cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפטי טרבלינקה
משפט הירטרייטר
משפט שקדם למשפטי טרבלינקה והוביל לידיעת העולם על הזוועות שהתחוללו במחנה היה משפט הירטרייטר (Hirtreiter), שנערך בבית המשפט בפרנקפורט על המיין בשנים 1950–1951. בשנת 1946 נעצר ונחקר יוזף הירטרייטר בנוגע לרציחתם של גרמנים שסבלו מפגמים גופניים, כמומים מולדים או מחלות כרוניות וכן מקשיים נפשיים, במרכז ההמתה בהדמאר, בו נרצחו אזרחים גרמנים כחלק מתוכנית T4 - אותנסיה. אף על פי שלא היה ניתן להוכיח את מעורבותו בפשיעה בהדמאר, הירטרייטר הודה שעבד במחנה ליד הכפר הפולני מלקיניה, שבו נרצחו יהודים בתאי גזים. חקירות נוספות העלו שהוא אכן הוצב בטרבלינקה והיה אחראי על הפשטת האסירים ולקיחת רכושם לפני רציחתם בגז. הוא הורשע בסיוע לרצח המוני של יהודים וכן ברציחתם של יותר מ-10 בני אדם, בהם תינוקות. ב-3 במרץ 1951 נידון הירטרייטר למאסר עולם, אך שוחרר ב-1971.
מורן רוזנבלט
ביוגרפיה
מורן רוזנבלט נולדה בתל אביב וגדלה במרכז העיר. בגיל שש עברה משפחתה לשיכון למד. את לימודי התיכון העבירה בתיכון חדש.
משפטי טרבלינקה
משפט טרבלינקה הראשון
משפט טרבלינקה הראשון נפתח ביום 12 באוקטובר 1964 ובו נידונו בפני השופט אלפרד שפיס מעשיהם של 11 מאנשי סגל המחנה, שהיוו כרבע ממספר אנשי האס אס ששירתו במחנה טרבלינקה וסייעו למנגנון ההשמדה. יותר מ-100 עדים נקראו למשפט, בהם פרנצ'שק זבצקי, אזרח פולני שהועסק ב"דויטשה רייכסבאן", חברת הרכבות הגרמנית שהייתה אחראית בין השאר על הטרנספורטים ברחבי אירופה. גזר הדין של הנאשמים ניתן ב-3 בספטמבר 1965.
משפט טרבלינקה השני
משפט טרבלינקה השני, המכונה גם "משפט שטנגל", נערך מ-13 במאי עד 22 בדצמבר 1970, חמש שנים לאחר משפט טרבלינקה הראשון. במשפט זה, מפקד מחנה טרבלינקה פרנץ שטנגל, שהוסגר שלוש שנים לפני כן מברזיל, הועמד לבסוף לדין. שטנגל סייע ברצח מוגבלים ונכים במסגרת תוכנית האותנסיה ועוד לפני הצבתו בטרבלינקה, היה מפקדו הראשון של מחנה סוביבור. תחת פיקודו התנהלו מרבית הרציחות בטרבלינקה. הוא נידון למאסר עולם ונפטר בכלא ב-28 ביוני 1971, בעודו ממתין למשפט ערעור.
מורן רוזנבלט
ביוגרפיה
את שירותה בצה"ל עשתה כנהגת-בוס. תוך כדי שירותה הצבאי למדה בסדנה אצל ניסן נתיב. למדה בבית ספר "הדרך" של איל כהן ורות דייכס, בשנתיים הראשונות למדה תיאטרון ובשנה השלישית משחק מול מצלמה עם רות דייכס. בבית ספר לימדו אותה גם חוה אורטמן, מיקי מבורך, מלכה מרין ועוד. לאחר הלימודים עברה קורס משחק מול מצלמה אצל חלי מונסנגו. ב-2011 למדה קורס כתיבה בשילוב עם משחק בסדנאות הבמה אצל הבמאי מאור זגורי.
קריירה
חצי שנה אחרי שסיימה את לימודיה בבית ספר "הדרך" השתתפה בסרט "אודם" שכתב וביים יהונתן סגל, הפקה משותפת ישראלית-אנגלית. הסרט מספר על שתי נשים פלסטיניות שחיות בלונדון, אחת מהן מגיעה לבקר את חברתה לאחר שלא התראו שנים רבות. הן נזכרות בהבזקים לאחור בעלילותיהן מהעבר, מאז שהיו בנות שש עשרה, הזמן בו רוזנבלט משחקת, שבו הן מתגנבות לירושלים ומתרחש אירוע שמותיר בהן חותם עמוק. לאירוע יש שתי גרסאות שונות. רוזנבלט משחקת את אינאם, אחת הנערות בצעירותה, ונטלי עטיה משחקת את הנערה בבגרותה. הסרט דובר אנגלית וערבית – רוזנבלט למדה ערבית בשביל הסרט. בפברואר 2011 נערכה בכורת הסרט בפסטיבל ברלין והוא הוצג גם בפסטיבל טורונטו. על תפקידן בסרט זכו רוזנבלט ועטיה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים והיא הייתה מועמדת על תפקידה בו לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר. בסרט משתתפות גם קלרה ח'ורי וזיו ויינר.
ב-2010 שיחקה רוזנבלט בשלושה פרקים של סדרת הטלוויזיה "סימני שאלה", שעלתה ב"רשת", על-פי תסריט של עידו דרור ואופיר בביוף ובבימויו של אופיר בביוף. היא שיחקה בסרט קצר של דורון עופר "מסע", ובתפקיד קטן בסדרה בריטית בבימויו של פיטר קומינסקי, שצולמה בישראל.
ב-2011 הצטלמה ל"שבלולים בגשם", סרטו העלילתי הראשון של יריב מוזר, על פי סיפור קצר מתוך הספר "גן העצים המתים" של יוסי אבני-לוי. רוזנבלט משחקת בתפקיד הראשי, שבו היא מגלמת את דמותה של בחורה שחיה בזוגיות מושלמת ופתאום היחסים בינה לבין בן-זוגה מתחילים להתערער כשהוא מקבל מכתבי אהבה מבחור.
בדצמבר 2011 שיחקה בהצגה "קרנבל" שמוצגת בתיאטרון קרוב, עיבוד למחזה "בקרנבל כמו בקרנבל" של יון לוקה קאראג'אלה, בבימויו של ניקו ניתאי. לפני כן שיחקה בתיאטרון קרוב בהצגה "הזבובים" של סרטר ובהצגה "בית ברנרדה אלבה" של לורקה בבימויו של נועם בן עזר, שהוצגה בצוותא ובפסטיבל אביב.
ב-2012 השתתפה בסרטו הקצר של יואב הורנונג "ניווט גולם", בתפקיד שירי. ב-2013 שיחקה בסרט הסטודנטים "אחי ואני" של מרינה גורביץ'. ב-2013 הצטלמה לסרטם של אריק לובצקי ומתי הררי "תפוחים מן המדבר" שיצא לאקרנים בשנת 2015. ב-2013 שיחקה בתפקיד ראשי בסרטה הקצר של רותי גרוסברגר חרץ "ההזמנה". ב-2014 שיחקה בסרטה הקצר של עטרה פריש "אחותי היפה", שהוצג בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים. ב-2014 שיחקה בסרט הסטודנטים "פעם אחרונה" של מעין כהן. הסרט הוא על אישה המנסה לפתות את בן זוגה בעוד השניים עירומים בחוף ים נטוש. סירובו העיקש גורם לה לצרף אליהם עוד בחורה, אך כשתוכניותיה משתבשות, היא מבצעת פעולה קיצונית ונואשת.
ב-2015 הוצג סרטה הראשון, בשיתוף עם גפן גנני, "מי שטוב לו", שהוצג במסגרת פסטיבל הקולנוע הגאה בסינמטק תל אביב. הסרט זכה בפרס הסרט העצמאי בפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי בהמשך אותה שנה, שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "חתונה מנייר" של ניצן גלעדי. הסרט הוצג בפסטיבל טורונטו ועל תפקיד זה זכתה רוזנבלט בפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2015.
באותה שנה שיחקה בסדרה "אשתו של גיורא", בבימויה של ליאת אקטע, ששודרה בערוץ 10. היא גילמה את דמותה של גלית, הבת של גיורא.
ב-2016 שיחקה בתיאטרון ב"ירמה" מאת פדריקו גארסיה לורקה ובבימויו של אלירן כספי בתיאטרון תמונע. בשנה זו גם סיימה לימודי תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
ב-2018 שיחקה בעונה השנייה של הסדרה "פאודה" בתפקיד ענת מורנו, בסדרה הקומית של חנן סביון וגיא עמיר "שאטו עין כרם" בערוץ 10 ובעונה השנייה של סדרת המתח "כפולים" ששודרה בקשת 12. במהלך אותה שנה השתתפה בסרט הקולנוע "פרה אדומה", ובהצגה צעצועים של אנסמבל קבוצת עבודה.
ב-2019 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "מבצע שלאגר".
ב-2020 כיכבה בסרט הגרמני-ישראלי "חתונה עם סבתא".
ב-2021 השתתפה בסדרת הדרמה הישראלית-אמריקאית "פגע וברח". את הסדרה יצרו ליאור רז ואבי יששכרוף עבור נטפליקס והיא משודרת שם החל מ-6 באוגוסט 2021.
ב-2022 כיכבה בסרט "כאילו אין מחר" של ניצן גלעדי, עליו גם הייתה מועמדת לפרס אופיר.
ב-2023 הופיעה בסדרה "רוני ותום" בתור אמא של רוני.
חיים אישיים
רוזנבלט היא לסבית מוצהרת, ומ-28 ביולי 2022 נמצאת בזוגיות עם תמר ליברזון.
קזינו (סרט)
קזינו (באנגלית: Casino) הוא סרט גנגסטרים אמריקאי משנת 1995 בבימויו של מרטין סקורסזה. בסרט מככבים רוברט דה נירו, שרון סטון וג'ו פשי. הסרט מבוסס על הספר "קזינו" של ניקולאס פילאג'י אשר בנוסף כתב גם את התסריט. סטון הייתה מועמדת לפרס אוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט, אך לבסוף לא זכתה.
סגנון הסרט ואמצעיו האומנותיים
סרט זה דומה בסגנונו לסרט "החבר'ה הטובים" שאותו ביים סקורסזה גם כן. סגנון זה מתבטא באמצעים אומנותיים כגון: תחילת הסרט היא קטע המתרחש באמצע או בסוף העלילה, הדמויות הראשיות משמשות גם כקריינים המדברים במהלך הסרט, תנועות מצלמה מהירות והרבה "וואן שוטים", כלומר צילום אחד הנמשך לפרק זמן מסוים ללא קאט, ושילוב פסקולים של להקות שונות במהלך הסרט ובדגש מיוחד על קטעי האלימות. אמצעי זה בלט במיוחד בסצנת ההריגות לקראת סיום הסרט, בשילוב השיר "The House of the Rising Sun" המבוצע על ידי להקת The Animals.
יעקב שרתוק
שנים ראשונות
יעקב שרתוק נולד בעיירה פינסק שבפלך מינסק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ליהודה לייב ויהודית, בת דב קוסובסקי. אף שלמד בצעירותו בתלמוד תורה המשיך בבית ספר ממשלתי רוסי ולא בישיבה, לאחר סיום לימודיו בגימנסיה המשיך בבית ספר גבוה בוורשה, מתוך מגמה להתבולל. למראה פוגרום בעיר הזדעזע ו"חזר לעמו", כהגדרתו. הוא הצטרף לסניף חובבי ציון בעיר, ובשנת 1881 נסע לאודסה וחבר לקבוצה הראשונה של ביל"ו. הוא עלה לארץ ישראל זמן קצר לפני יתר חבריו, על מנת להכשיר את השטח וללמוד את התנאים.
עלייתו הראשונה ארצה וחזרתו לרוסיה
כאשר עלו יתר חברי קבוצתו הם נקלטו על ידי קרל נטר לעבודה במקוה ישראל, והתגוררו בבית אנטון איוב (כיום בשכונת נווה עופר). לאחר ארבעה חודשי עבודה קשה נפטר נטר, והחבורה חיפשה מקום לעבוד בו. שרתוק עלה עם שישה חברים לירושלים וביקש לעסוק במלאכה. בעידודם של יחיאל מיכל פינס, דוד ילין ואליעזר בן-יהודה פתחו השבעה בית מלאכה קואופרטיבי למוצרי עץ זית ולידו אגודה בשם "שיבת החרש והמסגר", שהעלה על נס את מלאכת הכפיים כדרך להגשמה ציונית.
במקביל כתב שרתוק כתבות לעיתוניו של בן יהודה ("הצבי" ואחרים) וכן היה כתבו של העיתון האודסאי "אודייסקי ליסטוק" (Одесский листок) בארץ ישראל.
אלי אשכנזי
אלי אשכנזי (נולד ב-19 באפריל 1967) הוא עיתונאי ישראלי.
יעקב שרתוק
עלייתו הראשונה ארצה וחזרתו לרוסיה
ואולם בית המלאכה לא עלה יפה, ונקלע לפשיטת רגל. בנוסף, שרתוק לא מצא אשה כלבבו וביקש לחזור לרוסיה. וכך ב-1886 שב יעקב שרתוק לבדו לרוסיה. הוא חזר לפינסק עיר הולדתו, אך גם שם לא הצליח למצוא אשה שתסכים להינשא ולבוא עמו לארץ ישראל. הוא עבר לעיר אודסה, ושם פגש בפניה לבית לב. בני הזוג עברו להתגורר בחרסון יחד עם אחותו הצעירה של שרתוק, גוטה. בחרסון פתח שרתוק בית מסחר, היה פעיל בסניף חובבי ציון בעיר ועסק בחינוך ובכתיבה ספרותית ועיתונאית. בין היתר תרגם את מלחמות היהודים של יוסף בן מתתיהו לרוסית ופרסם מספר ספרונים קטנים ברוסית על תולדות ישראל. לשרתוק הייתה חנות למכשירי כתיבה וצבעים, בה היה מתכנס ועד החוג הציוני שעמד בראשו, חוג ה"מתמרדים" והנוער.
אלי אשכנזי
ביוגרפיה
אלי אשכנזי הוא בנו של צבי צ'ירי אשכנזי, יליד סרייבו ושל יהודית לוזיה ילידת קיבוץ אפיקים. אשכנזי נולד וגדל בקיבוץ. למד בתיכון בית ירח.
יעקב שרתוק
עלייתו הראשונה ארצה וחזרתו לרוסיה
בחרסון נולדו חמשת ילדיהם: רבקה (לימים אשת דב הוז), משה (משה שרת, ראש ממשלת ישראל השני), עדה (לימים אשת אליהו גולומב), יהודה (המלחין יהודה שרת) וגאולה. הילדים למדו בבית ספר כללי וקיבלו גם חינוך עברי מאת המורה זאב סמילנסקי.
לרקוד עם לוחמים
לרקוד עם לוחמים (באנגלית: Hot Shots! Part Deux) הוא סרט קומדיה/פרודיה משנת 1993. זהו סרט ההמשך לסרט "לרקוד עם טייסים".
יעקב שרתוק
עלייתו השנייה ועין סיניא
ב-1906 החליט שרתוק לעלות שנית לארץ ישראל. בעולים נמנו הוא, אמו יהודית, אשתו פניה וחמשת ילדיהם, אחותו גוטה ובעלה ברוך קטינסקי ואחיו זאב (וולודיה) ואשתו אנה.
לרקוד עם לוחמים
תקציר העלילה
טופר הארלי (מגולם על ידי צ'ארלי שין) פורש מהצבא האמריקני ועובר למקדש בודהיסטי בכפר קטן בתאילנד לאחר שחברתו רמדה רודהם היימן (מגולמת על ידי ולריה גולינו) זורקת אותו. בהמשך טופר מחליט לחזור לשירות ולהציל את השבויים אמריקנים בעיראק לאחר שמפקדו לשעבר, אל"ם דנטון וולטרס (מגולם על ידי ריצ'רד קרנה) נלכד על ידי סדאם חוסיין.
יעקב שרתוק
עלייתו השנייה ועין סיניא
עם הגיעם לארץ התגוררו בשכונה הנוצרית עג'מי ביפו. לחיים חיסין ואליעזר בן יהודה נודע שה"בֶּק" עיסמאיל אל-חוסייני (דודו של המופתי הירושלמי אמין אל-חוסייני), מחכיר את אחוזתו בכפר עין סיניא (סמוך לרמאללה, על הדרך לשכם, כ-3 ק"מ מצפון לבית אל) לרגל נסיעתו לפריז, והם המליצו לשרתוק לנסות להתיישב במקום, במקום בחדרה, כפי שהתכוון.
שרתוק ו"שבטו" הגיעו לכפר, בהסכם חכירה לעשר שנים, והתיישבו בבית האחוזה הגדול, אליו הביאו את ספרייתם העברית הענפה, ופסנתר כנף – הראשון שנראה בכפר הערבי. מטרתם הייתה לייסד התיישבות עברית, אך הם נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור. במסגרת האחוזה הייתה גם טחנת קמח, ששימשה מרכז אזורי לתושבי הסביבה שהיו באים לטחון את תבואתם. המשפחה הקימה גם בית בד במטרה לשווק שמן זית ליהודי ירושלים. מקור פרנסה נוסף היה עדר עזים, שאותו רעו הבנים משה ויהודה. חוויותיו של יהודה שרת במרעה וצלילי חלילי הרועים הערבים השתקפו לימים בשירים שהלחין. המשפחה הייתה גם מוכרת את תרנגולותיה בירושלים לקראת החגים.
יהודה למד ב"כותאב" (כעין "חדר" מוסלמי), ולאחר מכן הצטרף למשה שלמד בבית ספר כפרי בביר זית. עדה למדה בבית ספר של המיסיון באותו כפר. לבית הספר רכבו על חמור.
לרקוד עם לוחמים
פרודיות
הסרט מכיל בעיקר פרודיות לסרטי אקשן שונים, בהם: "רמבו 2", "רמבו 3", "אפוקליפסה עכשיו", "הטורף" ו"קומנדו".
יעקב שרתוק
עלייתו השנייה ועין סיניא
פעילים ציונים (בהם יצחק בן-צבי) עלו לרגל לבקר את המשפחה המוזרה ודיווחו:
תוחלתו של שרתוק להקים יישוב יהודי נכזבה; למרות שחיו חיים טובים ובטוחים בקרב הערבים, היה חינוך הילדים לקוי, ויהודים נוספים לא הגיעו. גם רווחי הטחנה וממכר השמן לא הצליחו לקיים את כל בני המשפחה, וב-1908 עזבו יעקב שרתוק ומשפחתו את עין סיניא אל ירושלים.
אלי אשכנזי
ביוגרפיה
הוא בוגר המחזור השני של בית הספר "כותרת" לעיתונאות ותקשורת ובעל תואר ראשון במדעי החברה והרוח באוניברסיטה הפתוחה.
יעקב שרתוק
תל אביב
שרתוק לא שהה בירושלים זמן רב. אף כי החמיץ את ההזדמנות להמנות על מייסדי תל אביב, היה לאחד המתיישבים הראשונים בעיר, והיה לו בה מגרש בשדרות רוטשילד 23, עליו הקים אחיו זאב בית שלימים היה למוזיאון ההגנה. יעקב שרתוק היה לחבר הוועד המפקח על הגימנסיה הרצליה (יחד עם יהודה לייב מטמון-כהן, מרדכי בן הלל הכהן, מנחם שינקין, חיים בוגרשוב, ד"ר חיים חיסין ואחרים) ובנו משה היה לאחד מששת תלמידי המחזור הראשון של הגימנסיה (יחד עם דב הוז ואליהו גולומב, שיישאו את רבקה ועדה, בנותיו).
בתקופת עלייתו השנייה, פרסם שרתוק מאמרים רחבים בעיתוניו של אליעזר בן-יהודה, שהתווכחו עם גישותיו של בן-יהודה. על מאמרים אלה חתם בשם העט "יעקב היהודי".
אלי אשכנזי
ביוגרפיה
בין השנים 2003–2014 עבד ככתב "הארץ" בצפון. עקב אחר טיפול המדינה בכנרת וחופיה. סיקר את המתרחש ברשויות המקומיות ובגבול הצפון. ב-2005 ליווה את פינוי ההתנחלויות בצפון השומרון. זכה במקום השני בפרס פראט לתקשורת בנושאי סביבה ל-2007, בגין הצטיינות בסיקור נושאי סביבה.
בספטמבר 2014 מונה לכתב וואלה! חדשות בחיפה והעמקים.
יעקב שרתוק
תל אביב
שרתוק נפטר בעקבות סיבוך של מחלת אסתמה, שממנה סבל כל חייו, ונטמן בבית הקברות טרומפלדור.
אלי אשכנזי
ביוגרפיה
לאורך השנים הוא עוסק בנושאי חברה, חינוך, רווחה, משפט ופלילים, איכות סביבה וטבע, יחסי יהודים-ערבים, וכן מסקר את המתרחש בקיבוצים.
מתגורר בקיבוץ בית קשת.
בראד וילק
בראד וילק (נולד ב-5 בספטמבר 1968) הוא מתופף אמריקאי. מנגן בעיקר עם להקת Rage Against the Machine.
ממוצא יהודי. נולד וגדל בשיקגו וכשהתבגר התיישב בדרום קליפורניה. התחיל לנגן בתופים כבר בגיל 13 והיה לו מערכת תופים בגיל 14.
אתר תופים מקצועי כתב עליו שהוא שינה את נגינת הבי מטאל ואי אפשר להתעלם ממנו.
ג'ון ל. הולנד
ג'ון לואיס הולנד (באנגלית: John Lewis Holland, 21 באוקטובר 1919 אומהה, נברסקה - 27 בנובמבר 2008 בולטימור) היה פסיכולוג אמריקאי, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. נודע במודל האישיותי לבחירת קריירה מקצועית Holland Occupational Themes או Holland Codes.
ילדות וצעירות
ג'ון לואיס הולנד נולד באומהה, נברסקה, כאחד מארבעת ילדי הוריו. אביו היה מהגר מאנגליה שהגיע לארצות הברית בגיל 20, עבד תחילה כפועל פשוט ובהמשך למד לימודי ערב של YMCA והפך למנהל חברת פרסום. האם הייתה מורה בבית הספר יסודי. עד שנת 1938 הולנד למד בתיכון המרכזי Central High בעיר הולדתו. אחר כך למד במכללת אוניברסיטת העיר אומהה בה למד פסיכולוגיה, צרפתית ומתמטיקה. בשנת 1942 סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה. בימי מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא. הוא שירת בדרגת טוראי עד שנת 1946. הוא שימש כמראיין במיון החיילים, כמשגיח מבחנים, פקיד בשירותים משפטיים של הצבא, עובד רס"ר, פקיד טייסת, עוזר בשרות הפסיכולוגי ומעביר מבחני וכסלר. ניסיונו בשירות הביא אותו להתרשם מסוגי האישיות השכיחים בקרב הצעירים, ובו זמנית גם ממורכבות אישיותם. תוך כדי מגעיו עם עבודת העובדים הסוציאליים, הפסיכולוגים והרופאים הצבאיים התחזק רצונו להיות לפסיכולוג בעצמו. אחרי השחרור מן הצבא נרשם לתוכנית לדוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת מינסוטה. בשנת 1947 סיים תואר שני וב-1952 תואר דוקטור. לפי עדותו המאוחרת, התקשה למצוא נושא מעניין לעבודת הדוקטורט. בחר בסופו של דבר בסוגיית הקשר בין אמנות לאישיות. העבודה התמקדה בציוני האמנים במבחני האישיות MMPI ויכולתם הניבויית לגבי שיעור הישגיהם האמנותיים. בעת לימודיו במינסוטה היה הולנד תלמידו של ג'ון ג'. דארלי שחשף אותו למחקריו על המוטיבציה ("העניין"). במשך 4 שנים עבד הולנד במרפאה לייעוץ תעסוקתי. על אף שגישת האוניברסיטה הייתה בעיקר בעד איסוף נתונים אמפיריים ללא עגינה בתאוריות ("אמפיריציזם של אגן האבק"), הולנד התרשם מאוד משיעוריו של הרברט פייגל בתחום הפילוסופיה של המדע ונמשך בהשפעתם גם להיבטים התאורטיים.
המשך פעילותו האקדמית והמחקרית
אחרי סיום הדוקטורט השתלם הולנד באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד ובבית החולים הפסיכיאטרי לחיילים המשוחררים (1956-1953). אחר כך עבד בתאגיד National Merit Scholarship Corporation (1963-1957) ובתוכנית המכללות האמריקאיות למבחנים (1969-1963).
בשנת 1969 הצטרף הולנד לסגל המחלקה לסוציולוגיה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שבה פרסם כמה ממחקריו החשובים בתחום האישיות ובחירת הקריירה המקצועית. הוא התמנה לפרופסור ובשנת 1980 פרש לגמלאות והפך לפרופסור אמריטוס. הוא לא הפסיק את מחקריו באוניברסיטה עד יום מותו בשנת 2008.
הולנד נפטר בגיל 89 בבית החולים Union Memorial Hospital
ראיון עם מתנקש
ראיון עם מתנקש (באנגלית: Interview with the Assassin) הוא סרט דרמת מתח ומסתורין אמריקאי עצמאי משנת 2002 שביים ניל ברגר כסרט הביכורים שלו בקולנוע על-פי תסריט שהוא עצמו כתב. הפיקו דייוויד לוין ובריאן קופלמן. בתפקידים הראשיים משחקים ריימונד ג' בארי ודילן האגרטי.
העלילה, המדמה סרט תיעודי, מבוססת על תאוריית קשר שנוצרה סביב רצח הנשיא קנדי ב-22 בנובמבר 1963, לאור עדויות אודות מתנקש נוסף שהיה על תלולית הדשא אחרי עיקול רחוב אלם ומחסן הספרים שממנו ירה לי אוסוואלד. הסרט זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל, בעיקר בגין הדמות המשכנעת שגילם ריימונד בארי.
הסרט מצולם וערוך בטכניקת פאונד פוטג' שנועדה לשוות לצילום ממד עובדתי אותנטי, ולכן אין כלל כתוביות פתיחה וכותרות המציגות את הסרט, וכן אין מוזיקת פתיחה, רקע וסיום, אלא הפסקול כולל רק צלילים דיאגטיים הנובעים מההתרחשויות על המסך.
עלילה
וולטר מספר שהוא היה המתנקש השני שירה בנשיא קנדי מתלולית הדשא. לדבריו, הוא המקצוען שהרג את קנדי, ואילו לי אוסוואלד שעבד במחסן הספרים, היה רק שעיר לעזאזל טיפש שהופלל. כהוכחת מהימנות, וולטר מראה לרון את תרמיל הקליע ששמר בכספת בבנק. רון לוקח את התרמיל למומחה לבליסטיקה סטיבן ווּ המאשר ששנת ייצורו מתאימה לאותן שנים. רון משאיר את הקליע אצל סטיבן לבדיקות נוספות.
וולטר ממשיך ומספר שהוא נשכר למשימה על ידי ג'ון סימור שהיה מפקדו בנחתים, ומת זה מכבר. הוא לא יודע עבור מי עבד סימור ומה היו מניעי מזמין ההתנקשות, אך עשה זאת בקור רוח שחצני מתוך תחושת כוח, לדבריו. השניים טסים לדאלאס, שם משחזר וולטר למצלמה את תנועות שיירת הנשיא, את מעשיו שלו וכיצד הגיע למקום יחד עם סימור, שנתן לו רובה והודיע שיהיה מתנקש נוסף. בשלב מסוים הם נפרדו, נפגשו שוב אחרי הרצח, וולטר החזיר לסימור את הרובה ומאז לא ראה אותו. וולטר לא הכיר את לי אוסוואלד ולא היה ביניהם קשר, ואחרי הרצח הוא הסתתר כשבוע באוקלהומה לפני שחזר לביתו.
אחרי השחזור נכנסים וולטר ורון לחנות כלי ירייה, וולטר מצביע על רובה "מאוזר" דומה לזה שהשתמש בו לרצח, בוחר גם אקדח ומבקש מרון לשלם כי שמו שלו נמצא במאגרים מקוונים והוא לא יכול לרכוש כלי נשק. מהחנות הם נוסעים אל חוואי טקסני בשם ג'ימי ג'ונס, חברו לשירות הצבאי של וולטר, שמספר לג'ימי שרון מכין כתבה על היחידה שלהם שהתאמנה לרצוח את פידל קסטרו בעקבות כישלון הפלישה למפרץ החזירים. ג'ימי מפתיע את השניים ומספר שידוע לו שג'ון סימור בחיים, ומאחר שסימור הוא האדם היחיד שיודע מדוע נרצח קנדי ויכול לגבות את הסיפור, הם מחליטים לאתר אותו. וולטר ורון חוזרים לקליפורניה למחרת, ועל המשיבון של וולטר הם מוצאים הודעה שהשאיר אלמוני המאיים על וולטר לחדול ממעשיו. וולטר משוכנע שג'ימי ג'ונס מעורב בדבר, ומזהיר את רון שעכשיו יתחילו לרדוף אותם כמו בשנתיים שאחרי רצח קנדי, כאשר וולטר קיבל איומים חוזרים ונשנים ומצא את עצמו במנוסה מתמדת. אבל כעת הוא נחוש בדעתו לחשוף את הקנוניה. וולטר מוציא את האקדח שקנו בדאלאס ואת אקדחו הפרטי, ונותן את הרובה לרון לצורך הגנה עצמית.
בספרייה ציבורית, רון מאתר במאגר מקוון את פרטיו ותמונתו של סימור שמתגורר בנורפוק, וירג'יניה. בצאתו מהספרייה הוא מזהה אלמוני שעוקב אחריו, וכשהוא מגיע הביתה נודע לו שמישהו חיפש אותו בזמן שבבית היו רק בתו קארן והשמרטפית. רון מתקין בבית מצלמות אבטחה ומספר לשרון על הפרשה. היא נרעשת, אך רון מסביר שהכתבה יכולה להכניס להם כסף רב, אם הסיפור יתברר כנכון. בלילה נראית תנועה חשודה בחצר ביתם, אך הם לא מזהים במה מדובר. למחרת מתברר כי נעשה ניסיון לפגוע בגורדון, בנו של וולטר, שמבין שמדובר בניסיון השתקה. וולטר ורון נוסעים לבית אשתו לשעבר של וולטר כדי להזהיר אותה, אך וולטר מתחרט ונוסע מהמקום. מאוחר יותר, רון בא לבדו לראיין כביכול את האישה לכתבה. היא טוענת שוולטר היה ונשאר שקרן. לאור תשובותיה, רון חושד שהיא ידעה על מעשיו של בעלה לשעבר, והיא מסרבת להמשיך בראיון.
כעת, אין להם מי שיגבה את הסיפור, אך וולטר אומר שיש עוד הוכחה אחת שנמצאת בוושינגטון הבירה, ואין ברירה אלא לנסוע לשם, ולדבריו רון יהיה מאושר. בוושינגטון, וולטר נעלם ליום שלם, חוזר לבוש בחליפה ועניבה ומסביר לרון שהוא "טיפל בכמה דברים". אבל בינתיים, רון התקשר לאשתו לשעבר של וולטר שאישרה שוולטר היה מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי בשלהי שנת 1963, ולא סביר שהוא היה בדאלאס בזמן רצח קנדי, אך וולטר טוען שזה היה רק סיפור כיסוי להיעדרותו מהבית. רון לא מאמין לו ומטיח בו שהוא משוגע ושקרן שגרר אותו לרדוף אחרי סיפור מופרך. וולטר דוחק בו לבוא איתו "לראות את האמת", ולוקח אותו לבית מלון שבו צפויה להתקיים מסיבת עיתונאים עם הנשיא הנוכחי. וולטר מחזיק בתעודת עיתונאי גנובה, ומשיחתו עם אנשי האבטחה במקום, מתברר שהוא היה שם קודם לכן. הוא מכניס את רון לאולם בתור הצלם שלו, וכשהפמלייה נכנסת, וולטר נדחק קדימה תוך שהוא מחייך לעבר רון. לפתע רון מבין שוולטר מחזיק אקדח ומתכוון להתנקש בנשיא, והוא צועק "יש לו אקדח!". איש לא מבין מהיכן באה הצעקה, ובמהומה שמתחוללת, וולטר מצליח להתחמק מהמקום. כשרון יוצא לרחוב, הוא רואה ששוטרים מצאו בפח אשפה את האקדח שוולטר השליך. מכיוון שהאקדח רשום על שמו של רון, הוא נמנע מלפנות למשטרה, ומחשש שוולטר אורב לו ליד מכוניתם ובדאגה לשלום משפחתו, הוא נוסע במונית לשדה התעופה וחוזר לקליפורניה בליל 30 באוקטובר 2000.
בבוקר, רון מצלם את עצמו מסביר תוך בכי שברצותו לחשוף את האמת, מצא את עצמו מסובך בפשע. בעודו מתכוון להתקשר ל-FBI, וולטר מתפרץ לבית כשאקדח בידו ומאיים על רון למסור לו את קלטות הווידאו שצילם, מכיוון שחייהם בסכנה אם יסרב. שרון נמלטת מהבית עם קארן, רון בורח לחדר השינה, לוקח את הרובה שקנו בדאלאס, ויורה בוולטר למוות.
בסצנת הסיום, רון נמצא בכלא וממתין למשפטו, וכתב טלוויזיה מראיין אותו. רון מסביר לגבי הריגת וולטר אולינגר, שהוא יטען להגנה עצמית, אך התובע מאשים אותו בקשירת קשר לביצוע פשע. רון יודע ש"מלבישים" עליו תיק אף שהרשויות יודעות שאין אמת בדבר, ואין לו סיכוי להיחלץ מהתסבוכת. לפי כתוביות הסיום, רון נשפט לשלוש שנות מאסר בעוון קשירת קשר, נרצח בכלא בדקירות סכין ב-8 במאי 2001, אך לא נעצרו חשודים במעשה. קליע התרמיל שנשאר אצל סטיבן וו הוחרם ונרשם כראיה במשפט, אך נעלם והוכרז אבוד.
הפקה והפצה
ניל ברגר סיפר שהרעיון לתסריט עלה אצלו בעקבות הסיפור הבא: עשור קודם ליציאת הסרט, כקולנוען צעיר בוגר אוניברסיטת ייל, ברגר נסע לכנס במוזיאון המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בפרדריקסבורג, טקסס, כדי לאסוף סיפורים של טייסי קרב ממלחמת העולם השנייה. בשבתו בבר, אדם קשיש שאל אותו למעשיו במקום, וברגר ענה שהוא עיתונאי. או אז, סיפר לו האיש שהוא מכיר מישהו שהיה מעורב ברצח הנשיא קנדי. ברגר שאל אותו כמה שאלות, אבל האיש לא הגיב, קם ויצא. ברגר לא האמין לדברים, אבל הפגישה הזו טרדה את מנוחתו מאז.
הסרט צולם במצלמת וידאו דיגיטלית ביתית באתרים אותנטיים (On location), בתקציב של 700,000 דולר. כמה דקות אחרי תחילת הסרט מופיעות חמש תמונות מהסרטון שצילם אברהם זפרודר בעת הרצח. ניל ברגר הסביר את מיעוט התמונות מהסרט של זפרודר בכך שהתמונות היו יקרות מאוד, ורוב התקציב הוצא על רכישת הזכויות על חמש התמונות האלה.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-9 במאי 2002 במסגרת פסטיבל הסרטים טרייבקה, והסרט יצא בתפוצה מצומצמת לבתי הקולנוע בארצות הברית ב-15 בנובמבר באותה שנה. ההכנסות בבתי הקולנוע הסתכמו ב-48,058 דולר. ב-17 ביוני 2003 יצא הסרט לצפייה ביתית בפורמט DVD ובהזרמת מדיה.
ביקורות
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט ממוצע 66% של ביקורות חיוביות מתוך סך 58 ביקורות, שסיכומן היה שבארי מבהיל באופן משכנע בדמות המתנקש המעיד על עצמו. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 60 על בסיס 23 ביקורות, מתוכן 12 ביקורות חיוביות, 10 מעורבות, וביקורת שלילית אחת.
בעקבות הקרנת הבכורה, כתב העת "וראייטי" הגדיר את הסרט כפוטנציאל להיות "פרויקט המכשפה מבלייר של חובבי הקונספירציות", ואילו כתב העת "Filmmaker" כלל את ברגר ברשימת 25 הפנים החדשות של הסרטים העצמאיים. וולטר דוקינס כתב שהופעתו של בארי מבריקה בתפקיד הנחת לשעבר הבלתי צפוי אך מחושב, וברגר עושה עבודה נפלאה כדי להחזיק את הצופים במתח לגבי הניסיון להבין אם אולינגר הוא אדם לגיטימי. '''ג'יי. אר. ג'ונס''' הגדיר את הופעתו של בארי "מהממת" וסבר שמדובר בסיפור מתח סוחף ומדויק. ג'ונס הוסיף שלא ברור לו אם ברגר חשף את הפרנויה של האמריקאים או ניצל אותה, אבל לא תהיה זו אשמתו, אם אנשים יעדיפו להאמין לסרט מאשר לדוח ועדת וורן.
סקוט טוביאס הביע את דעתו, שעל אף ש"ג'יי. אף. קיי - תיק פתוח" של אוליבר סטון הצליח לקעקע את תאוריית המתנקש היחיד עד כדי חוסר סבירות, ניל ברגר מצליח בחוכמה להציג השערה נגדית שנראית אפשרית יותר מהרעיון של סטון, גם אם היא בדיונית לחלוטין. טוביאס מציין שעם צורת דיבור נכלולית ואדישה באופן מצמרר, הופעתו של בארי מחזיקה את הסרט הרבה אחרי שהנחת היסוד מוצתה, הוא מעניק תוכן עגמומי ופרנואידי משכנע לפרופיל הפסיכולוגי שברגר בנה, והשחצנות שלו יכולה להלום את האיש שרצח את קנדי, כמו גם את מי שיעמיד פנים שהוא הרוצח. אך חרף היות הסרט מיומן וחכם, טוביאס סבור שהוא לא ממצה את הגימיק באופן שמהווה תגובה רצינית לאירוע ההיסטורי והשלכותיו. דן לייברגר כתב שבהפקה צנועה, היוצרים הצליחו להעמיד סרט שיכול לעורר קנאה ב"מכשפה מבלייר", ולעומת הסרט הנוצץ ועמוס הכוכבים של סטון, עוצמתו של "ראיון עם מתנקש" נובעת דווקא מפשטותו, מאחר שהסגנון התיעודי כביכול מסתורי יותר משום שלרוב הוא לא נראה מאולץ או תיאטרלי, כלל לא מורגש שבארי והאגרטי הם שחקנים, ומצלמת הווידאו הדיגיטלית הידנית מעניקה לסרט ממד הגיוני של ספונטניות מבלי להיות תזזיתית. עם זאת, מעט מזמן המסך הנמרץ הולך לאיבוד, כי בשלב מסוים קשה להחליט מי מפחיד יותר: וולטר, או האנשים חסרי הפנים שמאחוריו.
לדעתו של דייוויד קורניליוס, זה היה יכול להיות מותחן מצוין, אבל ניל ברגר כשל ביצירת אשליה שמדובר בתיעוד אמיתי, עם דיאלוגים מאולצים ולא טבעיים, עלילה שנפתחת בצורה מגושמת, דמויות נוחות שמאולצות לתוך התמונה ברגע המתאים, ומשחק שלא נראה כמו התנהגות טבעית של אנשים במצב הנתון. אן הורנביי כתבה ב"וושינגטון פוסט" שהסרט מתחיל כהרהור מבטיח על אחת האובססיות הגדולות ביותר של אמריקה, אך מסתיים כתעלול קולנועי חלש. למרות הופעה אמינה של בארי בתפקיד המשוגע או הגאון הרצחני, השימוש בסגנון המוקומנטריה השחוק מתברר כגימיק.
פרסים ומועמדויות
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ניו יורק 2002 זכה "ראיון עם מתנקש" בשלושה פרסים: הסרט הניסיוני הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (ברגר) והשחקן הטוב ביותר (בארי), ובפסטיבל הסרטים של וודסטוק  2002 הסרט זכה בפרס חבר השופטים לסרט הטוב ביותר. כמו כן, זכה הסרט בפרס הקולנוע בפסטיבל הסרטים של אביניון 2003.
בטקס הענקת פרסי אינדפנדנט ספיריט 2003 קיבל הסרט שלוש מועמדויות: הסרט הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר (ברגר) והצילום הטוב ביותר (ריצ'רד רטקובסקי).
המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת
המלחמה הבלתי רשמית (באנגלית: Quasi-War, מילולית: "מעין מלחמה") הוא השם שניתן למלחמה מוגבלת שניטשה בשנים 1798-1800 בין ארצות הברית לבין צרפת מבלי שהשתיים יכריזו עליה באופן רשמי. הגורמים לסכסוך היו התקרבותה של ארצות הברית לבריטניה, התנערותה מחוזה הברית שנחתם בינה לבין צרפת ב-1778 והנייטרליות שנקטה במלחמה שהתלקחה ב-1793 בין בריטניה לצרפת. הלחימה התנהלה בים בלבד, בין פריבטירים צרפתיים, שתרו אחר ספינות סוחר אמריקניות כדי לתפוס אותן שלל, לבין אוניות הצי האמריקני שנשלחו להגן עליהן, תחילה לאורך החוף האטלנטי של ארצות הברית, ומחורף 1798 גם בים הקריבי.
הרקע לסכסוך
צרפת של לואי השישה עשר הייתה בעלת ברית חשובה לארצות הברית במלחמתה לעצמאות, וסייעה לה מבחינה צבאית וכלכלית החל מ-1776. היחסים הרשמיים בין שתי המדינות הוסדרו ב-1778 בברית צבאית ובחוזה ידידות ומסחר. הסעיף הראשון של חוזה הברית קבע, כי אם תפרוץ מלחמה בין צרפת לבריטניה במהלך מאבקם של האמריקנים לעצמאות, ישתפו צבאות וציי שני הצדדים פעולה ויסייעו זה לזה נגד האויב המשותף, כפי שאומנם קרה. ברם, מאחר שלא נקבע מתי יפקע חוזה הברית, הוא נשאר בתוקפו גם לאחר סיום מלחמת העצמאות וחתימת חוזה פריז ב-1783.
החרפה נוספת במערכת היחסים בין שתי הידידות לשעבר גרם הסכם ג'יי, שנחתם בין ארצות הברית לבריטניה ב-19 בנובמבר 1795. ההסכם יישב את המחלוקות שנותרו ללא פתרון לאחר חוזה פריז, הסדיר את יחסי המסחר ביניהן ומנע את התלקחותה של מלחמה נוספת בין השתיים. אחד מסעיפי החוזה התיר לאוניות אמריקניות לסחור, בתנאים מוגבלים, עם הקולוניות הבריטיות בים הקריבי, שהיה אחד מזירות המאבק בינה לבין צרפת. חמתם של הצרפתים עלתה גם בשל הסכמתה של ארצות הברית לגישה המחמירה של בריטניה בכל הנוגע לזכויותיהן של ספינות נייטרליות בזמן מלחמה. אם בחוזה הידידות והמסחר עם צרפת מ-1778 (וכן בחוזים אחרים שחתמה לאחר מכן עם שוודיה, פרוסיה והמדינות הברבריות) דגלה ארצות הברית בעיקרון "Free ships make free goods", הרי שבהסכם ג'יי הרחיקה לכת והסכימה להגדרה מרחיבה, שלפיה כל מטען שנקנה על ידי האויב ומובל באונייה נייטרלית נחשב לסחורה אסורה (contraband) שמותר להחרימה. זאת ועוד, היא אף הסכימה לחוק 1756 הבריטי שאסר על אוניות נייטרליות לסחור בזמן מלחמה עם נמלים שהיו סגורים בפניהן בימות השלום. המשמעות הייתה פגיעה חמורה בכלכלתה של צרפת, שלא זו בלבד שנזקקה לדגן האמריקני לאחר שלוש שנים של יבולים גרועים, אלא גם לאוניות נייטרליות שיקיימו את הסחר עם מושבותיה בים הקריבי.
ג'ון אדמס, הנשיא החדש, חתר להגיע להסכם עם צרפת מבלי לוותר על נייטרליות במלחמה באירופה, ובסתיו 1797 שיגר לפריז משלחת דיפלומטית בת שלושה חברים: אלברידג' גרי, ג'ון מרשל וצ'ארלס וו' פינקני. שר החוץ הצרפתי דה טליראן חתר גם הוא להגיע להסכם נוח לארצו, אך נקט טקטיקה של השהיה ואיומים ונמנע מלהיפגש עם הצירים האמריקנים. במקומו נשאו ונתנו מטעמו ארבעה סוכנים או מתווכים. אלה מסרו כי הצירים האמריקנים יוכלו להיפגש עם טליראן רק אם ארצות הברית תעניק לצרפת הלוואה גדולה בריבית נמוכה, תקבל על עצמה לשלם את תביעותיהם של סוחרים אמריקנים מצרפת, ותעביר סכום כסף נכבד לכיסו הפרטי של טליראן. תשובתו של פינקני, "No, no, not a sixpence", ביטאה בצורה קצרה וקולעת את סירובם של חברי המשלחת. השיחות נמשכו, אך גם האיום בפלישת כוחות צבא צרפתיים לשטחה של ארצות הברית לא שינה את דעתם של האמריקנים. טליראן נפגש בסופו של דבר עם הנציגים האמריקנים ואף חזר בו מחלק גדול מתביעותיו, אך סירב להימנע מתפיסה של אוניות סוחר אמריקניות על ידי פריבטירים צרפתיים. בנאומו השנתי בפני הקונגרס, בשלהי 1797, מסר הנשיא אדמס על סירובה של צרפת לפתור את המשבר, ודיבר על הצורך להיערך להתלקחותה של מלחמה. נציגי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית חשדו במניעיו של אדמס הפדרליסט, ולחצו כי יפרסם את התכתובת הדיפלומטית בעניין. באפריל 1798 דיווח הנשיא אדמס לקונגרס על הדרישות שהעלו הצרפתיים, אך נמנע מלנקוב בשמם האמיתי של הסוכנים הצרפתיים ובמקום זאת כינה אותם בקיצורים w, x, y, ו-z. כשנודעה פרשת XYZ, שטף גל של פטריוטיות את הקונגרס והציבור האמריקני כאחד.
תוך כדי כך החריפו הצרפתים את צעדיהם, וב-18 בינואר 1798 פרסמו צו המתיר לתפוס שלל כל אונייה נייטרלית הנושאת סחורות שמקורן באנגליה או באחת מן הקולוניות שלה. המשמעות הייתה, כפי שניסח זאת אחד המדינאים הצרפתיים, כי "אם תימצא באונייה נייטרלית ולו ממחטה אחת שיוצרה באנגליה, כל שאר המטען והאונייה עצמה יוחרמו." האמריקנים, מצדם, החלו נערכים להשיב מלחמה שערה, אך נמנעו מלהכריז עליה רשמית.
הכנות האמריקנים למלחמה
התקפות הפריבטירים הצרפתיים חייבו את הקמתו של כוח ימי לליווי והגנה על אוניות הסוחר. שנים אחדות קודם לכן, ב-27 במרץ 1794, אישר הנשיא וושינגטון את חוק ההתחמשות הימית, המורה על בנייתן של שש פריגטות לצורך המלחמה בקורסארים הברברים מצפון אפריקה. שנה אחר כך, כשהושגו הסכמי שלום עם המדינות הברבריות, הוחלט להסתפק רק בשלוש פריגטות ("יונייטד סטייטס", "קונסטליישן" ו"קונסטיטושן") ולבטל את בנייתן של שלוש האחרות. במאי 1797, כשהתחזקו הסיכויים להתלקחות מלחמה עם צרפת, ביקש הנשיא אדמס מן הקונגרס לאשר תקציב להסבתן של 12 אוניות סוחר לפריבטירים חמושים, להשלים את בנייתן וציודן של שלוש הפריגטות הקיימות ולהקצות כספים לבנייתן של שלוש נוספות. ב-30 באפריל 1798 אישר הקונגרס את הקמתה של מחלקת הצי (Navy Department). ב-30 ביוני 1798 נתקבל בקונגרס חוק ההתחמשות הימית (1798), המתיר לצרף לצי אוניות מלחמה שהציבור התנדב לבנותן ולציידן על חשבונו. סוחרים עשירים, בעלי אוניות ואזרחים מן השורה, בעיקר מערי הנמל, מימנו מכספם את בנייתן של תשע ספינות מלחמה (חמש פריגטות וארבעה סלופים), שהיוו תוספת משמעותית למצבת האוניות הקיימת (שש פריגטות, שרובן הוכנסו לשירות פעיל ב-1799, ועוד שתיים שצורפו ב-1800). ב-9 ביולי 1798 אישר הקונגרס את החוק להגנה נוספת של המסחר של ארצות הברית, שהעניק לנשיא ארצות הברית את הסמכות להכניע, לתפוס ולקחת שלל כל כלי שיט צרפתי חמוש שיימצא לא רק בתחומי המים הריבוניים של ארצות הברית אלא בכל מקום בים הפתוח. החשש מפני פלישת צבא צרפתי הוביל לנקיטת אמצעי מגן גם ביבשה, כמו עידוד היבוא ואיסור היצוא של כלי נשק ותחמושת, ביצור נמלים חשובים והקמת מיליציות מדינתיות חמושות שייקראו לסייע לצבא בעת הצורך. מקום חשוב תפסו גם ספינות הסוחר החמושות, שצוידו ב-5-10 תותחי 4-6 ליטראות ובתוספת של אנשי צוות אחדים להגנה מפני פריבטירים צרפתיים; ב-1798 נמנו 452 ספינות שכאלה, ובשנים 1799-1801 עלה מספרן ל-933.
הלחימה
7 ביולי 1798, היום בו ביטל הקונגרס את ההסכמים עם צרפת, נחשב לתחילתה של המלחמה הבלתי רשמית. הלחימה בין הצדדים התנהלה בים בלבד, ולא בקרבות סדורים, אלא בקרבות אונייה-מול-אונייה. מאמצי הצי האמריקני התרכזו בליווי שיירות ובתפיסת פריבטירים צרפתיים, תחילה לאורך חופה הדרומי של ארצות הברית ואחר כך, עם אישור הקונגרס להרחבת זירת הפעולות, גם בים הקריבי ואף מעבר לו. אוניות הצי לא הורשו לתקוף כלי שיט צרפתיים בלתי חמושים או מטרות ביבשה, אלא רק כלי שיט שהיוו סכנה לספינות אמריקניות. הצי הצרפתי, שנאבק באותו זמן בצי הבריטי בים התיכון ובמימי אירופה, יכול היה להקצות פריגטות בודדות בלבד למלחמה באמריקה. זאת ועוד, אוניות מלחמה בריטיות הטילו הסגר על נמלי צרפת בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי, ומאז המפלות בקרב סנט וינסנט (1797) ובקרב הנילוס (1798) הייתה צרפת מנותקת כמעט לחלוטין מנחלותיה באיי הודו המערבית.
האונייה הצרפתית הראשונה שנפלה לידי האמריקנים במלחמה זו הייתה הפריבטיר "לה קרויאבלה", סקונר נושא 14 תותחים. היא נתגלתה והוכנעה ב-7 ביולי 1798 ליד אג הרבור בניו ג'רזי על ידי "דלאוור", אוניית סוחר מוסבת בפיקוד קפטן סטיבן דיקייטר, אביו של גיבור הצי לעתיד סטיבן דיקייטר. שמה של אוניית השלל הוחלף ל"ריטליאיישן", והיא צורפה לצי האמריקני.
את הסיור המבצעי הראשון באיי הודו המערבית ערכו בחודשים יולי-ספטמבר 1798 "דלוואר" והפריגטה "יונייטד סטייטס" תחת פיקודו של קומודור ג'ון בֶּרִי, ובמהלכו נתפסו שלל שני פריבטירים צרפתיים בלבד. פטרול נוסף, שיצא לאזור זה ב-28 באוקטובר 1798 בפיקוד קומודור אלכסנדר מארי, כלל את אוניית הסוחר המוסבת "מונטזומה" (20 תותחים) בפיקודו, את הסקונר "ריטליאיישן", בפיקוד לוטננט ויליאם ביינברידג', והבריג "נורפוק" (18 תותחים), שבנייתו מומנה על ידי אזרחי העיר נורפוק (וירג'יניה). ב-20 בנובמבר, הבחין ביינברידג' ליד גוודלופ במפרשים חשודים. "מונטזומה" ו"נורפוק" נמצאו הרחק ממנו, וכשהתקרב לבדו כדי לבדוק את זהות כלי השיט הזר, גילה להפתעתו כי מדובר בשתי פריגטות צרפתיות, "ל'אִינְסְיוּרְזֶ'נְט" (36) ו-"ווֹלוֹנְטִייא" (44). לביינברידג' לא נותרה כל ברירה אלא להיכנע בלא קרב, והוא ואנשיו נפלו בשבי. הצרפתים החליפו את שם האונייה ל"מֶזִ'יסְיין" וצרפו אותה לציים. שנה לאחר מכן, ב-28 ביוני 1799, חזר הסקונר לידיים אמריקניות, לאחר שמטח דופן מ"מֶרִימֶק" (28) שכנע את מפקדו הצרפתי להיכנע.
קומודור תומאס טראקסטון, שפיקד על אחת מארבע השייטות שהקימה מחלקת הצי, היה הבולט והמשפיע ביותר מבין קציני הצי במלחמה. הוא תרם רבות לבניית הצי ופיתוחו על ידי הנהגת נוהלי-קרב על פי המודל של הצי המלכותי, פרסום ספרי הדרכה והקפדה על תרגול ואימון שיטתיים. טראקסטון הניף את דגל הקומודור על הפריגטה "קונסטליישן", ולזכותו נזקפים שני הניצחונות המפורסמים ביותר במלחמה. הראשון היה הכנעתה ולכידתה של "ל'אִינְסְיוּרְזֶ'נְט", הפריגטה המהירה ביותר בצי הצרפתי ואחת משתי האוניות שתפסו שלל את "ריטליאיישן" בתחילת המלחמה. הקרב אונייה-מול-אונייה ניטש ב-9 בפברואר 1799 ליד האי נוויס, וחשיבותו בהיותו הניצחון האמריקני הראשון במלחמה על אוניית קרב של האויב. כשנה לאחר מכן, ליד גוואדלופ, גילתה "קונסטליישן" פריגטה צרפתית נוספת - "לָה וֶנְזֶ'נְס" (50 תותחים). הקרב שנתלקח בין השתיים ב-1 בפברואר 1800 נמשך חמש שעות רצופות והיה עז מאין כמוהו. "ונז'נס", שאבדותיה היו רבות משל "קונסטליישן" והתמלאה מים עד כדי סכנת טביעה, הרכינה את דגלה לאות כניעה, אך טראקסטון ואנשיו לא הבחינו בכך בחשיכה. תותחיה של הפריגטה הצרפתית נדמו רק באחת בלילה, אך היא הצליחה בדרך נס לחמוק בשארית כוחותיה אל נמל קורסאו קודם שהספיק טראקסטון לתקן את הנזקים הכבדים שנגרמו לאונייתו ולשלוח צוות השתלטות.
הסקונר "אנטרפרייז" (12 תותחים) יצא לים הקריבי בשלהי דצמבר 1799 בפיקודו של לוטננט ג'ון שואו, ובמהלך הפלגה מבצעית אחת לכד חמישה פריבטירים וחילץ משביין אחת-עשרה ספינות סוחר אמריקניות. סקונר אחר, "אֶקְסְפֶּרִימֶנְט" (12 תותחים), שהיה חלק מן השייטת בפיקודו של קומודור סיילס טולבוט, שבה את הפריבטירים הצרפתיים "דֶא אָמִי" ו"דִיאַן" ושחרר מן השבי אוניות סוחר אמריקניות שנפלו לידיים צרפתיות. טולבוט, שפיקד על הפריגטה "קונסטיטושן", אף יזם התקפה על נמל פוארטו פלאטה בסנטו דומינגו הספרדית, ששימש את הפריבטירים הצרפתיים. ב-11 במאי 1800 נחתו בחוף מלחים וחיילי-צי בפיקודו של לוטננט אייזק האל, לכדו את הפריבטיר "סנדוויץ', והוציאו מכלל פעולה את תותחי המצודה החולשת על הנמל.
ספינות חמושות של שירות המכס הימי (Revenue cutters) לקחו גם הן חלק בלחימה. המפורסמת ביותר ביניהן היא "פיקרינג", סקונר חמוש ב-14 תותחים, שצורף לשייטת של קומודור בֶּרִי ופעל תחתיו ב-1799 ובתחילת 1800. ב-8 באוקטובר 1799, תחת פיקודו של מאסטר-קומנדנט בנג'מין הילר, הכניעה "פיקרינג" לאחר קרב את הפריבטיר הצרפתי "ל'אֶזִ'יפְּט קוֹנְקִיס" (l’Egypte Conquise ) שהיה גדול וכבד-חימוש ממנה. בספטמבר 1800 אבדה "פיקרינג" על כל צוותה בסערה.
הקרב הימי האחרון במלחמה התנהל ב-12 באוקטובר 1800, כשבועיים לאחר חתימת הסכם השלום בין הצדדים, בין הפריגטה "בוסטון" בפיקוד קפטן ג'ורג ליטל והקורבטה הצרפתית "לֶה בֶּרְסוּ". שתי האוניות, שנתקלו זו בזו ליד גוואדלופ, לא ידעו על סיומה של המלחמה, ובקרב שניטש בין השתיים ניזוקה "לה ברסו" קשות, נכנעה ונגררה אל בוסטון. במהלך שתיים וחצי שנות המלחמה לכד הצי האמריקני שתי אוניות-קרב צרפתיות ו-89 פריבטירים: שלושה ב-1798, עשרים ושבעה ב-1799 וחמישים ותשעה בשנת 1800. כמו כן חילץ משביין 70 ספינות סוחר אמריקניות.
סיום הסכסוך
הנשיא אדמס הוסיף לחתור להשגת הסכם עם צרפת גם לאחר פרוץ פעולות האיבה. חלק מחבריו לקבינט ולמפלגה, לעומת זאת, נקטו עמדה נצית. לא זו בלבד שלא תמכו בסיום המלחמה כדעתו, אלא רצו בהרחבתה, ולא עם צרפת בלבד אלא גם עם ספרד בעלת בריתה. מחשבתם הייתה כי יש לנצל את ההזדמנות בה השתיים עסוקות במלחמה באירופה כדי לספח את לואיזיאנה, אז תחת שלטון ספרדי. הצרפתים, שהופתעו מן התגובה הנחרצת של ארצות הברית, רצו גם הם בסיומו של הסכסוך ובמיוחד לאחר התבוסות הצבאיות והימיות במלחמת הקואליציה השנייה והתהפוכות מבית. נפוליאון, שתפס את השלטון בנובמבר 1799, חשש כי ארצות הברית תיטוש את עמדתה הנייטרלית ותצטרף לצדה של בריטניה, ועל כן תמך בסיום הסכסוך. אמנת 1800 נחתמה ב-30 בספטמבר 1800 במורטפונטן שבצפון צרפת ואושרה על ידי הצדדים ב-21 בדצמבר 1801. ההסכם ביטל את החוזים בין ארצות הברית לצרפת מ-1778 ואת ההכרזה הצרפתית מ-1798, אך בה בעת גם את תביעותיהם של בעלי האוניות והסוחרים האמריקנים נגד צרפת על הנזקים שגרמו להם הפריבטירים משך המלחמה.
צ'ארלי גרסיה
קרלוס אלברטו גרסיה מורנו (בספרדית: Carlos Alberto Garcia Moreno; נולד ב-23 באוקטובר 1951 בבואנוס איירס, ארגנטינה), מלחין, זמר ונגן קלידים. המוזיקאי המשפיע ביותר ברוק והפופ הארגנטינאי. שיריו נחשבים לאבני דרך בהיסטוריה של המוזיקה הארגנטינאית.
ילדות
צ'ארלי גרסיה נולד בשכונת קבז'יטו שבבואנוס איירס למשפחה ממעמד הביניים. החל ללמוד פסנתר בגיל 5 ובגיל 11 קיבל תעודת "מורה לפסנתר".
סואי ג'נריס Sui Generis
בשנת 1967, כשהיה בן 16, הכיר בבית הספר התיכון בו למד את ניטו מסטרה, ויחד הקימו את להקת סואי ג'נריס (Sui Generis). הצמד החל להופיע במקומות קטנים בבואנוס איירס. גרסיה כתב את רוב המילים של השירים והלחין את כולם. השירים, שהושפעו מהפולק הצפון אמריקאי, עסקו בנושאים אישיים ובהתבוננות ביקורתית במציאות הפוליטית והאנושית. הלהקה צברה מעריצים רבים והוציאה שלושה תקליטים שנחשבים לאבן דרך בהיסטוריה של הרוק הארגנטינאי: וידה (Vida), (Confesiones de invierno), ואינסטיטוסיונס (Instituciones). הדיסק האחרון, שיצא בשנת 1974, עסק בסיאוב והשחיתות המוסרית של מוסדות השלטון, ונתקל בצנזורה של הממשלה הארגנטינאית, וחלק משיריו נגנזו. בשנת 1975 גרסיה החליט לפרק את להקת סואי ג'נריס, כדי להתנסות בסגנונות מוזיקליים אחרים. שתי הופעות הפרידה ההמוניות תועדו בדיסק כפול בשם אדיוס סוי ג'נריס.
פורסויחייקו PorSuiGieco
בשנת 1974, גרסיה הקים את הסופר להקה פורסויחייקו (PorSuiGieco), שאיגדה מוזיקאים פופולריים בולטים: ראול פורצ'טו, חברי להקת סוי ג'נריס, לאון חייקו ומריה רוסה ג'וריו. הלהקה הוציאה אלבום אחד, בשנת 1976, בשם של הלהקה "פורסויחייקו".
לה מקינה דה אסר פחרוס La Maquina de Hacer Pajaros
פירוק סואי ג'נריס אפשר לגרסיה להתנסות בצורות מוזיקליות יותר מורכבות, עיבודים תזמורתיים, שימוש בסינטיסייזר, ובשירה בקולות. הוא הקים להקה בשם "לה מקינה דה אסר פחרוס" ("המכונה לייצור ציפורים"), והוציא איתה שני אלבומים "לה מקינה דה אסר פחרוס", ו"פליקולס" ("סרטים"). בשני האלבומים מאפיינים בולטים של רוק מתקדם, אך הטקסטים היו פחות "נאיביים" ויותר ביקורתיים מאלה שאפיינו את הרוק המתקדם באותן שנים.
סרו חירן Serú Giran
בשנת 1978 התפרקה להקת "לה מקינה דה אסר פחרוס", וגרסיה הצטרף לשלושה מוזיקאים מובילים, דוד לבון, פרדו אזנר, ואוסקר מורו, וביחד ייסדו את סרו חירן (Serú Girán), להקת הרוק המיתולוגית של ארגנטינה. סוף שנות ה-70 הם תקופה מתוחה מאוד בארגנטינה, שנמצאת תחת הדיקטטורה האכזרית ביותר בתולדותיה. למרות הצנזורה הכבדה והאיומים הקבועים על מוזיקאים, סרו חירן מצליחה להצפין בשיריה מסרים נגד השלטון ובעד חופש וצדק. בין שיריה הבולטים של סרו חירן: קנסיון דה אליסיה (Canción de Alicia), סמינרה (Seminare), דסרמה אי סנגרה (Desarma y Sangra), ויירנס 3 אמ (Viernes 3am), ועוד.
קריירת סולו
בשנת 1982 סרו חירן התפרקה וצ'ארלי גרסיה החל קריירת סולו ענפה מאוד. אלבום הסולו הראשון, "שנדו דה לה קמה אל ליווינג", (עובר מהמיטה אל הסלון), המתאפיין בסאונד יבש ופלסטי מאוד, והוא בישר את הגעת "שנות השמונים" למוזיקה הארגנטינאית. באלבום הזה שירים אייקוניים של התקופה כמו "נו בומברדאן בואנוס איירס" ("אל תפציצו את בואנוס איירס") המתייחס בצורה ביקורתית מאוד למלחמת המלווינס, "שו נו קיירו בולוורמה טאן לוקו" ("אני לא רוצה להשתגע לגמרי"), ו"אינקונסיינטה קולקטיבו" ("תת מודע קולקטיבי"), שיר פיוטי מאוד בו משתתפת בשירה הזמרת מרסדס סוסה.
בשנת 1983, עם חזרתה של הדמוקרטיה לארגנטינה, גרסיה ערך מספר הופעות המוניות והציג את אלבומו השני כסוליסט, "קליקס מודרנוס" (קליקים מודרניים). בין השנים 1984 ו-1990 גרסיה הוציא עוד ארבעה אלבומים, שנחשבים למגובשים והיצירתיים ביותר שלו. אלבומים אלה ביססו את מעמדו כדמות הדומיננטית ביותר ברוק הארגנטינאי, וכמוביל דעת קהל. גרסיה התאפיין תמיד באמירותיו החדות מאוד בענייני פוליטיקה וחברה. הוא צבר מעריצים רבים בכל דרום אמריקה, והופיע בארצות הברית ובאירופה.
סיי נו מור Say No More
בשנות ה-90 הקריירה של גרסיה נכנסה לסחרור. הוא השתמש בסמים קשים, נכנס כמה פעמים למוסדות גמילה, התעמת עם עיתונאים, פוצץ הופעות, וחייו האישיים היו מלוות בשערוריות אינסופיות. סגנונו המוזיקלי הפך קאוטי יותר, פחות קומוניקטיבי ויותר אלים. חלק ממעריציו חשבו שהוא יצא משליטה ואיבד את יכולתו המוזיקלית. גם קולו נפגע והפך צרוד מאוד. הוא הוציא דיסקים מאוד לא אחידים מבחינה מוזיקלית. הקו המאפיין את התקופה הוא שימוש רב בדיסטורשן, באפקטים, מנגינות פשוטות מאוד, ועיבודים שהיו ערבוב של רוק, גראנג' ואמביינס. באותן שנים אימץ גרסיה אסתטיקה חזותית אקספרסיוניסטית, נהג להופיע צבוע בצבעים מתכתיים, צבע את שיערו בצבעים שונים, והמציא לוגו עם ראשי התיבות של אחד האלבומים מאותה תקופה "סיי נו מור" (Say no more), שמזכיר את האיקונוגרפיה הנאצית (חשוב לציין כי לגרסיה לא הייתה מעולם שום התבטאות אנטישמית, והיה באופן עקבי לצד החלשים והנרדפים). מעריציו ההדוקים אימצו את האיקונוגרפיה, והמשיכו לאהוב אותו, למרות כל השערוריות. אקורד הסיום של תקופת "סיי נו מור", היה כאשר הוא נעצר בחדרו במלון בעיר מנדוסה, וכיוון שהשוטרים לא איפשרו לו לצאת מהחדר, הוא קפץ מהקומה השישית אל תוך בריכת המלון, ויצא ללא פגע.
שנות ה-2000
בשנת 2002 הוציא גרסיה את האלבום "אינפלואנסיה" (Influencia), בו 7 שירים חדשים, ו-6 גרסאות לשירים ישנים שלו. "אינפואנסיה" היה סימן החיים המוזיקלי הראשון של גרסיה אחרי 4 שנים של יובש אמנותי, ושערוריות אישיות. למרות שרק מחצית מהשירים היו חדשים, גרסיה הוכיח שעדיין מסוגל לכתוב ולהלחין, למרות מצבו הנפשי הבלתי יציב. שנה אחר כך יצא האלבום נוסף, "רוק אנד רול שו" ("רוק אנד רול ואני"), שביסס את חזרתו של גרסיה לסגנון הרוק החד והעוצמתי של שנות ה-80 אך עם צליל מעודכן לשנות ה-2000. את אלבומו האחרון, "קיל חיל" (Kill Gil), הפיץ גרסיה בשנת 2007 באופן מחתרתי. שיריו התפרסמו באינטרנט באתרים לא חוקיים להורדת שירים, ותוך ימים ספורים הופץ בכל רחבי ארגנטינה ומחוצה לה.
במאי 2010 קיבל גרסיה את פרס פרס לשלום והגיע לישראל לשתי הופעות.
דיסקוגרפיה
סוי ג'נריס
פורסוי חייקו
לה מקינה דה אסר פחרוס
סרו חירן
קריירת סולו
זינפנדל
זינפנדל (zinfandel או פרימיטיבו) הוא ענב יין ממוצא איטלקי (שם קרוי היין בשם Primitivo di Gioia) או קרואטי (שם היין קרוי בשם Crljenak). הגידול הגיע לארצות הברית עם מהגרים מדרום איטליה באמצע המאה ה-19, ומשמש כיום לייצור יינות אדומים וליינות סמוקים בעלי פופולריות גבוהה בארצות הברית המכונים זינפנדל לבן.
השם זינפנדל מקורו בזיהוי שגוי עם היין האוסטרי Zierfändler ושיבוש קל של השם.
זן הזינפנדל עשיר בסוכר, ולכן היינות המיוצרים ממנו מאופיינים באחוז אלכוהול גבוה יחסית, שיכול להיות גבוה מ-15%. יינות הזינפנדל מאופיינים בטעם בשל, מתוק ופירותי, ובגוף מלא, ולעיתים מכונים "יינות חמים" בשל בשלותם הרבה ואחוז האלכוהול הגבוה.
הזן קשה לגידול, אך הוא נפוץ בצפון קליפורניה, בעמק נאפה ובסונומה. בישראל יש כיום מספר קטן של יקבים שמייצרים יינות מזן הזינפנדל, כגון יקב בנימינה מאזור זכרון יעקב, יקב דלתון מהגליל ויקב סוסון ים מהרי יהודה שמייצרים יין זַנִּי מזינפנדל.
אוניאו דשפורטיבה דה לייריה
אוניאו דשפורטיבה דה לייריה (בפורטוגזית: União Desportiva de Leiria) הוא מועדון כדורגל פורטוגזי מהעיר לייריה. מועדון הכדורגל, שהוקם בשנת 1966 הוא המועדון הצעיר ביותר שהשתתף בליגה הפורטוגזית הבכירה בזמנו. הקבוצה משחקת באצטדיון על שם ד"ר מגליאש פסואה, המכיל כ-24,000 מקומות.
בשנים בהן שיחקה בליגה הבכירה הייתה לייריה ידועה כאחת מקבוצות מרכז הטבלה העליונה והצמרת, אם כי במיקום שאיננו מאיים על שלוש הגדולות בכדורגל הפורטוגזי-פורטו, ספורטינג ובנפיקה, והיא הגיעה מספר פעמים למשחקי גביע האינטרטוטו וגביע אופ"א. עם זאת, בעונת 2007/2008 ירדה הקבוצה לליגה הפורטוגזית השנייה. לאחר עונה אחת בלבד, סיימה הקבוצה במקום השני ושבה אל הליגה הבכירה. יריבותיה הגדולות של לייריה הן ביירה מאר, נאבאל ואקדמיקה דה קוימברה, המשחקות כולן באותו אזור גאוגרפי בפורטוגל ביחד עם לייריה.
בעונת הייתה הקבוצה בקשיים כלכליים קשים, ואף לא שילמה משכורות לשחקנים. בעקבות זאת התירו רוב השחקנים את חוזיהם עם המועדון ועזבו. ב-29 באפריל 2012, לאחר שרוב השחקנים עזבו, נותרו בסגל רק שמונה שחקנים אשר שיחקו במשחק נגד סי די פיירנס, כשהמשחק הסתיים בתבוסה 4-0. עד סיום העונה שיחקה הקבוצה עם סגל מלא רק לאחר הבאת שחקנים מקבוצת הנוער. בעקבות הקשיים הכלכליים, ירדה הקבוצה בסיום העונה אוטומטית לליגה הפורטוגזית השלישית. ב-28 ביוני 2013 הוכרזה הקבוצה כפושטת רגל לאחר שלא יכלה להחזיר חוב של יותר מ-3.6 מיליון דולר. הקבוצה השנייה של המועדון, ששיחקה בליגות האזוריות, הפכה לקבוצה הבכירה בעקבות פירוקה של הקבוצה הראשונה. כיום, משחקת הקבוצה בליגה הפורטוגזית השלישית.
הופעות באירופה
הקבוצה שיחקה לראשונה בתולדותיה במפעל אירופי בשנת 1995 כאשר שיחקה בגביע האינטרטוטו, אז הוגרלה בשלב הבתים המוקדם מול קבוצות טון פנטרה מויילס, הירנביין ההולנדית, בקשקסאבה אלורה ההונגרית ונסטבד בולדקלאב הדנית וסיימה לבסוף במקום השני עם מאזן של שני ניצחונות ושתי תוצאות תיקו ללא הפסד אחד אך לא עברה לסיבוב הבא והודחה מהמפעל.
בעונת 2002 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת לבדיה טאלין האסטונית. בעונת 2003/2004 הגיעה הקבוצה למוקדמות גביע אופ"א, אז גברה בסיבוב הראשון על קבוצת קולריין מצפון אירלנד אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת מולדה הנורווגית. בעונת 2004 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו וגברה על קבוצת שיניק ירוסלאבל הרוסית. בחצי הגמר עברה את קבוצת גנט הבלגית עד שהפסידה בגמר לליל הצרפתית.
בעונת 2005 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז הפסידה בסיבוב השלישי לקבוצת המבורג הגרמנית. בעונת 2007 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו וגברה בסיבוב השלישי על קבוצת היידוק קולה הקרואטית וכתוצאה מכך זכתה בכרטיס לסיבוב השני המוקדם של גביע אופ"א בעונת 2007/2008. בסיבוב השני המוקדם של גביע אופ"א פגשה הקבוצה בקבוצת הישראלית מכבי נתניה ולאחר תיקו מאופס בלייריה ניצחה הקבוצה הפורטוגלית 1-0 באצטדיון קריית אליעזר משער של החלוץ סרג' נ'גאל בדקה ה-85 ששלח את הקבוצה לסיבוב הראשון של גביע אופ"א בו פגשה הקבוצה בקבוצת באייר לברקוזן הגרמנית, לה היא הפסידה בסופו של דבר.
אצטדיון
האצטדיון על שם ד"ר מגליאש פסואה נבנה בשנת 2003 לקראת יורו 2004 אשר התקיים בפורטוגל. הוא אירח במהלך היורו שני משחקים: התיקו המאופס בין שווייץ וקרואטיה ואת המשחק בין צרפת לקרואטיה שנגמר בתיקו 2-2 בשלב הבתים. כמו כן, האצטדיון אירח את גמר הגביע הפורטוגזי בשנת 2006 בין פורטו וויטוריה סטובאל, וב-2007 בין פורטו לספורטינג ליסבון. האצטדיון מכיל 23,164 מקומות.
מל ויטפילד
מלווין "מל" גרסטון ויטפילד (באנגלית: Malvin "Mal" Greston Whitfield; 11 באוקטובר 1924 – 18 בנובמבר 2015) היה אתלט אפרו-אמריקאי, היה אלוף אולימפי בעל 5 מדליות מהן 3 מדליות זהב, שיאן עולם ובעל 3 מדליות זהב מהמשחקים הפאן אמריקאיים.
ביוגרפיה
ויטפילד נולד בביי סיטי שבטקסס. בשנת 1943 הוא הצטרף לחילות האוויר של צבא ארצות הברית והיה שייך לקבוצת הטייסים האפרו-אמריקאיים, טייסי טסקגי. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נשאר בצבא ארצות הברית, וגם למד והתאמן באוניברסיטת המדינה של אוהיו, בהדרכתו של לארי סניידר, מאמנו של האתלט הנודע ג'סי אוונס. בשנות ה-50 המוקדמות הוא שרת בחיל האוויר האמריקני במהלך מלחמת קוריאה.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה ויטפילד ב-3 מדליות, מהן שתי מדליות זהב ומדליית ארד אחת. מדליות זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי חדש של 1:49.2 דקות, לפני ארתור וינט מג'מייקה (1:49.5 דקות) ומרסל הנסן מצרפת (1:49.8 דקות), ובריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:10.4 דקות, לפני צרפת (3:14.8 דקות) ושוודיה (3:16.0 דקות). מדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.9 שניות, אחרי וינט שקבע שיא אולימפי חדש של 46.2 שניות והרב מק'קנלי מג'מייקה (46.4 שניות).
שיאן עולם
בשנת 1950 קבע ויטפילד בריצת 880 יארד שיא עולם חדש של 1:49.2 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1951 זכה ויטפילד ב-3 מדליות זהב, בריצת 400 מטר (47.8 שניות), בריצת 800 מטר (1:53.2 דקות) ובריצת שליחים 4x400 מטר (3:09.9 דקות).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה ויטפילד ב-2 מדליות, אחת מזהב ואחת מכסף. מדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:49.2 דקות, לפני יריבו וינט (1:49.4 דקות) והיינץ הולצהיימר מגרמניה (1:49.7 דקות). מדליית כסף בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:04.21 דקות, אחרי ג'מייקה שקבעה שיא עולם חדש של 3:04.04 דקות ולפני גרמניה (3:06.78 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 47.30 שניות.