cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יער גשם טרופי
החי והצומח
צמחיית יער הגשם הטרופי ירוקת-עד בשל התנאים הסביבתיים הקיימים באזור המשווני. היער זוכה לשפע של אור וחום מן השמש ואלה, לצד כמויות הגשם הגדולות, מאפשרים תהליכי חיים הנמשכים ברציפות לאורך כל השנה, כמו בתוך חממת ענק. כמו כן, תהליך התחדשותם של העלים הוא תהליך קבוע. הצמחייה, שכל שאר היצורים החיים תלויים בה לקיומם, נעשית כל כך פרועה עד כי היא יוצרת מאות מקומות חיות זעירים כגדולים, המספקים את התנאים הנחוצים להתפתחותם של מאות אלפי יצורים שונים, ואכן סגולתם של יערות הגשם הטרופיים שהם עשירים מאוד ביצורים וצורת היער נותרת יציבה באופן תמידי. כמו ביערות אחרים גם ביער הגשם הטרופי העץ משמש יחידה חיונית מאוד עבור היצורים החיים בתוכו וסביבו. ביער רגיל הוא שווה-ערך לבית דירות גדול אצל האדם. באזור הטרופי, כל אחד ואחד מעצי הענק ביער הגשם יכול להיחשב כמטרופולין. כמו כן בעלי החיים ניזונים מין הפירות והזנים השונים של המזון העשיר ביערות הגשם
מוחמד אל-בוח'ארי
אבו עבד אללה, מוחמד בן איסמעיל אבן איברהים אבן אל-אלמוע'ירה אבן ברדזבה אל-ג'ועפי אל-בוח'ארי (בערבית: بن المغيرة بن بردزبه الجعفي البخاري; 19 ביולי 810 - 1 בספטמבר 870), או בוכארי, המכונה גם האימאם אל-בוח'ארי או האימאם בוכארי, היה חוקר אסלאמי פרסי שנולד בבוכרה (בירת מחוז בוכרה באוזבקיסטן). הוא חיבר את אוסף החדית' הידוע בשם צחיח אל-בוח'ארי, שנחשב בעיני המוסלמים הסונים לאחד מאוספי החדית' הכי אותנטיים. הוא גם כתב ספרים אחרים כגון אל-אדב אל-מופרד. .
ביוגרפיה
מוחמד אבן איסמעיל אל-בוח'ארי אל-ג'ועפי נולד לאחר תפילת יום שישי, 19ביולי בשנת 810 (13 בשוואל 194 לפי הלוח המוסלמי) בעיר בוכרה בטראנסאוקסאניה (בימינו אוזבקיסטן).
אביו, איסמעיל אבן אבראהים, היה חוקר של חדית', והיה תלמידו וגם חברו של האמאם מאלכ אבן אנס. שכמה מלומדים עיראקים שייכו אליו העברת חדית'.
שושלת
סבו של אימאם אל-בוח'ארי, אל-מע'ירה, התיישב בבוכרה לאחר שנכנס לאסלאם באמצעות מושל בוכרה, ימאן אל-ג'ועפי. כנהוג באותה תקופה, הוא הפך למוולה של ימאן, ומשפחתו המשיכה לשאת את שמו של "אל-ג'ועפי".
אביו של אל-מוע'ירה, ברדזבה, הוא הסב הידוע ביותר בשושלת אל-בוח'ארי, זאת על פי רוב החוקרים וההיסטוריונים. הוא היה כוהן זורואסטרי, ומת ככזה. אסובקי הוא החוקר היחיד שהזכיר את אביו של ברדזבה, שלדבריו נקרא בזדבה. מעט ידוע על ברדזבה או על בזדבה, פרט לכך שהם היו פרסיים והמשיכו להשתייך לדת עמם. גם היסטוריונים לא נתקלו במידע על סבו של אל-בוח'ארי, אבראהים אבן אל-מע'ירה.
חקר החדית' ומסעותיו
ההיסטוריון אל-דהאבי תיאר את חייו האקדמיים המוקדמים של אל-בוח'ארי: בהיותו בן שש-עשרה עלה לרגל למכה, יחד עם אחיו ואמו האלמנה. משם הוא החל סדרה של מסעות כדי להרחיב את הידע שלו בחדית'. הוא עצר בכל המקומות החשובים ללימוד האסלאם בזמנו, דיבר עם חוקרים והחליף איתם מידע על החדית'. אומרים שהוא שמע יותר מ-1,000 גברים, ולמד מעל 600,000 טקסטים של חדית'.
ספרו בעל ערך רב בקרב המוסלמים הסונים, והוא נחשב לאוסף המהימן ביותר של החדית'. מהימן אפילו יותר מאל-מוואטא של האימאם מאלכ וצחיח מוסלם של תלמידו של אל-בוח'ארי, מוסלם אבן אל-חג'אג'. רוב המלומדים הסונים מחשיבים אותו כספר המהימן ביותר אחרי הקוראן. הוא חיבר ספרים נוספים, ביניהם אל-אדב אל-מופרד, שהוא אוסף של חדית' בנושא אתיקה ונימוסים, וכן שני ספרי ביוגרפיה של מספרי החדית' (ראה אסנאד).
שנותיו האחרונות
בשנת 864/250, השתקע בנישאפור. אחרי שפגש שם את מוסלם אבן אל-חג'אג' שלימים נחשב לתלמידו של אל-בוח'ארי, ובסופו של דבר אספן ומארגן של החדית' בספרו "סחיח מוסלם" הנחשב לשני במהימנותו אחרי צחיח אל-בוח'ארי. בגלל בעיות פוליטיות עבר לכפר הארטנג ליד סמרקנד, שם נפטר בשנת 870/256.
מאוזוליאום
היום נמצא קברו בתוך מתחם האימאם אל-בוח'ארי, בכפר הארטנג, 25 ק"מ מסמרקנד. הקבר שוחזר ושופץ בשנת 1998 לאחר מאות שנים של הזנחה וחורבן. מתחם המאוזוליאום מורכב מקברו של האימאם אל-בוח'ארי, מסגד, מדרסה, ספריה ואוסף קטן של ספרי קוראן. מצבה מודרנית שאינה בולטת מעל הרצפה, של האימאם אל-בוח'ארי היא רק מצבת זיכרון, הקבר עצמו נמצא בתוך חלקת קבורה קטנה מתחת למבנה החדיש.
עבודות המתארות את מספרי החדית'
אל-בוח'ארי כתב שלוש יצירות שדנו במספרי החדית' וביכולתם להעביר את החומר שיש להם: "התמצית הקטנה של מספרי החדית'", "התמצית הבינונית" ו"המפקד הגדול". המפקד הגדול התפרסם וידוע היטב. הספר "התמצית הבינוני" נחשב לאוסף קצר ופורסם ככזה. ספר "התמצית הקצרה" עדיין לא נמצא. יצירה אחרת, אל-כונא (ספר הכינויים), עוסקת בפטרונימים : זיהוי אנשים המוכרים בכינויים "אבי כך וכך". בנוסף יש עבודה קצרה על מספרי חדית' לא מהימנים: אל-דועפאא ואל-סע'יר.
יצירותיו בנושא החדית'
שתיים מתוך עבודות החדית' של אל-בוח'ארי שרדו: אל-אדב אל-מופרד ("הספר המוקדש לנושאים של אתיקה ונימוסים") ו"צחיח אל-בוח'ארי".
אסכולה דתית
אל-בוח'ארי השתייך לכאורה לאסכולה של אבן חנבל, מבין ארבע אסכולות מקובלות באסלאם, אף על פי שחברים באסכולה של אל-שאפעי והאסכולה הט'אהרית טענו שהשתייך אליהם.
ראיות היסטוריות מציעות כי העמדות המשפטיות של אל-בוח'ארי דמו לאלה של האסכולה הט'אהרית ולאסכולה של אבן חנבל באותו זמן, בהתחשב בעובדה שאל-בוח'ארי דחה לחלוטין את הקיאס (פסיקה משפטית על פי דמיון או הקבלה) וצורות אחרות של ראאי (חוות דעת של חכמים). עמדותיו של אל-בוח'ארי אף הושוו לאלה של אבן חזם.
משרד פרסום
משרד פרסום הוא עסק הנותן שירותי פרסום ללקוחותיו. השירותים כוללים לרוב חקר שוק, בחירת המסר הפרסומי וניסוחו באופן יצירתי, מילולי וגרפי, הפקת מסע פרסומי (תשדירים, מודעות או פרסומות מסוג אחר) והפצתו.
מוחמד אל-בוח'ארי
אסכולה דתית
אל-דהבי אמר שהאימאם אל-בוח'ארי הוא מוג'תהד: חוקר המסוגל ליצור את האיג'תיהאד (לפרש ולדון בקוראן ובחדית') מבלי להשתייך לאסכולה אסלמית מסוימת.
משרד פרסום
בעלי תפקידים במשרד פרסום
במשרד פרסום ניתן למצוא את בעלי התפקידים הבאים (לא בכל משרד כל התפקידים קיימים): מחלקת לקוחות מחלקת רעיונאות (קריאייטיב) מחלקת אסטרטגיה מחלקת מיתוג - ממונה על בניית זהות המותג של הלקוח.
בישראל
משרדי פרסום ראשונים החלו לקום בארץ בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. בסוף שנות ה-80 ובעיקר בתחילת שנות ה-90 (לאחר הקמת ערוץ טלוויזיה מסחרי בישראל) התרחב תחום הפרסום ובמקביל החל להתערער מעמדם של משרדי הפרסום הוותיקים. פרסומאים רבים פרשו ממשרדי הפרסום הוותיקים והקימו משרדים צעירים. תהליך זה התרחש במקביל לכניסתם למשרדי פרסום בינלאומיים גדולים לארץ - הן באמצעות הסכמי ייצוג והן באמצעות רכישת משרדים מקומיים. מאז, רובם של משרדי הפרסום הפעילים בישראל, מקושרים בדרך זו או אחרת לתאגידי הפרסום הבינלאומיים.
רוב משרדי הפרסום בישראל מאוגדים תחת איגוד הפרסום הישראלי. במהלך העשור האחרון עם התקדמות הטכנולוגיה והתגברות הפרסום הדיגיטלי תופס תחום הפרפורמנס נתח גדול מתקציבי הפרסום בישראל ואיתו קמו דור צעיר של חברות פרסום.
חיל הים הסורי
חיל הים הסורי (בערבית: البحرية السورية) הוא הזרוע הימית של צבא סוריה ועד לפרוץ מלחמת האזרחים בסוריה שירתו בו כ-4,000 חיילים בשרות סדיר וקבע וכן כ-2,500 אנשי כוחות מילואים.
חיל הים הסורי נמצא תחת פיקוד אזור לטקיה של צבא סוריה ולו בסיסים בנמלי לטקיה, בניאס (כ-55 ק"מ מדרום ללטקיה), מינאת אל ביידה וטרטוס.
חיל הים הסורי נוסד בשנת 1948 וכלי השיט הראשונים שלו היו מספר סירות שהושארו על ידי כוחות צרפת שעזבו את המדינה. אנשי חיל הים הסורי הראשונים היו חיילים בצבא היבשה אשר נשלחו לאקדמיות ימיות בצרפת לשם הכשרתם. החל בשנות ה-50 של המאה ה-20 החל חיל הים הסורי להצטייד בכלי שיט מתוצרת סובייטית. בין השאר נמסרו לסוריה ספינות טורפדו, מקשות, שולות מוקשים, וספינות טילים. חיל הים הסורי לא השתתף במלחמת ששת הימים. בתחילת מלחמת יום הכיפורים ניסה חיל הים הסורי לעצור כוח של חיל הים הישראלי שהתקרב לנמל לטקיה. בקרב שהתפתח הוטבעו ספינת טורפדו, מקשת ושלוש ספינות טילים. בהמשך המלחמה אירעו עוד שני קרבות בין ספינות טילים של חיל הים הישראלי וספינות של חיל הים הסורי ובהם נפגעו עוד ארבע ספינות טילים סוריות. בשנות ה-70 של המאה ה-20 המשיך חיל הים הסורי להצטייד בכלי שיט מתוצרת ברית המועצות, כולל ספינות נגד צוללות וספינות טילים מתקדמות. על פי פרסומים בעיתונות בשנים 2007–2008 קיימו סוריה ורוסיה שיחות במטרה לאפשר לרוסיה לפתח ולהרחיב את בסיס חיל הים בטרטוס על מנת שיהווה אף בסיס לחיל הים הרוסי באגן המזרחי של הים התיכון. במסגרת מגמה זו ביקרה בנמל טרטוס, בחודש אוגוסט 2008 שייטת רוסית, אשר כללה את נושאת המטוסים "אדמירל קוזנצוב", ספינת טילים וארבע צוללות גרעיניות.
מאז פרוץ מלחמת האזרחים לא ברור מצבו של החיל ונראה שפעולתו כמעט ונפסקה.
סדר כוחות
ציודו של חיל הים הסורי הוא מתוצרת סובייטית/רוסית ואיראנית:
קרב וארנה
קרב וארנה התרחש ב-10 בנובמבר 1444 ליד העיר וארנה, כיום במחוז וארנה, אשר במזרח בולגריה. במהלך קרב זה הביסה האימפריה העות'מאנית בהנהגתו של הסולטאן מוראט השני את צבאות פולין והונגריה תחת הנהגתם של ולדיסלב השלישי מלך פולין שהיה גם מלך הונגריה (תחת השם אולאסלו הראשון), ושאף נהרג בקרב, ויאנוש הוניאדי ההונגרי.
רקע
אחרי מבצע כושל נגד בלגרד ב-1442/1441 חתם הסולטאן העות'מאני מוראט השני הסכם הפסקת אש למשך 10 שנים עם הונגריה. לאחר שחתם גם על הסכם שלום עם נסיכות קאראמאן באסיה הקטנה באוגוסט 1444, הוא ויתר על כתרו לטובת בנו בן ה-12, מהמט השני.
חרף הסכם השלום, הונגריה שיתפה פעולה עם ונציה ועם האפיפיור אאוגניוס הרביעי בארגון צבא צלבני חדש. לאור מידע זה, נקרא מוראט לשוב לכתר על ידי בנו. בתחילה, מוראט סירב, באומרו שאינו סולטאן עוד, אך בנו סתם את הגולל על טיעוניו, בכותבו לו: "אם אתה הסולטאן, הנהג את צבאותיך; אבל אם אני הוא הסולטאן, הרי שאני מצווה עליך לבוא ולהנהיג את צבאותי". למוראט לא הייתה ברירה, אלא לשוב לכתר.
הכנות
הצד הנוצרי, שסבל מנחיתות מספרית, היה מורכב בעיקר מכוחות הונגרים ופולנים, עם תגבורות מצומצמות של צ'כים, גרמנים, בוסנים, קרואטים, סרבים, בולגרים, ולאכים, ורותנים. בנוסף להם נלחמו לצד הנוצרים אבירים שנשלחו מטעם מדינת האפיפיור.
ההונגרים סבלו מהיעדר ציוד ומחוסר איזון טקטי, עקב חוסר תמיכה מספקת של האצולה ההונגרית במערכה. בנוסף לכך, תגבורות שהבטיחה קונסטנטינופול לא מומשו. לצבא ההונגרי כמעט ולא היה חיל רגלים, למעט כ-300 שכירי חרב צ'כים וכמאה מערכי עגלות מלחמה מבוצרים (ואגנבורג- Wagenburg). שאר הכוח הנוצרי היה מורכב מפרשים, חלקם שכירי חרב וחלקם בני אצולה, עם נוכחות גם של נושאי דגלים (של האצולה ושל הכנסיות).
לפי התוכנית, היו אמורות ספינות הקרב של ונציה וג'נובה לחסום את הדרדנלים, בשעה שהצבא ההונגרי יגיע לווארנה. שם יועמס על אוניות צי הכס הקדוש ויפליג באמצעותן לעבר קונסטנטינופול, מתוך מטרה לדחוק, בסופו של דבר, את הכוחות עות'מאנים מאירופה.
ההתקדמות ההונגרית הייתה מהירה: הם עקפו את מצודות העות'מאנים והצטרפו אליהם בולגרים מווידין, אורייחובו וניקופול (פרוז'ין, בנו של איבן שישמן, השתתף אף הוא במסע הקרב). ב-10 באוקטובר הצטרפו לכוחות גם כ-4,000 פרשים ולאכים תחת פיקודו של מירצ'ה השני, אחד מבניו של ולאד דראקול.
פריסת הכוחות
ב-9 בנובמבר קרב הצבא העות'מאני, שמנה 40,000-60,000 לוחמים, לווארנה מכיוון מערב, כשהוא לוכד את הכוחות הנוצריים בין הים השחור ממזרח, אגם וארנה מדרום ומורדותיה המיוערים של רמת פרנגה מצפון. חלק ממפקדי הכוחות הציעו להשתמש בוואגנבורג כמגן עד להגעת הצי האפיפיורי, אולם ולדיסלב השלישי ויאנוש הוניאדי, מפקדי צבאות פולין והונגריה, דחו את הטקטיקה ההגנתית. הוניאדי אף הכריז: "נסיגה היא בלתי אפשרית, וכניעה היא בלתי נתפשת, הבה ונילחם באומץ וכבוד".
מהלך הקרב
הקרב החל כשפרשים קלים עות'מאנים וערבים התקיפו את האגף הימני של המערך הנוצרי. הנוצרים הגיבו ושלחו רגמים וחיל רגלים מצויד ברובים שהצליחו לבלום את ההתקפה, ואף החלו במרדף בלתי-מסודר בעקבות העות'מאנים הנסוגים אולם נתקלו במארב של פרשים אנטלים ופרשי גמלים ערבים שהכו בהם מן האגף. המהלך העות'מאני שבר את האגף הימני הנוצרי, שהחל לנוס על נפשו לכיוון דרום, אל מצודת גאלאטה, אולם נקטל ברובו, בביצות שבקרבת אגם וארנה. רק הגדוד הקרואטי, הצליח לסגת באופן מסודר אל הוואגנבורג.
האמצע הנוצרי בראשות המלך ולדיסלב ויאנוש הוניאדי, לעומת זאת, תקף והביס את הערבים והפרשים האנטלים. גדוד הפרשים הוולאכי אפילו הצליח לפרוץ אל המחנה המבוצר של העות'מאנים, ולאחר שסיים לבזוז אותו, נטש את שדה המערכה.
האגף השמאלי של הנוצרים, הותקף בינתיים על ידי פרשים עות'מאנים, והתקשה לבלמם. הוניאדי החליט לצאת עם פרשיו על מנת לסייע ולהניס את התוקפים, תוך שהוא מייעץ למלך הפולני לחכות לשובו.
באותה שעה, נראה היה שהצבא הנוצרי עומד בפני ניצחון מזהיר, והסולטאן כמעט שנטש את שדה הקרב. אולם אז, כשהוא מתעלם מעצתו של הוניאדי, הסתער המלך הצעיר, בראש 500 אבירים, על האמצע העות'מאני וניסה ללכוד את הסולטאן מוראט השני. ולדיסלב הוקף בידי היניצ'רים ונהרג. חיל הפרשים הפולני איבד את רוחו, ונמחץ על ידי העות'מאנים.
סיכום
על אף הניצחון העות'מאני, הצליח הצבא הנוצרי לגרום נזק פיזי ומוראלי ניכר, בייחוד לאור יחסי הכוחות לפני הקרב. אבדות העות'מאנים היו כה כבדות, שנדרשו למוראט השני שלושה ימים עד שהבין כי ניצח. עם זאת, ניצחון העות'מאנים בקרב וארנה, יחד עם ניצחונם בקרב קוסובו השני ב-1448, הרתיע את מדינות אירופה משליחת כוחות צבאיים משמעותיים לעזרת הביזנטים במהלך המצור וכיבוש קונסטנטינופול ב-1453.
מבחינת ההונגרים, הותיר אותם מותו של ולדיסלב השלישי ללא מלך. יורש העצר היה לסלו החמישי, ילד בן ארבע, והמדינה נשלטה בפועל על ידי עוצרים.
אליזה (זמרת)
אָליזה ז'קוטֶה (בצרפתית: Alizée Jacotey; נולדה ב-21 באוגוסט 1984 בעיר אז'קסיו בקורסיקה, צרפת), היא זמרת פופ צרפתייה, שהתפרסמה בזכות הלהיט Moi...Lolita שיצא ב-2000.
ילדותה ונעוריה
אליזה הידועה בכינוי "לילי", החלה במסלול רקדנות כבר בילדותה בבית ספר לריקודים בקורסיקה. את אימוניה המשיכה עד גיל 15, ובמהלך הזמן זכתה בתחרות ריקוד שאורגנה על ידי חברת תעופה הנמצאת כיום כחלק מחברת התעופה "סוויסאייר". עקב ניצחונה, זכתה אליזה בטיול לאיים המלדיביים.
בשנת 1999 הופיעה אליזה בתוכנית הטלוויזיה "Graines de star" (בעברית: נבטי הכוכבים), שם התגלתה על ידי הזמרת מילן פארמר שכתבה לה שני אלבומים עם המפיק לורן בוטונה (Laurent Boutonnat).
חייה האישיים
ב-2003–2012 הייתה נשואה לזמר הצרפתי ג'רמי שאטליין (Jérémy Chatelain). ב-2005 נולדה לזוג בת.
מתגוררת כיום בקורסיקה.
קריירה
בסוף 2000 יצא אלבום הבכורה Gourmandises ממנו יצאו הסיגלים "L'Alizé", "Parler tout bas" ושיר הנושא "Gourmandises". בעקבות פרסום אלבומה הראשון שגרם לתדמיתה לעבור לכיוון המראה הסקסי מיני, נבנה במקביל לאליזה מראה תדמית של נערה בת עשרה רגילה לחלוטין, וזאת כדי ליצור ולשמר את הרושם הנקי של נערה ממוצעת כמו כולם.
במהלך השנים עם התבגרותה נבחרה אליזה לסמל סקס במגזינים שונים, ואף נבחרה בשנים 2010 ו-2011 בסקר "האישה הכי סקסית בעולם" שנערך על ידי מגזין FHM הצרפתי בתור האישה השנייה הכי סקסית בעולם מתוך 100 מועמדות. אלבומה השני של אליזה, Mes courants électriques, יצא ב-2003 וממנו שוחררו הסינגלים J'en ai marre ! / I'm fed up! ו J'ai pas vingt ans ! / I'm not twenty!. האלבום הצליח באירופה אך פחות מאלבומה הראשון.
ב-2007 ראה אור אלבומה השלישי Psychédélices אותו הפיקה בעצמה. האלבום יצא רק בשווייץ, בלגיה, צרפת ובמקסיקו, שם נחל הצלחה כשהגיע לראש מצעד המכירות. בתחילת 2010 יצא אלבומה הרביעי Une enfant du siècle (ילדת המאה). האלבום לא הצליח יחסית לקודמיו אף שהגיע למקום ה-13 במצעד האלבומים הצרפתי.
ב-2013 השתתפה אליזה בגרסה הצרפתית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" (Danse avec les stars) והגיעה למקום הראשון. כמו כן, באותה שנה יצא גם אלבומה החמישי 5.
ב-2014 יצא אלבומה השישי, Blonde.
יונדאי קאנטרי
יונדאי קאנטרי (באנגלית: Hyundai County, בקוריאנית: 현대 카운티) הוא מיניבוס אשר יוצר במספר תצורות, מתוצרת יצרנית הרכב יונדאי מוטור אשר מיוצר בדרום קוריאה מ-1998 ועד היום.
דגמי "יונדאי קאנטרי" יוצאו למספר ארצות באסיה כולל הפיליפינים, הרפובליקה העממית של סין.
בנוסף יוצאו דגמי "יונדאי קאנטרי" לאמריקה הדרומית מספר ארצות באפריקה ומספר ארצות במזרח התיכון.
תכזה
תכזה או תכזי (בגעז: ተከዜ או ተከዚ; תרגום: "נהר") הוא נהר מרכזי באתיופיה, המהווה חלק מגבולה המערבי עם אריתריאה. הוא נודע גם בשם סטיט (Setit) באריתריאה, מערב אתיופיה ומזרח סודאן.
על פי דוחות שפרסמה סוכנות הסטטיסטיקה המרכזית של אתיופיה, אורכו של נהר התכזה 608 קילומטר והוא יוצר את הקניון העמוק ביותר באפריקה, ואחד העמוקים בעולם, כאשר במקומות מסוימים הוא מגיע עד לעומק של 2,000 מטרים.
נתיב הנהר
נהר התכזה זורם ממרכז האזור ההררי באתיופיה, בסמוך להר קאצ'ן שבמחוז לסתה. משם הוא זורם מערבה, צפונה ושוב מערבה, ובדרכו יוצר את הגבול המערבי בין אתיופיה לאריתריאה, מנקודת המפגש בין הטומסה והתכזה, 14.18333°N, 37.52833°W, ועד לסודאן : 14.25667°N, 36.56°W. לאחר מכן, הוא עובר לסודאן בצידה הצפון-מזרחי, בקואורדינטות: 14.16667°N, 36°W. התכזה מתחבר לנהר עטברה ונקודת השפך שלו היא בנהר הנילוס. התכזה מהווה הנתיב העליון של נהר העטברה, והוא עובר דרך ארוכה יותר עד למפגש בין שני הנהרות.
היובלים הראשיים של מקור התכזה באתיופיה בגדה המערבית, הם הנהרות טהאלי, מריי, טלאר, סלוו, ארקווה, גהיווה, ווארי, פרפרייה (מתפרפר), תקורו וגומאלו; בגדה השמאלית - הנהרות היני, בלגאס, סהאה, במבי, אטאבה, זארימה וקוואלימה.
היסטוריה
האזכור הראשון הידוע לתכזה נמצא בכתובים מאקסום של הקיסר עזנה, בהם הוא מתרברב על ניצחונו בקרב שהתרחש בגדות הנהר הדרומיים, בסמוך ל"פורד של הקמלקה". התכזה שימש בעבר כנקודת מפגש עתיקה בין אתיופיה למצרים, ואף נקרא בעברו "נילוס". בתרגומו של ארנסט ווליס באדג' לכבר נגשת, התכזה מוזכר כנהר שממנו שב מנליק הראשון לאתיופיה, אך באדג' טעה בתרגומו מכיוון שלא תרגם את התכזה למילה "נהר" והשאירה, מה שגרם לבלבול. בתרגומו העברי של רן הכהן מתורגם התכזה ל"נהר" כפי שאמור להיות במקור.
חשיבות נוספת לנהר מציין אוגוסטוס ב. ווילד, המתאר כי ליד מקור התכזה בכנסיית היילה קדוס מיכאל, נמצא מקום משכנו האמיתי של ארון הברית.
סכר תכזה
ביולי 2002 הכריזה ממשלת אתיופיה על שותפות עם רשות מקורות המים הסינית, במטרה לבנות סכר הידרואלקטרי בתכזה, שיסייע בייצור 300 מגה וואט חשמל. הפרויקט נועד לבנות את הסכר הגבוה ביותר באפריקה בעל קשת כפולה, ובכך לשבור את שיא הסכר הגבוה ביותר הנוכחי, הנמצא בלסוטו. העבודות להשלמת הפרויקט, שעלותו 224 מיליון דולר, נועדו להימשך 5 שנים. אוויז איברהים, אחראי הפרויקט, הודיע ב-12 בדצמבר 2004 שכ-82 אחוז מהבניה הושלמה וכללה בין היתר הנחת 105 קילומטרים של קבלי כוח למקלה. הפרויקט הושלם בשנת 2009.
No Guidance
No Guidance הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר האמריקאי כריס בראון בהשתתפות הראפר הקנדי דרייק. השיר יצא לאור ב-8 ביוני 2019 כסינגל הרביעי מתוך האלבום התשיעי של בראון, Indigo, דרך RCA Records. השיר הופק על ידי המפיקים האמריקאים וינילז, ג'יי לואיס וטדי וולטון והמפיק הקנדי "40". השיר מכיל דגימה מתוך "Before I Die" שנכתב ובוצע על ידי צ'ה אקרו.
רקע
ב-5 במאי קטע מהשיר הודלף ממסיבת יום ההולדת ה-30 של בראון. ב-5 ביוני בראון הודיע שהוא הולך להוציא את השיר ו-2 ימים לאחר מכן הודיע שהשיר הולך לצאת בלילה של אותו יום.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ הנלווה לשיר הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של כריס בראון ב-26 ביולי 2019.
פתרון קר-ניומן
פתרון קֶר-נְיוּמַן (Kerr-Newmann Solution) היא משפחה תלת-פרמטרית של פתרונות של משוואות איינשטיין-מקסוול, משוואות תורת היחסות הכללית של איינשטיין אשר מתארות את שדה הכבידה של התפלגות חומר טעון, והיא מתארת את עקמומיות המרחב-זמן מחוץ לאובייקט טעון מסתובב. שלושת הפרמטרים של הפתרון הם המסה M, התנע הזוויתי L והמטען Q.
פתרון זה משמש לתיאור שדה הכבידה בסביבת חורים שחורים בעלי מטען ותנע-זוויתי, והתגלה כהרחבה לפתרון קר על ידי עזרא ניומן בשנת 1965. הרלוונטיות האסטרופיזיקלית של פתרון זה היא חלקית, היות שחורים שחורים טעונים צפויים להיות מנוטרלים במהרה על ידי מטענים מנוגדים המצויים בסביבתם, למשל בדיסקת הספיחה. מאידך, ידוע שחורים שחורים אסטרופיזיקליים מסתובבים, על-כן משפחת הפתרונות של קר (Kerr), שמהווה תת-משפחה של פתרון קר-ניומן עבור המקרה בו Q=0, היא בעלת חשיבות רבה למחקר של חורים שחורים אסטרופיזיקליים.
משפחת פתרונות זו מתאפיינת בתופעות מעניינות כמו יצירת קווי-עולם סיבתיים סגורים, המשכה מקסימלית של הפתרון אשר כוללת יקומים נוספים, סחיפת מערכות ייחוס בתחום המכונה "הארגוספירה", מסלולים בעלי אנרגיה שלילית בארגוספירה אשר מעלים את האפשרות להפקת אנרגיה מהחור השחור ועוד.
פתרון
הפתרון הכללי ביותר, מתאים למצב של שיווי משקל בשדות החיצונים של חור שחור. בעזרת קואורדינטות בוייר-לינדקוויסט (Boyer—Lindquist), מטריקת קר-ניומן נתונה בביטוי
כאשר,
מהמשוואה הזאת נובע שאופק האירועים נמצא ברדיוס, ועל כן המטען החשמלי והתנע הזוויתי של חורים שחורים הם חסומים:
קואורדינטות קר-שילד
הביטוי הפשוט ביותר המתאר הן את פתרון קר והן את פתרון קר-ניומן ניתנת בצורת קר-שילד,
כאשר היא המטריקה בקואורדינטות קרטזיות בצורה הזו k^\mu (x) הוא וקטור השדה, אבל נסים לב שk^\mu (x) ישנו גם נקודה ייחוס אפסית במרחב-זמן שטוח. זה אומר-
הפונקציה H מקיימת
כאשר הקואורדינטות של קר, r, \theta נקבעות לפי היחס:
בקאורדינטות האלו הרכיבים של ווקטור k_\alpha נקבעים מהמשוואה הדיפרציאלית,
השוואת המקדמים היוותה אמצעי נוח מאוד, אשר קר שמש להשיג את הפתרון ביצירות הראשונות שלאחר מכן.
מרים זוהר
מרים זוהר (נולדה ב-16 באוקטובר 1931) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית. כלת פרס ישראל לאמנות הבמה (1987) וכלת פרס התיאטרון הישראלי (2002).
ביוגרפיה
זוהר נולדה בשנת 1931 בשם מרצ'לה כ"ץ בעיר צ'רנוביץ, בירת חבל בוקובינה שברומניה (כיום בשטח אוקראינה), בת להורים יהודים מסורתיים יוצאי פולין, שברחו לרומניה בשל סירובו של אביה הסוחר לשרת בצבא הפולני. את לימודיה סיימה בגיל שמונה, כשהחלה המלחמה גורשה לגטו שהוקם בעיר. ב-1941 גורשה עם הוריה ואחיה הגדול לטולצ'ין שבטרנסניסטריה, למחנה עבודה; היא שרדה את השואה יחד עם הוריה ואחיה. עם תום המלחמה שבה המשפחה לצ'רנוביץ, שם אביה נעצר על ידי השלטונות הסובייטים ומת במאסר בשנת 1945. כעבור זמן קצר שאר בני המשפחה עברו למחנה מעבר בטימישוארה בדרום-מערב רומניה, שם מרים עבדה כגננת בגן ילדים יהודי, ובמהלך עבודתה ארגנה מסיבות והופיעה בהן בדקלום וזמרה. ב-1948 הפליגה זוהר עם אמה ואחיה לארץ ישראל בספינת המעפילים "פָּאן יוֹרְק" ("קיבוץ גלויות"); אך הספינה נתפסה על ידי הבריטים ונוסעיה נשלחו למחנה מעצר בקפריסין. במחנה שמע אותה יצחק פָּאנֶר, מנהלו של תיאטרון החובבים היידי "איגוד אמנים יהודים בקפריסין" שהתארגן באי, והציע לה להצטרף לתיאטרון. היא שימשה סטטיסטית באחת ההצגות שהועלו, ומאז "נדבק לה חיידק הבמה". במחנה נישאה, אך הנישואים כשלו, בין היתר מפני שבעלה לא רצה שהיא תהיה שחקנית.
בפברואר 1949, לאחר קום המדינה, עלתה המשפחה ארצה והתגוררו במחנה עולים בבנימינה. לאחר שישה חודשים קיבלו מקרוב משפחה הלוואה של 100 לירות, וקנו דירה זעירה בשכונת גבעת עלייה (ג'בּאלייה) שעל גבול יפו–בת ים. את הדירה, שבה התגוררה זוהר שבע שנים, חלקו, כמקובל אז, עם האדם שממנו קנו את הדירה. זוהר למדה עברית, הכירה את הבמאי יעקב מנסדורף, ובהמלצת פאנר קיבלה תפקיד קטן במחזה רוסי שהעלה תע"ז (תיאטרון עממי זעיר) מיסודו של מנסדורף, שהוקם מקרב העולים החדשים. בקיץ 1950 זכתה לגלם תפקיד ראשי במחזה "הפונדקאית" ("מירַנדולינה", "שונא הנשים") לקרלו גולדוני. היא זכתה לביקורות טובות, ושמעון פינקל, שראה אותה בהצגה, הזמין אותה להיבחן לתיאטרון "הבימה". בבחינה, באוקטובר 1950, קראה בפני צבי פרידלנד קטעים מ"שונא הנשים" בעברית, קטע של י"ל פרץ ביידיש ומונולוג מתוך "שלומית" לאוסקר ויילד. בינואר 1951 התקבלה ל"הבימה", וב-1954 הצטרפה לקולקטיב התיאטרון. בהתאם למדיניות התיאטרון, עִברתה את שמה ל"מרים זוהר". היא התקרבה במיוחד לחנה רובינא, שאותה העריצה (השתיים שיחקו ביחד רק בהצגה אחת: "חנה סנש" לאהרן מגד), לאהרן מסקין, שהיווה עבורה דמות אב, ולפינקל. קולקטיב "הבימה", בצעד לא מקובל, רכש עבורה בהלוואה דירה ברחוב אבן גבירול פינת ז'בוטינסקי בתל אביב.
במשך ארבעים וחמש שנותיה ב"הבימה" שיחקה תפקידים ראשיים בכ-60 מחזות, הן בהצגות קלאסיות והן בהצגות מודרניות, שהפכו אותה לאחת מבכירות שחקניות התיאטרון בישראל. ב-1996 עברה לתיאטרון בית ליסין. בין ההצגות בכיכובה: "סולוואג", "ארקדינה", "מדיאה", "מירל'ה אפרת", "ציד המכשפות", "כולם היו בניי", "הרומן הראשון שלי", "השושנה המקועקעת", "חמץ", "קידוש", "ריקוד ב-6 שיעורים" ו"אחרון ימיה". בתיאטרון הקאמרי גילמה ב-2017 את רבקה נרס במחזה "ציד המכשפות", ב-2018 את מרג'ורי במחזה "מרג'ורי פריים", ב-2019 את הסבתא קלרה במחזה "הנכד" וב-2022 את מרינה במחזה "וניה" ואת אמו (המאמצת) של אדיפוס ב"אדיפוס המלך".
ב-1980 העלתה את הצגת היחיד "הטיול", לפי סיפור אוטוביוגרפי מאת מריה פלדש (פולדש), ניצולת השואה.
זוהר שיחקה גם בסדרות הטלוויזיה "20 פלוס", "מיי פירסט סוני", "משמורת", "בלאדי מורי", "מי שמע על חווה ונאווה" ו"קופה ראשית".
זוהר שיחקה גם במספר סרטי קולנוע: בשנת 1979 שיחקה בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99". בשנת 2005 שיחקה בסרט "שושלת שוורץ" בבימויו של שמואל הספרי לצדם של יהודה לוי, אניה בוקשטיין, טל פרידמן ואחרים. ב-2012 שיחקה בסרט "על קרח דק". ב-2014 שיחקה בסרט "פריז על המים" עם אילן דר. ב-2015 שיחקה בסרט "ציפורי חול" לצידו של עודד תאומי וב-2018 שיחקה בסרט "ג'סטה 2".
לאורך השנים זכתה בפרסים רבים. ב-1987 זכתה בפרס ישראל לאמנות המשחק על הבמה. כשנשאלה באחד הראיונות עמה האם התרגשה לקבל את הפרס, ענתה: "תאר לעצמך שכילדה שחלמה רק על פרוסת לחם ליום הבא, איזו התרגשות הייתה בשבילי לקבל את פרס ישראל".
עיריית חולון קראה רחוב על שמה.
מוריס רייזמן
ביוגרפיה
רייזמן נולד בטיגינה, אז באימפריה הרוסית ולאחר מלחמת העולם הראשונה ברומניה, במשפחה יהודית וקיבל את השם "מירון". עם הגירתו לצרפת שינה את שמו הפרטי ל"מוריס" ובשנת 1931 קיבל אזרחות צרפתית. הוא עבד כמהנדס באיגוד האוטונומי של התחבורה הפריזאית. רייזמן זכה במקום הראשון בטורניר פריז, ב-1938 וזכה שש פעמים במקום הראשון באליפות צרפת בשחמט, בשנים 1932, 1936, 1946, 1947, 1951 ו-1952.
אברהם בורנשטיין
רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב (חשוון ה'תקצ"ט, אוקטובר 1838 – י"א באדר א' ה'תר"ע, 20 במרץ 1910), היה אדמו"ר ומייסד חסידות סוכטשוב, מחבר הספרים: "אגלי טל" על מלאכות שבת ושו"ת "אבני נזר". היה מגדולי הפוסקים והלמדנים, התפרסם ב'עולם התורה' כדרך הלימוד הסוכטשובית.
שנותיו הראשונות
נולד בבנדין שבפולין, לרבי זאב נחום, מחבר הספר "אגודת אזוב", בנו של רבי אהרון בורנשטיין משצ'קוצ'ין ולאמו הרבנית דובריש. היה מצאצאי הרמ"א הש"ך והמעשה רוקח. בשנת ה'תר"י עברה משפחתו לגור באולקוש, שם מונה אביו לרב, לאחר מכן בשנת ה'תרט"ז לפי בקשת מחותנו הרבי מקוצק עבר לכהן ברבנות ביאלה פודולסק פתח שם ישיבה והעמיד אלפי תלמידים.
בהקדמה לספרו 'אגלי טל' הוא כותב כי כילד.
לאחר ניסיון שידוך עם בתו של הרב חיים הלברשטאם מצאנז שלא צלח, הוא נישא בחודש אב ה'תרי"ג בגיל ארבע עשר לשרה צינא, בתו של רבי מנחם מנדל מקוצק, שאביו היה מחסידיו . התגורר בבית חותנו עד חורף שנת ה'תרכ"ג.
בחותנו ראה את רבו המובהק. למרות שהגיע לקוצק בתקופת ההסתגרות, בפניו הייתה דלתו פתוחה, והיה מבקש ממנו כל יום שיאמר לו חידושי תורה. בהקדמת ספרו "אגלי טל" הוא מעיד:
פעילות למען ארץ ישראל
נפטר בי"א באדר א' ה'תר"ע ונקבר בבית הקברות בסוכטשוב, על קברו הוקם אהל. אחריו כיהן כאדמו"ר בנו רבי שמואל.
חצור הגלילית
חָצוֹר הַגְּלִילִית היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1956. המועצה שוכנת במורדותיו של יער ביריה, חצור נמצאת בגליל העליון צפונית-מזרחית לצפת וצפונית לראש פינה. כביש 90 עובר מזרחית ליישוב. מערבית ליישוב שוכן יער חצור, בו נמצא על פי המסורת קברו של התנא חוני המעגל.
היסטוריה
חצור הגלילית החלה עם הקמתן של שתי המעברות "חצור א'" ו"חצור ב'", שהוקמו לצורך קליטת העולים החדשים שהגיעו לארץ בגל העלייה ההמונית, בשנת 1953. השם חצור מקורו ביישוב העתיק ששרידיו נמצאים בקרבת מקום בתל חצור. שמה של חצור מתוך ספר יהושוע י"א', י' "כי חצור לפנים היא ראש כל הממלכות האלה".
מייסדי חצור הגלילית היו עולים מצפון אפריקה. בעקבות הקמת היישוב בוטל מושב פאר-עם, ושטחיו נכללו בתחום חצור.
בשנת 1956 הוכרזה חצור הגלילית כמועצה מקומית.
העיר שמרה על צביונה המסורתי והוקמה בה גם קריה חסידית, המאוכלסת בעיקר בחסידי גור.
בשנת 2014 קיבלה ממשלת ישראל תוכנית עתידית שיעודה היא הפיכת חצור הגלילית לעיר מרכזית בגליל, דבר זה התבטא בהזרמת תקציבים לפתוח ובנייה, לצד שכונות חדשות שנבנו, ושדרוג השכונות הוותיקות, וכן פרויקטים נרחבים של מרכזי מסחר, שדרוג אזור התעשייה, פיתוח וחידוש עירוני כולל תוכנית מתאר מקומית ליישוב. כיום חצור היא היישוב העירוני המרכזי בין קריית שמונה בצפון, טבריה בדרום וצפת במערב, ועל כן יש בה מוסדות המשרתים את כל האזור, כולל קופות חולים, בתי ספר, מוסדות ציבור שונים, קניון ומרכזי מסחר.
בבחירות האחרונות, שהתקיימו בנובמבר 2018, זכה שמעון סויסה בתפקיד ראש המועצה. זו כהונתו השלישית לאחר שנבחר לראשונה לתפקיד ב-2008, לפניו בתפקיד היה שאול כמיסה.
חינוך
בחצור הגלילית קיימים עשרה בתי ספר: אורט חצור הגלילית ע"ש אברט, בית הספר אמי"ת חצור, חוני המעגל ממלכתי-דתי, שבט סופר בית הספר ממלכתי-דתי, קול יהודה-דתי, תלמוד תורה קול מנחם - בנים חרדי, בית יעקב - בנות חרדי, ישיבת שפתי צדיק, סמינר בנות באר מרים.
בחצור הגלילית קיימת שלוחה של המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר.
במערכת החינוך לומדים נכון לשנת 2020 כ-3150 תלמידים בגני הילדים (3) ועד י"ב.
נדל"ן
בחצור הגלילית הוכפלו מספר דירות המגורים במהלך העשור האחרון, עם בנייה מאסיבית בחלקו הצפוני של היישוב, נוסף לכך מבוצעים פרויקטים לחיזוק מבנים, וחידוש עירוני למבנים ישנים.
אושרה תוכניות להקמת מספר שכונות חדשות, במטרה לתת מענה לביקושים הגדולים למגורים ביישוב.
לצד פרויקטים של מגורים הוקם שוק "הקארדו הגלילי" - שיהווה שוק מרכזי לאזור הגליל העליון, וכן כמרכז קניות ומסחר לצד "הקניון הגליל העליון". כמו כן תוכנית פיתוח ושדרוג מרכז חצור, הכולל מתחמי קניות, בילוי ופנאי.
תחבורה ציבורית
בכניסה ליישוב מסוף תחבורה מרכזית מסוף חצור הגלילית, הממוקם במתחם "קניון הגליל העליון", תחנת המסוף היא תחנה מרכזית חשובה בצפון הארץ, ומסוף התחבורה המרכזי בגליל, מהמסוף יוצאים קווים רבים לכל רחבי הארץ, וליישובי הצפון ורמת הגולן, את המסוף פוקדים חיילים המשרתים בצפון הארץ ורמת הגולן, בכל הקווים הבינערוניים נקודת הקצה היא קריית שמונה. (מלבד קו 503 המסתיים בקצרין).
במהלך 2021 אושר פרויקט המסילה המזרחית בצפון, ובמסגרתו הקמת תחנת הרכבת חצור הגלילית.
אוטו באואר
אוטו באואר (בגרמנית: Otto Bauer; 5 בספטמבר 1881 – 4 ביולי 1938) היה מדינאי והוגה דעות סוציאל-דמוקרטי יהודי-אוסטרי, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית מ-1918 ועד 1934. באואר היה חדור אמונה ברצונם הטוב של הבריות לפעול למען טובת הכלל, בנכונותם הבסיסית לפעול לפי צו ההיגיון, ביכולתם לשאת ולתת ולנהל דיאלוג ומעל לכול היה חדור אמונה במדע ובמדענים ומומחים שיידעו לכוון ולהדריך את ההנהגה והציבור בשאלות בתחום התמחותם כמיטב יכולתם. רעיונותיו השפיעו על המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית של ימיו. לאחר זמנו השפיעה הגותו על "השמאל החדש" משנות השישים, ועל רעיונות שהתפתחו בקרב זרם ה"אירו-קומוניזם" בשנות השמונים והתשעים.
תולדות חייו
באואר נולד בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחה יהודית מתבוללת אמידה שמוצאה היה מבוהמיה, שם היו בבעלות אביו מספר בתי חרושת. משפחתו הייתה מקורבת למשפחת פרויד (שהתגוררה באותו רחוב בווינה). אחותו, אידה באואר, שהייתה צעירה ממנו בשנה, עברה פסיכואנליזה אצל פרויד החל משנת 1900; על הטיפול שלה ביסס פרויד את "מקרה דורה". פרויד טיפל גם באביו של באואר, שסבל מקשיים נפשיים בעקבות מחלת העגבת. אמו של באואר תוארה על ידי פרויד, בהתאם לתיאורי האב, כלוקה בכפייתיות של ניקיון הבית.
באואר למד משפטים באוניברסיטת וינה והתוודע לרעיונות כלכליים מבית מדרשה של האסכולה האוסטרית, שאימצה שימוש בהיגיון כדרך להבין את הפעולה האנושית, בסמינר של אויגן פון בהם-באוורק. במקביל נחשף לרעיונותיו של קרל מרקס. בשנת 1906 סיים את הדוקטורט שלו, שעסק בסוגיית הלאומיות בהקשר להגות סוציאל-דמוקרטית. באותה עת הפך לחבר פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
ב-1907 ייסד את כתב העת התאורטי של המפלגה, Der Kampf ("המאבק"). בין השנים 1907–1914 כיהן כמזכיר המפלגה, והיה מקורב ביותר למנהיגהּ, ויקטור אדלר. בשנת 1914 נשא לאשה אלמנה מבוגרת ממנו ולה שלושה ילדים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נלחם בשורות צבא אוסטרו-הונגריה בחזית המזרחית. הוא נשבה לאחד זמן קצר, ובמשך שלוש שנים היה שבוי ברוסיה. ב-1917 שב לאוסטריה, ולאחר מותו של אדלר ב-1918 היה למנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. לאחר הבחירות של שנת 1918 חבר לממשלת קואליציה יחד עם המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית וכיהן בה כשר חוץ עד התפרקות הממשלה ב-1920. כמו כן נטל באואר באותה תקופה חלק בכתיבת החוקה של הרפובליקה האוסטרית הראשונה.
במהלך שנות העשרים הונהגה, בהשראתו של באואר, שמפלגתו זכתה לרוב משמעותי בעיריית וינה, מדיניות של יצירת "איים" של חברות-מופת סוציאליסטיות בתוך מרקם החיים העירוני של וינה. כך הוקם למשל ב-1927 "שיכון קרל מרקס", שלבד מהיותו שיכון מודרני למגורי פועלים היה גם חברה קואופרטיבית שנוהלה על ידי חבריה ברוח דמוקרטית. כמו כן הונהג בעיר ביטוח בריאות ושירותי טיפול בתינוקות בסגנון "טיפת חלב". הדגם החיובי לחברה סוציאליסטית משגשגת בתוך עיר בורגנית היה אמור להביא ל"מהפכת לבבות" של ההמון לקראת בחירות 1927. תנופה סוציאל-דמוקרטית זו זכתה לכינוי "וינה האדומה" (Rotes Wien). עם זאת, כבר מ-1927, וביתר שאת עקב המשבר הכלכלי העולמי של 1929, התעוררה תסיסה וברחובות התחוללו התפרעויות של גורמי ימין פשיסטיים. במהלך אירועים אלה נקטו באואר ומפלגתו מדיניות של מתינות. בניגוד למנהיגי הפועלים הקומוניסטים, שהתנגשו ברחובות עם הפשיסטים וראו בהתקוממויות צעד שיכול להוביל למהפכה מרקסיסטית, הסוציאל-דמוקרטים נרתעו מן האלימות ולא נתנו גיבוי להתקוממות-נגד של פועלים. עקב מדיניות פשרנית זו ספגו המפלגה ובאואר בראשה ביקורת קשה מן השמאל.
במרץ 1934, בעקבות מלחמת האזרחים האוסטרית, שבה ניצחו הפשיסטים שהחילו את האוסטרופשיזם, אולץ באואר, יחד עם עוד 1,500 פעילים פוליטיים שמאליים, לעזוב את אוסטריה. הוא עבר לעיר ברנו שבצ'כוסלובקיה, וממנה נאלץ לגלות לפריז – שבה חי וכתב עד מותו – ארבעה חודשים לאחר האנשלוס, סיפוחהּ של אוסטריה לרייך השלישי. באואר נקבר באופן זמני בבית הקברות פר לשז בפריז. בשנת 1948 הועבר כד אפרו לווינה, והוא נקבר בטקס ממלכתי בנובמבר 1950 בבית הקברות המרכזי בעיר.
הגותו
באואר האמין באדם ובכוונותיו הטובות להתקדם לעולם שִוויוני וטוב לכולם, כל זאת תוך התעלמות משאלות של מאבקי כוחות, שיקולים אנוכיים או בלתי-רציונליים. הוא אמנם ראה במהפכה, כמרקסיסט, הכרח בל-יגונה, "הרף עין של אלימות"; רק על ידי מהפכה, טען, יוכלו הכוחות המתקדמים המייצגים את מעמד הפועלים, הפרולטריון, להגיע לשלטון – אולם ברגע שיתפסו את השלטון, עליהם להתחיל לפעול לשם תיקון חברתי כולל במסגרת דמוקרטית ותוך יצירת מארג מוסכם של איזונים ובלמים. במהלך השנים, ועם התפתחות הדמוקרטיה, זנח באואר את רעיון המהפכה, לפחות באופן מעשי, וניסה להביא את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לשלטון תוך השתתפות במשחק הדמוקרטי.
תעשייה
אמצעי הייצור וענפי הכלכלה התשתיתיים (מסילות ברזל, טחנות קמח ומחלבות למשל) יולאמו מידי בעליהם (בעלי ההון, בני האצולה והכנסייה) ויועברו לניהול קואופרטיבי. עם זאת, באואר התנגד להלאמת כל התעשיות, מאחר שהדבר יגרום לפגיעה בדמוקרטיה. הוא מציע, לחלופין, שמועצות המנהלים של הארגונים הכלכליים יהיו בעלי הרכב של שליש פועלים ומומחים בתחום, שליש נציגות צרכנים ושליש נציגים שלטוניים שחלקם ייבחר על ידי הממשלה וחלקם על ידי בית הנבחרים. האיזונים בין מרכיבי מועצת כל מפעל ובין מועצות המנהלים של הענף הכלכלי כולו יקבעו את המחירים בענף לטובת הכלל. באואר הביע אמונה בידע וביושר המומחים המדעיים שייעצו למועצות לגבי מינוי המנהלים המקצועיים בכל ענף תעשייתי. הרווח מכל מפעל יחולק, לאחר השקעה במפעל עצמו ומס לממשלה (מס שלא יושת על הצרכן אלא על היצרן), בין הפועלים וכך "ירבה חשק עבודתם ותגדל איכותה".
בכל בית חרושת יהיה ועד פועלים (הסתדרות) שידאג לקידום מקצועי של הפועל, לתנאי עבודתו ובטיחותו. באואר מקפיד להדגיש את האיזון בין כוחם של ועדי הפועלים לדרוש דרישות לבין כוח הידע של המומחים המקצועיים המדעיים להגביל כוח זה כדי ש"לא ייגרם הפסד לתוצרת", ואת יסוד קבלת החלטות מתוך דיאלוג. הבחירות לוועדי הפועלים חייבות להיות דמוקרטיות, ולנציגים לא תצמח מפעילותם לא טובה מיוחדת ולא רעה מיוחדת.
קרקע
הקרקע תופקע מבעליה, תמורת כופר. הקרקעות החקלאיות ינוהלו כאחוזות על ידי מועצות שיורכבו באופן דומה למועצות התעשייה, תחת עינם הפקוחה של מומחים חקלאיים בקיאים ומנוסים. חלק מהקרקעות יימסרו לעיבוד פרטי לאיכרים בהסדרי חכירה. כך לא יהיה מסחר פרטי וספקולציות בקרקעות.
המבנים העירוניים, שיופקעו גם הם תמורת כופר לבעליהם, יוקצו על ידי מועצות עירוניות שיורכבו מנציגי המדינה, ממומחים ומנציגי צרכנים, לכל איש לפי צרכיו. שכר הדירה יועבר למועצה העירונית. הניהול השוטף של הבתים יהיה במתכונת בית משותף שוועדו ייבחר באופן דמוקרטי, וכך תגיע הסוציאליזציה לרמת משק-הבית. המגרשים הפנויים יוקצו לאגודות-בנייה שיבנו דירות לפי הצרכים. שכר הדירות העתידיות יועבר אליהן.
בנקים
כל הבנקים יאוחדו לבנק מרכזי גדול, שינוהל על ידי "אנשי המקצוע היותר-מצוינים תחת בקרת הכלל". מוסד זה ינהל את "משק העם". מס גבוה ייגבה מכל הכנסה שאינה באמצעות עבודה; מס זה יממן השקעות בתשתית.
אלמאנית
אלמאנית (Alemannisch) היא שפה גרמאנית הכוללת ארבעה ניבים אשר כוללים, בין השאר, שישה תת-ניבים. מקור השם הוא באיגוד שבטים גרמאניים הידועים בשם אלמאנים.
ניב גרמני או שפה עצמאית
אלמאנית קשה להבנה עבור דוברי גרמנית, ולכן יש המחשיבים אותה כשפה נפרדת. אלא, שלמעשה אפילו בין דוברי האלמאנית אין הבנה הדדית, והיא בתורה נחלקת לניבים שקיים ביניהם שוני גדול. שוואבית, ניב המדובר בדרום גרמניה, שונה כמעט לחלוטין מאלמאנית עילית.
עם זאת, השפה הכתובה והרשמית באזורים דוברי-אלמאנית היא גרמנית, ואלמאנית נחשבת גם כקבוצת ניבים גרמניים, אפילו בעיני דובריה. יש המקשרים בין אלמאנית לבין גרמנית שווייצרית וניבים גרמניים דרומיים.
ניבים
אלמאנית כוללת ארבעה ניבים, שונים בחלקם זה מזה עד מאוד. אלמאנית עלית שונה כמעט לחלוטין מגרמנית, אך ככל שמתקדמים צפונה הניבים נעשים דומים יותר לגרמנית.
אלמאנית כוללת את הניבים הבאים:
יורו 2012
יורו 2012 הוא שמה של אליפות אירופה בכדורגל, אשר התקיימה בשנת 2012 בפולין ובאוקראינה. זוהי הפעם השלישית שהיורו נערך בשתי מדינות במקביל, לאחר יורו 2000 ויורו 2008. הטורניר נפתח בשמונה ביוני, ומשחק הגמר נערך באחד ביולי.
ההחלטה שמדינות אלו תארחנה את יורו 2012 התקבלה ב-18 באפריל 2007, בקארדיף שבוויילס. שלוש מועמדויות הוצעו לאירוח היורו ב-2012: אחת של איטליה, אחרת של קרואטיה והונגריה במשותף והשלישית של פולין ואוקראינה במשותף. יו"ר אופ"א, מישל פלאטיני, הכריז כי האחרונות זכו באירוח.
בדומה לארבעת הטורנירים הקודמים, גם ב-2012 השתתפו 16 נבחרות, לאחר שנדחתה הצעה להגדיל את הטורניר ל-24 נבחרות ורק החל מיורו 2016 ישתתפו 24 נבחרות.
נבחרת פולין ונבחרת אוקראינה העפילו אוטומטית ליורו בעקבות היותן מארחות הטורניר. שאר 14 הנבחרות עלו משלב המוקדמות, שהחל ב-2010. זכתה באליפות בפעם השנייה ברציפות, לאחר שגברה 0-4 במשחק הגמר על. אנדרס אינייסטה, נבחר על ידי אופ"א לשחקן המצטיין של הטורניר.
מוקדמות
16 נבחרות העפילו לטורניר. ו העפילו אוטומטית כמארחות, והיתר העפילו דרך טורניר המוקדמות.
פריסת האצטדיונים
שמונה ערים ארחו את משחקי יורו 2012 בפולין ואוקראינה. הערים ורשה, פוזנן, ורוצלב וגדנסק בפולין וקייב, חרקוב, דונצק ולבוב באוקראינה. משחק הגמר נערך באצטדיון האולימפי המחודש של קייב.
הבתים
ב-2 בדצמבר 2011 נערכה הגרלת הבתים של היורו, שבמסגרתה נקבעו הרכבי הבתים:
בית א'
במשחק הראשון בבית ניצחה רוסיה את צ'כיה בתוצאה 4-1. יוון פתחה עם תיקו מול פולין ולאחר מכן בהפסד מול צ'כיה. צ'כיה, לאחר ההפסד במשחק מול רוסיה והניצחון על יוון, ניצחה את פולין - דבר שהבטיח את העלייה לרבע הגמר. יוון ניצחה את רוסיה ועלתה לרבע הגמר, אף על פי שהפרש השערים של רוסיה היה עדיף על שלהם - על פי חוקי היורו, אם שתי קבוצות מסיימות עם אותו מספר נקודות, המנצחת במשחק ביניהם מקדימה את המפסידה. לסיכום, צ'כיה ויוון עלו לרבע גמר הטורניר.
בית ג'
במשחק הראשון נפגשו איטליה וספרד. המשחק ביניהם הסתיים בתיקו 1-1 - אנטוניו די נטאלה כבש לאיטליה מבישול של אנדראה פירלו וססק פברגאס איזן את התוצאה מבישול של דוד סילבה. במשחק הנוסף נפגשו נבחרות אירלנד וקרואטיה. נבחרת קרואטיה ניצחה 3-1. מריו מנדזוקיץ' ששיחק בוולפסבורג הגרמנית, כבש צמד וניקציה ילאביץ' הוסיף עוד אחד. שון סט לדג'ר הבקיע "שער ניחומים". במחזור השני נפגשו תחילה נבחרות קרואטיה ואיטליה. אנדראה פירלו הבקיע את הראשון בכדור חופשי מדויק ומריו מנדזוקיץ' איזן את התוצאה. במשחק הנוסף באותו מחזור נפגשו נבחרות אירלנד וספרד. נבחרת ספרד ניצחה 4-0 את אירלנד מצמד של פרננדו טורס ושערים נוספים של דוד סילבה וססק פברגאס. במחזור השלישי נפגשו נבחרות איטליה ואירלנד ונבחרות קרואטיה וספרד. במשחק הראשון נבחרת איטליה ניצחה 2-0 את נבחרת אירלנד משערים של אנטוניו קסאנו ומריו באלוטלי משני בישולים של אנדראה פירלו. במשחק הנוסף ניצחה ספרד 1-0 את נבחרת קרואטיה משער מאוחר של חסוס נבאס. העולות מבית זה הן ספרד, אלופת יורו 2008 ומונדיאל 2010, וכן איטליה שעלתה מן המקום השני.
בית ד'
בית ד' נפתח במשחק בין אוקראינה המארחת נגד שוודיה, משחק שנגמר בתוצאה 2-1 לאוקראינה משער של זלאטן איברהימוביץ' וצמד של אנדריי שבצ'נקו. המשחק השני במחזור היה בין צרפת לאנגליה שבמהלכו אנגליה עלתה ליתרון משער של ג'ולאון לסקוט וצרפת השוותה עם שער של סמיר נאסרי, תשע דקות לאחר מכן. המחזור השני נפתח במשחק בין אנגליה לשוודיה - אנגליה עלתה ליתרון עם שער של אנדי קארול בדקה ה-23, אך השוודים הפכו את התוצאה עם שער של אולוף מלברג ושער עצמי של גלן ג'ונסון. האנגלים לא ויתרו, והשיגו את השוויון בדקה ה-64 עם שער של ת'יאו וולקוט ובדקה ה-78 אנגליה חתמה את תוצאת הסיום עם שער של דני וולבק. במשחק השני במחזור הזה נפגשו צרפת ואוקראינה למשחק שהיה כולו בשליטה הצרפתית שניצחה 2-0 משערים של ז'רמי מנז ויוהאן קבאיי, משחק זה הופסק בדקה השמינית וחודש רק לאחר כמעט 3 שעות ועם כחצי מכמות הצופים בתחילתו עקב גשמים עזים שירדו. אחרי המחזור השני, לשוודיה כבר לא היה סיכוי להעפיל לרבע הגמר. שוודיה וצרפת נפגשו למשחק במהלכו השוודים הפתיעו והבקיעו שני שערים - האחד של זלאטן איברהימוביץ' והשני של סבסטיאן לארסון. למזלם של הצרפתים המפגש בין אנגליה לאוקראינה הסתיים בניצחון לאנגליה 1-0 משער של ויין רוני שהבטיח את העלייה של אנגליה וצרפת לשלב רבע הגמר. במשחק בין אוקראינה לאנגליה נכבש שער אוקראיני חוקי שלא אושר, שדחף את האישור לשימוש בטכנולוגיית קו השער במגרשי הכדורגל.
הגמר
בגמר ניצחה את  4–0 משערים של דוד סילבה, ז'ורדי אלבה, פרננדו טורס וחואן מאטה. ספרד זכתה בגביע היורו בפעם השלישית בתולדותיה ובפעם השנייה ברציפות - כך היא משלימה 3 זכיות בטורנירים גדולים תוך 4 שנים - יורו 2008, מונדיאל 2010 ויורו 2012.
אקרט לורנצן
אקרט לורנצן (בגרמנית: Eckart Lorenzen; נולד בפרייבורג שבגרמניה) הוא כנר ישראלי.
קריירה מוזיקלית
לורנצן סיים בהצטיינות את האקדמיה למוזיקה בפרייבורג ובהמשך בבזל שבשווייץ. בין מוריו היו שנדור זולדי, ליאון שפירר, ג'ורג' שבוק ואחרים. ניגן בתזמורת הפילהרמונית הצעירה של גרמניה ככנר מוביל ואף הופיע עמה כסולן. כמו כן ניגן בהרכבים קאמריים ובתזמורת הקאמרית הגרמנית בברמן. בשנים 1984 עד 1987 ניגן בתזמורת הפילהרמונית הגרמנית בניצוח הרברט פון קאראיין ואחרים.
לורנצן עבר לאיטליה, שם זכה בתחרויות בינלאומיות שונות, והיה קונצרטמייסטר בתזמורת טוסקניני בפארמה ובתזמורת הרדיו של טורינו.
לורנצן מחזיק כיום בכינור גוארנרי דל ג'זו משנת 1720, שקיבל בהשאלה מיהודה זיסאפל.
אקרט לורנצן עומד בראש שלישיית לורנצן, הכוללת את אשתו, הפסנתרנית בתיה שטיינבוק, ואת הצ'לן יונתן גוטליבוביץ'.
חיים אישים
ילדיהם של אקרט לורנצן ובתיה שטיינבוק, מאיה (ילידת 1991) ודניאל (יליד 1994), גם הם כנרים. בתם עדן (ילידת 2000) היא פסנתרנית.
ברנט זרנוביצקי
ברנט לנרט זרנוביצקי (בשוודית: Bernt Lennart Zarnowiecki, נולד ב-26 במאי 1954), הוא שחיין שוודי-יהודי בעבר, בעל מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה (וינה 1974), אלוף ושיאן שוודיה שייצג את מדינתו באולימפיאדה (מינכן 1972) ובאליפות העולם (בלגרד 1973), אלוף ושיאן המכביה התשיעית (1973) בעל 5 מדליות, מהן 2 זהב ו-3 כסף.
1972
באולימפיאדת מינכן (1972) סיים זרנוביצקי במקום 34 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.34 דקות.
אלוף ושיאן המכביה
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 זכה זרנוביצקי ב-5 מדליות, 2 זהב ו-3 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי 4:20.9 דקות ובמשחה ל-1500 מטר בשיא מכביה חדש של 17:15.4 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.9 דקות, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:18.8 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:57.0 דקות.
מקום חמישי באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בבלגרד יוגוסלביה בספטמבר אותה שנה סיים זרנוביצקי במקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:45.58 דקות, במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.58 דקות ובמקום 20 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.65 שניות.
מדליית ארד באליפות אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1974 זכה זרנוביצקי במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:43.10 דקות, אחרי גרמניה המערבית שקבעה שיא אירופה חדש של 7:39.70 דקות וברית המועצות (7:42.06 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:56.75 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.99 שניות, במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:33.53 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 53.54 שניות, ובמקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.00 דקות.
טוקאנה
טוקאנה (ברומנית: Tocană) או, לעיתים קרובות בצורת הקטנה, טוקאניצה (ברומנית: Tocăniţă) היא צלי בשר מהמטבח הרומני, מורכב מירקות שונים וסוגים שונים של בשר, רצוי חתכים שומניים יותר של כבש או חזיר, אם כי ניתן להשתמש גם בעוף או בשר עגל - מתובל ברוטב הכולל ירקות, פלפלים, שום או תבלינים שונים. את המנה משלימות לרוב כופתאות, וניתן להכין אותה גם בגרסה נטולת בשר. הצלי מוגש בדרך כלל בליווי ממליגה (פולנטה).
שם המנה נגזר מהפועל הרומני a toca שמשמעו לקצוץ או לטחון.
טסית
טסית (שם מדעי: Delichon), היא סוג עוף במשפחת הסנוניתיים הקרובה לסוג סנונית. הטסית היא ציפור מהירה המעופפת אחרי חרקים מהירים כמו זבובים בעזרת כנפיה הרחבות.
מיני הטסית מקימים קנים מבוץ בצמוד לתקרות ולקירות.
הטסית ביהדות
רבי יונה אבן ג'נאח ורב האיי גאון זיהו את הטסית עם ה"שממית" הנזכרת במקרא.
רב סעדיה גאון זיהה את התחמס הנזכר ברשימת העופות הטמאים עם הטסית.
חלק מהחוקרים זיהו את ה"עגור" המזוכר בפסוק "וְתֹר וְסִיס וְעָגוּר שָׁמְרוּ אֶת עֵת בֹּאָנָה" עם הטסית.
דניאל ליבסקינד
דניאל לִיבֶּסְקִינְד (באנגלית: Daniel Libeskind; נולד ב-12 במאי 1946 בפולין) הוא אדריכל יהודי-אמריקני המזוהה עם זרם הדה-קונסטרוקטיביזם.
קורות חיים
נולד בעיר לודז' שבפולין ב-12 במאי 1946, בנם השני של דורה וחיים ליבסקין, שניהם יהודים פולנים, ניצולי השואה. בצעירותו למד ליבסקינד מוזיקה במולדתו פולין. בשנת 1957 עלה עם משפחתו לישראל, והתיישבו בקיבוץ יד חנה. אך כעבור שלוש שנים עברה המשפחה לניו יורק. למד ב. למד מוזיקה בבית הספר 'קופר', והיה לנגן בתזמורת הפילהרמונית. לאחר מכן למד מתמטיקה. בשנת 1965 החל את לימודי האדריכלות שלו ב"", שם למד עד שנת 1970. בין השנים 1970–1972 למד היסטוריה ותאוריה של האדריכלות באוניברסיטת אסקס שבאנגליה. עבודת התזה שלו נקראה "חלל ודמיון". במשך תקופה קצרה בראשית שנת 1968 עבד כעוזרו של האדריכל הידוע ריצ'רד מאייר, וב-1972, שנתיים לאחר שסיים את לימודי האדריכלות שלו, החל לעבוד במכון לאדריכלות ולמבנים עירוניים על שם האדריכל פיטר אייזנמן בניו יורק, אך התפטר במהרה.
בהמשך הכיר את נינה, מי שעתידה להיות רעייתו ושותפתו לעסקים, במחנה שקיימה תנועת "המשך" (תנועה יהודית חילונית סוציאלית) אשר נערך בצפון ניו יורק בשנת 1966. לזוג שלושה ילדים.
מאז חי ליבסקינד בין השאר בניו יורק, בטורונטו, במישיגן, באיטליה, בגרמניה ובלוס אנג'לס, וכן לימד באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם – באוניברסיטת קנטקי, באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת פנסילבניה ובאוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. לליבסקינד משרדים בברלין (משנת 1990) ובקליפורניה.
עבודתו
בשנת 1989 הקים יחד עם רעייתו נינה סטודיו הקרוי על שמו, והיה לאדריכל העיצוב הראשי בו.
בין המבנים שתכנן
תיק העבודות של ליבסקינד כולל מספר רב של בנייני מגורים. עבודותיו של ליבסקינד הוצגו במוזיאונים גדולים ותערוכות מהמובילות בעולם, כולל המוזיאון לאמנות מודרנית, ארכיון הבאוהאוס, מכון האמנות של שיקגו ומרכז פומפידו.
תפילת המיסה
תפילת המיסה הקתולית מורכבת מכמה חלקים. במקורה נכתבה תפילת המיסה כולה בלטינית, למעט החלק הראשון (Kyrie) אשר נכתב ביוונית.
השורות או הרעיון המרכזי בכל אחד מחלקי המיסה נלקחו מכתבי הקודש, מהברית הישנה או מהברית החדשה. מילות החלק הראשון Kyrie (אדון) מצויות במקומות רבים בשתי הבריתות (לדוגמה: ;, ; ; , ;.
שורת הפתיחה של החלק השני Gloria (כבוד, הלל) מקורה במילים ששרו המלאכים כשהודיעו לרועים על הולדת ישו.
החלק השלישי Credo (אני מאמין) הוא הארוך ביותר, ומורכב משורה ארוכה של הצהרות ועקרונות. חלק זה חובר כבר בוועידת ניקיאה הראשונה שהתקיימה בשנת 325 לספירה, כשהיה צורך לקבוע ולהבהיר מהן הדרישות להשתייכות לכנסייה הקתולית.
חלקה האחרון של המיסה Agnus Dei (שה האלוהים) מתייחס למילותיו של יוחנן המטביל, כשראה את ישו וכינה אותו שה האלוהים.
פתרון רייזנר-נורדסטרום
פתרון זה נתגלה על ידי הנס יאקוב רייזנר וגונר נורדסטרום.
מייקל רוהאן
רוהאן, שלקה בסינדרום ירושלים (מחשבות שווא בעלות תוכן דתי-מיסטי ומחשבות גדלוּת), טען שעשה את המעשה בעקבות צו אלוהי ובהתאם לכתוב בספר זכריה. הוא חשב שהמעשה יסייע ליהודים לבנות מחדש את בית המקדש ובכך יאפשר לישו לשוב כמשיח ולשלוט בעולם במשך אלף שנה.
בשנת 2009 העניק ראיון לתחנת רדיו אוסטרלית, בשנת 2019 אמר מראיינו שהוא נפטר "מספר שנים לאחר מכן".
ביוגרפיה
רוהאן תואר על ידי אביו כילד עצמאי מאוד. בגיל 18 עזב את הבית, נדד ברחבי אוסטרליה ועבד בחקלאות בעיקר בטיפול בצאן. הוא היה ידוע כעובד שקדן ומסור, אך שתקן. הוא התחתן עם אשה קתולית ונולדו לו שני ילדים אולם הוא נטש את משפחתו, ניסה להתאבד ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי.
באפריל 1969 הגיע רוהאן לישראל ועבד בקיבוץ משמר השרון. בתחילת אוגוסט 1969 הוא ניסה להצית את מסגד אל-אקצא, אך ללא הצלחה וסימני ההצתה שנמצאו על ידי שומרי הוואקף לא דווחו למשטרה. ב-21 באוגוסט הוא ביצע את הצתת מסגד אל-אקצא. רוהאן נעצר במשמר השרון יומיים אחרי ההצתה, נחקר, הודה ונחבש תחת שמירה מיוחדת בבית המעצר של משטרת ירושלים. השמירה המוגברת נועדה להכשיל פגיעות בו מצד מוסלמים זועמים או התאבדות, מחשש שמותו בנסיבות כאלה עלול להוביל לתאוריית קשר שתכתים את שמה של ישראל. ב-1 בספטמבר 1969 הוגש נגדו כתב אישום.
הוא הועמד לדין בבנייני האומה, ישוב בתא זכוכית, בפני הרכב של שלושה שופטים של בית המשפט המחוזי בירושלים, כדי לאפשר סיקור מקסימלי של המשפט שיגיע לעולם המוסלמי. בין השאר, הורחבו שידורי החדשות בערבית בימי המשפט. את התביעה ניהל היועץ המשפטי לממשלה, מאיר שמגר. על פי הוראות סנגורו, יצחק טוניק, בפתיחת המשפט כפר רוהאן באישומים נגדו, אולם למחרת שינה את טעמו והודה בעיקרי העובדות אך טען לאי שפיות. לאחר שבוע, עם סיום פרשת התביעה, הופסק המשפט ורוהאן נשלח להסתכלות פסיכיאטרית. בעדותו במשפט אמר רוהאן ששרף את המסגד כדי לבנות את בית המקדש. כן טען שהוא מלך שנשלח על ידי אלוהים לבנות את בית המקדש. חמישה רופאים, בהם פסיכיאטר מלונדון ורופא מבית החולים באר יעקב העידו שרוהאן חולה נפש. בפסק הדין, שפורסם ב-30 בדצמבר 1969 קבלו השופט צבי עלי בקר, ושני שותפיו להרכב השופטים יהודה כהן ומשה גולן, את טענת ההגנה שרוהאן לא היה אחראי למעשיו ודחו את דרישת התביעה להענישו.
רוהאן אושפז לזמן מה בבית החולים טלביה, ובפברואר 1970 הועבר לבאר יעקב. משרד הבריאות ביקש להשיבו לאוסטרליה בגלל העלויות הכבדות של אשפוזו, אך הבקשה נדחתה על ידי היועץ המשפטי לממשלה. בראשית ספטמבר 1970 ברח רוהאן מבית החולים ואותר על ידי המשטרה כעבור כיממה בקיבוץ משמר השרון. בעקבות זאת, הועבר רוהאן למוסד אחר. באפריל 1974 הוא גורש מישראל בחזרה לאוסטרליה, שם המשיך באשפוז פסיכיאטרי עד יום מותו.
אריה לוין
ביוגרפיה
סמוך להגעתו לירושלים (ח' בתמוז ה'תרס"ה) נשא את צפורה חנה, בתו של הרב דוד שפירא, רב בקובנה, ובנו של הרב חיים יעקב שפירא (נפטרה בתשי"ב). הרב דוד שפירא היה גם חותנו של הרב צבי פסח פרנק. נולדו לרב שתי בנות. כמו רבים מבני היישוב, עברו שנות מלחמת העולם הראשונה על בני הזוג ברעב. שתיים מבנותיהם נפטרו בשל התנאים הקשים.
החל משנת ה'תרע"ז (1917) היה משגיח בתלמוד תורה עץ חיים בירושלים. לאחר עלותו של רבי שלמה אלישיב בעל ה"לשם" לארץ ישראל היה לתלמידו.