cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארנסט מקפרלנד
מושל אריזונה
בספטמבר 1954 ניצח מקפרלנד בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על משרת מושל אריזונה. בבחירות הכלליות שהתקיימו ב2 בנובמבר 1954 הוא נבחר לאחר שגרף 128,104 קולות מול 115,866 שקיבל המושל המכהן, הרפובליקני ג'ון הווארד פייל. ב-3 בינואר 1955 הוא הושבע לכהונתו. במהלך תקופת ממשלו של מקפרלנד, אושרר הסכם הנפט הבין-מדינתי, הוקמה ועדת הגבול של נהר הקולורדו, ומועצת המירוצים המדינתית קיבלה סמכויות חוקיות. בנוסף, הוקמה מערכת הפארקים המדינתיים, ותמיכת המדינה בבתי הספר הורחבה. ב-6 בנובמבר 1956 נבחר מקפרלנד לתקופת כהונה שנייה, לאחר שהביס את המועמד הרפובליקני הוראס ב. גריפין ביחס קולות של 171,848 מול 116,744. ב-1958 בחר מקפרלנד שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית, ותחת זאת התמודד פעם נוספת על מושב בסנאט מול גולדווטר, אך הדבר לא עלה בידו, וב-5 בינואר 1959 סיים את כהונתו כמושל.
מיזם הטלוויזיה
זמן קצר לאחר תום כהונתו בסנאט, הקים מקפרלנד עם כמה מידידיו את חברת הטלוויזיה של אריזונה שתפתח תחנת טלוויזיה בפיניקס. מזה זמן רב הביע מקפרלנד סקרנות למדיום התקשורת החדש.
ב-1955, זמן קצר לאחר השבעתו כמושל, פתח מקפרלנד את KTVK, תחנת הטלוויזיה השלישית של פיניקס. הוא בחר בשם זה "כדי שהאותיות TV יהיו השם האמצעי שלנו". התחנה הייתה מסונפת לרשת ABC ברוב שטחה של אריזונה עד 1995, ואז הייתה לאחת מתחנות הטלוויזיה העצמאיות המצליחות ביותר בארצות הברית. היא נותרה בבעלות משפחת מקפרלנד עד 1999.
שופט בבית המשפט העליון של אריזונה
לאחר תום כהונתו כמושל, שב מקפרלנד לעיסוקו בעריכת דין, וב-1964 נבחר לכהן בבית המשפט העליון של אריזונה. הוא ישב בהרכב שפסק בפסק דין מירנדה נגד אריזונה, שבהמשך נהפך על פיו על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-1968 הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של אריזונה. ב-1971 הסתיימה כהונתו של מקפרלנד על כס השיפוט.
שנותיו האחרונות
באמצע שנות ה-70 שימש מקפרלנד כחבר מועצת המנהלים של הבנק הפדרלי להלוואות דיור של סן פרנסיסקו, וכנשיא חברת הטלוויזיה של אריזונה.
ארנסט מקפרלנד נפטר בפיניקס ב-8 ביוני 1984. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבעיר.
במתחם הקפיטול המדינתי של אריזונה ניצב פסל בדמותו של מקפרלנד שמנציח אותו כ"אבי החוק להכוונת החיילים המשוחררים". הפארק ההיסטורי המדינתי מקפרלנד שבפלורנס כולל בית משפט משוחזר ובניינים נוספים מהתקופה בה הייתה אריזונה טריטורייה. את המבנים לפארק זה רכש ותרם מקפרלנד עוד בחייו למועצת הפארקים המדינתית של אריזונה.
צעצועיה של אסנת
צעצועיה של אסנת המוכר בשם בשירי ילדים: צעצועיה של אסנת, הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין. את האלבום הוציאה לאור באוקטובר 1967 חברת התקליטים CBS ישראל. האלבום יצא באותה השנה בה הוציאה אלברשטיין שני אלבומי אולפן נוספים, האחד ביידיש והשני בעברית.
במסגרת האלבום, הקליטה אלברשטיין שירי ילדים כדוגמת "איך אפשר לישון", "פילפילון", "חנות הצעצועים" ו"דוד רדיו".
מפרץ מגורי החורף
מפרץ מגורי החורף (באנגלית: Winter Quarters Bay) הוא מפרצון של מצר מקמרדו, אנטארקטיקה, במרחק 3,520 ק"מ דרומית לניו זילנד, ב-'50 77° דרום. הנמל הוא הדרומי ביותר באוקיינוס הדרומי ויש בו מזח קרח צף לתפעולי מטען בעונת הקיץ. רוחבו ואורכו של המפרץ הם כ-250 מ' ועומק המים המקסימלי הוא 33 מ'. השם "מפרץ מגורי החורף" מתייחס למשלחת דיסקברי הלאומית לאנטארקטיקה, בפיקודו של רוברט פלקון סקוט, (1901–1904), שחרפה באתר במשך שתי עונות.
דוד גוגנהיים
דוד גוגנהיים (נולד ב-1944) הוא אדריכל ישראלי, זוכה פרס רכטר.
מפרץ מגורי החורף
חצי אי קטן בקצה הדרומי של האי רוס יוצר מעגן טבעי במפרץ מגורי החורף, הנותן מחסה לאוניות. המעגן משרת את מעט האוניות שהיו מסוגלות להבקיע את שכבת הקרח הדחוס של מצר מקמרדו, שעוביה בין 2.40 ל-3.60 מ' מאז משלחת דיסקברי בשנים 1901–1904. כיום מגיעות בדרך כלל שתי אוניות בסיוע שוברת קרח מדי שנה אל מפרץ מגורי החורף, עם דלק ומטען לחידוש האספקה לתחנת מקמרדו של ארצות הברית, השוכנת בסמוך ב- -77.83333°N, 166.66667°W. הובלת המטענים משרתת גם את בסיס סקוט ותחנות שדה ברחבי אנטארקטיקה. למעלה מ-50 שנות פעילות בתחנת מקמרדו גרמו לזיהום חמור במפרץ.
מאפייני המים במפרץ
רכס תת-ימי רדוד מציין את פי מפרץ מגורי החורף. עומק המים במפרץ נע בין 13 מ' לאורך הרכס למקסימום של 33 מ' במרכז המפרץ.
דוד גוגנהיים
ביוגרפיה
גוגנהיים נולד ב-1944 בירושלים וגדל עד סוף לימודיו התיכוניים בשכונת רחביה. בצבא שירת כקצין בצנחנים ועם סיום שירותו הצבאי החל לימודי אדריכלות בטכניון. כסטודנט עבד במשרדו של אדריכל דוד רזניק בירושלים. עם סיום לימודיו ב-1971, עבד במספר משרדי אדריכלים ובין היתר במשרדו של אדריכל אריה רחמימוב, כשבמקביל סיים את לימודיו לתואר השני בתכנון ערים בטכניון. ב-1980 פתח משרד אדריכלים עצמאי בירושלים עם שותפו אדריכל אלכס בלוך. בין השאר תכננו במשותף את המדרשה למורים ואכסניית הנוער בשלומי, עליו זכו באות ארץ ישראל יפה. לאחר מותו של בלוך המשיך גוגנהיים להפעיל את המשרד כשהפרויקט הבולט שתכנן היה בית הספר הבינלאומי להוראת השואה עליו זכה יחד עם אדריכל דניאל מינץ בפרס רכטר לשנת 2012. ב-2010 הצטרפה למשרד כשותפה, בתו, האדריכלית שלי גוגנהיים. יחד תכננו בין השאר פרויקט התחדשות עירונית בשכונת יד אליהו בתל אביב.
מתגורר בירושלים יחד עם רעייתו, עירית מעצבת פנים בוגרת בצלאל, הורים לשלי - אדריכלית, ולמתן - קולנוען.
הוראה
החל מ-1984 משמש כמנחה סטודיו, תחילה בטכניון ומ-1994 בבצלאל. ב-2004 קיבל דרגת פרופסור. ב-2010 היה בין מקימי התוכנית לתואר שני בעיצוב אורבני בבצלאל ושימש כמרצה ומנחה סטודיו עד לפרישתו ב-2017. התארח כמרצה במספר אוניברסיטאות בחו"ל כמו: UBC בקנדה והמכון הטכנולוגי בווינה.
פעילות ציבורית
במקביל לפעילותו המקצועית תפקד דוד גוגנהיים כחבר וועד באגודת האדריכלים, בעמותת האדריכלים (היה בין מייסדיה) ועמותת מרחב וכן יו"ר סניף ירושלים של אגודת האדריכלים.
מפרץ מגורי החורף
מאפייני המים במפרץ
הרכס התת-ימי וחצי האי האט פוינט ממזגים את השפעתם של זרמי האוקיינוס במצר מקמרדו. מדי-זרם מציינים זרימה מינימלית כל כך, שהמים במפרץ עשויים להיחשב למים עומדים ביסודם. נוסף לכך, הרכס התת-ימי נוטה לחסום את תנועת קרחוני הים הצפים, שהיו עשויים לחדור אל תוך המפרץ ולפגוע במזח הקרח ובקו החוף. מחסומים פיזיים שנוצרו על ידי תצורות קרקע כאלה גם מרכזים מזהמים רעילים, שהפעילות בתחנת מקמרדו הכניסה למפרץ, לפי מחקר משנת 1997 במימון קרן המדע הלאומית של ארצות הברית.
השילוב של שמש וטמפרטורות אוויר חמימות דיין במשך ימים ספורים באמצע הקיץ יכול לייצר תמס-שלגים על האי רוס הסמוך. הנגר שנוצר עקב כך מוסט ברובו על ידי תעלות ונקיקים אל תוך מצר מקמרדו ולא אל המפרץ, לפי דין וחשבון של קרן המדע הלאומית.
זיהום המעגן
פעולות מדע ותמיכה בתחנת מקמרדו, החל בבנייתה בשנת 1955, הביאו לזיהום חמור של המים במפרץ מגורי החורף. עד 1981, נהגו דיירי התחנה פשוט להוציא את הפסולת שייצרו אל קרח הים ולהניח לטבע לעשות את שלו. הפסולת שקעה אל קרקעית הים כשהקרח נבקע באביב, לפי דיווחי חדשות.
בשנת 2001 גילה סקר של קרקעית הים במפרץ מגורי החורף 15 כלי רכב, 26 מכולות מטען ו-603 חביות דלק, נוסף לעוד כ-1000 פריטים שונים, שהושלכו על שטח של כ-200 דונם. ממצאים של צוללי מעמקים דווחו ב"דין וחשבון של מצב הסביבה", מחקר במימון ניו זילנד. "התמוססות הקרח האנטארקטי חושפת עשרות שנים של פסולת הקבורה ביבשת הנקייה ביותר עלי אדמות," נכתב בהגרדיאן ב-17 בנובמבר 2001. "עשרות שנים של שאיבת אלפי גלונים של ביוב גולמי שייצרו דיירי מקמרדו ישירות אל תוך המפרץ הסתיימו ב-2003, כשמתקן טיהור במקום נכנס לפעולה."
NGC 2536
NGC 2536 היא גלקסיית מוט ספירלית הנמצאת במרחק של כ-180 מיליון שנות אור משביל החלב בקבוצת הכוכבים סרטן, אשר מקיימת קשר כבידתי עם הגלקסיה הספירלית NGC 2535.
מפרץ מגורי החורף
זיהום המעגן
נוסף לכך, משקעים במפרץ מזוהמים בכימיקלים רעילים מסוגים שונים (PCB), מתכות ודלקים פחמימניים. הוצאה משנת 2005 של ה"אנטארקטיק סאן", פרסום של קרן המדע הלאומית של ארצות הברית, ציינה, שאתר פסולת על גבעה מעל המפרץ נחשב למקור עיקרי למזהמי הדלק והכימיקלים. הכימיקלים הרעילים, האסורים עכשיו בשימוש בארצות הברית, שימשו במערכות חשמל וחימום. מחקר משנת 1990 מצא, שהכימיקלים הרעילים נבעו גם מפסולת של סדנה ימית ומן הביוב של אוניות, שעגנו בנמל.
NGC 2536
שתי הגלקסיות מתוארות באטלס הגלקסיות המוזרות כדוגמה לגלקסיה בעלת שותפה שלה פני שטח בהירים.
מפרץ מגורי החורף
זיהום המעגן
ה"אנטארקטיק סאן" ציטט פרופסור לביולוגיה התפתחותית וסרטנית באוניברסיטת אוקלנד, שאמר: "ריכוז הרעילות במפרץ הוא מן הגבוהים ביותר בכל גוף מים עלי אדמות."
היסטוריה
רוברט פלקון סקוט בחר במפרץ מגורי החורף כאתר לחרוף בו במהלך משלחת דיסקברי הלאומית לאנטארקטיקה בשנים 1901–1904. ספינת המשלחת, ספינת המחקר דיסקברי, הייתה לכודה בקרח המפרץ למשך שנתיים עד ששוחררה ממנו בעזרת חומרי נפץ ב-14 בפברואר 1904.
במשלחת השתתפו חוקרי הארצות סקוט, אדוארד וילסון וארנסט שקלטון, שהיה זה לו הניסיון הראשון הרציני להגיע אל הקוטב הדרומי. החוקרים הגיעו בסיוריהם עד 82° דרום לפני שפנו לחזור. המשלחת הקימה צריף טרומי בהאט פוינט, המשקיף על המפרץ. הצריף נשאר עד היום ומוגן כאתר היסטורי על ידי קרן מורשת אנטארקטיקה (ניו זילנד).
"צלב וינס", צלב עץ שהוקם בשנת 1902 לזכר הימאי ג'ורג' ט. וינס, שטבע סמוך לשם, נמצא ממש מעל הצריף על גבעה הנשקפת אל המפרץ בהאט פוינט. "מקדש גבירת השלגים", פסל מדונה לזכר ריצ'רד ט. ויליאמס, נהג טרקטור שטבע בשנת 1956, נמצא גם הוא בסמוך. שדה ויליאמס של תחנת מקמרדו נקרא על שמו. יתרה מזו, אנשי התחנה הקימו עוד יד זיכרון על הגבעה, להנצחת זכרו של ריימונד ט. סמית', קצין צי זוטר שנהרג במפרץ מגורי החורף בעת פריקת מטענים מעל סיפון האוניה "צלב הדרום" של ארצות הברית, בפברואר 1982.
חזי שלח
יחזקאל (חזי) שלח (2 ביוני 1934 – 4 במאי 2010) היה איש עסקים, כלכלן והיסטוריון ישראלי. בנוסף, היה חבר ויו"ר דירקטוריון במוסדות תרבות ויו"ר "ועדת שלח" לתקצוב תיאטראות בשנות ה-90; לדעת אנשי תרבות ומנהלי תיאטראות, המודל שבנה סייע להחייאת התחום.
ביוגרפיה
ב-1975 התמנה למנכ"ל כלל סחר לאחר מכן היה מנכ"ל אליהו חברה לביטוח ונשר מפעלי מלט ישראליים. בשנות ה-90 היה יו"ר מקורות וטבעול, וכיהן כדירקטור בחברות מנפאואר, יפאורה, המשביר המרכזי, הספרייה החדשה ועוד ויו"ר ועדת השקעות של קופות הגמל של בנק המזרחי. ב-1971 היה גם בהתנדבות רע"ן כלכלה ברצועת עזה, במסגרת המנהל האזרחי.
במקביל לפעולתו כאיש עסקים הקפיד לשמור על קשר עם עולם התרבות והאמנות, בעיקר אמנויות הבמה. הוא כיהן כיו"ר הנהלת התזמורת הפילהרמונית הישראלית, כחבר הנהלת האופרה הישראלית החדשה, התזמורת הקאמרית הישראלית ותיאטרון גשר וכחבר דירקטוריון קרן תל אביב לספרות ולאמנות. היה גם מבקר המוזיקה של עיתון "העיר".
המלצותיו של שלח אומצו על ידי שרת התרבות דאז שולמית אלוני ומשמשות כמסגרת התקציבית לפיה פועל משרד התרבות מול התיאטראות.
כמו כן היה שלח היסטוריון חובב, וחיבר שלושה ספרים בנושאים היסטוריים שונים, ובהם מלחמות נפוליאון ומלחמת קרים.
חיים אישיים
בנו הוא העיתונאי וחבר הכנסת לשעבר, עפר שלח. לאחר מותו, פורסם הספר "המדריך ליוליסס", המפרש את הרומן של ג'יימס ג'ויס, אשר כתבו במשותף.
הזזה (גאומטריה)
בגאומטריה אוקלידית, הזזה היא טרנספורמציה גאומטרית המזיזה כל נקודה במרחב במרחק ובכיוון זהים. אפשר לפרש הזזה כהוספה של וקטור קבוע לכל נקודה, או כהזזה של המקור של מערכת הצירים. הזזה היא טרנספורמציה אָפִינִית.
כפונקציה
אם v הוא וקטור קבוע (וקטור ההזזה), ו-p הוא המיקום ההתחלתי של גוף מסוים, אז פונקציית ההזזה T_v פועלת כך:.
בנג'מין טטה
בנג'מין טטה (באנגלית: Benjamin Tetteh; נולד ב-10 ביולי 1997 באקרה שבגאנה) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת האל סיטי ובנבחרת גאנה.
קריירת מועדונים
טטה הצטרף לסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית בשנת 2015. במהלך תקופתו במועדון הושאל לסלובצקו ולבוהמיאנס 1905 מליגת העל הצ'כית.
ב-17 ביולי 2018 חתם בספרטה פראג מליגת העל הצ'כית.
ב-7 בספטמבר 2020 הושאל למשך עונה לייני מלטיהספור מליגת העל הטורקית. ב-14 ביולי 2021 חתם בייני מלטיהספור באופן קבוע.
ב-22 ביולי 2022 חתם בהאל סיטי.
קריירה בינלאומית
ב-9 באוקטובר 2021 ערך טטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 1–3 על נבחרת זימבבואה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022, וערך שתי הופעות בטורניר.
אמלי בנזינגר
אמלי בנזינגר (בגרמנית: Amalie Bensinger; 28 במרץ 1809 – 16 בנובמבר 1889) הייתה ציירת גרמנית.
ביוגרפיה ויצירה
אמלי בנזינגר באה ממשפחת סוחרים ותיקה ממנהיים. אביה היה בן האמונה הקתולית ועבד כעורך דין בבית המשפט, האם השתייכה לעדה הפרוטסטנטית וכך גידלה גם את בתה.
משנת 1835 למדה באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, שם למדה שיעורים פרטיים אצל יוליוס הובנר, ומשנת 1839 אצל קרל פרדיננד זון ווילהלם פרידריך שדו. לאחר לימודים נוספים במנהיים ובקרלסרוהה, נסעה לאיטליה בשנת 1851, שהתה בפירנצה ומשנת 1852 ברומא.
ברומא השתייכו שניהם לחוג החברים הקרוב ביותר סביב אדוארד פון אנגרת (1818–1897) ואשתו האיטלקית.
אמלי בנזינגר באה במגע גם עם תנועת הנצרתיים שחיו כאן והתלהבה מציורם בעל המניע הדתי. במיוחד מפטר פון קורנליוס (1783–1867) ויוהאן פרידריך אוברבק (1789–1869) שהשפיעו עליה השפעה אמנותית, וכתוצאה מכך פנתה יותר ויותר לציור דתי. הנצרתיים חיו בתחילה כאחוות אמנים במנזר הרומי ואמלי בנזינגר חלמה להקים קהילת אמנים עם מוטיבציה דתית דומה לנשים. משנת 1857 שהתה בנזינגר במינכן. בשנת 1860 היא הפכה מפרוטסטנטית לקתולית בכנסיית מנזר ליכטנטל ליד באדן-באדן. על פי עדות עצמית, על ידי הזמנת ציור מזבח המתאר את "השינוי של ישו" עבור כנסיית הקהילה הקדושה פטרוס ופול בלהר. היא עסקה בנושאים מקראיים ובסיפורי הדת באופן יסודי, עד שלבסוף הגיעה לאמונה הקתולית.
אמלי בנזינגר באה במגע עם ציירי הכנסיות פטר לנץ (1832–1928, (לימים האב דסידיאר לנץ) ויקוב ווגר (1829–1892; לימים האב גבריאל ווגר), שפיתחו סגנון ציור ספציפי משלהם על פי הסגנון הנצרתיים.
היא עדיין התמסרה לרעיון שלה לקהילה נזירית לאמנים, ועברה לאיי רייכנאו ורכשה את "שלוסלה", בית אחוזה שהתכוונה להפוך לסניף נשי של הארכאבי. פרסקו (שכעת אבד) צויר על החזית על ידי ווגר, אך מעט מאוד מהפרויקט הושלם והחלום מעולם לא מומש. היא נשארה ברייכנאו, ליד מנזר מיטלזל, וציירה יצירות דתיות ומתה שם בגיל שמונים. את קברה עיטרה דמותו של פירמין הקדוש.
לינדה בר-און
לינדה בר-און (באנגלית: Linda Bar-On; נולדה ב-1945) היא אמנית מעשה טלאים ישראלית בסגנון העכשווית. ביצירותיה היא מבטאת רעיונות חברתיים, פמיניסטיים והיסטוריים בדמויות העשויות טלאים, רקמות, חרוזים וקמיעות ובסיפורי היצירות משולבים ספרות, סמלים ומסורות עממיות.
ביוגרפיה
בר-און נולדה באקסטר, בריטניה. משנת 1963 ועד 1967 למדה לתואר ראשון בספרות צרפתית ובספרות ספרדית ובפילוסופיה באוניברסיטת האל ביורקשייר.
בשנת 1967 עלתה עם בעלה לישראל, הם גרו בחיפה ובקיבוצים שונים, בתקופה זו עבדה בר-און כגננת בקיבוץ ולאחר מכן כמורה לאנגלית. ב-1973 שבו לאנגליה,
בר-און היא אמנית סיבים שבחרה ליצור מטלאים משנת 1974. בתחילה קנתה בגדים מחנויות יד שנייה פרמה אותם ותפרה מהם בגדים חדשים, וילונות, כיסויי מיטה ועוד. בר-און התנסתה בסוגים שונים של טלאים. זמן מה התפרנסה מתפירת בגדים ייחודיים כולם מטלאים. הבגדים הייחודיים שתפרה בתחילה בידיים בסגנון המכונה אתני. עם הזמן רכשה מכונת תפירה והמשיכה ליצור בגדים ייחודיים וגם הדריכה סדנאות להרצאות בנושאי יצירה בטלאים. עם הזמן פיתחה אופן יצירה ייחודי לה.
מאז ומתמיד היא קראה, חקרה למדה והתמחתה באתנולוגיה, בדים, ארכאולוגיה, רקמה, אגדות וקרמיקה בספריתה העניפה יש ספרים בנושאים הללו ועוד נושאים שמהם היא כורה מידע לפני שהיא מתחילה ליצור כל יצירה חדשה שלה.
ב-1987 חזרו בני הזוג בר-און לישראל עם ילדיהם והתיישבו בכפר יונה, שם המשיכה בר-און ליצור מטלאים במקביל להוראה במרכזי למידה בבתי הספר. הם גרים שם עד היום ושם יוצרת בר-און ומטפחת את ביתה וגינתה.
על יצירותיה
בר-און יוצרת סדרות של דמויות אנושיות וחייתיות המתקשרות יחדיו לסיפור הסדרה. לאחר שהיא הוגה את נושא הסדרה. היא חוקרת אותו מכל כיוון אפשרי, קוראת ספרות היסטורית, מקצועית, ארכאולוגית, גולשת באתרים שבהם יש מידע שקשור לנושא שלה. היא פונה למומחיות לנושא שמוסיפות לה נקודות מבט נוספות לאלו שלה. ולעיתים קרובות מקבלת מהן גם קטעי בדים שיכולים להשתלב בנושא שבו היא עוסקת באותו הזמן. היא סובבת בשווקים כדי למצוא פריטים נוספים. וכשחסרים לה בדים מתאימים היא מיצרת אותם בעצמה, בתפירה, ברקימה או בצביעה.
בשנת 1999, התקבלה היצירה שלה Triumph and Tagedy לתחרות לתערוכת אמנות טלאים נודדת של האו"ם שנושאה היה ביטויי חופש (Expressions of Freedom ) ונתמכה על ידי המרכז הבין לאומי ללימודי יצירות טלאים. הקרן על שם רוברט וארדיס ג'יימס וכתב העת Quilter`s Newsletter Magazine נושא התערוכה התבסס על שתי הפיסקות הראשונות של 'מגילת זכויות האדם' שהאו"ם חוקק בשנת 1948. ביצירתה בר-און מראה שמלחמת העצמאות הייתה ניצחון ליהודים אך טרגדיה לערבים שבכפרים. ביצירה יש מוטיבים פלסטינים.
בשנת 2001, השתתפה בר-און בתערוכה "היכן דובנוב" שהוצגה בסימגלרי מגדים, בביקורת התערוכה כותבת אורה ברפמן: "לינדה בר -און מכנה את עבודתה - המוקדשת לזכרו של דובנוב- "משואת זיכרון", העבודה נעשתה בטכניקת חיבור פיסות בד הנקראת קווילטינג, בגוונים מונוכרומטיים, בניגוד לצבעוניות האופיינית לה, במכתבה לאוצרת היא מצינת שאף על פי שקיבלה את אחד הכרכים העוסקים בימי הביניים, היא בחרה להתייחס לדובנוב עצמו ולנסיבות מותו, שהיו כה טרגיות, במיחד לאור האירוניה שבעוד הוא מחפש את מרכז הציוויליזציה בגרמניה, הפך קורבן של אחד השיעורים שההיסטוריה אותה הטיב לתאר בעבודתו זימנה". בראיון לבלה אלון לכתבה 'מסע אחר ליבי במזרח' בר-און מציינת ש'משואת הזיכרון' היא היצירה היחידה ממאות יצירותיה שהיא בצבעי שחור לבן בלבד.
בשנת 2003, הוזמנה לינדה להשתתף יחד עם עוד שתי אמניות סיבים ישראליות ואמנית סיבים פלסטינית, בתערוכה 'זהויות בסכסוך: שני צידי המאבק' (Identities in Conflict: Both Sides of Peace) יחד עם היצירות הסיביות של ארבע האמניות, הוצגו פוסטרים של מחאה והתנגדות מהמזרח התיכון. התערוכה הוצגה בגלריית האמנות של אוניברסיטת אינדיאנה שבסאוז בנד (Indiana University South Bend ). במאמר ביקורת כותבת ג'ולי יורק קופנס: ...שלינדה בר-און משתמשת בצבעים בסיסיים, סימטריה גאומטרית, ושמחת ציור כמו של ילד, שמסתיר את הסכסוך הרציני, אבל הסמלים התנכיים -נחשים, דגים, זיגזגים המסמלים מים ומגיני דוד מדברים בבהירות.... המבקרת מסיימת את ביקורתה במסקנה:' שבתערוכה זו משתמע, שמחטים וחוטים בידי הנשים הישראליות והפלסטינית יכולות אולי איכשהו לרפא את הנזקים של רובים, פצצות והרטוריקה של הגברים הישראליים והפלסטיניים. בעמוד הראשי ליד המאמר מופיעה יצירה של בר-און.
בשנת 2005 השתתפה בר-און בתערוכה ' מיסטי-כאן: דימויי קבלה, מיסטיקה ורוחניות באמנות העכשווית בישראל', בגלריה לאמנות ע"ש אברהם ברון, אוניברסיטת בן-גוריון שבנגב באר שבע.
בשנת 2006 השתתפה בר-און בתערוכה 'פסטין-שלמות' בגלריית אום אל-פחם. תערוכה משותפת לאמניות ערביות ויהודיות באצירת חיים מאור. כתב הבי.בי.סי מרטין פסינס (Martin Patience) כתב על התערוכה : שהיא דוגמה לרצונו של סעיד אבו שקרא, מנהל הגלריה באום אל-פחם להיות מקום מפגש בין יהודים לערבים. ושבתערוכה זו שמשמעות שמה הוא שמלות בערבית ובעברית, מוצגות יצירות של אמניות יהודיות ומוסלמיות.
בשנת 2007 השתתפה בתערוכה הקבוצתית 'רקמות' רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל'. בואניברסיטת בן-גוריון בנגב. התערוכה שיתפה אמנים מכל שכבות הציבור הישראלי. במבוא התערוכה שבקטלוג כותב האוצר חיים מאור:" לינדה בר-און ילידת בריטניה הגדולה הפנימה את המזרחיות המנוכסת על ידי חבר העמים הבריטי כחלק מהרב-תרבותיות שלו. מורשת זו נכסה ואימצה אל קרבה דימויים אורינטליים, מהודו ועד כוש. בשנותיה הרבות של האימפריה הבריטית, דימויים 'בריטיים' אלו התגלגלו לפלסטינה בתקופת המנדט הבריטי ואומצו על ידי התושבים המקומיים, יהודים כערבים". ענבל גנוסר אוצרת עוזרת שראיינה את לינדה לקטלוג, כותבת: "בשטיחי הקיר של לינדה בר-און נרקמים יחסים בין דימויים פלסטיניים לבין דימויים יהודים. בשטיחי הקיר הרקומים והמוטלאים מוצגת כמיהתה לדו-קיום". כמוכן היא כותבת 'שכפמיניסטית מוצהרת עושה לינדה בר-און שימוש מגוון בדימוי הלביאות. כביטוי לכוחן התרבותי של נשים וכמחאה נגד השימוש הציני בהן".
בשנת 2012 הציגה בר-און תערוכת יחיד בשם "בהמות משא", בבית אות המוצר הירושלמי.
בשנת 2012 שפטה בר-און ואצרה יחד עם זיוה קדר תערוכה קבוצתית "מאה שנות קיבוץ", בהיכל התרבות ע"ש מאיר ניצן בראשון לציון. התערוכה הוצגה גם בבירמינהם בריטניה. ויוצגה שם גם עם סרטון יוטויב שבו מופיעה גם בר-און בין הדוברות.
בשנת 2014 הציגה את תערוכתה "חיות בחיינו" באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, האוצר פרופ' חיים מאור כתב בקטלוג.".היצורים בעבודות שבתערוכה הם קודם כל ייצוגים של בעלי חיים. בנוסף לכך, ברובד התאורטי פרשני של העבודות, לינדה בר-און קוראת מחדש, מתוך מבט נשי מודע, את טיבן של מערכות היחסים בין בני אדם לבין בעלי חיים (בעיקר בהמות משא). העבודות מורכבות מבחינה חזותית ומרובדות מבחינה חומרית ורעיונית. הן מצפינות בתוכן הקשרים מיתיים, פסיכולוגיים, משלים, סיפורים ושפות מגוונות של התרבות החזותית במערב ובמזרח ביחס לאחרים". על מעטפת הקטלוג בדף העברי מופיע פרט מתוך היצירה, "ירמיהו, י"ב, כ"ג", 89 על 143, 2014. על השער האנגלי מופיע פרט מתוך "שומרי הבית", 110 על 164, 2007.
בשנת 2017, הציגה בר-און את התערוכה "ימה וקדמה" בגלריית הסנאט שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עבודת הטלאים התפתחה במזרח אסיה ובמזרח התיכון, כאמצעי לא לבזבז חלקים טובים של בגדים שהתבלו או נקרעו בזמן השימוש. הצלבנים הביאו את אופן העשייה הזה לאירופה, ומשם נדדה לאמריקה יחד עם המהגרים האירופיים. בתערוכה ימה וקדמה ף מחשבות נודדות בין מזרח למערב בחנה, בדקה ומביעה בטלאים ורקמה, את תנודותיהם של סיפורים מיתיים ודימויים חזותיים מן המזרח (קדמה) אל המערב (ימה). תנועה זו של רעיונות, סמלים וסימנים מרתקת אותה, והיא הבסיס לעבודותיה בתערוכה זאת.
אח"י חנית
אח"י חנית היא קורבטה מהסדרה סער 5 של חיל הים הישראלי, שנבנתה על ידי נורת'רופ גרומן (Northrop Grumman Ship Systems) בשנת 1994. ב-14 ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה פגע טיל בספינה, ככל הנראה מדגם C-802 נגד ספינות. ארבעה לוחמי חיל הים נהרגו ונזק נגרם לספינה שהגיעה בכוחות עצמה לבסיס אשדוד.
זוהי הספינה השנייה בחיל הים בשם זה. בשירות מ-1995. הראשונה הייתה סטי"ל מדגם "סער 3", בשירות חיל הים בשנים 1989-1970.
חימוש
החימוש של אח"י חנית מיועד להגן על הספינה מכל איום אפשרי. ראשית, לספינה יש 8 משגרים של טילי הרפון מונחי מכ"ם נגד ספינות, בעלי ראש נפץ במשקל 221 ק"ג וטווח מרבי של 130 ק"מ. בנוסף, הספינה מוגנת מפני התקפה אווירית על ידי 64 משגרים לטילי ברק נגד מטוסים וטילים תוקפים הנותנים רדיוס הגנה של עד 70 ק"מ. חימוש נוסף נגד טילים הוא M61A1 וולקן מונחה - פלנקס, מקלעים קלים ותותחי אורליקון 20 מ"מ. הספינה מתגוננת נגד צוללות, באמצעות 2 משגרי טורפדו Mk32 כשכל משגר נושא שלושה צינורות לשיגור טורפדו. בנוסף הספינה נושאת מסוק "עטלף" שאינו חמוש, אלא נועד לסייר בחיפוש אחר מטרות או איומים על הספינה.
מלחמת לבנון השנייה
ב-14 ביולי 2006, בשעה 20:42, בעת שפעלה 16 ק"מ מול חופי ביירות במהלך מלחמת לבנון השנייה, נפגעה אח"י חנית בחלקה האחורי מטיל נגד ספינות מדגם C-802 (טיל סיני המיוצר באיראן). הטיל פגע במנוף שנמצא בירכתיים, ופער חור סמוך למנחת המסוקים. אש פרצה בתאי המגורים מתחת לסיפון מנחת המסוקים וארבעה חיילים נהרגו. בתחילה סברו בצה"ל כי הספינה נפגעה ממזל"ט ממולכד ששוגר לעברה, אך לאחר תחקיר ראשוני הובהר כי מדובר בטיל שנורה על ידי חזבאללה. בשלב מאוחר יותר נטען כי פגיעה במיקום רגיש יותר בספינה הייתה עלולה להביא לטביעתה. לטענת פיקוד חיל הים, המערכות האוטומטיות להגנה על הספינה מפני טילים לא הופעלו בשל היעדר מודיעין על הימצאם של טילי חוף-ים בידי החזבאללה, ומחשש שיפגעו בשגגה במטוסי חיל האוויר שפעלו בקרבתה.
תחקיר ועדת מאור
במסגרת תחקיר האירוע, שנערך על ידי "ועדת מאור" בראש תת-אלוף ניר מאור, התברר כי בשנת 2003, הזהיר בכיר באגף המודיעין במטכ"ל קצינים במספן המודיעין, כי עליהם לקחת בחשבון שהטיל יעבור לידי החזבאללה. בנוסף התברר, כי בבוקר האסון בדיון במספן, הציג אחד מקציני המודיעין הימי תרחיש של הימצאות הטיל בידי חזבאללה. הוא אף העלה את הדברים על הכתב, אולם בחיל לא נעשה דבר כדי להיערך לירי הטיל, והספינה שטה מול חופי ביירות מבלי להפעיל את מערכות ההגנה הדרושות. מפקד חיל הים, האלוף דוד בן בעש"ט, הודה כי החיל ראה בתרחיש של ירי טיל מסוג זה מחוף לבנון "משהו בתחום הבדיוני והמופרך".
ספינות אחרות של החיל שהפליגו בקרבת מקום, וביניהן אח"י רומח (סער 4.5), היו במצב של כוננות מפני טילים באמצעות אמצעי הלוחמה האלקטרונית שלהן. עם זאת, האלוף בן בעש"ט טען כי שתי ספינות טילים שהיו בסמוך לאח"י חנית זיהו במערכות שלהן בשוגג את הטיל כמטוס חיל האוויר, ולכן לא מן הנמנע שגם אם כל מערכות ההגנה בספינה היו פועלות הפגיעה הייתה מתרחשת. לטענת חגי אלון, יועצו המדיני של שר הביטחון, עמיר פרץ, תוצאת הפגיעה באח"י חנית הייתה חמורה למדי והתעשיות הביטחוניות הפסידו חוזים במאות מיליוני דולרים בעקבותיה.
תחקיר האירוע העלה כי היו ליקויים נוספים במכשור הספינה באותו היום שהיו אמורים להשביתה. אחד מהם הוא תקלה במכ"ם המרכזי של הספינה לגילוי טילים ומטוסים, תקלה שלא דווחה למפקד הספינה. בעקבות תחקיר האירוע ננזפו שני קצינים בכירים מחיל הים בדרגת אלוף-משנה ועמם מפקד הספינה בדרגת סגן-אלוף ושנים מקציניו.
מבצע חשיפה מלאה
במבצע חשיפה מלאה, שנערך במרץ 2014 ובו נלכדה, במרחק 1,500 ק"מ מאילת, אונייה שהבריחה רקטות מאיראן לרצועת עזה, שימשה אח"י חנית כספינת הפיקוד, שעליה שהה מפקד המבצע, מפקד חיל הים רם רוטברג.
מפקדי הספינה
מפקדי אח"י חנית כמו מפקדי הקורבטות האחרות מדגם סער 5 הועלו לדרגת סא"ל עם קבלת הפיקוד.
שאול בלכרוביץ'
שאול בּלֶכָרוביץ' היה מוזיקאי, מלחין, מעבד ומנצח מקהלות יהודי ליטאי.
קורות חיים
בן למשפחת חזנים (אחיו אברהם בלכרוביץ היה חזן נודע בארגנטינה). ניצח בקובנה על המקהלה ע"ש יואל אנגל, שמנתה 40 זמרים וזמרות וביצעה אורטוריות, קנטטות ושירי עם בעברית ויידיש (הסולנית הייתה יונה (אנה) ורשבסקי).
הוא לימד זמרה בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה. בעת המלחמה נדדה המשפחה בברית המועצות, והוא הועסק על ידי מקהלות הצבא האדום. אחריה שבו לווילנה, כעת בירת ליטא הסובייטית. ב-1956 היה ממייסדי מקהלת הפולקלור היהודי בווילנה "אנחנו כאן", בעזרת בתו עליזה, והיה מנצחה הראשון (חברי הלהקה עלו לארץ ב-1971). המקהלה התפרסמה ב-1970 עם שירם "כחול ולבן" ("כחול ולבן זה צבע שלי"). השיר, שחיבר ישראל רשל (שבעצמו עלה ב-1971), היה להמנון מחאה של "יהודי הדממה" – יהודי ברית המועצות שביקשו לעלות לישראל.
שני ילדיו, שעלו לישראל בראשית שנות ה-70, גם הם מוזיקאים. בתו עליזה בלכרוביץ-גולדברג היא מנצחת מקהלות וזמרת, ניצחה על מקהלת "אנחנו כאן". בנו מישה בלכרוביץ' הוא מלחין, מעבד מוזיקלי, מנהל מוזיקלי, מנצח ופסנתרן, הפעיל בעיקר בתחום המוזיקה לתיאטרון. בניו של מישה אף הם מוזיקאים: שחר בלכרוביץ' הוא נגן סקסופון וטל בלכרוביץ' הוא זמר-יוצר.
מדוזות בעלות-גבעול
מדוזות בעלות-גבעול (שם מדעי: Stauromedusae) היא סדרה של בעלי חיים צורבים דמויי מדוזה הכוללת 2 תת-סדרות ו-6 משפחות. זוהי הסדרה היחידה במחלקה Staurozoa.
מאפיינים
בעלי חיים אלו נבדלים משאר המדוזות בכך שהם חסרי פוליפים במחזור החיים.
הם חיים על קרקעית הים ואינם שוחים. למינים בסדרה זו יש גוף בצורת חצוצרה וזרועות ציד שפונות מעלה בניגוד לרוב המדוזות שזרועות הציד שלהן פונות מטה. המינים בסדרה חיים בעיקר במים קרים וסמוך לחופים.
רבייה
הנקבה מטילה ביצים שמהן בוקעות פגיות שוחות שלא דומות לחיה הבוגרת. בשלב מסוים הפגיות שוחות לקרקעית הים ושם הן הופכות לבוגרים.
תזונה
כמו מרבית המדוזות הם טורפים שניזונים מפיטופלנקטון, זואופלנקטון, חיידקים, שטרגליים, קרילאים, חסילונים ורב-זיפיות.
התעלה האנאלית
מבנה
בבני אדם, התעלה האנאלית אורכה כ-6 עד 10 סנטימטרים, מהחלחולת עד לפי הטבעת. הוא מופנה כלפי מטה ולאחור. הוא מוקף בסוגרים פנימיים בלתי רצוניים ובסוגרים חיצוניים רצוניים, אשר שומרים על הנהור סגור בצורה של חריץ מלפנים ומאחור.
התעלה מובדלת מפי הטבעת על ידי מעבר פני השטח הפנימיים מרקמה אנדודרמית לרקמה אקטודרמית דמוית-עור.
התעלה האנאלית מחולקת באופן מסורתי לשני מקטעים, עליונים ותחתונים, מופרדים על ידי הקו המשונן (Pectinate line):
השוּל האנאלי מתייחס לקצה הדיסטלי של התעלה האנאלית, אזור מעבר בין האפיתל של התעלה האנאלית לעור הפרניאלי. אין להתבלבל עם הקו המשונן בין האזורים העליונים והתחתונים בתוך התעלה האנאלית.
בלוטת אנאלית מפרישה הפרשות לימפתיות ובונה חומר צואתי מבִּטנָת המעי הגס. אצל בעלי חיים מסוימים ניתן לבצע חיסול של הבלוטות הללו באופן שגרתי כל 24–36 חודשים כדי למנוע זיהום והיווצרות פיסטולה.
תפקוד
שריר הסוגר האנאלי החיצוני הוא השריר הרצוני שמקיף ודבוק לפי הטבעת בשוליים התחתונים של התעלה האנאלית. שריר זה נמצא במצב של התכווצות טונית, אך במהלך צאיה הוא נרפה כדי לאפשר שחרור צואה.
תנועת הצואה נשלטת גם על ידי הסוגר האנאלי הפנימי, שמבוקר באופן בלתי-רצוני, שהוא הרחבה של השריר המעגלי המקיף את התעלה האנאלית. סוגר זה נרפה כדי בזמן שחרור צואה מפי הטבעת והתעלת האנאלית.
לאונטיון
לאונטיון (בלטינית: Leontium; ביוונית: Λεόντιον) הייתה פילוסופית יוונית מהמאה ה-4 לפנה"ס שהשתייכה לאסכולה האפיקוראית.
ביוגרפיה
לאונטיון הייתה תלמידתו של אפיקורוס ודבקה בפילוסופיה שפיתח. אומרים שהייתה מאהבתו של מטרודורוס מלמפסקוס. המידע שיש לנו עליה כיום הוא מועט. נאמר עליה שהיא הייתה הטאירה - המעמד הגבוה ביותר של זונות ביוון העתיקה. יש שרצו לטעון שהאמירה הזאת נועדה להקטין את לאונטיון, ולמעשה אורח חיים של זנות נגד את דרך החיים אליה חינך אפיקורוס, אולם אין לטענה הזו על מה להתבסס. מצד שני, הטאירות נהנו לעיתים קרובות מעצמאות שנשללה מרוב הנשים האחרות בחברה הגברית של יוון העתיקה, ונחשבו לנשים משכילות שעסקו גם בפילוסופיה. בניגוד לשאר מוסדות הפילוסופיה ביוון העתיקה, בית הספר של אפיקורוס היה יוצא דופן בכך שהוא איפשר לנשים ואפילו לעבדים להשתתף בשיעוריו.
הביוגרף דיוגנס לארטיוס שימר בכתביו שורה ממכתב שאפיקורוס כתב ללאונטיון, שבו אפיקורוס משבח אותה על טיעוניה הכתובים היטב נגד השקפות פילוסופיות מסוימות (שאינן מוזכרות בציטוטיו של דיוגנס). לדברי פליניוס הזקן, הצייר היווני אריסטידים של תיבס צייר את לאונטיון בעבודה בשם: "לאונטיון חושבת על אפיקורוס".
לדברי המדינאי והסופר מרקוס טוליוס קיקרו, לאונטיון פרסמה טיעוני ביקורת על הפילוסוף המפורסם תאופרסטוס מהאסכולה הפריפטטית, וכך כתב:. גם פליניוס הזקן תהה איך אישה יכולה לכתוב נגד תאופרסטוס.
מטבעות בר כוכבא
תולדות
מינהל בר כוכבא הטביע מטבעות לא על אסימוני מתכת חלקים, כפי שהיה מקובל, אלא על מטבעות שהיו במחזור הכספים. כך הוצאו מן המחזור מטבעות הטבועים בראשי הקיסרים הרומים, אליליהם ומקדשיהם, ועליהם באה טביעה מחודשת בסמלי המרד וסיסמאותיו. תופעה זו קשורה, ללא ספק, גם בעובדה שמחד גיסא, בתקופת המרד התקיימו ככל הנראה מספר מִטְבָּעוֹת שפעלו במקביל (דבר המוכח מריבוי טיפוסי הרושמות), ולא מן הנמנע כי לא הייתה מטבעה אחת מרכזית.
ומאידך גיסא הייתה שיטה זו מעין נקמה פורתא והצהרה פוליטית מובהקת. על רבים ממטבעות מרד בר-כוכבא אפשר להבחין בדגמים המקוריים, שכן לעיתים לא הקפידו על שיוף דגמי המטבע המקורי עד תום. בשנים הראשונות הטביעו על המטבעות נוסחת תאריך; בשנה הראשונה: "שנת אחת לגאלת ישראל"; בשנה השנייה: "חרות ישראל" או "ש ב לחר ישראל"; ובשנה השלישית: "לחרות ירושלם", (וזו תופעה הפוכה ממה שנהגו בתקופת המרד הגדול, שבו נטבעה תחילה הכתובת "חרות ציון", ובשלהי המלחמה "לגאלת ציון".) כמו כן, מופיע על חלק מהמטבעות שמו של מנהיג המרד ותוארו בשנה הראשונה: "שמעון נשיא ישראל", ובשנים לאחר מכן מופיע שמו "שמעון" בלבד. על מספר מטבעות מופיע השם "אלעזר הכהן", אשר זוהה במחקר עם רבי אלעזר המודעי.
בשדה המחקר
חוקרים רבים עשו שימוש נרחב במטבעות כדי ללמוד על המרד, וחלקם הסתמכו על מטבעות בר כוכבא כדי לענות על השאלה האם בר כוכבא כבש את ירושלים, כפי שניתן להבין מהתלמוד הבבלי ומההתעסקות הנרחבת בדיני המקדש והטהרה בספרות תקופת המרד. על סמך הסלעים (מטבעות הכסף הגדולות) של בר כוכבא, שעליהם מצוירת חזית המקדש, ועל סמך מטבעות שבהן נזכר "אלעזר הכהן", היו חוקרים שהניחו כי בר כוכבא השתלט על ירושלים וחידש את עבודת הקורבנות. היו שקשרו את הסיסמה "לחירות ירושלים" לסיסמה "לחירות ציון", המופיעה על מטבעות שנטבעות בירושלים בימי החורבן, והניחו שכשם שמטבעות אלו נטבעות בירושלים, כך הוטבעו בירושלים מטבעות בר כוכבא, הנושאים את הכתובת "לחרות ירושלים".
גדליה אלון, בהתבסס על הכיתובים שעל מטבעות בר כוכבא בירושלים, טען כי בר כוכבא כבש את ירושלים. קינדלר, לדוגמה, טען כי הכיתוב "ירושלם" על המטבעות מתייחס לרשות הטביעה, שטבעה בירושלים עצמה, הכיתוב "שמעון" מתייחס למנהיג המרד, שמעון בן כוסבא, והכיתוב "אלעזר" מתייחס לאלעזר המודעי, המנהיג הדתי של המרד. מילדנברג טען שהכתובות על פני המטבעות "שמעון", "אלעזר" ו"ירושלים" אינן יכולות לייצג רשויות טביעה, מכיוון שהן משמשות ביחד עם רושמות גב מכל מיני סוגים, ולכן מסקנתו שהכתובות על המטבעות הן כתובות סמליות בלבד.
מערכת דינמית
במתמטיקה, מערכת דינמית היא מרחב טופולוגי X שיש עליו פעולה רציפה, במתכונת של מערכת הומיאומורפיזמים כך ש-. הפעולות T מתארות התקדמות של הנקודות במרחב עם הזמן, כאשר הנקודה x מגיעה בזמן t למקום T_{t}(x). מערכות דינמיות מופיעות בתחומים רבים של האנליזה המתמטית, ויש להן יישומים בכל תחומי המדע.
מערכות דינמיות קלאסיות מתארות תנועה במרחב האוקלידי  המוכתבת על ידי מערכת של משוואות דיפרנציאליות. שמורה של מערכת כזו היא פונקציה שעבורה ; אם H(x(0))=0, אז H(x(t))=0 לכל t, כך שהמערכת מוגבלת למשטח H=0.
בדינמיקה סימבולית, אוסף הסדרות האינסופיות מעל אלפבית סופי \Sigma מצויד בטופולוגית המכפלה, ובאופרטור הזזה, ולכן מהווה מערכת דינמית בדידה. תת-הזזה היא תת-קבוצה סגורה של אוסף הסדרות האינסופיות מעל אלפבית סופי \Sigma (ביחס לטופולוגית המכפלה) שהיא סגורה גם תחת T,T^{-1}.
ברונטורניס
ברונטורניס (שם מדעי: Brontornis; פירוש השם: "עוף הרעם") הוא סוג של עוף אימה ענקי מסדרת הקריאמאים שחי באמריקה הדרומית (בעיקר בפטגוניה) בתקופת המיוקן, לפני 7–17 מיליון שנה. הוא היה עוף עצום ממדים וגם היה עוף האימה השני בגודלו לאחר הקלנקן שחי מעט אחריו. מין זה הוגדר ב-1891 וכלל מין יחיד - Brontornis burmeisteri.
עליזה ורדי
עליזה ורדי (30 בדצמבר 1935 - 6 בינואר 2014) הייתה גנטיקאית ישראלית שהתמחתה בתחום ההדרים, ופיתחה יחד עם צוותה לפחות 14 זני הדרים שונים. יקירת ענף ההדרים וזוכת אות קנט לשנת 2011.
ברונטורניס
הברוטורניס התנשא לגובה 2.8 מטרים ושקל 230–400 ק"ג. הוא נחשב טורף-על בתחומי מחייתו, והיה מסוגל לצוד את כל שאר היצורים בשטחי ערבות ארגנטינה וצ'ילה הקדומים. למעשה, רק עופות הפיל והעוף האוסטרלי דרומורניס שקלו יותר ממנו. הוא דמה לפורוסרקוס, שהתקיים אחריו, וחי לצד הארגנטוויס.
עליזה ורדי
ביוגרפיה
עליזה ורדי נולדה ב-1935 בארץ ישראל. למדה בגימנסיה הריאלית בראשון לציון. לאחר שירות בצה"ל למדה ביולוגיה לתואר מוסמך באוניברסיטה העברית והמשיכה כתלמידת מחקר בחוג לגנטיקה. ב-1970 קיבלה תואר דוקטור על עבודתה בנושא "היברידים טריפלואידים בקבוצת החיטה (Triticum-Aegilops) ומשמעותם האבולוציונית בהתפתחות יחידות פוליפלואידיות בקבוצה זו".
ברונטורניס
בתחומי מחייתו מילא הברונטורניס את תפקיד הטורפים הגדולים שלא נמצאו באמריקה הדרומית לפני ההחלפה האמריקנית הגדולה, יחד עם התיילקוסמילוס. ככל הנראה, ארב הברונטורניס לטרפו ממסתור ותפס אותו בעזרת מקורו העצום או רדף אחריו עד שהשיג אותו. אפשרות נוספת היא שהיה אוכל נבלות.
עליזה ורדי
ביוגרפיה
ורדי יצאה לשנה של פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' ולאחר מכן הייתה שנתיים אסיסטנטית במעבדה של פרופ' דניאל זוהרי. ב-1972 התקבלה לעבודה כחוקרת במכון המטעים, מכון וולקני. החל מקיץ 1973 ניהלה פרויקט חשוב להשבחת הדרים, בכדי לתת מענה לחוסר הריווחיות של ענף הפרדסנות הישראלי. בשנות ה-80 של המאה העשרים פותחו במסגרת הפרויקט זני הדרים חדשים, שהחשוב ביניהם היה אור. בשנת 1998 מונתה לתפקיד מנהלת המחלקה להשבחה וגנטיקה מולקולארית של עצי פרי. ב-2001 פרשה לגמלאות, אך המשיכה לשמור על קשר עם חוקרי מכון וולקני ולסייע בעצות. ב-6 בינואר 2014 נפטרה.
במכון וולקני פותח זן הדרים דמוי אשכולית בשם עליזה, שנקרא כך לזכרה.
ג'ון אנסטר פיצג'רלד
ג'ון אנסטר פיצג'רלד (באנגלית: John Anster Fitzgerald; ) היה צייר פיות בתקופה הוויקטוריאנית. רבים מציורי הפיות שלו חשוכים ומכילים דימויים של שדים, והתייחסויות לשימוש בסמים. יצירתו הושוותה לציורים הסוריאליסטיים של הירונימוס בוש ופיטר ברויגל.
ביוגרפיה וקריירה
שנת לידתו בלמבת בדרום לונדון לא ברורה. הוא היה ממוצא אירי, בנו של המשורר ויליאם תומאס פיצג'רלד.
בשנת 1849 נישא פיצג'רלד למרי אן באר (1830-1899). הם גידלו לפחות ארבעה בנים ושתי בנות.
כאמן, נראה כי פיצג'רלד לימד את עצמו. עבודתו הוצגה לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בשנת 1845. הוא גם הציג בחברת האמנים הבריטיים ובחברה המלכותית לצבעי מים. בסוף שנות החמישים של המאה ה-19, הוא יצר סדרת פיות חג מולד למגזין " Illustrated London News ".
פיצג'רלד העניק ליצירותיו כותרות שלעיתים קרובות לא נתנו אינדיקציה ברורה לנושאים שצייר. סוחרי אמנות ואספנים כינו אותם בשמות משלהם לעיתים קרובות, מה שגרם לבלבול גדול ברישום האוסף האמנותי שלו. חלק מכותרותיו של פיצג'רלד, כמו "חלום הצינור" ו"החולם השבוי," מסבירים אולי "שפיצג'רלד היה בקיא בסוגי האופיום, שהיה הסם השכיח בתקופה הוויקטוריאנית."
פיצג'רלד יצר "תמונות מדהימות של פנטזיה טהורה עם פיות, שבבסיסן נושא ספרותי כלשהו." ציוריו משתמשים לרוב בצבעים מבריקים, בעיקר אדומים, וסגולים, כמו בציור "רובין השבוי". הוא ייצר סדרה גדולה של ציורים על נושא רובין קוק - בין השאר, מי הרג את קוק רובין? ו"פיות ישנות בקן ציפור."
לפיצג'רלד היו קשרים מוגבלים עם אמנים אחרים. הוא בילה בעיקר במועדון הלונדוני שלו, מועדון הסאבאג'.חברי עמיתים, שזכרו אותו לאחר מוותו, זכרו שהוא היה חקיין מיומן של השחקנים הגדולים של אותה תקופה - אדמונד קין, צ'ארלס קמבל, וויליאם צ'ארלס מקארדי.
העבודה הסופית שפיצג'רלד הציג באקדמיה המלכותית, בשנת 1902, הייתה תמונה של "אליס בארץ הפלאות". זייפני אמנות מהמאה העשרים פעלו ביצירת תמונות פיות מזויפות של פיצג'רלד. הזיופים התגלו כאשר בחינה שלהם חשף פיגמנטים מודרניים. הזיוף הובא לידיעת הציבור בעזרת תערוכת ציורי הפיות הוויקטוריאניים בשנת 1998 באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בתו הצעירה, פלורנס הארייט פיצג'רלד (1857–1927), הייתה ציירת ופסלת. היא נישאה לאמן הנוף ולטר פולן בישופ (1856–1936) בשנת 1889.
רובי הרובוט
הסדרה שודרה לראשונה ב-7 בספטמבר 2010 בערוץ TVOntario. בישראל הסדרה שודרה בשנת 2011 בערוץ הופ!. הסדרה היא בת 2 עונות ו-104 פרקים באורך 11 דקות.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר רובי הרובוט וחבריו, אשר טסים בכל פרק סביב גלקסיית הרובוטים בחללית לכוכבי לכת שונים כדי לפתור משימות שונות.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי דן שצברג, והופק על ידי יונית עוזרי מנחם.
טבח פונאר
טבח פונאר (Ponary massacre) היה רצח המוני של עד 100,000 אנשים על ידי אנשי האס דה ואנשי האס אס הגרמנים ומשתפי פעולה ליטאים של המיליציה הליטאית במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה באזור הכיבוש הנאצי "נציבות הרייך אוסטלנד". הרציחות החלו לאחר תחילת מבצע ברברוסה, ונערכו בין יולי 1941 לאוגוסט 1944 בקרבת תחנת הרכבת בפונאר, אשר כיום הוא פרוור של העיר וילנה בירת ליטא. כ-70,000 יהודים נרצחו בפונאר, ולצדם עד 20,000 פולנים ו-8,000 שבויי מלחמה סובייטים, שרובם הובאו לשם מווילנה.
במלחמת העולם השנייה והשואה, הפכו ליטא והמדינות הבלטיות למקומות הראשונים מחוץ לפולין הכבושה שבהם החלו הנאצים לרצוח יהודים כחלק מהפתרון הסופי. מתוך 70,000 היהודים שחיו בווילנה רק 7,000 (או 10%) שרדו את השואה. מספר התושבים נכון ליוני 1941 היה 80,000 יהודים, או כמחצית מאוכלוסיית העיר. לפי אנציקלופדיית השואה מעל לשני שלישים מהם, או לפחות 50,000 יהודים, נרצחו לפני סוף 1941.
מעשי הטבח
מעשי הטבח החלו ביולי 1941 מיד עם הגיעם של אנשי יחידת איינזצקומנדו 9 של האס אס לווילנה ב־2 ביולי 1941. רוב ההרג בוצע בפועל על ידי מחלקות מיוחדות שכללו 80 מתנדבים ליטאים. ב-9 באוגוסט 1941 הוחלפה יחידת איינזצקומנדו 9 ביחידת איינזצקומנדו 3. בספטמבר הוקם גטו וילנה. באותו החודש נרצחו במסגרת מבצע אחד 3,700 יהודים. רוב הקורבנות הופשטו לפני שנורו. מבצעי רצח המוני נוספים בוצעו במהלך הקיץ והסתיו.
עד סוף השנה נרצחו כ־50,000 עד 60,000 יהודים מווילנה. על פי אנציקלופדיית השואה נרצחו במבצעי הרצח ההמוני הללו גברים, נשים וילדים. יצחק ארד סיפק מידע המבוסס על דוחות איינזצגרופן, כרטיסי מזון והיתרי עבודה.
הקצב בו נרצחו האנשים הואט ב-1942 כאשר עבדים יהודים הופקעו בידי הוורמאכט. עם התקדמות הצבא הסובייטי ב-1943, ניסו היחידות הנאציות להסתיר את פשעיהם במסגרת מבצע 1005. שמונים אסירים ממחנה הריכוז שטוטהוף הפכו ל"לייכנקומנדו" ("יחידות הגופות"). הפועלים אולצו לחפור החוצה מהבורות גופות, לערום אותם על עצים, ולשרוף אותם. האפר נכתש, עורבב בחול ונקבר. עבודה זו נמשכה במשך מספר חודשים, והאסירים הצליחו לברוח משם דרך מנהרה שנחפרה באמצעות כפות ב-19 באפריל 1944. 11 מתוך 80 האסירים שרדו את המלחמה ועדויותיהם תרמו לחשיפת הטבח.
הקורבנות
המספר הכולל של קורבנות טבח פונאר עד סוף שנת 1944 היה בין 70,000 ל-100,000. רוב הקורבנות היו יהודים פולנים ויהודים ליטאים מהערים הפולניות והערים הליטאיות הסמוכות, והיתר היו בעיקר פולנים (כ-20 אלף) ורוסים (בערך 8,000). על פי מוניקה טומקייביץ', אשר חיברה ב-2008 ספר שעוסק בטבח פונאר, בטבח נרצחו 80,000 בני אדם, בהם כ-72,000 יהודים, כ-5,000 אסירים סובייטיים, בין 1,500 ל-2,000 פולנים, כאלף איש שתוארו כקומוניסטים או פעילים סובייטים, ו-40 צוענים.
הקורבנות הפולנים כללו בעיקר אנשי אקדמיה, אנשי חינוך, כמרים וחברי תנועת ההתנגדות של ארמייה קריובה.
טבח פונאר בתרבות
על טבח פונאר נכתב אחד משירי השואה הידועים ביותר, "פונאר" (או "שטילער, שטילער", שקט שקט). את השיר ביידיש חיבר שמריהו קצ'רגינסקי בעקבות בית בפולנית שכתב הרופא נח (לאון) וולקוביסקי, והוא הולחן על ידי בנו בן ה-12, אלכסנדר (אלק) וולקוביסקי (לימים אלכסנדר תמיר). השיר, שנכתב בגטו וילנה באביב 1943, הוא שיר ערש לילד שאביו נספה בפונאר. להלן השורות הראשונות בתרגומו העברי של אברהם שלונסקי:
קלנקן
קלנקן (שם מדעי: Kelenken) הוא סוג של עוף אימה ענקי, מסדרת הקריאמאים, אשר חי באמריקה הדרומית (בייחוד באזור ארגנטינה של היום) הקדומה בתקופת המיוקן, לפני 15 מיליון שנה. הוא היה העוף הגדול ביותר במשפחת עופות האימה, אך קטן במשקלו מהברונטורניס שחי באותה תקופה.
מאפיינים
סוג זה הוגדר בשנת 2007 ונכלל בו מין אחד - Kelenken guillermoi. הוא קרוי על שם מפלצת הקלנקן, מתרבות האינדיאנים בני הקבוצה האתנית של הטוולצ'ה, שוכני הפמפס.
הקלנקן היה עוף עצום בעל גולגולת באורך 71 סנטימטרים - הגולגולת הגדולה ביותר של עוף כלשהו שנמצאה, הגיע לגובה של כשלושה מטרים ולמשקל של עד 160 קילוגרם. הוא היה העוף הגדול ביותר בתחומי תפוצתו, יחד עם הארגנטוויס, והיה מסוגל לטרוף את כל היצורים הקטנים בתחומי מחייתו.
ייתכן שרדף אחרי טרפו במרחבי הערבות הקדומים, והכה אותו עם מקורו העצום עד שמת. אפשרות נוספת היא שחיכה לטרפו במסתור, תקף אותו ממארב ותפס טרף קטן יותר עם מקורו הענקי. ייתכן גם שגנב טרף מטורפים אחרים באמצעות ממדיו העצומים וקריאותיו הצורמות, בדומה לנשרים ועיטים מודרניים.
בתרבות
עוף זה הופיע בסדרה טורפים פרהיסטוריים ובמשחקים עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive.
לוני ווקר
לוני ווקר הרביעי (באנגלית: Lonnie Walker IV; נולד ב-14 בדצמבר 1998) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת ברוקלין נטס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
קריירת תיכונים ומכללות
ווקר נולד וגדל בעיר רידינג שבפנסילבניה, ובנערותו למד ב"תיכון רידינג" המקומי. בעונת 2016/2017 הוליך את קבוצת הכדורסל של התיכון לזכייתה הראשונה אי פעם באליפות ליגת התיכונים של פנסילבניה, עם ממוצע של 18.4 נקודות למשחק. לאורך אותה עונה שבר את שיאו של דונייל מרשל כשיאן הנקודות של רידינג בכל הזמנים, עם 1,828 נקודות בסך הכול. בסיום העונה זכה בתואר שחקן העונה של ליגת התיכונים בפנסילבניה (Mr. Pennsylvania Basketball), ונבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
בשנת 2017 החל ללמוד באוניברסיטת מיאמי. בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל שלה – "מיאמי הוריקנס" – הוביל את קלעיה עם ממוצע של 11.5 נקודות למשחק, אליהן הוסיף 2.6 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים למשחק. באפריל 2018 הודיע על עזיבתו את האוניברסיטה, לאחר שנה אחת בלבד, לטובת התמודוות לבחירה בדראפט ה-NBA.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 2018 נבחר ווקר על ידי סן אנטוניו ספרס, בבחירה ה-18. לאורך עונת הרוקי שלו שותף ב-19 משחקים בלבד ב-NBA, אולם הצטיין במדי קבוצת הבת של סן אנטוניו מליגת הפיתוח – אוסטין ספרס – עבורה קלע 16.6 נקודות בממוצע למשחק. בעונת שימש כשחקן רוטציה קבוע של הספרס, ותרם 6.4 נקודות בממוצע למשחק. ב-4 בדצמבר 2019 קלע שיא קריירה של 28 נקודות, כולל 19 ברבע האחרון, בניצחון קבוצתו מול יוסטון רוקטס.
קליפורניה זפר
קליפורניה זפר (באנגלית: California Zephyr, מילולית "צפריר קליפורניה") היא רכבת נוסעים בארצות הברית המופעלת על ידי חברת הרכבות הפדרלית אמטרק בין שיקגו ואמריוויל (במקור אוקלנד) דרך מדינות ארצות הברית אילינוי, איווה, נברסקה, קולורדו, יוטה, נבדה וקליפורניה. אורך הקו 3,924 קילומטרים, הקו השני באורכו שמפעילה אמטרק אחרי הטקסס איגל שבין שיקגו ללוס אנג'לס. אמטרק טוענת שהרכבת עוברת בין הנופים היפים ביותר שניתן לצפות בהם מהרכבות שלה, כולל תצפיות על עמק נהר הקולורדו העליון בהרי הרוקי והסיירה נבדה.
לפני שאמטרק הפעילה את קו הרכבת "קליפורניה זפר" הוא הופעל כשיתוף פעולה בין שלוש חברות רכבת: שיקגו, ברלינגטון וקווינסי (Chicago, Burlington and Quincy Railroad), בראשי תיבות CB&Q, דנוור וריו גראנדה (Denver and Rio Grande Western Railroad), בראשי תיבות D&RGW ווסטרן פסיפיק (Western Pacific Railroad), שכולן כינו אותו "הרכבת המדוברת ביותר באמריקה". הרכבת הראשונה יצאה לדרך ב-20 במרץ 1949. היא תוכננה לעבור בנופים המרהיבים ביותר באור יום. הרכבת המקורית הושבתה ב-1970, אם כי D&RGW המשיכה להפעיל את שירות הנוסעים שלה ה"ריו גראנדה זפר" (Rio Grande Zephyr) בין סולט לייק סיטי ודנוור תוך שימוש בציוד המקורי עד 1983. מאז 1983 ניתן הכינוי "קליפורניה זפר" לשירות של אמטרק, הפועל פעם ביום והוא שילוב בין המסלול המקורי של ה"זפר" והקו המתחרה "סיטי אוף סן פרנסיסקו" (City of San Francisco).
היסטוריה
במקור הופעל ה"קליפורניה זפר" על ידי חברת הרכבות שיקגו, ברלינגטון וקווינסי בקטע משיקגו לדנוור בהמשך על ידי חברת הרכבות המערבית דנוור וריו גראנדה בקטע מדנוור ועד סולט לייק סיטי, ועל הקטע האחרון בין סולט לייק סיטי לאוקלנד הייתה אחראית חברת הרכבות וסטרן פסיפיק. קרונות השייכים לחברות השונות הופעלו ביחד, קרונות נותקו מהרכבת וחוברו מחדש בשל תחזוקה, תיקונים ומספר הנוסעים שהשתנה על פי עונות השנה.
הרכבת הראשונה הייתה קרויה סן פרנסיסקו והושקה על ידי השחקנית אלינור פארקר כשסגן מושל קליפורניה גודווין נייט (Goodwin Knight), ראש עיריית סן פרנסיסקו אלמר רובינזון (Elmer Robinson) ונשיא חברת וסטרן פסיפיק הארי מיטשל (Harry A. Mitchell) צופים בטקס. בנסיעת הבכורה קיבלה כל נוסעת סחלבים בגוונים של "כסף" וכתום שהוטסו מהילו שבהוואי. דיילת ששירתה ברכבת כונתה "זפרט" (Zephyrette).
בקיץ 1954 היה זמן הנסיעה לקו באורך 4,074 קילומטרים חמישים שעות ו-50 דקות. ב"קליפורניה זפר" שנסע מזרחה הייתה ב-1 מרץ 1955 הלידה הראשונה כשנולד ריד זארס.
"קליפורניה זפר" לא היה חסין בפני הירידה במספר הנוסעים ברכבות שנות ה-60 של המאה ה-20, ויותר מכך הקו היה הפסדי גם שכל המקומות נמכרו. חברת וסטרן פסיפיק הגישה בקשה להפסיק את חלקה בקו ב-1966, אבל ועדת המסחר הבין-מדינתי (Interstate Commerce Commission) דחתה את הבקשה לאחר מחאות הציבור. ב-1969 הגישה D&RGW בקשה דומה וב-1970 אישרה ועדת המסחר הבין-מדינתי לווסטרן פסיפיק להשבית את הקטע שבאחריותה, בתנאי ששתי החברות האחרות D&RGW ו-CB&Q "יספקו מראית עין של [שירות]" בין שיקגו ואוגדן שביוטה. הרכבת האחרונה בקו "קליפורניה זפר" אל החוף המערבי עזבה את שיקגו ב-22 במרץ 1970 והגיעה לאוקלנד יומיים אחר-כך. "קליפורניה זפר" פעל במשך 21 שנים ויומיים. מזרחית לסולט לייק סיטי צומצמה תדירות הקו לשלוש פעמים בשבוע כשהוא פועל תחת השם "שירות קליפורניה" (California Service) בקטע של CB&Q וכ"ריו גראנדה זפר" (Rio Grande Zephyr) בקטע בבעלות של D&RGW. הקטע של D&RGW הורחב מעבר לסולט לייק סיטי אל אוגדן, שם יכלו נוסעים שיעדם נבדה וקליפורניה לעבור לקו הרכבת סיטי אוף סן פרנסיסקו (City of San Francisco) של סאותרן פסיפיק. סידור זה נמשך עד הקמת אמטרק ב-1 במאי 1971.
הדיילות של קליפורניה זפר
הדיילות, המכונות באנגלית Zephyrettes, היו פרי יוזמתה של וילמה מקפיק (Velma McPeek), המפקחת על שירותי רכבת נוסעים של ברלינגטון. הן ביצעו מגוון רחב של תפקידים, החל ממדריכות טיולים, עזרה ראשונה ובייביסיטר. הדיילות הראשונות הועסקו בקו "דנוור זפר" (Denver Zephyr) ב-1936. ב"קליפורניה זפר" הן שירתו מיומו הראשון של הקו ב-1949 עד שהושבת ב-1970. הדיילת ג'ולי אן ליימן (Julie Ann Lyman) תיארה את התפקיד כ"תשובה של הרכבת לדיילות אוויר". החובות השונים של העבודה כללו קבלת פני הנוסעים, הודעות לנוסעים, משלוח מברקים, ביצוע הזמנות לארוחת ערב, ובדרך כלל אשת קשר בין נוסעי הרכבת וצוותה. בכל זמן נתון הועסקו בין 10 ל-11 דיילות.
כשאמטרק החייתה את ה"קליפורניה זפר" ב-1983 היא הזמינה דיילת לשעבר בקו, ביולה באומן (Beulah Bauman) להשיק את הרכבת.
צמד קרונות דיזל של וסטרן פסיפיק, כונו גם הם Zephyrette. הם פעלו בין 1950 ל-1960 בקו בין אוקלנד לסולט לייק סיטי.
תקופת אמטרק
אמטרק התכוונה להחיות את ה"קליפורניה זפר" כחלק מרשת הקווים המקורית שלה ב-1971, תוך שימוש במסילות של חברת הרכבות ברלינגטון נורתרן (Burlington Northern Railroad) מזרחית מדנוור, במסילות של D&RGW בין דנוור לאוגדן, ובמסילות של סאותרן פסיפיק מערבית לאוגדן. ברגע האחרון סירבה D&RGW להצטרף לאמטרק, משום שחששה שרכבות הנוסעים של החברה החדשה יפריעו לתנועת רכבות המשא שהייתה פעילות רווחית. החלטה זו אלצה את אמטרק להשתמש בקו אוורלנד (Overland Route) של יוניון פסיפיק דרך דרום ויומינג במקום קולורדו. לזמן קצר, בין אביב 1971 וקיץ 1972, נאלצו נוסעים בין שיקגו ואוקלנד לנסוע בשתי רכבות ה"דנוור זפר", שפעלה יומית בין שיקגו לדנוור, ו"סיטי אוף סן פרנסיסקו", שפעלה שלוש פעמים בשבוע, בין דנוור ואזור מפרץ סן פרנסיסקו. עם זאת, בסופו של דבר לאחר כמה ניסיונות כושלים מזגה אמטרק את שתי הרכבות לאחת, שכונתה "סן פרנסיסקו זפר" (San Francisco Zephyr), מחווה לקווים "קליפורניה זפר" ו"סן פרנסיסקו צ'יף", בין שיקגו ואוקלנד. D&RGW המשיכה להפעיל את ה"ריו גראנדה זפר" בין דנוור לאוגדן. ב-1977 הוסיפה אמטרק קשר לסיאטל באמצעות הקו פיוניר (Pioneer – "חלוץ") שפעל בין סיאטל לסולט לייק סיטי וב-1979 קשר ללוס אנג'לס באמצעות הקו דזרט וינד (Desert Wind – "רוח מדברית") שפעל בין לוס אנג'לס לסולט לייק סיטי.
ב-1983 החליטה D&RGW להצטרף לאמטרק בשל הפסדים בפעילות רכבות הנוסעים. אמטרק הסיטה את ה"סן פרנסיסקו זפר" למסילת מנהרת מופאט (Moffat Tunnel Route) בין דנוור לסולט לייק סיטי, ההעדפה הראשונה שלה מ-1971. השינוי תוכנן ל-25 באפריל, אבל מפולת בוץ בתיסטל ביוטה השביתה את המסילה ודחתה את השינוי עד 16 ביולי. יחד עם שינוי המסלול שינתה אמטרק את שם הקו ל"קליפורניה זפר".
"קליפורניה זפר" המודרני משתמש בדרך כלל במסלול של קו הרכבת המקורי מזרחית לסולט לייק סיטי. עם זאת, הקטע בנבדה ובקליפורניה הוא במהותו המסלול של הקו לשעבר "סיטי אוף סן פרנסיסקו". ה"קליפורניה זפר" משתמש במסילה של וסטרן פסיפיק לשעבר המכונה המסדרון המרכזי (Central Corridor) מסולט לייק סיטי עד מרכז נבדה, ואז עובר בוינמאקה למסילת אוורלנד (Overland Route) של סאותרן פסיפיק לשעבר. הנקודה שבה הרכבת מחליפה מסילות תלויה בכיוון הנסיעה, מכיוון שחברת הרכבות יוניון פסיפיק נהגה להניח מסילה כפולה לרוחב נבדה, כשבכל מסילה הרכבות נסעו בכיוון אחד בלבד.
ב-1997 סגרה אמטרק את הקווים המפסידים לסיאטל (פיוניר) וללוס אנג'לס (דזרט וינד) כחלק מקיצוץ בתקציבה.
קליפורניה זפר כיום
בקיץ, העונה הבוערת של הנסיעות ב"קליפורניה זפר", כוללת הרכבת עד 20 קרונות נוסעים בעלי קומה כפולה, שאליהם נוספו עד 2004 כמה קרונות משא, וקרונות נגררים בין שיקגו לדנוור. את הרכבת מושכים עד ארבעה קטרים בהספק של 3,090 קילוואט. הרכבת עוברת בשבע ממדינות ארצות הברית ועוצרת ב-33 תחנות. זמן הנסיעה נע בין 52 ל-53 שעות, כשהרכבת עומדת בלוחות הזמנים. לשם השוואה, הרכבת המתחרה "סיטי אוף סן פרנסיסקו", שפעלה מ-1936 עד 1971, עשתה זאת ב-40 שעות. הקליפורניה זפר משתמשת ברשת מסילות הברזל של שני ספקים:
קרונות הנוסעים בני הקומתיים הם משני סוגים: קרונות מושבים עם גב מתכוונן וקרונות שינה שבהם יש ארבעה סוגים של תאי שינה. בקרונות אלו השירות כולל גם מקלחון. בנוסף יש קרון מסעדה וקרון תצפית, שקומתו העליונה בנויה חלונות רחבים כשהמושבים פונים אל החלונות, ובקומתו התחתונה יש בית קפה.