cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות ונצואלה
היסטוריה
נראה שראשוני היהודים הגיעו לוונצואלה במאה ה־17 ואלו היו בעיקר צאצאי אנוסים שהגיעו מהאיים הקריביים (בעיקר מהאי קורסאו). תחילה התיישבו אלו בעיר קורו שבצפון מזרח המדינה ומשם היגרו לבירה קראקס. היהודים הראשונים שישבו בוונצואלה ואף הודו ביהדותם בגלוי עשו זאת בשנת 1850 כאשר יהודים מספרד היגרו גם כן לעיר קורו. אך רק במאה ה־19 התארגנה בה הקהילה היהודית הראשונה עם גלי ההגירה הגדולים מברזיל, מצפון אפריקה (בעיקר ממרוקו) ומקורסאו.
תהליך התבוללות הקהילה הואט בראשית המאה ה־20 עם הגעת יהודים שומרי דת ממזרח אירופה ומרכז אירופה. אותם היהודים השתקעו בעיקר בקראקס וסייעו מאוד בפיתוחה. יהודים רבים פנו לוונצואלה לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה ולפני פרוץ מלחמת העולם השנייה כאשר רובם היו מאירופה. מספר גדול בהרבה מזה היגרו לאחר סוף מלחמת העולם השנייה.
מוערך שכ־95% מיהודי ונצואלה יושבים בקראקס אך קיימות קהילות קטנות גם במרקאיבו, במראקי ובוולנסיה. מעמדם בחברה גבוה אך גילויי אנטישמיות מופיעים מדי פעם. ארגון הגג של יהדות ונצואלה הוא פדרציית הקהילות היהודיות בוונצואלה (CAIV) המרכזת ומתאמת את פעילות הקהילה ומייצגת אותה כלפי השלטונות.
שנות ה-2000
מאז עלייתו של הוגו צ'אווס לשלטון בשנת 1999, ידעה יהדות ונצואלה תקריות אנטישמיות בתדירות הולכת וגדלה. בנאום שנאם בערב חג המולד, ב-24 בדצמבר 2005 במרכז שיקום, טען צ'אבס טענות, אמנם מעורפלות, כי "צאצאיהם של אלו שצלבו את ישו... השתלטו על אוצרות העולם וריכזו את העושר בידיהם". בהמשך קיבל הנשיא צ'אבס בתחילת 2006 בכבוד רב את נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, שקרא אחרי שנבחר לנשיא בשנת 2005, למחוק את ישראל מהמפה. לעיתים קרובות כינה צ'אבס את אנשי האופוזיציה "יהודים נודדים" ובעת מערכת בחירות רמז שיריבו בבחירות אנריקה קפרילס רדונסקי בעל שורשים יהודיים ואף טען כי הוא משרת אינטרסים זרים. לקראת הבחירות לפרלמנט בשנת 2010 הגיעו ההתקפות המילוליות והכתובות באמצעי התקשורת לשיא ובין היתר אף הואשמו היהודים בפגיעה בכלכלת ונצואלה ובקשירת קשר בדומה למתואר בפרוטוקולים של זקני ציון. בעקבות הרדיפות והגילויים האנטישמיים, התמעט מספר היהודים במדינה, פדרציית הקהילות היהודיות בוונצואלה מדווחת על ירידה של כ־50% במספר חברי הקהילה הרשומים מ־18 אלף בשנת 2000 לכ־9,000 בלבד ב־2010. לפי הערכה בשנת 1999 התגוררו במדינה כ-22 אלף יהודים ובשנת 2007 נותרו רק 12–13 אלף. בשלהי העשור הראשון של המאה ה־21 התגבר זרם היציאה ומעריכים כי יותר מ־5,000 יהודים היגרו לארצות הברית ומיעוטם לישראל.
חינוך
בבירה - קאראקס - בית ספר יהודי -"הרצל-ביאליק" (הברייקה) - ובו כ־1,000 תלמידים (90% מילדי היהודים), המוחזק על ידי "ההתאחדות היהודית", וגן ילדים וכן אור חב"ד, בית שמואל/מאור התורה ות"ת סיני בהם לומדים כמה מאות ילדים. שליחי המחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית מקיימים לימודים גם באמצעות האינטרנט.
דת
אין ארגון כללי ארצי, אך קיימת "ההתאחדות היהודית" (אוניון) של הקהילה האשכנזית, ולספרדים - "ארגון יהודי ונצואלה" (אסוססיון), בקראקס. בבירה, קראקס, ובכל רחבי המדינה יש בתי-כנסת אחדים, ומספר רבנים. בעיר קראקס קיימים מספר בתי כנסת מרכזיים: רבינטו ונצואלה - בית הכנסת הראשון בעיר הוקם ב־1952. בתי כנסת נוספים הם האוניון ישראליטה (שמשמש גם כמרכז של הקהילה האשכנזית בעיר), בית חב"ד - מנוהל על ידי שליחי חב"ד הפועלים במקום, מגן דוד, תפארת ישראל מריפרץ אסוסיון (המרכז הספרדי), בית אל, כתר תורה, מאור התורה, אור תורה, ובית שמואל.
תרבות
העיתונות היהודית כוללת שבועון (בספרדית).
בישראל
יהודים שעלו מוונצואלה ממשיכים להיות בקשר עם הקהילה שנותרה. כך למשל ליליאנה לרה ממשיכה לכתוב עבור שבועון Nuevo Mundo Israelita שיוצא לאור בקראקס.
סמל אנטיגואה וברבודה
סמל אנטיגואה וברבודה עוצב בשנת 1966 על ידי גורדון כריסטופר. הסמליות של הסמל מורכבת יותר מהסמל המופיע על דגל אנטיגואה וברבודה, אולם בכל זאת אלמנטים רבים זהים.
בראש הסמל ישנו האננס, פרי שבזכותו האיים מפורסמים. ישנם מספר צמחים מסביב למגן שמצויים בשפע במדינה: היביסקוס אדום, קני סוכר, וצמחי יוקה.
משני צדדיו של המגן עומדים שני איילים שתומכים בו, ואלה מסמלים את חיות הבר של האיים.
העיצוב של המגן עצמו ייחודי בפני עצמו ועליו ציור שמש, הנמצאת גם בדגל, והיא עולה מהים הכחול לבן. השמש באה לסמל התחלות חדשות, והצבע השחור מאחוריה מסמל את המקור האפריקאי של מרבית אזרחי אנטיגואה וברבודה. ולמטה לפני הים עומדת מטחנת סוכר הבנויה מלבנים.
בתחתית הסמל, מתחת למגן, ישנה כרזה ועליה חרוט המוטו הלאומי של המדינה - "כל אחד מתאמץ, כולם משיגים".
סולם גנבים
סולם גנבים הוא פעולה של טיפוס אדם על כפות ידיו השלובות של אדם אחר מבלי להיעזר בציוד טיפוס.
מקור השם הוא ככל כנראה תרגום שאילה מהמילה הגרמנית "Räuberleiter".
סולם גנבים נושא את שמו משום שגנבים יכולים להשתמש בו כדי לעבור מעל גדרות ולהגיע לחלונות מבלי לשאת איתם סולם או אמצעי טיפוס אחר. שיטת טיפוס זו משמשת גם בפעולות צבאיות ומשטרתיות.
טכניקת הטיפוס
תנוחת הגוף של האדם שמבצע את סולם הגנבים תהיה בדרך כלל זקופה וידיו שלובות ומושטות מטה בצמוד לגופו, זאת במטרה לשאת את משקל גופו של האדם המטפס במאמצי מתיחה ולחץ על השלד תוך הימנעות ממאמצי כפיפה משמעותיים שדורשים פעולת שרירים מאומצת. בזמן הטיפוס משולבות ומהודקות אצבעות הידיים זו אל זו כך שהחיכוך ביניהם מאפשר נשיאת משקל האדם המטפס בעיקר במאמצי מתיחה על "מדרך כפות הידיים" שנוצר ללא הפעלה מאומצת של שרירי האצבעות.
לאחר הטיפוס על "מדרך כפות הידיים" יכול המטפס להמשיך ולטפס עם רגלו השנייה על כתפו של מבצע הסולם.
סולם גנבים יתבצע בדרך כלל בצמוד לקיר או עצם מקובע אחר שאליו נצמד מבצע הסולם מאחר שבמהלך פעולת הטיפוס משתנה מרכז הכובד של השניים באופן שעלול להביא לאיבוד שווי משקל ולנפילה.
מאחר שביצוע סולם גנבים בתנוחת גוף זקופה אינו דורש מאמצי שריר רבים, אלא רק מאמצי מתיחה ולחץ של השלד, יכול אדם אחד לבצע ללא קושי סולם גנבים לקבוצה גדולה של אנשים שיטפסו באמצעותו בזה אחר זה.
במטרה להימנע משריטות או לכלוך כתוצאה מהמגע שבין נעל המטפס לכריות כף היד, ניתן להשתמש בכפפות.
דיאלוג בין-דתי
דיאלוג בין-דתי הוא מונח שמתייחס לאינטראקציה חיובית, בונה ושיתופית בין אנשים בעלי מסורות, אמונות ודתות שונות. האינטראקציה נעשית הן ברמה האישית והן ברמה המוסדית, במטרה לקדם הבנה בין דתות או אמונות שונות כדי להגביר את הקבלה והסובלנות ביניהם.
בניית דיאלוג בין מאמיני דתות שונות משמעו יצירת הבנה באמצעות שיתוף עקרונות דתיים ותורות דתיות שונות. דיאלוג זה, כך מצופה, יועיל לאנושות כולה באמצעות קידום כבוד הדדי וסובלנות.
הפגישה שיוצרת דיאלוג בין-דתי מאפשרת לאנשים ומוסדות לחלוק את אמונותיהם הדתיות אחד עם השני במטרה להבין את מה שזר להם. תנאי הכרחי להצלחת הדיאלוג הוא השעיית כוונות שכנוע בצדקת הדרך, המלווה תמיד בגישה של עליונות, ובניסיון כן להבין את השונה.
דת יכולה לשמש ככוח מרכזי באיחוד פלגים שונים. מכאן, לדיאלוג הבין-דתי תפקיד חיוני בתחום הדיפלומטיה הציבורית. הוא מקדם שלום עולמי באמצעות איחוד אמונות וקידום הבנה הדדית, קבלה וסובלנות בקרב קהילות דתיות שונות. באמצעות הקמת ערוצי תקשורת המקדמים שיתוף פעולה בר קיימא, הדיאלוג הבין-דתי שובר חומות של פילוג ומחסומים העומדים במרכזן של מלחמות רבות, במטרה להשיג שלום.
עמדות שונות ביחס למאפייני הדיאלוג הבין-דתי
יצירת דיאלוג בין-דתי כן, איכותי ותורם מחייב קיומם של תנאים מקדימים. תנאים כאלה הוצגו במסמך "דיאלוג והכרזה" (באנגלית: Dialog and Proclamation) שנכתב בשנת 1991 בשיתוף בין הקהילה לבשורת העמים והמועצה האפיפיורית לדיאלוג בין-דתי .
המסמך מבחין בין ארבע צורות של דיאלוג בין-דתי. הצורה הראשונה היא "דיאלוג החיים", העוסק בחיי היומיום, סובלנות דתית וחברותא; השנייה, "דיאלוג היצירות", העוסק בשיתוף פעולה ובפעולה משותפת למען צדק רב יותר; השלישית, "דיאלוג שיח תאולוגי", עוסק בשיח אינטלקטואלי על הטקסטים המכוננים של דתות שונות, מדע הדתות וסוציולוגיה של הדת; והצורה הרביעית, "דיאלוג החוויה הדתית", עוסק בשיח על תפילה, רוחניות ומיסטיקה.
תנאים מקדימים
קתרין קורניל , חוקרת בתחום התאולוגיה ההשוואתית אשר מתמחה בדיאלוג בין-דתי מתארת בספרה "האי-אפשרות של דיאלוג בין-דתי" (2008) את התנאים המוקדמים שצריכים להתקיים על מנת לייצר, דיאלוג בונה ומעשיר בין דתות.
תנאים אלו כוללים:
לטענתה של קורניל, על מנת לשבור את החומות המפצלות את האמונות תוך כיבוד הייחודיות של כל מסורת, יש לקבל תנאים מוקדמים אלו.
הדת הבהאית
מפגש בין-דתי ורב-דתי הוא חלק בלתי נפרד מהאמונה הבהאית. מייסד הדת, בהאא אללה ציווה על חסידיו "להתייעץ עם חסידי כל הדתות ברוח של ידידותיות ואחווה".
בשנת 2002 פרסם בית הצדק העולמי, המוסד העליון של הדת הבהאית, מכתב להנהגה הדתית של כל הדתות ובו נכתב כי דעות קדומות דתיות הן בעיה שיש להתגבר עליה. המכתב האיץ במנהיגים להתאחד על מנת לעקור חוסר סובלנות דתי קיצוני ומפלג.
בודהיזם
מנקודת המבט הבודהיסטית, יש צורך במבחר רחב של דתות כדי להתאים לצרכים המגוונים של אנשים שונים. הבודהיזם מכיר בכך שכל הדתות חולקות את אותה מטרה, לפעול למען רווחת האנושות. על בסיס משותף זה, בודהיסטים ונוצרים הקימו תוכניות למפגשים כדי ללמוד אחד מהשני ברוח של שיתוף פעולה הדדי וכבוד.
ניתן לראות כדוגמה לעשייה בין-דתית בודהיסטית את עשייתו הרבה של הדלאי לאמה ה-14, הידוע כטנזין גיאטסו. הדלאי לאמה ה-14 מאמין כי "המטרה המשותפת של כל הדתות, מטרה שכולם חייבים לנסות למצוא, היא לטפח סובלנות, אלטרואיזם ואהבה". הדלאי לאמה ה-14 נפגש עם האפיפיור פאולוס השישי בוותיקן ב-1973, עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1980 וגם מאוחר יותר בשנים 1982, 1986, 1988, 1990 ו-2003. בשנת 1990, הוא נפגש בדרמסלה עם משלחת של מורים יהודים וקיים דיאלוג בין-דתי נרחב. מאז, ביקר בישראל שלוש פעמים ונפגש בשנת 2006 עם הרב הראשי האשכנזי לישראל, יונה מצגר. עוד בשנה זו, הדלאי לאמה ה-14 נפגש באופן פרטי עם האפיפיור בנדיקטוס ה-16. בינואר 2009, בעיר מהובה שבמדינת גוג'ראט שבהודו, חנך הדלאי לאמה כנס בין-דתי בשם "דתות עולמיות-דיאלוג וסימפוניה" שכינס המטיף ההינדי מורארי באפו. בכנס זה נבחנו דרכים ואמצעים להתמודדות עם המחלוקת בין הדתות הגדולות. ב-2010, השתתף הדלאי לאמה ה-14 ב"פסגה בנושא אושר" שנערכה במרכז לחקר משפט ודת של אוניברסיטת אמורי. בפסגה זו, הצטרפו אליו קתרין ג'פרטס שורי, הבישוף הראשי של הכנסייה האפיסקופלית. הרב הראשי של בריטניה, לורד יונתן זקס, הרב הראשי של הקהילות העבריות המאוחדות של חבר העמים, וחוקר האסלאם פרופסור סייד חסין נאסר מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
גישות שונות בנצרות ביחס לדיאלוג בין-דתי
קיימת מחלוקת בין קבוצות שונות בנצרות לגבי הדרך הנכונה לקיום קשרים עם לא-נוצרים. חלקם מאמינים כי מיסיונריות, או 'שליחות' (evangelization) בלשון הכנסייה, כלומר שכנוע באמיתות הבשורה הנוצרית כפי שהיא מופיעה בברית החדשה, היא התכלית החשובה ביותר של מפגשים בין-דתיים. אחרים מבקשים למצוא בסיס משותף עם בני הדתות השונות, תוך יצירת ארגונים ומרחבים המבקשים לקדם דיאלוג פתוח.
גישה מרכזית בנצרות ההיסטורית גורסת שבמקרא (הברית הישנה) ובברית החדשה מופיעים פסוקים המוכיחים את אמיתותה הבלעדית של המסורת הנוצרית. על אלה נמנים פסוקים כמו ישעיה 7:14, פסוקי ״העבד הסובל״ בישעיה 52:13 – 53:12, או פסוקים מהברית החדשה כגון "הנני הדרך והאמת והחיים לא יבא איש אל האב כי אם על ידי", (יוחנן 14:6), ו"ואין הישועה באחר ואין תחת השמים שם אחר הנתן לבני אדם אשר בו נושע" (מעשי השליחים 4:12).
גישה אחרת סוברת כי יש להבין פסוקים מעין אלה כהצהרות אמונה אישית עמוקה, אך לא כמרשמים לבלעדיות של האמת הנוצרית. מחזיקי גישה זו עשויים לטעון שהמסר של ישו רואה לעיתים קרובות בזר מופת לאפשרות האמונה. דוגמאות מן הברית החדשה כוללות את שר המאה הרומי (מתי 8:5-13; לוקס 7:1-10), השומרוני הטוב (לוקס 10:25-37) והאישה הסורית-פיניקית (לוקס 24–31). על פי הפירוש המקובל של המחזיקים בגישה זו בסיפורים אלה ישו לימד שהכנסת אורחים כלפי השכן והזר היא חלק בלתי נפרד מן האמונה האמיתית.
עשייה נוצרית בתחום הדיאלוג הבין-דתי
מאז 1964 הקימה הכנסייה הקתולית את המועצה האפיפיורית לדיאלוג בין-דתי. מועצה זו שמה לה למטרה לקדם כבוד ושיתוף פעולה בין דתות ודתות שונות.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני היה תומך מרכזי בדיאלוג בין-דתי, וקידם פגישות באסיזי בשנות ה-1980. ב-27 באוקטובר 1986 הוא קיים יום תפילה באסיזי והזמין "כחמישים נוצרים וחמישים מנהיגים בני דתות אחרות".
סטנלי ג'דידיה סאמארתה, תאולוג נוצרי ממוצא הודי ומשתתף בשיחות בין-דתיות אומר בספרו "One Christ-Many Religions" כי קשה להפריז בחשיבותו של אותו יום תפילה ממספר טעמים:
עם זאת, הוסיף סאמארתה, שתי נקודות גרמו ל"אי-נוחות" בקרב אנשים בעלי דתות שאינן נוצריות:
חוץ מההסתייגות שגרם יום התפילה של האפיפיור, קיים חשד מתמשך של בני דתות אחרות שדיאלוגים עם הכנסייה עלולים לשמש למטרות מיסיונריות נוצרית.
בשנת 2006, במהלך פגישה עם דיפלומטים ממדינות מוסלמיות ומהליגה הערבית קרא האפיפיור בנדיקטוס ה-16 לכונן דיאלוג בין-דתי "כן ומלא כבוד".
הנוסטרה אטאטה
בשנת 1965, באספה השנייה של מועצת הוותיקן, הוחלט שיש לפתח את היחסים עם כל הדתות. לשם כך הקים האפיפיור פאולוס השישי מזכירות מיוחדת. שנה קודם לכן, בשנת 1964, אושרה ה"הצהרה בדבר יחס הכנסייה לדתות הלא-נוצריות" (בלטינית: Declaratio de Ecclesiae habitudine ad religiones non-Christianas) הקרויה נוסטרה אטאטה (בעברית: בזמננו אנו, או בעידן הנוכחי). ההצהרה כוללת מבוא שבו נאמר כי הכנסייה הקתולית מתייחסת בכבוד לאמונות אחרות שאינן נוצריות במהותן. כיוון שבכל זאת יש בהן קרן אור של אמת.
סעיף 2 להצהרה עוסק בהינדואיזם, בודהיזם ודתות אחרות.
סעיף 3 להצהרה עוסק באסלאם.
סעיף 4 להצהרה עוסק ביהודים ודוחה את הרעיון כי כל היהודים בזמנו של ישו, וכן כל היהודים כיום, אחראים למותו של ישו יותר מאשר הנוצרים, ולכן הוא קורא להימנע משנאה, רדיפות וגילויי אנטישמיות כלפי יהודים.
סעיף 5 להצהרה מוקדש לאחוות האדם וקורא לנוצרים להימנע מאפליה כלפי בני אדם אחרים בגלל גזע, צבע עור, מעמד או דת.
השפעת ההצהרה על היחסים בין היהדות לנצרות
סעיף 4 של ההצהרה השפיע בצורה משמעותית על היחסים בין היהדות לנצרות כיוון שבהצהרה זו הכנסייה מביעה התנצלות כלפי העם היהודי באשר לכל ה"שנאות, רדיפות וגילויי האנטישמיות שכוונו בזמן כלשהו או ממקור כלשהו כלפי יהודים". הסעיף אף הסיר את האחריות המוגברת למותו של ישו שיוחסה לעם היהודי בכלל וליהודים בתקופתו בפרט.
יהדות
הזרמים השונים ביהדות מחזיקים בגישות שונות ביחס לדיאלוג בין-דתי. היהדות האורתודוקסית המודרנית מאפשרת חילופי דברים מוגבלים בנושאים חברתיים, תוך זהירות מלדון בענייני דוקטרינה דתית. היהדות הרפורמית והיהדות הקונסרבטיבית מעודדות דיאלוג בין-דתי.
בשנות ה-50 וה-60, כאשר שותפויות אזרחיות בין-דתיות בין יהודים ונוצרים בארצות הברית הלכו וגדלו, במיוחד בפרברים, יצר איגוד הקהילות העבריות האמריקאיות (כיום, האיחוד ליהדות רפורמית) מחלקה שמטרתה העיקרית היא קידום יחסי נוצרים-יהודים חיוביים ושותפויות אזרחיות. הקונגרס היהודי העולמי (WJC) מקיים שותפות וקשר עם מנהיגים נוצרים, מוסלמים, הינדים ובודהיסטים על מנת להילחם בשנאה ולבנות קואליציות התומכות בדמוקרטיה ובחופש דת.
אסלאם
ב-13 באוקטובר 2007 פורסם מסמך שכותרתו "במילה משותפת בינינו לבינך" (A Common Word Between Us and You). במכתב זה, 138 מלומדים מוסלמים, אנשי דת ואינטלקטואלים הכריזו על הבסיס המשותף בין הנצרות והאסלאם.
מכתב זה מהווה אבן דרך משמעותית ביחסים בין הנצרות לאסלאם, ומהווה ניסיון למצוא בסיס מוסרי משותף בנושאים חברתיים רבים, שהוגדר כ"חלק מעקרונות היסוד של שתי הדתות: אהבת האל האחד ואהבת לרעך". לטענת הכותבים "עקרונות אלה נמצאים שוב ושוב בכתבי הקודש של האסלאם והנצרות".
באוקטובר 2010, האייתוללה מוסטפא מוהגה דמד, פרופסור באוניברסיטת שאהיד בהשתי בטהראן, נשא דברים כנציג האסלאם השיעי באספה המיוחדת למזרח התיכון של הסינוד (synod) של הבישופים הקתולים. בנאומו, דיבר על הקשר בין האסלאם לנצרות שהתקיים לאורך ההיסטוריה של האסלאם כקשר של "ידידות, כבוד והבנה הדדית".
דיאלוג בין-דתי כחלק בלתי נפרד מהאסלאם
ספר שראה אור בשנת 2003 בשם "מוסלמים מתקדמים: על צדק, מגדר ופלורליזם" מכיל מאמר מאת אמיר חוסיין על "מוסלמים, פלורליזם ודיאלוג בין-דתי" ("Muslims, Pluralism, and Interfaith Dialogue") בו הוא מראה כיצד דיאלוג בין-דתי היה חלק בלתי נפרד מהאסלאם מראשיתו. חוסיין כותב כי "האסלאם לא היה מתפתח אלמלא דיאלוג בין-דתי". לטענתו, החל מהתגלותו הראשונה ולמשך שארית חייו, מוחמד היה עסוק בדיאלוג בין-דתי, וכי ופלורליזם ודיאלוג בין-דתי תמיד היו חשובים לאסלאם. לדוגמה, כאשר חלק מחסידיו של מוחמד סבלו מרדיפות במכה, הוא שלח אותם לחבש (אתיופיה של ימינו), אומה נוצרית בעלת מלך נוצרי, שם התקבלו בברכה. בדוגמה נוספת מתייחס חוסיין לעיר קורדובה שבאמירות ספרד המוסלמית, במאות התשיעית והעשירית. לטענתו נוצרים ויהודים היו מעורבים בחצר המלוכה המוסלמי ובחיים האינטלקטואלים של העיר.
לפיכך, יש היסטוריה של מוסלמים, יהודים, נוצרים ומסורות דתיות אחרות החיים יחד בחברה פלורליסטית. בנוגע להווה כותב חוסיין שלמרות היסטוריה ארוכה של פלורליזם ודיאלוג בין-דתי באסלאם, כיום מוסלמים רבים מתקשים להחליט כיצד לפרש חלקים סותרים בקוראן שחלקם תומכים בבניית גשרים בין-דתית, בעוד שבאחרים מוצדקת הדרה הדדית.
הדת האחמדית
הדת האחמדית, היא פלג מוסלמי המאמין כי מירזא ע'ולאם אחמד (1835–1908) הוא הנביא אשר חסידי דתות שונות חיכו לו. לתפיסת האחמדים, דיאלוגים בין-דתיים הם חלק בלתי נפרד מפיתוח היחסים הבין-דתיים וכינון השלום. קהילת אחמדיה מארגנת אירועים בין-דתיים מקומיים וארציים במקומות שונים בעולם על מנת לפתח אהבה והבנה בין הדתות.
בשנת 2009, נשיא הקהילה האחמדית בישראל, מוחמד שריף עודה נפגש עם האפיפיור בנדיקטוס ה-16, והעביר לו מסר ישיר מהחליף החמישי של הקהילה האחמדית, מירזא מסרור אחמד. החליף ביקש מהאפיפיור להשתמש בהשפעתו על מנת לעודד סובלנות דתית.
יוזמות לקידום דיאלוג בין-דתי
דיאלוג ופעולות בין-דתיות התרחשו במשך מאות שנים. קיים ויכוח נרחב על האפקטיביות ההיסטורית של דיאלוג בין-דתי. התאולוג ג'יימס ל. הפט, חוקר באוניברסיטת דרום קליפורניה טען בהרצאה על "הכורח של דיפלומטיה בין-דתית", בה דיבר על הקונפליקטים בין המאמינים של שלוש הדתות האברהמיות (יהדות, נצרות ואסלאם) כי למעט תקופת הקונביבנסיה מהמאה ה-8 ועד המאה ה-15 בספרד, המאמינים בדתות אלו שמרו על מרחק או היו בסכסוך, וקיימו דיאלוג כן לעיתים נדירות. "המציאות העצובה הייתה שרוב הזמן יהודים, מוסלמים ונוצרים נותרו בורים אחד לגבי השני, או גרוע מכך, במיוחד במקרה של נוצרים ומוסלמים, תקפו זה את זה". לעומת זאת, פרויקט הפלורליזם באוניברסיטת הרווארד מבוסס על ההנחה שכל מסורת דתית גדלה לאורך הדורות בדיאלוג ובאינטראקציה היסטורית עם מסורות אחרות. נוצרים, יהודים ומוסלמים היו חלק מההיסטוריה אלו של אלו, הם חלקו לא רק כפרים וערים, אלא גם רעיונות על אלוהים והתגלות אלוהית.
תיעוד נרחב של ויכוחים בין-דתיים ניתן למצוא בספר אוצר ויכוחים, המהווה אסופה של ויכוחים בין יהודים לנוצרים לאורך דורות. הספר, שראה אור לראשונה בניו-יורק בשנת 1922, מכיל בחלקו הראשון מכיל ויכוחים בעיקר מימי הביניים כגון משפט פריז מ-1240 וויכוח ברצלונה משנת 1263, אך גם מספר ויכוחים מהעת החדשה.
יוזמות לדיאלוג בין-דתי ביוזמת אנשי דת
בשנת 2008 הקים הרב שלמה ריסקין את המרכז להבנה ושיתוף פעולה יהודי-נוצרי (CJCUC). המרכז נוסד כדי להתחיל בביסוס דיאלוג תאולוגי בין יהודים לנוצרים מתוך אמונה שבדיאלוג שתי הדתות ימצאו הרבה יותר שמאחד ביניהן מאשר מפריד ביניהן. המרכז, הממוקם במוזיאון ארצות המקרא בירושלים, עוסק בלימוד תנ"ך לנוצרים, הן מהקהילה המקומית בישראל והן מחוץ לה. המרכז ארגן יוזמות בין-דתיות רבות ויוזמות רבות לגיוס כספים. לדוגמה: יום הלל (באנגלית:Day to Praise) אשר חל ביום העצמאות הישראלי בו נוצרים מוזמנים לחגוג עם היהודים את הקמתה של מדינת ישראל.
בשנת 2008 נערכה ועידה היסטורית לדיאלוג בין-דתי ביוזמתו של מלך ערב הסעודית עבדאללה. מטרת הועידה הייתה לפתור בעיות עולמיות באמצעות יצירת הרמוניה במקום הסכסוכים הקיימים. בוועידה השתתפו מנהיגים דתיים בני דתות שונות כמו נצרות, יהדות, בודהיזם, הינדואיזם ודאואיזם. המפגש התקיים במדריד, ומארח המפגש היה חואן קרלוס מלך ספרד.
בשנת 2013 ראה אור ספרם של הרב מארק שנייר והאימאם שמסי עלי "בני אברהם" עם כותרת המשנה "שיחה גלויה על הנושאים שמפרידים ומאחדים יהודים ומוסלמים". בספרם טוענים שנייר ושמסי שעל ידי קידום היכרות הדדית של תוכני האמונה של שתי הדתות, יהודים ומוסלמים יכולים להבין שאמונותיהם הדתיות למעשה אמורות לקרב ביניהם יותר מאשר לפלג אותם. לפי הבנה זו, שנייר ועלי מאמינים שיהודים ומוסלמים יהפכו למגנים זה על דתו של זה, תוך גינוי אנטישמיות ואיסלאמופוביה ובאמצעות קידום שיתוף פעולה בין-דתי. בספר, הרב שנייר מתייחס לדיאלוג היהודי-מוסלמי, שם הוא מודה שאף על פי שהוא נמצא בצמיחה עצומה, עדיין איננו במקום הרצוי.
יוזמות לדיאלוג בין-דתי מטעם אנשי אקדמיה
בשנת 1991, דיאנה אק מאוניברסיטת הרווארד השיקה את פרויקט הפלורליזם על ידי הוראת קורס בנושא "דתות עולמיות בניו אינגלנד". במהלך הקורס, סטודנטים חקרו את הקהילות הדתיות המגוונות באזור בוסטון. פרויקט זה הורחב לשרטוט התפתחות המאמצים הבין-דתיים ברחבי ארצות הברית ולאחר מכן בעולם.
בשנת 1958, החל לעבוד המרכז לחקר דתות עולמיות (CSWR) בבית הספר ללימודי דת של הרווארד מאז, הוא ממלא תפקיד חשוב בקידום הלימוד וההבנה בין דתות בעולם. הוא תומך בחקירה אקדמית ובהבנה בינלאומית בתחום זה באמצעות הקהילה שלו, מאמצי המחקר והמימון שלו, התוכניות הציבוריות היזומות על ידו ופרסומיו.
יוזמות לדיאלוג בין-דתי בישראל
בשנת 2001 הוקמה בישראל האגודה למפגש בין-דתי (Interfaith Encounter Association). מטרת האגודה לקדם דו-קיום במזרח התיכון באמצעות מחקר בין-תרבותי ודיאלוג בין-דתי. לשם כך היא מקימה קבוצות או מרכזים ומקיימת מפגשים בין-דתיים מתמשכים המפגישים קהילות שכנות ברחבי הארץ.
בשנת 2004 הוקם מרכז ירושלים ליחסי יהודים ונוצרים ארגון בין דתי המתמקד ביחסי יהודים ונוצרים במציאות המקומית. הארגון התרחב במהלך השנים ועוסק בשיח בין דתי, בין בני כל הדתות והלאומים בארץ ושמו שונה ב-2017 על שם מייסדו דניאל רוסינג. מרכז רוסינג לחינוך ודיאלוג מפעיל 8 תוכניות ברחבי הארץ.
העיר חיפה כמקרה בוחן ישראלי
חיפה היא עיר רב-תרבותית אשר מכילה מגוון רב של דתות, ומגוון זרמים שונים בתוך כל אחת מהדתות. בעיר חיפה, יושב המרכז הבהאי העולמי אשר מהווה את המרכז המנהלי והדתי של הדת הבהאית. בנוסף, מרבית הקהילה האחמדית בישראל מרוכזת בעיר. כמו כן, קיימים בעיר מסגדים, כנסיות ובתי כנסת רבים.
ג'נט ארקיין
ג'נט דוס סנטוס ארקיין (בפורטוגזית: Janeth dos Santos Arcain; נולדה ב-11 באפריל 1969 בסאו פאולו שבברזיל) היא כדורסלנית עבר ברזילאית ששיחקה בליגת ה-WNBA. בשנת 2015 הוצגה בהיכל התהילה של כדורסל הנשים.
דיאלוג בין-דתי
העיר חיפה כמקרה בוחן ישראלי
באוניברסיטת חיפה, פועלת 'חממת חיפה לחקר דתות' אשר מקדמת חקר דתות באמצעות שיתופי פעולה בין-תחומיים באוניברסיטת חיפה ויצירת במה לשיח בין-דתי בקרב הקהילות הדתיות השונות בעיר חיפה וסביבתה. בשנת 2022, 'חממת חיפה לחקר הדתות' ו'מרכז המלך חאמד לדו קיום בשלום של בחריין' חתמו על שיתוף פעולה לקידום סבלנות וחיים משותפים.
ג'נט ארקיין
קריירה ב-WNBA
ארקיין היא אחת השחקניות המקוריות של ליגת ה-WNBA, מאז הקמתה ב-1997. בדראפט 1997, היא נבחרה במקום ה-13, על ידי יוסטון קומטס. ארקיין שיחקה בכל משחק של הקומטס, בשבע העונות הראשונות שלה בקבוצה וזכתה עימה בארבע אליפויות רצופות. עונת השיא שלה הייתה 2001, בה סיימה עם ממוצע נקודות של 18.5, זכתה בתואר השחקנית המשתפרת של השנה והייתה חלק מחמישיית העונה הראשונה של ה-WNBA.
קריירה בינלאומית
ארקיין זכתה עם נבחרת ברזיל באליפות העולם 1994 ובשתי מדליות אולימפיות: כסף ב-1996 וארד ב2000.
גייזר ויימנגו
גייזר ויימנגו (באנגלית: Waimangu) הוא גייזר הממוקם בניו זילנד, ליד הר רוטורואה. אחת מהתפרצויותיו, שקרתה ב-1904, היא הגבוהה ביותר שאירעה: שיא גובה המים אז היה 457 מטרים.
רוב סביבתו של הגייזר נהרסה בהתפרצות הר געש סמוך לשנת 1886.
הגייזר נוצר בשנת 1900 ובכל התפרצויותיו שיא גובה המים היה גבוה מהרגיל.
ב-31 באוגוסט 1903 נהרגו ארבעה תיירים, בעת התפרצות של הגייזר.
הגייזר נאטם בעקבות מפולת סלעים בשנת 1904.
Play (שיר של ג'ניפר לופז)
Play (בעברית: לנגן) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז. השיר יצא לאור ב-27 במרץ 2001, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השני שלה, J.Lo. לשיר יצאה גרסת רמיקס שנכללה באלבום הרמיקסים הראשון שלה לופז, J to tha L–O! The Remixes.
השיר זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-18 בארצות הברית ובנוסף הגיע לעשירייה הפותחת ב-10 מדינות שונות. בבריטניה השיר גם זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום ה-3. על מנת לקדם את השיר יצא לו קליפ בבימויו של פרנסיס לורנס ובנוסף לופז הופיעה איתו במהלך שתי ההופעות שלה בפוארטו ריקו לקידום האלבום.
רקע וכתיבה
הוא נכתב על ידי קורי רוני, כריסטינה מילאן, ארנתור בירגיסון ואנדרס בג והופק על ידי השניים האחרונים. השיר הוא שיר דאנס פופ בהשפעת מוזיקת פאנק כאשר הוא הושווה לשירים של הזמרת מדונה בעקבות השימוש בגיטרה חשמלית וביטים של פאנק. מבחינה לירית לופז מבקשת מהדי ג'יי לנגן את השיר האהוב עליה.
הצלחה במצעדים
השיר זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-18 בארצות הברית. בנוסף הוא גם זכה להצלחה רבה ברדיו האמריקאי כאשר הגיע למקום ה-7 במצעד הרדיו הרשמי וזכה להצלחה במצעדים נוספים בארצות הברית כדוגמת מצעד שירי הפופ, שם הגיע למקום השישי ולמקום השני במצעד שירי הדאנס קלאב. בקנדה השיר גם זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-5.
בבריטניה השיר גם כן זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-3 ונשאר במצעד במשך 12 שבועות. באוסטרליה השיר זכה להצלחה דומה לבארצות הברית כאשר הגיע למקום ה-14, שם גם הגיע למעמד זהב. בניו זילנד השיר אף זכה להצלחה גדולה יותר כאשר הגיע למקום ה-7. ההצלחה של השיר הגיע גם לאירופה שם הגיע למקום ה-6 במצעד האירופאי הכללי.
רוח החופש
רוח החופש או פנטום החירות (בצרפתית: "Le Fantôme de la liberté") הוא סרט קולנוע סוריאליסטי קומי משנת 1974 בבימוי של לואיס בוניואל. את התסריט כתב בוניואל יחד עם ז'אן-קלוד קרייר. הסרט הופק על ידי סרג' סילברמן, ומככבים בו אדריאנה אסטי, ג'וליאן ברת'או וז'אן-קלוד בריאלי. לסרט מבנה של עלילה לא ליניארית, הוא מורכב מאפיזודות נטולות הקשר, שמתחברות רק הודות לתנועה של דמוית אחדות מסיטואציה לסיטואציה. בונאל מפגין בסרט את הסאטירה וההומור האופייניים לו, בשילוב עם סדרה של אירועים מופרכים וסוריאליסטים, שנועדו לאתגר את הצופים ואת הנחותיהם המקדימות בכל הנוגע לרעיונות על יציבות חברתית, קונבנציות, מנהגים ותפיסת המציאות.
Play (שיר של ג'ניפר לופז)
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה רבה בעולם, ואף הגיע בשיאו אל המקום ה-18 במצעד הבילבורד הוט 100.
פדיקור
פדיקור (נגזר מהמילים הלטיניות: Pedis, כלומר "כף הרגל", וCura, כלומר "טיפול"). הוא טיפול קוסמטי של כפות הרגליים וציפורני הרגליים, המקביל למניקור, הנעשה בכפות הידיים. פדיקור נעשה למטרות קוסמטיות, או טיפוליות. טיפולי הפדיקור פופולריים מאוד ברחבי העולם, במיוחד בקרב נשים.
הפדיקור כולל טיפול לא רק עבור הציפורניים. במהלך פדיקור לעיתים משפשפים ומקלפים תאי עור מתים בסוליות כפות הרגליים באמצעות אבן גסה (לעיתים קרובות אבן פומיס). טיפוח העור במהלך טיפול הפדיקור מסופק לעיתים קרובות עד הברך, וכולל קילוף עור, לחות ועיסוי.
היסטוריה
טיפולי פדיקור תועדו בקרב בני האדם לפני למעלה מ-4,000 שנים. בדרום בבל השתמשו בני המעמדות הגבוהים בכלי עבודה מזהב כדי לתת לעצמם מניקור ופדיקור. ביצוע ליטוש וצביעת הציפורניים נעשה אף בתקופה קדומה יותר. מקורו בסין בשנת 3000 לפנה"ס, כאשר צבע הציפורניים הצביע על מעמד חברתי, כך על פי כתבי יד של שושלת מינג. ציפורניים מלכותיות נצבעו בשחור ואדום.
נאום הקלון
נאום הקלון הוא נאום שנשא הנשיא ה-32 של ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, בישיבה של הקונגרס של ארצות הברית ב-8 בדצמבר 1941, יום אחרי המתקפה על פרל הארבור, הוואי והפיליפינים, והכרזת המלחמה של האימפריה היפנית על ארצות הברית והאימפריה הבריטית. הנאום זכור בשל השורה הראשונה שלו: "אתמול, 7 בדצמבר 1941 - יום אשר ייזכר לדיראון עולם...".
נוסחו של נאום הקלון, שהשתמש בעיקרון הקיירוס, נועד לחזק את טענת ארצות הברית כי היא קורבן של התגרות ותוקפנות יפנית שפנתה לפטריוטיות ולא לאידיאליזם. לדברי הסופרת סנדרה זילברשטיין, נאום הקלון היה נאום עוצמתי וחשוב מבחינה רטורית באומרה: "[איך] באמצעות מוסכמות רטוריות, הנשיאים מקבלים סמכויות יוצאות דופן בתפקידם כמפקד העליון, מצמצמים התנגדויות, אויביהם מושמצים, ונאבדים חיים בהגנה אחת על אומה ששוב מתאחדת תחת האל."
לנאום הייתה תגובה חיובית מיידית. נאום הקלון הוא אחד מהנאומים המפורסמים ביותר בפוליטיקה האמריקאית. נאום הקלון, אשר שודר בשידור חי ברדיו, בשיאו הגיע למספר המאזינים הגדול ביותר בתולדות הרדיו האמריקאי (למעלה מ-81%). זמן קצר לאחר הנאום אישר הקונגרס כמעט פה אחד הכרזת מלחמה נגד האימפריה היפנית. מאוחר יותר, הבית הלבן קיבל מספר מברקים המשבחים את עמדתו של רוזוולט. מאז שימש הנאום בסרטים שונים. תיאורו של ה-7 בדצמבר 1941 כ-"יום אשר ייזכר לדיראון עולם" הושווה ל-22 בנובמבר 1963 (יום רצח קנדי), ל-11 בספטמבר 2001 (פיגועי 11 בספטמבר), ול-6 בינואר 2021 (יום ההסתערות על הקפיטול).
מרדכי שקלאר
ברוך מרדכי (מוטי) שקלאר (נולד ב-21 במרץ 1954) הוא איש תקשורת. בעבר היה מנכ"ל רשות השידור, מנכ"ל הרשות השנייה ויו"ר ערוץ 20.
קורות חייו
שקלאר נולד וגדל בירושלים. עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת שקד. בסיירת עבר שקלאר מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור. עם תום המסלול השתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הסיירת, ולחם בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה שימש כמפקד כיתה וסמל מחלקה בסיירת.
שקלאר למד בישיבת מרכז הרב, ואחרי כן למד חינוך במכללה בירושלים ובאוניברסיטה העברית. בהמשך דרכו המקצועית התקבל לתוכנית בית ספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל למנהיגות. לאורך השנים מילא שורה של תפקידים ציבוריים, ובהם: מנהל מדרשת הגולן בחיספין, מנהל בית הספר הדתי לקולנוע מעלה בירושלים (שהיה ממייסדיו), מנכ"ל "רדיו קול חי" ועוד. ב-2002 מונה לתפקיד יו"ר המועצה והמנכ"ל של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. ב-2006 מונה למנכ"ל רשות השידור במקומו של המנכ"ל הזמני יאיר אלוני.
שקלאר נמנה עם רשימת המייסדים של מפלגת אחי ישראלי שהוקמה ב-2018.
חיים אישיים
שקלאר מתגורר בהתנחלות עפרה, נשוי ללאה שקלאר ואב לחמישה.
ויילופולה סקשינסקיה
ויילופולה סקשינסקיה (בפולנית: Wielopole Skrzyńskie; ביידיש: וויעליפאל או וויעליפאלי) הוא כפר במחוז רופשיץ-סנדז'ישוב שבפרובינציית פּוֹדְקַרְפָּאטִי בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
אזכורו הראשון של היישוב הוא משנת 1124, עת היה יישוב מבוצר. בין השנים 1348 ו-1933 היה הכפר במעמד עירוני, ושימש כמרכז מסחרי לכפרים החקלאיים שבסביבתו.
יהודי ויילופולה סקשינסקיה
יהודים ראשונים התיישבו בוויילופולה סקשינסקיה בשלהי המאה ה-17, ובשנת 1765 מנתה הקהילה המקומית 151 יהודים ביישוב עצמו ו-158 יהודים בכפרי הסביבה. בכפר נוסדה גם חסידות וויליפולי בנובמבר 1918 פרעו איכרי הסביבה ביהודי היישוב. בין מלחמות העולם התקיימה ביישוב פעילות ציונית, ונמנו בו 550 יהודים, כמחצית מתושביו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו כמה עשרות צעירים יהודים מהכפר מזרחה. עם כניסת הגרמנים ליישוב, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן עבודות כפייה ותשלומי כופר. מסוף שנת 1940 נלקחו עשרות יהודים מהיישוב למחנה העבודה פוסטקוב, ומעת לעת ערכו אנשי גסטאפו שוד של רכוש היהודים ביישוב. באביב 1942 רוכזו יהודי היישוב בגטו פתוח, תוך הגבלות תנועה.
ב-26 ביוני 1942 הועברו יהודי הגטו שבכפר לגטו רופשיץ, וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום. כ-50 קשישים וחולים מהכפר נרצחו במקום.
החבורה העליזה
החבורה העליזה (באנגלית: The Funny Company) היא סדרת אנימציה שהופקה בארצות הברית בשנות ה-60. שידורי הסדרה החלו ב-1963, היא כללה 260 פרקים בני 6 דקות, והיא שודרה בתחנות טלוויזיה רבות במקביל, אליהן נמכרה בסינדיקציה, ובדרך כלל שולבה כפינה בתוכנית אחרת. גם בישראל שודרה כך התוכנית, במסגרת מה פתאום? וציפיטפוט. פרקי העונה הראשונה צולמו בשחור-לבן, ופרקי העונות הבאות צולמו בצבעים.
כל פרק כלל כשתי דקות של סרטון אנימציה בהשתתפות החבורה, ולאחר מכן סרטון חינוכי שקשור בעלילה. החבורה העליזה הייתה קבוצת ילדים שהתארגנה כדי לבצע מעשים טובים. סיסמת החבורה הייתה "keep smiling" ("חייכו תמיד"). החבורה כללה דמויות שונות, בהן מנהיג החבורה באזר בל, ג'ספר פארק הממציא, פולי פלאם המזכירה, מרי טוויטר השמנמנה, וסיגלית המתכווצת. החבורה הסתייעה בסופר צ'יף, אינדיאני שקולו היה קול של צופר, ושבנו, נוצה שבורה, שימש לו כמתורגמן. מבוגר נוסף שסייע להם היה פרופסור טוד גודהארט. לחבורה היה גם יריב מושבע, בלי לגונה המרושע, שניסה לסכל את תוכניותיה.
לוביטו
לוביטו (בפורטוגזית: Lobito) היא עיר נמל במחוז בנגואלה שבמערב אנגולה. העיר שוכנת על חוף האוקיינוס האטלנטי מצפון לשפך נהר קטומבלה (Catumbela). העיר חייבת את קיומה למפרץ הנושא את אותו השם שנבחר למיקומו של קצה מסילת הברזל שמקשרת את חוף הים עם חבל קטנגה שב. לפי תחזית רשמית לשנת 2022 אוכלוסייתה מנתה 484,351 תושבים.
תחבורה
נמל לוביטו ממוקם במפרץ לוביטו ומוגן על ידי רצועת חול באורך של 4.8 ק"מ. בנמל עוברים 2 מיליון טונות של מטען ו-370 ספינות בשנה ויחד עם ההתפתחות הכלכלית במחוז, מתקני הנמל נמצאים בתהליך של הרחבה. אין בלוביטו שדה תעופה והיא ממוקמת במרחק 13 ק"מ מנמל התעופה של קטומבלה (Catumbela) ו-33 ק"מ מנמל התעופה של בנגואלה (Benguela).
ג'וק רובסון
ג'ון הארדי "ג'וק" רובסון (באנגלית: John Hardy "Jock" Robson; 15 באפריל 1899–1995) היה שוער כדורגל סקוטי.
קריירה
רובסון נולד בעיירה הסקוטית אינרליית'ן, ושיחק בעמדת השוער למרות שלא היה גבוה. בזמן מלחמת העולם הראשונה שירת ברגימנט הצבא הבריטי סיפורת' היילנדרס; לאחר שחזר לביתו בתום המלחמה שיחק במועדון המקומי וייל אוף ליית'ן. בנובמבר 1921 הוא הוחתם על ידי ארסנל, ובתחילת דרכו היה השוער השלישי לאחר ארנסט ויליאמסון וסטיבן דאן. רובסון היה שוער נמוך ולא מנוסה, וסיכוייו לשחק בהרכב הראשון היו נמוכים. אולם, לאחר שוויליאמסון ודאן הפגינו יכולת נמוכה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול בולטון וונדררס ב-26 בדצמבר 1922. המשחק הסתיים בניצחון 5-0 לטובת ארסנל, ורובסון שמר על מקומו בהרכב.
הוא החל את עונת 1925/1926 בתפקיד השוער הראשון, אך הקריירה שלו בארסנל התקרבה לסיומה לאחר שהמאמן החדש הרברט צ'פמן החתים את ביל הרפר בנובמבר 1925. הופעתו האחרונה הייתה בניצחון 5 - 2 על מנצ'סטר סיטי ב-7 בנובמבר 1925. את שארית העונה הוא העביר בקבוצת המילואים של ארסנל, ובאוגוסט 1926, לאחר 101 משחקים בכל המסגרות, עזב את ארסנל ועבר לבורנמות' אנד בוסקומב אתלטיק. בבורנמות' הוא שיחק במשך מספר שנים, ובסך הכל ביותר מ-40 משחקי ליגה.
יחסי מיאנמר–פורטוגל
יחסי מיאנמר–פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של איחוד מיאנמר לבין הרפובליקה הפורטוגלית.
יחסים כלכליים
כלכלת מיאנמר נמצאת היום בשלב ביניים בין המצב הכלכלי שבו הייתה נתונה לאורך תקופת שלטון הגנרלים לבין האפשרויות שפותחת בפניה הסרת החרם הבינלאומי לאחר תחילת המעבר לדמוקרטיה. החקלאות היא הענף הכלכלי העיקרי במיאנמר, ממנו מתפרנסים כשני שלישים מהתושבים. שטחי החקלאות תופסים כשישית מאדמת המדינה. הגידול המרכזי הוא האורז שתופס כמחצית מהשטחים המעובדים במדינה ונפוץ בעיקר באזורי הדלתה העשירים במים. הדבר מתבטא גם בייצוא של מיאנמר לפורטוגל.
בשנת 2016 ייצאה מיאנמר לפורטוגל 643 אלף דולר אמריקאי של סחורה, 98 אחוזים מהסחורה היה אורז, 2 אחוזים מהסחורה (ככל הנראה ייבוא אישי) היה טקסטיל.
פורטוגל היא אחת המדינות הפחות עשירות במערב אירופה. חלק גדול יחסית מאוכלוסייתה עוסק בחקלאות, בין השאר בגידול ירקות, פירות (בעיקר גפנים ליין ולצימוקים), זיתים ואלוני שעם, וכן דיג. ענפי התעשייה העיקריים הם עיבוד תוצרת חקלאית, יצור סרדינים, צימוקים, יין ושמן זית. משנות ה-60 חלה התפתחות ניכרת גם בענפי תעשייה שאינם מבוססים על חקלאות. אוצרות הטבע של פורטוגל הם: פחם, ברזל, נחושת, טונגסטן ובדיל ששימשו יסוד להקמת תעשייה כבדה. בערים פורטו ובראירו פותחה תעשיית ברזל ופלדה. כן הוקמו בתי-זקוק לנפט ותעשייה פטרו-כימית. ענף כלכלי חשוב בפורטוגל הוא הצי הסוחר. שוב, הדברים מתבטאים בייצוא הפורטוגלי למיאנמר.
באותה השנה ייצאה פורטוגל למיאנמר סחורה בשווי 240 דולר אמריקאי, הסחורה הייתה מגוונת למדי וכללה פחם, ברזל, נייר, קרמיקה וטכנולוגיות שונות (מחשבים, טלפונים).
יוסף באשי
יוסף באשי (27 בספטמבר 1934 - 23 במאי 2003) היה איש חינוך ישראלי.
ביוגרפיה
באשי נולד בעיראק בשנת 1934 ועלה לארץ בשנת 1952. הוא למד לתואר ראשון במחלקה ללימודי המזרח ולשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במגמה לפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטה העברית בירושלים. את לימודי הדוקטורט למד באוניברסיטת סורבון בפריז. נושא הדוקטורט: A comparison of the semantic structures of four ethnic groups in Israel.
במהלך שנות עבודתו שילב פרופ' באשי בין פעילות מחקרית אקדמית לבין מעורבות והשפעה על מערכת החינוך תוך מתן דגש לקידום אזורי ספר וצמצום פערים.
פועלו בתחום החינוך
בשנים 1961–1965 ניהל באשי את המחלקה להשתלמות מורים במשרד החינוך. במסגרת זו הרחיב בצורה משמעותית את היקף ותכני השתלמויות המורים, יזם פעילות מקיפה להסמכת אלפי מורים שלימדו ללא הסמכה, יזם את הקרן להשתלמויות המורים, הוביל לאיתור מורים מצטיינים אשר למדו במשך שנתיים לתואר ראשון בתוכנית מואצת חינוך באוניברסיטה העברית במטרה להכשירם לתפקידים מרכזיים במערכת החינוך. בשנת 1968 הוביל באשי את הקמת בית הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים. בשנת 1971 הקים יחד עם פרופ' משה כספי את בית הספר הניסויי בירושלים ובשנת 1976 חבר לפרופ' משה כספי ולפרופ' צבי לם בהקמת מכון חפ"ן – מכון להכשרת מחנכים בחינוך הפתוח הפועל כיום במכללת דוד ילין בירושלים.
באשי שימש כמדען הראשי של משרד החינוך והתרבות בשנים 1981–1993. במסגרת תפקיד זה היה מעורב מאוד בקביעת המדיניות החינוכית של משרד החינוך. בתקופת כהונתו הקים את מערך מבחני המשוב הארציים שבדקו, מדי שנה, את הישגי התלמידים בבתי הספר היסודיים בהבנת הנקרא ובחשבון. ממצאי המבחנים פורסמו, תוך שיוך הישגי התלמידים לעשירוני הטיפוח שלהם (השכבות הסוציו-אקונומיות שאליהן השתייכו). מטרת מבחנים אלו הייתה בדיקה שוטפת של הישגי התלמידים ורמת בתי הספר בנושאים אלו. בעקבות המשוב הגה והוביל באשי את רעיון ההתערבויות החינוכיות לשיפור וייעול ההישגים הלימודיים בבתי הספר. ההתערבות החינוכית הראשונה הייתה במושב שריגים ולאחריה הקיפה את בתי הספר היסודיים בקרית מלאכי ושדרות. בעקבות התערבויות אלו יזם את פרויקט ההתערבות המקיף פרויקט שלושים היישובים במסגרתו הוביל את ההתערבות ברמלה, לוד ועפולה. בנוסף הוביל פרויקט התערבות בדלית אל כרמל ובעוספייה ופרויקט נוסף בבתי ספר יסודיים במזרח ירושלים.
ממצאי המחקר שליווה את ההתערבויות הוביל את באשי לקדם חיזוק של כוח הוראה מקומי בישובי הפריפריה על ידי פתיחת כיתות סמינר לנשים מקומיות שלא השלימו את השכלתן במסגרת "הזדמנות שנייה".
באשי היה חבר בהנהלת מכון ון ליר בירושלים, במסגרתו יזם פרויקטים חינוכיים רחבי-היקף והקים את "המרכז הארצי למשוב בחינוך".
בשנת 1994 הקים ביחד עם ד"ר זהבה שש ואבינעם ברוג את חברת "מח 10" העוסקת בהערכה ומישוב של תוכניות חינוכיות.
בחברת "מח 10" הוביל בין היתר את המחקרים הבאים: בשנת 1997 ביצע באשי מחקר עבור קרן קרב. מחקר זה בדק את הפוטנציאל האמפירי של תוכנית קרב למעורבות בחינוך. ממצאי המחקר היוו בסיס לתכנון הכיוון האסטרטגי בפיתוח והבניית התוכנית תוך הדגשת חלקה בכל הקשור לתרבות, אקלים ורמת בתי הספר המשתתפים בתוכנית. באשי הוביל מחקר להערכת פרויקט תגלית. בנוסף למחקר היה מעורב באשי גם בקביעת המטרות והמסגרת הרעיונית שעמדו בבסיס התוכנית.
מחקר אקדמי
באשי היה פרופסור חבר בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית.
מחקריו של באשי הקיפו קשת נרחבת של תחומים. ביניהם ניתן להצביע על מחקרי הערכה אשר בחנו הישגים במערכת החינוך, ועל מחקרים סוציולוגיים חינוכיים הבוחנים היבטים חברתיים שונים של מגזרים בחברה הישראלית.
מחקר שבחן את ההשפעות של נישואי קרובים במגזר הערבי על היכולות הקוגניטיביות פורסם במגזין Nature בשנת 1977.
בשנת 1977 היה שותף למחקר הראשון שבחן את הישגי התלמידים במגזר היהודי במערכת החינוך מחקר זה פורסם תחת הכותרת "הערכת ההישגים החינוכיים בבית הספר היסודי בישראל". א. מינקוביץ, ד. דייוויס, י. באשי. בשנת תש"ם זכתה עבודה זו בפרס ירושלים לחינוך ולתרבות ע"ש דוד ילין. מאוחר יותר עמד בראש מחקר דומה שנערך במגזר הערבי שפורסם תחת הכותרת "ההישגים הלימודים של בית הספר היסודי הערבי בישראל, דו"ח מחקר" - יוסף באשי, סורל קאהן, דן דניאל דייוויס, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1983.
גילה גולדשטיין
גילה גולדשטיין (18 בדצמבר 1947 – 4 בפברואר 2017) הייתה שחקנית, אמנית, וזמרת ישראלית, מהפעילות הראשונות של הקהילה הטרנסג'נדרית ושל אגודת הלהט"ב בישראל. גולדשטיין נחשבה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל, ובמהלך חייה הפכה לאחד האייקונים הגדולים של קהילת הלהט"ב בישראל. בעבר הייתה עובדת מין.
ביוגרפיה
גילה נולדה בשם אברהם גולדשטיין בטורינו שבאיטליה, עלתה לישראל בילדותה וגדלה בחיפה. בשנת 1960, כשהייתה בת 13, גילתה את זהותה המגדרית. הוריה ומשפחתה לא קיבלו את שונותה, ובעקבות זאת היא לא יכלה להמשיך להתגורר בבית הוריה. כבר בגיל ההתבגרות נאלצה לעבוד בזנות על מנת לקיים את עצמה, תחילה בגן הזיכרון ובגן בנימין בחיפה, ומאוחר יותר ברחוב הירקון בתל אביב. באותם ימים הניחה את יסודות הקהילה הטרנסית בישראל עם שלוש טרנסיות נוספות, ובהן אפרת טילמה וננסי שניידר. לטענת שניידר, שגדלה עם גולדשטיין בחיפה ויחד הן פיתחו את זהותן המגדרית, השם גילה ניתן לה בילדותה על שם השחקנית גילה גולן. ב-1965 נסעה גולדשטיין לבלגיה ושם עברה ניתוח להתאמה מגדרית.
בתחילת שנות ה-70 עברה לאירופה, שם עבדה כחשפנית וכרקדנית. כששבה לארץ הייתה אמנית הבית של מועדון הלילה רודיק ובבר, בר 51, ודמותה שימשה השראה לאחת הדמויות בסרטו של עמוס גוטמן "בר 51".
בשנות ה-90 הקליטה את השירים המקוריים: "יאללה גילה", "הגברת מבקשת עוד", "כולם לרקוד" ו"שיר הגאווה", והופיעה איתם במועדון אלנבי 58. בשנת 1998 הגישה עם דורון אורסיאנו את תוכנית הלילה "סינדרלה יוצאת מהארון" בתחנת הרדיו 99FM.
במהלך השנים ליוותה ונתנה ייעוץ ועידוד לנשים טרנסיות בשלבי המעבר השונים שפנו אליה, והשמיעה את קולן.
במצעד הגאווה בתל אביב בשנת 2015, ניתן לה הכבוד לעמוד בראש המצעד כאורחת הכבוד, כהוקרה על תרומתה למאבק הלהט"בי בישראל.
מותה
גולדשטיין נפטרה ב-4 בפברואר 2017 בבית החולים איכילוב לאחר אירוע מוחי. בת 69 הייתה במותה. היא נקברה בבית העלמין ירקון בהשתתפותם של מאות ידוענים ואנשי קהילת הלהט"ב. על גבי מצבתה נרשם השם גילה גולדשטיין, והמשפט: "הייתי מה שרציתי, עכשיו תורכם להיות...".
הנצחה
בשנת 2022 החליטה עיריית רמת השרון לקרוא רחוב על שמה של גולדשטיין.
ב-4 ביוני 2023, משמלאו 20 שנה לזכייתה בפרס "יקירת הקהילה" של קהילת הלהט"ב, בחרו בגוגל ישראל לציין את המועד. באותו יום שונה סמליל דף הבית של האתר בעברית לדודל המנציח את דמותה.
האסון האווירי במינכן
האסון האווירי במינכן התרחש ב-6 בפברואר 1958, כאשר מטוס בריטי של חברת BEA בטיסה 609 התרסק בניסיונו השלישי להמריא מנמל התעופה מינכן-רים שבמינכן, גרמניה המערבית.
במטוס, איירספיד אמבסדור, היו שחקני קבוצת הכדורגל מנצ'סטר יונייטד, שזכו לכינוי "תינוקות באזבי", אוהדים ועיתונאים. 21 מ-44 הנוסעים נהרגו כתוצאה ישירה מההתרסקות, ושניים (דאנקן אדוארדס ופרנק סוויפט) מתו לאחר מכן. בהרוגים היו 8 משחקני הקבוצה ו-3 מאנשי הצוות המקצועי של הקבוצה.
שחקני יונייטד חזרו ממשחק גביע אירופה בבלגרד שביוגוסלביה. מטוסם שהיה אמור לטוס ישירות מבלגרד למנצ'סטר נחת במינכן על מנת לתדלק. הטייסים ג'יימס ת'יין וקנת' ריימנט ניסו להמריא פעמיים לאחר התדלוק, אך הפסיקו את ניסיונות ההמראה בעקבות בעיות במנוע. הקברניט ת'יין חשש מפיגור בלוח הזמנים, דחה את האפשרות להישאר ללינת לילה והחליט לנסות להמריא בפעם השלישית.
בזמן ניסיון ההמראה השלישי כבר ירד שלג, שגרם להצטברות של שכבת סלאש בקצה מסלול ההמראה. כאשר המטוס פגע בסלאש הוא איבד מהירות, מה שהפך את ההמראה לבלתי אפשרית. המטוס קירטע אל מחוץ למסלול דרך גדר, ולאחר מכן אחת מכנפיו פגעה בבניין סמוך ונתלשה.
רקע
באפריל 1955 הקימה אופ"א את גביע האלופות, תחרות כדורגל לקבוצות שזכו באליפות במדינה שחברה בארגון, תחרות שתתחיל בשנת 1955-56. על אלופת הליגה האנגלית, צ'לסי, נאסר להשתתף בתחרות על ידי מזכיר הליגה האנגלית, אלן הארדקר, שהאמין שיהיה זה לטובת הכדורגל האנגלי והכדורגל בכלל, אם הקבוצות האנגליות לא יכנסו לתחרות. בעונה לאחר מכן, קבוצת מנצ'סטר יונייטד זכתה באליפות הליגה האנגלית, בהנהגתו של מאט באזבי. במקור, גם על מנצ'סטר יונייטד נאסר להשתתף במפעל, אך באזבי, בעזרתו של יושב ראש הקבוצה הארולד הארדמן, וגם בעזרתו של יושב ראש התאחדות הכדורגל האנגלית (ה-FA) סטאנלי ראוס, עקפו את החלטת הליגה ויונייטד הפכו לקבוצה האנגלית הראשונה שמשתתפת במפעל.
הנהלת הקבוצה לקחה את הסיכון, סיכון שהשתלם, לאחר שהקבוצה הידועה כ"תינוקות באזבי", על שם הקבוצה הצעירה שלהם (ממוצע גילאים 21), הגיעה בעונתה הראשונה (1956-57) במפעל לחצי הגמר, שם הודחה על ידי הזוכה שבדרך, ריאל מדריד. הזכייה בליגה באותה עונה הבטיחה להם את ההשתתפות בעונת 1957-1958, כאשר הגעתם לחצי הגמר בעונה הקודמת סימנה אותם כמועמדים לזכייה בעונה הבאה. משחקי הליגה שוחקו ביום שבת, ואילו משחקי גביע אירופה שוחקו באמצע השבוע, ולכן הקבוצה הייתה צריכה לטוס כדי להגיע למשחקי הליגה בזמן, דבר שהיו חייבים לעשות על מנת להוכיח להארדקר שהוא טועה.
הקבוצה ניצחה את שמרוק רוברס בסיבוב המקדים ואת דוקלה פראג בסיבוב הראשון. בדרך חזרה מפראג, ערפל מעל אנגליה מנע מהקבוצה טיסה ישירה למנצ'סטר, ולכן חזרתם הייתה מייגעת יותר: טיסה לאמסטרדם ומשם מעבורת מהעיירה הוק ואן הולנד אל הרוויץ' ומשם ברכבת עד מנצ'סטר. הנסיעה גבתה מחיר מהשחקנים והם הצליחו רק לגרד תיקו 3:3 עם ברמינגהאם סיטי, שלושה ימים לאחר מכן.
כדי לא להחמיץ משחק ליגה עתידי, וגם לא לעבור מסע קשה כל כך שוב, המועדון שכר מטוס מחברת British European Airways (BEA) עבור הטיסה למשחק החוץ נגד הכוכב האדום בלגרד, לאחר ניצחון בית 2:1 ב-14 בינואר 1958. המשחק שנערך ב-5 בפברואר הסתיים בתוצאה 3:3, שהספיקה כדי לשלוח את יונייטד לחצי הגמר. בדרך חזרה למנצ'סטר, ההמראה מבלגרד עוכבה במשך שעה לאחר שהמגן ג'וני ברי איבד את הדרכון שלו, ואז המטוס ביצע עצירה מתוכננת במינכן לתדלוק, בשעה 13:15 GMT.
ההתרסקות
קפטן ג'יימס ת'יין, הטייס של מטוס ה"אמבסדור" מסוג "Elizabethan" הוביל את הטיסה אל בלגרד, אך נתן לסגנו, קפטן קנט ריימנט את הפיקוד על הטיסה חזרה. בשעה 14:19 לפי שעון גריניץ', מגדל הפיקוח קיבל את ההודעה כי המטוס מוכן להמריא, ונתן לו אישור המראה שיפוג בשעה 14:31. קפטן ריימנט ביטל את ההמראה לאחר שקפטן ת'יין הבחין כי מד הלחץ בדחיסה התחיל לרעוד כשהמטוס הגיע למלוא הכוח וכי המנוע עשה רעשים מוזרים תוך כדי האצה. ניסיון שני נעשה לאחר 3 דקות, אך 40 שניות בתוך ההליך, גם הוא בוטל לפני שהמטוס המריא. הסיבה שניתנה לניסיונות הכושלים היא שהמנוע נתן יותר מיכולתו, ולכן גם האיץ יותר מדי, תופעה מוכרת בדגמי ה- "Elizabethan". לאחר הכישלון השני, כל הנוסעים נתבקשו לרדת מהמטוס, והם חזרו אל טרקלין שדה התעופה. בינתיים התחיל לרדת שלג כבד, והיה נראה לא סביר כי המטוס יבצע את המסע חזרה באותו יום. דאנקן אדוארדס שחקן מנצ'סטר יונייטד ניצל את ההזדמנות כדי לשלוח מברק לבעלת הבית שלו במנצ'סטר. הוא רשם: "כל הטיסות בוטלו, טס מחר. דאנקן."
קפטן ת'יין הודיע למהנדס, ביל בלאק, על הבעיה. בלאק הציע כי בגלל שהפתרון המיידי של פתיחת מצערת המנוע לאט יותר לא עבד, האפשרות היחידה שנותרה תהיה להשאיר את המטוס במינכן ללילה לכוונון מחדש של המנוע. ת'יין היה מעוניין להיצמד ללוח הזמנים והאמין שפתיחת המצערת באופן איטי עוד יותר תספיק. משמעות הדבר כי המטוס לא היה יכול להגיע למהירות הנדרשת להמראה עד שלב רחוק יותר במורד המסלול, אך היות שהמסלול היה באורך של כמעט 2 ק"מ (1.2 מייל), האמין ת'יין כי זו לא תהווה בעיה. לכן, למרות השלג, הנוסעים נקראו חזרה למטוס רק 15 דקות לאחר שעזבו אותו.
כמה מהשחקנים לא הרגישו בטוחים, במיוחד ליאם ווילן שנשמע אומר "אולי זה המוות, אבל אני מוכן" דקות לפני ההמראה. אחרים כולל דאנקן אדוארדס, טומי טיילור, מארק ג'ונס, אדי קולמן ופרנק סוויפט, עברו לאחורי המטוס כיוון שחשבו ששם בטוח יותר. כשכולם היו על המטוס, ת'יין וריימנט ניסו להמריא בפעם השלישית בשעה 14:56. בשעה 14:59 הם הגיעו לנקודת ההמתנה, שם קיבלו אישור להמריא. על המסלול התבצעו הבדיקות האחרונות בתא הטייס, ונוצר איתם קשר ממגדל הפיקוח, שאמר להם כי בשעה 15:04 יפוג אישור ההמראה שלהם. לאחר התלבטות, החליטו הטייסים כי הם יבצעו המראה והם ישגיחו על המדדים על מנת לזהות בעיה במנועים בזמן. בשעה 15:03 הם הודיעו למגדל הפיקוח על החלטתם.
קפטן ריימנט הזיז לאט את המצערת כפי שסוכם, ושחרר את הבלמים. המטוס החל להאיץ, וקצין הקשר ביל רודג'רס הודיע למגדל הפיקוח כי הם מתחילים בהמראה. המטוס החל לצבור מהירות, תוך כדי העפת שכבות סלאש, קפטן ת'יין קרא את המהירויות בהפרשים של 10 קשר, וכשהגיע ל-85 קשר הוא שם לב כי המנוע שוב החל לרעוד. הוא משך את המצערת במעט אחורה, ואחר כך הזיז אותה שוב קדימה. כשהגיע למהירות של 117 קשר, הוא הודיע בקשר "V1", שמשמעותו כי כעת יהיה זה מסוכן לבטל את ההמראה. קפטן ריימנט חיכה לקריאת "V2" שמשמעותה כי המטוס הגיע למהירות המינימלית שנדרשת על מנת לבצע המראה. כשהסתכל על מדד המהירות בציפייה כי המחט תתקדם לעבר המהירות (119 קשר), המחט החלה לרצד בסביבות ה-117 ופתאום נפלה ל-112 קשר ומיד אחר כך ל-105 קשר. ריימונט צעק "ישו, אנחנו לא נצליח!", כשת'יין הרים את ראשו על מנת לראות מה נמצא לפניהם.
המטוס החליק מקצה המסלול, יצא מכלל שליטה, התנגש בגדר המקיפה את שדה התעופה, ואז חצה את הכביש לפני שכנף שמאל נתלשה מן המטוס לאחר שנכנסה בבית של שש נפשות, כאשר ארבע מהן היו בבית והצליחו להיחלץ ממנו. גם חלק מזנב המטוס נתלש, ואחר כך צד שמאל של תא הטייס התנגש בעץ. צד ימין של המטוס התנגש בבקתה, שם הייתה משאית עם צמיגים ודלק שהתפוצצה. 20 נוסעים מתו במקום, ועוד 3 מאוחר יותר.
כאשר קפטן ת'יין ראה כי הלהבות סוגרות על תא הטייס, הוא חשש כי הדלק הבוער יגרום למטוס להתפוצץ והורה לצוות להתפנות. הדיילות יצאו קודם דרך חלון חירום במטבח שהתנפץ ואחריהם יצא קצין הקשר ביל רודג'רס. הם צעקו לריימנט לצאת החוצה, אך הוא נתקע בין מושבו לגוף המטוס שהתקפל. ריימנט אמר לת'יין לצאת בלעדיו. ת'יין הלך לעבר היציאה, ראה את הלהבות מתקרבות אל עבר מכל הדלק של המטוס שהכיל 2,300 ליטר של דלק. לפני שהוא יצא, ת'יין אמר לריימנט שהוא יחזור אליו לאחר שייטפל בדליקה. הוא הורה לצוות להתקרב אל המטוס על מנת להשיב שני מטפי כיבוי, ולאחר מכן להתרחק מן המטוס ככל האפשר.
בו בזמן, שוער הקבוצה הארי גרג שב להכרתו בתוך תא הנוסעים, במחשבה שהוא מת. הוא חש דם זורם על פניו והוא "לא העז להרים את ידיו למעלה, מכיוון שחשב שהקצה של ראשו הוסר". בדיוק מעליו הוא ראה פתח המאיר אל תא הנוסעים, הוא ניגש אליו והצליח לפתוח פתח רחב מספיק על מנת להיחלץ.
סצנה
סצנה היא רצף בהתרחשות עלילה, המצומצם לזמן אחד ולמקום אחד. זהו אחד מן המרכיבים הבסיסיים של כל יצירה עלילתית נרטיבית, כגון סרט קולנוע, סרט טלוויזיה או מחזה.
ההצגה "12 המושבעים" כוללת בתוכה סצנה אחת בלבד, משום שהעלילה כולה מתרחשת ברצף זמן אחד, ללא קטיעות או קפיצות בזמן, ובמקום אחד - חדר הדיונים של המושבעים, ללא מעבר לחלל אחר.
בקולנוע ובטלוויזיה, מספר סצנות עוקבות, המהוות יחד יחידה עלילתית אחת, מכונות "רצף" (Sequence). בתיאטרון, רצף כזה מכונה "מערכה".
בקולנוע
בתהליך עשיית סרטי קולנוע ווידאו, מקובל לחשוב על סצנה כעל פעולה המתרחשת במקום אחד במשך זמן רציף. בשל היכולת לערוך עבודות חזותיות מוקלטות, סצנה קולנועית, בדרך כלל, הרבה יותר קצרה מסצנה שבמחזה. סצנות בעלות תוכן מסוים, המופיעות לעיתים תכופות בסרטי קולנוע רבים ושונים, זכו לכינויים, כגון סצנת אהבה, סצנת סקס, סצנת עירום, סצנת חלום, סצנת פעולה, סצנת מרדף מכוניות, סצנת התרסקות וכדומה. לסרט קולנוע, בדרך כלל, יש סצנת פתיחה וסגירת סיום.
סצנה היא חלק מסרט, כמו גם מערכה, רצף ורקע. בעוד המונחים, המתייחסים להמשכיות של הצפייה, הם תוצאה ישירה של תפעול המצלמה או עבודת העריכה, המונח "סצנה" מתייחס להמשכיות של הפעולה עצמה, והקשרה בזמן ובמקום.
לעומת זאת, תסריטים של סרטי קולנוע הוליוודיים קלאסיים היו מחולקים למערכות, אך השימוש בחלוקה זו בעידן הטכנולוגיה הדיגיטלית הוא מועט. הסצנה חשובה על מנת לשמור על אחדות הפעולה של הסרט: בעוד שדרמה בימתית מחולקת בדרך כלל למערכות, חלוקת סרט לסצנות נעשתה בדרך כלל בתסריט.