cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המערכה בתוניסיה
המערכה בתוניסיה הוא השם שניתן למערכה הצבאית שהתנהלה בשטח תוניסיה, במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, בין נובמבר 1942 למאי 1943. המערכה ניטשה בין כוחות מדינות הציר לבין צבאות בעלות הברית. כוחות בעלות הברית כללו בעיקר כוחות צבא מהממלכה המאוחדת, ארצות הברית וצרפת החופשית, אליהם הצטרפו יחידות מכוחות פולין במערב ומממלכת יוון. בריטניה וארצות הברית הגיעו ממזרח, במרדף אחר קורפוס אפריקה הנסוג בפיקודו של הפלדמרשל ארווין רומל, וממערב, לאחר הנחיתות בחופי אלג'יריה ומרוקו במסגרת מבצע לפיד.
בעקבות מבצע לפיד הזרים הפיקוד העליון הגרמני כוחות יבשה ואוויר חזקים לתוניסיה כדי למנוע את נפילתה לידי בעלות הברית, והצליח לבלום את המשך התקדמות כוחותיהם מזרחה ("תחרות המירוץ אל תוניסיה"). בראשית 1943 הצטרפו לכוחות הציר בתוניסיה גם כוחותיו של רומל, שנסוגו מלוב. כוחות הציר ערכו מספר התקפות נגד מוצלחות כנגד בעלות הברית, והנחיתו מכה קשה לכוחות אמריקאים במסגרת קרב מעבר קסרין בפברואר 1943, אך יתרונם המספרי והלוגיסטי של בעלות הברית הביא בסופו של דבר להכרעת כוחות הציר בתוניסיה, ולכניעתם של מעל 230,000 חיילי מדינות הציר במאי.
רקע
בשנת 1939, כשהתחילה מלחמת העולם השנייה, תוניסיה הייתה שייכת לצרפת. ב־1940, כשכוחות הציר בראשות גרמניה כבשו את צרפת, עברה תוניסיה לבעלות מדינות הציר. בדצמבר 1942, כחלק מהדיפת מדינות הציר אחורה בידי בעלות הברית, התייצבו בעלות הברית בראשות ארצות הברית באזור תוניסיה במטרה לכבוש מחדש את האזור.
המערכה במדבר המערבי
השנתיים הראשונות של המערכה בצפון אפריקה התאפיינו בקשיי אספקה ומחסור בציוד. בחוף צפון אפריקה יש מעט נמלים טבעיים, בסיס האספקה האיטלקי העיקרי היה נמל טריפולי, 2,100 קילומטר כביש מנמל אלכסנדריה שעל הדלתא של הנילוס, שהיה בסיס האספקה הבריטי. ביניהם יש נמלים קטנים יותר, נמלי בנגאזי וטוברוק, שהיו אף הם תחת שליטה איטלקית. באותו זמן כוחות הצי הבריטי והצי האטלקי במרכז הים התיכון לא הצליחו להכריע זה את זה, דבר שגרר קשיים בהזרמת כוחות אל המערכה. אמנם הבריטים יכלו להעביר אספקה למצרים דרך הים האדום, אך דרך זו ארוכה בהרבה כיוון שלשם כך היו צריכים להקיף את כף התקווה הטובה. בסוף פברואר ובראשית מרץ 1943 ביצעו כוחות הציר בתוניסיה, שכללו בשלב זה שתי ארמיות גרמניות־איטלקיות, מספר התקפות נגד כוחות בעלות הברית. אף על פי שהשיגו מספר הצלחות מקומיות, בעיקר נגד הכוחות האמריקניים, נבלמו התקפות אלו לאחר זמן קצר, ולא הצליחו למנוע את חבירת כוחות בעלות הברית, שהתקדמו לכיוון תוניסיה ממזרח וממערב. באפריל 1943 חידשו כוחות בעלות הברית את המתקפה על השטח שנותר בידי כוחות הציר בתוניסיה, שטח שהלך והצטמצם בהדרגה. השליטה המוחלטת שהשיגו כוחות האוויר והים של בעלות הברית במערב אגן הים התיכון, חרצה את גורלם של כוחות הציר בתוניסיה, שדרכי האספקה שלהם נותקו. ב־12 במאי 1943 נכנעו שרידי כוחות הציר בתוניסיה ויותר מרבע מיליון חיילים גרמנים ואיטלקים נפלו בשבי.
תחילת המערכה
ב-23 בינואר, יחידות בריטיות כבשו את טריפולי. בתחילת פברואר 1943, נסוגה מהארמייה השמינית הבריטית, הארמייה האיטלקית הראשונה (לשעבר ארמיית הפאנצר אפריקה) בפיקודו של גנרל ג'ובאני מסה, יחד עם קורפוס אפריקה הגרמני, כבשה את החלק הדרומי של תוניסיה ובמיוחד את קו מארת' בקו הגבול תוניסיה-לוב. צרפת הרחיבה מאוד קו זה מ-1936 עד 1940 כדי להגן על המושבה שלה, צפון אפריקה הצרפתית, מפני המעצמה הקולוניאלית האיטלקית בלוב האיטלקית. ב-23 בפברואר 1943 מונה רומל למפקד העליון של קבוצת ארמיות אפריקה (שהורכבה משתי הארמיות שהוזכרו).
מעבר קסרין
כאשר הארמייה ה-8 הבריטית עצרה זמנית את התקדמותה על קו מארת' עקב בעיות אספקה, רומל תקף מיד את חודי החנית של בעלות הברית מערבה. על פי תוכניותיו של רומל, התקיפה הייתה אמורה להתבצע בקו שבין עוצבות בריטיות ואמריקאיות, במטרה לדחוף דרך מעבר קסרין לטבסה ולאחר מכן להקיף את יחידות בעלות הברית במישור אלג'יריה שאיימו על ארמיית הפאנצר ה-5 של ארנים. ארמיית הפאנצר ה-5 הייתה אמורה להתקדם לכיוון סידי בוזיד וביר אל חפי ("מבצע רוח אביבית"), ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית על גפסה ("מבצע אוויר בוקר").
ב-14 בפברואר תקפו דיוויזיות הפאנצר ה-10 וה-21 את סידי בוזיד והשמידו שם כ-50 טנקים אמריקאים תוך מספר שעות. התקפת נגד של דיוויזיית השריון האמריקנית הראשונה למחרת סוכלה על ידי תותחי נ"מ גרמניים 88 מ"מ וכוחות משוריינים, השמידה כ-100 טנקים אמריקאים אחרים ולקחה 1,400 שבויים אמריקאים. ב-20 בפברואר השתתפו יחידות של דיוויזיית הפאנצר ה-10 וקורפוס אפריקה הגרמני וכן יחידות ברסליירי האיטלקים נכנסו למעבר קסרין לאחר קרבות קשים. עם זאת, החיבור הבלתי מספק של ההתקפות של רומל ושל פון ארנים העניק לבעלות הברית הזדמנות להתאושש מהכישלונות במעבר קסרין ולפתוח במתקפת נגד עם תגבורות. במצב זה, נאלץ רומל לסגת כדי להימנע מהשמדה מוחלטת של חייליו. ב-25 בפברואר, בעלות הברית כבשו מחדש את המעבר. בקרבות אלו איבדו בעלות הברית למעלה מ-10,000 איש (מתוכם 6,500 איש מהקורפוס האמריקאי ה-2). הגרמנים והאיטלקים איבדו רק כ-2000 איש.
מדנין ומארת'
לאחר הלחימה במעבר קסרין, רומל התמקד מחדש בקו מארת'. בתחילת מרץ 1943, ארבע דיוויזיות גרמניות (דיוויזיות אפריקה הקלה ה-90 וה-164, דיוויזיות הפאנצר ה-15 וה-21, בתוספת חטיבת הצנחנים ראמקה) וחמש דיוויזיות איטלקיות הוצבו על קו ההגנה הזה בן 35 ק"מ בין רמת מטמטה לים (דיוויזיות השריון ה-131 "Centauro" ו-136 "Giovani Fascisti", הדיוויזיה הממונעת ה-101 "טריאסטה" ודיוויזיות החי"ר ה-16 "Pistoia" ו-80 "La Spezia"). לפי תוכניות "מבצע קאפרי" הכוחות של הקורפוס הבריטי ה-30 בין מדנין לקו מארת' יושמדו לפני הגעת הקורפוס הבריטי ה-10. עם זאת, הודות ל- Ultra, התוכניות הללו היו מוכרות היטב לבריטים.
ב-4 במרץ הציע רומל, בהודעת רדיו ארוכה להיטלר, לקצר דרסטית את קו החזית ולהסיג ראש גשר קטן סביב תוניס.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-6 במרץ תקפו שלוש דיוויזיות שריון גרמניות את העמדות הבריטיות. אולם ההתקדמות המתוכננת על מדנין נכשלה בשל 400 טנקים ו-500 תותחי נ"ט שרוכזו על ידי הבריטים. לאחר 11 שעות איבד רומל 50 מתוך 150 הטנקים שלו והפסיק את ההתקפה. כמה ימים לאחר מכן נמצאה מפה על קצין בריטי שנתפס, עליה שורטטה במדויק המתקפה הגרמנית המתוכננת. רומל כבר לא האמין באפשרות של ניצחון.
ב-7 במרץ קיבל רומל דחייה מוחלטת של הצעתו ב-4 במרץ ממטה הפיהרר; היטלר הביע את כעסו. לאחר מכן החליט רומל להתחיל את תהליך הריפוי שלו. ב-9 במרץ טס רומל מספקס לגרמניה (כף רגלו לא דרכה שוב באפריקה). רומל דיבר עם היטלר במטה הפיהרר (מה שלא רבים מהגנרלים העזו לעשות באותה תקופה, בין היתר משום שהיטלר התרגז וצעק עליהם בפני האחרים).
הארמייה הבריטית השמינית בפיקודו של ברנרד לו מונטגומרי כללה את היחידות הבאות: מדרום-מערב היה הקורפוס האמריקני ה-2 בפיקודו של גנרל ג'ורג' פטון, שהיה אמור להתקדם לעבר גפסה.
ב-16 במרץ תקפו בעלות הברית הן בדרום והן במערב. כוחות השריון של הארמייה ה-8 הבריטית ניסו לפרוץ דרך בקו מארת' בוואדי זיג-זאאו. למרות השימוש ב-620 טנקים בריטיים מול 91 טנקים איטלקיים בלבד, ההתקפה של הקורפוס הבריטי ה-30 נכשלה בעקבות התנגדות איטלקית קשה. התקדמותו של הקורפוס ה-2 של פטון פגעה בדיוויזיית השריון האיטלקית 131 "Centauro" במשך שנים עשר ימים, מה שגרם למחיקתה כמעט לחלוטין בקרבות אלו. ניסיון של בעלות הברית (ניו זילנדים, צרפתים ואמריקאים) להפריד בין הארמייה האיטלקית הראשונה לארמיית הפאנצר החמישית נכשל באל חמה עם אבדות כבדות.
הבריטים לא עלו על קו מארת' עד ה-26 במרץ 1943, לאחר שהקורפוס ה-10 הבריטי בפיקודו של בריאן הורוקס הגיע לחלק האחורי של קו מארת', ועקף את רמת מטמטה מכיוון מערב. בעקבות כך, ארנים ומסה החליטו להסיג את כוחותיהם לקו אקרית (15 ק"מ צפונית לגבסה). הנסיגה התרחשה תוך הפצצות כבדות של בעלות הברית. כמה אלפי איטלקים נלקחו בשבי משום שנותרו ללא כל אמצעי תחבורה.
אקרית
ההתקפה של בעלות הברית על העמדות הגרמניות-איטלקיות בוואדי אקרית החלה בלילה שבין 5–6 באפריל 1943 בהכנות ארטילריות מסיביות. לאחר מכן תקף מונטגומרי עם 500 טנקים, שלהם התנגדו רק 20 טנקים מדיוויזיית הפאנצר ה-15. הלחימה הקשה באקרית הסתיימה לאחר יממה לאחר הפסדים אדירים משני הצדדים. לאחר מכן נסוגה הארמייה האיטלקית הראשונה לקו אנפידוויל - מנצור 250 ק"מ צפונה משם.
אנפידוויל
הנסיגה הגרמנית-איטלקית הושלמה ב-13 באפריל. היחידות השונות (הדיוויזיות היו כעת רק בעוצמה של בריגדות או רגימנטים) ניצבו לאורך הגבעות מצפון לאנפידוויל, שהגרסי והטקרוונה היו חשובים במיוחד מהן. הארמייה הראשונה כללה אז: דיוויזיית הפאנצר ה-15 עם 15 הטנקים שנותרו לה הוחזקו בעתודה יחד עם שרידי דיוויזיית השריון ה-131 "קנטאורו".
הלחימה באנפידוויל החלה שוב ב-19 באפריל עם הכנה ארטילרית מסיבית. בטאקרונה (נקרא גם נקודת גובה 141), הגדוד ה-1 של רגימנט הרגלים האיטלקי ה-66 "טריאסטה" יחד עם יחידות של רגימנט הפאנצרגרנדיר הגרמני ה-47, הדפו מספר התקפות של יחידות בעלות הברית עדיפות בהרבה. רק לאחר ימים של לחימה יקרה, הצליחו בעלות הברית לכבוש את הגבעה החשובה מבחינה אסטרטגית. ברדיו הבריטי באותה תקופה, ההפסדים הכבדים הוצדקו בעובדה שאיטליה פרסה את מיטב חייליה בטאקרונה. ב-22 באפריל, ב-27 באפריל וב-29 באפריל נכשלו התקפות בעלות הברית על החוף נגד הדיוויזיות "ג'ובאני פאשיסטי" ו"טריאסטה", ועל הגרבי נגד הדיוויזיה "פיסטויה".
מסיקולט
– גנרל אלכסנדר לווינסטון צ'רצ'יל ב-13 במאי 1943
– רדיו Beromünster ב-14 במאי 1943
בצפון מערב החלה הארמייה הבריטית הראשונה לתקוף ב-22 באפריל. מדרום לגובלאט תפס הקורפוס ה-9 עם שתי דיוויזיות שריון ודיוויזיית חי"ר אחת, צפונה יותר התקדם הקורפוס ה-5 עם שתי דיוויזיות. במשך חמישה ימים, יחידות אלו ניסו לשווא להתקדם לעבר מסיקולט לאורך נהר מדג'רדה. במקביל, כבשו בעלות הברית עמדות אחרות שהתגלו כחשובות מאוד בקרבות מאוחרים יותר. מדרום לגזרה הבריטית, הקורפוס הצרפתי ה-19 כבש את הר פקירין, קצת יותר צפונה הקורפוס האמריקאי ה-2 עשה את דרכו לעבר מאטור מ-23 באפריל. האמריקנים העליונים בהרבה אילצו בהדרגה את היחידות הגרמניות לסגת. המתקפה המכריעה התרחש ב-6 במאי. הקורפוס ה-9 הנחית את המכה לאורך כביש מדג'ז-תוניס. ב-6 במאי, ביצעו חילות האוויר של בעלות הברית 2,500 גיחות, חילות האוויר של הציר שנחלשו קשות הצליחו לבצע רק 60 גיחות. לאחר ששתי דיוויזיות השריון של הקורפוס ה-9 הגיעו למסיקולט, הם דחפו מיד הלאה לכיוון תוניס, רק כדי להתאחד מצפון עם כוחות אמריקאים שפרצו גם הם בגזרתם ב-7 במאי ואילו כוחות אחרים כבשו את ביזרטה. באמצעות פעולות אלה הוקפו שלוש דיוויזיות גרמניות; אלה נכנעו ב-9 במאי.
לאחר שכוחות בעלות הברית כבשו את תוניס וביזרטה, האיטלקים והגרמנים יכלו להחזיק רק בקאפ בון וליד אנפידוויל. אנפידוויל הותקפה גם מצפון ב-9 במאי.
ב-12 במאי 1943 נכנעו שרידי ארמיית הפאנצר החמישית. ב-13 במאי 1943 בשעה 12:30 בצהריים, הארמייה האיטלקית הראשונה תחת מפקדה העליון הפילדמרשל ג'ובאני מסה הייתה היחידה הגדולה האחרונה שנכנעה. הוא נלקח בשבי מלחמה על ידי בעלות הברית. פון ארנים נשלח למחנה הגנרלים הבריטי טרנט פארק עד אמצע 1947.
רק לאחר כניעה זו נודע לציבור הגרמני שרומל כבר עזב את אפריקה במרץ ו (ב-11 במרץ) קיבל את תוספת היהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות עבור שירותו באפריקה. רומל היה החייל הראשון בצבא שקיבל את העיטור הזה, שהוענק רק 27 פעמים עד סוף המלחמה.
תוצאות הקרב
ההיסטוריון האמריקני ויליאמסון מורי כתב ב-1995 שהחלטתו של היטלר (בניגוד לרצונו של רומל) לא לפנות את תוניסיה כשהיא עדיין הייתה אפשרית הייתה אחת הטעויות הצבאיות הקשות ביותר שלו. בדומה לקרב סטלינגרד, רבים מהחיילים הטובים ביותר של הוורמאכט הוצבו בעמדה בלתי נסבלת. אפילו דגמים ראשונים של טנקי הטיגר החדשים הועברו לתוניסיה. בשל היותם מנותקים מיבשת אירופה ומוקפים על ידי בעלות הברית, לא היה מנוס למדינות הציר ממצב זה, שכן לבעלות הברית הייתה עליונות אוויר וימית מול חופי תוניסיה. כמו בסטלינגרד, הלופטוואפה ספג הפסדים עצומים בניסיון הבלתי מעשי לספק לקבוצת ארמיות אפריקה אספקה באמצעות רכבת אווירית (למשל עם מטוסי תובלה מסרשמיט Me-323). ההיסטוריון דייוויד גלנץ מעמיד את האבדות של מדינות הציר במהלך המערכה בתוניסיה בין נובמבר 1942 למאי 1943 על 1045 מטוסים שהופלו וכ-600 נשבו על ידי בעלות הברית. יוזף גבלס כתב שהתבוסה בתוניס הייתה באותו קנה מידה כמו זו של סטלינגרד. ברייך השלישי האוכלוסייה דיברה על "סטלינגרד השנייה" או, בהקשר המתאים, "טוניגרד". יבשת אירופה הייתה כעת פתוחה לבעלות הברית; ב-10 ביולי 1943 הם החלו בפלישה לסיציליה.
גמר גביע אירופה לאלופות 1976
גמר גביע אירופה לאלופות 1976 התקיים בהאמפדן פארק בגלאזגו, סקוטלנד ב-12 במאי 1976, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר גביע אירופה לאלופות לעונת היא באיירן מינכן הגרמנית, שניצחה במשחק סנט אטיין הצרפתית בתוצאה 1-0. משחק הגמר נעל את המהדורה ה-21 של גביע אירופה לאלופות.
באיירן מינכן זכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות, בהופעתה השלישית בגמר. בכך, השוותה את מספר הזכיות שלה וכן את מספר הזכיות הרצופות שלה לזה של אייאקס אמסטרדם, שזכתה בתואר בין 1971 ל-1973. מנגד, סנט אטיין העפילה לגמר גביע אירופה לראשונה בתולדותיה, והייתה לנציגה הצרפתית השנייה בגמר המפעל, אחרי סטאד ריימס שהפסידה פעמיים לריאל מדריד, ב-1956 וב-1959.
באיירן העפילה לטורניר בעקבות זכייתה באליפות אירופה עונה קודם לכן. בבונדסליגה היא סיימה במקום העשירי בלבד, מרחק 16 נקודות מבורוסיה מנשנגלדבך. לעומתה, סנט אטיין העפילה לטורניר בזכות זכייתה באליפות צרפת לעונת, בפער של תשע נקודות מסגניתה אולימפיק מרסיי.
המשחק עצמו הוכרע משער של פרנץ רוט בדקה ה-57.
באיירן מינכן
לאחר שזכתה פעמיים רצופות בתואר, החלה באיירן את דרכה לעבר תואר שלישי מול ז'נס אש מלוקסמבורג. במשחק הראשון בחוץ הביסה באיירן את ז'נס 5-0 (צמדים לריינר צובל ולקרל היינץ רומניגה), ובגומלין השלימה ניצחון כפול כשגברה על ז'נס 3-1 משלושער של לודוויג שוסטר, בדרך לשלב הבא.
שמינית הגמר הפגישה בין באיירן לבין מאלמה השוודית. במשחק החוץ הופתעה באיירן ונוצחה 1-0. במשחק הגומלין, במשך השעה הראשונה של המפגש, עמדה התוצאה על שוויון 0-0 שהציבה את באיירן בפני הדחה מביכה בשלב מוקדם, אך אז הצליחה באיירן לאזן, והוסיפה שער נוסף פחות מרבע שעה לסיום כדי לגבור 2-0 על מאלמה, ועם 2-1 בסיכום המפגשים להעפיל לשלב רבע הגמר.
המשוכה האחרונה בין באיירן לבין גמר שלישי ברציפות הייתה גבוהה במיוחד, ריאל מדריד הספרדית. המפגש הכפול היה לשעתו הגדולה של גרד מילר. במשחק הראשון באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, עלתה ריאל ראשונה על לוח התוצאות עם שער בדקה השביעית, אך מילר איזן בשער חוץ חשוב לפני ההפסקה וקבע את תוצאת המשחק, 1-1. במשחק הגומלין הביתי שוב היה מילר לשחקן המכריע של המפגש, כשכבש כבר בדקה התשיעית את השער הראשון, והכפיל עם צמד אישי בדקה ה-31. באיירן ניצחה 2-0 והשלימה 3-1 בסיכום שני המפגשים, בדרך להופעה נוספת, שלישית ברציפות, בגמר גביע אירופה.
סנט אטיין
אלופת צרפת החלה את דרכה מול אלופת דנמרק, קיובנהאבנס בולדקלוב. במשחק הראשון בחוץ גברה סנט אטיין 2-0 על הדנים, והשלימה ניצחון כפול במשחק הגומלין עם 3-1, וניצחון 5-1 בסיכום שני המפגשים.
שלב שמינית הגמר הפגיש בין סנט אטיין לבין גלאזגו ריינג'רס. סנט אטיין שוב השיגה מקדמה זהה של 2-0 במשחק הראשון, שאותו אירחה. בגומלין, שהתקיים באצטדיון האמפדן פארק, האצטדיון המארח של משחק הגמר, שמרה סנט אטיין על מאזן מושלם בטורניר כשגברה על ריינג'רס 2-1 ו-4-1 בסיכום שני המפגשים.
ברבע הגמר הייתה סנט אטיין קרובה מאוד להדחה מהטורניר. היא שיחקה מול דינמו קייב מברית המועצות, והפסידה לה 2-0 במשחק הראשון בחוץ. במשחק הגומלין מצאה סנט אטיין את הרשת רק בדקה ה-65 מרגליו של הרבה רבלי. ז'אן מישל לארקה כבש שמונה דקות אחר כך והשלים את הקאמבק של הצרפתים. התוצאה נשמרה עד לסיום המשחק, שעבר להכרעה בהארכה. בדקה ה-107 כבש דומיניק רושטו את השער שקבע 3-0 לסנט אטיין, והעניק לה את הכרטיס לחצי הגמר.
לאחר המותחן בשלב רבע הגמר, פגשה סנט אטיין את פ.ס.וו. איינדהובן ההולנדית בקרב על המקום בגמר. במשחק הראשון בבית כבש לארקה כבר לאחר 17 דקות את השער היחיד במשחק, 1-0 לסנט אטיין. התוצאה נותרה גם לאחר משחק הגומלין, שהסתיים בשוויון 0-0, וזיכה את סנט אטיין לראשונה בתולדותיה בכרטיס לגמר גביע אירופה לאלופות.
סיכום המשחק
באיירן מינכן, תחת המאמן דטמר קראמר, הגיעה כדי לשמור על התואר ולהיות אלופת אירופה בפעם השלישית ברציפות. נגדה התייצבה סנט אטיין של המאמן רוברט הרבין, בניסיונה הראשון לזכות בתואר ועם תמיכה של כ-30,000 אוהדים צרפתים שהגיעו לסקוטלנד לעודד את הקבוצה. דומיניק רושטו נאלץ לפתוח על הספסל עקב פציעה.
המשחק נפתח באירוע מעורר מחלוקת, בו כבש גרד מילר לאחר עבודת הכנה טובה של ברנד דורנברגר שפרץ לבדו מחצי המגרש של קבוצתו ועד לעומק שטחה של סנט אטיין. השער נפסל בטענת נבדל, על אף שההילוכים החוזרים לא העידו בבירור על נכונות ההחלטה. מאז אותו אירוע, החלה סנט אטיין להשתלט יותר ויותר על קצב המשחק, להניע היטב את הכדור ולהגיע למצבי כיבוש. שמירה הדוקה של פרנץ רוט על קפטן סנט אטיין, ז'אן מישל לארקה, הצרה את צעדיו ומנעה ממנו לשלוט במרכז השדה.
בדקה ה-35 התקרבה סנט אטיין לשער הראשון, לאחר שדומיניק באת'ני בעט ממרחק וכבר הכניע את שוערה של באיירן, ספ מאייר, אך הכדור ניתז מהמשקוף ונגיחת ההמשך של הרבה רבלי נקלטה על ידי מאייר. חמש דקות אחר כך שוב הצליחה סנט אטיין להכניע את מאייר, ושוב המשקוף בא לעזרתם של הגרמנים, הפעם לאחר נגיחה של ז'אק סנטיני. מנגד, במעט ההתקפות שהצליחה לייצר, הצליחה באיירן לייצר איום ממשי על שערה של סנט אטיין, כשבעיטה של קרל היינץ רומניגה נהדפה בקושי על ידי השוער איוואן צ'ורקוביץ', שבזינוק נוסף לאחור מנע ברגע האחרון ממילר לכבוש מקרוב. המחצית הסתיימה בשוויון 0-0.
עם פתיחת המחצית השנייה נראתה באיירן משוחררת ובטוחה יותר. בדקה ה-57, היא אף עלתה על לוח התוצאות. המגן הארגנטינאי של סנט אטיין, אוסבלדו פיאסה, הכשיל את מילר כעשרים מטרים מהשער, מעט אלכסונית מצד שמאל. פרנץ בקנבאואר הסיט לפרנץ רוט שבעט בחצי גובה אל הרשת, 1-0 לבאיירן.
הלחץ של סנט אטיין הלך וגבר מרגע הבקעת השער, אך ללא הועיל. על אף היכולת הטובה וההזדמנויות הרבות, נותרה סנט אטיין ללא התואר, ובאיירן מינכן הייתה לאלופת אירופה בפעם השלישית ברציפות.
גוסטב קלוציס
גוסטב קלוציס (בלטבית: Gustavs Klucis, ברוסית: Густав Густавович Клуцис: 4 בינואר 1895 – 26 בפברואר 1938) היה צלם לטבי וחבר מרכזי באוונגרד הקונסטרוקטיביסטי בתחילת המאה ה-20. הוא ידוע בתעמולה המהפכנית והסטליניסטית הסובייטית שהפיק עם אשתו ולנטינה קולגינה ובפיתוח טכניקות פוטומונטאז'.
ביוגרפיה
קלוציס החל את הכשרתו האמנותית בריגה בשנת 1912. ב-1915 הוא גויס לצבא הרוסי, שירת ביחידת רובאים לטבית, ולאחר מכן נסע למוסקבה ב-1917. כחייל בגדוד הרובאים הלטבי ה-9 שירת קלוציס בין המשמר האישי של ולדימיר לנין בסמולני בשנים 1917–1918 ולאחר מכן הועבר למוסקבה כדי לשרת כחלק מהמשמר של הקרמלין (1919-1924).
קלוציס לימד, כתב והפיק אמנות פוליטית עבור המדינה הסובייטית למשך שארית חייו. כשהרקע הפוליטי התדרדר במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, קלוציס וקולגינה נכנסו ללחץ גובר להגביל את הנושא והטכניקות שלהם. בעבר היו שמחים, מהפכניים ואוטופיים, עד 1935 האמנות שלהם הוקדשה לקידום פולחן האישיות של יוזף סטלין.
אף שירותו הפעיל והנאמן למפלגה, קלוציס נעצר במוסקבה ב-16 בינואר 1938, כחלק ממה שנקרא "המבצע הלטבי" כשהתכונן לצאת ליריד העולמי של ניו יורק. קולגינה סבלה במשך חודשים ושנים בעקבות היעלמותו. גזר דינו נחרץ על ידי ועדת NKVD ומשרד התובע של ברית המועצות ב-11 בפברואר 1938, הוא הוצא להורג ב-26 בפברואר 1938, במגרש אימונים ליד מוסקבה.
שמו טוהר ב-25 באוגוסט 1956.
יצירה
קלוציס עבד במגוון מדיות ניסויות. הוא אהב להשתמש לתעמולה כתמונת רקע מהפכנית. הפרויקט הראשון שלו, ב-1922, היה סדרה של תצוגות ניידות למחצה, מולטימדיה, שהותקנו ברחובות מוסקבה, ושילבו רדיו, מסכי סרטים ותצוגות בעיתונים, והכל כדי לחגוג את יום השנה החמישי למהפיכה. כמו קונסטרוקטיביסטים אחרים הוא עבד בפיסול, הפיק תערוכות, איורים ועוד.
אבל קלוציס וקולגינה ידועים בעיקר בפוטומונטאז'ים שלהם. שמות של כמה מהכרזות הטובות ביותר שלהם: "חישמול הארץ" (1920), "לא יכולה להיות תנועה מהפכנית בלי תיאוריה מהפכנית" (1927), ו"עובדי שטח בראש המאבק לשיקום הסוציאליסטי." (1932).
הם הציגו לעיתים קרובות, והכניסו את עצמם לתמונות התעמולה האלה, כשהם מחופשים לעובדים או לאיכרים. הקומפוזיציות הדינמיות שלהם, עיוותים של קנה מידה ומרחב, נקודות מבט נועזות ומתנגשות הופכו אותם למודרניים תמידיים.
מקספילד פאריש
מקספילד פאריש (באנגלית:  Maxfield Parrish; 25 ביולי 1870 – 30 במרץ 1966) היה צייר ומאייר אמריקאי פעיל במחצית הראשונה של המאה ה-20. הוא ידוע בגווניו הרווים הייחודיים ובדימויים נאו-קלאסיים אידיאליים.
ראשית חייו
מקספילד פאריש נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, לצייר ולחרט סטיבן פאריש ואליזבת בנקרופט. שמו הפרטי היה פרידריק, אך מאוחר יותר הוא אימץ את השם מקספילד, שם נעוריה של סבתו מצד אמו, כשם אמצעי שלו, ולבסוף כשמו המקצועי. הוא גדל בחברת קווייקרים. בילדותו החל לצייר להנאתו, גילה כישרון, והוריו עודדו אותו. בין השנים 1884 - 1886 לקחו הוריו אותו לאירופה, שם סייר באנגליה, איטליה וצרפת, נחשף לאדריכלות ולציורים הקלסיים, ולמד בבית הספר בפריז.
מאוחר יותר למד אדריכלות במכללת האפורפורד במשך שנתיים משנת 1888. להמשך השכלתו באמנות, בשנים 1892–1895 למד באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה אצל האמנים רוברט וונו ותומאס פולוק אנשוץ. לאחר שסיים את לימודיו נסע פאריש למסצ'וסטס, שם הוא ואביו שיתפו סטודיו לציור. שנה לאחר מכן, בעידוד אביו, למד במכון דרקסל לאמנות, מדע ותעשייה.
קריירה
פאריש נכנס לקריירה אמנותית שנמשכה יותר מחצי מאה, ואשר סייעה לעיצוב תור הזהב של האיור והאמנות החזותית האמריקאית. במהלך הקריירה שלו, הוא ייצר כמעט 900 יצירות אמנות כולל לוחות שנה, כרטיסי ברכה וכריכות מגזינים. עבודותיו המוקדמות של פאריש היו בעיקר בשחור לבן.
הוא עבד במגזינים שונים כמו סקריבנר, וסנצ'רי. הוא אייר גם ספר ילדים בשנת 1897, "אמא אווזה" שנכתב על ידי פרנק באום. עד 1900, פאריש כבר היה חבר באגודת האמנים האמריקאים. בשנת 1903, נסע שוב לאירופה לביקור באיטליה.
פאריש קיבל עבודות רבות באמנות מסחרית עד שנות העשרים. האמנות המסחרית של פאריש כללה פרויקטים יוקרתיים רבים, ביניהם איור שירי ילדות של יוג'ין פילד בשנת 1904, ויצירות מסורתיות כמו "לילות ערב" בשנת 1909. "אוצר הזהב"- שירים ומילים בשנת 1911 ועוד ספרים. פאריש הרוויח למעלה מ -100 אלף דולר לשנה עד 1910, כאשר ניתן היה לרכוש בתים ב -2,000 דולר.
בשנת 1910 קיבל פאריש משימה ליצור 18 ציורי קיר לחדר האוכל של בניין חברת הוצאת קרטיס. לקח לו שש שנים לסיים את הפרויקט המונומנטלי. בשנת 1914, לפני השלמת ציורי הקיר, הזמין קרטיס את פאריש לתכנן ציור קיר ענק ללובי הבניין. אולפני טיפאני הזמינו ממנו פסיפס מזכוכית בשם "גן החלומות", המהווה חלק מאוסף פנסילבניה באקדמיה לאמנות.
פאריש עבד עם מגזינים פופולריים לאורך כל שנות העשרים, כולל לייף. הוא גם יצר פרסומות עבור חברות כמו Wanamaker's, Edison-Mazda Lamps, Colgate ו- Oneida Besty. יצירת האמנות הידועה ביותר שלו היא "השחר" שהופק בשנת 1923. הוא כולל דמויות נשיות בסצנת נוף.
עבודות האמנות שלו הציגו לעיתים קרובות עירום אנדרוגיני בעולם של פנטזיה. הוא התפרנס מפוסטרים ולוחות שנה עם יצירותיו. בשנים 1918 עד 1934 עבד פאריש על איורי לוח שנה עבור ג'נרל אלקטריק.
לעיתים קרובות הוא היה בונה מודלים בקנה מידה קטן של הנופים הדמיוניים אותם הוא רצה לצייר, תוך שימוש במערכת תאורה, לפני שהחליט על תצוגה המועדפת לציור אותה הוא צילם כבסיס לציור.
טכניקה
אמנותו של פאריש מאופיינת בצבעים עזים; הצבע הכחול פאריש נקרא על שמו. הוא השיג זוהר בתוך הצבע באמצעות זיגוג. התהליך כלל יישום שכבות בהירות לסירוגין של זיגוג שקוף המופרדות על ידי לכה על גבי צבע בסיס. בדרך כלל השתמש פאריש בצבע כחול -לבן מונוכרומטי פאריש השתמש בטכניקות חדשניות רבות אחרות בציוריו. הוא היה מצלם דוגמניות לבושות בהדפסים גיאומטריים בשחור -לבן ומקרין את התמונה על בד הציור. טכניקה זו אפשרה לו להשיג ייצוג מדויק של עיוות ועיטוף. פאריש היה יוצר גם את ציוריו על ידי צילום תמונות, הגדלה או הקרנת חפצים. הוא היה חותך את התמונות האלה ומניח אותן על הבד שלו. מאוחר יותר הוא כיסה אותם בזיגוג שקוף. הטכניקה של פאריש העניקה לציוריו תחושה תלת־ממדית חזקה.
עבודותיו של פאריש ממשיכות להשפיע על תרבות הפופ. בשנת 2001 הוצג פאריש בסדרת חותמות הנצחה של משרד הדואר של ארצות הברית המכבדת מאיירים אמריקאים, כולל פאריש.
פרסומת הטלוויזיה משנת 1986 של השוקולד הלבן האלפיני של נסטלה, שכותרתה "חלומות מתוקים", הציגה ייצוגים של פאריש.
בקליפ "You Are Not Alone" מ-1995, מייקל ג'קסון ואשתו ליסה מארי פרסלי מופיעים בעירום למחצה על רקע הציור "השחר" של פאריש.
חיים אישיים
פאריש סבל משחפת במשך זמן מה בשנת 1900. בעודו חולה, גילה כיצד לערבב שמנים וזיגוגים ליצירת צבעים עזים.
בעת לימודיו בדרקסל, פגש פאריש את אשתו לעתיד, לידיה אמבלר אוסטין. בני הזוג נישאו ב -1 ביוני 1895 ועברו להתגורר בפילדלפיה. נולדו להם ארבעה ילדים. בשנת 1898 פאריש עבר עם משפחתו לקורניש, ניו המפשייר ובנה בית שזכה לכינוי מאוחר יותר "האלונים". הבית וסטודיו סמוך הוקפו בנופים יפים שהעניקו השראה לציורים של פאריש.
בשנים 1900 עד 1902 צייר פאריש באגם סראנאק שבניו יורק ובקסטל הוט ספרינגס הוט, אריזונה כדי לשקם את בריאותו.
פאריש פיתח דלקת מפרקים. הוא קיבל את המשימה האחרונה שלו בסוף שנות החמישים.
שנותיו האחרונות הוא היה בכיסא גלגלים.
הוא מת ב -30 במרץ 1966 בפליינפילד, ניו המפשייר, בגיל 95.
סרמסקי קרלובצי
סרמסקי קרלובצי (בסרבית-קירילית: Сремски Карловци; בקרואטית: Srijemski Karlovci; בגרמנית: Karlowitz; בהונגרית: Karlóca) היא עיר בחבל ההיסטורי של סרמיה בפרובינציית וויבודינה בסרביה, על גדות הדנובה, 8 ק"מ מנובי סאד. העיר ידועה בשמה הגרמני, קרלוביץ, כמקום חתימת הסכם קרלוביץ שנחתם ב-1699 בין האימפריה העות'מאנית למדינות הנוצריות באירופה. בין השנים 1921 ל-1944 הייתה העיר מרכזה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה, ושמה היה שם נרדף לכנסייה זו. בעיר רוב סרבי, עם מיעוטים קרואטים והונגרים.
היסטוריה
בתקופה רומא העתיקה היה במקום מבצר. על אתר המבצר הוקם יישוב בשם Karom, המוזכר לראשונה במסמך משנת 1308. עד 1521 היה היישוב חלק מנחלות אצילים הונגרים (בהם מבית באטורי). ב-1521 נכבשה העיר על ידי כוחות האימפריה העות'מאנית, והייתה חלק מאימפריה זו למשך 170 שנה. באותה עת ישב במקום רוב סרבי-נוצרי (יווני-אורתודוקסי) ומיעוט מוסלמי.
לאחר חתימת ההסכם הוכנסת העיר תחת שלטון מלוכת הבסבורג ונכללה ב"אזור הספר" (Militärgrenze) של האימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. אוכלוסיית העיר הייתה נוצרית וכללה רוב יווני-אורתודוקסי ומיעוט קתולי והיא הייתה למרכז תרבותי, דתי ופוליטי לסרבים בממלכת הבסבורג (בחלק של סרביה שהיה בשליטה נוצרית כלומר וויבודינה ודרום הונגריה). המטרופוליט של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית ישב בסרמסקי קרלובצי. בעיר נוסדו גם הגימנסיה והסמינר לכמרים הראשונים בסרביה. ב-1758 נחנכה קתדרלת ניקולאוס הקדוש.
ביוני 1848, כחלק מן אביב העמים, התכנסה בעיר האספה הלאומית של הסרבים, והכריזה על איחוד החבלים סרמיה, באנאט, בצ'קה וברניה והקמת פרובינציית וויבודינה הסרבית האוטונומית, כאשר סרמסקי קרלובצי הוכרזה כבירתה. במקביל הכריזה המטרופוליט של קרלובצי על עצמו כפטריארך והעלה את מעמדה של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית. הפרובינציה התקיימה עד נובמבר 1849, אז סופחה חזרה לקיסרות האוסטרו-הונגרית. במסגרת זו הוחזרה העיר למִנהל אזור הספר האימפריאלי. ב-1881 נכללה העיר בממלכת קרואטיה-סלאבוניה, שהפכה ב-1918 חלק מממלכת יוגוסלביה.
ב-1920 התרכזו בקונסטנטינופול רבים מראשי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית שנמלטו מרוסיה עקב מהפכת אוקטובר 1917 ומלחמת האזרחים ברוסיה, ובראשם המטרופוליט אנטוני מקייב. ב-29 בדצמבר 1921 קיבלו אישור מהפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול לייסד את הכנסייה הרוסית בגלות. מיד לאחר מכן הזמין דימיטרי, הפטריארך של סרמסקי קרלובצי, את הסינוד החדש להתמקם בעיר. בעקבות זאת הפכה העיר למרכז הגירה של גולים רוסים מן התנועה הלבנה בראשותו של פיוטר וראנגל. ב-1924 ייסד וראנגל בעיר את "הארגון הצבאי הכלל רוסי", אשר איחד בתוכו את כל אנשי הצבא הלבן לשעבר שהתגוררו באירופה.
ערים תאומות
לסרמסקי קרלובצי ברית ערים תאומות עם הערים:
איילת ירוחם
שירות במשטרת ישראל
ירוחם התגייסה למשטרת ישראל ב-1993. שירתה כראש חוליית ארגון, עוזרת ראש מדור ארגון, ראש מדור תכנון תקציבי וראש מחלקת משאבים. באוגוסט 2013 קודמה לדרגת תת ניצב ומונתה לסגנית ראש אגף תכנון וארגון. לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי מונתה בספטמבר 2018 לראש חטיבת ההדרכה.
בפברואר 2019 מונתה לממלאת מקום ראש אגף תמיכה לוגיסטית. ב-27 ביוני 2019 מונתה ירוחם לתפקיד ראש אגף התמיכה הלוגיסטית והועלתה לדרגת ניצב.
השכלה וחיים אישיים
ירוחם היא בוגרת המכללה לביטחון לאומי, מחזור מ"ה. בעלת תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית ותואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
איילת ירוחם נשואה לנתן ירוחם ואם לשלושה. המשפחה מתגוררת בכפר האורנים.
חורחה אוביקו
זהו שם ספרדי, שם המשפחה מצד האב הוא אוביקו ושם המשפחה מצד האם הוא קסטנדה
חורחה אוביקו קסטנדה (בספרדית: Jorge Ubico Castañeda; נולד ב-10 בנובמבר 1878 - 14 ביוני 1946), שנודע גם בכינוי נפוליאון של מרכז אמריקה, היה גנרל בצבא גואטמלה והדיקטטור של המדינה בין 1931 ל-1944. הוא נבחר לנשיאות בשנת 1931, בבחירות בהן היה המועמד היחיד שהתקיימו בתמיכת ארצות הברית. כחלק משרשרת ארוכה של דיקטטורים בגואטמלה, גם הוא המשיך במדיניות קודמיו ודיכא את עמו במשך שנים. בנוסף, הוא תמך רבות בחברת הפירות המאוחדת והעביר לה קרקעות על חשבון האזרחים הכפריים, ובנוסף גם תמך בדרכי התעסוקה הנתונים למחלוקת שלה. אוביקו תואר כ"אחד העריצים המדכאים ביותר שידע גואטמלה", ואף השווה את עצמו לאדולף היטלר. הוא התפטר מתפקידו רק לאחר 14 שנים בשנת 1944, לאחר מחאות פרו-דמוקרטיות נרחבות שהובילו לבסוף למהפכה הגואטמלית ולמלחמת האזרחים בגואטמלה.
ביוגרפיה
אוביקו נולד בשנת 1878 בגואטמלה סיטי, בן לפוליטיקאי במפלגה הליברלית. דעותיו הימניות של אוביקו עזרו לו לטפס בסולם הדרגות של הצבא, ובנוסף ניחן ביכולות ניהול מרשימות. גואטמלה נשלטה כמעט מאז הקמתה על ידי דיקטטורים ועריצים שנמנו עם האליטה האירופאית ורמסו את המעמדות הנמוכים, ובעיקר את צאצאי המאיה שסבלו מדיכוי וגזענות. אוביקו נמנה עם אותה אליטה לבנה ולכן, יחד עם דעותיו הפשיסטיות והגזעניות, הכסף שלו והקשרים שהיו לאביו, הוא מצא חן בעיני המפלגה הליברלית. בנוסף, גם האמריקאים מצאו אותו פוליטיקאי נוח ובעל אינטרסים דומים, מה שעזר לו בעתיד להפוך למנהיג המדינה.
חוסר היציבות השלטונית בגואטמלה
בדצמבר 1930 נאלץ הנשיא לזארו צ'אקון להתפטר מתפקידו לאחר שלקה בשבץ מוחי. באותה תקופה גואטמלה הייתה בעיצומו של השפל הגדול וקופת המדינה נמצאה בגירעון הגדול בכל הזמנים; יורשו של צ'אקון, בודיליו פלמה, הודח בהפיכה מדינית בתוך ארבעה ימים מרגע כניסתו לתפקיד, ובמקומו התמנה הסוציאליסט מנואל מריה אורייאנה קונטררס. עם זאת, ארצות הברית שהייתה בעלת השפעה עצומה על מרכז אמריקה באותה עת, התנגדה לממשלה החדשה ודרשה מאורייאנה להתפטר; הוא נאלץ לעזוב את הנשיאות לטובת חוסה מריה ריינה אנדרדה.
כדי להשיב את היציבות השלטונית, המפלגה הליברלית החליטה לחבור אל המפלגה הפרוגרסיבית ובכך ליצור למעשה מפלגה אחת בלבד, שבראשה יעמוד אוביקו - שאמור יהיה להפוך ליורש של אנדרדה. בפברואר 1931 הוא נבחר עם 305,841 קולות בעדו, כאשר הוא המתמודד היחיד. לאחר כניסתו לתפקיד חולל שלל רפורמות שנועדו להבטיח את הישארותו בתפקיד, ובכך הפך את גואטמלה רשמית לדיקטטורה.
שנותיו כנשיא גואטמלה
שלטונו של אוביקו אופיין כטוטליטרי, מיליטריסטי וקפיטליסטי, ובעל תמיכה רבה מארצות הברית. הסופר האמריקאי ג'ון גונתר, שביקר במדינה במהלך שנת 1941, תיאר אותה כ"מדינה שבמאה אחוז נשלטת על ידי אדם אחד". הוא אף היטיב לתאר והוסיף כי "'יש [לאוביקו] מרגלים וסוכנים בכל מקום, והוא מכיר את העניינים הפרטיים של כולם במידה מדהימה. אף סיכה לא נופלת בגואטמלה מבלי שהוא ידע על כך מיד'."בשליטתו של אוביקו גואטמלה הושוותה לא פעם ל"כלא מודרני". הוא העביר כמעט כל גוף מדיני לרשות הצבא, החל מבתי הספר, כלה בסניפי דואר ועד לתזמורות סימפוניות; אנשי צבא וגנרלים עבדו בכל עמדות המפתח הפוליטיות במדינה, ורבים מבני המעמדות הנמוכים גויסו בכפייה לצבא, בהם בעיקר צאצאי ילידים שנחשבו בעיני אוביקו לחיות שיש לחנך, והשווה זאת ל"ביות חמורים".
אוביקו ראה בגואטמלה את בת הברית הקרובה ביותר של ארצות הברית במרכז אמריקה. לכן, הוא קידם כניסה של חברות אמריקאיות לגואטמלה, ונתן להן שטחים, עובדים (בכפייה) והקלות מס. החברה הבולטת היותר הייתה חברת הפירות המאוחדת, שזכתה ליחס מיוחד מאוביקו והייתה פטורה לחלוטין ממס, כמו גם החזיקה במספר הרב ביותר של קרקעות בגואטמלה - יותר מכל גוף או אדם אחר, כולל ממשלת גואטמלה עצמה. גם מסילת הברזל היחידה במדינה הייתה בבעלותה, וכמוה גם כל מפעלי החשמל במדינה.
ב-18 בספטמבר 1934, הוצאו להורג חמישה בכירים בצבא על ידי אוביקו, לאחר שהואשמו בקשירת קשר וניסיון הפיכה כנגדו. בספרו, "גן הפרדוקס" (בספרדית: El Jardín de las Paradojas), שנכתב בשנת 1935, האשים הסופר הגואטמאלי אפריין דה לוס ריוס את מפקד המשטרה, הגנרל רודריקו אנזואטו ולנסיה, בכך שבדה את החשדות לקשירת קשר וקידם את הוצאתם להורג של הקצינים גם כשלא הייתה לו אף לא ראיה אחת. כך או כך, היה זה הגל הראשון בדרך ל'צונאמי' של הוצאות להורג שביצע אוביקו, כשבוסופו של דבר אף השווה עצמו לאדולף היטלר ואמר כי "אני כמו היטלר. קודם מוציא להורג, אחר כך שואל שאלות".
מותו
לאחר שאובחן כסובל מסרטן הריאה ניצל את יחסו הטוב עם ארצות הברית ועבר להתגורר בגלות בניו אורלינס, שם זכה לטיפול רפואי הולם שלא היה קיים בגואטמלה. עם זאת, לאחר שנתיים מפרישתו מתפקיד נשיא גואטמלה, נפטר מהמחלה ב-14 ביוני 1946.
הארמון
אוביקו נודע גם בזכות ארמונו הענק שבפאתי גואטמלה סיטי. הארמון נבנה בהוראתו על ידי מספר רב של עובדים בכפייה, והיה "מנקר את עיניהם" של העוברים והשבים, בהם הרבה פועלים ובני ילידים שלחלק גדול מהם לא היה כסף לחשמל. השכר ששולם לפועלים עבור הבנייה היה זעום - 0.25 סנט ליום עבודה. לאחר 4 שנים של בנייה, הושלם הארמון. גג הארמון מעוטר בנחושת ירוקה, משום שירוק היה הצבע האהוב על אשתו.
איזי ינוקא
איזי (יצחק) ינוקא (נפטר ב-8 באפריל 2023 ) היה איש משרד החוץ, כיהן במספר רב של תפקידים שהאחרון בהם שגריר ישראל בקמרון.
ביוגרפיה
בשנים 1991–1994 למד לתואר ראשון. ב-1993 עד 1995 היה צוער במשרד החוץ. ב-1995 היה לקונסול בריו דה ז'ניירו. בשנים 1999 עד 2001 שימש כסגן ראש הנציגות הישראלית ביאונדה בירת קמרון. בשנים 2004 עד 2007 שימש יועץ בשגרירות הישראלית בדבלין.
בשנים 2008 עד 2010 למד לתואר שני בממשל ודיפלומטיה ציבורית במרכז הבינתחומי הרצליה.
ב-2010 היה ראש הדסק המערב אפריקאי במחלקת אפריקה. ב-2009 הוחלט למנותו לשגריר ישראל באנגולה ובכך קודם מאיש מינהלה ישירות לתפקיד בכיר בשירות דיפלומטי, אך אנגולה סירבה לקבלו כשגריר ישראל במדינה, בשל נטייתו המינית. מ-2010 ועד 2013 היה ליועץ במשלחת הישראלית לאו"ם בניו יורק. בשנים 2013 עד 2016 היה לשגריר ישראל בחוף השנהב, טוגו, בנין ובורקינה פאסו. מ-2016 ועד 2018 היה לראש הדסק הברזילאי במחלקת מרכז ודרום אמריקה והקריביים.
באוגוסט 2019 מונה כשגריר ישראל בקמרון ושגריר לא תושב לגינאה המשוונית, לרפובליקה של קונגו, לגבון ולרפובליקה המרכז אפריקאית. בתפקידו זה נפגש עם שר האוצר של קמרון והדגיש את תמיכתה של ישראל בפרויקטי מים במדינה. בתקופתו כשגריר התחוללה מגפת הקורונה, והוא פעל לסייע לקמרון בהתמודדות עם המגפה.
ב-1995 נישא למייקי גולדשטיין, רב קונסרבטיבי ופעיל בקהילת הלהט"ב. אחותו היא העיתונאית ענת טלשיר.
You're Never Fully Dressed Without a Smile
You're Never Fully Dressed Without a Smile (בעברית: אתה אף פעם לא לבוש לגמרי בלי חיוך) הוא שיר מתוך פסקול המחזמר "אנני" של תיאטרון ברודוויי, שנכתב על ידי צ'ארלס סטראוס ומרטין צ'רנין.
גרסתה של סיה
סיה ביצעה גרסת כיסוי לשיר עבור פסקול הסרט "אנני" משנת 2014. הסינגל הגיע למצעדים באוסטרליה, בלגיה, בריטניה ופולין, שם הוא הפך ללהיט רדיו, והגיע למקום השלישי במצעד ההשמעות הפולני ולמקום השני במצעד ההשמעות בטלוויזיה הפולני. הקליפ לשיר צולם בעיר ניו יורק, בהשתתפות שחקני הסרט משנת 2014, ובו הם מעודדים את אזרחי העיר על ידי ריקודים, ביצוע מעשי חסד אקראיים ונשיאת שלטים עם המילה "smile" עליהם.
יארה ברנט
יארה ברנט אפשטיין (Yara Bernette Epstein; 14 במרץ 1920 – 30 במרץ 2002) הייתה פסנתרנית קלאסית ברזילאית יהודיה. היא נחשבת לאחת הפסנתרניות הבולטות בברזיל של המאה העשרים, שזכתה לשם בינלאומי בזכות ביצועי יצירות קלאסיות ורומנטיות, ובמיוחד אלה של רחמנינוף, מוצרט, שופן, דביסי והמלחין הברזילאי הייטור וילה-לובוס, בהופעות בברזיל, אירופה, ובארצות הברית. היא הייתה ראש המחלקה לפסנתר באקדמיה למוזיקה Hochschule für Musik und Theater, בהמבורג שבגרמניה בין השנים 1972–1992.
קריירת מוזיקלית
את הופעת הבכורה המקצועית שלה ביצעה יארה בשנת 1938 עם התזמורת הסימפונית העירונית של סאו פאולו. בשנת 1942, בעידודם של הפסנתרן הקלאסי היהודי-פולני ארתור רובינשטיין והפסנתרן הצ'יליאני קלאודיו אראו, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בארצות הברית בבית העירייה של ניו יורק. ביקורות מהסוג שלהלן היו צפויות לנוכח דמותה של המבצעת הבלונדינית: "יארה ברנט, הפסנתרנית הברזילאית בת העשרים ושתיים, כבשה את ליבם של אוהבי המוזיקה במהלך הקונצרט האחרון שלה בבית העירייה. על אף שטענה להיות 'נערת זוהר' טיפוסית, אמר עליה אחד המבקרים כי למרות זאת, נדרשו 'רק כמה ביצועים מבריקים של הקלאסיקות כדי להבין שהצעירה לא עושה היסטוריה בגלל המראה שלה'." סיבוב ההופעות האמריקני הראשון שלה כלל גם את קנדה, פוארטו ריקו, גואטמלה, וונצואלה, קולומביה וארגנטינה. בסוף שנות הארבעים היא העניקה קונצרט שנתי באולם קרנגי הול בניו יורק. היא ביצעה את נגינת הפסנתר של השחקנית טוניה קאררו (Tônia Carrero) בסרט הברזילאי "מלאת תשוקה" (Appassionata) משנת 1952.
אף על פי שהייתה ילידת ארצות הברית, ויתרה ברנט על אזרחותה האמריקאית כדי להופיע בזירה הבינלאומית תחת דגל ברזיל. את הופעת הבכורה האירופית שלה, ערכה בשנת 1955 בפריז עם התזמורת הסמפונית Orchestre de la Société des Concerts du Conservatoire בניצוחו של הייטור וילה-לובוס ; היא הופיעה גם בווינה, אמסטרדם ולונדון. בין 1957 ל־1970 היא שבה לאירופה לרסיטלים והופעות, כולל מופעי סולו עם הפילהרמונית של ברלין והפילהרמונית של המבורג. היא ניגנה גם במזרח הרחוק. בשנת 1961 ייצגה את ברזיל בפסטיבל המוזיקה הבין-אמריקני השני בוושינגטון די.סי., וניגנה את "וריאציות על נושא צפון-מזרח ברזיל לפסנתר ולתזמורת" של המלחין הברזילאי קמארגו גוארניירי עם התזמורת הסימפונית של רוצ'סטר. גוארניירי אמר בריאיון כי הפרשנות של ברנט ליצירתו הייתה "ממעלה ראשונה" והיא נכונה לכוונותיו. ברנט הופיעה כסולנית בעונה של שנת 1965 בפילהרמונית של ניו יורק.
ברנט נחשבה לאחד הפסנתרנים המובילים בברזיל של המאה העשרים. הייתה לה קתדרה באקדמיה למוזיקה בברזיל והיא הייתה חברה בגילדה האמריקאית של אמני המוזיקה.
הוראה
בשנת 1972 ברנט זכתה בתפקיד ראש המחלקה לפסנתר באקדמיה למוזיקה של המבורג, גרמניה, עליו התמודדו 130 מועמדים. היא לימדה באקדמיה זו במשך 20 שנה. ולאחר מכן המשיכה ללמד בברזיל.
שנים מאוחרות יותר
בשנותיה המאוחרות יותר, ברנט שימשה כשופטת בתחרויות מוזיקה אמריקאיות כמו תחרות הפסנתר הבינלאומית על שם ואן קליבורן.
את יום הולדתה ה -75, היא חגגה בשנת 1995, ברסיטל שהתקיים לכבודה בהמבורג מטעם תלמידיה לשעבר באקדמיה, והיא הקליטה קונצרט לשידור בטלוויזיה הגרמנית. בשנת 1996 נערך בסנטה קתרינה, בדרום ברזיל, קונצרט המנציח את הקריירה שלה בת ששת העשורים, כאשר ברנט מנגנת בו יצירות מאת היידן, בטהובן, שופן ושומאן.
פרסים
במהלך סיבוב ההופעות האירופי הראשון שלה בשנת 1955, הוענק לברנט הפרס על שם ארנולד באקס בלונדון כ"פרשנית המוזיקלית הטובה ביותר של השנה ".
חיים אישיים
היא התחתנה עם קרלוס דה סילבה פראדו, איתו נולדו לה שני בנים. הם התגרשו בשנת 1949. בשנת 1951 ישבה לציור דיוקן אצל האמן הברזילאי פלביו דל קרבליו. היצירה הוצבה במוזיאון לאמנות ברזילאית.
היא נפטרה מהתקף לב ב־30 במרץ 2002 בסאו פאולו, בגיל 82.
רפרטואר והקלטות
בשנת 1970 היא הקליטה את הדיסק הראשון שלה שכלל תשעה פרלודים אופוס 23 ואחד עשר מאופוס 32 מאת רחמנינוף עבור דויטשה גרמופון, "הנחשבת לאחת היצירות הקשות ביותר לפסנתר". .
בשנת 1995, בגיל 75, היא הקליטה אלבום סולו הכולל 19 קטעים קצרים שיכולים לשמש כהדרן ברסיטלים, ביניהם יצירות של באך, דומניקו סקרלטי, דומניקו פאראדיזי, מוצרט, בטהובן, שופן, שומאן, ברהמס, דביסי, רחמנינוב, והייטור וילה-לובוס.
צמח צרפתי
צמח צרפתי (1624 – 1717) היה רב תוניסאי שכיהן כרב הראשי של תוניסיה וכיהן בבית הדין של תוניסיה.
בסוף ימיו הוא עבר לארץ הקודש ומת בירושלים בשנת 1717. זאת בעקבות פיצול בין קהילות גרנאס לטוואנסה, בו שניים מתלמידיו - אברהם טאיאב ויצחק לומברוזו (בהתאמה) - ירשו אותו בתפקיד הרב הראשי לתוניסיה. תלמיד נוסף היה יורשו של טאיאב, מסעוד-רפאל אל-פאסי.
אחת האורטריות העתיקות בהארא, הרובע היהודי של תוניס, נקראה על שם צרפתי.
The Motto
The Motto (בעברית: המוֹטוֹ) הוא שיר של הדי ג'יי ההולנדי טייסטו והזמרת-יוצרת האמריקאית אווה מקס. הוא יצא לאור ב-4 בנובמבר 2021, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, כסינגל מתוך אלבום האולפן Drive. השיר נכתב על ידי פבלו באומן, אמנדה אווה קוצי, קלאודיה ולנטינה, פיטר ריקרופט, שרה בלנשרד וטייס ורווסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי פבלו באומן, אמנדה אווה קוצי, קלאודיה ולנטינה, פיטר ריקרופט, שרה בלנשרד וטייס ורווסט. מבקרי מוזיקה מטעם Dancing Astronaut כתבו שהשיר "מאופיין בעיקר בקולות בס גבוהים". כמו כן, סקרו אותו גופי תקשורת ומוזיקה נוספים כדוגמת רולינג סטון, Just Jared, ו-We Rave You.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-3 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ הרשמי של "The Motto" ביים כריסטיאן ברסלאור. הוא מציג את טייסטו ואווה מקס "נוסעים אחורה בזמן וחוגגים אותו". העלילה מתרחשת בשנות ה-20, כאשר מקס "מגיעה לאירוע במלון אלגנטי", והיא "נכנסת למעלית עם שמפניה ויוצאת ממנה ישירות לתוך מסיבה".
נכון לנובמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-2 מיליון צפיות.
קים ליה (פירושונים)
קים ליה (או קים לי) הוא ביטוי בארמית בבלית, שמשמעותו המילולית היא "מוחזק בידו" (או "מוחזק בידי"); כלומר, סבור אני. דבר זה בא לידי ביטוי בכמה תחומים במשפט העברי ובהלכה.
אלמלו
אלמלו (בהולנדית: Almelo; ) היא עיר במזרח הולנד, חלק ממחוז אוברייסל.
בעיר למעלה מ-72,000 תושבים (נכון ל-2019). אלמלו קיבלה זכויות כעיר בשנת 1394. בעיר שוכנת טירת הרוזנים של אלמלו.
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 הטקסטיל התגלה כעסק מרכזי בעיר ומשך עובדים רבים לאלמלו, תחילה מתוך הולנד ובהמשך גם מחוצה לה. מאז 1960, רבים מהעובדים הם מספרד ומטורקיה. המסגד הראשון של הולנד הוקם באלמלו בשנת 1976 עבור האוכלוסייה הטורקית הרבה בעיר. באלמלו גם מספר לא מבוטל של ארמנים.
בשנות השבעים התעשייה התדלדלה ורוב המפעלים הועברו לארצות זולות יותר, חלק מהמפעלים נשארו במרכז העיר והם משמשים כיום לדירות או למשרדים.
נכון לעכשיו, מעסיק מרכזי באלמלו הוא אורנקו הולנד. זהו מפעל להעשרת אורניום לכורים גרעיניים.
ספורט
לעיר קבוצת כדורגל בכירה בהולנד, הראקלס אלמלו, הקבוצה משחקת באצטדיון פולמן אלמלו. הקבוצה זכתה פעמיים באליפות הולנד, וכיום משחק המועדון בליגת העל ההולנדית.
Glee
גלי (באנגלית: Glee; מקהלה) היא סדרת טלוויזיה דרמה קומית-מוזיקלית אמריקאית, שנוצרה על ידי ראיין מרפי, בראד פלצ'וק ואיאן ברנן, ושודרה החל מה-19 במאי 2009 עד ל-20 במרץ 2015 ברשת Fox האמריקאית, במשך 6 עונות ו-121 פרקים. הסדרה שודרה בישראל ב-Yes החל מינואר 2010.
רקע
הסדרה עוקבת אחר מקהלת תיכון מקינלי, "כיוונים חדשים", במהלך הכנותיה לתחרות הלהקות המחוזית, ואחר התמודדות חבריה עם סוגיות של מערכות יחסים, אכזבות לצד ניצחונות וקשרים חברתיים. בדמויות הסדרה ניתן למצוא ייצוגים לדמות המעודדת, שחקן הפוטבול, נער המצוקה, דמויות ממוצא אסייאתי ומוצא אפרו-אמריקאי, דמות נכה ודמויות להט"ביות.
עם פתיחת שנת הלימודים בתיכון על שם "ויליאם מקינלי" שבאוהיו, מבקש ויליאם שוסטר, המורה לספרדית, להקים מקהלת תיכון (Glee club) שתיקרא "כיוונים חדשים". לאודישנים מתייצבים חמישה נבחנים בלבד, מה שמבטיח את קבלתם בפועל למקהלה. הבא לחבור למקהלה הוא פין הדסון קוורטרבק נבחרת הפוטבול, אשר בכישרונו הטבעי הבחין שוסטר וצירף את פין בזכות הפללתו בשימוש בסמים. למקהלה מצטרפות בהמשך גם מספר בנות מנבחרת המעודדות הבית ספרית, שבראשה ניצבת המורה סו סילבסטר. בנוסף חוברים מספר שחקני נבחרת הפוטבול הבית-ספרית שמצטרפים בעידודו של שו, אשר עזר להם ללמוד ריקוד שהביא להם את הניצחון הבודד שלהם בעונת המשחקים. כמו כן שחקני הפוטבול ניצבים לאורך העלילות בפרשות דרכים בין שתי אהבותיהם - מועדון glee או מועדון הפוטבול. סילבסטר מאמנת המעודדות מנסה להפסיק את פעילות המקהלה, הגוזלת חלק מתקציב קבוצת המעודדות. בסוף שנת הלימודים ולאחר שהצליחה במטרתה, היא משנה את דעתה ומשכנעת את מנהל בית הספר לאפשר את המשך פעילות המקהלה. עם התפתחות העלילה נוצרים קשרי חברות ורומנטיקה שאי אפשר להתעלם ממנה בין חברי הלהקה, שלא היו מתאפשרים מחוצה לה.
פרקי הסדרה כוללים עיבודים לשירים מוכרים המבוצעים ומבוימים בידי הלהקה, כחלק מהמטלה השבועית שניתנה לה מהמורה המנחה אותה. בפרקים שונים של הסדרה התארחו בתפקידי משנה האמנים ששיריהם בוצעו באותו פרק. glee זכתה להצלחה גדולה באמריקה ובמדינות אחרות בעולם, כולל ישראל. הסדרה, שהולידה גם סרט קולנוע (יצא ב-16 באוגוסט 2011), נחשבת לאחת התוכניות המצליחות ביותר של הרשת. בתום עונתה הראשונה היא הייתה מועמדת לפרסים רבים וגרפה בין היתר מספר פרסי אמי ואת פרס גלובוס הזהב בקטגוריית "סדרת הקומדיה או הסדרה המוזיקלית הטובה ביותר".
עונה 1
פרקים 1–22 (22 פרקים). שידורה החל ב-19 במאי 2009 והסתיים ב-8 ביוני 2010.
אחד מקווי העלילה בעונה זו עוסק בכניסתה להיריון של דמות המעודדת הראשית קווין פבריי, בזמן שיצאה עם שחקן הפוטבול פין הדסון. לאחר מכן מתברר שהאבא האמיתי של העובר הוא נוח פאקרמן, חברו הטוב ביותר של פין. בסוף ההיריון קווין ונוח מחליטים למסור את התינוק לאימוץ אצל אמא של רייצ'ל ברי ש-15 שנים קודם לכן מסרה את רייצ'ל לאימוץ. קו עלילה שני נסוב סביב המאבק בין המורה וויל שוסטר למאמנת המעודדות סו סילבסטר, ועוד קו עלילה מתרחש בין וויל שוסטר לאשתו טרי שנכנסת להיריון מזויף, ובינו לבין אמה. שאר קווי העלילה עוסקים בעיקר בקשריהם הרומנטיים של דמויות שונות בסדרה או בהתמודדותן עם השוני שלהם בבית הספר.
מתוך כוונה למשוך את קהל היעד לצפייה בסדרה, שודר פרק הבכורה של הסדרה מיד עם תום העונה של תוכנית הריאליטי והשירה "אמריקן איידול". שני פרקי מחווה הופיעו בעונה זו. האחד נקרא "The Power of Madonna", והוקדש כולו לעיבודים לשיריה של מדונה. הפרק אף זכה לביקורות אוהדות בשל התייחסותו להעצמת נשים. השני בפרקי המחווה הוקדש לעיבודים לשיריהם של ליידי גאגא ולהקת קיס וזאת תחת הכותרת של מופע להקה תיאטרלי.
בפרק הראשון של העונה אנחנו נחשפים לשיר שאחר כך יהפך ל"המנון" של הסדרה, "don't stop believin'" אשר בוצע על ידי 6 חברים הלהקה המקורים (ועם קולות ראשיים של פין ורייצ'ל).
עונה 2
פרקים 23–44 (22 פרקים). החלה ב-21 בספטמבר 2010 והסתיימה ב-24 במאי 2011.
עונה זו כללה חמישה פרקי מחווה - האחד לזמרת בריטני ספירס שהשתתפה אף בתפקיד אורח, בפרק השני למופע הקולנוע של רוקי, השלישי לג'סטין ביבר, הרביעי לליידי גאגא והחמישי לפליטווד מק.
העלילה בעונה זו התמקדה בניסיון של הלהקה להגיע לתחרות הארצית. בעונה מצטרפות כמה דמויות חדשות. ביניהן; סאם אוונס- תלמיד חדש בבית ספר שנמצא בנבחרת הפוטבול, המאמנת ביסט- המאמנת החדשה של נבחרת הפוטבול, ובליין אנדרסון- הקול הראשי של מקהלת ה"זמירים", מקהלה שמתחרה מול "כיוונים חדשים" בתחרויות.
הסדרה יצאה להפסקה בעונה השנייה לקראת סוף 2010 וחזרה לשידור עם פרק ספיישל של שעה ששודר לאחר משחק הסופרבול, והשיגה אחוז רייטינג של 26,800,000 צופים, וכך השיגה את השיא לשלוש השנים האחרונות כמשדר עם התסריט הכתוב עם הרייטינג הגבוה ביותר. בפרק האחרון, "ניו יורק" שמו, המועדון הגיע למקום השנים עשר בתחרות הארצית.
עונה 3
פרקים 45–66 (22 פרקים). החלה ב-20 בספטמבר 2011 והסתיימה ב-22 במאי 2012.
בחלק השני של העונה, מתמודדים להקת כיוונים חדשים נגד להקת ה"זמירים" (מאקדמיית דלטון), ובסולן החדש של להקתם, סבסטיאן סמיית', ביריון מקהלות שמנסה לפגוע ב"כיוונים חדשים". בנוסף, פין ורייצ'ל מקבלים החלטה גורלית לגבי גורלם בתור זוג, וכך גם וויל ואמה. בחלק הזה סנטנה יוצאת מהארון ומתחילה לצאת עם בריטני, שנפרדה מארטי שקרא לה טיפשה.
בחלק השלישי והאחרון של העונה, להקת כיוונים חדשים מתכוננת לתחרות הלאומית שבשיקגו וקורט ורייצ'ל מתכוננים לאודישן שלהם לאקדמיה הניו-יורקית לאומניות הבמה (NYADA- New York Academy of Dramatic Arts). בנוסף מתמודדים שאר תלמידי י"ב עם סיום הלימודים המתקרבים, ו"כיוונים חדשים" מופיעים בתחרות הלאומית. בפרק האחרון של העונה, מגיעה תפנית בזוגיות של פין ורייצ'ל, כשזאת עוזבת לניו יורק בדרך להגשים את חלומה, בעוד אחרים מסיימים את הלימודים בתיכון.
בעונה זו התקיימו שלושה פרקי מחווה: פרק 11 הוקדש לזמר המנוח מייקל ג'קסון, פרק 16 הוקדש לסרט הדיסקו "שגעון המוזיקה", ופרק 17 הוקדש לזמרת ויטני יוסטון.
עונה 4
העלילה של העונה מתפצלת בין תיכון מקינלי לבין אלו שסיימו את התיכון בעונה השלישית ועברו לניו יורק. בעונה הרביעית משתתפים שחקנים חדשים, בין השאר הזוכה של העונה השנייה של פרויקט Glee, ושחקנים אורחים נוספים. רוב מהדמויות שסיימו את הלימודים בעונה הקודמת, יצאו מממרכז העלילה. בעונה הרביעית, המקהלה נהפכת להיות מועדון פופולרי עקב הניצחון בתחרות הלאומית בעונה הקודמת, אך זה לא נמשך זמן רב. אל המקהלה מצטרפים מספר חברים חדשים: מארלי (בתה של עובדת קפיטריה), ג'ייק (אחיו למחצה של פאק), ריידר (הזוכה של פרויקט Glee), קיטי (מעודדת חדשה), ווייד/יוניק (שעובר מאדרנלין קולי לכיוונים חדשים). בעונה זו המקהלה מתחרה בתחרות המקומית (בה היא מפסידה תחילה אך לאחר מכן מנצחת עקב הפסילה של מועדון הוורבלרס) ובהמשך העונה מתכוננת לתחרות האזורית.
בניו יורק העלילה עוקבת בעיקר אחרי רייצ'ל וקורט, הלומדים באקדמיה לאומניות הבמה בניו יורק NYADA. שם לומד גם ברודי, דמות חדשה בעונה הרביעית, תלמיד הבוגר מרייצ'ל בשנה אחת ומתאהב בה. בנוסף מופיעות דמויות חדשות נוספות, כמו קסנדרה ג'ולי, המורה לריקוד של רייצ'ל, ואליזבט רייט, עורכת באתר vouge.com, שם עובד קורט. בין קווי העלילה הבולטים בעונה זו, הם: חתונתם של וויל ואמה, הקשרים הנרקמים בין חברי ה-Glee Club, המשבר בחייו של פין, ההתקדמות בחייה של רייצ'ל להגשמת יעדיה וכך גם של קורט, ועוד.
בעונה זו ישנם שלושה פרקי מחווה: פרק מחווה שני לבריטני ספירס, פרק מחווה למחזמר והסרט גריז, ופרק מחווה לזמר סטיבי וונדר.
עונה 5
עלילתה של עונה זו מתחלקת לשני חלקים - החלק הראשון (פרקים 1–13) שמתרחש בתיכון מקינלי (סוף השנה של עונה 4) ועובר במקביל לעלילה בניו יורק והחלק השני (פרקים 14–20) שמתרחש בניו יורק ועוקב אחרי אלו שסיימו את התיכון ומנסים להסתגל לחיים חדשים במסגרת חדשה. בעונה זו השתתפו שחקנים חדשים, לדוגמה: פיטר פצ'ינלי (רופרט קאמפיון, הבמאי של ההצגה של רייצ'ל), שירלי מקליין (ג'ון דולוויי, סוציאליסטית ניו-יורקית), דמי לובאטו (דני, חברתה של סנטנה), טיירה בנקס (ביצ'ט, סוכנת דוגמנים), סקיילר אסטין (ז'אן בפטיסט, המנהיג של "פיצוץ גרון", להקה מתחרה), אדם למברט (אליוט "סטארצ'יילד" גילברט, חבר בלהקה שקורט מקים) וארין ווסטברוק (ברי, מעודדת שגורמת לג'ייק להיפרד ממארלי). בנוסף, קריסטין צ'נוות', גווינת' פאלטרו ווופי גולדברג חוזרות בעונה זו.
חלקים משמעותיים בעונה זו כוללים את האירוסין של קורט ובליין, הפיכתה של סו למנהלת, ההצגה הראשונה של רייצ'ל ובעקבות כך פרישתה מניאד"ה, מותו של פין והשפעת מותו על המקהלה, הקמת הלהקה הראשונה של קורט ובעקבות הריב של רייצ'ל וסנטנה גם פירוקה ופתיחתה של להקה חדשה, פרידתם של מארלי וג'ייק, לידתו של דניאל פין שוסטר - הילד של וויל ואמה, ההפסד של המקהלה בתחרות הלאומית ובעקבות כך פירוקה, חגיגות פרק ה-100 של הסדרה ועוד.
עונה זו כוללת שני פרקי מחווה לביטלס, פרק לזכרו של קורי מונטית' שנפטר ב-13 ביולי 2013, פרק מחווה לליידי גאגא וקייטי פרי, פרק מחווה לבילי ג'ואל ופרק מחווה לסטיבן סונדהיים. בנוסף, עונה זו שוברת כמה שיאים - היא העונה בעלת הכי הרבה אלבומים (3) ומיני אלבומים (11) והעונה עם הכי מעט תחרויות (אחת בלבד).
עונה 6
פרקים 109–121 (13 פרקים). העונה השישית החלה ב-9 בינואר 2015 והסתיימה ב-20 במרץ 2015, זו הייתה העונה האחרונה של הסדרה.