cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קילר קרוק
כוחות ויכולות
מחלת האטביזם שלו מקנה לו תכונות חייתיות: כוח על-אנושי, מהירות גבוהה, סיבולת ורפלקסים וחושים מוגברים. תכונות אלו הופכות אותו ללוחם חזק וקשוח. בנוסף לכוח הפיזי הרב והחוסן שלו הוא בעל טופרים ושיניים חדים כתער, המשמשים לו כנשק בקרב פנים אל פנים. כמו כן הוא בעל יכולת ריפוי עצמי מוגברת.
Whoa Oh! (Me vs. Everyone)
(בעברית: אנחנו לא מדברים יותר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה האמריקאית פוראבר דה סיקסט קידס, ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, מתוך האלבום, Underdog Alma Mater. במקור, יצא השיר בשנת 2008 ללא גומז, אך בשנת 2009 יצא ביחד איתה.
השיר הגיע למקום ה-38 במצעד 40 שירי המיינסטרים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אוסטין בלו, קיילב טורמן וג'ונתן קוק והופק על ידי ג'וף רוקוול ומאט סקוויר. השיר יצא לאור ב-1 באפריל 2008, כסינגל מתוך האלבום Underdog Alma Mater של הלהקה, תוך שבמאי 2009 הוחלט להוציא גרסת רמיקס בה התארחה הזמרת סלינה גומז, שלא הייתה שותפה לכתיבת הרמיקס.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-10 מיליון השמעות.
אנה מריה טלס קאריירה
אנה מריה טלס קאריירה (באנגלית: Ana Maria Teles Carreira) הייתה שגרירת אנגולה בבריטניה. משמשת כדיפלומטית מקצועית בשירות החוץ האנגולי. בטרם מונתה לשגרירה, עבדה במשרד החוץ האנגולי כמנהלת המחלקה המשפטית והקונסולרית ומנהלת אזור אסיה ואוקיאניה. היא שימשה כיועצת ברפובליקה של קונגו.
בשנת 2001, הייתה שגרירת אנגולה להודו, השגרירה השנייה בהיסטוריה של אנגולה להודו. ולאחר מכן הייתה שגרירה לא תושבת של אנגולה בתאילנד. ב-2005 מונתה כשגרירת אנגולה בבריטניה.. היא כיהנה בתפקיד עד לשנת 2011 כאשר במקומה מוני מיגל נטו.
בין השנים 2011 ל-2017, כיהנה כשגרירת אנגולה לגאנה.
אנה מריה טלס קאריירה בעלת תואר ראשון במשפטים, ותואר שני בלימודים דיפלומטיים מהאקדמיה הדיפלומטית של לונדון באוניברסיטת וסטמינסטר.
פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה
פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (באנגלית: North American Aerospace Defense Command, ובקיצור: NORAD) הוא ארגון משותף לארצות הברית וקנדה המגן על המרחב האווירי של צפון אמריקה. הארגון נוסד ב-12 במאי 1958 בשם "פיקוד הגנת האוויר של צפון אמריקה". מאז 1963 נמצא המטה הראשי של הפיקוד במרכז המבצעים בהר שאיין שבקולורדו, ומסיבה זו יש המתייחסים לפיקוד כאל הר שאיין.
מתקני הפיקוד של NORAD הנמצאים בקולורדו מנוהלים על ידי חיל האוויר של ארצות הברית, ונמצאים תחת פיקודה של קבוצת התמיכה של משימה 721, המהווה חלק מכנף החלל 21, הממוקמת בבסיס חיל האוויר פיטרסון. הפיקוד מחולק לשלושה אזורים: המשימה של הפיקוד מוגדרת כך:
הקמה
ההכרה באיום ההולך וגובר מפני המפציצים האסטרטגיים מתוצרת ברית המועצות, בעלי יכולת הנשיאה של נשק גרעיני, הביאה את ארצות הברית וקנדה לכדי שיתוף פעולה קרוב יותר בתחום ההגנה האווירית. בעוד שהתקפה מכיוון האוקיינוס השקט או האוקיינוס האטלנטי תתגלה באמצעות כלי טיס להתראה מוקדמת, ספינות צי, או מתקני מכ"ם הנמצאים על החוף, אזור החוג הארקטי לא היה מכוסה מבחינה הגנתית. בראשית שנות ה-50 הסכימו ארצות הברית וקנדה להקים סדרה של תחנות מכ"ם לרוחב צפון אמריקה על מנת לגלות התקפה סובייטית שתגיע מכיוון החוג הארקטי. סדרת המכ"מים הראשונה הייתה פיינטרי ליין (קו עץ האורן), שהושלמה ב-1954 והורכבה מ-33 תחנות לרוחב קנדה. אולם קשיים טכניים שהתגלו בהפעלת המערכת הובילו להקמתן של רשתות מכ"ם נוספות. ב-1957 הושלמה גדר מק'גיל; הגדר מורכבת ממכ"ם דופלר שאמור לגלות כלי טיס שטס בגובה נמוך. מערכת זו נמצאת בקירוב במרחק של 480 קילומטרים מפיינטרי ליין במקביל לקו רוחב 55. המערכת המשותפת השלישית הייתה קו ההתרעה המוקדמת מרחוק, שבנייתה הסתיימה ב-1957. המערכת הורכבה מ-57 תחנות מכ"ם במקביל לקו רוחב 70. המערכות הללו סיפקו התרעה של כ-3 שעות לפני הזמן שבו המפציץ יהווה סכנה בכך שיתקרב לאזורים צפופי אוכלוסין.
המלחמה הקרה והתרעות שווא
כבר בשנות ה-60 היו מעורבים כ-250,000 אנשים בפעילות הפיקוד. עליית האיום מצד טילים בליסטיים בין-יבשתיים וטילים בליסטיים המשוגרים מצוללות בראשית שנות ה-60 היה דבר מטריד מבחינת ממשלות רבות. בתגובה, החלה בנייתה של מערכת התרעה ומעקב טילים על מנת לספק יכולת לגלות טילים מהחלל החיצון, לאתר את מסלולם ולזהות אותם. הרחבת המשימה של הפיקוד לטיפול בנושאי חלל הובילה לשינוי השם לפיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה במרץ 2007.
החל מ-1963 החל צמצום בגודלו של חיל האוויר האמריקני, וחלקים מיושנים של מערכת המכ"ם נסגרו. אולם, היה מאמץ מוגבר להתגונן נגד איום הטילים הבליסטיים הבין-יבשתיים; הוקמו שני מרכזי מבצעים תת-קרקעיים, הראשי בהר שאיין והמשני בנורת' ביי, אונטריו. בראשית שנות ה-70 קבלתה של דוקטרינת ההשמדה ההדדית המובטחת הובילה לקיצוץ בתקציב ההגנה האווירית ולהשבת משימתו של פיקוד לאבטחת המרחב האווירי של צפון אמריקה בזמן שלום. לאחר מכן התרחשה הפחתה נוספת במערכת ההגנה האווירית עד לשנות ה-80. בעקבות ועידה משותפת של שתי המדינות בנושאי הגנה אווירית ב-1979 התקבלה ההחלטה לשדרג את מערכות ההגנה – קו ההתרעה מרחוק המוקדמת יוחלף בקו מכ"מים ארקטי חדש שייקרא מערכת ההתרעה הצפונית (NWS); הקמתו של מכ"ם OTH (מעבר לאופק - Over The Horizon); סיפוח של מפציצים יותר משוכללים לפיקוד, ושימוש יותר רחב במטוסי בואינג E-3 סנטרי (איוואקס) מבסיס חיל האוויר טינקר באוקלהומה ובסיס חיל האוויר אלמנדורף באלסקה. המלצות אלה התקבלו על ידי שתי הממשלות ב-1985. פיקוד החלל של ארצות הברית הוקם בספטמבר 1985 כנספח (אך לא כחלק) מ-NORAD.
למרות שכל הציוד בהר שאיין נתון לפיקוח קפדני, בשני מקרים כשל מערכות כמעט וגרם למלחמה גרעינית. ב-9 בנובמבר 1979 טכנאי בפיקוד הפעיל ניסוי אך שכח להעביר את המערכת למצב "מבחן", ובכך גרם לשליחת התרעות שווא לשני בונקרים ששימשו כאתר התכנסות חלופי לממשלה, ולמתקני פיקוד אחרים ברחבי העולם. תקרית דומה התרחשה ב-2 ביוני 1980, כאשר כשל במערכת תקשורת מחשבים גרם לשליחת הודעות שווא לבסיסים של חיל האוויר האמריקני ברחבי העולם על כך שארצות הברית מותקפת בנשק גרעיני. בשתי הפעמים, פיקוד האוויר באוקיינוס השקט היה מוכן להפעיל את המטוסים שלו (שהיו חמושים בנשק גרעיני); פיקוד האוויר האסטרטגי לא עשה זאת וספג ביקורת על כך שלא פעל לפי הנהלים, למרות שהיה ידוע לו בהסתברות גבוהה מאוד שמדובר בהתרעות שווא. שני הפיקודים החלו לקבל מידע ממגוון המכ"מים, לוויינים, ומערכות גילוי הטילים, והדיווחים הללו לא התאימו למידע השגוי שהגיע מ-NORAD.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר
לאחר פיגועי 11 בספטמבר משימתו של הפיקוד הורחבה כך שהוא מפקח על כל כלי הטיס הטסים בתוך ארצות הברית. הפיקוד מנהל את מבצע העיט האציל באמצעות סיורים של מטוסי קרב הנמצאים תחת פיקודו של חיל האוויר הראשון ובאמצעות שימוש במטוס בואינג E-3 סנטרי הנתון לפיקודה של כנף הבקרה האווירית ה-552. לפי בקשה של ארצות הברית, נאט"ו מפעילה חמישה ממטוסי האיוואקס שלה באזור ארצות הברית על מנת לסייע לה להתמודד עם ההשלכות של ה-11 בספטמבר.
ב-28 ביולי 2006 קציני צבא בכירים הודיעו שהמבצעים היומיים של הפיקוד יבוצעו, למטרות יעילות, מבניין רגיל בבסיס חיל האוויר פיטרסון בקולורדו ספרינגס. הר שאיין ישמש רק כבסיס גיבוי למקרי חירום, אם כי הוא יישאר פעיל אך עם צוות תחזוקה בלבד. הנהלת NORAD הצהירה שניתן להמשיך בעבודת המעקב ללא הביטחון שהר שאיין מספק. היא הדגישה שאין יותר חשש מפני התקפה גרעינית בין-יבשתית על מתקני הפיקוד.
לוטטיה
לוטטיה (מלטינית: Lutetia או בשמה המלא: Lutetia Parisiorum (לוטטיה פריזיורום) ; בהיגוי לטיני מאוחר: לוטציה, ובהמשך, בצרפתית: Lutèce (לוטס) ) הוא השם שנתנו הרומאים ליישוב המבוצר הגאלי, ששכן בשטח העיר פריז של ימינו, ולמושבות שהיו סביבו. במחקר המודרני נהוג להתייחס אל יישוב זה כאל "פריז הפרהיסטורית" או "פריז העתיקה". בשנת 52 לפנה"ס נכבש האופידום על ידי הרומאים במסגרת מלחמת גאליה. בסביבות שנת 300 קיבלה לוטטיה את השם פריז, כקיצור של השם הלטיני ("Lutetia Parisiorum"), על שם השבט הגאלי שישב באזור מאז המאה השלישית לפנה"ס – הפריזיאים.
הממצאים הארכאולוגיים האחרונים נוגדים את ההערכות בנוגע למיקום המשוער המסורתי של לוטטיה: גילויו של שטח גדול קדם-עירוני (בן 150 דונם) באזור העיר נאנטר של ימינו (במחוז או-דה-סן) מטיל ספק לגבי תפקידו של האי המצוי כיום במרכז פריז, איל דה לה סיטה, לפני הגעת הרומאים.
מלוטטיה העתיקה לא נשארו מבנים רבים. המבנה היחיד שהשתמר מלוטטיה המקורית כמעט בשלמותו הוא הארנה של לוטטיה, ששרידיה נמצאים כיום בשטח הרובע הלטיני של פריז.
מקור השם
השם הלטיני "לוטטיה" (Lutetia), מופיע בספר "מלחמת גאליה" מאת יוליוס קיסר. בהמשך, כינה סטראבון בספרו "גאוגרפיקה" את העיר ביוונית "לוקוטוקיה" (Λουκοτοκία), ובדומה לכך כינה תלמי את העיר "לאוקוטקיה" (Λευκοτεκία). מקור השם אינו ודאי. ייתכן שפירוש המילה קשור לעפר, לבוץ או לזאב. בספר "גרגנטואה ופנטגרואל" מפרש פרנסואה רבלה את השם כמרמז על לובן העור של בנות המקום.
הנצחה
על שם העיר הקדומה קרויים היסוד הכימי לוטציום וכן האסטרואיד 21 Lutetia.
מלון לוטציה בפריז נקרא על שמה של העיר אז.
דגל ברלין
דגל ברלין משמש הן את העיר ברלין, בירת גרמניה והן את מדינת ברלין (אחת ממדינות גרמניה).
הדגל כולל שלושה פסים: אדום, לבן ואדום. אורך שני הפסים האדומים החיצוניים כחמישית מאורכו של הדגל, ואורך מרכז הדגל הלבן כשלוש חמישיות מהדגל. במרכז הדגל (קרוב יותר לניצב הדגל, היינו לשמאל הדגל) מופיע דוב שחור - המופיע גם על סמל ברלין.
הדגל הנוכחי אומץ על ידי מערב ברלין ב-26 במאי 1954. דגל זה עוצב על ידי אוטפריד נויבקר (Ottfried Neubecker) וזכה במקום השני בתחרות שנערכה בשנה זו (הדגל שזכה במקום הראשון נדחה). הדב נבחר בשל היותו בסמל העיר ובשל הדמיון בין שמו לשמה של העיר. לאחר איחוד העיר ב-1990 הפך דגל זה לדגלה של העיר המאוחדת.
דגלים היסטוריים
בין השנים 1618–1861 נעשה שימוש בדגל דו צבעי - בחלקו העליון שחור, ובחלקו התחתון לבן. עד שנת 1861 נעשה שימוש בדגל תלת צבעי אופקי - כאשר צבעיו היו שחור בראשו, אדום במרכזו, ולבן בחלקו התחתון. דגל זה תוכנן על ידי ארנד פידיקין בעקבות הכתרתו של הקייזר וילהלם הראשון ב-19 בדצמבר 1861 - ועושה שימוש בצבעי בית ברנדנבורג.
אלה ארצישראלית
אלה ארצישראלית (שם מדעי: Pistacia palaestina), היא מין עץ ממשפחת האלתיים. זהו עץ נשיר דו-ביתי, המגיע לגובה של כ-10 מטרים ומאריך חיים עד מאות שנים. למרות היותה של האלה עץ נשיר, האלה מכוסה עלים לאורך כל עונות השנה.
בעת הלבלוב והפריחה החלים באביב בולט העץ בצבעו האדום, המשתנה לירוק עם התבגרות העלים. עליו מנוצים וציר העלה מעוגל. העלעלים מחודדים ומסודרים בזוגות. כל חלקי העץ מכילים שרף הדומה לשרף אלת המסטיק הנקרא "מסטיקא" וכך כל השרפים של עצי האלה נקראים בשם זה.
טיפוח האלה הארץ ישראלית היה לצורך אכילת פירותיה, הפקת שמן, כתבין ולמוצרים אחרים. ישנם מקומות הקרויים על שמה של האלה כמו: עמק האלה.
האלה הארצישראלית שכיחה בחורש הים תיכוני ברחבי המזרח התיכון, ומופיעה לרוב בחברת אלון מצוי. יש חוקרים הרואים בה תת-מין של המין אלת טרבינת (Pistacia terebinthus) הנפוץ בחלקו המערבי של אגן הים התיכון, ואחרים מסווגים אותה כמין נפרד. שניהם נחשבים טקסונים ויקריים, כלומר טקסונים בעלי תכונות דומות המחליפים זה את זה באזורי תפוצה שונים.
אלה ארצישראלית היא ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
המחתרת הנורווגית
המחתרת הנורווגית במלחמת העולם השנייה החלה לפעול החל מתחילת המערכה בנורווגיה באפריל 1940 וסיימה את פעילותה ב-1945, עם כניעתה של גרמניה הנאצית.
עיקרי הפעילות
פעילותה של המחתרת הנורווגית התנהלה במספר מישורים: היא הצהירה על הלגיטימיות של הממשלה הגולה של נורווגיה ועל חוסר הלגיטימיות של משטר קוויזלינג הפרו-נאצי ושל שלטונו של יוזף טרבובן, הקומיסר הנאצי בנורווגיה; היא הגנה על דרום נורווגיה, ללא הצלחה אמנם, אך לפחות הצליחה לאפשר את בריחתה של ממשלת נורווגיה לגלות; והיא התנגדה בנשק, בפעולות חבלה, פשיטות קומנדו ופעולות של אי ציות אזרחי.
יחידות של המחתרת הנורווגית סייעו ליחידות קומנדו וליחידות צבא בריטי, בהן מנהלת המבצעים המיוחדים, שפשטו על מתקני צבא גרמניה בנורווגיה, וכן המשרד לשירותים אסטרטגיים. צופים מהמחתרת הנורווגית סייעו באיכון אוניות המלחמה ביסמרק וטירפיץ ובכך סייעו לצבא הבריטי להטביען. יחידה של המחתרת פגעה במאגר המים הכבדים של נורווגיה וכך פגעה בתוכניות הגרעין של גרמניה. פעולות אזרחיות לא אלימות היו הפצת עיתוני מחתרת, ענידת אטב ניירות (בעיקר על ידי סטודנטים) לאות מחאה וסירוב לסייע לגרמנים בנימוק של אי ידיעת גרמנית.
הפעולה המשמועתית של המחתרת היא החבלה בייצור המים הכבדים בנורווגיה.
בפעולות המחתרת נהרגו 1,433 לוחמי מחתרת, מהן 255 נשים. מספר חברי המחרת נעצרו וכמו ארלינג באוק נלקחו למחנות ריכוז. לאחר המלחמה ארלינג באוק כתב מספר ספרים ואירועי המלחמה.
תגובת הגרמנים
אחד ממעשי התגובה של הגרמנים לפעילות המחתרת הייתה השמדת הכפר טלאווג ושליחת תושביו לזקסנהאוזן, שם מתו כמעט מחציתם, במעשה שהושווה למעשי הטבח באורדור-סור-גלאן ובלידיצה.
הצלת יהודים
מעשה הצלת יהודי נורווגיה על ידי המחתרת הנורווגית נותר שנוי במחלוקת. במהלך המלחמה, בעיקר בשנת 1942, כ-1,100 מהם הצליחו לברוח דרך חציית הגבול השוודי. חלקם נעזרו בחבריהם ושכניהם ונמלטו באופן פרטני, אך רובם, כ-900, נעזרו בארגונים מתנועת ההתנגדות בצורה כזאת או אחרת, וכך ניצלו. לאורך השנים, הדיון הפנים-נורווגי גיבש מגוון דעות לגבי פעילות המחתרת בנושא זה, אשר מתאפיינים בקוטביות יחסית נחרצת. מצד אחד, יש הטוענים כי בהתחשב בנסיבות הקשות של המצב, חברי תנועת ההתנגדות עשו מה שהיה ביכולתם לטובת היהודים והצלתם, תוך סיכון עצמי וניצול משאבים. מנגד, ישנם אלה המביעים ביקורת קשה כלפי פעילותם, באומרם כי פעילותה של המחתרת בנושא זה הייתה לא מספיק יעילה, והיא לא הייתה במקום גבוה מספיק בסדר העדיפויות של תנועת ההתנגדות. נושאים כגון אנטישמיות וקבלת ה'יהודי' באופן שווה ושייך בחברה הנורווגית לפני המלחמה ובמהלכה, אף מגדילים מורכבותו של דיון זה במרחב הנורווגי, ואין הסכמה הגמוניית בנושא זה.
הכרה
בספטמבר 1945 הנפיקה ממשלת נורווגיה את מדליית ההגנה (1945-1940) שהוענקה בין היתר ללוחמי המחתרת הנורווגית.
ראו גם
החבלה בייצור המים הכבדים בנורווגיה
גיבורי טלמרק
נורווגיה במלחמת העולם השנייה
יצחק ארנברג
חיים יצחק ארנברג, (נולד ב-10 בפברואר 1950 בירושלים), הוא הרב האורתודוקסי של ברלין. בעבר כיהן כרב במינכן, בשנים 1990–1997.
ביוגרפיה
ארנברג נולד ב-10 בפברואר 1950 בירושלים. הוריו, יחיאל מישל וציפורה ארנברג, נולדו בישראל למשפחות חסידיות שגרו בישראל דורות רבים.
כאשר היה בן 5 עברה המשפחה מיפו לבני ברק שם גדל. אביו היה איש עסקים בענף עיבוד היהלומים.
ארנברג הוא השני מבין שלושה בנים. אחיו הבכור, יעקב, עדיין מתגורר בבני ברק. אחיו הצעיר, משה פנחס ארנברג, נפטר בשנת 1987 בתאונת דרכים ליד פתח תקווה.
לאחר בר המצווה שלו, הוא למד בישיבת השרון, ואחר כך בגיל 16 הצטרף לישיבת "הרי יהודה" בבית מאיר ליד ירושלים. ראש הישיבה (והמייסד) של "הרי יהודה" ומאוחר יותר ולימים חותנו, הרב צבי כהנא-גרושקא (1921–1996), היה מקור ההשפעה העיקרי שלו והמנטור הרוחני שעיצב את ארנברג בשנותיו הראשונות.
בשנת 1970 התחתן ארנברג עם נחמה, בתו הבכורה של ראש הישיבה והזוג עבר לעיר אשקלון.
בשנת 1975, לאחר חמש שנים של לימודים, ופעילות חברתית במסגרת מוסד תלמודי באשקלון, הוסמך לרבנות על ידי הרב יוסף חיים בלוי, לימים הרב הראשי של אשקלון.
לאחר הסמכתו בשנת 1975 חזר ארנברג לישיבת "הרי יהודה" בבית מאיר כדי להיות ר"מ בישיבה. בתקופה זו הוא לקח תפקיד פעיל יחד עם הרב כהנא בהנהלת הישיבה.
קריירה רבנית
בשנת 1983 עבר ארנברג לווינה, שם כיהן לראשונה כרב של תנועת המזרחי עד 1989. באותה השנה עבר ארנברג עם משפחתו למינכן שבגרמניה, שם כיהן כרב בין השנים 1989 ו-1997. מאז הרב ארנברג היה הרב של הקהילה היהודית האורתודוקסית בברלין.
הרב ארנברג הוא חבר בוועדת הקבע של ועידת רבני אירופה. בשנת 2003 הקים הרב ארנברג את ארגון ORD (ועידת הרבנים האורתודוקסית של גרמניה) שמטרתו הייתה להקל על שיתוף הפעולה של רבני גרמניה לפיתוח מתמשך של החיים האורתודוקסים היהודיים בגרמניה. ארנברג כיהן כיו"ר ה-ORD מאז הקמתו ועד 2010.
זמירות ופיוטים לשבת
זמירות ופיוטים לשבת הם טקסטים פיוטיים ששרים בעדות אשכנז במהלך סעודות שבת, ובעדות ספרד גם בבית הכנסת לפני תחילת התפילה ולעיתים במהלכה. ברובם חוברו הזמירות והפיוטים בין המאות ה-14 וה-17, אם כי פיוטים רבים חוברו גם לאחר מכן, ועד ימינו.
מטרת הזמירות הוא להנעים את ארוחות השבת, לייחד אותן מארוחות בימי החול ולהזכיר על השולחן דברי תורה. המקור למנהג זמירות שבת נמצא כבר ב, ב, במחזור ויטרי, בספר הרוקח ובספר הזוהר.
"זמירון" הוא חוברת קטנה ובה כל הסדר הטקסי של השבת, הכולל את הקידושים השונים, ההבדלה, ברכת המזון ואת הזמירות השונות המתחלקות לערב שבת, לסעודת יום השבת, לסעודה שלישית ולמוצאי השבת.
הנושאים העיקריים בזמירות הם הלל ושבח לאל שנתן יום מנוחה, וגדלות השבת ומעלתה. בכמה מהזמירות למוצאי שבת מוזכר אליהו הנביא, שעל פי אמונת המסורת יושב במוצאי שבת תחת עץ החיים ומונה את זכויותיהם של ישראל, כתיקון על קטרוגו בזמן שהיה עלי אדמות.
מהדורות ופירושים
ברבות השנים, ניצלו מחברים רבים את הפופולריות של הזמירונים וספרי הפיוטים, כדי להפיץ את חידושיהם ופירושיהם. כך התפתחה ספרות ענפה של מהדורות רבות של זמירות שבת, עם הוספות כמו פרקי לימוד ייחודיים לזמני סעודות השבת, פנינים והוספות, ואף פיוטים עצמאיים מחודשים לשבתות ומועדים.
קריאה נוספת
זמירות לשבת וברכת המזון ע"פ כתבי יד ודפוסים ישנים, בעריכת י.י. ינקלביץ, תשע"ב. מהדורה זו מנסה לברר את הנוסח הנכון על פי כתבי יד ודפוסים שונים.
קרולינה, נסיכת פארמה
קרולינה, נסיכת פארמה (באיטלקית: Carolina di Borbone-Parma; 22 בנובמבר 1770 - 1 במרץ 1804), הייתה בתו של פרדיננדו, דוכס פארמה ואשתו של מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה.
ביוגרפיה
קרולינה נולדה בפארמה ב-22 בנובמבר 1770, לפרדיננדו, דוכס פארמה, ומריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה. בשנת 1778 נפל אחיה לודוביקו על שולחן שיש בעת ששיחק עמה וחטף זעזוע מוח, מה שגרם לו לחלות באפילפסיה.
בסוף שנות ה-80 ביקרו קרולינה ומשפחתה בסקסוניה, שם פגשה את מקסימיליאן, נסיך סקסוניה, אחיו של פרידריך אוגוסט השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה והתאהבה בו. ב-22 באפריל 1792 התחתנו השניים, ונישואיהם מתוארים כמאושרים והרמוניים, ואף נולדו להם 7 ילדים.
ב-1 במרץ 1804 מתה קרולינה בדרזדן מקדחת, ולאחר מותה התחתן בעלה עם אחייניתה מריה לואיזה קרלוטה, נסיכת פארמה.
משפחתה
ב-22 באפריל 1792 התחתנה קרולינה עם מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה, בנו של פרידריך כריסטיאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ממנו היו לה 7 ילדים:
המשרד לפיתוח ושיתוף כלכלי (גרמניה)
המשרד לפיתוח ושיתוף כלכלי (בגרמנית: Das Bundesministerium für wirtschaftliche Zusammenarbeit und Entwicklung, בקיצור BMZ) הוא משרד פדרלי בגרמניה. המטה המרכזי של המשרד ממוקם בבון עם מטה משני בבירת גרמניה ברלין.
המשרד, שנוסד בשנת 1961, פועל לפיתוח כלכלי בתוך גרמניה ויצירת שותפויות כלכליות עם ארצות אחרות. המשרד משתף פעולה עם ארגונים בינלאומיים העוסקים בפיתוח ובהם קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי והאו"ם. ממשלת גרמניה מתכוונת להעלות את היעילות של מדיניות הפיתוח הגרמנית בהתאם להצהרת פריז על יעילות הסיוע, באמצעות חלוקת עבודה בינלאומית ברורה ותיאום טוב עם תורמים אחרים. בעתיד, גרמניה תרכז את שיתוף הפעולה בכ-60 מדינות שותפות. ה-BMZ ימשיך להעניק למדינות אחרות תמיכה במסגרת תוכניות אזוריות או תוכניות העוסקות במגזרים ספציפיים. ב-17 מדינות, התוכניות השוטפות יושלמו כמתוכנן וסיום שיתוף הפעולה הפיתוח הדו-צדדי.
המשרד אחראי על פעילות KfW, בנק ממשלתי שמקדם ונותן מימון לפרויקטי פיתוח ברחבי העולם. כמו כן המשרד אחראי על GIZ - סוכנות ממשלתית למתן עזרה לפיתוח, מימון תוכניות לימוד, הפעלת רשת חברתית פורטל הבוגרים של גרמניה וכו'.
בסיס עובדה
בסיס עובדה (בח"א 10) הוא בסיס של חיל האוויר הישראלי המרכז את רוב ההכשרות הבסיסיות של החיל. בבסיס ממוקמים בסיס טירונים חילי, בית הספר למקצועות התעופה (ביסמ"ת), בעבר היה בבסיס בית ספר לקצינים של חיל האוויר אך בשנת 2022 הוא נסגר והתאחד עם בסמ״ת (ביסל״ק) ובית הספר לבקרה אווירית ופיקוח טיסה.
הבסיס מהווה גם את בסיס הפריסות של החיל, ומארח תרגילים בינלאומיים. בבסיס פועלת טייסת 115, טייסת ביום אויב.
היסטוריה
בסיס עובדה הוא אחד משני בסיסי חיל האוויר אשר הוקמו על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית (US Army Corps of Engineers) בעקבות פינוי בסיסי חיל האוויר בסיני, בהתאם להסכמי קמפ דייוויד. בסיס עובדה נועד להחליף את בסיס עציון על שמו הוא נקרא "כנף 10" והוא נושא אף את סמלו של בסיס עציון, בעוד שבסיס רמון נועד להחליף את בסיס איתם. במהלך בנייתו של הבסיס, השטח שימש כפארק מים לילדי העובדים האמריקאים והאסייאתים שעבדו באזור. תכנונם המקורי של שני הבסיסים היה דומה לזה של הבסיסים שהוחזרו בסיני. כוח חלוץ של הכוח האמריקני לבניית הבסיסים החל להגיע לישראל כבר בנובמבר 1978 זמן קצר לאחר חתימת הסכם השלום. מטה פרויקט בניית שדות התעופה שכן בבית יבמ ואילו ניהול הבנייה וצוות המהנדסים תפסו את בניין מלון פאלאס בתל אביב.
שני הבסיסים נבנו על פי תוכניות כמעט זהות. בכל בסיס נבנו עשר מערכות של דירים תת־קרקעיים, בכל מערכת שישה דירים למטוסים. בהתאם לדרישתו של מפקד חיל האוויר, האלוף לפידות, חלקים נרחבים מתכנון הבסיס, כולל תכנון הדירים התת־קרקעיים, נעשה על ידי אדריכלים ומתכננים ישראלים. עוד בטרם החלה הבנייה דרשה ישראל שינויים שונים בתוכניות הבנייה. כך למשל, שונו מסלולי הסעת המטוסים באופן שיאפשר פינוי מהיר של מסלולי ההמראה. בסופו של התכנון מתוך 105 מרכיבים מבניים של כל בסיס, 70 היו זהים לבסיסי חיל האוויר בסיני, איתם ועציון. לתאום בניית הבסיסים מטעם משרד הביטחון מונה תת־אלוף משה ברטוב, נווט חיל האוויר.
בדיקות תנאי הקרקע במקום המיועד לבסיס החלו באביב 1979. על אף שקווי המתאר של מבני הבסיסים ומסלולי התעופה היו זהים, הרכב הקרקע היה שונה באופן משמעותי בשני המיקומים, דבר שחייב התאמות ושיטות בנייה שונות. בעובדה שכבות הקרקע העליונה מורכבת בעיקר מטין, חול וחצץ כתוצאה מסחף שיטפונות, בעוד ששכבת הסלע נמצאת כ־40 מטר מתחת לפני הקרקע. הרכב הקרקע הצריך עבודות נרחבות להידוק שכבת הקרקע העליונה בטרם תחילת עבודות הבנייה. כמו כן נדרשו עבודות נרחבות להטיית ערוצי שיטפונות חורף, לצורך כך נחפרה תעלת הטיה לאורך 15 ק"מ אשר תוכננה להכיל אף שיטפונות נדירים בעוצמתם.
בשטח המיועד לבסיסים נערך סקר ארכאולוגי בטרם תחילת הבנייה וכן היה צורך במבצע נרחב לפינוי נפלים מן השטח. אתר בסיס עובדה שימש כמטווח לחיל האוויר ובמקום היו מסלולי דמה כמטרות להפצצה. מבצע פינוי הנפלים בעובדה היווה אתגר מיוחד כיוון שלא ניתן היה לגלותם עם מגלי מוקשים לאחר שחלקן התחפרו בעומק הקרקע. תחילה לקח על עצמו משרד הביטחון את משימת פינוי הנפלים, אולם משהסתבר גודל המשימה ומורכבותה, הובא ציוד לגילוי מתכות מארצות הברית. צפיפות המתכות שהתגלתה בשטח הייתה גדולה מאוד, לעיתים עד 100 חתיכות מתכת בשטח של כ־150 מ"ר, דבר שעיכב את תחילת עבודות הבנייה. בנובמבר 1979 הושלמה רוב עבודת חשיפת הנפלים, אולם צוות קטן של חיל הנדסה נותר בשטח לאורך כל עבודות הבניה. אף בעת חפירת דירים תת־קרקעיים התגלו פצצות נפל נוספות, חלקן התפוצצו בעת שהוזזו על ידי כלי העבודה.
רוב הפועלים שעבדו בבניית שדות התעופה הגיעו מתאילנד, פורטוגל והפיליפינים. בעובדה רוב הפועלים היו תאילנדים. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של מדינת ישראל שהובאו למדינה עובדים זרים באופן נרחב ומאורגן, עובדה שעוררה התנגדות רבה בהסתדרות העובדים ואף בקרב תושבי דימונה וירוחם, לשם נהגו פועלים מאתר רמון להגיע בזמנם החופשי.
השלמת שדות התעופה והפיכתם למבצעיים הייתה תנאי שהציבה ישראל לפינוי חצי האי סיני. בגלל לוח הזמנים הדוחק בניית הבסיסים התקדמה עוד בטרם הושלמו כל תוכניות הבנייה, ללא סדר לוגי מקובל בתחום הנדסת הבניין. הפועלים הזרים בבסיסים עבדו בשבוע עבודה של 60 שעות, 10 שעות עבודה ביום, שישה ימים בשבוע. בבסיס עובדה, במשך תקופה של שישה שבועות לקראת סיום הפרויקט הוארך יום העבודה ל־12 שעות ביום, שישה ימים בשבוע. בשיא תקופת הבניה, בשנת 1981, עבדו בכל אחד מאתרי הבסיסים למעלה מ־2,500 פועלים. בחודש נובמבר 1980, מיד לאחר שהושלם מסלול הנחיתה בבסיס עובדה, הנחית האלוף דוד עברי מטוס קרב במקום, זאת עוד בטרם הושלמה בניית הבסיס.
בשנת 1988 עברו מבסיס עובדה שתי טייסות הקרב (מטוסי כפיר) שהיו מוצבות בו באופן קבוע, והוא הפך מ"כנף 10" ל"בח"א 10". במהלך זה הפך הבסיס לבית הספר למקצועות התעופה (ביסמ"ת) של חיל האוויר (בית הספר עבר ממקומו הקודם בבח"א 501 סמוך לקיבוץ חפץ חיים).
בשנת 1995 נחטף מטוס בואינג 707 איראני לישראל. המטוס הונחת בבסיס עובדה בליווי מטוסי קרב. באוגוסט 1995 אירע בבסיס אחד ממקרי הרעלת המזון החמורים בתולדות צה"ל כאשר נגד נפטר וכ־300 חיילים חלו לאחר שאכלו בחדר האוכל של הבסיס. בשנת 2000 נחטף מטוס טופולב רוסי שהיה בטיסה מדאגסטן למוסקבה, המטוס הונחת בעובדה בליווי מטוסי F-15 איגל. בשנת 2004 עם יציאת מטוסי ה־F-4 פנטום משירות בחיל האוויר, אוחסנו מטוסי הפנטום בבסיס עובדה.
הבסיס כיום
בבסיס חיל האוויר (בח"א 10) שוכנים כיום בית הספר למקצועות התעופה (ביסמ"ת), בית הספר לקצינים (ביסל"ק) של החיל, ובית הספר לבקרה אווירית ופיקוח טיסה שכוללת את יחידת בקרה מקומית הדרכתית. החל מסוף שנת 2008, מתקיימת במחנה עובדה טירונות רובאי 02 ובה 2 פלוגות (איתן וחורב), לאחר פירוקו של בסיס הטירונים בזיקים ומעבר הפלוגות השונות של הבסיס למקומות שונים. בשל היותו מרוחק מריכוזי אוכלוסייה, משמש הבסיס גם לתרגילי טייסות חיל האוויר הפורסות בבסיס מעת לעת. הבסיס מארח מדי שנה מאז 2003 גם את סדנת "דגל כחול". כמו כן, שימש הבסיס באירועים בהם היה נדרש להנחית מטוסים חטופים. ב־2005 נפתחה בבסיס טייסת 115 ("טייסת הדרקון המעופף"), המכונה גם "הטייסת האדומה". תפקידה הוא להוות את "הכח האדום" באימוני אוויר־אוויר וקרקע־אוויר בין כוחות ביום האויב מהטייסת לבין הטייסת התורנית שמגיעה לאימון בבסיס.
מפקדי הבסיס
עם מפקדי הבסיס נמנים:
ביסל"ח 314
ביסל"ח 314 (בית הספר למקצועות החי"ר של חיל האוויר) הוא בסיס צבאי בנגב ליד חצרים המסונף לבח"א 10. בבסיס זה מתבצעת תקופת הטירונות של פרחי הטיס, ובנוסף נערכים בו קורס המכ"ים של חיל האוויר, קורס מגן אסטרטגי (הגנ"ק), הכשרת לוחמי "פלגת הנגב", בין השנים 2015 ל-2018 הועבר בביסל"ח קורס חובשים של נצח יהודה, גיבוש והכנה לקצונה וכן גיבושים ומיונים ליחידות השדה השונות של חיל האוויר.
שיכון משפחות
שיכון המשפחות של הבסיס נחשב באופן רשמי ליישוב ששמו מחנה יוכבד.
נצרת
נָצְרַת (בערבית: أَلنَّاصِرَة, תעתיק מדויק: אלנָּאצִרַה, תעתיק חופשי: א-נָּאסִירַה; הגיות נוספות: נְּסִּרְאַתַּ או נשּׁראתּ או נְּשִּׂרְאַתַּ; בלטינית: Nazara) היא עיר עתיקה במחוז הצפון שבמדינת ישראל, וכיום היא העיר הערבית השנייה בגודלה בישראל אחרי העיר הבדואית רהט. מתגוררים בה 77,800 תושבים, רובם ככולם ערבים – מהם כ-72% מוסלמים וכ-28% נוצרים.
נצרת היא מרכז כלכלי, פוליטי, תקשורתי ותרבותי ראשון במעלה בקרב ערביי ישראל, והיא סמן חשוב להלך הרוח במגזר הערבי בישראל. מדי שנה מהווים אירועי יום האדמה והפגנות האחד במאי תזכורת לעובדה זו, וחלק ניכר מאירועי אוקטובר 2000 התחולל בעיר.
אזור נצרת היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית כפי שמעידים ממצאים שהתגלו במערת קדומים על הר הקפיצה שבדרום העיר. בתקופת בית שני התקיים בנצרת יישוב קטן, ועד לתקופה הביזנטית היא הייתה עיר יהודית. עם הכיבוש הצלבני עלתה חשיבותה של העיר, היא הייתה לבירת דיוקסיה קתולית וקמו בה כנסיות. לאחר מכן ידעה העיר עליות ומורדות, וזכתה לתקופת שגשוג של ממש רק במהלך המאה ה-19, כאשר מעצמות אירופה החלו מגלות בה עניין. בתקופה זו ובמהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 הוקמו בעיר כנסיות, מנזרים ומוסדות חינוך ובריאות רבים.
מספר ערים ברחבי העולם קרויות נצרת על שמה של העיר. שכנתה בישראל, "נוף הגליל", נקראה "נצרת עילית" עד שנת 2019.
אטימולוגיה
הצירוף בית אוצר בספר זכריה יא פסוק יג מופיע בהוראת - "בית היוצר", כמו בפסוק - "וָאַשְׁלִיךְ אֹתוֹ בֵּית יְהוָה אֶל-הַיּוֹצֵר".שם זה קרוב למשמעות הפועל נ-צ-ר במשמעות שמר, שממנו בא אף באכדית "בית נִצִרְתַ" - בהוראה זו. רק באכדית, ולא בעברית או בארמית (שבמקום נ-צ-ר מופיע השורש נ-ט-ר) בא חילוף הגאים כזה, של האותיות מ'-ו', שיוכל לבאר למשל מבטא בבלי כגון "וָֹצַרְתֻ" במקום מֵצַרְתֻ (=משורש נ-צ-ר). (ועל כן יש להניח, כי השם העברי אוצר (ות) וכן בערבית דרומית וצר, שאולים מבבל. מעין המילים המשמשות בהוראה קרובה במקרא :"בֵּית נְכוֹת ומִסְכְּנוֹת" (=במשמעות "בית אוצר"), השאולות גם הן מבבל או מאשור". מקור השם "נצרת" אינו ידוע בוודאות, אך בהיות היישוב העתיק במקום יהודי, סביר שהשורש הוא עברי, או למצער שמי. ייתכן שמדובר בשם שמקורו במילה "נצר" (במשמעות של חוטר, ענף), והנוצרים רואים בכך רמז לכך שישו הוא נצר לבית דוד. אפשרות אחרת היא שמדובר בשורש "נ.צ.ר." במשמעות שמירה, שכן ההר שעליו נמצאת העיר משקיף על עמק יזרעאל, ויכול לשמש עמדת הגנה מפני צבאות זרים. שמה של העיר העניק לנצרות ולנוצרים את שמם בעברית.
מיקום ומתאר עירוני
רחובה הראשי של העיר הוא רחוב פאולוס השישי, שיחד עם המשכו הצפוני, המכונה רחוב הגליל, חוצה את העיר בכיוון כללי מדרום-מערב לצפון-מזרח. רחוב חשוב נוסף הוא רחוב אל-בישארה (البشارة - "הבשורה") המקביל לו ממערב, והמוליך מכיכר העיר בדרום, צפונה דרך העיר העתיקה ועד לכיכר המעיין ולכיכר הכנסייה בצפון. מכיכר העיר יוצאים שני רחובות ראשיים נוספים - רחוב תאופיק זיאד לכיוון דרום ורחוב איכסאל לכיוון דרום-מזרח. מדרום, ממזרח ומצפון מקיף את העיר כביש ראשי בין-עירוני המסומן ככביש 75 והמשכו המסומן ככביש 700, ובין היתר הוא מבדיל בין נצרת לנוף הגליל. לרוב רחובותיה של העיר לא הוענקו שמות והם מסומנים במספרים.
בדרום העיר שוכנת מובלעת קטנה השייכת לנוף הגליל ובה נמצאים בסיס מחוז צפון של פיקוד העורף ובית מלון.
בשנת 2000, הוחל בתכנון תוכנית מתאר מקומית חדשה לאזור נצרת. התוכנית אושרה ביוני 2009.
פרהיסטוריה
בתקופה הפרהיסטורית היה אזור נצרת מיושב, מה שניכר במערות הרבות בסביבת העיר ומספר מעיינות שהידוע בהם הוא מעיין מרים. המערה הידועה ביותר היא מערת קדומים (מערת הקפיצה) השוכנת למרגלות הר הקפיצה שמדרום למרכז העיר. חפירות במקום נערכו בשנת 1933 ובהפסקות גם בין 1965 ל-1979. מקום התגלו כירות אש, כלי אבן מהתרבות המוסטרית, עצמות אדם ועצמות בעלי חיים, שמעידים כי המערה שימשה הן כמקום מגורים והן כאתר קבורה.הממצאים כללו 13 שלדים שלמים, שישה מהם שייכים למבוגרים והשאר לילדים. חמישה מבני האדם נקברו באופן מסודר בקרקע המערה, ושניים מהם נקברו מסיבה כלשהי עם קרני אייל. השרידים מתוארכים ל-85,000 עד 100,000 שנים לפני זמננו.
העת העתיקה
נצרת עצמה אינה מוזכרת בתנ"ך או בכתביו של ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו משלהי המאה ה-1 לספירה, ואף לא בתלמוד. אין ראיה לכך שהעיר עצמה הייתה מיושבת בתקופה שקדמה לימי בית שני, ובתקופה זו היו יפיע מדרום-מערב לעיר וכפר כנא מצפון-מזרח לה היישובים החשובים באזור. בסוף תקופת בית שני (המאה ה-2 לפנה"ס והמאה ה-1 לפנה"ס) שכן במקום כפר קטן.במקום נתגלו ממגורות רבות, שאחדות מהן תוארכו לתקופה הישראלית. הן היו חצובות בסלע, האחת על גבי רעותה. כן נתגלו במקום בורות מים, מעצרות שמן, גתות ואבני ריחיים. ממצאים אלו מצביעים על אופייה החקלאי של נצרת, שסיפקה ודאי את תוצרתה החקלאית גם לערים הסמוכות-יפיע וציפורי (יישוב עתיק).
ממצא חשוב התגלה על ידי מיכאל אבי יונה בחפירות שנערכו בקיסריה בשנת 1962, בדמותה של אבן שיש אפורה שעליה מופיע השם "נצרת" ולאחר שיחזור, נתברר הכתוב - "ירמ מליך פיצץ נצרת תחיה תכלה ערב מגדל נוניא" ; הממצא מתוארך למאה ה-3 לאחר מרד בר כוכבא רבים מן הנמלטים היהודים מירושלים יישבו את הגליל ואתם נמנו כהנים מבית משפחת פיצץ. בפיוטים מהתקופה הביזנטית מוזכר יישוב בשם נצרת, כאחד מן הכפרים שבהם התיישבו סיעות כוהנים אחרי המרד הגדול. בנצרת התיישבה משמרת הכהונה "הפצץ", והפייטן אלעזר בירבי קליר הזכיר אותה, עת קונן על גורלן של משפחות הכהונה הגולות. נצרת הייתה ככל הנראה כפר לוויין של ציפורי, ואוכלוסייתה בתקופה זו מוערכת בכחמש מאות תושבים.
על פי הברית החדשה הייתה נצרת ביתם של מרים, אם ישו ושל בעלה יוסף הקדוש. בה התרחשה הבשורה למרים עת בישר לה המלאך גבריאל כי היא נושאת ברחמה את בן האלוהים, והיא המקום שבו גדל ישו מינקות ועד לתחילת משרתו. כמה היסטוריונים מפקפקים בכך, וטוענים כי נצרת לא הייתה מיושבת בתקופת ישו. לשיטתם מדובר בשיבושים בתרגומים ליוונית, וכי "ישו מנצרת" אינו מן העיר נצרת, כי אם נצר לבית דוד. בכל אופן, גם לפי הברית החדשה הייתה נצרת מקום נידח, כפי שעולה מדברי נתנאל מקנה (השליח ברתולומאוס הקדוש):
ימי הביניים
אפיפניוס מסלמיס, שמת בשנת 402, קבע כי עד לזמן הקיסר קונסטנטינוס במאה ה-4 הייתה נצרת מיושבת ביהודים בלבד. כך היה גם בכפר כנא הסמוך לעיר מצפון. רק במאה ה-5 החלה העיר למשוך צליינים נוצרים וקמו בה הכנסיות הביזנטיות הראשונות - בזיליקת הבשורה בשנת 427 ובמאה ה-6 כנסיית גבריאל הקדוש הראשונה ליד מעיין מרים. הנוסע אנטונינוס מפלקנטיה מספר בשנים 560–570 על ישוב יהודי בנצרת.
בשנת 614 כבשו הסאסאנים את ארץ ישראל, ויהודי נצרת סייעו להם במעשי הטבח באוכלוסייה הנוצרית המקומית. כאשר שבו הביזנטים וכבשו את ארץ ישראל בשנת 630, הורה הקיסר הרקליוס על גירוש יהודי העיר, והיישוב היהודי במקום פסק.
עם הכיבוש הצלבני בשנת 1100 לערך, עלתה קרנה של נצרת, ובשנת 1108 הקים בה בלדווין הראשון דיוקסיה קתולית עצמאית והפך אותה לעיר-מחוז. הארכיבישוף של נצרת חלש על העיר ועל עשרה מכפרי הסביבה, בין ציפורי לכפר כנא. באתר בזיליקת הבשורה הוקם מבנה חדש ומפואר מקודמו, והנוצרים האורתודוקסים נושלו ממעמדם והתיישבו באזור כנסיית בית הכנסת. נצרת התפשטה לכיוון צפון וכנסיית גבריאל הקדוש בסמוך למעיין מרים נבנתה גם היא מחדש. אך למרות חשיבותה של העיר, נותרה נצרת קטנה והיא לא בוצרה.
בעקבות קרב קרני חיטין ב-1187 כבש צלאח א-דין את נצרת ללא התנגדות, והורה על גירוש הכמורה הקתולית מהעיר, אך ב-1192 היא הורשתה לשוב אליה בעקבות הסכם יפו. לאחר מכן התחדשה גם תנועת הצליינים אל העיר, ובשנת 1229 הושבה נצרת לשלטון הצלבנים מכוח הסכם יפו בין פרידריך השני לסולטאן המצרי אל כאמל. עם זאת העיר הוגדרה כאזור מפורז מנוכחות צבאית ורוב תושביה היו נוצרים בני העדות המזרחיות. העלייה לרגל אל העיר החלה נושאת אופי טקסי והכנסייה הקתולית העניקה מחילת עוונות למשתתפים בה.
ב-1263 נכבשה נצרת על ידי הסולטאן הממלוכי ביברס, אשר הורה להרוס את כנסיית הבשורה ואת כנסיית גבריאל הקדוש. תנועת עולי הרגל אל נצרת התמעטה, והעיר ירדה מגדולתה והייתה לכפר עני.
התקופה העות'מאנית
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל החלה ב-1517, וסימנה שינוי לטובה בארץ ישראל כולה וגם בנצרת. כאשר כבש הנסיך הדרוזי פחר א-דין השני את הגליל ב-1610, החלה תקופת שגשוג בנצרת. פחר א-דין נודע באהדתו לאוכלוסייה הנוצרית, ואפשר לה חופש פולחן מלא. הוא מסר לחזקת המסדר הפרנציסקני את מערת הבשורה, והתיר לנזירים להקים במקום כנסייה ומנזר. בתקופה זו התיישבו בעיר מרונים מלבנון ובעיר נוסדה קהילה מרונית. בעקבותיהם הגיעה לנצרת משפחה נוצרית יוונית אורתודוקסית מירדן. לאחר מותו של פחר א-דין ב-1635 שוב התדרדר מצבה של העיר עד שכבש אותה דאהר אל-עומר ב–1735. יחסו של עומר אל הנוצרים היה דומה לזה של פחר א-דין, והוא ראה בהם גורם נאמן למשטרו. הוא סיים את המחלוקת בין העדות הנוצריות בעיר וחילק ביניהן את כנסיותיה, מצב שהשתמר עד היום. הקתולים שמרו על חזקתם בכנסיית הבשורה, האורתודוקסים זכו בכנסיית גבריאל הקדוש, ליוונים-הקתולים נמסרה כנסיית בית הכנסת ולמרונים ניתנה הרשאה להקים כנסייה משל עצמם.
בהמשכה של המאה ה-19 השתפר המצב בעיר לאין ערוך, היא גדלה והתרחבה ושמשה כבירת נפה בסנג'ק עכו. חדירת המעצמות האירופיות לארץ ישראל חיזקה את מעמד נתיניהן אשר זכו לזכויות יתר (קפיטולציות). בעיר קמו 12 כנסיות ומספר מנזרים, ולצידם קמו מוסדות חינוך, שני בתי חולים (בית החולים הצרפתי סן ונסן דה פול ובית החולים האיטלקי המשפחה הקדושה שהוקם ב-1882), בתי יתומים, בתי-מלון ואכסניות לשירות הצליינים (בהן ה"קאזה נובה" שליד המנזר הפרנציסקני וה"מוסקוביה" הרוסית שנבנתה החל ב-1904).
הקונסול הבריטי בירושלים באמצע המאה ה-19, ג'יימס פין, תיאר בספרו את הנשים בעיר: "נצרתיות אלו בריאותן איתנה כל כך עד כי לא די שהן עושות את המלאכה המוטלת על נשים בכל מקום במזרח, מלאכת שאיבת המים ונשיאתם, אלא אפשר גם לראותן מהלכות בחבורות ובידיהן גרזנים כבדים, לשעות את עבודתם השנייה...בחטיבת עצים ביערות הירוקים שסביב התבור".
בין 1873–1875 נסלל כביש חיפה-נצרת, והעיר הפכה למוקד מסחרי וכלכלי ליישובי האזור. אוכלוסיית העיר גדלה מכאלף תושבים בתחילת המאה ה-19 לכ-8,000 איש בסופה. בעיר התגבשו שלושה רבעים - הרובע היווני (חרת א-רום) בצפונה, הרובע הלטיני (חרת אל-לטין) בצידה הדרום-מערבי והרובע המוסלמי (חרת אל-אסלאם) במזרחה (כיום מכונה "השכונה המזרחית").
במלחמת העולם הראשונה שכנה בנצרת המפקדה המשולבת של צבא גרמניה והצבא העות'מאני. העיר נכבשה בידי הצבא הבריטי ב-20 בספטמבר 1918.
המנדט הבריטי
בשנת 1926 התגוררו בנצרת כ-8,000 תושבים, כשליש מהם מוסלמים, והיתר נוצרים. יהודים בודדים בלבד גרו בעיר, ועפולה שנוסדה ב-1925, שימשה כמרכז העירוני היהודי באזור. העיר נקלעה לקיפאון וקצב הגידול שלה היה איטי ביחס לערים ערביות אחרות בארץ ישראל. למרות זאת קמו בעיר מספר מבנים חדשים ובהם בית החולים האנגלי שנחנך ב-1924 והכנסייה הסלזיאנית שבנייתה הסתיימה ב-1923, והיא חוברה בכביש לעפולה. בשנות ה-30 התחדשה צמיחתה של נצרת והשלטון הבריטי הפך אותה לבירת נפה וב-1944 לבירת מחוז הגליל. ב-1947, ערב מלחמת העצמאות, התגוררו בעיר כ-17,000 תושבים.
לאחר עצמאות ישראל
במלחמת העצמאות שכנה מפקדתו של פאוזי קאוקג'י בתחנת המשטרה מדרום לעיר. במסגרת מבצע דקל ב-16 ביולי 1948 כבש כוח צה"ל של חטיבה 7 בפיקודו של בן דונקלמן את העיר בסיוע חטיבת כרמלי וחטיבת גולני. כיבוש העיר מוטט את מערך ההגנה הערבי בגליל התחתון והביא לכניעת כפרים ערבים רבים ללא קרב. למרות הקרבות שניטשו בעיר ובסביבתה בעת כיבושה, נשארו תושבי העיר במקומותיהם. לאחר כיבוש העיר, הכילה נצרת כ-15,000 תושבים מקומיים וקרוב ל-20,000 פליטים. בשבועות שלאחר הכיבוש, הותר לחלק ניכר מהפליטים לחזור לכפריהם.
נצרת הייתה העיר הערבית הגדולה במדינה, מיום הכרזתה כעיר. בשנת 1957 הוקמה בצמוד לנצרת העיר נצרת עילית (נוף הגליל), על מנת שתשמש לה כמשקל נגד יהודי. עיר זו אמורה הייתה להיות בירתו החדשה של המחוז, מבחינה מנהלית. הקמת העיר החדשה במזרח נצרת לוותה בהפקעת אדמות, שגרמה להתמרמרות בקרב תושבי העיר הנתונים בממשל צבאי. כחלק מכך הידרדרו הפגנות האחד במאי בשנת 1958 למהומות אלימות, בהן נפצעו שלושים שוטרים ואזרחים רבים נעצרו, ביניהם סמירה חורי, לימים חברת מועצת העיר.
הד למקומה המרכזי של העיר במגזר הערבי, ניתן לראות בעובדה שארבעה משבעת ראשי העיר שכיהנו בה מאז קום המדינה, כיהנו גם כחברי כנסת. ראש העיר השני של העיר, אמין-סלים ג'רג'ורה כיהן בכנסת הראשונה, לפני שנבחר למשרה. יורשו, סיף א-דין א-זועבי, כיהן בתשע הכנסות הראשונות, ובמקביל, משך שש שנים, שימש גם כראש העיר. קרוב משפחתו, העיתונאי עבד אל-עזיז א-זועבי, כיהן בכנסת השישית, השביעית והשמינית, ואילו המשורר וחבר הכנסת תאופיק זיאד, נבחר בשנת 1975 לתפקיד ראש העיר מטעם רק"ח, ושימש בתפקיד זה עד למותו בשנת 1994. בין היתר היה זיאד ממובילי הכרזת השביתה הכללית של ערביי ישראל בשנת 1976, ממנה התפתחו אירועי יום האדמה. ב-1974 נבחרה לראשונה אישה, סמירה חורי, למועצת העיר.
בשנת 1995 הוחלט על הקמת ועדת היגוי שתתכנן את תוכנית "נצרת 2000", שנועדה להכין את העיר לקראת אירועי שנת האלפיים להולדתו של ישו, ליצור תשתית מתאימה לבואם של תיירים רבים לאזור וליצור מקומות תעסוקה ומיזמים תיירותיים. האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בעיר בחג הבשורה, ב-25 במרץ 2000, והתפלל בבזיליקת הבשורה. על אירועי שנת ה-2000 העיב ויכוח שפרץ בין נוצרים למוסלמים בעיר, בשל כוונת המוסלמים לבנות מסגד במקאם שהאב א-דין השוכן מול בזיליקת הבשורה. הפרשה שזכתה לכינויים "מסגד המריבה" או "כיכר המריבה", הייתה מוקד לעימותים וחיכוכים בלתי פוסקים בין שני חלקי האוכלוסייה, החל באישור התוכנית על ידי הממשלה ב-1997, דרך ביטולה בשנת 2002 ואף לאחר מכן.
באירועי אוקטובר 2000 הייתה העיר זירה לאירועים קשים במהלכם נהרגו שלושה תושבים. האירועים החמורים ביותר התרחשו ב-8 באוקטובר בגבול שבין נצרת לנצרת עלית ובמהלכם נהרגו שניים מתושבי העיר. אתר הנצחה להרוגים הוקם בקרבת מקום, ברחוב א-שוהדאא שבמזרח העיר.
במלחמת לבנון השנייה בשנת 2006 נורו לעבר העיר מספר רקטות. מטח קטלני גרם למותם של שני ילדים בשכונת צפפרה בצפון העיר.
ב-3 במרץ 2006 הגיעו חיים אליהו חביבי, אשתו ובתו לבזיליקת הבשורה, ופוצצו נפצים במרכזה. האירוע עורר מהומה בעיר נצרת במיוחד עקב חשד שמדובר בניסיון פיגוע במקום כה מקודש לנצרות. חלק מתושבי העיר ניסו לערוך לינץ' כנגד משפחת חביבי, ובמהומה נפצעו כ-30 איש, מחציתם שוטרים ומחציתם אזרחים. לאחר כחצי שנה נשפטו בני-הזוג חביבי ונמצאו אשמים במעשה.
ב-14 במאי 2009 ביקר האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר בנצרת. הוא ערך מיסה המונית על הר הקפיצה וביקר בבזיליקת הבשורה. לקראת הביקור בוצעו ברחבי העיר עבודות בנייה ושיפוץ בהיקף נרחב, בעלות של 20 מיליון ש"ח.
ביולי 2016 פורסמו תוצאות מכרזים להקמת שכונה חדשה בעיר בה יוקמו כ-491 יחידות דיור במסגרת שיטת מחיר למשתכן.
שלטון וכלכלה
העיר משמשת כמרכזו של גוש נצרת, מרכז מטרופוליני ערבי, שליבו היא נצרת, ואליו מחוברות ברצף עירוני העיירות יפיע, ריינה, עילוט, כפר כנא, עין מאהל, משהד ואכסאל. השכונות הסמוכות בנוף הגליל מאוכלסות בחלקן בערבים ונחשבות אף הן חלק מרצף זה. סך הכל מתגוררים בגוש עירוני זה כ-195,000 תושבים (ללא תושביה היהודים של נוף הגליל), דהיינו, כעשירית מכלל ערביי ישראל. אורכו של השטח הבנוי הרציף הוא כ-12 ק"מ ורוחבו המקסימלי מגיע לשישה קילומטרים.
העיר נצרת היא מרכז שלטוני וכלכלי לסביבתה, ואף שנוף הגליל היא בירת מחוז הצפון ובה שוכנים משרדי הממשלה ובתי המשפט, הרי שקריית הממשלה של מחוז הצפון נמצאת למעשה על קו הגבול בין שתי הערים. בנוסף, מטה מחוז הצפון של משטרת ישראל שוכן במתחם ה"קישלה" בצפונה של העיר, סמוך לבית העירייה, ובשטחה נמצאת מפקדת מחוז הצפון של פיקוד העורף.
בעקבות אירועי אוקטובר ותחילת האינתיפאדה השנייה נגרמה לכלכלת העיר, התלויה במידה רבה בתיירות, פגיעה קשה, הן בשל היעלמותם הכמעט מוחלטת של התיירים והן בשל הימנעותם של יהודים מלפקוד את העיר. המלון הגדול בעיר (כיום מלון גולדן קראון) אף הוסב למשך מספר שנים לבית מעצר לשוהים בלתי חוקיים. מאז מתאוששת כלכלת העיר באיטיות. נוסף על התיירות, עוסקים התושבים במסחר, בהסעדה ובמתן שירותים.
תחבורה
דרך הים, הדרך ההיסטורית העיקרית בין מצרים לסוריה עברה בעמק יזרעאל לרגלי הר תבור והרי נצרת. גם כיום שוכנת נצרת בצומת כבישים מרכזי, על גבולם של עמק יזרעאל ושל הגליל התחתון. את כביש 60 המוביל ממרכז העיר דרומה לכיוון עפולה, דרך קטע מפותל ותלול, מחליף קטע חדש המכונה "כביש מנהרת איכסאל". כביש זה אשר ירש את סימונו של כביש 60, עובר במנהרה דרך הר הקפיצה ועוקף את הקטע הבעייתי ממזרח. הוא מתחבר אל התוואי הישן של הכביש במחלף איכסאל שבעמק יזרעאל. כביש 75 מוביל מנצרת מערבה לכיוון מגדל העמק, קריית טבעון וחיפה, ומצפון לו יוצא מהעיר כביש 79 המחבר את העיר אל שפרעם ואל הקריות. העיר מחוברת באמצעות כביש 754 אל כפר כנא, משהד וצומת בית רימון.
תרבות ותקשורת
נצרת משמשת כמרכז תרבותי ותקשורתי ראשון במעלה לאוכלוסייה הערבית בצפון ישראל. בצפונה של העיר שוכן "בית התרבות והאמנות" העירוני המקיים פעילויות תרבותיות שונות ומציג תערוכות מתחלפות. בנצרת פועלים מספר מוזיאונים ובהם "בית הפולקלור אלסיבאט", המציג את החיים בעיר במאה ה-19, ו"כפר נצרת" המשחזר את החיים בארץ ישראל בתחילת השלטון הרומי כמו כן בעיר מספר גלריות לאמנות. תזמורת נצרת למוזיקה ערבית פועלת בעיר מאז שנת 1991. משנת 2010 נערך בעיר בחודש דצמבר פסטיבל חג המולד, במסגרתו הואר בשנת 2012 עץ חג המולד הגדול במזרח התיכון. בכל שנה נערכת ב-24 בדצמבר תהלוכת חג המולד המסורתית, המושכת תיירים רבים מישראל ומהעולם.
בשנת 2007 נוסד בעיר תיאטרון שוליים. כמנהלו האמנותי משמש השחקן הישאם סלימאן, שגם נולד בעיר.
מכבי אחי נצרת היא קבוצת כדורגל ששיחקה בעבר בליגת העל, ונכון לעונת 2020/2021 משחקת בליגה הלאומית. קבוצות כדורגל נוספות מהעיר הן בית"ר אל-עמל נצרת והפועל בני נצרת. בעיר פועל מועדון הכדורסל מכבי ימק"א נצרת.
בעיר שוכנות מערכות העיתונים "כל אל-ערב" ו"א-סינארה", שהיה העיתון הפרטי הראשון במגזר הערבי בישראל. רדיו א-שמס, הרדיו הפרטי הערבי היחיד בישראל, משדר מכפר החורש הסמוך לעיר.
חינוך
בין השנים 2009–2014 פעלה בעיר המכללה האקדמית הערבית הראשונה, המוסד האקדמי נצרת.
בריאות
בעיר שלושה בתי חולים מרכזיים: ב-7 ביולי 2011 חתמו שלושת בתי החולים על הסכם לשיתוף פעולה בין בתי החולים בעיר, לאחר שבמשך שנים התחרו ביניהם.
אוכלוסייה
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה בעיר מאז 1922: בנצרת כבכל ישראל, נמצא אחוז הנוצרים בקרב האוכלוסייה הערבית בירידה מתמדת. בעוד שבשנת 1949 היוו הנוצרים 60% מכלל אוכלוסיית העיר, בשנת 1972 מנו 53% ובשנת 1983 הפכו למיעוט בעיר, עת מנו 40% בלבד מכלל האוכלוסייה. בשנת 2007 היו 69.4% מקרב תושבי העיר מוסלמים, והיתר נוצרים
נכון ל-2017, הרוב המכריע של תושבי נצרת הם ערבים-מוסלמים המהווים 71% מתושבי העיר, בעוד הערבים-נוצרים הם מיעוט ומהווים 29% מהתושבים בלבד.
ראשי העיר
בנצרת כהנו שמונה ראשי עיר מאז שנת 1948, ובשתי הזדמנויות נוהלה העיר בידי ועדה קרואה:
לקריאה נוספת
אמנון גופר, סודות גליליים, עם עובד, 2007, עמ' 230–259
פיטום
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פירוקסן
פּירוֹקְסֶן (או פּירוֹכּסֶן, Pyroxene) הוא קבוצה חשובה של מינרלים סיליקטיים בוני סלעים. מינרלים אלה נפוצים כחלק מסלעים מגמטיים (סלעי יסוד) וסלעים מותמרים רבים. הם נפוצים מאוד בסלעי בזלת וגברו.
היסטוריה
מקור השם פירוקסן הוא במילים היווניות "אש" (פירו) ו"זר" (קסנוס). הפירוקסן נמצא כנפוץ באזורי פעילות וולקנית כמשוקע בזכוכית געשית והיוונים פירשו את נוכחותו כזיהום של הזכוכית. אם כי, כיום ידוע כי מינרלי הפירוקסן מתגבשים בטמפרטורות גבוהות עוד בטרם התפרצות הלבה ולכן נראים כגופים זרים במסת האם הזכוכיתית.
תכונות
הפירוקסנים הם מינרלים אינוסיליקטים המסודרים במבנה של שרשראות בודדות של ארבעונים של סיליקה המאורגנות במערכות סימטריה מונוקליניות או אורתורומביות. בגלל אופי קשרי השרשרת אצל הפירוקסנים, נוצרות קורות של יסודות במבנה הגורמות לשבירתם בזווית של 90 מעלות או 90 מעלות בקרוב. פצילות אופיינית זו היא אחד האמצעים להבחנה בין מינרלי הפירוקסן והאמפיבול הדומים זה לזה בשדה. כמו כן, הפירוקסנים ייווצרו כאשר ישנה נוכחות דלה של מים.
הנוסחה הכימית של הפירוקסן בנויה כווריאציות של XY(Si,Al)2O6, כאשר X הוא לרוב מגנזיום או ברזל (בפירוקסנים האורתורומבים) וסידן, נתרן, ברזל או מגנזיום (במונוקלינים). מנגן, אבץ או ליתיום נפוצים בכמויות קטנות אך לעיתים הם היונים העיקריים. Y מייצג את היונים בעלי הרדיוס הקטן יותר, בדרך כלל מגנזיום או ברזל אך לעיתים כרום, אלומיניום, מנגן, סקנדיום, טיטניום וונדיום. לעומת האמפיבול ופצלת השדה, רק בחלק קטן מהמינרלים של קבוצת הפירוקסן אלומיניום מחליף סיליקה באתר הטטרהדרלי.
פירוקסנים במעטפת כדור הארץ
משפחת הפירוקסנים מהווה חלק חשוב בהרכבו של כדור הארץ. חלקה העליון של המעטפת כדור הארץ בנוי בעיקרו מאוליבין ופירוקסן. בחלק התחתון של כדור הארץ, מאבדים הגבישים האלו את צורתם האופיינית ונדחסים לצורה דחוסה יותר. הצורה הזאת נקראת על שם המינרל פרובסקיט (קלציום טיטאנט), למרות שמבחינה כימית היא זהה לאוליבין ולפירוקסן. לכן ניתן לומר שהמעטפת התחתונה של כ"א עשויה בעיקר מפירוקסן במבנה פרובסקיט.
סוגים שונים של פירוקסנים
חבר חשוב בקבוצת הפירוקסן הוא אורתופירוקסן בשם אנסטטיט, שהוא תוצר של ריאקציה מגמתית, בין פורסטריט, שהוא הסוג הנפוץ ביותר של אוליבין, לבין קוורץ, ששכיח בקרום כדור הארץ, אבל כמעט ואינו מצוי עמוק יותר במעטפת כדור הארץ. כמויות גדולות של אנסטטיט, מעידות על מגמות מאפיות ואולטרא מאפיות, שהתרוממו מכיוון המעטפת אל הקרום.
חבר נוסף ראוי לציון מבין הפירוקסנים הוא האומפציט, שמופיע בעיקר בסלעים מטאמורפיים שעברו התמרה בלחץ גבוה ולפיכך הוא מהווה אינדיקציה לתנועות טקטוניות משמעותיות בהיסטוריה הגאולוגית.
לקריאה נוספת
Frandon John, The Practical Encyclopedia of Rock and Minerals, Lorenz Books: London 2006
למור צווארון אדום
זהו אחד ממיני הלמוריים הגדולים ביותר; אורכו כ-53 ס"מ, אורך זנבו כ-60 ס"מ, ומשקלו 3.3 עד 3.6 ק"ג. רוב גופו של הלמור אדום; בטנו, זנבו, רגליו, ופניו שחורים, ועורפו לבן.
התנהגות
הלמור מקפיד על כך שיהיה נקי תמיד, והרבה מזמנו מוקדש לניקוי עצמי או לניקוי חברתי. השיניים החותכות התחתונות שלו והטופר על אחת מרגליו האחוריות מותאמים במיוחד להתנהגות זו – שיניו החותכות גדלות בקו ישר ומרווחות מעט, מה שיוצר מעין מסרק, שמאפשר ללמור לנקות את פרוותו.
למור הצווארון האדום ניזון בעיקר מפירות, אך הוא תועד גם אוכל עלים.
תועדו 20 קריאות שונות של למור הצווארון האדום. מחקר הוכיח שלמור הצווארון האדום ולמור הצווארון השחור-לבן מבינים זה את קריאותיו של זה, על אף שהם חיים באזורים שונים של האי. סימון הטריטוריה באמצעות ריח הוא דרך נוספת שבה הלמורים מתקשרים זה עם זה.
למור הצווארון האדום חי בקבוצות מטריארכליות שגודלה בדרך כלל עומד על כ־2 עד 16 פרטים; למרות זאת, תועדו קבוצות שכללו מעל 32 פרטים.
הלמורים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים, ומתחילים להתרבות בגיל שלוש. בשונה משאר פעילי היום במשפחת הלמוריים, הנקבה בונה "קן" בגובה של כ־10 עד 20 מטרים מעל פני הקרקע, שבנוי מזרדים, עלים, פרווה וגפן. הלמורים מתרבים בעונה היבשה (מאי–יולי), בדומה לשאר מיני הלמוריים, כך שהגור ייוולד בתקופת הגשמים, כשהמזון יימצא בשפע. ההיריון נמשך כ־102 ימים, ונולדים בדרך כלל 2 או 3 גורים בכל המלטה.
תוחלת חייו של הלמור בטבע היא 15–20 שנים.
שימור
למור הצווארון האדום נחשב למין בסכנת הכחדה חמורה בגלל הרס בתי-גידול, ציד ומסחר כחית מחמד. יצירת הפארק הלאומי מסואלה בשנת 1997 עזרה להגן על מין זה, אך למורי צווארון אדומים רבים לא חיים בתוך גבולות הפארק, והם עדיין בסיכון גבוה.
On a Night Like This
On a Night Like This (בעברית: בלילה כזה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האוסטרלית קיילי מינוג, מתוך אלבומה השביעי, Light Years. השיר יצא לאור ב-11 בספטמבר 2000, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד המוזיקה האוסטרלי, והשני במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סטיבן טורש, מארק טיילור, גראהם סטאק ובריאן רולינג והופק על ידי טורש וטיילור. השיר הוא שיר בסגנון הדאנס-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון היורודאנס. עם השיר הופיעה מינוג במיני-סיבוב ההופעות שלה, "Summer 2015".
שביל העצמאות
שביל העצמאות הוא מסלול הליכה ברחובות תל אביב, המחבר עשרה אתרים הקשורים בתולדות העיר ובהקמת מדינת ישראל. אורכו של השביל כקילומטר, ומסלולו מעגלי, לאורך מקטע של שדרות רוטשילד ולאורך מקטע של רחוב אחד העם, עם שלוחות קצרות ברחוב אלנבי וברחוב נחלת בנימין. השביל מסומן באמצעות פס שעשוי מפליז שהוטבע במדרכות. השביל נחנך במסגרת חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל.
On a Night Like This
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ ה-Vevo של קיילי מינוג ב-8 באפריל 2010. הקליפ בוים על ידי דאגלס אייברי. בקליפ משתתף רוטגר האוור. בתחילת הקליפ, ניתן לראות כמה אנשים מדברים ולאחר מכן את מינוג מגיחה מתוך בריכה.
שביל העצמאות
מקורות ההשראה לשביל, והיוזמה להקמתו
ההשראה לשביל העצמאות לקוחה מפרויקטים דומים בעולם, ובייחוד בארצות הברית. שביל החירות בבוסטון, למשל, סומן בשנת 1958, אורכו כ-4 ק"מ, והוא מחבר בין 16 אתרים בעלי חשיבות בהיסטוריה המקומית והלאומית. פארק העצמאות ההיסטורי הלאומי בפילדלפיה מאגד מספר אתרים הקשורים במהפכה האמריקאית, וגולת הכותרת שלו היא פעמון הדרור - אחד הסמלים המפורסמים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. שביל העצמאות בתל אביב תוכנן בדומה לאתרי מורשת אלו, עם סימון פיזי באורך כקילומטר, שמחבר בין 10 אתרים בעלי חשיבות היסטורית, וגולת הכותרת של השביל תהא מגילת העצמאות. המגילה תוצב בבית העצמאות - המקום שבו ניתנה הכרזת העצמאות - לאחר שיפוץ שהתחיל עם סיום חגיגות השבעים לישראל ומתוכנן להסתיים לקראת יום העצמאות בשנת 2023. עיריית תל אביב-יפו יזמה את הקמת השביל, והטילה את ביצוע הפרויקט על מנהלת עיר עולם ותיירות (הגוף העירוני שאמון על אסטרטגיית התיירות בעיר). בראיונות לתקשורת בעת ביצוע הפרויקט, איתן שוורץ, מנכ"ל עיר עולם ותיירות, הדגיש את החיבור ההיסטורי בין ייסוד תל אביב להקמת מדינת ישראל, אותו ניתן למצוא באזור גאוגרפי תחום: "מעטים המקומות בעולם שבהם ההיסטוריה הלאומית פוגשת את ההיסטוריה העירונית במקום אחד כמו בקרן הרחובות רוטשילד והרצל בתל אביב". סיבה נוספת להקמתו של השביל הייתה משיכת תיירים יהודים לתל אביב. בעוד שערים אחרות עם היסטוריה ארוכה יותר, ובראשן ירושלים, ידועות באתרים בעלי חשיבות היסטורית לעם ישראל, תל אביב מזוהה יותר כעיר חוף, עיר של בילויים וחיי לילה. שביל העצמאות נועד להפוך לאתר תיירות חובה ליהודים המבקרים בישראל, לפי תיאורו של איתן שוורץ: "אנחנו עובדים קשה כדי ליצור את ה-MUST SEE שכל ישראלי ויהודי יעבור בו ויתרגש".