cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפט יולנדה סלדיבר
השבוע השני למשפט
לאחר מכן סלדיבר קלטה באמצעות הטלפון שלה אות רדיו ובה שמעה כי דווח על מותה של סלינה. לאחר מכן סלדיבר התרגזה על יאנג ואמרה לו מדוע הסתיר ממנה את מצבה של סלינה מכיוון שרצתה לבקר את סלינה בבית החולים מתוך אמונה שהיא עדיין חיה. יאנג אמר לה בתגובה לא להאמין למה שאמרו ברדיו וכי הוא אינו יודע מה מצבה. סלדיבר הפנתה את האשמה כלפי אביה של סלינה וטענה כי הוא רצה להרוג אותה. היא אמרה ליאנג שהיא קנתה את האקדח רק אחריי שראתה שחתכו את הצמיגים של האוטו שלה. בנוסף היא טענה שאסיה של סלינה תקע סכין בנרתיק שלה ואיים לרצוח אותה אם תלך למשטרה. כשנשאלה לגבי האקדח שקנתה היא טענה כי היא קנתה את האקדח כדי להתאבד ושהיא ניסה להתאבד בזמן שסלינה הייתה בחדר בעוד סלינה הפצירה בה שלא לעשות זאת זה. לאחר מכן היא טענה שסלינה פתחה את הדלת והיא הפצירה בה שלא לעשות את זה ולאחר מכן נפלט כדור מהקדח והוא פגע בסלינה. היא טענה כי האקדח היה מקולקל ולכן זה קרה.
התביעה טענה כי סלדיבר טענה כי "הירי היה מקרי" ולא השתמשה במילה "תאונה" כדי לחדד את דבריה מה שמעורר חדש. ההגנה לעומת זאת טענה כי זה שהיא לא השתמשה במילה "תאונה" לא אומר שהיא התכוונה לפגוע בסלינה. אחד מקציני המשטרה שנכח בזמן המשא ומתן נשאל האם סלדיבר הצהירה בזמן המשא ומתן שהאקדח היה מקולקל והוא טען שלא. לאחר מכן המשפט נגמר והתחדש שוב ב-18 באוקטובר. רוברט גרזה מסוכנות אכיפת החוק טקסס ריינג'רס אמר בדיונים המקדימים כי סלדיבר אכן עשתה תנועות שהעידו על כך שהירי היה מקרי אך היא לא ציינה זו בהודאה שלה. לאחר מכן ההגנה קראה לפול ריברה, החוקר בחקירה לעלות לדוכן העדים. ההגנה טענה כי ריברה לא יכול להמשיך בתפקידו מתוך ניגוד אינטרסים. הם טענו כי לריברה יש פוסטר של סלינה בביתו ואף חולצת טריקו שלה שאביה של סלינה נתן לו. לאחר טינקר אמר למושבעים כי סלינה לא הודתה בכך שהירי הייתה תאונה מכיוון שהיא הייתה מותשת לאחר 11 שעות של תשאול בהם לא ישנה, לא שתתה, לא אכלה ולא הלכה לשירותים. לאחר מכן טינקר פנה שוב לריברה ושאל אותו מדוע מדוע זרק את הדברים שרשם בחקירה, מדוע לא הקליט את החקירה ולא סיפק לסלדיבר עורך דין על פי הנדרש בחוק ואף לא הרשה לה לראות את קרוביה לאחר שחתמה על הודאתה. לאחר כמה ימים נודע כי טינקר קיבל גלויה מכנופיית הרחוב "המאפיה המקסיקנית" שהצהירה על כוונתם לפגוע בו ובמשפחתו בגלל המשפט.
ב-19 באוקטובר התקשרה ההגנה לשני המנתחים שניסו להחיות את סלינה בבית החולים. המנתחים העידו כי אביה של סלינה ביקש שלא יעשו לה עירוי דם בשל אמונותיו הדתיות. התביעה לעומת זאת טענה כי רק בעלה של סלינה יאשר באופן סופי האם ההליך בוצע או לא. לאחר מכן הוצגו תמונות הנתיחה של סלינה בפניי כולם כאשר מספר מושבעים החלו לבכות כאשר לויד ווייט המנתח תיאר את ממצאיו בפירוט. על פי העיתונאים ששהו במשפט סלדיבר נראתה בזמן זה "חסרת רגש" והביטה ברצפה. ווייט טען כי בעקבות הממצאים שלו מדובר ברצח ולא בתאונה. בנוסף מומחה לנשק טען כי הנשק היה חם מה שהעיד על כך שזו הייתה ירייה מכוונת. התביעה בנוסף הראתה גם תמונות מתוך חדר המוטל כדי לחזק את הטענה כי הירי לא היה תאונה.
ב-20 באוקטובר ההגנה זימנה את מנהלת המוטל ברברה שולץ. טינקר שאל את שולץ האם סלינה אכן ביקשה לנעול את הדלתות אך שולץ השיבה שלא. בנוסף שולץ אמרה כי אותה עובדת שאמרה את זה היא לא אמינה. בנוסף שולץ טענה כי העובדים החלו לגבש דעות שונות כאשר הם ידעו שהם אמורים להעיד. גם עוזרת צוות המלון גלוריה מגאנה הטילה ספק בעדותם של עובדי המלון. היא אמרה כי לא הגיוני שהם ראו את סלדיבר רודפת אחריי סלינה מכיוון שעבודתם הייתה בצד השני של המוטל. מגאנה טענה כי ראתה את סלינה עוברת את החניון אך היא לא ראתה את סלדיבר רודפת אחריה. לאחר מכן טינקר קרא למרילין גריר, המורה של סלינה בכיתה ז' לדוכן העדים. היא טענה כי סלינה יכלה לסיים את לימודיה בהצטיינות ויכלה להשיג בקלות מלגה בקולג' אך אביה שלל מסלינה את האפשרות להתקבל לקולג' ובזבז את נעוריה בכך שכפה עליה לשיר במועדונים וברים תמורת כסף כבר בגיל 13.
השבוע השלישי למשפט
ב-23 באוקטובר הגישו ההגנה את הטענות הסופיות שלהם כי הירי היה תאונה. הם טענו כי החוקר בתיק, פול ריברה רצה להיחשב גיבור בפרשה וכי לא עניין אותו הצדק. ההגנה טענה כי עד למותה סלינה עדיין החשיבה את סלדיבר כחברה טובה שלה ואף את העובדה כי לקחה אותה לבית חולים ביום מותה. בנוסף הם טענו כי כל דבר יכול לגרום לפליטת כדור באקדח ואין זה אומר שסלדיבר לחצה על ההדק. ההגנה האשימה את התביעה במניפולציות ברגשות המושבעים על ידי הצגת תצלומים של סלינה בחדר המתים, והצגת תמונות של שיירת הדם שהותירה אחריה בזמן הריצה לקבלה. הם סיימו את הנאום בכך שאמרו למושבעים לא לצדד באביה של סלינה.
התביעה לעומת זאת טענה כי אם אכן היה מדובר בתאונה היה מצופה מסלדיבר להגיש לסלינה עזרה ראשונה כמי שהייתה פעם אחות בבית חולים או לפחות להתקשר לאמבולנס. לאחר מכן התביעה הזכירה את העובדה כי סלדיבר שיקרה לסלינה על כך שנאנסה רק כדי להיפגש איתה וכי את הסיבה שבגללה רכשה את האקדח שלטענתם לא הייתה הגיונית. התביעה טענה כי אם סלדיבר רצתה להתאבד היה לה מספיק זמן לעשות זאת ולא בשביל זה היא הייתה צריכה לפגוש את סלינה ולשקר לה שנאנסה. בנוסף התביעה טענה כי הסיבה לרצח הגיונית מכיוון שמטרת הרצח הייתה לנקום באביה של סלינה אותו שנאה.
גזר דין ותגובות
סלדיבר הואשמה ברצח ממדרגה ראשונה של סלינה ונגזר עליה 99 שנות מאסר וקנס של 10,000 דולר אם כי ניתנה לה האפשרות להגיש בקשה לחנינה אחריי 30 שנה מיום מעצרה. בכל משך הזמן בו התקיים המשפט סלדיבר הוחזקה במעצר במחוז נואיס תחת אבטחה כבדה מחשש שתתאבד. לאחר שהסתיים המשפט חבר המושבעים דן במשך שעתיים ו-23 דקות. בזמן שחבר המושבעים דן הצוות המשפטי וסלדיבר עצמה התראיינו לתקשורת. משפחתה של סלדיבר גם התראיינה לתקשורת אך אביה של סלינה נותר בכיסאו עד למתן גזר הדין. לפניי הקראת פסק הדין הרבה מהתקשורת ואף משפחתה של סלינה הייתה בספק לגבי הרשעתה של סלדיבר לאור המשפט של או ג'יי סימפסון שבוע קודם לכן. לאחר מתן גזר הדין מעריצים היספנים אשר שהו מחוץ לבית המשפט הריעו בשמחה בעוד סלדיבר אמרה כי "היא רוצה למות". חגיגות ופסטיבלים תוכננו ברחבי מדינות טקסס וקליפורניה ובאזורים מסוימים במקסיקו בעקבות מתן גזר הדין. המעריצים של סלינה ניגנו מחוץ לאולם בית המשפט את המוזיקה של סלינה במשך שעות ואף היו כמה מעריצים שהריעו מול סלבידר עצמה כאשר היא יצאה מבית המשפט בליווי המשטרה. על פי הדיווחים התנועה בטקסס נעצרה כאשר אנשים יצאו לרחובות ולכבישים המהירים להריע על פסק הדין. כאשר הוריה של סלדיבר יצאו מאולם המשפטים מעריצים של סלינה קיבלו את פניהם כאשר הם לובשים חולצות המגנות את סלדיבר וצורחים לעברם "עכשיו בואו נהוג את הרוצחת! תתלו את המכשפה!". הידיעה על פסק הדין הייתה בעמוד הראשון של עשרות עיתונים בארצות הברית.
סיקור תקשורתי והיום שאחריי
המשפט היה למשפט הנצפה ביותר בתולדות טקסס והוא כלל יוותר מ-200 אנשי תקשורת בבית המשפט. העיתואנית מריה סלסטה אראס כינתה את המשפט "כמשפט או ג'יי סימפסון של ההיספנים". רשתות הטלוויזיה Univision ו-Telemundo שידרו מדי יום כשעה וחצי של המשפט. באחד מההקלטות נראית סלדיבר אומרת לאדם אמר בבית המשפט "איפה לארי" משפט אשר מעריציה של הזמרת השתמשו בו בשביל להדפיס על חולצות שנועדו ללעוג לסלדיבר. בנוסף לכך שיקגו טריביון דנו בשאלה האם למה המשפט זכה להתעניינות בעיקר בקרב הקהילה ההיפסנית. המוציאה לאור דונה דיקרסון אמרה לשיקגו טריביון כי אם המקסיקנים האמריקאים לא התעניינו במיוחד במוות של אלביס פרסלי. המשפט כונה "כמשפט המאה" וכמשפט החשוב ביותר לאוכלוסייה ההיספנית בארצות הברית. המשפט דובר ואף הפך לפופולרי גם במקומות כמו דרום אמריקה, אוסטרליה ואירופה.
לאחר המשפט טינקר הודיע כי הוא יגיש ערעור. ב-22 בדצמבר דווח כי טינקר ביקש משפט חוזר לאחר שטענו כי עדת המפתח של התביעה היא בעל עבר פלילי משל עצמה. מריה נורמה מרטינז, אחת החדרניות במלון טענה כי היא ראתה את סלדיבר רודפת אחריי סלינה תוך כדי שהיא מקללת אותה ועל עדות זו ביססה התביעה את הטענה שלה כי הירי לא היה מקרי. מרטינז הואשמה פעם בגניבה ולכן ההגנה טענה כי לא צריך לסמוך על העדות שלה וכתוצאה מכך הגישו ערעור. ב-3 באוקטובר 1998 הערעור נדחה. כתוצאה מכך ההגנה הגישה ערעור נוסף אך גם הוא נדחה, ב-19 באוגוסט 1999. סלדיבר הגיע נכלאה לראשונה ב-22 בנובמבר בכלא גייטסוויל אך מאז עברה מספר מתקני כליאה בשם איומים על חייה. נכון להיום כי יושבת בכלא "Mountain View" שבטקסס. ב-30 במרץ 2025 נקבע כי היא תהיה רשאית להגיש בקשה לחנינה ובכך להשתחרר על תנאי. בשל האיומים על חייה מצד האסירים האחרים סלדיבר מבודדת משאר האסירים כמעט בכל שעות היממה. בשנת 2000 סלדיבר עצמה הגישה עתירה לגבי הרשעתה אך עתירתה נדחתה בשנת 2008.
בדצמבר 2014 דווח כי סלדיבר "עושה מאמץ משפטי חדש להשגת שחרור מוקדם מהכלא, בעקבות ערעורים רבים בעניינה." בעקבות כך החלו שמועות על כך שסלדיבר עומדת להשתחרר לפניי הזמן. אחת השמועות הייתה כי סלדיבר צפויה להשתחרר ב-1 בינואר 2015 ידיעה אשר עוררה סערה רבה ברשתות החברתיות. אך ולדז נכחיש את השמועות שטענה שטרם נקבע מועד למשפט חוזר. בבקשתה למשפט חוזר סלדיבר טענה כי היו עדים שלא נקראו להעיד ובנוסף טענה כי נעלמו תיקים מאז שהסתיים המשפט. בתגובה אביה של סלינה אמר כי לא אכפת לו אם סלדיבר תקבל שחרור מוקדם מכיוון שזה לא מה שיחזיר את בתו לחיים.
דונלד פייז'ון
דונלד אדאוסון פייז'ון (באנגלית: Donald Adeosun Faison; נולד ב-22 ביוני 1974) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע ומנחה טלוויזיה אמריקאי. הוא מוכר ביותר כתפקידו כד"ר כריסטופר דאנקן טורק בסדרה "סקראבס".
ביוגרפיה
פייז'ון נולד בהארלם, ניו יורק, בנם של שירלי, סוכנת כישרונות, ודונלד פייז'ון האב, קבלן בניין. הוריו התגרשו ב-1992. אחיו הצעיר הוא הזמר אולאמידה פייז'ון. שמו האמצעי נובע מהמילים "אדא" (שפירושו "כתר") ו"אוסון" (שמשמעותו "נהר החיים") בשפה המערב אפריקאית של אנשי היורובה. הוריו היו פעילים בתיאטרון השחור הלאומי בהארלם. הוא למד בבית הספר המקצועי לילדים במנהטן עם חברו הטוב, השחקן דאש מייהוק.
קריירה
לפני הופעתו הראשונה בסדרה "סקראבס", שיחק בתפקיד מאריי לוורנס דוואל בסרט קלולס (שיצא ב-1995) ובסדרה קלולס שבאה אחרי הסרט והוקרנה מ 1996 ועד 1999. ב-1995 הוא שיחק בסרט מחכים לנשום (Waiting to Exhale, תרגום חופשי) את טאריק, בנה של גלוריה שגולמה על ידי לורטה דווין. הוא שיחק גם בתפקיד טרייסי בסדרת הטלוויזיה פליסיטי, הופיע בסרט לזכור את הטיטאנים ועזר לדבב מספר של דמויות בסדרת האנימציה clone high של MTV. בנוסף היה לו תפקיד קטן בסדרות הטלוויזיה סברינה ותאומות. ב-2005 הוא הפיק פרק הקשור לחברו לסדרה זאק בראף עבור סדרת ה MTV - פאנקד.
בשנת 2017 שיחק בקומדיה "שטן קטן" בכיכובו של אדם סקוט. בשנת 2019 החל לשחק בסדרת המסתורין של ABC "התגלות" בתור אלכס אוונס, הגרוש של ג'ו ואביה של מיה.
חיים אישיים
ב-1997 נולד לפייז'ון בן ראשון, שון, מבת זוגו דאז, אודרי אינס. בשנת 1997, פייז'ון החל לצאת עם ליסה אסקי, סטודנטית לסיעוד. השניים היו נשואים מ-2001 עד 2005. יש להם תאומים, בן ובת, דייד וקאיה שנולדו ב-1999, ובן בשם קובי, שנולד ב-2001.
דייד, קאיה וקובי עברו להתגורר עם פייז'ון וקוב לאחר שאמם ליסה אסקי מתה ב-2017.
פפיון המים
פפיון המים (שם מדעי: Anthus spinoletta) היא ציפור גדולה למדי מהסוג פפיון שבמשפחת הנחליאליים. אורך הפפיון נע בין 15.5-17 ס"מ. משקלו: 18-24 גרם. צבעו חום אפור, חום בהיר. זנבו עם כתמים לבנים וצבע רגליו כהה.
לרוב הפפיונים לבוש חום, לעיתים צהבהב או חום-זיתי. הוא עשיר בפספוס - בעיקר על החזה ועל הגב, אך פפיון המים שבארץ נבדל משאר הפפיונים בלבוש האחיד ביותר ללא פיספוסים ובחזה מקושט במעט פספוסים דהויים ומצומצמים לחזה העליון. הוא גם היחיד בישראל עם רגליים שחורות ועבות.
פירוש שמו
תחילת השם - Anthus = ציפור של שדות ומישורי עשב שהוזכרה על פליניוס בספרו "תולדות הטבע". ציפור קטנה וצבעונית, לכן מתאים מאוד לנחליאלי (נראה שהכוונה לנחליאלי צהוב).
הסיומת - spinoletta היא שם מקומי פלורנטיני לפפיון. באיטליה מכנים אותו השם החביב Spipolleta - ספיפולטה.
תפוצה
בחורף, הוא נמצא בעיקר בבתי גידול לחים: שולי ברכות, גדות נחלים, אך גם בשדות חקלאיים לחים.
בישראל, פפיון המים נפוץ בעיקר בחורף, בדרך כלל מתחילת אוקטובר, ונמצא בעיקר בעמקי הצפון והמרכז, לרוב בקבוצות קטנות.
התאמה לסביבת החיים
הפפיונים מבלים את רוב יומם בקרקע ומעטים מהם בעמידה על ענפים. על מנת שיוכלו להתקדם ביעילות על הקרקע ובין העשבים הם מצוידים ברגליים ארוכות ובטופר אחורי ארוך וישר.
השוני בין הנקבה לזכר
צבע הנוצות זהה בשני המינים, אך הנקבות הן יותר חומות באזורי הכתר והאוזניים בהשוואה לזכרים.
קרחון נמרוד
קרחון נמרוד (באנגלית: Nimrod Glacier) הוא קרחון גדול ממדים בארץ אואטס שבאנטארקטיקה.
פפיון המים
השוני בין הנקבה לזכר
לזכרים כנפיים ארוכות יותר מ-91 מ"מ ולנקבות כנפיים קצרות יותר מ-87 מ"מ.
קרחון נמרוד
הקרחון זורם לכיוון צפון מרמת הקוטב דרך ההרים הטראנס-אנטארקטיים בין רכס הגאולוגים לרכס מילר; לאחר מכן הקרחון זורם לכיוון צפון -מזרח בין הרי צ'רצ'יל לרכס המלכה אליזבת; ולבסוף נשפך אל מפרצון שקלטון ואל מדף הקרח רוס בין כף וילסון וכף ליטלטון.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון התגלה וצולם מן האוויר על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1946–1947.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לקריאה נוספת
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, PP 145 – 152, 166 - 168
• International Symposium on Antarctic Earth Sciences 5th : 1987, Geological Evolution of Antarctica, Cambridge, England, PP 144 – 147
• C. R, BENTLEY, Variations in valley glacier activity in the Transantarctic Mountains as indicated by associated flow bands in the Ross Ice Shelf, Sea Level, Ice, and Climatic Change (Proceedings of the Canberra Symposium, December 1979). IAHS Publ. no. 131
• M. G. Laird (1963), Geomorphology and stratigraphy of the nimrod glacier–beaumont bay region, Southern Victoria land, Antarctica, New Zealand Journal of Geology and Geophysics, 6:3, 465-484, DOI: 10.1080/00288306.1963.10422076
• John W. Goodge, Latest Neoproterozoic basin inversion of the Beardmore Group, central Transantarctic Mountains, Antarctica, TECTONICS, VOL. 16, NO. 4, PAGES 682-701, AUGUST 1997
כופה
כופה (ערבית: الكوفة, תעתיק מדויק: אלכופה) היא עיר במחוז א-נג'ף שבדרום עיראק, המצויה כ-170 קילומטר דרומית לבגדאד, וכ-10 קילומטר צפון-מזרחית לנג'ף. היא נמצאת על גדות נהר הפרת. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 היא מנתה 171,305 תושבים.
יחד עם כרבלא, נג'ף וסאמרא, כופה היא אחת מארבע הערים העיראקיות בעלות חשיבות גדולה למוסלמים שיעים. העיר הייתה הבירה הסופית של עלי בן אבי טאלב.
היסטוריה מוקדמת
כופה נוסדה ב-637–638 לספירה, בערך באותו זמן כמו בצרה. חברו של מוחמד, סעד אבן אבי וואקאס ייסד אותה כמחנה צבאי, בצמוד לעיר הערבית חירה. בקרב הלא-ערבים העיר נודעה כ"חירה" וגם כ"אקולה", עד לאיחודים של עבד אל-מאליכ ב-691. ב-638 היא הייתה בסיס לצבאות הערביים שלחמו בפרסים הסאסאנים במחוזא; הכופנים הצליחו והפילו את שערי מחוזה באותו שנה.
השבטים שהגיעו לכופה לאחר מכן בדרך כלל היו ערבים מתימן ומהמדבר, כמו אזדים וכנדים; היו גם מספרים גדלים והולכים של זרים (מואלי) שהיגרו מפרס כשארצם נכבשה. אלה לא יכלו לטעון שמוצאם מישמעאל כמו הקורייש השולטים. בשנות ה-40 של המאה ה-7, אנשי כופה טענו שהמושל של הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, סעד, אינו מחלק את ביזת המלחמה באופן שווה. ב-642, עומר זימן אליו את סעד לעיר מדינה עם מאשימיו. עומר הדיח את סעד, וכך מנע משבר.
בתחילה עומר מינה את עמאר, ולאחר מכן את מייסדה של בצרה, אבו מוסא אבן אללה אבן קייס אל-אשרי; אך הכופנים לא קיבלו את שני אלה. עומר והכופנים לבסוף הסכימו על מוע'ירה אבן שועבא. לאחר מותו של עומר, יורשו עות'מאן בן עפאן החליף את מוע'ירה עם אל-ווליד אבן עוקבה ב-645.
בכל אותו הזמן הערבים המשיכו בכיבושיהם בפרס המערבית תחת עות'מאן אבן אבי אל-עאס מטוואג', אך בסוף שנות ה-40 כוחות אלה נחלו כמה מפלות. ב-650 ארגן עות'מאן מחדש את החזית האיראנית; כופה ובצרה קיבלו מושלים חדשים (סעיד אבן אל-עאס במקרה של כופה), והמזרח נפל תחת השליטה של בצרה, כשהצפון נותר תחת שליטתה של כופה. אך בעוד שהאגף של בצרה חזר לתנופת הכיבוש בחורסאן, האגף של כופה הפסיד בטבריסטאן, ובטריטוריה הכוזרית הוא נחל הפסד מוחץ ב-651. הרוב בכופה כעס על הירידה במעמדה של העיר, וב-654 הדיחו את סעיד ובחרו באבו מוסה, ועות'מאן הכיר בו.
כופה נותרה לא מרוצה בחלקה; ובמשך הזמן תחושה זו התפתחה להתנגדות למשפחתו של עות'מאן, האומיים. ב-656 כשמצרים שלחה שליחים לעות'מן במדינה, אבו מוסא יעץ לנייטרליות, אך אנשי כופה תמכו בזכותו של עלי בן אבי טאלב לח'ליפות. עלי הדיח את אבו מוסה ובמקומו הציב את קראזה אבן כעב. זמן קצר לאחר מכן, עלי העביר את בסיסו לכופה כהכנה לקרב עם בן דודו של עות'מאן מועאויה אבן סופיאן, שהנהיג מרד בסוריה. כופה נותרה נאמנה לעלי עד שהוא נהרג שם ב-661. בנו של עלי חסן וויתר על הח'ליפות לטובת מועאויה.
כסמל לניצחונו, מועאויה ציווה על המושלים לקלל את עלי במסגדים. בכופה, מועאויה החליט למנות שוב למושל את מוע'ירה, בן ברית ותיק של עומר שכל הסיעות בעיר יכלו לתמוך בו: אומאיים, עליאיים, והתושבים הוותיקים יותר של כופה. מוע'ירה ביצע את פקודותיו של מועאויה, אך מעצמו לא יזם מהלכים נגד העליאיים. אולם הדבר עדיין היה פעיל בערים במזרח התיכון, ומוע'ירה נחלש; הוא ברח מכופה, אך שב ב-670. מועאויה אז מינה את המושל הבצרי הקשוח זיאד אבן אביהי. זיאד מיד שינה את המבנה של העיר, לדוגמה בכך שאיחד את שבע השכונות לארבע. בנקודה זו התומכים של עלי שעדיין נותרו בחיים, כמו הוג'ר אבן אדי, החלו לחשוב על מרד.
בכל התקופה האומאיית התושבים של כופה ימשיכו לתמוך בזכותם של צאצאיו של עלי לח'ליפות; לדוגמה, חוסיין, אל-מוח'תאר אלת'קפי (לטובת אבן אל-חניפיה), וזייד אבן עלי. כופה גם תמכה במרד של עבד אל-רחמאן אבן מוחמד אבן אל-אשעאת' ב-699–702. בתגובה, האומאיים ו (בשנות ה-80 של המאה ה-7) המשיכו למנות את המושלים שלהם לכופה, כמו אל-חג'אג' בן יוסף ב-694. כל תנועות המרד דוכאו, וראשיהם נהרגו בקרב או הוצאו להורג.
ב-749, העבאסים כבשו את כופה ועשו אותה לבירה שלהם. ב-762, הם העבירו את מושבם לבגדאד. תחת האומאיים והעבאסים הראשונים, החשיבות של כופה עברה מהפוליטיקה הח'ליפית לתאוריה והמנהג האיסלאמיים.
כופה בתאולוגיה ובלמדנות המוסלמית
וואל חאלאק מציין שבהשוואה למדינה וכן לסוריה, בעיראק לא הייתה אוכלוסייה מוסלמית באופן רציף מזמנו של הנביא. לפיכך, לא ניתן היה להסתמך על מנהגי הקהילה (עמאל). במקום זה, העיראקים הסתמכו על חברי הנביא שהתיישבו שם, ועל הסיעות מהחג'אז שכיבדו יותר מהאחרות. מייסד ראשוני של הסונה, אבו חניפה, היה כופי שתמך במרד של זייד בשנות ה-30 של המאה ה-8; והאסכולה השיפוטית שלו התמסדה והומשכה על ידי כופים אחרים, כמו אל-שאייבני, שגם הגנו עליה מפני אסכולות אחרות (כמו המליכים).
ה"טקבט" של שירזי, חיבור ביוגרפי קדום שמוקדש למשפטנים, התייחס ל-84 "דמויות נישאות" של המשפט האיסלאמי; מתוכם 20 הגיעו מכופה. לפיכך היא הייתה מרכז שרק מדינה עלתה עליו (22), אם כי בצרה הגיעה למקום קרוב (17). כופים יכלו לטעון שהחברים החשובים ביותר של הנביא הגיעו משם: לא רק אבן אבו וואקס, אבו מוסה ועלי, אלא קם עבד אללה אבן מסעוד, סלמאן הפרסי, עמאר אבן יאסיר, וחוצייפה אבן יאמאן. מבין המשפטנים לפני אבו חניפה, חלאק מציין את סעיד אבן ג'ובאייר, איברהים אל-נקהיי, וחמאוד אבן אבי סוליימן; ומחשיב את אמיר אל-שאבי לחלוץ במדע התקדים המשפטי.
בנוסף, אימאמים שיעים כמו מוחמד אל-באקר ובנו ג'עפר א-צאדק החליטו החלטות ממדינה שתרמו לחוק של כופה; ועד היום החוק השיעי הולך אחר הדוגמה שלהם. אבו חניפה גם כן למד מאל-באקר ובמיוחד מא-צאדק. כתוצאה מכך, אף על פי שהאסכולה החניפית היא סונית מבחינת עקרונותיה, הרי שבמונחים מעשיים החוק החניפי קרוב יותר לחוק האימאמי (השיעי) מאשר לאסכולות שהיו מבוססות במדינה - המאלכית, השאפעית וזו של אבן-חנבאל.
כופה הייתה גם בין המרכזים הראשונים של פרשנות הקוראן, שהכופיים ייחסו למוג'היד (עד שהוא ברח למכה ב-702). משם גם הגיעו מסורות רבות של החדית'; במאה התשיעית, יחיא אבן עבד אל חמיד אל הימאני צירף מחדית'ים רבים אלה מוסנאד.
בשל ההתנגדות הכופית לדמשק (בירת האומאיים), להיסטוריונים הכופיים הייתה שיטה משלהם בהיסטוריה האומאיית. ההיסטוריון אבו מיחנאף אל אזדי (מת 774) צירף את חיבוריהם להיסטוריה נגדית, שנעשתה פופולרית תחת שלטונו של בית עבאס. היסטוריה זו לא שרדה עד היום, אך היסטוריונים מאוחרים כמו טאבארי ציטטו ממנה רבות.
כופה היא גם המקום בו הכתב הכופי התפתח, סוג הכתב הערבי המוקדם ביותר. כפי שהמלומד בן אל-קאלקאשנדי טען, "הכתב הערבי הוא זה שהיום ידוע ככופי. ממנו התפתחו כל הכתבים האחרים". מקורו של הכתב הכופי מאחד מארבעת הכתבים הערביים הקדם-איסלאמיים, זה הקרוי אל-חירי. הסופר המפורסם של הכיתאב אל-פירהיסט, אינדקס של ספרים ערביים, אבן אל-נאדים (מת בערך 999), היה הראשון שהשתמש במלה "כופי" ככינוי לכתב זה.
היסטוריה לאחר העבאסים
כופה החלה להיות מטרה של התקפות חוזרות ונשנות במאה ה-11 ולאחר זמן הדלדלה ואיבדה מחשיבותה. במאה האחרונה, האוכלוסייה של כופה גדלה שוב. היא אתר חשוב לעלייה לרגל למוסלמים שיעים.
גילוי נאות
במשפטים, גילוי נאות הוא חובתו של אדם או ארגון לגלות עובדות מהותיות שיש בהן כדי להשפיע על תוצאה של פעולה הנוגעת לצד שלישי.
גילוי נאות בתחום הכלכלה
השימוש המקורי והנרחב בגילוי נאות נעשה בתחומי הכלכלה, והוא אחת מהמטלות החשובות של רואה חשבון, המבקר את הפעילות החשבונאית במערכת כלכלית: בדוחות כספיים של חברה או של ארגון כלכלי מוטלת עליו הדרישה לצרף גילוי נאות, ובו כל העובדות המהותיות והחשובות, כדי שאלה יתנו תמונה ברורה על מצבה הפיננסי של החברה.
בעת הנפקת מניות הגילוי הנאות נרחב יותר, והוא כולל את תחומי הפעילות של החברה, את תוצאותיה הכספיות ואת הסיכונים שהיא נחשפת אליהם בפעילותה. כן הוא כולל פרטים על ניירות הערך המוצעים לציבור ועל השימוש שהיא מייעדת לתמורה שתתקבל מהנפקתם.
גילוי נאות בתחום המשפט
השימוש בביטוי נפוץ גם בחקיקה המשפטית על כל תחומיה, והדרישות לגילוי נאות משובצות בחוקי הכנסת ובתקנות נלוות, בעיקר בכל הנוגע למערכת יחסים שבין הצרכן לבין גופים המספקים לו שירותים. כך, למשל, נדרשים סוכני נסיעות להביא לפני הצרכן גילוי נאות בכתב על השירותים הניתנים במסגרת חבילת תיור, וחברות ביטוח נדרשות במסגרת הגילוי הנאות לפרט לרוכשי הפוליסה את המידע המפורט בתקנות מיוחדות. כמו כן נדרשים מוכרי רכב משומש למסור במסגרת מסמך גילוי נאות את היסטוריית הרכב.
הרחבת השימוש בגילוי הנאות
כוחו של הביטוי ועוצמתו המחייבת הביאו להרחבת השימוש בו בכל תחומי החיים. הגילוי הנאות מבטא את יושרו ואת כנותו של המשתמש בו. כך, למשל, חבר כנסת המשתתף בוועדה העוסקת בתחום הקשור לענייניו הפרטיים יביא לפני החברים בוועדה גילוי נאות על מצבו, ועיתונאי הכותב על אישיות שהוא קשור עמה בקשרים עסקיים ושיש לו צד בעניין, יביא לפני קוראיו את הגילוי הנאות על כך.
סרוג'יני נאידו
סרוג'יני נאידו צ'אטופאדיי (Sarojini Naidu Chattopadhyay; 13 בפברואר 1879 – 2 במרץ 1949) הייתה פעילה פוליטית ומשוררת הודית, תומכת נלהבת של זכויות האזרח, שחרור נשים ורעיונות אנטי-אימפריאליסטיים. נאידו הייתה דמות חשובה במאבק הודו לעצמאות מהשלטון הקולוניאלי הבריטי. יצירתה של נאידו כמשוררת זיכתה אותה בתואר הזמיר של הודו.
נאידו נולדה במשפחה בנגלית בהיידראבאד, והתחנכה בצ'נאי, לונדון וקיימברידג'. לאחר תקופתה באנגליה, שם פעלהכסופרז'יסטית - לוחמת זכות הבחירה לנשים, היא השתלבה בתנועת הקונגרס הלאומי ההודי שנאבק למען עצמאות הודו מהשלטון הבריטי. היא הפכה לחלק מהתנועה הלאומנית ההודית והפכה לחסידה של מהטמה גנדי ורעיון האוטונומיה שהוא הוביל. היא מונתה לנשיאת הקונגרס הלאומי ההודי בשנת 1925 ובהמשך מונתה למושלת הפרובינציות המאוחדות - (הפרובינציה של הודו הבריטית) בשנת 1947, והפכה לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד מושלת בהודו הריבונית.
שירתה של נאידו כוללת הן שירי ילדים והן שירים שעוסקים בסוגיות כבדות משקל כמו פטריוטיות, רומנטיקה וטרגדיה. הפואמה שלה "בבזארים של היידראבאד" שפורסמה בשנת 1912, נותרה אחת הפואמות הפופולריות ביותר. היא הייתה נשואה לגובינדאראג'ולו נאידו, רופא כללי ונולדו להם חמישה ילדים. היא נפטרה מדום לב ב-2 במרץ 1949.
השכלה
סרוג'יני נאידו נולדה בהיידראבאד לאגורנאת' צ'אטופאדיי, ברהמין בנגלי שהיה מנהל מכללת ניזאם בהיידראבאד. בית ההורים שלה היה בברהמנגאון בביקראמפור (בנגלדש של ימינו). אביה, אגורנאת צ'אטופאדיי, בעל תואר דוקטור למדע מאוניברסיטת אדינבורו, התיישב בהיידראבאד, שם ניהל את מכללת היידראבאד, שנקראה לימים מכללת ניזאם בהיידראבאד. אמה, בראדה סונדארי דווי צ'אטופאדיי, הייתה משוררת ונהגה לכתוב שירה בבנגלית. היא הייתה הבכורה מבין שמונה אחים. אחיה וירנדראנת צ'אטופאדיי היה מהפכן, ואח אחר, הרינדראנאת' היה משורר, מחזאי ושחקן. משפחתם זכתה להערכה רבה בהיידראבאד, לא רק בזכות שהובילה את מכללת ניזאם, אלא גם כיוצריה הידועים ביותר של היידראבאד בתקופת השלטון הבריטי. להיות אמן בעידן השלטון הבריטי בהודו נחשב לעיסוק מסוכן, ובכל זאת, נאמנים לערכיהם הפרוגרסיביים הם התמידו בכך למרות הכל.
לאחר שעברה את בחינת הגמר שלה באוניברסיטת מאדרס, עשתה סרוג'יני נאידו הפסקה של ארבע שנים בלימודיה. בשנת 1895, העניקה לה קרן הצדקה שנוסדה על ידי הניזאם השישי, מחבוב עלי חאן את ההזדמנות ללמוד באנגליה, תחילה בקינגס קולג', לונדון ואחר כך במכללת גירטון, קיימברידג'.
ראשית הפעילות
נאידו הצטרפה לתנועת העצמאות ההודית בעקבות חלוקת בנגל בשנת 1905. עד מהרה פגשה מנהיגים כמו גופל קרישנה גוקה'לה, המשורר רבינדרנת טאגור והמנהיג הפוליטי והרוחני מהטמה גנדי וקיבלה מהם השראה לפעול למען השחרור מהמשטר הקולוניאלי ולטובת רפורמה חברתית.
בין השנים 1915 - 1918 נסעה נאידו לאזורים שונים בהודו והרצתה בנושאי רווחה חברתית, שחרור נשים ולאומיות. היא סייעה גם בהקמת האיגוד ההודי לנשים (WIA) בשנת 1917.
במהלך שנת 1917, ליוותה נאידו את עמיתתה, לוחמת זכויות הנשים הבריטית אני בסנט, שהייתה נשיאת מפלגת "שלטון הבית", ונושאת דגל נלהבת של רעיון שלטון הבית הן לאירלנד והן להודו, להצגת נושא זכות הבחירה האוניברסלית בפני הוועדה הנבחרת המשותפת בלונדון, בריטניה.
נאידו נסעה שוב ללונדון בשנת 1919 במסגרת פעילותה במפלגת שלטון הבית של הודו ומאבקה המתמשך לשחרור מהשלטון הבריטי. כשחזרה להודו בשנת 1920, היא הצטרפה לתנועת הסאטיאגרהא של מהאטמה גנדי.
נשיאות הקונגרס והגברת המעורבות בתנועת השחרור
נאידו כיהנה כנשיאת המושב השנתי של הקונגרס הלאומי ההודי בקאנפור ב־1925. היא הייתה האישה ההודית הראשונה והאישה השנייה בסך הכל (אחרי אני בסנט) שנשאה בתפקיד זה. בנאומה בפני באי הקונגרס אמרה נאידו "בקרב על החירות, הפחד הוא בגידה בלתי נסלחת והייאוש הוא חטא בלתי נסלח". נאידו גם עמדה בראש מושב הקונגרס ההודי של מזרח אפריקה שהתקיים ב-1929 בדרום אפריקה.
נאידו נעצרה יחד עם מנהיגי הקונגרס האחרים ובכלל זה מהטמה גנדי, ג'ווהרלל נהרו, ומדן מוהן מאלוויה בגין השתתפותם בשנת 1930 בצעדת המלח. במחאה על כך החרים הקונגרס הלאומי ההודי את הסבב הראשון של כנס השולחן שהתקיים בלונדון.
עם זאת, בשנת 1931 השתתפו נאידו ומנהיגים אחרים במפלגת הקונגרס בסבב השני של וועידת השולחן העגול בראשות המושל הכללי של הודו לורד ארווין בעקבות הסכם גנדי-ארווין.
נאידו הייתה אחת הדמויות המרכזיות שהובילו את צעדת המלח - מהלך אי הציות האזרחי ללא אלימות בראשות גנדי. היא התמודדה עם מעצרים חוזרים ונשנים מצד הרשויות הבריטיות במהלך התקופה ואף שהתה מעל 21 חודשים בכלא.
קריירת כתיבה
בשנת 1905 פורסם קובץ השירים הראשון שלה, שנקרא "סף הזהב". הכרך נשא הקדמה מאת ארתור סימונס - משורר ומבקר ספרות בריטי. שיריה זכו להערצתם של פוליטיקאים הודים בולטים כמו גופל קרישנה גוקה'לה.
נוצת השחר - אוסף שהכיל שירים שנכתבו על ידי נאידו בשנת 1927, נערך ופורסם לאחר מותה בשנת 1961 על ידי בתה פאדמג'ה נאידו.
פטירה ומורשת
בניתוח המורשת הפוליטית שלה, כתב הסופר והפילוסוף הבריטי אלדוס האקסלי, "זה היה מזלנו, בהיותנו בבומבי, לפגוש את גברת סרוג'יני נאידו, הנשיאה החדשה של קונגרס הודו ואישה שמשלבת בצורה המדהימה ביותר כוח אינטלקטואלי עצום עם קסם, מתיקות, אנרגיה אמיצה, תרבות רחבה עם מקוריות ושילוב של רצינות עם הומור. אם כל הפוליטיקאים ההודים הם כמו גברת נאידו, אז המדינה היא אכן ברת המזל. "
סף הזהב
סף הזהב הוא מתחם מחוץ לקמפוס של אוניברסיטת היידראבאד. הבניין שימש כמקום מגוריו של אביה של נאידו, אגורנאת' צ'אטופאדיי, המנהל הראשון של מכללת היידראבאד. המקום נקרא כך על שם קובץ השירה הראשון של נאידו. סף הזהב מאכלס כיום את בית הספר לאמנויות ותקשורת על שם סרוג'יני נאידו של אוניברסיטת היידראבאד.
במהלך מגוריה של משפחת צ'טופדאיי בהיידראבאד היווה המקום מרכז לרעיונות רפורמיסטים רבים במגוון נושאים שנעו בין נישואין, חינוך, העצמת נשים, ספרות ואומנות. באופן ספציפי, הרעיונות הרפורמיסטיים דגלו בהענקת יותר כוח לנשים בתקופה בה נשלטה הפוליטיקה בהודו, ובמיוחד הפוליטיקה האזורית, על ידי גברים. זה כלל גם רעיונות למעורבות נשים בתחומי האומנויות. היו גם מגבלות רבות על הנישואין באותה העת, שנמשכות עד היום, כמו נישואים בין אזוריים ובין קאסטות. רעיונות אלה היו פרוגרסיביים בעת ההיא אך הביאו לשינויים איטיים בהודו לאורך זמן.
פרסים ואותות כבוד
נאידו קיבלה את מדליית קייזר אי הינד על ידי ממשלת בריטניה על עבודתה במהלך המגפה בהודו, אך בהמשך חזרה כמפגינה עקב טבח ג'ליאנוואלה באג (טבח אמריטסר) באפריל 1919.
על עבודתה בתחום כתיבת השירה קיבלה נאידו את התואר "הזמיר של הודו".
בשנת 2014, גוגל הודו הנציחה את יום הולדתה ה-135 של נאידו עם "שרבוט גוגל". בשנת 2018 הוכללה נאידו ברשימת "150 הנשים המובילות" על ידי אוניברסיטת לונדון לציון מלאת 150 שנה מאז קיבלו נשים גישה להשכלה גבוהה בבריטניה.
אסטרואיד 5647 סרוג'יני נאידו, שהתגלה על ידי אלינור הלין במצפה הכוכבים פאלומר בשנת 1990, נקרא על שמה, לזכרה. הענקת השם הרשמית פורסמה על ידי מרכז הכוכבים הקטנים ב־27 באוגוסט 2019.
אפסר
אַפְסָר (באנגלית: Halter) היא מערכת של רצועות על ראש בעל חיים או הצוואר, לרוב אצל חיות מבויתות, המאפשרת להוביל אותם. בניגוד לרסן האפסר אינו מאפשר לשלוט במדויק בתנועות החיה ולבצע פעולות כגון רכיבה. מקור המילה אפסר מפרסית afsār.
היסטוריה
עם ביות בעלי החיים הגדולים המשמשים לעבודה ומשא נאלצו בני האדם למצוא שיטות המאפשרות להוביל את בעלי החיים ממקום למקום או לקשור אותם בנקודה מסוימת כדי שלא יברחו. האפסר הפשוט ביותר היה שימוש בחבל הקשור סביב צוואר הבהמה אך שיטה זו לא הייתה יעילה עם חיות גדולות כגון פרה מאחר שהכוח הרב של החיה היה עדיף על היכולת של האדם למשוך אותה. אחד השכלולים של האפסר הוא לכרוך את החבל סביב הראש ולא הצוואר כך שמשיכה בחבל מסבה את ראש החיה ומעודדת אותה ללכת בכיוון הרצוי. (משנה, מסכת שבת – פרק ה, משנה א)
אלטרנטיבה נפוצה לאפסר היא הנזם, טבעת המושחלת דרך מחיצת האף ואליה קשור חבל. מכיוון שחוטם הוא אזור רגיש אצל בעלי חיים רבים מספיקה משיכה קלה בחבל כדי להסב את ראש החיה ולהובילה בכיוון הרצוי.
תבנית קשטן
בתכנות מונחה עצמים, תבנית קַשְׁטָן (באנגלית: Decorator pattern) היא תבנית עיצוב המאפשרת הוספת התנהגות לאובייקט, בצורה סטטית או דינאמית, ללא השפעה על התנהגות של אובייקטים אחרים מאותה מחלקה. תבנית הקשטן שימושית לעיתים קרובות כדי לשמור על ציות לעיקרון האחריות היחידה, מכיוון שהיא מאפשרת חלוקת אחריות בין מחלקות כאשר כל אחת מהן מטפלת בנושא אחר.
ועידת ספא
ועידת ספא (באנגלית: Spa Conference) התקיימה בין 5 ל-16 ביולי 1920, בעיר הבלגית ספא. הוועידה דנה בפיצויים שהוטלו על גרמניה במסגרת הסכם ורסאי, ובהתמהמהותה של גרמניה להתפרק מנשקה. כמו כן נדונו גבולותיה של פולין. בוועידה השתתפו נציגים מהממלכה המאוחדת, מצרפת, מאיטליה, מבלגיה, מגרמניה, מיפן ומפולין.
נציגי המדינות
בריטניה יוצגה על ידי ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' ושר החוץ לורד קרזון. צרפת יוצגה על ידי ראש הממשלה אלכסנדר מילראן. בלגיה יוצגה על ידי ראש הממשלה לאון דלקרואה ושר החוץ פאול היימנס. איטליה יוצגה על ידי שר החוץ קרלו ספורצה. יפן יוצגה על ידי צ'ינדה סוטמי. זו הייתה הוועידה הראשונה לאחר מלחמת העולם הראשונה שבה השתתפו מדינאים גרמנים: הקנצלר פרנבאך ושר החוץ סימונס. עוד השתתף בוועידה ראש ממשלת פולין – ולדיסלב גרבסקי.
הפיצויים הגרמניים
במרכז הדיונים עמדה התמהמהותה של גרמניה להעביר פיצויים למדינות המנצחות על פי הסכם ורסאי, וכן התמהמהותה להתפרק מנשקה, כפי שנדרשה לעשות על פי אותו הסכם. בשל כך השתתפו בוועידה גם שר האוצר הגרמני יוזף וירט, וכן שר ההגנה הגרמני אוטו גסלר (וממלא מקומו הנס פון זקט).
בוועידה הוחלט:
מדינות ההסכמה הסכימו ביניהן באשר לחלוקה הפנימית של הפיצויים שיתקבלו מגרמניה, וזאת עוד בטרם הוחלט סופית על גובהם. לפי הסיכום תקבל צרפת 52%, בריטניה 22%, איטליה 10%, בלגיה 8%, ויתר מדינות ההסכמה 2% מסכום הפיצויים.
פולין
נושא נוסף שנדון בוועידה היה גבולותיה של פולין. ראש ממשלת פולין, ולדיסלב גרבסקי, ביקש את סיוען של מדינות המערב במלחמה הפולנית-סובייטית. מדינות המערב נענו לבקשתו, אבל דרשו בתמורה שכוחותיה הצבאיים של פולין ייסוגו לקו קרזון, כפי שהוגדר קו זה בישיבת מועצת המלחמה העליונה מיום 8 בדצמבר 1919. כמו כן התבקשו הפולנים לוותר על וילנה לטובת ליטא, לוותר על השליטה בעיר דנציג, אשר הייתה חלק מן המסדרון הפולני, ולוותר על מרבית שטחה של זאולז'ה (חבל ארץ מיושב פולנים) לטובת צ'כוסלובקיה. גרבסקי הסכים לדרישות אלו.
הוויתורים של גרבסקי בוועידת ספא הביאו להתפטרות ממשלתו זמן קצר לאחר תום הוועידה, ב-24 ביולי 1920. תחתיה קמה ממשלה חדשה בראשותו של וינצנטי ויטוס.
ברנדון מילר
ברנדון מילר (באנגלית: Brandon Miller; נולד ב-22 בנובמבר 2002) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אלבמה.
קריירה
מילר נולד וגדל בנאשוויל, טנסי. בשנתו הראשונה בתיכון העמיד ממוצעים של 23.3 נקודות, 8 ריבאונדים, 4.3 אסיסטים, 2.6 חסימות ו-2.3 חטיפות למשחק. בשנתו השנייה העמיד ממוצעים של 24.1 נקודות, 8.5 ריבאונדים, 4.3 אסיסטים ו-2.3 חטיפות למשחק.
לאחר שסיים תיכון, שקל מילר לשחק בג'י ליג איגנייט או בקבוצות מליגת העל האוסטרלית, ובמקביל קיבל הצעות מאוניברסיטת קנזס ומאוניברסיטת המדינה של טנסי, אך בחר לשחק עבור אוניברסיטת אלבמה. ב-22 בפברואר 2023 קלע 41 נקודות בניצחון קבוצתו 78–76 על אוניברסיטת קרוליינה הדרומית, ושבר את שיא האוניברסיטה לנקודות שקולע שחקן בעונתו הראשונה. במהלך העונה ששיחק באוניברסיטה היה מועמד לפרסים רבים, וזכה בחלק מהם. ב-22 ביוני ברנדון מילר נבחר בדראפט הנבא על ידי קבוצת שארלוט הורנטס בבחירה ה-2.
יום האושר הבין-לאומי
יום האושר הבין-לאומי הוא מועד בין-לאומי המצוין כל שנה ב-20 במרץ והוא נקבע על ידי האו"ם.
ברנדון מילר
תקרית הירי
ב-15 בינואר 2023 הוריד מילר את חברו דריוס מיילס בבר בעיר טסקלוסה שבאלבמה. זמן מה לאחר מכן ביקש מיילס ממילר לבוא לאסוף אותו ולהביא איתו אקדח שהיה בבעלותו של מיילס ונשאר קודם לכן מוסתר ברכבו של מילר, ללא ידיעתו של האחרון. כאשר הגיע מילר לאסוף את מיילס, הצטרף אליהם מייקל דייוויס, לקח את אקדחו של מיילס מידיו של מילר וירה לעבר רכב שעמד בסמוך. מהירי נהרגה ג'מה האריס בת ה-23, כאשר יעד הירי היה בן זוגה סדריק ג'ונסון, שהסתכסך עם מיילס ודייוויס. מיילס ודייוויס נעצרו והואשמו בחשד לרצח, בעוד שמילר נחקר ושוחרר ללא אישום, לאחר שהתברר כי הוא לא היה מודע לכוונותיהם של השניים, לא נטל חלק בסכסוך עם ג'ונסון ולא נגע באקדח.
יום האושר הבין-לאומי
היסטוריה
יום האושר הבינלאומי נחגג כל 20 במרץ. את "יום האושר הבינלאומי" חוגגים על פי סעיף 2 של החלטת האו"ם 66/281.
יום האושר הבינלאומי מזמין את כל המדינות, המשתייכות לארגון האומות המאוחדות וכן ארגונים בינלאומיים ואזוריים אחרים, והחברה האזרחית, כולל ארגונים לא ממשלתיים ואנשים פרטיים, לקיים את יום האושר הבינלאומי בפעילויות הגברת המודעות המתאימה.
מאז 2013 מציין האו"ם את יום האושר הבינלאומי ומכיר בכך בחשיבות האושר בחיי בני האדם ברחבי העולם. ובשנת 2015 השיק האו"ם את 17 היעדים המבקשים לשים קץ לעוני, להפחית את אי-השוויון ולהגן על העולם שלנו - שלושה היבטים מרכזיים שמובילים לרווחה ולאושר. האו"ם מזמין כל אדם בכל גיל, ארץ, עסקים וממשל להצטרף לחגיגה של "יום האושר הבינלאומי". אלפי יוזמות התפתחו בכל רחבי העולם כדי לחגוג ולקדם את ערך האושר.
דירוג מדד האושר
פעם בשנה האו”ם מפרסם את דו"ח האושר העולמי, המדרג את המדינות בתחום זה. המדד אינו בוחן היכן חיים האנשים המאושרים ביותר, אלא באיזו מדינה קיימים התנאים המרביים הסביבתיים לתמיכה ברווחת אזרחיה. במדד האושר 2023 הגיעה ישראל למקום ה-4 מתוך מעל 150 מדינות שנבדקו.
ששת
"ששת" היה הרכב רוק מתקדם ישראלי, אשר פעל במשך תקופה קצרה ב-1977. עם חבריו נמנו, בין השאר, שם-טוב לוי ויהודית רביץ, אז בתחילת דרכה.
"ששת" היה גם שם אלבומו היחיד של ההרכב, אשר למרות כישלונו המסחרי עם צאתו, זכה עם השנים להכרה ולהערכה על איכותו ומקוריותו. משירי האלבום היותר ידועים, נמנים: "ענבלים" ו"בלילות הסתיו".
ההרכב
הרכב "ששת" הוקם בתל אביב, בסוף 1976, על ידי שם-טוב לוי. לוי כבר היה אז מוזיקאי בעל שם, אך פרט לשמוליק ארוך, נגן בס מנוסה אף הוא, היו שאר חברי ההרכב צעירים בני 20–21, משוחררים טריים מלהקות צבאיות. ההרכב במלואו כלל את יהודית רביץ (שירה וגיטרות), שם-טוב לוי (שירה, חליל צד וחליליות), עדי רנרט (קלידים), שמוליק בודגוב (גיטרה), שמוליק ארוך (בס), ואיקי לוי (תופים).
מיד עם הקמתו השתתף ההרכב בהקלטת הפסקול לסרטו של ג'אד נאמן, "מסע אלונקות" (באותו שם: מסע אלונקות), אשר הולחן ועובד כולו על ידי שם-טוב לוי והיווה למעשה את הקלטת הבכורה שלהם. באלבום הפסקול שולבו גם קטעים בעיבוד יתר חברי ההרכב, אליהם הצטרפו בין השאר מתי כספי בכלי הקשה וגידי גוב כסולן שיר הנושא.
לאחר שישה חודשי עבודה גיבשו חברי "ששת" תוכנית מופע, אך נתקלו בקושי שיווקי עקב טענת האמרגנים כי החומר המוזיקלי אינו מסחרי, בהכירם את קהל המאזינים באותה תקופה אשר לא היה פתוח לחידושים. היחיד שעמד לרשותם ונתן בהם אמון היה שאול גרוסברג, מפיק ההופעות במועדון הרוק האלטרנטיבי בבית ליסין, אשר איפשר להם להופיע במקום.
הרכב "ששת" הופיע פעמים ספורות בלבד לפני שהתפרק עוד באותה שנה וחבריו פנו איש לדרכו המוזיקלית העצמאית.
ב-2007 אלבום ההרכב יצא בהוצאה מחודשת, בסדרת "סימני דרך", של חברת אן-אם-סי.
מרד דונגאן
מרד דּוּנְגָּאן ידוע גם בתור מרד טוֹנְגזִי חְווֵי (סינית מסורתית: 同治回亂回民叛乱屠杀同族; שיאו-ארג'ינג: توْجِ حُوِ بِيًا/لُوًا; דונגאן: Тунҗы Хуэй Бян/Луан) אשר התרחש בין השנים 1862–1877 היה מרד מרכזי של המיעוטים המוסלמים בסין נגד שלטון שושלת צ'ינג במטרה להקים לעצמם מדינה עצמאית בטורקסטן.
המרד אשר החל לקראת סופו של מרד טאיפינג ופגע קשות בסמכות שושלת צ'ינג אשר הביסה לבסוף את המורדים הביא מחיר כבד ועלה בחייהם של לערך 20,000,000 איש, מה שהופך אותו לאחת המלחמות הקשות ביותר בהיסטוריה.
תולדות המרד
המרד החל בספטמבר 1862 בעיר אורומצ'י. בנקודה זאת ממלכת טאיפינג הייתה על סף קריסה והאימפריה הבריטית אשר ראתה את הניצחון הקרב של שושלת צ'ינג שינתה צדדים והחלה לתמוך במרד המוסלמי למען תגדל השפעתה שלה על האזור.
היה זה רק בפברואר 1865 שהשייח' האוזבקי רב ההשפעה; יעקוב ביי החל במרד מרכזי מקאשגאר. במהרה המרד התפשט אל אגן טארים ומדבר טקלה מקאן ובאוקטובר 1866 התאחד עם המרד באורומצ'י ויעקוב ביי הכריז על עצמו חאן, בנקודה זאת החלה תמיכה כספית ואספקה אל המרד מידי האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית. במשך מספר שנים פשטו הטורקים על המחוזות הצפון-מערביים של סין ושושלת צ'ינג נכשלה בהבאת תגובת נגד מרכזית.
עם ניקוי מרכז סין מכלל המרידות הגדולות בשנת 1873 הפנה הממשל בבייג'ינג תשומת ליבו אל עבר המורדים הטורקים והחל בתכנון מתקפת נגד. ראשית פעלו הכוחות הסיניים נגד הטורקים המורדים בעיר שיאן הקדושה למוסלמים. עם סופו של המרד האוכלוסייה המוסלמית בעיר התדלדלה בכדי 93%.
לאחר לקיחת העיר מידי המורדים מונה הגנרל ז'וֹאוּ ג'וֹנְגטָאַנְג לפקד על הכוחות אשר נעו דרך הנהר הצהוב על מרכזי הכוח של המרד. בקרבות שהתמשכו מאות אלפים נטשו את בתיהם ההרוסים בעודם חסרי כל, משבר פליטים הציף את סין ומיליונים מתו מרעב וממגפות.
לבסוף בשנת 1877 הכוחות הסיניים השיגו את היד העליונה ויעקוב ביי נפטר בעודו נס מהם, בכך הסתיים המרד. השפעתו של המרד החלישה את סמכות צ'ינג אשר לבסוף תיפול תחת מהפכת שינהאי והיוותה את הפתיח של הסכסוך בשינג'יאנג המודרני.
אוגוסטה, נסיכת דנמרק
אוגוסטה, נסיכת דנמרק (בדנית: Augusta af Danmark; 8 באפריל 1580 - 5 בפברואר 1639), הייתה בתו של פרדריק השני, מלך דנמרק ואשתו של יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ.
ביוגרפיה
אוגוסטה נולדה בטירת קולדינגוס שבממלכת דנמרק, לפרדריק השני, מלך דנמרק ולסופיה ממקלנבורג-גיסטרוב, בתם של אולריך השלישי, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב ואליזבת מדנמרק, דוכסית מקלנבורג.
ב-30 באוגוסט 1596 התחתנה אוגוסטה עם יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ, ממנו נולדו לה 8 ילדים. בשנת 1610 החליף בעלה את הכומר הלותרני בכומר קלוויניסט, ובעקבות כך סירבה אוגוסטה להגיע לכנסייה המלכותית, והייתה הולכת ברגל עד לכנסייה הלותרנית בשלזוויג. בשנת 1616 מת בעלה, ובנה פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ עלה לשלטון במקומו. מיד לאחר מות בעלה החזירה אוגוסטה את הכומר הלותרני לתפקידו.
בשנת 1631 הסתכסכה אגוסטה עם אחיה כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, על חלוקת נחלותיה וירושתה של אמם, ובשנת 1632 הגנה אוגוסטה על הסופרת השוודית אנה אובנה הוייר, בעת שברחה מפני המלכה השוודית מריה אלאונורה מברנדנבורג. אוגוסטה התגוררה בטירת הוזום, אותה קיבלה כנדוניה, וב-5 בפברואר 1639 מתה בטירתה.
משפחתה
ב-30 באוגוסט 1596 התחתנה אוגוסטה עם יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
פטריוטיות
פטריוטיות (מיוונית: πατρίς [פַּטְרִיס], מולדת) או מוֹלַדְתָּנוּת היא שם כולל לאהבה ונאמנות שאדם חש כלפי המדינה שבה הוא חי. גישה זו מתבטאת במסירות, בנאמנות ובמוכנות להקרבה למען המדינה. הרגש הפטריוטי (או המולדתני) נובע מהרגשת זיקה, שייכות, הזדהות ומחויבות. פטריוטיות יכולה להתבטא לא רק כלפי המדינה, אלא גם כלפי עיר מגוריו של האדם, או כלפי אזור מגוריו. פטריוטיות קשורה בתרומה של אזרחים למדינה בה הם חיים, ולתחושת הקולקטיב והסולידריות.
הליווי המשטרתי המלכותי
הליווי המשטרתי המלכותי (בנורווגית: Den kongelige politieskorte) היא המשטרה המלכותית של ממלכת נורווגיה האמונה על אבטחת משפחת המלוכה.
זהו הגוף האחראי על שמירת המלך ובני משפחת המלוכה, ליווי המשטרה המלכותית מספק שומרי ראש במהלך פעילויות רשמיות ופרטיות בממלכה ומחוצה לה והוא גם מאבטח נציגי משפחת מלוכה זרה בביקוריהם הרשמיים או הפרטיים בנורווגיה וראשי מדינות זרים בביקוריהם הרשמיים במדינה.
רקע
"הליווי המשטרתי המלכותי" מהווה חלק משירות המשטרה הנורווגית תחת משטרת אוסלו. הם משתפים פעולה באופן הדוק עם שירות הביטחון של המשטרה הנורווגית.
היסטוריה
"הליווי המשטרתי המלכותי" הוקם ב-11 במאי 1945, זמן קצר לפני שובו של יורש העצר לממלכה, לאחר תום הכיבוש הגרמני בן חמש השנים.
סמל
סמל ליווי המשטרה המלכותית מציג את גרזן סנט אולף המוזהב על גבי מגן אדום.
יחסי ברזיל–גינאה המשוונית
יחסי ברזיל–גינאה המשוונית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין רפובליקת גינאה המשוונית.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים המלאים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין רפובליקת גינאה המשוונית כוננו ב-1974, כשש שנים לאחר זכייתה של המדינה בעצמאותה מספרד. לשתי המדינות קשרים היסטוריים עם פורטוגל כאשר גינאה המשוונית נשלטה כ-300 שנים בידי פורטוגל וברזיל גם היא. השפה הפורטוגלית מהווה שפה רשמית בשתי המדינות ושתיהן חברות בארגון קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית.
בחודש יולי 2010 ביקר נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה בגינאה המשוונית. במהלך הביקור חתם הנשיא על מספר הסכמי שיתוף פעולה בין שתי המדינות וקרא להחלפת שיטת המשטר במדינה לשיטה דמוקרטית יותר בה לאזרחים יש יותר כוח בתהליך בחירת ראש מדינתם.
בחודש דצמבר 2011 במהלך ביקור דיפלומטי של דיפלומט ברזילאי בגינאה המשוונית הוא נדבק במלריה ונפטר, במשרדי החוץ של שתי המדינות הביעו תנחומים על הפטירה.
בפברואר 2013 ביקרה נשיאת ברזיל דילמה רוסף בגינאה המשוונית על מנת להשתתף בוועידה השלישית של מדינות אפריקה ודרום אמריקה.
דיכוי אידאולוגי
דיכוי אידאולוגי הוא מונח המיוחס לפעילות כוחנית כנגד אידאולוגיות ופילוסופיות.
ברנהארד לזנר
לדברי כריסטופר בראונינג, חלק גדול מהמחקר ההיסטורי לגבי חוקי נירנברג מסתמך על הצהרותיו של לזנר, שאומצו על ידי המחקר באופן בלתי ביקורתי.
דיכוי אידאולוגי
הסוציולוג האמריקאי אלן וולף הגדיר דיכוי אידאולוגי כ"ניסיון לתמרן את תודעתם של אנשים, ולהשליט האידאולוגיה ששולטת וסירוב להתרגש מאידאולוגיות מתחרות".
ברנהארד לזנר
ראשית חייו
לזנר היה בנם של פקידים. בין 1909 ל-1913 למד לזנר משפטים בדגש על תאוריה משפטית באוניברסיטת טיבינגן והיה חבר באגודת הסטודנטים Tübinger Burschenschaft Derendingia . לאחר שירותו הצבאי קיבל תואר דוקטור בשנת 1920, עבר בחינה לשירות המדינה ב-1922 והצטרף לרשות המכס. בתחילה עבד במשרד המכס של מדינת ברנדנבורג. ב-1929 הפך לראש משרד המכס בגלאץ (Glatz). ב-1930 הצטרף ל. ב-1931 היה ראש משרד המכס בניסה, שאז השתייכה לגרמניה.
דיכוי אידאולוגי
בראשית ימי ברית המועצות ובמדינות אחרות, בוצע דיכוי אידאולוגי על ידי דיכוי פוליטי של נושאי האידאולוגיות המתחרות על ידי בכירי הממשל הסובייטי וביצועם של הטיהורים הגדולים של סטלין.
ברנהארד לזנר
בתקופת המשטר הנאצי
באפריל 1933 החל לזנר לעבוד במשרד הפנים של הרייך. שם היה בין מנסחיהם של חוקי נירנברג באוגוסט 1935. עמו ניסחו את החוקים הממונים וילהלם שטוקרט והנס גלובקה. בשנים 1936 ו-1937 ניסח חוקים נוספים הנוגעים לנושאי גזע. לאחר מכן הועסק ב"מכון הרייך לתולדות גרמניה החדשה" (Reichsinstitut für Geschichte des neuen Deutschlands) בוועדה המייעצת ובמחלקת המחקר בנוגע ל"".
בזכרונותיו, "לחוקק את השואה", תיאר לזנר שגילה אירוע בו הועברו כאלף יהודים גרמנים ברכבת ליער רומבולה בריגה, לטביה, שם נרצחו בירי יחד עם 25,000 יהודים מלטביה. לזנר כתב שלא היה מודע לאף פקודה להוציא להורג את יהודי גרמניה וחש אי נחת מההוצאות להורג. הוא דן באירוע עם שטוקרט והדבר גרם למתח ביניהם. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1944, על פי רשימות שעשה לזנר, הוא נעצר בשל הבעת אהדה ליהודי גרמניה ובטענה שתמך במחתרת האנטי-נאצית.
דיכוי אידאולוגי
בפברואר 2003 התכנסה ועידת הפסגה של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות, בוועידה דובר על מספר נושאים והעיקריים שבהם היו מלחמת עיראק, הטרור העולמי והמלחמה בו. בין היתר, גונה המונח "ציר הרשע", שנטבע על ידי נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, באותו דיון האשים ראש ממשלת מלזיה, מאהאטיר מוחמד את מדינות המערב ב"דיכוי אידאולוגי" של המדינות העניות, למען הדמוקרטיה.
מכשירים נפוצים של דיכוי אידאולוגי הם תעמולה וצנזורה. כך התרחב קהל המאמינים ב"לניניזם" שהיה נפוץ בברית המועצות במהלף שנות השלושים של המאה ה -20, הדיכוי התבטא בכך שמספר תלמידים שהיו אסכולה קיבלו ספרי לימוד שעודדו דרך חשיבה אחרת (הדרך המרקסיסטית) כדרך בעלת חשיבות עליונה והטובה כאסכולה מבחינה מדעית והכי אמינה.
ברנהארד לזנר
בתקופת המשטר הנאצי
לזנר זקף לזכותו את הפטור שניתן למישלינגה - גרמנים עם סבא יהודי או שניים - מהגדרה כיהודי. הוא טען כי סיווג אנשים כיהודים יחזק את מאגר הגנים היהודי על ידי החדרת דם ארי, וכן יעלה לצבא 45,000 חיילים. מכיוון שרוב "המישלינגה" לא גורשו במהלך המלחמה, ייתכן שהסיווג שלהם לא כיהודים אלא כבני תערובת הציל עד 107,000 גרמנים ממוצא יהודי מהיפגעות בשואה.
לאחר נפילת הרייך השלישי
במשפטי נירנברג מסר לזנר עדות על הדיון שקיים עם שטוקרט בנוגע לטבח יער רומבולה בשנת 1941. עדות זו סתרה את טענתו של שטוקרט כי לא היה מודע להוצאתם להורג של יהודים לפני ועידת ואנזה בשנת 1942.
ביבי ווד
ביוגרפיה
ווד נולדה בקנזס, מיזורי ב-2001. ווד סיפרה שרצתה להיות שחקנית מאז שהייתה בת 3. ושיחקה בתוכנית טלוויזיה בפעם הראשונה בגיל 10.
ויקקה (עיר)
ויקקה (בטטום: Vikeke) היא עיר הבירה של מחוז ויקקה במזרח־מרכז מזרח טימור. נכון לשנת 2015, בעיר מתגוררים 6,859 תושבים.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת במרכז המחוז הקרוי על שמה, במזרח־מרכז מזרח טימור. גובהה הממוצע הוא 140 מטרים מעל פני הים. העיר מרוחקת כ־10 קילומטרים מחופי ים טימור. היא נמצאת כ־43 קילומטרים מדרום־מערב לבאוקאו, העיר השנייה בגודלה במדינה, וכ־95 קילומטרים מדילי, בירת המדינה.
האקלים בוויקקה, כבשאר חלקי המדינה, הוא אקלים סוואנה טרופי (Aw לפי שיטת קפן).
תחבורה
העיר נמצאת על צומת של שני כבישים ראשיים. בנוסף ממוקם בה מנחת בעל מסלול טיסה לא סלול.
עמוס האוזנר
עמוס דב האוזנר (נולד ב-22 ביוני 1950) הוא עורך דין ישראלי, המכהן כיו"ר המועצה הישראלית למניעת עישון וכחבר בוועד המנהל של מכון משואה. בעבר כיהן כחבר בית הדין העליון של ההסתדרות הציונית העולמית, כפרקליט ההסתדרות הציונית העולמית וכיועץ המשפטי של ההסתדרות הציונית העולמית.
ביוגרפיה
נולד בירושלים בשנת 1950 ליהודית ולגדעון האוזנר, לימים היועץ המשפטי לממשלה, ראש התביעה במשפט אייכמן, חבר כנסת ושר. כנער, התנדב האוזנר בבית חולים בירושלים, מטעם ארגון נוער לנוער (1966–1968). למד משפטים ב, כשבמהלך לימודיו היה חבר במערכת משפטים (כתב עת) ועוזר מחקר בשנים 1975–1976. בשנת 1976, סיים את לימודי המשפטים. לאחר סיום לימודיו השתלם במשרד עורכי דין בניו יורק בשנים 1977–1978 ועם חזרתו לישראל הצטרף למשרד עורכי דין של אביו בירושלים, בו הוא נכון ל-2021, עדיין פעיל.
במקביל לעבודתו, כיהן כחבר בית הדין הציוני העליון של ההסתדרות הציונית העולמית בשנים 1998–2006, כפרקליט ההסתדרות הציונית העולמית בשנים 2006–2010 וכיועצה המשפטי בשנים 2009–2010.
בנוסף, כיהן בהתנדבות כיו"ר של ועדות בחירות למנהלים קהילתיים בירושלים בשכונות נווה יעקב, הר נוף, תלפיות מזרח, גילה, חומת שמואל וגינות העיר בשנים 1997–2012.
האוזנר חבר בוועד המנהל של מכון משואה מאז 2011, וכן מרצה בנושא משפט אייכמן.
פעילות ציבורית למניעת עישון
האוזנר החל את פעילותו בנושא מניעת עישון בשנת 1983, עת התקבל החוק למניעת עישון במקומות ציבוריים בישראל. באותה שנה, הצטרף כיועץ משפטי לאגודה למניעת עישון.
בשנת 1985, יזם האוזנר אי הכרה בהוצאות לפרסום מוצרי עישון לצורכי פטור ממס.
במסגרת פועלו באגודה למניעת עישון, יזם תשדירי שירות בטלוויזיה נגד העישון תוך שימוש במוטו "סיגריה זה מגעיל אותי". אחד מהתשדירים בתחילת שנות ה-90 שעשו שימוש במוטו זה, הופק על ידי אייל פלד בשיתוף הגרפיקאי ששון גואטה, והציג באופן פרובוקטיבי סיגריות שבהדרגה הופכות לתולעים. באותה תקופה, עורר התשדיר זעזוע ציבורי.
כעורך דין אקטיביסט, עתר האוזנר מספר פעמים לבג"ץ בנושאים הקשורים לסיגריות ועישון. בשנת 1987, עתר למניעת הופעה של פרסומות לסיגריות בעיתון הצבאי במחנה, כשבעקבות העתירה הפרסום הופסק. בשנת 1988, עתר למניעת מימון המדינה להקמת מפעל לייצור סיגריות. עקב התמשכות הדיון ודחיית המימון, נבלמה הקמת המפעל. בינואר 1991, כתוצאה מעתירה לבג"ץ, נמנע שידור בטלוויזיה של משחקי כדורסל בהם נראית פרסומת לסיגריות. בעקבות הצלחת עתירה זו, הופסקה הפרסומת גם במשחקי כדורגל. בשנת 1996, עתר לבג"ץ למניעת עישון בטיסות לישראל וממנה. בעקבות הצלחת העתירה, הפכה מדינת ישראל בשנת 1998 לחלוצת יישום איסור כזה בעולם.
מתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, מכהן האוזנר כיו"ר המועצה הישראלית למניעת עישון. בשנת 2000, התקבל על ידי הכנסת חוק המחייב את שר הבריאות להגיש מדי שנה לכנסת דו"ח בדבר מצב העישון העדכני בישראל ופעולות שננקטו למניעת העישון באותה שנה. בשנת 2007, פעל במסגרת תפקידו כיו"ר המועצה מול ח"כ גלעד ארדן להחמרת החקיקה כנגד בתי עסק ומקומות ציבוריים שאינם פועלים למניעת עישון באזורים אסורים בתחומם.
בשנת 2012, יזם האוזנר הגדרה של תעשיית הסיגריות כעוסקת בפשע נגד האנושות, בנאומו בבניין האו"ם במסגרת התכנית להנצחת זכר השואה. כמו כן, קרא להעמיד לדין פלילי חברות סיגריות בגין המתה.
במסגרת פועלו, מרצה האוזנר בפני הציבור על נזקי העישון ומניעת העישון.
חיים אישיים
בגיל 4 חלה בפוליו, היה משותק במשך כשנה ונשאר מאז עם ליקוי קל.
מתגורר בירושלים.
Powerless
Powerless הוא סינגל של להקת הדראם אנד בייס הבריטית, רודימנטאל, בשיתוף הזמרת הבריטית, בקי היל, שיצא, על ידי אסיילום רקורדס ואטלנטיק רקורדס, ב-23 בפברואר 2014 כסינגל השישי מתוך אלבום האולפן הראשון של הלהקה, Home.
נכון לינואר 2022, השיר הושמע למעלה מ-12 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר הועלה בערוץ היוטיוב של הלהקה ב-29 בינואר 2014. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-14 מיליון פעמים.
אמנון שמוש
אמנון שָמוֹש (28 בינואר 1929, י"ז בשבט ה'תרפ"ט – 1 במרץ 2022, כ'ט באדר א' ה'תשפ"ב) היה סופר, משורר ומחנך ישראלי. ממייסדי קיבוץ מעיין ברוך וחבר הקיבוץ.
ביוגרפיה
שמוש נולד בשנת 1929 בעיר חלב שבסוריה. אביו נפטר כשהיה בן תשע, ושמוש עלה לארץ ישראל יחד עם אמו ואחיו יצחק, שהוזמן ללמד באוניברסיטה העברית. אח נוסף, טוביה שמוש, שעלה לארץ קודם לכן, היה אף הוא סופר ומתרגם.