cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מר דידס הולך העירה
פרנק קפרה זכה לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, גרי קופר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר כן היה הסרט מועמד לסרט הטוב ביותר, לתסריט הטוב ביותר והקלטת הקול הטובה ביותר.
תקציר העלילה
המליונר מרק סמפל נהרג בתאונת דרכים. עורך דינו, ג'ון סידר (דוגלס דמבריל) מגלה כי ציווה את כל הונו בסך 20 מיליון דולר, לאחיינו לונגפלו דידס (גרי קופר).
דידס גר בעיירה קטנה ומנומנמת בשם מנדרייק פולס בורמונט. הוא רווק צנוע ותמים הכותב שירים על גלויות דואר ומנגן בטובה בלהקת כלי הנשיפה של העיירה. הוא אינו מתרגש כשעורך הדין סידר מלווה בעיתונאי קורנליוס קוב (ליונל סטנדר) מגיעים לביתו ומבשרים לו כי עתה הוא האדם העשיר ביותר בארצות הברית. דידס מגיע לניו יורק ומתיישב בבית האחוזה המפואר של דודו, מוקף במשרתים.
הם חושבים שיוכלו בקלות להשתלט על רכושו אבל דידס מסרב לתת לסידר ייפוי כוח. קוב מבקש מהעיתונאית לואיז "בייב" בנט (ג'יין ארתור) להיפגש "במקרה" עם דידס ולדלות ממנו אינפורמציה לעיתון. בלילה חורפי יוצא דידס לטיול ולידו צונחת אישה צעירה. הוא מרים אותה והיא "מתאוששת" ואומרת לו כי שמה ליז דאוסון וכי היא מחפשת עבודה ורעבה. הם נכנסים למסעדה ודידס שלא רגיל לשתות, משתכר ומשתובב ברחוב. כל זה מתפרסם למחרת בעיתון וכן בימים הבאים. מתפתחת אהבה בין שניהם אך קוב שמצפונו מציק לו מגלה לדידס את האמת על חברתו. דידס מדוכא וחושב לחזור למנדרייק פולס. חקלאי מובטל ורעב מתפרץ לביתו ומספר על מצוקתו ומצוקת החקלאים בתקופת השפל הגדול. דידס מחליט להוציא 18 מיליון דולר על קניית שטח אדמה וציוד חקלאי לחקלאים נצרכים. עורך הדין סידר המייצג שני קרובי משפחה נוספים של סמפל, מוציא צו אשפוז כפוי לדידס עד אשר יחליט בית המשפט על שפיותו.
דידס מגיע לבית המשפט המלא בחקלאים אוהדים שהוא התחייב לעזור להם. התובע סידר מבקש מבית המשפט לקבוע כי הוא אינו שפוי ועל כן יש לקחת ממנו את החזקה על הרכוש שירש. על הדוכן מועלים עדים ומובאים קטעי עיתונים המעידים על התנהגותו המוזרה. לבסוף עולה פסיכיאטר המעיד כי לפי מה ששמע, דידס סובל ממאניה-דפרסיה ובעת היותו במאניה הוא עושה דברים לא הגיוניים כמו לחלק את כל רכושו לחקלאים עניים.
דידס אינו משתף פעולה ואינו מיוצג על ידי סניגור. נראה כי מצבו אבוד אבל "בייב" מתפרצת ואומרת כי הוא אדם שפוי וטוב לב וכי מה שכתבה עליו היה רק כדי להגדיל את תפוצת העיתון. היא מתחננת לפני דידס שיתחיל לדבר והוא אכן מתרכך ומתחיל בנאום המשכנע את השופטים שהוא שפוי ובסופו הוא חובט באגרופו בפניו של סידר. האיכרים נושאים אותו מחוץ לאולם שם הוא נפגש עם "בייב" והם מתפייסים ומתחבקים.
גוסטבו קואיאר
גוסטבו לאונרדו קואיאר גאייגו (בספרדית: Gustavo Leonardo Cuéllar Gallego) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בתפקיד הקשר האחורי בקבוצת אל-הילאל.
דפורטיבו קאלי
קואיאר החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דפורטיבו קאלי ובשנת 2009 הועלה לקבוצה הבוגרת וערך את הבכורה. את שערו הראשון בבוגרים כבש בטורניר האפרטורה של 2013 במשחק מול אונסה קלדס. קואיאר כבש בדקה ה-85 ונתן לקבוצתו ניצחון 1–2 במחזור הראשון. למרות מספר הצעות שקיבל, כולל ממקסיקו ומאיטליה, העדיף קואיאר להישאר בדפורטיבו קאלי. תחת המאמן לאונל אלברס שהגיע, תפס קואיאר את מקומו בהרכב הראשון והיה מהמצטיינים בקבוצה שסיימה כסגנית ב-2013.
ג'וניור ברנקייה
באמצע שנת 2014 עבר בהשאלה לאתלטיקו ג'וניור, אך ההתאקלמות שלו בקבוצה לא הייתה טובה. בדומה לחבריו לקבוצה, קואיאר לא הצליח על רמת משחק גבוהה וג'וניור נכשלה בכל הטורנירים ששיחקה. עם הגעתו של המאמן אלכסיס מנדוסה בשנת 2015, הפך קואיאר לאחד השחקנים החשובים בקבוצה והיה לשחקן הרכב קבוע. בזכות היכולת הטובה שגילה, מאמן הנבחרת, חוסה נסטור פקרמן, החליט לזמנו לקרת משחק הידידות מול ובנוסף החלו שמועות על מעבר צפוי שלו אל מחוץ למדינה.
פלמנגו
ב-20 בינואר 2016 עבר לקבוצת פלמנגו הברזילאית וערך את הבכורה ב-17 בפברואר מול אתלטיקו מיניירו. את שער הבכורה כבש ב-28 ביוני 2017 במשחק גביע מול סנטוס בניצחון 0–2. הפך לשחקן הרכב ואחד הבולטים בקבוצה שהגיעה ב-2017 לגמר הקופה סודאמריקנה.
נבחרת לאומית
קואיאר עבר את כל נבחרות הנוער של קולומביה, החל מהנבחרת עד גיל 15, עד גיל 17 ועד גיל 20. השתתף ב-2009 במונדיאליטו עד גיל 17, כבש שני שערים ועזר לנבחרת לסיים במקום הרביעי. לנבחרת הבוגרת הוא זומן לראשונה על ידי המאמן, חוסה נסטור פקרמן, ב-28 באוגוסט 2015 כהכנה למשחק מוקדמות מונדיאל 2018 מול. הבכורה הרשמית נערכה ב-29 במרץ 2016 גם כן באותה מסגרת, כאשר גברה 1–3 על  בברנקייה. קואיאר נכנס בדקה ה-84 במקומו של סבסטיאן פרס. ב-14 במאי 2018 היה חלק מ-35 השחקנים שזומנו לקראת המונדיאל, אבל בסופו של דבר נופה לקראת בחירת הסגל הסופי. ב-30 במאי 2019 נכלל על ידי המאמן קרלוס קיירוש בסגל הסופי לקופה אמריקה 2019.
תארים והישגים
פלמנגו
דפורטיבו קאלי
ג'וניור ברנקייה
טודרוס הכהן
הרב טודרוס הכהן  (טברי"א. נפטר בכ"ו בטבת ה'תרע"ח, ינואר 1917) היה רבה של המושבה ראש פינה ומושבות הגליל העליון (יסוד המעלה, מטולה, משמר הירדן ומחניים).
תולדות חייו
נולד לאביו הרב יוסף אריה זילברמן, רבה של מוינשט שברומניה (לימים, כיהן כרבה הראשון של ראש פינה, שרוב מייסדיה היו בני מוינשט, ובראשם דוד שוב אחיינו של ר' יוסף אריה). עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1864 לערך, והתגורר בערי הצפון צפת, טבריה וחיפה. נשא את בתו של ר' שמואל אהרן ויליקר, מראשי כולל רייסין וחסידי סלונים בטבריה. היה ממונה מטעם "כולל רומניא" בטבריה.
לאחר פטירת אביו בשנת 1891 מילא את מקומו כרבה של ראש פינה ומושבות הגליל העליון. הוא בחר מקום לבניין הקבע של בית הכנסת. בשנת 1902 ערער השוחט ובודק של ראש פינה על רבנותו, וראשי הרבנים בצפת ובטבריה, הספרדים והאשכנזים, פסקו לטובתו. גם לאחר מכן יחסיו עם חלק מאנשי המושבה היו מתוחים, והוא לא התפלל בבית הכנסת אלא התפלל במניין עצמאי בביתו.
פעל רבות בתחום ההמצוות התלויות בארץ. הוא התכתב בעניינים אלו עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק. הוא תיקן שבכל יום משגיח מיוחד יקטוף את פירות העורלה וישליכם, כדי שלא יבואו לידי איסור. הוא הסדיר את מכירת הקרקעות לנכרי לפני שנת השמיטה במושבות הגליל ובזכרון יעקב וכשהתמנה הרב קוק לרבן של יפו והמושבות (1904) עשה זאת בשליחותו. הוא ניסה למנוע מהאיכרים לנהוג לפי היתרו של רבה האשכנזי של טבריה, יחיאל מיכל היילפרין, שהתיר לבצע מלאכות דאורייתא על ידי יהודים בקרקע שנמכרה לגוי. מאידך, בשנת השמיטה ה'תר"ע התעוררה מחלוקת גדולה אודות מכירת קרקעות לנכרים שביצע בראש פינה. רבני הספרדים בצפת, הרב ישמעאל הכהן והרב חיים סתהון, טענו שהמכירה לא בוצעה כדין ולכן לא חלה.
נפטר בכ"ו בטבת ה'תרע"ח ונקבר בבית הקברות בראש פינה.
בנו משה היה "מוכתר" טבריה משנת 1918, חבר מועצת העיר, ממונה כולל רומניה בעיר. ממייסדי שכונת קריית שמואל בעיר.
כתביו
הותיר אחריו קובץ כתבי יד שכתב בענייני מצוות התלויות בארץ. ממנו הודפסו פסקים בענייני ערלה, תרומות ומעשרות. כמו כן, נדפסה תשובה שכתב כנגד הרכבת אתרוגים.
ראלף האזנהיטל
ראלף האזנהיטל (בגרמנית: Ralph Hasenhüttl; נולד ב-9 באוגוסט 1967) הוא כדורגלן עבר ומאמן אוסטרי אשר שימש לאחרונה כמאמנה של סאות'המפטון מהפרמייר ליג.
קריירה כשחקן
האזנהיטל הופיע שמונה פעמים בנבחרת אוסטריה בהן כבש שלושה שערים.
אונטרהאכינג
בין השנים 2004–2005, אימן האזנהיטל בקבוצת הנוער של אונטרהאכינג, לאחר פיטוריו של מאמן הקבוצה הבוגרת, במרץ 2007, מונה למאמנה של הקבוצה הבוגרת, לאחר מכן היה עוזר המאמן של המאמן החדש, לאחריו מונה למאמנה הקבוע של הקבוצה הבוגרת. ב-22 בפברואר 2010, לאחר שלוש שנים במועדון, פוטר. הוא סיים את תפקידו במועדון עם שיא של 40 ניצחונות, 20 תוצאות תיקו ו-28 הפסדים.
סחלב סורי
סחלב סורי (שם מדעי: Anacamptis morio subsp. syriaca) הוא אחד המינים הנדירים ביותר במשפחת הסחלביים בסוג בן-סחלב. בעבר שויך לסוג סחלב. בישראל הוא בסכנת הכחדה. הוא נצפה גדל ברמת הגולן ובחרמון הנמוך ברום של 1,000–1,100 מטר בהר קטע סמוך ליישוב נמרוד.
אזורי תפוצה
אזורי התפוצה של הסחלב הסורי בדרך כלל בבתות של סירה קוצנית בקרקעות שאינן מלוחות. מרמת הגולן וצפונה, סוריה, טורקיה וקפריסין. כאשר החרמון הוא הגבול הדרומי של תפוצתו. חבלי צמחייה ים תוכני והחרמון.
תיאור הצמח
הסחלב הסורי הוא צמח ממשפחת הסחלביים, גאופיט עדין וקטן בגובה 10–20 ס”מ. העלים מוארכים-דמויי איזמל, רובם בשושנת בבסיס הצמח, 3-1 עלים עוטפים את הגבעול בחלקו התחתון. שפת העלה תמיתה ללא עלי לוואי. הגבעול זקוף ירוק בחלקו התחתון, ארגמני בחלקו העליון. ברוב חודשי השנה נוף הצמח נעלם.
הפריחה והפרי
פורח בחודש מרס עד תחילת אפריל. התפרחת היא אשכול קצר, בקצה הגבעול, בעל פרחים לא רבים ולא צפופים. הפרח ורוד-לבן. עלי העטיף העליונים ורודים, מפוספסים ויוצרים קסדה מעל לפרח. השפית לבנה חלקה דמוית ביצה מוארכת או מחולקת לשלוש אונות לא ברורות. שתי האונות הצדדיות קצרות וגדולות מהאונה המרכזית. השוליים הצדדיים של השפית נוטים מטה. כל פרח נושא בחלקו האחורי דורבן דמוי גליל אופקי, או מתעקל מעט כלפי מעלה. הפרח כולו עדין ומאורך יותר ממינים אחרים.
בהשוואה לסחלב הפרפרני הפרח של הסחלב הסורי דומה לפרח של הסחלב הפרפרני אבל קטן יותר (בערך 1/3 גודל), השפית שלו חלקה וחסרת ציורים עם נטייה לבהירות עד לבן. הדורבן שלו ישר או מתרומם כלפי מעלה - שלא כמו בסחלב הפרפרני. כמו כן השפית של הסחלב הסורי, מחולקת ל-3 בניגוד לפרפרני שהשפית שלו בצורת מניפה.
הפרי הוא הלקט מוארך בעל זרעים זעירים.
ראלף האזנהיטל
אינגולשטאדט 04
באוקטובר 2013 מונה האזנהיטל למאמנה של אינגולשטאדט 04. בעונתו הראשונה בקבוצה הוא סיים עמה במקום העשירי כאשר בשעה שמונה הייתה בתחתית. בעונת 2014/2015, האזנהיטל עלה עם הקבוצה לבונדסליגה כשסיים עמה במקום הראשון בבונדסליגה השנייה. בעונת 2015/2016, סיים עם הקבוצה במקום ה-11 בבונדסליגה אך בחר שלא להאריך את חוזהו בתום העונה.
ר.ב. לייפציג
במאי 2016 חתם ב-ר.ב. לייפציג. משחקו הראשון היה נגד דינמו דרזדן בגביע הגרמני, שם הפסיד בבעיטות עונשין. בעונת הבכורה שלו ושל המועדון בבונדסליגה האזנהיטל הצעיד את לייפציג לסיים במקום השני. בעונה שלאחר מכן סיים עם המועדון במקום השישי אך עזב את המועדון במאי 2018.
סאות'המפטון
ב-5 בדצמבר 2018, מונה האזנהיטל למאמנה החדש של סאות' המפטון מהפרמייר ליג, המאמן האוסטרי הראשון בפרמיירליג. כאשר מונה לתפקיד, הייתה הקבוצה במקום האחרון בליגה, ושלושה ימים לאחר מכן, הפסיד עמה 0–1 לקארדיף סיטי. הניצחון הראשון שלו כמאמן בפרמייר ליג, היה ב-16 בדצמבר בניצחון 3–2 על ארסנל. ב-27 באפריל 2019 הבטיחה סאות'המפטון את הישארותה בליגה לאחר תיקו 3-3 נגד בורנמות', וסיימו במקום ה-16 בליגה.
ב-25 באוקטובר 2019 ספגה הקבוצה בניהולו של האזנהיטל את ההפסד הביתי הגבוה בתולדות המועדון, כאשר הפסידה 0–9 ללסטר סיטי. האזנהיטל התנצל על התוצאה וקיבל את תמיכת ההנהלה להישאר בתפקידו. ביוני 2020 הוא חתם על הארכת חוזה במועדון עד 2024. אף על פי שהקבוצה הייתה בסכנת ירידה לאחר התבוסה ללסטר סיטי, הקבוצה השתפרה ככל שהעונה התקדמה, וסיימה את העונה עם רצף של שבעה משחקים ללא הפסד וסיימה במקום ה-11 בליגה. ביולי 2020 זכה גם בפרס מאמן החודש בפרמייר ליג עקב שבעה משחקים אלו.
לאחר שבעה מחזורים בעונת 2020/2021 מוקמה סאות'המפטון במקום הראשון בפרמייר ליג, הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הפרמייר ליג שהקבוצה ממוקמת במקום הראשון בליגה ולראשונה מאז 1988. עם זאת, ב-2 בפברואר 2021 ספגה שוב הקבוצה תבוסה, 0-9 למנצ'סטר יונייטד.
ב-7 בנובמבר 2022, פוטר האזנהיטל מסאות'המפטון לאחר פתיחת עונה שכללה ניצחון אחד בלבד בתשעה מחזורי ליגה.
דוכס קמברלנד וסטראת'רן
היסטוריה
התואר דוכס קמברלנד ניתן שלוש פעמים בהיסטוריה של תוארי האצילות באנגליה ובריטניה.
התואר "דוכס קמברלנד וסטראת'רן" ניתן כתואר אצילות של בריטניה הגדולה. הדוכסות הכפולה הזו יחד עם תואר הרוזן של דבלין הוענקו להנסיך הנרי, דוכס קמברלנד וסטראת'רן, בנו השלישי של פרדריק, נסיך ויילס, ונכדו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה. מאחר שהנסיך הנרי מת ללא ילדים (ילדים לגיטימיים לירושה), התואר נכחד.
התואר דוכס קמברלנד וטביוטדייל בשנים מאוחרות יותר.
המעורבות הטורקית במלחמת האזרחים בסוריה
מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה הייתה הרפובליקה הטורקית המדינה, אשר לעברה הגיעו המספר הגדול ביותר של פליטים. משנת 2016 בוצעו פלישות של צבא טורקיה לתוככי צפון סוריה, פעולות אלה, במסגרתן תומכת טורקיה בעלייתה לכוח של האופוזיציה הסורית מקורם בדרישה להאדיר את השפעתה של טורקיה עצמה והחלשת כוחה של כורדיסטן הסורית.
התכתשויות גבול החלו עוד משנת 2012, במסגרת תוכניתה של טורקיה להאדיר את השפעתה בעבר המזרח התיכון היא חברה אל האופוזיציה הסורית למען הקמת מדינת חסות טורקית בתוך סוריה. עלייתה של המדינה האסלאמית הביאה את טורקיה להכריז בשנת 2015 על מלחמה נגד האחרונה. הודות לגבול הרחב בין סוריה וטורקיה, שלושה מיליון פליטים סורים חמקו לתוככי טורקיה, יתרה על כל מדינה אחרת.
פעולה טורקית נרחבת בסוריה נראתה באוגוסט 2016, כאשר החל מבצע מגן הפרת במסגרתו מנעו כוחות טורקים את התפשטותה של המדינה האסלאמית לעבר הגבול כמו גם מנעו את כיבוש כל הגבול הטורקי–סורי מידי כורדיסטן הסורית. פעולות בדלנות לעצמאות כורדיסטן הטורקית הריעו את היחסים הכוללים של הממשלה הטורקית עם הכורדים. השטחים הכבושים במסגרת המבצע הפכו לשטח בטוח בשביל כוחות האופוזיציה הסורית.
לאחר הפגזות, פשיטות אוויריות ופעולות מינוריות על הגבול יצאה טורקיה בשנת 2017 בפלישה מרכזית נוספת על צפון טורקיה, הפעם לתוך מחוזות אידליב וחלב. כמו כן הפעולה התמשכה גם אל לטקיה לחופי הים התיכון. בשנת 2018 יצאה טורקיה בעוד פעולה, הפעם נגד הכוחות הכורדים של היחידות להגנת העם, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ומפלגת הפועלים של כורדיסטן בתוך מבצע ענף זית. במקביל העבירה טורקיה כמויות נשק גדולות למורדים באידליב.
הפעולה הטורקית בצפון-מערב סוריה משנת 2017 נענתה במתקפת נגד סורית רק שנתיים מאוחר יותר, מתקפת נגד זאת אשר החלה במרץ צלחה בכיבוש השטחים הדרומיים של הכיבוש הטורקי אך לא מעבר לכך. נוסף על כך, הפעולה הטורקית הביאה את צבא טורקיה לשערי העיר חלב. בדצמבר יצאה סוריה במתקפת נגד שנייה ומסיבית בהרבה במסגרתה פירקה את החזית המזרחית של הכיבוש הטורקי.
לאחר נסיגת הכוחות של ארצות הברית מתמיחתם בכורדיסטן, החלה באוקטובר המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית, הפלישה הגדולה ביותר אשר טורקיה הוציאה לפועל במסגרת המלחמה. על פי דוברו של נשיא טורקיה, הפעולה מטרתה "לתקן את הדמוגרפיה", למעשה טיהור אתני של הכורדים. פעולה זאת הביאה את הטורקים לפנים סוריה והביאה ליצירת קו אש סורי-כורדי מאוחד נגד הכיבוש הטורקי.
כיום (2022) המאבק בין טורקיה לכוחות הכורדים והממשלה הסורית ממשיכים במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה. טורקיה שינתה את מצב המלחמה והביאה להמשך התפתחות האופוזיציה הסורית גם כאשר נראה היה כי האופוזיציה עומדת להתפרק בשנת 2016–2017.
דיימלר 250
דיימלר 250 (באנגלית: Daimler 250), הם 2 סדרות של מכוניות סלון מתוצרת יצרנית הרכב The Daimler Company Limited אשר יוצרו בין השנים 1962 – 1969 בבריטניה.
Let There Be Eve...Ruff Ryders' First Lady
Let There Be Eve...Ruff Ryders' First Lady הוא אלבום הבכורה של הראפרית האמריקאית איב. האלבום יצא לאור ב-14 בספטמבר 1999 על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ ורוף ריידרס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
דיימלר 250
"דיימלר 250" הייתה המכונית הראשונה שתוכננה על ידי יגואר שהייתה בעלת התג "דיימלר".
את לא נשארת לבד
את לא נשארת לבד הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר והמוזיקאי הישראלי עידן רייכל. השיר יצא לאור ב-7 באוקטובר 2018 כסינגל השישי מתוך אלבום הסולו השני של רייכל "ואם תבואי אליי", על ידי חברת התקליטים הליקון.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקומות הראשונים במצעד השבועי של מדיה פורסט ובמצעד הרשמי של גלגלצ.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי עידן רייכל והופק על ידי רייכל בשיתוף עם נועם עקרבי. השיר הוא בסגנון הפופ.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, תוך שהעניק לו ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר כ-1.4 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של רייכל ב-7 באוקטובר 2018, בסמוך לצאתו כסינגל. נכון לנובמבר 2019 מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-4.8 מיליון.
הסופר קאפ האירופי 2020
קבוצות
זו הייתה הפעם החמישית שבאיירן מינכן השתתפה בסופר קאפ האירופי והזכייה השנייה שלה, כשהיא זכתה בו פעם אחת בעבר וסיימה כסגנית בשלוש פעמים נוספות. זו הייתה ההופעה השישית של סביליה בתחרות, לאחר שזכתה בו פעם אחת וסיימה כסגנית עוד ארבע פעמים.
Pet Sounds
Pet Sounds הוא אלבומה ה-11 של להקת הרוק האמריקאית הביץ' בויז, שיצא ב-16 במאי 1966.
האלבום נחשב לאלבום הטוב והמצליח ביותר של הלהקה, ולאחד האלבומים המשפיעים ביותר במוזיקה הפופולרית, ודורג שני ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים שערך מגזין רולינג סטון.
רקע
עשרת אלבומי הלהקה שקדמו ל-Pet Sounds עסקו בנושאים קבועים כמו קיץ, גלישה, מכוניות ונשים. באלבום זה החליטה הלהקה לסטות מנושאים אלו ומסגנון הרוק אנד רול שאפיין את שירי הלהקה, לטובת אלבום מגוון ושונה ביחס לקודמיו.
בריאן וילסון, בסיסט הלהקה ומפיק האלבום, שאב את ההשראה מאלבומם של הביטלס, Rubber Soul. בראיון שהעניק וילסון, סיפר כי לאחר ששמע פעם נוספת את האלבום Rubber Soul בביתו, הוא רץ במהרה לאשתו והכריז: "מרילין, אני הולך לעשות את האלבום המושלם! את אלבום הרוק הטוב ביותר שאי פעם נוצר!"
כתיבה
אשר הסכים להצעה וכעבור עשרה ימים שניהם נפגשו במטרה לכתוב. וילסון ניגן חלק מההקלטות האחרונות שלו והביא לאשר קלטת שמע עם שיר שלו בשם "In My Childhood". אחרי שערך את השיר התוצאה של אשר הייתה "You Still Believe in Me", שיר שנכנס לבסוף לאלבום, ושכנע את וילסון שאשר היה הכותב שהוא חיפש לעבוד איתו. כאשר וילסון נשאל בראיונות בעתיד מדוע הרגיש שאשר היה ההתאמה הנכונה, ענה שחשב שהוא היה "בחור מאוד חכם, אדם מאוד מילולי."
וילסון ואשר כתבו יחד לאורך תקופה של כשניים עד שלושה שבועות בביתו של וילסון, בין ינואר לפברואר 1966. כל פגישת כתיבה התחילה בכך שוילסון ניגן מנגינה או מספר אקורדים שעבד עליהם, בשיחה על תקליט כלשהו שוילסון אהב, או בדיון על נושא כלשהו שוילסון רצה לכתוב עליו. בראיון שנעשה עם אשר, אמר כי תרומתו המשמעותית ביותר הייתה בשלושה שירים: "I Just Wasn't Made for These Times", "Caroline, No" ו-"That's Not Me".
סך הכל, שמונה מתוך 13 השירים באלבום נכתבו על ידי וילסון ואשר (אחד השירים נכתב יחד עם מייק לאב).
הקלטות
רוב האלבום Pet Sounds (מלבד שלושה שירים) הוקלט בין 18 בינואר עד 13 באפריל 1966 ב-27 מפגשים. הקטעים האינסטרומנטליים הוקלטו באולפני ההקלטות יונייטד ווסטרן רקורדס למעט חלק קטן שהוקלטו בגולד סטאר סטודיוס ובסאנסט סאונד רקורדרס. קטעי השירה הוקלטו ביונייטד ווסטרן רקורדס וב-CBS כיכר קולומביה. כל אולפני ההקלטות נמצאים בלוס אנג'לס, קליפורניה.
לפני האלבום חברי הלהקה נהגו להגיע לא מוכנים להקלטות ולא נהגו לעשות חזרות לפני שהם היו מקליטים שירים. לדברי טכנאי הקול של האלבום צ'אק בריטס: "רוב הזמן, הם לא היו מוכנים לשיר. הם היו עושים חזרות בסטודיו. למעשה, לא היה דבר כזה אצלם חזרות. הם היו מגיעים ומיד מתחילים לשיר למיקרפון. בריאן ידע את החלקים של כולם, והשאר גם ידעו את החלקים אחד של השני, וזה פשוט סוג של זרם."
הפרפקציוניזם של בריאן גרם ללאב לכנות אותו במהלך ההקלטות "אוזני כלב", הוא הסביר בראיון:
סגנון האלבום
הסגנון הבולט ביותר באלבום הוא רוק פסיכדלי. כוונת חברי הלהקה הייתה ליצור אלבום שיכיל אלמנטים מסגנונות שונים, כמו פופ, ג'אז, מוזיקה קלאסית, אקזוטי, בלדות ואוונגארד.
האלבום נחשב אחד האלבומים המגוונים ביותר מבחינת סגנונות מוזיקליים שיצרה הלהקה.
השם ועטיפת האלבום
בתמונה על עטיפת האלבום מופיעים חמישה חברי הלהקה (מימין לשמאל): אל ג'ארדין, מייק לאב, דניס וילסון, בריאן וילסון וקארל וילסון כאשר הם מאכילים שבעה עזים עם תפוח. ברוס ג'ונסטון, שהצטרף ללהקה שנה קודם לכן, לא מופיע בתמונה בעקבות קשיים משפטיים עם חברת התקליטים, קולומביה רקורדס (עם זאת ג'ונסטון הופיע בתמונה על הצד האחורי של האלבום). התמונה צולמה ב-10 בפברואר 1966 בגן החיות של סן דייגו על ידי הצלם ג'ורג ג'רמן.
על פי ראיון משנת 2016 עם וילסון וג'ארדין על שם האלבום, על השם Pet Sounds לדבריהם חשב לאב. בראיון אחר, לאב נזכר שחשב על השם בהשראת קולות החיות הנשמעים באלבום ולאחר שהוא ויתר חברי הלהקה סיימו להקליט את הקולות של הכלב לשיר "Caroline, No".
לאחר השחרור
הביקורות הראשונות שהאלבום קיבל בארצות הברית נעו בין שליליות לחיוביות מהוססות. לדעתו של הביוגרף דייוויד ליף המעריצים האמריקאים ראו באלבום מאתגר מדי וויתרו עליו מהר מדי. האלבום לא הועמד באותה שנה לאף פרס בטקס פרסי גראמי.
בבריטניה מצב האלבום היה שונה והמבקרים הבריטים פרסמו בעיקר ביקורות חיוביות עליו. לדעתו של ג'ן ונר, העורך המייסד של מגזין הרולינג סטון, המעריצים הבריטיים ראו בלהקה כמתקדמת הרבה יותר מלהקת הביטלס, וראו את בריאן וילסון כגאון. פני ולנטיין ממגזין דיסק רשמה על האלבום: "13 רצועות של גאונותו של בריאן וילסון... כל התקליט הוא הרבה יותר רומנטי מהעליזות הרגילה של ה-Beach Boys. שירים קטנים, עצובים ועגמומיים בנושא אהבה אבודה ואהבה חדשה וכל מה שמסביב לאהבה."
כיום
מעמדו של האלבום השתפר עם השנים, כיום נחשב האלבום לאחד החשובים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה של מוזיקת הרוק. מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום השני ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים. לפי עדותו של פול מקרטני, Pet Sounds סיפק השראה לאלבום Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band אשר מדורג במקום הראשון ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.
ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים שערך מגזין הרולינג סטון מדורגים שלושה שירים מהאלבום: "God Only Knows" במקום ה-25, "Caroline, No" במקום ה-211 ו-"Sloop John B" במקום ה-271.
בביקורות המאוחרות לאלבום ניכר שהמבקרים מכירים בחשיבותו ובהשפעתו של האלבום. ריצ'י אונטרברגר מאתר AllMusic כתב: "אלבום ה-Beach Boys הטוב ביותר, ואחד הטובים של שנות ה-60. ההרכב הגיע כאן לרמה חדשה לגמרי במונחים של כתיבה והפקה." דגלאס וולק ממגזין בלנדר רשם: "לא אלבום רוק אנד רול - ולא מוזיקה שיש לה שם, באמת. [...] השירים מעלי זכרונות נהדרים של התמימות בהתבגרות. למרות נפילה מסחרית בזמנו, האלבום מחזיק בתואר היהלום שבכתר של ה-Beach Boys."
ב-2016 יצא בריאן וילסון לסיבוב הופעות יחד עם אל ג'ארדין ובלונדי צ'פלין לרגל ציון 50 שנה לאלבום. ב-8 ביוני 2016 הם הופיעו באמפיפארק רעננה.
רשימת הרצועות
בהוצאה המקורית האלבום כלל 13 רצועות. בהוצאות מאוחרות יותר (החל משנת 1990) האלבום כולל רצועות נוספות שהושמטו מההוצאה המקורית.
בית הספר הניסויי ירושלים
בית הספר הניסויי ירושלים הוא מסגרת חינוכית המיועדת לילדים מגילאי 3 ועד 18 במרכז ירושלים. בית הספר כולל בית ספר יסודי ובית ספר תיכון, אשר שוכנים במתחם משותף ומאוגדים תחת ועד מנהל אחד, שהוא גוף משותף למורים, להורים, לתלמידים ולמנהלים. לבית הספר עמותת הורים התומכת בו.
היסטוריה
בית הספר הוקם על ידי קבוצת הורים ואנשי חינוך בראשותו של פרופ' משה כספי, על בסיס הנחות היסוד של בתי ספר פתוחים ופרוגרסיביים בעולם. הקמת בית הספר אושרה על ידי משרד החינוך במאי 1971 והוא החל לפעול בספטמבר 1972. בין המקימים היו פרופ' צבי לם, פרופ' יוסף באשי וד"ר אליעזר מרכוס שאף ניהל את בית הספר. לאורך השנים פיתח צוות בית הספר כלים חינוכיים ותוכניות שאומצו על ידי מערכת החינוך, כדוגמת עבודות גמר במקום בחינת בגרות, למידה רב-גילית, עבודה בחטיבות צעירות ועוד. בשנתו הראשונה למדו בבית הספר כ-100 תלמידים והוא שכן בשכונת אוהל משה. בשנת 1976 למדו בו כ-200 תלמידים ו-900 נוספים ביקשו לעבור אליו.
בשנת 1987 פרצה שערורייה תקשורתית לאחר שדווח בעיתונות שאחד ממורי בית הספר הביע דעה בעד סירוב לשירות בשטחים. בשנת 1990 הוצתה מכוניתו של מנהל בית הספר מיכה שלוי לאחר שהזמין את אודי אדיב לדבר בפני התלמידים.
בית הספר הניסויי הקים בשנת 2010 בית ספר ניסויי יסודי נוסף, הניסויי ארגנטינה, בניהולה של חגית מנדלוביץ'. משנת 2011 ועד 2021 בית הספר הניסויי ארגנטינה נוהל על ידי גב' נעמי חזן. בית הספר שוכן בקריית היובל בירושלים, ופועל על פי אותה תפיסה רעיונית. ב-2018 הוקמה חטיבת הביניים בבית הספר הניסויי-ארגנטינה.
באוגוסט 2018 הפגינו הורי בית הספר נגד תוכנית של עיריית ירושלים להקים 4 מתקני חנייה בגובה 17 מטר, סמוך לבית הספר. בנובמבר 2018 ועדת הערר המחוזית לתכנון ולבנייה החליטה לקבל את הערר שהוגש על ידי ההורים נגד התוכנית.
מבנה בית הספר
בשנת 1976 סבל בית הספר ממצוקת מקום והוא עבר בהדרגה לבניין בית הספר כי"ח שמול מרכז כלל.
בשנת 1987 עבר בית הספר למבנה בית הספר "ארלוזורוב" שממוקם בגבולו הצפון מערבי של גן העצמאות בירושלים, ברחוב רבי עקיבא 7. המבנה נחנך בספטמבר 1961 עבור "בית חינוך לילדי עובדים ע"ש ארלוזורוב" שהשתייך לזרם העובדים בחינוך והיה בית הספר היסודי העיקרי של אזור מרכז ירושלים ורחביה. מצפון למבנה הייתה חצר גדולה לא מרוצפת, שבדרומה שטח מגודר, שנוצל כגינת ירק לתרגול מעשי בשעורי החקלאות. מדרום למבנה נבנה באמצע שנות השישים מגרש כדורסל שממזרח לו שכנה חורשת אורנים קטנה, שהופרדה בגדר מגן העצמאות השכן. באמצע שנות השישים נוסף אגף לבית הספר, מערבית למגרש הכדורסל, בו בקומה העליונה נבנה אולם ספורט מתקדם, ובקומה התחתונה חדר אוכל ומטבח, שסיפקו ארוחות צהריים לתלמידים. בית הספר "ארלוזורוב" נסגר בשנות ה-80 עם הזדקנות האוכלסייה וירידה במספר התלמידים. המתחם גם שימש את בית הספר התיכון "המסורתי" שעבר לשכונת תלפיות.
פעילות חינוכית
בית הספר מתנגד לדירוגים ולכן לא עורך מבחנים ולא מחלק ציונים. תוכנית הלימודים בבית הספר אינה מוכתבת מראש, ואינה נמדדת במונחים של הספק חומר. היא נבנית בידי המורים והתלמידים כחלק מתהליכי הלמידה ומתייחסת אל הלמידה כאל תהליך ולא כאל תוצר. עם זאת, מחויב בית הספר להכנת התלמידים הבוגרים לקראת בחינות הבגרות בסוף התיכון.
התלמידים בכל הגילאים מעורבים בבחירת חלק מתוכנית הלימודים ובבחירת דרכי הלמידה. בבית הספר התיכון, התלמידים מוזמנים לבחור לעצמם תוכנית לימודים אישית. הם משפיעים על מגוון תחומים הקשורים בפעילותו הלימודית והחברתית של בית הספר, ועל בחירת תלמידים ומורים חדשים המצטרפים אליהם. בבית הספר התיכון החליף מודל החונכות את כיתות האם, וכל תלמיד בוחר את המורה שילווה אותו באופן אישי.
תוכנית הלימודים של בית הספר מדגישה את תחומי המדע, האמנות והיצירה ומוסיפה העשרה בתחומים כמו שחמט, אמנויות לחימה, מוזיקה, דרמה, איכות הסביבה ועוד.
מיקום בית הספר במרכז העיר מאפשר פיתוח תוכנית למידה סביבתית, שכוללת התייחסות הן לסביבה העירונית הקרובה והן אל בתי גידול פתוחים, שבהם מבקרים התלמידים במסגרת תוכנית הטיולים הנהוגה בבית הספר בכל השכבות.
בית הספר מקיים קשר עם קהילת בית הספר הערבי בעין רפא-נקובה, במסגרת פרויקט יצירתיות מסורתית ופולקלור.
הבחנה בין בית ספר ניסויי לבית ספר פתוח
מאז הקמת בית הספר ולאורך כל שנותיו ניתן דגש על המושגים "ניסויי" ו"פתוח". בית הספר נוקט בגישה הפתוחה בחינוך אשר גורסת כי בית הספר יהיה לילדים הלומדים בו בית חם, מקבל ומכיל, המאפשר לכל לומד לפתח את אישיותו ואת יכולותיו, לבחור דרכי למידה ותחומי עניין המתאימים לו, ולהחליט באופן עצמאי החלטות רבות וחשובות לגבי אופני ההתפתחות של כל אחד ושל הקבוצה אליה הוא משתייך.
הוועד המנהל
בתי הספר התיכון והיסודי שוכנים במתחם משותף ומאוגדים תחת וועד מנהל אחד, שהוא גוף משותף למורים, להורים, לתלמידים ולמנהלים. גוף זה דן ומחליט החלטות הקשורות במדיניות בית הספר וביישומה בשטח, וכן בתפיסות אידאולוגיות-פדגוגיות ובדרכי יישומן. בית הספר הניסויי ארגנטינה, שצמח מהניסויי מרכז העיר, מנוהל בידי אותו ועד מנהל. בראש הוועד המנהל עומד פרופ' דן ענבר מהאוניברסיטה העברית.
הוועד המנהל נפגש לפחות חמש פעמים בשנה ומונה 17 נציגים, בהם מנהלי בתי הספר, נציגי המורים של בית הספר היסודי, נציגי המורים של בית הספר התיכון, נציגי ועד ההורים של שני בתי הספר וכן נציגים מתלמידי התיכון. לעיתים מוזמנים לישיבות הוועד נציגי העירייה ונציגים ממשרד החינוך.
וורן גרסט
וורן גרסט (באנגלית: Warren Garst; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט המדינתי, כסגן מושל המדינה וכמושל איווה ה-19.
ביוגרפיה
וורן גרסט נולד בדייטון, אוהיו כבנם של דר' מייקל גרסט ושל מרי לואיז מוריסון. כשהיה בן שמונה עברה משפחתו לשמפיין, אילינוי. כשהיה בן 19 הוא עבר לאיווה כדי להתחיל שם בקריירה עסקית. יחד עם אחיו הוא הגיע לעיר קון רפידס כדי לפתוח שם חנות כלבו. מאוחר יותר הוא היה שותף לייסוד בנק החסכונות של קון רפידס.
ב-1878 נשא גרסט לאישה את אליזבת ג'ונסון, ולזוג נולדה ילדה אחת. אליזבת נפטרה ב-1881, וב-1889 נישא גרסט בשנית לקלרה הארייט קלארק, ולשניים נולדו בן ובת.
גרסט החל את הקריירה הפוליטית שלו כאשר הוא נבחר כחבר הסנאט של איווה. בסנאט כיהן גרסט בשנים 1894–1906. ב-1906 הוא נבחר כסגן מושל המדינה. כאשר נבחר מושל איווה, אלברט קאמינס ל, הושבע גרסט במקומו כמושל איווה ה-19. במהלך תקופת כהונתו הקצרה כמושל הוא המשיך במדיניות ממשלו של קאמינס. גורמים רבים דחקו בגרסט להתמודד בבחירות על כהונה מלאה כמושל, אך בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית ב-1910 הוא הפסיד למבקר המדינה של איווה בריל קרול, שגרף 49 אחוזים של הקולות מול 35 אחוזים של הקולות של גרסט.
וורן גרסט נפטר ב-5 באוקטובר 1924 באיווה סיטי, ונטמן בבית הקברות גלנדייל שבדה מוין.
הדוכסות הגדולה של אולדנבורג
הדוכסות הגדולה של אולגנבורג (מגרמנית: Großherzogtum Oldenburg) הייתה דוכסות היסטורית בצפון גרמניה, כיום חלק ממדינת סקסוניה התחתית, ובירתה של הדוכסות הייתה העיר אולדנבורג.
היסטוריה
במהלך המלחמות הנפוליאוניות הצטרף העוצר פטר, ששלט בדוכסות במקום דודו הנכה וילהלם, דוכס אולדנבורג, לצד הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית. בשנת 1806 נכבשה דוכסות אולדנבורג על ידי הצרפתים וההולנדים, אך בשנת 1807 שוקמה הדוכסות, ובשנת 1808 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין. עם זאת, בשנת 1810 נכבשה הדוכסות על ידי נפוליאון, ופטר עוצר הדוכסות הצטרף לבעלות הברית. במהלך קונגרס וינה קיבלה הדוכסות שטחים נוספים, ובשנת 1829 קיבל פטר הראשון, דוכס אולדנבורג תואר של דוכס גדול. בשנת 1829 מת פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ובנו אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
במהלך מהפכות 1848 התעוררה מעט תסיסה בדוכסות למען חוקה יותר ליברלית, ובשנת 1849 חוקק אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג חוקה מאוד ליברלית. בשנת 1852 הוכנסו כמה שינויים לחוקה, ובכל זאת היא נשארה אחת המתקדמות ביותר מבין מדינות הקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1855 נעשו שינויים חשובים במערכת המנהלית, ובשנת 1868 נוספו שינויים.
בשנת 1863 פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, שעלה לשלטון לאחר מות אביו אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג בשנת 1853, הביע רצונו לקבל את דוכסות שלזוויג ודוכסות הולשטיין, אך לבסוף ויתר על תביעתו. בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הדוכסות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
ב-11 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית
מחוז ח'וראסאן (בערבית:  ولاية خراسان ; באנגלית: Islamic State – Khorasan Province ומכונה בקיצור ISKP), הוא ארגון טרור ג'יהאדיסטי סלפי המהווה את שלוחת המדינה האסלאמית באזור ח'וראסאן וטרנסאוקסאניה במרכז אסיה. הארגון הוקם בסוף 2014 על ידי קבוצת פורשים מהטליבאן האפגני והפקיסטני, והוכרז כמחוז רשמי בתחילת 2015 על ידי הנהגת המדינה האסלאמית. ארגון זה היה לשלוחה הראשונה של המדינה האסלאמית מחוץ לארצות ערב.
מחוז ח'וראסאן מבצע פעולות טרור בשטחן של אפגניסטן ופקיסטן ובמידה פחותה יותר גם במדינות שכנות, ושואף להקים ח׳ליפות אסלאמית גלובלית המנוהלת על ידי חוקי השריעה. בראשית דרכו, הארגון הצליח לכבוש מהטליבאן טריטוריות משמעותיות במחוז ננגרהאר במזרח אפגניסטן בהם יישם את חוקי השריעה, ובהמשך גם במחוז כונר וג'וזג'אן; לתקופה מסוימת, טריטוריות אלו אף סומנו על ידי דאעש כתחליף לח׳ליפות שהייתה בשלבי קריסה בעיראק וסוריה. במקביל, הארגון פרס רשת ענפה של תאי טרור בבירות אזוריות ברחבי אפגניסטן ומזרח פקיסטן שהתמקדו בכוחות הביטחון המקומיים ובאזרחים שיעים, והן אחראיות לכמה מפיגועי הטרור הקטלניים ביותר בהיסטוריה של המדינות הללו. הארגום גם הקים מערך תקשורת מפותח שמפיץ תעמולה במגוון שפות בפלטפורמות מדיה שונות ומפיק תכנים מגוונים.
למרות ההתבססות המוצלחת באפגניסטן, כוחו של הארגון נשחק בהדרגה בעקבות אובדן התמיכה בקרב האוכלוסייה המקומית, סיכולים ממוקדים של ארצות הברית ומלחמה מתמשכת עם צבא אפגניסטן והטליבאן, ובין 2018 ל-2020 הוא איבד את כל הטריטוריות שלו לאחר שיתוף פעולה הדוק בין הרפובליקה האפגנית לטליבאן ומאז עבר ללוחמת גרילה. במהלך קריסת הרפובליקה האפגנית והשתלטות הטליבאן על אפגניסטן בשנת 2021, הארגון התחזק משמעותית ופרס תאי טרור כמעט בכל מחוזות אפגניסטן, כשהוא הופך לאחד היריבים העיקריים המתאגרים את שלטון הטליבאן במדינה לצד חזית ההתנגדות האפגנית.
על פי מדד הטרור הגלובלי (GTI) לשנת 2019, מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית הוא בין ארגוני הטרור הקטלניים ביותר ביבשת אסיה.
רקע
בשל הטופוגרפיה ההררית המורכבת שלו, גבול אפגניסטן-פקיסטן המכונה קו דוראנד שימש כבר מאמצע המאה ה-20 כמקלט בטוח לארגונים, קבוצות ומיליציות רבות שלחמו נגד ממשלות אפגניסטן ופקיסטן כמו גם לקבוצות אופוזיציה שפעלו נגד מדינות אחרות במרכז אסיה; לקבוצות ולמיליציות שהשתקעו באזור היו אידאולוגיות שונות זו מזו, וחרף תמיכתן במשטר הטליבאן האפגני, הן מעולם לא הזדהו עם האידאולוגיה שלו המבוססת על זרם הדיאובנדי  מההאסכולה החנפית. בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 שבוצעו על ידי ארגון אל-קאעדה שפעל באפגניסטן בחסות משטר הטליבאן, ארצות הברית פלשה לאפגניסטן באוקטובר 2001 במטרה למוטט את משטר הטליבאן וללכוד את אוסמה בן-לאדן, ומתנדבים רבים מהמיליציות האיסלאמיסטיות בקו דוראנד נחלצו לעזרתו ובאו להילחם באמריקנים בתור מלחמת ג'יהאד. לאחר כיבוש מרבית אפגניסטן על ידי נאט"ו, כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי והברית הצפונית, לוחמי מוג'אהדין ומפקדים בכירים של הטליבאן ואל-קאעדה מצאו מקלט באזור טורה בורה - רשת מערות מבוצרות על מורדות ההרים הלבנים במחוז ננגרהאר שנבנו בסיוע ה-CIA במסגרת מבצע ציקלון במהלך שנות ה-80 כנגד הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. הכוחות האמריקנים ובעלי בריתם פתחו בדצמבר 2001 בקרב טורה בורה שבמהלכו נכבשו ההרים, אולם בן-לאדן ובכירים נוספים באל-קאעדה והטליבאן הצליחו להימלט מעבר לגבול לפקיסטן השכנה, וחמושים פשטונים מקומיים שלחמו לצידם באפגניסטן סייעו להם להשתקע באזורים השבטיים הפדרליים - אוטונומיה שבטית פשטונית בפקיסטן לאורך קו דוראנד. ההתבססות של אל-קאעדה ומוג'אהידין זרים ממרכז אסיה, ארצות ערב וצ'צ'ניה באזור השבטים הפדרלי, הפכה את המחוז הפשטוני למקלט טרוריסטי חדש בחסות השבטים והטופוגרפיה ההררית המורכבת, וממשלת פקיסטן שחששה מאיבוד שליטה במחוז הורתה לצבא הפקיסטני ביולי 2002 להיכנס לראשונה מזה 55 שנה לנפות המחוז שנשלטו על ידי השבטים הפשטונים המקומיים במטרה להילחם נגד המוג'אהידין מאפגניסטן. הכניסה הצבאית לאוטונומיה התאפשרה לאחר משא ומתן ארוך עם מנהיגי השבטים שהסכימו לכך לבסוף בעל כרחם, ונתפסה על ידי השבטים הפשטונים כהתערבות בוטה של הממשלה באוטונומיה השבטית שלהם. שבטי הווזירים בנפות ווזיריסטן היו הראשונים שהתנגדו לנוכחות הצבאית בשטחם, וסירבו להסגיר מוג'אהידין זרים לצבא בהתאם לקוד הפשטונוואלי. בתהליך הדרגתי, המלחמה של פקיסטן נגד אל-קאעדה והמוג'אהידין נתפסה בעיני הפשטונים המקומיים כמלחמה לא-מוכרזת נגד השבטים וניסיון להכפיף אותם למרות הממשלה. בין 2002 ל-2004 התרחשו בעיקר קרבות בין הצבא הפקיסטני לבין אל-קאעדה ומוג'אהידין זרים עם מעורבות מצומצמת יחסית של השבטים המקומיים כתוצאה מהסכמי שלום שנחתמו שוב ושוב בינם לבין הממשלה. נקודת מפנה במיליטנטיות השבטית באזור הייתה ב-2006 בעקבות תקיפות שגויות של מל"טים אמריקנים על מקומות שנחשדו כמקלטים של אל-קאעדה בהן נהרגו כ-100 אזרחים פשטונים; התקיפות האוויריות שעוררו זעם ציבורי גדול בפקיסטן הובילו להפגנות של אלפים מבני השבטים נגד הממשלה ולהקמת מיליציות פשטוניות חמושות על ידי בוגרי מלחמת אפגניסטן שפעלו יחדיו תחת התאגדות חדשה שנקראה הטליבאן הפקיסטני (TPP); למרות השם הזהה והנאמנות המוצהרת למולה מוחמד עומאר, הטליבאן הפקיסטני מזוהה אידאולוגית עם אל-קאעדה וארגוני טרור סלפים מאשר עם הטליבאן האפגני שהוקם בסיוע פקיסטן ונחשב לבן-בריתה. הטליבאן הפקיסטני הוביל יחד עם ארגוני טרור נוספים את ההתנגדות המזוינת נגד צבא פקיסטן שהפכה להתקוממות בח'ייבר פח'טונח'ווה והגיעה לשיאה בין 2007 ל-2009.
בעקבות סדרת קרבות ומבצעים של הצבא הפקיסטני כנגד הטליבאן הפקיסטני ובני בריתו באזורים השבטיים הפדרליים בין 2009 ל-2010, מאות חמושים של הטליבאן הפקיסטני מנפות אורקזאי, ווזיריסטן וח׳ייבר חצו את הגבול למזרח אפגניסטן והתיישבו בנפות הדרומיות של מחוז ננגרהאר שבהם יש טופוגרפיה הררית דומה. החמושים הגולים קיבלו תמיכה מהקהילות הפשטוניות האפגניות שראו חובה מוסרית לעזור לאחיהם הנרדפים מפקיסטן בהתאם לקוד הפשטונוואלי. הבחירה של הגולים בדרום ננגרהאר נבעה מהקרבה שלו לאזור השבטי, ובאמצעות צירי הברחה התאפשר להם לחצות את הגבול שוב ושוב ולבצע פעילות כנגד צבא פקיסטן. בהמשך, חמושי הטליבאן הפקיסטני שנהנו מתמיכת הממשלה האפגנית, החלו להעביר את משפחותיהם לאזור והתיישבו בכפרים ועיירות בדרום ננגרהאר; משפחות החמושים מפקיסטן שכונו ״המוהאגירין״, בנו לעצמם מסגדים ומדרסות סלפיות והתפשטו בהדרגה בנפות אצ׳ין, נאזיאן, דה באלה וקוט כשמספרם מגיע לכ-2,000 משפחות לפחות. המוהאגירין הביאו איתם מפקיסטן אמצעי לחימה רבים דרך צירי הברחה והפגינו נאמנות לקבוצות מיליטנטיות פקיסטניות שהיו חלק מארגון הטליבאן הפקיסטני. רבים מהמואהג׳ירין הפגינו עוינות גלויה כלפי הטליבאן האפגני שנתפס בעיניהם כבעל ברית של פקיסטן וכמתנגד הסלפיה, ומאידך היו ביחסים טובים עם האוכלוסייה המקומית ועם הממשלה האפגנית שאף תמכה בהם בגלוי וראתה בהם בני ברית אפשרים במאבק נגד הטליבאן האפגני.
המבנה השברירי של ארגון הטליבאן הפקיסטני החזיק מעמד כל עוד עמדו בראשו מנהיגים כריזמטיים דוגמת בייטוללה מחסוד וחכימוללה מחסוד. לאחר חיסולו של חכימוללה מחסוד ב-2013, החלו פיצולים בשורות הטליבאן הפקיסטני כתוצאה מהמאבק על הנהגת הארגון, ופלגים אוטונומיים של הארגון הופיעו בצד הפקיסטני ובצד האפגני כשהם פועלים על דעת עצמם עם נאמנות רופפת - עם בכלל - להנהגה החדשה של הטליבאן הפקיסטני. בין הפלגים האוטונומים הללו ניתן למנות את הטליבאן הווזירי בהנהגת חאלד מחסוד, אחראר אל-הינד של עומר קאסים, ג'מעת אל-אחראר בהנהגת עומר חאליד אל-ח'וראסאני, ארגון ג'ונדאללה הסלפי, הפלג הסלפי בנפת אורוקזאי בהנהגת מולה חאפז סעיד חאן, ועוד פלגים קטנים יותר; נוסף על אלו היה גם את לשכר א-אסלאם בהנהגת מנגל באג אל-אפרידי שהיה בן ברית של הטליבאן הפקיסטני ונחשב לעיתים לחלק ממנו. מולה חאפז סעיד חאן שהיה מפקד נפת אורוקזאי מטעם הטליבאן הפקיסטני ובין הבכירים בארגון, היה ידוע בהשקפותיו הסלפיות הקיצוניות עד כדי תקיפת מדרסות חנאפיות, והביע נאמנות אישית למדינה האסלאמית בעיראק וא-שאם כבר במאי 2013. ארגון ג'ונדאללה הסלפי שתקף מטרות שיעיות ונוצריות כבר מ-2012 הביע גם הוא הזדהות עם המדינה האסלאמית לאור ההשקפה האידאולוגית הדומה. לשכר א-אסלאם של מנגל באג היה בעל אידאולוגיה וואהבית מוצהרת, אולם הפך בפועל לרשת מיליטנטית-פלילית שעסקה בעיקר בהברחות נשק, לוחמים וסמים בקו דוראנד ובסחיטות וחטיפות למטרות כופר במסווה של אכיפת חוקי האסלאם, ואלו הובילו אותו לעימות הדרגתי עם הטליבאן האפגני שלא ראה בעין יפה את הפעילות שלו בשטחיו במזרח אפגניסטן. כתוצאה מכך, מנגל באג נזקק לבעל ברית חדש באזור הגבול שיאפשר לו לפעול באין מפריע.
הקמה
ההכרזה של המדינה האסלאמית על הקמת ח'ליפות עולמית ביוני 2014, עוררה התעניינות גדולה בקרב חמושים ווהאבים וסלפים מפלגים ממורמרים בתוך הטליבאן הפקיסטני ובאל-קאעידה, ומשלחת מטעם המדינה האסלאמית הגיעה לאזור ונפגשה עם פלגים שונים במטרה לפעול להקמת שלוחה ראשונה של הארגון מחוץ לארצות ערב ובכך להרחיב את הח'ליפות הסלפית של המדינה האסלאמית מעיראק וסוריה מזרחה לעבר דרום ומרכז אסיה והמזרח הרחוק. במקביל, סלפים מקומיים בפשאוור ובקאבול החלו להפיץ כרוזים, דגלים וחומרי תעמולה של דאעש בפשטו ובדארי במדרסות ומסגדים סלפים בערים, ועד מהרה חומרי התעמולה הופיעו משני צידי קו דוראנד: באזור השבטים הפדרלי בפקיסטן ובקהילות המוהאג׳ירין הסלפיות בננגרהאר; האחרונים החלו לפרסם בגלוי את אהדתם או נאמנותם לדאעש והפיצו את חומרי התעמולה לעבר הקהילות הסלפיות הוותיקות באפגניסטן, ובכלל זה בננגרהאר, כונר, לוגר ונורסתאן ובמרכזים עירוניים. הקהילה הסלפית הגדולה ברחבי אפגניסטן שהייתה עוינת כלפי הטליבאן האפגני בעל האוריינטציה החנפית עוד מימי שלטונו באפגניסטן, גילתה התעניינות הולכת וגוברת בארגון הסלפי הפופולרי החדש והחלה להוות בסיס תמיכה משמעותי בדאע"ש וככר פורה לגיוס פעילים.
התסכול והאכזבה של חלק מהג'יהאדיסטים המקומיים מהטליבאן הפקיסטני והאפגני ומאל-קאעידה יצק ואקום מקומי ששיחק לטובת דאעש: הטליבאן הפקיסטני כאמור, היה כבר בעיצומו של משבר מנהיגותי מתמשך לאחר חיסולו של חכימוללה מחסוד, והיה למעשה התאגדות רופפת של קבוצות ופלגים אוטונומיים שפעלו על דעת עצמם, נלחמו זה בזה וחיפשו שייכות; מיולי 2014 ואילך, מספר פלגים דוגמת ג׳ונדאללה, גדוד אל-תוחיד ואבטאל אל-אסלאם, התנתקו סופית מהארגון בזה אחר זה לאחר פגישות עם המשלחת הדאעשית ונשבעו אמונים למדינה האסלאמית. בארגון הטליבאן האפגני שררה מתיחות מתמשכת עקב אי ודאות בנוגע למצבו של מולה מוחמד עומאר וניהול הארגון על ידי אח'תר מוחמד מנסור; המתיחות הוחמרה לאחר שנתגלה שמנסור הסתיר במכוון את מותו של עומאר במשך שנתיים כדי להשתלט על ההנהגה, והובילה לפיצולים נרחבים בארגון; בנוסף, מרמור רב שרר בקרב מפקדים טליבאנים ממוצא אוזבקי וטג׳יקי כנגד ההגמוניה הפשטונית בטליבאן שמנעה מהם לאייש תפקידים בכירים, וכן בקרב מפקדים סלפיים שהתנגדו לפרשנות החנפית של הטליבאן ומאסו בלחימה תחת הארגון שדחק אותם לתפקידים שוליים. תקופה קצרה לאחר הכרזת הח׳ליפות, קהילת המוהאג׳ירין הסלפית בננגרהאר החלה להפגין סימנים מקדימים של התארגנות וביסוס שליטה באזורי ההתיישבות שלהם, והעבירה לתוכם משלוחי ענק של אמצעי לחימה מצפון וזיריסטן ומעמק טירה בנפת ח׳ייבר הפקיסטנית; אירועים אלו חפפו למבצע ח׳ייבר 1 של הצבא הפקיסטני שהחל באוקטובר 2014 בנפות ח׳ייבר ואורקזאי וגרם לגל הגירה חדש של חמושי הטליבאן הפקיסטני ומשפחותיהם לאפגניסטן. החמושים החדשים ומשפחותיהם שנתמכו על ידי קהילת המוהאג׳ירין המתפתחת, הביאו גם הם כמויות אדירות של נשק והשתקעו בנפות אצ׳ין ונאזיאן בננגרהאר ובמידה פחותה בקוט ודה-באלה. המתיחות בין החמושים הסלפיים של הטליבאן הפקיסטני והמוהאג׳ירין לבין הטליבאן האפגני החלה בדצמבר 2014. הטליבאן החל להחרים משלוחי נשק שהגיעו מפקיסטן וביקש מהמוהאג׳ירין לעזוב את האזור ולסגור את המדרסות הסלפיות שבהן למדו ילדיהם, לאור הסחיטות והחטיפות המתמשכות של לשכר א-אסלאם ודומיו, הפצת דרך הסלפיה שמנוגדת לחנפיה של הטליבאן והאנרכיה ששררה בגלל הסלפים וחמושי הטליבאן הפקיסטני בשטחי הטליבאן האפגני בננגרהאר. צעדי הטליבאן הובילו להזדהות הולכת וגוברת של החמושים הפקיסטנים עם האידאולוגיה של המדינה האסלאמית.
בעוד אזור הגבול במזרח אפגניסטן רוחש מפעילות סלפית פרו-דאע״שית בקרב המוהאג׳ירין, מולה עבד א-ראוף ח׳אדים - מפקד בכיר בטליבאן האפגני במחוז הלמנד הדרומי שהיה כלוא בבעבר במתקן המעצר בגואנטנמו והתקרב שם לתנועה הסלפית, יצר קשר עם המדינה האסלאמית לאחר שקידומו בטליבאן נבלם ובהמשך אף נסע לביקור בעיראק במהלכו נפגש עם בכירים בארגון וקיבל תמיכה כספית. הוא חזר להלמנד, ובסיוע מגייסים החל לאסוף תומכים סלפים במחוזות הלמנד ופראה; הוא היה הבכיר הראשון מתנועת הטליבאן האפגני שהפך לפרו-דאע״שי, והסתייע ברשתות הצללים שלו ובהכרות רבת השנים עם הלוחמים המקומיים כדי לבנות בדרום אפגניסטן כוח סלפי חדש שנאמן לאידאולוגיית המדינה האסלאמית. במקביל, הטליבאן הפקיסטני חווה זעזוע רציני לאחר שמולה חאפז סעיד ח'אן פרש בפומבי עם ארגונו והקים את ״תנועת הח׳ליפות והג׳יהאד״ שנשבעה אמונים לאל-בגדדי; לסעיד ח׳אן הצטרפו בכירים נוספים בארגון דוגמת דובר הטליבאן הפקיסטני שהידאללה שהיד ומפקדים אזוריים של הארגון במספר נפות של ח'ייבר פח'טונח'ווה, והם החלו במגעים לאיחוד בין הפלג הגדול שלהם לבין פלגים קטנים יותר שנשבעו כבר אמונים לדאעש (ג׳ונדאללה, גדוד אל-תוחיד, אבטאל אל-אסלאם, ועוד). העריקה הפומבית של בכירים בטליבאן הפקיסטני סימלה יותר מכל את ההתבססות הפרו-דאע״שית בגבול האפגני-פקיסטני והכשירה את הקרקע לקראת הכרזה על השלוחה החדשה. ב-10 בינואר 2015, פורסם סרטון בו נראו עשרות חמושים ומפקדים בראשות מולה חאפז סעיד ח׳אן ושהידאללה שהיד נשבעים אמונים לאל-בגדדי, וב-26 בינואר דובר המדינה האסלאמית אבו מוחמד אל-עדנאני יצא בהכרזה רשמית על הקמת מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית (בערבית: ولاية خراسان, הגייה בעברית: וִלַאיַת חֻ׳רַאסַאן): עדנאני הוסיף שמולה חאפיז סעיד חאן הוכרז כ"וואלי" (מושל) של המחוז מטעם המדינה האסלאמית, ומולה עבד א-ראוף ח׳אדים מונה לסגנו. על פי האו״ם, ההנהגה המרכזית של המדינה האסלאמית שלחה קבוצה של כ-70 לוחמים ופעילים מעיראק וסוריה בעלי מיומניות שונות לחזק את הגרעין הראשוני של הארגון.
התבססות בננגרהאר
בשבועות הראשונים להקמתו, מחוז ח'וראסאן פעל בעיקר מתחת לפני השטח באמצעות רשתות צללים להפצת תעמולה ולגייס לוחמים ופעילים לשורותיו משני צידי הגבול, עם דגש בולט על גיוס עריקים, לוחמים ומפקדי שטח ממורמרים מפלגים של הטליבאן הפקיסטני ומאל-קאעידה. הפעולות האגרסיביות של הצבא הפקיסטני, הובילו את ההנהגה המקומית להעביר את המפקדה הטרייה שלה מפקיסטן למחוז ננגרהאר הסמוך בצד האפגני, כשהיא נהנית מתמיכת הקהילה הסלפית ומושכת אליה באמצעות תעמולה מספר רב של חמושים סלפים מהטליבאן האפגני ומרשת חקאני שחשו חסרי זכויות בתוך הארגון החנפי. בנוסף, מחוז ח'וראסאן יצר ברית אסטרטגית עם קבוצת לשכר א-אסלאם של מנגל באג שפעלה משני צידי קו דוראנד: דאעש השתמש בשירותיו להברחת לוחמים ונשק מפקיסטן לאפגניסטן ועזר לו לשלוט על צירי הברחה אסטרטגיים ובעימותים מול שבטים יריבים, ומנגל באג מצידו סיפק לוחמים ומגייסים לדאעש ואפשר לו לפעול בשטחים שלו בנפת נאזיאן. בין ינואר לפברואר דגלי דאעש הונפו בעשרות כפרים סלפים בנפות שונות בננגרהאר כשהטליבאן מצידו לא מודע עדיין לגודל הסכנה, ובמרץ כבר החלו התנגשויות בין לוחמי דאעש ללוחמי טליבאן על שליטה בכפרים בנפת קוט. מפקדי הטליבאן המקומיים שלא ידעו איך להתמודד עם הארגון החדש, עשו ניסיונות נואשים לחצות את הגבול לפקיסטן כדי לקבל הנחיות מהנהגת הטליבאן. ההנהגה הודיעה להם לא לתקוף את דאעש כחלק מהמשא ומתן המתמשך בין הטליבאן לקהילת המוהאג׳ירין הסלפית בננגרהאר, ולוחמי טליבאן החלו לסגת מכפרים שבהם התרחשו עימותים עם לוחמי דאעש. בסופו של דבר, על רקע התגייסות המונית לדאעש, המשא ומתן בין הטליבאן לקהילת המוהאג'ירין נכשל והיחסים הידרדרו במהירות למלחמה גלויה באפריל 2015: רבים מחמושי המואהג׳ירין ולשכר א-אסלאם נשבעו אמונים למחוז ח'וראסאן שהפך לפופולרי מאוד, ובשל מכפיל הכוח המשמעותי שלהם, בראשית מאי מחוז ח'וראסאן פתח בשרשרת התקפות על שטחי הטליבאן במעוזי המוהאג׳ירין בנפות נאזיאן, קוט, דור-באלה ואצ׳ין, כשהטליבאן מוצא את עצמו במיעוט ונסוג לחלוטין מהנפות הללו תוך שהוא חווה גלי עריקות כבדים. כוחות דאעש והמוהאג׳ירין ניצלו את המומנטום ופתחו בהתקפה כוללת על שטחי הטליבאן בנפות פטי-קוט, צ׳פארהר ודה-באלה בתמיכת האוכלוסייה הסלפית ועריקי טליבאן, ועד מהרה הטליבאן נסוג גם משם ולוחמיו התקבצו בנפת חוגיאנו לצורך ארגון מחדש. המומנטום נמשך גם בהתקפה שלישית על 5 הנפות הבאות: שרזאד, חוגיאנו, פאצ׳יר-וואגאם, רודאט ושינואר, כשברוב המקרים דאעש כבש את שטחי הטליבאן בנפה או הפך למתחרה אימתני עבורו.
עד סוף יוני 2015, מחוז ח'וראסאן החזיק בכל שטחי הטליבאן ב-8 נפות בננגרהאר עם אחיזה יציבה בעוד 3 נפות, והגיע לשיא השליטה הטריטוריאלית שלו בננגרהאר. עמק בנדר, עמק פצ׳ה ועמק מוהמנד בנפת אצ׳ין הפכו למרכזי הפיקוד של מחוז ח'וראסאן עקב היותם קלים להגנה ובשל קרבתם לצירי ההברחה בגבול הפקיסטני; העמקים שימשו כמקום מגורים לרבים מהנהגת המחוז, כמרכזי אימונים, וכמחסני נשק ראשיים של הארגון שבהם רוכזו כל משלוחי הנשק מפקיסטן. אף שקבוצת לשכר א-אסלאם של מנגל באג לא נשבעה אמונים רשמית לדאעש, הברית האסטרטגית עם מחוז ח'וראסאן נשמרה: פעילי לשכר א-אסלאם עזרו לדאעש בהברחת אספקה ולוגיסטיקה ובייצוא מינרלים לפקיסטן ונלחמו לצידו נגד הטליבאן, ומאידך מחוז ח'וראסאן אפשר להם לפעול במסגרת אוטונומית ולנהל את הטריטוריות שלהם בנאזיאן שהוגדרו רשמית כחלק מהשטח הדאעשי. המרכזים המחוזיים בכל הנפות בננגרהאר שהיו בשליטת הממשלה לא הותקפו כלל על ידי דאעש, כחלק מהאסטרטגיה שלו להתמקד תחילה ביריבו האידאולוגי. במקביל להתבססות בננגרהאר, מחוז ח'וראסאן החל להפגין נוכחות במחוזות נוספים באפגניסטן: קבוצות סלפיות שנשבעו אמונים לדאעש הופיעו בלגמאן, לוגר, פכתיא, כאפיסא וכונר, ובסיוע מדרסות ומסגדים סלפים, מחוז ח'וראסאן הקים רשתות פרו-דאעשיות בבירה קאבול ובבירות אזוריות ברחבי אפגניסטן (ג'לאלאבאד, ח'וסת, קונדוז, הראת, ועוד). בעוד מחוז ח'וראסאן צובר הישגים במזרח, הטליבאן עצמו היה במצב של חוסר אונים; עד לאותו זמן, הטליבאן הפגין יחס חיובי יחסית כלפי המדינה האסלאמית וראה בו כמגן האוכלוסייה הסונית בעיראק וסוריה. בעקבות הופעת היריב האימתני החדש במזרח אפגניסטן, מיר גול אחמד האשמי - מושל הטליבאן בננגרהאר פתח במאי 2015 במשא ומתן עם מושל מחוז ח'וראסאן חאפז סעיד חאן וניסה לשכנע אותו להתמקד בפקיסטן ולהתרחק מאפגניסטן. סעיד חאן מצידו דחה את כל הדרישות ודרש מתנועת הטליבאן להתפרק, לנטוש את הדרך החנפית ולהישבע אמונים לח׳ליפות החדשה. זמן קצר לאחר מכן, נאמני דאעש אף התנקשו בחייו של האשמי בעיר פשאוור. בעקבות זאת, הנהגת הטליבאן החלה להחליף מסרים עם הנהגת המדינה האסלאמית וב-15 ביוני 2015, מנהיג הטליבאן אח'תר מוחמד מנסור שלח מכתב פומבי לאבו בכר אל-בגדאדי עם בקשה להתנער מנאמניו החדשים באזור ולאחד כוחות עם הטליבאן בטענה שהג׳יהאד באזור זה צריך להיות תחת דגל הטליבאן הוותיק. דרישת הטליבאן באה גם על רקע השימוש של אל-בגדאדי בתואר אמיר המאמינים, תואר שהיה שמור למנהיג הטליבאן ואף הוכר על ידי אל-קאעידה. התגובה של המדינה האסלאמית הגיעה שבוע לאחר מכן, כאשר הדובר אבו מוחמד אל-עדנאני התייחס בלעג לטליבאן כבעל ברית של סוכנות הביון הפקיסטנית (ISI), והודיע להם שעליהם לחזור בתשובה ולהצטרף לח׳ליפות או להתמודד עם זעמם של המוג׳אהידין הדאע״שים. בעקבות כך, העולמה של הטליבאן פרסמה פתווה רשמית שמאפשרת ללוחמי הטליבאן לפעול מתוך הגנה עצמית נגד דאע״ש. הטליבאן פתח במסעות שכנוע בקרב זקני שבטים מקומיים בננגרהאר שחשו שמעמדם נפגע מהגבלות הארגון החדש על גידול פרג ומהמוהאג׳ירין, ואלו הבטיחו לתמוך בטליבאן במידת הצורך ולספק לו לוחמים. לאחר השגת תמיכה עממית, הטליבאן נערך למתקפה ההגנתית הראשונה שלהם נגד דאעש.
תחילת מתקפות הטליבאן
בתחילת יולי 2015, סדרה של ״התקוממיות עממיות״ בגיבוי הטליבאן התרחשה בטריטוריות של דאעש, וסימנה שינוי בגישת הטליבאן מהתנגדות פסיבית לעימות חזיתי: לוחמי הטליבאן המקומיים בננגרהאר בגיבוי כוחות עילית של התנועה שהגיעו מפקטיה וקנדהאר סייעו להתקוממיות, ובשיתוף עם התומכים המקומיים שלהם כבשו מדאעש תוך שבועיים את רוב שטחו בנפות הצפוניות יותר דוגמת פאצ׳יר-וואגאם, חוגיאנו, דה-באלה וצ׳פרהאר האסטרטגית בפאתי ג׳לאלאבד; בנפות הדרום-מזרחיות לעומת זאת (אצ׳ין, שינואר, קוט, פטי-קוט ונאזיאן), להתקפה הטליבאנית היו הישגים מוגבלים לאור התמיכה העזה של המוהאג׳ירין. הישג חשוב יחיד היה כיבוש עמק מוהמנד; לוחמי הטליבאן התגנבו לעמק בלילה של 2 ביולי ושוחחו עם תומכים מהשבטים המקומיים על ביצוע מתקפה מתואמת; בבוקר למחרת הם פתחו בהתקפת פתע על לוחמי דאעש שהופתעו לחלוטין ונסוגו ממנו עד סוף היום. עם זאת, פחות משבוע לאחר מכן, דאעש פתח במתקפה עזה על העמק והניס את הטליבאן.
המרד האזרחי הוביל לשינוי חד ביחס של דאעש לאוכלוסייה המקומית בשטחים שנכבשו מחדש - בעיקר לזו שתמכה בטליבאן או נחשדה בתמיכה בו: דאעש פתח בגירוש שיטתי של תומכי טליבאן, הרג לוחמי טליבאן שהסתתרו אצל המקומיים ועצר כ-80 מקומיים שהשתתפו בהתקוממות. 10 ממנהיגי המרד ומפקדי טליבאן נלקחו ב-16 ביולי לשדה הררי והוצאו להורג באמצעות פיצוץ חומרי נפץ כדי לשמש כסימן אזהרה לתומכי הטליבאן. העמדה הסובלנית של דאעש כלפי הממשלה האפגנית התחלפה בעוינות גלויה כלפי כל מה שאיננו משתייך לארגון. הפנים האכזריות של הארגון שלא היו מוכרות קודם לכן, גרמו לרוב הכפריים מהחלקים העליונים של עמק מהומנד לעזוב את בתיהם ורכושם למחנות פליטים בג׳לאלאבד ובמקומות בטוחים אחרים. דאעש החרים את הבתים והרכוש לטובת משפחות המוהאג׳ירין ולוחמים חדשים שהמשיכו לזרום מנפות אורוקזאי, באג׳ור ווזיריסטן בפקיסטן השכנה.