cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרצו
יובוקו
ביובוקו מתקיים פסטיבל המכונה Yobuko Tsunahiki (呼子大綱引), או "מלחמת הגוררות הימיות/ספינות הגרר של יובוקו", המתקיים מדי שנה בשבת ובראשון הראשונים של יוני. באירוע, מתחרים, הדייגים והחקלאים החיים באזור. האגדה המקומית אומרת שאם החקלאים ינצחו, יהיה יבול טוב באותה שנה; ואם הדייגים ינצחו, יהיה יבול דיג טוב באותה שנה.
חופים
חוף האמטמה הוא אחד החופים היפים ביותר במחוז סאגה. הוא ממוקם קרוב למרכז קרצו וניתן להגיע אליו באמצעות קו הרכבת JR Chikuhi.
ערים תאומות
לקרצו יש הסכמי ערים תאומות עם ארבע ערים:
סמל ניז'ר
סמל ניז'ר הוא שלט אצולה שסביבו ארבעה דגלי המדינה, שנים מכל צד. צבע הדגלים כתום, לבן וירוק. צבע שלט האצולה ירוק, ועליו ארבעה סמלים בצבע זהב. במרכז הסמל מופיעה השמש, לשמאלה שני חרבות טוארג אלכסוניות שביניהן חנית. מימין שלושה קלחי דוחן ובתחתית הסמל מופיע ראש של זבו.
מתחת הסמל רשום שם המדינה בצרפתית: Republique du Niger.
הצבע הכתום מסמל את מדבר הסהרה המצוי בצפון המדינה. הירוק מסמל את ערבות העשב בדרום ומערב המדינה, והלבן מסמל את התקווה לעתיד טוב יותר.
להשתין מהמקפצה
להשתין מהמקפצה – ביטוי ישראלי הבא לבטא מעשה פסול הנעשה בפומביות מופגנת, תוך שמבצעו אינו חש בושה על מעשיו או שהוא מתייחס בזלזול לדעת הציבור עליהם.
האמירה מבוססת על כך שהכל יודעים שרבים מטילים שתן במי בריכת השחייה, מנהג פסול, שקשה למנוע אותו. בעוד הציבור הרחב מעדיף להתעלם ממעשה פסול זה שאין בידו לפעול כנגדו, אותו ציבור לא יעבור על כך בשתיקה אם פלוני יעשה מעשה זהה, השתנה במי הבריכה, מהמקפצה.
הביטוי התפרסם והפך למטבע לשון במערכון "המציל" שכתב דני רווה וביצע גדי יגיל.
דוגמה לשימוש במשפט:.
ברנדן בויל
ביוגרפיה
כמחבר בבית הנבחרים המדינתי, הציג בויל את תוכנית המלגות REACH, שתציע לימודים גבוהים במכללה ציבורית ללא שכר לימוד עבור סטודנטים המתאימים לדרישות התוכנית בפנסילבניה. בויל היה חבר מייסד בשדולת שוויון הלהט"ב בתקופת כהונתו הראשונה, ובשנת 2009 הצביע בעד חקיקה האוסרת על אפליה של להט"בים בשוק העבודה ובדיור. ב-2014 הגה הצעת חוק לתיקון חוקי פשעי השנאה בפנסילבניה כך שיכללו פשעים שבוצעו כלפי פלוני בשל נטייתו המינית. באפריל 2013 הכריז בויל על התמודדותו אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-13 של פנסילבניה, שהשתרע ממחוז מונטגומרי עד לצפון מזרח פילדלפיה. אליסון שוורץ, נציגת המחוז מזה שנים רבות, ויתרה על מושבה בקונגרס לטובת ריצה לתפקיד מושל פנסילבניה.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ניצב בפני חברת הקונגרס לשעבר מרג'ורי מרגוליס (שייצגה בשנים 1993–1995 את אותו המחוז) ובפני מתמודדים אחרים. על אף שמרגוליס נכנסה למירוץ עם יתרון בן 28% על בויל בסקרים הראשוניים, במהלך יום הפריימריז גבר עליה בויל כשגרף 41% מקולות הבוחרים, בעוד מרגוליס קיבלה 27%. בבחירות 2014 סחף אחריו 67% מהמצביעים במחוז הקונגרס ה-13 ונבחר אל הקונגרס ה-114 של ארצות הברית. בבית הנבחרים האמריקאי ייסד לצד עמיתו מארק ויסי את "שדולת הצווארון הכחול", שתכליתה לקדם דיונים ולפתח חקיקה שתסייע להיאבק בהלנת שכר, חוסר ביטחון תעסוקתי, אוף-שורינג, מסחר וסוגיות אחרות. בויל היה גם נותן החסות הראשי של הצעת חוק HR 6094, שקראה לאסור את ביטול הסנקציות שהטילה הממשלה הפדרלית של ארצות הברית על קוריאה הצפונית.
בפברואר 2018 הורה בית המשפט העליון של פנסילבניה על שינויים במפת מחוזות הקונגרס של המדינה. בעקבות זאת הודיע בויל כי בבחירות 2018 יתמודד במחוז הקונגרס השני. מחוז הקונגרס השני היה טרם השינוי מחוז הקונגרס הראשון, שייצג בוב בריידי הפורש, כך שבויל לא נאלץ להתמודד מול שועל ותיק בפריימריז. עם זאת, אל שטחי המחוז השני סופחו כל החלקים מפילדלפיה שהיו עד אז בשטחי המחוז ה-13, ובתוכם בית מגוריו של בויל. החל מהתכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית מייצג את מחוז הקונגרס השני של פנסילבניה.
בויל היה אחד מחברי הקונגרס הראשונים שהביעו תמיכה במסע הבחירות של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית ב-2020, ועשה זאת ביום בו ביידן הכריז על מועמדותו באפריל 2019. בויל נבחר לאחד מ-17 הדוברים שנשאו את הנאומים המרכזיים בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשנת 2020.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–צרפת
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–צרפת הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וצרפת.
היסטוריה
צרפת שלחה את קולונל רוג'ר טרינקייר בשנת 1961 לתמוך במובוטו ססה סקו בהפיכה בקונגו הבלגית כנגד פטריס לומומבה, לטובת ג'וזף קסא וובו. בשנת 1994, במהלך רצח העם ברואנדה, אישר מובוטו ססה סקו לצרפת להשתמש באזור קיוו כבסיס עורפי למבצע טורקיז, מבצע צבאי צרפתי שנועד לשים קץ לטבח ברואנדה.
יחסים כלכליים
מאזן הסחר הדו-צדדי נוטה באופן מסורתי לטובת צרפת. היצוא הצרפתי מתרכז בתחומי הציוד המכני (30%), התרופות (28%), החקלאות והמוצרי מזון (24%). היבוא של צרפת (המייצג כ-1% מהיצוא מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) מורכב בעיקרו מתוצרת חקלאית וחקלאית (77%).
חוקרות בשטח
חוקרות בשטח (באנגלית: The Detail) היא סדרת טלוויזיה קנדית מסוגת הדרמה משטרתית מבית CTV ושודרה לראשונה ב-25 למרץ 2018 ובישראל ב-29 במרץ 2018. בסדרה מככבות שניי גריימס, וונדי קרוסון ואנג'לה גריפין. הסדרה פותחה על ידי לי לוקינס ועוסקת בשלוש חוקרות אשר חוקרות ופותרות פשעים ועבירות תוך התמודדות עם חיים אישיים מסובכים ומאתגרים.
גאורגי קנטור
גאורגי מיכאילוביץ קנטור (20 ביוני 1930 – 8 במרץ 2013) היה מרצה סובייטי, רוסי וישראלי, מוזיקולוג, היסטוריון, סופר, עיתונאי, אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית, ואמן הכבוד של הרפובליקה של טטרסטן.
ביוגרפיה
בשנת 1948 התקבל ללימודי היסטוריה במכללה האקדמית לחינוך בעיר ריאזן, שם למד בהדרכתו של פרופסור ניקולאי פטרוביץ' מילונוב. בשנה השלישית ללימודיו במכללה השלים את לימודיו באקדמיה למוזיקה.
בשנת 1950 עבר לעיר קאזאן (הרפובליקה הטטרית).
לאחר מכן עבד כמרצה במכללה למוזיקה בקאזאן.
בשנים 1960–1976 עבד במכללה האקדמית לחינוך בעיר קאזאן, שם ייסד וניהל את המחלקה לתולדות המוזיקה ותורת המוזיקה.
בין 1976–2002 שימש כחבר סגל של הקונסרבטוריון של קאזאן. בשנים 1984–1988 ו- 1990–1995 כיהן כראש מחלקת תולדות המוזיקה.
קנטור סיים את לימודיו לתואר שני בקונסרבטוריון של לנינגרד עם תואר במוזיקולוגיה בהדרכתו של סמיון לבוביץ גינזבורג. בשנת 1972 הגיש את עבודת המחקר שלו בנושא "תיאטרון האופרה בקאזאן של התקופה שלפני מהפכת אוקטובר" על כך הוענק לו תואר של דוקטור לתולדות האמנות.
החל מ-1984 עסק קנטור במחקרים מתמקדים במוזיקה ותרבות עממית, בחקר חומרי ארכיון, כתבות בעיתונים, פוסטרים וסיפורי עדי ראייה מקאזאן בתקופה שקדמה למהפכה הסוציאליסטית.
בשנים 1967–1990 קנטור שיתף פעולה עם התזמורת הסימפונית הממלכתית של הרפובליקה הטטארית, אליה הוזמן על ידי מייסדה ומנצחה הראשי של התזמורת נתן רחלין להעביר הרצאות מוזיקליות.
ב-1996 עלה קנטור לישראל. תחילה התגורר בערד, אך כעבור זמן מה השתקע בבאר שבע. בישראל נטל חלק בפעילות איגוד יוצאי טטרסטן, העביר הרצאות רבות, הקים וניהל סלון מוזיקלי במועדון ״סמובר״, כתב והוציא לאור כמה ספרים.
פעילות
גאורגי מיכאילוביץ קנטור הופיע בערים רבות של ברית המועצות יחד עם התזמורת הסימפונית הממלכתית של הרפובליקה הטטרית, והנחה קונצרטים של מנויי מוזיקה ​​לתזמורת לילדים. כחלק מהצוות המוזיקלי ביקר ברוב ערי טטרסטן, והעביר הרצאות בנושאי אמנות שונים, לרבות הופעות טלוויזיוניות.
בנוסף, עבד בקונסרבטוריון, יצר והנחה קורסים בסוציולוגיה מוזיקלית, פסיכולוגיה מוזיקלית, תולדות האמנות המקומית, תיאוריה ומתודולוגיה של ביקורת מוזיקלית. לאחר עלייתו לישראל קנטור שמר על קשרים עם הקונסרבטוריון של קאזאן ובמהלך ביקוריו בקאזאן העביר הרצאות, לעיתים באווירה בלתי פורמלית.
כמבקר מוזיקלי פעיל קנטור פרסם כמאתיים מאמרים, ביקורות ומחקרים, ביניהם כתבות על נ. דאוטוב, ג. איליאסוב, ג. ליטינסקי, נ. רחלין שראו אור בעיתונים המובילים של ברית המועצות והרפובליקה הטטרית. בנוסף קנטור שיתף פעולה עם העיתונים "ערב קאזאן" מאז הקמתו בשנת 1979 ו"קאזאן וודומוסטי" בתור אחד הכתבים הפעילים ביותר. בכתבותיו היה מספר לקהל הרחב של קוראים על אירועים מוזיקליים רבים שהתקיימו או עתידים להתקיים בעיר.
קנטור היה חבר באיחוד המלחינים של רוסיה ובאיחוד המלחינים של רפובליקת טטרסטן.
קבוע הופכיי מספרי פיבונאצ'י
במתמטיקה, מספר פיבונאצ'י ההופכי, המסומן באות ψ, הוא הסכום של כל המספרים ההופכיים של מספרי פיבונאצ'י: על פי תנאי ההתכנסות של קושי, הטור מתכנס למספר. המספר הוא בערך: ביל גוספר מצא אלגוריתם לקירוב מהיר של המספר אשר מספקת O(k^2) ספרות (משום שסדרת פיבונאצ'י מביא O(k) ערכים עבור k ערכים). המספר הוא אי רציונלי. עובדה זו הושערה על ידי פאול ארדש ורונלד גראהם והוכחה בשנת 1989 על ידי ריצ'רד אנדרה-ג'ננין. השבר משולב של המספר הוא: למספר קשור ליחס הזהב וניתן להגדיר את מספר פיבונאצ'י ההופכי על פי הטור הבא: כאשר \ \phiזה יחס הזהב.
נמל חופשי
נמל חופשי או אזור סחר חופשי (באנגלית Free port או Foreign-Trade Zone; באיטלקית porto franco) הוא שטח מתוחם בנמל, שבו המדינה הריבונית שבתחומה הוא נמצא מגבילה או מוותרת על חלק מזכויותיה כריבון, בדרך כלל בכל הקשור לגביית מסים ומכסים. בעבר נהנו חלק מהנמלים החופשיים גם ממידה של אוטונומיה פוליטית, והונג קונג שימשה דוגמה לכך.
הביטוי "נמל חופשי" עשוי להתייחס גם ל"אזור סחר חופשי" שאינו משתרע בהכרח בקרבתו המיידית של נמל, ובשדות תעופה רבים בעולם קיים אזור חופשי הפועל לפי עקרון הנמל החופשי, אך הוא מכונה בדרך כלל "אזור פטור ממכס" או "אזור בינלאומי".
מדינות רבות הכריזו על הקמת נמל חופשי או אזור סחר חופשי באזורי ספר או באזורים מתפתחים, במטרה להופכם לאטרקטיביים בשוק הסחר העולמי ולמשוך אליהם משקיעים. הכרזת נמלים חופשיים לוותה פעמים רבות בהקמת אזורי אחסון ותעשייה על פני שטח נרחב, שהביאו לביסוס הנמל החופשי כמרכז מסחרי.
ישראל
בישראל הוכרזה העיר אילת ונמלה כאזור סחר חופשי מאז 1985 ועל כן לא חלה בתחומה חובת תשלום מע"מ (פרט לסיגריות ומוצרים בודדים).
ג'ון הולינס
ג'ון ויליאם הולינס (באנגלית: John William Hollins; 16 ביולי 1946 – 14 ביוני 2023) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי ששיחק בעמדת הקשר והבלם.
קריירת המשחק
הולינס נולד בגילדפורד שבסארי, אנגליה. החל את הקריירה שלו כשחקן נוער בצ'לסי, וערך את הופעת הבכורה במדי הסגל הבכיר במשחק מול סווינדון טאון בספטמבר 1963. הוא היה קשר שהרבה לרוץ בזמן המשחק, בדרך כלל לבש את החולצה מספר 4, והיה ידוע בשל מסירותו למועדון שזיכתה אותו בסרט הקפטן. בתקופתו הראשונה בצ'לסי הוא הבקיע 69 שערים ב-592 משחקים, ובין אמצע שנות ה-60 לתחילת שנות ה-70 קבע שיא מועדון של 167 משחקים רצופים.
הולינס השתתף בניצחון על לסטר סיטי בסיכום שני המשחקים של גמר גביע הליגה ב-1965, ושנתיים לאחר מכן בהפסד לטוטנהאם הוטספר בגמר גביע ה-FA. ב-1970 הוא מילא תפקיד חשוב בניצחון על לידס יונייטד בגמר גביע ה-FA, לאחר שמסר את הכדור לאיאן האצ'ינסון שהבקיע את שער השוויון באצטדיון ומבלי הישן. מאוחר יותר באותה שנה ניצחה צ'לסי את ריאל מדריד בגמר גביע המחזיקות, אך הולינס החמיץ את המשחק השני של הגמר בעקבות פציעה. הוא גם זכה פעמיים ברציפות בתואר שחקן השנה של צ'לסי. בזמן שהיה בצ'לסי הוא השתתף במשחק של נבחרת אנגליה מול נבחרת ספרד ב-24 במאי 1967, שהיה משחקו היחיד בנבחרת.
בעונת 1971/1972 הוא הבקיע 17 שערים, והיה זה מספר השערים הגבוה ביותר שהבקיע בעונה אחת בצ'לסי. הוא המשיך לשחק בצ'לסי עד הירידה לליגה השנייה בסיום עונת 1974/1975, ולאחר מכן הועבר לקווינס פארק ריינג'רס.
במשך ארבע שנים בריינג'רס הוא השתתף ב-151 משחקים, והיה שותף להעפלה למקום השני בסיום עונת 1975/1976 של הפוטבול ליג.
בקיץ 1979 הוא עבר לארסנל על מנת לשמש מחליף, אך בסופו של דבר הצליח להשתלב בהרכב באופן קבוע על חשבון ג'ון דיוויין ובתחילת שנות ה-80 דחק את דייוויד פרייס מההרכב. הוא השתתף ב-172 משחקים והבקיע 13 שערים, ובין השאר עלה כמחליף בהפסד של ארסנל בגמר גביע המחזיקות ב-1980.
ב-1981 הוא זכה לקבל תואר "MBE" על שירותיו לכדורגל, ובהמשך אותה שנה השתתף בפרסומת נגד עישון בטלוויזיה כחלק מקמפיין ממשלתי להפחתת מספר המעשנים במדינה.
הולינס חזר לצ'לסי בהעברה חופשית ב-1983, וסייע למועדון להעפיל בחזרה לליגה הראשונה בסיום עונת 1983/1984, לאחר שהשתתף ב-30 משחקים. הוא פרש בסוף אותה עונה, לאחר שהשתתף ב-939 משחקים רשמיים בכל המסגרות.
קריירת האימון
עם חזרתו לאנגליה הוא הקים עסק פרטי לקידום הספורט, אך ב-1993 שוכנע לחזור לקווינס פארק ריינג'רס. הוא התמנה לתפקיד המאמן הזמני בין פיטוריו של סטיוארט יוסטון למינויו של ריי הרפורד במהלך עונת.
התקופה המוצלחת ביותר מבחינתו הייתה בסוונסי סיטי, שכן הוביל את המועדון לזכייה באליפות הליגה השלישית בעונת, אך פוטר כיוון שלא הצליח להשאיר את המועדון בליגה השנייה בעונה שלאחר מכן. הוא עבר לרוצ'דייל, והוביל את מועדונו החדש למשחקי הפלייאוף של עונת. אולם, הוא פוטר באמצעות שליחת פקס לאחר ששיקר בנוגע לחוזהו החדש.
הוא עבד בסטוקפורט קאונטי כמאמן זמני, ולאחר שסיים את תפקידו בסטוקפורט קאונטי הוא עבר לסין והחל לאמן את המועדון סטוקפורט טייגר סטאר, שהיה בחסות המועדון האנגלי. לאחר מכן הוא עבד גם כפרשן בתוכנית הרדיו "BBC Radio 5 Live" של ה-BBC.
בשנת 2004 הוא עבד בריית' רוברס כעוזרו של קלוד אנלקה (אחיו של ניקולא אנלקה), אך לבסוף עזב את המועדון.
ב-21 בנובמבר 2005 הוא התמנה לתפקיד המאמן של המועדון החובבני קראולי טאון, בעקבות עזיבתו של פרנסיס ויינס. הוא אימן את המועדון בתקופת המשבר הכלכלי החמור שבעקבותיו הוחלט להפחית ממאזנו 10 נקודות, אך עזב את המועדון ב-30 באוקטובר 2006 בעקבות הדחה מגביע ה-FA על ידי לואס.
בינואר 2008 הוא התמנה לתפקיד המאמן של ויימות'. מספר ימים לאחר מכן הצטרף אליו אלן לואר, שהיה עוזרו בקראולי טאון.
ב-13 בנובמבר 2008 הוא הושעה מתפקידיו בוויימות', לאחר שהנהלת הקונפרנס נשיונל (הליגה שבה שיחקה ויימות') הודיעה על פתיחת חקירה בעקבות חשד להפרת חוזה. ב-3 בדצמבר 2008 הודיעה הנהלת ויימות' על פיטוריו של הולינס.
שי הראל
שי הראל (נולדה ב-26 באוקטובר 2004) היא שחקנית, זמרת ויוטיוברית ישראלית.
ג'ון הולינס
קריירת האימון
נפטר ב-14 ביוני 2023.
שי הראל
ביוגרפיה
הראל נולדה בקדימה לליאת, מעצבת פנים, ולדורון, סמנכ"ל בחברת "כלנית".
טלוויזיה
בשנת 2015 הופיעה לראשונה בפרסומת הילדים של קסטרו בתפקידי שירה ומשחק, וכן בשתי הפרסומות הנוספות שיצאו לאחר מכן, בין היתר עם הזמר רמי פורטיס. הופיעה בתוכנית "שירים מבית סבא" של טוביה צפיר מבית הופ ילדות ישראלית בתפקידי שירה וריקוד.
באוגוסט 2016 הופיעה בתוכנית "חיות במה" בהנחיית שאנן סטריט בטלוויזיה החינוכית שם שרה יחד עם נורית גלרון.
בשנת 2017 התמודדה בתוכנית "ליפסטאר" בערוץ YesKidz, שם זכתה במקום ראשון.
בשנת 2019 השתתפה בסדרה "מורובוט" המשודרת בהוט, בערוץ "KIDZ".
בשנת 2023 השתתפה בסדרה "לבד בבית" המשודרת בהוט, בערוץ "כאן חינוכית".
תיאטרון
ביולי 2016 החלה לגלם את קוזט הקטנה במחזמר "עלובי החיים" בתיאטרון הלאומי "הבימה". המחזמר הוצג במשך כשנתיים, עד יולי 2018, ב-380 הצגות.
במאי 2018, נבחרה לגלם את התפקיד הראשי במחזמר "אנני" בהפקתו של מאור מימון, בימויו של צדי צרפתי, לצד אבי קושניר, חני נחמיאס וטלי אורן.
שירה
במאי 2016 הקליטה מספר שירים לדיסק באנגלית של "יובל המבולבל". ביוני 2021 השתתפה בתוכנית "הכוכב הבא" אך לא העפילה לנבחרת.
Sword from the Stone
גרסה מחודשת של השיר (Gingerbread Mix) יצאה ב-15 בינואר 2021. נכון לינואר 2022, גרסה זו הושמעה למעלה מ-6 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת
העיתון הבריטי, אינדפנדנט, מתח ביקורת על מילות השיר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר, שבוים על ידי ראג'ה וירדי, יצא בערוץ היוטיוב של הזמר ב-8 בינואר 2021. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-2 מיליון פעמים.
ברזיל בתקופת ורגאס
ברזיל בתקופת ורגאס היא תקופת שלטונו של ז'טוליו ורגאס בברזיל שהחלה ב-1930 ונמשכה עד ל-1945. ורגאס עלה לשלטון בהפיכה שקטה בתמיכת הצבא, ובתחילת שלטונו הצטייר כליברל ורפורמיסט, אך אל מול איומים מאנשי השלטון הישן, (ששיאן במהפכת נגד במדינת סאו פאולו ב-1932), ואיומים מצד תנועות פשיסטיות מימין ותנועות קומוניסטיות משמאל, הפך משטרו בהדרגה למשטר פופוליסטי עד פשיסטי, נוסח משטריהם של מוסוליני וסלזאר, שנקרא "המדינה החדשה". משטר זה הוביל את ברזיל לפיתוח ולתיעוש מואץ, והחזיק מעמד עד שנת 1945.
על אף שהייתה בתחילה נייטרלית, הצטרפה ברזיל בשנת 1942 לצדן של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. כוח המשלוח הברזילאי שמנה למעלה מעשרים וחמישה אלף לוחמים נשלח לחזית איטליה, ולחם במסגרת קבוצת הארמיות החמישית הבריטית אמריקאית. ברית מדינית זו עם אנשי המדינות הליברליות במערב, הביאה להתרככותו של ורגאס, ולהצהרות על משטר חדש ומרוכך שיגיע לאחר המלחמה. לאור הצהרות אלו, ולאור עייפות משלטון היחיד בן 15 השנה, הודח ורגאס על ידי צבאו בשנת 1945.
השפל הגדול
מרד הקצינים הצעירים (ה"טננטס") ב-1922, לא הצליח להוות את פריצת הדרך המהפכנית של אנשי הרפורמה החברתית מקרב המעמד הבינוני הברזילאי. היה צורך במשבר עולמי, על מנת לשבור את אחיזתם של אילי הקפה מסאו פאולו בפוליטיקה הברזילאית, וזה אכן הגיע עם התמוטטות הבורסות בעולם בשנת 1929.
פגיעותה של ברזיל לשפל הגדול נבעה מתלותה של הכלכלה בשוקי חוץ ובהלוואות. על אף התיעוש שהחל, בצורה מוגבלת, בסאו פאולו, ייצוא הקפה ומוצרי יסוד אחרים עדיין היה עמוד התווך של הכלכלה.
מספר ימים לאחר התמוטטות הבורסה בניו יורק ב-29 באוקטובר 1929 נפלו מחירי הקפה ב-30%. הנפילה שלאחר הנפילה המיידית הייתה אף חדה יותר. בין 1929 ו-1931 ירד מחיר הקפה מ-22.5 סנטים לפאונד, ל-8 סנטים. עודפי הקפה נצברו בברזיל ככלי אין חפץ בו, ומיליוני קילוגרמים של קפה נשרפו, על מנת לשמור על המאזן הכלכלי. הקפה סיפק 50% מהכנסות המשק הברזילאי. אכן, יש הטוענים כי השפעת התמוטטות הבורסה ב-1929 על המשק הברזילאי הייתה חמורה מהשפעתה על המשק של ארצות הברית.
התמוטטות התוכנית הממשלתית לפיקוח על המחירים, שהיוותה רשת ביטחון למגדלי הקפה בימי המשבר הכלכלי, לוותה בהתמוטטות הממשלה המרכזית, שבסיס התמיכה המסורתי בה היה אוליגרכית הקרקעות הוותיקה. מגדלי הקפה הפכו להיות תלויים בתוכנית הפיקוח על המחירים של המדינה. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכנסה המדינה למשבר ולסחרור אינפלציוני, אך עדיין נמצאו הכספים הדרושים לשם חילוץ מגדלי הקפה מקשייהם. אך בשנת 1929 הדרישה העולמית למוצרים הבסיסיים שיוצרו בברזיל הייתה קטנה מכדי לתמוך בהכנסות הממשלה הדרושות לצורך פעולות מעין אלו. בסוף 1930 הדלדלו עתודות הזהב של ברזיל, ושער החליפין של המטבע הברזילאי בשוקי העולם היה בשפל.
ממשלתו של הנשיא וושינגטון לואיס הייתה שקועה במשבר של מאזן תשלומים, ומגדלי הקפה נותרו ללא רוכשים למרכולתם. השיטה הפוליטית בימים אלו של סוף הרפובליקה הראשונה הייתה שיטה של פטרונות פוליטית שכונתה "שיטת הקולונלים". המשבר הביא לזעזועים עמוקים ול"עריקות" במאזן הכוחות העדין בין מייצגי האינטרסים האזוריים, בממשל הברזילאי המבוזר, ומצבו של לואיס הפך למצב עדין מבחינה פוליטית.
לואיס ניסה לרצות את גורמי החוץ, בהם הייתה תלויה הכלכלה הברזילאית, אשר בעשור שבין 1920 ל-1930 לוותה כמיליארד דולר מארצות הברית לבדה. ניסיונות אלו לא צלחו, והובילו להתמרמרות עזה מצד גורמי פנים. בעקבות הפאניקה בוול סטריט, ניסתה הממשלה לשמור על קור רוחם של המשקיעים מבחוץ באמצעות שמירה על שער חליפין על פי עקרונות שהוכתבו על ידי הבנקאים הזרים. כל זאת לא מנע את בריחתם של המשקיעים מן השוק הברזילאי, אך וושינגטון לואיס נאלץ להיאחז במדיניות כלכלית של "מטבע קשה" והבטיח כי ניתן יהיה להמיר את המטבע הברזילאי בזהב או בלירה שטרלינג. כאשר הזהב והמטבע הזר אזלו, עם התמוטטות תוכנית "הפיקוח על המחירים", נאלצה הממשלה להודות כי לא ניתן יהיה להמיר את המטבע הברזילאי. עתה לא ניתן היה להשיג משקיעים חיצוניים, או אשראי חיצוני.
מהפכת 1930
פרט לגורמים הכלכליים, ולעלייתה של הבורגנות הברזילאית, ניתן לראות בפוליטיקה הבין אזורית מרכיב חשוב בשינויים שחלו בפוליטיקה הברזילאית עם כניסתן של שנות ה-30. היה זה הפוליטיקאי הדינאמי ז'טוליו ורגאס שהשכיל ליצור ברית בין המגזר העירוני החדש, ובעלי הקרקעות הוותיקים העוינים את הממשלה במדינות מחוץ לסאו פאולו, ולהביא למהפכה של 1930.
לצדם של הבורגנים, היו אלו ברוני הסוכר בצפון מזרח המדינה שטיפחו משטמה עזה כלפי האוליגרכים של הקפה מסאו פאולו. את המתחים יש לחפש זמן רב לפני כהונתו של וושינגטון לואיס, נציגם המובהק של אנשי סאו פאולו. בצורת שהכתה בצפון מזרח המדינה בשנת 1877 הביאה למשבר כלכלי אצל מגדלי הסוכר. הצד השני של אותה המטבע היה צמיחתו המהירה של משק הקפה במדינת סאו פאולו. לאחר סיום העבדות בשנות השמונים של המאה ה-19, ראתה ברזיל הגירה המונית של עבדים משוחררים, ואיכרים אחרים, מצפון מזרח המדינה לדרומה, עובדה שהבטיחה למגדלי הקפה בדרום זרם בלתי פוסק של כוח עבודה זול.
הפוליטיקה של הרפובליקה הישנה כונתה "פוליטיקה של קפה בחלב" והתבססה על הדומיננטיות של מדינות דרום מזרח ברזיל, סאו פאולו יצרנית הקפה, ומינאס ז'ראיס, יצרנית החלב, אשר היו המדינות הגדולות ביותר מבחינת האוכלוסייה, כמו גם העשירות ביותר. הנשיאים הראשונים של הרפובליקה באו מסאו פאולו, והוחלפו בזרם בלתי משתנה של מושליהן של שתי המדינות הגדולות.
בהינתן הרגשות השליליים שחשו אנשי המדינות בצפון המזרח, ואנשי מדינת ריו גראנדה דו סול, בחר הפוליטיקאי מריו גראנדה דו סול, ז'טוליו ורגאס, איש הברית הליברלית, בז'ואאו פסואה ממדינת פאראיבה הצפון מזרחית, כסגנו במרוץ לנשיאות בשנת 1930. בכך רכש את לבם של אנשי האוליגרכיות של הסוכר בצפון המזרח, ואיחד אותם עמו בברית פוליטית, שיצרה מפלגה חדשה - PSD.
משטרו של לואיס, מבודד ובלתי יציב, נדון לכיליון, ללא כל קשר לתוצאות הבחירות. באופן מסורתי זויפו תוצאות הבחירות, והצביעו על היבחרו של ז'וליו פרסטס, שמרן מסאו פאולו, וממשיכו של לואיס. הממשלה סירבה לאפשר השבעתם של חברי פרלמנט מן האופוזיציה, ממדינות מינאס ז'ראיס ופאראיבה. על אף שמעשים אלו כשלעצמם לא הביאו להתמוטטות המיידית של המשטר, היה זה הרצח הפוליטי של סגנו של ורגאס, פסואה, באוקטובר 1930, אשר הצית את אש המרד.
אנשי "הקצינים הצעירים", ה"טננטס", שנתמכו בידי האוליגרכים של המטעים מכל מדינה שאינה סאו פאולו, הצטרפו ליחידות צבא, והשתלטו על בירות המדינות. למרד הצטרפו גורמים נוספים כגאושוס, תומכי ורגאס מריו גראנדה דו סול, ביניהם איש אמונו וידידו אוסוולדו ארניה, אנשי הסוכר מצפון מזרח המדינה, קבוצות בורגנים עירוניים, פוליטיקאים מאוכזבים ממינאס ז'ראיס, וקבוצות רבות נוספות. בסוף אוקטובר 1930 הוכרז ורגאס כנשיא ברזיל, ללא שפיכות דמים. לואיס הודח מן הנשיאות בטרם סיים את תקופת כהונתו, ובטרם הספיק פרסטס להתמנות תחתיו.
עם כל זאת, מאחורי המסכה הפופוליסטית של ורגאס, הסתתרה פגיעות גדולה. הקואליציה בראשה עמד השתנתה ללא הרף מרגע עלייתו לשלטון, ועד להפלתו. אך הייתה זו פעולתם של האוליגרכים של הסוכר, ובעלי האחוזות שהעלו את ורגאס, אשר במהפכה מלמעלה, העבירו את מרכז הכובד הפוליטי אל הבורגנות העירונית, ואל הברית הליברלית.
עלייתו של ז'טוליו ורגאס
ורגאס היה חבר מלידה באוליגרכיה של הגאוצ'וס הדרומיים, ועלה בצינורות המקובלים של שיטת הפטרונות הפוליטית, אך היה בעל חזון משלו על הדרך בה יעוצב עתידה של ברזיל. הוא ראה את עתידה של ברזיל בתיעוש, וברפורמות ליברליות. הוא הבין שעם שבירתם של היחסים הישירים שבין העובדים והמעבידים במפעלי ברזיל, העובדים יוכלו לספק לו צורה מוצקה יותר של כוח פוליטי. תובנות אלו הביאו אותו לשלטון רודני בברזיל, שנמשך חמש עשרה שנים. כאשר הסתיימה אחיזת האליטות החקלאיות בפוליטיקה, היה זה תורו של המעמד הבינוני להראות את עוצמתו.
ורגאס בנה בסיס כוח פוליטי, שהתבסס על האזנה לצרכיהם של המעמדות העירוניים שכוחם גבר. בתקופה הראשונה של שלטונו, אף הסתמך על ה"טננטס" הקצינים הזוטרים, אנשי המרידה המזוינת משנת 1922.
תקופת הביניים בנשיאות ורגאס
כמועמד לנשיאות ב-1930 ורגאס השתמש ברטוריקה פופוליסטית על מנת לשבות את לב המעמד הבינוני, והביע התנגדות לקדימות הניתנת בפוליטיקה הברזילאית לאילי הקפה מסאו פאולו, ולבעלי המטעים, אך לא לעצם קיומם. הוא ראה בהם את המכשול העיקרי לתוכניות התיעוש שלו.
מהפכת 1930 יצרה קואליציה של בורגנים ובעלי אדמות שתמכה בהגנה על היצרנים הברזילאים. בין 1930 ל-1934 פעל ורגאס כרפורמיסט חברתי מתון, על מנת לנסות וליישב את האינטרסים השונים באופן קוטבי כמעט של מרכיבי הקואליציה שיצר. בהשפעת ה"טננטס" הוא אף תמך בתוכניות לרווחה חברתית ורפורמה כלכלית הדומות באופן מפתיע לתוכניות הניו דיל בארצות הברית, שאותן יישם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט באותם הימים ממש. ואכן, רוזוולט התייחס לורגאס כ"אחד משני האנשים שהמציאו את ה'ניו דיל'".
פעולותיו של ורגאס היו ברוח הרפורמות הליברליות – הוקם משרד לעבודה, התקבלו חוקי מגן לפועלי התעשייה, והונהג חינוך חובה ללא תשלום.
ורגאס רצה להוציא את ברזיל מהשפל הגדול באמצעות מדיניות של התערבות ממשלתית מתונה. כרוזוולט, צעדיו הראשונים התמקדו ביצירת תמריצים כלכליים, כאלו שכל מרכיבי הקואליציה שלו יוכלו להסכים להם.
צעדים אלו הביאו להתנגדות מצד אנשי אוליגרכית הקפה, שראו בעין צרה את ההתערבות הממשלתית, כמו גם את המדיניות הריכוזית שניסה ורגאס ליישם. הפופוליזם הגובר והולך של ורגאס, שהראה נטייה אף לפשיזם, המדיניות הפרוטקציוניסטית והמרקנטליסטית שלו, ונטייתו הגוברת והולכת לשלטון אישי בעל אופי דיקטטורי, הביאו לתגובה חריפה. הקואליציה הרופפת שיצר חסרה מדיניות כוללת, והייתה אך מחויבת באופן כללי ביותר ל"מודרניזציה". ורגאס תמרן בין נטיות אידאולוגיות סותרות, אינטרסים אזוריים, ואינטרסים כלכליים רחבים יותר. היו אלו השינויים התכופים בבעלי הברית הפוליטיים, ובאידאולוגיות שהביאו לשלטונו ארוך הימים, כמו גם ליצירת דיקטטורה אישית, שהמודל עליו נשענה היה המשטרים הפשיסטיים באירופה של סלזר, מוסוליני ואף היטלר, תוצאה ששורשיו כמנהיג האיחוד הליברלי רחוקים מלרמוז עליה.
ורגאס, ברוני הסוכר והאיכרים מצפון המזרח
ניסיונו של ורגאס לפייס את בעלי הקרקעות גילה את האופי הריאקציונרי של משטרו, במיוחד אחרי שנת 1934. על מנת לשמור על בסיס כוח פוליטי זה, מדיניות ההתערבות של ורגאס כמעט ולא יושמה באזורים הכפריים, אלא שוורגאס גם סייע באופן אקטיבי לשליטתם של האוליגרכים באיכרים באזורים אלו.
המדיניות הסטאטית של ורגאס יצרה את הפער בין המדינות העניות בצפון המדינה, הנשענות על חקלאות פאודלית למחצה, ובין הדרום המתועש, פער הנשאר בעינו עד ימינו אלה. בתמורה לתמיכת מגדלי הסוכר, סייעה המדינה בדיכוי מרידה אלימה של איכרים בדרום מזרח המדינה, הידועה כ"קנגסאו".
מאז 1870 הלטיפונדיות הגדולות בצפון המדינה היו בהליך של התמוטטות פנימית, שלוותה בגלים של מרידות איכרים. בימים שלפני הרפובליקה, בימי שלטונו של פדרו השני, היה מעמד האיכרים מעמד שקט וכנוע, כאשר לכל בעל מטעים הייתה מיליציה משלו שנועדה לשמור אנשים אלו במקומם. כך שמרו בעלי המטעים על אחיזתם החזקה בכל האספקטים של חיי האיכרים הכפופים להם.
האיכרים, מצדם, נטו למרידות אקראיות, להתחברות לכנופיות של שודדים, להתפרצויות אנרכיות או משיחיות, להעלמת מיסים, ולצורות נוספות של מרי אזרחי, שהיו לשכיחות ביותר בימי הרפובליקה.
בשנת 1930, כאשר האוליגרכיות של הסוכר היו לחלק מן השלטון, התרכזה המדינה בהשקטת האיכרים, והתערבה על מנת "להחזיר את הסדר על כנו". לא רק שוורגאס לא קיים את הבטחותיו לרפורמה קרקעית, אלא שמנע מהאיכרים את ההישגים שהביא לאנשי המעמד העובד בערים, אשר נהנו מחוקי עבודה חדשים, וממעמד משופר.
אחרי 1932 החלה השפעת ה"טננטס" הקצינים הזוטרים הרדיקלים, להיחלש, וורגאס נטה יותר לכיוון בעלי האדמות העשירים, דבר שחייב פנייה כנגד האלמנטים השמאליים בממשלתו הוא. אחרי 1934 תורגש נטייה זו ימינה באופן הקיצוני ביותר.
לקראת דיקטטורה
אחת מפעולותיו הראשונות של ורגאס בשלטון הייתה השעיית החוקה של 1891. עד לשנת 1934 הייתה ברזיל ללא חוקה בת תוקף.
התנאים המשתנים הכריחו את ורגאס לנטוש את המדיניות שנקט בתקופת "הממשלה הזמנית", הרפורמות החברתיות, והנטיות לשמאל ול"טננטס". ב-1934 ניסה ורגאס לפתח "בן כילאיים חוקתי" למשטריהם של מוסוליני באיטליה וסלזר בפורטוגל. הוא ניסה לחקות את הטקטיקה הפשיסטית, תוך שלילה דומה של הליברליזם הקפיטליסטי.
בתחילת ימי משטרו, הביאה דווקא האופוזיציה הימנית למשטרו לסטיות מהדגם הרפורמיסטי בשמו עלה לשלטון. מרידה שמרנית בסאו פאולו ב-1932 הייתה נקודת המפנה. היה זה ניסיונם של אנשי האוליגרכיה של הקפה לשוב ולהשתלט בכוח הזרוע על הממשלה המרכזית. המרד החל כתגובה למינויו של ז'ואו אלברטו איש ה"טננטס" כמושל מדינת סאו פאולו. האליטות של מגדלי הקפה במדינה התנגדו למדיניות של אלברטו, ונזעקו למראה הרפורמות הכלכליות שהחל ליישם, כגון עלייה בת 5% בשכר, ורפורמה קרקעית מתונה. ורגאס היה קשוב לקולות אלו והחליף את אלברטו בפדרו דה טולידו, איש האוליגרכיה מסאו פאולו, וכן מינה שר אוצר תושב סאו פאולו. הדבר אך הביא לתסיסה רבה יותר בקרב האוליגרכים, אשר סברו כי הם צופים בנקודת השבירה של ורגאס. הם החלו במרד מזוין ביולי 1932, בתואנה כי ברצונם להשיב את החוקה (ואכן, המרידה ידועה בברזיל כ"המהפכה החוקתית") אך לאחר מספר שבועות שבר ורגאס את המרד בכוח הזרוע.
על אף המרידה, היה ורגאס נחוש לשמור את אחיזתו בקרב בעלי המטעים, ולחזק את קשריו עם הממסד בסאו פאולו. התוצאה הייתה ניכור של המרכיבים השמאליים בקואליציה שלו. ורגאס חזר בו מהבטחותיו לרפורמה קרקעית, שניתנו בעת מסע הבחירות ב-1930, כמו גם מחל על חובם של מגדלי הקפה לבנקים. בצעד מעורר חרון, הורה גם לבנקים לכבד את שטרי החוב שהנפיקה הממשלה המורדת בסאו פאולו בעת המרידה נגדו.
את האיום האמיתי לשלטונו ראה ורגאס באלמנטים קומוניסטים בשמאל. אלו ניסו לרכוש את לבם של האיכרים במחוזות המרוחקים, באמצעות תמיכה ברפורמה החקלאית המובטחת. על אף שהתעמולה הרשמית כינתה אותו "אבי העניים", ורגאס היה בשלב זה נציגם של בעלי המטעים, ולא יכל להרשות לעצמו לתמוך בדרישות אלה.
ב-1934 לאחר שהביא לחקיקת חוקה שהייתה מבוססת על המודל הפשיסטי מאירופה, פנה ורגאס כנגד אנשי האיגודים המקצועיים וכנגד ה"טננטס". תנועה ימנית קיצונית בשם "אינטגרליזם", בראשה עמד עורך דין בשם פליניו סלגאדו אשר הושפעה מתנועות דומות באירופה, ודגלה בלאומיות, באנטישמיות, בהתנגדות לקומוניזם, תוך חיקוי מנהגים אירופיים כלבישת חולצות ירוקות (בדומה לחולצות החומות של היטלר או החולצות השחורות של מוסוליני) והצבעה במועל יד, הייתה לבעל ברית פוליטי חשוב.
עם תום תקופת הנשיאות הזמנית, הייתה לשלטונו של ורגאס צורה מוכרת של משטר פשיסטי, לרבות דיכוי האיגודים המקצועיים באמצעות השתלטות המדינה, ודיכוי בכוח של האופוזיציה משמאל.
דיכוי התנועה הקומוניסטית
האווירה הפוליטית, על הניגודים המעמדיים, ערעורן של האוליגרכיות הישנות, והשינויים במבנה הכלכלי, הייתה נוחה ליצירתן של תנועות המונים נוסח אירופה בשנות ה-30.
המפלגה הקומוניסטית הברזילאית נוסדה בשנת 1922 ובשנים אלו הנהיגו האיגודים המקצועיים גל של שביתות, שחיזקו מאוד את כוחם. השפל הגדול אך חיזק נטיות אלו. כשם שהשפל הגדול היה האירוע שהעלה את ורגאס לשלטון, כך חיזק השפל הגדול את קריאתם של אנשי השמאל לרפורמה חברתית.
לאחר שסילק ורגאס את המתנגדים מימין, כאשר דיכא את המרידה הריאקציונרית הפאוליסטית, יכל להיערך במלוא כוחו לדכא את השמאל. הוא ניסה לנקוט בגישה פטרונית כלפי ההמונים העירונים העניים. תומכיו בקרב האליטות החלו לראות באנשי האיגודים המקצועיים, המאורגנים היטב ובעלי הכוח, כסיכון הגדול ביותר למשטר.
תשומת לבו של ורגאס הופנתה לעלייתם של שתי תנועות אידאולוגיות בקנה מידה לאומי, ובסגנון תנועות ההמונים האירופיות, האחת קומוניסטית וקשורה למוסקבה, והשנייה פשיסטית, בעלת קשרים ברומא ובברלין. ה-"Aliança Nacional Libertadora" (ANL) (הברית לשחרור לאומי) הייתה תנועה שמאלית עממית שכללה סוציאליסטים, קומוניסטים, ואנשי שמאל אחרים, שנוסדה ב-1935, בהנהגת לואיס קרלוס פרסטאס. פרסטאס, בעברו קצין צבא, עמד בראש "מסע ארוך" נוסח מאו דרך אזורי הכפר הברזילאים, בעקבות כישלון מרד ה"טננטס" בשנת 1922. כישלון המסע הוביל את פרסטאס למסקנה כי השלטון לא יילקח בכוח. ורגאס לא היסס לנקוט בכוח כנגד פרסטאס ותנועתו. פרסטאס נעצר, נאסר ועונה. אנשיו מילאו את בתי הכלא באסירים פוליטיים.
כאשר הוצאו ה"טננטס" אנשי השמאל – מרכז אל מחוץ לקואליציית ורגאס, ולאחר דיכוי השמאל, פנה ורגאס אל הימין הקיצוני, ולדיכוי הפשיסטים האינטגרליסטים, אשר קיבלו עידוד רב מדיכויים האלים של אנשי השמאל.
בשנת 1935 הייתה התנועה הפשיסטית האינטרגליסטית בצמיחה מתמדת, כאשר בסיס כוחה היה מיליון הברזילאים ממוצא גרמני. התנועה סיפקה בסיס אידאולוגי ימני, אשר ורגאס, בעל המדיניות העמומה במוצהר, סירב לספק.
התנועה, שנוסדה בשנת 1933 והונהגה בידי פליניו סלגאדו, עורך דין בעל נטיות ספרותיות, הייתה תנועה פשיסטית לעילא ולעילא. לובשי החולצות הירוקות הקימו ארגון צבאי, ויצאו למצעדי רחוב אלימים המלווים ברטוריקה אנטישמית חריפה. הם מצאו להם גם בסיס כוח משמעותי באנשי הצי הברזילאי. אנשים אלו יצאו למרד כנגד השלטון המרכזי בשנת 1935. ורגאס לא היסס לדכא את המרד, וסלגאדו נמלט אל מחוץ למדינה.
מאבק מעמדות, קורפורטיזם והתפתחות כלכלית
ההקבלות הברורות בין הפוליטיקה של ורגאס והמשטרים האירופיים החלו להופיע בשנת 1934 כאשר החוקה החדשה נחקקה, בהשפעה פשיסטית ברורה. ורגאס כיוון לשתי מטרות – המרצת המגזר התעשייתי, ודיכוי אנשי מעמד הפועלים מן השמאל. ב-16 ביולי 1934 נחקקה החוקה, תוך טענה כי הסעיפים הקורפורטיסטים שבה יאחדו את העם תחת אינטרס משותף. למעשה הייתה המטרה שבירתם של האיגודים המקצועיים, והשתלטות המדינה על כוח העבודה, בדומה לאיטליה הפשיסטית.
סעיפים אלו בחוקה יצרו מנגנון לשליטה פדרלית בכלכלה, ליצירת מדיניות של תכנון והשקעה ישירה ליצירת מבנים תעשייתיים מודרניים נחוצים. המדינה שלטה בתשתית הייצור הכבדה, בעוד שהמגזר הפרטי שלט בייצור מוצרי הבסיס. שנות השלושים הביאו להגברת ההשקעה של גורמי חוץ, ותאגידים זרים, וזאת על מנת להתגבר על מדיניות המכסים לה נטה ורגאס.
סעיפים חשובים אחרים בחוקה היו מתן זכות בחירה לנשים, ובחירות חשאיות.
"המדינה החדשה"
כמו הפשיסטים באירופה השתמש ורגאס בפחדים מפני הקומוניזם על מנת להצדיק את שלטונו האישי כדיקטטור. הדיקטטורה של "המדינה החדשה" ("Estado Novo"), הקרויה על שם המשטר הפשיסטי שהקים אנטוניו דה אוליביירה סלזאר במדינת האם פורטוגל, נוצרה בשנת 1937, כאשר היה על ורגאס, על פי החוקה, לסיים את תקופת כהונתו.
בספטמבר 1937 הציג הגנרל דוטרה, מנאמני הממשל, את "תוכנית כוהן", קשר קומוניסטי כביכול, להשתלט על ברזיל בכוח. היה זה זיוף ברור, אך דוטרה הכריז, על דעתו של ורגאס, כי המדינה "נתונה במצור", באופן דומה לאופן בו ניצל היטלר את שריפת הרייכסטאג.
ב-10 בנובמבר ורגאס, אשר השעה את החוקה, ומשל באמצעות צווים, הכריז בשידור רדיו על תוכניותיו לקבל סמכויות דיקטטוריות בחוקה חדשה, ועל פיזור הקונגרס.
אף על פי ש"המדינה החדשה" של ורגאס הייתה בלתי מזיקה כמעט לעומת המשטרים האפלים האירופים מהם שאבה את תכניה, התנהג ורגאס בכוח הזרוע כלפי מתנגדיו הפוליטיים, הפעיל צנזורה חמורה, יצר משטרה חשאית והטיף ללאומיות קיצונית.
האיסור שאסר בשנת 1938 על קיומן של מיליציות, הביא גם לחיסולם הסופי של האינטגרליסטים שאיימו על כוחו האישי. מרידה אינטגרליסטית במאי 1938 הביאה לחיסולה הסופי של התנועה. מדיניותו הכלכלית דמתה לזו של מוסוליני. ורגאס אסר על השביתות, ועל חופש ההתאגדות מחוץ לקורפורציות הממשלתיות. ורגאס העמיד עצמו, כביכול, מחוץ למאבק המעמדות, כשהתיימר לשמש כמפשר בין המעמדות, כאשר, למשל, קבע את שכר העבודה ושעות העבודה במגזר התעשייתי, מבלי לתת לאיכרים הגנה דומה. גם הרעיון של שליטה ריכוזית בתעשייה הנותרת בבעלות פרטית היה רעיון השאוב מן המשטרים הפשיסטיים.
המדינה החדשה והתיעוש
תחת שלטון "המדינה החדשה" הכריזה המדינה על תוכנית חומש שאפתנית שמטרותיה כללו הרחבת התעשייה הכבדה, יצירת מקורות חדשים לכוח הידרואלקטרי, והרחבת רשת הרכבות. ב-1940 הייתה יכולת ייצור החשמל של ברזיל בגובה של מיליון קילוואט, מהם 60% היו מרוכזים במדינת סאו פאולו, בה הוקמו תחנות כוח הידרואלקטריות. ייצור המלט עלה מ-87,000 טון ב-1930 ל-700,000 טון ב-1940. ייצור הברזל והפלדה עלה אף הוא. מספרם של המפעלים התעשייתיים הוכפל בין 1930 ל-1940. תעשיית הטקסטיל שהוקמה ב-1930 הגיעה ב-1940 למצב בו התחרתה בשוקי דרום אמריקה בתעשיית הטקסטיל הבריטית הוותיקה. פרט לייצור הטקסטיל ששימש בייחוד לייצוא, רובם של המפעלים שמשו לצורכי פנים.
ב-1941 היו בברזיל 44,100 מפעלים בהם עבדו 944,000 עובדים, לעומת 13,336 מפעלים ו-300,000 עובדים בשנת 1920. בשנת 1942 נוצרה חברת "עמק ריו דוצ'ה" על מנת לנצל את עפרות הברזל העשירות באיטאבירה. ב-1944 נוסדה חברה נוספת לכימיקלים הדרושים לתעשייה, וחברת המנועים הממשלתית החלה לייצר משאיות ב-1946. באותה השנה נוסדה חברת הפלדה. בשנת 1938 נוסדה חברה לחיפושי נפט. התעשייה הכבדה פרחה, בעוד שייצור הקפה ירד.
המדינה החדשה ותכנון עירוני
המדינה החדשה הייתה בעלת השפעה משמעותית על הארכיטקטורה הברזילאית, מכיוון שהייתה לה, לראשונה בתולדות המדינה, הסמכות המרכזית ליצור תכנון עירוני אפקטיבי בקנה מידה גדול. אף על פי שיישומן של רבות מהתוכניות נתקל בקשיים כספיים, הייתה להן השפעה חזקה לטווח ארוך על הערים וארגונן. אחת הערים המתוכננות בעולם, קוריצ'יבה, תוכננה לראשונה בתקופת "המדינה החדשה". הארכיטקט אלפרד אגאצ'ה היה אחד מהמתכננים העיקריים בתקופה זו.
מלחמת העולם השנייה, ורגאס, מדינות הציר, והליברליזציה של "המדינה החדשה"
למרות האופי הפשיסטי של "המדינה החדשה" ברזיל מצאה את עצמה לצדן של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, מהלך שהביא לליברליזציה גדלה והולכת של משטרו של ורגאס. עד שנת 1938 נראה היה כי ברזיל נוטה לצדן של מדינות הציר, עקב הדמיון האידאולוגי בין שלטון "המדינה החדשה" ובין המשטרים האפלים באירופה. בין 1933 ו-1938 הייתה גרמניה השוק העיקרי למוצריה של ברזיל, הראשונה בצריכת הכותנה הברזילאית, והשנייה בצריכת קפה וקקאו מברזיל. הבנק הגרמני לדרום אמריקה אף פתח שלוש מאות סניפים בברזיל.
לאחר תקופה בה פסח על שתי הסעיפים, לא היה ברור מהי נטייתו של ורגאס במאבק הגלובלי שהתחולל בתחילת שנות ה-40. עוד במאי 1941, לאחר כיבוש פולין, נורווגיה, צרפת ומדינות רבות נוספות, שלח ורגאס את איחוליו להיטלר לרגל יום הולדתו.
הקואליציה עליה התבסס ורגאס נקרעה בין התומכים בבעלות הברית ובין התומכים במדינות הציר. חלק מאנשי הצבא בסביבתו של ורגאס העריצו את הדגם הצבאי הגרמני, ורצו לשתף עמו פעולה. אנשי הממון בסביבתו רצו לשתף פעולה עם בעלות הברית, בשל קשריה העמוקים של ברזיל עם כלכלת ארצות הברית, ובריטניה. הייתה זו כנראה כניסתה של ארצות הברית למלחמה שהובילה את ורגאס להכריז מלחמה על מדינות הציר בשנת 1942 ולשלוח את כוח המשלוח הברזילאי שנלחם באיטליה בשנת 1944 ו-1945 לאחר שאומן וחומש על ידי ארצות הברית.
תמיכתו זו בבעלות הברית הובילה להכרזות על "עידן חדש של חירות" לאחר המלחמה, שכלל חנינה לאסירים פוליטיים, ולגליזציה של פעילות פוליטית של האופוזיציה, לרבות המפלגה הקומוניסטית. רמז רב משמעות היה חידוש היחסים עם רוסיה, שהיו מנותקים משנת 1917. עם כל זאת נראה כי בצעדים אלו אין די. העם עייף משנות הרודנות הארוכות, ובשנת 1945 הובילו התבטאויות אלו למרד של קציני הצבא ומפלגות הימין. ורגאס התפטר ב-30 באוקטובר 1945, ומרשל הצבא הברזילאי, גספאר דוטרה, מונה במקומו לנשיא, בהסכמתו.
אנטישמיות באיטליה של המאה ה-21
מאז מלחמת העולם השנייה, דעות קדומות ואנטישמיות באיטליה כמעט ולא נצפו באופן אגרסיבי.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני תרם רבות בהתפתחות וביטוי האנטישמיות במאה ה-21 בעולם כולו, וגם באיטליה. האינתיפאדה השנייה, שהחלה בסוף ספטמבר 2000, הפעילה מנגנונים בלתי צפויים, ועוררה דעות קדומות אנטי-יהודיות שהתערבבו בסטראוטיפים פוליטיים. הסכסוך מוצג לרוב כהתגלמות המאבק בין הטובים (הפלסטינים) לרעים (יהודי ישראל).
== מספר מקרי אנטישמיות שנרשמו בשנים האחרונות באיטליה ==
התפלגות המקרים ב-2018 לפי סוגים
המספר הגבוה של אירועים אנטישמיים שנרשמו לאורך שנת 2018 משקף את האקלים הפוליטי והכלכלי; מקרים רבים קשורים לאירועים הרואים את היהודים ו/או את מדינת ישראל במרכז תשומת הלב:
התקריות האנטישמיות בשנת 2018 קשורות, לפי סדר החשיבות ל: קונספירציה, אנטי-ציונות, נאו-נאציזם, טריויאליזציה של השואה (לעג לשואה), אנטי-יהדות (אנטישמיות נוצרית ודתית).
לאחר שכמעט ולא הורגשה בשנים שקדמו, האנטישמיות התפרצה באמצעות הטוויטר. היא משפיעה בעיקר על מרכז איטליה וממוקדת על יהודים תוך שימוש בסטראוטיפים ובפייק ניוז.
בבחירת המילים למיפוי, המונחים והעלבונות שחזרו על עצמם הכי הרבה במדיה החברתית, שהודגשו גם במחקר מדעי, שעסק בחקר המנגנונים המעורבים בגישה המפלה, היו:
הכחשת שואה באיטליה
מסקר משנת 2019 של Eurispes, עולה כי 15.6% מאזרחי איטליה מכחישים את קיומה של השואה, וכי 16.1% סבורים כי ישנו "ניפוח" את מספר הקורבנות. בשנת 2004 מספרם של אלה שחושבים שהשואה מעולם לא קרתה עמד על 2.7% בלבד.
יחס האיטלקים לסטראוטיפ היהודי
האמירה לפיה היהודים שולטים בכוח הכלכלי והפיננסי, אמנם חלוקה על רוב האיטלקים (76%), אך לא חסר מי שמסכימים עם אמירה זו (23.9%). על פי יותר מחמישית מהאיטלקים שרואיינו,(22.2%), היהודים הם אלה ששולטים בתקשורת. זאת, לעומת 34.1% שחשבו כך ב-2004.
בהשוואה לסקר Eurispes שנערך בשנת 2004 באותם נושאים, שיעור האיטלקים שלדעתם היהודים קובעים בחירות פוליטיות בארצות הברית, הוא נמוך יותר: מ-30.4% ב-2004 ל-26.4% ב-2019.
יחס האיטלקים לדמותו של מוסוליני
בסקר משנת 2019 של Eurispes, נשאלו אילו אמירות מבטאות בצורה הטובה ביותר את עמדתם הפוליטית של רוב האיטלקים. 19.8% מהנשאלים הצהירו כי "חושבים שבניטו מוסוליני היה מנהיג גדול שרק עשה כמה טעויות".
מרסל רוזנברג
מרסל יזראלביץ' רוזנברג (ברוסית: Марсель Израилевич Розенберг; 1896 — 5 במרץ 1938, מוסקבה) היה שגרירה הראשון של ברית המועצות בספרד, שכיהן במהלך מלחמת האזרחים. הוא נקרא חזרה למוסקבה בשנת 1937, והוצא להורג בתוך זמן קצר במסגרת הטיהורים הגדולים. גורלו של מחליפו בתפקיד, ליאון גייקיס, היה דומה.
יוסי אשדות
יוסי אשדות (נולד ב-7 באפריל 1960) הוא מחזאי, תסריטאי, שחקן, במאי ומפיק.
ביוגרפיה
יוסי אשדות נולד ברחובות. כבר כילד וכנער נחשב כמוכשר במיוחד בתחומי הדרמה והכתיבה והשתתף בקבוצות משחק שונות בעיר. הוא כתב, ביים ושיחק בהצגות וערבי מופע בבתי ספר ובבימת הנוער העירונית של העיר רחובות.
בצה"ל שירת כמדריך דאייה וגדנ"ע אוויר. במקביל לשרותו הצבאי, נרשם ללימודים בבית הספר לאמנויות הבמה והקולנוע בית צבי שברמת גן.
היה נשוי למיכל זוארץ. ב–2003 הם נפרדו ולהם בן אחד, אותו הם מגדלים במשמורת משותפת.
משחק וכתיבה לתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה
במהלך לימודיו בבית הספר לאומנות הבמה והקולנוע 'בית צבי', כתב את מחזהו הראשון אני מישהו ומחשבות (1988) העוסק בקונפליקטים שבין האני-הסתמי, האגו והאני-העליון בנפשו של בחור צעיר רגע לפני גיוסו לצה"ל. המחזה התפרסם בשלמותו בגיליונו הראשון של המגזין לאומנות תת-רמה אותו יסדו וערכו אורי ודני דותן, מי שהיה סולן להקת הקליק.
בתום לימודיו ב-1989 התקבל לתיאטרון "הבימה", שם שיחק בהצגות "עלי כינור", "המגדל" ובמחזמר "סלאח שבתי" לצידם של זאב רווח וגאולה נוני. עוד באותה שנה, בחודש אוקטובר 1989, עלה בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר מחזהו השני המבשר – 39 לחורבן כהפקה מיוחדת לפסטיבל העשור. המחזה עסק באדפטציות על נבואות החורבן של יונה הנביא, בהשלכה על המצב הדתי חברתי בישראל עם תפיסתם של המפלגות החרדיות חלקים ניכרים ממשרדי הממשלה ומוסדותיה. את שירי המחזה הלחין המוזיקאי חגי אלקיים, ביימה רחל יריב והשתתפו בו כוכבים רבים ביניהם: יפתח קצור, דן תורג'מן, איקה זוהר, ויואב צפיר, על עיצוב התלבושות הופקד יובל כספין, המחזה הוצג באמפיתיאטרון הפתוח בעכו העתיקה.
ב-1991 השתתף בסרטו של אורי ברבש, 'זמן אמת', המספר על הליכי חשבון הנפש של אלוף-משנה לשעבר עם מלחמת יום כיפורים, בכיכובו של אסי דיין. במקביל שיחק גם בדרמת הטלוויזיה של הבמאי רם לוי על פי ספרו של הסופר יעקב שבתאי "כתר בראש" בתפקיד אדוניה.
החל משנת 1992 עבר אשדות לכתוב ולביים בטלוויזיה. הוא עיבד את סיפורו של שלום עליכם 'קשה להיות יהודי' לדרמת טלוויזיה בשם 'החברים מחרסון' ששודרה בערוץ הראשון שם גם פגש את מי שעתידה להיות אשתו השחקנית והדוגמנית מיכל זוארץ.
ב-1993 כתב את הסדרה 'המסע' העוסקת בסיפור עלייתם של יהודי אתיופיה לארץ. במקביל יצר וכתב עבור ערוץ הילדים את "המחסן של כאילו" ובנוסף כתב בערוץ גם עבור התוכנית "הכיתה המעופפת". בטלוויזיה הלימודית כתב ב "רחוב סומסום" וכן כתב ויצר יחד עם דודו טופז את התוכנית לשיפור השפה העברית לעולי רוסיה "אין בעיה עם דודו טופז". ב-1995 בעקבות פנייתה של מנהלת מחלקת ילדים ונוער בערוץ הראשון, צלילה רוז יצר וכתב את רצועת השידור לנוער "זאפ לראשון" מאז ערך וכתב בערוץ את התוכניות המרכזיות לחגיגות העצמאות והשירותרום בשיתוף גלי צה"ל, דובר צה"ל והאגודה למען החייל.
החל בשנת 2006 ובמשך שלוש עונות יצר וערך את תוכנית האירוח "שישי עם מיכל" אותה הנחתה מיכל זוארץ.
סדרות וסרטים תיעודיים
החל משנת 2000 החל אשדות לכתוב ולביים סרטים תיעודיים. סרטו הראשון היה הריקוד האחרון, שעסק במערכת היחסים בין היוצרים של להקת 'הברירה הטבעית' שלמה בר וסמסון קהמקר, הסרט הוקרן לראשונה בהצלחה בפסטיבל לטלוויזיה ראש פינה, ולאחר מכן בסינמטק תל אביב ובמסגרת מחלקת התעודה של הערוץ הראשון.
ב-2003 יצר עבור ערוץ 'יס-דוקו' את הסרט בליבן חומה העוסק באימהות אסירות ויחסיהן עם ילדיהן שנותרו מחוץ לכותלי בית הסוהר. ב-2004 יצר עבור הערוץ הראשון את הסרט דיווה העוקב אחר חייה של הזמרת דנה אינטרנשיונל כפי שהשתקפו במדורי הרכילות וסיקורים שונים מאז זכייתה באירוויזיון 1998. ב-2008 כתב ויצר את הסרט השליח המספר את סיפורו של מאיר עזרי מי שהיה שגריר ישראל באיראן ערב המהפכה החומניסטית. בסרט השתתפו: ראש המוסד שבתי שביט ראש השב"כ יעקב פרי, מי שהיה שר הביטחון שאול מופז, פרופסור אריה לוין ועוד. הסרט שודר בערוץ 2 בקשת.
ב-2011 יצר והפיק את הסרט הכל אפשריבשיתוף מנהלת ליגת העל בכדורסל יחד עם מפעל הפיס. הסרט עסק בשלושה נערים מהפריפריה ובחלומם להפוך לשחקני כדורסל מבטיחים. הפקת הסרט שיתפה פעולה עם השחקן עומרי כספי יחד עם קבוצתו ב-NBA שאפשרו צילומים בלעדיים במחנה האימונים, על המגרשים ובחדרי ההלבשה שבסקרמנטו קליפורניה. הסרט שודר בערוץ 10.
ב-2013 יצר והפיק את הסרט אתם אני והמלחמה הבאה העוסק במסכת חייו של האלוף דורון רובין מנקודת מבטו האישית של אשדות כבן למשפחה שכולה, ולאח צעיר הנכה מאה אחוז עקב מבצע שקדם למלחמת לבנון הראשונה. הסרט הוקרן בסינמטק תל אביב ובמסגרת רצועת התעודה "הסיפור האמיתי" בערוץ הראשון.
אשדות משמש כבמאי במחלקת ההסרטה של דובר צה"ל וכן מונה ליועץ אירועי השכול של משרד הביטחון באירועי ה-60 למדינת ישראל.
ב-2016, בהיותו כתב/במאי של תוכנית התחקירים "מבט שני" בערוץ הראשון, פרסם תחקיר מקיף אותו כתב וביים תחת השם "הקרב על ההלכה האתיופית". תחקיר זה חשף את הקיפוח והגזענות המובנת בחברה הישראלית בכלל ובממסד הדתי בפרט כלפי האתיופים החיים בישראל של שנת 2016. התחקיר, הכולל שתי כתבות נרחבות, נבחר להיכלל בהסדרה 'הדוקומנטריסטים'. העוסקת ביוצרים תיעודיים אשר הצליחו לחשוף עוולות, להשפיע ולשנות את השיח, במציאות הישראלית המורכבת, בארץ.
בהמשך אותה שנה יצר והפיק אשדות את הסדרה התיעודית "הולכים לפני המחנה" העוסקת בסיפורם הביוגרפי של רבנים פורצי דרך בעולם התורה והציונות הדתית והשפעתם על החברה הישראלית כולה. בין פרקי הסדרה אפשר למצוא את סיפורם של הרבי מלובביץ', הרב עובדיה יוסף, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב מרדכי אליהו והרב יוסף קארו. הסדרה עלתה לשידור בערוץ 20 החל בספטמבר 2016. באוגוסט 2017 עלתה בערוץ 20, עונתה השנייה של הסדרה, בה נחשפים סיפוריהם של הרב שלמה גורן, הרב ישראל אבוחצירא (הבבא סאלי), הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יוסף קאפח והרב מאיר יהודה גץ.
רודולף רמק
רודולף רמק (Rudolf Ramek; 12 באפריל 1881 - 24 ביולי 1941) היה משפטן ופוליטיקאי אוסטרי, מהמפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית אשר כיהן כקנצלר אוסטריה בשנים 1924–1926.
רמק נולד בטשן (היום בפולין). הוא היה חבר בפרלמנט האוסטרי בשנים 1920–1934, שר המשפטים, ונשיא הפרלמנט האוסטרי בשנים 1930–1934. ממשלו של רמק הפך את השילינג למטבע האוסטרי הרשמי בשנת 1925, לאחר תקופת היפר-אינפלציה של הכתר האוסטרי הישן בראשית שנות העשרים. הפיקוח על כספי המדינה על ידי נציב חבר הלאומים הסתיים ב 1926, אולם השפל הכלכלי נמשך ומספר המובטלים עלה. רמק התפטר לבסוף במהלך המשבר סביב בנק החיסכון הדואר בבעלות המדינה.
נפטר בווינה ב-1941.
רעים
רֵעִים הוא קיבוץ במערב הנגב הצפוני, בחבל אשכול, בקרבת מפגש הנחלים גרר ובשור. משתייך לתנועה הקיבוצית ולמועצה אזורית אשכול. הקיבוץ הוקם בשנת 1949 על ידי יוצאי הפלמ"ח. הקיבוץ מונה, נכון ל-2014, כ-400 תושבים ומתוכם 45% הם חברי קיבוץ.
הקיבוץ תוכנן על ידי האדריכל חנן הברון. המבנה אשר שימש את הברון במשך עשרות שנים כמשרדו, מהווה כיום את מבנה המורשת של הקיבוץ ובו תצוגה של היסטוריית המקום.
כלכלה
פרנסת הקיבוץ נשענת על ענף החקלאות (פרדסים וגידולי שדה) ובעלי חיים (רפת, לולים ועוד) בשיתוף פעולה עם קיבוצים נוספים. כמו כן קיימים שני מפעלי תעשייה בקיבוץ: האחד מפעל לעיבוד מתכת בקרני לייזר ("ישרלייזר רעים") והשני, מפעל "ישרביג" העוסק בייצור מבלטים לתעשיית הקרטון. חברי הקיבוץ עובדים בכל הענפים וגם בעבודות חוץ, בענפי השירות וענפי עזר כמו במכבסה, במוסך, בנגריה, בבניין, במשרד החינוך, אצל מעסיקים פרטיים, במפעלים אזוריים ובמקצועות חופשיים נוספים. הקיבוץ מחזיק בחלק מהבעלות של א.ב מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל.
הפרדת משק מהקהילה
קיבוץ רעים הוא קיבוץ שיתופי. התחום העסקי מנוהל על ידי הנהלה כלכלית שבראשה עומד יו"ר עסקי. תפקיד ההנהלה הכלכלית הוא לפקח על התאגידים והענפים העסקיים, ולהביא את התוכנית העסקית השנתית לפני אספת החברים. כמו כן, ההנהלה הכלכלית מדווחת על התוצאות העסקיות לפני הבעלים – חברי הקיבוץ. בנוסף לכך, מבחינה כלכלית קיימת בקיבוץ שיטה הנקראת "שיטת הבונוס". השיטה הונהגה לראשונה ב-1995 ולפיה אם וכאשר יהיו לקיבוץ רווחים בשנה מסוימת - חלקם יחולקו לחברים כתוספת כספית לתקציבים. עם השנים, השיטה עברה שינויים, עדכונים ודרכי חישוב שונות.
קהילה:
הקהילה המתקיימת מהכנסותיה, מנהלת את עצמה באופן עצמאי. הקהילה מנהלת תקציב הנותן ביטוי לרמה והאיכות של השירותים אותם היא מספקת לעצמה בתחומים רבים כגון: בריאות, חינוך, רווחת החבר, תרבות וכדומה. ניהול הקהילה שבראשה עומד המזכיר נעשה באמצעות מזכירות, הנהלות וועדות הממונות לתחומים שונים.
חינוך
מערכת החינוך בקיבוץ רעים נחלקת לשלושה מגזרים:
ביטחון
קיבוץ רעים נכלל ברשימת הקיבוצים שזכאים לקבל ממ"דים ומיגונים המיגון בבתים ניתן ליישובים המצויים במרחק של עד 7 ק"מ מרצועת עזה. ביוני 2015 הסתיימו בניית הממ"דים בבתי אב. הקיבוץ יושב באזור עוטף עזה ולכן על חברי הקיבוץ למצוא מקום מחסה תוך 8–15 שניות, בהישמע אזעקת צבע אדום.
מר אף אחד
מר אף אחד (באנגלית: Mr. Nobody) הוא סרט דרמה ומדע בדיוני משנת 2009 אשר נכתב ובוים על ידי ז'אקו ואן דורמל והופק על ידי פיליפ גודו. בסרט מככבים ג'ארד לטו, שרה פולי, דיאן קרוגר, לין דן פאם, ריס איוואנס, נטשה ליטל, טובי רגבו וג'ונו טמפל. הסרט מספר את סיפור חייו של נימו נובאדי, קשיש בן 118, בן התמותה האחרון על פני כדור ארץ לאחר שהמין האנושי השיג תוחלת חיים של כמעט חיי נצח. זכרונו הדועך של נימו מתייחס אל שלוש האהבות שלו ואל גירושי הוריו והקשיים המתמשכים לאחר מכן בשלוש תקופות עיקריות בחייו; בגיל 9, 15 ו-34. נימו מספר את הסיפור כולל דרכים אלטרנטיביות, לעיתים תוך כדי שינוי מהלך הדברים בשנייה של החלטה בכל גילאים אלו. הסרט מסופר בעלילה לא ליניארית ובפירוש העולמות המרובים כדי לספר את סיפור חייו של נימו נובאדי.