cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ני סלייט
קריירה
בשנת 2022, שיחקה בסרט "I Want You Back" לצידו של צ'ארלי דיי. בהמשך השנה שיחקה בסרט המדע-בדיוני "הכול בכל מקום בבת אחת" בדמות של "האף הגדול".
חיים אישיים
בשנת 2009, החלה לצאת עם הקולנוען דין פליישר-קאמפ ובספטמבר 2012 הם נישאו. במאי 2016 הזוג נפרד. במשך תקופה קצרה היא יצאה עם השחקן כריס אוונס.
בספטמבר 2019 סלייט התארסה לאוצר האומנות בן שאטוק, ובדצמבר 2020 ילדה את בתה הראשונה - איידה לופין.
Superache
Superache הוא אלבום האולפן השני של הזמר-יוצר האמריקאי קונאן גריי. האלבום יצא לאור ב-24 ביוני 2022 על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס.
רקע וסינגלים
במרץ 2020 הוציא גריי את אלבום הבכורה שלו, Kid Krow, שזכה לשבחים ולהצלחה מסחרית, וכן הגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד 200. מתוך האלבום יצא הסינגל "Heather", שזכה להצלחה רבה ונכנס למצעדים שונים ברחבי העולם, ובהם למקום ה-46 במצעד הבילבורד הוט 100. מאוחר יותר, ב-13 באוקטובר הוציא גריי את הסינגל "Fake", בשיתוף עם הזמר האמריקאי לאוב. אחריו, ב-19 בפברואר 2021 פרסם את הסינגל Overdrive, שהגיע למקום ה-19 במצעד ההוט 40 הניו זילנדי.
ב-7 במאי 2022 פרסם גריי את הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Astronomy". ב-15 ביולי יצא הסינגל השני, "People Watching", לצד וידאו קליפ. הסינגל זכה להצלחה ברשתות הסטרימינג וצבר למעלה מ-115 מיליון השמעות בספוטיפיי. ב-29 באוקטובר יצא הסינגל "Telepath", שהתברר כי בסופו של דבר לא נכנס לאלבום. ב-21 בינואר יצא הסינגל השלישי, "Jigsaw", שדורג במקום ה-27 במצעד הרוק & אלטרנטיבי של בילבורד.
ב-4 באפריל פרסם גריי באינסטגרם תמונה של יד האוחזת בוורד, ובאתר הרשמי שלו הוצגה אנימציה של ורד לצד טיימר. לאורך השבוע, נפלו מהוורד עלים אשר חשפו את האותיות המרכיבות את שם האלבום. בסיומו, ב-11 באפריל הכריז גריי רשמית על האלבום ועל תאריך יציאתו, וכן פרסם את עטיפתו. מספר ימים לאחר ההכרזה, פרסם גריי את הסינגל הרביעי מתוך האלבום, "Memories". ב-19 במאי יצא הסינגל החמישי, "Yours". לשניהם יצאו וידאו קליפים.
נורית יעקב
נורית יעקב היא ספורטאית פאראלימפית לשעבר, חברת נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים.
חייה
יעקב מרותקת לכיסא גלגלים והתאמנה מגיל צעיר במרכז הספורט לנכים. הייתה חברה בנבחרת הנשים של ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים ואיתה השתתפה חמש פעמים בתחרויות אולימפיאדת הנכים משנת 1972 ועד 1988. בתחרויות 1976 זכתה הנבחרת במדליית זהב, בתחרויות 1980 ו-1984 במדליות כסף ובשנת 1972 במדליית ארד.
בשנות השמונים התחרתה בישראל ובעולם בטניס כיסאות גלגלים. בשנת 1986 זכתה באליפות ישראל בטניס נכים.
נישאה לספורטאי הנכה ציון יעקב.
היא גרה בזיכרון יעקב ויש לה שני ילדים.
ניסוי הקפה של גוסטב השלישי מלך שוודיה
רקע
קפה הגיע לראשונה לשוודיה סביב 1674,, אבל כמעט שלא השתמשו בו עד תחילת המאה ה-18, שאז הפך לאופנתי בקרב העשירים. ב-1746 הוצא צו מלכותי כנגד קפה ותה בשל "השימוש לרעה וההפרזה של שתיית תה וקפה". על צריכת משקאות אלה הוטל מס כבד, והתחמקות מתשלום המס על החומרים גררה קנסות והחרמה של הכוסות והצלחות. מאוחר יותר נאסרה שתיית קפה לחלוטין. למרות האיסור צריכת הקפה נמשכה.
גוסטב השלישי, שראה בצריכת הקפה סכנה לבריאות הציבור, והיה נחוש להוכיח את ההשפעות הבריאותיות השליליות של המשקה, הורה לערוך ניסוי מדעי.
הניסוי
המלך הורה לערוך את הניסוי תוך שימוש בשני תאומים זהים. שני התאומים נשפטו בגין פשעים שביצעו ונגזר עליהם עונש מוות. גזר הדין שלהם הומתק למאסר עולם בתנאי שכל יום אחד מהתאומים ישתה שלושה קנקני קפה, והשני ישתה כמות זהה של תה, למשך שארית חייהם.
שני רופאים מונו לפקח על הניסוי ולדווח על תוצאותיו למלך. לרוע המזל, שני הרופאים נפטרו, ככל הנראה מסיבות טבעיות, לפני שהניסוי הושלם. גוסטב השלישי, שנרצח ב-1792, מת גם הוא לפני שראה את התוצאות הסופיות. הראשון משני התאומים שמת היה שותה התה שנפטר בגיל 83. תאריך מותו של התאום שותה הקפה ששרד אינו ידוע.
לאחר מעשה
ב-1794 ניסתה הממשלה שוב להטיל איסור על שתיית קפה. האיסור, שחודש מספר פעמים עד שנות ה-20 של המאה ה-19, מעולם לא הצליח להפסיק את שתיית הקפה. מהרגע שהאיסור על שתיית הקפה בוטל, הפך הקפה למשקה הדומיננטי בשוודיה, שמאז היא אחת מהמדינות שבהן צריכת הקפה לנפש היא בין הגבוהות בעולם.
הניסוי היה קרוי בהלצה "הניסוי הקליני הראשון של שוודיה".
פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2023
פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2023 הם טקס פרסים המוענקים לקליפים הטובים ביותר של השנה המוענקים על ידי MTV. הטקס יתקיים בפרודנציאל סנטר בניוארק שבניו ג'רזי ב-12 בספטמבר 2023.
מגדל המים של בני ברק
מגדל המים של בני ברק נמצא על נקודה גבוהה בעיר ברחוב חזון איש קרוב לגבולה של העיר עם רמת גן, סמוך לשם נמצא בית הקברות שומרי שבת של בני ברק.
מגדל המים נמצא במרכז גן שעשועים שקרוי על שמו, ומתנשא מעל בתי האזור, המגדל בנוי בטון חשוף בסגנון ברוטליזם מודרני ובעל קווים ישרים ואחידים, המגדל מהווה אחד מסמלי של העיר ואף הוא הופיע על סמליל מיתוג של העיר לקראת 90 שנה לבני ברק. את המגדל תכנן האדריכל ישראל קשטן שכיום משמש בתור מהנדס העיר. המגדל נמצא בשימוש של מי-ברק, תאגיד המים של בני ברק.
יום הולדתו של הקיסר
יום הולדתו של הקיסר (ביפנית: 天皇誕生日 - "טנו טאנג'ובי") הוא חג לאומי ביפן הנחוג ב-23 בפברואר לציון יום הולדתו של קיסר יפן, נארוהיטו. מועד החג משתנה כתלות בקיסר המכהן, והמועד הנוכחי נקבע לפי יום הולדתו של הקיסר נארוהיטו המכהן כיום.
יום הולדתו של הקיסר הקודם, אקיהיטו, נחוג במהלך תקופת כהונתו – תקופת הייסי (1989–2019) – ב-23 בדצמבר. לאחר מותו של הקיסר הירוהיטו, שונה שם החג ל"יום הירק" בשנת 1989, וליום שווה בשנת 2007, והוא עדיין נחוג כחג לאומי.
היסטוריה
קודם למלחמת העולם השנייה נקרא החג בשם "天長節" ("טנצ'וסטצו" – "יום הולדת הקיסר") ורק לאחר המלחמה שונה השם לשמו הנוכחי, בעל המשמעות הדומה. בשנת 1948 נחקק חוק הקובע כי יום ההולדת יהיה חג לאומי. בהתאם לחוק, לאחר מותו של קיסר מכהן, ועלייתו לשלטון של יורשו, מתכנס הדיאט של יפן על מנת לקבוע את התאריך החדש של החג ולהפוך אותו ליום חג לאומי. עד לשינוי חקיקתי זה, נותר המועד הקודם על כנו אף אם התחלף הקיסר.
אדולף גרוס
ד"ר אדולף גרוס (Adolf Gross; 26 ביולי 1862, קרקוב – 27 בדצמבר 1936, שם) היה עורך דין, עסקן חברתי ופוליטי יהודי גליצאי, חבר מועצת עיריית קרקוב וחבר הפרלמנט האוסטרי. מתבולל מתון, סוציאל-דמוקרט, שפעל רבות למען רווחת העניים במדינה, למען עזרה סוציאלית ואפשרויות מגורים לשכבות הרחבות. פרסם מאמרים בתחום הכלכלה והרווחה, בסוגיות של יהודי גליציה ובעניינים מוניציפליים.
קורות חיים
אדולף (אייזיק) גרוס נולד בעיירה קז'ימייז' שליד קרקוב (לימים הפרוור היהודי של העיר) ב-1862, השלישי משמונת ילדיהם של חיה ומשה דוד גרוס.
למד משפטים באוניברסיטה היגלונית בעירו, וקיבל תואר דוקטור. עסק בעריכת דין ורכש לעצמו מוניטין. במקביל היה פעיל חברתי – פעל לטובת השכבות החלשות בקהילה היהודית וכן למען שוויון זכויות לנשים. פרסם מאמרים פובליציסטיים בענייני פוליטיקה, כלכלה ורווחה, בין היתר ביומון Nowa Reforma ("נובה רפורמה", 'רפורמה חדשה') שהופיע בקרקוב והיה מזוהה עם המחנה הדמוקרטי.
משנת 1897 היה חבר מועצת העיר קרקוב. בשנת 1900 ייסד עם ד"ר איגנץ לנדא בקרקוב את "המפלגה הדמוקרטית של היהודית הבלתי תלויים", שביקשה להשיג שוויון זכויות בפועל וארגון עזרה הדדית בין היהודים, לטובת שכבות העם הנזקקות. גרוס היה מחבריה החשובים והבולטים ביותר של המועצה, וקנה לעצמו פופולריות רבה ופרסום נרחב. הוא היה ממנהיגי המתבוללים, וייצג קו מתבולל מתון אך יציב. ד"ר יצחק שוורצברט, פעיל ציוני ולימים ציר לסיים הפולני, מתאר את גרוס כ"המקורי ביותר בין מנהיגי המתבוללים... מילא תפקיד חשוב מאוד בחיי היהודים [בעיר]... נמוך קומה, עגלגל, בעל עיניים עירניות ואינטליגנטיות, פולמוסן מזהיר, יוריסטן [=משפטן] מנוסה, מקור לא-פוסק של מרץ, שתדלן דימוקראטי וטיפוס כשלעצמו".
בשנת 1907 ייסד את "האגודה הכללית לבניית בתי מגורים ובתי פועלים זולים", חברה ציבורית שבנתה בתים ברחבי העיר. בנוסף ייסד קואופרטיבים צרכניים.
על רקע הפופולריות שלה זכה, נבחר ב-1907 כציר לפרלמנט האוסטרי בווינה מטעם המפלגה הדמוקרטית היהודית, בגוברו על המועמד הציוני חיים הילפשטיין בקרב המצביעים ברובע קז'ימייז'. ב-1911 נבחר שוב, וכיהן עד 1918. בפרלמנט נמנה עם חברי החוג הפולני (Koło Polskie – נציגי גליציה), ופעל בשיתוף פעולה עם המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (Polska Partia Socjalistyczna, PPS). בסיים פעל בעיר לטובת העניין היהודי ובסוגיות של רווחה.
לאחר המלחמה התקשה, כרבים אחרים, למצוא את מקומו במדינה הפולנית העצמאית, ולא הצליח להיבחר לסיים.
גרוס נפטר בקרקוב בדצמבר 1936, בן 74 במותו. לוח לזכרו הוצב ברחוב סמוצ'יי (Smoczej) 10 בקרקוב.
משפחתו
גרוס היה נשוי לדבורה גיטל זילבּיגֶר, ילידת אושוויינצ'ים 1878, שחיה אחריו ונספתה בראוונסבריק ב-1944. לזוג נולדו חמישה בנים ושתי בנות. בתו מריה הייתה אשתו של הפסנתרן והמורה לפסנתר קָרוֹל קליין, ונפטרה בישראל.
כריסטינה הוף סומרס
כריסטינה מארי הוף סומרס (באנגלית: Christina Marie Hoff Sommers; נולדה ב-28 בספטמבר 1950) היא סופרת יהודייה אמריקאית ופרופסור לפילוסופיה לשעבר. היא ידועה בביקורתה החריפה על הפמיניזם של סוף המאה ה-20 ובכתביה על הפמיניזם בתרבות האמריקאית העכשווית. ספריה המפורסמים ביותר הם: "מי גנב את הפמיניזם?: איך נשים בגדו בנשים" (1995), ו-"המלחמה נגד הבנים: איך פמיניזם מוטעה, פוגע בגברינו הצעירים" (2000). למרות שהמבקרים שלה מתייחסים אליה כאל אנטי פמיניסטית, סומרס הייתה זו שהציעה לראשונה את החלוקה בין פמיניזם מגדרי (gender feminism) לפמיניזם שוויוני (equity feminism), והיא מתארת את עצמה כ"פמיניסטית שוויונית" המבקרת את הפמיניזם העכשווי על "עוינות לא רציונלית לגברים, התייחסות פזיזה לעובדות ולנתונים סטטיסטיים, וחוסר יכולת לקחת ברצינות את האפשרות שהמינים שווים אבל שונים ".
קורות חיים
כריסטינה התחתנה עם פרד סומרס, בשנת 1981, והתאלמנה בשנת 2014. יש לה שני בנים.
ביקורת על פמיניזם במערכת החינוך
סומרס כתבה ב, על ספרה "המלחמה נגד הבנים", כי תוכנית הלימודים בבית הספר מוטעית, מבוססת על מחקר פגום, והיא סיבה סבירה לבעיות רבות בתחום החינוך כולל הנפילה בציונים של יכולת הקריאה של בנים בכיתות נמוכות. סומרס כתבה כי קיים פער בהישגים בין בנים לבנות בבית הספר, וכי בתחומים מסוימים בנות מצליחות יותר מהבנים. היא כתבה: "הראיות ההולכות ומצטברות כי המאזניים לא מוטים נגד הבנות, אלא נגד הבנים, מתחילות לעורר רוויזיוניזם שקט. ישנם מחנכים המודים כי בנים נמצאים בצד הלא-נכון של הפער בין המינים". ריצ'רד ברנשטיין כתב בניו יורק טיימס, על "המלחמה נגד הבנים": "תצפיות כגון אלו הרימו את הספר של גברת סומרס מן הפולמוס אל ההפצרה. דבריה זועקים באיכות נבואית בספר שלה, ויש תחושה שאמיתות פשוטות מסוימות נעלמו מן העין בעשן של הקנטרנות של החיים האמריקניים. אפשר להסכים או לא להסכים עם גברת סומרס, אבל קשה שלא לייחס לה דחיפות מוסרית המגיעה גם מהראש וגם מהלב". התזה המרכזית שלה בספרה עוסק בהבדלים הטבועים בנערים ובנערות, ואיך אסור לנו לדכא אותם. כריסטינה הוף סומרס מבקרת את הטענה של קרול גיליגן כי "נשים צעירות סובלות בחברה הנשלטת על ידי זכרים", וכמו כן מבקרת את הטענה של ויליאם פולק, כי "צעירים מדוכאים על ידי אידיאלים תרבותיים של הגבריות".
ביקורת על ארגונים פמיניסטיים
סומרס כתבה ב"מי גנב את הפמיניזם" כי המחקר של ארגון March of Dimes (ארגון לבריאות אמהות ותינוקות) המצוטט לעיתים קרובות, הקובע כביכול ש"אלימות במשפחה היא הגורם העיקרי למומים מולדים," מעולם לא נערך. היא כותבת כי הטענה שהשיא של אלימות נגד נשים הוא במהלך הסופרבול, היא בעצם עוד אגדה אורבנית פופולרית. סומרס גם כותבת כי באמירות אלה על אלימות במשפחה נעשה שימוש בעיצוב ארגון Violence Against Women Act (ארגון נגד אלימות נגד נשים), אשר מקצה 1.6 מיליארד דולר בשנה מקרנות פדרליות להפסקת האלימות במשפחה. סומרס כתבה שכאשר פמיניסטיות טוענות, והתקשורת מדווחת, שכ-150,000 נשים מתות מדי שנה מאנורקסיה, זהו עיוות ניכר של הנתון מאת האגודה האמריקאית לאנורקסיה ולבולימיה. הנתון בעצם קובע כי ל-150,000 נשים יש מידה מסוימת של אנורקסיה.
ביקורת על מחלקות לימודי הנשים
סומרס היא מבקרת ותיקה של מחלקות לימודי נשים, ושל תוכניות הלימודים של אוניברסיטאות בכלל. בריאיון עם סקוט לונדון, אמרה סומרס, "הגישה כיום, היא שככל שהדברים טובים לנשים, כך נראה שהפרופסוריות בלימודי הנשים כעוסות יותר, כמו גם גלוריה סטיינם שהופכת למדוכאת יותר. אז יש משהו עקום פה, משהו לא בסדר". על פי "The Nation" הוף סומרס מסבירה בזהירות לסטודנטים כי הרבה מהאשמה לתופעה מצערת זו (ה"פתולוגיזציה של הגבריות") מוטלת על מחלקות לימודי נשים. שם לטענתה פמיניסטיות שאינן מבינות בסטטיסטיקה מקדמות את סדר היום הליברלי שהן מאמינות בו. בביקורת על הספר במגזין השמרני National Review, מרי לבקוביץ' כתבה על הספר "מי גנב את הפמיניזם" כי "סומרס מספקת הנחיות ברורות כיצד להבחין בין חינוך לבין אינדוקטרינציה. דבר זה לבדו הוא שירות חשוב לכולנו שנאבקים כדי להבדיל בין עובדות לבין בדיות בעולם האקדמי הרווי-בעיות של היום ".
תפישה בציבור
ספרה "המלחמה נגד הבנים" היה "הספר הבולט ביותר של השנה" על פי המגזין ניו יורק טיימס בשנת 2000.
רוברט קולס, פסיכיאטר ילדים באוניברסיטת הרווארד, השווה בין הספר של סומרס לבין עבודתו של הפסיכולוג ויליאם ס פולק (מחבר הספר "הקולות של בנים אמיתיים" וגם "נערים אמיתיים: הצלת בנינו מהמיתוסים של הגבריות"), והעבודה של הפסיכולוגית של קרול גיליגן. הוא ציין כי עבודות אלו נפרדות אך משלימות זו את זו.
ריצ'רד ברנשטיין, בעל טור בניו יורק טיימס, שיבח את הספר וכתב: "הנטל של הספר מלא המחשבה והפרובוקטיבי הוא שאלו הם הנערים האמריקאים הנמצאים בצרה, ולא הנערות. גב 'סומרס... מציגה טיעונים אלה בצורה משכנעת ובתקיפות, ועם שפע של נתונים כדי לתמוך בהם".
המחלוקת עם למון ננסי
בשנת 2009 סומרס מתחה ביקורת על החוברת "חוקי אלימות במשפחה" של ננסי ק.ד. למון. באופן ספציפי, סומרס התייחסה לסטטיסטיקות מוטעות לגבי אלימות במשפחה ולייחוס השגוי לפיו המקור של הביטוי "כלל אצבע" הוא חוק הכאת אשה שהיה קיים בתקופת שלטונו של רומולוס ברומא. למון הגנה על הדיוק של ספר הלימוד שלה במכתב לכרוניקל להשכלה גבוהה. בתגובה, דחתה סומרס הטענות של למון שוב וקוננה על כך שעם פרסום גרסה לא-מתוקנת אחרת של ספר הלימוד של למון הרמה של הלימוד אצל סטודנטים למשפטים תצנח. מחלוקת ציבורית דומה התפתחה.
טאיוואן (פרובינציה)
פרובינציית טאיוואן (בסינית: 臺灣省 או 台灣省, נהגה: "טאיוואן שֶׁנְג") היא אחת מהיחידות המנהליות הראשוניות של טאיוואן. הפרובינציה מכסה כ־69% מכלל השטחים הנשלטים בידי טאיוואן והיא כוללת את מרבית האי טאיוואן וחלק גדול מהאיים הסובבים אותו. בירתה היא ג'ונגשינג.
היסטוריה
הפרובינציה הוקמה ב-1945, עם החזרת טאיוואן לרפובליקה הסינית בעקבות הפסד האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה. הפרובינציה כללה את כל שטחי האי טאיוואן והיא המשיכה להתקיים גם כש-1949 ממשלת הרפובליקה הסינית עברה לטאיפיי בעקבות ההפסד שלה במלחמת האזרחים הסינית. ב-1956 בירת הפרובינציה הועברה מטאיפיי לג'ונגשינג.
ב-1967 טאיפיי הפכה לרשות מקומית מיוחדת נפרדת מהפרובינציה. בתהליכים דומים עד 2014 הופרדו מהפרובינציה גאושיונג, ניו טאיפיי, טאינאן, טאיג'ונג וטאויואן וגם הן הפכו לרשויות מקומיות מיוחדות.
בעקבות תיקונים בחוקת טאיוואן ב-1997, החל מ-1998 הועברו מרבית הסמכויות של הפרובינציות בטאיוואן (פרובינציית טאיוואן ופרובינציית פוג'יין) לידי הממשלה המרכזית של טאיוואן.
חלוקה מנהלית
מבחינה מנהלית הפרובינציה מחולקת ל-11 מחוזות (縣) ו-3 ערים פרובינציאליות (市):
שגרירי ישראל
שגרירי ישראל הם נציגיה הדיפלומטים של מדינת ישראל המייצגים אותה במדינות שונות בעולם שישראל מקיימת עמן יחסים דיפלומטיים, והם עומדים בראש המשלחת הדיפלומטית באותן מדינות. ישראל משגרת גם שגרירים לארגונים בינלאומיים דוגמת ארגון האו"ם בניו יורק ושלוחותיו.
ברוב המקרים השגריר שוהה באופן קבוע במדינה בה הוא מייצג את ישראל, אולם ישנם מקרים בהם השגריר איננו תושב קבוע במדינה בה הוא משרת אלא מגיע אליה באופן תדיר. במספר מדינות מיוצגת ישראל על ידי שגרירים ממדינות סמוכות שבמסגרת תפקידם אחראים גם על אותן מדינות הסמוכות למדינה בה הם משרתים.
באופן מסורתי ההחלטה על זהות השגרירים ומקום שירותם נתונה בידי משרד החוץ והעומד בראשו, ואילו הממשלה נדרשת לאשר את ההחלטה. עם זאת, קיימת מוסכמה כי ההחלטה על זהות שגריר ישראל בארצות הברית נתונה באופן בלעדי בידי ראש הממשלה וצוותו.
יגואר (קבוצת מרוצים)
קבוצת המרוצים של יגואר היא החטיבה ספורטיבית של יצרן הרכב הבריטי יגואר. החל מעונת 2016/2017 מתחרה הקבוצה באליפות הפורמולה אי. בעבר לקחה חלק באליפות הפורמולה 1. בסוף עונת 2004 נמכרה הקבוצה לדיטריך מאטשיץ, ששינה את שמה לרד בול.
פורמולה 1
קבוצת סטיוארט גרנד פרי הוקמה בשנת 1996 על ידי ג'קי סטיוארט ובנו פול. הקבוצה התחרתה במשך 3 עונות באליפות הפורמולה 1, במהלכן השיגו נהגי הקבוצה ניצחון בודד. בשנת 1999 נרכשה הקבצה על ידי חברת פורד, שהחליטה להשתמש בקבוצה על מנת לקדם את מותג היוקרה יגואר, שהיה בבעלותה. למרות המיתוג הקבוצה המשיכה לעשות שימוש במנועים מתוצרת קוסוורת' ויגואר לא הייתה מעורבת בתכנון ובניית מכוניות הקבוצה.
וולפגנג ריזלה, ששימש כראש חטיבת היוקרה של פורד, מונה למנהל הקבוצה הראשון. הקבוצה החתימה את אדי אירווין, נהגה לשעבר של קבוצת פרארי שסיים את עונת 1999 במקום השני. ג'וני הרברט, נהגה של קבוצת סטיוארט, המשיך להתחרות עבור הקבוצה החדשה. בעונת הבכורה השיגה הקבוצה רק 4 נקודות. בעקבות כך עזב ריזלה את התפקיד ובמקומו מונה בובי ראהל. התוצאות לא השתפרו במהלך עונת 2001. במהלך העונה הצטרף להנהלת הקבוצה ניקי לאודה ונעשה ניסיון לצרף את אדריאן ניואי, לשעבר המנהל הטכני של קבוצת מקלארן. לאחר שלא הצליח לצרף את ניואי גייס לאודה את גונתר שטיינר לתפקיד מנהל ההנדסה בקבוצה. חילוקי דעות בין ראהל ולאודה הובילו להתפטרותו של מנהל הקבוצה בסיום העונה.
חוסר הצלחה המשיך גם תחת ניהולו של לאודה. חוסר הצלחה והעליות הגבוהות של תפעול הקבוצה העלו בפני הנהלת חברת פורד שאלות לגבי המשך קיומה של הקבוצה. התקציב לעונת 2003 קוצץ בצורה משמעותית, לאודה פוטר יחד עם 70 אנשי צוות נוספים והוגדרה מסגרת זמן של שנתיים בהן תנתן לקבוצה אפשרות להוכיח שיפור בתוצאות. מארק ובר, שהצטרף לקבוצה לקראת העונה, השיג נקודות בשבעה מרוצים שונים במהלך העונה. את העונה סיימה הקבוצה עם 18 נקודות.
למרות שהקבוצה השיגה נקודות בחמידה מרוצים בעונת 2004 החליטה פורד באופן סופי כי ההשקעה בקבוצה יקרה לעומת התועלת למותג והעמידה את הקוצה למכירה. דיטריך מאטשיץ הבעלים של חברת משקאות האנרגיה רד בול רכש את הקבוצה בנובמבר אותה שנה ושינה את שמה לרד בול רייסינג.
פורמולה אי
בדצמבר 2015 הכריזה הקבוצה על כוונתה לשוב לתחרויות כחלק מאליפות הפורמולה אי. תשעה חודשים לאחר מכן החתימה הקבוצה את אדם קרול ומיטש אוונס
בנואה בדיאשיל
בנואה בדיאשיל מוקינאי (בצרפתית: Benoît Badiashile Mukinayi; נולד ב-26 במרץ 2001 בלימוז' שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת צ'לסי מהפרמייר ליג.
קריירת מועדונים
בדיאשיל הגיע למחלקת הנוער של מונקו מליגת העל הצרפתית בשנת 2016, וב-5 בפברואר 2018 חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו במועדון. ב-11 בנובמבר 2018 ערך בדיאשיל את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 4-0 לפריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור ה-13 בליגה לעונת 2018/2019. ב-16 בינואר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד ניס במסגרת המחזור ה-17 בליגה. בסך הכל בדיאשיל ערך בשלוש העונות הראשונות שלו בקבוצה הראשונה של המועדון 71 הופעות ליגה, והבקיע שלושה שערים.
ב-5 בינואר 2023 חתם בדיאשיל על חוזה ל-7 שנים וחצי בצ'לסי מהפרמייר ליג.
קריירה בינלאומית
בדיאשיל היה חלק מסגל נבחרת צרפת עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך שתי הופעות בטורניר.
ב-23 בספטמבר 2022 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בניצחון 2-0 על בליגת האומות 2022/2023.
שנות ה-30 של המאה ה-2
שנות ה-30 של המאה ה-2 היו העשור הרביעי של המאה ה-2, החלו ב-1 בינואר 130 והסתיימו ב-31 בדצמבר 139.
יום במלכודת
יום במלכודת (באנגלית: Innerspace) הוא סרט קומדיה מדע בדיוני משנת 1987 בבימויו של ג'ו דנטה שהופק על ידי מיכאל פינל. סטיבן ספילברג שימש כמפיק בפועל. הסרט נוצר בהשראת סרט המדע בדיוני משנת 1966 "Fantastic Voyage". בסרט מככבים דניס קווייד, מרטין שורט ומג ראיין, יחד עם רוברט פיקארדו וקווין מקארתי. את המוזיקה הלחין ג'רי גולדסמית. הסרט הכניס $25,893,810 בארצות הברית, וזכה בפרס אוסקר ובכך הפך לסרטו היחיד של דנטה שזכה באוסקר.
תקציר העלילה
לוטננט טאק פנדלטון (דניס קווייד) מתנדב להשתתף בניסוי סודי, במהלכו הוא ימוזער (כשהוא נמצא במעין צוללת מאובזרת שתקטן אף היא) ויוזרק אל תוך גופו של ארנב. הצוות עורך את הניסוי והם מצליחים לכווץ את טאק, אך לפני שהם מספיקים להזריק אותו אל הארנב מתנקשים מטעם ארגון מתחרה שרוצה לבצע ניסוי זהה פורצים אל המעבדה ומצליחים לנטרל את רוב הצוות. אחד מחברי הצוות מצליח להימלט יחד עם המזרק בו טאק שוהה (ואינו יודע דבר על המתרחש משום שאינו יכול לתקשר עם הצוות) דבר המוביל למרדף אחריו מצד אחד מהמתנקשים, לבסוף הוא מגיע אל קניון ושם הוא נורה, ברגעיו האחרונים הוא מליח להזריק את טאק לגופו של ג'ק פוטר - אדם היפוכונדר שבמקרה שהה במקום.
לאחר שהוזרק, טאק (הבטוח כי הוא נמצא בגוף של ארנב) מנסה להתחבר אל מערכת השמיעה ומערכת הראייה של ג'ק כדי שיוכל לשמוע את אנשי הצוות (דבר הגורם לג'ק אי נוחות ומעורר אצלו פחד שמא הוא חולה או משוגע). לאט לאט טאק מבין שהוא בגוף של אדם ושהניסוי השתבש. הוא פונה אל ג'ק (מה שגורם לג'ק להילחץ) כדי שיוכל להשיג יותר מידע על מה שקרה. טאק מסביר לו על הניסוי ועל כך שיש בצוללת כמות חמצן המספיקה רק לכמה שעות ספורות ושעליהם ללכת למעבדה. במעבדה מוסבר לג'ק שבטבח נגנב שבב מחשב שחשוב למהלך הניסוי ושהמוח העומד מאחורי זה הוא ויקטור שרימשאו, שפעל יחד עם ד"ר מרגרט קנקר, הקאובוי ומר איגו (שרדף והרג את איש הצוות שהחזיק במזרק בו טאק היה).
ג'ק יוצר קשר עם הכתבת לידיה מקסוול (חברתו של טאק) מפני שיש לה מידע על הקאובוי. הם מוצאים את הקאובוי וגורמים לו לאבד את ההכרה. טאק משנה את פניו של ג'ק כך שיראה כמו הקאובוי ולאחר מכן ג'ק ולידיה הולכים לפגישה עם שרימשאו כדי לגנוב ממנו בחזרה את השבב אך ג'ק נלחץ ופניו השתנו בחזרה, מה שגרם לתוכנית שלהם להיחשף.
ג'ק ולידיה מתחבאים ובזמן שהם מתחבאים הם מתנשקים, מה שגורם לטאק לעבור אל גופה של לידיה ולגלות שהיא בהיריון ממנו, הוא מנגן את השיר Cupid של סם קוק והיא מבינה שטאק נמצא בגופה, היא מתנשקת עם ג'ק בשנית וטאק עובר לגופו. איגו תופס אותם והם נלקחים למעבדה של שרימשאו, בה מזריק שרימשאו את איגו המכווץ אל תוך גופו של ג'ק.
טאק מצליח להרוג את איג בכך שהוא מפיל אותו אל מערכת העיכול של ג'ק, שמעכל אותו. לידיה וג'ק מגיעים למעבדה וג'ק משתעל את טאק החוצה וצוות המעבדה מגדיל אותו בחזרה.
הסרט נגמר בחתונתם של טאק ולידיה, כשג'ק משמש כשושבין.
ביקורות ותגובות
הסרט זכה לביקורות חיוביות. על פי האתר Rotten Tomatoes, 82% מהמבקרים נתנו לסרט ביקורת חיובית, עם ציון ממוצע של 6.6/10 המבוסס על 36 ביקורות, וקונצנזוס: "תערובת מטורפת של מדע בדיוני, קומדיה ורומנטיקה, יום במלכודת הוא סרט מקסים, הודות לביצועיו המשובחים של מרטין שורט ולעלילה המטורפת".
פרשנות
דריאן לידר, סופר בריטי, כתב:
אליזבת מונטגיו
אליזבת מונטגיו (באנגלית: Elizabeth Montagu; 2 באוקטובר 1718 – 25 באוגוסט 1800) הייתה מחברת, מבקרת אשת חברה, פטרונית של האומנויות ואשת עסקים אנגלייה. היא קידמה רפורמות חברתיות ואירחה בביתה סלון ספרותי, שהיה מרכז הכובד של מעגל הבלוסטוקינג. המסה שפרסמה על כתביו ויליאם שייקספיר, בה היא הגנה על המחזאי האנגלי מפני הביקורת של וולטר, זכתה להערכת בני תקופתה בבריטניה, גרמניה וצרפת. לאחר מות בעלה, היא ניהלה את מכרות הפחם המשגשגים של משפחתה והייתה לאחת הנשים העשירות בבריטניה. באמצעות ההון שעמד לרשותה, היא תמכה במיזמי צדקה ובאינטלקטואליות שהעריכה, כמו אחותה, הסופרת שרה סקוט וידידתה המתרגמת והמשוררת אליזבת קרטר. חליפת המכתבים העשירה שניהלה - אלפי מכתבים, חלקם הגדול עם אישים בולטים בנאורות ובחיי התרבות של בריטניה - קיימת עד היום, ונאמר עליה שהיא "אחד האוספים החשובים ביותר מהמאה ה-18".
ראשית חייה, משפחתה והשכלה
נולדה בשם אליזבת רובינסון ביורקשייר, בתם הצעירה של מתיו רובינסון ואליזבת לבית דרייק. המשפחות של שני הוריה היו משפחות אמידות מהאצולה הכפרית. היו לה שישה אחים, מתוכם שלושה שרדו את ינקותם, ואחות צעירה, שרה, שעמה היו לה יחסים קרובים במיוחד. המשפחה שהתה חלק מהזמן ביורק וחלק בקיימברידג'שייר, בבית שירשה אמה. ההורים לא השקיעו במיוחד בחינוך ובהשכלה של בנותיהם. בשנת 1710 התחתנה סבתה מצד אמה עם איש הכנסייה והקלאסיציסט קוניירס מידלטון, שהיה פרופסור באוניברסיטת קיימברידג'. אליזבת ושרה שהו תקופות ארוכות בילדותן בבית מידלטון, שם הן למדו לטינית, צרפתית ואיטלקית וקיבלו השכלה בסיסית בהיסטוריה וספרות של אנגליה ושל התקופה הקלאסית.
בקיימברידג' היא הכירה את חברתה הליידי מרגרט הרלי - מאוחר יותר הדוכסית מפורטלנד ואמו של ויליאם קוונדיש - ואת משפחתה האריסטוקרטית. בין השתיים התפתחה חליפת מכתבים וידידות ארוכת שנים. מאוחר יותר היא שהתה עם הדוכסית למשך תקופות ארוכות בלונדון ובאחוזתה בבולסטרוד (בקינגהאמשייר). הקשר עם הדוכסית היה עבורה פתח למפגשים עם אנשי האצולה והחברה הגבוהה, וכן לתרבות של שיחה אינטלקטואלית.
בשנת 1742, כשהייתה בת 22, התחתנה אליזבת עם אדוארד מונטגיו, רווק בן 50, נכדו של רוזן סנדוויץ' הראשון, חבר פרלמנט והבעלים של מכרות פחם ברחבי אנגליה. בנה היחיד, ג'ון, נולד במאי 1743 ומת במפתיע בספטמבר 1744. מותו והמוות של אמה ואחיה בשנים הבאות העמיקו את אדיקותה הדתית. בני הזוג העבירו חלק מזמנם בביתם בשכונת מייפייר בלונדון וחלק באחוזה הכפרית שלהם בסנדלפורד שבברקשייר. הם העבירו גם חלק ניכר מזמנם בנפרד, אף שהיחסים ביניהם נותרו טובים וידידותיים עד מותו בשנת 1775. בילדותן, האחיות אליזבת ושרה היו קרובות מאוד אחת לשנייה, אך חייהן התפצלו כשאליזבת נכנסה בשערי החברה הגבוהה, התחתנה והתעשרה. ייתכן שגם מחלת האבעבועות השחורות שתקפה את שרה ב-1741 והותיאה אותה מצולקת הרחיקה ביניהן. ב-1746 ביקרה שרה את אליזבת ואדוארד מונטגיו בבאת', העיר בה נשארה רוב חייה. שם, שרה התקרבה לליידי ברברה מונטגיו והן הקימו משק בית משותף. ב-1751 התחתנה שרה עם המתמטיקאי ג'ורג' לואיס סקוט. הוא עבד כמורה של נסיך ויילס, שבהמשך היה לג'ורג' השלישי, מלך אנגליה. הנישואים כשלו מסיבות לא ידועות, ופחות משנה אחרי הנישואים הגיעו אביה ואחיה של סקוט כדי לחלצה מבית בעלה בלונדון. האב לא הסכים להעביר כסף לבתו הגרושה וגם אסר על אליזבת ואחיה לעזור לה. סקוט חזרה לברברה מונטגיו בבאת'. הן הקימו מחדש משק בית צנוע ועזקו בפעילות צדקה ועזרה לעניים. בהמשך היא הפכה הייתה לסופרת מצליחה. ב-1762 היא פרסמה את הנובלה ""תיאור של מילניום הול וסביבתו", שבמרכזו קומונה שמנוהלת על ידי נשים המקדישות את חייהן להשכלה, יצירה ועזרה לעניים. הנובלה הציגה באור חיובי את הערכים הפמיניסטיים של נשות מעגל הבלוסטוקינג, אך קוראים זיהו בנובלה גם ביקורת מרומזת על מונטגיו, בדמותה של ליידי ברמפטון המודעת מידי לענייני מעמד ולנימוסי החברה הגבוהה. עם זאת, מונטגיו עודדה את סקוט להמשיך בכתיבה. בהמשך ניסתה בקימה סקוט, יחד עם מספר נשים נוספות, גרסה אמיתית של מילניום הול בבקינגהאמשייר, עם קומונה משותפת ובית ספר לעניים. מונטגיו תרמה למיזם אדמות, מקנה וצוות שכיר, אך הפרויקט כשל מסיבות פיננסיות ובריאותיות ועקב חילוקי דעות בין הנשים. לאחר שנפטר בעלה, העניקה מונטגיו לסקוט קצבה שנתית של 200 ליש"ט. סקוט נפטרה ב-1795.
סלון והבלוסטוקינג
מונטגיו הייתה העשירה מבין חברות המעגל, והיא השתמשה בכספה על מנת לממן את המפגשים ולתמוך כספית ביצירה של נשים אחרות. עובדה זו ורשת הקשרים החברתיים הענפה שיצרה סביבה, זיכו אותה בכינוי "מלכת הבלוסטוקינגס", זאת על אף שהיא לא הייתה המארחת היחידה. בציור של ריצ'רד סמואל היא מופיעה על כן עם כתר על ראשה. במחזה "הוויטלינגס: קומדיה מאת אחות מהמסדר" של פרנסס ברני, שהיה סאטירה על חיי החברה הגבוהה בלונדון ובכלל זאת על מעגל הבלוסטוקינג, היא זוהתה כ-Lady Smatter ("גברת פטפוט"), וייתכן שחששה של ברני מזיהוי זה הוביל אותה לגניזת המחזה.
דיאלוגים של המתים
באמצע המאה הידרדרה בריאותה של מונטגיו, והיא ביקרה תדיר בטונברידג' וולס, עיירה שהייתה ידועה במרחצאותיה והייתה מוקד לתיירות עבור אנשים שחיפשו מנוחה והבראה. בעיירה היא פגשה, בתחילת שנות ה-50, את המשורר, המחבר ושר האוצר של בריטניה, ג'ורג' ליטלטון. ליטלטון תמך בחינוך שווה לנשים; הוא כתב למונטגיו מכתבים מלאי הערצה וחנופה, ועודד אותה לכתוב ולפרסם בעצמה. בשנת 1760 הוא פרסם את החיבור "דיאלוגים של המתים" (Dialogues of the Dead), וכלל בו שלושה דיאלוגים שנכתבו על ידי מונטגיו בעילום שם. כדי שזהותה לא תתגלה, חברה אדמונד ברק העתיק את הדיאלוגים בכתב ידו לפני שהוגשו לפרסום.
הדיאלוג הראשון (מספר 26) הוא דיאלוג בין הרקולס לקדמוס, והוא דן במעמד המוסרי של למידה וכתיבה ספרותית. הרקולס התקבל כדוגמה לאומץ וגבורה בקרב, בעוד קדמוס, לפי הרודוטוס, הביא ליוונים את האלפבית הפיניקי. הדיאלוג מביא את המידות הטובות שקשורות בשתי הדמויות לקונפליקט:
האפקט הכולל של הדיאלוג הוא הגנה נחרצת על הערכים שמייצג קדמוס - חוכמה, שירה, מידה טובה ותרבות - מפני טענת הבכורה של ערך הגבורה והניצחון הצבאי.
באמצעות הדיאלוג תוקפת מונטגיו את התרבות של נשים בסביבה החברתית שלה היא עצמה השתייכה. הדיון עם הליידי, שמזוהה כ"גברת מודה" (Mrs. Modish), מוביל לביקורת התפיסה שאופנה היא ערך בפני עצמו. הליידי אומרת שעיקר שאיפתה היא להיחשב "בון טון", ביטוי צרפתי שנכנס זמן לא רב לפני כן לשימוש בשפה האנגלית; אך כשמרקוריוס חוקר אותה לגבי פירוש הביטוי, מתברר שהמאפיין העיקרי של הבון טון הוא היותו חסר הגדרה. על אף שהדיאלוג תוקף את נשות החברה, יש בו גם ביקורת חברתית ברוח הפמיניזם המוקדם של הבלוסטוקינג - ביקורת על הפרקטיקות והתפקידים שמצופים מנשים ושלהם נשים מחונכות, ועל כך שאלה לא כוללים מידות טובות, למדנות ושיחה רציונלית.
הדיאלוג השלישי (מספר 28) מתקיים בין פלוטרכוס, כארון ומוכר ספרים מודרני. כמו בדיאלוג הראשון, גם בדיאלוג זה יש ניסיון להגן על הערך של יצירות ספרות ותרבות, אלא שהפעם הקונפליקט הוא בין ערכן המסחרי של יצירות לבין ערכן התרבותי והמוסרי. מוכר הספרים לא מעוניין לעבור לעולם המתים בגלל רצונו לחזור לעסקיו, ובפתח הדיאלוג כארון מבקש מפלוטרכוס שיעזור לשכנעו. על כך מוכר הספרים משתומם: "האם הגעתי לעולם כה הפוך מעולמי שלי, עד כדי כך שכאן המחברים עליונים על מוכרי הספרים?". המוכר מאשים את פלוטרכוס עצמו בכישלון שחווה בתחילת דרכו, באומרו שהכרכים של חיי אישים שקנה כשלו במכירות. פלוטרכוס מגן על חיבורו: "מה יכול להיות שימושי יותר לקורא מהשיפוט של אדם חכם לגבי מעשיהם של אנשים גדולים?". המוכר מצידו משבח את הרומן המודרני כאלטרנטיבה: הכרכים של "חיי אישים" כשלו במכירות, אך הוא לעולם לא היה הופך עשיר ללא "חיי אישים שמעולם לא חיו". דעתה של מונטגיו על אלטרנטיבה זו ברורה מהפרשנות שהמוכר עצמו נותן להצלחת הרומן כסוגה: "רק בזכות השיפור המודרני באומנות הכתיבה, יכול אדם לקרוא כל חייו ולא ללמוד דבר או להרוויח ידע כלל". פלוטרכוס מזועזע מהתפיסה לפיה על המחברים לכתוב על פי טעמם של הקוראים.
מסה על הכתבים והעילוי של שייקספיר
מונטגיו הייתה חלק מקבוצה גדלה של אישים שיצאה להגנת שייקספיר ופעלה לחיזוק המוניטין של מחזותיו. קבוצה זו כללה אישים כמו סמואל ג'ונסון, שפרסם ב-1765 מהדורה חדשה של מחזות שייקספיר, ואישים מהנאורות הסקוטית, שקידמו את ההתפתחות של לימודי אנגלית כדיסציפלינה. בנוסף, היא כללה נשים רבות, חלקן, כמו אליזבת גריפית', חברותיה של מונטגיו ממעגל הבלוסטוקינג. החרדה מנשים מלומדות הייתה ממוקדת בעיקר בלימודי מדע ושפות קלאסיות, כך שמרוב הנשים המשכילות נמנעה היכולת לכתוב על מחזות קלאסיים. לעומת זאת, עיסוק בספרות ובמחזות אנגליים, ובכלל זאת בשייקספיר, נחשב למאיים פחות. התוצאה הייתה עניין רב של נשות הבלוסטוקינג, מונטגיו בכללן, בקידום ההערכה כלפי השפה האנגלית בכלל ושייקספיר בפרט.
המסה של מונטגיו היא כתב הגנה פטריוטי, בו היא טוענת בזכותו של שייקספיר, כמחזאי גאון ומקורי, ועונה למבקריו. היא נפתחת בפרק שמספק רקע כללי על האיכויות של "השירה הדרמטית" של שייקספיר וממשיכה בדיון מפורט על הדרמות ההיסטוריות והטרגדיות של שייקספיר. אחד האספקטים שהיא העריכה במיוחד במחזות של שייקספיר הוא הקרבה של השפה והדמויות לחיי היומיום ולחיי הרחוב, מה שהפך את מחזותיו לריאליסטים יותר וגם העניק להם פן מוסרי וחינוכי. מונטגיו הייתה ביקורתית כלפי ההקדמה לשייקספיר של ג'ונסון; היא סברה שג'ונסון לא הביא לידי ביטוי את המצוינות בכתיבה הדרמטית של שייקספיר. היא הייתה גם חלק ממגמה של העלאת שייקפיר על נס כסמל לגאווה אנגלית ולאומיות בריטית. הגנה על המוניטין של שייקספיר הייתה עבורה, בעקיפין, הגנה על המוניטין של אנגליה. בסוף המסה מופיעה הביקורת על וולטר. חלק מהבעיות שמזהה וולטר הן תוצר של המקוריות של שייקספיר, ש"עזב את הדרך החבוטה שבה הלכו אחרים". סיבה נוספת לביקורת כלפי שייקספיר היא השימוש שהוא עושה בשפת היומיום ובהומור של אנשים רגילים. את הטענה של וולטר שה"טרגדיות" של שייקספיר הן למעשה פארסות מפלצתיות, פירשה מונטגיו כעלבון לאנגלים. אך מרכז הכובד של תגובתה לוולטר היא התקפה על חוסר הידע של הפילוסוף בשפה האנגלית. היא מצביעה על מקומות בהם וולטר לא הבין את הטקסט, ובמקרים מסוימים אף מתרגמת חזרה את התרגום של וולטר לאנגלית, כדי להצביע על השיבושים.
המסה התקבלה באהדה רבה בבריטניה. ב-1771 דייוויד גריק כתב לכבודה פואמה, בה היא מתוארת כאמזונה ביקורתית ששוחטת את יריבה הצרפתי. המסה קיבלה גם תשומת לב בצרפת, ותורגמה בשנת 1771 לגרמנית, לצרפתית בשנת 1777 ולאיטלקית בשנת 1828.
בשנת 1776 יצאו לאור שני הכרכים הראשונים מהמהדורה המלאה של מחזות שייקספיר בצרפתית, והיא כללה מאמר מאת ז'אן-פרנסואה מרמונטל, שהפריך את הביקורות על שייקספיר, כוון נגד וולטר וחזר על הביקורת שהשמיעה מונטגיו. וולטר עצמו לא הוזמן להשתתף במהדורה. באותה השנה נסעה מונטגיו לפריז, והיא התקבלה בכבוד בסלונים של החברה הגבוהה. היא הוזמנה לפגישה באקדמיה הצרפתית, ושם ד'אלמבר הקריא מכתב כעוס של וולטר, בו הוא ביקר את שייקספיר והציג את עצמו כמי שנלחם עבור האומה הצרפתית נגד היותם עבדים לאנגלים. אולם, המכתב של וולטר לא התקבל באהדה, וכשמונטגיו חזרה לצרפת היא התקבלה כגיבורה שהגנה על אומתה שלה. שנה לאחר מכן יצאה מהדורה רביעית של המסה באנגלית, ובעקבות ההצלחה החליטה מונטגיו להוסיף את שמה כמחברת.
עסקים, פטרונות וצדקה
הירושה של מונטגיו מבעלה הוערכה בסכום של 7,000 ליש"ט בשנה, סכום עצום בתקופה זו. היא ניהלה את המכרות והנכסים בהצלחה יתרה, ובשנת פטירתה שווי נכסיה הוערך ב-10,000 ליש"ט בשנה. המותג "מונטגיו מיין" היה למותג הפחם השני הכי מצליח בבריטניה, ועושרה היה בלתי רגיל עבור נשים בתקופה זו, במיוחד עבור נשים שאינן חלק מהאצולה. בכסף הרב שצברה היא השתמשה כדי לתמוך ביצירה של נשים וגברים שהעריכה. היא העניקה מענק שנתי נדיב לחברתה אליזבת קרטר ולאחותה שרה סקוט; סמואל ג'ונסון והמשורר ג'יימס ביטי הם דוגמאות נוספות ליוצרים שנתמכו על ידי מונטגיו. בנוסף, מונטגיו השתמשה בכישוריה העסקיים ובקשריה כדי לשאת ולתת עם מוציאים לאור של יצירות שבהן תמכה. ההיסטוריונית אליזבת אגר טוענת שמונטגיו עודדה נשים לפרסם יצירות שאילולא כן לא היו מתפרסמות, ושהיא היוותה מודל עבור נשים אחרות למה שנשים יכולות להשיג לעצמן.
מונטגיו תמכה גם במיזמי צדקה שונים, כולל במיזם של אחותה ליצירת קומונה נשית שמטרתה לתמוך בנשים. כנהוג, היא תמכה בעובדי המכרות שלה והקימה עבור ילדיהם מוסדות חינוך.
מונטגיו השקיעה גם בנכסיה. היא בנתה בית גדול ומפואר בסגנון נאו-קלאסי בפורטמן סקוור בלונדון, ועברה לגור בו בשנת 1781. בשנת 1942 נפגע בית זה בבליץ במלחמת העולם השנייה והוא נהרס ב-1945. מונטגיו השקיעה גם באחוזה הכפרית בסנדלפורד, בין לונדון לבאת'. היא הרחיבה אותו משמעותית, שיפצה אותו בסגנון גותי (בהתאם לסגנון המבנה המקורי) והקימה גנים סביבו. מאז 1948 פועל במבנה בית הספר סנט גבריאל, והמבנה עצמו הוא בניין רשום בדרגה I (בעל עניין אדריכלי יוצא דופן).
מותה
מונטגיו נפטרה בביתה בלונדון ב-25 באוגוסט 1800. היא השאירה את כל נכסיה לאחיינה, מתיו מונטגיו, שאותו אימצה כבן. מתיו מונטגיו ירש בהמשך תואר ברון מאחיו, והיה לברון רוקבי הרביעי. חלק נכבד מהמכתבים של מונטגיו נשמרו, ורובם נמצאים באוסף ספריית הנטינגטון בסן מרינו שבקליפורניה, ארצות הברית. מתיו מונטגיו פרסם ארבעה כרכים ערוכים של מכתביה, שניים ב-1809 ושניים ב-1813. במאה ה-19 יחסם של קוראים למכתבים אלה היה עוין, אך בהמשך הם הוכרו כמקור חשוב ללימודי ההיסטוריה של המאה ה-18 בבריטניה.
פרשת לארה אל-קאסם
פרשת לארה אל-קאסם התרחשה באוקטובר 2018, ובמהלכה נמנעה כניסתה לישראל של הסטודנטית האמריקאית לארה אל-קאסם (באנגלית: Lara Alqasem; או Lara Lee Alqasem), לשעבר פעילת הארגון "סטודנטים למען צדק בפלסטין" הקורא לחרם על ישראל, שהגיעה לישראל לשם לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים. מניעת כניסתה נעשתה בנימוק שהיא פעילת BDS. לאחר שערערה עד לבית המשפט העליון ביטל האחרון את ההחלטה למנוע את כניסתה ואל-קאסם הורשתה להיכנס לישראל.
רקע חקיקתי
בשנת 2011 חוקקה הכנסת את חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, הקובע שכל קריאה פומבית לחרם תרבותי, אקדמי או כלכלי על אדם או גורם כלשהו רק מחמת זיקתו למדינת ישראל, מוסד ממוסדותיה או אזור הנמצא בשליטתה, היא בגדר עוולה אזרחית, שמהווה עילה לתביעה נזיקית אזרחית על ידי אותו אדם או גורם, כאשר קיימת אפשרות סבירה שהקריאה תביא להטלת חרם ושמפרסם הקריאה מודע לאפשרות כאמור.
במרץ 2017 תוקן חוק הכניסה לישראל, המסדיר את כניסתם לישראל של מי שאינם אזרחי ישראל ואת האישור לשהייתם בישראל של מי שאינם אזרחי ישראל או עולים חדשים, ונוסף לו סעיף 2(ד) הקובע: "לא יינתנו אשרה ורישיון ישיבה מכל סוג שהוא, לאדם שאינו אזרח ישראלי או בעל רישיון לישיבת קבע במדינת ישראל, אם הוא, הארגון או הגוף שהוא פועל בעבורם, פרסם ביודעין קריאה פומבית להטלת חרם על מדינת ישראל, כהגדרתו בחוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם, התשע"א-2011, או התחייב להשתתף בחרם כאמור".
בעקבות התיקון קבעו שר הפנים והשר לעניינים אסטרטגיים תבחינים למניעת כניסה לישראל של פעילי חרם, ובהם נושאי תפקידים בכירים או משמעותיים בארגונים התומכים בחרמות וקידומם באופן אקטיבי, רציף ומתמשך, ואנשים הנוקטים בפעילות ממשית, עקבית ורציפה לקידום חרמות במסגרת ארגוני הדה-לגיטימציה הבולטים או באופן עצמאי.
עובדות המקרה
לארה אל-קאסם, ילידת 1996, היא אזרחית ארצות הברית שהשלימה לימודים לתואר ראשון באוניברסיטת פלורידה. במהלך לימודיה למדה גם בסמינרים ב-Center for Jewish Studies, לרבות בנושא השואה, ומרצים שלמדו באוניברסיטה העברית המליצו לה על לימודים בה. ב-17 בדצמבר 2017 עד 3 בינואר 2018 שהתה בישראל באשרת תייר. באפריל 2018 התקבלה ללימודי תואר שני בזכויות אדם וצדק מעברי בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך אושרה לה מלגת לימודים. ב-3 באוגוסט 2018 ניתנה לה בקונסוליה הישראלית במיאמי אשרת כניסה ושהייה בישראל מסוג א/2 (אשרת תלמיד), לשם לימודים אקדמיים בישראל. ב-2 באוקטובר 2018, ערב פתיחת שנת הלימודים האקדמית, נחתה בישראל לשם תחילת לימודיה. עם נחיתתה היא נחקרה על ידי נציגי משרד הפנים ונציגי המשרד לעניינים אסטרטגיים, ובעקבות זאת בוטלה אשרת השהייה שניתנה לה ונמנעה כניסתה לישראל, מכוח הוראת סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל. בשל סירובה לחזור לארצות הברית היא הוחזקה במתקן מעצר בנתב"ג, והגישה ערעורים למערכת המשפט בישראל נגד ההחלטה לאסור את כניסתה לישראל.
בית הדין לעררים
ב-3 באוקטובר הגישה אל-קאסם ערר לבית הדין לעררים לפי חוק הכניסה לישראל על ההחלטה למנוע את כניסתה לישראל. במוקד הדיון עמדה פעילותה של אל-קאסם במהלך לימודיה באוניברסיטת פלורידה, במסגרת ארגון סטודנטים למען צדק בפלסטין, העוסק בפעילות BDS. בדיון התברר שבשנים 2014–2017 הייתה אל-קאסם חברה בארגון זה כשבשנים 2015–2016 כיהנה כסגנית נשיאת סניף הארגון באוניברסיטת פלורידה ובשנים 2016–2017 הייתה נשיאת הסניף, שמנה בשיאו שמונה חברים בלבד. לטענתה, לא הייתה מעורבת בפעילות BDS וחדלה מלפעול במסגרתו בחודש אפריל 2017. היא ציינה שאינה תומכת עוד בתנועת ה-BDS. היא אמרה שאינה יודעת האם הארגון שייך לארגון NSJP, הנכלל ברשימת הארגונים שגיבש משרד הפנים לשם החלת הוראת סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל. היא התחייבה שלא לקרוא לחרם על ישראל או ליטול חלק בפעילות BDS בתקופת שהייתה בישראל.
בית הדין הורה למשרד הפנים לשקול להתיר את כניסתה של אל-קאסם לישראל, בהתחשב בשהייתה הקודמת בישראל ובכך שהנתונים בדבר פעילותה בסטונדטים למען צדק בפלסטין היו ניתנים לבירור טרם מתן אשרת השהייה בישראל. כן התבקש משרד הפנים להתייחס למכתבו של רקטור האוניברסיטה העברית, בדבר הנזק העלול להיגרם לתדמיתה האקדמית של ישראל כתוצאה ממניעת כניסתה של הסטודנטית. משרד הפנים הודיע שהחליט להותיר על כנה את החלטתו למנוע את כניסת אל-קאסם לישראל, לאחר שבדיקתו העלתה שה-SJP הוא חלק מתנועת NSJP, לנוכח קריאות להטלת חרם על ישראל שמקורן ב-SJP עצמו, ולנוכח זה שהמערערת מחקה את חשבונותיה ברשתות החברתיות טרם הגעתה לישראל.
בית הדין מצא שהחלטת משרד הפנים לא חרגה ממתחם הסבירות ולכן דחה את הערר. על פי הראיות המנהליות שהוצגו לבית הדין נקבע שאל-קאסם כיהנה בתפקידים בכירים ב-SJP, שבתקופת כהונתה קרא להטלת חרם על ישראל, וש-SJP הוא חלק מתנועת ה-NSJP. בית הדין סבר שאין בהצהרת המערערת, לפיה חדלה מלפעול במסגרת SJP ותימנע מכל פעילות שכזו, כדי לחייב את משרד הפנים לשנות את החלטתו.
בית המשפט העליון
אל-קאסם הגישה בקשת רשות ערעור ובקשה לסעד זמני לבית המשפט העליון, וזה הוציא צו ארעי האוסר על הרחקתה של אל-קאסם עד להחלטה אחרת בעניינה. בערעורה דנו השופטים ניל הנדל, עוזי פוגלמן וענת ברון. ב-18 באוקטובר קיבל בית המשפט העליון את ערעורה של אל-קאסם, ביטל את החלטת בית המשפט המחוזי ואת החלטת משרד הפנים בעניינה, וקבע כי "אשרת הכניסה והרישיון לישיבה ארעית שהוענקו למבקשת בקונסוליה הישראלית במיאמי, יעמדו אפוא בתוקפם".
בפתח הדיון ציין השופט הנדל כי בקשת רשות הערעור מעוררת שאלות עקרוניות הנוגעות לתוכן והיקף סמכותו של שר הפנים למנוע את כניסתו לישראל של אדם שהוא, הארגון או הגוף שהוא פועל עבורם, פרסמו ביודעין קריאה פומבית להטלת חרם על מדינת ישראל. בין השאר עלתה השאלה האם סמכותו של שר הפנים מוגבלת לבני אדם הפועלים בהווה למען הטלת חרם על מדינת ישראל, או שגם חטאי עבר עשויים להביא לסגירת שערי המדינה. התשובה שניתנה לכך היא כי "הסדר זה נושא אופי מניעתי ולא עונשי. משמע, הוא מבקש לצייד את מדינת ישראל בכלי אפקטיבי למאבק בתנועת החרם, אך אינו מתיימר לבוא חשבון עם פעילי התנועה, ולהענישם בשל מעשיהם."
על תכליתו של סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל נאמר:.
בהליך זה לא הועלו טענות כלפי חוקתיות סמכותו של שר הפנים למנוע מתן אשרות לפעילי החרם (סוגיה התלויה ועומדת בבג"ץ 3965/17), ולכן הנחת המוצא היא שחוק הכניסה לישראל והתבחינים שנקבעו מכוחו שרירים וקיימים, כך שהדיון התמקד בשאלה האם די בתשתית הראייתית שניצבה בפני השר כדי להכשיר את החלטתו. פסק הדין נתן תשובה שלילית לשאלה זו.
השופט הנדל קבע שהתנהלותה של אל-קאסם, שבאה ללמוד באוניברסיטה העברית,
באשר לפעילותה של אל-קאסם בתנועת חרם נאמר בפסק הדין:
בהתאם לכך פסק השופט הנדל שאשרת הכניסה והרישיון לישיבה ארעית שניתנו לאל-קאסם בקונסוליה הישראלית במיאמי יעמדו בתוקפם, וציין שאם אל-קאסם תשוב לסורה ותנצל את שהותה בישראל לקידום פעילות חרם, יהיה בידי שר הפנים לבטל לאלתר את רישיונה ולהרחיקה מגבולות המדינה.
שני שופטי ההרכב הנוספים, ברון ופוגלמן, הצטרפו למסקנה שאליה הגיע השופט הנדל, תוך שהם מוסיפים נימוקים משלהם.
בעקבות פסק הדין שוחררה אל-קאסם והורשתה להיכנס לישראל.
הדיון הציבורי
מניעת כניסתה של אל-קאסם לישראל עוררה דיון ציבורי בישראל ומחוצה לה.
במהלך הדיון המשפטי בעניינה
בעיתון הבריטי גארדיאן פורסמה עצומה, שעליה חתומים יותר מ-300 חברי סגל אקדמי באוניברסיטאות בעולם, הקוראת לבטל את האיסור על כניסתה של אל-קאסם לישראל.
חבר הכנסת לשעבר אריה אלדד תקף את סנאט האוניברסיטה העברית על תמיכתו באל-קאסם, וייחס את שורשיה של תמיכה זו לתנועת "ברית שלום", שהותירה באוניברסיטה "גרעין שליטה של שמאל רדיקלי". הוא שלל את טענתה של אל-קאסם שעצם העובדה שהיא מבקשת ללמוד בישראל מוכיחה שאינה תומכת בחרם על ישראל.
פרופ' אייל גרוס מתח ביקורת על פסק דינו של השופט יקואל, וטען שפסק דין זה הוא "הוא חלק ממהפכה אנטי-חוקתית", משום שבפסק הדין "דחה למעשה השופט היסטוריה ארוכה של פסיקה, שהחלה כבר בשנת 1953 בפסק דין 'קול העם' הידוע, לפיה אין די ב'חשש' אלא נדרשת ודאות קרובה שתהיה פגיעה ממשית בסדר הציבורי כדי לפגוע בזכויות, וכי על בית המשפט לפסול החלטות של הרשות המבצעת שפוגעות בזכויות בלי תשתית כזו. ברגע שבו די ב"חשש" כדי להטיל הגבלות, הרי שאנו מתרחקים מדמוקרטיה אל עבר משטר של עריצות".
מיקלוש הרסטי
מיקלוש הרסטי (בהונגרית: Haraszti Miklós; ירושלים, 2 בינואר 1945) הוא סופר, עיתונאי, פוליטיקאי יהודי-הונגרי.
פרשת לארה אל-קאסם
במהלך הדיון המשפטי בעניינה
חגית משה, יו"ר מפלגת הבית היהודי בירושלים, פנתה לשר החינוך נפתלי בנט בדרישה לעכב העברת תקציב לאוניברסיטה העברית עקב התייצבותה לצד אל-קאסם.
קונסטנדינוס מיצוטאקיס
קונסטנדינוס מיצוטאקיס (ידוע גם בטעות בשם קונסטנטינוס מיצוטאקיס; ביוונית: Κωνσταντίνος Μητσοτάκης,, 31 באוקטובר (18 באוקטובר לפי לוח השנה היוליאני) 1918 - 29 במאי 2017) היה פוליטיקאי יווני שעמד בראש מפלגת הדמוקרטיה החדשה וכיהן בשנים 1990–1993 כראש ממשלת יוון. מיצוטאקיס היה בעל תואר כמשפטים ובכלכלה מטעם אוניברסיטת אתונה. בשנת 2019 בנו, קיריאקוס, נבחר לראש ממשלת יוון בעקבות ניצחון מפלגתו בבחירות הכלליות.
פרשת לארה אל-קאסם
תגובות לפסק הדין של בית המשפט העליון
פסק הדין של בית המשפט העליון עורר גל של תגובות, מהן המברכות על פסק הדין ומהן המבקרות אותו.
מיקלוש הרסטי
ביוגרפיה
מיקלוש למד הונגרית ופילוסופיה באוניברסיטת אטווש לוראנד מ-1964 עד 1967 ולאחר מכן מ-1968 עד 1970. לפני כן, מ-1963 עד 1964 עבד כמחנך, ללא הכשרה פורמלית, בערים דונפלדוואר ופקש.
קונסטנדינוס מיצוטאקיס
ילדות וצעירות
קונסטנדינוס מיצוטאקיס נולד בשנת 1918 בשכונת חאלפה בחאניה שבכרתים במשפחה מעורה מאוד בפוליטיקה היוונית, והמיוחסת מצד אביו ומצד אמו למנהיג הלאומי הנודע אלפתריוס וניזלוס שהיה בן כרתים. הסב מצד האב, קוסטיס מיצוטאקיס, עורך דין, עיתונאי ולזמן קצר חבר בפרלמנט של כרתים בימי השלטון העות'מאני באי, ייסד יחד עם וניזלוס את המפלגה הליברלית של יוון, שכונתה "מפלגת היחפים". הוא התחתן עם אחותו של וניזלוס, קטיגו, סבתו של קונסטנדינוס מיצוטאקיס. "חוזה חאלפה" שהבטיח מידה של אוטונומיה לכרתים העות'מאנית נחתם בבית הסבים. האב, קיריאקוס מיצוטאקיס האב, כיהן בשנים 1915–1920 כחבר הפרלמנט היווני מטעם מחוז חאניה ופיקד על המתנדבים מכרתים שנלחמו בצבא יוון במלחמת בלקן הראשונה. הוא התחתן עם סטברולה פלומידאקי, בתו של חרלמבוס פלומידאקיס, שהיה ראש העיר הנוצרי הראשון של חאניה וחבר בזמנו של הפרלמנט של כרתים העצמאית, ובנוסף בן דוד של אלפתריוס וניזלוס. בצעירותו בימי מלחמת העולם השנייה השתתף קונסטנדינוס מיצוטאקיס בתנועת המחתרת נגד הכיבוש הגרמני בכרתים. למד אחר כך משפטים וכלכלה באוניברסיטת אתונה.
פרשת לארה אל-קאסם
תגובות לפסק הדין של בית המשפט העליון
האוניברסיטה העברית ברכה על פסק הדין בהודעתה: "האוניברסיטה העברית שמחה שלארה אל-קאסם תצטרף לאלפי הסטודנטים ותחל את לימודיה בתוכנית לתואר שני בינלאומי בזכויות אדם וצדק מעברי בפקולטה למשפטים".
מיקלוש הרסטי
ביוגרפיה
בין 1966 לבין 1970 הוא היה שותף בתנועת הסטודנטים השמאלית, מבקרת המשטר. בתפקיד זה היה בקשר עם שגרירות סין בבודפשט. הוא הועמד תחת פיקוח משטרתי ב-1966 ולאחר מכן ב-1970 ולא הצליח להשיג עבודה התואמת את כישוריו. בין 1970 לבין 1971 עבד ב-Ganz – MÁVAG (Ganz-MÁVAG היה מפעל של תעשייה כבדה בבודפשט, שפעל בין 1959 לבין 1988) ובמפעל הטרקטורים של הכוכב האדום כ"כרסם-חרט" ומניסיונו וחוויותיו כפועל כתב את ספרו "שכר חלקים" (Darabbér), שהיה הצעד הראשון לקראת היווצרות אופוזיציה מאורגנת בהונגריה. כתב היד של הספר נתפס על ידי המשטרה ב-1973 והרסטי נידון ל-8 חודשי מאסר באשמת הסתה נגד המדינה. הספר תורגם לאחת עשרה שפות ופורסם לראשונה באופן חוקי בהונגריה ב-1989.
קונסטנדינוס מיצוטאקיס
קריירה פוליטית
מיצוטאקיס נבחר לראשונה לפרלמנט היווני ב-1946 מטעם המפלגה הליברלית כנציג מחוז הבחירה חאניה. עד שנת 1981 כיהן 10 פעמים כחבר פרלמנט מטעם מחוז הולדתו. יחד עם רוב חברי המפלגה הליברלית הישנה הצטרף בשנת 1961 לאיחוד המרכז של גאורגיוס פפנדראו האב. אולם בשנת 1965 הנהיג קבוצה פלגנית שנודעה כ"אפוסטטים מיולי" ונטש את מחנהו תוך כדי גרימת נפילת ממשלת פפנדראו השלישית. מאז משך אליו עוינות מצד נאמני פפנדראו ובקרב חלק משמעותי של החברה היוונית. חוסר היציבות הפוליטית שהתעוררה באותה תקופה הביאה להפיכה הצבאית משנת 1967. מיצוטאקיס נעצר אז כמו רבים אחרים על ידי משטר הדיקטטורה של הקולנולים אך הצליח להימלט לטורקיה בעזרת שר החוץ הטורקי אהסאן סברי צ'לאיאנגיל וגלה לפריז עם משפחתו. אחרי חזרת הדמוקרטיה ליוון שב לארצו בשנת 1974.
מיקלוש הרסטי
ביוגרפיה
בשנת 1977 הוא היה אחד המייסדים של תנועת הסאמיזדאט ומשנת 1981 עד 1989 היה העורך של המגזין הסאמיזדאט "הדברן" (Beszélő). בשנת 1985 השתתף הרסטי ב"מפגש מונור הראשון" של קבוצות האופוזיציה (ב-14–16 ביוני 1985 התקיים מפגש ביער מונור שבו, בנוסף לנציגי האופוזיציה הדמוקרטית המבודדת, השתתפו גם כלכלנים רפורמיסטים, היסטוריונים, סופרים ואמנים מתנגדי משטר קאדאר; בסך הכל ארבעים וחמישה משתתפים. המפגש היה אבן דרך בהיסטוריה של תנועת האופוזיציה ההונגרית ושל התנועה המרכז ומזרח אירופית אחרי 1956. בשנת 1988 הרסטי היה חבר מייסד של רשת היוזמות החופשיות ולאחר מכן של מפלגת "ברית הדמוקרטים החופשיים" (SZDSZ) והשתתף במשא ומתן של השולחן העגול של האופוזיציה. מ-1989 עד 1991, ובין 2000 לבין 2001 - בתקופת נשיאותו של גאבור דמסקי - היה חבר בחבר הנאמנים של המפלגה ומ-1991 היה חבר גם במועצה הלאומית במשך שנים רבות. בין 1990 לבין 1994 הוא היה חבר האספה הלאומית (פרלמנט), היה דובר סיעת SZDSZ. ב-13 ביולי 2009, יחד עם עוד כמה חברים מייסדים, עזב את המפלגה.
פרשת לארה אל-קאסם
תגובות לפסק הדין של בית המשפט העליון
בעקבות פסק הדין של בית המשפט העליון צייץ שר הפנים, אריה דרעי בטוויטר: "ההחלטה להשאיר בארץ את הסטודנטית שפועלת בגלוי נגד מדינת ישראל, היא חרפה. היכן הכבוד הלאומי שלנו? גם בארה״ב היא הייתה מעזה לפעול נגד המדינה ולדרוש להישאר וללמוד בה? אבדוק כיצד למנוע הישנות מקרה כזה."
קונסטנדינוס מיצוטאקיס
שר בממשלת קרמנליס
בבחירות באותה שנה רץ לפרלמנט כעצמאי ונכשל. ב-1977 נבחר לפרלמנט כמנהיג מפלגה קטנה שהקים - הליברלים החדשים. בשנת 1978 התמזגה מפלגתו עם מפלגת הדמוקרטיה החדשה של קונסטנדינוס קרמנליס ושימש אחר כך כשר התיאום הכלכלי (1980-1978) וכשר החוץ (1981-1980).
מיקלוש הרסטי
ביוגרפיה
מ-1978 עד 1980 התגורר במערב. מ-1988 עד 1989 היה פרופסור אורח ב"בארד קולג'" בארצות הברית (ניו יורק) ואחר כך שוב מ-1996 עד 1997. בתקופת הביניים באוניברסיטת שיקגו מ-1994 עד 1995.
פרשת לארה אל-קאסם
תגובות לפסק הדין של בית המשפט העליון
השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן צייץ: "בית המשפט העליון העניק הערב ניצחון גדול ל-BDS ורוקן מתוכן את החוק למניעת כניסת פעילי חרם לישראל. צר לי צער עמוק על החלטת בית המשפט העליון, שמעידה על חוסר הבנה מוחלט של שיטת הפעולה של ארגוני ה-BDS, ופגע ביכולת של מדינת ישראל להילחם בפעילי החרם שפוגעים בכולנו."
קונסטנדינוס מיצוטאקיס
באופוזיציה
ממשלת הדמוקרטיה החדשה נפלה בשנת 1981 עקב ניצחון המפלגה הסוציאליסטית הפאן-הלנית "פאסוק" של אנדראס פפנדראו, בנו של גאורגיוס פפנדראו, שהפך למנהיג של המחנה מרכז-שמאל ודמותו שלטה בפוליטיקה היוונית בעשור הבא.
מיקלוש הרסטי
ביוגרפיה
בין השנים 1997 לבין 2000 היה חבר בהנהלת הקרן הציבורית של הרדיו ההונגרי, ומשנת 2002 היה חבר בחבר הנאמנים של הקרן הציבורית של הטלוויזיה ההונגרית. מאז 10 במרץ 2004, הוא עובד עבור הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) כקצין חופש העיתונות בווינה. ב-8 במרץ 2007 הוארכה כהונתו בשלוש שנים נוספות, שהותירה אותו בתפקיד עד 2010. אשתו היא אנטוניה סנתה. יש להם שתי בנות.
קונסטנדינוס מיצוטאקיס
משבר אלקטורלי, 1989
בבחירות ביוני 1989 הצליח מיצוטאקיס להביס את אנדראס פפנדראו שהסתבך בשערוריית הבנק של כרתים. מפלגת PASOK הפסידה אז 36 מושבים באחת התבוסות הגדולות של ממשלה מכהנת בתולדות יוון המודרנית. עם זאת, חודשיים קודם לכן, תוך תמרון שנוי במחלוקת, שינתה ממשלת פפנדראו את שיטת הבחירות, כך שיידרש למפלגה המנצחת 50% מהקולות כדי להרכיב ממשלה. כך שאף על פי שמפלגת הדמוקרטיה החדשה התמקמה במקום הראשון, אך השיגה "רק" 44% מהקולות. מיצוטאקיס לא הצליח להרכיב ממשלה בעלת רוב ונשיא בית המשפט העליון של יוון, יאניס גריבאס התמנה לראש ממשלה זמני שארגן בחירות חדשות בנובמבר 1989.
בבחירות החוזרות הושגו אותן התוצאות כמו ביוני. המפלגה של מיצוטאקיס זכתה ב-20 מושבים יותר מ-PASOK אבל רק ב-46.2% מהקולות וחסרו לה שלושה מושבים כדי שיהיה לה רוב. קסנופון זולוטאס, נגיד בנק יוון לשעבר, התמנה לראש ממשלה זמני עד לבחירות חוזרות באפריל 1990.
פרשת לארה אל-קאסם
תגובות לפסק הדין של בית המשפט העליון
אברהם פוקסמן, ראש המרכז לחקר אנטישמיות במוזיאון המורשת היהודית שבמנהטן, צייץ: .(תרגום: תודה לך בית המשפט העליון לישראל על שהגנת על הדמוקרטיה הישראלית).