cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפרלמנט של הולנד
שורשיו של הפרלמנט מתחילים במאה ה-15, עת שימש כאספה של כל ארצות השפלה הבורגונדיות. ב-1579, במהלך המרד ההולנדי נגד פליפה השני, מלך ספרד, התפצל הפרלמנט כאשר המחוזות הצפוניים מרדו בגלוי נגד פליפה השני והאסיפות של המחוזות הצפוניים החליפו את המלך והיו לסמכות העליונה של הרפובליקה ההולנדית ב-1581. הפרלמנט הוחלף באספה הלאומית לאחר המהפיכה הבטאווית ב-1795, והוחזר לתפקידו ב-1814, כאשר הושבה להולנד הריבונות. הפרלמנט פוצל לסנאט ולבית הנבחרים ב-1815, עם ייסודה של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה. לאחר התיקון לחוקה שהתקבל ב-1848, החלו חברי בית הנבחרים להיבחר ישירות על ידי העם, וזכויות הפרלמנט הורחבו באופן משמעותי, ובאופן מעשי הונהגה הדמוקרטיה הפרלמנטרית בהולנד.
מאז שנת 1918 נבחרים חברי בית הנבחרים אחת לארבע שנים באמצעות שיטת בחירות מפלגתית יחסית, בעוד 75 חברי הסנאט נבחרים על ידי הפרלמנטים המחוזיים (Provinciale Staten), אף הם אחת לארבע שנים. במקרים יוצאים מן הכלל מתכנסים שני בתי הפרלמנט לישיבה משותפת שבראשה יושב נשיא הסנאט. מאז שנת 2013 מכהנת בתפקיד זה אנקי ברוקרס-קנול.
אטימולוגיה
שורשיו של המונח העתיק בהולנדית staten קשורים לשיטת המעמדות הפאודליים (המעמדות, בהולנדית: standen), שעל פיה באירופה של ימי הביניים התקיים ריבוד חברתי שכלל את הכמורה, האצולה ואת פשוטי העם. המונח staten שימש בסופו של דבר להגדיר את הגוף הפוליטי שבו היו המעמדות מיוצגים. בכל מחוז בהולנד של תקופת בית הבסבורג היה staten משלו. גופים ייצוגיים אלו (ולא המעמדות שבחרו אותם) היו מיוצגים באספה שכונתה Staten-Generaal (מילולית: "הברית הכללית") או Algemene Staten. למילה האנגלית states אותה משמעות כמו למילה ההולנדית staten, כמו למשל במונח States of Jersey, שהוא הגוף המחוקק של שטח החסות של ג'רזי. המונח האנגלי States General מקורו במונח ההולנדי. מבחינה היסטורית, אותו מונח היה בשימוש להגדרתם של גופי חקיקה לאומיים, לדוגמה ה-Generalitat של קטלוניה ושל ולנסיה ואספת המעמדות (Estates General) בצרפת.
שמותיהם של כמה מקומות לקוחים משמו של הפרלמנט. ב-1609 ייסד הנרי הדסון את תחנת הסחר ההולנדית בסטטן איילנד (חלק מניו יורק המודרנית) וקרא לה "Staaten Eylandt", על שמו של הפרלמנט. האי הארגנטיני איסלה דה לוס אסטאדוס (Isla de los Estados), השוכן במרחק של 29 ק"מ מקצהו המזרחי של חלקה הארגנטיני של ארץ האש, נקרא גם הוא על שם הפרלמנט ההולנדי והשם ההולנדי תורגם לספרדית. מקור שמו של נהר סטאטן (Staaten) בכף יורק שבצפון קווינסלנד, אוסטרליה, גם הוא בשמו של הפרלמנט ההולנדי.
השלטון הבורגונדי וההבסבורגי
מבחינה היסטורית, הפרלמנט היה מורכב מנציגים של אספות המחוזות, והתחיל להתקיים החל מאמצע המאה ה-15, תחת שלטונם של דוכסי בורגונדיה. הישיבה החשובה הראשונה של הפרלמנט התקיימה ב-9 בינואר 1464 בברוז' (בשטחי בלגיה המודרנית) ביוזמת האספות של הולנד (בשטחן של מחוזות צפון הולנד ודרום הולנד המודרניות), של פלנדריה (חלק מבלגיה המודרנית) ושל בראבנט, במידה מסוימת בניגוד לרצונו של פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה. בהמשך התקיימו הישיבות הקבועות של הפרלמנט בארמון קודנברג שבבריסל. האירוע החשוב הבא בתולדות הפרלמנט ההולנדי היה כינוסו של הפרלמנט על ידי מועצת הדוכסות ב-3 בפברואר 1477, לאחר מותו של שארל הראשון, דוכס בורגונדיה. בכינוס זה כפה הפרלמנט על מארי, דוכסית בורגונדיה להכיר בזכותו להתכנס על פי יוזמתו. תפקידו העיקרי של הפרלמנט באותה תקופה היה ליצור בסיס לממשלה מרכזית שתדון בנושאים בעלי חשיבות מרכזית מול האספות המחוזיות. תפקידי החקיקה והניהול היו עדיין מסורים באותה תקופה בידי הריבון.
הרפובליקה ההולנדית
בראשיתו של המרד ההולנדי, נותר הפרלמנט (שבאותה עת לא התכנס באופן רצוף) נאמן לשליט של ארצות השפלה ההבסבורגיות, פליפה השני, מלך ספרד (שלא נשא את התואר מלך בארצות השפלה, אך החזיק בתואר דוכס ורוזן בכמה מהמחוזות). ב-1576, מרד הפרלמנט כגוף מאוחד באופן גלוי כנגד השלטון הספרדי. ב-1579 התפצל הפרלמנט, כאשר כמה מחוזות דרומיים התאחדו במסגרת איחוד אראס ושבו להיות נאמנים לכתר הספרדי, בעוד שמחוזות אחרים, שהתאחדו במסגרת איחוד אוטרכט, המשיכו במרד. לאחר חקיקת "חוק ההתכחשות" (Plakkaat van Verlatinghe) ב-1581, החליף הפרלמנט הצפוני את פליפה השני כסמכות העליונה במחוזות הצפוניים, שנודעו אז בשם הרפובליקה של שבע ארצות-השפלה המאוחדות. הרפובליקה הייתה למעשה קונפדרציה שבה רוב תפקידי הממשל נותרו בידי האספות המחוזיות ובידי רשויות מקומיות (Vroedschap). נציגים מיופי כוח אלו שישבו בפרלמנט כסוג של שגרירים, פעלו על בסיס מנדט המוגבל להנחיות ול"חובת ההתיעצות" (last en ruggespraak). הפרלמנט, שבו ההצבעה הייתה על בסיס מחוזי ולכל מחוז היה קול אחד, לקח על עצמו תפקידי ממשל רבים לאחר ש"מועצת המדינה" (Raad van State) הוכפפה באופן זמני להשפעה אנגלית, בעקבות הסכם נונסץ'. מסיבה זו המשיך הפרלמנט להיות מכונס עד לפיזורו ב-1795. נשיאות הפרלמנט עברה ברוטציה מדי שבוע בין הנציגים הבכירים של המחוזות. על פי ההסכם של איחוד אוטרכט, היה הפרלמנט למעשה הריבון, שייצג את הרפובליקה ביחסי החוץ שלה וכרת בריתות עם מלכים זרים. ככזה היה תואר הכבוד הקולקטיבי של הפרלמנט, "האדונים האדירים מאוד" או "האדונים האדירים ביותר" (Hoogmogende Heren).
עקב השינויים הבלתי צפויים שנגרמו עקב המרד ההולנדי (מלחמת שמונים השנה), שבמסגרתם אבדו שטחים ובאופן חלקי הם נכבשו מחדש, לא כל המחוזות שחתמו במקור על הסכם אוטרכט המשיכו להיות מיוצגים בפרלמנט. האספות של בראבנט ופלנדריה הפסיקו להיות מיוצגות החל מ-1587, כאשר רוב שטחיהם נכבשו על ידי צבא פלנדריה והם חזרו להיות מיוצגים לאחר שחלק מהשטחים הללו (יחד עם חלקים מדוכסות לימבורג) נכבשו מחדש על ידי הרפובליקה ההולנדית. מחוז דרנתה מעולם לא יוצג באופן ישיר בפרלמנט. 20% משטחי הרפובליקה החדשה, שהיו ידועים כ"שטחים הכלליים" (Generaliteitslanden), היו תחת שליטה ישירה של הפרלמנט. גם חברת הודו המזרחית ההולנדית וחברת הודו המערבית ההולנדית היו תחת פיקוח של הפרלמנט. מסיבה זו, סטטן איילנד בניו יורק (במקור ניו אמסטרדם) והאי הארגנטיני Isla de los Estados, שהתגלה על ידי ההולנדי יאקוב לה מייר, הם בין המקומות שנקראים על שם הפרלמנט ההולנדי.
הפרלמנט "הדרומי" לאחר 1579 היווה המשכיות של זה שהיה תחת השלטון ההבסבורגי. לאחר הכיבוש מחדש של רוב שטחן של בראבנט ופלנדריה, שלחו מחוזות אלו שוב נציגים לפרלמנט, יחד עם המחוזות ה"צייתניים" של איחוד אראס. הפרלמנט הדרומי התכנס רק לעיתים. הישיבה הסדירה האחרונה הייתה ב-1634, כאשר הוא פוזר על ידי פליפה הרביעי, מלך ספרד.
פעילותם של הפרלמנטים בהאג ובבריסל הסתיימה לאחר 1795. המחוזות הדרומיים סופחו על ידי צרפת והמחוזות הצפוניים הפכו להיות הרפובליקה הבטאווית וכתוצאה מכך התכנסה האספה הלאומית ב-1 במרץ 1796.
ממלכת הולנד
המונח Staten-Generaal קם לתחיה בשמם של הפרלמנטים ההולנדיים לאחר 1814, לאחר שהגיע לקיצו הסיפוח לקיסרות הראשונה על ידי נפוליאון ב-1813. לגופים אלו היה בכל אופן דמיון מועט ביותר לפרלמנט של הרפובליקה ההולנדית, החל מעקרון הריבונות של הולנד המאוחדת וכלה בכך שהפרלמנט החדש היה גוף מחוקק חד-ביתי, ללא סמכויות ניהוליות. 55 הנציגים בפרלמנט לא ייצגו עוד את האספות המחוזיות (אף על פי שאלו בחרו אותם), אך לא הייתה קיימת יותר "חובת ההתייעצות". הולנד הפכה להיות מדינה מאוחדת תחת שלטון הרפובליקה הבטאווית והמבנה הפדרלי של הרפובליקה ההולנדית בוטל. ב-1815 הפך הפרלמנט להיות גוף מחוקק דו-בתי תחת שלטון הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, ובו 50 חברי הסנאט מונו לכל ימי חייהם על ידי המלך החדש מקרב הגופים הייצוגיים של האצולה (ridderschappen) שקמו לתחיה. 110 חברי בית הנבחרים (55 מהצפון ו-55 מהדרום) נבחרו על ידי האספות המחוזיות (בתצורתם החדשה).
ב-1830, לאחר המהפכה הבלגית, נותר הפרלמנט גוף מחוקק דו-בתי, אך לאחר עדכון חוקת הולנד ב-1848, נבחרו חברי הסנאט, שכעת שונה מספרם ל-39, על ידי האספות המחוזיות וחברי בית הנבחרים נבחרו באופן ישיר על ידי מחוזות הבחירה, שכלאחד מהם ייצג 45,000 בוחרים, כך שמספר חברי הבית השתנה מעת לעת. בית הנבחרים הפך באותה תקופה גורם חזק יותר, שכן הוא קיבל סמכויות חקירה וזכויות לתקן חוקים, בנוסף לסמכויות קביעת התקציב שהורחבו. באופן רשמי, מעמדו של הפרלמנט התחזק מעתה ואילך, מאחר ששרי ממשלת הכתר היו מחויבים לתת לו דין וחשבון, ובכך הפך תפקידו של המלך טקסי בעיקר.
לאחר תיקון החוקה של 1888, נקבע מספר חברי בית הנבחרים ל-100, בעוד שמספר חברי הסנאט הוגדל ל-50. באותה עת הורחבה זכות הבחירה, אך היא עדיין הייתה מוגבלת לאזרחים גברים שהיה בבעלותם עושר מעל רמה מסוימת. ב-1917 הוענקה זכות בחירה כללית לכלל הגברים וב-1919 ניתנה גם זכות בחירה לנשים. באותה הזדמנות שונתה שיטת הבחירות לבחירות בשיטה היחסית. פעילותו של הפרלמנט הושעתה בין השנים 1940 – 1945, במהלך הכיבוש הגרמני של הולנד. ב-1956 הוגדל מספר חברי הסנאט ל-75 ומספר חברי בית הנבחרים הועלה ל-150.
פעילות
הפרלמנט מתכנס לישיבות משותפות של הסנאט ושל בית הנבחרים אחת לשנה, באירוע פתיחת המושב השנתי, אז נושא המלך את הנאום מן הכס ב"יום הנסיך" (Prinsjesdag). גם בהזדמנויות מיוחדות, כמו בהצבעה של הפרלמנט על נישואים של חברי בית המלוכה, עלייה לכס של מלך חדש או מותו של חבר בית המלוכה, מתכנסים חברי שני הבתים לישיבה משותפת (Verenigde Vergadering), שבה נשיא הסנאט משמש כיושב ראש הישיבה. ישיבות אלו מתקיימות ב"אולם האבירים" (Ridderzaal) שבביננהוף, להוציא בישיבה שמתכנסת לרגל עלייתו לכס המלוכה של מלך חדש, שמתקיימת ב"כנסייה החדשה" (Nieuwe Kerk) באמסטרדם. בשאר הזמן מתכנסים שני בתי הפרלמנט בנפרד.
מבחינה חוקתית, נמסרים כל תפקידי הפרלמנט לשני הבתים, למעט הזכות להגיש הצעות חוק ולתקן חוקים, שמסורה רק לבית הנבחרים. בישיבות המשותפות ממנים גם מלך כאשר אין יורש חוקי לכתר והעוצר לא מסוגל למלא את סמכויותיו.
שאלה חשובה היא אם מערכת היחסים בין הממשלה לבין הפרלמנט צריכה להיות דואלית או מוניסטית. כלומר, האם השרים ומנהיגי מפלגות השלטון צריכים להגיש הצעות החלטה פוליטיות חשובות. על פי הגישה הדואלית, חברי הפרלמנט ממפלגת השלטון צריכים להישאר בלתי תלויים בממשלה. הגישה המוניסטית גורסת שאת ההחלטות החשובות צריכה להכין הנהגת הקואליציה כדי לקדם את היציבות הפוליטית.
סיעות הפרלמנט
על פי תוצאות הבחירות הכלליות שהתקיימו ב-12 בספטמבר 2012 מורכב הפרלמנט ההולנדי מהסיעות הבאות: לאחר הבחירות הרכיב מארק רוטה, מנהיג מפלגת העם לחופש ודמוקרטיה, ממשלת קואליציה יחד עם מפלגת העבודה.
אווד
אווד (באנגלית: Awadh, אוודית והינדית: अवध, אורדו: اودھ) היא מדינה היסטורית והיום מחוז במדינת אוטר פרדש בצפון הודו. אווד נוסדה בתור מחוז של האימפריה המוגולית בשנת 1722 אשר בראשו עומד נוואב.
ב-1856 העבירה חברת הודו המזרחית הבריטית את כוחותיה לפאתי העיר לאקנאו שהייתה בירת אווד. על פי פירוש שנתנה החברה ל"דוקטרינת הפקיעה" של לורד דלהאוז, על-פיה כל נסיכות או שטח וסאלי שבהשפעת הבריטים, אשר לאחר מות שליט נותרת ללא שליט חוקי או יורש ישיר, עוברת לשלטון ישיר של הבריטים, הדיחו אנשי חברת הודו המזרחית את השליט האחרון, וג'יד עלי שאה (הפזרן) והכפיפו את המדינה והעיר תחת שלטון בריטי. השליט הראשון מטעמה היה סר הנרי מונטגומרי לורנס. פעולתו הראשונה של לורנס הייתה לכלוא את השליט האחרון, וג'יד עלי שאה (הפזרן) ואת תומכיו בכלא-ארמון בקלקוטה.
סיפוח זה של מדינת אוואד ובראשה לאקנאו, והאבטלה בקרב חיילי הנסיכות, היו אחד מגורמי התסיסה שהביאו שנה מאוחר לכן למרד ההודי הגדול של 1857.
תחת השלטון הבריטי, אזור אווד נחשב לחלק מ-'המחוזות המאוחדים של אגרה ואווד' וכך נשאר עד לעצמאותה של הודו בשנת 1947.
אווד השתמר לאורך ההיסטוריה בתור אזור תרבותי וחברתי ייחודי, אשר בין השפות מדוברת בו גם השפה אוודית, הייחודית לאזור זה. אווד נחשבת גם למרכז תרבות הגנגה-ג'מוני טהזיב, תרבות המשלבת את הדתות ההודיות ביניהם ההינדואיזם יחד עם האסלאם.
ממי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סוזי יוגב
סוזי יוגב (נולדה ב-23 בינואר 1958) היא קצינת צה"ל בכירה במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהנה כקצינת ח"ן ראשית האחרונה בצה"ל בשנים 2000–2001 ויועצת הרמטכ"ל לענייני נשים הראשונה משנת 2001 ועד ספטמבר 2003. הובילה את ביטולו של חיל הנשים.
ביוגרפיה
יוגב נולדה במושב נווה ימין שבשרון, להורים ילידי טורקיה. סוזי היא בתם של ורדה ומאיר לוי ונכדתם של בכור וסוזן עזריה ממייסדי המושב. הייתה חניכה ומדריכה בתנועת בני המושבים.
יוגב בוגרת תואר ראשון (B.A) בלימודי ארץ ישראל והיסטוריה מאוניברסיטת בר-אילן ומוסמכת (M.A) במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה. שנתיים לאחר סיום לימודיה לתואר שני, נשלחה לשנת לימודים נוספת במכללה לביטחון לאומי. בין היתר סיימה במהלך שירותה הצבאי קורס מח"טים, קורס צניחה, קורס ניהול בכיר בחטיבה ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת חיפה, פו"מ שדה, וקורס קצינות פיקוד.
ליוגב שני בנים ובן זוגה הוא ד"ר רן הרמן.
שירות צבאי
התגייסה לצה"ל במרץ 1976. בתחילת דרכה בצה"ל שרתה כמ"כית, מ"מית ומ"פ של טירוניות וקורסי מ"כיות בבה"ד 12. יוגב ביצעה מסלול תפקידים מגוון בתפקידי פיקוד וח"ן, כמפקדת מורות חילות בפיקוד המרכז ובהמשך: קצינת ח"ן בחיל המודיעין, קצינת ח"ן במטכ"ל, קצינת ח"ן חילית במ"צ, קצינת ח"ן חיילות השדה (מפח"ש) ומפקדת בית הספר לקצינות ומפקדות. לימים "סגרה מעגל" עת מונתה כמפקדת בסיס ההדרכה המרכזי לנשים בצה"ל (בה"ד 12) והועלתה לדרגת אל"ם.
ב-14 במאי 2000 הועלתה לדרגת תא"ל ומונתה לתפקיד קצינת הח"ן הראשית בצה"ל. יוגב ניהגה את השינוי האסטרטגי של ביטול חיל הנשים בשנת 2001 והקמת גוף היוהל"ן. תא"ל יוגב המשיכה לפעול כקודמותיה לקידום נשים בקצונה הבכירה בצה"ל, תיקון פקודות בצה"ל בהם הייתה הבחנה מגדרית בלתי רלוונטית, פתיחת ושילוב נשים במקצועות הלחימה, שילוב במערכים הטכנולוגים ובפרויקטים ייחודים ושילובן של נשים בשירות המילואים. בתקופת כהונתה, בנוסף לגדוד הקרקל הוקם גדוד הבט"ש הראשון. "יישום השוויון" התבטא גם בשירות המילואים - 100% מהקצינות ו- 40% מהחוגרות מוצבות למילואים.
לאחר השירות הצבאי
ביולי 2004 מונתה יוגב לסמנכ"ל שירות הלקוחות בהוט ופרשה לאחר שלושה חודשים בתפקיד עקב סיבות אישיות, הקימה עם שותפתה עו"ד מירה בר נר ניצן את חברת SWITCH בע"מ.
יוגב בוגרת קורס גישור וניהול משא ומתן אינטגרטיבי. כמו גם, שוק ההון ודיני עבודה- המכללה למנהל קמפוס ת"א, קורס דירקטורים בחברות ציבוריות וקורס אסטרטגיה עסקית בתקופות משבר- במרכז הישראלי לניהול. בנוסף, הוסמכה כמאמנת אישית (MCI) כמאמנת ניהולית/ארגונית (EMCI) וטיפול בפרקטיקת - NLP.
עוסקת גם בפיסול, ציור ויוצרת בפסיפס, הקימה בשנת 2005, את "דיאלוג בחומר", תוך סינרגיה עם שאר תחומי עיסוקה.
פעילות ציבורית
בין השנים 2004–2008 יוגב שימשה כיו"ר הוועד המנהל במכון אדלר.
בין השנים 2004–2010 כיהנה כחברה במועצה המייעצת לשר התשתיות הלאומיות בנושא חוק הנפט.
בשנת 2005 מונתה על ידי שר הביטחון שאול מופז, כחברה בוועדת בן בסט לבחינת קיצור שירות החובה בצה"ל. הוועדה הגישה המלצותיה לשר הביטחון ב-2006.
משנת 2004 ועד 2017 כיהנה כחברת הנהלה וכראש תחום החינוך, ההסברה והמחקר בסוכנות הלאומית למניעת סימום בספורט בוועד האולימפי בישראל. בתקופת כהונתה מיסדה וניהלה את מערכות הידע: אתר האינטרנט על תכניו, אפליקציה לספורטאים, ניוזלייטר לספורטאים ולמעטפת התומכת בהם. פורסמו מאמרים חשובים ובעלי ערך בתחום הסימום, נערכו כנסים והסברות תוך שיתוף פעולה עם המכללה האקדמית בווינגייט, מכון וינגייט ומשרד הבריאות. במסגרת פרויקט "אולמפיזים" – מחנכים לערכים בוועד האולימפי בישראל, שולבה יחידת הסברה לבני נוער בנושא סכנות הסימום בספורט. כמו גם, בוצעה הכשרה אקדמית ראשונה בנושא סימום בספורט, במרכז הארצי להתפתחות מקצועית לעובדי הוראה במשרד החינוך. יוגב, ייזמה ופעלה לכתיבת האמנה למניעת סימום בספורט והייתה שותפה בכתיבת התקנון הלאומי למניעת סימום בספורט ועדכונו. בין השנים 2004–2015, ביוזמתה ואחריותה בוצע ניטור של תוצאות הסימום של הספורטאים. בשנת 2015, הועבר נושא זה לאחריות ד"ר עינת פלס עת מונתה כחברת הנהלה בשנה זו.
משנת 2014 מכהנת כחברת הוועד המנהל במרכז סוזן דלל למחול.
משנת 2017 מכהנת כחברת וועדת הביקורת במט"ח (המרכז לטכנולוגיה חינוכית).
משנת 2018 מכהנת כיו"ר הוועדה לשוויון מגדרי בוועד האולימפי בישראל.
במסגרת פעילותה המוניציפלית, שימשה במשך שלוש שנים כיו"ר וועד האגודה השיתופית בנירית וכחברת הוועדה הציבורית לכתיבת והטמעת ה"קוד האתי" במועצה אזורית דרום השרון.
השם שלך
השם שלך. ( ברומאג'י: Kimi no Na wa.) הוא סרט אנימה של הבמאי מאקוטו שינקאי, שיצא לאקרנים ביפן בשנת 2016. בסרט, מסופר סיפורם של טאקי, נער החי בטוקיו, ומיצוהא, נערה המתגוררת בכפר איטומורי, שמחליפים גופים זה עם זה; החלפת הגופים קשורה בהופעתו של כוכב שביט בשמי יפן, המשנה את חייהם.
הסרט הופק בסטודיו סרטי CoMix Wave Films) CoMix Wave), בעוד מאקוטו שינקאי מילא את תפקיד התסריטאי, הבמאי והעורך, והופץ על ידי חברת טוהו. "השם שלך" זכה לשבחי הביקורות ולהצלחה כלכלית עצומה, ומספר חודשים לאחר יציאתו לאקרנים הפך לסרט האנימה בעל ההכנסות הרבות ביותר בכל הזמנים. בסרט שולבו ארבעה שירים של להקת הרוק היפנית RADWIMPS.
מלבד ההצלחה הכלכלית של הסרט, הוא זכה לביקורות אוהדות רבות. בספטמבר 2017, הוכרז שהסרט יקבל גרסת לייב-אקשן שתופק באולפני סרטי פרמאונט, בבימויו של ג'יי ג'יי אברהמס.
עלילה
מיצוהא, נערה החיה בכפר איטומורי, לא מרוצה מחייה. בתור בתו של ראש הכפר ונכדתה של האחראית על מקדש השינטו המקומי, מופעל עליה לחץ רב מכיוונים שונים. היא מרגישה לא בנוח בכפר הקטן, בו כולם מכירים את כולם ואין מקומות בילוי. טאקי, לעומתה, הוא נער החי בטוקיו וחולם להיות ארכיטקט. בדרך כלשהי, משאלתה של מיצוהא, להיות נער בטוקיו, מתגשמת, ושניהם מתחילים להתחלף בגופם. החלפת הגופים מתרחשת בשנתם, ובכל פעם שהם מתעוררים זכרונותיהם מהחילוף מיטשטשים. בשלב מסוים, לאחר שחבריהם מתחילים לשים לב להתנהגותם המוזרה, מיצוהא וטאקי מבינים שאלו לא חלומות, ושהם מתחלפים זה עם זה במציאות והם מתחילים לתקשר באמצעות כתיבת דיווחים באפליקציות היומן בטלפונים שלהם, ומסייעים זה לזה בחיי היומיום. מיצוהא מסייעת לטאקי להתחבר לקולגה במסעדה האיטלקית בה הוא עובד, וטאקי גורם למיצוהא להיות פופולרית יותר בבית-הספר. בזמן שהותו בגופה של מיצוהא, טאקי לומד מסבתה, האחראית על המקדש, על מסורות שונות, ובהן שזירת חוטים טקסית, המסמלת את מהלך הזמן, והכנת משקה מיוחד בשם קומיסאקה, המייצג חלק מהנשמה של האדם שהכין אותו ואותו משאירים מחוץ לכפר במקום המיועד לכך. לאחר שמיצוהא כותבת ביומנו של טאקי על כוכב השביט שיופיע בשמי יפן יום לאחר מכן, הם מפסיקים להתחלף.
טאקי מתוסכל מכך שהוא לא מצליח להתקשר למיצוהא, ומחליט לנסוע לבקר אותה. מכיוון שזכרונותיו מהתקופה בה היה בגופה של מיצוהא היטשטשו, הוא לא זוכר את שם הכפר או היכן הוא, אלא יכול לשחזר רק את מראה הכפר והנוף הנשקף ממנו, מציורים שצייר באותה תקופה. לנסיעה הארוכה מתלווים אליו חברתו מהמסעדה וחברו מבית הספר. לאחר שאף אדם אליו פונה טאקי לא מצליח לזהות את הכפר, הוא כמעט מאבד תקווה - עד שבעל מסעדה מקומית מזהה את הכפר כאיטומורי, ומספר לטאקי שהכפר הושמד שלוש שנים קודם לכן, על מרבית תושביו, על ידי חלק מכוכב השביט עליו דיברה מיצוהא. החלפת הגופים ביניהם התבררה גם כמסע בזמן: בכל פעם שמיצוהא נכנסה לגופו של טאקי, היא עברה בזמן שלוש שנים קדימה, ואילו בכל פעם שטאקי נכנס לגופה, הוא חזר שלוש שנים לאחור. בסופו של דבר, טאקי מוצא בספריה המקומית ספר על המאורע, ומגלה שמיצוהא הייתה בין ההרוגים.
בסערת רגשות, טאקי עוזב את חבריו ונוסע לכיוון איטומורי. הוא מבקר במקום בו הוא, בגופה של מיצוהא, הניח את המשקה המכיל "חלק מנשמתה", ושותה אותו. מיד לאחר מכן הוא חוזר שלוש שנים קודם לכן, לגופה של מיצוהא. במהלך החזרה בזמן טאקי רואה הבזקים מזכרונותיה, ונזכר בכך שפגש את מיצוהא שלוש שנים קודם לכן, כאשר היא הגיעה לטוקיו לחפש אותו (שכן לא ידעה שהחילוף מתבצע תוך מסע בזמן); לאחר שלא זיהה אותה, היא נתנה לו את החוט הטקסי שסרגה, וששכח מאז ממי קיבל אותו.
טאקי, כמיצוהא, מנסה לשכנע את קרובי משפחתה ואת תושבי הכפר להתפנות מהכפר בשל התקרבות כוכב השביט, אך אף אחד לא מאמין לו. בסופו של דבר, סבתה של מיצוהא מבינה שאדם אחר נמצא בגופה. טאקי משכנע בדרך לא-דרך את שני חבריה של מיצוהא, סאקאיה וטשי, לעזור לו לפנות את תושבי הכפר בעזרת פיצוץ שיצרו בתחנת הכוח המקומית, מה שעשוי לשכנע את תושבי איטומורי שפרצה שרפה המחייבת את פינוים.
בינתיים, בזמן שמיצוהא חוזרת לכפר, היא מגלה שטאקי כתב על ידה "אני אוהב אותך" במקום את שמו; לכן, גם היא שוכחת את שמו, ולבסוף אותו. היא מצליחה בסופו של דבר לשכנע את אביה, ראש הכפר, באמיתות האסון. במאמצים המשולבים שלה ושל חבריה תושבי איטומורי מתפנים מהכפר לפני שהוא נהרס על ידי השביט. ההיסטוריה משתנה, הכפר איטומורי נהרס אך כל תושביו ניצלו. רבים מהם עוברים לטוקיו, ביניהם מיצוהא.
מוזיקה
פס-הקול של הסרט הולחן ובוצע על ידי להקת הרוק היפנית RADWIMPS.
מלבד מנגינות הרקע, הלהקה ביצעה את ארבעת שירי הנושא של הסרט:
אירוויזיון למוזיקאים צעירים 2004
האירוויזיון למוזיקאים צעירים 2004 הייתה התחרות ה-12 של האירוויזיון למוזיקאים צעירים. גמר התחרות נערך ב-27 במאי 2004 במרכז הקונגרסים והתרבות בלוצרן שבשווייץ. היא אורגנה על ידי איגוד השידור האירופי בשיתוף תאגיד השידור השווייצרי (SRG SSR). מוזיקאים משבע מדינות השתתפו בגמר הטלוויזיוני. שווייץ והמשדר SRG SSR כבר אירחו לפני כן את התחרות, בשנת 1984.
בסך הכל 16 מדינות השתתפו בתחרות. המשתתפים ביצעו קטע קלאסי לבחירתם ולוו בתזמורת הסימפונית של לוצרן, בניצוח כריסטיאן ארמינג. צ'כיה, דנמרק, איטליה ולטביה פרשו מן התחרות לשנה זו, בעוד בלגיה חזרה לתחרות לאחר שלא השתתפה בתחרות 2002.
אלכסנדרה סום מאוסטריה זכתה בתחרות בעוד גרמניה ורוסיה מוקמו במקומות השני והשלישי, בהתאמה.
מיקום
מרכז הקונגרסים והתרבות של לוצרן, היה מקום האירוח של האירוויזיון למוזיקאים צעירים 2004. הוא נבנה בתכנונו של האדריכל ז'אן נובל ונחנך בשנת 1998 עם קונצרט של התזמורת הפילהרמונית של ברלין בניצוח קלאודיו אבאדו.
פורמט
כריסטיאן ארמינג היה המנחה של תחרות 2004. לראשונה, המנחה והמנצח היו אותו אדם.
סיבוב מקדים
בסך הכל 16 מדינות השתתפו בתחרות, 7 מדינות עלו לשלב הגמר. המדינות שלהלן לא הצליחו לעלות לגמר.
גמר
פרסים הוענקו לשלוש המדינות המובילות. הטבלה הבאה מדגישה את המקומות הראשונים באמצעות זהב, כסף וארד. תוצאות הניקוד של שאר המשתתפות אינן ידועות ואף פעם לא פורסמו על ידי איגוד השידור האירופי.
חבר השופטים
חבר השופטים כלל את השופטים הבאים:
לובשבריני
היסטוריה
המישורים והגבעות הפוריים בין גבולותיו הדרומיים של ה"וורטש" לבין השלוחות הצפוניות של "הרי ולנצה", אשר נחצים ידי נחל רובאקיה (Rovákja), היו מאוכלסים על ידי עמים כבר באלף ה-2 לפנה"ס. בתקופת הברונזה היו מיושבים אזורי טירת-מיהאי והמרחב שלה, אך גם עקבות היישובים ובתי הקברות של הקלטים ושל הרומאים ניתן למצוא בגבול היישוב של ימינו. שמו של הכפר מופיע באיגרת שהונפקה בשנת 1302 בדמות לובזברן (Lowazberen). שם היישוב לובש-בריני הפך לקבוע בסוף המאה ה-17.
בעשורים הראשונים של הכיבוש הטורקי (אמצע המאה ה-16), הכפר התרוקן מתושבים. רק בשנת 1637 אוכלס מחדש על ידי הונגרים קלוויניסטים מביקאץ' שבמחוז טולנה. בסוף המאה ה-17 מספר המשפחות הקלוויניסטיות היה מעל לשישים ואוכלוסיית הכפר כבר עלתה על שלוש מאות. הם בנו מחדש את הכפר, החלו לעבד את האדמות והשתלטו על הכנסייה הרומית-קתולית לשעבר. בעשורים הראשונים של המאה ה-18 קיבלה אוכלוסיית לובשבריני תפנית נוספת. יהודים הגיעו ממוראביה, ושלושים משפחות רומיות קתוליות התיישבו במקום. הם הגיעו ממרכז גרמניה, ממחוז הסן-קאסל. מתקופה זו ואילך הייתה אוכלוסייה מעורבת בכפר מבחינת הדת, התרבות והמנהגים. מספר היהודים גדל בהתמדה עד אמצע המאה ה-19 ועבר את ה-1,200. לאחר שהצליחו להתיישב בערי המלוכה החופשיות, מספרם ירד במהירות.
לא רק הייתה תקופת ההתפתחות הכלכלית במאה ה-18, אלא גם עידן של העמקת ההבדלים בין הקתולים לבין הקלוויניסטים. ההתחדשות קשורה לבני המשפחת ציראקי. הרוזן יוזף ציראקי רכש את האחוזה בשנת 1730 מהברון פרנץ אנסלם פליישמן. בשנת 1748 הוא לקח את הכנסייה מהקלוויניסטים והעביר אותה לנתיניו הקתולים. במשך כמעט שנתיים קיימו הקלוויניסטים פולחן בשמיים החופשיים. בשנת 1751 הם בנו את האורטוריה שלהם עשויה משוכות וקנים. כנסייה הבנויה מאבן יכלו להקים רק בשנת 1786. בתקופה זו היו בכל שלוש העדות (קתולים רומאים, קלוויניסטים ויהודים) בתי ספר וידועים גם זהות המורים. כתוצאה מהפריחה הכלכלית, בשנת 1765 קיבלה לובשבריני את הזכות לערוך ירידים, וכך עלתה לשורות עיירות השוק. בסוף המאה היו רשומים 327 בתים ומספר המשפחות היה 490 ואוכלוסייתן עלתה על אלפיים וחמש מאות.
הגידו הנוסף של היישובנפסק על ידי מלחמת העולם הראשונה והמהפכות שלאחר מכן. מלחמת העולם השנייה הביאה תלאות קשות לחיי הכפר. בדצמבר 1944 הכפר הפך לזירת מלחמה, לאחר למעלה מארבעה חודשים של לחימה קשה בשנת 1945 הפסיקו התותחים לירות ב-20 במרץ. במהלך המלחמה 51 מיהודי הכפר הפכו לקורבנות השואה. 72 בנייני מגורים נפגעו ו-38 הפכו ללא מיושבים.
קהילה יהודית
בראשית המאה ה-18 באו ללובשבריני יהודים ממוראביה ומאוסטריה והתיישבו במקום בחסות בעלי האחוזות. ב-1720 נבנה בית הכנסת הראשון. הקהילה הפעילה מוסדות צדקה וגמילות חסדים והיה במקום בית ספר יהודי.
ב-1840 ישבו בלובשבריני 1,240 יהודים. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 הלך וירד מספרם.
היינריך דויטש (1899–1822), שהיה מורה בבית הספר היהודי בלובשרבריני, לימד אחר כך בבית המדרש לרבנים בבודפשט, חיבר מילון עברי-הונגרי לתנ"ך ולמשנה, תרגם את התורה להונגרית וחיבר "סידור לתפילות ישראל" בהונגרית. בן לובשבריני אחר שנתפרסם הוא מוריץ ספיר (SAPHIR, 1858–1795), עיתונאי וסופר הומוריסטן, מראשוני היהודים שנודעו בספרות הגרמנית. בשנת 1930 ישבו בלובשבריני רק 53 יהודים.
תקופת השואה
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939), כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים" (החוק היהודי הראשון החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי). כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה (מבצע מרגרטה במרץ 1944), הועברו יהודי לובשבריני לתחנת הרכבת של סקשפהרוואר, בה רוכזו כל יהודי הנפה. כעבור שבועיים גורשו כולם למחנה ההשמדה אושוויץ.
הרב האחרון של הקהילה, ד"ר הנריק פיש (Fisch Henrik) שרד את השואה, חזר אחרי המלחמה לבודפשט וכיהן כרב הראשי בבית הכנסת הגדול של בודפשט.
בית הספר לחינוך ע"ש חיים וג'ואן קונסטנטינר
בית הספר לחינוך ע"ש חיים וג'ואן קונסטנטינר של אוניברסיטת תל אביב, אשר פועל במסגרת הפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין, הוקם בשנת 1973. מקום מושבו של בית הספר הוא בניין "שרת", אשר קרוי על שם ראש הממשלה לשעבר, משה שרת.
תוכניות הלימוד מאפשרות לימודים לתואר אקדמי ולתעודת הוראה, בנוסף להשתלמויות ללימודי המשך. בבית הספר פועלים 3 חוגים ובהן מספר מעבדות ומרכזי מחקר. כמה מחברי הסגל בבית הספר מופקדים על קתדרות.
ראש בית הספר לחינוך מאז ראשית שנת הלימודים תש"פ היא פרופסור פאדיה נאסר אבו אלהיג'א . היא החליפה בתפקיד את פרופסור רחל גלי צינמון אשר מונתה לדיקנית הפקולטה למדעי הרוח. בין חברי הסגל בעבר נמנים אורית איכילוב, מנוחה בירנבוים, דן גבתון, יובל דרור, אסתר דרומי, עמי וולנסקי, אבנר זיו, דוד חן, שמעון זקס, אריה לוי, מלכה מרגלית, דוד נבו, אפרים פישביין, גדעון צבס, נעמה צבר בן-יהושע, יצחק קשתי, רינה שפירא וס. יזהר. נכון לשנת 2022, ישנם 36 חברי סגל בכיר בבית הספר לחינוך.
היסטוריה
עם הקמתה של אוניברסיטת תל אביב, בשנת 1956, פעלו בה הפקולטה למדעי הרוח והפקולטה למדעי הטבע. באותו הזמן, הוקמה המחלקה לפדגוגיה, שנועדה להכשיר את תלמידי פקולטות אלו להוראה בבית הספר. בשנת תשכ"ד הוקם החוג למדעי החינוך בפקולטה למדעי הרוח. החוג הוסמך להעניק תואר ראשון, ושלוש שנים לאחר מכן החל להעניק גם תואר שני.
בשנת 1969 הוחלט על הקמת בית ספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב בשנת 1973, הקים רקטור האוניברסיטה, פרופסור שלמה סימונסון, ועדה להקמת בית ספר לחינוך לאור התרחבותה של מערכת החינוך בארץ באותם הימים, צפתה הוועדה כי הביקוש לעובדי הוראה יעלה במהרה בכ-80% בהשוואה לביקוש באותה העת, וכי צפי זה מחייב היערכות מחדש.
במקביל, הוקמה ועדת איתור לראש בית הספר שהמליצה על ד"ר דוד חן לתפקיד. באותה העת, חן הרצה במכון ויצמן למדע בתחומי הביופיזיקה, ובמקביל עסק שם בהקמה של תוכנית נוער שוחר מדע, בשיתוף עם משרד החינוך . הוא הסכים להצעה, ונבחר לתפקיד.
בית הספר לחינוך החל לפעול בשנת הלימודים תשל"ד תחת הפקולטה למדעי הרוח, בראשה עמד אז פרופסור דניאל קארפי. במסגרת בית הספר, פעל החוג למדעי החינוך, שכלל מגמות לתואר ראשון ושני. בנוסף, פעל בבית הספר החוג להכשרת עובדי חינוך, שהחליף את המחלקה לפדגוגיה והסמיך את בוגרי האוניברסיטה לתעודת הוראה . סך חברי הסגל בראשית ימיו של בית הספר עמד על 17, ובסוף תקופת כהונתו של דוד חן כראש בית הספר, גדל מספרם ל-64.
בית הספר אורגן מחדש, בשנת 1996, במסגרת של ארבעה חוגים: החוג להיבטים התפתחותיים בחינוך, החוג לתכנון לימודים ולהוראה, החוג למדיניות החינוך וארגונו והחוג להוראת המדעים (ובתוספת יחידה להכשרה להוראה).
בניין שרת
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים אנדרי לייטרסדורף ואיליה בלזיצמן, ובנייתו הושלמה בשנת 1970; היה זה המבנה האחרון שתכננו צמד האדריכלים ושנבנה בפועל. הבניין תוכנן כמבנה מלבני במידות זהות לזה של בניין הפקולטה לניהול השוכן מצפון לו; הבניין נבנה עם חצר פנימית, ששימשה להחדרת אור יום ואוורור למסדרונות הארוכים וגם כאזורי שהייה בהפסקות . על אחד הקירות בקומת הכניסה לבניין נמצא ציור קיר של האמן אריק בראואר. עם חנוכתו, אכלס הבניין את החוג למדעי החינוך, המחלקה לפדגוגיה והמחלקה לפסיכולוגיה. הבניין נקרא על שם משה שרת, שהיה יו"ר הוועדה שהמליצה על הקמת אוניברסיטה בתל אביב, והיה הראשון שקיבל מטעמה תואר דוקטור לשם כבוד (1965).
חיים וג'ואן קונסטנטינר
בית הספר קרוי על שם ד"ר חיים קונסטנטינר (יליד 6 ביוני 1928, ליטא) ורעייתו, ד"ר ג'ואן (ילידת 10 בנובמבר 1926 ניו יורק, ארצות הברית), בתו של אליאס סוראסקי (על שמו נקראים המרכז הרפואי תל אביב והספרייה המרכזית באוניברסיטת תל אביב). חיים וג'ואן תמכו בארגונים יהודיים ותרבותיים רבים. חיים זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב (1980), ובהמשך השתתף בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב ואף שימש כיו"ר.
פרס לחינוך יהודי ע"ש ד"ר חיים קונסטנטינר
מדי שנה, החל בשנת 2001, ניתן בבית הספר לחינוך פרס לחינוך יהודי ע"ש ד"ר חיים קונסטנטינר. הפרס, הנושא את השם "פרס חיימה קונסטנטינר בחינוך יהודי", מוענק מדי שנה לאיש או ארגון אשר הצטיינו בתרומתם למען קידום החינוך היהודי. הענקת הפרס מתקיימת במסגרת אירועי חבר הנאמנים השנתי של אוניברסיטת תל אביב, במעמד משפחת קונסטנטינר ונציגים מהנהלת האוניברסיטה. החתומים על תעודת הפרס מטעם האוניברסיטה הם נשיא האוניברסיטה והרקטור. רשימת זוכי הפרס מיום היווסדו ועד היום:
מחקר
עיקר המחקר בבית הספר לחינוך מתקיים על ידי חברי הסגל.
מספר חברי סגל בבית הספר לחינוך מפעילים מעבדות מחקר, בהן הם מבצעים מחקרים ומנחים תלמידים לתארים גבוהים. מעבדות אלו עוסקות בגורמי סיכון והגנה, הגיל הרך, התפתחות הילד, התפתחות קריירה, טכנולוגיות ידע, שפה ומוח, חשיבה מתמטית, למידה וטכנולוגיה מתקדמת, מיומנויות למידה והוראה בעידן הדיגיטלי, וקשב.
מספר חברי סגל בבית הספר לחינוך מופקדים על קתדרות: פרופסור (אמריטוס) דניאל בר-טל מופקד על הקתדרה ע"ש ברונקו וייס לחקר התפתחות הילד וחינוכו, פרופסור (אמריטוס) יובל דרור מופקד על הקתדרה לחינוך יהודי, ופרופסור רפי נחמיאס וד"ר מירי ימיני מופקדים על קתדרת אונסק"ו לטכנולוגיה, אינטרנציונליזציה וחינוך.
פרט למחקר שעורכים חברי הסגל, קיימים בבית הספר לחינוך מספר מרכזי מחקר העוסקים במחקר ופיתוח בתחומים שונים, ומסייעים ביישום וביישוג של נושאים אלו: המרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי (במסגרתו פועל המרכז הארצי למדע), היחידה לחיזוי טכנולוגי וחברתי,   מרכז קלמן לחינוך יהודי, והיחידה לסוציולוגיה של החינוך והקהילה.
בבית הספר פועלות מספר יחידות נוספות:
בנוסף, פעלה בבית הספר ספרייה, ובהמשך עברה פיזית ואדמיניסטרטיבית להיות חלק מהספרייה למדעי החברה, לניהול ולחינוך ע"ש ברנדר-מוס, אשר שוכנת בבניין סמוך לבניין שרת.
תואר שני
הלימודים לתואר שני מתקיימים במסגרת 3 חוגים, כמו גם בתוכנית לחינוך רב-לשוני:
בנוסף לאלו, התוכנית לחינוך רב-לשוני עוסקת בנושאים הקשורים לרב לשוניוּת ולממשק שבין שפות ובין היבטים חברתיים, חינוכיים, קוגניטיביים, פסיכולוגים ופוליטיים. היא כוללת למידה של ניתוח והערכה של תוכניות לימודים, כלי הערכה ומדידה בהקשרי שפות.
תואר שלישי
כל חברי הסגל בבית הספר שהם בדרגת מרצה בכיר ומעלה רשאים להנחות תלמידי דוקטורט. ההנחיה נעשית בהתאם להתקשרות שבין התלמיד או התלמידה לבין המנחה.
תעודות הוראה
הסמכה להוראה מתבצעת במגוון רחב של מקצועות, הן במקצועות המתמטיקה והמדעים (בחוג לחינוך מתמטי, מדעי וטכנולוגי) והן במקצועות ממדעי החברה והרוח (אזרחות, איטלקית, אנגלית, היסטוריה, חינוך מיוחד, לשון עברית, מדעי החברה, מוזיקה, מחשבה יהודית, מקרא, סינית, ספרות, ערבית, צרפתית, קולנוע, תולדות האומנות, תיאטרון) ביחידה להכשרה להוראה.
לימודי המשך ולימודי תעודה
במסגרת החוג לחינוך מתמטי, מדעי וטכנולוגי, מתקיימים לימודי תעודה לבוגרי תואר שני שאינו מתחום החינוך.
פדריקו בונלי
פדריקו בונלי (באיטלקית: Federico Bonelli, נולד ב-1978) הוא רקדן בלט איטלקי, רקדן ראשי בבלט המלכותי בלונדון.
בספטמבר 2003, הפך בונלי לרקדן ראשי בבלט המלכותי. ב-2013 גילם את 'רומיאו' מהבלט המפורסם 'רומיאו ויוליה'.
בונלי נשוי לסולנית ראשונה בבלט המלכותי, הרקדנית היקארו קובאיישי.
קלייטון מרפי
קלייטון מרפי (באנגלית: Clayton Murphy; נולד ב-26 בפברואר 1995) הוא אתלט אמריקאי, זוכה מדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים (טורונטו 2015) בריצת 800 מטר.
ביוגרפיה
מרפי גדל בחוות חקלאית באוהיו, בנם של מלינדה ומרק.
2103
ב-2013 החל ללמוד באוניברסיטת אקרון והיה חבר בנבחרת האתלטיקה של המוסד. ב-2015 סיים שלישי באליפות ה-NCAA באתלטיקה באולם בריצת 800 מטר ושלישי באליפות ה-NCAA באצטדיון בריצת 800 מטר.
2015
באליפות ארצות הברית באתלטיקה סיים רביעי בריצה זו ונבחר לסגל הנבחרת למשחקים הפאן-אמריקאיים, בתחרויות שנערכו בטורונטו ביולי 2015 זכה במדליית זהב בתוצאה של 1:47.19 דקות. באליפות צפון אמריקה, מרכז אמריקה והאיים הקריביים שהתקיימה באותה שנה זכה במדליית כסף בתוצאה של 1:46.38 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט הוא סיים במקום 14 בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:46.28 דקות.
2016
באליפות ה-NCAA באתלטיקה באולם שנערכה במרץ 2016 הוא זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר ובאליפות ה-NCAA באתלטיקה שנערכה ביוני אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר.
מדליית ארד אולימפית
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא ניצח בריצת 800 מטר בשיא אישי של 1:44.76 דקות. במשחקים האולימפיים עצמם, הוא זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר בשיא אישי של 1:42.93 דקות, אחרי דייוויד רודישה מקניה (1.42.15 דקות) תאופיק מחלופי מאלג'יריה (1.42.61 דקות).
2017
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה במרץ 2017 הוא זכה בריצת 1000 מטר.
2019
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-1 באוקטובר 2019 הוא סיים במקום שמיני בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.84 דקות.
אגודת יאנוס
אגודת יאנוס (באנגלית: Janus Society) היה ארגון למען זכויות ההומופילים אשר הוקם ב-1962 בפילדלפיה. שמו של הארגון מבוסס על שמו של האל הרומי יאנוס בעלי שני הראשים.
הארגון מוכר, בין השאר, בשל היותו המוציא לאור של המגזין "Drum", אחד מהעיתונים הראשונים בארצות הברית אשר היה מיועד לקהל להט"בי ואשר הופץ באופן נרחב במהלך שנות ה-60, וכן בשל תרומתו ההיסטורית בארגון רבות מההפגנות הראשונות בארצות הברית למען זכויות להט"ב.
על מנת להשיג את מטרותיו, הארגון בחר לנקוט במדיניות נוקשה מצד פעיליו, כך שישמרו על הופעה ייצוגית וזאת על מנת להציג בפני הציבור נציגים של הקהילה הגאה בלבוש הטרונורמטיבי בהפגנות שארגנו. בשל הקשרים ההדוקים שבין הארגון לבין Drum ועסקי המין השונים של הפעיל החברתי קלארק פולק, אגודת יאנוס נאלצה להתמודד עם ביקורות והטרדות רבות, בין השאר מצד הרשויות המקומיות, המדינתיות והפדרליות, ובסופו של דבר נאלצה להפסיק את פעילותה בשנת 1969, שבועות ספורים לפני מהומות סטונוול, לאחר שפולק נעצר בגין אישומי תועבה פדרליים.
ביום שישי, 21 בפברואר 1964, נשיא אגודת מאטאשין בוושינגטון, ד"ר פרנק קמני, העביר הרצאה בחינם על אפליה על רקע נטייה מינית. הרצאה זו נערכה בחסות אגודת יאנוס, ועסקה במאבק נגד אפליה בתחומי התעסוקה, חינוך ודיור כלפי הקהילה הלהט"בית.
סטיבן גובזר
סטיב גובזר (באנגלית: Steven S. Gubser; 4 במאי 1972 – 3 באוגוסט 2019) היה פיזיקאי אמריקאי, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פרינסטון. מחקריו התמקדו בפיזיקה תאורטית של חלקיקים ובמיוחד בתורת המיתרים.
אודות
כשהיה בתיכון, בשנת 1989 זכה באולימפיאדת הפיזיקה הבינלאומית והיה לאמריקאי הראשון שזוכה בתואר. הוא זכה גם במדליית כסף שנה אחר כך באולימפיאדת הכימיה הבינלאומית. הוא קיבל דוקטורט מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1998. סטיב גובזר עשה פוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד בין השנים 1998 ל-2000. ב-2001 כיהן כפרופסור לפיזיקה תאורטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה ובהמשך השנה מונה לפרופסור באוניברסיטת פרינסטון, משנת 2005 כיהן כפרופסור מן המניין בפרינסטון. מחקריו עסקו בתורת המיתרים, והסבירו כיצד היא עוזרת בהבנת חורים שחורים.
היה ממניחי היסוד לתורת CFT, הקושרת בין תורת השדות הקוונטית לניסוחים לכבידה בתורת המיתרים או התורה המאוחדת.
בשנת 2010 יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון ספרו "The Little Book of String Theory", ספר מדע פופולרי המציג לקורא את תאוריית המיתרים.
גובזר היה עמית גוגנהיים.
גובזר נהרג ב-3 באוגוסט 2019 בתאונת טיפוס על צוק בשאמוני שבצרפת.
מקור החסידה (מרכז צפרות)
מקור החסידה הוא פארק ומרכז צפרות בכפר רופין שבעמק בית שאן ונפתח בשנת 1996. הפארק משתרע על פני כ-40 דונם, בשטח ששימש בעבר כבריכות דגים, מצפון לכפר רופין ותוכננו בו בתי גידול שונים כדוגמת בריכות וביצות.
הפארק כולל בנוסף תחנת טיבוע בשמורת תל סהרון, והוקם בשיתוף מרכז הצפרות הישראלי.
החי
בין מיני העופות הנודדים והיציבים בפארק נמצאים: דוכיפת מצויה, עגור, עיט ערבות, עיט גמדי, עיט צפרדעים, לבנית קטנה, אנפת לילה, חסידה לבנה, פצחן, זרון סוף, זרון תכול, דאה שחורת-כתף, בז נודד, צופית, פרנקולין שחור, שלדג, שרקרק מצוי, שרקרק ירוק, כחל מצוי, חמרייה חלודת-זנב, קוקיה מצויצת, סיקסק, עלווית קווקזית ועוד.
היסטוריה
המרכז התפתח כמוקד תיירותי מרכזי של הקיבוץ. עמק בית שאן וסביבתו, עמק המעיינות, עשיר בבתי גידול טבעיים ומלאכותיים, המצויים בהר הגלבוע ורמת יששכר, גאון הירדן, חורשה טבעית, בריכות דגים, שדות, מטעים - מקומות אלה מהווים מוקד משיכה לעופות הנודדים.
סמל האיים הקנריים
סמל האיים הקנריים הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית האיים הקנריים שבספרד.
הסמל מעוצב כמגן "ספרדי" כחול ובו שבעה איים לבנים מסודרים בשלושה צמדים אחד מעל השני, והשביעי בתחתית. הם מעוצבים כהרים ומסמלים את שבעת איי האוטונומיה שנוצרו מהרי געש תת-ימיים. במגן תומכים שני כלבים חומים זקופים שלצוואריהם קולר כחול מקושט בפנינים. הם מייצגים את משמעות שמם של האיים: בלטינית Canariae Insulae משמעו אי הכלבים. דמות כלב מופיעה בסמלים ההיסטוריים של האיים כבר ממאה ה-16 ועיצוב המגן עם שבעת האיים היה בשימוש במאה ה-17. מעל המגן מותקן כתר ממלכת ספרד, ומעליו המוטו "Oceano" באותיות שחורות על סרט לבן, לסמל את מיקומם של האיים באוקיינוס האטלנטי.
הסמל עבר שינויים לא משמעותיים במהלך השנים. עיצוב דומה לנוכחי נקבע בחוק ב-1982 והוא השתנה בפעם האחרונה ב-1990. עיצוב גרפי נוסף נעשה ב-2005 אך הוא נועד לשימוש במסמכים וכדומה, ואינו סמל הרלדי.
1010-1019 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1019 - 1010 לפני הספירה
אביבה גור־שילה
אביבה גוֹר־שילה (4 באפריל 1933 – 24 בינואר 2006) הייתה שחקנית תיאטרון, משוררת, ומתרגמת ישראלית.
חייה
אביבה גוֹר נולדה ב־4 באפריל 1933 בריגה בירת לטביה הסובייטית, ברית המועצות, בת לזוג שחקנים ארצישראליים: מרים ברנשטיין־כהן, בתו של המנהיג הציוני יעקב ברנשטיין־כהן, ומיכאל גור, ממקימי התיאטרון העברי בקובנה שבליטא, אשר עשו שם בהוראת עברית. הוריה היו ממקימי התיאטרון הארץ־ישראלי בפלשתינה־א"י המנדטורית עוד לפני הגעת להקת "הבימה" ממוסקבה לארץ ישראל. עם הגעת "הבימה" נחלש התיאטרון הארץ־ישראלי, ובני הזוג גוֹר הוזמנו להקים תיאטרון עברי בקובנה; הם נסעו, ושם נולדה בתם אביבה.
לאחר ששבה עם הוריה לפלשתינה־א"י למדה אביבה גוֹר בגמנסיה הרצליה, והמשיכה ללימודי פילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1951 החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי. בשנת 1952 נישאה לשחקן יצחק שילֹה, ובשנת 1956, בעת שהייה עם בעלה בלונדון, ילדה בת, תמר. שנים ספורות לאחר מכן נקלע התיאטרון הקאמרי לקשיים ובני הזוג נסעו לניו יורק לחפש את מזלם על במותיה. הם הצליחו להתפרנס ממשחק ומהוראת משחק, ובין היתר הופיעו שניהם בהפקת המחזה "רשומון" בברודוויי בשנת 1959.
בשנת 1961 חזרו בני הזוג שילה לישראל. במשך כ־15 שנה שיחקה גור־שילה במגוון תפקידים על במות הבימה (כגון בהצגה ילדי הצל ), הקאמרי (כגון בהצגה וויצק ), תיאטרון חיפה (כגון בהצגה רשומון ), ואף הפקות עצמאיות, כגון "האוזן הפרטית והעין הציבורית" מאת פיטר שאפר, בבימוי פיטר פריי. במקביל, בשנת 1969 החלה לתרגם ספרות מאנגלית לעברית. כמו כן המשיכה ללמוד פילוסופיה, אסתטיקה, וספרות באוניברסיטת תל אביב. בנוסף, פרסמה שירה פרי עטה בכתבי עת ספרותיים ובמוספים. בשנת 1966 כינסה את שיריה בספר צליל נודד, בהוצאת אל"ף.
ב-24 בינואר 2006 הלכה לעולמה. הותירה אחריה את בעלה, בתה ונכדים. לאחר מותה, כונס מבחר משיריה בידי לאה שניר, ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2009.
תרגומיה
לצד תרגומי מחזות שונים (בהם "סליחה, טעות ברצח" מאת מריו פראטי ) שלא ראו אור אלא רק שימשו על הבמה, תרגמה גור את הספרים הבאים:
Performances
Performances (בעברית: הופעות) הוא אלבום וידאו של הזמרת המקסיקנית-אמריקאית סלינה. האלבום מכיל את ההופעה חיה של הזמרת במהלך הופעתו של זמר הטחאנו ג'וני קנאלס. ההופעה שודרה בטלוויזיה בשנת 1993 ושודרה גם בשנה שלאחר מכן.
רוברט פלק
רוברט פלק (רוסית: Фальк Роберт Рафаилович; 27 באוקטובר 1886 מוסקבה - 1 באוקטובר 1958 מוסקבה) היה צייר יהודי רוסי.
ביוגרפיה
הוא נולד ב-1886 במוסקבה אחת מעריה החשובות של האימפריה הרוסית. אביו, רפאל פלק היה עורך דין ושחמטאי. הוא עסק בציור ושירה בעודו ילד. בין 1902–1905 הוא למד בבתי ספר לציור של ציירים מפורסמים קונסטנטין יואון, איוון דודין ואיליה משקוב. בין 1905 - 1909 הוא למד בבית ספר לאמנות של מוסקבה, אחד ממוריו היה לאוניד פסטרנק. הוא הושפע רבות מולנטין סרוב, וקונסטנטין קורובין.
ב-1909 לצורכי נישואין הוא המיר את דתו לנצרות ולקח שם רומן, אך לאחר מהפכת אוקטובר חזר אל שמו המקורי.
פלק היה אחד המייסדים של קבוצת הציירים נסיך יהלום, הוא השתתף בפעילות הקבוצה בין השנים 1910–1916. בין 1918–1928 הוא לימד במספר בתי ספר לאמנות, עם תלמידיו נמנים סמיון צ'ויקוב, גאורגי ניסקי, אוה לוינה-רוזנגולץ, ניקולאי רומדין ואחרים. בין 1918 - 1921 הוא עבד במחלקה האמנותית של נארקומפרוס (קומיסריון עממי לענייני חינוך). ב-1921 הוא הצטרף אל הסניף המוסקבאי של קולטור-ליגע. החל מ-1925 הוא עבד בתור מאייר בתיאטראות, הוא שיתף פעולה בין היתר עם התיאטרון היהודי הממלכתי.
ב-1928 הוא עבר להתגורר בפריז וחזר למוסקבה ב-1938.
הוא נפטר ב-1 באוקטובר 1958 במוסקבה ושם גם נקבר.
רון האדריק
רון האדריק (באנגלית: Ron Haddrick; 9 באפריל 1929 – 11 בפברואר 2020) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, שחקן קריקט ושדרן רדיו אוסטרלי.
ביוגרפיה
נולד באדלייד שבאוסטרליה, בנם היחיד של אוליב מיי ואלכסנדר נורמן האדריק. בשנות ה-50 היה שחקן קריקט מקצועי וייצג שלוש פעמים את מדינת דרום אוסטרליה בתחרות הארצית לקריקט "Sheffield Shield". הופיע לראשונה כשחקן תיאטרון ב-1946, במסגרת תיאטרון טיבולי בעירו אדלייד. בהמשך הוזמן לשחק בתיאטרון שייקספיר המלכותי באנגליה, ולאחר מכן חזר לאוסטרליה ושיחק בעשרות הפקות תיאטרון בסידני וברחבי אוסטרליה. זכה במספר פרסי תיאטרון באוסטרליה.
האדריק השתתף במספר סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה לאורך הקריירה. סרטו הראשון "בן המלך והעני", והסרט האחרון בו שיחק היה "קרנבל". כן השתתף בפרקים מסדרות אוסטרליות ידועות כגון "קרוב רחוק". בסדרה "איים אבודים" גילם את Q, רודן השולט באיים ומשאיר את תושביו אבודים בזמן (200 שנה).
האדריק הופיע גם ברשת הרדיו ABC האוסטרלית, ולאורך השנים שידר מאות שידורי דרמה, תעודה והקראת שירה.
רוז לוריא הלפרין
רוז לוריא הלפרין (באנגלית: Rose Luria Halprin, 11 באפריל 1896 – 8 בינואר 1978) הייתה מהמנהיגות המובילות של העולם היהודי בתקופה שלאחר השואה ועד מחצית שנות הששים של המאה ה-20, ובפרט של הציונות האמריקאית במאה העשרים, אשר שימשה פעמיים כנשיאה הלאומית של ההסתדרות הציונית הדסה בארצות הברית, ונשאה בתפקידי מפתח בהנהגה הציונית בימיו המכריעים של היישוב והקמת מדינת ישראל. היא הייתה יו"ר של כבוד של הקונגרס היהודי העולמי באמריקה, חברת הוועד המנהל של סוכנות הטלגרף היהודית (JTA), וחברת ועד קבועה של המגבית היהודית המאוחדת. ב-1976 קיבלה הלפרין את פרס בובליק מהאוניברסיטה העברית בירושלים. במרץ 1977, היא קיבלה תואר ד"ר של כבוד לספרות יהודית ללימודי יהדות בניו-יורק.
רון האדריק
ביוגרפיה
נפטר בשנת 2020.
רוז לוריא הלפרין
מלבד השפה האנגלית היו שגורות בפיה של הלפרין השפות: עברית, יידיש, צרפתית וגרמנית.
ראשית חייה
בשנת 1913 הלפרין סיימה הכשרה בסמינר למורים שעל יד בית המדרש לרבנים באמריקה, למדה מעט בהאנטר קולג', ופקדה שוב את האקדמיה באוניברסיטת קולומביה שנים לאחר מכן.
נשיאות הדסה
רוז הלפרין שירתה בנשיאות הדסה בשתי קדנציות: קדנציה ראשונה בשנים 1932–1934, וקדנציה שנייה בשנים 1947–1952. שנים אלה היו רוויות באתגרים קריטיים בהם לקחה חלק מהותי.
כהונה ראשונה 1932–1934
מחד, כהונה זו הייתה בסימן עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בשנת 1933 בגרמניה. רחה פראיר מייסדת בברלין את עליית הנוער עליה מופקדת מאוחר יותר הנרייטה סאלד מייסדת הדסה. מפעל זה מציל אלפי ילדים ממלתעות הנאצים ומביאם לארץ ישראל. מאידך, הדסה ממשיכה להטמיע את המהפכות הרפואיות אותן ייסדה ביישוב בארץ ישראל קודם לכן - הקמת בתי חולים ותחנות לבריאות המשפחה - טיפות חלב. שנה קודם לתחילת הכהונה של הלפרין, ייסדה הדסה את קופת חולים עממית, למי שלא נכלל בהסתדרות הכללית.
בין כהונות 1934–1939
לאחר כהונתה הראשונה כנשיאה עברה בשנת 1934 עם משפחתה להתגורר בירושלים, שם קידמה מטעם ארגון הנשים את הקמתו של בית החולים של ההסתדרות המדיצינית הדסה בהר הצופים. תחת שרביטו של יהודה לייב מאגנס, קנצלר האוניברסיטה העברית, ועדת הבנייה גייסה את האדריכל היהודי גרמני הנודע אריך מנדלסון אשר בנה מבנה שנודע בשל יופיו והתאמתו לזירה המזרח תיכונית, ונחשב לאחד מהמבנים המוצלחים ביותר של האחרון. בשנת 1939 חזרה לארצות הברית.
כהונה שנייה 1947–1952
הקדנציה השנייה שלה בשנים 1947–1952 לוותה באחד מאתגרי המנהיגות הקשים ביותר. כנשיאת הדסה היא הובילה את פינוי בית החולים הדסה שעל מובלעת הר הצופים אותו בנתה, כאשר הוא הפך מוקד לאלימות ערבית לאחר הקמתה של מדינת ישראל. שיאו של אותו גל אלימות בהתקפה על השיירה להר הצופים, שיירת הדסה, בלב שכונת שייח ג'ראח, באפריל 1948. למעלה משבעים וחמישה רופאים, אחיות וסטודנטים נהרגו במארב כאשר השיירה בה נסעו חצתה את שכונת שייח' ג'ראח במורדות הר הצופים בדרך אל בית החולים על ההר. המתקפה חשפה את מיקומו השברירי של בית החולים בהיותו מוקף כפרים ערביים. מציאות זו הובילה לפינויו מההר ולמציאת אתר חלופי.
בהנהגתה הוקמו בירושלים חמישה מוקדים זמניים לעזרה ראשונה שנדרשה עקב מלחמת השחרור המתנהלת בעיר. במקביל פעילותה הרפואית של הדסה גדלה עם בנייתו של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ב-1949 והקמת בית החולים הדסה בעין כרם שלש שנים לאחר מכן.
חיים בארץ ישראל
השנים בהם שהתה עם משפחתה בירושלים הותירו עליה רושם עמוק. היא השתלמה בשפה העברית והעמיקה את קשריה האישיים עם אנשי היישוב. לעיתים קרובות שוחחה עם חברים על ההליכות הארוכות שערכה עם ילדיה בעיר העתיקה של ירושלים, ועל המראה של הר הזיתים מדלתה. במהלך הקריירה הציבורית שלה חזרה וביקרה בישראל למעלה מששים פעמים, בשנים בהם חציית האוקיינוס לא הייתה עניין של מה בכך.
כאמור, את שהותה כאן ליווה גל של התפרעויות נגד יהודים על ידי ערביי חברון ובאזורים נוספים. היא סייעה למצוא מזור למתיישבים היהודים אשר באו לירושלים בברחם מהאלימות. מאידך ביטאה עמדה מורכבת כאשר במקביל לסיועה למתיישבים היהודים, היא קראה לשיתוף פעולה יהודי-ערבי.
סיוע לעליית הנוער
בעת שהותה בארץ ישראל השלטון הנאצי בגרמניה הרים ראש והשית מדיניות אנטי יהודית, מה שגרם לגל עלייה גדול מגרמניה לארץ ישראל. הלפרין התוודעה להנרייטה סאלד מייסדת 'הדסה', וסייעה לה בעליית הנוער. במסגרת זו נסעה חליפות לברלין בשנים 1935–1938.
הציונות האמריקאית
חזרתה לארצות הברית בשנת 1939 לוותה ברצון לחזק את השפעתה על היישוב ועל המעשה הציוני. בין השנים 1939–1946 היא הייתה חברה בוועד הפועל הציוני. בשנת 1942 היא הפכה לגזברית ועד החירום של ציוני אמריקה ושירתה כסגנית היו"ר שלו בין השנים 1945–1947. היא נמנתה על חברות המזכירות הראשונות של הוועד היהודי-אמריקני שנוסד ב-1943 על מנת לתעל את המאמץ האמריקני לטובת היישוב לאחר מלחמת העולם השנייה.
שתדלנות להקמת המדינה
הלפרין היוותה ציר מרכזי במאבק למען הקמתה של מדינת ישראל במסגרת תפקידה בסוכנות היהודית, והיא השתדלה רבות במסדרונות מטה האו"ם. היא השתתפה במשאים ומתנים אשר הובילו לתוכנית החלוקה ב-1947. מאוחר יותר, כאשר עננה של מתקפת דמים רבצה מעל היישוב, וארצות הברית ביקשה כתוצאה מכך להשהות את הקמת המדינה, הלפרין הייתה זו, יחד עם עוד שלשה חברי הוועד המנהל, אשר הובילה קו נחרץ לממש את התוכנית להקמת מדינה.
בקשה לסיוע
לאחר הקמת המדינה התבקשה הלפרין על ידי אליעזר קפלן, שר האוצר של המדינה הצעירה, להוביל את המאמץ הבינלאומי לגייס את התרומות הנחוצות לקליטת העלייה האינטנסיבית ארצה. ב-1946 נבחרה לנהל את הענף הניו יורקי של הסוכנות היהודית. הלפרין נותרה בהנהלת הסוכנות היהודית, דיברה בשמה וגייסה כספים עבורה, עד לפרישתה לגמלאות בשנת 1968.
בנובמבר 1949 פנה ראש ממשלת ישראל דאז דוד בן-גוריון באיגרת לרוז הלפרין נשיאת הדסה, וביקש באמצעותה את סיועה הייחודי של יהדות ארצות הברית למדינה הצעירה, דבר הממחיש את מעמדה של הלפרין הן בקרב הנהגת המדינה הצעירה והן בקרב יהודי ארצות הברית. פנייה זו הייתה כחלק מתפיסת ה"חלוציות" בעיני בן-גוריון ואחרים, אשר טען כי מה שהמדינה הצעירה זקוקה לו ביותר הוא כוח אדם מוכשר ואיכותי, מעט בכמות ורב באיכות. הוא ראה כמטרה חשובה ביותר העלאת כוח חלוץ זה מארצות הברית, גם מתוקף ההבנה כי עלייה המונית מארץ מוצא זו אינה ברת ביצוע. סיבה נוספת היא היחלשותה של אירופה בימים שלאחר השואה. וכך כותב לה בן-גוריון:
אתם כאן אנחנו שם
כשנה לאחר איגרתו של בן-גוריון ניתן לראות בדברי הלפרין על הציונות האמריקאית שנאמרו במושב הוועד הפועל הציוני בירושלים, כמעין תשובה לדברי בן-גוריון, וכתמצית לתפיסת הציונות האמריקאית: "התנועה הציונית באמריקה לא ראתה עצמה מעולם כתנועה חלוצית גדולה [...] המוני היהודים באו לאמריקה [...] מתוך החלטה ברורה להכות שורש בארץ החדשה [...] ועל מנת להיות לאזרחיה הנאמנים [...]. יהודי אמריקה הצטרפו לתנועה הציונית 'בתקופת היטלר', לא משום שחשבו שייתכן כי 'גם באמריקה יכולה לרדת שואה' [...]; ורק הנסיבות הקשות הביאו לידי כך שהם 'סיגלו לעצמם [...] את הרעיון שבהכרח כי יוקם בארץ-ישראל בית לאומי בשביל יהודים אחרים אך לא בשביל עצמם, לא בשביל יהודי אמריקה"
משפחה
רוז נפטרה בבית החולים סיני בעיר הולדתה ב-8 בינואר 1978. בת 82 במותה. גופה הוטס לישראל, כאן נערך לה טקס הלוויה בבית החולים הדסה עין כרם, וכן טקס רשמי בבניין הסוכנות היהודית בירושלים. היא נקברה במרחק לא רב מקברה של הנרייטה סאלד בבית הקברות שעל הר הזיתים. בין הסופדים לה הייתה נשיאתו של ארגון הדסה באותם ימים, ברניס טננבאום:
קובל
קובל (באוקראינית וברוסית: Ковель, בפולנית: Kowel, ביידיש: קאָוועל) היא עיר מחוז בחבל ווהלין השוכנת בצפון-מערב אוקראינה.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר בשנת 1915 על ידי הכוחות האוסטרו-הונגרים. בתאריכים 24 ביולי 1916 - 8 באוגוסט 1916 נערך דרומית לעיר קרב קובל, כחלק ממתקפת ברוסילוב. בקרב זה ניסה הצבא הרוסי להשתלט על תחנת הרכבת בעיר. הקרב הסתיים בעצירת המתקפה הרוסית באזור זה תוך גרימת אבדות כבדות לרוסים.