cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גורדי שחקים מוקדמים
רפורמה בניו יורק
אחרים דרשו שינוי תחיקתי מעמיק בנושא גורדי השחקים בטענה שהמשך בנייתם עלולה לפגוע בביטחון ובריאות הציבור. טענות מסוג זה (בכל נושא שהוא) זכו בדרך כלל לתמיכה והתערבות ממשלתית רבה יותר. בנוסף, נבחנו סוגיות בנושא שרפה. בעוד שגורדי השחקים נבנו מחומרים מעכבי אש, גובהם הרב הקשה על פעולות חילוץ וכיבוי. האדריכל צ'ארלס ברגדון (Charles Bragdon) טען שפריצת שרפה באחד מהבניינים הגבוהים בעיר היא בלתי נמנעת ויש להסדיר את העניין בחוקים ותקנות מתוך ראייה כוללת כדי לצמצם את הסיכוי לכך. השרפה הגדולה בבולטימור (1904) הובאה כדוגמה לסכנות, חרף העובדה שבבולטימור לא היו כמעט גורדי שחקים באותה תקופה. עורכי הדין הוסיפו לטעון שהבניינים הגבוהים בבולטימור הם הסיבה העיקרית שבגינה התפשטו הלהבות. לאחר השרפה הועבר חוק בבולטימור המגביל את גובה הבניינים ל-21 מטרים. טענה אחרת גרסה שגורדי השחקים מהווים מחסום לאור השמש והאוויר. גורד שחקים הנבנה בצמוד לרחוב מותיר תחתיו צל ומטיל אותו על הבניינים הנמוכים שבסביבתו ברוב שעות היום.
ניסיונות מוקדמים משנת 1896, שנעשו על ידי ארנסט פלאג, כדי להגביל את גובהם של גורדי השחקים בעיר לא צלחו. ניסיונות נוספים לקדם חקיקה בין השנים 1906–1908 כשלו גם הם והביאו לדחיית החלטות בנושא בשל לחץ מענף הנדל"ן. בשנת 1913 שוק הנדל"ן של ניו יורק נכנס למיתון והגדיל את כמות שטחי המסחר הפנויים ובשנת 1915, עם פתיחתו של בניין אקוויטבל, חל שינוי תפיסתי, שנתן רוח גבית לקולות המחאה. הבניין, שעלות הקמתו הוערכה בכ-29 מיליון דולר אמריקאי (10.9 מיליארד דולר אמריקאי במונחים כלכליים של שנת 2010), הפך במהרה ידוע לשמצה בשל גובהו ונפחו שהותירו תחתם צל גדול וקבוע על הבניינים סביבו ומנעו את חדירת אור השמש לרחוב שמתחתיו. בעקבות כך, ירד שווי המבנים שהיו בסמיכות אליו. גורמים בענף הנדל"ן הסירו את התנגדותם לחקיקה החדשה ומהפכת תוכנית בניין עיר של שנת 1916 עברה.
הפרטים בהם דנה החקיקה נכתבו ברובם על ידי האדריכל ג'ורג' פורד. פורד גילה יחס אוהד לתנועת סיטי ביוטיפול, סלד מצורתם "חסרת המעוף" של רבים מבין גורדי השחקים שנבנו בעיר וחשש לבריאות הציבור, אך גם מצא ריגוש בהם והאמין שאחידות בגובהם מייצרת אדריכלות משעממת. כתוצאה מעבודתו המשפיעה של פורד נוצרה מערכת חוקים מורכבת יחסית שחילקה את העיר לאזורים. עם יישום תוכנית בניין עיר זו, הוגבל גובה הבניינים לפי ייעודם של האזורים השונים המוגדרים בה. תוכנית זו הגדירה שהקומות הראשונות בבניין יוכלו להיבנות בשטח המקסימלי שמאפשר המגרש, והחל מגובה של 30 מטרים ממפלס הרחוב, יש לצמצם את שטח הקומות לפי זווית נסיגה שהוגדרה אף היא בחוק. כך מערכת נסיגות זו מאפשרת חדירת אור שמש עד המדרכות תחת בניינים אלו. אולם, אם יזם החליט לבנות בניין ששטח הקומות בו זהה לכל גובהו, ושטח קומה בודדת לא עולה על רבע משטח המגרש עליו הבניין עומד, הוענק לו פטור ממערכת נסיגות זו והתאפשר לו לבנות לכל גובה בו הוא חפץ כל עוד גובה זה מותר בתב"ע.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה החלה תקופה שהתאפיינה בעלייה גדולה בערכי הנדל"ן בארצות הברית, ובעקבותיה החל גל בנייה משמעותי של גורדי שחקים חדשים בין השנים 1925-1931. בין השנים 1928–1931 נבנו מחדש כרבע משטחי המסחר ברובע הפיננסי בניו יורק, כאשר בין השנים 1925–1928 בלבד, נבנו שטחי מסחר חדשים בהיקף של כ-1.6 מיליון מטרים רבועים. שטחים אלו נבנו רובם ככולם כגורדי שחקים. בשיקגו עלה הביקוש לשטחי מסחר במשך שנות המלחמה הגדולה. בשילוב עם בנייה מועטה מאוד בתקופה זו, נוצר מחסור גדול שיצר עליית מחירים. בין השנים 1919–1924 עלו מחירי ההשכרה של שטחי המסחר בתחומי העיר ב-100 אחוזים. מצב זה עודד את בנייתם של פרויקטים רבים לאחר המלחמה. עקב כך נוצרו תנאי מימון ספקולטיביים בשוק הנדל"ן האמריקאי שהובילו למתן הלוואות משכנתא על סך 100 אחוזים מעלות הבנייה. כלומר, יזמים אינם נדרשו להביא הון עצמי כדי לקבל הלוואה מהבנקים. במהדורה מוקדמת של כתב העת Fortune נכתב באירוניה: "כל שאדם צריך כדי להיות בעלים של גורד שחקים הוא כסף וקרקע. אך הוא יכול להצליח במטרתו גם מבלי שיהיה לו הכסף."
גורדי השחקים המשיכו לשבור שיאי גובה במהלך שנות ה-20. חלק מזה נבע כתוצאה ישירה משיפור בטכנולוגיות הבנייה. שלד הפלדה הפך יעיל יותר מבחינה הנדסית ושיפורים בטכנולוגיית פעולת המעלית איפשרו להגיע לגבהים חדשים באופן פשוט, נוח ובטיחותי יותר. שיקולים כלכליים לצד ביקושים גוברים לשטחי מסחר היוו גורם מכריע בעליית מחירי השכירות וכך נוצרה הכדאיות לבנות גבוה יותר מבעבר. שטחי המסחר בקומות הגבוהות נתפסו כיוקרתיים יותר והיו למקור הכנסה גבוה יותר בהשוואה לשטחים בקומות הנמוכות. לעיתים פורסם שם הבעלים של גורד שחקים. היה לכך יתרון שיווקי, אם בעלים אלו נתפסו כאנשי עסקים אמינים ובכך משכו אליהם את השוכרים הטובים ביותר (בעלי מוסר התשלומים הגבוה ביותר). נוסף לכך, הזכות לבנות בניין גבוה יותר מעלה את שווי המגרש עליו הוא צפוי להיבנות וגם מעלה את ההשקעה הראשונית על הנכס כולו. מצד שני, הרווחים העתידיים עשויים לעלות בסדרי גודל. למרות האמור, יש צורך לבחון את הכדאיות הכלכלית להקמת בניין ואת גובהו האופטימלי כך שיחזיר את ההשקעה בו בזמן הקצר ביותר (לא תמיד ניצול מלא זכויות הבנייה בקרקע יניב את הרווחים המקסימליים). הבחינה הכלכלית והמסחרית הראתה שהגובה המינימלי הכדאי להקמת גורד שחקים נע בין 40 ל-45 קומות. בעקבות כך החלו להיבנות גורדי שחקים רבים בגובה 70 קומות, זאת למרות מחקר שהתבצע בשנת 1930 וגרס שגורד שחקים בן 63 קומות יניב את שיעור התשואה הטוב ביותר, 10.25 אחוזים. כלומר גורד שחקים זה יחזיר את ההשקעה תוך פחות מעשור.
בתקופה זו החלו גורדי שחקים להיבנות בארצות מפותחות נוספות, אף על פי שלא הגיעו ברמת הבנייה שלהם לסטנדרטים שהונהגו בארצות הברית. הגורמים העיקריים לכך היו חוסר בגיוס ממון וחוסר ידע מקצועי של המקומיים. ערים אירופאיות מרכזיות כמו לונדון ופריז אסרו בחקיקה על בניית גורדי שחקים בתחומן, מנגד נבנו בניין הבנק האימפריאלי למסחר בטורונטו, בורנטורן באנטוורפן, בניין קוואנה בבואנוס איירס ועוד רבים אחרים. בשנות ה-30 המאוחרות החלו עבודות הבנייה על ארמון הסובייטים בברית המועצות. הוא תוכנן בסגנון קלסיציזם סטליניסטי והחל להיבנות מתוך רצון להקים את הבניין הגבוה בעולם. הארמון היה אמור להתנשא לגובה של 416 מטרים אך, הצטרפותה של ברית המועצות למלחמת העולם השנייה קטעה את עבודות הבנייה עליו והוא מעולם לא הושלם. בשנים שלאחר המלחמה תוכננו בסגנון זה בנייני שבע האחיות במוסקבה.
טכנולוגיית בניית גורדי השחקים המשיכה להתפתח וקיצרה את משך הבנייה הכולל. אדריכלים ומתמחים פיתחו שיטות מהירות לתכנון וביצוע על מנת להקטין את ההוצאות ותשלומי הריבית בזמן הבנייה ובו בזמן קירבו ככל שניתן את המועד בו גורד שחקים החל לייצר הכנסות משכירות. בשנת 1930 הוקמו גורדי שחקים במשך 12 חודשים בלבד, בידי צוות שמנה כ-5,000 עובדים ובקצב בנייה של 4 קומות בשבוע. סטנדרט המשרדים החדשים שנבנו עמד על רוחב של 2.7 מטרים ואורך של 6.1-9.1 מטרים (בהתאם לגובה התקרה). משרדים אלו התאפיינו בדרך כלל במספר חלונות קטנים, שנחשבו לתכנון טוב יותר מחלון אחד גדול. במקביל, גדלה עוצמת התאורה החשמלית למרות, החום הנפלט ממנה. בשנת 1930 הותקנו לראשונה מערכות מיזוג אוויר בגורדי שחקים אחדים.
אר דקו והסגנון הנסוג בניו יורק
במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 תוכננו גורדי שחקים רבים בסגנון האר דקו. סגנון אדריכלי זה משלב באופן טיפוסי את מה שכינה ההיסטוריון, קארול ויליס, "האסתטיקה של מסה מפוסלת פשוטה" ("aesthetic of simple, sculptural mass") עם שימוש בצבעים עשירים ועיטורים בחזיתות. סגנון זה שם דגש על חשיבות הצורניות התלת־ממדית של הבניין ושאף לשכלל אותה ולגרום לה להראות מורכבת יותר. זאת בניגוד לסגנונות קודמים שהדגישו בעיקר את הממד האנכי בבניין וזכו לביקורות קשות לא פעם. ההיסטוריון, לארי פורד, תיאר זאת כ"מבנים נמוכים שהפכו גבוהים על ידי הוספת קומות בלבד" ("short buildings made taller with additional stories") כלומר, האדריכלות של גורדי השחקים נלקחה מסגנונות קודמים, שהתפתחו בהתאם לבנייה הנמוכה שאופיינה עד אז, והותאמה אליהם בצורה שנראתה מלאכותית ואינה תאמה את טבעם. האר דקו צמצם את הדגשת החלונות (שהייתה מקובלת בסגנונות קודמים) בחזיתות הבניינים במטרה ליצור מראה מסיבי וחזק. גורדי שחקים שתוכננו בסגנון האר דקו "איבדו" את הקישוטיות האופקית, שחילקה את החזיתות ל-3 שכבות (בהשראת העמודים היווניים הקלאסיים). למעשה, צורתם "נשברה" באופן פיזי על ידי מערכת נסיגות, כך שאדם המרים את ראשו השמיימה מצליח לראות את כל הבניין.
מהפכת תוכנית בניין עיר של שנת 1916 שנחקקה בניו יורק יצרה מערכת נסיגות מבנית (בהשראת הזיגוראת) ובכך איפשרה לאור השמש להגיע עד מפלס הרחוב. אולם, אם שטחו של גורד השחקים לא עלה על רבע משטח המגרש עליו נבנה, הוענק פטור לבניין ממערכת נסיגות זו. כך התאפשר לבנות גורד שחקים שבסיסו רחב (ועומד בכללי הנסיגה) ובראשו מגדל ששטח הקומות שלו לא עולה על רבע משטח המגרש. בזכות כך מגדל זה אינו חייב בצמצום שטח הקומות לכל גובהו. חוק זה איפשר גיוון תכנוני תוך שמירה על הרמוניה ועקביות של הסגנון הנסוג. בניין פרמאונט ווול סטריט 120 הם דוגמאות לגורדי שחקים נסוגים ללא מגדל בראשם. הם תוכננו בצורה זו מהסיבה העיקרית ששטח המגרש עליהם נבנו היה קטן יחסית ואילו היה נבנה מגדל בראשם הוא היה צר מאוד וחסר כדאיות מבחינה כלכלית. גורדי שחקים שנבנו על מגרשים גדולים תוכננו עם מגדלים בראשם, גבוהים ככל שאיפשרו הזכויות בקרקע. דוגמאות לכך הם בניין בנק מנהטן טראסט ובניין City Bank-Farmers Trust. בתקופה זו המשיכה ניו יורק להוביל בבניית גורדי שחקים ובשנת 1920 היו בה פי עשרה גורדי שחקים ממתחרתה, שיקגו.
חלק מגורדי השחקים אימצו את התכנון הפנימי המסורתי של חדרים מסודרים זה לצד זה לאורך מסדרונות פנימיים ארוכים כשלצידם חדרים גדולים יותר שכונו "משרדים כלליים". תצורה תכנונית זו איפשרה לנצל את שטחי הקומות באופן מרבי, להגדיל את כמות העובדים בכל קומה ומנגד איפשרה גמישות תכנונית באיחודם וחלוקתם מחדש של המשרדים. בשנות ה-30 היה מקובל לבנות חדרים גדולים יותר בקומות הגבוהות של גורדי השחקים, במיוחד באלו שנבנו לאורך הוול סטריט. משרדים אלו שימשו בדרך כלל את מנהלי החברות ועוצבו במלוא הפאר ובשלל סגנונות, מסורתיים או אקזוטיים. לובי הכניסה נותרו גדולים, גבוהים ומשדרי יוקרה, ולעיתים שטחיהם לא הושכרו לאף שוכר (כדוגמת מסעדות או חנויות) במטרה להשרות אווירה יוקרתית יותר. בגדולים שבגורדי השחקים הללו הועסקו כ-16,000 איש אולם, בניינים בהם הועסקו 5,000-10,000 איש היו נפוצים לרוב. בנוסף, הכילו בתוכם מגוון רחב של שירותים תומכים כדוגמת מכוני יופי, מסעדות פרטיות שהגישו ארוחות צהריים, פודיאטריה, ואולמות ספורט. גורד שחקים כמו Cities Service Building העסיק באופן ישיר מעל ל-200 איש בתפקידי ניהול משאבים ואחזקה. הטכנולוגיה המשלימה בתוך המשרדים המשיכה אף היא להתפתח וכעת היו בהם דיקטפון ומכונת טבולוציה, ששימשו את עובדי המשרד ודרשו מהם להיות מיומנים יותר מאי פעם.
מגדלי שיקגו
בתחילה העדיפה שיקגו להמשיך ולדבוק בתכנון בניינים בסגנון הפלאצו המוכר, שכלל בין היתר את האטריום המרכזי. בניין ריגלי, שנבנה לאחר שינוי חוקי הבנייה של שנת 1920, הציג את יתרונות השינוי כך שנבנה בצורת שני מגדלים על גבי מבנה ראשי משותף. בניין שטראוס ובניין פיטספילד, שתוכננו בסגנון הפלאצו הרחב, ניצלו את השינוי בחוק כדי לבנות בראשם מגדלים נמוכים יחסית, במטרה להגדיל את הכנסות השכירות בבניין.
אחד מגורדי השחקים המפורסמים ביותר של אותה תקופה, מגדל טריביון, נבנה במסגרת תחרות אדריכלית, שנערכה על ידי חברת טריביון בשנת 1922, כדי לציין את השנה ה-75 להקמתה. חברת העיתונות הייתה באותה עת אחת הגדולות בעולם והיא פתחה בתחרות, אליה הוזמנו אדריכלים ואנשי ציבור רבים כדי להשפיע על התכנון של גורד השחקים, במטרה ליצור התעניינות בקרב קהל קוראייה והציבור הרחב. צוות השופטים, שמנה בעיקר את בעלי השליטה בחברה, בחר את תכנונם של האדריכלים, ג'ון הוולס (John Mead Howells) וריימונד הוד (Raymond Hood), כזוכה בתחרות. ההצעה הזוכה תוכננה בסגנון גותי שמרני, ובעקבות כך, התפתח באופן מיידי ויכוח באשר להחלטה. לואיס סאליבן ואדריכלים רבים אחרים ביקרו את עיצוב המגדל כמי שמנסה לחקות את בניין וולוורת'. למרות הביקורת, החל הבניין להיבנות בשנת 1923 והוא נפתח לציבור בשנת 1925. במהלך שנת הפתיחה צבאו את קומת התצפית שלו כ-20,000 מבקרים. במקום השני נבחרה הצעתו של אליאל סארינן, ואף על פי שלא נבנתה מעולם, השפיעה רבות על מספר גורדי שחקים שנבנו באותו עשור.
השפל הגדול
העלייה החדה בבניית גורדי שחקים נבלמה כתוצאה ישירה של נפילת הבורסה לניירות ערך בניו יורק בשנת 1929. שנות השיא של הצמיחה הכלכלית הוחלפו בשנות דשדוש, שכונו השפל הגדול, בהן הואטה בניית כל סוגי המבנים וההשקעות בהם. שוק הנדל"ן, שתמך בבניית גורדי שחקים גבוהים מאי פעם, קרס בין לילה וערכי הנכסים צנחו באופן דרמטי. שוויו של מגדל American Insurance Union, שבנייתו עלתה 8 מיליון דולר אמריקאי בשנת 1927, צנח ל-3.5 מיליון דולר אמריקאי בשנת 1933. בניין Bank of Manhattan Trust הוצע למכירה בשנת 1935 תמורת 1.2 מיליון דולר אמריקאי (240 מיליון דולר אמריקאי במונחים כלכליים של 2010), בהשמטת חובותיו. בית ההשקעות של אס. דאבל-יו. סטראוס (S. W. Straus) נמכר תמורת 214 מיליון דולר אמריקאי והאחים ואן סוורנג'ן (Van Sweringen brothers) פשטו רגל. שיעור המשרדים הפנויים בגורדי השחקים עלה ככל שהמיתון העמיק. בתחילת שנות ה-20 היה 1% של משרדים פנויים במרכז ניו יורק, בשנת 1931 עלה שיעור זה ל-17% ובשנת 1934 כ-25% ממשרדי העיר עמדו ריקים.
לנוכח המיתון המתמשך צומצמו או בוטלו לחלוטין פרויקטי בנייה רבים. בשנת 1929 יזמה חברת מטרופוליטן לייף תוכנית לבניית גורד שחקים בן 100 קומות לצד גורד השחקים הקיים שהיה בבעלותה אולם, תוכנית זו נגנזה לנוכח המיתון והביקורת הציבורית של הוצאה זו בזמנים כלכליים קשים אלו. במקומו החל להיבנות בשנת 1932 בניין בן 32 קומות, שכונה הבניין הצפוני, ולמרות גובהו הנמוך היחסית, בנייתו הושלמה רק בשנת 1950. במקרים אחרים, פרויקטי בנייה שכבר הוזמנו ותוכננו, המשיכו לשלב הביצוע עד השלמתם. צעד זה הביא להוספת 2.4 מיליון מטרים רבועים של שטחי מסחר בניו יורק בין השנים 1931–1934 והעמיק את בעיית המשרדים הריקים. ברם, חלק מגורדי שחקים אלו הפכו לבניינים אייקונים בניו יורק ואף שברו את שיאי הגובה באותה תקופה.
מרכז רוקפלר, שנבנה ביוזמת ג'ון ד. רוקפלר, הבן, היה אמור לקום ולהוות בית חדש לבית האופרה המטרופוליטנית אך, התרסקות שוק המניות גרם לגניזת הפרויקט. במקום זאת החל רוקפלר לפתח מרכז משרדים גדול תוך ניצול עלויות הבנייה הנמוכות בתקופת השפל הגדול. במרכז התוכנית עמד בניין RCA, שתוכנן בידי האדריכל ריימונד הוד. הבניין התמיר, תוכנן בשני מישורים כך שיראה מחזית אחת כמגדל צר ומחזית שנייה כקיר רחב ותלול. לא רק שהבניין היה ייחודי בצורתו הוא גם הניב רווחים גדולים בזכות התכנון האנרגטי היעיל שלו. הוא מוקם על המגרש ותוכנן בצורה שתכניס אור שמש מקסימלי לתוכו בשעות היום. בזכות כך גם החדרים הפנימיים שבו הוארו בצורה טבעית טובה ועלויות התאורה המלאכותית הצטמצמו באופן ניכר בהשוואה לגורדי שחקים אחרים. למרות זאת רק בשנת 1940 הגיע לתפוסת שוכרים מלאה.
בשנת 1931, נהרס בניין ביטוח הבית בשיקגו לטובת הקמתו של בניין פילד, שהתאפיין בסגנון "המגדל והאגפים" שהתהווה באותה תקופה. משנת 1934 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה לא נבנו בשיקגו גורדי שחקים כלל.
גורדי השחקים בתרבות ופרשנות חברתית
העניין הציבורי בגורדי השחקים עלה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ובמיוחד לאחר התחרות האדריכלית לתכנון מגדל טריביון בשיקגו. שרטוטי ההצעות לבניית המגדל הוצגו בתערוכה וצבאו אותה 25,000 איש בחודש אחד. בתקופה שלאחר התערוכה, התפרסמו תמונות רבות של גורדי שחקים ברחבי ארצות הברית והחלו להיטמע בתרבות האמריקאית. ההיסטוריון מריל שילר (Merrill Schleier) כינה זאת "תאווה לגורדי השחקים" ("skyscraper mania"). בשנת 1925 התקיימה תערוכה בניו יורק בשם "טיטאן סיטי" (Titan City) והוצגו בה גורדי שחקים קיימים לצד סקיצות של גורדי שחקים עתידיים, שהכינו האדריכלים הרווי קורבט (Harvey Wiley Corbett) ויו פריס (Hugh Ferriss), המתארים את מרכז "עיר העתיד". הסרט הקצר של הצייר צ'ארלס שילר (Charles Sheeler) והצלם פול סטרנד משנת 1921, מנהטה, חקר את הצורניות של גורדי השחקים והסתיים בצילום שקיעה מזווית גבוהה על גורד שחקים. הסופרים ג'נט פלנר (Janet Flanner), ג'ון דוס פסוס ומרי בורדן (Mary Borden) כתבו רומנים שבהם גורדי השחקים מופיעים כמוטיבים חשובים. המלחין, ג'ון אולדן קרפנטר, העלה מופע בלט בנושא. מעצב הרהיטים, פול פרנקל (Paul T. Frankl) עיצב מגוון רחב של ריהוט בעל השראה מגורדי השחקים.
הפרשנות לנושא הייתה ברובה חיובית וייצגה את האופטימיות שבהתקדמות הטכנולוגית וכיוון ההתפתחות של החיים העירוניים באופן כללי. גורדי השחקים נתפסו כביטוי של הנדסה רציונלית. נאמר עליהם שהם הבניינים הטובים ביותר שהאנושות יכולה לגור בהם ואף הוצעו למכירה ליטוגרפיות של האמן לואיס לוזוויק (Louis Lozowick). תומכים אחרים השוו את גורדי השחקים כסמל לעידן המודרני כפי שהקתדרלות היו לסמל של ימי הביניים. הם תוארו בשירים כאובייקטים נשגבים ועילאיים בעלי יופי תבוני. יו פריס תיאר אותם כ"בניינים הדומים לקריסטלים, העטופים בקירות זכוכית שקופה כגלופה אנכית דקה ועוטים עליהם סריג פלדה". בתערוכה העולמית של שיקגו של שנת 1933, הוצגו גורדי השחקים כפתרון לבעיותיה הנוכחיות ועתידיות של ארצות הברית. האדריכל הצרפתי-שווייצרי, לה קורבוזיה, שיבח בשנת 1935 את גורדי השחקים בניו יורק באומרו "מדהים, נפלא, מרגש ובועט" ("overwhelming, amazing, exciting, violently alive") אך גם התלונן על כך שנבנו מעט מהם ואלו שנבנו לא גבוהים דיים. הצלם לואיס היין הועסק במטרה לתעד את כל שלבי בנייתו של בניין האמפייר סטייט והציג את צוותי העבודה שבנו אותו כגיבורים. ז'אנר צילום מסוג זה המשיך עד שנת 1941.
מורשתם
פיתוחם ובנייתם של גורדי השחקים נעצרו כליל בשנות מלחמת העולם השנייה. עם חידוש בנייתם, בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, החל פיתוח תכנוני ועיצובי חדש, הנקרא הסגנון הבינלאומי. סגנון זה שאב השראה מהאדריכלות האירופית של שנות ה-30 המוקדמות של המאה ה-20 ונבנו לפיו מספר רב של גורדי שחקים בארצות הברית. ניסיונות ראשונים בולטים בסגנון זה הם בניין PSFS ובניין מקגרו היל. לאחר המלחמה היוו ניסיונות אלו והאלמנטים המודרניים שבהם, את הבסיס לפיתוח דור חדש של גורדי שחקים. בניינים מודרניים אלו, כדוגמת מרכז רוקפלר, שמו דגש על פיתוח השטח שמסביב לבניין וקידמו את הגישה התכנונית הירוקה - ביצירת גינות ופארקים מסביב. גישה זו שברה את התפיסה התכנונית שהייתה מקובלת, בכך שיצרה מראה אורבני בו כל בניין עומד לבדו על המגרש שלו והוא אינו חלק משורת בניינים רצופה הפונה כלפי הרחוב. הגישה התכנונית החדשה התפתחה מתוך רצון של מתכנני הערים "לפתוח" את המרחב הציבורי ולתת לו מראה "זורם" בו להולכי הרגל יש גישה מכל מקום לכל מקום בתחומי העיר, זאת לעומת הגישה הישנה בה כל רחוב תחום וחסום על ידי שתי שורות בניינים הניצבים זה לצד זה. לצד זאת, טכנולוגיות חדשות שחדרו לתחום הבנייה, כדוגמת תאורה פלואורסצנטית ומערכת מיזוג מרכזית, גרמו לאלמנטים אדריכליים אחדים, כדוגמת חצרות פנימיים (הכנסת אור רב) וחלונות נפתחים גדולים (אוורור), להראות מיותרים.
לשינוי בגישה התכנונית היו השלכות משמעותיות על גורדי השחקים המוקדמים. חלקם שופץ באופן נרחב בניסיון להתאימם לגישה החדשה. דוגמה אחת לכך היא הסרת הקישוטים שעיטרו את מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף בשנות ה-60, כדי להקנות לו מראה מודרני, חלק, פונקציונלי ופשוט. בניגוד לכך, גורדי שחקים מוקדמים רבים לא יכלו להתאים עצמם לתכנון המודרני עקב מידותיהם הקטנות, שלא איפשרו לבנות בתוכם משרדים גדולים ורחבים יותר ואף לא היו בהם די שטחי שירות למתקנים חדשים (כגון מעליות מודרניות ומערכת מיזוג אוויר מרכזית). בהתאם לכך, חלקם נהרסו ופינו את מקומם לגורדי שחקים גדולים יותר. דוגמה בולטת היא בניין סינגר, שנהרס בשנת 1968 לטובת הקמת ליברטי פלאזה 1. במאה ה-21, בניינים כמו וסט סטריט 90 שופצו והוסבו לבנייני דירות יוקרתיים בזכות חלונותיהם הגדולים המאפשרים לאור שמש רב להיכנס אליהם.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19 החלו להישמע בקרב האדריכלים ביקורות על גורדי השחקים המוקדמים. ביקורות אלו נפוצו באקדמיה ובציבור הרחב בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. בשנות ה-30 של המאה ה-20, מושגים כמו "אסכולת שיקגו" ו"תנועת שיקגו" החלו להישמע לראשונה והפכו לפופולריים עשור לאחר מכן בזכות חוקרים כמו זיגפריד גדעון (Sigfried Giedion) וקארל קונדיט (Carl W. Condit), שהדביקו אותם כתווית לאדריכלי שיקגו של אותה תקופה. החוקרים ראו בגורדי השחקים המוקדמים כמי שבישרו על ניצני המודרניזם ומי שהיוו את המפנה והמעבר מהתכנון האדריכלי שהיה מקובל בארצות הברית עד שנות ה-70 של המאה ה-19. פרשנות זו על גורדי השחקים בשיקגו עוררה ויכוח אקדמי אצל רוברט ברגמן (Robert Bruegmann) ודניאל בלוסטון (Daniel Bluestone) בטענה שהיא מעודנת מדי ולא מדגישה את הקשרים ההדדיים החזקים של האסכולה עם התרבות הענפה שהתפתחה בשיקגו באותה עת. ניתוח מחודש של גורדי השחקים המוקדמים, שנערך בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, העביר את משקל הפרשנות מהאדריכלים והייחודיות האדריכלית של כל בניין ובניין אל השיקולים והתפקידים של גורדי השחקים ובנייתם כחלק מההקשר העירוני הרחב. תיאור היסטורי, המדגיש את הממד החברתי, הכלכלי והתרבותי של גורדי השחקים המוקדמים, החל עם מתן תשומת לב מוגברת לגורדי השחקים בניו יורק. מוזיאון גורדי השחקים - הראשון שהוקם לטובת הנצחת הנושא - הוקם בניו יורק בשנת 1997 על ידי ההיסטוריון קרול ויליס (Carol Willis) במטרה לשמר את ההיסטוריה של גורדי השחקים.
דוד שחם
דוד שחם (27 בינואר 1923 - 27 באוגוסט 2012) היה סופר, מתרגם, פובליציסט, עורך כתבי עת ואנציקלופדיות ועסקן פוליטי, בנו של אליעזר שטיינמן ואחיו של נתן שחם.
ביוגרפיה
שחם נולד בוורשה בשם דוד שטיינמן לאליעזר וורדה, המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1924 במסגרת העלייה הרביעית והתיישבה בתל אביב. דוד למד בגימנסיה הרצליה והוא בוגר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. למד גם נגינה בכינור בקונסרבטוריון רון שולמית והמשיך בנגינה בהרכבים קאמריים של חובבים.
שחם היה מדריך בתנועת השומר הצעיר, שימש חבר ההנהגה הראשית שלה ועורך ירחונה "על החומה". הוא יצא להכשרה בבית אלפא והיה לחבר בקיבוץ זה. במהלך השנים 1948–1951 שהה בארצות הברית, כשליח של השומר הצעיר. בארצות הברית פגש את הרקדנית והכוריאוגרפית רינה (רוזלינד) גולוגורסקי והתחתן איתה. להם נולדו שתי בנות. ספרו הראשון "יום אחד שהוא הרבה" הופיע בתקופת שליחותו שם.
בשנת 1951 עזב את הקיבוץ, התגייס לצה"ל ושימש קצין הסברה בכתב בענף ההסברה של המטכ"ל.
במשך השנים פרסם יותר מ-2000 מאמרים ורשימות בעיתונים וכתבי-עת ובהם: הארץ, על המשמר, ידיעות אחרונות, למרחב, מעריב, במחנה, עמדה, מאזנים, גג, עיתון 77, הניו יורק טיימס, הרלד טריביון ועוד.
דוד שחם היה פעיל בצד השמאלי של המפה הפוליטית הישראלית וניהל במשך 10 שנים את "המרכז הבינלאומי לשלום במזרח התיכון". נפטר בגיל 89, את שנות חייו האחרונות חי ב"בית שלום" (ע"ש כספי) בהרצליה. הוא נקבר בקבורה אזרחית בבית העלמין מנוחה נכונה כפר סבא.
מילר (בירה)
מילר (באנגלית: Miller) היא חברה אמריקנית המייצרת בירה, שנוסדה על ידי פרדריק מילר בשנת 1855, והיא כיום חברת הבירה השנייה בגודלה בארצות הברית. המבשלה הראשית של מילר נמצאת במילווקי, ומבשלות נוספות פזורות ברחבי ארצות הברית.
בירות:
נערות לוח השנה
נערות לוח השנה (באנגלית: Calendar Girls) הוא סרט קומדיה משנת 2003 שביים נייג'ל קול. הסרט הופק על ידי "Buena Vista Pictures" וסרטי Touchstone, ואת התסריט כתבו טים פירת' וג'ולייט טאוהידי. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי של קבוצת נשים ביורקשייר שהוציאו בחסות מועדון הנשים המקומי לוח שנה עם תצלומי עירום שלהן כדי לגייס כספים לחקר מחלת הלוקמיה.
בראש אנסמבל השחקנים כיכבו הלן מירן, וג'ולי וולטרס ולצידן הופיעו לינדה באסט, אנט קרוסבי, סיליה אימרי, פנלופי וילטון וג'רלדין ג'יימס. הסרט זכה לתגובות חיוביות ממבקרי הקולנוע, וזכה להצלחה קופתית כשמתקציב של 10 מיליון דולר הגיע להכנסות של 96 מיליון דולר אחרי שיצא לאקרנים בארצות הברית. הסרט זכה בפרס הקומדיה הבריטית לסרט הקומדיה הטוב ביותר, וכמו כן הלן מירן וג'ולי וולטרס היו מועמדות לפרס חוג מבקרי הקולנוע של לונדון, פרס אמפייר, פרס סטלייט ופרס גלובוס הזהב.
ב-2008 עובד הסרט למחזה והועלה בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר. אחרי כן הועלה המחזה בתיאטראות וסט אנד.
תקציר עלילה
כאשר ג'ון, בעלה של אנני קלארק, נפטר בגיל צעיר מלוקמיה, כריס הרפר, חברתה הטובה של אנני, רוצה לרכוש ספה נוחה לחדר ההמתנה בבית החולים שבו טופל ג'ון. כדי לגייס את הכסף הדרוש היא מציעה להדפיס לוח שנה עם צילומי עירום של כמה מנשות הכפר נייפלי החברות במועדון הנשים. בתמונות הנשים יעסקו בעבודות בית כמו אפייה או סריגה אבל יהיו עירומות. בתחילה הנשים מסתייגות מהרעיון אבל לבסוף היא מצליחה לשכנע עשר נשים להשתתף בפרויקט יחד איתה. הן מגייסות את לורנס, עובד בית החולים וצלם חובב, שיעזור להם ליישם את הרעיון.
ראש הסניף המקומי של ארגון הנשים מסרבת לאשר את תמונות העירום ללוח השנה של המועדון. כריס ואנני נוסעות ללונדון לקונגרס הלאומי של ארגון הנשים ופונות בבקשה לקבל אישור להמשיך עם הפרויקט שלהן. נאמר להן שההחלטה נתונה בידי ראש הסניף המקומי, ולבסוף בעל כורחה היא נעתרת לבקשתן. המהדורה הראשונה נמכרת במהירות, ועד מהרה הכפר הקטן מתמלא באנשי תקשורת המדווחים על הסיפור.
הנשים מוזמנות להתארח בתוכנית "The Tonight Show" בהנחיית ג'יי לנו בלוס אנג'לס. שם מתעוררת מחלוקת בין כריס ואנני. כל הפרסום שנוצר בעקבות לוח השנה השפיע על חייהן הפרטיים, והן משתלחות האחת בשנייה בתסכול וזעם. אנני מאשימה את כריס שהיא מתעלמת מבעלה ומבנה ומזניחה את העסק המשפחתי שלהם. וכריס מאשימה את אנני שהיא נהנית מהסטטוס שלה כאמא תרזה, כשהיא מוצפת במכתבי מעריצים של אנשים חולים או שכולים. בסוף הסרט הנשים חוזרות הביתה ולחייהן הקודמים כפי שהיו לפני שפשטו את בגדיהן.
צוות השחקנים
מנחה הטלוויזיה האמריקאי ג'יי לנו הופיע בסרט בתפקיד עצמו כשאירח את הנשים בתוכניתו. במהלך ביקורן בקליפורניה הן פוגשות גם את חברי להקת ההבי מטאל אנתרקס.
הפקה
הסרט צולם בקיץ 2002. הנשים שהסרט מבוסס על סיפורן היו חברות בארגון הנשים בריילסטון. אתרי הצילומים היו קרוב לכפר קטלוול שבצפון יורקשייר. אתרים נוספים היו בבאקדן, בורנסול, קוניסטון, אילקלי, סטל, לינטון, מלהאם, סקיפטון בווסטמינסטר ובאילינג שבלונדון וכן בחוף של סנטה מוניקה. צילומי הפנים נעשו באולפני שפרטון.
פסקול הסרט כולל את השירים "You Upset Me Baby" בביצוע בי בי קינג, "Sloop John B" של הביץ' בויז, "The Way You Do the Things You Do" של להקת הפיתויים והשיר "Comin' Home Baby" בביצוע רולנד קירק וקווינסי ג'ונס.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים של לוקרנו. אחרי כן הוקרן הסרט בפילמפסט בהמבורג, בפסטיבל דינאר של קולנוע בריטי בצרפת, בפסטיבל הסרטים של ורשה, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טוקיו ובפסטיבל קולנוע בריטי בהונג קונג.
מיס אמריקה
תחרות מיס אמריקה היא תחרות יופי שנתית הנערכת בין נשים צעירות בארצות הברית. התחרות נערכת ב-50 מדינות ארצות הברית, בוושינגטון די. סי. ובאיי הבתולה של ארצות הברית. לזוכה בתחרות הלאומית ניתן התואר "מיס אמריקה" למשך שנה. התחרות נערכה לראשונה באטלנטיק סיטי בשנת 1921, ונערכה שם מדי שנה בחודש ספטמבר עד שנת 2004. בשנת 2006 עברה התחרות ללאס וגאס. הפרס בתחרות הוא מלגת לימודים.
המקרה של ונסה ויליאמס
ונסה ויליאמס - השחקנית הידועה עבור תפקידיה ב"בטי המכוערת", "עקרות בית נואשות" ו"האישה הטובה" - הייתה מיס ניו יורק 1983, וזכתה בתואר מיס אמריקה של שנת 1984. היא הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה בכתר. לקראת סוף שנת התואר שלה, התגלו תמונות עירום שלה שפורסמו ללא רשותה במגזין הגברים פנטהאוז. תחת לחץ ציבורי, ויליאמס ויתרה על הכתר, והסגנית הראשונה לתואר, מיס ניו ג'רזי, סוזט צ'ארלס.
בתחרות של שנת 2016, ויליאמס הוזמנה לכהן כשופטת הראשית של התחרות, ומנכ"ל מיס אמריקה, סאם הסקל, התנצל בפניה התנצלות פומבית על מאורעות 1984.
קבוצת ארמיות G
קבוצת ארמיות G (בגרמנית: Heeresgruppe G) הייתה קבוצת ארמיות גרמנית שנלחמה בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם השנייה והייתה חלק מה-OB West (הפיקוד הגרמני העליון במערב).
היסטוריה
כשהחל מבצע דרגון (פלישת בעלות הברית לדרום צרפת) ב-15 באוגוסט 1944, לרשותה של קבוצת ארמיות G עמדו כ-11 דיוויזיות, ובהן היה עליה להגן על דרום צרפת. לאחר הנחיתה המוצלחת של בעלות הברית, הורה ה-OKW (הפיקוד הגרמני העליון של הוורמאכט) לקבוצת ארמיות G לסגת מדרום צרפת. באמצע חודש ספטמבר הייתה ארמיית הפאנצר החמישית בעמדה באגף השמאלי של הקו הגרמני צפונה מהגבול השווייצרי. משם תקפה ארמיית הפאנצר החמישית, יחד עם אלמנטים מהארמייה הראשונה את הארמייה השלישית (בפיקוד של הגנרל ג'ורג' פטון), כשהארמייה ה-19 נלחמת מול הארמייה הצרפתית הראשונה והארמייה האמריקנית השביעית.
בנובמבר 1944 נלחמה קבוצת הארמיות בהרי הווז' ומשם נסוגה דרך לורן וצפון אלזס במהלך חודש דצמבר. לפחות אחת הדיוויזיות של קבוצת הארמיות, דיוויזיית הפאנצר ה-21 נלחמה באגף הדרומי בקרב על הבליטה. בינואר 1945 קבוצת הארמיות G הייתה מרכיב חשוב במבצע נורדווינד - מתקפת הנגד הגרמנית האחרונה בחזית המערבית. לאחר כישלון מבצע נורדווינד, ופירוקה של קבוצת ארמיות אוברריין, קיבלה קבוצת ארמיות G את האחריות להגנה על דרום מערב גרמניה.
למרות שלא הצליחו לבלום את המתקפה של בעלות הברית שכבשו את הריינלנד-פפאלץ ולאחר מכן הסתערו על נהר הריין, חייליה של קבוצת ארמיות G לא איבדו את רוח הלחימה והמשיכו בלחימה בערים היילברון, נירנברג ומינכן במהלך אפריל 1945.
קבוצת ארמיות G נכנעה לכוחות האמריקאים בבוואריה ב-5 במאי 1945.
יוחאי בן ישי
ביוגרפיה
בן ישי גדל במשפחה דתית בקריית אתא, אביו עבד בקרן קימת לישראל כיערן. הוא למד במדרשית נעם.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1987 שובץ בחטיבת הנח"ל. בנח"ל עבר בן ישי הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה. בהמשך מילא מספר תפקידי בחטיבה ובהם מפקד פלוגה מסייעת בגדוד 931. בשנת 1995 שימש בן ישי כמפקד פלחה"ן נח"ל, הוביל אותה בלחימה בדרום לבנון ונפצע קשה כאשר חזבאללה הפגיז את מוצב דלעת. לאחר תהליכי החלמה ושיקום שנמשכו שלושה חודשים שב לשירות בצה"ל ושימש כמפקד גדוד 50 (בזלת), בין היתר בנסיגה מלבנון. לאחר מכן שימש כמפקד בא"ח נח"ל. בתפקידו הבא שימש כסגן מפקד חטיבת הנח"ל. לאחר מכן הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אלון, ביולי 2008 נתמנה למפקד חטיבת הבקעה, בתפקידו שימש עד שנת 2010. בתחילת שנת 2011 עבר לשמש כמדריך בקורס מפקדי פלוגות ובהמשך אותה שנה התמנה לסגן מפקד מל"י.
כלב עבודה ושירות
כלב עבודה ושירות הוא כלב המשמש כחיית עבודה, ולא רק כחיית מחמד. המונח "כלבי עבודה ושירות" משמש בשלושה מובנים עיקריים:
השבוע (חדשות 10)
השבוע הייתה מהדורת חדשות מרכזית ששודרה בימי שישי בשעות הערב בערוץ 10 בין השנים 2010–2012.
היסטוריה
לפני עליית התוכנית, שודרה "חדשות שישי" עם דב גיל-הר ברצועה של התוכנית. התוכנית הניבה נתוני רייטינג נאים אך לא הצליחה ליצור תחרות מול "אולפן שישי" ערוץ 2.
ב-7 במאי 2010 עלתה התוכנית לאוויר. את התוכנית הגיש מיקי רוזנטל. התוכנית הראשונה רשמה מדורג של 6.1%.
ב-10 בדצמבר 2010 חזרה התוכנית לאוויר. גיא זוהר נבחר להחליף את מיקי רוזנטל.
ב-1 ביוני 2012 שודרה התוכנית בפעם האחרונה, זאת לאחר שב-6 ביוני אישרה הרשות השנייה להוריד את התוכנית מהאוויר בעקבות המשבר שהיה אז בערוץ.
לאחר ירידת התוכנית שודרה מהדורת חדשות קצרה. לאחר כמעט שנה לאחר ירידת התוכנית שובצה ברצועה "שישי".
מוזיקה עכשווית למבוגרים
בתעשיית המוזיקה האמריקנית, המונח מוזיקה עכשווית למבוגרים (Adult Contemporary Music; AC) מתאר סגנון רחב של מוזיקה פופולרית הנע בין המוזיקה הווקאלית השופעת של שנות השישים לבין בעיקר, מוזיקת בלדות בדרגות שונות של השפעת רוק.
AC רדיו מנגן מוזיקת מיינסטרים אשר מיועדת לקהל בוגר יותר למעט היפ הופ, הבי מטאל, הארד רוק, קצת מוזיקת פופ קלילה ושירי דאנס קצביים (אם כי מאז שנות ה-2000, חלקם החלו להיכלל). תחנות רדיו המשדרות בפורמט זה בדרך כלל מכוונות לבני 18–54, קבוצת הגיל המושפעת ביותר על ידי המפרסמים.
במהלך השנים, נוצרו כמה תת-ז'אנרים של AC: "הוט AC" ," AC רך" (הידוע גם בשם "לייט AC" ,("AC מודרני", "AC עירוני", "AC קצבי", "AC עדין" (ג'אז עדין), ו- "AC נוצרי" (סוג רך יותר של מוזיקה נוצרית בת זמננו). מספר תחנות רדיו החלו להשמיע רק "הוט AC", חלקן משמיעות רק "AC רך", וחלקן משלבות ביניהם.
לפיכך, AC לא נחשב בדרך כלל כז'אנר מסוים של מוזיקה, שכן הוא אינו אלא הרכבה של שירים נבחרים של מוזיקאים מסגנונות שונים.
טורצ'ין
טורצ'ין (באוקראינית: Торчин; בפולנית: Torczyn; ביידיש: טאָרטשין) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1093, ובשנת 1504 הוענקו לו זכויות עיר. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי טורצ'ין
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 2,629 יהודים, ובין מלחמות העולם נמנו בה כ-1,500 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של הבונד. בעת הכיבוש הסובייטי בתחילת מלחמת העולם השנייה הוסב בית הספר העברי בעיירה לבית ספר יידי.
ב-25 ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה. בחודשים שלאחר מכן נרצחו כ-300 מיהודי היישוב.
בתחילת 1942 הובאו לעיירה כ-1,500 יהודים שגורשו מיישובי הסביבה דוגמת אוזדיוטיץ, ועל יהודי העיירה הוטל לשלם סכום כופר גבוה. בהמשך, רוכזו כ-3,000 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. 150 צעירים שנשלחו מהגטו לעבודות כפייה בקייב נרצחו בה.
ב-23 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציה בידי גרמנים ואוקראינים, בה נרצחו כל יושביו בבית העלמין היהודי המקומי. במהלך הרצח, מספר יהודים מהעיירה ניסו להתנגד לגרמנים ולאוקראינים, וכמה עשרות מהם הצליחו להימלט מהעיירה. חלקם הצטרפו בהמשך ליחידות פרטיזנים סובייטיות. לאחר המלחמה שבו לעיירה 14 יהודים בלבד.
Stay (שיר של זד ואליסיה קארה)
Stay (בעברית: להישאר) הוא שיר של המפיק והדי ג'יי הרוסי-גרמני זד והזמרת הקנדית אליסיה קארה. הסינגל פורסם ב-23 בפברואר 2017 תחת חסותה של חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס. הקליפ הרשמי לשיר פורסם ב-18 באפריל 2017 ביוטיוב.
הופעות במצעדים
"Stay" הגיע בשיאו למקום ה-40 במצעד הבילבורד הוט 100, ולמקום הראשון במצעד 40 שירי המיינסטרים, מה שהופך לסינגל השלישי של שני האמנים שנכנס לעשרת הראשונים במצעד זה.
שימוש במדיה
השיר הוא חלק מפסקול הסרט Everything, Everything, וכן שימש כשיר רקע בפרסומות של פפסי.
צמר
הצמר הוא סיב המופק משיער של בעלי חיים מבויתים, בדרך כלל כבשים.
תכונות סיב הצמר
צמר גדל במספר צבעים טבעיים: חום, שחור, אפור ולבן. הצמר מסוגל להיצבע בצבעים רבים ועדיין שומר על גמישותו.
היסטוריה
השימוש בצמר החל בעת ביותם של הכבשים, כבר בתקופת הברזל, אף לפני המצאתם של כלי הגז - באותה עת הצמר נתלש ביד או עלי ידי מסרקי ברונזה.
בימי הביניים מרבית הצמר יובא לאירופה מממלכת אנגליה, שהייתה מונופול בייצור הצמר. הצמר היה מרכיב עיקרי בכלכלת בריטניה. שק צמר שנמצא עד היום במרכז בית הלורדים מסמל עובדה זו. חוקים רבים נחקקו באנגליה כדי לשמר על המונופול הזה. בשנת 1699 אסרה בריטניה על מושבותיה באמריקה לסחור בצמר אחת עם השנייה (שלא דרך אנגליה).
רק בסוף המאה ה-19 החל הצמר המיוצר בגרמניה לתפוס את שוקי הצמר האנגליים. בשנת 1845 הפכה אוסטרליה ליצרנית הצמר העיקרית בעולם.
שימושים
בנוסף להיותו חומר גלם בייצור בגדים, משתמשים בצמר לייצור שטיחים, ריפוד, אוהלים וכדומה. היוונים הקדמונים והרומאים נהגו לרפד את קסדותיהם ואת שריוניהם בצמר. הוויקינגים השתמשו במפרש צמר שסיפק לספינה הוויקינגית יכולת תמרון גבוהה ברוח ומהירות אדירה.
מיד לאחר הגז, הצמר עמיד ביותר למים, וניתן לסרוג ממנו סריגים כמעט בלתי חדירים למים.
ניקוי צמר
ניקוי צמר הוא אחד התהליכים בהפקת בדים מצמר, הכולל טיהור הבד משמנים, לכלוך ופגמים אחרים ועיבויו.
את תהליך ניקוי הצמר ניתן לחלק לשניים - צחצוח הבד ועיבויו. לאחריהם נמתח הבד על מסגרות גדולות הנקראות ממתחים.
מתקופת ימי הביניים ואילך נעשתה העבודה באמצעות טחנת מים שנקראת מבטשה ונעשה שימוש ב"אדמת ניקוי הצמר", חומר דמוי חֵמָר, שהוא תצורה נוזלית של אלומיניום סיליקט. כיום נעשה שימוש בסבונים.
החלק השני של תהליך ניקוי הצמר, העיבוי, נעשה באמצעות השטחת הסיבים למתן כוח. כאן נעשה שימוש במים, גם כדי לסלק את הריח המבאיש של חומרי הצחצוח.
התנגדות לתעשיית הצמר
פעילים למען זכויות בעלי חיים בעולם מתנגדים נחרצות להפקת צמר מכסותן של כבשים בטענה שמדובר בניצול אכזרי של בעלי חיים, מה שהוביל באירופה ל.
לטענת המתנגדים גז הכבשים נעשה באופן תעשייתי וחסר רגישות, תוך כפייה ואזיקת בעלי החיים. הגז מותיר את הכבשים פצועות ומדממות.
פעילי זכויות בעלי החיים מתעקשים שניתן לעשות שימוש בתחליפים סינתטיים - שמספקים אף הם מוצרי צמר ששומרים היטב על חום גוף האדם - וזאת לצורך מניעת פגיעה, ניצול ושעבוד של כבשים.
יגאל גודקוב
יגאל גודקוב (נולד ב-30 בדצמבר 1970) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה
גודקוב נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה, בנם היחיד של גלינה, כלכלנית במקצועה, ושל אולג, שהיה סופר.
עלה לישראל בשנת 1977 עם אמו. הם התיישבו במעון עולים בבת ים ובשנת 1979 עברו לדירת עמידר בעיר. בשנות ה-90 של המאה ה-20 עברו להתגורר בתל אביב.
גודקוב למד בבית הספר היסודי "יד מרדכי" בבת ים וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון "אורט יד שפירא", הממוקם בין יפו לשכונת נווה עופר בתל אביב.
משנת 2017 מתגורר גודקוב עם בת זוגו ביישוב הקהילתי מכמנים בתחומי המועצה האזורית משגב בגליל התחתון.
על ספרו "ישראל הרפד" נכתב כי הוא זורבה היווני של הספרות העברית, תמצית הישראליות – איש אוהב חיים ואדם, שהמשפחה והמדינה במרכז עולמו, אבל גם אדם תחמן ואגנוצנטרי, זוהי נובלה שהינה שיר הלל לחיים לחוף היום התיכון, חגיגה חושית מלאת אהבה לים הנפקד כל כך מהספרות העברית". מבקר הספרות יובל גלעד (שהוא גם העורך של כל ספריו) כתב: "ספרו השני של יגאל גודקוב, הנובלה "ישראל הרפד", בנוי על פי אב הטיפוס של טוביה החולב מחד, וזורבה היווני מאידך. בספר זה יצר גודקוב גיבור ישראלי שורשי עממי, חכם וטוב לב אבל גם תחמן ואגואיסט, המוני משהו אבל גם חובב שקט, בקיצור – מר ישראלי. גדולתו נעוצה במקומיותו – המזח של חוף בת ים מככב ברגישות תיאורים פואטיים, ובאהבתו לדמות ישראלית, תוך עמידה על שורשי המורכבות הישראלית".
באתר "יקום תרבות" נכתב על ספרו "המיותרים": “המיותרים” הנו רומן מעמיק הבונה נפשות של ארבע דמויות מרכזיות ועוד דמויות משנה, כשמשפט יחיד מספיק למחבר להעמיד דמות עגולה ומוחשית. זהו רומן היונק מן המסורת הרוסית הריאליסטית הגדולה, בעידן בו דף נייר עמוק יותר ממרבית הספרים היוצאים לאור. גודקוב, יליד רוסיה, חש את הרצינות שבה ספרות יכולה לשקף מציאות. מקורות השפעה נוספים הנם ההומור הבוטה של ראבלה והדמיון של דון קיחוטה".
קטעים נרחבים מהרומן "המיותרים" פורסמו בבלוג הספרותי של רן יגיל באתר nrg, ופרקים מספריו פורסמו בכתב העת "עמדה".
טטרסק
טטרסק (ברוסית: Татарськ; ביידיש: טאַטאַרסק) הוא כפר במחוז סמולנסק שבמערב רוסיה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה
טטרסק הייתה מושבה חקלאית יהודית, שהוקמה במאה ה-19, ובתקופה הסובייטית שימשה כקולחוז יהודי, בו התגוררו כ-850 יהודים, רוב תושבי המקום. ביישוב פעלו שני בתי ספר יהודיים.
ב-28 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, כבשו הגרמנים את היישוב, ומינו בו יודנרט, אשר חבריו נרצחו כעבור זמן קצר, לצד כ-20 גברים יהודים נוספים.
בסוף ספטמבר-תחילת אוקטובר 1941 הוקם ביישוב גטו, בו רוכזו בצפיפות רבה כ-600 יהודים. מעת לעת רצחו הגרמנים עשרות יהודים בגטו, וביצעו מעשי אונס בנשים היהודיות בו. תוך כחודש נרצחו כל יושבי הגטו.
נות
נוּת (במצרית עתיקה: Nwt "שמים") היא אלת השמים במיתולוגיה המצרית. בין תאריה: "מכסת השמיים", "המגינה", "השולטת בכל" ו"היא המחזיקה אלף נשמות".
נאמר עליה שגופה ענק ומלא כוכבים ושהיא בתם של שו ותפנות ואחותו ואשתו של גב אל האדמה, אשר ביחד הולידו את אוזיריס, איזיס, סת ונפתיס.
לפי האגדה, נות וגב התחתנו בניגוד לרצונו של רע, ובגלל זה הוא קילל אותם ואמר שלא ייוולדו להם ילדים באף אחד מימות השנה (שמנתה אז 360 ימים בלבד). כדי לחמוק מרוע הגזירה, הזמינה נות את ח'ונסו (אל הירח) למשחק קובייה ובכל פעם שח'ונסו הפסיד, הוא נתן לנות מעט מאור הירח שלו. הוא הפסיד כל כך הרבה פעמים, שנות צברה מספיק אור ירח בשביל ליצור עוד 5 ימים חדשים ולצרף אותם לסוף השנה. בימים אלה ילדה נות את חמשת האלים המלכותיים: אוזיריס (אוסיר), הורוס אל המלחמה ( בגרסאות שונות של הסיפור הורוס היה הבן של אוסירוס ואיריס), סת, איזיס (איסת), נפתיס (נבתחית) שנולדו תחת עץ השיטה.
האלה נות סימלה באמונה המצרית את האמונה בחיי נצח ובקימה לתחייה - המצרים האמינו שמדי ערב בולעת האלה נות את השמש למשך הלילה, השמש עברה דרך קיבת האלה במשך כל הלילה, ומדי בוקר נולדת השמש מחדש מתוך רחם האלה.
המצרים האמינו כי נות מהווה מחסום בין הכוחות הכאותיים שמחוץ לעולם, לעולם המסודר והרציונלי - ומסיבה זו מתוארת כאישה בצורת קשת המגינה על העולם הנמצא מתחת בטנה.
בספר המתים מתוארת נות כאלה המגינה על המתים, מאכילה ומשקה אותם.
קישורים חיצוניים
Llista de personatges de la mitologia egípcia
המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית
המפלגה הסורית הסוציאל-לאומנית (בערבית: الحزب السوري القومي الاجتماعي, בצרפתית: Parti Populaire Syrien) היא מפלגה חילונית לאומנית סורית, הפועלת בסוריה, בלבנון, בירדן ובעיראק. המפלגה תומכת בהקמת מדינת סוריה הגדולה המשתרעת על שטחי הלבנט והסהר הפורה, שטח הכולל את סוריה, לבנון בהגדרה המצומצמת ועיראק, כווית, ירדן, ישראל, קפריסין, קיליקיה, סיני (ואף חלקים מצפון ערב הסעודית ומערב איראן) של ימינו, בהגדרתם המורחבת.
נכון לשנת 2016, חברים בה יותר מ־100,000 אנשים, דבר אשר מחשיב אותה למפלגה הפוליטית החוקית השנייה בגודלה בסוריה. בלבנון היא נחשבת למפלגה החילונית הגדולה ביותר במדינה, תואר אשר מחזיקה למעלה מ־80 שנים.
המפלגה נוסדה בביירות בשנת 1932 על ידי אנטון סעאדה ומילאה תפקיד מרכזי בפוליטיקה הלבנונית מאז הקמתה, בעיקר בשל מעורבותה בניסיונות להפיכות צבאיות ב־1949 וב־1961. המפלגה הייתה פעילה בהתנגדותה לנוכחות הישראלית בלבנון בשנים 1982–2000, ותומכת נלהבת בנוכחות סורית במדינה, מתוך אמונה באירדנטיזם סורי.
כיום היא חברה בגוש "ההתנגדות ופיתוח", יחד עם אמל, אש"ף וחזבאללה. בסוריה, המפלגה היוותה כוח פוליטי מרכזי בשנות ה-50 המוקדמות, אך דוכאה לחלוטין בשנת 1955. למרות זאת, ארגון המפלגה נותר, ובשנת 2005 המפלגה הצטרפה לחזית הלאומית הפרוגרסיבית, המונהגת על ידי מפלגת הבעת'. המפלגה נחשבת לגוף הפוליטי הגדול ביותר בסוריה, מלבד הבעת' עצמו, עם כ-90,000 חברים.
יאיר קדר
יאיר קדר (נולד ב-13 ביוני 1969) הוא במאי קולנוע תיעודי ופעיל בקהילה הגאה. יצר את מיזם "העברים", הכולל 18 סרטים תיעודיים באורך מלא. הוא זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום הקולנוע (2016), ציון לשבח לסדרת העברים בפסטיבל חיפה 2018, פרס החוויה היהודית בפסטיבל הקולנוע בירושלים בשנים 2015 ו-2018, פעמיים בפרס הסדרה הטובה ביותר על מיזם העברים בתחרות הסרט הדוקומנטרי (2015. 2019) של פורום היוצרים, ופרסי הסרט הקצר הטוב, העריכה, המוזיקה המקורית ופרס עיצוב הפסקול. זוכה פרס וייל בלוך ופרס ראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במומבאי על סרטו "החלון הרביעי" על עמוס עוז, 2021, זוכה במקום הראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה (2016) על סרטו ליליאן יחד עם אילן פלד ומועמד לפרס אופיר בקטגוריית הסרט התעודי לשנת 2017 ובשנת 2019 עם סרטו "דבש שחור". כ במאי קולנוע להט"בקי, ביים את הסרט הזמן הוורוד בשנת 2009 וסרטים להטב"קים נוספים.
קדר הוא פעיל להטב"קי מאז ראשית שנות התשעים, הוא אחד ממייסדי תחום הלימודים ההומו-לסביים והקוויריים בישראל, מעורכי האנתולוגיה המחקרית הראשונה בתחום - "מעבר למיניות", הקים שני עיתונים לקהילה הגאה - את מגזין התרבות "תת תרבות" ב-1995, ואת עיתון "הזמן הוורוד" ב-, שאותו גם ערך, כמו כן, יצר את ההצגה ההומואית "יש לו מלים משלו" ב-1994. בשנת 2021, יזם יחד עם חבר מועצת עיריית תל אביב יפו, הפעיל איתי פנקס ארד, את הקמת מרכז המורשת הלהטב"קי הישראלי. בתחום התרבות והתקשורת, קדר היה מיוזמי חגיגות המאה למשוררת לאה גולדברג ושימש עורך ראשי של מגזין מסע אחר בתחילת המאה ה-21.
ביוגרפיה
קדר נולד וגדל בעפולה. הוא בוגר תואר ראשון ושני בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ותושב תל אביב. בשנת 2003 נולד בנו מיכאל רון קדר, בהורות משותפת עם העיתונאית זהרה רון. ובשנת 2017 התחתן עם גידי יונה בנישואים אזרחיים בדנמרק, שהוכרו לאחר מכן במשרד הפנים בישראל.
מאז תחילת שנות התשעים עוסק בכתיבה ובעריכה עיתונאית. כתב ברשת שוקן, "הארץ", "מסע אחר", "דבר" ובמגזינים אחרים. זוכה פרס בני ברית לעיתונות יהודית עולמית וזוכה פרס האיחוד האירופי לדיווח עיתונאי באגן הים התיכון. בשנים 2000–2005 שימש כעורך וכסגן עורך במגזין הגאוגרפי "מסע אחר".
בשנת 2005 השיק את מיזם "העברים", שזכה עד כה ב-24 פרסים בתחרויות שונות. המיזם כולל סרטי תעודה (בבימויים של עשרה במאים מובילים על הדמויות לאה גולדברג, ח"נ ביאליק, יונה וולך, י"ח ברנר, זלדה, דוד בוזגלו, רחל המשוררת וזאב ז'בוטינסקי, אברהם סוצקבר, אבות ישורון, דוד פוגל, שלום שבזי, מרים ילן שטקליס וז'קלין כהנוב), ספרים ותיעוד וידאו, ושבהם הוא משתף פעולה עם אנשי רוח, יוצרים, מוזיקאים, במאים וחוקרים (הלית ישורון, חיים באר, חוה אלברשטיין, חיים טופול, נינט, אריאל הירשפלד, ס. יזהר, קרולינה, דן מירון ואחרים) ביצירת דיוקנאות קולנועיים ביוגרפיים של דמויות מרכזיות בתרבות העברית ובקנון הספרותי שלה. במרץ 2013 הושק אתר האינטרנט של המיזם.
סרטי המיזם הוקרנו ברחבי הארץ והעולם בעשרות פסטיבלים ובערוצים 8, 2, 1, ו-10, בפני מאות אלפי צופים. רטרוספטיקבות חגיגיות נערכו למיזם בין השאר במוזיאון היהודי בברלין ב-2018, בדוקאביב 2019, באוניברסיטאות קיימברידג ואוקספורד בבריטניה ובמקומות רבים אחרים. המיזם זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום הקולנוע לשנת 2016, ובפרס הסדרה הטובה ביותר על מיזם העברים בתחרות הסרט הדוקומנטרי לשנת 2015 של פורום היוצרים, בפרס המוזיקה המקורית ובפרס עיצוב הפסקול. קדר זכה גם במקום הראשון בפסטיבל הקולנוע בחיפה 2016 על סרטו ליליאן יחד עם אילן פלד, והיה מועמד גם לפרס אופיר בקטגוריית הסרט התעודי לשנת 2017. בשנת 2019 ערך פסטיבל דוקאביב רטרוספטיקה מיוחדת למיזם העברים, כמו גם מכון ון ליר, המוזיאון היהודי בברלין וגופי תרבות אחרים בישראל ובעולם.
סמטה
סִמטה היא מעבר צר בין בניינים, המצוי בעיקר באזורים עירוניים, ומשמש הולכי רגל (אף כי יש מקרים של סמטאות שמשמשות נסיעת כלי רכב). מקור המילה בארמית: סמטא.
יאיר קדר
ביוגרפיה
בעבר פעיל חברה ותרבות, ואיש תקשורת בתחומי עריכה, כתיבה, יזמות ואקטיביזם. יחד עם גדעון טיקוצקי יזם את אירועי חגיגות המאה ללאה גולדברג, שבמהלכן נערכו עשרות אירועים ויוזמות תרבותיות, היה ממייסדי תחום הלימודים ההומו-לסביים והקוויריים בישראל, וערך את האנתולוגיה המחקרית הראשונה בתחום, מעבר למיניות, יחד עם עמליה זיו ואורן קנר. הקים מיזמי תקשורת לקהילה הגאה (העיתון "הזמן הוורוד" ומגזין התרבות "תת תרבות"), שבמסגרתם עודד ייצוג וביטוי לקהילות גאות מגוונות, בין השאר לקהילה הטרנסית בזמן הוורוד, כמו גם את "מילון אבן שושנה" לסלנג להט"בי, ותיעד את ראשית התגבשות הקהילה המאורגנת. כעורך ראשי הוביל את מגזין מסע אחר בתחילת המאה ה-21.
סמטה
לעיתים סמטאות מובילות מרחוב אחד למשנהו, בין הבתים, ולעיתים הן מסתיימות במבוי סתום. סמטה יכולה לעבור גם מאחורי בניין. בערים אירופאיות רבות, הסמטאות הן מה שנשאר ממתווה דרכים עירוני שנוצר בימי הביניים. בהתפתחות האורבנית של הערים העתיקות, סמטאות איפשרו העברה ומסירה של סחורות אל אחורי הבתים. במקרים אחדים, הן היו בסך הכל רווח שהושאר במכוון בין בניינים בעת בנייתם, למשל כדי למנוע התפשטות אש בעת שרפות.
סמטאות יכולות להיות מרוצפות, סלולות או לא יותר מנתיב עפר. בתכנון העירוני המודרני לא נוהגים לתכנן סמטאות (מתוך שיקולים כאור וזרימת אוויר), אולם פעמים רבות משמרים את אלו הקיימות. ישנם אדריכלים ומתכננים שמצדדים בניצול מעברי סמטאות לשיפור האינטגרציה בין תנועת מכוניות ותנועה רגלית בשכונה. פִתחה של הסמטה אל הרחוב הממונע הוא מקום חשוב עבור דיירי הסמטה, שכן בו ניתן לחנות כלי רכב, ובו מוצב לרוב פח האשפה המשרת את הסמטה שכן רק כאן יכול רכב איסוף פסולת לפנותו וכן מתאפשרת גישה של שירותי חירום ככבאיות. מנגד, סמטאות שפתוחות בשני קצותיהן משמשות לא אחת מעבר של אנשים שאינם מדיירי המקום, מעבר שלעיתים מפר את השלווה האופיינית לסמטה.
בערים בארצות הברית סמטאות שירות (לרוב רחבות יחסית) קיימות באזורים ישנים של מסחר או של מגורים, בתוך בלוק או באחורי בניינים, ומשמשות לגישה לרכבים, חנייה, פחי זבל וכו'. ערים אירופאיות ותיקות כאמסטרדם, פריז, פראג וסטוקהולם ידועות במספר הרב של סמטאות במרכזיהן, שעוברות בין הרחובות הראשיים בזוויות שונות ומזמנות מפגשים אדריכליים שמקנים אווירה רומנטית. בערי ארץ ישראל העתיקות, הסמטאות עברו בין בתים צפופים בבנייה מזרחית או אקלקטית ושימשו לשוק, לאינטראקציות חברתיות וכמובן למגורים. במקרים רבים הן לא נשאו שמות. אלו מהן שהשתמרו משקפות את מראה העיר כפי שנראתה בתקופות קודמות, ובמקומות מסוימים הן משכּנוֹת בימינו אמנים וגלריות.
בעיר רויטלינגן שבגרמניה נמצאת סמטה בשם רחוב שפרוירהוף, שמתהדרת בתואר "הרחוב הצר בעולם", עם רוחב של 31 ס"מ.
אנה לנגפוס
אנה לַנְגְפוּס (בפולנית: Anna Langfus; שם נעוריה: אנה-רֶגינה שטֶרנפִינקֶל (Anna-Regina Szternfinkiel); 2 בינואר 1920 – 12 במאי 1966) הייתה סופרת ומחזאית יהודייה ממוצא פולני שהתגוררה וכתבה בצרפת. ביצירתה עסקה בשואה ובניצוליה. זכתה בפרס גונקור, הפרס הספרותי החשוב ביותר בצרפת.
קורות חיים
נולדה וגדלה בעיר לובלין שבפולין במשפחה יהודית מבוססת. התחתנה בגיל שמונה-עשרה ונסעה עם בעלה (יקוּבּ רייס) ללמוד הנדסה בבית הספר לטקסטיל בוֶורוְויֶה (בלגיה). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שהתה עם בעלה בביקור בפולין ונאלצה להישאר שם. הייתה בגטו לובלין ואחר כך בגטו ורשה. לבסוף מצאה מחבוא יחד עם בעלה בחלק הארי של ורשה, ואילו הוריה, שנותרו בגטו ורשה, נעלמו ב-1943. במשך זמן מה פעלה במחתרת הפולנית, עד שנעצרה על ידי הגסטאפו. נחקרה ועונתה בכלא נובי דבור (Nowy Dwor), ואף חזתה בהוצאתו להורג של בעלה. הועברה לכלא בפלונסק, ממנו שוחררה על ידי הצבא האדום. חזרה ברגל ללובלין ושהתה בה עד אמצע 1946.
הגיעה לצרפת כפליטה בשנת 1947. עבדה תחילה בבית יתומים ובהוראת מתמטיקה וחייתה בחוסר כול. בינואר 1948 נישאה לאהרון לנגפוס (1911–1995), יהודי מלובלין, ניצול השואה שהיה בגטאות ובמחנות. באותה שנה נולדה בתם מריה.
לנגפוס התגוררה תחילה בפנטין (עיר קטנה בסמוך לפריז) בתנאים קשים. בסוף שנות ה-50 עברה לסארסֶל, עיר בפרבריה הצפוניים של פריז, שם הייתה מעורבת בחיי התרבות של העיר ובפעילויות השונות של המוסדות היהודיים במקום. בין השאר הייתה חברה בקבוצה בשם Judaïsme français ("יהדות צרפתית"), שביקרה בארץ ובכלל זה ביד ושם.
לנגפוס נפטרה בשנת 1966 ליד פריז מהתקף לב, בגיל ארבעים ושש.
יצירתה
לנגפוס החלה לכתוב בגיל צעיר וכבר בהיותה בת חמש-עשרה הופיעו סיפורים מפרי עטה בכתבי-עת פולניים.
לאחר הגעתה לצרפת מצאה את מקומה בקרב אנשי התיאטרון בפריז, ובשנת 1953 כתבה את המחזה הראשון שלה Les Lépreux ("המצורעים"), שהשחקן והבמאי הצרפתי סשה פיטואף (Sacha Pitoëff) העלה על הבמה ב-1956. המחזה, שעסק במעצר ובהוצאות להורג של יהודי פולין ב-1941, היה קשה לצפייה עד כדי כך שצופים רבים עזבו את האולם במהלך ההצגה.
לנגפוס כתבה עוד מחזות, אך נראה כי דווקא בסיפורת מצאה דרך להעיד על הזוועות שעברו על היהודים בשואה. היא כתבה שלושה רומנים:
בשנת 1963, בעת הופעה בפני ועידת ויצו, אמרה:
לנגפוס כתבה גם מחזות, תסכיתים ונובלות, העוסקים כולם באימי השואה ובקשיים של הניצולים. לא פעם נהגה להביע את צערה על כך שאינה מסוגלת לכתוב אלא על השואה. בהופעותיה הפומביות, בכנסים, בתוכניות רדיו ובראיונות בעיתונות, היא נשאלה לא פעם על הצורך בעדות הכתובה ועל הצורה שיש לתת לה. ובאחת מתשובותיה אמרה:
יצירותיה תורגמו לשפות רבות ובהן: אנגלית, גרמנית, איטלקית, ספרדית, פולנית ורוסית.
הנרי סקוט טיוק
הנרי סקוט טְיוּק (באנגלית: Henry Scott Tuke; 12 ביוני 1858 יורק, אנגליה – 13 במרץ 1932 קורנוול, שם), בוגר האקדמיה המלכותית לאמנויות, היה אמן שעסק באמנות חזותית, בעיקר כצייר אך גם כצלם.
עיקר עבודתו היה תחום האימפרסיוניזם ומוכרים במיוחד ציוריו המתארים עירום של נערים. בשל כך, ידוע טיוק כחלוץ בתחום אמנות הלהט"ב וההומואירוטיקה המודרנית.
חייו
טיוק נולד בעיר יורק שבאנגליה למשפחת קווייקרים ידועה. שורשי משפחת טיוק הם עתיקים ומגיעים עד לסר בריאן טיוק, שהחליף את תומאס מור בתפקיד יועצו של הנרי השמיני, מלך אנגליה. סב-סבו, ויליאם טיוק, ייסד בשנת 1792 את בית החולים הפסיכיאטרי ביורק, שהיה אחד מהמוסדות המודרניים הראשונים בתחום זה בצפון אנגליה. סבא רבא שלו, דודו וסבו היו גם הם פעילים חברתיים ידועים. אביו, דניאל הייק טיוק, היה רופא בתחום מחלות הנפש ופעיל למען מתן טיפול הולם לנפגעי נפש.
בשנת 1874 עברה משפחת טיוק ללונדון, שם נרשם הנרי לבית הספר לאמנות "סלייד" בלונדון (Slade School of Fine Art). לאחר שסיים את לימודיו עבר טיוק בשנת 1880 לאיטליה, ובין השנים 1881–1883 חי בפריז, שם למד עם צייר ההיסטוריה הצרפתי ז'אן-פול לורנס ופגש בצייר האמריקאי ג'ון סינגר סרג'נט, שעסק גם הוא בציורי עירום גברי.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 הכיר טיוק את אוסקר ויילד ומשוררים וסופרים חשובים נוספים אשר רובם היו הומוסקסואלים (בעת ההיא נהוג היה לכנותם "Uranian"), אשר עסקו רבות ביצירתם בנעורים הגבריים. טיוק כתב את "הסונטה לנעורים" (Sonnet to Youth), אשר פורסמה בעילום שם במגזין "The Artist", וכן תרם מאמר למגזין "The Studio".