cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות סלוניקי
ההצטרפות לשורות הפרטיזנים
252 צעירים יהודים מסלוניקי הצטרפו ליחידות הפרטיזנים בתחילת 1943 באזור פיאריאס כאשר הגרמנים נקטו בצעדים קשים נגד בני הקהילה היהודית, שכללו ענידת טלאי צהוב, איסור שימוש בתחבורה ציבורית, ועוצר בשעות הלילה. הצטרפות יהודי סלוניקי לשורות הפרטיזנים גברה לאחר שהגרמנים הקימו גטו בעיר והתנאים הפיזיים בהן רעב כבד ותחילת המשלוחים הפכו לקשים והיו לזרז עבור הצעירים היהודים להצטרף לתנועות הפרטיזניות.
הברחת יהודים לטורקיה
1500 יהודים הוברחו לטורקיה לרוב בנתיבים ימיים. עיקר מעשי ההצלה בוצעו על ידי ארגון המחתרת EAM שהסתייע ביהודים אמידים בהברחתם של יהודים מיעוטי יכולת. יוזמה נוספת הייתה של דייגים יוונים ששיתפו פעולה עם ארגון ההגנה בהצלת יהודים. לעיתים הוברחו יהודים בהפלגות של חיילים מנמלים שונים ביוון לנמלי טורקיה שהתירה את כניסת היהודים אליה.
תרבות הלאדינו
שפת הלאדינו שהביאו עמם יהודי ספרד פרחה בעיר זו מבחינה שירית ותרבותית. בין המאות ה-16 וה-18 הייתה העיר למרכז של תורה ותרבות יהודית. בין רבני העיר ניתן למנות את רבי יוסף טאיטאצאק (1488 - 1545). רבי יעקב בן חביב ורבי שמואל בן משה די מדינה (1506 - 1589) והרב רפאל אשר קובו שפעל במאה התשע עשרה. הללו פיתחו ספרות שו"ת והדפוס שהוקם בעיר עסק בהוצאת ספרי הלכה וספרים שונים שהופצו ברחבי העולם היהודי. במאה התשע עשרה היו בסלוניקי כמאה בתי מדרש וכשלושים בתי כנסת היסטוריים, בהם בית כנסת בית אל. כולם מפוזרים בשכונות ולפי קהלים.
ספרות כללית ותורנית
בסלוניקי רבו המשוררים והסופרים במיוחד החל מסוף המאה ה-15 עם הגעתם של גולי ספרד לעיר. בעיר קמו מספר בתי דפוס אשר סייעו בהפצת ההשכלה הכללית, שפות זרות, לימוד מקצועות ולימודי קודש. במהלך המאה ה-18 הופצו עשרות רבות של ספרים חלקם בכתב יד, בעיקר ספרי הלכה ודת.
עיתונות
בתחילת המאה ה-20 בהשפעת התחזקותן של התנועות הציוניות מחד והסוציאליסטיות מאידך הופצו עיתונים רבים בעלי אופי חברתי, כלכלי ולטובת מטרות שונות כגון: מלחמה באנטישמיות, עידוד הרעיון הציוני, הפצת השכלה אצל נשים אותו הובילה אגודת התחייה שפעלה להגברת החינוך לספורט בקרב הנשים בעיר, וכן לימוד והפצת השפה העברית. עיתונים בעלי תפוצה רחבה בלאדינו היו 'לה איפוקה' ו'איל טיימפו'.
השכלה ומוסדות חינוך
יהודי סלוניקי הקפידו לחנך את בניהם לפי תורת משה, חינוך שכלל לימוד השפה העברית, שיעורי תורה וגמרא ודרכי מוסר. תלמידי חכמים הפכו במרוצת הזמן לרבנים וראשי ישיבות חלקם התמנו לרבנים ראשיים וראשי הקהילה.
בתי ספר 'תלמוד תורה'
מוסדות חינוך שלימדו על פי מסורת ישראל היו קיימים בסלוניקי מזה מאות שנים. בסוף המאה ה-19 למדו במוסד החינוך המרכזי של תלמוד תורה כ-1200 תלמידים. ב-1880 ניהל את המוסד יעקב אוטולנגי שהוזמן לצורך התפקיד מליבורנו שבאיטליה.
בשנת 1896 הקים ר' יעקב קובו בית מדרש לרבנים בשם 'בית יוסף' על שם הפילנתרופ יוסף שושן. מבית מדרש זה יצאו רבנים ומורים אשר לימדו את מסורת ישראל בקהילות שונות ברחבי הבלקן.
מוסדות אליאנס (כל ישראל חברים)
יסודה של חברת אליאנס בפריס ב-1860 הובילה ליסוד בית ספר של אליאנס בסלוניקי בשנת 1876 בברכת הרב הראשי גאטינייו. בבית הספר של אליאנס נלמדו לימודים ברוח ההשכלה החילונית והמודרנית של המייסדים. בית הספר הוקם בזכות פעילותם הפילנתרופית של דר' מואיז (משה) אלאטיני, שאול מודיאנו וחיים קוב'ו. בסוף המאה ה-19 למדו בבית ספר של אליאנס, 210 תלמידים וכ-150 תלמידות מקצתם תלמידים טורקים מוסלמים וכמה מבני הדונמה.
בתחילת המאה ה-20 נוסדו בתי ספר נוספים של אליאנס כמו גם גני ילדים, בהם למדו אלפי תלמידים, מרביתם יהודים.
החינוך בתחילת המאה ה-20
בתחילת המאה ה-20 היו בסלוניקי בתי ספר רבים הן של 'תלמוד תורה' והן בתי ספר כלליים של 'אליאנס' וחברות אחרות.
על החינוך בסלוניקי בשנים אלו העיד סופר עברי-רוסי, משה אייזנשטאדט:
מבנה הקהילה
במשך מאות שנים עמדו בראש הקהילה רב ראשי ומספר בעלי ממון שהנהיגו את בני הקהילה בשגרה ובעתות משבר. החל מתחילת המאה ה-16 הייתה מאורגנת הקהילה היהודית בסלוניקי תחת ועד מנהל בחסותם של שבעת טובי העיר לצד ההנהגה הרבנית. תחת ארגון-גג זה התארגנו בני הקהילה בקבוצות לפי ארצות וערי המוצא שנקראו "קהלים".
בשנת 1870 נוהלה הקהילה על ידי שני סוגים של מוסדות: המוסדות המינהליים והמוסדות הדתיים.
ארגון הקהלים
הקהלים הראשונים בסלוניקי היו "עץ החיים" ו"עץ הדעת" של היהודים הרומניוטים.
בסוף המאה ה-15 הגיע מספר הקהלים בסלוניקי לעשרה. לכל קהל ניתנה אוטונומיה בנוגע למינוי רבנים, גבאים, וקביעת סדרי תפילות. מספר פעמים בשנה כינסו הפרנסים את בני הקהילה באספה כללית על מנת לקבוע תקנות והסכמות שונות. הקהלים היו נבדלים בשפתם, בלבושם, מחזורי התפילות ולעיתים אף בהלכות. הקהלים זכו לכינויים ולעיתים כינויי גנאי מהקהל הספרדי שהיה תקופה ארוכה הגורם הדומיננטי בעיר.
מספר הקהלים בתחילת המאה העשרים הגיע ל-32.
מוסדות כלל קהילתיים
"חברת תלמוד תורה" ('לה חברה גראנדי') היה מוסד כלל קהילתי ללימוד תורה והשפה העברית. לפי הנוסע הצרפתי די לה קרואה (De La Croix) למדו במאה ה-17 תחת חברה זו כעשרת אלפים תלמידים.
במרוצת הזמן נוסדו בקהילה בתי חולים ומוסדות רווחה: בית החולים הירש, בית מחסה לחולי רוח, מוסד ביקור חולים שנתן מענה לצרכים רפואיים עבור מעוטי היכולת, בית היתומות (ע"ש מאיר אבוהב), אכסניה לאורחים ובית דפוס. בשל אופיים הסוציאלי של המוסדות נדרשו בעלי הממון לתת את חלקם לסיוע כלכלי בין אם כמחווה של רצון טוב ובין על ידי גביית מיסים שנקבעו מעת לעת על ידי הנהגת הקהילה.
הסכמות ותקנות
הנהגת הקהילה קבעה הסכמות ותקנות שונות בנוגע לכלל הציבור ובנושאים בהן האינטרס הציבורי המשותף היה רב. מבין ההסכמות והתקנות נודעו במיוחד התקנה המשאירה זכות על הקרקע גם בזמן מכירה לגוי, תקנה הקובעת סדרי מסחר בתחום הטקסטיל, תקנה על סגירת עסקים ביום השבת, מס עבור סיוע לנישואי יתומות ומס ירושה.
ריבוד חברתי
העלית החברתית של הקהילה היהודית מנתה כמה עשרות משפחות ברובן מבני הפראנקוס שהגיעו לסלוניקי החל מתחילת המאה ה-18 והיו נתינים של מדינות מערב-אירופאיות ומקצתן משפחות ספרדיות ופורטוגזיות שישבו בעיר החל מסוף המאה ה-15 והיו נתינים של האימפריה העות'מאנית. בין המשפחות המיוחסות שבלטו בעושרן, בהשכלתן ובקשריהן הדיפלומטיים נמנו המשפחות אלאטיני, מודיאנו, מורפורגו, פרננדס-דיאס, טורס, פררה, אברבנאל, קובו, מולכו ושאלתיאל. משפחות אלו נשאו בתפקידי ההנהגה בקהילה והיו נשיאים, חברי הוועד המנהל ופילנתרופים שתרמו מהונם לבניית מוסדות חינוך תרבות ודת לרווחת בני הקהילה היהודית ותושבי סלוניקי בכלל. שכבת העלית הייתה מגוונת מבחינת יחסה לדת ולמודרניזם כמו גם מבחינת הגישה החברתית-פוליטית שנעה בין ציונות ולאומיות יהודית לבין קוסמופוליטיות והתערות בחברה הכללית.
מעמד הביניים כלל משפחות שעסקו בעיקר במקצועות חופשיים כגון עריכת דין, רפואה רוקחות והוראה. אלו היו בני שכבת הבורגנות הזעירה שהיו לרוב בעלי הון מצומצם. מרבית תושביה היהודים של סלוניקי היו בני מעמד הפועלים שעסקו בעבודות כפיים כגון סבלות, חנוונות, נשיאת מים, ספנות ודייג.
הנצחה וזיכרון
עיריית סלוניקי קבעה את יום ה-27 בינואר כיום זיכרון לשואת יהודי העיר. בנוסף, בכיכר החירות הוצבה אנדרטה לזכר 50,000 הקרבנות. בשנת 2017 ראש העיר יאניס בוטאריס יזם את הקמתו של מוזיאון השואה בעיר.
בתל אביב בשכונת הדר יוסף ובבית שאן, ישנן רחובות הקרויים על שמה של קהילת סלוניקי.
הסרת שיער ברגליים ובבית השחי על ידי נשים אמריקניות
בימים עברו בארצות הברית לא הייתה הסרת שיער ברגליים ובבית השחי נוהג נפוץ אצל נשים. שיער גוף נתפס כברכה בקרב אירופאים, ולכן הסרתו לא הייתה מקובלת בקרב מתיישבים אירופאים בארצות הברית. הסרת שיער בבית השחי והרגליים בקרב נשים אמריקאיות הפכה לשכיחה רק בתחילת המאה ה-20.
שינוי תרבותי מרכזי שהוביל לכך היה השינוי בהגדרת הנשיות. בעידן הוויקטוריאני זו הייתה מבוססת על תפיסות מוסריות-ערכיות. ההגדרה השתנתה בתחילת שנות ה-20 של המאה העשרים, והתפיסה החדשה לגבי הנשיות התבססה על הגוף. נשים חשפו יותר מגופן באופנת התקופה; ובמקביל החלו להשתמש בחזיות, איפור ודיאטה. מחבר "פרויקט הגוף", ג'יי ברומברג, מסכם, "הגוף עצמו הפך לאופנה בשנות ה-20". הסרת שיער קודמה כנורמה הנדרשת מנשים, וככזו שניתן ליישמה באמצעות המוצרים הזמינים בשוק לשם כך.
שפה עליונה, צוואר, זרועות ושיער סנטר
ב-1858, לולה מונטז כתבה על כמה נשים "אומללות" שהכירה שניסו להסיר שיער "לא נשי" על השפה העליונה, הצוואר, הזרועות והסנטר בשיטות שונות שיצרו כיבים. הספר תיאר שיטה חלופית להרחקת השיער בשעווה באמצעות תערובת של גאלבנום ו"פלסטר" המחוברים לרצועת עור. נטען כי השיטה גם פחות כואבת וגם יעילה יותר.
בית השחי
התפתחויות בשלוש תעשיות הניחו את הקרקע למסע פרסום שהחל ב-1908 במטרה להמחיש לציבור האמריקני שהותרת שיער נשים בבית השחי אינה נאותה. התעשיות המעורבות בקמפיין זה היו תעשיית מוצרי הסרת שיער לגברים, שזכתה באותה עת להצלחה מסחרית וביקשה להרחיב את השוק שלה; תעשיית אופנת בגדי הנשים, שהחלה לייצר שמלות ערב חסרות שרוולים; ותעשיית מגזיני הנשים.
שוק המוצרים להסרת שיער לנשים
גברים כבר התגלחו במספרות ומאוחר יותר בבית - "סכין גילוח" חד פעמי לגברים הוצג לשימוש ביתי ב-1903. בעקבות זאת נחלה ג'ילט הצלחה מסחררת ומכרה 90,000 מערכות סכיני גילוח לאחר שנה. שוק נשי למוצרים להסרת שיער, לעומת זאת, עדיין לא היה קיים בארצות הברית; היה צריך ליצור את השוק הזה. באותו זמן "איש לא שמע על הסרת שיער מבתי השחי והרגליים". סכין הגילוח הראשון ששווק במיוחד לנשים הגיע לשוק בשנת 1915 מג'ילט. מאז ועד שנות ה-30 השתמשו ג'ילט ועשרות חברות אחרות להסרת שיער בשינויים באופנת בגדי נשים כהצדקה לצורך להסיר שיער בבית השחי, ואחר כך שיער ברגליים. המסר הופץ בעיקר דרך מגזיני הנשים שזה עתה נולדו, הפופולריים והמשפיעים.
הקמפיין להסרת שיער בית השחי
פרסומות המעודדות הסרת שיער של נשים מתחת לזרוע, ומסבירות כיצד ומדוע לעשות זאת, פורסמו כבר ב-1908, והופיעו באופן עקבי יותר החל מ-1914. הפרסומת מ-1915 עבור אבקת אפילציה בשם X Bazin היא סטריאוטיפית לפרסומות בתקופה זו בכך שהיא מגדירה מדוע יש צורך בהסרת שיער בבית השחי.
מפרסמים הקפידו להשתמש בניסוחים שלדעתם יהיו נעימים יותר לקהל שלהם, למשל "החלקה" במקום "גילוח" ו"גפיים" במקום "רגליים". שיער בית השחי כונה במודעות אלו "לא רצוי", "מביך", "מכוער" ו"לא נקי"; והסרתו מצביעה על אישה שיש לה "קסם" ו"מגע של 'חביבות נשית'" והיא "צנועה", "עדינה ומטופחת בצורה מושלמת"; הסרת השיער מתאימה ל"נשים מעודנות" ול"נשות אופנה".
יצרני מוצרי הסרת שיער התמקדו בתחילה בשיווקם בקרב בני מעמד הגבוה. החל משנת 1934 הופיע סוג דומה של פרסום בכתב העת "Ladies Home Journal" שהיה נפוץ בקרב בנות המעמד הבינוני.
שיער רגליים
שנות ה-20 הרחיבו את האידיאל חסר השיער של בתי השחי גם לרגליים.
החלו פרסומות המצביעות על הסרת שיער ברגליים. בעוד שמודעות בין 1920 ל-1940 אכן מתייחסות לרגליים, הרגליים לא היו המוקד ב-90% מהמודעות הללו. המודעה הראשונה בהארפר'ס בזאר שהתמקדה בעיקר ברגליים הופיעה ב-1929.
הסרת שיער ברגליים צברה פופולריות במהלך מלחמת העולם השנייה. ייצור הגרביים צנח בפתאומיות ב-1941 ב-97% כאשר מועצת הייצור של ארצות הברית צמצמה את ייצור גרבי המשי והניילון. בתגובה הניחו נשים אמריקניות מדבקות או "גרביים נוזליים" (איפור רגליים) כדי לדמות את התפר של גרביים על גבי רגליים מגולחות. בין 1942 ל-1945 הטילה מועצת הייצור המלחמתית מגבלות נוספות על ייצור קוסמטיקה, כולל איפור רגליים, והטילה מס על קוסמטיקה עד 20%. הנורמה המחייבת הסרת שיער רגליים לנשים התחזקה מאוד בשנות ה-40. ליתר דיוק, היא הפכה מאופנה חולפת למנהג קבוע תוך מספר חודשים בתחילת שנות ה-40. סקר מאוחר יותר, ב-1964, הצביע על כך ש-98% מהנשים האמריקאיות בגילאי 15–44 גילחו את רגליהן באופן שגרתי.
העידן המודרני
מאה שנה לאחר תחילת מסעות הפרסום הללו הפכה הסרת שיער ברגליים ובבית השחי לנפוצה מאוד בקרב נשים אמריקניות, והימנעות מהסרת שיער הייתה כמעט לטאבו (אמנם פמיניסטיות רבות בשנות ה-70 וה-80 התנגדו לתופעה ). על פי ההערכות 80-99% מהנשים האמריקאיות מסירות היום שיער מגופן. הופעות של סלבריטאיות לא מגולחות החלו לעלות לכותרות. לדוגמה, ג'וליה רוברטס, שהייתה לא מגולחת בבתי השחי בהקרנת הבכורה של הסרט נוטינג היל ב-1999. אן רובינסון, מגישת תוכנית המשחקים בבריטניה The Weakest Link, קיבלה תגובה דומה לאחר שחשפה את שיער בית השחי שלה בפרק ששודר ב-2008. מחקרים מצאו שאנשים רבים - גברים ונשים כאחד - תופסים נשים שאינן מסירות שיער גוף כפחות מושכות, פחות חברותיות ופחות אינטליגנטיות מאותה אישה ללא שיער גוף, ומצאו ששיער הגוף עלול לעורר גועל בקרב חלק מהגברים. עם זאת, יש נשים שמתנערות מהרעיון שעליהן לדבוק בשגרה של הסרת שיער שהחלה דרכה כתכסיס שיווקי למכירת מוצרי יופי.
אליעזר פלצינסקי
הרב אליעזר מנוח פלצינסקי (כ"ח בחשוון ה'תרע"ב, 19 בנובמבר 1911 - כ"ד בתשרי ה'תשס"ח, 6 באוקטובר 2007) היה ראש ישיבה וראש כולל בישראל ובחו"ל.
ביוגרפיה
נולד בעיירה ווישקי הסמוכה לעיר דווינסק (דאוגבפילס) שבלטביה לרב שלמה יהודה לייב פליצינסקי – חתנו של הרב נתן צבי פינקל הסבא מסלבודקה, ומי שהיה לימים רבה של העיר דווינסק.
בגיל עשר היה לתלמידו של הרב מנחם מנדל ז'ק, רבה של ריגה. לאחר מכן למד בישיבת 'אור ישראל' שבסלבודקה אצל הרב יחזקאל ברשטין בעל ה"דברי יחזקאל" והרב יוסף פרבר. למד בישיבת מיר. בחורף תרצ"ז שלחו ראש הישיבה רבי אליעזר יהודה פינקל עם קבוצה של תלמידים בולטים ללמוד אצל הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק בבריסק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לארץ ישראל. בשנת תש"ד (1944) נישא לעטיל, בת הרב אריה לוין (נפטרה באב תשע"ח). עמד בקשר עם החזון איש והתכתב איתו, בעיקר בדיני רשויות ומחיצות. ההתכתבות פורסמה בספרו "שלום יהודה - מועד" [הוצאה מחודשת תשס"ח]. בשנת תש"ו נקרא על ידי הרב אייזיק שר לסייע בהקמת ישיבת סלבודקה בבני ברק.
בשנת תש"ח החל לשמש כראש "ישיבת בית אריה", שהפכה בהמשך לכולל. נהג למסור בביתו מידי ליל שבת 'חבורות' - שיעורים לעשרות מתלמידי ישיבת חברון. בשיעורים השתתפו תלמידים שהפכו לימים לראשי ישיבות בולטים, כמו הרב מרדכי שלמה ברמן, הרב ברוך מרדכי אזרחי והרב דוד כהן.
כיום עומד בראשות הכולל בנו הרב שלמה יהודה פלצינסקי.
בשנות השישים והשבעים שימש כראש ישיבת תומכי תמימים המרכזית בישראל של חב"ד בכפר חב"ד ובלוד. היה גם ראש ישיבה בישיבת הנגב (עזתה) שבראשות הרב יששכר מאיר וראש 'כולל רבנים בריטניה' שבגייטסהד, אנגליה.
בשנת תשכ"ב הוציא לאור את ספרו "שלום יהודה" הדן בסוגיות מסדר מועד. הספר זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית בשנת תשכ"ד. בשנת תשמ"ג פרסם כרך נוסף, על סדר נשים.
נפטר בליל שבת בראשית כ"ד בתשרי שנת תשס"ח (2007) בגיל 96 ונטמן בחלקת הנביאים שבהר הזיתים בירושלים.
ליברטריאניזם
ליברטריאניזם או חֵרוּתָנוּת היא פילוסופיה פוליטית ותנועה פוליטית, שהתפתחה בארצות הברית במחצית השנייה של המאה ה-20, וגורסת כי לאדם זכות קניין בגופו וברכושו והוא חופשי לעשות באלו כרצונו, כל עוד הוא לא פוגע בזכותם של אחרים לנהוג כך. הליברטריאניזם בארצות הברית רואה את עצמו כהמשכו של הליברליזם הקלאסי ולעיתים שמות אלו משמשים באופן מקביל. ליברטריאנים תומכים בצמצום סמכויות הממשלה מאחר שהם סבורים שכוחה וסמכויותיה באים על חשבון כוחם וריבונותם של האזרחים להתאגד ולסחור כרצונם. בנוסף, קיים גם המונח ליברטריאניזם אזרחי, המהווה תמיכה בחירויות הפרט והאזרח ללא אג'נדה כלכלית. המונחים ליברליזם קלאסי וליברטריאניזם (ומחוץ לארצות הברית אף 'ליברליזם') מופיעים לרוב באופן שימוש שקול ובר החלפה.
בקרב הליברטריאנים נימוקים שונים לעמדתם. חלקם מחזיקים בעמדה דאונטולוגית, על פיה יזימת אלימות היא בלתי-מוסרית מיסודה, בעוד אחרים מאמצים גישה תועלתנית, הטוענת כי חופש מוביל לשגשוג מרבי לכמות המקסימלית של האנשים. חלק מהליברטריאנים תומכים בממשל מינימלי, המפעיל מונופול על שירותים מסוימים, וחלקם תומכים בסיפוק כלל השירותים בשוק החופשי על בסיס זכות הקניין. הפעלת כוח נחשבת בעיניהם כמוצדקת, אם היא באה כתגובה לאלימות יזומה. ליברטריאנים, אף שיש ביניהם המעריכים מוסר של אחריות אישית וסולידריות מבחירה, מתנגדים בתוקף למדינת הרווחה, בנימוק שכפייה על אדם לעזור לאחר כנגד רצונו פסולה מבחינה מוסרית, מביאה לתוצאות שליליות ופוגעת במטרה שלשמה נועדה.
אידאולוגיה
ככלל, ליברטריאנים מגדירים את החירות כחופש של האדם לעשות כרצונו, כל עוד התנהגותו אינה מסיגה גבול או אינה מסכנת את פרטיותו או את רכושו של הזולת. בנוגע להסגת גבול, צריכים לחול על האדם כללי פסיקה עקרוניים בעניינים ששנויים במחלוקת בינו לבין זולתו ונופלים בתחום החירות. פסיקה כזאת יכולה לכלול הטלת עונש על ידי הקהילה על מי שמפגין חוסר-כבוד מוכח כלפי זכויות הזולת. רוב הליברטריאנים חושבים שעונשים כאלה מוטלים כראוי על ידי המדינה באמצעות כללי הענישה הפלילית או האזרחית, אם כי חלקם מטילים ספק במידת ההכרחיות לראות את הענישה הזאת כתפקידה של המדינה.
ליברטריאנים בדרך כלל רואים כפגיעה בחירות כל מגבלה המוטלת על האדם או על רכושו על ידי המדינה ואינה משרתת את הצורך להעניש מישהו על הפרת זכויות הזולת. הגרסה הקיצונית של ליברטריאניזם היא אנרכו-קפיטליזם, השולל כל הגבלה ממשלתית שהיא על בסיס ההנחה שהכללים והחוקים אינם חיוניים, מאחר שבהיעדר ממשל, היחידים יעצבו קשרים חברתיים וכללים במסגרת של ממשל-עצמי.
ליברטריאנים רבים רואים את החיים, החירות והרכוש כזכויות יסוד של האדם, וחושבים שהתפשרות על אחת מהן תפגע בהכרח ברעותה. בדמוקרטיות, הם מחשיבים את ההתפשרות על זכויות הפרט במסגרת הפעילות הפוליטית ל"עריצות הרוב", מונח שנטבע לראשונה על ידי אלכסיס דה טוקוויל והתפרסם בזכותו של ג'ון סטיוארט מיל, שהדגיש את הסכנה שהרוב יכפה את הנורמות שלו על המיעוטים תוך הפרת זכויותיהם. ליברטריאנים לא מעטים חוששים מדמוקרטיה וכמה מהם אף מתנגדים לה, כיוון שהם סבורים שהצבעת ההמונים תוביל בהכרח כל משטר דמוקרטי למדיניות של רווחה סוציאלית באמצעות מיסוי, ולהתערבות בשוק העבודה באמצעות חקיקה, ומכאן לפגיעה בחירויות ובזכות הקניין.
זכויות וקונסקואנסיאליזם (תוצאתנות)
ליברטריאנים אחרים, כמו מילטון פרידמן, לודוויג פון מיזס ופרידריך האייק הצדיקו את הזכויות האמורות מטעמים פרגמטיים, תוצאתניים וגם מוסריים. הם טענו שליברטריאניזם מביא לשגשוג מרבי ולכמות מרבית של אנשים המסוגלים להגשים את מטרותיהם ולכן הוא הדרך הטובה ביותר לקידומה ולשיפורה של הרווחה החברתית.
מדיניות ליברטריאנית
ליברטריאנים מתנגדים בתוקף למה שהם רואים כהפרת זכויות האזרח באמצעים כגון הגבלת חופש הביטוי (הדיבור, העיתונות והפולחן הדתי), איסור ההתארגנות מרצון או הסגת גבולות הפרטיות או הקניין, חוץ מאשר במקרים שהיא נעשית כתוצאה מהליך הוגן (במשפט) במטרה לבסס אישום או להעניש על התנהגות פלילית. ליברטריאנים מתנגדים לכל צנזורה באשר היא (כלומר, לטענות על התבטאות פוגעת) ולהחרמת רכוש טרם המשפט החל. יתרה מזאת, רוב הליברטריאנים דוחים את ההבחנה בין הפוליטיקה למסחר בכל הקשור לחופש הביטוי וההתארגנות, הבחנה חוקית שבה משתמשים לעיתים קרובות כדי להגן מפני התערבות ממשלתית על הסוג הראשון של הפעילות, אך לא על הסוג השני.
ליברטריאנים מתנגדים לחוקים המגבילים את התנהגות היחיד או מה שנחשב כהתנהגות מקובלת, כמו גם לחוקים המתייחסים לפשעים ללא קורבנות. הם גם מאמינים, שהבחירה האישית של המוצרים והשירותים לא צריכה להיות מוגבלת על ידי דרישת רישיונות ממשלתיים או מונופולים בחסות ממלכתית ואף לא באמצעות הצבת מכשולים למסחר למען הגבלת הבחירה במוצרים ובשירותים של מדינות זרות (ראו סחר חופשי). בנוסף לכך, הליברטריאנים נוטים להתנגד להטלת איסורים חוקיים על שימוש בסמים, הימורים וזנות. הם מאמינים שאזרחים צריכים להיות חופשיים ליטול סיכונים אפילו עד כדי גרימת נזק ממשי לעצמם. לדוגמה, בעוד שמרבית הליברטריאנים מסכימים עם הרוב שרואה לנכון להשתמש בחגורות בטיחות, הם דוחים את החיוב להשתמש בהן כפטרנליסטי. באופן דומה, הם מאמינים שמנהל המזון והתרופות האמריקאי (וגופים דומים בארצות אחרות, כמו "בריאות קנדה") לא צריכים לאסור טיפולים רפואיים שיעילותם אינה מוכחת, כי לשיטתם כל החלטה בדבר טיפול צריכה להישאר בין המטופל לרופא והממשלה צריכה, לכל היותר, לפרסם קביעות לא מחייבות אודות יעילות ובטיחות.
ליברטריאנים רואים בחירויות אלה זכויות אוניברסליות מלידה, ואינם מוכנים לקבל פגיעה בהן בניסיון לתקן אי-שוויון חומרי או התנהגות פרועה (שאינה פוגעת בזולת).
אנרכו-קפיטליזם ומינארכיזם
חלק מהליברטריאנים הם מינארכיסטים, דהיינו תומכים במיסוי מינימלי בתור "רעה הכרחית" לצורך מימון גופים ציבוריים שיגנו על חירויות האזרח וזכויות הקניין, לרבות משטרה, מערכת משפט וכוחות מזוינים (ללא גיוס חובה). לעומתם, ליברטריאנים אחרים הם אנרכו-קפיטליסטים, המתנגדים לכל מיסוי ודוחים כל דרישה מצד הממשל בדבר זכותו להיות "מונופול על הפעלת כוח" בטענה שאין זה הכרחי. האנרכו-קפיטליסטים רוצים להרחיק את הממשל מענייני המשפט וההגנה ומעדיפים להסמיך קבוצות פרטיות לטיפול בנושאים אלה. לטענתם, האמונה של המינארכיסטים שאפשר להגביל את "המונופול על הפעלת כוח" למידות סבירות אינה מציאותית, וכל כפייה ממוסדת – אפילו בקנה מידה מצומצם – תמיד פוגעת במטרותיה המוצהרות.
היסטוריה
השימוש הראשון במונח שתורגם כ"ליברטריאן" מיוחס לאנרכו-קומוניסט ז'וזף דז'אק. הוא השתמש במונח הצרפתי "libertaire" במכתבו לפרודון ב-1857. בעוד שרבים מן האנרכיסטים השמאלנים עדיין משתמשים בו כהבנתם (מונחים בשפות צרפתית, איטלקית וכדומה, שניתנים לתרגום כ"ליברטריאן", משמשים בהן כמילים נרדפות לאנרכיסט), בשימושו השגור בארצות הברית אין לו שום קשר לסוציאליזם.
ליברליזם קלאסי – מקור ההשפעה העיקרי
ליברטריאניזם במובנו השגור בארצות הברית, שבו עוסק ערך זה, נחשב לצורה של ליברליזם קלאסי. תפישה זו, שבמקור התייחסו אליה פשוט כאל ליברליזם, צמחה באירופה ובאמריקה מתוך רעיונות ההשכלה, לרבות הפילוסופיות הפוליטיות של ג'ון לוק ומונטסקייה ופילוסופיית המוסר והכלכלה של אדם סמית'. לקראת שלהי המאה ה-18, רעיונות אלה נפוצו במהירות בכל רחבי העולם המערבי יחד עם המהפכה התעשייתית.
ג'ון לוק פיתח גרסה של האמנה החברתית כשלטון "בהסכמת האזרחים", השאובה מן הזכויות הטבעיות. לדעתו, תפקיד הרשות המחוקקת הוא הגנה על הזכויות הטבעיות בצורתן החוקית כזכויות האזרח. תוך כדי התבססות על רעיון הזכויות הטבעיות לוק הציע את תאוריית העבודה והקניין, שלפיה במצב הטבעי כל אחד "שייך" לעצמו ובזכות העבודה פירות מאמציו שייכים לו. מתוך תפישה זו של הזכויות הטבעיות צומחת הכלכלה המבוססת על זכויות הקניין והמסחר, שבה אמצעי החליפין הוא הכסף.
פילוסופיית המוסר של אדם סמית' הדגישה את הצורך בממשלה לא מתערבת כדי שהיחידים יוכלו להשיג כל מה שמאפשרים להם "הכישורים שבהם ניחנו בזכות האל", וזאת בלי התערבותם של כוחות שרירותיים. מניתוחו הכלכלי עלתה המסקנה, שכל התערבות ביכולתו של היחיד לתרום את מרב כישוריו לכל יוזמה שיבחר – התייחסות למדיניות מרקנטיליסטית ולגילדות מונופוליסטיות – תוביל לחלוקה בלתי-יעילה של העבודה ותכשיל את הקדמה באופן כללי. סמית' הצהיר ש"עסקה רצונית מתוך ידיעה תמיד מועילה לשני הצדדים". ב"רצונית" ו"מתוך ידיעה" הוא התכוון להיעדר כפייה והונאה.
במהלך המהפכה האמריקאית האבות המייסדים של ארצות הברית קידשו את הגנת החירות כאחת ממטרותיו העיקריות של הממשל. תומאס ג'פרסון אמר ש"החירות החוקית היא פעילות חסרת-מכשולים בהתאם לרצוננו בגבולות המשורטטים מסביבנו על ידי הזכויות השוות של הזולת". מיוחסת לו גם האמרה: "הממשל שמושל הכי טוב, מושל הכי מעט", אף על פי שזאת הייתה אמרתו של הנרי דייוויד תורו.
המרקיז דה לה פאייט ייבא את הרעיונות האמריקאיים על החירות כאשר חיבר ב-1789 את הצהרת זכויות האדם הצרפתית, שבה נאמר:
תוך שינוי נוסח דבריו של ג'רמי בנת'ם על התועלתנות, ג'ון סטיוארט מיל אמר ש"על עצמו, על גופו ועל מחשבתו, היחיד הוא הריבון". מיל התעמת עם מה שהוא קרא "עריצות הרוב". לטענתו התועלתנות מחייבת שההסדרים הפוליטיים יתאימו ל"עקרון החירות", כדי שלכל אדם יובטח החופש הרב ביותר שלא יסיג את גבולות החופש של האחרים וכל איש או אישה ימצא את מרב האושר. רעיון זה מצא לו מאוחר יותר תהודה בדבריו של הפילוסוף האנגלי הרברט ספנסר, אשר כדוגל ב"עקרון החירות השווה" אמר ש"לכל אדם החירות לעשות כל מה שהוא רוצה, בתנאי שאינו מסיג את גבולות החירות של אדם אחר".
פייר-ז'וזף פרודון תמך בגרסה אנרכיסטית של האמנה החברתית, אשר תהיה לא בין היחידים למדינה, אלא תהווה "הסכם בין אדם לאדם, הסכם שממנו חייבת לצמוח מה שאנו קוראים לה חברה". אחת מהצהרותיו המפורסמות היא "אנרכיה היא סדר". בנוסחתו להדדיות הוא טען, שבעלות העובד על פרי-עבודתו היא צורת הקניין הלגיטימית היחידה, בעוד הוא דוחה כל בעלות פרטית או שיתופית אחרת באמירה: "רכוש הוא גנבה!". מאוחר יותר הבהיר שאינו מתנגד לכל צורה של קניין והביע תמיכה בקניין פרטי בתור "משקל-נגד לכוחה של המדינה, אשר יבטיח את חירותו של היחיד".
המאה ה-20: התבדלות מן הליברליזם השמאלני
בתחילת המאה ה-20, הזרם המרכזי של החשיבה בחלקים רבים של העולם החל לסטות מן ההתמקדות הבלעדית כמעט בחירות השלילית ובשווקים חופשיים לעבר זכויות חיוביות, שקודמו על ידי התנועה הפרוגרסיבית בארצות הברית והתנועה הסוציאליסטית באירופה. במקום לראות את הממשל כקיים רק כדי "להבטיח את הזכויות" של בני-אדם חופשיים, רבים החלו בתעמולה למען השימוש בכוחה של הממשלה לקידום הזכויות החיוביות. דוגמה לשינוי זה הוא "ארבע החירויות" של פרנקלין רוזוולט; שתיים מהן – המגבילות את הממשלה מפני הסגת גבולות "חופש הביטוי" ו"חופש הפולחן" – הן שליליות, ואילו שתיים האחרות – "חופש ממחסור" (הבטחת ביטחון כלכלי ליחיד על ידי המדינה) ו"חופש מפחד" (מדיניות בינלאומית להשכנת שלום בין אומות) – הן חיוביות. (ראו "חירות שלילית" ו"חירות חיובית" בפרק "עקרונות" לעיל).
עם השינוי האמור, בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 המונח "ליברלי" זוהה בכמה ארצות דוברות אנגלית עם מדיניות פרוגרסיבית, בעוד רבים מאלה שדגלו בפילוסופיה המקורית, שבמרכזה מדינה עם סמכויות מינימליות, החלו לבדל את תורתם בכך שקראו לעצמם "ליברלים קלאסיים".
ב-1955 דין ראסל פרסם מאמר שעסק בהרהורו כיצד לקרוא לאותם אנשים, כולל עצמו, שהיו מחויבים לפילוסופיה הליברלית הקלאסית של אינדיבידואליזם ואחריות אישית. הוא כתב:
הפילוסופיה הליברטריאנית באקדמיה
הליברטריאניזם הפילוסופי זכה למידה גוברת של הכרה אקדמית עם פרסום הספר "אנרכיה, מדינה ואוטופיה" מאת הפרופסור רוברט נוזיק מאוניברסיטת הרווארד. הפילוסוף הליברל-השמאלני תומאס נייגל עורר הדים רבים בטיעונו שהליברטריאניזם של נוזיק הוא "חסר-בסיס", משום שיוצא מנקודת ההנחה שהאדם שייך לעצמו, ללא הסבר נוסף בעניין.
ז'אן נארווסון התכוון להיענות לאתגר של נייגל. תוך התבססות על ספרו של דייוויד גותייר הוא פיתח את הרעיון של ליברטריאניזם חוזי, אותו הוא תמצת בחיבורו "הרעיון הליברטריאני" ב-1998 ולאחר מכן הרחיב בעבודתו "כיבוד היחיד בתאוריה ולמעשה" ב-2002. בעבודות אלה נארווסון הסכים עם הטיעון של הובס שבני-האדם צריכים לוותר על יכולותיהם כגון לרצוח ולגנוב זה מזה, כדי להיחלץ ממצבם הטבעי, אך סטה מן התאוריה של הובס בטיעון שאין צורך במדינה אבסולוטית כדי לאכוף הסכם חברתי עם תנאים אלה; נארווסון טוען שלשם כך אין צורך במדינה בכלל. תומכים אחרים של הליברטריאניזם החוזי הם חתן פרס נובל ומייסד אסכולת הבחירה הציבורית בכלכלה ג'יימס מ. ביוקאנן והפילוסוף הצרפתי-הונגרי אנתוני דה-ז'אסה.
ליברטריאנים-שמאלנים
בפילוסופיה המדינית האנגלו-אמריקאית ישנו מחנה נוסף, שמאמין הן בעקרונות השוויון החברתי והן בחירות היחיד ובזכויות הקניין. הם קוראים לעצמם "ליברטריאנים-שמאלנים". ליברטריאנים-שמאלנים מאמינים שהחלוקה הסופית והמתחייבת מעצמה של הרכוש בטבע היא שוויונית באופן כזה, ששום אדם אינו יכול לצבור רכוש בצורה פרטית ולהפוך לבעלים בלעדי בדרך חוקית, אלא-אם-כן הוא מקבל אישור לכך מכל האחרים בקהילה המדינית. חלק מהליברטריאנים-השמאלנים אפילו משתמשים ב"תנאי הלוקאני" (לקניין פרטי) באופן שמאפשר לקדם צדק חלוקתי באמצעים שלכאורה תואמים את הזכויות הליברטריאניות לבעלות פרטית. עם הליברטריאנים-השמאלנים המודרניים נמנים פיטר ולנטיין, הילל שטיינר, פיליפ ואן פאריש ומייקל אוצוקה, שספרו "ליברטריאניזם ללא אי-שוויון" הוא אחד הטקסטים בעלי הנטייה השמאלנית ביותר בין הפרסומים הליברטריאניים האחרונים.
ליברטריאנים-שמאלנים ספגו ביקורת מימין ומשמאל כאחד. הליברטריאן הימני רוברט נוזיק חושב שבעלות פרטית וצבירת רכוש אינן עולות בקנה אחד עם עקרונות השוויון החברתי, ושהמגבלה היחידה שצריכה לחול על זכויות הקניין האלה, לפי הרעיון של לוק, היא שמימושן לא ירע את מצבם של אחרים. הפילוסוף והמרקסיסט האנליטי ג'רלד אלן כהן יצא בביקורת מקיפה על רעיונותיהם של ליברטריאנים-שמאלנים לגבי בעלות פרטית ושוויון. בספרו "בעלות עצמית, חירות ושוויון" הוא טוען, שכל שיטה שלוקחת ברצינות את השוויון ואת אכיפתו, לא יכולה להיות תמימת-דעים עם החירות ה"גסה" והבעלות הפרטית מבית-מדרשם של הליברטריאנים. תום ג' פאלמר ממכון קאטו הגיב על הביקורת של כהן בכתב-העת "Critical Review" וסיפק את המדריך לספרות המבקרת את הליברטריאניזם בסקירתו הביבליוגרפית "ספרות החירות" בכתב-העת "The Libertarian Reader" בעריכתו של דייוויד בועז.
ה"אובייקטיביזם" של איין ראנד
מעמדו של הליברטריאניזם שנוי במחלוקת בקרב אלה המכנים עצמם אובייקטיביסטים (אובייקטיביזם הוא השם שהעניקה הפילוסופית והסופרת איין ראנד למשנתה הפילוסופית). אף על פי שהליברטריאנים אימצו כמה מרכיבים מתוך הפילוסופיה של ראנד, האובייקטיביסטים (כולל איין ראנד עצמה) גינו את הליברטריאניזם כאיום על החירות והקפיטליזם. הם טוענים בעיקר שהליברטריאנים משתמשים ברעיונות אובייקטיביסטיים "אחרי ששיניהם נעקרו".
מנגד, חלק מהליברטריאנים רואים את האובייקטיביזם כמשנה דוגמטית, לא-מציאותית ובלתי-מתפשרת. לדברי עורכו של המגזין הליברטריאני "Reason" בגיליון מרץ 2005 שהוקדש להשפעת האובייקטיביזם, איין ראנד "היא אחת מן הדמויות החשובות בתנועה הליברטריאנית... ראנד עודנה אחת מ[המחברים] הנמכרים ביותר ומהדמויות המשפיעות ביותר במחשבה ובתרבות האמריקאית" בכלל ובליברטריאניזם בפרט. בכל זאת, הוא מודה שהוא נבוך מקישור המגזין שלו עם רעיונותיה. באותו גיליון קטי יאנג כותבת ש"הליברטריאניזם, התנועה הקרובה ביותר לרעיונותיה של ראנד, היא פחות צאצאית שלהם ויותר בת חורגת מרדנית". אף כי הם דוחים את מה שהם מגדירים כדוגמות של ראנד, ליברטריאנים כמו יאנג עדיין סבורים ש"מסר החירות והתבונה של ראנד... יכול להיות נקודת אחיזה" עבור הליברטריאנים.
המבצעים הצבאיים של ארצות הברית בעיראק הדגישו את אי-ההתאמה בין הפילוסופיה האובייקטיביסטית לרעיונות ליברטריאניים. האובייקטיביסטים חלקו פעמים רבות על גישת אי-ההתערבות של הליברטריאנים (המכונה לעיתים קרובות בדלנות, באופן מטעה). הם טענו שזכותה של מדינה לבצע פעולות מנע צבאיות כאשר ישנן עדויות חותכות לסיכון שמדינה אחרת תיזום שימוש תוקפני בכוחה הפיזי. רבים מן האובייקטיביסטים היו רוצים גם לראות את המדינה מגוננת בתקיפות על האזרחים והתאגידים האמריקאיים בחו"ל – כולל פעולה צבאית בתגובה להלאמה.
האובייקטיביסטים דוחים את הרתיעה הליברטריאנית, הגורמת להגדרה תכופה של המדינה והממשל כ"רעות הכרחיות"; עבור האובייקטיביסטים, ממשל המוגבל להגנה על זכויות האזרחים הוא מוסד מוסרי נחוץ בהחלט. האובייקטיביסטים מתנגדים לכל הזרמים האנרכיסטיים, ומתייחסים בחשדנות לקרבה הליברטריאנית לאנרכיזם אינדיבידואליסטי.
הקרב על מונטה קאסינו
הקרב על מונטה קאסינו (באיטלקית: Battaglia di Montecassino), המכונה גם הקרב על רומא, הוא סדרה של ארבע התקפות של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, בניסיון להבקיע את קו החורף שבו החזיקו הכוחות הגרמניים ולכבוש את רומא.
ליברטריאניזם
ליברטריאניזם ופוליטיקה
הרטוריקה הליברטריאנית מוגבלת לעיתים קרובות על ידי הדיון הפוליטי, משום שהוא שמושך את תשומת לב הציבור בחיים שהתנהלותם נקבעת על ידי הפוליטיקה. כך יוצא, שהציבור רואה בראש ובראשונה את המפלגות הליברטריאניות מנסות להגביל את המדינה ולסלול את הדרך לתרבות של לסה פר; אולם המסר הבסיסי של הליברטריאנים אינו אכיפת רעיונותיהם באמצעים פרלמנטריים. תוצאה של תרבות ליברטריאנית יכלה להיות סרבנות כלפי כל התערבות ממשלתית, אך לא רק באמצעות הגבלתה למידה שהולמת מדיניות ליברלית או מדינה עם סמכויות מינימליות. אם העניין היה מסתכם בזה, ניתן היה להטיל ספק בליברטריאניות של גישה כזו, משום שבמקרה הטוב היא הייתה נוטה לעבר ה"חופש" במובנו התועלתני ולא אל החוקים הליברטריאניים.
הפילוסוף המינארכיסטי רוברט נוזיק הציג את הסוגיה העומדת בבסיסה של כל תאוריה מדינית: "שאלת היסוד של התאוריה המדינית, זו שקודמת לכל השאלות בדבר הדרך שבה המדינה צריכה להתארגן, היא האם צריכה בכלל להיות מדינה. מדוע שלא תהיה אנרכיה?" ("אנרכיה, מדינה ואוטופיה", 1974). לדעתו, השאלה הזאת לא באמת נענית על ידי הפילוסופים והתאורטיקנים בני-זמננו, שמשיבים עליה בצורה מעגלית כדי לתמוך בדעותיהם המעוצבות מראש על תפקיד המדינה, למשל באמצעות ציטוטים מ"לוויתן" של תומאס הובס. נוזיק עצמו השיב על השאלה בדרך משלו, שמשכה ביקורת מן המחנה האנרכו-קפיטליסטי ועוררה תגובות חיוביות בקרב תומכי המדינה.
הקרב על מונטה קאסינו
בתחילת 1944 החזיקו הכוחות הגרמנים ממערב להרי האפנינים קו הגנה שנקרא "קו החורף". באמצעות קו הגנה זה, שנבנה מדרום לרומא, החזיקו הגרמנים במרכז איטליה. נקודת מפתח בקו זה הייתה מונטה קאסינו.
ליברטריאניזם
ליברטריאניזם ופוליטיקה
מכל מקום, להסכמה עם ההנחה שנוזיק נתן לה פרסום, שאין שום היגיון לדון בתת-סוגיה של המדינה בהיעדר בסיס מחייב למדינה עצמה, הייתה השפעה בלתי-נמנעת על חייהם המקצועיים של הליברטריאנים העקביים, כפי שתואר תוך כדי הזדהות על ידי האנס-הרמן הופה:
הקרב על מונטה קאסינו
מ-17 בינואר עד 18 במאי הסתערו בעלות הברית ארבע פעמים על מונטה קאסינו. בסופו של דבר, פעולות איגוף בקטעי חזית אחרים אילצו את הגרמנים לפנות את המקום. ההסתערויות גבו מחיר כבד משני הצדדים: 20,000 אבדות לגרמנים ו-54,000 לבעלות הברית.
ליברטריאניזם
ליברטריאניזם ופוליטיקה
אם כן, חלק מן הליברטריאנים העקביים ביותר נאלצו לעבוד מחוץ לממסד האקדמי, אך מה נעשה במקום פועלם במוסדות הרשמיים על ידי הוגי הדעות הליברלים והמינארכיסטים, אשר כפחות עקביים, מוכנים להסכים לשימוש המדינה לשם קביעת הסדרים חברתיים מכל סיבה שעולה על דעתם? מילטון פרידמן ואחרים קידמו בהצלחה תפישות פוליטיות ישימות, שיכולות להיות הכרחיות לתפקודה התקין של המדינה אפילו בשיטה ממלכתית-נצלנית (לדעתם של סוציולוגים כמו פרנץ אופנהיימר).
הקרב על מונטה קאסינו
רקע
לאחר נחיתתם בסאלרנו שבדרום מערב איטליה ב-9 בספטמבר 1943, התקדמו בעלות הברית צפונה בשני ראשי חץ כנגד המגינים הגרמנים. הארמייה החמישית האמריקנית בפיקודו של הגנרל מארק קלארק התקדמה ממערב לאורך רצועת החוף המערבית, כשממזרח מתקדמת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של גנרל מונטגומרי לאורך החוף האדריאטי. התקדמות בעלות הברית דרך איטליה הייתה איטית. המגינים הגרמנים ניצלו היטב את תנאי השטח הקשיים והקימו קווי מגננה לרוחבה של איטליה. פילדמרשל אלברט קסלרינג, מפקד הכוחות הגרמניים באיטליה, החליט להיעזר בנהרות הזורמים מדרום לרומא כמכשול טבעי ולהקים שם קו מגננה חזק שנודע בשם קו החורף, שורה של ביצורים לרוחבה של איטליה. כדי להרוויח למהנדסיו את הזמן הדרוש להקמת קו החורף, קסלרינג תכנן הקמת עמדות הגנה נוספות דרומית משם אשר יעכבו את התקדמות בעלות הברית.
ליברטריאניזם
ליברטריאניזם ופוליטיקה
רותברד (ב"'מוסר החירות", 1982) הסביר את השקפתו על תפקידה המעשי של הפילוסופיה המדינית:
מדיניותן של מפלגות ליברטריאניות
ליברטריאנים נחשבים לעיתים קרובות לימנים, בדרך כלל על ידי מי שאינם ליברטריאנים בארצות הברית ובקנדה, משום שבמדינות אלה לליברטריאנים יש יותר מן המשותף עם השמרנים המסורתיים מאשר עם הליברלים האמריקאיים, במיוחד בנושאי כלכלה ופיקוח על נשק. רוב הליברטריאנים גם מחשיבים את "הרפובליקה החוקתית" (רפובליקה המוגבלת באופק הדוק על ידי חוקת ארצות הברית) כצורת ממשל טובה יותר מדמוקרטיה "בלתי-מוגבלת", אותה הם תופשים כ"עריצות הרוב". (בתור רפובליקאים חוקתיים, מרבית הליברטריאנים רואים את חבר בית-הנבחרים מטעם מדינת טקסס והמועמד הליברטריאני לשעבר לנשיאות, רון פול, כליברטריאן פילוסופי, אף על פי שרשמית הוא מחובר למפלגה הרפובליקאית).
עם זאת, זה מטעה לתאר את הליברטריאנים כימנים (או כשמאלנים), משום שעיקרי משנתם הפילוסופית לא עונים במדויק להגדרות המקובלות של שמאל–ימין. לדוגמה, הליברטריאנים מתנגדים למלחמה בסמים, לגיוס חובה, לכל מלחמה שאינה לשם הגנה-עצמית ולכל סיוע להגן על מדינה זרה, ובאותה העת תומכים בסחר חופשי, בחופש הביטוי ובהורדת מיסים למינימום; באופן זה, הם ממוקמים בשני צדי המתרס בחלוקה הפוליטית הקלאסית בין שמאל לימין.
הקרב על מונטה קאסינו
רקע
בתחילת אוקטובר החזיקו בעלות הברית בכל דרומה של איטליה, ועמדו בפני קו הוולטורנו. נדרשו להם עוד כשלושה חודשים של לחימה קשה עד אשר הגיעו לקו החורף. רכסי ההרים והנהרות גרמו לכך שלא היה ניתן לנהל לוחמה ניידת ושימוש נרחב בטנקים ובכלים משוריינים היה לעיתים קרובות בלתי אפשרי. ממזרח התקדמה הארמייה השמינית של מונטגומרי על כביש 5 המוביל לרומא והצליחה לפרוץ את קווי ההגנה הגרמנים ולכבוש בתום קרב קשה את העיר אורטונה (28 בדצמבר 1943), אך כאן נעצרה בגלל התנגדות עיקשת של המגינים ומזג אוויר קשה. היה ברור כעת כי כל התקדמות לרומא דרך הכביש לא תהיה אפשרית עד בוא האביב.
ליברטריאניזם
מדיניותן של מפלגות ליברטריאניות
דרך אחרת להבין מהו מיקומם של הליברטריאנים על הקשת הפוליטית היא לעמת את השקפותיהם עם הליברליזם, שתומך בפעילות ממשלתית לקידום השוויון, ועם השמרנות, שתומכת בפעילות ממשלתית לקידום הסדר. ליברטריאנים תומכים בחירות ומתנגדים לפעילות ממשלתית לקידום השוויון או הסדר, בגלל הנחה שהסדר צומח מתוך מצב של צדק. לדוגמה, השמרנים קרוב לוודאי יתמכו באיסור נישואים חד-מיניים למען שימור הסדר המסורתי, הליברלים קרוב לוודאי יתמכו בהתרת נישואים חד-מיניים למען הבטחת השוויון בפני החוק, ואילו הליברטריאנים קרוב לוודאי יתקפו את עצם הרעיון של נישואים באישור ממשלתי. באופן ספציפי, ליברטריאנים מתנגדים לרעיון שלממשל מגיע תפקיד כלשהו בנישואים מלבד אכיפה של כל חוזה חוקי שהזוג נקשר בו מתוך בחירה. ליברטריאנים גם מתנגדים למגוון הזכויות שמוענקות בימינו לבני-אדם מתוקף היותם נשואים.
הקרב על מונטה קאסינו
רקע
מאחר שההתקדמות של הארמייה השמינית נעצרה, היה ברור כי הדחיפה לעבר רומא תגיע ממערב, מידיה של הארמייה החמישית של קלארק. תנאי השטח שם היו מעט נוחים יותר מאשר במזרח, ותנועת כלי רכב ושריון הייתה אפשרית בזכות שני הכבישים המובילים לרומא, כביש 6 ו-7. כביש 7 היוצא מנאפולי עבר דרך רצועת החוף בין הים לרכסי ארוצ'י; כביש 6 היוצא גם הוא מנאפולי עבר דרך עמק הלירי. הכניסה לעמק נשלטה על ידי גבעת מונטה קאסינו, שבראשה עמד המנזר הבנדיקטיני מהמאה ה-6 לספירה שנבנה כמבצר להגנה על הדרך לרומא. למרגלות הגבעה שכנה העיירה קאסינו שדרכה זרם נהר הרפידו המהיר. מונטה קאסינו הייתה אם כן לחלק החיוני ביותר בקו גוסטב, רצועת ההגנה העיקרית של קו החורף, והיוותה צוואר בקבוק לבעלות הברית שהיו מוכרחים לפרוץ דרכה אם בכוונתם לכבוש את רומא.
ליברטריאניזם
מדיניותן של מפלגות ליברטריאניות
נושא נוסף שבחינתו עשויה לשפוך אור רב על הליברטריאניזם, הוא אפליה במקום העבודה. ליברל טיפוסי יתמוך בחוקים שמענישים את המעסיק על אפליה שלא על בסיס כושר העבודה, שמרן טיפוסי יתמוך בהתרה ואולי אפילו בעיגון חוקי של אפליה כזאת, ואילו ליברטריאן קרוב לוודאי יתנגד לכל חקיקה בעניין זה, משום שחוקים כאלה יסיגו את גבולות זכויות הקניין של בעל העסק, כמו גם של חירות המועסקים שנשכרו כדין. במילים אחרות, גם אם ליברטריאן כלשהו ירגיש בעוצמה שקבוצות שונות המופלות בחברה צריכות לזכות בשוויון, הוא יגיד שההתערבות בנושא למען כינון השוויון היא לא תפקיד המדינה, אלא תפקיד החברה. לדעת הליברטריאנים, אם האדם מופלה על ידי עסק, הוא חופשי לעבוד במקום אחר, ליזום עסק עצמאי שנאמן לעולם הערכים שלו או אולי להוביל מסע להחרמה וביוש של העסק המפלה. יכולתם של הליברטריאנים להבחין בין השוויון לחירות בנושא זה מעידה על אמונתם ששוויון במעמד אינו בהכרח תנאי לחירות, במיוחד לחירות להיקשר בהסכמים שלא מתוך כפייה. גם בגלל תמיכתם למעשה בחירויות מן הסוג של אפליית הזולת, ליברטריאנים תומכים בחופש ההתארגנות, שהוא הבסיס לזכויות האדם.
הקרב על מונטה קאסינו
הקרב הראשון של הגאריגליאנו והראפידו
ב-17 בינואר 1944 החלה הארמייה האמריקנית החמישית לתקוף את העמדות הגרמניות. באגף השמאלי, שהתקדם על החוף, החל הקורפוס ה-10 הבריטי בפיקודו של גנרל מק'קריי עם הדיוויזיה ה-5 בהתקדמות מעבר לגאריגליאנו וכבש את העיירה מינטרנו מדיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-94 למחרת. התקפות של הדיוויזיה ה-56 הבריטית על קסטלפורטה ומאוחר יותר ניסיונות של הדיוויזיה ה-46 לחצות את הגאריגליאנו בברך הנהר נכשלו לאחר התערבותן של דיוויזיות הפאנצרגרנדיר ה-29 וה-90. באזור ההתקפה הראשי, קלארק השתמש בהקורפוס השני תחת מייג'ור גנרל ג'פרי קיז חזיתית: משמאל הדיוויזיה האמריקנית ה-36 תחת מייג'ור גנרל ווקר הייתה אמורה לכפות גישה ישירה בליריטל לכיוון ויה קסילינה (כביש 6), מימין הייתה הדיוויזיה האמריקנית ה-34 תחת מייג'ור גנרל ריידר אמורה להקיף את הצד הצפוני של הר קאסינו דרך מונטה קסטלונה ומונטה מאיולה. ההתקדמות הדרומית לא צלחה עקב התנגדות דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 וגרמה אבדות כבדות ליחידות האמריקניות התוקפות. דיוויזיית הגרנדירים ה-44 האוסטרית בפיקודו של לוטננט גנרל פרנק שהוצבה על מונטה קאסינו ועל הר קהיר, והדיוויזיה ההררית ה-5 מצפון להר תחת גנרל רינגל החזיקה בהצלחה על מונטה קרוצ'ה בגובה 1,074 מטר ועל מונטה סיפלקו. יש התולים את הכישלון של ההתקפה בחוסר ניסיונו של קלארק בעוד אחרים טוענים כי בשל העובדה שקלארק נאלץ לפקד גם על גזרת אנציו הוא התמקד פחות במונטה קאסינו. ב-25 בינואר ניסתה הדיוויזיה האמריקנית ה-34 לפרוץ דרך בהתקפה מחודשת על רוקה ג'נולה. חיל המתנדבים הצרפתי בפיקודו של גנרל ז'ואן תמך בכנף הימני על ידי תקיפת מונטה בלוודר. ב-28 בינואר נאלצו הגרמנים להחליף את דיוויזיית הגרנדירים ה-44 העייפה בדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90, ששוחררה על הגאריגליאנו והשתלטה על ההגנה מקאסינו לעמק סקו. האמריקאים פרשו מקאסינו לאחר המתקפה המתמשכת שלהם שנמשכה ימים ומ-12 בפברואר קיבלה את האחריות על הגזרה הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 תחת לוטננט גנרל ברנרד פרייברג.
ליברטריאניזם
התנועה הליברטריאנית
חלק מן הליברטריאנים, כמו דייוויד בועז, סגן נשיא מכון קאטו (צוות חשיבה אמריקאי של ליברטריאנים), מסכימים עם הקביעה, שלמען הבהירות והדיוק יש לייחד את השימוש במונח ליברליזם קלאסי להתייחסות להוגים ליברלים מוקדמים, זאת בגלל ההבדלים בין רוב הליברטריאנים לבינם. אף-על-פי-כן, עמדתו הרשמית של מכון קאטו היא שליברליזם קלאסי וליברטריאניזם הם היינו הך; הם היו מעדיפים לקרוא לעצמם "ליברלים", אך בוחרים שלא להשתמש במונח הזה בגלל הקשריו המבלבלים בארצות דוברות-אנגלית (מרבית המכנים את עצמם ליברלים מעדיפים כלכלה מעורבת על-פני כלכלת שוק חופשי). מכון קאטו מתנגד להוספת המילה "קלאסי" למונח, משום שלדעתו "המילה 'קלאסי' יוצרת הקשר לפילוסופיה הנראית כמפגרת בזמן". אם כך, הם מתפשרים לבסוף על המונח "ליברטריאן", שהשימוש בו מונע בלבול ואסוציאציות מוטעות.
הקרב על מונטה קאסינו
קרב שני - מבצע הנוקם
למבצע נוקם, שתוכנן להתחיל ב-15 בפברואר, התוכנית של הגנרל פרייברג קראה שוב להתקפה ישירה נגד עמדת קאסינו. מצפון, הייתה אמורה הדיוויזיה ההודית ה-4 בפיקודו של בריגדיר גנרל דימולין להתקדם לאורך הרכס ובדרום מזרח הניו זילנדים היו אמורים להתקדם לאורך קו הרכבת ותחנת הרכבת על פני הראפידו. עבור מתקפה זו ישירות מדרום לקאסינו, ביקש מפקד הדיוויזיה השנייה של ניו זילנד, מייג'ור גנרל קיפנברגר, הפצצת העמדות הגרמניות והמנזר, שבו - ללא הוכחה - נחשד קיומה של תחנת רדיו גרמנית. למעשה, המנזר לא נכבש על ידי יחידות גרמניות. מעקף רחב של קאסינו, שהיה הופך את המנזר לחסר חשיבות מבחינה צבאית, הגיע לגנרל אלכסנדר, המפקד העליון של קבוצת הארמיות ה-15, אך הוא לא התחשב בו.
ליברטריאניזם
התנועה הליברטריאנית
ליברטריאנים ובני-בריתם אינם קבוצות הומוגניות, אך הם שיתפו פעולה בהקמת צוותי חשיבה, מפלגות פוליטיות ופרויקטים נוספים. למשל, מארי רותברד, כלכלן מן האסכולה האוסטרית, הקים יחד עם השמרנים את מועדון ג'ון ראנדולף, את המרכז ללימודים ליברטריאניים ואת מכון קאטו. הוא גם הצטרף ב-1971 לדייוויד נולאן בהקמת המפלגה הליברטריאנית של ארצות הברית. (רותברד הפסיק את פעילותו במפלגה ב-1985 וחלק מממשיכי דרכו, כמו ליו רוקוול, עוינים אותה). בימינו, חלק מן הליברטריאנים האמריקאים תומכים במפלגה הליברטריאנית, חלקם לא תומכים בשום מפלגה, ואילו חלקם מנסים לפעול במסגרת המפלגות הגדולות על-אף חילוקי הדעות. ועד החירות הרפובליקאי (אגף במפלגה הרפובליקנית) מקדם השקפות ליברטריאניות. גוף דומה, ועד החופש הדמוקרטי, קיים במפלגה הדמוקרטית, אך הוא פחות מאורגן. חבר בית-הנבחרים מטעם הרפובליקאים, רון פול, הוא גם חבר המפלגה הליברטריאנית ופעם אף היה מועמדה לנשיאות.
Muvimiento Libertario (התנועה הליברטריאנית) של קוסטה ריקה היא המפלגה הליברטריאנית הלא-אמריקאית הבולטת, שנציגיה הם כ-10% מחברי בית-המחוקקים הלאומי של המדינה. Muvimiento Libertario נחשבת למפלגה הליברטריאנית הראשונה בהיסטוריה, שזכתה להישגים אלקטורליים ניכרים ברמה ארצית, אך היה לזה מחיר פוליטי. למשל, ריגוברטו סטיוארט, השותף בהקמת המפלגה (שהוא גם מייסד הפרויקט הכלכלי-פוליטי הליברטריאני "לימון-ריאל" לקידום אוטונומי של אחת המחוזות בקוסטה ריקה ומנהל צוות החשיבה הליברטריאני בשם "המוסד למען החירות והניתוח הפוליטי") איבד את השפעתו במפלגה ואת התמיכה בפרויקט שיזם. מנקודת המבט של תומכי תאוריית הבחירה הציבורית, Muvimiento Libertario, בעודה מקבלת כספים מגרמניה מקרן פרידריך נוימן הליברלי, משחיתה את העקרונות הליברטריאניים ונוטה למדיניות אנטי-ליברטריאנית בתהליך של צבירת כוח פוליטי.
הקרב על מונטה קאסינו
הרס המנזר
ב-15 בפברואר הפציצו מטוסי B-17 מבצר מעופף את מנזר מונטה קאסינו מחשש שיהפוך לעמדת תצפית של הארטילריה הגרמנית על האזור כולו. למרות ההפצצה הכבדה (1,150 טונות של חומר נפץ) וחורבן מוחלט של המנזר לא דווח על הרוגים מקרב הצבא הגרמני אך נהרגו אזרחים איטלקים רבים שחיפשו מקלט במנזר מפני הקרבות.
ליברטריאניזם
התנועה הליברטריאנית
המפלגה הליברלית של הונג קונג היא דוגמה נוספת למפלגה פוליטית עם נטיות ליברטריאניות במישור הכלכלי. המפלגה הזו היא השנייה בגודלה במועצה המחוקקת, אך היא חבה את עיקר הצלחתה לשיטת הבחירות הייחודית הנהוגה בהונג קונג, שמאפשרת למגזר העסקי לבחור את מחצית החברים במועצה, בעוד מחציתם נבחרים בבחירות ישירות.
ישנן בעולם מפלגות ליברטריאניות נוספות עם מידות שונות של הצלחה. הליברטריאניזם נמצא בצמיחה בצרפת אחרי ייסודה של "Liberte Cherie" ("החירות האהובה"), צוות חשיבה ואגודת פעילים עם כ-2,000 חברים. "Liberte Cherie" זכה לפרסום ניכר ב-2003, כאשר הצליח להוציא לרחובות 80,000 פריזאים להפגנה נגד עובדי המדינה השובתים.
הקרב על מונטה קאסינו
הרס המנזר
בדיעבד הסתבר כי הפצצת המנזר גרמה ליותר נזק מתועלת: לגרמנים היה הסכם עם הנזירים שלא להשתמש במנזר למטרות צבאיות. הרס המנזר למעשה ביטל את ההסכם וחיילי דיוויזיית הפאלשירמייגר ה-1 השתמשו בחורבותיו כמוצבים קדמיים לתצפית. בנוסף, גרם הדבר לנזק תעמולתי לבעלות הברית והחשמן האיטלקי מגליונה כינה את ההפצצה "טעות גסה... פיסת טיפשות דוחה". האפיפיור האיטלקי פיוס ה-12 בחר שלא להגיב על ההפצצה.
ליברטריאניזם
התנועה הליברטריאנית
ב-2001 יסד ג'ייסון סורנס, איש מדעי-המדינה ופעיל פוליטי, את פרויקט "המדינה החופשית". לטענתו 20,000 ליברטריאנים אמורים להגר לאחת ממדינות ארצות הברית כדי לרכז בה את פעילותם. באוגוסט 2003 חברי הפרויקט בחרו במדינת ניו המפשייר, אך נכון ל-2005, היו דאגות בקשר לגידול האיטי במספר המשתתפים שאמורים להגשים אותו. בנוסף לכך, חברי הפרויקט שלא היו מרוצים מבחירתה של ניו המפשייר יזמו במחאה פרויקטים יריבים, כמו פרויקט "המערב החופשי" ו"צפונה לעתיד" (פרויקט לריכוז הפעילות במדינה אחרת ולמען אלסקה משוחררת). ישנו גם פרויקט "המדינה האירופית החופשית".
הקרב על מונטה קאסינו
הרס המנזר
בערב היום שלמחרת ההפצצה, פלוגה מדיוויזיית הרגלים ההודית ה-4 תקפה את הנקודה האסטרטגית 593. ההתקפה נכשלה והאבדות הגיעו לכדי מחצית מהתוקפים. למרות הכישלון נמשכו הסתערויות מצד בעלות הברית אך מחסור בשריון ובנ"ט אילץ אותם לסגת אל מול מתקפת שריון גרמנית ב-18 בפברואר.
ליברטריאניזם
התנועה הליברטריאנית בישראל
הליברלים בליכוד היא קבוצה פנים-מפלגתית הפועלת במסגרת תנועת הליכוד, בכנסת, בממשלה ובקרב הציבור לקידום מדיניות ליברלית, תוך דגש על התחום הכלכלי, וזאת בהתאם להגות הליברלית ותורתו של זאב ז'בוטינסקי, אבי תנועת הליכוד. הקבוצה מבקשת לקדם את ערכי חופש הפרט והשוק החופשי.
הקרב על מונטה קאסינו
קרב שלישי - מבצע דיקנס
בין 15 ל-23 במרץ, התקיימה המתקפה השלישית של בעלות הברית. לאחר שני הקרבות הראשונים הוחלט בפיקוד בעלות הברית כי אין לנסות להתקדם לאורך נהר הרפידו לעבר מונטה קאסינו במהלך החורף. נדחו גם הצעות להגיע לעיירה באמצעות טיפוס על צוקי ההרים בשל ניסיונות קודמים שנחלו כישלון חרוץ וגם אבדות רבות. הוחלט כי יש להתקדם מצפון דרך אפיק נהר הרפידו בשני ראשים: הראשון לעבר מונטה קאסינו והשני לעבר גבעת מונסטרי. דיוויזיית החי"ר הבריטית ה-78 שהגיעה למקום בסוף פברואר נבחרה להתקדם לעבר מונטה קאסינו תחת פיקוד ניו זילנדי.. לאחר הפצצה של 575 מפציצים ו-200 מפציצי קרב, ומטח של 746 תותחים, התרכז כל כוח ההפצצה נגד גזרת התקיפה הצרה. רגימנט הצנחנים הגרמני השלישי שהיה פרוס בפיקודו של קולונל היילמן הושמד כמעט לחלוטין. התקפה של הדיוויזיה ה-4 ההודית נגד רוקה ג'נולה, כעת בפיקודו של לוטננט גנרל אלכסנדר גאלאוויי, שנתמכה על ידי חטיבת השריון הניו זילנדית ה-4, כבשה לבסוף את גבעה 193. הגנרל היידריך פרש את עתודותיו והצליח לאבטח רק שליש מהעיר קאסינו לאחר התקפת בעלות הברית. התקפות הנגד הגרמניות ב-17 וב-19 במרץ נגד חדירות אויב במונטה קלוואריו ובתחנת קאסינו לא צלחו והביאו רק לאבדות כבדות. הדיוויזיה הבריטית ה-78, שהתקדמה ב-20 במרץ, לא הצליחה לשבור את ההתנגדות של הצנחנים הגרמנים.
ליברטריאניזם
התנועה הליברטריאנית בישראל
הקבוצה הוקמה בשנת 2013 במטרה "לעצור את הסחף של חבירה לוועדים ההסתדרותיים והתרפסות לאליטות המפא"יניקיות הישנות".
הקרב על מונטה קאסינו
קרב שלישי - מבצע דיקנס
ב-23 במרץ הפסיק הגנרל אלכסנדר את ההתקפות חסרות הטעם. הבריטים איבדו כ-3,000 איש והניו זילנדים 1,600 איש. הגרמנים גם הם סבלו אבדות כבדות. בנוסף, תקופה של שלושה שבועות של גשם אילצה את נטישת המבצע לחלוטין, וב-24 במרץ חזר החורף לדרום אברוצו. הזמן נוצל על ידי בעלות הברית לארגון מחדש נרחב של אזורי הפיקוד. מרבית הארמייה השמינית הבריטית, בפיקודו של לוטננט-גנרל אוליבר ליס, תפסה את הפיקוד על שני הצדדים של קאסינו. מבצע דיאדם המתוכנן היה אמור להתחיל לפני הפלישה לנורמנדי על מנת לרתק את הכוחות הגרמניים באיטליה.
ליברטריאניזם
התנועה הליברטריאנית בישראל
יושב ראש הליברלים בליכוד ומייסד הקבוצה הוא אמיר וייטמן, שנמנה גם בין מייסדי התנועה הליברלית החדשה.
הקרב על מונטה קאסינו
קרב רביעי - מבצע נזר
ב-11 במאי 1944, בשעה 23:00 שעון מקומי, החלה המתקפה הסופית המכריעה של בעלות הברית. המתקפה תוכננה מהים ועד קאסינו ורוחבה היה 32 ק"מ עם ארבעה קורפוסים. מטח ארטילריה מאסיבי עם 1,060 תותחים מהארמייה הבריטית השמינית ו-600 תותחים מהארמייה האמריקנית החמישית הקדים את פעולת החי"ר שהחלה בשעה 23:45. גזרת עמק לירי היווה את גבול הגזרה בין הארמייה האמריקנית החמישית לארמייה הבריטית השמינית: פולנים ואנגלים ניצבו בקטע הצפוני משני צידי קאסינו על הראפידו, צרפתים (אלג'יראים ומרוקאים) ואמריקאים מדרום לו עד מינטרנו על ההר, הגדה הימנית של הגאריגליאנו.
ליברטריאניזם
התנועה הליברטריאנית בישראל
החל משנת 2011 קיימת בישראל התאגדות של תומכי הליברטריאניזם במסגרת התנועה הליברלית החדשה, ברוח עקרונות הליברטריאניזם והליברליזם הקלאסי. התנועה פועלת למען זכויות הפרט ושוק חופשי בהשפעת רעיון הזכויות הטבעיות שנוסחו על ידי ג'ון לוק
התנועה מגדירה עצמה כ"תנועה בלתי מפלגתית, רעיונית-חברתית אקטיביסטית הפועלת במרחב התרבותי והציבורי לקידום רעיונות החופש בישראל". בכנס ההקמה של התנועה שנערך ב-8 בספטמבר 2011 נאמר כי מטרות התנועה הן לפעול "לקידום חופש אישי, כלכלי וחברתי ולהגשמת החזון הציוני של 'עם חופשי בארצנו'". התנועה מעוניינת להעמיד "אלטרנטיבה רעיונית לתפיסות הקולקטיביסטיות והמרקסיסטיות".
הקרב על מונטה קאסינו
קרב רביעי - מבצע נזר
הקורפוס הבריטי ה-13 בפיקודו של גנרל קירקמן שכלל את הדיוויזיות הבריטיות ה-4, ה-78 וההודית ה-8 הצליח לעקוף את ההר מדרום ובכך לפרוץ לקו גוסטב, שהצנחנים הגרמנים לא יכלו עוד להחזיק בו. בעוד שגוף היחידות העיקרי החל לעקוף את ההר משמאל ומימין, הקורפוס הפולני השני בפיקודו של לוטננט גנרל ולדיסלב אנדרס קיבל את ההוראה לכבוש את חורבות המנזר בהתקפה חזיתית. כאן הדוב החום הסורי וויטק, אשר נתפס באיראן ואומץ על ידי תותחנים מהקורפוס הפולני השני וליווה את הכוחות מאז 1942, נשא ארגזים של פגזי מרגמה על פני שדה הקרב הקשה.
ליברטריאניזם
התנועה הליברטריאנית בישראל
מייסדי התנועה הם: מוטי היינריך (בעל אתר "קו ישר" שמציג מודל חלופי לתפקודה של מדינת ישראל המבוסס על כלכלה חופשית), ירון לרמן (יו"ר התנועה לצבא מקצועי), אמיר וייטמן (עיתונאי), ד"ר אבי נוב (עורך דין), בועז ארד (דובר התנועה הליברלית החדשה, היה עמית מחקר ודובר במכון ירושלים לחקר שווקים, מוציא לאור ועורך כתב העת "אנכי" המוקדש לפילוסופיה של איין ראנד ומייסד "הבלוג הירוק - הפורום לרציונליות סביבתית").
החל מזמן הקמתה התנועה פעילה על ידי פרסום מאמרים, ראיונות בתקשורת ופנייה לבג"ץ. כמו כן, חבריה מקיימים פעילות נרחבת (רשמית ועצמאית) ברשת.