cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סבינה ליזיקי
2009
באליפות ארצות הברית הפתוחה הגיעה ליזיקי לסיבוב השני, שבו הפסידה לאנסטסיה רודינובה שחקנית בלתי מדורגת. בנקודת משחק לטובת רודינובה היא נקעה את רגלה והורדה מהמגרש בעזרת כיסא גלגלים. באוקטובר, לאחר שהחלימה, היא הגיעה לשלב הגמר באליפות לוקסמבורג הפתוחה, לאחר שניצחה את איווטה בנסובה, פולונה הרצוג, פטי שנידר ושחר פאר. בגמר היא הפסידה לטימאה בשינסקי משווייץ.
2011
בשנת 2011 הגיעה ליזיקי לשלב חצי הגמר באליפות וימבלדון וזאת לאחר שקיבלה כרטיס חופשי לטורניר. בסיבוב הראשון היא ניצחה את אנסטסיה סבצובה מלטביה 1-6, 1-6, בסיבוב השני את המדורגת 3 בטורניר אלופת צרפת הטריה נה לי מסין 6-3, 4-6, 6-8, בסיבוב השלישי את מיסאקי דוי מיפן 4-6, 2-6, בסיבוב הרביעי את פטרה סטקובסקה מצ'כיה 6-7, 1-6 וברבע הגמר את מריון ברטולי מצרפת (9 בטורניר). בשלב חצי הגמר היא הפסידה למריה שראפובה מרוסיה בשתי מערכות 6-4, 6-3, וזאת לאחר שהובילה במערכה הראשונה 0-3. נוסף לכך, היא הגיעה לשלב הגמר בטורניר זוגות נשים ביחד עם סמנתה סטוסור מאוסטרליה שבו הפסידו 6-3, 6-1 למדורגות 2 בטורניר, קטרינה סרבוטניק מסלובניה וקבטה פשקה מצ'כיה.
2012
בשנת 2012 הגיעה ליזיקי לשלב שמינית הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה. בסיבוב הראשון היא ניצחה את שטפני ווגל משווייץ 2-6, 6-4, 4-6, בסיבוב השני את שחר פאר 1-6, 2-6, ובסיבוב השלישי את קוזנצובה 6-2, 4-6, 2-6. בסיבוב הרביעי היא הפסידה לשראפובה ב-3 מערכות, 3-6, 6-2, 6-3.
גמר וימבלדון
ב-6 ביולי 2013 הגיעה ליזיקי להישג השיא שלה, כששיחקה בשלב הגמר בטורניר הנשים בווימבלדון, הטורניר היוקרתי ביותר בין טורנירי הגרנד סלאם. היא ניצחה, בסיבוב הראשון את פרנצ'סקה סקיאבונה מאיטליה, בסיבוב השני את אלנה וסנינה מרוסיה, בסיבוב השלישי את סמנתה סטוסור מאוסטרליה (14 בעולם). בשלב שמינית הגמר היא עוררה את הסנסציה הגדולה בטורניר לאחר שניצחה את האלופה היוצאת סרינה ויליאמס (1 בעולם), בשלב רבע הגמר את קאיה קאנפי מאסטוניה ובשלב חצי הגמר את אגניישקה רדוונסקה מפולין (4 בעולם). במשחק הגמר היא הפסידה למריון ברטולי מצרפת (15 בעולם) בשתי מערכות 6-1, 6-4.
פייר בושאן
פייר בושאן (בצרפתית: Pierre Beauchamp 30 באוקטובר 1631 - פברואר 1705) היה כוריאוגרף, רקדן ומלחין צרפתי, וכנראה ממציא כתב התיווי בושאן-פוייה. אביו, לואי, היה כנר בלשכת המלך.
ביוגרפיה
פייר בושאן נולד בוורסאי למשפחה של מנהלי בלט צרפתים. הוא הופיע לראשונה בחצר לואי ה-14 בגיל 12, בשנת 1648. בשנת 1671 התמנה למנהל האקדמיה המלכותית למחול (אם כי לא היה חבר מייסד של האקדמיה, כפי שחושבים לעיתים קרובות). בושאן היה כוריאוגרף ראשי בלהקת השחקנים של מולייר ("להקת המלך") בשנים 1664 עד 1673, וכן מנהל בלט של האקדמיה המלכותית למוזיקה ו"מלחיני הבלטים של המלך". כמו כן, במשך יותר מעשרים ושתיים שנים, נתן שיעורי מחול למלך לואי ה-14. במשרותיו אלה, היה בעל השפעה רבה על התפתחות המחול הצרפתי בתקופת הבארוק. הוא המשיך ליצור בלטים ולרקוד בארמון ורסאי לאחר מותו של ז'אן באטיסט לולי ב-1687; עם זאת, מ-1697 ואילך, היו הכוריאוגרפיה וחיבור מוזיקה ובלטים בשביל הקולג' הישועי לעיסוקו העיקרי. הוא מת בפריז בשנת 1705.
שנים אחדות לאחר מעשה, ייחס פייר ראמו לבושאן את ניסוח חוקי חמש הפוזיציות של הרגליים בבלט קלאסי, ואת חלקו בפיתוח השימוש בזרועות. (יש לזכור, עם זאת, שבניגוד לפוזיציות הרגליים, השימוש בזרועות במחול הבארוקי היה שונה באופן ניכר מן המקובל בבלט). שיטת חוקי הפוזיציות הודפסנ בשנת 1700 על ידי ראול-אוגה פוייה, שפרסם פרטיטורות של כתב מחול, שנודעו בשם "תיווי בושאן-פוייה". פייר ראמו הכניס בו שינויים קלים בשנת 1725, אבל השימוש בו לרישום מחולות לבמה ולאירועים ביתיים נמשך כל המאה ה-18. שתי כוריאוגרפיות שרדו בעותקי כתב-יד המיוחסים לבושאן: דואט "הנשף" "ריגאדון דה מסייה בושאן" וסולו תיאטרלי לגבר "סרבנד דה מסייה בושאן". הסרבנד חריג בין תפקידי הסולו הקיימים לגברים, משום שעל אף הטכניקה הווירטואוזית שהוא דורש בפירואטים ובשלל צעדי קישוט, אין בו צעדי הקשה באוויר.
קישורים חיצוניים
Facsimile of a 1748 edition of Rameau's book from The Library of Congress "An American Ballroom Companion.
הפלישה העיראקית לכווית
הפלישה העיראקית לכווית הייתה פלישה צבאית, שהחלה ב-2 באוגוסט 1990 והביאה לכיבוש כווית בידי עיראק בהנהגת נשיא עיראק, סאדם חוסיין, בתוך יומיים. זאת, לאחר שעיראק האשימה את כווית בגניבת נפט עיראקי, אם כי ההשערות הן שהסיבה האמיתית לפלישה הייתה אי רצונה של עיראק לשלם את חובה לכווית מתקופת מלחמת איראן–עיראק, כמו גם טענותיה של עיראק כי כווית היא חלק בלתי נפרד מעיראק. בעקבות הפלישה הטילה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות סנקציות כלפי עיראק, והציבה בפניה אולטימטום - נסיגה תוך ארבעה חודשים מכווית, או שקואליציה רחבה תנקוט בפעולה צבאית לשחרור כווית. משפג האולטימטום, פתחה קואליציה בת 34 מדינות, בראשות ארצות הברית, במבצע סופה במדבר (מלחמת המפרץ), שהחל במתקפה אווירית רחבת היקף, ולאחר מכן גם במהלך קרקעי בן 100 שעות במהלכו שוחררה כווית. במהלך הלחימה תקפה עיראק בטילים את ערב הסעודית ואת ישראל.
מתיחות בין עיראק לכווית
עם תום מלחמת איראן–עיראק הייתה עיראק מצויה מבחינת מעשית במצב של פשיטת רגל, כשהיא חבה כספים רבים למספר מדינות ובעיקר לערב הסעודית ולכווית. עיראק ניסתה להפעיל לחצים על מדינות אלו, אך נתקלה בסירוב. בנוסף לכך, עיראק האשימה את כווית על כך שהיא חורגת מהמכסה שהוקצתה לה על ידי אופ"ק ומביאה לירידת מחירי הנפט, דבר שפוגע בכלכלת עיראק, שהייתה במצב קשה מאוד לאחר מלחמת איראן–עיראק. העימותים בקשר להפקת הנפט התחזקו ונהפכו ל"מלחמה כלכלית", בשל טענה עיראקית לפיה כווית מבצעת קדיחות משופעות לתוך מאגרי נפט עיראקיים, תוך שימוש בטכנולוגיה מערבית, זאת במטרה לפגוע בכלכלת עיראק ולהקשות על התאוששות כלכלתה.
בתחילת חודש יולי בשנת 1990, עיראק איימה בפומבי על כווית בשימוש בכוח צבאי בתגובה להתנהלות כווית בהפקת הנפט. ב-23 ביולי, ה-CIA דיווח כי עיראק הציבה 30,000 חיילים בקרבת הגבול עם כווית, מה שגרם להצבת הצי האמריקני בכוננות. ב-25 ביולי נפגש סדאם חוסיין עם שגרירת ארצות הברית בעיראק, אפריל גלספי בבגדאד. לפי תמליל השיחה ביניהם, גלספי אמרה לשליט העיראקי כי "לארצות הברית אין עמדה בנוגע לסכסוכים פנים ערביים". ב-31 ביולי, נכשלו השיחות בין עיראק וכווית בג'דה.
כיבוש כווית
ב-2 באוגוסט 1990, פתחה עיראק בפלישה לכווית, כאשר חצו את הגבול ארבע דיוויזיות המשמר הרפובליקני המובחרות (הדיוויזיה המשוריינת הראשונה חמורבי, הדיוויזיה המשוריינת השנייה אלמדינה-מונאווארה, הדיוויזיה הממוכנת עלא-אללה טאווקאלנא והדיוויזיה הממונעת הרביעית נבוכדנצר) וכוחות מיוחדים ביחידות שוות ערך לדיוויזיה מלאה. עיראק הנחיתה מכה מקדימה בדמות הפצצות רבות על כווית סיטי, בירת כווית. את התקיפה העיקרית הובילו כוחות קומנדו שנפרסו בעיר בעזרת מסוקים וסירות והשתלטו על חלקים בעיר, בעיקר מוסדות הקשורים לארמון המלוכה וכלי תקשורת. בנוסף, הדיוויזיות השתלטו על נמלי תעופה ובסיסים של חיל האוויר הכוויתי. למרות פריסת הכוחות המוקדמת של הצבא העיראקי בקרבת הגבול המשותף, הצבא הכוויתי נתפס לא מוכן. עם זאת, חיל האוויר הכוויתי פגע קשות בכוחות המוטסים העיראקיים, אולם בסופו של דבר ברחו רוב המטוסים לערב הסעודית ולבחריין. כמו כן, נטען שהאמיר ברח מהמדינה. לאחר יומיים של לחימה אינטנסיבית, חלקים מהצבא הכוויתי נרמסו על ידי הצבא העיראקי, בזמן שחלקים אחרים ממנו ברחו אל ערב הסעודית.
השלטון העיראקי
בתחילה הקימה עיראק את רפובליקת כווית וניסתה לשכנע את ארגוני האופוזיציה הכווייתים להשתתף בממשלת הבובות החדשה, אולם נכשלה במאמציה, והארגונים הללו תמכו אף הם בבית המלוכה הכוויתי. ב-28 באוגוסט 1990 הוסב שטח כוויית למחוז כווית, המחוז ה-19 של עיראק, ובכך הוא סופח רשמית לעיראק.
בכוויית יוסדה תנועת התנגדות חמושה מקומית בעקבות הכיבוש העיראקי בכווית. רוב הכוויתים שנעצרו, עונו והוצאו להורג במהלך הכיבוש היו אזרחים. שיעור הנפגעים של ההתנגדות הכווית עלה בהרבה על שיעור הכוחות הצבאיים הקואליציוניים ובני הערובה המערביים. ההתנגדות כללה בעיקר אזרחים מן השורה שחסרו כל אימון ופיקוח.
בתחילה, כוחות עיראק לא נקטו בטקטיקות אלימות. חיילים עיראקים הנחו את הכווייתים להחליף את לוחיות הרישוי הכוויתיות שלהם בעיראקיות, וכן הקימו מערכת נרחבת של מחסומי ביטחון לסיור באוכלוסיית כווית. אולם תוך שבועות ספורים לאחר הפלישה, החלו תושבי כוויית להשתתף בפעולות המוניות של התנגדות לא אלימה. אנשים נשארו בבית ולא הלכו לעבודה וללימודים בהמוניהם. כוויתים גם החלו להדפיס עלוני מידע על הפלישה ממחשביהם ומדפסות ביתיות והפיצה את החוברות לשכנים וחברים. לאחר אותו גל של התנגדות לא אלימה, פנה הצבא העיראקי לדיכוי על מנת לשמור על השליטה על כווית.
כ-400,000 אזרחים כוויתיים עזבו את המדינה לאחר הפלישה, והוקמה רשת של בתים בטוחים עבור אלה שנותרו והצטרפו להתנגדות. הודפסו חוברות עם סיסמאות נגד המלחמה וההתנגדות סיפקה מקומות מסתור ותעודות זיהוי כוזבות לכוויתים אשר בוקשו על ידי המשטרה החשאית העיראקית. תאי ההתנגדות קיימו פגישות חשאיות במסגדים. נשים כווייתיות כמו אסרר אל-קבנדי, מנהיגת התנגדות בולטת, ערכו הפגנות רחוב ונשאו שלטים עם סיסמאות כמו "כווית החופשית: עצרו את הזוועות עכשיו". משטרת עיראק ערכה חיפוש בבתיהם של החשודים בהסתרת זרים או בהברחת כספים לתנועת ההתנגדות. כסף שהוברח להתנגדות שימש לעיתים קרובות כדי לשחד חיילים עיראקים להסתכל לכיוון השני. טקטיקות ההתנגדות כללו פצצות ומכוניות תופת והתקפות צלפים שגרמו למספר ניכר של נפגעים עיראקים.
ממשלת כווית יצאה לגלות בטאיף ותמכה משם בתנועת ההתנגדות. ממשלת כוויית הגולה תמכה במפורש בהתנגדות והעירה על האסטרטגיות שלה. אף על פי שכוחות עיראק צמצמו כמעט את כל צורות התקשורת בתוך המדינה ומחוצה לה, הצליחה תנועת ההתנגדות להבריח טלפון לווייני מעבר לגבול סעודיה על מנת ליצור קו תקשורת עם ממשלת כוויית הגולה בטאיף, סעודיה. כווית גם הדפיסה חוברות מידע והפיצה אותן לאזרחים אחרים. הדבר היה חשוב במיוחד מכיוון שזרימת המידע הייתה מוגבלת מאוד בכווית במהלך הכיבוש; ערוצי רדיו השמיעו שידורים מבגדד וערוצי טלוויזיה רבים מכוויית הושבתו. עיתון התנגדות שכותרתו סמוד אל-שאאב (יציבות העם) הודפס והופץ בחשאי. חוברות מידע הפכו לאחד ממקורות החדשות היחידים מהעולם החיצון. זרים וכוויתים ממעמדות שונים השתתפו בהתנגדות, ושברו את המחסומים החברתיים המסורתיים של כווית. אחמד אר-רחמי, סגן אלוף בצבא הכוויתי, הצהיר: "בכווית התנגדו כולם מילדים ועד זקנים. לא היו בובות כווייתיות שעיראק תוכל להשתמש בהן להרכיב ממשלה".
באוקטובר 1990, פקידים עיראקיים פגעו בהתנגדות בכך שהוציאו להורג מאות אנשים שלפי החשד היו מעורבים בתנועה וכן ערכו פשיטות וחיפושים אחר משקי בית בודדים. לאחר ההתמודדות החלה ההתנגדות לכוון לבסיסים צבאיים עיראקיים על מנת לצמצם נקמה נגד אזרחים כוויתיים. באוקטובר 1990, הממשלה העיראקית פתחה את גבולות כווית ואיפשרה לכל אחד לצאת. הדבר הביא ליציאה של כווית ושל זרים, דבר שהחליש את תנועת ההתנגדות.
יחיא אל-סומאית, שר הדיור בכווית, אמר באוקטובר 1990 כי תנועת ההתנגדות סייעה לערער את הלגיטימיות של הכיבוש ולהפיג את הרעיון שעיראק פלשה כדי לסייע בהתקוממות עממית נגד ממשלת כווית. התנועה גם הגנה על אמריקאים, בריטים וזרים אחרים שנלכדו בכווית במהלך הכיבוש. אחדים ציינו את תנועת ההתנגדות כחלק מהבסיס לחברה אזרחית חזקה יותר בכווית לאחר הכיבוש.
במהלך הכיבוש שנמשך 7 חודשים, כוחות סדאם חוסיין בזזו את עושרו העצום של כווית והיו גם דיווחים על הפרת זכויות אדם. מחקר שנערך בשנת 2005 העלה כי לכיבוש העיראקי הייתה השפעה שלילית לטווח הארוך על בריאות האוכלוסייה בכווית.
לאחר מכן
בתוך מספר שעות מרגע הפלישה העיראקית לכווית, דרשו שגרירי כווית וארצות הברית באו"ם התכנסות של מועצת הביטחון. בהתכנסות הועברה החלטה מספר 660, בה גונתה הפלישה לכווית, ועיראק נדרשה להסיג את כל כוחותיה אל קו הגבול הבינלאומי. ב-3 באוגוסט העבירה הליגה הערבית החלטה משלה, בה המדינות נקראו לפתור את הסכסוך במסגרת הליגה, והזהירה מפני התערבות בינלאומית. ב-6 באוגוסט הועברה במועצת הביטחון החלטה מספר 661 שהטילה על עיראק סנקציות כלכליות.
לאחר זמן מה הועברה במועצת הביטחון החלטה מספר 665 שהעניקה הרשאה להסגר ימי על עיראק על-מנת לקיים את הסנקציות הכלכליות. בהחלטה הותר "שימוש באמצעים התואמים לנסיבות הספציפיות כנדרש... על-מנת לעצור כל הובלה ימית פנימית או חיצונית במטרה לפקח ולאשר את המשא והיעד של כל ספינה, ועל-מנת להבטיח יישום קפדני של החלטה מספר 661". במרץ 1990 התקבלה החלטה 686 של מועצת הביטחון של האו"ם שדרשה מעיראק להפסיק פעולות סיפוח.
מבצע מגן במדבר החל ב-7 באוגוסט 1990, כשנשלחו אל ערב הסעודית חיילים מהכוחות המזוינים של ארצות הברית. לאחר משא ומתן כושל בין מעצמות העולם הגדולות לעיראק, כוחות הקואליציה בראשות ארצות הברית פתחו במתקפה צבאית מאסיבית על עיראק ועל הכוחות העיראקיים שהוצבו בכווית באמצע ינואר 1991. עד 16 בינואר, מטוסי בעלות הברית כיוונו לבסיסי צבא עיראקי וחיל האוויר העיראקי אשר נהרסו במתקפה. פעולות האיבה נמשכו עד סוף פברואר וב-25 בפברואר, כווית שוחררה רשמית מעיראק. ב-15 במרץ 1991 שב אמיר כווית למדינה לאחר שבילה יותר מ-8 חודשים בגלות. במהלך הכיבוש העיראקי נהרגו כ-1,000 אזרחים כוויתיים ויותר מ-300,000 תושבים נמלטו מהמדינה.
לאחר המלחמה
בדצמבר 2002, סדאם חוסיין התנצל על הפלישה זמן קצר לפני שהודח בפלישה לעיראק ב-2003. שנתיים לאחר מכן, גם ההנהגה הפלסטינית התנצלה על תמיכתה בסדאם בזמן המלחמה. בשנת 1990, נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח, בן ברית ותיק של סדאם חוסיין, תמך בפלישתו של סדאם חוסיין לכווית. לאחר שעיראק הפסידה במלחמת המפרץ, גורשו התימנים בהמוניהם מכווית על ידי הממשלה המשוחזרת. צבא ארצות הברית ממשיך בנוכחות חזקה והוסיף 4,000 חיילים בפברואר 2015 בלבד.
ואחרי הכל
"ואחרי הכל" (מוכר כ"צל חולף") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. את השיר הוציאה לאור ב-26 ביולי 2001 חברת התקליטים NMC כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן השישי של הזמרת, יותר ויותר (2001).
רקע
בכתבה עבור וואלה! נכתב:.
על העיבוד אחראים אלי אברמוב ועדי כהן. מלבד הלחן, פוליקר שר את קולות הרקע בו בשיר.
הצלחה
ב-6 באוגוסט 2001 נכנס למצעד הסינגלים העבריים השבועי של רשת ג' במקום השמיני. ב-26 באוגוסט הגיע לשיאו במקום השני, וב-18 בנובמבר יצא מהתרשים השבועי לאחר עשרה שבועות צעידה רצופה. בבמצעד הפזמונים השנתי של 2001 דורג במקום ה-27.
נוסף על כך, "ואחרי הכל" זכה לביקורות חיוביות. עם צאתו נרשמה עלייה חדה במכירות האלבום יותר ויותר, שהגיעו ל-10,000 יחידות חודשיים וחצי לאחר צאתו.
קרמונה
קרֶמונה (באיטלקית: Cremona) היא עיר במחוז לומברדיה שבצפון איטליה, היושבת על גדתו השמאלית של נהר פו, באמצע עמק הפו. קרמונה היא בירת נפת קרמונה ויושבים מוסדות השלטון של הנפה. לקרמונה היסטוריה מוזיקלית עתירת מסורות, שהעיקרית בהן בניית כינורות. בוני כלי הקשת המהוללים והנודעים ביותר בעולם ישבו בקרמונה, בהם גוארנרי וסטרידווארי.
היסטוריה
בימי הביניים הייתה קרמונה עיר-מדינה עצמאית, במאה ה-14 השתלטה מילאנו, שהייתה אז תחת שלטון בית ויסקונטי, על העיר. הטוראצו בקרמונה הוא בין הבניינים הבולטים בעיר.
מוזיקה
החל במאה ה-16 ואילך, יצא שמה של קרמונה בעולם כמרכז לייצור כלי נגינה, שראשונים להם הכינורות של משפחת אמאטי, ובהמשך אלה שנבנו בסדנאות של גוארנרי וסטרדיווארי. עד ימינו אלה, נחשבות יצירותיהם לשיא ההישג בבניית כלי קשת. שמה של קרמונה כיצרנית כלי נגינה מעולים בטיבם קיים ועומד גם היום.
לקרמונה הייתה מסורת של תזמורות כלי נשיפה, הקשורה ב"גווארדיה נציונאלה" שנוסדה בהשפעת נפוליאון. ב-1864 התמנה בן העיר, אמילקארה פונקיילי למנצחה ויצר הרכב, העשוי להיחשב לאחת מתזמורות כלי הנשיפה המעולות ביותר בכל הזמנים. בתפקידו כ"קאפובאנדה", הקים פונקיילי בית ספר לתזמורות צבאיות ויצר מסורת, שעמדה בעינה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ספורט
בקרמונה קיימים קבוצות במספר ענפי ספורט:
ערים תאומות
תמונות מהעיר
טייס קרב (ספר)
טייס קרב (בצרפתית: Pilote de Guerre) הוא רומן אוטוביוגרפי מאת אנטואן דה סנט-אכזופרי, שהתפרסם לראשונה בשנת 1942. הספר מתאר את המשימה המודיעינית "האבסורדית" שאליה נשלח במהלך מלחמת העולם השנייה. פרקי הספר הם כרוניקה של צבא ומדינה בהתמוטטות, לצד זכרונות ילדות אישיים של סנט-אכזופרי. הספר תורגם לעברית פעמיים, תחילה בידי חיים גליקשטיין בשנת 1950, ובהמשך בידי גדעון טיקוצקי בגרסתו השלמה, בשנת 2009.
הקשר היסטורי
מלחמת העולם השנייה החלה ב-1 בספטמבר 1939 עם פלישתה של גרמניה לפולין. זמן קצר לאחר מכן, צרפת ובריטניה הכריזו על מלחמתן בגרמניה. במאי 1940, לאחר כיבוש הולנד ובלגיה, הגרמנים פלשו לצרפת מצפון דרך הרי הארדנים בדרך שנחשבה עד אז לבלתי עבירה. זו התאפשרה באמצעות הטנקים הגרמנים. הכיבוש נפתח בעקיפת קו מאז'ינו, קו הגנה של הכוחות הצרפתים, ומשם הגרמנים התקדמו לכיוון פריז. החלקים הכבושים סופחו ישירות לרייך הגרמני ובתוך שישה שבועות נכבשה צרפת כולה. במהלך הכיבוש, כדי להימלט מהנאצים החלה "הבריחה הגדולה" (בצרפתית: L'exode) ובמהלכה רבבות מצפון צרפת עזבו את ביתם ונדדו בשיירות אינסופיות דרומה. סנט-אכזופרי, שצפה בנדידה מלמעלה בעת טיסותיו תיאר אותה בספרו זה כ"סירופ שחור אינסופי". מנגד, חלקה הדרומי של צרפת נשלט על ידי הגנרל פטן (Petain) שעמד בראש ממשל צרפת של וישי. ממשל וישי נחשב לכאורה כאזור חופשי בעל אוטונומיה צרפתית, אך בפועל היה "ממשלת בובות" של הגרמנים. הפילוג בין המתנגדים לכיבוש (שחלקם אף ברחו לארצות הברית, שווייץ ועוד) לבין משתפי הפעולה יצר שסע גדול בחברה הצרפתית.
עלילה
עלילת הספר מגוללת את קורות טיסתו של סנט-אכזופרי לעיר אראס ב-23 במאי 1940, משימה מבצעית של חיל האוויר הצרפתי שנמשכה כמאה דקות. העלילה כתובה בגוף ראשון ובלשון הווה על אף שנכתבה כשנתיים לאחר התרחשותה. הטיסה הייתה משימה מודיעינית שמטרתה להתחקות אחר התקדמות הגייסות הגרמניים. סנט-אכזופרי מתאר משימה זו כאבסורדית וכחסרת כל היגיון. לדבריו, המפקדה שולחת את החיילים למשימות התאבדות חסרות תוחלת: "צוותי האוויר מוקרבים כמו כוסות מים המושלכות על דליקת יער" (עמ' 16). בין תיאוריו השונים של ההכנות לטיסה, ותפעול המטוס בזמן אמת, סנט-אכזופרי נודד במחשבותיו לנושאים מנושאים שונים, בהם מצבה של האומה הצרפתית, והרהורים פילוסופיים על אודות טבע האדם. כטייס, נזדמן לו להיות בעל פרספקטיבה מיוחדת במינה על המלחמה מכיוון שהוא חזה גם בנעשה בעורף כשראה את רבבות האנשים נמלטים, ומנגד היה נוכח גם בחזית כטייס קרב. בנוסף לתובנותיו הכלליות על מהות האדם, לאורך העלילה סנט-אכזופרי משבץ זכרונות רבים מילדותו. למשל כשהוא מתאר את משאלתו שהציוד יתגלה כמקולקל והמשימה לא תוכל להתבצע הוא נזכר בתשוקתו כילד להיעדר מיום לימודים בבית ספרו. לבסוף הוא קובע כי בדיוק כפי שכילד התחרט לבסוף על היעדרותו, כך גם כטייס במלחמה הוא מוותר על תשוקתו הילדותית וניצב אל מול המשימה, שהרי "אין לצפות לכלום ממשימה מוחמצת" (עמ' 40).
ההומניזם המתבטא ביצירה
מכתיבתו של סנט-אכזופרי משתקפת עמדה הומניסטית מובהקת. בפרקים 26–27 בספר, הכתובים כמעין מסה פילוסופית-תאולוגית, סנט-אכזופרי מנסח מעין מניפסט הומניסטי חדש. בפרקים אלה הוא מציע סינתזה של התפישה הנוצרית, השמה דגש על החסד והערבות ההדדית, יחד עם הנאורות הצרפתית שמדגישה את ערכי הפרט והחירות של היחיד: "התרבות שלי, יורשת האל, עשתה כל איש אחראי כלפי כל בני האדם, ואת כל בני האדם אחראים כלפי כל אחד ואחד" (עמ' 152). הדגשת האותיות הראשונות של המילים "אל", "אדם" "חירות" "חסד" ו"קהילה" ממחישה את השילוב המוצע בין האינדיבידואליזם והחירות, לערבות הדדית וחסד.
הקשר לנסיך הקטן
"הנסיך הקטן", ספרו המפורסם ביותר של סנט-אכזופרי וספר הילדים היחיד שכתב, יצא לאור באפריל 1943, כשנה לאחר שהתפרסם הספר "טייס קרב". חלק מן הסוגיות הנידונות ב"טייס קרב" באופן ישיר מיוצגות במרומז ב"הנסיך הקטן", דוגמת סכנת צמיחת עצי הבאובב, העשויה לסמל את איום השתלטות המשטרים הפשיסטיים על העולם. ניתן לפרש את "הנסיך הקטן" כמימוש צוואת אחיו הקטן של סנט-אכזופרי המופיעה ב"טייס קרב". רגע הפרידה מאחיו הגוסס שנכתב לאחר הרהוריו במשמעות המוות, מדגיש את חד הפעמיות של המוות. בצוואתו הוריש לו את צעצועיו וביקש ממנו לכתוב את מילותיו האחרונות: "כשהגוף מובס, מתגלה העיקר. האדם אינו אלא צומת של יחסים" (עמ' 119). על רקע שיירות המוני בני האדם הנודדים מפריז דרומה ומותם של אזרחים וחיילים רבים, מומחשת ב"טייס קרב" תחושה של אובדן זהות. תחושה זו חש סנט-אכזופרי כשהביט על ההמון ממעוף הציפור כטייס וגם בעת כתיבת שני הספרים, הרחוק בגלות בארצות הברית. לעומת זאת, הייחודיות של מות האח מבטאת את סדר העולם למענו הוא נלחם, בו יש משמעות לחייו ומותו של יחיד. "הנסיך הקטן" מגלם את דמותו של האח והסיפור מהווה פגישה מחודשת של השניים לפני פרידתם בסופו. "הנסיך" הקטן מתמקד בדברים הקטנים, הסמויים מן העין ועובר במהלכו ממערכת יחסים זו לאחרת. העמדת האדם והיחסים במרכז מהווה אנטיתזה לקרירות המלחמה המכנית ובכך ממלאת את הצוואה.
תגובות לפרסום הספר
הספר התפרסם לראשונה בפברואר 1942 בארצות הברית זמן קצר לאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. הספר סיפק לקהל האמריקאי הסבר משכנע להתגייסות ארצות הברית למערכה מתוך עמדה הומניסטית-אוניברסלית. לאחר פרסומו הניו יורק טיימס הכתיר את "טייס קרב" כ"תשובת העולם החופשי למיין קמפף של היטלר". בצרפת, תחת רישיון הצנזורה הצרפתית, להפתעת רבים הספר התפרסם בדצמבר 1942 (להרחבה בספרה של ז'יזל ספירו). ההשוואה המרומזת של גייסות הפשיסטים עם שוק עבדים, והתייחסותו אל הטייס ז'אן ישראל היהודי כ"אחד האמיצים ביותר והצנועים ביותר" עוררה תגובות קשות ובעלות אופי אנטישמי נגד הספר. בעיתונים ששיתפו פעולה עם הגרמנים נכתבו כותרות כגון: "סנט-אכזופרי להצלתם של ישראל והמלחמה היהודית" והספר שנחשב בעיני השלטון כאנטי-נאצי נאסר להפצה בצרפת ועותקיו הוחרמו.
ספנודון מצוי
ספנודון מצוי (Sphenodon punctatus) הקרוי גם טואטרה (Tuatara, שם שמקורו בשפה המאורית) הוא מין של זוחל ממשפחת הספנודוניים שבסדרה מחודקי ראש האנדמי ל-32 איים קטנים הסמוכים לאי הצפוני של ניו זילנד. למרות שמו הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
אורכו של הספנודון עד 40 סנטימטרים בנקבות ועד 60 סנטימטרים בזכרים ומשקלם 0.50 עד 1 קילוגרם, והזכרים גדולים מהנקבות וגם תוקפניים מהם. צבע העור אפור עם גוני ירוק ולעיתים אף אדמדם. גופם בעל קשקשים נוקשים ובמראה הספנודון מזכיר איגואנה, אך הוא כלל אינו לטאה אלא מאובן חי שנותר רק בניו זילנד. לעומת מיני הקשקשאים לספנודון ישנה לסת פרימיטיבית יותר, ואין לו איברי מין זכריים.
עין הקודקוד
לספנודון, יש עין שלישית במעלה הראש, הידועה גם כעין הקודקוד.
לעין עדשה, רשתית וקרנית משלה, וקישור עצבי חלש למוח, עובדה אשר יכולה להעיד על התפתחות אבולוציונית מעין שלישית מתפקדת. עין הקדקוד ניתנת להבחנה רק באבקועים (צאצאים צעירים), אשר להם רקמה שקופה בקודקוד. לאחר 4–6 חודשים, הרקמה מתכסה בקשקשים בהירים ופיגמנט. המטרה של עין הקודקוד לא ידועה, אבל קיימת סברה לפיה היא שימושית לספיגת קרני UV ליצירת ויטמין D, לקביעת מחזורי יום ולילה (מחזורים צירקדיים), עוזרת לבקרת חום, ומסיעת לניווט על ידי קביעת מיקום השמש. מכל הטטרפודים הקיימים (בעלי ארבע רגליים), עין הקודקוד ניתנת לראות בבירור בעיקר בספנודון.
אייבי פורסטר
אייבי פורסטר (באנגלית: Ivy Forster; 1907 – יוני 1997) הייתה פוליטיקאית מג'רזי ואחת מ-29 מקבלי אות גיבור השואה הבריטי. במהלך מלחמת העולם השנייה היא ובני משפחתה הגנו על עובדי כפייה רוסים שהובאו לאיים על ידי הנאצים. בשל פעילות הצלה זו, נרצחה אחותה לואיזה גולד במחנה ריכוז. לאחר המלחמה, נבחרה פורסטר לאספה הלאומית, בית הנבחרים של האי ג'רזי והייתה לאישה הראשונה שנבחרה לבית הנבחרים באי.
ביוגרפיה
פורסטר נולדה בשנת 1907, אחת מתשעה ילדיו של וינסנט לה דרולינק.
במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני באיי התעלה, היא ואחותה לואיזה סיפקו מחסה לעובדי כפייה רוסים. פורסטר ובעלה ארתור נתנו מחסה לגריגורי קוסלוב בדצמבר 1942, כאשר הוא מתחבא בעליית הגג שלהם. בשנת 1944 יורט מכתב בו נודע לגרמנים כי לואיזה נותנת מחסה לעובד כפייה אחר פיודור בוריי. לואיזה נעצרה ב־25 במאי ואייבי שבוע לאחר מכן בעקבות הסתרתו. אחיהם הרולד נעצר מאוחר יותר כיוון שנחזה מבקר את לואיזה. שלושתם הורשעו; לואיזה והרולד נכלאו בתחילה בצרפת, לפני שנשלחו למחנות ריכוז; לואיזה נפטרה במחנה הריכוז רוונסברוק, בעוד הרולד ניצל לאחר שהוחזק במחנה הריכוז ברגן-בלזן. אייבי ניצלה מגירוש מפני שקיבלה פטור מטעמי בריאות לאחר שרופא העמיד פנים שהיא סובלת משחפת ובמקום זאת ריצתה את עונש המאסר שלה בג'רזי. קוסלוב ובוריי שרדו שניהם את המלחמה. סיפורן הופק מאוחר יותר לסרט הקולנוע "בן של אם אחרת" שיצא לאקרנים בשנת 2017.
בשנת 1948 התמודדה בבחירות לאספה הלאומית במחוז סנט הלייר והפכה לאישה הראשונה שנבחרה לבית המחוקקים של האי. היא נבחרה מחדש בשנת 1951, אך איבדה את מקומה בפרלמנט בשנת 1954. היא נפטרה ביוני 1997 בגיל 90. לאחר מותה היא קיבלה את אות גיבור השואה הבריטי על פעולתה בזמן מלחמת העולם השנייה.
סימה עמיאל
סימה עמיאל (נולדה ב-22 ביולי 1955) היא זמרת ישראלית.
שנות השבעים: תחילת הקריירה
בשנת 1971 בגיל 16 השתתפה עמיאל עם הזמרת יהודית רביץ בצמד: "לימון ממותק". הן הופיעו כתלמידות תיכון בפני חיילים ופצועים במלחמת יום כיפור והמשיכו את שיתוף הפעולה ביניהן עד שנת 1974.
בשנת 1974 התגייסה עמיאל לצבא ושירתה בלהקת פיקוד הדרום בתוכנית: "פגישת מחזור". במסגרת התוכנית ביצעה סולו, עם חיים צדוק, את השיר: "שיר פרידה" (יורם טהרלב - קובי אושרת). בין חברי ההרכב הנוספים היו: נתן דטנר, נתן נתנזון, דורית צדוק, טל אמיר, אוהד בוכמן וראובן ארז.
בשנת 1976, עם שחרורה מהצבא השתתפה ושרה במחזמר :"קריזה" בתיאטרון חיפה. את שירי ההצגה כתב יהושע סובול והלחין שלמה בר. ההצגה רצה ברחבי הארץ כשנתיים עד שנת 1978. אחד השירים שביצעה כסולו בהצגה היה: "קוצים עלו בדרכים".
בשנת 1979 נסעה עמיאל לארצות הברית למופע שנקרא: "Here Is Israel" יחד עם דני מסנג, רומי הלחמי, לריסה גרשטיין, עמיקם קימלמן ועוד. המופע נמשך לאורך 3 חודשים בכל רחבי ארצות הברית ושירי המופע הוקלטו בהמשך לאלבום שהופץ ונמכר בישראל ובארצות הברית.
שנות השמונים
בשנת 1980 הופיעה עם להקת עפיפון בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר: "1980" (יעקב גלעד - יהודית רביץ). איתה בלהקה היו: אודי שפילמן, יורם שורקי, אפרים נסטוביץ, שלום קובנטר ואמה מטריקין. השיר בעיבודו של דוד קריבושי הגיע למקום ה-8 הכללי.
בשנת 1982 הקליטה את השיר: "דברים רבים" לאלבומם של שאול ודפנה בן אמיתי: "לידה קשה". בהמשך השנה השתתפה בפסקול הסרט: "נועה בת 17".
בשנת 1983 הוציאה אלבום עם משה נוי והדולפינים בשם: "Rene & Renato’s - Save Your Love". איתה בהקלטות לקחו חלק: דוד רג'ואן, אמיר ברונשטיין, משה נוי, דני קומיקו, אהרון כהן והמעבד מרקו בכר.
בשנת 1985 הקליטה עמיאל את שיר הפתיחה לסדרת האנימציה היפנית: "מקרון 1" ששודרה בטלוויזיה הישראלית בין השנים 1986–1987. בהמשך ביצעה עם עשרות אמני ישראל את השיר: "עם אחד שיר אחד" (אלון אבידר - דוד קריבושי) שהוקלט למען הילד הנכה בישראל.
בשנת 1986 השתתפה עמיאל כזמרת לווי באירוויזיון 1986 בנורווגיה בשיר: "יבוא יום" עם שרי צוריאל ומוטי גלעדי. השיר הגיע למקום ה-19 הכללי.
בהמשך השנה (1986) הקליטה עמיאל את שיר הפתיחה לסדרת האנימציה הצרפתית: "החיים" ששודרה בטלוויזיה הישראלית. בגרסה המקורית של הסדרה, שיר הפתיחה בוצע על ידי סנדרה קים, זוכת אירוויזיון 1986.
את הגרסה העברית לשיר :"Baby Mine" הקליטה עמיאל באותה שנה (1986) לסרט "דמבו הפיל המעופף". השיר נקרא: "תינוקי שלי" ותורגם לעברית על ידי שפרירה זכאי.
בהמשך השנה (1986) השתתפה עם ריקי מנור ומוטי דיכנה בהקלטות האלבום: "קיד וידאו - להיטים וסיפורים מתוך תוכנית הטלוויזיה". בין השירים: "אהבה פשוטה" (לחן: טרי בריטן ולינדסי דה פול), "אהבה" (לחן: חיים סבן, שוקי לוי ונועם קניאל), "זמן" (לחן: בריאן סקוט), "עם הווידאו והרדיו" (לחן: חיים סבן ושוקי לוי) ו-"רוץ רוץ". את המילים לאלבום כתב מוטי דיכנה.
בשנת 1987 שיחקה ושרה בתיאטרון הקאמרי במחזמר: "המלך ואני" בתפקיד הנסיכה "טופטים" כאשר בן זוגה בהצגה היה גבי שושן. שיריה של עמיאל בהצגה היו: "כמו חלום", ו"נאהב רק בסתר" (עם גבי שושן), ו-"כי אדוני הוא" כסולו. בין המשתתפים במחזמר: רבקה רז, יוסי גרבר, דפנה ארמוני, יהויכין פרידלנדר, דוד שמול, נתן קוגן, גורי אלפי, עידו מוסרי, סדנת תיאטרון שכונת התקווה וסדנת ענבל. את המוזיקה והמחזה כתבו: ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין ואת המילים בעברית כתב דן אלמגור.
בהמשך (1987) שיחקה בתיאטרון הקאמרי במחזמר "עלובי החיים" את דמותן של "פאנטין" ו"קוזט". עוד השתתפו במחזמר: דודו פישר, שלומית אהרון, אבי טולדנו ועוד.
שירים ופזמונות לילדים
שִׁירִים וּפִזְמוֹנוֹת לִילָדִים הוא ספר שירים וסיפורים מאת חיים נחמן ביאליק ובאיוריו של נחום גוטמן. הספר יצא בשנת 1933 בהוצאת דביר לרגל חגיגות יובל השישים לביאליק, שצוינו במספר טקסים ביישוב היהודי. הספר זכה להוצאות מחודשות רבות במהלך השנים, בהן כחלק מהוצאת כל כתבי ביאליק בשנת 1957 ובשנת 2008, במהדורה חגיגית במלאת 75 שנה להופעתו של הספר, בה נוספה הקדמה של יעל דר המתייחסת למעמד הקנוני לו זכתה האסופה.
סימה עמיאל
שנות השמונים
בהמשך השנה (1987) הוציאה עמיאל לרדיו תקליט שדרים ובו השיר: "בסוף הדרך" (נתן יונתן - אילן וירצברג).
שירים ופזמונות לילדים
בספר מופיעים 79 סיפורים ושירים שכתב ביאליק בשנים 1897–1933 ובהם: "קַן צִפּוֹר", "הַתַּרְנְגֹלִים וְהַשּׁוּעָל", "עֲצִיץ פְּרָחִים", "לִכְבוֹד הַחֲנֻכָּה", "נַדְנֵדָה" (נד-נד, נד-נד), "מַקְהֵלַת נוֹגְנִים" (יוסי בכינור) ו"אֶצְבְּעוֹנִי". ביאליק ערך את שיריו בספר בהתאם לגיל הקוראים ויכולתם האוריינית. 11 מהשירים שבספר היו חדשים ופורסמו בו לראשונה, ובחלק מהאחרים ערך ביאליק שינויים לרגל כינוסם בספר זה. רבים מהשירים נכתבו בחו"ל בהגייה אשכנזית, שהייתה נהוגה באותה עת.
סימה עמיאל
שנות השמונים
בשנת 1989 הוציאה עם אבי עופרים אלבום בשם: "Morning Of My Life" לאלבום הוקלטו 12 שירים, אך רק 2 מהם יצאו בצורה מסחרית בחברת פולידור בגרמניה. בהמשך, בעקבות האלבום, סימה עמיאל ואבי עופרים הופיעו עם השירים בתוכניות טלוויזיה רבות בגרמניה.
שירים ופזמונות לילדים
בחלק מהטקסטים קיימת זיקה למעשיות עממיות ומקורות יהודיים, כדוגמת "שַׁבָּת הַמַּלְכָּה" ו"אֵלִיָּהוּ הַנָּבִיא", לצד הטבע המקבל האנשה ומשמש כחלק חשוב מעולמו בעֲצִיץ פְּרָחִים ו"בְּגִנַּת הַיָּרָק" (בערוגת הגינה, מסביב לחבית), וסיפורים ושירים ערכיים המשדרים חלוציות המתבטאת ב"שִׁיר הָעֲבוֹדָה וְהַמְּלָאכָה". במהלך העבודה ביאליק נעזר באוסף של סיפורי יידיש שהועבר לידיו על ידי צבי דנילביץ'.
סימה עמיאל
שנות השמונים
בהמשך השנה (1989) הקליטה 2 שירים עם דודו פישר לאלבומו: "מעבר לקשת". השירים: "לעד" (סטפן סונדהיים - לאונרד ברנסטיין - אהוד מנור), ו"יותר לא אבקש" (צ'ארלס הרט וריצ'רד סטילגו - אנדרו לויד וובר - אהוד מנור). באותה שנה השתתפה כזמרת לווי באלבום "אישי ואהובי" של שלומית אהרון.
שירים ופזמונות לילדים
מרבית השירים בספר הולחנו, 254 לחנים מקוריים, ו-12 לחנים שהיו קיימים והוצמדו להם, בדרך זו הם נכנסו לרפרטואר התרבות בתקופה מסוימת.
בשנת 1967 יצא תקליט שירי ילדים של ביאליק בעיבודי ג'אז של מוני אמריליו, אלברט פיאמנטה ובני נגרי בשם "ח.נ. ביאליק - שירים ופזמונות" ובו ביצעו את השירים יהורם גאון, אופירה גלוסקא, שולה חן וליאור ייני (התקליט יצא על גבי דיסק בשנת 2006 על ידי חברת אן אם סי).
סימה עמיאל
שנות התשעים והלאה
בשנת 1991 השתתפה בתוכנית: "ערב שירים רוסיים" עם אהוד מנור, מתי כספי, אופירה יוספי, שלומי שבת, לאה שבת ובועז שרעבי וביצעה את השיר: "לילה בהיר" (מילים: שמואל פישר).
באותה שנה (1991) הקליטה עמיאל את שיר הפתיחה לסדרת האנימציה: "צבי הנינג'ה" ששודרה בערוץ הראשון בטלוויזיה הישראלית, בערוץ 2 ובערוץ הילדים בין השנים 1991–1999. כמו כן, בהמשך השנה היא דיבבה את גברת מקורי בסרט "אגדות ברווזים הסרט: אוצר המנורה האבודה".
בשנת 1992 הקליטה עמיאל את שיר הפתיחה בעברית לסדרת האנימציה הספרדית: "אלף ואחת אמריקות" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית ומאוחר יותר בערוץ הילדים. בהמשך השנה (1992) השתתפה כזמרת לווי באלבום "מתי" של מתי כספי.
בשנת 1993 לקחה חלק באלבום משירי משפחת מלבסקי שהוציא דודו פישר בעיבודו של דוד קריבושי.
בשנת 2000 הוציאה את האלבום: "משי שחור" ובו 13 שירים. את המילים לשירים כתבו עבורה רחל שפירא ויעקב רוטבליט. בין השירים היו: "פתחי לי אבן" (רחל שפירא - אלפטריוס פפדופולוס ודימיטריס פלסס), "באנו בימים" (יעקב רוטבליט - Stamatis Spanoudakis), "שלום לך" (מילים: רחל שפירא) ועוד.
בשנת 2007 השתתפה עמיאל במחזמר "כמו בסרט - שירים מתוך סרטים ישראליים" בבימוי משה קפטן. איתה בהצגה השתתפו יהורם גאון, שלומי שבת, ניצה שאול, מיקי קם, הראל מויאל ועוד.
החל משנת 2010 במקביל להופעותיה כזמרת, עוסקת עמיאל כמטפלת הוליסטית.
בשנת 2021 הוקם ערוץ היוטיוב הרשמי של עמיאל.
חיים אישיים
עמיאל הייתה נשואה למוטי דיכנה, להם שתי בנות: דנה ועדי, ונכדה בשם רוני. מתגוררת כיום בתל אביב.
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה (פולין)
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה (בפולנית: 1 Dywizja Pancerna) הייתה דיוויזיית שריון של הכוחות המזוינים של פולין במערב במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה בפברואר 1942 בדונס בסקוטלנד, והייתה תחת פיקודו של האלוף סטניסלב מאצ'ק ובשיאה שירתו בה כ-16,000 חיילים. הדיוויזיה שירתה בשלבים האחרונים של קרב נורמנדי באוגוסט 1944 במבצע סיכום ובקרב על שמבואה  ולאחר מכן המשיכה להילחם בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה, בעיקר כחלק מהארמייה הקנדית הראשונה.
היסטוריה
לאחר נפילת פולין ואחריה צרפת בשנת 1940, הפולנים הנותרים שנלחמו בשתי המערכות נסוגו עם הצבא הבריטי לממלכה המאוחדת.
היווצרות
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה הפולנית הוקמה בסקוטלנד כחלק מהקורפוס הפולני הראשון תחת הנהגתו של ולדיסלב שיקורסקי, ששמר על כ-200 ק"מ מחופי בריטניה בשנים 1940–1941. מפקד דיוויזיה, גנרל סטניסלב מאצ'ק, שהיה מפקד חיל הרגלים הממוכן הראשון של פולין, ורבים מקציניו הכפופים לו מהיחידה עליה פיקד בשנת 1939, בריגדת חיל הרגלים הממוכן ה-10 של פולין, עשו איתם את דרכם לבריטניה. הם היו מאורגנים על פי מודל חטיבת השריון הבריטית, מצוידים במדים בריטים, כלי נשק וטנקים. בתחילה הצטיידו והוכשרו על טנקי קרוסיידר אך בסוף 1943 ובתחילת 1944 הוחלפו אלה בטנקי שרמן וטנקי קרומוול.
נורמנדי
בסוף יולי 1944, הדיוויזיה המשוריינת הראשונה הועברה לנורמנדי והגיעה לשם ב-1 באוגוסט. היחידה צורפה לארמייה הקנדית הראשונה כחלק מקבוצת הארמיות ה-21. זה נעשה ככל הנראה כדי להתגבר על בעיית התקשורת, מכיוון שמרבית החיילים הפולנים לא דיברו אנגלית כאשר הגיעו לבריטניה ב-1940. הדיוויזיה הצטרפה לקרב ב-8 באוגוסט במהלך מבצע סיכום. היא ספגה פעמיים נפגעים קשים כתוצאה מ-"אש ידידותית" ממטוסי בעלות הברית, אך השיגה ניצחון נגד הוורמאכט בקרבות על מון אורמל, והעיירה שמבואה. סדרה זו של פעולות התקפיות והגנתיות התפרסמה כקרב פאלז, שבה נלכדו מספר גדול של אוגדות הצבא הגרמני והאס אס בפאלז והושמדו לאחר מכן. לדיוויזיה של מאצ'ק היה התפקיד המכריע של סגירת נתיב הבריחה של הדיוויזיות הגרמניות הלכודות, ומכאן שהלחימה הייתה נואשת ורגימנט השריון הפולני השני, רגימנט הפרשים הפולני ה-24 וגדוד הדרגונים ה-10, שנתמכו על ידי גדודי הרגלים השמיני וה-9, ספגו את עיקר המתקפות הגרמניות של היחידות שניסו להימלט מפאלז. מוקפים ואוזלים מתחמושת, הם נלחמו בהתקפות בלתי פוסקות מדיוויזיות הפאנצר הגרמניות במשך 48 שעות.
האבדות הסופיות של הדיוויזיה מ-7 באוגוסט כאשר היא נכנסה לקרב ועד סוף קרב פאלז ב-22 באוגוסט הייתה 446 הרוגים, 1501 פצועים, ו-150 נעדרים במהלך שתי שבועות לחימה.
בלגיה והולנד
לאחר שצבאות בעלות הברית פרצו מנורמנדי, הדיוויזיה המשוריינת הראשונה רדפה אחר הגרמנים לאורך חופי תעלת למאנש. היא שחררה, בין היתר, את העיירות סן-עומר, איפר, אוסטניוקרקה, רוסלארה, טילט, רויסלדה וגנט. במהלך מבצע פסיון, ב-29 באוקטובר 1944, בוצע תמרון מוצלח של הדיוויזיה שתוכנן ובוצע על ידי הגנרל מאצ'ק ואיפשר את שחרור העיר ברדה ללא אזרחים שנפגעו. הדיוויזיה בילתה את חורף 1944–1945 בגדה הדרומית של נהר הריין, ושמרה על הגזרה סביב העיר מורדיך, הולנד. בתחילת 1945, היא הועברה למחוז אוברייסל ויחד עם בעלות הברית דחקה לאורך הגבול ההולנדי-גרמני ושחררה את החלקים המזרחיים של הפרובינציות של דרנתה וחרונינגן כולל עיירות אמן, קוורדן וסטדקנל.
גרמניה
באפריל 1945 נכנסה הדיוויזיה המשוריינת הראשונה לגרמניה לאזור אמסלנד. ב-6 במאי השתלטה הדיוויזיה על הבסיס הימי של הקריגסמרינה בוילהלמסהאפן, שם קיבל הגנרל מאצ'ק את כניעתה של המצודה, הבסיס הימי, צי פריזיה המזרחית ויותר מעשר דיוויזיות חי"ר. שם סיימה הדיוויזיה את תפקידה במלחמה, ואליהם הצטרפה בריגדת הצנחנים הפולנית הראשונה וקיבלה על עצמה יעדי כיבוש עד לפירוקה ב-1947; זאת, יחד עם העקורים הפולנים הרבים בשטחים הכבושים במערב, הקימו מובלעת פולנית בהרן בגרמניה, שכונתה זמן מה בשם "מאצ'קוב". רוב חייליה בחרו שלא לחזור לפולין שנפלה תחת הכיבוש הסובייטי, והעדיפו במקום זאת להישאר בגלות. במכון הפולני ומוזיאון סיקורסקי בלונדון מוצגים חפצים ופריטים רבים שהיו שייכים למאצ'ק ולדיוויזיה המשוריינת ה-1.
ארגון במהלך 1944–45
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה - הגנרל סטניסלב מאצ'ק - הכוללת:
בריסטול 408
בריסטול 408, (Bristol 408) - היא מכונית קופה יוקרתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית המכוניות הבריטית בריסטול אשר יוצרה בין השנים 1963–1966. בסך הכל יוצרו 83 יחידות, אשר אופיינו על ידי מנוע V8 של חברת קרייזלר.
חברת "בריסטול" - חברה לייצור מטוסים, התחילה לבנות מכוניות יוקרה, במהדורות מאוד מוגבלות לאחר מלחמת העולם השנייה.
בריסטול 408 היה הדגם השני שיוצר על ידי חברת בריסטול לאחר שנפרדה מחברת התעופה בריסטול אירופליין.
תאוצת הבריסטול 408 : 0-97 קמ"ש - 9.2 שניות.
פחדרון בארון
פחדרון בארון, (באנגלית: There's a Nightmare in my Closet), הוא ספר ילדים שכתב ואייר מרסר מאייר בשנת 1976. הספר תורגם לעברית על ידי אסתר סופר ויצא לראשונה בעברית בשנת 1978, על ידי הוצאת "כתר".
זהו ספר קצר - עלילתו משתרעת על 27 עמודים בלבד. הסיפור המגולל בספר מבוסס על פחדו של הסופר כשהיה ילד קטן וחשב שיש מפלצת בארון, ועל התגברותו. הילד גילה שה"פחדרון" (שילוב של המילים "פחד" ו"ארון") אכן קיים. מאוחר יותר הוא גילה דבר נוסף: שהפחדרון הוא בעצם יצור נחמד וחברותי.
ב-2009 הספר הומחז ונוצר סרטון באנגלית המבוסס עליו.
אנדרה באלינט
אנדרה באלינט (במקור בלום, בהונגרית: Bálint Endre; בודפשט, 27 באוקטובר 1914 – בודפשט, 3 במאי 1986) היה צייר ומעצב גרפי יהודי-הונגרי, אחת הדמויות המשמעותיות ביותר של האמנות ההונגרית המודרנית והאוונגרד.
קורות חיים
אנדרה באלינט נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית. אביו, אלדאר באלינט, היה מבקר אמנות ידוע של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט. דודו היה ארנו אושבאט. אחותו, קלרה באלינט, הפכה לאשתו של הסופר והיסטוריון הספרות אנטאל סרב בשנת 1938. בנו אישטוואן באלינט היה משורר, שחקן ובמאי.
בגיל 16 באלינט התקבל למחלקה הגרפית בבית הספר המלכותי ההונגרי לאמנויות יישומיות, במגמת גרפיקה פרסומית, אך עד מהרה התברר שהוא נמשך מאוד גם לציור. בגיל עשרים נסע לפריז לשלושה חודשים, ו"התחייב" לציור מודרני בקריירה המאוחרת שלו. לאחר שובו, בשנת 1935 הוא הכיר את הצייר לאיוש ויידה בבית הספר הפרטי של יאנוש וסארי. הוא קשר עם ויידה במהירה חברות אישית ואמנותית. בשנת 1936 למד בבית הספר הפרטי של וילמוש אבא-נובאק. בסנטאנדרה, ציירים צעירים רבים השתייכו לחוג שהתגבש סביב לאיוש ויידה ודז'ה קורניש משנת 1937 עד 1940, כולל אנדרה באלינט. בשנת 1936 חלה בשחפת. בשנת 1938 נערכה בגלריית טמאש תערוכת האוסף הראשונה שלו. מאותו זמן ואילך באלינט ניצב בפני הביקורת של התפתחות האמנות ההונגרית המודרנית, בעיקר בגלל היסטוריון האמנות והמבקר המשמעותי, ארנה קאלאי שהעריך מאוד את באלינט בשים 1939–1942 כמבקר האמנות הקבוע של היומון נפסבה.
בשנת 1945 היה באלינט חבר מייסד של קבוצת אמנים של בית הספר האירופי ועד 1948 הוצג בתערוכת אוספים שנתית. בשנת 1947 בילה יותר זמן בפריז, הכיר את אנדרה ברטון והשתתף בתערוכה העולמית הסוריאליסטית. הוא לא יכול היה לארגן תערוכה בהונגריה עד 1956 כי שובץ ב"קטגוריה האסורה". במשטר הקומוניסטי של הונגריה, האמנים דורגו לשלוש קטגוריות של ה-TTT המפורסם בהונגרית. אמן אסור (Tiltott) אמן נסבל (Tűrt) ואמן נתמך (Támogatott).
משנת 1957 עד 1962 הוא חי בפריז. שם נוצרו איורי התנ"ך המפורסמים שלו. אחרי 1962, הוא עבר בהדרגה מקטגורית אמן נסבל לקטגוריה של אמן נתמך בהונגריה. הוא השתתף בכמה תערוכות עם תמונותיו בחו"ל ואחר כך בהונגריה. בעשור האחרון לחייו קיבל את כל הפרסים האפשריים, כולל פרס קושוט לפני מותו. הוא נפטר מחלת ריאות (שחפת ?) בשנת 1986, לאחר מחלה ממושכת, עדיין במלוא עוצמת היצירתיות שלו.
התערוכה האחרונה של עבודותיו בשנת 2007 אורגנה על ידי ה-Home Galéria של בודפשט.
אמנותו
ציורו לקח כיוונים דאדאיסטים, קונסטרוקטיביסטים, סוריאליסטים ומופשטים, אך הוא שמר על הטון הבסיסי הלירי שלו גם בעיצומם של האסוציאציות החופשיות הנועזות ביותר.
לומדת ללכת (שיר)
לומדת ללכת הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הערבייה-ישראלית נסרין קדרי, מתוך אלבומה השלישי בעל אותו השם, לומדת ללכת. השיר יצא לאור ב-3 בספטמבר 2017, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, הולחן על ידו ועל ידי מתן דרור והופק על ידי דרור גם כן. השיר הוא מעין בלדה ים-תיכונית. יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב ואף העניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
בנוסף לכך, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה נסרין קדרי לערוץ היוטיוב שלה את האודיו הרשמי של השיר, בו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל. בנוסף לכך, ביצעה קדרי את השיר בשידור חי באולפן של גלגלצ.
דיוויזיית המילואים ה-28 (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-28 (בגרמנית: 28. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה, והועמדה תחת פיקוד קורט פון פאבל, והיחידות בה היו פחות איכותיות מאשר בדיוויזיות הסדירות. הדיוויזיה נערכה בחזית המערבית כחלק מקורפוס המילואים ה-14 במסגרת הארמייה השביעית בפיקוד יוזיאס פון הרינגן. הדיוויזיה נטלה חלק בקרב מילוז ולאחר מכן בקרב לורן. בשנת 1916 לחמה הדיוויזיה במהלך הקרב על הסום ולאר מכן בשלבים המאוחרים של קרב ורדן, ובשנת 1917 לחמה במהלך הקרב השני על האן. באביב 1918 היא השתתפה במבצע מיכאל, כחלק ממתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה לחמה במהלך הקרב השלישי על האן ובמהלך הקרב השני על המארן. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה נגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית, ובכלל זה בקרב סן-מייל, ועם סיום המלחמה פורקה הדיוויזיה.
התחרות הבין-לאומית ע"ש שופן לפסנתר
התחרות הבין-לאומית לפסנתר על שם שופן (בפולנית: Międzynarodowy Konkurs Pianistyczny im. Fryderyka Chopina), המכונה לעיתים קרובות תחרות שופן, היא תחרות נגינה בפסנתר שנערכת בוורשה, פולין. התחרות נוסדה ב־1927 ונערכת מדי חמש שנים מאז 1955. זו אחת התחרויות היחידות המוקדשות כולה ליצירותיו של מלחין אחד, במקרה זה, פרדריק שופן.
התחרות הראשונה הוקמה על ידי הפסנתרן והפדגוג הפולני Jerzy Żurawlew. התחרויות הבאות נערכו בשנים 1932 ו־1937; התחרויות הרביעית והחמישית נערכו לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, בשנים 1949 ו־1955. בשנת 1957 הצטרפה התחרות ל"פדרציה העולמית לתחרויות מוזיקה בינלאומיות" בז'נבה.
פרסים מיוחדים בתחרות כוללים את פרס הרדיו הפולני לביצוע הטוב ביותר של מזורקה (מאז 1927), את פרס חברת פרידריק שופן בוורשה לפולונז הטוב ביותר (מאז 1960) ואת פרס הפילהרמוניה הלאומית על הביצוע הטוב ביותר של קונצ'רטו לפסנתר (מאז 1980). התחרות מאורגנת על ידי מכון פרידריק שופן בוורשה.
ורונה פוט
ורונה פוט (בגרמנית: Verona Pooth; נולדה ב-30 באפריל 1968) היא שחקנית ודוגמנית בוליביאנית גרמנייה.
ראשית חייה
פוט נולדה בלה פאס לאם בוליביאנית ולאב גרמני, לאחר שהוריה נפרדו ב-1978, היא עברה להמבורג, עיר הולדתו של אביה.
תחרויות יופי
במהלך שנות התשעים היא השתתפה במספר תחרויות יופי, היא זכתה בתארים "מיס המבורג", "מיס אמריקן דרים", "מיס אינטרקונטיננטל" ומיס גרמניה, היא ייצגה את גרמניה בתחרות מיס תבל 1993.
מוזיקה
היא הייתה חברה בהרכב המוזיקלי "Chocolate" וביחד עימם הוציאה אלבום ומספר סינגלים.
ב-1997 יצא הסינגל שלה שנקרא "Kiss".
משחק
ב-1998 שיחקה בפרק של הסדרה "הרפתקאות קונאן" בכיכובו של השחקן הגרמני ראלף מולר.
ב-2000 הופיעה בסרט הקומדיה "2001: A Space Travesty" לצד לזלי נילסן.
ב-2002 הופיעה בסרט "666 – Traue keinem, mit dem du schläfst!" המבוסס בחלקית על המחזה פאוסט של יוהאן וולפגנג פון גתה.
אגם מקדונלד (ססקצ'ואן)
אגם מקדונלד (באנגלית: McDonald Lake) הוא אגם מלאכותי בפרובינציית ססקצ'ואן, שבקנדה.
ורונה פוט
משחק
ב-2013 הייתה שופטת בגרסה הגרמנית של תוכנית המציאות "Celebrity Splash!".
טלוויזיה
מ-1996 ועד 1999 הנחתה את התוכנית האירוטית "Peep".
אגם מקדונלד (ססקצ'ואן)
אורכו של האגם 57 קילומטרים, רוחבו של האגם 1.2 קילומטרים.
ורונה פוט
טלוויזיה
ב-2000 נכנסה לבית האח הגדול בגרסה הגרמנית של התוכנית.
ב-2004 ו-2006 היא קיבלה את פרס הטלוויזיה הגרמני "Bambi Award".
אגם מקדונלד (ססקצ'ואן)
שטחו של האגם 48.8 קילומטרים רבועים, האגם מנקז שטח של 2,448 קילומטרים רבועים.
ורונה פוט
דיבוב
ב-2005 החלה לדובב מספר סדרות מצוירות בטלוויזיה.
בשנה זו דובבה את אבי הברווזה המכוערת בדיבוב לגרמנית של הסרט צ'יקן ליטל.
אגם מקדונלד (ססקצ'ואן)
עומקו המרבי של האגם - 15 מטרים.
ורונה פוט
עסקים
ב-2003 נבחרה לאשת השנה בעסקים של המהדורה הגרמנית של מגזין מקסים.
אגם מקדונלד (ססקצ'ואן)
נפח האגם 439,600,000 מטרים מעוקבים של מים.
גובה פני האגם - 566 מטרים מעל פני הים.
ורונה פוט
עסקים
ב-2007 החלה להחזיק בעלות על מותג הקוסמטיקה "So ... perfect".
חיים אישיים
ב-2014 נישאה לאיש העסקים פרנג'ו פוט.
אגם מקדונלד (ססקצ'ואן)
נהר סואריס (Souris River) נשפך אל האגם, והאגם שב ונשפך אליו.
היסטוריה
האגם נוצר כאשר הוקם סכר ראפרטי (Rafferty Dam), בשנת 1991; הסכר נועד למנוע שיטפונות בנהר סואריס, והאגם תוכנן להפוך לאתר נופש ופנאי ולתיירות דיג.
תיירות
האגם משמש כאתר לדיג.
שדה השלג בלקן
גובהה של הרמה בין 150 מטרים ל-280 מטרים מעל פני הים.
רוחבו של שדה השלג 2 קילומטרים.
שדה השלג ממוקם דרומית לקרחון פרוניקה התחתון;
וכן שדה השלד ממוקם צפונית לקרחון קונטל.
אורכו של שדה השלג 3 קילומטרים, וכיוון זרימתו - דרום-מעבר - צפון-מזרח.
שדה השלג בלקן גובל במצוק ברדיק שממזרח לשדה השלג;
שדה השלג בלקן גובל בקרחון קונטל ובנונאטאק קסטילו, שמדרום מזרח לשדה השלג;
וכן שדה השלג בלקן גובל בסלע קראם שמדרום-מערב לשדה השלג בלקן.
השדה משתפל לכיוון צפון-מערב, כאשר קצהו גובל בגבעות שלאורך החוף הבולגרי.
מיפוי שדה השלג
שדה השלג מופה באופן מפורט בשנת 1991 על ידי ה-Servicio Geográfico del Ejército;
לאחר מכן מופה שדה השלג על ידי סוקרים בולגריים בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין שנים 1994–1995, וכן בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין שנים 1995–1996 בשנת 2004 ובשנת 2009.
מקור השם
שדה השלג נקרא על שם חבל הבלקן. שם שדה השלג התקבל רשמית ב-16 במרץ 1994.
לקריאה נוספת
• Hongbiao Cui, Chunhao Gu, Zhu Li, Jun Zhou, ED, Soil and Sediment Pollution, Processes and Remediation, Geoderma 144 (2008) 52
• Rossitsa Kenderova, Ahinora Baltakova Росица Кендерова, (Ахинора Балтакова), Soil and Sediment Pollution, Processes and Remediation, Sofia University “St. Kliment Ohridski”, Faculty of Geology and Geography, Dept. Climatology, Hydrology and Geomorphology, 15 Tsar Osvoboditel Blvd., 1504 Sofia, Bulgaria
גביע הזהב של CONCACAF לנשים 1991
גביע הזהב של CONCACAF לנשים 1991, הידוע גם בשם האליפות לנשים של CONCACAF 1991, הוא גביע הזהב לנשים הראשון שארגנה CONCACAF. הטורניר נערך בפורט-או-פרנס, האיטי והתקיים מ-18 באפריל עד ה-28 באפריל 1991. הגביע שימש כטורניר המוקדמות לגביע העולם הראשון לנשים, שנערך מספר חודשים לאחר מכן בסין.
במשחק הגמר נפגשו נבחרות ארצות הברית וקנדה, ששתיהן לא ספגו אף שער עד לשלב זה. בסיום משחק חד צדדי, הביסו האמריקאיות 0-5 את הקנדיות וזכו בגביע. מישל אקרס, שכבשה שלושער בגמר הטורניר, הובילה את נבחרת ארצות הברית עם 11 כיבושים, כשאחריה נמצאת אפריל היינריקס עם 8 שערים. בעקבות הזכייה, העפילה ארצות הברית לגביע העולם בתור הנציגה היחידה של צפון ומרכז אמריקה והקריביים.
ולדימיר בורוביקובסקי
ולדימיר בורוביקובסקי (ברוסית: Владимир Лукич Боровиковский; ) היה צייר רוסי ממוצא אוקראיני מתקופת עידן האורות, נחשב לגדול ציירי הפורטרטים ברוסיה בתקופתו.
ביוגרפיה
בורוביקובסקי נולד בעיר מירהורוד בקרבת פולטבה במשפחת קוזאק. בצעירותו למד ציור דתי אצל אביו. בשנת 1774 החל את השרות הצבאי, אך לא עזב את הציור. כאשר יקטרינה הגדולה ביקרה בקרמנצ'וג נתנו לה חבריו של הצייר לראות את תמונותיו. היא התרשמה מאוד והזמינה את הצייר לסנקט פטרבורג. בשנת 1788 עבר לסנקט פטרבורג. עם מעברו לבירה שינה את שם משפחתו מ"בורוביק" ל"בורוביקובסקי". בגיל 30 הוא כבר לא היה יכול ללמוד בבית הספר לציור באופן רשמי. בהיותו בבירה, הכיר את גברייל דרז'אבין ודמיטרי לויצקי שהפך למורו הפרטי וחברו. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18 נעשה צייר דיוקנות מוביל בסנקט פטרבורג. בנוסף לציור של תמונות גדולות הוא צייר הרבה מיניאטורות. במהלך פעילותו צייר כ-500 פורטרטים, מהם 400 מוצגות עד היום. מספר רב של תמונותיו נמצא באוסף של המוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג.
הוא לא לימד באופן רשמי, אך אלכסיי ונציאנוב התגורר בביתו וככל הנראה היה גם תלמידו.
נפטר בסנקט פטרבורג ונטמן בבית הקברות המקומי.
צבעים חיבוריים
צבעים חיבוריים היא שיטה לייצג את הצבעים הנראים על ידי העין, באמצעות סופרפוזיציה של שלושה צבעי יסוד: ירוק, אדום וכחול.
העין האנושית בנויה מקולטנים אשר רגישים לאור הנראה. בעין קולטנים לילה, אשר אינם רגישים לצבע, וקולטני יום הרגישים לצבע. קולטני היום נחלקים לשלושה סוגים: כאלו הרגישים לאור הכחול, כאלו הרגישים לאור הירוק וכאלו הרגישים לאור האדום. כל צבע בטווח האור הנראה, גורם לתגובה שונה של שלושת הקולטנים הללו. המוח מקבל את האותות מהקולטנים, ומפרש אותם כצבע. כך למשל, צבע צהוב, מעורר במידה רבה את הקולטנים הירוקים והאדומים, ובמידה קטנה מאוד את הקולטנים הכחולים. אך אור צהוב אינו האופציה היחידה לקבלת תגובה המתאימה לאור צהוב. ניתן לחלופין, להאיר באור ירוק ובאור אדום באופן כזה, שהקולטנים הירוקים והאדומים יגיבו באותה דרך, כאילו שהוארו באור צהוב. המוח יקבל את אותו המידע ויפרש את האור הנראה כאור צהוב. זאת למרות שהאור כלל אינו צהוב, אלא מורכב מסופרפוזיציה של ירוק ואדום.
היסטוריה
ג'יימס קלרק מקסוול נחשב לאבי השיטה. מקסוול ערך את הניסוי הראשון בצילום צבע, בעזרתו של הצלם תומאס סוטון. בניסוי צולם סרט בד צבעוני, באמצעות סרט צילום שחור לבן כשלוש פעמים, כאשר בכל פעם מושם על המצלמה פילטר באחד משלושת צבעי היסוד. לאחר הפיתוח הוקרנו שלוש התמונות בחפיפה, באמצעות שלושה מקרנים, כאשר על כל מקרן יש פילטר בהתאם לצבע היסוד המתאים. התמונה שהתקבלה הייתה תמונה צבעונית.
שימושים מעשיים
השימוש המעשי העיקרי לצבעים חיבוריים, הוא בכל מקום בהם יש צורך להקרין לעין צבעים משתנים. להלן מספר דוגמאות נפוצות:
צגים
צגים שונים, כגון מסכי טלוויזיה, מחשב, או טלפונים סלולריים, מכילים כולם יחידות תצוגה זערוריות (פיקסלים), בשלושת צבעי היסוד. הפיקסלים קטנים מכדי שיהיה ניתן להבחין בצבעים המרכיבים אותם. הדלקה של כל אחד מהפיקסלים, עם הרכב שונה של שלושת צבעי היסוד, מאפשר להציג תמונה צבעונית.
צגי ענק, הנמצאים בצמתים ומשמשים בדרך כלל לפרסום, עובדים באופן דומה. הפיקסלים המורכבים משלושת צבעי היסוד הם גדולים מאוד, וקל להבחין בהם כאשר מתקרבים אל הצג.
סרטי צילום
סרט צלולואיד, אשר שימש בעבר כסרט צילום לתמונות, ומשמש עדיין כיום בקולנוע, מורכב מפיקסלים הרגישים לאור באופן דומה לעין. עם החשיפה לאור, נצרבים שלושת צבעי היסוד על סרט הצילום.
פרס צ'צ'יק
פרס צ'צ'יק למחקרים בביטחון ישראל על שם סא"ל מאיר ורחל צ'צ'יק הוא פרס ספרותי המוענק על ידי המכון למחקרי ביטחון לאומי מאז שנת 1995. הפרס מוענק לספרים ולעבודות מחקר בנושא ביטחון ישראל (ובכללן עבודות מוסמך אוניברסיטה ודיסרטציות), וערכו 30,000 שקל.
KN-08
בתחילת 2015 הודיע מחלקת ההגנה של ארצות הברית כי למרות שלא צפו בניסוי של ה KN-08, הם מאמינים כי הוא מסוגל לשאת ראש נפץ גרעיני.
אורך הטיל כ-17 מטרים וקוטרו 1.9 מטרים (המצטמצם לכ-1.25 בשלב השלישי).
אירוערביה (עיתון)
אירוערביה (הלְחֵם של המילים Europe ל-Arabia) היה שמו של כתב עת שהחל לצאת לאור באמצע שנות השבעים של המאה העשרים על ידי הוועדה האירופאית לתיאום אגודות הידידות עם העולם הערבי. את כתב העת ערך לוסיאן ביטרלן, נשיא אגודת הסולידריות צרפת-ערב, והוא יצא לאור בשיתוף האינטרנציונל המזרח תיכוני (לונדון), פרנס פיי-ערב (פריז) וגרום ד'אטיוד סיר לה מואין-אורין (ז'נבה). אגודות אלו פתחו במסע אנטי-ישראלי ארסי. בין הפרסומים שהפיק אירוערביקה נכלל ב-1978 מחקר על "שלושת מיתוסים בברית הישנה" פרי עטו של ז'ורז' וושה, נציגו בז'נבה של המזכיר הכללי.