cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית
הגרנד ארמה
ז'ואקים מירא פיקד על קורפוס הפרשים. הקורפוס היה עתודת מטכ"ל של נפוליאון ומירא הפך אותו לכוח אימתני. הרפורמות בחיל הפרשים הצרפתי הביאו אותו לכדי שלמות והפכו אותו לחיל הפרשים הטוב ביבשת.
בנוסף למפקדי הקורפוסים ב"גרנד ארמה" (La Grande Armée) היו תחת פיקודו של נפוליאון קצינים מעולים כמו אנדרה מסנה שהצליח להביס את האוסטרים בשנת 1799 בקרב ציריך ובעת המערכה של שנת 1805 ריתק כוח אוסטרי גדול לאיטליה. על חיל המשמר של נפוליאון פיקד בסיה ואילו מרשל ברון פיקד על קורפוס מילואים שתפקידו היה להגן על חופי צרפת במקרה של פלישה בריטית.
כוחות צרפתים נוספים
לצידו של הגרנד ארמה היו לצרפתים כוחות נוספים שנשלחו לחזית האיטלקית ונשמרו כעתודה וחיל משמר על חופה האטלנטי של צרפת כנגד פלישה ימית אפשרית מצידה של בריטניה. הארגון של הצבא הצרפתי באיטליה היה דומה לארגונו של הגרנד ארמה.
הבריטים
בריטניה שלא הייתה יכולה להסכים לרוחה המהפכנית של צרפת החלה בהכנות למלחמה בסוף אביב של שנת 1803 החלה בהכנות למלחמה. כוחה של בריטניה היה בציה החזק ואילו צבא היבשה שלה היה קטן יחסית. בנוסף לכך, בריטניה הייתה המדינה העשירה באירופה ולכן היה ביכולתה לממן את מדינות אירופה בעלות הכלכלה הפיאודלית. לכן, עיקר תרומתה של בריטניה למלחמה בנפוליאון התרכזה בהטלת מצור על חופיה של צרפת והרס היצוא שלה דרך הים, השתלטות על מושבותיהן של בעלות בריתה ואיום מתמיד לנחיתה בחופה של צרפת. בריטניה מימנה גם את הקואליציה השלישית ולאחר מכן הרביעית. ללא מימון בריטי, לא היה ביכולתה של אוסטריה שספגה כבר שני הפסדים נגד צרפת להתייצב לקרב.
האוסטרים
הצבא האוסטרי שניצב מול נפוליאון נשא על גופו את הצלקות של ההפסדים הכואבים בשתי המלחמות הקדומות נגד צרפת. הצבא האוסטרי היה מסורבל, ראשיו היו לרוב גנרלים זקנים שקיבלו את התפקיד בגלל ייחוסם האריסטוקרטי ולא בגלל כישרונם.
הבעיה הגדולה ביותר של האוסטרים הייתה חוסר האחידות. מדינתם הורכבה מבני לאומים שונים, שהיו נתונים בדרך כלל לחסדיהם של הפקידים האוסטרים. חלק ניכר מהעמים האלה לא ראו עין בעין את השאיפות של החצר בווינה. הדבר בא לידי ביטוי בכוחותיה המזוינים של אוסטרים וגדודים רבים מבני העמים הכבושים לא התאמצו במיוחד לזכות בניצחון עבור אדוניהם.
בימיה של מריה תרזה הצבא היה אחד הטובים ביבשת והצליח לשבור את שאיפותיו של פרידריך השני להגמוניה עולמית במלחמת שבע השנים. אחרי הניצחון האוסטרים העבירו מספר רפורמות הרסניות בחיל התותחנים האוסטרי שגרמו למספר הפסדים צורבים במלחמה עם האימפריה העות'מאנית.
לאחר ההפסדים הכואבים לטורקים, נעשו מספר שיפורים, במיוחד בקרב החי"ר הקל שכלל כעת כמה גדודי יגרים (ציידים) המקבילים פחות או יותר לוולטיז'רים הצרפתים וגויסו כמה מבני הבלקן שהיו בעלי מסורת עשירה של לוחמת גרילה. בגלל חשדנותם של האוסטרים כלפי בני הבלקן, נעשו ניסיונות רבים לעלות את המשמעת בקרב גייסות הבלקניים, אך זה בא על חשבון יכולתם לפעול בצורה עצמאית. בגלל חשדנותם הכללית של האוסטרים, רוב החי"ר האוסטרי היה מכונס לשדרות ולא היה ביכולתם לתת תשובה הולמת לנחשול החי"ר הקל של נפוליאון.
קרל, שהיה ריאליסט תמך בהפוגה ואף בחתימת הסכם שלום ארוך טווח עם נפוליאון, כי הוא ראה שהצבא לא מוכן לקרב וייקח זמן רב לפני שאפשר יהיה לארגנו ולשפר את מצבה הכלכלי של ארצו. ראש ממשלת בריטניה, פיט הבן, שנכנס למשרד בשנת 1804, לא טמן ידו בצלחת ובחש בקלחת התככים האוסטרית. משראה שהדבר העיקרי שעוצר בעד האוסטרים מלהצטרף למלחמתה של בריטניה נגד נפוליאון הוא הכסף, נתן לה הלוואות נדיבות שבעזרתן אוסטריה חימשה את עצמה. לרוע מזלה של אוסטריה, התככים גרמו לכך שקארל קיבל את הפיקוד על החזית המשנית באיטליה ואילו את הפיקוד על הכוחות העיקריים מסרו לגנרל קרל מאק פון לייבריך.
הרוסים
שורשיו של הצבא הרוסי בתקופתו של נפוליאון נעוצים ברפורמות של פיוטר הגדול. היה זה צבא חזק, שלא ידע הפסד זה יותר ממאה שנה. הצארים שבאו אחרי פיוטר שכללו את הצבא, ותחת הנהגתם של גנרלים נבונים הצליחו הרוסים לנצח את האימפריה העות'מאנית וקרעו חלקים גדולים משטחה. בסוף המאה ה-18 הביס הצבא הרוסי בהנהגתו של אלכסנדר סובורוב את הצרפתים באיטליה והחזירה לידי האוסטרים. הצבא הרוסי היה בעל עתודות עצומות של כוח אדם. חייליו נודעו בקשיחותם והסתפקות במועט. סגל הקצינים של הצבא הרוסי סבל מבעיות דומות שהיו למדינות אירופאיות אחרות – ניוון, פרוטקציוניזם, שמרנות וכדומה.
הצבא גויס מקרב הצמיתים אשר היו רכושם של בעלי האדמות. כל בעל אדמות היה צריך לספק מספר חיילים על פי גודלה היחסי של נחלתו. השירות הצבאי נמשך 25 שנה, והמגויסים נחשבו במידה רבה כמי שלא ישובו עוד. האימון היה לקוי ולרוב לא היה קיים כלל. הקצינים גויסו מקרב האצולה. הקצינים הבכירים לא נפלו מאלו שהיו בצבאות אוסטריה או פרוסיה, אך סגל הביניים והקצונה הזוטרה היו גרועים וחלקם אף לא ידע קרוא וכתוב.
ארגונו של הצבא הרוסי היה טיפוסי לתקופתו. לא היו יחידות מעל הרגימנט וכל יחידה גדולה יותר הייתה פעולת אד הוק. יחס הקצינים לפקודיהם היה גרוע ואכזר אפילו בסטנדרטים של המאה ה-19. עונשים גופניים היו מקובלים מאוד. לא פעם החיילים לא קיבלו מזון או מדים. לקראת קרב אוסטרליץ, האוסטרים היו צריכים לספק לצבא הרוסי 30,000 זוגות מגפיים על מנת להשלים את החסרים. הגנבה מצידם של הקצינים הייתה נפוצה מאוד ולא פעם הם הלינו את שכרם של החיילים הפשוטים.
ועדת העבודה והרווחה
ועדת העבודה והרווחה של הכנסת עוסקת בענייני עבודה, תעסוקה ורווחה, אשר פועלת ברציפות החל הכנסת הראשונה ועד פיזור הכנסת ה-20. לאחר שלא אוישה במהלך הכנסת ה-21 וה-22 בשל אי הקמת ממשלה, בכנסת ה-23 אישרה מליאת הכנסת את הצעת הוועדה המסדרת להקימה כוועדה מיוחדת בענייני רווחה ועבודה שתפעל עד להקמת הוועדות הקבועות. בראשות הוועדה המיוחדת עמדה עאידה תומא סלימאן מהרשימה המשותפת, עד להיבחרו של חיים כץ לראשות הוועדה. בעקבות הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש הוועדה פוצלה - לוועדת העבודה והרווחה, ולועדת הבריאות. יו"ר ועדת העבודה והרווחה הוא ישראל אייכלר ממפלגת יהדות התורה, ויו"ר ועדת הבריאות היא עידית סילמן ממפלגת ימינה.
הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית
הרוסים
בנוסף לצבא הסדיר, היו לרוסים כמה רגימנטים של המשמר הקיסרי ואלו היו הגדודים הטובים בצבאם.
ועדת העבודה והרווחה
כוועדה לענייני עבודה ותעסוקה
בתור ועדה לענייני עבודה ותעסוקה, עוסקת הוועדה בבעיות אבטלה, העסקה ותנאי עבודה. למשל, באי־העסקת עובדים על רקע דת, גיל, גזע, מוצא ומין שאסורה על פי החוק. כמו כן אחראית הוועדה למצב תנאי העבודה הקיימים במקומות עבודה שונים בארץ. הוועדה גם אחראית לענייני אבטלה.
הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית
הפרוסים
הצבא הפרוסי בתקופתו של נפוליאון היה הצאצא של צבאו המפואר של פרידריך השני. מפקדו היה דוכס בראונשווייג, ווטרן ממלחמת שבע השנים. הוא היה גנרל זקן ועייף. נזקפו לזכותו מספר ניצחונות במהלך מלחמת שבע השנים על הצרפתים ותפקודו בעת מלחמות צרפת המהפכנית בין 1792 ל-1795 היה סביר. הוא לא היה שונה מהגנרלים האחרים שהיו לבעלות הברית מהבחינה הטקטית והאסטרטגית. יחד עם זאת, הוא ניחן בחושים חדים והתנגד למלחמה נגד נפוליאון. כתוצאה מכך מצא את עצמו בין הפטיש לסדן. לצידו ניצבו הקצינים הבכירים שהיו בין הגרועים, אם לא הגרועים ביבשת הישנה. הקצינים היו זקנים, פרוטקציוניסטים, ומלאי אמביציות אישיות. כמו לשאר הצבאות האירופאים, לפרוסיה לא היה מטה כללי.
ועדת העבודה והרווחה
כוועדה לענייני רווחה וסעד
בתור ועדה לענייני רווחה וסעד דואגת הוועדה לטיפול בקשישים, בנכים, באלמנות, ביתומים ובנפגעי פעולות איבה, וכן בקצבאות ילדים, במשפחות חד-הוריות ובמשפחות מתחת לקו העוני.
הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית
הפרוסים
הצבא הפרוסי היה גדול יחסית לגודלה של המדינה וכלל כ-200,000 חיילים. החיילים קיבלו אימון טוב ובאופן כללי היו טובים למדי והציבו אתגר משמעתי לצבא הצרפתי. חיל הפרשים הפרוסי היה אחד הטובים ביבשת וחיל הרגלים שלהם זכה למוניטין יוצא מהכלל עוד מתקופתו של פרידריך השני. האימון המעולה של החי"ר הפרוסי הבטיח קצב אש רצחני והם גרמו לאבדות כבדות לצרפתים כשניצבו מולם בקרב. הבעיה העיקרית של הצבא הפרוסי הייתה העדר חי"ר קל. כתוצאה מכך, הפיקוד הפרוסי העדיף שדות פתוחים על פני יערות ושטחים אחרים, שבהם החי"ר הפרוסי יכול לקבל הגנה מתנאי השטח. בעיה נוספת, שהייתה חמורה עוד יותר מהעדרו של החי"ר הקל הייתה הארטילריה המיושנת. הכלים הפרוסים היו מסורבלים, כבדים ומשקל פגזיהם היה קטן יותר יחסית לזה של הצרפתים. כתוצאה מכך, תותחניו של נפוליאון גברו פעם אחרי פעם על התותחנים הפרוסים ואשם עשה שמות במערכי הרגלים המוצקים של הפרוסים.
ועדת העבודה והרווחה
כוועדה לענייני בריאות
בתור ועדה לענייני בריאות עד הכנסת ה-24, הוועדה דנה בשלל נושאים הקשור במערכת הבריאות הממלכתית כמו בתי החולים, קופות החולים, סל הבריאות, מערכת בריאות הנפש וכן בתנאי עבודה של עובדי מערכת הבריאות וזכויות המטופלים במערכת הבריאות.
הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית
התוכנית הצרפתית
נפוליאון חישב בצורה מעולה את תזמון הגעת התגבורת הרוסית לעזרתה של אוסטריה. הצבא הרוסי הענק נמצא במרחק של אלפי קילומטרים מזירת הקרבות העיקרית וגיוסו ארך זמן רב. הוא שלח צבא בן 50,000 לוחמים לאיטליה בראשותו של מסנה על מנת לרתק את 100,000 האוסטרים בפיקודו של הארכידוכס קרל. הפקודות של מסנה היו פשוטות - לא לאפשר לקרל לצאת מאיטליה בשום תנאי.
בינתיים הוא עצמו, עם עיקר הצבא, הזניח את החזיתות המשניות והסתער אל ליבה של אוסטריה דרך בוואריה. בהתאם לתוכנית המקורית, הגרנד ארמה התחלק למספר קורפוסים, אך אחד מהם נאלץ לעבור בשטחה של פרוסיה על מנת לכתר את מאק באולם. נפוליאון חשש שהפרוסים יגררו למלחמה נגדו וצבא פרוסי בן 200,000 חיילים יאיים על אגפו הימני. הוא הצליח לרצות את הפרוסים והאחרונים לא נכנסו לקואליציה האנטי-צרפתית. חלק מהצבא נשאר בצרפת להגן עליה מפני פשיטה בריטית אפשרית דרך תעלת למאנש.
הצי שהיה מפוזר בכמה נמלים, היה אמור לצאת לכיוון אמריקה על מנת להתאסף בים הקריבי ולחזור בכוחות מחוזקים לאחר מכן.
מערכת אולם
ב-25 בספטמבר הצבא הצרפתי החל בצליחת הריין. בהתחלה עיקר הצבא הצרפתי ביצע תנועה מעגלית רחבה לכיוון העיר דונאווורט שהייתה בין מינכן וצבאו של מאק. במטרה לנתק את קו האספקה של הצבא האוסטרו–בווארי שעבר דרך מינכן. בו זמנית עם האיגוף, הקורפוס השישי בראשותו של מרשל ניי התקדם לעבר האוסטרים על מנת לרתקם למקום.
בינתיים ניי שלח את הדיוויזיה של דופון לגדה הימנית של הדנובה שבה התרכזו הכוחות האוסטרים על מנת להצר עוד יותר את צעדיהם. בגלל חילוקי דעות בין ניי למירא, רוב הקורפוס השישי נשאר בגדה השמאלית של הנהר ודופון מצא את עצמו ניצב לבד לפני כל הצבא האוסטרי. בקרב שהתחלל ב-11 באוקטובר בפרברי אולם וכפר יונגנן, הצרפתים ניצלו היטב את עליונתם בלוחמה בשטח בנוי. אמנם חיל הפרשים הצרפתי הובס על ידי האוסטרים, אך בהקרבתו מנע את איגוף החי"ר. הפרשים האוסטרים הסתערו לעבר הפרשים הצרפתי ובינתיים החי"ר הצרפתי עשה שמות בחי"ר האוסטרי. האבדות האוסטריות היו מחרידות. למעשה מספר אבדותיהם היה גבוה פי חמישה יחסית לאבדות הצרפתיות. למרות ההצלחה המסחררת, דופון חשש להתעמת עם הצבא האוסטרי שהיה גדול בהרבה מהדיוויזיה שלו ובלילה הסיג את כוחותיו לאחור.
מאק עדיין לא נסוג, למרות האיום על קו האספקה שלו חשב בטעות שעמדתו עדיפה. בנוסף לכך טיפח מאק רעיונות על ניתוק קו האספקה הצרפתי ושבירת האגף השמאלי של צבאם בעזרת יתרון מספרי מקומי גדול שהיה לו היות שרוב הצבא הצרפתי בראשותו של נפוליאון ביצע את האיגוף. על מנת לחזק את עמדתו הוא שלח כוח גדול ב-13 באוקטובר בפיקודו של גנרל ריש (Riesch) לכיוון אלכינגן (Elchingen) לאבטח גשר חשוב שהיה שם. כוח גדול נוסף שכלל את כל הארטילריה הכבדה הוחש צפונה. למחרת ניי כיתר את הכוח האוסטרי ובקרב עקוב מדם, הצליח להביסם למרות היתרונות שהיו לאוסטרים בעמדה – ניי הצטרך לחצות את הגשר תחת מטר פגזים והאוסטרים היו מבוצרים היטב. על ניצחונו בקרב אלכינגן קיבל ניי את התואר "הדוכס מאלכינגן".
ב-15 באוקטובר נפוליאון כיתר את האוסטרים. נפוליאון פגש את האוסטרים ליד מיכברג (Michberg) שהיה נקודת המפתח למערך האוסטרי ולדעתו של מאק הייתה בלתי ניתנת לכיבוש בגלל ביצוריה האימתניים. נפוליאון הורה לפתוח בהרעשה ארטילרית. האוסטרים שנותרו ללא תותחים כבדים היו נתונים במשך חצי שעה לחסדי התותחנים הצרפתים. הביצורים התבררו כחלשים מדי עבור האש המרוכזת והעמדה הבצורה ננטשה בלי מאבק. עם איבודה של מיכברג מצבם של האוסטרים היה נואש. משא ומתן לכניעה החל ב-17 באוקטובר והצבא האוסטרי הגדול נאלץ להיכנע. המפלה הייתה צורבת ותוצאותיה לאוסטריה היו מרות. מאק איבד 60,000 מתוך 72,000 חיילים שהיו לו והדרך לווינה הייתה פתוחה לפני הצרפתים. בגלל איבוד צבאם, האוסטרים הפכו לשחקן משני ונאלצו להשליך את יהבם על התגבורת הרוסית שעדיין לא הגיעה בגלל המרחק הרב.
מערכת אוסטרליץ
אחרי התבוסה הקשה באולם, אוסטריה נותרה למעשה ללא הגנה. ארכידוכס קרל עשה מאמצים עילאים לצאת מהמגף האיטלקי, אך מסנה התקיף אותו ועל אף הנחיתות המספרית כפה עליו קרב התשה קשה שהסתיים ללא הכרעה. קרל ניסה לנתק מגע, אך מסנה רדף אחריו ולא נתן לו להגיע לאירופה המרכזית בזמן. כתוצאה מכך, הכוח היחיד שנשאר בידי האוסטרים היו כמה אלפי חיילים שנמלטו מאולם ויחידות שלא היו בשני הצבאות הראשונים.
מירא הצליח לאבטח גשר חשוב מעל הדנובה ובעזרתו הגרנד ארמה צלח את הנהר. בינתיים כונס הצבא הרוסי בפיקודו של הצאר אלכסנדר הראשון שהביא איתו גם את חיילי המשמר - ענקים בגובה של 185 ס"מ לפחות (בזמן ש-170 היה הגובה הממוצע באירופה). נפוליאון הצליח להדביקם ליד אוסטרליץ.
נפוליאון רצה לכפות על בעלות הברית קרב הכרעה, אך לא היה לו די כוחות על מנת לכתרם, לכן הוא רצה לפתותם להתקיפו. הוא שלח את הקורפוס של דאבו שמנה כ-20,000 חיילים למשימה משנית וכך צבאו היה נראה חלש מכפי שהיה באמת. בעלות הברית התפתו לצאת לקרב. נפוליאון החזיר את דאבו והשמיד למעשה את הצבא של בעלות הברית בקרב אוסטרליץ הניצחון היה שלם - רבע מהצבא הרוסי נהרג בקרב רבים אחרים פוזרו לכל עבר ורק קומץ לוחמים נשארו לרוסים על מנת להמשיך את המערכה.
פירוק הקואליציה
מצבם של האוסטרים היה בכי רע. צבאם נופץ לרסיסים והם ביקשו הפסקת אש. נפוליאון הניח שגם הרוסים יעשו כן, אך הם רק נסוגו לכיוון פולין על מנת להתבסס ולגייס כוחות חדשים. טליראן, שר החוץ של נפוליאון, יעץ לו להעניק תנאי שלום נוחים לאוסטרים ולא להשפילם על מנת לא לעורר בהם את הרצון לנקמה. נפוליאון, אחרי ניצחונו הגדול, שריסק את אויביו בתוך שלושה חודשים, לא שמע ליועצו הערמומי. תנאי הסכם השלום, שנקבעו בחוזה פרסבורג היו קשים מנשוא עבור האוסטרים. הם שילמו סכום של 40 מיליון פרנק לכיסוי הוצאות המלחמה ונאלצו לוותר על שטחים שמהם קיבלו שישית מהכנסת המסים, ושני מיליון וחצי תושבים מתוך 24 שחיו באימפריה.
שמואל עזר
שמואל עַזָר (22 בנובמבר 1929 – 31 בינואר 1955) היה אחד מ"נידוני קהיר", שעמדו לדין והוצאו להורג במצרים בעקבות "העסק הביש". עזר עמד בראש החוליה שבאלכסנדריה.
קורות חיים
עזר נולד בי"ט בחשוון תר"ץ כצעיר בניהם של אדלה (לבית כדן) ודוד עזר באלכסנדריה שבמצרים. משפחתו הגיעה למצרים מטורקיה בראשית המאה ה-20. הוא למד בבית-הספר היסודי של הקהילה היהודית בעיר, סיים לימודיו בהצטיינות וזכה במלגת לימודים בבית-ספר התיכון הצרפתי באלכסנדריה. גם את לימודי התיכון סיים בהצטיינות וזכה למלגת לימודים באוניברסיטה בעיר.
הוא למד בפקולטה להנדסת חשמל של אוניברסיטת אלכסנדריה וסיים את לימודיו בשנת 1952 בציונים הטובים ביותר שניתנו אי-פעם לתלמיד בפקולטה להנדסה באוניברסיטה במצרים. בשנה השנייה ללימודיו באוניברסיטה נאסר על תלמידים יהודים להשתתף בשיעורים עקב הוראה של האחים המוסלמים. עזר נעדר מהשיעורים אבל הורשה לגשת לבחינות ועבר אותן בהצטיינות. לעזר לא הייתה אזרחות מצרית, לכן לא יכול היה לעסוק במקצועו עם תום לימודיו ונאלץ לעבוד כמורה בבית הספר היסודי של הקהילה היהודית.
בשנת 1943 הצטרף בגיל 13 לתנועת הנוער הציונית "החלוץ הצעיר", שסניף שלה באלכסנדריה הוקם על ידי רפאל רקנאטי, שליח מארץ ישראל. עזר ונמנה עם קבוצת פעילים שיצאה בשנת 1946 להכשרה בת חודשיים בקיבוצים בארץ ישראל. בין תחביביו היו ציור, פיסול וקריאת ספרי פילוסופיה. בנוסף התעניין גם ברפואה, פסיכולוגיה וכלכלה.
העסק הביש
עזר תכנן לעלות לישראל אבל בתחילת הקיץ של שנת 1951 הופגש עם שליח מהארץ, ששכנע אותו לדחות את העלייה לארץ בשנתיים ולהקדיש אותן להקמת תא מחתרתי באלכסנדריה.
עזר גויס לרשת המודיעין שהקים במצרים אברהם דר מיחידה 131. הוטל עליו לפקד על שלוחת אלכסנדריה (במקביל, עמד דוקטור משה מרזוק בראש שלוחת קהיר). בעקבות כמה ניסיונות פיגוע של שתי השלוחות ביעדים שונים באלכסנדריה ובקהיר ביולי 1954, נתפסו במהלך ימים ספורים 13 מחברי החוליה על ידי המשטרה החשאית המצרית. ב-14 ביולי נתפס עזר. כולם נחקרו בעינויים, הועמדו לדין במשפטי ראווה והואשמו בהשתתפות במעשי חבלה ובריגול למען ישראל. שמואל עזר ומשה מרזוק, כראשי השלוחות, נידונו בבית המשפט הצבאי בקהיר למוות בתלייה.
שמואל עזר היה אולי יכול להתחמק מגזר דין מוות. ויקטור לוי הפציר בו להטיל עליו את האחריות. לוי הסביר לו שהראייה היחידה שקושרת את עזר לפרשה היא השכרת הדירה ואמר לו שנגדו (נגד לוי) יש הרבה ראיות. עזר סירב לשקר ולקח על עצמו את מלוא האחריות ובכך חרץ את גורלו למוות. בחקירה אמר שהוא שותף מלא לכל מעשי חבריו והוסיף "אנחנו יהודים וציונים ופעלנו בשליחותה של מדינת ישראל".
עזר ומרזוק הועלו לגרדום בח' בשבט תשט"ו בבית הכלא המרכזי של קהיר ונטמנו בבית העלמין היהודי בקהיר. ישראל, באופן רשמי ובהתאם להחלטתו של ראש הממשלה, משה שרת, הכחישה כל מעורבות בפרשה.
כישלונה של פעולה זו עמד על סדר היום הציבורי במשך שנים רבות והביא למשברים פוליטיים, שזכו לכינוי הכולל "פרשת לבון" או "הפרשה".
לאחר מותם העניק צה"ל לשניהם דרגת סגן-אלוף. ב-19 באפריל 1977 (א' באייר תשל"ז) הובאו לישראל ארונותיהם של שמואל עזר ומשה מרזוק ויום לאחר יום העצמאות, ב-24 באפריל (ו' באייר), הם נקברו בחלקת עולי הגרדום בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים.
על שמו ועל שם ד"ר משה מרזוק שהוצא יחד איתו להורג קרויים רחוב מרזוק ועזר ביפו ובקריית אונו, רחוב מרזוק ורחוב שמואל עזר בקריית אתא, רחוב מרזוק ושמואל באשדוד וכן רחובות נוספים הקרויים "קדושי קהיר".
באריון אקזוטי
בפיזיקת חלקיקים, באריון אקזוטי הוא באריון (פרמיון המגיב עם הכוח הגרעיני החזק), המורכב מיותר משלישיית קווארקים.
נכון להיום, קיימת הוכחה ניסויית לקיום באריון אקזוטי אחד בלבד, הפנטאקווארק. הוא מורכב מרביעיית קווארקים ואנטי-קווארק אחד. הרכב מזונים אקזוטיים מוגבל עקב העובדה שאסור שמספר הקווארקים והאנטי-קווארקים הכולל יהיה מאוזן (אם לא היה הדבר כך, החלקיק היה בוזון), ומכיוון שעל כל המזונים להיות "נטולי צבע", מה שיכול להתקיים אך ורק אם הקווארקים מופיעים בשלישייה, כאשר כל קווארק מופיע בצבע אחר (כלומר, קווארק אדום, קווארק ירוק וקווארק כחול כולם נוכחים), או כזוג קווארק ואנטי-קווארק (כלומר, קווארק אדום, ואנטי-קווארק אנטי-אדום). משום כך, ניתן לחשוב על הפנטאקווארק כשלישיית קווארקים, ועוד זוג קווארק ואנטי-קווארק, וכך הוא מייצג מצב קשור של באריון ומזון. הקיום האפשרי של באריונים אקזוטיים הועלה כבר בראשית שנות ה-70, כיוון שהוא השלכה מיידית של הכרומודינמיקה הקוונטית (תיאורית השדה הקוונטי המתארת את ההאדרונים), אך ההוכחה הניסויית לקיום הבאריון האקזוטי הראשון הייתה קיימת עד שנת 2003.
שאלה רטורית
שאלה רטורית (מיוונית: ῥήτωρ = תורת הנאום; בעברית: שאלת ניצוּחַ) היא שאלה שאין מטרתה לקבל תשובה ממשית, אלא לעורר ולהבחין בבעיה או ברעיון. השומע את הרעיון בצורה של שאלה עונה לעצמו וכך הרעיון מובן טוב יותר ומועבר טוב יותר כיוון שהוא משתף באופן פעיל את השומע. השומע אינו פסיבי ורק שומע את הרעיון, אלא מנסה להשיב לעצמו.
אלחובו
אלחובו (בבולגרית: Елхово) היא עיר בדרום מזרחה של בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז ימבול וממוקמת כ-339 ק"מ מהבירה סופיה, 38 ק"מ מבירת המחוז ימבול ושוכנת על גדות הנהר טונדז'ה.
היסטוריה
ראשית התיישבות אנושית פזורה באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה. התיישבות מאורגנת מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. ב-72 לפנה"ס נכבש האזור על ידי הרפובליקה הרומית ובסמוך למיקומה המודרני של העיר הוקם יישוב בשם אוֹרוּדִיקָה אָד בּוּרְגוּם. לאחר הפיצול באימפריה הרומית עבר היישוב לשליטת האימפריה הביזנטית ובמהלך המאה ה-7 התיישבו באזור שבטים סלאבים אשר הקימו כפר במקום והעניקו לו את השם יאניצה. בתקופת שלטונו של החאן קרום עבר היישוב לשליטת האימפריה הבולגרית הראשונה. ב-1373 נכבש האזור על ידי צבא האימפריה העות'מאנית והוא נותר באחיזתה עד ה-21 בינואר 1878, עת נכבש בידי צבא האימפריה הרוסית, באחד מקרבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). לאחר המלחמה ומתוקף סיכומי קונגרס ברלין צורף היישוב למחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית וב-1885 אוחד עם נסיכות בולגריה.
כלכלה ותחבורה
העיר ממוקמת בסמיכות למרבץ הליגניט השני בגודלו בבולגריה אשר עתודותיו מוערכים בכ-600 מיליון טונות וחלק מבני העיר מועסקים בכרייתו. באלחובו מספר מחלבות אשר מוצרי החלב המיוצרים בהן נודעים ברחבי המדינה. לאחר פתיחת מעבר גבול נוסף למעבר סחורות בין בולגריה לטורקיה ליד הכפר לסובו הסמוך, חוברה העיר לכביש המהיר "חוצה תראקיה". באלחובו תחנת רכבת אחת המשמשת לתעבורת סחורות לעיר ימבול. מ-2002 הופסקה תעבורת הנוסעים ברכבות והיא מתבצעת בתחבורה ציבורית, בעיקר בקווי אוטובוס.
אקלים
באלחובו שורר אקלים ממוזג מתון. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0oc בינואר ועד 23oc ביולי. כמות המשקעים השנתית נעה בין 500 – 750 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא יוני.
אלי האג'י-שיק
אלי האג'י-שיק, (באנגלית: Ali Haji-Sheikh; נולד ב-11 בינואר 1961 באן ארבור, מישיגן) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL. את קריירת הפוטבול החל האג'י-שיק כבועט באוניברסיטת מישיגן. לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1983 על ידי ניו יורק ג'איינטס. כבר בעונתו הראשונה הבקיע 35 שערי שדה ושבר את שיא שערי השדה בעונה אחת. ב-1984 נבחר האג'י-שיק למשחק הפרובול. ב-1986 עבר לשחק באטלנטה פלקונס וב-1987 עבר לוושינגטון רדסקינס. עם הרדסקינס זכה בסופרבול XXII ובסוף העונה פרש.
קלייפדה
קְלַייפֶּדָה (בליטאית: Klaipėda, ; בגרמנית: מֶמֶל או ממלבורג) היא עיר הנמל היחידה של ליטא לחוף הים הבלטי. בשנת 2007 התגוררו בה 185,899 איש, ירידה מ-202,900 שהתגוררו בה ב-1989. כיום קלייפדה היא נמל מעבורות עיקרי לנמלים בשוודיה, דנמרק וגרמניה. העיר ממוקמת קרוב לשפך הנהר ניימן. האדריכלות הציורית של קלייפדה מזכירה מקומות בגרמניה, אנגליה ודנמרק. אתרי נופש ליטאיים פופולריים מצויים קרוב לקלייפדה בנרינגה ופלאנגה.
היסטוריה
אזור קלייפדה היה מיושב על ידי שבטים בלטיים במאה ה-12. קלייפדה נוסדה בידי אבירים טבטונים ב-1252 כ"קסטרום ממלה" (Castrum Memele, בגרמנית: ממלבורג וגם מימלבורג). במשך תקופה ארוכה היא השתייכה לפרוסיה המזרחית והייתה קרויה ממל.
ב-1254 זכתה ממל בחסותה של עיר ההנזה החשובה ליבק. תושבי האזור התנצרו בידי האבירים הטבטוניים. הסכם השלום של ים מלנו משנת 1422 קבע את הגבול בין הפרובינציה של פרוסיה וליטא. ממל נכללה בפרוסיה והגבול לא השתנה מאז ועד 1919. היה זה אחד מקווי הגבול הבודדים באירופה שלא עברו שינוי במשך תקופה ארוכה.
החל מ-1474 שלט בממל חוק קולם של ערי המדינה הפרוסיות. ב-1525 עברה ממל ללותרניזם, תחת שלטונו של הדוכס אלברכט פון ברנדנבורג-אנסבך מפרוסיה. הייתה זו תחילתה של תקופה ארוכה של שגשוג לעיר ולנמל, כיוון שדוכסות פרוסיה הייתה אחוזה פיאודלית פולנית ולאחר מכן חלק מחבר העמים הפולני-ליטאי. עיר גבול זו שימשה כנמל לליטא השכנה, כשהיא נהנית ממיקומה סמוך לשפך הנהר ניימן. סוף תקופת השגשוג הגיעה כאשר ממל הותקפה, ניזוקה ונכבשה על ידי שוודיה בין 1629 ל-1635. היא נבנתה מחדש מספר פעמים, ו-75 שנה אחר כך מתו רבים מתושביה ממגפת הדבר. עם הקמת מדינת גרמניה המאוחדת ב-1871 הייתה ממל לעיר הצפון-מזרחית ביותר בגרמניה. ב-1919 הפכה ממל לעיר חסות של מדינות ההסכמה. האזור סביבה נותק מגרמניה לאחר הסכם ורסאי, והוקמה אוטונומיה תחת כיבוש צרפתי. ב-1923 הותקפה העיר בידי כוחות ליטאיים בפיקודו של קולונל בודריס, והכוחות הצרפתיים עזבו.
ממל סופחה על ידי גרמניה הנאצית ב-22 במרץ 1939, בהמשך למהלכי היטלר בסיפוח אוסטריה ("האנשלוס"), חבל הסודטים וצ'כוסלובקיה. הסיפוח התבצע ללא שפיכות דמים לאחר שגרמניה איימה על ליטא בהפעלת כוח צבאי לשם השגת הטריטוריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החל מסוף 1944 וב-1945 ברחו התושבים בשל הקרבות שניטשו על העיר. העיר נכבשה על ידי הצבא האדום בינואר 1945 וניתנה ל"רפובליקה הליטאית הסובייטית". רבים מהתושבים שנותרו נשלחו לסיביר והשאר גורשו לגרמניה. כיום העיר היא עיר נמל שנמצאת בשטח ליטא.
יהודים
האזכור הראשון להימצאם של יהודים הוא משנת 1567, בקשר לגירושם מהעיר על ידי דוכס פרוסיה. בשנת 1664 התגורר בעיר יהודי אחד בשם משה יעקובסון די יונגה. עד שנת 1812 היהודים הורשו רק להשתתף ביריד פרוות. בשנה זו הם קיבלו היתר רשמי להתיישב בעיר, והאוכלוסייה היהודית גדלה במהירות, היא הייתה מורכבת בעיקר מיהודי רוסיה וליטא. רוב המתיישבים התעסקו בסחר ביער. ב-1860 התיישב בעיר הרב ישראל מסלנט והקים בה בית מדרש ללימוד תורה ולהפצת תנועת המוסר. לאחר מספר שנים גם הוציא ירחון בשם "תבונה", שהפיץ את עיקרי שיטתו. בשנים 1898-1865 שימש כרב העיר ד"ר יצחק רילף, שהיה מתומכי חובבי ציון. הוא הקים בעיר בית ספר קהילתי ובית חולים. רבה האחרון של העיר היה הרב אברהם משה וויטקינד. בשנת 1923, עם צירוף העיר לליטא, האוכלוסייה היהודית הוכפלה. ב-1939, עם השתלטות גרמניה, רוב היהודים ברחו. בזמן המלחמה נרצחו למעלה ממחצית מיהודי העיר. 30 אחוז מחיילי הדיוויזיה הליטאית ה-16 של הצבא האדום ששחררה את העיר היו יהודים (ולכן כונתה הדיוויזיה בשם "הדיוויזיה היהודית"). בשנת 1970 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-1000 איש. בסוף שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 החלו רוב היהודים להגר לישראל ולארצות הברית, וב-2004 עמד מספר היהודים על 150–200 נפש בלבד. בראש הקהילה עומד נ' שוסטרמנס.
ערים תאומות
לקלייפדה הערים תאומות הבאות:
אסמאעיליה (עיר)
אִסמאעיליה (בערבית: الإسماعيلية; תעתיק: אלאִסְמאעיליה) היא עיר בצפון-מזרח מצרים ובירת המחוז הקרוי על שמה. אסמאעיליה שוכנת על גדתה המערבית של תעלת סואץ, בערך במחצית הדרך בין פורט סעיד בצפון לבין העיר סואץ בדרום. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 גרים באסמאעיליה 429,465 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודלה במצרים ששוכנת על גדת תעלת סואץ (אחרי פורט סעיד וסואץ). סמוך לאסמאעיליה עובר נתיב השיט של תעלת סואץ באגם תמסח, אחד מן האגמים המרים. העיר משמשת כמרכז מינהלי לרשות תעלת סואץ ונמצא בה ריכוז של בניינים בסגנון קולוניאלי אשר נבנו עוד בימי הקמת תעלת סואץ על ידי הצרפתים ובימי השלטון הבריטי. רוב הבניינים המפוארים בעיר עדיין משמשים בעלי תפקידים במנהלת תעלת סואץ. בזכות שדרותיה המטופחות וגניה הציבוריים זכתה העיר לכינוי "הגן של מצרים".
העיר, אשר הוקמה במהלך תקופת שלטונו של אסמאעיל פאשא, קרויה על שמו.
באסמאעיליה שוכן מטה הארמייה השנייה של הצבא המצרי.
היסטוריה
מחקרים היסטוריים העלו כי באזור העיר אסמאעיליה הייתה התיישבות כבר מימי השליט עמר אבן אל-עאץ, אולם עיקר פריחתה של העיר החלה בימי הקמת תעלת סואץ, בשנת 1862. העיר נבנתה ליישובם של בוני תעלת סואץ ופקידיה. פרדיננד דה לספס, הוגה רעיון התעלה ומנהלה בשנות הקמתה, התגורר באסמאעיליה עד להשלמת תעלת סואץ, וביתו המפואר עדיין נשמר בעיר.
במלחמת יום הכיפורים הגיעו כוחות צה"ל עד למבואות אסמאעיליה (ראו: אירועי מלחמת יום הכיפורים).
ב-25 בדצמבר 1977 נערכה בעיר אסמאעיליה ועידת פסגה בהשתתפות ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ונשיא מצרים אנואר סאדאת. היה זה ביקורו הראשון של ראש ממשלת ישראל במצרים, אשר בא כביקור גומלין לביקורו של נשיא מצרים בישראל, כחודש קודם לכן. ב"ועידת אסמאעיליה" הציג בגין לראשונה את קווי המתאר של ממשלת ישראל להסכם שלום עם מצרים וכן את תוכנית האוטונומיה לפלסטינים תושבי יהודה, שומרון וחבל עזה.
חינוך
באסמאעיליה שוכן הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת תעלת סואץ אשר פתחה שעריה בשנת 1977 לתועלת תושבי אזור התעלה וחצי האי סיני. אוניברסיטת תעלת סואץ היא אחד המוסדות האקדמאיים בעלי שיעור הצמיחה המהיר ביותר במצרים ורבים מתלמידיה ממשיכים לימודיהם מחוץ למצרים. נכון לשנת 2007 רשומים באוניברסיטה כחמישים אלף סטודנטים הלומדים בעשרים פקולטות שונות. נוסף לקמפוס האוניברסיטה באסמאעיליה, לאוניברסיטה קמפוסים פעילים בערים: סואץ, פורט סעיד ואל-עריש.
תיירות
אף שתיירים מבקרים באסמאעיליה, העיר איננה מהווה מוקד ראשי לתיירות בינלאומית במצרים. ניתן להגיע לאסמאעיליה בנסיעה של כשעה וחצי מקהיר וכחמש שעות נסיעה משארם א-שייח' בדרום חצי האי סיני.
עיקר תעשיית התיירות באסמאעיליה מרוכזת על גדות אגם תמסח. במקום מלונות וכפרי נופש רבים וכן שלל פעילויות של ספורט ימי. בין מוקדי התיירות בעיר יש לציין את המרכז הימי לאימון וסימולציה בו מוכשרים לתפקידם נווטי תעלת סואץ. אזור מס' 6, בו מוצבת אנדרטה לזכרו של הרמטכ"ל המצרי, עבד אל-מונעם ריאד, אשר נהרג במלחמת ההתשה ומולה, על גדת התעלה המזרחית נכבש על ידי הצבא המצרי המעוז הישראלי הראשון במלחמת יום כיפור. גן אל-מלחה, גן ציבורי רחב ידיים ובו צמחייה מגוונת. המוזיאון האזורי של אסמאעיליה ובו ממצאים מתקופת הפרעונים והתקופה הרומאית. ניתן אף לבקר בבית פרדיננד דה לספס ברחוב מוחמד עלי באישור מיוחד מרשות תעלת סואץ. בבית מוצג הרישיון המקורי לחפירת התעלה וכן ריהוט וחפצים מקוריים של בונה התעלה דה לספס.
ספורט
לקבוצת הכדורגל של העיר, מועדון הכדורגל אל-אסמאעילי, מספר אוהדים גדול בעיר ובמחוז וכן אוהדים בערים אחרות של מצרים. מועדון הכדורגל המקומי זכה באליפות הליגה המצרית שלוש פעמים בתולדותיו (1967, 1991, 2002), פעמיים בגביע המצרי (1997, 2000) וכן בליגת האלופות האפריקאית בשנת 1969.
רחיים
אבני רחיים הן זוג אבנים המשמשות לטחינת גרעינים, בעיקר גרעיני דגנים, לקמח. האבן העליונה, הנקראת "רכב", נעה על פני האבן התחתונה - ה"שכב", והגרעינים נטחנים ביניהן.
בימי קדם, ההנעה בוצעה בידי אדם או בהמה, או על ידי טורבינה שנעה בכוח הרוח או המים. בייצור תעשייתי בטחנות קמח, הסיבוב מבוצע באמצעות מנוע.
רחיים פשוטות
רחיים פשוטות, הנקראות גם רחיים דמויות אוכף, עשויות מאבן שכב שטוחה ואבן רכב צרה ומוארכת שחלקה התחתון שטוח וחלקה העליון מעוגל. הטוחן היה מחזיק את הרכב בשני קצותיו ומזיז אותו קדימה ואחורה על השכב. אלו הרחיים היחידות שנמצא עדות לשימוש בהם בארץ ישראל עד לתקופה הפרסית. החוקרים מניחים היום שאלו הרחיים המוזכרות בתנ"ך ובכתבי הומרוס.
רחיים אולינטיות
רחיים אולינטיות, הנקראות גם רחיים מסגרת או רחיים של דחף, מורכבות מאבן שכב מלבנית ואבן רכב מלבני בעל חריץ להכנסת הגרעינים לטחינה, ושתי מגרעות תואמות במסגרתו לחיבור ידית הנעה. בצד אחד הידית עוגנה לקיר או לשולחן ובצד השני היה מוארך ופעל כמנוף. הטוחן הזיז את המנוף הלוך ושוב בקשת. הרחיים העתיקות ביותר מסוג זה שנמצאו, הן מהמאה החמישית לפני הספירה, ביוון. הן הגיעו לארץ ישראל בסוף התקופה הפרסית והיה סוג הרחיים העיקרי בארץ ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית. לעומת זאת הן לא עברו מערבה לצפון צרפת, ספרד, אנגליה וגרמניה, ככל הנראה בגלל שהיה בארצות אלו רחיים סיבוביות.
רוב החוקרים סוברים שה"רחיים של יד" המוזכרים במקורות חז"ל, למשל תוספתא, זבים, ד, ב, הם רחיים אולינטיות.
רחיים פומפיות
בתקופה הרומית היו נהוגות רחיים בהן השכב מעוצבת כקונוס, אצטרוביל בלשון חז"ל, והאבן העליונה כעין קונוס חלול כפול, קלת בלשון חז"ל. הגרעינים נטחנו בין הקונוס התחתון של הקלת לבין האצטרובל ואילו הקונוס העליון של הקלת שימש כמשפך להכנסת הגרעינים. רחיים אלה הונעו בידי אדם או בכוח בהמה.
לפסח
לפסח, יש מיעוט המקפידים שכל התהליך של המצות יהיה עבודת אדם, ובכלל זה טחינת הקמח ב"ריחיים של יד".
זאוויר מרץ
זאוויר מרץ (בגרמנית: Xavier Mertz; 6 באוקטובר 1882 - 8 בינואר 1913) היה חוקר ארצות, מטפס הרים וגלשן סקי שווייצרי, יליד בזל. הוא השתתף במשלחת המזרח הרחוק, רכיב מן השנים 1913-1912 של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בהנהגת דאגלס מוסון, שבה קיפד את חייו. קרחון מרץ קרוי על שמו.
חייו
מרץ, בנו של יצרו מכונות טקסטיל, למד משפטים ודיני פטנטים באוניברסיטת ברן, ומדעי הטבע באוניברסיטת לוזאן, שם התמחה בתצורות קרחונים והרים. בתקופת לימודיו, הרבה מרץ לעסוק בסקי, גם בתחרויות לאומיות, ובטיפוס אל רבות מן הפסגות הגבוהות ביותר של הרי האלפים. בראשית 1911 פנה מרץ אל הגאולוג וחוקר הארצות דאגלס מוסון בבקשה לצרפו למשלחתו. מוסון תכנן לצרף למשלחתו רק בריטים ואוסטרלים, אבל מיומנותו של השווייצרי על מגלשי סקי שכנעה אותו לשנות את דעתו ולשלב אותו במשלחת. תחילה עבד כמדריך סקי, אבל באנטארקטיקה עבד עם אדוארד ניניס בטיפול בכלבי ההאסקי הגרינלנדי של המשלחת. בקיץ 1913-1912 בחר מוסון במרץ ובניניס להילוות אליו בקבוצת המזרח הרחוק. הם השתמשו בכלבים למסע מהיר מבסיס המשלחת בארץ אדלי לעבר ארץ ויקטוריה. אחרי שניניס ומזחלת שנשאה עליה את רוב המזון נבלעו בתוך בתרון במרחק כ-500 ק"מ מן הצריף, החלו מרץ ומוסון לחזור מערבה. כיוון שחלק הארי של אספקת המזון אבד עם המזחלת, נאלצו להמית בהדרגה את הכלבים ככדי להזין בבשרם את הכלבים הנותרים ולהשלים את מכסות המזון הזעומות שנשארו להם. מרץ חלה אנושות ומת במרחק 160 ק"מ מן הבסיס, מוסון, שהיה גם הוא חולה אם כי לא במצב אנוש כמו מרץ, המשיך בדרך לבדו. סיבת מותו של מרץ לא נקבעה מעולם בבירור; התאוריה המקובלת היא ששני האנשים חלו בהיפרוויטמינוזיס A (צריכת יתר של ויטמין A) כתוצאה מאכילת כבדי ההאסקי, המכילים כמות גדולה מאוד של ויטמין זה. הבעיה הייתה מוכרת אז למספר קטן מאוד של אנשים בעולם, בהם בני האינואיטים, שאינם אוכלים לעולם כבד של כלב האסקי, ומוסון ומרץ לא היו מודעים לסכנה. תאוריות אחרות גורסות, שייתכן ומרץ מת משילוב של תת-תזונה, שינוי בדיאטה (בהיותו צמחוני במקור), חשיפה לקור ומתח נפשי.
אורי וייסבלום
הרב אורי וייסבלום (נולד בשנת תרצ"ז, 1937) הוא איש מוסר חרדי, מכהן כמשגיח של ישיבת נחלת הלויים בחיפה.
תולדותיו ומשפחתו
נולד בחיפה, לחנה-שושנה ולרב יעקב-יצחק וייסבלום, רב שכונת הדר הכרמל בחיפה. למד בישיבת באר יעקב אצל הרב משה שמואל שפירא והרב שלמה וולבה. רבי אורי כיהן כמשגיח של ישיבת בית מתתיהו, מהקמתה ועד לשנת 1984, אז עבר לשמש כמשגיח בישיבת נחלת הלויים בשכונת נווה שאנן שבחיפה. לאחר נישואיו מסר שיעורים בקהילה החרדית באנטוורפן שבבלגיה. כיהן גם כמשגיח בישיבת מאור התלמוד ברחובות וכר"מ בישיבת באר יעקב לצעירים. בעבר גר בבני ברק ולאחר מינויו בישיבת נחלת הלויים עבר להתגורר בקרבת הישיבה פרט לימי בין הזמנים שבהם חוזר לבני ברק.
רבי אורי הוא דור שביעי, בן אחר בן, לרבי אלימלך מליז'ענסק זיע"א.
נשוי לדבורה למשפחת בנדיקט, ולהם שלושה בנים. אחיו, הרב חיים נפתלי ויסבלום, היה רבה של שכונת נווה שאנן בחיפה. גיסו, בעל אחותו, הוא הרב יצחק מנחם וינברג, האדמו"ר מטולנא.
בנו הרב חיים וייסבלום משמש כמשגיח בישיבת חברון, בנו הרב אליהו ויסבלום משמש כמשגיח בישיבת בויאן בביתר עילית.
שיטתו המוסרית
הרב וייסבלום ממשיך בשיטתו את שיטת המוסר של מורו הרב וולבה. הוא שם דגש על המושג בחינה קלה, שלפיו על האדם לשאוף להתקדמות מזערית אך שיטתית במסלול ההתקדמות האישית שלו. הוא מדגיש רעיונות חסידיים ונוהג לפקוד קברי אדמו"רים חסידיים באירופה. ובפרט את קבר זקנו הנועם אלימלך, שאליו הוא מגיע מדי שנה ביום היארצייט. הוא לובש פראק ליטאי וחוגר גרטל כמנהג החסידים.
דגל בולגריה
דגל בולגריה (בבולגרית: знаме на България) הוא דגלה הלאומי של בולגריה. עיצובו הוא טריקולור המורכב משלושה פסים אופקיים, לבן (למעלה), ירוק ואדום. הלבן והאדום מקורם בדגל רוסיה, בו השתמשו במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). הירוק החליף את הכחול בשל העובדה שבולגריה התפתחה כארץ חקלאית לאחר קבלת העצמאות.
הצבע הלבן מסמל את השלום, הירוק את פוריותה של בולגריה והאדום את עוז רוחו של עמה.
סמל המדינה הקודם, שהיה בעבר בצד המוט של הפס הלבן הוסר לאחר 1989 - הוא הכיל אריה משתולל בתוך עטרה של אוזני חיטה מתחת לכוכב מחומש אדום ומעל לסרט הנושא את התאריכים 681 (הקמת המדינה הבולגרית הראשונה) ו-1944 (השחרור מהכיבוש הנאצי).
יוסף זלצמן
יוסף זלצמן (1 ביוני 1890 – 24 בנובמבר 1913; כ"ד בחשוון ה'תרע"ד) היה מחלוצי העלייה השנייה. הוא השתייך לקבוצת המתיישבים בחאן כפר אוריה, נמנה עם 16 החלוצים שהקימו את קבוצת כנרת והיה ההרוג הראשון שלה. זלצמן נרצח ממארב של ארבעה ערבים, בחודש הראשון להקמת הקבוצה, ונקבר בקבר בודד במקום בו נרצח. גרשון גרא כתב בספרו "חצר כנרת ואנשיה":. ובנציון ישראלי הוסיף.
ביוגרפיה
זלצמן נולד בוורשה בפולין, בן למשפחה חסידית. בגיל 14 עבד כעוזר בחנות בדים גדולה ברחוב גנשה, שהיה אז מרכז המסחר היהודי בבדים. הוא לא אהב את חיי המסחר של היהודים ואת עבודתו, וחיפש דרך לבצע שינוי בחייו. בשנת 1904 פגש את יצחק טבנקין. הם היו מאורגנים בקבוצה שנקראה "פרחי ציון". באותה עת סבלו יישובי היהודים בפולין מפרעות, והקבוצה, בה היה זלצמן פעיל מאוד, ארגנה הגנה עצמית. ב-1905 בעקבות פרוץ משבר בתנועה הציונית בעקבות תוכנית אוגנדה, הם עזבו את הקבוצה וייסדו את מפלגת פועלי ציון בפולין. הקבוצה שמה דגש על הגשמה עצמית, עבודה עברית ועלייה לארץ ישראל. בעת מהפכת 1905 ברוסיה פרצו שביתות של פועלים ברחבי פולין. זלצמן היה פעיל מאוד בארגון והקמת מטבחים זולים לקיום השובתים. את המזון השיגו על ידי החרמת מצרכים שנלקחו ממחסני סוחרים ומחסני ממשלה. במסגרת פעילותו להרחבת התנועה היה נוסע לעיירות שונות ומרוחקות. לפעמים נאסר בעיירות על פעילותו והצליח להשתחרר.
זלצמן היה חבר בארגון המלחמתי של מפלגת "פועלי ציון". במסגרת מאמצי המפלגה לגייס כספים, הם ביצעו שוד של קופת תחנת הרכבת אוטווצק ליד ורשה. לאחר הפעולה נאסרו כל חברי המפלגה וכן זלצמן. הוא ישב בכלא בוורשה, ולאחר מכן נשלח לסיביר, ממנה נמלט, הגיע לווינה, וב-1907 עלה משם לארץ ישראל.
בארץ ישראל
לאחר עלייתו עבד בתחילה בפתח תקווה, ולאחר מכן הצטרף ללגיון העבודה שהוקם על ידי קבוצת חברי השומר בשנת 1909, ופעל עד שנת 1911. הוא עבד בחדרה, שם עסק בחטיבת עצים ביער חדרה. הוא נודע ביכולת העבודה שלו בגרזן והיה הרוח החיה בקבוצה. זלצמן הושפע מהרעיונות של קבוצת העבודה, שכללו שיתוף של קופת כספים, ארגון עבודה ושמירה.
בשנת 1910 עבד בחוות כנרת, בה פגש את ברל כצנלסון, אותו העריץ. הוא היה אחד מפועלי החווה בעת שביתת הפועלים שהתקיימה בפברואר 1911 כנגד ברמן מנהל החווה, שביתה שאותה ארגן כצנלסון. באותה שנה חזר לוורשה כדי להתגייס לצבא הרוסי, וזאת כדי שהוריו לא ישלמו קנס בגלל היעדרותו מהשירות. הוא תכנן לערוק מהצבא, אבל באימונים נקטעה אחת מאצבעותיו, וכך יכול היה להשתחרר מחובתו ולחזור לארץ ישראל. הוא עבד בחוות מגדל וסג'רה. זלצמן לא אהד את ארגון השומר, ובסג'רה התחבר לבן-ציון ישראלי וקבוצתו, שהייתה קרובה למפלגת הפועל הצעיר. יחד איתו עבר בתחילת 1913 לכפר אוריה. הוא היה אחד מ-16 בני החבורה שהתיישבה במקום. ב-2 בנובמבר 1913 עזבה הקבוצה את כפר אוריה וחזרה לחוות כנרת. היא הוזמנה לשם על ידי ארתור רופין כדי למנוע את סגירתה, לאחר עזיבתה של קבוצת האיכר הצעיר, עולים מארצות הברית שישבה במקום. בחוות כנרת הם הקימו את קבוצת כנרת, וזלצמן נמנה עם הגרעין המייסד של הקבוצה שכלל 16 חברים.
ביום 24 בנובמבר יצא זלצמן לעבוד ב"שדה הגדול" ליד ביתניה תחתית. בשעות הערב, בדרכו חזרה מיום עבודתו בשדה יחד עם חברו יהושע אדלר לחוות כנרת, נורה ממארב ונפצע בבטנו. זלצמן ירה בתוקפיו מספר יריות מרובה הבראונינג שהיה אתו. הוא הועבר לחווה להמשך טיפול. הוא היה כל הזמן בהכרה ואמר לחובש שטיפל בו: "אם הטיפול שלך בי הוא בשביל ההצלה - טוב, ואם סתם ככה, עזוב". הרופא הסקוטי דייוויד ואט טוראנס הוזעק מטבריה לטפל בו, אבל לא ניתן היה להצילו. לאחר שלוש שעות מת מפצעיו. למחרת נקבר במקום בו נרצח. בהלווייתו השתתפו רבים, ביניהם אליהו גולומב, א. ד. גורדון ויהושע ברזילי שספד לו. יחד עם רצח זלצמן נשדדו שתי פרדות. המרדף אחר הרוצחים נמשך זמן רב, והחיפוש הגיע עד העיר סלט בירדן. הרוצחים זוהו בעזרת זיהוי הפרדות הגנובות שהוחזרו, אבל השלטונות המקומיים לא רצו להתערב ולא אסרו את הרוצחים.
השפעת הרצח והנצחה
ב-12 בדצמבר 1913 כתב בן ציון ישראלי מכתב למשרד הארץ ישראלי ובו הוא דיווח על מאמצי איתור הרוצחים. בדיווח הוא מספר גם על השפעת רציחתם של ברסקי וזלצמן על המושבות, שהחליטו לאחד ולחזק את ההתיישבות במקום ולחזק את השמירה העצמית העברית. להירצחם של ברסקי וזלצמן הייתה גם השפעה רבה על אליהו גולומב, שהיה עד לרצח עצמו וניסה לרדוף אחר הרוצחים. לאחר הרצח, הגיע גולומב למסקנה כי יש לשלב עבודה חקלאית וההתיישבות יחד עם ההגנה ולחזק את השמירה במושבות, ורק שילוב זה עשוי להביא להיאחזות ממשית בארץ ישראל. הרצח השפיע עליו והוא החל להתמסר לנושא ההגנה.
המשורר דוד שמעוני, שעבד איתו ביער חדרה, הקדיש לו את הפואמה ביער בחדרה, שיצאה שבע שנים לאחר הירצחו, בשנת תרפ"א (1921/20). בפתיח של הפואמה נכתב . גבור הפואמה "נפתלי" הוא בן דמותו של זלצמן. דמותו החיה מתוארת ביצירה:.
בפואמה מתוארת עבודתו של זלצמן בגרזן במילים:.
יוסף טבנקין, בנם של יצחק ואוה טבנקין שנולד בשנת 1921, נקרא על שמו של זלצמן.
בשנת ה-50 לרציחתו, הוציאה קבוצת כנרת ביחד עם המרכז החקלאי ספרון קטן לזכרו. הספרון מרכז את זיכרונותיהם של חבריו ואנשי היישוב שפגשו בו והתרשמו מאישיותו. בין הכותבים בספרון נמנים יצחק טבנקין, זלמן שזר, רחל ינאית בן-צבי, יצחק בן-צבי, בן ציון ישראלי, אלכסנדר חשין, אליהו גולומב, יעקב יערי-פולסקין וחבריו הקרובים ביניהם אלקנה הורביץ ואליעזר סלוצקין. בספר הוכנס גם מכתב של זלצמן. במכתב מפציר זלצמן בחבריו בגולה לעלות לארץ ישראל ולחזק את הכוחות בה. תיאור זה של שכנוע לעלות לארץ ישראל עולה גם ממכתבים אחרים. זלצמן היה זה ששכנע את חבריו לפועלי ציון בוורשה, ביניהם טבנקין, לעלות אחריו לארץ ישראל.
מזיכרונותיהם עולה תמונה של בחור גבוה וחזק בעל אישיות קורנת ומשפיעה ואהוב על כולם. תיאור עיניו הכחולות הקורנות ויופיו, חוזר מספר פעמים. בזיכרונותיהם של רחל ינאית בן צבי ושל זלמן שזר עולה גם שהיו לו רגשות לרחל המשוררת.
בשנת 1938, בשנה ה-25 למותו, כתבה מירה שפלן, משוררת בת קבוצת כנרת, שיר שהוקרא לזכרו על קברו: במוזיאון לתולדות כנרת מוקדשת לזלצמן פינת הנצחה בחדר המספר על תקופת הקבוצה בחצר כנרת.
קברו של זלצמן
קבר יוסף זלצמן הוא קבר בודד הנמצא ליד קבוצת כנרת, בצד ימין של תחילת דרך העפר המובילה מכביש הגישה לקבוצת כנרת לביתניה תחתית. זלצמן נקבר בנקודה בה ארבו לו הרוצחים. הרוצחים ארבו מאחורי שיחי שיזף מצוי. שיחים אלה נעקרו ובמקומם נשתל עץ קזוארינה. לאחר שנה ניטעה במקום שדרה של עצי זית שנקראה "מדרון-זלצמן". קבר זה נשאר בודד. אנשי קבוצת כנרת נקברו ונקברים בבית הקברות כנרת, המשמש את קבוצת כנרת ומושבת כנרת.
על הקבר נמצא שבר עמוד עתיק, עליו חרותות המילים:
יובל שנים מאוחר יותר הוסף על הקבר לוח שיש שחור ועליו נחרתו המילים:
הקבר הוקף במהלך השנים בגדר על ידי חברו בן ציון ישראלי. הכתובת על שבר העמוד העתיק מתארכת את שנת הרצח לפי שנות המניין לחורבן בית שני.
ניקול קראוס
ניקול קראוס (באנגלית: Nicole Krauss; נולדה ב-18 באוגוסט 1974) היא סופרת יהודיה-אמריקנית.
ביוגרפיה
קראוס נולדה ב-1974 בלונג איילנד. אמה יהודייה-בריטית ואביה יהודי-אמריקאי, שגדל תקופה מסוימת בישראל. היא בוגרת אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת אוקספורד.
בשנות ה-20 לחייה החלה לכתוב שירה, אך זנחה את התחום ועברה לכתיבת פרוזה. ספרה הראשון, "Man Walks Into a Room", יצא לאור בשנת 2002, והיה מועמד לפרס הספרות של העיתון לוס אנג'לס טיימס. תרגומו לעברית ראה אור בשנת 2008 בהוצאת זמורה ביתן בשם "אדם נכנס לחדר".
ספרה השני, "The History of Love", יצא לאור בשנת 2005, והיה מועמד לפרס Orange לספרות נשים לשנת 2006. הוא תורגם לעברית בשנת 2006 ונקרא "תולדות האהבה", והיה לרב-מכר בישראל. בשנת 2017 עובד הספר לסרט קולנוע באותו שם.
ב-2010 יצא ספרה השלישי, "Great House", עבורו זכתה בפרס אניספילד-וולף לשנת 2011. באותה שנה ראה אור בעברית בשם "בית גדול" בהוצאת מחברות לספרות.
ב-2004 נישאה לסופר ג'ונתן ספרן פויר, ולזוג נולדו שני ילדים. ב-2014 נפרדו השניים. לאחר מכן, למשך תקופה מסוימת, הייתה בזוגיות עם הסופר והעיתונאי גון בן ארי.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
על כתביה:
מערך אשלון
מערך אשלון (באנגלית: Echelon Formation - מערך אלכסון, מערך מדורג) או תדריג הוא מערך צבאי שבו הלוחמים מסודרים באלכסון. כל לוחם (או כלי מלחמה אחר) ממוקם מאחורה ומימין ('אשלון ימני'), או מאחורה ומשמאל ('אשלון שמאלי'), ללוחם שמקדימה לו. מקור השם הוא מהמילה הצרפתית échelle שפירושה הוא סולם וכך נראה המערך כשהסתכלו עליו מלמעלה.
שימוש במערך זה מקורו בחילות רגלים וחילות פרשים עתיקים, שרצו לאגף את האויב או לפרוץ אגף מסוים באופן מוחץ. אחד השימושים הראשונים נעשה בקרב לאוקטרה, כאשר התבאים התקיפו את האגף הימני הספרטני עם 50 טורים של חיילים, בזמן שהאגפים הימני והמרכזי נסוגו אחורה, ויצרו את הצורה של האשלון.
הטקטיקה הצבאית קיימת עד היום, כאשר מערך אשלון מנוצל בקביעות על ידי כל החילות של הצבאות המודרניים. מבחינה טקטית, מערכי אשלון מנוצלים בשל טווח הראייה הרחב שהם מאפשרים לכל משתתף במערך. מערך זה מנוצל במיוחד על ידי חילות השריון עקב שטחי האש הגדולים והחופפים שהוא מאפשר לכל טנק; ואף על ידי מטוסים, כאשר הם טסים צמוד אחד לשני במבנה אשלון הופך המבנה כולו לאווירודינמי יותר, מה שמפחית את הגרר הפועל על המטוסים ומאפשר חיסכון בדלק.
מערכי אשלון מופעלים בנוסף על ידי משטרות לפיזור הפגנות כדי להזיז את קהל המפגינים ימינה או שמאלה.
שם המערך אומץ גם על ידי קהילת הצפרות כדי לתאר מערכי הטיסה בצורת ה-V של אווזים, ברווזים וציפורים נודדות אחרות.
גם במרוצי אופני כביש משתמשים במונח האשלון. בדרך כלל הדבוקה מתפצלת למספר אשלונים כאשר קיימת רוח צד חזקה.
אלחמדוללה
אלחמדוללה (מערבית: ٱلْحَمْدُ لِلَّٰهِ) הוא ביטוי בערבית שמשמעותו "השבח לאללה", "שבחו את אללה" או "כל השבחים לאללה", בדומה לביטוי העברי "הללויה" או "השבח לאל".
בדיבור היומיומי משמעות הביטוי "תודה לאל!" והוא נפוץ בקרב כל דוברי השפה הערבית (וגם באיראן) בלי קשר לדת, אך בפרט בקרב אלו המוסלמים בשל מרכזיותו של הביטוי בקוראן ובדברי נביאם מוחמד. גם ערבים נוצרים ויהודי ארצות האסלאם נוהגים להשתמש בביטוי זה. להלכה יש לומר את הביטוי מתוך תחושה עמוקה של הערצה והכרה בגדולת האל, אך בפועל השימוש בו יומיומי ואינו בעל קונוטציה דתית או אמונתית כלשהי.
אמירת "אלחמדוללה" נקראת בערבית "תחמיד" (ראו גם "תכביר").
לפי האסלאם יש להשתמש בביטוי במצבים הבאים:
השורש ח.מ.ד (ح م د) המופיע במילה הוא גם שורשם של השמות המוסלמים הנפוצים מוחמד, מחמוד ואחמד.
יחסי אלג'יריה–ארצות הברית
יחסי אלג'יריה–ארצות הברית הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין ארצות הברית של אמריקה. היחסים ידעו עליות ומורדות וכיום מוגדרים כטובים.
כיום, שתי המדינות משתפות פעולה כנגד הטרור, כאשר אלג׳יריה מובילה מאז פיגועי 11 בספטמבר את החזית נגד הטרור באפריקה.
היסטוריה מוקדמת
לארצות הברית ולאלג'יריה יש היסטוריה ארוכה של קשרים חיוביים. יישוב הקבע העתיק ביותר שהוקם על ידי אירופאים בארצות הברית - סיינט אוגוסטין בפלורידה - נקרא על שם דמות שגרה בשטחי אלג'יריה: אוגוסטינוס הקדוש.
בסוף המאה ה-18, הכירה ארצות הברית באלג'יריה ואלג'יריה בארצות הברית.
התקופה הקולוניאלית
ב-1815, כשחזר השלום לאירופה לאחר המלחמות הנפוליאוניות, מצאה עצמה אלג'יר, שהייתה מוקד לפעילות פיראטית, במלחמה עם ספרד, הולנד, פרוסיה, דנמרק, האימפריה הרוסית וממלכת שתי הסיציליות. גם האמריקאים מאסו בפיראטים וכך החלה המלחמה הברברית השנייה באותה שנה. בחודש מרץ אישר הקונגרס האמריקני, פעולה ימית נגד המדינות הברבריות - המדינות המוסלמיות שהיו אז במרוקו, אלג'יר, תוניס וטריפולי - שהסתיימה בניצחון אמריקאי.
לאחר הקמת אלג'יריה
לארצות הברית ולאלג'יריה מערכת יחסית מורכבת אשר השתפרה כלכלית ופוליטית. כשג'ון פיצג'רלד קנדי היה סנאטור, הוא דיבר על עצמאותה של אלג'יריה לעיתון הניו יורק טיימס ב-2 ביולי 1957. במהלך כהונתו כנשיא, אלג'יריה קיבלה את עצמאותה מידי צרפת והנשיא קנדי בירך אותה ב-15 באוקטובר 1962. עם זאת, לאחר מלחמת ששת הימים, ניתקה אלג'יריה את יחסיה עם ארצות הברית, לאחר שזו הייתה בצד הישראלי בעימות, לעומת אלג'יריה שהייתה בצד של מדינות ערב. ב-1974, שוקמו היחסים בין שתי המדינות.
בעקבות משבר בני הערובה בין ארצות הברית לאיראן, שימשה אלג'יריה כמתווכת.
כיום
ב-2016 הצהירה אלג'יריה כי היא מחויבת לקיים קשרים טובים עם ארצות הברית.
ג'ניפר קולידג'
ג'ניפר קולידג' (באנגלית: Jennifer Coolidge; נולדה ב-28 באוגוסט 1961) היא שחקנית, קומיקאית ומדבבת אמריקאית, זוכת פרס אמי ופרס גילדת שחקני המסך. ידועה בעיקר בשל משחקה בסרט "אמריקן פאי" בתור אמא של סטיפלר וכן בסרטי ההמשך, בתור בובי בקומדיית המצבים "ג'ואי" של רשת NBC, כסופי קצינסקי בסדרת הטלוויזיה "מרוששות" וכטניה מקוויד בסדרה "הלוטוס הלבן", תפקיד עליו זכתה בפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
ביוגרפיה
קולידג' נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס לגרטשן ופול קולידג', יצרן פלסטיק. יש לה אחות אחת בשם סוזאנה. היא למדה בתיכון נורוול וקולג' אמרסון בבוסטון.
קריירה
קולידג' השתתפה בתפקידי משנה בסרטי קומדיה ובתוכניות אירוח. היא ידועה בעיקר בזכות גילום "אמא של סטיפלר" בסדרת סרטי "אמריקן פאי". היא הופיעה גם בסרט "סיפור סינדרלה" בתור אמה החורגת של דמותה של הילרי דאף, ובדמות המניקוריסטית פולט בסרט "לא רק בלונדינית" ו"לא רק בלונדינית 2". כמו כן דיבבה את הדמות האנט פאני בסרט "רובוטס". קולידג' השתתפה גם בתפקיד אורח בתור ג'ודי המסג'יסטית בסדרה "סיינפלד" (עונה 5 פרק 9).
שיחקה בקומדיית המצבים קצרת החיים "ג'ואי", בתור הסוכנת של ג'ואי. בסדרת האם של "ג'ואי", "חברים", גילמה את אמנדה, אשה טורדנית שמוניקה ופיבי מנסות נואשות להפטר ממנה (עונה 10 פרק 3).
בשנת 2000 שיחקה בסרט הקומדיה "הכי טוב בתערוכה" לצד יוג'ין לוי. ב-2001 שיחקה בסרטו של לואי סי. קיי. "פוטי טאנג". בשנת 2005 זכתה קולידג' בפרסי בחירת הנוער של רשת FOX בקטגוריית "הנתעב".
בשנת 2006 היא גילמה את מרתה קנדו, אמא של סאלי (מנדי מור) בקומדיה המוזיקלית "אמריקן דרימז" לצד יו גרנט. בשנת 2007 שיחקה בסרט הקומדיה "גדול מהסרטים" בכיכובן של ג'יימה מייס וכרמן אלקטרה. בשנת 2008 השתתפה בקומדיה "התוכנית לאירוח סטודנטים" לצד טניה ריימונד, ודיבבה בסרט האנימציה "איגור". בשנת 2009 שיחקה בדרמת הפשע "פקד מושחת" לצד ניקולס קייג'.
בשנת 2011 החלה ג'ניפר לשחק בסדרה "מרוששות" של רשת CBS, בתור סופי קצ'ינסקי, מהגרת פולניה.
ב-2017 דיבבה את דמותה של אמא של ג'ין בסרט "אמוג'י: הסרט".
בשנים 2021–2023 שיחקה בעונה הראשונה והשנייה במיני-סדרה "הלוטוס הלבן", קומדיה סאטירית של רשת HBO; על תפקידה בעונה השנייה זכתה בפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית משנה במיני-סדרה או סרט טלוויזיה ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2023 הופיעה ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
חיים אישיים
קולידג' יצאה בעבר עם השחקן כריס קטן.
חלק מהסצנות בסרטה של סופיה קופולה "הפיתוי", צולמו בביתה החדש של קולידג' בניו אורלינס.
ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות
ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות של הכנסת עוסקת בנושאי עלייה והגירה, קליטת עולים חדשים והקשר עם התפוצות.
הוועדה הוקמה במהלך כהונת הכנסת התשיעית.
הוועדה פועלת בשלושה מישורים עיקריים, בהתאם לתחומי האחריות המצוינים בשמה:
טטראקווארק
טטראקווארק הוא חלקיק תת-אטומי המורכב מארבעה קווארקים.
אחת מתכונות הקווארקים היא שלעולם הם אינם יכולים להתקיים לבדם. הם תמיד מופיעים בקבוצות - כקבוצות של שניים (מזונים), או קבוצות של שלושה (פרוטונים, נייטרונים, או באריונים אחרים) - ואם ניסוי מפרק את הקבוצות האלו, קבוצות חדשות ייווצרו. פן מעניין של המודל הסטנדרטי הוא שהוא מתיר היווצרות של קבוצות גדולות יותר של קווארקים. הוא מאפשר את קיומן של קבוצות בנות 4 קווארקים, 5 קווארקים ואף למעלה מכך. אך למרות שנים של חיפושים, קבוצות הקווארקים הגדולות הללו נותרו היפותטיות בלבד עד שנת 2003 עם גילוי הפנטאקווארק בניסוי ה-SPring-8 ביפן ומעבדות ג'פרסון בווירג'יניה שבארצות הברית, וגילויו של המצב ה-4-קווארקי, (3872)X, בניסוי בלה ביפן. יש עדויות חזקות לכך ש-(3872)X הוא הגילוי הראשון של מצב 4-קווארקי.
השם X הוא כינוי זמני, המצביע על כך שעדיין ישנן כמה שאלות לגבי תכונותיו, אשר צריכות להיבדק בניסוי. המספר 3872 הוא מסת החלקיק ביחידות MeV (כמקובל בפיזיקת חלקיקים). מסה זו גבוהה בערך פי ארבעה ממסת הפרוטון.
במרץ 2009, התגלה חלקיק מסוג מזון, הנקרא Y(4140), וייתכן שהוא טטראקווארק.
בשנת 2007 התגלו סימנים לטטראקוורק נוסף מסוג מזון, הנקרא (Z(4430, בשנת 2014, גילוי החלקיק אושר בוודאות גבוהה, במסגרת ניסוי LHCb.
הבלון האדום
הבלון האדום הוא סרט צרפתי קצר, קומדיית פנטזיה-דרמה אשר נכתבה, הופקה ובוימה בשנת 1956 על ידי אלבר למוריס. הסרט, בן שלושים וארבע דקות, עוקב אחר הרפתקאותיו של נער צעיר שמוצא יום אחד בלון אדום "חי ואילם" מלא בהליום, ומתחבר עימו. הסרט צולם בשכונת Ménilmontant בפריז וזכה בפרסים רבים ביניהם פרס דקל הזהב לסרטים קצרים בפסטיבל קאן בשנת 1956. ללמוריס ניתן פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר באותה שנה. זהו הסרט הקצר היחיד שזכה באוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. השחקנים בסרט הם ילדיו של למוריס. בנו, פסקל, המגלם את עצמו בתפקיד הראשי, ובתו, סבין, המגלמת נערה צעירה. הסרט זכה להצלחה רבה והפך פופולרי בקרב ילדים ומחנכים.