cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Best So Far... 2018 Tour Edition
רקע והפקה
את אלבום האוסף הפיקו רבים ביניהם אריק בנזי, רוי ביטאן, מארק דולד, דייוויד פוסטר, ז'אן-ז'אק גולדמן, ג'יימס הורנר, מקס מרטין, בן מודי, כריסטופר ניל, אלדו נובה, ריק נואלס, ג'ון שנקס, בילי סטיינברג וג'ים סטיינמן.
אלבום האוסף כולל מגוון רחב של להיטיה של דיון בין השנים 1993–2013. עטיפת האלבום עצמה צולמה בסיבוב ההופעות הקודם של דיון. אלבום האוסף הגיע למקום הרביעי באוסטרליה וניו זילנד, ולמקום ה-24 ביפן.
תוכן
בתוך אלבום האוסף נכללים מגוון רחב של להיטיה של דיון מהשנים 1993–2013 אשר עם רובם הופיעה בסיבוב ההופעות שלה Celine Dion Live 2018 אשר התקיים באותה שנה. בין היתר האלבום כולל את השירים "The Power of Love", "Because You Loved Me", "My Heart Will Go On", "Think Twice", "It's All Coming Back to Me Now", "Falling into You", "That's the Way It Is", "A New Day Has Come", "I Drove All Night", "Immortality", "All by Myself", "Taking Chances", "To Love You More" וכולי.
אלבום האוסף כולל בעיקר שירים אשר הצליחו באסיה, אוסטרליה וניו זילנד, המקומות בהם יצא האלבום. כמו למשל השיר "To Love You More" אשר הגיע למקום הראשון ביפן, "Think Twice" אשר הגיע למקום השני באוסטרליה ו-"Because You Loved Me" אשר הגיע לעשירייה הפותחת בניו זילנד.
יחסי סומליה–קניה
יחסי סומליה–קניה (בסוואהילי: Uhusiano wa Somalia na Kenya, בערבית: العلاقات الصومالية كينيا) הם היחסים הבילטרליים בין סומליה לקניה.
ג'ובלנד
ב-26 ביוני 1960, ארבעה ימים לפני שהעניקה את עצמאותה של סומלילנד הבריטית, הכריזה ממשלת בריטניה כי יש לאחד את כל האזורים המאוכלסים בסומליה במזרח אפריקה באזור מנהלי אחד. עם זאת, לאחר פירוק המושבות הבריטיות לשעבר באזור, העניקה בריטניה את ניהול מחוז הגבול הצפוני ללאומנים קנייתים על אף החלטה לא פורמלית שהוכיחה את רצונה הגדול של אוכלוסיית האזור להצטרף לרפובליקה הסומלית החדשה שהוקמה.
ערב עצמאות קניה באוגוסט 1963 הבינו באיחור של גורמים בריטים שהממשל הקנייתי החדש אינו מוכן לוותר על האזורים המיושבים בסומליה שזה עתה הוענק להם לניהול. בראשות המפלגה הפרוגרסיבית העממית של המחוז הצפוני (NPPPP), סומלים ב-NFD חיפשו נמרצות איחוד עם קרוביהם ברפובליקה הסומלית מצפון. בתגובה, חוקקה ממשלת קניה מספר אמצעי דיכוי שנועדו לסכל את מאמציהם במה שכונה מלחמת שיפטה. אף שהסכסוך הסתיים בהפסקת אש, הסומלים באזור עדיין מזהים ושומרים על קשר הדוק עם קרוביהם בסומליה, ורואים עצמם עם אחד.
סומלים בקניה אכלסו באופן היסטורי את מחוז הגבול הצפוני (NFD), שלימים שונה שמו למחוז צפון מזרח. ה-NFD קם בשנת 1925, כאשר הוא נגולף מאזור ג'ובאלנד בדרום סומליה של ימינו. באותה תקופה שהיה תחת הממשל הקולוניאלי הבריטי, המחצית הצפונית של ג'ובאלנד נמסרה לאיטליה כפרס על תמיכת האיטלקים בבעלות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה. בריטניה שמרה על השליטה במחצית הדרומית של השטח, שלימים נקראה מחוז הגבול הצפוני. החל משנות ה-20 ואילך, בתקופת ניהולו של אחמד מדוב, הקשר בין קניה לג'ובאלנד התהדק, במיוחד בצורה של שיתוף פעולה כלכלי וצבאי.
סכסוך גבולות ימי
באוגוסט 2014 ביקשה הממשלה הפדרלית של סומליה רשמית מבית הדין הבינלאומי לצדק "לקבוע, על בסיס החוק הבינלאומי, את המסלול השלם של הגבול הימי המחלק את כל האזורים הימיים הנוגעים לסומליה ולקניה ב."
בפברואר 2019 זימנה קניה את שגרירה בסומליה וביקשה ממקבילו בסומליה מוחמד מוחמוד נור לחזור למוגדישו להתייעצות עם ממשלתו לאחר החלטת ממשלת סומליה למכירה פומבית של זיכיונות חיפושי נפט וגז במרכז הימי של שתי המדינות ב. ביולי 2019 הגישה סומליה מחאה לממשלת קניה על התייחסותה לסומלילנד כמדינה.
מחנה הפליטים דאדאב
בשנת 2013 חתמו UNHCR, ממשלות קניה וסומליה על הסכם משולש שמקל על חזרתם של פליטים סומלים בדאדאב.
ניתוק יחסים
ב-15 בדצמבר 2020 ממשלת סומליה הודיעה כי תנתק את היחסים הדיפלומטיים עם קניה, בין היתר לאחר שיפור ביחסים בין קניה וסומלילנד, חבל ארץ שהכריז עצמאות מסומליה. לאחר כחצי שנה במאי 2021 המדינות הודיעו על שחזור היחסים בעזרת תיווך של קטר.
נציגויות דיפלומטיות
הממשלה הפדרלית של סומליה החזיקה שגרירות בניירובי, על לניתוק היחסים. את המשלחת הדיפלומטית הוביל השגריר ג'מאל מוחמד חסן.
אדית בוש
אדית בוש (בהולנדית: Edith Bosch; נולדה ב-31 במאי 1980) היא ג'ודוקא עבר הולנדית אשר התחרתה בקטגוריית המשקל הבינונית (עד 70 ק"ג).
בוש השתתפה ארבע פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 2000, 2004, 2008 ו-2012 וזכתה בשלוש מדליות. בסידני 2000 בוש סיימה במקום השביעי לאחר שהודחה בשלב רבע הגמר. באתונה 2004, היא זכתה במדליית הכסף. בשמינית הגמר היא ניצחה את ססיליה בלאנקו הספרדייה, ברבע הגמר היא ניצחה באיפון את אליזבת' קופס הארגנטינאית דקה ו-9 שניות מהפתיחה בעזרת תרגיל אוצ'י-מטה-מקי-קומי. בחצי הגמר היא ניצחה בניקוד ווזארי את אנט בום הגרמנייה. בגמר בוש התמודדה מול מסאה אואנו היפנית והפסידה בווזארי.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008, בוש זכתה במדליית הארד. בסיבוב הראשון היא ניצחה באיפון תוך 40 שניות את סיסיליה נסיגה מפיג'י, בשמינית הגמר היא ניצחה בווזארי את ראשידה ווארדן האלג'יראית לאחר תרגיל אוצ'י-גרי וברבע הגמר היא ניצחה באיפון את רונדה ראוזי האמריקאית לאחר תרגיל קוצ'יקי-טאושי. בחצי הגמר בוש הפסידה בווזארי למסאה אואנו היפנית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו ניצחה באיפון את ליירה איגלסיאס הספרדייה אחרי תרגיל הראי-מקיקומי מוצלח.
באולימפיאדת לונדון 2012, בוש שוב זכתה במדליית הארד. בקרב הראשון היא ניצחה את סאלי קונווי הבריטית, ברבע הגמר היא הפסידה לקרסטין תילה הגרמנייה ונשרה לקרבות בית הניחומים. אחרי ניצחון על הרוקה טאצ'ימוטו היפנית היא הגיעה לקרב על מדליית הארד בו התמודדה מול הוואנג יה-סול הדרום קוריאנית וניצחה בניקוד יוקו.
בוש מחזיקה בשלוש מדליות מאליפויות העולם; מדליית זהב (2005), מדליית כסף (2011) ומדליית ארד (2003). באליפויות אירופה היא זכתה בשבע מדליות, ארבע מדליות זהב (2004, 2005, 2010 ו-2012), מדליית כסף (2002) ושתי מדליות ארד (2007 ו-2009).
במהלך הקריירה בוש זכתה במעל 50 מדליות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים. כמו כן היא זכתה שמונה פעמים באליפות הולנד. באפריל 2013 היא פרשה מג'ודו. בשנת 2013 היא השתתפה בתוכנית הריאליטי "Expeditie Robinson" (הגרסה ההולנדית לתוכנית הישרדות) וזכתה.
גרוניה סוחרבה
גרוניה יפימובנה סוחרבה (ברוסית: Груня Ефимовна Сухарева; 11 בנובמבר 1891, קייב - 26 באפריל 1981, מוסקבה) הייתה פסיכיאטרית ילדים סובייטית. סוחרבה הייתה הראשונה שפרסמה תיאור מפורט של מאפייני האוטיזם, בשנת 1925. המאמר המקורי שפרסמה נכתב ברוסית ופורסם בגרמנית שנה לאחר מכן. המאמר תורגם לאנגלית רק בשנת 1996, על ידי סולה וולף.
בתחילה השתמשה סוחרבה במונח "פסיכופתיה סכיזואידית" לתיאור התופעה, כאשר משמעות המילה "סכיזואידית" היא "אקסצנטרית". בשלבים מאוחרים יותר החלה להשתמש במונח "פסיכופתיה אוטיסטית (עם הימנעות פתולוגית)" כשם כולל לאגד המאפיינים של אוטיזם שסקרה. המאמר שפרסמה נכתב כמעט שני עשורים לפני המחקרים שביצעו הנס אספרגר וליאו קנר שתוצאותיהם פורסמו ברבים, בעוד שעבודתה החלוצית של סוחרבה לא זכתה לפרסום משמעותי. הגורמים לכך, ככל הנראה, היו גורמים פוליטיים ושפתיים שהיו משמעותיים באותה התקופה. בתרגום מאמריה לגרמנים שמה תועתק ל-"Ssucharewa", וחוקר האוטיזם הנס אספרגר בחר שלא לצטט את עבודתה בשל השתייכותו למפלגה הנאצית ומורשתה היהודית.
ביוגרפיה
סוחרבה נולדה בקייב למשפחה יהודית, בתם של חיים פייטלביץ' ורחל יוסיפובנה סוחרבה. בין 1917 ל-1921 היא עבדה בבית חולים פסיכיאטרי בקייב. בשנת 1921 החלה לעבוד במוסקבה, ומשנת 1928 עד שנת 1933 כיהנה כפרופסור חבר במכון הרפואי הראשון של מוסקבה. בין השנים 1933 ו-1935 ניהלה את המכון הפסיכו-נוירולוגי באוניברסיטת חרקוב.
סוחרבה חקרה ילדים אוטיסטים, ותיארה אותם באופן דומה לתיאור המודרני הרווח של אוטיזם המופיע ב-DSM-5. היא יזמה הקמה של בתי ספר מיוחדים שיועדו לילדים אוטיסטים, שבהם השתתפו הילדים במספר פעילויות, כגון התעמלות, ציור ועבודות עץ.
בשנת 1935 ייסדה סוחרבה פקולטה לחקר פסיכיאטריית ילדים. ב-1938 היא ניהלה מרפאה לטיפול בפסיכוזה בילדים, שפעלה תחת משרד החקלאות והמזון של רוסיה הסובייטית. במשך שנים רבות עבדה כחברת מועצה וכמנהלת בית החולים הפסיכיאטרי של קשצ'נקו במוסקבה.
בהתאם להוראת מחלקת הבריאות של מוסקבה, המרכז המדעי והמעשי לטיפול בבריאות הנפש של ילדים ובני נוער נקרא על שם סוחרבה. המרכז הוא המוסד הרפואי המוביל לטיפול במצבים אובדניים בילדים ובבני נוער מתחת לגיל 18.
מטופלים
בשנת 1924, סוחרבה זיהתה שישה מטופלים עם מאפיינים שנחשבים כיום לאוטיזם. מטופלים אלו הם מהראשונים שזוהו כבעלי התסמונת. על אף שהמטופלים נותרו אנונימיים, פורסמו תיאורים של חלקם:
השורד
השורד (באנגלית: The Survivor) הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי משנת 2021, בבימויו של בארי לוינסון על פי תסריט מאת ג'סטין ג'ואל גילמר. בסרט מככב בן פוסטר, שמגלם את דמותו של הארי האפט, ניצול אושוויץ, שנאלץ להתאגרף מול אסירים אחרים במטרה לשרוד. לצדו של פוסטר מככבים ויקי קרייפס, בילי מגנוסן, פיטר סארסגארד, ג'ון לגוויזאמו ודני דה ויטו.
הסרט עלה לאקרנים לראשונה במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2021. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-28 באפריל 2022.
עלילה
הסרט מתאר את סיפורו של הארי האפט (בן פוסטר), מתאגרף יהודי, שהתאגרף במהלך שהותו במחנה ההשמדה אושוויץ במטרה לשרוד. לאחר המלחמה מהגר האפט עם אחיו פרץ לארצות הברית. בניו יורק הוא מנסה לארגן קרב נגד רוקי מרציאנו, וזאת כדי למצוא את לאה, אהבת חייו מלפני המלחמה (דר זוזובסקי).
הפקה
בנובמבר 2018, נמסר לראשונה כי בן פוסטר לוהק לצוות השחקנים של הסרט, שאותו התעתדו לביים הבמאי בארי לוינסון, על פי תסריט מאת ג'סטין ג'ואל גילמר, ולהפיק מתי לשם, אהרון ל. גילברט, ג'ייסון סוסנוף, לוינסון וסקוט פארדו. במרץ 2019, נמסר כי לצוות השחקנים לוהקו בילי מגנוסן, דני דה ויטו, ויקי קרייפס, פיטר סארסגארד, דר זוזובסקי וג'ון לגוויזאמו. בהמשך אף נמסר כי על הלחנת המוזיקה עבור הסרט יהיה אמון המלחין הנס צימר. צילומי הסרט החלו בפברואר 2019.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים לראשונה במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2021. באוקטובר 2021, נמסר כי חברת "HBO Films" רכשה את זכויות הפצת הסרט. בנוסף, הסרט עתיד לעלות לשירות "HBO Max".
יחסי ג'מייקה–צ'ילה
יחסי ג'מייקה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ג'מייקה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
בשנת 1994 חתמו צ'ילה וג'מייקה על הסכם בסיסי לשיתוף פעולה טכני ומדעי, ואילו בשנה שלאחר מכן נחתם הסכם שיתוף פעולה תיירותי. מאוחר יותר, בשנת 2005, שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות בענייני חקלאות, ואילו בשנת 2007 הן חתמו על מכשירים דומים בנוגע להפעלת שירותים אוויריים ולפרויקטים לשיתוף פעולה במדינות החברות ב (CARICOM).
ביקורים רשמיים
ביקורו הרשמי הראשון של שר החוץ הצ'יליאני בג'מייקה נערך על ידי השר אנריקה סילבה סימה בשנת 1992, ואילו שר החוץ האריס מג'מייקה נסע לצ'ילה ביוני 2003 כדי להשתתף בפסגה הראשונה של צ'ילה–CARICOM.
ביולי 2004 ערך הנשיא ריקרדו לאגוס אסקובר ביקור עבודה בג'מייקה, ונפגש עם ראש הממשלה פ. ג'. פטרסון, שלימים ביקר בצ'ילה באוגוסט 2005.
באוגוסט 2017 ערך ראש ממשלת ג'מייקה, אנדרו הולנס, ביקור ממלכתי בצ'ילה, שם חתם, יחד עם הנשיאה בצ'לט, על הסכם שיתוף פעולה בענייני ספורט ומזכר הבנות בין סוכנויות סחר החוץ של שתי המדינות לקידום סחר דו-צדדי ואזורי.
אלימות נגד להט"ב
לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) חווים לעיתים אלימות המכוונת כלפי מיניותם או זהותם המגדרית. אלימות זו עשויה להיות ממוסדת ואף להיגזר מחקיקה, כמו בחוקים הקובעים ענישה על פעילות מינית הומוסקסואלית, או להיות מבוצעת על ידי יחידים. היא יכולה להיות פסיכולוגית או פיזית. מניעיה עשויים להיות הומופוביה, לסבופוביה, ביפוביה וטרנספוביה, והגורמים המשפיעים יכולים להיות תרבותיים, דתיים,  או מוסכמות פוליטיות ודעות קדומות.
נכון להיום, פעילות מינית הומוסקסואלית היא חוקית כמעט בכל מדינות המערב, וברבות ממדינות אלה אלימות נגד להט"ב מסווגת כפשע שנאה. מחוץ למערב, מדינות רבות נחשבות למסוכנות באופן פוטנציאלי לאוכלוסיית הלהט"ב שלהן בגלל חקיקה מפלה ואיומי אלימות. מדינות אלה כוללות מדינות בהן הדת הדומיננטית היא האסלאם, מרבית מדינות אפריקה (למעט דרום אפריקה), מרבית מדינות אסיה (מלבד ישראל, יפן, טאיוואן, תאילנד והפיליפינים), וכמה מדינות קומוניסטיות-לשעבר כמו רוסיה (ובפרט צ'צ'ניה, שבה קיים עונש מוות ויש מחנות ריכוז להומוסקסואלים) פולין (שהנהיגה את רעיון "אזור חופשי מלהט"ב"), סרביה, אלבניה, קוסובו, מונטנגרו ובוסניה והרצגובינה. אלימות כזו קשורה לעיתים קרובות לגינוי דתי של הומוסקסואליות או לעמדות חברתיות שמרניות המציגות הומוסקסואליות כמחלה או כפגם אופי.
מבחינה היסטורית, רדיפת הומוסקסואלים באישור המדינה הוגבלה בעיקר להומוסקסואליות גברית, שפעילותם המינית כונתה "מעשה סדום". בתקופת ימי הביניים ובראשית התקופה המודרנית, העונש על מעשי סדום היה בדרך כלל מוות. בתקופה המודרנית (מהמאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20) בעולם המערבי, העונש היה בדרך כלל קנס או מאסר.
בשנים האחרונות חלה ירידה במספר המדינות שבהן פעילות מינית הומוסקסואלית נחשבת לבלתי חוקית. בשנת 2009 היו ברחבי העולם 80 מדינות כאלה (בעיקר ברחבי המזרח התיכון, מרכז אסיה וברוב אפריקה, אך גם בחלק מהקריביים ואוקיאניה), ביניהן חמש שבהן הוטל עונש מוות, ובשנת 2016 המספר ירד ל-72 מדינות שבהן פעילות מינית בהסכמה בין מבוגרים מאותו מין הייתה מחוץ לחוק.
על פי הדיווחים, בברזיל – מדינה שבה מוקנית הגנה על זכויות להט"ב בה נישואים חד-מיניים הם חוקיים – מצוי שיעור הרצח הגבוה ביותר של להט"בים בעולם, עם יותר מ-380 רציחות בשנת 2017 בלבד (עלייה של 30% לעומת 2016). בדרך כלל מקרי הרצח לא נחשבים לפשע שנאה בברזיל אלא לפרשנות מוטעית של נתונים מוטים הנובעים משיעורי פשיעה גבוהים יחסית במדינה באופן כללי, בהשוואה לממוצעים בעולם, ולאו דווקא אוכלוסיית הלהט"ב היא יעד ספציפי שם.
במדינות מסוימות, 85% מהתלמידים הלהט"בים חווים אלימות הומופובית וטרנספובית בבית הספר, ו-45% מהתלמידים הטרנסג'נדרים נושרים מבית הספר.
המזרח התיכון
חוק מוקדם נגד קיום יחסי מין בין גברים מתועד בספר ויקרא, הקובע עונש מוות. חוק אָלים בדבר קיום יחסי מין בין גברים נקבע בקודי החוק האשוריים התיכוניים (1075 לפנה"ס), הקובע: "אם איש שכב עם שכנו, לאחר שהעמידו אותו לדין (ו)הרשיעו אותו [את האזרח הראשון], הם ישכבו איתו (ו)יסרסו אותו".
בתיאור שניתן בספר "גרמניה" של טקיטוס (סוף המאה הראשונה לספירה), עונש המוות נשמר לשני סוגים של עבירות: על בגידה או עריקה צבאית העונש היה תלייה, וכך גם שמצה מוסרית (פחדנות והומוסקסואליות).
אירופה
חוקים וקודים האוסרים על יחסים הומוסקסואליים היו בתוקף באירופה מהמאה הרביעית ועד המאה העשרים, ולמדינות המוסלמיות היו חוקים דומים מראשית האסלאם במאה השביעית ועד ימינו. עבאסיד בגדאד, תחת הח'ליף אל-האדי (785–786), קבע עונש מוות על הומוסקסואליות.
רומא הרפובליקנית
ברומא הרפובליקנית, המסמך המשפטי לקס סקנטיניה, שאינו מתועד היטב, קבע עונש לגבר בוגר המבצע פשע מיני (stuprum) נגד אזרח גבר קטין (ingenuus). לא ברור אם העונש היה מוות או קנס. ייתכן שהחוק שימש גם כדי להעמיד לדין אזרחים גברים מבוגרים שהשתתפו ברצון בתפקיד פסיבי בפעילות מינית הומוסקסואלית, אך לעיתים נדירות נרשמות העמדות לדין והוראות החוק מעורפלות; כפי שציין ג'ון בוסוול, "אם היה חוק נגד יחסי הומוסקסואלים, איש בימיו של קיקרו לא ידע דבר על כך." כאשר האימפריה הרומית עברה לשליטה נוצרית, כל הפעילות ההומוסקסואלית הגברית הודחקה יותר ויותר, לרוב תחת איומי מוות. בשנת 342 לספירה הכריזו הקיסרים הנוצרים קונסטנטיוס וקונסטנס על נישואים חד-מיניים כבלתי חוקיים. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 390 לספירה, הכריזו הקיסרים ולנטיניאנוס השני, תאודוסיוס הראשון וארקדיוס על יחסי מין הומוסקסואליים כבלתי חוקיים, ואלה שהואשמו בכך נידונו להישרף חיים בפומבי. הקיסר יוסטיניאנוס הראשון (527–565 לספירה) הפך הומוסקסואלים לשעיר לעזאזל לבעיות כמו "רעב, רעידות אדמה ומגפות".
מלטה
במלטה של המאה השבע עשרה, מספר המטייל האנגלי והסופר ויליאם ליתגו, שכתב זאת ביומנו במרץ 1616, כי חייל ספרדי ונער מתבגר מלטזי נשרפו בפומבי לאפר על הודאתם כי קיימו מעשה סדום יחד. כדי לחמוק מגורל זה, הפליגו למחרת כמאה בארדסואים (bardassoes) – זונות ממין זכר, לסיציליה.
בריטניה הגדולה
באנגליה חוק מעשה סדום 1534 אסר את מעשי הסדום והזואופיליה והטיל עונש מוות על המקיימים אותם. חוק זה הוחלף בשנת 1828, אך נותר עונש המוות על מעשי סדום במסגרת החוק החדש עד 1861, אם כי ההוצאות להורג האחרונות היו בשנת 1835.
השואה
בגרמניה הנאצית, הומוסקסואלים היו בין הקבוצות שנרדפו בשואה (ראו רדיפת הומוסקסואלים בגרמניה הנאצית) והם נשפטו על פי סעיף 175 בחוק העונשין. בשנת 1936 הוצא להורג ההומוסקסואל פדריקו גרסיה לורקה על ידי מורדי ימין שהקימו את דיקטטורת פרנקו בספרד, בת בריתו של היטלר.
כיום
נכון לאוגוסט 2020, ב-69 מדינות יחסי מין בהסכמה בין שני מבוגרים מאותו המין נמצאים מחוץ לחוק. ב-9 מהן גם קיים עונש מוות על יחסים שכאלה:
מדינות שבהן פעילות מינית הומוסקסואלית נמצאת מחוץ לחוק אך אין בהן עונש מוות, לפי יבשת:
אפריקה
אסיה
אמריקה
איי האוקיינוס השקט
אפגניסטן, בה עדיין נענשים על פעילות מינית כזו בקנסות ובעונשי מאסר, ביטלה את עונש המוות לאחר נפילת ארגון הטליבאן בשנת 2001, אשר הורה על כך מ-1996. הודו הוציאה את ההומוסקסואליות מחוץ לחוק עד 2 ביוני 2009, אז הכריז בית המשפט העליון של דלהי על ביטולו של סעיף 377 לחוק העונשין ההודי.
ארגונים בינלאומיים לזכויות אדם כמו Human Rights Watch ואמנסטי אינטרנשיונל מגנים חוקים ההופכים את היחסים ההומוסקסואליים בין מבוגרים בהסכמה לפשע. מאז 1994 קבעה גם ועדת האו"ם לזכויות אדם כי חוקים מסוג זה מפרים את הזכות לפרטיות המובטחת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
תקיפה פלילית
גם במדינות בהן הומוסקסואליות היא חוקית (שמרביתן נמצאות מחוץ לאפריקה והמזרח התיכון), יש דיווחים על הומוסקסואלים שמכוונת אליהם בריונות, תקיפה פיזית או אפילו רצח.
על פי ה- (GGB), העמותה הוותיקה ביותר לזכויות הומואים בברזיל, שיעור רציחות ההומוסקסואלים בברזיל הוא גבוה במיוחד, עם 3,196 מקרים שדווחו במהלך 30 השנים של 1980 עד 2009 (או כ-0.7 מקרים לכל 100,000 תושבים כל שנה). לפחות 387 ברזילאים להט"בים נרצחו בשנת 2017. עוד דיווחה GGB על 190 רציחות הומופוביות לכאורה בברזיל בשנת 2008, המהוות כ-0.5% ממקרי הרצח בכוונה תחילה בברזיל (שיעור מקרי הרצח הוא 22 לכל 100,000 תושבים נכון לשנת 2008). 64% מהקורבנות היו גברים הומוסקסואלים, 32% היו נשים טרנסג'נדריות או טרנסווסטיטים/ות, ו-4% היו לסביות. לשם השוואה, ה-FBI דיווח על חמישה מקרי רצח הומופוביים בארצות הברית במהלך שנת 2008, המקבילים ל-0.03% ממקרי הרצח בכוונה תחילה (שיעור הרצח הוא 5.4 לכל 100,000 תושבים נכון לשנת 2008).
המספרים שהופקו על ידי GGB היו לעיתים שנויים במחלוקת, בטענה שהם כוללים את כל מקרי הרצח של להט"בים המדווחים בתקשורת - כלומר לא רק אלה המונעים מדעות קדומות נגד הומוסקסואלים. ריינאלדו דה אזבדו, בעל טור במגזין Veja הימני, ההוצאה השבועית הנקראת ביותר בברזיל, כינה את המתודולוגיה של ה-GGB "לא מדעית" בהתבסס על ההתנגדות להלן: כי הם לא מבדילים בין רציחות המונעות מדעות קדומות לבין אלו שלא. ברמה הגבוהה של רציחות טרנסקסואלים, הוא הציע כי מעורבות גבוהה כביכול של טרנסקסואלים בסחר בסמים עשויה לחשוף אותם לרמות אלימות גבוהות יותר בהשוואה להומוסקסואלים והטרוסקסואלים שאינם טרנסג'נדרים. במקומות רבים בעולם, כולל חלק גדול מהאיחוד האירופי וארצות הברית, מעשי אלימות מסווגים באופן חוקי כפשעי שנאה, שעליהם עונשים מחמירים יותר במקרה של הרשעה. במדינות מסוימות צורת חקיקה זו משתרעת על אלימות מילולית וגם על אלימות פיזית.
פשעי שנאה אלימים נגד להט"ב נוטים להיות אכזריים במיוחד, אפילו בהשוואה לפשעי שנאה אחרים: "זעם עז קיים כמעט בכל מקרי הרצח המעורבים בהם קורבנות גברים הומוסקסואלים". נדיר שקורבן פשוט נורה; סביר יותר שהוא יידקר מספר פעמים, ירוטש וייחנק. "הם [מקרי רצח כאלה] כללו לעיתים קרובות עינויים, חיתוך, הטלת מום ... והראו את הכוונה המוחלטת למחוק את האדם בגלל העדפתו (המינית)". במקרה אכזרי במיוחד בארצות הברית, ב-14 במרץ 2007, בווהנטה, פלורידה, נמצא ריאן קית' סקיפר בן ה-25 מת מ-20 פצעי דקירה וגרון משוסף. גופתו הושלכה על דרך כפרית חשוכה שנמצאת במרחק של פחות מ-3 ק"מ מביתו. שני התוקפים שלו לכאורה, ויליאם דייוויד בראון (20) וג'וזף אלי בירדן (21), הואשמו בגין שוד ורצח מדרגה ראשונה. על פי החשד, הרוצחים הנאשמים הדגישו את זדונם ובוזם לקורבן, הסתובבו לכאורה במכוניתו הספוגה בדם והתרברבו בהריגתו. על פי הצהרת מחלקת השריף, אחד הגברים הצהיר כי סקיפר סומן כמטרה כי "הוא היה מתרומם (faggot)."
בקנדה בשנת 2008, נתונים שפורסמו על ידי המשטרה מצאו כי כ-10% מכלל פשעי השנאה במדינה היו על רקע נטייה מינית. מתוכם 56% היו בעלי אופי אלים. לשם השוואה, 38% מכל העבירות על רקע גזעני היו בעלות אופי אלים.
באותה שנה בארצות הברית, על פי נתוני לשכת החקירות הפדרלית, אף על פי ש-4,704 פשעים בוצעו על רקע דעות קדומות גזעניות ו-1,617 בוצעו על רקע נטייה מינית, רק רצח אחד ואונס בכפייה בוצעו על רקע רקע דעות קדומות גזעניות, ואילו חמישה מקרי רצח ושישה מקרי אונס בוצעו על רקע נטייה מינית. בצפון אירלנד בשנת 2008 דווח על 160 אירועים הומופוביים ו-7 אירועים טרנספוביים. מתוך האירועים הללו, 68.4% היו פשעים אלימים; גבוה משמעותית מאשר בכל קטגוריית דעות קדומות אחרת. לעומת זאת, 37.4% מהפשעים על רקע גזעני היו בעלי אופי אלים.
בורות של אנשים ודעות קדומות נגד להט"בים יכולות לתרום להפצת מידע מוטעה אודותיהם ובהמשך לאלימות. בשנת 2018, אישה טרנסג'נדרית נהרגה על ידי אספסוף בהיידראבאד, הודו, בעקבות שמועות שקריות לפיהן נשים טרנסג'נדריות סוחרות ילדים במין. שלוש נשים טרנסג'נדריות נוספות נפצעו בפיגוע.
מחקר שנערך לאחרונה על סטודנטים ברמה האוניברסיטאית הצביע על חשיבות הנראות הקווירית והשפעתה על יצירת חוויה חיובית עבור חברי הקהילה הגאה בקהילת הקמפוס, דבר שיכול להפחית את ההשפעה והתוצאה של תקריות בהם מעורבים בני נוער הלומדים באוניברסיטה. כשיש אקלים ירוד - התלמידים נוטים פחות לדווח על תקריות או לבקש עזרה.
אלימות באוניברסיטאות
בארצות הברית במהלך השנים האחרונות, מכללות ואוניברסיטאות נקטו צעדים עיקריים כדי למנוע הטרדה מינית בקמפוס, אך סטודנטים דיווחו על אלימות בגלל נטייתם המינית. הטרדה מינית יכולה לכלול "צורות ללא מגע" כגון התבדחות או מתן הערות ו"צורות הכוללות מגע" כמו אילוץ סטודנטים לבצע מעשים מיניים. אף על פי שקיים מעט מידע על אלימות נגד להט"בים במוסדות להשכלה גבוהה, קהילות שונות נוקטות עמדה נגד האלימות. להט"בים ניצולי אונס רבים אמרו שהם חוו את התקיפה הראשונה שלהם לפני גיל 25, וכי רבים מגיעים לקמפוס עם חוויה זו. כמעט מחצית מהנשים הביסקסואליות חוות את התקיפה הראשונה שלהן בין הגילאים 18–24, ורוב אלה מתרחשים ללא דיווח בקמפוסים במכללות. אף שהלשכה הפדרלית לחקירות שינתה בשנת 2012 את המשמעות של ההגדרה ה"פדרלית" למה הכוונה במילה "אונס" (למטרות דיווח), ממשלות המדינות המקומיות עדיין קובעות כיצד מטפלים במקרי אלימות בקמפוס. קתרין היל ואלנה סילבה אמרו ב-Drawing the Line: Sexual Harassment on Campus (מסמנים את הקו: הטרדה מינית בקמפוס), "סטודנטים שמודים שהטרידו סטודנטים אחרים בדרך כלל לא רואים בעצמם מחזרים דחויים, אלא כקומיקאים שלא הובנו כהלכה." מרבית הסטודנטים אשר מבצעים אלימות מינית כלפי תלמידים אחרים עושים זאת כדי לחזק את האגו שלהם, מתוך אמונה כי מעשיהם הם הומוריסטיים. יותר מ-46% מההטרדות המיניות כלפי להט"בים לא מדווחות. משאבים לאומיים נוצרו לטיפול בנושא האלימות המינית וארגונים שונים כמו האגודה האמריקאית לנשות האוניברסיטה והמרכז הלאומי לאלימות במשפחה ולאלימות מינית הוקמו כדי לספק מידע ומשאבים למי שהוטרד מינית.
חקיקה נגד פשעי שנאה הומופוביים
בשנת 2003, חברי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה החלו לתאר פשעי שנאה המבוססים על נטייה מינית (בניגוד לחקיקה כללית נגד אפליה) כך שייחשבו לנסיבות מחמירות במהלך ביצוע פשע.
הטיה שיפוטית לכאורה
הגנות משפטיות כמו Gay panic defense מאפשרות עונשים קלים יותר עבור אנשים שהואשמו בהכאה, עינויים או הרג הומוסקסואלים בגלל משיכתם. טענות אלה מניחות כי התוקף זועם כל כך על התקדמות הקורבן שלהם עד שנגרם לו שיגעון זמני, מה שהותיר אותו לא מסוגל לעצור את עצמו או להבדיל בין טוב לרע. במקרים אלה, אם הוכח אובדן החושים, או אם הביע הזדהות עם חבר המושבעים, עונש חמור במקור עשוי להיות מופחת משמעותית. בכמה מדינות המשפט המקובל, ההגנה המקלה על פרובוקציה שימשה בהתקפות אלימות נגד להט"בים, מה שהביא כמה מדינות וטריטוריות באוסטרליה לשנות את חקיקתן, כדי למנוע או להפחית את השימוש בהגנה משפטית זו במקרים של תגובות אלימות להתקדמות הומוסקסואלית לא אלימה.
היו כמה מקרים שהתפרסמו מאוד בהם אנשים שהורשעו באלימות נגד להט"ב קיבלו עונשים קלים יותר. מקרה אחד כזה הוא המקרה של קנת ברואר. ב-30 בספטמבר 1997 פגש את סטיבן ברייט בגיי בר מקומי. הוא קנה לו שתייה והם מאוחר יותר חזרו לדירתו של ברואר. בעודו שם, ברואר התקרב מינית לעבר ברייט, וברייט הכה אותו למוות. בתחילה הואשם ברייט ברצח מדרגה שנייה, אך בסופו של דבר הוא הורשע בתקיפה בדרגה שלישית ונידון לשנת מאסר. מקרים כמו של ברייט אינם בודדים. בשנת 2001 הוכה למוות אהרון ובסטר על ידי קבוצת צעירים חמושים במחבטי בייסבול ובמקל ביליארד בזמן שהסתובב באזור פארק סטנלי אותו פוקדים גברים הומוסקסואלים. ריאן קראן הורשע בהריגה בפרשה בשנת 2004 ושוחרר על תנאי בשנת 2009 לאחר שריצה 4 שנים בלבד מתוך עונשו המקורי באורך שש שנים. שני נערים נשפטו במסגרת חוק צדק פלילי לנוער בקנדה ונידונו לשלוש שנים לאחר שהודו באשמה. התוקף הרביעי זוכה.
גם השופטים אינם מנועים מלתת לדעות קדומות משלהם להשפיע על שיקול דעתם. בשנת 1988, ג'ק המפטון, שופט בטקסס, נתן לגבר 30 שנה בגין הריגתם של שני גברים הומוסקסואלים, במקום מאסר עולם שביקש התובע. לאחר שפסק את פסק דינו, אמר: "לא אכפת לי מקווירים שמשוטטים ברחובות ואוספים נערים מתבגרים ... [אני] שם זונות והומואים בערך באותה רמה ... ויהיה לי קשה לתת למישהו מאסר עולם על הריגת זונה."
בשנת 1987, שופט בפלורידה שטיפל בתיק הנוגע להכאה למוות של הומוסקסואל, שאל את התובע: "זה פשע עכשיו, להכות הומוסקסואל?" התובע השיב, "כן, אדוני. וזה גם פשע להרוג אותם." "הזמנים באמת השתנו", השיב השופט. השופט, דניאל פוטש, טען כי הוא מתלוצץ, אך הוסר מהתיק.
תקיפות במצעדי גאווה
מצעדי הגאווה במדינות מזרח אירופה, אסיה ודרום אמריקה מושכים לעיתים קרובות אלימות בגלל אופיים הציבורי. אף על פי שמדינות רבות בהן מתקיימים אירועים כאלה מנסות לספק הגנה משטרתית למשתתפים, יש המעדיפות שהמצעדים לא יתרחשו, והמשטרה במדינות אלו תתעלם או תעודד מפגינים אלימים. מדינת מולדובה גילתה זלזול מיוחד בצועדים, סגרה את הבקשות הרשמיות לקיום מצעדים ואפשרה למפגינים להפחיד ולפגוע בכל מי שמנסה לצעוד בכל מקרה. בשנת 2007, לאחר שנדחתה בקשה לקיים מצעד, ניסתה קבוצה קטנה של להט"בים לערוך כינוס קטן. הם היו מוקפים בקבוצה גדולה מהם פי שניים שצעקה לעברם דברי גנאי והשליכה עליהם ביצים. ההתכנסות התנהלה למרות זאת, והם ניסו להניח פרחים באנדרטה לזכר קורבנות הדיכוי. עם זאת, קבוצה גדולה של שוטרים טענה כי הם זקוקים לאישור מבניין העירייה.
גורמים רשמיים ברוסיה מתנגדים באופן דומה למצעדי הגאווה. ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב, אסר שוב ושוב על צעדות וכינה אותן "שטניות". משתתפי הגאווה ניסו במקום זאת להתכנס בשלום ולהגיש עתירה לבניין העירייה בנוגע לזכות האספה וחופש הביטוי. הם נתקלו בגלוחי ראש ובמפגינים אחרים, והמשטרה סגרה את הכיכר ועצרה מייד פעילים כשנכנסו. כאשר חלקם נעצרו, משתתפים אחרים הותקפו על ידי מפגינים. המשטרה לא עשתה דבר. בסביבות אחת עשרה נשים ושני גברים נעצרו והושארו בחום, סורבו לקבל טיפול רפואי והותקפו מילולית בידי שוטרים. השוטרים אמרו לנשים, "אף אחד לא צריך לסביות, אף אחד לעולם לא יוציא אותך מכאן." כשהמשתתפים שוחררו מהמעצר שעות לאחר מכן, הושלכו עליהם ביצים ומפגינים שחיכו להם החלו לצעוק עליהם.
הונגריה, לעומת זאת, ניסתה להעניק את ההגנה הטובה ביותר שהם יכולים לצועדים, אך אינה יכולה לעקור את זרם האלימות. בשנת 2008 השתתפו מאות אנשים במצעד גאווה בבודפשט. המשטרה, שהייתה בכוננות בגלל התקפות על שני עסקים המזוהים עם להט"ב בתחילת השבוע, הקימה מחסומי מתכת גבוהים משני צידי הרחוב שהצעדה הייתה אמורה להתקיים בו. מאות מפגינים זועמים השליכו פצצות בנזין וסלעים לעבר שוטרים כנקמה. ניידת משטרה הוצתה ושני שוטרים נפצעו בפיגועים. במהלך המצעד עצמו השליכו המפגינים בקבוקי תבערה, ביצים וחזיזים לעבר הצועדים. לפחות שמונה משתתפים נפצעו, ארבעים וחמישה אנשים עוכבו בקשר לתקיפות, והמשקיפים כינו את המחזה "האלימות הקשה ביותר במהלך תריסר השנים שבהן התקיים מצעד הגאווה בבודפשט".
בישראל, שלושה צועדים נדקרו ב-30 ביוני 2005 במצעד הגאווה בירושלים על ידי ישי שליסל, יהודי חרדי. שליסל טען שפעל "בשליחות האל". הוא הואשם בניסיון רצח.
ב-1 באוגוסט 2009, התרחש פיגוע ירי בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב, בעת פעילות הברנוער. אלמוני חמוש, לבוש בבגדי הסוואה שחורים ומסכה על פניו, התפרץ למקום, ירה בנוכחים ללא הבחנה ונמלט מהמקום. בפיגוע נרצחו שניים - ניר כץ וליז טרובישי - ונפצעו אחד עשר. הרצח טרם פוענח.
ב-10 באוקטובר 2010, התרחשו מהומות בעקבות קיום מצעד הגאווה בבלגרד, סרביה, שבסופו של דבר, 95 איש (78 שוטרים ו-17 אזרחים) נפצעו ו-101 איש נעצרו ועוקבו, בשל התנהגות אלימה, על ידי הז'נדרמריה הסרבית.
ב-17 במאי 2013, התרחשו מהומות בעקבות קיום עצרת נגד הומופוביה בטביליסי, גאורגיה, כאשר כוחות המשטרה לא מנעו מהמפגינים ההומופוביים לרוץ ולרדוף ולפגוע לעבר משתתפי העצרת נגד ההומופוביה. בסופו של דבר, בין 17 עד 28 אנשים נפצעו כתוצאה מהתרחשויות אלו.
ב-30 ביולי 2015, שישה צועדים נפצעו, שוב על ידי ישי שליסל שדקר אותם. האירוע התחרש שלושה שבועות לאחר ששליסל שוחרר מהכלא. אחת הקורבנות, שירה בנקי בת ה-16, נפטרה מפצעיה במרכז הרפואי הדסה שלושה ימים לאחר מכן, ב-2 באוגוסט 2015. זמן קצר לאחר מכן נשא ראש הממשלה נתניהו את תנחומיו והוסיף "נפעל בשביל למצות את הדין עם הרוצח."
בשנת 2019 הוחדרו למצעד הגאווה בדטרויט נאו-נאצים חמושים שעל פי הדיווחים טענו שהם רוצים לעורר את "שארלוטסוויל 2.0" בהתייחסם להפגנת איחוד הימין האמריקאי בשנת 2017, שהביאה לרצח הת'ר הייר ולפציעתם של רבים אחרים. ב-20 ביולי 2019 נערכה צעדת השוויון הראשונה בביאליסטוק, מעוז מפלגת הימין חוק וצדק, מוקפת במחוז ביאליסטוק הנחשב "אזור חופשי מלהט"ב". שבועיים לפני הצעדה הארכיבישוף תדיאוש ווג'דה פרסם הצהרה לכל הכנסיות בפודלסיה ובביאליסטוק בה הצהיר כי צעדות הגאווה הן "חילול השם". ווג'דה גם טען כי הצעדה הייתה "זרה" והודה למי ש"מגן על ערכים נוצריים". כאלף צועדי גאווה עמדו כנגד אלפי חברי קבוצות ימין קיצוני, אוהדי כדורגל קיצוניים ואחרים. חזיזים הושלכו לעבר הצועדים, הושמעו בקול סיסמאות הומופוביות והצועדים נרגמו באבנים ובבקבוקים. עשרות צועדים נפצעו. אמנסטי אינטרנשיונל מתח ביקורת על תגובת המשטרה ואמר כי לא הצליחו להגן על הצועדים ו"לא הגיבו למקרי אלימות". על פי הניו יורק טיימס, בדומה לאופן בו עצרת איחוד הימין בשארלוטסוויל זעזעה את האמריקאים, האלימות בביאליסטוק עוררה את דאגת הציבור בפולין בגלל תעמולה אנטי-להט"בית.
יוסף פרדס
יוסף פרדס (נולד ב-28 בדצמבר 1928) היה מפקח ארצי ומנהל השירות הקהילתי ושיקום שכונות במשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים על השירותים הקהילתיים, חוקר בתחום העבודה הסוציאלית. זוכה פרס חזני לחדשנות בשירותי רווחה (1990) ופרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית (1993).
אלימות נגד להט"ב
הסתה אנטי-להט"בית במילות שירים
כשהיה בן 15, באנטון כתב שיר שנהיה ללהיט כשהוציא אותו שנים מאוחר יותר בשנת 1992 בשם "Boom Bye Bye". השיר עוסק ברצח הומוסקסואלים ו"תמך בירי בגברים הומוסקסואליים, שפיכת חומצה עליהם ושריפתם חיים." שיר של אלפנט מן מכריז: "כשאתה שומע שלסבית נאנסה/זו לא אשמתנו ... שתי נשים במיטה/זה שתי סדומאיות [כינוי למקיימות מעשי סדום] שצריכות למות."
יוסף פרדס
שנותיו המוקדמות
יוסף פרדס נולד בי"ד בטבת תרפ"ט (28 בדצמבר 1928) בירושלים לזהרה ואליהו פרדס, שם סיים את לימודיו בבית הספר העממי. הוא קטע את לימודיו בבית הספר התיכון ובשנת 1944 יצא להכשרת לקיבוץ שדה אליהו. בשנת 1945 התגייס לארגון ההגנה. בשנה זו נעצר על ידי הבריטים כחשוד בפעולות טרור, נעצר ונחקר במשטרת נצרת, משם הועבר לקישלה בירושלים ולאחר מספר שבועות שוחרר. בשנת 1946 השתתף בהכנת הביצורים ביום העלייה לקיבוץ עין הנצי"ב ולאחר כמה חודשים לקח חלק בהדיפת ההתקפה של פורעים ערבים על הקיבוץ.
אלימות נגד להט"ב
הסתה אנטי-להט"בית במילות שירים
פעילים קנדיים ביקשו לגרש אמני רגאיי מהארץ בגלל תכנים הומופוביים בחלק משיריהם, שלדבריהם מקדמים אלימות נגד הומוסקסואלים. בבריטניה חקר הסקוטלנד יארד מילות שירי רגאיי וסיזלה נאסר להיכנס לבריטניה בשנת 2004 בגלל האשמות שהמוזיקה שלו מקדמת רצח.
תומכי זכויות הומואים פתחו את הקבוצה עצרו את מוזיקת הרצח כדי להילחם במה שלדבריהם הוא קידום שנאה ואלימות מצד אמנים. הקבוצה ארגנה הפגנות, מה שגרם לכמה מקומות לסרב לאפשר לאמנים המכוונים להופיע, ולאובדן נותני חסות. בשנת 2007 ביקשה הקבוצה מאמני הרגאיי להבטיח "לא לייצר מוזיקה או להצהיר הצהרות פומביות המעוררות שנאה כלפי אנשים הומוסקסואלים. הם גם לא יכולים לאשר שחרור מחדש של שירים הומופוביים קודמים." מספר אמנים חתמו על הסכם זה, כולל בוז'ו באנטון, ביני מן, סיזלה וקייפלטון, אך מאוחר יותר חלק הכחישו את החתימה עליו.
יוסף פרדס
ההתיישבות בביריה ובשורות הפלמ"ח
בפברואר 1946, השתתף בעליה ההמונית לביריה ובשנת 1947 היה ראשון חברי ההכשרה שעלה לביריה להתיישבות קבע. היה אחראי על ארבעת הסליקים בביריה, היה נציג הקיבוץ בוועד ישובי הגליל העליון ויצג את הקיבוץ במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית ושל הקרן הקיימת ובמוסדות התנועה. בפקודת ההגנה התגייס למשטרה הבריטית, בשנת 1947 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת ביריה/חצר תל-חי בגדוד השלישי של חטיבת יפתח. השתתף בכיבוש המשלט לצורך פריצת הדרך בין ביריה לעין זיתים, בפיצוץ הבתים בסעסע, בימי המצור היה בין אנשי שיירות הלילה מהר כנען לראש פינה, שנשאו נשק, תחמושת (בפרט פגזי דוידקה) ומזון להר כנען, עין זיתים וביריה. הוא השתתף בלווי השיירה הראשונה לירושלים בדרך בורמה וכן במבצע חירם. פרדס השתתף בכל מלחמות ישראל עד מבצע שלום הגליל. פרדס יזם והיה חלק מתהליך שיקום מצודת ביריה, והקמת המוזיאון במקום.
אלימות נגד להט"ב
הסתה אנטי-להט"בית במילות שירים
במהלך שנות השמונים, גלוחי הראש בצפון אמריקה שקידמו את תרבות הפופ הנאו-נאצית המתהווה ושירי רוק גזעניים הלכו יותר ויותר להופעות של פאנק רוק עם מוזיקה אנטי-הומוסקסואלית הדוגלת באלימות.
יוסף פרדס
כבכיר במשרד הרווחה וכחוקר העבודה הסוציאלית
לאחר מלחמת העצמאות הצטרף למייסדי משואות יצחק והיה שם בשנים 1949–1958. הוא נשלח מטעם המשק כמורה ומדריך בישובי עולים. היה מראשוני סגל עובדי חבל לכיש וראשון המיישמים את שיטת העבודה הקהילתית בישראל. בשנים 1961–1967 היה מנהל המחלקה הסוציאלית והמחלקה לפתוח קהילתי במועצה האזורית שפיר. בשנים 1967–1993 היה מפקח מחוזי, מפקח ארצי, סגן מנהל ומנהל השרות לעבודה קהילתית ושיקום שכונות ומנהל השרות לילד ולנוער במשרד העבודה והרווחה. כן היה היוזם, המתכנן ויו"ר המועצה של בתי הספר לפעילים לקידום מנהיגות ברשויות המקומיות. למד ולימד בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, המציא ב-1978 את "שיטת פרדס" להקצאת משאבים למערכות שירותים, ששימשה לקביעת תקנים במשרד הרווחה במשך שנים רבות. 90 פרסומים בתחום התמחותו, חלקם תורגמו על ידי משרד החוץ וארגונים בינלאומיים לשפות רבות.
יוסף פרדס נשוי ואב לשתי בנות, מתגורר בירושלים.
אלימות נגד להט"ב
תרבות מצ'ואיסטית והומופוביה חברתית
הרוב המכריע של תקיפה פלילית הומופובית מתבצע על ידי תוקפנים גברים על קורבנות גברים, והוא קשור למצ'ואיזם הטרוסקסואלי אגרסיבי או לשוביניזם גברי. תאורטיקנים ביניהם קלווין תומאס וג'ודית באטלר הציעו כי הומופוביה יכולה להיות מושרשת בחשש של אדם להיות מזוהה כהומו. הומופוביה אצל גברים קשורה לחוסר ביטחון לגבי גבריות. מסיבה זו, הומופוביה נפוצה לכאורה בספורט, ובתת-תרבות של תומכיו, הנחשבים ל"גבריים" סטריאוטיפיים, כמו כדורגל ורוגבי.
תאורטיקנים אלה טענו כי אנשים המביעים הומופוביה אינם עושה זאת רק כדי להעביר את אמונותיהם בנוגע למעמדם של אנשים הומואים, אלא גם כדי להתרחק ממעמד זה ומהסטטוס החברתי שלו. לפיכך, על ידי התרחקותם מאנשים הומוסקסואלים, הם מאשרים מחדש את תפקידם כהטרוסקסואלים בתרבות הטרונורמטיבית, ובכך מנסים למנוע תיוגם ואת ההתייחסות אליהם כהומואים.
תיאוריות פסיכואנליטיות שונות מסבירות את ההומופוביה כאיום על הדחפים החד-מיניים של הפרט, בין אם הדחפים הללו ממשיים ובין אם הם היפותטיים בלבד. איום זה גורם לדיכוי, הכחשה או היווצרות תגובה.
טקסטים דתיים
מספר פסוקים בתנ"ך מתפרשים לרוב כאוסרים על יחסי מין הומוסקסואליים:
הפסוקים לעיל גורמים למתח רב בין אדוקי הדתות האברהמיות לבין אנשי קהילת הלהט"ב. במסורות של דתות אלו פסוקים אלו נתפסים כגינוי מוחלט כל פעילות מינית הומוסקסואלית בין גברים, ובנוסף, בדרך כלל יותר בימי קדם מאשר כיום, כהצדקה לאלימות.
במגזין Religion Dispatches, קנדיס צ'לוו-הודג' טוענת כי ששת הפסוקים בערך שמצוטטים לרוב לגינוי להט"בים מתייחסים בכלל ל"מין פוגעני". היא מציינת כי אין בתנ"ך גינוי ל"יחסים אוהבים, מחויבים, הומוסקסואליים ולסביים" וכי ישו שתק בנושא.
נצרות
בחברה של ימינו, זרמים נוצריים רבים מקבלים אנשים הנמשכים לאותו מין, אך מלמדים כי מערכת יחסים הומוסקסואלית ויחסי מין הומוסקסואליים הם חטאים. עדות אלה כוללות את הכנסייה הרומית-קתולית, הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, הכנסייה המתודיסטית,  ועוד עדות עיקריות רבות, כמו הכנסייה הרפורמית באמריקה והכנסייה הבפטיסטית האמריקאית, וכן ארגונים וכנסיות אוונגליסטיים שמרניים, כמו הברית האוונגליסטית, והכנס הבפטיסטי הדרומי. באופן דומה, כנסיות פנטקוסטליות כמו אספות האל, כמו גם כנסיות רסטורציוניסטיות, כמו עדי יהוה וכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, נוקטות בעמדה שפעילות הומוסקסואלית אינה מוסרית.
יש קבוצות נוצריות שדוגלות בטיפול המרה ומקדמות קבוצות הומוסקסואלים לשעבר. קבוצה אחת כזו, אקסודוס אינטרנשיונל, טענה כי טיפול בהמרה עשוי להיות כלי שימושי להפחתת התשוקות מאותו המין, ובעוד שלוחות לשעבר של אקסודוס ממשיכות עם דעות כאלה, אקסודוס גינתה מאז את משימת הארגון והתנצלה על הכאב והפגיעה ועל קידום "מאמצי שינוי נטייה מינית ותאוריות מתקנות אודות נטייה מינית שהכפישו הורים." הקונצנזוס הרפואי והמדעי בארצות הברית היא שטיפול המרה עלול להזיק ויש להימנע ממנו מכיוון שהוא עשוי לנצל אשמה וחרדה, ובכך לפגוע בהערכה העצמית ולהוביל לדיכאון ואף להתאבדות. בקהילת בריאות הנפש קיימת דאגה רחבה שקידום טיפול ההמרה עצמו גורם לנזק חברתי על ידי הפצת השקפות לא מדויקות לגבי נטייה מינית ויכולתם של אנשים הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים/ות לנהל חיים מאושרים ובריאים. קידום זה של הרעיון שהומוסקסואליות היא בלתי מוסרית וניתנת לתיקון עשוי לגרום לתוקפים עתידיים של הומוסקסואלים להרגיש צודקים בזה שהם "עושים את עבודת האל" בכך שהם מצליחים להיפטר מעולמם של הלהט"בים.
הכנסייה הקתולית מלמדת כי משיכה הומוסקסואלית אינה חטא וכי יש להתייחס לאנשי הלהט"ב בחמלה ובכבוד, כמו אל כל האחרים. היא גם מלמדת כי יחסי מין נועדו להתקיים בין בני זוג ממינים נגדיים. מכתב משנת 1992 מאת הקרדינל ג'וזף רצינגר, האפיפיור העתידי בנדיקטוס השישה עשר, גינה את תופעת הבריונות וההטרדות נגד להט"בים. נאמר שם כי לאנשי הלהט"ב "יש אותן זכויות כמו לכל האנשים, כולל הזכות לא להתייחס אליהם באופן שפוגע בכבודם האישי." במכתב נכתב גם:"מגונה שאנשים הומוסקסואלים היו מושא לרשעות אלימה בדיבור או בפעולה. יחס כזה ראוי לגינוי מצד כוהני הכנסייה בכל מקום שהוא מתרחש. זה מגלה סוג של התעלמות מאחרים המסכן את העקרונות הבסיסיים ביותר של חברה בריאה. יש לכבד תמיד את כבודו הפנימי של כל אדם במילה, בפעולה ובדין."עם זאת, באותו מכתב הציע רצינגר כי עלייה באלימות נגד הומואים אינה מפתיעה אם יוכנסו חוקים להגנה על התנהגות הומוסקסואלית:"...כשמכניסים חקיקה אזרחית כדי להגן על התנהגות שלאיש אין כל זכות מתקבלת על הדעת לקיים אותה, לא הכנסייה ולא מהחברה כולה צריכים להיות מופתעים כאשר נטיות ופרקטיקות מעוותות אחרות תופסות תאוצה ותגובות לא רציונליות ואלימות גוברות."האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר, אז מנהיג הכנסייה הרומית-קתולית קבע כי "הגנה על האנושות מפני הומוסקסואליות הייתה חשובה לא פחות מהצלת העולם משינויי אקלים וכי כל מערכות היחסים מעבר להטרוסקסואליות מסורתית הן "הרס של עבודת האל." האפיפיור פרנציסקוס נתפס כמקבל יותר את הלהט"ב, ואמר לאיש הומוסקסואל כי "אלוהים יצר אותך ככה. אלוהים אוהב אותך ככה. האפיפיור אוהב אותך ככה ועליך לאהוב את עצמך ולא לדאוג ממה שאנשים אומרים."
אסלאם
הקוראן, ספר האסלאם, מצטט את סיפורם של "אנשי לוט" (הידועים גם כאנשי סדום ועמורה), שהושמדו בזעמו של אללה משום שעסקו במעשים גשמיים תאוותניים בין גברים.
חוקרי האסלאם, כמו שייח' אל-אסלאם, האימאם מאלכ והאימאם שאפי בין היתר, קבעו כי האסלאם אוסר על הומוסקסואליות והורה לעונש מוות על אדם האשם בכך.
העונש החוקי על מעשי סדום השתנה בין בתי הספר למשפטים: יש הקובעים עונש מוות, ואילו אחרים קובעים עונש מתון יותר לפי שיקול דעת. פעילות הומוסקסואלית היא פשע ואסורה ברוב המדינות בהן יש רוב מוסלמי. בחלק ממדינות הרוב המוסלמיות החילוניות יחסית כמו אינדונזיה, ירדן וטורקיה, זה לא המקרה.
בקוראן, בדומה למקרא ולתורה, יש גינוי מעורפל של הומוסקסואליות וכיצד יש להתמודד איתה, והוא מותיר אותה פתוחה לפרשנות. מסיבה זו פנו משפטנים אסלאמיים לאוספי החדית' (דברי מוחמד) וסונה (ספרות חייו). אלה, לעומת זאת, ברורים לחלוטין וקשים במיוחד. אבן אל-ג'וזי מתעד את מוחמד מקלל מקיימי מעשי סדום בכמה חדית', וממליץ על עונש מוות הן עבור השותפים הפעילים והן עבור אלה הפסיביים בפעילות מינית הומוסקסואלית.
סונאן אל-טירמידהי מדווח שוב על מוחמד כי פסק עונש מוות עבור השותף הפעיל ועבור השותף הפסיבי: "כל מי שאתה מגלה שמקימים את חטאם של אנשי לוט, תהרוג אותם, גם זה שעושה את זה וגם את מי שהוא שלו זה נעשה." העיקרון המוסרי או התאולוגי הכללי הוא שאדם שמבצע פעולות כאלה מאתגר את ההרמוניה של בריאת האל, ולכן הוא מורד באלוהים.
השקפות אלה משתנות בהתאם לפלג. קוראניסטים (אלה שאינם משלבים את החדית'ים הנזכרים לעיל במערכת האמונות שלהם) אינם דוגלים בעונש מוות.
יש אימאמים שמטיפים לדעותיהם וקובעים כי הומוסקסואלים ו"נשים שמתנהגות כמו גברים" צריכים להיות מוצאים להורג על פי החוק האסלאמי. אבו אוסאמה במסגד גרין ליין בברמינגהאם הגן על דבריו לחסידים באומרו "אם הייתי קורא להומוסקסואלים כלבים סוטים, מלוכלכים ומטונפים שיש להוציא להורג, זה חופש הביטוי שלי, לא?".
השקפות אסלאמיות עכשוויות אחרות הן כי "פשע ההומוסקסואליות הוא אחד הפשעים הגדולים ביותר, החטא הגרוע והנתעב ביותר במעשים". הומוסקסואליות נחשבת לחטא הגדול ה-11 באסלאם, בימי מלוויו של מוחמד, פעם סלחו לנער עבד על שהרג את אדונו אשר ביצע בו מעשה סדום.
הירי במועדון הלילה באורלנדו בשנת 2016 היה אז הירי ההמוני הקטלני ביותר על ידי אדם ונותר האירוע הקטלני ביותר של אלימות נגד להט"ב בהיסטוריה של ארצות הברית. ב-12 ביוני 2016, עומר סדיק מאטין, מוסלמי ממוצא אפגני יליד ניו יורק, רצח 49 בני אדם ופצע יותר מ-50 במועדון הלילה "פּוֹלְס" (Pulse) באורלנדו, פלורידה. המעשה תואר על ידי החוקרים כמתקפת טרור אסלאמית ופשע שנאה.
יהדות
בעקבות הפסקת הסמיכה, ביהדות לא נעשה שימוש בעונשי מוות במשך יותר מ-2000 שנה, אך עדיין זרמים רבים עדיין רואים בפעילות מינית הומוסקסואלית חטא. היהדות האורתודוקסית אוסרת בדרך כלל התנהגות הומוסקסואלית. אומנם קיימת מחלוקת לגבי אילו מעשים כפופים לאיסורי הליבה, אולם היהדות האורתודוקסית כולה מעמידה פעולות ליבה מסוימות של הומוסקסואלים, כולל מעשי סדום, בקטגוריה של ייהרג ובל יעבור, הקטגוריה הקטנה של האיסורים המקראיים (הכוללת גם רצח, עבודת אלילים, ניאוף וגילוי עריות) שיהודי מחויב למות ולא לעשותם על פי חוקי ההקרבה העצמית בהלכה היהודית.
ראו גם
עמדות פוגעניות
ג'רג' דוז'ה
ג'רג' דוז'ה מקפלוואי או גיירג' דושה הסקלרי (בהונגרית: Makfalvai Dózsa György, ברומנית: Gheorghe Doja - גאורגה דוז'ה, בלטינית: Georgius Dosa Siculus de Makfalva, בסלובקית: Juraj Dóža Sikul; 1470 בערך, דלנוק או דלניק, ארץ הסקלרים, טרנסילבניה – 20 ביולי 1514 טימישוארה) היה איש צבא הונגרי סקלרי (עם בעל שפה ותודעה הונגרית) וככל הנראה, מהאצולה הנמוכה, יליד טרנסילבניה, שעמד בראש התקוממות איכרים נגד המגנאטים ההונגרים בשנת 1514, הידועה כמלחמת האיכרים בראשות גיירג' דוז'ה.
כשקרא האפיפיור לאו העשירי למסע צלב נגד איום הטורקים העות'מאנים שתחת דגל האסלאם המשיכו במסעות כיבוש באירופה, בימי המלך אולאסלו השני של הונגריה, בשנת 1513 הוטל על גיירג' דוז'ה, קצין סקלרי שהצטיין בעבר במלחמות בטורקים, לארגן חיל מורכב בעיקר מסקלרים על מנת שישתתף במסע הצלב. גויסו לא רק סקלרים אלא גם איכרים הונגרים אחרים, כפריים רומנים, סלובקים, רוסינים וסרבים וקרואטים משטחי טרנסילבניה, מרמורוש, טרנסקרפטיה ובאנאט. באמצעות השתתפותם ב"מלחמת הקודש" שאפו איכרים אלה לשפר את מצבם הכלכלי והחברתי. בסופו של דבר תוכנית מסע הצלב לא יצאה לפועל והאצולה ההונגרית בטרנסילבניה, באנאט ובממלכה ההונגרית, ביקשה להחזיק את האיכרים ולנצלם באחוזותיהם. סופו של דוז'ה היה אכזרי: המרד שהוא הוביל דוכא, והוא נתפס, ועונה קשות והוצא להורג בעיני העם, יחד עם חבריו להנהגת המרד. בעיני מחנהו הוא הפך לדמות קדוש מעונה נוצרי ובעיני האצילים הוא נחשב לפושע מסוכן שקיבל את העונש הראוי על מעשיהם האלימים נגד אדוניהם. ההיסטוריוגרפיה הקומוניסטית ראתה בו מאוחר יותר גבור של מלחמת המעמדות ושל המאבק לחירות נגד הפאודליזם.
ממסע צלב של איכרים להתקוממות נגד המגנאטים
גיירג' דוז'ה נולד בדאלנוק, כיום דלניק, במחוז קובאסנה של היום, אז חבל הכיסא קזד או קיזד (Kézdszék) בארץ הסקלרים שבמזרח טרנסילבניה, למרגלות הרי בודוק. הוא בילה את שנות חייו הראשונות בכפר הולדתו בחברת אחיו ואחרי מות אביו עבר לגור בכפר מאקשה (Maksa). (ברומנית:מואקשהMoacșa).
בזמנו נודע כ "ג'רג' הסקלרי" - "גיירג' סייקיי" ("Székely György" או "Georgius Zekel") והוא קרא כך לעצמו. שמו האמיתי לא הופיע במרבית המקורות והמקום המדויק של מוצאו לא היה ברור. הנה למשל קטע מנאומו ביישוב גלד: Ad incolas Comitatuum Pest et Zolnok. Georgius Zekel strenuus miles, benedictae gentis Cruciferorum Princeps et supremus Capitaneus, Regis Hungariae tantummodo subditus et non Dominorum. Universis, et singulis Civitatibus et oppidis, et villis, infra ambitum Regni Hungariae et praesertim in Comitatibus Pest et Zolnok exteriori existentibus constitutis salutem!
ייתכן שהוא השתתף במרד הסלקרים משנת 1506, מה שהביא לו שם של "שודד ידוע בכל ממלכת טרנסילבניה" עם זאת, תעודה חתומה ב-17 ביולי 1507 על ידי לנארט בארלאבאשי, ווייבוד המשנה של טרנסילבניה ורוזן משנה של הסקלרים, הזכירה את שמו האמיתי של דוז'ה בשפה הלטינית - Georgius Dosa Siculus de Makfalva in Sede Maros - כלומר ג'רג' דושה הסקלרי איש מאקפאלווה בחבל ("כיסא") מארוש (מורש)". לפי תעודה זו יוצא כי דוז'ה היה בן למשפחת דושה או דוז'ה ממאקפאלווה, שהייתה ענף של המשפחה הסקלרית ארלץ (Örlöcz) מסובאטה, בעלת מעמד של lófő ("ראש סוס")
דוז'ה השתתף כשכיר חרב במלחמות נגד העות'מאנים וקנה לעצמו שם של לוחם אמיץ. בשנת 1514 חזר הקנצלר ההונגרי והארכיבישוף אסטרגום, טמאש בקוץ, מרומא כשבידו בולה אפיפיורית שהוצאה על ידי האפיפיור לאו העשירי ובה אישור למסע צלב נגד הטורקים שהמשיכו באותן השנים לאיים על אירופה הנוצרית. הוא הטיל על גיירג' דוז'ה את המשימה לארגן ולהוביל את המסע הצלב. תוך שבועות אחדים הצליח דוז'ה לגייס צבא של כ-40,000 לוחמים הקרויים "היידוקים" - רובם איכרים, מלווים בתלמידים נוודים, בנזירים וכמרים כפריים - בני המעמד הנמוך של החברה הימיביינמית. הם התכנסו במחוזות (רוזנויות) של הממלכה ההונגרית. בעת שזכו לאימונים צבאיים מינימליים, השמיעו טענות רבות לגבי תסכולי מעמדם החברתי וקיוו בהזדמנות זו לשפר את מצבם. צלבנים מתנדבים אלה לא צוידו כראוי עם מזון ובגדים. כשבהתקרב זמן הקטיף נדרשו על ידי האצולה הגדולה ההונגרית לשוב לבתיהם כדי לקטוף את היבולים, סירבו לעשות זאת. אז נקטו נגדם בעלי האחוזות באמצעי ענישה: התעללו בנשותיהם ובמשפחותיהם ושלחו אנשי חצר המזוינים להחזיר בכפרים את המשמעת.
זעם האיכרים הלך וגבר מול אי יכולת האצילים לספק פיקוד צבאי בהתאם לחובת מעמדם הרם. רוח מרדנית כלפי בעלי האחוזות שלטה במיוחד בעת חציית ה"צלבנים" האלה את המישור ההונגרי הגדול. הארכיבישוף בקוץ החליט בנסיבות אלה לבטל את מסע הצלב. התנועה סטתה מיעדה המקורי והאיכרים ומנהיגיהם יצאו למעשי נקם נגד המגנאטים.
התעצמות המרד
באותם הימים דוז'ה עצמו איבד במידה מסוימת את השליטה על פקודיו שהתחילו לציית להטפות הכומר לרינץ מסארוש מן הכפר צגלד. המרד נעשה עוד יותר מאיים כשתושבי הערים החלו מצטרפים להתקוממות. בבודה ובערים אחרות הורידו המורדים את הפרשים שנשלחו נגדם מעל סוסיהם. המרד התפשט במהירות אל המחוזות המרכזיים וההונגריים הטהורים, ומאות בתים וטירות של אצילים הועלו באש ואלפי אצילים נרצחו באמצעות העלאה על שיפוד, צליבה ושיטות אכזריות אחרות. המחנה של דוז'ה בצגלד הפך למרכז ה"ז'אקרי" כשכל הפשיטות על האזור מסביב יצאו משם.
גם האפיפיור ביטל את הבולה ואולאסלו השני (לדיסלב השני), מלך הונגריה ובוהמיה, הוציא כרוז שבו קרא לאיכרים לשוב לבתיהם אם רוצים להישאר בחיים. אולם בינתיים הגיעה ההתקוממות לממדים של מלחמת איכרים או מהפכה. כל נתיני הממלכה נקראו לדגל נגדה והשלטון השכיר בחפזון שכירי חרב ונציאניים, בוהמיים וגרמנים מרחבי האימפריה הרומית הקדושה. דוז'ה הצליח להשתלט על העיר צ'נאד ועל מבצרה וכציון לניצחונו שיפד למוות את מפקד הטירה (הקסטלן) ואת הבישוף המקומיים. בעיר אראד שר האוצר של הונגריה, אישטוואן טלגדי, נפל לידי המורדים ועונה למוות. הוצאו להורג בדרך כלל אצילים שהתפרסמו כעושקים וחמדנים במיוחד. פה ושם היו גם מקרים מסוימים של אצילים ששוחררו לפי הבטחה שניתנה להם. דוז'ה היה ידוע כי עומד על דבריו ומקיים את הבטחותיו. יתר מזו הוא סייע לעיתים לאצילים השבויים להימלט.. שליטתו על המורדים לא הייתה שלמה ורבים מהם צדו ללא רחמים את העשירים.
הנפילה בשבי והוצאתו להורג
במהלך הקיץ 1514 כבש דוז'ה את המבצרים אראד, ליפה (כיום ליפובה), וילאגוש (כיום שיריה) והצליח להצטייד בתותחים ובתותחנים מנוסים. אחד מכוחותיו התקרב עד למרחק של 25 ק"מ מעיר הבירה בודה. אולם הפרשים הכבדים של האצולה, החמושים יותר טוב, גברו עליהם. נראה כי כוח רצונו של דוז'ה עצמו נחלש אחרי הצלחתו בצ'נאד והוא התחיל להוציא כרוזים מילנריסטיים יריביו ראו בלכידתו יעד בעל חשיבות פוליטית עליונה. הוא פותה לפנות לטמשוואר שבקרבתה חיכה לו צבא אצילים של 20,000 חיילים בפיקודו של יאנוש זאפויאי ואישטוואן באטורי "השמיני" שומיואי. הוא נפל בשבי אחרי הקרב ונענש קשות. הוא אולץ לשבת על "כס מלכות" מברזל בוער, לשאת על ראשו כתר ברזל ולהחזיק ביד שרביט ברזל גם כן בוערים (מתוך לעג להיותו "מלך האיכרים"). בעוד שעונה, הובאו לפניו תשעה מחבריו לנשק, מורעבים. חרף תחנוניו של דוז'ה שיחוסו על חיי אחיו הצעיר, גרגיי, הובא האח בפניו וגופו בוקע לשלושה חלקים. אחר כך דקרו התליינים בבשרו של דוז'ה בצבתות ופקדו על חבריו לנשוך ולאכול מבשרו. שלושה מהם שסירבו נשחטו למוות ואז האחרים נכנעו וצייתו לפקודה. בסוף מת דוז'ה בעקבות ייסוריו והמורדים שהסכימו לאכול מבשרו שוחררו.
ההתקוממות דוכאה וכ-70,000 איכרים עברו עינויים. משערים כי הוצאתו להורג של דוז'ה והדיכוי האכזרי של האיכרים תרמו להתפוררות האחדות של העם, להחלשת כוחה של הונגריה מול האיום העות'מאני ולתבוסה הרועמת בקרב מוהאץ' ב-1526. השלכות אחרות באו לידי ביטוי בחוקים החדשים שאושרו על ידי הדיאטה ההונגרית מיוזמת אישטוואן ורבצי. חוקים אלה הקרויים טריפארטיטום (Tripartitum) אישרו מחדש את הזכויות העתיקות המוגבלות של האיכרים אך בעיקר חיזקו במידה משמעותית את מעמד האצולה הקטנה והבינונית והרימו מסך ברזל שפילג את ההונגרים עד שנת 1848 כשבוטלה האריסות.
מורשתו
דמותו של דוז'ה נותרה בהיסטוריה של הונגריה ושל טרנסילבניה כסמל למאבק האיכרים לחירות נגד הסדר הפאודלי. בעיני האצולה הצטייר כמורד, רוצח ושודד. בשכבות רבות בעם נחשב למעין קדוש מעונה. עד לימינו גישתו אליו בהונגריה היא כאל גבור לאומי, כמו שנדור פטפי או לאיוש קושוט. המשטרים הקומוניסטים בהונגריה וברומניה העלו על נס את המרד בהנהגתו, כתופעה טרום-מהפכנית. ברומניה תוך הפחתת הדגש על השתייכותו הלאומית ההונגרית-סקלרית של המנהיג.
לקריאה נוספת
סיפורים לא מסופרים מן הכפר של דוז'ה בעיתון "Adevărul" (אדוורול 18 במאי 2015
קישורים חיצוניים
A Magyar Tudományos Akadémia segélyezesevel kiadja a Magyar Történelmi Társulat 1913 בסדרת "ביוגפריות היסטוריות הונגריות" החברה ההיסטורית ההונגרית -, בסיוע האקדמיה ההונגרית למדעים, בודפשט 1913 (Oláh-Gál Róbert 8.8.2014) (בלה פומוגאץ - דמותו של גיירג' דוז'ה בשירה ההונגרית)