cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקלט הראם הלבן
מקלט הראם הלבן (בערבית: محمية المها العربي) היה אתר מורשת עולמית בשטח המדברי ולאורך הגבעות שלחוף האוקיינוס ההודי במרכזה של עומאן, אשר נועד להעניק הגנה לחי באזור, ובמיוחד לראם הלבן. האתר השתרע על-פני שטח של 27,500 קמ"ר במרכזה של עומאן, הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1994 וההכרזה בוטלה בשנת 2007.
בשנת 1972 הוכחד הראם הלבן מהאזור, ומאז התקיים בעולם כולו בתנאי שבי בלבד. בשנת 1982 הובאו לעומאן עשרה זוגות של ראם לבן מארצות הברית. מספר הפרטים עלה ל-33 בשנת 1986 ול-161 ב-1993, וזאת למרות שהאזור לא זכה להגנה בחוק (בשנת 1979 ניתן צו מלכותי, אשר איפשר את ייסודם של פארקים לאומיים ושמורות טבע, אך הדבר לא קרה). מיני בעלי חיים נוספים שהאזור משמש להם כבית גידול טבעי הם היעל הנובי, גירית הדבש, קרקל, הצבי הערבי וחוברת מקווין, ולחלקם נשקף איום. בשנת 1994 הוכרז האזור כאתר מורשת עולמית.
גרין ביי פאקרס
גרין ביי פאקרס (באנגלית: Green Bay Packers) היא קבוצת פוטבול בליגת ה-NFL אשר מושבה בגרין ביי, ויסקונסין.
הקבוצה אשר הצטרפה ל-NFL בשנת 1921 היא הקבוצה היחידה בספורט האמריקאי שאיננה בבעלות פרטית ואשר מניותיה מחולקות בין אוהדיה כאשר אין אפשרות לאדם אחד להשתלט על הקבוצה. היא גם הקבוצה בעלת מספר האליפויות הרב ביותר. תשע אליפויות NFL ו-4 זכיות בסופרבול.
היסטוריה
קבוצת הגרין ביי פאקרס נוסדה בשנת 1919 על ידי קרלי למבו. שלושים ושמונה שנים מאוחר יותר, בשנת 1957 עברו הפאקרס למשכנם הנוכחי אשר נקרא על שם מייסדה, למבו פילד. למבאו נתן לקבוצה את כינויה על שם חברת האריזה בה הוא עבד. בתחילת הדרך צבעי הקבוצה היו כחול וצהוב-זהב ורק כעבור מספר שנים הוחלף הכחול לירוק הנוכחי. בשנת 1921 הפכו הפאקרס לקבוצה מקצוענית והצטרפו ל-NFL.
הפאקרס היא הקבוצה היחידה שאינה בבעלותו של גוף זה או אחר כפי שמקובל בארצות הברית. עוצמתו של הבדל זה גדול אף יותר כאשר בהתחשב בנתוני האוכלוסין המאפיינים ערים אשר בתחומן ממוקמת קבוצת ספורט, בעוד שבדרך כלל האוכלוסייה עליה מתבססת קבוצה מקצוענית בארצות הברית מונה מיליוני תושבים, הרי שבגרין ביי מתגוררים רק מעט יותר ממאה אלף תושבים. למרות כל האמור לעיל, לא נותר ולו מקום פנוי אחד באצטדיון בכל אחד ממשחקיה הביתים של הקבוצה לאורך השנים. תור ההמתנה לרכישת מנוי עונתי עולה על 25 שנים. עד לשנת 1995 נהגה הקבוצה לשחק את חלק ממשחקיה הביתיים במילווקי, העיר הגדולה ביותר במדינת ויסקונסין.
תארים
גרין ביי זכתה ב־13 אליפויות בהן ארבע זכיות בסופרבול וכמו כן הייתה לקבוצה היחידה שזכתה בשלושה תארים רצופים, הישג אותה רשמה פעמיים: בשנים 1929, 1930, 1931 וכמו כן בשנים 1965, 1966, 1967.
אוהדי הקבוצה
אוהדי הקבוצה הידועים במסירותם נקראים "צ'יזהדס", ובתרגום חופשי - ראשי גבינה. כינוי זה דבק בהם משתי סיבות: הראשונה היא מעצם היותה של ויסקונסין מדינה אשר מתמחה ביצור גבינות, והשנייה אשר למעשה אינה יכולה להתקיים ללא הראשונה, היא כי אוהדי הקבוצה נוהגים לחבוש לראשם כובעים בצורת משולשי גבינה.
סינכרוניות
סינכרוניות היא עיקרון שהוצג לראשונה על ידי הפסיכולוג האנליטי קרל יונג. עיקרון זה גורס כי אירועים הם "צירופי מקרים משמעיים" אם הם מתרחשים ללא קשר סיבתי אך נראה שהם קשורים מבחינת משמעות. במהלך הקריירה שלו, סיפק יונג כמה הגדרות שונות למושג הסינכרוניות. יונג הגדיר את הסינכרוניות כ"עיקרון מחבר לא-סיבתי"," צירוף מקרים משמעי", ו"הקבלה לא-סיבתית". הוא הציג את המושג כבר בשנות העשרים של המאה העשרים, אך העניק תיאור מלא שלו רק בהרצאת ארנוס שנשא בשנת 1951.
יונג פרסם בשנת 1952 מאמר בשם "Synchronizität als ein Prinzip akausaler Zusammenhänge" (סינכרוניות כעיקרון מחבר לא-סיבתי) בכרך שהכיל גם מחקר בנושא קשור מאת הפיזיקאי וחתן פרס נובל וולפגנג פאולי. זה האחרון היה ביקורתי לעיתים על רעיונותיו של יונג. האמונה של יונג הייתה כי שכשם שאירועים יכולים להיות קשורים סיבתית, הם גם עשויים להיות קשורים במשמעות. אירועים קשורים משמעית אין צורך להסביר במונחים של סיבתיות, דבר שאינו נוגד בדרך כלל את האקסיומה של הסיבתיות אך במקרים מסוימים יכולה להוביל לוויתור בטרם עת על הסבר סיבתי.
יונג השתמש במושג בטענה לקיומו של העל-טבעי. ארתור קסטלר, שהאמין בעל-טבעי, כתב בהרחבה על סינכרוניות בספרו "שורשי צירוף המקרים" אשר פורסם ב-1972.
הזרם המרכזי במדע פוטר את תופעת הסינכרוניות כצירוף מקרים או כמתאמים מלאכותיים אשר ניתן לתאר באמצעות חוקי הסטטיסטיקה (למשל על ידי חוק המספרים הגדולים באמת) והטיות אישור.
סינכרוניות אינה ניתנת לבחינה ואינה ניתנת להפרכה. היא ניתנה בתור אחת הדוגמאות לפסאודו-מדע ב"אנציקלופדיית הספקן לפסאודו-מדע" בעריכת מייקל שרמר.
קורט הרצשטרק
קורט הרצשטרק (בגרמנית: Curt Herzstark; 26 בינואר 1902 וינה - 27 באוקטובר 1988 ננדלן, ליכטנשטיין) היה ממציא אוסטרי. פיתח את מכונת החישוב המכנית הזעירה קורטה.
הוריו ואחיו
אביו של קורט הרצשטרק, שמואל הרצשטרק, נולד ב-1867 בווינה, למשפחה יהודית. אביו של שמואל, בנימין, היגר לארצות הברית כששמואל היה כבן 3, בשנת 1870, במטרה להביא את אשתו ושני ילדיו אחריו, אך ככל הנראה נפטר במפתיע מהרעלת דם. לאמו של שמואל לא היו מספיק אמצעים להשאירו בבית הספר התיכון עד תומו, וכשהיה בגיל 15 נאלץ להתחיל לעבוד. והוא עבד בעבודות שונות. הוא שירת בצבא האוסטרי שנה אחת, ב-1888 או 1889. בשנים 1895– 1896 נסע לארצות הברית, בניסיון לברר מה קרה לאביו. בזמן שהותו בארצות הברית עבד שמואל בין השאר בחברת רמינגטון, שייצרה מכונות כתיבה ומכונות חישוב מכניות, וכך התוודע לתחום. הוא חזר לאירופה, ועבד תקופה מסוימת בגרמניה, שם נכנס לתחום מכונות החישוב. שמואל שב לווינה, עזב את היהדות והתחתן עם מארי, אישה ממוצא קתולי, שהמירה את דתה ללותרנית. לזוג נולדו שני בנים - קורט, הבכור, נולד ב-1902, ואחיו הצעיר ארנסט נולד ב-1906.
אביו וחברת Rechenmaschinefabrik der Austria Erstanden Compagnie
שמואל יעקוב הרצשטרק, אביו של קורט, עבד בתפקידים שונים בחברות ליצור ויבוא של מכונות חישוב מכניות בגרמניה. שמואל המציא דרכים שונות לשיפור המכונות, וב-1905, איש עסקים שהכיר השקיע במפעל ליצור מכונות חישוב מכניות בווינה, בשם  'Rechenmaschinefabrik der Austria Erstanden Compagnie' , המכונות היו המבוססות על תיכון בשם "אריתמומטר", של שארל קסביה תומא דה קולמר, משנת 1820 (האריתמומטר מכונה לפעמים גם "מכונת תומא"). הפטנטים על האריתמומטר כבר פגו, וניתן היה להשתמש בתיכון באופן חופשי (בין הרבע האחרון של המאה ה-19 והרבע הראשון של המאה ה-20 פעלו כמה תריסרי חברות ברחבי העולם, וייצרו "תואמי אריתמומטר" באופן חוקי לגמרי). לתיכון המקורי של מכונת תומא נוספו במשך השנים שיפורים שונים, ושמואל הרצשטרק הוסיף את השיפורים שהמציא בעצמו.
שמואל הרצשטרק המשיך לפתח את המפעל ולהוסיף שכלולים - בין השאר היה הראשון, או אחד הראשונים, שהוסיפו מנוע חשמלי למכונת החישוב, כדי לחסוך את הצורך לסובב את הארכובה ביד. המפעל המשיך לגדול ולהתפתח עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. במלחמה המפעל עבר לייצור מרעומים לשימוש הצבא, ושמואל הרצשטרק עצמו גויס לצבא לשירות מילואים, למרות היותו תעשיין שייצר ציוד מלחמתי. מכיוון שאוסטריה הייתה בצד המפסיד במלחמת העולם הראשונה, התשלום עבור העבודה הצבאית הפך למעשה חסר ערך לאור האינפלציה הגבוהה שהייתה באוסטריה לאחר המלחמה.
כששמואל חזר מהמלחמה מצא מפעל ללא משאבים, עם מכונות ייצור שנשחקו עד דק בעבודה בשלוש משמרות בייצור המלחמתי. שמואל הרצשטרק לא נואש, ומצא דרכים להמשיך בפעילות, בתחילה על ידי ייבוא מכונות חישוב משומשות מארצות הברית, ובהמשך בייצור מכונות חישוב, על ידי הרכבת מכונות ממלאי החלקים שנשארו במפעל מלפני המלחמה, ובהמשך מייצור מכונות חדשות, חלקן תוך שימוש במנגנונים שקנה ממפעל גרמני בשם "Astra".
קורט הרצשטרק עצמו עזב את בית הספר התיכון העיוני בגיל 14, והחל ללמוד בבית ספר מקצועי שהתמחה במכניקה מדויקת. בין השאר קיבל השכלה בעיבוד שבבי, ובבניית תבניות מדויקות ליציקה וחיתוך. בתחילת שנות העשרים סיים קורט את לימודיו, ואחרי כשנה בה שימש כשוליה בתחום התעשייה המכנית בגרמניה, הצטרף למפעל של אביו. קורט החל לעבוד במכירות, ומונה על ידי אביו לפתח את השוק בצ'כוסלובקיה והונגריה. בהמשך, חילק קורט את זמנו בין מכירה לעבודה במפעל.
עד שנת 1937 מילא קורט תפקיד הולך וגדל בחשיבותו במפעל, תוך שאביו מקטין בהדרגה את מעורבותו, ומקדיש יותר ויותר מזמנו לניהול אולם קולנוע מול הפראטר של וינה, אותו רכש ב-1930. ב-1937 נפטר שמואל הרצשטרק, והשאיר את המפעל ואולם קולנוע לאשתו מארי, אמם של קורט ואחיו. קורט ניהל את המפעל, ואחיו את אולם הקולנוע.
קריירה עד האנשלוס
קורט היה מעורב בכל פעילותו של המפעל - המכירה, השירות, התכנון והייצור. ב-1928 המציא את המצאתו הראשונה, שכלול למכונת חישוב שהקל על ניהול חשבונות, בעזרת תמיכה משופרת בסכומי ביניים. במהלך השנים רשמו שמואל הרצשטרק ובנו קורט כמה עשרות פטנטים כל אחד, בתחום מכונות החישוב המכניות.
מעורבותו של קורט במכירות והקשר הישיר שלו עם הלקוחות הבהירו לקורט את הצורך הלא-מסופק של משתמשים שונים במכונת חישוב קטנה וניידת, "מחשבון כיס". רואי חשבון היו יכולים לפעמים להגיע למשרד הלקוח עם מכונת חישוב שולחנית, אך היה זה מסורבל וקשה, ואנשים כגון מודדים ומהנדסים בשטח נאלצו להסתפק בפתרונות לא מספקים כגון לוחות לוגריתמים וסרגלי חישוב, עם דיוק מוגבל שלא מתאים לחישובים מדויקים, ובלי תמיכה בפעולת חיבור.
לקורט הייתה מכונית קרייזלר גדולה ונהג, והוא נסע בכל רחבי מזרח אירופה, מפתח את מכירות המפעל, ויוצר ושומר על קשרים עם הלקוחות. הוא נסע יותר מ-2 מיליון קילומטרים - שנה אחת נסע כ-700,00 קילומטר. בנסיעות אלו חשב קורט על שיפורים שונים למכונות, המציא שכלולים, ובין השאר המשיך לחפש פתרונות למכונת חישוב קטנה.
הקטנת מכונת החישוב היא בעיה של ממשק משתמש: טכנולוגיות המזעור אולי אפשרו הקטנת המכונות (בתקופה זאת היו כבר שעוני כיס, ואפילו שעוני יד משוכללים ומסובכים, לא הרבה פחות ואולי אף יותר ממכונות חישוב), אך התיכון המוכר של מכונות החישוב לא מתאים להקטנה. הקטנת מכונה כזו לגודל שעון כיס הופך אותה ללא שימושית - לחיצה על המקשים הזעירים הייתה מצריכה סיכה דקה, הסטת המנופים וקריאת התוצאה הייתה מצריכה זכוכית מגדלת.
המצאת הקורטה
פריצת הדרך הראשונה הגיעה כשקורט החליט להתעלם משאלת הפתרון המכני, ובמקום זה החליט להעמיד פנים שכל השאלות הנוגעות לאופן הפעולה של המכונה כבר נפתרו, והתרכז בצורה שהמכונה צריכה להופיע עבור המשתמש. קורט החליט שהמכונה צריכה להיות בצורת גליל, כדי שתתאים לאחיזה בכף היד. הוא החליט שתפעול המכונה יתבצע בעיקר מצידי הגליל, ובחלקו העליון, והתוצאה תופיע בפניו העליונים של הגליל. בשלב זה פנה קורט לחיפוש פתרונות למימוש המכונה שהגה.
פריצת הדרך הבאה הייתה ההבנה שניתן להשתמש בתוף מדורג יחיד: התוף המדורג (ראו באנימציה) הומצא על ידי המתמטיקאי גוטפריד וילהלם לייבניץ במאה ה-17, והיה אחד המנגנונים המקובלים במכונות חישוב. באריתמומטר יש תוף מדורג וגלגל שיניים עבור כל ספרה. קורט הבין שעל ידי סידור גלגלי השיניים סביב התוף, ניתן להשתמש בתוף יחיד לכל הספרות, וכך לאפשר הקטנה משמעותית. בשנת 1937 בנה קורט אבטיפוס ראשון של המכונה שהגה, אם כי הוא ידע שהפתרון אינו שלם: הבעיה הייתה שהמכונה כבר ביצעה חיבור וכפל, אבל עדיין לא נמצא פתרון לחיסור וחילוק. הבעיה היא שבחיבור ובכפל העברת היתרה היא מהספרות הקטנות לגדולות (למשל, כשמחברים 13 ל-19, מחברים קודם 3 ל-9, ומקבלים "2" עם "העברה" של 1 לחיבור של ספרת העשרות). לעומת זאת, בחיסור (ולכן גם בחילוק, שבמכונות חישוב מכניות ממומש בעזרת סדרת חיסורים), ה"העברה" היא בכיוון ההפוך, דבר שמכפיל ומשלש את הסיבוך, וקורט לא מצא פתרון מניח את הדעת למימוש חיסור וחילוק. האבטיפוס הראשון הדגים את צורת המכונה, אבל לא היה פתרון מלא.
פריצת הדרך הבאה הייתה ההבנה שניתן לבצע חיסור בעזרת חיבור: למשל, אם נניח מכונת חיבור בעלת ארבע ספרות, הרי שהספרה החמישית, של עשרות האלפים, נעלמת: לספרת האלפים כבר אין לאן להעביר את ה"עודף". משמעות הדבר היא שבמכונה עם ארבע ספרות, הוספה של 10,000 היא "לא פעולה" (NOP). במילים אחרות, אם במכונה עם ארבע ספרות מחברים למספר כלשהו 1000 עשר פעמים, מקבלים את המספר המקורי בחזרה. לכן, במכונה כזו, אפשר להחליף את A-B ב-10000+A-B, או ב-. באופן כזה, אם נדע למצוא לכל מספר את ה"משלים", נוכל לבצע פעולת חיסור, גם כאשר המכונה עצמה יודעת לחבר בלבד. במילים אחרות, מפני שמספר הספרות שיש במכונה הוא סופי, אפשר להסתכל על כל מספר כאילו הוא הנגדי של מספר אחר, בעוד שלכאורה שניהם חיוביים. זאת מפני שהסכום של שניהם הוא אפס, משום שהספרה העליונה של הסכום (1) גולשת מעבר למספר הספרות שיש, ושאר הספרות הן אפס. אפשר להוסיף על כך עוד שכלול קטן: במקום 10,0000 בדוגמה שלמעלה, אפשר להשתמש ב-1 + 9999, וכך הנוסחה הופכת ל היתרון בצורת ההצגה האחרונה הוא שבטכניקה של התוף המדורג, יש תכסיס נאה לחשב את הסעיף האחרון: מחליפים את התוף בתוף שמדורג בדיוק ההפך, כך שכשגלגל השיניים נמצא מול המקום שמתאים ל-1, הוא יפגוש שמונה שיניים במקום אחת, וכן עבור כל ספרה אחרת, המשלים ל-9 של הספרה. הסיבה היא שכשמחסרים מספר מ-9999 (בכל האורך של הספרות של המכונה), ניתן לחשב כל ספרה בתוצאה בצורה עצמאית, והחישוב תמיד נותן את המשלים ל-9 של הספרה. הפתרון לחיסור, אם כך, הוא החלפת התוף ל"תוף חיסור", וביצוע פעולת חיבור - דבר שהמכונה כבר יודעת לעשות.
לבעיה של שימוש בשני תופים שונים במכונה זעירה אחת, מצא הרצשטרק פתרון מבריק: הוא פרס את תוף החיבור ותוף החיסור לעשר פרוסות כל אחד, ואז הרכיב תוף חדש, שבנוי לסירוגין מהפרוסות של תוף החיבור ותוף החיסור. באופן זה, הזחת גלגל השיניים מספרה לספרה דורשת הזחה ברוחב שתי פרוסות, והזחה במרחק של פרוסה אחת מעבירה את המכונה מחיבור לחיסור. בפועל, העברת המכונה מחיבור לחיסור מתבצעת על ידי הזחת התוף כדי רוחב שלוש פרוסות, אך העיקרון המשמעותי הוא מימוש חיסור על ידי ביצוע חיבור תוך שימוש בתוף שונה, שילוב שני התופים, חיבור וחיסור, לתוף פיזי אחד, ומעבר מחיבור לחיסור בעזרת הזחה קטנה של התוף. הפתרון המלא הוא מסובך קצת יותר - למשל, הנוסחה למעלה שמסבירה איך מבצעים חיסור בעזרת חיבור דורשת שבנוסף להחלפת התוף, צריך גם להוסיף עוד יחידה, ועוד מספר פרטים שלכולם מצא הרצשטרק פתרונות.
הרצשטרק רשם על סדרת ההמצאות הללו, ועל התיכון באופן כללי, מספר פטנטים בשנים 1937 ו-1938, ויצר מספר לא ידוע של אבות טיפוס. ככל הידוע, כל אבות הטיפוס שיוצרו בתקופה זו (לפחות אחד מהם שרד ומופיע בתצלום משמאל) לא מימשו את הפתרון המלא, וביצעו חיבור וכפל בלבד.
הסבר על ביצוע פעולות חשבון במכונות מסוג אריתמומטר, ובקורטה
במשך השנים פורסמו אלגוריתמים שונים לביצוע פעולות נוספות בצורה יעילה בעזרת הקורטה, כמו למשל מציאת שורש ריבועי.
הסבת המפעל לייצור צבאי
שמואל, אביו של קורט נפטר ב-1937. בצוואתו השאיר את כל רכושו לאשתו, אמם של קורט ואחיו, אך האם לא הייתה מעוניינת בניהול החברה. זאת, אף על פי שהייתה מסוגלת לכך - במהלך השנים, לפני ואחרי מלחמת העולם הראשונה, היא מלאה בחברה תפקידי מפתח ניהוליים. האם החליטה לתת את החברה לקורט, ואת בית הקולנוע מול הפראטר של וינה, שאביו של קורט רכש ב-1930, והפעיל בשנותיו האחרונות, לאחיו הצעיר. למזלם חלוקת הרכוש טרם יצאה לפועל. בשנת 1938 סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה במה שידוע כהאנשלוס. חוקי גזע שונים נכנסו מיד לתוקף, ולו היו קורט ואחיו הבעלים של המפעל והקולנוע, כנראה היו מאבדים את רכושם, בהיותם יהודים למחצה בעיני החוק הנאצי. אמם, שהייתה ממוצא ארי, יכלה בשל כך להמשיך להחזיק בבעלות על הנכסים. קורט, שהיה מנהל החברה ובעליה, היה למראית עין עובד שכיר בחברה. האנשלוס שם גם קץ לשוק מכונות החישוב, והמפעל היה על סף סגירה, עד שהגיעו נציגים של הוורמאכט והתעניינו באפשרות לייצר במפעל מכשור צבאי, מדי טווח לטנקי הפאנצר והפנתר. קורט עיין בתוכניות, והחליט שיש תיכון טוב יותר. נציגי הוורמאכט דרשו מספר מדי טווח לדוגמה, וקורט ייצר אותם עבורם לפי התיכון המשופר שלו. הנציגים היו מרוצים, והמפעל עבר באופן מלא לייצור צבאי. הרצשטרק כבר רשם מספר פטנטים על המכונה שבסופו של דבר הפכה לקורטה, וגם אחרי האנשלוס המשיך להמציא פתרונות. אף על פי שלא ידוע על עוד אב-טיפוסים שיוצרו בתקופה זו, קורט המשיך לרשום פטנטים על השכלולים שהמציא, כמו גם על השכלולים שהמציא למד הטווח לטנקים.
מעצר, בוכנוואלד, שחרור, וויימאר
המפעל הקטן המשיך לפעול בניהולו של קורט, עד שב-1943, נעצרו שני עובדים בחברה שהאזינו לשידורי רדיו מאנגליה, ותיעתקו והפיצו אותם. הרצשטרק ניסה להתערב בגסטאפו למען העובדים. איש הגסטאפו גער ב"חצי יהודי" שמעז לנסות לפעול לטובת הנאשמים, שאחד מהם כבר הוצא להורג. קורט הוזמן "לתת עדות אופי במשפט", ולאחר זמן קצר נעצר בעצמו. הוא הואשם ב"עזרה ליהודים, וקשרים אינטימיים עם אישה ארית", ונשלח, דרך בתי מעצר ובתי סוהר בצ'כוסלובקיה, למחנה הריכוז בוכנוואלד. בתחילה הוא הועסק בעבודות בחוץ, בחודש נובמבר בחולצה דקה ומכנסי אסיר, עם נעלי עץ לרגליו, והיה קרוב למות. דיווחי הצבא אודות דיוק הייצור של חברת ובפרט אודות כישוריו הטכניים של הרצשטרק הובילו את הנאצים להתייחס אליו כאל "עבד מושכל", ולאחר זמן מה הוא זומן למפקד אס אס שהציע לו לעבוד באחד המפעלים שהיו מסונפים למחנה הריכוז, כדרך להציל את חייו. הוא החל לעבוד במפעל הנשק Gutloff-Werke, יחד עם אסירים אחרים מהמחנה.
בזכות כישוריו הטכניים ויכולת הניהול שלו, מונה הרצשטרק לתפקיד "משגיח". בתפקיד זה הוא היה אחראי על היעילות של המפעל, למשל כדי לוודא שחלק שדורש רמת דיוק מסוימת ייוצר במכונה הפשוטה והזולה ביותר שמסוגלת לייצר ברמת הדיוק הדרושה, ולא במכונה יקרה ומשוכללת שמסוגלת לייצר חלקים מורכבים יותר או ברמת דיוק גבוהה יותר. במסגרת עבודתו כמשגיח הצליח הרצשטרק להציל כחצי תריסר אנשים: משלחת של האסירים ("קומראדים", בלשונו של הרצשטרק) הגיעה אליו וביקשה ממנו למצוא עבודה במפעל עבור אסיר מסוים, בידיעה שללא עבודה כזו האסיר ימות תוך זמן קצר. כיוון שלא הייתה לאסיר הזה כל הכשרה טכנית, המציא הרצשטרק מחלקת "בקרת איכות" - הוא הושיב את האסיר, ומאוחר יותר עוד ועוד אסירים כמוהו, במסדרון, נתן לו מיקרומטר, ומינה אותו לתפקיד אבטחת איכות. בין השאר הציל הרצשטרק אזרח של לוקסמבורג, מה שהעניק לו מאוחר יותר אזרחות כבוד של המדינה.
למפקד המחנה נודע על המחשבון הקטן שהרצשטרק מתכנן, אולי בגלל הפטנטים שרשם. המפקד עודד את קורט להמשיך לעבוד על המחשבון שלו. לדברי המפקד, הוא תכנן לתת את המחשבון לפיהרר אחרי הניצחון, והמפקד אמר להרצשטרק "אם המחשבון שלך יעבוד, וניתן אות במתנה לפיהרר, הרי שלבטח הוא יהפוך אותך לארי". בעקבות העידוד המשיך הרצשטרק לעבוד על תכנון המחשבון שלו, אם כי היה צריך לעשות עבודה זו בזמנו הפנוי - אחרי סיום יום העבודה, אפילו אחרי כיבוי האורות, וביום ראשון.
באוגוסט 1944 הפציצו בעלות הברית את המפעל המסונף לבוכנוואלד. מאות אסירים נהרגו, ופעילות המפעל הושבתה. הפועלים שנותרו הועברו לאתר ייצור חליפי, במכרות מלח כמה עשרות קילומטרים מבוכנוואלד, שם הועסקו בייצור רכיבים עבור תוכנית הטילים הגרמנית של V1 ואחר כך V2, בפנמונדה (Peenemünde). ב-1945 הפועלים האסירים הוצאו מהמפעל ונשלחו בחזרה לבוכנוואלד ברגל. בעודם צועדים למחנה, הם פגשו אסירים אחרים שהובלו מן המחנה ליעד לא ידוע, בצעדות מוות. יום או יומיים אחר כך המחנה שוחרר בידי כוחות הכיבוש האמריקאים. כמה ימים אחרי השחרור הלך קורט ברגל לעיירה ויימאר הסמוכה. הוא איתר בעיר את מי שהיה הסוכן של מפעל מכונות החישוב שלו, ובעזרתו יצר קשר עם סניף של מפעל ריינמטאל (Rheinmetallwerk), בעיר זמרדה (Sömmerda) שנמצאת כ-30 קילומטר מצפון מערב לוויימאר. הרצשטרק הגיע להסכם שטיבו לא לגמרי ברור עם הנהלת המפעל, והחל לעבוד במפעל בתפקיד ניהולי, ובמקביל נעזר באנשי המקצוע ובציוד במפעל כדי לייצר אבטיפוסים לפי השרטוטים שהכין בבוכנוואלד, אותם הספיק לסיים זמן קצר לפני השחרור. השרטוטים היו מדויקים, מפורטים וברורים מספיק, כך שתוך שמונה שבועות הצליח הרצשטרק לייצר שלושה מחשבונים פועלים.
חזרה לאוסטריה
ביולי 1945 נחתם הסכם פוטסדאם, ולפיו ויימאר שייכת לחלק שנמצא תחת שליטת ברית המועצות (ומאוחר יותר, גרמניה המזרחית). הסובייטים (בדומה למדינות המערב), אספו אנשים עם כישורים טכניים, ושלחו אותם לעמקי ברית המועצות. לקראת דצמבר 1945 קורט חש שיש סיכוי סביר שגם הוא עלול להישלח לברית המועצות, והחליט שהוא לא מעוניין בכך. הוא פירק את שלושת האבטיפוסים שיוצרו לחלקים, וארז אותם בקופסה כדי שאם יישאל עליהם יוכל לומר שאלו צעצועים, כדי להימנע מבעיות אפשריות, ונמלט. יחד עם אנשים נוספים שחששו גם הם להישלח לברית המועצות, ובעזרת ידידים ומכרים הצליח להגיע לפראג. הוא חיפש קשר עם מספר צ'כים שהיו אסירים בבוכנוואלד יחד עמו, ומצא שאחד מהאנשים הללו הוא כעת סגן ראש העיר. אדם זה עזר לו, נתן לו כסף צ'כי, וסייע לו להגיע עד גבול אוסטריה. הוא חצה את הגבול ברגל, כשכל העת הוא חושש מהיתקלות בחיילים של הצבא האדום. בצד האוסטרי של הגבול הוא מצא ששירות הרכבות הרגיל לנוסעים למעשה לא פועל, אך למזלו הצליח ליצור קשר עם מכרים נוספים, לקוחות לשעבר של החברה. אחד מהם היה סוחר פחם שעזר לו לעלות על רכבת משא שהובילה פחם לווינה, ובדצמבר 1945 פגש שוב את אמו ואחיו שנשארו בווינה.
המפעל היה במצב אנוש, ואמו רצתה שהוא ישתף את אחיו בהמצאה. קורט חש שיש לו זכות מלאה על ההמצאה עליה עבד בצל הגרדומים, וסירב בכל תוקף לשתף בהמצאתו את אמו ואחיו. הוא העריך שכדי להתחיל לייצר את המצאתו תידרש השקעה של כמה מיליונים, ובתקופה שאחרי המלחמה גיוס השקעה כזו היה מפוקפק, אפילו לאדם עם מוניטין. הרצשטרק ניסה לברר במשרד המסחר האוסטרי אפשרויות לקבל סיוע או הלוואה כדי לפתח את המצאתו, אך בתקופה שאחרי המלחמה העדיפויות היו לפרויקטים חיוניים יותר מאשר מכונות חישוב. הוא יצר קשרים עם אנשים שונים, כדי לברר אפשרויות לארגן מימון, בין השאר עם משפחתו של הכנר והמלחין האוסטרי פריץ קרייזלר שהיה ידיד המשפחה ונמלט לארצות הברית ב-1939. הרצשטרק התכתב עמו, וקרייזלר אמר שינסה ליצור קשר עם חברת רמינגטון האמריקאית, או חברות נוספות בתחום מכונות החישוב. קורט המשיך גם לנסות ליצור קשרים עם מכרים ותעשיינים בשווייץ, וכן עם משרד התעשייה האוסטרי, אך המצב בווינה היה קשה, והרצשטרק החליט למעשה להגר ולנסות לממש את פרי המצאתו בארץ אחרת, כשהמועמדות העיקריות היו ארצות הברית ושווייץ. חברה שווייצרית שפעלה גם בתחום מכונות החישוב גילתה עניין בהמצאה.
ליכטנשטיין, קונטינה, קורטה
קורט ניסה לגייס מימון או לפחות תמיכה גם ממשלת אוסטריה. משרד התעשייה האוסטרי לא סיפק סיוע, אך נציגים של המשרד קישרו את הרצשטרק לנציגים של נסיך ליכטנשטיין, שהביעו עניין בהמצאה. נסיך ליכטנשטיין חיפש תעשייה לארצו, ונציגיו זימנו את קורט לארמון המלכותי של ליכטנשטיין בווינה. שם פגש קורט את הנסיך, והנסיך הציע לו לפתוח מפעל בארצו. קורט הסכים, אך ביקש מעט זמן לפני שיגיש תוכנית עסקית מפורטת, כדי שיוכל להתעדכן במחירי מכונות וציוד, המשכורות המקובלות לבעלי מקצוע וכן הלאה. הוא בישר לתעשיין השווייצרי עמו היה בקשר (Ernst Jost), על השינוי בתוכניותיו, וזה, אף על פי שהיה מאוכזב מכך שלא יוכל לייצר את המכונה, עדיין היה מוכן לסייע להרצשטרק להתעדכן במצב התעשייה. לאחר סיור בשווייץ בתחילת 1946 כדי ללמוד על מצב התעשייה, ועלויות ציוד ועבודה, הגיש הרצשטרק תוכנית עסקית, בהערכת עלות המפעל בין 3 ל-4 מיליוני פרנקים שווייצריים (שהיו המטבע בשימוש ליכטנשטיין), ותקופת הקמה של 3 עד 4 שנים. קורט עבר לליכטנשטיין, והעבודה על המפעל החלה בתחילת 1946. הוא ייסד מפעל חדש בשם "קונטינה", רכש מכונות וציוד, וגייס עובדים. מכונות החישוב הראשונות יוצרו לקראת סוף 1948 (סמוך מאוד להולדת בתו), וב-1949 כבר פעל קו ייצור תעשייתי של מחשבון הקורטה. המחשבון היה מבוסס על המכונה כפי שתיארו השרטוטים מבוכנוואלד, והיה למעשה כמעט זהה לאבות הטיפוס מ-1945, שכבר הכילו את כל המרכיבים העיקריים, בתוספת מספר שכלולים ושיפורים נוספים.
כשדיבר קורט עם הנסיך, הוא התרשם שתינתן לו יד חופשית בהקמת המפעל, אך במהלך ההקמה, התברר שהנסיך יצר מעין משרד ממשלתי או מחלקה בממשלה בשם "משרד הניהול" כדי לנהל את ענייני החברה, ומשרד זה למעשה שלט על כל פעילויות החברה כמו תקציבים והליכי גיוס עובדים. סכום ההשקעה המקורי שנכנס לחברה היה כחמישית אומדן העלות של קורט, ואנשי המשרד הגבילו את קורט, ומימנו את החברה על ידי הלוואות מבנק ליכטנשטיין (שנמצא בבעלות הנסיך). עד אותו זמן לא הייתה למעשה תעשייה מודרנית בליכטנשטיין הזעירה, שכלכלתה התבססה באותה תקופה על חקלאות ובולים. כדי למצוא עובדים מיומנים במכניקה עדינה, פנה הרצשטרק לשווייץ הסמוכה בה פרחה תעשייה שהצטיינה במכניקה עדינה. בנובמבר 1948, אחרי הוצאה של כ-3 מיליון פרנקים שווייצריים, החל מפעל "קונטינה" לפעול ולייצר מחשבונים. השם המקורי שהרצשטרק נתן למחשבון היה "ליליפוט", אך כשהחברה ניגשה לתערוכה הראשונה בה הוצג המחשבון בבזל ב-1949, הוחלט ששם זה לא מתאים, ויש לבחור שם אחר. בסופו של דבר התקבלה הצעתה של אחת העובדות בצוות השיווק שהציעה את השם "קורטה", משום שלדבריה המכונה היא כמו "בתו הרוחנית של קורט" (שמה של בתו הגשמית של קורט, שנולדה לקראת סוף 1948 הוא כריסטה ויקטוריה).
מפעל קונטינה המשיך לייצר את מחשבון הקורטה, וב-1954 הוחל בייצור קורטה II, מחשבון גדול מעט מקורטה I, עם יותר ספרות: בדגם הראשון יש שמונה ספרות קלט, שש ספרות למונה הסיבובים, ו-11 ספרות לתוצאה, ובדגם השני יש 11 ספרות קלט, 8 ספרות למונה הסיבובים ו-15 ספרות לתוצאה. בהמשך, המפעל ניסה להיכנס לתחומים נוספים, בעיקר מצלמות ומסרטות, אך נחל כישלון כלכלי, וב-1966 נמכר לחברה שווייצרית בשם "הילטי" (Hilti), שסגרה את קווי הייצור של כל המוצרים פרט לקורטה. ייצור הקורטה המשיך עד שנת 1971, כשמחשבונים אלקטרוניים דחקו את רגליה. המפעל המשיך למכור מחשבוני קורטה מהמלאי, עד 1973. בסך הכל יוצרו במהלך השנים כ-140,000 מחשבוני קורטה, כ-80,000 מהדגם הראשון וכ-60,000 מהדגם השני.
משפחתו
הרצשטרק התחתן עם אשה וינאית בשם הרתה שפינדלר (Hertha Spindler) בנובמבר 1946, והיא באה עמו לליכטנשטיין. בדצמבר אותה שנה נולד בנם, קורט אלברט. בספטמבר 1948 נולדה בתם, כריסטה ויקטוריה (Christa Viktoria). ב-1954 חזרה אשתו לווינה עם ילדיהם. קורט הרצשטרק נשאר בליכטנשטיין עד מותו ב-1988.
מקורות
רוב המידע שבערך נלקח מריאיון עם קורט הרצשטרק עצמו, שערך חוקר מ"מכון צ'ארלס בבג'" באוניברסיטת מינסוטה בביתו של הרצשטרק בליכטנשטיין בשנת 1987, כשנה לפני מותו. הראיון נערך בעזרת מתורגמן, כשהרצשטרק מספר את סיפורו בגרמנית. המידע נלקח מהתרגום לאנגלית, שמקושר מסעיף "קישורים חיצוניים". מהראיון משתמע שהרצשטרק נתן לחוקר חומר תיעודי רב, גזרי עיתונים, עותקים של פטנטים שונים, ואפילו מספר מאמרים אקדמיים שעוסקים במחשבים מכניים באופן כללי ובמחשבון ה"קורטה" באופן פרטי. ככל הנראה מכון בבג' טרם הנגיש את המסמכים הללו לציבור. מידע נוסף נלקח מאתר בשפה הגרמנית המוקדש לקורטה, בשם curta.de - חלק לא מבוטל מהמידע שם נלקח מהראיון שהוזכר קודם, אך הוא מכיל גם פרטים נוספים.
מסוספונדיליים
מסוספונדיליים (שם מדעי: Massospondylidae) היא משפחה של דינוזאורים מהקבוצה דמויי זאורופודים אשר התפתחה לזאורופודים הענקיים. הם חיו בין הטריאס העליון ליורה התחתון.
בני משפחה זו היו מקרוביו של הפלטאוזאורוס האירופאי ושל האנצ'יזאורוס האמריקאי והם נמצאו באסיה, אפריקה, אמריקה הדרומית ואף באנטארקטיקה. מבה גופם היה מוארך, בעל צוואר ארוך ורגליים דקות והם ניזונו בעיקר מעלים, אם כי ייתכן שהיו אוכלי כל. ככל הנראה הם יכלו להזדקף על שתיים בשביל להגיע לענפים או כדי לעזור להם לרוץ ולהתגונן מטורפים.
דונייל מרשל
דונייל למאר מרשל (באנגלית: Donyell Lamar Marshall; נולד ב-18 במאי 1973 ברידינג, פנסילבניה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 15 עונות בליגת ה-NBA בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
ביוגרפיה
בצעירותו שיחק מרשל באוניברסיטת קונטיקט (לצידו של דורון שפר) ובשנת 1994 נבחר על ידי מינסוטה טימברוולבס במקום הרביעי בדראפט ה-NBA. במהלך עונת הרוקי שלו, הועבר לגולדן סטייט ווריורס, בה שיחק עד לשנת 2000. בשנים הבאות שיחק ביוטה ג'אז, שיקגו בולס וטורונטו ראפטורס ובעונת חתם בקליבלנד קאבלירס. בקליבלנד תיפקד כ"שחקן שישי" ובעונתו השנייה בקבוצה,, אף סייע לה להעפיל לגמר ה-NBA, אך קבוצתו הפסידה בסדרה לסן אנטוניו ספרס. במהלך עונת עבר לסיאטל סופרסוניקס ולאחר עונה נוספת במדי פילדלפיה 76' פרש ממשחק פעיל.
מרשל החזיק בשיא ה-NBA לקליעת שלשות במשחק אחד, במשותף עם קובי בראיינט וסטפן קרי, לאחר שקלע 12 מתוך 19 זריקותיו מטווח השלוש במשחקה של טורונטו ראפטורס נגד פילדלפיה 76' ב-13 במרץ 2005. השיא נשבר על ידי קרי ב-8 בנובמבר 2016.
דונייל מרשל הוא בן דודו של צ'סטר סימונס שמשחק בליגת העל הישראלית.
כתר ארם צובא
כֶּתֶר אֲרַם צוֹבָא הוא כתב יד חשוב של התנ"ך שנכתב בטבריה, על פי כל כללי המסורה הטברנית, בתחלת המאה העשירית. חוקרי המקרא רואים בכתב יד זה את הנוסח המדויק ביותר של התנ"ך, בשל ההתאמה הפנימית המדויקת בין הנוסח עצמו לבין הערות המסורה הנמצאות בו. לדעת חלק מהחוקרים, זהו ספר התורה שהרמב"ם השתמש בו כדי לפסוק את רשימת הפרשיות.
הספר נדד בין קהילות יהודיות שונות, בתחילה בירושלים ובקהיר ולאחר מכן בחלב עד שנעלם בפרעות ביהודי חלב בסוף 1947. כעבור כעשר שנים הגיע "הכתר" כשהוא קרוע וחסר לידי נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי. כתב היד הופקד במכון בן צבי ובהמשך הועבר לספרייה הלאומית ולאחר מכן למוזיאון ישראל. כיום הוא מוצג בהיכל הספר. מאז הגיעו לישראל פורסמו כמה מהדורות חדשות של התנ"ך המבוססות על "כתר ארם צובא".
ב־9 בפברואר 2016 הכתר הוכרז על ידי אונסק"ו כנכס תרבות עולמי.
תוכנו וייעודו
הכתר נכתב בטבריה על ידי שלמה בן־בויאעא הסופר בצורת "מִצְחָף". לאחר כתיבת נוסח האותיות על ידי ה"סופר", הוסיף ה"מסרן" אהרן בן אשר את שלושת המרכיבים המובהקים של המסורה הטברנית: ניקוד, טעמים וציוני מסורה, וגם תיקן את נוסח האותיות (שכתב הסופר בן־בויאעא) על פי הערות המסורה.
הספר נועד להיות מעין מדריך ומראה מקום ולכן נכתב בספר כרוך ולא בצורת מגילה, כדי שניתן יהיה לדפדף בו ללא המאמץ הכרוך בגלגול הקלף. זאת אנו למדים מכתובת ההקדשה של הכתר שנכתבה ככל הנראה כמה עשרות שנים לאחר פטירתו של אהרן בן אשר:
גודמן - בית ספר למשחק בנגב
גודמן - בית ספר למשחק בנגב ע"ש לארי ולילאן גודמן הוא בית ספר למשחק ואמנויות הבמה הממוקם בבאר שבע והוא בית הספר למשחק היחידי בישראל הממוקם במחוז הדרום.
כתר ארם צובא
תוכנו וייעודו
הוא נכתב בדיו שאי אפשר למחקו בלי להשאיר סימנים, המורכב משרף עצים טחון מעורב בברזל גופרתי ובפיח שחור, על דפי קלף עשויים מעור פרה או עז. בשולי הדפים כתב בן אשר אלפי הערות זעירות, חלקן בנות אות אחת בלבד, למשל: האות ל' פירושה, שהמילה עליה מופיע העיגול, היא מילה שאינה מופיעה בשום מקום אחר בתנ"ך והאות ב' מעידה על מילה המופיעה פעמיים.
גודמן - בית ספר למשחק בנגב
בית הספר נוסד בשנת 2005 ושוכן במבנה בית העם של באר שבע.
אודות בית הספר
איש התיאטרון והחינוך שמוליק יפרח, הגה את רעיון בית הספר ביחד עם ראש עיריית באר שבע רוביק דנילוביץ'. ב-2005 ייסד יפרח את בית הספר "גודמן" בבאר שבע. בית הספר הוקם בשיתוף עיריית באר שבע והרשות לפיתוח הנגב, במבנה בית העם (ששימש את תיאטרון באר שבע) ששופץ בעזרת תרומתם של לארי וליליאן גודמן ועיריית באר שבע.
עם ההקמת בית הספר מינה את חברו ללימודים בבית צבי את המורה והבמאי רפי ניב למנהלו הפדגוגי והאמנותי של בית הספר. יפרח כיהן כמנהל בית הספר עד לשנת 2017. ב-2010 התמנה יפרח למנכ"ל ומנהל אמנותי של תיאטרון באר שבע, הוא מינה את רפ ניב למנהל אמנותי שותף ושניהם נשארו בתפקידיהם גם בבית הספר גודמן. בין השנים 2017–2019 עם מינויו של יפרח למנכ"ל תיאטרון הקאמרי מונה לתפקיד מנהל בית הספר עידן אבישר בוגר מחזור ב' של בית הספר ומנכ"ל תיאטרון הפרינג'. לאחר כשנה וחצי בתפקיד שב יפרח לנהל את בית הספר ולצידו מונתה שיר גולדברג למנהלת פדגוגית-אמנותית.
כתר ארם צובא
ארץ ישראל ומצרים
הספר נכתב כאמור בטבריה, אך נקנה כמאה שנה לאחר מכן על ידי יהודי קראי, שהעבירו לבית הכנסת של הקראים בירושלים. כמאה שנים לאחר מכן, בסוף המאה ה־11, נשדד הספר על ידי השלטון המוסלמי, שהכיר בערכו, והוא הוצע למכירה לכל המרבה במחיר. הכתר הועבר למצרים, שם נפדה תמורת סכום כסף עצום על ידי הקהילה היהודית.
גודמן - בית ספר למשחק בנגב
אודות בית הספר
לבית ספר מתקבלים כ-20 תלמידים מדי שנה מבין מאות מועמדים בשנה. יש לו את קרן המלגות הגדולה ביותר מבין בתי הספר למשחק בישראל, על סך של 380,000 ש"ח לשלוש שנים. כמחצית מהתלמידים זוכים במלגה כלשהי. בנוסף לקרן סיוע לבוגרים המשתלבים בתעשייה.
כתר ארם צובא
ארץ ישראל ומצרים
הכתר נשמר בהיכל שבבית הכנסת העתיק בקהיר העתיקה, ונראה ששם ראהו הרמב"ם, שהעיד:
גודמן - בית ספר למשחק בנגב
אודות בית הספר
בבית הספר אבזור ברמה גבוהה - 4 כיתות לימוד, סטודיו תנועה, לצד 2 אולמות תיאטרון: האחד גדול, עם תפוסה של 320 מקומות והשני קטן, עם תפוסה של 80 מקומות.
כתר ארם צובא
ארץ ישראל ומצרים
אין הסכמה גורפת שהספר שאליו מתייחס הרמב"ם הוא הכתר, וישנם הטוענים שהרמב"ם התייחס לספר אחר (ראו להלן).
גודמן - בית ספר למשחק בנגב
אודות בית הספר
בבית הספר ספרייה ובה כ-2000 מחזות וכן ספרייה דיגיטלית ייחודית עם מאגר טקסטים עשיר.
כתר ארם צובא
חלב
בשנת 1375 יצא דוד בר יהושע, נכד נינו של הרמב"ם, לסוריה, ומסיבות שאינן ידועות לקח איתו את "הכתר". יהודי חלב הטמינו את הספר היקר ב"היכל אליהו הנביא", אחד משבעת ההיכלות בבית הכנסת המרכזי של חלב, וכינוהו "כתר אֲרַם צוֹבָא", על שם קהילתם. הוא שכן יחד עם "כתרים" עתיקים נוספים של המקרא, בהם "כתר דמשק" ו"כתר" שיוחס לעזרא הסופר. בהיכל שבבית הכנסת העתיק נשמר "הכתר" בקפדנות במשך כ־600 שנה. יהודי חלב האמינו שביום שבו ייצא מרשותם יבואו עליהם חורבן ופורענות. מסורת זו הסתמכה על אזהרות המופיעות בדף הפתיחה של הספר: . לשם כך הם אף נעלו אותו בדורות האחרונים בכספת, ולא נתנו כמעט לאיש להביט בו. חכם יצחק שחייבר, בן הקהילה, סיפר על השמירה ההדוקה של הכתר:
רבי יעקב ספיר ושלוחו רבי יעקב מלוצין
החוקר יעקב ספיר שלח שאלות אל הרב מנשה סתהון מראשי קהילת חלב, וקיבל תשובות לשאלות על נוסח המקרא שאותן כתב במקומות שונים. השליח לחלב היה רבי יעקב מלוצין שנשלח על ידי חכמי ירושלים לבדוק את שנויי הנוסחאות, ומועד שליחותו הוא בזמן כלשהו בין השנים תרט"ו (1855) - תרי"ט (1859). יעקב ספיר מספר על שליחותו בספרו "אבן ספיר", ולדבריו השליח אינו מהחוקרים, ובדק את התנ"ך לשם קביעת המסורה. השליח רבי יעקב מלוצין כתב גם תיאור על קהילת ארם צובא של אותם ימים. תיאור שליחותו ועדויות מנוסח הכתר על חומשים בראשית ושמות נדפסו בעיתון הלבנון בשנת 1863. ספיר חיבר גם חיבור עם כל התשובות שקיבל על נוסח הכתר שנקרא "מאורות נתן". החיבור פורסם לאחרונה על ידי משה גושן־גוטשטיין, וכן על ידי ד"ר רפי זר.
גודמן - בית ספר למשחק בנגב
אודות בית הספר
בבית הספר שני מסלולי לימוד, מסלול תלת-שנתי ומכינה, שהיא גם תוכנית לימודים בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המקנה נקודות זכות לתואר אקדמי. כמו כן מסלול לימודים נוסף לבוגרי בית הספר להשלמת תואר ראשון במחלקה לתרבות יצירה והפקה במכללה האקדמית ספיר.
כתר ארם צובא
אברהם פירקוביץ'
החכם הקראי אברהם פירקוביץ' ביקר בחלב בשלהי שנת 1863, ובתחילה נתנו לו רשות לראות את הכתר, ולדבריו אף הציעו לו לכהן כרב בקהילתם, אך לאחר מכן נעשה יחסם אליו חשדני והסכימו רק להעתיק על ידי סופר שלהם את הרשימות שבראש וסוף הכתר. העתק של ההעתק נמצא בארכיונו של יצחק זליגמן בר, ופורסם על ידי יוסף עופר.
גודמן - בית ספר למשחק בנגב
אודות בית הספר
כל סטודנט מעניק ארבע שעות סיוע לקהילה בשבוע.
כתר ארם צובא
רבי שלום שכנא ילין וחתנו רבי משה יהושע קמחי
חוקר נוסף שהעתיק חלקים מהכתר, היה הרב שלום שכנא ילין (מחכמי רוסיה וירושלים באמצע המאה ה-19). הרב ילין נסע לחלב עם בנו יהושע והעתיק שם את מסורת ה"כתר" על החלקים שקוראים בהם בתורה ברבים, והם התורה, הנביאים וחמש מגילות. לפי הנוסחאות שהביא עמו לירושלים נכתב שם נוסח של נביאים וכתובים בהשגחת רבי שמואל מסלנט, וממנו העתיקו סופרי הסת"ם שבירושלים נביאים וכתובים לנוהגים (כדעת הגר"א) לקרוא את ההפטרות מתוך קלף.
גודמן - בית ספר למשחק בנגב
אודות בית הספר
כחלק מתוכנית הלימודים מעלה בית הספר 8-6 הפקות תיאטרון בשנה, ממגוון רפרטואר המחזאות הישראלית והעולמית, עם מיטב הבמאים והיוצרים בתחום ובהשתתפות שנה ג', ההצגות פתוחות לקהל הרחב.
כתר ארם צובא
רבי שלום שכנא ילין וחתנו רבי משה יהושע קמחי
בניגוד למקורות לפיהם הרב ילין אכן הגיע לחלב, סבור החוקר יוסף עופר כי בפועל תוכנית הנסיעה של הרב ילין לא התממשה מעולם, וכל ההעתקות מה"כתר" שעל התנ"ך שלו הן מעשה ידיו של חתנו, משה יהושע קמחי.
ירוחם ליבוביץ
רבי ירוחם הלוי ליבוביץ (שתי הב' בשם המשפחה רפות, ביידיש: לייוואוויטש; מכונה רֶבּ ירוחם ממיר), (תרל"ד - י"ח בסיוון תרצ"ו, 1873-1936) היה המשגיח של ישיבת מיר. בשנות כהונתו עיצב את שיטתה המוסרית של הישיבה. בחלק משנות כהונתו השתתף בנשיאת העול הכלכלי של קיום הישיבה.
כתר ארם צובא
רבי שלום שכנא ילין וחתנו רבי משה יהושע קמחי
הרב שמואל שלמה בוירסקי, שספרו עמודי שש כולל תיאור של ה"כתר", כתב על כך:
תורה, נביאים וחמש מגילות לפי נוסחאות ה"כתר" שהובאו לירושלים בידי רבי שלום שכנא נמצאו לקראת סוף המאה ה-20 בכמה בתי-כנסת ישנים בירושלים, חלקם הובאו לשם מ"החורבה" וחלקם הועתקו לפי נוסח התנ"ך שנכתב על פי גרסאות הרב ילין וקמחי.
ספר התנ"ך המקורי שעליו סומנו ההעתקות מהכתר נעלם, ורק בשנת ה'תשמ"ז (1987), התגלה עותק כמעט-שלם של התנ"ך האבוד עם רשימותיו של הרב ילין. תנ"ך זה שהה שנים רבות בעליית גג ביתו של יצחק יעקב ילין, ללא ידיעתו, בשכונת קריית משה בירושלים, וכמעט הועבר לגניזה כאשר עמד הבית להיהרס. הוא ניצל על ידי שמואל לורנץ, באותה עת תלמיד ישיבת הר עציון, שהעבירו לידי יוסף עופר.
הרב דוד יצחקי והרב יעקב יששכר טשינגל פרסמו לפי תנ"ך זה רשימת פרשיות פתוחות וסתומות, וכן את כתבי השליחות שמסרו חכמי ירושלים לרבי שלום שכנא.
החוקר משה דוד קאסוטו
בשנות ה־40 של המאה ה־20 הוקם באוניברסיטה העברית בירושלים "מפעל המקרא", שמטרתו הייתה להוציא לאור מהדורת תנ"ך מדויקת ומושלמת. חוקרי "מפעל המקרא" חיפשו כתב יד מוסמך, עליו יוכלו לבסס את הנוסח המדויק ביותר, ובחרו בכתר ארם צובא העתיק והמהימן. לביצוע המשימה הוחלט לשלוח לחלב שני חוקרים חשובים – משה דוד קָאסוּטוֹ ויצחק שָמוֹש (יליד חלב, ואחיו של הסופר אמנון שמוש) – במטרה לצלם את דפי הכתר. בשנת 1943 יצאו קאסוטו ושמוש לסוריה, אך נתקלו בסירוב מוחלט לבקשה לצלם את הספר, ובוודאי להוציאו מתחום בית הכנסת. הקהילה הסכימה לתת לקאסוטו לבדו לעיין בכתר, בהשגחת אדם מהקהילה. בחוסר ברירה הסכים קאסוטו, ובמשך כשבוע ימים עיין בכתר ורשם לעצמו רשימות. בינתיים החריפו היחסים בין המוסלמים ליהודים, ובמהרה נסגרו שערי סוריה בפני מבקרים יהודים. יוסף עופר פרסם מאמר על הכתר לאור רשימות קאסוטו.
הפּרעות בחלב
היחס כלפי יהודי סוריה החל להסלים, כאשר בשנת 1925 הותקף הרובע היהודי בדמשק; בשנת 1936, במקביל לפרוץ המרד הערבי הגדול בארץ ישראל, התחוללו מהומות נגד יהודי סוריה, שהואשמו בציונות. במלחמת העולם השנייה הפכה סוריה לבסיס תעמולה נאצית, ובמשך כל שנות ה־40 ידעו יהודי סוריה פרעות הולכות ונשנות. בשנת 1945 חלה הרעה גדולה בתנאי החיים של יהודי סוריה: מעמדם הושפל, נאסר עליהם להגר וראשי הקהילות חויבו לגנות בפומבי את הציונות.
הרב הראשי לקהילת חלב, חכם משה טוויל, שגר מול בית הכנסת העתיק, סיפר כי בצהריים התאספו גויים רבים ליד בית הכנסת, והכריזו: 'פלסטין בִּלָאדְנָא ויָאהוּד כִּלָאבְּנָא' (פלסטין היא ארצנו והיהודים כלבינו). אחרי הצהריים התנפל ההמון בסיוע צבא סוריה על בית הכנסת, החריב אותו והבעיר את המקום. בנוסף, הוצאו כארבעים ספרי תורה ושרפו אותם בחוץ בנפט ובשמן. במשך שלושה ימים הסתגרו יהודי חלב הנפחדים בבתיהם, ורק לאחר מכן העזו לצאת. לא היו אמנם נפגעים בנפש, אך החיפושים בין החורבות המפויחות של בית הכנסת העתיק העלו כי כתר ארם צובא נעלם.
הצלת הכתר
כמה חודשים לאחר הפרעות גילו עולים יהודים מחלב ליצחק בן-צבי, כי בניגוד לשמועות, חלק מהכתר שרד והוא לא נשרף כליל, אלא שראשי הקהילה הפיצו את השמועה כדי להגן על הכתר. ברור היה כי הכתר לא יוכל להישאר בחלב, שם קיים חשש לגורלו.
בב' בשבט ה'תשי"ח (1958), יותר מעשר שנים לאחר שנעלם ואחרי מסע סודי שארך כחצי שנה, הגיע הכתר לירושלים. גואלו של הכתר היה מרדכי בן עזרא פחאם, יהודי תושב חלב בעל נתינות איראנית שגורש מסוריה. לפני שיצא, קיבל פחאם בסתר את הספר היקר מראשי הקהילה, כדי שיבריח אותו ארצה. משפחת פחאם יצאה מחלב לאיסטנבול בדרכה לישראל, כשבין חפציה, בתוך מכונת כביסה ישנה, מוחבא הכתר. סרינה פחאם, אשתו של מרדכי, סיפרה על האירועים:
הספר נמסר בתחילה לידיו של "איש ירא שמים מהימן" (כדברי המבריחים), שלמה זלמן שרגאי, לשעבר ראש עיריית ירושלים. לאחר ששכן לילה אחד בביתו של שרגאי, ובקביעתו כי הכתר שייך לכלל ישראל, העבירו לידי הנשיא יצחק בן-צבי. ה"כתר" הושאל למוזיאון ישראל והוא מוצג בהיכל הספר. עותק של הספר מוצג בבית הכנסת עדס בשכונת נחלת ציון בירושלים, אשר נבנה על ידי משפחת עדס מחלב.
חלקי הכתר החסרים
לא כל "הכתר" שרד: רק 294 דפים מתוך 491 הדפים המקוריים שהיו בו (כ-60%) הגיעו לישראל. ארבעה מתוך חמשת חומשי התורה חסרים כמעט לגמרי, והספר החמישי – ספר דברים – מתחיל רק בפרק כ"ח. גם חמשת הספרים האחרונים בקובץ – קהלת, איכה, אסתר, דניאל ועזרא – נעלמו.
החלקים שנשתמרו מן התורה הם: החלקים החסרים בנביאים ובכתובים: בסך הכול נותרו בחלקים הקיימים כ־65 אחוזים מכל המקרא.
לא ברור כיצד נעלמו הדפים החסרים. חוקרים העריכו כי בעת שנשרף בית הכנסת בשנת 1947 לקחו יהודים מן הקהילה חלקים ממנו, ופרסמו קריאה ליוצאי חלב להעביר חלקים כאלה הנמצאים ברשותם. בשנת 1982 מסרה אישה מברוקלין דף מדברי הימים לספרייה הלאומית. בשנת 2007 הועבר ליד בן צבי קטע מספר שמות שקודם לכן שימש כקמע בידי יהודי מחלב, שהאמין שניצל בזכותו מן הפרעות בעיר.
אספן היודאיקה שלמה מוסאיוף העיד במהלך ראיון טלוויזיוני כי בשנות השמונים של המאה הקודמת הגיעו אליו שני סוחרי יודאיקה ובידם מזוודה. הם הציעו לו את חלקי הכתר החסרים תמורת סכום של מיליון דולר. מוסאיוף טען בראיון כי באותה העת לא היה בידו סכום כסף גדול כל כך, ולכן העִסקה לא התקיימה.
לטענת העיתונאי מתי פרידמן בספרו "תעלומת הכתר", החלקים החסרים – או לפחות רובם – נשדדו בישראל. לדבריו הכתר לא נמסר לנשיא בן־צבי מיד עם הגעתו לישראל, אלא קרוב לשלושה שבועות לאחר מכן. דרור שׂטרשון יעקב חלק על כך, לאור התכתבויות של הנשיא בן צבי בשנת 1953, כארבע שנים לפני שהכתר הגיע ארצה, וממנה עולה שכרבע מדפיו של הכתר אבדו כבר אז.
נזקים נוספים
מלבד החלקים החסרים, ניזוק הכתר בצורות נוספות ובשנת 1986 הוחל בעבודת שימור ושחזור שנמשכה שש שנים. הצד השעיר של הקלף, המכוסה בפרוות בקר היה חסין יותר מהצד הפנימי של העור החשוף לנזקים ובמקומות מסוימים הדיו החומצתי כרסם בקלף במשך השנים וגרם להיעלמן של אותיות. הכתמים הסגלגלים בפינות התחתונות הפגומות של הדפים, שנחשבו עד אז כסימני השרפה משנת 1947, התגלו בבדיקות מעבדה מעמיקות כפטרייה שכרסמה את הדפים, אולי תוצאת מגען של אצבעות מדפדפות מלוחלחות ברוק. בכתר נמצאו גם סימנים מלבניים של דבק, ככל הנראה סלוטייפ שהודבק בניסיון לתקן אותו, בנוסף לכריכה גסה שחוברה אליו, לאחר הגעתו לישראל.
הכתר במחקר
חוקרים רבים בדקו את הכתר מאז שהגיע לישראל, והוא שימש יסוד לכמה מהדורות של התנ"ך, ובהן המהדורות שהגיה הרב מרדכי ברויאר (להלן) ומהדורת 'מקראות גדולות הכתר' שההדיר וערך מדעית פרופ' מנחם כהן מאוניברסיטת בר־אילן.
המחקר היסודי והמקיף העוסק בחלקים שנשתיירו מן הכתר הוא ספרו של פרופ' ישראל ייבין, כתר ארם צובה ניקודו וטעמיו, ובו תיאור מדוקדק של מסורת הניקוד, הטעמים והגעיות (=מתגים, הטעמות משנה) בכתר ובכתבי-יד קרובים לו. כמה מחוקי הטעמים והגעיות נתגלו ותוארו לראשונה במחקר זה.
כיום מקובל על רוב החוקרים שזהו אכן הספר הידוע במצרים, עליו כתב הרמב"ם שהוא ספרו של בן־אשר, ועל פיו כתב את הלכות כתיבת ספר תורה.
מיעוט החוקרים סבורים עדיין כי הכתר שנשתמר בחלב אינו הספר המקורי של בן־אשר, שעליו העיד הרמב"ם. אהרן דותן סבור שכתב יד לנינגרד הוא כתרו של בן אשר, ועל פיו הוציא את מהדורת התנ"ך שלו (מהדורת עדי; ידוע גם בכינוי "התנ"ך הצה"לי"). גם משה דוד קאסוטו סבר כך. הוא כתב זאת במברק מחלב לירושלים, עוד לפני עיון מעמיק בכתר, שעתיים לאחר שראה לראשונה אותו בבית הכנסת בחלב, היא ארם צובא, וזמן קצר לפני חורבנו בפרעות שנערכו ביהודי העיר במקביל לקרבות הראשונים של מלחמת הקוממיות בתש"ז (1947). לפי רשימותיו נראה כי עמדתו של קאסוטו נבעה מנוסח שגוי של ספר היד החזקה לרמב"ם שהיה בידיו, ועל פיה צורתה הגרפית של שירת האזינו הייתה אמורה להיראות אחרת.
השפעתו של כתר ארם צובא
מאז נודע הכתר ברחבי העולם היהודי, בעיקר בזכות הזכרתו על ידי הרמב"ם ב"משנה תורה", הפך לסמל לדיוק של נוסח המסורה ומהדורות תנ"ך רבות הושפעו ממנו, מי ברב ומי במעט.
ההשפעה הברורה ביותר של הכתר היא ברשימת הפרשיות הפתוחות והסתומות שבתורה, שאותה העתיק הרמב"ם מתוך הכתר והפיץ בספרו משנה תורה. דחיפה משמעותית להטמעת רשימה זו העניק ר' מאיר הלוי אבולעפיה (הרמ"ה), בספרו "מסורת סייג לתורה". הרמ"ה מצא כתב יד של משנה תורה החתום על ידי הרמב"ם עצמו, ומתוכו העתיק את רשימת הפרשות הפתוחות והסתומות. כך התקבל נוסח זה בכל תפוצות ישראל, כאשר יהודי תימן ינקו אותו ישירות מן הרמב"ם, ויהודי אשכנז וספרד והמזרח – דרך הרמ"ה והמושפעים ממנו.
המחשה לכך ניתן לראות בנוסח מוקשה, בעניין פרשת "כל חלב" (ויקרא פרק ז' פסוקים י"א–ל"ח). הרמב"ם מונה שם רק פרשה אחת בשם 'וידבר' (ללא סימן זיהוי נוסף), כאשר באותו מקום ישנן שתיים כאלה. כתוצאה מכך התפתחו שתי מסורות פרשנות – בני תימן סימנו אחת מן הפרשות, ובני אשכנז וספרד סימנו את השנייה. למנהג תימן מסמנים פרשה פתוחה אחרי פסוק כ"א אך לא מסמנים פרשה פתוחה אחרי פסוק כ"ז; למנהג ספרד ואשכנז מסמנים פרשה פתוחה אחרי פסוק כ"ז אך לא מסמנים פרשה פתוחה אחרי פסוק כ"א. אליבא דאמת ישנה עדות מפורשת של חכם בשם הרב עטייה, שבדק את המקום בכתר עצמו, ומצא את שתי הפרשות פתוחות. ככל הנראה נפלה טעות ברשימותיו של הרמב"ם, וטעות זו התגלגלה לספרי התורה של כל קהילות ישראל. לנוסח זה, המונה פרשה אחת בלבד ולא שתיים, אין מקור אחר בכתבי יד ובעדויות אחרות, שכולן מונות שתי פרשות.
הכתר ושחזור נוסח המסורה
גילוי וחקר הכתר העלה גם את הדיון בשאלה האם לשחזר את נוסח המסורה בהתאם לכתר, בשינוי מהנוסח שהתקבע כבר לפני מאות שנים. בהקשר זה נדונו כתיבת ספרי נביאים וכתובים לפי חלוקת הפרשיות (הפתוחות והסתומות) שבכתר ארם צובא, כמו גם לגבי תשעת ההבדלים בין נוסח התימנים לבין נוסח ספרי התורה של קהילות אשכנז וספרד, אשר נוסח הכתר וכתבי היד הקרובים לו תומכים בנוסח התימני לפחות בשמונה מתוך תשעת המקרים.
בשנת תשנ"ה (1995) התנהל פולמוס חריף בציבור החרדי בשאלה זו. הפולמוס התנהל באמצעות מודעות רחוב וקונטרסים שונים שהציגו את דעות הצדדים. בהקשר זה יצוין, כי הניסיון לשחזר את נוסח המסורה המקובל לפי נוסחים קדומים אינו חדש, וכי כבר בירושלים בתקופת הרב שמואל סלנט נכתבו מגילות נביאים על פי מסורת הכתר, בתמיכתם של רבני ירושלים.
מהדורות שונות המבוססות על הכתר
ספר התנ"ך הראשון שנוסחו נסמך על כתר ארם צובא, לאחר שהגיע לישראל היה תנ"ך הרב מרדכי ברויאר, בהוצאת מוסד הרב קוק. נוסחו שולב בסדרת דעת מקרא. שם גם פירט ברויאר, אחד לאחד בתחילת כל כרך, על מה סמך את הכרעתו, בכל מקום בו יש מחלוקת על הנוסח. לאחר גילוי התנ"ך עם ההערות של רבי שלום שכנא ילין (ראה לעיל), הוציא הרב ברויאר מהדורה נוספת של התנ"ך, עם בחינה מחודשת של הנוסח לאור הגילויים האחרונים, בהוצאת חורב, בשנת תשנ"ח (1998).
בשנותיו האחרונות הקים פרופ' משה דוד קאסוטו את מפעל המקרא, שמטרתו הייתה להוציא מהדורה של התנ"ך עם כל חילופי הנוסח מכל המקורות הקיימים (המגילות הגנוזות, תרגומי המקרא, כתבי יד שונים של המסורה, ועוד). עם מותו עמד בראש המפעל פרופ' משה גושן־גוטשטיין, שהחל בעריכה של ספר ישעיהו. המפעל בחר בכתר ארם צובא כנוסח הפנים, מתוך הכרה כי הוא הנוסח המדויק ביותר הקיים, בכתבי היד של המסורה ובכלל.
בשנת 2001 יצא לאור "כתר ירושלים", פרי עמל של שנים ארוכות של נחום בן־צבי, בעל בית דפוס ותיק בירושלים, שנטל את נוסח מהדורת חורב, והדפיסו בצורה שניסתה לחקות ככל האפשר את צורתו החיצונית של הכתר – בשלושה טורים, ובספרי איוב משלי ותהילים בשני טורים (דהיינו, רווח באמצע כל שורה – מנהג סופרים עתיק). במהדורת מוסד הרב קוק הניח ברויאר רווח באמצע השורה, אך השורות לא הסתיימו באותו מקום, וכך נוצרו מעין "פרשות פתוחות" שלא היה להן מקור. עקב כך ויתר על כך הרב ברויאר לחלוטין במהדורת חורב, שבה נדפסו ספרים אלו ללא הרווח באמצע השורות. רק מהדורתו של בן־צבי פרצה דרך בכך, בנוקטה שיטות לא מקובלות, דוגמת הנחת שוליים רחבים מן המקובל בצדי הדפים בספרים אלו.
מהדורה נוספת המבוססת על כתר ארם צובא היא מפעל מקראות גדולות הכתר, שיזם פרופ' מנחם כהן מאוניברסיטת בר־אילן. כהן התפלמס עם שיטת ההדרה של הרב ברויאר, שסטה מן הכתר בעניינים מסוימים. כהן הקפיד לעקוב אחרי הכתר בכל עניין, גדול כקטן, ואף פיתח שיטת שחזור הנוסח למקומות שבהם נוסח הכתר אינו בידינו. בנוסף, הוסיף כהן במהדורתו את הערות המסורה, שהושמטו ברוב מהדורת התנ"ך והמקראות הגדולות שיצאו בשנים האחרונות.
הכרזת הכתר כנכס תרבות עולמי
בפברואר 2016 הכריז אונסקו על הכתר כנכס תרבות עולמי בשל ייחודיותו ומאפייניו האוניברסליים.
נאמני הכתר
בשנת תשכ"ב (1962), בעקבות משפט שהתנהל בבית הדין הרבני בירושלים, יסדו נשיא המדינה יצחק בן-צבי ומאיר לניאדו את 'הקדש' ארם צובא, שבראשו הועמדו נשיא המדינה, הראשון לציון ונאמנים נוספים. נאמני ההקדש נקבעו כך שיכללו נציגות אקדמית והן נציגות של יוצאי העדה החלבית. בית הדין הרבני ממנה אחת לכמה שנים אנשים שיהיו נאמני ההקדש על הכתר. במינוי האחרון (2018) מונו פרופסור עפרה תירוש בקר, ראש מכון בן צבי, הראשון לציון הרב יצחק יוסף, פרופ' מנחם בן־ששון נשיא האוניברסיטה העברית, פרופ' משה בר־אשר נשיא האקדמיה ללשון העברית, הרב חיים סבתו, הרב יעקב ידיד בן הרב יום טוב ידיד הלוי והרב אברהם דיין.
ראו גם
כתרי דמשק
קישורים חיצוניים
צילום כתב היד
מידע על כתב היד
ירוחם ליבוביץ
תולדותיו
כבן שש עשרה החל ללמוד בישיבת סלבודקה. בגיל עשרים ושתיים, בשנת תרנ"ז, נשלח על ידי הרב פינקל ללמוד אצל הרב שמחה זיסל זיו בישיבת קלם. ממנו הספיק ללמוד רק מעט יותר ממחצית השנה. ועם פטירתו בכה במשך לילה שלם, בעיקר על עצמו שרק כעת התחיל ללמוד ממנו כיצד לחיות כ"אדם". ר' ירוחם העיד על עצמו שהרגיש כל ימיו שהבנתו נבעה ממעמד אותו יום.
כהונתו בישיבת מיר
לאחר נישואיו למד ב"כולל קדשים" בראדין, ומשנת תרס"ז (1907) כיהן כמשגיח בישיבת ראדין, שם למד אצלו הרב יחזקאל לוינשטיין. בשנת תר"ע עזב את ישיבת ראדין. החל משנת ה'תרע"א היה הרב ירוחם משגיח בישיבת מיר. אחר כך עבר לישיבת סלבודקה ולישיבות אחרות. בשנת ה'תרפ"ג הוא חזר למיר ועמו קבוצת בחורים מובחרת מישיבת פוניבז', שבה כיהן קודם לכן.
פטירתו
בשנת תרצ"ו לקה בדלקת קרום המוח. הוא נפטר בי"ח בסיוון, כבן שישים ואחת. שיחתו האחרונה נאמרה בכ"ד באייר ועסקה בנושא "בעל הבית דוחק" - על ניצול הזמן.
לאחר פטירתו נקרא הרב יחזקאל לוינשטיין, כדי למלא את מקומו כמשגיח.
עיקרי משנתו
שיטתו מתאפיינת באינדיבידואליות. על פיה, כל לימוד התורה וקיום המצוות הם רק אופנים לבוא אל האדם עצמו. אף שיש לקבל ולשמוע מרב, את עיקר הצמיחה יכול האדם רק להעלות מעצמו. בכמה מקומות בכתביו הוא קורא לנקודה העצמית של האדם בשמות קבליים למחצה, כגון "שורש הנשמה המגיע לכיסא הכבוד".
לגישה זו ישנן השלכות לתחום העבודה המוסרית. לדוגמה, סבר שאין מקום לקנאה, מכיוון שכל אדם הוא במהותו יחידי ומעלתו של אדם באה לידי ביטוי רק ברגע שבו הוא מעלה את דרגת ה"יחידות" שלו ומגיע למקום בו הוא לבדו. בעקבות המדרש הוא מדמה את יחידות האדם ליחידות האל. דרגה זו היא המאפיין המרכזי של מהותו של 'בן ישיבה' או בן תורה. גם ביחס לתשובה כתב: (דעת חכמה ומוסר, חלק ג', סי' קסא).
לגישה זו ישנן השלכות תאולוגיות. האמונה אינה זקוקה להוכחה, אלא היא חוויה שחש אותה הקרוב לאל. בלשונו: "סוד הכל הוא בקירוב ובריחוק, כי בהיותו קרוב אשר לו אלוהים קרובים אליו בקרב הארץ, השוכן איתו בתוכו, יראהו עין בעין", ו"לא כמו שסוברים וכאשר מוסכם הוא בעולם שמתוך ההבנה על ידי חקירות אמיתיות מזה נובעת האמונה".
משפחתו
בשידוכין עם אשתו רבקה סיכמו שהרב ירוחם ילמד שמונה שנים בפרישות ולאחר מכן יסייע בפרנסה. בשנים אלו הפעילה מסעדה בעירה אוזבנט שבליטא. כששב לביתו התנגדה רבקה שיסייע בפרנסה. נפטרה בתש"ח.
גודמן - בית ספר למשחק בנגב
אודות בית הספר
המחזור הראשון של בית הספר סיים את לימודיו בשנת 2008, שכל תלמידיו היו אנשי דרום הארץ. המחזור השני כלל שבעים אחוזים יוצאי הדרום והשלישי התפלג שווה בשווה בין תושבי הדרום לתלמידים שהגיעו מאזורים אחרים בישראל. עם השנים הגיעו לבית הספר מגוון רחב של סטודנטים, מכל רחבי הארץ.
קבוצת הצעירים של תיאטרון באר שבע מורכבת בעיקר מבוגרי בית הספר גודמן. בית ספר למשחק בנגב יוזם ותומך בהקמת מוקדי תרבות נוספים בעיר: תיאטרון הילדים והנוער, תיאטרון הפרינג' באר־שבע, קבוצות תיאטרון, מגמות התיאטרון במערכת החינוך, פסטיבלים עירוניים ועוד.
פרסים
בהצגה "קן הקוקייה", של תיאטרון באר שבע, שהועלתה בתחילה בבית הספר למשחק, השתלבו חמישה מבוגרי בית ספר גודמן. אורן כהן, בוגר בית הספר גודמן, זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המבטיח על תפקידו בהצגה "קן הקוקייה". במאי 2012 זכתה רעות פיש בפרס השחקנית המבטיחה עבור משחקה בהצגת בית הספר "לצאת מכאן", בפסטיבל עתיד תיאטרון בצוותא.
בין השנים 2018–2019 זכה בית הספר שנתיים ברציפות במקום הראשון בתחרות הארצית מונולוגים קומיים ע"ש ספי ריבלין.
No More Words
No More Words (בעברית:  אין יותר מילים) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הגל החדש ברלין. הוא יצא לאור ב-27 בפברואר 1984, על ידי חברת התקליטים גפן רקורדס, כסינגל המוביל מתוך האלבום. הוא נכתב על ידי ג'ון קרופורד והופק על ידי ג'ורג'ו מורודר וריצ'י זיטו.