cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי אולימפיק
בעלי חיים
הודות למספר הרב של הנהרות והאגמים הפארק עשיר במיני דגים, 37 בסך הכל. חמשת המינים של האלתית הפסיפית: אלתית דבשתית, אלתית גמלונית, אלתית אדומה, אלתית צ'אם ואלתית כסופה קיימים בנהרות הפארק. כמו גם טרוטת עין-הקשת וטרוטת השור. כל המינים דלעיל הם דגים נודדים, הם חיים באוקיינוס, אבל חוזרים לנהרות בפארק שבהם נולדו על מנת להתרבות. דגים אלו הם מרכיב חשוב בתזונה של בעלי חיים כדוגמת דובים, לוטרות או דורסים. מין הדג האנדמי היחיד בפארק הוא Novumbra hubbsi (באנגלית Olympic mudminnow).
קרוב ל-300 מינים של עופות המותאמים לאזורי החוף, ליערות ולאזורים הרריים זוהו בפארק. בין המינים שזוהו בפארק נץ גדול, גדרון מצוי, צלוב-מקור מצוי, שכווי מפויח (Dendragapus fuliginosus), קוליברי צפוני (Selasphorus rufus), עורבני אפור (Perisoreus canadensis), מלכילון זהוב-כתר (Regulus satrapa), קיכלי חלוד-זנב (Catharus guttatus), קיכלי אדום-חזה, פיפיון ממושקף (Anthus rubescens), פצחן ערב (Coccothraustes vespertinus), Patagioenas fasciata (מין יונה אמריקאית הקרוי באנגלית Band-tailed pigeon), סיס ואוקס, Empidonax difficilis (באנגלית Pacific-slope Flycatcher), Poecile rufescens (באנגלית Chestnut-backed chickadee) ו-Junco hyemalis (באנגלית Dark-eyed Junco). מיני העופות בסיכון כוללים את תת-המין Strix occidentalis caurina של לילית מנוקדת ומורלט משויש.
בתחומי הפארק זוהו מעל ל-60 מינים של יונקים יבשתיים. אוכלי עשב גדולים מיוצגים על ידי אייל קנדי מתת-המין Cervus elaphus roosevelti, אייל פרדי שחור-זנב וצפיר הקורדילרים. הטורפים העיקריים הם פומה צפון-אמריקאית, שונר, שועל מצוי וזאב ערבות. יונקים קטנים מיוצגים על ידי סנאי דואה צפוני, סמרן מקריס, דביבון מצוי, לוטרה צפון-אמריקנית, ארנבת השלג ובונה הררי. אחד עשר מינים של עטלפים חיים בפארק, ובהם: נשפון חום, נשפון כפור מאפיר ונשפון יומה (Myotis yumanensis). בין היונקים האנדמיים לפארק: תת-מין של חפרפרת טאונסנד (Scapanus townsendii olympicus), תת-המין Tamias amoenus caurinus של מין הטמיאס Tamias amoenus (באנגלית Yellow-pine chipmunk) ומרמיטה אולימפית.
אזור החוף של הפארק שברובו חולי ובחלקו סלעי מקושר לשמורה ימית חשובה. במים העשירים בחומרי מזון חיים 29 מינים של יונקים ימיים שלעיתים ניתן לראותם מחופי הפארק, כולל לוטרת הים, פוקת המפרץ, לווייתן אפור, קטלן, דולפין פסיפי לבן-צד ופוקנה מצויה.
ילידים
לפני כ-12,000 שנה, הסתיימה באזור תקופת הקרחונים האחרונה. הקרחונים נסוגו אל פסגות ההרים ופינו את השטחים הנמוכים יותר מקרח. בתחילה, היער לא היה עדיין צפוף מאוד וביזונים, צבאים, זאבים ומסטודונים חיו באזור זה. אז גם מופיעים הסימנים הראשונים לנוכחות אנושית באזור. ארכאולוגים גילו פיסה מחוד חנית נעוצה בשלד של מסטודון, עדות לכך שבני האדם הראשונים היו ציידים. ממצאים אחרים, כולל כלי אבן, מעידים על כך שהם עסקו גם בליקוט פירות בכל רחבי חצי האי ולתוך ההרים.
הציידים השתמשו בחניתות לציד במשך זמן רב. רק לפני כ-2,000 שנה הם החלו להשתמש בקשת וחץ. לפני כאלף שנים הם שיפרו משמעותית את איכות ראשי החניתות והחצים ושינו בכך בצורה רדיקלית את הדרך שבה ניזונו. כלי הנשק החדשים היו טובים יותר ואפשרו מציאת מקורות חדשים של מזון. מקור המזון העיקרי היה דיג. השימוש בעץ גם הוא היו חשוב בחייהם של השבטים. הילידים בנו בתים ארוכים מהגזעים של ארז אדום מערבי. שרידים של בתי עץ אלו באורך של יותר מ-20 מטרים הם בני 800 שנים. מעצים אלו הם גם בנו סירות קאנו על מנת לדוג בים ובנו גם מבנים לאחסון. שבטי הילידים היו מפוזרים בכל רחבי האזור.
סגנון חיים זה היה קיים עדיין כשהאירופאים הראשונים הגיעו לאזור לפני קצת למעלה מ-200 שנים. בתקופה זו שכנו באזור הפארק של ימינו שמונה שבטים של ילידים: שבט הו (Hoh), שבט קלאלם של ג'יימסטאון (Jamestown S'Klallam), שבט קלאלם של החלק התחתון של הנהר אלווה (Lower Elwha Klallam Tribe), שבט קלאלם של פורט גמבל (Port Gamble S'Klallam), שבט מאקה (Makah), קוויליוט (Quileute), קווינולט (Quinault) וסקוקומיש (Skokomish). האירופאים שהגיעו לאזור היו נשאים של מחלות מידבקות כדוגמת אבעבועות שחורות שפגעו קשה באוכלוסיות הילידים שלא היו מחוסנים כנגד מחלות אלו. האירופאים גם עסקו בציד ודיג והתחרו עם הילידים על אותם מקורות מזון. הם גם החלו לכרות עצים. לכל השינויים האלו הייתה השפעה גדולה על אורח החיים של הילידים.
כאשר האירופאים החלו להתיישב באזור נחתמו בריתות שונות עם השבטים המקומיים השונים מהמחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-19. התושבים החדשים השתלטו על מרבית השטח והותירו ארבע שמורות לשבטים (מאקה, קוויליוט, הו וקווינולט) שבהן הם יכלו לשמור על מנהגיהם. לשבט מאקה עדיין שמורה הזכות לעסוק בציד לווייתנים, ושאר השבטים נוהגים לערוך טקסים כאשר מתחילה עונת הנדידה של דגי האלתית במעלה הנהרות. שירות הפארקים הלאומיים פועל יחד עם שבטים אלו על מנת לשמר לא רק המשאבים הטבעיים המופלאים של האזור, אלא גם את הקשרים התרבותיים שלהם עם משאבי הפארק ואדמותיו.
אירופאים
חוקרי ארצות ראשונים העדיפו בדרך כלל להישאר בספינותיהם ולא חדרו עמוק מדי לתוך היבשת. חואן דה פוקה, נווט יווני שפעל בשליחות הספרדים היה האירופאי הראשון שעבר דרך האזור. הוא חקר את החוף וגילה ב-1592 את מצר חואן דה פוקה, שם שנתן למצר על שמו סוחר הפרוות ורב החובל צ'ארלס ויליאם ברקלי (Charles William Barkley), כמעט מאתיים שנים אחר-כך. חוקר הארצות הספרדי חואן פרס הרננדס (Juan Pérez Hernández) סייר לאורך החוף ב-1774. רב החובל ג'יימס קוק סייר לאורך החוף ב-1778 בתקווה לגלות את המעבר הצפון-מערבי. רב החובל צ'ארלס ברקלי חזר על מסעו של קוק ב-1787. ב-1788 חקר רב החובל ג'ון מירס (John Meares) את האזור ונתן את השם להר אולימפוס. ב-1792 חקר רב החובל ג'ורג' ונקובר את מפרץ פיוג'יט וראה את הר הגעש לו קרא הר ריינייר.
לבד מכמה ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון, לא נחקר פנים חצי האי במשך תקופה ארוכה, אבל האזור עורר את עניינם של האמריקאים והבריטים. סביב 1845 השתמשו מתיישבים אמריקאים רבים בשביל אורגון על מנת להתיישב באזור וושינגטון (שאז הייתה מכונה ארץ אורגון (Oregon Country)). ב-1846 חתמו האנגלים והאמריקנים על חוזה אורגון שקבע את הגבול הנוכחי בין קנדה לארצות הברית באזור. גבול זה משתרע מעט צפונה מהפארק במצר חואן דה פוקה. בשנים שבאו אחר-כך נהרו מתיישבים רבים וערים דוגמת סיאטל ואולימפיה נוסדו בסמיכות לפארק של ימינו.
כשהאירופאים הראשונים הגיעו לאזור, הם התיישבו תחילה לאורך החופים. חלקם רצו להקים חוות בפנים היבשת, אבל בירוא העצים חייב מאמץ גדול בשל העצים הגדולים שצמחו שם. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 התרחשה באזור בהלה לזהב שמשכה מחפשי זהב, אבל הם שבו בידיים ריקות.
משלחות החקר המשמעותיות הרציניות לתוך היבשת החלו רק משלהי המאה ה-19. משלחות אלו נמשכו כמה חודשים, כשכיום אותה הדרך אורכת כמה שעות הודות לכבישים החוצים את חצי האי. הנופים שנתגלו במהלך משלחות מחקר אלו כבר גרמו למשתתפים בהן לחשוב על הקמת פארק לאומי מאחר שהפארק הלאומי ילוסטון זה עתה הוקם. ההצעה להפוך את האזור לפארק לאומי הועלתה לאחר הסיורים במקום של לוטננט ג'וזף אוניל (Joseph O'Neil) והשופט ג'יימס וויקרשם (James Wickersham) בשלהי המאה ה-19. שני האנשים הללו נפגשו בפארק תוך כדי מחקר שביצעו בנפרד, ובעקבות זאת החליטו לשתף פעולה ולהפעיל לובי פוליטי על מנת להעניק לאתר מעמד של אזור מוגן. במקביל התגבש באותה התקופה הרעיון להגן על היערות המקומיים במטרה למנוע מכל העושר הטבעי להיהרס במהירות בשל ניהול כושל של כריתת העצים. נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד חתם ב-1897 על החוק שהקים את שמורת יער אולימפיק (Olympic Forest Reserve). לרוע המזל, החוק לא הגן על בעלי החיים שחיו ביערות ואוכלוסיות האיילים הקנדיים הצטמצמו באופן דרסטי. ב-2 במרץ 1909 הפך הנשיא תאודור רוזוולט חלק משמורת היער למונומנט לאומי בשם "המונומנט הלאומי הר אולימפוס" (Mount Olympus National Monument). מחאות של פעילים בתעשיית העץ הובילו לצמצום המונומנט הלאומי בחצי ב-1915 בהחלטה של הנשיא וודרו וילסון. התושבים שהתגוררו בשטחים שהוגדרו כמוגנים הגרו לאזורים אחרים ונותרו שרידים מעטים לנוכחותם.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ביקר באזור ובעקבות הביקור הוא תמך בבקשה להקמת פארק לאומי במקום המונומנט הלאומי, מעמד המגביר את ההגנה על האזור, ובייחוד על עדרי האיילים הקנדיים. ב-29 ביוני 1938 חתם רוזוולט על החוק שהקים את הפארק הלאומי אולימפיק. ב-1953 נוסף קטע החוף לפארק הלאומי. גם לאחר ההכרזה המשיך בירוא היערות הבלתי חוקי בפארק, והמאבקים הפוליטיים על משאבי הטבע היקרים של הפארק נמשכים מאז. בירוא היערות עדיין מתרחש בחצי האי אולימפיק, אך לא בתוך הפארק עצמו.
ב-1976 הפך הפארק הלאומי אולימפיק לשמורה ביוספרית, וב-1981 הפארק קיבל מעמד של אתר מורשת עולמית. ב-1988 הגדיר הקונגרס 95% משטח הפארק כאתר טבע בראשיתי, רמת השימור הגבוהה ביותר, בשם "אזור הטבע הבראשיתי על שם דניאל אוונס" (Daniel J. Evans Wilderness).
תיירות
בפארק מבקרים בממוצע קרוב ל-3.5 מיליון תיירים מדי שנה, מקום 8 בפארקים הלאומיים של ארצות הברית. זהו הפארק הפופולרי ביותר במדינת וושינגטון, הודות לקרבה למטרופולינים גדולים כדוגמת סיאטל. לשם השוואה, בפארק הלאומי הר ריינייר מבקרים כמחצית ממספר המבקרים בפארק זה, ובפארק הלאומי צפון רכס קסקייד מבקרים פחות מ-30,000 מבקרים.
הפעילויות המוצעות במסגרת הפארק כוללות: שיט, דיג, סיור חופים, מחנאות, הליכה בשבילים, לינה בשטח, צפייה בחיות הבר, צפייה בכוכבים, טיפוס הרים, סקי למרחקים וצילום.
גישה ולינה
הגישה אל הפארק היא דרך כביש 101 המקיף את חצי האי אולימפיק. אל כביש 101 אפשר להגיע מכביש בין-מדינתי 5 לפני אולימפיה. מטקומה אפשר להגיע מכביש 16 של וושינגטון, ומסיאטל וממקומות נוספים יש לחצות את מפרץ פיוג'יט במעבורת המובילה אל כביש 101. שדות התעופה הקרובים אל הפארק הם נמל התעופה הבינלאומי סיאטל-טקומה ושדה התעופה הבינלאומי ויקטוריה שבקנדה. יש אפשרויות לינה רבות בפארק וסביבו. בפארק יש כמה בתי מלון ואכסניות (חלקם סגורים בחורף), כ-15 אתרי מחנאות, חלקם מאפשרים חניה של מעונועים וחלקם להקמת אוהלים בלבד, כשרמת המתקנים הנלווים משתנה בין האתרים, וכמו כן אפשר ללון בשטח כפוף לקבלת היתרים.
מרכזי מבקרים
בפארק פועלים ארבעה מרכזי מבקרים.
אתרים
הפארק מציע שלושה סוגים של אתרים לסיור: חופי הים, יערות הגשם הממוזג וההרים והיערות הראשוניים:
גרטה וולף קרקואר
גרטה וולף קרקואר (12 באוקטובר 1890 – 1970) הייתה ציירת ישראלית ילידת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ביוגרפיה
גרטה וולף נולדה לגבריאלה ולאדולף וולף, משפחה בורגנית יהודית, ב-10 בדצמבר שנת 1890 בויטקוביצה, אז עיירה שבמוראביה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום שכונה באוסטרבה, צ'כיה). בשנת 1891 עברה המשפחה להתגורר בווינה. בשנת 1909 בקירוב החלה ללמוד אמנות בבית הספר לאמנות לנשים ונערות בעיר. לאחר מכן למדה ציור באופן פרטי אצל כמה אמנים בגרמניה ובאוסטריה. היא קבלה חינוך מודרני וחילוני שחשף אותה גם לאמנות מודרנית וגם לסוֹצְיָאלִיזְם ופסיכואנליזה.
בדיוק לפני מלחמת העולם הראשונה נערכה תערוכת היחיד הראשונה שלה בווינה. לאחר המלחמה, הייתה וולף פעילה בחוגי האמנות בווינה. היא הציגה במספר תערוכות וכן הייתה מקורבת לזיגמונד פרויד ואלפרד אדלר, שעמו עבדה בשילוב אמנות במסגרת תראפוייטית. אחרי המלחמה היא הייתה חלק ממעגלי התרבות הבולטים ב"וינה האדומה", הייתה קרובה להנהגה המוניציפלית הסוציאליסטית החדשה של וינה וציירה דיוקנאות שלהם. בנוסף, הייתה חברה בקבוצת האמנים האוונגרדית "Bund der Geisitig Tätigen". בשנת 1919 נישאה לצייר והאדריכל, לאופולד קרקואר, אותו הכירה במסגרת פעילות הקבוצה.
בשנת 1924 עלתה, ביחד עם בתה טרודה דותן, אל ארץ ישראל, כמה חודשים אחרי בעלה, והתיישבו בירושלים. למרות זאת, היא לא השתלבה בחוגי האמנות בארץ והמשיכה להיות פעילה במעגלי האמנות באירופה ונסעה לשם הרבה עד 1932. רוב משפחתה נספתה בשואה והיא חזרה לאורופה רק פעם אחת אחרי שואה. היא נסעה ועבדה במקומות אחרות, כולל המזרח הרחוק, אוסטרליה, ודרום אפריקה. היא הייתה חלק מהקהילה הקטנה של יהודי ודוברי גרמנית שעלו לארץ בשנות ה-1920 וחברה טובה של אלזה לסקר-שילר.
בארץ, וולף קרקאור עסקה בעבודות שונות עבור המוסדות הציוניים ובהם קק"ל וקרן היסוד. בשנת 1927, יצרה אלבום הדפסי-אבן בהזמנת קרן היסוד. היא גם נתנה שיעורים פרטיים באמנות. בין השנים 1935–1939 הקימה והפעילה תיאטרון בובות בשם "מריונית", שהציג לקהל ילדים ומבוגרים גם יחד. במקביל החלה עוסקת באיור בעיתונות ובאיור ספרי ילדים. היא תעדה באיור את דיוני ועדת פיל על חלוקת הארץ ב-1937.
במלחמת העצמאות, היא התנדבה במשמר העם.
על אף שגרטה וולף קרקואר הייתה ידועה באוסטריה כציירת דיוקנאות, ויצירותיה נמכרו בווינה עד לעליית המפלגה הנאצית לשלטון, חלק מרכזי מיצירתה המוקדמת אופיין בגישה אוונגרדית. לצד השפעות אקספרסיוניסטיות וקוביסטיות, ניתן למצוא ביצירתה אף התייחסות אל הציור המופשט. לאחר עלייתה לארץ ישראל, נטשה השפעות אלו לטובת יצירה אישית בסגנון פיגורטיבי, בעלת היבטים חברתיים, שהייתה רחוקה מן הסגנון הארץ-ישראלי.
עזבונה נשמר על ידי ביתה, פרופ' טרודה דותן, בביתה בירושלים. חזרתה לקאנון האומנות הישראלית אחרי עשורים של שכחה הייתה בעקבות עבודת הדוקטורט של סמדר שפי בהנחיית פרופ' גנית אנקורי שהוגשה לאוניברסיטה העברית בשנת 2011. חלק מהמחקר שימש בסיס לתערוכה גרטה וולף קרקואר: מווינה לירושלים במשכן לאמנות עין חרוד ב-2018 באצירתה של ד"ר סמדר שפי.
פרארי 212 אקספורט
פרארי 212 אקספורט (באיטלקית: Ferrari 212 Export) היא מכונית ספורטיבית בתצורות: מכונית מרוץ ומכונית קופה מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט והמרוץ האיטלקית פרארי אשר יוצרה במספר תצורות בין השנים 1951–1952 באיטליה.
ימי הפופ
ימי הפופ הוא ספר שכתב עמיחי שלו ויצא לאור בישראל בהוצאת ידיעות ספרים. המהדורה הראשונה יצאה בשנת 2005. מהדורה חדשה יצאה לאור בשנת 2009.
עמיחי שלו מציג בספר את עולמו של נער בצל פטירתה של אימו. העלילה מתרחשת בעיר ראשון לציון של תחילת שנות השמונים וסביבתה כאשר האטרקציות המצויות הן פלאפל, כדורגל, בית קברות, חנות תקליטים, מחסן למכירת תפוזים וחנות גבינות. אלה היו השנים הגדולות של מוזיקת הפופ. הסיפורים מציגים פרקים בביוגרפיה האישית של עמיחי שלו בראשון לציון של שנות השמונים של המאה העשרים, העיר בה גדל. התיאורים מפורטים ועשירים בתחומים מגוונים ועם הומור בראיית החיים של המספר.
ימי הפופ מורכב מארבעה סיפורים, ארבע נובלות. ארבעת הסיפורים מצטרפים יחד לרומן אחד עקבי ושלם, קצבי עם סיפורי אהבה העולים מבעד לבדידות של הנער גיבור הסיפורים. בכל אחת מהנובלות מתוארת תחנה במהלך חייו וההתבגרות של גיבור הספר. בנובלה האחרונה, חוזר הספר לימים שלפני מות האם. כשהאם עדיין חיה והכול נראה בסדר ומבטיח. הנער גיבור הספר מתכנס לתוך עצמו וחי בשילוב של דמיונו העשיר והמציאות. שלו כותב בשפה עשירה עם ביטויים ומטבעות לשון מקוריים ושימוש רב במטפורות.
מדבריו של המחבר על הספר
האייטיז לא חוזר, ימי הפופ לא חוזרים, אבל הרומן כן.הספר ימי הפופ קיבל מההוצאה צ'אנס נוסף ויצא במהדורה מחודשת.
לקריאה נוספת
עמיחי שלו, ימי הפופ, ידיעות ספרים, 2009. 191 עמודים.
רוד סטראצ'ן
ד"ר רודני "רוד" סטראצ'ן (באנגלית: Rodney "Rod" Strachan; נולד ב-16 באוקטובר 1955) הוא שחיין עבר אמריקאי. הוא אלוף אולימפי, שיאן עולם וסגן אלוף העולם במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
ביוגרפיה
סטראצ'ן נולד בסנטה מוניקה, קליפורניה. התאמן בהדרכתו של ג'ון אורבנצ'ק כאחד משחייניו הראשונים (אורבנצ'ק אימן את שחייני נבחרת ארצות הברית ב-5 אולימפיאדות, מברצלונה 1992 ועד בייג'ינג 2008 כולל).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה סטראצ'ן במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 4:23.68 דקות, לפני בן ארצו טים מקיי (4:24.62 דקות) ואנדריי סמירנוב מברית המועצות (4:26.90 דקות). שיא עולם זה החזיק מעמד כשנתיים ונישבר על ידי בן ארצו ג'סי ואסאלו (4:23.39 דקות).
סטראצ'ן בעל תואר ד"ר לרפואה מאוניברסיטת דרום קליפורניה משנת 1981 מומחה בהרדמה.
תחנת הכוח הגרעינית איגנלינה
תחנת הכוח הגרעינית איגנלינה (בליטאית: Ignalinos atominė elektrinė) היא תחנת כוח גרעינית שנבנתה בשטח ליטא הסובייטית ופעלה בשנים 1984-2009. לצורכי הקמה ותפעול המתקן הוקמה עיר חדשה, סנייצ'קוס (על שמו של מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של ליטא, אנטנס סנייצ'קוס). ב-1992 שונה שם העיר לוויסגינס. תחנת הכוח הייתה מורכבת משני כורים גרעיניים בהספק של 1000 מגה-וואט כל אחד.
היסטוריה
תחנת הכוח ממוקמת על שפת אגם דריסביאטי. תחילה תוכנן להקים את המתקן בצד הבלארוסי של האגם, אך לאחר בדיקת הקרקע הוחלט להזיז את מיקום תחנת הכוח לצד המערבי של האגם. עבודות מוקדמות החלו בשנת 1974. התכנון המקורי כלל תחנת כוח בעלת 4 כורים גרעיניים, זהים לאלו שהותקנו בתחנות כוח אחרות שנבנו בברית המועצות באותה תקופה, לרבות כורים שגרמו לאסון צ'רנוביל.
בשנת 1984 הכור הראשון החל לעבוד בצורה מסחרית. הכור השני תוכנן להתחיל לעבוד זמן קצר אחריו. אולם, בעקבות אסון צ'רנוביל עבודות ההכנסה לניצול הוקפאו והוא נכנס לניצול מסחרי רק במהלך שנת 1987. בסוף אותה שנה, לאור החששות בציבור מתחנת הכוח, הוחלט על עצירת בניית הכור השלישי וביטול תכניות להקמת כור גרעיני רביעי. כמו כן, סוכם שהכורים הקיימים יעבדו בהספק של כ-85% מיכולתם.
לאחר שליטא קיבלה את עצמאותה, תחנת הכוח איגנלינה הייתה ספקית החשמל העיקרית של המדינה. היא סיפקה 70-80% מסך האנרגיה הנצרכת במדינה ואפשרה לליטא להסתמך על מקורות חשמל עצמאיים. בכור עבדו כ-5,000 בני אדם.
סגירת תחנת הכוח
לאור בעיות בטיחות הקיימות בתכנון התחנה, דרשה הקהילה האירופית את סגירת המתקן כאחד מהתנאים לקבלת ליטא בארגון. ב-19 בפברואר 2001 אישרה ממשלת ליטא תכנית לסגירת התחנה. בסוף דצמבר 2004 הופסקה פעילות הכור הראשון ובסוף 2009 הושבת גם הכור השני.
קיימות תוכנית להקמת תחנת כוח חדשה בקרבת מקום. התחנה החדשה עשויה לספק את החשמל לצורכי ליטא, לטביה ואסטוניה. כמה מסמכי יסוד כבר נחתמו, אך עבודות ההקמה טרם החלו.
בשל דמיונה של תחנת הכוח איגנלינה לכור בצ'רנוביל, יוצרי הסדרה "צ'רנוביל" השתמשו בה כאתר צילומים. בעקבות הסדרה נרשמה עלייה חדה במספר התיירים שביקרו בה.
ענת אנגלמאייר
ענת אנגלמאייר היא צ'לנית ישראלית, ילידת קיבוץ סאסא בגליל העליון. משנת 1989 למדה אצל הצ'לנים עוזי ויזל והלל צורי. אנגלמאייר היא בוגרת תלמה ילין והמרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים. שירתה בצה"ל כמוזיקאית מצטיינת.
משנת 1994 עד 1999 למדה ענת אנגלמאייר בקונסרבטואר בפריז אצל הצ'לן מישל שטראוס ושיעורי מוזיקה קאמרית אצל מורים שונים, ביניהם דריה אובורה, מוריס בורג ועוד. כן השתתפה בכיתות אמן של צ'לנים ידועי-שם, ביניהם מרק דרובינסקי, ברנרד גרינהאוס ועוד. בשנים אלה השתתפה בפסטיבלי מוזיקה בצרפת, גרמניה וישראל. בשנת 1999 הזמין אותה ברנרד גרינהאוס להמשיך את לימודיה אצלו בקייפ קוד בארצות הברית. לאורך כל שנות לימודיה קיבלה מלגות מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
ב-2003 חזרה לישראל ומאז הופיעה עם התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, אנסמבל קפריזמה, אנסמבל מוזיקה נובה, אנסמבל סולני תל אביב ואנסמבל המאה ה-21. היא ניגנה בקאמרטה הישראלית ירושלים ואף הופיעה עמה כסולנית. משנת 2004 עד 2007 הייתה חברת בטריו מיתרים אראטו ומשנת 2006 היא חברה קבועה באנסמבל מיתר.
מוזיאון הצבא (פריז)
מוזיאון הצבא (בצרפתית: Musée de l'Armée) הוא מוזיאון הממוקם בארמון האינווליד שברובע השביעי של העיר פריז, בירת צרפת.
היסטוריה
ארמון האינווליד נבנה במקורו על ידי לואי ה-14, מלך צרפת כבית חולים לחייליו וכמעון לחיילים נכים (ומכאן שמו של הארמון).
המוזיאון הראשון שהוקם במבנה נקרא "מוזיאון הארטילריה" (Musée de l'artillerie) - כאשר הכוונה הייתה לכל סוגי הנשק, ולא רק לארטילריה. מוזיאון זה הוקם בשנת 1871, זמן קצר לאחר התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה והקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית.
במרץ 1878 הוצגה במוזיאון תערוכה אתנוגרפית ובה מוצגים מאוקיאניה, אמריקה, אסיה ואפריקה - התערוכה הציגה בובות המדמות את אנשי המושבות של האימפריה הצרפתית וכן כלי נשק מאזורים שונים ברחבי העולם. התערוכה ניסתה להראות כי תושבי אירופה הם מפותחים יותר מאנשי יתר חלקי העולם מבחינה אבולוציונית. חלק ממוצגי תערוכה זו הועברו למוזיאון האתנוגרפי שבטרוקודרו (לימים, מוזיאון האדם) בשנת 1910 וחלק נוסף בשנת 1917. התערוכה נסגרה בשנת 1931.
עמליה לבנוני
עמליה לבנוני (נולדה ב-22 ביוני 1944) היא פרופסור אמריטה בחוג למזרח התיכון שבאוניברסיטת חיפה.
מוזיאון הצבא (פריז)
היסטוריה
המוזיאון להיסטוריה של הצבא (Musée historique de l'Armée) הוקם בשנת 1896, ומוזג בשנת 1905 עם מוזיאון הארטילריה. מיזוג זה יצר את מוזיאון הצבא של ימינו.
עמליה לבנוני
חייה ופועלה
עמליה לבנוני נולדה בבצרה, כבת למשפחת זבידה שהיו משפחת סוחרים מבוססת בעיראק, אחת משבעה אחים. המשפחה במקור מבגדאד, היא נולדה בבצרה כי שם שהתה המשפחה לרגל עסקיה. עלתה ביחד עם משפחתה ב-1951, מתגוררת בחיפה משנת 1959. למדה בתיכון "ערב חדש". למדה ערבית ואנגלית לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה, עבדה כמורה במשך עשר שנים ובגיל 34 החלה ללמוד לתואר שני אותו הסבה ללימודי המזרח התיכון, אף אותו עשתה באוניברסיטת חיפה. עשתה תואר שלישי באוניברסיטה העברית, תחת הנחייתו של פרופסור נחמיה לבציון וקיבלה דוקטורט ב-1990. נושא הדיסרטציה שלה היה: "הרקע לעליית ברקוק לשלטון והמעבר מסולטנות טורקית לסולטנות צ'רקסית במצרים."
מוזיאון הצבא (פריז)
היסטוריה
במוזיאון למעלה מ-500,000 מוצגים ובהם כלי נשק, שריון, ארטילריה, מדים, עיטורים, ציורים ופסלים המוצגים בשטח של כ-12,000 מ"ר.
עמליה לבנוני
חייה ופועלה
בשנים 2007-2003 כיהנה עמליה לבנוני כראש החוג למזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. בין הפרויקטים הבולטים שיזמה וניהלה כראש חוג: האחד: "חברים על ספסל הלימודים"; בשיתוף ובמימון המרכז היהודי-ערבי. מטרתו ליצור שיתוף פעולה בין יהודים לערבים בתחום האקדמי. במסגרתו מסייעים תלמידים יהודים לתלמידים ערבים בהגשת עבודות בעברית ואנגלית והתלמידים הערבים עוזרים ליהודים בערבית. השני: לבנוני עניינה את המשטרה בלימודי ערבית מדוברת ויש לה פרויקט משותף עם קורס קציני צוערים במשטרה. זהו פרויקט תרבותי, חברתי ואקדמי במטרה ליצור התקרבות של המשטרה למגזר הערבי, לאחר הקרע שחל בעקבות אירועי אוקטובר 2000.
לבנוני מכהנת כחברת סנאט אוניברסיטת חיפה, חברת ועדת הפרס ע"ש סילביה שיין, חברת ועדת חוקת אוניברסיטת חיפה, חברת האגודה הישראלית ללימודי המזרח, חברת ועדת החינוך ישראל-ארצות הברית של קרן פולברייט.
לבנוני שהתה בשבתונים באוניברסיטת טיבינגן, אוניברסיטת אברהארד, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת שיקגו ואוניברסיטת פרינסטון.
מחקרה
איילון חקר את המוסד הממלוכי מן הופעתו במאה ה-9 בח'ליפות העבאסית. התיזה העיקרית של איילון גורסת כי המוסד הממלוכי התקיים מן המאה ה-9 ועד לחיסולו על ידי מוחמד עלי בראשית המאה ה-19 על פי אותה שיטה ואותם עקרונות סיעתיים. על פי השיטה הממלוכית, השליטים המוסלמים קנו ילדים ונערים, בעיקר טורקים, מן הערבה האירו-אסייתית על מנת שישמשו שומרי ראש נאמנים לאחר תקופת חניכות שבמהלכה הם למדו את עקרונות האסלאם ואימון צבאי. למרות מעמדם הרם, הממלוכים היו עילית בת דור אחד מאחר שהם לא הורשו להוריש את מעמדם הצבאי והפוליטי לצאצאיהם. כל שליט הקים יחידת עילית ממלוכית משל עצמו על מנת להגן על שלטונו ובשלב מסוים לאחר עלותו לשלטון הוא היה חייב להיפטר מן הממלוכים של קודמו או קודמיו על מנת לקדם את הממלוכים שלו. לדעת אילון, בתקופת החניכות חונך הממלוכ לנאמנות בלתי מסויגת לאדונו ולסולידריות עם עמיתיו הממלוכים המשתייכים לאותו אדון. קשר סולידריות זה, חשדאשיה, לא הותר כל ימי חייו של אדונם ואף לאחר מותו. בתקופה הממלוכית (1517-1250) החשדאשיה עמדה בבסיס הסיעתיות בפוליטיקה הממלוכית, כאשר תנועה מעגלית מתקיימת בה ללא הרף של ממלוכים חדשים הדוחפים החוצה מן המערכת הפוליטית-צבאית את הוותיקים ואלה בתורם מסולקים ממנה על ידי ממלוכים טריים שזה עתה התבססו בה. אילון גם ייחס חשיבות למוצאם האתני של הממלוכים, בהסתמך על הערות של היסטוריונים מסוימים בני התקופה, וגרס כי בתקופה הראשונה של הסולטנות הממלוכית, התקופה הבחרית או הטורקית, (1382-1250), המערכת הפוליטית הייתה יציבה יותר וכי הממלוכים הטורקים עלו בכישוריהם הצבאיים על הממלוכים הצ'רקסים (1382-1517) וכי אלה האחרונים הביאו לשקיעתו של הצבא הממלוכי ולשקיעת המדינה הממלוכית בשל משטרם הקלוקל.
נקודת מפנה בהיסטוריה הממלוכית, תקופת השלטון השלישית של אל-נאצר מחמד אבן קלאון
בספרה זה ((1310-1341), A Turning Point in Mamluk History, The Third Reign of al-Nasir Muhammad Ibn Qalawun) של עמליה לבנוני נבדקה יריעה רחבה של מקורות מגוונים, הן אלה שיצאו כבר בדפוס והן כתבי יד. כמו כן נבדקו תהליכי שינוי והתמד בשיטה הממלוכית לאורך כל תקופת שלטונם העצמאית של הממלוכים במצרים וסוריה. אילון התייחס למוסד הממלוכי כאל גוף שאינו תלוי זמן כאילו לא היה חלק מסטרוקטורה חברתית-תרבותיות כוללת. לדעת לבנוני, לפחות בסולטנות הממלוכית, המודל של השיטה הממלוכית על פי גרסתו של אילון פעל בשנים הפורמטיביות בלבד, בתקופת ביברס וקלאון, וגם אז לא תמיד כיבדו את עקרונות החשדאשיה. עד מהרה העילית הצבאית הממלוכית הפכה לבורגנות שגרפה רווחים ניכרים מעסקי מסחר ותעשייה בסיועו ובעידודו של השלטון. תהליך זה הועצם במיוחד בתקופת שלטונו השלישית של אל-נאצר מחמד, בה האיום הצלבני והמונגולי הוסר כליל מעל הסולטנות ולמעשה הצבא עסק במשימות אזרחיות כמו הקמת פרויקטים ציבוריים מטעם השלטון, מסחר ופנאי. בתקופה זאת שיטות החינוך של הממלוכ נעשו מתירניות, שפע חומרי הועטר של ממלוכים פשוטים כאמירים והמחיצות בין ממלוכים פשוטים לבין האמירים הוסרו. אמירים רבים הגיעו לדרגות הרמות ביותר בצבא ללא כישורים צבאיים הולמים אלא בזכות קשריהם המיוחדים עם הסולטאן. גם העיקרון של אי כניסת בני ממלוכים לצבא הופר ורבים מבני האמירים הבכירים קיבלו תפקידים חשובים ואקטאע הולם בזכות אבותיהם. עם מות אל-נאצר מחמד נותרה קבוצה של אמירים מאוד מבוססים מבחינה כלכלית, צבאית ופוליטית. חוסר מחויבותם לשיטה הממלוכית בולט במיוחד בפיצול שחל בתוך הממלוכים שאל-נאצר קנה וחינך. טוענים רבים לשלטון ניסו לבסס לעצמם סיעה ממלוכית על ידי מתן שוחד לממלוכים פשוטים תמורת הצטרפותם אליהם. התחרות בין האמירים יצרה "שוק פרוע" עבור הממלוכים הפשוטים. אלה מכרו את נאמנותם לכל דורש אך הפרו אותה כשעלתה הצעה טובה יותר. במשך כ-40 שנים לאחר מות אל-נאצר מחמד, איש מבין האמירים הדומיננטיים לא יכול היה ליטול את השלטון ועל כן הותירו את הקלאונים, צאצאיו של אלנאצר מחמד, בשלטון באופן נומינלי. סולטאנים קלאונים שביקשו שלטון אפקטיבי לעצמם כגון אל-נאצר חסן ואל-אשרף שעבאן נרצחו על ידי הממלוכים ונסיכים קלאונים קטינים הועלו לשלטון תחתם. תוצאה חשובה של האי יציבות החברתית-פוליטית הייתה קיומן של סיעות ממלוכות שונות שפעלו זאת לצד זאת כאשר החשדאשיה, אותו רגש סולידריות שאילון טוען שהיה הבסיס לקיומן וגיבושן של הסיעות הממלוכיות, לא היווה עוד גורם להתלכדותן או התפרקותן של סיעות ממלוכיות, גם לא של אלו שהשתייכו לאותו אדון. בתקופה זאת התגבשה, לדעת עמליה לבנוני, התפיסה לשיתוף פעולה פוליטי על בסיס פלורליסטי שבו תתאפיין הפוליטיקה של התקופה הצ'רקסית.
הלקב (התואר) של הסולטאן: האם זהו סימן לסדר חדש במבנה הסיעתיות אצל הממלוכים?
במאמרה זה (The Sultan's Laqab, A Sign of a New Order of Mamluk Factionalism?) של עמליה לבנוני
נבדק מקומה של הסיעתיות במערכת הפוליטית של הסולטנות הממלוכית. לבנוני טוענת במאמר זה שהמודל של החשדאשיה כבסיס לגיבוש סיעתי של הממלוכים לא פעל לאורך כל התקופה הצ'רקסית. לדעתה לא ברור עד כמה הוא היה מרכיב קבוע במבנה הסיעות בתקופה הטורקית, אך ברור שבתקופה הצ'רקסית התגבש דפוס של שלטון דו-מפלגתי, אשרפיה וט'אהריה, שהביא, בניגוד לדעה הרווחת, לשיטת שלטון יציבה ונעדרת שפיכות דמים. המבנה הדו-מפלגתי הביא גם להדברות בין שתי המפלגות ביחס לבחירת הסולטאן החדש ובחלוקת המשאבים בין הקואליציה התומכת בשלטון לבין הסיעה שנותרה באופוזיציה. למעט בתקופות מעבר שהיו קצרות בצורה מפליאה, כל הסולטאנים הצ'רקסים מתו מיתה טבעית, חלקם בזקנה מופלגת אפילו במושגים של היום. בניהם של הסולטאנים, שכולם היו קטינים למעט אחד, פונו מהשלטון לאחר מספר חודשים בשלטון ללא פגע ואחר כך חיו מבלי שהוגבלה ניידותם. מצב זה נוצר מן ההפרדה שיצרו הסולטאנים בתקופה הצ'רקסית בין הממלוכים הפשוטים לבין האמירים. ניתן לומר שהיה בכך כדי סגירת מעגל וחזרה אל התקופה הפורמטיבית אלא שהצבא הממלוכי של המאה ה-15 היה צבא ללא משימות צבאיות של ממש. הממלוכים של הסולטאן לא היו עוד יחידות העילית של הסולטאן, כפי שטוען אילון. מספרם של הממלוכים של הסולטאן היה קטן בהרבה מזה שהיה נהוג בתקופה הטורקית, תקופת אימונם הייתה קצרה בהרבה ומיומנותם הצבאית הייתה ירודה. גם נשק לא ניתן בידיהם, כנראה בשל החשש מפני התנהגותם האנרכיסטית כלפי האוכלוסייה, הפקידות ואפילו הסולטאן והאמירים הבכירים. הסולטאן קידם לדרגות האמירות הנמוכות בודדים מבין הממלוכים שלו באופן שלא צמחה בקרבם מנהיגות, ואילו את הדרגות הגבוהות הוא אייש בממלוכים וותיקים מן הקואליציה שלו. זאת הסיבה לתופעה שממלוכים רבים בתקופה זאת מתן בשיבה טובה כאשר הם עדיין מכהנים בתפקידי מפתח, בניגוד לדעה הרווחת. לדעת לבנוני, עם מותו של הסולטאן השולט, לא היו אלה הממלוכים הצעירים שלו, כפי שאילון טוען במודל הממלוכי שלו, שנטלו את השלטון והצמיחו מתוכם את הסולטאן הבא. הם גורשו בקלות יתירה מן הקלעה, המבצר בקהיר. עם סילוקם הם נקלטו במשקי הבית (households) של האמירים הבכירים. רק שם, הם קיבלו את ניסיונם הפוליטי והצבאי האמיתי. מי שנטל את השלטון היה אחד האמירים הוותיקים והוא שלט בגיבויים של האמירים מן הקואליציה שלו. כלומר, מבנה הכוח הפוליטי-חברתי בתקופה הצ'רקסית היה מושתת על משקי-הבית של האמירים הוותיקים.
על מנת לבדוק את מבנה הכוח במערכת הפוליטית בדקה עמליה לבנוני את ההרכב של שכבת האמירים בתקופת שלטונם של שלושה סולטאנים. בדיקה זאת הראתה כי בקרב הממלוכים המשתייכים לאותו אדון היו דרגות שונות של נאמנות וכי לא התקיימה ביניהם סולידריות, חשדאשיה, בלתי מסויגת. ממלוכים שלמדו אצל אותו אגא, מדריך, בקבוצה קטנה נותרו חברים לאורך זמן, הקסרקטין בו אומנו הממלוכים היה בדרגת חשיבות שנייה ורק במקום האחרון השפיעה ההשתייכות לאותו אדון. מקום חשוב נוסף בו נוצרו קשרים של חברות בין הממלוכים היה משק הבית של האמיר. דווקא במקום זה הייתה אינטראקציה בין ממלוכים שהשתייכו לאדונים שונים ועל כן הוא היה מכריע ביצירת מרקם רב-גוני של קשרים בין הממלוכים, צעירים וותיקים. משק הבית של האמירים, לא פחות ממשק הבית של הסולטאן, היה למוסד מרכזי במקרו-סטרוקטורה של הכוח, החברתי-פוליטי, של המדינה. בגלל קיומן של קבוצות שונות בתוך אותו פלג ממלוכי, היה צורך בסמלים שיאחדו אותם. סמל מאחד כזה היה הלקב של הסולטאן. כך כל הסולטאנים הממלוכים נקראו אל-אשרף או אל-ט'אהר, על שם אב מיתולוגי שכל אחד מן הפלגים אימץ, כדי שהממלוכים שלהם יוכלו לחבור לאחר מות אדונם לממלוכים הוותיקים שנשאו אותו שם כמותם. במערכת פוליטית דו-מפלגתית דיכוטומית זאת שאיגדה ממלוכים צעירים וותיקים לדורותיהם במסגרת השתייכות אחת, המשמעות של חשדאשיה הייתה שונה במהותה מרעיון החשדאשיה של ראשית התקופה הממלוכית.
צפון ודרום
{{פירושונים|
ספרים
}}
חאזרת סובמן
חאזרת מג'ידוביץ סובמן (ברוסית: Хазре́т Меджи́дович Совмен; נולד ב-1 במאי 1937) הוא פוליטיקאי רוסי לשעבר ואיש עסקים מצליח ממוצא צ'רקסי. סובמן כיהן כנשיאה השני של אדיגיה, אחת משלוש הרפובליקות הצ'רקסיות בצפון הקווקז. בנוסף, מחזיק סובמן תואר פרופסור מטעם אוניברסיטת מייקופ, והוא מייסדה ונשיאה של חברת "פוליוס", חברת כריית הזהב המובילה ברוסיה.
ביוגרפיה
סובמן נולד ב-1937 בעיירה אפיפסיפ שבאדיגיה. ב-1961, עם סיום לימודיו התיכוניים ושירות בצבא בחיל הים הרוסי, החל סובמן לעבוד בתור נהג בולדוזר במכרה זהב במחוז מגדן. במקביל הוא סיים לימודי הנדסה במכון למהנדסי כרייה בלנינגרד. ב-1966 נבחר כיושב ראש קואפרטיב כריית הזהב "וושכוד" וב-1969 כיושב ראש של חברת "סויוז". ב-1980 ייסד את חברת "פוליוס" שהייתה פעילה בכריית זהב במחוז קרסנויארסק.
קריירה פוליטית
בשנת 2000 התמנה סובמן כראש מפלגת "אדיגיה שלנו", אשר זכתה במושבים רבים בבחירות. הוא היה ממתנגדיו העיקריים של נשיא אדיגיה דאז אסלן דז'רימוב.
ב- 2001 הכריז על מועמדותו לנשיאות הרפובליקה. הוא נכנס לתפקידו ב-8 בפברואר 2002 במקומו של אסלן דז'רימוב וכיהן כנשיא הרפובליקה עד 13 בינואר 2007, אז הוחלף על ידי נשיא אדיגיה הנוכחי, אסלן תחאקושינוב. בתקופת כהונה כנשיא הוא מכר את החזקותיו בחברות לכריית זהב.
סובמן נחשב לאחד מתומכיו של ולדימיר פוטין וחבר במפלגת רוסיה המאוחדת.
פיאטרה ניאמץ
פיאטרה ניאמץ (ברומנית: Piatra Neamț) היא עיר הררית בעמק הביסטריצה, במחוז ניאמץ שבחבל מולדובה, רומניה.
במאה ה-15 שטפן הגדול בנה במקום חצר מלכותית שכללה מבצר, כנסיית יואן הקדוש ומגדל פעמונים שכונה "המגדל של שטפאן". מבנים אלה מהווים את המרכז ההיסטורי של העיר. הודות לאיכויות הארכיטקטוניות של העיר, המקום מכונה "פנינת מולדובה".
שם העיר
העיר נקראה במקור "פיאטרה", ברומנית "אבן", כאן במובן של סלע. לפעמים בימי הביניים נקראה פעם גם "פיאטרה לוּי קרצ'ון" (Piatra lui Crăciun, כלומר "הסלע של חג המולד", בדומה לשם ההונגרי שלה Karácson-Kő) או "טרגו פיאטרה", (היריד של פיאטרה - Târgu Piatra). מאוחר יותר נוסף לשם "פיאטרה" גם שם האזור "ניאמץ" (ניאמץ = גרמני, זר) כדי להבדיל בינה ובין יישובים רומניים באזורים אחרים, הקרויים "פיאטרה". הגרמנים עצמם קראו לעיר Kreuzburg an der Bistritz ,"קרויצבורג" (עיר הצלב) שעל נהר ביסטריץ".
גאוגרפיה
פיאטרה ניאמץ שוכנת בעמק הנהר ביסטריצה, ומסביב לה הרים נמוכים בגובה ממוצע של 345 מ', עם מספר פסגות - פייטריצ'יקה (590 מ'), קוזלה (679 מ'), צ'רנגורה (852 מ), בטקה דואמניי (852 מ') וקרלומן (617 מ').
תחבורה
העיר נמצאת 350 ק"מ צפונית מבקרשט. נמל התעופה הקרוב ביותר הוא שדה התעופה הבינלאומי בבקאו, 60 ק"מ דרומית ממנה. פיאטרה ניאמץ מחוברת באמצעות קו הרכבת 509 לבוקרשט וליאשי, באמצעות הכביש הלאומי DN15 היא מחוברת לבקאו ועל ידי הכביש הלאומי DN2 עם בוקרשט, יאשי, סוצ'אבה, וטרגו מורש שבטרנסילבניה.
הקהילה היהודית
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית גדולה ועל כך יעידו 23 בתי כנסת שהיו בעיר. בתקופת השלטון הקומוניסטי נהרסו בתי הכנסת בעיר מלבד בית הכנסת על שם הבעל שם טוב. בית כנסת זה נרשם כמונומנט היסטורי על ידי האקדמיה הרומנית. כיום נותרו בפיאטרה ניאמץ כ-100 יהודים.
אגדה ידועה מספרת כי בבית הכנסת העתיק של פיאטרה ניאמץ מצא נסיך מולדובה במאה ה-16, פטרו רארש, מקלט מפני הטורקים כאשר רדפו אחריו. מסופר כי עזרו לו להתחפש ליהודי וכך ישב בבית הכנסת כשהוא עטוף בטלית וחייו ניצלו.
משפחת המלוכה הבריטית
משפחת המלוכה הבריטית כוללת את צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ואת משפחתו הקרובה. אין הגדרה חוקית או רשמית קפדנית של מי חבר משפחת המלוכה ומי לא, אם כי בית המלוכה הוציא רשימות שונות המתארות מי הוא חלק ממשפחת המלוכה. משפחת המלוכה תומכת במונרך בביצוע התקשרויות ציבוריות ולעיתים קרובות רודפים אחר עבודת צדקה ואינטרסים. משפחת המלוכה נחשבת לאייקון תרבות בריטי.
חברים
ראש המדינה של הממלכה המאוחדת ועוד 14 ממלכות חבר העמים הבריטי הוא המלך צ'ארלס השלישי, והוא ראש משפחת המלוכה. יש לו שני ילדים וחמישה נכדים. "רשימת משפחת המלוכה" של לורד צ'מברלין מזכירה את כל צאצאיה של אליזבת השנייה ובני זוגם (כולל שרה, הדוכסית מיורק, הגרושה), יחד עם דודניו של המלך ובני זוגם. הרשימה של הלורד צ'מברלין חלה למטרות הסדרת השימוש בסמלים מלכותיים ובתמונות של המשפחה. בינתיים, אתר משפחת המלוכה מספק רשימה של "בני משפחת המלוכה"; אלה הרשומים תואמים את בני משפחת המלוכה המוזכרים והמצולמים למטה, למעט הנסיכה ביאטריס, הנסיכה יוג'יני וקתרין, דוכסית קנט. ההנחיות של משפחת המלוכה לגבי ברכה של בן משפחת המלוכה אומרות שקודם כל יש לברך אותם ב"הוד מלכותך". מעמדה של הוד מלכותו מוגבל לילדי המונרך, נכדיו, ילדיו של הילד הבכור של נסיך ויילס, ונשותיהם.
תארים ושמות משפחה
ילדיו ונכדיו הפטרילינאליים של המונרך, וילדיו של בנו הבכור של נסיך ויילס, זכאים אוטומטית להיקרא נסיך או נסיכה, ועל הנתינים לפנות אליהם בתואר "הוד מעלתו" ("His or Her Royal Highness"). תוארי אצולה, לעיתים קרובות דוכסים, מוענקים לרוב הנסיכים לפני הנישואים. לפיכך, פיטר פיליפס וזארה טינדל, ילדיה של אחותו של המלך, הנסיכה אן, אינם נסיך ונסיכה. ליידי לואיז מאונטבאטן-וינדזור וג'יימס מאונטבאטן-וינדזור, ויקונט סוורן, אף על פי שהם זכאים לכבוד, אינם נקראים נסיך ונסיכה כי הוריהם, הרוזן והרוזנת מווסקס, רצו שיהיו להם תארים צנועים יותר. על פי הדיווחים, המלך רוצה לצמצם את מספר חברי משפחת המלוכה.
ניקטאס כוניאטס
ניקטאס כוניאטס (ביוונית: Νικήτας Χωνιάτης; בערך 1155 – 1215/1216), המכונה לעיתים אקומינטוס (Acominatus), היה מדינאי וכרוניקן יווני ביזנטי. אחיו הבכור מיכאל (1140–1220) היה תאולוג, סופר פורה והארכיבישוף של אתונה.
משפחת המלוכה הבריטית
תארים ושמות משפחה
לפי המסורת, נשותיהם של בני משפחת המלוכה חולקות את התואר של בעליהן. לנסיכות בנישואין אין את התואר המקודם לשם שלהן אלא לשם של בעלן; לדוגמה, אשתו של הנסיך מייקל מקנט היא הנסיכה מייקל מקנט. נהוג שבני המונרך מקבלים תואר דוכס עם נישואיהם, ותארים אלו עוברים לבניהם הגדולים.
צאצאים מהקו הזכרי של המלך ג'ורג' החמישי, כולל נשים עד נישואיהן, נושאים את שם המשפחה וינדזור. שם המשפחה של צאצאיה מהקו הזכרי של המלכה אליזבת השנייה, למעט נשים שמתחתנות, הוא מאונטבאטן-וינדזור, המשקף את השם שקיבל בעלה יליד יוון, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, עם התאזרחותו. בדרך כלל לבני משפחת המלוכה הזכאים לתארים של נסיך או נסיכה אין צורך בשם משפחה, והם משתמשים בשמות משפחה רק במסמכים רשמיים כגון פנקסי נישואין.
ניקטאס כוניאטס
ביוגרפיה
ניקטס נולד בסביבות שנת 1150 או אחריה למשפחה עשירה בעיר כונה (קולוסה), בפריגיה שבתחומי האימפריה הביזנטית (ומכאן כינויו "כוניאטס" – בן העיר כונה). ניקטאס, הבישוף של כונה, הטבילו ונתן לו את שמו. כשהיה בן תשע, שילח אביו אותו ואת אחיו מיכאל לבירת האימפריה, קונסטנטינופול, לרכוש השכלה. בתקופה זו הושפע ניקטאס רבות מאחיו הבכור.
משפחת המלוכה הבריטית
תפקיד ציבורי
בתקופת שלטונה של המלכה אליזבת השנייה, ילדיה, נכדיה, דודניהם ובני זוגם נטלו על עצמם תפקידים רשמיים בשמה. המשפחה המלכותית תמכה במלכה בתפקידיה הממלכתיים והלאומיים, למעט תפקידים חוקתיים.
אם הריבון אינו בקו הבריאות, שני יועצי המדינה נדרשים למלא את תפקידו, כאשר אלו המתאימים באופן רעיוני מוגבלים לנסיך ויילס, דוכס סאסקס, דוכס יורק והנסיכה ביאטריס.
ניקטאס כוניאטס
ביוגרפיה
לאחר לימודיו פתח בקריירה פוליטית, שימש במספר מינויים תחת הקיסרים לבית אנגלוס (והגיע עד משרת מגאס לוגותטס – μέγας λογοθέτης; מעין מקבילה לראש ממשלה בימינו) וכיהן כמושל תמת פיליפופוליס. לאחר כיבוש קונסטנטינופול במסע הצלב הרביעי וכינון האימפריה הלטינית (1204), נמלט ניקטאס לניקאיה התיישב בחצרו של קיסר ניקאה תאודורוס הראשון לסקריסוס והקדיש עצמו לכתיבה.
משפחת המלוכה הבריטית
תפקיד ציבורי
בכל שנה המשפחה "מבצעת למעלה מ-2,000 התקשרויות רשמיות ברחבי הממלכה המאוחדת ובעולם", מארחת 70,000 אורחים ועונה ל-100,000 מכתבים. הטקסים המלכותיים כוללים הלוויות ממלכתיות, חגיגות לאומיות, מסיבות גן, קבלות פנים וביקורים בבסיסי כוחות המזוינים. חברים רבים במשפחת המלוכה שירתו בכוחות המזוינים הבריטיים, כולל אחיו ובניו של המלך ואף המלכה אליזבת בעצמה.
ניקטאס כוניאטס
ביוגרפיה
המגנום אופוס של ניקטאס, "היסטוריה", בעשרים ואחד כרכים, מתאר את התקופה שבין 1118 ל-1207.
משפחת המלוכה הבריטית
תפקיד ציבורי
אירועים שנתיים שבהם משתתפת משפחת המלוכה כוללים את טקס פתיחת הפרלמנט, ארגון הצבע וטקס הזיכרון הלאומי. בני משפחה מייצגים את המלך בביקורים רשמיים ובסיורים במדינות אחרות כשגרירים לטיפוח יחסים דיפלומטיים. הם גם משתתפים בפגישות חבר העמים מטעם המונרך. משפחת המלוכה גם משתתפת בביקורים ממלכתיים בעצת משרד החוץ וחבר העמים, הכוללים קבלת פנים של מכובדים ומשתה רשמי. כך מהווה משפחת המלוכה מעין "נכס עוצמה רכה" לממלכה.
בהתחשב בתפקידה הציבורי של משפחת המלוכה ופעילותה, היא מכונה לעיתים על ידי אנשי החצר "המשרד", מונח שמקורו במלך ג'ורג' השישי. בני משפחת המלוכה הם עצמאיים מבחינה פוליטית ומסחרית, והם נמנעים מניגוד עניינים עם תפקידיהם הציבוריים. המשפחה נחשבת לאייקון תרבות בריטי, כאשר צעירים מחוץ לממלכה ממקמים את חברי משפחת המלוכה בין האנשים שהכי מקושרים אצלם לתרבות הבריטית. בני המלוכה בדרך כלל חברים ב, שבראשה עומד המלך, ושימשו בעבר כנציבים העליונים של הכנסייה של סקוטלנד.
בני משפחת המלוכה הם פטרונים של כ-3,000 ארגוני צדקה, וגם הקימו מספר ארגונים ללא כוונות רווח. המלך הקים את קרן הצדקה של הנסיך צ'ארלס, שעוזרת לצעירים בבריטניה המצויים במצוקה. הנסיכה אן הקימה קרן הנסיכה המלכותית למטפלים, המסייעת למטפלים ללא תשלום ומעניקה להם תמיכה רגשית ומידע על תביעות הטבות ועזרי נכות. רוזן ורוזנת וסקס הקימו את קרן הנוער של וסקס, ששמה שונה לקרן הצדקה של רוזן ורוזנת וסקס ב-1999. הדוכס והדוכסית מקורנוול ומקיימברידג' הם הפטרונים המייסדים של הקרן המלכותית, שהפרויקטים שלה סובבים סביב בריאות הנפש, שימור, פעוטות ורפואת חירום.
בשנת 2019, בעקבות התגובות השליליות לראיון הנסיך אנדרו ושערוריית אפשטיין, הדוכס מיורק נאלץ להתפטר מתפקידים ציבוריים; הפרישה הפכה לפרישה לצמיתות בשנת 2020. דוכס ודוכסית סאסקס פרשו לצמיתות מתפקידי המלוכה בתחילת 2020. בעקבות העזיבות הללו, יש מחסור בבני משפחת המלוכה כדי לכסות את המספר ההולך וגדל של ארגוני הצדקה והפטרונויות.
תקשורת וביקורת
הביוגרפית המלכותית פני ג'נור אומרת שמשפחת המלוכה הציגה את עצמה כ"משפחת המודל" מאז שנות ה-30. הסופר אדוארד אוון כתב שבמהלך מלחמת העולם השנייה, המלוכה חיפשה דימוי של "משפחה לא רשמית ופגיעה יותר" שהייתה לה השפעה מאחדת על האומה בזמן חוסר יציבות. בשנת 1992, הנסיכה המלכותית ובעלה מארק פיליפס התגרשו; נסיך ונסיכת ויילס נפרדו; פורסמה ביוגרפיה המפרטת את הבולימיה והפגיעה העצמית של הנסיכה; שיחות הטלפון הפרטיות שלה נחשפו, וכך גם שיחות הטלפון האינטימיות של הנסיך עם אהובתו, קמילה פרקר בולס; דוכס ודוכסית יורק נפרדו; ותצלומים של הדוכסית חשופת החזה כשהבהונות שלה נמצצות על ידי גבר אחר הופיעו בצהובונים. השערוריות תרמו לאי נכונותו של הציבור לשלם עבור התיקונים של טירת וינדזור לאחר השריפה ב-1992. "אסון יחסי ציבור" נוסף היה התגובה הראשונית של משפחת המלוכה למותה של דיאנה, נסיכת ויילס, בשנת 1997.
בשנות ה-90 הקימה משפחת המלוכה את קבוצת הדרך קדימה, המורכבת מבכירי משפחה ויועצים ובראשה אליזבת השנייה, במטרה לבצע שינויים בהתאם לדעת הקהל. חתונתם של הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון ב-2011 הובילה ל"גל של רצון טוב", וביום יובל היהלום של אליזבת השנייה ב-2012 התדמית של משפחת המלוכה התאוששה. סקר של YouGov משנת 2019 הראה ששני שלישים מהבריטים תומכים בשמירה על משפחת המלוכה. התפקיד ויחסי הציבור של משפחת המלוכה המורחבת נחשפו מחדש לביקורת מוגברת בשל ידידותו של דוכס יורק עם עבריין המין המורשע ג'פרי אפשטיין וההאשמות על התעללות מינית, יחד עם התנהלותו הבלתי מתנצלת בראיון ב-2019 בנושאים אלה ובתביעה ב-2021.
בראיון ב-2021 לאופרה וינפרי, מייגן, דוכסית סאסקס, בעלת רקע דו-גזעי, סיפרה שהיו "חששות ושיחות" בקרב משפחת המלוכה לגבי צבע העור של בנם, הנסיך ארצ'י מסאסקס. הראיון זכה לתגובה מעורבת מהציבור הבריטי ומהתקשורת, וכמה מטענותיהם הועלו בספק. ויליאם, דוכס קיימברידג', אמר שמשפחת המלוכה היא "ממש לא משפחה גזענית". ביוני 2021, מסמכים חשפו כי נאסר על "מהגרים צבעוניים או זרים" לכהן כפקידים בשירות המשפחה בשנות ה-60. בתגובה מסר הארמון כי הוא מציית "באופן עקרוני ובפועל" לחקיקה נגד אפליה, וכי אין להשתמש בטענות יד שנייה של "שיחות מלפני למעלה מ-50 שנה כדי להסיק מסקנות לגבי אירועים או פעולות מודרניים". במרץ 2022 ובמהלך הסיור הקריבי של דוכס ודוכסית קיימברידג' כחלק מיובל הפלטינה למלכות אליזבת השנייה, נתקלה המשפחה בביקורת מצד מספר דמויות פוליטיות ועיתונאיות, לאור קשריהן בעבר לקולוניאליזם ולסחר העבדים האטלנטי דרך החברה המלכותית האפריקאית. הפיצויים על העבדות הופיעו כדרישה גדולה של המפגינים במהלך ביקורם של בני הזוג. גם נסיך ויילס וגם דוכס קיימברידג' גינו את העבדות בנאומם, והנסיך תיאר את ההכרה בעוולות העבר כהכרח עבור מדינות חבר העמים כדי לממש את הפוטנציאל שלהן.
מבחינה היסטורית, משפחת המלוכה והתקשורת הרוויחו זה מזה: המשפחה השתמשה בעיתונות כדי לתקשר עם הציבור, בעוד שהתקשורת השתמשה במשפחה כדי למשוך קוראים וצופים. עם הופעת הטלוויזיה, לעומת זאת, התקשורת החלה לתת פחות כבוד לפרטיותה של משפחת המלוכה. לנסיכים ויליאם והארי היו הסדרים לא רשמיים עם העיתונות לפיהם הם יישארו לבד עם צלמי פפראצי במהלך ילדותם בתמורה להזמנות צילום מבוימות. ויליאם המשיך במסורת החשיפה עם הפוסטים המשפחתיים שלו באינסטגרם. היחסים בין התקשורת לבני המלוכה הבריטיים עורערו בעקבות עליית המדיה הדיגיטלית, כאשר כמות הכתבות הפכה לחשיבות עליונה לקראת השגת הכנסות מפרסום, כשאף אחד מהצדדים לא יכול להפעיל שליטה. ב, הטלפונים של הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון, והנסיך הארי וחברתו דאז צ'לסי דייווי, נפרצו פעמים רבות על ידי כלי תקשורת, בעיקר על ידי חוקר פרטי שעבד עבור עיתונאי ניוז אוף דה וורלד. סרט תיעודי מ-2021 של ה-BBC העלה כי תדרוכים ותדרוכים נגדיים מבתי מלוכה שונים בממלכה היו הסיבה לסיקור השלילי על בני משפחת המלוכה. ארמון בקינגהאם, בית קלרנס וארמון קנזינגטון, המייצגים את המלכה, נסיך ויילס ודוכס קיימברידג' בהתאמה, תיארו את ההצעות הללו כ"טענות מופרכות ומופרכות".
מימון
בכירים במשפחת המלוכה, המייצגים את המלך, שואבים את הכנסתם מכספי ציבור הידועים כמענק הריבון. מענק הריבון הוא תשלום שנתי של ממשלת בריטניה למלך. הוא מגיע מההכנסות של אחוזת קראון, נכס מסחרי בבעלות הכתר. בני משפחת המלוכה המקבלים כסף ממענק הריבון חייבים לתת דין וחשבון לציבור על כך ואינם רשאים להרוויח כסף משמם.
אבטחתה של משפחת המלוכה אינה משולמת ממענק הריבון, אלא בדרך כלל מסופקת על ידי משטרת המטרופולין של לונדון. משפחת המלוכה, משרד הפנים ומשטרת המטרופולין מחליטות למי מהחברים יש זכות לאבטחה משטרית במימון משלם המיסים. חברים בבית המלוכה המורחב אינם שומרים על זכות אוטומטית לאבטחה. למשל, בשנת 2011 הנסיכות ביאטריס ויוג'יני הפסיקו לקבל אבטחה משטרתית.
מגורים
מעונו הרשמי של המונרך בלונדון הוא ארמון בקינגהאם. הודעות על לידות ומיתות של בני משפחת המלוכה מוצמדות באופן מסורתי למעקותיה הקדמיים. מקום מגוריה הסקוטי של המלכה אליזבת השנייה היה ארמון הולירוד, שם היא התגוררה בתחילת כל קיץ. בעודה בצפון אירלנד, טירת הילסבורו משמשת כמקום מגורים לבני משפחת המלוכה.
בית קלרנס שימש כמעונו הרשמי של צ'ארלס השלישי כשהיה נסיך ויילס משנת 2003 עד שירש את כס המלכות ב-8 בספטמבר 2022. כמלך, צ'ארלס השלישי ממשיך להתגורר בפועל בבית קלרנס, בזמן שארמון בקינגהאם נמצא בשיפוצים. בית מגורים נוסף בלונדון של נסיך ויילס הוא ארמון סנט ג'יימס, אותו הוא חולק עם הנסיכה המלכותית והנסיכה אלכסנדרה. נסיך ונסיכת ויילס מתגוררים עם ילדיהם בקוטג' אדלייד שבפארק הבית, טירת וינדזור. לדוכס ודוכסית גלוסטר יש מגורים ומשרדים בדירות בארמון קנזינגטון בלונדון. דוכס ודוכסית קנט מתגוררים בבית רן בשטח הארמון. מעונם הרשמי של דוכס ודוכסית סאסקס הממלכה המאוחדת הוא קוטג' פרוגמור. דוכס יורק מתגורר ב בפארק וינדזור הגדול, בעוד רוזן ורוזנת וסקס ופורפאר מתגוררים בפארק באגשוט בסארי.
טוגאן סוחייב
טוגאן סוחייב (Tugan Sokhiev) הוא מנצח אוסטי, שקיבל את הכשרתו המוזיקלית בסנקט פטרבורג.
סוחייב היה המנהל המוזיקלי של האופרה הוולשית הלאומית בעונת 2003-2004. כמי שמוצאו מרוסיה, ניצח על האופרה הרוסית "יבגני אונייגין" של צ'ייקובסקי בהפקה של להקת האופרה הוולשית. כמו כן היה ממונה על הסדרה הרוסית של להקת האופרה, שכללה יצירות משל מלחינים רוסים רבים. סוחייב התפטר מן האופרה הוולשית באופן פתאומי, בשנת 2004, עקב בעיות עם הצוות שהתקבל לביצוע ההפקה החדשה של "לה טרוויאטה" מאת ורדי. אף כי נועדו לו עוד הופעות רבות עם הלהקה, פרש לאחר שניצח רק על ליל הפתיחה ועל ההצגה השנייה בתיאטרון החדש בקארדיף.
בשנת 2006 התמנה סוחייב למנצח אורח ראשי וליועץ מוזיקלי לתזמורת הקפיטול הלאומית של טולוז, צרפת. ב-2008 התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת. בספטמבר 2010 נקבע למנצח הראשי והמנהל האמנותי הבא של התזמורת הסימפונית הגרמנית בברלין, תפקיד שנכנס לתוקף בשנת 2012, בחוזה ראשוני ל-4 שנים. תואר המנצח הראשי המיועד ניתן לו באופן מיידי. סוחייב פרש מתפקיד והחל מעונת הקונצרטים 2017 - 2018 המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי הבא של התזמורת הוא המנצח הבריטי הצעיר רובין טיקיאטי.
סוחייב ניצח כאורח על תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הסימפונית של סידני, התזמורת הלאומית של צרפת, תזמורת הקונצרטחבאו, הפילהרמונית של מינכן, האופרה הממלכתית של בוואריה, התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין ותזמורות ה-BBC, בין השאר. כמו כן ניצח בתיאטרון מריאינסקי ובמטרופוליטן אופרה.
דברים רבה
דברים רבה הוא מדרש אגדה על ספר דברים.
זמן חיבורו
החוקר יום-טוב ליפמן צונץ מתארך את המדרש לסביבות שנת 900, על סמך ביטויים ייחודים לו השאובים משפות זרות, על סמך סגנונו המלקט והמעבד הדומה לסגנון התנחומא. יש הקובעים את זמן חיבורו של המדרש בסוף המאה ה-6. על כך מעידים שמות החכמים המוזכרים בו. השמות המוזכרים בו הם שמות של תנאים, ואמוראים מהדורות הראשונים בארץ ישראל, לשון המדרש והמקורות שעליהם המדרש מתבסס, וכן שמות מקומות בארץ ישראל המופיעים בו מעידים על לשון העברית בעת התקופה הרומית. כמו כן, סגנונו של המדרש הבא לידי ביטוי בצמצום בכתיבה. צורת כתיבתו מעידה על קשר למדרשי האגדה הארץ ישראליים הקדומים. הארמית הארץ ישראלית המופיעה בו מצביעה על כך שהמדרש נערך בעת התקופה הביזנטית.
תוכן המדרש וחלוקתו
כמו מדרש תנחומא פותחת כל פרשה בשאלה הלכתית ולאחריה בא נוסח התשובה. נוסח התשובה פותח במילים. רובם של מדרשים אלו מסתיימים בדברי נחמה ובהבעת תקווה לגאולה. נראה כי נוסחים שונים מודפסים ינקו מהתלמוד הירושלמי וממדרשי אמוראים נוספים. מדרש דברים רבה אינו מפרש את ספר דברים על פי סדרו. מספר הפסוקים אשר נכתבו בו הם שלוש עשרה בלבד, מתוך 599 הפסוקים המצויים בספר כולו. מספר הנושאים הכתובים במדרש מועט לעומת הכתיבה המורחבת בספר דברים, אך יחד עם זאת הנושאים במדרש רבים ולעיתים נדונים בהרחבה. פעמים רבות המדרש דן בנושא אחד בלבד המופיע בספר דברים.
היחס לתושבי הארץ הנוכריים טרם כיבוש הארץ בידי יהושע בן נון, המופיע בספר דברים והצו להשמדתם של עמי כנען, כלל לא נידון במדרש.
חלוקת המדרש
המדרש מחולק לאחת עשרה פרשות המקבילות לאחת עשרה הפרשות בספר דברים, לפי החלוקה הבבלית אותה קוראים בבית כנסת. הלכה למעשה יש במדרש זה, על פי דפוס ואשר, חלוקה לעשרים ושבע פרשות, על פי המנהג הקדום בארץ ישראל
הדרשה האחרונה היא על מיתת משה רבנו. וזהו סיום הספר. לאחר מכן יש תוספת ממדרש פטירת משה.
לשון המדרש
מדרש דברים רבה כתוב בלשון חכמים בעברית ובו מעט מן הארמית, יוונית עתיקה ורומית. המדרש כתוב בסגנון קצר ואין בו תיאורים רחבים על פרשות ספר דברים. שמות החכמים מופיעים ללא תארים וזאת בשונה משאר מדרשי אגדה המוסיפים תארים לאישים המופיעים במדרש.
למדרש דברים רבה לא פורסמה מהדורה מדעית מבוארת. מהדורת המדרש שפרסם שאול ליברמן מלווה במבוא ובפירוש. המדרש הודפס גם על ידי שלמה בובר.
קורבן האהבה
קורבן האהבה הוא סרט עלילתי עצמאי משנת 1992 של ימין מסיקה וירמי קדושי בעלי חברת "הפקות המזרח". במרכז העלילה עומד סיפור אהבה בלתי אפשרית בין אבי ביטר המזרחי העני המקופח מדרום תל אביב לבין מאיה, האשכנזיה העשירה המתנשאת מצפון תל אביב.
ימין מסיקה ביים, צילם וערך את הסרט, ירמי קדושי כתב את התסריט, ימין מסיקה וירמי קדושי הפיקו את הסרט. בנוסף, קדושי גם שיחק בסרט את מרקו, חברו הקרוב של אבי, האנטי גיבור. כמו רוב סרטיו של ימין מסיקה, קורבן האהבה הוא מלודרמה בעלת מסרים חברתיים נוקבים. בסרט זה מציג מסיקה את הממסד האשכנזי כמנסה לדכא את בני עדות המזרח.
עלילת הסרט
הסרט נפתח בסצנה בביתו של אבי (אבי ביטר). מרקו (ירמי קדושי), חבר ילדות של אבי, אשר חולק איתו גורל זהה (שניהם יתומים ועובדים למחייתם בעבודות סבלות) מעיר את אבי לעוד יום עבודה.
בדרך לעבודה אבי מחנה את רכבו וחוסם את רכבה של מאיה (אילנה מן), מהרגע הראשון אבי נדלק על מאיה, ומכאן אנו עדים להתפתחות רומן בין השניים. אבי ומאיה מצטיירים כהפכים מוחלטים בכל המישורים, בעוד שאבי יתום ועני, מאיה גרה בדירת יוקרה בצפון ת"א, ומשפחתה עשירה.
אבי ומרקו עוזבים את עבודת הסבלות ומרוויחים כסף רב מהצלחתו של אבי, נראה שבפעם הראשונה בחייו אבי עלה על דרך המלך, אך לפתע מאיה חוזרת לחייו של אבי, מבקשת סליחה על מעשיה, ומבקשת לחדש את הקשר. אבי, למרות שעדיין אוהב את מאיה, לא מקבל את התנצלותה, ומגרש אותה. לאור זאת, מחליטה מאיה להתנתק מסביבתה ונעלמת אל יעד בלתי־ידוע, לא לפני שהיא משאירה לאבי מכתב פרידה.
מרז'ו
מרז'ו (Marajó או אי מרז'ו Ilha de Marajó) הוא האי הגדול ביותר הנמצא בשפך של נהר כלשהו בעולם, והאי ה-35 בגודלו מבין איי העולם. שטחו, 47,573 קמ"ר, מעט יותר משטחה של אסטוניה.
גאוגרפיה
האי נמצא במדינת פארה שבצפון ברזיל, לגדתו המערבית של שפך האמאזונאס (מפרץ פארה). במערב האי צומח יער גשם טרופי והוא נמוך וביצתי, ונחלים רבים זורמים בו. גם במזרח האי ניתן למצוא שרידים ליערות עברו.
ההתיישבות האנושית
מספר כפרי דייגים פזורים במזרח האי לגדת האמאזונאס, מספר שעות הפלגה במעבורת מהעיר הגדולה בלם. חוות (Fazenda) לגידול תאו המים ההודי (Bubalus bubalis) פזורות ברחבי מזרח האי, נצר לתאואים שהובאו על ידי קולוניאליסטים צרפתיים.