cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פבלו קונטררס
מונקו
בכך, הסתיימה דרכו של קונטררס במונקו לאחר עונה וחצי בלבד. לזכותו 26 הופעות ליגה במדי המועדון הצרפתי. מונקו נאלצה להשאילו עד לתום העונה מחוץ לצרפת, וכך חזר קונטררס לדרום אמריקה, וחתם במדי ראסינג קלוב. הוא שיחק במדיה חצי שנה בלבד והספיק לערוך שמונה הופעות במדי המועדון בטורניר הקלאוסורה.
סלטה ויגו
ביולי 2001 רכשה סלטה ויגו את קונטררס ממונקו תמורת כ-4.2 מיליון אירו. מיד עם החתמתו, הושאל קונטררס לאוססונה, אף היא מהליגה הספרדית הבכירה, לעונת 2001/2002. קונטרראס השתלב מיידית בסגל של מיגל אנחל לוטינה, וסיים את העונה עם 31 הופעות ליגה. את שערו היחיד במדי הקבוצה כבש שני מחזורים לסיום העונה, שער ניצחון דרמטי בדקה ה-81 שקבע 2–3 על היריבה הישירה לקרב על הירידה, לאס פאלמאס. את העונה סיימה הקבוצה במקום ה-17, מקום אחד ושתי נקודות בלבד מעל לאס פאלמאס, שנשרה לליגת המשנה.
על אף מעברו של לוטינה לאימון סלטה ויגו בעונה הבאה, קונטררס לא חזר לסגל הקבוצה והושאל פעם נוספת, הפעם לספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית. את הופעת הבכורה שלו ערך מול אינטר מילאנו במוקדמות ליגת האלופות, וארבעה ימים לאחר מכן פתח בהרכב הקבוצה בניצחון 1–5 על ליישואס, וזכה עמה בתואר הסופר קאפ הפורטוגלי. את שערו הראשון במדי הקבוצה כבש מול פרטיזן בלגרד בסיבוב הראשון בגביע אופ"א, ממנו הודחה ספורטינג. הוא סיים את העונה עם שני שערי ליגה בשלושים הופעות, כולן בהרכב, כאשר קבוצתו סיימה את העונה במקום השלישי בטבלה.
לקראת עונת 2003/2004 חזר קונטררס לסלטה ויגו, ולראשונה מאז נרכש נכלל בסגל הקבוצה לקראת העונה. הוא שב לשתף פעולה עם מאמנו באוססונה, מיגל אנחל לוטינה, אך לא קיבל ממנו דקות משחק משמעותיות, ומאז סיום דרכו של לוטינה בינואר 2004, לא שותף עוד כלל במסגרת הליגה. את העונה סיים עם שש הופעות ליגה בלבד, ושבע נוספות בליגת האלופות. הקבוצה עצמה, שרק עונה קודם לכן סיימה רביעית בטבלה, נשרה בתום העונה לליגת המשנה מהמקום ה-19 בלבד בטבלת הליגה.
קונטררס נותר בסגל הקבוצה בליגת המשנה, ואף הפך לשחקן הרכב משמעותי עם שער ליגה אחד ב-33 הופעות, כאשר סלטה סיימה במקום השני והשיגה את הכרטיס חזרה לליגה הבכירה תוך עונה אחת בלבד. בעונת 2005/2006 קבע קונטררס שיא קריירה אישי של ארבעה שערי ליגה, כולל שער כבר במחזור השני בניצחון 2–3 המפתיע על ריאל מדריד בחוץ. את העונה סיים עם 29 הופעות ליגה, מתוכן 23 בהרכב, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השישי בטבלה.
קונטררס שמר על מקומו כבלם הרכב גם בעונת 2006/2007, עם שלושים הופעות ליגה וחמש הופעות בגביע אופ"א, אך שוב נשר עם קבוצתו לליגת המשנה דווקא בעונה בה השתתפה במפעל אירופי. עונה לאחר מכן, חוותה סלטה קשיים גם בליגת המשנה. המאמן חריסטו סטויצ'קוב, שפתח את העונה עם הקבוצה, איבד את אמונו בבלם ולא העניק לו כלל דקות משחק. גם החלפתו של סטויצ'קוב בחואן רמון לופס קארו לא שיפרה באופן משמעותי את מצבו של קונטררס, שרשם שלוש הופעות ליגה בלבד בשלושה חודשים, עד ששוחרר מחוזהו בחלון ההעברות בינואר 2007.
בסך הכול שיחק קונטררס בסלטה במשך ארבע וחצי עונות, מתוכן שלוש בליגה הבכירה, וכבש שישה שערי ליגה ב-101 הופעות.
בראגה
לאחר שעזב את סלטה, חזר קונטררס לקדנציה שנייה בפורטוגל, כאשר חתם בספורטינג בראגה. עם הגיעו הפך לשחקן הרכב וסיים את העונה עם 13 הופעות בליגה והופעה אחת בגביע אופ"א. את העונה סיימה קבוצתו במקום השביעי בטבלה.
פאוק סלוניקי
ביוני 2008 חתם קונטררס בפאוק סלוניקי מהליגה היוונית. הוא ציין את האמון במנהל המקצועי וחברו לשעבר בסלטה ויגו, זיסיס וריזס, ובנשיא הקבוצה תאודורוס זגוראקיס, כסיבות העיקריות לחתימתו בקבוצה. הוא אף ויתר על חזרה למועדון נעוריו קולו-קולו על מנת להשלים את המעבר. עונת הבכורה של קונטררס בפאוק, תחת המאמן פרננדו סנטוש, הייתה מוצלחת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כבר במחזור הפתיחה מול OFI כרתים, ובמחזור הרביעי כבש את שער הניצחון של קבוצתו בדרבי של סלוניקי מול אריס סלוניקי, וקבע 0–1 לקבוצתו בסיום. את העונה סיים עם שני שערי ליגה ב-28 הופעות, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה כסגנית האלופה בעונה הסדירה, ובמקום הרביעי בסך הכול לאחר פלייאוף ההעפלה לאירופה.
עונה לאחר מכן, התמנה לתפקיד הקפטן השני של הקבוצה, אחרי סרג'יו קונססאו. לאחר שסיימה שלישית בעונה הסדירה, שיפרה הקבוצה את מקומה ועלתה למקום השני בטבלה לאחר הפלייאוף. בעונת, סייע קונטררס לקבוצתו לצלוח את שלב הבתים בליגה האירופית, אך הקבוצה נכנעה לצסק"א מוסקבה בשלב הנוקאאוט הראשון. הקבוצה העפילה פעם נוספת לפלייאוף מהמקום הרביעי בליגה, ובסיומו דורגה במקום השלישי. במהלך עונת נקלעה הקבוצה לקשיים כלכליים, בין היתר בעקבות משבר החוב של יוון, ובינואר 2012 שוחרר קונטררס בהסכמה הדדית מחוזהו במועדון, על מנת להקל על חובותיה של הקבוצה.
בסך הכול, בשלוש וחצי עונות במדי פאוק כבש קונטררס שישה שערי ליגה ב-84 הופעות.
שלהי הקריירה
באוגוסט 2012 חזר קונטררס ליוון, וחתם במדיה של אולימפיאקוס, תחת המאמן לאונרדו ז'רדים. הקבוצה סיימה עונה מוצלחת בליגה היוונית עם זכייה באליפות יוון, תוך שהיא רושמת הפסד ליגה אחד בלבד, ומסיימת בפער של 15 מסגניתה, פאוק סלוניקי, קבוצתו לשעבר של קונטררס. במהלך העונה סיימה הקבוצה במקום השלישי בבית בליגת האלופות, ובינואר נפרדה ממאמנה ז'רדים ובמקומו התמנה לתפקיד מיצ'ל הספרדי, שתחתיו הפסידה הקבוצה ללבאנטה בשלב הנוקאאוט הראשון של ליגה האירופית. בסיום העונה השלימה הקבוצה זכייה בדאבל המקומי עם ניצחון 1–3 בהארכה על אסטרס טריפוליס בגמר הגביע היווני. קונטררס לא שותף בניצחון קבוצתו במשחק הגמר. קונטררס נפרד מהקבוצה בתום עונה אחת בלבד, בה ערך 28 הופעות בכל המסגרות (17 בליגה), וכבש שער אחד.
לקראת עונת עבר קונטררס למלבורן ויקטורי מהליגה האוסטרלית. הוא הצטרף לקבוצה על משבצת חריג השכר הזר, במקביל לחריגי שכר זרים בכירים ששיחקו באותה העונה בליגה ובהם אלסנדרו דל פיירו, ויליאם גאלאס, שינג'י אונו ואמיל הסקי. קונטררס סייע לקבוצתו לסיים את העונה הסדירה במקום הרביעי בליגה. כבר במהלכה של העונה, בחודש ינואר, הודיע על פרישתו ממשחק בתום אותה העונה, אך היכולת הגבוהה שהפגין בשלבי הסיום של העונה הגבירה את ההערכות כי ימשיך לשחק בקבוצה לעונה נוספת. בסך הכול בעונה זו ערך 24 הופעות, מתוכן 18 בליגה, ואת שערו היחיד במועדון כבש מול גואנגג'ואו אוורגראנד במחזור הראשון של שלב הבתים בליגת האלופות האסיאתית.
לאחר ההפסד בחצי גמר פלייאוף האליפות לבריזביין רואר, הודיע קונטררס על פרישתו ממשחק פעיל בגיל 36.
נבחרת צ'ילה
קונטררס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צ'ילה ב-17 בפברואר 1999, תחת המאמן האורוגוואי נלסון אקוסטה, במשחק ידידות מול, שהסתיים בשוויון 1-1.
חזרתו של נלסון אקוסטה לתפקיד המאמן ב-2005 היטיבה עם קונטררס, שזומן לטורניר הבינלאומי הראשון שלו מאז האולימפיאדה, קופה אמריקה 2007. קונטררס שותף בכל ארבעת משחקיה של צ'ילה בטורניר. צ'ילה גברה 2–3 על במשחק הראשון, נכנעה 0–3 ל בשני, ועם שוויון 0-0 מול מקסיקו הבטיחה את הכרטיס לרבע הגמר בזכות המאזן הטוב מבין הקבוצות במקום השלישי בבית. לאחר ההעפלה לשלב הבא, היה קונטררס מעוררב באירוע שהיה לנקודת השפל בקריירה שלו. קונטררס, יחד עם חמישה שחקנים נוספים, היו מעורבים בתקרית בבית המלון בו שהתה הנבחרת. עובדי המלון טענו כי השחקנים, שחגגו את העפלת הנבחרת לשלב הבא, השתכרו, השליכו מזון והשחיתו ציוד במלון. צ'ילה נכנעה 1–6 לברזיל בשלב הבא, ולאחר הטורניר התפטר המאמן אקוסטה והשחקנים המעורבים הורחקו על ידי התאחדות הכדורגל הצ'יליאנית לעשרים משחקים.
כבר אחרי עשרה משחקים, חתמו השחקנים המעורבים על מכתב בו הודו על מעשיהם והביעו את התנצלותם, מה שהביא להפחתת עונשם. אחרי ביטול הרחקתו, הפך קונטררס לשחקן משמעותי בסגל של מרסלו בייאלסה, רשם חמש הופעות במוקדמות מונדיאל 2010 וסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר הגמר לראשונה מאז מונדיאל 1998.
קונטררס זומן על ידי בייאלסה לסגל צ'ילה לטורניר הגמר. הוא שיחק דקות ספורות בלבד בשלב הבתים, כאשר עלה כמחליף בדקות הסיום בניצחון 0–1 על, ולא שותף בניצחון 0–1 על ובהפסד 1–2 לספרד. קונטררס פתח בהרכב בשמינית הגמר מול ברזיל, אך הוחלף במחצית המשחק בו נוצחה צ'ילה 0–3.
תחת המאמן קלאודיו בורגי, היה קונטררס לסגן הקפטן של הנבחרת, אחרי השוער קלאודיו בראבו. בורגי זימן את קונטררס לסגל לקראת קופה אמריקה 2011, בו פתח קונטררס בניצחון 1–2 על מקסיקו ובשוויון 1-1 מול אורוגוואי. הוא לא שותף בניצחון 0–1 על, שנעל את שלב הבתים עם צ'ילה במקום הראשון בבית. קונטררס חזר להרכב בהפסד 1–2 לוונצואלה, שהביא להדחתה של צ'ילה מהטורניר.
משחקיו האחרונים של קונטררס בנבחרת היו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. הופעתו האחרונה במדי צ'ילה הייתה בהפסד 1–3 לאקוודור במסגרת המוקדמות, ב-12 באוקטובר 2012. בסך הכול ערך קונטררס 67 הופעות במדי צ'ילה, בהן כבש שני שערים.
דובי זלצר
דב (דוּבִּי) זֶלצֶר (נולד ב-26 בינואר 1932 ברומניה) הוא פסנתרן, מנצח, מלחין ומעבד ישראלי; חתן פרס ישראל לזמר העברי (תשס"ט).
ביוגרפיה
ברנרד (בֶּנוֹ) זלצר נולד ב-1931 בעיר יאשי שבמולדובה, רומניה, ובהמשך, עבר עם משפחתו לבירה בוקרשט. בגיל חמש החל ללמוד נגינה בפסנתר ובגיל 11 כבר למד תאוריה וקומפוזיציה. בגיל 14, הלחין את המחזמר הראשון שלו, שנקרא "הארץ ללא מבוגרים" והועלה על במת "התיאטרון המקצועי לילדים" בבוקרשט.
ב-1950, שנתיים בלבד לאחר עלייתו ארצה, נמנה זלצר עם מקימי להקת הנח"ל, התמנה למנהלה המוזיקלי הראשון והלחין ללהקה את שיריה הראשונים, בהם "הורה היאחזות" ו"יא ירח". בלהקת הנח"ל הוא הכיר את מי שהפכה לאשתו, הזמרת גאולה גיל, עימה נסע באמצע שנות ה-50 לניו יורק ושם הקימו את להקת "אורנים צבר" (Oranim Zabar Troupe), שביצעה שירי פולקלור ישראליים.
זלצר המשיך ללמוד והשתלם בקומפוזיציה ובניצוח באוניברסיטת ניו יורק. הוא ניהל מוזיקלית להקות ותזמורות שונות בארצות הברית ובארץ וניצח עליהן, וכן עסק בהוראת המוזיקה. באמצע שנות ה-60 שבו בני הזוג לישראל.
בני הזוג גיל וזלצר התגרשו בניו יורק ב-1968. מספר ימים לאחר מכן, נישא זלצר למעצבת האופנה האיטלקייה גרציאלה פונטנה, שהגיעה לישראל מיד לאחר מלחמת ששת הימים. לאורך שנים, חילקו בני הזוג את זמנם בין ישראל (בה התגוררו ביפו העתיקה) לפריז ולאיטליה. ב, הם מתגוררים ברומא.
יצירתו
זלצר הלחין שירים למחזות זמר ולסרטים ישראליים רבים. הוא שילב בלחניו מגוון סגנונות מוזיקליים, מבלדות ועד פופ.
בין יצירותיו הידועות:
הזמר יהורם גאון הרבה לבצע את שיריו של זלצר, בהם הלהיטים מ"קזבלן" ("יש מקום", "כל הכבוד") וכן להיטים רבים נוספים, כולם למילותיו של חיים חפר, איתו הרבה זלצר לשתף פעולה, ביניהם : "הנני כאן", "השר משה מונטיפיורי", "אני עושה לי מנגינות" (שלושתם מהסרט "אני ירושלמי"), "המלחמה האחרונה", "העיירה של טוביה", "רוזה", "לא נפסיק לשיר", "בית אבי", "שימרי לי על המנגינה" ו"המלחמה האחרונה".
לזמרת גאולה גיל הלחין בין היתר את "דבר אלי בפרחים", "הגבעות הכחולות", "מדוע ולמה לובשת הזברה פיג'מה", "נערה ושמה כנרת", "אם זה בספטמבר", "למנצח שיר מזמור", "אולי תרדו שם", "שמונה בעקבות אחד", "לשיר ילדה לשיר" ועוד.
בסוף שנות ה-70, זלצר הוציא לאור תקליט אינסטרומנטלי ששילב בין דיסקו למוזיקה מזרחית.
ב-1995 כתב, יחד עם חיים קינן, את שיר הנושא לסדרת הטלוויזיה "רמת אביב ג'", "איתך", אותו שרה הזמרת ליאורה.
בשנות ה-80 החל לכתוב בעיקר בתחום המוזיקה הקלאסית.
זלצר חיבר יצירות סימפוניות. ביניהן, "הפיוט והנבואה של התנ"ך" (אותה ביצעה בשנות ה-60 התזמורת הסימפונית של וינה עם הזמר תיאודור ביקל כקריין היצירה; כמו כן "קינה ליצחק" (הרקוויאם לזכרו של יצחק רבין); וכן את "בערוב ימים" (שנוגנה ב-2007 על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה).
מחזות זמר ותיאטרון
(חלק ממחזות הזמר זכו להפקות מחודשות עם השנים)
דיסקוגרפיה
(רשימה חלקית)
סלט חצילים רומני
סלט חצילים רומני (ברומנית Salată de vinete) הוא סלט רומני שעשוי מחצילים קלויים. הקלייה מתבצעת בדרך כלל על אש גלויה - על גחלים בוערות או על כיריים דולקות - עד שהקליפה נשרפת ומתקשה. לאחר מכן מפרידים את בשר החציל מהקליפה, ואת הבשר קוצצים, באופן מסורתי בעזרת סכין עשוי עץ.
הסלט נפוץ ופשוט מאוד. הוא מכיל חצילים קלויים מתובלים במלח, בצל קצוץ דק ושמן תירס. לעיתים מוסיפים גם מעט פלפל חריף טרי קצוץ דק לשיפור הטעם.
דומיניון (משחק קלפים)
דומיניון הוא משחק קלפים שנוצר על ידי דונלד וקריניו, ומופץ על ידי החברה ריו גראנדה משחקים. המשחק הושק ב-2008 במהלך יריד המשחקים השנתי בעיר אסן שבגרמניה וזכה לתואר המשחק הטוב ביותר ביריד. המשחק זכה בפרסים נוספים במהלך השנה הראשונה ובעקבות הפופולריות של המשחק גם לחיקויים של המנגנון העיקרי בו - בניית חבילת קלפים (Deck building).
מהלך המשחק
דומיניון הוא משחק קלפים שבו כל שחקן בונה לעצמו את חבילת הקלפים תוך כדי משחק, ובאמצעות החבילה שנבנתה מנסה לצבור את מספר נקודות הניצחון הגבוה ביותר במועד סיום המשחק. ניתן לחלק את סוגי הקלפים במשחק למספר קבוצות:
חלק מהקלפים עשויים לכלול מאפיינים נוספים. לדוגמה, קלף פעולה עשוי להיות מסוג התקפה על שחקנים אחרים, כגון הטלת חובה עליהם להוריד את מספר הקלפים שבידם או לקבל קלף קללה. מנגד קיימים קלפי פעולה מסוג תגובה, שעשויים להגן בצורה מלאה או חלקית מהתקפות מסוימות.
כל תור מורכב מפעולה וקניה כאשר חלק מהקלפים במשחק מאפשר לבצע עוד פעולה, או עוד קניה. המשחק מגיע לסיום כשאחד משני תנאים מתקיים - אם נגמרות 3 חפיסות או שנגמרת חפיסת קלפי הניצחון הגבוהים (פרובינציות). בשלב זה כל שחקן סוכם את נקודות הניצחון שיש לו והשחקן עם הערך הגדול ביותר של קלפי ניצחון מנצח.
בן-ציון כ"ץ (רב)
הרב בן-ציון כ"ץ (19 באוגוסט 1887 – 1934) היה אב בית דין בצ'רנוביץ וראש הקהילה האורתודקסית בה בשנים 1934-1922.
הכנסייה האפוסטולית הארמנית
הכנסייה האפוסטולית הארמנית (בארמנית: Հայ Առաքելական Եկեղեցի, בערבית: كنيسة الأرمن الأرثوذكس) היא הכנסייה הלאומית העתיקה בעולם ואחת מן הקהילות הנוצריות הקדומות ביותר. שמה הרשמי הוא "הכנסייה האפוסטולית והאורתודוקסית הארמנית". לעיתים היא נקראת "הכנסייה האורתודוקסית הארמנית" או "הכנסייה הגרגוריאנית". ברם, השם האחרון אינו חביב עליה, מאחר שהיא רואה בשליחים ברתולומאוס ותַדֵאוּס את מייסדיה ומחשיבה את גרגוריוס הקדוש "הַמֵאִיר" רק כמנהיגה הרשמי הראשון.
ראשית תולדותיה
אגדות שונות קושרות את לידתה של הכנסייה הארמנית עם שליחיו של ישו. ליוחסין האפוסטולי חשיבות רבה בעיני כנסיות רבות, ובמיוחד בעיני אלו המזרחיות. האגדה בדבר הירפאותו של אבגאר החמישי מאדסה על ידי המנדיליון הקדוש, הבד שכיסה את פני ישו המת, נוכסה על ידי הכנסייה הארמנית בטענה כי אבגאר היה נסיך ארמני. מסורת נפוצה יותר טוענת, כי תדיאוס הקדוש, אחד משנים-עשר השליחים, נשלח לארמניה מאדסה על ידי אבגאר, דודו של סאנאטרוק מלך ארמניה, כדי שיפיץ בה את בשורת הנצרות. גרסאות הסיפור שונות זו מזו במידה ניכרת, אך כולן מתארות כיצד ניצר תדאוס את סנדוקהט, בת המלך. על פי כמה מן הגרסאות סאנאטרוק עצמו התנצר, אך מאוחר יותר הפך שוב לכופר, ועל פי אחרות לא התנצר מעולם ומתמיד היה עוין את הנצרות. מכל מקום, תדאוס וסנדוקהט גם יחד הומתו על ידי סאנאטרוק בשל אמונתם. ישנן אגדות המספרות כי השליח ברתולומאוס הגיע אף הוא לארמניה באותו זמן וגם הוא מת כמרטיר. חוקרים בני זמננו אומנם מטילים ספק באמיתות ההיסטורית של סיפורים אלה, אך אין חולק על קדמותה של הכנסייה בארמניה. אוסביוס מקיסריה וטרטוליאנוס מזכירים בכתביהם רדיפות נוצרים בארמניה כבר בשנים 110, 230 ו-287. ממלכת ארמניה הייתה המדינה הראשונה שאימצה את הנצרות כדתה הרשמית. הדבר אירע על פי המסורת בשנת 301, כאשר גרגוריוס הקדוש "המאיר" ניצר את טירידאטס השלישי ואנשי חצרו. גרגוריוס, שלמד וקיבל סמיכה בקיסריה, שב בסביבות 287 לארץ מולדתו כדי להטיף בה, הזמן בו עלה טירידאטס השלישי לכס המלכות. טירידאטס חב את מעמדו לקיסר הרומי דיוקלטיאנוס, רודף נוצרים ידוע בעצמו. יתר על כן, נודע לו כי גרגוריוס הוא בנו של אנאק, האיש שהתנקש בחיי אביו. על כן ציווה להשליכו אל בור כלא, שנקרא חור ויראפ. שלוש-עשרה שנים אחר כך, ב-301, הגיעו אל ארמניה שלושים ושבע עלמות נוצריות, שנמלטו מפני רדיפות הרומאים. טירידאטס חשק באחת מהן, ריפסימה, וביקש לקחתה לו לאישה, אך היא סרבה, ובכעסו הוציא המלך להורג את כולן. זמן קצר אחר כך העניש אותו האל במחלה שהותירה אותו זוחל כחיה, בדומה לאשר קרה לנבוכדנאצר, על פי המסופר בספר דניאל ד', כב. קסוסרובידוקסט, אחות המלך, חלמה חלום, בו נאמר לה כי רדיפת הנוצרים חייבת להיפסק. היא סיפרה זאת לטירידאטס, והוא שחרר את גרגוריוס מן הכלא. גרגוריוס ריפא את טירידאטס והמיר את דתו לנצרות. מיד משנרפא פקד טירידאטס על כל נתיני ממלכתו להתנצר, וכך הפכה ארמניה למדינה הראשונה שדתה הרשמית היא הנצרות.
טירידאטס מינה את גרגוריוס כקתוליקוס הראשון של הכנסייה, ושלח אותו לקיסריה כדי לקבל סמיכה. עם שובו ניתץ גרגוריוס את כל מקומות הפולחן האליליים, בנה כנסיות ומנזרים והסמיך מאות כמרים ובישופים. פעם אחת, כשהיה בעיר הבירה העתיקה וגהרשפט והוא שקוע במחשבות, נגלה ישו לגרגוריוס כשהוא יורד לארץ ומכה בה בפטיש. מן המקום צמח ועלה מקדש נוצרי גדול וצלב ענק בראשו. גרגוריוס הבין כי האל הטיל עליו לבנות במקום זה את הכנסייה הארמנית הראשית. הוא מילא אחר דבר האל בעזרתו של המלך, והחליף את שם העיר לאצ'מיאדזין, שפירושו "המקום בו ירד הנולד היחיד".
בתחילה הייתה הכנסייה הארמנית חלק מעולם הכנסייה הגדול יותר. הקתוליקוס שלה היה השתתף בקונסיל האקומני הראשון של ניקאה ובקונסיל האקומני הראשון של קונסטנטינופוליס. מאחר שלא יכול היה ליטול חלק בקונסיל של אפסוס, שלח הקתוליקוס איזאק פרטייב איגרת כי הוא מסכים לכל החלטותיה. הכנסייה הארמנית החלה מתרחקת מעולם הכנסייה הגדול יותר ב-373, כאשר המלך פאפ מינה את הקתוליקוס יוסיק מבלי לשלוח אותו קודם לקיסריה כדי שיקבל סמיכה לתפקידו.
שלא כמו בכנסיות מזרחיות אחרות, התנ"ך הארמני כלל בתחילה רק 39 מספרי הברית הישנה. הספרים המכונים אפוקריפה או חיצוניים תורגמו רק במאה ה-8 ולא נקראו בכנסיות עד המאה ה-12.
מונופיסיאניות
מבחינה היסטורית, הכנסייה הארמנית נחשבת על ידי התאולוגים הקתולים והאורתודוקסים למונופיסיאנית, משום שכמו הכנסייה האורתודוקסית הקופטית דחתה את החלטות קונסיל כלקדון שגינה את המונופיסיאניות. הכנסייה הארמנית ניתקה רשמית את קשריה עם רומא וקונסטנטינופוליס ב-554, במהלך הקונציל השני בדווין שבארמניה, בו נדחתה הנוסחה הדיופיסיאנית של קונסיל כלקדון.
ברם, הכנסייה האורתודוקסית הארמנית טוענת כי זהו תיאור שגוי של עמדתה התאולוגית. היא רואה במונופיסיאניות מינות, ושותפה לפרשנותו של אוטיכס ולגינוי שנתקבל בקונסיל כלקדון, אך אינה מסכימה עם הנוסחה שהתקבלה באותה ועידה. במקום זאת דבקה הכנסייה הארמנית בדוקטרינה שהגדיר קיריל מאלכסנדריה, הנחשב קדוש גם בעיני הכנסיות הכלקדוניות, בה מתואר ישו כישות המאחדת בתוכה טבע אלוהי וטבע אנושי גם יחד. ראייה זו את טבעו של ישו נקראת מיאפיסיאניות.
מבנה הכנסייה והנהגתה
בראש הכנסייה האפוסטולית הארמנית עומד "קתוליקוס" (ברבים "קתוליקוי"). ברם, אין לבלבל בין הכנסייה האפוסטולית הארמנית עם הכנסייה הקתולית הארמנית, שהיא כנסייה קתולית מזרחית הקשורה לכס הקדוש ברומא. כיום ממלא את תפקיד הקתוליקוס של כל הארמנים קארקין השני (נהגה לעיתים גארגין), היושב באצ'מיאדזין. קתוליקוס נוסף הוא הקתוליקוס של קיליקיה, היושב באנטליאס שבלבנון, ועומד בראש הכנסיות השייכות לכס הקדוש של קיליקיה. מקור החלוקה במעברים התכופים של מושב המינהל הכנסייתי בתקופת השלטון העות'מאני ואחר כך גם בתקופה בה הייתה ארמניה חלק מברית המועצות. ברם, הקתוליקוס של כל הארמנים טוען כי הקתוליקוס של קיליקיה כפוף לו מבחינה תאורטית. הכנסייה האפוסטולית הארמנית היא אחת מכמה כנסיות אפוסטוליות, בהן מחליטים אנשי העדה בעצמם אם ברצונם להמשיך ולהחזיק את הכמרים בכנסיותיהם או להחליפם באחרים. כך נהוג גם אצל הבפטיסטים ובכנסיות עדתיות (congregational churches) אחרות.
הדמיון לכנסיות אחרות
הכמרים הארמניים מתחת לדרגת בישוף רשאים להינשא קודם סמיכתם, ולשמות המשפחה של צאצאיהם נוספת התחילית "טר" (או "דר" בארמנית מערבית), שמשמעותה "אדון", המציינת את יוחסם.
הכנסייה כיום
כיום ישנן קהילות אפוסטוליות ארמניות גדולות במדינות רבות מחוץ לארמניה: ברוסיה, גאורגיה, צרפת, ארצות הברית, לבנון, סוריה, קנדה, אוסטרליה, קפריסין, ישראל, יוון, בולגריה, בלגיה, אסטוניה, אנגליה, גרמניה, איטליה, הולנד, שוודיה, שווייץ, ארגנטינה, אורוגווי ועוד. חשיבות מיוחדת יש לכנסייה האפוסטולית הארמנית באיראן ולפטריארך הארמני של קונסטנטינופוליס בטורקיה. בשתי מדינות איסלמיות אלה מהווים הארמנים את המיעוט האתני הנוצרי הגדול ביותר.
המעורר (סדרת טלוויזיה)
המעורר (בפורטוגזית: O Doutrinador: A Série; מילולית: המעורר: הסדרה) היא סדרת טלוויזיה ברזילאית מסוגת מותחן פעולה, המבוססת על סדרת הקומיקס שיצר לוצ'יאנו קוניה. פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-1 בספטמבר 2019 ברשת Space והשלימה את אירועי הסרט באותו השם שהופץ בנובמבר 2018.
זמזומית
זַמְזוּמִית (שם מדעי: Bellevalia) היא סוג במשפחת האספרגיים. במיון ישן נמנה הסוג עם משפחת השושניים.
מיון
הסוג כולל בין היתר את המינים האלה:
הסיסטמטיקה של הסוג נחשבת קשה במיוחד, והיא נחקרה רבות על ידי הבוטנאית הישראלית נעמי פיינברון-דותן. כיום עדיין קיימים בישראל וסביבותיה מספר טקסונים של זמזומית שמעמדם הסיסטמטי אינו ברור.
לאופרד 6 ליטר רודסטר
לאופרד 6 ליטר רודסטר (בפולנית: Leopard 6 Litre Roadster) היא מכונית ספורט מבית Leopard Automobile AB הפולנית.
הדגם נבנה במרכב רודסטר מגוף אלומיניום, בעבודת יד. הוא מאיץ מעמידה ל-100 קמ"ש ב-4 שניות. ייצור הדגם החל בשנת 2005 בתפוקה של 25 יחידות בשנה.
דלית עופר
דלית עופר - ירקוני (נולדה ב-2 במאי 1957) היא עיתונאית ואשת תקשורת ישראלית, אשר ניהלה בעבר את תחנת הרדיו גלגלצ. במאי 2016 הצטרפה לרדיו ללא הפסקה ובין השאר משמשת שם כעורכת המוזיקלית של התוכנית "שבת עברית".
ביוגרפיה
עופר נולדה, גדלה והתחנכה בשכונת נווה שאנן שבחיפה. בשנת 1976 התגייסה לחטיבת שריון בסיני ובאוגוסט 1977 הגיעה לגלי צה"ל. תחילה, כמפיקה ביומן החדשות ולימים במגוון תפקידים במסגרת שירות סדיר, שירות קבע וכאזרחית עובדת צה"ל. בשנת 1996 סיימה את לימודי התואר הראשון בניהול ותקשורת, במכללה למנהל בתל אביב ובשנת 2001 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר השני בתקשורת ועיתונאות באוניברסיטה העברית בירושלים. מנובמבר 2006 ועד סוף דצמבר 2014, שימשה כמנהלת תחנת הרדיו גלגלצ. בסוף מאי 2015 החליטה לצאת לפרישה מוקדמת ולסיים את שירותה בגלי צה"ל.
גלי צה"ל
אחת התוכניות המזוהות ביותר עם דלית עופר היא התוכנית "ארבע אחרי הצהריים" שאותה יזמה וערכה לסירוגין עם יורם רותם. התוכנית, שהחלה שידוריה בשנת 1980 הפכה מהר מאוד להיות הבית החם של אוהבי הזמר העברי לדורותיהם. שישה מארזים של אלבום משולש ממיטב השירים בתוכנית יצאו לאור בעריכתם של השניים ונמכרו בלמעלה ממאה ועשרים אלף עותקים. דלית עופר הייתה ממייסדי התוכנית "המילה האחרונה" והייתה העורכת הראשית ובפועל של התוכנית מיום עלייתה לשידור (31 באוגוסט 1998) ועד נובמבר 2006. התוכנית, בהגשת אורי אורבך, עירית לינור, ג'קי לוי, אברי גלעד, היוותה לראשונה במה שבה שידרו בצוותא שני אישים המייצגים את שני הצדדים האידאולוגיים בחברה הישראלית - חילוני-דתי/ שמאל-ימין תוך שהם דנים על אירועי היום בשילוב הומור. בין מגישי התוכנית לאורך השנים נמנו בין השאר גם גידי גוב, קובי אריאלי, חנוך דאום, נרי ליבנה, גיא מרוז ועוד. עופר יזמה, ערכה והפיקה את התוכנית "אחרי המלחמה" עם יהודה פוליקר ויעקב גלעד, התוכנית ששודרה במאי 1986, הייתה בין הראשונות שהעלו את נושא הדור השני לשואה לשיח הציבורי בישראל. בעקבות המפגש המוקלט כתבו השניים במיוחד לתוכנית 3 שירים, שהיוו מאוחר יותר את הבסיס לאלבומם של פוליקר וגלעד - "אפר ואבק".
גלגלצ
מנובמבר 2006 ועד סוף 2014, ניהלה את תחנת הרדיו גלגלצ. תחת ניהולה הפכה גלגלצ לתחנה המואזנת ביותר בישראל וזאת בהתאם לסקרי TGI והרשות השנייה. עופר הייתה אחראית לשינוי במאפייני השידור ובין היתר דאגה להרחיב את פּוּל המוזיקה הקיים, להכניס שירים חדשים לרצועת ההשמעה, להגדיל את אחוזי השמעת המוזיקה הישראלית, הרחבת גבולות המיינסטרים, קידום הרוק היהודי, הגדלת שעות שידור "קולות החיילים" ומיקומן בפריים טיים ולמיצוב התחנה כזרוע חינוכית משמעותית במלחמה בתאונות הדרכים.
אירועים בולטים בתקופת ניהולה בגלגלצ:
טלוויזיה
עופר שימשה כיועצת מוזיקלית ועורכת בתוכניות מגוונות. בין השאר נתנה ייעוץ מוזיקלי לתוכנית בשידור חי עם דן שילון (1992), לתוכניות "החרצופים" (1996-8) "לא נפסיק לשיר" ו"כוכב נולד" (בעונה א' 2002–2003).
ערכה בין השאר את התוכנית קליפופ בהנחייתו של ליאור מילר (1996-7 רשת) ואת סדרת התוכניות "הצנועות והחסודות" (2003, ערוץ התכלת), "חגי ישראל" בהנחייתו של ג'קי לוי (2004, טלעד) ו"דרך המוזיקה" עם קובי אוז (2005 ערוץ המוזיקה). כמו כן שימשה כעורכת תוכנית האקטואליה "המטבחון" עם דן שילון (2003-4, טלעד).
חיים אישיים
עופר הייתה נשואה לצלם מיכה קירשנר ולהם בת. לאחר שהתגרשו נישאה לעו"ד אבנר (נרי) ירקוני ולהם 3 ילדים. מתגוררת בתל אביב.
מלחמת המקף
מלחמת המקף או מלחמת הקו המפריד (בצ'כית: Pomlčková válka; בסלובקית: Pomlčková vojna) הייתה ויכוח בין נציגים צ'כיים וסלובקיים על שמה הרשמי של צ'כוסלובקיה לאחר "מהפכת הקטיפה".
שמה המלא של המדינה היה, בשתי השפות, "הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית" (Československá socialistická republika). המהפכה התרחשה בדצמבר 1989, ובתחילת שנת 1990 הציע הנשיא הנבחר ואצלב האוול להוציא את המילה "סוציאליסטית" משמה של המדינה. נציגי סלובקיה דרשו כי שמה של המדינה החדשה יכתב במקף בין "צ'כו" ל"סלובקית" (Česko-Slovenska), כפי שנכתב בשנים 1918–1920 ושוב בשנים 1937–1938.
ב־29 במרץ 1990 החליט הפרלמנט כי השם ייכתב ללא מקף בצ'כית (Československá federativní republika) ועם מקף בסלובקית (Česko-slovenská federatívna republika). ההחלטה לא נמצאה מתאימה, וב־20 באפריל שוב שינה הפרלמנט את שמה של המדינה, והיא נקראה מעתה "הרפובליקה הפדרטיבית של הצ'כים והסלובקים" (בצ'כית: Česká a Slovenská Federativní Republika, בסלובקית: Česká a Slovenská Federatívna Republika). לפי כללי הכתיב בשתי השפות, רק המילה הראשונה בשמה של מדינה אמורה להיכתב באות גדולה, אך כפתרון לשאלת כתיבת האות הראשונה במילה "סלובקים", הוחלט לכתוב את כל המילים באותיות גדולות. הוויכוח כלל גם את שמו של הסימן. הסלובקים דרשו כי בין השמות יפריד מקף (spojovník), בעוד הצ'כים השתמשו באותה מילה גם לקו מפריד (pomlčka).
השם "מלחמת המקף" נקלט למרות שאינו תיאור נכון של האירועים. עם זאת, הוויכוח חשף פער מהותי באופן שבו צ'כים וסלובקים ראו את זהותה של מדינתם. ניגודים נוספים הצטברו בשנתיים הבאות, והביאו להחלטה על פירוק המדינה לצ'כיה וסלובקיה ("גט הקטיפה") בשנת 1992. ההחלטה עצמה בוצעה ב־1 בינואר 1993.
מעבדה לבריאות הציבור
מעבדה לבריאות הציבור היא מעבדה ממשלתית בישראל השייכת למשרד הבריאות ועוסקת בבדיקות מעבדה, שתכליתן לסייע בהגנה על הציבור מפני מחלות וסיכונים בריאותיים אחרים.
רקע
בישראל קיימות חמש מעבדות לבריאות הציבור. המעבדות לבריאות הציבור של שירותי בריאות הציבור שותפות לגופי הפיקוח על הגורמים הקריטיים לבריאות הציבור בתחומי המים, המזון והמחלות המדבקות. המעבדות לבריאות הציבור מספקות לקובעי המדיניות מידע מקצועי המבוסס על נתונים מעבדתיים. המעבדות מקיימות מערך בדיקות בריאות סביבה למים ולמזון, ומערך של מרכזים ארציים.
כפיפות
המעבדות לבריאות הציבור שייכות למשרד הבריאות, כפופות באופן ישיר למנהל המחלקה למעבדות ובאופן עקיף לראש שירותי בריאות הציבור.
מסגרת משפטית
המעבדות לבריאות הציבור פועלות מתוקף "פקודת בריאות העם, 1940" ו"תקנות בריאות העם (מעבדות רפואיות), התשל"ז – 1977", ובהתאם לתקנים והתקנות, על פי דרישות גופי ההכרה, ההסמכה וההתעדה (כאשר הדבר ישים), ולפי צורכי הציבור.
גורמי פנים במשרד הבריאות
יחידות משרד הבריאות השונות ובעיקר שירותי בריאות הציבור על כל יחידותיה:
תפקידי המעבדות לבריאות הציבור
הייעוד של המעבדות לבריאות הציבור הוא ביצוע בדיקות מעבדה בתחומי העיסוק הרלוונטיים, תוך התמקדות בבריאות הציבור.
מעבדות בריאות הסביבה
בארבע מתוך חמש מעבדות בריאות הציבור מתקיימות מעבדות לבדיקות מים ומזון. בדיקות אלה משמשות לפיקוח ורגולציה לצורכי הפיקוח על בריאות הסביבה ולצורכי שירות המזון במטה הארצי ובלשכות הבריאות.
תוצאות הבדיקה נמסרות הן לגורמי הרגולציה במשרד הבריאות (כלומר ללשכות הבריאות, בריאות הסביבה, שירות המזון), וכן ליצרני ומשווקי המים והמזון, יבואנים, גורמי הסעדה, בתי מלון וכו' ומתפרסמים מדי פעם בהודעות לתקשורת או ישירות לצרכנים.
קיימות מעבדות בריאות סביבה מוכרות שאינן שייכות ישירות למשרד הבריאות אך מקבלות הכרה לצורך רגולציה מטעם משרד הבריאות. מעבדות אלה עוסקות בבדיקות מים ומזון בתחומי הכימיה והמיקרוביולוגיה.
מרכזים ארציים
המרכזים הארציים הן מעבדות ייחוס למחוללי מחלות (חיידקים, נגיפים וטפילים) מסוימות, שבחלקן מחייבות דיווח על פי פקודת בריאות העם.
מטרתם העיקרית של המרכזים הארציים היא לשמש כמרכזי מידע וייחוס למעבדות קליניות-מיקרוביולוגיות בבתי חולים, קופות חולים ומעבדות פרטיות, לאפיין את הוריאנטים השונים של מחוללי המחלות, לאתר קשר אפידמיולוגי בין התפרצויות שונות, לחקור את מקורות ההדבקה, לבדוק את עמידות המחוללים כנגד אנטיביוטיקה וכן לפעול זיהוי מלא של הוריאנטים השונים בשיטות סרולוגיות מולקולאריות ועוד.
התפלגות סוגי והיקפי הבדיקות המבוצעות במעבדות אלה שונה ממעבדה למעבדה ואין מעבדה אחת דומה לאחרת.
לא כל המרכזים הארציים מצויים במעבדות בריאות הציבור. קיימים מרכזים ארציים גם בבתי חולים ומכוני מחקר שונים.
איכות ומצוינות
מעבדות בריאות הציבור מחויבות לבצע את הבדיקות ברמת אמינות, ומהימנות, ללא משוא פנים תוך קיום בקרת איכות פנימית וחיצונית קפדנית.
מעבדות בריאות הציבור פועלות לפי תקני האיכות 9001 ISO17025 ,ISO ו- 15189 ISO. הן מפוקחות ומבוקרות על ידי המחלקה למעבדות של המחלקה למעבדות.
תהליכי הבדיקה המיושמים במעבדות מעוגנים בנהלים מבוקרים.
מעבדות בריאות הציבור מחויבות לפעול כיחידות מקדמות איכות ומצוינות, וחותרות בהתמדה ובנחישות לשיפור על פי מדדי איכות. כל זאת תוך ביצוע מבדקים עצמיים תקופתיים, יישום פעולות מתקנות ושיפור מתמיד, פיתוח שיטות וטכנולוגיות בדיקה חדישות או אימוצן, בשים לב לדרישת הלקוחות והקפדה על מתן שירות ומענה מיטבי לדרישות בריאות הציבור.
לקוחות מעבדות בריאות הציבור
לקוחות פנים: יחידות משרד הבריאות השונות ובעיקר שירותי בריאות הציבור על כל יחידותיה.
פרנץ ציראייס
פרנץ ציראייס (13 באוגוסט 1905 – 24 במאי 1945), קצין אס אס ששימש כמפקד מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
סטיב גאד
סטיבן קנדל "סטיב" גאד (באנגלית: Stephen Kendall "Steve" Gadd; נולד ב-9 באפריל 1945) הוא מתופף, נגן כלי הקשה ונגן אולפן אמריקאי. גאד נחשב לאחד מנגני האולפן הטובים ביותר בהיסטוריה, והיה מהראשונים להיכנס להיכל התהילה של מגזין Modern Drummer.
פרנץ ציראייס
ביוגרפיה
ציראייס נולד בשנת 1905 בעיר מינכן שבבוואריה. הוא הצטרף לרייכסווהר בשנת 1924 לאחר שמגיל צעיר הפגין פטריוטיות רבה. לאחר מכן ציראייס הצטרף למפלגה הנאצית ונהפך לחבר בדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה. משום שהיה מובטל לעיתים התגייס לצבא הגרמני בחוזה ל-12 שנים. בשנת 1936 השתחרר מהצבא בדרגת סמל. לקח חלק בטיהור האס אה בשנת 1934 בליל הסכינים הארוכות. בשנת 1938 מונה להיות מפקד האס אס בתורינגיה. בשנת 1939 מונה על ידי היינריך הימלר למפקד מחנה הריכוז מאוטהאוזן, ובשנת 1944 אף הועלה בדרגה עקב "הישגים מיוחדים" כמפקד מחנה.
סטיב גאד
מקצבו של גאד בשירו של פול סיימון וסולו התופים בקטע "Aja" של ההרכב סטילי דן, הם דוגמה לחתימה המוזיקלית ולסגנון הנגינה הייחודי של גאד.
פרנץ ציראייס
ביוגרפיה
לאחר שחרור המחנה ברח ציראייס יחד עם אשתו ובנו. ב-23 במאי אותה שנה התגלה ציראייס על ידי חיילים אמריקאים בבקתת הצייד שלו באוסטריה. ציראייס ניסה להימלט מהחיילים, אך נורה, נפצע באורח קשה ונתפס. לאחר תפיסתו הוא הועבר לבית חולים צבאי, שם מת מפצעיו יום לאחר מכן. גופתו נתלתה על גדר המחנה על ידי אחד מהשבויים לשעבר.
סטיב גאד
ביוגרפיה
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, למד גאד שנתיים בבית הספר למוזיקה במנהטן, עד שעבר לבית הספר למוזיקה איסטמן ברוצ'סטר, שם ניגן כנגן כלי הקשה בתזמורות כלי נשיפה שונות. לאחר שסיים את הקולג לקראת סוף שנות ה-60 ניגן באופן קבוע עם צ'אק מנג'יונה ואחיו גאפ. הופעתו הראשונה כמתופף באלבום הייתה באלבום הבכורה של גאפ, Diana in the Autumn Wind.
גאד גויס לצבא ארצות הברית ובילה שלוש שנים בתור מתופף בתוכנית המוזיקה של הצבא, וברוב זמנו ניגן עם "שגרירי הג'אז", להקה צבאית של צבא ארצות הברית. בעודו מתגורר באזור וושינגטון, גאד למד שיעורי תופים ממתופף הג'אז מייקל ס. סמית. לאחר שרותו הצבאי הוא ניגן עם להקה מקומית באזור רוצ'סטר, ובשנת 1972 יצר טריו עם טוני לוין ומייק הולמס, ונסע איתם לניו יורק. הטריו בסופו של דבר התפרק, וגאד החל לעבוד כמוזיקאי אולפנים. הוא ניגן עם הרכב Return to Forever של צ'יק קוריאה, אך לאחר זמן קצר עזב את ההרכב. בשנות -70 וה-שנות ה-80 הופיע ברחבי העולם כנגן בהרכבים שונים, והקליט בין היתר עם פול סיימון ואל דימיולה.
בשנת 1976, גאד ומוזיקאים נוספים, ביניהם ריצ'רד טי, אריק גייל וקורנל דופרי, הקימו את להקת Stuff. עבודתם כללה בעיקר הופעות ברשת NBC בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב", שם הם ניגנו בעצמאים ולעיתים כלהקת ליווי של ג'ו קוקר. בשנת 2005, יחד עם אברהם לבוריאל, פטריס ראשן ואחרים, הוענק לגאד תואר דוקטור למוזיקה מאוניברסיטת ברקלי למוזיקה, עבור תרומתם יוצאת הדופן למוזיקה המודרנית. בשנת 2017, האלבום Way Back Home: Live from Rochester, NY של ההרכב העצמאי של גאד היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "האלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר" במהלך טקס פרסי גראמי ה-59.
שיתופי פעולה ידועים
גאד עבד עם מוזיקאים והרכבים פופולריים רבים במגוון רחב של ז'אנרים, ביניהם סיימון וגרפונקל, פול סיימון, פרנק סינטרה, פול מקרטני, סטילי דן, אל ג'ארו, ג'ים קרוצ'י, מנהטן טרנספר, הבי ג'יז, קארלי סימון, טוני בנקס, ג'ון בון ג'ובי, צ'ארלס מינגוס, צ'ט בייקר, פול דזמונד, מישל פטרוצ'יאני, מייקל מקדונלד, קייט בוש, דייוויד סנבורן, ג'יימס טיילור, בי בי קינג, ג'ימי וון, אריק קלפטון, ג'ו קוקר, צ'יק קוריאה, אל דימיולה ועוד...
שמורות היער האטלנטי בחוף דסקוברימנטו
שמורות היער האטלנטי בחוף דסקוברימנטו (בפורטוגזית: Reservas de Mata Atlântica da Costa do Descobrimento) כוללות שמונה אזורים מוגנים ביער האטלנטי.
גאוגרפיה
השמורות משתרעות על פני שטח כולל של כ-1,120 קמ"ר במדינות באהיה ואספיריטו סאנטו בברזיל. האזור בו הן מצויות מכונה "חוף דסקוברימנטו" (Costa do Descobrimento; מילולית: "חוף הגילוי"), שכן בו התקיים, ב-1500 המפגש הראשון בין אירופאים לאינדיאנים של ברזיל של ימינו. בשנת 1999 הוכרזו השמורות בידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
השמורות כוללות שלושה פארקים לאומיים (הר פסקואל, דסקוברימנטו ופאו ברזיל), שתי שמורות ביולוגיות (אונה וסואורטאמה), שתי תחנות מחקר (וראקרוס ופאו ברזיל ספלאק) וכן את שמורת היער ליניארס. תחנת וראקרוס ושמורת היער ליניארס הן בבעלות פרטית, אך ניהולן נעשה בתיאום עם האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע.
היער האטלנטי הוא מהמגוונים והעשירים שביערות הגשם, אך הוא מצוי בנסיגה מתמדת כתוצאה מברוא יערות לצורכי חקלאות והקמת ערים. למעשה, הוא מורכב כיום משתי יחידות ביוגאוגרפיות נפרדות. חלקו הדרומי מצוי בעיקר בשטחיהן של מדינות סאו פאולו ופרנה, וגם בו 25 שמורות שהוכרזו ב-1999 כאתר מורשת עולמית.
כביש 325
כביש 325 הוא כביש רוחב אזורי בצפון הנגב המתחיל במחלף דבירה ומסתיים בלהב.
הוראס ורנה
אמיל ז'אן-הוראס ורנה (בצרפתית: Émile Jean-Horace Vernet; ) היה צייר צרפתי, מחשובי הציירים של האוריינטליזם הצרפתי שפעלו באירופה במאה ה-19.
ביוגרפיה
ורנה נולד במוזיאון הלובר בפריז חמישה חודשים לפני שאביו, הצייר קלוד ז'וזף ורנה, נפטר בחדר עבודתו במוזיאון זה.
ורנה השתייך לשושלת מכובדת של ציירים. את הכשרתו המוקדמת קיבל בבית. כתומך של נפוליאון גויס כפרש ללגיון הכבוד ב-1814. למרות דעותיו הליברליות נתמך על ידי המלך שארל העשירי, שמינה אותו כפרופסור בבית הספר לאמנויות יפות ב-1826. המוניטין שלו התבסס ב-1833, כשנסע בפעם הראשונה לאלג'יר עם הצבא הצרפתי. מסעות נוספים למזרח התיכון ערך ב-1837, 1839–1840, 1845 ו-1853. ורנה היה בין הראשונים שהשתמש בצילום ככלי עזר בעבודתו. הוא ידוע בזכות סצנות הקרב הגדולות שצייר, סצנות מחיי הצבא, ציורים תנ"כיים ועוד. יצירותיו התאפיינו בדיוק ריאליסטי.
אחיינו הוא הצלם והצייר פרדריק פסקה.
פרבומאי
פרבומאי (בבולגרית: Първомай) היא עיר במחוז פלובדיב שבבולגריה. היא נמצאת כ-39 ק"מ מהעיר פלובדיב וכ-180 ק"מ מסופיה. בעיר יש מגמת הגירה שלילית, והיא מדורגת במקום ה-57 מבין ערי בולגריה מבחינת אוכלוסייה.
הוראס ורנה
לקריאה נוספת
northern Africa and the near East, Royal Academy of Arts, London, 1984 p. 230)
פרבומאי
גאוגרפיה
גובהה הממוצע של העיר הוא 134 מטרים מעל פני הים. בסמוך לעיר עובר נהר המריצה.
תחבורה
בעיר פועלת תחנת רכבת שמשרתת את תושבי העיר והסביבה. העיר שוכנת בסמוך לכביש הראשי מס' 8, שחוצה את המדינה לכל אורכה - ממשולש הגבולות יוון-טורקיה-בולגריה עד גבול בולגריה-סרביה. מהעיר יש רכבות לסופיה, לפלובדיב ולערים נוספות.
מסורן (סוג)
מיני המסורן בעלי חוטם ארוך עם שיני מסור לאורכו, והם משתמשים בו כדי להכות בטרפם ולנסר אותו. הם יכולים להגיע לאורך של יותר מ-7 מטרים במינים הגדולים.
רבים ממיני הסוג מצויים בסכנת הכחדה בטבע.
עד סוף הקיץ
עד סוף הקיץ הוא סרט קולנוע ישראלי מאת ובבימויה של נועה אהרוני. זהו סרטה העלילתי הארוך הראשון של אהרוני. הוא הופק במימון קרן הקולנוע הישראלי וערוץ 10. אף כי הופק בשנת 2011, הסרט יצא להקרנה מסחרית בבתי הקולנוע רק בספטמבר 2013.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בקיץ של שנת 1978. מיכל (מיכל ורשאי) מוטרדת מכך שבתה מאיה (בר מיניאלי) אינה יודעת קרוא וכתוב. מורתה של מאיה מעוניינת להשאיר אותה כתה, אבל מיכל אינה מסכימה לכך והיא מבטיחה שעד סוף הקיץ מאיה תלמד קרוא וכתוב ותשלים את הפער עם בני גילה. מיכל, שאינה מצליחה ללמד את מאיה, שולחת אותה ללמוד אצל אחותה נעמי (שרית וינו-אלעד). חיים (יאיר רובין), אביהן של מיכל ונעמי, שנטש אותן ואת אמן בילדותן, מגיע לבקר במושב במפתיע, ויוצר קשר עם מאיה ועידו, ילדיה של מיכל. הסבא מחפש דרכים להוכיח שכתב לבנותיו מכתבים רבים, במשך השנים, חשב עליהן ואהב אותן, למרות היעדרות בת 20 שנה. נעמי, מתגוררת באותו מושב בגפה, לאחר שגם אותה עזב בעלה, מתנגדת נחרצות לחידוש הקשר עם אביה. נוצרים מתחים פסיכולוגיים ומעמיקים ברמות שונות. בין שתי האחיות. בין נעמי ואביה. בין העבר של שתי האחיות והניסיון של אביהן לתקנו. בין מיכל ובעלה המתנגד להכנסת האב לבית, כי הוא זה שהחדיר בה את אי-היכולת לקבל את אהבתו אליה. בין הבגידות בעבר לבגידות בהווה. בין מאיה לבין אביה, החושפת את האמת על אביה.
חטיבת ירושלים
חטיבת ירושלים (חטיבה 16) היא חטיבת חיל רגלים (חי"ר) בצה"ל, שלחמה בכל מלחמות ישראל.
החטיבה הוקמה בשלבים. לקראת סוף מלחמת העצמאות הוקמה חטיבת מחוז על בסיס לוחמי ההגנה (חיילי חי"ש, חי"מ), האצ"ל והפלמ"ח ממרחב ירושלים. בתחילת 1949 הוקמה חטיבה 16/160 באזור המרכז ותל אביב. החטיבה הועברה לירושלים כמה חודשים לאחר הקמתה. לקראת סוף 1949 הוחלט להקים חטיבת מחוז 16 (שנקראה חטיבת ירושלים) ממיזוג חיילי חטיבת עציוני (חטיבה 6), חטיבת המחוז וחטיבה 16/160. בחטיבת המחוז המוקמת היו שמונה גדודי מילואים (ארבעה גדודי חי"ר וארבעה גדודי חי"מ). בנוסף לגדודי החי"ר היו כפופים לחטיבה גם סיירת חטיבתית, כוחות שריון (18 טנקים), ארטילריה (מרגמות כבדות), הנדסה, הג"א (8,000 חיילים) והגנה מרחבית (5,000 חיילים).
הרקע להקמת המרכיבים בחטיבה - פלוגות החי"ש וגדוד מוריה
בשנת 1936 פרץ בארץ ישראל המרד הערבי הגדול, שנמשך שלוש שנים עד לשנת 1939. במרד הערבי עברו הערבים לפעולות איבה ממוקדות של כנופיות מאומנות נגד יהודים בודדים בשטחים חקלאיים, בעורקי תחבורה, ביישובים מבודדים ובנקודות תורפה אחרות. הראשונים שעברו מהגנה פסיבית להגנה פעילה היו יצחק שדה ואליהו בן חור, אנשי סניף ירושלים של ההגנה. הם ארגנו כבר בשנת 1936 פלוגות ניידות שנקראו הנודדת. פלוגות אלו עברו מהגנה פסיבית לפעולה אקטיבית, מהלך שכונה "היציאה מן הגדר". אנשי הנודדת לא המתינו לתוקפים אלא ארבו להם מעבר לגדרות היישובים ויצאו לתקוף כפרים שנתנו מחסה לפורעים. בסוף שנת 1937 הפכו הפלוגות הנודדות באופן רשמי לפלוגות השדה, שנקראו בקיצור פו"ש.
במהלך שנת 1939, לאחר פירוק הפו"ש, הוחל בהקמת גדודים של חיל שדה (חי"ש). בירושלים קמו שני גדודי חי"ש. מטרות הגדודים היו לבצע סיורים, ליזום פעילות גרילה (לוחמה זעירה) שכללה מארבים ופשיטות על כפרי פורעים ובסיסיהם, אבטחת עובדים, אבטחת פעילות עלייה על הקרקע של יישובים חדשים, אבטחת דרכים שהובילו ליישובי הספר וישובים מבודדים, אבטחת הורדת מעפילים, תפיסת עמדות מחוץ לגבולות יישובים יהודיים ושכונות יהודיות בערים, בעתות חירום ונכונות לגיוס מלא. ביולי 1943 הופקד החי"ש על הפעילות ההתקפית וההגנתית בתחום המחוזי, תוך שהוא נשען על בסיס יישובי ויוצא לפעילות בתחום האזור. על מרחב היישוב, הכולל את היישוב היהודי ואת הכפרים הערביים הסמוכים לו, הופקד החי"מ, במתכונת הגנתית.
מחוז ירושלים כלל את הדרך מהכפר יאזור (אזור) ועד העיר ואת המרחב העירוני של העיר כולל השכונות והיישובים הקרובים כמו גוש עציון. בנובמבר 1947 מנה החי"ש בירושלים ובסביבתה קצת פחות מ-1,100 איש. במרחבים הכפריים של מחוז ירושלים כמו בית הערבה ומפעלי האשלג בקליה ובסדום נשאר החי"ש מאורגן בפלוגות, שהתבססו בעיקר על כוח האדם והאמצעים של משטרת היישובים העבריים. פלוגות חי"מ הגנו על היישובים הסמוכים לירושלים: נוה יעקב ועטרות מצפון, והמושבה הר-טוב ממערב. כל מתיישבי גוש עציון היו למעשה אנשי חי"ש. במרץ 1948 הוקם גדוד ראשון של חיילי החי"ש בעיר, בפיקוד זלמן מרט, שנקרא גדוד מוריה (61).
הקמת חטיבה בירושלים והשתתפותה במלחמת העצמאות - חטיבת עציוני
במאי 1946 מונה ישראל עמיר למפקד מחוז ירושלים. הוא סיים תפקידו בינואר 1948. חטיבת עציוני - חטיבה 6 הוקמה בתחילת 1948 על בסיס גדוד מוריה ופלוגות של החי"ש והחי"מ במחוז ירושלים, כולל היישובים בסביבתה שאוגדו בחלקם לגדודים. דוד שאלתיאל מונה כמפקד החטיבה ומפקד המחוז. בתפקיד זה ניהל את המערכה הצבאית על ירושלים בשלהי מלחמת העצמאות. בחטיבה היו ארבעה גדודים (61 – מוריה, 62 – בית חורון, 63 – מכמש, וגדוד 64 - על בסיס פלוגת יהונתן). במאי 1948 פורק גדוד 63 - מכמש עקב הירידה הדרסטית בכוח אדם כתוצאה מאבדות ושבויים. במרץ 1948 עברה השליטה במחנה הבריטי במתחם שנלר לידי חטיבת עציוני. בספטמבר 1948 הוקם גדוד 68 בחטיבה.
בראשית המלחמה הדפו כוחות עציוני התקפות של כנופיות על שכונות דרום העיר ארנונה, תלפיות, מקור חיים, חוות הלימוד ורמת רחל. כמו כן עסקו בליווי שיירות אספקה מהשפלה לעיר ושיירות אספקה לגוש עציון ולהר הצופים, שנותר כמובלעת מנותקת מהעיר. כתוצאה מכך סבלו אבדות קשות בשורה של התקפות על שיירות, כגון מחלקת הל"ה, שיירת עטרות, שיירת נבי דניאל ושיירת הדסה. עם הפעלת תוכנית ד' של המטה הכללי השתתפה החטיבה במבצע נחשון על הדרך לירושלים, ובמבצע יבוסי ומבצע קלשון על הרחבת השליטה בעיר. בשלב המלחמה בו פלשו הצבאות הערביים הסדירים נלחמה החטיבה בירושלים והסביבה בקרבות קשים עם אבדות רבות ושבויים רבים. יישובים נכבשו וננטשו. כך היו הקרבות של: גוש עציון, העיר העתיקה ועטרות. במהלך הקרבות התעוררו קשיים בחטיבה. גדוד אחד פורק (מכמש) בגלל אבדות כבדות וגדוד מוריה עבר להיות תחת פיקוד חטיבת הראל בגלל סכסוכים בתוך החטיבה ושימש בתפקידים מגוונים בפרוזדור ירושלים.
בסוף יולי 1948 מונה משה דיין למפקד המחוז ומפקד חטיבה 6 – חטיבת עציוני. בחטיבה היו שני גדודים (62, 64). לפי דרישת דיין הוחזר גדוד מוריה (61) לחטיבה. לקראת סוף הקרבות בירושלים בנובמבר 1948 ניהל דיין שיחות עם מפקד הלגיון הירדני בעיר על קו הפסקת האש בעיר ויצירת מובלעת הר הצופים והקו העירוני שחצה את העיר. משה דיין המשיך בתפקידו כמפקד המחוז עד יוני 1949 והשתתף בשיחות שביתת הנשק עם ירדן במרץ 1949. חטיבת עציוני פורקה בסוף שנת 1949/50 והוקמה מחדש כחטיבה 6 בשנת 1955. החטיבה שומרת על מסורת חטיבת עציוני.
באוקטובר 1948 הוקמה חטיבה שנייה במרחב ירושלים - חטיבת 'המחוז'. למפקד החטיבה מונה יצחק לוי (לויצה), ונכללו בה ארבעה גדודי חי"ש: 161, 162, 163, 164 ועוד שני גדודי חי"מ.
בינואר 1949 הוחלט על הקמת חטיבת חי"ר סדירה - 16 (למשך תקופה קצרה נקראה החטיבה - 160) על בסיס גדודים מחטיבה 6 (מירושלים), חטיבה 4 (מתל אביב), וכוחות חי"ש במחוזות ירושלים ותל אביב. מישאל שחם מונה כמפקד החטיבה. באפריל 1949 נקבע שחטיבה 16 תהיה חטיבת העתודה למרחב ירושלים. במהלך יוני 1949 התבצע שחרור חיילי החטיבה בשרות חובה והפיכת החטיבה לחטיבת מילואים. מטות החטיבה והגדודים עברו למחנה שנלר. הרמטכ"ל החליט שמפקד חטיבה 16 יהיה גם מפקד המחוז. לקראת סוף חודש יוני נקבע שמישאל שחם יהיה מפקד המחוז. שחם ארגן מחדש את חטיבה 16 (שנקראה חטיבה (מחוז) 16) בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי הקמת המבנה של ארבעה גדודי חי"ר (161, 62, 163, 68) וארבעה גדודי חי"מ (953, 954, 962, 963). המבנה החדש הוקם על בסיס חיילים ומפקדים ירושלמיים שהיו בחי"ש, חי"מ, אצ"ל, הפלמ"ח, חטיבת עציוני וחטיבת 'המחוז' שפורקו. מלבד משימות הביטחון השוטף הייתה החטיבה אחראית על "הקו העירוני" ועל יחידת "מצוף", שטיפלה בכל נושאי "הר הצופים" כולל השיירה הדו שבועית שעלתה אליו בשטח שבשליטת ירדן משער מנדלבוים דרך שכונת שייח ג'רח.
בשנת 1953 שחם יזם הקמה של יחידה מיוחדת, שנודעה לימים בשם יחידה 101. הכוונה הייתה שהיחידה תהיה מיומנת ומאומנת לשם ביצוע פעולות מיוחדות מאחרי קווי האויב. ביחידה היו כ-40 לוחמים. בדיונים במסגרת המטכ"ל דחה משה דיין, אז ראש אג"מ, את ההצעה, ולכן פעל שחם לקיום היוזמה במסגרת חטיבה 16. בראש היחידה העמיד את אריאל שרון. אחרי ארבעה חודשים אושרה העברת היחידה לגדוד 890 מהצנחנים. היחידות התמזגו. לפעילות היחידה במסגרת הצנחנים הייתה השפעה מרחיקת לכת על תפקודם ועל תפקוד יחידות נוספות בצבא. נכנסו נורמות של העברת המלחמה לשטח האויב, נחישות, מקצוענות ודבקות במטרה.
חטיבה 6 – חטיבת עציוני וגדוד מוריה הירושלמים פורקו במשך שנת 1949 ותחילת 1950 וחייליהם הירושלמים היו חלק מחטיבת מחוז ירושלים - חטיבה 16. לזכר חטיבת עציוני/חטיבה 6 הוקמה בשנת 2011 אנדרטת "שלהבת עציוני" סמוך לטחנת הרוח במשכנות שאננים. חטיבה 6 הוקמה מחדש בשנת 1955. לפי חטיבה 14 מוצאה משינוי שם חטיבה 6. לפי חטיבה 408 מאז שנת 2010 היא נקבעה כחטיבת המורשת של חטיבת עציוני ממלחמת השחרור, בעת קביעת מורשות החטיבות על ידי הצבא.
הר הצופים
במלחמת העצמאות נותק ההר מירושלים העברית מכיוון שהדרך אליו עברה בשכונת שייח' ג'ראח הערבית שהוחזקה על ידי כוחות מקומיים. ההר הפך למובלעת שהתנועה אליה התנהלה בשיירות בלבד. באפריל 1948 הותקפה בידי פורעים ערבים שיירה של עובדי בית החולים הידועה גם כשיירת הדסה בעת שעברה בשכונה הערבית שייח' ג'ראח. הפורעים רצחו 78 מנוסעי השיירה. תנועת השיירות להר הופסקה והושבתה פעילות האוניברסיטה ובית החולים. ביוני 1948 נקבע הסכם לפירוז הר הצופים. ב־7 ביולי 1948, יום אחד לפני סיומה של ההפוגה הראשונה, נכנס לתוקפו הסכם בין משה דיין מפקד מחוז ירושלים ועבדאללה אל תל מפקד הלגיון הערבי בעיר על פירוזו של הר הצופים, ההסכם הושג בתיווך האו"ם. ההר חולק לשלושה אזורים: המובלעת הישראלית, שכללה את מתחמי האוניברסיטה העברית, בית החולים הדסה הר הצופים, בית הקברות הצבאי הבריטי, והכפר הערבי עיסאוויה כאזור מפורז ישראלי. מדרום לשטח הישראלי נקבע שטח הפקר, ומדרום לו שטח מפורז ירדני, שכלל את מתחם אוגוסטה ויקטוריה. בהסכם נקבע שישראל תחזיק בהר 85 שוטרים, החמושים בנשק קל בלבד, ו־35 אנשי סגל האוניברסיטה ובית החולים. במקביל הוגבל גם מספר השוטרים בשטח המפורז הירדני ל-46 שוטרים.
הסכם זה נשאר בתוקפו עד לסופה של מלחמת העצמאות ואושר מחדש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות שנחתמו עם ירדן ב־3 באפריל 1949. מדי שבועיים או שלושה שבועות הייתה עולה להר הצופים שיירה משוריינת עם שוטרים, דלק ומזון. השיירות שעלו ממעבר מנדלבאום עד להר ובחזרה לוו על ידי חיילי האו"ם. בכל שיירה 60 שוטרים ואזרחים (חלקם סטודנטים כביכול ו'נערי המלך' - הסגל הקבוע) שעלו לתקופה של חודש ימים. בדרך זו הוחלף מחצית הכוח הוותיק ומחציתו נשארה לחפיפה של שבועיים או שלושה עם הכוח שרק עלה בשיירה. בירידה מההר הובילה השיירה ספרים מבית הספרים הלאומי שבהר, אשר הועברו לספריות האוניברסיטה בירושלים העברית. שיירה זו הייתה תחת פיקוח האו"ם.
השוטרים שעלו להר היו חיילי מילואים מיחידות שונות שהוחלפו כל 30 יום. פלוגות מחטיבה 16 עם נספחים היו בין סבב העולים להר. שני הצדדים קיימו את הסדרי הפירוז באופן חלקי. ישראל העלתה להר חיילים במדי שוטרים, הצליחה להבריח להר נשק כבד יותר מהמותר בהסכם, והצליחה לבצר חלק מהמתחם. מאידך הירדנים בנו מוצבים צבאיים בשטחים המפורזים ואף בשטחי ההפקר, השתלטו על חלק של הכפר עיסאוויה. עם זאת, לא הופסקה תנועת השיירה הדו שבועית, אף על פי שעוכבה לעיתים בידי הירדנים. נוסף לכך, הגבולות המדויקים של השטח הישראלי היו שנויים במחלוקת בין הצדדים, מכיוון שמפת הסכם המפקדים, שבה תוחמו שטחי השליטה ואשר אושררה בהסכם שביתת הנשק, אבדה. באוגוסט 1948, עם הפרסום הממשלתי הישראלי על היותה של ירושלים תחת שלטון צבאי ישראלי, פורסמה גם מפת השטחים בשלטון צבאי ושם סומן הר הצופים כשטח קטן בהרבה ממה שסומן אחר כך במפות ישראל.
ב־1954 הוקמה יחידה צבאית ייעודית להחזקת סגל קבע בהר. שם היחידה השתנה במשך השנים ולבסוף בשנת 1959 נקבע השם יחידת מצוף 247. מפקד היחידה כונה 'מלך ההר'. 'נערי המלך' היו חיילים סדירים, בעלי תפקידים שונים. היה למעשה סגל כפול של 'נערי המלך' ול'מלך' היה סגן שגם הוא נקרא ה'מלך'. שני הצוותים התחלפו ביניהם בשהות על ההר. הכוח על ההר מנה כ-120 לוחמים מהם: כ-85 חיילים/שוטרים, סגל של כ-9 חיילים/שוטרים - 'נערי המלך' ומספר אזרחים עובדי צה"ל בתפקידי שירותים. בהר היו 13 מתחמים (עמדות מבוצרות). החיילים היו מבצעים מדי פעם סיורים לשטחים שהיו לא מאוישים שנקראו 'פטרולי ריבונות'. כך ישראל הפגינה ריבונות על השטח השנוי במחלוקת. סביב הסיורים היו תקריות אש שאירעו לעיתים רחוקות במשך התקופה. התקריות קרו למרות הוראות הפתיחה באש שדרשו איפוק מרבי. תקריות קשות אירעו בשנים 1957 וב־1958. ב־1958 נהרגו בהר ארבעה חיילים ישראלים שנתקלו במארב ירדני בגן הבוטני של מתחם האוניברסיטה. באותה תקרית נהרג גם היושב ראש הקנדי של ועדת שביתת הנשק שבא לתווך בין הצדדים. בעקבות התקרית נקבעו הסדרים חדשים בחלק מהנושאים השנויים במחלוקת, כמו הסדרי שליטה בכפר עיסאוויה.
הקו העירוני
הקו העירוני הוא השם שניתן לקטע של קו שביתת הנשק (הקו הירוק) שחצה את העיר ירושלים בין 1949 ל-1967. הקו, באורך של כשבעה קילומטרים, היווה קו גבול זמני לפי הסכם שביתת הנשק עם ירדן, שחילק את העיר בין מזרחה שנכבש על ידי הלגיון הירדני במלחמה וסופח לירדן, לבין מערבה, שנתפס על ידי צה"ל, צורף לישראל והוכרז כבירת מדינת ישראל. העיר העתיקה נשקה לקו העירוני מצידו המזרחי, ונותרה בשליטה ירדנית. משני צידי הקו פרשו הצדדים ביצורים ומכשולים, ובניינים שונים בעיר לאורך הקו שימשו כעמדות צבאיות. הקו הוחזק על ידי כוח בסדר גודל של פלוגה עם נספחים מקצועיים.
ב-30 בנובמבר 1948, עם שוך קרבות מלחמת העצמאות בירושלים התמוססות ההפוגה השנייה בגזרת הדרום, נפגשו בבית נטוש בשכונת מוסררה, משה דיין, מפקד מחוז ירושלים ועבדאללה א-תל, מפקד הלגיון הירדני בירושלים. על גבי מפה בקנה מידה של 1:20,000 שרטטו שני המפקדים את גבולות הפסקת האש בזירת ירושלים. דיין שרטט בעיפרון שעווה ירוק את קו העמדות שבשליטה ישראלית, ותל התווה בעיפרון אדום את קו העמדות הירדני. השטח בין שני הקווים, יחד עם עובי העפרונות בהם שרטטו השניים את הקווים על המפה, קבע קיומם של שטחי הפקר לאורך הקו. באותה עת נראה היה לצדדים כי מדובר בקו הפסקת אש זמני, ולא ייחסו משמעות מיוחדת לאי-דיוקים שנבעו מעובי העיפרון, סטיות קלות בשרטוט וקטעים לא-רציפים בקו. שני המפקדים המקומיים, הצליחו למצוא הסדר שימנע את חילופי האש ואת תקריות האש הבלתי-פוסקות בעיר בעזרת אנשי האו"ם וחתמו על 'הסכם הפוגה כנה', ששם קץ לחילופי האש וקבע קו הפוגה מוסכם. הצלחת המגעים עודדה את הצדדים ואת אנשי האו"ם להמשיך בשיחות ולנסות להרחיב את תחולתו של ההסכם.
כעבור חודשים אחדים, בעת הדיונים ברודוס באפריל 1949 על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, נמצא כי מפת דיין-תל היא המסמך הרשמי היחיד המציין את הקו בירושלים המחולקת בהסכמת שני הצדדים. כך הפכו אותם קווים בלתי-מדויקים ששורטטו ברישול לקוו שביתת הנשק. הקווים הגסים חצו וביתרו שכונות, רחובות ואף בתים, והיוו מקור לא-אכזב לוויכוחים וסכסוכים בין ישראל לירדן. לאורך הקו החזיקו שני הצדדים עמדות וביצורים, חלקם בבתי מגורים ומוסדות ציבור עירוניים. בשטחי ההפקר הונחו מוקשים.
כל העיר העתיקה, השכונות שמצפון אליה, מחצית שכונת אבו תור והר הזיתים היו בתחום הירדני. מערב העיר, וכן מובלעת על הר הצופים בצפון-מזרח העיר היו בתחום הישראלי. סביב אזור ארמון הנציב היה שטח מפורז. הארמון עצמו נקבע כמטה משקיפי האו"ם והיה בשליטת האו"ם, ממערבו היה שטח מפורז ישראלי וממזרחו – שטח מפורז ירדני. בין שני חלקי העיר היה מעבר בשער מנדלבאום. המעבר נוהל על ידי אנשי מכס ישראלים וירדנים, ושימש בעיקר למעבר דיפלומטים ואנשי או"ם, וכן למעבר של צליינים נוצרים בחג המולד. מן המעבר יצאה פעם בשבועיים שיירה אל המובלעת הישראלית בהר הצופים.