cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ננו-מנוע
אופן הפעולה
ננו-מנועים קונבנציונליים משתמשים בכוחות סטטיים הכוללים את הכוח האלסטי, האלקטרוסטטי, חיכוך וכוחות ואן דר ואלס. מודל מנהרת האלקטרונים משתמש במנגנון חדש: "טורבינת אלקטרונים". כאשר מוחל מתח DC בין האלקטרודות, "רוח" של אלקטרונים "נושבת" משמאל לימין. בתחילה, לשטף האלקטרונים בננו-צינורית החיצונית תנע זוויתי השווה לאפס, אבל הוא רוכש תנע זוויתי עקב האינטראקציה עם הננו-צינורית הפנימית. על פי החוק השלישי של ניוטון, השטף הזה מייצר כוח משיק (ומכאן מומנט) על הננו-צינורית הפנימית וגורם לו להסתובב. מכאן הגיע למודל זה השם - "טחנת רוח אלקטרונים". עבור מתח מתון, הכוח המשיק הנוצר על ידי רוח האלקטרונים חזק באופן משמעותי מכוחות החיכוך הפועלים במערכת.
מחקר המשך
למרות שהוכח כי ניתן לבנות ננו-מנועים מלאכותיים ולשלוט בהם בדיוק גבוה, כיום הם אינם משתווים לננו-מנועים הביולוגיים או למנועים בסקאלת המאקרו במונחים של יעילות וסקיילביליות לביצוע משימות במגוון רחב. עם זאת, מחקר נוסף בתחום זה צפוי להתגבר על בעיות אלו בעתיד.
Walkin' on the Sun
Walkin' on the Sun (בעברית: הולך על השמש) הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית Smash Mouth מתוך אלבומה הראשון, Fush Yu Mang. השיר יצא לאור כסינגל הבכורה שלהם ביוני 1997, והשיר היה הסינגל הגדול הראשון של Smash Mouth, שהגיע למקום הראשון במצעד Billboard Modern Rock Tracks בארצות הברית ולמקום השני במצעד שירי הרדיו. השיר זכה להצלחה גם בארצות אחרות, והוא הגיע למקום השלישי בקנדה ובאיסלנד, למקום החמישי באיטליה ובספרד, ולמקום השביעי באוסטרליה.
רקע
גיטריסט Smash Mouth, גרג קאמפ, אמר על "Walkin' on the Sun":
באסיסט הלהקה, פול דה ליסל, ציין שהגרסה המקורית של "Walkin' on the Sun" היה יותר בסגנון ראפ.
הלהקה החליטה להקליט את השיר לאחר שמתופף הלהקה קווין קולמן גילה אותו על אחת מהקלטות של קאמפ. זה היה השיר האחרון שהתווסף לאלבום Fush Yu Mang.
ביקורת
המגזין מוזיקה & מדיה תיאר את השיר כ"רצועה מחוטבת ומדבקת ביותר". הם ציינו שהוא "ממזג בזריזות פאנק וסקא - והוא עושה זאת מבלי להישמע סטראוטיפי לשני הסגנונות". מיוזיק ויק נתן לשיר דירוג מרבי, של 5 מתוך 5. מבקר מ-NME כתב, "'Walkin' On The Sun' הוא קלאסיקה, היישר מתוך עולם הסוכנים החשאיים הגרובי של אוסטין פאוורס. איאן היילנד מסאנדיי מירור נתן לשיר ציון של 9 מתוך 10. הוא כתב: "זו מוזיקת גיטרה אמריקאית רעשנית ורדיו 1 של ה-BBC מנגנים אותה למוות. זה יהיה מאסיבי, ואז הם ייעלמו."
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה לשיר מתחיל בכך שכל חבר להקה, אחד בכל פעם, הולך בסמטה חשוכה. לאחר מכן, הלהקה מופיעה בחדר כאשר סטיב הארוול לוחץ על שלט רחוק וגורם לשתי בות להופיע מתחת לכיפת זכוכית. לאחר מכן, הלהקה מופיעה על חוף הים בזמן שהאנשים בחוף רוקדים סביבם. לאחר מכן, הסצנה משתנה ללהקה שמופיעה מול שתי אותן בנות באזור מלא באורות בהירים מהבהבים. לאחר מכן מוצג מרוץ מכוניות בו משתתפים גם חברי הלהקה. במהלך המירוץ המכונית של חברי הלהקה מתרסקת, ולאחר מכן הם ממשיכים להופיע כשהם שוכבים על הרצפה.
שימוש במדיה
ניתן לשחק עם השיר במשחק הווידאו Rock Band 3 והוא הוצג בסרטים An American Werewolf in Paris ו-Can't Hardly Wait, ובסרט הטלוויזיה שרדרמן שולט (2007). הוא הופיע בפרסומות מקדימות לסדרת הטלוויזיה פיירפליי. השיר מופיע גם בסדרת הטלוויזיה ER.
השיר כלול בשיר "Polka Power!" של וירד אל ינקוביק מתוך אלבומו Running With Scissors משנת 1999. ניל סיסרגה דגם את השיר בשיר "Daft Mouth" מאלבומו Mouth Sounds.
ניקולה ברטי
ניקולה ברטי (באיטלקית: Nicola Berti; נולד ב-14 באפריל 1967) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
ברטי שיחק במגוון עמדות בקישור, בזכות מהירותו, יכולות המסירה הרחבות שלו, וחוסנו הגופני. הוא היה שחקן מרכזי בקבוצת אינטר מילאנו ובנבחרת איטליה, בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90.
קריירת משחק
ברטי החל את דרכו בקבוצת נוער של פארמה. הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בגיל 17, במהלך עונת. עונה אחר כך העפילה פארמה לליגת המשנה.
לקראת עונת עבר ברטי לפיורנטינה, במדיה ערך את הופעותיו הראשונות בסרייה א'. ברטי השתלב היטב בהרכבה של פיורנטינה בעמדת הקישור הימני, ובעונתו הראשונה סייע לקבוצה להתברג במקום הרביעי בליגה. בעונת, עם הגיעו של המאמן השוודי סוון-יוראן אריקסון לקבוצה, הוסט ברטי לעמדת הקשר המרכזי.
ב-1988, בתום שלוש עונות במדי פיורנטינה, נמכר ברטי לאינטר מילאנו בסכום המוערך ב-3.6 מיליון אירו. כבר בעונת הבכורה שלו תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני, רשמה אינטר עונה מוצלחת, כשזכתה באליפות בפער של 11 נקודות מסגניתה נאפולי. ברטי עצמו תרם שבעה שערי ליגה באותה עונה, שיא קריירה עבורו.
במדי אינטר הפגין ברטי יכולות ורסטיליות, כששיחק במגוון עמדות בקישור והיה לשחקן מרכזי בקבוצה. בעונת זכה ברטי לראשונה בקריירה בתואר אירופי, כשאינטר זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע אופ"א. גמר הגביע הכל-איטלקי, ששוחק במתכונת בית-חוץ, הפגיש בין אינטר לרומא. במשחק הראשון בסן סירו, כבש ברטי את שערה השני של אינטר בניצחון 0–2. למרות הפסד 0–1 בגומלין, זכתה אינטר בתואר.
בסיום אותה עונה עזב טרפטוני את אינטר, והקבוצה לא שבה לזכות בתארים עד לעונת. באותה עונה רשם ברטי רק תשע הופעות ליגה, והקבוצה רשמה עונה מאכזבת שהסתיימה במקום ה-13 בלבד, אך באירופה הקבוצה הצליחה לזכות בגביע אופ"א בפעם השנייה בתולדותיה, בזכות יכולת מצוינת של דניס ברגקאמפ. ברטי, שכבש בגמר של 1991, הצליח לכבוש גם במפגש הגמר הכפול מול רד בול זלצבורג. ברטי כבש את שער הניצחון במשחק הראשון, שנערך באצטדיון ארנסט האפל והסתיים בתוצאה 0–1 לאינטר, שניצחה בתוצאה גם בגומלין הביתי בדרך לזכייה.
ברטי הוסיף לשחק במדי אינטר עד לאמצע עונת. בסך הכל רשם ברטי 311 הופעות בכל המסגרות במדיה של אינטר, בהן כבש 41 שערים, והיה מהשחקנים המובילים בקבוצה במשך כעשור.
ב-8 בינואר 1998 עבר ברטי לטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג בהעברה חופשית. בזמן מעברו, הייתה הקבוצה מועמדת לירידה ומסובכת בתחתית הטבלה. יחד עם ברטי הצליחה הקבוצה לסיים את העונה במקום ה-14, ארבעה מקומות מעל הקו האדום. ברטי עצמו תרם שלושה שערי ליגה ב-17 הופעות במדי טוטנהאם, הראשון שבהם כחודש לאחר הצטרפותו לקבוצה, בניצחון החוץ 0–3 על בלקברן רוברס ב-7 בפברואר. כחודש לאחר פתיחת עונת סיים המאמן השווייצרי שהוביל את הקבוצה להישארות, כריסטיאן גרוס, את דרכו במועדון, והוחלף בג'ורג' גרהאם הסקוטי. תחת המאמן החדש מיעט ברטי לקבל דקות משחק, ובחלון ההעברות של ינואר קיבל אישור לעזוב את הקבוצה. הוא חתם בדפורטיבו אלאבס מהליגה הספרדית. הוא הספיק לשחק במדיה שמונה משחקי ליגה ולכבוש שער אחד. בסיום העונה עבר לעונת פרישה באוסטרליה, במדי נורת'רן ספיריט, ובשנת 2000 פרש ממשחק פעיל בגיל 33.
נבחרת איטליה
ברטי החל את דרכו בנבחרות הצעירות של איטליה. תחת המאמן צ'זרה מלדיני, ייצג ברטי את נבחרת איטליה הצעירה פעמיים באליפות אירופה, ב-1986 וב-1988. ב-19 באוקטובר באותה שנה, ייצג ברטי לראשונה את נבחרת איטליה, בניצחון הביתי 1–2 על במשחק ידידות, תחת המאמן אזליו ויצ'יני. שער הבכורה של ברטי בנבחרת נכבש חודשיים אחר כך, ב-22 בדצמבר, בהופעתו השלישית במדי הנבחרת, בניצחון הביתי 0–2 על, במשחק ידידות.
לאחר שצבר 11 הופעות ושלושה שערים במדי הנבחרת במשחקי ידידות, זומן ברטי על ידי ויצ'יני לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1990 אותה אירחה. ברטי לא שותף במשחק הפתיחה של איטליה בטורניר, אך פתח בהרכב בשני המשחקים הבאים של שלב הבתים, בניצחונות על ו. ברטי פתח גם בניצחון 0–2 על בשמינית הגמר. משחקו הרביעי בטורניר היה המשחק על המקום השלישי מול. ברטי עלה מהספסל בדקה ה-67, ואף כבש שער לאחר הגבהה של רוברטו באג'ו, שנפסל בטענת נבדל לא מוצדקת. למרות זאת, איטליה ניצחה בתוצאה 1–2 וסיימה את הטורניר במקום השלישי.
ברטי זומן על ידי אריגו סאקי לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית. לאחר שעלה מהספסל במשחק הראשון של איטליה מול, פתח ברטי בהרכב בשני משחקיה הבאים בשלב הבתים, מול נורווגיה ו. הוא הוסיף לפתוח גם בשמינית הגמר, מול, אך הוחלף במחצית המשחק כשאיטליה הייתה בפיגור 0–1. לבסוף הסתיים המשחק בניצחון איטליה 1–2 בהארכה. ברבע הגמר עלה ברטי מהספסל בדקה ה-66, והחל במהלך שהוביל לשער הניצחון של איטליה בדקה ה-88. לאחר חטיפת כדור של בהגנה, שלח ברטי כדור קשתי לעברו של ג'וזפה סיניורי, שבישל את השער לרוברטו באג'ו. ברטי הוסיף לפתוח בהרכב בניצחון בחצי הגמר על, ובמשחק הגמר מול , שהסתיים בהפסדה של איטליה בדו-קרב פנדלים. בסך הכל ברטי שותף בכל שבעת משחקי של איטליה בטורניר, ובחמישה מהם פתח בהרכב.
ברטי שיחק את משחקו האחרון עבור איטליה ב-1995, ובסך הכל רשם 39 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שלושה שערים.
זפלזאורוס
זפלזאורוס (שם מדעי: Zapalasaurus; מילולית: "לטאת זפאלה ") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד ממשפחת הרבאצ'יזאוריים שהתקיים במשך הקרטיקון התחתון שלפני 130 עד 120 מיליון שנה מזמננו בפטגוניה, אמריקה הדרומית. הסוג התגלה במרחק 80 ק"מ מהעיר זפאלה, במחוז נאוקן שבארגנטינה. הוא הוגדר למדע ב-2006 בידי החוקרים: לאונרדו סלגאדו, איסמר דה סוזה קרוואלו ואלברטו גארידו שחפרו את שרידיו בתצורות לה אמרגה.
דינוזאור זה היה בעל צוואר ארוך רב-שימושי אשר עזר לאכול צמחייה קרקעית רחוקה מבלי לנוע כמעט, זאת עקב החוליות הקשתיות שלו. הדינוזאור הגיע לאורך של 25 מטרים, לגובה 6–7 מטרים ולמשקל 12–13 טונות בקירוב. עם זאת הוא היה קטן יחסית למרבית הזאורופודים בתקופתו, בני קבוצת הטיטאנוזאורים שהיו גדולים יותר מכל חיית יבשה אחרת. הוא התקיים לאורך מישור הצפה קדום, בו היו נהרות עם גדות אבני חול וביצות.
הילד הקטן ממנלי
הילד הקטן ממנלי הוא דמות שמהווה את ההאנשה המדינית לאומית של ניו סאות' ויילס ואחר כך אוסטרליה שנוצרה על ידי הקריקטוריסט ליווינגסטון הופקינס והופיעה לראשונה במגזין "העלון" האוסטרלי באפריל 1885.
במרץ 1885, כאשר משלחת מניו סאות' ויילס עמדה לצאת לסודאן, נשלח מכתב לראש הממשלה אז, ויליאם בדה באדלי המחאה ובה צ'ק בסך 25 ליש"ט לקרן הפטריוטית 'עם איחולי מהילד הקטן במנלי'. זו הייתה המשלחת למשימה הצבאית הראשונה בחו"ל בה יוצגה אוסטרליה, והילד הקטן הפך לסמל של פטריוטיות אוסטרלית וגם בקרב מתנגדי שוביניזם. לאחר שהדמות נהייתה פופולרית, הופקינס הכניס את הילד לקריקטורה, לבוש במכנסונים ובחולצה ממורטת. בעשורים הבאים הוא הפך לסמל המגזין של אוסטרליה הצעירה – "העלון".
ולדר
{{פירושונים|
{{עוגן|וולדר}}וולדר:
ראו גם
}}
Parapuzosia seppenradensis
Parapuzosia seppenradensis הוא מין של רכיכה מקבוצת האמוניטים שחיה בתור הקרטיקון העליון לפני 72 מיליון שנה. מאובניו נמצאו סביב חבל הארץ וסטפאליה שבגרמניה ב-1895.
ככל הידוע זהו מין האמוניט הגדול ביותר שהיה מעולם. הדגימה שנמצאה בגרמניה נמדדה בקוטר של 1.8 מטר, אך המדידה לא הייתה מושלמת מאחר שלא כללה את חלל הקונכייה שלו. מדידה שכללה את תאי הקונכייה הגיע לאורך 2.55 מטר ואף 3.5 מטר. המשקל של היצור היה 1,455 קילוגרם, כבד בהרבה מהדיונון העצום החי כיום. רק הקונכייה לבדה הגיע למשקל 705 קילוגרם.
ככל הנראה יצור זה חי במעמקי הים ועלה בלילה לצוד דגים וסרטנים או רכיכות אחרות. למרות גודלו הוא נטרף בידי זוחלים ימיים גדולים כמו מוסזאוריים או פלזיוזאורים גדולים.
אטריבוט (אמנות)
אטריבוט (באנגלית: Attribute) הוא סימן המשמש לזיהוי ביצירת האמנות. אטריבוטים יכולים להופיע כצבע, חפץ, מאפיין פיזי, חיה ועוד המתקשרים לדמות ביצירה ומאפשרים את זיהוי הדמות או משמעות היצירה.
אטריבוטים מופיעים באמנות מאז ימיה הראשונים והם האמצעי היחיד להבנת יצירת האמנות בעת ההתבוננות בה, שכן ללא הידע בתחום זה, לא ניתן יהיה לזהות את הדמויות ביצירה.
באומנות המודרנית
גם באמנות העכשווית נעשה שימוש באטריבוטים, בדמות שימוש בסמלי סטטוס ואביזרים ואייקונים טכנולוגיים ברוח התקופה. אטריבוטים אלה אינם מהווים עדיין צופן מוסכם וחד משמעי כמו האטריבוטים הקלאסיים, שכן הם חסרים את מאות השנים שבהם התגבשו והתקבעו הסיפורים והאטריבוטים הקלאסיים, אולם הם משפיעים באותה צורה. מגפת הקורונה, לדוגמה, מאופיינת באטריבוטים כמו מסכות, וערכות בדיקת נוגדנים.
סגנון קרוליינה
סגנון קרוליינה הוא קונדימנט עבור מזון מהיר מסוג נקניקיות והמבורגרים.
מרכיבים בהכנת נקניקיה והמבורגר
נקניקיות אלה פופולריות בשל המתיקות והפריכות של הקולסלאו, המנוגד לחריפות קלה הנובעת מחרדל וצ'ילי.
סגנון קרוליינה מוכר בהדרגה מחוץ לקרוליינה. למשל, רשת המסעדות Wendy's הציעה מעת לעת אפשרות "Carolina Classic" בתפריט ההמבורגרים שלה.
בתרבות
המבורגר בסגנון קרוליינה הוצג ב-2013 בפרק של תוכנית האוכל של ערוץ הנסיעות, Burgerland בו המנחה דגמה ודנה בגרסאות שונות של המנה ממסעדות בשארלוט ובמונרו.
ליגת הכדורגל הלאומית (דרום אפריקה)
ליגת הכדורגל הלאומית (באנגלית: National Football League) הייתה הליגה המקצוענית הבכירה בכדורגל בדרום אפריקה, שהוקמה בשנת 1959. תחילה קיבלה הליגה התנגדות נוקשה מצד SAFA, הגוף המנהל ששלט על מגרשי הכדורגל הגדולים במחוז והייתה חברה בפיפ"א.
בתחילה, רק שני אזורים בדרום אפריקה היו מיוצגים - טרנסוואל ודרבן - אך בהדרגה הליגה הפכה לייצוגית יותר גאוגרפית. המחוזות שהצטרפו לליגה בשנת 1959 היו - טרנסוואל (9 קבוצות) - ריינג'רס, ז'רמיסטון קאליס, ארקדיה, בנוני יונייטד, רנדפונטיין, פרטוריה סיטי, ברקפן יונייטד, יוהנסבורג סיטי וסאות'פארק. נטאל (3 קבוצות) עם דרבן סיטי, דרבן יונייטד ומריצבורג סלטיק. הליגה החלה ב-4 ביולי 1959 (שוחק רק סיבוב אחד).
פלייאוף עם מערך העפלה והדחה הוצג בשנת 1962, והליגה התפשטה לקייפטאון (1962), בלומפונטיין (1963) ופורט אליזבת (1964). הליגה השנייה הוקמה בשנת 1969, כאשר האלופות עלו לליגה I. הליגה הייתה תחרותית בעידן האפרטהייד, ורק שחקנים לבנים הורשו להשתתף. עם זאת, כמה קבוצות ליגת הכדורגל הלאומית נסעו למדינות שכנות לשחק משחקי ידידות.
עם זאת, שחקנים שחורים אכן השתתפו בתחרות. הראשון לעשות זאת היה וינסנט יוליוס, שייצג את מועדון ארקדיה שפרדס בשנת 1976 מול היילנדס פארק. היילנדס פארק מחתה על נוכחותו של יוליוס אך מנהלת הליגה אפשרה לו לשחק. משרד הפנים הדרום אפריקני לא ביצע שום צעד לאחר ששוכנע על ידי מנהלי ארקדיה שהסיפור יסופר בכל רחבי העולם ויטיל צל על מפלגת השלטון ויציג אותה באור רע.
כשהליגה פורקה אחרי 18 שנה בשנת 1977, היא הוחלפה על ידי ליגה לא גזעית. בפועל, התרחש מיזוג בין ליגת הכדורגל הלאומית (ללבנים) לליגת הכדורגל הלאומית המקצוענית (לשחורים), כדי להפוך לליגת NPSL. בשנת 1997 הליגה הוחלפה על ידי ליגת העל הדרום-אפריקאית.
סיר (זמר)
סיר דאריל פאריס (באנגלית: Sir Darryl Farris; נולד ב-8 בנובמבר 1986), הידוע בשמו הפרטי סיר (SiR), הוא זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
ביוגרפיה
סיר דאריל פאריס גדל במשפחה מוזיקלית, כאשר אמו, אחיו ובן דודו היו זמרי גוספל באינגלווד. הוא קיבל תואר באמנויות הקלטה בבית הספר לקולנוע בלוס אנג'לס ופיתח את כישורי הפזמונאות, העיבוד וההפקה שלו. אמו הייתה זמרת גיבוי של מייקל ג'קסון ואניטה בייקר, ודודו אנדרו גושה היה בסיסט של פרינס. הוא אחיו הצעיר של הראפר די סמוק.
בשנת 2007 הצטרף סיר לקבוצת פזמונאים בשם WoodWorks יחד עם אחיו ובת דודתו טיפאני גושה, שכתבה שירים לג'היים והפוסיקט דולז. בשנת 2012, הוא עבד כטכנאי הקלטות עבור טייריס גיבסון, תוך שהוא פיתח את מלאכתו כפזמונאי. לאחר שפגש את צמד הכותבים "דרה & וידל", המשיך לעבוד עם אניטה בייקר. משנת 2011 עד 2015, השתתף בכתיבת חומרים של הזמרים ג'ינווין, ג'יל סקוט וסטיבי וונדר. בשנת 2014 התארח באלבומו של אנדרסון פאאק, Venice.
ב-31 ביולי 2015 הוציא סיר את אלבום הבכורה שלו, Seven Sundays, באמצעות חברת התקליטים העצמאית פרש סלקטס. באלבום הפקות של נולדג', DK דה פנישר, אימן אומרי, כריס דייב, J. LBS ועוד, כמו גם הופעות אורח של אנדרסון פאאק, אחיו די סמוק ופאט רון. ההצלחה של האלבום בפלטפורמת SoundCloud משכה את תשומת ליבו של דייב פרי מטופ דואוג אנטרטיינמנט, שפנה לפרש סלקטס כדי להחתים אצלו את סיר.
ב-6 באוקטובר 2016 הוציא סיר מיני-אלבום בשם HER. בינואר 2017 הוכרז כי סיר חתם בחברת טופ דואוג אנטרטיינמנט. ב-10 בפברואר 2017 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו בלייבל, HER TOO, בו משתתף אנדרסון פאאק. ב-18 בינואר 2018 הוציא סיר את אלבומו השני, November.
ב-8 באוגוסט 2019 הוציא סיר את הסינגל הראשון מתוך אלבומו השלישי, "Hair Down" בהשתתפות קנדריק לאמאר. ב-30 באוגוסט 2019 הוציא את אלבומו השלישי, Chasing Summer. האלבום הגיע למקום ה-64 במצעד הבילבורד 200.
אל בורות המים (סרט)
אל בורות המים הוא סרטו התיעודי של מוטי קירשנבאום בשני חלקים משנת 1982 ששודר בערוץ הראשון.
אודות הסרט
בסרט מסייר הבמאי מוטי קירשנבאום עם נעמי שמר ועמוס קינן ברחבי ארץ ישראל ומשוחח איתם על אהבתם לארץ ישראל. במהלך הסרט הם עוברים בהתיישבות ביהודה ושומרון בראשיתה ופוגשים את הדמויות במקום. בין הדמויות שמרואיינות בסרט הם ראשי המתיישבים דאז ישראל הראל, אורי אליצור, פנחס ולרשטיין והרב יואל בן נון.
בנוסף בסרט מוצגים דיונים בנושאי ארץ ישראל ומדינת ישראל באולם צוותא ובהנחיית איציק בן נר, ובהשתתפות עמוס קינן, נעמי שמר, עמוס עוז ואברהם יפה.
קטע מפורסם מהסרט הוא האמירה של עמוס עוז שמתח ביקורת על "ירושלים של זהב" בגלל 'היעדרם' של הערבים שישבו בירושלים המזרחית מן השיר ("כיכר השוק ריקה", "אין יורד אל ים המלח"). שמר הגיבה על כך בסרט: "זה מעורר בי זעם נורא, הטיעון הזה. זה כאילו בן אדם מתגעגע לאהובתו והוא בא אל הפסיכיאטר שלו [...] ואז הפסיכיאטר אומר לו 'אל תדאג, היא לא לבד במיטה'... עולם שהוא ריק מיהודים, הוא בשבילי כוכב מת וארץ ישראל שהיא ריקה מיהודים היא בשבילי שוממת וריקה".
שירה המפורסם של נעמי שמר "אל בורות המים" נכתב בראשית שנות השמונים בעבור הסרט.
שושנה לוי-הוכמן
שושנה לוי-הוכמן (אוגוסט 1913 – אוגוסט 2003) הייתה רופאה ישראלית, מחלוצות הרופאות בארץ ישראל, הרופאה הכירורגית השנייה בארץ. חברת סגל בית החולים הדסה, בירושלים.
קורות חיים
לוי-הוכמן נולדה בירושלים, בת הזקונים של צפורה לבית ארקין ויצחק בעל חנות בגדים בירושלים. אחיה: אפרים ויהודה ואחותה חיה עזרו בסיוע הפרנסה ועבדו בחנות המשפחתית. סבה מצד אמה, ישראל ארקין, היה ממשפחות הכורמים הוותיקות, במזכרת בתיה.
כשחזרה לארץ ישראל בתום לימודיה, נאלצה לעבוד ללא שכר במעבדה להורמונים בהנהלתו של פרופ' הרמן צונדק בבית החולים ביקור חולים. בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כשהחלו להתפנות משרות של רופאים התקבלה להתמחות בכירורגיה אצל פרופ' אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בבית החולים הדסה בירושלים.
חשוב לזכור כי הכירורגית הראשונה בארץ ישראל הייתה ד"ר שושנה שקופ-פרנקל שהתקבלה להתמחות בשנת 1937 בבית החולים הדסה (תל אביב) במחלקתו של פרופ' מכס מרכוס, ולוי-הוכמן הייתה כנראה הכירורגית השנייה שהתמחתה בארץ ישראל.
ב-1942 נישאה לד"ר אברהם הוכמן, אותו הכירה מתקופת הלימודים בגימנסיה. הוכמן מחלוצי האונקולוגיה בארץ, ומאוחר יותר פרופסור לאונקולוגיה ומשנת 1949 ניהל את המכון האונקולוגי בבית החולים הדסה.
ב- 1947 נסעו בני הזוג להשתלם בארצות הברית.
במלחמת העצמאות השתתפה בניתוחים רבים של אזרחים וחיילים פצועים שנותחו במחלקתו של פרופ' ג'וזף.
בשנת 1979 התאלמנה.
בהמשך השנים עברה לעבוד ככירורגית בקופת חולים עד לפרישתה ב-1974.
בשנת 2003 נפטרה בשיבה טובה בגיל 90. השאירה בת (רופאת עור), ובן.
הברית האחרונה
הברית האחרונה היא שמה של ברית שנכרתה בין בני האדם לבין העלפים כנגד שר האופל סאורון בסוף העידן השני של הארץ התיכונה - הארץ הבדיונית של ג'.ר.ר. טולקין.
ברית זו הביאה אומנם לשני הגזעים את הניצחון, אך מטרת הברית שהייתה למגר את כוחו של סאורון לא הושגה במלואה.
רקע
במשך רוב העידן השני שלט סאורון כמעט ללא עוררין על הארץ התיכונה, זאת מאחר שרוב העלפים שנותרו בארץ התיכונה בסוף העידן הראשון עזבו אותה אל עבר ולינור, הממלכה הברוכה, ובני האדם אשר עזרו לוולאר במלחמתם (הדונאדין) - עזבו את הארץ התיכונה לטובת נומנור. דברים אלו גרמו שהארץ התיכונה נשארה שוממה ומוחלשת, וסאורון ניצל מצב זה כדי להשתלט עליה וזאת ללא אפשרות ממשית של התנגדות מצד הנשארים בה. המקומות היחידים שעדיין יכלו לסאורון היו ריבנדל, שנשלטה על ידי אלרונד, ולינדון שנשלטה על ידי גיל גאלאד, המנהיג העליון של העלפים. תקופת שלטונו של סאורון באה לקיצה כשהוא נלקח בשבי על ידי מלך נומנור, אר-פרזון.
לאחר מעשה אקלבת ("מפלת נומנור"), הגיעו לארץ התיכונה ספינותיהם של גולי נומנור: אלנדיל ובניו איסילדור ואנוריון. הם גילו כי בהיעדר סאורון חיזקו העלפים את כוחם בארץ התיכונה ובעזרתם הקימו את הממלכות הגולות של נומנור בארץ התיכונה. אלנדיל ייסד את ממלכת ארנור שבצפון ובניו את ממלכת גונדור שבדרום.
לאחר זמן, סאורון ששרד אף הוא את חורבן נומנור, אזר שוב את כוחו ותקף את גונדור שנבנתה בסמוך לארצו, מורדור. מינס יתיל, מקום מושבו של איסילדור והעיר הסמוכה למורדור ממזרח הותקפה, העיר נכבשה ונחרבה אך איסילדור ומשפחתו הצליחו להימלט ודרך הנהר יצא איסילדור אל עבר ארנור כדי לבקש את עזרת אביו אלנדיל, בעוד שאנוריון הדף את התקפות סאורון באוסגיליאת.
לאחר שהתוודעו למאורעות בדרום החליטו אלנדיל וגיל-גאלאד על ברית מלחמתית בין בני האדם לעלפים, במטרה להביא לחיסול כוחו של סאורון בארץ התיכונה.
מלחמת הברית
צבאות אלנדיל וגיל-גאלאד נפגשו לראשונה בארנור משם המשיכו לריבנדל, שם הצטרפו אליהם כוחותיו של אלרונד (-שהיה נושא דגלו של גיל-גלאד) ומשם נעו אל עבר מורדור דרך הנהר, עד שנפגשו בצבאות סאורון במישור דגורלד ("שדה הקרב" בסינדארין), צבאות הברית ניצחו בקרב דגורלד וסאורון נסוג למבצרו - בארד-דור.
צבאות הברית נכנסו לתוך הארץ השחורה והטילו מצור על בארד-דור כשצבא האויב מפיל בהם חללים רבים - ביניהם גם אנוריון שראשו נמחץ ממטר אבני בליסטראות.
לאחר שבע שנות מצור, נפל בארד-דור בידי צבאות הברית ומורדור נחרבה, בסופו של דבר נלחם סאורון עצמו כנגד אלנדיל וגיל-גאלאד שהצליחו לחסלו במחיר חייהם שלהם, איסילדור שלחם סמוך לאביו כרת את הטבעת האחת מאצבעו של סאורון.
על אף דרישתם של אלרונד וקירדן שעמדו שם אף הם בסמוך, סירב איסילדור להשמיד את הטבעת באש הר הגזירה, אלא תבעה לעצמו ככופר על מות אביו ואחיו.
תוצאות הברית
ניצחונה של הברית היה מוחץ וברור, ולאחריה כוחות סאורון לא היוו גורם מאיים על העממים החופשיים במשך שנים רבות. עם זאת, גרמו האבדות הרבות בנפש בקרב אנשי ארנור להחלשות הממלכה, להתפלגותה לנסיכויות קטנות ומוחלשות, ובסופו של דבר להשמדתה על ידי ממלכת אנגמאר.
משמעות השם
במשך הזמן ניתן לברית זו השם: הברית האחרונה מאחר שהייתה זו הפעם האחרונה שבני האדם והעלפים נלחמו זה לצד זה. (הסיבה לכך היא התנכרות בין העממים שהתחילה לאחר מות האדירים שבהם, אך גם התמעטות העלפים בארץ התיכונה בעידן השלישי, כשבעצם עיקר המלחמה בסאורון עברה לידי בני האדם - דבר שמודגש מאוד בעלילת "שר הטבעות").
יש הזכר בכמה מקומות לכך שבמלחמת "הברית האחרונה" השתתפו אף גמדים ואולי עוד גזעים.
איגוד הבנקים בישראל
איגוד הבנקים בישראל הוא ארגון גג לכל הבנקים המסחריים והבנקים למשכנתאות בישראל.
היסטוריה
איגוד הבנקים בישראל נוסד בשנת 1959 על ידי המגזר הבנקאי במטרה לקיים דיאלוג אפקטיבי בנושאים כלל מערכתיים עם זרועות השלטון ועם הסביבה הציבורית והפרטית. באיגוד חברות כל הקבוצות הבנקאיות הישראליות, בנקים עצמאיים וחלק ניכר מהבנקים הזרים הפעילים בישראל.
בעקבות מיזוגים ורכישות של מוסדות בנקאיים, עברה רשימת הבנקים החברים באיגוד שינויים, וכיום מונה 13 בנקים, מתוכם שלושה בנקים זרים בעלי סניפים בישראל (Citibank, HSBC ו-Barclays).
פעילות
מטרתו המרכזית של האיגוד היא לסייע בקידום ענייניו של המגזר הבנקאי. פעילותו מתמקדת בתחומי ההסדרה והכלכלה ובייצוג הבנקים מול מוסדות השלטון, ובהם – משרדי הממשלה, הכנסת, בנק ישראל, רשות ניירות ערך, רשות התחרות ועוד. במקביל, פועל איגוד הבנקים בתחום ההסברה והפצת מידע רלוונטי לציבור, וכן מבצע פעילות מחקרית שוטפת בתחום הבנקאות. האיגוד גם מייצג את המגזר הבנקאי בלשכת התיאום של הארגונים הכלכליים ובפורומים בינלאומיים מקבילים.
הפעילות בתחום ההסדרה נוגעת לדברי חקיקה והסדרה לסוגיהם של רשויות השלטון השונות, הנוגעים למערכת הבנקאות ומשליכים על פעילותה (הצעות חוק, חוקים, תקנות, צווים, הוראות וכללים ועוד). האיגוד מייצג את עמדות הבנקאות ביחס לנושאים השונים, כמו גם יוזם פעילות בעניינים אלה ומקיים אף דיונים בנושאים משפטיים, הרלוונטיים לפעילות מערכת הבנקאות. ההסברה מתבצעת בין היתר באמצעות הפעלת אתר אינטרנט, המעדכן את הציבור בנושאים הנוגעים למערכת הבנקאות בישראל. כמו כן, מפרסם האיגוד את "הרבעון לבנקאות", העוסק בחקר וניתוח סוגיות כלכליות שונות מתחום שוקי הכספים וההון, וכן את מגזין "בנקאות" , העוסק בסוגיות שעל סדר היום בעולם הבנקאות ושוק ההון ומיועד לבכירי הממשל והרגולציה ולראשי הקהילה הבנקאית והעסקית.
פעילות המחקר של איגוד הבנקים כוללת כתיבת חוות דעת כלכליות, ניתוח מגמות בתחום הבנקאות, עריכת מחקרים השוואתיים בינלאומיים, פרסום סקירות שוטפות מתחומי בנקאות שונים ועוד.
נשיא איגוד הבנקים הנוכחי הוא משה וידמן, יו"ר בנק מזרחי טפחות, ממלאת מקומו היא מנכ"לית הבנק הבינלאומי, סמדר ברבר-צדיק, ומנכ"ל האיגוד הוא איתן מדמון.
חברי האיגוד
איגוד הבנקים בישראל מונה 13 בנקים.
בנקים ישראלים
רשימת הבנקים הישראלים החברים באיגוד הבנקים:
מבנה תאגידי
האספה הכללית היא המוסד העליון של איגוד הבנקים. באספה מיוצגים כל הבנקים החברים באיגוד. ככלל, האספה הכללית מתכנסת אחת לשנה, אך במצבים מסוימים ניתן לזמנה לכינוס מיוחד.
הוועד הפועל הוא הגוף המתווה את פעילות האיגוד. בפורום זה מיוצגים ראשי מרבית הבנקים המסחריים.
הצוות המקצועי של האיגוד פועל במסגרת שלוש מחלקות התמחות שונות, התואמות את תחומי פעילותו המרכזיים:
התן (סדרת טלוויזיה)
התן (ברוסית: Шака́л) היא סדרת דרמה בלשית בבימויו של יבגני זבזדאקוב, שצולמה בשנת 2016. זהו המשכון לסדרות הטלוויזיה מוסגז (2012), התליין (2014) והעכביש (2015); הסדרה הבאה "מבצע שטן".
בניגוד לשלושת החלקים הקודמים, החלק הרביעי אינו מבוסס על פשע ספציפי כלשהו. לדברי מחברי הסדרה, הם רצו להראות את הופעת הפשע המאורגן הסובייטי בשנות ה-70 של המאה העשרים, מה שהוביל לאחר מכן לפשע המאורגן הרוסי בשנות התשעים, ולכן הם לקחו כמה עלילות של ארגוני פשע אמיתיים כבסיס לעלילה.
הקרנת הבכורה של סדרת הטלוויזיה התקיימה בתאריכים 17–20 באוקטובר 2016 בערוץ הראשון הרוסי.
עלילה
מוסקבה, 1972. מייג'ור המשטרה איוואן צ'רקאסוב וצוות החקירה שלו חוקרים מקרה פלילי חדש של שוד אכזרי של חנויות ואספנים בידי שודדים לבושים במדי משטרה ומגיעים לזירת הפשע בניידת משטרה. במהלך שוד, הפושעים הורגים באכזריות את כל העדים כדי לא להשאיר ראיות.
החבורה מורכבת מאנשים שונים לחלוטין. חבר כנופיה אחד קיבל פעם עונש וכעת רוצה לנקום בכולם על העוול הזה. אחר - השודד איליה ליובובסקי, בן להורים עשירים, הורג פשוט כי הוא משועמם מהחיים. בשורות הפושעים יש גם זוג מוזר, "בוני וקלייד הסובייטים": ניורה גורבטובה, מנקה במפעל שחוסכת מזה שנים מכנסי ג'ינס, וסרגיי מאטיושין, הצעיר, המשמש כנהג במחסן מנועים ומוכן לעשות הכל למען אהובתו.
במהלך החקירה מתברר כי "זאב במדים" מספק לשודדים כלי ירייה, מדי משטרה ומכוניות. השוד מאורגן בצורה ברורה ומהורהרת, הם מוכנים על ידי מישהו בקיא מאוד, יתר על כן, עובד בבירור בארגוני אכיפת החוק, אך המשטרה אינה יכולה לקבוע את זהותו. ההנהגה מחליטה לאחד שתי מחלקות של משרד הפנים של ברית המועצות נגד השודדים: המחלק הפלילי המוסקבאי והמחלקה למלחמה בגניבת רכוש סוציאליסטי (OBKhSS) ופודפולקובניק המחלקה השנייה, דמיטרי, מצטרף לחקירה.
ביקורות
בתוכנית "איש מהטלוויזיה" ברדיו "הד מוסקבה", מבקרת הטלוויזיה אירינה פטרובסקאיה ועיתונאית תחנת הרדיו "הד מוסקבה" קסניה לרינה ציינו את האיכות הגבוהה הכוללת של כל הסדרות על מייג'ור צ'רקאסוב, "שכבר נרשמה בתולדות סדרות הטלוויזיה המקומיות על המשטרה". הן ציינו שהשחקן אנדריי סמוליאקוב שגילם אותו, בשל היעדר חומר דרמטי, "צריך להתאים את עצמו, לפזר אפר על הראש, לשתות וודקה ולסבול מהכאוס המתמשך, שהוא לא יכול לשים לו סוף." לדברי עיתונאים, מחברי הסרט, שהתמקדו ברציחות, עינויים ודם, עבדו בצורה גרועה על הדמויות והביוגרפיות של השודדים, מה שיוצר תחושה של חוסר אמינות.
וילהלם המן
וילהלם המן (בגרמנית: Wilhelm Hammann; 25 בפברואר 1897, ביבסהיים – 26 ביולי 1955, רוסלסהיים) היה מחנך גרמני, פוליטיקאי קומוניסטי, חבר מועצה בעירו וחבר הפרלמנט של הסה בשנות ה-20. הוא נכלא במחנה הריכוז בוכנוולד מ-1938 עד 1945. באפריל 1945, המן שהיה מפקח בלוק הילדים במחנה, בתפקיד "זקן הבלוק" (blockälteste, דרגה של קאפו), חיבל בהוצאה מתוכננת של יהודים לצעדת מוות לקראת השמדה ודאית. יד ושם העניק לו את התואר "חסיד אומות העולם". ישראל מאיר לאו, היו"ר לשעבר של יד ושם, היה אחד הילדים שניצלו על ידי המן.
בשנת 1946 חקרו הרשויות האמריקאיות את המן על תפקידו כאסיר מועדף, האשימו אותו בשיתוף פעולה עם האס אס וכלאו אותו במחנה הריכוז דכאו. המן זוכה במשפט בוכנוואלד במאי 1947. הוא הפך לגיבור במזרח גרמניה לאחר מותו, כאשר תועמלנים אנטי פשיסטים רוממו את זכר המחתרת בבוכנוואלד לרמה של מיתוס יסוד של מזרח גרמניה. ניסיונות לכבד את שמו בגרמניה המאוחדת נכשלו בשל מחויבותו לקומוניזם.
חייו
אביו של המן היה עובד רכבת ואמו מיילדת. הוא היה הבכור מבין תשעה ילדים. הוא גדל במשפחה ממעמד הפועלים ולמד בבית ספר בגרנסהיים משנת 1907 ועד 1913. לאחר מכן למד במכללה למורים באלזיי . ב-1916 גויס לצבא הגרמני ושירת בבלגיה וברוסיה. בעת הפסקת האש של נובמבר 1918 למד בבית ספר צבאי לטייסים בהאלה, שם עסק בפעילות קומוניסטית ונרשם למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. ב-1920 עבר בחינות הוראה ובשנת 1922 הפך להיות מורה בוויקסהאוזן .
המן נבחר ללנדטאג של הסן בשנת 1927 ולמועצת העיר בשנת 1928. בשנת 1930 דיכאה המשטרה שביתה במפעל אופל ברוסלסהיים. הוא התנגד לדיכוי ובתגובה נאסר עליו ללמד והוא נכלא לחודש. ב-1932 הורשע בשנית אבל ההוצאה לפועל של גזר דינו הושעתה, אולי עקב עליית הנאצים וניסיון המשטר ברפובליקת ויימר להחזיק אופוזיציה קומוניסטית משמעותית נגדם. הוא בילה את רוב 1933 מאחורי סורג ובריח, ובשנת 1935 נידון לשלוש שנות מאסר. ב-27 באוגוסט 1938 שוחרר אבל נעצר שוב ונכלא במחנה הריכוז בוכנוולד.
בתקופה זו הכיל מחנה בוכנוולד כ-8,000 אסירים, כולל 2,000 אסירים פוליטיים. בתור גרמני אתני, נחשב המן אסיר מועדף. האס אס ביקש להשתמש באסירים פוליטיים, שסומנו באדום, וכן באסירים פליליים, שסומנו בירוק, כדי לפקח על אסירים שמבחינה אתנית נחשבו נחותים. כאסיר פוליטי, המן סומן באדום. האסירים הקומוניסטים כבשו עמדות אסטרטגיות במחנה לאחר התנגשות עם הפליליים ב-1942 והמן קיבל תפקיד פקידותי של רישום אוכלוסין של האסירים במחנה. בסוף 1944 מונה לתפקיד האחראי (Blockleiter) על צריף 8, בו שוכנו ילדים וצעירים מתחת לגיל 20. "בלוק 8" לא היה מיועד ליהודים, אבל הקומוניסטים ששלטו ברשומות המחנה העבירו לשם ילדים יהודים מ"המחנה הקטן" הצפוף. ב-11 באפריל 1945 היו בבלוק 8 159 ילדים יהודים ובסה"כ 329 אסירים. הצעיר, אסיר פולני, היה בן שלוש. עוד ילד בן שלוש, יהודי, נולד במחנה בוכנוואלד וגודל בסתר על ידי האסירים.
כאשר שמעו אסירים "אדומים" מועדפים שמועות קרובות על פינוי יהודים, הם חיבלו בהכנות לצעדת המוות. המן היה ראש צריף 8 שם נערכו ילדים, ביניהם הרב לאו, להחליף את הטלאים המזהים אותם כיהודים. בין הילדים היה ישראל מאיר לאו. אחיו נפתלי לאו-לביא היה מוצב בצריף אחר וברח מבוכנוואלד ב-8 באפריל 1945.
המן עצמו לא דיבר מעולם על האירועים הללו, ואף אחד מהעדים לא דיבר עליו עד מותו. הוא לא היה המושיע היחיד של יהודים בבוכנוולד: בהפרדת הילדים ולקיחתם תחת חסותו הושפע מהאסיר-מורה אריך רשקה  בקיץ 1943, ובהמשך מפרנץ לייטנר, שניהם קומוניסטים. אסירים סובייטים, צ'כים ופולנים טיפלו בילדים.
המן שוחרר באפריל 1945. לזמן קצר הועסק במנהל עירוני. בדצמבר 1945 נעצר למשך שלושה חודשים על ידי שלטונות ארצות הברית באשמה שהטה את עבודתו לפי אמונותיו הפוליטיות. על פי דוחות אמריקאים וכן סוציאל-דמוקרטים מערב גרמנים, אייש המן באופן בלתי חוקי את משרדו בחבריו הקומוניסטים. על פי קומוניסטים מערב גרמנים, המן נעצר לאחר שחשף את העסקתם של נאצים לשעבר באופל. במרץ 1946 נעצר באשמת שיתוף פעולה עם האס. אס במחנה בוכנוואלד. מכתבי התמיכה שנתנו אמיל קרליבך ועמיתיו ניצולי בוכנוואלד לא הרשימו את התביעה והמן היה כלוא בדכאו במשך שנה. המן נשפט במשפטי בוכנוואלד Buchenwald Trial, זוכה ושוחרר במאי 1947.
המן חזר לפוליטיקה ללא הצלחה או פרסום. בשנת 1955, בשיאו של קמפיין אנטי-קומוניסטי, נהרג בתאונה כאשר מכוניתו נתקלה בטנק אמריקאי חונה.
מקומו בזיכרון הקולקטיבי
בין 1955 ל-1958 שודך הזיכרון הקולקטיבי של האסירים הקומוניסטים של בוכנוואלד להיסטוריה הרשמית של מזרח גרמניה. הדוקטרינה המזרח גרמנית התבססה על שלושה אירועים מרכזיים - מותו של ארנסט תלמאן ב-18 באוגוסט 1944, "המרד" בבוכנוולד (ב-11 באפריל 1945) והישרדותו של סטפן יז'י צוייג, הילד של בוכנוואלד. הסיפור של צוייג פורסם ב-1958, ב"עירום בין זאבים", רומן מאת ברונו אפיץ Apitz (בעצמו ניצול בוכנוואלד) רומן שהפך לאבן הפינה בגיבוש המיתוס של המחתרת האנטי נאצית של בוכנוולד במזרח גרמניה. ברומן לא נזכר המן, אבל החוויה הקשה של המן תאמה את מודל התעמולה הדרוש ובשנת 1959 מוחזר שוב ושוב סיפור חייו של המן בעיתונות במזרח גרמניה. המן, כעמיתיו האסירים הקומוניסטים, הוצג כגיבור התנגדות. יד ושם חקר את הנושא וב-16 ביולי 1984 הכריז על המן חסיד אומות העולם.
בשנת 1996 החל דיון ציבורי בתמיכת הקהילה היהודית של גרוס-גראו Groß-Gerau בגרמניה, בשאלה "האם קומוניסט יכול להיות מודל לנוער בגרמניה המאוחדת?" איחוד גרמניה חיזק את עמדת המתנגדים. שמו של בית ספר בארפורט שנקרא על שם המן הוחלף, ופנתיאון הגיבורים של מזרח גרמניה עבר שינוי. המן לא התאים משתי סיבות: הוא היה קומוניסט, והוא זכה לכבוד רשמי מטעם המשטר המזרח גרמני. לאחר דיון ציבורי מחודש נקרא בנובמבר 1993 בית ספר בעיר ארפורט Erfurt על שם המן אם כי דיון בנושא בעירו של המן, ביבסהיים, הסתיים בלא שהמן הונצח בעירו-שלו.
זרת
זרת היא האצבע הקיצונית בכף יד של אדם. היא ממוקמת סמוך לאצבע קמיצה. הזרת היא האצבע הקצרה מבין האצבעות.
שיטת ואגאנובה
שיטת ואגאנובה (באנגלית: Vaganova method; ברוסית: Система Вагановой; היא טכניקת בלט ומערכת אימון שפותחה על ידי הרקדנית והפדגוגית הרוסייה אגריפינה ואגאנובה (1879–1951). השיטה נגזרה מתורתו של מאסטר הבלט הראשון (Premier Maître de Ballet) מריוס פטיפה, לאורך סוף המאה ה-19. אגריפינה ואגאנובה היא זו ששיכללה וטיפחה את צורת הוראת הבלט הקלאסי הזו והפכה אותה לסילבוס בר-קיימא. השיטה ממזגת אלמנטים של סגנון צרפתי מסורתי מהתקופה הרומנטית עם האתלטיות והווירטואוזיות של שיטת צ'קטי האיטלקית (Cecchetti method). בשיטת ואגאנובה מערכת האימון נועדה לערב את כל הגוף בכל תנועה, תוך תשומת לב שווה לפלג הגוף העליון, לשוקיים ולרגליים. ואגאנובה האמינה שגישה זו מגבירה את התודעה של הגוף, ובכך יוצרת הרמוניה של תנועה וטווח הבעה גדול יותר.
זרת
מקור השם
השם 'זרת' מופיע בתלמוד במסכת מנחות. מקור השם הוא ממידת ה'זרת', מידה מקראית, הנזכרת בתורה בפרשת ויקהל, לשער בה את מידות החושן:.
שיטת ואגאנובה
היסטוריה
במהלך 30 השנים שבהן בילתה בהוראה בבית הספר הכוריאוגרפי של לנינגרד, ואגאנובה פיתחה טכניקת בלט ששילבה אלמנטים של טכניקה צרפתית, איטלקית ורוסית מוקדמת יותר, ושיטת אימון ללמד את הטכניקה. עיקרי שיטת האימון כללו פיתוח כוח הגב התחתון והפלסטיות של הידיים, וכן את הכוח, הגמישות והסיבולת הנדרשים לבלט והיא שילבה תהליך הדרכה מפורט שציין מתי ללמד כל נושא וכמה זמן ללמד אותו. בשנת 1934, ואגאנובה כתבה את "יסודות הריקוד הקלאסי", שנותר ספר לימוד סטנדרטי להדרכה של טכניקת בלט. בשנת 1948, ואגאנובה חיברה ספר בשם The Foundation For Dance (הידוע יותר כעקרונות בסיסיים של ריקוד רוסי קלאסי) שהתוותה ותיארה את שיטת האימון שלה ואת טכניקת הבלט שלה. לאחר מותה של ואגאנובה ב-1951, שיטת הלימוד שלה נשמרה על ידי מדריכים כמו ורה קוסטרוביצקאיה וורה וולקובה.
כיום שיטת ואגאנובה היא שיטת לימוד הבלט הנפוצה ביותר ברוסיה, והיא נמצאת בשימוש גם באירופה ובאמריקה הצפונית.
מאפייני השיטה
שניתן להקיף ולהציג את כל האימון במהלך גרנד פה דה דה אחד (הגראן פה דה דה (grand pas de deux) הוא פה דה דה בעל תבנית המורכבת בדרך כלל מחמישה חלקים). התלמידים מאומנים להוכיח את העיקרון הזה בבחינת הגמר והסטודנטים המוכשרים ביותר מקבלים אז את פרס "הגראן פה דה דה" עבור הביצוע.
השלבים בסילבוס של ואגאנובה מתבססים על התקדמות שפותחה בקפידה, שבה שולטים בצורות ה"בסיסיות" או ה"הכנות" לפני שהרקדן עובר לצורות קשות יותר. ניתן להבין זאת כגישה טכנית מתוכננת כאשר מלמדים אותה המורים המוסמכים על פי הסילבוס תוך מעקב מקרוב. הסילבוס מבוסס על הרעיון שכאשר מלמדים רקדן שלב או צעד כלשהו הוא/היא כבר פיתחו את החוזק כדי שהתנועות שלהם יצליחו. מובן שבניית כוח זו דורשת זמן ועבודה קשה ועקבית.
תלמידים בבתי ספר מבוססי ואגאנובה צפויים לקחת קורסים יומיים בבלט כמו גם בריקוד אופי (Character dance), במחול מודרני, בהתעמלות/חיזוק, וללמוד היסטוריה ומוזיקה. בלט דורש רב צדדיות להבנתה של ואגאנובה ותלמידי בלט אינם יכולים להסתמך רק על לימוד הבלט הקלאסי.
מבצע שטן (סדרת טלוויזיה)
מבצע שטן (ברוסית: Опера́ция «Сатана́») היא סדרת טלוויזיה רוסית שביים יורי מורוז, שצולמה בשנת 2018. פרק הבכורה שודר ב-1 באוקטובר 2018 בערוץ הראשון.
הסדרה היא החמישית בסדרת הסדרות על מייג'ור צ'רקאסוב ממעגל החקירות הפליליות, הכוללת את סדרות הטלוויזיה "מוסגז", "התליינית", "העכביש", "התן" ו"נוסחת הנקמה". העלילה מתרחשת בשנת 1975. בעונה זו הדמות הראשית עובדת לראשונה כשוטר מחוזי. אך הנסיבות מחזירות אותו לעבוד במחלק הפלילי במוסקבה ואף לשיתוף פעולה עם הק.ג.ב. וצ'רקאסוב יצטרך לקחת חלק בחקירת דליפת המידע המסווג אודות רקטת השטן .(R-36M) העלילה מבוססת על סיפורו של סוכן ה-CIA אדולף טולקצ'ויב (שבסרט מכונה הסוכן "סטון").
עלילה
שנת 1975. שיא המלחמה הקרה בין ברית המועצות לארצות הברית ובמרכזו מרוץ חימוש. פיזיקאים גרעיניים עובדים קשה משני צדי המתרס.
בברית המועצות מתבררת דליפה של מידע מסווג אודות התפתחות רקטת "השטן". כיצד ניתן לחבר רס"ן משטרתי למודיעין של השירותים המיוחדים? עם זאת, איוואן פטרוביץ', פוטר מהמחלק הפלילי המוסקבאי ועובד כקצין משטרה מחוזי רגיל, אך מעניק סיוע לא יסולא בפז לק.ג.ב בלכידת מרגל אמריקאי.
קוסטקה קאראג'אלה
קוֹסְטַקֶה קאראג'אלה (ברומנית: Costache Caragiale; 29 במרץ 1815 – 13 בפברואר 1877) היה מחזאי, שחקן תיאטרון ומנהל תיאטרון רומני שהיה לו תפקיד חשוב בהתפתחות התיאטרון הרומני.
הוא נולד בבוקרשט, ולאכיה, ערך את הופעת הבכורה שלו על הבמה ב-1835 וב-1838 ארגן להקת תיאטרון ביאשי במולדובה, שהפכה לחלק מ.
הוא עבד בתיאטראות אזוריים רומניים רבים, במיוחד ביאשי, קראיובה ובוטושאן, ועודד את הצגת מחזות של מחזאים רומניים של תקופתו, במיוחד אלה של וסילה אלכסנדרי וקוסטקה נגרוצי. בשנים 1852–1855 היה קוסטקה קאראג'אלה המנהל הראשון של התיאטרון הלאומי של בוקרשט. הוא גם כתב כמה קומדיות, כמו O repetiţie moldovenească ("חזרה מולדבית", 1844) ו-O soaré la mahala ("נשף בשכונת העוני") ב-1847.
קאראג'אלה היה בין תומכי מהפכת 1848. הוא היה דודו של יון לוקה קאראג'אלה, הנחשב למחזאי הגדול ביותר בשפה הרומנית. גם אחיו הצעיר, יורגו קאראג'אלה (Iorgu Caragiale), היה שחקן ובמאי תיאטרון.
טרנאוזן
טרנאוזן היא עיר במחוז זיילנד שבהולנד. זוהי העיר המאוכלסת ביותר במחוז. טרנאוזן שוכנת על הגדה הדרומית של השפך המערבי של נהר הסחלדה. העיר ידועה בבניין העירייה המרשים שלה ובתעלות הדומות לאלו שבאמסטרדם עם הבתים העתיקים לאורכן.
היסטוריה
טרנאוזן מוזכרת לראשונה במקור משנת 1325. העיר שכנה במיקום אסטרטגי על נתיבי המים לגנט (כיום בבלגיה). העיר קיבלה את מגילת הזכויות שלה ב-1584.
על פי המסורת ההולנדית, הייתה העיר ביתו של קפטן הספינה האגדית, ההולנדי המעופף, קפטן ואן דר דקן, שגידף את האל ונידון להפליג בימים לנצח, כפי שמתואר ברומן מאת פרדריק מריאט, "ספינת הרפאים" ובאופרה מאת ריכרד וגנר, ההולנדי המעופף.
יחסי גרמניה–מיאנמר
יחסי גרמניה–מיאנמר הם יחסי החוץ בין גרמניה ומיאנמר. בשנת 2014 חגגו גרמניה ומיאנמראת יום השנה ה-60 ליחסים בין המדינות. גרמניה היא היעד השני בגודלו להגירה בורמזית לאירופה, לאחר בריטניה.
טרנאוזן
היסטוריה
לפני שנת 1877 נקראה העיר לעיתים בשם "נאוזן" (Neuzen).
יחסי גרמניה–מיאנמר
היחסים לפני 1988
בשנים 1954–1988 קיימו גרמניה ומיאנמר קשר הדוק, שהונע ברובו על ידי מדיניות הפיתוח של גרמניה.
טרנאוזן
כלכלה
כיום תעלת טרנאוזן-גנט היא נתיב מים חשוב. נמלה של העיר הוא השלישי בגודלו בכל הולנד, לאחר אלו של רוטרדם ואמסטרדם. המפעל הגדול ביותר של חברת דאו כימיקלים מחוץ לגבולות ארצות הברית שוכן בטרנאוזן, על הגדה המערבית של תעלת טרנאוזן-גנט.
יחסי גרמניה–מיאנמר
היחסים לפני 1988
היחסים הדיפלומטיים הראשונים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין איחוד בורמה החלו בשנת 1952. הם התבססו לעיתים על יוזמת נציגים שונים של עסקים גרמנים, ביניהם קרופ, AEG, סימנס וחברת המסחר ברלי ג'וקר בבנגקוק שהחלה בראשית שנות החמישים לבצע שליחות דיפלומטית. בנוסף, גרמניה המערבית רצתה למנוע את השפעת גרמניה המזרחית, שכבר פתחה את הסוכנות המסחרית הראשונה שלה בשנת 1954. בשנת 1955 הוקמה נציגות דיפלומטית של גרמניה המערבית ברנגון, ובשנת 1973 פתחה גם גרמניה המזרחית נציגות שם.
טרנאוזן
תחבורה
ההגעה לטרנאוזן היא דרך מנהרת הסחלדה המערבית, שנפתחה במרץ 2003. העיר לא מקושרת לרשת הרכבות ההולנדית, למרות שמפעל דאו כימיקלים מקושר במסילת ברזל למטענים בלבד דרך גנט. שירות הנוסעים הופסק ב-1951.
יחסי גרמניה–מיאנמר
היחסים לפני 1988
דוקטרינת הלשטיין לא יושמה באופן עקבי במקרה של בורמה. לממשלה הפדרלית היה חשוב יותר לשמור על בורמה מפני הקומוניזם. המבנה הצבאי להדחת התקוממות קומוניסטית זכה לתמיכה מלאה. היחסים שנבנו על שותפות איתנה עם הצבא הבורמזי כדי להבטיח את ההשפעה. מנקודת המבט של ימינו לא הוערכו סוגיות חיוניות כמו זכויות אדם או דמוקרטיה. בורמה מעולם לא הכריעה ב"שאלה הגרמנית" ושמרה על יחסים דו צדדיים עם FRG וגם עם DDR. למרות שבורמה הייתה קרובה פוליטית ל-DDR, היא הייתה תלויה גם בסיוע פיתוח של ה-FRG. גולת הכותרת ביחסי גרמניה-בורמה הם ביקורם הרשמי של נשיא גרמניה הפדרלית ריכרד פון וייצזקר בפברואר 1986 בבורמה והנשיא הבורמזי סן יו באוקטובר 1987 בגרמניה.
סיוע בפיתוח
גרמניה המערבית החלה בתוכניות סיוע לפיתוח זמן קצר לאחר כינון יחסים דיפלומטיים עם בורמה. אף על פי שגרמניה שתרמה 1.15 מיליארד מארק בשנים 1956 עד 1988 הייתה המדינה התורמת השנייה בגודלה לאחר יפן ושותפת הפיתוח החשובה ביותר במערב אירופה לבורמה, אך השותפות מבחינה גרמנית הייתה פחות משמעותית. נוהל סיוע בפיתוח באותה תקופה היה שונה משמעותית מזה שנהוג כיום. במקום לספק סיוע הומניטרי ואזרחי דרך ארגונים לא ממשלתיים, גרמניה התמקדה בפרויקטים טכניים, על בסיס הרעיון: "עזרה באמצעות עזרה עצמית". חלק גדול מהסיוע הגיע לפרויקטים של האגודה הגרמנית לשיתוף פעולה טכני והמשרד הפדרלי לשיתוף פעולה כלכלי ולפיתוח. הסיוע כלל סיוע בפיתוח ושיתוף פעולה בתחום הטכני והאקדמי וכן הלוואות למדינה הבורמזית. שוב ושוב ביקרו ברפובליקה הפדרלית גורמים רשמיים ואנשי צבא למטרות אימונים.
היחסים בין השנים 1988–2012
יחסי גרמניה-מיאנמר בין השנים 1988–2012 התאפיינו בקיפאון. לאחר ההפגנות ההמוניות בבורמה באוגוסט 1988 וההפיכה ב-18 בספטמבר באותה שנה, האסטרטגיה של מדיניות החוץ הגרמנית כלפי המדינה הדרום אסייתית השתנתה באחת, מכיוון שהיחסים הדו-צדדיים הסתיימו בפתאומיות. בשנת 1988 הכספים לסיוע לפיתוח היו עדיין 31.7 מיליון דולר. עשרה פרויקטים בשווי של 50 מיליון מארק גרמני נסגרו בדצמבר 1988 ורוב העובדים המיומנים במדינה נקראו חזרה לגרמניה. רק שלושה מומחים נותרו במדינה כדי לסיים פרויקטים שהחלו. ניתן לתאר את האמצעים הרדיקליים הללו כ-"פדנטים שליליים בגין אי-תגובה לפני 1988, מכיוון שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה עצמה את עיניה בפני מהלכיה הדיקטטוריים של ממשלת Ne Win". האסטרטגיה החדשה הביאה לכך שגרמניה איבדה את מעמדה המיוחס ואת כל הקשרים במדינה.
סנקציות של האיחוד האירופי
בשנת 1990 גם האיחוד האירופי הגיב בסנקציות הראשונות. הוא הטיל אמברגו נשק נגד מיאנמר והחזיר את כל הנספחים הצבאיים. כמו כן בוטל שיתוף הפעולה בפיתוח והותר רק סיוע הומניטרי. לאחר מותו של הדיפלומט הדני ג'יימס לינדר ניקולס בכלא מיאנמר בשנת 1996, האיחוד האירופי הוציא את חוות דעתו המאוחדת הראשונה על מיאנמר וחייב את כל מדינות האיחוד לבסס על כך את פעולות מדיניות החוץ שלהם. נגד חברי המשטר ומשפחותיהם הוצא איסור ויזה. בשנים שלאחר מכן הוטלו בהדרגה סנקציות נוספות של האיחוד האירופי, למשל, איסור הוויזה הוארך לתיירים בשנת 1997. בשנת 1998, האיחוד האירופי הנהיג סנקציות כלכליות לראשונה בהיסטוריה על ידי שלילת מיאנמר מהזכויות של מערכת ההעדפות הכלליות. למרות שיחות רב-לאומיות חוזרות ונשנות עם נציגי האיחוד האירופי ומיאנמר כמו גם מדינות אסיה, הסנקציות הוארכו בשנת 2003. המהפך התרחש בשנת 2011. בתגובה לבחירות החופשיות הראשונות מאז 1988, הסנקציות של האיחוד האירופי הושעו בתחילה לשנה ובוטלו לחלוטין בשנת 2012, למעט אמברגו הנשק. למרות שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה עקבה אחר האסטרטגיה של האסטרטגיה של האיחוד האירופי כלפי מיאנמר בין השנים 1993 ל-2011, היא בכל זאת ניסתה להתערב במידה מסוימת. לדוגמה, היא לא הייתה לגמרי משוכנעת שהסנקציות שאומצו על ידי האיחוד האירופי יביאו להצלחה המיוחלת, ולכן תמכה בפרויקטי סיוע של הארגון לבקרת סמים של האו"ם והמשיכה את היחסים הבילטראליים בתחום החינוך נמשכו במידה מוגבלת. גרמניה העניקה מדי שנה כ-40–50 מענקים למיאנמר.
היחסים מאז 2012
גרמניה מנסה להחיות את השותפות מאז 2012, לאחר שהוגבלה על ידי הסנקציות של האיחוד האירופי במשך מספר שנים. גרמניה הייתה בעבר התורמת והשותפה השנייה בחשיבותה במיאנמר, אולם כתוצאה מהסנקציות שהטילו האיחוד האירופי וארצות הברית בשנים האחרונות, מדינות אסיה תפסו את מקומה, וכעת יש להן יותר מ-90 אחוז מנתח השוק במיאנמר.
שיתוף פעולה כלכלי
בין התאריכים 9 עד 12 בפברואר 2014 היה יואכים גאוק הנשיא הפדרלי הראשון שביקר במיאנמר מאז 1986. גאק נפגש עם הנשיא תיאין סיין ומנהיג האופוזיציה, אונג סן סו קי, בין היתר. "אפשר לסמוך על גרמניה" הוא הבטיח להם. הסכם בדבר חובותיה הישנים של מיאנמר נחתם גם הוא במהלך ביקורו של הנשיא הפדרלי. "ההסכם הדו-צדדי מסדיר את החובות העומדים בסך 1.1 מיליארד אירו בסוף 2012, ו-50% מהם יישמטו. 50 האחוזים הנותרים, כלומר כ-542 מיליון אירו, יידחו ויהיה עליהם להחזירם בין 2020 ל-2027."
המסחר בין גרמניה למיאנמר שוב מתחזק לאיטו מאז 2011. הביקוש למוצרים גרמנים, במיוחד בתחום הנדסת מכונות, הנדסת חשמל, כמו גם למוצרים כימיים ותרופות, הוא גבוה. גרמניה מייבאת בעיקר בגדים ומזון, וגם יבוא של חומרי גלם, כגון עץ ושעם, ואלה של אבני חן מעובדות הופכים חשובים יותר ויותר לסטטיסטיקה של סחר חוץ. יותר ויותר חברות גרמניות מגלות את שוק מיאנמר לעצמם, כגון הנקל (ייצור חומרי ניקוי), יצרנית התרופה Stada ואדידס 2014 במיאנמר. "סחר חוץ עם מיאנמר כדאי [...] מכיוון שמדינה זו היא השוק המשמעותי והמתפתח האחרון באסיה וישנן הזדמנויות מצוינות לחברות גרמניות אם יש לך קצת סבלנות."
במהלך ביקורו בפברואר 2012, דיבר השר הפדרלי דירק ניבל בעד קידום פיתוח כלכלי בר-קיימא. המעורבות הגרמנית בתחום זה, המיוצגת על ידי GIZ, מתמקדת בעיקר בקידום הכשרה מקצועית, מכיוון שמערכת ההכשרה הכפולה של גרמניה היא תבנית מושלמת. פרויקטים להמשך פיתוח המגזר הפרטי והפיננסי נתמכים. ארגונים לא ממשלתיים מגרמניה מעורבים גם בתחומים כמו סיוע הומניטרי, מאבק בעוני, צמצום גידול סמים ומגזר הבריאות.
סרג' איילי
סרג' איוס איילי (בצרפתית: Serge Yves Ayeli; נולד ב-23 באוגוסט 1981) הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב ששיחק כחלוץ.
קריירה
איילי התחיל את הקריירה שלו בניס הצרפתית. בשנת הושאל לשאטורו. לאחר ששוחרר מניס, חתם בלוריאן ולאחר חצי עונה חתם בעירוני קריית שמונה. בקיץ חתם בהפועל חיפה. כבר בהופעת הבכורה שלו במועדון קיבל כרטיס אדום במשחק ההפסד 3-0 להפועל אשקלון. ב-9 באוקטובר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בהפועל חיפה בניצחון 0-2 נגד הפועל ניר רמת השרון במסגרת גביע הטוטו. 5 ימים לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 1-3 נגד הפועל עכו. ב-13 באפריל 2007 הבקיע צמד בניצחון 1-4 נגד הפועל רעננה עד לסיום העונה הבקיע 7 שערים בליגה. בקיץ חתם בהפועל רעננה במדיה כבש 8 שערים ב-28 הופעות בליגה. בקיץ חתם במכבי אחי נצרת. בעונת הבקיע 13 שערים והיה מלך השערים של המועדון ומקום שני במלך השערים של הליגה כולה והיה שותף גם לחזרה של המועדון לליגת העל.
בקיץ חתם בהפועל רמת-גן גבעתיים שהייתה התחנה הראשונה שלו בליגת העל. ב-29 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל. ב-28 בנובמבר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בתיקו 1-1 נגד הפועל חיפה. את עונת התחיל בבית"ר ירושלים, אך לא הצליח להשלים 90 דקות ולו במשחק אחד, ובינואר של אותה עונה חתם בהפועל אשקלון עימה ירד בסיום העונה לליגה הלאומית.
בקיץ חזר למכבי אחי נצרת במדיה הבקיע 12 שערים בליגה ועוד שלושער במשחק גביע הטוטו בעונתו הראשונה בקדנציה זו. עונה לאחר מכן המשיך להצטיין במדי הקבוצה כאשר כבש 11 שערים בליגה. בקיץ חתם בהפועל בני לוד אך לא הצליח להטביע את חותמו והבקיע רק 6 שערים. בקיץ חתם במכבי יבנה ובינואר שלאחר מכן חתם בהפועל ירושלים.
חיים אישיים
בשנת 2011 התחתן עם הדוגמנית ניראל קאראנתינג'י.
ריצ'רד טארוסקין
ריצ'רד טארוסקין (באנגלית: Richard Taruskin; 2 באפריל 1945 – 1 ביולי 2022) היה מוזיקולוג, היסטוריון מוזיקה ומבקר מוזיקה יהודי-אמריקאי. חתן פרס קיוטו לשנת 2017.
כתב על תאוריית ביצוע, מוזיקה רוסית, מוזיקה של המאה ה-15, מוזיקה של המאה ה-20, לאומיות, תאוריית המודרניזם וניתוח. כמנצח מקהלות הדריך את הקולגיום מוזיקום של אוניברסיטת קולומביה. ניגן בויולה דה גמבה עם הרכב אאולוס מסוף שנות ה-70 עד סוף שנות ה-80.
ביוגרפיה
טארוסקין נולד בניו יורק. קיבל תואר ראשון בהצטיינות בשנת 1965, תואר מוסמך בשנת 1968 ודוקטורט במוזיקולוגיה היסטורית בשנת 1976, כולם מאוניברסיטת קולומביה.
טארוסקין קיבל פרסים שונים למלגת הלימודים שלו, בהם פרס נוח גרינברג (1978) מן האגודה האמריקאית למוזיקולוגיה, פרס אלפרד איינשטיין (1980), מדליית דנט (1987), פרס דימס טיילור-ASCAP (1980, 2005) ופרסי קינקלדיי לשנים 1997 ו-2006 מן האגודה האמריקאית למוזיקולוגיה. עד 1986 כיהן בסגל המרצים של אוניברסיטת קולומביה, ואחר כך עבר לקליפורניה לכהן כפרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטת ברקלי, שם החזיק ב"קתדרת מחזור 1955". הוא פרש מברקלי בסוף 2014.
עבודת המחקר המקיפה של טארוסקין משנת 1996, "סטרווינסקי והמסורות הרוסיות: ביוגרפיה של היצירות עד מאוורה" מלמדת, כי הסתמכותו של איגור סטרווינסקי על הפולקלור הרוסי הייתה משמעותית בהרבה משסברו קודם לכן, ומנתחת את המגמות ההיסטוריות, שגרמו לסטרווינסקי לשמור לעצמו כמה מן השאילות הללו.
טארוסקין הרבה לכתוב גם לקהל קוראים שאינם אנשי מקצוע, לרבות מאמרים רבים מספור בניו יורק טיימס, שרבים מהם כונסו ב"טקסט ומעשה" (Text and Act) (שם הוא כתב כמבקר רב-השפעה על ההנחות המוקדמות של תנועת "הביצוע המיודע היסטורית" במוזיקה קלאסית), "הסכנה של מוזיקה ושאר מסות אנטי-אוטופיות", ו"על מוזיקה רוסית". כתביו עסקו במקרים רבים בסוגיות חברתיות, תרבותיות ופוליטיות בקשר למוזיקה - למשל, שאלת הצנזורה. דוגמה ספציפית היא הדיון על האופרה של ג'ון אדמס, "מותו של קלינגהופר" (ראו, למשל, “The Klinghoffer Controversy” in Thomas May, ed., The John Adams Reader (Amadeus Press, 2006), pp. 297–339; המאמר המקורי של טארוסקין משנת 2001 בניו יורק טיימס" מודפס שם מחדש ועם הערת שוליים ארוכה, ב-The Danger of Music).
טארוסקין נפטר ב-1 ביולי 2022.
יחסי נפאל–קוריאה הצפונית
סקירה כללית
בין שתי המדינות קיימים יחסים דיפלומטיים, שכוננו ב-15 במאי 1974. באותה שנה פתחה קוריאה הצפונית את שגרירותה בקטמנדו. בדרג המדיני, לנפאל אין שגרירות קבועה בקוריאה הצפונית, ושגרירות נפאל בבייג'ינג מוסמכת לפעול בעניינים הקשורים לקוריאה הצפונית. מאז כינון הקשרים, היחסים בין שתי המדינות עודם ידידותיים. בהשקפתה, נפאל תומכת באיחודן של קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית בחצי האי הקוריאני ומייחלת לראות באחדותן וביציבותן של שתי המדינות.
ביקורים
לאורך השנים ביקרו 2 ראשי ממשלה נפאליים בקוריאה הצפונית; טאנקה פ. אצ'אריה וקירטי נידהי ביסטה. בספטמבר 2008 ביקר שר התקשורת הנפאלי קרישנה בהאדור מהארה בקוריאה הצפונית.
ב-27 ביולי 2013 השתתף ד"ר מאהש קומאר מאסקי, שגריר נפאל הלא-תושב של קוריאה הצפונית, באירוע יום הניצחון הצפון קוריאני . ביולי 2014 ביקרה חברת אספת העם העליונה ויו"ר ועדת העם בפיונגיאנג, אן מיונג אוק, בנפאל. ביולי 2017 נפגשו שר החוץ הנפאלי, מהנדרה בהאדור פנדיי, ושר החוץ הצפון קוריאני, סואי יונג, בניו יורק, בעצרת הכללית של האו"ם ה-69.
הסכמים ושיתופי פעולה
בשנת 2001 חתמו שתי המדינות על מנגנון התייעצות משותף שֶיקוים בין משרדי החוץ של שתי המדינות. ב-2002 הוקמה קבוצת ידידות בין־פרלמנטרית בין נפאל וקוריאה הצפונית. קיימים מספר הסכמים דו-צדדיים בין שתי המדינות בתחומי הסחר, השקית שדות, תרבות ומידע. ב-11 בדצמבר 1970 חתמו נפאל וקוריאה הצפונית על שורה של הסכמי סחר בילטרליים. קיימים 3 פרויקטים שהשיקה קוריאה הצפונית בנפאל בסכום השקעה של 32 מילון רופי נפאלי.
הלגונה הכחולה
הסרט מתאר את סיפורם של ילד וילדה צעירים, הננטשים על אי טרופי בדרום האוקיינוס השקט. ללא הנחיות או מגבלות מצד החברה, השניים מתאהבים זה בזו נוכח תחושות רגשיות עזות המתעוררות במקביל לשינויים פיזיים, כאשר הילדים מגיעים לגיל ההתבגרות.