cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוריי
רוחות בספרות, אומנות והתיאטרון
רבות מרוחות הרפאים בתרבות היפנית הן רוחותיהן של נשים שסבלו בחייהן או שהן אכולות קינאה. ניתן למצוא מספר רוחות נשיות ברומן הקלאסי "מעשה גנג'י" שנכתב על ידי מורסאקי שיקיבו (Murasaki Shikibu) במאה ה-11. שם מתואר כיצד העלמה רוקוג'ו כה קינאה בעלמה אאוי עד שנשמתה התנתקה מגופה בעודה בחיים, נכנסה לגופה של אאוי באמצעות איחוז והרגה אותה. לפי התאוריה הפמיניסטית שמתארת ברגן (Bargen), האיחוז – של העלמה אאוי בידי העלמה רוקוג'ו – המתואר ברומן זה מהווה בעצם בשביל נשות החצר בתקופת היאן מעין אמצעי מחאה נגד חוסר השוויון שהתקיים בין המינים. כלומר, תחת השפעת האיחוז, האישה מקבלת כוח להביע את חוסר שביעות רצונה, בעוד שבכל מצב אחר היא הייתה נדרשת להפגין איפוק .גם ברומן "אוגצו מונוגאטארי" (Ugetsu Monogatari) מאת אואדה אקינארי (Ueda Akinari, 1734-1809(ישנו עיסוק ברוחות רפאים ממין נקבה. לפי הסיפורים הללו, ככל שהרוח סבלה יותר בחייה, כך לאחר מותה תהיה נקמתה אלימה ואכזרית יותר. ישנה סברה שלסיפורים אלו היה ערך מוסרי ושהם גינו התעללות בנשים, במיוחד מכיוון שנאסר בבודהיזם לפגוע ביצורים חיים. רוחותיהן הנוקמות של נשים הפכו מפאסיביות לאכזריות, וסיפוריהן הפכו למרכזיים ופופולריים ביותר בתיאטרון הקאבוקי (ולאחר מכן, גם בהדפסי העץ) לקראת סוף המאה ה-18, בעקבות התפתחות הסגנון המוגזם והדרמטי של האראגוטו (aragoto). בנוסף, ישנה הטענה שהרוחות במחזות הקאבוקי הן לא רק מפחידות, אלא גם מעוררות רחמים, ושאין ייצוג של רוע מוחלט בסיפורי הרוחות היפניים. הסיפורים ומחזות הושפעו מסיפורים אמיתיים וגם הגיבו על גילויי האלימות שנבעו מהקשיים החברתיים (כמו מרידות, רעב, אסונות טבע, והתאכזרות האדונים הפיאודאליים כלפי האיכרים) של סוף תקופת אדו. כמו כן, עם התחזקות מעמד הסוחרים בערים, התחילו להציג את הסמוראים, שבמציאות היו בני המעמד הגבוה, כחסרי אונים בז'אנר האימה. לכן, האחראי לסבלה של הרוח הופך לקורבן. הפופולריות הגוברת של העיסוק בסיפורי רוחות גרמה לחשש שהם יסכנו את ממשל השוגון, ולכן ב-1808 נאסר על פי החוק להציג תכנים על-טבעיים.
כמחצית ממחזות תיאטרון הנו עוסקות בישועתן הבודהיסטית של רוחות רפאים. למשל, במחזה "העלמה אאוי", המבוסס על פרק מהרומן "מעשה גנג'י", דמותה של העלמה רוקוג'ו מתוארת על ידי מסיכת האניה (hannya, 般若) המסמלת פני שדה בעלת קרניים. שם, העלמה רוקוג'ו מיוצגת כדמות ההופכת לישות בלתי-אנושית בגלל חוסר יכולתה לשלוט ברגשותיה. בנוסף, בסיפורי הרוחות הידועים, שגם הפכו למחזות קאבוקי ותיאטרון הבובות בונראקו, נכללים בין השאר "באנצ'ו סאראיאשיקי" (Banchou Sarayashiki), "יוצויה קאידאן" (Yotsuya Kaidan) מאת צורויה נאנבוקו, ו"פוקושו קידאן אסאקה נו נומה" (Fukushuu Kidan Asaka no Numa), שנכתב על ידי סאנטו קיודן (Santou Kyouden).
מאפייני היוריי
בדרך כלל היוריי יהיו עם לבוש לבן, שיער שחור, בעלות יכולת דיבור ולפעמים חסרות ידיים ורגליים.
קישורים חיצוניים
Привид
ערב שבת
בשיח הדתי שם זה מיוחד לתיאור יום שישי עד לזמן כניסת השבת. בספרות ההלכתית מכונה זמן כניסת השבת גם בשם 'חֲשֵׁכָה' (לדוגמה 'ערב שבת סמוך לחֲשֵׁכָה'). ערב יום טוב הוא הכינוי ליום הקודם ליום טוב, עד לזמן שקיעת החמה המציינת את תחילתו של יום טוב. ערב יום טוב דומה במאפיינים רבים לערב שבת.
בהלכה ישנם דינים מיוחדים לערב שבת (ולערב יום טוב), שעיקרם הכנות לשבת.
במקרא
ציווי על הכנות מיום שישי ליום שבת מוזכר בפרשת המן, בה נאמר לבני ישראל לאסוף מן ביום שישי גם לצורך שבת, בו לא ירד המן:
מפסוק זה המדבר על איסוף המן במדבר סיני נלמד ציווי כללי יותר, לעשות הכנות כלליות לשבת ביום שישי:
הכנות לשבת
ערב שבת מאופיין בהכנות לקראת שבת, בעיקר במלאכות שאסורות בשבת, לדוגמה קניה, הכנה ובישול של המזון לסעודות שבת, ניקיון הבית, רחיצה, החלפת בגדים לקראת השבת והכנת תאורה לליל שבת. בהלכה מובאת השוואה לפיה ההכנות לשבת צריכות להיות כמו ההכנות הנעשות לקראת אדם חשוב. אחת מתקנות עזרא היא כיבוס הבגדים ביום חמישי, וזאת לכבוד שבת.
בקשר להכנות לשבת, נאמר בתלמוד:
על כל אדם ישנה מצווה (או אף חובה) ליטול חלק בהכנות לקראת שבת:
יש שראו בעמל ההכנות לשבת פעולה מזככת:
טמרין רעמתי
הטמרין הרעמתי (שם מדעי: Leontopithecus) או טמרין אריה הוא סוג של קופים מתת-סדרה קופים רחבי אף (קופי העולם החדש). השוכן באמריקה הדרומית. סוג זה קרוב מאוד לטמרין כאשר ההבדל העיקרי ביניהם הוא הרעמה שיש לסוג טמרין רעמתי ואינו קיים אצל הטמרין. הן טמרין רעמתי והן טמרין הם סוגים במשפחת המרמוסטיים (Callitrichidae).
ערב שבת
בישול לשבת
ישנו מנהג לטעום מעט מהמזון המוכן לשבת בערב שבת, על מנת לבחון שהמזון אכן מוכן, דבר המכונה 'טועמיה חיים זכו' (בהשאלה מביטוי מתפילת מוסף של שבת).
על מנת לשמור על חום המזון המבושל, מניחים את הכלים ובהם המזון על גבי מקור חום קודם לכניסת השבת, פעולה המכונה השהיה (הנחה ישירה של מזון על גבי מקור חום בשבת עצמה אסורה). כיום מקובל להשאיר את המזון על גבי פלטת שבת, שהיא מכשיר חשמלי בעל גוף חימום עם עוצמת חום בלתי ניתנת לשינוי. הלכה זו אינה רלוונטית לערב יום טוב, היות שהבישול מותר ביום טוב.
טמרין רעמתי
תיאור
מיני הטמרין הרעמתי הם הגדולים ביותר במשפחת המרמוסטיים. הוא בעל גוף בגודל של 30 סנטימטר, אורך זנב 45 סנטימטר ומשקל עד 900 גרם. פרוותם העבה משיית וגונה משתנה בין שחור לצהוב-זהוב ולעיתים מנומרת. מקור שמם ברעמה שעל אזור הכתף. פניהם שטוחים ונטולי שיער. ידיהם ורגליהם (פרט לבוהן) מצוידים בטופרים, כמו כל מיני המרמוסטיים, ולא בציפורניים כמו שאר המינים בסדרת הפרימטים.
ערב שבת
רחיצה לקראת שבת
בגמרא מובאות שתי דעות לגבי חיוב הרחצה לקראת שבת:
על פי גמרא זו נכתב בשולחן ערוך:
טמרין רעמתי
תפוצה
ארבעת המינים של הטמרין רעמתי שוכנים ביער האטלנטי שבדרום מזרח ברזיל, בייחוד בשפלת החוף. אזור תפוצתם כולל את דרום באהיה, ריו דה ז'ניירו, סאו פאולו וצפון פרנה. כל המינים בסכנת הכחדה.
ערב שבת
רחיצה לקראת שבת
בנוסף לרחיצת הגוף, יש הנוהגים לטבול במקווה לקראת שבת.
טמרין רעמתי
אורח חיים
הטמרינים פעילים ביום, ובלילה הם נחבאים בחללים בגזעי עצים או בצמחייה העבותה. כמו שאר פריטי משפחת המרמוסטיים, גם סוג זה שוכן עצים. הטמרינים נעים על ארבע גפיים ומטיבים לקפץ מעץ לעץ.
ערב שבת
הילוך ונסיעה בערב שבת
בגמרא מובאת ברייתא לפיה אין ללכת בערב שבת מרחק גדול מ־12 קילומטרים:
טמרין רעמתי
אורח חיים
הטמרינים הרעמתיים חיים בקבוצות קטנות של שלושה עד שבעה פרטים. קבוצות אלו הם משפחה עם הצאצאים, כולל מספר זכרים ונקבות בוגרים. בתוך הקבוצה יש התנהגות חברתית ברורה: סריקת השיער בחיפוש אחר טפילים, ושיתוף מזון משחקים תפקיד חשוב. הפרטים בקבוצה שומרים בדרך כלל על קשר עין ומתקשרים ביניהם בצעקות. גודל הטריטוריה של כל קבוצה נע בין 400 ל-700 דונם שעליה היא מגינה בצעקות ובהעוויות פנים תוקפניות.
ערב שבת
הילוך ונסיעה בערב שבת
איסור זה מוסבר בצורך לקבוע זמן מספיק להכנות לשבת, ובחשש שלא יוכן די מזון אם יגיע אדם למקום בזמן סמוך מדי לכניסת שבת (או אף שיכינו מזון לצורכו תוך חילול שבת):
טמרין רעמתי
מזון
יש לטמרין הרעמתי אצבעות דקות וארוכות המאפשר לו לתפוס חרקים בצורה יעילה יותר ולכן חרקים, עכבישים, חלזונות וחסרי חוליות נוספים הוא מזונם העיקרי. בנוסף טמרין רעמתי אוכל גם ביצי ציפורים, פירות, נחשים ולטאות קטנות.
ערב שבת
הילוך ונסיעה בערב שבת
איסור זה בטל במקרה ובו הודיע אדם על בואו, כך שיוכן עבורו מזון לשבת, וכן פוחת במקרה ובו אדם אינו הולך ברגליו אלא נוסע, כך שזמן הנסיעה לפי מרחק קצר יותר. עם זאת ישנה אזהרה לכוון את הנסיעה כך שאדם יגיע למחוז חפצו זמן רב קודם לכניסת שבת, ולא יסתכן בחילול שבת במקרה של איחור או עיכוב.
קביעת סעודה בערב שבת
ישנו איסור לקבוע סעודה (שאינה נהוגה כל השבוע) בערב שבת. דבר זה הוא משום כבוד שבת. עם זאת הותרה קביעת סעודות מצווה שזמנן ביום ו', כגון סעודת פורים (כשחל ביום ו') סעודת ברית מילה, פדיון הבן ונישואים.
מותר לקבוע סעודות שרגילות גם ביום חול בערב שבת, וכן מותר לאכול ולשתות (ללא קביעת סעודה) עד כניסת השבת (לאחר כניסת שבת חל איסור לאכול קודם לקידוש), אולם ישנה מצווה להימנע מאכילה יתירה כ־3 שעות קודם לשבת, על מנת שאדם ייכנס לשבת כשהוא רעב ומתאווה לאכול, ולא כשהוא שבע, וזאת מכבוד שבת. היו שנהגו להתענות בערב שבת, מסיבה זו של כניסה לשבת בהרגשת רעב קל.
מלאכה אחר הצהרים של ערב שבת
בברייתא המובאת בגמרא נאמר:
על יסוד ברייתא זו נאמר בהלכה כי אין לעשות מלאכה בערבי שבתות, החל משעת המנחה ומעלה, כאשר המובן המקובל לשעת ה'מנחה' היא מנחה קטנה, כ-3 שעות קודם לשקיעת החמה של יום שישי.
עם זאת לא נאסר מסחר בזמן זה או ישיבה בחנות, וכן מלאכה בדרך ארעי או מלאכה לצורך שבת (כמו תפירת בגד המיועד לשבת), בתנאי שאינה בשכר. כן לא נאסרה מלאכה לעני הנצרך לכסף לצורך הוצאות שבת, וכן תספורת, אפילו בשכר.
יציאה עם משא סמוך לכניסת שבת
במשנה נאמר:
NGC 4394
NGC 4394 היא גלקסיית מוט ספירלית בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, הנמצאת במרחק של כ-58 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
טמרין רעמתי
מינים
בסוג טמרין רעמתי 4 מינים אשר ניתן להבחין ביניהם לפי צבע פרוותם:
NGC 4394
היסטוריה
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.9, והיא התגלתה ב-14 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.55, וציין רק שהיא צמודה ממזרח ל-M85. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1251, כשהיא מתוארת כדי בהירה, מעט מאורכת, עם מרכז בהיר ובאותו שדה הראייה עם M85. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2957 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4394, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, מעט מאורכת ועם מרכז בהיר.
ערב שבת
יציאה עם משא סמוך לכניסת שבת
בנוסף ישנה מצווה על האדם לבדוק את בגדיו קודם השבת ולוודא שאין בהם חפצים, על מנת שלא לעבור בשוגג על איסור הוצאה מרשות לרשות:
NGC 4394
תצפית
הגלקסיה נמצאת בקצה הצפוני של צביר הבתולה שגולש לתוך קבוצת הכוכבים שערות ברניקי, כ-7 דקות קשת ממזרח למרכזה של M85, הגדולה ממנה בהרבה, והמרחק בין שולי M85 ושולי NGC 4394 הוא כ-3 דקות קשת בלבד. שתיהן נמצאות כ-9.5 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב הבולט דנבולה וכ-10.5 מעלות ממערב ל-α בשערות ברניקי. כ-1.6 מעלות וכ-2.5 מעלות מדרום-דרום-מערב להן נמצאות בהתאמה NGC 4350 ו-M100, כ-1.3 מעלות וכ-4 מעלות מדרום-דרום-מזרח להן נמצאות בהתאמה NGC 4450 ו-M88, כ-4 מעלות מדרום-דרום-מערב להן נמצאת M99 וכ-1.1 מעלות ממערב להן נמצאת NGC 4293, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
ערב שבת
יציאה עם משא סמוך לכניסת שבת
כיום במרבית היישובים בישראל ישנו עירוב, ועל כן פוחת החשש שאדם יעבור בשוגג על מלאכת הוצאה מרשות לרשות, אך עדיין נשאר חשש קל יותר שבבגדים יהיו חפצי מוקצה.
NGC 4394
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4394 הוא כ-3.6 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-60,000 שנות אור, כ-60% מהקוטר של שביל החלב. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-15% מסת שביל החלב, כאשר כשליש ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. הגלקסיה מכילה גם מימן מולקולרי ואטומי שמסתו מוערכת בכ- מסות שמש, שמאפשר יצירה של כוכבים חדשים בקצב מתון שמוערך בכ-0.7 מסת שמש בשנה, רובה מתרחשת בזרועות הספירליות של הגלקסיה בעוד שבמרכזה קצב יצירת הכוכבים נמוך בהרבה. לגלקסיה מהירות רדיאלית של כ-922 קילומטר בשנייה, מאותו סדר הגודל של המהירות הרדיאלית של M85 הסמוכה, שעומדת על כ-730 קילומטר בשנייה, וגם המרחק המוערך אל שתיהן הוא סביב 60 מיליון שנות אור, כך שסביר להניח שהן קשורות כבידתית זו לזו.
ערב שבת
תפילת מנחה של ערב שבת
בערב שבת מתפללים תפילת מנחה רגילה של חול, למעט תחנון שאינו נאמר משום כבוד השבת. בשל ההכנות לשבת יש המתפללים תפילת מנחה גדולה בערב שבת. לאחר תפילת מנחה אומרים קבלת שבת, המציינת את כניסת השבת. כאשר תפילת מנחה סמוכה לקבלת שבת, יש המוסיפים לפני מנחה את פרק ק"ז בתהלים ('יודו לה' חסדו'), בעיקר בקרב החסידים.
הפעלת כלים לפני שבת
מותר להתחיל בערב שבת הפעלה של כלים שימשיכו לעשות מלאכה אסורה בשבת, היות שאין צורך בשמירת שבת על ידי כלים העושים מלאכה בעצמם. עיקרון זה מכונה "אין שביתת כלים". בגלל עיקרון זה, מקובל כיום להשתמש בשעון שבת, שהוא התקן קוצב זמן בעל מחזור של 24 שעות, המכבה ומדליק מכשירי חשמל ביתיים על פי זמנים מוגדרים מראש. כמו כן, מקובל להכין מראש פלטת שבת ולהפעילה לפני כניסת השבת או באמצעות שעון שבת.
הכנת מדורת אש לשבת
בזמן עבר, קודם לתפוצתם של מכשירי חשמל, היה שימוש נרחב באש לצורך מאור וחימום. היות שישנו איסור על הדלקת אש בשבת או על הגברתה, היה צורך להכין את האש קודם לכניסת השבת. ישנן הלכות לגבי הכנת מדורה לשבת, שעיקרן הצורך שהמדורה תדלק היטב קודם לכניסת השבת, על מנת למנוע חשש שיבואו להגביר את האש בשבת. הכלל העיקרי הוא שהמדורה תדלק באופן שהאש תימשך מעצמה לחומרי הבעירה שטרם נדלקו, ללא צורך בסיוע של אדם.
הלכות נוספות ישנן לגבי נרות המשמשים למאור, כאשר בהם החשש הוא שמא אדם יטה את הנר כדי להגביר את עוצמת האור.
כניסת שבת
זמן כניסת שבת הוא הזמן שבו מפסיקים מכל מלאכה ומדליקים נרות שבת, שהיא המלאכה האחרונה הנעשית בערב שבת על ידי נשים (ביום טוב נהוג להדליק נרות בליל יום טוב עצמו).
ג' דברים צריך אדם לומר בתוך ביתו
במשנה מובאות שלוש תזכורות אותן צריך בעל הבית להזכיר לבני הבית סמוך לזמן כניסת שבת:
זמני הדלקת נרות שבת
על פי המקובל כיום זמן הדלקת נרות שבת הוא כ־20 דקות קודם לשקיעת החמה ברוב ארץ ישראל, כ־30 דקות בחיפה, וכ־40 דקות בירושלים ובפתח תקווה (שיעורי זמן אלו קבועים ואינם משתנים לפי התארכות וקיצור הימים).
קביעת זמן זה מתבססת על שיטת הגאונים בקביעת זמן בין השמשות (שיטה שעל פיה בין השמשות מתחיל מיד עם שקיעת החמה), יחד עם הספק היסודי בדין בין השמשות המוביל לכך שנוהגים בו כמו בעיקר השבת, ויחד עם דין תוספת שבת המחייב את תחילת השבת עוד קודם לזמן המחויב שלה (דין זה נהוג כיום אף שמובא בשולחן ערוך בלשון 'יש אומרים').
הרב עובדיה יוסף התנגד לחיוב קבלת הנוהג של 40 דקות בירושלים, ודעתו היא כי זו תקנה של הרבנים האשכנזים בירושלים, אך הרבנים הספרדיים קבעו את זמן הדלקת הנרות כ־20 דקות לשקיעת החמה.
תקיעות לציון כניסת השבת
בתקופת בית שני, היה נוהג סדר תקיעות מיוחד כדי להודיע לציבור על השבת המתקרבת. התקיעות היו נעשות במקומות ישוב יהודיים, ובירושלים היה מקום מיוחד בבית המקדש שכונה בית התקיעה שיוחד למטרה זו. התקיעות היו נעשות באמצעות שופר או חצוצרה. סדר התקיעות היה שלוש תקיעות בודדות בהפרשי זמן שנועדו להכריז בהתאמה על הפסקת המלאכה החקלאית בשדות, הפסקת המסחר והתעשייה בעיר, הפסקת המלאכות הביתיות, וכעבור זמן קצר מהתקיעה השלישית שלוש תקיעות נוספות רצופות (תקיעה־תרועה־תקיעה) שמציינות את כניסת השבת.
בקהילות יהודיות רבות היה נהוג למנות אדם שיודיע על כניסת השבת באמצעות חצוצרה או באמצעות תזכורת פרטנית לאנשים. כך למשל בקהילת יהודי קולאשי שבמערב גאורגיה שכונתה "ירושלים הקטנה", נהגו בערב שבת לתקוע בשופר, כדי להודיע על כניסת שבת קודש. בשכונות דתיות מקובל כיום להשתמש בצפירת שבת, צופר המודיע על כניסת שבת פעמיים: פעם ראשונה זמן מה קודם כניסת השבת (בדרך כלל כ־20 דקות קודם זמן הדלקת נרות שבת), ופעם שנייה סמוך לכניסת השבת (בדרך כלל 10 דקות קודם זמן הדלקת הנרות).
קבלת שבת מוקדמת
אדם פרטי או קהילה יכולה להקדים את זמן כניסת שבת מסיבות שונות (לדוגמה עקב אריכות היום בתקופת שעון הקיץ), ומאותו זמן חלה עליהם השבת לכל דיניה, כמו עיקר השבת. ניתן לקבל את השבת החל מזמן פלג המנחה, כשעה ורבע קודם לשקיעת החמה, ולהתפלל את סדר קבלת שבת ותפילת ערבית של שבת עוד קודם לשקיעת החמה, וכן לערוך קידוש ואת סעודת ליל שבת.
עם זאת, היות שהאפשרות להתפלל תפילת ערבית עוד לפני שקיעת החמה היא לפי שיטת רבי יהודה, יש להתפלל במקרה זה את תפילת מנחה קודם לפלג המנחה, מאחר שעל פי שיטת רבי יהודה זמנה של תפילת מנחה הוא עד פלג המנחה. בנוסף, יש להקפיד לקרוא שוב את קריאת שמע של ערבית לאחר צאת הכוכבים.
אף על פי שהשבת חלה על כל דיניה על מי שקיבל אותה מוקדם, מותר לבקש מיהודי שטרם קיבל שבת לעשות מלאכה בשביל מי שכבר קיבל שבת.
בין השמשות של ערב שבת
עם זאת, חלק מדיני שבת שתוקפם דרבנן אינם נוהגים בו. ישנו כלל לפיו 'דכל דבר שהוא משום שבות - לא גזרו עליו בין השמשות', ועל כן מלאכות דרבנן שנאסרו משום שבות יהיו מותרות בזמן בין השמשות, אך רק בזמן שיש צורך רב בדבר או שמדובר בדבר מצווה. מותרת גם הפרשת תרומות ומעשרות מדמאי, הטמנת תבשיל ועשיית עירוב חצרות, וכן אמירה לגוי לעשות מלאכה במקרה שיש צורך גדול או הפסד מרובה.
בכל מקרה, לאחר שענו ברכו בתחילת תפילת ערבית של שבת, כבר אסור להקל בכל הקולות הללו, כי אמירת 'ברכו' נחשבת כקבלת שבת.
דיני בין השמשות במוצאי שבת שווים לדיני בין השמשות בערב שבת, ויש מחמירים בדבר.
פרנץ שוברט
פרנץ פטר שוברט (בגרמנית: Franz Peter Schubert; 31 בינואר 1797 – 19 בנובמבר 1828) היה מלחין אוסטרי. בין יצירותיו המפורסמות נמנות: הסימפוניה השמינית "הבלתי גמורה", הסימפוניה התשיעית, חמישיית דג השמך, רביעיית כלי קשת "העלמה והמוות", מחזור שירים "הטוחנת היפה" ופנטזיה בפה מינור לפסנתר בארבע ידיים.
ביוגרפיה
שוברט נולד למשפחה מוזיקלית ואביו שהיה מנהל בית ספר, טיפח במיוחד את הנגינה בצוותא. את ראשית חינוכו המוזיקלי קיבל מאביו, אשר לימד אותו לנגן בכינור ומאחיו הבכור ממנו למד לנגן בפסנתר. שוברט למד מוזיקה בילדותו ובגיל 10 התקבל לבית הספר של הכנסייה הקיסרית כנער מקהלה בקול הסופרן, שם חי בתנאי פנימייה, המשיך בלימודי המוזיקה וגם למד תאוריה ונגינה בעוגב. באותה שנה זכה במלגת לימודים בבית הספר שליד הכנסייה המלכותית. בבית ספרו היה כנר, ועד מהרה הפך לכנר ראשי ומפעם לפעם, כשנעדר מנצח התזמורת, אף מילא את מקומו. בשנים אלו התמסר שוברט גם למוזיקה קאמרית ובסתר החל לחבר את יצירותיו הראשונות – קטעי פסנתר ל-4 ידיים, 3 רביעיות כלי קשת, מספר פתיחות ואופרטה בלתי גמורה.
בשנת 1813 עזב את בית הספר, והמשיך ללמוד באופן פרטי אצל אנטוניו סליירי. במקביל רכש גם את מקצוע ההוראה, ובשנת 1814 שימש מורה עזר בבית הספר של אביו, משרה בה החזיק עד 1818.
השנים בהן עסק בהוראה היו גם שנים פוריות בהלחנה. בשנים 1813–1815 חיבר שורה ארוכה של יצירות נעורים, בהן 5 רביעיות כלי קשת, 3 מיסות, 3 סימפוניות ואופרה ראשונה.
ב-1814 הלחין את "גרטכן ליד הכישור" לטקסט מתוך המחזה פאוסט מאת גתה – שיר המציין אחד השיאים בתולדות ה"ליד" (השיר הגרמני האמנותי). במהלך השנה העוקבת הלחין למעלה מ-150 שירים אחרים, ביניהם "שר היער", "ורד בר" ואחרים.
בשנים 1816–1817 התגורר שוברט בבית ידידיו, התמסר להלחנה וכתב את הסימפוניה הרביעית בדו מינור ("הטרגית"), ואת החמישית בסי במול מז'ור, מיסה רביעית ומספר סונאטות וקטעים אחרים לפסנתר.
בשנת 1818 עזב את ההוראה ומאז חי חיי אמן ללא פרנסה קבועה ועבר לגור עם המשורר מאיירהופר. הוא הלחין במהירות רבה ועד שנת 1820 הספיק לחבר מעל 500 יצירות.
בשנת 1822, בגיל 25, לקה במחלת העגבת, שהביאה אותו לכדי ייאוש ודיכאון, שנבע גם מכישלונו בתחום האופרה, אך לא פגעה בכושרו היצירתי.
מסיבות כלכליות נאלץ לשוב ולשמש מורה למוזיקה בבית אסטרהאזי בעונת הקיץ של 4–1823.
שנותיו האחרונות של שוברט (1827-8) היו פוריות במיוחד, ובהן הוציא מתחת ידיו שורה ארוכה של יצירות מופת, בהן מחזור השירים "מסע החורף" שנחשב לאחד משיאי הלידר ואת הסימפוניה מס' 9 בדו מז'ור ("הגדולה").
שוברט מת ב-19 בנובמבר 1828, בן 31. סיבות המוות היו ככל הנראה העגבת ומחלת הטיפואיד.
יצירתו והשפעתה
בחייו הקצרים הספיק שוברט לכתוב 9 אופרות, 7 מיסות, 9 סימפוניות, 15 רביעיות, 2 חמישיות, 3 שלישיות, חיבורים רבים לפסנתר (סונאטות, כלי סולו, דואטים ועוד) וכ-600 שירים. שוברט היה מיוצריו החשובים של הליד (השיר האומנותי הגרמני), בו מתמזגים המנגינה, הפסנתר והמילים לכלל אחדות מלאת הבעה.
יצירותיו (כאלף במספר) מוספרו על ידי אוטו אריך דויטש, ברשימה המכונה על-שמו, רשימת דויטש.
השוברטיאדה
עוד בימיו של שוברט החלה מסורת של מסיבות רעים שבהן ניגנו ושרו מיצירותיו של שוברט (לעיתים קרובות בהשתתפות המלחין עצמו). אחר כך החלו להתייחס לאירועים אלה בשם "שוברטיאדה", בהשראת התמונה "שוברטיאדה בבית יוזף פון שפאון" של הצייר הווינאי מוריץ פון שווינד. בתמונה יושב שוברט ליד הפסנתר, מוקף ידידים וביניהם הצייר. תמונה זו צוירה בשנות ה-60' של המאה ה-19, וכעבור כמאה שנים החלו לערוך במקומות שונים בעולם מסיבות דומות, חלקן ביום הולדתו של שוברט שחל ב-31 בינואר. כיום משמש השם ככינוי נפוץ לפסטיבלים או מרתונים שבהם מנגנים יצירות של שוברט. בישראל התקיימה שוברטיאדה כזו לראשונה ב-2007.
מוזיקה תזמורתית
(המספור של הסימפוניות של שוברט נתון למחלוקת ועשוי להשתנות בין מקורות שונים)
שירים
שוברט הלחין מעל 600 שירים (Lieder). להלן כמה מהמפורסמים שבהם:
הנצחה
מפרצון שוברט באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של פרנץ שוברט.
אופרת סבון
אופרת סבון (באנגלית: Soap Opera) היא סוגה של סדרות טלוויזיה או רדיו בהמשכים המתאפיינת בסיפר בדיוני, מלודרמטי.
באופן מסורתי אופרות סבון לא עסקו בנושאים אקטואליים או חברתיים, אלא התמקדו בעולם הפנימי של הסדרה, שבמקרים רבים ממוקד בבתים או במקומות העבודה של הדמויות. עם זאת, החל משנות השמונים הופקו גם אופרות סבון שעוסקות בין השאר בנושאים חברתיים, כגון איסטאנדרס שעוסקת בנושאים חברתיים בבריטניה וכל ילדיי שהייתה מתוכניות הטלוויזיה הראשונות שעסקו ביחס החברה האמריקנית למחלת האיידס.
היסטוריה
בשנות הארבעים אופרות הסבון הרדיופוניות זכו לפופולריות, ובארצות הברית שודרו כ-30 סדרות רדיו שונות לקהל של כ-20 מיליון מאזינים, בעיקר בשעות הבוקר והצהריים. עם הפופולריות הגוברת החלה גם ביקורת על איכות הסדרות ועל הקשר ההדוק עם תעשיית הפרסום. גם מחוץ לארצות הברית אופרות סבון הפכו לפופולריות. בבריטניה, תחנת הרדיו BBC 4 החלה ב-1950 לשדר את The Archers, ששידורה נמשך עד היום, שישה ימים בשבוע. עם שידורים לאורך כמעט 70 שנה, ויותר מ-19,000 פרקים, היא נחשבת לאופרת הסבון הארוכה ביותר.
בשנות החמישים הופיעו אופרות הסבון הטלוויזיוניות הראשונות. בארצות הברית הסדרה These Are My Children מ-1949, הייתה הראשונה שהוקרנה בטלוויזיה. חלק מאופרות הסבון ששודרו ברדיו הוסבו לטלוויזיה. כך היה ב-1952 עם Guiding Light, שהמשיכה להיות משודרת עד 2009 ומחזיקה בשיא גינס לאופרת הסבון הטלוויזיונית הארוכה ביותר.
הקשר בין המפרסמים לסוגה נמשך גם במדיום החדש. כך למשל, As the World Turns, ששודרה ב-CBS החל מ-1956, הופקה עד 2008 על ידי פרוקטר אנד גמבל. סדרה זו הייתה גם הראשונה שפרקיה נמשכו חצי שעה, כפול מהאורך של פרקי אופרות סבון עד אז.
מרבית הצופים באופרות סבון היו נשים, אך עם השינויים בחברה הן החלו למשוך קהל מגוון יותר. סקר שנערך ב-1981 הראה שרק 70 אחוז מצופי אופרות סבון בארצות הברית הם נשים. בעבר קהל היעד העיקרי של אופרות סבון היו נשים לבנות שאינן עובדות, אך הסוגה הפכה לפופולרית בקרב קהלים מגוונים יותר מבחינה אתנית. הגיוון של הקהל והשינויים החברתיים - בין השאר, העובדה שיותר נשים יצאו לעבוד - הביאו החל משנות ה-70 לדעיכה של אופרות סבון המשודרות בשעות היום, לצד פופולריות גוברת של אלה המשודרות בשעות הערב המוקדמות ואף בפריים טיים, כגון דאלאס ושושלת. בבריטניה, אופרות סבון החלו להיות משודרות בערב כבר בשנות השישים. Coronation Street, שמשודרת ב-ITV בשעות הערב מאז דצמבר 1960 ועד היום, מחזיקה בשיא גינס לאופרת הסבון הטלוויזיונית הארוכה ביותר שעדיין משודרת. באוסטרליה, שכנים שכנים משודרת מ-1985 ועד היום בשעות הערב המוקדמות.
מאפיינים
אופרות הסבון מאופיינות בהיעדר קו עלילה בעל קשת סיפורית מוגדרת והן לא חותרות לסיום מוגדר מראש. הסדרה בנויה כפרקים (אפיזודות) העוסקים על פי רוב בחייה של קבוצת אנשים החולקים מקום עבודה, מקום מגורים, קשרי משפחה וכדומה. היא מתרחשת לרוב בתוך מרחב מסוים (כגון הבתים של הדמויות) שהצופים יכולים לזהות. הדרמה מבוססת על הקשרים בין הדמויות וכוללת אהבות, רומנטיקה, בגידות, תככים בין-אישיים ומזימות עסקיות. לרוב מתקיים מתח בין הריאליזם של הדרמה לבין ההגזמה המלודרמטית. במקרים רבים מספר קווי עלילה מתרחשים במקביל, מתערבבים ומשתלבים זה בזה.
הפקה של אופרות סבון קלאסיות, ובמיוחד אלה שמשודרות מספר ימים בשבוע ובשעות הבוקר, צריכה להסתדר עם תקציב נמוך יחסית לפרק, ולכן ערכי ההפקה שלהן עשויים להיות נמוכים יחסית. איכות המשחק והבימוי בסדרות אלה ספגה לעיתים קרובות ביקורת. הצילומים מתבצעים לרוב באולפנים עם תפאורות קבועות. אופרות סבון המשודרות אחת לשבוע ובשעות הפריים טיים עשויות להנות מתקציב גדול יותר, ולהישען על שחקני טלוויזיה וקולנוע מפורסמים יותר.
אופרות הסבון עושות שימוש נרחב יחסית בצילומי תקריב לדמויות, כאלו הנותנים דגש גדול יותר על הבעות הפנים ושפת הגוף של הדמויות.
דמות סטריאוטיפית נפוצה באופרות הסבון – בעיקר באופרות הסבון שנוצרו עד סוף המאה ה־20 – היא דמות "נבל" נשית בעמדת כוח ובעלת ממון. חוקרת התרבות טניה מודלסקי סברה כי דמויות אלו מגלמות את האיום ההרפתקני הטמון במשיכה הייצרית לאישה שהיא חזקה ומושכת, על חשבון התא המשפחתי המסורתי.
קונפליקטים
חוקרי התרבות קיית' סלביי ורון קוודרי אפיינו ארבעה סוגי קונפליקטים נפוצים באופרות סבון, כאשר כל קונפליקט הוא הבסיס להתפתחות העלילה מעבר לכך :
סינדרום הגדילה המואצת
"סינדרום הגדילה המואצת" (SORAS - Soap Opera Rapid Aging Syndrome) הוא כינוי להאצה של תהליך ההתפתחות של דמות בסדרה, באופן שאינו תואם את ההתפתחות הכרונולוגית של הסדרה. פרקטיקה זו, שרווחה בעיקר באופרות סבון שמשודרות בשעות הבוקר, מאפשרת ליוצרי הסדרה לדלג על תהליכי התפתחות שחסרים ערך מלודרמטי, כגון התפתחותם של ילדים.
לדוגמה, בסדרה As the World Turns, תום יוז נולד ב-1961 וב-1970 הוא כבר היה סטודנט בקולג' ונלחם במלחמת וייטנאם. בסדרה צעירים חסרי מנוח, בילי אבוט נולד ב-1993 ושש שנים לאחר מכן הוא היה בן 16. בעוד שקפיצות בזמן והתקדמות לא ליניארית של העלילה הם דבר מקובל ביצירות רבות, ה"סינדרום" מתייחס למצב שבו ההתפתחות הכרונולוגית של דמות אחת או יותר אינה תואמת לכרונולוגיה הפנימית לסדרה.
Supersoap
הכינוי "Supersoap" או "סבוניית על" דבק באופרות הסבון שפותחו החל מסוף שנות השבעים ושודרו בפריים טיים, כגון שושלת ודאלאס. בניגוד לאופרות הסבון ששודרו עד אז, סדרות אלה שודרו אחת לשבוע ולא באופן יום-יומי. התקציב וערכי ההפקה שלהן היו גבוהים משמעותית מאלה של אופרות הסבון של שעות היום. בשונה מאופרות הסבון היומיות, סדרות אלה הורכבו מעונות ויצאו להפסקה בקיץ. כדי למשוך את הצופים לחזור לצפות בסדרה בעונה הבאה, פרקי סיום העונה הסתיימו לעיתים קרובות בקליף האנגר, כלומר בסיום מותח במיוחד ובלתי פתור. דוגמה לכך היא הרצח של המסתורי של ג'יי אר יואינג בפרק האחרון של העונה השנייה של דאלאס.
טלנובלה
דרמות הטלוויזיה דוברות הספרדית והפורטוגזית, המכונות טלנובלות, החלו להופיע כבר בשנות החמישים באמריקה הלטינית, והן דומות לאופרות הסבון שהתפתחו בארצות דוברות אנגלית מבחינת הנושאים בהם הן עוסקות והנטייה למלודרמה. הטלנובלה הראשונה ששודרה ברדיו היא "הזכות להיוולד", שיצר פליקס קייגנט. הטלנובלה הטלוויזיונית הראשונה היא Sua Vida Me Pertence הברזילאית, ששודרה לראשונה ב-1951. בניגוד לאופרות הסבון דוברות האנגלית, שיועדו להמשיך כל עוד קהל הצופים נשאר נאמן להן, ללא תכנון ארוך טווח של סיום העלילה, רוב הטלנובלות מתבססות על קו עלילה מובנה, בעל קשת סיפורית ברורה יותר, ובהתאם הן מיועדות מראש להסתיים אחרי פרק זמן נתון.
הטלנובלות פופולריות במדינות אמריקה הלטינית, והן שימשו לעיתים את הרשויות במדינות אלה כדי להעביר לקהל הצופים מסרים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים. הן מיוצאות כיום למדינות שונות ברחבי העולם כגון ישראל, ספרד, רוסיה וארצות הברית.
קליף ריצ'רד
סר קליף ריצ'רד (באנגלית: Cliff Richard; נולד ב־14 באוקטובר 1940) הוא זמר ושחקן אנגלי.
ביוגרפיה
קליף ריצ'רד נולד בשם הארי רוג'ר ווב בשנת 1940 בהודו בעיר לאקנאו שבאוטר פרדש, להורים ממוצא אנגלי, וולשי וספרדי, אשר עבדו בהודו. ריצ'רד האח הקטן במשפחה ולו שלוש אחיות. שנה מאוחר יותר עברה משפחתו לקולקטה, וב-1947 בעקבות הפיכת הודו למדינה עצמאית עבר עם משפחתו לבריטניה.
בגיל 16, קנה לו אביו גיטרה והוא הקים להקת פולק בשם "The Quintones". לאחר מכן שימש כסולן בלהקת "the Drifters" אשר לימים תיקרא הצלליות. היזם, הארי גרייטורקס, הציע לשדרג את שמו של ווב. השם קליף (שתרגומו צוק) היה דומה לתרגום של המילה רוק (אבן או סלע), וריצ'רד הוצע כמחווה לזמר ריצ'רד הקטן. לפני הופעתם הראשונה החליט הארי לאמץ את השם האמנותי "קליף ריצ'רד". ב־1980 הוא שינה באופן רשמי את שמו מהארי ווב לקליף ריצ'רד.
קליף ריצ'רד מכר למעלה מ-260 מיליון אלבומים ונחשב לאמן שמכר הכי הרבה סינגלים אי פעם בבריטניה (21 מיליון). נודע בזכות קולו המלטף והנוגה, ומראהו הצעיר. בשנות ה-60 קליף ריצ'רד היה התשובה של בריטניה לאלביס פרסלי. במשך תקופה ארוכה, כל שיר של קליף ריצ'רד שודר ברדיו בסמיכות לשיר של אלביס פרסלי, כדי לרצות את קהל המעריצים של שני הזמרים. הוא ידוע גם בהופעותיו האנרגטיות הנערכות עד היום באצטדיוני ענק, ובשנים האחרונות הוא מזוהה עם הכריסמס וטורניר ווימבלדון.
קליף ריצ'רד הופיע פעמיים באירוויזיון כשהוא מייצג את בריטניה: ב-1968 עם השיר Congratulations וסיים במקום השני, וב-1973 עם "Power to All Our Friends", וסיים במקום השלישי. בגיל 50 החל להתקרב לדת והפך להיות מזוהה עם שיריו הנוצריים Saviour's day, From a distance, The millennium prayer ואחרים.
ריצ'רד רשום ב"ספר השיאים של גינס" כאמן שהכניס למצעד הבריטי הכי הרבה סינגלים (134) מ-1958 ועד ספטמבר 2008, ובנוסף, כאמן היחיד שהכניס להיטים למקום הראשון במצעד הבריטי ב-5 עשורים, ומכאן גם הפרש השנים הרב ביותר בין להיט מקום ראשון במצעד הבריטי למשנהו, 41 שנים בסך הכל.
ב-25 באוקטובר 1995 קיבל ריצ'רד תואר סר ממלכת בריטניה, והיה כוכב הרוק הראשון שקיבל תואר אבירות (פול מקרטני קיבל ב-1997 ואלטון ג'ון ב-1998).
בסקר שנערך בשנת 2002 הגיע ריצ'רד למקום ה-56 ברשימת 100 הבריטים הגדולים (BBC). ב-12 בנובמבר 2007, יצא האלבום ה-78 של ריצ'רד אשר נקרא "Love... The Album". שנה לאחר מכן, עם ציון 50 שנים ליציאת תקליטו הראשון יצאו לחנויות התקליטים שני אלבומי אוספים הכוללים עשרה דיסקים. בספטמבר 2009 התאחדו קליף ריצ'רד והצלליות למסע הופעות משותף, שהוגדר על ידם כאיחוד האחרון בהחלט.
ב--14 באוגוסט 2014 התלונן אדם כי ריצ'רד התעלל בו מינית כשהיה נער ב-1985. בסופו של דבר העלתה חקירת המשטרה כי מדובר בשקר מוחלט וכי המתלונן בדה את הדבר מלבו. כתוצאה מהשערורייה (שהיכתה גלים ברחבי העולם) שקע קליף ריצ'רד בדיכאון וטופל במשך שנתיים.
חיים פרטיים
ריצ'רד הוא רווק. בעבר הכחיש במספר הזדמנויות שמועות שהוא הומוסקסואל.
קליף ריצ'רד וישראל
קליף ריצ'רד זכה לפופולריות רבה גם בישראל של תחילת שנות ה-60. בספטמבר 1963 הופיע קליף ריצ'רד בישראל בקולנוע תל אביב, בקולנוע תמר וקולנוע ארמון בחיפה ובירושלים. גם בתל אביב התגלו תופעות ההערצה שהיו ידועות מבריטניה. חלקים נרחבים בציבור הישראלי נדהמו מתופעות אלו וביכו את חינוכו הקלוקל של הדור הצעיר. הפזמונאי יורם טהר-לב הנציח את השפעתו של קליף על תרבות המוזיקה בארץ, בשיר "ישנן בנות":
קהינדה ויילי
קהינדה ויילי (באנגלית: Kehinde Wiley; נולד ב-28 בפברואר 1977) הוא אמן אפרו-אמריקאי מארצות הברית שנודע בדיוקנאות ריאליסטיים גדולי-ממדים של אפרו-אמריקאים, ידוענים או אלמונים, המוצגים לפעמים בתמונות הרואיות כמו גיבורי התרבות הקלאסית או בהשראת ציורים אירופיים ואמריקאים מן המאה ה-17–19. חלק מציוריו מוצגים בגלריה הלאומית לדיוקנאות של המכון סמית'סוניאן, כולל תמונה רשמית של הנשיא ברק אובמה. יצירות אחרות מוצגות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, במוזיאון לאמנות בדנוור, מוזיאון האמר בלוס אנג'לס, מרכז האמנות ווקר במינאפוליס וכו'. ויילי יצר ציורים, אך גם פסלים, ויטראז'ים ומיצגים.
ביוגרפיה
ויילי נולד בלוס אנג'לס בשנת 1977 כבנם של אב ממוצא יורובה יליד ניגריה ושל אם אפרו-אמריקאית. בילדותו הוריו נפרדו, וויילי גדל לצד חמשת אחיו בבית אמו בדרום-מרכז העיר לוס אנג'לס. מגיל צעיר עודדה אמו את משיכתו לאמנות ורשמה אותו לחוגי ציור. בגיל 11 קיבל שיעורי אמנות בקונסרבטוריון של אוניברסיטת המדינה של קליפורניה. בגיל 12 למד במשך 6 שבועות בתוכנית ללימודי אמנות על ידי לנינגרד (סנט פטרסבורג) בברית המועצות, בחסות המרכז למיזמים U.S/U.S.S.R וקרן שהוקמה על ידי איש העסקים מייקל מילקן. בגיל 20 ביקר אצל אביו וחיפש את שורשיו בניגריה. אחרי לימודים ב-Los Angeles County High School for the Arts, בשנת 1999 הוא סיים תואר ראשון באמנויות במכון לאמנות בסן פרנסיסקו ובשנת 2001 את התואר השני באמנות באוניברסיטת ייל. בשנת 2001 כשהיה אמן הבית של Studio Museum ברובע הארלם בניו יורק, מצא "פוטו רצח" של גבר שחור שנתן לו השראה לסדרת הציורים Conspicuous Fraud Smile. הוא התיישב ופועל בברוקלין שבניו יורק והוא הומוסקסואל מוצהר.
בציוריו מטשטשים הגבולות בין אופני הייצוג המסורתי והעכשווי תוך כדי מיזוג סגנונות - החל מהרוקוקו הצרפתי, אדריכלות מורית, ציורי בדים ממערב אפריקה עד היפ-הופ עירוני ודוגמיות צבעוניות של עיצוב פנים לפי מרתה סטוארט.
לעיתים קרובות שימשו לו כמודלים גברים אלמונים מרובע הרלם, או ידוענים אפרו-אמריקאים מעולם הבידור, האמנויות והספורט, כשהתנוחה של המצויר והרקע לדמות לקוחים מאמנים ידועים בתולדות האמנות, כמו טינטורטו, טיציאן, רובנס,אנגר, ז'אק-לואי דוד ואחרים. לפי הזמנתו של מייקל ג'ונסון צייר את הזמר בדמות המלך פיליפ השני רכוב על הסוס, לפי סגנונו של אנתוני ואן דייק. אחרי שנת 2006 יצר שורה של דיוקנאות של גברים צעירים בסדרה שנקראה """The World Stage. בשנת 2012 יצר את הציור "יהודית והולולפרנס" שבו הרקע צויר על ידי עוזריו. ויילי יצר גם ויטראז'ים כמו "סמלו (אפשר להבין גם "זרועותיו") של ניקולס רוטריוס, בישוף אראס"
תערוכות
(2016); Phoenix Art Museum, פיניקס (2016); traveled to Jewish Museum (New York) (2012); המוזיאון היהודי העכשווי בסן פרנסיסקו, סן פרנסיסקו (2013)
קישורים חיצוניים
Jean-Pierre Delarge Dictionnaire de l'art moderne et contemporain ברשת
ג'יימי אלכסנדר
ביוגרפיה
נולדה בשם ג'יימי לורן טארבוש (Jaimie Lauren Tarbush) בגרינוויל, קרוליינה הדרומית שבארצות הברית. היא עברה להתגורר בגרייפויין שבטקסס בהיותה בת 4. היא הבת היחידה מתוך חמישה ילדים.
קריירה
בשנת 2005, הופיעה לראשונה בתפקיד אורח בסדרת הסיטקום "פילדלפיה זורחת" בעונתה הראשונה, בתפקיד תמי.
היא התגלתה בשנת 2007 בסדרת הדרמה המדע בדיונית "קייל XY" בה הופיעה בתפקיד הצעירה ג'סי הולנדר המתחברת לנער קייל (מאט דאלאס). על תפקידה הייתה מועמדת לפרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה. ב-2009, התארחה בסדרות "בונז" ו"CSI: מיאמי", והשתתף בקליפ לשיר "Save You" של הזמר מת'יו פרימן ג'ונס. ב-2010, הופיעה בסרט "על אהבה וסמים אחרים".
בשנת 2011 הופיעה אלכסנדר בתפקיד משני בסרט גיבורי-העל "תור" בבימויו של קנת בראנה. הסרט היה לשובר קופות מצליח ואלכסנדר זכתה להערכה רבה על תפקידה בתור הלוחמת האסגרדית סיף. באותה שנה היא התארחה בסדרות "פרשיות סמויות" ו"האחות ג'קי". ב-2012, שיחקה בסרט "לוסיז".
בשנת 2015 החלה לשחק בתפקיד הראשי של ג'יין דו / רמי בריגס בסדרת הטלוויזיה "שטח מת" ברשת NBC, על אישה שנמצאה בתוך מזוודה שהונחה בכיכר טיימס, בניו יורק, וכל גופה מקועקע. אלכסנדר שבה עם תפקידה לעונות הבאות שחודשו, וב-2020 עלתה העונה החמישית והאחרונה של הסדרה.
חיים אישיים
בשנת 2012, החלה אלכסנדר לצאת עם השחקן פיטר פצ'ינלי, אותו הכירה על הסט של הסרט "לוסיז". השניים התארסו במרץ 2015, אך הודיעו על ביטול אירוסיהם בפברואר 2016.
בשנת 2012, אלכסנדר ספגה חבלות קשות כאשר החליקה מעל גרם מדרגות מתכתיות במהלך בוקר גשום על הסט של "תור: העולם האפל". הנפילה גרמה לה לשבירת דיסק בין-חולייתי בעמוד השדרה וסדקה 11 חוליות, כמו גם לנתק את כתפה השמאלית ולקרוע את השרירים המעוינים. החבלות הוציאו אותה מהצילומים במשך חודש.
במרץ 2018, אושפזה אלכסנדר בבית החולים ועברה ניתוח לאחר שהתוספתן נקרע לה בהמשך היא התאוששה.
כשאנוב
כשאנוב או חשאנוב (בפולנית: Chrzanów; ביידיש: קשאָנאוו) היא עיירה בדרום פולין. בשנת 2002 חיו בה 40,880 תושבים. העיירה ממוקמת כ־40 ק"מ (בקו אווירי) מערבית לקרקוב ושוכנת בסמוך לנחל חחלו הזורם לנהר ויסלה, מוקפת יערות ובהם מגוון חיות בר. החל משנת 1999 היא שייכת לפרובינציית פולין קטן.
בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-6,300 יהודים, רוב תושביה. בתקופת מלחמת העולם השנייה השתייכה כשאנוב לגליציה. בין יוני 1940 למרץ 1941 הועברו חלק מיהודי אושווינצ'ים לכשאנוב, בה הוקם גטו, כדי לפנות מקום להקמתו של מחנה אושוויץ.
היסטוריה
כשאנוב נוסדה במאה ה-14 תחת הנהגת קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, ומופיעה ברישומי הכנסייה החל משנת 1325. מקור השם בצמח החזרת שצומח באזור ("חריין"). עם זאת, בין הממצאים הארכאולוגיים שהתגלו באזור, נמצאו שברי כלים וקברים מ-400–2000 לפני-הספירה. מכך מניחים כי האדם עסק שם בחקלאות אולם לא השתקע ונדד בהתאם לשינויי האקלים ותנאי המרעה.
להבדיל מאופיים החקלאי של יישובי האזור, כשאנוב שימשה כצומת עירוני ומסחרי לכפרי-האזור שכן באותה התקופה הנסיעה לקרקוב בעגלות הייתה קשה וממושכת. בתחילה ריכזה כשאנוב את חקלאות הסביבה, ועם הזמן הסחר התרחב לטווחים בין-עירוניים בעיקר ממחצבות מלח בישול, עופרת, ברזל, בדיל, אבץ ובקר. בהמשך התפתחה באזור תעשיית קמח, יין שרף, בירה, וחומרי בנייה.
בהקמתה הייתה נתונה כשאנוב בבעלות פרטית של משפחת ליגנזה. מיקומה של כשאנוב כצומת דרכים לערים אחרות היווה מקור הכנסה לבעלי הזיכיון על העיר, אשר גבו דמי מעבר ומיסי מכס, בנוסף למיסים ששילמו תושבי העיירה.
עד שנת 1939
בשל מלחמות והסדרים בינלאומיים, השלטון המרכזי על מחוז כשאנוב ועל דרום פולין כולו התחלף פעמים רבות בין ממלכות, כמו גם בין עמים ומדינות.
בשנים 1386–1572 השליטה הייתה מלוכנית פולנית. במאה ה-16 מלך פולין העניק לכשאנוב מעמד של עיר.
בשנים 1572–1595 נכבש האזור לעיתים קרובות על ידי ממלכות שונות.
בשנת 1789, כשהייתה תחת שלטון ארכידוכסות אוסטריה, עקב גידול אוכלוסין ורפורמות כלליות, הורה יוזף השני, קיסר אוסטריה להוסיף שם משפחה לכל אדם, ככלי-עזר לגביית מיסים, שירות צבאי, חינוך ועוד.
בשנת 1793 נכבשה כשאנוב ועברה לשלטון ממלכת פרוסיה. בשנת 1795, עקב המלחמות הנפוליאוניות, עבר השטח הפולני הדרומי של גליציה, כולל קרקוב וכשאנוב, לשלטון אוסטריה. בשנת 1809, לאחר מלחמה נוספת חזרה כשאנוב לשלטון דוכסות ורשה הפולנית. הדוכסות התפרקה כעבור שנים ספורות וכשאנוב הפכה לחלק מהישות של העיר החופשית קרקוב.
בשנת 1846, בעקבות מרד קרקוב, שוב עבר השלטון באזור לאוסטרים. בשנת 1854 השלטון העניק לכשאנוב מעמד של עיר-מחוז, מה שזיכה אותה בזכויות מסחר מורחבות בירידים, בסחר, במיסים ובפיתוח.
כשאנוב, אשר מבחינת בעלות על הקרקעות נותרה מאז היווסדה בידיים פרטיות, החליפה בעלות מעת לעת, ובעלי הזכויות דאגו לפתח את העיר. הרוכשים האחרונים של כשאנוב בשנת 1856 היו קבוצת סוחרים מוורוצלב: לוונפלד, זילברגליט וקוז'ניצקי. לימים החברה התפרקה וצאצאיו של לוונפלד נותרו כבעלי הקרקע עד לשנת 1939.
מלחמת העולם הראשונה, אשר התחוללה בין השנים 1914–1918, פגעה בכל תושבי כשאנוב. גברים פולנים ויהודים גויסו לצבא ורבים לא שבו. משפחות רבות ברחו לאזורים בטוחים יותר באימפריה האוסטרו-הונגרית. בית החולים הצנוע בעיר טיפל בנפגעים רבים מהצבא ומהאוכלוסייה. בסיום המלחמה חזרה העיר לריבונות פולין, הפעם במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה, והתרחבה בעקביות. בשנת 1921 היו בכשאנוב 11,392 תושבים, בתוכם 6,328 יהודים. בשנת 1939 היו בכשאנוב 21,500 תושבים, כמחציתם יהודים.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
גרמניה הנאצית פלשה לפולין ב-1 בספטמבר 1939. כשאנוב, שהייתה קרובה לגבול הגרמני, נכבשה כבר ב-4 בספטמבר לאחר שגדודי צבא קרקוב וכשאנוב קרסו מול הדיוויזיה המשוריינת הגרמנית. הכיבוש נמשך ובתוך חמישה שבועות גרמניה כבשה את פולין כולה בשיתוף עם ברית המועצות, ובחלוקת פולין בין שתי הכובשות כשאנוב נכללה בשטח השלטון של גרמניה הנאצית.
ב-24 בינואר 1945 הצבא האדום שחרר את כשאנוב, ולראשונה הוחל בעיר שלטון מועצה ללא בעלות פרטית על העיר. באותה שעה בכשאנוב חיו 13,500 תושבים, כולל נספחים ופליטים מהסביבה, ועשרות יהודים בודדים.
ב-8 במאי 1945 נכנעה גרמניה לארצות הברית ולברית המועצות, והאזור עבר לשלטון פולני בחסות רוסיה הקומוניסטית, במסגרת הרפובליקה העממית הפולנית. העיר החלה להתאושש מסחרית, אם כי באופן איטי ומסורבל, וזאת בשל הלאמת מפעלים והקמת קואופרטיבים כחברות-יצור, על פי הניהול הקומוניסטי. במקצועות מסורתיים של יהודים השתלבו כעת תושבים מקומיים וחדשים. צמתי הכבישים הראשיים ומערכת-הרכבות שבאזור עזרו להתפתחות של תעשייה כבדה כגון קטרים ושל תעשייה קלה כגון מזון. בעיר הוקמו בית חולים, מוסדות השכלה, מוסדות תרבותיים, מוזיאון עירוני (1960), מתקני ספורט וכיוצא בזה. בהמשך גם הכיכר המרכזית, ה"רינק" (Rynek), וסביבתה עוצבו מחדש למראה מודרני.
בשנת 1990, לאחר תסיסה אזרחית חריפה, עברה פולין לדמוקרטיה אזרחית חופשית.
בסוף שנת 2016 היו בעיר כשאנוב 47,535 תושבים, ואף לא יהודי אחד.
היהודים בכשאנוב
על פי רישומים עירוניים היהודי הראשון בכשאנוב היה "יעקב מנהל בית-עבוט" (1590), ואחריו "מארק חלפן-כספים ובעל טחנת-קמח" (1619).
יהודים החלו להגר לכשאנוב במאה ה-17 וה-18 בעיקר מאוסטריה ומגרמניה, תחילה בעשרות ואחר כך במאות. מהגרים אלו היו ברובם בעלי-מלאכה כגון אופים, חייטים, פרוונים, סנדלרים ואורגים, או עוסקים במקצועות-חופשיים כגון חלפנות, רפואה, מסחר וכדומה.
בשנת 1745 הוקם בית הכנסת הראשון בכשאנוב. בשנת 1759 הוקם לרשות היהודים בית קברות על שטח מצטבר של 17,072 מ"ר אשר רכשה הקהילה. בשנת 1765 היו בכשאנוב 237 יהודים שהיוו אז כרבע מתושבי העיירה, ובשנת 1880 כבר היו בעיירה 7,023 תושבים, כשמתוכם 4,410 יהודים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18 הוקמו גם בית-מרחץ עם "מקווה" ובית מטבחיים לבשר כשר. את הקהילה היהודית ניהל בחסות קהילת קרקוב הרב שלמה בוכנר עד לפטירתו בשנת 1820. רק בשנת 1866 הפכה קהילת יהודי כשאנוב לקהילה עצמאית מבחינת ניהול כלכלי ומינוי נציגים ורבנים. העצמאות הביאה גם לחיכוכים פנימיים בין זרמים כמו חסידי צאנז לחסידי ראדומסק ובובוב ולרוב לא היה רב אחד המוסכם על כולם אלא "חצרות" נפרדות לכל זרם. בין הרבנים המפורסמים היה ר' מנדל האלברשטאם, צאצא שושלת האלברשטאם ובפרט מחסידות קשאנוב המקומית שכיהן כרב יחד משנת 1925 ועד חיסול הקהילה.
בסוף המאה ה-19 החלו להיפתח בכשאנוב חוגים ברוח הציונות: חוג "בני-ציון" בשנת 1893, "פועלי ציון" בשנת 1908, ארגון הנוער "יוגענד" בשנת 1912, ארגוני נשים בשנת 1912, "המפלגה היהודית הסוציאליסטית" ו"הבונד". במקביל התפתחו ארגונים מקצועיים וגופים חברתיים, סוציאליים, בריאותיים וחינוכיים.
בשנת 1898 כפריים מהסביבה התפרעו, פגעו ביהודים ובזזו את בתיהם; השריפה הגדולה בשנת 1901, שבה נפגעו מרבית הבתים בעיר.
מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) גרמה לפגיעה קשה בכלכלה המקומית, כולל סגירה או צמצום של מקומות עבודה, והשירותים הסוציאליים היהודיים פעלו למען היהודים וגייסו סיוע מקהילות קרקוב, קטוביץ ווינה.
לקראת סוף המלחמה עבר השלטון בכשאנוב מאוסטריה לפולין. המשטר היה לא יציב וב-5 בנובמבר 1918 פרצו פרעות ביהודים בגיבוי השלטונות. שוב נבזזו בתים וחנויות, היו פצועים רבים וארבעה הרוגים, ויהודים רבים ברחו לערים סמוכות. מרבית הנמלטים אמנם שבו לעיר כאשר השלטון התייצב, אולם הם נותרו חסרי כל. בשנים שלאחר מכן אירעו מקרים נוספים של אנטישמיות ושל פרעות ביהודים, אך חיי השגרה לא נפגעו, ובמועצת העיר נותרה תמיד נציגות יהודית גדולה.
לאחר המלחמה נעזרו היהודים בארגון הג'וינט ודומיו כדי להתאושש אישית וכלכלית. תנועות שונות החלו בגיוס תומכים ובהפעלות חינוכיות ואחרות: "בני-ציון", "הציונים הכלליים", "הנוער-העברי", "פועלי ציון", "הבונד", "התאחדות", "גורדוניה", "בוסילה", "השומר הצעיר", "דרור", "החלוץ", "המזרחי", "השומר הדתי", "בית"ר", "ויצו", "הקומוניסטים-פ.פ.ס", "תרבות", "אוגניסקו", "שיר" ונוספים. במקביל החלה בכשאנוב התארגנות ציונית לעלייה לארץ ישראל, ביוזמת לייבל ציפר, מרדכי-שאול שווארצבארט ואחרים.
השואה
עם הכיבוש, הגרמנים נהגו ביד נוקשה ואכזרית. היהודים סבלו מחקירות, עינויים ורצח, והאוכלוסייה הפולנית המקומית עזרה לגרמנים בזיהוי ובהלשנות.
ב-8 בספטמבר 1939 נרצחו 30 יהודים שניסו לברוח מהעיירה.
תימן
]]
תֵּימָן (נקראת רשמית: הרפובליקה התימנית; בערבית תימנית: أَلْجُمْهُورِيَّة ٱلْيَمَنِيَّة, אָלְגֻ'מְהוּרִיָּה (א)לְיָמָנִּיָּה) היא מדינה מזרח-תיכונית בחצי האי ערב, בדרום-מערב אסיה. תימן היא המדינה השנייה בגודלה בחצי האי ערב; שטחה 527,970 קמ"ר, ואורכו של קו החוף שלה 2,000 ק"מ. היא גובלת בדרום ובדרום-מזרח במפרץ עדן ובים הערבי, במזרח ובצפון-מזרח בעומאן, בצפון ובצפון מערב בערב הסעודית, ובמערב בים האדום. תימן היא מהמרכזים העתיקים ביותר של ציוויליזציה במזרח התיכון. שטחה כולל יותר מ-200 איים, הגדול שבהם הוא סוקוטרה. הדת הרשמית בתימן היא האסלאם, והשפה הרשמית היא הערבית.
כשאנוב
השואה
ב־1940 ריכזו הגרמנים את היהודים באזור מוגבל ויצרו "גטו פתוח" שכלל את הרחובות הבאים: Berka Joselewicza, Świętokrzyska, Kadłubek, 29. Listopada, Krakowska, Garncarska, Luszowska, Balińska, Sienkiewicza. אל הגטו הובאו בהמשך גם כל יהודי העיר אושוויינצ'ים, אשר פונתה על ידי הגרמנים לטובת הקמת מחנה ההשמדה אושוויץ.
תימן
תימן היא מהמדינות הפחות מפותחות בעולם, ורוב אוכלוסייתה מתגוררת באזורים כפריים או שבטיים. היא חברה בליגה הערבית ובארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. עם איחודה של הרפובליקה בשנת 1990, נבחר עלי עבדאללה סאלח לנשיאה הראשון. ההיסטוריה המודרנית של המדינה רצופה קונפליקטים ומלחמות אזרחים. בשנת 2011 החל בה גל מחאות אלימות, המהווה חלק ממחאות האביב הערבי באזור.
כשאנוב
השואה
בנובמבר 1939 נדרשו יהודי כשאנוב לענוד סרט-זרוע ייחודי ובתיהם סומנו. בהמשך, מ־1 בספטמבר 1941 נדרשו היהודים להצמיד טלאי צהוב לחזם.
תימן
בהמשך העשור נכנסה תימן למלחמת אזרחים שהובילה למשבר הומניטרי חריף. בתחילת שנת 2020 מדורגת תימן במקום הראשון ברשימת מעקב החירום העולמית של ארגון ה-IRC.
היסטוריה
תימן היא מדינה בעלת היסטוריה ארוכה מאוד, בין הארוכות במדינות המזרח התיכון.
כשאנוב
השואה
הגרמנים שלטו בעיר ביד רמה. פקידים גרמנים, אנשי משטרה וצבא, פלשו לדירות היהודים שהיו אמידים, שמות הרחובות הוסבו לגרמנית, ואף שם העיר הוחלף ל"קרנאו".
בשנת 1941 היו בכשאנוב כ־6,400 יהודים (כולל מיישובים סמוכים) שרוכזו בגטו-פתוח ויצרני.
תימן
היסטוריה
בין המאה ה-12 לפנה"ס, ובין המאה ה-6 לספירה, היו בתימן כמה ממלכות: מעין, קתבאן, אוסן וחמיר. ממלכות אלו חלשו, בין השאר, על המסחר בין תימן להודו ולסין, והתבססו בעיקר על חקלאות. לבסוף, היו ממלכות אלה תחת שלטונם של אתיופיה ופרס. חלק מהחוקרים ממקמים את ממלכת שבא באזור זה.
כשאנוב
השואה
ב-9 במאי 1941 החלו אקציות, מבצעי שילוח של גברים ובהמשך גם של נשים, למחנות-עבודה מרוחקים בהם שררו תנאי-מחיה איומים. בסוף אפריל 1942 הואשמו 7 יהודים בהברחת מזון ונתלו למוות בכיכר העיר, כל יהודי כשאנוב אולצו להיות נוכחים בהוצאה להורג (לאחר המלחמה הוקמה בעיר אנדרטה לזכרם, ונכון לאוקטובר 2018 ישנה תוכנית להריסתה ולהעברתה של האנדרטה לטובת פרויקט נדל"ן, כאשר ברקע נעשים מאמצים למנוע זאת).
תימן
היסטוריה
האסלאם הגיע לתימן בשנת 628, בתקופת חייו של מוחמד. לאחר שהמושל הפרסי בודהן המיר את דתו לאסלאם, המירו את דתם שיח'ים נוספים, יחד עם שבטיהם. ולכן במאה ה-7 הח'ליפים המוסלמים החלו להשתלט על האזור של תימן והאזור הפך לפרובינציה רחוקה. לאחר שהתפרקה הח'ליפות נשלטה צפון תימן הקדומה על ידי אימאמים ממספר שושלות, בעיקר אימאמים משושלת הזיידים. האימאמים, שהיו מוסלמים שיעים, ייסדו את השלטון התאוקרטי בתימן שהחזיק מעמד עד הזמנים המודרניים.
כשאנוב
השואה
כאמור, "אישור-מקום-עבודה" שימש כ"תעודת ביטוח". לימים התברר כי קצין גרמני בדרגת סגן-אלוף, מהנדס-בניין בשם הלמוט קלייניקה, שהיה אחראי על הקמת מחנות הכפייה והתשתיות סביב אושוויץ והתמקם בכשאנוב, חילץ יהודים ממשלוחי אקציות להשמדה ואף נהג להלין את עובדיו במחסניו על-מנת שלא יהיו בביתם בבוקר שבו תוכננה אקציה. יהודים רבים בכשאנוב היו עובדי-כפייה שלו, וחלקם ניצל בזכות כך. מוסד יד ושם הכיר בעדויות של הניצולים והעניק לו לאחר מותו בשנת 2018 אות חסיד אומות העולם.
תימן
היסטוריה
במאה ה-11 השתלטו הח'ליפים הסונים ממצרים על מרבית צפון תימן, אך בפועל, נשאר הכוח בידי השושלות הגדולות כמו הזיידים, נג'הים, סולייחים ואחרות. עד אמצע המאה ה-15 העיר מוח'א (المخا) על חופי הים האדום הפכה לנמל הקפה המרכזי בעולם (על שמה נקרא המשקה "מוקה").
כשאנוב
השואה
ב־18 בפברואר 1943 הגטו רוקן, כ־500 גברים נשלחו למחנות-עבודה, ויתר יהודי כשאנוב נשלחו למוות באושוויץ.
תימן
היסטוריה
צפון תימן הייתה, למשך תקופה קצרה ושוב במאה ה-19, חלק מהאימפריה העות'מאנית, אולם הכוח האמיתי נשאר כשהיה בידי האימאמים משושלת הזיידים. בדרום תימן שלטו הבריטים מאז 1832 על נמל, ששימש את אוניות המסחר שעברו בין המזרח למערב. בהמשך גדלה חשיבות האזור בעיני הבריטים עם פתיחת תעלת סואץ, והשפעתם באזור דרום תימן הלכה וגברה לאחר שהושגו הסכמים עם השליטים המקומיים ובריתות הגנה נכרתו בין הצדדים.
צפון תימן קיבלה את עצמאותה מהאימפריה העות'מאנית בשנת 1918, בתום מלחמת העולם הראשונה. הבריטים, שהקימו אזור חסות באזור עיר הנמל הדרומית עדן במאה ה-19, עזבו בשנת 1967 ובאזור קמה דרום תימן. שלוש שנים מאוחר יותר אימצה ממשלת דרום תימן את הקומוניזם והתקרבה לברית המועצות. לאחר 20 שנות עוינות התאחדו שתי המדינות בשנת 1990. תנועת פורשים דרומית שקמה בשנת 1994 דוכאה במהירות. בשנים שלאחר מכן התנהלה מלחמה קשה בצפון המדינה בין ממשלת תימן לשבטים שיעים קיצוניים הרוצים להקים מדינה עצמאית שיעית שאינה מכירה בשבטים הסונים. (החות׳ים ובכלל) שבטים שיעים אלה ממומנים על ידי איראן שמנסה לייצא את המהפכה השיעית. אותם שיעים קיצונים אף גירשו משפחות יהודיות מבתיהם תוך איום שירצחו אותם אם לא יעזבו את מקום מושבם. נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח (אף הוא שיעי), דאג באופן אישי למלט את המשפחות היהודיות למקום מבטחים, בעיקר בעיר הבירה.
כשאנוב
השואה
בכשאנוב היה אחד מתת-מחנות הריכוז של אושוויץ. תת-מחנה זה הוקם על ידי היינריך ווינברגר.
תימן
היסטוריה
בשנת 2011 פרצו הפגנות גדולות בתימן נגד הנשיא עלי עבדאללה סאלח. ההפגנות התרחשו במסגרת גל המחאות בארצות ערב והחלו בהשראת המהפכה בתוניסיה וההפיכה במצרים, ועם חלוף הזמן גברו למחאות המוניות, שביתות, עימותים עם הצבא ואף למלחמת אזרחים בין תומכי הנשיא למתנגדיו. ב-3 ביוני הופגז ארמונו של הנשיא סאלח על ידי מתנגדיו והוא נפצע באורח בינוני. סאלח הוטס לערב הסעודית השכנה כדי לקבל טיפול רפואי לפציעותיו. בזמן היעדרותו הוחלף סאלח בסגנו, עבד רבו מנסור האדי. ב-23 בספטמבר חזר סאלח לתימן ושב לכהן כנשיא. ב-23 בנובמבר חתם סאלח בטקס שנערך בערב הסעודית בחסות בית המלוכה הסעודי ובנוכחות מנהיגי האופוזיציה בתימן על הסכם העברת סמכויות לסגנו אל האדי.
ב-25 בפברואר 2012 הושבע סגן הנשיא של סאלח עבד רבו מנסור האדי לנשיא החדש של תימן.
כשאנוב
השואה
לפי הערכות, נותרו בחיים מאות בודדות מיהודי כשאנוב, מרביתם ברחו לרוסיה ושרדו, ומיעוט שרד במחנות הנאציים. בין הניצולים: ילדה שהוחבאה בכנסייה, ניצלה ועלתה לישראל, וגבר שהוסתר אצל פולני תושב העיירה. מקצת מהניצולים חזרו לכשאנוב, אך משנוכחו כי בני-משפחתם אינם עוד וכי לביתם פלשו שכנים או כפריים-מהאזור, הם נדדו הלאה לערים גדולות, וחלקם עשה עלייה לארץ ישראל (פלשתינה באותם ימים). ב-1950 התגוררו בעיר פחות מ-50 יהודים. מאז, אין עוד יהודים בכשאנוב.
תימן
היסטוריה
אולם, מעבר השלטון לא עבר חלק עקב מאבקי כוחות בין החות'ים לבין קבוצות אחרות בצפון תימן במקביל לפעילות טרור מצד לוחמי אל קאעידה. בספטמבר 2014, כבשו לוחמים חות'ים שטחים נרחבים מצנעא, והכריזו על הקמת "ממשלת אחדות" הכוללת ייצוג למיעוטים. בינואר כבר שלטו המורדים החות'ים כליל על אל-חודיידה וצנעא. ב-20 בינואר 2015 השתלטו המורדים החות'ים על הבירה צנעא, פרצו אל ארמון הנשיאות והכניסו את הנשיא עבד רבו מנסור האדי למעצר בית. כעבור מספר ימים האדי נאלץ להתפטר עם ממשלתן. המורדים הכריזו על "ניצחון המהפכה". ב-26 במרץ 2015 פתחה קואליציה של מדינות ערביות ומוסלמיות, בהובלת ערב הסעודית, במבצע סופה נחרצת, שמטרתו להדוף את החות'ים ולהחזיר את השלטון לידי ממשלו של האדי.
כשאנוב
כשאנוב ומשפחות הניצולים
עם השנים התפתחו קשרים חיוביים בין ראשי-העיר ונציגי המוזיאון של כשאנוב, לבין ניצולים יהודים ובני משפחות של יהודים מכשאנוב. הם מקבלים מבקרים יהודים בסבר-פנים מכובד, מקיימים קשר קבוע עם הוועד של יוצאי-כשאנוב בישראל, ובנוסף עורכים טקסים מקומיים לציון אירועים הקשורים לקורות יהודי כשאנוב.
תימן
פוליטיקה
המערכת המשפטית מבוססת על השריעה (חוקי דת האסלאם), החוק הטורקי, המשפט המקובל (החוק האנגלי), והחוק שנהוג בשבטי האזור. ממשלת תימן לא חתמה על אמנת בית המשפט הפלילי הבין-לאומי, וללא אשרורה, אין מדינה נכללת תחת סמכות שיפוטו. בראש הרשות השופטת בתימן נמצא בית המשפט העליון במדינה.
כשאנוב
כשאנוב ומשפחות הניצולים
בית-הקברות היהודי בעיר שופץ, זאת ביוזמה, במימון ובגיוס תרומות של שמואל מנדלבאום, נינו של סיני קורץ, שהיה בזמנו חבר מועצת-העיר וממנהיגי הקהילה. טקס סיום השיפוצים נערך ב-7 באוגוסט 2007 ברוב עם. אסירים מכלא בטשביניה השכנה מועסקים בתחזוקה ובניקוי של בית הקברות, ולהם, כמו לתלמידי בתי-ספר מקומיים, נערכות הרצאות על קורות יהדות כשאנוב.
תימן
פוליטיקה
הרשות המחוקקת מורכבת מפרלמנט, שהוא בית נבחרים חד ביתי, בעל 301 מושבים. חברי הפרלמנט נבחרים בהצבעת אזרחי המדינה, לתקופת כהונה של חמש שנים. יושב ראש הפרלמנט הוא השייח' עבדאללה אל-אחמאר, מנהיג שבטי חאשד שבצפון המדינה, שמהווים את אסופת השבטים בעלי הכוח הפוליטי הרב ביותר.
זכות הצבעה ניתנת לאזרחים מגיל 18 ומעלה.