cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סופיה קובלבסקיה
קריירה אקדמית
קובלבסקי השתתפה בתנועות חברתיות והפיצה רעיונות של סוציאליזם אוטופי. ב-1871 היא הגיעה לפריז עם בעלה כדי לעזור לנפגעים מהקומונה הפריזאית. קובלבסקי עזרה להציל את ויקטור ג'אקלראד (Victor Jaclard), סוציאליסט ומהפכן צרפתי וחבר בקומונה הפריזאית, שהיה בעלה של אחותה אן ג'אקלראד (Anne Jaclard) שהייתה גם כן מהפכנית סוציאליסטית ופמיניסטית.
ב-1874 היא הציגה שלושה מאמרים בנושא משוואות דיפרנציאליות חלקיות, הדינמיקה של טבעות שבתאי ובנושא אינטגרלים אליפטיים – בפני אוניברסיטת גטינגן כעבודת מחקר לדוקטורט. עם תמיכתו של קארל ויירשטראס, היא השיגה דוקטורט במתמטיקה בהצטיינות, כך שיכלה לדלג על ההרצאות והמבחנים שלרוב דרושים כדי לזכות בתואר. בכך היא הפכה לאישה הראשונה באירופה בעלת תואר דוקטור בתחום. המאמר שלה בנושא משוואות דיפרנציאליות חלקיות כלל את מה שכיום ידוע בשם משפט קושי-קובלבסקי, שנותן תנאים לקיום של פתרונות לסוג מסוים של משוואות.
שנותיה האחרונות בגרמניה ובשוודיה
בתחילת שנת 1880 התערער מצבם הכלכלי של בני הזוג קובלבסקי. סופיה רצתה להיות מרצה באוניברסיטה אך תפקיד זה היה אסור עליה מפני שהייתה אישה, למרות שהיה לה ידע במתמטיקה כלמרצים גברים. היא התנדבה לתת הרצאות בחינם אך עדיין נמנעה ממנה הזכות. זמן מה לאחר מכן, ולדימיר התחיל ניהול עסקי וקובלבסקי נהייתה עוזרתו. הם בנו בתים ומזרקות מים ומצבם הכלכלי השתפר לתקופה קצרה. ב-1879, מחיר המשכנתאות עלה על גובה הכנסותיהם. הם שוב איבדו את כל כספם ופשטו את הרגל. מעט לאחר מכן, ולדימיר מצא עבודה וסופיה עזרה לשכנים לחבר את החשמל של מנורות הרחוב. בני הזוג קובלבסקי מהר מאוד ייצבו את עצמם כלכלית שוב.
באותה שנה, עם עזרתו של המתמטיקאי גוסטה מיטאג-לפלר, שהיא הכירה כתלמיד נוסף של קארל ויירשטראס, קובלבסקי הצליחה למצוא עבודה כמרצה אישית שממומנת ישירות על ידי הסטודנטים באוניברסיטת סטוקהולם שבשוודיה. קובלבסקי פגשה את מיטאג-לפלר דרך אחותו, השחקנית, הסופרת והמחזאית אן שרלוט אדגרן-לפלר. לשתי הנשים הייתה מערכת יחסים אינטימית של "חברות רומנטית" ששרדה עד למותה של קובלבסקי.
מלבד כישורי המדעים שניחנה בהם, סופיה ניחנה בכישורי כתיבה בתחומים שונים. בוכאנאן (Buchanan, 1962) במאמרו על מתמטיקה ושירה מציין כי הן מתמטיקה והן שירה משתמשות באיכויות צורניות כדי לבטא יחסים. שירה ומתמטיקה מנסות לדון באידיאלים, וזה מה שעשתה סופיה בשני תחומי עיסוקה.
היא התמנתה כפרופסור בחוג למתמטיקה באוניברסיטת סטוקהולם, שוודיה בשנת 1884, וכיהנה כחברה בהתכתבות של האקדמיה למדעים בסנט פטרבורג משנת 1889. בשנה זו מונתה לפרופסור מן המניין, והייתה האישה הראשונה בעלת תפקיד זה באירופה הצפונית. לאחר שתדלנות ממושכת למענה (ושינוי כללי האקדמיה), הוענקה לה חברות באקדמיה הרוסית למדעים, אך היא מעולם לא קיבלה הצעה להיות פרופסור ברוסיה.
קובלבסקי כתבה בנוסף מספר עבודות שאינן מתמטיות, כולל אוטוביוגרפיה שלה בשם "ילדות רוסית", מחזות (בשיתוף עם הדנית אן שרלוט אדגרן-לפלר) ואוטוביוגראפיה (חלקית)- "נערה ניהיליסטית" (1890). היא נפטרה ממחלת השפעת ב-1891 בגיל ארבעים ואחת, לאחר שחזרה מחופשה בג'נובה. היא קבורה בסולנה (Solna) שבשוודיה, בבית הקברות הצפוני.
תרומתה העיקרית
מרבית העבודות שלה הם בתחום התאוריה של גוף צפיד מסתובב.
ספרים, מחזות, רומנים ושירה
יחד עם עיסוקה בתחום המדעי, ניחנה בכישרון כתיבה בתחומים שונים ושילבה אותו בחייה. החל בשירה, במחזות, ובסיפורים שפורסמו בכתבי עת רוסיים ושנים אחר כך בכתבי עת צרפתיים ושוודיים. היא כתבה שני מחזות בשיתוף עם אן שרלוט אדגרן-לפלר. אחד מהם "המאבק לאושר - איך היה ואיך צריך להיות", ב-1889 כתבה את "האחיות רייבסקי" על תנועת המהפכה בראשיתה. כמו כן כתבה רומן בשם "נערה ניהיליסטית" ואת ספר הזיכרונות "ילדות רוסית".
הנצחת זכרה
להנצחת זכרה מתקיים יום מתמטיקה על שמה בבתי ספר תיכון ברחבי ארצות הברית. זוהי תוכנית בחסות האגודה למען נשים במתמטיקה, (AWM), ובמסגרת יום זה מתקיימות סדנאות שנועדו לעודד את התלמידות לעסוק במתמטיקה.
מדי שנה נערכות הרצאות על סופיה קובלבסקי בחסות האגודה למען נשים במתמטיקה (AWM), שמטרתן להדגיש את תרומתן המשמעותית של נשים בתחומי המתמטיקה.
על שמה מכתש קובלבסקיה (Kovalevskaya crater) הממוקם בצד הדרום מערבי של הירח.
הסופרת אליס מונרו כתבה את הסיפור יותר מידי אושר בהשראת סיפור חייה של קובלבסקי.
לווייתן מקור בליינוילי
לווייתן מקור בליינוילי (שם מדעי: Mesoplodon densirostris) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים. המין קרוי על שם הביולוג הימי אנרי דה בלנוויל (1777 – 1850) והוא מבין המינים הנפוצים והמוכרים ביותר בסוגו. הוא חי במרבית האוקיינוסים כולל באזורי הקוטב.
מאפיינים
זהו לווייתן בעל גוף שרירי, מוצק ומוארך יחסית ואצל הזכרים ישנם לסתות בעלות לסת אחורית מוגבהת עם שתיי שיניים בקדמתה והם בולטות מעל העיניים, כולל כשהפה סגור ושאר הראש שטוח. הלסתות בינוניות באורכם ובעלי מראה של מקור, מה שנתן להם את שמם.
אורכם הממוצע של לווייתנים אלה 4.4 מטר ומשקלם 800 ק"ג אצל הזכרים ו4.6 מ' ומשקל 1 טון אצל נקבות. הצאצאים נולדים במשקל 60 ק"ג ואורכם 1.9 מטר. צבעם אפור כהה ולזכרים ישנם צלקות מנשיכות כרישים קטנים.
מינים אלה שוכנים בכל האוקיינוסים הטרופיים, הרחק מהיבשה בדרך כלל בעומק 1,300-1,600 מ', שם בעומק הם צדים דיונונים ודגים. הם חיים בקבוצות קנות ונוטים להימנע מהשמעת רעשים בגובה 150 מ' מפני המים, להגנה מפני לווייתן האורקה הטורף.
הם נמצאו גם בימים צפוניים ודרומיים יותר מכרגיל, בנובה סקוטיה, איסלנד, איי בריטניה, יפן, ריו גראנדה דו סול, צ'ילה, דרום אפריקה, טסמניה וניו זילנד. מדי פעם עולים פרטים שלהם בטעות על החוף ובדרך כלל מתים שם.
מצב שימורם הוא ללא חשש.
זכות קדימה (מקרקעין)
זכות קדימה, בדיני הקניין, היא זכות במקרקעין המקנה לבעליה קדימות במקרה של מכירת זכות בנכס. כלומר, כשברצונו של בעל זכות קיימת בנכס (כגון בעל הנכס) למכור את זכותו, הוא חייב להציע את הזכות לבעל זכות הקדימה, לפני שיציע אותה לכל אדם אחר. זכות קדימה היא אחת מחמש הזכויות במקרקעין המוסדרות בחוק המקרקעין של מדינת ישראל. חוכר לדורות (שוכר הנכס לתקופה שלמעלה מעשרים וחמש שנים) דומה לבעל הנכס בעניין זה והוא יכול להעניק זכות קדימה.
כיכר בורוביצקאיה
כיכר בורוביצקאיה (ברוסית: Боровицкая площадь) היא אחת הכיכרות המרכזיות של מוסקבה הממוקמת מול מגדל בורוביצקאיה בקרמלין וקצהו הדרומי של גן אלכסנדר. כיכר בורוביצקאיה שנבנתה לאחרונה בלב מוסקבה חשובה כחלק מתוכנית ממשלת מוסקבה לשיפור עיר הבירה ברוסיה. פרויקט השיפור בכיכר בורוביצקיה נבחר בתוצאה של התחרות האדריכלית שנערכה בתמיכת ועדת העירייה במוסקבה לאדריכלות ותכנון עירוני.
זכות קדימה (מקרקעין)
לאחר שנרשמה בטאבו זכות הקדימה, רשם המקרקעין נדרש שלא לרשום העברה כלשהי של הזכות במקרקעין, אלא אם נוכח שהתקיימו תנאי זכות הקדימה (קרי, שהזכות במקרקעין הוצעה קודם כל לבעל זכות הקדימה).
כיכר בורוביצקאיה
ב-4 בנובמבר 2016 התקיימה בכיכר חניכת האנדרטה לוולדימיר הגדול.
זכות קדימה (מקרקעין)
זכות קדימה לפי הסכם
זכות קדימה על פי הסכם מוסדרת בסעיף 99 לחוק המקרקעין:
זכות קדימה לפי דין
לצד זכות הקדימה לפי הסכם, חוק המקרקעין מסדיר שני מקרים נוספים בהם חלה זכות קדימה: זכות קדימה בין יורשים וזכות קדימה בין בני זוג.
מימוש זכות קדימה
האופן בו יש לממש את זכות הקדימה מוסדר בסעיפים 102 ו-103 לחוק המקרקעין:
זכות הקדימה אינה מונעת העברת הזכות בנכס מבעליה לאדם אחר ללא תמורה כלשהי, כי זכות הקדימה אינה חלה על מתנות. זכות הקדימה עוברת יחד עם הזכות שלגביה היא חלה, כך שמקבל המתנה אינו יכול להעביר את הזכות הלאה ללא התחשבות בזכות הקדימה.
נבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 17
נבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 17 או נבחרת הנערות עד גיל 17 היא הנבחרת הלאומית של ישראל בכדורגל נשים עד גיל 17. סגל הנבחרת מורכב ממיטב הכדורגלניות המחזיקות באזרחות ישראלית, שגילן מתחת ל-17. הנבחרת מנוהלת על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל, הגוף האדמיניסטרטיבי החולש על נבחרות ישראל בכל הגילים ועל הכדורגל בישראל כולו.
הנבחרת שיחקה בטורנירי העפלה לאליפויות אירופה כבר מ-2008, אולם מעולם לא העפילה לטורניר. הישג השיא שלה במסגרת מוקדמות הטורניר היה העפלה לשלב העילית, במסגרת מוקדמות אליפות אירופה ב-2018. הנבחרת גם מעולם לא העפילה לגביע העולם לנערות כיוון שאליפות אירופה מהווה בפועל את משחקי המוקדמות לטורניר.
You.com
You.com הוא מנוע חיפוש המשלב תוצאות חיפוש באינטרנט באמצעות קטגוריות של אתרים ובינה מלאכותית, זאת בניגוד למנוע חיפוש מסורתי שמציג רק רשימה של קישורים.
מנוע החיפוש הוקם על ידי עובדי סיילספורס לשעבר ופתח את גרסת הבטא הפומבית שלו ב-9 בנובמבר 2021.
אחד ממייסדיו, ריצ'רד סוכר, הצהיר שהוא רוצה מנוע חיפוש עם איזון של פרטיות והתאמה אישית.
היסטוריה
האתר נוסד בשנת 2020 על ידי שני עובדים לשעבר של חברת סיילספורס, בריאן מקאן וריצ'רד סוכר. לאחר ההכרזה על פתיחת הבטא הציבורית ב-2021, הוא גייס עוד 20 מיליון דולר ממרק בניוף, מייסד סיילספורס.
תוצאות חיפוש
מנוע החיפוש מציג תוצאות חיפוש ממוינות לפי אתרים ספציפיים, למשל, Reddit. ניתן למיין את הקטגוריות הללו לפי המשתמש. עבור תוצאות כלליות באינטרנט, הוא משתמש בתוצאות של Microsoft Bing.
You.com מציעה שני מצבים: מצב אישי ומצב פרטי שנועד להיות יותר חסוי. בניגוד למצב האישי, במצב פרטי You.com לא מאחסנת חיפושים של משתמשים, לא חולקת כתובות IP עם שותפי You.com, או אוספת כל מידע על החיפוש.
ביקורות
You.com בעת השקתו קיבל ביקורות חיוביות, כאשר הנקודה המרכזית בביקורות החיוביות הוא האופן שבו המנוע מארגן את המידע, שתואר כ"מכריע" על ידי The Verge.
יחסי סלובקיה–קנדה
יחסי סלובקיה–קנדה הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה הסלובקית לקנדה. שתי המדינות חברות באו"ם, בנאט"ו ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
סקירה כללית
קנדה וסלובקיה נהנות מיחסים דו-צדדיים מצוינים, בעיקר הודות למחסה של קנדה לפליטים פוליטיים מצ'כוסלובקיה בין השנים 1948–1968, תמיכה קנדית איתנה במתנגדי המשטר בצ'כוסלובקיה לאורך כל תקופת השלטון הקומוניסטי, ושיפור הקשרים בין המדינות מאז 1989. הקהילה הסלובקית בקנדה המונה כ-65,000 איש היא גורם נוסף המחזק את הקשרים בין שתי המדינות.
קנדה הייתה הראשונה לאשרר את חברותה של סלובקיה בארגון האמנה הצפון-אטלנטית (NATO). מאז יולי 2018, סלובקיה פורסת עד 152 חיילים בלטביה כחלק מנוכחות נאט"ו במדינה בהנהגת קנדה. שתי המדינות שיתפו פעולה גם במשימות שמירת שלום, כולל באפגניסטן וביוגוסלביה.
קשרי מסחר
היחסים המסחריים הדו-צדדיים בין קנדה לסלובקיה היו עמידים ביותר בשנים האחרונות. הסחר דו-צדדי בין קנדה וסלובקיה הגיע ל-830 מיליון דולר בשנת 2021, כאשר היצוא הקנדי לסלובקיה עמד על 44 מיליון דולר, והיצוא הסלובקי לקנדה גדל ל-786 מיליון דולר.
הלן בלנשארד
הלן אוגוסטה בלנשארד (בגרמנית: Helen Augusta Blanchard; 25 באוקטובר 1840 - 12 בינואר 1922) הייתה ממציאה אמריקאית, שרשמה 28 פטנטים בין 1873 ל -1915. היא הייתה ידועה בהמצאותיה הרבות העוסקות במכונות תפירה וטכנולוגיית תפירה.
חייה
בלנשארד נולדה בפורטלנד, מיין ב־25 באוקטובר 1840 למשפחה עשירה. אביה היה נתנאל בלנשארד, בעל אוניות ואיש עסקים; אמה הייתה פיבי בוקסטון בלנשארד. הלן הייתה אחת משישה ילדים; שתי בנות נוספות לואיז פובה, ופרס, ושלושה בנים דייוויד, אוגוסטוס ואלבוס. הלן הפגינה כישורי המצאה כבר בגיל צעיר, אך לא קיבלה את הפטנט הראשון שלה, עד שהייתה בת יותר משלושים, לאחר התמוטטות העסקים של אביה. אין שום רמז לכך שהיא קיבלה השכלה מכנית או טכנית, אף על פי שהפטנטים שלה היו מעורבים בתחומים אלה.
המצאות ראשונות
אביה ספג הפסדים כספיים כתוצאה מהמשבר הכלכלי שהיה בשנת 1866, מה שהביא לאובדן בית האחוזה המשפחתי. באותה העת, אביה נפטר והותיר את משפחתו עם בעיות כלכליות. הלן בלנשארד עברה לבוסטון, מסצ'וסטס, ורשמה פטנט על מספר המצאות הנוגעות למכונות תפירה בשנת 1873 ו-1875. ההמצאות כללו את מכונת התפירה שיכולה הייתה במקביל לתפור ולגזור סריגים.
פילדלפיה וניו יורק
לאחר שפיתחה טכניקות לתפירת זיגזג ולתפר יתר (over seaming), עברה בלנשארד לפילדלפיה, שם הקימה חברות למכירת מכונות תפירה כדי לשווק את המצאותיה בסוף שנות ה -70 שלהמאה ה - 19 או בתחילת שנות ה -80. היא עברה לניו יורק בתחילת שנות ה-1890 והמשיכה לרשום פטנטים על מגוון המצאות, כולל מחדד עפרונות ומכונת תפירה לכובעים.
חיים מאוחרים ומורשת
לאחר שהרוויחה מהעסקאות המסחריות שלה, בלנשארד הצליחה לרכוש בחזרה את בית האחוזה המשפחתי בפורטלנד, ועברה לשם בשנת 1901. היא המשיכה לרשום פטנטים על המצאות עד שסבלה משבץ מוחי בשנת 1916. היא נפטרה בפרובידנס, בשנת 1922. היא קבורה בחלקה המשפחתית בבית העלמין בפורטלנד. לא ברור מה עלה בגורל רכושה ועושרה לאחר מותה. עם זאת, היא הונצחה בהיכל התהילה הלאומי של הממציאים האמריקאים בשנת 2006.
פטנטים
הלן בלנשארד רשמה 28 פטנטים במשך כ 45 שנים, 22 מתוכם היו למכונות תפירה. רבות מההמצאות הללו שולבו על ידי ממציאים אחרים בפטנטים שלהם. שכלוליה נגעו לחלקים רבים במיכון תעשיית התפירה.
המצאתה הראשונה הייתה בשנת 1873 שיפור במכונות תפירה, היא יצרה דרך לתפור לולאות. היא המשיכה לשפר את מכונות התפירה במהלך השנים, בין השאר גם במכונות לתפירת נעליים - שנתיים מאוחר יותר, שאפשרו לתפור שני חוטים מסוגים שונים שחיזקו את התפרים והגמישו את פיסות העור ויצרו נעליים טובות יותר.
חלק מהפטנטים היו שכלולים פשוטים, אך יצרו שיפור ניכר בתעשייה, כגון כיסויים לבוכיירי החוטים, שהגנו עליהם מפני הלכלוך המצטבר בבית המלאכה או במפעל (1883). מחט התפירה זכתה לשיפורים מספר פעמים שנעשו על ידה. ב 1893 שינתה את המחט, על ידי הוספת תפס שמאפשר לפתוח אותה ביד אחת, ולהניח את החוט בחריץ, במקום להשחיל אותו בתוך קוף המחט - פעולה יותר מסובכת וגוזלת זמן. שיפור נוסף היה במחט מכונת התפירה בשנת 1900, מה שאיפשר למחט לחדור בקלות רבה שכבת בדים ולתפור אותם יחדיו.
חידושיה בתחומי מכונות התפירה נמשכו עד 1914, שיפרו והגדילו את התפוקה בתהליך התפירה בתעשיות השונות.
תהלוכן
תהלוכן (שם מדעי Thaumetopoea), המוכר גם בשם טַוואי התהלוכה, הוא סוג של עש ממשפחת התהלוכניים, בעל גלגול מלא.
רוחב הבוגר 6–8 מ"מ ואורכו 10–20 מ"מ, צבעו חום צהוב וכנפיו בצבע חום-אפור. קיימת דו-צורתיות זוויגית כשהנקבה גדולה מהזכר.
שלב הזחל
אורכו המרבי 30–40 מ"מ. גוף הזחל מכוסה בשערות המכילות חומר ארסי, היכול לגרום לצריבות ונפיחות (סרפדת). קצות השערות הללו כדוגמת חוד קרס הדיג, והן נשלפות החוצה מגופו של הזחל.
ההטלה חלה בחודשים ספטמבר-אוקטובר, והבקיעה לאחר 6 שבועות. הזחלים טווים קורים ומכאן שמו השני.
בראשית האביב הם עוזבים את העץ בשיירה (על כן שמם) ומתגלמים באדמה. הגולם עובר תקופת דיאפאוזה המסתיימת לרוב בשלהי הקיץ.
הדברה
בערים שונות בישראל הותקן חוק עזר עירוני, המחייב את בעלי הנכסים בהן, שבשטחם יש עצי אורן, להדביר הזחלים של תהלוכן האורן.
לווייתן מקור הובס
לווייתן מקור הובס (שם מדעי: Mesoplodon carlhubbsi) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים. מין זה מצוי בצפון האוקיינוס השקט וקרוי ע"ש האיכתיולוג קרל הובס (1894 – 1979). סימני הזיהוי שלו הם בעל כובע גדול מעל ראשו והרבה צלקות. במקור מין זה נחשב ללווייתן מקור אנדרו, אך ע"פ מחקרים נחשב כיום למין עצמאי.
אורכו של לווייתן זה 5.4 מ' בממוצע ומשקלו 1,500 ק"ג ומגיעים לאורך 2.2 מ' בלידתם. הוא עגלגל יחסית לסוג ובעל לסת ארוכה וקשתית עם שיניים גדולות בקדמת הלסת התחתונה, אשר בולטות גם כשהפה סגור. צבע הלווייתן אפור כהה עד שחור והלסת לבנה מנומרת באפור. אזור הכובע הגדול יחסית לבן וכן גם החזה. כמו כן הם מכוסי צלקות (כמעט לגמרי אצל הזרים) שבדרך כלל לבנים.
הם חיים בקבוצות קטנות וניזונים בעומק מדיונונים. על פי הצלקות שיש על גוף הזכרים הם נלחמים.
תפוצתם משתרעת בצפון האוקיינוס השקט מיפן במזרח ועד קולומביה הבריטית לקליפורניה במערב. לעיתים נדירות פרטים שלהם עולים על החוף ומתים שם.
נביעות טבע הגליל
היסטוריה
נביעות היא חברה פרטית בבעלותה של החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (CBC), שרכשה כ-43% ממניותיה בשנת 2000, והשלימה את הרכישה בשנת 2004, כשרכשה את כל המניות הפרטיות (86%).
החברה הוקמה על ידי משה פודהורצר וחיים ארבל בשנת 1989, והחלה לשאוב מים ממעיין עין זהב שבסמוך לקריית שמונה. המעיין מכיל מי גשמים המחלחלים במשך 3 שנים דרך סלעי הגיר, עד הגעתם לשכבת סלע אטומה. בסמוך למעיין הוקם מפעל, והמים מוזרמים ישירות אליו, באמצעות צינור תת-קרקעי. במפעל פועלים ארבעה קווים אוטומטיים הממלאים את המים בבקבוקים. ב-1991 החלה נביעות גם בשיווק של כדי מים מינרליים, בנוסף לפס הייצור של הבקבוקים. בשנת 2021 הפסיקה נביעות את שיווק הכדים.
על פי הצהרת החברה, החל משנת 2011 מי נביעות אינם מופקים ממעיין נובע, אלא מופקים ממים שמקורם בקידוח מ"אקוות ההר אשר בגליל העליון". למעשה מדובר בקידוח של מקורות, ששמו "חולה 7" - ומאותו קידוח מספקת מקורות מים גם לתושבי מטולה וקריית שמונה.
בעבר נסחרה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, עד שבתחילת 2012 רכשה חברת האם החברה המרכזית לייצור משקאות קלים את יתרת 10.6% המניות שהוחזקו על ידי הציבור, ונביעות הפכה לחברה פרטית.
סמליל החברה עוצב על ידי עמנואל רפפורט ואיתן אלון בשנת 2002 ושונה ב-12 במאי 2013 כחלק ממהלך הכולל החלפה של כל הבקבוקים הכחולים שלה לבקבוקים חסרי צבע. ההסבר לצעד זה הוא שהמטרה היא לייעל את תהליך המיחזור של הפלסטיק למען איכות הסביבה. בשפה הגרפית החדשה של נביעות ישנם מוטיבים מעולם החי כגון ציפורים וצמחים.
אורי מימון
אורי מימון (16 בדצמבר 1946 - 18 באוקטובר 1973) היה מתווה הדרך של חוגי סיירות, שנקראו על שמו לאחר מותו.
קורות חייו
מימון נולד בחיפה והתחנך בבית הספר הריאלי ובתנועת הצופים. בסיום התיכון התנדב לשרת בנח"ל, נטל חלק בגרעין בקיבוץ חצרים ואף התנדב לשנת שירות נוספת עם הגרעין כמדריך נוער בירוחם. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, לאחר מכן יצא לקורס מפקדי כיתות. במלחמת ששת הימים לחם במסגרת חטיבת הצנחנים 55 שכבשה את ירושלים. הוא נפצע אך סירב להתפנות וחזר לפעילות ביחידתו.
עם תום שנת השרות בירוחם, החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, בין יתר פעילותיו באוניברסיטה שימש כעוזר הוראה לפרופסור שלמה אבינרי ועבד במשרד החינוך כרכז פעילות בעיירות הפיתוח. לאחר סיום התואר, המשיך אורי את לימודיו בארצות הברית.
באוקטובר 1973, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, עזב את לימודיו וחזר לישראל כדי לקחת חלק בלחימה. בהגיעו לישראל התקשר לאמו כדי שתחשוב שהוא נמצא עדיין בארצות הברית כיוון שלא רצה להדאיג את המשפחה. הייתה זו שיחתו האחרונה עם משפחתו. נהרג תוך כדי לחימה ביחידת קומנדו מצרית בגדה המערבית של תעלת סואץ ונקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
חוגי הסיירות
מיימון היה חובב טיולים ונהג לערוך מסעות רגליים בישראל עם חבריו. חברי גרעינו הקימו לזכרו את האגודה ע"ש אורי מימון, המפעילה את חוגי הסיירות על שמו על מנת להנציח ולפתח את מורשתו, ולקרב את ערך אהבת הארץ לבני נוער בישראל.
טוני קולט
טוני קולט (באנגלית: Toni Collett, שם הבמה: Toni Collette; נולדה ב-1 בנובמבר 1972) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ומוזיקאית אוסטרלית. זוכת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב על תפקידה כטרה גרגסון בסדרה "טרה". בנוסף, הייתה מועמדת לעוד שני פרסי אמי ולחמישה פרסי גלובוס הזהב ובשנת 1999 קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "החוש השישי".
ביוגרפיה
קולט נולדה בעיר סידני, ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה, הבכורה מתוך שלושה ילדים; יש לה שני אחים צעירים. היא גדלה בפרוור גליב שבסידני עד גיל 6, ולאחר מכן התגוררה בפרוור בלקטאון. אביה, בוב קולט היה נהג משאית, ואימה, ג'ודי (לבית קוק), הייתה נציגת שירות לקוחות. בילדותה היא השתתפה בתחרויות שירה מקומיות. שאיפתה הייתה להופיע במחזות זמר, שכן היא אהבה לשיר ולרקוד.
תפקיד המשחק הראשון של קולט היה בגיל 14 בהפקה בית-ספרית של המחזה "Godspell"; היא עשתה אודישן עם השיר "Saving All My Love for You" של וויטני יוסטון. בתחילת 1991 היא החלה ללמוד במכון הלאומי לאמנויות הדרמה (NIDA), אך עזבה לאחר 18 חודשים כדי להופיע בתור סוניה במחזה "הדוד וניה" (הוצג באוגוסט-ספטמבר 1992), שם שיחקה לצד ג'פרי ראש בתפקיד הראשי.
קריירה
בשנת 1995 גילמה קולט את מיוריאל הסלופ בסרט "חתונתה של מיוריאל", תפקיד עבורו עלתה 18 קילוגרם במשקלה תוך שבעה שבועות. עבור תפקיד זה היא זכתה בפרס המכון האוסטרלי לקולנוע והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
לאחר מכן שיחקה בסרטים "אמה" (1996) לצידה של גווינת' פאלטרו, "ולווט גולדמיין" (1998) של טוד היינס, "8 וחצי נשים" של פיטר גרינוויי, "שאפט" עם סמואל ל. ג'קסון, "רווק פלוס ילד" לצד יו גרנט, "משנים כיוון" עם בן אפלק ו"השעות" יחד עם מריל סטריפ, ג'וליאן מור וניקול קידמן.
בשנת 2000 הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לאחר שגילמה את אמו של הילד הרדוף בסרט "החוש השישי".
בנוסף ב-2006, כיכבה בסרט הקומי "מיס סנשיין הקטנה" לצד אביגייל ברסלין.
ב-2008 כיכבה קולט בסדרת הטלוויזיה "טרה" בה גילמה דמות של עקרת בית, אם ואמנית המתמודדת עם הפרעת זהות דיסוציאטיבית. בשנת 2009 זכתה קולט בפרס אמי לשחקנית ראשית בקומדיה על תפקידה בסדרה "טרה". משחקה בסדרה זיכה אותה גם בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הפעולה "XXX: הילוך גבוה" לצד וין דיזל וסמואל ל. ג'קסון, בסרט הדרמה הקומי "המתיני בבקשה" לצד דקוטה פנינג, ובסרט הקומדיה "אמהות בהפרעה".
בפברואר 2020 פברואר 2020 לוהקה קולט יחד עם בלה היתקוט לתפקידים ראשיים בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, אני אף אחת.
חיים אישיים
בשנות העשרים לחייה היא התקשתה להסתגל לחיות באור הזרקורים, וכתוצאה מכך נאבקה בבולימיה והתקפי חרדה. בתקופה זו היא גילחה את ראשה חמש פעמים (פעם אחת לתפקיד קולנועי).
בשנת 1997 קולט יצאה עם השחקן האירי ג'ונתן רייס מאיירס במשך כשנה, ותיארה את מערכת היחסים שלהם כ"נהנתנית וכנראה מסוכנת."
ב-31 בינואר 2003 היא נישאה למוזיקאי דייב גאלאפסי, עמו התחתנה בטקס בודהיסטי-מסורתי על אף שאינה מגדירה עצמה כבודהיסטית. לזוג יש בת, סייג' פלורנס, שנולדה ב-9 בינואר 2008, ובן, ארלו רוברט, שנולד ב-22 באפריל 2011. הם חיו בסידני בשנות ה-2000 לפני שעברו ללוס אנג'לס. המשפחה חזרה לסידני ב-2019.
מבצר יחיעם
מבצר יחיעם הוא מבצר שנבנה בידי דאהר אל-עומר באמצע המאה ה-18 בגליל המערבי. המקום נקרא בעבר "מצודת גדין" (בערבית: قلعة جدين, "קלעת ג'דין"), שם שפירושו הוא "מצודת הגיבורים". המבצר מספר גם את סיפור הגבורה של מגיני יחיעם במלחמת העצמאות. המקום מוכרז כגן לאומי.
היסטוריה
באתר שרידים של מצודה צלבנית קטנה מהמאה השתים עשרה, שנהרסה בכיבוש המוסלמי. במקום נמצאו גם כלי צור ושרידים מהתקופה ההלניסטית. המצודה הייתה חלק מהביצורים ההיקפיים ששמרו על עכו, שהייתה בירת הצלבנים אחרי נפילת ירושלים. ממרום המצודה נשקף הנוף של האזור כולו.
מבצר גדין, הוא "מבצר יחיעם", מוזכר על ידי ויקטור גרן, בסיורו בגליל בשנות השישים של המאה התשע עשרה. הוא מתאר את המקום כטירה גדולה על שפת ואדי ג'דין המטה ליפול, ומתגוררים בה רק רועים מעטים, אותם הוא מכנה ״אנשי אימת״. מצודת גדין, למרות מצבה הרעוע, השאירה רושם חזק על גרן, בשרידיה האיתנים על הפסגה, שהיא עומדת עליה. מתחת לטירה מתחם מחוזק במגדלים, ובו שרידים של בתים הרוסים, בורות מים וסבך שיחים. בצד הצפוני ראה גרן בוסתנים נטושים.
במאורעות 1936–1939 שימש המבצר מקום מסתור לכנופיות הערביות. המקום שימש כבית המשפט של הכנופיות. למרגלות המבצר הוקם בשנת 1946 קיבוץ יחיעם. במלחמת העצמאות התבצרו אנשי קיבוץ יחיעם במבצר ונלחמו נגד תוקפיהם הערבים.
מקור השם יחיעם
שמו העברי של המבצר בא לו מקיבוץ יחיעם שעלה לקרקע באזור זה ב-27 בנובמבר 1946, ארבעה חודשים לאחר פעולת ליל הגשרים של הפלמ"ח. באותה פעולה נהרג יחיעם וייץ בניסיון לפוצץ את הגשרים שעל נחל כזיב. המבצר שימש מקום מושבם של בני הקיבוץ החדש. בזמן מלחמת העצמאות, עת היה הקיבוץ מבודד ונצור בלב אוכלוסייה עוינת, הוא שימש להגנה מפני התקיפות החוזרות ונשנות.
מבצר יחיעם בהווה
המבצר מהווה גן לאומי מוכרז וסיורים וביקורים מתקיימים בו משך כל השנה. מאז שנת 1992 מתקיים במקום במהלך חול המועד סוכות "פסטיבל רנסאנס במבצר יחיעם". הפסטיבל כולל פעילויות למשפחות ולילדים ברוח תקופת הרנסאנס, וכן קונצרטים של מוזיקה קלאסית המנוגנים לרוב בכלים תקופתיים.
מדי קיץ מתקיימים באולם המרכזי של המבצר מופעי מחול.
ז'וזף דייס
ז'וזף דייס (בצרפתית: Joseph Deiss; נולד ב-18 בינואר 1948) הוא כלכלן ופוליטיקאי שווייצרי, חבר מפלגת העם הנוצרית דמוקרטית של שווייץ (CVP / PDC), ונשיאה של העצרת הכללית של האו"ם מ-14 בספטמבר 2010 עד 14 בספטמבר 2011.
בשנת 2010 נבחר כנשיא העצרת הכללית של האו"ם, במושב ה-65 שלה.
נחל אחדיר
נחל אחדיר הוא נחל אכזב בהר הנגב הצפוני. אורכו כ־7.8 קילומטרים.
תוואי הנחל
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־650 מטרים מעל פני הים בהר חתירה, בקצה הדרום־מערבי של המכתש הגדול. כיוון הזרימה הכללי שלו הוא מערבה. הוא עובר דרך בסיס חתירה ולאחר מכן נשפך לנחל הרועה (נשפך לנחל בוקר, יובל של נחל הבשור), בקרבת כביש 204, כארבעה קילומטרים מצפון־מזרח ליישוב הקהילתי מרחב עם.
שלום סקונדה
שלום סקוּנְדַה (בכתיב לועזי: Sholom Secunda; 23 באוגוסט (על פי הלוח הגריגוריאני: 4 בספטמבר) 1894, אולכסנדריה, פלך חרסון, האימפריה הרוסית – 13 ביוני 1974, ניו יורק, ארצות הברית) היה מלחין יהודי-אמריקאי, שעסק בכתיבת מוזיקה לתיאטרון היידי, אופרות, אופרטות ומחזות זמר יהודיים, שירים עממיים ביידיש ויצירות חזנות. להיטו המפורסם ביותר היה "ביי מיר ביסטו שיין", שזכה לפרסום נרחב בביצוע האחיות אנדרוז בשנת 1937. להיט נוסף שהלחין היה "דונה דונה".
ילדות באוקראינה
שלום סקונדה נולד בעיר אולכסנדריה שבפלך חרסון, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אביו היה בדחן חובב, שלימד את משפחתו שירים ביידיש. כילד צעיר, היה סקונדה מבוקש כאלט במקהלות בתי כנסת שונות באזור. הוא אף נודע בעצמו כ"חזן ילד פלא" (יידיש: "ווּנדר קינד חזן"), ואף זכה לחשיפה ראשונה בתחום התיאטרון כשהופיע במספר תפקידים באופרטות של אברהם גולדפדן במסגרת חוג לדרמה לילדים. בשנת 1907, בעקבות פוגרום שנערך במיקולאייב (שם התגוררה משפחתו באותו זמן), ביקשה משפחתו להגר לארצות הברית. אחיו הגדול של סקונדה כבר התגורר באמריקה, והוא סיכם עם אמרגן בשם וולף שיממן את עלות ההגירה של המשפחה כולה, תמורת הבטחה כי התשלום יוחזר באמצעות רווחיו של סקונדה כחזן.
ארצות הברית
לאחר הגירתם לארצות הברית התיישבה המשפחה בלואר איסט סייד של מנהטן שבניו יורק. סקונדה נלקח תחת חסותו של האמרגן וולף, שארגן עבור הנער בן ה-13 תפילות בבתי כנסת ובאולמות. בשנתו הראשונה בארצות הברית הרוויח סקונדה עבור תפילות השבת 100 דולר. בשל גילו הצעיר לא יכול היה לקבל משרה לימים הנוראים בבית כנסת, לכן ארגן וולף שיעבור לפני התיבה באולם תיאטרון. קולו של סקונדה החל להתחלף, והוא נאלץ להפסיק לשיר. הוא המשיך את לימודיו בתיכון, ולקח שיעורים פרטיים בפסנתר. לאחר שסיים את התיכון, התקבל לקולג' במסלול ללימוד הנדסה. לאחר שנה מאכזבת בתחום ההנדסה, עבר לפקולטה ללימודי מוזיקה באוניברסיטת קולומביה, אך גם כאן לא היה מרוצה, מאחר שחש כי החובה ללמוד קורסים בהשכלה כללית הקשתה עליו להתרכז במוזיקה עצמה.
בשנת 1913 התקבל סקונדה כחבר במקהלה שהשתתפה בהפקות ביידיש בתיאטרון של מקס גייבל בניו יורק. ב-1914 נכנס כתלמיד במוסד לאמנות המוזיקה, שנקרא לימים בית הספר ג'וליארד. את ההלחנה הראשונה שלו לתיאטרון כתב סקונדה בעונת 1915–1916, לאחר שהציע למנהל התיאטרון לעבד בחינם חלקים מההצגה "Our Children". בשנת 1916 כתב יחד עם סלומון שמואלביץ, שהיה כבר מוכר כמלחין ולבריתן לתיאטרון ווודוויל, את הפרטיטורה המלאה הראשונה שלו – "יושר", שהוצגה בתיאטרון אודאון. כדי להבטיח את הצלחת היצירה, הזמין מנהל התיאטרון את הזמרת המפורסמת רגינה פראגר לשיר את שירו "היַים זיסער היַים" (Home, Sweet Home) שזכה לפופולריות רבה. בעקבות ההצלחה קיבל סקונדה משרת מנצח-מלחין בתיאטרון הלירי בניו יורק. ב-1917 התגייס סקונדה לצי האמריקני, והוצב באליס איילנד. סקונדה התיידד עם מפקד התזמורת של הצי, ועד מהרה מונה לתזמר את היצירות לתוכנית הבידור השבועית של התזמורת. סקונדה מונה למנצח מלחין בתיאטרון מטרופוליטן בניוארק, ניו ג'רזי, שם העלה בעונת 1917–1918 שתי הצגות בהלחנתו. על אף שמבקרי התיאטרון והמוזיקה לא כיסו מופעים מניו ג'רזי, התפרסם סקונדה גם בשדרה השנייה, שכונתה "ברודוויי היידית".
בסביבות 1919, פנה אל סקונדה המפיק בוריס טומאשבסקי, שבדיוק הפסיק את ההתקשרות עם המלחין הקבוע שלו, יוסף רומשינסקי, והציע לסקונדה לחבור למלחין הצעיר והאנונימי באותה העת, ג'ורג' גרשווין, ולהלחין יחד עבור התיאטרון שלו בברודוויי. סקונדה דחה את ההצעה, בטענה שאינו מתחבר לסגנון הג'אז ממנו הושפע גרשווין, וכי הוא מעדיף להלחין בסגנון קלאסי או יהודי. לאחר שהתפרסם, נהג גרשווין לסנוט בחביבות בסקונדה על חוסר רצונו לעבוד יחד, וסקונדה הביע את חרטתו על כך שמעולם לא נענה לה. סקונדה התוודע למוזיקה של ארנסט בלוך, והתרשם עמוקות מהרמה שאליה יכולה המוזיקה היהודית להגיע. סקונדה פנה אל בלוך, ולמד אצלו באופן פרטי כשנה.
בשנת 1922 ביקש סקונדה להתקבל לאיגוד השחקנים העבריים (Hebrew Actors' Union). לשם כך נשלח, כחלק ממדיניות האיגוד, לעבוד שלוש שנים מחוץ לניו יורק. את שלוש השנים הללו עשה סקונדה בפילדלפיה, שם מונה למנהל תיאטרון "ארצ'" וכן חתם חוזה הקלטות עם חברת "RCA ויקטור" להקלטת חלק משיריו. סקונדה מימן את נסיעתו לאירופה מהכנסותיו מההקלטות, שם יצר קשרים עם גדולי התיאטרון היידי כמו אסתר רחל קמינסקה.
בשנת 1926 עלתה האופרטה הראשונה של סקונדה, "מושקה", בתיאטרון הופקינס בברוקלין. את עונת 1927–1928 עשה סקונדה ב"תיאטרון ליברטי" בברוקלין עם אנשל שור. באותה שנה פתח ויליאם רולנד תיאטרון גדול חדש, באיסטרן פארקווי בקראון הייטס, וסקונדה נשכר לשמש כמנהל מוזיקלי. אך סקונדה החל למאוס מהמתרחש בתחום התיאטרון, וחיפש הצלחה בענפי בידור אחרים. בשנת 1929 נסע סקונדה להוליווד בניסיון להשתלב בתעשיית המוזיקה לסרטים, אך נסיעתו הייתה בתזמון גרוע, עם כניסת הסרט המדבר ומיעוט הביקוש למוזיקה שתלווה את הסרטים. מאוכזב, שב סקונדה לניו יורק ולתיאטרון של רולנד. באותה שנה אירעה המפולת בבורסה והחל השפל הגדול. מאחר ששכר המועסקים בתיאטרון של רולנד נקבעו לפי רווחי התיאטרון, שהיו נמוכים מאוד באותה שנה, נאלץ סקונדה לתור אחר מקור פרנסה נוסף, ולקח עבודה כעורך מוזיקלי בתחנת הרדיו ביידיש WLTH. בשנת 1932 עבר לתחנת הרדיו WEVD, שהייתה בעלת קהל המאזינים הגדול ביותר בציבור היהודי. כמו כן החל סקונדה לעבוד כמנהל מוזיקלי של מחנה הקיץ של הציונות הסוציאליסטית.
ביי מיר ביסטו שיין
בשנת 1932 הלחין סקונדה אופרטה ביידיש לתיאטרון תחת הכותרת "I Would If I Could". כותב המחזה היה אברהם בלום, ויעקב ג'ייקובס עיבד את הלברית. אחד מהשירים בהצגה היה השיר "ביי מיר ביסטו שיין" (יידיש: בשבילי אתה יפה). האופרטה לא הצליחה, ולא הועלתה לאחר תום העונה הראשונה. בשנת 1937 ניסו סקונדה וג'ייקובסון למכור את השיר למפיקי סרטים בהוליווד ולגורמים נוספים, בניסיון להפוך אותו ללהיט, אך הניסיון כשל. סקונדה קיבל הצעה ממוציא לאור, שהסכים לרכוש את זכויות השיר תמורת 30 דולר. סקונדה, שמכר עשרות שירים להדפסה, ניאות לקבל את הסכום הפעוט, שאותו נאלץ לחלוק עם כותב המילים.
כעבור כחודשיים שמע המוזיקאי סמי קאהן Sammy Cahn את השיר בתיאטרון אפרו-אמריקני בהארלם וזיהה את הפוטנציאל שלו. הוא רכש את הזכויות על השיר מהמוציא לאור, ויחד עם סול צ'פלין (Saul Chaplin) כתבו מילים חדשות, הפעם בשפה האנגלית, כשהם מותירים רק את הכותרת שחוזרת על עצמה בפזמון, ביידיש: "ביַי מיר ביסטו שיין". כמו כן עבדו את המנגינה, והפכו אותה לסווינג. קאהן פנה אל ההרכב הלא-ידוע אז, האחיות אנדרוז, אשר הקליטו את השיר; השיר הפך ללהיט ענק, והאחיות אנדרוז זכו באלבום זהב. השיר התפרסם ברחבי העולם וזכה לגרסאות כיסוי על ידי עשרות זמרים והרכבים, בהם אלה פיצג'רלד ובני גודמן. גם בברית המועצות הוקלט השיר עם מילים ברוסית על ידי תזמורת הג'אז הלאומית של ברית המועצות, כשאת הקרדיט על ההלחנה העניקו לשני מלחינים סובייטים.
הסיפור על המלחין שהחמיץ הזדמנות כלכלית מזהירה זכה לכותרות גדולות בעיתונים. השיר המשיך להכניס הרבה כסף למבצעים השונים, לבעלי הזכויות, ולחברות ההקלטה, אך לא למלחין. רק בשנת 1961, משפקעו הזכויות מידי המחזיקים למיניהם ושבו למלחין המקורי, התחיל סקונדה להרוויח מהשיר. אך בראיון שנתן לעיתון הניו יורק טיימס אמר סקונדה כי העובדה שלא זכה לתמלוגים על השיר הפריעה לכולם הרבה יותר ממה שהפריעה לו. הוא היה הרבה יותר מעוניין במוזיקה סימפונית.
חזנות
כאמור, סקונדה החל את דרכו המוזיקלית בחזנות אך נטש אותה לטובת המוזיקה הפופולרית, התיאטרון וכדומה. בשנות ה-40 שב סקונדה לחזנות, הפעם כמלחין ומנצח, כאשר חזן צעיר ומבטיח בשם ראובן טיקר, החל לעבוד בשיתוף פעולה עם סקונדה. טיקר נכנס לאופרה וזכה להצלחה גדולה וקריירה מפוארת בשם ריצ'רד טאקר. עם זאת, כל השנים המשיך לעבוד גם בתחום החזנות והמוזיקה היהודית, בשיתוף פעולה עם סקונדה. סקונדה כתב עבור טאקר יצירות חזנות, וניצח על התזמורת כשהופיע ברצועת הבורשט לפני קהל יהודי, ובפרט כאשר התמנה טאקר לחזן של מלון הקונקורד. סקונדה הפיק לטאקר מספר תקליטי חזנות, ויצירותיו מבוצעות עד היום בידי חזנים. שיריו ביידיש כמו "דאָס יידישע ליד" ("השיר היהודי") למילים של בן אברהם או "חזנים אויף פראבע" ("חזן במבחן", אותו גם הלחין סקונדה בקולנוע עם החזן לייבל'ה ולדמן) הם חלק בלתי נפרק מהפולקלור החזני עד היום.
"מוזיקה רצינית"
סקונדה תמיד העריץ את המוזיקה הקלאסית, ושאף לכתוב מוזיקה בסגנון "רציני" ולהיזכר כ"מלחין רציני". בשנות ה-60, לאחר דעיכת התיאטרון היידי (כבר בשנות ה-50 המוקדמות), החל סקונדה להתרכז יותר בכתיבת "מוזיקה קלאסית יהודית". הוא כתב קוורטטים לכלי מיתר, קונצ'רטו לכינור, פואמה סימפונית, וכן 2 קנטטות "If not higher" ו-"יזכור" שבוצעה עם ריצ'רד טאקר ושודרה ברדיו ובטלוויזיה.
למרות רצונו להזכר כ"מלחין רציני", ידוע סקונדה בזכות להיטיו הפופולריים, שיריו ביידיש, פועלו הרב בתחום התיאטרון היידי ויצירות החזנות שכתב. סקונדה חיבר כשמונים אופרטות ומחזות זמר ביידיש ובאנגלית, שירים רבים מאוד ועשרות יצירות חזנות. "מילקן ארכיב", העוסקים בשימור מוזיקה יהודית אמריקנית, דאגו להקליט חלק מיצירותיו הקלאסיות של סקונדה, ולהגשים את משאלתו להיזכר כמלחין המוזיקה הזו.
האונסלו (רובע)
רובע הַאוּנְסְלוֹ של העיר לונדון (באנגלית: The London Borough of Hounslow, ) הוא אחד מרובעי לונדון החיצונית, במערב העיר לונדון, על גדת נהר התמזה.
מקור השם
הרובע קרוי על שם העיירה האונסלו, שנוסדה במאה ה-13. מקורו של השם "האונסלו" באנגלית עתיקה "האנד האלאו" ומשמעותו "גבעת העפר של האנד", וייתכן שמדובר בקבר של אותו אדם. בספר יום הדין קרויה העיירה: Honeslaw.
היסטוריה
רובע האונסלו הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 על ידי איחוד הרובע העירוני ברנטפורד וצ'יזוויק, הרובע העירוני פלטהאם והרובע העירוני הסטן ואיזלוורת' שהיה שייך למחוז מידלסקס.
רובע האונסלו נמצא לגדת נהר התמזה, על הדרך המובילה לסאות'האמפטון, באת', בריסטול ואקסטר, וכן על הדרך המובילה לפנזנס שבקורנוול. יישובי הרובע התפתחו לאורך דרכים אלה ובמקור החלו כאכסניות לעוברי הדרכים.
שכונות הרובע
שכונות הרובע העיקריות הן:
תחבורה
דרך הרובע עוברים שני קווים של הרכבת התחתית של לונדון: קו דיסטריקט – לו שלוש תחנות ברובע וקו פיקדלי – לו חמש תחנות ברובע.
כמו כן שלושה קווים מרשת הרכבת הלאומית הבריטית עוברים דרך הרובע – קו צפון לונדון המופעל על ידי חברת סילברלינק, הקו המעגלי האונסלו וכן קו רכבת מווינדזור לתחנת ווטרלו – שני האחרונים מופעלים על ידי חברת רכבות סאות' ווסט.
נורווגיה (אפקוט)
ביתן נורווגיה הוא אחד הביתנים באזור תצוגת העולם בפארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבפלורידה.
תיאור
שטחו של הביתן כ-3,400 מ"ר וצורתו מהווה חיקוי של כפר נורווגי טיפוסי הכלל כנסיית עצים נורווגית, ורחוב חנויות. בחנויות נמכרים מוצרים תיירותיים נורווגיים ובהם פרטי לבוש, וכן פרטי פולקלור רבים - בעיקר פסלוני טרולים.
בכיכר הכפר מצויה הכניסה לאטרקציה העיקרית של הביתן - מאלסטורם - מסע בסירה אל תוך המיתולוגיה הנורדית ואל נורווגיה של ימינו. כמו כן מצויה במקום מאפייה המוכרת מאפים נורווגיים טיפוסיים.
מבני הכפר בנויים למעשה בארבעה סגנונות ארכיטקטוניים נורווגיים שונים: סגנון סטסדאל, סגנון ברגן, סגנון אוסלו וסגנון אלסונד.
הביתן הנורווגי שנפתח בשנת 1988 הוא החדש מביתני תצוגת העולם בפארק השעשועים. במקור התכוונו המתכננים לבנות ביתן נורדי שישלב אלמנטים ממספר ארצות נורדיות, אולם היו אלה משקיעים נורווגים שהשיגו את הסכום הדרוש להקמת המבנה - 30 מיליון דולרים, ועל כן נבנה ביתן ייחודי לנורווגיה. סכום זה היווה למעשה שני שלישים מעלויות הבנייה, והשליש הנוסף מומן על ידי חברת וולט דיסני. בטקס פתיחת הביתן נכח הנסיך הנורווגי הראלד, והטקס שודר בשידור ישיר בנורווגיה.
ביוני 2016 נפתחה בביתן אטרקציה שמבוססת על הסרט לשבור את הקרח.
בביתן עובדים כ-130 עובדים נורווגים, הלבושים בבונאד, לבוש מסורתי נורווגי.
ימין אורד
יְמִין אוֹרְד, על שם אורד וינגייט, הוא כפר נוער פנימייתי דתי לאומי בשולי הכרמל, סמוך ליישובים ניר עציון ועין הוד. כפר הנוער מצוי בבעלותה ותחת אחריותה של הוועדה לעליית הנוער הדתי שהקימה תנועת הקיבוץ הדתי.
היסטוריה
המקום נוסד ב-1953 ונקרא תחילה "כפר וינגייט". גרים בו כ-500 בני נוער עולים מחבר המדינות, מאתיופיה, מאמריקה הלטינית, צרפת ועוד. הכפר שואף לחזק את אישיותם של החניכים תוך כבוד והבנה לרקע התרבותי שממנו באו, וללוותם כבוגרים.
בשטח הכפר וכחלק ממנו פעל מכון שבות עם, להנחלת זהות יהודית ולליווי בגיור.
בשנת 2000 הוקמה על ידי צוות כפר הנוער המכינה הקדם-צבאית ימין אורד.
בשרפה בכרמל ב-2010 ניזוקו רבים ממבני הכפר, ותושביו פונו.
מנהל הכפר נכון לשנת 2015 הוא שמולי בינג. בשנים 1961–1979 בראש הכפר עמד יצחק מאיר. בין השנים 1979–2006 עמד בראש הכפר ד"ר חיים פרי, שפיתח ומימש בו את שיטת החינוך "דרך הכפר" וזכה על פועלו בפרסים כגון "עולם הילדים" פרס "מגן הילד" והשתתפות בטקס הדלקת המשואות.
משנת 2020 מנהל הכפר הוא בועז שוורץ.
ספרינגפילד
"ספרינגפילד" הוא שם נפוץ ליישובים בארצות הברית. קיימים 34 מקומות שונים ב-25 ממדינות ארצות הברית בשם ספרינגפילד.
מגילת הטבח
הדפסת הסדרה
עורך הסדרה, אליעזר דוד רוזנטל, עסק באיסוף העדויות מקרב הניצולים ומן העיתונות. לאחר המהפכה ישב רוזנטל באודסה והצליח להבריח בשלבים את כתב-היד מחוץ לברית המועצות.
המערכת שטיפלה בהדפסת העדויות, כללה את חיים נחמן ביאליק שהוסיף מבוא לכרך הראשון, יהושע חנא רבניצקי ואלתר דרויאנוב. הדפסת הסדרה נפסקה עם מותו של רוזנטל לאחר שנדפסו שלושה כרכים בסדר אלפא ביתי המכילים עדויות על הפרעות ביישובים ששמם מתחיל באותיות א-ט.
יתר כתב היד לא טופל ולא נדפס. למעט קטעים אחדים שהוכנו לדפוס בידי יום-טוב לוינסקי והודפסו בגיליון יז של כתב העת "העבר" בשנת 1970. כיום נמצא כתב היד, יחד עם הארכיון של כתב העת, במכון גנזים של אגודת הסופרים.
דגל חוף השנהב
דגל חוף השנהב הוא טריקולור המורכב משלושה פסים אנכיים בצבעים כתום (צד המוט), לבן וירוק.
הדגל דומה לדגל אירלנד, אך האחרון ארוך יותר והצבעים מופיעים בו בסדר הפוך: הירוק הוא בצד המוט. הדגל דומה גם לדגל איטליה שבו הצבעים ירוק (צד המוט), לבן ואדום.
עיצוב הדגל מבוסס על עיצובו של דגל צרפת; הצבע הכתום מסמל את האדמה הפורייה, הלבן מסמל את השלום והירוק מסמל את התקווה.
נמל התעופה ברלין שנפלד
נמל התעופה ברלין שנפלד (בגרמנית: Flughafen Berlin-Schönefeld; ) היה נמל התעופה הבינלאומי השני בגודלו של ברלין אחרי נמל התעופה ברלין טגל. הוא מוקם 18 ק"מ דרום-מזרחית לברלין, ליד העיירה שנפלד.
נמל התעופה שנפלד שימש כנמל התעופה האזרחי העיקרי של מזרח גרמניה ונמל התעופה היחיד של מזרח ברלין לשעבר.
ב-25 באוקטובר 2020 נסגר נמל התעופה ובתי נתיבות שלו מוזגו ל"טרמינל 5" בנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג, כהכנה לפתיחת נמל התעופה החדש.
שנים ראשונות ומלחמת העולם השנייה
ב-15 באוקטובר 1934 החלה הבנייה של שלושה מסלולי טיסה באורך של 800 מטרים, על מנת לשרת את מפעל המטוסים Henschel & Son השכן בעיירה שנפלד. עם תום מלחמת העולם השנייה נבנו במפעל למעלה מ-14 אלף מטוסים. ב-22 באפריל 1945 נכבשו המתקנים בידי חיילי הצבא האדום והמתקן פורק ונהרס. בשלהי 1947 תוקן חיבור הרכבת ונותרו במקום מכונות חקלאיות.
בשנת 1946, חיל האוויר הסובייטי וחברת התעופה הלאומית של ברית המועצות באותה העת, אירופלוט עברו משדה התעופה יוהניסטהל אל נמל התעופה שנפלד. בשנת 1947 אישר המינהל הצבאי הסובייטי בגרמניה בנייה של נמל תעופה אזרחי באתר. התנאי להסכם חלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה היה איסור מוחלט על השתתפותן של חברות תעופה גרמניות בהובלה האווירית לברלין, והוגבלה הגישה לחברות תעופה אמריקאיות, בריטיות, צרפתיות וסובייטיות. מאחר שנמל התעופה שנפלד היה ממוקם מחוץ לגבולות העיר של ברלין, הגבלה זו לא חלה על הנמל. לפיכך, אינטרפלוג, חברת הדגל של מזרח גרמניה, השתמשה בנמל התעופה, בעוד לחברת הדגל של מערב גרמניה, לופטהנזה, נדחתה הגישה להשתמש בנמל התעופה ברלין טגל או בנמל התעופה ברלין טמפלהוף.
התפתחות לאחר איחוד גרמניה
נמל התעופה ברלין שנפלד ראה עלייה משמעותית במספר הנוסעים בשנים האחרונות, אשר נגרם על ידי פתיחת בסיסי חברות של איזיג'ט וגרמניה. בשנת 2008, עברו בנמל התעופה 6.6 מיליון נוסעים.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990, הופעלו שלושה נמלי תעופה נפרדים, שהובילו את המחוקק בברלין לתכנון תוכניות לנמל תעופה אחד שיהיה יעיל יותר ויפחית את כמות הרעש של מטוסים מנמלי התעופה בתוך העיר. לפיכך, הוחלט להקים את נמל התעופה ברנדנבורג בברלין באתר הנוכחי של נמל התעופה שנפלד, אשר תוכנן במקור להיפתח בסוף 2012. מסיבות שונות, ובהן בעיות עם מערכת גילוי האש / הבטיחות, הפתיחה נדחה לסוף 2020.
נמל התעופה החדש יחלוק רק מסלול טיסה אחד עם הנמל הקיים -המסלול הנוכחי יהפוך למסלול הצפוני של שדה התעופה החדש. רוב נמל התעופה הישן, כולל הטרמינל הראשי וחניות המטוסים, יעברו התחדשות עירונית לאחר סגירתו. חלק מאזור חניות המטוסים הישן ישמש כמסוף הנוסעים החדש של ממשלת גרמניה, שישמש לביקורים ממלכתיים.
בתחילת עונת החורף בשנת 2012 חברת התעופה ג'רמנווינגס (שבשנת 2016 התמזגה עם חברת יורווינגס), עזבה את נמל התעופה לטובת נמל התעופה ברלין טגל מכיוון שחברות התעופה של קבוצת לופטהנזה פועלות משם. עם זאת, כדי לספק תחרות עבור קווי הטיסה החדשים של ריינאייר, הודיעה ג'רמנווינגס לחזור נמל התעופה שנפלד, (נוסף על פעילותם בנמל התעופה טגל) החל מאוקטובר 2015.
כמו כן, הודיעה חברת התעופה ריינאייר על הקמת הבסיס הגרמני השישי שלהם, בשנפלד ב-2015.
סגירתו
ב-25 באוקטובר 2020 נסגר נמל התעופה וקוד היאט"א שלו חדל מלהתקיים. הנמל סיים את פעילותו כנמל תעופה עצמאי, כאשר חלקים גדולים מהתשתית שלו שולבו בנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג כטרמינל 5.
טרמינלים
נמל התעופה הורכב מארבעה טרמינלים K, L, M ו-Q. טרמינלים אלה ממוקמים זה ליד זה והם מחוברים דרך שביל משותף. בטרמינל Q אין דלפקי צ'ק אין, הוא שימש אך ורק עבור בדיקות אבטחה בדרך לשערי העלייה למטוסים. בשל חוסר מקום, אין מתקנים רבים כמו אלה בנמלי תעופה בינלאומיים רבים אחרים. היו בו כמה חנויות הכולל: דיוטי פרי, חנות עיתונים, מסעדות וטרקלין עבור נוסעי לופטהנזה.
באפריל 2020 שונו שמות ארבעת הטרמינלים A, B, C, D ל-K, L, M, Q כדי להימנע מכפילויות בשמות הטרמינלים בנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג.
טרמינל L
הטרמינל הראשי והישן של נמל התעופה. שימש לרישום לטיסה עבור טרמינלים K ו-L. את טרמינל L משרתים 19 דלפקי צ'ק אין (L01–L18).
שירת בעיקר את חברת התעופה ריינאייר ואירופלוט ומשמש בעיקר לנחיתות של חברת איזיג'ט.
טרמינל K
טרמינל K, הממוקם באגף צדדי, היה שמור במקור לנוסעי המעבר למערב ברלין וממנה ניצלו את תעריפי הטיסות הזולים יותר ואת טיולי החבילות שאורגנו על ידי סוכנות נסיעות במזרח גרמניה.
הטרמינל שימש בלעדית את חברת איזיג'ט בדלפקי הצ'ק-אין K20 – K29. השטח האווירי מורכב משלושה גשרי עלייה למטוס, כמו גם מספר עמדות מטוס עלייה למטוס הנמצאות בשלוחה 3a, שנפתחה בשנת 2005. באמצע שנת 2019 עברה השלוחה שיפוץ נרחב על מנת לאפשר שימוש כחלק מנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג.
טרמינל M
טרמינל M נפתח בדצמבר 2005 בשל מספר הנוסעים הצומח במהירות. שימש את רוב הטיסות לישראל וכלל אזור מיוחד ומבודד לטסים לנמל התעופה בן-גוריון. היו בו 18 דלפקי רישום לטיסה (M40–M57), אשר שימשו בעיקר את חברות התעופה: ריינאייר, קונדור, ואת נורוויג'ן אייר שאטל. הטרמינל אינו כלל גשרי עלייה למטוס. בשנת 2016, נפתח ליד טרמינל M, אולם נכנסים חדש אשר שימש את הטרמינל.
ברכבת
נמל התעופה ברלין שנפלד מוקם ליד תחנת הרכבת ברלין-שנפלד פלוגאפן (Berlin-Schönefeld Flughafen), במרחק הליכה קצר דרך שביל גישה בקומת הקרקע מהטרמינלים A-D. על מנת להגיע לתחנת הרכבת המרכזית של ברלין (ברלין האופטבנהוף) מבלי להחליף רכבות, היה ניתן לקחת רכבת אזורית (RE Regional-Express או RB Regional-Bahn). בתחנה קיימות גם קווי S9 ו-S45 של הרכבת העילית של ברלין (S-Bahn) בתדירות של 20 דקות.
ברכב
היה ניתן להגיע אל נמל התעופה באמצעות הכביש המהיר A113, המתחבר לכבישים המהירים A100 אשר מוביל אל מרכז העיר ברלין ו-A10, המקיפים את ברלין.
אוטובוסים
נמל התעופה קושר על ידי קווי אוטובוסים מקומיים BVG 162 (לכיוון שכונת אדלרסהוף) ו-171 (לכיוון נויקלן). בנוסף שירות האוטובוסים X7 סיפק חיבור לרשת ה-U-Bahn של ברלין בתחנת Rudow. בשעות הלילה, האוטובוס החלופי היה קו N7.
החלטה 42 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 42 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה ב-5 במרץ 1948 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ההחלטה קראה לחברות הקבועות במועצת הביטחון להתייעץ ביניהן על המצב בארץ ישראל ולהמליץ על דרך פעולה בפני כל חברות מועצת הביטחון בנושא זה. ההחלטה גם קראה לכל הממשלות והעמים, ובמיוחד אלה מסביב לארץ ישראל, לסייע בכל מצב אפשרי.
8 מדינות תמכו בהחלטה, 0 התנגדו וארגנטינה, סוריה ובריטניה נמנעו.
רוזלין טרבורג-פן
רוזלין טרבורג-פן (באנגלית: Rosalyn Terborg-Penn; 22 באוקטובר 1941 – 25 בדצמבר 2018) הייתה פרופסורית אמריקאית להיסטוריה וסופרת. היא התמחתה בהיסטוריה אפריקאית-אמריקאית ובהיסטוריה של נשים שחורות. ספרה "African American Women in the Struggle for the Vote, 1850-1920" היה פורץ כאשר שחזר את ההיסטוריה של נשים שחורות בתנועה למען זכות הצבעה לנשים בארצות הברית. היא הייתה חברת סגל באוניברסיטת מורגן.
תחילת דרכה
רוזלין מריאן טרבורג נולדה בברוקלין, ניו יורק. אמה ז'אן טרבורג (לבית ואן הורן, 1916 - 2007) הייתה פקידה מאינדיאנפוליס, ואביה ז'אק טרבורג (d.1997) היה מוזיקאי ג'אז יליד סורינם. בשנת 1951 עברה המשפחה לקווינס, שם היא סיימה את לימודיה תיכון בשנת 1959. בשנת 1963 סיימה טרבורג תואר בהיסטוריה בקווינס קולג', אוניברסיטת העיר ניו יורק. טרבורג עברה לוושינגטון די. סי., שם סיימה תואר שני בהיסטוריה הדיפלומטית של ארצות הברית באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. את הדוקטורט שלה סיימה טרבורג באוניברסיטת הווארד בהיסטוריה אפריקאית-אמריקאית לפני 1965.
תחילת אקטיביזם
בעודה בקווינס קולג', היא הייתה חברה מייסדת בסניף NAACP של המכללה. טרבורג עמדה בראש מחאה כאשר בית הספר לא הרשה למלקולם X לדבר בקמפוס. היא גם ארגנה טיולים לסטודנטים, כולל נסיעה למחוז פרינס אדוארד בווירג'יניה, שם נסגרו בתי הספר על ידי פקידי משרד החינוך המקומי בהתנגדות לאינטגרציה גזעית. שם, טרבורג וסטודנטים אחרים לימדו תלמידים שחורים. היא נסעה לקרולינה הצפונית כדי לצפות בתמיכה למחאה שערכו תושבים שחורים נגד חנות הכלבו "וולוורת'ס", אשר סרבה לתת שירות ללקוחות שחורים. כשהגיעה לוושינגטון די. סי. כדי ללמוד באוניברסיטת ג'ורג 'וושינגטון, היא הצטרפה לסטודנטים למען זכויות האזרח, שדולה לקידום חוק זכויות האזרח של 1964.
קריירה
במהלך לימודי הדוקטורט שלה זכתה טרבורג-פן בפרסים על כתיבתה. המחקר שלה על סופרג'יסטיות שחורות היה לבסיס לעבודתה החלוצית עשרים שנים מאוחר יותר. במהלך הקריירה שלה כהיסטוריונית, היא גם עכרה מחקר על נשים בתפוצה האפריקאית, כחלק מעבודה זו, היא חקרה גם את שורשי משפחתה באיים הקריביים, דרום אמריקה, ואירופה, ועזרה להקים את האגודה לחקר התפוצה האפריקאית העולמית.
הכרה בסופרג'יסטיות השחורות
ב-1998 פרסמה את ספרה African American Women in the Struggle for the Vote, 1850-1920. העבודה ביקרה את ההיסטוריה המקובלת לגבי תנועת הנשים למען הכרה בזכות הבחירה בארצות הברית בנושא מחיקת התרומות של נשים שחורות. ההיסטוריה של הסופרג'יזם, על פי טרבורג-פן, קיבלה את צורתה מפי מנהיגות לבנות כמו סוזן ב. אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון, אשר נתנו קרדיט לאחיותיהן הלבנות והתעלמו מן השחורות. לעומת זאת, היא זיהתה יותר מ-120 נשים שחורות ששיחקו תפקידים משמעותיים במאבק על ההצבעה, שלא זכו להכרה, ביניהן, מרי צ'רץ' טרל ושרה פרקר רמונד. הספר מנה גם מאות נשים נוספות מהתנועה ששמן לא ידוע, ונשמטו מן ההיסטוריה. הספר טען שכאשר מטרותיהן של פעילות שחורות היו שונות מאלה של מקבילותיהן הלבנות בסוגיות של דיכוי גזעני, ההיסטוריה נכתבה עם נשים לבנות במרכזה. העבודה נחשבת לעבודת הסמינלית בהיסטוריה של נשים אפריקאיות-אמריקאיות.
טרבורג-פן סיפרה בכנס של אקדמאיות שחורות בשנת 2008 שהיא נתקלה בגזענות רבה וכן סקפטיות וביטול, הן מצד קולגות והן מצד מוריה באקדמיה, לגבי עבודתה, שהייתה ראשונה בסוגה לפני התקופה הדיגיטלית. היא אמרה שהייתה צריכה "להילחם בשומרי הסף של מגדל השן, אשר לעיתים קרובות פוסחים על, או פוטרים את עבודתם של היסטוריוניות שחורות, ובמיוחד של אלו מאיתנו שעובדות באוניברסיטאות שחורות... ועם זאת, עשינו דרך במקום בו לא הייתה דרך."
חיים אישיים
טורברג הייתה נשואה לזמן קצר בעודה סטודנטית בקווינס. ב-1968 נישאה בשנית, הפעם לוויליאם תומאס פן. השניים התגרשו בשנת 1990. נולדה להם בת אחת.
טובורג-פן נפטרה בביתה שבמרילנד, ב-25 בדצמבר 2018, בגיל 77, מסיבות טבעיות.
צלילה ינאי
צלילה-הילה ינאי-שפר היא מדבבת שחקנית וציירת ישראלית.
ביוגרפיה
הופיעה בארצות הברית בצמד המרגניות יחד עם לאה לופטין.
ב-1981 שיחקה בתפקיד משני בסרט "מסג'יסט הצמרת". בשנים 1982-1989 הפעילה את הבובה "נולי" בפרפר נחמד. הפרק האחרון בו השתתפה היה "עץ עץ".
ב-1988 דיבבה בגרסה העברית של סדרת האנימה היפנית "היי! בינבה" ששודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית.
בשנות ה-90 הייתה כתבת בכירה ברשת עיתוני "קול הכפר" - "קול הכפר", "קול רענן" ו"קול הרצליה".
תערוכת החיד שלה, "לעוף בכנפים שבורות", הוצגה בבית מפעל הפיס בתל אביב ב-2015.
ז'וזף ז'ופר
ז'וזף ז'ק סזר ז'ופר (בצרפתית: Joseph Jacques Césaire Joffre; 12 בינואר 1852 – 3 בינואר 1931) היה מצביא צרפתי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. תפקידו החשוב ביותר היה המפקד העליון של צבא צרפת במלחמת העולם הראשונה. קודם לכן לחם במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמות קולוניאליות ושירת לסירוגין בצרפת ובמושבותיה.
בתפקידו כמפקד הצבא הצרפתי, הצליח לשמור על שלמותו ולמנוע את התפוררותו, לנוכח תנופת ההתקפה הגרמנית בפתיחת מלחמת העולם, למרות נסיגה כמעט רצופה בחמשת השבועות הראשונים של המלחמה. אחר כך עלה בידי הצבא הצרפתי שבפיקודו, בהתקפת נגד מוצלחת, לבלום את הגרמנים לא הרחק מפריז בקרב הראשון על המארן. עם זאת, ז'ופר לא הצליח לשבור את קיפאון מלחמת החפירות בשנתיים שלאחר מכן וכתוצאה מכך הוחלף.
ראשית חייו ותחילת הקריירה הצבאית
ז'ופר שירת בהצטיינות במערכת קילונג (אוגוסט 1884 - אפריל 1885) – נחיתת כוחות צרפתיים בצפון פורמוזה (כיום טאיוואן) – ולאחר מכן בטונקין עילית (כיום בווייטנאם), בשני מקומות אלה כחלק ממלחמת צרפת-סין. ב-1888 חזר לצרפת והוצב בגדוד של רכבות, ואחר כך כמדריך בבית הספר לתותחנות בפונטנבלו (Fontainebleau). ב-1892 שירת בסנגל כאחראי לסלילת מסילת ברזל. על הכוח שבפיקודו הוטל לתגבר כוח אחר שהותקף במפתיע על ידי נוודים טוארגים. הוא הצליח להשיג ולאתר את שרידי הכוח, אך במקום לסגת, נטל את הפיקוד על שני הכוחות, התקדם הלאה, כבש את טימבוקטו, הדף את הטוארגים והשכין סדר באזור. כל זה במרחק של כ-800 ק"מ מן הבסיס הצרפתי הקרוב ביותר.
ז'ופר, שהועלה לדרגת סגן-אלוף ושהוענק לו אות הכבוד של הלגיון, חזר לצרפת. תחנתו הבאה הייתה במדגסקר, שם היה אחראי לביצור הבסיס הימי בדייגו סוארז (Diego Suarez, כיום אנטסירננה).
בשנת 1900 ז'ופר חזר שוב לצרפת, עלה לדרגת בריגדיר גנרל, היה ממונה על חיל ההנדסה, ופיקד על הדיוויזיה (אוגדה) ה-6 ועל הקורפוס (גיס) ה-2. ב-1910 ז'ופר הצטרף למועצת המלחמה העליונה כממונה על שירותי העורף.
מפקד הצבא הצרפתי
ב-1911 ז'ופר מונה למפקד הצבא הצרפתי, על ידי שר המלחמה אדולף מסימי, וזאת למרות חוסר ניסיונו היחסי בפיקוד על צבא בכלל, ובעבודת המטה הכללי בפרט. במידת מה, סייעה לו בכך נאמנותו הפוליטית לרפובליקה.