cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ילה
היסטוריה
החברות ששגשגו באזור נכבשו בידי הספרדים עם התפשטות האימפריה הספרדית באמריקה במאה ה-16, אולם התנגדותם העזה של בני המפוצ׳ה לכיבוש הולידה עימות מתמשך בשם מלחמת האראוקו, שנמשך עד לסוף המאה ה-19. החברה הקולוניאלית, שהתקיימה בצ׳ילה במשך כ-250 שנה, הייתה ענייה באופן יחסי, ומבודדת, בשל המכשולים הטבעיים שהקיפו את העמק המרכזי של צ'ילה, אליו הייתה מוגבלת ההתיישבות הספרדית. עם פרוץ משבר המלוכה הספרדית בשנת 1808 עברה צ׳ילה, בדומה לשאר אמריקה הספרדית, לשלטון עצמי ואף הכריזה על עצמאותה. לאחר תקופת כיבוש מחדש על ידי מלכות המשנה של פרו שחרר צבא האנדים את צ׳ילה, ובשנת 1818 הכריז ברנרדו או'היגינס על עצמאות צ׳ילה.
לאחר מספר שנים של שלטון סמכותני של או׳היגינס, סבלה צ׳ילה מחוסר יציבות פוליטי, שהביא בשנת 1830 לעלייתו של שלטון שמרני. במחצית המאה ה-19 התחלף השלטון השמרני בשלטון ליברלי. במהלך השליש האחרון של המאה התפשטה צ׳ילה לצפון - בעקבות מלחמת האוקיינוס השקט ולדרום - בעקבות תהליך הרגעת אראוקניה. מלחמת אזרחים הביאה לעלייתה של שיטה פוליטית שבה נתן הקונגרס את הטון ואשר בה הפכו מכרות המלחת במדבר אטקמה למנוע הכלכלי של המדינה.
תהליכי עיור ותיעוש הכניסו קבוצות נרחבות ועממיות לתהליך הפוליטי ו"הבעיה החברתית" בצ׳ילה הפכה למרכזית. משברים פוליטיים חריפים ששיאם בהפיכה צבאית, הביאו למעבר לשיטה פוליטית של דמוקרטיה נשיאותית בשנת 1925. במחצית הראשונה של המאה ה-20 עברו בצ׳ילה רפורמות רבות בתחומי הכלכלה, הבעלות על הקרקע ויחסי העבודה והמערכת הפוליטית השתכללה עם היווסדן של מפלגות חדשות ואיגודים מקצועיים. בסוף שנות ה-40 התאחדו מפלגות השמאל ומשך כשני עשורים נבחרו נשיאים מהמפלגה הרדיקלית בזה אחר זה וכן חוותה צ׳ילה תקופה של פופוליזם. אכזבה מהפופוליזם והתחזקות המלחמה הקרה הביאו למצב שבו שלושת הגושים העיקריים בפוליטיקה: הימין, השמאל ומפלגת הדמוקרטים הנוצרים זכו כל אחד כבשליש מציבור הבוחרים ופתחו את תקופת "שלושת השלישים" בפוליטיקה הצ׳יליאנית. אחרי למעלה מעשור שבו שלטו הנוצרים הדמוקרטיים עלה בידם של הסוציאליסטים ובני בריתם המאוחדים באיחוד העממי להביא לבחירתו של הנשיא הסוציאליסטי סלבדור איינדה ב-1970.
נשיאותו של איינדה, הנשיא המרקסיסטי הראשון בעולם שנבחר בבחירות דמוקרטיות, הייתה רצופה משברים וקשיים שאותם הערימה האופוזיציה. רפורמות כלכליות והלאמות החלו להתבצע, בעוד שאחרות נבלמו בידי האופוזיציה בקונגרס, שהביאה למצב של חוסר משילות. איינדה פנה, בצורה שאינה מעוגנת בחוקה, לתמיכה עממית בצורה של משאל עם מחד, ולהכללתם של קציני צבא בכירים בשלטון, על מנת למנוע הפיכה צבאית, מאידך. דבקותו של איינדה בהליך הדמוקרטי הביאה לדחייתו את קריאות השמאל להתחמש לקראת המאבק הממשמש ובא, וכאשר התקומם הצבא, בתמיכת הימין ובסיוע ארצות הברית ב-11 בספטמבר 1973, נפלה ממשלתו של איינדה, והוא עצמו נפל חלל לדיקטטורה הצבאית.
בין השנים 1973 ו-1990 שלטה בצ׳ילה חונטה צבאית בהנהגתו של אוגוסטו פינושה. שנות הדיקטטורה התאפיינו בדיכוי ובאלימות פוליטית במסגרתה נחטפו, עונו ונרצחו עשרות אלפי צ׳יליאנים, ומאות אלפים נעצרו. מבחינה כלכלית, אימצה החונטה מודל כלכלי ליברלי שהביא, בשנים הראשונות, לצמיחה מרשימה שזכתה לכינוי הנס של צ׳ילה. לאחר הצלחת השנים הראשונות נקלעה צ׳ילה למספר סכסוכי גבול עם שכנותיה, ההצלחה הכלכלית נעצרה בעקבות שינויים עולמיים, והמשטר עמד תחת התקפות מתמידות על הפרת זכויות האדם מבית ומחוץ. בשנת 1988 נערך משאל עם להארכת שלטונם של פינושה והצבא, אולם מרבית הצ׳יליאנים בחרו בפטריסיו איילווין ובחזרה לדמוקרטיה, ובמרץ 1990 החזיר הצבא את מוסדות השלטון לאזרחים.
מבחינה פוליטית, הצליחה קואליציית מפלגות המרכז והשמאל להשאיר בידיה את הנשיאות. את איילווין החליף בשנת 1994 אדוארדו פריי רואיס-טאגלה, דמוקרט נוצרי, שהוחלף בשנת 2000 בידי ריקארדו לאגוס הסוציאליסט. בשנת 2006 נבחרה לנשיאות מיצ'ל בצ'לט, סוציאליסטית אף היא. משברים שונים, החל ממתיחות ביחסי החוץ, עבור במחאות סטודנטים ובפרשיות שחיתות, וכלה באסונות טבע פקדו את הממשלים השונים, שיכלו להם. הסכמים כלכליים עם ארצות הברית, מדינות אירופה והמזרח הרחוק סייעו לצמיחה כלכלית ולפיתוח תשתיות, לצד העמקת אי השוויון והתגברות האבטלה בחברה הצ׳יליאנית. בשנת 2019 החל במדינה גל מחאות ענק על רקע כלכלי.
בעקבות המחאות, הוחלט לנסח חוקה חדשה למדינה שתחליף את הישנה, שנוצרה בימי פינושה. ביטול החוקה הישנה אושר במשאל עם באוקטובר 2020. מונה צוות לצורך ניסוחה. משאל עם לאישור החוקה החדשה שקודם על ידי גבריאל בוריץ' הסתיים ברוב שהתנגד לאישורה.
פוליטיקה
החוקה הנוכחית התקבלה ב-1980 בזמן הממשל הצבאי בהנהגת אוגוסטו פינושה. החוקה הגבירה את כוחו של הנשיא ומיסדה את השתתפותם של מפקדי הצבא בשלטון. לאחר תבוסת פינושה במשאל העם של 1988 בוצעו שינויים בחוקה שהקטינו את כוחו של הנשיא ואת ההשפעה של הצבא. דיונים לגבי רפורמות נוספות ממשיכים להיערך, אך נכון ל-2003 הם בעדיפות נמוכה.
הרשות המבצעת – בראשה עומד נשיא הרפובליקה, והוא גם ממנה את השרים. הנשיא נבחר לתקופה של 4 שנים ואינו יכול להיבחר מיד לאחר סיום תקופת כהונה. ב-11 במרץ 2018 נבחר לתפקיד סבסטיאן פיניירה, ממפלגת התחייה הלאומית. הוא החליף בתפקיד את מיצ'ל בצ'לט הסוציאליסטית.
הרשות השופטת – בית המשפט העליון הוא המוסד הראשי. לנושאים הקשורים בחוקה קיים בית דין חוקתי, שלו שמורה הזכות לווטו על חוקים שבית הדין רואה כמנוגדים לחוקה.
חוקים חדשים חייבים לעבור אישור של שני הבתים של הרשות המחוקקת ולקבל אישור סופי על ידי נשיא הרפובליקה (שלו זכות ווטו מוגבלת). הן הבתים והן הנשיא יכולים להציע חוקים חדשים, אך קיימים נושאים שרק הנשיא יכול להתחיל חקיקה בהם. למרות כמה מקרים ידועים של שחיתות בצ'ילה, פקידי הממשל בדרך כלל אינם עושים שימוש לרעה בסמכויותיהם.
חלוקה מנהלית
עד לשנת 1786 הייתה צ׳ילה מחוז מנהלי אחד במעמד של קפיטניה חנרל במסגרת המנהל הקולוניאלי הספרדי שבאמריקות. במסגרת הרפורמות הבורבוניות, כבשאר האמריקות, חולקה צ׳ילה לשתי אינטנדנסיות (Intendencias): זו של סנטיאגו וזו של קונספסיון. עם התכנסות הקונגרס הלאומי הראשון בשנת 1811 חולקה הפרובינציה הצפונית של סנטיאגו לשתיים: קוקימבו וסנטיאגו. לאחר השגת העצמאות הסופית בשנת 1818 נמשך תהליך חלוקת המדינה לפרובינציות, תהליך שהתגבר עם התקדמות כיבוש הספר דרומה מחד, וכיבוש הטריטוריות הבוליביאניות והפרואניות בצפון מאידך.
בתחילת המאה ה-21 מחולקת צ׳ילה ל-16 מחוזות (Region, רחיון), כשבראשם מושל (intendente). כל מחוז מחולק לפרובינציות כשבראשן מושל הפרובינציה (Gobernador provincial). לבסוף, כל פרובינציה מחולקת לקומונות (Comunas) שבראשן ראש עיר. מושלי המחוזות והפרובינציות ממונים על ידי הנשיא, ראשי עיר נבחרים על ידי הציבור. עד 2018 כל מחוז סומן בספרות רומיות. שהוקצו מצפון לדרום. יוצא דופן הוא המחוז שבו נמצאת סנטיאגו, שקיבל את הכינוי "RM" (קיצור של "Region Metropolitana" - האזור המטרופוליני). שני מחוזות חדשים אריקה ופרינקוטה ולוס ריוס שפוצלו ב-2007 מהמחוזות טרפקה ולוס לאגוס בהתאמה, שיבשו את חלוקת הספרות הרומיות וב-2018 לאחר שפוצל מחוז נוסף (ניובלה מביוביו) השימוש בהם הופסק. המספור (16-1) של המחוזות בטבלה להלן מתחיל מהמחוז אריקה ופרינקוטה הצפוני ועד למחוז מגאיאנס ואנטארקטיקה צ׳ילנה הדרומי.
כלכלה
הכלכלה בצ׳ילה מוטת יצוא. מוצר היצוא העיקרי הוא עדיין הנחושת, ואחריו מוצרי חקלאות. עם זאת אלו אינם כה חשובים (40% מסך היצוא), כפי שהיו בחצי השני של המאה ה-20 (70% מסך היצוא). בסוף המאה ה-20 החלה צ׳ילה לייצא יין משובח, דגי סלמון ועץ.
אף שהמדינה אינה מתועשת כמו מדינה מפותחת, היא אחת מהמדינות המתועשות ביותר שבאמריקה הלטינית. רוב התעשייה בחלק הצפוני של צ׳ילה קשורה למכרות. בחלק הדרומי התעשייה קשורה לחקלאות ומוצרי חלב. החלק המרכזי מוקדש לשירותים ותעשייה. הנמל העיקרי של צ׳ילה ולפראיסו (Valparaiso) נמצא בחלק המרכזי. לצ׳ילה יש סקטור ציבורי נרחב ותשתית תקשורת מהמתקדמות בעולם.
קצב הגידול הכלכלה בשנות ה-90 של המאה ה-20 הגיע ל-7% עד 12%. לגידול זה אחראים מספר שינויים מהותיים שבוצעו בכלכלת המדינה החל מסוף שנות ה-70. חלק משינויים אלו היו כה משמעותיים עד כי מדינות שונות ברחבי העולם החלו לחקור אותם ואף לנסות לאמץ אותם. מקרה אחד של שינוי כזה בשוק הפנסיוני הצ׳יליאני עורר התעניינות רבה בעולם והוא מכונה המודל הצ׳יליאני. משבר הכלכלה באסיה שהחל ב-1997 האט את קצב הגידול ל-3% בשנה.
לצ׳ילה הסכמי סחר חופשי עם מדינות רבות וגושים כלכליים: מדינות מרכז אמריקה, קנדה, מקסיקו, ארצות הברית, סינגפור והאיחוד האירופי. כמו כן חברה צ׳ילה ברמות שונות בארגונים כלכליים בינלאומיים כגון: APEC, OMC, Mercosur ו-Pacto Andino. מגוון היחסים הזה מונע תלות בשותף עיקרי כלשהו, ומסייע ליציבות כלכלית.
על רקע המצב הכלכלי הקשה בסוף שנת 2019 פרצו מחאות ברחבי המדינה.
צבא וביטחון
משטרת החקירות של צ'ילה היא המשטרה האזרחית במדינה (הגוף המשטרתי השני במדינה הוא המשטרה הצבאית של צ'ילה). בנוסף קיימים את הכוחות המזוינים של צ'ילה המורכבים מהצבא, חיל האוויר וחיל הים.
גאוגרפיה
צ׳ילה שוכנת ברצועה צרה יחסית, לאורך חציו הדרומי של החוף המערבי של דרום אמריקה. היא גובלת במדינות ארגנטינה במזרח, בוליביה בצפון מזרח ופרו בצפון. יחד עם אקוודור היא אחת משתי המדינות היחידות בדרום אמריקה שאינן גובלות בברזיל.
צ׳ילה מתוארת בדרך כלל כמורכבת משלושה אזורים. הראשון שבהם, הידוע כצ׳ילה היבשתית, כולל רצועה צרה וארוכה של קרקע על החוף המערבי של אמריקה הדרומית המשתרעת בין קווי רוחב 17° ו-56° דרום, בין החוף הדרום־מזרחי של האוקיינוס השקט להרי האנדים. אורך הרצועה 4,270 קילומטרים, רוחבה המרבי 445 קילומטר בקו רוחב 52°, במצרי מגלן, ורוחבה המינימלי 90 קילומטר בקו רוחב 31°, בין פונטה אמולנס ופסו דה לה קאסה דה פיאדרה. היא גובלת בפרו בצפון, בבוליביה בצפון-מזרח, ובארגנטינה במזרח, אורך גבולותיה היבשתיים 6,339 קילומטרים. אזור זה הוא חלק מטבעת האש המקיפה את האוקיינוס השקט והמתאפיינת בפעילות של הרי געש ורעידות אדמה.
השני, הנקרא צ׳ילה המבודדת, כולל קבוצה של איים געשיים בדרום האוקיינוס השקט. ארכיפלג "חואן פרננדס", השייך לאמריקה הדרומית, ואי "סאלה אי גומס" ואי הפסחא, השוכנים גאוגרפית בפולינזיה.
השלישי, הנקרא הטריטוריה האנטארקטית הצ׳יליאנית, היא תביעה של צ׳ילה לריבונות על שטח של 1.265 מיליון קילומטרים רבועים של אנטארקטיקה. תביעה זו מושעית לפי תנאי האמנה המכונה הברית האנטארקטית, שצ׳ילה חתומה עליה, אך ללא החתימה המהווה ויתור על התביעה. בגלל נוכחותה באמריקה, אוקיאניה ואנטארקטיקה, צ׳ילה מתארת את עצמה כמדינה תלת-יבשתית.
אורך קו החוף של צ׳ילה 6,435 קילומטרים והיא מחזיקה בזכויות בלעדיות, ובטענות על דרגות שונות וריבונות על המרחב הימי שלה, הנקרא הים הצ׳יליאני. אלו כוללים ארבעה תחומים: הים הטריטוריאלי (120,827 קילומטר רבוע), האזור הרציף (131,669 קילומטר רבוע), האזור הכלכלי הבלעדי (3,681,989 קילומטר רבוע) והמדף היבשתי המקביל (161,338 קילומטר רבוע).
שטחה של צ׳ילה (ללא השטח באנטארקטיקה) הוא 756,950 קילומטר רבוע.
בצפון המדינה שוכן מדבר אטקמה אשר מכיל מאגר מינרלים גדול, בעיקר נחושת וחנקות. מרכזה של צ׳ילה (הכולל את מחוז סנטיאגו דה צ׳ילה) מתאפיין בעמקים פוריים בהם מתגוררת רוב האוכלוסייה, וכן מתקיימת רוב חקלאות המדינה. דרום המדינה מאופיין ביערות רבים, אדמות מרעה, שרשראות הרים, הרי געש ואגמים. החוף הדרומי הוא מבוך של פיורדים, תעלות, איים ואגמים.
האקלים בצ׳ילה מתאפיין במגוון רחב של תנאי מזג האוויר על פני שטח גאוגרפי גדול המשתרע על פני 38 מעלות רוחב. על פי שיטת קפן כוללת צ׳ילה בגבולותיה שבעה סוגי תת אקלים. החל מסובטרופי במדבר אטקמה שבצפון, המדבר הצחיח בעולם, דרך אקלים ים תיכוני במרכזה, בו מתקיימת חקלאות עשירה, ובה מגדלים פירות וירקות ליצוא, וכן כרמים רבים מהם מייצרים סוגים רבים של יינות. בדרומה אקלים מושלג הכולל קרחונים. באי הפסחא שורר אקלים סובטרופי.
דמוגרפיה
אוכלוסיית צ'ילה מונה כ-19 מיליון בני אדם. תוחלת החיים עומדת על כ-80 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על 1.75 ילדים לאישה.
רודניצ'אר
רוּדְנִיצָ'אר (בבולגרית: Рудничар, "כורה פחם") הייתה אוניית מעפילים שהפעיל ד"ר ברוך קונפינו במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי שלו מבולגריה. בין ה-28 ביולי ל-25 בדצמבר 1939 ערכה הספינה ארבע הפלגות לארץ ישראל המנדטורית ובמסגרתן העפילו לארץ 1,638 מעפילים מהונגריה, בולגריה וצ'כוסלובקיה.
צ'ילה
דמוגרפיה
רמת החינוך במדינה גבוהה, והצ׳יליאנים גאים בשני זוכי פרס נובל לספרות: גבריאלה מיסטרל ופבלו נרודה.
רודניצ'אר
בבולגריה
בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 התקרבה בולגריה במדיניותה לגרמניה הנאצית מסיבות כלכליות וכן על רקע רצונה להשיב לעצמה את השטחים אותם איבדה במסגרת חוזה ניי אשר סיים את מלחמת העולם הראשונה. התקרבות זו לוותה בהגברת האנטישמיות בממלכה, אשר בהמשך הפכה לממוסדת.
צ'ילה
דת והרכב אתני
סקר לאומי משנת 2021 העלה כי 42% הם נוצרים קתוליים, 14% הם פרוטסטנטים, 1% נמנים עם עדי יהוה, 0.13% הם יהודים, 0.92% הם מורמונים, 0.02% הם מוסלמים, 0.06% הם יוונים אורתודוקסים, 4% מחזיקים באמונות אחרות ואילו 37% הם אתאיסטים, אגנוסטים או חסרי אמונה.
רודניצ'אר
בבולגריה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה בולגריה על נייטרליות, אך קווי מדיניותה היו אוהדים לגרמניה. עוד קודם לפריצת המלחמה, נודע כי הממשלה מתכוונת ל"טפל" בנתינים הזרים בבולגריה. בבולגריה התגוררו כ-4,000 נתינים זרים או מחוסרי נתינות רובם ככולם יהודים. הם היו בעיקרם פליטי המלחמות השונות בבלקן שהגיעו לבולגריה במסגרת טרנספר אוכלוסיות, או שנמלטו מחמת הקרבות. עם הגעת הידיעות לקהילות היהודיות על דבר הגירוש הקרב, החלו מקצת מהנתינים הזרים לחפש אפיקי עלייה לישראל. ב-16 בספטמבר 1939 פרסם מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב צו גירוש לנתינים הזרים בבולגריה. נתיני המדינות הזרות בעיקר מטורקיה ומיוון התקבלו במדינותיהם, אך מחוסרי הנתינות הושארו בשטח ההפקר בגבולות יוון, טורקיה ובולגריה, כשהם נתונים להתקפות משמרות הגבול.
הפעלת לחץ כבד על ידי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה מחד, חוסר האפשרות לפתור את "בעיית" היהודים והפוטנציאל להסתבכות בינלאומית מאידך, הובילו את מפקד המשטרה הבולגרית להגיע להסכמה עם הקונסיסטוריה, על העברת הפליטים לווארנה וממנה לשלחם מבולגריה על גבי ספינות העושות דרכן לארץ ישראל. ככל הנראה גם שולמו סכומי כסף נכבדים. מאות רבות של פליטים גדשו את העיר ונציגי הקהילה היהודית בעיר, שיכנו אותם במוסדות הציבור של הקהילה ודאגו ככל הניתן למחסורם. מצבם הפיסי והכלכלי של הפליטים היה קשה, ובמקביל הפעיל הקולונל פאנטב לחץ כבד על הפקידות המקומית וראשי הקהילה לשלחם מבולגריה מהר ככל הניתן.
בהונגריה וצ'כוסלובקיה
בשלהי שנות ה-30 החלה חקיקה אנטי-יהודית בהונגריה. מיקלוש הורטי נקט במדיניות פרו-גרמנית לצורך גריפת רווחים טריטוריאליים על חשבון שכנותיה של הונגריה ובעיקר צ'כוסלובקיה. במאי 1938 נחקק חוק שקבע נומרוס קלאוזוס וכן מכסת העסקה במקצועות מסוימים ואיסור שחיטה כשרה. ב-1939 נחקק חוק גזע נוסף. לאחר ועידת מינכן נמסר חבל הסודטים לגרמניה ובהמשך חולקה צ'כוסלובקיה בפועל, תוך שחלקים מסלובקיה עוברים להונגריה. עם מסירת חבל הסודטים לגרמניה הוחל ברדיפת יהודי החבל, ובצ'כוסלובקיה עצמה גברו רדיפות היהודים, בעיקר לאחר התפטרותו של הנשיא אדווארד בנש וזאת במטרה לרצות את גרמניה. אירועים אילו הגבירו את כוונות העלייה בקרב יהודי המדינות והחלה פעילות בתחום, הן מאורגנת והן פרטית.
צ'ילה
יהודים
אנוסים הגיעו לאיזוראזור עם ראשוני הספרדים ב-1535. האינקוויזיציה רדפה את היהודים ובמאה ה-18 כבר לא היו אנוסים בצ׳ילה. במאה ה-20 נתגלו שבטים אינדיאנים הקרואים ישראליטים המקיימים כמה ממנהגי היהדות ולדבריהם קיבלו זאת מהאנוסים.
רודניצ'אר
בהונגריה וצ'כוסלובקיה
באותה העת פעלה בהונגריה התנועה הרוויזיוניסטית להעלאת מעפילים לישראל, אם כי בעיקר בני נוער ובמספרים קטנים. אקוש אפשטיין איש הציונים הכלליים פעל באופן עצמאי להעלאת יהודים מהונגריה מכל הגילאים. אפשטיין קיבל תמיכה לרעיון "עלייה ב'" מחברי הנוער הציוני וכן הפועל המזרחי והוא חבר לברוך קונפינו וארקדי סלוצקיס, לו היו קשרים עסקיים ביוון וכן כבר נטל חלק בארגון העלאת יהודים מהונגריה. לאחר שהגיעו לסיכומים ביניהם החלו יהודים לזרום מהונגריה דרך הדנובה לבולגריה במטרה לעלות לארץ ישראל. הם הגיעו לווארנה ובורגס ושוכנו על ידי קונפינו ועל חשבונו בבתי בני הקהילה היהודית בעיר. בשתי ההפלגות הראשונות, ולפי תאום מוקדם בין הנוגעים בדבר ובכלל זה שלטונות שתי המדינות הגיעו היהודים לבולגריה כתיירים וצוידו ב"פתק" החתום על ידי קונפינו המאשר שבולגריה היא אדמת מעבר עבורם בדרכם לארץ ישראל. פתקים אלו היו קבילים על ידי המשטרה הבולגרית. בשלב מסוים נשלח להונגריה שלמה תמיר (ליפסקי) מטעם המוסד לעלייה ב' במטרה לארגן את מפעל העלייה תחת המוסד לעלייה ב' ולהפסיק את העלייה הפרטית. לאחר שהגיע לבודפשט ונפגש עם אקוש אפשטיין, שוכנע ואף סייע למפעל ההעפלה הפרטי.
צ'ילה
יהודים
יהודים הורשו להגר למדינה עם קבלת העצמאות ב-1818 ורובם נטמעו בקרב התושבים המקומיים. הגירה גדולה של יהודים החלה בראשית המאה ה-20 בעיקר ממזרח אירופה וממקדוניה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הגיעו יהודים שברחו מהמשטר הנאצי. פעילות אנטישמית הייתה נפוצה בצ׳ילה החל בשנות ה-30 של המאה ה-20 וגברה בזמן מלחמת העולם השנייה. ב-1940 הקימו יהודי צ׳ילה ארגון למאבק באנטישמיות.
רודניצ'אר
רכישת הספינה וצוותה
ברוך קונפינו החל את מפעל ההעפלה הפרטי שלו עם הספינה אגיוס ניקולאוס אשר נשכרה על ידו. ב-14 באפריל 1939 הפליגה הספינה מנמל בורגס ועליה 309 מעפילים מחציתם מהונגריה ומחציתם מבולגריה, וב-19 במאי נחתו המעפילים בדרום הארץ. אף על פי שהיה נתון בוויכוח נוקב עם ראשי התנועה הציונית בבולגריה וחשוף לביקורת ציבורית, בעיקר בעיתונות בבולגריה ובארץ ישראל, החליט קונפינו להמשיך במפעלו, לרכוש ספינה ולהקים חברת ספנות. הוא רכש את הספינה רודניצ'אר אשר במקור שימשה כספינת דיג והוסבה להובלת פחם בים השחור. הייתה זו ספינה הבנויה ממתכת, בעלת תפוסה של 300–350 נוסעים שהתאימה גם להפלגת נהר. היא נרכשה בכספי המעפילים שהגיעו לבורגס, גם בכספים העודפים מקרב מעפילי ה"אגיוס ניקולאוס" וגם בכספו האישי של קונפינו. הרודניצ'אר נוקתה ושופצה על ידי נוסעיה המיועדים ואובזרה באמצעי בטיחות מינימליים. נקבעה שיטת ההפלגה ובמסגרתה הפליגה הספינה לאורך חופי אנטוליה, עצרה להצטיידות בדרך, הגיעה בסמיכות לארץ ישראל ועגנה מחוץ למים הטריטוריאליים. בהמשך, ירדו המעפילים לסירות קטנות יותר והגיעו לחוף, בדרך כלל בחתירת משוטים.
צ'ילה
יהודים
באמצע שנות השבעים נאמד מספר היהודים בצ׳ילה ב-30,000, רובם המכריע בבירה סנטיאגו. עליית איינדה לשלטון הבריחה חלק מהיהודים, אם כי יהודים נטלו גם חלק פעיל בממשלו. בשנת 2012 העלה סקר לאומי כי בצ׳ילה מתגוררים כ-16,300 יהודים.
תרבות
צ׳ילה היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
רודניצ'אר
רכישת הספינה וצוותה
קברניט הספינה היה אנטון מָקַרוביץ' פְּרוּדְקִין. סגנו גריגורי טִמוֹפְיֶיב גוֹרְבָּטֶנְקוֹ (רוסית:Григорий Тимофеев Горбатенко) והמהנדס הראשי של הספינה קרבצ'נקו היו ימאים ממוצא רוסי אשר הועסקו במשרות מזדמנות.
ארבע הפלגות הרודניצ'אר
ב-27 ביולי 1939 יצאה הפלגת המעפילים רודניצ'אר א' מנמל וארנה ועל סיפונה 305 מעפילים. ההפלגה התבצעה בתנאי צפיפות קשים משום שלמכסת המעפילים הראשונית, נוספו כמה עשרות מיהודי פלובדיב שהיו צפויים לגירוש בשל היותם נתינים זרים. לדברי קונפינו, עולים אלו לא שילמו עבור ההפלגה. ב-10 באוגוסט הגיעה הרודניצ'אר אל מול חופי נתניה והנוסעים הורדו לסירות ולמפרשית והם הגיעו בחתירת משוטים אל חיפה. המעפילים נעצרו על ידי הבריטים ובהמשך שוחררו. הרודניצ'אר שבה לנמל וארנה והצלחת ההפלגה הראשונה הובילה להגברת המוטיבציה לעלייה מהונגריה.
צ'ילה
ספרות
הצ׳ילאנים מכנים את ארצם país de poetas - ארץ המשוררים. גבריאלה מיסטרל הייתה הצ׳ילאנית הראשונה שזכתה בפרס נובל לספרות בשנת 1945 "על שירתה הלירית השואבת השראתה מרגשות בעלי עוצמה, שהפכו את שמה לסמל השאיפות האידיאליסטיות בכל רחבי דרום אמריקה". המשורר הידוע ביותר של צ׳ילה, לעומת זאת, נותר פבלו נרודה שאף הוא זכה בפרס ב-1971 וידוע ברחבי העולם בשל יצירתו הרומנטית ועיסוקו בנושאי הטבע והפוליטיקה. שלושת בתיו של נרודה בצ׳ילה הם יעדי תיירות פופולריים. משורר צ׳ילאני נוסף הוא ויקטור חרה שנרצח במהלך ההפיכה הצבאית בצ׳ילה ב-1973. מותו האלים, שעמד בניגוד מוחלט לשיריו המטיפים לשלום ואחווה, הפכו אותו לאחר מותו לאחד מגיבורי המאבק העממי של תנועות השמאל ברחבי אמריקה הלטינית וסמל למאבק לזכויות האדם ולצדק. איזבל איינדה היא הסופרת הצ׳ילאנית הפופולרית ביותר, אשר מכרה יותר מחמישים מיליון ספרים ברחבי העולם. סופר נוסף שזכה להד עולמי הוא רוברטו בולניו שתרגומיו לאנגלית זכו לאהדה רבה בקרב מבקרים וסופרים בארצות הברית ובאירופה.
ספורט
הכדורגל הוא הספורט הפופולרי בצ׳ילה. הנבחרת הלאומית הופיעה שבע פעמים בטורניר גביע העולם בכדורגל כולל אירוח הטורניר בשנת 1962, עת סיימה בו במקום השלישי. הקבוצות הבכירות במדינה הן קולו קולו, אוניברסידד דה צ׳ילה ואוניברסידד קתוליקה מעיר הבירה סנטיאגו. ספורט פופולרי נוסף הוא הטניס, בו מצטיינת צ׳ילה עד מאוד ומחזיקה בשתי זכיות בטורניר גביע העולם בטניס בשנים 2003 ו-2004. מרסלו ריוס היה לראשון באמריקה הלטינית שהגיע למקום הראשון בדירוג הטניסאים. במשחקים האולימפיים זכתה צ׳ילה בשתי מדליות זהב בטניס, בשבע מדליות כסף וארבע מדליות ארד. הספורט הלאומי בצ׳ילה הוא רודיאו, אך הוא מתקיים לרוב באזורים הכפריים. בעונת החורף מכוסים מורדות האנדים בשלג ונפתחים מסלולי סקי רבים.
ב-4 ביולי 2015 זכתה צ׳ילה לראשונה בתולדותיה באליפות דרום אמריקה בכדורגל, הקופה אמריקה, אותה ארחה. שנה לאחר מכן, ב-2016, זכתה צ׳ילה בתואר בפעם השנייה ברציפות.
רודניצ'אר
ארבע הפלגות הרודניצ'אר
לקראת ההפלגה השלישית, שכר קונפינו ספינה יוגוסלבית בשם "הנסיכה אליזבת" והיא הפליגה מבודפשט ועליה מעפילים מהונגריה, עגנה בברטיסלאבה והעלתה מעפילים, ומשם כשעל סיפונה 360 נוסעים הפליגה לנמל בורגס. בנמל בורגס הועלו המעפילים על הרודניצ'אר אשר הפליגה לווארנה - בהפלגה שכונתה רודניצ'אר ג'. בווארנה נקשרה לרודניצ'אר ספינת מנוע בשם "קוֹאוֹפֶּרָטוֹר" ועל סיפונה כ-100 מעפילים רובם פליטי מבצע "המסע לגירוש נתינים זרים" שהועלו בכוח על הספינה על ידי המשטרה הבולגרית, תוך הפעלת אלימות רבה על ידי השוטרים. בסך הכל הפליגו בהפלגה השלישית של הרודניצ'אר, אשר יצאה מנמל וארנה ב-29 באוקטובר 457 מעפילים. ב-11 בנובמבר התריע שגריר בריטניה בבולגריה ג'ורג' ויליאם רנדל בפני הממשלה הבריטית על הפלגת הספינה וביקש למנוע את הגעתה לארץ ישראל. למרות פנייתו, ב-14 בנובמבר עגנה הספינה מול חופי נתניה ונוסעיה הורדו אל החוף. לפני ההפלגה פרצה שביתה של צוות הספינה בעידודו של אנטון פרודקין על רקע תביעות שכר ומששבה הספינה מהפלגתה השלישית פיטר קונפינו את פרודקין ומינה לתפקיד רב החובל את סגנו גורבטנקו. לאחר אסון הסלבדור נשכר פרודקין על ידי הקונסיסטוריה היהודית לצורך מתן חוות דעת מקצועית לוועדת החקירה שהוקמה. ממצאיו של פרודקין היו חמורים מאד.
הנוסעים להפלגתה הרביעית של הרודניצ'אר - רודניצ'אר ד' הגיעו לרוסה מבודפשט על גבי ספינת נהר שהפליגה על הדנובה. מרוסה הגיעה הספינה לים השחור דרך נהר הדנובה, יומיים לפני קפיאתו של הנהר והיא עגנה בנמל וארנה. ב-25 בדצמבר 1939 הפליגה הרודניצ'אר מווארנה לארץ ישראל כשעל סיפונה 505 מעפילים. אל ספינה זו נקשרה ספינה נגררת, קטנה יותר בשם אוריון. ב-9 בינואר 1940 הגיעה הספינה אל מול חופי הארץ, המעפילים ירדו אל החוף ושולחו למחנה המעצר בעתלית.
סיום פעולתה
עם זאת הפלגתה החמישית של הרודניצ'אר תוכננה לפברואר 1940 ואיסור המשטרה הבולגרית הוחל מה-20 במרץ. ככל הנראה בתקופה זו, הסב קונפינו את הספינה להובלת עצים בין נמלי הים השחור לצורך כיסוי גירעונותיו ולכן, נמנע משילוחה להפלגה החמישית לישראל. כפי הנראה בהפלגות מסחריות אלו עסק צוות הספינה גם בריגול אחר טורקיה. הפסקת הפעילות הובילה לגל לחצים על קונפינו ובכלל זה איום בתביעה משפטית מוועד קהילת פלובדיב בגין הפרת הסכמים. בווארנה נמצאו בעת ההיא 250 פליטי המסע לגירוש נתינים זרים במצב ירוד, ונטל כלכלתם נפל על הקהילה היהודית במקום. לאור המצב שכר קונפינו את הספינה ליברטאד והמשיך את מפעל ההעפלה שלו.
ב-1941, לאחר כניסת הצבא הגרמני לבולגריה מתוקף הצטרפות הממלכה להסכם התלת צדדי, נשכרה הספינה על ידי הגרמנים ושימשה להובלת ציוד צבאי. ב-14 בפברואר 1942, טבעה הרודניצ'אר בסמוך לבוספורוס לאחר שנקלעה למזג אוויר קשה.
אירו סארינן
אירו סארינן (בפינית: Eero Saarinen; 20 באוגוסט 1910 – 1 בספטמבר 1961), אדריכל ומעצב פיני-אמריקאי נודע במאה ה-20. סארינן השתייך לסגנון המודרניזם נודע בעיקר בעיצובים חלקים ונקיים בעלי צורות עקמומיות וקונסטרוקטיביות.
ביוגרפיה
אירו סארינן נולד בקירקונומני שבפינלנד, בנו של אליאל סארינן שהיה אדריכל פיני חשוב אף הוא. סיים לימודי אדריכלות באוניברסיטת ייל ב-1934 וזכה לאזרחות אמריקאית ב-1940. בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת במשרד לשירותים אסטרטגיים, הוא היה אחראי לעיצוב בתי ספר צבאיים וחדרי מצב, בניית מודלים ותרשימי זרימה ארגוניים.
סארינן זכה לפרסום רב לאחר זכייתו ב-1948 בתחרות להרחבת אנדרטת ג'פרסון בעיר סנט לואיס. בפרויקט זה תכנן סארינן קשת פרבולית בגובה 192 מ' שהושלמה רק ב-1960 אך נחשבת עד היום לאחד מהפרויקטים המוצלחים ביותר שלו ולאחד המונומנטים הידועים ביותר בארצות הברית.
אלודסמוס
אלודסמוס (שם מדעי: Allodesmus) הוא סוג נכחד של טורף ימי גדול מהמשפחה הקדומה דסמנטופוקיים. הוא חי במשך המיוקן לחופיה המערביים של אמריקה הצפונית באזור קליפורניה, ושל יפן, ושחה במי האוקיינוס השקט. בצורתו דמה לכלב ים מודרני, אך היה בעל אוזניים חיצוניות בדומה לאריות ים. עם זאת, היה האלודסמוס בעל סנפירי גפיים אחוריים שטוחים שלא עזרו לו לנוע על הקרקע, כך שהוא התאים בעיקר לחיים בים.
האלודסמוס היה טורף ימי בגודל של כלב ים נמרי באורך של 2.5 מטר ומשקל של 360 קילוגרם בממוצע. הוא היה בעל דו-צורתיות זוויגית, כשהזכרים היו גדולים בהרבה מהנקבות, אולי כדי להילחם בעוצמה ביריבים על ההרמון והטריטוריה שלהם בדומה לפילי ים מודרניים. האלודסמוס היה בעל לסתות חזקות ושיניים שנועדו לקריעת בשר בעזרת ניביו. הדבר מצביע על תזונה שהתבססה גם על בשר ולא רק על דגים ורכיכות, אם כי ייתכן שנועדו גם למלחמה ביריבים. האלודסמוס נחשב לטורף-על סביב חופי קליפורניה ויפן של המיוקן.
סוג זה הוגדר ב-1922 ונכללים בו שבעה מינים. המינים Allodesmus sinanoensis ו-Allodesmus packardi שויכו במקור לסוגים Megagomphos ו-Brachyallodesmus, אך הועברו ב-2018 על סמך מחקרים מולקולריים. הסוג Atopotarus הופרד מסוג זה בשל מבנה הלסתות והשיניים השונה שלו.
קרחון קרסנט (וושינגטון)
קרחון קרסנט (באנגלית: Crescent Glacier) הוא קרחון הממוקם על המדרונות הדרום-מזרחיים של הר אדמס במדינת וושינגטון שבארצות הברית. ההר מצוי בשטח היער הלאומי גיפורד פינצ'וט.
קרחון קרסנט נמצא בסמוך ממערב לקרחון גוצ'ן (קרחון גוצ'ן נמצא בסמוך ממזרח לקרחון קרסנט).
קרחון קרסנט ממוקם בקרקס קרחוני קטן (שצורתו סהר) שפתחו פונה דרומה וראשו (הדופן למול הפתח) תלול.
גובה קרחון קרסנט נע בין 2,600 מטרים מעל פני הים, בשיא גובהו (בראשו של הקרחון)למרגלות המצוק התלול המתנשא מעל קרחון קרסנט, הקרחון יורד במורנה לגובה של 2,400 מטרים מעל פני הים. זרוע אחת של הקרחון משתרעת ומשתפלת דרומה לגובה של 2,300 מטרים מעל פני הים.
אורכו של הקרחון 400 מטרים (חצי קילומטר).
שטחו של הקרחון 0.44 קילומטרים רבועים.
נסיגת הקרחון
בשל התחממות כדור הארץ הקרחון נסוג - ובין שנת 1904 לשנת 2006 קרחון קרסנט איבד 6 אחוזים משטחו.
מקור השם
שמו של הקרחון תיאורי. לקרחון צורת סהר. באנגלית "קרסנט" משמעו "סהר".
חפרית האגן הגדול
חפרית האגן הגדול (שם מדעי: Spea intermontana) היא מין של קרפדה מהמשפחה חפריתיים אמריקאים המצויה ברחבי אמריקה הצפונית.
מאפיינים
קרפדה זו חיה בטבע ביערות וחורשים של אורני זפת, בתות, שדות מרעה ופרריה וכן בכמה מדבריות עד לגובה 2,600 מטר. תפוצתה היא מדרום קולומביה הבריטית, לאורך וושינגטון ואורגון עד לדרום איידהו, לאורך נבאדה וביוטה. כמו כן אוכלוסיות קטנות שלה נמצאות בקליפורניה, אריזונה, קולורדו וויומינג.
הקרפדה קטנה בגודלה, באורך 3.8–6.3 סנטימטרים והיא בעלת עור לח בצבע אפור בהיר, אפור-זית עד חום והיא בעלת כתמים חומים על עורה עם זוג פסים דקים ולבנים לאורך גבה. היא בעלת עיניים גדולות דמויות עין החתול היכולות לראות בחשיכה, ובעלות סימנים כהים סביב העין. לקרפדה כפות רגליים רחבות וקשיחות עם קרומי שחייה. היא משתמשת בכפות עטופות הקרין כדי לחפור בזריזות מחילה באדמה. החפרית מצויה במחילה במשך מרבית הימים החמים ויוצאת בלילות, או לאחר ירידת גשם חזק.
הקרפדה שוכנת בסביבה הקרובה לשלוליות, בריכות או גדות אגמים ונהרות רדודים. היא מתרבה באביב ואז הזכרים הגדולים קוראים לנקבות ומתחרים ביניהם עליהן. הנקבות מטילות במים 200–500 ביצים, אם כי בשבי יכולים להטיל מעל 1,000. מאותו רגע הם עוזבים את הביצים והראשנים הגדלים במים.
ראשני החפרית צריכים לגדול מהר עקב תנאי היובש והם בוקעים תוך 4 ימים וגדלים במהירות תוך 4–8 שבועות, על פי התנאים והמזון שהם אוכלים. הראשנים מתפתחים עם כמה צורות כשלחלק מהם פיות צרים והם מתאימים לאכילת אצות וצמחייה או חרקים קטנים בעוד אחיהם הגדולים בעלי פיות גדולים יותר והם הופכים לקניבלים הטורפים את אחיהם. הקרפדות הבוגרות טורפות מינים רבים של חסרי חוליות ומיני חרקים ובעצם כל דבר שהם יכולים לבלוע והן צדות בעיקר בלילה ולאחר ירידת גשם חזק. הן מתגוננות מטורפים באמצעות בלוטות על העור המייצרות רעל שדוחה את רוב הטורפים.
מחלף תל חי
מחלף תל חי הוא מחלף המחבר את כביש 531 עם רחוב תל חי ורחוב תל אביב בכפר סבא. המחלף נקרא גם מגדיאל על שם המושבה מגדיאל שהיא אחת מ-4 המושבות שאוחדו להוד השרון. בצמוד למחלף נמצאת תחנת הרכבת כפר סבא - נורדאו המשרתת את תושבי האזור.
היסטוריה
המכרז להקמת המחלף פורסם ביולי 2002, כחלק מפרויקט הקטע המרכזי של כביש 531. באוקטובר 2002, זכתה חברת האחים רויכמן במכרז. עם תחילת עבודות הסלילה כ-60 תושבים ברחוב תל חי ורחוב אברהם קרן בכפר סבא, הגישו תביעה בסך 15 מיליון שקל לוועדה המקומית לתכנון ולבנייה כפר סבא, על ירידת ערך ביתם בעקבות אישור התוכנית. לטענת הדיירים, מחלף תל חי תכונן כ-100 מטר מדירותיהם ועתיד לגרום לפגיעה רבה בשווי הנכסים. עוד טוענו הדיירים, שהנוף החקלאי הפתוח ייעלם, כאשר הקומות הנמוכות בשכונה ישקיפו לקיר אקוסטי במקום לנוף הפתוח. בנוסף היה עיכוב בפינוי כל התוואי של הכביש, שחלק ממנו כולל רכישת בתים על התוואי ופינויים. כך שהקמת המחלף התעכבה. כביש 531 נסלל באזור בלי השלמת החיבורים במחלף תל חי המתוכנן, בהמשך פרץ סכסוך בין עיריית הוד השרון שביקשה להשלים את המחלף לעיריית כפר סבא שביקשה למנוע חיבור ישיר לתוך העיר שיגדיל את נפח התנועה ברחוב תל חי וסביבתו.
המחלף נפתח לתנועה באופן מלא רק ב-30 בספטמבר 2013.
בסוף 2018 החלה חברת נתיבי ישראל בעבודות לשדרוג המחלף - הוספת רמפת ירידה מצידו הצפוני של המחלף - מרחוב תל אביב-יפו בכפר סבא, אל כביש 531 לכיוון מערב. אפשרות שלא הייתה קיימת עד אז והדרך היחידה לרדת מהמחלף אל כביש 531 לכיוון מזרח היא דרך מחלף סוקולוב, שנמצא מרחק רב משם והגישה אליו היא דרך הוד השרון וכפר סבא בלבד. בניית רמפה נוספת מכביש 531 אל רחוב סוקולוב החלה באפריל 2019, והיא נפתחה לתנועה ב-20 באוגוסט 2020.
רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית
רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית (בגאורגית: რაჭა-ლეჩხუმი და ქვემო სვანეთი, מילולית: רַצַ'ה-לֶצ'חוּמי דא כּווֶמוֹ סוואנֶתי) הוא מחוז בגאורגיה, הממוקם בצפון-מערב גאורגיה. המחוז כולל את המחוזות ההיסטוריים של רצ'ה, לצ'חומי וסוואנתי תחתית. אוכלוסיית המחוז היא הדלילה ביותר ביחס לשטחו.
נפות
מחוז רצ'ה-לצ'חומי וסוואנתי תחתית מחולק ל-4 נפות:
מודיעין עסקי
מודיעין תחרותי
השיטות המשמשות במודיעין עסקי דומות ביסודן לאלה המשמשות במודיעין צבאי. הן מבוססות על איסוף מידע, ניתוח המידע והכוונת הפעילות העסקית בהתאם. איסוף המידע על היריבים העסקיים, מתחלק על פי רוב לאיסוף לגיטימי, ולאיסוף שאינו לגיטימי והגובל לעיתים בפלילים.
שיטות האיסוף הלגיטימיות כוללות מעקב אחרי הפרסומים הפומביים של היריב העסקי והפרסומים אודותיו, ניתוח פעילותו העסקית, איתור קהלי המטרה שלו, קמפיין גיוס עובדים שלו, הודעות בעיתונות, הודעות לבורסה וכדומה. בעולם התעשייתי נוהגים לבדוק ולבחון את המוצר המתחרה בשיטות של הנדסה הפוכה (Reverse Engineering), קרי פירוק המוצר המושלם לגורמיו וניסיון להכיר את מרכיביו הבסיסיים יותר, לרבות הבנה של התהליכים ההנדסיים שעמדו ביסוד יצורו והכנתו.
הכלים הלגיטימיים מבוססים על כלי מידענות מאחר שהם מתמקדים בידע גלוי ולגיטימי. ידע זה מתמקד בדרך כלל במה שכבר אירע ובכך מקשה על יצירת יתרון תחרותי בין מתחרים העושים שימוש באותם פתרונות. עובדה זו האיצה פיתוח של מתודולוגיות כדוגמת מודיעין אנושי בעולם העסקי, העומדות בכללים אתיים מחמירים. לצד בדיקה ובירור לגיטימיים של מהלכי החברות המתחרות, כולל המודיעין העסקי פעילות של ריגול תעשייתי, בשיטות הדומות לאלה הנהוגות במערכות איסוף מודיעין צבאיות. הפעלת שיטות כאלה במסגרת אזרחית - מהווה על פי רוב שיטות המשפט המודרניות עבירה פלילית.
בינה עסקית (BI)
בינה עסקית היא התחום המשמש לניתוח מידע שנאסף על מנת למצוא בו דפוסים שיסייעו בקבלת החלטות ניהוליות. בינה עסקית עוסקת בניתוח מידע שכבר קיים בידי הארגון ולא באיסופו. כמו כן BI אינו מתמקד באיומים קיימים, אלא בהשגת יתרון יחסי וכולל שיטות מגוונות למחקר הנתונים. אחת השיטות המרכזיות במודיעין עסקי, והבסיס של BI לשימושי מידע ארגוני, היא כריית מידע או כריית נתונים (Data mining).
הנודד
הנודד (בהינדית: श्री ४२०; "שרי 420" - מר 420, פורסם בעולם בשם "הנודד") הוא סרט דרמה-קומדיה הינדי הודי בשחור-לבן משנת 1955 בבימויו והפקתו של ראג' קאפור על בסיס סיפור שנכתב על ידי חוואג'ה אחמד עבאס. בסרט מככבים נרגיס, נאדירה וקאפור. המספר 420 מתייחס לסעיף 420 של חוק העונשין ההודי, הקובע את העונש על עבירת הונאה; לפיכך, "מר 420" הוא כינוי גנאי להונאה. הסרט מתרכז בראג' קאפור, יתום עני אך משכיל שמגיע לבומביי עם חלומות הצלחה. דמותו של קאפור מושפעת מהנווד הקטן של צ'ארלי צ'פלין, בדומה לדמותו של קאפור בסרט "הנווד" מ-1951. את המוזיקה הלחין הצוות של שנקר ג'יקישאן, והמילים נכתבו על ידי שיילנדרה וחסרת ג'איפורי.
הנודד היה הסרט ההודי הרווחי ביותר של 1955, הסרט ההודי הרווחי ביותר בכל הזמנים בזמן יציאתו לאקרנים והשיר " Mera Joota Hai Japani " ("הנעליים שלי יפניות"), ששר מוקש, הפך לפופולרי ולסמל פטריוטי של הודו העצמאית החדשה.
עלילה
ילד כפרי, ראג' (ראג' קאפור), מאלהבאד, נודד לעיר הגדולה, בומביי, בהליכה, על מנת להתפרנס. הוא מתאהב בווידיה המסכנה אך בעלת המידות הטובות (נרגיס), אך עד מהרה מתפתה לעושר של אורח חיים חופשי ובלתי מוסרי שמוצג לו על ידי איש עסקים חסר מוסר וחסר מצפון, סת' סונצ'אנד דהרמננד (נמו) והרקדנית הרמאית מאיה (נדירה). בסופו של דבר הוא משוכנע לעשות תרגיל עוקץ בהימורי קלפים. וידיה מנסה בכוח להפוך את ראג' לאדם טוב, אך נכשלת.
ראג' לוקח את כל ניירות האג"ח של בתי האנשים ומנסה לברוח מביתו של סונצ'אנד, רק כדי להיתפס על ידי סונצ'נד ומקורביו. בתגרה שמתרחשת, סונצ'אנד יורה בראג' והוא נופל מחוסר הכרה. כשאנשים שומעים את הירי, הם באים ורואים את ראג' כמעט מת. סונצ'אנד מספר למשטרה שראג' ניסה לברוח לאחר שגנב כסף מהכספת שלו, ומכאן שסונצ'אנד ירה בו.
לאחר מכן, ראג' ה"מת" חוזר לחיים, ובאמצעות היגיון מוכיח את אשמתו של סונצ'אנד. סונצ'אנד ושותפיו נעצרים, בעוד וידיה סולחת בשמחה לראג'. הסרט מסתיים בכך שראג' אומר "יה 420 נהין, שרי 420 היין" ("אלה לא סתם נוכלים, הם נוכלים מכובדים").
חשיבות הסרט
הסרט הפך לפופולרי במדינות רבות בעולם, כולל ברית המועצות, רומניה וישראל. ברוסיה, נאמר כי ראג' קאפור היה פופולרי כמו ג'ווהרלאל נהרו, בשל הצלחתם של הנווד והנודד.
"הנודד" זכה בקרב מעריצים רבים של הקולנוע הבוליוודי למעמד של סרט פולחן. הוא משלב בתוכו את כל המרכיבים הבסיסיים של תמת הקולנוע הבוליוודי הטיפוסי. השירים שבו הפכו אף הם לאהודים ביותר.
פסקול הסרט
בישראל זכה השיר "Ichak Dana Beechak Dana" (איצ'ק דנה ביצ'ק דנה, "זרעון אחד, שני זרעונים", בתעתיק ל"איצ'יקידנה") לפופולריות רבה, ונחשב בארץ לאחד השירים ההודיים הידועים ביותר. בישראל נפוצה גרסה שבוצעה על ידי הזמר והמלחין נעים רג'ואן בהפקת האחים אזולאי.
המכנסיים - אנגליים
הכובע שעל ראשי - רוסי
אך לבי הוא הודי" בשיר הזמר מראה את גאוותו על היותו הודי, למרות שבגדיו ממדינות אחרות, והוא הפך לסמל פטריוטי בקרב הודים רבים. לעיתים קרובות מצטטים אותו גם כיום.
ג'ורג' ח'לייפי
אודות
חלייפי נולד בנצרת בשנת 1947 ועבר לירושלים לאחר התיכון, שם עבד כמפיק וקריין ברדיו. בשנת 1973 נסע ללמוד קולנוע וטלוויזיה בבית הספר הגבוה לאמנויות בבריסל. בין השנים 1978 ל-1984 ביים סרטים תיעודיים בעבור רשת הטלוויזיה הבלגית RTBF ועזר לאחיו, הבמאי מישל ח'לייפי, לביים את סרטו "זיכרונות פוריים". בשנת 1985 חזר ח'לייפי לירושלים ושימש כמפיק של סרטו של אחיו "חתונה בגליל". בשנת 1996 הפיק את הגרסה הפלסטינית לרחוב סומסום. בשנת 1999 הוא כותב ומביים את הסדרה "הבית של אבו יוסוף" כיום חלייפי מלמד במכון למדיה מודרנית באוניברסיטת אל-קודס.
בשנת 2002 היה אמור לשמש כשופט בפסטיבל הסרטים התיעודיים דוקאביב בסינמטק תל אביב, אולם כמה ימים לפני פתיחת הפסטיבל פרש ממנו. במכתב למנהלת הפסטיבל ולעמיתיו השופטים הסביר כי הוא קורא להחרמה בינלאומית של ישראל. "ממשלות ישראל וחלק גדול מהציבור הישראלי לא יבינו, אם לא יסבירו להם בצורה חד-משמעית, שהם נהפכים ממשטר כובש ומדכא, למשטר גזען ופראי" כתב.
בשנת 2006 סיים לכתוב יחד עם נורית גרץ את "נוף בערפל", ספר היסטוריה של הקולנוע הפלסטיני הראשון שיצא לאור בעברית. על בסיס עבודה זאת פיתח יחד עם נורית גרץ ומיטל אלון-אוליניק את הקורס "הקולנוע הפלסטיני" באוניברסיטה הפתוחה.
חיים אישיים
הוא אחיו של הבמאי והחוקר מישל חלייפי.
טקס קבלת חלל
טקס קבלת חלל (נקרא באנגלית: Repatriation Ceremony או Dignified Transfer) הוא טקס צבאי הנערך בעת הגעת ארונו של חלל צבאי, שנהרג מחוץ לגבולות מדינתו. הטקס כולל את הובלת ארונו של החלל על ידי חוליה של אנשי צבא, בדרך כלל מסיפונו של מטוס, אך לעיתים גם ממעבר גבול יבשתי, אל כלי הרכב אשר יוביל אותו לתחנתו הבאה. טקס זה הוא נפרד מהלוויית החלל, הנערכת יום או מספר ימים לאחר מכן.
לעיתים נערך טקס דומה בעת קבלת ארונה של אישיות ציבורית.
מאפייני הטקס
כאשר בטקס אחד מתקבלים ארונותיהם של מספר חללים, מובלים ארונותיהם בזה אחר זה אל כלי הרכב. יש וכל הארונות נישאים מן המטוס ברצף אחד.
ארונו של חלל מועבר כאשר הדגל הלאומי של מדינתו פרוש עליו.
חוליית נושאי הארון מונה לרוב שישה חיילים. נושאי הארון משתייכים בדרך כלל לחיל או ליחידה שבהם שירת החלל. בישראל נהוג כי ארונו של חלל נישא על ידי חיילים או קצינים שדרגתם זהה לדרגתו.
משמר כבוד נוכח לרוב במקום בעת העברת הארון. במהלך הטקס אין נישאים בדרך כלל נאומים והספדים, אך יש ונאמרות תפילות או נשמעת נגינת נגנים צבאיים או תזמורת צבאית תוך כדי הובלת הארון.
בטקס קבלת החלל נוכחים לרוב אנשי צבא ובני משפחת החלל. לעיתים נוכחים בו גם אישים רמי מעלה.
בארצות הברית
בארצות הברית נערכים מזה עשרות שנים טקסי קבלת חלל לחללי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, אשר נפלו מחוץ לגבולותיה
הטקסים נערכים בדרך כלל בבסיס חיל האוויר דובר במדינת דלאוור שבחוף המזרחי. זהו בסיס האוויר שאליו מגיעים המטוסים הנושאים את ארונות החללים וקיים בו בית הלוויות צבאי.
כמו כן נערכים בארצות הברית טקסים דומים באתרים אחרים בעת העברת ארונות חללים בתוכה.
בבריטניה
באוגוסט 1997 נערך בבסיס חיל האוויר המלכותי נורתהולט בלונדון שבבריטניה טקס קבלה צבאי לארונה של דיאנה, נסיכת ויילס, שהובא בטיסה מצרפת לאחר מותה שם בתאונת דרכים.
במרס 2003 התקבלו בבריטניה בטקס בסיס חיל האוויר המלכותי ברייז נורטון (Brize Norton) שבאוקספורדשייר ארונות עשרת החללים הראשונים שלה במלחמת עיראק. מאז נערכו בה טקסים רבים לקבלת ארונות החיילים שהובאו בטיסה לאחר שנפלו בעיראק ובמלחמת אפגניסטן. לאחר רבים מהטקסים המתינו המוני אזרחים בצידי הדרך לכלי הרכב שנשאו את הארונות משדה התעופה והמטירו עליהם פרחים.
בישראל
בישראל נערכו טקסי קבלת חלל מספר פעמים במהלך השנים:
חרות (עיתון)
"חרות" ביטאון האצ"ל
חרות היה ביטאון מחתרתי מרכזי של ארגון הארגון הצבאי לאומי. גיליונו הראשון יצא ב-10 במרץ 1942. הוא היה במידה רבה המשכו של העיתון "המצודה", שראה אור בשנים 1932–1933. "חרות" ראה אור פעם בחודש.
"חרות" כלל מאמרים רעיוניים אודות בעיות השעה מבית מדרשה של הציונות רוויזיוניסטית שאליה השתייך הארגון. בנוסף היו מוכמנים בו מסרים סודיים אל חברי אצ"ל ברחבי הארץ. הוא כלל ארבעה עמודים, והופץ לרשימת כתובות של פרטיים ומוסדות. ובנוסף, הודבק על קירות באתרים מרכזיים ברחובות הערים והמושבות בארץ ישראל, בידי נערי "חיל תעמולה" (חת"ם) של אצ"ל. השלטונות הבריטיים, ובמיוחד הבולשת הבריטית עקבו בשיטתיות אחר העיתון. יתר על כן, התכנים זכו לתשומת לבו של הנציב העליון, אשר שלח מגיליונות "חרות" (מתורגמים לאנגלית) למשרד החוץ הבריטי.
גיליונו האחרון של "חרות" המחתרתי, מספר 99, ראה אור ב-10 ביוני 1948, כארבעה שבועות לאחר הקמת מדינת ישראל ב-14 במאי 1948. סגירתו באה במקביל לפירוק אצ"ל והקמת המפלגה הישראלית תנועת חרות ב-15 במאי 1948.
"חרות" בירושלים הנצורה
בירושלים הנצורה במלחמת העצמאות, ראה אור עיתון חרות מחתרתי נפרד, בחודשים יוני-יולי 1948. הוצאת העיתון העצמאי הייתה כפועל יוצא מניתוקה למעשה של ירושלים, ואי הוודאות לגבי עתידה המדיני והמוניציפלי של העיר הייתה הסיבה להמשך קיומו העצמאי של אצ"ל בעיר.
"חרות" עיתון יומי
חרות עיתון יומי ישראלי, הוקם בשנת במאי 1948, עם הקמתה של "תנועת חרות". שמו היווה המשך לעיתון האצ"ל המחתרתי "חרות". עורכו הראשון היה ד"ר יוחנן בדר, בשנים 1949-1948; עורכו השני היה יעקב רובין, בשנים 1953-1949; עורכו השלישי היה יוסף ויניצקי (בשם העט: י. נץ), בשנים 1957-1953; עורכו הרביעי והאחרון היה הסופר והעיתונאי אייזיק רמבה, בשנים 1957–1965. רמבה העסיק בעיתון עיתונאים צעירים חדשים, ומבלי שנבחנו דעותיהם או עברם הפוליטי. רוב הכותבים, העיתונאים והעורכים, עבדו לפניו בכתבי עת ועיתונים של התנועה הרוויזיוניסטית: בכתב העת "הירדן" שראה אור בשנות השלושים ובעיתון היומי "המשקיף", עיתונה הרשמי והחוקי של ברית הציונים הרוויזיוניסטים בתקופת המנדט. וחדל מלצאת לאור לאחר הבחירות לכנסת הראשונה בינואר 1949.
במערכת העיתון, בצוות הסופרים העיתונאים ובין הכותבים נמנו במשך השנים (לפי א"ב): ד"ר אב"א אחימאיר (שחתם גם בשמות העט: אבא סיקרא, א. שמאי, א. גיא, א. מערבי, אבא אריכא ועוד), ד"ר בנימין אליאב (לובוצקי), עוזי בנזימן, יצחק גוריון, המשורר אורי צבי גרינברג, זאב גלילי, איתן הבר, יחזקאל המאירי, הלל הרשושנים, ד"ר זאב פון וייזל, זרח ורהפטיג, יעקב וינשל, יהודית וינקלר, נח זבולוני, ניסים טאיטו, צבי טל, ד"ר יהושע ה. ייבין, שמואל כץ, קלמן כצנלסון, דב לוין, שמואל מור, אליהו מצא, ד"ר יהודה מרגולין, דן מרגלית, שמואל מרלין, יואל מרקוס, אריה נאור, שלמה נקדימון, שלמה סקולסקי, שרה פרנקל, עמוס קינן, צבי קסלר, פרופ' יוסף קלוזנר, משה קצב, ח"כ יוסף שופמן, ושלום רוזנפלד ששימש כמזכיר מערכת "חרות".
גיליון "חרות" מספר 1 ראה אור בתל אביב (ובה הודפס כל ימיו) ב-3 באוקטובר 1948. בינואר 1949, מנחם בגין מנהיג "תנועת חרות" ראה בו אחד מכלי ההסברה המרכזיים שלה, מלקראת הבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה) ובהמשך פורסמו נאומיו במלואם בעיתון. הוא התאפיין בקו אופוזיציוני מובהק כלפי המפלגה השלטת מפא"י, וזאת בשונה מרוב העיתונות הישראלית באותן שנים. מאבקי התנועה, הפולמוסים שניהלה והביקורת על ממשלת ישראל, תוארו ב"חרות" בהרחבה, בהם: המחלוקת על קבלת השילומים מגרמניה, הביקורת על יחס משרדי הממשלה לעולים מצפון אפריקה ופרשת לבון. בשל אי ההכרה של תנועת החרות בחלוקת ארץ ישראל בשנת 1922, והתנגדותה לשלום עם ממלכת ירדן, שיכיר בסיפוחה את הגדה המערבית, הקפיד העיתון במשך כל שנות קיומו לציין את שמה של הממלכה בתוך מירכאות כפולות.
"חרות" נתן במה לביטוי חופשי לאנשי התנועה הרוויזיוניסטית, שנמנע מהם בתקופת המנדט, ואפשר תקשורת עם המונים בציבוריות הישראלית המתהווה, בימי הראשית של מדינת ישראל. עמודי גיליונות עסקו בידיעות חדשות מהארץ והעולם, ולצדם מאמרי פרשנות פוליטית נרחבים. הוגים ויוצרים כמו אורי צבי גרינברג, אב"א אחימאיר ויעקב ויינשל, פרסמו בו מפרי עטם. התפרסמו בו ידיעות על הנעשה בסניפי התנועה ובתנועת הנוער בית"ר. המדורים בעיתון כללו: מדור מדעי, מדור ספורט, מדור לחיפוש קרובים, מדור לאשה ולמשפחה, מדור לביקורת ספרים, מחזות וסרטים, ומדור חידות ותשבצים.
לאחר הקמת מפלגת גח"ל (ראשי תיבות: גוש חירות ליברלים), נסגר "חרות" ב-31 בדצמבר 1965 (ובמקביל נסגר עיתון הַבֹּקֶר, עיתונם של הליברלים). במקומם של שני העיתונים שנסגרו, נוסד עיתון "היום" של גח"ל ב-1969.
בארכיון מכון ז'בוטינסקי נמצאים ארכיון מערכת "חרות", גיליונות "חרות", ופרוטוקולים מישיבת מערכת "חרות" שעל סדר יומה פגישות העורך בוועדת עורכי העיתונים עם ראש הממשלה, השרים והרמטכ"ל.
"חרות לנוער"
חרות לנוער היה עיתון ילדים ונוער שהופיע משנת תשי"ג 1953 בעשור שנות החמישים. עורכו היה שלמה מרץ וסגנו משה בלע. העורך לענייני תרבות ואמנות היה יוסף ועדיה, מראשוני התנועה הכנענית. שלמה מרץ טיפח במסגרת עיתון הנוער שורה של עיתונאים צעירים, שלימים עברו עמו לעיתון "חרות" (כאשר שמונה למזכיר המערכת בשנת 1957 עם מינויו של אייזיק רמבה לעורך "חרות"). בין הכותבים ב"חרות לנוער": יעקב אחימאיר, אליקים ירון, איתן הבר, זיוה יריב, זאב גלילי, יוסף אורן (מבקר ספרות), עודד זראי (זערור), משה שי (שקרשי), גרשון סלומון, נעמי יערן, זאב צחור ואחרים.
רחמים מלמד כהן
הרב רחמים מלמד הכהן (כ"ה באלול ה'תרכ"ה 16 בספטמבר 1865 - ירושלים, ד' בשבט ה'תרצ"ב 12 בינואר 1932) היה רבה של עדת יהודי פרס בירושלים.
ילדותו
נולד בשבת, כ"ה באלול ה'תרכ"ה (16 בספטמבר 1865), בשיראז שבאיראן. הוא היה בנם הבכור של טוטי ורבי חיים בן רבי שמואל כ"ץ (כהן צדק/צמח), שמו השני היה רחמן.
רב צעיר
עד גיל תשע למד תורה עם אביו. כבר בהיותו כבן אחת-עשרה החל לדרוש בדברי תורה ברבים, כשבסיומה של כל דרשה נהגו הנוכחים להזכיר שטרם מלאו לו שלוש-עשרה ואינו בר מצווה כך שגם אינו יכול להשלים מניין לענות לקדיש הנאמר בסיום הדרשה, בשל כך זכה לכינוי "מולא קוצ'יק" (חכם קטן, בשפה הפרסית), ושם זה דבק בו כל חייו ובו התכבד. ביום רביעי, כ"ה אלול ה'תר"ם (1 בספטמבר, 1880) בו חל יום הולדתו החמישה-עשר, חלה במחלה שסיכנה את חייו. אנשי קהילתו הרבו להתפלל בעבורו, וכעבור כשבועיים וחצי הוטב מצבו הרפואי. לאחר שהתייצב מצבו הרפואי היו מבני הקהילה שטענו בפני אביו שהגיע הזמן לחתן את בנו, ומשהסכים, התחילו לשלוח אליו הצעות לשידוך. לבסוף בחר רבי חיים כאשה לבנו נערה בשם אסתר בת ר' אגאי ובגום קצב, אך ביקש להמתין עם החתונה עד שיגיע בנו לגיל שמונה-עשרה שנים. במוצאי שבת, כ"ה אלול תרמ"ב (9 בספטמבר 1882), יום הולדתו השבע-עשרה (ותחילת השנה השמונה-עשרה), נערכה החתונה.
פטירת ילדיו
בתו הראשונה של הרב מלמד-כהן נולדה לאחר כשנתיים, אך בהיותה כבת שנה חלתה באבעבועות ונפטרה. כעבור זמן מה נולדה להם בת שנייה אך גם היא נפטרה, בהיותה בת שלוש. בפעם השלישית נולדה שוב בת (שקיבלה את השם כ'אנום גאן, בעברית – חנה), אך הפעם, מחשש לחייה, החליטו הרב רחמים ורעייתו להשיא אותה מהר ככל האפשר, בתקוה שכאשר יוציאו אותה מרשותם – לא תחול עליה קללת המוות שרבצה על יוצאי חלציהם. כך ביקשו לארס אותה בגיל שש, מתוך כוונה להביאה בברית הנישואין תוך שנים בודדות. השידוך הראשון לא עלה יפה, דבר שעיכב את האירוסין בעוד שנה תמימה עד הגיעה לגיל שבע. בת זו היא הראשונה ששרדה והאריכה ימים.
לאחר מכן נולד להם בן, אך בהגיעו לגיל שלוש נפטר גם ילד זה. הרב רחמים התאבל עליו ימים רבים, ואף נעשה חולה בשל כך. כעבור זמן מה הרתה שוב רעייתו בפעם החמישית, אך עוד בטרם הגיע זמן הלידה הפילה את העובר. בשנת ה'תרס"ד הרתה רעייתו בפעם השישית. הרב רחמים חלם כי עליו להגיע לקברו של עזרא הסופר שעל חופו של נהר החידקל, בעיראק (כ-50 ק"מ מצפון לבצרה), ולערוך שם תפילה עבור הצלת העובר וקיומו. כאר אשתו הייתה בחודש התשיעי להריונה שמע כי כמה עשירים מעירו מתכוננים לנסיעה לעיראק והחליט להתלוות אליהם למרות התנגדות רעייתו ואביה. בדרך, בהגיעו למקום בשם כאזראן, קיבל ידיעה בטלגרף כי רעייתו ילדה בן. בעיראק התפלל על קברו של יחזקאל הנביא ובקברו של עזרא הסופר, עם חכמי כל מקום ומקום, וכן הלך להתברך אצל רבי יוסף חיים, בעל הספר "בן איש חי", שבנוסף לברכה גם ניחם אותו ויעץ לו מה לעשות בעתיד, וכן דחף אותו לעלות לארץ ישראל ואף נתן לו תמיכה כספית עבור כך.
עלייתו ארצה
בשנת תרס"ו, כאשר מלאו לו ארבעים ואחת שנה, החליט לעלות ולהתיישב בירושלים, אך הקהילה והשלטונות בשיראז מנעו ממנו לצאת מהמדינה, ועל כן נאלץ לברוח כשהוא משאיר מאחור את אשתו ושניים מילדיו, את ספרייתו הגדולה שכללה ספרים נדירים וכן את כתבי היד של דרשותיו. בליל עשרה בטבת תרס"ו הגיע לירושלים יחד עם בתו חנה ובעלה שאול, וכעבור שנה עלו בעקבותיו אשתו וילדיהם עזרא וחיה. במהלך ההפלגה של משפחתו ארצה, אבדו כתבי היד של הספרים שכתב במהלך עשרות שנים, כשהושלכו לים בעקבות סערה, והרב נאלץ לכתוב אותם שוב.
המשפחה המאוחדת קבעה את ביתה בשכונת זיכרון טוביה בשכונת נחלאות שבירושלים. מאוחר יותר רכש הרב רחמים יחד עם אחיו עזרא ויוסף חצר בשכונת נחלת ציון (כיום, בין רחוב שילה לרחוב הרב עובדיה סומך, בשכונת נחלאות), והקים בה את בית הכנסת "שערי רחמים" על שמו, ומאוחר יותר גם ישיבה הנושאת שם זה. כמו כן היה שותף להקמת תלמוד תורה "אור החיים", ותרם את הכסף לבנייתו בצמוד לבית הכנסת אוהבי ציון הסמוך לבית הכנסת שלו.
בירושלים, נקשר ברב אברהם יצחק הכהן קוק, שכיהן אז כרבה הראשי של ארץ ישראל. יחד עמו למד בחברותא את תורת הסוד ועל הגאולה. בהסכמה שכתב הרב קוק על הספר "צדקה ורחמים" של הרב רחמים, תיאר אותו "מעלת כבוד ידידי הרב המופלא". כשנפטר הרב רחמים, עצר מסע הלוויה, שעשה את דרכו להר הזיתים, במשכנו של הרב קוק - וזה יצא למרפסת ביתו והספיד את חברו הרב רחמים.
לאחר פטירתו, נקבר בהר הזיתים, אך קברו נהרס ואבד במהלך 19 שנות השלטון הירדני במקום.
ילדיו
לאחר כל הקשיים ומבין כל ילדיו שנולדו לו ולרעייתו, שרדו ארבעה ילדים - בניו: פרופ' הרב עזרא ציון מלמד, הרב יעקב מלמד-כהן - שניהם יקירי ירושלים. בנותיו: חנה (כאנום) שר שלום כהן וחיה (וידא) שר שלום כהן.
ים המוות (ספר)
ים המוות (בפורטוגזית: Mar Morto) הוא רומן מאת הסופר הברזילאי ז'ורז' אמאדו, המתרחש על רקע חיי הספנים והדייגים בסלבדור (בָּאִייָה בפי תושביה), עיר הבירה של מדינת באהיה שבברזיל.
הספר ותרגומיו
ז'ורז' אמאדו כתב את הספר לאחר שהשתחרר ממאסר בן חודשיים עקב פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הקומוניסטית, כשהוא חסר פרוטה. לכן נענה בחיוב להצעה שקיבל ממו"ל לכתוב רומן בתמורה לשכר סופרים לא מבוטל. אמאדו החל לכתוב את הספר "ים המוות" ברובע גמבואה דה סימה הצופה על הים בסלבדור והשלים אותו תוך חמישה עשר יום (או יותר נכון 15 לילות) ביוני 1936 בריו דה ז'ניירו.
הספר זכה להצלחה, וההוצאה הראשונה של הרומן זכתה ב-1936 בפרס Graça Aranha. הספר הצליח גם מחוץ לברזיל ותורגם לשש עשרה שפות. הספר תורגם לעברית לראשונה בידי מנשה לוין ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ הארצי (1951). הספר תורגם שוב בידי אראלה לרר, הוצאת זמורה ביתן (2003).
בהוצאה האחרונה של הספר בעברית נכתב כי אמאדו עצמו אמר לא אחת ש"ים המוות" הוא היצירה האהובה עליו ביותר מבין אלה שכתב.
עלילה
כל הציטוטים המובאים בערך זה מתוך תרגומה של אראלה לרר.
עלילת הרומן מתרחשת בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיר הנמל סלבדור (בָּאִייָה בפי תושביה), עיר הבירה של מדינת באהיה. העיר הבנויה על צלע הר נחלקת בין העיר העילית בה גרים מרבית התושבים והעיר התחתית (בה מתרחש הסיפור), שם מתגוררות משפחות הספנים והדייגים שפרנסתם על הים. באייה היא גם מרכז הפולחן הפגני האפרו-אמריקני, הקנדומבלה, ודתם של גיבורי הסיפור היא שילוב בין הדת הקתולית והקנדומבלה.
אמאדו פורש את עולמם הקשה של הגברים שגורלם נחרץ מראש למות בים. גורל שהם מקבלים בהשלמה משום שהם מאמינים כי ביום שימותו תבוא האלה יֶמאנְזָ'ה, אדונית הימים האוספת אליה את הטובים ביותר, על מנת להוליכם לארצות איוקה הרחוקות. מנגד נפרש בפני הקורא הגורל הנגזר על הנשים - לחכות בחשש לשוב יקיריהן מהים. כשמגיע הבלתי נמנע ובן הזוג אינו חוזר, הן נאלצות לחפש עבודה בבתי־החרושת או למכור את גופן לזנות אם הן עדיין צעירות. את העוני שהוא מנת חלקם, משכיחים הגברים בשתיית קשאסה בבר המקומי "מגדלור הכוכבים".
יחד עם המציאות העגומה מוצגים רגעי החסד: החגיגות, כדוגמת טקס המקומבה (פולחן שמוצאו אפריקני) בחגה של ימאנז'ה או היריד "אָגוּאָה דוֹז מְנִינוֹס" (מֵי הילדים), יחסי החברות בין הספנים והקוד החברתי המקובל ביניהם של תמיכה בזולת בכסף, או בהושטת סיוע אחר.
בתוך המארג החברתי של ספנים בני ספנים קשי יום, משתלבים לעיתים גם אנשים מבחוץ. דונה דולסה, המורה שמחנכת דור אחרי דור של בני ספנים רק כדי לראותם נושרים מבית הספר כשאבותיהם זקוקים להם על הספינות. היא נמצאת שם כאשר חלק מהילדים שהפכו לגברים אינו חוזר מההפלגה, והיא מחכה יום-יום לנס. דמות נוספת היא של ד"ר רודריגו שעושה מלאכתו מתוך אהבת הבריות, אינו דורש כסף ממי שאין לו, מלווה למי שנזקק ושומר על שתיקה כשמובאים לפניו פצועי ירי או דקירה. ד"ר רודריגו גם עוזר לנשים כשקורה הריון בלתי רצוי "להפוך עוּבּרים למלאכים".
גיבור הסיפור הוא גוּמֶרסִינדוּ המכונה גוּמָה, פרי מפגש אהבים חטוף בין פרדריקו הספן לאישה שפגש בחוף. האשה הפקידה בידיו את התינוק לאחר היוולדו כי נאלצה להימלט מביתה לאחר שנתגלתה חרפתה. פרדריקו מת בים ואת גומה גידל אחיו של פרדריקו, פרנסיסקו. ככל נער אחר הלך גומה לתקופה קצרה לבית הספר של דונה דולסה ואחר כך הקדיש את כל זמנו לים. פרנסיסקו הוא שלימד את גומה כיצד להשיט את ספינתו ה"וולאנטה" (נועזת). לימים נפגמה ראייתו של פרנסיסקו ואלמלא גומה שהסיט את ההגה ברגע האחרון כמעט שהיה עולה על שונית. בשל אירוע זה פרש מהים והנחיל את הספינה לגומה.