cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה יצחקי
ביוגרפיה
יצחקי נולד בשנת 1951 במעברת טירת כרמל, בן לחנה לבית בראונשטיין וליוסף יצחק-בכר, שעלו לישראל מרומניה בשנת 1950. השם "בכר" הושמט על ידי פקידי ההגירה, ויצחקי בחר להוסיף לשם העט את האות ב. על-מנת לציין את שם המשפחה שהושמט.
בעל תואר ראשון במחשבת ישראל ובספרות עברית ממכללת אורנים ותואר שני בלימודי יהדות ממכון שכטר למדעי היהדות. בעל דוקטורט מבית המדרש לרבנים באמריקה.
חבר מערכת קשב לשירה משנת 2014.
נשוי לרבקה ואב לשלושה ילדים. מתגורר באחוזת ברק.
יצירתו
יצחקי פרסם תשעה ספרי שירה, שלושה מהם תורגמו לרומנית ויצאו לאור ברומניה.
ב-2017 זכה בפרס על שם המשורר הרומני ניקיטה סטנסקו במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לשירה בסיגט, על ספרו "ציפור מאספת" שתורגם לרומנית על ידי ד"ר פאול פרקש. ב-2018 זכה בפרס הוקרה על תרגום אנתולוגיה טרנסילבנית במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לספרות של טרנסילבניה.
עמיחי לאו-לביא
הרב עמיחי יהודה לאו-לביא (נולד ב-22 באפריל 1969, ה׳ אייר ה'תשכ״ט) הוא יזם חברתי, פעיל זכויות אדם ולהט"ב, רב קונסרבטיבי, מייסדה ומנהיגה הרוחני של קהילת לב-שול בניו יורק.
ביוגרפיה
לאו הוא בנם הרביעי של נפתלי לאו-לביא וג׳ון לאו-לביא (מבית לונצר). אחיו, בנימין לאו, עומד בראש מיזם 929-תנ"ך ביחד. דודו, ישראל מאיר לאו הוא הרב הראשי לישראל לשעבר, ובן דודו, דוד לאו, הוא הרב הראשי האשכנזי בישראל.
לאו גדל ברמת גן, בני ברק, ניו יורק וירושלים. את לימודי התיכון סיים כבן המחזור הראשון של תיכון הרטמן לבנים בירושלים ב-1986. המשיך ללימודים בישיבת הר עציון, והתגייס לצה״ל ב-1987 במסגרת תוכנית השילוב של ישיבת עין צורים, שם שירת בצנחנים, כחובש קרבי וכמדריך חובשים בחוליה הארצית.
את לימודי התואר הראשון השלים בשנת 2010 בניו יורק.
בשנת 2016 סיים לימודי רבנות ותואר שני בחינוך בבית המדרש לרבנים של התנועה הקונסרבטיבית בניו יורק.
פעילותו והשקפתו
בשנת 1999 הקים את קבוצת התיאטרון סתורהטלינג (StorahTelling), ארגון שלקח על עצמו כאתגר לתת פרשנות חדשה לזהות היהודית דרך התורה. את השם שמחבר בין המילים סיפור (story), תורה (Torah) והגדה (Telling), משלימה הסיסמה "סיפורים עתיקים, דור חדש", וזוהי גם תמצית המשימה של הארגון: לקחת את סיפורי התורה ולהראות שהם רלוונטיים גם במאה ה־21.
כעשור לאחר מכן, בשנת 2009, הקים לאו קהילה יהודית שוויונית וניסיונית בניו יורק תחת השם לב-שול (LabShul) - צירוף המילים מעבדה (lab) ובית כנסת (shul). בעמוד הבית של אתר הקהילה כתוב: "לב/שול מקבלת אנשים מכל הגזעים, הדתות, האמונות, הביטויים המגדריים, האוריינטציות המיניות, ארצות המוצא, גילאים, יכולות, משפחות וגוונים - בלב פתוח."
חידוש מעמד גר תושב
כמנהיג קהילה, הוא התייחס למקרה שבו אישה לא יהודייה רצתה לומר קדיש על בת זוגה היהודייה שנפטרה: "אמרתי לה שהיא בוודאי יכולה להשתתף במניין. ברור שההלכה לא משייכת אותה למניין, כאישה וכמי שאינה יהודייה, אבל בחרתי לפרק חלק מהאמיתות ההלכתיות שעליהן גדלתי, בדחילו ורחימו, בזהירות רבה".
טיפולי המרה
כהומוסקסואל שיצא מהארון, לאו פועל ומתבטא בהקשר של הקהילה הגאה בישראל. כך לדוגמה, בראיון לגלצ ביולי 2019, יצא נגד דברי שר החינוך, רפי פרץ, לגבי טיפולי המרה. אחת מאמירותיו בראיון הייתה כי "יש אנשים שטיפולי המרה זו בחירתם, אבל כשר חינוך בישראל של 2019, זו דעה שלא משקפת את מי שאנחנו כעם, כציבור וכיהדות".
במאמר דעה שפרסם באותה עת ב-WDG, מילותיו אף היו חריפות יותר כשאמר "כששר החינוך של מדינת ישראל מטיף להצלחת טיפולי המרה - בבורות, ברשעות ומתוך עמדה שמרנית וחשוכה, הוא נושא באחריות לדם אחיי בארץ ובעולם המשוועים לאהבה עצמית ואהבת הזולת ובמקום זאת מקבלים מסר אכזרי שזמנו פג".
תקשורת וכנסים
בין השנים 1996–2005, השתתף לאו בתוכניות המציאות בהפקת רפיק ידידיה, חוצה ישראל (1996), "אופטימיות קוסמית" (1999) ששודרו בערוץ 2, ו-"הדיבר האחד עשר" (2004) ששודרה בערוץ 10.
ב-23 ביוני 2021 השתתף לאו בוועידת הגאווה הטלוויזיונית הראשונה ILGBT בישראל של רשת 13.
ב-17 באפריל 2022 השתתף לאו-לביא בכנס הראשון ללימוד תורה קווירי בהפקת הבית הפתוח, חברותא, בת קול ובתמיכת המשרד לשוויון חברתי ופדרציית ניו יורק (UJA). במושב הפתיחה אמר: "לאט-לאט אנחנו נמצאים במקום שבו יש הרבה יותר מ-70 פנים לתורה... התנועה הקונסרבטיבית יצאה בהחלטה אמיצה מאוד, כשבחרה להכניס אותי לבית המדרש ולאפשר לי ולאנשים כמותי להיות מוסמכים לרבנות... כמו שאמר הרב אברהם יצחק הכהן קוק: 'הישן יתחדש והחדש ויתקדש'. יש לנו את כלי העבודה כדי לעצב מחדש את הנרטיב. זה לא פחות מהיסטורי שאנחנו יושבים כאן בכנס הזה, זה לא היה יכול לקרות לפני 20 שנה".
חיים אישיים
לאו הוא תורם הזרע ואב בהורות משותפת עם אליס, עזרא ושרלוט-הלל, בניו יורק.
טימותי קסטאן
טימותי קסטאן (בצרפתית: Timothy Castagne; נולד ב-5 בדצמבר 1995 בארלון שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת לסטר סיטי ובנבחרת בלגיה.
תחילת הקריירה
קסטאן נולד בארלון שבלוקסמבורג שבבלגיה, והחל לשחק כדורגל באקדמיות של המועדונים המקומיים US ולצינג-בונר ולוראיין ארלון, לפני שעבר אל מחלקת הנוער של וירטון, המועדון הגדול ביותר במחוז.
ראסינג גנק
בשנת 2011 עבר קסטאן אל מחלקת הנוער של ראסינג גנק. בחודש יוני 2013 הוא חתם על חוזה מקצועני לשלוש שנים במועדון. בחודש ינואר 2014 הוא החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת של המועדון, ובחצי השני של עונת הוא היה חלק מהסגל של הקבוצה. ב-14 בספטמבר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד קלאב ברוז' במסגרת המחזור השביעי בליגת העל הבלגית לעונת. ב-2 במאי 2015 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–7 על ואסלנד-בוורן במסגרת הליגה. הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 80 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
אטאלנטה
ב-7 ביולי 2017 חתם קסטאן באטאלנטה מהסרייה א', לאחר עזיבתו של אנדראה קונטי למילאן. ב-10 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על ססואולו במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2017/2018. ב-2 בינואר 2018 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על נאפולי במסגרת שלב רבע הגמר של הקופה איטליה. בעונתו הראשונה במועדון הוא ערך 20 הופעות ליגה.
לאחר עונת הסתגלות, חל שיפור ביכולתו של קסטאן בתחילת העונה השנייה שלו במועדון, וב-27 באוגוסט 2018 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בסרייה א', בתיקו 3-3 נגד רומא במסגרת המחזור השני לעונת 2018/2019. בעונתו השנייה במועדון הוא ערך 28 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
בעונתו השלישית באטאלנטה ערך קסטאן 27 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד. הוא הוסיף שש הופעות בליגת האלופות לעונת 2018/2019, והבקיע שער בניצחון 0–3 על שחטאר דונצק במסגרת המחזור האחרון בשלב הבתים של המפעל.
בסך הכל ערך קסטאן 96 הופעות והבקיע שמונה שערים בכל המסגרות במהלך שלוש עונות באטאלנטה. אחת הסיבות לעזיבתו את המועדון הייתה מערכת יחסים מתוחה עם המאמן ג'אן פיירו גספריני.
לסטר סיטי
ב-3 בספטמבר 2020 חתם קסטאן על חוזה לחמש עונות בלסטר סיטי מהפרמייר ליג. ב-13 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על וסט ברומיץ' אלביון במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2020/2021. במשחק זה הבקיע גם את שער הבכורה שלו במועדון. בעונתו הראשונה במועדון הוא ערך 27 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים. הוא הוסיף חמש הופעות במדי הקבוצה בגביע ה-FA, בו זכתה לסטר סיטי.
קריירה בינלאומית
קסטאן היה חלק מסגל נבחרת בלגיה לטורניר יורו 2020 בשנת 2021. ב-12 ביוני 2021, בדקה ה-25 של משחק הראשון של הטורניר, בו שיחקה נבחרת בלגיה נגד נבחרת רוסיה, נפגע קסטאן בהתנגשות ראשים עם שחקן היריבה דאלר קוזיאייב. שני השחקנים הוחלפו, וקסטאן סבל משבר כפול בארובת העין ונאלץ לסיים את דרכו בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר מונדיאל 2022.
ז'נבה
זֵ'נֵבָה ((על פי כללי התעתיק של האקדמיה ללשון יש לכתוב: זֵ'נֵוָה); בצרפתית: Genève, בגרמנית: Genf, באיטלקית: Ginevra, ברומאנש: Genevra) היא עיר הבירה של קנטון ז'נבה בדרום־מערב שווייץ. העיר שוכנת בקצה המערבי של אגם ז'נבה (Lac Léman), במקום מוצאו של נהר הרוֹן, על גבול צרפת. ז'נבה היא מרכז תיירותי, כלכלי ודיפלומטי חשוב, והיא השנייה באוכלוסייתה בשווייץ (אחרי ציריך), והעיר הגדולה באזור רומנדי, האזור דובר הצרפתית בשווייץ.
ז'נבה היא מקום מושבו השני של ארגון האומות המאוחדות, ומושבם של מספר סוכנויות נוספות של האו"ם. מלבד אלו שוכנים בה ארגונים ומוסדות בינלאומיים רבים, ביניהם הנציבות לענייני הפליטים, ארגון הבריאות העולמי, ארגון הסחר העולמי, המרכז האירופאי למחקר גרעיני – CERN וארגון הצלב האדום הבינלאומי.
ז'נבה מופיעה דרך קבע בצמרת רשימות המדרגות ערים על פי רמת איכות החיים מחד ורמת יוקר המחיה מאידך. העיר היא היעד המתויר ביותר בשווייץ, וידועה בתעשיות השעונים, התכשיטים וההייטק שלה. כמו כן מהווה העיר מרכז פיננסי חשוב, בעיקר בתחומי הבנקאות והסחר הבינלאומי.
גאוגרפיה ואקלים
ז'נבה שוכנת סביב קצהו הדרום־מערבי של אגם ז'נבה, על שתי גדותיו של נהר הרוֹן, שיוצא מהאגם בשטח העיר. היא נמצאת בלב בקעה רחבה מוקפת הרים, שנמצאים מחוץ לגבול קנטון ז'נבה בצרפת – סלב, וארון וּוואש המהווים חלק מהרי האלפים מדרום, והרי היורה מצפונה.
העיר משתרעת על שטח של 15.86 קמ"ר ושוכנת בגובה של 373.6 מטר מעל פני הים.
העת העתיקה
ההתיישבות במקום החלה בשנים 123–105 לפני הספירה, אז נבנה ליד שפך האגם נמל קטן, והתושבים חיו בבתים פזורים עשויים עץ. העיר נזכרת בכתבים עתיקים כמקום בו התמקם יוליוס קיסר בשנת 58 לפני הספירה בדרכו לכבוש את גאליה. בשלב זה הפכה ז'נבה לעיר רומית קטנה של ממש, למרות שמעמדה עדיין היה קטן מזה של הערים ניון ואוונטיקום הסמוכות. העיר נבנתה מחדש, והפעם מאבן, אחרי אסון טבע באמצע המאה הראשונה לספירה, אך חרבה שוב בהתקפות גרמאניות לקראת סוף המאה השלישית לספירה. בגדה הימנית של האגם נמצאו שרידים של וילה רומית גדולה.
הנוצרים הראשונים הגיעו לעיר במהלך המאה הרביעית. במאות הבאות העיר התפתחה כמרכז העירוני והדתי של הסביבה, אך לקראת תחילת ימי הביניים שילוב של הגירה טבעית ואסונות טבע הוביל להתרכזות של העיר על גבעה מבוצרת סמוכה לשפך האגם, ולפגיעה בהתפתחותה ובחשיבותה האזורית.
ימי הביניים
במהלך המאות השמינית עד השלוש עשרה לספירה השליטה הפוליטית והדתית בעיר התאפיינה בסכסוכים והחלפות ידיים בלתי פוסקות בין אצילים, מלכים וכמרים מדרגות שונות, כמו ברוב החלק הזה של אירופה. בתחילת המאה ה-14 בחרו התושבים אנשים שייצגו את העיר וישלטו בה. במהלך השנים הקרובות ניסתה העיר, שהפכה בהמשך לרפובליקה, לשמור על עצמאותה מפני הדוכס של סבויה. הסכסוך ביניהם הגיע לשיאו בניסיון כושל של דוכס סבויה לכבוש את העיר בשנת 1602, קרב שנודע לאחר מכן כ"הטיפוס" - ל'אסקלד, והשפיע עמוקות על אופי העיר. עד היום נחגג בעיר פסטיבל האסקלד לזכר הניצחון הגדול, פסטיבל של סופשבוע שלם במהלכו מתמלאת העיר העתיקה באנשים מחופשים ללוחמים מהתקופה, מצעד של מאות אנשים מחופשים חוצה את העיר העתיקה ונגמר במדורת ענק בחצות מול הקתדרלה הגדולה ובשירת שיר ניצחון והודיה בצרפתית עתיקה. הקרב הוביל לחתימה של הדוכס מסבויה על הסכם המכיר בעצמאותה של העיר.
הרפורמציה
החל משנת 1526, נחשפה העיר להשפעה עמוקה של הדוגלים ברפורמציה הפרוטסטנטית, השפעה שהובילה בשנת 1535 לאיסור על קיום מיסות קתוליות בעיר. בשנת 1536 העיר אימצה באופן רשמי את הנצרות הפרוטסטנטית, ולעיר הגיע ז'אן קלווין - אחד מגדולי ומראשוני הכמרים וההוגים הפרוטסטנטים. העיר הפכה למרכז פרוטסטנטי-קלוויניסטי חשוב.
העת החדשה
במאה השמונה עשרה עברה העיר פריחה כלכלית ותרבותית מרשימה. התעשייה המרכזית בה - 32% מהכלכלה העירונית - הייתה תעשיית השעונים. במישור הפוליטי העיר סערה - המעמד הנמוך, חסר הזכויות הפוליטיות, התקומם כנגד המיעוט הבורגני השולט. האריסטוקרטים קראו לעזרתם את מלך צרפת לואי השישה עשר והמהפכנים נוצחו, וחלקם הוגלה לפריז, שם השתתף במהפכה הצרפתית. לאחר המהפכה גברו המהפכנים על האריסטוקרטים, והעיר הפכה לרפובליקה דמוקרטית.
בשנת 1798 סופחה העיר יחד עם סביבתה לרפובליקה הצרפתית בשליטתו של נפוליאון. צירוף זה, שפגע למורת רוחם של התושבים בעצמאותה המדינית של ז'נבה, החזיק מעמד כ-15 שנים בלבד, ובסופם עזבו חילותיו של נפוליאון את העיר. מתוך הבנה שהעיר לא תשרוד בתור מדינה עצמאית, הפכה הרפובליקה של ז'נבה בשנת 1815 לקנטון בקונפדרציה ההלווטית - שווייץ.
המחצית הראשונה של המאה ה-19 מאופיינת במאבקי כוח בין הבורגנים והסוחרים לבין מעמד הפועלים ובעלי המלאכה. המאבק הגיע לשיאו בהפיכה של 1847, בה עבר השלטון לידי הפועלים, מעבר שהחליש גם את האופי הפרוטסטנטי של העיר. לקראת אמצע המאה נפתחה בעיר הבורסה הראשונה בשווייץ, והאזור כולו נכנס לתוך המהפכה התעשייתית. העיר קלטה הגירה ממדינות שונות והפכה לעיר קוסמופוליטית.
בין מלחמות העולם חוותה שוב העיר פיתוח מואץ. הוקמה בה מערכת טראם, והעיר אוחדה מוניציפלית עם עוד ארבע ערים צמודות אליה לכדי עיר אחת גדולה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה נותרה שווייץ נייטרלית, הוקם בז'נבה חבר הלאומים ובה התקיימה פעילותו. לאחר מלחמת העולם השנייה הפך חבר הלאומים לארגון האומות המאוחדות, והוא קבע את מושבו במבנה שהיה מטה חבר הלאומים, וזאת למרות ששווייץ בעצמה לא התקבלה לאו"ם (התנאי להצטרפות לאו"ם עם הקמתו היה הכרזת מלחמה על גרמניה הנאצית ושווייץ, כאמור, הייתה נייטרלית). יחד עם התמקמות האו"ם בשנותיו הראשונות בעיר, הפכה ז'נבה למרכזם של עוד עשרות ארגונים בינלאומיים גם לאחר שמטה עבר לניו יורק.
דמוגרפיה
בגלל אופייה הבינלאומי והסובלני למהגרים, אחוז הזרים בעיר הוא מהגבוהים בעולם - 45.6%, מתוכם 63% אירופאים, 16% אפריקאים, 11% מהאמריקות ו-9% מאסיה.
גרף המציג את התפתחות האוכלוסייה בעיר מאז 1850:
חינוך ותרבות
ז'נבה היא העיר שמקדישה את האחוז הגדול ביותר מתקציבה לתרבות בכל אירופה - מעל 20%. המוסדות המרכזיים בה הם התיאטרון העירוני הגדול, הקונסרבטוריון, אולם הקונצרטים, וכן שורה של מוזיאונים חשובים: המכלול הגדול ביותר בשווייץ של מוזיאונים להיסטוריה ואמנות עם מעל למליון פריטים, מוזיאון היסטוריה של הטבע, מוזיאון אתנולוגי, מוזיאון השענות, מוזיאון הרפורמציה וגן בוטני. מלבד מוסדות אלה תומכת העירייה בשורת מוסדות אמנות ומוזיקה אלטרנטיביים ובמרכזים שכונתיים רבים. מדי שנה מתקיימים בעיר עשרות פסטיבלים ואירועים תרבותיים, הכוללים בין השאר פסטיבל מוזיקה גדול ופסטיבל יום העצמאות של שווייץ בחודשים יולי-אוגוסט.
אוניברסיטת ז'נבה הוקמה ב-1559 על ידי ז'אן קלווין, ומדורגת באופן קבוע בין 150 האוניברסיטאות הטובות בעולם. מלבד תחומי הלימוד הנפוצים, היא כוללת כמה בתי ספר יוקרתיים המתמחים ביחסי חוץ וביחסים בינלאומיים. בעיר שוכנים כמה בתי ספר בינלאומיים דוברי אנגלית המשמשים את ילדי הדיפלומטים הרבים בעיר.
תחבורה ותשתיות
נמל התעופה הבינלאומי של ז'נבה מרוחק כשמונה קילומטרים ממרכז העיר, והוא מהווה בסיס למספר רב של חברות תעופה בינלאומיות. הגישה ממנו אל העיר מתבצעת באוטובוס או ברכבת. תחנת הרכבת קורנבין היא התחנה המרכזית בעיר, וממנה יוצאות רכבות לכל שווייץ. קו הרכבת הצרפתית המהירה (TGV) מגיע לעיר וממשיך עד לוזאן. בתוך העיר מתבצעת התנועה בטראם, סירות, טרוליבוסים, אוטובוסים, אופניים - לרוב על גבי תשתית ייעודית - ורכב פרטי. בתחום העיר סכר הידרואלקטרי, ובסביבתה עוד שניים, והם מייצרים יחד כעשרים אחוזים מצריכת החשמל בעיר.
חגים ומסורות מקומיות
כחלק מהאופי העצמאי והמתבדל של העיר, קיימים בה חגים מקומיים, מסורות ועולם ביטויים שונה משל עצמה.
ב-12 בדצמבר חוגגת העיר את האסקלד, חג לזכר הניצחון על ניסיון הפלישה של הדוכס מסבויה לעיר, ניצחון שאירע בשנת 1602. החג מאורגן על ידי העירייה ו"עמותת 1602". החגיגות מתקיימות לאורך סוף שבוע שלם, וכוללות תצוגות נשק מהתקופה כולל ירי בתותח, מצעד מאורגן של כ-800 איש בבגדי התקופה בליווי סוסים ושירת תפילת הודיה משותפת ברחבת הקתדרלה. המאכל המסורתי של החג הוא קלחת עשויה שוקולד, לזכר אישה שעל פי הסיפור הצילה את העיר בכך ששפכה קלחת שמן על ראש הפורצים.
מלבד זאת מציינים בעיר בתחילת ספטמבר את הצום הז'נבי, ככל הנראה לציון טבח ליל ברתולומאוס הקדוש. כמו כן מצוין ה-31 בדצמבר כיום חג לזכר הרסטורציה של השלטון העצמי של העיר לאחר השחרור מעול נפוליאון. פריחת עץ ערמון מסוים ברחוב לה טריי מציינת רשמית את בוא האביב לעיר.
היהודים בז'נבה
הקהילה היהודית בז'נבה נוסדה לראשונה בשנת 1283. בשנת 1490 גורשו יהודי העיר. משנת 1428 ואילך נאלצו יהודי ז'נבה לגור ברובע נפרד, שהותקף בשנת 1460.
היהודים הראשונים בעת החדשה הגיעו לעיר בשנת 1779. עד מהרה התבססה קהילה יהודית קטנה בעיר קארוז' הסמוכה לז'נבה. בסביבות מחצית המאה התשע עשרה התרחבה הקהילה, היא הוכרה על ידי השלטונות, וב-1859 הוקם בית הכנסת "בית יעקב", בית הכנסת הראשון בעיר. במשך השנים המשיכו יהודים להגיע לעיר, לרוב ממקומות מהם גורשו או בהם שררה אווירה אנטישמית: אלזס, פולין, רוסיה ולבסוף גרמניה הנאצית. החל מאמצע המאה העשרים חלה תנופה רצינית בפיתוח הקהילה: הוקמו בתי כנסת, בית אבות יהודי ומרכז קהילתי, ולאחר מכן בית ספר יהודי.
כיום גרים כ-5000 יהודים בז'נבה, אך לחלקם קשר רופף לזהותם היהודית. מסיבות שונות מחולקים יהודי העיר בין כמה קהילות: הקהילה הרשמית, קהילת "היכל הנס", קהילה חרדית, בית חב"ד, וקהילה רפורמית. פירוד זה מקשה על ארגון יוזמות גדולות. שני בתי ספר מגילאי גן ועד חטיבה, אחד של הקהילה ואחד של חב"ד, פועלים בעיר.
Octavo Día
Octavo Día (בעברית: יום שמיני) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבומה הרביעי, ?Dónde Están los Ladrones. השיר יצא לאור ב-27 במאי 1999, כשנה לאחר צאתו של האלבום. השיר נכלל גם באלבום ההופעה הראשון שלה, MTV Unplugged והשני שלה, Live & off the Record.
בשנת 2000, הועמד השיר בטקס פרסי גראמי הלטיני, בקטגוריית - "פרס גראמי לביצוע סולו הרוק הווקאלי הטוב ביותר - אישה", ואף זכה בה.
רקע וכתיבה
את השיר כתבה שאקירה ביחד עם לואיס פרננדו אוצ'ואה.
בריאיון ל-MTV News, שאקירה אמרה כי "השיר מדבר על אלוהים, ועל בריאת העולם. שמו "יום שמיני" – ניתן לו מכיוון ששאקירה אמרה כי ביום הזה אלוהים עזב ל-"חלל החיצון", וכשחזר הכל היה נגוע בידי השטן. ובנוסף, כשהוא חזר הוא מצא את בני האדם תחת הנהגתם של כמה שליטים, והוסיפה כי בני האדם הם כמו חתיכות ממשחק השחמט".
הופעה
שאקירה ביצעה את השיר בטקס שנערך ב-12 באוגוסט 1999, ב-"Grand Ballroom", ומאוחר יותר התווסף לאלבום ההופעה הראשון שלה, MTV Unplugged.
בנוסף, ביצעה שאקירה את השיר גם בסיבוב ההופעות השני שלה, "Tour Anfibio".
לאן נעלם משה גז
לאן נעלם משה גז (Looking for Moshe Guez) הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2011, העוסק בחיפוש אחר משה גז, יוצרו של הסרט המלאך היה שטן, שנחשב כסרט הישראלי הגרוע בכל הזמנים.
תיאור הסרט
בסרט "לאן נעלם משה גז" יוצא הבמאי אבידע ליבני בעקבות זיכרון ילדות: סרט אימה מקומי בשם "המלאך היה שטן" שראה בבית חבר בסוף שנות ה-80. לאחר שנים ארוכות שבהן לא הכיר מישהו שראה או זכר את הסרט, הוא מוצא אותו בספרו של מאיר שניצר, "הקולנוע הישראלי" – בו מתואר "המלאך היה שטן" כ"סרט הישראלי הגרוע ביותר".
חלקו הראשון של "לאן נעלם משה גז" מוקדש למסע חיפושים בעקבות הסרט, שהופק בין 1971 ל-1976 – ובו שימש משה גז, בין היתר, בתפקיד הבמאי, התסריטאי, השחקן הראשי, הצלם, התאורן, המקליט והעורך. "לאן נעלם משה גז" כולל מפגשים עם חבר ילדות של הבמאי, מומחה לקולנוע ישראלי, העיתונאית ליסה פרץ (שאתרה את הסרט במחצית שנות ה-90 וראתה במשה גז את "אד ווד הישראלי"), ומשתתפי "המלאך היה שטן" – שבו כיכבה לראשונה בתפקיד ראשי בקולנוע הישראלי אופליה שטראל. חלקו השני של הסרט מוקדש למפגש עם משה גז ומשפחתו, שבמסגרתו אנו מתוודעים לראשונה לגרסת הבמאי ל"המלאך היה שטן".
הבכורה הישראלית של "לאן נעלם משה גז" נערכה במסגרת התחרות התיעודית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, ב-19 באוקטובר 2011, והוא הוקרן בבכורה טלוויזיונית בערוץ 8 של הכבלים.
הסרט הופק על ידי גידי אביבי בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב – פרויקט קולנוע ובשיתוף ערוץ 8 - נגה תקשורת.
ביקורות
מבקר התרבות של וואלה!, אבנר שביט התייחס לאופן הייחודי בו מציג ליבני את סיפורו של גז, ונמנע משיפוט והתנשאות. שביט רואה בסרט "יצירה מרגשת, מרתקת ובלתי נשכחת על הצדדים השונים של התשוקה האינסופית לקולנוע, על הפנים האקסצנטריות של התרבות המקומית ועל העובדה שהזמן לפעמים לא מרפא את הפצעים, אלא רק מחמיר אותם."
במוסף גלריה של עיתון הארץ, זקף לזכותו של ליבני המבקר מורן שריר את בחירתו בסרט שנשכח והוזנח, ומייצג בעיניו את "המרתף של הקולנוע הישראלי". בכך, לדידו, "מאוורר" ליבני את אותו "מרתף" ומאפשר את גישתו של הקהל הרחב לאותו סרט יוצא דופן.
איתי זיו ציין, במוסף "ז'ורנל" של מעריב, את רגישותו של ליבני המאפשרת לדמויות הראשיות המופיעות על המסך להוביל את הסרט ולהיחשף בפני הצופים במלוא מורכבותן וייחודיותן הכובשת. הוא מסכם את ביקורתו: "חלק מאותן התכונות הן שאפשרו מלכתחילה את מפעל חייו הבלתי אפשרי (של גז). זה שבצדק כל כך מרשים את ליבני; זה שאפשר את הסרט היפה הזה".
אליצור יאיר הרצליה
מועדון הכדוריד אליצור יאיר הרצליה היא קבוצת כדוריד שכיום אינה פעילה, המועדון היווה חלק מעמותת "אליצור יאיר הרצליה" שהיא עמותה בעלת עקרונות דתיים.
לפני הקפאתה, הקבוצה שיחקה בליגה הלאומית לכדוריד ואירחה באולם ספורט היובל בשנים האחרונות לפני הקפאתה.
שם המועדון
אליצור- ע"ש אגודת הספורט אליצור, יאיר- ע"ש החייל יאיר דורפצאון מהרצליה שנהרג, והרצליה- ע"ש העיר בה התקיימו משחקי הבית של הקבוצה.
היסטוריה
מקים הקבוצה היה יצחק פליישמן. אליצור הרצליה היא עמותה שלא למטרת רווח, התארגנות של אנשים שרצו להקים קבוצת ספורט דתית.
הנהלה
מנהל הקבוצה הוא אדם פלטקביץ'.
הישגים
הישגה הגדול של אליצור הרצליה היה בשנת 1988 והוא ההעפלה לאליפות אירופה לערים שהוא התואר הרביעי בחשיבותו באירופה, בו הפסידה אחרי שני משחקים שאירחה בביתה קבוצה משוודיה.
הישג נוסף של הקבוצה הוא זכייה במקום הרביעי בליגה שנתיים ברציפות.
סוף שנות השישים ושנות השבעים
אליצור הרצליה החלה את דרכה בליגה ג' בכדוריד כשאירחה במגרשים רבים המתאימים לכדוריד ברחבי הרצליה, ומשם הגיעה עד לליגה הלאומית והתחילה לבסס את מקומה בליגה במקומות 5–8.
שנות השמונים
שנות השמונים היו שיא פריחתה של אליצור: קבוצת הכדוריד הפועל הרצליה התפרקה ב-1980 ושחקנים רבים עברו לאליצור ובשנת 1983 הקבוצה התאחדה עם הפועל נוף ים הרצליה ל-15 שנה עד הקפאתה, ובזכות אירועים אילו היא זכתה במקום הרביעי בליגה הלאומית בשנים 1987–1988 והעפילה לאליפות אירופה לערים בשנת 1988.
שנות התשעים
שנות התשעים היו השנים הקשות של אליצור הרצליה, זאת מכיוון שהקבוצות האחרות בליגה רכשו שחקנים זרים, מה שאליצור הרצליה לא יכלה להרשות לעצמה מכיוון שלא היה לה מספיק כסף כדי להעביר שחקן זר לשורותיה. הקבוצה לא העפילה למקומות הגבוהים ואפילו ירדה ליגה.
ב-1998 הקבוצה הוקפאה לזמן לא ידוע בשל בעיות כספיות.
תלבושת
תלבושת הקבוצה השתנתה עם השנים אך צבעיה העיקריים היו כחול ולבן.
סמל
סמל הקבוצה היה כמו סמל אגודת הספורט אליצור.
מאמנים
לאליצור הרצליה היו ארבעה מאמנים עיקריים שהיו תמיד בתחלופה: עקיבא לפלר, אדם פלטקביץ', רוני נתן, ויוסי שטרק, ומספר רב של מאמנים שאימנו לתקופה קצרה, המאמן הראשון של הקבוצה היה דב פליישמן והמאמן האחרון היה גילי רבן.
העיקרון הדתי
באליצור החליטו שאין משחקים ואימונים בשבת, ואם הקבוצה הולכת ביחד לאכול במקום מסוים הוא חייב להיות כשר, אך אין זה מכליל את השחקנים וההנהלה להיות דתיים. אף על פי שאליצור הרצליה נועדה לשחקנים דתיים, רוב השחקנים באליצור הרצליה היו חילוניים.
קישמריה
קישמריה (בהונגרית: Kismarja) הוא כפר בהונגריה באזור המישור הגדול הצפוני, במחוז היידו-ביהר, בנפת דרצ'קה.
היסטוריה
שמו מופיע לראשונה בדמותה של מריה בשנת 1277, ובשנת 1291 הכתבים כבר הבדילו בין מַרְיָה הישנה לבין מריה החדשה. בסוף המאה ה-13 הכפר היה בבעלות משפחת אקוש. במאה ה-16 הפך היישוב לרכוש משפחת בוצ'קאי. בשנת 1522 ג'רג' בוצ'קאי היה בעל הבית, שילדו השישי היה אישטוואן בוצ'קאי, מאוחר יותר הנסיך והשליט של טרנסילבניה.
רביעיות מיתרים אופוס 76 של היידן
רביעיות המיתרים אופוס 76 של יוזף היידן הולחנו בין השנים 1797-1796. הן הוזמנו על ידי הרוזן יוזף ארדדי (Joseph Erdödy) והוקדשו לו. סט זה, הכולל 6 רביעיות, הוא אחד הסטים האחרונים של רביעיות שהלחין היידן. בזמן הלחנתן, היה היידן מועסק שוב בחצר אסטרהאזי, אצל הנסיך ניקולאוס השני. באותו הזמן הלחין היידן גם את המיסה השנתית, שהוקדשה לנסיכה מריה הרמנגילד אסטרהאזי, ואת אורטוריית "הבריאה".
למרות שרביעיות אלו הושלמו כבר ב-1797, כמתועד מפי שומעיהן הראשונים בביצועים מוקדמים, הן לא פורסמו עד 1799. ההתכתבויות בין היידן למו"ל שלו בווינה מלמדות כי היה בלבול בנוגע לפרסום המהדורה הראשונה. היידן הבטיח לבית ההוצאה בלונדון זכות פרסום ראשונה, אך חוסר התקשרות עם החברה גרם להיידן לדאוג כי בית ההוצאה בווינה עשוי בטעות לפרסם קודם את הסט, ובכך לגרום להיידן אובדן כספי רב מלונדון.
אופוס זה הוא אחד מיצירותיו החשובות והשאפתניות ביותר של היידן. באופן כללי ניתן לומר, כי הרביעיות של היידן, הן, לרוב, נועזות מיצירותיו התזמורתיות, הן מבחינת ההרמוניה, הצורה, שנעשית מורכבת ועם זאת חופשית יותר, התחכום וה"עומק" המוזיקליים, ומידת ההבעה האישית, ההולכת וגדלה. סט רביעיות זה הולך ומתרחק מצורת הסונטה המקובלת, בהדגישו את ההמשכיות התמטית, האחדות ויצירת רצף של מוטיבים העוברים מכלי אחד לאחר.
אופוס 76 מס' 1
הרביעייה הראשונה בסול מז'ור, ממוספרת לעיתים כמס' 60, 40, או, לפי המספור המקובל של הובוקן כמס' 73 Hob: III\73
1. אלגרו קון ספיריטו
2. אדג'יו סוסטנוטו
3. מינואט - פרסטו
4. אלגרו מה נון טרופו
על אף היותה בסולם סול מז'ור, הרביעייה סובבת לעיתים קרובות סביב הסולם סול מינור. פרקה הראשון הוא בצורת סונטה סטנדרטית, המתחילה לאחר הקדמה קצרה בת שתי תיבות. הפרק השני בדו מז'ור כתוב אף הוא בצורת סונטה. הפרק השלישי הוא מינואט סטנדרטי אשר חוזר לסול מז'ור. הפרק הרביעי פותח במפתיע בסול מינור, אך ממשיך בסול מז'ור וגם הוא בצורת סונטה.
אופוס 76 מס' 2
הרביעייה השנייה ברה מינור ידועה בכינוי "רביעיית הקווינטות", אשר ניתן לה משום הקווינטות הזכות היורדות אשר נמצאות בתחילת הפרק הראשון.
1. אלגרו
2. אנדנטה או פיו טוסטו אלגרטו
3. מינואט - אלגרו מה נון טרופו
4. ויואצ'ה אסאי
פרקה הראשון של הרביעייה בנוי בצורת סונטה. הפרק השני עובר למז'ור הרלטיווי (רה מז'ור) ובנוי בצורת נושא ווריאציות. המינואט חוזר לרה מינור, כאשר הטריו הוא ברה מז'ור. מינואט זה מכונה לפעמים "מינואט המכשפות". הוא בנוי כקאנון בשני קולות, בו הכינורות הראשונים מנגנים את הנושא באוקטבה, ואחריהם נכנסים (בכניסה זהה) בהפרש של תיבה אחת הויולה והצ'לו, גם כן באוקטבה. היידן הלחין מינואט דומה הפותח בקנון דו קולי, בסימפוניה מס' 44 המכונה "האבל". הפרק האחרון של הרביעייה בנוי כרונדו סונטה הפותח ברה מינור, ומסיים בסולם רה מז'ור.
אופוס 76 מס' 3
הרביעייה השלישית בדו מז'ור היא מן הרביעיות המפורסמות יותר של היידן, ונושאת את הכינוי "רביעיית הקיסר". הכינוי של הרביעייה מגיע מפרקהּ השני, שהוא סט של וריאציות על "המנון הקיסר" שכתב היידן בעצמו לכבוד פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
1. אלגרו
2. פוקו אדג'יו: קנטבילה
3. מינואט - אלגרו
4. פינאלה. פרסטו
הפרק הראשון של הרביעייה בנוי כצורת סונטה.
הפרק השני, כאמור, הוא בצורת נושא וריאציות, כאשר הסולם משתנה לסול מז'ור, אותו סולם מקורי של ההמנון. לאחר הופעת הנושא, מופיעות כמקובל, הווריאציות, בפרק זה ארבע במספר. בכל אחת מן הווריאציות מנגן כלי משתנה אחד את הנושא, כאשר הווריאנטים בעצם מופיעים בכלים האחרים. הווריאציה הראשונה היא דואט של שני הכינורות, ואת הנושא מנגן הכינור השני. הכינור הראשון מנגן נושא נגדי בחלקי 16, ובין שני הקווים נוצרים דיסוננסים וקטעים מתוחים רבים. שאר הווריאציות כתובות לכל ארבעת הקשתנים, כאשר את הנושא מנגנים הצ'לו, הוויולה והכינור הראשון לפי סדר זה. הווריאציות הולכות ונעשות דחוסות יותר ויותר מבחינה הרמונית ופוליפונית. ניתן להבחין שהווריאציה האחרונה נפתחת כבר במי מינור ואין בה בסיס טונאלי יציב, והיא למעשה שיא מבחינה אקספרסיבית. לאחריה מופיעה קודה קצרה החוזרת לסול מז'ור ומסיימת את הפרק.
המינואט, כתוב בדו מז'ור ובלה מינור, והפרק האחרון גם הוא בדו מז'ור ובצורת סונטה.
אופוס 76 מס' 4
1. אלגרו קון ספיריטו
2. אדג'יו
4. פינאלה. אלגרו מה נון טרופו
אופוס 76 מס' 5
הרביעייה החמישית ברה מז'ור, מכונה לעיתים "לארגו", משום שפרקה השני הנושא כותרת זו, מתבלט באורכו ובאופיו.
פינאלה. פרסטו
אופוס 76 מס' 6
1. אלגרטו - אלגרו
2. פנטזיה. אדג'יו
3. מינואט: פרסטו
4. פינאלה. אלגרו ספיריטואוזו
הפרק הראשון בנוי בצורת וריאציות, כאשר הנושא מכיל מוטיב הרמוני חריג הכולל אקורד גרמני. לאחר שינוי סימן הטמפו מופיעה פוגטה קצרה המבוססת על הנושא וקודה. הפרק שני הכתוב אופן חריג כפנטזיה, אלמנט המתייחס הן למבנה והן לטונאליות. סולם התחלת הפרק הוא סי מז'ור (ללא סימני היתק במפתח). חלקו הראשון של הפרק בנוי מהופעות של הנושא בסולמות שונים, כמו מי מז'ור, סי במול מז'ור, סי במול מינור, עם מוטיב מעברי של הצ'לו ביניהם. לקראת סופו של הפרק מופיע חלק בעל אופי פוליפוני, והסולם מתקבע על סי מז'ור. בסוף חלק זה מופיעה גם קודה. הפרק השלישי בנוי כמינואט הדומה למינואטים בארוקיים, כלומר, במקום הטריו השכיח מופיע מינואט שני "אלטרנטיבי" (Alternativo) אשר מורכב מרצף של סולמות עולים ויורדים. הפינאלה בשלושה רבעים הוא הפרק היחיד הרביעייה הבנוי בצורת הסונטה הסטנדרטית.
אשר עלמני
אשר עלמני (13 באפריל 1935 - 10 בפברואר 2018) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק כקשר שמאלי בשנות ה-50 וה-60. מגדולי שחקני מכבי חיפה בכל הזמנים.
עלמני הצטרף לקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה בשנת 1951, כשהיה בן 16, תחת המאמן אלי פוקס. בשנת 1957 הוזמן לסגל הלאומי של נבחרת ישראל למשחק ההפסד 5-4 לנבחרת המשנה הצרפתית. בסה"כ רשם עלמני 3 הופעות בנבחרת.
עלמני סייע למכבי חיפה לזכות בגביע המדינה הראשון בתולדותיה בשנת 1962, ואף בישל שני שערים בניצחון 2-5 במשחק הגמר מול מכבי תל אביב.
עלמני פרש בשנת 1968 לאחר שהופיע 266 פעמים במשחקי הליגה ובהן כבש 38 שערים, ו-41 פעמים בגביע המדינה בהן כבש 12 שערים. עלמני זכור בעיקר בשל הגינותו (לא הורחק או הוזהר במהלך כל הקריירה).
עלמני אימן במשך למעלה מעשרים שנים במחלקת הנוער של מכבי חיפה. רבים מכוכבי מכבי חיפה בעבר ובהווה שיחקו תחתיו.
ב-10 בפברואר 2018 נפטר בגיל 82.
אנדרה מסאז'ה
קורות חיים וקריירה
מסאז'ה נולד במונליסון שבחבל אוברן, כבנם של פול-פיליפ-אמיל מסאז'ה, פקיד מס מבוסס, ושל אשתו, סופי-קורנלי, לבית לוט דה סלאנסי. הוא קיבל מילדות שיעורי פסנתר ובגיל 7 נשלח לבית ספר של המסדר המריסטי, שבו המשיך ללמוד נגינה. אחרי שפשיטת רגל של בנק מוטטה כלכלית את המשפחה, לא יכלו הוריו להמשיך לממן את לימודיו בבית הספר המריסטי. אולם הנער זכה במלגה שאיפשרה לו ללמוד בפריז וזמן מה היה תלמידו של סן סאנס ב"אקול נידרמאייר". ב-1874 התמנה לנגן עוגב בכנסיית סן סולפיס. ב-1876 זכה במדליית הזהב של איגוד המלחינים על סימפוניה. ב-1880 התמנה למנהל מוזיקלי של "סנט מארי-דה-באטיניול".
מסאז'ה חיבר 45 יצירות לבימה, בהן שמונה באלטים. כן חיבר סימפוניה בשנת 1875 ומספר רב של שירים ויצירות אינסטרומנטליות. בשנת 1885 השלים את האופרה הקומית של המלחין פִירמן בֶּרְניקָה (Firmin Bernicat), François les bas-bleus לאחר מותו הפתאומי של המלחין ובשנת 1885 יצר אופרטות משלו, La Fauvette du temple ו- La Béarnaise, שבוצעה בלונדון ב-1886. הבלט שלו "שתי היונים" הופק באופרה של פריז בשנת 1886.
האופרה הקומית של מסאז'ה, La Basoche, הוצגה בשנת 1890 באופרה קומיק בפריז וביססה מעמדו. המוניטין שלו גדלו בהמשך הודות לאופרטות מלודיות ועשויות בטעם כמו "מאדאם כריזנטם" (1893, שעלילתה דומה לזו של "מאדאם בטרפליי" של ג'אקומו פוצ'יני, המאוחרת יותר), "מירט" (1894), Les p'tites Michu המצליחה (1897) ו"ורוניק" (1898). כמה מן האופרטות של מסאז'ה תורגמו לאנגלית והוצגו בהצלחה בלונדון לאחר הופעותיהן בפריז.
מסאז'ה כתב יחד עם פורה, ידידו, פרודיה על המוזיקה של וגנר לפסנתר בארבע ידיים, שאותה כינה "מזכרות מביירוית". הוא חיווה את דעתו, שדביסי היה צריך להרחיק את האופי הטריסטני מן האופרה שלו "פליאס ומליסנדה", שעל הצגת הבכורה שלה ניצח.
בשנים 1898-1908 ניהל מסאז'ה את ה"אופרה קומיק" ובין 1901 ל-1907 את בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון. משנת 1907 ל-1915 היה מנהל האופרה של פריז ומשנת 1908 היה אחראי גם על הקונצרטים של הקונסרבטואר של פריז, תפקיד שבו התמיד עד מותו.
מסאז'ה מת ב-1929 ונקבר בבית הקברות פאסי בפריז.
אגם מריוט
בזמנים קדומים היה שמו של האגם מראוטיס (Mareotis), ופילון האלכסנדרוני כותב בספרו "על חיי העיון" על כת התרפויטים היהודית שאחד ממרכזיה החשובים היה על גבעה סמוך לאגם, לו הוא קרא "אגם מאריה".
בעת העתיקה ניזון האגם מהנילוס דרך התעלות, אך מאז ירד מפלס המים ללא הרף והותיר את חלקו המזרחי של האגם מיובש, וכיום הוא אדמה מעובדת. בימי קדם, היה האזור סביב האגם מכוסה בכרמים ואוכלס בכמות האנשים הגדולה הדרושה לטפל בהם. האדמה חולקה בין נכסי גידול גפנים גדולים, וייצור היין התרכז בסמוך לחופי האגם, שם הועמסו הכדים המלאים ביין על סירות ונשלחו ליעדים בתוך מצרים ומחוצה לה. בתקופה היוונית-רומית, הפעילות סביב אגם מריוט הייתה רבה יותר. הוא השתרע לאורך כמעט 100 ק"מ ממזרח למערב והיה מוקד למטיילים ולסוחרים. תעלות אפשרו למטיילים להגיע לנילוס מהאגם, והם חיברו אותו גם לתעלת אלכסנדריה ולים.
ניוון ציסטי של הגלימה האמצעית
נִוּוּן צִיסְטִי שֶׁל הַגְּלִימָה הָאֶמְצָעִית (cystic medial degeneration, ובראשי תיבות CMD), הידוע גם כנֶמֶק צִיסְטִי שֶׁל הַגְּלִימָה הָאֶמְצָעִית (cystic medial necrosis, ובראשי תיבות CMN), הוא מצב ניווני של עורקים גדולים שבו חלה הצטברות של חומר יסוד בזופילי בגלימה האמצעית של דופן העורק תוך יצירת נגעים דמויי ציסטה. כתוצאה מניוון זה העורק מאבד מהאלסטיות שלו ודופנו מתקשחת. מצב זה מתרחש במחלות רקמת חיבור כגון תסמונת מרפן ותסמונת אהלרס-דנלוס ונמצא בהיסטופתולוגיה של מחלות אבי העורקים כגון בתירת אבי העורקים.
אואקרי
אואקרי (שם מדעי: Cacajao) הוא סוג של קופים מקבוצת קופים רחבי אף החיים באגן האמזונאס ביערות גשם טרופיים.
ניוון ציסטי של הגלימה האמצעית
ניוון ציסטי של הגלימה האמצעית דווח לראשונה בשנת 1910 באדם עם בתירת אבי העורקים. בשנת 1928 הוצע הקשר בין ניוון ציסטי זה לבין מפרצת באבי העורקים, בתירה שלו, קרע בו ותסמונת מרפן. בשנת 1977 נטען כי המונח "ציסטי" אינו מתאים לתיאור ניוון זה, מאחר שהנגעים אינם יוצרים ציסטות אמיתיות, אלא פגמים מבניים עם חומר יסוד נוזלי. גם המונח "נמק" נמצא לא מתאים, מאחר שבמרבית המקרים נמק אינו מעורב בתהליך הפתולוגי.
אואקרי
לקופים אלה ישנו שיער עבה זהוב עם ראשים גדולים והם בעלי לסתות גדולות העוזרות להם לפצח זרעים קשים. המין אואקרי קירח הוא המין הידוע ביותר והוא בעל עור פנים חשוף לגמרי בצבע אדום סמוק. לקופים זנב קטן והם נעים באיטיות אך יודעים לקפץ גבוה בעת הצורך. הם שוכני עצים היורדים לקרקע לעיתים רחוקות, מאחר ששם הם פגיעים.
המורדת (מיני-סדרה)
המורדת (באנגלית: Unorthodox) היא מיני-סדרה גרמנית מסוגת דרמה, המבוססת על ספרה האוטוביוגרפי באותו השם של דבורה פלדמן.
הסדרה עלתה לשידור בכל פלטפורמות המדיה של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-26 במרץ 2020.
הסדרה הייתה מועמדת ל-8 פרסי אמי לשנת 2020, ביניהם גם לפרס אמי לבידור בפריים טיים למיני-סדרה הטובה ביותר.
תקציר העלילה
הסדרה מגוללת את סיפורה של אישה בת תשע-עשרה מחסידות סאטמר בשם אסתר שפירו (שירה האס), הבורחת מנישואיה המסודרים בשידוך ומקהילתה החרדית קיצונית (חסידות סאטמר) בשכונת ויליאמסבורג ברובע ברוקלין שבניו יורק, ועוברת לברלין שבגרמניה, שם גרה אימה שעזבה אותה ואת הקהילה כשהיא הייתה בת שלוש. בברלין, אסתי מנסה לנווט את חייה החילוניים החדשים ולקחת שיעורים בקונסרבטוריון. בעלה, יענקי, שבינתיים מגלה שאסתי בהיריון ממנו, נוסע לברלין בעקבותיה ביחד עם בן דודו, משה לבקוביץ' (ג'ף וילבוש), כדי לנסות למצוא אותה ולהחזיר אותה אליו ואל הקהילה.
הפקה
הסדרה מבוססת על ספר הזיכרונות "המורדת" שנכתב על ידי דבורה פלדמן, ומגולל את סיפור עזיבתה את חסידות סאטמר, קהילה חסידית הנמצאת בשכונת ויליאמסבורג בברוקלין שבעיר ניו יורק. במהלך מיני-הסדרה מדוברות השפות אנגלית, יידיש וגרמנית. מיני-הסדרה נכתבה ועובדה על ידי אנה וינגר ואלקסה קרולינסקי  והיא בוימה על ידי מריה שרדר. מיני-הסדרה מהווה את הפקתה הראשונה של נטפליקס בשפה היידיש.
כשעלתה הסדרה לנטפליקס ישראל היא דורגה במקום הראשון ברשימת הנצפים ביותר בישראל במשך שבוע שלם. לאחר מכן היא ירדה למקום השני ונכון ל-16 באפריל 2020, הייתה במקום העשירי.
המורדת: מאחורי הקלעים
סרט דוקומנטרי בן עשרים דקות, שנקרא "המורדת: מאחורי הקלעים" ("Making Unorthodox", באנגלית), עלה לשידור במקביל לעליית מיני-הסדרה לשידור בנטפליקס. הסרט התיעודי עוסק בתהליך היצירה והצילומים שמאחורי מיני-הסדרה.
ביקורת
השופטת החרדית, רחל פרייר, הגיבה לסדרה ואמרה שחלק מהסצנות בה מציגות תמונה מעוותת. לטענתה, תיאורם של הגברים החרדים כפוגעים בנשים, כחסרי השכלה וכאומללים הוא שקרי. סצנה בה הגיבורה כופה על עצמה יחסי אישות מהווה לדבריה "עיוות של כל דבר יהודי והיא מנמקת זאת בכך ש"הצגת החינוך בחברה החרדית בברוקלין, חינוך נשים בפרט, לא עדכני, מכיוון שכיום ישנן מכללות העונות על צורכי הציבור החרדי.
מבקרים השוו בין "המורדת" לבין הסדרה הישראלית "שטיסל", המתארת חיי קהילה חרדית אף היא. בין ההשוואות בלטה ההשוואה שבזמן ש"שטיסל" מתארת קהילה מלאה ושוקקת בטיפוסים מורכבים, "המורדת" מתארת את העולם החרדי כמנוון וחשוך, המשמש למעשה כאנטגוניסט של מיני-הסדרה.
דוח רווח והפסד
בחשבונאות, דוח רווח והפסד (ר"ת: דוח רוו"ה) הוא דוח כספי המפרט את התוצאות הכספיות של הפעילות של ישות חשבונאית בפרק זמן נתון (בדרך כלל שנה או רבעון). מקובל גם להשוות את התוצאות הכספיות של תוצאות הפעילות בשנה או בשנתיים שקדמו לשנת הדוח.
מבנה הדוח
אופן הצגת הדוח מפורט בתקנים החשבונאיים, בהתאם לאופי העסק. באופן כללי, הדוח מוצג בצורה רב-שלבית, זאת לעומת האפשרות לקיים הצגה בשלב אחד, שבה מפחיתים את כל ההוצאות בבת אחת מכלל ההכנסות. חלוקת דוח רווח והפסד לשלבים מאפשרת לקוראי הדוחות הכספיים לנתח את מקורות הרווח של החברה - איזו פעילות רווחית ואיזו לא, מהן ההוצאות שבהן כדאי או ניתן לקצץ, כיצד ניתן לייעל את הפעילות והאם כדאי להשקיע בחברה. המבנה המוצג להלן הוא של דוח רווח והפסד פשוט יחסית וכללי. ישנן חברות שבהן מבנה דוח רווח והפסד מורכב יותר.
יש לציין שבחברה בע"מ (שאינה חברה ציבורית) דוח רווח והפסד הוא על בסיס מצטבר בתנאי שיש לעסק מלאי. אחרת, ישנה אפשרות לבחור בין דיווח על בסיס מזומן או מצטבר ובתנאי שתישמר העקביות מדי שנה. בבסיס מזומן ההכנסה וההוצאה נקבעות במועד קבלת המזומן או תשלום מזומן. בבסיס מצטבר במועד ביצוע העסקה ולפי החלק היחסי של אותה שנה. הפרשה לחובות מסופקים אינה מוכרת כהוצאה לפי פקודת מס הכנסה, ויש להוסיף אותה להכנסה החייבת בדו"ח תיאום מס. עם זאת, חוב אבוד כן מוכר כהוצאה. בישראל, בעלי מקצועות חופשיים, כגון רופאי שיניים ועורכי דין, רשאים לבחור בדיווח על בסיס מזומן או מצטבר כל עוד אין ברשותם מלאי.
יתרת דוח רווח והפסד, דהיינו ה"שורה התחתונה" שלו - הרווח הנקי או ההפסד, נצברת לסעיף העודפים או ההפסדים (הרווחים שנצברו ושטרם שולמו או ההפסדים שנצברו) המופיעים כחלק מההון העצמי במאזן. בדוחות מאוחדים של חברות ציבוריות יש לפצל את הרווח הנקי או ההפסד לחלק השייך לבעלי זכויות המיעוט ("זכויות שאינן מקנות שליטה") ולחלק השייך לבעלי זכויות הרוב. פיצול זה מסייע לבעלי המניות ללמוד איזה חלק מתוך רווחי או הפסדי החברה, שייכים להם, ואילו שייכים לבעלי מניות אחרים בחברות בת.
בחברות ציבוריות המיישמות חשבונאות בינלאומית מוצג הרווח למניה (מפוצל לרווח בסיסי למניה ולרווח מדולל למניה) בסוף הדוח.
רווח (הפסד) נקי
הרווח הנקי או ההפסד מועבר בסוף תקופת הדיווח לעודפים, והיתרות התוצאתיות (המרכיבות את דוח רווח והפסד) מאופסות. בדוח על השינויים בהון העצמי ניתן לראות תנועה זו (כמו גם את פיצולו של הרווח לבעלי זכויות המיעוט והרוב).
יחסים פיננסיים
אחת הדרכים לאמוד את חוסנה של החברה הוא על ידי השוואת יחסי רווח שונים לחברות מתחרות באותו ענף עסקי. על מנת שניתן יהיה להשוות בין חברות דומות בסדרי גודל שונים, נהוג לבחון את היחסים הפיננסיים באחוזים מתוך סך המכירות. בנוסף, בחינה של גידול או קיטון מול תקופת השוואה גם היא נעשית באחוזים.
יחסי רווח נפוצים הם: שיעור רווח גולמי המתקבל על ידי חלוקת רווח גולמי במחזור המכירות, שיעור רווח תפעולי המתקבל על ידי חלוקת רווח תפעולי במחזור המכירות, ושיעור רווח נקי המתקבל על ידי חלוקת רווח נקי במחזור מכירות.
מקובל גם לבחון את התפתחות היחסים הללו לאורך שנים. כך ניתן לדעת אם החברה בתהליך של שיפור, אם על ידי התייעלות בייצור, בשיווק או באמצעות ניהול טוב יותר של ההיבט המימוני, או שמצבה הולך ומורע.
הפלישה למפרץ החזירים
הפלישה למפרץ החזירים (או הפלישה לחוף חירון בשמה הקובני) הייתה מבצע כושל שיזמה ארצות הברית במטרה למוטט את משטר פידל קסטרו בקובה.
השתלשלות האירועים
הפלישה תוכננה במרץ 1960 על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר שחתם בחשאי על צו, המורה ל-CIA להקים ולאמן כוח פלישה מיוחד שיורכב ממתנגדי קסטרו שגלו לארצות הברית.
המבצע זכה לשם הקוד "פלוטו" ומטרתו הייתה הפלת משטר פידל קסטרו.
עלמה זהר
עלמה זֹהר (נולדה ב-6 ביוני 1977 בירושלים) היא זמרת, מוזיקאית ופעילה חברתית ישראלית. "זמרת השנה" לשנת 2008.
הפלישה למפרץ החזירים
השתלשלות האירועים
הפלישה החלה ב-17 באפריל 1961, יומיים לאחר שמפציצי B-26 הנושאים סימול קובני מזויף הפציצו את קובה, ויום לאחר שקסטרו תיאר את המהפכה שלו כ"סוציאליסטית".
חטיבה 2506, ובה 1,400 גולים קובניים שאומנו והודרכו על ידי ה-CIA, בהוראת מנהל הסוכנות אלן דאלס ובאישורו של הנשיא ג'ון פ. קנדי, שנכנס לתפקידו כשלושה חודשים קודם לכן, נחתה מדרום להוואנה בחוף חירון שבמפרץ החזירים (בקובה מכנים את הפלישה על שם החוף, ולא על שם המפרץ). ההנחה של סוכנות הביון הייתה כי הפלישה תצית ניצוץ של התנגדות עממית לקסטרו, אולם זו לא באה.
עלמה זהר
ביוגרפיה
זהר למדה בבית הספר הניסויי ירושלים ובבגרותה עסקה זהר בנגרות.
ב-2002 סיימה בהצטיינות את לימודיה במחזור השני של מגמת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל שבירושלים.
הפלישה למפרץ החזירים
משפטם של הגולים ואחרית דבר
לתשעה מהגולים שנשבו נערכו משפטי בזק בני יומיים בעוון בגידה והם הוצאו להורג. והאחרים, כ-1,200 שבויים, הוחזקו בתנאים קשים. חלקם עברו עינויים, אחרים הוצאו להורג.
עלמה זהר
מוזיקה
רק בשנת 2003 החלה זהר לעסוק במוזיקה, לקחה חלק בהרכב רגאיי שחיבר וביצע מוזיקה באנגלית, ולא שרד לאורך השנים.
בשנת 2008 הוציאה זהר את שירה הראשון, "עם הגב", אותו כתבה והלחינה, שהפך במהרה ללהיט בתחנות הרדיו. לאחר חודש הוציאה שיר נוסף שכתבה והלחינה, "אגו טריפ", ששבר את שיא ההשמעות לשבוע של שיר בתחנות הרדיו הישראליות, עם 145 השמעות בשבוע אחד. במאי החלה זהר לכתוב טור אישי במוסף "24 שעות" של ידיעות אחרונות.
דברי, אלבום הבכורה שלה, בהפקה מוזיקלית של אסי איילון, יצא בקיץ 2008 וזכה להצלחה גדולה כבר ביציאתו. את 12 שירי האלבום, שלהם שפה והגשה מיוחדות, המשלבות מוזיקת עולם, פולק ורוק, כתבה והלחינה בעצמה. עם להיטים כמו "שיר אהבה אינדיאני (מיגל)", "אגו טריפ", "עם הגב" ו"דע" – קטפה עלמה את כל התארים האפשריים באותה שנה, במצעדי הפזמונים השנתיים של רשת ג' ושל גלגלצ לשנת ה'תשס"ח זכתה זהר בתואר "תגלית השנה". כמו כן זכתה בתואר "זמרת השנה" במצעד גלגלצ.
האלבום זכה להצלחה גדולה, והגיע למעמד זהב כחודשיים לאחר צאתו, ובהמשך אף למעמד פלטינה (40,000 עותקים). בשנת 2009 הקליטה מחדש את "כמה טוב שבאת הביתה" מאת אריק איינשטיין. גרסתה הופצה כסינגל רשמי על גבי תקליטור ודורגה במקום ה-29 במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
ב-2010 יצא אלבומה השני, שלושים ושלוש. בין השירים באלבום: "התרגשתי לקראתך" "ממצרים" שיצאו כסינגלים ו"אוניות" – שהלחין גבע אלון שגם משתתף באלבום.
אלבומה השלישי, לחם אהבה, יצא בחורף 2014. השלמתו של האלבום התאפשרה בעזרת פרויקט "הדסטארט" והודות ל-591 תומכים שהשתתפו בקמפיין הגיוס המוצלח. מכירה מראש של האלבום טרם יציאתו אפשרה גיוס הון על מנת להפיק אותו בלי סיוע של חברת תקליטים או גופים מסחריים.
בפברואר 2018 יצא לאור מיני-אלבום חדש בן שישה שירים (EP) – חיים משוגעים, פרי שיתוף הפעולה בין עלמה זהר לבין דודו טסה וניר מימון שהתבטא בשירים "כחולת עיניים", "חיים שלי" ו"על החיים ועל המוות". עוד באלבום שיתופי פעולה עם שותפה ארוך השנים אסי איילון, עם המשורר שלומי חתוכה, רון בונקר, אילן דמרי ועוד.
כמו כן, מרצה במכללת "הד – הקריה האקדמית אונו" ומעבירה סדנאות כתיבה למוזיקאים ברחבי הארץ.
פעילות חברתית
בשנים האחרונות, לצד הוצאת אלבומיה וסיבוב ההופעות ברחבי הארץ, היא מורגשת גם בפעילותה החברתית וכתיבתה העיתונאית.
משנת 2008 ועד היום, כתבה וערכה עשרות כתבות ראיונות וטורים בנושאים חברתיים ואקטואליים (ביניהם, טור קבוע בידיעות אחרונות, Xnet ואת).
במהלך השנים העבירה מפגשים והרצאות בנושאים כמו היחס לזר, זהות ישראלית יהודית בחברה רב-תרבותית, זכויות אדם ועוד, כמו גם כיתות אומן וסדנאות משותפות עם שהרה בלאו, ניסים קלדרון ושיבי פרומן.
בחודש מאי 2022 הוציאה זהר ספר ילדים בשם "תיבת הצבעים". האיורים לספר צוירו בידי אביה, ישראל זהר.
חיים אישיים
הייתה נשואה לאסף תעוז, עמו התגוררה כחמש שנים במושב נס הרים.
זהר מתגוררת בהוד השרון. ב-2013 נולד לה בן.
אחיה למחצה מצד אביה הוא המוזיקאי מתן זהר, הידוע בשם הבמה Mat Zo, אומן בין-לאומי המפיק בסגנונות ההאוס והדאנס.
דיסקוגרפיה
{{שני טורים
מיני-אלבומים
}}
טירת טינטאג'ל
טירת טינטאג'ל (באנגלית: Tintagel Castle, בקורנית: Kastel Dintagel, מילולית "מבצר ההצרה") היא שרידי טירה על חצי אי הקרוי "האי טינטאג'ל" ליד העיירה טינטאג'ל בצפון מחוז קורנוול שבדרום-מערב אנגליה בבריטניה. ייתכן שהאתר היה מיושב בתקופת השלטון הרומי בבריטניה, שכן מגוון של חפצי אמנות המתוארכים לתקופה זו נמצאו בחצי האי, אך טרם הוכח שהיה קיים מבנה כלשהו מהתקופה הרומית. הוא היה מיושב בתקופה המוקדמת של ימי הביניים, כאשר היה כנראה אחד מהמשכנות העונתיים של מלך דומוניה (ממלכה אזורית שכללה את קורנוול, וחלקים מדבון וסאמרסט). במאה ה-13, במהלך התקופה המאוחרת יותר של ימי הביניים, בנה ריצ'רד, רוזן קורנוול טירה באתר. מאוחר יותר היא ננטשה ונהרסה בהדרגה.
חפירות ארכאולוגיות נערכו באתר החל במאה ה-19 כאשר המקום הפך לאטרקציה תיירותית, כשהמבקרים באים לראות את שרידי הטירה של ריצ'רד. בשנות ה-30 של המאה ה-20 גילו החפירות ממצאים משמעותיים לקיום יישוב מוקדם הרבה יותר במעמד גבוה, שהיו לו קשרי מסחר עם אגן הים התיכון בשלהי התקופה הרומית.
לטירה יש קשר ארוך ימים עם האגדות סביב דמותו של המלך ארתור. הקשר נוצר במאה ה-12 כאשר ג'פרי ממונמות' תיאר את טינטאג'ל כמקום שבו הרתה אימו של ארתור בתיאור הבדיוני שלו של ההיסטוריה הבריטית, "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". ג'פרי סיפר שאביו של ארתור, המלך אותר פנדרגון, התחפש באמצעות קסמיו של מרלין לגורלואיס, דוכס קורנוול, בעלה של איגריין, אימו של ארתור, וכך חדר אל הטירה שבה שהתה איגריין.
טירת טינטאג'ל הייתה יעד תיירותי מאמצע המאה ה-19. הטירה שייכת לנסיך צ'ארלס, דוכס קורנוול, והיא מנוהלת על ידי קרן המורשת האנגלית.
התקופה הרומית
במאה ה-1 לספירה, נכבשה דרום בריטניה על ידי האימפריה הרומית. הטריטוריה של קורנוול המודרנית הוקצתה לאזור המנהלי הרומי של "קיוויטס דומנוניורם" (civitas Dumnoniorum), על שם הקבוצה השבטית הבריטית המקומית אשר הרומאים כינו דומנוניי (Dumnonii). באותה עת היה דרום-מערב בריטניה "מרוחק, מאוכלס בדלילות... ולכן גם לא חשובה [לשלטונות הרומיים] עד שבמהלך המאה השלישית לספירה משכה תעשיית הבדיל המקומית תשומת לב". ארכאולוגים יודעים על חמישה אבני מיל או סמני דרך בקורנוול שהוקמו בתקופה הרומית בבריטניה. שניים מהם נמצאו באזור טינטאג'ל, דבר המעיד על כך דרך היישוב עברה דרך רומית.
צ'ארלס תומאס (Charles Thomas), היסטוריון וארכאולוג מקורנוול, ציין ב-1993: " עד כה לא נחפר שום מבנה באי טינטאג'ל... שאפשר להציג כהתיישבות מהתקופה הרומית, התיישבות של איכרים-מקומיים או אחרים". אף על פי כן נחשפה במקום כמות של כלי חרס רומאים-בריטיים, כמו גם תיק עור רומאי, שהכיל עשרה מטבעות רומאיים בערך נמוך, המתוארכים בין שלטונו של טטריקוס הראשון (270–272) לקונסטנטיוס השני (337–361). עובדה זו גורמת לתומאס לשער "שעל פניו... או שהאי או שחלק היבשתי של הטירה לעתיד (או שניהם...) היוו אתר התיישבות מהמאה השלישית לספירה", אף שלא נמצאה עדות לבניין כלשהו מתקופה זו.
תחילת ימי הביניים
השלטון הרומאי התמוטט בדרום בריטניה בעקבות שקיעת האימפריה הרומית בתחילת המאה ה-5, והאזור נחלק בין ממלכות שונות, שבראש כל אחת עמד מלך או ראש שבט. האזור הרומי לשעבר של "קיוויטס דומנוניורם" הפך ככל הנראה לממלכת דומנוניה (Dumnonia), שנשלטה על ידי מונרכיה בתקופה הקדומה של ימי הביניים בין המאה ה-5 למאה ה-8. על רקע התפתחויות אלו המשיכה ההתיישבות בטירת טינטאג'ל. הארכאולוגים מכנים תקופה זו "התקופה השנייה של האתר" (Period II). עם זאת יש מחלוקת בין הארכאולוגים למה שימש האתר באי טינטאג'ל בתקופה זו. באמצע המאה ה-20, הייתה השערה מקובלת שהיה מנזר נוצרי קדום באתר זה, אבל מאז 1980 ננטשה תאוריה זו, כשהארכאולוגים חושבים שבאתר היה יישוב של אליטה שבו התגורר מצביא מקומי חזק או אפילו משפחת המלוכה של דומנוניה.
עם זאת, הארכאולוגים אינם מקבלים יותר מסקנה זו. במקום זאת הם מאמינים שזו הייתה התנחלות של אליטה בתקופה המוקדמת של ימי הביניים, שהייתה מאוכלסת על ידי משפחת המלוכה של דומנוניה והפמליה שלהם. הארכאולוג וההיסטוריון צ'ארלס תומאס האמין שהם לא נשארו בטינטאג'ל כל השנה, אלא שהם נעו בין אתרים שונים: "מלך טיפוסי עם משפחתו, קרובי משפחתו, בני ערובה קבועים, פקידים ואנשי חצר המלוכה, ומיליציה פרטית - שכנראה מנו בין מאה לשלוש מאות נפשות לפחות – נעו מדי פעם עם הפמליה המסורבלת בין האתרים, כשלא היה עסוק במלחמות בין השבטים או בהדיפת פולשים ופושטים". האתר הפך מוגן יותר במהלך תקופה זו כשבכניסה לחצי האי נחפרה תעלה, שהותירה רק מסלול צר שאותו היה חייב לחצות כל מי שהגיע לחצי האי.
באתר נתגלו פריטי מותרות שונים המתוארכים לתקופה זו, בהם כלי חרס המצופים בשכבה אדומה שמקורם באזור תוניסיה או טורקיה של ימינו, שהגיעו בדרכי המסחר מהים התיכון. לאחר שבחן את כלי החרס, ציין צ'ארלס תומאס כי "כמות כלי החרס המיובאים שנתגלו בטינטאג'ל [הייתה] גדולה בהרבה מזו של כל אתר בודד אחר, שתוארך בין 450 ל-600 בבריטניה או באירלנד". הוא הוסיף כי סך כל כמות כלי החרס המיובאים שנתגלו בטינטאגל הייתה "גדולה מסך כל כלי חרס כאלה מתוך כל האתרים הידועים [בתקופה זו בבריטניה ובאירלנד], ובהתחשב בכך שרק כ-5% משטחו הנגיש של האי נחפר או נבדק, עשוי היה סך כל כמות כלי החרס המיובאים להיות בקנה מידה של מטען ספינה שלם אחד או יותר, כאשר ייתכן שספינות בודדות נשאו מטען של שש או שבע מאות אמפרות". עדויות אלו הובילו אותו למסקנה שטינטאג'ל הייתה אתר שבו עגנו ספינות שהגיעו מדרום אירופה בתחילת ימי הביניים במטרה לפרוק את מטענן.
שלהי ימי הביניים ותחילת העידן המודרני
ב-1225 רכש ריצ'רד, רוזן קורנוול את האי מג'רווזה דה טינטאג'ל (Gervase de Tintagel) תמורת אחוזת מרתן (Merthen Manor). ב-1233 בנה ריצ'רד באתר טירה במטרה ליצור קשר לאגדות על המלך ארתור שנקשרו לאתר בספרו של ג'פרי ממונמות', ומשום שהוא נחשב למקום המסורתי של מלכי קורנוול. הטירה נבנתה בסגנון מיושן יותר מזמן הקמתה כדי שתיראה עתיקה יותר. עם זאת, התיארוך לתקופת הרוזן ריצ'רד גבר על הפרשנות של ראלי רדפורד שייחס את החלקים הקדומים ביותר של הטירה לרוזן רג'ינלד דה דנסטנוויל (Earl Reginald de Dunstanville) ואת החלקים המאוחרים יותר לרוזן ריצ'רד. בספרו מ-1939: "טירות: היסטוריה קצרה של ביצורים מ-1600 לפנה"ס ועד 1600 לספירה" מעלה סידני טוי (Sidney Toy) השערה שהבנייה בוצעה בתקופה מוקדמת יותר.