cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילהלם אדם (1877–1949)
קריירה צבאית
לאחר המלחמה נשאר אדם ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1924 מונה אדם לראש מטה המחוז הצבאי ה-7, ובשנת 1927 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-19 (הבווארי). בשנת 1930 מונה לראש מטה קבוצת הארמייה הראשונה בברלין, והועלה לדרגת גנרל מיור. בהמשך אותה שנה מונה למפקד משרד הגייסות הגרמני, ובשנת 1931 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. בשנת 1933 מונה אדם למפקד הדיוויזיה ה-7 (בוואריה) של הרייכסווהר, ובשנת 1934 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-7. ב-1 באפריל 1935 הועלה אדם לדרגת גנרל חיל הרגלים, ולאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-7. בסתיו 1935 פוטר אדם מתפקידו, עקב התנגדותו למשטר הנאצי, ומונה למפקד האקדמיה הצבאית. ב-1 במרץ 1938 מונה למפקד הכוחות בקו זיגפריד, אך פוטר כעבור זמן קצר עקב ביקורתו על כשירות הקו. ב-31 במאי 1939 הועלה אדם לדרגת גנרל-אוברסט. עם פרוץ המלחמה גויס אדם מחדש לצבא, אך לא מילא כל תפקיד משמעותי, ובשנת 1943 פרש מהצבא.
אחרית ימיו
לאחר המלחמה שבה איבד אדם את שני בניו, הוא העיד במשפטי נירנברג, ולאחר מכן התגורר בגרמיש-פרטנקירכן, עד למותו ב-8 באפריל 1949.
כפר א-לבד
כפר א-לַבַד (בערבית: كفراللبد) הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם בצפון מזרח יהודה ושומרון, ממוקם כ-9 ק"מ מזרחית לטולכרם ושני ק"מ דרומית לענבתא. אוכלוסיית הכפר בשנת 2007 מנתה 4,074 תושבים על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה. שטחו כולל 11,917 דונם, מתוכם 25% משמשים למטרות חקלאיות. התוצרת החקלאית העיקרית של העיר היא זיתים, פירות וחיטה.
היסטוריה
בכפר א-לבד נמצאה קרמיקה ביזנטית.
בסוף המאה ה-16 גרו בכפר 57 משפחות ו-6 רווקים – כולם מוסלמים. התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים שכללו חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף על על הכנסות מזדמנות. בסך הכל תושבי הכפר שילמו כ-6,500 אקצ'ות.
בשנת 1863 ביקר בכפר א-לבד ויקטור גרן ומצא: "חורבותיה של עיר עתיקה, שאינה מוזכרת בשום מקום (לפחות בשם זה) בספרי הקודש. ישנם שרידים חשובים שעדיין קיימים – כמו נדבכים נמוכים יותר של כמה מבנים מאבן חתוכה, המונחים זה בזה בדיוק רב וללא מלט. אחד מהם. הוא בעל צורה מלבנית, ובנוי מזרח ומערב. אורכו 22 צעדים ורוחבו 15. הדלת עוטרה בפילסטרים מונוליטים, שעדיין עומדים."
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 כפר א-לבד תואר כ"כפר אבן קטן על קרקע גבוהה, עם כמה עצי זיתים. בעמק מצפון, ליד ענבתא, זורם עם נחל אכזיב באביב."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה כפר א-לבאד 540 תושבים. מספר זה גדל במפקד 1931 ל-663 נפש שבהם נוצרי אחד. תושבי הכפר התגוררו ב-167 בתים.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 ציינה גרייס מרי קרופוט כיצד הנשים של כפר אל-לבאד ואל-ג'יב ייצרו כלי חרס (ללא גלגל), ונראו כמו כלים שיוצרו במאה ה-7 לפנה"ס. בסקר הכפרים של 1945 אוכלוסיית כפר אל לבאד כללה 940 תושבים. שטח הכפר היה 14,757 דונם. 5,587 דונם היו מטעים וקרקע להשקיה, 2,257 שימשו לגידולי דגנים, ואילו 18 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,126 תושבים.
בשנת 1995 חלק מאדמות הכפר שימשו את בניית היישובים הישראליים הסמוכים אבני חפץ וענב.
בית נקופה
בית נקופה הוא מושב הממוקם באזור הרי ירושלים בסמוך לאבו גוש, ושייך למועצה אזורית מטה יהודה.
היסטוריה
מקור השם ביישוב נוּקְבְתָא שבבנימין הנזכר בתלמוד וממנו באה משפחת כוהנים שנשאה את אותו שם (גם רבי יהודה הנשיא העיד על עצמו שזה מוצאו). לפי הסברה, השם העתיק השתמר בשם הכפר הערבי ששכן במקום, בית נַקּוּבָּא. מקור השם בנקבָּה ארוכה ועמוקה, חצובה בסלע, בראש ההר (דומה לנוקבתא דְעִיּוֹן – מפל התנור, שבשמורת נחל עיון; הערבים מפרשים את השם מלשון נַקְּבּ, מעבר, משום היותו שוכן במעבר הררי). המושב הוקם בשנת 1949 על ידי שבעה זוגות אשר עלו מיוגוסלביה לאחר מלחמת העולם השנייה. בהמשך צורפו אליו עולים ממרוקו. הוא משתייך לתנועת המושבים.
המושב הוקם על חורבות הכפר הערבי בית נקובא, שתושביו עזבו אותו ב-1948, ולא הורשו לחזור אליו לאחר מכן.
ב-1962 הקימו תושבי הכפר המקורי את הכפר עין נקובא על חלק מאדמותיהם, דרומית ליישוב.
למושב הוקצה שטח של כ-1640-1680 דונם, ויועד ל-60 משקים. בפועל התיישבו בו 48 משפחות בלבד.
בלשינה בוברויסק
שיניק
בלשינה הוקמה בשנת 1976 בשם "שיניק" בוברויסק. בשנת 1996 הקבוצה שינתה את שמה ל"בלשינה", על שם חברת "בלשינה" לייצור צמיגים שרכשה את הקבוצה. תחת השם שיניק הקבוצה זכתה באליפות בלארוס הסובייטית בשנים 1978, 1987. ב-1979 זכתה בגביע בלארוס הסובייטית. ב-1988 זכתה בגביע העונה של בלארוס הסובייטית.
בלשינה
בשנת 1996 אורגנה הקבוצה מחדש, תוך שינוי שמה ל"בלשינה", והיא הפכה לכוח מוביל בליגה הבלארוסית. בשנת 2001 זכתה לראשונה באליפות ליגת העל הבלארוסית בכדורגל. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הקבוצה סיימה כסגנית האלופה בשנת 1997. בנוסף זכתה הקבוצה שלוש פעמים בגביע הבלארוסי.
הקבוצה השתתפה ארבעה פעמים במפעלים האירופיים, כשבעונת 197/1998 השתתפה בגביע מחזיקות הגביע ובעונות 1999/2000, 2001/2002 השתתפה בטורניר גביע אופ"א ובעונת 2002/2003 הזכייה באליפות הלאומית העניקה לה את הזכות להשתתף במוקדמות ליגת האלופות.
בסיכום עונת 2006 הקבוצה ירדה לליגת המשנה הבלארוסית לראשונה, אך בתום עונה חזרה לליגה הבכירה, בה התמודדה במשך 9 שנים רצופות, עד שירדה חזרה לליגת המשנה, בתום עונת 2016.
בעונת 2019 זכתה באליפות הליגה הראשונה וחזרה לליגת העל אחרי 3 שנים בליגה הראשונה, אך ירדה חזרה בתום עונה אחת בלבד.
פרשת רוממה
העימותים החלו ב-2007 בשל כניסת כולל ברסלבי של קהילת "ממעמקים" לבית הכנסת "מאיר" בשכונה, ביוזמתה של הנהלת בית הכנסת. הדבר הוביל להתנגדות עזה מצד הרוב המכריע של תושבי השכונה הוותיקים שטענו שהקמת הכולל לא חוקית ושהיא נוגדת את ייעודו המקורי של בית הכנסת. לאחר מאבק עזבה קהילת "ממעמקים" את השכונה ואת בית הכנסת.
רקע
שכונת רוממה נוסדה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על רכס הכרמל בשולי האזור המוכר כשכונת אחוזת הכרמל על ידי עולים מגרמניה, רובם המכריע חילונים. עם צמיחת השכונה והתרחבותה הגיעו אליה גם משפחות של דתיים לאומיים, קומץ משפחות חרדיות וכן רפורמים, והתעורר הצורך בבתי כנסת. הנוכחות החרדית בשכונת רוממה הייתה שולית ביותר. ב-1975 ייסדו תושבים מהשכונה את בית הכנסת האורתודוקסי "מאיר" שהוחזק לאורך רוב תקופת קיומו על ידי קהילה קבועה של מתפללים מבוגרים. בשבתות וחגים היה המקום פעיל יותר ועשרות מתושבי השכונה ביקרו בבית הכנסת. עם פטירת רב בית הכנסת בסוף 2006 ועם הזדקנות המתפללים ופטירת רבים מן הבאים בשעריה התקשתה הקהילה לקיים מניין מדי יום.
כניסת הכולל לבית הכנסת
בעקבות הצטמצמות הקהילה פנתה הנהלת בית הכנסת לקהילת "ממעמקים", קבוצה ברסלבית נודדת של חוזרים בתשובה, והזמינה אותה להשתכן בבית הכנסת על מנת לתחזק אותו. הקהילה קיבלה את ההזמנה, פתחה במקום כולל אברכים וחלק מהאברכים אף שכרו דירות בשכונה. האוכלוסייה החילונית התנגדה לכך מחשש להתחרדות השכונה וטענה שהקמת הכולל מהווה שינוי ייעודו התכנוני של המקום. הוצעה לקהילה מקום חלופי אך האברכים והנהלת בית הכנסת סירבו לפשרה.
העימותים
בתחילת שנת 2007, תושבי השכונה, שהיו מאוגדים בעמותת רוממה הישנה, ערערו על זכות הנהלת בית הכנסת להקים בו כולל בלי להיוועץ תחילה במקומיים ובעיריית חיפה שהיא בעלת המבנה. בנוסף טענו ששינוי ייעוד המבנה מצריך היתר מיוחד ומקצת מבאי בית הכנסת הוותיקים התלוננו על שינוי נוסח התפילה. ברקע הסכסוך עמד החשש של הרוב החילוני המובהק של השכונה מהתבססות חרדית בבית הכנסת כצעד ראשון לפני הרחבת נוכחות חרדית בשכונה כולה. מנגד טענה הנהלת בית הכנסת שהרוב המכריע של המתנגדים קשור לבית הכנסת באופן קלוש, שחלקם לא ביקר בו מעולם, ושההתנגדות לקהילה הברסלבית ולהתבססותה בבית הכנסת מקורה ברגשות אנטי חרדיים.
הצדדים לא הצליחו להגיע לפשרה והסכסוך החריף והתפתח לכדי תקריות אלימות שבהם היו מעורבים פעילים מתומכי קהילת "ממעמקים" ופעילים מתושבי השכונה הוותיקים. פעילי השכונה יזמו בבית הכנסת שיעורים אלטרנטיביים מעורבים בין גברים ונשים כדי להבריח את אנשי קהילת "ממעמקים". הנהלת בית הכנסת התלוננה על מסע הסתה מאורגן בשכונה נגדה ונגד המצטרפים החדשים. במקרה אחד נטען שאלמונים מתושבי השכונה הוותיקים ריתכו את שערי המקום כדי למנוע את פעילות בית הכנסת. נשמעו גם תלונות על שיסוי כלבים באנשי "ממעמקים". מנגד התלוננו פעילי השכונה הוותיקה על קללות, אלימות פיזית ועל כך שמנעו מהם בכוח להשתתף בתפילות. כמו כן נטען שאנשי הקהילה מנסים להחזיר בתשובה קטינים ולשנות את אופי השכונה.
כחלק מהמאבק במצטרפים החדשים, ביולי 2007 התקיים "שיעור אלטרנטיבי" שנמסר על ידי ירון ידען, יוצא בשאלה שהתפרסם בפעולותיו נגד חרדים בבני ברק ובמאה שערים. קיום השיעור גרם לקטטה שבסיומה המשטרה עצרה המשטרה מעורבים משני הצדדים. חבר הכנסת חיים אורון ויושב ראש מפלגת מרצ יוסי ביילין הגיעו לתמוך בתושבי השכונה והנושא הגיע אף לדיון בוועדת הפנים של הכנסת.
עמותת רוממה הישנה פעלה לסילוק ה"כולל" מבית הכנסת במישור הציבורי, התקשורתי והמשפטי. בהליך המשפטי יוצגה העמותה, בין היתר, על ידי המרכז לפלורליזם יהודי, שהוא חלק מתנועת היהדות הרפורמית בישראל, ועל ידי עורכי הדין שי דנה ושלמה סנדרוביץ. עמדתה הרשמית של עיריית חיפה הייתה, כי לישיבת "ממעמקים" לא הייתה זכות להקים "כולל" בבית הכנסת ללא בקשת אישור מהרשות המקומית, משום שייעודו התכנוני היה לתפילה בלבד ולא ללימודים. תושבי השכונה החלו בהליך משפטי להעביר לידיהם את ניהול בית-הכנסת "מאיר". הם הגישו בקשה להקצאה של המבנה לטובת עמותת רוממה הישנה (עמותת תושבי השכונה), במקום לעמותת בית הכנסת.
המאבק הסתיים בניצחונם של התושבים הוותיקים ואנשי קהילת "ממעמקים" עזבו את השכונה ואת בית הכנסת.
בית מאיר
בית מאיר הוא מושב במועצה אזורית מטה יהודה, צפונית לבית שמש, באמצע יער הקדושים. המושב הוקם בידי המזרחי בשנת 1950. נמצא על דרך בורמה, אשר חיברה את ירושלים עם השפלה במלחמת העצמאות עברה לידו. משלט שמורת המסרק, היום אתר נוף וטבע, שוכן בקרבתו. במושב כ-200 משפחות שמתפרנסות בין השאר ממקצועות חופשיים באזור ירושלים. במושב יש גם עסקים חקלאיים, כגון לולי תרנגולות מטילות. במושב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
תולדות המושב
המושב הוקם בשנת 1950 על אדמות הכפר הערבי החרב בית מחסיר, ובקרבת אדמות שנרכשו על ידי הקרן הקיימת בלחצו של מאיר בר-אילן. המושב קרוי על שמו של הרב מאיר בר-אילן שהיה מהמנהיגים החשובים בציונות הדתית ונשיא תנועת "המזרחי". מקימי המושב היו דתיים מעולי הונגריה ורומניה שהתיישבו במסגרת תנועת ההתיישבות של המזרחי. באוקטובר 1954 הונחה אבן פינה לבית הכנסת של המושב. המושב היה מהראשונים בפרוזדור ירושלים שחובר לרשת החשמל וזכה לחשמל בבתים כבר בשנת 1955. בשנת 1961 הורחבו בתי המושב לשטח של 45 מ"ר.
פרנסת המקום התבסס בראשיתו על ענף הלול. לאחר התפרקות קיבוץ נוה אילן נמסרו מטעי הקיבוץ בשטח 300 דונם למושב. במקביל החלו דיבורים על פיתוח תעשייה ותיירות במקום. כבר בשנת 1960 החלו דיבורים על הקמת בית הבראה במקום, ב-1961 אף הושגו הסכמות עם אגודת שומרי הטבע, אך אבן הפינה ל"רמות שפירא" הונחה רק בשנת 1967. באמצע שנות ה-60 נעשה ניסיון לגדל במקום צ'ינצ'ילות לפרוות.
ב-25 בנובמבר 2016 פרצה שרפה גדולה בכניסה למושב, תושבי המושב פונו מבתיהם באישון לילה, בתים ומחסנים רבים נשרפו. עקב שריפת מבנים המכילים סיבי אזבסט, לא הורשו התושבים לשוב לבתיהם אלא בחלוף יומיים מכיבוי האש.
רבני המושב
רב המושב בשנות ה-50 וה-60 היה הרב מרדכי דוידוביץ.
בין השנים תשנ"ה-תשע"ה שימש כרב המושב הרב יוחנן פריד. בשנת תשע״ח 2018 מונה לרב המושב הרב יהודה יקותיאל ויזנר.
המרכז החינוכי רמות שפירא
במקום נמצא המרכז החינוכי רמות שפירא הנושא את שמו של חיים משה שפירא. המרכז החינוכי משמש מוקד לפעילויות בידיעת הארץ, בתרבות תורנית והדרכת בני נוער.
במרכז רמות שפירא עוברות מורות חיילות הכשרה של כ־6-8 שבועות באחריות משרד החינוך. המרכז מוגדר גם כאכסניית נוער ובית הארחה.
ישיבה
בשנת 1964 הוקמה בבית מאיר ישיבה בראשות הרב צבי כהנא, חתנו של הרב יצחק אריאלי. הישיבה המשיכה לפעול במקום עד פטירתו של הרב כהנא בשנת 1996 ולאחר מכן פעלו במבניה מוסדות שונים באחריות בנו וחתנו. בשנת 2015 הורה בית המשפט בירושלים, לבקשת המושב, על פינוי הישיבה מהמקום.
מכינה קדם צבאית אורות
בשנת 2008 הוקמה במקום המכינה הקדם צבאית 'אורות', ובה כמה עשרות חניכים. במכינה לימד הרב נחמיה לביא, שנרצח בפיגוע בעיר העתיקה באוקטובר 2015.
האסופית
האסופית (באנגלית: Anne of Green Gables) הוא הספר הראשון בסדרת הספרים שכתבה הסופרת הקנדית לוסי מוד מונטגומרי על אן שרלי. המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור בשנת 1908.
התרגום המילולי של שם הספר הוא "אן מגרין גייבלס" – שמה של החווה שבה מתרחשת העלילה, אולם בתרגום העברי נבחרה החלופה "האסופית" שפירושה יתומה שנאספת לבית-יתומים. הוריה של אן, וולטר וברטה שרלי מתו ממחלת הטיפוס. לעיתים השם מתורגם ל"אן מהחווה הירוקה".
עלילה
אן שרלי היא ילדה אדומת שיער ומנומשת, הנשלחת לאימוץ לביתם של מרילה ומתיו קטברט, אח ואחות בגיל העמידה מן "החווה הירוקה" (במקור חוות "גגות ירוקים") שבכפר אבונלי, שעל אי הנסיך אדוארד. אן מגיעה אל מרילה ומתיו בטעות, כיוון שמלכתחילה הם רצו לאמץ נער, שיעזור להם בעבודות הבית. גברת ספנסר הקצתה את אן למתיו ומרילה, משום שחלה טעות בפנייתם לקבל נער. מתיו, הביישן והעצור, איננו יודע איך לפתור את הבעיה כשהוא מוצא ילדה בודדה מחכה לו ולוקח אותה לחווה הירוקה. בדרך לחווה הוא נקשר אליה, ואחותו מרילה, שבתחילה איננה רוצה באן, שומעת את תולדות חייה של הילדה ומבינה מה צפוי לה בהמשך חייה אם תדחה אותה, רואה את חובתה כנוצריה טובה, מתרצה ולוקחת על עצמה את חינוכה של היתומה, שלא זכתה מעולם לאהבה ולהדרכה אחראית.
בשנותיה הראשונות באבונלי מסתבכת אן שוב ושוב בגלל לשונה החדה, פזיזותה ומזגה הסוער. כבר ביומה הראשון בבית הספר היא נכנסת למאבק בלתי מתפשר עם גילברט בלייט, שראשיתו בדברי עלבון מצדו ושבירת לוח צפחה על ראשו מצדה, והמשכו בקרב מתמשך על המקום הראשון בלימודים, הסתבכויות נוספות של אן תופסות חלק ניכר מהספר, בהן גרימת שכרות לדיאנה כשבטעות השקתה אותה ביין במקום משקה קל, אימה של דיאנה זועמת ואוסרת על בתה להתחבר עם אן, מה שגורם מועקה לשתי הבנות. אך בהדרגה אן מפיקה לקחים, מתבגרת ומתמתנת. היא לומדת לרתום את דמיונה העשיר לכתיבה יוצרת, לעצור בלשונה שלוחת הרסן, למצוא את מקומה בין ילדי הכפר והוריהם ולהביאם לכך שיכבדו ויחבבו אותה, על אף שונותה.
כישרונות משחק ודקלום המתגלים באן מעלים אותה על הבימה ומגבירים את ביטחונה העצמי. כנותה וחריפותה הטבעית מקנים לה כבוד וחיבה גם מחוץ לגבולות הכפר, ושקדנותה בלימודים, לצד שכלה המבריק, מביאים לה מלגה להמשך לימודים.
ספרי ההמשך ותרגומיהם לעברית
ספר 2: Anne of Avonlea
אן מאבונלי, תרגום: ישראל פישמן, מ. ניומן, 1956
אן מאבונלי, תרגום: דנית הדרי-סלומון, קוראים, 2001
ספר 3: Anne of the Island
אן שרלי, תרגום: ישראל פישמן, מ. ניומן, 195?
ספר 4: Anne of Windy Poplars / Anne of Windy Willows
אן מבית עצי הצפצפה, תרגום: מור רוזנפלד, כתר, 2022
הספר תורגם לעברית והיה מתוכנן לצאת בהוצאת סנדיק, אך ההוצאה נקלעה לקשיים. לבסוף הספר יצא בהוצאת כתר כחלק מהוצאה מחודשת של הסדרה.
ספר 5: Anne's House of Dreams
בית החלומות של אן, תרגום: אלאונורה לב, כתר, 1994 ; כתר, 2011
ספר 6: Anne of Ingleside
אן מהעמק הירוק, תרגום: אלאונורה לב, כתר, 1997 (
אן מאינגלסייד (אן מהעמק הירוק), תרגום: אלאונורה לב, כתר, 2015
ספר 7: Rainbow Valley
ספר 8: Rilla of Ingleside
ספר 9: The Blythes Are Quoted
עיבודים לתיאטרון
ב-2004 עלה המחזמר האסופית בה שיחקו סשה גרישקוב כאן שירלי, מיקי קם כמרילה ולירון לב כגילברט.
עיבודים לטלוויזיה
בשנת 1979 נוצרה ביפן סדרה מצוירת בשם "האסופית" אשר שודרה במדינות רבות ברחבי העולם, כולל מדינת ישראל.
בשנת 1985 שודרה מיני סדרה המבוססת על כמה מספרי האסופית, בכיכובה של מייגן פולווס.
ב-19 במרץ 2017 עלתה בנטפליקס, בשיתוף עם CBC הקנדית, סדרת הטלוויזיה "אן עם הצמות" שכוללת עשרים ושבעה פרקים, לאורך שלוש עונות, על חייה של אן.
מעגל קורי
מעגל קוֹרי (Cori) הוא מסלול מטבולי המתרחש בבעלי חיים.
המסלול המטבולי
במעגל קורי מיוצר לקטט מגלוקוז בתאי שריר, ולאחר מכן הופכת החומצה הלקטית בחזרה לגלוקוז בתאי הכבד. בתאי השריר עובר הגלוקוז בתחילה גליקוליזה והופך לפירובט, ולאחר מכן הופך הפירובט לחומצה לקטית בתהליך של תסיסה. בתאי הכבד, לעומת זאת, הופכת החומצה הלקטית לגלוקוז בתהליך הגלוקונאוגנזה. החומצה הלקטית מגיעה מהשריר אל הכבד דרך מחזור הדם.
הסיבה לייצור החומצה הלקטית בתאי השריר הוא מחסור בחמצן בעת פעולה מאומצת של השריר. חמצן מהווה את קולט האלקטרונים הסופי בתהליך הנשימה התאית; בהיעדר חמצן נמסרים האלקטרונים לפירובט והוא מומר לחומצה לקטית. החומר שמוסר את האלקטרונים הוא הקואנזים NAD. בעת הגליקוליזה נוטל NAD אלקטרונים מגלוקוז והופך ל-NADH; עתה הוא מוכרח למסור את האלקטרונים לתרכובת כשלהי, אחרת לא יוכל להמשיך וליטול אלקטרונים מגלוקוז ותהליך הגליקוליזה ייפסק (דבר שיביא למות התא). הפתרון לכך הוא מסירת האלקטרונים לפירובט, תוצר הגליקוליזה.
היווצרותה של חומצה לקטית בתאי השריר גורם לתאים להתעייף במהרה בשל הירידה ברמת ה-pH. זוהי הסיבה לכך שניתן לאמץ את השרירים, באופן אנאירובי, לפרקי זמן קצרים מאוד, אשר אינם עולים על מספר דקות.
גילוי המעגל
מעגל קורי התגלה ב-1929 על ידי הביוכימאית היהודייה-אמריקנית (נולדה בפראג) גרטי קורי (Gerty Cori) ובעלה, קרל פרדיננד קורי (Carl Ferdinand Cori). השניים, שעל שמם קרוי המעגל, זכו ב-1947 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם הרופא הארגנטינאי ברנרדו הוסיי (Bernardo Houssay), אשר תגליותיו עסקו אף הן במטבוליזם של גלוקוז בגוף.
לקריאה נוספת
עקרונות הפיזיולוגיה (האוניברסיטה הפתוחה, 1999)
Lehninger, A. L., Nelson, D. L., & Cox, M. M. Lehninger principles of biochemistry. 2005. New York.
יוליה בנך
יוליה בנך (נולדה בשנת 1992), היא שחיינית ישראלית שייצגה את ישראל באליפות העולם בשחייה. אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה. שיאנית ישראל בעבר במשחים ל-50 מטר חזה, ל-100 מטר חזה ול-200 מטר חזה ושיאנית המכביה במשחה ל-100 מטר חזה. היא זוכת מדליית ארד באליפות אירופה לנוער במשחה ל-100 מטר חזה.
ביוגרפיה
בנך שחיינית הפועל אילת התאמנה אצל סרגיי גרום מאמן שחייה ראשי (אביה של יוליה). מתאמנת בפנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט, בהדרכתו של לאוניד קאופמן.
2008
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 סיימה בנך במקום 21 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:11.13 דקות, שיפור לשיא של נסטיה קורוטקוב 1:11.58 דקות, שאף היא שיפרה את שיאה וסיימה במקום 24 בתוצאה של 1:11.35 דקות, במקום 27 במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אישי חדש של 33.32 שניות ובמקום 21 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:35.42 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום ה-11 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם אניה גוסטומלסקי, עמית עברי וקורוטקוב בשיא ישראלי חדש של 4:14.40 דקות. הזמן שקבעה בזינוק שליחים בחזה היה 1:11.67 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי אותה שנה זכתה בנך במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 32.41 שניות.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בבלגרד, סרביה בסוף יולי אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:10.90 דקות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה ברייקה, קרואטיה בדצמבר אותה שנה סיימה בנך במקום 18 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:27.41 דקות, במקום 19 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:08.40 דקות ובמקום 21 במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש לגילאי 16, 17 ו-18 של 31.70 שניות.
2009
בתחרות שחייה שנערכה בסנט רפאל בצרפת בפברואר 2009 קבעה בנך במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:08.93 דקות.
אלופת המכביה
בתחרויות השחייה של המכביה ה-18 שנערכו בווינגייט ביולי אותה שנה זכתה בנך במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 1:09.87 דקות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 סיימה בנך במקום ה-31 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.18 דקות, במקום 37 במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 31.98 שניות ובמקום 43 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:33.95 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום 20 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם אנה וולצ'קוב, עמית עברי וקריסטינה צ'רנישב בשיא ישראלי חדש של 4:09.49 דקות. הזמן שקבעה בזינוק שליחים בחזה היה 1:09.72 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בווינגייט זכתה בנך בשתי מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי ובינלאומי חדש של 31.95 שניות ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי ובינלאומי חדש נוסף של 2:29.03 דקות. בנוסף, היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.71 דקות, אחרי קורוטקוב שקבעה תוצאה של 1:08.97 דקות, 4 מאיות שנייה איטי מהשיא הישראלי של בנך.
באליפות אירופה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר אותה שנה סיימה בנך במקום 18 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:25.22 דקות, במקום 20 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש נוסף של 1:07.48 דקות ובמקום ה-32 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 31.71 שניות.
2010
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2010 זכתה בנך במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:36.62 דקות, לפני קורוטקוב (2:44.06 דקות) ועמית פלקוביץ' מבני הרצליה (2:46.56 דקות) ובשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:12.09 דקות, אחרי קורוטקוב (1:11.93 דקות) ולפני חן פאוקר ממכבי קריית ביאליק (1:15.91 דקות) ובמשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 34.40 שניות, אחרי קורוטקוב (33.79 שניות)) ולפני פלקוביץ' (34.56 שניות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט באוגוסט 2010 סיימה בנך במקום 29 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 33.97 שניות, במקום 31 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:11.86 דקות, במקום 26 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:37.09 דקות ובמקום 11 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם וולצ'קוב, עברי וחרפק בתוצאה של 4:11.00 דקות.
מקור שליטה
בפסיכולוגיה, מקור שליטה, מוקד שליטה או מיקוד שליטה או מיקום שליטה היא הרגשת השליטה שיש או אין לאדם על המאורעות שבחייו, ואמונתו באשר למה גורם לדברים טובים או רעים בחייו (באופן כללי, או בתחום מסוים, כגון בריאות או הצלחה בלימודים). מקור השליטה עשוי להיות פנימי (כלומר, האדם מאמין כי הוא שולט בעצמו ובחייו) או חיצוני (האדם מאמין כי חייו והחלטותיו נשלטים בידי סביבתו, בידי כוח עליון או בידי אנשים אחרים). המונח נטבע בשנת 1954 על ידי הפסיכולוג האמריקאי ג'וליאן רוטר לשם ציון היבט חשוב של האישיות.
ההיסטוריה של המושג
המושג "מקור שליטה" נולד במסגרת תאוריית הלמידה החברתית של האישיות שניסח רוטר (1954) וזכה לפופולריות רבה. העיסוק המרובה במושג מיוחס לא פעם לאירועים הפוליטיים והחברתיים שהתחוללו בשנים הללו, שהבליטו את חוסר השליטה שבחיינו, כמו למשל מלחמת ווייטנאם, מהומות השחורים בארצות הברית ופרשת ווטרגייט.
המושג צמח במסגרת תאוריית הלמידה החברתית שטוענת שהתנהגות מסוימת היא בעצם פונקציה של שני גורמים:
למיקום השליטה שיש לאדם תהיה השפעה על ציפיותיו ובשל כך גם על התנהגותו. ניתן לסווג אנשים לפי סוג מיקום השליטה שלהם: פנימי או חיצוני.
הקשר הסיבתי בין ההתנהגות לחיזוק משפיע על הציפייה של האדם וכך גם על התנהגותו. כאשר החיזוק מיוחס על ידי האדם לגורם שקשור להתנהגותו (מיקום שליטה פנימי), הסבירות שהחיזוק ישפיע על ההתנהגות יגדל מאשר כשהחיזוק מיוחס על ידי האדם לתוצאה של מזל (מיקום שליטה חיצוני).
לכן הוגדר בתחילה לפעמים "כציפייה מוכללת לשליטה פנימית או חיצונית בחיזוק שיקבל".
בשנת 1966 פרסם רוטר בכתב העת "Psychological Monographs" מאמר מהפכני בתחום, שבו סיכם מחקר של למעלה מעשר שנים שלו ושל תלמידיו, אשר ברובו לא התפרסם עד אז. בהמשך דן רוטר (1975, 1989) בבעיות ובתפיסות מוטעות שעלו בשימוש שעשו אחרים במבנה השליטה (הפנימית או החיצונית) בחיזוקים.
מקור שליטה ואוריינטציות אישיותיות
רוטר (1975) מבהיר כי מקור שליטה פנימי ומקור שליטה חיצוני אינם שני מצבים דיכוטומיים, אלא הם מציינים שני קצוות של רצף. 'פנימיים' נוטים לייחס תוצאות או אירועים בחייהם לשליטתם; לעומתם, 'חיצוניים' ייחסו אותם לנסיבות חיצוניות. לדוגמה, סטודנט בעל מקור שליטה פנימי יאמין כי הציונים שהשיג הם פרי יכולותיו ומאמציו, בעוד שסטודנט בעל מקור שליטה חיצוני יאמין כי הציונים שהשיג נובעים ממזל טוב או רע, או מפרופסור שכותב מבחנים גרועים או שמחלק ציונים באופן גחמתי; ומשום כך סביר פחות כי הוא יצפה לכך שיכולותיו או המאמצים שישקיע יביאו להצלחתו, ומכאן שסביר פחות כי יתמיד בעבודה קשה עבור ציונים גבוהים. לכך יש השלכה ברורה על ההבדלים שבין 'פנימיים' ו'חיצוניים' ביחס למוטיבציה שלהם להישגים (Achievement Motivation). בשל העובדה כי הם ממקמים את השליטה מחוץ לעצמם, נוטים 'חיצוניים' לחוש שליטה פחותה על גורלם. אנשים בעלי מקור שליטה חיצוני נוטים להיות לחוצים יותר ונוטים יותר לדיכאון.
מאפיינים
רוטר (1966) האמין כי 'פנימיים' מגלים שני מאפיינים מהותיים: מוטיבציה גבוהה להישגים, ומוכוונות-חיצונית נמוכה. זה היה הבסיס ל"סולם מקור שליטה" שהוצע על ידי רוטר ב-1966, אם כי הוא התבסס על אמונתו של רוטר כי מקור שליטה הוא קונסטרוקט חד-ממדי. מאז 1970 היו שאתגרו את הנחתו של רוטר בדבר חד-ממדיות; אחת מאלה שביקשו לבחון את אמיתותה הייתה ליוונסון (Levenson), אשר טענה כי יש להפריד בין ממדים שונים של מקור השליטה (ובהם לדוגמה, אמונתו של אדם כי האירועים בחייו הם פרי גורל, נקבעים בידי אנשים חזקים אחרים וכי אין בידו לשנותם).
סולמות מדידה
שאלון מיקום שליטה של רוטר, 1966 (I-E Scale).
העקביות הפנימית על ידי מקדם מהימנות אלפא של קרונבאך הייתה בין 0.69 ל-0.73 (מה שמעיד על פריטים הטרוגניים מדי, כלומר שהמבחן מודד יותר מ"תכונה" אחת). אך המבחן לפחות הציג מתאמים נמוכים של השאלון עם שאלון רצייה חברתית, מה שמעיד על חוסר השפעה של רצייה חברתית על התוצאות. הממוצע היה 8.5 אצל תלמידי תיכון.
לווינסון (Levenson, 1974) ניסתה לשפר את השאלון של רוטר ולפצל אותו לשלושה סולמות:
סולם I (פנימי) – שבמידה מה חופף לסולם הפנימי של רוטר
אך היא פיצלה את סולם השליטה החיצוני של רוטר לשניים: סולם P (שליטה של אחרים חזקים) וסולם C (מזל).
שני הסולמות האחרונים הם פיצול של הסולם החיצוני של רוטר. התווספו ניבויים חדשים שניתן לנבא בעזרתו.
ניתוח הגורמים הראה שלושה גורמים שכל אחד מהם מורכב מפריטים של סולם אחר. מה שמראה התאמה בין התאוריה לבין הממצאים האמפיריים
מחקרים אמפיריים
מחקר של סטרייטס וסכרסט מצא שלא מעשנים היו באופן מובהק יותר בעלי מיקום שליטה פנימי מאשר מעשנים.
מחקר נוסף של ג'יימס וודרף הראה שאלה שהפסיקו לעשן בעקבות אזהרות של משרד הבריאות היו בעלי מיקום שליטה פנימי יותר מאשר אלה שהאמינו באותה מידה לאזהרות אך לא הפסיקו לעשן.
מצבי לחץ
במחקרים העוסקים במיקום שליטה כמשתנה מתווך בין השפעה של מצבי לחץ לבין הסתגלות רגשית נרמז שמיקום שליטה פנימי עוזר בדרך כלל להסתגלות טובה יותר במצבי לחץ כאשר הם תופסים שיש לאדם אפשרות להשפיע על התוצאות. אבל בעלי מיקום שליטה חיצוני יסתגלו טוב יותר למצבי לחץ שבהם אין לאדם אפשרות להשפיע על התוצאות (תאוריית התאמה בין אדם לסביבה). עם זאת, כאשר מצבי הלחץ חמורים או אירעו לאחרונה ההבדל בין בעלי מיקום שליטה שונים יורד. רוב המחקרים שנעשו בדקו רק מתאם בין משתנים, לכן קשה להקיש על סיבתיות.
מצבים של חוסר שליטה – תאוריית חוסר האונים הנרכש של מרטין סליגמן, שהוא מונח שמקביל במידה מסוימת למונח חוסר שליטה. היא בודקת את השפעתה של חוסר השליטה במצבי לחץ על הסתגלות האדם בעתיד. גם בתאוריה הזאת יש ממד של הכללה שבו האדם מכליל את תחושת חוסר השליטה שלו למצבים חדשים.
מדדי היציבות והכלליות קובעים מתי והיכן האדם יחוש שוב חוסר אונים. ממד המיקום (שמקביל בצורה מסוימת למדד מיקום השליטה של רוטר) קובע האם לתחושת חוסר האונים תתלווה גם פגיעה בתחושת הערך עצמי.
ביקורת
לדעת מרש וריצ'רדס הבעיות שעלו משאלון מיקום השליטה של רוטר הם תוצאה של שתי הנחות יסוד בסיסיות שייתכן והן מוטעות:
1) ההנחה החד-ממדית, כלומר האם קבוצת המיקום הפנימי וקבוצת המיקום החיצוני הן הומוגניות (אחידות), או שהן כוללות בתוכה תת-קבוצות נוספות שעשויות להסביר את התוצאות הנמוכות יחסית במבחני התיקוף (0.3) ובמתאם במהימנות כלי המדידה (0.4).
מרש וריצ'רדס טוענים שהחלוקה לחיצוני ופנימי היא גסה מדי, ורוטר מתעלם מהמגוון הרחב של מצבי החיים השונים, אותם ניתן לחלק ל-5 מצבי חיים לפחות:
(אמונה במזל, שליטה פוליטית, הצלחה באמצעות יוזמה אישית, שליטה בין-אישית במצבים חברתיים ושליטה במצבים לימודיים) דבר אשר ישפר את תוקף הניבוי של כלי המדידה.
2) ההנחה הדו-קוטבית, כלומר האם מי שהמיקום הפנימי שלו גבוה אזי בהכרח המיקום החיצוני שלו נמוך? אם אכן כך אז המתאם שהיה צריך להתקבל בין שני סולמות פנימי וחיצוני בעלי ציון נפרד, היה שלילי וגבוה. בפועל התברר שהמתאם שלילי אך נמוך למדי (0.3-), לכן אין הצדקה לתבנית הבחירה הכפויה של רוטר. כלומר שהיו נבדקים שקיבלו ציונים גבוהים או נמוכים בשני הסולמות גם יחד.
כוונתו של רוטר הייתה שמיקום שליטה פנימי פירושה תחושת שליטה. ואילו מיקום שליטה חיצוני פירושו חוסר שליטה.
אך ישנם גורמי שליטה פנימיים שלאדם אין שליטה עליהם (למשל, אינטליגנציה) ופה גם נמצאת הבעיה העיקרית של המושג מיקום שליטה - העירוב בין גורמי שליטה פנימיים שיש לו שליטה עליהם לבין גורמי שליטה שאין לו שליטה עליהם. בעצם מדובר בשני מונחים - מיקום ושליטה וזו גם הסיבה העיקרית שכושר הניבוי שלה נמוך יחסית.
השאלון של רוטר נותן העדפה ברורה להימנעות מחיזוקים שליליים (כמו כישלונות ואסונות), בעוד הוא מתעלם מחתירה לחיזוקים חיוביים (כמו הצלחות). ולכן השאלון יותר מתקשה לנבא שליטה בחיזוקים חיוביים.
השאלון של מיקום שליטה של רוטר מבוסס על ציפיות מוכללות, אך זונח את ערך החיזוק שכפי שנאמר הוא אחד משני גורמי ההתנהגות. חקירה בתחום זה הייתה יכולה לשפר את יכולת הניבוי. לציפיות מוכללות יש בעיקר השפעה כאשר המצב חדש ולא מוכר. לכן אין לייחס להן חשיבות רבה בניבוי מצבים מוכרים שלגביהם יש השפעה של ציפיות ספציפיות.
השאלון של רוטר ובכלל כל המחקר המוקדם לגבי מיקום שליטה נתן העדפה ברורה למיקום שליטה פנימי והניח שזוהי הדרך המועדפת, ואילו מיקום שליטה חיצוני הוא פחות טוב, מה שלא בהכרח נכון. דבר זה יצר בלבול עצום בחלק גדול מהתהליך בעיקר בנושא של התפתחות.
וילהלם קנריס
שנותיו הראשונות ומלחמת העולם הראשונה
קנריס נולד בעיירה אפלרבק ליד דורטמונד שבווסטפאליה, בן לתעשיין אמיד, קארל קנריס. בנעוריו האמין כי הוא צאצא לאדמירל היווני, גיבור מלחמת העצמאות היוונית קונסטנטין קנריס ולאמונה זו הייתה השפעה על החלטתו להצטרף לצי הגרמני. בשנת 1938 חקר ומצא כי שורשי משפחתו בצפון איטליה (לומברדיה) וכי שמה המקורי "קנריזי", והמשפחה היגרה לגרמניה במהלך המאה ה-17 ושם המירה את דתה מנצרות קתולית ללותרניזם.
בשנת 1905 התגייס קנריס, והוא בן 17, לצי הקיסרי הגרמני, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת על סיפון הסיירת 'דרזדן' כקצין מודיעין. הסיירת הזו הייתה היחידה שהצליחה להתחמק מהצי הבריטי במהלך קרב איי פוקלנד, בדצמבר 1914, במידה רבה הודות לטקטיקות ההונאה שיזם קנריס. בקרב מאס א טיירה נלכדה 'דרזדן' והושמדה. רוב אנשי הצוות הושמו בהסגר בצ'ילה, אך קנריס נמלט באוגוסט 1915 תוך שהוא משתמש בידיעתו השוטפת בשפה הספרדית. קנריס דיבר ספרדית ואנגלית שוטפות, וכן ארבע שפות פרט לגרמנית. הוא הצליח לשוב לגרמניה בסיועם של סוחרים גרמנים.
ב-1919 נישא לאריקה ואג, גם היא בת לתעשיין עשיר. לזוג נולדו שתי בנות, אווה ובריגיטה.
בין מלחמות העולם
קנריס נותר בשירות הצבאי לאחר המלחמה. בתחילה הצטרף למיליציות הפרייקור ולאחר מכן לרייכסמרינה. הוא התקדם במהירות והגיע לדרגת קפיטן ב-1931, והיה הקצין הראשי בסיירת "ברלין" ולאחר מכן מפקד אוניית המערכה "שלזיין". בשלב זה היה מעורב שוב בעבודת מודיעין. במהלך שירותו יצר קשרים עם קצינים בכירים, פוליטיקאים ותעשיינים. בתקופת שירותו בפרייקור היה בקשר עם אישי ימין קיצוני כהורסט פון פפלוגק-הרטונג, שהואשמו בהתנקשויות פוליטיות במנהיגי השמאל, ואף הואשם במעשים אלו בעצמו, לרבות השתתפות ברציחתה של רוזה לוקסמבורג, אם כי נוקה מחשד. בתקופה זו צעד במסלול הפוליטי ובמסלול הקריירה של המנהיגים הנאצים הבכירים לעתיד, אם כי מעולם לא היה חבר במפלגה הנאצית.
ב-1 בינואר 1935 מונה קנריס לראש האבווהר, שירות המודיעין הצבאי הרשמי של גרמניה. מאוחר יותר באותה השנה מונה לסגן אדמירל. בשנים אלו יצר רשת מרגלים גרמנית בספרד תוך הפגנת שליטתו בשפה הספרדית. הוא היה הכוח המניע מאחורי ההחלטה הגרמנית לסייע לכוחותיו של פרנסיסקו פרנקו במהלך מלחמת האזרחים בספרד, על אף היסוסיו של היטלר מלהתערב בעניין. ב-1937 עדיין תמך בהיטלר, וסבר כי הוא התשובה לקומוניזם והתקווה לתחייה לאומית גרמנית. אך עד לשנת 1938 התפכח מראייה זו והבין כי תוכניותיו ומדיניותו של היטלר עלולים להוביל את גרמניה לאסון. הוא החל לקשור בחשאי כנגד המשטר. קנריס, וסגנו הגנרל הנס אוסטר, היו שניהם אנטי-נאצים מובהקים, וריכזו באבווהר חבורה של אנשים כהנס פון דוהנאני ודיטריך בונהופר, שהיו אנשי מצפון וניסו להפיל את המשטר.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מצא עצמו קנריס במצב עדין של ראש שירות מודיעין צבאי בעת מלחמה, העושה כל שביכולתו כדי לגרום לכישלון הצבא באותה מלחמה עצמה. סגנו, הנס אוסטר, היה צינור פעיל להעברת ידיעות על תנועות הצבא הגרמני לצבאות בעלות הברית. הדברים הגיעו לשיא כאשר אוסטר מסר לנספח הצבאי הבלגי, הקולונל סאס, התרעה מוקדמת על פלישת גרמניה להולנד ולארצות השפלה, למרות שבסופו של דבר, התרעה זו לא הועילה.
קיימות דעות שונות באשר לחלקו של קנריס בפעילויות אלו. יש האומרים כי היה בקשר ישיר עם ראשי קשר העשרים ביולי, ויש האומרים כי נמנע ממעורבות אישית, אך ידע היטב כי פעולות אלו מתרחשות בקרבתו. מכל מקום, האבווהר תחת פיקודו שימש כ"חממה" ומסווה לבכירי הקושרים, אשר ניצלו היטב את העובדה כי מטבע הדברים פעילויותיו של ארגון מודיעין כרוכות בהכנת ניירות מזויפים, חומרי חבלה, וגישה ישירה לחוץ לארץ, שלושה אלמנטים שהקושרים היו זקוקים להם במיוחד.
קנריס דיבר ספרדית שוטפת, ונפגש מספר פעמים עם פרנסיסקו פרנקו, הדיקטטור הספרדי. מניחים כי בפגישות אלו העריך בפניו קנריס כי גרמניה תפסיד במלחמה, דבר שהיה אחד הגורמים לכך שספרד לא הצטרפה למלחמה לצד מעצמות הציר, אף שאלו סייעו לפרנקו מספר שנים לפני כן בעת מלחמת האזרחים הספרדית.
קנריס ניצל את תפקידו הצבאי על מנת להציל יהודים, לעיתים לבדו ולעיתים ביחד עם אוסטר ופון דוהנאני. כבר ב-1937 גינה אותו העיתון הנאצי "דר שטירמר" על כך שקנה בחנויות של יהודים. באותן שנים עזר רבות ליהודים גרמנים ממכריו, ביניהם האלמנה אנה-מארי קונזן והמורה לפסנתר לואיזה קובולד. מאוחר יותר הגן עליהם קנריס מגירוש למזרח. בשנת 1939 הציל קנריס את האדמו"ר השישי של חב"ד, הרב יוסף יצחק שניאורסון, על ידי הברחתו מפולין הכבושה. בסוף שנת 1941 הבריח מאות יהודים לספרד ופורטוגל במסווה של סוכני ביון, במבצע שזכה לשם הקוד "אקווילר". בשנת 1943 היה קנריס מעורב במבצע בשם "U7" שבו נשלחו שלושה עשר יהודים לשווייץ לכאורה כדיפלומטים וכסוכנים, ולמעשה על מנת להצילם מן השואה. שני משתתפים אחרים במבצע זה, הנס פון דוהנאני ודיטריך בונהופר, נעצרו בעקבותיו.
קנריס המשיך בפעילות. במהלך אותה שנה שכנע את היטלר כי בעלות הברית אינן מתכוונות לפלוש לאנציו (אף שבפועל ידע על הפלישה המתוכננת). כן שכנע את היטלר כי יש סכנה להתקוממות מיליוני עובדי כפייה, דבר שדרש הכנת תוכנית בשם "ואלקירי" להזרמת כוחות צבא לבירה ברלין בעת ההתקוממות. תוכנית זו היוותה את השלד המבצעי לתוכניות הקושרים להשתלט על הבירה, שכן הכנתה הוטלה על הקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג, מראשי הקושרים.
חנו של קנריס סר בעיני היטלר בפברואר 1944, בעקבות עריקת סוכנים של האבווהר לצדן של בעלות הברית בטורקיה. הוא פוטר, ולאחר זמן מה הושם במעצר בית, דווקא בתקופה קריטית לתוכניות להפלת השלטון. האבווהר הוכפף למנגנון ה-RSHA בראשות הנאצי הקנאי ארנסט קלטנברונר. מחליפו של קנריס בראשות האבווהר היה גנרל בשם הנזן, אשר ניסה להמשיך בפעולות ההתנגדות למשטר, ולקדם את הקשר נגד היטלר.
עם כישלון קשר העשרים ביולי הושם קנריס במעצר, אך לא הוצא להורג עד 9 באפריל 1945, חודש לפני תבוסתו הסופית של הרייך השלישי. ידידו של קנריס, הגנרל וילהלם קייטל, התערב למענו ומנע את העמדתו לדין בפני "בית הדין העממי" שהיה פוסק גזרי דין מוות מהירים. נקבע כי יישפט בבית משפט של האס אס בהליך מקוצר, אך גם הליך זה השתהה. בסופו של דבר נשפט והוצא להורג יחד עם הנס אוסטר במחנה הריכוז פלוסנבירג. באותו היום הוצאו להורג גם בונהופר ודוהנאני. זמן רב לא היה גורלו ידוע, עד שבשנת 1955 העיד קצין דני בשם לונדינג, שהיה אסיר בפלוסנבירג, כי ראה אותו נגרר עירום אל הגרדום.
דמותו של קנריס
אישיותו של קנריס נותרה במובנים רבים חידה. הוא היה פטריוט גרמני, ואדם יוצא דופן בהתנגדותו להיטלר ולמשטר הנאצי. באופן יחסי לחלקו בדרמה ההיסטורית, לא הוקדשה תשומת-לב מיוחדת לאישיותו בסרטים או ספרים. בשנות החמישים בוים סרט בשם "קנריס", ובשנת 1976, בסרט "הנשר נחת", הופיע השחקן אנתוני קווייל בתפקיד קנריס. בנובלה של פרדריק פורסיית' "תיק אודסה" מספר הגיבור (שמסתנן לשורות ארגון של חברי אס.אס לשעבר) כי השתתף בהוצאתו להורג של קנריס בירייה, למרות שכמעט ודאי שהוא נתלה.
הנס ברנד גיזביוס, שעבד תחת קנריס והיה אחד הקושרים בקשר העשרים ביולי ואחד העדים החשובים במשפטי נירנברג (בעיקר בעדות נגד הרמן גרינג), כתב בספרו האוטוביוגרפי Bis zum bitteren Ende ("עד הסוף המר") כי קנריס לא רק תיעב את היטלר ואת הימלר, אלא את כל המשטר הנאצי כתופעה פוליטית. הוא תיאר את קנריס כאדם מיוחד הנמצא "בכל מקום ובשום מקום", ומשאיר אחריו תמיד שובל של מסתוריות. לעיתים, הסביר גיזביוס, נדמה היה קנריס קטן-הקומה והשברירי כאדם מאיים, אך במציאות היה אדם משכיל מאוד, רגיש-ביתר, ובכל מובן "אאוטסיידר". בהתנהלותו ובאופן מחשבתו היה האדם "הבלתי מיליטריסטי ביותר מכל האנשים".
בתחילת אוגוסט 2009 התפרסם כי נציגי כפר חב"ד הגישו בקשה רשמית להנהלת "יד ושם" להעניק "אות חסיד אומות העולם" לווילהלם קנריס, בנימוק כי במהלך השואה הציל ממוות את האדמו"ר השישי של חסידות חב"ד עם כ-500 יהודים נוספים. ההיסטוריון הישראלי דני אורבך פנה בעבר ליד ושם בבקשה דומה אך נדחה, בטיעון שקנריס כראש המודיעין הנאצי נושא באחריות למותם של יהודים רבים, וכי יחידות שהיו תחת פיקודו עסקו בהשמדת יהודים באופן פעיל. עם זאת, יד ושם קיבל את בקשתו של אורבך להכיר ביועצו המיוחד של קנריס, ד"ר הנס פון דוהנאני, כחסיד אומות העולם.
תקוות גדולות (סרט, 1998)
תקוות גדולות (באנגלית: Great Expectations) הוא סרט משנת 1998, עיבוד קולנועי מודרני לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס, שביים אלפונסו קוארון והיה שותף לכתיבה בו. בסרט מככבים אית'ן הוק, גווינת' פאלטרו, רוברט דה נירו, אן בנקרופט וכריס קופר. עלילת הסרט הועברה מלונדון של המאה התשע עשרה לניו יורק של שנות התשעים של המאה העשרים. הסרט הוא גרסה מקוצרת של הרומן של דיקנס משנת 1861, ושמו של הגיבור אף הוא הוחלף מפיפ לפין (Finn). הדמות של מיס האווישם נקראת בסרט נורה דינסמור.
תקציר העלילה
פיניגן "פין" בל בן העשר הוא יתום מהוריו שגדל אצל אחותו הבכורה מגי והחבר שלה ג'ו. יום אחד הוא משחק ליד הים בחוף המפרץ של ארצות הברית, ולפתע אסיר נמלט יוצא מהמים ומשתלט עליו. הוא מכריח את פין להביא לו אוכל, תרופות ומספרי ברזל כדי לחתוך את האזיקים שלרגליו. פין נענה לבקשתו, אבל האסיר לוקח אותו כבן ערובה ומנסה לברוח איתו בסירה למקסיקו. המשטרה מגלה סירה קטנה בים הפתוח. האסיר מסתתר מאחורי מצוף, והשוטרים גוררים את סירתו של פין בחזרה אל היבשה. למחרת פין רואה בחדשות שהאיסר היה גנגסטר בשם ארתור לוסטיג, שברח מאגף הנידונים למוות, אבל נתפס שוב.
ג'ו מוזמן לעבוד בגינון ב"פרדיסו פרדוטו" (גן העדן האבוד), אחוזתה של האישה העשירה ביותר במפרץ, נורה דינסמור. מיס דינסמור מתבודדת זה שנים רבות מאז שהחתן שלה עזב אותה בדרך לחופה. פין מלווה את ג'ו, ופוגש שם את אחייניתה הצעירה של מיס דינסמור, אסטלה היפה. דינסמור מזמינה את פין לבוא שוב אל הבית ולשחק עם אסטלה. בפעם הראשונה שהוא מבקר אסטלה מתנשאת עליו, אבל דודתה מאלצת אותה לשבת כדי שפין יצייר דיוקן שלה. כשפין מצייר מיס דינסמור מזהירה אותו שהוא יתאהב באסטלה ושהיא תשבור את לבו.
עוברות שנים אחדות, מגי עוזבת את הבית וג'ו מגדל את פין לבדו. פין הולך כל שבת לבית פרדיסו פרדוטו והוא הופך לצייר מוכשר. אף על פי שלפעמים אסטלה מפלרטטת איתו, ואפילו מנסה לפתות אותו, לבסוף היא נוסעת ללמוד באירופה בלי להיפרד ממנו כלל. פין שלבו נשבר מפסיק לצייר ולא מבקר יותר בפרדיסו פרדוטו.
עוברות שבע שנים, ועורך דין מגיע לביתו של פין ואומר לו שבעלת גלריה בניו יורק רוצה להציג תערוכה של יצירותיו. פין נבוך אבל מסכים לנסוע לניו יורק. שם הוא פוגש את אסטלה בפארק, שמיס דינסמור הזכירה את העובדה שהיא גם נמצאת בניו יורק. לאסטלה יש מערכת יחסים עם איש עסקים עשיר בשם וולטר. היא שוב מתנהגת בפלרטטנות עם פין, ומדגמנת בביתו בעירום כדי לעורר את קנאתו של וולטר.
בסופו של דבר פין, שמתוסכל מההתחמקות של אסטלה, מפתה אותה לעזוב את וולטר והשניים מתעלסים. היא מספרת שהיא נוסעת לביקור קצר אצל דודתה, אבל אומרת שתחזור לקראת הפתיחה של התערוכה שלו. בליל הפתיחה אסטלה לא מגיעה, במקום זאת מופיע הדוד ג'ו ומביך את פין בהתנהגותו הגסה. פין הולך לביתה של אסטלה בניו יורק בתקווה למצוא אותה שם, ומגלה במקומה את מיס דינסמור. היא מספרת לפין שהיא הגיעה לניו יורק כדי להשתתף בטקס הנישואים של אסטלה ושל וולטר. כשפין כועס על דבריה, היא אומרת שאסטלה ניצלה אותו כדי לגרום לוולטר לקנא, ולהציע לה נישואים. מיס דינסמור מבינה בסוף כמה היא פגעה בפין, היא נמלאת חרטה ומתנצלת בפניו, אבל זה מאוחר מדי.
כשהם מחכים לרכבת לוסטיג רואה ברציף הנגדי מכרים דורשי רעתו. פין ולוסטיג מצליחים להערים עליהם ולעלות על הרכבת. הם חושבים שהם בטוחים, אבל כשהרכבת בתנועה, אחד האנשים מתקרב אליהם ודוקר את לוסטיג בסכין. לוסטיג מדמם למוות בזרועותיו של פין, וברגעיו האחרונים הוא מספר לפין שאת כל כספו נתן לו בתמורה לעזרה שהגיש לו כשהיה ילד.
כשהוא הרוס פין מתנתק מהכל ונוסע לפריז ללמוד אמנות. הוא הופך לאמן מצליח בזכות עצמו, ולבסוף חוזר לפלורידה לבקר את דודו ג'ו. מתברר לו שמיס דינסמור מתה שנים אחדות לפני כן, אבל הוא מחליט לבקר בביתה. כשהוא יושב בגן האחוזה, מתגלה לפניו דמות של אסטלה הילדה. הוא עוקב אחרי הילדה אל המזח האחורי ושם הוא מוצא את אמה של הילדה, שהיא אסטלה, שהתגרשה בינתיים. היא מודה כי לעיתים קרובות היא חושבת עליו ומבקשת את סליחתו על אכזריותה. פין סולח לה והם מביטים אל הים כשהם אוחזים ידיים.
הפקה
קטעי הקריינות של פין לא היו בתסריט המקורי. בזמן העריכה חש המפיק ארט לינסון שיש צורך בקריינות כדי לשמור על רקמת חיבור בעולם שיצר קוארון. לינסון שעבד לפני כן עם התסריטאי דייוויד מאמט בסרט "The Edge" משנת 1997, הוא שכר את שירותיו להוסיף את דברי הקריינות. מאמט לא קיבל קרדיט על עבודתו בסרט.
לגבי שם הדמות שמגלם אית'ן הוק הייתה התלבטות במשך זמן מה. השם המקורי מהרומן, פיפ, לא התאים כשם בעידן המודרני. בהמשך הוחלט ששם הדמות יהיה פינגן, או פין, כשמו של הכלב של הוק.
פסקול
השיר "Siren" נכתב על ידי טורי איימוס עבור סרט זה. הפסקול כולל שירים של אמנים פופולריים כגון פאלפ, סקוט ויילנד, איגי פופ, כריס קורנל ולהקת הרוק The Verve Pipe. השיר "Wishful Thinking" של דאנקן שיק יצא כסינגל, והשיר "Today" של הזמר פו יצא כפרומו לסרט. את הפסקול כתב המלחין הסקוטי פטריק דויל שהרבה להלחין מוזיקה לעיבודים קולנועיים ונודע בשיתוף הפעולה שלו עם קנת בראנה.
לאורך הסרט מושמעות גרסאות אחדות של השיר "בסמה מוצ'ו". הגרסה המוקלטת באלבום היא של סזריה אבורה.
עוד באלבום מופיע הסינגל "Life in Mono" שהפך ללהיט ענק, ונכנס למצעד הבילבורד הוט 100.
עיבוד הסרט לרומן
התסריט לסרט נכתב בידי מיץ' גלזר והוא מבוסס באופן חופשי על הרומן "תקוות גדולות" מאת צ'ארלס דיקנס. על פי הסרט עצמו כתבה דבורה צ'יל רומן שוב בשם "Great Expectations".
קבלה וביקורת
"תקוות גדולות" קיבל ביקורות מעורבות. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון של 55% המבוסס על 24 ביקורות. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 38% המבוסס על 34 ביקורות.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט נתן לסרט שלושה כוכבים מתוך ארבעה, וכתב:
יצירות אמנות ופורטרטים בסרט
כל היצירות והפורטרטים שפין מציין בסרט נעשו בידי הצייר האיטלקי פרנצ'סקו קלמנטה. השחקנים דיגמנו עבורו לציורי הדיוקן.
פיליפ גלאס
פיליפ מוריס גלאס (באנגלית: Philip Morris Glass; נולד ב-31 בינואר 1937) הוא מלחין יהודי-אמריקאי, נחשב לאחד המלחינים רבי ההשפעה של סוף המאה ה-20. את היצירה המוזיקלית שלו נהוג לתאר כמינימליסטית, אם כי הוא עצמו מחשיב אותה כמוזיקה תיאטרלית.
שנותיו הראשונות
גלאס נולד בבולטימור לזוג מהגרים יהודים מליטא. לאביו הייתה חנות תקליטים, ואוסף התקליטים שלו הורכב ברובו מתקליטים שלא נמכרו, וכך התוודע גלאס בגיל צעיר למוזיקה מודרנית, (פאול הינדמית, בארטוק, שוסטקוביץ') ולמוזיקה קלאסית (רביעיית מיתרים של לודוויג ואן בטהובן ושתי שלישיות לפסנתר של שוברט). בהמשך, למד גלאס לנגן בחליל צד בקונסרבטוריון פיבודי. בגיל 15 התקבל לאוניברסיטת שיקגו, שם למד מתמטיקה ופילוסופיה. לאחר מכן החל את לימודיו בבית הספר ג'וליארד, שם עבר לנגן בעיקר בקלידים. בג'וליארד למד אצל וינסנט פרסיקטי וויליאם ברגסמה. בזמן לימודיו, בשנת 1959, זכה בפרס BMI למלחינים תלמידים, פרס בינלאומי יוקרתי למלחינים צעירים. בשנת 1960 למד עם דריוס מיו בקורס קיץ והלחין קונצ'רטו לכינור עבור חברתו ללימודים דורותי פיקסלי-רוטשילד.
התחנה הבאה של גלאס הייתה בפריז, שם למד בין השנים 1963 ו-1965 אצל נדיה בולאנז'ה, ועסק בניתוח יצירות של יוהאן סבסטיאן באך (הפסנתר המושווה), וולפגנג אמדאוס מוצרט (קונצ'רטו לפסנתר) ובטהובן. בספרו האוטוביוגרפי "מוזיקה מאת פיליפ גלאס" משנת 1987, סיפר כי המוזיקה החדשה ששמע בקונצרטים של תזמורת ה-"Domaines Musicale" שבניהולו של פייר בולז לא ריגשה אותו (למעט יצירות מאת ג'ון קייג' ומורטון פלדמן). לעומת זאת, המחזות שהועלו באודיאון וסרטי הגל החדש של במאים כמו ז'אן-לוק גודאר ופרנסואה טריפו הותירו עליו רושם רב.
יצירתו
גלאס מוכר כמלחין שהביא את המוזיקה הקלאסית אל הציבור (בדומה לקורט וייל וליאונרד ברנשטיין לפניו). הוא מלחין פורה מאד: כתב אופרות, סימפוניות, קונצ'רטי, מוזיקה לסרטי קולנוע, ומוזיקה לפסנתר. גלאס שיתף פעולה עם אמנים חזותיים, סופרים, מוזיקאים ובמאים, ובהם ריצ'רד סרה, צ'אק קלוז, דוריס לסינג, מיכאל רייסמן, אלן גינסברג, רוברט וילסון, גודפרי רג'יו, ראווי שנקר, דייוויד בואי, המנצח דניס ראסל דייוויס ואמן המוזיקה האלקטרונית אפקס טווין.
התחלות והשפעות
לאחר שעבד עם ראווי שנקר על מוזיקה לסרט צ'אפאקווה, ביקר גלאס בצפון הודו, מסיבות דתיות בעיקר, שם פגש פליטים טיבטים. הוא הפך לבודהיסט, ופגש את טנזין גיאטסו הדלאי לאמה הארבעה עשר בשנת 1972.
סגנונו הייחודי של גלאס צמח משיתוף הפעולה עם שנקר ומתפיסתו את המקצב במוזיקה ההודית כאדיטיבי לחלוטין. כשחזר, נטש את יצירתו המוקדמת שהייתה מעט מודרנית בהשוואה לזו של דריוס מיו, אהרן קופלנד וסמואל בארבר, והחל בכתיבת יצירות קפדניות המבוססות על מקצבים אדיטיביים ועל חוש זמן המושפע מסמואל בקט שאל עבודתו התוודע כשכתב לתיאטרון נסיוני. היצירה הראשונה בסגנון המינימליסטי הזה הייתה מוזיקה למחזה "Comédie" מאת בקט ב-1963, אחריה כתב מוזיקה לשני סקסופוני סופרן ורביעיית מיתרים.
מינימליזם
הקונצרט הראשון שבו ניגן גלאס את יצירותיו החדשות התקיים ב-"Film-Makers Cinematheque" ב-1968. בקונצרט נוגנו היצירות: "Music in the shape of a square", המיועדת לשני חלילים (מחווה לאריק סאטי בביצועם של גלאס וגיבסון) ו-"Strung Out", לכינור חשמלי בביצועה של דורותי פיקסלי-רוטשילד. תווי הנגינה היו תלויים על הקירות והנגנים התהלכו תוך כדי הנגינה. יצירותיו החדשות של גלאס התקבלו בהתלהבות רבה מצד קהל בעל דעה פתוחה שכלל בעיקר אומנים חזותיים ואומני מיצג שרחשו אהדה רבה לגישתו המינימליסטית של גלאס.
בנוסף לביצוע יצירותיו, גלאס עבד כנהג מונית, והיה בעליה של חברת הובלות בשיתוף עם סטיב רייך. הוא גם שימש כעוזרו של הפסל ריצרד סרה. בתקופה זו התחבר עם אמנים נוספים מניו-יורק כמו סול לה-ויט, ננסי גרייבס, לורי אנדרסון וצ'אק קלוז. לאחר שהתגלו חילוקי דעות בינו לבין סטיב רייך, הקים גלאס את "אנסמבל פיליפ גלאס" שכלל קלידים, כלי נשיפה וקולות סופרן. בתחילה, יצירותיו המשיכו להיות מינימליסטיות, בסולם דיאטוני ובעלות מבנה חזרתי כמו היצירות "Two Pages" ",Contrary Motion" ו-"Music in Fifths". בהמשך הפכה יצירתו לפחות צנועה, יותר מורכבת ויותר דרמטית, ולדעתו של גלאס, לא מינימליסטית בכלל. בין היצירות בתקופה זו היו "Music in Similar Motion" ו-"Music with Changing Parts". שיא יצירתו בתקופה זו היה יצירה בת ארבע שעות בשם "Music in Twelve Parts".
בשנת 1982 שיתף פעולה עם הבמאי ג'פרי רג'יו ליצירת הסרט "הנבואה (Koyaanisqatsi)" ולהמשכיו. הסרטים הם רצף של דימויים ויזואליים על רקע פסקול מאת גלאס, שהופך לחלק בלתי נפרד מהיצירה.
בין היצירות המינימליסטיות החשובות שחיבר ניתן למנות את המוזיקה שחיבר ל"ספר הכמיהה" של לאונרד כהן בשנת 2007.
The Portrait Trilogy
גלאס המשיך ביצירתו וחיבר שתי יצירות נוספות: "Another Look at Harmony" ו-"Fourth Series", אך יצירות תיאטרליות שכתב בתקופה זו, זכו לפרסום רב יותר. הראשונה מביניהן הייתה האופרה "Einstein on the Beach", בביצוע האנסמבל שלו, כינור, מקהלה ושחקנים שכתב בשיתוף פעולה עם רוברט וילסון ולוסינדה צ'יילדס. היצירה זכתה לביקורת מהללת בוושינגטון פוסט. מאוחר יותר הפכה היצירה ליצירה אחת מתוך טרילוגיה (Portrait Trilogy).
בהמשך חיבר גלאס את החלק השני של הטרילוגיה, האופרה "Satyagraha" (סאטיאגרהא), שעסקה בצעירותו של מהטמה גנדי ובחוויותיו בדרום אפריקה. יצירה זו הייתה נקודת מפנה ביצירתו של גלאס. הייתה זו היצירה הראשונה שלו מזה 15 שנה שנכתבה לתזמורת סימפונית, גם אם החלקים הבולטים שבה נכתבו לזמרים (אופראיים) ומקהלה.
הטרילוגיה הסתיימה באופרה אחנתון, יצירה קולית ותזמורתית שהושרה באכדית, עברית מקראית ומצרית עתיקה. בנוסף השתתף באופרה שחקן שקרא בשפתו של הקהל השומע טקסטים מתורגמים ממצרית עתיקה. גלאס החליט לבטל את תפקידי הכינורות בתזמורת שניגנה את היצירה. הדבר נעשה משום שבית האופרה בשטוטגרט, שם עלתה האופרה, היה בשיפוצים ובאולם החילופי לא היה מקום לכל התזמורת. לדבריו, ביטול הכינורות נתן לתיזמורת צליל נמוך ואפל שהפך למאפיין של היצירה והתאים מאוד לנושא שלה. באותה שנה שב גלאס ושיתף פעולה עם רוברט וילסון בכתיבת האופרה "the CIVIL warS".
מוזיקה תיאטרלית: גלאס וסמואל בקט
יצירתו של גלאס לתיאטרון בתקופה זו כללה יצירות רבות ללהקת התיאטרון "Mabou Mines" שהיה שותף להקמתה ב-1970. יצירות אלה כללו מוזיקה למחזות מאת בקט ולעיבודים לתיאטרון של יצירות ספרותיות של בקט כמו "The Lost Ones" ,"Cascando" ",Mercier and Camier" ,"Endgame" ו-"Company". הפקת המחזה "The Lost Ones" זכתה לברכתו של בקט, אך לא כן הפקת המחזה "סופמשחק", שאותה ביימה ג'ואן אקלטיס וגלאס חיבר עבורה פרלוד. בקט אישר את המוזיקה למחזה "Company", שהורכבה מארבעה קטעים קצרים לרביעיית מיתר. מאוחר יותר פורסמה המוזיקה למחזה כיצירה לרביעיית מיתרים וכיצירה לתזמורת מיתרים.
חיים אישיים
גלאס הוא בודהיסט, ותומך בעצמאות טיבט. ב-1987 הקים את "בית טיבט" יחד עם רוברט תורמן מאוניברסיטת קולומביה (אביה של שחקנית הקולנוע אומה תורמן) ועם שחקן הקולנוע ריצ'רד גיר. גלאס התגרש שלוש פעמים והתאלמן פעם אחת (מהאמנית קנדי ג'רניגן, שמתה מסרטן הכבד ב-1991), ולו ארבעה ילדים, שניים מהם מנישואיו לבמאית התיאטרון ג'ואן אקלטיס ושניים מנישואיו להולי קריטצ'לואו. גלאס חי בניו יורק ובנובה סקוטיה.
טרורו (בריטניה)
טְּרוּרוֹ (באנגלית: Truro, בקורנית: Truru) היא בירת מחוז קורנוול שבדרום-מערב הממלכה המאוחדת. כעיר הדרומית ביותר באנגליה, צמחה העיר כמרכז סחר בזכות הנמל שלה וכן כמרכז לתעשיית הכרייה. בעיר קתדרלה מאז שנת 1910. על שם העיר קרויות ערים ועיירות שונות בעולם, בין היתר בקנדה ואוסטרליה.
היסטוריה
התיעוד המוקדם ביותר ליישוב קבע באזור טרורו מתוארך לתקופת ממלכת אנגליה הנורמנית. בין היתר במהלך המאה ה-12 נבנתה באזור טירה על ידי ריצ'רד דה-לוסי, שופט בתקופת שלטונו של הנרי השני, אשר על שירותיו למען הממלכה הוענקו לו קרקעות באזור. העיירה צמחה בצל הטירה וזכתה במעמד קרייה בהמשך פעילותה הכלכלית. כיום הטירה לא קיימת, והיא נעלמה לפני שנים רבות.