cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוויצ'ון באלי
המשפחה
בגיל 12 נפטר אביו של דוויצ'ון והוא נאלץ להפסיק את לימודיו, כדי לשמור על נכסי משפחתו מפני ניסיונות השתלטות של שותפי אביו. בעזרת ספריה משפחתית משובחת, דוויצ'ון למד רומנית, יוונית, צרפתית, איטלקית וגרמנית, בנוסף לשפת הלדינו שהייתה שפת האם שלו וגם לימודים מתקדמים בעברית.
מפעלותיו
בשנת 1836 מונה להיות הגזבר ("קמראש") ללא שכר של המשטרה, תפקיד בו החזיק במשך עשר שנים. באלי גם מימן ואפשר הופעתה של להקת אמנים איטלקים להופעות שנועדו לפתח את הטעם לתיאטרון בבוקרשט. בשנת 1840 חכר וניהל באלי אחוזות של משפחת הבויארים מאנו.
בשנת 1848 התגייס באלי למען מהפכת 1848 ברומניה, כמו יהודים נוספים דוגמת ברבו איסקובסקו, קונסטנטין דניאל רוזנטל, הילל מנוח. באלי תרם סכומים נכבדים מכספו למהפכה וכך עשו עוד יהודים מבני משפחתו. הוא ליווה את תרומתו במכתב לעיתון המהפכנים, Pruncul român (העולל הרומני) ורעייתו כתבה שם בהרחבה. הוא העניק למהפכה שירותים רבים ולאחר כישלונה עשה מאמצים רבים, תוך סיכון חייו, להצלת מנהיגי המהפכה. לאחר המהפכה ניצל באלי הודות לקשריו עם הבויארים, אך נוצרה אווירה עוינת כלפיו. הוא נפל למלכודת מסוימת ואיבד חלק גדול מזיכיונותיו.
אחרי שנת 1850 השתתף באלי בכמה פרויקטים למודרניזציה של עיר הבירה, בוקרשט, לרבות הקמת יחידה מצוידת היטב של מכבי אש וריצוף של הרחובות הראשיים של העיר.
באלי כיהודי
באלי לא שכח את מוצאו היהודי והגיב במחאות לכל פרסום נגד היהודים. הוא היה גבאי של בית הכנסת הספרדי וחבר בוועד המנהל של הקהילה הספרדית ברומניה וקידם רפורמות ליברליות. הוא יזם חלוקת נעליים ובגדים לילדים עניים ותכנן בשנת 1863 שינויים בתלמודי תורה שהפכו אותם לאחר מכן לבתי ספר מודרניים. בשנת 1860 ייסד חברה למתן טיפול רפואי. הוא הקדיש זמן גם לעיסוקים ספרותיים והשאיר אחריו כתבי יד יהודים ספרדיים. חלומותיו הפטריוטיים קיבלו מכה חזקה כאשר התחזקה רדיפת היהודים בשנת 1866, בחלקה על ידי חבריו ובני בריתו לשעבר מהמהפכה של 1848.
בשנת 1882 יצא מבוקרשט אל ירושלים ושם, כעבור שנתיים, הלך לעולמו. 12 ימים לפני מותו כתב באלי מכתב לחברו למהפכה, קונסטנטין א. רוסטי ובמכתב הביע את אכזבתו שלמרות כל מפעלותיו לא קיבל אזרחות רומנית וביקש מרוסטי שיפעל לכך שלפחות בנו, איסאק דויד באלי, יקבל אזרחות הארץ בה נולדו אבותיו.
יחסי איסלנד–פקיסטן
יחסי איסלנד–פקיסטן הם יחסי החוץ בין איסלנד לפקיסטן.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1976. שתי המדינות משתפות פעולה במגוון ארגונים בינלאומיים, ובכלל זה באו"ם.
DAPI
DAPI או  4',6-diamidino-2-phenylindole הוא חומר צביעה פלואורסצנטי הנקשר לאזורים עשירים באדנין (A) ותימין (T) ב-DNA. בחומר זה נעשה שימוש נרחב במיקרוסקופיה פלואורסצנטית. DAPI מסוגל לחדור דרך ממברנת התא ויכול לשמש אפוא לצביעה של חיידקים חיים וכן לצביעה של חיידקים מקובעים, אף שחדירתו דרך הממברנה של תאים חיים פחותה יותר ובהתאם הצביעה פחות יעילה ונדרשים ריכוזים גבוהים יותר.
DAPI סונתז לראשונה ב-1971 במעבדה של אוטו דן במסגרת מחקר לחיפוש תרופות למחלת טריפנומיאזיס הנגרמת על ידי פרוטיסטות מהסוג Trypanosoma. אף שהחומר נמצא כלא יעיל כתרופה, נמצא כי הוא נקשר היטב ל-DNA והופך לפלואורסצנטי יותר בעת היקשרותו. שימוש ב-DAPI לצביעה נעשה לראשונה ב-1975, כאשר נעשה בו שימוש לזיהוי DNA של המיטוכונדריה.
הודות לתכונותיו הפלואורסצנטיות בהיקשרותו ל-DNA נעשה השימוש ב-DAPI לנפוץ במיקרוסקופיה פלואורסצנטית לצביעת DNA. בשנות השבעים הודגם השימוש בו לזיהוי DNA בתאי צמחים, בעלי חיים, חיידקים ובחלקיקי נגיפים.
כאשר DAPI קשור ל-DNA דו גדילי הוא מתאפיין בבליעה מקסימלית של 358nm (על-סגול) ופליטה מקסימלית של 461nm (כחול). בהתאם בשימוש במיקרוסקופיה פלואורסצנטית DAPI מעורר באור על-סגול ומזוהה באמצעות פילטר כחול.
אנגלה, נסיכת ליכטנשטיין
אנגלה, נסיכת ליכטנשטיין ורוזנת ריטברג (בגרמנית: Angela Prinz von und zu Liechtenstein, Gräfin zu Rietberg; נולדה במקור בשם אנחלה חיסלה בראון ב-3 בפברואר 1958), היא מעצבת אופנה פנמית הנשואה למקסימיליאן, נסיך ליכטנשטיין.
ביוגרפיה
נולדה בשם אנחלה חיסלה בראון (בספרדית: Angela Gisela Brown) בבוקאס דל טורו, פנמה ב-10 באפריל 1973. הוריה הם חאוויר פרנסיסקו בראון וסילביה מריצקה בורקי. בילדותה עברה המשפחה לעיר ניו יורק, ולאחר שסיימה את לימודי התיכון, למדה אנגלה בבית הספר לעיצוב פרסונס, וזכתה בפרס על שם אוסקר דה לה רנטה. לאחר סיום לימודיה היא הקימה חברת אופנה משלה בשם "א. בראון" וכן שימשה כמנהלת של מותג האופנה "אדריאן ויטאדיני".
ב-1997 היא נפגשה במסיבה בניו יורק עם מקסימיליאן, נסיך ליכטנשטיין בנו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין הצעיר ממנה ב-12 שנים. ב-1999 הם הודיעו על אירוסיהם. ב-21 בינואר 2000 הם נישאו בטקס אזרחי בוואדוץ. הטקס הדתי נערך בניו יורק ב-29 בינואר. אנגלה היא האישה האפרו-אמריקנית הראשונה שנישאה לבן של משפחת מלוכה אירופאית מכהנת. ב-18 במאי 2001 נולד בלונדון בנם הראשון הנסיך אלפונס. הזוג מתגורר כיום בגרמניה. אנגלה מופיעה לעיתים עם בעלה ובנה בטקסים של משפחת המלוכה הליכטנשטיינית.
מיכל רוזין
מיכל רוזין (נולדה ב-25 ביוני 1969) היא פוליטיקאית ישראלית; בעבר כיהנה כחברת כנסת מטעם מרצ וכיו"ר הסיעה.
ב שימשה יו"ר שותפה של השדולה הגאה, יו"ר השדולה לשוויון תעסוקתי, יו"ר השדולה לפלורליזם ושוויון אזרחי, וחברת ועדת חוקה, שקיפות, וחוץ וביטחון.
ביוגרפיה
רוזין נולדה ברמת גן, למדה בתיכון בליך בעיר, ואת שירותה בצה"ל עשתה כקצינת חינוך.
את פעילותה הפוליטית החלה כעוזרת לחברת הכנסת יעל דיין ממפלגת העבודה, בשנים 1993 עד 1994, ולאחר מכן הייתה העוזרת הפרלמנטרית של ח"כ נעמי חזן ממפלגת מרצ עד שנת 1999. במהלך כהונתו של רן כהן כשר התעשייה והמסחר בממשלת ישראל העשרים ושמונה, שימשה לו יועצת בכירה.
עם התפטרות כהן מהממשלה עזבה את תפקידה והחלה לעבוד כלוביסטית עבור מרכז "שתיל" מבית הקרן החדשה לישראל, וכיועצת פוליטית להתאחדות עולי אתיופיה. לאחר מכן, במשך 5 שנים, הייתה מנהלת מחלקה המדיה בקבוצות השיווק "כפיים". בתפקיד זה קידמה פרויקטים עבור עמותות, מועמדים פוליטיים ומטרות ציבוריות כגון עידוד תרומת איברים עבור אדי, קמפיין לעידוד נשים בספורט והקמפיינים הפוליטיים של רן כהן ושל מפלגת מרצ בראשון לציון ובראש העין.
בשנת 2007 החלה לעבוד בעמותת פנים להתחדשות יהודית, בתפקיד מנהלת המחלקה הציבורית והפוליטית. במהלך עבודתה מול ועדות הכנסת ומשרד החינוך, פעלה להשוואת תקציבים בין מערכות החינוך הדתית והממלכתית, ולהפניית כספים אל זרמי היהדות הקונסרבטיבית והיהדות הרפורמית.
באפריל 2008, התמנתה למנכ"לית איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל - קואליציה של תשעה ארגונים שפעלו במטרה למגר את תופעת האלימות המינית ולהעניק זכויות חברתיות לנפגעות תקיפה מינית. בתפקיד זה ארגנה את צעדות המחאה השנתיות ביום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים, לקחה חלק בבחירת הפרסומת הסקסיטית של השנה מטעם ארגון ויצו, והובילה את פרסום הדו"ח השנתי של הארגון שמוצג מדי שנה בכנסת. הביעה דעתה במספר פרשיות שבהן הועלו טענות לאונס ולהטרדה מינית שחלקן הסתיימו בהרשעות, והובילה את תגובת הארגון מולן - פרשת משה קצב, חקירתו של ניצב אורי בר-לב בחשד להטרדה מינית, הרשעתו ושחרורו המוקדם של חנן גולדבלט, פרשת האונס בחניון גן העיר בתל אביב, ופרשת המין בחוף בוגרשוב בתל אביב.
כיהנה כראש הפורום לשלום של צעירי מרצ, יו"ר פורום הנשים של מרצ, וכיהנה בעבר גם כיו"ר הנהלת מרצ. נבחרה למקום ה-4 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת ה-19 (לאחר שבמערכת הבחירות ה-17 וה-18 הגיעה למקומות 9 ו-11 בהתאמה).
בבחירות לכנסת ה-20 רוזין נבחרה שוב למקום הרביעי ברשימת מרצ ונבחרה פעם נוספת לכהן כחברת כנסת.
בפריימריז של מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-21 זכתה במקום השני, ובעקבות זאת דורגה במקום השלישי ברשימת המועמדים.
בבבחירות המקדימות במרצ (2019) לכנסת ה-22 הגיעה רוזין למקום החמישי ולפיכך הוצבה במקום ה-13 ברשימת "המחנה הדמוקרטי" ולא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23, שובצה במקום ה-18 ברשימת "העבודה-גשר-מרצ" לכנסת. הרשימה הצליחה להשיג שבעה מנדטים בלבד ורוזין לא נכנסה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 שובצה במיקום השביעי של רשימת מרצ לכנסת, ולא נכנסה לכנסת. בעקבות החוק הנורווגי היא חזרה לכנסת ושימשה כיו"ר הסיעה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 נבחרה בפריימריז ודורגה במקום השלישי במרצ, אולם המפלגה לא צלחה את אחוז החסימה לראשונה בתולדותיה, ובכך רוזין לא נבחרה לכנסת.
פעילות פוליטית
המכון הישראלי לדמוקרטיה בחר ברוזין כפרלמנטרית מצטיינת בשנת 2013.
בעקבות הצעת חוק של התאחדות הסטודנטים ושל רוזין אישרה המועצה להשכלה את הארכת חופשת הלידה לסטודנטיות לשישה שבועות.
בכנסת ה-24 במסגרת חוק ההסדרים, עסקה בהסדרת הרפורמה להעלאת גיל הפרישה לנשים ופעלה להשגת חבילת פיצוי (בשווי כמיליארד ש"ח) לנשים מוחלשות כפיצוי. בנוסף, הייתה מבין הח"כים המובילים במאבק לבלימת הרפורמה ברגולציה ופיצול חוק יסודות האסדרה.
חיים אישיים
רוזין מתגוררת בנווה עוז שבפתח תקווה עם בעלה, רונן פרי, ושלושת ילדיהם.
אפל ויז'ן פרו
אפל מתארת את המוצר כ"מחשב מרחבי", דרכו מדיה דיגיטלית ניתנת לשילוב עם העולם האמיתי ועם קלטים פיזיים, כדוגמת מחוות גופניות, שאיתם ניתן לתקשר עם המערכת. משקפי הוויז'ן פרו ניתנים לשימוש עם כבל חשמלי או עם מארז טעינה נפרד. המשקפיים אינם נחשבים לאביזר היקפי אלא למוצר כולל בפני עצמו.
היסטוריה
במאי 2015, אפל רכשה את חברת המציאות הרבודה (AR) הגרמנית Metaio. החברה התכוונה להשתמש בטכנולוגיה של Metaio במסגרת פרויקט הרכב החשמלי שלה, המכונה "פרויקט טיטאן" (Titan). באותה שנה שכרה אפל את מייק רוקוול ממעבדות דולבי, שם כיהן כסגן נשיא בכיר בתחום המוצרים והטכנולוגיות. רוקוול הקים צוות שכלל את פיטר מאייר, ממייסדי Metaio, ומפלטשר רוטקופף, מנהל צוות האפל ווטש. הצוות, שכונה הקבוצה לפיתוח טכנולוגיות (Technology Development Group), פיתח בשנת 2016 מוצר דמו של מציאות רבודה אך נתקל בהתנגדות מצד המעצב הראשי של החברה דאז, ג'ונתן אייב, ואנשי הצוות שלו. באפריל 2017 גויס לצוות ג'ף נוריס, מומחה המציאות הרבודה והמציאות המדומה (VR), ומומחה בנאס"א לשעבר. הצוות של רוקוול סייע בפיתוח ממשק תכנות היישומים ARKit, המשמש פלטפורמה למפתחים בתחום המציאות הרבודה, אשר הופיע לראשונה במערכת ההפעלה iOS 11.
כפי שדווח באתר חדשות הטכנולוגיה The Information, הצוות של רוקוול ביקש ליצור סוג של מכשיר אוזניות (headset) ולשם כך עבד עם הצוות של אייב; ההחלטה לשקף את עיני המשתמש דרך תצוגה קדמית על פני המכשיר התקבלה בברכה על ידי צוות העיצוב התעשייתי של החברה. עם עזיבתו של אייב את אפל בשנת 2019, פיתוח האוזניות עמד בחוסר ודאות במשך תקופה מסוימת. גם מחליפו בתפקיד, אוונס האנקי, עזב את החברה בשנת 2023. מנהל ההנדסה הבכיר ג'ף סטאל, שהיה כפוף לרוקוול, הוביל את פיתוחה של מערכת ההפעלה התואמת של המוצר, visionOS, לאחר שבעבר עבד על משחקים וטכנולוגיות גרפיקה באפל.
חשיפה והשקה
מידע על אודות המוצר, אשר על פי השמועות שמו המתוכנן היה Reality Pro, החל להתפרסם בשנת 2022. במאי 2022 דווח בבלומברג כי מנהליה של אפל, ובהם מנכ"ל החברה טים קוק, צפו במוצר. בחודש יוני החברה החלה לגייס במאי ם עבור פיתוח תוכן למוצר. אחד מהם, ג'ון פאברו, גויס כדי להביא לחיים דינוזאורים בסדרת הטבע התיעודית בהפקתו, "כוכב פרהיסטורי", מבית אפל TV פלוס. בינואר 2023 דיווח מארק גורמן, כתב בלומברג, כי התוכניות למכשיר מציאות מדומה הוקפאו. בחודש אפריל גורמן חשף פרטים נוספים על המוצר, וציין כי אפל מנסה לגייס מפתחים לצורך פיתוח התוכנה והשירותים הקשורים בו. על פי אפל, החברה רשמה מעל ל-5,000 פטנט ים לטכנולוגיות שהיו קשורות בפיתוחו של הוויז'ן פרו. ההכרזה הרשמית על אפל ויז'ן פרו התקיימה בכנס המפתחים העולמי של אפל אשר נערך ב-5 ביוני 2023. המוצר עתיד לצאת לשוק בתחילת 2024, במחיר ראשוני של 3,499 דולר, כאשר בתחילה ישווקו מיליון יחידות שלו.
חומרה
משקפי האפל ויז'ן פרו כוללים מסך תצוגה קדמי העשוי מזכוכית למינציה, מסגרת אלומיניום מרופדת ורצועת ראש מתכווננת. המסגרת מכילה חמישה חיישנים, שישה מיקרופונים ו-12 מצלמות. דרך עדשת המשקפיים יכול המשתמש להתבונן בשני צגי מיקרו-OLED (או OLEDoS) בעלי שיהוי נמוך במיוחד כדי למנוע סחרחורות, וברזולוציה של 23 מגה פיקסל – כל אחד בגודל של בול דואר. אחרי תנועת עיני המשתמש עוקבת מערכת של נורות לד ומצלמות אינפרא-אדומות, המהוות את הבסיס לסורק הקשתית של המכשיר, Optic ID (המשמש לזיהוי המשתמש, בדומה למערכת ה-Face ID של האייפון). קיימת תמיכה בחלקים מותאמים אישית עבור אנשים המרכיבים משקפיים; עדשות מסוג זה ניתנות לחיבור בצורה מגנטית לעדשת המשקפיים הראשית, ופותחו בשיתוף עם חברת צייס הגרמנית, המייצרת עדשות ומוצרי אופטיקה נוספים. הרמקול של המשקפיים נמצא בתוך רצועת הראש וממוקם ישירות מעל אוזני המשתמש, ויכול להפיק צליל היקפי.
המשקפיים משתמשים במעבד Apple M2 ובמעבד החדש Apple R1 שיוצר במיוחד עבורם עבור עיבוד קלט חיישן, אשר מקוררים על ידי מאוורר עדין. מארז סוללות בהתאמה אישית המחובר לאוזניות באמצעות כבל יאפשר שעתיים של שימוש במכשיר. לחלופין, ניתן לחבר את האוזניות למקור חשמל חיצוני.
תוכנה
על משקפי האפל ויז'ן פרו פועלת מערכת ההפעלה visionOS, המציעה ממשק משתמש תלת-ממדי. המצב ברירת המחדל של המערכת הוא מציאות רבודה, כלומר כאשר ניתן לראות באופן וירטואלי אפליקציות ומדיה, מרחפות בסביבת העולם האמיתי של המשתמש. בחלקם העליון של המשקפיים קיימת גלגלת כתר הניתנת לכוונון, באמצעותה ניתן להתאים את כמות הרקע הווירטואלי שתופס את שדה הראייה של המשתמש, עד כדי השתקעות וירטואלית מלאה (מה שידוע גם כמציאות מדומה). לוויז'ן פרו תצוגה הפונה כלפי חוץ בשם EyeSight, המציגה את עיניו של המשתמש וכן משקפת את מידת ההשתקעות שלו במרחב הווירטואלי שבמשקפיים. עיני המשתמש נראות מעומעמות כשהמשתמש במצב מציאות רבודה, ומוסתרות כשהוא במצב מציאות מדומה מלאה, כדי לתת לאחרים אינדיקציה למודעות הסביבתית של המשתמש. כאשר אדם אחר בסביבה ניגש אליו או פותח בשיחה, תצוגת ה-EyeSight מראה את עיני המשתמש באופן רגיל, אפילו כשהוא במצב מציאות מדומה מלאה, והאדם השני יהיה גלוי בפני המשתמש.
ניתן לנווט בממשק המשתמש בעזרת העיניים והאצבע ות, המזוהות על ידי מערך חיישנים. לדוגמה, המשתמש יכול ללחוץ על אלמנט על ידי הסתכלות עליו וצביטה של שתי אצבעות יחד, להזיז את האלמנט על ידי הזזת האצבעות הצבוטות שלו, או לגלול על ידי תנועת היד. גם בקרי משחק שונים נתמכים לשימוש דרך המשקפיים. visionOS תומך בהכתבה ובמקלדת וירטואלית עבור הזנת טקסט, והעוזרת הווירטואלית סירי זמינה עבור פקודות קוליות.
יישומים
על פי המתואר בתמונות השונות שבפרסומים, במשקפי האפל ויז'ן פרו יותקנו מראש היישומים אפל TV פלוס, אפל מיוזיק, Mindfulness, Freeform, ספארי, תמונות, פתקים, App Store, דואר, הודעות, Keynote ועוד.
המוצר יושק עם למעלה מ-100 משחקים נתמכים מבית Apple Arcade, בהם NBA 2K23. גם שירות הזרמת המדיה דיסני+ יהיה זמין עם ההשקה. בנוסף, מספר אפליקציות בחבילת מיקרוסופט אופיס, בהן וורד, אקסל ו-Teams, וכן אפליקציות זום, Cisco Webex ואדובי לייטרום. כמו כן, אפל הבטיחה כי תציע תמיכה מובנית באפליקציות המבוססות על מנוע המשחק Unity.
אנזימי עיכול
אנזימי עיכול הם אנזימים, שתפקידם לפרק ביעילות את רכיבי המזון ועל כן האנזימים נמצאים במקומות שונים במערכת העיכול. קיימים סוגים שונים של אנזימי עיכול אשר ביכולתם לעכל חלבונים, פחמימות ושומנים..
פה
מערכת העיכול בנויה ממספר איברים. הפה הוא האיבר הראשון במערכת העיכול המפריש אנזימים.
הפירוק הראשוני של האוכל מתרחש בפה. תחילה, עם כניסת המזון, השיניים מפרקות את האוכל לפיסות קטנות יותר. פירוק כזה הוא תנאי הכרחי לפעולת אנזימים הטובה ביותר. האנזימים הנמצאים בפה מופרשים בעיקר מבלוטות הרוק:
קיבה
הסביבה החומצית שבקיבה מאפשרת תהליכים שונים למספר אנזימים הנמצאים בקיבה:
מקורם של אנזימים אלו הוא בבלוטות הכבד.
לבלב
הלבלב הוא בלוטה שמפרישה הורמונים ואנזימים. חלק מהאנזימים הם אנזימי עיכול המסייעים בתהליך פירוק המזון. האנזימים שהלבלב מפריש פועלים במעי הדק:
המעי הדק
המעי הדק הוא איבר ארוך בצורת צינור וכולל את התריסריון, האילאום והג'ג'ונום. האנזימים עובדים בו בצורה יעילה יותר מפני שהמזון נמצא שם זמן רב יותר מאשר באיברים אחרים בשל אורכו. אנזימי המעי הדק כוללים:
מחסור באנזימי עיכול
לאנזימים שני מקורות – באוכל ובמערכת העיכול. כאשר האוכל מעובד בטמפרטורות גבוהות, או שהוא משומר, מיובש, או מוקפא ומוקרן (מזון מוקרן הוא מזון שנחשף לקרינת גאמא ללא מגע ישיר עם הקרינה. מזון מוקרן לשם שימור המזון ומניעת התפשטות חיידקים), אנזימי העיכול נהרסים והגוף עובד קשה יותר כדי להפיק אותם. בנוסף, מחסור באנזימי עיכול מפחית את הזמינות של האנזימים המטבוליים שהם אנזימים הנמצאים בתאים ובדם ותפקידם לעזור בחילוף החומרים (מטבוליזם), מחסור באנזימים אלה הוא השורש לכל המחלות המטבוליות הגנטיות, הפוגעות ביכולת הבסיסית של הגוף להתמודד עם מרכיבי התזונה הבסיסיים. במשך הזמן יכולת הגוף לייצר אנזימים יורדת. בקרב בני אדם בגיל 65 פועלים בגוף כשליש מהאנזימים הנחוצים לו.
אנזימים מהצומח
פירות מסוימים ידועים כמקור משמעותי לאנזימים:
שפות כושיות
שפות כושיות חיות ומספר דובריהן
השפות הכושיות מדוברות בעיקר באזור קרן אפריקה, שלוחה במזרח אפריקה החודרת לאוקיינוס ההודי, מדרום למפרץ עדן.
מיון
הבלשן ג'וזף גרינברג מיין בעבודתו, את משפחת השפות הכושיות כדלהלן:
בלשנים אחרים, המתמחים בשפות אלה, הציעו תאוריות שונות אודות מיונן. חלקם מעלים סברות שכל קבוצת שפות למעשה מהווה ענף נפרד במשפחת-העל של השפות האפרו-אסיאתיות, ומנגד חלקם מקבצים אחרת את הקבוצות, למשל לשפות תושבי ההרים (כמו סידאמו) לעומת שפות תושבי השפלה (כמו עפרית, סומלית ואורומו).
ג'ימי ויקו
ג'ימי ויקו (בצרפתית: Jimmy Vicaut; נולד ב-27 בפברואר 1992) הוא אתלט צרפתי, אלוף אירופה (ברצלונה 2010), סגן אלוף העולם (טגו 2011) ובעל מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012 בריצת 4X100 מטר, אלוף אירופה באולם (גטבורג 2013) בריצת 60 מטר ושיאן אירופה ביחד עם פרנסיס אוביקוולו בריצת 100 מטר.
ביוגרפיה
ויקו נולד בצרפת, לאם מחוף השנהב ולאב צרפתי והחל לעסוק באתלטיקה בגיל 10.
התחרות הבינלאומית הראשונה בה השתתף הייתה אליפות העולם לקדטים שנערכה בברסנונה, איטליה, בשנת 2009. הוא התחרה בריצת 100 מטר והגיע עד לגמר, בו סיים במקום השביעי בתוצאה של 10.89 שניות. לפני כן, בשלב חצי הגמר סיים במקום השני במקצה שלו בשיא אישי חדש של 10.56 שניות. שנה לאחר מכן, באליפות העולם לנוער שנערכה במונקטון, קנדה, זכה במדליה בינלאומית ראשונה, לאחר שסיים שלישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.28 שניות, וזכה במדליית הארד. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה, זכה ויקו במדליית זהב בריצת 4X100 מטר לאחר שנבחרתו קבעה תוצאה של 38.11 שניות, והדקימה את נבחרת איטליה (38.17 שניות) וגרמניה (38.44 שניות)
מדליה באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בחודש אוגוסט בטגו, דרום קוריאה, זכה ויקו במדליית כסף בריצת 4X100 מטר ביחד עם חבריו לנבחרת כריסטוף למטר, טדי טינמר ויאניק לזור, בתוצאה של 38.20 שניות, לפני נבחרת סנט קיטס ונוויס, ואחרי נבחרת ג'מייקה, שקבעה שיא עולם חדש של 37.04 שניות. ויקו התחרה גם בריצת 100 המטרים, בה סיים במקום השישי, בתוצאה של 10.27 שניות.
2012
באליפות אירופה שנערכה בחודש יוני, זכה ויקו במדליית כסף בריצת 100 מטר לאחר שקבע תוצאה של 10.12 שניות, וסיים אחרי בן ארצו כריסטוף למטר (10.09 שניות) ולפני ג'ייסומה סאידי נדורה הנורווגי (10.17 שניות).
מדליה אולימפית
באולימפיאדה שנערכה בלונדון בחודש אוגוסט, זכה ויקו במדליית ארד בריצת 4X100 מטר בתוצאה של 38.16 שניות, אחרי נבחרת ג'מייקה שקבעה שיא אולימפי ושיא עולם של 36.84 שניות, ונבחרת טרינידד וטובאגו (38.12 שניות). בריצת 100 המטרים סיים במקום השישי במקצה שלו וה-16 הכללי בשלב חצי הגמר בתוצאה של 10.16 שניות, ולא עלה לגמר. בתחרות ליגת היהלום בלוזאן שנערכה באותו חודש, סיים ויקו במקום החמישי בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 10.02 שניות.
2013
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה במוסקבה, סיים במקום השלישי במקצה שלו וה-10 הכללי בשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.01 שניות, ופיספס את העלייה לגמר במאית שנייה בלבד. באותה אליפות השתתף גם בריצת 200 המטרים, בה סיים במקום הרביעי במקצה וה-14 הכללי בשלב חצי הגמר בתוצאה של 20.51 שניות, ולא עלה לגמר, ובריצת השליחים 4X100 מטר בה סיים עם נבחרתו במקום השישי במקצה וה-17 הכללי בשלב המוקדמות בתוצאה של 38.97 שניות, וגם כן לא עלה לשלב הגמר.
2014
בתחרות שנערכה בצרפת בחודש מאי, סיים ויקו ראשון בריצת 100 מטר לאחר שקבע תוצאה של 9.95 שניות, והשווה את שיאו האישי. בסוף אותו חודש התחרה בליגת היהלום ביוג'ין בריצת 100 מטר וקבע שיא צרפתי חדש של 9.89 שניות, שמיקם אותו שלישי. שלושה חודשים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בציריך, ויקו נעדר משלב חצי הגמר בריצת 100 המטרים עקב מתיחה בשריר, אך לפני כן, בשלב המוקדמות, סיים במקום הראשון הכללי לאחר שקבע תוצאה של 10.06 שניות.
שיאן אירופה
בתחרות ליגת היהלום בפריז שנערכה בחודש מאי, סיים ויקו במקום השני בריצת 100 מטר לאחר שקבע תוצאה של 9.86 שניות, והשווה את שיאו האירופאי של פרנסיס אוביקוולו, משנת 2004.
סיארה
סֶיאָרַה (בפורטוגזית: Ceará) היא מדינת מחוז בצפון-מזרח ברזיל לחוף האוקיינוס האטלנטי. היא גובלת במדינות ריו גראנדה דו נורטה ופאראיבה במזרח, במדינת פרנמבוקו בדרום ובמדינת פיאואי במערב. שטחה הכולל 146,348.30 קמ"ר, המהווים 9.37% משטחו של החבל הצפוני ו-1.7% משטחה הכולל של הפדרציה של ברזיל.
גאוגרפיה ודמוגרפיה
פני השטח של סיארה מגוונים, והצמחייה כוללת מנגרובים, קצ'ינגה, יערות-עד, סבך ויערות טרופיים. הטמפרטורות גבוהות במרבית האזורים כמעט כל השנה (בין 22 מעלות צלזיוס ל-36 מעלות). העונה הגשומה בה היא בין ינואר למרץ ועד יוני. התנאים הסביבתיים והחופים האינסופיים מהווים מקור משיכה לתיירות, ובעיקר לתיירות טבע. בין חופיה המפורסמים של סיארה אפשר למצוא את קנואה קברדה, ז'ריקואקוארה, מורו ברנקו, טאיבה ופלשייראס. החופים מחולקים לשתי קבוצות, על פי מיקומם ביחס לבירה פורטלזה: חוף הזריחה וחוף השקיעה.
היסטוריה
השטחים המהווים כיום את סיארה ניתנו מלכתחילה לאנטוניו קרדוזו דה ברוס, במסגרת חלוקת שטחי ברזיל לקפיטניות ב-1534, אך הוא לא יישב אותם. ניסיון ההתיישבות הרציני הראשון במקום נעשה בשנת 1603, אולם רק בשנת 1612, על גדת נהר סיארה, במקום השייך כיום בחלקו לאזור המוניציפלי של פורטלזה ובחלקו לזה של קאוקיה, נבנתה מצודת סאו סבסטיאו. המצודה הייתה למעשה ההתיישבות הראשונה במדינה. השליטה באזור הייתה עילה לעימות ממושך בין הפורטוגזים לבין ההולנדים. האחרונים פלשו לאזור פעמיים, ופעמיים נהדפו. ההתיישבות בסיארה נתקלה בהתנגדות עזה מצד השבטים הילידים והיה עליה להתמודד גם עם פלישות של שודדי ים אירופאים. דווקא בנייתה של המצודה ההולנדית שוננבורך, במהלך אחת מן התקופות שבהן שלטו ההולנדים באזור, הקלה על המתיישבים את ההתמודדות עם שודדי הים. כך בפרט כאשר בשנת 1654, נכבשה המצודה על ידי הפורטוגזים והפכה ל"פורטלזה דה נוסה סניורה דה אסונסאו". ההולנדים ויתרו על שאיפותיהם הטריטוריאליות באזור בשנת 1661; מסביב למצודה שייסדו נבנתה העיר השנייה בסיארה, הלא היא פורטלזה. פורטלזה הייתה לבירתה של סיארה בתאריך 13 באפריל 1726, אחרי שגברה בקרב פוליטי על העיר אקירז.
במשך תקופת ברזיל הקולוניאלית עד 1799 הייתה סיארה כפופה לאחריותה של שכנתה פרנמבוקו. כפיפות זו, פוליטית ומנהלית, היוותה מכשול בפני פיתוחה. רק לאחר שהושווה מעמדה לאלה של שכנותיה הואצו תהליכי הפיתוח. בתקופת שלטונו של הקיסר דום פדרו השני נבנו בה תשתיות, התרבו קווי הטלפון ותאורת הגז הגיעה כמעט לכל מקום. באותו זמן צמחה בסיארה תנועה חברתית בעלת חשיבות חברתית ופוליטית עצומה: "התנועה לביטול העבדות", אשר הצליחה להגשים את יעדה ביום 25 במרץ 1884, ארבע שנים לפני שאר חלקי ברזיל. העיר הראשונה בסיארה - וממילא בברזיל - אשר ביטלה את העבדות, הייתה ארקאפה, אשר שינתה את שמה לאחר מכן ל"רדונסאו" - גאולה.
ההיסטוריה של סיארה רצופה במאבקים פוליטיים אלימים. כך, לאורך תקופת הרפובליקה הצרפתית הראשונה. ואולם, התמורה הפוליטית הגלומה בחקיקת החוקה החדשה בשנת 1945 הביאה שלווה גם לסיארה. בשנת 1960 נחנך בה סכר אורוס, השווה בממדיו לסכר אסוואן, והוא מספק לה את מרבית מימיה. בשנת 1995 החלו עבודות בנייתו של סכר קסטניאו.
כלכלה
בעבר התבססה כלכלתה של סיארה על חקלאות. תחת המשטר הצבאי הוחל בתוכנית תיעוש. בתקופה זו החלו להתפתח בה תעשיות טקסטיל, נעליים ומזון. בשנות השמונים של המאה ה-20 נמצא נפט סמוך לחופיה סיארה. בשנת 1999 תפסה התעשייה 39.3% מן התוצר המקומי הגולמי. גם לתיירות מקום חשוב בכלכלת המדינה. בממוצע מבקרים בפורטלזה לבדה כחצי מיליון תיירים מדי שנה.
מרכיב משמעותי מהייצוא של סיארה הוא פלדה ומתכת.
את סיארה משרתים שני נמלים מרכזיים נמל פורטלזה ונמל פסם (Pecem).
אינסה ארמנד
אינסה ארמנד (ברוסית: Инесса Арманд; 26 באפריל 1874 – 24 בספטמבר 1920) הייתה מהפכנית רוסיה ממוצא צרפתי. ככל הנראה הייתה מאהבת של ולדימיר לנין.
ביוגרפיה
אליזבט פשו ד'ארבנביל נולדה בפריז למשפחת זמרי אופרה. בשנת 1889 היא עברה להתגורר באימפריה הרוסית ועבדה כאומנת במשפחת ארמנד. בהיותה ברוסיה היא החליפה את שמה הפרטי ל"אינסה". בשנת 1893 היא התחתנה עם בן המשפחה בה עבדה. היא חיה עם בעלה 9 שנים ונולדו להם 4 ילדים. בשנת 1902 היא התגרשה ממנו והתחתנה עם אחיו הצעיר ולדימיר. תוך זמן קצר נולד לה בן.
בשנת 1909 ארמנד נפגשה עם ולדימיר לנין. הם התקרבו ולדעת רוב ההיסטוריונים התפתח ביניהם קשר רומנטי. ארמנד עבדה בבית הספר של המפלגה ותרגמה עבודות של לנין לצרפתית. כאשר לנין עבר לפריז ארמנד עם ילדיה התגוררו בבנין הקרוב.
בשנת 1912 ארמנד חזרה לתחומי האימפריה הרוסית באופן לא-חוקי, נעצרה ולאחר שחרור עזבה את המדינה. תקופה מסוימת היא התגוררה בקרבת לנין ואשתו בסביבת קרקוב. בשנת 1917, ביחד עם ולדימיר לנין ובולשביקים נוספים היא חזרה לרוסיה.
קומט (טנק)
הקומט (באנגלית: Comet; מילולית, שביט) הוא טנק שיוט בריטי המבוסס על שלדת הקרומוול שיוצר לקראת סוף מלחמת העולם השנייה. הוא צויד בתותח 17 ליטראות, והיה לאחד מהטנקים הבודדים בצבא הבריטי שיכול היה להתמודד כנגד הטנקים הגרמניים כמו הפנתר והטיגר, אולם הגיע באיחור לשדות הקרב באירופה מכדי שתהיה לו השפעה של ממש. הקומט היה אחרון טנקי השיוט הבריטים במלחמת העולם השנייה.
אינסה ארמנד
ביוגרפיה
עקב מצב בריאותה, לנין שלח אותה לבית הבראה על חופי הים השחור. בדרכה חזרה למוסקבה היא חלתה בכולרה ונפטרה בתחנת רכבת ליד נלצ'יק. גופתה הועברה למוסקבה והיא נטמנה בבית הקברות של חומת הקרמלין במקום שמור לראשי המפלגה.
קומט (טנק)
פיתוח ועיצוב
כבר בשלהי 1941, בעקבות הניסיון המר של הבריטים בהיתקלויות עם השריון הגרמני במזרח התיכון, עלתה במטה הכללי הבריטי הדרישה לפתח טנק שיוט חדש עם תותח נ"ט בעל מהירות לוע גבוהה שיוכל להתמודד עם השריון הגרמני. המהנדסים הבריטים מ-Birmingham Carriage & Wagon ניסו להרכיב את תותח ה-17 ליטראות (76 מ"מ) החדש בקרומוול, אולם שלדת הטנק הייתה קטנה מכדי להכיל צריח גדול מספיק לתותח. כתוצאה מכך הם האריכו והרחיבו את השלדה של הקרומוול כדי שיוכל להחזיק את הצריח החדש. הטנק החדש, שנודע בשם A30 צ'לנג'ר, לא היה הצלחה גדולה וסבל מלא מעט בעיות טכניות. על אף מגרעותיו הוא נכנס לייצור מוגבל בתחילת 1943, מאחר שהוא היה הטנק היחידי בארסנל הבריטי שיכול היה להתמודד מול הטיגר הגרמני.
אינסה ארמנד
ביוגרפיה
בהתאם לעדויות של אנג'ליקה באלאבנוב ואלכסנדרה קולונטאי ולדימיר לנין נשבר בהיוודע למותה והדבר "קיצר את חייו".
ילדיה של ארמנד הגיעו לרוסיה הסובייטית וטופלו על ידי בני משפחת לנין.
קומט (טנק)
פיתוח ועיצוב
במאי 1943 הועבר הפיתוח של הקרומוול לידי חברת ליילנד (Leyland), שהחלה לפתח טנק חדש המבוסס על שלדת הקרומוול. ביולי אותה שנה הוצגו התוכניות לטנק החדש בפני המטה הכללי, תחת הציון A34. ה-A34 השתמש בשלדה של הקרומוול עם שיפורים מכניים ותוספת שריון שהעלתה את משקל הטנק. על מנת שהצריח יוכל להכיל את תותח ה-17 ליטראות מבלי להרחיב את שלדת הטנק פיתחה חברת ויקרס ארמסטרונג גרסה חדשה של התותח עם קנה מקוצר ששקל פחות. דגם פיילוט ראשון של ה-A34 הושלם בפברואר 1944, והובא למבדקים. המטרה הייתה להתחיל בייצור הטנק מוקדם ככל האפשר ולשלוח אותו בדחיפות לשדות הקרב באירופה, אך נדרשו עוד מספר שיפורים בטנק לפני הכנסתו לייצור. ה-A34 הוכנס לייצור בחודשי הסתיו, ושמו שונה ל-קומט (שביט), כשהטנקים הראשונים מגיעים ליחידות הבריטיות במערב אירופה בחודש דצמבר. עד חודש ינואר 1945 נבנו כ-143 יחידות.
מאפיינים
הקומט היה למעשה גרסה משודרגת של הקרומוול עם רכיבים פנימיים זהים אך עם תוספת שריון, תותח משופר וצריח חדש. גם השלדה וגם הצריח הולחמו. המרחב הפנימי בטנק היה נוח ונגיש, עם שני פתחי מילוט לנהג ולמקלען. שלא כמו טנקי השיוט הבריטים הקודמים שהשתמשו במערכת צידוד צריח הידראולית, הצריח של הקומט הונע בצורה חשמלית, פיתוח שנוסה בהצלחה בצ'רצ'יל. חידוש נוסף בקומט היה תיבות משוריינות בהם אוחסנה התחמושת שהקטינו את הסיכוי להתפוצצות במקרה שהטנק נחדר על ידי פגז. המנוע בטנק היה מטאור V12 בנזין בעל הספק של 600 כוחות סוס (כמו אצל הקרומוול), ויחד עם מתלים משופרים וזחלים רחבים הקומט הגיע למהירות גבוהה של קרוב ל-50 קמ"ש ויכולת עבירות טובה.
הגרסה החדשה של תותח ה-17 ליטראות של הקומט נקראה 77 מ"מ, אף על פי שהייתה בעצם בקוטר 76.2 מ"מ, זאת כדי למנוע בלבול עם תותחי ה-17 ליטראות שנכנסו לשימוש בקרב הצבא הבריטי והאמריקאי. התותח השתמש באותה התחמושת של ה-17 ליטראות, אך יכולת החדירה שלו הייתה מעט יותר קטנה. עם פגז חודר שריון הוא היה יכול לחדור כ-109 מ"מ של שריון ממרחק של 457 מטרים בזווית של 30 מעלות.
ניסיון בקרב
למרות שהגיע באיחור לשדות הקרב באירופה, הקומט הספיק להשתתף בקרבות בגרמניה בין החודשים מרץ ומאי 1945, אולם לא בקרבות שריון בשריון משמעותיים. היחידה הראשונה לקבל לידיה את הקומט הייתה הבריגדה המשוריינת ה-29 מהדיוויזיה המשוריינת ה-11. בדצמבר 1944 נסוגה הבריגדה מהלחימה בדרום הולנד לבריסל שבבלגיה כדי להחליף את טנקי השרמן שברשותה בקומט. אולם מתקפת הפתע הגרמנית בארדנים שינתה את התוכניות, והבריגדה נדרשה בדחיפות להגיע עם השרמנים שלהם ולהדוף את המתקפה. בתום שלושה שבועות חזרה הבריגדה לבלגיה כדי להשלים את האימונים וההסבה לקומט.
הקומט הוכיח עצמו כטנק מהיר ואמין לעומת הקרומוול וה-A30 צ'לנג'ר, וכטנק הבריטי הראשון שהתקרב מבחינת ביצועים וכוח אש לפנתר הגרמני. תותח ה-77 מ"מ היה מדויק ביותר, ויכול היה לירות פגזים נפיצים עוצמתיים ביותר.
הקומט נשאר בשירות הצבא הבריטי עד שנות ה-60'. לאחר המלחמה שירתו הקומטים בכוחות הכיבוש בגרמניה, באזור תעלת סואץ ובפלשתינה. ב-1949 הוכנס יורשו של הקומט, הצנטוריון, לשימוש בקרב הצבא הבריטי ומרבית יחידות השריון באירופה ובמזרח התיכון עברו הסבה לטנק החדש. למרות זאת הקומט נשאר בשירות בצבא הבריטי בברלין עד 1957 ובהונג קונג עד 1959. הקומט יחד עם הקרומוול שימשו לאימונים של הצבא הטריטוריאלי (Territorial Army).
ארמון פוטאלה
ארמון פוטאלה (בטיבטית: པོ་ཏ་ལ; בסינית מסורתית 布達拉宮; בסינית מפושטת: 布达拉宫) הוא ארמון בלהסה, כיום בירת המחוז האוטונומי הטיבטי ובעבר בירת ממלכת טיבט. הארמון שימש במשך מאות שנים כמשכנו העיקרי של הדלאי לאמה, המנהיג הרוחני של הבודהיזם הטיבטי ומנהיגה הפוליטי של טיבט. מסורת זו נקטעה בשנת 1959, אז נאלץ הדלאי לאמה ה-14, טנזין גיאטסו, לברוח לדרמסאלה, הודו, לאחר כישלון ההתקוממות העממית של הטיבטים נגד שלטון הרפובליקה העממית של סין. כיום משמש ארמון פוטאלה כמוזיאון. ארמון פוטאלה נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-1994. ב-2000 וב-2001 נוספו מקדש ג'וקהנג ונורבולינגקה לרשימה כהרחבות לאתר, בשם "המכלול ההיסטורי של ארמון פוטאלה, להסה".
שישים ושש
שישים ושש (באנגלית: Sixty Six) היא דרמה קומית ביוגרפית בריטית משנת 2006.
ארמון פוטאלה
היסטוריה
האגדה מספרת כי מערה במקום שימשה כמפלט לצורכי מדיטציה עבור מייסד האימפריה הטיבטית (אימפריית טובו) ומי שנחשב כמייבא הבודהיזם לטיבט, המלך סונגטסן גמפו (649-605). על מנת לחזק את קשריו עם המעצמות האזוריות נשא סונגטסן גמפו את הנסיכה טריטסון (או בהיריקוטי) מבית המלוכה הנפאלי ואת הנסיכה וֶנְצֶ'נְג שהייתה אחייניתו של שליט סין, הקיסר טָאידְזונְג (649-599), הקיסר השני בשושלת טאנג. לכבוד כלתו הסינית בנה סונגטסן גמפו בשנת 637 את הארמון הראשון באתר, קוחר פוטרנג. כתבים מתקופה זו מתארים מכלול נרחב של בניינים הכוללים שלוש חומות הגנה והמכילים 999 חדרים וחדר נוסף על פסגת ההר. רוב המבנים בארמון זה נשרפו במחצית השנייה של המאה ה-8 כתוצאה מפגיעת ברק, והארמון חרב לחלוטין במאה התשיעית, במלחמה שבה התפרקה אימפריית טובו. מתקופה זו נותרו בארמון פוטאלה היכל פגבלהקנג ומערת הנסיך של דהרמה (שעליה נאמר כי שימשה מפלטו של סונגטסן).
שישים ושש
עלילה
הסרט מספר את סיפורו של ברני רובנס, נער בריטי מופנם שמתכנן לעצמו בשאפתנות את מסיבת בר המצווה המושלמת ביותר, בניסיון להאפיל על הצלחת מסיבת הבר מצווה של אחיו הגדול והמציק. שרשרת של אירועים של חוסר מזל מאפילים על כך, והמשפחה נקלעת לקשיים פיננסים שמאלצים אותו להנמיך את ציפיותיו, ולקיים את מסיבת הבר מצווה בבית דודיו, ואם לא די בכך, תאריך מסיבת בר המצווה של ברני חל בדיוק בגמר מונדיאל 1966 (שהתרחש באנגליה) ואורחים רבים מבטלים את הגעתם למסיבה.
רקע
הרקע לכתיבת התסריט הוא סיפורו של במאי הסרט פול ווילנד שחגג את מסיבת הבר מצווה ביום גמר מונדיאל 1966.
ארמון פוטאלה
היסטוריה
לאחר התמוטטותה של אימפריית טובו נכנסה טיבט לתקופה ארוכה של חוסר יציבות. הארמון אמנם חרב, אבל המקום החל לקבל משמעות דתית. במהלך המאה ה-12 הטיף במקום ראש הזרם בבודהיזם המכונה "קדמפה", ומאוחר יותר הטיף במקום טסונג חפה, מייסד מסורת הגלוג, אסכולה בבודהיזם המכונה גם כת הכובעים הצהובים. אסכולה זו התפשטה במהירות בטיבט והפכה לזרם השולט במדינה. במאה ה-17 הביס לוזאנג גייטסו, איש אסכולת הגלוג והדלאי לאמה החמישי לעתיד, את שושלת קרמפה תוך שימוש בסיוע צבאי מגושי חאן, שליט מונגולי. לוזאנג גייטסו יסד את שושלת גנדן פודרנג. כס השלטון הראשון של השושלת היה במנזר דרפונג, אבל ב-1645 החל הדלאי לאמה החמישי לבנות את ארמון פוטאלה על פסגת מרפו רי לאחר שאחד ממוריו הרוחניים, קונצ'וג צ'ופל (מת 1646), הצביע על כך שהאתר אידיאלי לשמש כמושב הממשל, בהיות ממוקם בין מנזר דרפונג ומנזר סרה והעיר העתיקה של להסה. בניית הפוטרנג קרפו ("הארמון הלבן") הושלמה 3 שנים אחר כך, והדלאי לאמה וממשלתו עקרו אליו ב-1649. הדלאי לאמה החמישי מת ב-1682, אבל עובדת מותו הוסתרה מהטיבטים במשך 14 שנים על ידי ראש הממשלה והעוצר (ועל פי השמועה בנו של הדלאי לאמה), דסאי סנגיי גאיטסו. שמונה שנים לאחר מותו של הדלאי לאמה (1690), החל העוצר בבניית הפוטרנג מרפו ("הארמון האדום"). בבנייה הועסקו 7,000 אומנים. קאנגשי, קיסר סין משושלת צ'ינג, שלח אומנים סיניים ומנצ'ורים לסייע בעבודה, ועזרה נוספת נתקבלה מנפאל. הבנייה נמשכה עד 1694. ארמון פוטאלה שימש כארמון החורף של הדלאי לאמה מאז. שיפוצים נוספים שהתבצעו ב-1922 הרחיבו את הארמון לממדיו הנוכחיים.
הארמון החדש נתכנה בשם פוטאלה על שם אתר בקצה הדרומי של הודו – גבעה סלעית המוקדשת לבודהיסטווה אוולוקיטשוורה או בשמו הטיבטי "צ'נרזיג", שעל פי הבודהיזם הטיבטי הדלאי לאמה הוא אחד מגלגוליו. הטיבטים עצמם קוראים למקום הקדוש "פוטאלה" לעיתים רחוקות בלבד, ונוהגים להתייחס אליו כאל "צוק פוטאלה" ("טצה פוטאלה") או בדרך כלל בכינוי "הצוק" בלבד.
הארמון ניזוק קלות במרד הטיבטי כנגד הסינים ב-1959, כאשר הפגזים הסיניים כוונו לחלונות הארמון. הוא ניצל מנזק במהלך מהפכת התרבות של 1966 בזכות התערבותו האישית של ג'ואו אנלאי שהיה אז ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין, ועם זאת מתנגדי המשטר טוענים כי מעל ל-100,000 כרכים של כתבים, מסמכים היסטוריים ועבודות אמנות אחרות סולקו מהארמון, ניזוקו או הושמדו.
אתר מורשת עולמית ומאמצי תחזוקה ושימור
ארמון פוטאלה נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-1994. ב-2000 וב-2001 נוספו מקדש ג'וקהנג ונורבולינגקה (ארמון הקיץ של הדלאי לאמה) לרשימה כהרחבות לאתר. עם זאת, ארגון אונסק"ו מוטרד מהמודרניזציה המהירה שעובר האזור, והביע דאגתו מבניית מבנים מודרניים המאיימים לדבריו על האווירה הייחודית של הארמון. הממשלה הסינית הגיבה בחקיקה האוסרת על הקמת מבנים גבוהים מ-21 מטרים באזור. אונסק"ו היה מוטרד גם מהחומרים בהם נעשה שימוש בשיפוץ הארמון בשנת 2002 בעלות של 180 מיליון יואן (כ-22.5 מיליון דולר), אם כי מנהל הארמון, ציאנגבה גסנג, הבהיר כי נעשה שימוש באומנים וחומרים מסורתיים בלבד. הארמון עבר שיפוץ קודם בין 1989 ל-1994 בעלות של 55 מיליון יואן (6.9 מיליון דולר).
עד 1 במאי 2003 ביקרו בארמון בממוצע כ-1,500 מבקרים ליום, כשלעיתים קפץ מספרם עד לשיא של 5,000 מבקרים ביום אחד. מ-1 במאי 2003 הוגבל מספר המבקרים בארמון ל-1,600 ביום כששעות הפתיחה צומצמו לשש שעות ביום על מנת להימנע מצפיפות יתר. לאחר שהושלמו ב-2006 עבודות השיפוץ, נאסרה הכניסה לגג המבנה על מנת להימנע מנזק מבני נוסף. ב-1 ביולי 2006, לאחר שנפתחה מסילת הרכבת צ'ינגדזאנג שחיברה את להסה לסין, הוגדלו מכסות הביקור ל-2,300 מבקרים ליום על מנת להתמודד עם הגידול של 30% בכמות המבקשים, אבל המכסה התמלאה כבר באמצע הבוקר. שעות הביקור הוארכו בתקופת הלחץ של החודשים בין יולי לספטמבר, בהם הגיעו מעל ל-6,000 מבקרים ביום.
תיאור המבנה
ארמון פוטאלה שוכן על גבעה המכונה בטיבטית "מרפּוֹ רי" ("ההר האדום") בלב להסה, בגובה של 3,700 מטרים מעל לפני הים. על פי המסורת הטיבטית שלוש הגבעות הראשיות בלהסה מייצגות את "שלושת המגנים של טיבט". גבעת "צ'וקופו רי", דרומית לפוטאלה, היא הר הנשמה ("בלה-רי") של הבודהיסטווה וג'ראפני. גבעת "פונגווה רי" מייצגת את הבודהיסטווה מנג'ושרי. מרפו רי, הגבעה עליה נבנה הפוטאלה, מייצגת את אוולוקיטשוורה או בשמו הטיבטי "צ'נרזיג", הבודהיסטווה של החמלה והרחמים האינסופיים.
מכלול הבניינים של הארמון משתרע במתחם שאורכו 400 מטרים ממזרח למערב, רוחבו 350 מטרים מצפון לדרום ושטחו 130,000 מטרים רבועים. אם כוללים גם את מכלול המבנים מוקפי החומה שבתחתית המדרון ובריכת המלך הדרקון שמאחורי הגבעה מגיע שטח הארמון ל-360,000 מטרים רבועים. הקירות החיצוניים המשופעים כלפי פנים בנויים מאדמה נגוחה מחופה בלבנים, כאשר רק בחלקם העליון משובצים חלונות רבים בשורות ישרות. עובי הקירות בבסיס החומה כ-5 מטרים, ועוביים הממוצע 3 מטרים, כשלתוך היסודות יצקו נחושת מותכת על מנת להגן על המבנה בפני רעידות אדמה. הארמון מתנשא לגובה של 117 מטרים, מבנה המגורים הגבוה ביותר בעולם בטרם נבנו גורדי שחקים בסוף המאה ה-19. גובה הארמון מבחוץ הוא כשל בניין בן 13 קומות (אם כי בפועל יש בו רק 9 קומות), והוא מתנשא בסך הכול לגובה שמעל ל-300 מטרים מפני העמק בו שוכנת להסה. בארמון יש מעל ל-1,000 חדרים, 10,000 מקדשים וכ-200,000 פסלונים.
הארמון דומה למבצר בקירותיו הגבוהים, ובגגותיו השטוחים מרובי המפלסים. שטח גדול, הצמוד למדרון הדרומי של הגבעה, שבו שכן פעם הכפר זהול (Zhol), הוקף בחומות ושערים ושכנו בו משרדי ממשל ומפקדי הצבא הטיבטי. סדרה של גרמי מדרגות ששיפועם מתון, הנקטעים מדי פעם על ידי קטעי מדרונות מתונים, מובילים לפסגת הגבעה שהארמון משתרע על מרבית שטחה.
שני המבנים העיקריים בארמון פוטאלה הם חלקו המזרחי, המכונה הארמון הלבן, וחלקו המרכזי המרובע המתנשא לגובה רב מעל לבניינים הסמוכים ומסתיים בכיפות מוזהבות. חלק מרכזי זה מכונה הארמון האדום, בשל צבע השני בו צבועים קירותיו, המבדיל אותו מהמבנים האחרים. הארמון האדום מכיל את האולמות המרכזיים, אולמות תפילה והמקדשים של דלאי לאמה קודמים. אולמות אלו מקושטים בציורי קיר עשירים, יצירות פיסול וגילוף משובצות אבני חן וקישוטים אחרים. ממערב לארמון האדום מצוי המנזר הפרטי של הדלאי לאמה, הנמגייל דרטשנג. מאחורי גבעת הפוטאלה מצויה "בריכת המלך הדרקון", גן ובמרכזו אגם שבו כמה איים קטנים.
הארמון הלבן
הכניסה לפוטאלה היא דרך כיכר רחבה, ששטחה 1,500 מ"ר ונמצאת בצד המזרחי של הגבעה, המכונה "דיאנשן" שפירושו בטיבטית "כיכר החגיגה המזרחית" משום שחגיגות ריקודי החורף הטיבטיות נערכו בכיכר זו. בצד המערבי של הכיכר נמצא הארמון הלבן או ה"פוטרנג קרפו", המכונה כך משום שקירותיו צבועים בלבן. הארמון הוא החלק בארמון פוטאלה ששימש למגוריו של הדלאי לאמה. אל הארמון הלבן מובילים שלושה גרמי מדרגות מעץ, כשבמקור נועד גרם המדרגות האמצעי לשימושו של הדלאי לאמה בלבד. הארמון הלבן הראשון נבנה בתקופתו של הדלאי הלאמה החמישי שעבר לשכון בו יחד עם חצרו ב-1649. הארמון הורחב לממדיו הנוכחיים על ידי הדלאי לאמה ה-13 בתחילת המאה ה-20. הארמון שימש לצרכים חילוניים: מגורים, משרדים, סמינר לנזירים ובית דפוס. ממדיו של הארמון הלבן הם 320 מטרים ממזרח למערב ו-200 מטרים מצפון לדרום. ובו שבע קומות. החדר הגדול ביותר הוא האולם המרכזי המזרחי בקומה הרביעית שמידותיו 25.8 מטר על 27.8 מטרים ובו נערכו כל הטקסים העיקריים, כולל הכתרתו של הדלאי לאמה. כס המלכות של הדלאי לאמה ממוקם בצד הצפוני של האולם. על הקירות ציורים המתארים נושאים היסטוריים ודתיים, אגדות וסיפורי עם, בהם סיפור נישואיה של הנסיכה הסינית למלך טיבט, והסיפור על הקוף האגדתי שהפך לאדם.
חדרי המגורים המפוארים של הדלאי לאמה היו בקומה העליונה. האולם הגדול ביותר בקומה זו מכונה אולם אור השמש, בשל האור הרב שעבר דרך החלונות הדרומיים הגדולים שבו. באולם זה העביר הדלאי לאמה את מרבית זמנו בחורף כשהוא לומד בודהיזם ומקבל אורחים. האולם מחולק לשניים, אולם השמש המערבי, שנבנה בתקופת שלטונו של הדלאי לאמה החמישי, ואולם השמש המזרחי, שנבנה בהוראת הדלאי לאמה ה-13 בעת זקנתו כאשר אולם השמש המערבי הפך לחדר השינה שלו. בין הפריטים החשובים המצויים בארמון, טביעת ידו של הדלאי הלאמה החמישי ששימשה כסוג של חותמת להחלטות, פסלוני בודהה מזהב, פסלוני אוואלוקיטשוורה מירקן, כתבי יד, פסלוני חרסינה, שעונים ושעוני יד מתוצרת מערבית, בקבוקים וקערות ירקן, וכיסויי מיטה ממשי.
חצר מרכזית צבועה בצהוב המכונה "דיינגשר" מפרידה בין מבנה המגורים של הדלאי לאמה ונזיריו לבין הארמון האדום, החלק האחר של ארמון פוטאלה, המוקדש לחלוטין ללימודי דת ותפילות, הנמצא במערב הכיכר. בבניין הצהוב בצדו של הארמון הלבן, בחצר המפרידה בין הארמונות העיקריים, מאוחסנים שלטי הבד הענקיים הרקומים בסמלים קדושים, אותם תולים בצדו הדרומי של הפוטאלה במהלך חגיגות השנה החדשה.
האולם המערבי הגדול
האולם המרכזי בארמון האדום הוא האולם המערבי הגדול, הכולל ארבע קפלות גדולות. האולם מוקדש לתהילתו ועוצמתו של בונה הפוטאלה, הדלאי לאמה החמישי. האולם ידוע בשל ציורי הקיר המזכירים בסגנונם מיניאטורות פרסיות, בהם מתוארים אירועים בחייו של הדלאי לאמה החמישי. הציור הידוע ביותר נמצא על הקיר המזרחי מחוץ לכניסה ובו מתואר הביקור של הדלאי לאמה החמישי אצל קיסר סין שׁוּן גְ'ה בבייג'ינג. העמודים המרובים שבאולם עטופים בבד מיוחד מבהוטן.
קפלת הקדוש
בקיר הצפוני של האולם המערבי הגדול מצויה הכניסה לאתר הקדוש ביותר בפוטאלה, קפלת הקדוש או היכל פגבלהקנג. מעל לדלת יש כתובת בזהב על רקע כחול שנכתבה על יד קיסר סין טונְג גְ'ה המכריזה כי הבודהיזם הוא "שדה מבורך של פרי נהדר". קפלה זו, כמו מערת הדהרמה שמתחתיה, מתוארכת למאה השביעית. הקפלה כוללת פסל עתיק קטן של אוואלוקיטשוורה ושניים מעוזריו המשובץ אבני חן. מעבר נמוך ואפל מוביל מהקומה שמתחת לקפלה למערת הדהרמה, שבה על פי האמונה למד סונגטסן גמפו בודהיזם. במערה הקדושה מצויים פסלים בדמותם של סונגטסן גמפו, נשותיו, ראש השרים, וסמבוטה - המלומד שפיתח את הכתב הטיבטי.
הקפלה הצפונית
המוצגים המרכזיים בקפלה הצפונית הם פסליהם של בודהה עוטה כתר משמאל והדלאי לאמה החמישי מימין, יושבים על כיסא מלכות מוזהב מפואר. העובדה שגובה הפסלים זהה והם חולקים הילה משותפת מרמזת על מעמד שווה. בקצה השמאלי המרוחק של הקפלה נמצאת סטופה מוזהבת המשמשת כקברו של הדלאי לאמה ה-11 שמת כילד, יחד עם שורות של פסלי בודהה המתפקדים כמרפאים שמימיים. מימין, אוולוקיטשוורה והתגשמויותיו ההיסטוריות, כולל סונגטסן גמפו וארבעת הדלאי לאמה הראשונים. בחדר המסתעף מהקפלה יש ספרייה מיוחדת הכוללת כתבי יד המכוסים במשי בין כריכות עץ.
הקפלה הדרומית
המוצג המרכזי בקפלה הדרומית הוא פסלו של פדמאסמבהאבה, יוגי ורב-אמן טנטרה הודי, אשר הביא את הבודהיזם הטנטרי לטיבט במאה ה-8. בת זוגו, יאשי טסוגייל, הידועה בבודהיזם הטיבטי בזכות עצמה, ליד ברכו השמאלית, ואשתו האחרת, במקור ממקום הולדתו במדינת סוואט, לימינו. משמאלו, שמונה מהתגשמויותיו הקדושות במדיטציה. מימינו, שמונה מהתגשמויותיו הזועמות כשהן אוחזות במכשירים בעלי כוח מאגי שנועדו להכניע את השדים של אמונת הבון שקדמה לבודהיזם בטיבט.
הקפלה המזרחית
הקפלה המזרחית מוקדשת לטסונג חפה, מייסד מסורת הגלוג, אסכולה בבודהיזם המכונה גם כת הכובעים הצהובים. הדמות המרכזית מוקפת על ידי למות ממנזר סייקה ששלטו לזמן קצר בטיבט ויצרו מסורת משלהם, בטרם המירו את אמונתם לזרם של טסונג חפה. כמו כן מוצגים בקפלה פסלים נוספים.
הקפלה המערבית
קפלה זו מכילה חמש סטופות מוזהבות. גובהה של הסטופה המרכזית הוא 14.85 מטרים והיא מכילה את גופתו החנוטה של הדלאי לאמה החמישי. הסטופה בנויה מעץ אלגום (Santalum album באנגלית sandalwood) ומצופה ב-5,500 ק"ג זהב טהור המשובץ ב-18,680 פנינים ואבנים יקרות למחצה. משמאל נמצאת הסטופה המכילה את שרידיו של הדלאי לאמה ה-12, ומימין נמצאת הסטופה של הדלאי לאמה העשירי.
קבר הדלאי לאמה השלוש עשרה
קברו של הדלאי לאמה ה-13 שוכן מערבית לאולם המערבי הגדול. הסטופה הגדולה המכילה את גופתו החנוטה מתנשאת לגובה של 14 מטרים ומצופה בזהב טהור ובאבנים יקרות בכמות העולה על זו המקשטת את קברו של הדלאי לאמה החמישי. בין המנחות המצויות בקבר - חטים של פילים מהודו, אריות וכדים מחרסינה ופגודה עשויה מ-200,000 פנינים. ציורי קיר בסגנון הטיבטי המסורתי מתארים בפרוטרוט מאורעות רבים בחייו של הדלאי לאמה ה-13 בתחילת המאה ה-20.
הגלריה הראשונה
הגלריה הראשונה נמצאת בקומה מעל לאולם המערבי ובה מספר חלונות גדולים המספקים אור ואוויר לאולם המערבי הגדול והקפלות שלו שמתחת לגלריה. בין החלונות סדרת ציורי קיר בהם מתוארת בניית ארמון פוטאלה בפירוט רב.
הגלריה השנייה
הגלריה השנייה מובילה את המבקרים בארמון לביתן שבו חנות מזכרות ובית קפה.
הגלריה השלישית
בנוסף לציורי קיר נאים, מסתעפים מהגלריה השלישית מספר חדרים חשוכים המכילים אוספים גדולים של פסלי ארד ודמויות מיניאטוריות עשויות נחושת וזהב. אולם הזמרה של הדלאי לאמה השביעי מצוי בצד הדרומי של הגלריה. בצד מזרח יש פתח שמחבר אל קפלת הקדוש והחצר בין שני הארמונות.
אוצרות הפוטאלה
ארמון פוטאלה עשיר באוצרות תרבות הכוללים ספרים וכתבי יד בודהיסטיים, ובאוצרות אומנות הכוללים ציורים, חפצי אומנות טיבטיים וחפצי אומנות מיובאים:
טטיאנה קנליס אולייר
טטיאנה קנליס אולייר (נולדה ב-27 במרץ 1952) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ובמאית ישראלית.
ביוגרפיה
קנליס אולייר נולדה בעיר בוקרשט שברומניה. אביה היה מנהל אולפנים להקפת סרט תיעודים וסרטים עלילתים ואמה הייתה טכנאית בענף הקולנוע. להוריה הייתה חיבה גדולה לתיאטרון והיא נחשפה לעולם האמנות מגיל צעיר.
קריירת משחק ברומניה
קנליס אולייר החלה את קריירת המשחק המקצועית שלה בשנה השלישית ללימודיה באקדמיה (מתוך ארבע שנות לימוד), לאחר שקיבלה הצעה להשתתף בהצגה "עמודי החברה" מאת הנריק איבסן בתיאטרון רפרטוארי בבושקרשט. מורתה סנדה מנו, סירבה בתוקף להשתתפותה של הסטודנטית בהצגה, בטענה שהיא טרם סיימה את לימודיה ואינה מוכנה עדיין לשחק בתיאטרון מקצועי. לאחר שנה אישורה את השתתפותה, ואף עבדה איתה לקראת האודישן. במשך ארבע שנות קריירה בתיאטרון ברומניה שיחקה במגוון תפקידים, בין השאר: אירינה הקטנה ב"שלוש אחיות" של צ'כוב, בתו של "החולה המדומה" של מולייר, ורוזין ב"הספר מסביליה".
בשנים אלו, רומניה הייתה תחת שלטונו של הרודן ניקולאה צ'אושסקו, ועל כן, היה מאוד קשה לצאת מגבולות רומניה. משפחתה חיכתה כ-20 שנים לקבלת אישור העלייה לישראל. מצד המשפחה, דודה (מצד האב) הגיעו ראשון והכין את הקרקע לעליית שאר בני המשפחה. דודה של קנליס סייע לה להשיג עבודה ראשונה כשחקנית, והצליח לגייס לעזרתה את שלמה בר-שביט והמורה אפרים אבא, אשר ליווה את טטיאנה בשנותיה הראשונות בישראל.
קריירת משחק בישראל
בשנת 1978, בשהייתה בת 26, עלתה לישראל יחד עם בעלה, המוזיקאי קוסטין קנליס אולייר והוריה. כשהגיעה החלה ללמוד עברית באולפן, ובליווי המורה אפרים אבא, אשר עזר לה עם ההגיה העברית הייתה מוכנה לגשת לאודישנים בתיאטראות בארץ. תפקידה הראשון היה סטטיסטית בהצגה "מלך מרוקאי" ב"הבימה" באפריל 1980. אחר כך פגשה בגרי בילו, שהיה באותה העת המנהל האומנותי של תיאטרון באר שבע, והיא הצטרפה לצוות התיאטרון. בשנים 1980–1982 שיחקה קנליס אולייר בבאר שבע, בין תפקידיה היו: "איבאנוב" (סאשה), "מידה כנגד מידה" (איזבלה), "שש נפשות מחפשות מחבר" (הבת החורגת), "אגדות מיערות וינה" (מריאן), "אפר" (אן), "מודיליאני" (ביאטריס הסטינגס), "שפע" (סוזן).
לאחר מכן, שיחקה כשנה בתיאטרון חיפה בהצגות: "מלחמת טרויה לא תהיה" (הלנה), "אנטיגונה" (אנטיגונה).
בשנת 1985 הצטרפה לתיאטרון "הבימה" שם משחקת ומביימת מאז. בין ההצגות ב"הבימה" בהם השתתפה היו: "נסים ונפלאות בקופסאות שימורים" (מרגרטה), "הדוד וניה" (סוניה), "האב" (לאורה), "אדם" (נדיה), "חתונת הדמים" (הכלה), "אותלו" (אמיליה), "נושים" (טקלה), "שלוש אחיות" (מאשה), "החגיגה" (אלסה), "משוגעת" (אדית), "סונטת סתיו", ו"ברטוד ואגנס" (אגנס). כמו כן ביימה את המחזות: "פרפרים הם חופשיים" ו"מישהו שישמור עלי".
השתתפה בפסטיבל "תאטרונטו" עם המונודרמה "הקארקאל" שביים שחר סגל.
בשנת 1991 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "האיש מהצד האחר", על־פי ספרו של אורי אורלב.
בשנת 1995, החלה קנליס אולייר ללמד משחק במכללת סמינר הקיבוצים, בהמלצתו של הבמאי חנן שניר. המנהל דאז, ישראל סקר, הציע לה להישאר ולחנוך את תלמידי המשחק בסמינר והיא מלמדת במכללה מאז.
ב-2015 שיחקה בדרמה "קאפו בירושלים" בבימויו של אורי ברבש.
במרץ 2023 הופיעה בהצגה לאופולד-שטאט בתיאטרון הבימה.
אלכסנדר אשל
אלכסנדר אשל (נולד ב-2 באוגוסט 1947) הוא רופא גינקולוג ישראלי. הוא בעל ציון לשבח מטעם הרמטכ"ל על פעולתו כרופא צבאי בזירת הצפון במהלך מלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
אשל למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית. בשנת 1973 הוסמך כרופא ובחודש יוני באותה שנה הוצב לשמש כרופא גדוד הטנקים 77 בחטיבה 7.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים נמצאה החטיבה ברמת הגולן והוצבה ללחום בקרב הבלימה נגד המתקפה הסורית בגזרה הצפונית של הרמה, בקרב שנודע לימים כקרב עמק הבכא. ד"ר אשל הפעיל תחנת איסוף גדודית מאחורי הקו הקדמי של גדודו תוך כדי הפגזות ארטילריות סוריות. הוא וטיפל בעשרות נפגעים אגב פתרון בעיות רפואיות ולוגיסטיות מרובות. בין היתר הגיע עם חיילי התאג"ד לעמדות הקדמיות של הגדוד כדי לאסוף נפגעים וטיפל גם בזיהוי ובפינוי חללים. פעולתו של אשל במלחמה תוארה בהרחבה בספרו של מפקד הגדוד אביגדור קהלני עז 77.
ב-9 באוקטובר, בשיאו של קרב הבלימה, נקרא אשל לטפל בפצוע קשה, רס"ן יונתן טל שריונאי אשר נפגע בלסתו ודרכי הנשימה העליונות שלו נחסמו. אשל החליט לבצע בפצוע ניתוח פיום קנה דחוף, ניתוח שאותו לא ערך מעולם:
לאחר המלחמה צוין אשל לשבח על ידי הרמטכ"ל על פעולתו במהלכה.
אשל הגיע בשירותו הצבאי לדרגת רב-סרן. לימים התמחה בגינקולוגיה ובהפריה חוץ גופית ועבד כרופא בכיר במרכז הרפואי איכילוב בתל אביב.
שלמה זלמן הבלין (ראש ישיבה)
הרב שלמה זלמן הַבלין (בכתיב יידי: האַוולין) (י' באלול תרל"ז, אוגוסט 1877 – ט"ז בניסן תרצ"ו, אפריל 1936) היה מייסד וראש ישיבת תורת אמת בחברון, ולאחר מכן בירושלים.
תולדותיו
הרב הבלין שהה באותה עת ברוסיה ושב לארץ בשנת תרפ"ב (1922). בכוונתו הייתה לפתוח מחדש את הישיבה בחברון, בשל קשיים שונים החליט להקים את הישיבה בירושלים. תחילה שכנה הישיבה בשכונת בית ישראל, וכעבור זמן עברה לשכונת גבעת שאול. החל משנת תרפ"ט (1929) כיהן בה כמשפיע חתנו הרב אלתר שימחוביץ, עד פטירתו בשנת תרצ"ט (1939). בשנת תרפ"ד (1924) ייסד הרב הבלין את ישיבת תורת אמת בתל אביב, אך היא לא החזיקה מעמד ונסגרה באותה שנה.
הרב הבלין נפטר בניסן תרצ"ו ונקבר בהר הזיתים. לאחר פטירתו עברה הישיבה מגבעת שאול לשכונת הבוכרים ומשם לשכונת מאה שערים. את מקומו כמשפיע בישיבה מילא חתנו הרב משה יהודה רייכמן. ניהול הישיבה עבר לבנו, הרב חנוך הענדל הבלין.
צאצאיו
היה נשוי לשיינא, ולהם עשרה צאצאים:
פארק שיידס
יחודו של הפארק הוא בכך שהוא כלל שדה תעופה קטן עם מסלול באורך 914 מטרים המאפשר למבקרים לנחות בפארק עם המטוס שלהם. זהו הפארק היחידי בארצות הברית שכולל שדה תעופה כזה. כרגע שדה התעופה סגור, ולא ידוע מתי ייפתח בשנית.
קוויבי
קוויבי (באנגלית: Quibi) היה שירות הזרמת מדיה אמריקאי, שמושבה בלוס אנג'לס, קליפורניה. קוויבי הוקמה באוגוסט 2018 על ידי ג'פרי קצנברג. השירות היה פעיל מאפריל עד אוקטובר 2020.
השירות פעל כספק שירותי הזרמת מדיה לטלפון חכם והתמקד בהפקת סדרות טלוויזיה שאורך כל פרק לא עולה על רבע שעה, אלא שתזמון השקת השירות, בזמן מגפת הקורונה, פגעה בו מאוד, כאשר מרבית אוכלוסיית העולם נאלצה להסתגר בבתים והשימוש במחשבים הביתיים עלה על חשבון השימוש בנייד ובכך ירדה כדאיות השימוש בקוויבי. לאור זאת, באוקטובר 2020 הוכרז על סגירת השירות.
קטע אמצעים
קטע האמצעים במשולש
יהי ABC משולש. קטע המחבר נקודות על הצלעות AB ו-AC הוא קטע אמצעים אם הוא מקיים שתיים מבין שלוש התכונות הבאות, הגוררות יחד את השלישית:
העובדה שקטע המחבר את אמצעי שתי צלעות הוא מקביל לצלע השלישית נובעת מדמיון משולשים (בשרטוט משמאל, המשולשים ABC ו-ADE דומים משום שהזווית A משותפת, והיחסים AD:AB ו-AE:AC שווים ל-2 לפי ההנחה ולכן זה לזה; מכאן שהזוויות B ו-D שוות, ולכן הישרים BC ו-DE מקבילים). גם להפך, קטע העובר באמצעה של הצלע AB ומקביל ל-BC מוכרח לפגוש את AC באמצעה, משום שהקטע המחבר את אמצעה של AB לאמצעה של AC מקביל ל-BC, ואם כך מתלכד עם הקטע הנתון.
קטע האמצעים בטרפז
קטע האמצעים בטרפז ABCD, שבסיסיו AB ו-CD, מוגדר באותו אופן. הוא מקיים שתיים מהתכונות הבאות, הגוררות יחד את השלישית:
במקרה של הטרפז המנוון, שבו C=D, מתקבל קטע האמצעים במשולש. הוכחת התכונות של קטע האמצעים בטרפז דומה, ונעשית על ידי השלמת הטרפז למשולש ABE, כאשר E הוא מפגש השוקיים BC ו-AD.