cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסיכותרפיה
טיפול קוגניטיבי
שיטת הטיפול של הפסיכותרפיה קוגניטיבית - היא טיפול מובנה, קצר מועד, שמטרתו שינוי האופן בו המטופל תופס את עצמו ואת העולם. השיטה גורסת "שאם האדם לא מרגיש טוב - סימן שהוא לא חושב טוב" המטפל מזהה את העיוותים הקוגניטיביים ודפוסי החשיבה הנוקשים האחראים לשימור הסימפטומים, ומציע סכמה אלטרנטיבית גמישה יותר. המטפל מלמד את המטופל ליירט את המחשבות האוטומטיות השיפוטיות ואת התוויות שהאדם הדביק לעצמו ולשנות או לעדן אותן או ללמד לחיות איתן, אם אין בהן עיוות. בשיטה זו מושם דגש על כאן ועכשיו, וניתנים למטופל "שיעורי בית".
אנליזה אקזיסטנציאלית
מייצג השיטה האקסיסטנציאליסטית בפסיכולוגיה, תלמידו של פרויד, ויקטור פראנקל, ניצול השואה שפיתח את שיטת הלוגותרפיה. בשיטה זו התפיסה היא שהאדם איננו מחפש עונג, כבוד או רוצה להגיע לשיווי משקל, אלא בראש ובראשונה פשר ומשמעות לחייו ולקיומו. הדגש מועבר מהעולם אל האדם, ומהביוגרפיה של האדם אל ראייתו ותפיסתו את העולם. הנורא מכל על פי תפיסה זו לאדם, הוא לחיות חיים חסרי פשר ותכלית.
הלא מודע הורחב גם למימד הרוחני: האדם מדחיק אמונות, תפיסות רוחניות ותפיסות דתיות שלא נוחות לו ולא רק דחפים ויצרים. האדם אינו זירה של מנגנוני תגובה פסיכולוגיים או 'קוף עירום' אלא אישיות ייחודית בעלת מצפון, רצון חופשי ויכולות אנושיות נוספות, שיכול להתעלות מעל עצמו ותנאי קיומו, באמונה, באהבה ובהומור. שיטה זו מדגישה את מותר האדם ואת החירות והאחריות של האדם עצמו, לעיצוב עולמו הפנימי ולבחירותיו בחיים. בניגוד לשיטות שעוסקות בחויות מעברו של האדם, לשיטה זו חשובה הפרשנות הסובייקטיבית שהאדם נותן לחייו בהווה. בשיטה נבחנות תפיסותיו ואמונותיו של האדם במטרה לגשש איתו אחר משמעות או משמעויות, שיפיגו את התסכול הקיומי שלו יתנו טעם לחייו, ויקנו לו מבט אופטימי על החיים, על אף הטרגדיה של האדם: סבל, אשם ומוות.
גישה זו מעמידה במרכז שיטתה שלושה יסודות: א. האמונה כי הדבר הבוער ביותר לאדם הוא לגלות פשר לחיים וכי אדם שאיבד תקווה למצוא משמעות לחייו מעדיף להתאבד. ב. שהחיים מלאי פשר וצופנים בתוכם מעצם הווייתם, עשרות אלפי משמעויות שונות ודינמיות, והם כמו כתב חידה גדול שהאדם צריך לפענח ולתת להם תשובה באמצעות מעשיו. ג. לאדם יש רצון חופשי וחירות מחשבתית לא להיות כבול למחשבותיו, לעצב מחדש את גישותיו באופן חיובי ואופטימי, שממלא אותו באנרגיה וחיוניות, אף כאשר הוא לכוד בסיטואציות קשות, ואף כאשר מבחינה נפשית הוא חולה בפסיכוזה כזו ואחרת.
טיפול הממוקד במטופל
שיטת טיפול אחרת, "פסיכותרפיה המרוכזת באדם" (המכונה גם Non-Directive Therapy), מבוססת על תורתו של קרל רוג'רס. בשיטה זו משדר המטפל למטופל יחס של קבלה מלאה והעדר שיפוט על התנהגותו, ומשקף את הנאמר בלי לפרש דבר. יחס זה אמור לתקן את המעוות באישיותו של המטופל ולשחרר את פוטנציאל ההתפתחות העצמית שלו, באופן שיוכל לבחור בעתיד בחירה נכונה בין האפשרויות העומדות לפניו ויגיע לידי הגשמה עצמית. שיטת טיפול זו הייתה מאוד פופולרית כאלטרנטיבה לטיפול פסיכודינמי בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים.
טיפול קבוצתי
מתוך השיטות המוזכרות לעיל, ומשילובן, התפתחו שיטות טיפול רבות. במקורה נועדה הפסיכותרפיה למטופל אחד בלבד (שיטות פרטניות), אולם לימים פותחו גם שיטות טיפול קבוצתי, בהן נפגש המטפל (או צוות של מטפלים) עם קבוצת מטופלים, שעל פי רוב בעיותיהם הנפשיות דומות (ולעיתים גם שונות).
טיפול משפחתי או זוגי
בעשורים האחרונים פותחו שיטות לטיפול זוגי או משפחתי. הזוג או בני המשפחה נפגשים עם מטפל אחד או יותר כדי לתקן את מערכת היחסים ביניהם, שהיא, לפי שיטה זו, שורש הבעיה. המטפל מאתר את המטופל המזוהה (Identified patient) במשפחה ומרחיב את הפוקוס כך שאחרים ילמדו על חלקם בהיווצרות הסימפטומים. קיימים זרמים רבים בשיטות העבודה בטיפול המשפחתי/זוגי בראשם הזרם של הפסיכיאטר הנודע סלוודור מינושין.
טיפול באמנויות
הכשרת המטפלים בתחומים אלה היא במסלולי לימוד לתואר שני המיועדים לכך שהקבלה אליהם מותנית בתואר ראשון בתחום האמנות הייחודי או תואר ראשון בתחום הנפש, וכן השלמות ספציפיות.
בתחום הטיפול באמנויות נכללים:
טיפול אסטרטגי-אינטגרטיבי
בתפיסה זו מושם דגש על כך שמה שמפריע לאדם אינה המציאות כפי שהיא באמת, אלא הסימולציה של המציאות ותמונתה בתפיסתו של האדם. בשיטה זו נעשה ניסיון לשלב מרכיבים משיטות שונות. השיטה מתמקדת בתלונות של המטופל ובסימפטומים שלו, המטפל מתחבר ו'יורד' לעולמו של המטופל ומתאים עצמו לעולם הערכים של המטופל, כאשר הוא משהה באותו זמן את תפיסת עולמו, הוא מנסה לנסח מחדש את התלונות באופן חיובי יותר, יש מקום לדמיון באמצעות דמיון מודרך. הטיפול קונקרטי ומוגבל, בהתאם ל"חוזה טיפולי", בתוצאות ובזמן. בשיטה זו קיימת מניפולציה על המטופל באמצעות הנחיות פרדוקסליות. המטפל נותן למטופל "שיעורי בית" ומשלב אמצעים מגוונים כמו היפנוזה, טיפול משפחתי, קיום טקסי מעבר ואף נתינת תרופות כאשר הדבר מתחייב.
סאם מרטין
קריירה
מרטין נולד בעיר ניו יורק וגדל באגם אוסווגו שבמדינת אורגון. הוא למד במכללת ברקלי למוזיקה במשך כשנתיים.
הפריצה המקצועית של מרטין הגיעה עם כתיבתו והוצאתו של השיר "Daylight" של להקת מארון 5. בשנת 2014 מרטין שר וכתב את השירים "Lovers on the Sun" ו-"Dangerous" של דייוויד גטה מרטין שיתף פעולה גם עם זיגי מארלי בשיר "Lighthouse" מתוך אלבומו Fly Rasta. בשנת 2015 זכה האלבום בפרס הגראמי לאלבום הרגאיי הטוב ביותר.
סחלין (פירושונים)
סחלין (ברוסית: Сахалин Sakhalin)
אריאל מקדונלד
אריאל מקדונלד (באנגלית: Ariel McDonald; נולד ב-5 בינואר 1972 בהרוואי, אילינוי) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-סלובני ששיחק בעמדת הרכז ומתנשא לגובה 1.91 מטר. מקדונלד הוא אחד מהרכזים הטובים בהיסטוריה של מכבי תל אביב והוליך אותה לשלושה פיינל פורים רצופים.
קריירה מוקדמת
משנת 1989 עד שנת 1994 שיחק מקדונלד באוניברסיטת מינסוטה. הוא נבחר בדראפט של ליגת ה-CBA במקום ה-102 על ידי סו פולס סקייפורס. בעונת שיחק מקדונלד בקסטורס בריין הבלגית. מעונת עד עונת  שיחק מקדונלד באולימפיה ליובליאנה הסלובנית, שם גם התאזרח וכיום הוא מחזיק גם באזרחות סלובנית. מקדונלד העפיל עם ליובליאנה למעמד הפיינל פור שהתקיים ברומא בעונת 1996/1997 אך הפסיד עם קבוצתו לאולימפיאקוס בחצי הגמר.
My Happy Place
My Happy Place (בעברית: המקום השמח שלי) הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת הבריטית אמה בנטון. האלבום יצא לאור ב-12 באפריל 2019, על ידי חברת התקליטים בי אם ג'י רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים בסך הכול.
אריאל מקדונלד
תקופת השיא בקריירה
לאחר עזיבתו של עודד קטש את מכבי תל אביב לטובתה של פנאתינייקוס, החתים המועדון בתחילת עונת את מקדונלד בתור מחליפו. יחד עם אריאל הצטרף לקבוצה גם נייט האפמן.
My Happy Place
האלבום הגיע למקום ה-11 במצעד האלבומים הבריטי.
אריאל מקדונלד
תקופת השיא בקריירה
הקבוצה פתחה את העונה עם הפסד חוץ לאולימפיאקוס, והציפיות בקרב האוהדים היו נמוכות, במיוחד עקב ההחתמה של זרים לא ידועים בזירה האירופית. למרות זאת, תוך זמן קצר הקבוצה הצליחה להתחבר בהנהגתו של מקדונלד והפגינה יכולת מצוינת, במיוחד בפן ההגנתי. בשלב רבע הגמר התמודדה הקבוצה מול פאף בולוניה האיטלקית החזקה, ולמרות הפסד במשחק הראשון בתל אביב הצליחה להפוך את תוצאת הסדרה ולהעפיל לשלב הפיינל פור לראשונה מאז עונת שהתקיים בסלוניקי. בחצי הגמר ניצחה הקבוצה את ברצלונה, אך במשחק הגמר הפסידה הקבוצה לפנאתנאייקוס כאשר עודד קטש מפגין יכולת מצוינת במדי המועדון היווני וקולע 18 נקודות. מקדונלד סיים את העונה האירופית עם 11.4 נקודות ו-4.6 אסיסטים ב-67.4% מ-2 נקודות.
בעונה הבאה מכבי תל אביב צירפה את אנתוני פארקר במקומו של דורון שפר שפרש, והמועדון הצהוב הפגין יכולת מצוינת באירופה תוך שהוא משייט בקלילות לפיינל פור שנערך בפריז. לעיני אלפי אוהדים שהגיעו מישראל זכתה הקבוצה בגביע הנכסף, לאחר שחזור של הגמר משנה שעברה נגד פנאתנאייקוס. מקדונלד סיים את המשחק עם 21 נקודות וזכה בתואר ה-שחקן המצטיין של הפיינל פור. את העונה האירופית סיים מקדונלד עם 13.6 נקודות ו-3.8 אסיסטים בממוצע למשחק.
בעונתו השלישית והאחרונה בישראל, עונת, הציג מקדונלד יכולת טובה פחות מקודמותיה, אך למרות זאת מכבי תל אביב שוב הגיעה לפיינל פור, אך הפסידה הפעם כבר בשלב חצי הגמר. את העונה האירופית סיים מקדונלד עם 9.7 נקודות ו-3.5 אסיסטים בממוצע למשחק.
בכל שלוש עונותיו בקבוצה הציג המועדון שליטה מוחלטת בזירה המקומית וזכה בדאבל.
הרקע לעזיבתו של השחקן את המועדון היה הריב שלו עם נייט האפמן לאחר שזה חשד שאשתו בגדה בו עם מקדונלד, וריאיון שנוי במחלוקת שהעניק לעיתון מעריב בו הוא הביע תמיכה בפלסטינים.
בעונות ו- שיחק מקדונלד עבור קבוצת פנאתינייקוס וקלע 8 נקודות בממוצע למשחק, אך לא הצליח להוביל את המועדון למעמד הפיינל פור.
שלב מאוחר בקריירה
מקדונלד שיחק במכבי תל אביב במשך 3 עונות, מעונת עד עונת. בתקופתו במכבי תל אביב זכה מקדונלד באליפות הסופרוליג בשנת 2001 לאחר ניצחון בגמר הפיינל פור על פנאתינייקוס היוונית. מקדונלד אף זכה בתואר ה-MVP של הפיינל פור. בעונת שיחק מקדונלד בפנאתינייקוס, אותה ניצח ביחד עם מכבי בגמר הסופרוליג בעונת 2000/2001. בשנת 2005 שיחק בדינמו מוסקבה הרוסית. בשנת 2006 שיחק מקדונלד בז'ירונה הספרדית. בה הספיק לזכות ביורוקאפ. קיץ 2008 חתם אריאל בקבוצתו של המאמן הישראלי דייוויד בלאט וקבוצתו לשעבר, דינמו מוסקבה הרוסית. בסוף 2008 עבר למונטפסקי סיינה האיטלקית בגלל מיעוט בדקות משחק.
הפרסומת נגד מקדונלד'ס
בשנת 2000 הוציאה חברת בורגר קינג פרסומת ובה נראה מקדונלד מתדפק על דלתות סניף של רשת בורגר קינג, ונאלץ להסיר את חולצתו עם הכיתוב "מקדונלד" על מנת לאכול בסניף. הפרסומת מסתיימת כאשר מקדונלד אוכל מנה של מזון מהיר כשהוא לובש חולצה עם הכיתוב "בורגר קינג", ואומר: "תקשיבו למקדונלד, רק בורגר קינג!". בעקבות פרסומת זו, שידרה חברת "אלוניאל", הזכיינית הישראלית של חברת מקדונלד'ס, פרסומת ובה ציטוטים מראיון של אריאל מקדונלד, בו הוא מספר בדרך אגב על כך שהוא נוהג לאכול ב"מקדונלד'ס".
מקדונלד תבע את חברת אלוניאל, בגין השימוש בשמו ללא הסכמתו, ומנגד אלוניאל תבעה אותו על הפרת סימן המסחר שלה. בבית המשפט המחוזי בתל אביב נפסקו פיצויים בסך 300,000 ש"ח לטובתו של מקדונלד. אך בערעור לבית המשפט העליון התקבלה תביעתם של אלוניאל ונפסק שמקדונלד צריך לפצותה ב-20,000 דולר.
טלפון חירום מובנה ברכב
טלפון חירום מובנה ברכב הוא מערכת טלמטיקה שנועדה לזהות באופן אוטומטי כל פגיעה ברכב, ובפרט מקרים של תאונת דרכים, באמצעות חיישני תאונה. במקרה כזה, נוצרת מיידית, במתכונת אינטרקום, שיחה למוקד חירום העומד בקשר עם כוחות ההצלה. מוקד החירום מסוגל לספק לכוחות ההצלה את מיקומו המדויק וכיון הנסיעה של הרכב בעזרת GPS המותקן ברכב ולברר את מצב הנוסעים ברכב באמצעות שיחה עמם.
יוסף בכור שור
רבי יוסף בכור שור (נקרא גם ריב"ש או ר"י מאורליאנס), מבעלי התוספות, פרשן מקרא מקורי ופשטן, פרשן התלמוד ופייטן צרפתי בן המאה ה-12.
טלפון חירום מובנה ברכב
רוב מערכות טלפון החירום המובנה ברכב הקיימות כיום משלבות שירותי הצלה במקרה של תאונת דרכים ולחצן מצוקה המאפשר לנהג או לנוסעים ברכב ליצור קשר עם מוקד החירום במקרה של מצוקה בריאותית או ביטחונית, שירותי מידע ושירותים כמו אבחון מרחוק.
באפריל 2018 נכנסה מערכת ה-ECALL כחובה בכל רכב המבקש תקינה אירופאית ולכן יותר ויותר רכבים המגיעים לישראל מצוידים במערכת הנ״ל כ OEM.
יוסף בכור שור
פירושיו נודעו לתהילה בימי הביניים, בעיקר באזור צרפת-אשכנז, וזכו לציטוטים רבים גם בספרות הפוסקים. עם זאת, מחוץ למקום מושבו לא נודע, ובמאות השנים האחרונות נשתכח מעט בקרב לומדי המקרא, וכיום הוא מפרשני המקרא הנודעים פחות בקרב הלומדים מן השורה. אולם בשנים האחרונות נודעה לו עדנה, בפרט בקרב אנשי אקדמיה, החשופים יותר לפירושו.
כן פעל גם בשדה התלמוד, וחידש בו חידושים, המובאים אצל בעלי התוספות. גם לתחום הפיוט שלח יד, וחיבר כמה קינות וסליחות.
מקור השם
מקור השם "בכור שור" הוא בפסוק, שנאמר בברכתו של משה ליוסף. גם מקור השם פורת (בו כונה חכם אחר בשם יוסף שהיה בן התקופה) הוא מברכה ליוסף – ברכתו של יעקב:.
אם כן, שני אלה הם כינויים מתבקשים לשם יוסף (כשם שאנשים בשם יהודה כונו 'גור אריה', או 'ליאונטין', תרגומו ללעז), ועל כן יש גם סבירות שלא כל "יוסף בכור שור" הוא אותו אחד, ומכאן גם נפלו לעיתים טעויות שונות בזיהוי בקרב אנשים שונים שכונו בשם זה. עם זאת, ניתן לקבוע די בבירור שברוב הפעמים מדובר בעיקר באדם אחד, שכונה בשם בכור שור.
זהותו
בספרות חכמי ימי הביניים (הראשונים) – בעיקר בספרות התוספות – מוכר פרשן בשם ר"י מאורליאנס (או ר"י ב"ר יצחק), ולצדו (בעיקר בקובצי פרשנות המקרא) מוזכר פרשן בשם ר"י בכור שור. בקרב החוקרים נחלקו הדעות אם הכוונה היא לאותו אדם.
דעת המצדדים בכך שמדובר בשני אנשים שונים נתמכת בכך שלעיתים מובאים בקבצים כגון "פענח רזא" ו"מושב זקנים" ציטוטים מר"י מאורליאנס לצד ציטוטים מר"י בכור שור (בדעה זו תמכו החוקרים ולטר ואפטוביצר, אם כי זה האחרון חזר בו לאחר מכן והשאיר זאת בצריך עיון). לעומתם, מרבית החוקרים סוברים כיום כי מדובר באותו אדם. דעתם נתמכת בזהות של פירושים רבים (ואף מעשה שאירע) המובאים בתוספות בשם ר"י מאורליאנס והנמצאים בפירושו של ר"י בכור שור לתורה. הראיה הנגדית מן הקבצים הפרשניים דלעיל נדחית בכך שהללו פעמים רבות אינם מדייקים בשמות הפרשנים שהם מביאים, ועל כן אין להביא מכך ראיה. כאמור, רוב החוקרים תומכים בדעה זו (בהם ניתן למצוא את גרוס, פוזננסקי ואורבך), וזוהי הדעה המקובלת כיום.
קורות חייו, משפחתו ורבותיו
מעט ידוע על חייו של ר"י בכור שור. ידוע כי פעל במאה ה-12 בצפון צרפת. נולד בעיר אורליאן (בכתיב דאז: אורליאנ"ש), ככל הנראה סביב שנת 1140. לאור זהותו עם ר"י מאורליאנס, הרי ידוע כי שמו של אביו היה יצחק. למד אצל גדול בעלי התוספות, רבנו תם, וכמה שאלות שלו מובאות בחיבורו של רבנו תם, "ספר הישר". על היחסים ביניהם ניתן ללמוד מלשונותיהם בפנייתם אחד לשני; ר"י בכור שור כותב לרבנו תם:. ורבנו תם קרא לו:. בפרשנות הפשט שלו הושפע מבני מקומו בדור הקודם, ר"י קרא ורשב"ם, אך נראה שלא למד אצל אחד מהם, מאחר שאינו מזכיר שהם רבותיו בצטטו אותם.
ר"י בכור שור השתתף בפולמוסים שונים בין יהודים לנוצרים, פולמוסים שאותם כפו הנוצרים על הנתינים היהודים. לצורך כך גייס ריב"ש את הידע וההבנה החודרת שלו בהבנת פסוקי המקרא, שלרוב הם אלו שעמדו במרכז הדיונים. יש המשערים כי ידע לטינית, לאור הערתו בפירושו לתהילים על "הטעות שטעה ירומא בתרגום הפסוק"; השערה זו מסתברת, שכן לצרכים פולמוסיים ודאי נחוץ היה לו לעיין בכתבי הנוצרים ולדעת מה להשיב עליהם.
ניכר כי חש על בשרו את צרותיה של הגלות. יש ששיערו שאחת מסליחותיו מקוננת על מיתת קדושי העיר בריי בשנת תתקנ"א (1191). בנוסף עולה דבר זה מן החרוזים ששיבץ בפירושו לתורה בין כל פרשה לפרשה, שכמעט בכולם משתקפת כמיהה לגאולה ואיבה עזה לגויים הרודפים את עם ישראל. כך, למשל, כתב בסוף פרשת ויחי:
כן משלב ר"י בכור שור בפירושיו דברי ניחומים ועידוד לעם הסובל, ואף חישוב הקץ, דברים המעידים על המצוקה והסבל שחווה העם בתקופתו. היו שכתבו שפיוטיו וחרוזיו מהווים הד לרדיפות היהודים בצרפת לאחר עלייתו של המלך פיליפ אוגוסט בשנת 1180, עד לגירושם הסופי מן הארץ.
באותה תקופה מוכר חכם בשם ר' אברהם בר' יוסף מאורליאנ"ש, וככל הנראה מדובר בבנו.
בכור שור כפרשן המקרא
בכור שור כתב פירוש רציף למקרא, בערך בשנת 1170, אשר נשתמר בכתב יד יחיד בעולם, ונדפס עד היום בכמה מהדורות. כן נותרו בקובצי מאסף שונים ציטוטים נוספים מפירושיו לתורה, וכן מפירוש לספר תהילים. ככל הנראה יש לעובדה כי פירש דווקא את ספר תהילים מלבד התורה קשר הדוק עם פעולתו הענפה בתחום הפולמוס היהודי-נוצרי, באשר רבים הפירושים הכריסטולוגיים לספר זה.
בכור שור נחשב כפרשן העומד בין בעלי הפשט הקיצוניים לבין בעלי התוספות שפירושיהם דרשניים יותר. בפירושיו מצטיין בכור שור במקוריות רבה, כאשר פן מובהק בה הוא הפרשנות הפסיכולוגית, הכוללת ירידה לעומק נפשן של הדמויות הפועלות, וכן הסברה על פי הבנת הריאליה. מאפיינים מובהקים נוספים הם פרשנויות אנטי-נוצריות לא מעטות, לימוד זכות על האבות, נטייה לרציונליזציה של נסים ולהרחקה מביטויים המגשימים את האל, וכן מתן טעמים הגיוניים למצוות. שני מאפיינים אחרונים אלה הם מסממניה הבולטים של הפרשנות הספרדית דווקא, והוא מן הראשונים בקרב פרשני צרפת שהלכו בדרך זו (אם כי נראה שקדמו בכך ר"י קרא).
מקוריות בפירושי המקראות
כאמור, מצטיין פירושו של בכור שור במקוריות רבה. דוגמה לפירוש מעין זה היא על הפסוק :
כך עונה בכור שור על שאלה שקל שלא לשים אליה לב: מדוע נשלחה עם הצאן הבת הצעירה רחל – על ידי הסבר המופיע בפסוק עצמו, ועל ידי ירידה לחוות את הכתוב, שבה חש הפרשן באופן פיזי את רכות עיניה של לאה, המקשה עליה ללכת כנגד הרוח.
לדעת פוזננסקי (ואחריו נמשכו חוקרים אחרים), "יש אצלו גם פירושים מוזרים ורחוקים מן הפשט ומן האמת, וגם זה מפאת שאיפותו היתרה להיות מקורי ולפרש פירושים שלא נמצאו אצל זולתו", אולם מעיון בדוגמות שהביא לכך נראה שהדברים אינם כה חריפים (כך לדוגמה הפירוש לבראשית יג, ט הוא בעצם הרחבה וביאור לרש"י).
פרשנות פסיכולוגית
אחד ממאפייניו העיקריים ומחידושיו הבולטים של בכור שור הוא תחום הפרשנות הפסיכולוגית. בפירושיו הוא מנסה להתחקות אחרי הלך-מחשבותיהן של הנפשות הפועלות, ובכך להסביר את המקרא באור אחר. כך, למשל, הסביר מדוע עשה אהרן לבני ישראל בחטא העגל את העגל (בבקשו מהם לפרוק את נזמי הזהב שלהם לצורך כך). זאת, לפי פרשנותו הקודמת, כי בני ישראל לא ביקשו אלא מנהיג, בחושבם כי משה מת :
פרשנות זו, מלבד המאפיין הפסיכולוגי שלה, יש בה גם ממד מובהק של לימוד זכות על האבות (במקרה זה, על אהרן, שעשה את העגל); וראו להלן.
פירוש פסיכולוגי נוסף, המשתלב עם שאיפתו למתן טעם הגיוני למצוות, הוא בהסבר למצוות הקורבנות :
פרשנות על דרך הריאליה
מאפיין נוסף של פירושיו של בכור שור הוא הנטייה לפרש פירושים על דרך הריאליה. גם הסתכלות זו, כקודמתה, מראה על העמקה בכתובים כמציאות חיה, מעבר למילים הכתובות בטקסט. כך למשל פירש מדוע לא היה ראובן ליד הבור שבו היה יוסף כאשר מכרו אותו האחים, על אף שהיה עמם קודם לכן:
פירושיו הסתמכו על המציאות שהכיר בזמנו, ומטבע הדברים פרשנות מעין זו אינה קולעת בהכרח לפשטם של הדברים, מחמת מרחק הזמן והמקום. דוגמה לפירוש מעין זה היא לפסוק, שבו מפרש בכור שור שיש נעל גם על היד (כפפה), והיא הנעל שנתן בעז לגואל במגילת רות:
צמצום בנסים
כחלק מדרכו הרציונליסטית, נוטה בכור שור לפרש כתובים שנראים כמתארים תופעות על-טבעיות, בצורה טבעית. כך, למשל, הוא כותב על הפיכתה של אשת לוט לנציב מלח כאשר הסתכלה אחורה בעת הפיכת סדום ועמורה. ללוט נאמר בתחילה, ולאחר מכן נאמר. רצף העניינים מטה את הדעת לכך שיש בעיה מאגית-מיסטית בהסתכלות בסדום ההפוכה, שעליה בא העונש בהיהפכות לנציב מלח. אולם לא כך פירש בכור שור:
הצהרה עקרונית בדבר הצמצום בנסים עד למינימום ניתן למצוא בפירושו למכת השחין :
וכן מבאר בכור שור בפסוק המדבר על המתקת מי מרה, שבו ה' מורה למשה להשליך עץ אל המים כדי להמתיקם :
מדברים אלה ניכרת הגישה העומדת מאחורי צמצומו בנסים: הקב"ה אינו רוצה לשנות מ"מנהגו של עולם", ועל כן הוא עושה את רוב נסיו בדרך הנראית טבעית.
נראה כי לדרכו זו חברו כמה גורמים, ובפרט השפעתה של פרשנות הפשט הרציונליסטית-ספרדית (שכאמור, הגיעה לצרפת גם לפני כן, אצל ר"י קרא), וכן הפולמוסים שבהם השתתף, נגד הנוצרים ונגד אחרים.
הרחקה מהגשמה
השפעה נוספת של הפרשנות הרציונליסטית הספרדית ושל הפולמוס היהודי-נוצרי, ניתן לראות בהרחקתו ביטויי הגשמה שונים בפסוקים, על דרך הכלל 'דיברה תורה כלשון בני אדם'. כך כותב בכור שור על הפסוק :
לימוד זכות על האבות
ברבים מפירושיו משתדל בכור שור להגן על אבות האומה, ונראה שגם למאפיין זה יש קשר הדוק לפולמוס האנטי-נוצרי, שכן הנוצרים נהגו להקניט את היהודים על כך שעקב חטאי אבותיהם הם נדחו בידי האל, שבחר בנוצרים במקומם.
אחת הפרשות המרכזיות שסביבן התנהל פולמוס הוא פרשת חטא העגל. בחטא זה, מתגלים על פי הפשט גם בני ישראל וגם אהרן הכהן בקלקלתם ובחטאם, בעשותם עגל זהב, ארבעים יום בלבד לאחר ששמעו במעמד הר סיני את הדיבר "לא תעשה לך פסל וכל תמונה". כמה מן הראשונים ראו בכך בעיה קשה, גם בלי להתייחס לפולמוס – שכן קשה להבין כיצד הגיע עם ישראל משיא לשפל בתוך תקופה קצרה ("ככלה המזנה תחת חופתה" כדברי חז"ל). לבכור שור פירוש מקורי, המנקה את בני ישראל מעוון חמור, אך משלם מחיר לא מבוטל בפשט :
ועל דרך זו הוא מבאר את עשיית העגל כתחליף להנהגה (ראו לעיל, בסעיף פרשנות פסיכולוגית). כך מסביר הוא את האמירה :
וכן הסביר את עשיית המזבח, שהוא להקרבת קורבנות לאלוהים כדרך שנוהגים בהמלכה (שם, ו):
הדחקים הרבים הניכרים שבהם הכניס עצמו פשטן זה, מעידים כאלף עדים על ההכרח התאולוגי שלו לנקות את ישראל (ואת אהרן) מעוון כה חמור של עבודה זרה, ולהעבירו לעוון קל של עשיית פסל ומסכה בלבד.
מדוע לא הגן גם כאן בכור שור על כבוד האבות? נראה שעשה זאת משום ששיקולי הפשט הכריעו, והוא לא מצא דרך טובה באמצעי הפשט, ולו גם בצורה דחוקה, לפרש את מעשיו אחרת. גם הפסוקים המעידים שיעקב לא שכב יותר עם בלהה (בראשית מ"ט, ד), וההשוואה שהביא בפירושו לדוד, שגם הוא לא שכב עם פילגשיו לאחר שבנו אבשלום שכב אתן (שמואל ב' כ', ג) הטו את הכף לפירוש זה. על כל פנים עולה מכאן שבכור שור לא העדיף את הגנת האבות בכל מחיר, על אף הרצון לעשות זאת כנגד הקנטת הנוצרים.
ונראה שגם במקרים שבהם לא כיסה על עוון האבות, כאשר הפשט הכריח בצורה ברורה אחרת, אין הדבר יוצא מן ההקשר האנטי-נוצרי הרווח בפירושיו. שכן עצם הפירוש על דרך הפשט וההקשר היה כלי הנשק החזק ביותר כנגד הנוצרים, שפירושיהם לרוב נטו להוציא את הכתובים מפשוטם; ואם כן עצם העקביות שלא לפרש נגד ההקשר והעניין, גם כאשר יש לכאורה הכרח תאולוגי לכך, היא באופן מהותי הצורה הטובה ביותר להילחם בפרשנות הכריסטולוגית לתורה.
הנמקה הגיונית למצוות
בכור שור גם נטה לתת טעמים הגיוניים למצוות. מגמה זו ניתן לייחס להשפעה הספרדית-רציונליסטית, שם היה הדבר מקובל מאוד, אך גם לפולמוס האנטי-נוצרי (ראו להלן). הנוצרים השתדלו להוציא את הכתובים, ובפרט את המצוות, מפשוטם, ואך טבעי היה שילגלגו על פירוש הדברים כפשוטם. לצורך כך ראה עצמו בכור שור כמחויב לתת טעמים הגיוניים למצוות, ובכך לחזק את ידי היהודים העומדים תחת תעמולה נוצרית כבדה.
כך, למשל, נתן בכור שור טעם לקורבנות (ראו לעיל), וכן לענייני טומאת מת (במדבר י"ט, ב):
ניכר שהוא מרחיב ומתבסס בפירושו זה על פירושם של חז"ל "אמר עולא דבר תורה עור אדם טהור ומה טעם אמרו טמא גזירה שמא יעשה אדם עורות אביו ואמו שטיחין". בעוד דברי חז"ל עוסקים רק בטומאת עור אדם, בכור שור מרחיב זאת לכל סוגי הטומאה. יש לשים לב לכך שיש כאן הנמקה רציונלית, ולא מיסטית, ונראה שאכן בכור שור לא היה מקורב לחוגי המקובלים של זמנו. נושא אחר שלו נזקק הוא טעמו של איסור מאכלות אסורים, שגם בו הרבו לקנטר את היהודים. וכך הוא כותב (ויקרא י"א, ב):
הפירוש הרציונליסטי ש'טמא' פירושו 'מאוס', משקף נאמנה את דרכו של בכור שור בהנמקת המצוות, ובמתן טעם הגיוני להן.
עיונים טקסטואליים
בכור שור לא משך ידו גם מעיונים בטקסט כשלעצמו, תוך עמידה על אופיו מבחינות שונות, כולל עיסוק בענייני דקדוק, סדר הפרשיות וזיהויין, וכלילת כללים במקרא.
ענייני דקדוק
בכור שור מיעט לעסוק בענייני דקדוק, ואף כי אכן פירש כמה פסוקים תוך עמידה על צורתה הדקדוקית של המילה, הרי שסוף סוף תרומתו בנושא אינה כה גדולה. פוזננסקי כתב שבעניין הדקדוק מצינו אצל בכור שור "נסיגה לאחור", ואף איתר אצלו "טעותים (!) בדקדוק", אך כתב ש"עם זה יש גם אצלו כללים יפים בדרכי הלשון ושמושה, אשר מהם נראה כי השגיח אל מהות השפה, והרבה פעמים ירד אל עומק תכונתה". אחת הדוגמות המובאת על ידו לעניין זה הוא פירושו לבראשית ל"ב, טז:
זיהוי סיפורים
אחד מחידושיו של בכור שור הוא זיהוי סיפורים שונים במקרא כמתייחסים לאותו מאורע. כך הוא מזהה את סיפור השליו בשמות (ט"ז, יג) עם זה המסופר בספר במדבר (י"א, לא-לב), וכן את סיפור הכאת הסלע בשמות (י"ז, ו-ז) עם זה שבספר במדבר (כ', ח) על הדיבור אל הסלע, וגם את הסיפור על חרמה בבמדבר כ"א, ג עם זה שבבמדבר י"ד, מה.
הקשר ספרותי
כן נהג בכור שור להסביר לעיתים את ההקשר הספרותי של פרשות מסוימות. כך, למשל, מסביר הוא את הפסוק, הבא לקראת סוף ספר ויקרא (כ"ה, א):
כלילת כללים
מאפיין נוסף בהקשר זה הוא כלילת הכללים במקרא, אשר רבים מהם שאב מקודמיו, ר"י קרא ורשב"ם, אך עם זאת יש גם מקוריים משלו. כך, למשל, הרחיב את הכלל הידוע של "דברי תורה עשירים במקום אחד ועניים במקום אחר" ואמר (במדבר ט"ז, א):
שילוב מקראות
דרך נוספת שבה נקט בכור שור, היא שילוב המקראות זה בזה והסבר ההקשר ביניהם, לפעמים בחריפות מקורית שלא מצאנו כמוה אצל פרשני פשט אחרים. כך, לדוגמה, הוא מסביר את הסדר של עשרת הדיברות (שמות כ', א-יד):
אך עם כל זאת, נראה כי עיקר מעייניו של בכור שור היה להסביר בעיות בדרך של העמקה בסיפורים מבחינה 'חווייתית' (פסיכולוגית-ריאליסטית) ופחות בצורה ספרותית.
פרשנות אנטי-כריסטולוגית
כפועל יוצא, רווחים אצלו פירושים "לתשובת המינים", אף יותר מפרשנים אחרים בסביבתו, ובצורה גלויה. כך, למשל, כתב על הפסוק, שפורש על ידי חז"ל וגם על ידי הנוצרים כמתייחס אל הישבעות על אבר הזכרות, כאשר הנוצרים פירשו זאת כרומז על המקום שממנו יצא ישו. הפולמוס אצלו כפול: מחד, הצעת שני פירושים אחרים על דרך הפשט, שמפקיעים את האפשרות לפירוש הנוצרי, וכן תקיפה של הפרשנות הכריסטולוגית כשלעצמה, "לשיטתם":
לעיתים נדחק לפרש פירוש רחוק מן הפשט, עקב פרשנות כריסטולוגית קיימת לפסוק. כך, בנוגע לפסוק "שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד" (דברים ו', ד), שהנוצרים פירשוהו כמתייחס לאמונת השילוש (על שום הזכרת שלושת השמות בפסוק), פירש בכור שור:
בדבריו של בכור שור יש לא רק הסבר מפולפל לשאלה מדוע יש שלוש אזכרות בפסוק, כי אם גם פולמוס שנון לתשובת המינים, כולל עקיצה לסיום. עקיצות מעין אלו אינן שייכות לפרשנות המקרא, אלא לתחום הפולמוס, שבו יש להן ערך רטורי רב, ונראה שבכור שור עשה בהן שימוש בוויכוחים, ובפירושיו רצה להנחיל אותן כאמצעי לעמוד בפני ויכוחים דומים.
מלבד פולמוס חזיתי וציוד הלומד באמצעים כנגד התועמלנים הנוצריים, רבים מפירושיו מהווים עימות שקט, כאשר במקומות שבהם הייתה פרשנות כריסטולוגית המנגחת את ישראל, פירש בכור שור בצורה שונה, ובכך השמיט את הקרקע מתחת טענות הנוצרים. כך, לדוגמה, פירש (בראשית ל"ז, כח) שהאחים שמכרו את יוסף שילמו לסוחרים כסף כדי שייקחו אותו. פירוש תמוה זה לא יכול להיות מובן אלא על רקע הפרשנות הכריסטולוגית לפרשה זו, שהקניטה את בני ישראל על חטאם במכירת יוסף. לכך מצטרפות פרשנויות אחרות המסנגרות על האבות, כדוגמת הפרשנות על חטא העגל ועוד (ראו לעיל, לימוד זכות על האבות).
מאפיינים נוספים שנמנו לעיל, ובהם נטייתו להנמקה הגיונית של המצוות, להרחקה מהגשמה ולצמצום הנסים, ניתן לקושרם לפולמוס האנטי-נוצרי. גם תקיפתו את הפירושים האלגוריים בפרשות ההלכתיות (ראו להלן, פולמוס נגד המפרשים כנגד חז"ל בהלכה) מצטרפת למגמה האנטי-נוצרית בפירושיו.
שבעים פנים לתורה
מבחינה של פירושיו של בכור שור, עולה כי בדומה לפשטנים אחרים בזמנו ומקומו, הוא מכיר בלגיטימיותם של כמה פירושים מקבילים, ובכמה רבדים שונים. כך, פעמים רבות הוא מביא את פירושו בפשט לצד פירושם של חז"ל, ואף במקומות שהדברים נוגעים לנושאים תאולוגיים מהותיים ולהלכה, כאשר אמר במפורש ש'אין להשיב על דבריהם' ושפירושם הוא 'אמת', לא נמנע מלהציג את פירושו הפשטי (וראו להלן, בפרק על יחסו לדרשות חז"ל). הביטוי "שבעים פנים לתורה" אף מוזכר אצלו במפורש:
ריבוי רבדים מתבטא גם ביחסו לרמזים וגימטריות, שאין הוא מתנזר מהם לחלוטין. כך, למשל, כאשר הביא גימטריה של המילים, חזר ואמר 'ולפי הפשט תיקון לשון בעלמא...'. גימטריה מצויה אצלו גם בחישובו את הקץ (דברים כ"ח, סג; ל"א, יח).
סגנונו
בכור שור כתב בעברית חיה, המתובלת בלשון תלמודית-ארמית. סגנונו הוא דיאלקטי לעיתים, כדרכם של בעלי התוספות: רווחים אצלו ביטויים כגון "ואם תאמר", "והכי קאמר", "ויש לומר". הוא מרבה לשלב בלשונו חלקי פסוקים ולשונות מקראיים, וכן לבנות לעיתים את פירושו בתוך דברי הפסוק. בכור שור נהג גם לכלול כללים, שיבארו כמה מקומות בכתובים, ואף בזאת קדמו ר"י קרא.
לעיתים כולל פירושו משא ומתן ארוך בסגנון בעלי התוספות, עם קושיות ותירוצים; בעיקר אמור הדבר בנוגע לפירושים הנוגעים לפן ההלכתי.
כן נוהג בכור שור לפעמים להשתמש בדרך ביאור פראפראסטית, המשכתבת פרשה שלמה במילותיו הוא, בלשון בהירה וצחה, כדי לבאר את סדרה ועניינה לדעתו. דוגמה לדבר ניתן למצוא בביאור פיתוי הנחש את האישה בחטא עץ הדעת (בראשית ג', א-ו); ראו במדגם הפירושים הנבחרים.
מאפיין נוסף של בכור שור, שהיה מקובל בקרב פשטני ימי הביניים, הוא השימוש בלעזים להבהרת דבריו; לעיתים הוא עושה זאת אף בתרגום משפט שלם, או כדי להבהיר פרט בריאליה.
את חותמו כפייטן (ראו להלן) הותיר בכור שור גם על פירושו, כאשר שילב בין הפרשות (בעיקר בחומשים בראשית ושמות) חרוזים אחדים. בחרוזים ישנו לרוב שילוב בין בקשה לגאולת עם ישראל ושאיפה לנקמה בגויים, מוטיב אשר חוזר גם בפיוטיו הרגילים. לא ברור מדוע הפסיק עם חרוזים אלו כמעט כליל בחומשים ויקרא-דברים. יצוין, כי שילוב חרוזים בין הפרשות מצוי גם אצל פרשנים-משוררים נוספים, כדוגמת ראב"ע.
יחסו לדרשות חז"ל
יחסו של בכור שור לדרשות חז"ל היה מורכב. מחד, העריץ את חז"ל, ואמר עליהם ש"אין להשיב על דברי רבותינו, שאף הם כמלאכים לדעת אשר בארץ" (פירושו על בראשית י"ח, ב). פעמים רבות הביא פירושים הנסמכים על דברי חז"ל (ובפרט בפרשות הלכתיות). מאידך, פעמים רבות חלק על פירושם של חז"ל, לרוב באמצעות מטבע הלשון "ועל דרך הפשט". נראה, כי בדומה לפרשני פשט רבים מימי הביניים (ובפרט רשב"ם) ראה מקום לפירושים ברבדים שונים לאותו פסוק. הוא העניק קדימה לפירושי חז"ל, אך לא מחק את פירושו "על דרך הפשט" מפני פירושם. נראה כי נטה לקבל את דברי חז"ל ככל שיכול לתמכם בפשט, אך כאשר לא יכול לעשות זאת הציע את פירושו שלו, "על דרך הפשט".
יחסו לדרשות חז"ל באגדה
בפרשנות האגדה, לרוב היה בכור שור חופשי יותר לחלוק על פירושי חז"ל. זאת עשה כמיטב מסורתם של ר"י קרא ושל רשב"ם, שהצהירו שעל אף שדבריהם של חז"ל נכונים ואמיתיים בתחום הדרש, הרי שיש מה לחדש בתחום הפשט. כך, ניתן לראות זאת בפסוק "ואני נתתי לך שכם אחד על אחיך, אשר לקחתי מיד האמורי בחרבי ובקשתי". את המילים "בחרבי ובקשתי" פירשו חז"ל "בתפילתי ובבקשתי", או "במצוות ובמעשים טובים", ואילו בכור שור כתב:
עם זאת, גם בתחום זה לא חלק בקלות על חז"ל, מתוקף סמכותם הגדולה בעיניו. כך כתב על האנשים שנגלו לאברהם (בראשית י"ח, ב):
יחסו לדרשות חז"ל בהלכה
יחסו של בכור שור לדרשות חז"ל הנוגעות להלכה היה מורכב ועל כן ניתנו תיאורים שונים ליחס זה. בשנת 1896 כתב ד"ר יצחק שלמה פוכס: "לההלכה ישים אך לב בהמקומות שלא תתנגד לביאור הפשוט, ואיננו ירא לנטות ממנה כאשר תעמוד לשטן על דרך פירושיו". אחרים טענו שדרכו הרגילה של בכור שור היא להסתמך על חז"ל, ולהביא להם, עד כמה שיכול, תימוכין בפשט.
פולמוס נגד המפרשים כנגד חז"ל בהלכה
הריב"ש יצא בחריפות נגד החולקים על פירושי חז"ל בהלכה. למשל, בדין מצוות כיסוי הדם (ויקרא י"ז, יא):
שצף-קצף זה כנגד המפרשים את המצווה שלא כחז"ל, קיים גם בפירוש ראב"ע לתורה, בנושא זה. ייתכן שכיוונו לרשב"ם, שפירש (שמות י"ג, ט) את הפסוקים כמשל, אך לא נראה שעיקר חצי הביקורת של הריב"ש מופנים אליו; שהרי רשב"ם ודאי לא הפקיע למעשה את מצוות תפילין ומזוזות, והיה פרשן תלמודי לא פחות מאשר פשטן מקראי. רשב"ם אף מעלה על נס את הדרשות מעל תפקידו של הפשט, בהקדמתו המתודולוגית המפורסמת בתחילת פרשת וישב. נראה שבימיו של הריב"ש היה זלזול במצוות תפילין ומזוזות באזור צרפת, ייתכן עקב השפעת הפרשנות הנוצרית האלגורית לכתובים, ולכן ראה הריב"ש עצמו מחויב לעמוד בפרץ אל מול תופעה זו; דבר זה משתלב יפה עם היותו מראשי המדברים בפולמוס היהודי-נוצרי.
פירושים של בכור שור עצמו שלא כפי המסורת ההלכתית של חז"ל
עם זאת, לעיתים חלק במישור הפשט גם על דעת חז"ל (אם כי ייתכן שמצא דעת יחיד בחז"ל כדבריו). כך, לדוגמה, בפרשת עבד עברי, היוצא לחפשי "בשביעית" (שמות כ"א, ב), כתב:
פרשנות זו מתייחסת למילה "שביעית" כאילו היא מתייחסת לשנת השמיטה, אשר בה אין עובדים בשדה, ובניגוד לפרשנות המקובלת בחז"ל, שלפיה מדובר בשנה השביעית לעבודתו של העבד. עם זאת, מצינו בכמה מקומות בודדים התייחסות מעין זו ל"שביעית" בהקשר של עבד עברי לשנת השמיטה (ראו התרגום המיוחס ליונתן על שמות כ"א, ז, וכן ירושלמי קידושין פ"א ה"ה, שם ניתן אולי למצוא רמז לכך).
גם במקרים שבהם סבר שבמישור הפשט יש מקום לפרשנות אחרת מדברי חז"ל, הרי שלעיתים דחה פרשנות זו, מכוח היותם של חז"ל מעבירים את מסורת הפרשנות האמיתית. כך כתב על הציווי ללוויים לגלח את כל שערם (במדבר ח', ז):
מקרה מעניין הוא בפסוק "ראשית בכורי אדמתך תביא בית ה' אלהיך, לא תבשל גדי בחלב אמו" (שמות כ"ג, יט), שסופו נדרש על ידי חז"ל כאיסור אכילת בשר בחלב. בכור שור פירש אחרת לגמרי:
פירוש זה מפתיע, בפרט על רקע פירושו של ראב"ע במקום, היוצא נמרצות נגד פירוש כזה, שהיה שגור בפי הקראים. ונראה כי במקום זה לא נמנע בכור שור לפרש אחרת מחז"ל, כיוון שישנם עוד מופעים של המצווה, ואם יופקע מקום אחד לטובת הפשט וההקשר, לא יופקע האיסור בכללותו. יצוין שבהמשך לפירוש זה יש פירוש המחזיר את הפסוק לדברי חז"ל, אם כי לא ברור אם הוא משל בכור שור או משל מעתיק מאוחר:
בהמשך שם מופיעים עוד שני משפטים, המסיימים במילה 'הגה"ה'. אך נראה (שלא כמהדיר הפירוש במהדורת מוסד הרב קוק, י' נבו) כי הקטע המצוטט לעיל הוא של בכור שור עצמו, על פי סגנונו, וכן על פי ההקשר ('לפי הפשט' לעומת 'והאמת' – כפי שנהג בנוגע לגילוח הלויים). ואם אכן כך הדברים, הרי ששוב הדגיש את עליונות פירוש חז"ל ('האמת') על 'הפשט'. ואכן, כך שיער גם ש' ברוכי (במאמרו במגדים מ', עמ' 91).
יחסו לפרשנים קודמים
בכור שור אינו מרבה לציין את מקורותיו, אף כי הוא מזכיר כמה חכמים בחיבורו. מלבד חז"ל, שכאמור, פירושים רבים אצלו נכתבו תוך השפעה של דרשותיהם וביאוריהם (עתים תוך הסכמה ועתים תוך דחייתם מהפשט), נזכרו בשמותם: רש"י (המוזכר אף הוא רבות), ר' יוסף קרא, רשב"ם, ר' עובדיה (הוא ר' עובדיה בר' שמואל הספרדי), ר'שלמה פרחון, ר' יהודה חיוג', מנחם בן סרוק, ר' אברהם בר חייא מברצלונה, ר' אליעזר ממגנצא (הוא ר' אליעזר בן נתן ממגנצא, או ר' אליעזר מבלגנצי). פירושים רבים שלו דומים לפירושי של ראב"ע, אך אין לדעת אם הכיר את פירושיו.
יחסו לתרגום אונקלוס
בכור שור מביא לא מעט את תרגום אונקלוס, שאותו הוא מביא כסיוע לדעתו או כדי לחלוק עליו. נבו זיהה שיטה בצורות ההבאה השונות של התרגום:
יחסו לפירוש רש"י
פירושי רש"י מובאים לרוב אצל בכור שור, בציון שמו או בסתם. לדעת נבו (שם, עמ' 12), לרוב לא רואה בכור שור צורך להזכיר את שמו של רש"י, מאחר שכמו שאר פרשני צפון צרפת, גדל על פירושיו והם נהפכו לחלק טבעי מהסתכלותו הפרשנית. כאשר הוא אכן מציין את שמו של רש"י, לעיתים הדבר בא כדי למצוא לו סיוע בפירוש המנוגד לדעתם של חז"ל.
לא תמיד מסכים בכור שור עם פירושי רש"י שהוא מביא; לעיתים הוא דוחה אותם בצורה מנומקת או רק מביע הסתייגות. לדעת נבו (שם), עצם הציטוט מדברי רש"י מחזק את הסברה שאין הוא דוחה את דבריו אלא רק מציע פירוש מסתבר יותר. כאשר בכור שור דוחה את דברי רש"י, לרוב הוא רואה צורך לעצמו להסביר ולנמק מדוע אין הוא מקבל אותם.
יחסו לפירוש רשב"ם
על אף שהוא מזכיר את רשב"ם בשמו רק פעמיים, הרי שזיקתו של בכור שור לרשב"ם היא גדולה, ופירושים רבים מזכירים את פירושיו; גם כללים רבים שטבע רשב"ם מוזכרים אצל בכור שור בסתם. לעיתים הוא דוחה את דבריו, ללא הזכרת שמו, אף בביטויים קשים, כגון "והוא בדאות בעיני" (בראשית כ"ה, לד; וכיוצא בזה שם ל"ז, כח), או אף במתקפה חריפה על פירוש אלגורי למצוות, המצוי גם אצל רשב"ם (ראו לעיל, בסעיף פולמוס נגד המפרשים כנגד חז"ל בהלכה).
השפעתו על פרשנים מאוחרים
בכור שור היה נודע מאוד בתקופתו, והשפיע לא מעט על פירושים שנכתבו באזור צרפת לאחר זמנו. בקובצי בעלי התוספות לתורה, ובספרי מאסף כגון "הדר זקנים", "מנחת יהודה" ועוד, מופיעים פירושים רבים משלו. גם הפרשן הנודע חזקוני, שפירושו מהווה אוסף אקלקטי של מיטב פשטני ימי הביניים, מביא לא מעט מפירושיו של בכור שור, ואולי אף יותר מכל פרשן אחר שהביא. פירושיו של בכור שור הוזכרו גם בספרות התוספות, וכן בספרות הפוסקים, כגון בספר אור זרוע (ח"א ד ע"א), ובמרדכי (שבועות סוף פרק ג).
החכם בן המאה ה-15 רבי משה אבן דאנון, הזכיר בחרוז שלו שני פרשנים יוצאי צרפת, שרק אותם הוא מעריך:
השפעתו כפולמוסן אנטי-נוצרי הייתה מכרעת אף היא. ספרי פולמוס שחוברו לאחר זמנו, כגון הספר 'יוסף המקנא', הביאו טיעונים רבים בשמו, וייתכן שעצם פעולתו הפולמוסית השפיעה על חיבור ספרים אלו.
עם זאת, במהלך השנים הוא הלך ונשכח, ועדות לכך מהווה גם עצם העובדה שאך כתב יד יחיד של פירושו נשתמר. רבים מחידושיו הפרשניים מיוחסים בטעות לחזקוני, אשר כאמור נטל אותם ממנו; אלא שגורלו של החזקוני שפר עליו בזמננו, כאשר נדפס על הדף במהדורה הפופולרית של מקראות גדולות לתורה של מוסד הרב קוק - תורת חיים, ובכור שור לא זכה להימנות על הפרשנים המובאים שם. רק בשנים האחרונות הייתה עדנה מחודשת לבכור שור, כאשר הודפס במהדורת מקראות גדולות הכתר של אוניברסיטת בר-אילן (ראו להלן). ועם זאת, עדיין אין פרשן זה מוכר היטב בקרב ציבור לומדי התורה.
מקומות שבהם נשתמרו פירושיו
באחד הקבצים מובא קטע מפירוש שכתב לתהילים, ובו פרשנות אנטי-נוצרית. פירוש זה לא הגיע לידינו.
הפירוש לתורה שכתב בכור שור נשתמר בכתב יד יחיד בעולם (כת"י מינכן 52; אמנם ישנם עוד שני כתבי יד של פירושים המייחסים עצמם לבכור שור, אך מקובל שאין הם שלו). כתב יד זה משנת ה'ש"ט (1549) הועתק מאות שנים לאחר שנכתב הפירוש, ויש בו (מעצם היותו כתב יד יחיד) בעיות ייחודיות המקשות על זיהוי דבריו המדויקים של בכור שור.
ה"הגהות" בפירושו לתורה
בכתב היד שלפנינו, מופיעה פעמים רבות המילה 'הגה"ה', אשר ההנחה היא שהיא מציינת את סופן של הערות שהוספו לפירוש. לא ברור האם הערות אלו הן של בכור שור עצמו או של מעתיק קדמון, או שחלקם כאלו וחלקם כאלו. בהיעדר סימון ברור של תחילת ההערות, לא תמיד ברור היכן הן מתחילות. לעיתים אף יש ספק אם המילה 'הגה"ה' מסמנת את תחילת התוספת או את סופה. כך ישנם קטעים שלמים בפירוש אשר זיהוים מסופק, האם הם של בכור שור או של מעתיק אלמוני. בנוסף, מופיע בפירוש לעיתים המילה 'מצאתי' שגם לגביו נטען שייתכן שהוא מציין תוספות מאוחרות.
מהדורות מודפסות של פירושו לתורה
לפירושו של בכור שור לתורה יצאו כמה מהדורות מודפסות, שהתבססו על כתב היד היחיד הקיים.
בתחילה נדפסו חלקים של הפירוש על ידי מהדירים שונים בתקופות שונות. חלק ראשון הודפס בשנת 1856, בתקופה בה החלו לצאת לאור פירושים מכתבי יד, על ידי אהרן ילינק. חלק זה כלל את הפירוש על בראשית ושמות. בהמשך יצאו לאור דברים ל"ב-ל"ד - על ידי ג' ולטר (ברסלאו 1890), במדבר א'-ט"ו - על ידי י' נוימן (ברסלאו 1900), דברים א'-י"ב - א' צוויג (MGWJ 57, 1913), ויקרא - מ' הלוי (הצופה לחכמת ישראל ח', 1924), ובמדבר ט"ז-ל"ב - מ"א במברגר (הצופה לחכמת ישראל יא, 1927). כל אלה כונסו יחד במהדורת צילום בהוצאת 'מקור' תשל"ח (1978).
מהדורה נוספת נדפסה בידי הרב ח"י איסר גד, בשנים תשט"ז-תש"ך (1956–1960), ובה הושלם גם החלק של ספר דברים שלא הודפס עד אז. מהדורה משוכללת ומוערת נדפסה בשנת תשנ"ד (1994) בידי יהושפט נבו, בהוצאת מוסד הרב קוק.
מהדורה מדעית מודפסת של הפרוש על כל התורה יצאה במסגרת מפעל מקראות גדולות הכתר, המהדיר והעורך המדעי: מנחם כהן, בהוצאת אונ' בר-אילן. כמו כן הפרוש נמצא גם במהדורה המקוונת של מקראות גדולות הכתר.
דרכן של המהדורות השונות ביחס להגהות בפירוש
על דרכו של נבו, להפריד את ההגהות מן הטקסט, מתח ש' ברוכי ביקורת, מכמה טעמים: ראשית, ייתכן שחלק מההגהות הן של המחבר; הורדתן לחלק ההערות כמוה כקביעה מוחלטת שאין הן שלו. שנית, גבולות ההגהה אינם ברורים תמיד, וחילוק בין גוף הפירוש להערות קובע מסמרות בצורה מטעה. שלישית, ייתכן שהמילה הגה"ה מתייחסת דווקא לנאמר בהמשך, וכך 'מקצץ' המהדיר פירוש שהוא במובהק של המחבר. ברוכי הציע, מצדו, דרך אחרת לההדרת פירוש בכור שור, על ידי הבדלה גרפית בין הפירוש להגהות (הדפסת ההגהות באות קטנה יותר), והערה על השיקולים בקביעת תיחומן של ההגהות במדור ההערות.
דרכו כפרשן התלמוד
רבנו יוסף בכור שור נחשב גם כפרשן תלמוד חשוב, ושמו נזכר בתוספות לש"ס כמה פעמים. כן נזכר בספרות הפוסקים. שמו נזכר גם, כאמור, בכמה שאלות שהפנה אל רבנו תם ושהובאו ב'ספר הישר'. עם זאת, עיקר פועלו היה בתחום המקרא, ומההבאות הספורות שלו בתחום התלמוד אין לעמוד על שיטה כלשהי בצורה ברורה.
בכור שור כפייטן
בין סליחותיו הוא הפיוט אדון מועד כתקח (המוכר גם כפיוט "מרובים צורכי עמך", לפי הפתיח של חציו השני של הפיוט, שנאמר בהזדמנויות שונות כפיוט נפרד), שבו אין קריאות נקמה כנגד האומות הצרות לישראל. בסוף סליחה זו חתום באקרוסטיכון "יוסף בר יצחק", הוא ר' יוסף מאורליאנס, שכאמור זהה כנראה לר' יוסף בכור שור. הפיוט קבוע בכל מנהגי אשכנז בסליחות לערב ראש השנה, ולפי מנהג אשכנז המזרחי הוא נאמר גם בתפילת נעילה ביום הכיפורים. במנהג אשכנז המערבי אומרים אותו גם בערב יום הכיפורים. ישנן קהילות האומרות בחלק מהמקרים רק את חלקו השני של הפיוט, "מרובים צורכי עמך".
אנדרה אנטואן
אנדרה אנטואן או בשמו המלא לאונאר-אנדרה אנטואן (בצרפתית:André Antoine, 31 בינואר 1858 – 19 באוקטובר 1943) היה שחקן, במאי, מנהל תיאטרון, במאי קולנוע ומבקר תיאטרון צרפתי. היה אוטודידקט. הוא הקים ב-1887 את התיאטרון החופשי" בפריז - Théatre Libre. חידש את עולם התיאטרון הצרפתי והבינלאומי בהשפעת התיאטרון הנטורליסטי של איפוליט טן ואמיל זולא. אנטואן נחשב לממציא הבימוי המודרני בצרפת. לפי שמו נקרא התיאטרון אנטואן בפריז.
קורות חייו
לאונאר-אנדרה אנטואן נולד ב-1858 בעיר לימוז' כבן בכור בין ששת ילדיה משפחה דלת אמצעים, מחבל לימוזן. אביו, פייר-פרנסואה אנטואן (יליד 1830) עבד כשכיר של חברת מסילות הברזל והאם, לואיז-פיליפין לבית ממוסי (ילידת 1838), הייתה עקרת בית. אנטואן למד בבית הספר סן ז'וזף של "הפרר" בלימוז' ואחר כך בתיכון "קונדורסה" היוקרתי בפריז. התחיל לעבוד מוקדם:בגיל 13 עבד כשוליה בחנות הספרים פירמן-דידו בפריז. אהב לפקוד ספריות ומוזיאונים. לאחר מכן שירת חמש שנים קשות בצבא הצרפתי בתוניסיה השתחרר בגיל 25 במצב בריאותו פגוע והתחיל לעבוד בחברה לגז, בה עבד 12-14 שעות ביום עבור משכורת זעומה.
מגיל ילדות התאהב בתיאטרון, רכש מנוי להצגות ושיחק לפעמים בתפקידים קטנים למשל ב"קומדי פראנסז"    פקד ספריות ומוזיאונים, ובייחוד את תערוכות הציורים של בית הספר לאמנויות יפות, למד על האימפרסיוניזם, הנטורליזם וזרמים אחרים באמנויות.. הרצאותיו של איפוליט טן על תולדות האמנות. הוא לא התקבל בקונסרבטואר הלאומי הגבוה למוזיקה ואמנות הדרמה והיה לשחקן בלהקת חובבים המכונה "Le Cercle Gaulois " ("החוג הגאלי"). החוג לא הסכים לשחק את המחזה במערכה אחת "ז'אק דאמור" לפי נובלה של אמיל זולא כהצעתו של אנטואן אבל השכיר לו את האולם תמורת מאה פרנק. "ז'אק דאמור" שהוצג לראשונה בנוכחותם של זולא ושל מלארמה. מאוחר יותר הקים אנטואן עם שחקנים חובבים את תיאטרון החופשי "תיאטרון ליבר" בבניין הישן של ה"קומדי פריזיאן" או "מני-פלזיר".
"התיאטרון החופשי" - Théatre Libre
התיאטרון החופשי היה תנועה תיאטרונית חדשנית שברוחו של אנטואן ביצעה מהפכה בתיאטרון הצרפתי. .
הרפרטואר. הריאליזם והנטורליזם
התיאטרון החופשי לבש צביון של "סדנת תיאטרון" או "תיאטרון ניסויי (théâtre d'essai) שבו ההצגות נבחרו ללא קשר לרווחיותם המשוערת. היה קרוב לגישתו של הסופר אמיל זולא והטיף לתיאטרון עממי וחברתי, תוך יישום עקרונות הנטורליזם באמנות הבמה. הלהקה הייתה נכונה לשמש כאכסנייה למחזות שתוכנם או צורתם נדחתה על ידי תיאטראות אחרים.  אנטואן בחר להציג יצירות של הסופרים הנטורליסטים הצרפתים כמו למשל אמיל זולא ואז'ן ברייה אבל  אימץ גם רפרטואר בינלאומי, שכלל מחזות של יוצרים סקנדינביים, רוסים גרמנים ואיטלקים,  כמו אוגוסט סטרינדברג, לב טולסטוי ,הנריק איבסן, ג'ובאני ורגה, איוואן טורגנייב, גרהרט האופטמן .אנטואן העלה על הבמה גם מחזות או עיבודים לתיאטרון של רומנים מאת זולא, אלפונס דודה, אונורה דה בלזק, אחר כך ז'ול רנאר ("ראש גזר") ואנרי ברנשטיין ("השוק" La Marché), מחזות מאת אנרי בק, פרנסואה דה קירל, הצעירים ז'ורז' אנסה, (Ancey) פרנאן איקר  (Icres) , ז'אן זוליין,  הציג גם יצירות של מחזאים  פארנאסיאניים, סימבוליסטים, דקדנטים והומוריסטים, למשל קטול מנדס, פול קלודל, האחים גונקור, ז'ורז' קורטלין, ואף אוגוסט וילייה דה ל'איל אדאן שהיה מאוד רחוק מהנטורליזם. הסכים להציג יצירות של יוצרים צעירים ולא ידועים. הרפרטואר שלו מעל מאה מחזות, מאת  59 מחזאים, מתוכם 42 מתחת לגיל 40. דווקא את ההצגה "נסיכת מאלן" מאת מוריס מאטרלינק, אנטואן דחה, בגלל המרחק הרב מדי בין האסתטיקה הנטורליסטית שהוא קידם לסימבוליזם של הסופר הבלגי. אחרי ההצגה המוצלחת הראשונה ב- 31 במרץ 1887 "Jacques Damour" עיבוד של אניק (Hennique) לפי אמיל זולא,  בהיותו מחוייב לפרויקט שהתחיל, דחה אנטואן את הצעת העבודה של פורל, מנהל התיאטרון "אודיאון".
המשחק
אנטואן התנגד להוראה המסורתית הנהוגה אז בקונסרבטואר של פריז והתמקד בסגנון יותר נטורליסטי במשחק ובבימוי. הפקותיו הושפעו מכמה במאים צרפתים שקדמו לו מונטיני (Montigny), פרן (Perrin), קלרסי (Clarétie), פורל (Porel )ובעיקר על ידי להקת מיינינגן מגרמניה.
להקתו של אנטואן אימצה סגנון בימוי ומשחק שקרא תגר על מוסכמות התיאטרון הצרפתי מתקופתו, כולל תיאטרון הבולוואר. עד אז השחקנים לא עשו חזרות, לא הכירו טוב את הדמויות שאותן נדרשו לגלם, ולא קיבלו הנחיות לגבי המשחק. בימויו של אנטואן דרש שהשחקנים יחוו את הדמויות כפי שהיו. הדגיש את חשיבות המחווות, שחרר את המשחק מהמוסכמות ומהמאולצות הקבוטינית המלאה בעצמה וה"מפוצצת" והטיף לדיקציה פחות מדוקלמת ויותר קרובה לדיבור הטבעי
התלבושות, התאורה, התפאורה
אנטואן ביקש לתת לצופים רושם שנכחו ב"קטע מהחיים" כשהוא הסתמך על תלבושות ותפאורות מודרניות וריאליסטיות עד לפרט האחרון. ברוח ברעיונות הדרוויניסטים אנטואן שם דגש על השפעת הסביבה על האדם. ציפה שהתפאורה, התאורה, התלבושות ישפיעו על הרגשתם ומשחקם של שחקנים. אנטואן אהב לשחק עם התאורה, השתמש בחשמל לצורך משחקי אור שלא נראו כמותם, בעוד שכיבה בזמן ההצגה את האור באולם שבו ישבו הצופים, כנהוג בבית הפסטיבלים של ביירוית. כאשר במחזה"הקצבים" -1888 הציג על הבמה חתיכות בשר אמיתיות עורר שערוריה. אחרי התיאטרון הריאליסטי, חזר גם אנטואן לתאוריית הקיר הרביעי של דידרו  והעניק חשיבות רבה לתפקיד הבמאי, שלפי השקפתו, עליו לעבור מתפקיד טכני  לתפקיד של יוצר. לפי הדגם שלו נוסדו בלונדון, במינכן ובברלין תיאטראות חופשיים נוספים.
תיאטרון אנטואן
ב-1887 להקתו של אנטואן "התיאטרון החופשי" מצאה בית באולם "מני-פלזיר" התיאטרון החדש כונה  "התיאטר ליבר" או "התיאטרון החופשי" והחל מ-1894 נקרא תיאטרון אנטואן. לאורך שבע שנים (1894-1887) התיאטר ליבר הפיק כ-111 מחזות. עבודתו השפיעה השפעה עצומה על זירת התיאטרון בצרפת וגם על להקות דומות שקמו באירופה כמו Independent Theatre Society בלונדון ו Freie Bühne מיסודו של אוטו בראהם בגרמניה. בגלל כשלון כלכלי נאלץ אנטואן לסגור את התיאטר ליבר אך פתח אותו מחדש בשם "תיאטרון אנטואן" שהמשיך באותה המסורת למשך עשור נוסף. בתיאטרון אנטואן הציג אנטואן בפני קהל יותר גדול בערך אותו גירסה יותר "מרוככת" של אותו רפרטואר שהציג ב"תיאטרון ליבר".
תיאטרון אודיאון
בשנים 1914-1906 ביים אנטואן בתיאטרון אודיאון. הפעם עבר לרפרטואר הקלאסי - יצירות של קורניי, מולייר, רסין, שייקספיר. פעילותו בתחום זה, שהיה חדש עבורו, נחשב לכישלון חרוץ. יש טוענים שהתפאורה המהודרת מדי שבחר תרם לכישלון.
חייו הפרטיים
אנדרה אנטואן היה נשוי ל פולין ורדבואן.
רומאריו
רומאריו דה סוזה פריה (בפורטוגזית: Romário de Souza Faria; נולד ב-29 בינואר 1966 בריו דה ז'ניירו), הידוע בשמו הפרטי, רומאריו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי. הוא כבש 772 שערים לאורך הקריירה שלו, והוא נחשב לאחד מחלוצי הכדורגל הטובים ביותר בכל הזמנים. רומאריו נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם במרץ 2004. רומאריו נבחר לכדורגלן השנה בעולם ב-1994 אחרי שהגיע למקום השני ב-1993.
קריירה
הוא התחיל את הקריירה שלו בואסקו דה גאמה איתה זכה ב-2 אליפויות מחוזיות (1987/88). בין 1988 ל-1993 הוא שיחק בפ.ס.וו. איינדהובן, איתה זכה באליפות הולנד ב-1989, 1991 ו-1992, ובתואר כדורגלן השנה בהולנד ב-1989. ב-1993 עבר לברצלונה, ובעונתו המלאה היחידה בה זכה עמה באליפות הליגה ובתואר מלך השערים, בזכות 30 שערים, ובהם שלושער בקלאסיקו מול ריאל מדריד. בתחילת 1995 חזר לברזיל ושיחק בפלמנגו, בשנתיים הבאות שיחק בוולנסיה ואז חזר לפלמנגו.
ב-2000 חזר לוואסקו דה גאמה וזכה איתה באליפות ברזיל. מ-2002 שיחק בפלומינזה. ב-21 באוקטובר 2004 פוטר מהמועדון אחרי תקרית עם המאמן.
בתאריך ה-29 במרץ 2006 עבר רומאריו לשחק בליגת ה-USL הראשונה לאחר שחתם על חוזה בקבוצת מיאמי, ששיחררה אותו מקבוצתו באותו הזמן, ואסקו דה גאמה.
ב-29 בספטמבר 2006 חתם רומאריו בקבוצה האוסטרלית אדלייד יונייטד. בשנת 2007 עבר רומאריו לשחק בקבוצה הברזילאית במטרה להבקיע 1000 שערים במשחקים רשמיים ולא רשמיים במהלך הקריירה, הישג הדומה לזה של פלה. ביום שני ב-21 במאי 2007 הבקיע רומאריו את שערו ה-1,000 במדי ואסקו דה גאמה בפנדל בדקה ה-48 מול קבוצת ספורט ראסיפה.
בדצמבר 2007 נודע כי רומאריו נכשל בבדיקת סמים לאחר שנטל תרופה למניעת התקרחות. כתוצאה מכך הושעה החלוץ ל-120 יום. ב-28 במרץ 2008 הודיע רומאריו על פרישה מכדורגל בגיל 42.
נבחרת ברזיל
רומאריו שיחק לראשונה בנבחרת ברזיל במסע משחקי ידידות שערכה באירופה, ב-23 במאי 1987 במשחק נגד נבחרת אירלנד. את שערו הראשון במדי ברזיל הבקיע במשחקו השני שהיה נגד נבחרת פינלנד. אוהדי הכדורגל בישראל שהגיעו לאצטדיון רמת גן ב-1 ביוני 1987 זכו לראות את אחד מהכישרונות הגדולים של הכדורגל העולמי בתחילת דרכו, כאשר נבחרת ברזיל הביסה את ישראל 4–0 ורומאריו כבש שני שערים. רומאריו זכה במדליית הכסף באולימפיאדת סיאול ב-1988. יחד עם בבטו בהתקפה, הוביל את הנבחרת לזכייה במונדיאל 1994, וכבש 5 שערים בטורניר. החמיץ את מונדיאל 1998 בגלל פציעה, ולמונדיאל 2002 לא זומן על ידי המאמן לואיס פליפה סקולארי.
ב-28 באפריל 2005, רומאריו שיחק את משחקו האחרון עם נבחרת ברזיל. הוא הבקיע את השער השני בניצחון 3–0 על נבחרת גואטמלה.
לאחר הפרישה מכדורגל
באוקטובר 2010 נבחר רומאריו לבית התחתון של הקונגרס הלאומי של ברזיל מטעם המפלגה הסוציאלית הברזילאית.
מאורעות תרפ"א
מאורעות תרפ"א (כונו גם פרעות תרפ"א) היו סדרה של מעשי רצח, אלימות, ואונס ביהודים, שוד וביזת רכושם, בידי ערבים. המאורעות החלו בכ"ג בניסן ה'תרפ"א (1 במאי 1921) והסתיימו לאחר חמישה ימים, ב-6 במאי 1921. הם החלו ביפו והתפשטו ליישובים יהודיים נוספים. במהלכם נרצחו 47 יהודים ונפצעו 140. לערבים היו 48 הרוגים ו-73 פצועים מירי של הצבא הבריטי ושל מגינים יהודים על התוקפים.
רקע
ערביי המזרח התיכון התקוממו נגד תוצאות מלחמת העולם הראשונה במזרח התיכון - ההשתלטות הבריטית־צרפתית על האזור. רגש הלאומיות הערבית זקף ראשו ודרש ריבונות. שברון חלומה של הממלכה הערבית של סוריה, פרעות תר"פ, ופצעי ועידת סן רמו שאשררה את הסכם סייקס–פיקו - האחיזה האנגלו-צרפתית בשטחי האימפריה העות'מאנית לשעבר, לא העלו ארוכה גם לא בעקבות יוזמתו של שר המושבות הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, לכינוסה של ועידת קהיר במטרה להגיע להסדר ולהרגיע את הרוחות. צ'רצ'יל גם הגיע לארץ ישראל לביקור. כשביקר בארץ ישראל במרץ 1921, פנתה משלחת מטעם הוועד הפועל הערבי לצ'רצ'יל בבקשה לבטל את הקמת הבית הלאומי היהודי שהובטח בהצהרת בלפור, לסגור את שערי ארץ ישראל בפני עלייה יהודית ולהקים בארץ ממשלה לאומית ערבית.
בתגובה לדרישה של המשלחת הערבית הודיע צ'רצ'יל כי ממשלת בריטניה מחויבת לעם היהודי לפי הצהרת בלפור.
במרץ 1921 חודשה ביפו פעילותו של העיתון "פלסטין" שהסית נגד היהודים והתנגד למדיניות הבריטית בסוגיית ארץ ישראל. הסכמת הבריטים להופעת העיתון הביאה את מנהיגי הערבים למסקנה כי הממשלה איתם. דבריו של צ'רצ'יל על הצורך להיזהר מכניסתם של יסודות קומוניסטים ארצה עוררה את המסיתים לקשור את מעשיהם עם פעולה אנטי קומוניסטית. להערכתם "בולשביזם" שהביאו היהודים ממזרח אירופה היה אמור לעורר אהדה לערבים בקרב חוגים שמרניים בבריטניה.
ב-1 במאי 1921 התקיימה בתל אביב תהלוכת פועלים (לציון "אחד במאי") מטעם אחדות העבודה, שקיומה אושר על ידי מושל יפו. אותה שעה יצאה מנווה-שלום, על גבול שכונת מנשייה, קבוצה של חברי המפלגה הקומוניסטית (מופ"ס) נושאים כרזות עם סיסמאות מהפכניות ביידיש. עוזר המושל אסר עליהם ערב קודם לצאת להפגנה, אך הם יצאו להפגין חרף ההוראה. שתי הקבוצות היהודיות התנגשו והחלו חילופי מהלומות. המשטרה הבריטית הפרידה בין הניצים והחלה לרדוף אחרי הקומוניסטים שברחו לכיוון נוה שלום וליפו.