cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טנט (סרט)
עלילת הסרט
הפרוטגוניסט נלקח לטורבינת רוח באמצע הים, שם הוא שוהה זמן מה. לאחר מכן הוא מועבר למתקן בו הוא לומד שבעתיד פותחה טכנולוגיה המאפשרת להפוך את האנטרופיה של אובייקטים ובכך להפוך את כיוון תנועת הזמן שלהם, מה שגורם להם לנוע לאחור בציר הזמן. מדענית בשם ברברה מראה לפרוטגוניסט אובייקטים שעברו היפוך בעתיד וזורמים בחזרה אל ההווה, והוא מתאמן בנשק מהופך, עם אקדח שלוכד את הקליעים במקום לירות אותם.
הפרוטגוניסט בודק את מקור המתכת ממנה עשויים הקליעים ההפוכים, ומגיע למסקנה שמקורם בסוחר נשק הודי בשם סנג'אי סינג. הוא מגיע למומבאי, שם הוא עורך היכרות עם סוכן בשם ניל, שבמפתיע מכיר את הרגלי השתייה של הפרוטגוניסט. יחדיו הם חודרים לביתו של סינג, ושם לומד הפרוטגוניסט שמי שמנהלת את העסק היא למעשה פרייה, אשתו של סינג והיא אף חברה בארגון Tenet. פרייה אומרת לפרוטגוניסט שהיא מכרה את הנשק בעודו רגיל לאוליגרך רוסי המתגורר בלונדון בשם אנדריי סאטור, והוא מחזיק בטכנולוגיה להיפוך זמן שנמסרה לו על ידי העתיד.
הפרוטגוניסט נפגש בלונדון עם סר מייקל קרוסבי, קצין מודיעין בריטי, ממנו לומד הפרוטגוניסט מספר דברים: סאטור גדל בעיר סובייטית בשם סטאלסק-12 שנבנתה סביב תעשייה סובייטית גרעינית. תאונה גרמה לנטישת העיר, אך סאטור עשה את הונו הראשון מעבודות ניקוי שהתבצעו לאחר התאונה. שבועיים לפני הפגישה, ביום המצור על האופרה בקייב, תיעד המודיעין הבריטי פיצוץ בסטאלסק-12. כמו כן, סאטור מעורה בתוך המודיעין הבריטי דרך אשתו הבריטית והמנוכרת, קתרין בארטון. קאט עובדת בבית מכירות פומביות, ובעבר הונתה את בעלה שקנה פריט מזויף של גויה אותו אימתה קאט. קרוסבי נותן לפרוטגוניסט עותק שני של הזיוף, שנוצר בידי זייפן ספרדי בשם ארפו, על מנת לסחוט את קאט וכך להגיע לבעלה.
הפרוטגוניסט נפגש עם קאט, שמספרת לו שסאטור יודע על הזיוף, ומשתמש בזה ככלי לשלוט בה. היא אף מספרת לו שבזמן שהיו על יאכטה בווייטנאם סאטור הציע לה גירושים תמורת הסכמה לא לראות את בנם המשותף, מקס. בנוסף, באותה חופשה בווייטנאם, ראתה קאט אישה קופצת מהיאכטה, והיא מספרת לפרוטגוניסט עד כמה היא מקנאה בחירות של אוותה אישה אלמונית. הפרוטגוניסט מציע לקאט להשמיד את הזיוף אותו מחזיק סאטור, ובכך להסיר ממנה את מנוף הלחץ העיקרי שלו עליה. אנשיו של סאטור מנסים להכות את הפרוטגוניסט לאחר הפגישה, אך הוא נחלץ בשלום. למחרת, מספרת קאט לפרוטגוניסט שסאטור מחזיק בציור ככל הנראה בנמל חופשי באוסלו, נורווגיה, שם סאטור במספר מחסנים, אותם הוא מבקר מספר פעמים בשנה. למעשה הפרוטגוניסט מחפש את טכנולוגיית היפוך הזמן אותה מחזיק סאטור, והוא מנצל את קאט ללא ידיעתה. ניל והפרוטגוניסט מוציאים לפועל מבצע, במסגרתו הם מרסקים מטוס מטען בואינג 747 מהקרקע לתוך מחסני הנמל החופשי, ובחסות המהומה הם מתגנבים לתוך הכספת של רוטאס, חברת הבנייה של סאטור. הכספת מחולקת לשני חללים, אדום וכחול, כאשר בסופה יש מתקן מסתובב מצד אחד לצד שני, שמתברר כמתקן להיפוך זמן. הפרוטגוניסט שנכנס לצד הכחול, וניל שבצד האדום, מותקפים על ידי שני רעולי פנים שיוצאים מן המכונה בו זמנית. ניל רודף אחרי אחד מהם שאינו מהופך, אך מניח לו מסיבה לא ידועה. הפרוטגוניסט מתמודד עם יריב מהופך במשך דקות ארוכות ומצליח לגבור עליו, אך ניל מגיע ומונע מהפרוטגוניסט לירות ברעול הפנים המהופך, שנמלט החוצה ללא שזהותו נחשפה. ניל משקר ואומר שהוא טיפל באדם השני.
הגיבור חוזר לקאט ומבקש את עזרתה בארגון פגישה עם בעלה סאטור. קאט מארגנת שהפרוטגוניסט ישתתף במסיבת ארוחת ערב של סאטור, אך סאטור מגלה שהוא אינו סומך על הפרוטגוניסט ואף מאיים עליו. הפרוטגוניסט מתמקח על חייו בכך שהוא מציע לגנוב פלוטוניום עבור סאטור.
הפרוטגוניסט מצליח לגנוב פלוטוניום ממכונית משוריינת בעזרתם של ניל והאמיר, חבר בארגון, אך הפרוטגוניסט נקטע על ידי רכב מהיפוך זמן. הוא חושף את מזימתו של סאטור וחבורתו: הם מפעילים 'תנועת מלקחיים זמנית' בעזרת מערכת ממונעת בה הם נעים קדימה ואחורה בזמן, באמצעות כניסה ל"צומת זמנית" תוך פעולה ואז נעים אחורה בזמן. ב"צומת הזמנית" יורה סאטור בקאט בבטנה ויוצא איתה לפני שהשירות החשאי מגיע לאבטח את הצומת הזמנית שנוצרה. הפרוטגוניסט מצליח לאחר מכן לעקוב אחר סאטור דרך הצומת הזמנית, שם הוא מתגלה כנהג המכונית מהיפוך הזמן. הפרוטגוניסט מחלץ את קאט, אך לא מצליח למנוע מסאטור להשיג את הפלוטוניום.
נחשף שסאטור גוסס מסרטן הלבלב שאי אפשר לנתח והפך לסופני עבורו. הוא מתכנן, מתוך אמונה שאם ימות, כיצד להפיץ את המוות לכל האנושות. סאטור מתכנן להשתמש בפלוטוניום כדי להפעיל את נשק יום הדין שיהפוך את האנטרופיה על כדור הארץ ויהרוג את כל מה שיש בו. סאטור מתכנן לחזור לתקופה בעבר כשהיה מאושר עם אשתו ואז להשיק את המכשיר, המחובר למתג של אדם מת שמתקשר לדופק לבו. הפרוטגוניסט, ניל וקאט עוקבים אחר סאטור בזמן, כשהם נוסעים בספינת מטען בחזרה לאוסלו.
הם מסתננים שוב למתקן אחסון של אומנות בנורווגיה, שם הם נכנסים לצומת זמנית אחרת המאפשרת לקאט לעבור שוב ושוב קדימה בזמן ולרפא את פצעי הירי שלה ושם הם מגלים שהפרוטגוניסט היה למעשה התוקף רעול הפנים במהלך המבצע הראשון שלהם במחסן.
בחזרתם אל העבר יוצא לפועל מבצע צבאי במסגרתו הגיבור וניל מנסים להשיג את מכשיר יום הדין מעיר סובייטית נטושה ואילו קאט נמצאת עם בעלה ביאכטה שלו, במטרה למנוע ממנו להרוג את עצמו לפני שמכשיר יום הדין יישלף לפעולה וכך תוכניתו תצא לפועל. קאט הורגת את סאטור, אך הגיבור וניל מספיקים לאחזר את מכשיר יום הדין בזמן.
במהלך מבצע זה, הפרוטגוניסט מבחין כי לניל מיתר אדום על גבו וכי הוא היה האיש רעול הפנים שהציל אותו בתחילת הסרט והם נפרדים לשלום אך לא לפני שניל מגלה לפרוטגוניסט כי הוא זה שגייס אותו לארגון וכי המשימה עמו עד כה הייתה החברות האחרונה ביניהם.
בסצנה האחרונה, הורג הפרוטגוניסט את פרייה שעמדה להרוג את קאט, לאחר שקיבל בעתיד הודעה מקאט וחזר בזמן כדי להציל אותה.
רעיון הסרט
במאי הסרט, כריסטופר נולאן, בוחן בסרט את עולם הזמן תוך חקירת פרדוקס הסבא ובייחוד דן בשאלה האם מותה של דמות תביא בהכרח למותה בכל יקום אפשרי שבה היא קיימת. באופן הגיוני, מותו של סאטור בעבר היה צריך לבטל את כל האיומים מהעתיד. עם זאת, זה לא קרה, מה שמעיד בעקיפין שהגיבורים נמצאים בלולאת זמן מעוותת. בהתבסס על אירועי הסרט, הבמאי מאמין שהדמויות עדיין צריכות לבחור, למרות העובדה שכל האירועים נקבעים מראש. מצד אחד, מותו של סאטור אינו שולל את מעשי הפרוטגוניסט בעתיד. מצד שני, הגיבור הורג את בת בריתו לשעבר, סוחרת הנשק פרייה, כדי להציל את קאט ובנה בעבר. למעשה, כל הפעולות הללו, ככל הנראה, נחוצות רק כדי שלולאת הזמן תשמור על צורתה והגיבורים יוכלו להיכנס למעגל חדש.
הסרט גם דן באריכות בנושא היפוך זמן ובאפשרויות הטמונות ביכולת תאורטית להפוך את תנועת הזמן לאחור, אם מתייחסים אל הזמן כממד נוסף על ממד המרחב (ראו תורת הקוונטים).
נקודת המוצא של הסרט היא שזרימת הזמן אינה אוניברסלית ומוחלטת ויכול להשתנות. זרימת הזמן משתנה בהתאם לעיקול זמן החלל ותוואי החלל של הצופה ולכן ההתחלה היא סוף: הפרוטגוניסט הוא זה שהקים את ארגון Tenet והיה מקור למבצע החשאי שנועד לעצור את סאטור, מנגד סצנת הפתיחה מתרחשת כאשר הפרוטגוניסט טרם התוודע לקיומו של הארגון ולא פגש את ניל, אך ניל אומר כי השניים מכירים כבר שנים רבות מאז גויס על ידי הפרוטגוניסט לארגון.
הסרט נשען על כמה תאוריות מדעיות ואחת מהן היא תאוריית הקליטה של ​​וילר־פיינמן, המכונה גם תורת הסימטריה של היקום. על פי הצהרות שני המדענים (ג'ון וילר וריצ'רד פיינמן), קיימת מערכת משוואות סימטריות העובדות בשתי נקודות זמן – קדימה ואחורה. במציאות הקוונטית, הזמן והמרחב אינם נפרדים זה מזה, כך שתודעת האדם יכולה לנסוע גם לעבר וגם לעתיד. על פי עיקרון זה העלילה המורכבת עובדת עם כל ההיפוכים הזמניים. הגיבורים, שנתקלים בקרוסלות מיוחדות, הופכים לעצמם את מהלך הזמן, אך הם עצמם אינם משתנים – רק תנאים מסוימים של קיומם במציאות החדשה משתנים (מסכות נשימה, עצמים הפוכים ועוד). לפיכך נולאן משתמש בתיאוריה של וילר־פיינמן כבסיס לעלילת סרטו, שבו התנהגות הדמויות במציאות עם זרימת הזמן קדימה ואחורה קשורה זו בזו ואחת אינה יכולה לקרות ללא האחרת.
הפקה
הפקת הסרט הוכרזה כבר בינואר 2019 כשעוד לפני שהחלה כתיבת התסריט אולפני האחים ורנר כבר שריינו את תאריך יציאתו לאקרנים: 17 ביולי 2020. במרץ כבר הוכרז על סבב ליהוקים ראשון, שכלל שחקנים כמו ג'ון דייוויד וושינגטון, רוברט פטינסון, ואליזבת דביקי. פטינסון חשף כי התסריט נשמר בחשאי וכי הוא קרא אותו רק פעם אחת והיה נעול בחדר בעת הקריאה.
ההכנות לצילומי הסרט החלו במאי 2019 והצילומים נערכו בשבע מדינות שונות כולל הממלכה המאוחדת, אסטוניה, הודו ומקומות נוספים. הסרט מצולם באמצעות מצלמות פילם 70 מילימטר ובמצלמת IMAX. במאי 2019, נחשף שם הסרט Tenet והוכרז על שחקנים נוספים שהצטרפו לצוות: דימפל קפאדיה, אהרון טיילור־ג'ונסון, קלמנס פואזי, מייקל קיין וקנת בראנה.
ב־22 במאי נודע כי המלחין לודוויג גורנסון יעבוד על פסקול הסרט, מה שהופך את הסרט הזה לראשון בבימויו של נולאן מאז יוקרה שפסקולו לא הולחן על ידי הנס צימר, שליווה את נולן במרבית סרטיו, זאת מפני שעבד על הסרט חולית באותו הזמן. נוסף על כך היה זה הסרט הראשון של נולאן מאז אינסומניה שלא ערך לי סמית', בשל עבודתו על הסרט 1917. במקומו נשכרה ג'ניפר ליים כעורכת הסרט.
ביוני 2019 החלו הצילומים בטאלין שבאסטוניה. הם נערכו בשש מדינות נוספות: איטליה, אנגליה, ארצות הברית, הודו, צרפת והונגריה.
פסקול
בדומה למרבית סרטיו, גם בסרט זה אחד הנושאים הייחודיים ביותר בסרט הוא הפסקול המשלב מוזיקה מונוטונית שתפקידה לשמור על מתח מתמיד. בעריכה, במעבר בין סצנות המתרחשות בקווי עלילה שונים, הפסקול אינו נקטע אלא ממשיך לספק את אותה מסגרת צלילית, שאינה נותנת לצופה מנוח, וזהו אחד מהמאפיינים הבולטים של נולאן בסרטים. את הפסקול הלחין לודוויג גורנסון, שהלחין גם את הפסקולים לסרטים כמו ונום, הפנתר השחור וקריד.
יציאה לאקרנים
"טנט" היה אמור בתחילה לצאת ב־17 ביולי 2020. מועד הקרנת הסרט נדחה עקב מגפת הקורונה ל־31 ביולי 2020, אחר כך ל־12 באוגוסט 2020 ומאוחר יותר נדחה ל־26 אוגוסט 2020. לבסוף, הוא יצא בכמה מדינות ב־21 באוגוסט 2020 להקרנות מבחן והצגות מוקדמות למרות ביטול הפרמיירה העולמית, והופץ במספר מדינות ב־3 בספטמבר 2020.
הסרט הכניס 347,100,000 מיליון דולר לאחר שהוקרן בעשרות מדינות בהן בתי הקולנוע פתוחים, כשבתחילת ספטמבר הוקרן בחלק מבתי הקולנוע בארצות הברית ובסין.
מדיה ביתית
בנובמבר 2020 הודיעו האחים וורנר רשמית כי מהדורת בלו־ריי באיכות 4k תהיה זמינה לרכישה ב־15 בדצמבר. המהדורה כוללת את הסרט עצמו וסרט תיעודי בן שעה על פיתוח והפקת הסרט עם כתוביות באנגלית, ספרדית, צרפתית ופורטוגזית.
בוגנוויל
בוגנוויל (בצרפתית: Bougainville) הוא האי הראשי ב בפפואה גינאה החדשה. אזור זה ידוע גם בשם "מחוז בוגנוויל" או "איי שלמה הצפוניים". אוכלוסיית האזור מונה 234,280 תושבים (נכון לשנת 2011), והיא כוללת את אוכלוסיית האי הסמוך בוקה (Buka) ואיים סמוכים נוספים. אף על פי שמבחינה גאוגרפית שייך האי בוגנוויל לארכיפלג איי שלמה, האי אינו משתייך למדינת איי שלמה. ב-2027 צפויה בוגנוויל להתנתק מפפואה גינאה החדשה ולהפוך למדינה עצמאית.
היסטוריה
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשה האימפריה היפנית את האי, אך הוא שב לשליטה אוסטרלית ב-1946. בוגנוויל הפך לחלק ממדינת פפואה גינאה החדשה ב-1975. מלחמות אזרחים שפרצו באי הובילו לשתי הכרזות עצמאות של בוגנוויל, הראשונה ב-1975 והשנייה ב-1990. שיחות שלום בתיווך ניו זילנד נפתחו ב-1997, והסתיימו במתן אוטונומיה לבוגנוויל.
גאוגרפיה ואקלים
הגאוגרפיה הפיזית של בוגנוויל והמערכת האקולוגית שלו הן זהות. הוא מהווה חלק מהאזור האקולוגי של יערות הגשם של איי שלמה. בוגנוויל והאי הסמוך לו, בוקה, הם שני שטחי יבשה נפרדים שביניהם מפריד מצר ים רדוד ברוחב 800 מטרים. שטחו של האי הוא 9,000 קמ"ר, ופזורים בו מספר הרי געש, חלקם פעילים, חלקם רדומים וחלקם כבויים. הר בגאנה (Bagana), שבצפון החלק המרכזי של האי, פעיל בצורה ניכרת, ולעיתים נפלט ממנו עשן הנראה למרחק קילומטרים. רעידות אדמה מתרחשות בתכיפות אך לרוב הן לא מסבות נזק רב. האקלים באי הוא טרופי, עם טמפרטורה ממוצעת של 26.7 מעלות צלזיוס בגובה פני הים.
דמוגרפיה
רוב האוכלוסייה באי בוגנוויל משתייכת לנצרות. כש-70% מהתושבים הם קתולים. כיום חיים באי מספר מועט של לא-ילידים, שכן רובם פונו בזמן מלחמות האזרחים.
לקריאה נוספת
Pelton, Robert Y. The Hunter, the Hammer, and Heaven. Lyons Press, 2002. ISBN 9781585744169.*
עבדו דיאלו
עבדו דיאלו (בצרפתית: Abdou Diallo; נולד ב-4 במאי 1996) הוא כדורגלן צרפתי-סנגלי, המשחק בעמדת הבלם בר.ב. לייפציג ובנבחרת סנגל.
מונקו והשאלה לזולטה ורכם
דיאלו נולד בטור שבצרפת, למשפחה ממוצא סנגלי. אחיו הצעיר של דיאלו הוא הכדורגלן איברהים דיאלו. ושיחק במחלקות הנוער של הקבוצות האזוריות, עד בשבגיל 15 הצטרף לאקדמיית הנוער של מונקו. ב-28 במרץ 2014 חתם דיאלו על חוזהו המקצועני הראשון, כאשר במעמד החתימה אמר עליו ואדים וסיליב, ש"הוא מתאים באופן מושלם לפרויקט שלנו. יש לו כישרון רב, ואנחנו מקווים שהוא ימשיך להתפתח יחד עם השחקנים הנהדרים שיש לנו במונקו". ב-14 בדצמבר באותה שנה ערך דיאלו את הופעת הבכורה שלו במועדון, שהחליף את ברנרדו סילבה בתוספת הזמן של הניצחון של קבוצתו על אולימפיק מארסיי. ביוני 2015 הושאל דיאלו לזולטה ורכם למשך עונת 2015–2016, שם גם נוסה בעמדות ההתקפה - בהן כבש שלושה שערים ב-33 הופעות ליגה באותה עונה. בסיום אותה עונה חזר למונקו, ובעונה העוקבת הופיע בחמישה משחקים וזכה באליפות הליגה.
מיינץ
ב-14 ביולי 2017, חתם דיאלו במיינץ מהבונדסליגה לחוזה של חמש שנים. ב-9 בספטמבר כבש דיאלו את שערו הראשון במדי המועדון במסגרת הליגה, בניצחון 1–3 על באייר לברקוזן. גם בעונה זו, נוסה דיאלו במגוון עמדות - בקישור ובהגנה, ופתח ב-27 משחקי ליגה.
בורוסיה דורטמונד
ב-26 ביוני 2018, חתם דיאלו על חוזה בדורטמונד לחמש שנים, כאשר למיינץ שולמו 28 מילוני אירו תמורתו. בריאיון לאחר החתמתו אמר שעוסמאן דמבלה שכנע אותו לחתום בקבוצה. ב-15 בספטמבר אותה שנה, כבש דיאלו את שערו הראשוו במדי השוורצגלבן בניצחון 1–3 על איינטרכט פרנקפורט.
פריז סן-ז'רמן
ב-16 ביולי 2019 חתם דיאלו בפריז סן-ז'רמן לחמש שנים, ותמורתו קיבלה דורטמונד 32 מיליון אירו.
נכלל בסגל נבחרת סנגל לטורניר מונדיאל 2022.
סגנון משחק
דיאלו משחק בדרך כלל במרכז ההגנה. המנהל המקצועי של מיינץ, רוון שרודר, אמר עליו כי "הוא חזק בהגנה וחכם באתגר". מיכאל זורק, שמשמש באותו תפקיד בבורוסיה דורטמונד, אמר כי הוא "בלם מודרני, חזק ואינטליגנטי" וכי הוא יכול לשחק "עמוק יותר בהגנה ואף בקישור ההגנתי".
נסים שמאמה
נסים שמאמה (בצרפתית: Nessim Samama; באנגלית: Nassim Shamama בערבית: نسيم شمامة) נולד בעיר תוניס בירת תוניסיה בשנת 1805 ומת בליבורנו, איטליה ב-24 בינואר 1873. הוא יהודי תוניסאי שכיהן בתפקיד הקאיד (המוביל, ראש) של הקהילה היהודית בתוניס. במקביל הוא עבד עבור משפחת חוסייני, הוא החל בתפקיד כונס הנכסים הכללי ולאחר מכן כיהן בתפקיד מנהל הכספים (שר האוצר). לאחר שצבר הון עתק מתפקידיו הרשמיים עזב את תוניסיה. לאחר מותו הפך העִיזָּבוֹן שלו לבן ערובה בכמה תביעות משפטיות בינלאומיות מפורסמות וממושכות.
ראשית חייו וקריירה ציבורית
נסים שמאמה הוא בנם של הרב סלומון שמאמה ועזיזה קריאף, הוא נחשב ל"ראש המשפחה היהודית העשירה והמיוחסת ביותר בכל מחוז תוניס". מעבר לכך לא ידוע דבר על נעוריו, מלבד העובדה שנסים שמאמה התחיל מוקדם מאוד בעסקי הבדים. החנות שלו ברובע הראה, הרובע היהודי בתוניס, בקושי הצליחה לפרנס אותו ואת משפחתו, כולל שלוש נשותיו. אחד מלקוחותיו, הגנרל בן עאיד (General Benaïd), נפעם מיכולותיו של נסים, רהיטות דיבורו ויכולות החישוב שלו, דבר שאפשר לו להתחכך עם פקידי הממשל ועל כן הציע לו לעבוד עבורו. נסים עזב את חנותו והסכים להיות הגזבר של הגנרל מחמוד בן עאיד. משנת 1843 שמאמה, היה אחראי על גביית המיסים של הגנרל. בשנת 1849 הוא היה אחראי על הכנסות הכלליות מהמכס בתוניס, ולאחר מכן גם על הכנסות ממכס בספקס ובסוסה, כמו גם על סבון, סיד, לבנים, מלח ופחם. בין השנים 1852–1853, הוא הועבר לשירותו של הווזיר הגדול מוסטפא חזנאדר, והפך לכונס הנכסים הכללי ולגזבר הכללי. נסים כיהן בתפקיד מנהל הכספים מאפריל 1860, והתעשר עד כדי כך שבמאי 1862 הציע הלוואה של עשרה מיליון ריאל לווזיר חזנאדר בריבית של 12%.
מנהיגות קהילתית
באוקטובר 1859, עם מותו של הקאיד ג'וזף שמאמה, דודו של נסים שמאמה הצליחו הקונסולים הבריטיים והצרפתים ללחוץ על ה-Bey שיהפוך את נסים שמאמה לקאיד של הקהילה היהודית בתוניס. הוא תרם לבנייה ושיפור של מקומות תפילה, כולל בניית בית הכנסת הגדול של תוניס. הוא גם שכנע את הביי לפטור את הקהילה היהודית ממס קורווה. מקורות מקומיים שמרו את זכרו של נסים שמאמה כפילנתרופ שאין שני לו: הוא ערך נישואים ותרם נדוניות לבנות עניות ועזר לנזקקים בעיר. היה לו בית גדול (המכונה דאר קאיד נסים שמאמה ) שהוא בנה לעצמו ברחוב אל מכנאקה, בו שוכן מאוחר יותר בית הספר אליאנס לבנות צעירות של Alliance Israelite Universelle, בית כנסת הנושא את שמו וספרייה. הוא היה אחד מאדריכלי ההתקרבות בין תוניסיה לצרפת; ב-1860 הוא פגש את הקיסרית יוג'יני ונפוליאון השלישי, שהפכו אותו לאביר לגיון הכבוד הצרפתי.
גלות
בעקבות מרד מג'בה (מרד כנגד מס הגולגולת בתוניסיה) והשעיית החוקה של 1861, יצא שמאמה לפריז ב-8 ביוני 1864, בשליחות רשמית לניהול משא ומתן עם צרפת על הלוואה חדשה לשליט תוניסיה. אך למעשה הוא נמלט מהמדינה ולקח עמו תיקים פיננסיים מרכזיים, מסמכים ועשרים מיליון ריאלים, שצבר כתוצאה משימוש לרעה בתפקידו. בצרפת הוא קנה מלונות, בית כפרי ונכסים.
מלחמת צרפת-פרוסיה בשנת 1870 אילצה אותו לעזוב לאיטליה. הוא התיישב דרך קבע בליבורנו בשנת 1871, ומשם המשיך לנהל את רכושו בהארה (הרובע היהודי בעיר תוניס). ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה העניק לו את דרגת האצולה, רוזן הכס הקדוש, מה שהפך אותו ליהודי הראשון שקבל את התואר הזה.
מורשת ותביעות משפטיות
שמאמה מת ללא ילדים ומספר בני משפחה בתוניסיה ומחוצה לה תבעו את הונו העצום. בנוסף, עזבונו נדרש גם על ידי עיריית תוניס, שבקשה להחזיר חלק מהכספים ששמאמה גנב. ראש ממשלת תוניסיה מוסטפא חאזנאדאר סיכם עם שלושה מיורשיו של שמאמה על עסקה להסדרת כל התביעות שלהם בתמורה ש-5% מהירושה שלהם תועבר לממשלת תוניסיה. אך התברר שמוסטפא חאזנאדאר לקח לעצמו את הכסף ולא העבירו לאוצר המדינה. היורשים בתוניסיה ביקשו את סיוע הקונסולים הצרפתים והאיטלקים ועזבו את תוניסיה לליבורנו. במרכז המחלוקות הייתה מחלוקת לגבי מי הסמכות השיפוט בענייניו של שמאמה; אף על פי ששמאמה נולד תוניסאי, הוזכר שהוא אימץ אזרחות איטלקית. בשנת 1878 החליט בית משפט בליבורנו שהוא מת ללא אזרחות, מאחר שוויתר על אזרחותו התוניסאית. תיקי משפט הירושה נמשכו יותר מחמש עשרה שנים.
ניצב (חרב)
ניצב הוא כינוי לחלק החרב המשמש לאחיזה.
תיאור
במרכז הניצב נמצאה הידית, בה אוחזים.
בקצה התחתון הייתה גולה כבדה, שמכונה "תפוח ניצב" (pommel). בחרבות דקירה מאוחרות שימשה הגולה גם לאיזון משקל הלהב ולאפשר תמרון נוח יותר בדקירה. כמו כן, הגולה יכולה גם להמם אדם במכה על הראש.
חמרי גלם
ניצבי החרבות מיוצרים בדרך כלל מעץ או מתכת, בעבר יוצרו ניצבים מחומרים נוספים כמו שנהב. ידית הניצב מחופה בחומר מונע החלקה, בעבר היו משתמשים לכך בעור וכיום משתמשים גם בגומי. לצורת הניצב החרב ועיצובו הייתה משמעות רבה בהוכחת דרגתו של הנושא אותה.
K/da
K/DA פותחה על ידי החברה שמאחורי ,Riot Games League of Legends, והוצגה באליפות העולם של League of Legends בשנת 2018 בביצוע חי של השיר הראשון שלהן, " Pop/Stars ". ההופעה החיה נעשתה בטכנולוגיית "מציאות רבודה". הקליפ המוזיקלי של השיר שהועלה ל- YouTube הפך לוויראלי, ותוך פחות מחדש עמד על יותר מ-100 מיליון צפיות. נכון לפברואר 2022 הקליפ הגיע ל-497 מיליון צפיות, ועמד בראש טבלת מכירות השירים הדיגיטליים העולמי ' בילבורד. בהמשך, בשנת 2020 הוציאה K/DA מיני אלבום בשם "All Out", שכלל 5 שירים חדשים כולל הסינגל " The Baddest " שזכה להפצה מוקדמת והשיר "More " שבשלב מאוחר יותר קיבל קליפ בעל יותר מ-140 מיליון צפיות נכון לפברואר 2022.
Riot יצרו את K/DA כדי לקדם את אליפות League of Legends בשנת 2018 ולמכור אופציות קוסמטיות במשחק לדמויות המקוריות עליהן מבוססת הלהקה. K/DA זכתה לפופולריות וביקורת חיובית רבה בתוך קהל משחקי League of Legends ומחוצה לו.
יצירת K/DA
השם "K/DA" מבוסס על מינוח במשחק ב- League of Legends שעוזר למדוד עד כמה שחקנים ושחקניות עזרו בקרבות לעומת כמה פעמים מתו. היצירה של K/DA קרתה בחלקה בעקבות הרצון של Riot Games ' שבעתיד יראו את החברה שלהם כחברה המתעסקת במוזיקה". טואה דאן, ראש אגף המוזיקה של Riot, אמר בראיון עם- Variety כי "[K/DA] הייתה פרויקט המוזיקה הכי מושקע שעשינו אי פעם".
נשים עושות שלום
נשים עושות שלום היא תנועת נשים פוליטית א-מפלגתית, החותרת להביא לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות הסכם מדיני מכבד ובהש­תתפות נשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה בישראל, בהתאם להחלטת האו"ם 1325.
פעילות
כדי לקדם את תפיסתן כי רק הסכם מדיני יעצור את מעגל האלימות ויקדם שלום בין שני העמים, חברות התנועה נוכחות בפעילויות שטח והסברה ברחבי הארץ: חוגי בית, מפגשי שיח, נוכחות יומיומית ברשתות החברתיות, דוכני הסברה בצמתים ובשווקים, צעדות והרצאות.
בשדה הפוליטי פועלת התנועה להפעלת לחץ על מקבלי ההחלטות על ידי נוכחות בכנסת ובוועדותיה, שיחות עם פוליטיקאים, השתתפות בכנסים ובעצרות.
בתנועה פעילים חברות וחברים מכל הקשת הפוליטית ומכל קבוצות האוכלוסייה הישראלית. משותפת לכולן הקריאה לקידום את חזון השלום למרכז השיח הציבורי ולהשגת פתרון מדיני בהקדם.
פעילות התנועה נעשית על ידי מתנדבות ואירועים גדולים ממומנים מתרומות.
התנועה גייסה לאחרונה מעל מיליון שקל בפרויקט מימון המונים, שייאפשר לה להמשיך בפעילותיה ולקדם יוזמות שונות מתוכננות כמו ועידת שלום אזורית, קמפיין לערעור סטיגמות המעכבות תמיכה בשלום, הקמת קבינט אזרחי למען הדרום והקמת מיצגים בנקודות ציון בארץ הקשורים לשלום.
החל מינואר 2016 נתמכת התנועה על ידי האיחוד האירופי במימון התוכנית "בונות עתיד משותף – נשים מובילות לשלום וביטחון", תוכנית משותפת של התנועה עם "מדרשת אדם" והעמותה "איתך - משפטניות למען צדק חברתי", שמטרתה להכשיר חמש מאות נשים ממגוון אוכלוסיות לקחת חלק בתהליכי קבלת החלטות בנושאי שלום וביטחון ברוח החלטה 1325. לקראת צעדת התקווה ב-2016 ולקראת מסע השלום ב-2017 פתחה התנועה קמפיין מימון המונים באמצעות האתר "מימונה".
היסטוריה
בקיץ 2015, במלאת שנה למבצע צוק איתן, צמו מאות נשים לסירוגין במשך 50 יום באוהל "צום איתן" בירושלים.
באוקטובר 2016 יצאה "צעדת התקווה" מראש הנקרה לירושלים. האירוע הסתיים בעצרת מול בית ראש הממשלה בהשתתפות עשרות אלפי אזרחים. בצעדה השתתפה כלת פרס נובל לשלום לימה בואי שקראה לנשים לומר את דברן ולפעול למען השלום.
בינואר 2017 בסיוע "נשים עושות שלום", הוקמה בכנסת שדולת נשים למען שלום וביטחון. בעקבות פרסום דו"ח מבקר המדינה יוסף שפירא על מבצע צוק איתן, עמדו נשות התנועה במשמרות במשך 60 יום מול משרד הביטחון בתל אביב בדרישה לבחינת חלופות מדיניות, שעשויות יהיו למנוע את המלחמה הבאה.
החל ממושב החורף של הכנסת ה-20, עולות כחמישים חברות התנועה לכנסת מדי יום שני, נפגשות עם חברות וחברי הכנסת ומשתתפות בדיוני המליאה.
ב-2018 הוקם מול הכנסת אוהל האימהות ולאורך כל ימי מושב הקיץ, התקיימו בו דיונים והתארחו חברי כנסת, מובילי דעה ואישי ציבור. הארגון יזם מעגלי שיח אזוריים באירועי מחצלות אולגה ורמת-גן. ב-20 בספטמבר 2018, יום השלום הבינלאומי, התקיימה צעדה משער יפו לגן העצמאות בירושלים. עם פתיחת מושב החורף של הכנסת באותה שנה יזמה התנועה את הצעת החוק "חלופות מדיניות תחילה", חוק המחייב את מקבלי ההחלטות – בשגרה ובחירום – לבחון חלופות מדיניות לפתרון הסכסוך ולהפנות משאבי זמן, קשב וכוח אדם לחיפוש פתרונות מדיניים.
בנובמבר 2018 התקיים הקונגרס הבינלאומי של נשים עושות שלום. האירוע נקרא "הסרת חסמים בדרך לשלום במזרח התיכון". לפניו התקיים האקתון למציאת פתרונות לחסמים אלה, בו השתתפו כ-50 צעירים וצעירות מכל הארץ.
ב-18 ביוני 2020 ארגנה התנועה הפגנת מחאה במחלף השלום בתל אביב כנגד סיפוח יהודה ושומרון במסגרת תוכנית השלום של הנשיא טראמפ.
עם עמותת איתך - משפטניות למען צדק חברתי ואחרים התקיימו אירועים לציון 20 שנה להחלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021 קראה התנועה למפלגות לכלול נשים ברשימותיהן. התנועה אף הקימה את מדרג השלום, המדרג את היחס של מועמדות ומועמדים לכנסת להסכם מדיני עם הפלסטינים.
התנועה מקיימת סדרת סיורים ומפגשים עם תושבי ותושבות דרום המדינה, בפרויקט שנקרא: אדום ומקום בדרום - נשים עושות שלום בעוטף עזה.
Ever Ever After
Ever Ever After (בעברית: באושר ובעושר, בתרגום מילולי לעברית: "פעם אחרי פעם") הוא שיר קאנטרי פופ, המשמש כשיר הנושא של הסרט "מכושפת" משנת 2007. השיר הולחן על ידי אלן מנקן, נכתב על ידי סטיבן שוורץ, ובוצע על ידי קארי אנדרווד. בסיום הסרט, שמוצגים החיים החדשים והמאושרים של הדמויות, השיר מושמע ברקע, כאשר בגרסת הדיבוב העברי שלו הוא בוצע על ידי רויטל זלצמן. מילות השיר מדברות על התאהבות וגילוי האושר והעשור.
השיר הופץ ב-20 בנובמבר 2007 כחלק מהפסקול Enchanted, כאשר הוא הרצועה החמישית בו. מרבית מבקרי המוזיקה קיבלו את השיר בהתלהבות, והחמיאו ללחן ולשירה של אנדרווד. בשנת 2009, השיר היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית השיר הטוב ביותר שנכתב למדיה ויזואלית, אך הפסיד לשיר "Down to Earth" מתוך הסרט "וול-E".
גרסת כיסוי של השיר בוצעה על ידי ג'ורדן פרויט כחלק מהאלבום "Disneymania 6", אשר יצא לראשונה ב-20 במאי 2008. גרסת הכיסוי לקחה חלק גם באלבום "Princess Disneymania" אשר יצא לראשונה ב-30 בספטמבר 2008.
רקע
השיר היה השיר האחרון שנכתב עבור הסרט, כאשר במקור השיר לא היה אמור להופיע. במקור היה אמור להופיע שיר בשם "Enchanted" ("מכושפת"), אשר אמור היה לשמש כדואט בין אידינה מנזל, שגילמה את ננסי טרמיין, לג'יימס מרסדן, שגילם את הנסיך אדוארד, כאשר יוצרי הסרט וויתרו עליו בגלל שהוא מאט את קצב הסרט.
לחן
השיר הוא שיר קאנטרי פופ, שתואר על ידי סטיבן שוורץ כשיר פופ בוגר ועכשווי, כמו כן הוא כולל בתוכו כמה אלמנטים של קאנטרי רוק. כלי הנגינה של השיר כוללים גיטרה ופסנתר. השיר בוצע על ידי קארי אנדרווד, כאשר שולבו בו קולות רקע.
ביקורות
השיר התקבל בחיוב על ידי רוב מבקרי המוזיקה. ג'וי פיימונטה מאנטרטיינמנט ויקלי, תיארה את השיר כשיר קליט להאזנה, כמו כן היא שיבחה את השירה של קארי אנדרווד, וכתבה "היא נשמעת נהדר שהיא שרה את זה". ז'קלין רופ מארגון "Common Sense Media" כתבה שהבלדה מופנית לכל הגילאים. אתר "AllMusic" העיר שאנדרווד גונבת את ההצגה במנגינת הפופ הנלהבת שלה. אליזבת וינסנטלי, הסוקרת של אתר "אמזון", כתבה "קארי אנדרווד מחזירה אותנו למאה ה-21 עם הסינגל".
אתר האינטרנט "Filmtracks.com" הגיב בצורה לא חיובית כלפי השיר, ותיאר אותו כ"מעופש" ו"קצת צורם".
עונת 2022/2023 בליגת העל בכדורגל נשים
עונת 2022/2023 בליגת העל בכדורגל נשים הייתה העונה ה-25 של ליגות כדורגל הנשים בישראל תחת אחריות הההתאחדות לכדורגל בישראל. העונה נפתחה ב-22 בספטמבר 2022 והסתיימה ב-24 במאי 2023.
מ.כ. רמת השרון והפועל באר שבע סיימו אחרונות וירדו לליגה הלאומית.
טרום עונה
הקבוצות שסיימו ראשונות בליגה הלאומית בעונת 2021/2022 והצטרפו לליגת העל לקראת עונה זו היו הפועל עירוני פתח תקווה והפועל קטמון ירושלים.
הפועל מרמורק, שנשארה בליגה בתום העונה הקודמת, לא הצליחה להעמיד קבוצה, לא עברה בבקרה התקציבית, הורדה ליגה ולאחר מכן הפסיקה את פעילותה ובמקומה הוחזרה לליגת העל הפועל באר שבע.
לפני פתיחת העונה התקיים טורניר גביע אתנה שאפשר לקבוצות להתארגן, להתאמן ולקיים מספר משחקים.
פורמט
הליגה הסדירה תכלול 8 קבוצות שישחקו ביניהן במשך 3 סיבובים בני 7 משחקים כל אחד - 21 מחזורים בסך הכל. לאחר מכן תפוצל הליגה לפלייאוף עליון ופלייאוף תחתון (בכל פלייאוף 4 קבוצות שישחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 3 משחקים כל אחד) שיכללו תוספת של 6 מחזורים לעונה הסדירה ובסה"כ 27 מחזורים. על ניצחון במשחק מוענקות שלוש נקודות, ונקודה בודדת מוענקת על תיקו.
הקבוצה שתסיים ראשונה בפלייאוף העליון בתום העונה תוכרז כאלופת המדינה בכדורגל נשים. שתי הקבוצות שיסיימו אחרונות בפלייאוף התחתון ירדו לליגה הלאומית.
הסיבוב הראשון וטבלת הליגה בסיומו
הסיבוב הראשון היה שקול ברובו, הקבוצות השונות התמודדו על ייצוב הסגל ובניית הרכב מצליח ותוצאות המשחקים לא היו צפויות. הפועל באר שבע שהועלתה ברגע האחרון לליגת העל לא הצליחה להעמיד קבוצה תחרותית מספיק, הפסידה את כל משחקי הסיבוב וסיימה אותו במקום האחרון ללא נקודות. העולות החדשות הפועל קטמון ירושלים ו-הפועל עירוני פתח תקווה הצליחו להעמיד קבוצות טובות וסיימו את הסיבוב במקום הראשון והשלישי, כאשר הפועל קטמון ירושלים מסיימת את הסיבוב ללא הפסד. האלופה, מ.ס. קריית גת, סיימה את הסיבוב במקום השני ובעמדת זינוק לראשות הטבלה. יתר הקבוצות היוו את מרכז הטבלה כשהפער בין הרביעית לשביעית שמתחת לקו האדום שתי נקודות בלבד.
הסיבוב השני וטבלת הליגה בסיומו
בסיבוב השני מ.ס. קריית גת הפגינה דומיננטיות מוחלטת, ניצחה בכל המשחקים וסיימה את הסיבוב במקום הראשון ובפער משמעותי מהשנייה בטבלה. הפועל קטמון ירושלים אמנם נחלשה מעט בסיבוב זה אך נותרה בצמרת ותפסה את המקום השני בפער משמעותי מהמקום השלישי. מכבי בנות עמק חפר לא הצליחה לנצח פעם אחת במהלך הסיבוב ובסיומו ירדה מתחת לקו האדום. הפועל באר שבע התאוששה והציגה סיבוב שקול בו זכתה בניצחונות ראשונים, נותרה במקום האחרון אך במרחק סביר מהקו האדום. יתר הקבוצות היוו את מרכז הטבלה כשהפער בין השלישית לשישית שלוש נקודות בלבד
הסיבוב השלישי וטבלת הליגה בסיומו
גם בסיבוב השלישי מ.ס. קריית גת ניצחה בכל המשחקים וסיימה את הסיבוב במקום הראשון ובפער משמעותי מהשנייה בטבלה שכמעט הבטיח לה את האליפות באופן רשמי עוד לפני תחילת משחקי הפלייאוף. הפועל קטמון ירושלים שמרה על יציבות מסוימת והבטיחה מקומה בפלייאוף העליון וכמעט באופן רשמי גם את המקום השני. הפועל באר שבע המשיכה לצבור נקודות, נותרה במקום האחרון אך עם יכולת תאורטית להצליח בפלייאוף התחתון ולהישאר בליגת העל. יתר הקבוצות התמודדו עד המחזור האחרון על הזכות לשחק בפלייאוף העליון ורק לאחר מחזור דרמטי נקבע שמכבי כישרונות חדרה והפועל עירוני פתח תקווה יתמודדו בו בעוד מ.כ. רמת השרון, אס"א תל אביב ומכבי בנות עמק חפר יתמודדו בפלייאוף התחתון כנגד הירידה לליגה הלאומית
הפלייאוף העליון והתחתון וטבלת הליגה בסיום העונה
מ.ס. קריית גת הבטיחה זכייתה באליפות מיד עם תחילת הפלייאוף העליון. בפלייאוף התחתון היה מאבק צמוד עד למחזור האחרון שבו נקבע כי מ.כ. רמת השרון תצטרף להפועל באר שבע ושתיהן ירדו לליגה הלאומית.
פרנסס ברני
פרנסס "פאני" ברני (באנגלית: Frances "Fanny" Burney; 13 ביוני 1752 – 6 בינואר 1840), ידועה אחרי נישואיה גם כמאדאם ד'ארבלה (Madame d'Arbley), הייתה סופרת ומחזאית אנגלייה. הרומן הראשון שפרסמה, "אוולינה" (1778), הוא רומן מכתבים סאטירי, שזכה להצלחה רבה ולביקורות אוהדות. על אף שהרומן פורסם בעילום שם, זהותה של ברני התגלתה, והיא הייתה לדמות מוכרת ומקובלת בחוגי החברה הגבוהה בלונדון. בהמשך חייה היא פרסמה שלושה רומנים נוספים, "ססיליה", "קמילה" ו"המשוטטת". היא כתבה גם שמונה מחזות - קומדיות סאטיריות וטרגדיות - אך רק אחד מהם, אדווי ואלגיבה, עלה לבמה בימי חייה. בנוסף, היא כתבה ביוגרפיה של אביה, המוזיקאי והמוזיקולוג, דוקטור צ'ארלס ברני. בשנים 1786–1791 היא שימשה כמלבישה של המלכה שארלוט. לאורך רוב חייה ניהלה ברני חליפת מכתבים ענפה וכתבה יומן אישי, שפורסם לאחר מותה. היומן נחשב כיום ליצירה ספרותית בפני עצמה, והוא מהווה מקור היסטורי ללמידה על החיים בחברה הגבוהה בלונדון ועל אירועים הקשורים בחייה, כגון התפרצות מחלת הנפש של המלך ג'ורג' השלישי שרדף אחריה בגני קיו, תיאור החיים בבריסל בזמן קרב ווטרלו ותאור של המסטקטומיה שעברה בהכרה מלאה.
ראשית חייה ומשפחה
ברני נולדה בקינגס לין שבמחוז נורפוק, שם בחר אביה, צ'ארלס ברני, לעבוד כנגן עוגב בכנסייה. אמה הייתה אסתר סליפ, גם כן מוזיקאית. הייתה לה אחות בכורה, אסתר, ואח בכור, ג'יימס. ג'יימס חונך מגיל צעיר לקריירה בצי המלכותי, והוא השתתף במסע השני של ג'יימס קוק לאוקיינוס השקט ואל מעבר לחוג האנטארקטי. בהמשך הוא חיבר חמישה כרכים על מסעות הגילויים באוקיינוס השקט עד לאלה של קוק, והיה לחבר בחברה המלכותית. אחרי פרנסס נולדו מנישואים אלה סוזן, צ'ארלס ושרלוט. סוזן הייתה קרובה במיוחד לפרנסס, וכמוה הצטיינה בכתיבת מכתבים. בעודו לומד בקיימברידג' נתפס צ'ארלס גונב ספרים מספריית האוניברסיטה לצורך מכירתם. הוא סולק מהלימודים והאירוע השפיע על שארית חייו, אך לקראת סופם הוא הצליח לשקם את תדמיתו ולקבל משרת דיאקון.
בשנת 1760 חזרה המשפחה ללונדון, שם החל צ'ארלס ברני בקריירה כמורה נחשב ופופולרי למוזיקה. את השכלתה רכשה ברני בבית. כיוון שהייתה קצרת רואי, התפתחו לימודיה הראשוניים באיטיות יחסית לבני המשפחה האחרים, ובגיל שמונה עדיין לא ידעה קרוא וכתוב. אולם, בשנתיים הבאות לימודיה התפתחו במהירות, ובגיל עשר היא כתבה את הרומן הראשון שלה, "ההיסטוריה של קרולין אוולין", שאותו ככל הנראה שרפה בגיל חמש עשרה.
בספטמבר 1762 מתה אמה של ברני, אירוע שהשפיע מאוד עליה ועל משפחתה. אביה שלח את שתי בנותיו האחרות להתחנך בפריז, ופרנסס נשארה בבית, שם למדה לקרוא בצרפתית. ב-1767 נישא האב בשנית לאליזבת אלן, אלמנה של סוחר עשיר. לאליזבת היו שלושה ילדים מנישואיה הקודמים, אחת מהם היא אליזבת מיק, סופרת שכתבה כ-30 רומנים בימי חייה. לבושת המשפחה, אליזבת ואחותה מריה ברחו ליבשת (מריה לאיפר ואליזבת לפריז), כל אחת בנפרד, בעודן בגיל העשרה, על מנת להתחתן. היחסים בין פרנסס ואחיה מהנישואים הראשונים של האב לבין אשתו השנייה לא היו טובים. ב-1768 נולד אחיה למחצה ריצ'רד ("דיק"). הוא היה מעורב בשערורייה כלשהי, ובגיל 16 נשלח להודו, שם הוא הקים בית ספר לילדים יתומים ליד כלכותה. הוא מעולם לא שב לאנגליה, ולא קיים קשרים עם משפחתו. ב-1772 נולדה לברני אחות למחצה, שרה הארייט ברני, שהייתה גם כן לסופרת מצליחה.
במהלך שנות ה-70 פרסם צ'ארלס ברני מספר חיבורים על מוזיקה אירופית ואת עבודתו הגדולה "היסטוריה של המוזיקה", שזיכו אותו בהערכה רבה מצד בני תקופתו. פרנסס שימשה כמזכירה ספרותית של אביה והייתה מעורבת בתהליך הכתיבה של חיבוריו. בית המשפחה בלונדון היה לסלון תרבותי, בו התארחו רבים מבני החברה הגבוהה. בין החברים של המשפחה היו דייוויד גריק, סמואל ג'ונסון, ג'ושוע ריינולדס, הסטר ת'רייל והמחזאי סמואל קריספ, שעמו היו לברני יחסים קרובים.
אוולינה
"אוולינה", או בשמו המלא "אוולינה, או ההיסטוריה של הכניסה לעולם של ליידי צעירה" (Evelina, or the History of a Young Lady's Entrance into the World), הוא הרומן הראשון שפרסמה ברני. הוא כתוב כרומן מכתבים ויצא לאור בשלושה כרכים. זהו רומן חניכה ומעין סיפור סינדרלה, שעלילתו מתמקדת באוולינה, בתו של אריסטוקרט אנגלי. אמה מתה זמן קצר לאחר לידתה, ואביה סירב להכיר בה. עד גיל 17 היא גדלה והתחנכה באנגליה הכפרית. דרך שורה של אירועים וצירופי מקרים היא מגיעה ללונדון, שם היא נפגשת לראשונה עם עולם האופנה, התרבות והצרכנות של העידן הג'ורג'ייני. אוולינה מנסה לנווט את דרכה בחברה זו. בתוך כך, הרומן מציג באופן סאטירי את מנהגי החברה הגבוהה בלונדון ובבריסטול, את קוד הנימוסים, ההתנשאות החברתית, והסכנות שאורבות לנשים. אוולינה שואפת גם להתחתן, אך בתוך מעגלי החברה הגבוהה אין זו משימה פשוטה. כל המכרים של אוולינה "הם... במעגלים של החיים הגבוהים; לברייה התמימה והצעירה הזו, שלה יותר מידי יופי מכדי לברוח מתשומת לב, יש יותר מידי רגישות מכדי לא להיות מודעת לכך; אך יש לה מעט מידי עושר מכדי להיות מבוקשת באופן הולם על ידי גברים בעולם האופנתי". בסופו של דבר אוולינה מתחתנת עם אריסטוקרט בשם לורד אורוויל, והכל בא על מקומו בשלום.
אלפא רומיאו 147
אלפא רומיאו 147 (באיטלקית: Alfa Romeo 147) היא מכונית משפחתית בתצורת מכונית קומפקטית, אשר יוצרה על ידי חברת אלפא רומיאו האיטלקית אשר בבעלות קונצרן המכוניות האיטלקי פיאט, בין השנים 2000–2010. סך הכול יוצרו 651,821 יחידות.
פרנסס ברני
אוולינה
ברני החלה לכתוב את אוולינה בתחילת שנות ה-70, ומרבית העבודה על הרומן נעשתה בשנים 1776–1777. היא הסתירה את העבודה על הספר מאביה ומשאר העולם, למעט אחיה ובן דודה. כשהחליטה לנסות לפרסם את הספר, היא העתיקה את הכרך הראשון בכתב יד שאינו שלה, על מנת שזהותה לא תתגלה. אחיה צ'ארלס ניגש בתחפושת כדי להגיש את כתב היד בעילום שם למוציא לאור תומאס לונדס, שהסכים לפרסם את הרומן ולתת לה 20 גיני בעבורו.
הרומן זכה להצלחה מסחרית וביקורתית מייד לאחר פרסומו, ב-29 בינואר 1778. הוא יצא במהדורה שנייה באותה שנה ובשתי מהדורות נוספות ב-1779, ונמכר ביותר מ-2,000 עותקים. מגזינים פרסמו ביקורות אוהדות, ואישים כגון ג'ונסון שיבחו אותו. ברני שמרה על זהותה כמחברת הרומן בסוד גם לאחר פרסומו. לאביה ואשתו נודע שהיא המחברת במהלך 1778, הרבה אחרי שהביקורות המשבחות הגיעו לאוזניהם. בסוף השנה, למורת הרוח של ברני, נחשפה זהותה בפואמה סאטירית מאת ג'ורג' הדספורד, אותה כינתה ברני "פואמה נאלחת".
לאחר שנחשפה זהותה של ברני כמחברת, היא הייתה לדמות מקובלת בחוגי החברה הגבוהה. הסטר ת'רייל זימנה אותה לביתה - את יום המפגש תיארה ברני כ"משמעותי ביותר עבורי מאז לידתי" - ולקחה אותה תחת חסותה. דרך ת'רייל הפכה ברני לחלק מהדור השני של מעגל הבלוסטוקינג.
הוויטלינגס
לאחר ש"אוולינה" נחל הצלחה, עודדו את ברני אישים כגון ת'רייל, ג'ונסון, ריינולדס וריצ'רד ברינסלי שרידן - מחזאי והבעלים של תיאטרון דרורי ליין - לכתוב מחזה קומי ברוח הרומן. ברני ניגשה למשימה, ובמאי 1779 סיימה לכתוב את המחזה "הוויטלינגס: קומדיה מאת אחות מהמסדר" (The Witlings: A Comedy by A Sister of the Order), שהיה סאטירה על חיי החברה הגבוהה בלונדון, ובעיקר על נשים אינטלקטואליות, שלקחו חלק במעגל החברתי של הבלוסטוקינג. לפי ההגדרה במילון השפה האנגלית של ג'ונסון משמעות המילה witling היא אדם שמעמיד פני חכם, אף שיש לו מעט מן החוכמה.
קוראים של המחזה, ביניהם אביה של ברני, הזהירו את ברני שהסאטירה שכתבה עשויה לפגוע באישים הקרובים למעגלים החברתיים שלה ושל משפחתה. במיוחד, הם חשבו שאחת הדמויות הבולטות במחזה, "גברת פטפוט" (Lady Smatter), תזוהה עם אליזבת מונטגיו, שהייתה אשת חברה בולטת והמנהיגה של מעגל הבלוסטוקינג. ברני החליטה לשמוע לעצתם של קרוביה ולגנוז את המחזה. באוגוסט 1779 כתבה ברני לאביה, "פעמוני הכנסייה הגורליים, אם כן, מצלצלים, ו'מטה יחד עם המתים' שוקעות ה'וויטלינגס' המסכנות - לתמיד, ולתמיד, ולתמיד!".
המחזה התגלה שוב ב-1945, כשהספרייה הציבורית בניו יורק רכשה את הכתבים והמסמכים של ברני. ב-1994 הוא פורסם במסגרת אנתולוגיה של מחזות מתקופת הרסטורציה האנגלית ומהמאה ה-18. המחזה הופק לבמה לראשונה ב-1998 ביוסטון. ב-2008 עלתה הפקה של הוויטלינגס בווסט אנד בניו יורק.
ססיליה
ב-1782 פרסמה ברני את הרומן השני שלה, "ססיליה, או זכרונותיה של יורשת" (Cecilia, or Memoirs of an Heiress). גיבורת הרומן היא ססיליה בוורלי, יתומה צעירה, שירשה מדודה סכום מכובד של 3,000 פאונד בשנה והון אישי צנוע יותר של 10,000 פאונד. הדוד השאיר בצוואתו תנאי, שאם תתחתן היא תוכל להמשיך לקבל את הירושה רק אם יסכים בעלה לקחת את שמה, כלומר להיקרא מר בוורלי. עד שתגיע לבגרות מלאה נמצאת ססיליה תחת השגחתם של שלושה גברים שנבחרו על ידי דודה להיות האפוטרופוסים שלה, מר הארל, מר דלוויל ומר בריגס. כמו אוולינה, מגלה ססיליה את הסכנות שאורבות לנשים עם כניסתן לחברה. כמוה, היא עוזבת את החיים השלווים באנגליה הכפרית ועוברת ללונדון. המפגש של ססיליה עם החברה הלונדונית מספק הזדמנות לביקורת וסאטירה על החברה הגבוהה, אך הטון של "ססיליה" רציני יותר מזה של "אוולינה". חלק מהגברים והנשים בסביבה של ססיליה, כולל חלק מהגברים שמונו לשמור עליה, אינם מעוניינים בטובתה, אלא בהונה ובטובתם האישית. טוב ליבה חושף אותה לניצול וסחיטה. היא מלווה למר הארל כסף מהונה האישי ומהלוואה שלקחה בעצמה. אולם, הקשיים הפיננסים של הארל אינם נפתרים; הוא מתאבד, ההון שהלוותה לו אובד לתמיד, והיא צוברת חובות כבדים. היא מוצאת מפלט בבית של מר דלוויל האריסטוקרט, אך הוא בז לה, כפי שהוא בז לכל מי שאינו בעל מעמד. ססיליה ומורטימר, בנו של מר דלוויל מתאהבים, אך האחרון לא מסכים לוותר על שמו. הם מחליטים להתחתן בכל זאת, והיא מאבדת את הירושה מדודה. שורה של אירועים ואי-הבנות מאיימים על הנישואים של ססיליה ומביאים אותה לפי עוני ואובדן שפיותה. לבסוף, כל אי-ההבנות נפתרות, ססיליה יורשת הון מקרובת משפחה, והכל בא על מקומו בשלום.
"ססיליה" זכה להצלחה מיידית ויצא ביותר מ-50 מהדורות, זאת על אף שזהו רומן ארוך, בחמישה כרכים, כפול מאורכו של "אוולינה". בניגוד ל"אוולינה", "ססיליה" אינו רומן מכתבים, והוא כתוב בגוף שלישי. עבור הזכויות על הרומן קיבלה ברני 250 פאונד. כמו "אוולינה" וכל שאר הרומנים של ברני, גם "ססיליה" יצא לאור בעילום שם, אך זהות המחברת הייתה סוד גלוי. אדמונד ברק היה אחד הראשונים להגיב בהתלהבות על הרומן.
אחת הקוראות של "ססיליה" הייתה ג'יין אוסטן הצעירה, שככל הנראה לקחה מהרומן של ברני את כותרת ספרה "גאווה ודעה קדומה". לקראת סוף הרומן, דוקטור ליסטר נושא נאום בו הוא מכריז ש"העסק המצער הזה היה בכללו תוצאה של גאווה ודעה קדומה". הוא מוסיף: "אך זאת זכרי, אם לגאווה ולדעה קדומה את חייבת את יסורייך, הטוב והרע מאוזנים כך שלגאווה ולדעה קדומה תהי חייבת גם את קיצם".
גם הסטר ת'רייל תמכה בברני במהלך כתיבת "ססיליה" ולאחר יציאתו לאור, אך היחסים בין ברני לת'רייל נותקו כשנתיים לאחר יציאת הרומן, בעקבות הנישואים השניים של האחרונה, שנתפסו על ידי ברני ואחרים כבלתי הולמים.
בחצר המלוכה
דרך קשריה עם ת'רייל הכירה ברני את האמנית והסופרת מרי דלאני, לה היו קשרים בבית המלוכה הבריטי. דלאני הכירה את ברני למלך ג'ורג' השלישי ולמלכה שארלוט. לאחר שהכירו הציעה לה המלכה משרה כאחת משתי האחראיות על ההלבשה שלה ושל הנסיכה המלכותית (second keeper of the robes). המשרה הקנתה לברני משכורת ותנאים נוחים, אך דרשה הפרדה בינה לבין חוגיה החברתיים. בנוסף, הייתה זו משרה לכל החיים, שלא ניתן להשתחרר ממנה ללא אישור המלכה. ברני החליטה לקבל את המשרה, בעידוד אביה, ומשום שהייתה רווקה בשנות השלושים לחייה עם עתיד לא ברור. היא החלה את תפקידה ביולי 1786.
בתקופת שירותה בחצר המלכה חלה המלך ג'ורג' השלישי במחלת נפש. ביומן של ברני קיימים קטעים בהם היא מתארת את התפתחות המחלה של המלך ואת האווירה סביבו, וכן קטע מפורסם שבו היא מספרת כיצד המלך רדף אחריה בגני קיו (המלך הועבר לארמון קיו במהלך אחת ההתפרצויות של מחלתו).
כפי שצפתה ברני, העבודה בחצר המלוכה הייתה משעממת עבורה, ודרשה ממנה לעבוד שעות רבות בשירות המלכה והנסיכה. היא יצרה קשרים חבריים עם השתיים, אך לא הסתדרה עם המלבישה הראשונה הבכירה ממנה. מצב רוחה היה בשפל, וייתכן שהייתה בדיכאון. מצבה הבריאותי התדרדר, וחברים של אביה מהמועדון הספרותי של ג'ונסון החלו לתכנן כיצד לשחררה מתפקידה. ג'יימס בוזוול פגש את ברני בטירת וינדזור ועדכן אותה לגבי התוכניות, שכללו הפעלת לחץ על אביה מצד אישים כמו אדמונד ברק וריינולדס. בסופו של דבר, הוחלט שברני תגיש עתירה רשמית למלכה בבקשה לסיים את תפקידה. המלכה הסכימה בחוסר רצון, ושישה חודשים לאחר שהוגשה הבקשה, ב-1791, הייתה ברני חופשייה.
נישואים
בתחילת המהפכה הצרפתית אימץ אביה של ברני עמדות וויגיות רדיקליות, ותמך במהפכה. אולם, כמו בריטים רבים אחרים, ככל שהמהפכה התפתחה, השתנו עמדותיו והפכו לאנטי-מהפכניות. שינוי זה, בהשפעת הרהורים על המהפכה בצרפת של ברק, ניכר היה אצל רבים ממכריה של ברני וכך גם אצל ברני עצמה.
בינואר 1793 פגשה ברני לראשונה קבוצה של מהגרים אריסטוקרטים צרפתים (émigrés) שברחו מצרפת בעקבות המהפכה והתיישבו בג'וניפר הול, מבנה ליד בוקס היל במחוז סארי, כ-40 ק"מ מלונדון. הקבוצה כללה את מאדאם דה סטאל, שארל-מוריס דה טליראן ואחרים, שביקרו את המהפכה, אך תמכו ברפורמות ליברליות של המשטר הישן. ברני הכירה אותם דרך אחותה סוזן, שהתגוררה בשכנות לג'וניפר הול. כשהיא נפגשה עימם היה זה סמוך להוצאה להורג של לואי השישה עשר, והיא כתבה ביומנה על מצב רוחם הירוד. היא פיתחה קשרי ידידות עם דה סטאל, אך כשנפוצו השמועות על אורח החיים המתירני של הצרפתייה (היא ניהלה רומן עם הרוזן דה נארבון הנשוי), התרחקה ממנה ברני ויחסיהם התקררו.
אחד המהגרים בג'וניפר הול היה אלכסנדר ד'ארבלה (Alexandre d'Arblay), איש צבא ושליש לשעבר של המרקיז דה לה פאייט. ברני וד'ארבלה התאהבו, וב-28 ביולי 1793 הם התחתנו. ההחלטה להינשא לד'ארבלה הייתה אמיצה ולא מובנת מאליה: ברני הייתה בת 41, והונה היחיד היה פנסיה מלכותית של 100 פאונד בשנה, אותה היא הייתה עשויה לאבד בכל עת; ד'ארבלה מצדו איבד את כל רכושו במהפכה. בריטניה הכריזה מלחמה על צרפת בפברואר 1793, כך שד'ארבלה היה כעת מהגר, נתין של מדינת אויב. בנוסף, הוא היה קתולי, כך שסיכוייו למצוא מקור פרנסה באנגליה היו אפסיים. מסיבות אלה התנגד בתחילה אביה של ברני לחתונה. הוא נתן את ברכתו לזוג, לאחר מסע שכנועים מצדה, אך נעדר מהחתונה עצמה.
קמילה
בדצמבר 1794 נולד לזוג בן, אלכסנדר צ'ארלס לואי. מספר חודשים לאחר מכן, במרץ 1795 עלה לבמה מחזה שכתבה ברני בזמן שעבדה בבית המלוכה, "אדווי ואלגיבה" (Edwy and Elgiva). זו הייתה דרמה טרגית שנכתבה בהשראת הקונפליקט בין אדוויג, מלך אנגליה ואשתו אלגיבה (Ælfgifu ) לבין דאנסטן במאה העשירית. המחזה עלה לבמה רק פעם אחת וזכה לביקורות צוננות מהקהל.
ביוני 1796 יצא לאור הרומן השלישי של ברני, "קמילה: או, תמונת נעורים" (Camilla: Or, A Picture of Youth), בחמישה כרכים, עם הקדשה למלכה. הרומן מספר על התלאות של קמילה בת השבע-עשרה, אחיה, אחיותיה ובת דודתה. כמו בכל הרומנים של ברני, הגיבורה היא אישה צעירה שמחפשת חתן. קמילה מאוהבת באדגר והוא מאוהב בה, אך שורה של אי-הבנות ואירועים, שקשורים במחלה, אלימות, וקשיים כספיים מסבכים את הדרך עד לחתונה המיוחלת בסוף הרומן. קוראים של הרומן מצאו בו הבטים אוטוביוגרפיים, כגון דמויות המזכירות בני משפחה וחברים של ברני. הרומן נחשב למוסרני יותר מהרומנים הקודמים של ברני, ושפתו פומפוזית יותר, כך שלמרות ההצלחה המסחרית הוא זכה לפחות אהדה מצד הקוראים. מבקרים מאוחרים יותר העירו על כך שהרומן משלב התייחסוית נרחבת למצב של נשים בחברה פטריארכלית ולזכויותיהן, תמה שעליה כתבה באותה תקופה מרי וולסטונקראפט.
"קמילה" היה הרומן המצליח ביותר של ברני מבחינה מסחרית. כדי להבטיח שהפעם חלק ניכר יותר מהרווחים יגיע לידיה, פרסמה ברני את הרומן בשיטה של מנויים - קוראים שהתעניינו בפרויקט שילמו סכום מסוים (גיני וחצי) לסופרת לפני שהספר התפרסם, ובתמורה שמם הודפס בדפי ההקדמה לספר. כ-300 מנויים נרשמו, ביניהם אדמונד ברק, אליזבת מונטגיו ונשים אחרות ממעגל הבלוסטוקינג, אן רדקליף, מריה אדג'וורת' וג'יין אוסטן. בסך הכל הרוויחה ברני יותר מ-1,000 פאונד דרך המנויים, בנוסף ל-1,000 פאונד ממכירת הזכויות, סכום משמעותי מאוד עבור המשפחה הצעירה שהייתה נתונה בקשיים כלכליים. בכסף שהרוויחה בנו ברני וד'ארבלה את "קמילה קוטג'" בית פרטי בכפר ווסטהמבל במחוז סארי.
חיי משפחה, קומדיות וחיים בצרפת
למרות ההצלחה של "קמילה", התקופה הבאה בחייה של ברני לא הייתה פשוטה עקב בעיות משפחתיות, קשייו של ד'ארבלה להשיג חזרה את רכושו ומעמדו והמחלה שתקפה אותה. אשתו של אביה, אליזבת ברני, נפטרה ב-1796. הנישואים של אחותה, סוזן, למוסוורת' פיליפס הוכיחו את עצמם כמקור לצרות נוספות. הוא התפטר מעבודתו, צבר חובות כבדים, ורדף אחרי נשים אחרות. למרות הבריאות המתדרדרת של סוזן, החליט בעלה לקחת אותה עמו הרחק מהמשפחה לאירלנד. לקראת סוף המאה, האכזריות של פיליפס כלפי סוזן הייתה קשה, והמשפחה החליטה להציל אותה ולהחזיר אותה הביתה. אולם, סוזן לא שרדה את המסע חזרה, והיא נפטרה ב-6 בינואר 1800. סוזן הייתה החברה והאחות הקרובה ביותר לפרנסס, ומותה האכזרי השפיע עליה עד יום מותה.
אחותה הצעירה של ברני, שארלוט, התחתנה בשנית עם ראלף ברום, בניגוד לרצון של אביה וללא אישורו. אולם, את הסקנדל הקשה ביותר לבני משפחת ברני הביאו אחיה הבכור ג'יימס ואחותה למחצה שרה הארייט. ג'יימס עזב את אשתו ושני ילדיו והקים בית עם שרה. בני המשפחה הסתירו את הפרשה מחמת הבושה שהיא הייתה עלולה להמיט עליהם. גם פרנסס נמנעה מלהזכיר את הפרשה ביומניה ובמכתביה. ג'יימס חזר לאשתו וילדיו ב-1803, ושרה חזרה לבית המשפחה ב-1807.
ד'ארבלה נסע ב-1801 לצרפת על מנת לנסות להשיג חזרה את רכושו. בהיעדרו כתבה ברני מספר מחזות שלא עלו לבמה. תיאטרון קובנט גארדן היה מעוניין בקומדיה שכתבה, "אהבה ואופנה", אך אביה התנגד למחזה והוא נגנז. כך קרה גם לקומדיה "שונא הנשים" (The Woman Hater), המבוסס על מחזה באותו שם משנת 1607. הקומדיה כוללת אלמנטים שנלקחו מתוך הוויטלינגס, כולל הדמות של גברת פטפוט (ליידי סמאטר). מחזה קומי נוסף, "יום עמוס" (A Busy Day) נגנז גם כן. שני המחזות האחרונים נחשבים לעיתים קרובות לטובים ביותר של ברני. "יום עמוס" עלה לבמה בווסט אנד בלונדון בשנת 2000.
ב-27 במרץ 1802 נחתם הסכם שלום בין בריטניה לצרפת (אמנת אמיין), מה שאיפשר לברני לנסוע לצרפת ולפגוש שם את בעלה. אולם, הסכם השלום החזיק מעמד זמן קצר בלבד, והזוג מצא עצמו תקוע בצרפת למשך עשר השנים הבאות. ד'ארבלה השיג לעצמו פנסיה צנועה ועבודה פקידותית בפריז. הזוג חי מחוץ לעיר בפאסי (כיום חלק מהרובע השישה-עשר של פריז). בגלל המלחמה לא הייתה לברני גישה למשאבים כלשהם באנגליה, והם חיו בדוחק.
המשוטטת
"המשוטטת" הוא ספר ארוך מאוד, עלילתו סבוכה, והוא דורש לא מעט מהקוראים. המהדורה הראשונה של הספר אזלה במהירות, אך במהרה הופיעו מספר ביקורות עוינות, והמכירות של המהדורה השנייה לא ענו על הציפיות. ג'ון וילסון קרוקר כתב מאמר ביקורת ארוך שבו הוא דימה את התפתחות היצירה של ברני לאורך חייה לתהליך ההזדקנות של גופה, וטען שהרומן חסר כל מקוריות. ב-1815 פרסם ויליאם הזליט ביקורת באדינבורג רוויו, שהוכיחה עצמה קטלנית להמשך הפופולריות של הרומן. הוא התלונן על כך שברני כותבת תמיד מנקודת מבט נשית, ובהתייחס לכותרת המשנה של הרומן כתב ש"הקשיים שבהם היא [ברני] מערבת את הגיבורות שלה הם 'קשיים נשיים' מידי; - הם קשיים שנוצרים מכלום". לא כל הביקורות היו אכזריות כמו אלה של קרוקר והזליט, וחלקן אף הביעו הערכה לספר, אך באופן כללי הרומן לא נחל הצלחה, לאכזבתה של ברני.
ווטרלו וביוגרפיה של דוקטור ברני
באפריל 1814 נפטר אביה של ברני, והיא החלה לאסוף חומרים לחיבור על חייו. באותו החודש הובס נפוליאון בונפרטה והוגלה לאי אלבה. בעקבות התפתחות זו חזרה ברני, בנובמבר אותה שנה לפריז, על מנת לפגוש את בעלה, שכעת היה גנרל במשמר האישי של לואי השמונה עשר, מלך צרפת. בפברואר ומרץ 1815 נמלט נפוליאון מגלותו וצעד לפריז עם צבא גדול. לואי ה-18 ברח לבלגיה (אז חלק מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה) וד'ארבלה נקרא להמשיך איתו לשם. ברני עצמה נדדה גם כן לבלגיה, והזוג נפגש מחדש בבריסל, עד שנקרא ד'ארבלה לצאת ללוקסמבורג על מנת לנסות לגייס חיילים לצבא המלכותי. ביומנה מתארת ברני את החרדה שאחזה בה כתוצאה מההבנה שמהלך האירועים צפוי להסתיים במלחמה: "במהלך התקופה המלנכולית הזו, שעות הפנאי, שעד עתה היו לי לעונג, הפכו למטרד עבורי. לא הייתי יכולה להשתמש בכישורי השכליים לאף מין של שירות אינטלקטואלי; הכל היה ירוד, הושמד תחת השליטה המכריעה של החרדה מהאירועים הבאים".
היומן של ברני כולל תיאור מפורסם של אווירת הפחד והבלבול של החיים בבריסל בזמן קרב ווטרלו. הפרק על ווטרלו ביריד ההבלים של ויליאם מייקפיס תאקרי מבוסס על קטע זה ביומן של ברני. תיאור הדברים על פי ברני כולל גם שבוע ארוך לאחר הקרב שבמהלכו חיילים פצועים, גוססים ומתים עברו תחת חלונה בדרכם חזרה מהקרב.
בימים שלאחר הקרב הגיעה לברני הידיעה שבעלה נפצע. הוא נפצע ברגלו מבעיטה של סוס, ופציעתו החמירה בעקבות ניתוח לא מוצלח. ברני מתארת ביומנה כיצד היא הצליחה בסופו של דבר להגיע אליו מבריסל, למרות התנאים הקשים והחשש מאלימות בדרכים. לבסוף הם נפגשו בטריר. ד'ארבלה מעולם לא החלים לחלוטין מפציעתו. בשבועות הבאים טיפלה בו ברני, בעוד הוא משיג את שחרורו מהצבא. לאחר שהתארגנו, הם עזבו חזרה לאנגליה והתגוררו בבאת'. ד'ארבלה נפטר ב-1818, ככל הנראה מסרטן המעי הגס.
לאחר מות בעלה עברה ברני ללונדון, שם החלה לאסוף חומרים לביוגרפיה של אביה. התוצאה הייתה שלושה כרכים של "הזכרונות של דוקטור ברני: מאורגנים מהטיוטות שלו עצמו, ממסמכי המשפחה, ומזכורונת אישיים" (Memoirs of Doctor Burney: Arranged from His Own Manuscripts, from Family Papers, and from Personal Recollections) שיצאו לאור ב-1832. מלבד הזכרונות של אביה, מכיל הספר גם פרטים אוטוביוגרפיים על המחברת (שמתוארת בזכרונות כ"מחברת של אוולינה", כפי שהכירו אותה בני זמנה), ובמקומות מסוימים עיבתה וערכה ברני את העובדות כפי שהן תועדו ביומניה, ולעיתים הוסיפה להן בידיון.
הערכה ומורשת
לפי לורנה קלארק, "ניתן לתאר את עלילת התפתחות המוניטין [של ברני] מאז מותה ב-1840 כנתיב עולה של תהפוכות מוקדמות עתורות ניצחון בסופו של דבר". היא השאירה אחריה מאות מכתבים וקטעי יומנים, אותם היא הורישה לאחייניתה. רבים מהטקסטים האלו פורסמו זמן קצר לאחר מותה.
ב-1842 פרסם ג'ון קרוקר ביקורת קשה על ברני, על הרומנים שכתבה, הביוגרפיה של אביה ועל יומניה ומכתביה. קרוקר כתב שברני הייתה חסרת כל כישרון והגחיך את דמותה כפי שהיא עולה מהמכתבים והיומנים. לפי קלארק "המוניטין של ברני בקושי השתקם במשך מאה". מי שיצא באופן חלקי להגנתה היה תומאס בבינגטון מקולי. הוא הסכים עם קרוקר שסגנון הכתיבה של ברני הידרדר עם השנים וביקר חלק ניכר מיצירתה, אך שיבח את יכולת בניית הדמויות שהפגינה ואת ההומור בכתיבתה. קוראים אחרים הדגישו לחיוב את היומנים, שהתאימו לרוח הריאליזם של המאה ה-19. ב-1889 פורסמה מהדורה מחודשת של היומנים המוקדמים של ברני, כולל פריטים מתוך היומנים שטרם פורסמו לפני כן, מה שסייע מעט לשיקום מעמדה.