cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמנואל ממאנה
רוסיה
בקיץ 2021 חזר ממאנה לזניט מההשאלה, אך סמאק לא מצא לו מקום בהרכב. במקום לטוס עם שחקני זניט למחנה האימונים באוסטריה, עמנואל ממאנה נשלח לקבוצת המילואים זניט-2, אך בשל הפציעה לא שיחק במדיה במשחקי הליגה הלאומית השנייה ובהמשך הושאל לעונה נוספת למועדון סוצ'י. בינואר 2022 שילם פיצויים לזניט על מנת להשתחרר מחוזהו וחזר למולדתו.
חזרה לארגנטינה
בינואר 2022 חתם במועדון בו גדל, ריבר פלייט.
בנבחרת
ממאנה שיחק את משחקו הבינלאומי הראשון עם הנבחרת הבוגרת ב-7 ביוני 2014 בניצחון 0–2 על סלובניה כשהחליף את חאבייר מסצ'ראנו בדקה ה-77. היה זה עוד טרם שיחק משחק רשמי במדי הקבוצה הבוגרת של ריבר פלייט.
אצטדיון פריץ ואלטר
אצטדיון פריץ ואלטר הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בקייזרסלאוטרן שבגרמניה. האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של קבוצת פ.צ. קייזרסלאוטרן מהבונדסליגה השנייה. האצטדיון היה אחד מהמגרשים אשר אירחו את גביע העולם בכדורגל שנערך בגרמניה בשנת 2006.
האצטדיון נקרא על שמו של פריץ ואלטר, ששיחק בקייזרסלאוטרן לאורך כל שנות הקריירה שלו ושימש כקפטן נבחרת גרמניה בכדורגל שזכתה במונדיאל 1954.
בשנת 2002, לקראת גביע העולם 2006, הורחב האצטדיון ושופץ. טרם השיפוצים הייתה תכולתו של האצטדיון 38,500 מקומות, ואילו אחריו יכול האצטדיון להכיל עד 48,500 צופים. השיפוץ נעשה בעלות של 76.5 מיליוני אירו.
ברברה סמית
ברברה סמית (באנגלית: Barbara Smith; נולדה ב-1946) היא לסבית פמיניסטית וסוציאליסטית אפרו-אמריקאית, ששיחקה תפקיד משמעותי בייסוד הפמיניזם השחור בארצות הברית. מאז שנות ה-1970 המוקדמות, היא פעילה כמבקרת, מורה, אקדמאית, מרצה, סופרת, חוקרת, ומוציאה לאור של תאוריית פמיניזם שחור. מאמרים, סקירות, סיפורים קצרים וביקורת ספרותית פרי עטה של סמית הופיעו במגוון רחב של כתבי עת, כולל הניו יורק טיימס, The Black Scholar, .Ms, Gay Community News, הגרדיאן, וילג' ווייס, ו-The Nation.
תחילת דרכה
ההורים של ברברה, הילדה ביל סמית וגרטרל סמית, נפגשו כשהיו סטודנטים במכללה השחורה במרכז ג'ורג'יה, Fort Valley State University (אז בפורט ואלי סטייט קולג'), באמצע שנות ה-1940. השניים רצו להימלט מההפרדה הגזעית של תקופת ג'ים קרואו בדרום ארצות הברית, ולכן עזבו את ג'ורג'יה והתיישבו באוהיו.
אך קרובי משפחתה של הילדה ביל סמית לא אישרו את הנישואים, והקשר התפרק, וביל סמית, שהייתה אז בהריון, נאלצה לחזור לבית משפחתה בג'ורגיה. הילדות, ברברה ובברלי סמית, תאומות זהות, נולדו בטרם עת. ביל סמית מתה מסיבוכים של קדחת שיגרונית כשסמית הייתה בת תשע, והיא ואחותה גודלו על ידי המשפחה המורחבת, ובעיקר על ידי סבתן, שהתגוררה בקליבלנד, בבית דו-משפחתי בה גרו גם שתי דודות ובעלה של אחת הדודות.
היא מספרת שאף על פי שלא דיברו רבות בבית על גזענות, הפרדה גזעית, ופערים כלכליים, ילדותה לא הייתה חפה מתקריות גזעניות והשפעות מן הסביבה. סמית תמיד האמינה שהיא "מכוערת" מפני שלא ראתה בסביבתה דוגמאות לאנשים שנחשבו "יפים" ואשר ניראו כמוה. היא גם מספרת על מורה שלא סברה שמקומה בשיעורי צרפתית בהיותה שחורה."
משפחתה עודדה חינוך, ולדבריה של סמית זו הסיבה שהייתה מסורה ללימודים ואף הצטיינה בהם. ציוניה הגבוהים הבטיחו את קבלתה למאונט הוליוק קולג' בשנת 1965. אך סמית הותשה על ידי הגזענות העוינת שם, והחליטה לעבור לניו יורק, ללמוד מדעי החברה בניו סקול. היא חזרה אל מאונט הוליוק בשנת הלימודים הרביעית כדי לסיים שם את התואר, ב-1969.
שנים ראשונות
לדבריה של סמית, היה קל לפתח תודעה פוליטית בתור מי שנולדה לתוך הפרדה גזעית. כשהיו בתיכון, ברברה ובוורלי השתתפו במחאות נגד הפרדה גזעית בבתי הספר שהתקיימו ב-1964. היא שמעה מספר נאומים של מרטין לותר קינג, ופגשה את פעילת זכויות האדם פאני לו היימר.
לפני שהתחילה את לימודיה התואר, סמית הייתה לפעילה בארגון זכויות האזרח האפרו-אמריקאי CORE. בשנת 1965, היא השתתפה בתהליכי סיום ההפרדה הגזעית במכללת מאונט הוליוק, וגם הייתה פעילה בארגון סטודנטים למען חברה דמוקרטית. במהלך אותה שנה שלמדה בניו סקול, היא נסעה לשיקגו כדי להשתתף בהפגנות שהתקיימו במעמד הוועידה הדמוקרטית הלאומית.
כשתנועת הלאומיות השחורה נולדה מתוך התנועה לזכויות האזרח, סמית הרגישה דחייה גדולה מהסקסיזם שחוותה במסגרת הדומיננטיות הגברית שבתנועה זו, ופנתה לפיכך לפוליטיקה פמיניסטית שחורה. ב-1973, היא השתתפה בפעם הראשונה בפגישה של הארגון הפמיניסטי השחור (NBFO) הלאומי בניו יורק. סמית מעידה על פגישה זו שמהדקות הראשונות, "ידעתי שאני בבית".
לאחר שסיימה תואר שני בספרות באוניברסיטת פיטסבורג, התיישבה סמית בבוסטון. בזכות קשריה של בוורלי, שעבדה אז ב.Ms מגזין, סמית הצליחה להיכנס במהירות לסביבות האקטיביסטיות בעיר, ופגשה ב-1974 את מרגרט סלואן, מייסדת NBFO, וכך שאבה השראה לייסד סניף של הארגון בבוסטון, אשר קם בפועל ב-1975, בהשתתפות בוורלי סמית ודמיטה פרייז'ר, פעילה שחורה משיקגו. בהיעדר הכוונה מהארגון הלאומי, הארגון הבוסטוני שימר אופי עצמאי, וחברותיו החליטו להתמקד בפעילות עממית (grassroots) שמטרותיה העלאת מודעות וסיוע לנשים עניות וממעמד הפועלים.
קולקטיב נהר קומבהי
חברות הקבוצה בבוסטון היו מתוסכלות מחוסר התקשורת עם הארגון הלאומי, אבל גם הבינו שהן פיתחו בינתיים פוליטיקה שהייתה רדיקלית יותר מזו של NBFO, והן החליטו להתנתק מן הארגון לחלוטין, וליצור קבוצה נפרדת. את קראו לעצמן "קולקטיב נהר קומבהי", על שם מבצע צבאי מוצלח בהובלת הארייט טאבמן במהלך מלחמת האזרחים בנהר קומבהי בדרום קרוליינה. הדבר הראשון שעשו כקבוצה הייתה לכתוב מניפסט עקרונות פוליטיים, "הצהרת קולקטיב נהר קומבהי". ההצהרה מתארת לא רק את מטרות הקבוצה, אלה ממקמת אותה מבחינה פוליטית כקבוצת פמיניזם שחור, בעלת מודעות מעמדית, וסקס-פוזיטיב, המכירה בלסביות כזהות לגיטימית - נושא שלא היה מובן מאליו בשיח הפנים-פמיניסטי של הגל השני של הפמיניזם.
כארגון סוציאליסטי, הקולקטיב הדגיש את ההצטלבות של דיכויים שונים, ביניהם גזע, מגדר, ומעמד, בחייהן של אפרו-אמריקאיות ונשים של צבע אחרות. הן ביקשו לתת מקום לסוגיות שהן ספציפיות לנשים שחורות, החל מכעס כלפי גברים שחורים המחפשים לצאת ולהינשא לנשים לבנות, לנושאים פנים-קהילתיים, כמו (אפליה על בסיס גוון עור), מרקם וצורת שיער, ותווי פנים, ועד להבדלים במוביליות חברתית בין נשים שחורות לגברים שחורים. הן ביקשו גם לתקוף סטראוטיפים בתרבות הפופולרית לגבי נשים שחורות, כמו דמות המטריארכית השחורה, ה"מאמי" (Mammy; אישה שבו זמנית בתפקיד שירותי ואמהי כלפי הסביבה, בדרך כלל פשוטה, עממית, לא משכילה ועילגת באופן סטראוטיפי), ועוד. הקולקטיב עסק גם בנושאים כמו זכויות רבייתיות, כמו הזכות לאמצעי מניעה ולהפלות, באלימות מינית ואונס, רפורמת בתי כלא, עיקור כפוי לנשים של צבע, אלימות כלפי נשים, שירותי בריאות, וגזענות בקרב תנועת הנשים הלבנה. הקולקטיב התארגן באופן בלתי-היררכי, בהתאם לעקרונות השוויון שלו. סמית כתבה בתזכיר שמבנה כזה הוא הכרחי "כדי לוודא שהפמיניזם השחור יהיה בר קיימא כתנועה רדיקלית". הרבה מהעבודה התאורטית של הקולקטיב, בעיקר סביב הצהרת העקרונות, נעשתה בסופי שבוע מבודדים מחוץ לעיר, בהם דובר על דברים שניתן לעשות כדי לשלב מודעות פמיניסטית שחורה בקרב נשים שחורות, ואת הפמיניזם השחור לאופן ההתמודדות עם סוגיות שעומדות בפני קהילות שחורות. אך הארגון איבד מומנטום כעבור מספר שנים, כשפרצו מחלוקות פנימיות, וחלק מן החברות התנגדו למקום שתפס השיח הפמיניסטי-לסבי בארגון. המפגש האחרון של הקולקטיב התקיים בפברואר 1980.
Kitchen Table: Women of Color Press
כשסמית קראה את "Go Tell It On the Mountain" של ג'יימס בולדווין, היא החליטה שגם היא תהיה סופרת. אך כשמצאה את עצמה משקיעה כל זמנה בתנועות החברתיות-פוליטיות של שנות ה-60, היא דחתה את תוכניתה זו. במהלך לימודיה, היא הבינה שאין נשים שחורות בקאנון הספרותי האמריקאי, וזה נחרט בלבה כמשהו שהיא רוצה לשנות. היא נרשמה לקורס ספרות של נשים אפרו-אמריקאיות של אליס ווקר, ולאחר מכן התחילה ללמד סופרות שחורות בעצמה באמרסון קולג', בשנת 1973.
סמית הייתה מתוסכלת שמעט המקום שניתן בספרות האמריקאית הוקדש בעיקר לכותבים גברים ולחוויות של גברים, ובעקבות הצעה מצד חברתה אודרי לורד, היא יסדה ב-1980 בית הוצאה לאור, Kitchen Table: Women of Color Press. ב-1981 העבירה את בית ההוצאה לאור לניו יורק. יחד עם צ'רי מורגה, האטי גוסט, סוזן ל. יאנג, אודרי לורד, ג'ון ג'ורדן וגלוריה אנזלדואה, המיזם פרסם עלונים וספרים שהפכו לחומרי יסוד בלימודי מגדר, לימודים קווירים, ולימודים שחורים, למשל Home Girls: A Black Feminist Anthology, This Bridge Called My Back, Cuentos: Stories by Latinas, ו-I Am Your Sister: Black Women Organizing Across Sexualities. סמית הצהירה שהמורשת של ההוצאה לאור היא עצם הפרסום של סופרות שחורות, כמו אליס ווקר וטוני מוריסון, שנכנסו מאז לקאנון הספרותי האמריקאי, וכן ההשפעה באקדמיה, מכיוון שתוכניות ללימודי פמיניזם הכניסו דרך טקסטים אלו את ההשקפה ההצטלבותית לשורותיהן כעדשה לגיטימית למחקר וחשיבה.
במהלך שירותה כעורכת ומוציאה לאור ב"קיצ'ן טייבל", סמית גם כתבה תכנים למאמרים ולאנתולוגיות, והמשיכה לעשות כן גם אחרי שפסקה מעורבותה בהוצאה לאור. היא כתבה ב-1977 את המאמר "Toward a Black Feminist Criticism" (1982), שפורסם בכתב העת הלסבי-פמיניסטי Conditions, שמצוין רבות כ"יריית הפתיחה" ביצירת תחום ספרות נשים שחורות, ושל השיח הלסבי השחור. סמית ערכה שלושה אוספים של כתבים מאת ובנושא נשים שחורות: מטעם Conditions, האוסף Conditions 5: The Black Women's Issue, יחד עם לוריין בתל (1979); עם גלוריה ט. האל ופטרישה בל-סקוט את All the Women Are White, All the Blacks Are Men, But Some of Us Are Brave: Black Women's Studies (1982); ואת Home Girls: A Black Feminist Anthology (1983). ב-1998 יצא אוסף כתבים שלה באנתולוגיה The Truth That Never Hurts: Writings on Race, Gender, and Freedom.
המשך חייה
סמית מרבה להרצות ולנאום, והיא גם תרמה את מסמכיה האקטיביסטיים לארכיון Lesbian Herstory Archives שבברוקלין, בניו יורק, ואף סיפקה היסטוריית חיים שבעל פה לאוניברסיטת קולומביה ולסמית קולג'. היא הופיעה בסרט הדוקומנטרי משנת 1994 של מרלון ריגס, Black Is...Black Ain't, וכן בתוכנית התיעודית של PBS ו-AOL משנת 2013, Makers: Women Who Make America. ב-1996 מונתה סמית כעמיתית מכון באנטינג ברדקליף, וקיבלה את פרס סטונוול לשנת 1994 בשל האקטיביזם שלה. בין פרסים רבים מטעם ארגוני נשים שקיבלה, סמית גם מונתה למועמדות פרס נובל ב-2005. קרן הספרייה הציבורית של אולבני העניקה לסמית את התואר "אגדה ספרותית" ב-2015.
סמית ממשיכה באקטיביזם הצטלבותי, ופועלת נגד אסלאמופוביה בארצות הברית. היא הקימה אתר אינטרנט "Stop Islamaphobia" למטרה זו, ובו היא גם תומכת בזכויות מהגרים ופליטים. היא גם מקימת הארגון "United States of All", דרכו היא מארגנת צעדות ומחאות.
ב-2014, יצא הספר Ain’t Gonna Let Nobody Turn Me Around: Forty Years of Movement Building with Barbara Smith, המסקר, בצורת שיח מתמשך, ארבעה עשורים של אקטיביזם של סמית.
חיים פרי
חיים פרי (נולד בספטמבר 1941) הוא איש חינוך, פעיל חברתי והוגה דעות, מקים עמותת 'דרך כפר', מנהל לשעבר כפר הנוער 'ימין אורד' במשך שלושה עשורים והוגה שיטת החינוך 'דרך כפר'. ממדליקי המשואות (2005) ובעל עיטור נשיא מדינת ישראל (2022).
ביוגרפיה
נולד בשנת 1941 בתל אביב לנתן וצינה פריזר שעלו מגרמניה וגדל בעכו. למד בנעוריו בישיבת כפר הרא"ה.
קריירה ופעילות ציבורית
לאחר שירותו הצבאי עבר עם רעייתו לעזתה (נתיבות) לעסוק בהוראת עולים חדשים.
החל לעסוק בחינוך בשנות הששים, במסגרת קומונת מחנכים שהוקמה בשדרות על ידי המחנך הירושלמי שמעון בן פזי. בשנים אלו החל לגבש תפיסה חינוכית המתמקדת בצרכים הרגשיים המיוחדים של ילדים ומתבגרים עולים. בשנת 1976 יצא לארה״ב לשליחות מטעם הסוכנות היהודית כיועץ לחינוך עברי ושימש במקביל כיועץ פדגוגי לרשת בתי הספר היומיים סולומון-שכטר. בשנים אלו השלים את לימודי התואר השלישי בחינוך במסגרת בית המדרש לרבנים באמריקה.
עד 1979 תפקידיו החינוכיים כללו ניהול בית הספר היסודי "חזון עובדיה" בבאר שבע, חינוך וניהול חטיבת הביניים של המועצה האזורית שפיר, חינוך והוראה בישיבת בני עקיבא 'אור-עציון', וניהול בית הספר התיכון 'גבעת וושינגטון'.
בשנת 1979 החל לנהל את כפר הנוער ימין אורד (במקום יצחק מאיר) שם פיתח את תורת החינוך 'דרך כפר' המציעה שפה חינוכית מקיפה להתמודדות עם מציאות חברתית מורכבת ומרובה במסרים מנוגדים. בבסיס השיטה עומדת התפיסה שגיל ההתבגרות הוא חלון הזדמנויות קצר בו ניתן לייצר תהליך חינוכי שאינו קורה מעצמו, אלא דורש תכנון מושכל ומוקפד.
בשנת 1981 היה שותף בהקמת היישוב הקהילתי הושעיה בגליל התחתון.
בשנים 1993 הקים יחד עם הרב מנחם ולדמן את מכון 'שבות עם' לזהות יהודית. המכון התמחה בתהליכי גיור של מתבגרים, ופעל על בסיס הכרה במרכזיות הפדגוגיה והפסיכולוגיה של גיל ההתבגרות בתהליך הגיור. המכון פעל עד השנה 1999.
בשנת 2000 הקים את מכינת 'ימין-אורד' בחצור הגלילית יחד עם אייל אלדר.
בשנת 2006 פרש מניהול כפר הנוער והשיק יחד עם עמיתים מהכפר את עמותת 'דרך כפר' אשר במסגרתה הוא פועל עד היום לשיפור פני החינוך בישראל ולהפצת תורתו החינוכית.
בשנת 2009 החל להפעיל, מטעם 'דרך הכפר', את המכינה הקדם-צבאית ימין אורד.
בשנת 2016 הקים יחד עם איאד סאלח, מנהל בי"ס אורט מח"ט בעכו את תוכנית "עם-אדם", שמטרתה להכין מתבגרים בסיכון מהמגזר הערבי והיהודי לחיים בחברה משותפת, תוכנית שהתגבשה מבית מדרשה של דרך כפר. התכנית מושתתת על יסודות הלח"ן, ראשי התיבות של למידה, חוויה ונתינה.
חיים אישיים
נישא לשולמית וינברג, אחות בריאות הציבור, לאחר שירותו הצבאי, ולהם חמישה בנים.
ספריו
Teenagers Educated The Village Way - 2011, Publisher: This World group
קתדרלה פרימאדה דה אמריקה
קתדרלה פרימאדה דה אמריקה (בספרדית: Catedral Primada de América ובשמה המלא: Basílica Catedral Metropolitana Santa María de la Encarnación Primada de América; ידועה גם בשמות קתדרלת סנטו דומינגו (Catedral de Santo Domingo) ובזיליקה מנור דה סנטה מריה (Basilica Menor de Santa María)) היא קתדרלה באזור הקולוניאלי של סנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית. זוהי הקתדרלה העתיקה ביותר ביבשת אמריקה, והיא מקום מושבו של הארכיבישוף של סנטו דומינגו.
היסטוריה
האפיפיור יוליוס השני הורה על הקמת הקתדרלה ב-1504, ובנייתה החלה ב-1512. ב-1519 הוחלט לשנות את התוכניות, כך שהקתדרלה תהיה מפוארת יותר. בנייתה הושלמה ב-1541. לבקשת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הכריז האפיפיור פאולוס השלישי ב-12 בפברואר 1546 כי הקתדרלה היא הפרימאט של יבשת אמריקה כולה.
ב-1586, במהלך מלחמת אנגליה-ספרד, הצליח פרנסיס דרייק לכבוש את סנטו דומינגו ולהחזיק בה במשך כחודש. הוא השתמש בקתדרלה כמפקדתו, וכך נמנע חורבנה.
ב-1920 העניק לקתדרלה האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר את התואר בזיליקה מינור.
עד להקמת מזבח המולדת בקתדרלה שוכנו עצמותיהם של אבות האומה הדומיניקנית.
אדריכלות
הקתדרלה בנויה אבן גיר. יש לה שלוש כניסות, אחת מהן מכיוון כיכר קולון שמצפון לה. היא מורכבת מ-12 קפלות (כולן תוספות מאוחרות) ואולם מרכזי עם שלושה מעברים בין המושבים. אורכה 54 מטרים, ואורך כל אחד מהמעברים 23 מטרים. גובהה המרבי 16 מטרים, ושטחה 3,000 מ"ר. אוצרות הקתדרלה כוללים ציורים ופסלים איקונוגרפיים אופייניים לנצרות הקתולית, ועבודות עץ ואבן.
בעבר, נטמנו בקתדרלה עצמות שנטען כי שייכות לכריסטופר קולומבוס, אך הן הועברו למגדלור קולומבוס עם חנוכתו ב-1992, במסגרת האירועים לציון 500 שנה לגילוי אמריקה.
עיט נצי מצויץ
עיט נצי מצויץ (שם מדעי: Nisaetus cirrhatus) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הנציים החי בהודו, סרי לנקה ובדרום-מזרח אסיה עד לאינדונזיה והפיליפינים ביערות הטרופיים.
מאפיינים
זהו עוף גדול שאורכו 60–72 ס"מ, מוטת כנפיים של 127–132 ס"מ ומשקלו 1.2–1.9 ק"ג. סימן ההיכר שלו הוא ציצת הנוצות הסמורות על ראשו, שצבען שחור. צבע נוצותיו חום-כתום עם חזה לבן ורגליים צהובות. הראש כהה עם מקור אפור ועיניים צהובות. לעיטי היערות כנפיים וזנבות מעוגלים ורחבים יותר משל קרוביהם. הנקבות גדולות מהזכרים. הם מקננים על עצים גבוהים ומטילים ביצה יחידה.
העיט טורף יונקים, עופות וזוחלים שונים כמו פסיונים, תרנגולים וארנבים. הוא עט עליהם מהענפים הנמוכים ומפתיע את הטרף בתקיפה מהירה בין הצמחים.
בית האמנים בנגב
בית האמנים בנגב הוא מרכז גלריות וסדנאות אמנות בעיר העתיקה בבאר שבע. המרכז כולל בתוכו 7 גלריות ומספר סדנאות ציור הפועלות בימי שישי. בית האמנים שוכן ברחוב האבות 55 והוא מנוהל על ידי חברת כיוונים ומתוחזק בהתנדבות על ידי עמותת "היוצרים בנגב".
היסטוריה
בית האמנים בנגב נפתח בשנת 2005. תחילה פעלו בו בהתנדבות פחות מעשרה אמנים שישבו באזור באר אברהם. אל הבית הוזמנו רק אמני הנגב במטרה לקדם את האמנות הדרומית. באותה שנה, לאחר קשיים רבים, העניק ראש העיר לשעבר יעקב טרנר לקבוצת האמנים את משכנה הנוכחי.
לקראת כניסתם של האמנים לבית הוא שופץ במימון חברת "מכתשים". בבית הוקמה ועדה לקבלת אמנים שטיפחה את האמנים המקומיים.
המבנה
המבנה הוקם בתקופת המנדט הבריטי. בשנת 1935 מסר אותו יהושע חנקין לידי ד"ר ראובן מאיר ולאשתו יהודית, כדי שיקימו בו מרפאה שתעניק לבדואים שירות רפואי ללא עלות במטרה להפגין רצון טוב של היישוב היהודי בארץ. ד"ר מאיר, שלא ידע ערבית, נעזר באשתו ילידת הארץ שתקשרה עם המטופלים בערבית, והמקום הפך מרכז חברתי עבור בדואים ויהודים. ד"ר ראובן מאיר ויהודית עזבו את הבית בשנת 1936 לאחר שהחלה הסתה נגד היהודים בעיר. מספר המטופלים ירד והם בחרו לעזוב את באר שבע. ב-1939 התגייס ראובן מאיר לצבא הבריטי.
לאחר עזיבתם התגוררו בבית יהודים נוספים שעזבו במהרה בשל המצב הביטחוני. בזמן העלייה ממרוקו, הבתים באזור חולקו לעולים, כשהמבנה היה אחד מהם.
כיום ניתן למצוא בחצר הבית גן פסלים אותו יצרו וקישטו אמני הבית. בגן נמצאים עצים מיובאים שאינם חיים ויצירות שנתרמו על ידי חברת "מכתשים" לקישוט החצר.
מיקרו-פלסטיק
מיקרו-פלסטיק (באנגלית: Microplastics) הוא אוסף גדול של חומרי פלסטים המופיעים כפיסות זעירות, סיבים וגרנולות, שגודלן יכול לנוע מעשרות מיקרונים ועד למילימטרים בודדים. המיקרו פלסטיק יכול להיכנס לגוף בעלי החיים והאדם דרך האוויר העור והבליעה. מעבר לבליעה עצמה של גוף שאינו מתעכל בגוף (אך יכול להצטבר), קיימת סכנה של זיום כיוון שגופים זעירים בעלי פני שטח גדול מהווים משטח ספיחה מצוין, ובכך נספחים למיקרופלסטיק רעלים שונים. השפעתו המלאה על האדם עדיין לא ידועה מספיק.
ווסטר (מסצ'וסטס)
ווּסטר (באנגלית: Worcester) היא עיר במחוז ווסטר במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית. העיר נקראת על שם העיר ווסטר שבאנגליה, הנמצאת במחוז ווסטרשייר. לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2020, בעיר מתגוררים 206,518 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודל האוכלוסייה במסצ'וסטס בפרט ובניו אינגלנד בכלל, אחרי בוסטון. היא ממוקמת 64 קילומטרים ממערב לבוסטון, וכן 61 קילומטרים ממזרח לספרינגפילד.
עקב מיקומה של העיר במרכז מסצ'וסטס, ובקרב המטרופולינים המרכזיות במדינה, ווסטר ידועה בכינויה "לב הקהילייה [של מסצ'וסטס]" (Heart of the Commonwealth).
ערים תאומות
לעיר ווסטר ארבע ערים תאומות:
משבר
משבר מציין אירוע או תקופה חריגה בעלת פוטנציאל השפעה שלילי בחיי יחיד, חברה, ארגון או מדינה אשר תוצאותיו יכולות להביא לפגיעה חמורה עד כדי איום על עצם קיומם. חקר משברים זוכה להתייחסות נרחבת בתחומי ידע שונים, בהם: כלכלה, סביבה (למשל משבר האנרגיה העולמי), פסיכולוגיה, סוציולוגיה ויחסים בינלאומיים. בעברית, שורש המילה משבר הוא "שבר", מונח המציין שינוי גדול ובלתי צפוי בחיים, המייצר שבר בין דרך החיים בעבר להווה. משבר יכול להיות מפתיע או תוצאה של הידרדרות לאורך זמן.
הגדרות
משבר (Crisis) הוא מושג משני למושג סכסוך (Conflict), והוא מתאר מצב בו מערכת יחסים שבבסיסה קיים סכסוך, משנה את פניה באופן חד-פעמי, בנושא מסוים ונקודתי שבו פרץ הסכסוך, שאינו ניתנת לגישור בעיני הצדדים, והם אינם מוכנים לוותר לגביו. ישנם מקרים שכיחים פחות, בהם המשבר מביא ליצירת סכסוך. בתיאור סכמתי ניתן לראות את המעבר בין סכסוך למשבר כשינוי מתצורת קו לתצורת נקודה בצדי הקו, שמיקומה מעלה או מטה ומרחקה מהקו הוא סובייקטיבי ונועד לתאר את העוצמה.
משבר אישי
בהתייחסות למשבר כחוויה בעלת מאפיינים אישיים, ספרות מקצועית מעגנת את הסיבות למשבר בנסיבות חיצוניות, כגון פיטורים ממקום עבודה, מחלה קשה, הגירה וכדומה. התייחסות נוספת לסיבות למשבר קושרת אותו לחלק אימננטי מתקופות שונות בחיים: כך למשל, משבר גיל הארבעים. בכל הקשור במשברים אישיים קיימת ספרות ענפה העוסקת בנושא לא רק בתחום האקדמי, אלא גם בספרי עזרה עצמית, המתמקדים בצמיחה מתוך משבר.
משבר חברתי
משבר חברתי מתייחס לקיומו של משבר מתוך זיקה לקהילה, או חברה. הוא יכול להתייחס למשבר שעובר אדם פרטי מתוך זיקה לחברה בה הוא נמצא, או למשבר שעוברת קהילה או חברה.
מאפיינים כלליים של מצבי משבר
משבר הוא מצב של שינוי משגרת החיים הנתפס על ידי המעריך אותו כבעל מאפיינים אלה: פגיעה בפועל באחד מערכי היסוד או איום מהותי עליו. דחיפות בתחילת הטיפול באירוע וצורך לסיים את הטיפול מהר ככל האפשר מתחילתו (זאת, על מנת לבלום את התפשטות האירוע או את החמרת המצב). חוסר וודאות בתיאור המצב ותוצאות הפעולה המידית שתינקט. מחסור במשאבים הנדרשים לטפל במשבר - בסוג המשאבים או בכמותם.
חוסר הוודאות והמחסור במשאבים הם ההופכים את המצב למשבר (בעוד שהדחיפות היא מאפיין ההופך את האירוע ל"מצב חירום" בלבד) מכיוון שמשבר הוא "מצב נתפס", מעריכים שונים עשויים לראות רוע אחד כמשבר או שאינו ככזה.
גודל המשבר
ניתן להעריך משברים באופן אובייקטיבי על פי מספר האתרים בהם מתרחשים אירועים בעלי פוטנציאל משברי, על פי מאפייני האירועים ועל פי קצב התרחשותם והתמשכותם. כאשר מתחולל אירוע מתוחם במקום אחד, המשבר יהיה "קטן". כאשר מתחולל אירוע בעל מספר מאפיינים במקום אחד, או כאשר מספר אירועים במקומות שונים הם בעלי מאפיין דומה, המשבר הוא "בינוני". כאשר מתרחשים מספר אירועים בעלי מאפיינים שונים באתרים שונים בו זמנית (גם הצטברות אירועים נכללת כאן) המשבר הוא "גדול".
מכיוון שמשבר הוא "מצב נתפס", אפשר להעריך משבר גם בהערכה סובייקטיבית על פי מידת הסיבוכיות אותה חווה המעריך, בהשוואה לאירועים קודמים איתם התמודד, בהתייחס לכמות המשאבים העומדים לרשותו ולמיומנויות שיש בידו להתמודד עם המצב (הגדרה זו דומה להגדרת מסוגלות או חוללות עצמית
אלפרין
אלפרין (הלפרין, הלפרן, היילפרין, בהגייה מזרח אירופאית נוספת גם גלפרין, אלפר, אלפרוביץ', אלפרט) הוא שם משפחה יהודי המבוסס על שם העיר היילברון שנוצר לא יותר מאוחר מסוף המאה ה-16. שם משפחה שייך לארבע משפחות רבנים מן האימפריה הרוסית, פולין ונסיכויות גרמניה בין המאות ה-16 עד ה-18. {{פירושונים|* היינריך אלפרין – מראשי הרבנות של יהדות בוקרשט
ראו גם
}}
מייקל ונטריס
מייקל ג'ורג' פרנסיס ונטריס (באנגלית: Michael George Francis Ventris; 12 ביולי 1922 לונדון – 6 בספטמבר 1956) היה בלשן אוטודידקט ואדריכל בריטי, מגיל צעיר הוא הקדיש את עצמו לחקר התרבות המינואית והמיקנית ויחד עם ג'ון צ'דוויק ואליס קובר הביא לפיענוחו של הכתב הליניארי ב', כתב קדום שנמצא בקנוסוס על ידי ארתור אוונס. ונטריס נהרג בתאונת דרכים שבועות אחדים לפני פרסום מאמרו הראשון בתחום - "מסמכים ביוונית מיקנית".
ילדותו ונעוריו
מייקל ונטריס נולד בלונדון בשנת 1922 כבן יחיד למשפחה מבוססת של אנשי צבא. אביו, אדוארד פרנסיס ורקר ונטריס הגיע לדרגה של לוטננט קולונל (סגן-אלוף) בצבא הבריטי בהודו ("הצבא ההודי") אך נאלץ לפרוש אחרי שחלה בשחפת. הסב מצד האב, המייג'ור ג'נרל (אלוף) פרנסיס ונטריס כיהן בסוף הקריירה הצבאית שלו כמפקד הכוחות הבריטים בהונג קונג. האם, אנה דורוטה (דורה) לבית יאנאש, הייתה בתו של בעל אחוזות אמיד ממוצא פולני שהיגר לאנגליה. שם משפחת ונטריס ידוע באנגליה החל מן המאה ה-12, ומקורו במילה "Adventurous" ("הרפתקני") שבאה מצרפתית ולטינית.
מייקל ונטריס ספג תרבות עוד בבית הוריו. הוא ביקר במוזיאון הבריטי ונסע לארצות רבות. משיקולי בריאות (מייקל היה חולה אסתמה מילדותו) המשפחה שהתה לאורך כשמונה שנים בשווייץ, שנחשבה לארץ בעלת אוויר בריא ושהייתה עתירת בתי הבראה (ספא). הוא התחיל את לימודיו בבית ספר בגשטאט, שבו שפות ההוראה היו גרמנית וצרפתית. הוא למד את שתי שפות אלה על בוריין ובנוסף את הניב האלמאני האופייני לשווייץ. בגלל כישרונו לשפות הגיע תוך זמן קצר לשלוט בתריסר שפות, ביניהן הפולנית, שפת אמו ושוודית אותה רכש בעת שהות בת כמה שבועות בשוודיה. כבר בגיל 8 קרא את ספרו של אדולף ארמן, ההירוגליפים (Die Hieroglyphen) בגרמנית.
בשנת 1931 חזרה המשפחה ללונדון. הוריו של מייקל נפרדו בפועל בשנת 1932 והתגרשו רשמית ב-1935 כשהילד היה בן 13. מצב בריאותו של האב הלך והידרדר עם השנים. הבן המשיך את הלימודים בבית הספר ביקלי היל בסטו אחר כך זכה למלגה בפנימיית "סטו סקול", ששכנה בקינגהאם, בקינגהמשייר, בבית אחוזה מן המאה ה-18. שם למד הנער לטינית ויוונית קלאסית. כבר באותה תקופה התחיל לעסוק באינטנסיביות בכתב הליניארי ב', לפעמים עד השעות הקטנות של הלילה, לאורו של פנס כיס. בימי החופשות גר עם אמו בבתי מלון על החוף ואחרי שנת 1935 בבתי דירות המודרניסטים "הייפוינט" שבנה ברתולד לובטקין בהייגייט. בעזרת רווחיה מהאחוזות בפולין ניהלה האם בדירתם סלון תרבותי אותו פקדו באותן ימים אמנים וסופרים רבים, ביניהם בן ניקולסון, הנרי מור, נאום גאבו.
התעלות על משברים
ונטריס האב הלך לעולמו בשנת 1938 כשמייקל היה בן 16. דורה ונטריס לקחה לידיה את ניהול אחוזת המשפחה. באו זמנים קשים. בעקבות הפלישה הנאצית לפולין האם איבדה את אחוזות המשפחה וכל הכנסותיהן. בשנת 1940 מת גם אביה. המשפחה הידרדרה לעוני. דורה ונטריס שקעה בדיכאון קליני ובלעה מנה קטלנית של ברביטורטים. אחרי אובדן אמו הצעיר אימץ לעצמו סגנון חיים נמרץ ותוסס שקנה לו ידידים רבים. מצד שני, לפי עדותם, היה אכול לא פעם בלבטים וליוותה אותו הרגשה שהוא "זיוף" ולא גאון אמיתי. ידיד המשפחה, הפסל היהודי יליד רוסיה נאום גאבו, לקח אותו תחת חסותו. מאוחר יותר סיפר ונטריס כי גאבו העניק לו את ההרגשה האמיתית ביותר של משפחה. בבית הפסל התחיל ללמוד רוסית. באותה תקופה החליט ללמוד אדריכלות ונרשם לבית הספר לאדריכלות של אגודת האדריכלים. שם פגש והתחתן עם לואיס (או כפי שהיא אהבה להיקרא - בטי), צעירה יפה וחברותית, "בת טובים", שטיילה כמוהו באירופה והתעניינה באדריכלות.
בחיל האוויר המלכותי
ונטריס לא יכול להשלים את לימודיו בגלל מלחמת העולם השנייה. הוא גויס בשנת 1942, לפי בחירתו, לחיל האוויר המלכותי. העדיף להיות נווט מאשר טייס, ובמטרה זו עבר אימונים מייגעים בקנדה. ב-1944 סיים אותם בנווט אוויר עם דרגת סרג'נט (סמל). באותו זמן שכלל גם את לימודי הרוסית שלו. שרת בהמשך על מטוס הנדלי פייג' הליפקס בטייסת 76, בהתחלה בבסיס ברייטון ואחרי כן בהולם-און-ספלדינג מור. במסגרת שירותו השתתף בהפצצות האוויריות על גרמניה. אחרי תום המלחמה נשלח לשרת עד סוף השירות על הקרקע בגרמניה, דווקא בזכות ידיעתו את השפה הרוסית. לא ידוע בבירור מה היו משימותיו. חבריו הניחו שאלו היו משימות מודיעין. עד ימינו אין הוכחה לכך, כפי שאין כל עדות למעורבותו בפיצוח קודים של האויב, שלא כמו במקרה של צ'דוויק. רבים בציבור האמינו שפיצוח קודים בצבא הכין אותו להישגיו בפיענוח הכתב הליניארי ב'.
אחרי המלחמה
אחרי המלחמה ונטריס עבד לזמן קצר בשוודיה ולמד מספיק שוודית כדי שיוכל לתקשר בשפה זו עם עמיתים חוקרים. אחר כך השלים בהצטיינות יתרה את לימודי האדריכלות בשנת 1948. כאדריכל קיבל תפקידים ניהוליים וזכה למלגת מחקר של כתב העת Architects' Journal. יחד עם לואיס אשתו התחיל לעבוד כאדריכל: עיצב בתי ספר עבור משרד החינוך. יחד עם אשתו עיצב אף בית משפחתי עבור עצמם בהמפסטד. במקביל הגביר את מאמציו בנושא הכתב הליניארי ב'. בסופו של דבר בשיתוף פעולה עם צ'דוויק גילה כי מדובר בכתב יווני. איש לא חשד עד אז, אף הוא עצמו, כי הייתה זו הצורה הקדומה ביותר של כתב יווני.
הפיענוח
בהתחלת המאה ה-20 הארכאולוג ארתור אוונס התחיל את חפירותיו בקנוסוס, עיר עתיקה באי כרתים. במהלכן הוא גילה כמות גדולה של לוחות כתובות בכתב לא ידוע. חלקן היו עתיקות יותר וכתבם נקרא ״ליניארי א'״. רובן היו מתקופה יותר מאוחרת וכתבם כונה, ״ליניארי ב'". אוונס ניסה במשך עשורים לפצח כתבים אלה ולא הצליח.
בשנת 1936 אוונס אירח תערוכה של ארכאולוגיה מכרתים בבית ברלינגטון בלונדון, שהוא מושב האקדמיה המלכותית. התערוכה נפתחה לרגל מלאת יובל (50 שנה) לבית הספר הבריטי לארכאולוגיה באתונה שהיה אז הבעלים של האתר קנוסוס וניהל אותו. בית הספר קיבל את האתר מידי אוונס שנים אחדות קודם לכן. וילה אריאדני, ביתו של אוונס שם, הפך לחלק מבית הספר. תלמידי בית הספר "סטו סקול" השתתפו אז בהרצאה ובביקור בתערוכה בהדרכתו של אוונס עצמו, שהיה אז בן 85. מייקל ונטריס, בן 14, נכח בסיור וזכר איך אוונס התהלך בעזרת מקל. זה היה ללא ספק אותו מקל הקרוי פרודג'ר בו השתמש אוונס כל חייו כדי שיעזור לו משום קוצר ראייתו וקשייו בראיית לילה. בעת הסיור המודרך, הראה אוונס לתלמידים לוחות כתובים בכתבים הליניארים המסתוריים. בשיחה שהתקיימה אחרי ההרצאה הצהיר ונטריס שידוע לו כי הכתב הליניארי ב' עוד לא פוצח ושהוא נחוש לעשות זאת.
ההשערה הראשונית של אוונס הייתה כי הכתב הליניארי ב' צריך להיות קשור לכתב האטרוסקי וקשר זה עשוי לספק מפתח לפתרון. אף על פי שהסתבר כי השערה זו הייתה שגויה, הקשר בין שני הכתבים המשיך להיחקר עד שנות ה-1950 המוקדמות.
זמן קצר אחרי מותו של אוונס חוקרת בשם אליס קובר גילתה כי למלים מסוימות בכתב הליניארי ב' יש סיומות שונות, ככל הנראה לפי הטיה דומה לזו שביוונית או בלטינית. בעזרת כלי זה בנה ונטריס סדרות של טבלאות שבהן צירף סמלים מן הלוחות הקדומות אל עיצורים ותנועות. עדיין טיבם של עיצורים ותנועות אלה נותר לא ידוע. אך ונטריס למד כבר הרבה על מבנה השפה הכתובה הזאת כדי שיוכל לתת ניחושים.
כמה מהלוחות בכתב ליניארי ב' נתגלו ביוון היבשתית (למשל על ידי קארל בלגן בפילוס), והיה ניתן לשער כי שרשראות סמלים מסוימות שהופיעו בלוחות ציינו שמות של מקומות או אנשים. ונטריס שם לב כי שמות מסוימים הופיעו רק בלוחות מכרתים. הוא העלה את הסברה שהתבררה כנכונה כי שמות כאלה מציינים ערים באי. בעזרת סמלים שהצליח לפצח בשיטה זו, עלה בידו של ונטריס לפענח טקסטים נוספים. תגלית זו סתרה את התאוריות של אוונס על ההיסטוריה המינואית והייתה בסיס לקביעה כי תרבות כרתים, לפחות בתקופות המאוחרות יותר שבהן נעשה שימוש בכתב הליניארי ב', הייתה חלק מהתרבות המיקנית. אחרי פגישה עם מפיקה של שידורי BBC הידיעה על התגלית התבשרה לעולם בערוץ 3 בתאריך 1 ביולי 1953. ג'ון צ'דוויק, חוקר צעיר של שפות קלאסיות, שמע זאת ויצר קשר עם ונטריס על מנת שישתפו פעולה. בעזרת הידע הלשוני של צ'דוויק, התחזקה אמונתו ששפת הכתב הליניארי ב' היא לא אחרת מצורה ארכאית של היוונית.
מותו
אחרי פיענוח הכתב הליניארי ב' בשנים 1953-1951, ב-6 בספטמבר 1956 קיפד ונטריס את חייו באופן פתאומי, בגיל 34, בתאונת דרכים. אחרי שיצא מהבית בלילה נסע לכיוון מעבר בארנט ורכבו התנגש עם משאית חונה. בהתחשב באישיותו, היו שחשדו שהיו לו מחשבות אבדניות, אך לא נמצאו סימוכין לכך. Documents in Mycenaean Greek, ("מסמכים ביוונית מיקנית"), תוצר עבודתם המשותפת של ונטריס וצ'דוויק, פורסם באותה שנה, כמה שבועות אחרי מותו של ונטריס.
ונטריס השאיר אחריו שני ילדים: בן בשם ניקי (1984-1942), ובת בשם טסה (נולדה ב-1946).
עבודתו סללה דרך שבה הלכו חוקרים רבים, ובראשם ג'ון צ'דוויק, שהמשיכו במאמצי הפיענוח והסיווג של האוצר הלשוני מכרתים הקדומה ובחקר היחסים בין התרבות המינואית ובין זו המיקנית.
DSV Alvin
DSV Alvin (תעתיק לעברית אלווין DSV) היא צוללת אמריקאית שנבנתה ב-1964 וביצעה עשרות אלפי צלילות. קרויה ע"ש אליין וין (Allyn Vine) מהנדס מהמכון האוקיינוגרפי בוודס הול.
פרטים טכניים
בשל בלאי בצוללת ומתקניה, כמעט כולם שופצו או הוחלפו במהלך הזמן. במהלך השנים הובילה האלווין למעלה מ-12,000 מדענים אל קרקע האוקיינוס. עומק הצלילה המרבי של הצוללת הוא 4500 מטרים ומשקלה הוא 16 טון. האלווין מצוידת בציוד מתקדם הכולל בין היתר, שתי זרועות חיצוניות, ציוד צילום, מדי לייזר לשם קביעת מרחקים, ומדחפי ריחוף. הצוללת נבנתה בהתאם לתקנים שהיו בזמן בנייתה, ומכיוון שכך אין שירותים בצוללת, אין חימום, ולצוללים אסור ללבוש בגדי פליז בשל כללי בטיחות אש.
פעולות מפורסמות
בשנת 1966, לאחר התנגשות שני מטוסים אמריקאים מעל חוף ספרד, נפלה פצצת מימן מאחד מהם ושקעה אל קרקעית הים. האלווין נשלחה למקום והצליחה לאתר את הפצצה בעומק של 780 מטר, אך כשלה בניסיון למשות את הפצצה.
ב-1979 נשלחה הצוללת לאוקיינוס השקט, וגילתה שם זרמי מים שחורים ורותחים אשר נוצרו מהתכת מתכות במים. בצלילה הראשונה כוון מד החום עד טמפרטורה של 30 מעלות ובעת הצלילה הוא הגיע למעלה הגבוהה ביותר. בשלב זה לא יכלו החוקרים לדעת על הטמפרטורה השוכנת במים לאשורה. בצלילה השנייה כוילו מדי החום ליכולת מידה גבוהה בהרבה, בעת הצלילה נמצא כי חום המים הגיעה עד 400 מעלות. חלונות הצוללת לא תוכננו במיוחד לעמידה בטמפרטורה כה גבוהה, אך דבר לא אירע להם.
ב-1986 הייתה האלווין מעורבת במציאת הטיטניק על ידי משלחת שבראשה עמד רוברט בלארד.
ב-6 באוגוסט 2004, הכריזה קרן המדע הלאומית על כלי רכב חדש שימלא את מקומו של ה-DSV Alvin. כלי הרכב החדש יוכל להגיע לעומק גדול יותר ויצויד בציוד משוכלל יותר מזה שב-DSV Alvin. גורלה של ה-DSV Alvin אינו ידוע, ויש אומרים שצוללת זו תיכנס למוזיאון, או שתשמש למחקר ימי במים רדודים (באופן יחסי לכלי הרכב החדש שימלא את מקומה).
תעלה נגד טנקים
תעלה נגד טנקים (תעלת נ"ט) היא תעלה שנועדה למנוע מעבר של טנקים ורכב קרבי משוריין. התעלה רחבה דייה כך שטנק לא יכול לעבור על פניה ועמוקה מספיק כך שכאשר הטנק ייפול לתוכה הוא לא יוכל לצאת (למשל: על ידי נסיעה אחורנית). חלק מתעלות הנ"ט אף מוסוות על מנת שכוח האויב לא יראה אותן ואז יוכל להתכונן אליהן בעוד מועד. כמו כן, כאשר התעלה מוסווית טנקים יכולים ליפול אל תוך התעלה, דבר שמשבית אותם בפועל. כיום רוב צבאות העולם מצוידים באמצעים לטפל בתעלות נ"ט, בהם גשרים ניידים וטנקי גישור שנועדו לגשר על התעלה, וציוד מכני הנדסי שיכול לפרוץ את התעלה ולמלא אותה בעפר. בדרך כלל, טנקי הגישור נועדו לאפשר מעבר מהיר של התעלה כדי להמשיך בהסתערות ובקרב (הנדסת סער) בעוד שתפקיד הדחפורים הוא למלא את התעלה בעפר ובכך לאפשר מעבר של כוחות גדולים בבטחה וביעילות (מעבר קבע). בצה"ל החיל האחראי על חפירת תעלות נ"ט מחד ועל פריצתן וגישורן מאידך הוא חיל ההנדסה הקרבית.
בישראל ישנן תעלות נ"ט, שנחפרו במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים כנגד חיל השריון הסורי וכיום משמשות את חיל ההנדסה לאימונים.
רנה רבינוביץ'
רנה גינסברג רבינוביץ (1934 – 19 במאי 2020) הייתה פסיכולוגית ועורכת דין אמריקאית-ישראלית, אשר זכתה בשנת 2017 בתביעתה נגד חברת התעופה אל על וזכתה, לאחר שאולצה לזוז ממקומה בטיסת ניוארק – תל אביב לבקשת גבר יהודי חרדי שסירב לשבת לצידה בשל אמונתו הדתית.
בשנת 2016 נכללה רבינוביץ ברשימת 100 הנשים המשפיעות ביותר של BBC.
ראשית חייה והשכלתה
את לימודיה עשתה באוניברסיטת שיקגו, שם קיבלה בשנת 1969 תואר שני בגין עבודתה בנושא ילדים שחורים בכיתות ו', וכן דוקטורט בשנת 1974 בו ביצעה מחקר של יכולתם החברתית של ילדים בגילאי יסודי.
קריירה
רבינוביץ לימדה פסיכולוגיה באוניברסיטת אינדיאנה. מאוחר יותר שימשה כיועצת משפטית במכללת קולורדו, וכמתנדבת מקצועית במרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה.
תביעת אפליה נגד אל על
בדצמבר 2015 טסה רבינוביץ' במחלקת עסקים בטיסת אל על מניוארק, ניו ג'רזי, לתל אביב. גבר יהודי חרדי, שהוקצה לו המושב הסמוך לה, התלונן בפני דיילת המטוס כי אינו רוצה לשבת ליד אישה עקב אמונתו הדתית. כתוצאה מכך אולצה רבינוביץ לעבור למושב אחר. לאחר ששוחחה עם ענת הופמן, מנהלת המרכז הרפורמי לדת ומדינה של התנועה הרפורמית ליהדות מתקדמת בישראל, הגיש בשמה הארגון תביעה בגין אפליה בלתי חוקית וייצג אותה במשפט.
אירועים קשורים
בשנת 2018 ניסה המרכז הרפורמי לפרסם קמפיין המזכיר לנשים ישראליות כי הן אינן מחויבות להחליף את מושבן לבקשת גברים, אך הפרסומות המיועדות נפסלו על ידי הרשויות. באותה שנה, ברק עילם, מנכ"ל נייס בע"מ, מתח ביקורת על אל על, לאחר שהכריחו נשים לשנות את מקום ישיבתן לבקשת גברים חרדים. בהתייחסו לאירוע, הודיע המרכז הרפורמי כי הדבר מהווה הפרה של החלטת בית המשפט בעניין רבינוביץ.
חיים אישיים
לרבינוביץ היו שלושה ילדים מנישואיה הראשונים. היא התגרשה מבעלה הראשון בשנת 1986, ונישאה לרב סטנלי מ' וגנר מדנוור, קולורדו, בנובמבר 1990. והפכה לאמם החורגת של שני ילדיו הקודמים. הזוג עלה לישראל בשנת 2006, אך נסע לביקורים תכופים בארצות הברית.
רבינוביץ חיה את שנות חייה האחרונות במוסד לדיור מוגן בירושלים, שם נפטרה ב-19 במאי 2020.
הכרה
בשנת 2016 נכללה רבינוביץ ברשימת 100 הנשים של BBC של הנשים המשפיעות ביותר.
אנדראה קמילרי
אנדראה קאלוג'רו קמילרי (באיטלקית: Andrea Calogero Camilleri; 6 בספטמבר 1925 – 17 ביולי 2019) היה סופר, תסריטאי ובמאי איטלקי יליד סיציליה. הוא ידוע מחוץ לאיטליה בעיקר בזכות סדרת ספרי בלש שמתרחשת בסיציליה וגיבורה הוא המפקח סלבו מונטלבנו.
קלימרי התגורר ברומא. היה נשוי ואב לשלוש בנות.
שנותיו הראשונות
קמילרי נולד בעיר פורטו אמפדוקלה בסיציליה. הוא סיים תיכון ב-1943, והיה פטור ממבחן סיום הלימודים בשל פלישת בעלות הברית לסיציליה. ביוני אותה שנה הוא התפנה מעירו ונדד ברחבי סיציליה, ברגל ובמשאיות צבאיות איטלקיות וגרמניות, כדי להתחמק מההפצצות המאסיביות של בעלות הברית. קמילרי כתב על קורות תושבי סיציליה בחודשים שלקראת ובמהלך פלישת בעלות הברית בספר כלב הטרקוטה (1996, לא תורגם לעברית).
בשנת 1944 נרשם ללימודי ספרות אותם לא סיים. בשנת 1945 החל לפרסם סיפורים קצרים ושירה בעיתונים וכתבי עת.
קריירה כבמאי תיאטרון וטלוויזיה
בשנת 1949 החל ללמוד בימוי באקדמיה הלאומית לאומנויות דרמטיות על-שם סילביו ד'אמיקו, ברומא. מאז סיום לימודיו ב-1953, ביים למעלה מ-100 הצגות, בייחוד מחזות של המחזאי הסיציליאני לואיג'י פיראנדלו, שהיה מכר של הוריו. גם בספרי המפקח מונטלבנו מופיעים מוטיבים ממחזותיו של פיראנדלו, כמו עץ הזית שעוזר למפקח לחשוב.
הוא היה הראשון שהציג מחזה של סמואל בקט באיטליה: המחזה סוף משחק, ראשית בהפקת תיאטרון ברומא, ולאחר מכן בהפקה טלוויזיונית.
בשנת 1954 כמעט התקבל למשרה בטלוויזיה הממלכתית האיטלקית, RAI, אבל לבסוף נדחה בשל חברותו במפלגה הקומוניסטית. הוא התקבל בכל זאת לעבודה ב-1958, ובמשך שנות ה-60 ביים מספר רב של תוכניות.
בשנים 1977–1997 היה מרצה לבימוי באקדמיה הלאומית לאומנויות הדרמטיות. הוא פרסם מאמרים רבים בכתבי עת לתיאטרון וספרות.
קריירת כתיבה
לאחר הפסקה של 12 שנה, הוא פרסם בשנת 1992 את עונת הציד. הספר היה רב-מכר, ופתח את הקריירה שלו כסופר מצליח.
בשנת 1994 פרסם את La forma dell'acqua (צורת המים), הספר הראשון בסדרת המפקח מונטלבנו, והספר הבלשי הראשון שלו. שמו של מונטלבנו הוא מחווה לסופר הספרדי מנואל וסקס מונטלבן. הספר זכה להצלחה, ופתח סדרת ספרים ארוכה, שיצאה לאור בקצב של יותר מספר בשנה. בימי חייו של קמילרי יצאו בסדרה 26 רומנים ו-9 קבצים של סיפורים קצרים. ספרי הסדרה תורגמו לאנגלית ושפות נוספות. הסדרה גם עובדה לסדרת טלוויזיה שמשודרת החל מ-1999 ברשת הטלוויזיה הממלכתית האיטלקית.
במקביל המשיך קמילרי לפרסם ספרים אחרים, ובכלל זה רומנים היסטוריים, ספרים פנטסטיים, ועוד.
קיין ולסקז
קיין רמירז ולסקז (באנגלית: Cain Ramirez Velasquez) הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE ולוחם לחימה משולבת (MMA) לשעבר. הוא פעמיים אלוף לשעבר של ה-UFC בקטגוריית משקל כבד.
ילדות ונערות
קיין ולסקז נולד בסאנגר, קליפורניה וגדל ביומה, אריזונה במהלך ארבע שנותיו בתיכון צבר קיין מאזן של 10–110 בהיאבקות כולל זכייה פעמיים באליפות אריזונה להיאבקות ("5A Arizona Wrestling Championship").
אסף טוכמאייר
אסף (אסי) טוכמאייר (נולד ב 9 במרץ 1970) הוא איש עסקים ויזם נדל"ן ישראלי, מבעלי השליטה בחברת הנדל"ן הישראלית ישראל קנדה.
קיין ולסקז
קריירת אמנויות לחימה משולבות
ולסקז החל בקריירת לחימה משולבת (MMA) לאחר סיום לימודיו בקולג' וב-7 באוקטובר 2006 ערך את קרב הבכורה שלו נגד ג'סי פוג'ארייק (Jesse Fujarczyk) במסגרת ארגון StrikeForce (שנקנה בשנת 2011 על ידי ה-UFC) קרב אותו ניצח בנוקאאוט בסיבוב הראשון.
קיין ערך את הופעת הבכורה שלו ב-UFC באירוע UFC 83 שנערך ב-19 באפריל 2008 וניצח בקרב בנוקאאוט בסיבוב הראשון. ולסקז המשיך בדומיננטיות שלו ובאירוע UFC 121 שנערך ב-23 באוקטובר 2010 ניצח את אלוף ה-UFC במשקל כבד ברוק לסנר.
אסף טוכמאייר
ביוגרפיה
אסף טוכמאייר נולד בפתח תקווה וגדל ברעננה. לאחר לימודיו בתיכון אוסטרובסקי, הוא התגייס לצה"ל, שם שירת בגיס 441.
לאחר השירות הצבאי החל לעבוד יחד עם חברו מהתיכון ברק רוזן כסוכן נדל"ן. ב-1995 פתחו משרד תיווך וחברה המתמחה ברכישת אדמות חקלאיות שעדיין לא קיבלו אישור לשינוי ייעוד לבנייה למגורים ומסחר. ב-1998 החלו לבצע עסקאות נדל"ן בקנדה, והקימו חברת נדל"ן בשם קנדה ישראל. ב-2006 רכשו את חברת פאנגיאה נדל"ן שנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובהמשך שינו את שמה לישראל קנדה. בפברואר 2018 הצטרפה ישראל קנדה למדד ת"א 125 . החברה מתמחה בפרויקטים של בניית מגדלי יוקרה ומשרדים רבי קומות, כדוגמת מגדל W ומגדלי בלו בתל אביב.
קיין ולסקז
קריירת אמנויות לחימה משולבות
במהלך הקרב מול ברוק לסנר ולסקז קרע את מסובבי הכתף פציעה שהשביתה אותו לתקופה ארוכה כאשר הקרב הבא שלו נערך ב-12 בנובמבר 2011, קרב בו הפסיד בנוקאאוט את האליפות לג'וניור דוס סנטוס כעבור דקה ו-4 שניות בסיבוב הראשון.
אסף טוכמאייר
ביוגרפיה
ב-2011 מונה טוכמאייר, חובב טניס, ליו"ר איגוד הטניס בישראל ובהמשך גם התמנה לחבר הוועד האולימפי בישראל.
ב-2013 מונה טוכמאייר לקונסול כבוד של הרפובליקה הדומיניקנית.
קיין ולסקז
WWE (2019–היום)
באירוע היהלום שבכתר, שנערך ב-31 באוקטובר, ולסקז כשל בניסיונו לזכות באליפות ה-WWE לאחר שהפסיד לברוק לסנר כתוצאה מהכנעה.
אסף טוכמאייר
ביוגרפיה
טוכמאייר מתגורר בכפר שמריהו, נשוי ואב לשלושה.
קיין ולסקז
קריירת משחק
ב-2016 שיחק בסרט "קיקבוקסר: הנקמה", סרט המשך לקיקבוקסר משנת 1989, לצד ז'אן-קלוד ואן דאם ודייב בטיסטה. באותה שנה שיחק בסרטו של פיטר בילינגסלי "במנוסה", דרמת פשע בכיכובם של וינס ווהן, היילי סטיינפלד, טראג'י פ. הנסון ואחרים.
חיים אישיים
ולסקז דובר אנגלית וספרדית. נישא רשמית ב-28 במאי 2011 אף על פי שכבר ב-6 במאי 2009 נולדה בתו.
וולט (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בנימין דיסקין
רבי בנימין דיסקין (תקנ"ח, 1798 - כ"ה באדר ה'תר"ד, 16 במרץ 1844) היה רב ליטאי, ראב"ד הורדנה ורבן של וולקוביסק ולומז'ה.
ביוגרפיה
נולד בסלונים לרב לייב חסיד, נצר למשפחת דיסקין (כונה גם: ר' לייב רש"י'ס). בשנת תקס"ט בהיותו בן 11 בלבד, אירסו אותו הוריו, ועלו לארץ ישראל עם בתם בת ה-5 במסגרת עליית תלמידי הגר"א; הילד נשאר אצל קרובי משפחה בליטא. אביו היה מראשוני ה"פרושים" מחדשי היישוב היהודי האשכנזי בירושלים, ואחותו רבקה הייתה אמו של הרב אליעזר דן רלב"ג.
היה ידוע בהקפדתו על סדר וניקיון בגדיו בהתאם לדברי הרמב"ם בהלכות דעות, וזכה בשל כך לכינוי "הרב האריסטוקרט". כיהן כראש בית הדין בהורדנה, בהמשך כיהן כרבה של וולקוביסק, בה למדו אצלו יצחק אלחנן ספקטור וברוך מרדכי ליבשיץ, לימים מחשובי הרבנים בליטא. בשנותיו האחרונות כיהן כרבה של לומז'ה.
הוא נפטר בכ"ה באדר ה'תר"ד, 16 במרץ 1844, והוא בן 46, בלומז'ה. בנו רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין מילא את מקומו ברבנות העיר.
תלמידיו
רבי בנימין דיסקין היה רבם של כמה מגדולי הדור שאחריו:
משפחתו
לרב דיסקין נולדו שתי בנות וארבעה בנים; בנותיו: ליבא רחל הבכורה, ושרה דבורה. בניו:
קספר (סרט)
קספר הוא סרט פנטזיה-קומי אמריקאי משנת 1995 בכיכובם של כריסטינה ריצ'י וביל פולמן. הסרט מבוסס על דמותו של "קספר רוח הרפאים הידידותית" המופיעה בקריקטורות וקומיקס. דמויות הרוחות בסרט נוצרו באמצעות Computer-generated Imagery.
הסרט הופץ באופן בלעדי על ידי אולפני יוניברסל. הסרט, והפרק המקדים שלו "קספר פוגש את וונדי" היו סרטי קספר היחידים שלא נמכרו לקלאסיק מדיה.
עלילת הסרט
עלילת הסרט מתרחשת בפרנדשיפ, במדינת מיין, הסרט נפתח כאשר שני ילדים רצים לתוך אחוזה נטושה כדי להצטלם בפנים ובכך להוכיח את אומץ ליבם, אך מופתעים על ידי רוח רפאים ממנה הם נבהלים ונמלטים.
את בית האחוזה הנקרא וויפסטף ירשה אשה בשם קריגן קריטנדן (קת'י מוריארטי) כפי שהוסבר לה ולעורך דינה פאול "דיבס" פלוצקר (אריק איידל) על ידי עורך דינו של אביה אדון רג (בן סטיין). קריגן, ברוב כעסה על שירשה רק את האחוזה מתוך הונו הרב של אביה משליכה את הצוואה לתוך האש. החום חושף על הצוואה כתובת מוצפנת בדיו סתרים שאוצר חבוי במקום כלשהו באחוזה. גילוי זה מלהיב את קריגן ודיבס והם ממהרים לאחוזה, לחקור ולחפש. את פניהם מקדמת רוח-רפאים ידידותית אך בודדה הנקראת קספר (מדובב על ידי מלאכי פירסון) אך צרחות הבהלה שלהם מזמנים את שלושת דודיו הדוחים של קספר: סטרץ' (מדובב על ידי ג'ו ניפוט), סטינקי (מדובב על ידי ג'ו אלסקי) ופטסו (מדובב על ידי בראד גארט).
קריגן ודיבס שוכרים מספר אנשי מקצוע (ביניהם האב גואידו סרדוסי וריימונד סטנץ) בניסיון להיפטר מן הרוחות אך ללא הועיל. לבסוף הם שוכרים מטפל בשם דוקטור ג'יימס הארווי (ביל פולמן), אשר יכול לתקשר עם רוחות רפאים ומציג עצמו כ"פסיכולוג של הרוחות" שמטרתו לסייע להן לסיים את ענייניהן הבלתי גמורים שבגללם נותרו בעולם ולשחררן לעולם הבא.
הארווי נוסע ברחבי הארץ עם ביתו קאט (כריסטינה ריצ'י) בניסיון למצוא את רוחה של אשתו המנוחה, אמיליה. הארווי וקאט מגיעים ומשתכנים בבית. בלילה הראשון הסתערויות האהבה של קספר המנסה להתיידד עם קאט ואביה, נכשלות בגלל שובם של דודיו אשר מענים את הארווי עד שהם נכנעים לאחר שהארווי שואב אותם עם שואב אבק.
למחרת בבוקר מזמין קספר את קאט לארוחת בוקר אותה הוא מכין בעזרת מכונות מוזרות. בהמשך מצטרף גם אביה ולבסוף מגיעים שלושת הדודים שדורשים מקספר את ארוחתם וממשיכים ליהנות מעינויו של הדוקטור והוא, שרוצה למלט את ביתו מפניהם שולח אותה לבית הספר.
בבית הספר התיכון החדש של קאט, נערכת הצבעה שבסופה מתקבלת החלטה לקיים את מסיבת ליל כל הקדושים הקרובה בביתה של קאט - וויפסטף. בהמשך, בן כיתתה של קאט, ויק דפיליפי (גארט ראטליף הנסון) מבקש ממנה לצאת איתו במסיבת ליל כל הקדושים במצוותה של חברתו אמבר וויטמייר (ג'סיקה ווסון). קאט נענית בשמחה. תקרית זו מעוררת את קנאתו של קספר וממריצה אותו לבלות יותר זמן עם קאט ולחזק את הקשר שלהם. הוא מנסה להזמין אותה לצאת איתו והיא מסרבת. בינתיים יוצר דוקטור הארווי קשר טוב עם דודיו של קספר, שמודים שהימצאותו של הארווי משעשעת אותם והם מבלים יחד.
קאט מחפשת תחפושת מתאימה ללבוש בליל כל הקדושים והיא משוטטת בבית ומגיעה לעלית הגג שם היא מגלה חפצים ישנים וצעצועים מאובקים של חדר ילדים. היא מסדרת ומנקה את החדר ומזמינה לשם את קספר שנדהם לגלות ולהזכר בחייו לפני המוות אותם לא זכר עד עכשו. הוא נותן לקאט את שמלת אמו שנמצאת בחדר כדי שתלבש אותה במסיבה ומחטט בחפצים. בארון הוא מגלה את המזחלת הישנה שגורמת לזכרונות מחייו בעבר לשוב אליו, בייחוד מותו ממחלה קשה שבה חלה כתוצאה מהשארותו בחוץ, בקור עד שעה מאוחרת בשעה ששיחק עם מזחלתו החדשה.
קאט וקספר מגלים גזרי עיתונים שמהם עולה כי אביו של קספר יצר מכונה שיכולה להשיב את המתים לחיים. וקספר שנזכר עכשו בכל, מוביל את קאט בדרך סתרים הידועה רק לו. הם מגיעים למעבדה תת-קרקעית בה נמצאות כספת נעולה והמכונה המדוברת שמסוגלת להקים לתחיה ונקראת לזרוס. הם מתחילים לנסות להפעיל אותה באמצעות בקבוק המכיל שיקוי שרק בעזרתו ניתן להפעיל את המכונה. במעבדה קיים רק בקבוק אחד כזה המספיק לאדם אחד.
בינתיים, קריגן ודיבס, בחיפושיהם אחר האוצר, מגיעים במקרה לאזור המעבדה. בזמן שקספר נמצא בתוך המכונה ובקבוק השיקוי נמצא בתוכה נשלחת יד ושולפת את הבקבוק ממקומו מתוך המכונה. היד היא ידו של דיבס שחטפה את הבקבוק אחרי שהוא וקריגן שמעו את סגולותיו כשהם חבויים מאחורי הדלת. כרגע, כשהשיקוי בידם הם מגיעים למסקנה שאחד מהם יכול למות ולהפוך לרוח רפאים כך יהיה ביכולתו להיכנס לכספת הנעולה, לקחת את האוצר ואז לקום לתחייה באמצעות המכונה.
קריגן שולפת כלי כבד כדי להרוג את דיבס והוא נמלט. במהלך המרדף אחריו מגיעה מכוניתה של קריגן לשפת צוק שמזדקר גבוה מעל הים והיא צונחת מטה מראש הצוק, מתה, הופכת לרוח רפאים, חודרת למעבדה לתוך הכספת וגונבת את תיבת האוצר.
בינתיים נכנס דיבס למעבדה כשבידו בקבוק השיקוי. קריגן מצווה עליו להשתמש בו ולהפעיל את המכונה ולהשיבה לתחיה והוא מסרב. היא תופסת אותו ומעיפה אותו דרך החלון והבקבוק צונח מידיו ונתפס ברגע האחרון על ידי קאט. קאט וקספר נמלטים מקריגן ועולים בחזרה לבית. באותו זמן מגיעים האורחים למסיבת ליל כל הקדושים וויק ואמבר מתכננים מתיחה שתפחיד את האורחים.
לאחר שהכניסה אותם לבית, רצה קאט בחזרה למעבדה ומתחילה להפעיל את המכונה. היא מכניסה את בקבוק השיקוי למקומו ומצווה על קספר להיכנס פנימה. ברגע שנפתחת דלת המכונה קופצת מתוכה בחיוך זדוני קריגן, שבידה תיבת האוצר.
קספר משתמש בתכסיס וגורם לקריגן להכריז שהיא מושלמת ואין לה שום עניינים בלתי גמורים. כיון שכך אין לה סיבה להישאר בעולם בתור רוח-רפאים והיא מועברת אל העולם הבא בניגוד לרצונה.
קספר וקאט פותחים את תיבת האוצר וקספר מגלה כי האוצר שייך לו והוא מכיל כדור בייסבול חתום על ידי השחקן המועדף עליו מקבוצת "ברוקלין דודג'רס", דיוק סניידר.
באותו זמן משכנעים דודיו של קספר את דוקטור הארווי לצאת איתם לשתות בירה. הארווי משתכר וברוב התלהבות פותח את הדלת של הבר כדי להגיע למקומות נוספים ואז צונח מראש הסלע הגבוה עליו ממוקם הבר, אל מותו. לאחר העלמה של קריגן מעופף דוקטור הארווי לתוך המעבדה כרוח רפאים וגורם לקספר לפנות את מקומו במכונה עבורו. כשקספר מסביר כי קאט זקוקה לאביה יותר מאשר לו. דוקטור הארווי שב לחיים, מחבק את ביתו ושולח אותה ליהנות במסיבה עם חבריה.
במסיבה יושבת קאט בצד, כיון שאף אחד לא מזמין אותה לרקוד. ובאותו זמן, מתגלית לעיניו של קספר העצוב, אמה של קאט, בדמות מלאך שומר ומודה לו על הקרבתו. בתמורה לכך היא מעניקה לו הגשמת משאלה חלקית ומשיבה אותו לחיים למשך הערב, עד השעה עשר. קספר, בדמותו האנושית כילד נאה (דבון סאווה) יורד במדרגות לאולם הריקודים ומזמין את קאט לרקוד עמו. במהלך הריקוד הוא מזכיר לה משפטים שאמר שגורמים לה להבין שהוא קספר. והיא מחבקת אותו ורוקדת עמו.
אמה של קאט נגלית גם לבעלה, ג'יימס הארווי, משוחחת עמו על גידול ביתם ונפרדת ממנו. כשהשעון מכה עשר מנשק קספר את קאט ובמהלך הנשיקה הוא שב להיות רוח רפאים וכשהוא פותח את פיו לדבר נבהלים כל האורחים ונמלטים מהאחוזה בצעקות.
קאט, אביה וקספר נותרים לבדם ואז מצרף אליהם דוקטור הארווי בחיוך את שלושת הדודים הלבושים כנגני להקה ומנגנים וקאט ואביה רוקדים יחד.
צוות השחקנים
בסרט מופיעים גם בהופעות קצרות רודני דיינג'רפילד, קלינט איסטווד ומל גיבסון בתפקיד עצמם, דן אייקרוד כריימונד סטנץ ודון נובלו כאב גואידו סרדוסי. זלדה רובינשטיין הייתה אמורה לשחק שוב בתפקידה מסדרת הסרטים פולטרגייסט אבל הסצנה נחתכה.
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות. ה"טיים אאוט לונדון" תיאר אותו כ"סרט אינטימי וחביב". רוג'ר איברט העניק לו שלושה מתוך ארבעה כוכבים, מכנה אותו כ"ביצוע טכני, הוא מרשים ומבדר ויש בו אפילו פילוסופיה קטנה ושובת לב." משחקם של ביל פולמן וכריסטינה ריצ'י קצר שבחים, במיוחד בהתחשב בסצנות שבהן הם מתקשרים עם הרוחות ובהן פולמן וריצ'י שיחקו למעשה מול אף אחד וללא ממלאי מקום לדמויות.
על משחקה של קתי מוריארטי נמתחה ביקורת. בווראייטי אמר שהיא יצרה "קרואלה דה-וויל עלובה". מבקרים רבים גם חשו שאריק איידל, הקומיקאי הנערץ, לא ניצל את כישוריו לגמרי בתפקיד חסידה המתרפס של מוריארטי. חלק מהמבקרים גם הרגישו שזו הייתה טעות עבור הסרט ליצור קומדיה עם קריקטורות לצד נושאים רציניים של מוות.
בסך הכל היה הסרט הצלחה אדירה בקופות. פותח במקום הראשון במהלך סוף השבוע של יום הזיכרון וגורף 16,840 דולר במהלך שלושת הימים הראשונים שלו ב - 2,714 הקרנות, בממוצע 6,205 דולר לכל אחד. במשך ארבעה ימים הוא גרף 22,091,975 דולר, בממוצע 8,140 דולר לכל הקרנה. הוא נשאר במקום הראשון בסוף השבוע השני שלו, גרף 13,409,610 דולר נוספים והגיע לשיא של 38,921,225 דולר. הוא החזיק מעמד והוצג במשך כל הקיץ וסיים בסכום כולל סופי של 100,328,194 דולר בארצות הברית וזכה להצלחה גדולה עוד יותר בעולם, בהכנסה של 187,600,000 דולר. ההכנסה הכללית ברחבי העולם הגיעה ל - 287,928,194 דולר מול התקציב של 55 מיליון דולר, מה שהופך אותו להצלחה מסחרית גדולה.
בליל זה יבכיון
בְּלֵיל זֶה יִבְכָּיוּן, היא קינה הפותחת את אמירת הקינות בליל תשעה באב. מחבר הקינה אינו ידוע, והיא נאמרת לאחר תפילת ערבית ברוב קהילות ישראל בנוסחים מעט שונים, מיד לאחר קריאת מגילת איכה בציבור.
הקינה מתייחסת בקצרה לאסונות הגדולים שפקדו את עם ישראל בתשעה באב מדור המדבר ועד חורבן בית המקדש כמוזכר במגילת איכה ואף חורבן ביתר בכמה נוסחים. כמו כן בקינה משפטים בהשאלה מביטויים שונים שבתנ"ך על ענייני פורענות וחרון אף ה'. לקינה זו נכתבו לחנים רבים. הקינה נאמרת בשיתוף בין החזן והציבור. כאשר לאחר כל בית חוזרים על הפזמון.
בקהילות וורמס ומיינץ היה נהוג להוסיף לקינה זו בית מיוחד למוצאי שבת המתחיל ׳בליל זה סר נגהי׳ :