cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות וורמייזא
בימי הביניים
תעודה משנת 960 מזכירה לראשונה עסקי כספים שניהלו יהודי וורמס ומיינץ ביריד בקלן. במאה ה-11 התרחב מאוד היישוב היהודי הן במספר והן בהשפעה ובחיי המסחר, ובשנת 1074 מוזכר פטור מתשלומי מיסים שונים שהעניק קיסר וורמס היינריך הרביעי "ליהודים ולשאר בני וורמס", ככל הנראה כהבעת תודה על העזרה שהעניקו לו בתפיסת השילטון.
במאות ה-11 עד ה-13 פעלו בעיר גדולי חכמי אשכנז, הקהילה הייתה אז במלוא זוהרה, וידעה שגשוג רוחני חסר תקדים שמשך אליה מלומדים נודעים, שבזכותם הייתה למרכז רוחני לכלל יהדות אירופה. הפסיקה והיצירה הספרותית הסתמכה באותה תקופה פחות על המקרא, והתמקדה בפירושים וניתוח סוגיות תלמודיות בשיטת התוספות, וכן בספרות שו"ת, ופייטנות. כמעט ולא חוברו אז ספרי הלכה, או תאולוגיה. התיעוד של גודל האוכלוסייה בסוף המאה ה-11 אינו מבוסס דיו. לפי הערכות שונות מנתה הקהילה כ-1,300 איש, מתוך סך של 7,000 תושבי העיר. לדעת ההיסטוריון שמעון שוורצפוקס, מספרם היה נמוך יותר, בין 400 ל-600.
באמצע המאה ה-11 חיבר וחידש ר' מאיר בן יצחק ש"ץ, שליח ציבור בוורמייזא, פיוטי תפילה וקינות שהתקבלו כחלק בלתי נפרד מהתפילה עד ימינו. יעקב בן יקר ממגנצא, שהיה מפוסקי ההלכה הגדולים, כיהן בסוף ימיו כראש ישיבת וורמייזא, ורש"י, שהיה תלמידו, כינהו "מורי הקדוש" והרבה להזכיר אותו בפירושיו. עם ראשי הישיבה בימי רש"י נמנים ר' אלעזר הלוי, פרשן תלמודי ופוסק; ר' קלונימוס בן שבתאי מרומי, פייטן ופוסק; ור' יצחק בן אלעזר הלוי, שהיה ממחברי נוסח התפילה של קהילות חבל הריין. בנו, ר' יעקב הלוי, אשר נמנה עם תלמידי ישיבת וורמייזא, הומת עם כל משפחתו בגזירות תתנ"ו (1096), ובאותה עת נרצח גם הפרנס, הפייטן והפרשן ר' שלמה בן שמשון. מבין ראשי הישיבה הנוספים ניתן למנות את ר' שמואל בן יצחק (נרצח על ידי הצלבנים במסע הצלב השני בשנת 1146), ובין הפייטנים – את ר' מנחם ברבי יעקב. בעל "הרוקח", ר' אלעזר בן יהודה (1160 לערך - 1238), היה מגדולי הפוסקים והמקובלים באותה תקופה. היה נצר למשפחת קלונימוס המיוחסת, ותלמידו וקרובו של ר' יהודה החסיד. הוא פתח ישיבה בביתו בוורמס, שמוריה וגם תלמידיה התגוררו בבית משפחתו. ר' אלעזר היה מורו של ר' אברהם בן עזריאל, בעל הספר "ערוגת הבושם", שהיגר מאוחר יותר לבוהמיה.
בשנת 1096 התחולל בעיר הטבח בוורמס, כחלק ממאורעות הדמים שכונו "גזירות תתנ"ו". למרות הידיעות על כנופיות חמושות של צלבנים, אשר נעות מזרחה וטובחות בקהילות יהודיות, מקצת מיהודי העיר נשארו בבתיהם, בסומכם על הבטחותיהם של שכניהם הנוצרים להגן עליהם. בכ"ג באייר (18 במאי) פשטו על העיר הצלבנים המתפרעים שטבחו ושדדו את יהודי העיר. שרידי הקהילה התבצרו בארמון ההגמון, אך לאחר שבוע, בא' בסיוון, גם הם נלכדו ואולצו להתנצר או למות. רבים בחרו להמית את עצמם (כ-800 לפי הראב"ן; 350 שמות מנויים בממורבוך של נירנברג), יהודי צעיר בשם שמחה כהן, שאביו ושבעת אחיו נטבחו, העמיד פנים כמסכים לטבילה, אך כשהגיע לכנסייה שלף פגיון והרג את אחיינו של ההגמון (ככל הנראה כיוון אל ההגמון עצמו). שני ימי הטבח, כ"ג באייר וא' בסיוון, נקבעו לתעניות ציבור קהילתיות. מרבית חוקרי התקופה, כולל גרץ ודובנוב, סוברים כי הפגיעה בשלוש הקהילות הייתה אנושה והיוותה נקודת מפנה בתולדות העם היהודי באירופה של ימי הביניים. ישנה דעה חלוקה ולפיה הרדיפות, למרות חומרתן, לא הכו גלים והיו בעלות אופי מקומי בלבד. כך מתאר רבי שלמה ברבי שמשון את המאורעות:
במהלך המצור על העיר בשנת 1201 השתתפו היהודים בהגנתה, ומאוחר יותר הוחלפה חובת גיוסם לצבא בתשלום שנועד לביצור העיר. בשנת 1286 יצא מהר"ם מרוטנבורג, יליד וורמס, עם קבוצה גדולה של יהודים מהאזור על מנת לעלות לארץ-ישראל. הוא נשבה בדרך ונכלא במבצר אנזיסהיים עד סוף ימיו, לאחר שסירב שיפדוהו. עצמותיו נפדו רק לאחר כשבע שנים נוספות, בשנת 1300, על ידי אלכסנדר זיסקינד (בן שלמה) וימפפן מפרנקפורט תמורת כל רכושו, והובאו לקבורה בוורמס. בשנת 1281 נפטר בוורמס ר' ברוך, אביו של המהר"ם ותלמיד-חכם נודע בזכות עצמו.
בתחילת המאה ה-14 החלה דעיכה רוחנית בקהילה, כמו ביהדות גרמניה בכלל, אך היא נותרה אחת מהקהילות החשובות בגרמניה ובמערב אירופה. בי' באדר ה'ק"ט (1349) נהרס הרובע היהודי בידי תושבים נוצרים שהאשימו את היהודים בהרעלת בארות שגרמה למגיפות המוות השחור. גם יום זה נקבע לדורות כתענית ציבור. במהלך המאה ה-15 פעל בעיר יצחק בן אליעזר.
בראשית המאה ה-17 וורמייזא הייתה אחת הקהילות החשובות בגרמניה. היא מנתה כ-1400 תושבים, והייתה הרביעית בגודלה במרכז אירופה, לאחר פראג, פרנקפורט ווינה. באספת הקהילות היהודיות בגרמניה, שהתקיימה בפרנקפורט בשנת ה'שס"ג הוחלט על הקמתם של של חמישה בתי דין אזוריים, אחד מהם בוורמייזא. בשנת 1544 העניק קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כתב זכויות לקהילה, שאושר מחדש בידי הקיסר מתיאס לאחר הכתרתו ב-1612.
כמו כן חיו בתקופה זו בקהילה שמשון ורטהיימר שהתפרסם בווינה, ושמש הקהילה ר' יוזפא שמש, שתיעד אגדות רבות על העיר בספר "מעשה נסים" (אמסטרדם 1696). על האגדה המספרת על אמו ההרה של רש"י, שכמעט ונדרסה בידי גדוד חיילים שעבר בסמטה בוורמס עד שחמל עליה אחד מקירות הבתים ונבקע, כתב המשורר שאול טשרניחובסקי את הבלדה "קיר הפלא אשר בוורמייזה". את השקע המכונה 'כוך רש"י' ניתן לראות בפינה הצפונית-מזרחית לבית הכנסת.
בעת החדשה
לאחר המהפכה הצרפתית במאה ה-19 הוענקו בהדרגה ל-800 יהודי העיר זכויות ואופשר להם להתגורר מחוץ לגטו היהודי. הקהילה החלה לשאת צביון ליברלי והשתלבה במהירות שיא בשכבות החברתיות הגבוהות בעיר, ביחס בלתי פרופורציונלי לשיעורה באוכלוסיית העיר. בשנת 1848 נבחר בוורמס ראש עיר יהודי, פרדיננד אברשטאט, שכיהן בתפקיד שלש שנים.
הקהילה במאה ה-21
הקהילה היהודית בוורמס מנתה ב-2010 140 איש, רובם מהגרים מרוסיה. ניתן לראות את שרידי העבר המפואר ברובע היהודי המשוחזר. בפתחי בניינים עתיקים רבים ברובע היהודי ניתן לראות משקופי אבן, ובהם שקעים למזוזות, עדות לחיים היהודיים שנקטעו באיבם. בסמוך לבית הכנסת נמצאת הכיכר בה נאספו יהודי הקהילה בדרך לשליחתם למחנות ההשמדה.
ברובע היהודי נמצא מוזיאון "בית רש"י", בשטח בו ככל הנראה עמדה בימי קדם הישיבה של רבו של רש"י, יצחק סג"ל, ומוצגות בו תמונות עתיקות המתארות את חיי היהודים במקום.
בית הכנסת בעיר
בית הכנסת בוורמס הוא אחד מהעתיקים בגרמניה. הוקם לראשונה בשנת 1034, במימונו של יעקב בן דוד ואשתו רחל. ליד בית הכנסת עמדה ישיבה מפורסמת שהעמידה תלמידי-חכמים ממדרגה ראשונה, ביניהם רש"י. לפי מידותיו (132.48 מ"ר) משוער שהיו בו 160–230 מקומות ישיבה. במהלך מסע הצלב השני וגזירות תתנ"ו נהרס בית הכנסת.
בשנת 1175 נבנה בית הכנסת מחדש בסגנון רומנסקי, ב-1185 נוסף מקווה במרתף שעל ידו, ובשנת 1212 נוסף מצידו הצפוני אגף נפרד לנשים. חמישה חלונות קטנים ודלת נעולה חיברו בין שני האגפים, ושליחת ציבור שעמדה צמוד לחלונות, הובילה את התפילה בנפרד.
הפרנס דוד יהושוע אופנהיים הוסיף בו בשנת 1624 את האגף האחרון, שנועד לשמש כבית מדרש, ושזכה לכינוי 'בית המדרש של רש"י' (אף על פי שנבנה כ-500 שנים לאחר מותו). ניתן למצוא בו כיום את כיסא האבן בו, לפי המסורת, למד ולימד רש"י, אך מסורת זו אינה מדויקת היסטורית. באמצע המאה ה-19 עבר בית הכנסת שיפוץ נרחב במהלכו אוחדו אגפי הגברים והנשים ובית הכנסת צויד בעוגב עליו ניגנו נכרים בשבתות וחגים. ממול למבנה הוקם בית כנסת אורתודוקסי, שנהרס ולא שוקם לאחר המלחמה.
בית הכנסת ובית המדרש הצמוד אליו הוצת וניזוק במהלך ליל הבדולח, ובהפצצות בסוף המלחמה הוא נהרס לחלוטין. בשנת 1949 יזם ארכיבאי העיר ד"ר אילרט, את הקמתו מחדש של שער הכניסה לבית-הכנסת העתיק, וב-1958 הוחל בשחזור בית-הכנסת במתכונתו העתיקה, בעלות של כחצי מיליון מארק גרמני במימונה של ממשלת גרמניה. בדצמבר 1961 הוא נחנך בטקס מרשים, בהשתתפותו של ראש הממשלה אדנאואר ואישים מרכזיים בקהילה לשעבר. דגם מוקטן של בית הכנסת, בנוסף לדגם מדויק של בית המדרש, נמצא בבית התפוצות.
בית העלמין העתיק
בית העלמין בוורמס (מכונה בגרמנית "החולות הקדושים" - Heiliger Sand) שהוקם בסוף המאה ה-11 בקירוב, הוא ככל הנראה העתיק ביותר באירופה שעדיין עומד על תילו, ומהווה עדות אילמת לקהילה היהודית המפוארת. טמונים בו לפחות אלפיים יהודים, כשהמצבה העתיקה ביותר ששרדה, זו של יעקב הבחור, היא משנת 1076, והאחרונה היא מ-1930. (בית עלמין חדש הוקם בשנת 1911). חלק מהקברים והמצבות נהרסו בתקופת שלטון הנאצים כדי לסלול "דרך קיצור" בתוך בית העלמין, אך פרידריך אילרט מארכיון העיר הזהיר מהריסה מוחלטת בתואנה שהימלר התרשם מהערך ההיסטורי בעת ביקורו במקום. לאחר תום המלחמה, ובמהלך שיקום המקום, הוצמדו שרידים של מצבות שבורות לחומת בית העלמין.
בשנת 2010 החלו חוקרים מאוניברסיטת היידלברג לפענח את הכתובת העתיקות והקשות לקריאה שעל המצבות, בעזרת טכנולוגיית סריקה חדשנית בתלת-ממד, אך רבות מהכתובות מופיעות עדיין בבירור ובעברית מדוברת:
מסיבה לא ידועה, המצבות אינן פונות כנהוג לכיוון ירושלים, אלא לכיוון דרום. במקום ניצבים קברים של רבנים, ביניהם המהר"ם מרוטנבורג (1293) ופודה עצמותיו אלכסנדר וימפפן (1307); רבי יעקב בן משה מולין המכונה מהרי"ל (1427), שלפי צוואתו המפורשת מצבתו היא היחידה שפונה לירושלים; רבי אליהו לואנץ, המכונה "בעל שם" (1636); רבי יאיר חיים בכרך, המכונה על שם ספרו חוות יאיר; ועוד קברים רבים אליהם נוהגים להגיע מתפללים מכל העולם על מנת להניח אבנים ופתקים עם משאלות ובקשות. מצבה נוספת במקום היא זו שהוקמה לכבוד שנים עשר פרנסי הקהילה, שלפי האגדה ביקשו במהלך מסע הצלב של 1096 הגנה ממועצת העיר, ולאחר שסורבו, רצחו את חברי המועצה, ואז התאבדו יחד בבית הקברות.
יחסי אינדונזיה–ארמניה
יחסי אינדונזיה–ארמניה הם יחסי החוץ בין אינדונזיה לארמניה.
יהדות וורמייזא
בית העלמין העתיק
מרטין בובר תיאר בשנת 1933 את הליכתו בבית הקברות היהודי העזוב והדומם, תוך מבט על ההרמוניה החזותית של צריחי קתדרלת וורמס המשקיפה מעל:
מחזור ורמייזא
מחזור ורמייזא הוא מחזור תפילות ופיוטים בן 750 שנה, ששימש את הקהילה היהודית עד מלחמת העולם השנייה. המחזור מכיל שני כרכים, שנכתבו בשנות 80–1272 בידי שני סופרים נפרדים. היקפו המרשים, עושר תכניו, והצורה האמנותית המרהיבה שלו, מעמידים אותו כמסמך בעל ערך רב שמאיר היבטים רבים בחיי הקהילות היהודיות באותם ימים. במשך דורות היה כתב היד שמור בבית־הכנסת הגדול של וורמס.
יחסי אינדונזיה–ארמניה
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-22 בספטמבר 1992. ב-12 באוקטובר 2005 חתמו שתי המדינות על הסכם הימנעות מכפל מס והקימו פורום ייעוץ דו-צדדי. ב-8 באוגוסט 2012 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה כלכלי, מדעי וטכני. ב-1 בנובמבר 2016 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה בתחום החינוך וההשכלה הגבוהה.
יחסים כלכליים
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין שתי המדינות בכ-27 מיליון דולר.
יהדות וורמייזא
מחזור ורמייזא
הספרייה הלאומית בירושלים גם החלה להתעניין בתעודות הארכיון היהודי של העיר, ובייחוד בשני כרכי המחזור, על מנת ולהעבירם לישראל. אילרט, שהציל את המחזורים בזמן המלחמה (לטענתו תוך סיכון חייו), התנגד בתוקף להוצאת הספרים מן העיר, ואולם ב-18 בנובמבר 1954 פסק בית־המשפט בגרמניה כי ארגון ועידת התביעות זכאי לקבל לידיו את רכוש הקהילה היהודית שחרבה. במקביל התנהלו בירושלים דיונים, במטרה לכלול את שני כרכי המחזור בהסכם השילומים עם גרמניה המערבית, שעמד להיחתם אז. לבסוף ב-2 באוקטובר1956 נחתם הסכם בין ממשלת ישראל, ממשלת הרפובליקה המערב־גרמנית, ממשלת מדינת ריינלנד-פפאלץ ועיריית וורמס, שלפיו מתחייבת עיריית וורמס לשמור במוזאון או בארכיון העירוני אותן תעודות שיישארו ברשותה, לשקם את בית־הכנסת העתיק ולהעביר את שני כרכי המחזור לארכיון בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים. ב-14 במרץ 1957 נמסרו המחזורים לידי נציג ממשלת ישראל והועברו לירושלים. שם שני הכרכים שמורים וזמינים לעיון גם באתר האינטרנט של הספרייה הלאומית.
במחזור וורמס מופיע המשפט המתוארך הראשון ביידיש:
בעברית: יום טוב יזומן (או יואר) למי שיישא מחזור זה לבית הכנסת.
בשנת 1981, נשלח המחזור לשיקום בספרייה הלאומית של אוסטריה, אספן העתיקות, חיים אלעזר רבינוביץ, ביקש אישור לנצל את ההזדמנות ולהכין העתקי פקסימיליה שלהם. הוא קיבל אישור והכין 300 עותקים שנמכרו תמורת 2,800 דולר כל אחד, לאספנים וספריות ברחבי העולם.
איציק שמלי (אלבום)
איציק שמלי הוא אלבום הסולו הראשון של הזמר איציק שמלי. האלבום נמכר החל משנת 2007. באלבום 15 שירים בעלי אורך כולל של למעלה משעה.
באלבום מתארחים אומנים רבים כמו סאבלימינל, שלומי שבת, בוסקילז, גבריאל בטלר, אבי סינגולדה (גיטרות) ועוד.
I'm Yours
"I'm Yours" הוא שיר של הזמר ג'ייסון מראז והסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן השלישי שלו, We Sing. We Dance. We Steal Things.. השיר פורסם לראשונה במהדורה מוגבלת ב-2005 מתוך המיני אלבום של מראז בשם Extra Credit, כדי לקדם את אלבום האולפן השני שלו, Mr. A–Z. השיר בוצע על ידי מראז בהופעתיו בשנים 2004–2005, וכבר הפך לחביב הקהל לפני השקתו. "I'm Yours" הועמד לפרס גראמי בקטגוריית "שיר השנה" ובקטגוריית "ביצוע שיר הפופ הטוב ביותר לזכר" בטקס גראמי ה-51.
השיר זכה להצלחה עצומה בארצות הברית ובמצעדי הבילבורד. השיר שבר שיא כשנשאר 76 שבועות במצעד הבילבורד הוט 100, זמן השהייה הרב ביותר לשיר במצעד זה, כששבר את השיא של שירה של ליאן ריימס, "How Do I Live" משנת 1998, שעמד על 69 שבועות. הוא כרגע השיר השישי בעל מספר המכירות הדיגיטליות הגבוהות ביותר בארצות הברית, כשעבר 5 מיליון הורדות דיגיטליות חוקיות. הוא בינתיים השיר היחידי של מראז שהגיע לטופ 10 במצעד הבילבורד הוט 100 ושירו המוכר ביותר עד כה. גרסת הרמיקס לשיר, שאותה עשה מראז עם ליל ויין וג'ה כור, זכתה גם היא להצלחה.
מחזור (לימודים)
במסגרת לימודית, ובפרט בבית ספר, מחזור הוא קבוצת תלמידים המסיימת לימודיה באותה שנה. ההתייחסות למחזור מסוים נעשית בשתי דרכים:
ניתן להתייחס למחזור לימודים על פי שנת הלידה של מרבית התלמידים במחזור. דוגמה: מחזור 1990 הוא המחזור שבו מרבית התלמידים נולדו בשנה זו.
בנוסף להתייחסות הנפוצה למחזור, לפי בית ספר, מקובלת גם התייחסות מצומצמת יותר, לקבוצה בתוך בית הספר, למשל מחזור של החוג לכלכלה, או רחבה יותר, למשל מחזור כל מסיימי התיכון בישראל בשנה מסוימת.
גודלו של מחזור לימודים נמדד במספר התלמידים שבו או במספר הכיתות שבו. כיוון שאדם עובר במסגרות לימוד רבות במהלך חייו, הוא משתייך למחזורים רבים, כגון מחזור בית הספר היסודי, מחזור בית הספר התיכון, מחזור טירונות וכו'.
תמונת מחזור היא תצלום שבו מופיעים כל בני מחזור מסוים. סיום לימודיו של מחזור מסוים מצוין במסיבת סיום. ספר מחזור הוא ספר בו מופיעות תמונות וסיכומים בכתב על בני המחזור ועל חוויות ההכשרה במחזור
פגישת מחזור
לעיתים מאורגנת פגישת מחזור, שבה נפגשים, כעבור עשר שנים למשל, בוגריו של מחזור מסוים למפגש נוסטלגי. בפנימיות דתיות נעשה לעיתים מפגש כזה בשבת, וקרוי "שבת מחזור". ביחידות צבאיות מאורגנות לרוב "פגישות מחזורים", בהם מתכנסים כל בוגרי מחזורי ההכשרה מעשורים מסוימים.
אחד האתגרים הגדולים ביותר בארגון פגישות כאלו הוא מציאת כל בוגרי המחזור או המחזורים כדי להזמינם לפגישת המחזור/ים, אחרי שהקשר עמם ניתק לפני עשרות שנים. לעיתים, בשל המספר הגדול של בוגרי תוכנית הלימודים במחזור אחד, קשה גם לזכור את מי בכלל צריך לחפש. תמונת המחזור וספר המחזור יכולים לעזור בזה וניתן לפרסם גם מודעות בעיתונות לצורך איתור הבוגרים. כיום, פייסבוק מסייע במציאת הבוגרים לצורך ארגון פגישות מחזור.
בפגישת המחזור, כמו בספר המחזור, מעלים זכרונות ונואמים נאומים נוסטלגיים. לרוב מזמינים גם צלם ומפיצים תמונות של הפגישה עצמה.
עפרה תכבס
עפרה תכבס הוא שיר אהבה קצר מאת רבי יהודה הלוי.
המשורר מתאר כיצד אהובתו היפה תכבס בגדיה בדמעותיו, ותייבשם בזוהר יופייה. היא אינה נזקקת למי מעיינות לכביסה, ואינה נזקקת לשמש כדי ליבש את הכבסים.
ניתוח ספרותי
אף שהשיר קצר מאוד, מופיעים בו מוטיבים אופייניים אחדים לשירי אהבה:
לשיר ישנה גם גרסה אחרת - "יפה תכבס...".
אמנות מופשטת
מקורה של האמנות המופשטת הוא בתחילת המאה ה-20, בעבודתו של הצייר וסילי קנדינסקי אשר העמיד את ביטוי הרגש, בעזרת מחוות ציוריות, כערך העליון של האמנות. ציוריו שאבו מן הצורות בטבע והיוו מעין הפשטה ציורית שלו. את ציוריו השונים כינה קנדינסקי בשם 'קומפוזיציות'. בכך שאף להדגיש את הניסיון שלו לנתק את הציורים ממקור ההשפעה הוויזואלי שלהן ולהשאיר אותם כחיבור ויזואלי של מרכיבים שונים. בחיבורו הידוע - "על הרוחני באמנות" (1912), ניסה ליצור שיטה מטודית בה הערכים הציוריים מהווים סמלים אוניברסליים במסורת מסורת החשיבה הפנומנולוגית. כך לדוגמה, תיאר קנדינסקי את ההשפעה הפסיכולוגית שבראית צורות גאומטריות או צבעים. בכך הוא ניסה להעניק להם גם משמעות תוכנית. הצבע הכחול, לדוגמה, נתפס בעיניו כ'רוחני' ו'מתרחק' וצורת המשולש דינאמית יותר לעומת הריבוע.
לאחרונה התגלה גוף עבודות גדול של ציירת שוודית עלומה בשם הילמה אף קלינט, שהתחילה לצייר ב-1906 ויש המייחסים לה את הציורים המופשטים הראשונים.
בארץ ישראל, הציור המופשט נראה תחילה לראשונה ב-1925, כאשר הצייר יצחק פרנקל פרנל הציג את "חיבור ללא עצמים" ו"כינור" בתערוכת "מגדל דוד". ציורים אלו עוררו סערה. רק שני עשורים לאחר מכן, יחד עם התנועה אופקים חדשים, המופשט נהיה חלק עקבי בנוף האמנות בארץ.
סגנון אמנות מופשטת אחרת הוא 'מופשט גאומטרי', כלומר ציור הנבנה מצורות גאומטריות טהורות, סגנון המתבטא למשל בציורים של פיט מונדריאן ואחרים. הבדיל מן המופשט הגאומטרי, 'המופשט הלירי' מעמיד את הביטוי האקספרסיבי של האמן במרכז.
דמיטרי, נסיך ולדימיר
בשנת 1257 החלה התקוממות עממית ברפובליקת נובגורוד. הסיבה הייתה רצונה של אורדת הזהב להרחיב את קבלת המיסים גם לשטחי נובגורוד שמעשית לא נכבשו על ידה. מרבית אצולת העיר התנגדה להתקוממות. אלכסנדר נבסקי הגיע לעיר ביחד עם נציגי החאן ודיכא את התקוממות. את דמיטרי השאיר בעיר בתור נציגו. עם פטירת אלכסנדר נבסקי בשנת 1263 עזב דמיטרי את העיר וקיבל את נסיכות פריאסלאבל. בעיר זו שלט במשך יותר מ-40 שנים.
בשנת 1268 השתתף בקרב רקובור בו הכוחות של נובגורוד הביסו את המסדר הליבוני.
בשנת 1276 התמנה לנסיך ולדימיר. במשך כל תקופת שלטונו הוא ניהל מאבק מול אחיו, אנדרי. לקבלת תמיכה האחים פנו לחאן אורדת הזהב, דבר שהביא לפלישות חוזרות ונשנות. בשנים 1281-1282 דמיטרי גורש מכס נסיך ולדימיר בתמיכת החאן טוגה-מנגו. בשנת 1283 דמיטרי הצליח להחזיר לעצמו את השלטון באמצעות כוחות של חאן נוגאי. בשנת 1293 גורש סופית מכס נסיך ולדימיר על ידי אחיו תוך תמיכת החאן טוטן.
רוני דורה
קריירה
רוני דורה נולד במצרים ועלה עם משפחתו לארץ בגיל צעיר. משפחתו התיישבה בקריית חיים ודורה החל את דרכו בגיל 6 בקבוצת הילדים של הפועל קריית חיים המקומית. הוא התבלט יחסית כשחקן צעיר ומבטיח, עלה לבוגרים כבר בגיל 15 ואף נמנה עם סגל נבחרת הנוער של ישראל. לאחר פירוקה של קריית חיים, דורה עבר להפועל קריית אתא שעלתה זה מכבר לליגה א'. הוא המשיך להצטיין והיה מועמד להצטרף לקבוצות הבכירות של האזור, הפועל חיפה ומכבי חיפה, אבל חלומו לשחק בליגה הלאומית (הבכירה דאז) לא התגשם, כיוון שהוא נאלץ לפרוש בגיל צעיר בעקבות פציעה קשה בקרסול.
לאחר הפרישה, החל דורה לאמן את קבוצת הנוער של הפועל קריית חיים ובהמשך את קבוצת הבוגרים הפועל "הצעיר" קריית חיים שהמשיכה את דרכה. ב-1982 הוא עבר לאמן במחלקת הנוער של הפועל חיפה. הישגו הבולט היה העפלה של הקבוצה תחת הדרכתו לגמר גבי המדינה לנוער. אחד הכישרונות הבולטים שצמחו בתקופתו בקבוצת הנוער, היה אחיינו ושחקן נבחרת ישראל לימים, טל בנין. ב-1984, לאחר עלייתה של הפועל חיפה לליגה הלאומית (הבכירה דאז), מונה דורה לעוזר המאמן של אהרון גרשגורן בקבוצה הבוגרת. ביחד הם הובילו את הקבוצה לעונה המוצלחת ביותר בשנות ה-80 שהסתיימה במקום החמישי בליגה. בעקבות הצלחתו דורה מונה למאמן בהפועל עכו מהליגה הארצית.
בעכו שיחקו תחת הדרכתו מספר שחקנים בולטים של הפועל חיפה לשעבר לתקופה זו: דוד חלפון, אלי בן אמו, יצחק בוזורגי וגיורא אנטמן. בינתיים, ירדה הפועל חיפה פעם נוספת ושתי הקבוצות נפגשו בגמר גביע הטוטו לליגת המשנה של 1987, בו נוצחה קבוצתו של דורה. בעונת 1987/1988, דורה מונה למחליפו של יצחק אנגלנדר בהפועל חיפה, שפוטר לאחר 8 מחזורים בלבד. דורה, בעונתו הראשונה כמאמן ראשי של הפועל חיפה, סיגל לקבוצה סגנון הגנתי יחסית והשיג רצף של 12 משחקים ללא הפסד. הקבוצה מיעטה לספוג והתייצבה במקום השני במשך רוב העונה, אבל כשלה במשחקי הפלייאוף העליון והחמיצה את העלייה לליגה הבכירה במחזור האחרון. טל בנין הצעיר שעלה מהנוער היה תגלית העונה ודורה שהיה מקורב אליו נקלע לניגוד עניינים בשל רצונו של בנין להשתחרר מהפועל חיפה ולשחק בליגה הלאומית.
בעונה שלאחר מכן דורה המשיך בתפקידו אבל הקבוצה נחלשה ופתחה את העונה בצורה רעה כשלא הצליחה לנצח ב-10 המחזורים הראשונים ודורגה אחרונה בליגה. גם בצד הניהולי היו קשיים גדולים כשהקבוצה נכנסה לחובות כבדים והייתה על סף פירוק. לאחר שניהול אגודת הפועל חיפה עבר לעמותה בראשות יצחק (איציק) אנגלנדר ואבי קאופמן, הקבוצה התאוששה אבל נשארה בחלק התחתון של הטבלה. בעונת 1990/1991, הפועל חיפה לא הצליחה לעמוד בדרישותיו הכספיות של דורה והוא התמנה למאמן הפועל חדרה. במקביל, אחיינו בנין הושאל למכבי חיפה. דורה חזר לקבוצה בעונת 1991/1992, ולאחר שלוש עונות חלשות, הפועל חיפה חזרה לצמרת הליגה הארצית ובסיועו של תורם אלמוני הצליחה להתחזק במהלך העונה ולעלות ליגה בפעם השנייה בתולדותיה. דורה המשיך כמאמן בעונה שלאחר מכן בליגה הלאומית. בסיועו של רובי שפירא שהפך לספונסר גלוי של הקבוצה, היא התחזקה משמעותית, ובראשם היה טל בנין שהתאחד שוב עם דודו רוני. העונה הייתה מוצלחת יחסית, אבל הסתיימה עם שישה הפסדים רצופים. בעונת 1993/1994 הסיר שפירא את תמיכתו בעקבות חילוקי דעות עם ראשי העמותה אנגלנדר וקאופמן. בעקבות כך עזבו את הקבוצה רוב השחקנים, וגם המאמן דורה.
לאחר התאבדותו של רובי שפירא בשנת 2001, הפועל חיפה התפרקה וירדה ליגה פעם נוספת. בעונת 2003/2004, דורה התמנה למנהל מקצועי במועדון ותחתיו שימש כמאמן כוכב העבר של מכבי חיפה, ברוך ממן. ביחד הם הצליחו להעלות את הקבוצה ליגה, ואף הגיעו לגמר גביע המדינה, שם הפסידו לבני סכנין. באותה עונה שיחק בקבוצה אחיין נוסף של רוני, יוסי דורה. לאחר מכן, רכש את הקבוצה יואב כץ, כאשר דורה המשיך כמנהל מקצועי בליגת העל וניר לוין החליף את ברוך ממן בעמדת המאמן. הקבוצה פתחה רע את העונה והשתרכה בתחתית, ולאחר הפסד ביתי לאשדוד במחזור ה-19, הגיעו אוהדים לאימון הקבוצה, שרפו צמיגים, ודרשו את פיטורי לוין מהמועדון. כץ נתן גיבוי מלא ללוין ופיטר דווקא את המנהל המקצועי דורה, בטענה שסירב לקצץ בשכרו. רוני עזב את הפועל חיפה בפעם האחרונה ב-2005. בשנים 2008–2011 שימש דורה כמנהל המקצועי ומאמן של הקבוצה הבוגרת במכבי עירוני קריית אתא.
עיניים פקוחות
עיניים פקוחות הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של חיים טבקמן, שיצא לאקרנים ב-3 בספטמבר 2009. במרכז הסרט עומד רומן הומוסקסואלי בחברה החרדית. הסרט השתתף בפסטיבל קאן 2009, ונבחר להשתתף גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו שנערך בספטמבר 2009.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי שנערך בגנט, בלגיה באוקטובר של אותה שנה ובנובמבר העוקב זכה הסרט בפרס "ארוס ופסיכה", הפרס הראשי במסגרת פסטיבל "MedFilm", פסטיבל סרטי הים התיכון ה-15 שנערך ברומא. במרץ 2009 זכה "עיניים פקוחות" בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי "Cape Winelands" שהתקיים בדרום אפריקה.
עלילה
אהרון (זוהר שטראוס) הוא גבר חרדי שנשוי לרבקה (טינקרבל) ואב לארבעה ילדים. כשהוא מחפש עוזר שיעבוד אצלו באיטליז שירש מאביו שנפטר זה מכבר, מגיע עזרי (רן דנקר). עזרי הוא חרדי הומוסקסואל שזה עתה נפרד מבן זוגו רפאל (מתי אטלס). אהרון מקבל את עזרי לעבודה ואף דואג לצרכיו. עם הזמן הקשר בין אהרון לעזרי מתחזק, ולבסוף הופך לרומן, לאחר שהם הולכים ביחד לטבול במעיין. בעקבות כך אהרון נכנס לדילמה קשה. רעייתו רבקה מרגישה שמשהו אינו כשורה, ובו בזמן הרב וייסבן (צחי גראד), ו"משמרות הצניעות", מאיימים להרוס את חיי המשפחה של אהרון ולהגלות אותו מן הקהילה.
תלמה גביש
תלמה גביש היא מורה ומנחת מורים ותיקה בישראל.
בעלת תואר ראשון במתמטיקה (האוניברסיטה העברית) ותואר שני בספרות עברית ובמחשבת ישראל (אוניברסיטת חיפה). את רוב הקריירה שלה הקדישה להוראת המתמטיקה. בין השאר הדריכה, החל משנות השמונים, מורים בשיטת ההעשרה האינסטרומנטלית שפותחה בידי ראובן פוירשטיין.
לימדה במשך שנים רבות סטודנטים לחינוך מיוחד במכללת אורנים - העשרה אינסטרומנטלית.
לפרסומה זכתה גביש עקב מאבקה העיקש והממושך בשיטה התבניתית להוראת המתמטיקה, הידועה כ"שיטת הבדידים", ששלטה בהוראת המתמטיקה בישראל בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20. בשיטה זו התלמידים למדו מודלים למספרים במקום את המספרים עצמם. אסור היה עליהם למנות עצמים, והם היו צריכים להתייחס למודלים (בדידים, זנבגופים, סרגלי שברים). גביש טענה שהדבר יצר פגיעה קשה בחשיבה הכמותית (שפירושה הבנת מושג המספר) של תלמידי ישראל. במשך שנים ארוכות נדחתה גביש על ידי נציגי האקדמיה הישראלית, שתמכו בגישה התבניתית שפותחה על ידי עמיתיהם. לבסוף, ב-2002, בעקבות מאמרים שפורסמו בעיתונות, זכתה דעתה של גביש לתמיכה במשרד החינוך, וספרי "אחת, שתיים, שלוש" שנכתבו על פי הגישה התבניתית הוצאו משימוש.
ב-2002 ייסדה גביש, יחד עם עמיתים, את העמותה הישראלית לקידום החינוך המתמטי לכל, שאימצה את תרגומי ספרי סינגפור ("מתמטיקה יסודית"), ומקדמת עקרונות הוראה של מוחשיות, שיטתיות, ניסוח מילולי והוראה של כל הכיתה יחד (בניגוד להוראה פרטנית).
ורה שוש
ורה שוש (בהונגרית: Sós Vera; 1926 – בודפשט, 2 או 3 באוקטובר 1968) הייתה קומוניסטית קשוחה, קצינת המשטרה החשאית ההונגרית, יהודייה-הונגרייה, מכינת מסמכים לכמה משפטי ראווה מפוברקים תחת ארנה סיץ', כמזכירתו, ביחד עם בעלה, בלה קוש. היא שמה קץ לחייה.
ביוגרפיה
ורה שוש נולדה במשפחה יהודית. החוקים היהודיים של 1938 ואילך (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) ומלחמת העולם השנייה ביחד תרמו לכך שסיימה את לימודיה התיכוניים רק כמבוגרת. בתחילת 1945, בגיל 19, החלה לעבוד במשרד הפנים עם השכלה יסודית בלבד.
בשרות הביטחון
מהסתיו של 1945 עבדה במשטרת העיתונות ומספטמבר 1946 במזכירות לשכת ארנה סיץ' עד מותו ב-1950 יחד עם בעלה, בלה קוש. מקום עבודתם היה בבית המשטרה החשאית בשדרת אנדראשי (אז סטלין) 60 שמכונה היום בית הטרור. המשימה שלהם הייתה לרשום את אויבי המערכת החיצוניים ולאחר מכן הפנימיים ולנהל כל מיני אדמיניסטרציות הקשורות לתיקים (דו"חות, כתבי אישום וכו') על פי הנחיותיו של סיץ'.
מלבד סיץ', רק לשניהם ולמוסקבה הייתה גישה למאגר הנתונים והמסמכים שנבנה בצורה זו. בשנת 1950, בהוראתו של גאבור פטר, (במקור בנימין אייזנברגר, ראש המשטרה החשאית ההונגרית) החלה לכתוב הערות על הבוס שלה, שנעצר באותה שנה והוכה למוות זמן קצר לאחר מכן. במידת הצורך, ה-ÁVH גם תפסו את הוריהם או אחיהם שלהם, כדי לענות או להכות אותם למוות. האימפריה של גאבור פטר הייתה הגיהנום עצמו. מישהו שעדיין היה חוקר יום אחד הוכה למחרת עד שהיה מחוסר הכרה או נהרג על ידי עמיתיו לשעבר. האופי הפרנואידי של המערכת מעיד על כך שלא רק שני הממונים על שרות הביטחון, שרי הפנים לאסלו רייק ויאנוש קאדאר נתפסו על ידי המשטרה הפוליטית, אך גם, בשל האנטישמיות של סטלין, הוכנסו ב-1953 גאבור פטר, שהיה יהודי, וכמה מעמיתיו מאחורי סורג ובריח.
אחר כך עברה שוש למשרד החוץ ב-1952, שם נעצרה בינואר 1953 באשמת קונספירציה ציונית. היא בילתה 11 חודשים בבידוד, כמעט כל שנת 1953. היא הורשעה בבית משפט צבאי בפברואר 1954, נשללה דרגתה וגורשה מהמפלגה. החלק הנותר של עונשה הוכרז כמבוצע לאחר כמעט שנת מאסר.
שחרור מהמאסר
לאחר המרד ההונגרי של 1956 עבדה תחילה בחברת סחר חוץ (Ferunion Külkerkesdelmi Vállalat) ולאחר מכן בהוצאת הספרים קושוט (Kossuth Könyvkiadó). בינתיים, למדה בהתמדה ב-1967 או ב-1968 השיגה תואר בהיסטוריה הונגרית מאוניברסיטת אטווש לוראנד בלימודי ערב ובשלב זה היא דיברה כבר שבע שפות בנוסף להונגרית (גרמנית, צרפתית, איטלקית, אנגלית, רוסית, ספרדית ופורטוגזית) ברמה גבוהה מאוד, כדי שתוכל לקרוא במקור את העיתונות המערבית והסובייטית שהגיעה למערכת.
לפי תעודת הפטירה שלה נפטרה ב-3 באוקטובר בעוד שלפי התיעוד של בעלה, ב-2 באוקטובר (יום הולדתו השבעה עשר של בנה פטר). היא התאבדה עם נשק השירות של בעלה, והותירה מאחור את שלושת ילדיה ובעלה, ללא כל רקע מיוחד או מכתב פרידה. ליד גופתה היה המגזין המערב-גרמני שטרן, שנפתח בדו"ח הצילום המציג את האירועים בפראג.
ילדתה הבכורה, השחקנית אנה קוש, חזרה לבודפשט מניו יורק ב-2002, כדי לחקור את עברם של הוריה כקצינים בשרותי הביטחון של המדינה, שהיה נסתר ממנה עד אז. היא פרסמה את התוצאות של מחקרה בשנת 2006 תחת השם "הירושה הבלתי רצויה" (The Unwanted Legacy).
בוב וודוורד
רוברט "בוב" וודוורד (באנגלית: Robert "Bob" Woodward; נולד ב-26 במרץ 1943) הוא אחד העיתונאים הידועים בארצות הברית, בעיקר הודות להיותו כתב הוושינגטון פוסט שחשף עם קארל ברנסטין את פרשת ווטרגייט, שהובילה לבסוף להתפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. וודוורד כתב שנים-עשר ספרים שהיו לרבי מכר.
ביוגרפיה
וודוורד נולד בז'נבה שבאילינוי. אביו היה שופט. ב-1965 סיים את לימודיו (בהיסטוריה ובספרות אנגלית) באוניברסיטת ייל. וודוורד שירת כחמש שנים כקצין קשר בצי ארצות הברית קודם שפתח בקריירת העיתונות בעיתון מקומי במרילנד. ב-1971 הצטרף לוושינגטון פוסט.
בשנת 1972, מונו וודוורד ועמיתו קארל ברנסטין לחקור את הפריצה למשרדי המפלגה הדמוקרטית בוושינגטון בבניין שנקרא "ווטרגייט". עבודתם הובילה לחשיפת עבירות פליליות של אנשי קמפיין הבחירות של הנשיא ריצ'רד ניקסון ובסופו של דבר הובילה הפרשה להתפטרותו של הנשיא ניקסון. פרשת ווטרגייט נחשבת לסקופ העיתונאי הגדול ביותר מאז ומעולם. הספר "כל אנשי הנשיא", שנכתב על הפרשה, היה במקום הראשון ברשימת רבי המכר בארצות הברית. בשנת 1976 צולם סרט קולנוע המבוסס על הספר. רוברט רדפורד גילם את וודוורד, ודאסטין הופמן את ברנסטין. בעקבות הסרט הפכו שני העיתונאים לידוענים בארצות הברית ועלתה מאוד קרנה של העיתונות החוקרת בדעת הקהל.
בספטמבר 2018, יצאה לאור בהוצאת סיימון אנד שוסטר ספרו "פחד: טראמפ בבית הלבן" (Fear: Trump in the White House) על כהונת הנשיא דונלד טראמפ, המבוסס על למעלה ממאה שעות של ראיונות מוקלטים עם מקורבי הנשיא. הספר מתאר עד כמה חוששים היועצים משיקול דעתו של הנשיא, מבורותו ומנטייתו לשקר. דאגתם של אותם יועצים ומקורבים לטראמפ הלכה וגברה לאורך כהונתו בבית הלבן, כך לפי וודוורד. שר ההגנה ג'יימס מאטיס תיאר אותו כבעל יכולות הבנה של "ילד בכיתה ה' או ו'". ראש הסגל של טראמפ, ג'ון קלי, כינה אותו חסר רסן. "הוא אידיוט. זה חסר טעם לנסות ולשכנע אותו במשהו", בישיבה במשרדו אמר קלי, לפי הספר, "הוא ירד מהפסים. זאת עיר משוגעים. אני אפילו לא יודע מה מישהו מאיתנו עושה כאן. זאת העבודה הכי גרועה שאי פעם הייתה לי". הספר נמכר ב-1.1 מיליון עותקים בשבוע הראשון ושבר את שיא המכירות של ההוצאה ביום אחד: 900,000 עותקים.
ספריו
וודוורד חיבר לבדו, או במשותף עם אחרים, 19 ספרים, 12 מתוכם עמדו בראש מצעד מכירות ספרי עיון בארצות הברית.
לא שם זין (אלבום)
לא שם זין הוא אלבום הסולו הראשון של הראפר הצל (יואב אליאסי). האלבום יצא לאור בשנת 2008.
מספר סינגלים יצאו מתוך האלבום, כשהידוע ביותר בינם הוא "מענטזת 2007". האלבום יצא לחנויות ב-1 באפריל 2008. בנוסף נכללו באלבום הסינגלים "תן לזה זמן" שבו הוא מארח את סיוון ממשפחת תאקט, ואת "צל המוות", שיר פוליטי שבו הוא מארח את סינרגיה. האלבום מכר 5000 עותקים כבר בשבוע הראשון שלו. את האלבום הפיק סאבלימינל, תחת הלייבל תאקט. באלבום מתארחים גם אחיו של הצל, איתמר אליאסי מהרכב ההיפ-הופ "כלא 6", שי 360, סיוון, איציק שמלי ומטרו (שאחראי על רוב העיבודים וההפקות באלבום).
האלבום תוכנן לצאת לשוק בשנת 2007 אך בעקבות קריסת המחשב בו אוחסנו השירים התעכבה יציאת האלבום בשנה.
כמו בשאר האלבומים של אומני משפחת תאקט גם כאן יש שירים בעלי מסרים ציוניים ומיניים (כדוגמת "הציוני האחרון" ו"מענטזת" בהתאמה).
אלקית ננסית
אלקית ננסית (שם מדעי: Aethia pusilla) היא מין של עוף ימי ממשפחת האלקיים ומהסוג אלקית והיא הקטנה שבכל בני משפחת האלקיים. היא מצויה בטבע בצפון אלסקה וצפון-מזרח סיביר סביב חופי האוקיינוס השקט, באזורים של כיפת קרח. להקות ענק של עוף ימי זה מקננות באיים האלאוטיים, האי סנט לורנס והאי דיומיד הקטן, עם מעל 9 מיליון עופות מקננים. דבר זה הופך את האלקית לנפוצה שבעופות הים בצפון אמריקה.
האלקית היא הקטנה באלקות, והיא מגיעה לאורך 15 סנטימטרים ולמשקל 70 עד 101 גרמים. האלקית בעלת כסות נוצות אפור-כהה עם בטן לבנה מעט מנומרת בגבולות והרגליים אפורות בעלות קרומי שחייה רחבים. הראש כהה יותר והמקור ורוד עם בסיס שחור. העיניים לבנות ומאחוריהם פס לבן דק.
האלקית ניזונה בים בעיקר משטרגליים מהסוג Neocalanus הגודשים את הימים הצפוניים. הם ניזונים גם מקרילאים, פטרופודים ומזואופלנקטון צף שהם מלקטים. את טרפם האלקיות מחפשות באזורים שופעים עקב עליית מי העומק המציפים את התרמוקלינה בפלנקטון עשיר. כמו מרבית האלקות היא יודעת לשחות היטב בתנועת כנפיה מתחת למים, אך היא מעופפת גרועה מאוד. האלקית הקטנה יכולה לאכול עד 86% מממדי גופה כל יום.
אלקית זו מקננת בלהקות ענק לצד קרובתה - אלקית מצוייצת, ולעיתים עופות ים נוספים ושם מגדלים אפרוח אחד המתבגר במהירות ותוך שבוע יכול לצלול ולדוג בים. הריכוז הגבוה מגן על הלהקה מטורפים, אם כי חדירה של שועלי שלג ושל חולדות טורפים לאיים האלאוטיים גררה ירידה חדה במספרם. זיהום נפט הנשפך לים סכנה מהווה נוספת לעוף. למרות הסכנות הם אינם מצויים בסכנת הכחדה עקב האוכלוסיות הגדולות שלהם.
ניר עציון
נִיר עֶצְיוֹן הוא מושב שיתופי המסונף לתנועת הקיבוץ הדתי, שוכן מדרום לחיפה ליד עתלית ושייך למועצה האזורית חוף הכרמל.
תולדות היישוב
היישוב הוקם באייר תש"י (1950) על ידי פליטי כפר עציון, וקבוצה מפליטי בארות יצחק (בנגב), קבוצות "אחדות" ו"תקוה" וניצולי השואה, שנתיים לאחר נפילת כפר עציון. את אירוע הנחת אבן הפינה עטרו בפסוק: "וגדרתי את פרציהן והריסותיו אקים ובניתיה כימי עולם". היישוב מנה בעת הקמתו 210 נפשות, ונמסרו לו לעיבוד 3000 דונם, אדמות עין חוד שננטשה. במאי 1952 הוקם במקום בית מרגוע כהמשך לבית המרגוע שהיה בכפר עציון. היישוב הוקם כקיבוץ, אך באמצע שנת 1953 הפך למושב שיתופי. בסוף שנת 1957 היו במקום 120 חברים שהתפרנסו מ-2400 דונם, עדרי צאן ובקר, רפת, לול ובית המרגוע. בשנת 1960 נחנך מבנה חדש לבית המרגוע ובכך פינה מקום לחברי המושב להתגורר בבתים ששמשו קודם לכן את הנופשים בבית המרגוע.
משק ניר עציון מגדל פרות, בננות ואף מנהל בית מלון לציבור הדתי והחרדי. כמו כן קיים מפעל מזון למנות מוכנות והסעדה. בשנותיו הראשונות עסקו במושב גם ברעיית צאן.
היישוב נקרא על שם כפר עציון שחרב במלחמת העצמאות. בשנת תשכ"ד הונח במושב אבן פינה למרכז זיכרון לגוש עציון. באוגוסט 1967 הביעה מזכירות המושב נכונות לסייע בהקמה מחדש של כפר עציון.
ב- 2 בדצמבר 2010 פונה המושב מחשש מהשריפה שהתחוללה בקרבתו. האש חלפה ליד היישוב ופגעה קשות ביישובים ימין אורד ועין הוד, שלא זכו לסיוע של כוחות הכיבוי, שחנו בסמוך ליד כביש 4, בשלב שהאש חדרה ליישובים.
ב-2011 לאחר פיוס היסטורי, הצטרף המושב לתנועת הקיבוץ הדתי ממנה פרש בשנות ה-50, כשהפך למושב.
במקום סניף של תנועת "בני עקיבא" והוא היישוב הדתי היחיד מבין מושבי המועצה האזורית חוף הכרמל.
לאחרונה הובעה ביקורת על עמדת גורמי הקליטה ביישוב להעדיף קליטת תושבים חיצוניים על פני בני המקום, זאת בשל העדפה דתית.
בית הכנסת "עטרת יצחק"
בית הכנסת בניר עציון נושא את שמו של הנדבן אייזיק וולפסון שתרם את הכסף לבניינו. בית הכנסת, הגדול והמרווח, נחנך בשנת 1963. הוא עוצב, בין השאר, על ידי חנוך אחימן, אף הוא מיוצאי כפר עציון. כאן נקבע נוסח התפילה, שלא כמו בשאר הקיבוצים הדתיים, כמו שהיה בבית הכנסת בכפר עציון שלפני נפילתו - נוסח התפילה החסידי נוסח ספרד.
בעזרת הגברים 214 מקומות ישיבה.
כיום משמש הרב רונן לוביץ כרב היישוב.
בדרך למטה
בדרך למטה (Falling Down) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה משנת 1993, בבימויו של ג'ואל שומכר ובכיכובם של מייקל דאגלס ורוברט דובאל. הוא מגולל את סיפורו של ויליאם פוסטר (דאגלס), מהנדס מערכות נשק גרוש ומובטל, החוצה במסע רגלי את לוס אנג'לס כדי להגיע לבית גרושתו, למרות שהוציאה נגדו צו הרחקה, ביום הולדתה של בתם המשותפת. בדרכו הוא נתקל בתופעות המשפיעות לרעה על חיי האזרח הקטן - עוני מול עושר, גזענות, פשע, בטלנות ופרזיטיות, עוולות צרכניות, רשויות ציבוריות בזבזניות ועוד. הוא מוצא את עצמו נלחם לבדו בכל התופעות ומבטא את תסכולו של האדם היחיד מולן, תוך הפגנת קיצוניות ואלימות גוברת והולכת. דמותו של פוסטר הושוותה לרוב לדמות ה- בתרבות הפוליטית האמריקאית. דמות זו היא לרוב של גבר לבן בגיל העמידה, בדרך כלל בעל נטיות פוליטיות שמרניות ואנטי-ליברליות במובנן האמריקאי.
אחריו עוקב מרטין פרנדרגאסט (דובאל), שוטר מזדקן במשטרת לוס אנג'לס ביום עבודתו האחרון לפני צאתו לפנסיה מוקדמת, הנאבק במקביל גם הוא בתסכוליו כגון הזדקנות, טראומה שעבר תוך שירותו, חוסר הערכה מצד מפקדו ומרבית עמיתיו, ונישואין לאישה חרדתית ושתלטנית.
עלילה
ויליאם פוסטר (מייקל דאגלס) הוא מהנדס מערכות נשק במקצועו, תושב לוס אנג'לס. הוא מובטל מזה כחודש לאחר שפוטר מעבודתו, עובדה אותה הוא מסתיר מסביבתו ובעיקר מאמו, אצלה הוא מתגורר מאז שנאלץ לעזוב את ביתו עקב גירושין. גרושתו של פוסטר, בת' (ברברה הרשי), הוציאה נגדו צו הרחקה כדי להרחיק אותו ממנה ומבתם המשותפת, אדל. ביום התרחשות העלילה חוגגת אדל את יום הולדתה.
תסכולו של פוסטר גדל באותו בוקר, בוקר חם במיוחד, כאשר מכוניתו נתקעת בפקק תנועה עקב עבודות בכביש מהיר, והמזגן בה מתקלקל. לבסוף הוא מתייאש ונוטש את מכוניתו על הכביש, למורת רוחם של הנהגים האחרים התקועים בפקק. הוא מתחיל ללכת רגלית, כשמטרתו היא לחצות את העיר עד לשכונת וניס שעל חוף לוס אנג'לס, שם מתגוררות גרושתו ובתם בבית שהיה ביתם המשותף.
בפקק התנועה עומד עם מכוניתו גם הסמל מרטין פרנדרגאסט (רוברט דובאל), שוטר מזדקן במשטרת לוס אנג'לס, הנוסע ליום עבודתו האחרון לפני פרישתו לפנסיה מוקדמת. הוא עוזר לשוטר תנועה שאינו מוצא את ידיו ורגליו במהומה לפנות את מכוניתו של פוסטר מהכביש, ושם לב ללוחית הרישוי המיוחדת שלה, הנושאת את הכיתוב "D-FENS" - רמז לעיסוקו של פוסטר בתחום מערכות הנשק והביטחון.
החום ממשיך להציק לפוסטר, והוא נכנס לחנות נוחות סמוכה כדי לקנות לעצמו פחית משקה קל ולטלפן לגרושתו. בעל החנות, לי (מייקל פול צ'אן), מסרב לאפשר לו לטלפן מהחנות, ועל הפחית הוא מבקש לגבות מחיר הנראה לפוסטר כמופקע. כשפוסטר מתלונן, ומתייחס בזלזול למוצאו הקוריאני של לי ולמבטאו, דורש ממנו לי לעזוב את החנות, וכשפוסטר מסרב מאיים עליו לי באמצעות אלת בייסבול. פוסטר מצליח להשתלט על לי ולקחת את האלה מידיו. בעזרתה הוא משחית סחורה בחנות לאחר שבירר את מחירה והחליט שהוא מופקע. לבסוף הוא משלם על פחית המשקה לאחר שלי המפוחד הפחית את מחירה, ועוזב את החנות כשאלת הבייסבול בידיו.
בהמשך מסעו מתיישב פוסטר על גבעה נטושה כדי לנוח. שני חברי כנופיה נטפלים אליו, טוענים שפלש לשטחם ודורשים ממנו באיומי סכין את המזוודה המשרדית שהוא נושא איתו. פוסטר משיב מלחמה בעזרת אלת הבייסבול שלקח מלי, מפליא את מכותיו בשניים, משתלט על הסכין שלהם וממשיך במסעו. הוא עוצר בתא טלפון ומטלפן לבת', שמתנגדת לפגוש אותו ומזהירה אותו שלא לבוא.
שני חברי הכנופיה חוזרים לאזור במכונית עם כמה מחבריהם, חמושים בנשק חם, כדי למצוא את פוסטר. הם מאתרים אותו בתא הטלפון לאחר שסיים את שיחתו עם בת', מסתערים לעברו ביריות, ופוגעים במספר עוברים ושבים אך מחטיאים את פוסטר, שלא נפגע. בסיום ההסתערות מאבד הנהג את השליטה על ההגה והמכונית מתרסקת בצד הדרך. בעוד מסביבו מתרחשת מהומה, ניגש פוסטר בקור רוח אל המכונית המרוסקת, ומוצא שכל חברי הכנופיה נהרגו או איבדו את הכרתם פרט לאחד, השוכב פצוע מחוץ לרכב. לידו מוצא פוסטר תיק ספורט מלא בכלי נשק חם. הוא לועג לחבר הכנופיה שנשאר בהכרה על יכולת הירייה שלהם, ויורה בו ברגלו. הוא נוטל את תיק כלי הנשק ועוזב את המקום.
המשך מסעו מביא את פוסטר אל פארק עירוני, שם נטפל אליו צעיר המספר לו סיפור נוגע ללב על מצוקתו כביכול ומבקש ממנו כסף. פוסטר מסרב, מצביע על כשלים בסיפורו של הצעיר וחושף אותו כשקרן ובטלן. הצעיר מוחה, ולהפתעתו נותן לו פוסטר את המזוודה המשרדית שלו, באומרו שאינו זקוק לה עוד. שמחתו של הצעיר מתחלפת בכעס ותסכול כשהוא מגלה שהמזוודה מכילה רק כריך ותפוח עץ.
פרנדרגאסט נמצא בינתיים בתחנת המשטרה ביום עבודתו האחרון. פרישתו המוקדמת למעשה נכפתה עליו על ידי אשתו (טיוזדיי וולד), ששולטת בו בשל חרדותיה ונטייתה להיסטריה, זכר לטראומה שחוותה בעקבות מוות בעריסה של בתם היחידה, לפני שנים, בגיל שנתיים. בגלל פחדיה, נמנע פרנדרגאסט מלצאת למשימות שטח ומסתפק, נגד רצונו, בעבודות משרדיות. כדי להגן עליה הוא אינו מגלה את הסיבה האמיתית לכך שאינו יוצא לשטח, ולכן זוכה לבוז מצד מפקדו ומצד כל עמיתיו שרואים בו פחדן, פרט לשותפתו הצעירה, הבלשית סנדרה טורס (רייצ'ל טיקוטין) שיודעת את האמת. פרנדרגאסט שומע את עדויותיהם של הנפגעים ממעשיו של פוסטר, ומבין שמדובר במעשי ידיו של אותו אדם, אך פרט לטורס איש לא מוכן להקשיב לו.
פוסטר ממשיך בינתיים בדרכו. כשהוא עובר ליד בנק הוא נתקל בהפגנת יחיד של גבר שחור (וונדי קרטיס-הול), המוחה על כך שהבנק סירב לתת לו הלוואה בטענה שהוא "חסר יכולת כלכלית". פוסטר קונה בחנות סמוכה מתנת יום הולדת לאדל - כדור זכוכית ובתוכו פסלון סוס והדמיה של שלג. בינתיים ממשיך המפגין במחאתו גם כשהוא נעצר על ידי המשטרה ומוכנס לניידת. המפגין העצור מחליף מבט עם פוסטר דרך חלון הניידת, ומבקש מפוסטר לא לשכוח אותו. פוסטר מהנהן בראשו לאות הזדהות.
מאחר שנעליו המשרדיות של פוסטר נשחקו בהליכה, הוא נכנס לחנות עודפי צבא כדי לקנות נעלי הליכת שטח. בעל החנות, ניק (פרדריק פורסט), מציג לפוסטר את מרכולתו ובמקביל מגרש בבוטות זוג לקוחות הומוסקסואלים. אל החנות מגיעה טורס המחפשת אחר פוסטר, המסתתר בתא מדידה בחנות, ומוסרת את תיאורו לניק. ניק, שהאזין במהלך היום לסורק משטרתי הנמצא בחנותו, מבין שפוסטר הוא זה ביצע את המעשים עליהם שמע בסורק. הוא משקר לטורס, וכשהיא עוזבת את החנות הוא מברך את פוסטר על מעשיו, ובמיוחד על הירי במסעדת המזון המהיר ש"תמיד מלאה בכושים". בהערצה גלויה הוא לוקח את פוסטר לאחורי החנות, מראה לו אוסף גדול של פריטים נאציים, ומעניק לו במתנה מטול רקטות באומרו ש"שניהם אותו דבר". כשפוסטר המזועזע מעמיד אותו על טעותו, מתרגז ניק, משתלט על פוסטר באיומי אקדח ומרסק את כדור הזכוכית שקנה פוסטר לאדל. פוסטר מצליח לדקור את ניק בעזרת הסכין שלקח מחברי הכנופיה, משתלט על אקדחו של ניק ויורה בו למוות. הוא מחליף את בגדיו למדי צבא ונעלי הליכה גבוהות ומוסיף את מטול הרקטות לשאר כלי הנשק שברשותו. מהחנות הוא מטלפן לבת', שמרגישה יותר ויותר מאוימת.
בהמשך מסעו מגיע פוסטר לאתר עבודות בכביש הגורם לפקק תנועה ענק, ומבחין שלמעשה לא מתבצעת בו כל עבודה. הוא מתעמת עם אחד העובדים ומציין שהכביש היה תקין והעבודה בו מיותרת, ונועדה רק כדי להצדיק את תקציב הרשות המבצעת אותה. העובד לועג לו, אך מרצין כשהוא רואה אקדח תקוע בחגורתו של פוסטר ומודה שהכביש אכן היה תקין. בתגובה שולף פוסטר מתיקו את מטול הרקטות, אך לא יודע לתפעלו. לתדהמתו ניגש אליו ילד, ומדריך אותו במיומנות כיצד לתפעל את המטול. לאחר שדרך את המטול פולט פוסטר בטעות רקטה, שמפוצצת את אתר העבודות.
לפרנדרגאסט וטורס ידועה כעת זהותו של פוסטר. הם מבקרים אצל אמו (לויס סמית), אשה קשה וסגורה, אצלה הוא מתגורר מאז גירושיו. בעדינות וברגישות מצליח פרנדרגאסט לרכך אותה על מנת לדובב אותה.
פוסטר מחליט בינתיים לקצר את דרכו ולחצות מועדון גולף. קשיש גאוותן המשחק במקום כועס על שמשחקו הופרע, ומכה בכדור גולף שכמעט פוגע בפוסטר. פוסטר בתגובה מביע את זעמו על ששטח כה נרחב סגור לציבור ומשמש להנאתם של בודדים, שולף רובה ציד מתיקו ויורה בעגלת הגולף של הקשיש. הקשיש המבוהל לוקה בליבו, ומתחנן לגלולות האמורות לעזור לו - אך הגלולות נמצאות בעגלת הגולף הירויה, שהידרדרה בינתיים וטבעה באגם מלאכותי סמוך. פוסטר לועג לקשיש הגוסס, ומוכיח אותו על שלא נתן לו לעבור דרך המועדון.
פרנדרגאסט ממשיך לדובב את אמו של פוסטר. הוא מגלה שפוסטר נתון למצבי רוח ושהוא גרוש, ומוצא את זהותן של בת' ואדל. בינתיים מתברר לפרנדרגאסט וטורס שפוסטר מובטל מזה כחודש, למרבה הפתעתה של אמו שפוסטר הסתיר מפניה את פיטוריו.
פרנדרגאסט וטורס מתכוונים לצאת לכוון ביתה של בת', לאחר שפרנדרגאסט עומד לראשונה על שלו מול אשתו שדורשת שיחזור הביתה, אך מתעכבים בעקבות מסיבת הפתעה שעורכים לו עמיתיו לרגל פרישתו. לראשונה עומד פרנדרגאסט על שלו גם מול עמיתיו הלעגנים - כשאחד מעמיתיו מעיר הערה מעליבה על אשתו, מכה אותו פרנדרגאסט ומפסיק את המסיבה. הוא וטורס יוצאים לכוון ביתה של בת'.
בבית הריק יושב פוסטר וצופה בסרטוני וידאו משפחתיים מתקופת נישואיו. בעוד הוא מצפה לראות סרטונים של משפחה מושלמת ומאושרת, ניכר בסרטונים אופיו העקשני והכפייתי עוד בתקופת נישואיו. באחד הסרטים מוזכר המזח של ווניס, הסמוך לבית, כמקום אהוב על בת', ופוסטר מבין שלשם ברחו בת' ואדל. באותו זמן מגיעים לבית פרנדרגאסט וטורס. פוסטר יורה בטורס ונמלט מהבית לכוון המזח.
פוסטר מגיע למזח ופוגש את בת' ואדל. בעוד אדל שמחה לראותו לאחר שנים, בת' מבועתת - במיוחד כשהיא מגלה שפוסטר חמוש. פרנדרגאסט, שנמצא כבר במזח, מתקרב אל המשפחה ומסיח את דעתו של פוסטר בסיפור על חייו-שלו. כשפוסטר מניח לרגע את אקדחו, רומז פרנדרגאסט לבת' והיא משתלטת על האקדח וזורקת אותו לים. בעוד בת' נמלטת עם אדל, שולף פרנדרגאסט את אקדחו וקורא לפוסטר לעצור.
עם תום מאורעות היום חל שינוי בפרנדרגאסט, לאחר שגילה שהוא יכול לעמוד על שלו. את מפקדו, שבז לו לפני כן וכעת מתגאה בו מול העיתונות, הוא מבייש מול מצלמות הטלוויזיה. לאחר מכן הוא מחליט להמרות את פיה של אשתו, לחזור בו מפרישתו ולהישאר במשטרה.
טריוויה
שם הסרט במקור, Falling Down, המרמז להתמוטטותו הנפשית של פוסטר, לקוח משיר הילדים האנגלי הנודע "London Bridge Is Falling Down" ("גשר לונדון מתמוטט"). השיר מופיע בסרט כמוטיב חוזר - פרנדרגאסט שר אותו לאשתו כדי להרגיעה; כדור הזכוכית שקונה פוסטר לאדל ליום הולדתה מנגן את השיר; העיר אליה מתעתד פרנדרגאסט לעבור עם פרישתו מהמשטרה היא לייק האווסו סיטי שבאריזונה, בה ממוקם גשר לונדון הישן שפורק ב-1967 והועבר לעיר.
התסריטאי, אבה רוי סמית', נדחה פעם אחר פעם אחרי אולפני הקולנוע הגדולים כשהציג להם את התסריט. כשהתייאש ועמד לפנות ולהציג את התסריט לחברות טלוויזיה בכבלים, נתקל במקרה מייקל דאגלס בתסריט. דאגלס, שאמר לאחר מכן שמדובר בתסריט הטוב ביותר שקרא, החליט לקדם את הפקתו.
בשנת 2011 הוציאה להקת פו פייטרס את הסינגל 'Walk' מתוך אלבום האולפן השביעי שלה. השיר לווה בקליפ שבויים על ידי סם ג'ונס ומושפע באופן ברור מהסרט. בקליפ ניתן להבחין בבן דמותו של וויליאם פוסטר (המגולם על ידי דייב גרוהל, סולן הלהקה) המשחזר סצנות נבחרות מהסרט באופן הומוריסטי יחד עם יתר חברי הלהקה.
קבלה ביקורתית ומסחרית
הסרט התקבל בצורה פושרת מצד הקהל, אך הביקורות עליו נטו לכוון החיובי. משחקו של דאגלס בלט בביקורות החיוביות עליו.
ג'ואל שומכר זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן על בימוי הסרט.
הסרט זכה לדירוג 73% באתר הביקורות Rotten Tomatoes.
פרוד (קיבוץ)
פָּרוֹד הוא קיבוץ מהתק"ם הנמצא בגליל העליון ליד צפת ושייך למועצה אזורית מרום הגליל.
היסטוריה
מייסדי היישוב היו ניצולי השואה מהונגריה ומטרנסילבניה, חברי תנועת "דרור", שהעפילו ארצה באפריל 1947, והוכשרו בקיבוצים דפנה, עין חרוד ומעוז חיים. ב-15 במאי 1949 עלו בני הגרעין על הקרקע סמוך לכפר הערבי אל-פראדיה, ששימר את שמה של פרוד הקדומה, ותושביו ברחו בפברואר אותה שנה. במהלך השנים הצטרפו לקיבוץ גרעין מצפון אפריקה, חברי תנועת "דרור" מאורוגוואי ומארגנטינה וכן חברים בודדים.
בשנים 1952–1953 עלה רעיון לקחת חלק מהאדמות של הקיבוץ עבור מושב שפר, אולם הרעיון נזנח.
בתחילה נקרא הקיבוץ "גרדוש", על שמו של מייסד גרעין מקימי הקיבוץ, יוסף גרדוש (Gárdos), ממנהיגי תנועת "דרור-הבונים" בהונגריה, ניצול השואה, שנפטר מבעיות לב בטרם עלותו לישראל. בהמשך, שונה שמו ל"פרוד", בהתבסס על שם היישוב היהודי הקדום פרוד שהיה קיים במקום זה בתקופת התלמוד, ובימי הביניים. משמעות השם מצביעה ככל הנראה על מיקומו הגאוגרפי – מפריד בין הגליל העליון לגליל התחתון ובין הגליל המזרחי לגליל המערבי. אורי גולדפרב בנם של נשקה וצבי גולדפרב היה הילד הראשון שנולד בקיבוץ, לבית הספר הוא הלך בקיבוץ גינוסר.
בקרבת הקיבוץ נמצא רוג'ום נבי שועייב.
מישהו יחבק אותי
מישהו יחבק אותי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור ב-24 ביוני 2019, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ, כשיר הנושא של הסרט הישראלי "המוסד".
השיר הצליח להיכנס למצעד ה-Home, של מדיה פורסט.
השיר שולב בפלייליסט של גלגלצ בחודש אוגוסט 2019.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מורן דוד, הדס כהן והנרי, הולחן על ידי דוד והופק על ידי ניר מימון.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, תוך שהעניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי אסף שגיא גפני, והועלה לערוץ היוטיוב של שרית חדד ב-24 ביוני 2019, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל. הקליפ משלב בין צילומים של חדד וקטעים מתוך הסרט "המוסד".
נווה יעקב
נווה יעקב היא שכונת המגורים היהודית הצפונית ביותר בירושלים. השכונה הוקמה ב-1970 באזור שסופח למדינת ישראל ולירושלים אחרי מלחמת ששת הימים, כאחת משכונות הטבעת. מספר התושבים בשכונה הוא כ-30,000.
שם השכונה מנציח את המושבה נווה יעקב, אשר הוקמה בשנת 1924 וחרבה במלחמת העצמאות, אולם השכונה איננה נמצאת במיקום בו שכנה המושבה, אלא צפון-מזרחית ממנו (מיקום המושבה המקורי היה בחלקו בבית חנינא של היום, ובחלקו היכן שכיום פסגת זאב צפון).
גאוגרפיה
נווה יעקב שוכנת בגבהים 590–750 מטר מעל גובה פני הים.
השכונה תוחמת את תחום שיפוטה הצפוני של ירושלים, צפונית לפסגת זאב ודרומית-מזרחית לשכונת דאחיית אל-בריד (שכונת הדואר) שבעיירה א-ראם שבשטחי הרשות הפלסטינית. בין השכונה לבין א-ראם מפרידים נחל פרת ועוטף ירושלים, אשר חובק את השכונה ממזרח. מערבית לשכונה שוכנת דרך עוזי נרקיס המהווה חלק מכביש 60 ודרך גישה עיקרית לשכונה, וכן שיכוני נוסייבה. בסמוך לשכונה שוכן מחנה "מצודת נחמיה" ובו מפקדת פיקוד המרכז.
היסטוריה
המושבה נווה יעקב הוקמה בקיץ תרפ"ד (1924) ונקראה בראשיתה "כפר עברי" או "הכפר העברי", על ידי אנשי תנועת המזרחי הצעיר אשר התאגדו תחת אגודת "נחלת בית". בין ראשי התנועה ומייסדי השכונה נמנו הרב יצחק אביגדור אורנשטיין, שאף התגורר בשכונה עד שנת ת"ש (1940), הרב יצחק יעקב וכטפויגל, ראש ישיבת מאה שערים, דב נתן ברינקר ואברהם לבל, חבר הנהלה ומזכיר האגודה, אשר רכש לטובת האגודה את קרקעות הכפר בשבת על פי היתר מיוחד. לאחר תקופה קצרה שונה שמה ל"כפר העברי - נווה יעקב", על שמו של מייסד תנועת המזרחי בציונות הדתית, הרב יצחק יעקב ריינס.
מלחמת העצמאות
בעקבות החלטת החלוקה בעצרת האו"ם - 29 בנובמבר 1947 התחדשו ההתקפות על שני היישובים המבודדים עטרות ונווה יעקב. שני היישובים היו תחת מצור וסבלו ממחסור. בשני היישובים נפלו 42 לוחמים ונפצעו 96. ב-24 במרץ 1948 היה ניסיון להגיע לנווה יעקב בשיירה משוריינת - הניסיון נכשל. באפריל 1948 פונו מהיישובים הילדים והנשים. ב-14 במאי 1948 עם עזיבת הנציב העליון את הארץ קיבלו מגיני עטרות פקודה מההגנה לפנות את היישוב ולסגת לנווה יעקב, שקרובה יותר לירושלים. למחרת, ב-15 במאי חצה הלגיון הערבי עם שחר את גשרי הירדן ועלה אל ירושלים. הקרב על נווה יעקב החל ב-16 במאי. הקרב ארך 14 שעות ומשאזלה התחמושת ואפסו הסיכויים להחזיק מעמד הוחלט על פינוי נוסף. פליטי עטרות ונווה יעקב ערכו מסע להר הצופים. סך הכול כלל הכוח כ-160 איש, מהם שנים-עשר פצועים על אלונקות. חיילי הלגיון ותושבי הסביבה פשטו על היישובים הנטושים, בזזו והרסו אותם. במקום הוקם מחנה צבאי של הכוחות המזוינים של ירדן, שפעל עד 1967.
כיום, רחוב בשם "כפר עברי" בשכונה נושא את זכר המושבה שנחרבה.
הקמה מחדש
רבים מתושבי השכונה הם עולים חדשים מחבר העמים ועולים חדשים מאתיופיה.
נווה יעקב מזרח
נווה יעקב מזרח הוא אזור חדש בנווה יעקב שהוקם בתחילת שנות ה-90 עבור הציבור החרדי. הבנייה החדשה מוקמה ליד קריית קמניץ. בשכונה יש תלמודי תורה, בית ספר בית יעקב, ישיבות, כוללים, בתי כנסת ובתי מדרש, כבכל שכונה חרדית. בנוסף, בעבר פעל גם "קו מהדרין" שקישר את השכונה לשאר השכונות החרדיות.
השכונה במאה ה-21
השכונה נחשבה לשכונה מתפתחת, שרוב אוכלוסייתה הייתה חילונית במצב סוציו-אקונומי בינוני. בשל התפתחות האזור החרדי, והביקוש הגובר בקרב הציבור החרדי לדירות בירושלים, נמצאה השכונה במגמת התחרדות וזוגות חרדים צעירים רבים עברו לגור בה, גם מעבר לגבולות נווה יעקב מזרח. רוב החרדים שגרים בשכונה שייכים למגזר הספרדי והליטאי, ומעט החסידים שגרים בה נוטשים את השכונה, עקב מחסור בחיי קהילה חסידיים ומוסדות חינוך. בשנים האחרונות עברו להתגורר בנווה יעקב גם מאות ערבים.
בשנת 2000 נחנכה בשכונה שמורת פרחי בר על שטח של כ-20 דונם. בשמורה 55 זני צמחים.
צביון השכונה הלך ונעשה חרדי, ובבחירות לעיריית ירושלים 2013 הצביעו קרוב ל-80 אחוזים מתושבי השכונה ליהדות התורה, בני תורה או ש"ס. ביוני 2018 ביטל בית המשפט המחוזי את העברת מבנה בית הספר הממלכתי-דתי בשכונה לטובת בית ספר חרדי לבנות.