cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסק דין באק נגד בל
'''פסק דין באק נ. בל''' (באנגלית: Buck vs. Bell; מראה מקום: 274 U.S.200 (1927)) הוא פסק דין משנת 1927 של בית המשפט העליון של ארצות הברית. פסק הדין פסק בעתירתה של הנערה קארי באק (Carrie Buck). קארי אובחנה כרפת שכל, ושוכנה במוסד במדינת וירג'יניה בהנהלת ד"ר בל, נגד חוקיותו של החוק במדינת וירג'יניה שקבע כי יש לעקר רפי שכל בעיקור כפוי. פסק הדין שהוקרא על ידי השופט העליון אוליבר ונדל הולמס, קבע כי פרקטיקות של עיקור בכפייה כלפי רפי-שכל הן חוקתיות ואינן סותרות את התיקון ה-14 לחוקה האמריקאית.
פרקטיקת העיקור בכפייה היא חלק מאאוגניקה שלילית שתפסה תאוצה רבה בארצות הברית ובמקומות נוספים באירופה החל מסוף המאה ה-19. מלחמת העולם השנייה היוותה פגיעה קשה ברעיונות אאוגניים אך דעיכתם הסופית התרחשה רק כמה עשורים לאחר מכן. מקובל לראות במשפט באק נגד בל ופסיקתו של בית המשפט מתן לגיטימציה משפטית וחברתית לעיקור כפוי. בעקבות קבלת פסק הדין, המשיכו חוקי עיקור בכפייה למאובחנים כ"רפי שכל" לחול במספר רב של מדינות בארצות הברית, ולמעשה נמשך נוהג העיקור הכפוי בארצות הברית עד לשנות ה-70. באק נמנית עם עוד כ-65,000 אמריקאים שעוקרו בכפייה לאורך תקופה זו.
אאוגניקה
אאוגניקה (Eugenics) היא פילוסופיה חברתית שבבסיסה נח דרוויניזם חברתי והיא שואפת להביא להשבחת הגזע האנושי. זוהי תאוריה אשר גורסת כי התורשה הביולוגית משפיעה על המאפיינים הפיזיים, השכליים והמנטליים של בני האדם. הורים בעלי תכונות טובות מאוד או לחלופין רעות מאוד עתידים להוריש לילדיהם תכונות דומות. המושג "אאוגניקה" הוחזר ללקסיקון על ידי המדען והוגה הדעות האנגלי, סר פרנסיס גלטון (Francis Galton), בספרו משנת 1833 חקירות לגבי כישורי האדם. המשמעות המילולית של אאוגניקה היא השבחת גזע, ביוונית eu= משובח, ו-genes= נולד. גלטון טען כי רוב התכונות האנושיות הן תוצאה של תורשה, ולכן ניתן לבצע מניפולציות בהורשה ולתעל את הילודה לצרכים חברתיים. לפיו מטרתה של האאוגניקה היא:
מסעות השכנוע של גלטון היו מעיין מסעות צלב מוסריים שבמהלכם הוא ניסה לשכנע את הציבור בסכנות הרבות הכרוכות ברבייה נטולת כל רסן של הכשירים פחות, ובתועלת הרבה שתבוא מעידוד רבייה בקרב הכשירים יותר.
תאוריות אאוגניות, אם כן, הן תאוריות אשר שואפות להביא להשבחת הגזע על ידי שיפור ביכולות השכליות. צורות מדידה שונות הומצאו לצורך קביעת מנת המשכל ולכולן היה מכנה משותף. הן ביטלו את השפעת מקום המגורים, תזונה, חינוך או כל גורם חיצוני אחר כגורם בעל השפעה על מנת המשכל של האדם, וקבעו כי התורשה לבדה היא שמכריעה. למעשה בוויכוח שבין טבע (Nature) לתירבות (Nurture) ביצירת אופי האדם, רק הטבע קיבל מקום משמעותי. תומכי האאוגניקה מצאו עדויות, לדעתם, לכך שחלק מן האוכלוסייה היא בעלת מנת משכל נמוכה מהרגיל והם הוגדרו כ"רפי שכל", והחלק האחר של האוכלוסייה בעלת מנת משכל גבוהה מהממוצע. תומכי האאוגניקה השקיעו מאמצים רבים בפעולות שיביאו להקטנת גודל האוכלוסייה רפת השכל ולהגדלת גודל האוכלוסייה האינטליגנטית.
תורת האאוגניקה נחלקה לשני זרמים עיקריים, אאוגניקה חיובית ואאוגניקה שלילית. האאוגניקה החיובית, שבה תמך גלטון תמכה בעידוד הילודה בין בני זוג שנמצאו אינטליגנטים או בעלי כישורים יוצאי דופן. אאוגניקה שלילית תמכה בעידוד אי-ילודה בקרב אלו שאובחנו כרפי שכל. הטענה הייתה שהשקעת כספים בשכבות החלשות היא מבוזבזת' מכיוון שאנשים אלה מקובעים ביכולת שכלית מסוימת בלתי ניתנת לשינוי. כדי ליצור שינוי באוכלוסייה, יש לגרום לשינוי כבר משורש הבעיה. כך לדוגמה, האאוגניקה השלילית עודדה חוקי הגירה מגבילים ונוקשים על מנת לשלוט בטיב האוכלוסיות המהגרות.
התנועה האאוגנית בארצות הברית התפתחה לצד התנועה הפרוגרסיבית ובצל הקדמה המדעית. מבחני רמת משכל, ובמיוחד מבחן בינה (Binet), הגיעו מאירופה והפכו לתקן מחייב במדידת האינטליגנציה. התוכניות האאוגניות הראשונות דרשו לבודד במושבות מתאימות את אלה בעלי מנת משכל נמוכה. בשנת 1904 כבר היו בעשרים וארבע מן המדינות מוסדות מסוג זה ובהם שוכנו כ 14 אלף מטופלים, ובמהלך שני העשורים הבאים גדל מספר המטופלים פי שלושה ובתשע-עשרה מדינות נוספות הוקמו מוסדות מיוחדים. עם זאת בידודם של רפי השכל מיתר האוכלוסייה היה רק שלב ראשוני, כאשר מטרתם הסופית של תומכי האאוגניקה הייתה למנוע מהם להוליד ילדים ולמנוע מהגנים הפגומים שלהם לעבור הלאה לדור נוסף. אחת הפרקטיקות הקיצוניות ביותר במסגרת האאוגניקה השלילית היא העיקור הכפוי.
הנערה קארי באק
קארי בק נולדה בשנת 1906 בשארלוטסוויל שבווירג'יניה. אמה של קארי אובחנה כרפת שכל, אושפזה במוסד מתאים לרפי שכל ובתה עברה לגור בבית משפחת דובס (Dobbs), משפחה לבנה ועשירה שאימצה אותה. בשנת 1923 קארי נאנסה על ידי אחד מבני המשפחה, וזה הכניסה להריון לא רצוי, שבסופו ילדה את בתה היחידה, ויויאן, שנלקחה ממנה זמן קצר לאחר מכן. ההיסטוריון פול לומבארדו (Paul A. Lombardo) טוען שקארי אושפזה במוסד לרפי שכל בווירג'יניה (Virginia Colony for the Epileptic and Feebleminded) בעקבות ניסיון משפחתה להסתיר את עובדת היותה רפת שכל. כמו כן, הוא מוסיף כי האבחון של קארי כבת אדם רפת שכל היה שגוי לחלוטין (כך שבפועל, זהו הגורם העיקרי שהוביל לעיקורה הכפוי של קארי). בתור בת לאמא לא נשואה, ובתור אמא לילדה לא לגיטימית (מחוץ למסגרת הנישואים; ויויאן נולדה כתוצאה מהאונס שבמהלכו קארי נכנסה להיריון) היה קל מאוד לתייג את קארי כנוטה לעבריינות מוסרית וכזבל לבן (White Trash). בהגיעה לגיל 18, הוגש בשמה ערעור נגד החלטתו של המוסד לעקר אותה בניגוד לרצונה.
התגלגלות המשפט
ד"ר אלברט פרידי (Priddy) היה מנהל המוסד שבו קארי אושפזה. בשנת 1916, במסגרת העיקורים הכפויים שבוצעו באופן שגרתי על חוסים במוסד, עיקר ד"ר פרידי שתי נשים. שנה מאוחר יותר הוא נתבע על ידי אחת מהן, זאת בשל כך שעיקר אותה בניגוד לרצונה. למרות התביעה החריפה, ד"ר פרידי זוכה מכיוון שחבר המושבעים השתכנע שבתור רופא היה בסמכותו להחליט על עיקור, גם אם זה נעשה נגד רצונן של הנשים, אך עם זאת השופט הורה לו להימנע מעיקורים נוספים עד אשר יוסדר חוק העיקור.
מנהיגי התנועות האאוגניות וד"ר פרידי החלו בניסיונות לעדכון החוק בנוגע לעיקורים כפויים, וב-1924 התקבל בווירג'יניה חוק המאפשר לעקר מאושפזים במוסדות לרפי שכל. למרות זאת, החליט ד"ר פרידי לבחון את החוק אל מול החוקה האמריקאית, כדי לבחון את עמידותו. קארי נבחרה להיות מקרה המבחן שבודק את חוקיות העיקור בכפייה. ארווינג וייטהד (Whitehead), ממקורביו של ד"ר פרידי, מונה להיות עורך הדין של קארי, ערער בשמה וניהל את שלבי המשפט השונים. התביעה נעשתה נגד ד"ר פרידי עצמו, ולאחר מותו נגד מחליפו, ד"ר ג'יימס הנדרן בל (Bell), ומכאן שמו של המשפט.
המשפט נועד לבדוק את חוקיות העיקור, ולא נועד לשחרר את קארי מה"התחייבות" לעיקור, ולכן טענותיו של וייטהד לאורך כל שלבי המשפט נגעו לפרוצדורות של החוק ולהתאמתו עם חוקים אחרים, והם לא היו ניסיונות למנוע מקארי להיעקר. באף שלב במשפט לא היה ניסיון לטעון שקארי למעשה איננה רפת שכל, ואף לא נעשה ניסיון לשכנע את בית המשפט כי העיקור איננו מעשה נכון ושאינו מוסרי.
באפריל 1925 קבע בית המשפט המחוזי בווירג'יניה שעיקור כפוי הוא חוקי. וייטהד ערער בפני בית הדין לערעורים בווירג'יניה, ושם העלה שלושה טיעונים:
גם בית הדין לערעורים דחה את עתירתו של וייטהד, ולא נותרה לו ברירה אלא לפנות לבית המשפט העליון של ארצות הברית. למעשה זו הייתה המטרה הראשונית והעיקרית של התביעה כולה. ב-22 באפריל 1927, הובא המקרה של קארי לדיון בבית המשפט העליון מול מליאה של שמונה שופטים, בראשם השופט הולמס. לפי אופי המשפט, אותו הנהיג עורך הדין וייטהד, הדיון של שופטי בית המשפט העליון עסק גם הוא רק בהתאמת העיקור לחוקה ולא באפשרות שקארי לא תעבור עיקור לא רצוי. אחת הטענות של וייטהד הייתה שחוק העיקור בווירג'יניה טועה, מכיוון שהוא חל רק על רפי שכל המאושפזים במוסדות ולא על כל רפי השכל. אך הולמס פסל טענה זו, באמתלה שלא ניתן להחיל חוק על אוכלוסיות שטרם אותרו. לאחר כעשרה ימים, ב-2 במאי 1927, מסר הולמס את פסק הדין.
הפסיקה
הכרעת השופטים התקבלה ברוב של שבעה נגד אחד, והיא נתנה את האישור לעקר את קארי בכפייה. השופט היחידי שלא תמך בעיקורה של באק ובאישור סופי של חוק העיקור היה פירס באטלר (Pierce Butler), אך הוא לא נימק את החלטתו. פסק הדין היה קצר, קשוח ונהיר:
בית המשפט קבע כי במקרים מסוימים ניתן לקדם את טובת הכלל על ידי עיקור האנשים ה"פגומים מבחינה מנטלית", ולכן יש לבצע את העיקורים. במקרים כאלה, טובת הכלל אף גוברת על זכותו של היחיד להביא ילדים לעולם. אנשים אלו אינם יכולים להשתחרר כמו שהם מן המוסד, מכיוון שהם מהווים מטרד לחברה וסכנה לעצמם, אך עיקורם מאפשר את שחרורם נטול הסכנות, ואפילו ייתכן שיהיו תועלת לחברה. העיקרון המנחה פה הוא האמונה בכך שתכונות מנטאליות ושכליות הן מורשות, וללא אמונה זו, שהתבססה על המדע דאז, הטיעונים בעד עיקור כפוי היו בטלים. אף שהולמס פסק כי העיקור הכפוי אינו סותר את התיקונים ה-8 וה-14 לחוקה, הוא גם קבע פרוצדורה מסוימת שעל פיה העיקור חייב להתבצע, והוא חייב את המוסדות לאפשר לחולה להיות נוכח בשימוע של עצמו, אם ירצה בכך.
משמעותה והשפעתה
בעקבות פסק הדין, קארי עוקרה בניגוד לרצונה על ידי כריתת חצוצרות הרחם (סלפינג'קטומיה) (Salpingectomy) (אחרי ניתוח זה אי אפשר להשתיל חצוצרות חדשות לרחם ולמעשה הוא בלתי הפיך). גם אחותה הקטנה, דוריס, עוקרה בכפייה שנה מאוחר יותר, באותה דרך של ניתוח סלפינג'קטומיה. כדי שלא תדע את האמת המרה והמצערת, לדוריס נמסר שהיא עוברת ניתוח לכריתת תוספתן ורק שנים מאוחר יותר, לאחר ניסיונות מרובים להביא ילדים לעולם ולאחר טיפולי פוריות ארוכים, היא גילתה את האמת, ושלמעשה היה זה ניתוח לכריתת החצוצרות שברחמה. סטיבן ג'יי גולד מתאר את העצב והכאב הנורא של דוריס, שחלומה להוליד ילדים נקטע, ושעל פי אמות המידה של היום בכלל לא הייתה נחשבת למפגרת בשכלה.
עיני מדינות רבות בארצות הברית היו נשואות לבית המשפט העליון, ומשנמסר הדין אימצו מדינות אלו חוקי עיקור כפוי. פסק הדין של הולמס היה תנופה אדירה להמשך העיקורים הלא רצויים, והשנים שלאחר מכן היוו את "תור הזהב" של האאוגניקה השלילית. בסך הכול 29 מדינות בארצות הברית אימצו את החוקים האלה. מאז משפט "באק נגד בל" ועד 1940, בוצעו בארצות הברית 35,878 עיקורים כפויים, של נשים ואף של גברים כאחד. לפני כן (לפני הסדרת חוק העיקור) בין השנים 1907–1925, עוקרו בארצות הברית 6,244 חוסים במוסדות לרפי שכל, וזאת כמובן בניגוד לרצונם. זוהי עלייה של יותר מפי חמישה.
מדיניות העיקור הכפוי שהפכה למקובלת בארצות הברית נדדה במהירות אל מעבר לגבולותיה. במהלך שנות השלושים קנדה, פינלנד, נורווגיה, שוודיה, אסטוניה, איסלנד וגרמניה אימצו מאפיינים של מדיניות זו. בגרמניה מדיניות של עיקור בכפייה הייתה פעילה גם לפני עליית היטלר לשלטון, אך תחתיו אומצו הנימוקים האמריקאים לאאוגניקה שלילית והם הונחו כבסיס חוקי לתוכנית אותנסיה ולתוכניות טיהור והשמדה.
מלחמת העולם השנייה וחשיפת פשעי הנאצים, הורידו מקרנם של רעיונות האאוגניקה השלילית ומהעיקור הכפוי בפרט, אך עדיין המשיכו לבצעם עוד כמה עשורים. רק בשנת 1974 בוטל באופן סופי החוק של מדינת וירג'יניה, אך החלטת המשפט בנוגע לבאק נגד בל מעולם לא בוטלה. בסך הכול עוקרו בכפייה 65,000 מאזרחי ארצות הברית. קארי נפטרה ב-28 בינואר 1983 ונקברה לצד בתה ויויאן, שנפטרה בגיל 8 כתוצאה ממגפת קוליטיס.
הפסיקה, העיקור הכפוי והליברליזם האמריקאני
בימינו, רעיונות של עיקור כפוי לצורכי אאוגניקה הם מוקצים מחמת מיאוס, אך בארצות הברית של סוף המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 רעיונות אלו רווחו מאוד. האאוגניקה בארצות הברית פעלה במסגרת של דמוקרטיה ליברלית שקידשה את הפרט ואת חירותו, משום כך היה עליה למצוא עילה מספקת דיה כדי לפגוע בחירות זו.
כאמור, מיסוד האאוגניקה הגיע בד בבד עם התעצמותה של התנועה הפרוגרסיבית. זו קמה לאחר מיתון כלכלי קשה ודרשה את התערבות המדינה למען טובת הכלל. רעיונותיה של התורה האאוגנית, והעיקור הכפוי בפרט, היו חלק מן המנגנון שדאג לרווחת הכלל, כפי שפסק דינו של הולמס מציג היטב. בעניין זה ישנו הבדל גדול בין הפרוגרסיבים לליברלים. הליברלים דרשו את הימנעותה של המדינה מהתערבות בחיי הפרט, אולם גם הם שיתפו פעולה עם התנועה האאוגנית.
שיתוף פעולה זה הוא משום שהאאוגניקה הייתה יכולה להיתפס גם כן כמקדשת את האינדיבידואליזם. דעה רווחת באותה התקופה הייתה שהקפיטליזם והשיפור הטכנולוגי ייצרו תנאים בהם הבלתי כשירים מצליחים להתרבות ולשרוד, ולמעשה הברירה הטבעית "בוטלה". אילולא המצב היה כך, משפחת באק לא הייתה מצליחה להעמיד "שלושה דורות של אימבצילים", כלומר אילולא המצב היה כך, קארי (ודוריס בפרט) לא היו עוברות את עיקורן הכפוי. התערבותה של המדינה נועדה לתקן את המעוות ולהחזיר את המושכות לכוחות הטבע וליצור תחרות טבעית וטובה יותר. פחות אנשים הנלחמים על אותה כמות של משרות תאפשר לרבים יותר להפגין את כישוריהם וכן תאפשר מוביליות חברתית. כך למרות ההתערבות הבוטה והפרובוקטיבית בחיי הפרט, ראו הליברלים בעיקור הכפוי כמה שמקדש את האינדיבידואליזם.
אפיריט כחול-כיפה
אפיריט כחול-כיפה (שם מדעי: Ifrita kowaldi) היא ציפור שיר קטנה, המין היחיד במשפחת האפיריטיים (Ifritidae). היא מצויה בטבע רק ביערות גינאה החדשה. בעבר הייתה חלק מהמשפחות וונגות ומונרכיתיים אך כעת מסווגת כמשפחה עצמאית.
מאפיינים
אורכה של ציפור זו 16.5 ס"מ והיא בעלת נוצות חומות-זהובות עם "כיפה" כחולה המפוספסת בשחור. לזכרים ישנו כתם לחיים לבן, בעוד לנקבות הוא צהוב. המקור אפור ומחודד מעט והזנב קצר.
היא חיה ביערות הגשם של גינאה החדשה על עצים ומחפשת עם מקורה זחלי חרקים וחרקים איטיים שונים.
באופן מוזר נוצותיה של ציפור זו מכילים רעלנים היכולים לגרום לגירויים למי שבא עם הנוצות במגע. דבר זה נגרם בעיקר ממזונם של הציפורים מחיפושיות רעילות מהסוג Choresine.
דג
[[קובץ:Lampanyctodes hectoris (Hector's lanternfish).svg|ממוזער|אנטומיה חיצונית של הדג Lampanyctodes hectoris:
1 - קשת הזימים 2 - קו האורך 3 - סנפיר הגב הקדמי 4 - סנפיר הגב האחורי 5 - חיבור הזנב 6 - סנפיר הזנב 7 - סנפיר השת 8 - איבר המפיק אור (פוטופור) 9 - סנפיר הגחון (זוג) 10 - סנפיר החזה (זוג)]] דָּג הוא בעל חיים בעל חוליות, קר דם, החי במים ונושם בעזרת זימים (הזימים יכולים להתקיים לצד ריאות כמו אצל דְגי הריאות) במשך כל חייו (בניגוד לדו-חיים ניעים את עצמם בעזרת סנפירים, ועורם מכוסה קשקשים. יש מעל 33,000 מיני דגים מוכרים למדע, המשתייכים ל-564 משפחות, ומעריכים שמינים רבים מאוד עדיין לא נתגלו. מינים של דגים מהווים כ-60% ממיני בעלי החוליות על כדור הארץ - יותר מכל מיני הזוחלים, הדו-חיים, העופות והיונקים גם יחד.
הדגים (Pisces) נחשבו בעבר כעל מחלקה אך כיום אינה נמצאת יותר בשימוש מיון טקסונומי, זאת משום שמדובר בקבוצה פרפילטית ובטקסונומיה המודרנית הטקסון חייבים להיות מונופילטי.
טקסונומיה
הדגים מתחלקים לשלוש מחלקות: מקריני סנפיר, בעלי סנפירים בשרניים (שתי מחלקות אלו שייכות לקבוצה דגי גרם), ודגי סחוס. שלוש המחלקות שייכות לקבוצת בעלי חוליות ומהם התפתחו קבוצות החולייתנים היבשתיים שנמצאים בקבוצת בעלי ארבע רגליים. מקריני הסנפיר מהווים את המחלקה הגדולה ביותר במערכת המיתרניים; ישנם 33,100 מינים נבדלים של דגים יותר מאשר מספר מיני העופות, יונקים וזוחלים גם יחד. קבוצה נוספת היא חסרי לסתות בהם הצמדאים, שהם אינם דגים על אף הדמיון ביניהם.
מאפייני הדגים
היות שמחלקות הדגים הן בעלות מגוון פנימי רחב מאוד, לכל התכונות הטיפוסיות לדגים ישנם יוצאי דופן כל שהם. לדוגמה: אף על פי שהדגים נחשבים לבעלי "דם קר", כלומר בעלי חיים שאינם מסוגלים לווסת את טמפרטורת גופם באופן עצמי, דג הטונה, דג החרב וכמה מינים של כרישים, מראים יכולת מסוימת של וויסות טמפרטורת הגוף (הומיאותרמיות, "דם חם"). בנוסף, מקובל לחשוב שדגים נושמים בעזרת זימים. אולם, קבוצות רבות של דגים מסוגלות להפיק חמצן מהאוויר, כמו גם מהמים, באמצעות שימוש במבנים אנטומיים שונים. דג הריאה, למשל, מצויד ריאות הדומות לאלה של הולכי על ארבע.
הדגים נחלקים לשתי קבוצות, לפי מקום המחיה שלהם:
הדגים נושמים את מולקולות החמצן (O2) המומסות במים (ולא את אטומי החמצן המצויים במולקולות תרכובת המים H2O). מולקולות החמצן מגיעות אל המים מן האטמוספירה ובהפרשה של צמחי מים בעת פוטוסינתזה. באגמים, נחלים וימים, אחוז החמצן המומס במים נמוך מאחוז החמצן באוויר, וזאת בשל מסיסותו הנמוכה במים. כ-6 מיליליטר של חמצן מומס מצויים בכל ליטר של מים, כך שריכוז החמצן המומס במים קטן פי 30 מריכוזו באוויר.
גודל
הדגים מצויים במגוון גדלים: החל בדגים גדולים באורך מספר מטרים ומשקל של מאות קילוגרם ועד לדגים קטנטנים באורך של סנטימטרים ספורים.
הדגים הגדולים ביותר נמנים עם דגי הסחוס: הדג הגדול ביותר הוא כריש לווייתני שאורכו ומשקלו 21.5 טון ואחריו המין כריש ענק (Cetorhinus maximus) שאורכו 12 מטר ומשקלו 16 טון. בעבר היו מינים גדולים יותר כמו הדג לידסיכתיס וכריש המגלודון שהגיע לדעת כמה מדענים לאורך של ומשקל של כ-47 טון. עוד דגים גדולים שנכחדו הם הדנקליאוסטיוס והקסיפקטינוס. בקרב דגי הגרם הדג הכבד ביותר הוא דג שמש מגובשש ששוקל בין 1 ל-3 טון, והדג הארוך ביותר הוא דג משוט ענק שאורכו. דגי המקור (מפרשניים ודג חרב) אף הם דגים גדולים כאשר אורכם הוא ומשקלם כמה מאות ק"ג.
מערכת הרבייה
אברי הרבייה אצל דגים כוללים אשכים אצל הזכר ושחלות אצל הנקבה. ברוב מיני הדגים מדובר בזוג אברי רבייה בגודל דומה, שמאוחים באופן חלקי או מלא. יכולים להימצא גם אברי רבייה משניים. כמה סוגי דגים הם הרמאפרודיטים והם בעלי שחלות או אשכים בשלבים שונים של מחזור חייהם. ישנם גם מינים (Hypoplectrus, לדוגמה) שהם בו זמנית זכר ונקבה.
הרוב המוחלט של הדגים מתרבים על ידי ביצים, המתפתחות מחוץ לגוף הנקבה. ברוב המינים הללו ההפריה נעשית מחוץ לגוף האם, כאשר הזכר והנקבה מפזרים את תאי המין שלהם במים שבקרבתם. אולם, ישנם כמה מינים בהם ישנה הפריה פנימית, כאשר הזכר מעביר את תאי הזרע בעזרת איבר מיוחד לכך לפתח הרבייה של הנקבה.
הצעירים הבוקעים מבין הביצים המופרות מכונים פגית, בדרך כלל הם אינם מפותחים לגמרי, נראים שונים מהמופעים של השלבים הבוגרים יותר ונושאים איתם שק חלמון גדול שמשמש אותם לתזונה. שלב הפגית בדרך כלל קצר (כמה שבועות), ובמהלכו הפגית גדלה, משנה את צורתה ועוברת מתזונה המבוססת על שק החלמון לתזונה המבוססת על זואופלנקטון. התהליך תלוי בזמינות של זואופלנקטון ולכן פגיות רבות מתות במהלכו.
שלד הדג
הדגים מקבוצת מיקסינים, קבוצת צמדים וקבוצת דגי הסחוס מאופיינים בשלד סחוסי.
שאר הקבוצות, דגי גרם - מקריני סנפיר ובעלי סנפירים בשרניים, ודגי ריאות, מאופיינים בשלד גרמי.
השלד האופייני לדגי הגרם מורכב מגולגולת המשמשת נקודת המשען של שאר השלד, עמוד שידרה לאורך כל הגוף המסתיים בסנפיר זנב גרמי, שני זוגות של סנפירים - זוג סנפירי החזה, וזוג סנפירי הגחון, סנפירים לא-זוגיים - סנפיר הגב (קדמי ואחורי), הזנב וסנפיר השת. כל הסנפירים מחוברים בעצמות אל שלד הדג. בגולגולת של דגי הגרם ישנן עצמות מיוחדות לשמירה על הזימים המכונות קשתות הזימים.
מערכת התנועה
השרירים בדג מחוברים לקרומים אורכיים ורוחביים, הקשורים לשלד ולעור. רוב הדגים נעים על ידי כיווץ של זוגות של שרירים משני צדי עמוד השידרה לסירוגין. ההתכווצויות הללו יוצרות תנועה בצורת האות S הנעה במורד גופו של הדג. כאשר כל פיתול מגיע לסנפיר האחורי נוצר כח דחיפה אחורי שיחד עם הסנפירים האחרים מניע את הדג קדימה. הסנפירים משמשים גם לייצוב גוף הדג בתנועה, ולהגדלת שטח הפנים של הדג להגברת כוח הדחיפה בתנועה. המבנה ההידרודינמי של גוף הדג מקטין את החיכוך במים ומקל על התנועה בהם.
כדי להימנע משקיעה כתוצאה מכך שרקמות הגוף יותר כבדות מהמים, יש אצל דגי גרם רבים איבר המכונה שלפוחית אוויר (המכונה גם שלפוחית השחיה ושלפוחית ציפה). השלפוחית מאפשרת על ידי מעבר של גזים לכוונן את הציפה של הדג במים. שלפוחית האוויר היא איבר הומולוגי לריאות של שוכני היבשה ומקובל לחשוב שהריאות התפתחו ממנה במהלך האבולוציה.
המוח
מח הדג הטיפוסי קטן ביחס למסת הגוף, בהשוואה לבעלי חוליות אחרים, כאחד חלקי חמש-עשרה מהמוח של יונק או עוף בגודל דומה. אולם ישנם כמה דגים עם מוח יחסית גדול כמו הכרישים, להם מח ביחס מסה דומה לציפור או יונק כיס.
המוח מחולק לכמה אזורים. מצידו הקדמי נמצאות אונות הריח; זוג מבנים המקבל ומפענח גירויים המתקבלים מאזור הנחיריים דרך עצבי הריח. אונות הריח גדולות במיוחד אצל דגים הצדים לפי חוש הריח כמו כריש ושפמנון. מאחוריהן נמצאות שתי אונות הטאלנספלון המקבילות למח המרכזי אצל חולייתנים מפותחים יותר, אצל דגים תפקידן העיקרי הוא הרחה. שני המבנים הללו יחד מכונים המוח הקדמי.
דיאנספלון הוא אזור במוח המחבר בין המוח הקדמי למוח האמצעי ונימצא מתחת לאונות הראייה. הוא משמש בתפקידים הקשורים בהפרשות הורמונליות ובשמירה על ההומאוסטזיס של גוף הדג. מיד מעליו נימצאת בלוטת האצטרובל המשמשת להבחנה באור, שמירה על השעון הביולוגי ושליטת בשינויי צבע של עור הדג.
החוף של רינת
החוף של רינת היא סדרת טלוויזיה מוזיקלית לילדים בכיכובה של רינת גבאי, התוכנית הופקה בשנים 2013–2014 לשתי עונות ב-HOT VOD YOUNG.
דג
המוח
המוח האמצעי כולל שתי אונות ראייה; אלו גדולות במיוחד אצל דגים הצדים בעזרת הראייה כמו פורל הקשת וציקלידים.
החוף של רינת
עלילה
התוכנית מתרחשת בחוף הים שקיבלה קלרה (חנה לסלאו) מהדוד שלה פומרנץ. אל החוף מגיעים גם רינת, גיא, ושלכת (ניקי גולדשטיין), ושם הם פוגשים בשמשון (אביעד בנטוב) המציל והדג שלו תורג'מן. בהמשך מצטרפת כוכי (טלי אורן, קיצור של "כוכב-ים") במקום קלרה. בסוף כל פרק ישנו שיר מפורסם בביצוע הדמויות.
דג
המוח
המאטנספלון או המוח האחורי קשור בעיקר בשחיה ובשמירה על שיווי המשקל של הדג. הוא מורכב מאונה אחת ובדרך כלל זהו החלק הגדול ביותר במוח הדג.
גזע המוח הוא החלק האחורי ביותר במוח ושולט בחלק מהשרירים והאיברים בגוף הדג. בדגי הגרם זהו החלק השולט בנשימה ובבקרה על הלחץ האוסמוטי בגוף.
החוף של רינת
דמויות
צעירים בוגרים דמיות משניות נוספות
דג
חושים
ברוב הדגים אברי החישה מפותחים ביותר. כמעט לכל הדגים הפעילים ביום יש עיניים מפותחות המאפשרות ראיית צבעים טובה לפחות כמו ראייה של בני אדם. חלק מהדגים משתמשים בראייה כדי לשנות את צבעי גופם למטרות הסוואה (אם אפילו אחת מעיניו של דג ממשפחת הסוליתאים נפגעת - הוא מתקשה להתאים את צבעיו לסביבה). ניתן לשער כי דגים מפענחים את הקלט החזותי בדומה לבני-אדם, משום שהם מוטעים על ידי אשליות אופטיות בדומה להם. לדגים רבים יש גם קולטנים כימיים מיוחדים המאפשרים חישה יוצאת דופן של טעמים וריחות. לשפמנון הנפוץ בצפון אמריקה יש כ-680,000 בלוטות טעם - פי 100 מלאדם - והן מפוזרות על פני כל גופו, וחוש הריח של כרישים חד פי 10,000 משל בני-אדם. לדגים יש אוזניים, אף על פי שאין להם אפרכסות אוזניים, שאינן נחוצות בתווך המימי. דגים משתמשים באוזניהם בין היתר כדי לשמוע זה את זה; למרות ההנחה הנפוצה שדגים הם אילמים - למעשה לדגים יש יותר דרכים להפקת קולות מאשר לכל חיות היבשה. יש דגים המסוגלים לשמוע גם צלילי אולטרה-סאונד, המופקים למשל על ידי דולפינים. לרוב הדגים ישנם קולטנים רגישים בקו הצד של הגוף המאפשרים להם לזהות זרמים ותנודות וכך לחוש בתנועות המים הנגרמות מתנועת בעלי חיים אחרים - בני להקתם (כך מתאפשר להם לנוע בתיאום מושלם כמעט) וכן טורפים וכאלה שעשויים לשמש כטרף. לכמה דגים כמו הכרישים ישנה יכולת לזהות זרמים חשמליים חלשים. אחרים, כמו הצלופח החשמלי, מסוגלים לייצר זרמים חשמליים. יש דגים כמו "דגי הפיל" המסוגלים לייצר ולחוש זרמים חשמליים חלשים, בעיקר למטרות תקשורת.
החוף של רינת
מוזיקה
בין השירים שבוצעו בתוכנית "לעולם בעקבות השמש" של שרי, "מכת שמש" של יגאל בשן, "הגלשן שלי" של דני סנדרסון, "יום סבבה" של להקת אטרף, "שובי לים" של אילנה אביטל, "דרך ארוכה" של גלי עטרי, "טוב שבאת" של גידי גוב ואחרים.
פלאח (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
דג
חישת כאב
מחקר שנערך על ידי מוסד רוזלין ואוניברסיטת אדינבורו, בריטניה, מצא ראיות כי דגים מסוגלים לחוש כאב, וגילה כי דגים מראים שינויים פיזיולוגיים והתנהגותיים בתגובה לפגיעה. נמצא כי לדגים יש קולטני כאב (nociceptors), כאשר 22 מהקולטנים מגיבים ללחץ מכני ולטמפרטורה גבוהה מ-40 מעלות צלזיוס, ו-18 אחרים מגיבים גם על גירוי כימי. קולטנים אלה מזכירים את הקולטנים בדו-חיים, ציפורים ויונקים. כל הדגים בניסוי הגיבו בצורה חריגה מהרגיל על ארס דבורה ועל חומצה אצטית, והפגינו התנהגות אופיינית גם לחולייתנים מפותחים יותר כמו יונקים במצבי עקה. מחקר שנערך באפריל 2009 באוניברסיטת פרדו, אינדיאנה, חיזק את המסקנה כי דגים אכן מסוגלים לחוות כאב ולהגיב אליו, כשמצא שדגים בנוכחות תמיסת מלח באקווריום וטמפרטורה גבוהה הפגינו התנהגות מתגוננת, זהירה, או של פחד וחרדה, בעוד שדגים בנוכחות תמיסת מלח, טמפרטורה גבוהה ומשכך הכאבים מורפין לא משנים את התנהגותם.
החוף של רינת
מוזיקה
שיר הנושא נקרא "החוף של רינת" והוא מבוצע על ידי רינת גבאי. שתי העונות יצאו על גבי מארזי DVD.
דג
חישת כאב
הביולוגית ויקטוריה בריית'ווייט מאוניברסיטת אוקספורד בספרה "?Do Fish Feel Pain" שיצא לאור במרץ 2010 מראה כי דגים שייכים למין אינטליגנטי, ומחקרה מראה כי יש ביכולתם להפגין יכולות זיכרון לטווח קצר ולטווח ארוך, שבמקרים אחדים, כמו בסלמון הנודד, זוכרים לטווח של שנים. כמו כן, היא מצאה כי גופם של הדגים מפריש את הורמון העקה קורטיזול בתגובה למצבי לחץ.
החוף של רינת
ספין-אוף
בשנת 2017 נוצר ספין-אוף לסדרה שנקרא "יש לי חג עם רינת וחברים" העוסק בחגי ישראל, גם בספין-אוף משתתפים קלרה ושמשון המציל.
דג
מערכת העיכול
התפתחות הלסתות אצל הדגים אפשרה להם מקורות תזונה מגוונים הכוללים צמחים ובעלי חיים.
בדגים, בדומה לבעלי חוליות אחרים, המזון נבלע דרך הפה, ונטחן בוושט. כאשר המזון מגיע לקיבה הוא ממשיך להתפרק ובמינים רבים של דגים ישנו עיבוד נוסף על ידי כיסונים דמויי אצבעות המפרישים אנזימי עיכול וסופגים חומרי מזון. מן הקיבה נמשך מעי עד לפתח הביב. במעי מסתיים פירוק המזון וספיגתו וחומרי הפסולת נפלטים דרך הביב. איברים כמו הכבד והלבלב מפרישים אנזימים נוספים וחומרים כימיים מאכּלים בזמן שהמזון עובר במערכת העיכול.
מערכת ההפרשה
כמו רוב שוכני המים, הדגים מפרישים פסולת חנקנית ("שתן") בצורת אמוניה. חלק מהפסולת עוברת בדיפוזיה דרך הזימים אל המים שמסביב, והשאר מסונן מהדם דרך הכליות, ומופרש מפתח הביב. בניגוד לרוב היונקים, את הדג משמש פתח שופכה אחד, פתח הביב, שנמצא באזור סנפיר השת, עבור מערכת המין, הפרשות העיכול והפסולת החנקנית.
דגי ים נוטים לאבד מים מגופם בתהליך של אוסמוזה. ולכן כמעט אינם מפרישים "שתן", כלומר פסולת חנקנית נוזלית. הכליות מרכזות את השתן כך שיאבדו כמה שפחות מים מגופם. דגי מים מתוקים, לעומת זאת, צריכים לשמור על המלחים בגופם ולהיפטר מעודפי מים. לכן הכליות אצלם מותאמות להפריש מים בכמויות גדולות עם מעט מאוד מלחים. ישנם דגים המסוגלים לשנות את תפקוד הכליות שלהם, מה שמאפשר להם בין השאר, לעבור בין סביבה של מים מתוקים ומים מלוחים.
אבולוציה
בתוך מחלקת דגי הגרם הופיעו דגי הריאות. הריאות שיפרו את יכולת הנשימה של דגים אלה בתוך המים ואצל חלקם הן אפשרו גם נשימה מחוץ למים – למשל בקפיצה מעל מכשול רחב בנחל מתייבש. מחלקת הדו-חיים התפתחה מדגי הריאות והיגרה אל היבשה. הליך ההתפתחות האבולוציוני הזה מונצח במעגל חיי הפרט של בני מחלקה זו. הפגית שלהם דמוית דג והבוגר נראה כבעלי ארבע רגליים שאליהם משויכת מחלקת הדו-חיים.
מדגי הריאות התפתחו גם אותם דגי גרם שיש להם שלפוחית ציפה. שלפוחית הציפה התפתחה מהריאות ונתנה לאותם דגי גרם יתרון גדול על דגים אחרים. דגי הגרם בעלי שלפוחית הציפה דחקו את הדגים האחרים ממרבית הנישות. התחרות עם בעלי שלפוחית הציפה הפכה את דגי הריאות לדגים נדירים ביותר (מאובנים חיים).
דגי הסחוס התפתחו מדגי הגרם. אצלם, למעט הלסתות והשיניים, השלד הפך לסחוס קל וחזק.
הדגים והאדם
הדגים הם מקור מזון לבני אדם בכל העולם, בין אם נאספו מהטבע באמצעות דיג ובין אם גודלו בחוות גידול בדומה לבקר או עופות. דיג, גידול דגים באקווריום, וצפייה בדגים באקווריומים ציבוריים נחשבים לפעילויות פנאי נפוצות. לדגים תפקיד חשוב בתרבות האנושית, הם מוצגים בה החל כאלים, וסמלים מיסטיים וכלה בתרבות הפופולרית, בספרים ובסרטים.
הדג ביהדות
ביהדות ישנם חוקי כשרות האוסרים אכילת מאכלים מסוימים. לפי ההלכה דג מותר לאכילה בתנאי שיש לו סנפירים וקשקשים, אך למעשה די במציאת קשקשים, על-פי כלל הקובע: "כל שיש לו קשקשת יש לו סנפיר". דג כשר מותר באכילה גם מבלי לבצע בו הלכות שחיטה, אלא ניתן להורגו בכל אמצעי ואחר כך לאכלו. כמו כן דם הדגים מותר באכילה ולכן אין צורך להמליח דג. בזני דגים מסוימים ישנה בעיה של הימצאות תולעים, האסורות באכילה, ולכן גם הדגים עצמם אסורים באכילה.
על אף שבשר הדג נחשב פרווה, לא אוכלים דגים ובשר יחד, בשל דעה המובעת במשנה, לפיה קיים חשש לסכנה בכך (ראו פסחים, ע"ו). לגבי אכילת דגים יחד עם חלב או עם מוצריו, ישנה מחלוקת בין מנהגי ספרדים, שחלקם אוסרים זאת, לבין אשכנזים, המתירים.
כמו כן, על פי מנהגי קהילות אשכנז, אוכלים בליל ראש השנה ראש של דג, ומבקשים "שנהיה לראש ולא לזנב". וכן, יש הנוהגים לאכול את גוף הדג ומבקשים: "שנפרה ונרבה כדגים".
הדג בנצרות
בתקופה בה הייתה הנצרות נרדפת על ידי השלטון הרומי, דרשו הנוצרים את המילה דג ביוונית ΙΧΘΥΣ (ichthus או Ichthys) כראשי התיבות של Iēsous Christos, Theou Huios, Sōtēr, כלומר ישוע המשיח בן אלוהים מושיע. כך הפך הדג לסמל נוצרי. חיזוק לנוהג זה היה נס הדגים של ישו.
יואכים ארנסט, דוכס אנהלט
יואכים ארנסט, דוכס אנהלט (בגרמנית: Joachim Ernst von Anhalt; 11 בינואר 1901 - 18 בפברואר 1947), היה דוכס אנהלט לתקופה קצרה בשנת 1918.
ביוגרפיה
יואכים ארנסט נולד ב-11 בינואר 1901 בבאלנשטדט, לאדוארד, נסיך אנהלט ולואיזה שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן.
ב-21 באפריל 1918 מת דודו פרידריך השני, דוכס אנהלט ללא ילדים, ואביו אדוארד, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו, אולם ב-13 בספטמבר אותה שנה מת אדוארד, ויואכים ארנסט עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, שימש דודו אריברט, נסיך אנהלט כעוצר הדוכסות. ב-12 בנובמבר 1918 התפטר יואכים ארנסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן התגורר יואכים ארנסט עם משפחתו בטירת המשפחה, ובה גידל את ילדיו. מכיוון שהתנגד לנאצים, נעצר יואכים ארנסט בינואר 1944 ונשלח לדכאו. בספטמבר 1945 לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נעצר יואכים ארנסט שוב על ידי הכוחות הסובייטיים ונשלח לבוכנוואלד, שם מת מתשישות ב-18 בפברואר 1947. בשנת 1992 טוהר שמו על ידי הפרקליטות הרוסית, ובשנת 2007 במלאת 60 שנה למותו, הוצבה מצבה על שמו במחנה בוכנוואלד.
לאחר מותו פרצה מחלוקת בין בנו פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט לאחיו אויגן, נסיך אנהלט על ראשות בית אנהלט, בעקבות טענתו של אויגן שהוא צריך לקבל את ראשות הבית, מכיוון שיואכים ארנסט התחתן בנישואים מורגנטיים.
משפחתו
ב-3 במרץ 1927 התחתן יואכים ארנסט עם אליזבת שטריקרודט, שקיבלה את התואר "רוזנת אסקניה", אולם בשנת 1929 התגרשו השניים ללא ילדים.
ב-15 באוקטובר 1929 התחתן יואכים ארנסט עם אדה שרלוטה פון סטפני-מארוויץ, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
סטן פיינס
עונה ראשונה
סטן מנהל את האתר לתיירים "בקתת המסתורין" ומארח בחופשת הקיץ את דיפר ומייבל. הוא אויבו המושבע של גדעון גליפהול. מאוהב בסוזן עין עצלה, ויוצא איתה לדייט בפרק 4. בפרק 7 מנהל מסיבה בבקתה. בפרק 9 מנהל יריד. בפרק 10 מתמודד עם פחד הגבהים שלו. בפרק 12 חוגג את הקיץ-ווין. בפרק 13 עושה עסקה עם מייבל שתהיה הבוסית למשך שלושה ימים של "בקתת המסתורין". בפרק 18 מייבל כועסת עליו כי לא שמר טוב על רטט. בפרק 20 בסוף מגלים שיש לו את שלושת היומנים.
עונה שנייה
בפרק פתיחת העונה פותח מחדש את בקתת המסתורין, ולחוץ מהסוכנים הממשלתיים, כדי שלא ידעו על הפורטל. בפרק 6 מספר לתייר סיפורים מוזרים בחנות. בפרק 11 מפעיל את הפורטל לספירה לאחור, ודיפר, מייבל וסוס כועסים עליו מכל מה שלא סיפר להם, ומבקש ממייבל שלא תלחץ על כפתור הביטול, ומביא את פורד בחזרה, ובפרק 12 הוא ופורד מספרים על העבר שלהם. בפרק 16 יוצא להרוס את כל האטרקציות המתחרות שלו. בפרק 20 נלחם נגד ביל ומנצח אותו, ובסוף הסדרה יוצא עם פורד לאוקיינוס האטלנטי, על מנת לחקרו, ונותן את הנהלת בקתת המסתורין לסוס.
הופעות
{{טורים
אח"י מבטח
אח"י מבטח הייתה הספינה הראשונה מספינות סער. נבנתה במספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבור שבצרפת. שירתה בחיל הים בין השנים 1967–1996. במשך מספר שנים כלל חימושה בעיקר שלושה תותחי 40 מ"מ. שימשה כספינת תותחים מהירה, ונקראה דגם סער 1. בתצורה זו עברה את מלחמת יום הכיפורים והשתתפה בקרב לטקיה. בשנת 1974 הותקנה בה מערכת טילי גבריאל ובכך הוסבה לדגם סער 2.
הספינה בשירות חיל הים
הספינה אח"י מבטח הייתה הספינה הראשונה שנבנתה במספנות בשרבור, ואחריה נבנו שם עוד 11 ספינות טילים לחיל הים הישראלי. היא הושקה למים ב־11 באפריל 1967 וניתן לה המספר ס-311. מפקדה הראשון היה עזרא קדם וקציני המחלקות הראשונים היו מיכה רם, חיים שקד ומאיר לוין. הספינה ביצעה הפלגות ניסויים והמשך התקנות בשרבור, דבר שעיכב את הגעתה לישראל במספר חודשים. זאת בעיקר עקב בעיית עיכול המדחפים (קוויטציה). היא הגיעה מצרפת ביחד עם אח"י משגב לנמל חיפה, ב-25 בדצמבר 1967. הספינה הייתה הראשונה במסגרת שייטת ספינות הטילים שהוקמה זמן קצר קודם לכן והייתה אחת מתוך שלוש ספינות מדגם סער 1. במקביל לביצוע התקנות האמל"ח שמשה הספינה כבסיס צף להדרכה ולהכשרה מעשית לצוותים שיועדו בהמשך לספינות שבבניה בשרבור.
אחת המשימות הראשונות הייתה השתתפות בחיפושי הצוללת דקר שנעלמה בדרכה לחיפה. החיפושים נעשו בתנאי ים סוער מאוד.
עקב היותה ספינת סער 1, שלא תוכננה עד 1974 להתקנת טילי גבריאל, היא שמשה בין השנים 1968 ל 1973 כספינת ניסויים במגוון רחב של תחומים. בשנת 1969 שמשה כספינת ייחוס למדידות שח"ם (שטח חתך מכ"מי) של חיל הים ורפא"ל, כחלק הבסיסי לבנית מערכות ההגנה וההטעיה כנגד ביות טיל על ספינות סער. במהלך 1973, לאחר השקת אח"י רשף, ספינת סער 4 ראשונה שיועדה לפעול בים האדום, נעשתה הערכת מצב בשייטת ובמפקדת חיל הים כיצד ניתן להאריך את משך השהייה ובכך להגדיל את טווחי ההפלגה של ספינות הסער שפועלות בים התיכון. בוצע ניסוי בודד של התקנת מכלי דלק על הסיפון בירכתי הספינה תוך הורדת תותחי ה 40 מ"מ האחוריים.
עד אוקטובר 1973 השתתפה בחלק ניכר מהמבצעים של הלחימה במחבלים, כולל כספינת פיקוד.
במבצע אביב נעורים השתתפה בהובלת כוחות ושימשה כספינת פיקוד וחפ"ק מושט בפשיטה המשולבת.
במלחמת יום הכיפורים השתתפה הספינה בקרב הסטי"לים הראשון בעולם, קרב לטקיה מול חופי לטקיה. כן השתתפה באבטחת השייט של אניות סוחר ישראליות בדרכן לישראל.
לאחר המלחמה שודרגה הספינה ונוספו לה יכולות חדשות, במרכזן - יכולת נשיאת טילי גבריאל, ובכך הפכה לסער 2. במהלך שנות ה-70 נטלה חלק פעיל בפעילות ביטחון שוטף כנגד מפגעים מהים. השתתפה בטיבוע 2 ספינות פח"ע בלבנון, עצירת אוניית אם נושאת מחבלים ועוד. באביב 1979 הותקנה בסונר נגרר עומק משתנה, דבר ששיפר משמעותית את יכולתה כחלק מספינות הסער ללחימה נגד צוללות ובמאי 1979, הוכרזה ככשירה לפעילות נגד צוללות. במבצע שלום הגליל פעלה כספינת נצ"ל ולאחר מכן המשיכה בפעילות ללכידת ספינות מחבלים. ב-1986 עברה דרך תעלת סואץ לים סוף. ביוני 1986 שבה לזירת הים התיכון, לבסיס חיפה.
הספינה כיום
ב-11 בינואר 1996 הורד נס השירות הפעיל מתורן אח"י "מבטח" והיא הועברה למוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה, שם היא מייצגת את שייטת ספינות הטילים כסטי"ל הראשון של ישראל.
חטפיות משי
חטפיות משי (שם מדעי: Ptiliogonatidae) היא משפחה קטנה של ציפורי שיר ובה 4 מינים בלבד. הם מתנהגים כמו מיני החטפיתיים והטירניים, אך אינם קרובים אליהם כלל. הם קרובים יותר לירגזיים.
ציפורים אלה חיות במרכז אמריקה ממקסיקו עד לפנמה וכמה מינים הגיעו לדרום ארצות הברית. רובם אינם נודדים למעט המין Phainopepla nitens שנודד כמה אזורים.
אלו ציפורים באורך 18–25 ס""מ ובעלי נוצות רכות בצהוב, שחור וחום ובעלי ראשים גדולים ועיניים גדולות ועגולות. המקור דקיק וצבעו שחור. הזנב מעט ארוך.
ציפורים אלה ניזונות מזרעים וחרקים וחלקם ניזונים מדבקוני מדבר. הם חיים בחורשים או באקלימים יבשים מעט יותר.
הברווזון המכוער (סרט, 1997)
הברווזון המכוער (באנגלית: The Ugly Duckling) הוא סרט הנפשה בריטי, מסוגת הרפתקאות ומוזיקה, המבוסס על סיפור קצר בעל אותו שם מאת הנס כריסטיאן אנדרסן. הסרט בוים ונכתב על ידי מרטין גייטס, יחד עם ביומו של דייוויד אלווין וכתיבתה של סו רדלי. הסרט הופק על ידי Martin Gates Productions ו-Carrington Productions.
הסרט הופץ ברחבי העולם להפצה ביתית על ידי Warner Home Video. הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-13 בספטמבר 1997. בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב עברי בשנת 1998. אורך הסרט הוא כ-81 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
תקציר העלילה
אגלי (שמו המלא - אוגוסטוס), ברווזון השונה משאר אחיו הברווזים, מביא צרות לכולם, דבר הגורם לו לעזוב את קן הולדתו. בדרך, אגלי פוגש את סקראפי החולדה, שגם ברחה מביתה כדי לשחק בתיאטרון. ביחד הזוג עובר הרפתקאות רבות שבסופן הוא מבין את המשמעות האמיתית של היופי.
דמויות ומדבבים
הסרט בוים בעברית על ידי חנן גולדבלט, והופק על ידי עוזי פוקס וענבר שטגר עזרא. מנהל המוזיקה בדיבוב העברי היה עוזי פוקס, אשר ביצע חלק מן השירים יחד עם עמי מנדלמן, תמי צוברי, מאיה בר שלום, זוהר זמיר ונתן נתנזון.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם הייתה משלחת גאופיזית ומחקרית אל ארץ גרהאם באנטארקטיקה בין השנים 1934 ל-1937. המשלחת, בהנהגת ג'ון ריימיל, עשתה שנתיים באנטארקטיקה. המשלחת גילתה, שארץ גרהאם היא חצי אי. לפניה, בשנים 1922-1920, יצאה משלחת בריטית אל ארץ גרהאם בהנהגת ג'ון לאכלאן קופ.
המשלחת עשתה שימוש בשילוב של נהלים מסורתיים ומודרניים של חקר אנטארקטיקה, שכללו צוותי כלבים ומזחלות ממונעות ואף מטוס דה הווילנד פוקס מוס חד-מנועי לסיורי המחקר שלהם. לאנטארקטיקה הגיעו באוניית מפרשים תלת-תרנית ישנה בשם "פנולה", מצוידת במנוע עזר מפוקפק. צידה נוספת הובאה באונייה "דיסקברי II".
המשלחת הייתה אחת האחרונות לאנטארקטיקה במימון פרטי; ממשלת בריטניה מימנה רק חלק מעלותה. על אף תקציבה המצומצם מאוד, הצלחה המשלחת ביעדיה המדעיים. תצלומי אוויר ומיפוי מן האוויר הקיפו שטח של 1600 ק"מ של חופי ארץ גרהאם.
כל שישה-עשר חברי המשלחת שנחתו בארץ גרהאם קיבלו את מדליית הקוטב. בין משתתפי המשלחת היו:
לוטו ספורט איטליה
לוטו ספורט איטליה היא יצרנית איטלקית של נעליים, ציוד ובגדי ספורט עבור ענפי ספורט שונים: כדורגל, כדור עף, טניס הוקי אוויר. ועבור ספורטאים שונים. נוסדה בשנת 1973. משרדי החברה הראשיים נמצאים בעיר טרוויזו שבאיטליה שם גם נוסדה החברה וכיום היא פעולת ביותר מ-60 מדינות ברחבי העולם.
החברה נוסדה בשנת 1973 על ידי משפחת קברלוטו שהייתה הבעלים של קבוצת הכדורגל המקומית של טרוויזו. החברה החלה לראשונה לייצר נעלי טניס ולאחר מכן אביזרים לכדורסל כדוריד אתלטיקה וכדורגל.
הסכמי החסויות הראשונים של לוטו נחתמו עם שחקני הכדורגל דינו זוף ורוד חוליט ועם קבוצות הכדורגל מילאן, נבחרת הולנד, נאפולי, יובנטוס וקייבו ורונה וריאל סרגוסה מספרד.
באירופה משמשת החברה כחברת ההלבשה הרשמית של קבוצות הכדורגל: גנואה, צ'זנה, דיז'ון, סושו, מיינץ 05 והופנהיים.
יער ביקרניקי
יער ביקרניקי (בלטבית:  Biķernieki), הוא אחד משני אתרי ההריגה של יהודי ריגה במלחמת העולם השנייה (האתר השני הוא יער רומבולה). הוא נמצא בגבולה הדרומי של ריגה בלטביה.
היסטוריה
בחודש הראשון של הכיבוש החל רצח המוני של יהודים ושריפת בתי כנסת ברחבי ריגה. ב-4 ביולי 1941 הוצת בית הכנסת כורל ברחוב גוגול ונשרף עם מאות יהודים שהיו בתוכו. כל בתי הכנסת בעיר הוצתו ונהרסו פרט לבית הכנסת פייטב שהיה סמוך מידי לבתים. יחידות עזר של לטבים החלו לעצור יהודים ולכלוא אותם במפקדות ובמרתפים של הארגון הפשיסטי הלטבי. לפי דו"ח הסיפ"ו - עד 16 ביולי 1941 נרצחו כ-2,700 יהודים וגופותיהם נקברו ביער ביקרניקי. 2,000 יהודים נשארו בבתי כלא מתוכם שוחררו מספר רופאים ובעלי מלאכה נחוצים והשאר נרצחו בביקרניקי.
לאחר חיסול הגטו הגדול בדצמבר 1941 ביער רומבולה הביאו הגרמנים לגטו שהתפנה כ-16,000 יהודים מארצות הרייך (גרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה). הם נרצחו ביער ביקרניקי. במקום נרצחו גם שבויי מלחמה רוסים ואזרחים לטבים מתנגדי השלטון. אין רישום ואומדן מדויק של הנרצחים אבל המספר מתקרב ל-30,000 כשרובם יהודים אבל אין אומדן מדויק על שאר הקבוצות. לפני הנסיגה דאגו הגרמנים לחפור בקברות האחים ולשרוף את הגופות.
אנדרטת ביקרניקי
במשך שנים רבות לא היה שום אזכור לרצח שבוצע ביער. בשנות ה-60 הוצבה במקום אנדרטה צנועה עליה היה כתוב בלטבית ורוסית: "ביער ביקרניקי מ-1941 עד 1944 הכובשים הגרמנים הפשיסטים רצחו באכזריות 46,5000 אזרחים שלווים". לא נכתב כי רוב הנרצחים היו יהודים. במרכז האנדרטה נמצאת אבן גרניט שחורה מלוטשת כסמל למזבח ועליה חרותה כתובת ברוסית, לטבית, גרמנית ועברית: "ארץ אל תכסי דמי, ואל-יהי מקום לזעקתי" (איוב, ט"ז, י"ח). האנדרטה מוקפת ב-4,000 אבני גרניט בגדלים וצבעים שונים שהובאו מאזור ז'יטומיר ומקנים למקום צורה של בית קברות יהודי עתיק. ליד כל קבוצת אבנים חקוקים על אבן גרניט מלוטשת שמות הערים מהן גורשו הנספים. לצידי השבילים ובורות ההריגה נמצאים עמודי בטון ועליהם חקוקים: מגן דוד - ליהודים, כתר קוצים - לשבויי המלחמה וצלב - לאזרחים. האתר מומן על ידי ממשלות גרמניה ואוסטריה ועלה כמליון מארק. טכּס הפתיחה הממלכתי היה ב-30 בנובמבר 2001 במלאת 60 שנה לאקציה הראשונה ביער רומבולה.
ג'רלד אלן כהן
ג'רלד אלן כהן (באנגלית: Gerald Allan Cohen; 14 באפריל 1941 – 5 באוגוסט 2009), המכונה '''ג'. א. כהן או ג'רי כהן''', היה פילוסוף פוליטי מרקסיסט קנדי, ששימש פרופסור למדע המשפט ביוניברסיטי קולג' לונדון ופרופסור לתאוריה חברתית ופוליטית באול סולז קולג' של אוניברסיטת אוקספורד.
ביוגרפיה
כהן נולד למשפחה יהודית קומוניסטית במונטריאול שבקוויבק ב-1941. למד באוניברסיטת מקגיל בעיר הולדתו, וקיבל במוסד זה תואר בוגר אוניברסיטה בפילוסופיה ובמדעי המדינה. סיים תואר בוגר אוניברסיטה בפילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד, שם למד אצל ישעיה ברלין וגילברט רייל.
כהן היה מרצה זוטר (assistant lecturer) בשנים 1963–1964, מרצה (1964–1979) ואז פרופסור חבר (reader; 1979–1984) במחלקה לפילוסופיה ביוניברסיטי קולג' לונדון, לפני שמונה לפרופסור באוקספורד בשנת 1985. כמה מתלמידיו, דוגמת כריסטופר ברטרם, סיימון קייני, אלן קרטר , ססיל פברה , ויל קימליקה, ג'ון מקמרטי , דייוויד לאופולד, מייקל אוטסוקה , סיאנה שיפרין וג'ונתן וולף , המשיכו במסלול האקדמי והיו לפילוסופים פוליטיים ולפילוסופים של המוסר בפני עצמם, בעוד שתלמיד אחר, ריקי ג'רווייס, החל קריירה מצליחה בקומדיה.
כהן הוא איש גישת המרקסיזם האנליטי וממייסדי קבוצת ספטמבר שמקושרת לגישה זו. ספרו Karl Marx's Theory of History: A Defence משנת 1978 מגן על אחת הפרשנויות לגישת המטריאליזם ההיסטורי של קרל מרקס, פרשנות המכונה לעיתים קרובות "דטרמיניזם טכנולוגי" ידי מבקריה. בספר Self-Ownership, Freedom, and Equality מציע כהן טיעון מוסרי בזכות הסוציאליזם. הוא מציג את עמדתו כנוגדת את השקפתם של ג'ון רולס ורוברט נוזיק, באמצעות ביקורת על העיקרון הלוקאני "בעלות עצמית", כמו גם על השימוש בעיקרון זה כדי להגן על ליברטריאניזם שמאלי וימני. בספר If You're an Egalitarian, How Come You're So Rich? (שעוסק בנושא שעליו דיבר בהרצאות גיפורד שנשא) עוסק כהן בשאלה מה מורים עקרונות פוליטיים שוויוניים על ההתנהגות האישית של התומכים בהם. הוא מבקר את תפיסת הצדק של הפילוסוף האמריקאי ג'ון רולס כתפיסה שאינה שוויונית מספיק, וטוען שאינה ישימה.
כהן היה חבר קרוב של הפילוסוף הפוליטי המרקסיסט מרשל ברמן.
כהן נפטר ב-5 באוגוסט 2009.
ריודקיט
ריודקיט - סלע געשי (סלע פרץ, סלע אקסטרוסיבי) בהרכב ביניים בין ריוליט לדקיט (ומכאן שמו). זהו סלע הפרץ המקביל לסלע הפלוטוני גרנודיוריט. פנוקריסטים של פלגיוקלז עשיר בסידן, סנידין, קוורץ וביוטיט או הורנבלנדה משובצים במסת אם במרקם אפינטי עד זגוגיתי בגוונים בהירים עד בינוניים.
רדיודקיט הוא סלע עשיר בסיליקה, כשהוא מוגדר בדיאגרמת QAPF כמכיל בין 20% עד 60% קוורץ (Q/(Q+A+P)) ששאר המרכיבים הם בעיקר פצלת השדה. פצלת השדה הוא תערובת של פצלת שדה אלקלית ופלגיוקלז, כשפלגיוקלז מהווה בין 35% עד 65% מהתערובת של פצלת השדה (P/(P+A)). ריודקיט נמצא לעיתים קרובות במרבצים פירוקלסטים ממוצא געשי מתפוצץ.
שם נוסף לסוג סלע זה הוא טוסקניט שניתן לסלע בהרכב ריודקיטי מטוסקנה על ידי ה.ס. וושינגטון ב-1897.
הכוח האימפריאלי האוסטרלי
הכוח האימפריאלי האוסטרלי במלחמת העולם הראשונה (באנגלית: (First Australian Imperial Force (1st AIF) היה חיל המשלוח של אוסטרליה שנלחם לצד מדינות ההסכמה במגוון חזיתות. גיוס החיילים לכוח החל ב-10 באוגוסט 1914, בעקבות הכרזת המלחמה של הממלכה המאוחדת על גרמניה.
סדר הכוחות
במשך כל המלחמה התנדבו לכוח 413,000 אנשים מתוך 4.5 מיליון איש שמנתה אז אוכלוסיית אוסטרליה. מתוכם, נשלחו אל מעבר לים 331,781 חיילים מהם נפצעו 152,171, ומתו או נהרגו 58,961 - היחס הגבוה ביותר מבין כל הצבאות במלחמה. אחוז הנפגעים והשבויים בקרבות עמד על 64.98 אחוזים מהכוחות הלוחמים. אלפים נוספים נפלו קרבן למחלות ומגפות כולל השפעת הספרדית ובסופה של המלחמה חזרו רק 40 אחוזים מהלוחמים בריאים ושלמים הביתה.
היסטוריה
הכוח האימפריאלי היה מורכב כולו ממתנדבים במהלך כל המלחמה, ייחוד שאפיין את אוסטרליה ודרום אפריקה בלבד. הגיוס הראשוני כלל 20,000 לוחמים שהיו מאורגנים בשלוש בריגדות אזוריות שהרכיבו דיוויזיה אחת בפיקודו של גנרל ויליאם ברידג'ס. הגיוס התבצע רק בקרב תושבי אוסטרליה, אם כי כחמישית מהחיילים נולדו בבריטניה ולא באוסטרליה. בחודש נובמבר נשלחו חיילי הכוח למצרים על מנת להתאמן שם עם חיילי הצבא הבריטי ובינואר 1915 חברה אליהם בריגדת רגלים נוספת. ארבע בריגדות אלו, בריגדת פרשים קלה ושתי בריגדות מניו זילנד נקראו יחד אנזא"ק, בפיקודו של לויטננט-גנרל ויליאם בירדווד.
באפריל 1915 השתתף כוח אנזא"ק כולו במערכת גליפולי כשבמקביל המשיכו מתנדבים רבים להתגייס לכוח ויצרו דיוויזיה שנייה. גם דיוויזיה זו שהתה במצרים לצורך אימונים, אך כבר בספטמבר נשלחה לגליפולי כדי לתגבר את הדיוויזיה הראשונה, זאת עוד בטרם סיימו החיילים את הכשרתם.
כשהגיע מספר הנפגעים בכוח ל-25,000 ובהם גם מפקד הכוח האוסטרלי גנרל ברידג'ס שנהרג, גדל עוד יותר מספר המתנדבים. חיילים ותיקים הועברו מהבריגדות הראשונות לבריגדות החדשות, כדי לסייע בבנייתן ובמקומם מילאו את התקן מגויסים חדשים. גידול זה בכוח, יצר את הצורך בחלוקת אנזא"ק לשני קורפוסים.
במרץ 1916 נשלח הכוח האימפריאלי להילחם בחזית המערבית שם נלחם עד נובמבר 1917 תוך שהוא ממלא תפקיד חשוב במגוון קרבות, בהם הקרב על הסום, קרב אראס, קרב מסין וקרב פשנדל. בסוף 1916 תוגבר הכוח בדיוויזיה חדשה, שלישית שבניגוד לקודמותיה לא עברה במצרים, אלא התאמנה באנגליה.
לאחר שהגיס סבל אבדות גבוהות מהצפוי (55,000 ב-1917 לבדה) ומספר המתנדבים באוסטרליה ירד משמעותית, אוחדו כל חמש הדיוויזיות האוסטרליות לקורפוס אחד בנובמבר 1917. תוכנית ליצירת דיוויזיה חדשה, שישית, נזנחה לאחר האבדות הרבות בקרב פשנדל. נוסף על כך, נאלצו האוסטרלים להצטרף לבריטים בארגון מחדש של יחידות הרגלים שכלל צמצום של הבריגדות מארבעה בטליונים לשלושה.
למרות הקשיים, המשיך הכוח האוסטרלי למלא תפקיד חשוב בהגנה על אמיין במסגרת מתקפת האביב. במאי 1918 מונה בירדווד למפקד הארמייה הבריטית החמישית ובמקומו התמנה מפקד ראשון ממוצא אוסטרלי - ג'ון מונש. מונש שהיה מפקד מוכשר, הוביל את הכוח האוסטרלי בהצלחה ויצר לו מעמד של יחידת עילית בתוך הצבא האנגלי. תחת פיקודו הראו האוסטרלים הצלחה במתקפת מאה הימים שבה לקחו בשבי 30,000 חיילים גרמנים ו-338 תותחים ושחררו 116 עיירות וכפרים.
קרבות נוספים
מעבר לחזית המערבית, בו נלחם עיקר הכוח האימפריאלי האוסטרלי, השתתפו יחידות קטנות בקרבות נוספים במלחמה. יחידות הפרשים הקלים של הכוח השתתפו במערכה על סיני וארץ ישראל כשהן כוללות חמישה עשר רגימנטים שנכללו בכוח הרב לאומי של מדינות ההסכמה. כמו כן, השתתפו יחידות קטנות של פרשים במערכה במסופוטמיה ובדיכוי מרד הסנוסים במערב מצרים.
כמו כן, חלק מהכוח שתוגבר ביחידות ימיות נלחם ב-1914 בגינאה החדשה. קרב זה הסתיים במהירות יחסית ועם מספר אבדות נמוך.
דבוריים
הדְּבוֹרִיִּים (שם מדעי: Apidae) היא משפחה של חרקים מעל-משפחת ה-Apoidea, שבסדרת הדבוראים. המשפחה כוללת כ-5,700 מיני דבורים, ובכללם מיני הדבורים הנפוצים ביותר, כגון מיני הבומבוס ודבורת הדבש, אך גם דבורים חסרות עוקץ, דבורת-עץ, דבורת הסחלב, דבורי קוקייה ועוד. מיני דבוריים רבים ממלאים תפקיד חשוב בהאבקה.
דמויי יונאים
דמויי יונאים (שם מדעי: Columbaves) הוא ענף של עופות בתראים, המכיל שש סדרות הקרובות ליונים ולקרוביהם, המבוססת על ניתוחים גנומים דומים, אם כי יש עליהם מחלוקות. היא הוגדרה רק ב-2015, אך הקבוצות הפנימיות בה הוגדרו עוד לפני.
דמויי היונאים מחולקים לשתי קבוצות: Otidimorphae ובה הקוקיות והחובות ו-Columbimorphae ובה היונים והקטות. בעבר הייתה בקבוצה גם הקבוצה מירנדורניטס, הכוללת את הפלמינגואים והטבלנאים אשר כיום נחשבים לקרובי החופמאים ועופות מים מהקבוצה דמויי שקנאים.
בעבר הסדרות של קבוצה זו שויכו לענף הטקסונומי Metaves ("עופות אחרים") שבוטל.
בטרקאפ
בטרקאפ (בתרגומים אחדים נורית או מרגנית) היא דמות מן הספר הנסיכה הקסומה שכתב ויליאם גולדמן.
ביוגרפיה
בטרקאפ גרה בפלורין בחווה עם הוריה, בה היא מוצאת הנאה יחידה ברכיבה על סוס (אותו היא מכנה "סוס", גולדמן מסביר זאת בשל חוסר הדמיון שנחנה בו בטארקאפ) ובהתעמרות בנער החווה ווסטלי (לו היא קוראת "נער חווה"), שלכל תחינותיה והתעמרויותיה עונה לה "כרצונך" (באנגלית: "As You Wish"). יום אחד מגיע הרוזן רוּגן לביתה, בעקבות השמועה על יופייה הרב. הרוזנת מגלה עניין רב יותר דווקא בווסטלי, ובטרקאפ, בקנאתה, מבינה כי היא מאוהבת בו. בטרקאפ מתוודה על אהבתה, וווסטלי משיב לה בווידוי הדדי. לאחר זמן ווסטלי נוסע לאמריקה על מנת להרוויח כסף כדי לממן את נישואיהם העתידיים של בטארקאפ ושלו. לאחר זמן לא רב מגיעות ידיעות על כך שהפיראט "רוברטס האיום" כבש את ספינתו של ווסטלי, ובטרקאפ מאמינה שווסטלי מת. היא נודרת לא לאהוב שוב לעולם.
במקביל הנסיך האמפרדינק, שאביו חולה, מעוניין לחפש כלה שתוליד לו יורש עצר. האמפרדיק מתייעץ עם הרוזן רוגן ומסביר לו כי הוא לא מחפש אהבה, אלא רק רוצה להמשיך לצוד, ובגלל זה הוא צריך יורש עצר. מבחינת דרישותיו מהכלה, כל שהוא מבקש ממנה הוא שתהיה נסבלת. רוגן נזכר בביקורו עם אצל בטרקאפ ומציע אותה כשידוך. האמפרדינק נעתר להצעה, ובאשר לבטרקאפ, לאחר שמובהר לה כי היא לא צריכה לאהוב את בעלה, אלא רק לשהות במחיצתו וליהנות ממותרות המלוכה, היא ניאותה גם כן.
החטיפה מתבצעת בזמן שהנסיכה המיועדת רוכבת על סוסה האהוב. חבורת שכירי החרב לא מאבדת זמן, ומיד יוצאת להפלגה לאורך תעלת פלורין לעבר צוקי שיגעון. במהלך השיט, בספינה המהירה בפלורין או בגילדר, החבורה מבחינה באנייה הדולקת אחריהם, שמצליחה לצמצם במידת מה את הפער. בטרקאפ המפוחדת מנסה לברוח, אך כאשר צלופחים כמעט וטורפים אותה, היא נזקקת לעזרה של חוטפיה כדי לשוב לסירה ופזיק מרביץ להם. בהגיעם לצוקי הטירוף, פזיק מתחיל בטיפוס כשהוא סוחב את השלושה האחרים על גבו, כשהוא נעזר בחבל שהונח שם לפני שהם הגיעו.
וויזיני לוקח אותה איתו ועורך פיקניק, ומחכה לאויבו אם בכלל הוא חי, כאשר ווסטלי מגיע הם עורכים קרב מוחות ווסטלי מציל את בטרקאפ והם עוברים ביחד את ביצת האש עד שצבאו של הנסיך האמפרדינק עוצר אותם. האמפרדינק משקר לבטרקאפ ואומר לה שהוא שולח את ווסטלי לספינתו אך בעצם לקח אותו לביבר המוות, משם מצילים אותו איניגו ופזיק. השלישייה מצילה את בטרקאפ והם בורחים מפלורין לספינתו של ווסטלי.
לוקאס פרס
לוקאס פרס מרטינס (בספרדית: Lucas Pérez Martínez; נולד ב־10 בספטמבר 1988 בא קורוניה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בדפורטיבו לה קורוניה.
קריירה
פרס נולד וגדל בלה קורוניה שבגליסיה, ספרד, והחל את דרכו בשלושה מועדונים מקומיים לפני שעזב למדריד והצטרף ל אתלטיקו מדריד ג' בה שיחק שנתיים בליגה הספרדית השלישית כשבקיץ 2009 חתם בראיו ואיקאנו ותחילה היה חלק מקבוצת המילואים עד שבעונת 2010/11 ערך את הופעת הבכורה שלו עם הקבוצה הראשונה של ראיו ב-6 בנובמבר 2010, בניצחון 0–3 על ריאל ואיאדוליד.
ב-17 בינואר 2011, כשחקן חופשי, חתם פרס לשלוש שנים בקרפטי לבוב מליגת העל האוקראינית ועזב לראשונה את ספרד. ב-17 ביולי כבש לוקאס את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אודסה. בינואר 2012 הוא הושאל לדינמו קייב, אך לכל אורך תקופת ההשאלה לא רשם דקות משחק בקבוצה ובתום העונה סיים את דרכו בקבוצה. ב-5 ביולי 2013 חתם על חוזה לשלוש שנים בפאוק סלוניקי, ששילמה עבורו 700 אלף אירו. ב-17 באוגוסט הוא כבש את שערו הראשון בקבוצה, בניצחון 0–3 על סקודה קסנטי. ב-18 ביולי 2014 הוא חזר לספרד והושאל לעונה אחת עם אופציה לרכישה לדפורטיבו לה קורוניה. ב-17 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי "דפור" בה גם כבש את שערו הראשון בקבוצה, בניצחון 0–3 על ולנסיה. בתום עונת ההשאלה, רשם 21 הופעות וכבש שישה שערים וחזר לפאוק. ב-23 ביולי 2015 כבש בניצחון פאוק 0–6 על לוקומוטיבה במוקדמות הליגה האירופית, ושבוע לאחר מכן כבש לזכות פאוק שוב באותה המסגרת נגד ספרטק טרנבה.
ב-12 באוגוסט 2015 חתם פרס על חוזה לארבע שנים בדפורטיבו לה קורוניה ועד ה-12 בדצמבר עמד מאזנו בקבוצה על 11 כיבושים ב-15 משחקים והיה שותף לתיקו 2-2 של דפורטיבו מול ברצלונה. בסך הכלו רשם בקדנציה השנייה שלו במדי לה קורוניה 37 הופעות ליגה וכבש 18 שערים.
ב-27 באוגוסט 2016 הכריז מנג'ר ארסנל ארסן ונגר כי פרס עבר בדיקות רפואיות ויחתום בקבוצה לאחר השלמת עסקת ההעברה. שלושה ימים לאחר מכן, הושלמה העברתו לארסנל, כשחתם על החוזה בקבוצה ששילמה עבורו 17 מיליון אירו. ב-31 באוגוסט 2017 הושאל בחזרה לדפורטיבו לה קורוניה.
ב-9 באוגוסט 2018 חתם בווסטהאם יונייטד.
ב-3 ביוני 2019 חזר לספרד וחתם בדפורטיבו אלאבס.
ב-31 באוגוסט 2021 חתם באלצ'ה.
ב-31 בינואר 2022 עבר לקדיס.
ב-31 בדצמבר 2022 חזר פרס לדפורטיבו לה קורוניה.