכלא ב-26 ביוני 1893.
ב-10 בנובמבר 1887, אחד מהנידונים למוות, לואיס לינג, התאבד בתאו באמצעות חומר נפץ שהוחבא בסיגר שנשלח אליו. למחרת, נלקחו ספיס, אלברט פרסונס, אדולף פישר וג'ורג' אנגל לגרדום כשהם לבושים חלוקים וברדסים לבנים. הנידונים למוות שרו את המארסייז, המנונה של התנועה המהפכנית הבינלאומית דאז. רגעים לפני התלייה, צעק ספיס כי "יבוא יום ששתיקתנו תהיה חזקה יותר מהקולות שאתם חונקים היום".
לאחר מותו, נקבר ספיס ב"בית הקברות ולדהיים", לצד חבריו המוצאים להורג, בחלקה בה הוקמה אנדרטה המזוהה כאתר היסטורי לאומי המכונה "אנדרטת קדושי היימרקט".
אוגוסטן ז'ראר
גנרל של דיוויזיה אוגוסטן גרגואר ארתור ז'ראר (בצרפתית: Augustin Grégoire Arthur Gérard; 2 בנובמבר 1857 – 2 בנובמבר 1926) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
ז'ראר נולד ב-2 בנובמבר 1857 בעיר דנקרק, שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה. בשנת 1875 התגייס לצבא צרפת, ובשנת 1895 השתתף במשלחת השנייה למדגסקר. ב-23 במרץ 1909 כבר החזיק בדרגת גנרל של בריגדה, וב-23 בדצמבר של אותה שנה מונה למפקד בריגדת החי"ר ה-13. ב-14 במאי 1912 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-41, וב-21 בדצמבר של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה. ב-31 בינואר 1914 הועבר לפקד על הקורפוס ה-2.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היה ז'ראר מפקד הקורפוס ה-2, ופיקד עליו במהלך הקרב הראשון על המארן. הוא פיקד על הקורפוס עד 24 ביולי 1915, עת מונה למפקד פלגת הארמייה לוריין. ב-31 במרץ 1916 עבר לפקד על הארמייה הראשונה, ופיקד עליה עד 31 בדצמבר של אותה שנה עת חזר לפקד על פלגת הארמייה לוריין. ב-2 בינואר 1917 שונה שמה של פלגת הארמייה לארמייה השמינית. ז'ראר הוביל את הארמייה שלו בבלימת מתקפת מאה הימים ופיקד עליה עד לסיום המלחמה. לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הייתה הארמייה שלו חלק מצבא הכיבוש הצרפתי בריינלנד. ב-21 באוקטובר 1919 פורקה הארמייה והתמזגה יחד עם הארמייה העשירית לארמיית הריין הצרפתית.
אחריתו
לאחר המלחמה חי ז'ראר בשאטו-גונטייר עד מותו ב-2 בנובמבר 1926 בגיל 69.
קונגרס יריחו
קונגרס יריחו היה כינוס של נציגים ונכבדים ערבים פלסטינים, שנערך ב-1 בדצמבר 1948 ביריחו, כדי לדון בעתידם של השטחים ממערב לנהר הירדן, שנותרו תחת שליטת ממלכת ירדן לאחר הכרזתה של הפסקת האש בגזרת ירדן ב-18 ביולי 1948, שטחים שנודעו מאוחר יותר בשם "הגדה המערבית". בקונגרס הוחלט על סיפוחה של הגדה המערבית לממלכת ירדן, שברבות הימים נקרא "איחוד שתי הגדות" (הגדה המערבית והמזרחית של נהר הירדן) והמלכת המלך עבדאללה כמלך "הממלכה המאוחדת".
עקמת הפין
רבים ממקרי עקמת הפין נגרמים משוני בין האורכים של הקורפוסים שבתוך הפין (בתוך הפין ישנם שני קורפוסים שהם מבנים דמויי צינור הקובעים את מידת היושרה של הפין).
קונגרס יריחו
רקע
על פי תוכנית החלוקה נועדו לקום שתי מדינות - יהודית וערבית - בשטח ארץ ישראל המערבית. היישוב היהודי קבל את החלטת החלוקה ואילו מדינות ערב וערביי ארץ ישראל דחו אותה. קווי הפסקת האש עם שוך הקרבות, שבמהלך 1949 היו לקווי הסכמי שביתת הנשק הותירו את רוב שטחי יהודה ושומרון שנכבשו על ידי ממלכת ירדן בידה, את רצועת עזה תחת כיבוש מצרי, ואילו שאר השטחים שנועדו להיכלל במדינה הערבית ונכבשו על ידי ישראל, סופחו דה פקטו לשטחה. מדינה ערבית לא הוקמה.
עקמת הפין
עקמת פין מולדת נובעת בדרך כלל מקורפוס אחד ארוך ממשנהו ועקמת פין סיבוכית נובעת מסיבוך ניתוחי כמו מסיבוך ניתוח מילה. גורם אפשרי נוסף לעקמת פין הוא מחלת פיירוני.
הטיפול בעקמת הפין לסוגיה הוא לרוב ניתוחי אך ייתכנו גם טיפולים נוספים (בעיקר בעקמות פין ממחלת פיירוני). ניתוחי עקמת הפין מבוצעים על ידי רופאים שהתמחו באורולוגיה (קרי, אורולוגים) אשר להם תת-התמחות ספציפית בתחום זה. מטרת הטיפולים לצמצמם את העקמת עד 99% כך שלא תטריד את הפרט ולכל הפחות לא תפריע לו לתפקד מינית.
קונגרס יריחו
רקע
בין המלך עבדאללה לבין המופתי אמין אל-חוסייני החריף המאבק על ייצוג הערבים הפלסטינים בשטחי ארץ ישראל המערבית, שנותרו בשליטה ערבית בשוך הקרבות.
עקמת הפין
סוגים של עקמות פין
בדיקה בסיסית לאבחנה מבדלת בין סוגי עקמות פין שונות יכולה להתבצע בבדיקת מישוש של הפין של עד 20 שניות לערך בזקפה מלאכותית (דרך הזרקת חומר מעורר זקפה) אשר אמורה לדעוך כבר עם סיום מפגש קביעת האבחנה.
טיפול בעקמת הפין ממחלת פיירוני
הטיפול בעקמת פין ממחלת פיירוני הוא פירוק של כל פלאק קולגן שנוצר בפין בעת המחלה. הטיפול המסורתי הוא פומי (טיפול בכדורים) כמו עם אוקסופורין, קולכיצין ועוד אשר בכוחם לפרק פלאקים מסוימים. ישנם גם טיפולי זריקות כמו של התרופה זיאפלקס (xiaflex) אשר לפי מחקרים מסוימים בכוחה לפרק פלאקים מסוימים. פלאקים שאינם מגיבים לטיפול פומי, או לטיפול בזריקות, ניתן בדרך כלל להסיר בניתוח.
טיפול בעקמת פין מולדת או סיבוכית
הטיפול בעקמת פין מולדת או סיבוכית הוא בדרך כלל ניתוחי בהרדמה כללית או מקומית ובמהלכו תופרים קורפוס רלוונטי אל תוך עצמו במוקדים שונים בתפרי קיפול (פליקציות) עד לכדי יישור. ניתוחי עקמת הפין מבוצעים בזקפה מלאה (במהלך כל הניתוח מוזרקת לפין תמיסה מעוררת זקפה) ובכך מצומצמת העקמת בעיקר רק בעת זקפה (עקמת בעת רפיון תישאר בעיקרה כפי שהייתה).
קונגרס יריחו
כינוסי המחנות היריבים
כנגד קריאת התיגר של אל-חוסייני, כינס המלך עבדאללה בעמאן ב-1 באוקטובר כמה אלפי נציגים פלסטינים בשם "הקונגרס הפלסטיני הראשון". הקונגרס היה חלק מניסיונו של המלך עבדאללה להעניק לגיטימציה ולמסד את שליטתו על הגדה המערבית, לאחר שבעקבות הסכמי הפסקת האש, ממלכת ירדן הפכה לריבון דה פקטו בשטחים אלה. הנציגים הפלסטינים שכללו נכבדים מחברון, רמאללה, בית לחם, מפקד הלגיון הערבי והמושלים הצבאיים של כל המחוזות התנגדו לאל-חוסייני ולהקמת ממשלת כל פלסטין בעיתוי בעייתי, כאשר רוב שטח פלסטין בשליטה ישראלית. בין ראשי המשתתפים בכינוס זה, היו: היושב ראש שייח' סולימאן תאג'י אל-פארוקי (איש דת ועיתונאי, רמלה), המזכיר עג'אג' נויהד' (דרוזי, ירושלים), סולימאן טוקאן (ראש עיריית שכם וחבר "ממשלת כל פלסטין"), אחמד אל-ח'ליל (שופט, חיפה) ויוסוף הייכל (ראש עיריית יפו). הנכבדים הפלסטינים שכינסה ירדן הביעו תמיכה בעבדאללה וקראו לו לפתור את המשבר הפלסטיני בכל דרך שימצא לנכון.
עקמת הפין
טיפול בעקמת פין מולדת או סיבוכית
במקרים של עקמות קלות במיוחד ("סאב קליניות") אשר אינן מפריעות לתפקוד מיני כלל וגורמות רק עקה פסיכולוגית-אסתטית, יש הממליצים שלא לנתח כלל ואולי לשקול טיפול פסיכותרפי.
קונגרס יריחו
כינוסי המחנות היריבים
הכינוס השני שערך עבדאללה, "הקונגרס הפלסטיני השני", התקיים ב-1 בדצמבר 1948 ביריחו. בכינוס נכחו למעלה מ-1000 נציגים ונכבדים פלסטינים. בין משתתפי ועידת יריחו: נשיא הוועידה שייח' מוחמד עלי אל-ג'עברי (ראש עיריית חברון), המזכיר עג'אג' נויהד', סגן נשיא הוועידה פואד עטאללה (עורך דין נוצרי, חיפה), אבראהים נג'ם (עורך דין, יפו), יחיא חמודה (עורך דין, ירושלים – ליפתא), מוסטפא אל-דבאע' (יפו), ד"ר כמאל חנון (שופט, טולכרם), עת'מאן מחדיה (חיפה), חכמת תאג'י אל-פארוקי (עורך דין ופוליטיקאי, יפו), מוסא עבדאללה אל-חוסייני (ראש המשלחת הירושלמית, בן דודו של אמין אל-חוסייני), עלי א-דג'אני (עיתונאי, מזכיר לשכת המסחר, ירושלים), שפיק נביל (מנהיג פועלים נוצרי, ירושלים), ודיע דעמס (נוצרי, ראש עיריית בית ג'אלא), עיסא בנדק (נוצרי, ראש עיריית בית לחם), עיזת אל-עטאונה (בדואי, הנגב), עזיז שחאדה (עורך דין נוצרי, רמאללה), שייח' סולימאן תאג'י אל-פארוקי, עבד אל-לטיף צלאח (עורך דין, שכם), וליד צלאח (עורך דין, שכם), אחמד אל-ח'ליל (שופט, חיפה), פריד ארשיד (ג'נין).
עקמת הפין
טיפול בעקמת פין מולדת או סיבוכית
טיפול במתיחת הפין (PTT) אשר פותח בשיתוף עם המרכז הרפואי מאיו קליניק (Mayo Clinic) מארה"ב. RESTOREX- הפחתה של 28% בעקמומיות והארכת הפין ב1.6 ס״מ בממוצע הוכחו במחקרים קליניים ע"י טיפול של 30 דק' פעמיים ביום.
טיפול ניתוחי
בעבר השיטה הניתוחית המקובלת לכלל המקרים הייתה ניתוח עם חוטים בלתי נמסים אשר היו אמורים להישאר בפין כפליקציות מונעות עקמת עד לשינוי מבני של קורפוס רלוונטי (דרך יצירת צלקת קורפורלית), אך להמשיך להישאר בתוך הפין גם לאחר השגת השינוי המבני ולכן כל חיי המטופל - אלא אם יוסרו לאחר מכן לפי רצון המטופל (במקרה כזה, לא תופיע כל עקמת משמעותית שכן כבר הושג שינוי מבני קבוע בקורפוס הרלוונטי). לשיטה זו תופעת לוואי אפשרית קשה כגון הרגשת כל התפרים כבליטות גסות ואף חדות בתוך הפין שיוכלו להיות מורגשות לפחות בכל מגע בפין ואולי גם לגרום כאב בעת חדירה או זקפות ממושכות בנוסף לכך והטיפול היחיד בתופעת לוואי זו הוא הסרה של כל התפרים ללא יוצא מן הכלל, בניתוח חוזר - ככלל אחד בלבד.
קונגרס יריחו
כינוסי המחנות היריבים
בהחלטות שהתקבלו בכינוס יריחו, הנציגות הפלסטינית הוקיעה את הוועד הערבי העליון ואת ממשלת כל פלסטין - הנציגות הפלסטינית המסורתית. במקומן, נציגי הפלסטינים ביריחו הכריזו על עבדאללה כעל מלך עבר-הירדן ופלסטין והעניקו למלך מנדט לפתור את בעיית פלסטין כראות עיניו. ב-13 בדצמבר אישר הפרלמנט של ירדן את החלטת יריחו.
עקמת הפין
טיפול ניתוחי
כיום השיטה הניתוחית המקובלת לכלל המקרים היא ניתוח עם חוטים נמסים האמורים להישאר בפין כפליקציות מונעות עקמת עד לשינוי מבני של קורפוס רלוונטי (דרך יצירת צלקת קורפורלית); שיטה זו מועדפת הן בשל היעדר תופעת הלוואי האפשרית הקשה של ניתוח עם תפרים בלתי נמסים שתוארה לעיל ובהתאם להתפתחות הטכנולוגיה. שיטת התפרים הנמסים מביאה הצלחה בהינתן ובוצעו מספיק תפרים בחוזק הולם ונשארו שלמים עד ההחלמה, אך אינה תסייע אם התפרים הנמסים ייקרעו בתקופת החלמה אם לא יעמדו בלחץ ותדירות זקפות גבוהה מדי ושיקול זה קיים בעיקר לגבי בחורים צעירים; ניתן להקטין סיכוי לקריעת חוטים נמסים בטרם עת דרך מתן מדכאי זקפה בחודש ההחלמה.
קונגרס יריחו
כינוסי המחנות היריבים
העיתון המצרי "אח'באר אל-יום" הגדיר ב-5 בדצמבר 1948 את ועידת יריחו כ"תקיעת סכין בגב האומה הערבית" מצד המלך עבדאללה.
עקמת הפין
טיפול ניתוחי
ככלל, לקראת סיום כל ניתוח, תפירה לסגירת הפין היא תמיד עם חוטים נמסים כך שאין צורך בהסרת תפרים לאחר ניתוח.
קונגרס יריחו
אחרית דבר
בעקבות הקונגרס החלה הממלכה הירדנית לקבל אחריות הולכת וגוברת על הגדה המערבית. היא שילמה משכורות לפקידים ממשלתיים, והטמיעה את המחוזות השלטוניים לתוך מה שייקרא הממלכה ההאשמית של ירדן. בפברואר 1950 שונה החוק הירדני כדי לכלול גם את הגדה המערבית, ולהעניק לכל פלסטיני אזרחות ירדנית. החלטות יריחו העניקו חופש פעולה לעבדאללה בניסיון להביא לפתרון הבעיה הפלסטינית, כולל פתרון של סיפוח הגדה המערבית לשטח ממלכתו. החלטות יריחו גונו ונדחו על ידי הליגה הערבית, בטענה שהן סותרות את ההחלטה הערבית האוסרת חלוקה או כיבוש של שטחי פלסטין. עבדאללה גם הואשם בשיתוף פעולה עם בריטניה ועם ישראל. בעקבות הגינויים, עבדאללה דחה את יישום תוכנית הסיפוח לשעת כושר שהגיעה שנה לאחר מכן, ובאפריל 1950 הכריז רשמית על סיפוח הגדה המערבית לירדן בשם "אחדות שתי הגדות" (وحدة الضفتين).
עקמת הפין
תוצאות ניתוחים
ככלל, ניתוח מוצלח וללא סיבוכים מביא לצמצום עקמת במידה מספקת (עד 99%) ומשאיר צלקת דקיקה על הפין; בתפירה נאותה וללא סיבוכים, עור הפין מתרפא יפה (ייתכן שמסיבה אבולוציונית) וצלקת בו כמעט ואינה נראית או מורגשת; ככלל, לאחר החלמה מלאה של הצלקת (scar maturation) צבעה כמעט יהיה זהה לצבע עור הפין. כמו כן, מכיוון שעצבי הפין המאפשרים תחושה מינית הם עצבים פנימיים בפין (כלומר, נמצאים בתוך הפין, מתחת לשכבת העור) הרי שעם הירידה בדלקתיות במהלך ההחלמה וההתחדשות העצבית העורית, ניתוח מוצלח וללא סיבוכים לא יגרום לכל שינוי משמעותי בתחושה המינית וככלל ניתן יהיה לחזור לתפקוד מיני מלא לאחר ההחלמה מן הניתוח.
במקרי ניתוחים עם תוצאה לא מספקת (כגון צמצום לא מספיק של עקמת) ניתן בדרך כלל לנתח מחדש דרך צלקת חיצונית שכבר נוצרה בניתוח קודם ובכך להימנע מיצירת צלקת חיצונית נפרדת; מניתוח מוצלח עם תפירה נאותה וללא סיבוכים ולאחר החלמה מלאה של הצלקת סביר כי הפציינט לא יזהה כל שוני משמעותי במראה הצלקת. אם נדרש ניתוח חוזר ניתן לנתח שוב דרך צלקת קיימת, או להסיר צלקת קיימת ולתפור את העור מחדש (scar revision) לשיקול המנתח והפציינט; גם במקרה של הסרת צלקת ותפירת עור מחדש, מניתוח מוצלח עם תפירה נאותה וללא סיבוכים תושג צלקת דקיקה אשר ייתכן והפציינט כלל לא יחוש בה.
ניתוחי עקמת מולדת, כלומר עקמות הקשורות בקורפוס אחד ארוך יותר אשר גרמו לצמצום מקסימלי של העקמת, אולי יגרמו לקיצור של הפין (שכן תופרים קורפוס ארוך ממשנהו אל תוך עצמו); בעקמות קלות קיצור זה אינו בהכרח משמעותי (כגון סנטימטר בודד) וייתכן שהפציינט כלל לא יחוש בו.
חזרה לתפקוד מיני
הכלל הוא כי לאחר כל ניתוח מוצלח וללא סיבוכים, ניתן לחזור לתפקוד מיני מלא לאחר כחודש.
בית מרכז האמנויות (יפו)
בית מרכז האמנויות הוא מבנה אבן מפואר הנמצא ברחוב יפת מספר 28 ביפו. הבית הוקם, ככל הנראה, בשנת 1885 על ידי הסוחר פדול דבאס, אשר השקיע רבות בעיטורו. במהלך השנים שכנו במבנה משרדיהם של ארגונים שונים. עם קום המדינה, ישבה במבנה יחידה צבאית של חיל האוויר, ומאז שנת 1965 משמש המבנה כבית ספר לאמנות של עיריית תל אביב-יפו, אשר העניק לבית את שמו הנוכחי, והחל משנת 2022 משמש כאחד הבתים של התיכון החברתי תל אביב יפו. קודם לכן (החל משנת 2005) שימש כמשכנו של מוזות - בית ספר תיכון לאמנויות. בית מרכז האמנויות הוכר כאתר לשימור מבנים.
הרקע להקמת המבנה
במחצית המאה ה-19, בעקבות שיפור המצב הביטחוני בארץ ישראל, החל תהליך של הקמת מבנים מחוץ לחומות הערים ובכלל זה מחוץ לחומת העיר יפו. תחזוקת החומה של יפו והחפיר שהקיף אותה הוזנחו על ידי השלטונות העות'מאנים, והחומה הלכה והתפוררה, עד אשר נהרסה כליל בשנת 1888. האפשרות לצאת מן הרחובות הצפופים של יפו העתיקה, הניעה את עשירי העיר להקים בתי מידות מטיפוסים שונים במרחב הפתוח שסביב העיר. חלקם הקימו בתי באר מוקפים גדרות אבן בלב שטחי הפרדסים שהשתרעו ממזרח ליפו, בעוד אחרים העדיפו להקים את בתיהם לאורך הדרכים הראשיות שיצאו מיפו לכיוון עזה, ירושלים ושכם.
הראשונים שהחלו לבנות את הבתים החדשים מחוץ לחומת העיר היו הסוחרים הנוצרים, שהתעשרו כתוצאה מפיתוח התחבורה והמסחר עם ארצות אירופה. רוב בתי הפאר שהוקמו לאורך רחוב יפת נבנו על ידי סוחרים ממשפחות נכבדות דוגמת ביירותי, ג'בג'י, ג'לאד, ע'רע'ור, תיאן, ותמארי.
בית חלל מרכזי
במחצית המאה ה-19 החלה להתפתח ברחבי ארץ ישראל בנייה של בתים מפוארים בסגנון חדש, שאומץ ככל הנראה מן הסגנון שנפוץ בלבנון. בתים אלו כונו בשם "בית החלל המרכזי". המבנה הבסיסי של בתים מטיפוס זה כלל שתי קומות, כאשר חלקם התחתון שימש לצורכי מסחר ומלאכה, וחלקם העליון שימש למגורים. קירוי הבית נעשה בגג רעפים, שהובאו במרבית המקרים מן העיר מרסיי שבצרפת. קומת המגורים כללה אולם אורך מרכזי ומשני צדיו נבנו חדרי המגורים. הכניסה לקומת המגורים נעשתה לרוב באמצעות גרם מדרגות שנבנה לצד הבית, וקושר באמצעות פרוזדור קצר ישירות אל האולם המרכזי. בשני קצותיו של האולם המרכזי נבנו פתחים גדולים בהם נבנו שלוש קשתות שנסגרו בקירות זכוכית, והובילו אל מרפסות פתוחות מהן ניתן היה להשקיף אל הרחוב. שלוש הקשתות שבמרכז חזית המבנה, אשר נשענו על שני עמודים עגולים, הפכו למרכיב הבולט ביותר של בתי האולם המרכזי ושימשו לסימן ההיכר שלהם.
דוד בן חסין
קורות חייו
נולד לאביו רבי אהרן במלאח (הרובע היהודי) של מקנס שבמרוקו בשנת 1727. קיבל חינוך מסורתי בצלא, ובגיל 10 החל ללמוד בישיבה של ר' מרדכי בירדוגו והיה לתלמיד מצטיין. בגיל 17 חיבר את חיבורו הראשון מגדל לדוד שעוסק בפרשנות המקרא ודן בדרכים הנכונות ללמוד ולשנן את התורה. בגיל 20 נישא לבתו של מורו ר' מרדכי בירדוגו.
בית מרכז האמנויות (יפו)
הקמת המבנה
פדול דבאס היה סוחר ובעל קרקעות עשיר שהתגורר ביפו ונמנה עם הקהילה היוונית אורתודוקסית בעיר. בשנת 1885 לערך הוא הקים עבור משפחתו בית מגורים מפואר שנבנה במתכונת המקובלת באותה תקופה. קומת הקרקע נועדה לחנויות ולמחסנים, ובקומה השנייה הוקמה קומת המגורים. בהקמת הבית השתמשו בחומרי בנייה מאיכות גבוהה, דוגמת ריצוף בלוחות שיש גדולים שהובאו מטורקיה.