cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צביעת בדים
צבענים מבעלי חיים
אחת מהחיות הידועות בתור ספקית צבען בתקופה הקדומה הייתה הרכיכה (בעל חיים חסר שלד פנימי), ממנה הופק צבעה הסגול שמכונה "Tyrian purple". תושבי פיניקיה הקדומה השתמשו בחיה זו להפקת צבע לפני 1500 שנים לפני הספירה. וכדי ליצור את צבע האדום וגווניו ייבושו גופות של חיפושיות ותולעי שני ומהם הפיקו מגוון צבענים.
צבענים מצמחים ועצים
צבענים שהופקו ממגוון רחב של עצים, משיח או עץ קטן קוצני ממרכז ומערב אמריקה  הופקו מגוון רחב של צבענים מכחול, ורוד, אפור, סגול עד שחור, תלוי בחומר המקבע שהשתמשו. מצמח החזיזית הפקו צבעים של צהוב, כתום, ורוד, חום ושחור.
צבענים טבעיים יכולים לצבוע כל סיב אורגני, אך שיטת צביעה זו מתאימה בעיקר לסיבי פרוטאין וצלוליזים. רוב הצבענים הטבעיים לא מתאימים לסיבים סינתטיים. על סיבים סינתטיים, הצבענים הטבעיים זמניים ולא נשארים מקובעים בבד.
צביעה מסורתית
טכניקות שונות לצביעה קיימות ברחבי העולם:
דוד אפלבום
דוד יעקב הלוי אפלבום (27 בדצמבר 1952 - 9 בספטמבר 2003) היה רופא ישראלי ורב. שימש כמנהל חדר המיון במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, מקים השירות הרפואי ט.ר.ם ומנהלו הראשון. נרצח בפיגוע בקפה הלל בירושלים עם בתו נאוה, שעמדה להינשא למחרת היום.
קורות חייו
אפלבום נולד בדטרויט, בן ליוכבד ועמנואל. בשנת 1972 סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה, וכעבור שנתיים קיבל תואר שני בביולוגיה. בשנים 1966-1977 למד בישיבת בריסק בשיקגו, ובשנת 1974 קיבל סמיכה לרבנות מהרב אהרון סולובייצ'יק והיה תלמידו המובהק. מרבו אימץ את ההשקפה לפיה השתתפות פעילה בחיי המעשה המודרניים אינה סתירה לשמירה קפדנית על עקרונות ההלכה, וכי שני הערכים משלימים זה את זה.
בשנת 1977 נישא לדבורה, ובשנת 1981 עלו לישראל עם שני ילדיהם. בישראל נולדו לבני הזוג עוד ארבעה ילדים.
במשך שנות חייו עסק בעידוד עלייה מצפון אמריקה, דבר שהונצח בקרן "חברי ד"ר דוד אפלבום" שהוקמה לאחר מותו.
מפעל חייו
עם עלייתו לישראל עבד אפלבום בחדר המיון של בית החולים שערי צדק כרופא תורן, ולאחר מכן שימש במשך עשר שנים כאחראי לניידות טיפול נמרץ במד"א. בשנת 1986 קיבל פרס יושב ראש הכנסת לאיכות החיים.
במהלך עבודתו הבחין שחדרי המיון אינם מספיקים לטפל כראוי במקרים רפואיים חמורים המגיעים אליהם מפאת הנטל של טיפול במקרים רפואיים קלים. בשל כך החליט לספק חלופה לחדר המיון לטיפול בבעיות רפואיות שאינן מצריכות אשפוז. בשנת 1989 מימש את חזונו והקים יחד עם שותפים נוספים מרכז לרפואה דחופה "טרם" ברוממה, בירושלים. בהמשך פתח סניפים נוספים, ברחביה ובמעלה אדומים (1993), במודיעין (1998) ובבית שמש (2002). בנוסף ניהל ואייש שני סניפים של קופת חולים לאומית בשכונת רמות בירושלים.
מותו
לקראת חתונת בתו, חזר בספטמבר 2003 ממסע הרצאות, ובשעת לילה סעד עם בתו בקפה הלל. מחבל מתאבד שהגיע למקום הפעיל חגורת נפץ, וגרם למותם של השניים ולחמישה קרבנות נוספים. הוא נטמן לצד בתו בהר המנוחות. משמלת הכלולות של נאוה נתפרה הפרוכת הלבנה של קבר רחל.
אוסטים
האוֹסֶטים (אוסטית: ирæттæ, irættæ) הם קבוצה אתנית היושבים בעיקר בקווקז - בחבלי צפון אוסטיה ודרום אוסטיה. השפה האוסטית שייכת לקבוצת השפות האיראניות המזרחיות. שפה זו אינה מובנת ע"י דוברי שפות אירניות אחרות, ואינה קרובה לאף שפה אחרת. השפה האוסטית היא שריד יחיד של ניב סקיתי-סארמטי , שהייתה נפוצה בעבר. היא השפה האיראנית היחידה באירופה.
האוסטים מרוכזים בעיקר בחבל אוסטיה המחולק מבחינה פוליטית לשני חלקים: צפון אוסטיה שברוסיה ודרום אוסטיה, שהחל משנת 2008 היא דה פקטו מדינה בדלנית עצמאית מגאורגיה כתוצאה ממלחמת גאורגיה–רוסיה.
מקור השם
מקור השם הגאוגרפי הרוסי "אוסטיה" והכינוי האתני התואם "אוסטים", נתקבל מהשם הגאורגי לארצם, ומבוסס על הכינוי האלאני העתיק "אס". כיוון שהאוסטים מורכבים מכמה תתי-קבוצות (בעיקר אירונים ודיגורים) ומשכך חסרו כינוי עצמי, התקבע אצלם הכינוי הרוסי עוד לפני צירופם לאימפריה הרוסית.
אוסטים בפי הגאורגים הם אוֹסֵבִּי (ოსები) וביחיד אוֹסִי (ოსი). אוסטיה או אוֹסֵתִי (ოსეთი) בפי הגאורגים היא "ארץ האוסטים".
פרקטיקה זו קיבלה תפנית בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 עם ההתעוררות הלאומית האוסטית החדשה. המחלוקת בין תתי הקבוצות האוסטיות - הדיגורים והאירונים על מעמד הדיאלקטים הביאה לחיפוש שם אתני חדש. בהשפעת הסכסוך האוסטי-גאורגי הועדף השם "אלאניה" (ובהתאמה "אלאנים"), שמה של קונפדרציה סרמטית מימיי הביניים, שהאוסטים מאמינים כי הם אבותיהם. בשנת 1994 הוסף השם אלאניה לשם הרשמי של הרפובליקה הרוסית צפון אוסטיה - אלניה.
היסטוריה
האוסטים הם צאצאי האלאנים, הענף היחיד של הסרמטים ששרד את הפלישה הגותית בסוף המאה ה-2 לספירה. האלאנים הקימו ממלכה שהשתרעה בין הדון לוולגה והתקיימה עד לפלישה המונגולית במאה השלוש עשרה. הלחץ המונגולי גרם לאלאנים לנדוד מן הערבה אל הקווקז, שם יצרו שלוש קבוצות אתנוגרפיות שונות: האירונים, הדיגורים, והקודארים. קבוצה נוספת של אלאנים, היאשים, שנדדו עד להונגריה.
דת
כ-50% מהאוסטים הם נוצרים אורתודוקסים, 30% מאמינים בדת מקומית מסורתית בשםאוצדין וכ-15%-20% מוסלמים.
תרבות
המיתולוגיה האוסטית, כמו המיתולוגיות של יתר תושבי הקווקז כוללת אלים וישויות על טבעיות. על פי אמונתם מוצאם הוא מן הסרמטים אך אמונתם מכילה גם אלמנטים נוצריים מאוחרים יותר והאלים האוסטים מזוהים לעיתים קרובות עם קדושים נוצריים. לאלים אלה תפקיד בסיפורים על גזע של גיבורים אלוהיים למחצה בשם נארתים.
הספרות האוסטית החל להתפתח בסוף המאה ה-19 כאשר פעל קוסטה חטאגורוב שנחשב למייסד השפה הספרותית. בשנת 1914 ארסן קוטסויב יסד בסנקט פטרבורג כתב עת ספרותי שנתן במה לסופרים אוסטים צעירים ותרם להתפתחות הספרות בשפה האוסטית.
מוצא יהודי?
אחת ההשערות בדבר מוצא האוסטים הייתה השערתם של חוקרי הקווקז פפאף (pfaff) ופטר וון אוסלר. הם הניחו כי מוצא האוסטים, או לפחות חלק מהם, הוא יהודי. הם הגיעו למסקנה זו בהתבסס על מנהגיהם שמקצתם דומה למנהגים והחוקים הנזכרים במקרא. חוקרי קווקז נוספים, ביניהם האנתרופולוג ארנסט שנטר, ציינו במחקריהם כי הדעה הנפוצה בקווקז היא כי מוצא האוסטים הוא יהודי. אולם ההיסטוריון מקסים קובלבסקי הסתייג מהנחה זו. הוא טען מנגד כי קרוב לוודאי שחלק מאותם מנהגים אומצו על ידי האוסטים מן הארמנים, ואין בכך הוכחה לכך שמוצאם מהיהודים.
השפה האוסטית
השפה האוסטית שייכת לקבוצת השפות האיראניות המזרחיות, ענף של השפות ההודו-אירופיות. שפה זו אינה מובנת ע"י דוברי שפות אירניות אחרות, ואינה קרובה לאף שפה אחרת. השפה האוסטית היא שריד יחיד של ניב סקיתי-סארמטי , שהייתה נפוצה בעבר. היא השפה האיראנית היחידה באירופה.
ישנן שתי קבוצות ניבים עיקריות: אירון ודיגור.
בעיה סוררת
בעיה סוררת (באנגלית: Wicked Problem) הוא מושג המתאר בעיה שלא ניתן לספק עבורה מענה באמצעות יישום פתרונות טכניים. זאת, מאחר שקשה להסכים על מהות הבעיה, וכאשר מנסים להחיל עליה פתרונות טכניים, מתגלות השפעות לא צפויות בעוד שבעיית השורש לא נעלמת. המונח 'נבזי' לא בא לתאר רוע, אלא את העמידות של הבעיה לניסיונות לפתור אותה. הסיבות לקושי יכולות להיות דרישות לא-שלמות, סותרות או משתנות, שלעיתים קרובות קשה לזהותן.
בעיות סוררות מופיעות בכל מקום שאנו מנסים לעצב ולהשפיע על מערכות מורכבות ובכלל זאת בתחומי הכלכלה, הסביבה והפוליטיקה. דוגמאות קונקרטיות לבעיות סוררות ניתן לראות במשבר האקלים, בהתפרצות של מגפות (דוגמת האיידס, שפעת אפידמית, מגפת הקורונה), פשיעה ועוד.
רקע והקשר
הפילוסוף האמריקאי צ'ארלס צ'רצ'מן פרסם את המושג לראשונה במאמר שנשא את הכותרת 'בעיה סוררת' בשנת 1967 ופורסם בכתב-העת "Management Science", כאשר התייחס לסמינר שהעביר פרופסור הורסט ריטל בנושא זה. הורסט ריטל ומלווין וובר סיפקו תיאור פורמלי למושג בעיה סוררת בחיבור משנת 1973, שתיאר את הבעיות ה"סוררות" לעומת בעיות "מאולפות". האחרונות מצויות במדע, בהנדסה, והם הדגימו את קיומן בתחומי המתמטיקה, והשחמט.
ריטל וובר טבעו את המושג כביקורת על תחומי ההנדסה החברתית שגרסו כי קביעה נכונה של יעדים, תכנון ויישום מקצועי יאפשר פתרון לאתגרי המדיניות. לטענתם, בתחומי המדיניות הציבורית לא ניתן ליישם גישה שהיא מדעית-רציונלית באופן טהור, בשל היעדר הגדרה ברורה של הבעיה, ובשל נקודות מבט שונות של בעלי העניין. במילים שלהם:"'החיפוש אחר בסיסים מדעיים להתמודדות עם בעיות של מדיניות חברתית מוכרח להיכשל, בשל טבען של הבעיות הללו... בעיות מדיניות אינן ניתנות לתיאור מוחלט. מעבר לכך, בחברה פלורליסטית אין דבר כזה, טובת הכלל שאין עליה עוררין; אין כל הגדרה אובייקטיבית של צדק; קווי מדיניות שונים, המגיבים לבעיות חברתיות, אינם יכולים להיות נכונים או שגויים באופן שיש לו משמעות; ואין כל הגיון בדיבור על 'פתרונות אופטימליים' לבעיות אלו... גרוע אף יותר מכך, לא קיימים כל פתרונות כלל, במובן של תשובות מוחלטות.'"לפיכך, בעיות סוררות מאופיינות בגורמים הבאים:
למרות שריטל וובר מסגרו את המושג במונחים של מדיניות חברתית ותכנון חברתי, בעיות סוררות מופיעות בכל תחום המערב בעלי עניין שיש להם נקודות מבט שונות ומציאות שמכילה מורכבות ודינמיות. בהכירם בכך, פיתחו ריטל וקונץ (Kunz) טכניקה הקרויה מערכת מידע מבוססת סוגיה (IBIS), אשר מאפשרת את תיעוד הרציונל שמאחורי החלטה קבוצתית באופן אובייקטיבי.
נושא חוזר בספרות החקר ובתעשייה הוא הקשר שבין בעיות סוררות לבין עיצוב (לא במובנים הגרפיים, אלא בהיבטים של עיצוב אסטרטגי). בעיות עיצוב הן לרוב סוררות משום שהן לעיתים קרובות לא-מוגדרות היטב (אין דרך מוגדרת מראש להתקדמות), הן מערבות בעלי עניין שיש להם נקודות מבט שונות, ואין להן אף פתרון "נכון" או "אופטימלי". לפיכך לא ניתן לפתור בעיות סוררות באמצעות היישום של שיטות סטנדרטיות או ידועות; הן מחייבות פתרונות יצירתיים.
הגדרות
הניסוח של ריטל וובר משנת 1973 לבעיות סוררות בתכנון מדיניות חברתית ציין עשרה מאפיינים:
קונקלין הכליל מאוחר יותר, את מושג הסוררות של בעיות לתחומים אחרים, מלבד תכנון ומדיניות. המאפיינים המגדירים הם:
אסטרטגיות לטיפול בבעיות סוררות
במאמר שפורסם בשנת 2000, מציעה הסופרת ננסי רוברטס את האסטרטגיות הבאות להתמודדות עם בעיות סוררות:
סמכותנית
אסטרטגיות אלו מבקשות לאלף בעיות סוררות על ידי האצלת האחריות לפתרון הבעיות על מספר קטן של אנשים. הצמצום במספר בעלי העניין מצמצם את מורכבות הבעיה, מאחר שנקודות מבט מתחרות רבות מתבטלות עוד בנקודת הפתיחה. החסרון הוא שעלולה להיות חסרה לרשויות ולמומחים המופקדים על פתרון הבעיה הערכה של כל נקודות המבט הנדרשות לשם טיפול בבעיה.
תחרותית
אסטרטגיות אלו מנסות לפתור בעיות סוררות על ידי שילוחן של נקודות מבט מנוגדות זו כנגד זו, כך שהצדדים המחזיקים בהשקפות אלו נדרשים להפיק את הפתרונות המועדפים עליהם. היתרון של גישה זו הוא שניתן לשקול פתרונות שונים האחד למול השני ולבחור בפתרון הטוב ביותר. החיסרון הוא שגישה יריבית זו יוצרת סביבה עימותית, שבה אין עידוד לשיתוף בידע. כתוצאה מכך חסר לצדדים המעורבים תמריץ להפיק את הפתרון הטוב ביותר האפשרי מצידם.
שיתופית
אסטרטגיות אלו מבקשות לערב את כל בעלי העניין כדי למצוא את הפתרון הטוב ביותר האפשרי עבור כל בעלי העניין. באופן טיפוסי גישות אלו כוללות פגישות בהן נדונים סוגיות ורעיונות, ומנוסחת גישה משותפת ומוסכמת.
במאמר שלו משנת 1972 רמז ריטל לגישה שיתופית; כזו המנסה "...להפוך את אותם האנשים המושפעים מהבעיה למשתתפים בתהליך התכנון. לא רק שואלים אותם לדעתם, כי אם מערבים אותם באופן פעיל בתהליך התכנון..." חיסרון של גישה זו הוא שהשגת הבנה ומחויבות משותפות לפתרונה של בעיה סוררת היא תהליך בזבזני מבחינת זמן. מחקר שנערך בשני העשורים האחרונים הראה את ערכן של שיטות טיעון בסיוע מחשב בשיפור היעילות של תקשורת בין בעלי עניין. לאחרונה נעשה שימוש בטכניקה של מיפוי דיאלוג לשם טיפול בבעיות סוררות בארגונים העושים שימוש בגישה שיתופית.
בלגן חברתי
ראסל אקוף תיאר בעיה מורכבת כבלגן. במאמר משנת 1974 הוא כתב: "כל בעיה משפיעה הדדית על בעיות אחרות, ולפיכך היא חלק ממערכת של בעיות קשורות הדדית, מערכת של בעיות... אני בוחר לקרוא למערכת כזו בלגן". בהרחיבו על דבריו של אקוף, אומר רוברט הורן כי "בלגן חברתי הוא מערכת של בעיות קשורות הדדית, ושל בלגנים אחרים. מורכבות – מערכות של מערכות – היא בין הגורמים שהופכים בלגנים חברתיים לעמידים כל-כך בפני ניתוח, ועוד יותר חשוב מכך, בפני פתרון."
על-פי הורן, המאפיינים המגדירים של בלגן חברתי הם:
בעיות סוררות בפיתוח תוכנה
ב-1990 הציגו פיטר דה-גרייס ולסלי הולט סטהל את המושג "בעיה סוררת" בתחום פיתוח התוכנה. בעשורים האחרונים הצביעו מדעני מחשב אחרים על כך שפיתוח תוכנה מכיל תכונות רבות אחרות, המשותפות לו ולתהליכי עיצוב אחרים, וכללו את המושגים של ריטל במתודולוגיות שלהם לעיצוב תוכנה. העיצוב והאינטגרציה של שירותי תוכנה מורכבים ברשת הם רבי פירושים ונוגעים במערכות מורכבות ועל הופכים לבעיה סוררת.
בעיות סופר-סוררות
בעוד הפריטים אשר מגדירים בעיה סוררת מתייחסים לבעיה עצמה, הפריטים אשר מגדירים בעיה סופר-סוררת מתייחסים לסוכן המנסה לפתור אותה. התייחסות אל ההתחממות הגלובלית בתור בעיה סופר-סוררת והצורך להתערב כדי לדאוג לאינטרסים שלנו לטווח הארוך יותר אומצה גם על ידי אחרים.
מסלול לווייני בינוני
מסלול לווייני בינוני (באנגלית: MEO - Medium Earth Orbit) הוא אזור החלל מסביב לכדור הארץ, שנמצא מעל למסלול הלווייני הנמוך (שגובהו עד 2,000 קילומטר) ומתחת למסלול הגאוסטציונרי (שגובהו 35,786 קילומטר).
הלוויינים הנפוצים בעיקר באזור זה הם לווייני ניווט כמו לווייני ה-GPS (בגובה של 20,200 קילומטר), GLONASS (בגובה של 19,100 קילומטר) וגלילאו (בגובה של 23,222 קילומטר). לווייני תקשורת שמרחפים מעל הקוטב הצפוני והדרומי גם כן נמצאים במסלול זה.
זמן ההקפה של לוויינים הנמצאים באזור זה נע בין שעתיים ל־24 שעות.
פאול לנגרהנס
פאול לנגרהנס (בגרמנית: Paul Langerhans; 1847–1888), פתולוג וביולוג גרמני.
חייו
פאול לנגרהנס נולד בברלין והיה בן של רופא. החל את לימודיו באוניברסיטת יינה והשלים אותם בברלין. עם סיום הלימודים נסע למזרח התיכון, אך חזר עם תחילת מלחמת צרפת–פרוסיה.
בשנת 1867 גילה לנגרהנס את התגלית הביקורתית הראשונה שלו כשהיה עדיין סטודנט לרפואה ועבד במעבדה של וירצ'וב במכון הפתולוגי בברלין. הוא השתמש בטכניקת הכתמת הזהב של כהנהיים כדי לתאר תאים דנדריטים לא פיגמנטריים שנמצאו באפידרמיס.
בשנת 1869 פרסם את מחקרו בנושא הלבלב, שבמהלכו גילה את איי לנגרהנס שנקראו על שמו.
לאחר סיום הלימודים, הוא ליווה את הקרטוגרף ריצ'רד קיפרט לסוריה, ארץ ישראל ומערב ירדן, אך חזר לאירופה עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה. בשנת 1871, התמנה לפתולוג באנטומיה פתולוגית באוניברסיטת פרייבורג בעזרתו של רודולף וירכו, ובתוך שנתיים הפך לפרופסור מן המניין. שם הוא חלה ב-1874 בשחפת, כנראה בגלל עבודתו בחדר הניתוח. בחיפוש אחר תרופה, הוא נסע לנאפולי, פלרמו, האי קאפרי, ועבר טיפולים בדאבוס ובסילבפלנה בשוויץ. הטיפולים לא עזרו, ולאור מצבו, הוא נאלץ להגיש בקשה לשחרור מתפקידיו באוניברסיטה.
באוקטובר 1875 הוא יצא לפונשל באי מדיירה, שם התאושש חלקית ופתח בקריירה חדשה במחקר של חסרי חוליות. פרסומיו המתארים ומסווגים חסרי חוליות ימיים ראויים לדירוג כתרומתו השלישית למדע. בשנת 1887, הוא נתן הרצאה בנושאים אלו באקדמיה המלכותית בברלין. בנוסף גם כתב מדריך לנוסעים לאי, והמשיך בלימודי מטאורולוגיה.
בשנת 1885, הוא נישא למרגרתה אבארט, אלמנתו של אחד ממטופליו. בסתיו 1887, חלה באי ספיקת כליות מתקדמת שהביאה את פעילותו הרפואית לסיומה. הוא פיתח בצקת ברגל, כאבי ראש משתקים ואובדן זיכרון חולף. לפעמים נעצר באמצע משפט ולא הצליח להמשיך. הוא מת מאורמיה ב-20 ביולי 1888, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-41. הוא קבור בבית הקברות הבריטי של פונשל במדיירה, מקום שבחר, ותיאר אותו כ"בית קברות אמיתי, מבודד ושקט, מקום טוב למנוחה".
יהודה בר-נתן
יהודה בר-נתן (25 באפריל 1903 – 12 בספטמבר 1989) היה תעשיין ישראלי, נשיאה השני של התאחדות התעשיינים בישראל או בשמה בשנות נשיאותו, התאחדות בעלי התעשייה.
ביוגרפיה
יהודה בר-נתן נולד כיהודה גרינשפן בעיירה דמבציה בפולין.
אביו נתן גרינשפן היה תעשיין בתחום מוצרי העץ. התחנך בגרמניה.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והצטרף כשותף למפעל לייצור אלכוהול "התוסס".
בר נתן יזם את מיזוגם של 10 מפעלי חמצן בארץ לשני מפעלים גדולים, בחיפה ובת"א, ובשנות השבעים חלש על 9 מפעלים בארץ, ביניהם מפעל לבירה, מפעל לייצור שמרים ואלכוהול, ומפעל לשפופרות אלומיניום.
במקביל לפעילותו כתעשיין, התמסר לפעילות ציבורית, והיה חבר הוועד הפועל של התאחדות בעלי התעשייה, ויושב הראש שלו, חבר הנהלת "בנק ישראלי לתעשייה" ונציג ההתאחדות בגופים שונים. כמו "הבנק לפיתוח התעשייה".
בשנת 1959, עם מותו של אריה שנקר, נשיאה הראשון של ההתאחדות ששימש בתפקיד למעלה מרבע מאה, נענה לבקשת חבריו לאתגר להיכנס לנעלי הענק של שנקר והתמנה לנשיאה השני של התאחדות התעשיינים.
תקופת כהונתו תיזכר כתקופה ה"פוסט שנקרית".
בר נתן נשא לאישה את קלרה.לזוג נולדו שני בנים.
בנם, נכדו של נשיא ההתאחדות לשעבר הוא השחקן והקומיקאי רועי בר נתן. נכדו הוא הפסנתרן הישראלי ינון ברנתן.
בר נתן זכור לרבים כאדם מאופק וג'נטלמן בהופעתו ובסגנונו, "תעשיין בלי רעש" נהגו לכנותו.
דייגו לונה
דייגו לונה אלכסנדר (בספרדית: Diego Luna Alexander; נולד ב-29 בדצמבר 1979) הוא שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע מקסיקני.
ביוגרפיה
לונה נולד במקסיקו סיטי בשם דייגו דיוניסיו לונה אלכסנדר. אמו נהרגה בתאונת דרכים כשהיה בן שנתיים. היא עבדה בתעשיית הקולנוע ודאגה שגם בנה יהיה מעורב בה. כבר מגיל צעיר החל להיות מעורב באהבתו הגדולה של אביו - הבידור.
קריירה
דייגו החל להופיע בטלוויזיה, בקולנוע ובתיאטרון. את הופעת הבכורה הקולנועית שלו עשה כבר בגיל שנתיים וחצי בסרטו של הבמאי הספרדי הנודע קרלוס סאורה, "אנטוניאטה" (1982). בגיל שבע החל להופיע בתיאטרון וזכה שם להצלחה. ב-1992 הופיע בטלנובלה מקסיקנית בשם "Abuelo y yo, El", לצד חברו הטוב גאל גרסיה ברנאל. ומאז החל לקבל יותר תפקידי משחק, כשהבולט שבהם היה תפקיד המשנה שעשה בסרט עטור השבחים "לפני שהלילה יורד" (2000).
את הפריצה עשה שנה אחר כך, כשכיכב פעם נוספת לצד גרסיה ברנאל, בסרט המצליח של הבמאי אלפונסו קוארון, "ואת אמא שלך גם" שעל תפקידו לצד גרסיה ברנאל זכו השניים בפרס מרצ'לו מסטרויאני בפסטיבל הקולנוע בוונציה. לאחר מכן ניסה לפרוץ לשוק האמריקני כשכיכב בסרטים "פרידה", סרט הקיבל 6 מועמדויות לפרס האוסקר, בסרט המשך ל"ערפדים", לצד ג'ון בון ג'ובי, ב"שטח פתוח", מערבון שביים קווין קוסטנר, בסרט ההמשך ל"ריקוד מושחת", "לילות הוואנה", בו גילם את התפקיד שעשה פטריק סווייזי בסרט המקורי, ב"טרמינל", שביים סטיבן ספילברג ובדרמת הפשע "קרימינל".
ב-11 בנובמבר 2011, השתתף בקליפ מוזיקלי של הזמרת קייטי פרי, "The One That Got Away", בה הוא מגלם את אהובה שנהרג בתאונת דרכים.
בשנת 2016 שיחק בסרט המדע הבדיוני "רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים", הסרט הוא התשיעי בסדרת הסרטים של "מלחמת הכוכבים", והוא גילם את קאסיאן אנדור בסרט בה הוא מככב לצד פליסיטי ג'ונס, פורסט ויטאקר ומאדס מיקלסן. באוגוסט אותה שנה שיחק בסרט הפעולה "נמלטת" לצד מל גיבסון, אליזבת רוהם וויליאם ה. מייסי.
בשנת 2019 שיחק בסרט "יום גשום בניו יורק", קומדיה רומנטית שכתב וביים וודי אלן.
בימוי
בשנת 2014 ביים והפיק את סרטו הראשון "סזאר צ'אבס" שמבוסס על חיו של הפעיל למען זכויות האזרח סזאר צ'אבס, בגילום דמותו של מייקל פניה לצד אמריקה פררה ורוזריו דוסון. בשנת 2016 ביים את סרטו השני "המסע למקסיקו", שגם כתב והפיק. בסרט מככבים דני גלובר ומאיה רודולף.
חיים אישיים
ב-5 בפברואר 2008, נישא לונה לשחקנית המקסיקנית קמילה סודי, אחייניתה של הזמרת טליה. לזוג שני ילדים: ג'רונימו (נולד ב-12 באוגוסט 2008) ופיונה (נולדה ב-1 ביולי 2010); הזוג התגרש במרץ 2013.
יונקרים
היוּנְקֶרים (בגרמנית: Junker) היו בני מעמד אצולה גרמני זוטר. מקור השם הוא בהלחם של הביטוי "אדון צעיר" (Junger Herr). זהו שם כללי לאדונים פאודליים זוטרים, אצילי קרקע שאינם נושאים בתואר אצולה אחר. תוארם מתבטא לעיתים בתוספת "פון" (גרמנית: von) לפני שם משפחתם, בדומה לתוארי אצולה גרמניים אחרים.
קונו פון שטויבן
תחילת הקריירה
קונו היה בנו של הדוכס ברנדט פון שטויבן מושל סקסוניה וגנרל מיור בצבא הפרוסי. ב-1 במאי 1871 החל את לימודיו באקדמיה הצבאית הפרוסית וב-23 באפריל 1874 הוסמך כקצין רגלים בדרגת סגן משנה. עד לראשית המאה ה-20 שילב בין תפקידי הדרכה באקדמיה הצבאית, תפקידי מטה ופיקוד על גדודי רגלים. ב-3 בפברואר 1911 מונה למפקד הדיוויזיה ה-36 והוצב בגדנסק, ומספטמבר 1913 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה פיקד על האקדמיה הצבאית הפרוסית בברלין.
יונקרים
היסטוריה
עד המאה ה-19 שימש התואר בדרך כלל בני אצולה במעמד פוליטי וכלכלי נמוך יחסית. בתחילת המאה ה-19, במקביל לעלייתה של פרוסיה כמדינה החזקה ביותר בגרמניה, החלה עלייתם של היונקרים למעמד משפיע בפרוסיה. עם איחוד גרמניה בשנת 1871 תחת אוטו פון ביסמרק, יונקר בעצמו, התגבש תפקידם המרכזי של היונקרים ברייך הגרמני, ובמיוחד כגורם מרכזי בצבא. הם היוו בדרך כלל גורם שמרני שתמך במלוכה. משפחות היונקרים הפרוסים נהנו ממעמד מיוחס בחברה הפרוסית ושלטו במוסדות של גרמניה במיוחד בצבא ובמשרד החוץ. הערכים שלהם – נאמנות, אדיקות, חובה, מסירות למשפחה, יראת כבוד למסורת ולסדר הקיים, הרגשת כבוד עזה – היו מעוררי הערכה מבחינות מסוימות, אך גם שמרניים וראקציוניים ולא התיישבו עוד עם ערכיה של גרמניה המודרנית.
בעקבות הכישלון הצבאי של גרמניה במלחמת העולם הראשונה ופריצת המהפכה הגרמנית בשנת 1918, נוצרה ברית בין היונקרים לבין הממשלה הרפובליקאית הסוציאל-דמוקרטית, שהסכימה לכבד ולשמר את כוחם של היונקרים (בעיקר בתחומי הצבא והבעלות על הקרקעות) בתמורה לעזרתם בדיכוי המרידה הקומוניסטית ובייצוב הרפובליקה. במהלך שנותיה של רפובליקת ויימאר היונקרים היו בין אויביה של הדמוקרטיה הגרמנית, אותה האשימו בחתימת הסכם ורסאי ובכלל בעיותיה של המדינה. הם תמכו ומימנו את הפרייקור – מיליציות ימניות שבמקור הוקמו כדי להילחם בקומוניזם, והיו מעורבות גם בניסיונות להדחת הממשלה, כפי שקרה בפוטש של קאפ.
קונו פון שטויבן
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון שטויבן למפקד קורפוס המילואים ה-18 במסגרת הארמייה הרביעית הגרמנית ולחם עם כוחותיו בחזית המערבית במרוץ אל הים. פון שטויבן פיקד על כוחותיו בקרב שמפאן הראשון אשר בעקבותיו עוטר בעיטור פור לה מריט, ובהמשך בקרב ורדן שבמהלכו ספג הקורפוס שבפיקודו אבדות כבידות. ב-4 ביוני 1917 מונה פון שטויבן למפקד הארמייה ה-11 הגרמנית בחזית המקדונית.
יונקרים
היסטוריה
השפעתם של היונקרים גדלה עם בחירתו של פאול פון הינדנבורג הריאקציוניסט לנשיאות גרמניה בשנת 1925. בשנת 1927 העניקו לו היונקרים אחוזה בפרוסיה המזרחית כאות הוקרה על שירותו למען גרמניה בזמן המלחמה. כשהחל הינדנבורג להפעיל את סמכויות החירום שלו בשנת 1930 כדי למנות ממשלות בלי אישור הרייכסטאג, היו יונקרים רבים בין חברי הממשלה. עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בשנת 1933 מסמנת מפנה במעמדם של היונקרים. למרות שאלו ראו בעין יפה כמה מפעולותיהם ומטרותיהם של הנאצים – כגון הפרת הסכמי ורסאי, חימושה מחדש של גרמניה והתוכניות להתפשטות אימפריאליסטית – שרר אי אמון בסיסי בין שני הצדדים: הנאצים סלדו מגינוני האריסטוקרטיה של היונקרים, והיונקרים מצידם ראו בתנועה הנאצית תנועת המונים של האספסוף, והתייחסו בבוז אל ראשיה.
קונו פון שטויבן
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של הגנרל הצרפתי לואי פראנשה ד'אספרה במתקפת הוארדאר במטרה להכריע את החזית המקדונית. עיקר המאמץ רוכז נגד הארמייה ה-11 הגרמנית בפיקודו של פון שטויבן והארמייה הראשונה של צבא בולגריה בפיקודו של סטפן נרזוב. הבולגרים קרסו בשלבים הראשונים של המתקפה ופון שטויבן הסיג את כוחותיו עד לעיר ניש בסרביה. ב-12 באוקטובר הוכנעו הגרמנים על ידי הארמייה הסרבית ה-1 ונסוגו לכיוון בלגרד. פון שטויבן חילק את הארמייה לשני גייסות ה-61 וה-62 והם המשיכו בנסיגה מסודרת צפונה וב-11 בנובמבר הגיעו לעיר סולנוק בהונגריה והניחו את נשקם. ב-31 בינואר 1919 פרש משירות פעיל.
יונקרים
היסטוריה
מכיוון שהנאצים שאפו להשיג כוח מוחלט ולהכפיף את מוסדות המדינה הישנים לסמכותם, העימות עם היונקרים לא אחר להגיע. בשנת 1937 פרצה סדרת שערוריות בצמרת הוורמאכט המכונה פרשת בלומברג-פריטש, שבעקבותיה נערך ארגון מחדש של מבנה הצבא. זה האחרון, שהיה בעל תפקיד עצמאי מאז איחודה של גרמניה על ידי ביסמרק, הפך כפוף למדינה הנאצית. שינוי זה היה מכה קשה לכוחם של היונקרים, והביא לשחיקה מתמדת בכוחם לקראת מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. במקביל הואץ והועמק תהליך הנאציפיקציה בצבא, שהתבטא בעליית דור מפקדים חדש שלא מבני האליטה היונקרית, שחבו את קידומם למשטר הנאצי.
קונו פון שטויבן
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
פון שטויבן הלך לעולמו ב-1935 והוא בן 80. הוא נקבר בבית העלמין "אינווליד" בברלין.
יונקרים
היסטוריה
בקשר העשרים ביולי בשנת 1944, בו ניסו קצינים גרמנים להתנקש בחיי היטלר ולהפיל את השלטון הנאצי, נטלו חלק יונקרים רבים, דבר שהעמיק את חוסר האמון של הנאצים בהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה איבדו היונקרים חלקים ניכרים מאדמותיהם, כשהשטחים המזרחיים של גרמניה הועברו לברית המועצות ולפולין. שאר אדמותיהם, שעברו לתחום שיפוטה של גרמניה המזרחית, הוחרמו על ידי המדינה וחולקו מחדש בין האיכרים.
ארצו
אָרֶצוֹ (באיטלקית: Arezzo) היא עיר בטוסקנה שבאיטליה. זוהי עיר עתיקה שנוסדה על ידי האטרוסקים במאה ה-7 לפנה"ס. העיר פרחה בימי הביניים המאוחרים, והרובע העתיק שלה שומר על אופיו מתקופה זו. העיר היא בירת נפה באותו שם. מיקומה בדרום-מזרח טוסקנה, כ-80 ק"מ דרומית מזרחית לפירנצה. בעיר צולם הסרט האיטלקי על השואה "החיים יפים" (La Vita è bella).
גאוגרפיה
ארצו ממוקמת בדרום-מזרח טוסקנה, כ-80 ק"מ דרומית מזרחית לפירנצה. שוכנת על גבעה בגובה 296 מטר מעל פני הים, ומתנשאת מעל מישור ההצפה של נהר הארנו. הרובע העתיק של העיר הנמצא על  צלע הגבעה, מוקף חומה ושומר על אופיו המדיביאלי.
היסטוריה
ארצו, בשמה הקדום ארטיום, היא אחת הערים העתיקות בטוסקנה. נוסדה על ידי האטרוסקים במאה ה-7 לפנה"ס. הייתה אחת משתים עשרה הערים החברות בליגה האטרוסקית. היא מוזכרת בכתבי ההיסטוריון הרומי   טיטוס ליוויוס  כאחת מה"בירות האטרוסקיות" (Capitae Etruriae). העיר נכבשה על ידי רומי בשנת 311 לפנה"ס. בתקופת מלחמת האזרחים הרומית (בעשור השני של המאה הראשונה לפנה"ס) תמכה ארטיום בסיעה הפופולרית, במהלך השתלטות  הסיעה היריבה בראשות סולה, חרב חלק גדול מהעיר.  אולם העיר התאוששה במהרה, ובתקופת שלטונו של אוגוסטוס הייתה לה שוב תקופת פריחה. לפי אחד המקורות הייתה אז העיר השלישית בגודלה באיטליה. במאה השלישית או הרביעית ניתן לעיר מעמד של בירת מחוז כנסייתי  (דיוקסיה). בישופי העיר היו גם השליטים הפיאודליים שלה. בשנת 1098  השתחררה העיר משלטון הבישופים והפכה לעיר-מדינה עצמאית. בכך החלה תקופת פריחה חדשה, תקופה בה נבנו רוב המבנים העומדים כיום ברובע העתיק של העיר.  מהבחינה המדינית ארצו תמכה בסיעת הגיבלינים והייתה במאבק מתמיד כנגד פירנצה שתמכה בגואלפים. מאבק זה נסתיים ב-1384 בניצחון פירנצה ומאז הפכה ארצו לבת חסות של פירנצה.
הקהילה היהודית בארצו
ידיעות ראשונות על יהודים בארצו קיימות מסוף המאה ה-14, אז היו בה מספר בנקאים יהודים. הם גורשו ב-1406, אולם הורשו לשוב בהמשך המאה ה-15. ב-1557 הדוכס קוזימו הראשון התיר למספר משפחות יהודיות, שנמלטו מגזרות האפיפיור פאולוס הרביעי, להתיישב בארצו. אולם ב-1570 נאלצו היהודים לעזוב את העיר ולעבור, כמו כל יהודי הדוכסות הגדולה של טוסקנה, לגטו שהוקם בפירנצה. במחצית השנייה של המאה ה-18 שוב קמה קהילה יהודית קטנה בעיר, קהילה זו נתחסלה במהלך המאה ה-19.
ריינהרד זלטן
ריינהרד יוסטוס רגינלד זלטן (בגרמנית: Reinhard Justus Reginald Selten; 5 באוקטובר 1930 – 23 באוגוסט 2016) היה כלכלן יהודי-גרמני זוכה פרס נובל לכלכלה.
קורות חיים
זלטן נולד בוורוצלב שבפולין (אז: ברסלאו שבשליטת גרמניה) לאב יהודי, אדולף זלטן, ולאם פרוטסטנטית, קתה לותר. בגיל 14 עזב ריינהרד יחד עם אימו ואחיו את ברסלאו והגיע להסן, שם עבד כנער חווה עד שנת 1946. הוא התחנך כפרוטסטנט.
הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת פרנקפורט בשנים 1951–1957. הוא כתב תזה בנושא תורת המשחקים השיתופית בהנחיית אוולד בורגר. בשנת 1961 הוא השלים דוקטורט במתמטיקה.
זלטן הוזמן על ידי אוסקר מורגנשטרן להגיע לאוניברסיטת פרינסטון, ובה פגש את קבוצת המחקר בה היה חבר ישראל אומן. ב-1965 הוזמן להשתתף בסמינר מחקר בירושלים בן שלושה שבועות בו השתתפו חשובי חוקרי תורת המשחקים בעולם באותה עת (17 איש). בעקבות הסמינר נוצר שיתוף פעולה בינו לג'ון הרסני. בהמשך שיתף פעולה עם עמוס פרלמוטר ואבי שמידע בתחומים המשיקים לתורת המשחקים.
זלטן זכה בפרס נובל בכלכלה בשנת 1994 יחד עם ג'ון הרסני וג'ון נאש על עבודתו בפיתוח שיווי משקל תת-משחקי משוכלל.
הוא ידוע גם בזכות עבודתו ברציונליות חסומה וכאחד מהאבות המייסדים של הכלכלה הניסויית.
זלטן היה פרופסור באוניברסיטת בון. בהיותו אספרנטיסט פעיל מאז 1959, היה חבר ומייסד-שותף (1983) של האקדמיה הבין-לאומית למדעים של סן-מרינו.
נישא לאליזבת, שאותה הכיר במסגרת פעילותו בתנועת האספרנטו.
מאיר כרמון
מאיר כרמון (נולד ב-31 בדצמבר 1947) הוא סופר ישראלי, מרצה בכיר במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן ובמחלקה לקרימינולוגיה במכללה האקדמית אשקלון.
ביוגרפיה
כרמון, קצין משטרה לשעבר, כיהן, בין היתר, כראש המשרד ללוחמה בפשיעה במחוז תל אביב ועסק בחקירתם של פשעים חמורים. נמנה עם חוקרי פרשת חטיפתו של אורון ירדן בראשית שנות ה-80. בוגר אוניברסיטת תל אביב ובהמשך רכש תואר שני באוניברסיטת בר-אילן ודוקטורט בחינוך.
ספריו
עד כה יצאו לאור ארבעה עשר מספריו וספר אחד שותף בעריכה.
בספר "חוקרים ונחקרים - משחק המוחות" דן המחבר באפשרות לבסס את החקירה הפלילית על כלים מדעיים ובכך למנוע הפללת חשודים חפים מפשע.
בספרו "שקיעתה של האמת - מוסר האמת והשקר" ניתח את הדילמה העומדת בפני המין האנושי, באיזה עולם אנו חיים. האם זהו עולם המבוסס על ערכים של 'אמת' ו'צדק' או עולם הנע בין 'שקר קדוש' ל-'שקר נתעב'. הספר מנתח את התפיסות הפילוסופיות, התאולוגיות והמשפטיות המתמודדות עם דילמה זו.
בספרו "שגעון מחפש משמעות" דן המחבר, בתפיסתה של החברה את המשוגע, את החריג, ממיני זוויות ראייה: סוציאלית, פילוסופית, רפואית ומשפטית.
ד"ר כרמון היה שותף בעריכת הספר "הרשעות שווא" קובץ מאמרים הדנים בליקויים במערכת אכיפת החוק, דבר שהביא להרשעתם של חפים מפשע.
בספרו "ארץ הילדים הבודדים" מציג המחבר את סיפורם של חמישה ילדים קטנים שנשלחים לחיות ב"בית הילד" בפרדס חנה של שנות החמישים, בלי הורים ובלי בני משפחה, עזובים ובודדים. הם נאחזים זה בזה באהבה, בצחוק ובנאמנות אין-קץ.
בספר "לא רוצה להיות אלוהים" מעלה המחבר את שאלת קיומו של אלוהים השולט באדם ובאתני הטבע. נער סקרן, המלווה בקיפוד, נחש, שועל, ינשוף, נשר ועגור, הנלחם באיתני הטבע, ברוחות רעות, חוצה אגמים והרים מושלגים, עד שהוא מגיע אל מקום משכנו של האין סוף-שרואה בו את מחליפו.
בספר "הזקן עם המטאטא", מתאר המחבר קשר בלתי אפשרי הנרקם בסמטאותיה הצבעוניות של מרקש, בין מקס, הבחור היהודי המופנם, לבין סרינה, ילדת הסהרה המוסלמית היפהפייה.
הספר "הזקן עם המטאטא", תורגם לצרפתית Le Vieux Au Balai.
שני עולמות המשתלבים בעלילה אחת. עולמה של סרינה המותירה אחריה שובל של דם כחלק מחיפושיה אחר אביה הביולוגי, מחד, לבין עולמו של מקס השזור במעשי גבורתם של לוחמי המחתרת היהודית באלג'יר, שסייעו לכוחות האמריקניים לפלוש לאלג'יריה במלחמת העולם השנייה ולסיפור עלייתם של יהודי המגרב בשנות החמישים של המאה ה-20.
בספרו "רצח בבעל בק" חושף המחבר את סיפורן של 'הנזירות' אן מרי המוסלמית ונדין עשראווי היהודיה, שפעלו בשליחות מדינת ישראל שאך קמה על רקע מלחמת קדש והעלאת יהודי פורט סעיד.
בספרו "רצח פקיד השומה" מעלה המחבר את סיפורה של משפחת אבולעפיה שאחד מבניה שימש כפקיד שומה ובחקירת הרצחו נחשפו בידי חוקרים פרטיים מקרי רצח נוספים של בני המשפחה.
בספר האחרון "רוקסאן" נשזרים סודות מהעבר עם ההווה בדמויותיהם של שלוש הגיבורות, ג'מה, רוקסאן, לואיז. ג'מה מחפשת את קורות משפחתה שברחה מעיראק, רוקסאן נמלטת מאימת פרחי כנסייה לאחר שחשפה בית בושת שהם ניהלו ולואיז שלא חסה על איש וחיסלה את כל מי שאיים על רוקסאן. סופה של העלילה המפתיעה תשאיר את הקורא פעור פה.
רשימת ספריו
"חוקרים ונחקרים-משחק המוחות" גרסה שלישית, מעודכנת. 'מסדה' שנת 2020
"רצח בבעל בק", כפר סבא, 2020
"רצח פקיד השומה", כפר סבא, 2021
הבריחות ממחנות המעצר באפריקה
הבריחות ממחנות המעצר באפריקה היו סדרת בריחות של גולי אצ"ל ולח"י ממחנות מעצר באפריקה שאליהם הוגלו על ידי שלטון המנדט הבריטי. אחוזי ההצלחה בהן היו זעומים – מתוך שמונים ואחד בורחים נחלצו רק קרוב לעשרה אחוזים, רובם ככולם בזמן שבו הבריחה הייתה כמעט בלתי רלוונטית, בסמוך לתום המנדט הבריטי בארץ ישראל. ההיחלצות מהמחנה לא הייתה קשה כמו ההסתתרות מפני הבולשת הבריטית ברחבי אפריקה. העונשים המקובלים עם ההיתפסות היו מעצר בבידוד כחודש או חודשיים וכן עונש קולקטיבי של מעצר בחדרים משעת ערב מוקדמת עבור כלל אנשי המחנה.
שלוש בריחות ראשונות
הבריחה הראשונה (שנערכה בינואר 1945) הייתה ממחנה סמבל באסמרה והחלה בכך ששלושה מהעצירים (חגי לב, שמעון שייבה ובנימין זרעוני) קברו עצמם במגרש ספורט. עם פינויו של המגרש והסתלקות השומרים ממנו בשעות הלילה, יצאו העצירים ופנו אל אסמרה שבמרכז אריתריאה. חיים גמליאל סייע להם, אך הם נלכדו בביקורת בריטית באוטובוס שבו נסעו במטרה להגיע לגבול. קצין מארץ ישראל שביקשו את עזרתו באסמרה לא הושיט להם יד, ואולי אף בגד בהם.
הבריחה השנייה (שנערכה במרץ 1945) הייתה ממחנה קרתגו במדבר הסודאני ובמהלכה נמלטו שלושה אנשי לח"י אל הרי המדבריות. ללא תוכנית מסודרת הם נתפסו במהרה.
בריחה שלישית (שנערכה בספטמבר 1945) הייתה גם היא מהמחנה בקרתגו ותוכננה בקפידה. בין השלושה שהשתתפו בה היו יעקב יונדוף ויעקב מרידור, שהיה כה להוט לברוח שלא ניסה לקנות לעצמו עמדת מנהיגות במחנה למרות מעמדו הבכיר באצ"ל. הבריחה בוצעה באמצעות הסתתרות במכלי מים, ושיחוד הנהג הסודני שהוביל את המכלים. הבורחים נעו ונדו בסודאן. במהלך הבריחה נעשה שימוש בתעודות מזויפות של האינטליגנ'ס (שרות הביטחון והמודיעין הצבאי של בריטניה). התעודות עוררו את חשדו של מנהל תחנת רכבת בח'רטום. הוא קרא לשירות הביטחון שלכד את הבורחים, בחלוף שישה ימים ממועד בריחתם.
בריחות באסמרה
הבריחה הרביעית (שנערכה בנובמבר 1945) הייתה במחנה סמבל באסמרה. היא הייתה ספונטנית למדי, והתבססה בעיקר על האמונה בסיועם של אנשי הקהילה היהודית בעיר. אמונה זו התממשה, ובסופו של דבר הצליחו שניים מהבורחים להגיע בסיוע היהודים המקומיים לאתיופיה, מחופשים לערביות. הם נעצרו שם, משנתגלתה התרמית, ונכלאו בבתי כלא אתיופיים. על הקיסר האתיופי, היילה סלאסי, הופעלו לחצים כבירים, מהבריטים ומיהודים, ולבסוף הוא הסכים להסגיר לבריטים את הבורחים, כנראה תמורת בן משפחה בוגד שהיה נתון בידיהם. בורח שלישי נותר באריתריאה ונלכד לבסוף. הבורח הרביעי, אליהו לנקין, המשיך לעשות שימוש נרחב ביהודים מקומיים, נכלא באדיס אבבה, אולם נחלץ בעקבות לחצים שהופעלו על הקיסר. בראשית 1947 היה לבורח היחיד שהגיע לחירות באירופה עד 1948.
הבריחה השישית (שנערכה בספטמבר 1946), שוב בסמבל, שבה נטלו חלק מרידור ואיש אצ"ל נוסף, בוצעה באמצעות עשיית חורים בתקרות. מרידור וחברו נמלטו ופגשו בשרידי הבריחה החמישית באסמרה. הפעילות המודעינית הבריטית סיכלה לבסוף הן את הבריחה הזו והן את מה שנותר מקודמתה. כל הבורחים נתפסו במקומות מחבואם.
בריחה שביעית (ינואר 1947)
בריחה זו, שוב בסמבל, הסתייעה בכך שהבריטים סתמו באופו שטחי בלבד את אחת המנהרות שנחפרו בבריחה החמישית. העצורים חפרו מנהרה קצרה שתעקוף את הסתימה. שוב השתתף בבריחה יעקב מרידור, ולצידו עוד ארבעה, ביניהם יצחק שמיר ובן ציון קיש. השימוש ביהודי אסמרה כבר היה בלתי אפשרי, אך באמצעות רב המחנה נוצר קשר עם ד"ר ג'וזפה לוי, יהודי איטלקי, שסייע לנמלטים במציאת מחבוא בתשלום אצל אזרח איטלקי באסמרה.
שלושת הבורחים האחרים, הושבו באוגוסט 1947 למעצרם, אחרי תקופה ממושכת של מחבוא באדיס אבבה ורגע לפני שעלו על מטוס שרכשו ידידי האצ"ל כדי להעבירם לפריז.
בריחה שמינית (סוף מרץ 1948)
בעזרת מכונת דפוס שהוקמה במחנה ובסיוע אנציקלופדיית לרוס זויפו דרכוני מדינות לטיניות בדרום אמריקה, אל סלוודור והונדורס, עם ציורים מדויקים של סמליהן. שותפים בכירים בתוכנית היו שני רבנים, רב העצורים דוד כהנא, ורבה של יוהנסבורג, הרב לוי רבינוביץ, שהגניב להם מידע חיוני רב.
אחרי מעבר המנהרות וזחילה מעבר לגדרות חיכתה לבורחים מכונית שהסיעה אותם לאוגנדה. משם הגיעו לקונגו, שנשלטה בידי בלגיה. מארץ זו כבר עברה הטיסה לבריסל באופן חלק, ובתחילת אפריל היו ששת אנשי האצ"ל חופשיים. הכוונה הייתה להמשיך מיד בניסיון בריחה נוסף, אך היא סוכלה משניתן פרסום להצלחת בריחת השישה. הבריטים לא ידעו שהנמלטים כבר יושבים לבטח באירופה ופשטו לשווא על קניה.
A Very Gaga Holiday
לאחר צאתו, A Very Gaga Holiday קיבל ביקורות מעורבות מצד מבקרי המוזיקה. הסוקר סטיבן תומאס ארלוויין, שכתב לאתר AllMusic, ציין את "Orange Colored Sky" ו-"White Christmas" כנקודות השיא באלבום ואילו אמיליה גאה, כותבת בעיתון הבריטי Daily Mail, מצאה כי המהדורה אינה מעוררת השראה וחלשה יותר מיצירותיו הקודמות של גאגא. במצעדים, המיני אלבום נכנס לקנדה, ארצות הברית, צרפת ואיטליה ואילו גרסת הכיסוי ל-"White Christmas" דורגה במצעדים רשמיים בבלגיה, איטליה, יפן, ובריטניה. נכון לאוגוסט 2019, מכר האלבום כ-70,000 עותקים ברחבי העולם.
רקע
ב-29 בספטמבר 2010 ביצעה גאגא גרסת כיסוי לשיר "Orange Colored Sky" באולם אירועים בעיר ניו יורק ושוב ב-5 בינואר 2011. מאוחר יותר הופיעה עימו בספיישל לחג ההודיה של רשת ABC בשם "A Very Gaga Thanksgiving" יחד עם גרסת כיסוי לשיר "White Christmas" של הזמר האמריקאי בינגי קרוסבי משנת 1942 בגרסת ג'אז. בהופעתה הוסיפה פסקה חדשה המתארת איש שלג באומרה שסנטה קלאוס בדרך לפגוש אותו. המילים מסתיימות בכך שגאגא אומרת, "אוקיי, אז אני מניחה שעדיין לא מאוד לבן בחוץ". השירים במיני אלבום A Very Gaga Holiday הוקלטו בתקופת חג ההודיה במנזר "Convent of the Sacred Heart" בניו יורק.
ב-22 בנובמבר 2011 יצא A Very Gaga Holiday כמיני אלבום דיגיטלי בו נכללות גרסות הכיסוי של גאגא ל-"Orange Colored Sky" ו-"White Christmas" יחד עם שיריה "Yoü and I" ו-"The Edge of Glory" מאלבום האולפן השלישי שלה, "Born This Way" משנת 2011. החברה אינטרסקופ רקורדס הודיעה על שחרורו לאחר פתיחת סדנתה של גאגא ל-"חג הפלאות" בבארניז בניו יורק. ביציאתו יצא לחנויות אייטונס ואמזון בארצות הברית וכעבור 4 ימים בשאר העולם.
סגנון
באמצע השירים מפעם לפעם, גאגא צועקת את המילה "אמריקה" בזמן ביצוע השירים. גרסתה האקוסטית ל-"The Edge of Glory" מתחילה בהקדשתה של גאגא את ביצוע השיר לסבה בעודה אומרת, "זה הוא חג ההודיה השני שאני חוגגת בלי סבא שלי, וכתבתי עליו את השיר הזה, אז הנה זה, סבתא, אם אתה צופה בבית, זה בשבילך". בעקבות המקהלה הראשונה, גאגא מפסיקה לנגן בפסנתר ומספרת סיפור על עוגיות איטלקיות. קטע זה חוזר גם בביצוע השירים הנוספים במיני אלבום בו גאגא עוצרת לשיחות עם המאזינים.
אמריקה הצפונית ואירופה
בארצות הברית, המיני אלבום הופיע לראשונה במקום ה-52 במצעד הבילבורד 200 עם מכירות של 22,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו במדינה ב-10 בדצמבר 2011. באותו השבוע, יציאת הספיישל השפיעה על מכירות אלבומה השני, Born This Way שמכר כ-44,000 עותקים נוספים בארצות הברית. גרסתה של גאגא לשיר "White Christmas" נכנסה ביציאתה למצעד הסינגלים הבריטי למקום ה-87 ב-3 בדצמבר 2011. בבלגיה (פלנדריה) הגיעה למקום ה-86 ב-24 בדצמבר 2011, ולמצעד הרשמי של יפן למיקום ה-93. בקנדה A Very Gaga Holiday הופיע לראשונה במקום ה-74 במצעד האלבומים הקנדיים ואילו בצרפת דורג במקום ה-26 במצעד האלבומים הרשמי.
סטיבן תומאס ארלוויין מהאתר AllMusic העניק למיני אלבום כשלושה מתוך חמישה כוכבים, באומרו כי המהדורה הייתה "באבל חג אטרקטיבי" ואף על פי שהפרסונה העיקרית של גאגא הייתה על אותנטיות, נראה שהיא "דחפה את ההשפעות שלה" הרבה יותר מהנדרש בשירים. ארלוויין בחר את "White Christmas" ואת "Orange Colored Sky" כרגעים הטובים ביותר באלבום.
סילביה לסאס של המגזין Evigshed החמיאה לעיבוד המוזיקלי של השירים, ואמרה שהקולות של גאגא היו גולת הכותרת של האלבופ והוסיפה כי השיר, "'The Edge of Glory" מעניקה לה "צמרצמורת... זו גרסה מרגשת באמת שהופכת את כל השירים למיוחדים". ארין סטרקר ממגזין אנטרטיינמנט וויקלי נתנה סקירה חיובית על המהדורה, והסבירה כי מעריציה של גאגא אולי ציפו להוצאה כמו A Very Gaga Holiday שהעניקה זרקור לשירתה והוסיפה כי השירים הראו "עד כמה קולה באמת מתאים לעיצוב של הלהקה הגדולה ותקופת הג'אז על המנגינות האלה". נכון לאוגוסט 2019, מכר האלבום כ-70,000 עותקים ברחבי העולם.
ג'ורג' אבוט
ג'ורג' פרנסיס אבוט (באנגלית: George Francis Abbott; 25 ביוני 1887 - 31 בינואר 1995) היה מפיק תיאטרון אמריקאי, במאי תיאטרון וקולנוע, מחזאי ותסריטאי, שהקריירה שלו השתרעה על פני תשעה עשורים.
ביוגרפיה
אבוט נולד בפורסטוויל שבניו יורק ולאחר מכן עבר לעיירה סלמנקה, שאביו נבחר לעמוד בראשה. ב-1898 עברה משפחתו לשאיין שבויומינג, שם למד באקדמיה הצבאית קירני. כעבור מספר שנים משפחתו חזרה לניו יורק, והוא סיים את לימודי התיכון בהמבורג ב-1907. ארבע שנים מאוחר יותר הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת רוצ'סטר שם כתב את מחזהו הראשון, "בהחלט לא מזיק", עבור המועדון הדרמטי של האוניברסיטה. אבוט נסע לאוניברסיטת הרווארד ולקחת קורס בכתיבת מחזות מג'ורג' פירס בייקר. תחת הדרכתו של בייקר כתב את המחזה "ראש המשפחה", אשר בוצע ב-1912 במועדון הדרמטי של הרווארד. לאחר מכן הוא עבד במשך שנה כמנהל במה בתיאטרון קומפקטי בבוסטון, ומחזהו "האדם בביוב" זכה בתחרות מחזאות.
אבוט החל לפעול בברודוויי בשנת 1913. לאחר ששיחק בכמה מחזות בניו יורק, הוא החל לכתוב. המחזה הראשון שלו שזכה להצלחה היה "גיא הסתיו" ב-1925. אבוט רכש מוניטין כ"שועל במה" פיקח, ולעיתים קרובות נקרא לפקח על השינויים בבימוי כאשר מופע היה נתקל בקשיים בחזרות ובהצגות ההרצה לפני מופע הפתיחה בברודוויי. הלהיט הגדול הראשון שלו היה המופע "ברודוויי", שכתב וביים בשיתוף עם פיליפ דאנינג, עלה בתיאטרון ברודהרסט בספטמבר 1926, ורץ 603 הופעות. הפקות אחרות הצליחו גם הן, וזו הייתה ההתחלה של יצירת מופעים רבים בברודוויי. הוא עבד גם בהוליווד כתסריטאי ובמאי, תוך המשך העבודה עם התיאטרון שלו.
ב-1957 ביים והפיק ביחד עם סטנלי דונן את הסרט המוזיקלי "משחקי הפיג'מה".
בין אלה שחייבים את תחילת הקריירה שלהם לאבוט היו ליאונרד ברנשטיין, סטיבן סונדהיים, בוב פוסי, איליין סטריץ', ג'ון קנדר, פרד אב ולייזה מינלי.
ב-1963, הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "מר אבוט"
אבוט היה נשוי לעדנה לואיס מ-1914 עד מותה בשנת 1930 והיה להם ילד אחד. השחקנית מרי סינקלייר הייתה אשתו השנייה בין השנים 1946-1951. היה לו רומן ארוך עם השחקנית מורין סטייפלטון בשנים 1968-1978, כשהיא הייתה בת 43 והוא בן 81, ולאחר עשור אבוט עזב אותה למען אישה צעירה. לאחר מכן נישא בשלישית.
אבוט היה אדם נמרץ שנשאר פעיל עד יום הולדתו ה-100, שיחק גולף ורקד. הוא מת מאירוע מוחי ב-1995, במיאמי ביץ', פלורידה, בגיל 107. הניו יורק טיימס כתב בהספד עליו: "גברת אבוט סיפרה ששבוע וחצי לפני מותו הוא עוד הכתיב תיקונים למערכה השנייה של "משחק הפיג'מות" במוח צלול, בנוסף לעבודה על תחייתו של "דאם יאנקיז". לפני שנה, בגיל 106, הוא הלך במורד המעבר במופע הפתיחה של "דאם יאנקיז" וקיבל מחיאות כפיים סוערות. הוא נשמע אומר לעמיתיו, "חייב להיות כאן מישהו חשוב".
צבע כוזב
המונחים צבע כוזב, צבע מדומה, צבע שווא או צבע שקר (באנגלית: False color) מתייחסים לקבוצה של שיטות לעיבוד צבע, המשמשות להצגת תמונות צבע אשר צולמו בחלק הנראה או הבלתי נראה של הספקטרום האלקטרומגנטי. תמונת צבע כוזב היא תמונה שמתארת אובייקט צבעוני באופן שונה בהשוואה לתמונה רגילה. גרסאות אחרות של צבעי כזב, כגון צבע מדומה, צפיפות חיתוך וחלוקה נושאית, משמשות לויזואליזציה של מידע, הן של נתונים שנאספו מטווח גוני האפור בלבד, והן של נתונים שלא מתארים חלקים של הספקטרום האלקטרומגנטי (למשל תבליטי מפות או סוגי רקמות בהדמיית תהודה מגנטית).
צבע אמת
תמונת צבע אמת (True color) היא תמונה שמציגה את הצבע הטבעי או מתקרבת לכך. משמעות הדבר היא שצבעי האובייקט בתמונה נראים לעיני הצופה האנושי באותו אופן שבו היה נראה האובייקט אילו היה מסתכל בו בעין בלתי מזוינת: עץ ירוק נראה ירוק, תפוח אדום נראה אדום, שמיים כחולים נראים כחולים וכך הלאה. בתמונות שחור־לבן, המשמעות של צבעי אמת היא שבהירות האובייקט שצולם נשמרת על ידי התמונה. עיבוד צבע אמת הוא בלתי אפשרי באופן מוחלט. ישנם שלושה גורמים עיקריים לעיוותי צבע: תוצאת עיוות כזה תהיה, למשל, תמונה של עץ ירוק שיראה בגוון ירוק שונה מאשר במציאות, גוון אדום שונה עבור תפוח אדום, גוון כחול שונה עבור שמיים כחולים וכן הלאה. ניהול צבע יכול להקל על הבעיה בהתחשב במגבלות הפיזיות.
צבע כוזב
בניגוד לתמונה בצבע אמיתי, בתמונה בצבע כוזב משתנה הצבע הטבעי על מנת להקל על זיהוי תכונות שאי אפשר להבחין בהן באופן אחר. לדוגמה, שימוש בתת־אדום קרוב כדי לאתר צמחייה בתמונות לוויין. אמנם ניתן ליצור תמונה בצבע כוזב באמצעות הספקטרום החזותי בלבד (כדי להדגיש הבדלי צבע, לדוגמה), אבל בדרך כלל בתמונות צבע כוזב מקור חלק מהנתונים או כולם הוא קרינה אלקטרומגנטית שמחוץ לאור הנראה (תת־אדום, על־סגול, רנטגן וכו'). בחירה של רצועות ספקטרליות נקבעת לפי התכונות הפיזיקליות של האובייקט הנחקר.
מכיוון שהעין האנושית משתמשת בשלוש רצועות ספקטרליות, שלושתן משולבות בדרך כלל לתוך תמונה בצבע כוזב. לפחות שתי רצועות ספקטרליות נדרשות עבור קידוד צבעי כזב, וניתן לשלב עד שלוש רצועות כדי ליצור תמונה המורכבת משלושה צבעים – RGB. היכולת של העין להבחין בשלושה ערוצים בלבד היא הגורם המגביל את מספר הערוצים שניתן לשלב. לעומת זאת, "צבע" תמונה שנוצר מתוך רצועה ספקטרלית אחת או תמונה שנעשתה מתוך נתונים המורכבים מנתונים שאינם פליטה של קרינה (למשל גובה, טמפרטורה, סוג רקמה) היא אינה תמונת צבע כוזב, אלא תמונת פסאודו צבע.
עבור צבע אמיתי, ממופים ערוצי RGB מן המצלמה לערוצי ה־RGB המקבילים של התמונה. כלומר, מיפוי RGB → RGB. עבור צבע כוזב מערכת יחסים זו משתנה. קידוד הצבעים הפשוט ביותר הוא לצלם תמונת RGB באור הנראה אך למפות אותה אחרת. GBR → RGB. בתמונות לוויין מסורתיות בצבע כוזב של כדור הארץ נעשה שימוש במיפוי "nrg → RGB", כאשר "n" היא הרצועה הספקטרלית הקרובה לתת־אדום (והרצועה הספקטרלית הכחולה אינה בשימוש), מה שגורם לצמחייה להראות אדומה.
צבע כוזב משמש בין היתר בתמונות לוויין וחלל שמצלמים לווייני צילום, טלסקופי חלל או גשושיות. גשושיות מסוימות, כגון רוברים, יכולות לצלם גם תמונות צבע אמיתי מקורב. לווייני מזג אוויר מצלמים תמונות בגווני אפור מהאור הנראה או מהתת־אדום.
פסאודו צבע
פסאודו צבע נגזר מתמונה בגווני אפור על ידי מיפוי כל עוצמת־ערך לצבע, על פי טבלה או פונקציה. פסאודו צבע משמש בדרך כלל כאשר ערוץ יחיד של נתונים זמין (למשל טמפרטורה, גובה, הרכב אדמה, סוג רקמה וכן הלאה), בניגוד לצבע כזב המשמש בדרך כלל להצגת שלושה ערוצי נתונים.
דוגמה טיפוסית לשימוש בפסאודו צבע היא תרמוגרפיה (הדמיה תרמית), שבה מצלמות תת־אדום מאופיינות רק ברצועה ספקטרלית אחת ומראות את התמונות בגווני אפור שלהן בפסאודו צבע. דוגמה מוכרת נוספת של פסאודו צבע היא קידוד של גובה באמצעות גוונים היפסומטריים במפות סיוע פיזי, שבו ערכים שליליים (מתחת לפני הים) מיוצגים בדרך כלל על ידי גוונים של כחול, ערכים חיוביים על ידי ירוקים וחומים.
חיתוך הצפיפות
חיתוך הצפיפות היא וריאציה של פסאודו צבע. החיתוך מחלק את התמונה למספר רצועות צבעוניות והוא משמש בין היתר בניתוח של תמונות חישה מרחוק. עבור צפיפות חיתוך, טווח רמות גוני אפור מחולק למרווחים, כאשר כל מרווח מוקצה לצבע אחד או יותר, בניגוד לפסאודו צבע, אשר משתמש בסולם צבע רציף. לדוגמה, בתמונה תרמית בגווני אפור ניתן לפצל את ערכי הטמפרטורה בתמונה לרצועות של 2° צלזיוס, וכל רצועה מיוצגת על ידי צבע אחד. כתוצאה מכך הזיהוי של טמפרטורת נקודה אחת בתרמוגרפיה יכולה להיות קל יותר למשתמש, כי ההבדל המובחן בין צבעים בדידים הוא גדול יותר משאר בתמונות עם גוני אפור רציף או פסאודו צבע מתמשך.
מפה תיאטרלית־פרופורציונלית
תמונה או מפה שבהם אזורים צבועים בצורה פרופורציונלית לקטגוריה או הערך של אחד או יותר מהמשתנים המיוצגים. המשתנים ממופים לכמה צבעים; כל אזור תורם נקודת נתונים אחת ומקבל צבע אחד מהצבעים שנבחרו. ביסודו של דבר זה צפיפות שחבור להחיל שכבת פסאודו צבע. מפה כזו של אזור גאוגרפי היא צורה קיצונית של צבע כוזב.
צבעי כזב באמנות
אנדי וורהול (1928-1987) הפך לדמות משמעותית מבחינה תרבותית של תנועת האמנות מודרנית על ידי יצירת ציורים בצבעי כזב עם טכניקות הדפסת מסך. חלק מהעבודות הידועות ביותר של וורהול כוללות שכפול של מרילין מונרו, התמונה שלה מבוסס על פריים מהסרט מהסרט "ניאגרה" (1952).
צבעי דיו נבחרו מצעות ניסויים של אסתטיקה ולא דומים לצבעי כזב ביצירת תמונה ממודל באמצעות תוכנת מחשב של הספקטרום האלקטרומגנטי המועסקים בעיבוד תמונה בחישה מרחוק. במשך שנים האמן המשיך עם הדפסות מסך בצבעי כזב לתמונות של מרילין מונרו, כנראה העבודה הזכורה ביותר שלו הייתה "מרלין טורקיז" אשר נרכשה במאי 2007 על ידי אספן פרטי ב־80 מיליון דולר.
ברוך גלבוע
ברוך גלבוע (גולדברג) (8 בנובמבר 1925 - 4 באפריל 2014) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כמפקד חטיבה 5, ראש מחלקת תכנון וארגון במטכ"ל, וסגן ראש אגף המודיעין.
קורות חיים
גלבוע נולד בפולין עלה לארץ ישראל ב-1932. כנער הצטרף לארגון ההגנה, ב-1944 התגייס לפלמ"ח ושירת בפלוגה ח' בקריית ענבים וברמת רחל, עבר קורס מ"כים ושירת כמפקד מחלקה בפלוגה ב' בגבעת ברנר. ב-1947 הצטרף לש"י, מחלקת המודיעין של ההגנה. במהלך מלחמת העצמאות שירת כמפקד יחידת ליווי לשיירות לירושלים ולנגב. הוא נפצע במהלך מבצע נחשון. לאחר ההפוגה הראשונה מונה למפקד פלוגה ג' בגדוד הרביעי בחטיבת הראל ולחם עמו בקרבות במבצע דני, מבצע יואב ומבצע חורב.
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל מל"ג - החברה הישראלית ליצור ולהרכבת אוטובוסים ומשאיות, החברה בראשותו רכשה והפעילה את מפעלי רכב אשדוד (לילנד אשדוד), הוא כיהן בתפקיד עד ספטמבר 1976. ב-1978 מונה למנהל בקונצרן כור וב-1983 הקים חברה פרטית בתחום ייזום ותכנון פרויקטים.
נפטר ב-4 באפריל 2014.
מסקי שיברו
ביוגרפיה
שיברו נולדה, גדלה והתחנכה באדיס אבבה, בירת אתיופיה, בשם מֶסְקֶרְם לגסה (מסקרם הוא חודש בלוח השנה האתיופי שחל בסביבות חודש תשרי ונחשב זמן של שפע והתחדשות), כבת השלישית למשפחה משכילה בת שמונה ילדים. אביה היה רופא במקצועו ואימה, חרות טקלה – אחות מיילדת שהייתה אסירת ציון וישבה במשך כשנתיים בכלא האתיופי על שעזרה להעלות יהודים לישראל. כל שבעת אחיה קיבלו השכלה גבוהה ולכולם תארים אקדמיים. שיברו התחנכה בבית ספר מעורב ליהודים, לנוצרים ולמוסלמים, ובריאיון סיפרה כי היחסים בין היהודים לנוצרים באתיופיה היו מתוחים. בני הקהילה היו מציינים מועדים יהודיים בהיחבא, מפחד להתנכלויות מצד שכניהם, ומדינת ישראל הייתה מסייעת ברכישת מצרכים הדרושים לחג, כדוגמת המצות בפסח. כמו כן תיארה שיברו כי נמנעה מאכילת בשר בבתי זרים מפאת כשרות.
בשנת 1985, כשהייתה שיברו בת 18, היא עלתה לישראל עם אחותה. באותה תקופה, בין מבצע משה למבצע שלמה, היו נהוגות כמה שיטות שבאמצעותן העלו יהודים ארצה. בשיטה שבה הועלתה שיברו לארץ נאמר כי היא קיבלה מלגה ללימודי מחשבים בישראל למשך ארבע שנים. כאשר הגיעה לארץ שוכנה בקיבוץ בארות יצחק, למדה עברית באולפן ומאוחר יותר הדריכה ילדים בחיפה. שני אחיה הגדולים עלו כארבע שנים לפניה, ובעקבותיה עלו לארץ שאר בני משפחתה וכיום כולם מתגוררים בישראל.
בוגרת בית הספר לקולנוע ולתאטרון של דוד גרינברג, הסטודיו למשחק ניסן נתיב ו־ICCM, המכללה הבינלאומית למאמנים ומנטורים.
הספר הראשון שלה ושל אפרים סידון, "תעלולי אבא גברהנה", יצא לאור ב־2013. בשנת 2021 הוציאה את ספרה השני, "אניקה".
קריירת המשחק והבימוי
שיברו אהבה לשחק עוד בגיל צעיר וכבר באתיופיה הייתה חברה בלהקה מקומית, כדוגמת צעירי תל אביב. בארץ הייתה לשחקנית המקצוענית הראשונה ממוצא אתיופי.
שיברו שיחקה לצד דובי גל וניצה שאול בסרטו של אלי קנר "מי האבא?" מ־1996. בין היתר שיחקה בסדרות הטלוויזיה "ארץ קטנה – איש גדול" של אברהם הפנר, ששודרה ב־1998, "זינזאנה" של חיים בוזגלו, ששודרה בשנים 1999–2005 בערוץ 2, ו"השכונה". נוסף על כך השתתפה בתוכנית הילדים "רחוב סומסום", שבה שיתפו פעולה שחקנים יהודים וערבים. שיחקה בסדרה "בתולות" ובסדרה לנוער "התחנה" בהוט. בשנת 2017 החלה לשחק בסדרה "נבסו" בערוץ 2, בתפקיד אלמיטו צ'לצ'או, וב"מקרה ומקרו" בערוץ IETV.
שיברו היא כלת פרס שחקנית השנה ביום האישה הבינלאומי מטעם עיריית תל אביב-יפו לשנת 2006, וכן כלת פרס השר לקליטת העלייה ליוצרים עולים על שם יורי שטרן. זכתה במקום הראשון בפרס פסטיבל תיאטרונטו לילדים.
שיברו עובדת גם כבמאית וכמורה לתאטרון. היא לימדה וביימה בבימת הנוער ברחובות, וב־2015 הקימה סטודיו למשחק על שמה בראשון לציון.
קריירה מוזיקלית
לראשונה הופיעה שיברו כזמרת במשדר טלוויזיוני שהוקדש לקליטתם של עולי אתיופיה בארץ. היא שרה שם עם מיקי גבריאלוב את השיר "תקופה של סתיו" בעברית ובאמהרית, על פי שיר עם אתיופי. השיר יצא מאוחר יותר בתקליט שדרים. בזכות הופעתה המוצלחת במשדר הוזמנה שיברו להופיע במשדרים ובמופעים נוספים הקשורים לקליטת עולי אתיופיה בישראל.
בשנת 1991 הקליטה שיברו עם להקת "מעורב ישראלי" את השיר "לשוב אל הארץ" של שייקה פייקוב, שעסק גם הוא בקליטת עלייה. בהקלטה השתתפו גם הזמרות יוליה פרייטור, שעלתה לארץ מרוסיה ב־1990, וסוזי מילר שעלתה לארץ מארצות הברית ב־1971.