cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בניינים בעברית
מערכת הבניינים
כפי שתואר, אפשר לסווג את הבניינים לשלוש קבוצות: מערכת הבניין הקל, מערכת הבניין הגורם ומערכת הבניינים הכבדי (בניין נפעל אינו משתלב במערכת זו).. מצד שני, אפשר לתאר את הבניינים לפי מאפיינים צורניים וסמנטיים: פעיל, סביל פנימי (עם תנועת u) וסביל חיצוני או חוזר (עם קידומת הת-). סידור של הבניינים בטבלה לפי המאפיינים האלה ייראה כך: החוסר הבולט ביותר הוא במשבצת (1), בניין שיהווה סביל פנימי לבניין קל. מסתבר שבמקרא בניין כזה היה קיים, כפי שיפורט להלן. במקביל, משמש בעברית המודרנית בניין נפעל כסביל (לא פנימי) לבניין קל (שבר-נשבר, בנה-נבנה וכו'). קיימים שרידים מעטים במקרא לבניין עם תחילית הת- במערכת קל (משבצת (2)): הִתְפָּקְדוּ (בלי דגש בעה"פ ובקמץ בפה"פ). במערכת הפעיל קיים בניין עם תחילית הת- (3) בלשון חז"ל: בניין הִתַּפְעַל (במקור הִתְהַפְעַל, תחילית הִת + הצורה המקורית של הפעיל, הַפְעַל). הוא קיים בעיקר בגזרת פ"ו: נִתּוֹסַף, מִתּוֹכַח.
הסביל הפנימי של בניין קל
במקרא אנו מוצאים פעמים רבות צורת קֻטַּל, כלומר לכאורה צורה בבניין פֻּעַל, אולם מתברר שהצורה הפעילה המתאימה לה היא בבנין קל ולא בבניין פיעל. למשל: טָרֹף טֹרַף יוֹסֵף; וְשֻׁטַּף בַּמָּיִם; משערים שלפנינו צורות בבניין הסביל הפנימי של קל. הדגש בעה"פ נוצר, כנראה, מהיקש לבניין פֻּעַל או בגלל הכפלה תניינית. לסביל הפנימי של בניין קל צורת בינוני ייחודית: מַֽה־נַּעֲשֶׂ֖ה לַנַּ֥עַר הַיּוּלָּֽד; וְהַסְּנֶ֖ה אֵינֶ֥נּוּ אֻכָּֽל. בנוסף מניחים שכמה צורות עתיד בבניין נפעל כמו יִגָּנֵב, יִטָּרֵף הן במקורן יֻגְנַב, יֻטְרַף בבניין זה (שהרי אין במקרא צורות נגנב, נטרף בנפעל עבר). אלא שהמדקדקים, שלא הכירו את הבניין, העבירו אותן לבניין נפעל - בדומה לבניין הסביל בלשונות שמיות מגוונות, כמו ערבית (إِنْفَعَلَ אִנְפַעַלַ) ואכדית. בלשון חז"ל הבניין הזה כבר נעלם לגמרי, כשם שגם בניין פֻּעַל הולך ונעלם בעברית הישראלית החדשה בלשון הדיבור.
הסביל הפנימי של בניין התפעל
ב נמצאת צורת פועל סבילה של בניין התפעל צורה זו מופיעה גם ב.
בניין שִפְעֵל
בעברית המקראית לא קיים בכלל בניין שפעל. הוא קיים בארמית (יש שלוש צורות שפעל בארמית שבמקרא), ובהשפעתה הוא חדר ללשון חז"ל: שעבד, שחרר, שרבב. בעברית החדשה חזרו להשתמש בבניין שפעל, לפעמים כחלופה לבניין הפעיל (שכנע, שכפל) ולפעמים כתחליף לקידומת הלועזית re- (שעתק, שכתב, שחזר). יש מחלוקת אם אפשר לקרוא לשפעל בניין בעברית הישראלית, או שמדובר בשורש של ארבעה עיצורים השקול בבניין פיעל. אם מקבלים את הגדרתו כבניין, יש מקום להוסיף עוד בניינים למערכת הבניינים בשפה העברית: תִּפעל (תִּחקר, תִּשאל, תִּפקד, תִּסכל, תִּזמר, תּדלק, תִּמרץ), פִּעלל (שִקלל, אִשרר, דִּברר), אִפעל (אִחזר) ועוד.
חיזוק נוסף להשערה, כי הבניינים "הפעיל" ו"שפעל" הם אותו בניין (ואולי "שפעל" הוא הצורה העתיקה של "הפעיל"), ניתן לקבל מהבלשנות ההשוואתית. לבד מהעברית של מאה השנים האחרונות, אין אף שפה שמית, שבה הבניינים הפעיל ושפעל קיימים במקביל. באכדית, למשל, קיימים בניינים מקבילים ל-שפעל ול-השתפעל (צורת החוזר של שפעל), אם כי לא קיים שם בניין מקביל ל-הפעיל ולא בניין מקביל לצורת החוזר שלו. בערבית, דווקא כן קיים בניין מקביל ל-הפעיל (أَفْعَلَ אַפְעַלַ), אולם צורת החוזר שלו דומה ל-השתפעל (إِسْتَفْعَلَ אִסְתַפְעַלַ).
השוואת הבניינים העיקריים בערבית ובעברית
ההשוואה היא בעיקר מהבחינה ההיסטורית והמורפולוגית. פחות מבחינת המשמעות העכשווית של הבניינים. המשמעות העכשווית מופיעה בסוגריים. המספרים בטבלה מציינים את מספר הבניין הערבי.
לארי יאנג (מוזיקאי)
לארי יאנג (הידוע גם בשם ח'אלד יאסין; אוקטובר 1940 בניוארק – 30 במרץ 1978 בניו יורק) היה נגן ג'אז אמריקאי, שהתמחה בנגינה על אורגן ולסירוגין על פסנתר.
עבודתו המוקדמת של יאנג הושפעה מאוד מג'ימי סמית אולם בהמשך הקריירה שלו יאנג הפך לחלוץ בפיתוח של רעיונות מוזיקליים מקוריים וניסיוניים ומודאליים כשהוא משתמש בעיקר באורגן ב: Hammond B-3.
ביוגרפיה
יאנג גדל בניוארק, ניו ג'רזי, למד בבית הספר התיכון לאמנויות בניוארק, שם הוא החל להופיע עם להקת ג'אז מקומית.
בשנות החמישים יאנג ניגן עם להקות R&B שונות וצבר ניסיון רב כשבוא משתף פעולה עם אומנים כגון ג'ימי פורסט, לו דונלדסון, קני דורהאם, האנק מובלי ועוד.
יאנג התחיל להקליט אלבומים בחברת פרסטיז' כאומן ראשי משנת 1960 ומהבולטים מביניהם היו Testifying, Young Blues Groove street. ב-1964 הוא חתם בחברת התקליטים Blue Note וניתן להבחין כי המוזיקה שלו החלה להיות מושפעת יותר ויותר מ- ג'ון קולטריין והיא נחשבת לתקופה היצירתית ביותר שלו. הוא הרבה לשתף פעולה, כצלע שלישית בטריו עם הגיטריסט גראנט גרין והמתופף אלווין ג'ונס ולמרות שמרבית מהאלבומים הללו יצאו תחת שמו של גרין, Into Somethin' (בתוספת סם ריברס בסקסופון) הפך לאלבום הבכורה של יאנג ב Blue Note.
Unity, שהוקלט בשנת 1965, נותר עד היום אלבומו הידוע ביותר. באלבומיו האחרונים (Contrasts, Of Love and Peace, Heaven On Earth, Mother Ship) קל לשמוע השפעות ואלמנטים מהאוונגרד של שנות ה -60 כשהוא משתף פעולה עם מוזיקאים מקומיים מעיר הולדתו, ניוארק.
יאנג הפך באותה תקופה לחלק יצירתי בכמה מהרכבי הפיוז'ן המוקדמים ביותר: בתחילה הוא ניגן ב Emergency עם טוני ויליאמס ג'ון מקלפלין ולאחר מכן הוא היה חלק מהאלבום פורץ הדרך Bitches Brew של מיילס דייוויס.
במרץ 1978 הוא אושפז בבית החולים עקב כאבי בטן ולאחר זמן קצר הוא נפטר. למרות שהוא סווג כמטופל שסבל מדלקת ריאות הגורם למותו בפועל אינו ברור.
יוסף שפירא (מו"ל)
קורות חיים
יוסף שפירא נולד בעיר לודז' שבפולין הרוסית. למד בגימנסיה העברית בעירו, עמד בראש גדוד של תלמידי הגימנסיה בהסתדרות "השומר הצעיר" בלודז', כשהוא שם דגש על הצופיוּת שבתנועה,. ונמנה עם מייסדי תנועת הצופים היהודים בפולין. נסע ללמוד פילוסופיה וכלכלה בגרמניה, באוניברסיטאות היידלברג ומנהיים, ובשנת 1924 קיבל בהיידלברג תואר דוקטור על יסוד הדיסרטציה "Die Theorie der Markenware". בגרמניה התמחה בשיטות מִנהל מדעיות חדישות.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והחל לעבוד בתפקידי ניהול במרכז קופת חולים של ההסתדרות, ופעל ליישם שיטות חדישות בניירת של המוסד.
כעבור שנים אחדות עבר לעסקי ההוצאה לאור וייסד את הוצאת 'י' שפירא – הוצאה גרפית', ובמסגרתה עסק בעבודות גרפיות שונות ובעיקר בהכנת אטלסים ומפות. הוא חבר לד"ר פליקס טיילהבר בהוצאת "אטלס היסטורי של עם ישראל", שראה אור בשנת 1941 בהוצאת י' שפירא בסיוע מוסד ביאליק. בהמשך הכין והוציא "אטלס לתקופת התנ"ך" שחיברו בנימין מזר ואריה ליב פאיאנס (1943). ב-1957 ראה אור בהוצאתו "אטלס אלף בית", ובו כל יישובי ישראל לפי סדר האלפבית, על פי שיטה להוצאת מפות לפי סדר אלפביתי שפיתח. את כל האטלסים הוסיף לשכלל ולהרחיב במהדורות נוספות, בעריכתו ובהוצאתו, שהופיעו עד 1966. בנוסף לאטלסים, תכנן והוציא ספר יוחסין לשמירת זיכרון המשפחות בעקבות השואה.
שפירא הוציא עשרות רבות של מפות בתחומים שונים: מפות כלליות ומקיפות של ישראל, מפות לערים, מפות למוסדות (כמו מפת ההסתדרות ומוסדותיה) ומפות למלחמות ישראל. הוא שכלל את שיטותיו וכמעט בכל מפה הטמיע פטנט חדש שהמציא (כגון, המצָאוֹת המקלות על ההתמצאות במפה). כיהן כיו"ר איגוד הממציאים בישראל.
שפירא נפטר באופן פתאומי מהתקף לב בדצמבר 1967 בתל אביב, בגיל 67. נקבר בבית העלמין הדרום.
יחסי איראן–עיראק
יחסי איראן–עיראק (בפרסית: روابط ایران و عراق; בערבית: العلاقات العراقية الإيرانية) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין רפובליקת עיראק, אשר נמשכים כבר אלפי שנים. איראן ועיראק חולקות גבול ארוך (הגבול הארוך ביותר בשתי המדינות) ומורשת תרבותית ודתית עתיקה. בימי קדם עיראק היוותה חלק מליבת פרס (איראן המודרנית) במשך כאלף שנה.
היחסים המודרניים בין שתי המדינות נהיו שליליים יותר ויותר בעקבות המהפכה ב-14 ביולי 1958 בעיראק, והפלת המלוכה ההאשמית בעקבותיה, מה שגרם למדינה לסגת מברית בגדאד. מפלגת הבעת' תפסה את השלטון בעיראק בשנות השישים, ונקטה עמדה אגרסיבית יותר בסכסוכי הגבול. בעקבות המהפכה האיסלאמית באיראן בשנת 1979, סדאם חוסיין פתח בפלישה לאיראן בגלל סכסוכי גבולות ורצון להשתלט על שטחים עתירי נפט בשטחה של איראן. הסכסוך נמשך שמונה שנים והסתיים בקיפאון. במהלך המלחמה השתמשה עיראק בנשק כימי ואלימות נגד הכורדים והערבים העיראקים, אשר הואשמו בכך שהם התנגדו לשלטון, מה שהשתלב בסכסוך עם איראן. בעוד איראן לא תמכה בקואליציה הרב-לאומית נגד פלישת עיראק לכווית בשנת 1991, היא תמכה בארגונים פוליטיים שיעים רבים המתנגדים לשלטון סדאם.
נפילתו של סדאם חוסיין בשנת 2003 ועלייתם לשלטון בסופו של דבר של הסיעות השיעיות הפרו-איראניות (כלומר מפלגת דאווה האסלאמית והמועצה העליונה האיסלאמית בעיראק) הובילו לנורמליזציה של היחסים בין המדינות. החל מינואר 2010 חתמו שתי המדינות על למעלה ממאה הסכמי כלכלה ושיתוף פעולה. מאז 2003 עיראק איפשרה למוסלמים השיעים מאיראן לעלות לרגל לאתרי השיעה הקדושים בעיראק. במרץ 2008 הפך נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, לנשיא איראן הראשון שביקר בעיראק מאז המהפכה האסלאמית של איראן ב-1979. ראש ממשלת עיראק לשעבר, נורי אל-מאלכי, ערך ביקורים ממלכתיים באיראן מאז 2006 והביע אהדה לאיראן בגלל תוכנית האנרגיה הגרעינית שלה. איראן הפכה מאז לשותפת המסחר הגדולה בעיראק. איראן ועיראק הן בעלות ברית קרובות מאוד התומכות זו בזו נגד דאעש. היחסים בין שתי המדינות חזקים בחלקם בגלל העובדה ששתי הממשלות פועלות בשיטת ממשל שיעית. הגברת ההשפעה של טהראן בפוליטיקה העיראקית הביאה לכך שאזרחים מחו על מעורבותם ונוכחותם של המיליציות הנתמכות על ידי איראן שהציקו לאזרחים ותוקפים אותם.
לאירן שגרירות בבגדאד וארבע קונסוליות בבצרה, סולימאניה, ארביל וכרבלא. לעיראק יש שגרירות בטהראן ושלוש קונסוליות בכרמאנשאה, אהוואז ומשהד. ב-7 בספטמבר 2018 הציתו אזרחים עיראקים את השגרירות האיראנית כחלק מסדרת הפגנות והצתה נגד הכוח הזר שנתפס כהשפעה רבה מדי בפוליטיקה המקומית המקומית.
האימפריה האכדית
סרגון מאכד (2334–2279 לפני הספירה) היה מלך אכדי שכבש את שומר והיה הסיבה להעברת הכוח מדרום מסופוטמיה (דרום עיראק) למרכז מסופוטמיה (מרכז עיראק). האימפריה העצומה של סרגון ידועה כמי שהשתרעה מעילם לים התיכון, כולל מסופוטמיה, חלקים של איראן וסוריה המודרנית, ואולי גם חלקים מאנטוליה וחצי האי ערב.
האימפריה השומרית
השושלת השלישית של אור (2119–2004 לפני הספירה), או 'האימפריה הנאו-שומרית' הייתה שושלת שלטון שומרית שבסיסה בעיר אור (דרום עיראק). השושלת השלישית של אור הגיעה לשלטון בולט במסופוטמיה לאחר כמה מאות שנים של שלטון אכדי וגותי. היא שלטה בערים איסין, לרסה ואשנונה, והשתרעה מחוף הים התיכון (צפון סוריה) עד המפרץ הפרסי והרי זגרוס. מאפיין בולט של השושלת הוא הקמת קוד החוק המוקדם ביותר הידוע לאחר קוד אורוקגינה - חוקי אור-נאמו.
בתקופת שלטונו של המלך שולגי, חלו שינויים משמעותיים רבים. הוא נקט בצעדים לריכוז וסטנדרטיזציה של נוהלי האימפריה. לזיכויו מתקנים תהליכים מנהליים, תיעוד ארכיוני, מערכת המס ולוח השנה הלאומי.
השושלת השומרית האחרונה הסתיימה לאחר פלישה של האלמית בשנת 2004 לפני הספירה. מכאן ואילך, עם הנוכחות האכדית הגוברת באזור, השפה השומרית פחתה, לאחר למעלה משלושת אלפים שנות זהות תרבותית, ככל שהאוכלוסייה אימצה יותר ויותר את אכדית. עם זאת, מלכי בבל עתידיים נשאו את התואר 'מלך שומר ואכד', במשך כארבע עשרה מאות שנים. התואר יטען גם על ידי כורש הפרסי במאה השישית לפני הספירה.
האימפריה האשורית
האימפריה הנאו-אשורית (934–609 לפני הספירה) הייתה מדינה רב-אתנית המורכבת מעמים ושבטים רבים ממוצא שונה. בתקופה זו הפכה הארמית לשפה רשמית של האימפריה, לצד השפה האכדית. בתקופה האשורית התיכונה שקדמה לה (המאה ה-14 עד המאה ה-10 לפני הספירה) הייתה אשור ממלכה מינורית של צפון מסופוטמיה (צפון עיראק), והתמודדה על דומיננטיות עם יריבתה הבבלית של מסופוטמיה.
בשנת 647 לפני הספירה הרס המלך האשורי אשורבניפל את עיר הבירה העילמית שושן, במהלך מלחמה בה השתתפו ככל הנראה התושבים בצד שמנגד. לוח שנחשף בשנת 1854 על ידי אוסטין הנרי לייארד בנינוה חושף את אשורבניפל כ"נוקם", וביקש תגמול עבור ההשפלות שגרמו האלים למסופוטמים במשך מאות שנים.
שלטון אשור נכנע לבבלים עם נפילת נינווה בשנת 612 לפני הספירה.
האימפריה הבבלית
בעידן הזהב של בבל התכוון נבופלאסר לכבוש את פרעה נכו השני (שעדיין קיווה להחזיר את השלטון האשורי) את מחוזות סוריה המערביים, ולשם כך שיגר את בנו נבוכדנצר השני עם צבא רב עוצמה מערבה. בקרב שנערך לאחר מכן על כרכמיש בשנת 605 לפני הספירה, הובס הצבא המצרי ונהדף חזרה, וסוריה ופניקיה הובאו תחת שלטון בבל. נבופלאסר נפטר באוגוסט אותה שנה, ונבוכדרצר השני חזר הביתה לבבל כדי לעלות לכס המלוכה.
לאחר התבוסה של הקימרים והסקיתים, כל המשלחות של נבוכדרצר הופנו מערבה, למרות שכנה חזקה ששכנה בצפון; הסיבה לכך הייתה כי נישואים פוליטיים חכמים עם אמיטיס של מדיה, בתו של מלך מדי, הבטיחו שלום בר קיימא בין שתי האימפריות.
אף על פי שבבל סופחה על ידי האימפריה הפרסית הגואה בשנת 539 לפני הספירה, התרבות השומרית – אכדית של המסופוטמים השפיעה באופן משמעותי על האימפריות הצומחות של השבטים ההודו-איראניים של המדיים והפרסים.
האימפריה האיראנית האחמנית
בשנת 539 לפני הספירה הכניעו כוחות פרסיים בראשות כורש הגדול את כוחות בבל בקרב על אוטיס, ממזרח לחידקל. כורש נכנס לבבל והציג את עצמו כמונרך מסופוטמי מסורתי, החזיר מקדשים ושחרר אסירים פוליטיים. עם כניסתו לשלטון, מינה כורש מושלים פרובינציאליים (קודמיהם של האחשדרפנים הפרסים), והוא דרש מנתיניו רק מחווה וצייתנות. לאחר מותו של כורש התפתחה תקופה קצרה של אי שקט בבלי שהייתה בשיאה בשנת 522 לפני הספירה עם מרד כללי של המושבות האיראניות.
בין 520 ל-485 לפני הספירה, המנהיג האיראני, דריווש הראשון, החזיר את היציבות הפוליטית בבבל והתחיל בתקופה של שגשוג כלכלי גדול. הישגיו הגדולים ביותר היו בבניית דרכים, אשר שיפרו משמעותית את התקשורת בין הפרובינציות, ובארגון ביורוקרטיה יעילה. לאחר מותו של דריווש בשנת 485 לפני הספירה הגיעה תקופת ריקבון שהובילה למרד בבלי משמעותי בשנת 482 לפני הספירה. האיראנים מיגרו באלימות את ההתקוממות, והדיכוי שבעקבותיו פגע קשות בתשתית הכלכלית של בבל.
המלכים האיראנים הראשונים ששלטו בעיראק עקבו אחר מנהלי ניהול האדמות של מסופוטמיה במצפון. בין 485 לפנה"ס לכיבוש על ידי אלכסנדר מוקדון בשנת 331 לפני הספירה. עם זאת, מעט מאוד בעיות בבבל תוקנו ומעטים מעריה הגדולות נשארו שלמות. גם הסחר הצטמצם מאוד בתקופה זו. מסלול הסחר שנקבע מסרדיס לשושן לא חצה את בבל, והשליטים האיראניים, בעצמם קרובים הרבה יותר למזרח, הצליחו להשתלט על הסחר ההודו ומנקודות מזרחיות אחרות. כתוצאה מכך, בבל ואשור, שהיוו יחדיו את הסטראפיה התשיעית של האימפריה הפרסית, נותרו מבודדים כלכלית ועניים. העוני שלהם הוחמר בגלל המיסים הגבוהים במיוחד שהוטלו עליהם: הם היו חייבים לכתר האיראני 1,000 טאלנטים כסף בשנה, בנוסף לכך שהם נאלצו לעמוד בדרישות הסחיטה של המנהלים המקומיים, והם היו אחראים על האכלת בית המשפט האיראני בארבעה חודשים בכל שנה.
השלטון האיראני נמשך יותר מ-200 שנה, משנת 551 לפנה"ס ועד 331 לפנה"ס. בתקופה זו נוספו מספר גדול של איראנים לאוכלוסייה המגוונת האתנית של מסופוטמיה. הזרמת האיראנים לעיראק, שהחלה בתקופת שלטונם של האחמנידים, יזמה מגמה דמוגרפית חשובה שתמשיך לסירוגין לאורך חלק ניכר מההיסטוריה של עיראק. השפעה חשובה נוספת של השלטון האיראני הייתה היעלמותן של השפות המסופוטמיות והשימוש הנרחב בארמית, השפה הרשמית של האימפריה.
האימפריה הסלאוקית
עד המאה הרביעית לפני הספירה כמעט כל בבל התנגדה לאחמנידים. וכך, כאשר הכוחות האיראניים המוצבים בבבל נכנעו לאלכסנדר בשנת 331 לפני הספירה כל בבל נכנעה לפניו וראתה אותו כמשחרר. אלכסנדר זכה במהרה לתמיכת בבל כאשר, בניגוד לאחמנידים, הוא גילה כבוד למסורות בבל כמו פולחן האל הראשי שלהם, מרדוך. אלכסנדר הציע גם תוכניות שאפתניות עבור בבל. הוא תכנן להקים שם אחד משני מושבי האימפריה שלו ולהפוך את הפרת לניווט לאורך כל המפרץ הפרסי, שם תכנן להקים נמל נהדר. עם זאת, התוכניות הגרנדיוזיות של אלכסנדר מעולם לא יצאו לפועל. הוא חזר ממסע לנהר האינדוס, ומת בבבל; ככל הנראה ממלריה שחלה שם בשנת 323 לפני הספירה בגיל 32. בתקופה הכאוטית הפוליטית שלאחר מותו של אלכסנדר, הגנרלים שלו נלחמו ביניהם וחילקו את האימפריה שלו.
האימפריה הפרתית
בשנת 126 לפני הספירה, כבשו הפרתיים, עם איראני נוודי בראשות שושלת ארסאציד, את עמק הנהרות חידקל –פרת. הפרתיים הצליחו לשלוט בכל הסחר בין המזרח לעולם היווני-רומי. לרוב הם בחרו לשמור על מוסדות חברתיים קיימים ולגור בערים שכבר היו קיימות. מסופוטמיה היה מועשר לאין ערוך על ידי זה, המתון ביותר מכל העיסוקים הזרים באזור. אוכלוסיית מסופוטמיה גדלה מאוד, איראנים וארמים. למעט הכיבוש הרומי תחת טראיאנוס (98–117 לספירה) וספטימיוס סוורוס (193–211 לספירה), שלטו הארסאצידים עד שכוח חדש של שליטים איראנים ילידים, הסאסאנים הפרסים, כבש את האזור בשנת 227 לספירה.
האימפריה הסאסאנית
בתקופת האימפריה הסאסאנית, מהמאה ה-3 ועד המאה ה-7, נקראה החלק העיקרי של עיראק בפרסית Del-e Īrānshahr ("לב איראן"), והמטרופולין שלה קטסיפון (לא רחוק מבגדאד הנוכחית) תפקדה במשך יותר מ-800 שנה כעיר הבירה של איראן.
הח'ליפות העבאסית
הח'ליפות העבאסית בסביבות 650 לספירה הייתה השנייה מבין שתי הח'ליפות האסלאמיות הגדולות. היא נשלטה על ידי שושלת הח'ליפות העבאסית, שבנתה את בירתה בבגדאד (עיראק). העבאסים היו תלויים מאוד בתמיכתם של הפרסים בהפלת האומיאדים. ממשיך דרכו של אבו אל-אבאס, אל-מנסור, העביר את בירתם מדמשק לעיר בגדאד החדשה, וקידם בברכה מוסלמים לא ערבים לחצרו. במהלך שלטון שבעת הח'ליפים הראשונים שלה, בגדאד הפכה למרכז כוח בו התערבבו תרבויות ערביות ואיראניות ויצרו בוהק של תהילה פילוסופית, מדעית וספרותית. עידן זה זכור ברחבי העולם המוסלמי, ובעיראק בפרט, כשיא העבר האסלאמי.
עידן פהלווי
מאז המלחמות העות'מאניות-פרסיות של המאות ה-16 וה-17, איראן (שכונתה "פרס" לפני שנת 1935) והעות'מאנים נלחמו על עיראק (אז נקראה מסופוטמיה) ועל שליטה מלאה בשט אל-ערב עד לחתימתה של הסכם זוהאב בשנת 1639, שקבע את הגבולות הסופיים בין שתי המדינות. השט אל-ערב נחשב לאפיק חשוב לייצוא הנפט של שתי המדינות, ובשנת 1937 חתמו איראן ועיראק העצמאית החדשה על הסכם ליישוב המחלוקת. באותה שנה, איראן ועיראק הצטרפו שתיהן לברית סעדאבאד, והיחסים בין שתי המדינות נותרו טובים במשך עשרות שנים אחר כך.
הסכם 1937 הכיר בגבול איראן – עיראק כעובר לאורך קו המים הנמוכים בצד המזרחי של שט אל-ערב, פרט לאבאדאן וח'וראמשהר, שם הגבול עובר לאורך התל (העמוק ביותר בעמק הנהר). זה נתן לעיראק שליטה ברוב נתיבי המים וחייב את איראן לשלם אגרה בכל פעם שספינותיה השתמשו בה.
בשנת 1955, שתי המדינות הצטרפו לברית בגדאד. עם זאת, הפלת ההאשמים בעיראק בשנת 1958 הביאה לשלטון ממשלה לאומנית שזנחה מייד את ההסכם. ב-18 בדצמבר 1959, המנהיג החדש של עיראק, הגנרל עבד אל-כרים קאסם, הצהיר: "איננו רוצים להתייחס להיסטוריה של שבטים ערבים המתגוררים באהוואז וח'וראמשהר. העות'מאנים העבירו לאיראן את מוחמארא, שהייתה חלק משטח עיראק." חוסר שביעות הרצון של ממשלת עיראק מההחזקה של איראן בח'וזסתאן העשירה בנפט, שהעיראקים כינו ערביסטן והייתה בה אוכלוסייה דוברת ערבית גדולה, לא היה מוגבל לאמירות רטוריות. עיראק החלה לתמוך בתנועות פרישה בח'וזסתאן והעלתה את נושא תביעותיה הטריטוריאליות בישיבת הליגה הערבית, אם כי ללא הצלחה.
עיראק הראתה רתיעה ממימוש ההסכמים הקיימים עם איראן - במיוחד לאחר מותו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר בשנת 1970, ועליית מפלגת הבעת' העיראקית, שהשתלטה על השלטון בהפיכה ב-1968, מה שהוביל את עיראק לתפקיד של "מנהיגת העולם הערבי". במקביל, בסוף שנות השישים, בניית הכוח האיראני תחת השאה מוחמד רזא פהלווי, הוביל את איראן לנקוט עמדה אסרטיבית יותר באזור.
באפריל 1969 ביטלה איראן את האמנה משנת 1937 בעניין שט אל-ערב, והפסיקה לשלם אגרה לעיראק כאשר ספינותיה השתמשו בנתיב המים. השאה הצדיק את המהלך שלו בטענה כי כמעט כל גבולות נהר ברחבי העולם רצו לאורך דרך העמק, ובטענה כי רוב הספינות שהשתמשו בנתיב המים היו איראניים, ולכן ההסכם משנת 1937 היה בלתי הוגן כלפי איראן. : 37 עיראק איימה במלחמה על המהלך האיראני, אך כאשר, ב-24 באפריל 1969, מכלית איראנית המלווה על ידי אוניות מלחמה איראניות הפליגה במורד הנהר, עיראק - בהיותה המדינה החלשה מבחינה צבאית - לא עשתה דבר.
ביטול איראן של האמנה סימן את תחילתה של תקופה של מתח חריף עיראקי-איראני שנמשך עד הסכם אלג'יר. בשנת 1969 הצהיר סדאם חוסיין, סגן ראש ממשלת עיראק: "המחלוקת של עיראק עם איראן קשורה לח'וזסתאן, שהיא חלק מאדמת עיראק וסופחה לאיראן במהלך שלטון חוץ." עד מהרה, תחנות רדיו עיראקיות החלו לשדר בלעדית ל"ערביסטן", ועודדו ערבים החיים באיראן ואפילו באלוצ'ים למרד נגד ממשלת השאה. תחנות טלוויזיה בבצרה החלו להציג את מחוז ח'וזסתאן האיראני כחלק מהמחוז החדש של עיראק "נאירייה", ושינו את השם לכל עריה לשמות ערביים.
בשנת 1971 עיראק (תחת שלטונו האפקטיבי של סדאם) ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם איראן לאחר שתבעה זכויות ריבונות על איי אבו מוסא, טנב הגדול וטנב הקטן במפרץ הפרסי בעקבות נסיגת הבריטים. כנקמה על טענותיה של עיראק לח'וזסתאן, איראן הפכה לפטרון העיקרי של המורדים הכורדים בעיראק בראשית שנות השבעים, והעניקה בסיסים לכורדים העיראקיים באיראן וחימשה את הקבוצות הכורדיות. בנוסף לעיראק שעודדה בדלנות בחתוזסטאן ובבלוצ'סתאן, שתי המדינות עודדו פעילויות בדלניות של לאומנים כורדים במדינה האחרת. ממרץ 1974 עד מרץ 1975 לחמו איראן ועיראק במלחמות גבולות על תמיכת איראן בכורדים העיראקים. בשנת 1975 העיראקים פתחו במתקפה באיראן באמצעות טנקים, אולם האיראנים הביסו אותם. מספר פיגועים נוספים אירעו; עם זאת, לאיראן היה אז הצבא החמישי החזק ביותר בעולם, והיא הביסה בקלות את העיראקים באמצעות חיל האוויר שלה. כתוצאה מכך, עיראק החליטה נגד המשך המלחמה, ובחרה במקום זאת לוויתורים לטהראן בעד סיום המרד הכורדי.
בהסכם אלג'יר בשנת 1975, עיראק ביצעה ויתורים טריטוריאליים - כולל נתיב המים שט אל-ערב - בתמורה לנירמול היחסים. בתמורה להכרת עיראק כי הגבול בנתיב המים עובר לאורך קו אמצע הנהר כולו, איראן הפסיקה את התמיכה שלה במורדים הכורדים בעיראק. העיראקים ראו בהסכם אלג'יר הסכם משפיל. : 260 עם זאת, ההסכם פירושו סיום התמיכה האיראנית והאמריקאית בפשמרגה, שהובסה על ידי ממשלת עיראק במערכה קצרה שגבתה את חייהם של 20,000 איש. : 298 העיתונאי הבריטי פטריק ברוגן כתב כי "העיראקים חגגו את ניצחונם בדרך הרגילה, על ידי הוצאתם להורג של רבים מהמורדים ככל שיכלו לשים את ידיהם". : 298
היחסים בין ממשלות איראן ועיראק השתפרו במקצת בשנת 1978, אז גילו סוכנים איראניים בעיראק תוכניות להפיכה פרו-סובייטית נגד ממשלת עיראק. כשנודע לו על מזימה זו, הורה סדאם להוציא להורג עשרות מקציני צבאו ובסימן פיוס, גירש את רוחאללה ח'ומייני, מנהיג גולה מהאופוזיציה לשאה, מעיראק. למרות זאת, סדאם ראה בהסכם אלג'יר רק הפוגה, ולא הסדר מוגדר, וחיכה להזדמנות להתמודד בה.
מלחמת איראן–עיראק
המהפכה האיראנית בשנת 1979 שינתה באופן דרסטי את יחסי איראן ועיראק למשך 24 שנים.
פיוס לאחר המלחמה
למרות שאיראן גינתה את הפלישה העיראקית לכווית, האויבים לשעבר כוננו את היחסים הדיפלומטיים באוקטובר 1990; חודש לאחר מכן ביקר בבגדאד שר החוץ האיראני עלי אכבר ולייאטי.
בינואר 2002, שנה לפני מלחמת עיראק בהנהגת ארצות הברית, היחסים הדו-צדדיים השתפרו משמעותית כאשר משלחת איראנית בהנהגתו של אמיר חוסיין זמאני ביקרה בעיראק למשא ומתן סופי ליישוב הסכסוך באמצעות שיחות בנושאי שבויי מלחמה והנעדרים בפעולה.
פוסט-סדאם
בעת מלחמת עיראק בשנת 2003,התנגדה איראן בתוקף לפלישה האמריקאית וקראה לאו"ם לקחת תפקיד עיקרי בכינונה מחדש של עיראק. איראן הציעה אז סיוע לעיראק לאחר המלחמה והיחסים בין המדינות החלו להשתפר. במאי 2005 הוקמה בעיראק ממשלת מעבר בראשות איברהים אל-ג'עפרי ממפלגת הדאווה האיסלאמיסטית הפרו-איראנית. באמצע מאי ביקר בעיראק שר החוץ האיראני כמאל חרזי וג'עפרי ביקרה באיראן ביולי. בנובמבר ביקר נשיא עיראק ג'לאל טאלבאני באיראן, והפך לראש המדינה העיראקית הראשון שביקר באיראן לאחר כמעט ארבעה עשורים.
יחסי איראן-עיראק פרחו מאז 2005 בהחלפת ביקורים ברמה גבוהה: ראש הממשלה העיראקי נורי אל-מאלכי, ביקר בה באופן תכוף, ונשיא עיראק ג'לאל טלבאני ביקר פעמים רבות, כדי לסייע בהגברת שיתוף הפעולה בין המדינות.
בדצמבר 2009 התרחש עימות בין המדינות, כאשר עיראק האשימה את איראן בתפיסת באר נפט בגבול.
איראן מתאמצת להשיג השפעה על ממשלת עיראק וכוחות הביטחון העיראקיים מאז יציאת ארצות הברית ב-2011 והשתלטות המדינה האסלאמית על צפון עיראק ב-2014. בבצרה בלבד ישנם סיפורים רבים על סיעות מיליטנטיות איראניות שמטרידות וחוטפות אזרחים. ב-7 בספטמבר 2018 פרצו מספר חודשים של מחאה והצתה לתקיפה נגד הקונסוליה האיראנית בתוך עיראק, שם הוצתה באש על ידי ירי הרקטות.
ב-9 באפריל 2019, יום לאחר ארצות הברית הכניסה את משמרות המהפכה האיראניים לרשימת "ארגוני הטרור הזרים", אמר ראש ממשלת עיראק, עאדל עבד אל-מהדי, כי דיבר עם כל הצדדים וניסה לעצור את ההחלטה האמריקאית.
באוגוסט 2019 תפסה איראן מכלית נפט עיראקית במפרץ הפרסי ועצרה שבעה מלחים בגין "הברחת נפט לכמה מדינות ערב". עיראק הכחישה כל קשר עם המכלית וטענה לחקור את העניין.
במרץ 2022 תקפו כוחות משמרות המהפכה האיראניים בטילים בליסטיים את ארביל, בירת כורדיסטן העיראקית, והממשל העיראקי גינה את הפעולה.
מסחר
על מנת לפתח את הכלכלה בין שתי המדינות הוקם ארגון בשם "המרכז לפיתוח כלכלי איראן-עיראק". מזכירו הכללי של הארגון היה בעבר חסן דאנאי-פר.
היקף הסחר בין איראן לעיראק הגיע ל-12 מיליארד דולר בשנת 2013. תחומי הסחר העיקריים בין המדינות הם ענפי הבנייה, המזון והתעשייה.
היקש
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חאמרון ספרטנס
מועדון הכדורגל חאמרון ספרטנס (במלטית: Ħamrun Spartans Football Club) הוא מועדון כדורגל מלטזי מהעיר שבמלטה, המשחק בליגת העל המלטזית.
המועדון נוסד בשנת 1907, נחשב לאחד מהמועדונים שהקימו את הליגה המלטזית בכדורגל, וזכה ב-8 אליפויות הליגה בהכירה, 6 גביעים מלטזים, 5 גביעי סופר-קאפ מקומיים, 4 גביעי יורוצ'לנג' וגביע "סופר פייב" אחד.
אחד השחקנים בהיסטוריה של המועדון, סטפן סולטנה, כבש בסך הכל 252 שערים בקריירה שלו (225 מהם במדי המועדון), מה שהופך אותו למלך השערים של הליגה של מלטה (נכון ל-12 במאי 2007).
היסטוריה
קבוצת חאמרון ספרטנס נוסדה בשנת 1907. בעונה 1913/1914, הספרטנס כבר הייתה קבוצה מבוססת בזירה המקומית שזכתה בתואר במהלך אותה עונה הודות לממוצע שערים טוב יותר מהיריבה סנט ג'ורג'. האליפות השנייה שלהם בליגה הגיעה ארבע שנים מאוחר יותר כאשר הם סיימו שוב במקום הראשון במשותף עם סנט ג'ורג'. הפעם הספרטנים הוכתרו לאלופי מלטה כשהם ניצחו אותם במשחק פלייאוף. השחקן הבכיר של חאמרון באותה תקופה היה ג'טו פסילה, המכונה "איל-האקה". בשנות ה-20 וה-30 עבר המועדון תקופה לא קלה כאשר רוב שחקני חאמרון עזבו את המועדון בכדי להצטרף למועדונים אחרים.
לאחר מכן הוקמה קבוצה חדשה מתחתית הכדורגל המלטי שנקראה "Hamrun Liberty", ובתוך כמה שנים בלבד, ליברטי טיפסה במעלה הכדורגל המלטזי. עם שובם לליגה הראשונה בשנים 1946/1947 שינה המועדון את שמו חזרה לחאמרון ספרטנס. עד מהרה הם היו להיט כשזכו בגביע האליפות של ג'וני ווקר, וזכו גם בגביע קאסאר. הם זכו שוב בגביע קאסאר בעונת 1948/1949. במשך ארבע פעמים בין 1947 ל-1952, הם היו ארבע פעמים סגני האלופה.
הקבוצה החלה לדעוך בשנות ה-60 עד שירדו ליגה בעונת 1969/1970. לאחר שחזרו לליגה הראשונה, הם ירדו פעם נוספת ב-1973/1974. אולם לאחר שנתיים בליגת המשנה, הם חזרו לליגה הראשונה.
במלאת 75 שנים להקמת המועדון, בעונת 1982/1983, המועדון חזר לצמרת וזכה בתואר הראשון לאחר היעדרות של 36 שנים. חאמרון גם זכתה בגביע ה-FA המלטזי במהלך אותה עונה (גביע המדינה). זו הייתה תחילתו של עידן חדש בהדרכתו של הנשיא ויקטור טדסקו. הקבוצה התחזקה בשחקנים מובילים כמו ג'יג'י סלרנו, ריימונד וג'ורג' שורב, אדווין פארוג'יה, ריימונד ולה, ג'ו ברינקאט וקרלו סיישל ובהדרכתו של המאמן אלפרד קרדונה. אחרי הרבה מחלוקות עם מחלקת ההגירה, ויקטור טדסקו החתים שני זרים, האנגלים פיטר האץ' וג'ון לינאקר - הזרים הראשונים ששיחקו באי מלטה לאחר תקופה ארוכה.
הספרטנים קבעו שיא חדש בהיותם הקבוצה המקומית הראשונה שמנצחת הן את שלב הבית והן בחוץ בתחרות אופ"א לאחר שניצחה את באלמינה יונייטד מצפון אירלנד. בעשור זכתה חאמרון בשלוש אליפויות ליגה, שלושה גביעי FA מלטזים, גביע הסופר-קאפ ויורו קאפ צ'אלנג' פעמיים כל אחד.
לאחר תקופה של קמפיינים מוצלחים, הספרטנים התמודדו עם קשיים כלכליים. הקבוצה נאלצה למכור את מיטב שחקניה עד שלבסוף ירדו לליגה השנייה בשנים 1998/1999. לאחר שנה, הם עלו חזרה לליגת העל מהמקום הראשון בליגת המשנה.
ארבע העונות שלאחר מכן היו שנים של עליות ומורדות. הם ירדו שוב לליגת המשנה בסוף עונת 2003/2004, ושוב עונה לאחר מכן עלו מהמקום הראשון ב-2004/2005, ירדו ליגה ב-2005/2006 וזכו באליפות הליגה השנייה פעם נוספת ב-2006/2007.
לאחר העלייה לליגת העל המלטזית, הספרטנים סיימו במקום ה-6 ב-2007/2008 ועמדו בכל המטרות שלהם ואף הגיעו לגמר גביע ה-FA המלטזי מול קבוצת בירקירקארה אך הפסידו בדקה האחרונה בהפרש של שער אחד בלבד. העונה הזו גם זכתה להצלחה גדולה עבור אוהדיה לאחר שזכתה בפרס האוהדים הטובים ביותר של מלטה.
לכאורה, לאחר שהתחזק במספר עמדות, הספרטנס שאפו לאתגר על מקום באירופה בעונה שלאחר מכן. עם זאת, הקבוצה לא הצליחה להגיע להתמודדות על האליפות. בליגה פתחה חאמרון עם ניצחון 3-0 על מסידה סנט. ג'וזף, אך ספג אז תבוסה 1-5 מול טרקסיין ריינבווס. ארבע נקודות בשלושת המשחקים הבאים לא הספיקו כדי להבטיח השארות, ובמשחק הגמר קבוצת חאמרון הובסה בקלות על ידי קורמי. כשטרקסיאן ומסידה הגיעו גם הם ל-16 נקודות בעקבות התיקו ביניהן, חאמרון ספרטנס ירדה ליגה עם מאזן הראש בראש הגרוע ביותר. אך מקרי השחיתות שנגרמו על ידי ויטוריוסה סטארס ומרסקסלוק הביאו לכך ששתי הקבוצות שבעצם "ירדו ליגה" על המגרש, נשארו בליגה הבכירה לעונת 2009/2010.
עונת 2009/2010 הספרטנס סיימו במקום השמיני של ליגת העל המלטזית כשהמשחק האחרון היה בפלייאוף הירידה נגד מסידה כשהתוצאה הסופית הייתה תיקו 2-2.
הספרטנס התמודדו עם קשיים נוספים ואף על פי שנשארו בליגה הבכירה במשך כמה שנים, היא ירדה לליגת המשנה המלטזית בעונת 2012/2013. גרוע מכך היה לאחר שהקבוצה ירדה לליגה המלטזית השנייה - המיקום הגרוע ביותר בתולדותיה. הספרטנס עלתה מהליגה השנייה על ידי מיקום במקום השני בעונת 2014/2015.
עונת 2015/2016 הסתיימה בהצלחה עבור הספרטנס, כאשר הקבוצה סיימה במקום השני בליגה השנייה ועלתה שוב לליגת העל לאחר היעדרות של ארבע שנים. בתקופה זו השתפר מאוד הנהלת המועדון והתגברו על קשיים רבים, בעיקר כלכליים. התלהבות ואופטימיות חדשה בקרב האוהדים.
בעונת 2016/2017 חאמרון חזרה למעמד של ליגת העל ובעונה שלאחר מכן התבססה בליגת העל.
עונת 2018/2019 הייתה עונה של הצלחה גדולה. הקבוצה, בראשות המאמן האיטלקי ג'ובאני טדסקו, הלכה נגד כל הסיכויים וסיימה במקום ה-4 לאחר שהשיגה שער שוויון בדקה ה-94 במשחק האחרון של העונה מול היריבה המושבעת ולטה, מה שאילץ את האחרונה להכריע את התואר. אוהדי חאמרון כבר שמחו שהתחרות האירופית שוב בהישג יד, אבל בלזאן ניצחה את ולטה בגמר גביע ה-FA המלטזי, מה שאומר שבלזאן לקחה את הכרטיס המלטזי הרביעי והאחרון לתחרויות האירופיות על חשבונה של חאמרון.
בעונת 2019/2020 הייתה הקבוצה תחת המאמן החדש מנואל בלאסי. הקבוצה תפקדה טוב בתחילה אך עקב קשיים כלכליים נאלצה לשחרר שחקני מפתח. בלאסי הוחלף על ידי אנדריאה סיארמלה בתחילת 2020 כשהקבוצה סיימה במקום ה-9 והליגה הושעתה עקב מגפת הקורונה העולמית במרץ 2020 עם 6 משחקים שנותרו לשחק בליגה.
בקיץ 2020 התנהל משא ומתן אינטנסיבי למציאת גב כלכלי איתן עבור הספרטנס. אלה התגלו כמוצלחים כאשר ג'וזף פורטלי הסכים להשתלט על המועדון. המועדון החתים מיד שלושה משחקני נבחרת מלטה הצעירים והמבטיחים ביותר - חואן קרלוס קורבאלן, ג'וזף מבונג ומתיו גיום. תדמית תאגידית מקצועית ניתנה למועדון והוא החל את עונת 2020/2021 בכל הכוח, כשבראש הליגה בסוף 2020. לאחר הפסקת הליגה שעליה החליטה התאחדות הכדורגל של מלטה באפריל, הספרטנים הוכרזו כאלופי הליגה, 30 שנה לאחר תואר האליפות האחרון שלהם.
ב-9 ביוני 2021, נקבע כי המועדון לא יכלל בליגת האלופות לעונת 2021/2022 בשל היותו מעורב בשערוריית הטיית משחקים עוד מ-2013.
ב-11 באוגוסט 2022, לאחר ניצחון על לבסקי סופיה בפנדלים, הפכה חאמרון לקבוצה המלטזית הראשונה אי פעם שהגיעה לשלב הפלייאוף של תחרות מועדוני אופ"א; שם שיחקו מול המועדון הסרבי פרטיזן בלגרד. לאחר שהפסידה 4-1 בבלגרד במשחק הראשון, חאמרון הצליח להשיג 3-3 מכובד במשחק השני במלטה. הספרטנים ניצחו את אלאשקרט, ולז' מוסטר ולבסקי סופיה בשלושת סיבובי המוקדמות הראשונים לפני כן.
קארל וסטפאל
קארל פרידריך אוטו וסטפאל (בגרמנית: Carl Friedrich Otto Westphal; 23 במרץ 1833, ברלין – 27 בינואר 1890, קרויצלינגן, שווייץ, על יד קונסטנץ) היה נוירולוג ופסיכיאטר גרמני.
ילדותו ושנות לימודיו
קארל וסטפאל נולד בשנת 1833 בברלין כבנם של אוטו קארל פרידריך וסטפאל (1800–1879), רופא ויועץ רפואי ממלכתי, ושל אשתו ממוצא יהודי, קרולינה פרידריקה, בת למשפחת הבנקאים היינה. הוא למד באוניברסיטאות ברלין, היידלברג וציריך. סיים את לימודי הרפואה אחרי השתלמויות נוספות בווינה ובפריז. בשנת 1862 התחתן וסטפאל עם קלרה מנדלסון, בתו של הבנקאי אלכסנדר מנדלסון ונכדתו של יוזף מנדלסון.
בתחום הפסיכיאטריה
הוא תיאר גם הפרעות טורדניות-כפייתיות, לרבות מקרים של מחשבות טורדניות, חודרניות, אגו-דיסטוניות.
בשנת 1869 היה וסטפאל הראשון שתיאר את הטרנסקסואליות.
בשנת 1877 פרסם תיאור קליני של הנרקולפסיה וקטפלקסיה. הרופא הצרפתי ז'אן-בטיסט ז'לינו (1906-1828) שתיאר גם הוא את ההפרעות הנ"ל, טבע את המונח "נרקולספיה".
קארל וסטפאל נפטר בגיל 57 בשנת 1890 בקרויצלינגן בשווייץ. הוא נקבר בברלין-קויצברג בבית הקברות I של קהילת ירושלים והכנסייה החדשה שבבית הקברות שליד שער האלה. לקארל וקלרה וסטפאל נולדו ילדים: ביניהם, אלכסנדר וסטפאל (1863–1941), גם הוא נוירולוג ופסיכיאטר, אנה (1864–1943) הנשואה לאדוארד זוננבורג, מריה (1867–1957), הנשואה לפרנץ פון מנדלסון, והמשפטן ארנסט וסטפאל (1871–1949).
כתבים מובחרים
חלק רב ממחקריו נגעו במחלות מח השדרה ובכלל במחלות מערכת העצבים. מאמריו פורסמו בכתבי העת הרפואיים בארצו – Allgemeine Zeitschrift für Psychiatrie,[Virchows] Archiv für pathologische Anatomie und Physiologie und für klinische Medizin, Berliner klinische Wochenschrift, Charité-Annalen, Vierteljahrsschrift für gerichtliche Medicin, ומביחוד בArchiv für Psychiatrie -und- Nervenkrankheiten אותו ערך עחל משנת 1868.
איימי פולר
ביוגרפיה
פולר נולדה במסצ'וסטס שבארצות הברית, בתם של איילין וויליאם פולר, שעבדו כמורים. אחיה הוא השחקן גרג פולר. לאחר סיום לימודיה בקולג', היא עברה לשיקגו והחלה ללמוד משחק בתיאטרון אלתור, לצד חברתה טינה פיי.
Upright Citizens Brigade
אחד מחבריה ללימודי התיאטרון היה מאט בסר, חבר ב-"Upright Citizens Brigade". פולר הצטרפה לקבוצה לצד מאט וולש, ושניהם לצד מאט בסר ואיאן רוברטס, הופיעו ברחבי שיקגו במופעי אלתורים ומערכונים, ועברו לניו יורק ב-1996. זמן קצר לאחר שעברו לניו יורק, הקבוצה קיבלה פינת מערכונים בתוכנית "לייט נייט עם קונאן אובריין".
בקיץ 2000 ביטל קומדי סנטרל את התוכנית של Upright Citizens Brigade בתום העונה השלישית, אך התיאטרון המשיך לפעול. הרביעייה המשיכה לעבוד יחד בפרויקטים רבים, והופיעה לעיתים קרובות יחד במופעי אלתור, בתיאטראותיהם שבלוס אנג'לס ובניו יורק.
סאטרדיי נייט לייב
פולר הצטרפה לצוות השחקנים של סאטרדיי נייט לייב בעונה ה-27 של התוכנית. הפרק הראשון שהשתתפה בו היה הראשון ששודר לאחר פיגועי 11 בספטמבר. הנחתה אותו ריס וית'רספון, הזמרת האורחת הייתה אלישה קיז וראש עיריית ניו יורק, רודולף ג'וליאני, היה אורח מיוחד. פולר הפכה לחברת צוות במשרה מלאה כבר בעונה הראשונה שבה הופיעה.
בתחילת העונה ה-30 של התוכנית, היא הגישה את הפינה "עדכון סוף השבוע" לצד טינה פיי, במקום ג'ימי פאלון שעזב את התוכנית זמר קצר קודם לכן. כשפיי עזבה את התוכנית בעונתה ה-31 כדי להקדיש זמן לפיתוח קומדיית המצבים שהיא יצרה, "רוק 30", סת' מאיירס החליף אותה והנחה את הפינה לצד פולר. ב-13 בספטמבר 2008, בתוכנית פתיחת העונה ה-34, הופיעו פיי ופולר בתור שרה פיילין והילרי קלינטון בהתאמה.
ב-16 בספטמבר 2008, יצאה הודעה רשמית לתקשורת שפולר תעזוב את התוכנית באוקטובר מכיוון שהיא עומדת ללדת. ביום שבו ילדה, בסוף הפינה "עדכון סוף השבוע", חבר הצוות קינן תומפסון ומאיה רודולף, שהשתתפה בתור אורחת, הקדישו לפולר את השיר Can't Take My Eyes Off You.
לאחר ההריון, פולר חזרה לתוכנית ב-6 בדצמבר 2008. שבוע לאחר מכן, ב-13 בדצמבר, היא הודיעה שזו ההופעה האחרונה שלה בתוכנית והודתה למשפחתה, חבריה ומעריציה. ב-18 באפריל 2009 שודרה תוכנית לקט בשם "הקטעים הטובים ביותר של איימי פולר", עם מבחר מהופעותיה של פולר ב"סאטרדיי נייט לייב". פולר השתתפה בתוכנית סיום העונה ב-16 במאי 2009. היא חזרה להגיש את "עדכוני השבוע" לצד מאיירס בסתיו 2009, והופיעה בפרק מיוחד של יום האם ב-8 במאי 2010, שאותו הנחתה בטי וייט.
ב-25 בספטמבר 2010, פולר הנחתה את פרק פתיחת העונה ה-36 של התוכנית לצד קייטי פרי. היא הופיעה פעם נוספת בתוכנית, ב-1 בנובמבר 2010, הפרק המיוחד "הנשים של סאטרדיי נייט לייב".
ב-19 בדצמבר 2015, תנחה פולר את פרק יציאת פגרת חג המולד של העונה ה-41 של התוכנית, בפעם השנייה, הפעם בהנחיה משותפת עם שותפתה טינה פיי ועם הופעה מוזיקלית של ברוס ספרינגסטין.
מחלקת גנים ונוף
ביולי 2008 הודיע מגזין "וראייטי" שפולר נמצאת במשא ומתן מתקדם לגבי הופעתה בסדרת טלוויזיה מאת גרג דניאלס ומייקל שור, אשר תשודר ברשת NBC בימי חמישי לפני "המשרד" החל מינואר 2009. ב-21 ביולי 2008, יצאה הודעה רשמית על הסדרה, מחלקת גנים ונוף. בהודעה נאמר שבניגוד להערכות הסדרה לא תהיה ספין אוף של "המשרד".
פולר הצטרפה לצוות שחקנים שכולל את עזיז אנסרי, ראשידה ג'ונס, כריס פראט, אוברי פלזה, פול שניידר, ניק אופרמן, אדם סקוט ורוב לאו. פולר משחקת את לזלי קנופ, סגנית מנהלת של מחלקת הגנים, בעיר בדיונית באינדיאנה. הביקורת על העונה הראשונה הייתה שלילית בעיקרה, אך העונות השנייה והשלישית קיבלו ביקורת חיובית. NBC הזמינה עונה רביעית לסדרה. בשל התפקיד, פולר הופיעה בירחון האדבוקט. בנוסף למשחק בסדרה, פולר כתבה שני פרקים. על תפקידה בסדרה זכתה ב-2013 בפרס גלובוס הזהב, בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית.
קולנוע ועבודות נוספות
פולר הופיעה בסרטים "קיץ אמריקני חם ורטוב", "ילדות רעות", "הג'יגולו מת מצחוק", "מפרט הגורל", "מחליקים אותה", "קנאה", "שרק השלישי", "מר. וודקוק" ו"המלט 2". היא מפיקה סדרה דיגיטלית, "Smart Girls at the Party", עם שתי חברותיה, מרדית' ווקר ואיימי מיילס. הסדרה מתרכזת בראיונות עם נשים צעירות ש"משנות את העולם בכך שהן עצמן". התוכנית עלתה ב-17 בנובמבר 2008.
היא הופיעה בפינה בתוכנית "לייט נייט עם קונאן אובריין", ובשני פרקים של הסדרה "סטודנט חופשי". היא שיחקה בסרט "עלילות סאות'לנד" שיצא לאקרנים ב-21 במאי 2006 בפסטיבל קאן. ב-2008 היא הופיעה ב"הורטון שומע מישהו", "המלט 2", "בייבי מאמא" ו"חופשת אביב מטורפת". היא גם הייתה שותפה ליצירת הסדרה המצוירת "בי הגדולה מכולם!" שמשודרת בניקלודיאון. הסדרה מציגה את חייה של הילדה בסי היגנבוטום, שאותה מדבבת פולר.
בשנת 2013 שיחקה בקומדיה "ילדים בוגרים של גירושין" לצד ג'סיקה אלבה. בשנת 2017 שיחקה לצד ויל פרל בסרט הקומי "הבית תמיד זוכה".
בשנת 2021 יצא בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס סרטה הראשון כבמאית "מוקסי", דרמה-קומית בהשתתפותם של פטריק שוורצנגר וג'וזפין לנגפורד.
חיים אישיים
ב-29 באוגוסט 2003 נישאה פולר לשחקן ויל ארנט, כוכב הסדרה "משפחה בהפרעה". התארחה בסדרה בתור אשתו חסרת השם של הדמות של ארנט. השניים שיחקו ביחד בסרט "מחליקים אותה" בתור אח ואחות שמתחרים כצמד בתחרויות החלקה על הקרח. הם הופיעו ביחד גם בהורטון שומע מישהו, "On Broadway" ,"Spring Breakdown" ומפלצות נגד חייזרים. ארנט היה גם שחקן אורח ב"מחלקת גנים ונוף". ב-25 באוקטובר 2008, פולר ילדה את בנם הראשון, ארצ'יבלד ויליאם אמרסון "ארצ'י" ארנט. ב-6 באוגוסט 2010, היא ילדה את בנם השני, אייבל ג'יימס ארנט. בספטמבר 2012 הודיעו השניים כי החליטו לסיים את נישואיהם. ב-2016 הם התגרשו סופית.
סוסא אטלנטי
סוסא אטלנטי (שם מדעי: Sousa teuszii) הוא מין של דולפין מהסוג סוסא החי באוקיינוס האטלנטי שממערב לחופי אפריקה. כמו רוב בני הסוג גם צבעו הוא ורדרד והגב שלו קמור מעט.
מאפיינים
אורכו הממוצע של מין זה 1.2-2.5 מטר ומשקלם 75–150 ק"ג. הם בעלי ראש גדול ולסתות גדולות עם הרבה שיניים וסנפירי גפיים גדולים ומעוגלים. סנפיר הגב והזנב גם הם גדולים וצבע הגוף ורדרד.
הם חיים בחבורות קטנות וחברותיות של 2–10 פרטים באוקיינוס האטלנטי שממערב לחופי אפריקה וניזונים מדגים קטנים כמו סרדינים ודגי בורי או דיונונים. הם חיים באזור החופים של אפריקה ובחופי מנגרובים וגם בשפלי נהרות כמו הניז'ר אך לא הרחק משם. תפוצתם מסהרה המערבית בצפון עד לחופי קמרון. הם לא נפוצים באוקיינוס הפתוח, כנראה כדי להתגונן מטורפים כמו כרישים ומהאורקה.
דולפין זה מצוי בסכנה עקב פגיעה מרשתות, דיג יתר ומזיהום הים. מצב שימור נוכחי הוא פגיע.
מסע של מאה צעדים (2014)
מסע של מאה צעדים (באנגלית: The Hundred-Foot Journey) הוא סרט דרמה קומית בבימוי של לאסה הלסטרם, ובכיכובם של הלן מירן, אום פורי, מאניש דאיאל ושרלוט לה-בון. זהו סרטו השני של הלסטרם בו העלילה נסובה סביב אוכל, לאחר סרטו "שוקולד" משנת 2000. הסרט יצא לאקרנים ב-8 באוגוסט 2014.
עלילה
משפחת קאדאם היא בעלת מסעדה במומבי במשך שנים. הבן השני, חסן (מאניש דאיאל), גדל להיות המחליף של אימו (ג'והי צ'אולה) בתור השף של המסעדה. המסעדה נהרסת במהלך התפרעויות, אב המשפחה (אום פורי) ושאר בני המשפחה מצליחים לברוח, חוץ מהאם שנהרגת בשרפה. המשפחה נוסעת ללונדון, ולאחר מכן לאירופה. לאחר חציית הגבול משווייץ לצרפת הברקסים של הרכב נהרסים, בקרבת הכפר סנט-אנטונין-נובל-וואל. מרגרט (שרלוט לה-בון), סו-שף במסעדה צרפתית בשם "Le Saule Pleureur" (מילולית:הערבה הבוכייה) עוברת על יד המכונית ומציעה להם עזרה. אב המשפחה נדהם מאיכות האוכל בעיירה והוא מחליט להשתקע בעיירה.
הפקה
צילומי הסרט החלו ב-23 בספטמבר 2013, בדרום צרפת, בסנט אנטונין-נובל-ואל, נמשכו תשעה שבועות, כולל בבהולנד ובאולפן Cité du Cinéma. מתחם, הממוקם בסן-דניס, מצפון לפריז. לפני שהחלו הצילומים בפועל, השחקנים מאניש דייאל ושרלוט לה בון בילו זמן לא מבוטל במסעדות תוך התבוננות ולמידה במטבחים. כדי לחזק את האמינות של האוכל המוצג בסרט, המפיקה ג'ולייט בלייק התייעצה עם השף יליד הודו פלויד קארדוז. השחקנית ההודית ג'והי צ'אולה מגלמת בסרט את אשתו של דמותו של אום פורי. המפיקים חשו צורך שהיא תיראה מבוגרת ב-15 שנים מגילה האמיתי, ולכן היא התבגרה "דיגיטלית" בעזרת טכניקות פוסט-פרודקשן.
יחסי אוסטריה–קוסובו
יחסי אוסטריה–קוסובו הם היחסים הדו-צדדיים של אוסטריה וקוסובו. לקוסובו יש שגרירות בווינה ולאוסטריה יש שגרירות בפרישטינה.
בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש
בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש הידוע גם בשם החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב פועל במסגרת הפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב. החוג מעניק לבוגריו תואר ראשון ושני הכוללים לימודים אקדמיים לצד לימודים מקצועיים. עם בוגריו נמנים יוצרים, חוקרים ומבקרים בתחומי הקולנוע והטלוויזיה בישראל ומחוצה לה.
יחסי אוסטריה–קוסובו
אוסטריה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירה קוסובו כעצמאית ב-28 בפברואר 2008. כחברת האיחוד האירופי, אוסטריה תומכת בשילוב קוסובו בקרב מדינות אירופה.
בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש
היסטוריה
החוג נוסד בשנת 1972 והוא בית הספר לקולנוע השני הוותיק בישראל (אחר המחלקה לקולנוע במסגרת בית הספר "בית צבי" שנוסדה שנתיים קודם). בית הספר נוסד בשם "החוג לקולנוע וטלוויזיה" במסגרת הקמת "הפקולטה לאמנויות ותקשורת", שכללה גם את החוגים הוותיקים, החוג לתיאטרון, החוג לתולדות האמנות, והחוג למוזיקולוגיה. לשנת הלימודים הראשונה, שהחלה באוקטובר 1972, התקבלו 91 סטודנטים מתוך 245 שביקשו להתקבל. החוג גייס את במאי הקולנוע והטלוויזיה היהודי-אמריקאי דון ריצ'רדסון כמרצה בכיר. ריצ'רדסון ששמו המקורי היה מלווין שוורץ, היה במאי קולנוע וטלוויזיה שביים למעלה מ-600 תוכניות טלוויזיה, כולל פרקים בסדרות "משימה בלתי אפשרית" ו"בוננזה".  הנסיכה גרייס ממונקו, שהייתה בת זוגו של ריצ'רדסון בצעירותו, תרמה כסף להקמת החוג. סגל ההוראה גלל גם את פיטר דארט, ראש החוג לקולנוע באוניברסיטת קנזס שהגיעה כפרופסור אורח.
יחסי אוסטריה–קוסובו
יחסים דיפלומטיים
ב-25 במרץ 2011 אמר שר החוץ האוסטרי מיכאל שפינדלגר כי "אוסטריה מתכוונת להגביר את המאמצים כדי לקבל הכרה לעצמאות קוסובו על ידי כל מדינות האיחוד האירופי, שר החוץ מיכאל שפינדלגר אמר, לאלו שהעירו על ביקורו בקוסובו... [וזה] קוסובו צריך להראות למדינות הספקניות בתוך האיחוד האירופי כי הוא עושה את מה שנחוץ כדי להגן על מיעוטים".
בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש
היסטוריה
בקיץ 1973 יזמה קבוצה של סטודנטים, בהם איתן גרין ואורי קליין, יחד עם המרצה יעקב מלכין, את הפקתו של כתב עת לקולנוע במסגרת החוג בשם "קלוז-אפ".
יחסי אוסטריה–קוסובו
יחסים ביטחוניים
לאוסטריה כיום יש 606 חיילים המשרתים בקוסובו ככוח שומרי שלום של נאט"ו ומובילים את כוח קוסובו.
בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש
היסטוריה
באפריל 1974 התפטר דון ריצ'רדסון מתפקידו וחזר לארצות הברית, על רקע סכסוך עם דיקאן הפקולטה משה לזר, לטענתו הובטח לו דרגה של פרופסור מן המניין למרות שלא היה בעל השכלה אקדמית, אך בעל ניסיון מרחב קיבל דרגת פרופסור חבר. גם פיטר דארט עזב, ואדם שהתחזה למומחה לציוד קולנוע הונה את קניין החוג ברכישת ציוד.
בפברואר 1978 הקרין החוג לראשונה סרטי גמר של סטודנטים לקהל הרחב, עד אז לא היה התקציב הדרוש להביא את סרטי הסטודנטים בחוג לאיכות של הקרנה לציבור.
בראשית שנות השמונים התדרדרה רמת הלימודים המעשיים בחוג, ובעקבות כך פרץ מרד סטודנטים, אשר כתוצאה ממנו מונה ארנון צוקרמן, לשעבר מנהל הטלוויזיה הישראלית, לכהן כראש החוג בתחילת 1985. צוקרמן פעל לשיפור רמת החוג, ויזם את "הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים" שנערך לראשונה ב-1986.
ב-2014 החוג נבחר לרשימת "15 בתי הספר לקולנוע המובילים בעולם" על ידי הוליווד ריפורטר.
בתחילת 2015, תרם המפיק היהודי-אמריקאי סטיב טיש 10 מיליון דולר לחוג, על מנת לשנות את שמו ומעמדו ל"בית הספר לקולנוע וטלוויזיה על שם סטיב טיש".
תוכנית לימודים
תוכנית הלימודים של החוג משלבת עשייה קולנועית יחד עם לימודים תאורטיים נרחבים.
החוג מפיק כמאה סרטים קצרים מדי שנה. הסטודנטים הלומדים בחוג מצלמים שלושה סרטים קצרים במהלך לימודיהם וחלקם מפיקים סרט באורך מלא כעבודת גמר.
בנוסף, החוג מפיק סדרות טלוויזיה בשיתוף פעולה עם ערוצי השידור הישראלים (שידורי קשת, ערוץ 1, הוט, ערוץ 8). מאז 2002 מופקת מדי שנתיים בחוג סדרה דוקומנטארית עבור ערוץ 8 (אורך כל סדרה כחמש שעות): "פרויקט יפו", "התקווה", "בתים בעיר", "בתל אביב", "לחם, עבודה", "אחרת" ו"יחסים דיגיטליים". בשנים 2010–2011 הופקו בחוג שתי עונות של הפקת האולפן "24 שעות עם...", עבור הערוצים הוט וקשת. בשנת 2013 הופקה עבור ערוץ 1 סדרת מחווה לקולנוע הישראלי "קצר: ארוך" (כ-170 דקות).
מאז 2010, מדי שנתיים, מופק בחוג מיזם אשר נוצר על ידי שיתוף פעולה בין תלמידי החוג וקולנוענים פלסטינים. "קפה – בין מציאות לדמיון", "פרויקט מים" ו"ספורט", אלו שלוש סדרות אשר נוצרו במסגרת שיתופי פעולה אלו. המיזמים הוצגו בעשרות פסטיבלים בינלאומיים לקולנוע ברחבי העולם, והופצו מסחרית בבתי קולנוע בצרפת.
הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים
הפסטיבל נוסד בשנת 1986, ומתרחש בסינמטק תל אביב. הפסטיבל הוא הגדול מסוגו בעולם, ונחשב לאחד המשפיעים ביותר. הפסטיבל מתקיים מדי שנה בתחילת חודש יוני וכולל הקרנות סרטים, פרמיירות, אירועים קולנועיים מיוחדים, כיתות אמן וועידות אקדמאיות.
מחקר אקדמי
בין תחומי המחקר הבולטים בחוג: קולנוע ישראלי, פלסטיני ויהודי; מחקרים קוגניטיביים ומחקרי מוח; מדיה חדשה וקולנוע אינטראקטיבי; טראומה וזיכרון; קולנוע והשואה; מרחב ומקום בקולנוע; מגדר ולימודיים קוויריים; אתניות; פילוסופיה וקולנוע ותאוריות קולנועיות קלאסיות ומודרניות.
במסגרת החוג מופק הכנס הדו-שנתי "הקולוקוויום הבינלאומי לחקר הקולנוע והטלוויזיה". כל קולוקוויום מוקדש לתמה מרכזית אחרת, ומארח חוקרים קולנועיים מכל העולם. בנוסף, בכל שנה מאז 2011, החוק מפיק את "כנס פיקציה ללימודי טלוויזיה", כנס המוקדש ללימודי טלוויזיה בשפה העברית. כנסים משנים עברו התמקדו בנושאים: טלוויזיה עלילתית ישראלית, טלוויזיה במיטבה, מרחבים של טלוויזיה, הסוף של הטלוויזיה. בשנת 2015 הכנס יעסוק בנושא טלוויזיה ואמנות.
חברת ההפקה גאודמוס
בשנת 2012 הוקמה גאודמוס, חברת ההפקות של החוג. מטרתה העיקרית היא עידוד וקידום יוצרים צעירים בעת צעדיהם הראשונים בתעשייה. החברה יוזמת שיתופי פעולה עם ערוצי שידור, קרנות, מוסדות רלוונטיים ויוצרת קופרודוקציות בינלאומיות עבור קולנוע, טלוויזיה וניו מדיה. היא עוזרת לנהל את מגוון ההפקות של החוג, ומפיקה עבורו סרטים באורך מלא, סדרות עלילתיות ודוקומנטאריות, סרטים קצרים ומיזמים מיוחדים.
פרסים לסרטי גמר
סרטי גמר של תלמידי בית הספר זכו בפרסים רבים במהלך השנים, בין השאר: תשעה סרטים נוספים של החוג התחרו בקטגוריה זו במהלך השנים.
בומרנג - נלחמים למען ישראל
בומרנג - נלחמים למען ישראל היא עמותה ישראלית העוסקת בהסברת עמדותיה של ישראל. העמותה הוקמה בשנת 2016 ומרכזה בעיר אריאל שבשומרון.
העמותה מחזיקה באולפן צילום ובציוד להפקת סרטוני הסברה ומתפקדת כמעין חברת הפקה לסרטונים המיועדים לחזק את תדמיתה של ישראל בעולם בנושאי יהודה ושומרון, האו"ם, זכויות העם היהודי וכדומה, בנוסף מפיק הארגון קריקטורה פוליטית שבועית המופצת בשפות שונות וביניהן אנגלית, צרפתית, גרמנית וספרדית.
לאון גנוט
לאון גנוט הייט (בספרדית: León Genuth Hejt; 5 באוגוסט 1931 – 10 במרץ 2022) היה מתאבק יהודי ארגנטינאי, מקום שישי ב (הלסינקי 1952), פעמיים ברציפות אלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים (1950 ו-1955), אלוף המכביות (השלישית 1950 והרביעית 1953) ו-9 פעמים ברציפות אלוף ארגנטינה (1948–1956).
אלוף המכביה
ב שנערכה באוקטובר 1950 הוא זכה בשתי מדליות זהב במשקל בינוני, בהיאבקות בסגנון יווני-רומי לפני ברמן מישראל וקוסובר מקנדה ובהיאבקות בסגנון חופשי לפני לאסקי מארצות הברית וקוסובר.
אלוף אמריקה
ב הראשונים שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1951 הוא זכה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל עד 79 ק"ג לפני לואיס נורטון מארצות הברית ואדוארדו אסאם ממקסיקו
מקום שישי במשחקים האולימפיים
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הוא סיים בהיאבקות בסגנון חופשי במקום שישי במשקל עד 79 ק"ג, למרות פציעה בכתף. בסיבוב הראשון הוא ניצח בהחלטת שופטים את וייקו לאטי מפינלנד (1-2), בסיבוב השני הוא ניצח בהפלה (12:45) את אדאלברטו לפרי מאיטליה, בסיבוב השלישי הוא הפסיד בהפלה (5:55) לחולם טאחטי מאיראן שזכה במדליית הכסף ובסיבוב הרביעי הוא הפסיד בהחלטת שופטים (0-3) לגוסטב גוקה מגרמניה שסיים במקום רביעי. בשל הפציעה הוא לא השתתף בתחרות בסגנון חופשי.
ב שנערכה בספטמבר 1953 הוא הגן על תואריו וזכה בשתי מדליות זהב בהיאבקות בסגנון יווני-רומי ובהיאבקות בסגנון חופשי במשקל בינוני. בקרב הגמר הוא ניצא את מ. קני מדרום אפריקה, במה שהוגדר הקרב היפה בתחרות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי בשנת 1955 הוא הגן על תוארו וזכה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל עד 79 ק"ג, לפני הבצל הובל מארצות הברית ואדוארדו אסאם ממקסיקו.
ז'אן-קלוד בריסו
ז'אן-קלוד בריסו (בצרפתית: Jean-Claude Brisseau; 17 ביולי 1944 – 11 במאי 2019) היה יוצר סרטים צרפתי. מוטיבים חוזרים ביצירתו היו אלימות ומיניות, באחדים מסרטיו משולבים אלמנטים פנטסטיים. בין הידועות שביצירותיו: "דברים סודיים" (2002), "מלאכיות בעירום", סרטו הסמי-אוטוביוגרפי משנת 2006, והסרטים מראשית דרכו "חתונה לבנה" (1989), הופעתה הראשונה של ונסה פאראדי בקולנוע ו"המולה וזעם" (1988), שעסק במצוקת הקיום והאלימות בפרברי פריז.
ב-1988 זכה בפסטיבל קאן בפרס מיוחד בקטגוריית יוצרים צעירים, בעבור סרטו "המולה וזעם". סרטו משנת 1992, סלין, היה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. עבור "דברים סודיים" הוענק לו בשנת 2003 פרס התרבות הצרפתית בפסטיבל קאן. בשנת 2012 זכה סרטו "נערה משום מקום" בפרס ברדלס הזהב, הפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי לוקרנו שבשווייץ.
כיהן כפרופסור בבית הספר לקולנוע "לה-פמי" (La Fémis).
בשנת 2005 הורשע בהטרדה מינית של שתי שחקניות, אותן בחן באודישנים. נגזרה עליו שנת מאסר על תנאי. עלילת סרטו "מלאכיות בעירום" מבוססת באופן חלקי על מקרה זה.