cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלדוסטרון
סינתזה
אלדוסטרון הוא מינרלקורטיקואיד וככזה מסונתז בקורטקס של בלוטת האדרנל, יותרת הכליה. ביוסינתזה מתחילה עם כולסטרול, אשר בנוכחות של האנזים p450 ציטוכרום עובר הידרוליזה בפחמנים 20 ו-22. לאחר ההידרוליזה הופך הכולסטרול לפרנאוגולן (pregnenolone), בהמשך לפרוגסטרון ולבסוף לאלדוסטרון.
מנגנון פעולה: אלדוסטרון מעלה את חדירות צינורית האיסוף (collecting duct) בכליה לנתרן ולאשלגן. הוא גורם לפעולה של משאבות נתרן-אשלגן שנמצאות על הנפרון, בצד הבזאלי של צינורית האיסוף, ובכך מעלה את רמת הנתרן בדם. עלייה ברמת הנתרן מעלה את האוסמלריות ומגדילה את הספיגה מחדש של מים בכליה. בכך הוא מעלה את כמות המים ואת לחץ הדם בגוף. פירוק האלדוסטרון מתבצע בכבד, זוהי אחת הסיבות לכך שבזמן מחלת כבד, יש בצקת בחלל הבטן (ASCITIS): מכיוון שרמת האלדוסטרון עולה ולכך יש אצירה מוגברת של נתרן ובעקבותיו מים.
מחלף קסם
היסטוריה
מיקום המחלף נקבע בתמ"א 3 (תוכנית מתאר ארצית לדרכים), שנערכה ב-1976, כחלק מתכנון כביש 6 וכביש 5. התכנון המפורט של המחלף בוצע על ידי חברת כביש חוצה ישראל בתחילת שנות ה-90. החברה גם ניהלה את הפקעת הקרקעות להקמת המחלף. עד הקמת המחלף היה במקום צומת, בשם "צומת קסם", בין כביש 444 לכביש 5. הצומת נחנך ב-6 באוגוסט 1987, עם השלמת סלילת קטע כביש 5 ממחלף מורשה עד לצומת זה.
הקמת המחלף החלה על ידי חברת סולל בונה בשנת 1996, כהכנה לסלילת כביש 6. קטע קטן של המחלף נפתח לתנועה באוגוסט 1998. ב-22 בדצמבר 1998 נפתח שלב א' של המחלף שכלל העברת כביש 5 ב-5 גשרים, באורך כולל של כ-1,500 מטרים, ובהם הגשר הארוך ביותר במדינה, שאורכו כ-740 מטר. זאת לטובת פינוי התוואי מתחת לכביש 5 לטובת סלילת כביש 6. הקמת הגשר ערכה כשנה והוא נבנה בשיטת המקטעים, המוכנים מראש, המודבקים אחד לשני באמצעות מנוף מיוחד המתקדם על פני הגשר עם הקמתו. הגשר נחנך תחילה חלקית כשהתנועה לשני הכיוונים התנהלה על נתיבי תנועה באותו מסלול. חלקו השני של הגשר נחנך במרץ 2001.
ביולי 2002, נפתח גשר נוסף במחלף שהעתיק את התנועה של כביש 444 אל מעל כביש 6, וכן תוואי חדש של כביש 444 באורך 1 ק"מ.
באוקטובר 2002 הושלם מבנהו הנוכחי של המחלף עם פתיחתו לתנועה של כביש 6.
מבנה
ייחודו של המחלף הוא שהתנועה בשני הכבישים הראשיים העוברים בו, כביש 5 וכביש 6, מתנהלת ברציפות ללא רמזורים, בדומה למחלף גנות בו יש תנועה רציפה בכביש 1 ובכביש 4, אך בשונה ממנו, חלק מהמעבר בין הכבישים הללו, וכן המעבר אל ומכביש 444 מתבצע באמצעות רמזורים. במחלף מספר גשרים שאחד מהם (בתוואי כביש 5) הוא באורך 740 מטר, והיה הארוך ביותר בישראל עד שנת 2008, עת הסתיימה הקמתו של גשר הרכבת מעל עמק איילון שהפך לגשר הארוך ביותר במדינה, שאורכו כ-1.2 קילומטרים.
מחלף קסם הוא אחד המחלפים הבודדים בישראל בהם קיים בנוסף למפגש כבישים בין עירוניים גם מפגש של מסילות רכבת: במחלף נפגשות המסילה המזרחית ומסילת הירקון, שגם מסתיימת במחלף. כמו כן, בסמוך למחלף נמצאות שתי תחנות רכבת: ראש העין - צפון, הפעילה מאז 2003, וראש העין דרום, שאינה פעילה כתחנת נוסעים מאז 2003 ותשוב לפעול בשנת 2026, עם חידוש שירות הנוסעים במסילה המזרחית.
יוסף קלוץ
יוסף (יוזף) קלוץ (בפולנית: Józef Klotz; ינואר 1900–1941) היה שחקן כדורגל יהודי פולני, שנספה בשואה. התפרסם כשחקן הכדורגל שהבקיע את השער הראשון בהיסטוריה של נבחרת פולין בכדורגל.
קריירה ספורטיבית
שיחק בקבוצת יוטצ'נקה קרקוב כמגן ימני בין השנים 1920 - 1925 ולאחר מכן עבר לשחק במכבי ורשה. נחשב לשחקן עם ביצועים טכניים גבוהים במיוחד ועל כן נהג לבעוט את כדורי העונשין של קבוצתו. שיחק גם במדי נבחרת פולין וכבש את השער הראשון שהובקע אי פעם על ידי נבחרת פולין, בבעיטת פנדל, במשחק בינלאומי נגד שוודיה במאי 1922.
קלוץ זכה להכרה בעיתונות הספורט הפולנית כמי שנכנס להיסטוריה של הכדורגל הפולני.
בתקופת השואה
כשפרצה המלחמה קלוץ היה כבר נשוי ואב לילדה.
הוא נרצח בורשה בשנת 1941, בגיל 41.
דיווחית
דיווחית היא מערכת אלחוטית של מכשירים מסוג זימונית, לשידור התרעות קוליות או הודעות טקסט של פיקוד העורף בזמן חירום, המיוצרת ומופעלת על ידי חברת "ביפר תקשורת".
היסטוריה
ה"דיווחית" הושקה לראשונה בינואר 1991, לקראת מלחמת המפרץ, כתשתית התרעה ואזעקה על בסיס מערכת הזימונית של חברת "ביפר", עבור לקויי שמיעה. הפרויקט החל ביוזמה של חברת "ביפר" בשיתוף אגודת החירשים בישראל והארגון היהודי ההומניטרי ג'וינט. במסגרת הפרויקט חולקו מכשירי זימוניות רוטטות, שפעלו עם הפעלת האזעקה באזור, במקרה של התקפת טילים על ישראל.
בשנת 2000 חודש הפרויקט ביוזמת משרד העבודה והרווחה, פיקוד העורף וחברת "ביפר" ושוב חולקו מכשירי זימונית ללקויי שמיעה, עבור שידור סימולטני של התראות כגון אזעקה בעיתות חרום. חברת "ביפר" המשיכה בפיתוח המערכת עבור "פיקוד העורף", במטרה לשדר תשדורת אלחוטית, לצורך העברת אזעקה בעיתות חרום למספר בלתי מוגבל של מכשירים, בתוך שניות בודדות. המטרה הייתה לקצר את זמן התגובה של הציבור בעת התקפת טילים או שיגור רקטות, תוך שילוב עם מערך ההתרעה של פיקוד העורף. את המערכת החל פיקוד העורף לפרוס ביישובי קו העימות. בשנת 2005 התנהל גם משא ומתן עם האיחוד האירופי לרכישת כ-50 אלף מערכות "דיווחית", שיתריעו מפני אסונות טבע המוניים, כגון צונאמי, הוריקן, שיטפונות ומפולות שלגים.
בסוף שנת 2005 הוחל בפריסה של מערכות "דיווחית" בכל יישובי עוטף עזה. בינואר 2006 הוחל בפריסה של מערכות "דיווחית" בתחנות כיבוי ברחבי המדינה, ועד תחילת קיץ 2006 נפרסו בישראל כבר כ-15,000 מערכות "דיווחית".
בקיץ 2007 הותקנה מערכת מדגם "דיווחית פלוס" ב-65 בתי עסק ומפעלים באזור שדרות, כשדרוג של מערכות קיימות של ביפר, אשר מתריעות על נפילת רקטות. המערכת המשודרגת מעבירה דיווח התרעות "צבע אדום" ועדכון מיידי של הנחיות חירום, והותאמה לצורכי חברות עסקיות, מוסדות חינוך ומוסדות ציבור. היא מקושרת בממשק ישיר למערכת זיהוי הירי בעוטף עזה, והופכת את קבלת ההודעה להתרעה קולית שמכריזה בקול רם 'צבע אדום', כך שנוכחים במקום ידעו מיד להיכנס למרחבים מוגנים.
במהלך שנת 2008 הורחבה הפריסה של המערכת עד אזור אשדוד. בנוסף חילק משרד הרווחה מכשירים לכבדי שמיעה בבכל אזור הדרום.
בספטמבר 2010, הודיע פיקוד העורף כי ירכוש אלפי מכשירי "דיווחית" לכבדי שמיעה, בעלות כוללת של כ-13 מיליון שקל, על רקע הפקת לקחים ממלחמת לבנון השנייה ומבצע עופרת יצוקה, במהלכם התקשו כבדי שמיעה לשמוע את צופרי האזעקה.
מתתיהו אנטיגונוס השני
מתתיהו אנטיגונוס השני (ביוונית: Αντίγονος) היה אחרון מלכי בית חשמונאי. שלט על יהודה החשמונאית בתקופת בית שני בין השנים 40 לפנה"ס ל-37 לפנה"ס.
אווירה מרדנית בבית
מתתיהו אנטיגונוס היה בנו הצעיר של אריסטובולוס השני ונכדו של המלך אלכסנדר ינאי. אביו היה מעורב בסדרה של מרידות במטרה לשמר את השלטון החשמונאי הרופף ביהודה. אחיו, אלכסנדר השני, הלך בעקבות אביו ואחותם אלכסנדרה במרד נגד הורדוס. כל אותו זמן נמשכה ביהודה ההתמודדות בין תומכי אריסטובולוס להורקנוס השני ולאנטיפטרוס האדומי (אביו של הורדוס).
תקוות שנכזבו
בשנת 49 לפנה"ס פרצה מלחמת הטריומויראט הראשון בין יוליוס קיסר לפומפיוס. קיסר היה מעוניין להשתלט על סוריה וארץ ישראל, ולשם כך שיגר לשם את אריסטובולוס השני (שהיה שבוי ברומא לאחר ניסיון מרידה כושל, ובנו הצעיר, אנטיגונוס היה עצור שם כבן ערובה) אלא שהוא ובנו אלכסנדר השני חוסלו על ידי תומכיו של פומפיוס.
לאחר קרב פרסלוס ב-48 לפנה"ס, כשיוליוס קיסר השתלט על המזרח חיזרו אחריו הורקנוס השני ואנטיפטרוס וזכו באהדתו. מעמדם הושאר על כנו וכל שאיפותיו של מתתיהו אנטיגונוס לקבל נתח שלטון נותרו בגדר חלום.
לאחר רצח יוליוס קיסר (מרץ 44 לפנה"ס) פרצה מלחמת אזרחים באימפריה הרומית. ההתמודדות הדרמטית בין אוקטביאנוס ומרקוס אנטוניוס לבין קסיוס, רוצחו של קיסר, חוללה הדים ביהודה. גברה המתיחות בין האצולה הירושלמית לבין בית אנטיפטרוס. בירושלים פרצה התקוממות כנגד פצאל בן אנטיפטרוס, אחי הורדוס, ואנטיגונוס בן אריסטובולוס השני, נצר למשפחת החשמונאים התמרד בגליל אך הובס על ידי כוחותיו של הורדוס.
ניצחונם של מרקוס אנטוניוס ואוקטביאנוס הביא לכך שמשלחת יהודית תפציר ברומאים לסלק את בית אנטיפטרוס מכל תפקיד הנהגתי, אך לשווא. הרומאים ביקשו להסתמך על הגורם הנאמן ביותר להם.
מעורבות הפרתים בפרשה
באותו זמן ניצלו הפרתים, אויביה המושבעים של רומא, את התוהו-ובוהו באימפריה הרומית ופלשו לסוריה. מתתיהו אנטיגונוס, נצר חשמונאי, בנו הצעיר של אריסטובולוס, ששאיפתו למלוכה ולהחזרת עטרת ליושנה היו ברורות, אם כי ידע אל-נכון שמגמה זו עלולה לעלות לו וליהודה ביוקר (ענישה רומית), שכנע את הפרתים להמליכו על יהודה ולסלק מן ההנהגה הן את בית אנטיפטרוס והן את הורקנוס השני – יריביו. הפרתים נעתרו לבקשתו משלושה טעמים: ראשית – לאנטיגונוס ולהם היה אויב משותף – הרומאים; שנית – אנטיגונוס הבטיח להם כסף רב; ושלישית – במהלך זה הפרתים מגדילים את תחום השפעתם.
אנטיגונוס, מגובה על ידי תמיכה צבאית של הפרתים, צר על אויביו שהתבצרו בארמונם שבירושלים. הפרתים שכנעו את הורקנוס ואת פצאל (אחי הורדוס) להיכנע ולצאת מהארמון תוך כדי הבטחה שלא יאונה להם כל רע. השניים התפתו לשווא: הם נעצרו ונכבלו. פצאל שם קץ לחייו על ידי כך שהטיח את ראשו בסלע, והורקנוס נידון למום גופני (קיצוץ אזניו) כדי למנוע ממנו את האפשרות לשוב ולכהן בתפקיד הכהונה הגדולה. חיתוך האזניים בוצע אמנם בעידודו של אנטיגונוס (והיו אף שאמרו כי הוא עשה זאת בעצמו), אולם על פי ההיסטוריון הרומאי טקיטוס, נראה כי הנוהג לכרות את אזניו של יריב היה מקובל אצל הפרתים, כדי להשפילו ובו בזמן גם לחוס על חייו.
הורדוס, שאף הוא הושם במצור, לא התפתה לצאת אל הפרתים ואל אנטיגונוס והצליח להימלט באישון לילה מירושלים. בדרכו כמעט ניגף בידי אנטיגונוס ליד המקום בו בנה מאוחר יותר את ההרודיון. הוא הסתיר את משפחתו במצדה והגיע עם תומכיו דרומה לאדום. הפרתים שדדו את ארמון החשמונאים ואת ירושלים ונכסיו הרבים של הורקנוס עברו לידי אנטיגונוס.
אנטיגונוס מתמלך בחסות
אנטיגונוס הומלך בחסות הפרתים ובכך חידש במידה מסוימת את השלטון של השושלת החשמונאית. הרבה לא ידוע על מעשיו ומהלכיו בתקופת שלטונו הקצרה (37-40 לפנה"ס). ממטבעותיו שנחשפו ניתן לדלות פרטים על אופי שלטונו. על גבי המטבעות נמצאה כתובת ביוונית שלשונה "של המלך אנטיגונוס", ללמד על חידוש בית המלוכה וכתובת בעברית – "מתתיה כהן גדול [ו]חבר היהודים" וכתובות דומות. דו לשוניות זו דומה למטבעות המלכים החשמונאים, קודמיו, למעט אלו של אלכסנדר ינאי, ובאה לציין את התחשבותו ברגשות העם היהודי, כאשר כלפי חוץ הוא נחשב למלך ("בסילאוס" ביוונית), וכלפי פנים הוא מכהן ככהן גדול ושולט בשותפות עם "חבר היהודים", היינו הסנהדרין.
על אחד המטבעות ניתן לזהות סמלים הלקוחים מעולם המקדש: מנורת שבעת הקנים ושולחן לחם הפנים. המטבעות הופקו ממתכות זולות (נחושת ועופרת), מה שמלמד, כנראה, על מצב כלכלי רעוע בתקופתו של מתתיהו אנטיגונוס.
ממטבעות אלה ידוע לנו שמו העברי של אנטיגונוס – "מתתיה".
עימות בין הורדוס לאנטיגונוס
בשנת 40 לפנה"ס הוכתר הורדוס למלך על יהודה באישור הטריאומווירטים אוקטביאנוס ומרקוס אנטוניוס והסנאט הרומי. בתום שנה נחת הורדוס בנמל עכו ומיד החל בטיהור ממלכתו ממורדים ומימוש האינטרסים הרומיים, לריסוק מלכותו של אנטיגונוס, אויבם של הרומאים בשל חבירתו לפרתים. חשוב היה להורדוס לכבוש בעצמו את אזור ממלכתו, כדי שלא יהיה חייב לגורם מקומי כלשהו איזו טובה בהמשך דרכו. לא קלה הייתה דרכו של הורדוס בביצוע המשימה בשל התמיכה העממית לה זכה אנטיגונוס ובשל העדר גיבוי צבאי ממשי רומי, מאחר שהצבא הרומי היה עסוק בלחימה באסיה הקטנה ובצפון סוריה. כמו כן, אנטיגונוס פיתה מצביאים רומיים בכספי שוחד כדי שלא יסייעו בידו של הורדוס, כמו למשל את הליגאטוס המוכשר של מרקוס אנטוניוס, פובליוס ונטיודיוס, ואף את הקצין הבכיר סילו.
אנטיגונוס ניצל את שעת הכושר שנקרתה בדרכו, כשהצבא הרומי טרוד עם הפרתים והורדוס אינו מאורגן, כבש את רוב אדום, ובכלל זאת את העיר המרכזית מרשה והחריבה עד היסוד וצר על מצדה, שם התגוררה משפחת המלך ופמלייתו. הורדוס נקלע למצוקה, אם כי הצליח לחלץ את משפחתו ממצדה. משם פנה אל ירושלים. כשחנה ממערב לעיר, יחד עם הצבא בפיקוד סילו, הורה לכרוז שלו להכריז סביב החומה שהוא בא לשם "טובת העם והצלת העיר" ומוכן לסלוח אפילו לאויביו הקשים ביותר. על דבריו אלה, השיב אנטיגונוס לסילו והצבא הרומאי שלו שגם על פי המנהג הרומאי, לא יהיה זה צודק "אם יתנו את המלוכה להורדוס, שהוא הדיוט ואדומי, כלומר, יהודי למחצה", והם חייבים לתת אותה לבני משפחת המלוכה המקומית, המקובלת על העם. אנטיגונוס הוסיף לטעון, כי גם אם החליטו הרומאים לשלול ממנו את המלוכה, כי ניתנה לו על ידי הפרתים, ישנם רבים ממשפחתו, "שייקחו אותה כחוק". חילופי הדברים הפכו עד מהרה לגידופים ואנטיגונוס פקד על אנשיו לירות חצים על הצרים, שנאלצו לסגת.
הורדוס פילס דרכו לשומרון, השאיר בה את משפחתו והפכה לגרעין כוחו הצבאי. משם המשיך לגליל, שם נלחם כנגד מתנגדיו, תומכי אנטיגונוס, בשעה שאנטיגונוס יושב בירושלים ואינו מחיש עזרה לתושבי הגליל ולאנשיו שנלחמו בהורדוס. הורדוס ביער קיני התנגדות, שמרכזם היה במערות שליד הארבל. בקרבות אלה השתמש הורדוס בארגזים, שהותאמו למלחמות בהרים. הלוחמים שהתמקמו בתוכם הצטיידו במוטות ארוכים שבקצותיהם ווים על-מנת לגרור את המסתתרים החוצה ולשומטם לתהומות.
הורדוס פנה לבקש את עזרת אנטוניוס, שנלחם אותו זמן עם הפרתים, ואף טרח להופיע לפניו, לאחר שגמא מרחק רב רווי סכנות. מרקוס אנטוניוס השתכנע ושיגר להורדוס סיוע צבאי מסיבי, ובראשו המצביא המוכשר גאיוס סוסיוס.
קץ מלכותו של אנטיגונוס
מנגד ניצל אנטיגונוס את העדרו של הורדוס ותקף את כוחותיו. אנטיגונוס זכה במספר קרבות, ובאחד מהם אף גרם למותו של יוסף, אחי הורדוס, כשהוא לוכד אותו במארב ליד יריחו ומשמיד את צבאו, אלא שמול הצבא הרומי הגדול כשל לחלוטין. הורדוס הפנה את כוחותיו לעבר יריחו, שם היה מרוכז עיקר צבאו של אנטיגונוס, ובין השניים התנהלה מלחמת שחיקה. אנטיגונוס החליט לפצל את כוחותיו ולשלוח חלק אחד לשומרון בפיקודו של המצביא פאפוס, כדי לנתק את קווי האספקה של הורדוס. הורדוס הביס את כוח פאפוס סמוך לבית אל, ובשנת 37 לפנה"ס כפה מצור על ירושלים. מקץ חמישים וחמישה ימי מצור נפלו בידי הורדוס העיר התחתונה ומעטפת בית המקדש. הנצורים נמלטו לעיר העליונה ולתחום המקדש. לבסוף נכנעה כל העיר. לדברי ההיסטוריון דיו קסיוס, במהלך המצור גרמו היהודים לפגיעה רבה ברומאים אולם הם עצמם סבלו הרבה יותר. אנטיגונוס ירד מהבירה ונכנע בפני סוסיוס, שניצל את ההזדמנות להשפלתו. הוא מחא כפיים וקרא לו "אנטיגוני", כשמה של אשה.
אנטיגונוס נלקח בשבי והוצא להורג באנטיוכיה בפקודת מרקוס אנטוניוס. הורדוס היה זה שדחף את אנטוניוס להוציא להורג את אנטיגונוס, משום שחשש שאם יובא אנטיגונוס בפני הסנאט הרומי, הוא יטען לזכות בניו שהם נצר לבית מלוכה למלוך וזכותם עומדת להם כי הם לא מרדו ברומאים, ולעומתם, הורדוס אינו מנצר בית מלוכה. אנטיגונוס הומת בהתזת ראש ולטענת ההיסטוריון פלוטרכוס, "מעולם לא הוטל עונש כזה על מלך". על פי דיו קסיוס, לפני שהוציא אותו להורג, הורה אנטוניוס לצלוב ולהלקות את אנטיגונוס, ולטענתו גם עונש כזה מעולם לא הוטל על מלך מידי הרומאים.
מותו של אנטיגונוס באותה שנה (37 לפנה"ס) סימל את תחילת מלכותו של הורדוס. בין האויבים נוצר קשר משפחתי, כשבתו של אנטיגונוס נישאה לאנטיפטרוס בן הורדוס.
בשנת 1970 התגלתה בגבעת המבתר בירושלים מערת קבורה הנקראת מערת אבה. על גבי אחת הגלוסקמאות הייתה כתובת שנשאה את השם "מתתיהו בן יהודה", ובה עצמות גבר בשנות ה-20 לחייו אשר ראשו נערף במכשיר חד. פרופ' גרינץ העלה השערה שמדובר בארונו של אנטיגונוס שהובא לקבורה בירושלים על ידי הכוהן אבה. השערה זו אינה מקובלת על כל החוקרים.
חסידות קאליש
חסידות קאליש הייתה חסידות שפעלה במאה ה-19, ענף מחסידות פרמישלאן. החסידות נוסדה בעיירה קאלוש בגליציה המזרחית (כיום אוקראינה) שכונתה בפי היהודים קאליש.
תולדות החסידות
רבי מאיר (הגדול) מפרמישלאן היה מראשוני תלמידי הבעל שם טוב ולאחר פטירתו בשנת תק"כ החל לכהן באדמו"רות, נפטר בשנת תקל"ג.
לאחר פטירתו בניו החלו לכהן באדמו"רות. בנו הבכור רבי אהרן אריה לייב בפרמישלאן ובנו השני רבי דוד האדמו"ר הראשון בקאלוש.
לאחר פטירת רבי דוד נקרא בן אחיו רבי אהרן לייב מפרמישלאן, רבי יצחק למלא את מקומו.
לאחר פטירתו רבי ישראל לייפר מילא את מקומו. נפטר בכ"ה באדר תר"מ.
ממלא מקומו רבי יצחק לייפר מקאליש (השני), אחיו רבי יהודה התגורר אף הוא בקאליש.
שושלת רומאן
בן נוסף של רבי יצחק מקאליש, רבי דוד אייזקסון, החל לכהן ברבנות ואדמו"רות ברומאן.
אחריו כיהן חתנו, רבי יצחק, בנו של אחיינו רבי אהרן לייב מנדבורנא, עד לפטירתו בשנת 1908.
אחריו כיהן בנו רבי שלמה אייזיקסון, חתנו של רבי מאיר מקרעטשניף, עד לפטירתו בשנת ת"ש (1940).
בנו, רבי מאיר איזקסון, חתנו של רבי איתמר מנדבורנא, כיהן כתקופה לאחר המלחמה ברבנות רומאן, ולאחר מכן כיהן באדמו"רות רומאן בארצות הברית.
בניו של רבי מאיר הם:
החסידות לאחר השואה
רבי יוסף רוזנבוים (נפטר בכ"ג באב תשע"ט) בן רבי ישכר בער מסטרוז'ניץ הקים חצר בשם קאליש בארצות הברית וכיום יש לו בית כנסת בשדרה R בפלטבוש שבברוקלין ובויליאמסבורג, ותלמוד תורה לילדים וישיבה לבחורים בבורו פארק. בשנת תשע"ז קנה 'קונטרי' לחסידות בהרי הקטסקילס שבניו יורק.
מספר צאצאים של רבי יצחק מקאליש מכנים את עצמם בשם קאליש, ביניהם רבי מרדכי יצחק מנדבורנה-קאלוש (המתגורר בשכונת רמת בית שמש ג' בבית שמש), בנו של רבי אהרן יחיאל מבאניה.
קמיונקה
קמיונקה (בפולנית: Kamionka; ביידיש: קאַמענקע) הוא כפר במחוז לוברטוב שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
קמיונקה נזכר לראשונה בשנת 1450, ובסוף המאה ה-15 הוענקו לו זכויות עיר. זכויות אלה ניטלו מהיישוב בשנת 1863.
יהודי קמיונקה
בשנת 1897 נמנו בכפר 793 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בו כ-550 יהודים, כרבע מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית. בשנת 1937 ערכו הפולנים פרעות ביהודי הכפר.
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חטיפה לעבודות כפייה וחובת ענידת טלאי צהוב. בהמשך, רוכזו בכפר יהודים רבים מיישובי הסביבה, ובהם מגורשים ממלאווה.
ב-8 באוקטובר 1942 נערכה בגטו שביישוב אקציית חיסול, בה שולחו כ-800 היהודים שנותרו בו למחנה ההשמדה טרבלינקה. יהודים שאותרו במקומות מסתור ביישוב הועברו לגטו לוברטוב, ושולחו משם לסוביבור ולבלז'ץ.
12 יהודים מהגטו שבכפר שהצליחו להימלט מהאקציה, הצטרפו לקבוצת פרטיזנים יהודים ביערות הסביבה.
תוספות איוורא
תוספות איוורא הוא קובץ תוספות על התלמוד שנכתב על ידי קבוצת חכמים מהעיר איוורא (כיום אֶוְורֶה - Évreux שבחבל נורמנדי עילית בצפון צרפת), בשלהי המאה ה-13. חכמים אלו היו מאחרוני בעלי התוספות, וחידושיהם שולבו בתוספות הנדפסים עם התלמוד. השם "איוורא" אוית בספרות במגוון של צורות, כגון "אברא", "אוביה", "ייברא" ו"עיברא".
בראש קבוצת חכמי איוורא עמדו שלושה אחים, בניו של רבי שניאור: רבי משה מאיוורא, רבי שמואל מאיוורא ורבי יצחק מאיוורא, המכונים גדולי איוורא. הם למדו במשותף, נשאו ונתנו זה עם זה, ופעמים מוסר האחד את חידושיו של השני. הם כתבו תוספות על מסכתות רבות, אפשר גם שעל כל הש"ס, וחומר רב נשתייר מתורתם על סדר קדשים (חלקו מובא בשיטה מקובצת על סדר זה). תוספותיהם מכונים גם "שיטת איוורא".
זמן פעילותם המדויק אינו ידוע, אך כפי הנראה פעלו בשנים 1224-1295.
גישתם של גדולי איוורא בהוראה
השקפתם של חכמי איוורא על עצמאות התלמיד ביחס לרבו משתקפת במקור הבא:
Summer of '69
"Summer of '69" הוא שיר שהקליט המוזיקאי הקנדי בריאן אדמס, מתוך אלבומו הרביעי, Reckless. השיר עוסק בדילמה בין התמסדות לניסיון להפוך לכוכב רוק. השיר נכתב על ידי אדמס וג'ים ואלאנס, שותף ותיק לכתיבה של אדמס. השיר הופק על ידי אדמס ובוב קלירמאונטן. הוא יצא ביוני 1985 תחת A&M Records כסינגל הרביעי של האלבום. השיר הוא שיר רוק קיצבי. על פי טענות מאוחרות יותר של אדמס, הכותרת היא התייחסות לתנוחת המין, ולא לשנה, אך ואלנס חולק על כך.
השיר יצא עם שני רצועות "בי סייד": "Kids Wanna Rock" ו- "The Best Was Yet To Come", שהופיעו בעבר באלבומים Reckless ו- Cuts Like a Knife בהתאמה. השיר זכה לביקורות חיוביות מצד מבקרי המוזיקה. הקליפ לשיר שצילם סטיב בארון מציג את אדמס ולהקת הליווי שלו במגוון סיטואציות, ביניהן בריחה מהמשטרה. לסינגל הייתה השפעה חזקה על תרשימי המוזיקה בעולם, כאשר הפסגות הגבוהות ביותר שלה היו מספר ארבע בהולנד ומספר חמש בארצות הברית. בין השירים שהוקלטו על ידי אמנים קנדים, זהו השיר הכי מוזרם והנרכש ביותר דיגיטלית בקנדה מבין השירים שיצאו לפני תחילת עידן ההורדה הדיגיטלית (בערך 2005). זהו גם השיר המושמע ביותר ברדיו הקנדי מבין שירי אמנים קנדיים שיצאו לפני 1990.
כתיבת השיר
לאחר סיבוב הופעות שתמך באלבומו Cuts Like a Knife, אדמס החל מיד בהקלטות של האלבום החדש "Reckless". הקלטת "Summer of '69" הסתיים ב-25 בינואר 1984, שנכתב יחד עם ג'ים וולאנס באולפן המרתף שלו. השיר עבר מספר שינויים מכיוון שלא אדמס ולא וולאנס היו משוכנעים שזה שיר מספיק חזק שיופיע באלבום. בטיוטה הראשונה שלהם הופיע שם השיר רק פעם אחת. באותה תקופה השניים תכננו להעניק לו את השם "Best days of my life" במקום. ואכן שם זה הופיעה שבע פעמים בדראפט הראשון, אך בדראפט הסופי הוחלף ב"Summer of '69" ואילו השם הקודם הופיע רק פעמיים לאורך השיר.
כשכתב את המילים "Jimmy quit, Jody got married", ואלאנס הציע להשתמש ב"Woody quit and Gordy got married", כשהוא מתייחס לחברי להקת התיכון שלו, אך אדמס אהב יותר את הגרסה שלו. אדמס הזכיר פעם אחת בראיון ש"ג'ימי "היה אחד המתופפים המוקדמים שלו. "ג'ודי" הוא התייחסות למנהל הצלילים של אדמס, ג'ודי פרפיק, שהתחתן במהלך הקלטת האלבום.
בהדגמה הראשונה של השיר הוא התחיל בריף של 12 מיתרים, בדיוק כמו קטע הסולו באמצע השיר, אבל אז הוחלף בהתחלה של 6 מיתרים בהדגמה השנייה. השיר הוקלט שלוש עד ארבע פעמים, בדרכים שונות, כאשר גם אדמס וגם וולאנס עדיין לא השתכנעו שהוא מוכן.
ביקורות
ברשימתו בשנת 2005 "500 השירים הגדולים ביותר מאז שנולדת", בלנדר דירג את השיר במקום ה-70 והעיר כי השיר "גרם לאנשים שעדיין לא הייתה להם אהבה ראשונה או להקה ראשונה נוסטלגיים לחוויה".
השיר מצא את עצמו בכמה רשימות "best of" שהורכבו על ידי פרסומי ומבקרי מוזיקה שונים, כולל אלה:
קליפ
את הקליפ, שיצא בשנת 1985, ביים הבמאי האירי סטיב בארון. בשנת 1985 הקליפ היה מועמד לפרסי הווידאו קליפים של MTV בקטגוריית הסרטון הטוב ביותר לגבר. השיר אמנם לא זכה בפרס, אך זה היה אחד מארבעת השירים המועמדים מאלבום האולפן הרביעי של אדמס Reckless. הסרטון כולל הופעות של ליזט אנתוני וגרווין סנפורד.
תרשימים
בנוסף השיר הגיע למקום הראשון בתרשימי העשור (1980–1989) לשירים דיגיטליים של זמרים קנדים
בגרות
בגרות היא התקופה העיקרית במהלך חייו של יצור חי, המסמלת האטה בהתפתחות והתייצבות זהותו של האינדיבידואל. באדם, תקופה זו מתחילה לאחר תקופת גיל ההתבגרות. יש המחלקים עוד את הבגרות לשלוש תת-קטגוריות: בגרות מוקדמת, אמצע הבגרות, ובגרות מאוחרת.
תכונות האדם הבוגר
תכונות האדם הבוגר צריכות לכלול על פי הגישה החינוכית כיום:
הבגרות בחוק
מבחינה חוקית, אדם בוגר הוא אדם שיכול לחתום על חוזה, או שחוזה יכול לחייב אותו. במקומות שונים, גיל הבגרות מקושר גם לאיבוד זכויות וחובות ההורות כלפי האדם הבוגר, קבלת עצמאות פיננסית, היכולת להינשא, להצביע, להתגייס, להחזיק או להשתמש בכלי נשק, לנהוג, לנסוע לחו"ל ללא רשות ההורים, לעשן, לקיים יחסי מין, להמר, להשתתף במדיה פורנוגרפית וכן הלאה. מקומות מסוימים מגבילים כניסה לאלו שאינם בוגרים עקב חשש לביטחונם או לנזק שהם עלולים לגרום (לדוגמה, מוזיאונים החוששים משבירת חפצים בתצוגות). אדם בוגר יכול לעבוד על פי דיני עבודה שונים מאלו של אדם שאיננו בוגר לפי החוק. השמירה על זכויות, חובות והגבלות אלה נעשית על ידי הרשויות או המוסדות האחראים בחומרה המשתנה לפי החשיבות אשר מיוחסת לכל נושא.
מדריך מישלן האדום
מדריך מישלן האדום (בצרפתית Le Guide Michelin - "מדריך מישלן"; מאז 2003 le Guide rouge - "המדריך האדום") הוא מדריך תיירות צרפתי המתאר ומדרג בתי מלון ומסעדות וזוכה לכינוי "תנ"ך של האוכל". דירוג המסעדות ניתן בכוכבים שמספרם משתנה. דירוג מישלן נחשב יוקרתי ואמין, ועלייה בו יכולה להביא לגידול משמעותי בלקוחות ובהכנסות של בית העסק.
בגרות
הבגרות בחוק
ישנה גם תעודת בגרות שניתנת לאנשים שלומדים כ־12 שנה במערכת החינוך לאחר לימודים וביצוע כל בחינות הבגרות ולאחר נתינתה ישנה בגרות מסוג מסוים שניתן לאותם האנשים.
מדריך מישלן האדום
תחילת המאה ה-20
מדריך מישלן האדום פורסם לראשונה בשנת 1900 על ידי יצרנית הצמיגים "מישלן" כפעולה שיווקית על מנת לקדם את מכירותיה. הוא יצא לאור במתכונת של ספרון אדום שניתן חינם לבעלי מכוניות בתחנות דלק ובמוסכים, ותואר במבואו כ"אוצר של ידע מעשי לבעלי רכב... על מקומות שבהם ניתן לרכוש חלפים לרכב או לתקנו ולאתר מקומות לסעוד וללון בהם". המדריך הראשון כיסה את צרפת בלבד. בשנת 1900 חולקו 35,000 מדריכים, וב-1901 חולקו 50,000 מדריכים. ב-1911 יצא לאור המדריך הראשון מחוץ לצרפת והוא הוקדש לאנגליה. בשנת 1919 ביקר באקראי אנדרה מישלן, אחד מבעלי החברה, במוסך וראה שם את המדריך מוטל על הרצפה כתומך לשולחן. הדבר הרגיזוֹ והוא החליט להתחיל לגבות כסף עבור המדריך. החל משנת 1920 נמכר המדריך בחנויות תמורת 7 פרנקים, ומערכת המדריך החלה להעסיק צוות מבקרי מסעדות במטרה שיסרקו את צרפת, יסעדו באנונימיות במסעדות וידרגו אותן. החל משנת 1926 החל המדריך להעניק כוכבים למסעדות. בתחילה דורגו המסעדות שמחוץ לפריז בלבד, שכן זו הייתה בירה קולינארית שפעלו בה זה מכבר מבקרים רבים, אך עם עליית קרנו של המדריך הוא החל לסקר גם את המסעדות בבירה. למסעדות המובחרות ביותר העניק המדריך שלושה כוכבים, סמל שהפך עם השנים לביטוי השגור "מסעדת שלושה כוכבים" לציון מסעדה איכותית ביותר ("Restaurants Trois étoiles" בצרפתית) או Trois Macarons. תחתן מדורגות מסעדות בעלות שני כוכבים וכוכב אחד, וכמה אלפי מסעדות ללא כוכבים כלל.
במהדורת 1933 זכו לדירוג שלושת הכוכבים היוקרתי עשרים ושלוש מסעדות, כולל מסעדת לה טור דארז'אן ששמרה על ניקוד זה עד 1996, הזמן הרצוף הארוך ביותר שבו החזיקה מסעדה בדירוג זה. במהדורת 2006 של המדריך הורד דירוג המסעדה לכוכב אחד. בעל המסעדה הקשיש, קלוד טראי, לקה לאחר הפרסום, במקרה או שלא במקרה, בהתקף לב ונפטר מיד לאחר מכן. משנת 1934 פחת מספר מסעדות השלושה כוכבים לארבע עשרה בלבד, ומדי שנה הוריד המדריך מסעדה אחת מ"מועדון שלושת הכוכבים" והעלה אליו מסעדה אחרת. הנוהג נשמר עד ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בגרות
הגדרת הבגרות
הגדרת גיל הבגרות בחוק משתנה בעולם, והיא נעה בין גילאי 16–21. בעבר בתרבויות אפריקאיות מסוימות גיל הבגרות נתפס ככזה כבר בגיל 13, אך ברוב החברות בימינו, גיל זה נחשב עדיין גיל ההתבגרות. ברוב המדינות והתרבויות, בעיקר, על פי חוק, מקובלת התפיסה לפיה האדם הוא בוגר החל בגיל 18. יוצאי דופן הם:
מדריך מישלן האדום
המדריך בתקופת מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה לא יצא המדריך לאור, אך בשל מפות הערים המפורטות והמדויקות שבו, נעשה שימוש בעותקים הקיימים הן בידי צבא ארצות הברית והן בידי הוורמאכט להתמצאות בשטחים עירוניים, ועל מדריכי המישלן של צבא ארצות הברית נכתב באותה תקופה "לשימוש רשמי בלבד".
בגרות
הבגרות בהלכה היהודית
ביהדות ההגדרה בוגר היא בעיקר גילאית ופיזיולוגית: זכר בוגר הוא כל אדם מעל גיל 13 ויום אחד (בדרך כלל נצרכת גם הבאת שתי שערות באזור איבר המין). הוא יכול להצטרף למניין, לקרוא בתורה וככלל להוציא יהודים בוגרים אחרים ידי חובת קיום מצווה כלשהי (לדוגמה בקידוש). בנקבה הדבר די דומה לגבי דיניה המיוחדים אולם שם בגרותה היא החל מגיל 12 ויום אחד. לכל מעשה שיעשו תוקף הלכתי (לדוגמה עריכת חוזה, קנייה ומכירה, גרימת נזק וכל מעשה שנצרכת דעת כדי לעשותו). הם יוצאים ממעמד חסרי הדעת (חרש, שוטה וקטן) למעמד של ברי דעת.
מדריך מישלן האדום
לאחר מלחמת העולם השנייה
רק לאחר המלחמה ביסס המדריך את מעמדו כמוביל בתחום ביקורת המסעדות. מערכת המדריך הכשירה סגל עורכים ושכרה פקחי מסעדות חדשים ומקצוענים, שהוכשרו ביסודיות. פקחים מקצוענים אלו, על הכשרתם ומקצוענותם, מבדילים את מדריך מישלן מכל המדריכים והמבקרים האחרים.
המדריך הראשון לאחר המלחמה יצא לאור בשנת 1945 אך רק בשנת 1951 שבה והונהגה שיטת הדירוג. מהדורת 1951 כללה שבע מסעדות בלבד שזכו לשלושה כוכבים: "קפה דה פארי" (Café de Paris), "לאפרוז" (Laperouse), ו"לה טור דארז'אן" בפריז ובנוסף "לה פר ביז" (Le Père Bise) בטאלואר, לה מר בראזייה (La Mère Brazier) בליון, "לה פיראמיד" של פרנאן פואן בוויין ו"לה קוט ד'אור" (La Côte d'Or) של אלכסנדר דימן בסולייה (ואחרי מותו של ברנאר לואזו תיקרא המסעדה "לה רלה ברנאר לואזו").
מישלן התרחב לארצות אחרות. לכמה מדינות שהגסטרונומיה שלהן אינה נחשבת הוספו מסעדות למישלן הירוק.
בשנת 2004, היו בצרפת עשרים ושבע מסעדות של שלושה כוכבים, שישים ושבע של שני כוכבים וארבע מאות ועשר של כוכב אחד.
ב-2010 עמד סך-כול כוכבי מישלן ברחבי תבל על 2,636, מתוכן 85 החזיקו בשלושה כוכבים, 291 בשני כוכבים ו-1,799 בכוכב אחד. בצרפת מצויות ב-2010 סך של 687 כוכבים, מתוכן 26 מסעדות בנות שלושה כוכבים, 77 בנות שני כוכבים ו-455 בנות כוכב אחד. כלומר 26% מסך הכוכבים בעולם היו בצרפת ב-2010.
נכון לדצמבר 2010 יש שנים עשר מדריכי ארצות אדומים: הונג קונג-מקאו, גרמניה, אוסטריה, שווייץ, הולנד, בלגיה-לוקסמבורג, איטליה, ספרד, פורטוגל (לשתי האחרונות שני מדריכים נפרדים וגם מדריך אחד המחבר את שתיהן), הממלכה המאוחדת, אירלנד (לשתי האחרונות שני מדריכים נפרדים וגם מדריך אחד המחבר את שתיהן) וצרפת. וכמו כן יש שבעה מדריכי ערים אדומים: ניו יורק, סן פרנסיסקו, טוקיו, וקיוטו-אוסקה-קובה, לונדון ופריז ומדריך נוסף הוא מישלן אירופה, המכסה את הערים הראשיות באירופה ובהן בפורטוגל, אירלנד, נורווגיה, שוודיה, דנמרק, פינלנד, צ'כיה, אוסטריה, יוון והונגריה.
סוגי הדירוגים במדריך
רק חלק קטן מהמסעדות והמלונות שבמדינות ובערים שלהן מוקדשים מדריכים יש כיסוי במדריך, ולרוב רובן לא מוענקים כוכבים כלל (למעט במדריכי יפן, בהם מכוסות אך ורק מסעדות מכוכבות). ברם, ההיכללות במדריך מורה שהמקומות המופיעים בו מספקים לינה (בהתייחס למלונות) אוכל (בהקשר למסעדות) ברמה נאותה ומעלה. קבלת כוכב מורה על הצטרפות לעילית אצולת הגסטרונומיה. מדריך מישלן הצרפתי הוא ספינת הדגל של המדריכים.
במדריך מישלן שלושה סוגי דירוגים: מאחד עד שלושה כוכבים. מספר הכוכבים קובע את איכות המזון, ומופיעות בו מסעדות רבות מאוד ללא כל דירוג גסטרונומי. המדריך גם מדרג את רמת ההידור של המסעדה, בעזרת מזלג וסכין שחורים מוצלבים שמספרם נע בין אחד לחמישה – מנוחות סבירה ועד מהודר מאוד, ומזלגות-וסכינים אדומים, מאחד עד חמישה, מציינים את מידת הנעימות שבמקום. המסעדנים והקהל מחשיבים יותר את האדומים. ישנו גם סימון של אשכול ענבים הניתן למסעדות שתפריט היין שלהן עשיר במיוחד.
מספר המסעדות המכוכבות הוא חלק קטן – משתנה משנה לשנה, אבל בכל מקרה קטן - מסך המסעדות שמוזכרות במדריך. כוכב אחד מציין: "מסעדה טובה מאוד ברמתה"; כוכב שני: "בישול מצוין, ראויה לעיקוף בדרך"; וכוכב שלישי מציין: "מטבח יוצא מן הכלל, ראויה לנסיעה מיוחדת".
המדריך הוא לקוני בתיאורו: שם המסעדה, שם משפחתו של השף, מחירים בסיסיים, שני יינות מקומיים ושלושה תבשילים בהם מתמחה המקום.
אין כל קשר בין שיטת הכוכבים של מישלן לבין שיטת הדירוג של סוכנות התיירות הרשמית של צרפת, המדרגת בתי מלון לפי מידת הנוחות שלהם, מאחד ועד חמישה כוכבים. הללו חרוטים על גבי לוח כחול הקבוע בקיר הסמוך לדלת הכניסה הראשית של המלון. לשיטת דירוג המלונות אין דבר עם אוכל.
במישלן יש סימון מיוחד ושם מיוחד "ביב גורמאן" Bib Gourmand) Désignation) למסעדות עממיות המעניקות תמורה טובה לכסף. ויש סימון מיוחד למסעדות נעימות במיוחד ועוד.
במדריך מופיעות גם מפות עירוניות, המכילות שפע של מידע שימושי לנהגים. המדריך כולל גם מידע תיירותי רב.
כוכבים בעולם
בשנת 2009 המדריך סקר עשרים ושלוש מדינות, עשרים באירופה המערבית ובנוסף - ארצות הברית, בה סוקרו ניו יורק והחוף המזרחי של ארצות הברית וקליפורניה, יפן, הונג קונג ומקאו.
מדריך מישלן של צרפת נמכר בין 400,000 ל-700,000 עותקים מדי שנה ומחירו בין שבעה לעשרים אירו (תלוי בסוג המדריך ובמקום הקנייה). ב-2004, החזיק מדריך צרפת 1,824 דפים וכיסה חמשת אלפים ערים ועיירות שונות, בהן תשעת אלפים בתי מלון ומסעדות.
נכון לשנת 2021, ישנן 133 מסעדות ברחבי העולם המחזיקות בשלושה כוכבים במדריך. מתוכן 29 בצרפת (כולל מונקו), 21 ביפן, 13 בארצות הברית, 11 בספרד, 11 באיטליה, 9 בגרמניה, 7 בבריטניה, 7 בהונג קונג, 4 בסין, 3 בשווייץ, 3 במקאו, 3 בסינגפור, 2 בקוריאה הדרומית, 2 בבלגיה, 2 בהולנד, 2 בדנמרק, 1 בטאיוואן, 1 בנורווגיה, 1 בשוודיה ו-1 באוסטריה.
בשנת 2011 עמדה בראש הערים המחזיקות עם שיא של מסעדות בעלות שלושה כוכבים במישלן טוקיו עם ארבע עשרה מסעדות, אחריה פריז עם עשר מסעדות; קיוטו עם שבע, ניו יורק עם חמש מסעדות בנות שלושה כוכבים כל אחת; בסן סבסטיאן בספרד שתיים בעיר עצמה ואחת בסביבה הקרובה ישנן שלוש מסעדות בנות שלושה כוכבים כל אחת, ליישובים הבאים יש שתי מסעדות בעלות שלושה כוכבים במישלן כל אחד: הונג קונג, אוסקה, Bergisch Gladbach בגרמניה, לונדון ובריי-און-תיימס בבריטניה, בריסל בבלגיה ושיקגו. כל יתר המסעדות בנות שלושה כוכבים הן בלעדיות בכך בעיר.
הצפיפות הרבה ביותר של כוכבי מישלן היא במרכז טיים וורנר במנהטן, שם בקומה אחת שוכנות זו לצד זו שתי מסעדות בנות שלושה כוכבים: "פר סה" הצרפתית של השף תומאס קלר ו"מאסה" היפנית של השף מאסיושי טקיאמה. בדומה לכך במלון ארבע העונות בהונג קונג שוכנות שתי מסעדות בנות שלושה מישלן כל אחת, "קפריס" הצרפתית ו"לונג קינג הינג" הקנטונזית.
נכון לשנת 2010 המדינה בעלת הצפיפות הרבה ביותר של כוכבי מישלן ביחס לאוכלוסייה היא שווייץ (אם כוללים ערי מדינה, הרי שמונקו ולוקסמבורג מופיעות גם הן בראש הרשימה). בקיוטו מספר הכוכבים הרב ביותר לנפש, ואחריה, לפי סדר זה, ניצבות סן פרנסיסקו, פריז, אוסקה ומקאו (אם כוללים ערי מדינה, הרי שמונקו ממוקמת אחרי אוסקה).
בשלהי 2009 פורסם לראשונה מדריך לקיוטו שביפן לשנת 2010, ובעיר זכו שבע מסעדות בנות שלושה כוכבים כל אחת. כמו כן פורסמו מדריכים לארצות הברית לשנת 2010, ובהם נבחרו שש מסעדות בנות שלושה כוכבים כל אחת, חמש מהן בניו יורק.
כוכבים לשפים ישראלים
חמישה שפים ישראלים זכו לכוכבים ממדריך המסעדות הצרפתי. שני שפים זכו לשני כוכבי מישלן, השף מושיק רוט בעל מסעדה באמסטרדם (המסעדה נסגרה בשנת 2020 בעקבות נגיף הקורונה) והשף גלעד פלד אשר מוביל בבורדו מסעדה של השף גורדון ראמזי, וארבעה שפים זכו לכוכב אחד, השף ארז אוחיון המוביל מסעדה בטוסקנה, השף גל בן משה בעל מסעדת "פריזם" בברלין, השפים אסף גרניט ואורי נבון בעלי מסעדת "שבור" בפריז והשף אייל שני בעל מסעדת "שמונה" בניו יורק.
שיאני הכוכבים
המסעדה שמחזיקה מספר השנים הרב ביותר, היא מסעדת "טרואגרו" ברואן, של השף מישל טרואגרו, לה שלושה כוכבים מאז 1968. בעבר היו אלה מסעדות פול בוקיז שליד ליון, צרפת ומסעדת אוברג' דא'ליל של מארק הברלין באלזס. משתיהן נשלל הכוכב השלישי בשנתיים האחרונות.
ב-2007 הפך ז'ואל רובישון לשף בעל מספר כוכבי המישלן הרב ביותר יותר מכל שף אחר בעולם, שניתנו לכלל מסעדותיו ברחבי תבל, 17 בסך הכול.
הנשים המכוכבות
עד היום נמנו אך ורק שבע מסעדות בבעלות תשע נשים שהחזיקו בשלושה כוכבי מישלן: שתי הראשונות היו אמא בראז'יה בליון (אז'ני בראזייה) ומארי בורז'ואה בפרייה, כחמישים קילומטרים צפונית לליון, הן זכו בשלושה כוכבים ב-1933, השנה הראשונה בה הוענק דירוג זה. בשלישית זכו מארגריט ושארלין ביז בטאלואר שליד אנסי. האישה החמישית הייתה מאדו פואן, אלמנתו של פרנאן פואן, שלאחר מות בעלה ב-1955 המשיכה להחזיק בדירוג העליון בשל הסטנדרטים הבלתי מתפשרים של המסעדה, עד ליום מותה ב-1986. השישית היא אני פיאולדה, השפית והבעלים של מסעדת "אנוטקה פינקיורי" בפירנצה, איטליה, שזכתה בכך ב-1993. השביעית היא נדיה סנטיני שב-1996 זכתה בכוכב השלישי במסעדת "דל פסקטורה" בה היא שפית והיא בבעלותה ובבעלות בעלה אנטוניו סנטיני בקנטו סול'אוליו שבאיטליה. השמינית היא לואיזה ואלאצה ממסעדת "אל סוריזו" שבמחוז פיימונטה באיטליה. התשיעית והעשירית הן שתיים: אן-סופי פיק, שף ובעלים של מסעדת "פיק", בואלאנס, צרפת, שזכתה בכוכב השלישי במדריך לשנת 2007; באותה שנה זכתה בשלושה כוכבים מסעדת "סנט פאו" (Sant Pau) של השפית קארמה רוסקאיידה (Carme Ruscalleda) שבסנט פאו דה מאר, ספרד.
דרך עבודת המדריך
מבקרי המסעדות של מדריך מישלן, הפקחים, מגיעים למסעדות בלי להודיע, אולם אם נדרשת הזמנה מראש הם מטלפנים להזמין מקום כמו כל לקוח אחר. הם לבושים חליפה סתמית - אך לא פעם השפים יודעים לזהות את הגברים בגיל העמידה בחליפה האפורה שנראים כמו פקידים, ומזמינים כמעט תמיד את מנות הדגל, תמיד בז'קט ובעניבה ולעולם לא בג'ינס ובחולצת טי. הם אוכלים, משלמים ורק אחר כך מראים את תעודת הזהות של המישלן (בדרך-כלל מראים את תעודת הזהות רק בביקור האחרון, לפני הדירוג הסופי) לשם ביקור במטבח ושיחה עם הבעלים והשף. מדברים איתם על עיצוב המקום, ספקי המזון, המטבח, אך לעולם לא על האוכל. לעיתים איש המישלן נעלם באנונימיות כפי שהגיע וממלא את הדו"ח שלו בסודיות לבדו. הפקחים נדרשים להיות בעלי ידע במסעדנות ובבישול, אך הדבר העיקרי שמחפשים הוא יושר והגינות ללא רבב. רנה ז'רבו (Rene Gerbeau), שהיה פקח מסעדות במישלן בשנות השישים, מספר בספרו של חלמינסקי (Chleminsky) כי אנשי המישלן ראיינו אחד-אחד את כל האנשים ברשימת המומלצים שלו, וכי הם ראיינו אפילו את השוער בבניין בו הוא גר, על מנת לתהות על מידת המוסר שלו. לאחר קבלתם לעבודה עוברים פקחי המסעדות והמלונות הדרכות נרחבות ומעמיקות בנושא. כל המדריכים, כולל אלה מחוץ לצרפת, הם בבעלות מישלן. הם מגייסים צוות בארצות שונות שאותן המדריך מכסה, ומישלן מפרסמים את המדריכים בעצמם באמצעות מחלקת השיווק שלהם. הפיקוח העליון על המדריכים נעשה מהנהלת מישלן בפריז. המפקחים כולם אנונימיים, והם עובדים של מישלן.
יוקרת המדריך
מידת ההשפעה שיש למדריך האדום של מישלן בצרפת בפרט ובעולם הקולינרי בכלל היא חסרת תקדים לעומת כל מדריך או מבקר אחר. קבלת כוכב משמעה עליה משמעותית בכמות הסועדים ומכאן גם נסיקה ברווחים של המסעדה, ואיבוד כוכב פירושו לעיתים ירידה במספר הלקוחות ואובדן הכנסות, אם כי לא תמיד שכן לקוחות קבועים לא מתחשבים בדירוג ואינם מבחינים בירידה באיכות. תוספת כוכבים מקנה פרסום בכלי התקשורת ויוקרה שאין להם אח ורע, בעיקר בצרפת, ושפים הזוכים בשלושה כוכבים נהפכים לכוכבי תרבות בן לילה. למעשה, הם מתחילים להיות כוכבים כבר בכוכב השני, הם מבוקשים בטלוויזיה, בעיתונות ומסעדותיהם הן מקדשים גסטרונומיים של עלייה לרגל מארבע קצות תבל. ירידה בכוכבים מעמידה בסימן שאלה את כל מה שעבד עבורו השף או המסעדן במהלך השנים ונושאת בחובה השפלה מקצועית.
קיימת תופעה בצרפת שעיתונאי אוכל יכולים לאכול בחינם במסעדות הצמרת בכל רחבי צרפת, ומעטים אינם מנצלים את הנוהג כדי להצהיר על מעמדם ולנצלו, כיוון שמאמר חיובי בעיתון או שורה במדריך כלשהו יכולים למלא מסעדה בן לילה. מכאן קצרה הדרך לאכילת קבע של העיתונאים במסעדות, לעיתים אף עם משפחתם וחבריהם - והמסעדנים חסרי אונים כי הם רואים בכך השקעה כלכלית. ישנם מקרים שבהם עיתונים גובים כסף ואף מפרסמים כתבות תמורת כסף מהמסעדות.
בניגוד לכל זאת, למדריך המישלן יצא שם כמי ששומר על אמות מידה של מקצועיות ולהגינות (פרט לגו מיו, המקצועי והנחשב, אך הפחות במעמדו). במדריך לא מפורסמות פרסומות, בעבר שמר על דיסקרטיות מוחלטת לגבי דרכי עבודתו, אך החל משנות האלפיים ראשיו התראיינו בטלוויזיה וסיפרו. פקחיו משלמים עבור הארוחה כמו כל לקוח, ואינם מודיעים על נוכחותם עד לסיום הארוחה. רובם של השפים, המסעדנים והציבור סבור שהמדריך הגון ומקצועי. פול בוקיז אמר עליו כי "המישלן הוא המדריך היחידי שנחשב", אולי מפני שגו מיו לא פחד להוריד לו ציון בגלל השמרנות המוחלטת שלו (מישלן לא נוגע בו כמו שלא נוגעים בציון שלושת הכוכבים התיירותי של האייפל). על מידת ההגינות של המישלן ונאמנותו כלפי עובדיו, מספר רנה ז'רבו בספרו של חלמינסקי, כי אחת המסעדות שממנה נשלל כוכב לפי המלצתו הגיעה עד לארמון האליזה בקשריה והפנתה בקשה למישלן להחזיר את הכוכב. מישלן עמד מאחורי החלטתו והשאיר את המצב בעינו - הכוכב לא הושב למסעדה.
כל שנה לפני הופעת מדריך חדש, ההשערות לגבי הדירוגים העתידיים נהפכים לשיחת היום בצרפת והצרפתים מנסים לנחש את בחירות המישלן - בעיקר העיתונות והשפים ופחות הציבור הרחב. אנדרה ואדואר מישלן שנתנו על כך את הדעת צירפו לדפיו האחוריים של כל מדריך דף ביקורת מסעדות ומעטפה. הדבר נהיה לגימיק פרסומי, שתכליתו להעלות את תפוצת המדריך ויוקרתו. הוא נועד לטפוח על האגו של הצרפתים החושבים עצמם כמבינים גדולים בענייני הנאות החיים, ולעודדם לשלוח מכתבים למערכת המישלן. מבין מאה אלף מדריכים באותם ימים, עשרים וחמישה אלף קוראים שלחו מכתבים והאחים מישלן אפילו לא שילמו עבור הבולים.
ביקורת על מישלן
ביקורות נוספות הן שהמדריך איטי בהענקת כוכבים (זאת לעומת גו מיו למשל שלא מדרג בכוכבים ושם דגש על יצירתיות), וזאת רק לאחר שהמסעדות כבר זכו להכרה על ידי המבקרים והסועדים בשל טיבן (כמו למשל במקרה של הצרפתים אוליבייה רולנז'ה במסעדתו "לה מזון דה בריקור" בקנקאל שבחבל ברטאן או מישל בראס מלאיול במסעדתו "בראס" שהמתינו שנים רבות מדי להכרה המלאה), ושהמדריך איטי עוד יותר בהסרת כוכבים, אם טיב המסעדה אינו כשהיה, ושכוכבים לאומיים כמו פול בוקיז בצרפת חסינים בפני הביקורת שלו ואין לפגוע בהם. נמתחה ביקורת עזה על כך שהמישלן מיהר מאוד לתת כוכב שלישי לתאומים ז'אק ולוראן פורסל ממונפלייה בעוד שהמדריך התמהמה להעניק כוכבים לבראס ורולנז'ה. המישלן לא מתמהמה בהפחתת כוכב שלישי לגדולים ביותר. כך קרה למארק מנו, לז'אן-מישל לורן ועוד. הוא גם ממהר להחזיר את הכוכב אם הוא נוכח שתוקן המעוות.
ביקורת נוספת היא שהמדריך אינו מעסיק מספיק מבקרי מסעדות על מנת לסקור את כל המסעדות בשטח הסיקור שלו. בתאוריה, כיוון שהוא מנקד רק מסעדות מועטות, יחסית, המכוכבות, בודקים חייבים לסעוד רק במסעדות אלה, ובמסעדות שנודע עליהן שהן מתקרבות לכוכב. עבור שאר המסעדות, מספיקה בדיקת התפריט והצצה אם יפה, נעים וכדומה, ומה השתנה בנוף מהשנה שעברה. למעשה, הדרישה היא שהמבקרים יאכלו בהמון מסעדות קטנות כדי לבדוק את האפשרות להעניק סימול של תמורה טובה לכסף.
נמתחת ביקורת על מישלן על כך שבניגוד לגו מיו, ששופך אינפורמציה מרובה, הוא אינו מספק אינפורמציה רבה בתיאור המסעדות ובתי המלון, אלא לקוני ביותר ובמילים ספורות. בשל ביקורת זאת הוסיף המדריך בשנת 2004 טקסט קצר המתאר כל מסעדה, אולם רק שורה או שתיים. המדריך גם ספג ביקורת, בעיקר בצרפת, על כך שההתקדמות בסולם הכוכבים, שבצידה תהילה ורווחים כספיים, כרוכה בעבודה אינסופית ומשולבת בהשקעות כספים אדירות לצורך השקעה בעיצוב המסעדה, קניית חומרי הגלם הטובים ביותר, גדוד של טבחים ליצירת האוכל ומלצרים לשירות, ושהדבר מחייב לקחת הלוואות ענק מהבנקים וגורם למתח נפשי אדיר אצל השפים ומחייב אותם לפתוח ביסטרואים ולייעץ למסעדות, מפעלי מזון וחברות תעופה, על מנת להתפרנס. מצד שני, יש מסעדות ללא הדר, שנראות כמו אכסניה כפרית, שיש להן 3 כוכבים, דוגמה לכך היא מסעדת "ארזאק" של חואן-מארי ארזאק.
ב-24 בפברואר 2003 התאבד בירייה השף ברנאר לואזו לאחר שהגו מיו הוריד את מסעדתו "לה קוט ד'אור" בסולייה שבבורגון בניקוד מ-19 ל-17, ורווחה השמועה שהוא הולך לרדת משלושת כוכבי המישלן שלו. השף אלאן זיק ירה לעצמו בראש באוקטובר 1966, לאחר שמסעדתו בפריז "לה רלה דה פורקרול" (Le Relais de Porquerolles) ירדה במרץ מכוכב אחד לכלום. מארק מנו במסעדתו "ל'אספרנס" שבסן פר דה וזלה וזלי, החזיק מ-1983 שלושה כוכבים במישלן, וב-1999 איבד את הכוכב השלישי וקרא לכך "שכול". מנו השיב לעצמו את הכוכב ב-2004. "הלכתי דרך גיהנום, התחלתי לחשוב כי איני יודע לבשל שוב וכי איני יודע איך להחזיק מחבת נכון". השף של מסעדת "לאפרוז" הוותיקה והמהוללת בפריז, שגם הציון שלו הופחת, אמר לאחר ששמע את החדשות המרות "זה ווטרלו" (קרב ווטרלו נחשב לתבוסה צרפתית קשה שנחקקה בזיכרון הלאומי, ובמקרה זה, הוא משל להפסד קשה).
ישנם מקרים של הפחתת יותר מכוכב אחד משנה אחת למשנה על רקע פשיטת רגל, כמו שקרה למארק מנו שנמחק מהמדריך ב-2008. בדרך כלל, כשהשף הולך לעולמו או פורש ויש לו ממלא מקום שצריך להוכיח את עצמו, המסעדה מאבדת מיד כוכב, או אף יותר מאחד. כך מסעדתו של השף רוז'ה ורז'ה מסעדתו "מולן דה מוז'ן" ירדה בתוך שנתיים מ-3 ל-1, ורז'ה היה ממורמר מאוד מכך. ברונו אוליבר, נכדו של שף מסעדת "לה גראן ופור" רמון אוליבר, סיפר שאובדן הכוכב השלישי הביא יותר מכל בעיית בריאות למותו של סבו. כשאנטואן ווסטרמאן עזב את שטראסבורג, 3 הכוכבים נמחקו ובנו התחיל מאפס. כשברנאר לואזו התאבד, סגנו פטריק ברטון המשיך לעבוד ולא נגעו לו בציון. כשאלן שאפל מת וסגנו פיליפ ז'וס חזר מיד מיפן, הציון הופחת ל-2 ציון בה מחזיקה המסעדה ("אלן שאפל") עד היום (2010) לאחר שנים רבות מאוד. קיימות ואריאציות רבות לכך.
פסקל רמי
בפברואר 2004, פוטר מפקח של מדריך מישלן בשם פסקל רמי כי איים לפרסם כתבה במגזין שיתאר את שש עשרה שנות עבודתו במישלן. למרות שאוים בתביעת דיבה הוא פרסם ספר בשנת 2004. הוא תיאר כיצד אכל מאתיים ארוחות ערב לבדו מדי שנה ברחבי צרפת, עוד סיפר כי התמלא געגועים לאשתו ולילדיו עקב הניתוק מביתו לזמנים ארוכים וכי הרוויח משכורת נמוכה. רמי שיבח את היושרה וההגינות של המדריך ומנהליו וחוסר הפניות שלו, אך הוסיף כי ההחלטה הסופית על דירוג המסעדות נתונה בידי מנהל המדריך ולא בידי הפקחים.
גילויו הראוי לציון היה שבשנת 1988 בה נשכר לעבוד היו אחד עשר מפקחי מישלן בכל צרפת, וכי בשנת 2003, שנת עבודתו האחרונה במדריך, מספר הפקחים ירד לחמישה, ונכתב כי מספר זה אינו ראוי לכללים המחמירים של המדריך. דרק בראון, מנהל המישלן בצרפת בזמן תקופת רמי, נקב במספר של שבעים פקחים המכסים את אירופה כולה. המנהל הנוכחי של מדריך מישלן בצרפת, ז'אן לוק נארט (Jean-Luc Naret), שנכנס לתפקידו מיד לאחר פרשת רמי, אומר כי מספר הפקחים בצרפת עלה לחמישה עשר.
מדריך בנלוקס 2005
במדריך בנלוקס (בלגיה, הולנד ולוקסמבורג) לשנת 2005 הוזכרה מסעדת הדגים הבלגית "אוסטאנד קווין" (Ostend Queen) אשר טרם נפתחה דאז. המדריך לא העניק למסעדה כוכב, אלא את הציון Bib Gourmand Designation המציין אוכל טוב במחירים סבירים, וזאת למרות שהמסעדה נפתחה רק שבועות ספורים לאחר יציאת המדריך ממכבש הדפוס.
לאחר שעיתון בלגי גילה את הטעות, אמר בעל המסעדה לה סואר, כי קיבל זאת בשל היותו ב"יחסים טובים" עם מדריך המישלן (השף המייעץ של המסעדה הוא בעל שלושה כוכבים פייר וינאנט). הבעלים והיועץ הכחישו כל עסקה עם המישלן, אך המוציא לאור של העיתון הודה בטעות ומשך בחזרה את עשרות אלפי העותקים של המדריך מן החנויות. לעומת זאת, מנהל מדריך בלגיה השיב כי אינו יודע מה פסול בכך, שהם ביקרו במטבח המסעדה לפני שנפתחה, וכי על כישרונו של השף המייעץ ניתן לסמוך.
לקריאה נוספת
מאמרים מהעיתונות
מצודת ביריה
מצודת ביריה היא מצודה שנבנתה בשנות המנדט הבריטי בסמוך למקום בו מצוי בימינו מושב ביריה, שהיה זירת האירוע המכונה "העלייה לביריה" בשנת 1946, ומשמשת בימינו כמוזיאון המוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
כחלק מהמאבק נגד תקנות העברת קרקעות החל הפלמ"ח ביישוב נקודות בגליל, הן כנקודות התיישבות, והן על מנת לסייע בהגנת היישובים הסמוכים ובהבאת מעפילים. הנקודה הראשונה שהקימו אנשי הפלמ"ח במסגרת זו הייתה בית קשת, שיושבה באוגוסט 1944, ולאחריה באו עמיעד (אז - ג'יב יוסוף), ביריה, חוקוק, משגב עם, רמות נפתלי ועין זיתים, כולן נקודות מבודדות בגליל. בכל שנה עולים חניכי תנועת הנוער בני עקיבא אשר יסדה את ביריה. המסע נקרא מסע ביריה.
ביריה א
את ביריה יישב ב-8 בינואר 1945 גרעין של המחלקה הדתית של הפלמ"ח. לא היה מדובר בגרעין הכשרה שראה את ייעודו בהתיישבות, כי אם במחלקת פלמ"ח שראתה ביישוב המקום מטרה צבאית. במקום הוקמה מצודה, במתכונת הדומה למצודות שהוקמו ברמות נפתלי וחוקוק, בתכנונו של האדריכל יעקב מטריקין, שכיהן כראש המחלקה הטכנית בסוכנות היהודית. את זמנם בילו תושבי היישוב באימונים, סיורים, ועבודות ייעור מטעם הקרן הקיימת לישראל. אנשי ביריה ראו את ייעודם בהגנה על יהודי צפת שהיוו מיעוט בעיר שרובה הייתה אז ערבית. כן היוותה ביריה נקודה בדרכם של המעפילים הבלתי חוקיים שהגיעו דרך סוריה, בשיירות שלוו על ידי אנשי הפלמ"ח.
ב-28 בפברואר 1946 נעצרו כל התושבים ביישוב ביריה, שכן לאחר שנחקר אירוע ירי על מחנה הלגיון הערבי בהר כנען הובילו העקבות אל היישוב, ובמקום נמצאו שני סליקים שכללו כמות רבה של נשק ותחמושת וכן מסמכים שקשרו את היישוב אל ההגנה והפלמ"ח. על היישוב הופקדו מספר נוטרים שהחזיקו את הנקודה בעוד התושבים במעצר, אך ב-5 במרץ 1946 הודיע הצבא הבריטי כי הוא כובש את ביריה, גירש את הנוטרים, ואסר על המגורים במקום.
ביריה ב
ביום י"א באדר ב' ה'תש"ו, הוא 14 במרץ 1946, עלו אלפי בני נוער אל אזור ביריה והקימו נקודת יישוב חדשה בסמוך לביריה א'. אחרי כמה שעות חזרו רובם לבתיהם ולמחרת נשארו במקום כ-150 איש, רובם גדנ"עים, אותם פינו הבריטים בכוח.
ביריה ג
גויסו כמה מאות בני נוער שטרם הספיקו לחזור לבתיהם, הם טיפסו למקום בדרכים עוקפות בהרים ונשארו במקום עד פורים שחל ב-17 במרץ. אחרי משא ומתן הסכימו הבריטים לאפשר מגורי 20 אנשים במקום. האירוע נתפס כניצחון גדול של היישוב בארץ, וההר שעליו הוקמה המצודה כונה מאז "הר הנועזים". הקבוצה שיישבה את ביריה השתייכה לגרעין ה' של בני עקיבא, הם נשארו במקום עד שעברו לעין צורים בפברואר 1947. החליפה אותם קבוצה מגרעין ו' שהיו בשדה אליהו, קבוצה זו נשארה בביריה עד שלהי שנת 1950.
במלחמת השחרור
המצודה הוחזקה בידי גרעין ו' עד למלחמת העצמאות. הגרעין החזיק את המשק והמשיך בהכשרת הקרקע, 22 חברי הגרעין, שש בחורות ו-16 בחורים עסקו בביצור ביריה ובהגנה עליה, בשמירה ובסיורים בדרכים המקשרות בין יישובי האזור, בליווי שיירות והעברת אספקה.
כיתת הפלמ"ח של גרעין ו', שהייתה מסופחת לפלוגת הפלמ"ח בהר כנען, השתתפה בכיבוש המשלט החולש על הדרך בין ביריה לבין עין זיתים.
לפי הידוע ביריה הייתה המקום היחידי בארץ שהיו בו יותר כלי נשק מאשר לוחמים. בסליקים היו 50 כלי נשק ועוד 17 רובים שהבריטים השאירו בתחנת הנוטרים שבמקום. מפקדת ההגנה השאירה את הנשק כדי לצייד תגבורת שאמורה הייתה להגיע בכל יום. בחודש פברואר 1948, הגיעה תגבורת של עשרה חברים שהיו בישיבת בני עקיבא בכפר הרוא"ה.
המצודה לא הותקפה ישירות, ככל הנראה בשל שמועות שביריה מוגנת היטב, משום שמצויים בה בית חרושת ומחסני נשק תת-קרקעיים. מסופר כי קאוקאג'י השקיף מג'יש (גוש חלב) ואמר לקציניו, לא נסתכן בכיבוש ביריה, לאחר שנכבוש את צפת, עין זיתים והר כנען, נצור על ביריה עד שתפול לידינו כפרי בשל. ליד הגדר החיצונית של ביריה היו בלילות סיורים רבים של חיילי האויב. הטקטיקה הייתה לא לירות לעברם כדי לא לגלות את "עוצמת האש" של המגינים. במקום היו שבע עמדות שבכל אחת מהן היה שומר אחד שהתחלף פעמיים באותו לילה. באותם לילות חורף גליליים השמירה בעמדות שלא היו מוגנות מגשם ורוחות הייתה קשה מאוד. שיפור רב חל במצב העמדות כשהתקבל קומפרסור, שבאמצעותו נחצבו בסלע ההררי תעלות קשר ועמדות.
מחוץ למבצר הלוחמים הותקפו, בתחילה בעבודה בשדה ואחר כך בסיורים, בזמן העברת אספקה ובשעת ליווי שיירות. בהתקפה על הטנדר שהביא אספקה וציוד לביריה הצליחו הערבים לפגוע בשניים מהלוחמים. כאשר התחזק המצור התקבלה אספקה חיונית ממטוסי "פייפר". במקביל, לוחמים מהר כנען ומביריה הביאו מראש פינה להר כנען ומשם לביריה את הדוידקה והפגזים על גב חמור באחת משיירות האספקה הרגליות. הדוידקה, הנשק הסודי והכבד של ההגנה באותם ימים, השתתפה בקרב לכיבוש עין זיתים בשביעי של פסח, וע"י כך נפתח הפרוזדור לצפת. אותה דוידקה השתתפה כעבור ימים ספורים בקרבות לשחרור צפת.
ב-1 במאי 1948 במסגרת מבצע יפתח שוחרר המקום. בשל עמידתה במלחמה העניק משרד הביטחון את נס הקוממיות לנציגי היישוב.
בתקופת המדינה
אחרי המצור הצטרפו עוד חברים של גרעין ו' מסניפי בני עקיבא בארץ, ומספר המתיישבים הגיע ל-55. במקביל לבואם הסתיימה נטיעת היער שנקרא על שם היישוב ביריה. נמשכה הכשרת הקרקע שהייתה ברשות היישוב והוגברה הפעילות המשקית. לאחר שחרור הגליל העליון קיוו אנשי ביריה לקבל שטחים חקלאיים שהיו בסביבה. אולם המוסדות המיישבים – המחלקה להתיישבות של הסוכנות, המרכז החקלאי ומזכירות הקיבוץ הדתי – הצהירו שביריה אינה מתאימה להתיישבות חקלאית, כמו כן לא הייתה לה עוד משמעות מדינית-ביטחונית.
כפיצוי אפשרו לחברי ביריה לבחור כל מקום בגליל שיחפצו בו. הצעת החברים להרחיב ביריה, במקום להעבירם למקום אחר בגליל לא התקבלה, על אף שהיו קשורים מאוד למקום. אז הועלתה הצעה לאיחוד עם עין צורים, החברים העדיפו את הצעת האיחוד על שאר ההצעות וכך, בשלהי שנת 1950, בוצע האיחוד עם קבוצת עין צורים.
לאחר עזיבת אנשי בני עקיבא פעל במקום לתקופת מה מחנה עולים ואחר כך ננטש היישוב. מושב ביריה שהוקם בשנת 1971 הוקם במרחק של מספר קילומטרים מהמצודה.
אזור יער ביריה, שבו מצויה המצודה, ניזוק קשות מקטיושות במהלך מלחמת לבנון השנייה. ההרס והשריפה הגיעו עד סמוך למצודה, אך היא עצמה לא ניזוקה. בסמוך למצודה מצפור ממנו ניתן לצפות בנוף היער ובהתקדמות עבודות השיקום, ובו מצוינים שמות התורמים לשיקום היער.