cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניקוי ראש ענק
ניקוי ראש ענק הוא ירחון תשבצים וחידות ישראלי המתפרסם מאז ינואר 1986. את הירחון עורך ומוציא לאור מאז ראשיתו החידונאי טומי שמיר, המחבר תשבצים וחידות לעיתונים "הארץ" ו"ישראל היום". בנוסף לתשבצים, תשחצים ותשבצי היגיון, מכיל הירחון חידות מסוגים נוספים, כגון "שחור ופתור", פסיפס ועוד.
תחילתו של הירחון במגזין ״ניקוי ראש״ אשר יצא במחצית הראשונה של שנות השמונים. את המגזין, כמו את "ניקוי ראש ענק", ערכו טומי שמיר ואשתו, לילך שמיר, בתו של המתרגם והחידונאי אברהם סלמן.
ל"ניקוי ראש ענק" סימני הכר ייחודיים, כגון חידת שער (מסוג כפל לשון) מאוירת ועטיפה צבעונית בעיצוב משתנה. היא נבדלת במראה ובגודלה מרוב חוברות התשבצים בשוק, כמו גם במגוון החידות שבה. התשבצים והחידות בחוברת מסווגים לפי רמת קושי, וככל שרמת הקושי גבוהה יותר, כך הפרס על פתרון התשבץ גבוה יותר. "ניקוי ראש ענק" הייתה החוברת הראשונה בישראל לכלול חידות כמו סודוקו, קאקורו ושחור ופתור. עם הכותבים בירחון נמנים יורם הרועה (שתורם לכל גיליון תשבץ היגיון ענק שנמצא במרכז הגיליון, ותשבץ רגיל), ראובת ניצן, עמוס ארליך, אורי בן דור, ירון רחמים ואביעד שמיר.
המפלגה הקומוניסטית הלבנונית
המפלגה הקומוניסטית הלבנונית (ערבית: الـحـزب الشـيـوعـي اللبـنـانـي) היא מפלגה מרקסיסטית הפועלת בלבנון.
המפלגה הסורית-לבנונית
המפלגה הקומוניסטית הלבנונית היא אחת מהמפלגות הרב עדתיות הוותיקות ביותר בלבנון. היא הוקמה תחילה כמפלגה הקומוניסטית הסורית-לבנונית בשנת 1924 על ידי קבוצת אינטלקטואלים.
המפלגה הוצאה מחוץ לחוק בשנת 1939 על ידי שלטונות המנדט הצרפתי. האיסור הוקל בשנת 1943.
בעשרים שנות קיומה הראשונות המפלגה הקומוניסטית הסורית-לבנונית הייתה מוקד הפעילות הקומוניסטית בלבנון ובסוריה, עד שבשנת 1944 המפלגה התפצלה ומפלגה קומוניסטית נפרדת הוקמה בכל אחת מן הארצות.
אחרי עצמאות לבנון
בשני העשורים הראשונים לעצמאות לבנון, ההצלחה של המפלגה הקומוניסטית הייתה מוגבלת. בשנת 1943 המפלגה השתתפה בבחירות אבל נכשלה בניסיון לזכות במושב בפרלמנט הלבנוני. המפלגה רצה בבחירות בשנת 1947 אבל שוב נכשלה בניסיון להיכנס לפרלמנט. בשנת 1948 המפלגה הוצאה מחוץ לחוק.
במשך שנות החמישים המדיניות של המפלגה בנוגע לרעיונות הפאן-ערביות ונאצריזם לא היו עקביות, דבר שעלה לה בתמיכה וגרם לבידודה, המפלגה הייתה השתתפה בהתקוממויות של 1958 כנגד הממשלה. בשנת 1965, המפלגה, שבשלב זה פעלה במחתרת, החליטה לסיים את בידודה והצטרפה לתנועה הלבנונית הלאומית, חזית של כוחות השמאל הלבנונים בהנהגת כמאל ג'ונבלאט.
במהלך שנות השבעים המפלגה נהנתה מתחיה, ההוצאה שלה מחוץ לחוק בוטלה והיא התמודדה בבחירות של שנת 1972, המפלגה זכתה רק בכמה אלפי קולות ולא הצליחה להיכנס לפרלמנט.
מלחמת האזרחים
בשנות השבעים המפלגה הקימה מיליציה חמושה, המשמר העממי, שהשתתף בלחימה בתחילת מלחמת האזרחים הלבנונית. למרות שרובם של חבריה היו נוצרים, המפלגה נלחמה לצד המחנה הרדיקלי שהיה ברובו מוסלמי.
בשנת 1987 המפלגה קיימה את הקונגרס ה־50 שלה וכמעט הדיחה את המזכ"ל היווני אורתודוסכי שלה, ג'ורג' חאווי לטובת השיעי כרים מורווחה, אבל לחץ סורי מנע את ההדחתו של חאווי שהייתה מקורב לדמשק. נמתחה עליו ביקורת שהוא מנהל סגנון חיים ראוותני ומבלה יותר זמן בסוריה מאשר בלבנון. למרות היחסים הטובים של מורחווה עם הקבוצות השיעיות, עד שנת 1987 הרבה חברי מפלגה הוצאו להורג על ידי קיצונים איסלאמיים.
מלחמת ישראל-לבנון השנייה
במהלך מלחמת ישראל-לבנון השנייה, המפלגה תמכה בחזבאללה וקראה לכל אזרחי לבנון לגלות התנגדות לכוחות צה"ל. אחרי התקרית בכפר קאנא, המפלגה יעצה לראש ממשלת לבנון פואד סניורה לבטל את ביקורה של מזכירת המדינה האמריקאית קונדוליזה רייס ולסלק את השגריר האמריקאי בלבנון, שלטענתם עובד בשירות הישראלים ומנסה לגרום לפירוד בקרב הלבנונים.
מספר חברי מפלגה נהרגו בעימותים עם כוחות צה"ל והמפלגה התנגדה להסדרים שנוצרו אחרי הפסקת הלחימה, בטענה שהם מהווים התערבות זרה ופגיעה בריבונותה של לבנון.
ההתנקשות בחאווי
ביוני 2005, ג'ורג' חאווי (שבזמן זה כבר עזב את המפלגה) טען בראיון באלג'זירה שרפעת אל-אסד היה אחראי לרציחתו של כמאל ג'ומבלט. חאווי נרצח מספר ימים אחרי מתן הראיון על ידי הטמנת פצצה במכוניתו. החשודים העיקרים כאחראים לרצח הם סוריה, למרות שגורמים במפלגה הקומוניסטית האשימו גם את ישראל.
סטפניה ליבראקאקיס
סטפניה ליבראקאקיס (ביוונית: Στεφανία Λυμπερακάκη; נולדה ב-17 בדצמבר 2002) היא זמרת, שחקנית ויוטיוברית יוונית-הולנדית.
ביוגרפיה
ליבראקאקיס נולדה ב-17 בדצמבר 2002 באוטרכט שבהולנד.
ב-2013, ליבראקאקיס התמודדה בעונה השלישית של The Voice Kids ההולנדי. היא הצטרפה לקבוצה של מרקו בוראסטו, אך הודחה בשלב הדו-קרב. לאחר מכן, הצטרפה למקהלת הילדים Kinderen voor Kinderen, ועזבה אותה לאחר שנתיים.
ליבראקאקיס ייצגה את הולנד באירוויזיון הילדים 2016, כחלק מלהקת הבנות "Kisses" עם השיר. להקת הבנות סיימה במקום ה-8 עם 174 נקודות.
ב-2018–2020, ליבראקאקיס שיחקה בתוכנית הטלוויזיה המוקומנטרית "Brugklas" בתפקיד פינה.
ב-2020, ליבראקאקיס נבחרה לייצג את יוון באירוויזיון 2020 עם השיר "Superg!rl". לאחר שאירוויזיון 2020 התבטל ליבראקאקיס נבחרה בשנית לייצג את יוון באירוויזיון 2021.
ב-3 ביולי 2020 הוציאה את השיר "Friday".
ב-7 בינואר 2021, נחשף כי ליבראקאקיס תבצע את השיר "Last Dance" באירוויזיון 2021. ב-20 במאי 2021, סטפניה ביצעה את השיר בחצי הגמר השני של התחרות, והגיעה למקום השישי עם 184 נקודות. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיעה סטפניה למקום העשירי עם 170 נקודות.
דולהינוב
דולהינוב (בבלארוסית: Даўгінава, דאוהינבה; בפולנית: Dołhinów; ברוסית: Долгиново, דולגינובו; ביידיש: דאלהינאוו) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
האזכור הראשון לדולהינוב הוא מהמאה ה-15, ובמאה ה-16 נבנתה בו כנסייה. לאחר חלוקת פולין בשנת 1793, נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ומשנת 1921 נכלל במחוז וילנה של הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת 1940, תחת שלטון הסובייטים, קיבל היישוב מעמד עירוני, ובשנת 1954 הוחזר למעמד של כפר.
יהודי דולהינוב
עם פרוץ מבצע ברברוסה הגיעו לכפר פליטים יהודים רבים. ב-7 ביולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד במעשי שוד ורצח של יהודים בו. ב-20 ביולי 1941 נלקחו כ-1,000 גברים יהודים מהכפר לעבודות כפייה, וכעבור חמישה ימים הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת אות מזהה, הגבלות תנועה וחובת תשלום סכומי כופר, תוך לקיחת ילדים כבני ערובה.
ב-1 באפריל 1942 נורו ונשרפו כ-800 יהודים בכפר. לאחר מכן רוכזו יהודי היישוב בגטו קטן שהוקם בו. ב-27 עד 29 באפריל 1942 נרצחו כ-1,200 מיושבי הגטו מחוץ לעיר, וב-22 במאי 1942 נרצחו גם כ-300 היהודים בעלי המקצועות שהושארו בו. לאחר אקציה זו הוכרז היישוב רשמית כ"נקי מיהודים", והגרמנים ביצעו מצוד אחר יהודים שנמלטו ממנו ליערות. מספר יהודים מהכפר שנמלטו ליערות הצטרפו ליחידות פרטיזנים, ובמקרה אחד נכנסו ליישוב, ולקחו ממנו נשק וציוד.
רבי יעקב קמנצקי גדל בדולהינוב.
חליפת טרקלין שחורה
חליפת טרקלין שחורה (או שטריזמן) הוא קוד לבוש חצי רשמי לגברים. רשמיותה היא בין חליפת טרקלין וחליפת בוקר, כמו שחליפת בוקר היא המקבילה היומית (לפני שש בערב) לעניבה לבנה, כך גם חליפת טרקלין שחורה היא המקבילה היומית לעניבה שחורה. קוד הלבוש כולל מכנסיים בדפוס שמרני. (לרוב פסים בשחור ואפור, אבל ניתן גם ללבוש דוגמות אחרות כמו משבצות, אך הם נחשבים לפחות רשמיים.) חליפה בצבע שחור, אפור כהה או כחול חצות. הוא דומה מאוד לחליפת הבוקר, אבל שונה ממנו בכך שאת מעיל הזנבות מחליפה חליפה רגילה. ניתן ללבוש אותה עם ווסט תואם או בצבע ניגודי ( לרוב שחור, אפור או ב'ז), עניבות רגילות, פפיונים, קראבטים, ואסקוטים. יש ללבוש גם חולצת כפתורים עם חפתים צרפתיים (הבד מקופל מקדימה) ועם כל סוג של צווארון. כמו כן יש לנעול נעליים או מגפיים רשמיים. ניתן ללבוש איתה כובע קש רשמי, באולר והמבורג. אין חוקים ברורים למה נשים צריכות ללבוש כשקוד הלבוש הוא חליפת טרקלין שחורה, אבל שמלת בוקר ושמלת קוקטייל נחשבות מתאימות.
הממלכה המאוחדת
בממלכה המאוחדת היא נקראת "חליפת טרקלין שחורה" (black lounge suit) כדי לבדל אותה מחליפת טרקלין. בגלל ששחור היה שמור ללבוש רשמי, ולא לחליפות טרקלין. (חליפה עם אביזרים שמרניים, שלא נחשבת לרשמית או לחצי רשמית.) היא נקראת גם לפעמים חליפת מלבורו.
ארצות הברית
בארצות הברית הוא מכונה "חליפת עגלה" (stroller), מעיל מועדון (club) ומעיל שק.
יבשת אירופה
באירופה הוא נקרא לרוב "שטריזמן" על שם גוסטב שטריזמן, קנצלר רפובליקת ווימאר, שנהג ללבוש אותו במקום חליפת בוקר.
בגרמנית היא ידועה גם כ"חליפת בון" (Bonner Anzug) על שם בירת גרמניה המערבית.
היסטוריה
חליפת הטרקלין השחורה התחילה להתגבש במהלך המאה ה-19, ובאזור שנת 1900 נקבעו החוקים שלה. כמוזכר לעיל גוסטב שטריזמן לבש חליפת טרלין שחורה בזמן המשא ומתן על הסכמי לוקרנו ב1925, והפכה למוזהה איתו. בתמונות רבות וינסטון צ'רציל נראה לבוש בה (במכנסי פסים) בזמן שהיה ראש ממשלת הממלכה המאוחדת.
בממלכה המאוחדת חליפת טרקלין שחורה לא נמצאת בשימוש רב, אבל היא נלבשת במפגשים של מסדרים כמו "הבונים החופשיים" לפגישות בעלות אופי חצי רשמי בשעות היום. לפעמים היא גם נלבשת בבתי משפט, במיוחד על ידי עורכי דין, עד כדי כך שבחוגים מסוימים מכנסי הפסים הנלבשים לרוב עם חליפת טרקלין שחורה נקראים "מכנסי עורך דין".
ניתן לייחס את הירידה בפופולריות של חליפת טרקלין שחורה ביחס לזו של עניבה שחורה לכמה גורמים: במדינות המערב במהלך מלחמת העולם השניה, הסנטדרט של החלפת בגדים לאירוע במהלך היום ירד, הן גם היו קשורות למשרתים לבושים במדים, דבר שהספיק להיות מקובל. עד תחילת המאה ה-20 בתקשורת דמיות בדיוניות סנוביות ומתנשאות היו לבושות בחליפת טרקלין שחורה, בעוד דמיות נחמדות יותר לבשו בגדים פחות רשמיים.
באופן מסורתי בחבר העמים הבריטי וביבשת אירופה לובשים חליפת בוקר לאירועים רשמיים ביום ועניבה לבנה בלילה. כאשר הפופולריות שלהם ירדה, הפופולריות של חליפת הטרקלין השחורה ירדה. למרות הירידה שלה בפופולריות רונלד רייגן לבש אותה בהשבעתו הראשונה לנשיאות ב1981.
בכלי התקשורת
משרתים ג'נטלמנים של תחילת המאה ה-20 נראים לרוב לבושים בחליפות טרקלין שחורות כמדים שלהם. בסרט "מרי פופניס" שמתרחש בעשור השני של המאה ה-20, מר בקנס לובש כל יום חליפת טרקלין שחורה לעבודתו בבנק. בסרט "כדור הרעם" מ1965 בסדרת "ג'יימס בונד" נראית חתונה בה המשתתפים לובשים חליפת טרלין שחורה. בסדרת הילדים "מר טאו" (Pan Tau) מר טאו, הדמות הראשית לובש חליפת טרקלין שחורה. בסטיקום של הBBC "האם מישהו מטפל בכם?" דמות הקפטן פיקוויק, אחראי קומה תמיד לובשת חליפת טרקלין שחורה. ב"אחוזת דאונטאון" דמותו של ג'ון בייטס לובשת חליפת טרקלין שחורה כש
הוא משרת. בדרמת הפשע הניאו-נואר הגרמנית "בבילון ברלין" דמותו של גוסטב שטריזמן לובשת חליפת טרקלין שחורה.
מערב אירופה
מערב אירופה הוא כינוי לקבוצת מדינות באירופה, ולהן ייחוד היסטורי, פוליטי ותרבותי. הגדרה זו לא בהכרח חופפת להגדרה הגאוגרפית של מערב היבשת.
ההגדרה הרווחת למושג מערב אירופה, עוצבה לאחר מלחמת העולם השנייה כתוצאה של המלחמה הקרה, והיא כוללת את כל המדינות אשר היו קרובות בהשקפתן לארצות הברית ואשר התנגדו למשטר הקומוניסטי בברית המועצות ובמדינות מזרח אירופה. כמה ממדינות המערב הפכו דמוקרטיות רק בעת האחרונה - בספרד ובפורטוגל, למשל, היו נהוגים משטרים דיקטטוריים עד לשנת 1975. מדינות אחרות, אשר נקטו עמדה נייטרלית במלחמה הקרה, כגון שווייץ ושוודיה, נחשבו אף הן חלק ממערב אירופה: הן הצטרפו לארגונים כלכליים מערב-אירופאיים (EFTA, למשל) וכלכלותיהן היו בהחלט רחוקות מהקומוניזם המזרח-אירופאי. המובן הגאוגרפי של "מערב אירופה" נחלש עם הכללתה של יוון בקבוצת המדינות המערב-אירופאיות; יוון שוכנת למעשה מזרחית לכמה ממדינות הגוש המזרחי.
ההפרדה בין המזרח והמערב במשך פחות מחמישים שנות המלחמה הקרה הייתה הרמטית למדי, והביאה להתעצמות ההבדלים התרבותיים בין הגושים. הסמל הידוע ביותר להפרדה הוא חומת ברלין, אשר חצתה את בירת גרמניה של היום באופן שרירותי בין הגוש המערבי והמזרחי. הגדרת "מערב אירופה" לא מקבילה להגדרת האיחוד האירופי. מדינות מערב-אירופאיות מובהקות - נורווגיה ואיסלנד, למשל - מעולם לא הצטרפו לאיחוד. מדינות אחרות, כגון בריטניה, הצטרפו מאוחר, שנים רבות אחרי שנכללו כבר תחת הגדרת "מערב אירופה" וגם החל מ-2004 החלו מדינות קבוצת וישגראד שנחשבו למדינות מזרח אירופאיות מובהקות, והמדינות הבלטיות שנחשבו לחלק מברית המועצות, להצטרף לאיחוד האירופי. קריטריון נוסף אשר לא תמיד התאים היה חברות בנאט"ו.
כיום נכללות המדינות הבאות במערב אירופה לפי ההגדרה המורחבת:
אלגוריתם דטרמיניסטי
אלגוריתם דטרמיניסטי במדעי המחשב הוא אלגוריתם המתנהג בצורה צפויה וניתנת לחיזוי. כלומר, בהינתן קלט מסוים, המכונה עליה רץ האלגוריתם תבצע את אותם צעדים והפלט הסופי יהיה אותו פלט.
אלגוריתמים דטרמיניסטים משמשים בתחומים רבים ולאו דווקא במדעי המחשב. דוגמה לאלגוריתם דטרמינסטי היא החילוק הארוך.
המושג "אלגוריתם דטרמיניסטי" הוא מונח חדש יחסית, והוא מתאר את מה שבמשך מאות שנים כונה פשוט "אלגוריתם". הצורך במינוח זה נוצר בסביבות שנת 1976, עם תחילת חקירתם של אלגוריתמים אקראיים, מאחר שהיה צורך להבדיל בינם ובין אלגוריתמים שאינם אקראיים. בכל זאת, ברוב המקרים בהם קיימת התייחסות לאלגוריתם כיום, הכוונה היא לאלגוריתם דטרמיניסטי.
הטמעת אקראיות בתוך אלגורתמים דטרמיניסטיים
מכיוון שתוכנות משחב מבצעות אלגורימים דטרמיניסטיים, לא ניתן לחולל מספרים אקראיים באמצעות תוכנת מחשב.
קיימים יישומים בהם רוצים להשתמש באלגוריתם דטרמיניסטי, אך לא רוצים שהמצבים הבאים יהיו צפויים. משחקי קלפים למשל הם דוגמה ליישום בו לא רוצים לתת את האפשרות לחזות את הקלפים הבאים בחפיסה.
לצורך כך, המחשב מייצר מספרים פסאודו-אקראיים המתקבלים באמצעות הפעלת פונקציה דטרמיניסטית על מספר התחלתי אקראי המכונה Seed. מספרים אלה נחשבים אקראיים לכל שימוש מעשי אך הם למעשה סדרה דטרמיניסטית. כדי להבטיח קבלת סדרה פסאודו-אקראית שונה בכל הרצה של התוכנית, על ה-Seed שבו היא משתמשת להגיע ממקור חיצוני לה שישתנה בין הרצות שונות - לרוב משתמשים בשעון של המחשב, או במידע על נתון "אקראי" כדוגמת הזזות העכבר של המשתמש. בנוסף לכך למחשב יכולה להיות גישה למספרים אקראיים "אמיתיים" על ידי חיבור להתקן מדידה פיזיקלי המודד תהליך אקראי (כמו התפרקות רדיואקטיבית).
מכיוון שמחשבים מסוגלים להשתמש בפועל באקראיות בחישובים (באמצעות מחולל פסאודו אקראי), המושג של אלגוריתם דטרמיניסטי יעיל אינו מייצג את כלל השיטות היעילות לפתרון בעיות; המחלקה BPP המייצגת את כל הבעיות הניתנות לפתרון בידי אלגוריתם אקראי יעיל בעל הסתברות "טובה" להצלחה נחשבת על פי רוב למחלקה הסטנדרטית של "כל הבעיות הניתנות לפתרון יעיל במחשבים".
תכונות
דטרמיניסטיות אינה מחייבת עצירה. מכונה יכולה להיות דטרמיניסטית ועדיין לא לעצור לעולם. התנאי היחיד להיותה של המכונה דטרמיניסטית היא שנוכל לדעת בכל שלב היכן תהיה המכונה.
אף על פי שכל בעיה אלגוריתמית פתירה, ניתנת לפתרון באמצעות אלגוריתם דטרמינסטי, בעבור חלק גדול מהבעיות האלגוריתמים הדטרמניסטיים הידועים איטיים יותר (במונחי סיבוכיות) ממשפחות אלגוריתמיות אחרות. בתורת הסיבוכיות המחלקה המכילה את הבעיות שקיים אלגוריתם דטרמיניסטי הרץ בזמן סביר (פורמלית, זמן הריצה שלו הוא פולינום של גודל הקלט) מכונה P.
קיימות מגוון של בעיות שימושיות (בעיות תכנון מסלולים וזמנים, בעיות מספריות, בעיות מתורת הגרפים וכו') אשר לא ידועה דרך לפתור אותן בזמן סביר. במידה וימצאו אלגוריתמים דטרמינסטיים לבעיות אלה ניתן יהיה לשפר יישומים מעשיים רבים (גרפיקה במשחקי מחשב, תכנון מסלול באמצעות תוכנת GPS).
פלטניק
פָּלַטניק (בכתב לטיני: Palatnik; ברוסית: Палатник; באוקראינית: Палатнік) הוא שם משפחה סלאבי.
איגנסיו קאנוטו
איגנסיו קאנוטו (בספרדית: Ignacio Canuto; נולד ב-20 בפברואר 1986 בסנטה פה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת טיגרה.
ביוגרפיה
קאנוטו גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל אוניון דה סנטה פה בארגנטינה. בשנת 2006 הושאל לקבוצת בן חור, וב-2008 עבר לקבוצת ארחנטינוס ג'וניורס עימה גם זכה באליפות המדינה בעונת.
ביולי 2010 עבר למכבי חיפה תמורת מיליון יורו וחתם בשורותיה ל-5 שנים. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך מול דינמו מינסק בליגה האירופית. לאחר שערך 17 הופעות במדי מכבי חיפה ולא השתלב בקבוצה, בתחילת ינואר 2011 נמכר קאנוטו לקבוצת ליברטד הפרגוואית.
בשנת 2012 שיחק בקבוצת פיגיירנסה הברזילאית, ובשנת 2013 עבר לקבוצת ליגה דה קיטו מאקוודור, ב-2014 עבר לקבוצת טיגרה הארגנטינאית. בשנת 2015 עבר לקבוצת לאון ממקסיקו.
קאנוטו נכלל בסגל המורחב של נבחרת ארגנטינה וערך את הופעת הבכורה שלו ב-20 במאי 2009 מול נבחרת פנמה. ב-10 בפברואר 2010 הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת בדקה ה-93 מול נבחרת ג'מייקה.
הזבובים
הזבובים היא להקת רוק שיתופית ועצמאית של חברים מוזיקאים, שהתחברו במטרה לעשות מוזיקה וכיף ביחד. הלהקה הוקמה על ידי אורן קפלן (גוגול בורדלו), מאור כהן ודן תורן בסוף שנת 1996 ואליהם הצטרפו יובל שפריר, פיטר רוט, אורי תכלת, עמית לירון וג׳נגו. הזבובים הוציאו אלבום אולפן אחד בשנת 1998 בשם 'בזזז...' באלבום השתתפו גם יובל קיינר, נושי פז ורע מוכיח. האלבום הוקלט על ידי עמי שלו מהמונוטוניקס ועובד בלונדון על ידי רונן טל. 'הזבובים' הקליטו גרסת כיסוי ל'למה לא אמרת לי', של אריק לביא, שהיה גם השיר הראשון שהוקלט במסגרת הפרויקט 'עבודה עברית'. השירים 'זרזירים', 'רוק הזבובים', 'That’s Not Carol' ו'את' הפכו ללהיטים והאלבום לווה בסיבוב הופעות מצליח שבמסגרתו הצטרף אל ההרכב ג'נגו שגם הקליט עם הזבובים שתי גרסאות כיסוי נוספות, "רדיו חזק" של להקת תיסלם ו"אמסטרדם" של להקת נוער שוליים (שהוקלט עבור ערוץ הספורט לקראת שידור גמר ליגת האלופות באותה שנה שנערך באמסטרדם). שני השירים הפכו ללהיטים ונכללו במיני-אלבום בשם "רדיו חזק", יחד עם שני שירים נוספים בהופעה. המיני-אלבום לווה בסיבוב הופעות מצליח, בהרכב שכלל את מאור כהן, דן תורן, ג׳נגו, יובל שפריר, אורי תכלת ופיטר רוט שחזר משהות בניו יורק עם מוניקה סקס. סיבוב ההופעות נמשך כשנה ובשיאו חיממו 'הזבובים' את כוורת בהופעתם בפארק הירקון ב-1999.
ארים ראשי
ארים ראשי הוא שמו של אלבום הבכורה של שי גבסו. עם צאת האלבום בחודש מאי 2004, הפך גבסו לראשון מבין בוגרי כוכב נולד אשר הוציא אלבום בכורה.
הפקה
גבסו כתב והלחין כמעט את כל שירי האלבום, כאשר על העיבודים היה אחראי בעיקר המפיק המוזיקלי של האלבום, משה דעבול.
השיר הראשון שהוקלט ויצא לאור לרדיו מבין שירי האלבום הוא "יום ועוד יומיים", אשר בהקלטתו "זכה" גבסו כפרס ניחומים עם הגיעו למקום השלישי בתחרות כוכב נולד. השיר היה להצלחה גדולה, וסלל את הדרך להצלחת האלבום (שעד היום מכר מעל ל-30,000 עותקים). יחד עם צאת האלבום יצא לרדיו גם השיר "המילים החסרות" כסינגל, שהצליח אף הוא.
You Don't Know Me (שיר של בן פולדס)
You Don't Know Me הוא שמו של הסינגל המוביל מאלבום האולפן השלישי של בן פולדס, "Way to Normal". בשיר משתתפת רג'ינה ספקטור. שיר זה הוא גם השיר הרביעי באלבומו של פולדס "Stems and Seeds".
הקלטה
בן פולס התקשר לרג'ינה ספקטור וביקש שהיא תיקח חלק בהקלטת השיר. בריאיון ברולינג סטון הוא הסביר: "פשוט התקשרתי אליה וקמנו ועשינו את זה. היה לי חלק שרציתי שהיא תשיר אותו, אבל היא הוסיפה המון. יש דברים שפשוט יצאו מהפה שלה שלא היו בתוכנית, וזה נהדר. זה די מה שרציתי. האקורדים של השיר היו כל כך פשוטים שלא היה הרבה מקום לזה, אבל היא אחת מאותם אנשים מוכשרים. כשהיא עובדת זה טוב מפחיד. היא פשוט כולה כישרון".
וידאו קליפ
את הוידאו קליפ הרשמי לשיר "You Don't Know Me" ביים הצמד הקומי טים & אריק, והוא מציג את השניים כזוג אומלל. צילומים אלו משולבים בין הצילומים בהם נראים בן פולדס, המתופף סם סמית' והבסיסט ג'ארד ריינולדס מנגנים על הדשא מחוץ לביתם של הזוג. רג'ינה ספקטור עצמה לא השתתפה בצילומי הווידאו קליפ, אם כי ניתן לראות בו צילום סטילס שלה, בחדר המגורים. בווידאו קליפ מופיע גם ג'וש גרובן.
הצלחה מסחרית
הסינגל נכלל ב-"Wish You Were Here", פרק ה-11 של העונה ה-5 של הסדרה המצליחה "האנטומיה של גריי" של רשת ABC. בינואר 2015 השיר הופיע בפרסומת של Nationwide Insurance, חברת ביטוח אמריקאית.
יעקב צור (שטיינברג)
יעקב צוּר (שטיינברג) (נולד ב-4 באפריל 1937) הוא חבר הכנסת ושר לשעבר בסיעות המערך והעבודה.
בזזז...
האלבום מושפע מבחינה מוזיקלית מסגנונות רוק מתקופות שונות. דן תורן ומאור כהן חולקים בו את עמדת הסולן הראשי, כאשר אורן קפלן מבצע גם הוא שני שירים ("Kalifornia" ו-"Televized Rainbow"). "הסיבה היא ש..." הוא גרסת כיסוי מתורגמת לעברית לשיר של להקת הבירדס.
יעקב צור (שטיינברג)
ביוגרפיה
צור נולד בחיפה בשכונת נווה שאנן ולמד בבית הספר הריאלי. צור היה חניך תנועת המחנות העולים ובמסגרתה התגייס לנח"ל ושרת בסיירת הנח"ל ביטבתה לאחר שרותו בנח"ל הוא הצטרף בשנת 1957 לקיבוץ נתיב הל"ה. בקיבוץ צור עבד בענפים החקלאיים ובהמשך למד ב לימודי מקרא והיסטוריה ולאחר מכן היה מורה בבית הספר היסודי בקיבוץ ובבתי הספר האזוריים בגבעת ברנר ובכפר מנחם. בשנים 1976–1981 כיהן יעקב צור כמזכיר הקיבוץ המאוחד ובתקופת כהונתו הוא פעל לקדם את ההחלטה על איחוד בין איחוד הקבוצות והקיבוצים לקיבוץ המאוחד והקמת התק"ם, התנועה הקיבוצית המאוחדת. יעקב צור היה חבר קיבוץ נתיב הל"ה עד לשנת 1997.
בזזז...
השירים "That's Not) Carol)", "זרזירים" ו"רוק הזבובים" יצאו כסינגלים והפכו ללהיטים ברדיו.
יעקב צור (שטיינברג)
ביוגרפיה
בשנת 1981 נבחר יעקב צור ל במסגרת מפלגת העבודה. בכנסת היה צור פעיל בוועדת החינוך ובוועדת החוץ והביטחון של הכנסת. בשנת 1984 נבחר יעקב צור בשנית לכנסת ובממשלת האחדות שהוקמה בשנת 1984 בראשותם של שמעון פרס ויצחק שמיר (ברוטציה) כיהן צור כשר לקליטת עלייה. בתקופת כהונתו החלה העלייה מאתיופיה במסגרת מבצע משה וכן החלה העלייה הגדולה מברית המועצות. יעקב צור תמך וסייע למאבקם של עולי אתיופיה כנגד תביעת הרבנות לתהליך גיור לחומרה לעולי אתיופיה. היה זה מאבק ממושך שלווה בשביתה של העולים במשך מספר חודשים שבסיומה הכירה הרבנות ביהדותם של העולים.
יעקב צור שינה את הליכי קליטת העלייה ובמקום הקליטה דרך מרכזי הקליטה של הסוכנות והפנית העולים ליישובים למגורי קבע הוחלט על הליכי קליטה עצמאיים של העולים באמצעות תקציבי סל הקליטה. דרך קליטה זו שחררה את העולה מתלות במוסדות המדינה והסוכנות היהודית ובראש וראשונה אפשרה לעולה לבחור את מקום מגוריו ולהחליט על תחומי עבודתו ומערכת החינוך לילדיו.
שיטה זו החלה עם העלייה מברית המועצות וקיימת ופועלת עד היום. השלב הניסויי של השיטה החל בשלהי תקופת כהונתו של השר בשנת 1988. בהמשך שנה זו נבחר יעקב צור לכנסת פעם נוספת וכיהן בממשלה בראשות יצחק שמיר כשר הבריאות עד 1990 השנה בה פרשה מפלגת העבודה מהממשלה. בממשלה שהקים יצחק רבין בשנת 1992 הוא מינה את יעקב צור לשר החקלאות בממשלתו אף על פי שלא נבחר לכנסת. בכל שנות פעילותו הפוליטית היה צור מקורב לרבין והיה מהאנשים המרכזיים במחנה רבין במפלגת העבודה.
החל משנת 1996 כיהן יעקב צור כיו"ר חברת אגרקסקו עד לשנת 2010.
בשנים 2005–2007 למד יעקב צור במכון שכטר למדעי היהדות והשלים את לימודי התואר השני במחשבת ישראל ולימודי ארץ ישראל. בשנים 2007–2011 המשיך יעקב צור את לימודיו לתואר שלישי בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה. במסגרת זו כתב יעקב צור את חיבורו שלמות הארץ בדרכם של טבנקין והקיבוץ המאוחד בהדרכת פרופסור מוטי גולני. במאי 2012 קיבל צור תואר ד"ר על עבודתו זו.
בשנים 2007–2011 כיהן יעקב צור כיו"ר הוועד המנהל של מכון שכטר. בשנת 2015 יצא לאור ספרו של יעקב צור - מן הים עד המדבר - טבנקין והקיבוץ המאוחד באמונה ובמאבק לשלמות הארץ. בספרו עומד צור על ההבדל העקרוני בין השקפת בן-גוריון לתפיסתו של טבנקין בשאלת המדינה וארץ ישראל. בן-גוריון חתר למדינה ודגל בחלוקה ואילו טבנקין ראה את הייעוד המרכזי של הציונות ביישובה של הארץ כולה בהעזה חלוצית. בספרו מדגיש יעקב צור כי דור תש"ח דגל בתפיסת ארץ ישראל השלמה. הספר יצא בהוצאת יד בן צבי ויד טבנקין.
הריסון ברטוויסל
הריסון ברטוויסל (באנגלית: Birtwistle Harrison; 15 ביולי 1934 – 18 באפריל 2022) היה מלחין אנגלי.
חייו
ברטוויסל נולד בלנקסטר שבצפון אנגליה. בגיל שבע החל לנגן בקלרינט ובהמשך הצטרף לתזמורת הצבאית של אקרינגטון. התנסויותיו בראשית הקריירה המוזיקלית שלו, שהיו אופייניות יותר ליצירת מוזיקה למעמד הפועלים בצפון אנגליה מאשר לאולמות הקונצרטים, באו לביטוי, לדוגמה, בשתי יצירות לתזמורת כלי נשיפה ממתכת, "Grimethorpe Aria" מ-1973 ו-"Salford Toccata" מ-1989.
אופיו הצפוני ניכר כל חייו במוזיקה שלו, בייחוד באופרה "יאן טאן טתרה" (1984), העוסקת בסיפור עם על יריבות בין רועה צפוני לרועה דרומי. תיאורו של המלחין את היצירה כ"פסטורלה מכנית" אומר רבות: הוא מרמז לדו-קיום של הטבעי עם יציר האדם, לאיזון של הכפרי בעירוני, המשקף את ילדותו של ברטוויסל בעיבורי אקרינגטון, במפגש הכפר והעיר, בין נופי טבע לנופי חרושת. קשה למצוא ביצירתו דוגמאות לפסטורלה צרופה. ביצירה "פאניקה" מ-1995 משלימים הפסטורלי והעירוני זה את זה בביטוי שניתן לאל הטבע פאן בצליל העירוני של סקסופון ומערכת תופים עם תזמורת כלי נשיפה מעץ וכלי הקשה. ברטוויסל טען שהוא לא חש בנוח בכתיבה לכלי קשת.
לימודים
בשנת 1952 קיבל ברטוויסל מלגת ללימודי קלרינט בקולג' המלכותי למוזיקה במנצ'סטר, שם למד נגינה אצל פרדריק ת'רסטון והלחנה אצל ריצ'רד הול. בין חבריו ללימודים היו המלחינים אלכסנדר גר ופיטר מקסוול דייוויס, הפסנתרן ג'ון אוגדון והחצוצרן אלגר הווארת'. החבורה הזאת הקימה ב-1953 את קבוצת מנצ'סטר למוזיקה חדשה, שנתנה להם הזדמנות חשובה לבחון יצירות חשובות של המאה ה-20, בתקופה שאפילו יצירות האסכולה הווינאית השנייה לא הושמעו כמעט מחוץ ללונדון. לאחר שירות של שנתיים כקלרינטן בתזמורת של חיל התותחנים המלכותי, השתלם ברטוויסל אצל רג'ינלד קל ואחר ניגן תקופה קצרה בתזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול.
בתקופת לימודיו במנצ'סטר למד אצל הול את שיטת שנים-עשר הטונים ואת המוזיקה של סטרווינסקי, וברן ווארז, שהשפעתה ניכרת בבירור ביצירותיו. בעת שירותו הצבאי שמע לראשונה את "הפטיש ללא בעלים" של בולז ואת Zeitmaße של שטוקהאוזן, שהטביעו בו את רישומם. בערב השנה החדשה 1957 השלים את יצירתו הראשונה באופן רשמי, חמישיית כלי נשיפה מעץ, שנכתבה במהירות רבה, כפי שאמר בעצמו, "כתבתי את כולה בלי שום תכנון מוקדם. אינני יכול להצדיק שום צליל.",
יצירתו
בשנת 1964 הקים ברטוויסל בטירת וורדור בדורסט את הראשון בשני בתי ספר לעונת הקיץ, שנועדו בעיקר לאפשר לו ולשותפיו להקמה, גר, דייוויס ומייקל טיפט, שמונה לנשיא המוסד, את השמעת יצירותיהם. בהתכנסות השנייה במסגרת זאת הושמעה בביצוע בכורה יצירתו " Tragoedia" (1966), שהייתה אבן דרך בהתפתחותו והצביעה יותר מכל יצירה אחרת על הכיוון שבו ילך בעתיד. הפירוש המילולי של השם הוא "מחול התיש", רמז לפולחן דיוניסי פרוע (הבא לביטוי בקטעים האלימים יותר של היצירה), אבל כמודל הציב לעצמו את הפורמליות של טרגדיה יוונית עתיקה, שהיה חוזר ונשנה ביצירותיו. ביצירה זו התכוון לגשר על הפער בין מוזיקה אבסולוטית למוזיקה תיאטרלית. במבנה היצירה השתמש בחלוקה הצורנית העיקרית של האודה המקהלתית, שאת פרקיה ערך במבנה מחזורי. יצירה זו מלמדת על הקסם שהילך עליו התיאטרון - בייחוד התיאטרון העתיק. אפשר לראות בה הכנה לאופרה הראשונה שלו, "פאנץ' וג'ודי" (1966-7), שבה חזרה והופיעה אותה מוזיקה.
לאחר חיבור "פאנץ' וג'ודי" התקדם מן הסריאליזם של בביט לתקופה של מחקר שנקריאני באוניברסיטת קולורדו בדנוור. משתי השיטות התנער בהמשך, אך הן הותירו בו את חותמן, הראשונה בסכימות רתמיות ובגובהי צליל והשנייה בעניין גובר והולך ברצף קווי ביצירות מאוחרות יותר. הבכורה של "פאנץ' וג'ודי" בפסטיבל אלדבורו היוותה ציון דרך בהתפתחות האופרה של המאה ה-20, הן במוזיקה של ברטוויסל והן בלברית המתוחכמת של סטיבן פרוסלין. האופרה הרגיזה את בנג'מין בריטן בברוטליות שבה, עד כדי כך, שקם ויצא באמצע ההצגה. אין ספק, שבכתיבת "פאנץ' וג'ודי" חרג ברטוויסל מן המקובל לאופרה. צוות משתתפיה היה קטן, הזמרים הופיעו ביותר מתפקיד אחד והפרטיטורה הקאמרית שלה רימזה לתיאטרון מוזיקלי, שמקורו ב"מעשה בחייל" של סטרווינסקי, קשר המעיד בבירור על עניינו של ברטוויסל בסוג האל-נרטיבי של תיאטרון מוזיקה, שיגיע לשיאו ב"מסכת אורפיאוס".
בשנת 1967 הקים ברטוויסל, יחד עם דייוויס, פרוסלין והקלרינטן אלאן האקר את "נגני פיירו", במטרה, בין השאר, להתנסות בתיאטרון-מוזיקה בקנה מידה קטן. התיאטרליות החבויה ב"פיירו הסהרורי" של שנברג סיפקה להם מודל מתאים לצד הרכב כלי גמיש, שנגני פיירו הוסיפו לו כלי הקשה. בקונצרט הראשון השמיעה הקבוצה מונודרמה של ברטוויסל לטקסט של פרוסלין, שהתבסס גם הפעם על טרגדיה יוונית, בביצוע שחקן יחיד במגוון תפקידים. כדרמה ברמת הפשטה גבוהה, לא נחלה המונודרמה הצלחה רבה באולם הקונצרטים וברטוויסל הסיר אותה מן התוכנית. מעורבותו עם "נגני פיירו" נמשכה על אף זאת עד 1970, אז פרש כתוצאה מחילוקי דעות עם הצוות.
ב-9–1968 יצר ברטוויסל את "Verses for Ensembles" כ"תיאטרון אינסטרומנטלי" (כדוגמת "מעגלים" של בריו מ-1960), שבו נעים הנגנים על במת אולם הקונצרטים בהתאם לתפקידיהם המוזיקליים המשתנים. אופי היצירה פורמלי ביותר: מחזור פולחני של חזרות, הערוכות סביב רצף מרכזי של בתי שיר, בהצבה חמורה ודרמטית, זו לצד זו, של חטיבות מוזיקליות נבדלות, המאגדות יחדיו את הצורניות של סטרווינסקי, את המצלולים הקיצוניים של וארז ואת המבנים הטקסיים של מסייאן. במקביל כתב ברטוויסל את "Down by the Greenwood Side", יצירה דרמטית מסוג שונה. גם היא, כמו "פאנץ' וג'ודי", היא עיבוד של אגדת עם עתיקה, מלאת חיים ושנונה, המזכירה בסגנונה את מסורת הפנטומימה האנגלית. ברטוויסל לא ויתר, עם זאת, על תחומי העניין הקודמים שלו: מיתוס, אלימות פולחנית התחדשות עונתית. רבים מנושאי כתיבתו יופיעו בפיתוח מלא ביצירות במה רחבות-יריעה.
בראשית שנות ה-70 הופיעה במוזיקה של ברטוויסל נטייה ברורה לכתיבה לירית, מלודית ורציפה, שבאה לביטוי בעיקר ב"נניה: מות אורפיאוס" (1970), "שדות היגון" (1971), "נוף דמיוני" (1971) ו"ניצחון הזמן" (1971–1972). ביצירות אלה ובאחרות משנות ה-70 בחן המלחין את רעיון ה"תהלוכתיות", שברטוויסל תיאר, ביחס ל"ניצחון הזמן", כ"שרשרת מחוברת (בהכרח) של אובייקטים חומריים, שאינם קשורים בהכרח זה לזה". שם היצירה לקוח מתחריט של פיטר ברויגל האב, "תהלוכת בכירי הכנסייה", המציג תהלוכה של דמויות אלגוריות - זמן, מוות ותהילה – המתקדמות בנוף שומם, דורכות בדרכן על האובייקטים הקיקיוניים של החיים הארציים, על רקע אירועים נצחיים כמו גאות ושפל וחילופי העונות. המוזיקה מציגה תהלוכה איטית של רעיונות מוזיקליים בהקשר של אירועים חוזרים ונשנים (מלודיות בנגינת קרן אנגלית וסקסופון סופרן מוגברים אלקטרונית) ואובייקטים מוכרים (מובאות מ"שדות היגון" וכוראל מ"חנות-צעצועים"), אות לעניין שגילה ברטוויסל בזמניות שאינה סיפורית, בראיית אובייקטים מוזיקליים חוזרים באורות שונים ומנקודות ראות משתנות. יצירה זו, העוסקת בתכלית החיים עלי אדמות, נובעת ישירות מסימפוניית התחייה של גוסטב מאהלר.
בתקופת עבודתו בתיאטרון הלאומי המשיך ברטוויסל להלחין יצירות קונצרטיות, אך גם בהן ניכרה השפעת התנסויותיו בתיאטרון. הוא הקצה תפקידים דרמטיים לכלים מסוימים ותפקידי מקהלה לאחרים. "שדה של פעימות" (Pulse Field) (במקור Frames, Pulses and Interruptions) הייתה יצירתו הראשונה לבלט, שבחיבורה צמצם את החומרים ליסודות של פעמה וזמזום חדגוני והתרכז בתיאום מדויק ככל האפשר בין מוזיקה לתנועה.
ביצוע הבכורה של "מסכת אורפיאוס" התקיים ב-21 במאי 1986 בקוליסאום בלונדון, משכנה של האופרה האנגלית הלאומית. יצירה זו, המרכזית למכלול יצירתו של ברטוויסל, נחשבת למרכזית גם בהתפתחות האופרה שלאחר מלחמת העולם השנייה, יצירה שמתחה את גבולות האפשרי בתיאטרון הלירי. "מסכת אורפיאוס" מצאה, כמו "פיטר גריימס" של בריטן, את הקרקע חרושה ומוכנה לקליטה וזרעיה הפרו רנסאנס אופראי אנגלי. הפרטיטורה כוללת אפיזודות אלקטרוניות, שתוכננו באירקאם, בשיתוף המלחין הניו זילנדי בארי אנדרסון. הייתה זו ההפקה האופראית הגדולה הראשונה שהשתמשה בטכנולוגיה ממוחשבת, והאפקט שהשיגה היה דרמטי ולא מאולץ. על אף הפער בחיבור היצירה, שבעטיו יש שוני בולט באופי ובסגנון בין שתי המערכות הראשונות למערכה השלישית, היצירה בשלמותה מהווה סינתזה יוצאת מן הכלל בין תחומי ההלחנה, הדרמה והאסתטיקה, שהעסיקו את ברטוויסל במשך יותר מחצי יובל.
שלושה מיזמי אופרה גדולים בלטו ביצירה של ברטוויסל בתקופה של שלהי שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 – "יאן טאן טתרה", "גאוויין" ו"גברת קונג השנייה". "יאן טאן טתרה", שהצגת הבכורה שלה התקיימה באותה שנה כזו של "מסכת אורפיאוס", משלימה אותה במובנים רבים. המאפיינים המשותפים לה ול"אורפיאוס" הם סיפור מחדש של מיתוס פסטורלי, ראיית אותם אירועים מזוויות שונות, עיצוב סגנוני דומה (לרבות כבשים מזמרות), נושאים של לידה, כליאה והתחדשות עונתית, ואותו מבנה מוזיקלי ודרמטי של מחזורים וחזרות טקסיים. שם האופרה מקורו בשיטת ספירה אנגלית עתיקה, ששימשה רועים צפוניים בספירת עדריהם. עוד יצירה חשובה משנת 1984 היא "תיאטרון סודי", ששמה לקוח משיר של רוברט גרייבס והיא עשויה לתאר במידה יצירות אחרות של ברטוויסל, העוסקות בתיאטרון או בדרמה ומציגות לקהל טקס, שמשמעותו נגלית לו באופן חלקי בלבד.
"מחולות אדמה" הייתה היצירה התזמורתית הגדולה הראשונה שברטוויסל כתב מאז "ניצחון הזמן". הקווים ביצירה זו ערוכים כרבדים, או "סטראטה", כפי שברטוויסל כינה אותם, ברמז לטופוגראפיה. היחסים הנעים ומשתנים בין הרבדים, (סטראטה) הללו (כאשר ה"אדמה" "מחוללת", פשוטו כמשמעו), הם היוצרים את החומר המוזיקלי, אף כי עוד רבדים רבים של חומר נעים אנה ואנה, נכנסים למיקוד ויוצאים ממנו, נבדלים זה מזה במקבץ מרווחים שונה ובמשלב ייחודי. הצורה הכללית איננה קלה להגדרה. אירועים מופיעים וחוזרים ומופיעים ללא פשר, צורות נשארות פתוחות ורק לעיתים נדירות מתגלה מוצא מן המבוך. לסימטריה ולמתכונות הצורניות של שנות ה-60 לא נותר זכר. כך גם ב"מצעד לאין קץ" (1986–1987), שאותו המשיל ברטוויסל לשיטוט ברחובות עיר זרה, תוך היתקלות חוזרת ונשנית באותה תהלוכת קרנבל מזוויות שונות. משל זה יכול להתאים בה במידה לרוב יצירותיו מתקופה זו. בצורה הכללית של "מחולות אדמה" יש משהו "נכון": שיאיה מגיעים בדיוק ברגעים הנכונים. זו יצירה אדירה, בעלת עוצמה בראשיתית, ויש המשווים אותה לפולחן האביב של איגור סטרווינסקי.
את האופרה הבאה שלו, "גאוויין", ביסס ברטוויסל על טקסט מן המיתולוגיה האנגלית, פואמה מימי הביניים בשם "סר גאוויין והאביר הירוק", ששימש אותו כבר בראשית קריירת ההלחנה שלו, ב-1963, ביצירה "סיפור מעשה: תיאור השנה החולפת". בלברית של דייוויד הארסנט מצא ברטוויסל כר נרחב ליצירה במבנים המחזוריים, רחבי-היריעה החביבים עליו, התופסים מקום עיקרי בכל מערכה – חילופי העונות במערכה הראשונה והצייד/פיתוי במערכה השנייה – נוסף למבנים קטנים יותר של בתי שיר. עם זאת, "גאוויין" שונה מיצירות אחרות בנוכחות קו נאראטיבי חזק, במקביל לקו מוזיקלי יסודי. בשונה מ"פאנץ'" ו"אורפיאוס", המייצגים אבטיפוס שאיננו מסוגל להתפתח, גאוויין גדל, מתבגר ומשתנה כתוצאה מן הניסיונות העוברים עליו, מכסיל תמים, דמוי פרסיפאל, למבוגר מנוסה, מודע למגבלותיו ("אינני אותו גיבור", הוא שר בסיום, בשובו אל חצר המלך ארתור). באופרה הזו הסתמך ברטוויסל יותר מתמיד על מופעים מוטיביים חוזרים לבניית המסר המוזיקלי-דרמטי. הרבדים המוזיקליים, כאלה של "מחולות אדמה", משלימים את הפעילות על הבמה יותר משהם מלווים אותה.
באופרה הבאה שלו, "גברת קונג השנייה" בחר ברטוויסל מבנה מקובל יותר של שתי מערכות. המערכה הראשונה מציגה דמויות, רעיונות ומצבים, ואילו השנייה עוסקת בסיפור מסעו של קונג למצוא את "פרל" (נושא הפורטרט של ורמיר, "ראש נערה עם עגיל פנינה"). בסיס היציאה של האופרה היה הסרט "קינג קונג" משנת 1933, אך נושאה הוא "המושג של קונג" כאבטיפוס, פרא אבוד ונטול מילים. הלברית האקלקטית של ראסל הובאן נעה בחילופים מהירים משיאי דרמה לפארסה, עם דמויות מגוונות ובלתי מתקבלות על הדעת כאלה של מופע בידור קליל. קונג, כמוהו כגאוויין, גדל ומתפתח בד בבד עם סיפור המעשה. איזון מיומן שורר בין המוזיקה למילים. לעיתים גוברות המילים על המוזיקה ברצ'יטאטיב ואילו במצבים אחרים, כאשר הדבר מתבקש, גוברת המוזיקה על המילים.
על אף ההשפעה הברורה של סטרווינסקי, וארז, וברן, מסייאן, בולז ושטוקהאוזן, ניכרו ביצירתו של ברטוויסל עצמאות וסמכותיות מרשימות. במשך ארבעים שנה שמר בכתיבתו אמונים לתחומי העניין שהעסיקו אותו מלכתחילה - מיתוס, פולחן, תיאטרון וזמן, וליסודות מוזיקליים מסוימים של פעימה וגובה צליל, כפי שאפשר להיווכח באופרה האחרונה שלו, "הסעודה האחרונה" משנת 9–1998. מצד שני, מתקופה לתקופה חלו בכתיבתו שינויים ברורים. ברטוויסל כתב מוזיקה שאיזנה בביטחון בין עימות דרמטי לרצף עלילתי, בין בוטות הרמונית ורתמית להבעה מלודית רגשית, וזאת הן ביצירות לבית האופרה והן ביצירות קונצרטיות, הנמנות עם האינדיבידואליות ביותר שנותרו במחצית השנייה של המאה ה-20.
ברטוויסל נפטר ב-18 באפריל 2022.
דרישת ציון
דרישת ציון הוא ספר מאת הרב צבי הירש קלישר, הכולל פרקים מחשבתיים והלכתיים, ובו פורש הרב קלישר את משנתו בדבר יישוב ארץ ישראל וחידוש עבודת הקרבנות. הרב קלישר סבר כי התחלת הגאולה תלויה בפעולה יזומה של בני אדם. ספר זה היה אחד מאבני הדרך המרכזיות בהתפתחות הציונות.
רקע
בשנת תקצ"ו (1836) פנה הרב קלישר לאשר-אנשל רוטשילד וביקש ממנו לסייע ברכישת ארץ ישראל או לפחות חלקים ממנה. באיגרתו פירט הרב קלישר את השקפתו לגבי אופן הגאולה, חשיבות ישוב הארץ וחידוש עבודת הקרבנות. מיד אחר כך הוא פתח בהתכתבות עם רבו, רבי עקיבא איגר ורבנים נוספים בעניין הקרבנות. שתי התכתבויות אלו היוו את גרעין הספר "דרישת ציון" שהתגבש בשנים אלו.
בשנת תרכ"ב (1862) הודפס הספר לראשונה בסיוע ד"ר חיים לוריא ו"החברה ליישוב ארץ ישראל". כעבור ארבע שנים הדפיס הרב נתן פרידלנד את המהדורה השנייה בתוספת פרקי "ראשון לציון".
מהדורה מורחבת בצירוף אגרות שטרם פורסמו תוכננה על ידי חיים יוסף יפה ב-1891, לצורך כך קיבל כתבי יד מעזבונו של הרב קלישר מידי בנו, יהודה ליב קלישר. יפה ביקש את תמיכתו של הרב נפתלי צבי יהודה ברלין להוצאת המהדורה. הרב ברלין סירב ופרש נימוקיו במכתב מפורט אל יפה. המהדורה לא יצאה לפועל.
מהדורות נוספות יצאו לאור בשנת תרנ"ט (1899) בוורשה ובתרע"ט (1919) בירושלים. מוסד הרב קוק הדפיס את הספר במהדורה נרחבת בשנת תש"ז (1947) (בעריכת ישראל קלוזנר), ובמהדורה חדשה עם הוספות רבות והערות (בעריכת יהודה עציון) בשנת תשס"ב (2002).
שם הספר
שם הספר לקוח מדברי הנביא ירמיהו: "ציון היא - דורש אין לה", ומדברי חז"ל על פסוק זה לפיהם יש לדרוש ולברר את ענייני הגאולה ובית המקדש ולפעול באופן מעשי למימושם (למשל במסכת ראש השנה דף ל').
מבנה הספר
גרעין הספר "דרישת ציון" מורכב משלושה פרקים, עליהם מתווספים פרקי מוסף לכל פרק בשם "ראשון לציון" שחוברו עבור המהדורה השנייה, ובהם המשך הדיון הלמדני-הלכתי של המהדורה המוקדמת, לרבות הבאת דעות חולקות בשם אומריהן, ותשובות עליהן.
פרקי הספר:
במהדורות החדשות הודפס גם מוסף לספר בשם "שלום ירושלים" שפורסם בנפרד בשנת תרכ"ח (1868), והוא כולל גם את הקונטרס "שיבת ציון" ובו דיון הלכתי עם הרב יעקב אטלינגר בסוגיית חידוש עבודת הקרבנות. לחיבור הזה נלוותה תוספת מאת הרב אליהו גוטמכר בשם "מכתב מאליהו".
הסכמות וביקורת
הספר "דרישת ציון" במהדורותיו השונות זכה להסכמות נלהבות של רבנים מפורסמים. בין המסכימים ניתן למנות את בעל הכתב והקבלה, הרב אליהו גוטמכר, הראשון לציון הרב חיים דוד חזן והרב ישראל יהושע מקוטנא. גם המלבי"ם שלח מכתב לרב קלישר בו הוא מסכים לטענה "כי הגאולה תצמח לאט לאט" ו"יהיה ישוב הארץ קודם ביאת המשיח". במהדורה משנת תרע"ט (1919) הודפס מכתב תמיכה של רבני ירושלים: הרב משה נחום ולנשטיין, הרב צבי פסח פרנק והרב יונה ראם.
העיתונאי דוד גורדון כתב בעיתונו המגיד מאמר נלהב על הוצאת הספר. מאוחר יותר פרסם את מאמרו הגדול "בשובה ונחת תיוושעון" בו קרא לתחייתנו הלאומית בארץ אבותינו, והסתמך גם על דברי הרב קלישר. משה הס ממבשרי הציונות אשר פרסם גם הוא באותה שנה את ספרו רומא וירושלים, העתיק לתוך ספרו את תוכנית הפעולה של הרב קלישר, מתוך קטע הסיום של "דרישת ציון", אם כי גם הוא התנגד לרעיון חידוש הקרבנות והציע לדחות את הדיון בעניין לתקופה מאוחרת יותר.
עם זאת, הספר עורר פולמוס נרחב בעיקר סביב שאלת חידוש עבודת הקרבנות בזמן הזה. חלק מהרבנים שנתנו את הסכמותיהם להדפסת הספר הסתייגו באופן חלקי או מלא ממסקנותיו של הרב קלישר בעניין הקרבת הקרבנות. הרב דוד פרידמן מקרלין כתב קונטרס ובו הוא משיג על מסקנותיו של הרב קלישר בעניין חידוש העבודה. הרב חיים נתנזון מאלטונה בספרו בשם עבודה תמה בו הוא תוקף את הרב קלישר ואת טענותיו, וטוען שאין כל היתר להקריב קרבנות בזמן הזה. הרב דוד אלכסנדר אשר דעתו הובאה ב"דרישת ציון" פרסם בשנת תרל"ה (1875), את ספרו "מגדל דוד", בו חלק על הרב קלישר בסוגיית חידוש עבודת הקרבנות. הרש"ר הירש במכתב אף הוא הביע התנגדות חריפה לשיטתו של הרב קלישר בעניין זירוז הגאולה על ידי מעשי אדם.
ארמניה הווילסונית
ארמניה הווילסונית היא המדינה הארמנית שתוכננה על פי חוזה סוור, בהתאם להצעות מחלקת המדינה של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון. אף על פי שחוזה סוור שנחתם בין מעצמות ההסכמה וממשלת האימפריה העות'מאנית באוגוסט 1920, לא אושרר על ידי ארצות הברית או על ידי האימפריה העות'מאנית.
גבולות האזור המוצע כללו את המחוזות העות'מאניים של ארזורום, ביטליס, וואן, אשר כללו אוכלוסיות ארמנית משמעותית עד רצח העם הארמני, כמו גם שלוחה שהגיעה לקצה המערבי של מחוז טרבזון על מנת לספק לארמניה מוצא לים בנמל טרבזון (בהתאם לעקרונות דומים שבוצעו בדנציג לגבי פולין). הגבול הצפוני של המדינה היה אמור להיות עם הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה (בחלק של האימפריה הרוסית), שהוקמה עם התפרקותה של הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז (תקופת מלחמת האזרחים ברוסיה).
מלחמת העצמאות של טורקיה אילצה את מעצמות ההסכמה לשוב לשולחן המשא ומתן לפני אשרור האמנה ולבסוף חתמו הצדדים בשנת 1923 על הסכם לוזאן, שביטל את הסכם סוור וקבע את הגבולות הנוכחיים של טורקיה. חוזה זה כלל את גבולותיה המזרחיים של טורקיה כפי שהוסכם על ידי כל הצדדים בחוזה ברסט-ליטובסק, בהסכם אלכסנדרופול בהסכם מוסקבה (1921) ובהסכם קארס, שנחתם ב-23 באוקטובר 1921.
המשא ומתן
ראו גם: ועידת לונדון (1921) וועידת השלום בפריז (1919)
ועדת קינג-קריין הייתה אמורה להכריע בשאלה האם יש להקים מדינה ארמנית, והאם מדינה זו צריכה להיווצר תחת מנדט של ארצות הברית והגיעה למסקנה צריך מנדט שכזה. הדוח של הרבורד ממליץ נגד חלוקת השטחים המאוכלסים על ידי הארמנים (למשל עמודים 15–16 בדו"ח) כדי למנוע בעיות פוטנציאליות, כגון מלחמות סחר. הדו"ח מציין גם כי "הפיתוי לתגמול על עוולות העבר" יקשה מאוד לשמור על השלום באזור.
ועדת קינג-קריין ציינה כי הארמנים סבלו חוויה טראומטית, שלא יכלו לסמוך על האימפריה העות'מאנית שתכבד את זכויותיהם, וכי הארמנים היוו עם ולפיכך מומלץ כי העצמאות הארמנית שהוקמה במהלך המסע הרוסי לקווקז תכובד על ידי הקהילה הבינלאומית ותובטח על ידי מעצמות ההסכמה. המנדט כפי שהוצע על ידי הוועדה כלל נקודות דמיון לא מעטות לאלו שהיוו חלק מהמנדט על ארץ ישראל, כולל הצורך בהפיכת הארמנים לרוב בשטח שניתן להם, דבר שיצריך בהכרח כוח חזק שיעמוד מאחורי המנדט.
טענות הנציבות המוצעת כדי להצדיק את הקמתה של מדינה ארמנית היו דומים לנימוקים מאוחר יותר להקמתה של ישראל אחרי השואה.
הנימוקים הארמניים
נימוק נוסף שפותח בתקופה זו היה כי האוכלוסייה נעשית ארמנית יותר ויותר ומכאן שהארמנים לא היו מיעוט אלא רוב; כך שהנעת הארמנים העקורים לאזור זה צריכה להיחשב כאפשרית. בשנת 1917, כ-150,000 ארמנים הועברו אל המחוזות של ארזורום, ביטליס, מוס (Muş), וואן. וכבר החלו בבניית הבתים שלהם ויצירת החוות שלהם. בשנת 1917, מושל המחוז ארם מנוגין ("ארם פאשה") הצהיר כי מדינה אוטונומית חדשה באזור לקום, תחת רוסיה או האימפריה העות'מאנית. ארמן גארו ("קטרין פסטירמנאן") ודוברים אחרים הציעו כי חיילים ארמנים באירופה יועברו לחזית בקווקז להגנה ולייצוב של המערכת החדשה וחיילים ארמנים החלו ליצור קו הגנה בין הצבא העות'מאנית וארמניה.
הניסיון למנדט אמריקאי
ב-24 במאי 1920, פנה וילסון לקונגרס על מנת לאשר בקשה לקבלת המנדט על ארמניה בהתאם להחלטה שהתקבלה בועידת סן רמו:
ב-1 ביוני 1920, הסנאט, ברוב של 52 ל-23 החליט על דחיית הבקשה לאישור המנדט ללא ציון נימוקים.
אחרית דבר
גם היום, כהמשך של המטרה הראשונית, יצירת ארמניה עצמאית ומאוחדת המורכבת מכל השטחים שנכללו בארמניה הווילסונית על פי חוזה סוור הוא המטרה המוצהרת של הפדרציה המהפכנית הארמנית, ללא קשר לעובדה כי שטחים אלה מאוכלסים בעיקר על ידי כורדים וטורקים.
ההיסטוריון הארמני ואחן דאדריאן טען כי, חוזה סוור בעיקר ציער את הארמנים, הגם שהחל כמאמץ לשפר את גורלם. יצירתה של אמנת סוור היוותה את סופה של ממשלת פריט דמת באיסטנבול אשר יזמה את התביעה נגד משתתפי רצח העם ומאותה תקופה ההליכים בבית המשפט הצבאי דעכו בהדרגה.
מנואל נוייר
מנואל פטר נוייר (בגרמנית: Manuel Peter Neuer; נולד ב-27 במרץ 1986) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער בקבוצת באיירן מינכן ובנבחרת גרמניה, בהן הוא משמש קפטן. נחשב בעיני רבים לאחד מגדולי השוערים בכל הזמנים.
וילי ברנדט
וילי ברנדט (בגרמנית: Willy Brandt; 18 בדצמבר 1913 – 8 באוקטובר 1992) היה מדינאי סוציאל-דמוקרטי גרמני שכיהן כקנצלר מערב גרמניה בשנים 1969–1974, לפני כן היה ראש ממשלת המדינה הפדרלית של ברלין בשנים 1957–1966, נשיא הבונדסראט בשנים 1957–1958, שר החוץ של גרמניה בשנים 1966–1969, ומנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בשנים 1964–1987.
מנואל נוייר
הוא נודע בהיותו שוער המשמש כסוג של בלם נוסף המסייע למשחק המסירות הקבוצתי, במסירות המדויקות שלו, ובעובדה שהוא מרבה לשחק עם הכדור ברגלו הרחק מקו השער.
הוא זכה בתארים רבים עם באיירן מינכן, לרבות זכייה בטרבל בעונת 2012/2013 ובעונת 2019/2020. עם נבחרת גרמניה הוא זכה במונדיאל 2014, בו זכה גם בפרס כפפת הזהב. בשנים 2011 ו-2014 הוא נבחר לכדורגלן השנה בגרמניה. בעונת 19/20 זכה נוייר בליגת האלופות עם באיירן מינכן כאשר קיבל את תואר השוער המצטיין של הטורניר.
וילי ברנדט
הוא נבחר לאיש השנה של המגזין טיים לשנת 1970. ב-10 בדצמבר 1971 הוענק לו פרס נובל לשלום על מדיניות החוץ שלו האוסטפוליטיק, שהביאה להרגעת המתיחות עם מדינות הגוש המזרחי.
מנואל נוייר
שאלקה 04
נוייר נולד בגלזנקירשן שבגרמניה, וגדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל שאלקה 04, בו החל לשחק כבר בילדותו. בשנת 2004 הוא החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, וערך בה מספר הופעות לסירוגין במהלך ארבע השנים הבאות.
וילי ברנדט
תחילת דרכו
בשנת 1929 הצטרף ברנדט לחטיבת הנוער של "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית" הגרמנית, ובשנה שלאחר מכן למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית. בשנת 1929 הועמד לדין באשמת הכאת פעילים נאצים בהפגנה בה השתתף. בעקבות המשפט נוצר קשר בינו ובין יוליוס לבר, אשר קירב אליו את ברנדט והדריך אותו בעבודה העיתונאית.
מנואל נוייר
שאלקה 04
בעונת 2005/2006 צורף נוייר לסגל הקבוצה הבוגרת של שאלקה, אך לא שיחק באף משחק בעונה זו. הוא החל לכהן כשוער הראשון של שאלקה לאחר פתיחת עונת 2006/2007, אז תפס בשער את מקומו של פרנק רוסט הוותיק. בעונה זו הוא סייע לשאלקה לסיים במקום השני בבונדסליגה, אחרי שטוטגרט, וזכה בתואר השוער המצטיין של הליגה על אף גילו הצעיר, ונחשב כבר אז כמחליפו הפוטנציאלי של ינס להמן בנבחרת גרמניה.
בעונת 2007/2008 ערך נוייר את הופעת הבכורה שלו עם שאלקה בליגת האלופות. במשחק הגומלין של שמינית גמר המפעל, נגד פורטו, הציל נוייר שערים רבים וכך גרר את המשחק לדו-קרב בעיטות עונשין, שגם בו עצר בעיטות של ברונו אלבש וליסנדרו לופס והביא לעלייתה המפתיעה של שאלקה לרבע הגמר, שם היא הודחה על ידי ברצלונה. הוא נבחר לשוער המצטיין של ליגת האלופות באותה עונה. במסגרת הבונדסליגה, הוא היה אחד משלושה שחקנים ששיחקו בכל דקה של העונה, אותה סיימה שאלקה במקום השלישי.
וילי ברנדט
תחילת דרכו
בשנת 1931 עבר ל-SAP, פלג שמאלי שפרש מהמפלגה. הוא הושפע רבות מהיינריך מאן. בשנת 1932 השלים את לימודיו בגימנסיה בליבק. בתעודת הבגרות מופיע לודוויג פראהם כאביו של ברנדט. עם תום לימודיו החל לעבוד כעיתונאי בבטאון המפלגה שלו. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, נאסרה פעילותה של מפלגת ה-SAP. המפלגה אימצה מדיניות של מאבק אופוזיציוני במחתרת. על ברנדט הוטל להקים תא של פעילים באוסלו, והוא יצא לנורווגיה דרך דנמרק. אליו הצטרפה חברתו מגרמניה גרטרוד מאייר.
מנואל נוייר
שאלקה 04
בעונת 2008/2009 לא הצליח להעפיל עם שאלקה לליגת האלופות, בשל הפסד לאתלטיקו מדריד במוקדמות, וסגר עם שאלקה עונה חלשה, בה סיימה הקבוצה רק במקום השמיני בבונדסליגה. עם זאת, כבר בעונה זו החל נוייר לעניין את באיירן מינכן, אך בשאלקה דחו את ההתעניינות בו. בעונת 2009/2010 נוייר הצטיין עם שאלקה, וסיים עם הקבוצה במקום השני בבונדסליגה. עונת 2010/2011 הייתה עונה חלשה מאוד עבור שאלקה בבונדסליגה, כאשר הקבוצה סיימה במקום ה-14, כשנוייר סופג 44 שערי ליגה. עם זאת, שאלקה ונוייר זכו באותה עונה בגביע הגרמני, לאחר ניצחונות 0–1 על באיירן מינכן בחצי הגמר ו-0–5 על דיסבורג בגמר. באותה עונה, נוייר ושאלקה הפתיעו כשהגיעו עד לחצי גמר ליגת האלופות, כאשר הדיחו בדרך את אלופת אירופה המכהנת אינטר מילאנו ברבע הגמר, והודחו על ידי מנצ'סטר יונייטד. באפריל 2011 נוייר הצהיר כי לא יאריך את חוזהו בשאלקה, שעתיד היה להסתיים בתום עונת 2011/2012, ועורר את זעמם של אוהדי שאלקה, משום שעתיד היה לעבור ליריבה באיירן מינכן. בתום עונה זו נבחר נוייר בפעם הראשונה ככדורגלן השנה בגרמניה.
באיירן מינכן
ביוני 2011, שנה לפני תום חוזהו בשאלקה, חתם נוייר על חוזה לחמש שנים במועדון באיירן מינכן, תמורת סכום המוערך בכ-22 מיליון אירו. בבאיירן מינכן תלו בנוייר תקוות רבות, לאחר שהשוערים מיכאל רנסינג, הנס יורג בוט ותומאס קראפט שאיישו את ההרכב הראשון של הקבוצה בשנים הקודמות, לא הצליחו להיכנס לנעליים הגדולות שהשאיר אוליבר קאן בפרישתו בתום עונת 2007/2008. חתימתו של נוייר בבאיירן מינכן לא עברה באופן חלק, ולוותה במחאות רבות של חלק מאוהדי באיירן מינכן. אחת הסיבות למחאות היא העובדה שנוייר הגיע משאלקה, הידועה כיריבה של באיירן מינכן. סיבה אחרת היא העובדה ששנתיים קודם לכן חגג נוייר בהפגנתיות מול אוהדי באיירן מינכן עם דגל הקרן, לאחר ניצחון של שאלקה על באיירן מינכן באליאנץ ארנה. אקט זה היה חיקוי של חגיגה דומה של אוליבר קאן כאשר זכה עם באיירן באליפות בעונת 2000/2001 בדקה ה-94 של המחזור האחרון, ומנע אליפות משאלקה, וחגג בהפגנתיות מול אוהדיה עם דגל הקרן. המחאות נגד נוייר נרגעו לאחר דיונים בין נציגי אוהדים מהמחנות התומכים והמתנגדים לעסקה עם הנהלת הקבוצה, והגעה להסכמה כי נוייר הוא חלק חשוב מהקבוצה.
נוייר תפס במהרה את אפודת השוער הראשון של באיירן מינכן, וכבר בתחילת עונתו הראשונה בקבוצה, 2011/2012, שבר את שיאו של אוליבר קאן כאשר לא ספג שער במדי באיירן מינכן מעל לאלף דקות בכל המסגרות. עם זאת, עונה זו הסתיימה עבור נוייר ובאיירן מינכן במפח נפש, כשהקבוצה סיימה שנייה בכל המסגרות. בבונדסליגה איבדה באיירן מינכן את האליפות לבורוסיה דורטמונד, על אף שנוייר ספג רק 22 שערי ליגה. בגמר הגביע הגרמני הפסידו נוייר ובאיירן מינכן גם כן לבורוסיה דורטמונד בתוצאה 2–5. בליגת האלופות נוייר ובאיירן מינכן עברו את ריאל מדריד בחצי הגמר לאחר ניצחון בפנדלים, בו נוייר עצר בעיטות של כריסטיאנו רונאלדו וקאקה, והטעה את סרחיו ראמוס שבעט את הפנדל האחרון של ריאל מדריד מעל השער. בגמר ליגת האלופות 2012 שנערך באליאנץ ארנה, נוייר ובאיירן מינכן הפסידו לצ'לסי בפנדלים, וסיימו עונה ללא אף תואר.
בעונת 2012/2013 היה נוייר חלק מהעונה הגדולה ביותר בהיסטוריה של באיירן מינכן. בעונה זו, באיירן מינכן זכתה בטרבל. באיירן מינכן ונוייר זכו באותה עונה באליפות הבונדסליגה בפער שיא של 25 נקודות מהסגנית בורוסיה דורטמונד, כשנוייר סופג 18 פעמים בלבד, ושובר את שיא הבונדסליגה למיעוט ספיגות. באיירן זכתה גם בגביע הגרמני לאחר ניצחון 2–3 בגמר על שטוטגרט. באיירן ונוייר עברו באותה עונה בליגת האלופות את יובנטוס וברצלונה מבלי לספוג שער אחד. בגמר ליגת האלופות 2013 נוייר ובאיירן ניצחו 1–2 את בורוסיה דורטמונד משער ניצחון של אריין רובן בדקה ה-89, ובאיירן זכתה בליגת האלופות בפעם הראשונה מאז עונת 2000/2001. נוייר שיתף פעולה בהגנת הקבוצה בעונה זו עם פיליפ לאם, דאנטה, ג'רום בואטנג, דויד אלאבה וחאבי מרטינס.
בתחילת עונת 2013/2014 הפסידו נוייר ובאיירן מינכן לבורוסיה דורטמונד במשחק הסופר קאפ הגרמני, אך זכו בתואר הסופר קאפ האירופי לאחר ניצחון בפנדלים על צ'לסי, במשחק שהסתיים בתיקו 2-2 בתום 120 דקות. בבעיטות ההכרעה נוייר עצר את הפנדל האחרון של רומלו לוקאקו והעניק לבאיירן מינכן זכייה בתואר. בהמשך העונה זכו באיירן מינכן ונוייר באליפות העולם לקבוצות כדורגל 2013 לאחר ניצחון בגמר על רג'א קזבלנקה. בהמשך העונה נוייר ובאיירן מינכן זכו בדאבל מקומי בגרמניה בקלות, כשהן בליגה והן בגביע הגרמני הסגנית הייתה בורוסיה דורטמונד. בליגת האלופות הגיעו באיירן מינכן ונוייר לחצי הגמר, כאשר בדרך עברו את ארסנל, לאחר שנוייר עצר פנדל של מסוט אוזיל בניצחון של באיירן מינכן 0–2 באצטדיון האמירויות. בהמשך עברו נוייר ובאיירן מינכן את מנצ'סטר יונייטד ברבע הגמר, אך הודחו בחצי הגמר על ידי ריאל מדריד לאחר הפסדים 0–1 ו-0–4. על אף הדחה זו, נוייר זכה בפעם השנייה בקריירה בתואר כדורגלן השנה בגרמניה, הרבה בזכות הזכייה שלו עם גרמניה במונדיאל 2014. נוייר גם סיים שלישי בפרס כדור הזהב לשנת 2014.