cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרד חמלניצקי
ניצחונות הקוזאקים
בקרב השלאכטה היו הדעות חלוקות. הקנצלר המלכותי יז'י אוסולינסקי, תומכו הוותיק של ולדיסלב, עוד שאף להשתמש בסיץ' כדי לחזק את הכתר; רבים מהאצילים חששו ממנו. הסנטור האורתודוקסי האחרון, אדם קיסיל, רצה בשלום גם הוא. שניהם הנהיגו את הסיעה המתונה. הסיעה הנצית – שכללה את מתנגדיו של אוסולינסקי והובלה בידי סגן-הקנצלר אנדז'יי לדז'ינסקי, וישניובייצקי וקונייצפולסקי – שאפה לדכא את המרד בטרם ייבחר מלך חדש. הסיים עסק בינתיים בגיוס צבא.
התחדשות הלחימה והתפשטותה לליטא
למרות שחמלניצקי הפסיק להתקדם מערבה, מספר אטמנים, שהבולט ביניהם היה מקסים קריבונוס, פנו עם אנשיהם לתמוך ברותנים המתקוממים. ב-10 ביוני (31 במאי לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג שם אז) כבש קריבונוס את העיר נמירוב וב-24 בו, אחרי מצור בן ארבעה ימים, את טולצ'ין. בו בזמן אסף וישניובייצקי חיילים נוספים מהמגנאטים המקומיים ויצא למסע מלחמה על דעת עצמו; הוא נחל מספר הצלחות אך נאלץ לסגת עד פאתי ווהלין תוך זמן קצר. ב-10 ביולי הגיע קריבונוס לפולונאה שבווהלין, המצודה הגדולה ביותר באוקראינה, וזו נפלה לידיו כבר למחרת, כשהרותנים בתוך החומות קמו על המגינים. בשלוש הערים נטבחו אלפי קתולים, אוניאטים ויהודים. וישניובייצקי, מצדו, טבח בכפריים הרותניים. כמו כן, הטטרים שבו לזירה בראשית יולי עם חיל גדול של 11,000 פרשים, מעודדים מהצלחת מסע הביזה הקודם. התפתחויות אלה סיימו את הרגיעה היחסית. הן חמלניצקי והן הסיים נגררו לסיבוב לחימה נוסף. בסוף החודש הוא כבר יצא לעזרת קריבונוס כשהלה כמעט הובס על ידי וישניובייצקי בקרב הגדול ביותר במסע המלחמה שלו, סמוך לעיר סטרוקונסטנטינוב. השלאכטה נסוגו לבסוף ב-28 ביולי, בטרם הגיע ההטמן. ב-30 ביולי שיגר חמלניצקי איגרת למגנאט דומיניק זסלבסקי, המפקד העליון של כוחות האיחוד, בה האשים את וישניובייצקי בהפרת השלום.
בו בזמן גלשה ההתקוממות של הרותנים האורתודוקסים אל תוך גבולות הדוכסות הגדולה של ליטא, לדרומה של בלארוס המודרנית. באמצע יוני, חצה חיל קוזאקים בראשות פטרו הולובצקי את ביצות פולסיה ופשט על האחוזות המקומיות, תוך שהוא זוכה לסיוע מהמקומיים. אטמנים נוספים הצטרפו למערכה באזור. לקראת סוף החודש נפלה העיר סטארודוב, וימים אחדים אחריה גם הומל. המורדים התקדמו עד פינסק, שנכבשה ב-25 באוקטובר. בשלב זה התהפכה המגמה. הנסיך יאנוש רדזיוויל, בעל הקרקעות הגדול באזור, הטיל מצור על פינסק ולכדה לבסוף ב-9 בנובמבר. במהלך החודשים הבאים הוא הדף אותם עד לאזור סטארודוב. הלחימה בזירה משנית זו נמשכה עד לסיום המשא-ומתן בין הסיים לחמלניצקי וההודעה הרשמית על שביתת נשק בשלהי פברואר 1649. מעשי האיבה התחדשו בשנים לאחר מכן.
פילאבצי ושביתת הנשק
בספטמבר הטיל האיחוד למערכה צבא בן 30,000 איש, מתוכם 8,000 שכירי-חרב גרמניים, בפיקודם של זסלבסקי, קונייצפולסקי ומיקולאי אוסטרורוג. חמלניצקי, שאסף את מלוא כוחותיו, בז לשלושת האצילים חסרי-הניסיון שעמדו מולו. המחנה הפולני התקדם באיטיות בגלל הכבודה הרבה שנשאו עמם השלאכטה. ב-23 בספטמבר התנגשו שני הצבאות בסמוך לכפר פילאבצי. לאחר שהסתערותם הראשונית נענתה במתקפת-נגד, שלושת המגנאטים החליטו להסיג את כוחם לעמדות טובות יותר. בערב, נפוצה שמועה שהם נמלטו, ותוהו-ובוהו השתרר במחנה. מעבר לנהר הסמוך, כח קוזאקים ביים נסיגה; האצילים פתחו במרדף לא מסודר. תוך שחצו את האפיק, הכה חמלניצקי באגפם. צבא האיחוד התמוטט, תוך שהוא סופג את התבוסה הכבדה ביותר שנחל במהלך המרד. הנסוגים, שקריבונוס זינב בהם בדרכם ללבוב, הפקירו שלל בשווי עשרה מיליון זהובים, מאות קרונות מסע ומאה תותחים. פולין כולה נותרה ללא הגנה. כוחותיו של חמלניצקי הגיעו ללבוב ב-6 באוקטובר והחל במצור עליה. אף על פי שקריבונוס הצליח לכבוש את מצודת העיר, הסכים חמלניצקי להסיר את הכיתור ב-26 בחודש, לאחר ששולם לו כופר עצום של 100,000 דוקט. הוא פנה אל העיר זמושץ', והחל לצור עליה ב-6 בנובמבר.
התוצאה המיידית של האסון בפילאבצי הייתה חיזוק במעמדה של הסיעה המתונה בסיים בראשות אוסולינסקי וקיסיל. עם הגעת הידיעה על מותו של גיירג' ראקוצי הראשון, נסיך טרנסילבניה ומועמדם המועדף של רבים מהשלאכטה, לא נותר מתחרה רציני מול יאן קז'ימייז' שנתמך בידי הקנצלר ונבחר ב-20 בנובמבר. הלה שיגר מיד איגרת אל חמלניצקי והבטיח לו כי כל זכויות הקוזאקים יושבו להם אם יפסיקו את המערכה. בשלב זה, אף כי לא עמד כל צבא ממשי בינו לבין לוורשה, חשש ההטמן מניהול סדרה ממושכת של מצורים בחורף הקר, באזור שאוכלוסייתו הייתה פולנית וקתולית. כמו כן, קווי האספקה שלו התארכו ובמחנהו החלו להתפשט מחלות. חמלניצקי קיבל את הצעתו של המלך לשביתת-נשק, והסיר את המצור מזמושץ' ב-24 בנובמבר. הוא פנה חזרה לאוקראינה, ונכנס לקייב בתהלוכת ניצחון ב-2 בינואר 1649.
משא-ומתן רשמי בין חמלניצקי למשלחת בראשות קיסיל נפתח רק ב-19 בפברואר, במפקדת ההטמן בפריאסלאב. לאחר ניצחונותיו הגדולים, חמלניצקי לא היה מוכן להסתפק עוד בתנאים שהציב בתחילת המרד, ואף החל לכנות את עצמו "נסיך רותניה". קיסיל הציע לו את השבת חירויות הזפורוז'ים, חנינה כללית, הגדלת מספר הרשומים וסובלנות דתית מלאה באוקראינה. ההטמן, לעומת זאת, דרש את ביטול הכנסייה האוניאטית; מינוי אורתודוקסים בלבד לתפקידים הרמים בפלך קייב; הענקת מושב בסנאט למטרופוליט מקייב; העלאת מספר הרשומים ל-40,000 ואת סילוק כל היהודים מאוקראינה. הסנאטור לא היה מסוגל לקבל את הסעיפים הללו. לאחר שבוע של דיונים, הופסקו השיחות. אף כי לא נפתרה אף אחת מהסוגיות במחלוקת, הוכרז ב-26 בפברואר על קו תיחום מוסכם בין שני הצבאות. בליטא הוא ניצב על נהר הפריפיאט, בווהלין על נהר ההורין ובפודוליה הוא עבר דרך קמניץ-פודולסקי (ראה מפה). כמו כן, נקבע כי שביתת הנשק תימשך עד ל-22 במאי ואז יחודש המשא-ומתן.
המצור על זבראז' והסכם זבורוב
התנגשויות קטנות בין הסיץ' לאיחוד אירעו במהלך כל ההפוגה, והיא קרסה לאחר המועד הנקוב. ב-31 במאי 1649 התרחש הקרב המשמעותי הראשון בסבב החדש, כשאנדז'יי פירליי, דוכס סנדומייז', הניס כמה מאות קוזאקים סמוך לאיזיאסלב. בשבועות שלאחר מכן התנהלה סדרת קרבות בווהלין. ב-23 ביוני, לאחר שהביסו כח אויב סמוך למז'יבוז', קיבל פירליי ידיעה על התקרבות צבאו של חמלניצקי עצמו ונסוג למצודת זבראז'. הוא שיגר שליחים לוישניובייצקי ובקשו שיגיע לסייע לו. הוויווד, שהגיע למבצר ב-7 ביולי, נעשה למפקדם בפועל של 9,000 החיילים שהסתגרו בפנים.
ב-10 ביולי הגיעו למקום חמלניצקי והח'אן מקרים בראש צבא של רבבות, ופתחו במצור. הם תקפו את זבראז' מספר פעמים בכוחות גדולים אך נהדפו. המלך ואוסולינסקי החלו לכנס יחידות צבא בלובלין כדי לצאת לעזרתם רק ב-20 ביולי. החיל שנאסף היה שייך כולו לכתר, שכן המגנאטים הפגינו נכונות מועטה לסייע. בעת זו מצב האספקה במצודה היה בכי רע, וחיל-המצב רעב. חמלניצקי וגיראי יצאו לקדם את 25,000 אנשיו של קז'ימייז', וכיתרו אותם בזבורוב ב-15 באוגוסט, כשחצו נהר. בשלב זה, כשתבוסתם נראתה ודאית, הצליח אוסולינסקי ליצור קשר עם הח'אן. הקנצלר והווזיר סאפר עאזי אגא ניהלו משא ומתן חשאי באוהל שניטע בין שני המחנות, והטטרים הסכימו לנטוש את חמלניצקי בתמורה לשוחד של 40,000 טאלר ולתשלום מס שנתי קבוע. הסדר זה שיקף את האינטרסים ארוכי הטווח של קרים; אף כי גיראי שמח להחליש את האיחוד, הוא חשש בה במידה מהתעצמות יתרה של הקוזאקים. ההטמן, שגילה את דבר המגעים, חשש מבידוד ותבע להצטרף למשא-ומתן בעצמו. ב-17 באוגוסט נחתם הסכם זבורוב: למורדים הוענקה אוטונומיה בפלכי קייב, צ'רניהיב ובראצלב והזכות למנות אורתודוקסים בלבד למשרות בממשל. על צבא המלך, יהודים וישועים נאסר להגיע לאזורים אלה. מספר הרשומים הועלה ל-40,000, והוענקה חנינה כללית למורדים. עם זאת, נקבע כי מלבד אותם 40,000, ישובו כל היתר למעמדם החברתי הקודם. ב-20 באוגוסט הוסר המצור מעל זבראז', והחלה תקופת רגיעה נוספת.
סבב הלחימה הנוסף של קיץ 1649 התחולל גם בליטא. ביוני שיגר חמלניצקי לפולסיה כח גדול בפיקוד האטמן מיכאילו קריצ'בסקי, כדי למנוע מרדזיוויל לאיים על קייב. המגנאט הנחיל לקוזאקים תבוסה ניצחת בלואייב ב-31 ביולי.
קרב ברסטצ'קו והסכם בילה צרקווה
תנאי הסכם זבראז' לא היו מקובלים על רבים מפשוטי העם, שהיו צריכים לשוב להיות צמיתים או להיוותר מחוץ לשטח בשליטת הסיץ'. כמו כן, כשאושרר ההסכם בסיים בנובמבר, בוטלו כמה סעיפים: המטרופוליט מקייב לא התקבל לסנאט, וביטול הכנסייה האוניאטית נדחה מכל וכל. חמלניצקי שמר על הרגיעה, אך התעוררה התמרמרות רבה בקרב תומכיו. ידוע כי דנילו נצ'אי, אחד מבכירי האטמנים, היה ראש המתנגדים להסכם. כמו כן, במרץ 1650 פרץ מרד בתוך שורות הסיץ', שדוכא במהרה; מעט מאוד ידוע עליו, למעט זאת שהונהג בידי קוזאק בשם חודוליה.
בשלב זה החליט ההטמן לתקוף את נסיכות מולדובה, מתוך תקווה שהאיחוד בין שתי הישויות יהפוך למדינת-חסות עות'מאנית בראשותו. כמו כן, רצה לאלץ את הנסיך וסילה לופו להסכים לתת את יד בתו הצעירה לבנו טימיש חמלניצקי; כך תכנן ליצור קשר עם יאנוש רדזיוויל, שהיה נשוי לבכורה, ולזכות בלגיטימציה לשלוט שמוצאו הנחות יחסית שלל ממנו. הוא קיווה להסית את רדזיוויל הקלוויניסטי נגד הכתר. בנצלו את העוינות בין הח'אן ללופו, הוא גייס אותו שוב למטרתו. ב-20 באוגוסט כונס הצבא החדש, וכבר בראשית ספטמבר נפלה יאשי לידי הקוזאקים והטטרים. נסיך מולדובה אולץ לחתום על חוזה אירוסין בין בתו רוקסנה לטימיש.
קרב בטוה, מולדובה ומצור ז'בנץ
גם תנאי אמנת בילה צרקווה לא היו מקובלים על רבים בשני הצדדים. ההסכם אף לא אושרר בסיים מסיבות טכניות; ב-11 במרץ 1652 השתמש האציל ולדיסלובס סיסינקיס בזכותו לקטוע את הדיונים ("ליברום וטו") כשעלתה שאלת מינויו של ההטמן החדש לליטא, במושב בו הייתה האמנה אמורה לעמוד להצבעה. לחמלניצקי לא הייתה מלכתחילה כוונה לקבל אותה, והוא השתמש בשביתת-הנשק כדי לשקם את כוחו. באפריל 1652 ערך פגישה סודית בביתו בצ'יהירין עם ראשי הקוזאקים, בה הוחלט לחדש את הלחימה ואת הברית עם הטטרים. הוא בחר לנסות שוב להשתלט על מולדובה. בסוף מאי יצאו הוא וטימיש בראש כוחותיהם לאלץ את לופו לקיים את הבטחתו לגבי בתו. למרצ'ין קלינובסקי, מפקד צבא הכתר באוקראינה, נודע על תנועותיהם והוא יצא לעצרם. בקרב שנערך בסמוך לגבעת בטוה בפודוליה ב-1 וב-2 ביוני כותר צבאו והובס. קלינובסקי נפל, וחמלניצקי קנה מהטטרים את אלפי השבויים שנתפסו – בין 5,000 ל-8,000, לפי הערכות שונות – והורה לענות אותם למוות. השמדת חיל המלך הותירה את האיחוד ללא כוחות זמינים באוקראינה, וללא יכולת לשלוט בשטחים נרחבים שחזרו למעשה לידי הרותנים.
מבטוה התקדמו הזפורוז'ים והטטרים למולדובה. לאחר מסע מלחמה קצר בו נכבשו והועלו באש סוצ'אבה ויאשי, נכנע לופו. נישואיהם של טימיש ורוקסנה התקיימו ביאשי ב-14 באוגוסט, והנסיך וחמלניצקי כרתו ברית. ב-6 בספטמבר שבו ההטמן, בנו וכלתו לארצם. בוורשה נבחר בינתיים הטמן חדש להחליף את קלינובסקי, סטפן צ'רנייצקי, אחד מניצולי בטוה. בראשית 1653 הוא יצא בראש צבא וכבש חלק גדול מפלך ברצלב. ב-21 במרץ נעצר צ'רנייצקי והובס בידי בוהון בעיר מונסטריצ'ה. באותו הזמן פלשו צבאותיהם של ראקוצי ומאתיי בסאראב, נסיך ולאכיה, למולדובה כדי לסייע לשר גאורגה שטפאן שמרד בנסיכו. ב-4 באפריל נמלט לופו מיאשי וקרא לעזרתו של חמלניצקי. טימיש חצה את הדניסטר ב-28 באפריל עם 13,000 קוזאקים ו-2,000 טטרים. הוא הביס את שטפאן ב-1 במאי סמוך ליאשי והשיב את לופו לכס. הלה שכנע אותו לכבוש את ולאכיה. הצבא המאוחד שלהם נחל סדרת ניצחונות אך נמחה כליל בקרב פינטה, והם נמלטו למולדובה. חמלניצקי האב שלח לעזרתם תגבורות מאוקראינה. הם הובסו שוב ושטפאן חזר לשלוט בנסיכות ב-16 ביולי. חמלניצקי הבן נמלט למצודת סוקאצ'בה, עליה הוטל מצור. הוא מת בלחימה ב-15 בספטמבר 1653.
האיום של הטמן הקוזאקים על נסיכויות הדנובה עודד את שליטי שלושתן לכרות ברית עם יאן קז'ימייז' בקיץ. בציפייה לפלישתן לאוקראינה, הוא אסף צבא גדול ויצא לפודוליה. הוא נעצר בקמנץ פודולסקי והמתין לידיעה על נפילת סוצ'אבה, שאחריה היו בסאראב וראקוצי אמורים לפלוש. אז נודע לו על התקדמות חמלניצקי והח'אן לכיוונו, והוא נסוג לעיר המבוצרת ז'בנץ שעל הדניסטר, ממנה הייתה לבעלי-בריתו גישה נוחה אליו. לבסוף, שוגרו לעזרתו רק 3,000 חיילים מנסיכויות הדנובה. הטטרים והקוזאקים צרו על המצודה. שני הצדדים סבלו מקשיי אספקה ומחלות החלו להתפשט במחנותיהם.
ב-11 באוקטובר 1653 חלה אחת ההתפתחויות החשובות בתולדות המרד, כשהזמסקי סובור במוסקבה הצביע בעד הענקת סוזרניות לסיץ' הזפורוז'י. מגעים עם הרוסים התנהלו עוד מ-1648, אך הצאר דחה את הצעותיו של חמלניצקי מספר פעמים. למול ההתפתחות, חשש הח'אן מפגיעה קשה מדי באיחוד הפולני-ליטאי שתותיר את הזירה למוסקובי ולסיץ'. בדצמבר הוא יזם מגעים עם הנצורים במטרה לסיים את העימות, ולחמלניצקי שוב לא נותרה ברירה אלא להצטרף למשא ומתן. ב-13 בחודש נפגשו משלחות הצדדים, בראשות ספר עאזי והקנצלר המלכותי סטפן קוריצינסקי, כ"שלושה מטווחי קשת" מהמצודה. לבקשת הפולנים, לא הותר לקוזאקים להשתתף בשיחות והם יוצגו על ידי הטטרים. למרות האווירה המתוחה – הנציגים אף לא העזו לרדת מסוסיהם במשך כל השיחות, והוסכם כי האמנה לא תועלה על הכתב כלל – הושג הסכם ב-15 בדצמבר 1653, שהיה למעשה שיבה לתנאי אמנת זבורוב מ-1651. האיחוד העביר לח'אן 200,000 טאלר באופן חד-פעמי והובטח לו תשלום שנתי של 30,000.
ראדנוט ומות חמלניצקי
לאחר כשנה של מגעים בהם לא התנהלה מלחמה נחתמה פשרת וילנה ב-3 בנובמבר 1656, בה הובטח לצאר אלכסיי לרשת את כתרו של יאן קז'ימייז' לאחר מותו בתמורה לברית צבאית נגד השוודים. חמלניצקי לא היה מרוצה מההסכם. ב-6 בדצמבר 1656 הוא אישר את הסכם ראדנוט שכונן ברית לחלוקת פולין-ליטא בינו לבין שוודיה, טרנסילבניה, ברנדבורג ובית רדזיוויל שפנה נגד מלכו. בינואר 1657 החלה מתקפה משולבת על האיחוד של צבאות טרנסילבניה והקוזאקים, בפיקודו של ראקוצי. חמלניצקי לא יצא בעצמו אלא שיגר את האטמן אנטין ז'דנוביץ'. לאחר כמה חודשים של התקדמות הצליח ראקוצי לכבוש את ורשה ב-17 ביוני, אך נאלץ לסגת במהירות כשנודע לו שגוסטב לא יוכל לבוא לעזרו בגלל פתיחת חזית נוספת על ידי דנמרק-נורווגיה. ב-16 ביולי הובס צבאו על ידי הפולנים והטטרים, וב-22 ביולי הוא נאלץ להיכנע ולחזור בו מבריתו עם שוודיה. באותה העת, לאחר שהתרעם על פתיחת המלחמה נגד בני-בריתו בפולין-ליטא, החל הצאר לחתור תחת חמלניצקי ולעודד סכסוכים בשורות הסיץ'. ההטמן מת זמן קצר לאחר ששמע על מפלתו של ז'דנוביץ', ב-6 באוגוסט 1657.
בנו בן השש-עשרה, יורי, ירש אותו אך הוחלף במהרה בידי האטמן איוואן ויהובסקי. הלה חשש מהתערבות הצאר בענייניה הפנימיים של ההטמנות. הוא פנה נגד מוסקובי, וכרת ברית עם השוודים שלא נשאה פרי. לאחר מכן, ב-6 בספטמבר 1658, חתם על אמנת האדיץ' עם הרפובליקה, שהעלתה את הקוזאקים למעמד של חברות מלאה באיחוד. ב-29 ביוני 1659 הנחילה הברית החדשה מפלה ניצחת לרוסים בקונוטופ. עם זאת, הן בתוך פולין-ליטא והן בסיץ' היו מתנגדים לפשרה. בספטמבר בחרה אספת קוזאקים פרו-מוסקובים את יורי הצעיר להטמן שוב. הוא חידש את הקשרים עם הצאר והביס את ויהובסקי באוקטובר. ב-1667, על רקע האיום הכפול מצד העות'מאנים והשוודים נגד שתיהן, חתמו רוסיה ופולין-ליטא על הסכם אנדרוסובו. התנאים הגדירו את ההטמנות הקוזאקית כקונדומיניום, וחילקו אותה למעשה בין שתי הממלכות לאורך הדנייפר. בשתי הגדות המשיכו הטמנים שונים – שנשבעו איש איש אמונים לאחת המעצמות והיו מקובלים כל אחד על סיעה אחרת בקרב הקוזאקים – ללחום זה בזה ללא הרף, למרוד בשליטיהם ולהחליף צדדים בין האיחוד, הטורקים, השוודים ומוסקובי. רק ב-1704 הצליח איוואן מזפה לשחזר את הישגו של חמלניצקי ולשלוט בכל האזור, אך קרב פולטבה ב-1709 קיבע סופית את מעמדו של הסיץ' כגרורה של הצאר. הוא פוזר בידי קתרינה הגדולה ב-1775. ב-1793, בחלוקת פולין השנייה, סופחה גם הגדה המערבית לרוסיה.
פאבלה, נסיך יוגוסלביה
פָּאבְלֶה קָארָאג'וֹרְגֶ'בִיץ' (בסרבו-קרואטית: Pavle Karađorđević, בסרבית קירילית: Павле Карађорђевић; 27 באפריל 1893, סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית – 14 בספטמבר 1976, פריז, צרפת) היה עוצר המלוכה בממלכת יוגוסלביה בין 1934 ל-1941. הוא התמנה לתפקידו לאחר רציחתו של המלך אלכסנדר הראשון מאחר שבנו ויורשו של המלך, פטר השני, היה בן 11 שנים. ב-25 במרץ 1941 חתמה יוגוסלביה על ההסכם התלת-צדדי. צעד זה הוביל להפיכה צבאית בחסות בריטית, הדחתו של פאבלה קאראג'ורג'ביץ', והמלכתו של פטר השני. בחלוף ימים אחדים פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה.
ביוגרפיה
פאבלה קאראג'ורג'ביץ' נולד ב-27 באפריל 1893 בסנקט פטרבורג לארסן, נסיך יוגוסלביה (אחיו של המלך פטר הראשון) ולאאורורה פאבלובה דמידובה, בת למשפחת אצולה מהאימפריה הרוסית. הוא רכש השכלה אקדמית באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1923 נשא בבלגרד לאישה את אולגה, נסיכת יוון ודנמרק, שהייתה נכדתו של גאורגיוס הראשון, מלך יוון, ובאירוע נכח הנסיך ג'ורג', דוכס יורק, אשר היה שושבינו של פאבלה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה יוגוסלביה על נייטרליות מדינית, אך ככל שהורע מצבן של בעלות הברית, ובעיקר לאחר כיבוש צרפת, נטתה המדיניות היוגוסלבית לכיוון מדינות הציר. ב-25 במרץ 1941 חתמה יוגוסלביה על ההסכם התלת-צדדי ויומיים לאחר מכן פרצה בממלכה הפיכה צבאית בתמיכת מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית. פאבלה קאראג'ורג'ביץ', מועצת העוצרים וממשלת יוגוסלביה הודחו ופטר השני הומלך למלך יוגוסלביה. פאבלה ומשפחתו הוגלו לקניה והושמו במעצר בית עד תום המלחמה. בראשית אפריל פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים.
פאבלה קאראג'ורג'ביץ' הלך לעולמו בפריז ב-14 בספטמבר 1976 והוא בן 83, ונקבר בשווייץ. ב-2012 הועברו עצמותיו לקבורה באחוזת משפחת קאראג'ורג'ביץ, הסמוכה לטופולה שבסרביה.
פאבלה קאראג'ורג'ביץ' והקהילה היהודית
במפקד האוכלוסין שנערך ביוגוסלביה ב-1931 נמנו 68,405 יהודים ב-117 קהילות מאורגנות. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו ליוגוסלביה פליטים יהודים בעיקר מגרמניה ואוסטריה וב-1941 נמנו בממלכה כ-82,000 יהודים. השלטונות הכירו ביהדות כאחת משלוש הדתות הרשמיות במדינה ואף תמכו כספית באופן מצומצם במוסדות הקהילה. יהודי יוגוסלביה היו מעורים בחברה ופעילים בחיים הציבוריים. רובם היו בני המעמד הבינוני, 57 אחוזים היו אשכנזים כ-38 אחוזים ספרדים ו-5 אחוזים היו חרדים. כאמור, בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה יוגוסלביה על נייטרליות, אך בהמשך התקרבה לגרמניה הנאצית עד להצטרפותה להסכם התלת-צדדי. תהליך זה לווה גם בחקיקה אנטישמית. באוגוסט 1940 החלו מגבלות לא רשמיות על רישום יהודים למוסדות חינוך.
שר החינוך היוגוסלבי אנטון קורושץ, אשר כיהן קודם לכן גם כראש ממשלה ושר הפנים של יוגוסלביה והיה ידוע בדעותיו האנטישמיות, הוביל את תהליך החקיקה להגבלת כניסת היהודים למוסדות החינוך. ראשי הקהילות נפגשו עם שרי ממשלת יוגוסלביה ואף עם הנסיך פאבלה ונמסר להם כי זהו תהליך שנועד לרצות את גרמניה הנאצית והוא זמני. ב-4 באוקטובר 1940 פורסמו תקנות רשמיות שהגבילו את הפעילות הכלכלית של יהודי יוגוסלביה וקבעו נומרוס קלאוזוס במוסדות להשכלה גבוהה. האליטה האינטלקטואלית היוגוסלבית מתחה ביקורת נוקבת על החלת החוקים. בהמשך, הוגבלו גיוסם של יהודים לצבא וקבלתם לקורסי קצינים. הרב הראשי של יהדות יוגוסלביה ד"ר יצחק אלקלעי אולץ להתפטר מתפקידו. במקביל, החלו להתפרסם בעיתונות היוגוסלבית מאמרי שטנה אנטישמיים. עם פרוץ ההפיכה הצבאית שהובילה להדחתו של פאבלה קאראג'ורג'ביץ', פסקו הלימודים והפעילות הקהילתית ברחבי הממלכה.
ידאלה
יִדְאֲלָה (ייתכן: יראלה) הוא שמה של עיר מקראית בתחום נחלת שבט זבולון, אשר המשיכה להתקיים גם בתקופת המשנה והתלמוד.
היישוב נזכר באופן יחידאי בספר יהושע בתיאור נחלת שבט זבולון במערב עמק יזרעאל, לצד הערים קטת, נהלל, שמרון ובית לחם:. במקורות חז"ל מובא שם העיר בצורה יראלה, וגם בתרגום השבעים נזכר השם בגרסה עם האות רי"ש במקום האות דל"ת.
בתלמוד הירושלמי זיהו חז"ל את העיר המקראית עם עיירה בת תקופתם בשם חורייה:.
בהתאם ליישובים הנזכרים במקורות בסמיכות לעיירה התלמודית חורייה, שזוהתה בידי חז"ל עם ידאלה המקראית, מזוהה היישוב הקדום עם חורבה בשם ח'רבת חווארה, השוכנת בין בית לחם הגלילית ובין תל שמרון - סימונייה. חורבה זו נסקרה בידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל בשנת 1881.
מרדכי-חיים שטרן
מרדכי-חיים שטרן (16 באוקטובר 1914 - 21 בפברואר 1975), היה חבר הכנסת מטעם גח"ל בכנסת השישית.
ביוגרפיה
בארץ ישראל למד שטרן ביקורת חשבונות והחל לעבוד במוסד העברה, שפעל להצלת הון יהודי מגרמניה הנאצית. לאחר מכן שימש כפקיד בכיר בבנק אנגלו-פלשתינה ובשנת 1941 מונה לחשב המועצה לביטוח מפני סיכוני המלחמה. לפני הקמת המדינה היה מפקח מס הכנסה בממשלת המנדט הבריטי ומשנת 1945 סגן מנהל רסקו. בשנת 1957 מונה למנהל רסקו. בתקופתו של שטרן הורחבה פעילות החברה והיא נקלעה לחובות כבדים. שטרן ספג ביקורת והתפטר מתפקידו בשנת 1966. בשנת 1967 פרסם מבקר הסוכנות דו"ח ביקורת על התנהלותו של שטרן ושטרן הגיב בטענו שהביקורת חד צדדית ואינה נכונה.
פולטיקה
פעילותו הציבורית החלה כחבר מייסד של מפלגת עלייה חדשה. במקביל נמשכה פעילותו הציבורית והפוליטית כחבר המפלגה הפרוגרסיבית. בשנת 1959 הוצב בראש רשימת המועמדים של המפלגה בבחירות למועצת העיר תל אביב. בסוף 1961 התפטר ממועצת העיר, על רקע משבר פנימי בתוך המפלגה הליברלית.
בבחירות לכנסת החמישית, לאחר הקמת המפלגה הליברלית, הוצג ברשימה לכנסת והוצג במודעות של המפלגה: "מהכלכלנים החשובים של המדינה בהלכה וגם במעשה". בשנת 1965, בעת שחבריו, יוצאי המפלגה הפרוגרסיבית, פרשו מהמפלגה הליברלית על רקע השיחות להקמת גח"ל, בחר שטרן להישאר במפלגה הליברלית, נבחר מטעמה לכנסת השישית והיה חבר ועדת הכלכלה. לקראת הבחירות לכנסת השביעית לא שובץ שוב ברשימה לכנסת. התמוטטות רסקו לא הטיבה עם תדמיתו הציבורית, ובעיתונות נכתב שהוא לא השכיל להתחבר אל אף אחת מהסיעות של הליברלים.
על שמו נקראת רחבת הכניסה הראשית אל גני התערוכה בתל אביב.
היה אחיינו של דוד צבי פנקס.
חיוך הגדי
חיוך הגדי הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1986 בבימויו של שמעון דותן, אשר מבוסס על ספר בעל אותו שם מאת דויד גרוסמן (1983).
הפקה וצילום
בסרט מככבים רמי דנון, מכרם ח'ורי והשחקן הטורקי טונג'ל קורטיז, ששיחק שנה לפני כן בסרט גשר צר מאד. את הסרט מקריין מיכה לבינסון. צילומי הסרט החלו ביולי 1985.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין (1986), זכה קורטיז בפרס "דב הכסף" ושמעון דותן היה מועמד לפרס "דב הזהב". לאחר ההצלחה בפסטיבל ברלין, נמכר הסרט להפצה בינלאומית באירופה וארצות הברית.
תקציר העלילה
לכפר הפלסטיני ענדל נכנסים חיילי צה"ל ובראשם המושל הצבאי סגן אלוף כצמן (מכרם ח'ורי), סגנו רב-סרן שפר (דני מוג'ה) והרופא הצבאי סרן אורי לניאדו (רמי דנון). הם מתקבלים על ידי המוכתר ותושבי הכפר ואורי נושא דברי ברכה לתושבים עם תקווה לשיתוף פעולה. הנאום שלו מופרע בצעקות על ידי הזקן חילמי (טונז'ל קורטיז) שנחשב ל"משוגע". אורי מתקרב לזקן שנותן בו מבט זעם אבל לבסוף אורי מסיע את חילמי למערה בו הוא מתגורר מחוץ לכפר.
חילמי מספר לאורי כי יש לו בן מאומץ בשם יזדי (מוחמד דיב). אימו של יזדי הרתה מחוץ לנישואים וחילמי הסכים לשאת אותה ולגדל את יזדי כדי שלא ירצחו אותה. יזדי יוצא לפעולות נגד הצבא ומאמין בהתנגדות אלימה לשלטונות הכיבוש. אשתו של חילמי מתה ונערה אילמת, נג'את, מביאה לו כל יום אוכל למערה.
כוח של צה"ל מותקף בפאתי הכפר. התוקפים נמלטים ובשטח נשאר חמור הרוג. כצמן מטיל עוצר על הכפר ומשאיר את החמור ההרוג ומעלה צחנה במרכז הכפר עד שיסגירו את המחבלים התוקפים. אורי מתנגד לכך ומתעמת עם כצמן ושפר. הוא תוקף את שפר וכצמן מכניס אותו למעצר.
אורי וכצמן היו פעם חברים טובים. הם נפגשו כשאורי למד רפואה באיטליה. אשתו של אורי, שוש (איריס הופמן) היא מדריכת מבקרים במוזיאון תל אביב לאמנות. יחסיה עם אורי נמצאים במשבר היא מרגישה שאורי אינו מודע לכך ומחייך כל הזמן חיוך אווילי כמו חיוך של גדי. היא מתחילה ברומן עם כצמן שלא נסתר מאורי ומגביר את המתח ביניהם.
בהתקלות עם המחבלים נהרגים שלושה מהם בתוכם יזדי. אורי משתחרר ממעצר ונוסע לחילמי האבל. חילמי מחזיק אותו כבן ערובה ומורה לו להודיע בקשר לכצמן כי הוא דורש נסיגת כל הישראלים מהכפרים כדי לשחררו.
כצמן מארגן כוח כדי להשתלט על המערה. לבסוף הוא מחליט לעלות לשם לבד בהסכמתו של חילמי. במערה מתפתחת מאבק בינו לבין חילמי החמוש שבמהלכו נפלט כדור ממאקדחו של חילמי והורג את אורי.
קישורים חיצוניים
ביקורות
קומו (נפה)
גאוגרפיה
נפת קומו גובלת בטיצ'ינו ובגראובינדן שבשווייץ בצפון-מערב. במזרח היא גובלת בנפת סונדריו ובנפת לקו. בדרום היא גובלת בנפת מונצה-בריאנצה. במערב היא גובלת בנפת וארזה.
נהרות
נהרות בנפת קומו הם: הנהר למברו (איטלקית Lambro) ,הנהר סווסו (איטלקית Seveso) והנהר מרה (איטלקית Mera). הנהר למברו שאורך כ-130 קילומטרים, מקור הנהר במגרליו  (באיטלקית: Magreglio) היא עיירה שבנפת קומו. בדרכו הוא חוצה 5 נפות בצפון איטליה - נפת קומו ונפת לקו, נפת מילאנו ונפת מונצה-בריאנצה, נפת לודי. הנהר סווסו באורך כ-96 קילומטרים, מקור הנהר בקוואלסקה (באיטלקית: Cavallasca) היא עיירה שבנפת קומו. הנהר מרה באורך כ-50 קילומטרים, מקור הנהר בגראובינדן שבשווייץ.
פרנסואה מאסיאלו
פרנסואה מאסיאלו (בצרפתית: François Massialot; 1660, לימוז' - 1733, פריז) היה שף צרפתי. שירת כשף הראשי של אישים חשובים רבים, כדוגמת פיליפ הראשון, הדוכס מאורליאן, אחיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ובנו פיליפ השני, הדוכס מאורליאן, שהיה בתחילה הדוכס משארטר ואחר-כך עוצר וכן הדוכס מאומון, הסזאר ד'אסטרה והמארקי דה לובואה.
ספרו Nouveau cuisinier royal et bourgeois יצא לאור בעילום שם, בכרך אחד, ב-1691, והורחב לשני כרכים ב-1712 ואחר-כך לשלושה כרכים, במהדורה המעודכנת של 34–1733. ספרו החשוב פחות, Nouvelle instruction pour les confitures, les liqueurs et les fruits, הופיע גם הוא בעילום שם, ב-1692.
מאסיאלו תיאר עצמו בהקדמה "טבח שמעז לבשל לאנשי מלוכה, וזה לא בלי סיבה, בגלל שהארוחות שהוא מתאר... כולן הוגשו בחצר המלוכה או בבתים של נסיכים, ואנשים מהמעלה הראשונה." מאסיאלו הגיש סעודות פאר בשאטו דה מדון (Château de Meudon), שאטו דה סו (Château de Sceaux) ובארמון ורסאי. החידוש בספרו של מאסיאלו היה סידור המתכונים לפי סדר אלפביתי. "צעד לקראת המילון הקולינרי הראשון" ציינה ברברה ויטון, ויטון השוותה את השינויים שנעשו במהדורות השונות של מאסיאלו, כוס יין לבן בציר הדגים הופיע במפתיע במהדורה מאוחרת ב-1703. מקצפות הופיעו לראשונה בשמן המוכר אצל מאסיאלו, שלזכותו גם נזקף קרם ברולה כפי שהוא מוכר כיום, שבו הסוכר מלמעלה הומס והותך בעזרת ברנר.
מפרץ איסה
מִפְרַץ אִיסֶה (ביפנית: 伊勢湾) הוא מפרץ בחופו הדרומי של האי הונשו ביפן, השוכן בשפכם של שלושת נהרות קיסו, בין מחוז מיאה למחוז אאיצ'י. המפרץ נקרא על שם העיר איסה השוכנת לחופו.
עומקו הממוצע של המפרץ הוא 19.5 מ', כאשר העומק המקסימלי שלו הוא 30 מ'. רוחבו של פתח המפרץ הוא 9 ק"מ, והוא מחובר למפרץ מיקאווה הקטן ממנו באמצעות שתי תעלות: נקיאמה ומורוסאקי. המפרץ מתחבר לאוקיינוס השקט דרך תעלת אירקו, שעומקה נע בין 50 ל-100 מ'.
היסטוריה וסביבה
סביב מפרץ איסה התפתחה כלכלה של דיג, חוות פנינים, גידול אורז ותעשייה. נמל נגויה, הנמצא בחופו הצפוני של המפרץ, הוא נמל המסחר הגדול ביפן. על אי מלאכותי במפרץ הוקם ב-2005 נמל התעופה הבינלאומי צ'ובו סנטרייר.
לאחר מלחמת העולם השנייה תרם מפרץ איסה רבות לשיקומה המהיר של הכלכלה היפנית. אולם התרחבות מהירה זו הביאה עמה נזקים של זיהום, אשר השפיע על איכות המים, ויצירת מטמנות, שהפחיתו את מספר אדמות הגאות, אזורי גידול האצות ואזורים נוספים שהיו חיוניים לשמירת בית הגידול של הפלורה והפאונה המקומית. קירות ים שנבנו להגנה על האוכלוסייה האנושית, במיוחד לאחר הטייפון שפקד את אזור המפרץ בשנת 1959, ניתקו עוד ועוד אזורים מן הים הפתוח.
למפרץ איסה שלושה קווי העתק פעילים עם רעידות אדמה: העתק מפרץ איסה, העתק סוזוקה-אוקי והעתק שירוקו-נומה.
טייפון מפרץ איסה
ב-26 בספטמבר 1959 פקד טייפון את אזור מפרץ איסה וגרם להרס רב. 5,041 איש נהרגו או הוכרזו נעדרים, 38,921 נפצעו וכ-150,000 בתים נהרסו חלקית או לחלוטין. הנזק שהביא טייפון זה נאמד במעל 500 מיליארד ין. זוהי סופת הטייפון ההרסנית ביותר שנרשמה ביפן.
SRAM
זיכרון סטטי בעל גישה אקראית (SRAM) הוא רכיב אלקטרוני הבנוי ממוליך למחצה ומשמש כזיכרון מחשב. המילה "סטטי" מורה שזיכרון זה אינו זקוק לרענון, ותכנו זמין בכל רגע. משום שאין צורך ברענון, ומסיבות נוספות, SRAM מהיר יותר מהתקני זיכרון אחרים דוגמת DRAM. התכנון המקובל של סיבית SRAM מבוסס על מעגל הבנוי משני מהפְכים שנמצאים בליבו. להבדיל מהתקני זיכרון אחרים, מעגל SRAM צורך הספק במשך כל הזמן, ולא רק בזמן קריאה וכתיבה. זיכרון SRAM הוא נדיף: ברגע שנפסק ההספק למעגל, רכיב ה־SRAM מאבד את תוכנו.
מצבי פעולה
לתא SRAM יש שלושה מצבים אפשריים:
היום שהיה
היום שהיה היא תוכנית אקטואליה יומית המשודרת ברשת 13, ששידורה החל בערוץ עשר ביוני 2003. התוכנית משובצת בסוף שעות הפריים-טיים (בדרך כלל, החל מסביבות השעה 23:00). התוכנית מועברת בשידור חי, מגישה הראשי הוא טל ברמן אך לעיתים מגישים אותה גם עומר ירדני, אריק וויס, אורי קוואל ועוד.
החל מיומה הראשון של התוכנית ועד למיזוג רשת וערוץ עשר ב-16 בינואר 2019, המגיש הקבוע שלה היה איש הרדיו והתקשורת גיא זהר, כשבימי חמישי הוחלף בידי אריק וייס או חן ליברמן.
היסטוריה
התוכנית עלתה לאוויר ב-8 ביוני 2003 בערוץ 10 ומטרתה הייתה למלא את משבצת חדשות הלילה בערוץ. את התוכנית יצרו יחדיו הערוץ וגיא זהר שגם מגיש אותם. קונספט התוכנית היה ליצור מגזין חדשות שונה. את התוכנית עורך מתחילתה זאב חספר, למעט הפסקה בשנים 2007–2008 בהן שימש כמנהל אתר האינטרנט של הערוץ, ובמקומו מונה לתפקיד העיתונאי חנוך דאום. לאורך כמעט כל שנות התוכנית ערך אותה גם גיורא פרבר, שעזב בסוף 2010.
ב-2 בינואר 2008 נחגגה תוכנית האלף, במסגרתה התראיין גיא זהר וסיפר על תחילת דרכה של התוכנית. הקומיקאי מיקי גבע הופיע בחיקוי של זהר, שודרו פספוסים מן התוכנית ונערך מצעד קטעי "רגע של נחת" האהובים ביותר.
ב-23 באפריל 2008, הוגשה לראשונה ובאופן זמני על ידי אושרת קוטלר, לוותה בתקלות רבות אשר הביאו לסיומה מוקדם מהרגיל, ללא הודעה מוקדמת וללא כותרות סיום.
ב-24 בפברואר 2009, תוך כדי השידור החי, התפרצו שלוש נשים לאולפן ובראשן הבמאית אבתיסאם מראענה, והביעו את מחאתן על חוסר מתן תקציבים להפקות מקור מצד זכייניות הטלוויזיה. המפגינות הוצאו מן האולפן לאחר זמן קצר והוגשה נגדן תביעה על ידי הערוץ.
ב-17 ביוני 2009, לאחר שידור אייטם על תחרות שליחת הודעות טקסט (SMS) שנערכה בארצות הברית, החליט גיא זהר לערוך תחרות בקרב הצופים וביקש מהם לשלוח במהירות האפשרית משפט שנאמר על ידי אדולף היטלר. בעקבות זאת התקבלו תלונות רבות במוקד הרשות השנייה.
ב-14 באוגוסט 2014 הוגשה התוכנית בפעם האחרונה על ידי נסלי ברדה, שעזבה את חדשות עשר. את מקומה כמגישה המחליפה של התוכנית תפסה רומי נוימרק, שהחלה להגיש את התוכנית ב-21 באוגוסט 2014. כשנוימרק עזבה לשדר בכאן 11, הוחלפה על ידי ענת גורן ובהמשך, הצטרפו להנחיה גם אריק וייס וחן ליברמן.
ב-14 בינואר 2019, יום קודם לתחילת שידוריו של הערוץ הממוזג של "רשת" וערוץ 10, הגיש גיא זהר את התוכנית בפעם האחרונה, אחרי 15 שנים עקב מעברו לכאן 11. לאחר פרישתו של זהר מהתוכנית, טל ברמן החליפו בערוץ הממוזג.
אסקראן
אסקראן הוא מחוז של נגורנו קרבאך. אסקראן נמצאת במרכזו של החבל, מקיפה את עיר הבירה סטפנקרט (חאנקנדי). אסקראן גובלת עם המחוז האזרביג'אני חוג'אלי, נמצאת תחת שליטה ארמנית מלאה. רוב שטח המחוז היה חלק מהאזור האוטונומי נגורנו קרבאך בתקופת ברית המועצות.
היום שהיה
אפיון התוכנית
על פי גיא זהר, התוכנית נולדה כמעט במקרה, מתוך מטרה "להגיש את חדשות היום כסיפור ולא כאוסף כותרות מפוצצות". בימיה הראשונים של התוכנית הקריא זהר את האייטמים מתוך דפים שהיו בידו.
אסקראן
החל משנת 1990 הוא כלל גם חלק ממחוז אגדם של אזרבייג'ן. שטח המחוז הוא 1222 קמ"ר ומתגוררים בו כ-17000 תושבים (2005).
היום שהיה
אפיון התוכנית
בעבר, כל תוכנית הסתיימה בפינה "רגע של נחת", בה מוגש אייטם נוסף בעל אופי הומוריסטי ופיקנטי, שמטרתו לסיים את התוכנית בצורה אופטימית וקלילה.
אסקראן
בהתאם להסכם שנחתם בשנת 2020 השליטה באזור המזרחי של המחוז שהיה עד לשנת 1991 חלק של אזרבייג'ן חזרה לשליטתו.
היום שהיה
נתוני צפייה וביקורת
על פי רוב מצליחה התוכנית לרשום נתוני רייטינג נאים, שאף עוברים לעיתים את מהדורות החדשות המרכזיות של ערוץ עשר וכאן 11. בסקר שנערך בחודש ספטמבר 2008 והוזמן על ידי ערוץ 10, גילו רוב הצופים אהדה כלפי התוכנית, ובאופן כללי העדיפו אותה על פני התוכנית "מה קורה" בעלת האופי הדומה המשודרת בערוץ 2.
עם זאת, אופייה של התוכנית זכה לביקורות שליליות לא מעטות, שטענתן העיקרית היא כי ההסברים המורחבים והמפורטים מדי ממעיטים בערכו של הצופה. שי צלר מ"מקור ראשון" כתב כי "נדמה שלזוהר אין דעות אמיתיות. ... ההסברים שלו גורמים לך לתהות האם הוא מתאים את הרמה לצופים בגיל ההתבגרות". רונן גיל הביע ב-"nrg מעריב" את רדידותה של התוכנית בעיניו כשכתב כי היא "במיטבה גרסה טלוויזיונית לדף האחורי של עמודי החדשות בעיתון".
בינואר 2008, עם תחילת העונה החמישית של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת", הוצגה פארודיה על התוכנית ועל גיא זהר (בחיקוי על ידי אסי כהן). דמותו של זהר הוצגה כמי שמתיימר להעביר דיווחים בצורה אישית ומעניינת, אך למעשה אינו מחדש דבר ואינו מספק שום חומר למחשבה.
שוש סיטון
שוש (שושנה) סיטון (נולדה ב-28 בנובמבר 1950). היא חוקרת תרבות ישראל, מרצה בתחום הפילוסופיה של החינוך וההיסטוריה של החינוך העברי בארץ ישראל מראשית ההתיישבות הציונית.
ביוגרפיה
נולדה בירושלים. השלימה תואר ראשון בשנת 1975 באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים היסטוריה כללית ומקרא ותולדות עם ישראל. ב-1980 קיבלה תעודת הוראה בהיסטוריה. השלימה בשנת 1989 בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב את התואר השני במגמה "היבטים היסטוריים ופילוסופיים של החינוך". עבודת המאסטר שלה הייתה בנושא "השפעת מאורעות 36–39 על מטרות החינוך העברי בארץ-ישראל" בהדרכת שמעון רשף ואריה כרמון. בשנת 1995 השלימה את עבודת הדוקטורט, בבית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב. נושא העבודה היה "חינוך ברוח המולדת – התוכנית החינוכית של מועצת המורים למען הקק"ל", בהדרכת יעקב שביט. בשנים 2007–2010 למדה במכון מופ"ת בתל אביב קורס גישור והתמחות בניהול אקדמי.
בשנים 1985–2007 שימשה מרצה בבית הספר לחינוך ובחוג ל-BA כללי באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1998–2015 שימשה מרצה במכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב. הרצתה במכללה להוראת טכנולוגיה בתל אביב בשנים 1998–2008, ובמכללת סמינר הקיבוצים בתוכנית לתואר שני "אוריינות חזותית בחינוך" ובתוכנית לתואר ראשון בבית הספר לאמנויות בשנים 2009–2015.
מחקר
תחום המחקר העיקרי של שוש סיטון הוא תולדות החינוך והתרבות הציונית בתקופת היישוב ולאחר הקמתה של מדינת ישראל. היא התמקדה בפעילותם הוולונטרית של נשים וגברים בעלי אג'נדה חברתית ופוליטית בתחום החינוך והתרבות, והשפעתם על גיבוש התודעה הלאומית והתרבותית הישראלית מחד, ועל הממסד החינוכי בישראל מאידך.
בשנת 1998 פרסמה סיטון עיבוד לספר של עבודת הדוקטור: "חינוך ברוח המולדת – התוכנית החינוכית של מועצת המורים למען הקק"ל (1953-1925)". הספר עוסק בפעילותה של קבוצת מורים שהייתה לה השפעה עמוקה הן על עיצוב דיוקנה של מערכת החינוך של היישוב היהודי בארץ ישראל ואחר כך גם על מערכת החינוך של מדינת ישראל.
הוראה
בשנים 2007–2011 שימשה שוש סיטון מנהלת מכללת לוינסקי באילת. כיו"ר ועדת אתיקה במכללת לוינסקי לחינוך עמדה בראש צוות אשר ניסח מחדש את הקוד האתי של המכללה. שימשה גם ראש החוג לחינוך בפקולטה לחינוך במכללת לוינסקי. במסגרת תפקיד זה נטלה חלק בפתיחת מסלול לימודים אקדמי ייחודי לנשים מהמגזר החרדי במכללה.בנוסף, במהלך השנים שימשה שוש סיטון חברה בוועדת ההיגוי של התוכנית לתואר שני "אוריינות חזותית" במכללת סמינר הקיבוצים, חברה בוועדת ההיגוי של תוכנית המצוינים במכללה להוראה טכנולוגית, חברה בוועדת ההיגוי של תוכנית המצוינים במכללה להוראה טכנולוגית, חברה בוועדת ההיגוי להקמת מרכז לאמנויות שאמור היה לאגד במסגרת אחת את כל חוגי היצירה במכללה להוראה טכנולוגית, חברה בוועדת ההיגוי של תוכנית המצוינים במכללה להוראה טכנולוגית,
שוש סיטון מתגוררת בהרצליה.
אילונה וינצה-קראוס
קורות חייה
אילונה קראוס נולדה לאיזידור אדוארד וקרולינה (לינה) לבית לבקוביץ בבודפשט בירת הונגריה. שם למדה נגינה בפסנתר ב. בין מוריה היו המלחין בלה בארטוק והכנר ינה הובאי. בשנת 1923 זכתה בפרס פרנץ ליסט ויצאה למסעות רסיטלים ברחבי אירופה, משנת 1927 במסגרת השלישייה ההונגרית (Magyar Trio) שהקימה עם הכנרת אליז מולנר והצ'לן לסלו וינצה (1904–1990), לו נישאה בשנת 1930.
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל עם בעלה, ועם בנם. השניים המשיכו את פעילותם המוזיקלית במסגרת התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית שהוקמה בסוף 1936 וב. בשנת 1945 הצטרפו אילונה ולסלו וינצה לחבורת מוזיקאים תל אביביים, ביניהם הכנרים לורנד פניבש ואליס פניבש-רוזנברג, אחותו, הוויולן עדן פרטוש והמלחין בוסקוביץ' להקמת אקדמיה למוזיקה בתל אביב. בין תלמידיה היו ברוך ארנון, אריה ורדי,דני גוטפריד, נעה בלאס, יוכבד קפלינסקי, רפי קדישזון, נעמי שמר, וחנה אייגנר (בראון). כמו כן העבירה סדנאות למורי נגינה בארצות הברית. בשנת 1972 מונתה לפרופסור באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1973 זכתה בפרס הרצל מטעם "התאחדות יוצאי הונגריה בישראל". בנוסף זכתה בדיפלומות "הזהב", "היהלום" ו"הברזל" של האקדמיה המלכותית בבודפשט (1974, 1985, 1989).
אילונה וינצה-קראוס הלכה לעולמה בישראל בשנת 1998.
ס
ס' היא האות ה-15 באלפבית העברי, שמה סָמֵ"ך (בפי יהודי תימן סְמָך) קשור כנראה לסמיכה ולעזר, ויש אומרים שמקור השם בצורתה באלפבית העברי הקדום, שהייתה כצורת שלד של דג (סַמַכּ בערבית).
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ס' נמנית עם חמש האותיות השיניות: זסשר"צ. מבחינה פונולוגית היא מייצגת עיצור מכתשי, חוכך שורק, אטום (IPA: /s/).
בגימטריה ערכה 60.
בשפה עברית מודרנית שכיחות השימוש באות ס' היא כ־1.55% מכלל אותיות האלפבית העברי.
הקיצור ס' בסלנג הצבאי פירושו סְגן, והוא מופיע גם בצירופים כגון "סמ"פ" (קרי: סמך מם פא), שפירושו סגן מ"פ, וכן בחיל הים מתקיים קורס ושמו ס', המכשיר חיילים להיות מכונאים בסטי"לים.
האות ס' מופיעה בביטויים אחדים:
ייצוג האות ס'
בקוד ASCII מיוצגת האות ס' בערך F1, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05E1.
בקוד מורס מיוצגת האות ס' באמצעות הרצף (משמאל לימין): .-.- (קו נקודה קו נקודה). סימן ארוך במיוחד זה משקף את תפוצתה הנמוכה של האות ס בטקסטים עבריים.
באיתות בדגלי סמפור ס' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה מערבה (שמאלה) ודגל שני הפונה צפונה (כלפי מעלה).
מה החזאי מבין
מה החזאי מבין הוא אלבום הבכורה של להקת אבטיפוס מפברואר 1995. האלבום זכה לשם הלועזי: "What does the weatherman know". זהו אלבום האולפן הראשון מבין שלושה שהוציאה הלהקה.
רשימת השירים
כל השירים עובדו על ידי אבטיפוס ויהודה עדר.
קרדיטים
הוקלט בDB Studios, תל אביב, הליקון (1995).
מאמחיר'
מאמחיר' (בצ'רקסית: Мамхыгъ) הוא אחד השבטים הצ'רקסים.
היסטוריה
על פי סיפורי עם ומסורות צ'רקסיות, מוצא שבט המאמחירים הוא מחוף הים השחור. כאשר אוכלוסיית השבט גדלה, הוא היגר לאזור שבין הנהר בליה והנהר קורדוז'פס. באותה התקופה, מספר חברי השבט נע בין 3,500 אנשים ל-15,000, אשר התגוררו ב-16 כפרים. השבט דיבר בעגה משלו הדומה הזו לעגה האבחזית.
החוקר אלכסנדר ג'אקוב טארסוב (А.Н. Дьячков-Тарасов) דיווח בסוף המאה ה-19 על הכפרים המאמחיר'ים הבאים:
לאחר הפוגרום שהתרחש בשנת 1823, ירד מספרם של הכפרים באופן דרמטי. אנשים רבים משבט מאמחיר' מצאו מקלט בקרב שבט האבזחים. במהלך מלחמת הקווקז, בשואה הצ'רקסית, שבט המאמחיר' נאלץ לעזוב את השטחים בו התגורר. רוב הניצולים יצאו לאימפריה העות'מאנית. אלה שנותרו, לקחו אזרחות רוסית והקימו את הכפר מאמחג (Мамхег) בחלק התחתון של הנהר פארס (באדיגיה). אחרים היגרו לכפרים צ'רקסים של שבטים אחרים הממוקמים בקרבת מקום. בשנת 1884, המספר הכולל של המחמירים באזור קובאן שנותר ברוסיה מנה 1,258 אנשים, אשר 715 מהם חיים בכפר מאמחג.
קרנץ
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סאש!
סאש! (Sash!) הוא הרכב מוזיקה גרמני בסוגת הטכנו והמוזיקה האלקטרונית.
קריירה
ההרכב הוקם על ידי סאשה לאפסן, תומאס "אליסון" לידקה וראלף קאפמאייר בשנת 1995. בשנת 1997 בשיתוף הזמרת סבין אומס, הידועה בשם הבמה "" הוציא סאש! את הלהיט "Encore une fois". באותה שנה הוציא ההרכב גם את השירים "Ecuador" ו"Stay". בשנת 1998 הוציא ההרכב את הסינגל הראשון "La Primavera" מתוך האלבום "Life Goes On".
בשנת 1999 הוציא ההרכב את הסינגל "Adelante" שהיה הראשון מתוך האלבום הבא שנקרא בשם "Trilenium". שנה לאחר מכן הוציא ההרכב את אלבום האוסף "Encore Une Fois – The Greatest Hits".
בשנת 2002 הוציאו סאש את האלבום . אחד מהשירים שנכללו בו היה "run" שכלל ביצוע משותף עם הזמר הבריטי בוי ג'ורג'.
בשנת 2007 הוציאו את האלבום "10th Anniversary" שכלל 16 סינגלים כולל גרסה מחודש, ללהיט "Ecuador". בשנת 2008 הוציאו את אלבום האוסף הכפול "The Best Of". בשנת 2012, הוציא את אלבומו, Life Is a Beach, בו נכלל השיר "The Secret" שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית שרה ברייטמן.
חינוך ממלכתי דתי
חינוך ממלכתי-דתי (חמ"ד) ניתן בישראל על פי חוק חינוך ממלכתי משנת 1953 בבתי ספר המוגדרים בתור "ממלכתיים-דתיים", ובראשי תיבות ממ"ד, לעומת החינוך ה"כללי" החילוני. הוא הוקם על בסיס "זרם המזרחי" - זרם החינוך של תנועת המזרחי שהוקם בשנת 1902 ופעל כזרם חינוך רשמי בהסתדרות הציונית בתקופת המנדט הבריטי ועד לחקיקת חוק חינוך ממלכתי.
זרם המזרחי - שורשי החינוך הממלכתי דתי
חינוך "המזרחי" בארץ ישראל החל כשהגיע הרב יהודה לייב מימון בתרס"ה (1905), אז הוקם בית הספר תלמוד תורה אחווה ביפו, שהפך ל"תחכמוני". גם בתי ספר נוספים של זרם המזרחי ולאחר מכן של החינוך הממלכתי-דתי נקראו בשם "תחכמוני". המגמה החינוכית של "זרם המזרחי" הייתה חינוך דתי אורתודוקסי בשילוב רוח הציונות והמודרניזם. בניגוד לנהוג בבתי ספר חרדיים ובחדר לימדו בבתי הספר של המזרחי גם מקצועות חול: מדעים, מקצועות הומניים ושפות.
הזרם הפך לזרם רשמי בחינוך הציוני כשוועידת לונדון של ההסתדרות הציונית ביולי 1920 אישרה הכרה בסוגים שונים של בתי ספר במערכת החינוך העברי בארץ ישראל. ההסדר נקבע מתוך חשש ש"המזרחי" יקים מערכת חינוך דתית נפרדת מההסתדרות הציוניות ומתוך תקווה כי מפלגת המזרחי תפעל לקרב את החוגים האורתודוקסים באירופה לציונות ולארץ ישראל.
בשנת 1950 חל משבר בעקבות תלונות קשות בדבר כפייה אנטי-דתית בחינוך הילדים במחנות העולים, ובפרט ילדי העולים מתימן. בעקבות כך הוקמה ועדה בראשות השופט גד פרומקין. הוחלט כי לילדי עולי תימן במחנות יוענק חינוך דתי. הדבר חיזק את דרישת המפלגות הדתיות לשמור על עצמאות החינוך הדתי.
חזון החמ"ד
חזון החמ"ד נכתב על ידי מועצת החמ"ד בשיתוף הנהלת החמ"ד המורחבת בשנת 2013, בהובלת ראש מינהלת החינוך הדתי מאז 2010 הרב ד"ר אברהם ליפשיץ.
מטרות החינוך הממלכתי דתי:
הבסיס החוקי
חוק חינוך ממלכתי, שאושר בכנסת באוגוסט 1953, בא לבטל את שיטת הזרמים בחינוך, והביא להחלפת "זרם המזרחי" בחינוך הממלכתי דתי, שבניהולו של משרד החינוך. בחוק נקבעו פריבילגיות מסוימות לחינוך הממלכתי-דתי והוחלט שיהיה עליו ממונה דתי אורתודוקסי וששר החינוך יידרש להתייעץ עם מועצה מיוחדת בכל הקשור בחינוך זה. בתי הספר של החינוך העצמאי של הזרמים החרדיים ובתי הספר של אגודת ישראל הוכרו כזרם נפרד מהחינוך הממלכתי-דתי.
בחוק חינוך ממלכתי התשי"ג-1953 נכתב:
המינהל לחינוך דתי במשרד החינוך והתרבות הוא הממונה על הפעלת המסגרת החינוכית של בתי הספר המוגדרים "ממלכתיים דתיים": הכשרת המורים ואישורם לפעול במוסדות הנכללים במסגרת זו, קביעת תוכנית לימודים ועקרונות פדגוגיים. סעיף 18 קובע: בהתאם, אנשי ההוראה בזרם הממלכתי-דתי הם רובם ככולם דתיים, וכל מורה נדרש לחתום על הצהרה שהוא מקיים אורח חיים דתי. כמו כן אין במערכת מורים ערבים.
מאפייני החמ"ד ותלמידיו
בשנת הלימודים התשע"א למדו במערכת החינוך בישראל מגן טרום חובה ועד כיתה י"ב כ-1.57 מיליון תלמידים, כאשר 266,000 (17%) מתוכם למדו במערכות החינוך של החמ"ד. בבתי הספר עצמם (ללא הגנים) מהווים תלמידי החמ"ד 14% מכלל התלמידים במדינה. ב-80% מבתי הספר העל-יסודיים בחמ"ד נהוגה הפרדה מגדרית בין בנים ובנות, כאשר בבתי הספר היסודיים מגמות ההפרדה התעצמו מאוד מאז שנת 2000: בעוד בשנת 2000 רק 43% מתלמידי החמ"ד בחינוך היסודי למדו בכיתות נפרדות בשנת 2015 כבר 61% למדו בכיתות נפרדות. עם זאת, אף על פי שמדובר בחינוך דתי, כ-25% מהתלמידים בחמ"ד מגיעים מבתים מסורתיים או חילוניים.
הרקע החברתי-כלכלי של תלמידי החמ"ד מגוון וישנם פערים אשר תלויים במוצא האוכלוסייה ומקום המגורים. אחוז התלמידים מהעשירון העליון בחמ"ד הוא נמוך ומנגד אחוז התלמידים מהעשירון התחתון גבוה באופן ניכר. כמו כן, מרבית אוכלוסיית יוצאי אתיופיה לומדת במוסדות החמ"ד וכך גם כרבע מהתלמידים בעיירות הפיתוח הם תלמידי מוסדות החמ"ד.
תתמ"ד
בשנת 2010 הוקם מעמד חדש בתוך החמ"ד לתלמודי התורה הדתיים לאומיים. בתי הספר במעמד זה זוכים לקבל תקציב ממשלתי מלא אך שומרים על עצמאותם.
מאפיינים לימודיים
לבתי הספר של החינוך הממלכתי דתי ישנן דרישות שונות של מקצועות החובה לקבלת תעודת בגרות: לימוד מוגבר של תנ"ך ברמה של לפחות 3 יח"ל ולימודי תושב"ע ברמת 3 יח"ל. בניגוד לבתי הספר של הממלכתי-חילוני, בתי הספר בחמ"ד יכולים לבחור בין לימודי מחשבת ישראל או ספרות. בחלק מבתי הספר ישנה חלוקה של יחידת לימוד אחת לספרות ואחת למחשבת ישראל, ובאחרים לומדים רק מחשבת ישראל.
מבחנים משווים
בשנים 2000–2009 היה אחוז הזכאות לתעודת בגרות של תלמידי כיתות י"ב בחינוך הממלכתי דתי גבוה מאחוז הזכאות של התלמידים בחינוך הממלכתי. עם זאת, אחוז התעודות העומדות בדרישות הסף של המוסדות להשכלה גבוהה היה נמוך יותר מחינוך הממלכתי.
בשנים 2015 ו-2018 הישגי התלמידים בחינוך הממלכתי דתי במבחנים משווים היו נמוכים במעט מאלו בחינוך הממלכתי. בשנות ה-60 הדבר הוסבר בין היתר באפליה תקציבית שעל פי הנטען התבטאה, למשל, בריכוז גבוה יותר של תלמידי חינוך מיוחד בכיתות רגילות, העדר שעות מספק להשקעה בלימודי קודש ולימודי חול גם יחד, ובעיקר סביבת הבית של התלמידים. למשל, במענה למחקר של פרופסור אברהם מינקוביץ בשנת 1977 על הישגים לימודיים נמוכים בממ"ד הגיב מנהל האגף הדתי במשרד החינוך שאחוז הילדים טעוני הטיפוח בממ"ד עומד על 73% לעומת 33% בחינוך הממלכתי. הוא ציטט מחקר של אריה לוי ומיכאל חן שבו הם קבעו: "אם מסלקים את ההשפעה של סביבת הבית על ההישגים, יוצא שבמקצוע חשבון אין הבדל ... בתנ"ך גבוהים ההישגים בבית הספר הממלכתי דתי, ואילו בטבע גבוהים ההישגים בבית הספר הממלכתי ...". תומכי החינוך הממלכתי דתי מדגישים הישגים ערכיים שבהם לטענתם החינוך הממלכתי דתי עדיף, כמשקל נגד להישגים הלימודיים הנמוכים יותר.
בוגרי החמ"ד
בשנת תשע"ב, ההערכה היא שמתוך כ-7,000 בנים המסיימים את כיתה י"ב בחמ"ד בכל שנתון, כ-30% ממשיכים לישיבות הסדר וישיבות גבוהות, כ-15% ממשיכים למכינות קדם צבאיות, והיתר ממשיכים לגיוס צבאי רגיל עם סיום התיכון. ב-2007 פורסם כי כ-40 אחוזים מבוגרי קורס קצינים הם דתיים לאומיים.
לעומת זאת, רוב מוסדות החמ"ד מתנגדים לגיוס של בנות לצבא וכך רוב מוחלט של בוגרות החמ"ד אינן פונות לשירות צבאי אלא לשירות לאומי. כ-75% מבוגרות החמ"ד המבצעות שירות לאומי עושות זאת במשך שנה אחת לעומת 25% שהשירות הלאומי שלהן אורך שנתיים. עם זאת, כרבע מבוגרות החמ"ד פונות לשירות צבאי, כאשר בשנים האחרונות ישנה מגמה של עלייה באחוזי המתגייסות מקרב בוגרות החמ"ד, תופעה שמעוררת דיון ומחלוקת בין הזרמים השונים בציונות הדתית.
מקהלת הגברים סימוול ורי
מקהלת הגברים סימְווֹל וֶרי (ברוסית: Символ веры) היא מקהלת גברים רוסית, שנוסדה בשנת 2008 על ידי סראפים דובאנוב, במטרה להופיע בחגים בכנסיית השילוש הקדוש בוורונז'.
היסטוריה
המקהלה נוסדה ב-2 בספטמבר 2008 בקתדרלת הבשורה, וורונז'. חברי הלהקה הראשונים היו תלמידי מכללת וורונז' למוזיקה. רפרטואר הלהקה כלל מוזיקה דתית בעיקרה במטרה להמשיך את מסורת הלהקה של לאוורת השילוש-סרגייב (המנזר הגדול ביותר ברוסיה). ב-1 ביוני 2010 קיבלה הלהקה באופן רשמי את שמה סימוול ורי ("סמל האמונה" - ) שהוא בעל משמעות דתית. בדצמבר 2013 הוכרה כלהקה גברים המטרופוליטנית של וורנז'.
מנצח המקהלה והמנהל המוזיקלי שלה הוא הדיאקון סראפים דובאנוב (Серафим Дубанов). המקהלה מרבה להופיע ברחבי רוסיה ובאירופה. באפריל 2015 הופיעה המקהלה במוזיאון ההיסטורי בקרמלין ובכנסייה העתיקה ביותר במוסקבה, במסגרת הקונגרס הבינלאומי השמיני לשירת מקהלה, שהוקדש ל-70 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה. בתחרות שהתקיימה בקונגרס זה זכתה למחמאות על ביצועיה ומנצחה זכה בתואר "עמית כבוד של איגוד המקהלות הבינלאומי". המקהלה השתתפה בפסטיבלים שונים והופיעה בין היתר בטורקיה, סלובניה, סין וישראל (בפסטיבל אבו גוש).
המקהלה הציבה לה שתי מטרות - שימור השירה האמנותית, הכנסייתית והחילונית, והפצת המוזיקה הווקאלית-כוראלית של רוסיה לקהל הרחב. רפרטואר המקהלה כולל שירים רוסיים עממיים, מהם בעיבוד עכשווי, להיטים סובייטיים.
ונום 2
ונום 2 (באנגלית: Venom: Let There Be Carnage, בתרגום חופשי לעברית: ונום: יְהִי קֶטֶל) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי בלייב אקשן המבוסס על דמות באותו השם, המשמש כאנטיתזה עבור גיבור-העל ספיידרמן. הסרט מופץ על ידי סרטי סוני, והוא מופק באמצעות חברת-הבת שלה, סרטי קולומביה בשיתוף פעולה עם "מארוול אנטרטיינמנט". הסרט מהווה המשך לסרט "ונום" והוא השני ביקום ספיידרמן של סוני, המהווה נספח צמוד אך נפרד ליקום הקולנועי של מארוול. הסרט מבוים על ידי אנדי סירקיס עם תסריט מאת קלי מרסל; וטום הארדי, מישל ויליאמס ווודי הרלסון שבים לככב בו. התוכניות עבור סרט ההמשך החלו תוך כדי הפקת הסרט הראשון, עם ליהוקו של הרלסון להופעת אורח כקלטוס קסדי במהלך סצנת הפוסט-קרדיטים של הסרט, מתוך כוונה לתת לו תפקיד האנטגוניסט הראשי בסרט המשך פוטנציאלי. תהליכי ההפקה הרשמיים החלו בינואר 2019, כאשר מקביל אושר שמרסל וצוות השחקנים הראשי ישובו להפקת הסרט.
בארצות הברית ובקנדה הסרט הכניס 37.3 מיליון דולר ביום הראשון שלו, כולל 11.6 מיליון דולר מהקרנות מוקדמות בערב יום חמישי הכניס 10 מיליון דולרים שסימנו את הסכום השני בגודלו שסרט הכניס מאז תחילת מגפת הקורונה, מאחורי 13.2 מיליון דולר שכניס הסרט האלמנה השחורה. הודות להכנסות של 31.6 מיליון דולר, הסרט הכניס עוד 90.1 מיליון דולר, במה שהיה לפתיחה הטובה ביותר בזמן המגפה.
עלילה
שלוש שנים לאחר קרב המעבורת, אדי ברוק מנסה להצית מחדש את הקריירה העיתונאית שלו על ידי יצירת דיווח על הרוצח הסדרתי הפסיכופתי קלטוס קסדי, הממתין לעונש מוות. קסדי סירב לדבר עם מישהו אחר מלבד אדי, שהוא רואה בו השתקפות שלו. במהלך הביקור, קסדי מעורר בעקיפין את ונום לתקוף אותו באמצעות עלבונות המכוונים כלפי אדי, מה שמוביל אותו לנשוך את ידו של אדי ולבלוע חלק מדמו של ונום. בינתיים הבלש מאליגן לא מצליח למצוא את שרידי קורבנותיו של קסדי. הוא כועס, מבקש את עזרתו של אדי. למרות זאת, ברוק מנהל חיים שקטים ונעימים עם ונום, שהוכר על ידי התקשורת והאנשים כגיבור חדש, ובכל זאת ונום מרגיש מוטרד מהיחסים שלו עם אדי. אדי נפגש עם אן, שהתארסה לאחרונה עם דן.
קסדי מגיע לסן פרנסיסקו, הורג את אלה שבגדו או הסגירו אותו למשטרה ויוצא למסע השתוללות של שוד ואלימות. מאליגן נקרא ללכוד את קסדי, אך המשטרה נכשלת כאשר קרנג' תוקף אותם. מאליגן ואדי בורחים. ונום מוצא את דרכו לאן ואומר לה שהוא נטש את אדי מכיוון שהסיוע למאליגן יוביל בסופו של דבר למאסרו של אדי. אן מעודדת אותו לחזור לאדי והיא מתחברת אליו שוב. אן משחררת את אדי, כאשר ונום חוזר לגופו והם בורחים כשכוחות משטרה מקיפים אותם. מאליגן רודף אחר ונום. קסדי ממשיך לחולל הרס ברחבי העיר והורג אנשים רבים בתהליך. שריק מגיעה לראות אותו והיא מתוודה בפניו על אהבתה, והוא מציע לה נישואין.
ונום מרגיש את קסדי והם מוצאים אותו בקתדרלה בדיוק ברגע הנישואין של קסדי ושריק, בעוד אן ומאליגן כלואים במקום כבני ערובה. אדי מתכוון להילחם, אך ונום פוחד ברגע שהוא מגלה שקסדי מארח בגופו את קרנג' ואומר לאדי שהסימביוטים האדומים הם חזקים יותר. קרנג' תוקף את אדי ובכל זאת ונום עולה מחדש ברגע שאדי מבטיח שיורשה לו לאכול את הראשים של כולם. קסדי אומר לאדי שכל מה שהוא רוצה זה לשחרר את קרנג' לעולם. השניים נלחמים וקרנג' מכניע את ונום. עם זאת, ונום בסופו של דבר מצליח להשתלט על קרנג' ולהביסו לפני שהוא אוכל אותו ואת קסדי בחיים. לאחר הקרב, שריק נלקחת למעצר. מאליגן מגיע לעצור את אדי על רצח קסדי, אם כי הוא בורח למקום מסתור. ונום ואדי משלימים לאחר שסיכמו ביניהם על הסדר חדש שיתן יותר חופש לונום.
בסצנה שאחרי הכתוביות, ונום ואדי מועברים באור מסנוור מחדר המלון שלהם לחדר לא מוכר, שם הם צופים בשידור של ג'יי ג'ונה ג'יימסון החושף את זהותו של ספיידרמן כפיטר פארקר, אשר הוסגר על רצח מיסטריו. מה שמרמז על העתיד ועל פגישתם של השניים. הבמאי אנדי סירקיס אף ציין כי השניים ייפגשו בשלב מאוחר יותר.
צוות השחקנים והדמויות
בנוסף, פגי לו לוהקה כגברת צ'ן, בעלת חנות הנוחות בשכונת מגוריו של ונום. ג'יי קיי סימונס מופיע כג'יי. ג'ונה ג'יימסון וטום הולנד כפיטר פארקר / ספיידרמן בסצנה שאחרי הכתוביות.
דורון רובין
ביוגרפיה
דורון רובין נולד במושב בית יוסף. היה חבר בתנועת בני המושבים ובתנועה המאוחדת. שיחק כבלם וקפטן של קבוצת הכדורגל הפועל עכו.
ונום 2
פיתוח
במהלך תהליכי הפיתוח הראשוניים שעבר הסרט "ונום", דמותו של קרנג' התעתדה להופיע במהלך הסרט בתור האנטגוניסט הראשי, אך לבסוף, צוות ההפקה בחר שלא לכלול את דמותו של קרנג' כדי שיוכלו להתמקד בהצגת ופיתוח הגיבורים, אדי ברוק וונום. הבמאי רובן פליישר הרגיש שהבחירה להציג את הנבל האימתני ביותר של ונום בסרט המשך ייתן ליקום "מקום להמשיך" ושזה יהיה זה הצעד הטבעי הבא, ולכן הוחלט להציג את דמותו של קרנג' בסצנה שאחרי הכתוביות של סוף הסרט הראשון, מתוך כוונה להציג אותו בסרט המשך פוטנציאלי. פליישר רצה ללהק את השחקן וודי הרלסון לתפקיד, והרגיש שיש "קשר טבעי" בין הדמות לביצועיו של הרלסון בסרט "רוצחים מלידה"; ודיבר על כך איתו בזמן שהשניים דנו על תוכניות לסרט המשך לסרט "ברוכים הבאים לזומבילנד". לאחר שנפגש עם פליישר והשחקן טום הארדי בארוחת ערב, הרלסון הסכים לקחת על עצמו את התפקיד. הרלסון תיאר את החלטתו להשתתף בסרט כ"הימור עיוור", מכיוון שלא היה יכול לקרוא את התסריט לסרט ההמשך לפני שחתם על חוזה לסרט הראשון. באוגוסט 2018, לקראת יציאת הסרט "ונום", הארדי אישר שהוא חתם על כיכוב בשני סרטי המשך.