cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאוגרפיה של רמת הגולן
נחלי דרום רמת הגולן
באזור זה של רמת הגולן זורמים הנחלים הן מזרחה (ונשפכים לנחל רוקד), הן דרומה (ונשפכים לירמוך) והן מערבה (ונשפכים לכנרת). נחל סמך הוא הגדול בנחלים הנשפכים לכנרת. באחד מיובליו של נחל אל על נמצאים המפל השחור והמפל הלבן. נחלים עיקריים נוספים:
מפלים בגולן
רמת הגולן היא האזור הגאוגרפי בו מספר המפלים הרב ביותר בארץ ישראל. הסיבה לכך היא אופייה הטופוגרפי של הרמה (הפרשי גובה משמעותיים) וכן כמות המשקעים המרובה. בגולן 20 מפלים שגובהם עולה על 10 מטרים. הגבוה במפלי הגולן הוא מפל גמלא (שגובהו 53 מטרים), והשני בגובהו הוא מפל גילבון (41 מטרים). ישנם שני סוגי מפלים עיקריים - מפלים החורצים את סלעי הבזלת - דוגמה למפל מסוג זה הוא המפל השחור, ומפלים החורצים את סלעי המשקע הגיריים - דוגמה למפל מסוג זה הוא המפל הלבן.
אקלים רמת הגולן
האקלים של אזור רמת הגולן הוא אקלים ים תיכוני קיץ חם בדרום ובמרכז שלו וים תיכוני קיץ חמים בחלקו הצפוני.
משקעים
עונת הגשמים נמשכת על פני שבעה חודשים - ספטמבר עד מאי, אולם 70% מכמות הגשמים יורדת בחודשים דצמבר - פברואר. שלג יורד בצפון רמת הגולן כמעט מידי חורף.
תרבות הכלים הקשורים
תרבות הכלים הקשורים (באנגלית: Corded Ware culture) הייתה תרבות חומרית שנפוצה בצפון אירופה החל בשלהי התקופה הנאוליתית, דרך התקופה הכלקוליתית וכלה בראשית תקופת הברונזה. בני תרבות זו היו מצויים בחיכוך עם בני תרבות יאמניה השכנה, ויש אף הסוברים כי לבני שתי התרבויות הללו מוצא גנטי משותף.
נחל מיצר
נַחַל מֵיצַר הוא נחל אכזב בדרום רמת הגולן, הזורם אל הירמוך. שם הנחל נובע מהמעבר הצר הכלוא בינו ובין נחל עין גב, שבו עובר כביש חמת גדר - רמת מגשימים (כביש 98). אורכו של הנחל 9 קילומטר, ובו מפל מיצר, שגובהו תשעה מטרים. לאחריו יורד הנחל בתלילות לעבר הירמוך. הנחל מתחפר בשכבות הקירטון מתקופת האיאוקן, הנחשפות מתחת למעטה בזלת הכיסוי הדק של דרום רמת הגולן.
אגן הנחל מוכרז כשמורת טבע בשטח של 10,540 דונם, אשר הוכרזה לראשונה בצו אלוף ביום 22 ביוני 1972. הכרזה זו איבדה את תוקפה עם קבלת חוק הגולן בשנת 1981. בשמורה עצי אלון התבור ואלה אטלנטית, ומדרונות הנחל התלולים מכוסים בבתה עשבונית הכוללת שיחי מרווה ריחנית, רותם המדבר, חלבלוב מגובשש ועוד. באפיק הנחל גדלה צמחיית נחלים הכוללת עצי ערבה מחודדת, שיחי הרדוף הנחלים, פטל קדוש וקנה מצוי. עוד גדלים בשמורה חלמונית גדולה ואירוס הגלבוע.
Highwayman (שיר)
"Highwayman" הוא שיר שכתב הזמר והיוצר האמריקאי ג'ימי ווב, המתאר גלגולים שעוברת נשמתו של גיבור השיר: כשודד דרכים, ספן, בנאי בסכר הובר, וכמפקד חללית. השיר הושפע מקורות חייו של הפושע הבריטי ג'ונתן ויילד.
השיר זכה ב-1985 להצלחה בעקבות הגרסה של הסופרגרופ שהקימו ג'וני קאש, ויילון ג'נינגס, ווילי נלסון וקריס קריסטופרסון. האלבום Highwayman הפך לאלבום הפלטינה הנמכר ביותר, והגרסה שלהם לשיר שהתה במקום הראשון ב''מצעד שירי הקאנטרי של מגזין הבילבורד במשך 20 שבועות. הגרסה שלהם זיכתה את ווב בפרס גראמי לשיר הקאנטרי הטוב ביותר ב-1986.
גרסאות השיר
גלן קמפבל, הקליט אותו ב-1978 ופרסם אותו באלבומו Highwayman באוקטובר 1979.
הזמר הנורווגי Finn Kalvik הקליט גרסה מתורגמת של השיר לאלבומו "Natt og Dag" מ-1981.
בזמן שחברי הלהקה הקליטו את אלבומם הראשון, המוזיקאי מרטי סטיוארט השמיע להם את השיר, והם אימצו את שם השיר לשם הלהקה שהקימו, [The Highwaymen ולשם האלבום הראשון שלהם, ''Highwayman. '' מבחינתם, תאם השם את תדמיתם כ"פורעי חוק" בעולם מוזיקת קאנטרי.
בגרסה של להקת The Highwaymen לשיר, כל בית בשיר הושר על ידי מבצע אחר: תחילה נלסון בתור שודד הדרכים, אחר כך קריסטופסון כספן, ג'נינגס כבנאי בסכר, ולבסוף קאש כמפקד החללית. ווב ציין מאוחר יותר, "אני לא יודע איך הם החליטו מי ייקח איזה פסוק, אבל זה שג'וני אחרון היה כמו שאלוהים שר את השיר שלך."
בעקבות הצלחת השיר פורסם קליפ בשחור-לבן, המתאר באמצעות שחקנים את עלילת השיר. בנוסף, כל אחד מהמבצעים נראה לזמן קצר בשמיים שר כמה שורות מהשיר. הסרטון מסתיים שכשפניהם של ג'נינגס, נלסון, קאש וקריסטופרסון מוצגות כחצובות בסלע, בדומה לנשיאים בהר ראשמור.
הגרסה של הרביעייה נכנסה למצעד שירי הקאנטרי של מגזין הבילבורד ב-18 במאי 1985, עלתה למקום הראשון ושהתה 20 שבועות במצעד. השיר הגיע למקום החמישי בדירוג השמעות שירי הקאנטרי ב-1985.
ישיבת תורת משה
כל תלמידי הישיבה דוברי אנגלית. הרוב המכריע של התלמידים מגיע מקנדה ומארצות הברית. ומיעוטם מגיע ממדינות אחרות כמו דרום אפריקה ואנגליה.
הישיבה אינה מתנגדת ללימודים אקדמיים כל עוד הם נועדו למטרות פרנסה בלבד, ורבים מבוגריה עוסקים במקצועות שנדרש עבורם תואר אקדמי.
היסטוריה
הישיבה הוקמה בשנת ה'תשמ"ב על ידי הרב משה מייזלמן, נכדו של הרב משה סולובייצ'יק ואחיינו ותלמידו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק, יחד עם הרב דניאל לרפלד, כיום ראש ישיבת בית ישראל. הרב מייזלמן קרא לישיבה על שם סבו, הרב משה סולובייצ'יק. הישיבה שכנה תחילה במכון הארי פישל בשכונת הבוכרים בירושלים.
מאוחר יותר עברה הישיבה למרכז העיר, ובשנת ה'תשס"ט עברה הישיבה לבניין הקבע שלה בשכונת סנהדריה המורחבת. בניין הישיבה כולל בית מדרש, חדר אוכל, פנימייה ומגרש כדורסל. תוכנית הלימודים בישיבה היא בת שלוש שנות לימוד, והיא מחולקת לשני מסלולים, אך תלמידים רבים נשארים ללמוד בה זמן רב יותר. קיים גם מסלול בוגרים המיועד לתלמידי ישיבה ותיקים.
רבני הישיבה
הרמים בישיבה הם, הרב יחיאל מיכל שורקין מחבר הספר הררי קדם תלמידו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, וכן הרב יהודה אברמוביץ, תלמידו של הרב נחום פרצוביץ, והרב זאב קליין, תלמידו של הרב אבא ברמן.
אחד מרבני הישיבה, הרב משה טברסקי, נרצח (יחד עם ארבעה אחרים) בפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בשכונת הר נוף בירושלים.
ריינג'ר 3
מבנה הגשושית
ריינג'ר 3 הייתה הראשונה בתוכנית מ"בלוק 2" של גשושיות הריינג'ר. היא הייתה בגובה 3.1 מטרים וכללה קפסולה בקוטר 650 מ"מ שכוסתה בעץ בלזה לריכוך נחיתתה, מנוע לתיקון מסלול, מנוע ראשי שדחפו 22.6 kN ובסיס משושה ברוחב 1.5 מטרים עשוי זהב וכרום. אנטנת צלחת לטווח רחוק חוברה לבסיס. שני לוחות סולאריים דמויי כנפיים באורך 5.2 מטרים מקצה לקצה נפרשו משני צדי הבסיס זמן קצר לאחר השיגור. אלו טענו סוללה חשמלית במשקל 11.5 ק"ג שקיבולתה 1 קילו-ואט-שעה (kW·h). הגשושית נשלטה באמצעות מחשב, מערכת עיקוב ומערכת בקרה שנשלטה מכדור־הארץ. הניווט בוצע באמצעות חיישני ארץ ושמש, גירוסקופים ורקטות קטנות. מערכת הטלמטריה כללה שני משדרים, האנטנה לטווח רחוק ואנטנה נוספת. בקרה תרמית הושגה על ידי צבע לבן, לוחות זהב וכרום ויריעת פלסטיק כסופה.
בין הכלים המדעיים שנשאה הגשושית נכללו: הסייסמוגרף (שקיבל את השם "טונטו") היה בתוך הקפסולה יחד עם מגבר, משדר, מערכת בקרת מתח, אנטנת "קרוסלה" ו-6 סוללות שיכלו לספק אנרגיה חשמלית למכשירי הקפסולה למשך 30 יום. הקפסולה, ששקלה 42.6 ק"ג, אמורה הייתה להתרסק על הירח במהירות של 130-160 קמ"ש. מטרת המכ"ם הייתה לבחון השתקפויות מפני הירח אך גם ליזום את היפרדות הקפסולה מהחללית ואת הפעלת רקטות הבלימה של הגשושית במהלך התרסקותה.
המשימה
המשימה תוכננה לשיגור על־גבי משגר אטלס-אג'ינה B, לבצע תיקון מסלול ולהתרסק על קרקע הירח תוך צילום פניו. בגובה 21.4 ק"מ מפני הירח הייתה הקפסולה משוחררת, ומתרסקת בנפרד על הירח כאשר רצועות עץ בלזה שציפו אותה מרככות את הנחיתה.
ריינג'ר 3 שוגרה ב-26 בינואר 1962, בשעה 20:30 UTC, מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה. פקודות שגויות שנמסרו למשגר האטלס-אג'ינה B גרמו לו להכניס את הגשושית למסלול מעבר אל הירח במהירות גבוהה מדי. תיקון מסלול שגוי שבוצע לאחר מכן גרם לגשושית להגיע אל הירח 14 שעות מוקדם מהמתוכנן ויחד עם זאת להחטיאו ב-36,793 ק"מ ב-28 בינואר 1962. תקלה במחשב מנעה ממנה לשדר תמונות של הירח. לאחר שחלפה על פני הירח נכנסה למסלול סביב השמש. למרות הגדרתה ככישלון, היא סיפקה מידע הנדסי שימושי במהלך טיסתה יחד עם מדידות ראשונות של שטפי קרינת גמא במערכת השמש.
ל. רוי האוק
'''ל. רוי האוק (באנגלית: L. Roy Houck'''; 28 בינואר 1905 – 22 בנובמבר 1992) היה פוליטיקאי אמריקאי. בין השנים 1955–1959 היה סגן מושל מדינת דקוטה הדרומית.
ביוגרפיה
לא ידוע דבר על ילדותו ולימודיו של האוק. בהמשך עבד כחוואי וכמגדל בקר. חוות הבקר שלו בעמק נהר מיזורי נהרסה בידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, ובשנת 1959 האדמה הוצפה על ידי סכר והוא העתיק את מקומה של החווה שלו למקומה הנוכחי. הוא הקים את "חוות UUU", שם גידל ביזונים ובקר, ולאחר מות מרבית הבקר בשלג קשה, התמקד בביזונים בלבד. לימים הייתה חוותו, ששטחה 240 מיליון מטרים רבועים, למקום הגידול הגדול בעולם של ביזונים. הוא מכר את עורן, בשרן וגם את גולגולות הביזונים שבבעלותו. חלקים גדולים מהסרט "רוקד עם זאבים" צולמו באדמותיו, ורבים מהביזונים שלו מופיעים בכמה סצנות זכורות מהסרט. הוא גם היה המייסד של "איגוד הביזון הלאומי" (National Buffalo Association).
מבחינה פוליטית, היה האוק חבר במפלגה הרפובליקנית. בין השנים 1949–1954 היה חבר בסנאט של דקוטה הדרומית. בשנת 1954 הוא נבחר לסגן מושל דרום דקוטה, תחת המושל ג'ו פוס. הוא כיהן במשרה זו בין השנים 1955–1959. הוא היה גם יושב ראש הסנאט המדינתי, ולאחר כהונתו כסגן המושל התמסר לחוות הביזונים שלו. רוי האוק נפטר ב-22 בנובמבר 1992.
ג'ובאני טאק
'''ג'ובאני ק. טאק (באנגלית: Giovanni K. Tuck''') הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית. שירת כראש אגף לוגיסטיקה במטות המשולבים.
ביוגרפיה
טאק סיים ב-1987 לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת המדינה של טקסס. התגייס לחיל האוויר והוכשר כטייס מטוסי תובלה.
בשנים 2003–2005 פיקד על טייסת התדלוק האווירי 905. ביוני 2007 מונה לסגן מפקד כנף הניידות האווירית ה-60. ביוני 2008 מונה למפקד כנף התובלה האווירית ה-15. ביוני 2010 מונה לעוזרו של סגן ראש מטה חיל האוויר. ביוני 2011 מונה למפקד כנף המשלוח האווירי 379, שהוצבה בדרום-מזרח אסיה, ותמכה בפעילות הצבאית במלחמת עיראק, במלחמת אפגניסטן ובקרן אפריקה. במהלך ביצוע תפקיד זה קודם לדרגת בריגדיר גנרל. ביוני 2012 מונה למפקד אגף הדלק בסוכנות הלוגיסטיקה של מחלקת ההגנה. ביוני 2014 מונה לראש מחלקת מבצעים וכוננות באגף המבצעים של חיל האוויר. במאי 2015 מונה לראש מחלקת מבצעים ותוכניות בפיקוד התובלה של ארצות הברית והועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
במהלך שירותו צבר מעל 4,800 שעות טיסה, על מטוסי T-37 טוויט, T-38 טאלון, B-1 לנסר, E-8, C-21, C-141B, C-17A, KC-10A, KC-135 R/T, ומסוקי בל UH-1 אירוקוי.
טאק בעל תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת ובסטר בסנט לואיס, בוגר המכללה למלחמה של חיל האוויר, בעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה וביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי, בעל תואר שני באסטרטגיית ביטחון לאומי ממכללת המלחמה הלאומית ובוגר תוכנית בכירים של אוניברסיטת הרווארד.
נציבות הרייך אוסטלנד
נציבות הרייך אוסטלנד (בגרמנית: RKO - Reichskommissariat Ostland) היה שמו הגרמני של הממשל האזרחי הנאצי בחלק משטחי מזרח אירופה, שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. אוסטלנד (מילולית: ארצות המזרח) היה השם שניתן לשטחי הכיבוש הגרמני של המדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה וליטא), חלק מהשטחים המזרחיים של פולין שלפני המלחמה, ושל החלקים המערביים של בלארוס. הארגון הפוליטי של השטחים הללו, לאחר תקופה ראשונית של כיבוש צבאי, היה של הממשל האזרחי הגרמני, תחת סמכותו של "משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח" בראשותו של אלפרד רוזנברג.
היעדים המדיניים המרכזיים שהתווה קנצלר גרמניה (הפיהרר), אדולף היטלר לנציבות אוסטלנד ולשטחים הכבושים האחרים, היו השמדה מוחלטת של האוכלוסייה היהודית ויישובם של גרמנים אתניים במקום, בד בבד עם גירוש חלק מהאוכלוסייה המקומית או העברתה תהליך גרמניזציה (הפיכת האוכלוסייה לגרמנית). מדיניות הגרמניזציה וההתיישבות מחדש באוסטלנד אמורה הייתה להתבצע באמצעות שורה של צווים מיוחדים עם עקרונות מנחים, בהתאם לתוכנית-האב למזרח.
לאורך שנת 1943 ו-1944 כבש הצבא האדום בהדרגה את מרבית השטחים הללו.
ארגון הנציבות
לאחר הפלישה לברית המועצות במבצע ברברוסה, נפלו לידי הגרמנים שטחים נרחבים במזרח אירופה. אזורים אלה נשארו תחילה תחת כיבוש צבאי של הורמאכט, אולם ברגע שהמצב הצבאי אפשר זאת, הם עברו לצורת ממשל קבועה יותר תחת שלטון גרמני אזרחי.
על פי צו הפיהרר מיום 17 ביולי 1941 הוקמה נציבות הרייך במזרח, במבנה של היחידות המינהליות של גרמניה הנאצית. מבנה הנציבות הוגדר על ידי צו דומה, בו נקבע כי כל השטחים הללו יהיו בראשות המושל האזרחי הגרמני שימונה על ידי היטלר ויהיה כפוף רק לו. למושל אוסטלנד התמנה הינריך לוזה, הגאולייטר של שלזוויג-הולשטיין.
הנחיות כלליות עבור כל נציבי הרייך בשטחי המזרח הכבושים הוכנה על ידי שר הרייך, אלפרד רוזנברג. נציבות אוסטלנד אורגנה תחת "מנהל הרייך" (Reichskomissar) באסטוניה, "מנהל כללי" בלטביה ו"יועץ כללי" בליטא. הרשות המיניסטריאלית של רוזנברג הייתה מצומצמת למעשה. הסיבה הראשית לכך הייתה, שסמכויות רבות בניהול השטחים הכבושים היו בידי אחרים: הוורמאכט והאס אס ניהלו את ההיבטים הצבאיים והביטחוניים, פריץ זאוקל שלט על כוח האדם לעבודה, והרמן גרינג ואלברט שפר ניהלו את היבטים הכלכליים בשטחים הללו. משרדי השלטון המרכזי בשטחי הכיבוש נקראו "הממשלים המיוחדים". לאחר מכן החלו הקומיסרים בשטחי המזרח, הנריך לוזה ואריך קוך, לתקשר ישירות עם היטלר דרך מרטין בורמן ולשכת המפלגה. הם הצליחו לדחוק את כל השחקנים האחרים בנציבות, כולל את האס אס, למעט במרכז בלארוס, שם פעל אריך פון דם באך-צלבסקי תחת פקודה מיוחדת ל"מיגור הפרטיזנים".
ביולי 1941 הוכרז בשטחים הסובייטים הכבושים מינהל אזרחי, הרבה לפני שהדבר התממש בפועל. בתוך הוואקום שנוצר הפעיל האס אס כוח עצום של אבטחה ושיטור, אך נאלץ לוותר עליו בסתיו, כאשר המינהל האזרחי הוקם. רק בסוף 1943 הצליח מפקד האס אס היינריך הימלר להחזיר לעצמו את הכוח הזה. זו גם אחת מהסיבות ליחסים המתוחים ששררו בין האס אס לבין המינהל האזרחי.
חלוקת הנציבות
נציבות הרייך אוסטלנד הייתה מחולקת לארבעה מחוזות כלליים (Generalbezirke): אסטוניה, לטביה, ליטא ובלארוס, שבראשם עמד קומיסר כללי. כל אחד מהם חולק למחוזות משנה (Kreisgebiete) שקובצו למחוזות ראשיים (Hauptgebiete) (רק בבלארוס לא היו מחוזות ראשיים). השטחים שנכבשו ממזרח להם היו תחת שליטה צבאית. הכוונה הייתה לכלול בעתיד את השטחים הללו בהרחבתה של אוסטלנד לנציבויות באזורי סמולנסק, פסקוב, ונובגורוד. הגבול המזרחי החדש של אסטוניה תוכנן להיות סביב קו לנינגרד-נובגורוד. המרכז האדמיניסטרטיבי של האזור כולו, כמו גם מקום מושבו של הקומיסר, היה בריגה שבלטביה.
מחוז אסטוניה
נציבות זו הייתה עצמאית למעשה, משום שאסטוניה נשארה חלק מאזור בשליטת הוורמאכט, גם לאחר העברתה לידי הממשל האזרחי. על ידי משחק בשתי הרשויות הצבאית והאזרחית האחת כנגד השנייה, הצליח הקומיסר ליצמן למשול בה כראות עיניו.
מחוז בלארוס
בתחילה, המחוז היה אמור לכלול גם את נבהרדק, פולסיה (בלארוס הדרומית) וסמולנסק (רוסיה), כמו גם את כל בלארוס. בהסדר זה היא הייתה אמורה להיות תחת ארבעה מחוזות ראשיים. בשנת 1942, נהדפה החזית הגרמנית בחזרה לסביבת העיר ויטבסק, והשלטון האזרחי חלש רק על החלקים המערביים של בלארוס (מינסק, סלוצק ובוריסוב), והשאיר את שאר הארץ תחת שליטה צבאית. האזור חולק לשמונה מחוזות חדשים. בשנת 1943 הקים וילהלם קובה ממשלת בובות משתפת פעולה בשם "מרכז ראדה בלארוס". מנקודה זו ואילך, שטחי בלארוס נוהלו עדיין תחת שליטה גרמנית, שנפלה עם התקדמות הצבא האדום.
רכוש, תעשייה וניצול עובדים
לאחר ההשתלטות על האזורים, הוציא הנריך לוזה ב-15 בנובמבר 1941, צו לפיו כל רכוש המדינה באזור הבלטי ובבלארוס הוחרם והועבר לממשל הגרמני. המינהל החזיר אדמות שהופקעו על ידי הסובייטים לבעליהם לשעבר האיכרים. גם בתי מלאכה קטנים, תעשיות ועסקים עירוניים הוחזרו לבעליהם הקודמים, בכפוף לתשלום מכסת מיסים לרשויות. רכוש היהודים הוחרם. בבלארוס הוקמה מנהלה כדי לנהל את כל מאפייני השלטון הסובייטי לשעבר.
תאגידים וחברות תעשייתיות פרטיות הקשורות לממשלת גרמניה, מונו במהירות לנהל את המפעלים שהוחרמו. כך, חברות כמו מניסמן, אי גה פארבן וסימנס השתלטו על כל המפעלים לשעבר במדינה הסובייטית באוסטלנד ואוקראינה.
השלטונות הגרמניים בבלארוס התלוננו על המדיניות הקיצונית של "היהודים הבולשביקים" שכפרו במושגים בסיסיים כמו נכס בבעלות פרטית או יוזמה אישית. בניגוד להם, הרשויות במדינות הבלטיות ציינו כי "במלחמה ובשלבים הראשונים של הכיבוש, האוכלוסייה נתנה דוגמה לשיתוף פעולה כנה, וזאת אולי סיבה לתת להם מספר חירויות של ממשל אוטונומי".
לדברי שר הכלכלה הגרמני פון קרוזיק, עד פברואר 1944 קיבלה ממשלת הרייך הסבר של עלויות הכיבוש והמסים, ולוזה נדרש לספק מיידית עובדי כפייה מן השטחים הכבושים לגרמניה, 380,000 עובדי חקלאות ו-247,000 עובדי תעשייה. הגרמנים ראו את הסלאבים כמאגר של עובדי כפייה לשימושו של הרייך הגרמני, ובמידת הצורך ככאלה שיכולים לעבוד עד מוות.
ההתיישבות הגרמנית
המטרות הפוליטיות של אוסטלנד, כפי שהוגדר על ידי אלפרד רוזנברג, היו הסרת האיום של רוסיה הגדולה על הרייך במהלך המאות הבאות. התוכניות לטווח ארוך נבדלו מאלה של אוקראינה, הקווקז או אזור מוסקבה. השטחים הבלטיים, יחד עם בלארוס, אמורים היו להפוך לאזור חסות גרמני לפני האיחוד עם גרמניה עצמה. רוזנברג טען כי שטחים אלה הם בעלי אופי "אירופאי" מיסודם, הנובע מ-700 שנים של היסטוריה תחת שלטון שוודיה, דנמרק וגרמניה, ולכן עליהם לספק מרחב מחיה לגרמניה. דעה זו הייתה משותפת גם להיטלר ולנאצים בכירים אחרים. מטרה זו יכולה להיות מושגת על ידי התבוללות גזעית של העמים הבלטיים והבלארוסים לאוכלוסייה אחת.
מתכנני ההתיישבות הגרמנית באזור ראו אותו כמיושב באופן מסורתי על ידי גרמנים, ואשר הוצף על ידי הסלאבים. במהלך המלחמה התיישבו גרמנים אתניים, רובם מרומניה וקצתם מהולנד, במחוז פסקוב.
השמדת היהודים
בעת הפלישה הגרמנית ביוני 1941, היה מיעוט יהודי משמעותי באוסטלנד, כמעט 480,000 אנשים. לאלה נוספו גם מגורשים מאוסטריה, גרמניה וממקומות אחרים.
היהודים הוגבלו לגטאות רבים, אשר במהרה הפכו לצפופים בתנאי מחיה קשים. השמדתם של האוכלוסייה היהודית החלה כמעט מיד לאחר הפלישה הגרמנית רוב היהודים באזורים הכפריים חוסלו בבורות ירי עוד בסתיו 1941. באזור אוסטלנד נותרו מספר קטן של גטאות וביניהם גטו ריגה, גטו שאוולי, גטו קובנה, גטו וילנה וגטו מינסק.
ב-21 ביוני 1943 ציווה הרייכספיהרר אס. אס. היינריך הימלר על הפיכת כל הגטאות במרחב אוסטלנד למחנות ריכוז באחריות האס. אס.
הגטאות בריגה, בווילנה ובמינסק חוסלו בסתיו 1943 ורוב תושביהם נרצחו. גטו קובנה הפך למחנה ריכוז כאשר גטו שאוולי הפך למחנה משנה שלו. ביולי 1944 חוסל הגטו האחרון באוסטלנד. רבים מתושביו נרצחו והנותרים שולחו לגרמניה, למחנות קאופרינג שהיו מחנות משנה של דכאו (לגברים), ושטוטהוף, לנשים.
קרוב לחצי מיליון יהודים נרצחו בשטחי הנציבות.
הפרטיזנים
שלטונות הביטחון הגרמניים המקומיים היו עסוקים בפעולות הפרטיזנים הסובייטים בבלארוס. הם ציינו כי "אזורים נגועים" בפעילות פרטיזנית כללו שטח של 500 עד 600 קמ"ר, סביב מינסק, פינסק, הומל, בריאנסק, סמולנסק וויטבסק, לרבות כבישים ומסילות רכבת באזורים אלה.
Piano Improvisations Vol. 1
Piano Improvisations Vol. 1 הוא אלבום הסולו השביעי של פסנתרן הג'אז האמריקאי צ'יק קוריאה, שהוקלט ויצא בשנת 1971 על ידי חברת התקליטים הגרמנית ECM השוכנת במינכן. האלבום אינו דומה לאלבומיו הקודמים של קוריאה, שכן אלבום זה כולל במלואו רק יצירות לפסנתר שכתב וביצע. בעקבות היותו של האלבום מכיל פסנתר בלבד, הוא נקרא "Piano Improvisations" (בעברית: "אימפרוביזציות לפסנתר"). האלבום הוקלט במשך כמה ימים באוסלו, נורווגיה. ההקלטות באוסלו הובילו את קוריאה לחזור בשנית כדי להקליט אלבום נוסף הדומה לו בטיבו, אשר נקרא "Piano Improvisations Vol. 2. שני האלבומים הללו שימשו כגשר בין יצירותיו האקוסטיות והניסיוניות בלהקתו "Circle" לבין עבודתו הקלאסית והמובנית יותר עם "Return to Forever".
החולמים אחר השמש
החולמים אחר השמש הוא פזמון שכתב יורם טהרלב ללחן של סשה ארגוב. השיר זכה לביצועים רבים לאורך השנים, שהידוע שבהם הוא של צמד הפרברים.
רקע
ראשיתו של השיר בנעימה שהלחין סשה ארגוב ועיבד ולדימיר קוסמה לפסקול הסרט "הוא הלך בשדות" על פי ספרו של משה שמיר, בבימויו של יוסף מילוא. הסרט שיצא בשנת 1967 מתאר את סיפור אהבתם של אורי בן הקיבוץ ומיקה ניצולת השואה, על רקע נופי העמק, וזכה להצלחה רבה.
ארגוב הציע לפזמונאי יורם טהרלב לחבר מילים למנגינה. טהרלב נעתר לבקשה על אף שהלחן, כרבות מיצירות ארגוב, קשה לביצוע. בדומה לסצנה שליוותה המנגינה בסרט, תיארו המילים תיאור של זוג בשבילי קיבוץ, אך בניגוד לזוג הצעיר שמופיע בסרט, הזוג שבשיר הוא מבוגר.
מילים
השיר מתאר טיול של זוג מבוגר בנופים חקלאיים שבהם טייל בצעירותו, בשעת ערב. הנופים הם נופי קיבוץ יגור בעמק זבולון, שבו גדל טהרלב. הבית הראשון מתמקד בנוף הפסטורלי, ומנגיד בין איטיות הליכתם של הזוג למעוף הציפורים. הוא נחתם באמירה שניתנת לפרשנויות שונות, שהזוג הוא "כמו כל החולמים - אחר השמש". הבית השני שטוף בנוסטלגיה: הדובר מייחל לחזור ולחוות גידול תינוקות, עבודה חקלאית ושמחת נעורים. בבית השלישי והאחרון שוררת נימה מלנכולית והמוטיבים בו רומזים על קצם הקרב של החיים: הלילה היורד, הדממה, והטל על ראשה הכסוף של בת-זוגו של הדובר.
ביצועים
ב-2020 חידשו תמר פילוסוף ודוד לביא, בביצוע שבו שילבו גם את לחנו של שלמה קרליבך לפסוק "לולי תורתך".. הביצוע זכה להשמעות רבות ועורר מספר התייחסויות בתקשורת.
שבועיים לאחר פטירתו של הפזמונאי יורם טהרלב ב-2022 ביצעו חבורת 'זהו זה' את השיר בעיבוד מוזיקלי של אמיר לקנר.
סרנדה לעדה
סרנדה לעדה הוא שיר שכתבה לאה נאור והולחן על ידי משה וילנסקי. השיר בוצע על ידי להקת הנח"ל ב-1966 בתוכניתה "מהנח"ל באהבה". הסולנית בשיר הייתה שולה חן. בהרכב הלהקה היו ששי קשת, שלום חנוך, חנן יובל, מנחם זילברמן, נטע אלוני, טוביה צפיר ועוד.
הרקע לכתיבת השיר
בתקופת שירות הצבאי הייתה לאה נאור בגרעין שנשלח, בתחילת שנות ה-50, להיאחזות הנח"ל נחל עוז. במהלך שירותה בקיבוץ נפגשה נאור עם הטבחית שעבדה במקום, עדה דלוגץ'-רז מקיבוץ רמת יוחנן. עדה הגיעה לנחל עוז במסגרת תמיכה של חברי קיבוצים ותיקים בקיבוצים צעירים (נחל עוז הוקם ב-1951). את חוויית מפגש זה ביטאה נאור בשיר זה.
מוטיבים בשיר
השיר הוא שיר אהבה לטבחית של ההתנחלות וזאת על אף נטייתה להקדיח את תבשיליה. מצד אחד השיר מלא בהכרזות אהבה:
אולם מצד שני נשמעות בשיר "תלונות" על איכות האוכל:
השיר מתייחס לתקופת הצנע, בשנות ה-50, במהלכה אילץ חוסר במצרכי מזון בסיסיים את הטבחים להיות יצירתיים כדי למצוא תחליפים להשביע את הסועדים. בין השאר התפרסמו, בתקופה זו, התחליפים חוביזה, עולש (כתחליף לקפה), ממרח חצילים (כתחליף לכבד), אבקת ביצים ועוד. בזכרונותיה מזכירה לאה נאור "פטנטים" נוספים לחסכון באוכל כמו "רִיבַּיִים" (דילול ריבה במים), "חלביים" (כנ"ל עם חלבה) וטוניים (כנ"ל עם טונה).
בשיר זה מופיעות שורות המתייחסות לאופן בו הוכנו אז "קציצות בשר" בהן היה הלחם מרכיב עיקרי:
בפזמון של השיר מוזכרת המילה "במקום". מילה זו שימשה בקיבוצים לציין מנה חלופית למנה העיקרית (לצמחונים, חולים וכו') ואם המנה העיקרית הייתה דלה אז מנת ה"במקום" הייתה עוד יותר דלה.
ניקולא ז'קסון
ניקולא ז'קסון (בצרפתית: Nicolas Jackson; נולד ב-20 ביוני 2001 בדקר שבסנגל) הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת צ'לסי ובנבחרת סנגל.
קריירת מועדונים
ז'קסון גדל במחלקת הנוער של קאסה ספורטס מליגת העל הסנגלית, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-3 בספטמבר 2019 חתם בוויאריאל מלה ליגה, והחל לשחק במחלקת הנוער של המועדון. ב-5 באוקטובר 2020 הושאל למשך עונה אחת למיראנדס מהליגה הספרדית השנייה. ב-18 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד מיורקה במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת. הוא ערך 16 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד. בתום תקופת ההשאלה חזר לוויאריאל.
ב-3 באוקטובר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של ויאריאל, בניצחון 0–2 על ריאל בטיס במסגרת המחזור השמיני בליגה לעונת 2021/2022.
ב-30 ביוני 2023 חתם לשמונה שנים בצ'לסי.
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת סנגל לטורניר מונדיאל 2022, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ב-21 בנובמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 0–2 לנבחרת הולנד במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים של מונדיאל 2022.
קבוצת ארמיות קווקז
היסטוריה
קבוצת הארמיות הוקמה ב-8 במרץ 1917 וכמפקדה מונה אחמד איזאט פאשה. הקבוצה כללה את הארמיות השנייה והשלישית. הקבוצה לחמה במהלך המערכה בקווקז כנגד שרידי הכוחות הרוסיים וכן כנגד מיליציות ארמניות שקמו באזור וקיוו להשיג עצמאות לארמניה. הקבוצה פורקה ב-16 בדצמבר של אותה שנה.
חוק השמות
חוק השמות, התשט"ז-1956 הוא חוק ישראלי הקובע את אופן מתן השמות הפרטיים ושמות המשפחה במדינת ישראל. החוק אושר בכנסת ב-25 ביולי 1956.
חוקי שמות קיימים במדינות רבות בעולם.
חיוב בקיום שם פרטי ושם משפחה
קובע כי לכל אדם הרשום במרשם האוכלוסין במדינת ישראל חייב להיות שם משפחה ושם פרטי. החוק מתיר ששם המשפחה יהיה כפול, וכן מתיר לאדם לשאת יותר משם פרטי אחד. החוק אינו עוסק בשם משפחה משולש, אך יש הנושאים שם כזה, למשל - ג'ודי שלום ניר מוזס, גלילה רון־פדר-עמית.
מתן שמות משפחה
קובע את כללי מתן שם משפחה לילד:
מתן שמות פרטיים
שם פרטי ניתן לילד על ידי הוריו סמוך לאחר לידתו. באין הסכמה בין ההורים, רשאי כל אחד מהם לתת לילד שם פרטי, והילד ישא את שני השמות. ילד שנולד כשאמו אינה נשואה לאביו ואף אינה ידועה בציבור כאשתו, יקבל שם פרטי על ידי אמו בלבד.
שינוי שם
על פי חוק השמות ניתן לשנות שם פרטי או שם משפחה של כל אדם. מי ששינה את שמו, לא ישוב וישנה את שמו שנית תוך שבע שנים מיום תחילת תקפו של השינוי האחרון, אלא באישור השר.
חוק השמות עוסק במצבים אחדים של שינוי שם:
התערבות משרד הפנים בבחירת שמות
סעיף 16 בחוק מתיר לשר הפנים או לפקידות בכירה מטעמו, שלא לאשר רישום או שינוי שם, אם הוא סבור שהשם החדש עלול להטעות או לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו. המחוקק הישראלי לא פירט רשימה סגורה של שמות אסורים, וזאת בניגוד למספר מדינות בעולם בהם קבועים "שמות אסורים" בחוק ובתקנות. עם זאת, סביר להניח כי שמות פרטיים שעלולים לפגוע ברגשות הציבור בישראל, כדוגמת "חזיר" או "היטלר", לא יאושרו במשרד הפנים.
למרות האמור בסעיף 16, חל איסור לשינוי שם של מי שהורשע בביצוע עבירת מין כהגדרתה בחוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין, התשס״ו–2006, שבוצעה בהיותו בגיר, וזאת על מנת להגן על הציבור.
אדם ללא שם
מי שאין לו שם, ולא בוחר לעצמו שם, רשאי שר הפנים, בהתאם, לקבוע לו שם; בקביעת השם יתחשב השר בשמות הוריו והורי הוריו של אותו אדם, ואם הוא נשוי — גם בשם בן-זוגו. השר יודיע לאותו אדם את השם שקבע, וזה יהיה שמו של אותו אדם, זולת אם בחר לו שם אחר תוך חודשיים לאחר קבלת הודעת השר.
יצירת הזהות הזו, ובכלל שינוי שמות פרטיים ומשפחה, מהוות סכנה בנוגע לנישואין בתוך המשפחה, דבר שעלה כבר במקורות המשפט העברי וישנם פתרונות לעניין שמערבים גם את מסדרי הגיטין והנישואין.
פסיקה
חוק השמות נדון בבג"ץ אפרת נגד הממונה על מרשם האוכלוסין. מיכל אפרת ועוזי אורנן חיו כידועים בציבור, ונולד להם בן, שניתן לו שם המשפחה "אורנן-אפרת". אפרת פנתה למשרד הפנים בבקשה לשנות את שם משפחתה לאורנן-אפרת, אך בקשתה נדחתה בנימוק שהשם המבוקש עלול להטעות ולפגוע בתקנת הציבור. היא עתרה לבג"ץ ונפסק שעל משרד הפנים להיענות לבקשתה. בעקבות פסק דין זה תוקן חוק השמות, ונקבע בו במפורש כי השר אינו רשאי לפסול שם מן הטעם שהשם נבחר עקב קשר בין ידועים בציבור.
נחמיה בן חושיאל
נחמיה בן חושיאל נחשב דמות היסטורית ומנהיג המרד היהודי בהרקליוס. הוא מוזכר במקורות יהודיים וביזנטיים. נחמיה בן חושיאל ידוע בעיקר כדמות המופיעה בכתבים אפוקליפטיים יהודיים רבים מימי הביניים, שם הוא מזוהה עם משיח בן יוסף.
רקע פוליטי
ב-590–591 לספירה, על פי מקורות קראיים, ראש הגולה חנינאי הוצא למוות על ידי ח'וסרו השני, בשל תמיכה בבהראם השישי. ראש הגולה הבא, בוסתנאי בן חנינאי, החל לשלוט רק סביב שנת 640, והיה ראש הגולה הבבלי הראשון תחת שלטון ערבי. כך שנותר פער של חמישים שנה ללא ראש גולה שולט. נהוג לחשוב שלאחר הוצאתו להורג של חנינאי, ח'וסרו השני השעה את כל צורות השלטון העצמי היהודי והערים קשיים רבים למוסדות הרבניים. עד שנת 609, ידוע כי שתי הישיבות הגדולות, ישיבת סורא וישיבת פומבדיתא קיימו שיעורים ובראשותן עמד גאון.
המתועד
הרישומים ההיסטוריים מתקופה זו מועטים מאוד. נחמיה בן חושיאל נחשב דמות היסטורית ומנהיג מרד הרקליוס.
כי יעקב ניוזנר משער שיהודי המערב תמכו בח'וסרו השני נגד הביזנטים, או כיוון שידעו או שלא היה להם אכפת בדבר העובדה שרדף את ראשי הגולה ודיכא את היהודים במזרח. פרנק מאיר לואנברג משער, שכדי לזכות בתמיכה יהודית מינה ח'וסרו השני ראש גולה לפי בחירתו. לראש גולה זה, ששמו חושיאל, היה בן בשם נחמיה - ומכאן כונה נחמיה בן חושיאל. לפי השערה זאת, זוהה נחמיה כמנהיגם הסמלי של הכוחות היהודיים.
אל הסאסאנים הפרסים, בפיקודו של שהרבראז, חברוּ נחמיה והמנהיג היהודי העשיר בנימין מטבריה, שגייסו כוח מקרב יהודי טבריה. הכוח המשולב כבש את ירושלים בשנת 614 ללא התנגדות. נחמיה מונה אז כשליט ירושלים. הוא החל בהכנות לבניית בית המקדש השלישי ובשרטוט אילנות יוחסין להקמת כהונה גדולה חדשה.
מספר חודשים בלבד לאחר מכן התרחש מרד נוצרי. היהודים נמלטו למאהל של שהרבראז בקיסריה. הנוצרים הצליחו לכבוש את העיר לזמן קצר, 19 ימים, לפני שהחומות נפרצו על ידי כוחותיו של שהרבראז.
בשנת 617 הפכו הפרסים את מדיניותם וצידדו עם הנוצרים, כנראה בגלל לחץ של נוצרים מסופוטמים. נטען כי אז נהרג נחמיה בן חושיאל. הוא ו"מועצת הצדיקים" שלו נהרגו לצד יהודים רבים אחרים, וחלקם קפצו מחומות העיר. עם זאת, לא נראה שיהודים גורשו באלימות מירושלים כפי שסביאוס סבר. במקום זאת, מכתבו של מודסטוס מרמז כי נאסר על מתיישבים יהודים נוספים להתיישב בירושלים או בסביבתה. אף בית כנסת קטן בהר הבית נהרס.
התיעוד של סביאוס
הבישוף וההיסטוריון הארמני סביאוס תיאר את נפילת ירושלים. הוא כתב כי בתחילה נכנעו תושבי ירושלים מרצונם ליהודים ולפרסים, אולם לאחר מספר חודשים, האוסטיקן (המושל הארמני) שאותו מינה ח'וסרו השני לשלוט בירושלים נהרג במרד נוצרי.
על פי סביאוס, במהלך המרד נהרגו יהודים רבים. יש יהודים שקפצו מחומות העיר בניסיון לברוח. היהודים הנותרים ברחו לגנרל הסאסאני שהרבראז. הוא אסף את חייליו, חנה סביב ירושלים וצר עליה במשך 19 ימים. מניין ההרוגים הנוצרים עמד על 17,000, ובנוסף 35,000 איש כולל הפטריארך זכריה גורשו למסופוטמיה. במשך שלושה ימים, הכוחות הפרסיים טבחו ובזזו את תושבי ירושלים ושרפו את העיר. היהודים גורשו מהעיר וארכי-כומר בשם מודסטוס מונה על העיר.
ספר זרובבל
ספר זרובבל אינו טוען שנחמיה בן חושיאל יהיה משיח בן דוד, משיח בן יוסף וצאצא של יוסף. ראשי הגולה התחקו אחר השושלת שלהם אחורה עד דוד המלך.
קבאד השני כרת ברית שלום עם הרקליוס בשנת 628, לאחר שלטונו של ח'וסרו השני. השם "ארמילוס" נחשב למשחק לשוני (קריפטוגרמה) עבור השם "הרקליוס".
פיוטי אלעזר הקליר
שלושה פיוטים המיוחסים לאלעזר הקליר מבוססים על גרסה מוקדמת של ספר זרובבל. : 168–169
על פי ההערכות, הפיוט הראשון בהם מתוארך בין 629 ל-634. בטקסט, היהודים מקימים מזבח ומקריבים קורבנות, אולם אסור להם להקים מקדש. המנהיג היהודי המכונה משיח בן יוסף צומח מביניהם ותוך שלושה חודשים מגיע לפסגה. עם זאת, הוא נהרג בידי המפקד הראשי הפרסי במקדש קטן זמן קצר לאחר מכן.־  : 168–169
בפיוט שני, שאינו ניתן לתיארוך, נקרא משיח בן יוסף בשם נחמיה בן חושיאל.: 170–171
פיוט שלישי בשם "אותו היום" מתוארך למאוחר יותר, מכיוון שבו הפרסים הובסו על ידי הביזנטים. אולם אז מלך מֵערב פולש, ולפיכך משוער שפיוט זה נכתב בשנותיה הראשונות של הפלישה הערבית. נחמיה בן חושיאל אינו מוזכר, ואילו "משיח בן דוד" מספר זרובבל, מנחם בן עמיאל, מכונה בו "משיח בן יוסף".:171
"אותות המשיח"
טקסט אפוקליפטי עברי נוסף מימי הביניים, "אותות המשיח", מתאר גם הוא את נחמיה בן חושיאל כמנהיג משיחי. התיעוד בו פחות מפורט, אבל גם הוא נחשב כמתוארך לתקופה זו.
גם הטקסטים הבאים מזכירים את נחמיה וכולם דומים ל"אותות המשיח". הטקסטים הם "תפילת ר' שמעון ב' יוחאי", "אותות" של ר' שמעון ב' יוחאי ו"עשרה סימנים".
"פרקי משיח"
גם הטקסט האפוקליפטי העברי מימי הביניים "פרקי משיח" מזכיר את נחמיה, ללא שם משפחתו או אביו. הוא בבירור נכתב מאוחר יותר, שכן הוא מזכיר ערבים השולטים בהר הבית. הערבים טוענים לבעלות על המקדש ומסכימים ששני הצדדים יציעו מנחות; מי שמנחתו לא תתקבל ימיר את אמונתו ויצורף לאומת האסלאם. השטן מדבר נגד היהודים בפני אלוהים, ומנחתם של הערבים מתקבלת בעוד שמנחתם של היהודים נדחית. אך היהודים מסרבים לבצע כפירה. קרב פורץ בין שני הצדדים, ונחמיה נהרג, אך לאחר מכן קם לתחייה. סביאוס תיעד אירוע דומה בטקסט ההיסטורי שלו, ובו גברים יהודים שחטו חזירים במקום הפולחן המוסלמי.
אולג יפרמוב
אולג יפרמוב (ברוסית: Олег Ефремов; 1 באוקטובר 1927, מוסקבה – 24 במאי 2000, מוסקבה) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה שלוש פעמים פרס ברית המועצות (עבור בימוי הצגות תיאטרון) ובשנת 1976 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון הוא קיבל מספר עיטורים כולל גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1987.
ביוגרפיה
אולג יפרמוב נולד במוסקבה למשפחת פקיד במערכת גולג. חלק מילדותו הוא העביר ביחד עם אביו במחנות עבודה בו הכיר את העולם התחתון. הוא אהב תיאטרון ונרשם לחוג תיאטרון לילדים. בשנת 1945 הוא התקבל ללימודים בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בשנת 1949 לאחר סיום לימודי משחק יפרמוב לא התקבל לתיאטרון אמנותי אך קיבל הזמנה לתיאטרון לילדים העירוני. כישלון לכאורה זה הפך להצלחה כי בתקופתו תיאטרון לילדים התפתח לתיאטרון פופולרי של העיר. בתיאטרון זה יפרמוב עבד עד לשנת 1957 כאשר כבר בשנת 1955 הוא ביים את הצגתו הראשונה.
במקביל לעבודה בתיאטרון יפרמוב לימד בבית הספר למשחק בו למד מספר שנים קודם לכן. תוך זמן קצר התגבשה סביבו קבוצה של שחקנים צעירים (אולג טבקוב, גלינה וולצ'ק, יבגני יבסטיגנייב ועוד) שהיו מעוניינים להקים תיאטרון חדש. בשנת 1956 הקבוצה הציגה את המחזה הראשון בבימוי אולג יפרמוב. לתיאטרון לא היה בניין קבוע ולכן הם נדדו בין במות שונות. התיאטרון קיבל את השם "סוברמניק" (בן זמננו). בשנת 1961 הוקצב לתיאטרון החדש בניין ישן בכיכר מאיאקובסקי. זה היה מקרה נדיר שתיאטרון חדש הוקם על ידי השחקנים ולא על ידי החלטת השלטונות. בשנת 1970 יפרמוב העלה על במת התיאטרון שהוא הקים את ההצגה האחרונה.
בסוף שנות ה-60 התיאטרון האמנותי במוסקבה היה במשבר קשה ואולג יפרמוב קיבל הזמנה לבוא לתיאטרון בתוך מנהלו. באותה תקופה היו בתיאטרון כ-150 שחקנים (לעומת כ-36 ב"סוברמניק" ממנו יפרמוב בא) שחלקם לא שיחקו כבר מספר שנים. תוך מספר שנים יפרמוב הצליח לשנות את מצב התיאטרון ועם פרוץ השינויים מספר שחקנים פופולריים הסכימו להצעת יפרמוב להגיע לתיאטרון. אומנם הגעת שחקנים חדשים החזירה לתיאטרון את הקהל, אך היא גם הגדילה עוד יותר את להקת התיאטרון. יפרמוב הצליח להחזיר לבמה את השחקנים של הדור הוותיק וכן לעלות הצגות עם השחקנים הצעירים, אך עם דור הבינים של השחקנים הוא לא הצליח למצוא שפה משותפת. בשנת 1987 המשבר בתיאטרון התפרץ מחדש והוא התפצל לשני תיאטראות נפרדים. יפרמוב המשיך להוביל את ה"תיאטרון האמנותי על שם צ'כוב" עד סוף חייו.
במקביל לעבודה בתיאטרון יפרמוב הצטלם בעשרות סרטי קולנוע החל משנת 1955 ועד לשנת 1998. הוא השתתף במספר סרטים פופולריים אצל במאים כמו אלדר ריאזנוב (הזהר מהמכונית), סרגיי בונדרצ'וק ורולאן ביקוב.
בנו מיכאיל יפרמוב גם הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ידוע.
כוחות דלדול
כוח דלדול הוא כוח מושך, המתעורר בין חלקיקים קולואידיאלים גדולים, אשר מושרים בתמיסה מדוללת שמורכבת מתמיסות קטנות יותר, אשר מעדיפות לא להיכלל בסביבת החלקיקים הגדולים. אחד הדיווחים המוקדמים ביותר על כוחות הדלדול המובילים לקרישת חלקיקים הוא זה של בונדי, שהבחין בהפרדה של לטקס עם הוספת מולקולות דלדול פולימריות לתמיסה. באופן כללי יותר, ההתמעטות יכולה לכלול פולימרים, מיצלים, אוסמוליטים, דיו, בוץ או צבע המפוזרים בתוך שלב רציף. במקרים רבים נהוג להתייחס לכוחות דלדול בתור כוחות אנטרופיים, כפי שתואר במודל Asakura – Oosawa. על פי מודל זה, כוחות הדלדול מעורערים כתוצאה מהגדלת הלחץ האוסמוטי של התמיסה הסובבת, כאשר חלקיקים קולואידים מתקרבים קרוב מספיק, כך שהמומסים לא יכולים להיכנס ביניהם. מכיוון שהחלקיקים נחשבו כחלקיקים קשיחים, התפשטה הדעה הרווחת כי המנגנון הבסיסי המניע את הכוח הוא בהכרח אנטרופי.
סיבות תרמודינמיות
כוח הדלדול מתואר בתור כוח אנטרופי. זאת משום שהוא ביסודו ביטוי של החוק השני של התרמודינמיקה, אשר אומר שמערכת נוטה להגדיל את האנטרופיה שלה. הרווח בתרגום האנטרופיה של הדלדלנים, בגלל הנפח הזמין המוגבר, גדול בהרבה מאובדן האנטרופיה מפלקולציית הקולואידים ולכן המערכת שואפת לעשות זאת. השינוי החיובי באנטרופיה מקטין את האנרגיה החופשית של הלמהולץ וגורם לפלקולציה קולודיאלית לקרות באופן ספונטני. מערכת הקולואידים והדלדול בתמיסה שמודלה כאנסמבל קנוני של "כדורים קשים" לקביעות סטטיסטיות של גדלים תרמודינמיים. על פי ניסויים ומודלים שפותחו לאחרונה נמצאו ראיות שכוחות דלדול יכולים להיגרם גם כתוצאה מאנתלפיה. במקרים אלה, האיזון הסבוך של אינטראקציות בין מרכיבי התמיסה גורם לדחיית המומסים מהמקרומולקולות. דחייה זו גורמת לעיצוב אפקטיבי של המקרומולקולות שנוצרו בתהליך של הרכבה עצמית שיכולה לא רק להישלט על ידי שיקוליי אנטלפיה, אלא גם לא מועדפת מנקודת מבט אנטרופית.
אנטרופיה והאנרגיה החופשית של הלמהולץ
הנפח הכולל שזמין עבור הספרות הקטנות גדל כאשר הנפחים שלא נכללו מסביב לספרות גדולות חופפים. הנפח המוגדל שמוקצה לספרות הקטנות מאפשר להם יותר חופש בשינוי אשר מתורגם לעליה באנטרופיה. מכיוון שהאנסמבל הקנוני הוא מערכת טרמיאלית בנפחים קבועים, האנרגיה החופשית של הלמהולץ תיכתב כך
F = -TS
כאשר F זו האנרגיה החופשית של הלמהולץ, S זו האנטרופיה ו-T זו הטמפרטורה. הרווח האנטרופי של המערכת הוא חיובי מנפח שגדל, לכן האנרגיה החופשית של הלמהולץ שלילית והדלדול קורה ספונטנית. האנרגיה החופשית של המערכת מושגת מתוך ההגדרה הסטטיסטית של האנרגיה החופשית של הלמהולץ
כש-Q זו פונקציית החלוקה של האנסמבל הקנוני. פונקציית החלוקה מכילה מידע סטטיסטי שמתאר את האנסמבל הקנוני, כולל את הנפח הכולל, המספר הכולל של הספרות הקטנות, הנפח הפנוי עבור ספרות קטנות ואת אורך גל דה-ברולי.
V_a מייצג את הנפח הפנוי לספרות קטנות. N הוא מספר הספרות הקטנות ו\lambda הוא אורך גל דה ברולי. נחליף את Q לתוך הביטוי הסטטיסטי ונקבל עבור האנרגיה החופשית של הלמהולץ
גודלו של כוח הדלדול אשר מסומן ב-F שווה לשינוי באנרגיה החופשית של הלמהולץ עם מרחק בין שתי ספרות גדולות והוא נתון על ידי
האופי האנטרופי של כוחות דלדול הוכח ניסיונית בחלק מהמקרים. לדוגמה, חלק מהפולימרים משרים דלדול אנטרופי אשר מייצב את החלבונים במצב הטבעי שלהם.
מודל Asakura – Oosawa
כוחות הדלדול תוארו לראשונה על ידי Sho Asakura ו-Fumio Oosawa בשנת 1954. במודל שלהם, התייחסו לכוח זה בתור כוח מושך. בנוסף, הכוח הוא פרופורציונלי ללחץ האוסמוטי. מודל Asakura – Oosawa מניח שהמקרומולקולות בצפיפויות נמוכות ושהפונקציית הצפיפות \rho(r) של המקרומולקולות היא קבועה. Asakura – Oosawa תיארו ארבעה מקרים שבהם כוחות דלדול יתחרשו. תחילה הם תיארו את המקרה הכללי ביותר בתור שני לוחות קשיחים בתוך תמיסה של מקרומולקולות. העיקרון של המקרה הראשון הורחב בהמשך לעוד שלושה מקרים
שינוי באנרגיה החופשית עקב שינוי בכוחות הדלדול
במודל Asakura – Oosawa עבור כוחות דלדול, השינוי באנרגיה החופשית שנכפה על ידי \Delta G הוא
כש-P הוא הלחץ האוסמוטי ו- הוא השינוי בנפח שלא נכלל
לוחות קשיחים בתמיסה של מאקרומולקולות
Asakura – Oosawa מתארים את המקרה השני כקיום של שני לוחות בתמיסה שבה המקרומולקולות דומות למעיין מוטות. המקרומולקולות מתוארות כך שהן בארוך l כאשר l^2 קטן משטח הלוחות. כשאורך המוטות גדל, הריכוז של המוטות בין הלוחות קטן מכיוון שזה נהיה קשה יותר עבור המוטות להיכנס בין הלוחות הקשיחים עקב הפרעה סטרית. כתוצאה מכך, הכוח שפועל על הלוחות גדל ביחד עם אורך המוטות עד למצב שבו הוא משתווה ללחץ האוסמוטי.
לוחות בתמיסה של פולימרים
המקרה השלישי שמתואר על ידי המודל של Asakura – Oosawa הוא שני לוחות בתוך תמיסה של פולימרים. בגלל גודלם של הפולימרים, ריכוזם של הפולימרים בסביבת הלוחות קטן, דבר הגורם לקונפורמציה אנטרופית של הפולימרים שמתמעטים.
ספרות גדולות וקשיחות בתוך תמיסה של ספרות קטנות וקשיחות
המקרה האחרון שתואר על ידי המודל מתאר שני ספרות גדולות וקשיחות עם קוטר D אשר נמצאות בתוך תמיסה של ספרות קטנות וקשיחות עם קוטר d. אם המרחק בין מרכזי הספרות h קטן מחיבור הקטרים של הספרות, אז הספרות הקטנות לא נכללות בחלל שבין הספרות הגדולות. זה יוצר מצב שבו בשטח בין הספרות הגדולות יש צפיפות נמוכה יותר של ספרות קטנות שמעיד על אנטרופיה נמוכה יותר. האנטרופיה הנמוכה יוצרת כוח שפועל על הספרות הגדולות שדוחף אותן יחדיו.
נוצה ברוח
נוצה ברוח הוא שיר של ריטה מתוך האלבום "ימי התום", שיצא לאור בשנת 1988. השיר נכתב על ידי יעקב גלעד, הולחן ועובד על ידי רמי קליינשטיין.
במקור השיר נכתב באנגלית על ידי ירמי קפלן, הולחן ועובד על ידי רמי קליינשטיין, הוקלט על ידי ריטה ויצא בשנת 1987 בשם "Mirror of Love" ונכלל באלבום הבין-לאומי הראשון בלועזית "Breaking Those Walls".
ארחות שבת
ארחות שבת היא סדרת ספרי הלכה העוסקת בהלכות שבת. הסדרה מתייחדת בכך שכל פרק בה נפתח בתקציר ענייני של הסוגיה התלמודית וההלכתית שממנה נובעות ההלכות שבהן עוסק הפרק ורק אחר כך מובאות ההלכות בסגנון התמציתי המקובל בספרי קיצורי הלכות.
הסדרה נכתבה בידי הרב שלום יוסף גלבר, מחבר הספר "נתיבת שלום"; והרב יצחק מרדכי רובין, רב קהילת בני תורה בשכונת הר נוף בירושלים ומחבר הספר "מראה כהן".
פסקי ההלכה מבוססים על שולחן ערוך ופסקי המשנה ברורה והחזון איש. בנושאים שהתחדשו בדור האחרון הספר מסתמך על פוסקים נוספים.
תוכן ומבנה
הספר מבוסס על שיעורים בהלכות שבת שהעבירו המחברים ועל לימודם המשותף מדי יום בישיבת איתרי. מטרתו לאגד את כל הלכות השבת בצורה תמציתית וברורה, וכן לברר את ההלכות שהתחדשו בדורנו בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית.
בתחילת כל פרק באה הקדמה קצרה על הנושא המדובר בפרק ועל מקורותיו ההלכתיים. כל פרק מורכב מסעיפים המביאים את ההלכה בצורה תמציתית, ובתחתית העמוד ישנן הערות המביאות את המקורות לפסיקה, מרחיבות את הדיון ומביאות שיטות של פוסקים נוספים. בנוסף לפסקי המשנה ברורה והחזון איש המהווים בסיס לפסקי ההלכה בספר, מסתמכים המחברים על הרב משה פיינשטיין, הרב שלמה זלמן אוירבך הרב יוסף שלום אלישיב, הרב ניסים קרליץ ועוד.
חלק ראשון יצא לאור בשנת ה'תשס"ג, 2003, חלקים שני ושלישי יצאו לאור בשנת ה'תשס"ט, 2009. חלק רביעי יצא בשנת 2020, ה'תשפ"א, כשכולו עוסק בדיני הדלקת נר שבת.
הספר קיבל הסכמות מהרב שמואל וואזנר והרב נסים קרליץ ומכתב ברכה מהרב שמואל אוירבך.
סגנון הספר
הספר נחשב לאחד מספרי הלכות שבת בני זמננו הבולטים בציבור החרדי-ליטאי, לצד שמירת שבת כהלכתה הוותיק. יש המעדיפים אותו משום שהוא נוטה יותר להחמיר ביחס ל'שמירת שבת כהלכתה', וכן בעקבות הסתמכותו באופן רחב יותר על החזון איש בהכרעותיו.
במהדורה הראשונה של החלק השלישי, הופיעה התייחסות למעלית שבת, מבלי להכריע בין האוסרים למתירים, ובמהדורה שנייה שיצאה לאור בתשס"ט, התייחסות זו הושמטה, והסעיף שלפניה חולק לשני סעיפים כדי שלא לשבש את מספור הסעיפים באותו פרק.
סיקורסקי CH-53K קינג סטליון
הסיקורסקי CH-53K קינג סטליון (סופר יסעור) הוא מסוק סער כבד שפותח על ידי תאגיד סיקורסקי מדגמי ה-CH-53 סי סטליון (המכונים בחיל האוויר הישראלי יסעור) הישנים יותר למען חיל הנחתים האמריקאי. בהשוואה לדגמים הישנים המסוק כולל מנועי טורבו-ציר חדשים, להבי רוטור מחומרים מרוכבים, מערכת ראש רוטור אלסטומרי, מערכת בקרת טיסה מסוג טוס-על-חוט, יכולת נשיאת מטען משופרת ותא מטען מוגדל.
חיל האוויר הישראלי בחן את האפשרות להצטייד במסוק זה או במסוק בואינג CH-47 צ'ינוק להחלפת מסוקי CH-53 סי סטליון ("יסעור") המתיישנים, ובפברואר 2021 פורסם שהמסוק "קינג סטליון" נבחר לכך, וישראל תרכוש כ-20 מסוקים. ב-30 בדצמבר 2021 נחתמה עסקה לרכש של 12 מסוקים עם אופציה לרכש של שישה מסוקים נוספים. המסוקים הראשונים צפויים להגיע לישראל ולהמסר לחיל האוויר במהלך שנת 2026.
מבחינת יכולת ההטענה ה-CH-53K אמור לעלות על היכולת של קודמו בכך שהוא נושא כמעט 30% יותר מהמטען החיצוני של ה-CH-53E שנושא 12,200 ק"ג באותו רדיוס שמגיע ל-204 ק"מ. יכולת ההעמסה של ה-CH-53K מגיע למקסימום של 15,900 ק"ג. המשקל הכולל המרבי של ה-CH-53K יהיה 39,900 ק"ג, אשר גדול מ-33,300 ק"ג של CH-53E. ה-CH-53K ישמור על חתימה אנרגטית דומה ל-CH-53E.
אלינור ראת'בון
ראשית חייה
ראת׳בון הייתה בתו של החוקר והפעיל החברתי ויליאם ראת׳בון ה-6 ואשתו השנייה, אמילי אקסון לייל. משפחתה עודדה אותה להתרכז בנושאים חברתיים.
ראת'בון למדה בבית הספר התיכון קנזינגטון בלונדון, ואחר כך, למרות מחאת אמה, ובתמיכת מורתה הנערצת לוסי מרי סילקוקס, היא המשיכה בלימודיה בקולג׳ הנשים סומרוויל שבאוניברסיטת אוקספורד.
לאחר גמר הלימודים, ועד מותו של אביה בשנת 1902 עבדה ראת'בון לצידו, ויחד הם חקרו את התנאים החברתיים והתעשייתיים בליברפול. הם היו ממתנגדי מלחמה הבורים השנייה בדרום אפריקה.
בשנת 1903 פרסמה ראת׳בון את הדו"ח שכתבה עם אביה: ״תוצאות החקירה המיוחדת לתנאי העבודה במזחים של ליברפול״.
בשנת 1905 היא סייעה להקמת בית הספר למדעי החברה באוניברסיטת ליברפול, שם הייתה מרצה במינהל ציבורי.
פוליטיקאית ופעילה מקומית
בשנת 1897 הפכה ראת׳בון למזכירת כבוד של הוועד המנהל של אגודת הסופרג'יסטיות של ליברפול ובתוקף תפקידה הקדישה עצמה למאבק לקבלת זכות בחירה לנשים. ראת'בון נבחרה כחברה עצמאית במועצת העיר ליברפול בשנת 1909 תפקיד בו נשאה עד שנת 1935. היא כתבה סדרת מאמרים למגזין הסופרג׳יזם The Common Cause (המטרה המשותפת). בשנת 1913, ביחד עם נסי סטיוארט-בראון, הקימה את איגוד הנשים האזרחיות בליברפול, למען קידום מעורבותן של נשים בנושאים פוליטיים.
משנת 1918 ואילך ראת'בון רתמה את מירצה לקידום מערכת של קצבאות משפחתיות המיועדות ישירות לאמהות.
היא הייתה מובילה בתהליך שהוביל להכללת נשים בחוק ייצוג העם משנת 1918 (שהעניק לנשים מגיל 30 את זכות הבחירה).
בשנת 1919, כשמיליסנט פוסט פרשה, ראת׳בון הפכה לנשיאת האיחוד הלאומי של החברות לשוויון אזרחי (מה שהיה האיחוד הלאומי של אגודות הסופרג׳יסטיות ), והייתה אחראית להקמת האגודה לשירותי הפרט בליברפול.
היא גם הייתה יושבת הראש הראשונה של הארגון למען ביטחון לפרלמנט בהודו (PSS), ופעלה למען זכויות נשים בהודו.
בבחירות הכלליות ב-1922 ראת׳בון התמודדה כמועמדת עצמאית שיצגה אזור בליברפול נגד חבר הפרלמנט מכהן והובסה.
בשנת 1924 בספרה ״המשפחה המנשלת״ (The Disinherited Family), ראת׳בון טענה כי התלות הכלכלית של נשים מבוססת על כך שהמשכורות שגברים הרוויחו אינן תלויות כלל בגודל משפחתם. בהמשך חשפה ראת׳בון תקנות ביטוח שהפחיתו את הגישה של נשים נשואות לדמי אבטלה וביטוח בריאות.
פוליטיקאית בבית הנבחרים
בתקופת השפל הגדול, היא לחמה למען חלב זול ושיפור ההטבות לילדי המובטלים.
בשנת 1931 ראת׳בון סייעה בהבסת היוזמה לביטול מושבי האוניברסיטה בבית הנבחרים וזכתה בבחירות חוזרות בשנת 1935. ראת׳בון הבינה את מהותה של גרמניה הנאצית ובשנות השלושים הצטרפה למועצה האנטי-נאצית הבלתי מפלגתית כדי לתמוך בזכויות אדם. בשנת 1936 החלה להתריע על איום נאצי על צ'כוסלובקיה. ותמכה בהתחמשות מחדש.
היא גם תמכה בהמשך פעילותו של העיתון "גרדיאן מנצ'סטר ".
נחישותה הייתה כה גדולה עד כי מספרים ששרים זוטרים ועובדי מדינה במשרד החוץ התחבאו מאחורי עמודים כשראו אותה מגיעה.
היא תמכה בעמדות של וינסטון צ'רצ'יל וקלמנט אטלי אך הפכה את נוויל צ'מברלין לאויב.
בשנת 1936, ראת׳בן הייתה אחת מכמה אנשים שתמכו בוועדה הזמנית הבריטית שיצאה להגן על לאון טרוצקי, וחתמה על מכתב שהתפרסם במנצ'סטר גרדיאן. המכתב הגן על זכותו של טרוצקי למקלט מדיני וקרא לחקירה בינלאומית על משפטי מוסקבה.
ב־30 בספטמבר 1938, הוקיעה ראת'בון את הסכם מינכן. היא לחצה על הפרלמנט לסייע לצ'כוסלובקים ולהעניק כניסה לדיסידנטים גרמנים, אוסטרים ויהודים.
בסוף שנת 1938 הקימה את הוועדה הפרלמנטרית לפליטים כדי לטפל במקרים פרטיים בספרד, צ'כוסלובקיה וגרמניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא נזפה באופן קבוע באוסברט פיק, סגן שר הפנים, ובשנת 1942 לחצה על הממשלה לפרסם את העדויות על קיום השואה.
חיים אישיים
בסוף מלחמת העולם הראשונה ראת'בון ובת זוגה אליבט מקדם עובדת סוציאלית אקטיביסטית קנו בית בלונדון. הן המשיכו להתגורר יחד עד למותה הפתאומי של ראת'בון בינואר 1946.
ראת׳בון הייתה קרובת משפחה של השחקן בזיל ראת׳בון. אחיינה ג'ון רנקין ראת'בון היה חבר הפרלמנט הקונסרבטיבי מטעם אזור בודמין משנת 1935 ועד מותו בקרב על בריטני, בשנת 1940. לאחר מותו אשתו ביאטריס לקחה את מקומו כחברת פרלמנט. בנה של אחיינה, טים ראת'בון, היה חבר פרלמנט קונסרבטיבי מטעם אזור לויס בשנים 1974 עד 1997.
בתה של אחיינה ג'ני ראת'בון, הייתה חברת מועצה מטעם מפלגת הלייבור באיסלינגטון, ובבחירות הכלליות לשנת 2010 הייתה המועמדת הפרלמנטרית למפלגת הלייבור בדרום ויילס מטעם מחוז קרדיף מרכז. היא נבחרה לאספה הלאומית לוויילס כנציגת מרכז קרדיף בבחירות לאספה הלאומית ב -2011.
מורשת
בשנת 1945, שנה לפני מותה, אלינור ראת'בון זכתה לראות את חוק קצבאות המשפחה הופך לחוק.
בשנת 1986 הותקן לוח כחול על קיר ביתה ברחוב טופטון, בווסטמינסטר, לונדון SW1P 3QH.
שמה ותמונתה (ויחד עם 58 סופרג׳יסטיות נוספות) מתנוססים על המסד של הפסל של מיליסנט פוסט בכיכר פרלמנט, לונדון, שנחשף בשנת 2018.
אוניברסיטת ליברפול מוקירה את זכר אלינור ראת׳בון בבנין הנושא את שמה, ונמצאים בו בית הספר למשפט וצדק חברתי, והמחלקה לפסיכולוגיה.
תיאטרון אלינור ראת'בון משמש להפקות במה ולהופעות מוזיקליות. במעונות הסטודנטים באוניברסיטת אדג 'היל בעיר ליברפול יש בניין הנושא את שמה.
טפיר
טפיר (שם מדעי: Tapirus) הוא סוג של יונק מהסדרה מפריטי פרסה והוא הסוג היחיד ששרד במשפחת הטפיריים.
כיום בסוג זה נכללים חמישה מינים, מתוכם ארבעה חיים באמריקה הלטינית שמדרום מקסיקו ולאורך אמריקה המרכזית והדרומית עד לדרום ברזיל. המין החמישי - טפיר מלאי, חי בדרום-מזרח אסיה. לרוב הטפירים חיים ביערות גשם ויערות ירוקי עד, לרוב בקרבת מקור מים או בביצות, אך גם ביערות הרריים ויערות יבשים.
מאפיינים
הטפירים קרובים בגודלם לסוסיים. גופם מעוגל ומתחדד עד לקדמת הגוף, דבר המאפשר תנועה מהירה ביערות הסבוכים, הם גם בעלי זנב קטן. לטפירים שערות סבוכות על כל גופם, שני מינים אף בעלי רעמה נוכחת. למינים הדרום אמריקאים עור בגוון חום כהה ואפור, למין האסייתי עור שחור במרבית גופו ומעט גוון לבן קרמי באמצע גופו. פיהם של הטפירים מאפיין אותם ומייחד אותם. הוא כעין דבלול עורי הכונס את אפם ואת שפתיהם העליונות. עייני הטפיר קטנות ובצידי ראשו. אוזניו אובאליות זקורות וכמעט חסרות תזוזה.
הטפירים מולידים צאצא אחד לאחר תקופת הריון של 14-13 חודשים. הוולדות מאופיינות בפסים לבנים על גבן הנעלמים לאחר שישה חודשים, הם נגמלים מיניקה לאחר 12-10 חודשים ומגיעים לבגרות מינית לאחר 4-2 שנים. הטפירים חיים כ-30 שנה.
הטפירים הם אוכלי עשב שקטים וביישנים, היוצאים לחפש מזון בלילות. הם ניזונים מעלים, עשבים, שורשים ומענפי פרות הצמודים לקרקע. הטפירים שחיינים מצוינים, הנהנים מהתפלשות בבוץ ומהתזות מים. הטפיר הוא יצור מתבודד, למעט נקבות עם צאצאים צעירים.
מינים
מינים נכחדים
מ.א.ש (סדרת טלוויזיה)
מ.א.ש (באנגלית: M*A*S*H, ראשי תיבות של Mobile Army Surgical Hospital) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית המבוססת על סרט קולנוע באותו שם. הסרט, בבימויו של רוברט אלטמן, מבוסס על הספר "M*A*S*H: A Novel About Three Army Doctors" משנת 1968, והוקרן לראשונה בשנת 1970, ואילו 251 פרקי הסדרה שודרו ברשת CBS בין השנים 1972 ו-1983. הסדרה עסקה בקורותיו של צוות בית חולים שדה במהלך מלחמת קוריאה, ורבים מהפרקים בוססו על ראיונות עם חיילים שהשתתפו בה.