cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ועדת האו"ם לזכויות אנשים עם מוגבלות
רקע
הפרוטוקול האופציונלי מקים מנגנון תלונות פרטני לאמנה בדומה לאלו של האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים (CEDAW) והאמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית. אך פרוטוקול זה מקבל גם זכויות פרט על זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות כמו הפרוטוקול האופציונלי לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות. הצדדים החתומים מסכימים להכיר בסמכותה של הוועדה לזכויות אנשים עם מוגבלות לדון בתלונות של אנשים או קבוצות הטוענות לזכויותיהם על פי האמנה. הוועדה יכולה לבקש מידע מהצד ולהמליץ על צד. בנוסף, רשאים הצדדים לאפשר לוועדה לחקור, לדווח ולהמליץ על "הפרות חמורות או שיטתיות" של האמנה. הצדדים רשאים לבטל את הסכמתם לחובה זו בעת חתימה או אישור.
פעילות הוועדה
תגובה לדוחות המוגשים על ידי מדינות חברות - כל המדינות שהצטרפו נדרשות להגיש דוחות שוטפים לוועדה שמתארים את הצעדים החקיקתיים שנקטו לצורך יישום הזכויות שאושרו בוועדה. ניתן לדווח גם על יוזמות ממשלתיות, תוכניות לעתיד, איסוף נתונים והיישום. הדו"ח הראשון מוגש תוך שנתיים מאשרור האמנה, ולאחריו מוגש דו"ח מדי ארבע שנים. הוועדה בוחנת כל דו"ח ומעבירה את התייחסותה למדינה המשתתפת בצורת דו"ח מסכם עם הצעות מעשיות לתיקון. לאחר קבלת תגובות מן המדינה הוועדה מפרסמת את מסקנותיה, הדברים שיש לשמר והדברים שיש לשפר. כחלק מהליך הדיווח – המדינה מחויבת לעדכן את החברה האזרחית (ארגונים הפועלים עם או למען אנשים עם מוגבלות).
ניסוח הערות כלליות ליישום האמנה - הוועדה מנסחת הערות כלליות המיועדות להרחיב ולהנחות מדינות ביישום האמנה ובדיווח לוועדה. עד היום התפרסמו שבע הערות כלליות בנושאים הבאים: הכרה שווה בפני החוק, נגישות, נשים וילדות עם מוגבלות, הזכות לחינוך מכיל, הזכות לחיים עצמאיים, שוויון ואי-אפליה, השתתפות אנשים עם מוגבלות ביישום האמנה ובניטור.
התייחסות לתלונות של אנשים פרטיים - הוועדה מקבלת פניות גם מאנשים פרטיים ולא רק ממדינות ומתייחסת גם אליהן.
חברות בוועדה
הוועדה היא אחת מעשרה גופי אמנת זכויות האדם של האו"ם, שכל אחד מהם אחראי על פיקוח ועל יישום אמנה מסוימת. חברי וחברות הוועדה נבחרים על ידי המדינות החברות על בסיס אישי, ולא כנציגי המדינות שבהן הם אזרחים. הם משרתים לתקופת כהונה של ארבע שנים, ובכל שנתיים מתחלפים חצי מחברי הוועדה בעת כינוסה בעצרת הכללית. סעיף 34 לאמניה מחייב גם "ייצוג מגדרי מאוזן" ו"השתתפות מומחים עם מוגבלויות". לשכת הנציב העליון לזכויות אדם מסייעת לעבודת הוועדה ומתחזקת אתר אינטרנט עם קישורים לכל התיעוד שנבחן על ידי הוועדה והמסמכים שהונפקו על ידה, כגון תצפיות מסכמות על דוחות המדינה.
ישראל והוועדה
ישראל חתמה על אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות ב-30 במרץ 2007 ואשררה אותה ב-28 בספטמבר 2012, בהסתייגות מהסעיף אשר מאפשר חופש נישואים ומציינת כי חופש זה מוגבל לדינים הנהוגים בין בני העדות השונות במדינת ישראל. בשנת 2017 הגישה ישראל דו"ח ראשוני אודות יישום האמנה, בדו"ח זה נכללו התוכניות והחוקים בישראל הקשורים לזכויות אנשים עם מוגבלויות. ארגונים רבים הפועלים עם ולמען אנשים עם מוגבלות הביעו ביקורת על כך שישראל אינה מיישמת כהלכה את האמנה והקימו את הפורום אזרחי לקידום האמנה הבינלאומית בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות בישראל, פורום זה פרסם בספטמבר 2020 דו"ח בו צוינו הפערים הקיימים בין הוראת האמנה למצבם של אנשים עם מוגבלות בישראל הלכה למעשה.
בדצמבר 2020 נבחרה אודליה פיטוסי, פעילה חברתית בתחום זכויות אנשים עם מוגבלויות, לכהן כחברת של הוועדה באו"ם. זוהי הפעם הראשונה שבה נבחרה נציגה ישראלית לוועדה זו.
אכסניית ניקולאי
אכסניית ניקולאי (חצר ניקולאי) (ברוסית: Николаевское подво́рье) הוא שמו של מבנה במגרש הרוסים בירושלים שהוקם כאכסניה לצליינים רוסים ומשמש כיום כמטה מחוז ירושלים במשטרת ישראל. המבנה נמצא בפינת רחוב יפו ורחוב שניאור חשין.
הקמת המבנה
הבניין הוקם כאכסניית גברים בשנת 1903 לאחר ששאר בנייני מגרש הרוסים לא יכלו להכיל את כמות הצליינים הרוסים שהגיעו באותה תקופה לירושלים. הוא הכיל כ-1200 מקומות לינה לגברים ונקרא על שמו של הצאר ניקולאי השני, ששלט ברוסיה באותה תקופה.
המנדט הבריטי
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917, הלאימו הבריטים את מבני מגרש הרוסים וביניהם גם את אכסניית ניקולאי והפכו אותם למבני שלטון. מבנה אכסניית ניקולאי הפך להיות המטה הארצי של הבולשת הבריטית בארץ ישראל ותחנת משטרה. בשנת 1937, על מנת לאפשר תנועה נוחה ברחוב יפו, הרסו הבריטים חלק קטן מהמבנה והתאימו את חזיתו שפונה לרחוב יפו לקו שאר החזיתות ברחוב. ב-23 במרץ 1944 פוצץ האצ"ל במקביל את משרדי הבולשת בירושלים, יפו וחיפה. בפיצוץ במטה הבולשת באכסניית ניקולאי נהרס חלק מהמבנה ושוקם על ידי הבריטים לאחר מכן. במהלך הטמנת חומרי הנפץ במקום נפצע לוחם האצ"ל ונפטר מפצעיו לאחר כמה שעות. לאחר התקפה זו על בניין הבולשת והתקפות נוספות בהם פיצוץ מלון המלך דוד, גידרו הבריטים את האזור והקימו בו "בווינגרד" סגור ומבוצר.
לאחר קום המדינה
ב-14 במאי 1948, מיד עם צאת הבריטים מירושלים, נתפס מגרש הרוסים, ובתוכו אכסניית ניקולאי, ללא קרב על ידי כוחות ההגנה והאצ"ל, במסגרת מבצע קלשון, קודם שהספיקו הכוחות הערביים לתופסו בעצמם. לאחר הקמת מדינת ישראל הפך המבנה למטה מחוז ירושלים במשטרת ישראל. עם השנים הבניין הוזנח והוספו לו תוספות ארעיות שונות שפגמו במראו. בשנת 2010 החלו עבודות שיפוץ ושימור במבנה במטרה להחזיר לו את מראהו המקורי ולהתאימו לסטנדרטים מודרניים.
גרגוריו בניטו
גרגוריו "גויו" בניטו רוביו (21 באוקטובר 1946 – 2 באפריל 2020) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת הבלם.
בניטו שיחק לאורך מרבית הקריירה המקצועית בקבוצת ריאל מדריד, והיה שותף להצלחותיה המקומיות בשנות ה-70, בהן שש אליפויות ספרד וחמישה גביעים, וכן להעפלתה לגמר גביע אירופה לאלופות ולגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
בניטו הלך לעולמו בגיל 73, לאחר שנדבק בקורונה.
קריירת משחק
בניטו הצטרף לקבוצת הנוער של מועדון הפאר ריאל מדריד ב-1963, כשהיה בן 17. עוד קודם לכן, כנער, עסק בענפי ספורט שונים ובגיל 15 אף היה לאלוף ספרד בגילאי בתי הספר בהטלת כידון.
לקראת עונת, ולאחר שלוש שנים בקבוצת הנוער של ריאל מדריד, הצטרף בניטו בהשאלה לקבוצה השכנה ראיו ואיקאנו, ששיחקה בליגת המשנה, שם החל את הקריירה הבוגרת שלו. הוא שיחק במדיה במשך שתי עונות, אותן סיימה בחלקה העליון של הטבלה, ובסך הכול ערך במדיה 43 הופעות ליגה. הוא נאלץ לקצר את עונתו השנייה במועדון, לאחר שנקרא לשירות צבאי והוצב בעיר סידי איפני שבמרוקו.
בניטו חזר לסגל קבוצת נעוריו לקראת עונת 1969/1970, תחת המאמן מיגל מוניוס. את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך כשפתח בהרכב בניצחון 1–6 על אולימפיאקוס ניקוסיה במסגרת גביע אירופה לאלופות. בליגה ערך את הופעת הבכורה שלו במחזור השביעי של העונה, ב-26 באוקטובר 1969, מספר ימים לאחר יום הולדתו ה-23, כאשר פתח בניצחון החוץ 1–2 על ריאל סוסיאדד. עד לסיום העונה ערך עשרים הופעות ליגה, כאשר ריאל סיימה שישית בלבד בטבלה, אך סייע לה לזכות בגביע המלך הספרדי באותה העונה, לאחר שפתח בכל שלביו המתקדמים של המפעל, כולל בניצחון 1–3 על ולנסיה במשחק הגמר.
בניטו תפס מקום של קבע בקבוצה בשנים הקרובות. במהלך העשור הבא שותף בלמעלה מעשרים הופעות ליגה בכל עונה. כבר בעונה הבאה הגיע עם קבוצתו לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, שם פגשה ריאל את צ'לסי האנגלית. בניטו פתח במשחק הגמר שהסתיים בשוויון 1-1, לאחר הארכה. יומיים אחר כך, שוב פתח במשחק הגמר החוזר, בו נכנעה ריאל 1–2. בעונת 1971/1972 היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות ספרד, הראשונה מתוך שש זכיות שלו בתואר עם הקבוצה. הוא הוסיף ארבעה גביעים נוספים עם ריאל, כאשר בשתיים מהעונות זכה עם הקבוצה בדאבל.
בשלהי הקריירה, על אף שזכה למספר נמוך של הופעות, המשיך בניטו במדי קבוצת נעוריו, ואף זכה להעפיל עמה לגמר גביע אירופה לאלופות 1981. הוא ערך שלוש הופעות בלבד במפעל באותה העונה, שלושתן בשלבים המוקדמים, ולא נכלל בסגל של המאמן וויאדין בושקוב למשחק הגמר מול ליברפול, שם שוב נכנעה ריאל לקבוצה אנגלית, 1-0 בסיום.
בתום עונת 1981/1982, ולאחר 13 עונות בקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד, פרש בניטו ממשחק פעיל, עם למעלה מארבע מאות הופעות רשמיות במדי המועדון.
נבחרת ספרד
בניטו סומן ככישרון בינלאומי מבטיח כבר בשלב מוקדם, וכשהיה בן 21 ייצג את הנבחרת האולימפית של ספרד בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), שם העפילה הנבחרת עד לשלב רבע הגמר.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ערך בניטו ב-9 במאי 1971, תחת המאמן לאסלו קובאלה, כאשר פתח בהרכב בניצחון החוץ 0–2 על במסגרת מוקדמות יורו 1972.
במהלך הקריירה הבינלאומית שלו, שנפרסה על פני שבע שנים, היה שותף בניטו לשני טורנירי מוקדמות אליפות אירופה ולשני טורנירי מוקדמות מונדיאל, אך ספרד כשלה להעפיל לטורניר גדול בתקופתו של בניטו בנבחרת.
בסך הכול ערך בניטו 22 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת ספרד.
לאחר הפרישה
בניטו זכה להוקרה בפרובינציית טולדו בה נולד, כאחד הכדורגלנים הבכירים שהגיעו ממנה. בשנת 2005 נחנך בעיר הולדתו, אל פואנטה דל ארסוביספו, מרכז ספורט עירוני על שמו של בניטו. כמו כן, נחנך בעיר רחוב על שמו.
את שנותיו האחרונות עבר בניטו בבית אבות בעיר מדריד, כשהוא סובל ממחלת אלצהיימר. ב-2 באפריל 2020, הלך בניטו לעולמו בגיל 73, כתוצאה ממחלת הקורונה, לאחר שבית האבות בו טופל נחשף לנגיף במהלך התפרצות נגיף הקורונה בספרד.
פרשת מותה של גבי פטיטו
גבריאל (גבי) פטיטו (באנגלית: Gabrielle "Gabby" Venora Petito; 19 במרץ 1999 – 27 באוגוסט 2021 לערך) הייתה בלוגרית צעירה מארצות הברית, אשר היעלמותה דווחה בהרחבה בתקשורת העולמית במשך מספר שבועות עד למציאת גופתה. משפחתה איבדה את הקשר איתה לקראת סוף אוגוסט 2021, כאשר הייתה בטיול עם ארוסה. כאשר הוא חזר לפלורידה בלי פטיטו וסירב למסור פרטים על מקום הימצאה גברו החששות לשלומה. שרידי גופתה נמצאו ב-19 בספטמבר, לאחר שזוהתה אישר חוקר ה-FBI כי מותה נגרם עקב חניקה.
החשוד העיקרי בהיעלמותה ולאחר מכן ברצח, הוא ארוסה, בריאן לונדרי. ב-20 באוקטובר 2021 נמצאה גופתו בשמורת טבע בפלורידה לאחר שככל הנראה התאבד.
ב-22 בינואר 2022 חשף ה-FBI כי לונדרי כתב והודה במחברתו האישית שרצח את פטיטו.
המשפט נגד הוריו של לונדרי באשמת סיוע לבנם לאחר הרצח עדיין נמשך.
ב-2022 יצא סרט טלוויזיה על הפרשה "הסיפור של גבי פטיטו" בכיכובה של סקיילר סמואלס כגבי פטיטו ואוון הול כבריאן לונדרי.
רקע
פטיטו, ילידת ניו יורק, פגשה את בריאן לונדרי בשנת 2017 בזמן לימודיהם בבית הספר התיכון. בשנת 2019 השניים החלו לצאת יחד. השניים התארסו ביולי 2020. גבי הייתה חובבת טיולים והתחילה בלוג טיולים כבר בשנת 2019. היא טיילה בארצות הברית ובקוסטה ריקה, ובמקביל עבדה כיועצת תזונה בבית מרקחת על מנת לאסוף כסף לטיול גדול ברחבי ארצות הברית. ביולי 2021 החלו השניים במסע ברחבי ארצות הברית, במכונית מסחרית מסוג פורד שנת 2012, השייכת לפטיטו. המסע צולם ודווח בהרחבה בחשבונות הטיקטוק והאינסטגרם של גבי gabspetito תחת התיוג VANLIFE#. לחשבונות אילו הצטרפו מאות אלפי עוקבים. ארוסה החל מאוחר יותר לדווח גם הוא תחת החשבון bizarre_design.
היעלמותה
פטיטו שהתה ב-24 באוגוסט 2021, במלון מריוט בסולט לייק סיטי, היא שוחחה עם אמהּ החורגת, ניקול שמידט, באותו היום וסיפרה לה כי היא נוסעת לפארק הלאומי גרנד טיטון בויומינג. ב-25 באוגוסט העלתה פטיטו את הפוסט האחרון שלה באינסטגרם. אמהּ המשיכה לקבל ממנה הודעות טקסט עד 30 באוגוסט, כאשר עלה החשד שלונדרי הוא ששלח ההודעות, חשד שהתברר יותר מאוחר כנכון.
תקרית עם המשטרה
ב-16 בספטמבר 2021, לאחר היעלמותה של פטיטו, פורסם וידאו של תקרית בין פטיטו ולונדרי מה-12 באוגוסט 2021 שתועדה על ידי מצלמת גוף של אחד השוטרים.
באותו יום התקשר עד ראייה למשטרה ודיווח על עימות אלים בין בני הזוג בעיירה מואב ביוטה. השוטרים איתרו את הרכב וציינו כי הנהג נראה שיכור. בתיעוד נראית פטיטו מוטרדת, ומספרת לשוטר שהיה לה ויכוח עם בן זוגה. פטיטו אמרה שהיא סובלת מהפרעה טורדנית כפייתית (OCD), ושהכתה את לונדרי במהלך ויכוח. "רבנו הבוקר על נושאים אישיים. הוא לא נתן לי להיכנס לרכב, הוא אמר לי שאני צריכה להירגע", סיפרה. לונדרי אמר למשטרה שפטיטו ניסתה לקחת ממנו את המפתחות של הוואן, והוא דחף אותה לפני שהיא הכתה אותו עם הטלפון הסלולרי שלה. הוא נשאל אם הוא מתכוון להגיש תלונה נגד ארוסתו, וסירב. "אני לא הולך לעשות זאת כי היא הארוסה שלי ואני אוהב אותה", אמר. "זה בסך הכול היה ריב". השוטר המליץ לזוג לבלות את הלילה בנפרד, ואמר לפטיטו: "הוא (לונדרי) הולך למלון. אני נותן לך את המפתחות לוואן. אני נותן לו טרמפ למלון, הכול יהיה בסדר". לא ברור מה קרה אחרי המפגש עם השוטר.
אף על פי שבשיחה הטלפונית טען העד שהגבר הכה את הבחורה מספר פעמים, רץ לרכב ונעל אותה בחוץ, והיא נאלצה להיכנס דרך החלון, בסיום השיחה עם השוטרים הם קבעו שפטיטו היא התוקפן ולונדרי הוא זה שיכול להגיש נגדה תלונה על אלימות.
ב-23 בספטמבר 2021 החליטה המדינה לחקור את התנהלות השוטרים בפרשה.
בינואר 2022 פורסם דו"ח בו המשטרה הודתה כי השוטרים טעו בטיפול במקרה, כאשר אחת הטעויות הייתה שלא גבו עדות מהעד שהתקשר ל-911. למרות זאת נרשם בדו"ח כי לא ניתן להחליט האם טיפול שונה היה מונע את מותה של פטיטו, והאחריות על מותה היא של הרוצח, כאשר הרצח נעשה שבועות אחרי התקרית. השוטרים אריק פראט, שוטר כבר 16 שנה ודניאל סקוט רובינס, אשר היה בהתלמדות בשנתו הראשונה בעת המקרה יהיו בתקופת מבחן ולא יושעו או יענשו. הדו"ח גם ממליץ על הדרכה נוספת לשוטרים ושדרוג התוכנה בה משתמשים. מועצת העיר מואב גיבתה את השוטרים וטענה כי הם פעלו באמתפתיה רבה וכי היא מתכוונת למלא את כל מה שהוחלט בדו"ח.
עדי ראייה
ב-27 באוגוסט 2021 בשעה 13:00 נראו בני הזוג פטיטו ולונדרי במסעדה מקסיקנית בג'קסון הול, ויאומינג. לונדרי התווכח עם המלצרית והמנהלת במסעדה בענייני כספים. פטיטו נראתה בוכה והתנצלה בפני המלצרית על התנהגותו של ארוסה.
באותו יום בשעה 18:00 בפארק הלאומי גרנד טיטון פורסם סרטון שנעשה ממצלמת רכב, בו נראה הרכב של פטיטו ולונדרי על ידי ג'ן וקייל בתאני. כאשר הזוג התקרב לרכב הדלת האחורית נסגרה בטריקה.
ג'סיקה שולץ דיווחה כי ב-27 או 28 באוגוסט היא ראתה את בריאן לונדרי נוהג לבדו ברכב ואף חונה בפארק הלאומי גרנד טיטון. לפי עדותה ידעה המשטרה היכן לחפש את הגופה ושם היא אכן נמצאה.
מירנדה בייקר העידה כי ב-29 באוגוסט היא ובן זוגה לקחו את לונדרי בטרמפ. הוא הציע להם 200 דולר על הסעה לג'קסון ויומינג, אך ירד מהרכב כאשר הבין שהם נוסעים למקום אחר. הוא סיפר לשניים כי הוא טייל לבדו בהרים אך לטענתם הוא לא נראה אחרי טיול כי אם היה נקי ומסודר.
מציאת הגופה
גופתה של פטיטו נמצאה ב-19 בספטמבר 2021 ביערות הפארק הלאומי גרנד טיטון במדינת ויומינג, ארצות הברית.
התעניינות התקשורת העולמית
טענה אחרת היא כי העיסוק הרב בהיעלמותה של פטיטו הוא בעקבות הפריחה של פודקסטים העוסקים בתחום הפשע האמיתי.
החקירה
ב-11 בספטמבר 2021 דיווחה משפחתה של פטיטו על היעלמותה. בשלב זה לונדרי, אשר עקבותיו נעלמו, הוכר על ידי ה-FBI כאדם בעל אינטרס.
ב-20 בספטמבר 2021 המשטרה החרימה את הרכב של לונדרי, ודיווחה כי נמצא בו חומר חשוד שנשלח לבדיקה. בד ובד התגלה כי לכאורה נעשה שימוש בכרטיסי האשראי של המנוחה על ידי לונדרי. תגלית זאת הובילה לשינוי הסטטוס קוו בחקירת הרצח ולהוצאת צו מעצר ללונדרי.
יומיים לאחר מציאת הגופה, ב-21 בספטמבר 2021 הודיע חוקר מקרי המוות במחוז טטון - ד"ר ברנט בלו, כי סיבת המוות היא הריגה או רצח.
ב-12 באוקטובר 2021 קבע חוקר מקרי המוות שסיבת מותה של פטיטו היא חניקה.
הרוצח
בריאן לונדרי חזר לבית הוריו בפלורידה ב-1 בספטמבר 2021. עשרה ימים לאחר מכן, ב-11 בספטמבר, דיווחה משפחתה של פטיטו על היעדרותה. לונדרי סירב לשתף פעולה עם החוקרים, ועורך דין ששכרה עבורו משפחתו ייעץ לו לא לשתף פעולה עם החקירה. ב-14 בספטמבר הוא יצא עם רכבו, השאיר אותו באזור הביצות אליו יצא לטייל, ונעלם. משפחתו דיווחה על היעלמותו רק ב-17 בספטמבר. עשרות שוטרים, סוכני FBI ויחידות חיפוש מיוחדות פתחו בסריקות אחר לונדרי בשמורת קרלטון בפלורידה, ששטחה מוערך ביותר מ-97 אלף דונם.
ב-20 באוקטובר 2021 נמצאו באזור החיפושים שרידי גופת אדם ולידה חפצים השייכים ללונדרי: תרמיל גב ויומן אישי. הממצאים נחשפו באזור שהיה מכוסה מים בימים שקדמו למציאתם, סמוך לשביל שאותו נהג לונדרי לפקוד.
ב-22 בינואר 2022 חשף ה-FBI כי לונדרי כתב והודה במחברתו האישית כי רצח את גבי פטיטו. עוד התברר כי הוליך שולל כמה ממכריה באמצעות מסרונים וגרם להם לחשוב אחרי מותה שהיא עודנה בחיים.
תביעות לאחר הרצח
אביה של פטיטו ג'ו פטיטו ואמה החורגת ניקול שמידט, החליטו ביוני 2022 להגיש תביעה נגד הוריו של לונדרי. טענתם הייתה כי הוריו של לונדרי, כריס ורוברטה לונדרי, גילו עם שובו של בנם שהוא רצח את פטיטו, אך הם בחרו לפנות לעורך דין ובהמשך פעלו על מנת לעזור לבנם להימלט מארצות הברית כדי שלא יעמוד לדין. לקראת השימוע טענו הוריה של פטיטו כי בידם הוכחות לטענה זו. הוריו של לונדרי הכחישו את הטענות באמצעות עורך דינם.
ב-8 באוגוסט 2022 - תבעו הוריה של פטיטו את משטרת מואב בסכום של 50 מיליון דולר בטענה של גרימת מוות ברשלנות על ידי השוטרים שלא עצרו את לונדרי.
בנובמבר 2022 זכו הוריה של פטיטו ב-3 מיליון דולר שישולמו מתוך נכסיו של לונדרי. במשפט נקבע כי לונדרי הוא זה שרצח את פטיטו. עורך הדין של משפחת פטיטו אמר לאחר הזכייה כי שום סכום לא יחזיר למשפחת פטיטו את בתם, וכן נמנעה מהם האפשרות לעמוד מול הרוצח שלה עקב התאבדותו. הכסף עתיד לשמש לקרן על שם גבי פטיטו.
המשפט נגד הוריו של לונדרי באשמת סיוע לבנם לאחר הרצח עדיין נמשך.
במאי 2023 נחשף מכתב שכתבה רוברטה, אמו של בריאן לבנה ואשר נמצא ליד שרידי גופתו. על המעטפה נכתב לשרוף לאחר הקריאה. הוריו של לונדרי טענו כי המכתב נכתב טרם הרצח אך הוריה של פטיטו קיבלו לידיהם עותק בצו בית משפט והמכתב פורסם בתקשורת. במכתב מצהירה אמו של בריאן על אהבתה האינסופית לבנה, וכותבת שאם הוא יכנס לכלא היא תאפה עבורו עוגה שבתוכה סכין ואם הוא צריך להיפטר מגופה, היא תגיע עם את חפירה ושק לעזור לו להיפטר מהגופה.
פנימיית ניצנים
פנימיית ניצנים הייתה פנימייה פוסט-אשפוזית לנוער בסיכון עם הפרעות נפשיות או התנהגותיות, שפעלה במושב זיתן ונסגרה ב-2011.
פרשת מותה של גבי פטיטו
עיבוד לטלוויזיה
ב-1 באוקטובר 2022, Lifetime הוציאה סרט טלוויזיה בשם "סיפורה של גבי פטיטו". הסרט בבימויה של ת'ורה ברץ' ומככבים בו סקיילר סמואלס בתור פטיטו, אוון הול בתור לונדרי, וברץ' בתור אמה של פטיטו.
פנימיית ניצנים
פנימיית ניצנים נפתחה בשנת 1994 במושב זיתן השייך למועצה אזורית שדות דן (שם קודם: עמק לוד). בפנימייה שהו כ-60 בני נוער בסיכון בגילאי חטיבת ביניים ובית ספר תיכון, שהופנו אליה לאחר סיום אשפוז פסיכיאטרי בשל הפרעות נפשיות והתנהגותיות שונות.
בשטח הפנימייה נכלל בית ספר לחינוך מיוחד לבני נוער, בית הספר ניצנים, בו למדו חניכי הפנימייה לצד חניכי חינוך מיוחד אקסטרניים מיישובי הסביבה. בית הספר עבר ב-2010 לגדרה.
בפנימייה ניתן מענה טיפולי לבני הנוער. כן פעלו בה מגוון חוגים ופעילויות עבור החניכים, בהם נינג'יטסו, דרמה, כדורגל, כלכלת בית, בישול, קולנוע, ספורט ועוד.
חניכים שביטאו יכולות והתנהגות מתאימה, יכלו לעבור למעון שיקומי מוגן בחולון, הוסטל בית ורד, אשר פעל לצד הפנימייה והיווה שלב מעבר לקראת יציאה מהמסגרת השיקומית והשתלבות בקהילה.
הפנימייה נסגרה ב-29 ביולי 2011 בשל קשיים תקציביים בהפעלתה. הפנימייה הועברה לחסותה של רשת ג.י.א, ונפתחה מחדש בשם כפר הנוער האורנים - פנימיית האורנים, הממוקמת סמוך לצומת גן הוורדים בין ראשון לציון לנס ציונה.
פורפיריה אמריקאית
פורפיריה אמריקאית או פורפיריה צהובת-רגל (שם מדעי: Porphyrio martinicus) היא מין של עוף מסוג פורפיריה שבמשפחת הרליתיים החיה באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית סביב גדות מים וביצות.
הפורפיריה מזכירה במראה מעט סופית אך בעלת מקור כהה יותר בצבע אדום. אורך הפורפיריה 26 עד 37 ס"מ בממוצע, מוטת כנפיה מגיעה ל-51 עד 60 ס"מ ומשקלה הממוצע 141 עד 305 גרם. הזכרים גדולים במעט מהנקבות אך צבעיהם דומים. צבע הפורפיריה הוא כחול-סגול עם כנפיים ירוקות ומעט תכולות בקצותיהן. הרגליים הארוכות צהובות והמקור אדום עם בליטה תכולה מעליו.
הפורפיריה היא עוף מים והיא מסוגלת לנוע על צמחי מים, להיאחז בהם ביעילות וגם לשחות. חלק מהאוכלוסיות נודדות מאזור לאזור ופרטים מסוימים חצו אוקיינוסים והגיעו עד לארץ האש ובריטניה, לרוב כפרטים תועים. הפורפיריה היא אוכלת כל הניזונה מעלים, זרעים ופירות שונים ומחרקים, תולעים, שבלולים, דו-חיים, דגים קטנים ואף מביצים ואפרוחים של עופות אחרים.
הפורפיריות הן מונוגמיות. הן מקננות על אדמת הביצות. הנקבה מטילה חמש עד עשר ביצים מוסוות ופגיעות, עליהן מגוננים שני ההורים מכל פולש.
סולימאן בן קוטלמיש
סולימאן בן קוטלמיש (טורקית: Kutalmışoğlu Süleyman Şah) (המאה ה-11 המוקדמת – 1086) היה מצביא טורקי אשר מרד בשנת 1060 באימפריית הסלג'וקים והקים את סולטנות רום עם הכיבוש בשנת 1075 של הערים ניקאה (איזניק) וניקומדיה (איזמיט) באנטוליה. שלט בסולטנות רום משנת 1077 ועד לנפילתו ב-1086.
סולימאן היה בנו של קוטלמיש, שנאבק ללא הצלחה נגד בן דודו אלפ ארסלאן על כס האימפריה הסלוג'קית הגדולה. כאשר נפטר קוטלמיש בשנת 1064, סולימאן נמלט עם שלושת אחיו אל הרי שור, ושם חיפש מקלט אצל שבטים טורקמנים החיים מחוץ לגבולות האימפריה. אלפ ארסלאן הגיב בהשקת סדרת משלחות עונש כנגדן. מבין ארבעת האחים, סולימאן בלבד שרד את הפשיטות והצליח לגבש את מנהיגותו בשבטים הטורקמנים.
בשנת 1078 ביקש הקיסר הביזנטי מיכאל השביעי את עזרתו של סולימאן נגד ניקפורוס בוטניאטיס, מפקד הנושא האנטולי של הסלג'וקים, שקרא תיגר נגד הקיסר על כס המלוכה. סולימאן יירט את הכוח הקטן של בוטניאטיס בין קוטיאום לניקאה, ואז שכנע אותו סולימאן להצטרף למרידתו שלו בכך שהציע לו תמריצים עדיפים על אלה של הקיסר. הצעתו של ניקפורוס לשלטון הייתה מוצלחת, ובתמורה לתמיכתם הורשו הטורקמנים של סולימאן להתיישב בצד האסיאתי של הבוספורוס, ליד קונסטנטינופול עצמה.
בשנת 1084 עזב סולימאן את ניקאה והשאיר את אחיו אבו קאסים אחראי. סולימאן הרחיב את ממלכתו, בשנת 1084 הוא כבש את אנטיוכיה והמשיך לטבוח בתושביה עד כניעתם. יתר על כן, אוצרות כנסיית סנט קסיאנוס נגנבו והכנסייה הוסבה למסגד. סולימאן נהרג ליד אנטיוכיה בשנת 1086 על ידי תותוש הראשון, השליט סלג'וקי בסוריה. בנו של סולימאן, קיליג' ארסלאן הראשון, נלכד, ומאליק שאה (הסולטאן הסלג'וקי) העביר אותו לאספהאן כבן ערובה. לא בטוח אם תותוש הרג את סולימאן מתוך נאמנות למאליק שאה הראשון או פשוט לשם רווח אישי. עם מותו של מאליק שאה הראשון, קיליג' ארסלאן הקים מחדש את סולטנות רום.
קלווריה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מיזוג אופקים
מיזוג אופקים הוא ספר עיון הבוחן את "יחסי הגומלין בין מחשבה מדינית כללית למחשבה מדינית יהודית".
הספר מורכב ממקבץ מאמרים, שנכתבו בידי חוקרים באוניברסיטה העברית ויצא לאור בידי ד"ר דוד מ. פויכטונגר ופרופסור דן אבנון בשנת 2016 - תשע"ו בהוצאת מאגנס.
הספר
הספר נועד להשיב באופן מעמיק על השאלות; מהם יחסי הגומלין שבין מחשבה מדינית כללית למחשבה מדינית יהודית? האם ניתן להצביע על רעיונות מדיניים (כדוגמת יחסי יחיד-קבוצה, צדק, חירות, שלטון וחוק) בתוככי המחשבה היהודית – הקלאסית והמתחדשת? כיצד מתמזגות סוגיות הגותיות-פוליטיות מן העבר היהודי (הקרוב והרחוק) עם הווה ישראלי מתחדש?קובץ המאמרים שבספר כולל מחקרים מקוריים שמעידים על כך שהזהות היהודית המדינית המתפתחת במדינת ישראל נוצרת ומתפתחת מתוך מפגש בין מחשבה מדינית כללית לבין רובדי עומק הקיימים במסורת היהודית כמו גם בשפה הישראלית הממזגת בתוכה עבר והווה.
המחקרים, המבקשים, כאמור, להאיר היבטים שונים של הקשר בין מקורות יהודיים מסורתיים, מקורות ישראליים בני זמננו ומגוון סוגיות והוגים מרכזיים במסורת המחשבה המדינית לדורותיה, מחולקים לשלושה היבטים שונים של מיזוג אופקים (על פי רעיונותיו של הפילוסוף הגרמני הנס גאורג גאדאמר):
השער השני אוגד בתוכו את מאמרה של ד"ר מירב ג'ונס על המקורות היהודיים לחוקים המודרניים ומחקרה של ליאת ברמן על המפגש בין תרבות יהודית לתרבות ההודית במשנתו של מרטין בובר.
השער השלישי כולל את מאמריהם של ד"ר מרום קלי על הממד הפוליטי והחברתי של הצדיק הנסתר; ד"ר רויטל עמירן על משנתו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי כלפי השינוי הפוליטי היהודי, מניב פלר על ההומניזם במשנתו של מרטין בובר ויולי רזייב שכתבה על היחס לרעיון הקרבה העצמית בשירה העברית המודרנית.
תפיסת ה'ברית' על פי הספר
המאמר המרכזי בספר, מאת ד"ר פויכטונגר, מגדיר את תפיסת ה'ברית' בין האלוהים לאדם, ככוללת חשיבה תיאו-פוליטית, לפיה האל מהווה חלק מעיצוב העולם תוך שותפות עם ברואיו. כך, במחשבה המדינית היהודית, גם האלוהים וגם האדם מהווים 'נקודת אמצע' של המעגל (בניגוד לנצרות בה רק האלוהים במרכז, והגישות הליברליות בהן רק האדם במרכז) והם מתחרים/מתנגשים/משלימים. במשנת חז"ל, קיימים 3 מודלים למערכת היחסים בין האלוהים לאדם: 1. שותפות בלתי מותנית - האלוהים יצר במצב גולמי, ופעולת האדם משלימה את מעשה האלוהים (ויכוח טורנוסרופוס ור"ע). גם דיין שדן דין אמת, "נעשה שותף לקב"ה", גם בביצוע ברית מילה ואפילו בהכנת פת מחיטים - האדם מבצע את רצון האלוהים בשיפור העולם (ובמצב כזה על האדם, בדומה לאלוהים, להימנע מ'שיעבוד' לזמן). 2. שותפות מותנית - מחד האלוהים שותף באופן פעיל בעולם הגשמי גם על ידי קביעת חוקי טבע וכו', מאידך לאדם יכולת השפעה בהצאם להחלטתו; לדוגמה, לסנהדרין יש אפשרות לעבר את השנה (גם משיקולי נוחות) ואת החודש, ובכך להשפיע על זמני המועדים וכו' – לעיתים באופן שנראה כנוגד את רצון האל כביכול. כלומר, האלוהים קובע את המועדים ותאריכם, אבל האלוהים מאפשר לאדם לקבוע בעצמו מתי ייצא התאריך - ובכך כביכול לקבוע עבור האלוהים מתי יצא יום הדין וכו', תוך 'ניצול פירצה' בחוק האלוהי כביכול עם זאת, במוגל זה נעשה מאמץ להימנע מ'עימות חזיתי' מול רצון האל. 3. התנגשות ("מודל בעיטה" - מתח בין הפיזיס לבין הנומוס/התנגשות ישירה בין 'רצון האלוהים' לקביעת חז"ל. דוגמה מובהקת הוא מעשה 'תנורו של עכנאי', שם למרות ה'בת קול' שמבטאת את דברי האלוהים (והמופתים שקדמו לה), חז"ל מכריזים "לא בשמים היא" וקובעים הפוך מכוח הכלל שקבע האלוהים "אחרי רבים להטות" במקביל משווה המאמר תגובת האלוהים למודל השני – עיבור החודש בידי הסנהדרין באופן שנראה כסותר את המציאות שיצר האל, נאמרת למלאכים ומבטאת קבלה על ידי האל: "נמלכו בני לעברה מחר", לתגובת האלוהים לדוגמה הקיצונית של המודל השלישי, הקביעה "לא בשמים היא" במעשה 'תנורו של עכנאי', מבטאת גם היא קבלה והסכמה: "חייך [האלוהים] ואמר: ניצחוני בני, ניצחוני בני". המאמר מסכם כי בשתי התגובות, כמו גם במעשה חוני המעגל, בולט המימד האינטימי של יחסי אב-בן, וניתן לראות בו את הלגיטימציה להתנהגות האדם כלפי האל.
ורה יוציץ'
ורה אוליברה יוציץ' (במקדונית: Oливера Верa Јоциќ; בסרבית: Оливера Вера Јоцић; 21 באוגוסט 1923 - 22 במאי 1944) הייתה פרטיזנית יוגוסלבית. היא הוכרזה כגיבורה לאומית ב-20 בדצמבר 1951.
ראשית חייה
ורה יוציץ' נולדה ב-21 באוגוסט 1923 למשפחה שעזבה את סרביה לאחר מלחמות הבלקן ועברה לצ'נטו. ב-1941, בזמן שלמדה בתיכון, היא הייתה חברה בליגת הנוער הקומוניסטי של יוגוסלביה.
השתתפותה במלחמת העולם השנייה
לאחר הפלישה ליוגוסלביה, היא עזבה עם אחיותיה לולייבו, שם הצטרפה ליחידה הפרטיזנית של ג'סטרבק והייתה חברה במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה מאוקטובר 1941. לאחר הפעילות המפלגתית הבלתי-חוקית בניש, בחורף 1942, המשיכה בפעילות ביחידה הפרטיזנית של ג'סטרבק, ואז ביחידה הפרטיזנית של ורניה.
מסוף 1943, סגנית הקומיסרית הפוליטית של מפלגת הפרטיזנים השלישית של קומאנובו ושל גדודי קומאנובו "אורס ניקולוב" ו"הריסטיאן טודורובסקי - קרפוס", ומ-24 בפברואר 1944 של הגדוד הראשון של שביתת השחרור הלאומית השלישית במקדוניה.
היא השתתפה במתקפת האביב, שהתרחשה במאי ויוני 1944, במהלכה היחידות מקומנובו פרצו דרך לעבר בלאסיטסה ומקדוניה היוונית. המשימה לתקוף את הצבא הבולגרי נפלה על הגדוד בו ורה יוציץ' הייתה חברה בו. באותם קרבות, ב-20 במאי 1944, היא נפצעה, בסמוך לכפר סטראצ'ין, והוגדרה במצב קשה.
חברי הגדוד של ורה יוציץ' לקחו אותה ונשאו אותה על אגף אוהל למשך שלושה ימים ושלושה לילות, שלאחר מכן, נפטרה ליד הכפר סאסא.
הנצחה
דמותה של ורה יוציץ' נמצאת בשיר "Очи", שנכתב על ידי אקו שופוב. לכבודה, בית ספר יסודי בעיריית גאזי באבא נקרא על שמה.
גודוי קרוס (כדורגל)
קלוב דפורטיבו גודוי קרוס אנטוניו טומבה (בספרדית: Club Deportivo Godoy Cruz Antonio Tomba) הידוע בשם גודוי קרוס, הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי מהעיר גודוי קרוס שבפרובינציית מנדוסה, המשחק בליגת העל הארגנטינאית.
גודוי קרוס אינה משויכת ישירות להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית, אלא תחת ניהול של מועצה פדרלית המשויכת להתאחדות, כמו כל הקבוצות אשר מחוץ לבואנוס איירס, גראן בואנוס איירס, רוסאריו וסנטה פה.
בנוסף לקבוצת הכדורגל, מפעיל המועדון גם קבוצות כדורסל, כדוריד, הוקי שדה, טניס וכדורעף.
היסטוריה
מועדון גודוי קרוס נוסד ב-21 ביוני 1921, תחת השם ספורטיבו גודוי קרוס. ב-25 באפריל 1930 נוצר איחוד בין המועדון לבין דפורטיבו בודגה אנטוניו טומבה, ומאז הוא נושא את שמו הנוכחי.
ב-1959 נבנה אצטדיונה של הקבוצה, אסטאדיו פליסיאנו גמבארטה. כינויו של האצטדיון בן 14,000 המקומות היה לה בודגה (בספרדית: La Bodega, מרתף היינות), והכינוי נגזר משם המועדון הקודם. בנוסף, הכינוי אקספרסו נגזר מהקירבה בין האצטדיון לפסי הרכבת. כיום הקבוצה מתאמנת במגרש, אך מארחת באצטדיון מלווינס ארחנטינס, המכיל כ-40,000 מושבים.
הקבוצה שיחקה במשך תקופה ארוכה בליגה המקומית של פרובינציית מנדוסה. האליפות הראשונה של גודוי קרוס בליגה המקומית הייתה ב-1944, ובסך הכל צברה הקבוצה 8 אליפויות מקומיות. ב-1994 העפילה הקבוצה לראשונה לליגת המשנה הארגנטינאית, שם שיחקה למעלה מעשור.
בעונת העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת העל הארגנטינאית. לאחר שסיימה במקום הראשון באפרטורה של אותה עונה, ובמקום הראשון בטבלה המצטברת בסיום העונה (למרות שסיימה רק במקום ה-13 בטבלת הקלאוסורה), פגשה הקבוצה את נואבה צ'יקגו לדו-קרב על הכרטיס לליגה הבכירה. לאחר שוויון 1-1 בחוץ, ניצחה גודוי קרוס 3-1 ביתי והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה.
כובש השער הראשון אי פעם של גודוי קרוס בליגה הבכירה היה אנסו פרס, שכבש ב-9 בספטמבר 2006 מול בלגראנו במשחק שהסתיים בשוויון 1-1. אמנם, בסיום העונה ניצבה גודוי קרוס במקום ה-18 בטבלת היורדות, מה שחייב אותה בצמד משחקי מבחן מול הוראקן. בשני המשחקים הפסידה גודוי קרוס, ולאחר הפסד מצטבר של 5-2 חזרה לליגת המשנה לאחר עונה אחת בלבד.
שהותה המחודשת של הקבוצה בליגת המשנה נמשכה עונה אחת בלבד, לאחר שבעונת סיימה הקבוצה במקום השני בליגת המשנה והעפילה אוטומטית בחזרה לליגה הבכירה. עונת השיא של הקבוצה הייתה עונת הקלאוסורה 2010. תחת המאמן עומר אסאד, הגיעה הקבוצה למקום השלישי בטבלה תוך שהיא צוברת 37 נקודות, שיא עבור קבוצה שאינה משויכת ישירות להתאחדות. בזכות הישג זה רשמה הקבוצה היסטוריה כשייצגה את ארגנטינה בגביע ליברטדורס 2011, והייתה הקבוצה הראשונה שמייצגת את ארגנטינה ואינה משויכת ישירות להתאחדות.
אסיאט
אָסִיאָט (בגרינלנדית: Aasiaat – עכבישים, ובאורתוגרפיה הישנה Ausiait), לשעבר אֵגֵדֶסְמִינְדֶה (בדנית: Egedesminde), היא עיר במערב גרינלנד השוכנת בדרום מפרץ דיסקו. זוהי העיר החמישית בגודלה בגרינלנד, והיא שייכת מנהלית למחוז קקרטליכּ.
היסטוריה
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור העיר, נמצאו שרידים המתוארכים לאלף החמישי לפני הספירה. המתיישבים המודרניים הגיעו לאזור בסביבות שנת 1200. מתיישבים אלו התבססו על ציד כלב ים נבלי ודגי קפלין בסתיו ובאביב, דג הליבוט ואייל הצפון בקיץ, ושל חדשן חדקרן ולבנתן לבן בחורף. בקיץ, כשהמפרץ הפשיר, השתמשו התושבים בקייאקים ובאומיאקים (Umiak), ובחורף השתמשו במזחלות כלבים.
ב-3 במאי 1940 נחתם הסכם קקרטרסואק, שאפשר למטוסי הסיוע של ארצות הברית וקנדה להשתמש במרחב האווירי של גרינלנד, איסלנד וסקוטלנד, בדרכם לאיים הבריטיים. דנמרק, שהייתה תחת שלטון הנאצים, נותקה מגרינלנד המרוחקת. ארצות הברית וקנדה ניצלו זאת ואחסנו אספקה ליד העיר, וכן ליד ערים נוספות באזור כסיסימיוט, ואומאנאק (Uummannaq).
בשנת 1998 נפתח בעיר שדה התעופה שבו מסלול באורך 799 מטרים. לפני כן התחבורה האווירית בוצעה באמצעות מסוקים בלבד. נכון ל-2013 מתגוררים באסיאט ובעיירה הסמוכה כּנגאציאק (Kangaatsiaq) כ-4,800 תושבים.
גאוגרפיה
תחום השיפוט של אסיאט כולל בתוכו מספר איים. האי הגדול הוא הארכיפלג אסיאט סקרשֹיופ נונה (Saqqarliup Nunaa) שאינו מיושב בקביעות, אולם קיימים בו מבנים המשמשים לתיירים. בקצה המערבי של האי נמצא הכפר הנטוש מאנרמיוט (Manermiut).
היישוב אכּונאק (Akunnaaq) ממוקם באי בשם זה, הנמצא כ-23 קילומטרים מזרחית לאסיאט.
האי וסטר איילן (Vester Ejland) ובו כפר נטוש באותו השם, נמצא כ-29 קילומטרים דרומית-מערבית לאסיאט.
דמוגרפיה
אסיאט היא העיר החמישית בגודלה בגרינלנד.
כלכלה
דיג שרימפסים וסרטנים ובניית סירות הם מקור ההכנסה העיקרי לרבים מתושבי העיר. אזור הארכיפלג מציע אטרקציות תיירותית מגוונות, כשיט בקיאקים, סקי למרחקים, נסיעה במזחלות כלבים וצפייה בלווייתנים.
חינוך
בעיר יש בית ספר יסודי בשם "Gammeqarfik", בית ספר תיכון בשם "GU-Aasiaat", בית ספר מקצועי בשם "Piarersarfik" ובית ספר ללקויי למידה בשם "ADO Lyngep Atuarfia".
תחבורה
קו המעבורת "Arctic Umiaq", המקשרת בין נארסאק לאילוליסאט, עוצר בעיר. חברת הספנות "Diskoline" מפעילה קווי מעבורת בתוך מפרץ דיסקו.
משדה התעופה של העיר יוצאות טיסות סדירות של אייר גרינלנד לכפרים במפרץ דיסקו, לאילוליסאט ולקאנגרלוסואק. חברת התעופה פליגפיילג איסלנדס מפעילה לעיתים טיסות שכר לשדה.
אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה
אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה (בגרמנית: Albrecht Friedrich, von Preußen; 7 במאי 1553 – 28 באוגוסט 1618), היה דוכס פרוסיה בין 1568 ל-1618.
ילדותו
אלברכט פרידריך נולד ב-7 במאי 1553 בקניגסברג לאלברכט, דוכס פרוסיה, ולאנה מריה מבראונשווייג-לינבורג, בתו של אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
שלטונו
בשנת 1568 עלה אלברכט פרידריך לשלטון לאחר מות אביו, ובשנת 1569 נשבע שבועת אמונים פיאודלית לזיגמונט השני, מלך פולין. בשנת 1573 במהלך הבחירות למלכות פולין, ניסה אלברכט פרידריך להתקבל לסנאט הפולני, אולם בקשתו נדחתה עקב התנגדותו של יאן קוכנובסקי. אלברכט פרידריך התנגד בתחילה לבחירתו של סטפאן באטורי כמלך פולין, בעקבות תמיכתו במקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם באוקטובר 1576 נתן את תמיכתו לבאטורי. עקב היותו דובר פולנית שוטפת והיותו נינו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, היה אלברכט פרידריך לפרק זמן מסוים מועמד רציני לכס המלוכה הפולני.
בשנת 1572 החל אלברכט פרידריך להראות סימנים של הפרעה נפשית, ובשנת 1578 מונה בן דודו גאורג פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך לעוצר הדוכסות. לאחר מותו של גאורג פרידריך בשנת 1603, מינה זיגמונט השלישי ואזה את יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ולאחר מותו בשנת 1608 החליפו בנו יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג לעוצר הדוכסות. ב-28 באוגוסט 1618 מת אלברכט פרידריך ללא בנים, ומשום כך ירש אותו חתנו יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג שהקים את ברנדנבורג-פרוסיה.
משפחתו
בשנת 1573 התחתן אלברכט פרידריך עם מריה אלאונורה מקלווה, בתם של וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ומריה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
בסיליסק מערבי
בסיליסק מערבי (שם מדעי: Basiliscus galeritus) הוא מין של זוחל ממשפחת הבסיליסקיים החי בצפונה של אמריקה הדרומית במערבה של קולומביה ושל אקוודור. מין זה מזכיר בצורתו את הבסיליסק המצוי, מה שגורם לבלבול ביניהם ולמחשבה שהמין מצוי גם באמריקה המרכזית - דבר שלא הוכח.
תיאור
בסיליסק זה מגיע לאורך כולל (לרבות הזנב) של 77.5 סנטימטרים בזכרים ו-63.5 סנטימטרים בנקבות. צבעו ירוק כהה ומעט חום והבטן והזנב אדמדמים-חומים עם גרון צהוב-בהיר בעל כמה פסים ירוקים כהים לאורכו. הראש חרוטי ובקצהו "כרבולת" עגלגלה בצבע ירוק עז המסוגלת להתנפח לצד שק הגרון כאמצעי להרתעת יריבים.
הבסיליסק הוא לטאה שוכנת עצים וענפים ביערות הגשם ויערות עד לגובה של 1,600 מטרים. כמו שאר מיני הבסיליסק הוא מסוגל לרוץ מעל מים מבלי לשקוע, באמצעות ריצה מהירה על שתי רגליים.
הבסיליסק הוא טורף הניזון בעיקר מחרקים ופרוקי-רגליים נוספים, אך הוא יגוון גם בפירות או בחולייתנים קטנים שייקרו בדרכו.
סעדיה הלוי אשכנזי
רבי סעדיה הלוי המכונה מירקאדו (נולד בא' בכסלו ה'תקכ"ח, 22 בנובמבר 1767) היה פוסק הלכה, ומרבני העיר איזמיר שבטורקיה.
קורות חייו
נולד באיזמיר, לאביו אברהם הלוי. בבר המצווה שלו נשא נאום שהפליא את שומעיו בגדולתו כבר בגיל זה. בבחרותו למד אצל הרב אלישע שוחמי.
בי"א באייר ה'תקנ"ג נפטרה רעייתו בגיל צעיר, ובהספד לה כתב "שבחיים חיותה לא הפילה דבר מדברי ארצה, ומכל שכן עכשיו שמתה בעווה"ר, שבודאי אני חייב להתעסק בהספדה, לספוד לצרה ולבכותה, וכן לעשות השתדלות כדי לקבור אותה בקבר טוב ולעשות כל דצריך לפי הכבוד".
תאריך פטירתו לא ידוע, אך ידוע שנפטר קודם שנת ה'תר"א, בה יצא ספרו.
נכדתו קאדין רחל נישאה לרבי רחמים נסים יצחק פלאג'י, בנו של רבי חיים פלאג'י. בין המחותנים היה קשר רב שנים, והרב פלאג'י הביאו רבות בספריו. ציטוט מעניין שמביא בשמו הרב פלאג'י "ובכתבי הקודש להרב סעדיה הלוי ז"ל בעל ס' נוה צדק, נמצא כתוב דיש להיזהר שלא לעשות זיווג עם אשתו בלילה שנולד הנביא שלהם דקורין לא כן תדפנו רוח, כי הזמן גרמא שיוליד בן פריץ. וגילה הרב בעש"ט זיע"א דמשומדים שיש בעולם הן הם שיצאו מזיווג אותה הלילה".
ספריו
בשנת ה'תר"א 1840 יצא לאור ספרו נווה צדק על יד החזקה לרמב"ם ובסופו לקט חידושים ודרשות, בהשתדלות בנו אברהם חיים הלוי, אשר נודע כמומחה לענייני טריפות.
השקפתו
האמין בלימוד תורה לצד עיסוק במלאכה, ולא רצה ליהנות מכתרה של תורה. וכן כותב בהקדמתו לספרו "שלש שעות ראשונות ביום יצא אדם לפעולתו ולעבודתו, ואחרי כן עלה אל ביתו יושב ודן בעומקא של הלכה".
הופ סאמרס
הופ סאמרס (באנגלית: Hope Summers) היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת X-Men Vol.2 #205, ונוצרה על ידי הכותב מייק קארי והמאייר כריס בצ'לו.
הופ סאמרס היא נכדתם המאומצת של סקוט סאמרס וג'ין גריי-סאמרס, שנולדה בתחילת אירועי "תסביך משיח" ונלקחה לאימוץ בידי קייבל, אשר גידל אותה בעתיד. בעקבות אירועי "בית אם", מספר המוטאנטים בעולם צנח דרמטית ממאות מיליונים לכמה מאות בלבד, והתינוקת המוטאנטית שנולדה כונתה בפי כל "משיחת המוטאנטים" אשר תביא לגאולתם.
אחרי מאורעות "אקס-מן: הביאה השנייה", חמישה מוטאנטים חדשים מאותרים בידי סרברו. על הופ מוטלת המשימה לאתר את אותם "חמשת האורות" ולעזור להם ללמוד אודות כוחותיהם החדשים - אידי אוקונקווה מניגריה, לורי טרומט מקנדה, גבריאל קוהואלו ממקסיקו, טיאון מאסיק ממיאמי ביץ', פלורידה וקנג'י אואדו מטוקיו.
אנטון דולין
סר אנטון דולין (באנגלית: Sir Anton Dolin; 27 ביולי 1904 – 25 בנובמבר 1983) היה רקדן בלט וכוריאוגרף בריטי.
ביוגרפיה
דולין נולד בסלינפולד, סאסקס בשם סידני פרנסיס פטריק צ'יפנדל הילי-קיי, אך היה מוכר ברבים כ"פטריק קיי", או "פאט", לידידיו. הוא היה השני בשלושת בניהם של הנרי קיי ואשתו הלן מוד צ'יפנדל הילי, מדבלין. הוא למד בבית ספרה של סראפינה אסטרפייבה בלונדון. בשנת 1921 הצטרף לבלט רוס של סרגיי דיאגילב, היה רקדן ראשי בלהקה משנת 1924, ובשנות ה-30' היה רקדן ראשי בויק-ולס בלט. שם רקד עם אליסיה מרקובה, שעמה ייסד בהמשך את "בלט מרקובה-דולין" ואת הלונדון פסטיבל בלט.
דולין כתב ספרים אחדים, בהם האוטוביוגרפיה "Ballet Go Round" (1938) ו"אליסיה מרקובה: חייה ואמנותה" (1953).
דולין היה נושא התוכנית "אלה הם חייך" באפריל 1978, כשאמון אנדרוז הפתיע אותו באקדמיה המלכותית למחול של לונדון.
במותו של דולין, ירשו הרקדנים ילקו יורשה ובלינדה רייט את הזכויות לכוריאוגרפיה שלו לז'יזל ו"פא דה קווטר" ולבלט המקורי עטור השבחים שלו, "וריאציות לארבעה". יורשה ורייט רקדו - ובהמשך ביימו - הפקות של בלטים אלה עם להקות בלט ברחבי העולם, עם תלבושות ותפאורות מקוריות שעיצבו להפקות אלה.
הולנד באירוויזיון 1957
הולנד באירוויזיון 1957 השתתפה עם השיר "Net Als Toen" שבוצע על ידי קורי ברוקן. השיר סיים במקום הראשון עם 31 נקודות.
לפני האירוויזיון
בשנה זו נערכה תחרות קדם בשם "National Songfestival" עם 8 שירים מתחרים. 4 זמרים לקחו חלק בתחרות כאשר כל אחד מהם שר שני שירים. קורי ברוקן הייתה הזמרת היחידה שהתחרתה שוב בתחרות הקדם. הזוכה בתחרות נבחר על ידי הקהל בבית שיכול היה להצביע על ידי שליחת גלויה לשיר המועדף עליו. ברוקן, שייצגה את הולנד גם באירוויזיון 1956, זכתה שוב עם השיר "Net als toen" שקיבל 6,927 קולות. כמו כן, השיר השני שלה בתחרות הגיע למקום השני. התחרות נערכה ב-3 בפברואר 1957 בהילברסום והנחתה אותה קארין קראיקאמפ.
באירוויזיון
הולנד הופיעה בסדר ה-6 על הבמה אחרי אוסטריה ולפני גרמניה. הולנד זכתה במקום ה-1 עם 31 נקודות.
ג'סי פינקמן
ג'סי פינקמן (באנגלית: Jesse Pinkman) הוא דמות הדאוטראגוניסט בסדרת הטלוויזיה זוכת פרס אמי "שובר שורות" ודמות הפרוטגוניסט בסרט "אל קמינו: שובר שורות - הסרט". הוא מגולם על ידי השחקן אהרון פול. על גילומו של ג'סי פינקמן, זכה פול בעצמו בשלושה פרסי אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ביוגרפיה בדיונית
ג'סי ברוס פינקמן נולד ב-24 בספטמבר 1984 בעיר אלבקרקי שבניו מקסיקו. הוא התחיל מייצור וסחר עצמאי במתאמפטמין לא מוכר בשוק. הוריו מעולם לא אהבו אותו במיוחד והגדירו אותו כבעייתי, ולאחר שברח מהבית והחל לסחור בסמים, הוריו הולידו ילד נוסף וחינכו אותו שונה מג'סי. ג'סי היה תלמיד בעייתי ושנוא בקרב המורים, במיוחד בקרב המורה שלו לכימיה, וולטר וייט. על אף היותו תלמיד בעייתי, ג'סי הצליח לסיים את לימודיו בהצלחה. לפני השותפות שלו עם וולט, הוא פעל תחת הכינוי "קפטן קוק", ולמתכון הוסיף מעט אבקת צ'ילי כדי להבדיל את המתאמפטמין שלו מאחרים. ג'סי נהג אף להסגיר את עמיתיו למשטרה תמורת כסף. באמצע שנות ה-20 לחייו, לאחר שוולטר וייט מצא אותו, ג'סי הפך לשותפו העסקי של וייט בייצור מתאמפטמין.
מאטה אויביץ'
מאטה אויביץ' (בסרבו-קרואטית: Mate Ujević; 13 ביולי 1901, קריבודול (Krivodol) שליד פודבבליה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 6 בינואר 1967, זאגרב) היה משורר ואיש אשכולות קרואטי, וחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה
אויביץ' סיים את הגימנסיות בסיני ובספליט ולמד ספרות בזאגרב. הוא השיג תואר ראשון בליובליאנה וסיים עבודת דוקטורט על המשורר ג'ובאן ראנילוביץ' (Jovan Hranilović) בזאגרב. בשנת 1941 מונה לתפקיד מנהל המכון האחראי על האנציקלופדיה הקרואטית, בו עבד עד מאי 1945.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הציל אויביץ' אנציקלופדיסט יהודי שהיה חברו הקרוב, וכן שתי אחיות יהודיות מגירוש למחנה הריכוז יאסנובאץ. בעקבות פעולות אלה העניק לו יד ושם את אות חסיד אומות העולם.
בשנת 1950 החל אויביץ' לעבוד במכון הלקסיקוגרפי היוגוסלבי (כיום Miroslav Krleža Lexicographical Institute), שם עבד עד פרישתו בשנת 1965. הוא נפטר בזאגרב.
הענקת עיטור צלב ג'ורג למלטה
צלב ג'ורג' הוענק לאי מלטה ב-15 באפריל 1942 על ידי המלך ג'ורג' השישי. העיטור הוענק לתושבי מלטה לאות הערכה על גבורתם במהלך המצור על מלטה שהטילו עליהם האיטלקים והגרמנים בין 1940 ל-1942.
צלב ג'ורג' שולב בדגל מלטה ב-1943.
המצור על מלטה
במהלך המצור על מלטה הפציצו כוחות הציר את האיים. בשל ההפצצות נוצר מחסור חמור באספקה ותושבי מלטה סבלו מרעב.
ניסיון פלישה של האיטלקים ביולי 1941 נכשל כשמגיני החוף הבחינו בסירות טורפדו של הקומנדו הימי האיטלקי (MAS).
הפילדמרשל הגרמני אלברט קסלרינג התקיף את מלטה מהאוויר באופן מאסיבי אך התקיפה כשלה ולא הצליחה להכניע את מלטה. הגרמנים הפציצו את האיים מסביב לשעון בניסיון להרוס את הבסיסים הבריטיים במלטה. (בסיסים אלו סכלו את הניסיונות הימיים לתספק את המערכה של רומל בצפון אפריקה) מיקומה הגאוגרפי של מלטה, בין איטליה לצפון אפריקה, כמו גם חלוקת אגן הים התיכון למזרח ומערב, העמידו את האיים במיקום אסטרטגי. מטוסים בריטיים ממלטה היו יכולים לטוס עד טריפולי ולוב מדרום, תוניסיה ממערב ובסיסי גרמניה באיטליה מצפון, לפנטלריה, סיציליה ואפילו עד נמל נאפולי המרוחק.
ב-15 באפריל 1942 העניק המלך ג'ורג' השישי את צלב ג'ורג' לתושבי מלטה בהערכה על גבורתם. העיטור הוענק בתקופה הקשה ביותר של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, בתקופה בה כוחות הציר הובילו בהישגים הצבאיים.
בזמן הענקת צלב ג'ורג', משאבי הצבא והמזון במלטה כמעט ואזלו. הדלק הוגבל לצבא בלבד וקיצוב הונהג באוכלוסייה שהייתה על סף רעב. התחמושת אזלה ותותחי הנ"מ ירו מעט פגזים ביום.
מבצע הרקולס
ספינות קרב מהצי המלכותי האיטלקי גברו על הבריטים, אולם הצי המלכותי לא נכנע. לחיל האוויר הגרמני הייתה עליונות אווירית עד שהספיטפייר נשלח למלטה במרץ. באותה תקופה תכננו הגרמנים והאיטלקים את מבצע הרקולס: פלישה ימית ואווירית לאיי מלטה. המבצע נדחה ברציפות - עד שהיה מאוחר מדי. על אף אישור המבצע, האיטלקים שחששו מהפעולה, לא הכינו את הכוחות, וההתקפה שהייתה אמורה לצאת לפועל בספטמבר נדחתה שוב ושוב, עד שלבסוף בוטלה עקב תבוסת הלופטוואפה מעל מלטה בחודשים יולי-אוגוסט והמפלה בטוברוק ב־11 בנובמבר. אספקת הדלק, המזון והתחמושת החיוניים היו סיבה נוספת לביטול.
סיום המצור
מבצע פדסטל - מבצע ימי בריטי שנערך בין ה-10 ל-15 באוגוסט 1942 נועד להעביר אספקה לאי הנצור מלטה במהלך מלחמת העולם השנייה. לצורך ליווי שיירת האספקה שכללה 14 אוניות תובלה, הוקצו ארבע נושאות מטוסים, שתי אניות מערכה, שבע סיירות ועשרים משחתות. אל מול הכוח הבריטי יצאו הצי האיטלקי וחילות האוויר של גרמניה ואיטליה בכוח של 540 מטוסי קרב. הקרב שהתפתח בין הכוחות היה הקרב הימי הגדול ביותר בזירת הים התיכון. בסיומו של הקרב הצליחו מספר אוניות אספקה להבקיע את המצור ולהעביר לאי אספקה חיונית, שהכריעה סופית את הקרב על מלטה לטובת בעלות הברית, והשלימה את מה שנחשב לאחד הפרקים הימיים ההרואיים ביותר בהיסטוריה.
עיטור צלב ג'ורג'
צלב ג'ורג' יוסד על ידי המלך ג'ורג' השישי, ב־24 בספטמבר 1940, והחליף את מדליית האימפריה. זוהי המקבילה האזרחית לצלב ויקטוריה. מיועד לאזרחים ומוענק גם לחיילים על מעשי גבורה שנעשו שלא לנוכח פני האויב. המדליה מוענקת על מעשים של גבורה או אומץ בולט בנסיבות של סכנה קיצונית.
הענקת העיטור למלטה
אחד משני העיטורים של ג'ורג' קרוס ניתן לאי מלטה. העיטור הוענק על ידי המלך ג'ורג' השישי במכתב בכתב יד
לוטינט ג'נרל סר ויליאם דובי מושל מלטה ענה:
טקס הענקת הפרס נערך ב־13 בספטמבר 1942 בוואלטה, לאחר הגעת שיירת סנטה מריה.
כיום
הצלב והמסר מהמלך נמצאים כיום במוזיאון המלחמה הלאומי בפורט סנט אלמו, ואלטה.
חנות הכלבו הרודס הניפה את דגל מלטה לציון 70 שנה למלטה כ"אי צלב ג'ורג'" בין התאריכים 1 עד 28 במרץ 2012.
אז'ן פוטייה
אז'ן אדין פוטייה  (בצרפתית: Eugène Edine Pottier; 4 באוקטובר 1816 – 6 בנובמבר 1887), משורר ואנרכיסט מהפכני צרפתי, הידוע כמחבר המנון האינטרנציונל בגרסתו המקורית הצרפתית.
עבד כמעצב בדים ואף היה חבר הסינדיקט של מעצבי הבדים שהצטרף לאינטרנאציונל הראשון. השתתף במהפכת אביב העמים ב-1848 ולאחר מכן בקרבות בתקופת המצור על פריז. בחודש מרץ 1871 נבחר אז'ן פוטייה כחבר מועצת עיריית פריז - הקומונה הפריזאית (הממשלה הסוציאליסטית אשר שלטה בפריז לאחר התבוסה לממלכת פרוסיה) כנציב הרובע שלו וכחלק מנציבות השירותים האזרחיים.
במהלך התקופה בה היה חבר בקומונה, הוא כתב את השיר הסוציאליסטי "האינטרנציונל", אשר נכתב לכבוד הקומונה ולשם ייצוג השקפתה. שיר זה הוכרז כהמנון הסתדרות הפועלים הבינלאומית (האינטרנציונל הראשון) בשנותיה האחרונות (1871 - 1876). השיר זכה לפרסום נרחב לאחר ששימש כהמנון ברית המועצות והמפלגה הקומוניסטית עד שנת 1944.
. 15 שנים לאחר תבוסת הקומונה, כתב פוטייה שיר נוסף לזכרם :
לאחר תקופת הקומונה נדון פוטייה למוות וברח לגלות - תחילה לאנגליה ואחרי כן לארצות הברית. בין השנים 1873–1880 חי בניו יורק שם הצטרף למסדר הבונים החופשיים ולתנועה הסוציאליסטית בארצות הברית וניסה לארגן סיוע לגולים מהקומונה. ב-1880 שב לפריז בעקבות החנינה הכללית ללוחמי הקומונה. הוא המשיך לפרסם פואמות וחיבורים, אך נותר בלתי מוכר ועני, ולבסוף ומת בחוסר כל. מעט לאחר מותו פרסמו חבריו אסופה משיריו המהפכניים. כמו רבים מחבריו אנשי הקומונה, נקבר בפר לשז בפריז.
ג'ין מריל
ג'ין מריל (באנגלית: Jean Merrill; 27 בינואר 1923 – 2 באוגוסט 2012) הייתה סופרת ילדים ועורכת ספרותית אמריקאית, שנודעה בייחוד בזכות ספרה "מלחמת הדוכנועים" שראה אור ב-1964.
ביוגרפיה
בין השנים 1949–1957 מריל שימשה כעורכת בכתבי העת "סקולסטיק" ו"ליטררי קאוולקייד", והחל משנת 1952 הייתה חברה בתוכנית פולברייט באוניברסיטת מדראס שבהודו.
בין השנים 1965–1971 מריל עבדה כעורכת וכיועצת במחלקה לפרסומים של מכללת בנק סטריט לחינוך.
ספריה
לימודי הפולקלור שלה בהודו הובילו אותה לכתוב כמה סיפורים המבוססים על הפולקלור האסיאתי: סכין המזל של שאן (1960, מבוסס על סיפור עם בורמזי), הסוס העילאי (1961, מבוסס על סיפור עם סיני) - שעליו גם זכתה ב-1963 בפרס מטעם אוניברסיטת וויסקונסין, הילדה שאהבה זחלים (1992, מבוסס על מעשייה יפנית).
בשנת 1964 ראה אור ספרה המוכר ביותר של מריל, מלחמת הדוכנועים, שגם עליו זכתה בפרס ב-1965. עלילת הספר מתרחשת בניו יורק והיא כתובה כדיווח היסטורי מן העתיד, הסוקר את אירועי העבר של מלחמת המעמדות בין חברות המשאיות ובעלי הדוכנועים. הספר פורסם בכמה מהדורות, והתאריכים הותאמו בכל אחת מהן כך שימשיכו לשקף את העתיד. ב-2006 הופקה גרסת מיוזיקל לספר. זהו ספרה היחיד שתורגם לעברית על ידי זינה כפרי. הגרסה העברית יצאה לאור ב-1985 בהוצאת "אדם", אחרי פטירתה של כפרי בטרם השלימה את התרגום, ומלווה באיורים של דודו גבע, שהיה נשוי לביתה של כפרי.
בשנת 1969 פרסמה מריל את הכבשה השחורה, וב-1972 את מיליונרית משחת השיניים. עלילת ספר זה מתרחשת בקליבלנד ומגוללת את סיפורה של תלמידת בית ספר יסודי לבנה שמתחברת עם חבר כיתתה השחור ומתעשרת ממכירת משחת שיניים מתוצרת ביתית. ספר זה שימש כמערך שיעור בבתי ספר בארצות הברית לדיון בנושאים כגון יזמות, שיווק, ייצור ונושאים חברתיים.
ב-1992 הוציאה מריל לאור את הספר הילדה שאהבה זחלים המבוסס על מעשייה יפנית מהמאה ה-12. בדומה לכתב היד המקורי, שהסוף שלו אבד, גם הספר של מריל נקטע לפני סופו.
חיים אישיים
מריל חייתה למעלה מ-50 שנה בזוגיות עם המאיירת רוני סילברט, שגם איירה את מרבית ספריה.
מריל מתה ממחלת הסרטן בביתה בעיר רנדולף שבמדינת ורמונט, בגיל 89.
דיולה היידו
דיולה היידו (במקור עד 1904 הירשפלד, ; בהונגרית: Hajdu Gyula; שומוג'סיל, 8 במאי 1886 – בודפשט, 21 באוגוסט 1973) היה משפטן בינלאומי עורך דין יהודי-הונגרי, פרופסור, דוקטור למדע המדינה ודוקטור במשפטים (1957), זוכה פרס המדינה (1970).
קורות חיים
דיולה הירשפלד נלד במשפחה יהודית כבנם של שלמה הירשפלד סוחר ושל הרמינה אלטשטדטר. הוא החל את לימודי המשפטים בליציאום המשפטי של העיר פץ'. כבר כתלמיד כתב מאמרים לעיתון "יומן פץ'". בשנת 1906 פרסם מאמרי מערכת בכתב העת "הפועל" (Munkás). כמו כן בשנת 1906 נבחר למזכיר העיר של איגוד ההוגים החופשיים של פץ'. הוא נשא הרצאה בקורס הכשרת פועלים, ובשנת 1907 נבחר לנשיא התאחדות הכשרת הפועלים. לאחר מכן הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית. משנת 1910 היה חבר בוועד הפועל של המפלגה בפץ'.
בשנת 1910 פתח משרד עורכי דין. בשנת 1911 הצטרף לוועדת החקיקה של פץ'. הוא התגייס לצבא במלחמת העולם הראשונה בסוף 1915, שירת בחזית ההזרחית הרוסית בין אוקטובר 1916 לאפריל 1917.
הוא היגר לאיטליה באוגוסט 1919, התגורר במילאנו, ולאחר מכן עבד ככתב במערכת אוואנטי! בטורינו ואחר כך ברומא. הוא חזר לפץ' בסתיו 1920, אך גורש על ידי השלטונות הצבאיים הסרביים הכובשים חמישה חודשים לאחר מכן בשל עבודתו המארגנת הסוציאליסטית הקיצונית. בקיץ 1921 השתתף בקומינטרן השלישי. בקונגרס במוסקבה ולאחר מכן עבר לווינה. שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית האוסטרית. הוא עבד כעיתונאי בווינה.
הוא חי בברית המועצות בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 וכתב ספר על תוכנית החומש הראשונה. בשנת 1933 עבר להתגורר בצרפת ועסק בעריכת דין בפריז. בשנת 1935 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית. הוא לקח חלק בחיי מהגרי השמאל ההונגרי בפריז, כתב מאמרים לשבועון ההונגרי בפריז, והעביר הרצאות ב"מועדון הוריזונט". הוא השתתף בעבודת תנועת העצמאות ההונגרית שהוקמה על ידי מהגרים. בשנת 1937 נשא לאישה את ד"ר לידיה קלרה בווינה. לא ידוע כיצד הצליח לשרוד את השואה והיכן.