cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דטרמיניזם טכנולוגי
המדיום הוא המסר
מלבד היותו של התוכן עצמו חסר השפעה, מקלוהן טען כי תוכנו של כל מדיום שאוב לרוב ממדיום אחר שקדם לו. לדוגמה, התוכן של הכתיבה הוא דיבור, והמילה הכתובה היא תוכן הדפוס. לפיכך, התכנים הם אינם הדבר שמייחד אמצעי תקשורת כלשהו מקודמיו. התכונות הטכנולוגיות של כל מדיום גורמות לקהל לתפוס את המציאות בצורה שונה בתכלית משתפס אותם קודם. אחד מהסבריו של מקלוהן לאי חשיבותו של התוכן היא על ידי מטפורת נתח הבשר: תוכנו של המדיום משול לנתח בשר עסיסי שהפורץ מביא עמו כדי להסיח את דעתו של כלב השמירה של השכל.
קטיעת החושים
על פי מקלוהן השוני המרכזי בין צורות התפיסה שמכתיבים אמצעי התקשורת השונים נובע מהתייחסותו השונה של כל מדיום למערך החושים של האדם. כל מדיום הוא מעין "שלוחה" של החושים שהוא מפעיל, ומצריך שימוש בחושים שונים. בחברה האוראלית שרר איזון טבעי בין החושים של האדם, כיוון שבתקשורת פנים-אל-פנים מופעלים כל חמשת החושים. לפיכך חוויית התקשורת הייתה חוויה טבעית וכלל חושית. אולם, אמצעי התקשורת הטכנולוגים גורמים ל"קטיעת החושים" – היחסים בין החושים וכוחם של החושים לא מושפעים רק ממום גופני או מכריתת איבר, כי אם גם מאמצעי התקשורת. אמצעי התקשורת מעודדים הסתמכות מוגזמת על חוש אחד מסוים, עד כדי הטלת מום או אי-שימוש מוחלט בחושים האחרים. וכך, אמצעי התקשורת מקנים לבני האדם דרך מיוחדת להכיר ולהבין את העולם ואת המציאות. "השימוש בטכנולוגיית תקשורת מסוימת מקבע יחסים חושיים מיוחדים בפרטים של חברה כלשהי. על ידי קיבוע מערכת יחסים כזאת הוא קובע מה תהיה השקפת עולמה של אותה חברה, כלומר הוא מבטיח דרך אופיינית לארגון הניסיון. כך הוא קובע את צורות הידע, את מבנה התפיסה ואת המנגנון החושי המכוון לקליטת המציאות".
מדיום חם ומדיום קר
מקלוהן מיין את אמצעי התקשורת השונים לשני סוגים: לאמצעי תקשורת "חמים" ולאמצעי תקשורת "קרים". אמצעי תקשורת חם משמש שלוחה של חוש אחד ויחיד, ומחדד אותו על חשבון החושים האחרים. בנוסף הוא מוסר לחוש אחד נתונים עשירים ובחדות גבוהה (high definition), וכך הוא פוטר את הנמען מהצורך למלא בעצמו את החסר כדי להפיק את המסר. הצילום, הדפוס והרדיו הם מדיה חמים, שכן הם מעבירים נתונים מלאים, עשירים וחדים, מצריכים מעורבות נמוכה של הנמען ומחדדים חוש מסוים על פני שאר החושים.
לעומת זאת, אמצעי התקשורת קר מעביר מידע דל, פחות חד ופחות מוגדר, ועל כן הוא מחייב את הנמען להשתתף באופן פעיל על מנת להשלים פערים ולהפעיל את דמיונו כדי להפיק את המסר. תקשורת בעל פה, בין אם היא נעשית פנים-מול-פנים או בטלפון, היא מדיום קר, שכן, השומע מחויב למעורבות פעילה בקליטת המידע והשלמת החסר. הקריקטורה, אמנות מודרנית וכתב הפיקטוגרף אף הם אמצעי תקשורת קרים. הם מוסרים מידע סכמטי, מרומז וחלקי, ומחייבים את הפעלת הדמיון. גם הטלוויזיה מסווגת כמדיום קר על פי החלוקה של מקלוהן, שכן היא מצריכה שימוש בכמה חושים בו זמנית.
מקלוהן מיין את התפתחות החברה האנושית לשלוש תקופות עוקבות: השלב השבטי, שלב הפרישה מן השבט (אשר מכונה על ידו גם כ"עידן העריצות של גוטנברג") ושלב החזרה אל השבט.
השלב השבטי
השלב השבטי הוא התקופה הראשונה אשר אפיינה את החברה האנושית. בטרם הומצא הכתב, אנשים קיימו תקשורת בעל-פה, והדיבור היה המדיום העיקרי. לכן מכונות החברות השבטיות הקדומות "חברות אוראליות". בהיעדר כתב, הזיכרון מילא תפקיד חשוב באחסון מידע, שהרי מה שנשכח נעלם לצמיתות. לפיכך הזיכרון והכושר לזכור היו לנכס. ככל שאדם היה מבוגר יותר, כך הוא היה יכול להציע לעמיתיו מידע רב יותר. זקני השבט מילאו תפקיד חיוני, ולו רק משום שבזכותם הובטחה רציפות בין דורית. הם חלקו עם בני השבט סיפורים על קורות השבט, וכך העבירו לצעירים מן הניסיון, המידע והידע שבהם התברכו במרוצת השנים. כאמור, מקלוהן טען כי בחברה האוראלית שררה הרמוניה בין החושים השונים של האדם, כיוון שבתקשורת פנים-מול-פנים מופעלים בו זמנית חושי הראייה, השמיעה, הריח והטעם. לפיכך, חוויית התקשורת הייתה חוויה טבעית וכלל חושית.
שלב הפרישה מן השבט ועידן העריצות של גוטנברג
השלב השני בתולדות האנושות על פי מקלוהן, הוא שלב הפרישה מן השבט (Detribalization). שלב זה מאופיין בהתקדמות פיתוח הכתב, ולבסוף בהמצאת מכבש הדפוס (המצאה של יוהאן גוטנברג הגרמני), אשר הביא לפי מקלוהן לקץ החברה השבטית.
כתב האלפבית הפונטי היה האמצעי הראשון שיצר נתק בין העין לאוזן. האותיות והמילים הכתובות איבדו כל קשר למשמעותן במציאות, והיו לסימנים אחידים ומוסכמים. בהמשך, אותיות הדפוס האחידות והמשוכפלות, המיוחסות לפועלו של גוטנברג, בישרו את העידן התעשייתי, עידן הייצור בסרט נע. בעוד שכתבי היד של ימי הביניים נועדו לרוב לקריאה בקול, ושמרו בכך על חלק ממאפייני השלב השבטי, הכל חושי, הרי עידן הדפוס והתפשטות ידיעת הקרוא וכתוב החריפו עדיפות מלאכותית שניתנה לחוש הראייה. הקריאה הפכה לפעולה פרטית ודוממת.
מקלוהן כינה תקופה זה "עידן העריצות של גוטנברג", כיוון שעל פיו הדפוס גרם לאנושות נזקים מנטליים, דיכא את הדמיון והרגש, וכפה חשיבה מאופקת, מקובעת וחסרת מעוף.
בנוסף, מקלוהן טען שהאוריינות היא שהביאה לפירוק השבטיות. עידן הדפוס התאפיין אם כך, בחיסול צורת החיים השבטית, בניכור ובפרישה של הפרט מהחברה. אמנם, במקביל להתרופפות הנאמנות השבטית המקומית, מקלוהן הבחין כי באמצעות הדפוס צמחו הזהויות הלאומיות הרחבות במדינות המערב. הדפוס אפשר להפיץ סמלים לאומיים, כמו דגלים, המנונים ומפות, ובכך גיבש ישויות לאומיות גדולות. הוא אפשר אחידות לאומית וכן המשכיות לאומית. כלומר במאה השש-עשרה הוליד הדפוס אינדיבידואליות מחד גיסא, ולאומיות מאידך גיסא. הלאומיות המתגבשת הובילה לכך שכל עם חפץ בטריטוריה מוגדרת משלו, ולשם כך היו מוכנים הלאומים השונים לצאת למלחמות עקובות מדם. למעשה, מקלוהן האשים את הדפוס ביצירת הלאומיות, ובעקיפין, גם בריבוי המלחמות שפרצו בעולם.
שלב החזרה אל השבט
השלב השלישי והאחרון בתולדות החברה האנושית על פי מקלוהן הוא שלב החזרה אל השבט (Retribalization). אמצעי השידור, הרדיו והטלוויזיה, בישרו על פי מקלוהן את קיצם של "עידן העריצות של גוטנברג" ושל תחלואי החברה המשועבדת לדפוס. הם טוו "רשת בלתי נראית של קרבה שבטית, שבה כל חברי הקבוצה חיים בהרמוניה". כלומר הרדיו והטלוויזיה השיבו את החוויה הכל חושית. מקלוהן דימה את הטלוויזיה לתקשורת אוראלית, שכן היא מכילה קול ותמונה. בנוסף מקלוהן טען כי התמונה הטלוויזיונית דומה יותר לפסל מאשר לתמונה, ובדומה לתקשורת מילולית, היא פונה גם לחוש המישוש של הצופה. כלומר הטלוויזיה אינה משמשת שלוחה של העין בלבד, כי אם של מערך החושים כולו. בעוד מדיום הדפוס הוא מדכא ועוצר הבעת רגשות וספונטניות, טכנולוגיית הטלוויזיה לא מעבירה לקהל מסרים ליניאריים, כי אם תבנית שלמה, חד-משמעית, בה לא צריך לדחוק סיפוקים. ההפעלה הסימולטנית של מכלול החושים משיבה את האדם לצורת תפיסה וחשיבה שבטית, שאינה כפופה לסדר הלוגי הנוקשה של הדפוס. מלבד זאת, צפייה במכשיר הטלוויזיה היא פעולה חברתית, שיכולה להיעשות בקבוצות, וכך לאחד ולגבש את חברי הקבוצה. בניגוד גמור לכך, הדפוס מפלג את החברה, שכן פעולת הקריאה היא אינדיבידואלית.
מאפיין נוסף אשר הפך את הטלוויזיה "למדורת השבט" המודרנית, היה העובדה כי מכשיר הטלוויזיה היה נגיש לכלל החברה, ללא שום צורך בידע או השכלה מוקדמת, בניגוד בולט לאמצעי התקשרות הכתובים. בחברה המושתתת על דפוס, אדם חייב לדעת קרוא וכתוב כהלכה, על מנת להיות בעל גישה מלאה למאגר המידע ולרשתות התקשורת של החברה. בשלב השבטי בו שלטה החברה האוראלית, בטרם המצאת הכתב, אותו הידע היה נגיש לכולם. לאחר מכן, בשלב הפרישה מן השבט ותחילת עידן הדפוס, המידע היה זמין רק ליודעי קרוא וכתוב. בניגוד לכך, הטלוויזיה נגישה לקהל רחב יותר, צופן הגישה אליה אינו מוצפן כלל. לפיכך, הטלוויזיה לא מפלגת את החברה כמו שעשה הדפוס לפי מקלוהן, כי אם מאחדת אותה, מאחר שהיא המכנה המשותף הנמוך ביותר של כלל הפרטים בחברה.
אם כן, מקלוהן סבר כי בעידן הטלוויזיה, חוויית התקשורת שוב איננה פרטית ומנוכרת, כי אם משתפת ומערבת את הצופה, ומחברת אותו לעולם עשיר ומסעיר יותר.
הכפר הגלובלי
העולם בו כל יושביו שותפים לחוויה הטלוויזיונית ומשתתפים בה, כונה על ידי מקלוהן "הכפר הגלובלי" (Global village). הכפר הגלובלי הוא כביכול שחזור מודרני וענק ממדים של חיי השבט האבודים, אשר מתאפשר בזכות הטלוויזיה.
הישיבה בבית מול מסך הטלוויזיה הופכת את החברה לכפר אחד עולמי, ומשיבה אותה לחיי השיתוף והמעורבות החברתית של העידן השבטי. הטלוויזיה כמדיום קר אוכפת סוג של השתתפות ואחווה כלל עולמית, כיוון שאנשים מכל העולם חולקים תכנים, גיבורי תרבות ומונחים ערכיים. לפיכך הטכנולוגיה של הטלוויזיה (שקרובה יותר לשפה האוראלית), משחררת את החברה מהעריצות של הדפוס. כפועל יוצא מזה, מקלוהן טען שכאשר טכנולוגיית הטלוויזיה תהפוך לתקשורת העיקרית ותחליף את הדפוס לגמרי, ייעלמו גבולות הלאום והעולם יהפוך באופן מלא לכפר גלובלי. כלומר טכנולוגיית הטלוויזיה כביכול תשיב את החברה לשלב התקשורת האוראלית והחברה השבטית, אך בצורה חיובית, כיוון שלא יהיו סיבות לפרוץ מלחמות עוד. מקלוהן סבר כי החזרה לשבטים עדיפה על פני מדינות הלאום הקיימות, וכי תהליך זה הוא בלתי נמנע. כלומר זוהי סוג של נבואה דטרמיניסטית (דטרמיניזם הוא תוצאה בלתי נשלטת ובלתי נמנעת). לפיכך התאוריה של מקלוהן נקראת גם דטרמיניזם טכנולוגי.
ביקורת על הגישה הדטרמיניסטית
מלבד כל אלו, ניתן לראות כי למרות התחזקות טכנולוגיית הטלוויזיה בעשורים האחרונים, העולם איננו כפר גלובאלי – הלאומיות עדיין קיימת והמלחמות אף לא פחתו. בהקשר זה אף ניתן לציין את הביקורת החברתית של העיתונאי יבגני מורוזוב. למול התפיסה הרווחת אודות מעמדו של האינטרנט כאמצעי טכנולוגי המקדם תהליכי דמוקרטיזציה, טוען מורוזוב כי המדיה החברתית משמשת למעשה ככלי שרת בידי השלטון על מנת לחזק ולבסס את כוחו.
נוסף על כך, ישנן גישות שונות שהתפתחו לאור ביקורת רחבה על הגישה הדטרמיניסטית. ריימונד ויליאמס בשנת 1974 במאמרו: "טלוויזיה: שילוב טכנולוגי וחברתי" (Television: Technology and Cultural form ) טוען כי כל המצאה טכנולוגית היא תוצר של תהליך חברתי שקדם לו. תוך הדגמה של מקרה בוחן (טלוויזיה) טען ויליאמס שהצורה שהטלוויזיה לבשה נבעה מהצורך החברתי בפנאי ושחרור, ויצאה לאוויר העולם דווקא לאחר מלחמת העולם השנייה על מנת למלא צרכים אספקיסטים למרות שהטכנולוגיה הייתה קיימת לפני המלחמה. לטענתו, יש השלכות של הטכנולוגיה על החברה, אך המקור שלהן הוא תוצר של צרכים חברתיים שהם הביאו ליצירת הטכנולוגיה.
גישת ההבנייה החברתית של הטכנולוגיה שוללת רבות מההנחות של הגישה הדטרמיניסטית. לפי גישה זו, הטכנולוגיה לא מתפתחת רק מסיבות טכניות אלא מתפתחת בכיוונים שונים בעקבות משא ומתן של קבוצות לחץ מסוימות שמתדיינות ביניהן על הדרך הנכונה שבה הטכנולוגיה צריכה להתפתח. אי לכך, הקבוצות החברתיות הללו מעניקות משמעות שונה לאותה הטכנולוגיה ולבעיות שהיא יוצרת. באמצעות המשא ומתן הקבוצות החברתיות מגיעות להסכמה וכך הטכנולוגיה 'נסגרת' ומקבלת משמעות חברתית שמוסכמת על כלל הקבוצות. לדוגמה, ניתן לראות שבמהלך הכנסת טכנולוגיית ה-V-Chip (שבב המאפשר חסימת תכנים לפי גיל הצופה) לארצות הברית התקיים משא ומתן בין המפלגה הדמוקרטית ובראשה הנשיא קלינטון שחתרו להכנסת השבב לשוק האמריקאי, לבין רשתות הטלוויזיה השונות שחששו לשתף את אפיון התכנים (אפיון התכנים היה תנאי כדי לסווג גילאי צופים) וחששו מפגיעה בהכנסות הפרסום השונות. משא ומתן זה הניב שינויים רבים בטכנולוגיה ובאופן יישומה בשוק האמריקאי.
קנגורו אילני
קנגורו אילני או קנגורו עצים (שם מדעי: Dendrolagus), הוא סוג של כיסאי ממשפחת הקנגוריים שחי ביערות גינאה החדשה וצפון אוסטרליה וכולל 15 מינים. זהו הקנגורו היחיד שחי בין ענפי העצים.
מאפיינים
הגדול בבני הסוג הוא המין קנגורו אילני אפרורי שמגיע לאורך 51–78 ס"מ ולמשקל 20–15 ק"ג והקטן שבהם הוא קנגורו אילני לומהולץ שאורכו 48–65 ס"מ ומשקלו עד 7.5 ק"ג.
קנגורו זה בעל זרועות ארוכות, טפרים חזקים וזנב ארוך, איתם הוא מטפס ביעילות בין הענפים ומחפש עלים, צוף פרחים ופירות וחלקם גם מגוונים במזון מהחי. הם בעלי פרווה שעירה בצבע חום-אדמדם ועם זרועות צהובות לעיתים. הראש קצר והאוזניים קצרות. קנגורו אילני יכול לקפץ למרחק 8 מטר בעזרת זנבו החזק ושרירי רגליו החזקים.
קנגורו זה נע על הקרקע בדומה לקנגורו אמיתי, בקפיצות, אך הוא מעדיף לנוע בין העצים.
גדעון מחניימי
גדעון מחניימי (1 באפריל 1928 – 18 בפברואר 1986) היה תת-אלוף בצה"ל.
ביוגרפיה
מחניימי נולד במושב בלפוריה בעמק יזרעאל. בן לשלום מחניימי, מראשוני העלייה השנייה וממקימי מרחביה וחנה אילגובסקי, שמשפחתה ייסדה את שכונת קריית מאיר (רחוב דובנוב) בתל אביב. סבו חיים דב מחניימי, היה נדבן ופעיל ציוני ותיק בעמק יזרעאל.
בשנת 1946 התגייס לפלמ"ח, הצטרף להכשרת הנוער העובד באשדות יעקב, השתתף בקרבות הגדוד השלישי וחטיבת יפתח, כיבוש צפת ולוד, ונפצע פעמיים.
לאחר מלחמת העצמאות הצטרף לשירות הביטחון הכללי ושירת ביחידת מטה 10 תל אביב בפיקודו של רפי איתן. לאחר מכן חזר לצה"ל ושירת במחלקת המודיעין, הוא היה מפקדו הראשון של בית הספר ללוחמים חשאיים ביחידה 131, קצין מודיעין של חטיבת גבעתי ולאחר פירוקה הצטרף לחטיבת הצנחנים והיה קצין המודיעין החטיבתי. שימש קצין המודיעין של פיקוד המרכז. במלחמת ששת הימים שימש כראש ענף מודיעין קרבי באמ"ן. במרץ 1969 מונה למפקד בית הספר למודיעין, ובדצמבר אותה שנה הועלה לדרגת אלוף-משנה. בשנים 1972–1974 שימש כקצין קישור למשקיפי האו"ם.
במאי 1975 מונה עוזר בכיר לראש צוות במפח"ש. בשנת 1976 מונה לסגן יועץ ראש הממשלה ללוחמה בטרור במשרד ראש הממשלה. לאחר 1973 אסף מחניימי סביבו חבורה של חברים שנודעו בשם 'חבורת איינדה'. בחבורה היו בין השאר מנחם דיגלי, רן פקר וערן דולב.
דרגת תת-אלוף ניתנה לו ב-1985 כמחווה אישית של שר הביטחון יצחק רבין.
ב-18 בפברואר 1986 (י' באדר א' תשמ"ו) נפטר מחניימי בעת שירותו והובא לקבורה בבית הקברות הצבאי קריית שאול. מחניימי היה חובב זמר עברי ושירים רוסיים, והגיש תוכניות של שירה רוסית בגלי צה"ל. לזכרו יצא לאור ב-1988 ספר האוסף לי כל גל נושא מזכרת: שירים רוסיים מאוספו של גדעון מחניימי. בועז אפלבאום כתב לזכרו את השיר "תוגת הפרידה".
גדעון מחניימי הוא אביהם של העיתונאי עוזי מחניימי ומיכל מחניימי.
ים הקוסמונאוטים
ים הקוסמונאוטים (באנגלית: Cosmonauts Sea; ברוסית: Море Космонавтов) הוא השם המוצע לים שולי, בדרום האוקיינוס הדרומי, הנמצא למול חוף הנסיך אולב וארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
הים המוצע נמצא בין קו אורך 30 ° מזרח לקו אורך 50 ° מזרח.
תאו ואן גוך (במאי)
תאו ואן גוך (בהולנדית: Theo van Gogh; ; 23 ביולי 1957 – 2 בנובמבר 2004) היה במאי קולנוע, מפיק קולנוע, שחקן ופובליציסט הולנדי. נינו של תאו ואן גוך, שהיה אחיו של הצייר וינסנט ואן גוך והיה סוחר אמנות. נרצח בידי מוסלמי על רקע דעותיו נגד קבלת מהגרים.
ים הקוסמונאוטים
שטחו של ים זה 699,000 קילומטרים רבועים.
תאו ואן גוך (במאי)
קריירה
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד ואך גוך משפטים באוניברסיטת אמסטרדם, אך נשר בתוך זמן קצר. הוא עבד כמפיק מופעים, וחלם להיות במאי קולנוע. בשנת 1981 ראה אור הסרט הראשון שהפיק.
ים הקוסמונאוטים
ים הקוסמונאוטים גובל בים שיתוף הפעולה שממזרח לו, ובים ריסר-לארסן שממערב לו.
בשל טמפרטורת המים הנמוכה (והקרובה לנקודת הקיפאון), ים הקוסמונאוטים מכוסה קרח במרבית ימות השנה.
תאו ואן גוך (במאי)
קריירה
תאו ואן גוך זכה בפרס הקולנוע ההולנדי "עגל הזהב" עבור סרטו "למען המדינה" (1997). הסרט האחרון שהפיק היה "כניעה", ותסריטו נכתב על ידי אייאן חירסי עלי, חברת פרלמנט הולנדי ממוצא סומלי-מוסלמי. הסרט דן באלימות כלפי נשים בקרב האוכלוסייה המוסלמית בהולנד. על גופן של נשים בסרט נכתבו טקסטים מהקוראן בגנות הנשים.
ים הקוסמונאוטים
בין השנים 1973 ו- 1986 נוצרו מספר פוליניות בין קרח ים הקוסמונאוטים לבין החוף האנטארקטי.
תאו ואן גוך (במאי)
קריירה
סמוך למותו סיים ואן גוך את הסרטתו של סרט על רציחתו של פים פורטאון, פוליטיקאי הולנדי מן הימין הלאומני, שנרצח שנתיים לפני שנרצח ואן גוך, על ידי פעיל שמאל הולנדי, ככל הנראה על רקע התנגדותו להגירת זרים להולנד.
ים הקוסמונאוטים
פוליניות אלה הגיעו לשיא גודלן ב-25 ביולי 1980, כששטחן הגיע ל-137,700 קילומטרים רבועים, פוליניה ענקית זו נעלמה לאחר מספר שבועות ב-16 באוגוסט 1980.
תאו ואן גוך (במאי)
קריירה
בשנים האחרונות לחייו פרסם מאמרים, ספרים וסרטים המותחים ביקורת על החברה האסלאמית ועל מדיניות קבלת ההגירה באיחוד האירופי. בעקבות זאת ובעקבות סרטו האמור קיבל איומים על חייו. ואן גוך נרצח בידי מוסלמי ב-2004.
ים הקוסמונאוטים
היסטוריה
בשנת 2002, הציעה רוסיה לארגון ההידרוגרפי הבינלאומי את השם לאזור זה בטיוטה, אשר לא אושרה על ידי הארגון ההידרוגפי הבינלאומי (וכל עוד אישור זה לא ניתן, השם אינו רשמי). שמו של ים זו מופיע במפות ואטלסים רוסיים, אך לא במפות של נשיונל ג'יאוגרפיק (החברה הגאוגרפית הלאומית של ארצות הברית).
תאו ואן גוך (במאי)
רציחתו
לאחר שנים של הסתה נגד תאו ואן גוך, הוא נרצח בבוקר ה־2 בנובמבר 2004, ברחוב במזרח אמסטרדם. הוא נדקר פעמיים ונורה שבע פעמים, ומת במקום. לגופה הודק בסכין טקסט מהקוראן. הרוצח, מוחמד בויֵארי, צעיר כבן 26 בעל דרכון הולנדי ומרוקאי, שהיה לבוש בגלביה מרוקאית, נעצר על ידי המשטרה לאחר שנורה ברגלו.
בעקבות הרצח הועלתה ב-2012 בתיאטרון הפיזי DV8 הצגה בשם "?Can We Talk About This", שזכתה במספר פרסים.
ים הקוסמונאוטים
לקריאה נוספת
• Comiso and Gordon, 1987: "Recurring polynyas over the Cosmonaut Sea and the Maud Rise", Journal of Geophysical Research, vol 92,pages 2819-2833.
ריקוד המוות
ריקוד המוות (בצרפתית: La Danse Macabre; באיטלקית: La Danza Macabra) הוא מוטיב אמנותי המציג אלגוריה לאוניברסליות של המוות, שאינו מבדיל בין בני מעמדות שונים. מוטיב זה בא לידי ביטוי בעשרות יצירות אמנות ובהן ציורים, תחריטים ושירים, והוא ממשיל את המוות לריקוד עם שלדים. מוטיב ריקוד המוות זכה לפופולריות באירופה של שלהי ימי הביניים.
היסטוריה
מוטיב ריקוד המוות נפוץ באירופה במאה ה-15. היצירה המתועדת המוקדמת ביותר בז'אנר מתוארכת לשנת 1424–1425. תקופה זו באירופה מאופיינת כתקופת התאוששות לאחר מאורעות המאה ה-14, שהמרכזי בהם הוא מגפת המוות השחור שחיסלה כשליש מאוכלוסיית אירופה. יצירות ריקוד המוות המשיכו להיות פופולריות במאה ה-16, והמוטיב זכה לאזכורים על ידי אמנים מפורסמים כמו פיטר ברויגל האב והנס הולביין.
מאפיינים
היצירות מציגות שלדים (או גופות במצב מתקדם של ריקבון) מרקדים או מנגנים (בדרך כלל בכינור), לרוב כשהם אוחזים בידיהם של בני אדם חיים. השלדים מוצגים כמי שמזמינים אנשים מכל שכבות החברה לרקוד אל מותם, לעיתים מושכים דמות בידה ממיטת חוליה, או מרקידים את החיים מסביב לקבר פעור. מספר דמויות חוזרות ביצירות ריקוד המוות: המלך, האפיפיור, הילד החולה, האיכר או בעל המלאכה, הקבצן והטרובדור. לעיתים, היצירה מכילה דיאלוגים קצרים בין המוות לבין כל אחד מקרבנותיו.
משמעות סימבולית
המוטיב הוא אלגוריה לאוניברסליות של המוות. בין אם בחייהם היו בעלי שררה, בעלי ממון, עניים מרודים או אנשי דת חסודים, סופם של כל האנשים למות, והמוות מאחד את כולם. האלגוריה מבקשת להזכיר למאמין הנוצרי את שבריריות החיים מול הוודאות של המוות, ואת ההבל שבהנאות ארציות כמו גאווה, מעמד ועושר. שלא כמו יצירות אחרות מסוגת ממנטו מורי, בריקוד המתים קיים מימד גרוטסקי-קומי בולט, שכמו מעודד את הצופה להשלים בחיוך עם מותו שלו, ולהצטרף לבדיחה על חשבונו.
המוטיב בעת המודרנית
מוטיב ריקוד המוות מוזכר ומהדהד ביצירות מודרניות רבות, לעיתים בפרשנות חדשה. כך למשל, פליקס נוסבאום, צייר יהודי גרמני, צייר את מחול המוות מתוך מחנה השמדה. דוגמה חשובה נוספת היא הפואמה הסימפונית לתזמורת הנקראת "ריקוד המוות", אותה כתב המלחין הצרפתי קאמי סן-סנס בסוף המאה ה-19. בסיפור "מחולת המוות או הנאהבים והנעימים" של עגנון מתפרץ בן הפריץ לחתונת זוג יהודי, רוצח את החתן וחוטף את הכלה. לאחר זמן קצר נערך טקס נישואיהם, אך החתן המת מופיע בטקס, והכלה יוצאת עמו במחול, עד שהיא נופלת מתה גם היא. הסרט "החותם השביעי" של אינגמר ברגמן מסתיים בריקוד של הדמויות עם המוות.
כריסטוף אלברכט
כריסטוף אלברכט (בגרמנית: Christoph Albrecht 4 בפברואר 1930 – 24 בספטמבר 2016) היה נגן עוגב, מנצח, מלחין, מוזיקולוג ומחנך מוזיקה גרמני.
ביוגרפיה
כריסטוף אלברכט נולד בזלצוודל. הוא למד נגינה בעוגב אצל גונתר ראמין. משנת 1943 עד 1948, שירת כנגן העוגב בכנסיית סנטה מריה בזלצוודל. ב-1953 התמנה לאחראי על המוזיקה בקתדרלת נאומבורג ולמרצה בבית הספר למוזיקה כנסייתית בהאלה. ב-1960 היה למנהל בית הספר למוזיקה כנסייתית בדרזדן. בין השנים 1976 ל-1992 היה נגן עוגב ומנצח מקהלה בכנסיית סנטה מריה בברלין.
הוא יצא למסעות רבים כנגן עוגב, בהם הופיע בקונצרטים ורסיטלים ברחבי אירופה ובארצות הברית. הוא חיבר ספרים אחדים בנושאי ליטורגיה ותורת המזמורים. כמו כן כתב בהרחבה על מוזיקת קודש מן המאה ה-16 עד המאה ה-18, והייתה לו חלק חשוב בפרסום יצירות נשכחות רבות מאותה תקופה. כריסטוף אלברכט מת בברלין ב-2016.
יורגוס פפנדראו
יוֹרְגוֹס פַּפַּנְדְרֵאוּ (ביוונית: Γιώργος Παπανδρέου, באלפבית פונטי בינלאומי: ; נולד ב-16 ביוני 1952) הוא ראש ממשלת יוון לשעבר, המנהיג של "התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית" ונשיא האינטרנציונל הסוציאליסטי משנת 2006 ועד שנת 2022.
ביוגרפיה
פפנדראו נולד בעיר סיינט פול שבמדינת מינסוטה שבארצות הברית. בנעוריו חי עם משפחתו בשוודיה ובקנדה. הוא בנו של ראש הממשלה לשעבר, אנדראס פפנדראו ונכדו של ראש הממשלה לשעבר, שעל שמו הוא קרוי.
למד לתואר ראשון בסוציולוגיה בקולג' אמהרסט שבמסצ'וסטס ולתואר שני בסוציולוגיה בבית הספר לכלכלה של לונדון. עסק במחקר בנושאי הגירה באוניברסיטת סטוקהולם בשנים 1972–1973 ושימש כחוקר בדרגת פרופסור במרכז לענייני מדיניות חוץ של אוניברסיטת הרווארד בשנים 1992–1993.
ב-1981 נבחר פפנדראו לפרלמנט היווני וב-1985 התמנה לסגן שר התרבות. מאז כיהן כשר בכל ממשלות יוון שבהן יוצגה המפלגה הסוציאליסטית. ב-1988 התמנה לתפקיד שר החינוך והשר לענייני דת, תפקיד אליו התמנה שוב ב-1994. בכהונתו השנייה כשר החינוך תרם להקמתה של האוניברסיטה הפתוחה היוונית. ב-1993 ושוב לאחר מכן ב-1996 כיהן כסגן שר החוץ. ב-1997 מונה למשרת השר האחראי על התיאום הממשלתי בהתמודדות על אירוח האולימפיאדה בשנת 2004. בפברואר 1999 התמנה לתפקיד שר החוץ. הישגיו הבולטים בתפקיד זה היו תרומתו לשכנוע הוועד האולימפי הבינלאומי לקיים את האולימפיאדה בשנת 2004 באתונה ושיכוך מסוים של המתיחות עם טורקיה, כשיוון אף מביעה תמיכה פעילה בהצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי. הוא אף ריכך את הרטוריקה הלאומית של אביו.
ב-2004 נבחר לראשות מפלגתו ומשנה זו עד 2009 כיהן בתפקיד יו"ר האופוזיציה. במאי 2005 נבחר לסגן נשיא האינטרנציונל הסוציאליסטי ובינואר 2006 נבחר פה אחד לתפקיד נשיא האינטרנציונל.
ב-4 באוקטובר 2009 זכתה מפלגתו במספר המושבים הגבוה ביותר בבחירות לפרלמנט היווני עם כ-44% מהקולות כשיריבתה הגדולה, מפלגת הדמוקרטיה החדשה, זוכה רק בכ-33.5%. ב-6 באוקטובר, הושבע פפנדראו לתפקיד ראש הממשלה ה-182 של יוון, תוך שהוא מבטיח לאזרחי יוון את ביצור שלטון החוק ומאבק בשחיתות הציבורית, טיפוח ערכי צדק וסולידריות חברתית, פיתוח סביבתי וקידמה ואף מבטיח להעלות את השכר ולהגדיל את הפנסיה של העובדים.
כשנכנס פפנדראו לתפקידו גילה כי מצבה הכלכלי של יוון גרוע בהרבה משסבר. בין היתר התברר כי דירוג האג"ח של המדינה הוא הגרוע בגוש האירו. כמחצית השנה לאחר היכנסו לתפקיד, נאלץ פפנדראו לפנות לאיחוד האירופי ולקרן המטבע הבינלאומית בבקשה לסיוע כספי משמעותי לצורך חילוץ יוון מהמשבר הכלכלי העמוק אליו נקלעה. ב-20 באוקטובר 2011 העביר פפנדראו בממשלה החלטה על ביצוע קיצוצים בפנסיות ובשכר וב-31 באוקטובר קרא לקיום משאל עם על עסקת החילוץ שגובשה עם האיחוד האירופי וקרן המטבע. צעדים אלו עוררו הפגנות אלימות ביוון. ב-1 בנובמבר הודיע שר הביטחון פאנוס בגליטיס, בגיבוי פפנדראו, על החלפת צמרת הצבא היווני וב-3 בנובמבר חזר בו פפנדראו מכוונתו לפנות למשאל עם לאישור תוכנית החילוץ והקיצוצים. בשעות הקטנות של הלילה, בין ה-4 ל-5 בנובמבר ניצח פפנדראו בהצעת אי אמון ברוב של 153 לעומת 145 קולות בפרלמנט, לאחר שהתחייב להקים ממשלת אחדות לאומית שתרכיב מפלגתו ביחד עם מפלגת הדמוקרטיה החדשה. הממשלה תיגש לבחירות לאחר שתאשר את תוכנית החילוץ והקיצוצים שהוכנה על ידי האיחוד האירופי וקרן המטבע הבינלאומית.
ב-6 בנובמבר הגיעו פפנדראו ומנהיג האופוזיציה, אנטוניס סאמארס, להסכמה על הקמת ממשלת אחדות שתביא ליישום תוכנית החילוץ והוסכם כי בחירות יתקיימו רק לאחר שתיושם. כמו כן נקבע כי פפנדראו לא יעמוד בראש ממשלת האחדות. ב-9 בנובמבר 2011 התפטר רשמית מראשות ממשלת יוון.
בשנת 2015 הוא ביחד עם פיליפוס פטסאלניקוס הקים מפלגה חדשה, שלא עברה את אחוז החסימה בבחירות שנערכו באותה שנה.
חיים אישיים
פפנדראו שולט בחמש שפות: יוונית, אנגלית, שוודית, ספרדית וצרפתית.
בשנים 1976 ל-1987 היה נשוי לאוונטיה זיסימידס, ולהם בן, אנדראס (יליד 1982). לאחר גירושיו נישא לעדה, ולהם בת, מרגריטה-אלנה (ילידת 1990).
פפנדראו זכה במספר רב של עיטורים ופרסים.
טרור מדינתי
המונח טרור מדינתי (State Terrorism) מתייחס לפעולות שעשויות להיחשב לפעולות טרור שמבצעת מדינה כלשהי באופן ישיר, בהנחיה ממשלתית או ביוזמת מנגנוני הביטחון שלה, בין אם נגד אוכלוסייה אזרחית באותה ארץ או בארץ אחרת (למשל במקרים של ענישה קולקטיבית וגרימת הרג המוני). לעיתים משמש המונח גם לתיאור פעולות שמבצעות ממשלות נגד מנהיגים פוליטיים או גורמים צבאיים (למשל במקרים של התנקשויות).
הגדרה זו משמשת לרוב כחלק משיח ביקורתי על אופיין ותכליתן של פעולות צבאיות שמבצעות מדינות והמונח עשוי לחפוף בחלק מהמקרים את ההגדרות של פשע מלחמה או פשע נגד האנושות.
ינובסקה
ינובסקה (Janowska) או ינובסקי היה מחנה עבודה שהוקם בעת הכיבוש הנאצי בפאתי העיר לבוב שבפולין (כיום באוקראינה), ובהמשך שימש כמחנה ריכוז למשלוחי יהודים למחנות ההשמדה וכאתר רצח המוני.
היסטוריה
המחנה התחיל את דרכו כמפעל חימוש שהוקם ברחוב ינובסקה בפרברי לבוב בספטמבר 1941, חודשים אחרים לאחר כיבוש האזור בידי גרמניה הנאצית. המפעל נועד לספק את צורכי הורמאכט והלופטוואפה, והעסיק כ-350 עובדי כפייה מיהודי לבוב. בתוך שבועות אחדים הפך המפעל למחנה עבודה סגור ומגודר, ובהדרגה גדל מספר עובדי הכפייה בו ב"מגויסים" מבין יהודי לבוב. היות שראש היודנראט של לבוב, יוסף פרנס, סירב לשתף פעולה במסירת עובדי כפייה למחנה ינובסקה, הוא הוצא להורג, ותחתיו מונה אברהם רוטפלד, שכעבור שלושה חודשים מת והוחלף בהנריק לנדסברג.
במרץ 1942 הגיעו למחנה עוד כמה מאות עובדי כפייה יהודיים כתוצאת האקציה שנערכה בגטו לבוב. תחנת הרכבת קלפארוב הסמוכה לינובסקה שימשה לשילוח 15,000 קורבנות האקציה שנבחרו למשלוח למחנה ההשמדה בלז'ץ באמצעות קרונות בקר.
בהמשך, הפך ינובסקה למחנה המעבר העיקרי אליו נשלחו יהודי לבוב כתחנה בדרך לשילוחם למחנות ההשמדה, בעיקר לבלז'ץ. המחנה התרחב בסדנאות עבודה נוספות, ואסיריו הועסקו גם בעבודות בלתי-יצרניות בעליל כגון חפירת בורות והעברת גלי אבנים מצד לצד, במטרה לשבור את גופם ונפשם. שטח המחנה הוגדל, במקביל לצמצום בשטחו של הגטו בלבוב, והוא הפך להיות מחנה ריכוז.
אסירי המחנה סבלו מהתעללויות קשות, רעב ומחלות. אל המחנה נשלחו יהודים מלבוב ומיישובי הסביבה, שם עברו סלקציה שבה מיעוטם שנמצא כשיר לעבודה נשאר לעבוד בו, בעוד מרביתם הועמסו בתוך זמן קצר על רכבות למחנות ההשמדה.
בתחילת 1943 החל מחנה ינובסקה עצמו לקבל אופי של מחנה השמדה. בשטחי החולות שבסביבתו הוצאו להורג ביריות אלפים מבין היהודים שנשלחו אליו, בעיקר שארית הפליטה של יהודי גטו לבוב. העסקת עובדים יהודים במפעלים צומצמה משמעותית, תקופת הכליאה במחנה התקצרה, והואץ תהליך ההשמדה. מדי פעם הוצאו שילוחים להשמדה מן המחנה (ב-1943 שונה היעד לסוביבור לאחר שמחנה בלז'ץ נסגר). האסירים גורשו לעיתים עירומים, גם בימי החורף, על מנת למנוע מעשי בריחה והתקוממות. על ההתעללויות וההוצאה להורג פיקדו באכזריות מפקדי המחנה הגרמנים, אוברשטורמפיהרר פריץ גבאואר ואוברשטורמפיהרר גוסטב וילהאוז שנהגו להשתתף אישית, במו ידיהם, ברציחות באמצעות ירי וחנק.
במחצית השנייה של 1943 החלה התארגנות של קבוצת אסירים למרד, ולתוך המחנה הוברחו תוך סיכון רב מספר כלי נשק ותחמושת בידי עובדים שנשלחו לעבודה מחוץ למחנה. כאשר החליטו הגרמנים על חיסול סופי של המחנה, בנובמבר 1943, היו אכן מספר ניסיונות התנגדות חמושה, אך לא הצליחו לארגנו לכלל מרד כולל. בין היתר התמרדו עובדי הזונדרקומנדו של מבצע 1005, שהועסקו באיסוף ושריפת הגופות לטשטוש הראיות. ניסיונות ההתנגדות דוכאו, אחרוני אסירי המחנה נרצחו והמחנה עצמו חוסל.
בהיעדר רישומים אין ידיעה ודאית על מספר הקורבנות שמצאו את מותם בינובסקה, אך מעריכים כי נספו באתר עצמו רבבות יהודים, ורבבות אחרים הועברו דרכו להשמדה במחנות אחרים.
טנגו המוות
בזמן העינויים, העבודות וההוצאות להורג תמיד נוגנה מוזיקה במחנה. התזמורת הורכבה מאסירי המחנה, שניגנו תמיד את אותה המנגינה שכונתה בפני האסירים "טנגו המוות". בתזמורת היו פרופסור לבובסקי מנהל הקונסרבטוריון הממשלתי שטילס, מנצח האופרה מונד ועוד נגנים יהודים מפורסמים.
תמונת הלהקה הייתה אחת ממסמכי עדות בתהליך ההאשמה במשפטי נירנברג. בזמן ההוצאות להורג בתלייה פקדו על הלהקה לבצע את טנגו המוות, ובזמן העינויים לבצע פוקסטרוט. לפעמים בערב הורו ללהקה לנגן מתחת לחלונו של מפקד המחנה למשך שעות.
על סף השחרור של לבוב על ידי יחידות הצבא האדום, הנאצים העמידו במעגל 40 מאנשי הלהקה בזמן ששומרי המחנה הקיפו אותם במעגל סגור ופקדו עליהם להתחיל לנגן. בהתחלה הוצא להורג מנצח התזמורת מונד, לאחר מכן בפקודת מפקד המחנה כל פעם נכנס חבר אחר של התזמורת למרכז המעגל, הניח את כלי הנגינה שלו על הארץ, התפשט לגמרי, ולאחר מכן הוצא להורג על ידי ירייה בראשו.
ניסיונות לשחזר את "טנגו המוות" לא צלחו - התווים לא נשמרו, וכמה מהאסירים ששרדו, בניסיון לשחזר את המנגינה על-פי זיכרונם, נכנסו לטרנס או שהתחילו בבכי קשה. משערים שהמנגינה הייתה מנגינת הטנגו הפולנית המפורסמת באותה התקופה "This is the Last Sunday" ובגרסה הרוסית "Wearied Sun"
אנדרו סאקס
אנדרו סאקס (נולד כ- Andreas Siegfried Sachs; 7 באפריל 1930 – 23 בנובמבר 2016) היה שחקן בריטי, יליד גרמניה. ידוע בתפקידו "מנואל" בסדרה המלון של פולטי, תפקיד שבגינו היה מועמד לפרס באפט"א.
ביוגרפיה
סאקס נולד בשם אנדריאס זיגפריד סאקס לקטרינה, ספרנית, והנס אמיל, סוכן ביטוח בברלין, גרמניה. אביו היה יהודי יליד גרמניה ואמו הייתה קתולית ילידת אוסטריה. היו לו בנוסף אח ואחות גדולים ממנו.
אנדרו סאקס סיפר שכאשר הנאצים עלו לשלטון והחלו החוקים הנוקשים נגד יהודים, אביו התקשר לאמו והתחזה לאיש דת איטלקי. הוא הציע לה להיפרד מהבעל היהודי שלה ולקבל בתמורה חיים נוחים ושקטים. אמו של סאקס סירבה כמובן ואף פרצה בבכי. כך האב ידע שהיא אוהבת אותו לעולמים.
וכך בשנת 1938, זמן קצר לאחר אירועי ליל הבדולח, היגר עם משפחתו מגרמניה, בספינה שיצאה מנמל המבורג לנמל סאות'המפטון והם התיישבו בצפון לונדון, בריטניה. הופיע לראשונה בהצגה בתיאטרון בשנת 1958. בשנת 1960 נשא את מלודי לאנג (Melody Lang) ואימץ את שני בניה. לימים ,נולדה בת יחידה לבני הזוג. בניה של רעייתו ,שקודם לכן גדלו בצילו של אב אלים, אימצו את שם המשפחה של סאקס.
דמותו של המלצר מנואל, אותה גילם בסדרה “המלון של פולטי “, הייתה מזוהה עימו עד יום מותו. הוא הופיע כמנואל גם זמן רב לאחר הפסקת צילומי הסדרה, בכל מיני אירועים ותוכניות אירוח טלוויזיוניות. מלודי רעייתו, הופיעה לצידו בפרק האחרון בסדרה "המלון של פולטי". בשנת 1998 דיבב בסדרת הילדים "חוות סוסי הפוני". תפקידו המשמעותי האחרון היה בשנת 2012 בסרטו הראשון של דסטין הופמן כבמאי, "קוורטט". סאקס התגורר רוב ימיו בשכונת קילברן, בצפון-מערב לונדון.
משנת 2012 אובחן סאקס כחולה בדמנציה וסקולרית. עקב מחלתו היה משותק ברגליו ומוגבל בדיבורו. אנדרו סאקס נפטר בבית אבות סיעודי בלונדון.
חזון עזרא
הספר זכה לכמה וכמה שמות. בוולגטה הוא מכונה עזרא ד' (או עזרא הרביעי), כהמשך לספרי עזרא ונחמיה המקראיים וספר עזרא החיצוני. יש המכנים אותו ספר עזרא השני, אך השם הנפוץ שלו בלעז הוא עזרא הרביעי. בתרגומים אחרים הוא מכונה ספר עזרא הראשון, בתרגומים הסורי והערבי ספר עזרא, אצל איש הדת קלימינס מאלכסנדריה עזרא הנביא, אהרן קמינקא מכנה אותו בשם "ספר חזונות אַסִּר שאלתיאל", ואילו אברהם כהנא מכנה אותו חזון עזרא. יש המכנים אותו, על שום תוכנו, "אפוקליפסה של עזרא".
בנוסחו הלטיני מונה הספר שישה-עשר פרקים, כאשר שני הראשונים בהם ושני האחרונים בהם הם ממקור נוצרי. לכן החליט אברהם כהנא, בתרגומו לעברית, בעקבות קמינקא, להשמיט את ארבעת הפרקים הללו, שמופיעים בתרגום ללטינית שנשתמר. גם במהדורת ליכט נשמטו הפרקים הללו.
תוכנו של הספר אפוקליפטי, והוא מתאר את חזון אחרית הימים.
שפת המקור, זמן חיבורו וזהות המחבר
החוקרים סבורים כי רוב הספר - פרקים ג-יד - נכתב במקורו בעברית. חלקים קטנים מפרקים אלה נכתבו אולי ביוונית. פרקים א-ב ופרקים טו-טז נכתבו כנראה במקורם בלטינית, ואינם חלק מהחיבור המקורי. בכל מקרה, המקור העברי אבד.
זהות מחבר הספר אינה ידועה. אברהם כהנא סבור כי היה זה יהודי שחי בתקופת חורבן הבית השני. הוא היה כנראה מבכירי הקהילה, אדם משכיל ביותר שהכיר את כל כתבי הקודש וגם את הספרים החיצוניים. נראה שהיה סופר במקצועו, ובחר לייחס את ספרו לעזרא מאימת הצנזורה הרומית. שמו האמיתי היה, לדעתו, שאלתיאל - שם שנוסף לספר כשלא היה חשש מן הרומים. גדליה אלון סבור כי "ספר עזרא הרביעי[---] נכתב בארץ ישראל כשלושים שנה לאחר החורבן ואוצר בתוכו יסודות שנתרקמו ונהגו או אף נרשמו בימים הסמוכים לחורבן ספר שכל עצמו הועלה ממצוקת הפרובלמטיקה [---] שתקפה את הלבבות עם חורבן הבית ונכתב בידי [---] מן הקרובים לחכמים.
תוכן הספר
הספר זכה לכמה תרגומים לעברית. הוא תורגם על ידי קמינקא, על ידי אברהם כהנא, כחלק מהמפעל של הספרים החיצוניים שלו, ובשנת תשכ"ח על ידי יעקב ליכט.
כפר דניאל
כְּפַר דָּנִיֵּאל הוא מושב שיתופי הנמצא בשפלה, במועצה האזורית חבל מודיעין והוקם ב-9 באוקטובר 1949. משתייך לאיחוד הקבוצות והקיבוצים. המושב נמצא כ-4 קילומטרים מדרום-מזרח לעיר לוד בסמוך ליער בן שמן.
היסטוריה
כפר דניאל נקרא על שם דניאל פריש שהיה נשיא ארגון ציוני אמריקה ונפטר בשנה בה המושב נוסד. נכדו הוא פרופסור הלל פריש. תחילה נקרא המושב בֵּית חֵבֶר על שם הארגון שבו היו חברים מייסדיו. נוסד על ידי אנשי המח"ל מארצות דוברות אנגלית.
המושב כפר דניאל הוקם באדמות הכפר הנטוש דאניאל (בערבית: دانيال). במסגד של הכפר היה קבר המיוחס לנביא דן. השומרונים הכירו את המקום כקברו של דן בן יעקב. הכפר נמצא בתחום הנחלה של שבט דן. התושבים המוסלמים של הכפר הערבי נמלטו ונטשו את המקום במלחמת העצמאות לאחר שהעיר לוד הקרובה נכבשה על ידי צה"ל.
בשנת 1995 הוחל במקום בהליכי הפרטה וייחוס הבתים במושב השיתופי לתושבים המתגוררים בהם. בשנת 2005 החל במקום פרויקט הרחבה של כפר דניאל ובו 92 משפחות.
במושב נמצא מפעל "הצורפים" למוצרי יודאיקה ובו חנות מפעל ומרכז מבקרים, והוא סמוך למושב גמזו ולפארק הקופים.
טי ג'יי הובאן
טי ג'יי הובאן (באנגלית: T.J. Hoban; נולד בשנת 1972) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
הובאן נולד בשיקגו ומגיל צעיר החל להופיע על במות.
ב-1998 שיחק מודל עירום בקומדיית המצבים "The Simple Life" של CBS, באותה שנה גם גילם הולוגרמה בסרט "בבילון 5: נהר הנשמות" המבוסס על סדרת הטלוויזיה בבילון 5.
ב-1999 הופיע בסדרה אלי מקביל.
ב-2000 הופיע בסדרה "סוף סוף סוזן" עם ברוק שילדס.
ב-2000 ו-2006 הופיע בפרקים של אופרת הסבון תשוקות בתפקידים שונים.
ב-2007 שיחק בשני פרקים של היפים והאמיצים.
ב-2008 שיחק חשפן בסדרה לאס וגאס, בשנה זו גם שיחק סנטה קלאוס עם שרירים בתוכנית האירוח של ג'יי לנו.
ב-2009 שיחק בCSI: ניו יורק.
ב-2011 שיחק, כתב והפיק את הסרט הקצר "Venice Heat" בו שיחקה בין היתר שירלי ג'ונס.
ב-2012 שיחק בסדרה מייק ומולי
הוא שיחק גם במספר פרקים של קומדיית המצבים פילדלפיה זורחת.
כדוגמן כושר ובריאות הוא הופיע בין היתר על שערי המגזינים "Muscle & Fitness" ו"Men's Fitness", הוא נחשב לאחד הדוגמנים המובילים בתחום זה והופיע על מאות מגזינים.
שכונה על הגובה (סרט)
הסרט עלה לאקרנים בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-9 ביוני 2021, ולאחר מכן עלה לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים שנפתחו בכפוף למגבלות שהוטלו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית ב-11 ביוני 2021, תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר. הסרט אף עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה "HBO Max" באותו היום. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-1 ביולי 2021.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת בשכונת וושינגטון הייטס, שם תושבי הקהילה הלטינית התוססת מוצאים את עצמם על פרשת דרכים – אוסנאבי הצעיר חולם לעזוב את השכונה ולפתוח בר על חופי הים הקריבי; גאוות השכונה, נינה, מתאהבת בחבר ילדותה, בני, אבל פוחדת לאכזב את אביה ולספר לו שפרשה מהלימודים ובגלל זה חזרה לשכונה; ונסה, שבה אוסנאבי מאוהב, מתקשה למצוא דירה ולהציל את סלון היופי בו היא עובדת; ומעל לכל הלבטים והספקות, בשכונה פושטת שמועה שאחד מבניה זכה בהגרלת לוטו.
פיתוח
ב-7 בנובמבר 2008, הודיעו סרטי יוניברסל כי בכוונתם לעבד את המחזמר "שכונה על הגובה" כסרט עלילתי שייצא לאקרנים בשנת 2011. את הסרט היה מיועד לביים קני אורטגה, וצילומי הסרט התעתדו לצאת לדרך בקיץ 2011. עם זאת, במרץ 2011, דווח על ביטול הפקת הסרט. בינואר 2012, הצהיר לין-מנואל מירנדה כי הפקת עיבוד קולנועי למחזמר שוב נמצא בתהליכי משא ומתן. במאי 2016, הוכרז כי מירנדה יפיק את הסרט יחד עם הארווי ויינסטיין. ב-10 ביוני 2016, הוכרז שהבמאי ג'ון מ. צ'ו נשכר למלאכת בימוי העיבוד הקולנועי למחזמר. בעקבות הטענות רבות על התנהלותו המינית שהופנו נגד ויינסטיין, זכויות ההפקה שלו בוטלו, ובסופו של דבר, הזכויות על הפקת הסרט הוצעו במכירה פומבית ונמכרו לאולפני האחים וורנר תמורת 50 מיליון דולר.
ליהוק
באוקטובר 2018, נודע שאנתוני ראמוס לוהק לתפקיד שטרם פורסם, ומאוחר יותר התברר שמדובר בדמותו של אוסנאבי דה לה וגה. בינואר 2019, דווח על ליהוקו של קורי הוקינס לדמותו של בני. באפריל 2019, נודע על ליהוקם של ג'ימי סמיץ', מליסה באררה, לזלי גרייס, אולגה מרדיז, גרגורי דיאז, דפני רובין-וגה, סטפני ביאטריס ודשה פולנקו. ביוני 2019, נודע על ליהוקם של מארק אנתוני ולין-מנואל מירנדה לצוות השחקנים.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-3 ביוני 2019 בניו יורק סיטי.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים בבכורה עולמית במהלך פסטיבל הסרטים טרייבקה ב-9 ביוני 2021, ולאחר מכן עלה לאקרנים ברחבי ארצות הברית בבתי קולנוע נבחרים שנפתחו בכפוף למגבלות שהוטלו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה ב-11 ביוני 2021, וכן אף עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה של "HBO Max" באותו היום. בישראל, הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-1 ביולי 2021.
במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-26 ביוני 2020, אך תאריך עלייתו לאקרנים נדחה ל-18 ביוני 2021 בעקבות מגפת הקורונה בארצות הברית וסגירת בתי הקולנוע, ולאחר מכן הוקדם בשבוע.
קישורים חיצוניים
ביקורות
היחידה הצבאית למצבי חירום
היחידה הצבאית למצבי חירום (בספרדית: Unidad Militar de Emergencias) היא זרוע בכוחות המזוינים של ספרד האחראית על מתן סיוע צבאי לאסונות ברחבי ספרד, ואף מחוצה לה במידת הצורך.
היחידה הוקמה ב-2005, וככזו, היא הזרוע הצעירה ביותר של הכוחות המזוינים הספרדיים.
היסטוריה
ההחלטה להקים זרוע צבאית נפרדת לטיפול באסונות, התקבלה בישיבת ממשלה ב-7 באוקטובר 2005 בידי ראש הממשלה חוסה לואיס רודריגס ספאטרו. ההחלטה עוגנה בצו מלכותי מיוחד ב-11 באפריל 2006 (Real Decreto 416/2006).
ארגון
היחידה אמורה להיכנס לפעולה במצבי חירום שמקורם באסונות טבע; כולל שיטפונות, רעידות אדמה, סופות שלג גדולות ותנאי מזג אוויר קשים אחרים. היחידה אמורה לסייע גם בכיבוי שריפות יער, בזיהום סביבתי ובטיפול במקרי חירום שנגרמו כתוצאה ממשברים טכנולוגיים; ביניהם מפגעים כימיים, גרעיניים, רדיולוגיים וביולוגיים. כמו כן לראש הממשלה שמורה האפשרות להפעיל את היחידה בכל מקרה שייראה לנכון.
ליחידה יש מערכת דרגות צבאיות משלה.
רוזלינד
רוזלינד (באנגלית: Rosalind) הוא ירח של אורנוס. הירח נמצא קרוב לטבעת אפסילון של אורנוס, ונמצא בתהודה מסלולית של 3:5 עם הירח קורדיליה.
הירח נתגלה מתמונות שנלקחו על ידי וויאג'ר 2 ב-13 בינואר 1986, וקיבל את הכינוי הזמני S/1986 U4. הוא ידוע גם בתור UranusXIII.
כמו רוב ירחי אורנוס, שמו ניתן לו על שם דמות ממחזה של ויליאם שייקספיר. רוזלינד היא בתו של הדוכס הגולה במחזה כטוב בעיניכם.
מערכת הקאסטה באמריקה הלטינית בתקופה הקולוניאלית
מערכת הקאסטה באמריקה הלטינית בתקופה הקולוניאלית (בספרדית: Casta) הייתה מערכת של ריבוד חברתי שהתבססה על מוצאו של אדם ומאפייניו החיצוניים, אך גם על מאפיינים מעמדיים, כלכליים ותרבותיים. משמעותו המילולית של המונח היא "מוצא", "מין", "זן", ו"גזע". מערכת חברתית זו קשורה בתקדים האיברי של טוהר הדם, אולם היא נטועה עמוקות במציאות החדשה שנוצרה ב"עולם החדש."
באמריקה הספרדית
בחברה הקולוניאלית באמריקה הספרדית התקיימו מספר קסטות אותן ניתן לחלק לשלושה סוגים: בעלי מוצא יחיד, בני תערובת, ובני תערובת מסדר שני. להלכה נקבעה ההשתיכות לקאסטה על פי המוצא, אולם ככל שעבר הזמן והחברה הפכה מורכבת יותר, היו יכולים רק בני האליטה (ולעיתים אף לא הם) לדעת בוודאות את מוצאם. או אז הפכו מרכיבים חברתיים ותרבותיים לבעלי משמעות, וסייעו לשייך אדם לקאסטה המתאימה, או הרצויה לו.
קאסטות באמריקה הספרדית
בני תערובת שונים:
מוביליות בין קאסטות וגרסיאס אל סקאר
על אף הגדרת הקאסטה, בראש ובראשונה, כנובעת ממוצא, הקבוע מטבעו ואינו ניתן לשינוי, הרי שבפועל קיימת הייתה מוביליות מסוימת בין הקאסטות השונות. עצם ריבוי הקאסטות וגודלן של קבוצות בני התערובת מעיד, בראש ובראשונה, על כך שמגעים מיניים חוצי קאסטות התקיימו לעיתים קרובות ביותר. יתרה מזאת, אלו לא היו בהכרח בלתי חוקיים או בלתי מקובלים חברתית.
שלישית, עיון בעדויות בהליכים משפטיים שונים, כגון בקשות "גרסיאס אל סקאר", תביעות משפטיות ונישואים, חושפים כי לעיתים מזומנות הגדירו עדים שונים את אותו האדם כשייך לקטגוריות קאסטה שונות, מה שהתפרש כעדות לכך שחשיבותן של הגדרות אלו לא הייתה רבה, לפחות לא בקרב המעמדות הנמוכים.
לקראת סוף התקופה הקולוניאלית, במסגרת הרפורמות הבורבוניות, מיסד הכתר הליך משפטי רשמי, "גרסיאס אל סקאר" (בספרדית: Gracias al sacar; תודה על המשיכה [אל מחוץ לקאסטה הנמוכה או המעמד הבלתי רצוי]) שאפשר למגיש הבקשה שהתקבלה, לאחר תהליך של שמיעת עדויות ותשלום כספי גבוה, לזכות בהכרה רשמית וחוקית לכל דבר ועניין כבן או בת לקאסטה גבוהה יותר, או במקרים אחרים למעמד חוקי (לעומת ממזרות מכל סוג שהוא).
ציורי קאסטה
ציורי קאסטה (בספרדית: Pintura de castas) הם סוגה אמנותית המתארת בני קאסטה שונים. מרבית ציורי הקאסטה נוצרו לקראת סוף המאה ה-18 בסדרות המתארות עשרות של טיפוסי קאסטה שונים, חלקם אינם ידועים כלל למחקר אלא בציורים אלו. מכיוון שכך כלל לא ברור אם ציורים אלו מתארים מציאות מורכבת של חברה קולוניאלית בה יש הגיון ברור, גם אם לא פשוט, של מערכת קאסטות מוגדרות היטב, או שמא מדובר בציורים המתארים רעיון אידיאלי, שלהוציא את טיפוסי הקאסטה העיקריים, הרי הוא תאורטי בלבד ואין לו אחיזה במציאות. נראה כי טיפוסים שונים של קאסטות המתוארים בציורים אלו לא התקיימו אפילו להלכה. אחת ההשערות לגבי ציורי הקאסטה גורסת כי אלו ציורים שנועדו לתיירים בלבד, על מנת לסייע להם להבין את החברה המורכבת באופן תאורטי, ובו בזמן להוות מזכרת נאה מביקורם האקזוטי. השערה אחרת גורסת כי מדובר בפרויקט קולוניאלי של קטלוג החברה על מנת ליצור סדר והיררכיה, רצון הנובע דווקא בהיעדר גבולות ברורים במציאות, שהיוו איום על האליטה.
בין אם תארו התמונות מצב חברתי קיים ובין אם אידיאלי, הן מצביעות על הקשר הישיר בין הקאסטות השונות, המוסברות במונחים ציוריים של מוצא, לבין מצבם החברתי-כלכלי-תרבותי של בני אותה קאסטה, בו ניתן להבחין בלבושן של הדמויות, במצב החברתי בו הן נמצאות, ובפעילות הכלכלית בה הן עוסקות.
באמריקה הפורטוגלית
בני תערובת:
שונוזאורוס
שונוזאורוס (שם מדעי: Shunosaurus) הוא סוג זאורופוד קטן מאמצע תקופת היורה, מלפני כ-170 מיליוני שנים, וככל הנראה אורך חייו היה מעל 120 שנה. אורכו הגיע כעשרה מטרים.
מאפיינים
דינוזאור זה התגלה בסצ'ואן, סין ושמו נגזר מהמילה "שו" ("Shu") שהיא שם קדום של סיצ'ואן.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים ובמשחק עולם היורה: המשחק.
ראיין אוניל
צ'ארלס פטריק ראיין א'וניל (באנגלית: Charles Patrick Ryan O'Neal; נולד ב-20 באפריל 1941) הוא שחקן קולנוע אמריקאי ממוצא יהודי, ומתאגרף מקצועי לשעבר. מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1970 על הופעתו בסרט "סיפור אהבה".
ביוגרפיה
אוניל נולד בלוס אנג'לס שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה ממוצא אירי ואנגלי, אם כי סבתו מצד אמו הייתה יהודייה ממוצא אשכנזי. אחיו קווין גם כן שחקן ותסריטאי.
אוניל היה מתאגרף מקצועי בטרם פנה לקריירת משחק והשתתף בקרבות איגרוף רבים.
קריירה
אוניל הופיע לראשונה בשנת 1964 בסדרת הטלוויזיה "פייטון פלייס" בתפקיד הנער המתבגר רודני הארינגטון ובקולנוע בקומדיית הפשע "צעירים וסוערים". אוניל עשה את הופעת הפריצה שלו בשנת 1970 כששיחק את הסטודנט העשיר אוליבר בארט בדרמת הנעורים "סיפור אהבה". על הופעתו זכה בפרס האקדמיה האיטלקית לשחקן הטוב ביותר והועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
באותן שנים שיתף אוניל פעולה עם הבמאי פיטר בוגדנוביץ' בקומדיה המוזיקלית "מה נשמע, דוק?", בה שיחק את הדמות הראשית לצידה של ברברה סטרייסנד ובדרמה הקומית "ירח של נייר" לצידה של בתו טייטום אוניל בת ה-10 שהייתה לזוכת פרס אוסקר הצעירה ביותר בהיסטוריה על הופעתה בסרט. אוניל שגילם בסרט את הסוחר מוזס פריי שלוקח תחת חסותו את היתומה אדי לוגינס הועמד בפעם השנייה לפרס גלובוס הזהב. שיחק פעם נוספת לצד בתו ותחת בוגדנוביץ' בקומדיה "ניקלאודיאון". הופיע בדמויות הספרותיות של ריימונד בארי ובארי לינדון בדרמה התקופתית "בארי לינדון", מהמוערכים ביותר מבין סרטיו של סטנלי קובריק. השתתף לצד כוכבי קולנוע נוספים כדוגמת מייקל קיין ורוברט רדפורד בדרמת המלחמה של ריצ'רד אטנבורו "גשר אחד רחוק מדי", שם גילם את בריגדיר גנרל צבא ארצות הברית ג'יימס גאווין.
התפרסם בנוסף בתור הנהג בדרמת המרדפים "הנהג", בדרמה הקומית "גירושין נוסח הוליווד" ובקומדיות "רוב הסיכויים" ו"המבוקשים של מליבו" בתור הסנטור ביל גלוקמן אביו של בראד שחולם להיות ראפר. שיחק בטלוויזיה את ג'רי אביה של עורכת הדין קייט פוקס (אלישה סילברסטון) בסדרה "מיס מאטץ'" ואת מקס אביה של ד"ר טמפרנס ברנן (אמילי דשנל) גיבורת סדרת הדרמה "עצמות".
משפחה
אוניל נישא והתגרש פעמיים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית ג'ואנה מור שהייתה מכורה לסמים. מהזוגיות הבעייתית נולדו השחקנית זוכת פרס האוסקר טייטום אוניל שחוותה גם היא בעיות סמים והשחקן גריפין אוניל שהיה אחראי למותו של ג'יאנקרלו קופולה בנו של פרנסיס פורד קופולה, בתאונת שיט שבגינה ריצה עבודות שירות. אשתו השנייה הייתה זוכת פרס אמי לי טיילור יאנג, לשניים נולד ילד אחד השחקן פטריק אוניל.
הסתבכויות עם החוק
בשנת 2007 נעצר אוניל בעוון קטטה שניהל עם בנו גריפין, אולם הוא לא הורשע באף סעיף. ב-2008 נעצר בביתו שבמאליבו ביחד עם בנו רדמונד שהיה מכור לסמים וריצה שלוש שנות מבחן, השוטרים שהגיעו לבית דיווחו שמצאו סמים מסוג מתאמפטמין. אוניל אולץ לעבור תוכנית גמילה ובנו נשלח לכלא לאחר שלא עמד בדרישות בית המשפט.
Jeff Wayne's Musical Version of The War of the Worlds
The War of the Worlds, ובשמו המלא "Jeff Wayne's Musical Version of "The War of the Worlds הוא אלבום כפול שיצר ג'ף ויין משנת 1978, המבוסס על רומן מדע בדיוני שנכתב על ידי ה. ג'. ולס ופורסם בשנת 1898 בשם "מלחמת העולמות". העלילה עוסקת בפלישת אנשי המאדים לכדור הארץ.
סיפור העלילה מגולל על ידי קריינות של מספר בגוף ראשון ובו משולבים קטעי תסכית מתוך העלילה ושירים המספרים גם הם את הסיפור. מבחינה מוזיקלית, האלבום נע בין רוק אלקטרוני, מוזיקת סרטים ורוק פרוגרסיבי והדבר ניכר בעיקר בנעימות המוזיקליות הרבות שבו.
עלילה
מרבית העלילה מתרחשת באזור הכפרי של דרום מזרח אנגליה בשנותיה האחרונות של המאה התשע עשרה. העלילה נמשכת על פני תקופת זמן של מספר ימים, בהם בוצעו נחיתות שונות של החייזרים ברחבי אנגליה.
הדובר מספר את סיפור הפלישה דרך סיפורו האישי וחוויותיו, החל בתיאור נחיתה של כלי תעופה מהמאדים בקרבת לונדון. בתחילה בנו אנשי המאדים מכונות המהלכות על שלוש רגליים המצליחות להרוס את כל העומד בדרכן. הצבא הבריטי מנסה להדוף את מכונות המלחמה בעזרת שימוש בארטילריה ימית ויבשתית. כוחות הצבא אינם מצליחים לעמוד בפני המתקפה ולונדון מתרוקנת מיושביה שנמלטים ממנה אחוזי בהלה.
בדרכו מאזור הנחיתה ללונדון, בחיפוש אחר אהובתו, נתקל המספר בהרס ובהרג שהשאירו המכונות וכן בדמויות שונות המתמודדות עם הפלישה בדרכן: חייל ארטילריה צעיר בעל חזון להקמת תרבות חדשה תחת האדמה אשר בבוא היום תלחם בפולשים; כומר המאמין שהמכונות הן התגלמות שדים שטניים שנשלחו להעניש את האנושות על חטאיה, וכן אשתו האופטימית ואוהבת האדם.
בסופו של דבר, הדובר מוודא כי שלום לאהובתו, ואנשי המאדים מושמדים בעקבות זיהום חיידקי, ולא בעזרת נשק או תחבולות אנושיות כלשהן.
רקע
בשנות השמונים השתמשו המפרסמים א.ד.מ מטלון בקטע מתוך האלבום כרקע לפרסומות שהופקו לקולנוע.
בשנת 2005 הוצא האלבום מחדש בגרסה רגילה, ובגרסה מורחבת הכוללת בונוסים ותוספות.
בשנת 2012 הוציא ג'ף ויין גרסה עדכנית לאלבום, תחת השם הגרסה המוזיקלית של ג'ף ויין ל"מלחמת העולמות" - הדור החדש (Jeff Wayne's Musical Version of "The War of the Worlds" - The New Generation), הפעם עם ליאם ניסן בתפקיד המספר. לצידו השתתפו באלבום, בין השאר, גארי בארלו (סולן להקת טייק ד'את), ריקי וילסון (סולן להקת קייזר צ'יפס) וג'וס סטון.
גרסה ישראלית, בהשתתפות אקי אבני בתפקיד המספר ובביצוע של סימפונט רעננה, הוצגה בחודש יולי 2009 במבצר שוני בבנימינה והייתה אמורה להמשיך אך בוטלה.
מרכז ניסויים לחקלאות מדברית
מרכז ניסויים לחקלאות מדברית הוא מכון מחקר לחקלאות מדברית הנמצא במועצה אזורית רמת נגב. המרכז מופעל בידי צוותי מומחים ממוסדות ההשכלה הגבוהה בישראל, בהם ביניהם אוניברסיטת בן-גוריון, מכון וולקני והאוניברסיטה העברית ומודרך על ידי משרד החקלאות. המרכז כולל יחידה להשתלמויות, אליה מגיעים מתלמדים מרחבי העולם.
המרכז עוסק במגוון נושאים רחב ובינתחומי, בעיקר בנושא חקלאות עם מים מליחים, כולל מערכות מקיימות וגידול מזון אורגני, חקלאות ימית, גידולי חממה מבוקרים, פיתוח זנים חדשים של ירקות ופרחים, פיתוח שיטות גידול חדשות, שיטות לניצול ושימוש חוזר במים, מחקר על השפעות ההשקיה המליחה על הקרקע והצמח, וכן ייעוץ חקלאי ותמיכה מדעית למגדלי העיזים והבקר באזור.
המרכז נמצא 30 ק"מ דרומית לבאר שבע, קרוב לשפת נחל הבשור, במקום מפגשם של שני סוגי קרקע: אדמת לס, אבק המוסע על ידי הרוח מסיני ומצפון מצרים, ואדמת חול - המשכם של חוליות אל עריש הנוצרות מסחף ובלאי של סלעים מהנילוס, המוסעים במי הים התיכון, שוקעים באזור החוף ומוסעים ברוח אל מקומם הנוכחי. אזור מרכז הניסויים לחקלאות מדברית מוגדר כמדבר, כלומר אזור בעל ממוצע משקעים של כ-90 מ"מ לשנה. המרכז קשור גם עם השדה הניסויי ליד עבדת.
הגברת השימוש במים מליחים
במרכז מצויים שני סוגי מים: מי מתקן ההתפלה באשקלון בעלי מליחות נמוכה ומי בארות מקומיים בעלי מליחות גבוהה. ניתן להפיק משני מקורות אלו מים בעלי כל מליחות נדרשת. מי הבארות חמים ואת אלו מנצלים לחימום בתי הגידול, החממות ובריכות שחיה.
במסגרת המחקר והפיתוח של המועצה האזורית רמת נגב נערכים מדי שנה ניסויים בהשקיה במים מליחים הכוללים מטעי זיתים, ענבים, חוחובה, שקד, פרחי קטיף למיניהם וירקות מסוגים שונים כמו עגבניות, מלון, אבטיח, תפוח אדמה, צמחי מלחה (הלופיטים) ועוד. לשם ההשוואה נערכים ניסויי השקיה בשיטות רגילות ובאזורים אחרים, בעיקר ליד מצפה רמון.
בעקבות זאת יש כיום במועצה האזורית רמת הנגב אלפי דונם מטעי זיתים וחממות עם עגבניות שרי המושקים במים מליחים, ונפח גדול של דגים הגדלים במים מליחים.
המרכז שם דגש על גידולים אורגניים תוך ניצול שיטות הגידול במים מליחים, ללא הצורך בחומרי דישון מלאכותיים. המרכז מעודד ומדגים ניצול מלא של המים באמצעות "שרשרת משתמשים" ושילוב המערכות הצורכות מים זו אחר זו. בריכות השחיה מחוממות, אחריהן המים החמים מחממים את החממות ולאחר מכן משקים אותם. מים אלו עוברים לגידול דגים מרוכז בבריכות המכוסות, ומשם להשקית שדות הירקות במים המדושנים מן הדגים. ומשם להשקית מספוא. המספוא משמש מזון לבעלי החיים, מהם נאסף הזבל לצורך הפקת חשמל.