cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ועידת האג (1969)
משבר הכיסא הריק
בשנת 1965, עלתה הצעה לפתח את כלכלת הקהילה האירופית באופן עצמאי וללא תלות בכלכלת המדינות החברות, באמצעות לקיחת המיסים על הייבוא במקום דמי החברות המדינתיים. בנוסף ההצעה כללה מתן סמכות פיקוח תקציבית לפרלמנט האירופי ומעבר לקבלת החלטות במועצה ברוב מיוחד ולא פה אחד, כפי שהיה נהוג קודם לכן. צרפת הייתה המתנגדת היחידה להצעה זו, וכתוצאה מהתנגדות זו, נשיא צרפת, שארל דה גול, החזיר את נציגיה של צרפת מהפרלמנט בבריסל והצהיר שלא ישובו עד שצרפת תקבל את מבוקשה. מהלך זה מנע מהקהילה לפעול ולקדם החלטות, וגרם למשבר דיפלומטי חמור שנמשך כשישה חודשים.
על מנת לפתור משבר זה, נוסחה פשרה שכונתה "פשרת לוקסמבורג" ב-1966, בה נקבע שהחלטות הקהילה יתקבלו ברוב קולות ולא פה אחד, חוץ מנושאים בעלי חשיבות לאומית. בנוסף, במסגרת הפשרה הוחלט למשוך את ההצעה לתקציב קהילתי עצמאי, ונאסר על חברי הנציבות להעביר ביקורת פומבית על עמדותיהם של ראשי המדינות החברות. כמו כן, נאסר על העברת הצעות של הנציבות לידי הפרלמנט האירופי לפני שהן הוצגו למועצת השרים הרלוונטית, בהתאם לדרישותיו של דה גול.
ציר ההשלמה
במהלך הועידה, שש המדינות הסכימו שתקופת המעבר בת 12 השנים של הקהילה האירופית הכלכלית (ה - EEC)-הגיעה לסיומה המוצלח, אך הן גם הסכימו שנותרה עוד עבודה ושנותרו עוד בעיות רבות לפתור.
בעיות כגון מימון הCAP (ה-Common Agricultural Policy),שהיווה את רוב תקציב הקהילה, העמדות השונות שהיו לכל מדינה בנושאים כלכליים, וגם בעיית האינפלציה שפקדה את צרפת ב-1968, טרם הוועידה. לאחר שקלול של בעיות אלו, החליטו המדינות החברות להחליף את תזרימי הכסף ומקורות המימון של הקהילה מתרומות ותמיכה של כל מדינה בנפרד, למשאבים של הקהילה באופן כללי. נוסף על כך הן התחילו לסלול את הדרך לאיחוד כלכלי ומונטארי אירופאי.
ציר ההתרחבות הגאוגרפית
היה ברור מתחילת הועידה, שהצלחתה תהיה תלויה בפתירת סוגיית היחסים עם המדינות השכנות שלא חברות בקהילה האירופית. צרפת הייתה היחידה שהתנגדה למשא ומתן לגבי צירוף מדינות נוספות, אך לאחר התפטרותו של דה גול, ג'ורג' פומפידו, שהחליף אותו, נקט בעמדה יותר פרגמטית כלפי בריטניה. בנוסף, קנצלר גרמניה, וילי ברנדט, טען שמדיניות החוץ של הקהילה חייבת לכלול את כל המדינות המבקשות להצטרף אליה, על מנת להפוך את אירופה למה שהיא נועדה להיות. שניהם ביחד הצליחו להשיג את ההסכמה הרחבה הדרושה, וכעת ניתן היה להמשיך לעבודות ההכנה לקראת ההתרחבות הראשונה, שכללה את בריטניה, אירלנד, דנמרק ונורווגיה (שלבסוף החליטה להישאר מחוץ לקהילה האירופית).
נושא אחד שהקשה מעט על התהליך היה המדיניות הכלכלית הקהילתית שהתבססה על חקלאות. היות שהמגזר החקלאי הבריטי היה קטן יחסית, נוצר מצב בו בריטניה תיאלץ לתרום לתקציב יותר משתרוויח ממנו. עניין זה לא סוכם סופית, ובריטניה הצטרפה על אף חוסר הסכמתה. במעמד זה נקבע העיקרון המנחה בהתרחבות הקהילה: מדינות חדשות המבקשות להצטרף יאלצו לקבל את חוקי הקהילה ולא יהיה ניתן לשנות אותם או לקיים משא ומתן לגביהם. לבסוף, בשנת 1973, הצטרפו לקהילה האירופית בריטניה, אירלנד ודנמרק. תוך כדי תהליך ההצטרפות, הוחלט לחתום על הסכם סחר חופשי גם עם מדינות אפטא (The European Free Trade Association – EFTA) ביולי 1972.
ציר ההעמקה
הוחלט עוד בוועידה, לתת דגש לאינטגרציה אירופאית ולהאיץ את תהליך האיחוד הכלכלי והמוניטרי, למטרת הרחבה והעמקה של הכוח והאחריות של מוסדות הקהילה.
צרפת הציעה להרחיב את שיתוף הפעולה לתחומים כמו טכנולוגיה, אנרגיה ותחבורה, אך שאר המדינות בחרו לא לסבך יתר על המידה את המשא ומתן עם המדינות שעתידות להצטרף (בריטניה, אירלנד, דנמרק). אם זאת הן כן הסכימו על בחירת שיטה לבחירות ישירות לפרלמנט האירופי, הקמת בסיס לאוניברסיטה אירופית, רפורמה לקרן אירופית סוציאלית, פיתוח טכנולוגיה בתוך הקהילה ולהעניק תנופה מחודשת למחקר בנושא אנרגיה אטומית בתוכנית היורואטום (Euroatom).
כדי לאפשר העמקה מוסדית שכזו, היה צורך באיחוד מוניטארי של כלל המדינות החברות, ולשם כך הוחלט בוועידה להפקיד את המחקר בנושא מדיניות מוניטרית לוועדה של מומחים בראשות ראש ממשלת לוקסמבורג ושר הכלכלה פייר וורנר, (Pierre Werner) שייצרו מערכת של שערי חליפין למדינות החברות.
יישום
בסיומה של ועידת האג, שש המדינות החברות בקהילה דנו באופן הטמעת ההחלטות שהתקבלו. אף על פי שההחלטות בנושא רגולציה כלכלית לא גרמו למחלוקת רבה, והיו לרוב תחת הסכמה רחבה, השש התקשו עדיין להסכים על אינטגרציה פוליטית נוספת.
בסופו של דבר ההחלטות שנתקבלו אומצו על ידי השש בהתאם לדו"ח שפורסם על ידי היועצת הפוליטית למשרד החוץ הבלגי, אתיאן דוינון, ב-27 באוקטובר 1970. מטרת הדו"ח היתה, בין היתר, לקדם שיתוף פעולה פוליטי בין המדינות, על ידי פגישות חצי שנתיות של שרי החוץ, ורבע שנתיות של היועצים הפוליטיים שלהם. הדוח אף סייע לקיים דיונים חסרי מגבלות וקשיים משפטיים בין שש המדינות, שבהמשך נהפכו לתשע בעקבות ההתרחבות הראשונה.
תוצאות והשלכות ארוכות טווח
כפי שנאמר קודם לכן, אחת ההחלטות שהתקבלו בוועידת האג הייתה קידום איחוד מוניטארי של המדינות החברות בוועידה. מטרה זו הושמה בידיי ראש ממשלת לוקסמבורג ושר הכלכלה, פייר וורנר. המצב המוניטארי העולמי היה נתון למשברים רבים ותנודות וחוסר יציבות בערך המטבעות השונים, עד שבשנת 1972, נוצרה שיטת "הנחש במערה" (European Currency Snake) שקשרה את שערי המטבעות השונים של המדינות החברות אחד בשני, כדי למנוע תנודות חדות בשערי החליפין. בנוסף הוחלט להקים את ארגון שיתוף הפעולה המוניטארי האירופי,ה-EMCF.
שיטה זו לא צלחה, ולאחר שפל כלכלי רציני כל מדינה חברה בחרה להגן על הכלכלה האינדיבידואלית שלה, והמדיניות המוניטארית האחידה עברה ליחידת מטבע אחידה בשם אקו (ECU - European Economic Unit), שלבסוף נהפכה בשנת 1992 למטבע היורו. היורו החליף באופן רשמי את המטבעות הלאומיים של המדינות החברות באיחוד האירופי העתידי ב-1 בינואר 2002 (למעט בריטניה, שוודיה ודנמרק).
בנוסף, במרץ 1971, התחילה פעילות לחיזוק הפרלמנט האירופי מבחינה מוסדית וכלכלית, באמצעות קבוצה פוליטית שהוקמה על ידי הוועדה האירופית. במרץ 1972 פורסם דו"ח מפורט של מומחים עצמאיים בקבוצה זו, ובדו"ח הומלץ על הגדלה הדרגתית של סמכויות החקיקה של הפרלמנט האירופי, והקמה של מערכת ייעוץ וגישור בין הפרלמנט האירופי לבין הפרלמנטים האינדיבידואליים של המדינות החברות בקהילה.
כתוצאה מציר ההתרחבות, שש המדינות נהיו לתשע בשנת 1973 עם הצטרפותם של בריטניה, אירלנד ודנמרק, ולאחר מכן המשיכה הקהילה להרחיב את גבולותיה. בשנת 1981 נוספה יוון ולאחריה ספרד ופורטוגל ב-1986. אף על פי שלא הייתה זו התרחבות רשמית, סיפוחה של מזרח גרמניה לגרמניה היווה שלב חשוב בתהליך ההתרחבות הגאוגרפית, משום שכך התרחבה הקהילה לגוש הקומוניסטי לשעבר. (אירוע זה גם שינה את יחסי הכוחות בקהילה, גרמניה החלה להיות הגורם הדומיננטי במקום צרפת). בשנת 1995 הצטרפו אוסטריה, פינלנד ושוודיה לקהילה (שנהפכה להיות האיחוד האירופי לאחר אמנת מאסטריכט ב-1992). לאחר מכן בשנת 2004,לאחר השקת מטבע האירו ב-2002, בוצעה ההתרחבות הגדולה ביותר בהיסטוריית האיחוד, התרחבות גדולה מזרחה של עשר מדינות: אסטוניה, לטביה, ליטא, פולין, צ'כיה, סלובקיה, סלובניה, הונגריה, מלטה וקפריסין. שלוש שנים לאחר מכן בשנת 2007, מצטרפות מדינות הבלקן רומניה ובולגריה, וב-2013 הצטרפה קרואטיה ונהפכה למדינה ה-28 באיחוד. לאחר מספר שנים, בשנת 2016, נערך משאל עם בבריטניה שבו הצביע הרוב על פרישה מהאיחוד האירופי, מה שמכונה "הברקסיט", ולבסוף ב-31 בינואר 2020, פרשה בריטניה מהאיחוד. בריטניה היא המדינה היחידה שפרשה מהאיחוד בהיסטוריה שלו, ועזיבתה השאירה את האיחוד עם 27 מדינות חברות.
פורד מודל F
פורד מודל F (באנגלית: Ford Model F) היא מכונית פתוחה בסגנון מכונית עידן פליז בתצורת "Touring car" מתוצרת יצרנית הרכב פורד האמריקאית אשר יוצרה בין השנים 1905–1906.
גבי לסקי
גבריאלה (גבי) לסקי-שוץ (נולדה ב-18 במרץ 1967, ו' באדר ב' ה'תשכ"ז) היא חברת כנסת לשעבר מטעם מפלגת מרצ, עורכת דין ופעילת זכויות אדם פמיניסטית, פעילה חברתית ופוליטית ישראלית. חברת מועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפלגת מרצ בין השנים 2013–2018, ומזכ"לית שלום עכשיו לשעבר.
ביוגרפיה
גבי לסקי נולדה במקסיקו סיטי שבמקסיקו, לשם היגרו הוריה ממזרח אירופה לפני מלחמת העולם השנייה. עלתה לבדה בגיל 15 ונקלטה בפנימייה של עליית הנוער. אמה ואחותה עלו אחר-כך. שירתה כקצינה בגדנ"ע.
למדה במכללה למנהל, ובתכנית של אוניברסיטת תל אביב בשיתוף אוניברסיטת נורת'ווסטרן.
היא שותפה במשרד עורכי דין שהקימה, "גבי לסקי ושות'", העוסק בדיני חופש הביטוי והזכות למחאה. ייצגה במספר תיקים בעלי פרופיל ציבורי גבוה ושימשה יועצת משפטית של ארגוני מחאה, בהם משפטה של דפני ליף (שהסתיים בזיכוי) ושאר פעילי המחאה החברתית, חושף השחיתויות רפי רותם, יונתן פולק מתנועת אנרכיסטים נגד הגדר, פעילות ארגון מחסום ווטש, ארגון בצלם, דארין טאטור ועהד תמימי וקטינים פלסטינים שהואשמו בעבירות כגון יידוי אבנים הייתה יו"ר ועדת חקיקת זכויות אדם בלשכת עורכי הדין. אחדות מהעתירות לבג"ץ שבהן ייצגה את העותרים:
בשנת 2012 הוענק לה אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג מטעם האגודה לזכויות האזרח.
בבחירות המוניציפליות בשנת 2013 נבחרה לחברת מועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם מרצ תל אביב-יפו ויזמה את אימוץ החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם, בדבר שילובן של נשים במוקדי קבלת החלטות, כחוק עירוני בתל אביב. הייתה יו״ר הוועדה העירונית לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, ויועצת ראש העיר לנושאי קיימות ואורבניות. בבחירות המוניציפליות ב-2018 הייתה במקום הרביעי ברשימה אך מפלגתה זכתה בשלושה מושבים בלבד ולסקי נותרה מחוץ למועצה.
נבחרה למקום השביעי ברשימת מועמדי מרצ לכנסת העשרים, אך מרצ זכתה בחמישה מנדטים בלבד והיא לא נכנסה לכנסת. בבחירות לכנסת ה-22 שובצה מטעם מרצ במקום ה-19 ברשימת המחנה הדמוקרטי. בבחירות לכנסת ה-24 שובצה במקום השמיני, בזמן שהמפלגה זכתה ב-6 מנדטים. בעקבות כניסת מרצ לממשלה, לסקי נכנסה לכנסת במסגרת החוק הנורווגי.
במהלך כהונתה ב יזמה יחד עם חברי הכנסת משה ארבל וינון אזולאי מש"ס חוק שמחייב יידוע שופטים על כבילת עצירים באזיקים באולם המשפט, על מנת למנוע אזיקת עצורים שלא לצורך.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, התמודדה בבחירות המקדימות במרצ ושובצה במקום ה-6 ברשימה לכנסת. בבחירות המפלגה לא צלחה את אחוז החסימה ולכן לא נכנסה לכנסת.
עמדותיה
את חקיקתם של חוקים אחדים שנחקקו ביוזמת מפלגות הימין, כגון "חוק החרם" ו"חוק הנכבה", תיארה כ"רוב פרלמנטרי דחוק משתמש בדמוקרטיה כדי לשים סוף לדמוקרטיה". לשיטתה "הדמוקרטיה היא לא רק מנגנון פורמליסטי של שלטון הרוב, היא מבוססת על הגנה על זכויות המיעוט ועל העקרונות שמאפשרים את השכנוע והביקורת. חופש הביטוי וחופש ההתאגדות, שהתפתחו לכיוון של זכויות חברתיות וקולקטיביות – וגם סביבתיות – זה חלק מהמארג של מחשבה דמוקרטית." כשנשאלה בשנת 2019 מה תעשה אם תיבחר לכנסת ענתה שתפעל "לביטול כל החוקים האנטי-דמוקרטיים שלתוכו ייכנס ביטול מוחלט של חוק הלאום, חוק ההסדרה, חוק שוברים שתיקה, חוק העמותות."
לסקי מתחה ביקורת על הגבלת חופש ההפגנה ועל תפקוד המשטרה נגד פעילות מחאה חברתית: "הסיטואציה היא שהמשטרה לא מבצעת את תפקידה שהוא להגן על האזרח ועל הזכויות שלו, ביניהן זכות המחאה. זו הפכה להיות משטרת שלטון. באופן קבוע, בכל הפגנה נגד השלטון, יהיה מישהו שיבצע מעצרים כדי להרתיע. זה שימוש לרעה ברשויות אכיפת החוק". כמו כן, מתחה ביקורת על "חוק הקורונה", וציינה ש"יש דרכים פוגעניות פחות להילחם בנגיף. כאלה שלא יתנו לראש הממשלה סמכויות בלתי מוגבלות להתקין תקנות שפוגעות פגיעה קשה בזכויות שלנו ובמשטר הפרלמנטרי והחוקתי של ישראל. "
היא מתנגדת נחרצת לשליטה הישראלית ביהודה ושומרון ולהתנחלויות. על מערכת המשפט הישראלית ביהודה ושומרון אמרה: “אנחנו מדברים בעצם על מערכת שמטרתה זה להנציח את הכיבוש או לאפשר את הכיבוש, בוודאי שאנחנו לא מדברים על מטרה של צדק." ובראיון אמרה "המשפט הצבאי מאפשר מעצר קטינים פלסטינים באמצע הלילה, השארתם במעצר עד תום ההליכים על דברים שבישראל לעולם לא משאירים. כל זה לא נכון לגבי הקטינים הישראלים שנעצרים בשטחים, שמוגנים בהתאם לחוק הנוער הישראלי. כשמפעילים חוק אחר באותו מקום על שתי אוכלוסיות שונות, זו בדיוק ההגדרה של אפרטהייד".
היא גורסת ששיתוף פעולה עם גורמי הביטחון הפלסטינים הוא חלק אינטגרלי מתפיסת הביטחון הישראלי, שכן רוב הפלסטינים מעוניינים בשקט וביטחון בדיוק כמו רוב הישראלים. היא מתנגדת להריסת בתי משפחות מחבלים בטענה שהשיטה פוגעת בחפים מפשע וכלל אינה מועילה. כעורכת דין בעתירה נגד הריסת בית מחבל תבעה שהמדינה תוכיח את יעילות שיטת הריסת הבתים, אך בית המשפט השיב שהיעילות נתונה להערכת גורמי הביטחון ובית המשפט אינו נוטה להתערב בהערכתם.
חיים אישיים
לסקי היא אם לתאומים, מתגוררת בתל אביב. בן זוגה, תמיר בן דב קריספין, מונה למשרת אמון על ידי השר לשיתוף פעולה אזורי, עיסאווי פריג'. מינויו לממלא מקום מנהל תחום בכיר (פרויקטים) במשרד הוקפא על ידי נציבות שירות המדינה.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-73
טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-73 התקיים ב-19 בספטמבר 2021 בתיאטרון מיקרוסופט במרכז העיר לוס אנג'לס, קליפורניה.
בנוסף, בפעם הראשון בהיסטוריה של הטקס, הוענקו שני פרסים בקטגוריות שניתנו עד כה בטקס האמי האמנותי - התוכנית המיוחדת הטובה ביותר (שידור חי) והספיישל הטוב ביותר (מוקלט).
בשנה זאת, כולל המועמדויות שהוענקו במסגרת טקס פרסי האמי האמנותיים - הסדרה טד לאסו שברה את שיא המועמדויות לסדרה חדשה עם כ-20 מועמדויות. בכך עברה את ההישג של Glee, שקיבלה כ-19 מועמדויות בשנת 2010. אם. ג'יי. רודריגס, שקיבלה מועמדות על תפקידה בסדרה פוזה, היא הטרנסג'נדרית הראשונה המועמדת לפרס משחק מרכזי בטקס. הכתר זכתה בכל שבעת הפרסים לסדרת הדרמה - ובכך הפכה לסדרת הדרמה הראשונה שמגיעה להישג זה.
ביטקוין קאש
ביטקוין קאש (באנגלית: Bitcoin Cash) הוא מטבע מבוזר. באמצע 2017, קבוצה של מפתחי ביטקוין שרצתה להרחיב את מגבלת גודל הבלוק והציעו שינוי בקוד. השינוי נקרא פיצול קשה (hard fork), והוא נכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 2017. כתוצאה מכך, פיצלו את רשת הביטקוין לשניים. בזמן הפיצול כל מחזיקי המטבע ביטקוין החזיקו באותה כמות של ביטקוין קאש.
סיווג
ביטקוין קאש הוא מטבע מבוזר ורשת תשלומים. ביחס לביטקוין הוא מאופיין בדרכים שונות בהן ספין-אוף, תוצר של פיצול קשה, שיבוט, גרסה שנייה או מטבע אלטרנטיבי (altcoin).
היסטוריה
בעקבות ייקור העמלות ברשת הביטקוין, פעלו כמה מחברי הקהילה לפצל את רשת הביטקוין כדי להרחיב את גודל הבלוקים. השינוי הגיע לשיא בחודש יולי 2017 לאחר שכמה חברים בקהילת הביטקוין אימצו BIP 91 מבלי להגדיל את מגבלת גודל הבלוקים, צעד שפעל לטובתם של אלו שראו בביטקוין השקעה דיגיטלית והגביל את השימוש במטבע כאמצעי תשלום. ההצעה הראשונה, Segwit2X, דגלה בפיצול רך ותכננה להרחיב את המערכת בהדרגתיות עד למקסימום של 4 מגה בייט לכל בלוק, וההצעה השנייה, שהגיעה מקהילת הכורים, דרשה להגדיל את גודל הבלוקים ב-8 מגה בייט באופן מידי. התוצאה הייתה פיצול קשה והקמת מטבע חדש – ביטקוין קאש (BCH).
איגור איוואנוב
איגור סרגייביץ' איוואנוב (ברוסית: И́горь Серге́евич Ивано́в; נולד ב-23 בספטמבר 1945) הוא פוליטיקאי ודיפלומט רוסי שכיהן כשר החוץ הרוסי וכראש המועצה לביטחון לאומי של רוסיה.
ביוגרפיה
איוואנוב נולד ב-23 בספטמבר 1945 במוסקבה שברוסיה הסובייטית שהיוותה חלק מברית המועצות. אביו היה ממוצא רוסי ואמו, אלנה סגיראשווילי, הייתה ממוצא גאורגי. בשנת 1969 סיים את לימודיו במכון לשפות זרות על שם מוריס תורז.
הצטרף למשרד החוץ הסובייטי בשנת 1973 והיה בשליחות במשך עשור בספרד. בשנת 1991 הוא התמנה לשגריר רוסיה במדריד.
התמנה לשר החוץ ב-11 בספטמבר 1998 על ידי נשיא רוסיה בוריס ילצין, והושבע לתפקיד ב-30 בספטמבר אותה שנה. כשר החוץ הרוסי, איוואנוב התנגד לכניסת נאט"ו ליוגוסלביה. הוא גם התנגד למלחמת עיראק. איבנוב שיחק תפקיד מרכזי בתיווך בין נשיא גאורגיה אדוארד שוורדנדזה ומפלגות האופוזיציה בעת מהפכת הוורדים ב-2003.
ביולי 2003 היה אמור איוואנוב לבקר בישראל ואף להיפגש עם ראש ממשלת ישראל אריק שרון. לאחר שהודיע כי בכוונתו להפגש עם יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, ישראל דחתה את ביקורו.
לאחר הבחירות לנשיאות רוסיה 2004, מינה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את סרגיי לברוב לתפקיד שר החוץ במקומו של איוואנוב.
לאחר שסרגיי לברוב מונה במקומו לתפקיד שר החוץ, החליט נשיא רוסיה פוטין למנות אותו לראש המועצה לביטחון לאומי של רוסיה. כראש המועצה הוא ביקר בישראל לאחר חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון ונפגש עם משפחות החיילים החטופים ואמר כי מוסקבה גינתה את החטיפות. בנוסף, הוא נועד עם שרת החוץ ציפי לבני בירושלים.
בעשור השני של המאה ה-21, משמש איוואנוב פרופסור במכון ליחסים בינלאומיים במוסקבה. הוא חבר במועצה המפקחת על הפורום הבינלאומי בלוקסמבורג למניעת אסון גרעיני.
יום האם (סדרת טלוויזיה)
יום האם היא סדרה קומית מבית "קשת" של ערוץ 2 שכתבה דניאלה לונדון דקל ויצרה יחד עם דנה עדן, בבימוים של רני סער ואיתן צור. הסדרה הייתה מבוססת על הטור הקבוע של לונדון דקל במגזין "לאשה". זכויות ההפקה של הסדרה, נמכרו בנובמבר 2012 לרשת הטלוויזיה האמריקאית CBS. את קטעי הקומיקס בסוף הפרקים מאיירת לונדון-דקל בעצמה. העונה השנייה צולמה בקיץ 2014 ועלתה לשידור ב-19 במאי 2016.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר משפחת שהינו, אלה (קרן מור) אשר נשואה למושו (דרור קרן) ולהם שלושה ילדים. השניים מתמודדים בדרכים קומיות עם ההורות. דמותה של אלה מביאה לדיון מספר שאלות איתן מתמודדים הורים רבים, כמו: האם לשקר לילד כאשר חיית המחמד מתה, או כיצד מתמודדים עם ילד המגלה השמנת יתר. הסדרה עוסקת במגוון נושאים הוריים וחברתיים.
דמויות נוספות
שחקנים אורחים (בתפקיד עצמם):
שידור הסדרה
עם סיום העונה הראשונה הוכרז על הפקת עונה שנייה. אך הפקתה התעכבה מספר שנים והעונה השנייה עלתה ב-19 במאי 2016.
בתחילת 2013 הופק פרק פיילוט לגרסה האמריקאית של "יום האם" בערוץ CBS, שלאחריו הוחלט לא לעלות את הסדרה לשידור בערוץ.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות:
ביקורות:
ניל"י - יצירת הקשר עם הבריטים
לאחר שהחליטו אהרן אהרנסון, אבשלום פיינברג ואלכסנדר אהרנסון על הקמת רשת ריגול (ניל"י) במטרה לסייע לצבא הבריטי לכבוש את ארץ ישראל עלה הצורך ביצירת קשר עם הבריטים, שבסיסם הקרוב היה במצרים. הניסיונות ליצירת הקשר עם הבריטים נתקלו בקשיים רבים, ונמשכו, למעשה, מאמצע שנת 1915 ועד תחילת 1917.
ניסיונות ראשונים - הפלגות למצרים
ביולי 1915 יצאו אלכסנדר אהרנסון ואחותו, רבקה, למצרים, לשם יצירת קשר ראשוני עם הבריטים. לאחר תלאות בדרך נחתו ב-8 באוגוסט באלכסנדריה, וניסו לעניין את המודיעין הבריטי בשירותיהם. אלכסנדר, בנסותו למשוך את תשומת לבם של אנשי המודיעין הבריטי, כתב סדרת מאמרים בעילום שם בעיתון מקומי באנגלית (ה"אג'יפשן גאזט") על המצב בארץ ישראל, כולל סקירות צבאיות וכלכליות. הוא תיאר את חולשת הצבא הטורקי ומוראל חייליו הירוד, והצביע על האפשרות לנחיתה בריטית בחופי הארץ.
כעבור כמה זמן עלה בידו לשוחח עם קצין מודיעין בריטי, אך זה דחה אותו ואף הוציא נגדו צו גירוש ממצרים. ייתכן שמה שעורר את חשדו היה הצליל הגרמני של שמו של אהרנסון, והעובדה שבא בלי לדרוש תמורה על הצעתו. ב-3 בספטמבר הפליג עם אחותו ממצרים בדרכו לארצות הברית.
זמן מה לאחר מכן, ב-30 באוגוסט, יצא אבשלום פיינברג למצרים באוניה האמריקנית נושאת הפליטים "דה מוין" (Des Moines) תחת השם הבדוי "הירש נארונסקי" עם תעודות שזייף בחיפזון. לאחר כשבוע, ירד מן האוניה באלכסנדריה, ושם הצליח להתקבל לריאיון אצל קצין בריטי אחר, לייטננט לנרד וולי, שקיבל את הצעתו. בשהותו במצרים כתב גם דו"ח בן למעלה ממאה עמודים להנרייטה סאלד, מזכירת חבר הנאמנים הניו יורקי של תחנת הניסיונות החקלאיים בעתלית שבה עבדו הוא ואהרן אהרנסון, שבאופן רשמי היה דין וחשבון על פעילות התחנה, אך למעשה כלל גם מידע רב על הנעשה בארץ ישראל ועל קשיי היישוב. הדו"ח נכתב במטרה לעורר את דעת הקהל האמריקנית לנעשה בארץ ישראל, אך לא עשה רושם רב, ככל הנראה.
לייטננט וולי סיכם עם פיינברג את הקמת רשת הריגול, והם קבעו ביניהם פרטים. פיינברג קיבל מוולי הנחיות לנסות לברר את תוכניותיהם הצבאיות של הטורקים, לעקוב אחרי תנועות הצבא, לאמוד אומדן סביר את גודלם של הכוחות הצבאיים, את יכולותיהם של הכוחות ושל מפקדיהם. פרט לכך, נדרש לבריטים גם מידע על הכלכלה בארץ: עד כמה חמור המשבר הכלכלי הפוקד את אנשי הארץ, ועד כמה הוא משפיע על הצבא. כמו כן, וולי הורה לפיינברג לברר מה עלה בגורלם של שני טייסים צרפתים שנחתו נחיתת אונס בבאר שבע, ולא נודע מה עלה בגורלם.
ב-8 בנובמבר חזר אבשלום פיינברג בחשאי לארץ, בספינה הבריטית "סנט אן" (St. Anne). בלילה ירד לחוף וחזר לתחנה בעתלית. הוא יצא ליפו, לבקר את בני משפחתו, שם הורה להם להפיץ שמועות כי יצא לדמשק והוא עתיד לצאת לשם שוב בזמן הקרוב. למעשה, יצא לירושלים להשיג רישיון נסיעה ברחבי הארץ, שהיה דרוש כדי לנסוע למרחקים ארוכים בארץ (תקנה שתוקנה בתקופת שהותו במצרים). בפועל ניצל את הימים האלה לפעילות ריגול. הוא שהה בבית מלון שבו התגוררו קצינים טורקיים וגרמנים, שוחח עם אנשים, רחרח וחיפש מידע מעניין. לאחר ארבעה או חמישה ימים (13 בנובמבר - 16 בנובמבר/17 בנובמבר) היה בידו מידע רב ובעל ערך. הוא גילה מה עלה בגורל שני הטייסים הצרפתיים ("הם הסגירו את עצמם בלי התנגדות, לחיילים... הובלו ירושלימה... אומרים, כי הסיעום לקושטא, אך ספק אם זה אכן כך... אשתדל להתחקות אחריהם... נראה כי נהגו עמם כשורה" (מתוך דו"ח ששלח לוולי בהמשך). מאוחר יותר הוא מדווח כי "ידידינו עדיין נמצאים, ככל הנראה, בירושלים"), בירר את גודלם המדויק של הכוחות בירושלים וברמלה, חימושם, יכולת התובלה שלהם ועוד פרטים רבים. גם אהרן אהרנסון יצא (ב-22 בנובמבר) למסע ריגול, בצפון הארץ. הוא עבר בסביבות חיפה, טבריה, ראש פינה, צידון, ביירות, צור ועכו. הוא שב לעתלית ב-28 בנובמבר עם שלושה פנקסים מלאים מידע. כדי להימנע מצרות אם ייתפס, כתב את הפנקסים בצורה לכאורה פטריוטית-עות'מאנית ("אני נרגש למחשבה, כי מחנה זה... עלול להיות מותקף בפחות מעשר דקות על ידי אווירון ים").
לאחר המאמצים הללו, יצאו מדי לילה אבשלום פיינברג ומנשה ברונשטיין, אחד מעובדי התחנה בעתלית שהצטרף לרשת, במטרה לראות את האונייה הבריטית שסוכם שתגיע בתקופה זו ולהעביר לה את המידע שנאסף.
בתחילת דצמבר, הגיעה האונייה הבריטית "סנט אן" לחופי עתלית, על מנת ליצור קשר עם אנשי רשת הריגול. משום מה, ככל הנראה באשמת מלחי האוניה, לא נוצר קשר. פרט לכך שהאונייה לא ביצעה את משימתה, היא עוררה חשדות אצל הטורקים, שהושתקו בבקשישים. קצין טורקי שהגיע לבקר בתחנת הניסיונות ב-4 בדצמבר הושקה עד לשכרות.
מעצרו של אבשלום פיינברג
כהן נחקר באל עריש ונשלח לעיר עזה בליווי חייל טורקי. הוא פחד שייאסר שם, ולכן חמק ממלווהו בהזדמנות כלשהי בדרך. בינתיים, נעצר (ב-19 בדצמבר) אבשלום פיינברג בשטח ההפקר שבין הכוחות העות'מאנים והבריטים. הוא הספיק להשמיד את החומר המרשיע שהיה עליו (רשימות צבאיות שכתב בדרכו ודרגות קצונה עות'מאניות, שלבש ללא הצדקה חוקית) בטרם נעצר, אולם השטח בו שהה היווה עילה מספקת למעצר בחשד לריגול. תשובותיו לא סיפקו את הטורקים, והוא נשלח לבית סוהר בבאר שבע. הידיעה על מעצרו הגיעה לאהרן אהרנסון; הוא ניסה לשכנע את הטורקים כי אבשלום היה שליחו במלחמה נגד הארבה – שהיה אחראי עליה תקופה מסוימת בתוקף היותו אגרונום. כדי להניח את דעת הטורקים, הסגיר אפרים כהן את עצמו, בטענה כי איבד בטעות את מלווהו ושמע כי מחפשים אחריו. בהיותו בכלאו ניהל אבשלום חליפת פתקים ומכתבים עם שאר אנשי הרשת.
לצורך קיום הקשר בין כלאו של פיינברג לאנשי אהרנסון בעתלית ובזכרון יעקב, הצטרפו אל רשת הריגול מספר אנשים חדשים: נעמן בלקינד, חייל בצבא הטורקי מראשון לציון שהיה בן דודו של אבשלום פיינברג ואחיינו של מייסד ביל"ו ישראל בלקינד, ויוסף לישנסקי, שומר במושבה רוחמה, שהיה חבר בארגון השומר לשעבר ומנהיג ארגון המגן. נוספו גם איתן בלקינד, אחיו של נעמן וקצין בצבא הטורקי, ואבשלום פיין. הם היו מעבירים את המכתבים שהשליך פיינברג מכלאו לאהרון אהרנסון ב"דואר שליחים". בסופו של דבר, שוכנעו הטורקים כי פיינברג איננו מרגל, והוא שוחרר ב-11 בינואר (או ב-12 בו) 1916.
ניסיונות נוספים לחידוש הקשר עם הבריטים
מקושטא יצא פיינברג לברוסה, לבקר את דודו יהושע חנקין. שם פגש גם את ישראל שוחט ומניה שוחט, שחיו שם מתוקף גלות שנגזרה עליהם על ידי הטורקים. פיינברג דיבר עימם אודות רשת הריגול וטען כי על היישוב לסייע לבריטים בכל דרך אפשרית; הם לא השתכנעו מדבריו, ושלחו לחברי ארגון השומר בארץ עצה, להזהר מאהרן אהרנסון ומקבוצתו.
כשאך השיג פיינברג את האישורים הדרושים, קיבל (ב-16 במרץ) מברק מאהרן אהרנסון, שהודיע לו שעליו לחזור ארצה באופן מיידי. כשחזר לעתלית באפריל, סיפרו לו שאר אנשי הרשת כי מצאו פתקה קשורה לאחד מן הכלים החקלאיים שהיו בתחנה בעתלית. הפתקה נשלחה על ידי וולי, ובה כתב כי הוא מעוניין בחידוש הקשר. על פי המכתב, אמור לחזור השליח שהביא את המכתב בתוך שבועות ספורים. אנשי הרשת חיכו לאונייה בריטית על חוף הים במשך לילות רבים, אך לא באה.
אנשי רשת הריגול המתינו מספר שבועות, והבינו ששוב נוצר קצר בתקשורת עם הבריטים - ושוב, היה להם צורך באדם שייצא מתחומי השלטון העות'מאני. הפעם הוחלט כי אהרן אהרנסון יצא לגרמניה ומשם ינסה למצוא את דרכו ללונדון.
ב-6 ביולי יצאו אהרן אהרנסון ואבשלום פיינברג מעתלית צפונה. כשהגיעו לדמשק חזר פיינברג לארץ ישראל, ולאהרן אהרנסון הצטרף פעיל אחר בקבוצת הריגול: ליובה שניאורסון. הם הגיעו לקושטא ב-22 ביולי, ושם התעכבו עד ה-16 באוגוסט בניסיון להשיג אישורי יציאה חוקיים - לכאורה למטרות מחקר חקלאיות. כשהתקבל האישור, יצא אהרון אהרנסון ברכבת לברלין, ואליה הגיע ב-21 באוגוסט. גם כדי לצאת מגרמניה היה צורך במאבק בבירוקרטיה; לבסוף הוחלט כי הוא אינו חשוד בריגול, וניתן לו, ב-12 בספטמבר, אישור יציאה לדנמרק - שוב, באופן רשמי לצורך מחקר מדעי - וב-16 בספטמבר יצא מגבולות גרמניה והגיע לקופנהגן. בקופנהגן אכן נפגש עם כמה מדענים דנים ודן איתם בנושאים מדעיים, אך פעילותו העיקרית הופנתה להכשרת הקרקע לפעולות רשת הריגול, הן בין ידידיו בארצות הברית והן במשרד המלחמה הבריטי. לידידו בארצות הברית, השופט יוליאן מאק, שלח אהרנסון מכתב (ב-9 באוקטובר) שפירט, הסביר והצדיק את מעשיו של אהרנסון ואנשיו בתחום הריגול. מאק היה מיודד עם אנשי חבר הנאמנים של התחנה בעתלית, וכן בעל מעמד בין הפעילים הציוניים בארצות הברית. אהרנסון קיווה להשיג, על ידי מכתבו, את תמיכתם של אנשים בעלי השפעה בארצות הברית במעשי הריגול.
בד בבד, ניסה ליצור קשר עם השגריר הבריטי בקופנהגן. הוא הצליח להגיע אל השגריר, וסיכם איתו על תוכנית, שאכן בוצעה: אהרנסון יצא באונייה המפליגה לארצות הברית, אשר חנתה חניית ביניים בקירקוואל, סקוטלנד. הבריטים הורידו את אהרנסון מן האונייה - לכאורה, בשל היותו נתין עות'מאני - והוא הגיע ללונדון, בבוקר ה-24 באוקטובר. בלונדון שהה כחודש (עד ה-24 בנובמבר), ובפרק הזמן הזה נפגש עם אישים בריטיים רמי דרג (דוגמת סר מארק סייקס, ממנסחי הסכם סייקס–פיקו, סר בזיל תומסון, סגן מפקח בסקוטלנד יארד, ועוד). הוא עורר את התעניינותם כמו גם את חשדם. מארק סייקס שאל אודותיו רב לונדוני ציוני, שהזהיר שייתכן כי אהרנסון הוא סוכן כפול הפועל, למעשה, למען הטורקים. מאידך, הבינו הבריטים כי אהרנסון הוא אדם העשוי להביא להם תועלת רבה. הוא הופנה למייג'ור וולטר גריבון, שהיה מזכיר לענייני טורקיה במטכ"ל הבריטי. עמו עבד עד שעזב את לונדון.
אהרנסון חיבר דו"ח ובו מסר מידע רב ומועיל לבריטים, על המצב הצבאי בארץ ישראל בפרט ועל הנעשה בה בכלל. בנוסף, הוא ניסה להסב את דעת ההנהגה הבריטית לשואת הארמנים, שהתרחשה אז. לבסוף עזב את בריטניה באוניית מלחמה בריטית, בתחושה שנכשל במשימתו וצריך להתחיל מחדש במצרים. ביומנו מן היום בו עזב את אדמת בריטניה כתב: "על מנת להשיג את שהשגתי, די היה בשלושה ימים, ופחות מזה. ולעומקו של דבר מה השגתי? לא כלום. יש להודות ולהכיר בכך. מבחינה דיפלומטית - כישלון חרוץ... יש ללכת מצרימה ולהתחיל הכול מחדש". לאמיתו של דבר, מעשיו של אהרנסון בתקופה זו סייעו רבות לעבודתם של פעילים ציוניים אחרים כחיים ויצמן בהמשך הדרך, ויש טוענים כי הייתה אחד מן הגורמים, בעקיפין, גם להצהרת בלפור.
אהרן אהרנסון במצרים
אהרנסון הגיע למצרים באוניית המלחמה קארמאלה (Karmala) ב-12 בדצמבר. כבר ביומו הראשון במצרים נפגש אהרנסון עם קצינים בריטיים. הוא למד לדעת מדוע השתבש הקשר עד כה, והיה מוכן להמשיך בעבודתו מיד. מטרתו הראשונה הייתה חידוש הקשר השוטף עם אנשי הרשת בארץ. בתחילה עלתה מחשבה לקיים את הקשר על ידי אנשים שינועו בדרכי היבשה, האוויר והים, או על ידי אלחוט. בסופו של דבר הוחלט לקיים ביקורי אניות קבועים בעתלית. אהרנסון נפגש עם קצינים רבים (ביניהם בעלי דרגות בכירות), אך עבודתו השגרתית נקבעה להיות עם קפטן אדמונדס, איש המודיעין הבריטי. עמו נתגלעו חילוקי דעות וחיכוכים. הוא, והקצינים הבריטיים בכלל, לא הבינו את גישתו של אהרנסון. הם היו רגילים למרגלים הדורשים כסף עבור שירותם, ולא במרגלים אידיאליסטים. הם לא סמכו על נאמנותו לבריטים, והתייחסו אליו באופן מזלזל שפגע בו. בנוסף, כדי להימנע מסיכונו, הם התנגדו לכך שיצא בעצמו באונייה לעתלית. דבר זה הכעיס אותו במיוחד, והוא נאבק בנושא זה עימם. לבסוף, הסכימו שיצא בעצמו. הוא שנא את איטיות עבודתם של הקצינים הבריטיים, והתמרמר על כך שאנשיו מסכנים את חייהם והבריטים אינם מתרשמים מכך כלל. החיכוכים הגיעו עד כדי כך, שב-20 בדצמבר הניח אהרנסון "מכתב התפטרות" במשרדו של אדמונדס. הבריטים הופתעו, הזמינו את אהרנסון לשיחה וביקשו שיחזור בו. הם הבטיחו לשפר את יחסם אליו והוא הסכים להמשיך, בלית ברירה. הוא לא היה מרוצה מכך לגמרי, וגם אחר כך כתב ביומנו: "יש לי חשק לירוק להם בפנים ולומר להם את דעתי על חוסר כישרונם המוחלט לעמוד על המצב ולהבינו. אני מקלל מאה פעמים ביום את הרגע שבו החלטנו לילך עמם יחד" (5 בינואר).
אהרנסון פגש במצרים גם את רפאל אבולעפיה, צעיר יהודי שכבר שיתף פעולה עם הרשת בעבר. אבולעפיה חיפש שליח שיהיה מוכן לצאת מן האונייה לחוף. לאחר כמה ניסיונות, מצא אבולעפיה אדם שהיה כשר בעיני אהרנסון לביצוע הפעולה: ברוך סקלצקי, פליט מארץ ישראל שהיה חבר ב"פועלי ציון". הבריטים שוכנעו להשתמש בו, למרות רצונם להשתמש בשליח סורי.
ב-24 בדצמבר הפליגה האונייה גולאן (Goeland) מפורט סעיד, ועליה אהרן אהרנסון, רפאל אבולעפיה, ברוך סקלצקי וכמה אנשי צוות. הם חלפו מול חופי הארץ, אך הירידה המתוכננת של סקלצקי לחוף נמנעה עקב סכנת טביעה בים הסוער. הם חזרו למצרים בתחושת אכזבה.
אחר כך, נמצא אדם אחר שהסכים לשמש כשליח, במקומו של סקלצקי: אריה (לייבל) ברנשטיין, עגלון יפואי בן 27 שהיה פליט במצרים. ב-20 בינואר 1917 יצאו אהרנסון וברנשטיין לחוף עתלית, הפעם בספינה שובו (Chaueavu). גם הפעם מזג האוויר היה סוער, ושוב נאלצו הם לחזור בלי תוצאות.
נפילתו של אבשלום פיינברג בחולות המדבר
דווקא בשלב זה, בו נוצר לראשונה קשר יציב בין הבסיס הבריטי במצרים לבין אהרן אהרנסון - החליט אבשלום פיינברג לצאת למצרים בדרך היבשה. החלטתו נבעה ממספר סיבות. ראשית, על פי חשבונותיו היה אמור אהרן אהרנסון להגיע למצרים ולדווח על כך כבר מספר חודשים לפני כן. דיווחיו של ליובה שניאורסון מקושטא לא היו ברורים כל צרכם. אמנם, ידע פיינברג כי אהרנסון נעצר על ידי הבריטים ואף ידע שזהו תכסיס ותו לא, ובכל זאת - הניח כי מוטב לו יצא למצרים בעצמו. שנית, המצב הכלכלי של תחנת הניסיונות - שהוא היה מופקד עליה למעשה, בהיעדרו של אהרנסון - הלך והתדרדר. חלק מהעובדים פוטרו, וכסף מארצות הברית, שהובטח, לא הגיע.
בעקבות זאת, יצאו אבשלום פיינברג ויוסף לישנסקי בינואר 1917 למסע ארוך בדרך לסיני. באותה עת היה סיני בידיים בריטיות, וקו הגבול עבר בין עזה לבאר שבע. לצורך המסע לבשו בגדי בדואים, רכבו על גמלים ושכרו להם מורה דרך בדואי. כלקח מן המסע הקודם למצרים, שהסתיים במעצרו של אבשלום, הם נעו בעיקר בלילות והשתדלו לא לעבור דרך יישובים ולא להיתקל בכוחות צבא טורקיים. במשך כשבוע נעו כך, והגיעו לסביבות רפיח, אזור שהיה שטח הפקר בין שטחי הבריטים והעות'מאנים. שם איבדו את דרכם. כשעלה השחר (של ה-20 בינואר 1917) גילו לחרדתם שהם נמצאים במקום בו היו לפני השקיעה. ישנם שני מקורות מידע על פיהם אפשר לשער את מה שאירע: עדותו של יוסף לישנסקי ועדויותיהם של זקני הבדואים שנחקרו לאחר מלחמת ששת הימים. על פי עדותו של יוסף לישנסקי התנפלו עליהם בין שלושים לארבעים בדואים וירו בהם. אבשלום פיינברג נהרג ויוסף לישנסקי נפצע קשה. הוא הצליח להגיע לידיה של יחידה אוסטרלית שהשתייכה לצבא הבריטי, והם העבירוהו לבית מלון בפורט סעיד, משם הועבר בהמשך לבית חולים בקהיר. לגבי תפקידו של מורה הדרך הבדואי בסיפור אפשר להעלות כמה השערות. על פי גרסה אחת, הוא היה האיש שבו ביקשו הבדואים לבצע נקמת דם, ופיינברג ולישנסקי נפגעו רק כבדרך אגב. לעומת זאת, על פי עדויות זקני הבדואים אפשר לנחש שהוא היה זה שמסר אותם לתוקפים. ככל הנראה, לא היה לו קשר לכך והוא עזב את פיינברג ולישנסקי זמן מה בטרם ההתקלות.
א'ליליה בנדלס
א'ליליה בנדלס (באנגלית: A'Lelia Perry Bundles; נולדה ב-7 ביוני 1952) היא עיתונאית, מפיקת חדשות וסופרת אמריקאית, הידועה בביוגרפיה שלה משנת 2001 על סבתא רבתא שלה, מאדאם סי ג'יי ווקר.
ניל"י - יצירת הקשר עם הבריטים
נפילתו של אבשלום פיינברג בחולות המדבר
לאחר המעשה, נחשד יוסף לישנסקי בכך שהרג את פיינברג במדבר וסיפר בדותא. במלחמת ששת הימים, נתפס השטח בו אירע הרצח בידי צה"ל, וחשדות אלו הופרכו: קצין צה"ל, רב-סרן שלמה בן אלקנה, החליט לחקור את הסיפור. הוא איתר את גופתו של אבשלום על פי עץ דקל פראי שצמח מגלעין שהיה בכליו של אבשלום בשעת נפילתו. הוא גם חקר בדואים מקומיים זקנים. אחד מהם סיפר כך: "בימי מלחמת העולם הראשונה ישבו ביום מן הימים שני חיילים טורקיים במאהל של שבט אל רמיילאת אצל אבו צפרא. במעמד זה הופיע מישהו והודיע כי שני זרים לבושים כבדואים עברו זה עתה בסביבה ושניהם לכיוון דרום. היות שהידיעה אמרה שאלו מרגלים יצאו הטורקים מיד לתפוס אותם. היו חילופי יריות. אחד הזרים נפצע ונפל ואילו השני הצליח להימלט. הפצוע, שנלחם על חייו, הצליח לירות באחד הטורקים ולפצעו בידו, אך בסוף גברו עליו הטורקים ו"גמרו אותו". הטורקים אמרו על ההרוג שהוא יהודי והורו לבדואים הנוכחים לקברו. כעבור שנה צמח במקום בו נקבר תומר פראי, ולכן החלו לקרוא למקום 'אלקבר אליהודי' (בערבית: הקבר היהודי)".
א'ליליה בנדלס
קורות חיים ומשפחה
בנדלס גדלה באינדיאנפוליס במשפחה של מנהלי עסקים בעלי חשיבה אזרחית. היא נקראה על שם סבתא רבתא שלה א'ליליה ווקר (1885–1931), דמות מרכזית בתקופת הרנסאנס של הארלם ובתה של היזמית מאדאם סי ג'יי ווקר. אמה של באנדלס, פיירי מיי בנדלס (1928–1976), סגנית נשיא חברת הייצור מאדאם סי ג'יי ווקר ופעילה בפוליטיקה דמוקרטית מקומית ומדינתית, שימשה גם כחברה במועצת בית הספר של העיר וושינגטון והייתה מנהלת פיסקלית בעיריית אינדיאנפוליס. אביה, ס. הנרי בנדלס הבן (1927-2019), הפך לנשיא מעבדות הפסגה, יצרנית טיפוח שיער נוספת, ב-1957 לאחר שעבד זמן קצר עם חברת וולקר. הוא שימש כמנהל פסטיבל אינדיאנפוליס 500 במשך שנים רבות והיה חבר מועצת המנהלים של לשכת הכנסים והמבקרים של אינדיאנפוליס. הוא היה הנשיא המייסד של המרכז לפיתוח מנהיגות, ארגון העשרה לנוער באינדיאנפוליס.
ניל"י - יצירת הקשר עם הבריטים
נפילתו של אבשלום פיינברג בחולות המדבר
חמישה ימים לאחר הרצח הגיע לאהרון אהרנסון בקהיר דיווח על פצוע השוכב בבית חולים בפורט סעיד ומבקש לראותו. כשהגיע, פגש את יוסף לישנסקי שסיפר לו את שנעשה. על אף שניחש שפיינברג עלול לצאת מצרימה, הוא נדהם, כעס מאוד וחשש מפני הבאות. ביומנו רשם:.
א'ליליה בנדלס
קורות חיים ומשפחה
בנדלס סיימה את לימודיה ב-1970 בחמשת האחוזים הטובים ביותר של כיתתה בתיכון נורת' סנטרל באינדיאפוליס, שם הייתה עורכת שותפה של "הזוהר הצפוני", סגנית נשיא מועצת תלמידים ויו"ר משותף ומייסדת מועצת יחסי האנוש, שהתייחסה לסוגיות גזעיות באוכלוסיית הסטודנטים שהיו בה פחות מעשרה אחוז שחורים. בשנת 1974 בנדלס סיימה בהצטיינות את לימודיה במכללות הרווארד ורדקליף כאשר נשים שהתקבלו לרדקליף השתתפו בשיעורים לצד סטודנטים גברים בהרווארד וקיבלו תעודה משותפת. בנדלס קיבלה תואר שני מבית הספר ללימודי עיתונות באוניברסיטת קולומביה בשנת 1976.
ניל"י - יצירת הקשר עם הבריטים
הקשר נוצר לבסוף
ב-27 בינואר 1917 יצאה הסירה ארבלט (L'Arbalete) ממצרים לכיוון עתלית. גם הפעם, במזג האוויר הסוער והחורפי, קשה היה לבצע ירידה מהספינה ועליה אליה. למרות זאת, הסכים אריה (לייבל) ברנשטיין לרדת מן הספינה אל הים הסוער. הוא הגיע אל החוף בשלום, אך לא הצליח לשוב ונשאר על אדמת ארץ ישראל. הוא הגיע אל התחנה לניסיונות חקלאיים בעתלית, ופגש שם את שרה אהרנסון ועובדים אחרים בתחנה שהיו חברים ברשת הריגול. בתחילה שהה ברנשטיין בתחנה בעתלית, ואחר כך עבר לגור בבית ההורים של משפחת אהרנסון בזכרון יעקב. באחת ההפלגות הבאות (בסוף מרץ) חזר למצרים, והמשיך בתפקידו כשחיין בקביעות.
ב-19 בפברואר 1917 הגיעה אונייה אחרת לעתלית - המנגם (Managem). הפלגתה הצליחה, ועל החוף התקיימה פגישה בין אהרן אהרנסון ויוסף לישנסקי (שהחלים מפצעיו) לבין אנשי ניל"י אחרים. לאחר מכן החלו הפלגות קבועות של המנגם, מדי חודש בערך (בלילות חסרי אור ירח).
א'ליליה בנדלס
קריירה
היא הייתה מפיקה ומנהלת ב-רשת ABC, שימשה כמנהלת פיתוח כישרונות בוושינגטון די.סי ובניו יורק; כסגנית ראש הלשכה בוושינגטון הבירה; כמפיקה של חדשות העולם הערב עם פיטר ג'נינגס; וכיו"ר מועצת גיוון המייעצת לנשיא חדשות ABC דייוויד ווסטין. לפני שהצטרפה ל-ABC ניוז, היא הייתה מפיקה ב-חדשות NBC בלשכות ניו יורק, יוסטון ואטלנטה עבור התוכניות: "תוכנית היום" ו-"חדשות הלילה" של NBC עם טום ברוקאו. היא גם הייתה מפיקה בוושינגטון די.סי עבור שתיים מתוכניות המגזין של NBC בשיתוף קוני צ'ונג ורוג'ר מוד במהלך שנות ה-80.
ספרה, "על אדמתה: החיים והזמנים של גב' סי ג'יי ווקר" (סקריבנר, 2001), זכה בתואר הספר הבולט של הניו יורק טיימס בשנת 2001, וקיבל את פרס לטיטיה וודס בראון של איגוד ההיסטוריונים השחורים לשנת 2001, לספר הטוב ביותר על תולדות נשים שחורות. בשנת 2020, הספר עובד למיני-סדרה של נטפליקס, בזכות עצמה, בכיכובה של אוקטביה ספנסר. הספר למבוגרים צעירים של בנדלס: גב' סי ג'יי ווקר: יזמית, (בית צ'לסי, 1991) זכה בפרס הספר האמריקאי לשנת 1992 מקרן "לפני קולומבוס".
בנדלס קיבלה את התואר נאמן אמריטוס של אוניברסיטת קולומביה ויושבת ראש אמריטוס של מועצת המנהלים של קרן הארכיון הלאומי.
היא יושבת בכמה מועצות ללא מטרות רווח, כולל ספריית שלזינגר של מכון רדקליף בהרווארד ללימודים מתקדמים, פסטיבל הסרטים במרץ בוושינגטון, דוחות עולמיים של אוניברסיטת קולומביה והקרן הלאומית לאנדרטת זכות הבחירה לנשים. חברות מועצות קודמות כוללות את ועדת המינויים של אגודת בוגרי הרווארד, מועצת המנהלים של מועדון הרווארד של וושינגטון הבירה, מועצת הנאמנים של מכללת רדקליף ומועצת היכל התהילה הלאומית לנשים. היא הייתה נשיאה של אגודת הבוגרים של רדקליף קולג' מ-1999 עד 2001 ועמדה בראש הוועדה המייעצת לבוגרים של בית הספר לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה לשינוי ארגון הבוגרים של בית הספר ב-2006
מאדאם סי ג'יי ווקר והפרויקטים של א'ליליה ווקר
כנינתה והביוגרפית של מאדאם סי ג'יי ווקר, בנדלס הקימה את ארכיון המשפחה. היא ומייצגת את אחוזת ווקר לענייני קניין רוחני וקידום מכירות. היא היסטוריונית המותג "מאדאם" של מאדאם סי. גיי. ווקר, קו מוצרי טיפוח שיער המיוצר על ידי סאנדיאל בראנדס (חטיבה של יוניליוור) בשיתוף עם וולמארט.
בנדלס שיתפה פעולה עם מאטל בהפקה של בובת מאדאם ווקר בארבי כחלק מסדרת הנשים המעוררות השראה של בארבי באוגוסט 2022.
ביוגרפית העיון שלה, "על אדמתה: החיים והזמנים של גברת סי ג'יי ווקר" עובדה למיני סדרה בנטפליקס בשנת 2020, "בזכות עצמה", בכיכובה של אוקטביה ספנסר. בנדלס דנה באי-הדיוקים ההיסטוריים ובהבדלים היצירתיים מאחורי הקלעים במספר ראיונות, פודקאסטים ומאמרים, כולל מאמר באנדסקייפ שבו כתבה "הייתי חלק מריקוד מורכב ומתסכל כאשר החומר העיוני שלי, מבוסס עובדות, תורגם מספר לסרט על ידי תסריטאים שהחזון, המטרות והרגישות שלהם היו שונים למדי משלי... ציפיתי לדמויות נסתרות, במקום זאת עקרות הבית האמיתיות מאטלנטה בהו בי בחזרה."
יחסי אוסטריה–בחריין
יחסי אוסטריה–בחריין הם יחסי החוץ בין אוסטריה ובחריין.
תרבות גרמניה
התרבות הגרמנית החלה הרבה לפני צמיחתה של גרמניה כמדינת לאום. בשל ההיסטוריה התרבותית העשירה שלה, המדינה מוזכרת לעיתים קרובות בתור das Land der Dichter und Denker ("ארץ המשוררים וההוגים"). גרמניה, במשך מאות שנים, הניבה מספר רב של אישי אשכולות, גאונים ואנשים בולטים במיוחד בכל תחומי התרבות; ביניהם: איינשטיין, בטהובן, קפלר, גתה, קאנט, באך, מרקס, וגנר, לותר, ניטשה, בנץ, אוהם, דיזל, לייבניץ, גוטנברג, שטראוס ועוד רבים אחרים שעיצבו את התרבות הגרמנית לדורות.
אישים היסטוריים רבים, אף שלא היו אזרחי גרמניה במובן המודרני, נתפסו בכל זאת כ"גרמנים" כיוון שהיו לחלק בלתי נפרד מהמורשת התרבותית של גרמניה. דוגמאות לאישים מעין אלה הן וולפגנג אמדאוס מוצרט, פרנץ קפקא ושטפן צווייג.
ההתייחסות הספציפית ל"גרמנים", המציינת היווצרותה של אומה גרמנית כלשהי, הופיעה רק אחרי המאה ה-11. גרמניה אוחדה ב-1871 בהנהגתו של ביסמרק, ורק מעתה ניתן היה להגדיר את תרומותיהם של הגרמנים תחת גבולותיה הרשמיים של גרמניה. אף שהמורשת התרבותית ארוכת שנים וקרובה לאלף שנות קיום, במאה ה-18 חלה פריחה תרבותית מקיפה, שהפכה את הגרמנים משבט נרדף של חנוונים וסוחרים לקהילה משגשגת של סופרים, משוררים, מחזאים, מוזיקאים, מדענים ופילוסופים שמובילים את התרבות האירופית. עם היווסדה הפכה גרמניה למעצמה אירופית שצמחה ושגשגה עד לתבוסתה במלחמת העולם הראשונה.
הגוף הממלכתי לייצוג השפה והתרבות הגרמנית ברחבי העולם והפצתם קרוי "מכון גתה" (Goethe-Institut). בגרמניה קיימים שישה־עשר סניפים, ובשאר העולם – בכ־93 מדינות – 149 נוספים.
רקע
גרמניה היא המדינה המתועשת המאוכלסת ביותר באירופה, הנודעת, בין היתר, בזכות ההישגים הטכנולוגיים אותם פיתחה. גרמניה הניבה מהמלחינים, הפילוסופים והמשוררים המפורסמים ביותר באירופה. עד היום, כמה מן האמנים המשפיעים ביותר שצמחו בגרמניה הם מהגיבורים של תרבות העולם המערבי. גרמניה מצויה על פרשת דרכים בלב אירופה. המדינה היא פדרציה, המורכבת מ-16 מדינות, שכל אחת מהן מספקת את חלקה בהיסטוריה התרבותית של הגרמנים עוד מימי קדם.
התרבות הגרמנית עוצבה על ידי זרמים אינטלקטואלים ופופולריים עיקריים באירופה, דתיים וחילונים כאחד. כתוצאה מכך, הישגיה האומנותיים צריכים להיראות במסגרת רחבה יותר של תרבות אירופאית גבוהה, תרבות פופולרית מערבית ותת התרבות הגלובלית.
רק במהלך המאה ה-19, עם איחוד גרמניה, ניתן היה לבסס את המונח על התרבות של הגרמנים ועל תרומתם בתוך שטחיה המוגדרים. עם התפשטות תקשורת ההמונים במאה ה-20 המדינה זכתה להכרה בתרבות הפופולרית של החברה הגרמנית מחדש. חדירת האינטרנט במאה ה-21 הובילה הבחנה של הנוף התרבותי של האומה בתרבויות השונות של אפריקה ואת השינויים בזירת התרבות שלהם.
כחוק, על כל אחת ממדינות גרמניה מוטלת האחריות לדאוג לתרבות – המגוון התרבותי והזהות האזורית צריכה להיות מובטחת. הממשלה הפדרלית ממונה על התרבות ואמצעי התקשורת אחראיים על מוסדות תרבות ופרויקטים בעלי חשיבות לאומית. במדינה 240 בתי קולנוע מסובסדים, מאות תזמורות סימפוניות ופילהרמוניות, אלפי מוזיאונים ולמעלה מ-25,000 ספריות הפרושות על פני 16 מדינות פדרליות. מגוון תרבותי זה מספק את צורכיהם של מיליוני גרמנים מדי שנה; כ-91 מיליון מבקרים פוקדים את המוזיאונים הגרמנים וכ-20 מיליון נהנים מבתי הקולנוע ומהאופרות הגרמניות; 3.6 מיליון צופים ומאזינים לתזמורות הגרמניות על רובדיהן.
בגרמניה 33 אתרי מורשת עולמית שהוגדרו ככאלה בידי ארגון אונסק"ו.
משחתומה גרמניה על אמנת מאסטריכט משנת 1993, לעובדי האיחוד האירופי כוחות משמעותיים בתחום זכויות היוצרים. הפצת השפה והתרבות הגרמנית בעולם שרויה באחריותו של מכון גתה, עם כ־130 סניפים ב־90 מדינות.
לפני גרמניה המאוחדת
אף שהשפה והתרבות הגרמניות ותחושת ה"גרמניות" קיימות כבר יותר מאלף שנים, המדינה הידועה כיום כגרמניה אוחדה כמדינת לאום מודרנית רק בשנת 1871, עם כינון הקיסרות הגרמנית ביוזמתה של המדינה הדומיננטית דאז, ממלכת פרוסיה.
הגרמאנים הובחנו כישות מובחנת מבחינה אתנית ולשונית כבר החל מ-1000-500 לפנה"ס. מושבות הגרמאנים היו בדרך כלל ביחידות קטנות יחסית, המבוססות על קלאנים – חמולות משפחתיות. קבוצות של קלאנים אורגנו במחוזות (גָאוּ), שהופרדו זה מזה באמצעות שטחים לא מעובדים. בראש השבט הגרמאני עמד מלך, בן אצולה שטען למוצא מפואר המתייחס אל האלים. טענות דומות היו למשפחות האצולה, שגם שימשו במשרות הבולטות ביותר בשבט: מנהיגי צבא, בעלי רכוש, כוהנים לקיום פולחן וענישה. הגרמאנים האמינו במספר רב של אלים, שמשכנם נקבע על – ידיהם במקומות מקודשים כמו חורשות מקודשות, מעיינות, אבנים ועצים. מקדשים פרימיטיביים שבהם פסילי עץ או מתכת התקיימו גם כן, בעיקר בתקופות מאוחרות יותר. האלים כובדו בחגיגות פולחן בתקופות מסוימות בשנה או אחרי ניצחונות גדולים. בחגיגות הוקרבו בעלי חיים ולעיתים, לפי טקיטוס, גם בני אדם.
בין המאה ה-4 למאה ה-9 לספירה נדדו הגרמאנים באירופה.
בימי הקיסרות הגרמנית
בימי הקיסרות הגרמנית (1871 – 1918) המדיניות הפנימית שהנהיג ביסמרק בגרמניה שיחקה תפקיד חשוב ביצירת התרבות הפוליטית האוטוריטרית של הרייך השני. לאחר האיחוד ב-1871 פחת העיסוק הגרמני בפוליטיקה היבשתית, במה שאפשר לממשלה הפרלמנטרית-למחצה להעביר באופן חלק למדי שורת רפורמות מדיניות וכלכליות – בבחינת "מהפכה מגבוה" – אשר הפכו את המדינה החדשה למעצמה התעשייתית המובילה בעולם בן הזמן.
האימפריה הגרמנית חוקקה מספר תקדימים מתקדמים, כגון הקמת מערכת הרווחה החברתית הראשונה באירופה (עדיין במקומה היום), רפורמות חברתיות אחרות, וכן הבטחת חופש העיתונות. תופעלה מערכת בחירות מודרנית לפרלמנט הפדרלי, הרייכסטאג, אשר ייצגה כל אדם מבוגר על חודו של קול. זה איפשר לסוציאליסטים ולמפלגת המרכז הקתולית למלא תפקידים רבים בחיים הפוליטיים של האימפריה למרות העוינות התכופה של האצולה הפרוסית.
בתקופה זו החל לצמוח בעיקר בברלין, אך גם בערים נוספות, מעמד חברתי מיוחד, בורגנות הבילדונג (Bildungsbürgertum), בורגנים אשר הודות לחינוך אקדמי רחב וצריכת תרבות (בעיקר ספרות ומוזיקה) הגיעו לניעות חברתית ויצרו סוג של אליטה אינטלקטואלית ואריסטוקרטיה של "בעלי תרבות", שהייתה מנותקת מן האצולה המסורתית (מעמד היונקרים). בורגנות הבילדונג נטתה לליברליזם, למודרניזם ולקפיטליזם, אך לא נעדר ממנה גוון לאומני עז. קבוצה זו עודדה פריחה תרבותית בהיקף גדול.
האימפריה זכורה היטב בהיסטוריה של גרמניה כתקופה של מרץ תרבותי ואינטלקטואלי רחב היקפים. תומאס מאן פרסם את "בית בודנברוק" ב-1901 שנחשב לאחד הספרים החשובים ביותר בתולדות הספרות הגרמנית; תאודור מומזן זכה בפרס נובל לספרות שנה לאחר מכן בזכות עבודתו המונומנטלית "דברי ימי רומא"; קבוצות הציירים "הפרש הכחול" ו"הגשר" תרמו משמעותית לאמנות המודרנית; המכונית הראשונה בעולם נבנתה על ידי קרל בנץ ב-1886. הגידול העצום של הייצור התעשייתי והפוטנציאל התעשייתי הובילו גם עיור מהיר של גרמניה, שהפך את הגרמנים לעם של תושבי העיר.
ההצלחות החברתיות, הכלכליות והמדעיות בקיסרות הובילו את עידן הווילהלמינה להיחשב לפעמים כתור הזהב בהיסטוריה של הגרמנים.
בימי רפובליקת ויימאר
בימי רפובליקת ויימאר (1918 – 1933) תרבותה של גרמניה פרחה, בעיקר בתחומי האמנויות והמדעים. רפובליקת ויימאר סימלה יותר מכל את התקופה שבין שתי מלחמות העולם – כלכלתה במשבר, היפר-אינפלציה שוררת באוויר והאבטלה מרקיעה שחקים; החברה במעמד בינוני-בורגני בלתי יציב, והעם מתקשה לקבל את הדמוקרטיה; עם זאת, תקופה זו מצוטטת לעיתים קרובות כזו עם הרמה הגבוהה ביותר של הייצור האינטלקטואלי בהיסטוריה האנושית והקשיים הכלכליים דווקא הביאו לפריחת תרבות הדוניסטית סוערת. גרמניה הייתה המדינה המתקדמת ביותר בימים אלה מבחינת המדע, הטכנולוגיה, הפילוסופיה, הספרות והאמנות. ברלין של שנות ה-20 הייתה המרכז התרבותי העמוס ביותר בימי הרפובליקה. מחברים אחדים מאוסטריה, ובייחוד מווינה, נוטלים חלק בלתי נפרד מהתרבות הוויימארית.
הפריחה התרבותית ברפובליקה הייתה בכל התחומים, ובתקופה הקצרה בה היא פרחה, עלו אנשי תרבות אשר יצרו יצירות בלתי נשכחות בכל תחומי החיים. במדע, ורנר הייזנברג ניסח את עקרון האי-ודאות המפורסם, ויחד עם פסקואל יורדן ומקס בורן הצמיחו משמעותית את מכניקת הקוונטים; פאול קלי השווייצרי חולל מהפכה באמנות הציור והרצאותיו על אמנות מודרנית בבית הספר הגרמני באוהאוס הושוו בחשיבותם ל"מסה על הציור" של לאונרדו דה וינצי ול"היסודות המתמטיים" של אייזק ניוטון, המהווים את ספרו, "Principia Aesthetica" כעידן חדש של אמנות; מבית הספר באוהאוס של ולטר גרופיוס צמחה האדריכלות המודרנית; בפילוסופיה, אדמונד הוסרל ומרטין היידגר היוו את הבסיס לזרם פילוסופי שנקרא מאוחר יותר דקונסטרוקציה, אותו פיתח ז'אק דרידה; התיאטרון האוונגרדי של ברטולט ברכט ומקס ריינהרדט היה המתקדם ביותר באירופה, שהתחרה רק עם זה של פריז; רודולוף פון לאבן ומרי ויגמן, מהדמויות הבולטות של ההיסטוריה של המחול וכסמלי תרבות ויימארית ככלל, הניחו את היסודות לפיתוחו של המחול המודרני. בוויימאר נוצר זרם הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, שהשפעתו על הקולנוע העולמי הייתה גדולה – ובראייה היסטורית ניתן לראות בו הדים לתקופה רבת האירועים והסוערת בה נוצר, כמו גם לאימי התקופה העתידה לבוא.
לכל אלו הושם סוף עצוב עם נפילת הרפובליקה – עליית הנאציזם ואדולף היטלר לשלטון ב-1933. אינטלקטואלים ואנשי תרבות גרמנים רבים עקרו מהמדינה לטורקיה, ארצות הברית, בריטניה, ולמקומות אחרים בעולם. אלה שנשארו מאחור נאסרו לעיתים קרובות, או נעצרו במחנות ריכוז. אינטלקטואלים הקשורים למכון למחקר חברתי (אסכולת פרנקפורט) ברחו לארצות הברית והקימו מחדש את המכון בבית הספר החדש למחקר חברתי בניו יורק. רפובליקת ויימאר הייתה פרץ של יצירתיות שנבע מריכוז של חוויות קשות – חוויית המלחמה והתבוסה שבעקבותיה, חוויית המאבק המעמדי האלים בין השמאל והימין לאחר המלחמה, חוויית אי הביטחון האישי והכלכלי בימי האינפלציה הגבוהה, והשחרור האישי והפוליטי מהרוח הצרה של המיליטריזם הפרוסי של ימי הקייזר אל חופש יצירתי, תרבותי ואף מיני.
מרקוס בולוקס, פרופסור לאנגלית באוניברסיטת מילווקי שבוויסקונסין התייחס לנוף התרבותי של רפובליקת ויימאר כמייצגת בולטת של מודרניות ביחס למצבה של המדינה –
בימי גרמניה הנאצית
בימי גרמניה הנאצית (1933 – 1945) המשטר הנאצי ניסה לשחזר את הערכים המסורתיים של התרבות הגרמנית. האמנות והתרבות שבאו להגדיר את רפובליקת ויימאר בימיה הודחקו: האמנות החזותית נוטרה בקפדנות תוך התמקדות בהמחשת הגרמניוּת – הגזע הארי, מיליטריזם, גבורה, כוח, עוצמה וצייתנות. אמנות מופשטת מודרנית ואמנות אוונגרדית הוסרו מהמוזיאונים והוצגו בתערוכה "אמנות מנוונת", שם היא הייתה ללעג. זרמי אמנות שנחשבו כמנוונים היו דאדא, קוביזם, אקספרסיוניזם, פוביזם, אימפרסיוניזם וסוריאליזם. ספרות שנכתבה בידי יהודים וגזעים "לא ארים" אחרים, הומוסקסואלים או אחרים שהתנגדו לנאציזם, הושמדה בידי המשטר. חורבן ידוע לשמצה של הספרות היה שריפת ספרים בכיכר בבל בשנת 1933.
את התרבות ברייך השלישי אפיינה התעמולה הנאצית, שהייתה חובקת כל – היא כללה שימוש באמצעים טכנולוגיים חדישים לזמנם – הרדיו והקולנוע, כמו גם בעצרות המונים, בדגלים ובסמלים, ליצירת שפה חזותית ורעיונית ייחודית לנאציזם, שמטרתה – השלטת אורח המחשבה הנציונל-סוציאליסטי על כל הכפופים למרות הרייך השלישי, בכל היבט של חייהם.
למרות הניסיון לעצב תרבות גרמנית טהורה, באזור מרכזי בודד של האמנות – האדריכלות – תחת הנחיותיו האישיות של היטלר, עוצבה בזרם אדריכלות נאו-קלאסית שהתבססה על האדריכלות הרומית העתיקה. סגנון זה בלט בהתנגדות מוחלטת, חדשה, ליברלית יותר, וסגנונות אדריכליים פופולריים אחרים, כמו אר דקו. מבנים שונים בסגנון רומי נבנו בידי אדריכל המדינה (וכן האדריכל האישי של היטלר) אלברט שפר.
רוב הסרטים הגרמניים של התקופה נועדו בעיקר לבידור. ייבוא של סרטים זרים הוגבל כדין לאחר 1936, והתעשייה הגרמנית, שהולאמה רק ב-1937, פיצתה על מחסור בסרטים זרים, בעיקר של הפקות אמריקאיות. הבידור הגרמני גבר בחשיבותו יותר ויותר בשנים המאוחרות של מלחמת העולם השנייה, כאשר הקולנוע סיפק הסחת דעת מן ההפצצות של בעלות הברית וממחרוזת התבוסות של גרמניה הנאצית. הן ב-1943 וב-1944 הכנסותיו של הקולנוע הגרמני עלה על מיליארד גולדמארקים.
על הספורט פיקחה ליגת הרייך הנציונל-סוציאליסטית לחינוך גופני (Nationalsozialistischer Reichsbund für Leibesübungen) שהוקמה ב-1936. שני מפגנים עיקריים של האמנות הגרמנית והתרבות הנאצית בהם הציגו הנאצים את הישגיהם לעיני העולם כולו היו אולימפיאדת ברלין (1936) והתערוכה העולמית של פריז (1937). האולימפיאדה הציגה לעולם את עליונות הגזע הארי של הגרמנים למדינות אחרות. ספורטאים גרמנים נבחרו בקפידה – לא רק על פי כוחם, יכולתם או כישרונם, אלא בעיקר לפי המראה הארי.
בימי גרמניה המפולגת
בעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם השנייה ותחילתה של המלחמה הקרה, פוצלה גרמניה לשתי מדינות, מערב גרמניה ומזרח גרמניה, למשך כ-40 שנים, פיצול שסימל את חלוקתה של אירופה לגוש המזרחי ולגוש המערבי. רק בשנת 1990, לאחר נפילת חומת ברלין בשנת 1989, גרמניה התאחדה מחדש.