cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריק תומפסון
חיים אישיים
תומפסון היה נשוי לשחקנית הסקוטית פילידה לאו, אותה הכיר בשנת 1957 כשהיה באולד ויק. בנותיהם אמה וסופי תומפסון פנו בעקבות הוריהן לקריירת המשחק.
ב-30 בנובמבר 1982 נפטר תומפסון בלונדון מתסחיף ריאתי, שלושה שבועות אחרי יום הולדתו ה-53.
טלושץ'
טלושץ' (בפולנית: Tłuszcz) היא עיירה במחוז וולומין שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
טלושץ' נוסדה במאה ה-15, ועד המאה ה-19 הייתה יישוב כפרי. עם חיבור היישוב לקו מסילת הברזל שבין ורשה וסנקט פטרבורג התפתחה כלכלתו, והוקמו בו מפעלי תעשייה קטנים. בשנת 1922 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
יהודי טלושץ'
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 437 יהודים, מתוך 1,102 תושבים, והתקיימו בה פעילות ציונית, בית ספר יהודי ובית מדרש.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה, ורבים מיהודיה נמלטו ממנה. ב-14 בספטמבר 1939 נכנסו לעיירה הגרמנים, והחלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה, תוך חיוב היהודים בענידת טלאי צהוב וסרט זרוע. באותה תקופה עזבו את העיירה יהודים רבים, ובד בבד, הגיעו אליה מאות פליטים יהודים ממערב פולין.
בחורף 1941 רוכזו כ-740 היהודים ששהו בעיירה בגטו שהוקם בה, בו סבלו מצפיפות, מרעב וממחלות. בין לבין נרצח רב הקהילה, יעקב יוסף בריקמן.
מ-26 במאי לפנות בוקר ועד 27 במאי 1942 בוצעה בגטו שבעיירה אקציה, תוך שוד רכוש היהודים. יהודי העיירה הוסעו והוצעדו לגטו ורשה, כאשר למעלה מ-100 מהם נורו למוות בדרך.
וורן אוסטין
וורן רובינסון אוסטין (באנגלית: Warren Robinson Austin; 12 בנובמבר 1877 - 25 בדצמבר 1962) היה פוליטיקאי ומדינאי אמריקאי. בין היתר היה סנאטור מטעם ורמונט ושגריר ארצות הברית באו"ם.
אוסטין נולד בהייגייט סנטר (Highgate Center) שבמחוז פרנקלין, ורמונט. הוא למד בבתי ספר ציבוריים ולאחר מכן באוניברסיטת ורמונט, בה למדו כמה ממושלי המדינה. את לימודיו באוניברסיטה הוא סיים ב-1899. לאחר מכן למד משפטים והחל לעבוד בתחום ב-1902.
בשנת 1904 הוא מונה להיות פרקליט המדינה של מחוז פרנקלין, משרה בה החזיק שנתיים.בשנותיו הראשונות בפוליטיקה, הוא כיהן במספר תפקידים, בהם: יושב ראש ועידת המדינה הרפובליקנית של ורמונט (Vermont Republican State Convention) ב-1908, ראש עיריית סנט אולבנס (St. Albans) שבוורמונט ב-1909, ומספר תפקידים נוספים.
מעמדו ההולך ומתחזק גרם למינויו לתפקיד "נאמן" (trustee) של אוניברסיטת ורמונט ב-1914, תפקיד בו החזיק עד שנת 1941.
הוא גם שימש פרקליט מיוחד למדינת ורמונט בוויכוח על הגבול המדויק בינה לבין שכנתה, ניו המפשייר, בין 1925 ו-1937.
הוא נבחר לסנאט האמריקני ב-31 במרץ 1931, בבחירות מיוחדות מהירות שנערכו לאחר מותו של הסנאטור הקודם מטעם ורמונט, פרנק ל. גרין. הוא החליף את מקומו בסנאט יום לאחר מכן. בשתי הבחירות הבאות לתפקיד זה (ב-1934 ו-1940) הוא נבחר שוב. ב-2 באוגוסט 1946, לקראת סיום תקופת הקדנציה שלו, הוא התפטר מהתפקיד, כדי שיוכל להתמנות לתפקיד שגריר ארצות הברית באו"ם. במשרה זו כיהן עד ה-25 בינואר 1953, כשפרש.
הוא העלה הצעה ב-17 במרץ 1948 במועצת הביטחון, להקפיא את תוכנית החלוקה של האו"ם ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם כדי לקיים את השלום ולא לכפות חלוקה על הערבים.
הוא היה חבר במספר רב של ארגונים ואגודות, מקצועיים ואחרים, ביניהם הבונים החופשיים, רוטרי ואחרים. הוא היה נוצרי בדתו, והשתייך לכנסייה הקונגרגציונלית. הוא קיבל תואר דוקטור (LL.D) ממכללת בייטס (Bates College) ב-1947. זכרו של אוסטין מונצח בלוח שיש בבית הממשל של ורמונט.
מבצע קווקז
מבצע קווקז (ברוסית Операция Кавказ) היה מבצע סובייטי רחב היקף להקמה ושילוח של חיל משלוח במטרה להגן על מצרים מפני חיל האוויר הישראלי במלחמת ההתשה. גודלו של חיל המשלוח הסובייטי היה דיווזיוני ובמהלכו התעמתו בקרבות חיילים סובייטיים וחיילים ישראלים באופן ישיר.
רקע
במחצית השנייה של שנת 1969, יזמה ישראל תקיפות אוויריות אינטנסיביות על כוחות מצריים בגדה המערבית של תעלת סואץ, בעיקר כנגד מערך טילי הקרקע אוויר ותחנות מכ"מי הגילוי האווירי. התקיפות הישראליות המתמשכות והמוצלחות שיבשו את התוכנית של נאצר לעבור לשלב התקפה קרקעי חדש במלחמת ההתשה לשחרור סיני (שכונה על ידו "שלב הקזת הדם").
חוסר האונים של צבא מצרים מול התקפות חיל האוויר הישראלי הביאו את נאצר בסתיו 1969 לבקש ממזכיר המפלגה הקומוניסטית ליאוניד ברז'נייב במהלך ביקור במוסקבה להעמיק את המעורבות הצבאית של ארצו ולשגר חיל משלוח סובייטי שיקבל על עצמו את משימת ההגנה על שמי מצרים. ברז'נייב העביר את הבקשה הבלתי שגרתית לאישור הפוליטבירו. לאחר שנתקבל האישור לשליחת כוח צבאי סובייטי "באופן זמני" תוך שמירה קפדנית על סודיות המבצע, נערכו התייעצויות קדחתניות בין המצרים לסובייטים לקביעת הפרטים הצבאיים והטכניים. המצרים שאפו לעזרה מקסימלית לעומת זאת הסובייטים שאפו לסייע לבני בריתם אך גם חששו מהסלמה ביחסיהם עם ארצות הברית.
ההסכם בין ברית המועצות למצרים וההכנות למשלוח הכוח הסובייטי
בין ברית המועצות ומצרים סוכם בדצמבר 1969 כדלקמן:
מפקדת חיל האוויר הסובייטי בחרה את יורי נסטנקו כמפקד הדיוויזיה שתישלח למצרים. לצורך איוש חיל המשלוח הגדול שכלל 32,000 קצינים וחיילים, נערכו פעולות לאיתור מתאימים משורות הצבא הסובייטי הסדיר והוגדרו הדרישות:
החרפת התקיפות הישראליות
בינתיים החל מינואר 1970, בעוד חיל המשלוח הסובייטי נערך לשילוח למצרים, פתח חיל האוויר הישראלי בסדרת תקיפות עומק הרסניות על מטרות צבאיות באמצעות מטוסי הF-4 פנטום שנקלטו מספר חודשים קודם לכן בחיל האוויר. התקפות אלה יצרו במצרים תחושת חרום ותסכול והותירו את מצרים ללא מענה טקטי. בשלב זה דרש נאצר בתוקף מבני בריתו הסובייטים להחיש את שליחת הכוחות ואף איים כי יתפטר ויכריז שהציוד הסובייטי אינו משתווה למקבילו המערבי שברשות ישראל.
שליחת חיל המשלוח ופעילותו
הציוד הרב שנדרש למבצע נלקח מיחידות סדירות של הצבא הסובייטי מכל רחבי ברית המועצות. הכוחות עברו אימונים באזרבייג'ן ובחודש מרץ היו מוכנים להצבה במצרים. הכוחות התקבצו בסמוך לעיר ניקולייב, הכלים נצבעו בצבעי הצבא המצרי ולחיילים ולקצינים ניתנו מדים מצריים בהירים מדבריים. הכוחות הראשונים שולחו על גבי 16 אוניות משא שהפליגו דרך הים השחור ומצרי הבוספורוס ועגנו באלכסנדריה ב-6 במרץ 1970. מיד לאחר העגינה מיהרו הכוחות להיפרש באתרים שיועדו לכך מראש סביב קהיר. בחודשים שלאחר מכן המשיכו כוחות נוספים רבים להגיע בדרך הים ולהתפרש באתרים המיועדים.
המודיעין הישראלי גילה את קיומו של חיל המשלוח הסובייטי מיד עם הגעתו כאשר שידוריו נקלטו ביחידה 515. המודיעין הישראלי הופתע מאחר שתפיסת המודיעין עד אז הייתה שהסובייטים לא ישלחו כוחות שייקחו חלק במלחמה. בנוסף הופתע המודיעין מהאמל"ח החדיש שנשלח כגון המיג 21MF, המיג 25, טילי SA-3 וציוד ל"א שהעריך עד אז שהסובייטים יימנעו מאספקתם מחשש שיפלו שלל בידי ישראל. לאחר שאותרה הנוכחות הסובייטית במצרים עדכנה ישראל את ארצות הברית.
גילוי הנוכחות הסובייטית הביא לצמצום הדרגתי של תקיפות העומק המוצלחות (שכונו מבצעי פריחה) עד להפסקתם המוחלטת באפריל 1970. בהדרגה ויתר חיל האוויר הישראלי על גיחות בחבלי ארץ נוספים במצרים במטרה להימנע מעימות ישיר עם כוחות סובייטיים. בשלב מסוים נאלץ חיל האוויר הישראלי לבצע תקיפות רק בסמוך לתעלה והציב לעצמו למטרה למנוע פרישת טילי SA-3 במרחק של 40 ק"מ ממנה. אולם גם את יעד זה התקשה חיל האוויר למלא כאשר כוחות סובייטיים החלו לקדם סוללות טילים מאוישות בזחילה מתמשכת לאזור התעלה. שינוי זה הביא את חיל האוויר להגבלה משמעותית בחופש פעולתו. הרעה נוספת מבחינתה של ישראל ארעה כאשר בחודשים יוני ויולי באותה השנה הצליחו מפעילי סוללות הטילים להפיל מספר מטוסי F-4 פנטום ישראליים.
הצלחותיהם של המפעילים הרוסים הביאה אותם לתעוזה הולכת וגוברת שהתבטאה במשטר טיסות של טייסיהם תוך ניסיון ליצור מגע עם מטוסי חיל האוויר במטרה להפיל אותם. ב-25 ביולי נצפתה הסלמה נוספת כאשר מטוסי מיג 21 מוטסים על ידי טייסים רוסיים רדפו אחר מטוס סקייהוק אל תוך סיני שיגרו לעברו טיל אוויר-אוויר אטול פגעו בו ואילצו אותו לנחות נחיתת חירום ברפידים. ביטחונם של הטייסים הרוסים ניכר גם בתעבורת הקשר בין הטייסים הרוסים שנקלטה ביחידה 515.
בשלב זה התעורר בישראל חשש ממשי כי העליונות האווירית של חיל האוויר תאבד אל מול הכוחות הרוסיים במצרים. בישראל התגבשה התובנה כי מדיניות ההבלגה התפרשה כחולשה והביאה להתגרות הולכת וגוברת מצד הרוסים. הממשלה בראשות גולדה מאיר אישרה מבצע לניהול קרב אוויר יזום עם הטייסים הסובייטיים. ב-30 ביולי יזמה ישראל קרב האוויר המוני שנקרא מבצע רימון 20 ובו הופלו חמישה מטוסים סובייטיים ללא אבדות לישראל.
עד לסיום מלחמת ההתשה ב-7 באוגוסט 1970, השתדלו הסובייטים והישראלים שלא לנהל ביניהן שוב קרבות אוויר אך בתקופה זו התנהלו קרבות קשים בין מערך ההגנה האווירית הסובייטית לבין טייסי הפנטום הישראלים שבמהלכם נפגעו סוללות סובייטיות על מפעיליהן בהפצצות הישראליות וכן הופלו מטוסים ישראלים אחדים.
פניה מצרית להגברת הסיוע הסובייטי
על אף שהמלחמה המתמשכת שחקה את צבא מצרים, והשפיעה משמעותית על העורף המצרי בשל תקיפות חיל האוויר, שאף נאצר להסלים את המלחמה כנגד ישראל. בחודש יוני 1970, לקראת סוף המלחמה ניסה ליזום פתיחת חזית נוספת ומתואמת נגד ישראל בוועידת פסגה ערבית שנפתחה ב-20 ביוני וננעלה ב-23 ביוני אך מדינות ערב שהשתתפו בה לא הגיעו להסכמות ביניהן. לאחר כישלון הוועידה פנה שוב נאצר לברית המועצות בבקשה להגברת הסיוע והמעורבות הסובייטית בארצו. לצורך כך יצא נאצר לביקור ממושך במוסקבה החל מ-29 ביוני ועד ה-17 ביולי ועימו סגנו עלי צברי, שר החוץ מחמוד ריאד, שר המלחמה מוחמד פאוזי ואחרים. במהלך הביקור מתח ביקורת על הכוחות הסובייטיים שפעלו ללא תיאום מספק עם צבא מצרים וביקש ציוד רב ומתוחכם:
מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב נעתר לרוב הבקשות והודיע לעמיתו ביום הביקור האחרון על היקף הסיוע הנוסף שאושר להעביר למצרים. אולם הסיוע שהגישו הסובייטים הועבר למצרים רק לאחר הפסקת האש עם ישראל. אמצעי לוחמה אלקטרונית המתוחכמים ביותר שהיו ברשות ברית המועצות הועברו בחודש אוגוסט, יחידת טילי קרקע אוויר המתקדמת SA-6 שהייתה זו הופעתה הראשונה במזרח התיכון על מפעיליה הסובייטים נפרשה באזור הסכר הגבוה באסואן, את המפציצים לא ששה ברית המועצות להעביר והתנתה את העברתם בהכנת נמלי התעופה ובכל מקרה הודיעה כי העברתם תיעשה במועד מאוחר יותר, מפציצים אלה לא הועברו לבסוף. ברית המועצות הסכימה בנוסף להעביר חמישה מטוסי מיג 25 חדישים מדגם צילום. בקשת נאצר להשתתפות טייסים סובייטים בגיחות בחזית התעלה נענתה בהססנות רבה אך ככל הנראה לבסוף נענתה גם היא בחיוב. אולם כאמור, לא עמדה הבטחה זו במבחן המציאות מאחר שב-7 באוגוסט 1970 נסתיימה המלחמה.
יש הסבורים כי ביקורו זה של נאצר נעשה על אף שידע מראש שסוף המלחמה קרוב וביקש להשיג נשק ותמיכה על אף שידע שלא ישתתפו בקרבות.
לאחר מות נאצר וסיום המבצע
גם לאחר מותו של נאצר ותום מלחמת ההתשה נותרו היחידות הסובייטיות על אדמת מצרים. ב-1 במרץ הוזמן נשיא מצרים החדש, אנואר סאדאת למוסקבה ללימוד עמדותיו. הוברר לסובייטים שסאדאת מעוניין בהמשך תמיכה סובייטית וברכש אמל"ח חדיש נוסף ובין היתר טילי קרקע קרקע מסוג סקאד לטווח של מאות קילומטרים ומפציצים ארוכי טווח שיוכלו לפגוע בעומק מדינת ישראל. הסובייטים נענו לחלק מדרישות הרכש ובמקביל הגדילו את כמות היועצים אך סירבו למכר טילי קרקע קרקע ומפציצים. באוקטובר 1971 שב סאדאת וביקר במוסקבה וחזר על דרישתו לטילי קרקע קרקע ומפציצים. ב- 17 ביולי 1972 ולאחר תלונות חוזרות ונשנות על סרוב הסובייטים למכור אמל"ח התקפי זה הודיע סאדאת לסובייטים שאין לו עוד צורך ביועצים אך הוא מסכים שהיועצים שהיו לפני המבצע יישארו במצרים. בתגובה הודיעו הסובייטים כי המשימה הושלמה והחזירו לברית המועצות עוד באותו החודש כ- 20,000 חיילים על ציודם. כ- 1,000 יועצים בלבד נותרו על אדמת מצרים, כן השאירו הסובייטים מספר סוללות טילי קרקע אוויר מיושנות ונוכחות צי סובייטי בנמלי הים המצריים. יועצים אלה ליוו את הצבא המצרי בהכנות למלחמת יום הכיפורים. רובם עזבו ימים בודדים לפני פרוץ המלחמה.
אד לאב
'''אדוארד ה. לאב (באנגלית: Edward H. Love'''; 24 במאי 1910 – 6 במאי 1996) היה אנימטור אמריקאי שעבד באולפנים שונים בתור הזהב של ההנפשה האמריקאית. הוא ידוע בזכות הנפשת הסרטים הקצרים של אולפני ההנפשה של וולט דיסני. לאב זכה בפרס הזהב בטקס Motion Pictures Screen Cartoonists Awards בשנת 1984.
קריירה
לאב נולד ב-24 במאי 1910 בטרמונט, פנסילבניה. בשנת 1930, לאב הגיע ללוס אנג'לס ועקב ההשפעות מהשפל הגדול הוא החל לחפש עבודה בשנת 1931. הוא ראה מודעה המחפשת קרטוניסט לדיסני בעיתון המקומי. לאב התעניין, השתמש בספר טלפונים כדי למצוא אנימטור, ולמד איך להנפיש תוך ארבעה חודשים. מלבד כמה ציורים כילד, כל ניסיון ההנפשה שלו כלל רק את אותם ארבעה חודשי למידה. לאב נכנס למשרדו של וולט דיסני, ללא תיזמון מראש, והראה לו דגימת הנפשה בסטופ מושן של מיקי מאוס מנגן בכינור. וולט דיסני היה מרוצה ושכר אותו לעבוד בדיסני בתור אנימטור כבר באותו יום. לאב קיבל בתחילה 18 דולר לשבוע והנפיש את גופי ופלוטו בתדירות גבוהה יותר מאשר דמויות אחרות. דיסני נתנו לאנימטורים שלהם הרבה חופש בכך שנתנו להם את האפשרות אם הם רוצים להוסיף פריימים נוספים. לאב עבד עם ניהול האפקטים אבל לא עם אנימטורים אחרים. לאב עזב את האולפן לאחר שהשתתף בשביתת האנימטורים של דיסני בשנת 1941. באותה תקופה לאב הרוויח 50 דולר לשבוע.
לאב, יחד עם עובדי דיסני לשעבר אחרים, הוצעו משרות בסטודיו להנפשה של מטרו גולדווין מאייר. שם הוא עבד ביחידה של טקס אייברי עד 1946. ב-MGM, לאב היה מנפיש של עד 5,600 מתוך סך 8,800 הפריימים לסרט קצר, שהם בערך 4 מתוך 6 דקות של הנפשה. הוא ואנימטורים אחרים הוגבלו ל-480 פריימים בשבוע בלבד, מגבלה שאפשרה ל-MGM לספק פתיחות לאנימטורים חדשים. זה גם הגביל את האנימטורים הנוכחיים מלקבל שכר גבוה יותר, ללא קשר אם הם מייצרים יותר פריימים או לא. לאחר שהוא פוטר על ידי פרד קווימבי, לאב עבד בסטודיו וולטר לאנץ הפקות שם התמקד בהנפשת וודי הנקר. עם זאת, ב-1948, מצב הסטודיו של לאנץ ירד במהירות מכיוון שללאנץ לא היה מימון לאולפן, מה שאילץ אותו לסגור אותו ב-1949. לאב לא חזר לאחר פתיחתו מחדש של האולפן.
קריירה מאוחרת ומותו
לאב נפטר ב-6 במאי 1996 בולנסיה, קליפורניה בגיל 85.
האטלנטיק
האטלנטיק (באנגלית: The Atlantic; נוסד בשם האטלנטיק החודשי; The Atlantic Monthly) הוא כתב עת אמריקני, שמשרדיו נמצאים בוושינגטון.
היסטוריה
כתב עת נוסד בבוסטון, מסצ'וסטס ב-1857 כמגזין פרשנות ספרותי ותרבותי. במהרה זכה למוניטין לאומי וסיפק במה לסופרים ומשוררים חדשים וסייע לקידום קריירות של אישים בעלי השפעה.
לאחר שחווה קשיים כלכליים ועבר כמה שינויי בעלות בסוף המאה ה-20, נרכש המגזין על ידי איש העסקים דייוויד בראדלי, שעיצב אותו מחדש ככתב עת עיוני כללי המתמקד ב"מדיניות חוץ, תרבות פוליטיקה, וכלכלה המיועד בעיקר לקהל יעד של "מובילי דעה". הוא נוהג לפרסם כתבות על עבדות, חינוך וסוגיות מרכזיות אחרות בפוליטיקה העכשווית.
בשנת 2010 הציג האטלנטיק את הרווח הראשון שלה מזה עשור. בשנת 2016, כתב העת נבחר למגזין השנה על ידי האגודה האמריקאית לעורכי מגזינים. ביולי 2017 מכר בראדלי את רוב מניותיו לקולקטיב אמרסון של לורן פאוול ג'ובס.
בינואר 2019, קרא המגזין בשערו להדיח את הנשיא דונלד טראמפ. העורך הפוליטי, יוני אפלבאום, כתב: "המחלוקת עם טראמפ אינה אידאולוגית. טראמפ יצא בהתקפה מכוונת נגד הפרדת הרשויות, נגד שלטון החוק ונגד זכויות האדם שמונצחות בחוקה שעליה הוקמה ארצות הברית. הוא פעל במכוון להחמיר את המחלוקת בארצות הברית".
עורכים וכתבים
בשנים 2006–2016 ערך את כתב-העת ג'יימס בנט, יהודי, אחיו של הסנאטור מייקל בנט מקולורדו. החל מ-2016 עורכו הוא ג'פרי גולדברג.
עם כותביו נמנים אד יונג (קיבל פרס פוליצר בשנת 2021), דייוויד פרום וג'פרי גולדברג.
הכנסייה העתיקה של פטייבסי
הכנסייה העתיקה של פטייבסי (בפינית: Petäjävesi Old Church) היא כנסיית עץ שנמצאת בעיירה פטייבסי שבפינלנד שנבנתה במאה ה-18. הכנסייה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה
כנסיית העץ העתיקה בפטייבסי נבנתה בין השנים 1763 ל-1765, וב-1821 נוסף לה מגדל הפעמונים בצידה המערבי. ב-1879 נבנתה כנסייה חדשה בסמוך לכנסיית העץ, ומאז לא נעשה בה שימוש למעט במגדל הפעמונים ובבית הקברות. בשנות העשרים של המאה ה-20 נערכו בכנסיית העץ עבודות שיפוץ. הכנסייה הוכרזה בשנת 1994 כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו, המחשיב אותה כמבנה לותרני ייצוגי במסורת הסקנדינבית, המשלב רנסאנס עם אלמנטים גותים עתיקים יותר. בהווה הכנסייה היא בעיקר אתר תיירותי, אם כי בחודשי הקיץ מתקיימות בה תפילות.
בריכת השילוח
בְּרֵכַת הַשִּׁילוֹחַ (הַשִּׁלֹחַ) היא בריכה בקצה הדרומי של עיר דוד, העיר העתיקה בירושלים. היא נמצאת בסמוך לאפיק נחל קדרון, מעט צפונית למפגש הקדרון עם גיא בן הנום, ומי הגיחון זורמים אליה דרך נקבת השילוח. בעקבות החפירות שנערכו מאז שנת 2004 ואילך, נחשפה בריכת השילוח של ימי בית שני. עד החפירות מקובל היה לזהות את בריכת השילוח מעט צפונית יותר, במקום בו נמצאת בריכה מן התקופה הביזנטית ("הבריכה הביזנטית"). גודל הבריכה בימי הבית השני הגיע ככל הנראה לכ-3 דונם. בסמוך לבריכה נתגלה ריצוף עשוי לוחות אבן, של רחוב הרודיאני רחב ידיים שהוביל מהבריכה צפונה לאורך הגיא המרכזי לעבר הר הבית ובית המקדש. החופרים מניחים שבריכה זו בנויה על שרידיה של בריכת השילוח הקדומה מימי הבית הראשון שאליה היטה חזקיהו המלך את מי הגיחון.
שרידים מימי בית ראשון
חלק מהחוקרים הסיקו כבר בעבר כי מפעלו של חזקיהו להבאת מי מעיין הגיחון אל תוך העיר הסתיים בבִּרְכֵּת אֶל-חֲמְרַה – היום גן ירק פורח הממוקם ממש מעל שרידי הבריכה מימי בית שני ומכסה אותה. בריכה זו נבנתה על ידי סגירת עמק הגיא המרכזי בסכר. ייתכן שבריכה זו שימשה שנים רבות לפני חזקיהו כמאגר מים של מי נגר עילי, ומאז חציבת הנקבה קיבלה את מימי הגיחון באמצעות נקבת השילוח. בריכה זו נזכרת בספר נחמיה: "ואת חומת בריכת הַשֶּׁלַח לגן המלך ועד המעלות היורדות מעיר דויד" (ג טו). מן הבריכה הזו לא נחשפו שרידים ברורים. אלה עשויים להתגלות אם יחפרו מתחת לגרמי המדרגות של הבריכה המדורגת מימי הבית השני התופסת את כל שטח הגן. מתחת לרחבה המרוצפת של ימי הבית השני נחשף קטע קטן מתעלת הזנה ויש הגורסים כי תעלה זו הזינה את המים לבריכה מתקופת הברזל.
בימי בית שני
במהלך עבודות להחלפת צינור ביוב ראשי שנערכו בשוליו המזרחיים של העמק, היישר מתחת למצוק הסלע הדרומי של עיר דוד, בקיץ 2004, חשף הארכאולוג אלי שוקרון עם פקח רשות הטבע והגנים אורי אורבך (שהתבקש על ידי שוקרון לתעד את עבודות התשתית), מדרגות אבן אחדות. בעקבות כך נערכה חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות בהנהלת אלי שוקרון ורוני רייך. בחפירה נחשף צדה הצפוני-מזרחי של בריכה מדורגת גדולת מידות. נחשפו גם פינותיה הדרומית-מזרחית והצפונית-מזרחית. מטבעות שהוצאו מן המלט המלכד את אבני הבנייה היו כולם מן המאה הראשונה לפנה"ס; מכאן שהבריכה המדורגת נבנתה לראשונה בימי הבית השני. לא ניתן לדייק ולומר אם היה זה בשלהי ימי החשמונאים, או בתחילת ימי המלך הורדוס. החופרים הציעו לזהותה עם בריכת השילוח הנזכרת בברית החדשה, בסיפור על ריפוי העיוור (ראו להלן). הסתבר גם שתעלת המים שבה זורמים מי המעיין לאחר יציאתם מניקבת השילוח, היא התעלה המזינה את הבריכה המדורגת. בריכה זו תופסת את כל שטחו של הגן הגדול שכונה בערבית בשם בריכת אל-חמרה. הבריכה השלמה הייתה ככל הנראה בעלת מתאר טרפזי (צרה יותר בצפונה, והולכת ומתרחבת עם התרחבות העמק לדרומה). היא גדולת מידות (אורך הצלע המזרחית שנחשפה בשלמותה הוא כ-70 מ'). הבריכה בנויה גרמי מדרגות המופרדים על ידי מדרכים (פודסטים) צרים. סביר כי מדרגות האבן מקיפות את הבריכה מכל עבר, אולם מרבית הבריכה לא נחפרה. מאחר שתעלת ההזנה עוברת מעל למדרגה הגבוהה ביותר ניתן היה למלא את כל הבריכה במים ולהציף את כל המדרגות. השיטה לבנותה במדרגות ובמדרכי ביניים נועדה ודאי לסייע בשימוש בבריכה במפלסי מים שונים. במקום שמדרגות אבן אחדות חסרות, נתגלו מדרגות בנויות טיח בעל גוון אפור השייכות לשלב קדום יותר של הבריכה. סוג זה של מדגות מטוייחות אופייני בעיקר למקוואות טהרה מתקופת הבית השני, שמהם התגלו בירושלים למעלה ממאה וחמישים. מסתבר שהשלב הראשון נבנה בידי מתקיני מקוואות. מאחר שמדרגות אלה התבלו עקב השימוש הרב שנעשה בבריכה, החליטו לצפות את מדרגות הטיח במדרגות אבן.
היישר מצפון לבריכה נחשפו חלקים מרחבה מרוצפת לוחות אבן. בין שוליה הצפוניים של הבריכה ובין הרחבה המרוצפת מבדיל סטילובט (אדן בנוי המוגבה בעשרה סנטימטרים מן הרחבה המרוצפת) החוצה את העמק לרוחבו, במקביל לשולי הבריכה. בסביבה נמצאו חוליות אבן של עמודים (על חוליה אחת נמצאו אותיות עבריות כסימני סתתים). אלה ניצבו בזמנם על הסטילובט ויצרו חציצה מסוימת בין הבריכה לבין הרחבה הציבורית.
מקווה לעולי רגל
חשיבותם של מי השילוח, בימי הבית השני, לטקס ניסוך המים על מזבח בית המקדש בחג הסוכות, לטהרת זבים (שאין להם טהרה במי מקווה רגיל) ולהכנת מי החטאת לטהרת טמאי מת, ידועה מהמקורות. המבנה המיוחד של הבריכה הביא את החופרים להשערה שמי השילוח שימשו גם לתפקיד נוסף – במים אלה טבלו עולי הרגל וטיהרו עצמם טרם שעלו לבית המקדש בשלוש הרגלים. החוקרים מצאו דמיון בין הבריכה מימי הבית השני למקוואות טבילה בני התקופה שנתגלו בחפירות הכותל הדרומי וברובע היהודי. עולי הרגל, שחנו אולי בנחל קדרון הסמוך, שתו ממי השילוח וטיהרו עצמם בבריכה. הקושי היחיד בהצעה זו נובע מן העובדה שטבילה לשם טוהרה חייבת להעשות ללא חציצה בין הטובל ובין המים, כלומר בעירום. ייתכן שהיו בתוך המים אזורים מגודרים במחיצות ארעיות (על גבי המדרגות נמצאו נקבים רבים), וייתכן גם שאנשים פשטו את בגדיהם בתוך המים. מכל מקום הבריכה הזו יכלה לתת למאות אחדות של אנשים גישה בו זמנית אל המים.
הבריכה הביזנטית והכנסייה
יש הסבורים שבתקופה ההלניסטית רומית התקיים בבריכה זו פולחן פגני בשם "גד יון" (משנה, זבים, א,ה) במקביל לפולחן היהודי בבריכת השילוח הגדולה. ככל הנראה פולחן 'גד יון' קשור לאלילות יוון שמשכנן הוא ליד מים ובו יש סגולה לבריאות ולרפואה לרוחצים במים הקשורים בפולחן זה. כמו במקרים רבים העניקה הנצרות לאתר מעטה פולחני חדש למקום בתיאור הנס שישו ביצע בבריכה זו.
הנוסע מבורדו מתאר בשנת 333 בריכה מפוארת ורחבת ידיים שהייתה מוקפת שדרות עמודים מארבעת צדדיה. הדפנות (22.5 מ' אורך כל צלע) נחצבו בסלע הטבעי ומעליו הייתה בניית גזית. באמצע הבריכה עמדה מחיצה להפרדה בין גברים לנשים. לא ברור תיאור זה ביחס לממצא הידוע כיום. בשנים 1894-1897 נחשפה על ידי פרדריק בליס וארצ'יבלד דיקי שרידיה של כנסיית השילוח שנבנתה באמצע המאה ה-5 על ידי הקיסרית אודוקיה.
הכנסייה הוקמה לזכר סיפור הנס של ישו שהחזיר לעיוור את ראייתו בבריכת השילוח כפי שמתואר בבשורה על-פי יוחנן ט 1-7:
הכנסייה הוקמה מצפון לבריכת השילוח, כלומר על גבי המוצא הדרומי של ניקבת השילוח, וחלקיה נשתמרו היטב, לעיתים עד לגובה העולה על 2.5 מטר. הכנסייה, שמידותיה 16 מטר ברוחב על 28 מטר באורך, נחלקה לאולם תווך ושתי סיטראות על ידי ארבע אומנות רבועות. הסיטראות רוצפו בפסיפסים מעוטרים בדגמים שרווחו בתקופה הביזנטית. הכניסה לכנסייה הייתה מצפון וירדו אליה דרך אטריום (חצר פנימית) ונרתקס מדורג ממנו עברו לכניסה דרך סטיו. הסיטרה הדרומית נפתחה אל בריכת השילוח במעין סטיו פתוח. הכנסייה חרבה עם הכיבוש ססאני בשנת 614.
הבריכה הביזנטית
במרכזה של הכנסייה נבנתה בריכה שהוזנה ממי נקבת השילוח. בריכה זו המשיכה בשימוש גם לאחר חורבן הכנסייה. התיקון האחרון נעשה בשנת 1879 ואז קיבלה הבריכה את צורתה הנוכחית הקטנה בהרבה (פחות מחמישית) מהבריכה המקורית. כשבליס גילה ב-1896 את בריכת ארבעת הסטווים ואת שרידי הכנסייה הזדרזו המוסלמים להקים מסגד במקום לבל ינסו הנוצרים לחדש את בניין הכנסייה. בריכה זו זוהתה בטעות עם מקומה של בריכת השילוח המקורית עד לחשיפה הארכאולוגית בשנת 2004.
סדריק וילאני
סדריק וילאני (בצרפתית: Cédric Villani, נולד ב-5 באוקטובר 1973) הוא מתמטיקאי צרפתי העוסק בעיקר במשוואות דיפרנציאליות חלקיות ובפיזיקה מתמטית. ב-2010 זכה במדליית פילדס.
ביוגרפיה
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון לואי הגדול החל ללמוד באקול נורמל סופרייר ואף שימש שם כמתרגל. ב-1998 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת פריז דופין ובשנת 2000 החל ללמד באקול נורמל סופרייר דה ליון. כיום הוא פרופסור באוניברסיטת ליון. החל משנת 2009 עומד בראש מכון אנרי פואנקרה שבפריז. החל מיוני 2017 הוא חבר באספה הלאומית הצרפתית כנציג מפלגת הרפובליקה בתנועה! (!La République en Marche) של עמנואל מקרון
עבודותיו
וילאני עבד על התאוריה של משוואות דיפרנציאליות חלקיות הקשורות לפיזיקה סטטיסטית ובפרט למשוואת בולצמן. הראה לראשונה מה קצב ההתכנסות כאשר הערכים ההתחלתיים אינם קרובים לשיווי משקל תרמודינמי. כמו כן עבד על דעיכת לנדאו לא ליניארית.
עבד על תורת הטרנספורטציה ויישומיה בגאומטריה דיפרנציאלית.
קיבל את מדליית פילדס על עבודתו על דעיכת לנדאו ועל משוואת בולצמן.
BNNVARA
BNNVARA הוא גוף שידור הולנדי שנוסד ב-1 בינואר 2014. הוא מורכב ממיזוג של BNN (שנוסד ב-1997) ו-VARA (שנוסד ב-1925), שני גופי שידור ציבוריים הולנדיים. BNNVARA נהנה ממעמד של גוף שידור מוביל במערכת השידור הציבורי בהולנד.
היסטוריה
בשנת 2011 הודיעו BNN ו-VARA כי יתמזגו. ב-6 בנובמבר 2011 הצביעו חברי הנהלת VARA בעד המיזוג, שבוע לאחר שמועצת המנהלים של BNN עשתה כן שבוע קודם לכן. ב-8 בפברואר 2012 הודיעו שני הגופים כי החלטתם להתמזג תצא לפועל.
מנכ"ל BNN מארק אדריאני התמנה למנהל הכללי של הגוף החדש. מנהל המדיה הוא פרנס קליין שהחזיק בתפקיד זהה ב-VARA.
לאחר המיזוג שני הגופים המשיכו להשתמש במותגים הנפרדים שלהם, עד שב-24 באוגוסט 2017 הוכרז כי שני הגופים יושקו תחת מותג חדש שנקרא BNNVARA.
BNN ו-VARA לא מוזגו לחלוטין. רק פעילות השידור עצמו הועברו לגוף השידורים החדש החל מ-1 בינואר 2014.
בשנת 2018 סערה התעוררה בשל פרודיה על שירה של נטע ברזילי, "Toy" שבה שונו מילות השיר ונטען כי מדובר בפרודיה אנטישמית. בעקבות שידור הפרודיה הגישה מדינת ישראל מחתה בפני משרד החוץ של הולנד.
שומר אמונים (רומן)
שומר אמונים (באנגלית: Silverview) הוא רומן ריגול מאת ג'ון לה קארה. הרומן פורסם בשנת 2021, לאחר מותו של לה קארה, והובא לדפוס על ידי בנו, ניק קורנוול.
הספר עוסק במוכר ספרים צעיר, במהגר פולני מזדקן ובאיש אבטחת מידע בשירות חשאי בריטי, החוקר דליפת מידע. כרקע לעלילה משמשת מלחמת בוסניה, עם נגיעה בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
תמצית עלילת הספר
ג'וליאן לונדסלי בן ה-33 עזב את עבודתו המכניסה היטב בתחום הפיננסים בסיטי של לונדון, עבר להתגורר בעיירת קיט קטנה בחופי מזרח אנגליה, ופתח בה חנות ספרים, אף שאינו בקי בתחום זה. זמן קצר לאחר פתיחת החנות מגיע אליה אדוארד אייבון, גבר מזדקן המתגורר בעיירה, מפטפט עם ג'וליאן, מספר לו שהוא ידיד של אביו מתקופת לימודיהם, ומשכנע אותו לפתוח במרתף החנות מדור שייקרא "הרפובליקה הספרותית" ויכיל ספרים איכותיים במיוחד – "מקדש בררני נטול פשרות למוחות המאתגרים ביותר של זמננו – ושל כל הזמנים". הוא ממליץ לג'וליאן לקרוא את ספרו של ו"ג זבאלד "טבעות שבתאי".
ג'וליאן יוצא ללונדון בשליחותו של אדוארד, כדי למסור מכתב במעטפה חתומה לאישה שפגש שם, והוא מחזיר לאדוארד מסר מהאישה. כדי שהאישה תוכל לזהותו במקום המפגש, עליו לקרוא את "טבעות שבתאי".
לקורא מתברר שאדוארד הוא מהגר מפולין, גמלאי של MI6 וקומוניסט לשעבר.
ג'וליאן פוגש גם את אשתו של אדוארד, דבּורה, שלמרות מחלתה הקשה היא עדיין מנתחת מודיעין בכירה לענייני המזרח התיכון של המודיעין הבריטי, ואת בתם לילי, שהיא אם חד-הורית לסֶם. השלושה מתגוררים באחוזת סילברוויו (Silverview), שנקראה כך על שם ביתו של ניטשה בוויימאר, זילברבליק (Silberblick), ומבטא את הערצתו של אדוארד לניטשה.
הרומן מתחיל בביקור של לילי אצל סטיוארט פרוקטור, הממונה על אבטחת פנים בשירות, והיא מוסרת לו מכתב חתום מאמהּ, שבעקבותיו פותח סטיוארט בחקירה על עברו של אדוארד, ומגלה שאביו הביולוגי היה פושע מלחמה פולני, ושאדוארד, שהיה נציג של המודיעין הבריטי במלחמת בוסניה, חזר מזועזע מהזוועות שראה. אדוארד פעל בבוסניה בכינוי "פלוריאן", והתיידד עם משפחה ירדנית שניהלה מרפאה בכפר הררי בוסני קטן. לאחר שהאב והבן במשפחה נרצחו במלחמת בוסניה, נותר אדוארד בקשר עם האם, סלמה. הוא נשרף כמרגל לאחר ששם לב שהשירות הבריטי העביר את המידע שאסף לשותפיו האמריקאים, אך לא השתמש בו כדי להגן על האוכלוסייה הבוסנית.
סטיוארט מגלה שאכן יש דליפת מידע - אדוארד העביר לפעילי שלום מידע סודי בנושאי המזרח התיכון. לאחר הלווייתה של דבורה, פרוקטור חוקר את ג'וליאן, בחשד ששיתף פעולה עם אדוארד. למעשה, אדוארד השתמש השתמש במחשב של ג'וליאן שבמרתף חנות הספרים, כדי לחמוק ממעקב אחריו. סטיוארט פועל למעצרו של אדוארד, אך מגלה שאדוארד הצליח להימלט. כשלילי שומעת על היעלמותו של אביה, היא בטוחה שהוא בדרכו לסלמה.
השלמת הספר והוצאתו לאור
הספר יצא לאור בסוף 2021, כעשרה חודשים לאחר פטירתו של ג'ון לה קארה, והובא לדפוס על ידי בנו, ניק קורנוול. באחרית דבר לספר מספר ניק קורנוול על אביו: "הוא ביקש שאתחייב, ואני הסכמתי: אם הוא ימות עם סיפור לא גמור על שולחנו, אני אסיים אותו? אמרתי כן." על הספר כתב קורנוול: "כתיבתו התחילה ממש אחרי "אמת שברירית", שאני נוטה לראות בו זיקוק מושלם של עבודתו — ביטוי מזהיר של כישרון, חוכמה, חשק ועלילה. "שומר אמונים", בכל אופן, נכתב אך מעולם לא נחתם." על חלקו בהבאת הספר לדפוס כתב: "תהליך העריכה שהניב את הנוסח הסופי דמה יותר לנגיעה קלה ומהירה כדוגמת זו המתרחשת בשעת מסירה חשאית של חומר סודי."
אף ש"שומר אמונים" הוא האחרון שיצא לאור מספרי ג'ון לה קארה, הוא נכתב בשנת 2015 אך לא פורסם, ואחריו כתב לה קארה עוד שלושה ספרים ("מנהרת היונים", "מורשת של מרגלים" ו"איש שטח"). הועלו השערות שונות, בהן של ניק קורנוול, מדוע נמנע לה קארה מלפרסם את הספר.
קול האוזר
קול קנת' האוזר (באנגלית: Cole Kenneth Hauser; נולד ב-22 במרץ 1975) הוא שחקן אמריקאי ממוצא יהודי. התפרסם בזכות הופעותיו בסרטים "מהיר ועצבני 2", "דמעות של שמש", "פיץ' בלאק" ו"סיפורו של ויל האנטינג".
ביוגרפיה
האוזר נולד בסנטה ברברה לקאס וורנר, ממקימות חברת ההפקה "האחיות וורנר" ולשחקן ווינגס האוזר. האוזר הוא גרמני- אירי מצד אביו ויהודי אמריקאי מצד אמו. סבו היה המפיק מילטון ספרלינג. הוריו התגרשו כאשר היה בן שנתיים, גדל בעיקר לצד אמו ואחיו למחצה והתגורר במשך שנה עם אביו שלימד אותו משחק וכיצד נבחנים לאודישנים. בגיל 16 נשר מהתיכון כדי לפרוץ כשחקן.
קריירת משחק
האוזר התחיל את דרכו בדרמות הנעורים: הגזענית "זר במגרש" שם פגש לראשונה והתחבר עם בן אפלק ומאט דיימון ו"טריפ נעורים" בתפקיד שחקן הפוטבול בני אודו'נל. שיחק לאחר מכן בדרמת הפשע "ללמוד מהחיים". ב-1997 פרץ האוזר לתודעה לאחר שחזר לשתף פעולה עם אפלק ודיימון בדרמה של גאס ואן סנט ע"פ תסריטם "סיפורו של ויל האנטינג", בסרט שיחק בתפקיד השרת בילי מק'ברייד, חברו של התלמיד המחונן ויל האנטינג.
בשנת 2000 הופיע בפנטזיית האימה הבדיונית "פיץ' בלאק" בתור השוטר ויליאם ג'יי ג'ונס, האחראי להסגרת האסיר הנמלט רידיק (וין דיזל), בנוסף הועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט על הופעתו בדרמה הצבאית "טיירגלנד". ב-2002 שיחק בדרמת המלחמה "בחירתו של הארט" בתור הסמל הגזען ויק בדפורד. ב-2003 התפרסם האוזר בסרט הפעולה "מהיר ועצבני 2" בתור ברון הסמים קרטר ורון ובסרט המלחמה "דמעות של שמש" בתור רד אטקינס, המומחה לחבלה בצוות אריות הים שנשלח למשימה בניגריה.
ב-2004 שיחק בדרמת המתח "פאפרצ'י" בתור כוכב הוליוודי מפורסם בשם בו לראמי וב-2005 שיחק בסרט האימה "המערה" בתור חוקר המערות ג'ק מק'אליסטר. ב-2006 הופיע בדרמה הקומית "הצד שלו, הצד שלה" בתפקיד לופוס, אחיו של מדריך הטיולים גארי גרובווסקי (וינס ווהן). בשנת 2010 שיחק בסדרת המשטרה "מרדף" בהפקת ג'רי ברוקהיימר בתפקיד הבלש ג'ימי גודפרי. ב-2014 הצטרף לעונה השנייה של הסדרה "חוצה את הקווים", דרמה משטרתית בכיכובה של טנדי ניוטון.
חיים אישיים
האוזר נשוי לשחקנית סינתיה דניאל ואב לשני בנים.
ברלין המזרחית
ברלין המזרחית (בגרמנית: Ost-Berlin בגרמניה המזרחית ו-Berlin (Ost) בגרמניה המערבית) היה האזור במזרח העיר ברלין אשר בין השנים 1949–1990 שימש כחלק מהאזור הסובייטי של גרמניה ובהמשך, על אף היותו אזור כבוש על ידי כוחות ברית המועצות, שימש כבירת גרמניה המזרחית.
בין 13 באוגוסט 1961 ל-9 בנובמבר 1989 הפרידה חומת ברלין בין ברלין המזרחית לברלין המערבית.
ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת אשר שלטו בשלושה אזורים שהיוו יחד את ברלין המערבית לא הכירו בהיות החלק המזרחי של העיר בירת גרמניה המזרחית וזאת לאור ההסכם בין המדינות הקובע שהעיר היא שטח כבוש, ומכיר רק בשליטה הסובייטית בעיר. רק בשנות ה-70 הוקמו שגרירויות מערביות במזרח העיר, אף שהעיר לא הוכרה מעולם על ידי מדינות המערב כבירת גרמניה המזרחית, ומדינות נאט"ו התייחסו אל העיר כאל "מושב הממשלה" ולא כאל הבירה הרשמית.
ב-3 באוקטובר 1990 אוחדו ברלין המזרחית והמערבית לאחר איחוד גרמניה.
מספרים (משחק)
מספרים או אווירונים הוא משחק ילדים קבוצתי המשלב תנועה וטקטיקה.
במשחק משתתפות שתי קבוצות ילדים שוות בגודלן של 10–15 שחקנים. לכל קבוצה ניתנים בתחילת המשחק 31 פתקים (לפי גרסה אחרת 25) כשעל כל פתק יש מספר מ-1 עד 31 (או 25). כל שחקן מקבל פתק אחד מראש הקבוצה, שאינו לוקח חלק פעיל במשחק ונמצא ב"בסיס" של הקבוצה ותפקידו לחלק את המספרים ולנהל את המשחק מבחינה טקטית ואסטרטגית.
במהלך המשחק השחקנים מנסים לתפוס שחקני יריב על ידי קריאה "עצור מספר", או לפי גרסה אחרת על ידי נגיעה זה בזה. כאשר מתרחשת התקלות כזו בין שחקנים מקבוצות יריבות, השחקן בעל המספר הגבוה יותר ביניהם "מנצח" ולוקח את הפתק של יריבו. לדוגמה, אם שני שחקנים נפגשו ולאחד יש מספר 19 ולאחר יש מספר 17, הראשון מנצח. השחקן שנלקח ממנו הפתק חוזר לבסיס קבוצתו, מקבל פתק חדש וממשיך במשחק. את המספר הגבוה ביותר - 31 (או 25), יכול לנצח רק השחקן בעל פתק מספר 1 בקבוצה היריבה. בדרך כלל השימוש בשני המספרים הללו נשמר לשלבים המתקדמים של המשחק.
לכל קבוצה יש שחקן בעל מספר מסוים שהוא "מרגל". תפקידו הוא לעצור את שחקני היריבה ולבדוק את מספרם, ולמסור את המידע החיוני לחברי קבוצתו כדי שיידעו את מי כדאי לעצור ובמי לא כדאי להתקל. המרגל הוא "בלתי פגיע" - אי אפשר לקחת את מספרו והוא גם לא יכול לקחת מספרים מהקבוצה היריבה, והוא אינו יכול להחליף את תפקידו לאורך כל המשחק. השחקנים משתדלים להימנע מהתקלות עם המרגל של הקבוצה היריבה כדי לא להסגיר את מספרם. במהלך המשחק השחקנים משתדלים לגלות את מספרי השחקנים של הקבוצה היריבה ואת מיקומם, ולתכנן מהלכים טקטיים כדי לקחת פתקים של שחקנים בעלי מספרים נמוכים, ולהימנע ממפגש בלתי רצוי עם שחקנים בעלי מספרים גבוהים.
המשחק נערך בשטח עם גבולות מוגדרים שמהם אסור לחרוג, והוא משוחק בדרך כלל בשטח מיושב שבו יש מבנים וצמחייה שבהם ניתן להסתתר מעיני שחקני היריב, בשעות הערב ונמשך זמן קבוע מראש, לרוב 2–3 שעות. עקב המורכבות הרבה של המשחק וההכנות הנדרשות הוא אינו נערך לעיתים קרובות ונחשב לאירוע יוצא דופן.
המנצחת היא הקבוצה שלקחה את כל הפתקים של יריבתה, או הקבוצה בעלת שלל הפתקים הגבוה ביותר בתום זמן המשחק.
טימו טאיניו
טימו טאיניו (בפינית: Teemu Tainio; נולד ב-27 בנובמבר 1979) כדורגלן עבר פיני יליד העיר טורניו. טאיניו שיחק במגוון תפקידים, קשר הגנתי, קשר התקפי ואף כקיצוני. הוא היה ידוע ברוח הלחימה שלו והתיקולים החזקים שלו, לכן גם הוא סבל מפציעות משניות במהלך הקריירה שלו.
קריירה
טאיניו הועלה לקבוצת הבוגרים במועדונו הראשון מעיר הולדתו, טי פי - 47 (TP-47), במסגרת הליגה השלישית הבכירה בפינלנד, כבר בגיל המדהים 14. הוא הוחתם בידי קבוצת האקה מהליגה הפינית הבכירה לעונת 1996. טאיניו הצטרף למועדון הצרפתי אוקזר בשנת 1997, ובילה שם 8 שנים. הוא זכה בגביע הצרפתי פעמיים עם אוקזר, וגם הצליח לצבור קצת ניסיון בליגת האלופות. במהלך שהותו הארוכה במועדון, הוא סבל לאורך כל התקופה מפציעות חוזרות, דבר שכנראה מנע ודחה ממנו את המעבר לקבוצות בחירות יותר מהליגות המובילות של אירופה.
כאשר חוזהו של טאיניו עם אוקזר הסתיים ב-2005, הוא להיות שחקן חופשי. בינואר 2005, הוכרז על מעברו לטוטנהאם, המועדון שאותו העריץ מילדותו. בטוטנהאם הוא חתם על חוזה לארבע שנים, בקיץ 2005. הוא הפך להצלחה מסחררת ומהירה בקרב האוהדים והמאמן מרטין יול כבר במהלך משחקי קדם העונה, וכך קנה את מעמדו הקבוע בהרכב הפותח של הקבוצה, כבר בעונתו הראשונה, בה שיחק בתפקידים שונים בקישור. טאיניו כבש את שערו הראשון בשביל קבוצתו החדשה בדצמבר 2005 במשחק נגד ניוקאסל בפרמייר ליג, במגרשו הביתי, וויט הארט ליין.
הוא הצטרף לסנדרלנד ב-23 ביוני 2008. בעת שחתם טאיניו בקבוצתו החדשה הפך להחתמתה הראשונה באותו הקיץ וגם לשחקן הפיני הראשון אי פעם בסנדרלנד. בשנת 2009 הושאל לקבוצת ברמינגהאם סיטי ובשנת 2010 חתם בקבוצת אייאקס אמסטרדם. לאחר עונה אחת עבר לקבוצת ניו יורק רד בולס ובשנת 2013 חתם בקבוצת ה.י.ק. הלסינקי שם שיחק עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 2014.
טאיניו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת פינלנד ב-5 בפברואר 1998, נגד נבחרת קפריסין, ובמהלך שנות ה-2000 הפך להיות שחקן הרכב בנבחרת. כיום הוא נחשב לעיתים השחקן הטוב ביותר בנבחרת, ולעיתים קרובות הוא מוזכר כקפטן הבא של הנבחרת. בעיית הפציעות של טאיניו גרמו לכך שהפסיד גם משחקים רבים וחשובים עבור מולדתו.
מרדכי בנצור
מרדכי בנצור (26 בנובמבר 1921 – 13 באוגוסט 2003) היה לוחם הפלמ"ח. בשנות ה-50 היה בדרגת סגן-אלוף ומפקדה של יחידה 131, שפעלה במסגרת אגף המודיעין של צה"ל ונועדה לבצע ביצוע פעולות מיוחדות בארצות אויב. כמפקד היחידה היה מעורב בפרשת העסק הביש.
ראשית דרכו
מרדכי בנצור (לשעבר בנצ'בסקי) נולד בעיירה סוקולקה בפולין בשנת 1921. בשנת 1936, בהיותו בן חמש עשרה, עלה לארץ ישראל. הוריו וחלק מאחיו ואחיותיו שנשארו בפולין נספו בשואה. בארץ עבר הכשרה של הנוער העובד בקיבוץ גבעת חיים. לאחר מכן הצטרף לקיבוץ רביבים. בשנת 1941 היה מראשוני המתגייסים לפלמ"ח. בשנת 1942 עבר קורס מפקדי מחלקות ומונה למפקד מחלקה. זמן לא רב לאחר מכן מונה למפקד פלוגה. בשנת 1945 השתחרר מהפלמ"ח והמשיך בשירותו במנגנון הקבע של ארגון "ההגנה", בו שירת כקצין מודיעין גלילי. בחודש אוקטובר 1946 נשלח על ידי ארגון "ההגנה" לעיראק להיות מפקד "ההגנה" שם, שתפקידו לארגן את יהודי עיראק להגנה עצמית, במסגרת גוף חשאי שנקרא תנועת המחתרת הציונית חלוצית. פיקודיו שם כינו אותו בשם עבדאללה. בחודש אפריל 1948 חזר לישראל.
במלחמת העצמאות ארגן יחידות האזנה בחטיבות צה"ל והיה קצין מודיעין חטיבתי בחטיבת הראל, במסגרתה לחם בקרבות בחזית הדרום. בתום המלחמה הוצב לאגף המודיעין ומונה בנובמבר 1949 למפקד ש.מ. 5, מרכז החקירות. בשנת 1953 נתמנה למפקד יחידה 131 של אגף המודיעין בדרגת סגן-אלוף. מטרת היחידה הייתה לבצע פעולות מיוחדות של ריגול וחבלה בארצות האויב.
העסק הביש
באותה תקופה התנהלו שיחות בין מצרים לבריטניה, על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ. ממשלת ישראל ראתה בפינוי סכנה לביטחונה בשל הסרת החציצה שבקיום הבסיסים הבריטיים, בין ישראל לבין מצרים שבשלטון גמאל עבד אל נאצר העוין לישראל.
באמ"ן עלה רעיון לחבל במתקנים בריטיים ואמריקאים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת מצרית, ובכך לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים ולגרום לביטול הפינוי. יחידה 131 בפיקודו של בנצור הפעילה אז במצרים חוליית ריגול, שחבריה גויסו מקרב היהודים המקומיים החוליה. את החוליה הקים שליח אמ"ן אברהם דר, שהגיע למצרים בשנת 1951 בשם הבדוי "ג'ון דרלינג" אזרח בריטי מגיברלטר, במטרה לגייס צעירים מתוך תנועות הנוער הציונית במצרים. הפיקוד על החוליה נמסר לבנצור כמפקד היחידה. אברי אלעד, איש מודיעין בעל עבר מפוקפק, הגיע למצרים בסוף חודש יוני 1954 בזהות בדויה של גרמני בשם "פאול פרנק", לשעבר קצין בוורמאכט הפועל במצרים כנציג חברה מסחרית גרמנית, כדי להפעיל את פעולות החבלה של החוליה. ב-2 ביולי 1954 בוצעה הפעולה הראשונה: אנשי החוליה הטמינו מטען חבלה קטן בתא דואר באלכסנדריה, וגרמו לשריפתו. ב-14 בחודש בוצעה הפעולה השנייה: מטענים מתלקחים הונחו בספריות האמריקאיות בקהיר ובאלכסנדריה וגרמו לשריפות. הפעולה השלישית נועדה להתבצע ב-23 לחודש וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה. הפעולה נכשלה על מדרגות בית קולנוע באלכסנדריה, כאשר מטען תבערה התלקח בטרם עת בכיסו של אחד מחברי החוליה, שנעצר במקום. לאחר מכן נעצרו כל חברי החוליה. היחיד שלא נעצר היה אברי אלעד, שהצליח להתחמק ממצרים. חברי החוליה הועמדו לדין. ראשי החוליה, ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר, נידונו למוות והוצאו להורג בתלייה, שנים אחרים נידונו למאסר עולם. האחרים נידונו לתקופות מאסר של 15 ו-7 שנים. שנים ממחברי החוליה זוכו.
כישלון הפעולה במצרים נחשב ככישלון מהדהד של המודיעין הישראלי וניתן לו בתקשורת הכינוי "העסק הביש". בעקבות הכישלון התחוללה בישראל סערה פוליטית שקיבלה את הכינוי "הפרשה". שבמרכזה השאלה "מי נתן את ההוראה?". עיקרה של המחלוקת היה האם את ההוראה לביצוע הפעולה הכושלת נתן שר הביטחון פנחס לבון, או שנתן ראש אמ"ן בנימין גיבלי. שני האישים הטיחו את האשמה על מתן ההוראה זה כנגד זה. לגיבלי לא הייתה כל ראיה לטענתו שלבון נתן את ההוראה לביצוע הפעולה והוא החליט לייצר ראיה כזאת באמצעות הכנסת זיוף להעתק מכתב ששלח בשעתו לרמטכ"ל משה דיין. ב-12 ביולי 1954 נסע הרמטכ"ל, לחו"ל. במהלך ביקורו נשלחו אליו דיין מספר מכתבים מגיבלי אשר העתקיהם נשמרו בתיקי אמ"ן. על פי הוראת בנצור זייפה דליה כרמל, מזכירתו של גיבלי, את העתק מכתבו של גיבלי לדיין מיום 19 ביולי 1954 על ידי הכנסתה למכתב המקורי בדיעבד פסקה האומרת בין היתר:"על פי הוראתו של לבון הכנסנו לפעולה את החבריה של מאה שלושים ואחד". יתר על כן הוא ניסה להשפיע על גרסתו של אברי אלעד להטלת האשמה למתן ההוראה על לבון.
בעקבות הסערה הציבורית שהתחוללה במדינה התדרדרה מ"פרשת העסק הביש" לפרשה פוליטית היא "פרשת לבון" שזיעזעה את המדינה, ומרדכי בנצור נאלץ לפרוש מצה"ל במהלך שנת 1955.
על פרישתו נכתב באחד הספרים אודות הפרשה:
במקומו נתמנה למפקד יחידה 131 סגן-אלוף יוסי הראל. הראל החל לבדוק על דעת עצמו את נסיבות הכישלון במצרים ונחרד ממה שמצא. הוא בא אל לבון וסיפר לו. לבון הציע לו לנסח ממצאיו בכתב והוא עשה זאת. לבון נטל את הכתב והלך אל ראש הממשלה משה שרת. שרת לא היה מעורב בפעולה, אלא נודע לו עליה רק אחרי הכישלון והמעצרים. לאחר פנייתו של לבון אליו עם ממצאיו של הראל, ביקש שרת לברר מי היה האחראי לתסבוכת והקים לשם כך את ועדת אולשן-דורי, שכללה את נשיא בית המשפט העליון השופט יצחק אולשן ואת הרמטכ"ל בדימוס יעקב דורי. המכתב המזויף הונח על שולחנה של ועדת אולשן-דורי, ועל פי מסקנות השניים "הכניס ספק בלבנו בדבר האשמה כי שקר בפי ראש אמ"ן". למרות הטלת הספק לא הצליחה הוועדה להגיע לחקר האמת וכתבה במסקנותיה שהוגשו לשרת ב־12 בינואר 1955: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון, עם זאת, איננו בטוחים שלבון אמנם נתן את ההוראות המיוחסות לו". בנצור נקרא להעיד בפני הוועדה כאיש מילואים. עדותו של בנצור בפני הוועדה זיכתה אותו באמירות ביקורתיות מצד חברי הוועדה. הצנזורה הצבאית הטילה איפול כבד על פרסום פרטי "העסק הביש", ובמשך שנים רבות הייתה ההתייחסות לנושא זה בעיתונות במילות קוד וברמזים בלבד. מרדכי בנצור, שפרטים על חלקו בעסק הביש דלפו לתקשורת לאחר שכבר פרש משירותו בצה"ל, קיבל את הכינוי "קצין המילואים".
מהלך חייו לאחר שירותו הצבאי
לאחר שירותו הצבאי עבד בנצור בחברת "גדות, מסופים לכימיקלים" העוסקת באספקה ושיווק של כימיקלים בישראל ובאירופה, כולל רכש, הובלה ימית ואחסון. במסגרת עבודתו בחברה יצא לאירופה ופעל שם בהקמת מסופים לכימיקלים. הוא עבד בחברה עד שפרש לגמלאות.
בשנת 1960 הופיע בנצור בפני "ועדת כהן", ועדה צבאית בראשות שופט בית המשפט העליון חיים כהן, שגויס למילואים לצורך זה והוענקה לו דרגת ייצוג של אלוף-משנה. מרדכי בנצור נזכר במסקנותיה של הוועדה כ"קצין המילואים ר", אשר הדיח לעדות שקר את אברי אלעד, שכונה בפי הוועדה "האדם השלישי" הוועדה קבעה כי היא נוטה לחשוב "שטפשותו ולא רשעותו הביאתהו לכך".
אף על פי שאסירי הפרשה נטרו לו טינה, הרי שלאחר מלחמת סיני נמנה עם אלו שדרשו להחליף קצינים מצריים שבויים תמורת אנשי החוליה. אך הם לא נכללו במסגרת עסקת חילופי השבויים שלאחר מלחמת סיני ושוחררו רק בעסקת חילופי השבויים שנערכה לאחר מלחמת ששת הימים.
מרדכי בנצור מת בשנת 2003 והוא בן 81 שנים במותו.
צסק"א מוסקבה (כדורעף)
מועדון הכדורעף צסק"א מוסקבה (רוסית волейбольный клуб ЦСКА) הוא מועדון כדורעף רוסי.
המועדון הוקם לראשונה ב־1947 ופורק ב־2010. בשיאו היה אחד ממועדוני הכדורעף הגדולים באירופה. הקבוצה זכתה 13 פעם בגביע אירופה לקבוצות ו-3 פעמים בסופרקאפ האירופי. ב-2021 הוקם מחדש והוא מתמודד בליגת המשנה הרוסית בכדורעף.
היסטוריה
במשך כל שנות קיומה, צסק"א היוותה את בסיס השחקנים עבור נבחרת ברית המועצות. צסק"א הייתה קבוצת הכדורעף הטובה ביותר בברית המועצות.
בתקופה הפוסט-סובייטית המועדון לא נחל הצלחה כמעט והאליפות האחרונה שלו הייתה ב-1996. בשנת 2000 הקבוצה נשרה לליגת המשנה ולאורך העשור הראשון למאה ה-21 דשדשה הקבוצות בין הליגה השנייה לשלישית. בעונת 2009 מנהלי הקבוצה הודיעו על פשיטת רגל והמועדון לא השתתף באליפות 2010 וחדל מלהתקיים.
בשנת 2021, המועדון הוקם מחדש ביוזמת איש העסקים רומן גוסב. המועדון ממוקם בעיר ראמנסקויה שבמחוז מוסקבה.
היכל הבית
במרבית שנותיה צסק"א אירחה בהיכל הספורט האוניברסלי של צסק"א, מוסקבה המכיל 5,000.
נומנקלטורה (אליטה)
הנומנקלטורה (ברוסית: Номенклатура) היה כינויה של אליטה מצומצמת בברית המועצות ובשאר מדינות הגוש הקומוניסטי שאיישה את עמדות המפתח בפקידות, בממשל, בתעשייה, בכוחות הביטחון וכו'. תפקידים אלה הוענקו אך ורק באישורה של המפלגה הקומוניסטית באותה מדינה, או מחוז, ולמעשה כל בעלי התפקידים היו חברי המפלגה. מבקרים שונים של שיטה זו, כמו הסופר מילובאן דז'ילאס ביוגוסלביה, הגדירו זאת בשם "המעמד החדש".
מקורו של המושג
מקור השם במושג הלטיני "נומנקלטורה", שמשמעותו: רשימת שמות. למעשה הכוונה לשני סוגי רשימות ששימשו את המפלגה הקומוניסטית: האחת הכילה רשימה של תפקידים בעמדות מפתח לאיוש, והשנייה הכילה את המועמדים הפוטנציאליים להתמנות לתפקידים אלה.
התנהלות מערכתית
במערכת זו נוצרו יחסי גומלין דמויי פטרון-וסל בין הפקיד הבכיר, ה"פטרון", שמינה אדם לתפקיד, לבין הפקיד הממונה, ה"וסל". ה"פטרון" דאג לטפח נאמנות בקרב ה"וסלים" שלו וקידם ענייניהם תמורת נאמנות זו. "פטרונים" חזקים כגון חברי הפוליטביורו החזיקו תחת חסותם מספר רב של "וסלים". חלק מחברי הנומנקלטורה שימשו הן כ"וסלים" של בכירים מהם והן כ"פטרונים" של בעלי תפקידים זוטרים מהם.
בשיטה זו ה"וסל" היה להוט לרצות את פטרונו ולקדם את מדיניותו, וזה בתמורה היה אמור להגן עליו ולפעול לקידומו המקצועי. ככל שלפטרון היו יותר וסלים תחתיו התחזק מעמדו והוא יכול היה להתקדם בעצמו.
מערכת שלטונית זו יצרה למעשה כעין "מעמד שליט" – הנומנקלטורה, אשר בשיאו מנה למעלה משני מיליון איש בברית המועצות, והצליח - בזכות ריכוז של סמכויות וכוח - לפקח בצורה יעילה, ולהשיג שליטה מלאה ואפקטיבית במדינה העצומה.
חברי הנומנקלטורה נהנו מזכויות יתר רבות ומרמת חיים גבוהה מזו של אזרח מן השורה, בברית המועצות ובכל מדינות הגוש המזרחי. הם נהנו ממגורים נוחים, מגישה למסעדות ולחנויות מיוחדות למוצרים אקסקלוסיביים, שהיו חסומים בפני שאר האוכלוסייה. הסופר מילובאן דז'ילאס, שביקר בחריפות את השיטה, כינה אותם "המעמד החדש", וגרס שהם החליפו למעשה את האליטה הקפיטליסטית העשירה הקודמת.
נמייה
נְמייה (שם מדעי: Herpestes; על פי מספר חוקרים השם הוא: Urva) הוא סוג של יונק בסדרת הטורפים, הנמנה עם משפחת הנמייתיים, וכולל 10 מינים. הסוג נפוץ באפריקה, באסיה ובדרום אירופה, והופץ כמין פולש על ידי האדם.
תיאור פיזי
גופה של הנמייה נמוך ומאורך ובעל צורה גלילית. זנבה ארוך, ראשה מחודד ורגליה קצרות.
מזונה של הנמייה מגוון: היא טורפת מגוון רחב של בעלי חיים קטנים, בהם יונקים, זוחלים, עופות, דגים וחרקים, וכן אוכלת פירות וירקות. כל חושי הנמייה מפותחים, אך בעיקר חוש השמיעה וחוש הריח. הנמייה היא בעל חיים חברתי החי במשפחות פוליגמיות המונות זכר אחד, עם אחת עד שלוש נקבות בוגרות, וגוריהם. הנמייה מגלה חסינות מסוימת לארס של כמה נחשים ארסיים, איתם היא מתמודדת בהצלחה בעיקר עקב זריזותה. גודלה של הנמייה הבוגרת הוא כ-65 ס"מ, אורך זנבה כ-45 ס"מ, וגובהה כ-20 ס"מ.
רבייה
ההזדווגות מתרחשת בתחילת האביב. הזכר מחזר אחר הנקבה. בדרך כלל המלטה אחת בשנה, אך אם הנקבה מאבדת את גוריה היא עשויה להמליט פעם נוספת באותה שנה. ההמלטה מתרחשת בחודשים אפריל-מאי. הגורים נולדים עיוורים, אוזניהם אטומות וגופם מכוסה פרווה צהבהבה דלילה. הפרווה מתחלפת לאחר מספר ימים. העיניים מקבלות צבע אפור אופייני כאשר הגורים בני גיל שלושה שבועות, ובני פחות מחודש ימים מתחילים הצעירים להגיב לקולות. בגיל חודשיים וחצי מתחילים הגורים להתלוות אל הוריהם ולחקותם. בגיל שנה הם מגיעים לגודל של בוגר ולבגרות מינית.
מינים
המין נמייה ארוכת-אף הועבר לסוג היחידי xenogale.
אמברוסיה (צמח)
חמישה מינים בסוג מיוצגים בצמחיית ישראל. מתוכם ארבעה מינים גרים, שהיגרו מדרום ארצות הברית כנראה, והפכו בשנים האחרונות לסכנה ממשית לצומח של מישור החוף התיכוני. מצמחים גרים אקראיים הם הפכו לפולשים המוניים, והתפשטו בצורה מהירה ומדאיגה מגדות הנחלים, בעיקר נחל אלכסנדר, אל המטעים והשדות המעובדים. רשויות הגנת הצומח הכריזו עליהם מלחמת חורמה. גרגרי האבקה של מיני האמברוסיה מהווים מטרד קשה לאדם בשל גרימתם לאלרגיה אצל אנשים רגישים.
כ"ו בשבט
על פי הלוח העברי הקבוע, ברוב השנים, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ו שבט היא פרשת משפטים. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה או כסדרה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות הכז, השא או השג) פרשת בר המצווה היא פרשת תרומה.
יחסי מזרח טימור–סין
יחסי מזרח טימור–סין הם יחסי החוץ בין מזרח טימור והרפובליקה העממית של סין.
סקירה כללית
מאז עצמאותה של מזרח טימור, סין שילמה עבור בניית הארמון הנשיאותי בדילי, כמו גם משרד החוץ ומטה המגורים של צבא מזרח טימור.
בשנת 2003, בייג'ינג חתמה על הסכם עם קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית, שמזרח טימור חברה בה, להגברת המסחר והפיתוח הכלכלי בין המדינות. בשנת 2006, הנשיא שננה גוסמאו כינה את סין "ידידה מהימנה" והתחייב בשם מזרח טימור למדיניות סין אחת"
ב-2014, פרסמו שתי המדינות הודעה משותפת המאשרת כי מזרח טימור הכירה בממשלת הרפובליקה העממית של סין כ"הממשלה החוקית היחידה המייצגת את סין כולה", כי טאיוואן היא "חלק בלתי מנוכר מהשטח הסיני", וכן כי מזרח טימור לא תקים "כל צורה של קשר רשמי או תנהל כל צורה של מגעים רשמיים" עם טאיוואן.
כאשר מזרח טימור הייתה תחת שלטון פורטוגזי, לטאיוואן, כ"הרפובליקה של סין", הייתה קונסוליה בדילי. עם זאת, כאשר חזית פרטילין הכריזה באופן חד צדדי על עצמאות השטח כרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור, ב-28 בנובמבר 1975, הרפובליקה העממית של סין הייתה אחת המדינות הבודדות בעולם שהכירו במדינה החדשה.
לאחר הפלישה האינדונזית ב-7 בדצמבר 1975, סין, כחברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם, תמכה בהחלטה 384 של מועצת הביטחון של האו"ם המצרה על הפלישה, תוך שמירה על זכות השטח להגדרה עצמית וקריאה לאינדונזיה לסגת.
ישנו גם שיתוף פעולה צבאי מוגבר בין שתי המדינות, עם רכישת שתי ספינות סיור מסוג שאנגחאי ב-2008 מחברה סינית. סירות אלו היו אמורות להיות בתחילה מאוישות על ידי מלחים סינים, בעוד הסינים אימנו את הטימוראים לשמור על חופיהם. בנוסף, סין חתמה על חוזה המעניק 9 מיליון דולר לבניית מפקדה חדשה לצבא במזרח טימור.
החומר השחור
החומר השחור (בלטינית substantia nigra - SN) הוא גרעין בסיס במוח האמצעי (מזאנצפלון) המשפיע על התנהגויות כמו התמכרות, חיזוק ותנועה. החומר נראה שחור עקב כמות גבוהה של מלנין בנוירונים הדופמינרגים.
החומר השחור מכיל תאי עצב המשחררים דופאמין לתוך הגרעין הזנבי והפוטמן, השייכים לגרעיני הבסיס.
החומר השחור מחולק לשני חלקים המפרישים נוירוטרנסמיטורים שונים באזורים שונים: פארס קומפקטה (pars compacta), המפריש דופמין בעיקר בסטריאטום ופארס רטיקולטה (pars reticulata) המפריש גאבא בעיקר בתלמוס וב-Superior colliculus.
מחלת פרקינסון נגרמת עקב מוות של תאים דופמינרגים בפארס קומפקטה של החומר השחור. מקור נוסף לדופמין במוח הוא הטגמנטום הגחוני (Ventral Tegmental Area (VTA הסמוך לחומר השחור ומפריש דופמין בעיקר בקורטקס הפרונטלי ובסטריאטום הונטרלי. באופן כללי, הדופמין של החומר השחור משפיע יותר על תנועה והדופמין של ה-VTA משפיע יותר על מצבים קוגניטיביים.
תפקוד לקוי של הפארס רטיקולטה קשור ככל הנראה להפרעות תנועה.
השלוחות הדופמינרגיות מהחומר השחור והטגמנטום הגחוני מגיעות להיפוקמפוס, שם הן מווסתות את הפלסטיות הסינפטית ואת תפקודי הזיכרון.
החומר השחור מקושר לנטייה לחיפוש חידושים, אשר מקשרת בין המוליך העצבי דומפין לבין היכולת היצירתית של האדם.
מפל בואו
מפל בואו או מפלי בואו (באנגלית: Bow Falls) הוא מפל מים על הנהר בואו, במפגש הנהרות בואו וספריי, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
המפל ממוקם בסמוך למלון באנף ספרינגס, בשטח העיירה באנף.
מסלול הליכה תיירותי פופולרי מוביל ממרכז העיירה באנף ומהמלון אל המפלים, ולכן מספר רב של תיירים מבקרים במפלים, על אף שהוא מפל קטן יחסית (גובהו תשעה מטרים, ורוחבו 37 מטרים) למפלים אחרים בשטח הפארק הלאומי באנף.
המפל הופיע בסרט "נהר ללא חזרה" משנת 1954, בהשתתפות מרילין מונרו.
טומי (סרט)
טומי (באנגלית: Tommy) הוא סרט בסוגת אופרת רוק משנת 1975, שבויים על ידי הבמאי הבריטי קן ראסל. סיפור הסרט נכתב בהשראת המוזיקה של להקת המי (The Who) וכולל את מיטב הרצועות מאלבומם "טומי". בראשית שנות התשעים שימש אותו אלבום מוזיקלי מקור השראה למחזמר "טומי" שהוצג בברודוויי ועלילתו הייתה שונה במעט מעלילת הסרט.