cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טייסת 160
הקמת הטייסת
באפריל 1975 הגיעו לישראל מסוקי ה-AH-1G קוברה הראשונים. המסוקים נקלטו ביחידת ניסוי בפיקודו של רס"ן שהוקמה במיוחד למטרה זאת בבסיס תל נוף. לאחר כשמונה חודשים הוגש דו"ח הניסוי שתמך בקליטת מסוקי הקוברה בחיל האוויר למפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד, ובפברואר 1976 החליט פלד לאמץ את המסקנות יחידת הניסוי, ולהפוך אותה מיחידת ניסוי לטייסת מבצעית. בנוסף, הוחלט לשדרג את המסוקים לרמה של AH-1Q, על מנת לאפשר למסוקים לשגר טילי טאו נגד טנקים, וכן לרכוש מסוקים נוספים מדגם AH-1S, גרסה משופרת של ה-AH-1Q. במאי 1977 נשלחו מסוקי ה-AH-1G וחלק מאנשי הטייסת לארצות הברית. המסוקים עברו שדרוג, ואנשי הטייסת למדו את תורת ההפעלה המבצעית של הקוברה, המצוידת בטילי טאו.
ב-1 בדצמבר 1977 נסגרה יחידת הניסוי והוקמה טייסת 160 כטייסת מסוקי קוברה שקיבלו את הכינוי "צפע". באוגוסט 1978 החלה הטייסת לקלוט את מסוקי הקוברה ששודרגו לרמה של AH-1Q. ב-9 במאי 1979 ביצעה הטייסת את משימת התקיפה הראשונה שלה שבה זוג מסוקי קוברה תקפו בטילים מבנה בלבנון אליו נסוגו מחבלים שתקפו את קיבוץ מנרה.
קליטת ה"להטוט"
ב-1979 החלה הטייסת לקלוט את מסוקי הקוברה המשופרים מסוג AH-1S שקיבלו את הכינוי "צפע ב'". ב-19 בספטמבר 1979 עברה הטייסת לבסיס פלמחים. בתקופה זאת מנה סד"כ הטייסת 12 מסוקי קוברה בסך הכל ומגבלה שהטיל הממשל האמריקני מנעה רכישתם של מסוקי קוברה נוספים על ידי ישראל. עקב מגבלה זו, הוחלט לבחון מסוק נוסף שיעבה את הסד"כ הדל של מסוקי הקרב בחיל, שנועדו לתת מענה הולם להסתערות מסיבית של כוחות השריון של האויב. לאחר סדרת ניסויי טיסה בישראל ובחינת המסוק, המליץ מפקד חיל האוויר, האלוף דוד עברי, להצטייד בכ-30 מסוקי MD500 דיפנדר. מסוקי הדיפנדר, שזכו לכינוי "להטוט", החלו להיקלט בחיל האוויר הישראלי בנובמבר 1979. תחילה נקלטו המסוקים כגף בטייסת 160, ובהמשך בטייסת 190 ("מגע הקסם") עם פתיחתה במרץ 1980.
מלחמת לבנון
במהלך מלחמת לבנון הראשונה פעלה הטייסת תחת פיקודו של יאיר קרן באינטנסיביות רבה. בתחילת המלחמה הופעלו הקוברות נגד מטרות מחבלים לכל רוחב החזית והעניקו סיוע אווירי קרוב לכוחות החי"ר והשריון של צה"ל. עם כניסת הצבא הסורי לזירת הלחימה בלבנון, ביום הרביעי למלחמה, הופנו מסוקי הקוברה ללחימה נגדם. מסוקי הטייסת השמידו במהלך המלחמה עשרות טנקים וכלי רכב משוריינים וקלים, עמדות נ"מ, משגרי רקטות ארטילריות ומטרות רבות אחרות של צבא סוריה ושל המחבלים. ב-5 ביוני איבדה הטייסת מסוק במהלך תקיפת עמדת נ"מ. שני אנשי הצוות, סרן וסרן  נהרגו. ב-11 ביוני נפגע אחד ממסוקי הטייסת מאש כוח צה"ל.
גם לאחר המלחמה התמקדה עיקר הפעילות המבצעית של הטייסת בגזרת לבנון. בשנת 1986 הוקם גף לפריסה ייעודית וקבועה של מסוקי הקוברה בבירנית.
הקמת טייסת קוברות שנייה
ב-1985 הוקמה בבסיס פלמחים טייסת 161 כטייסת קוברות שנייה בחיל האוויר הישראלי. מאז כונו טייסות 160 ו-161 "טייסת הקוברות הדרומית" ו"טייסת הקוברות הצפונית" בהתאמה על שום מיקומן היחסי בבסיס פלמחים.
מבצע כחול וחום
בלילה שבין 8 בדצמבר ל-9 בדצמבר 1988 ערך צה"ל את מבצע כחול וחום במטרה לפגוע במפקדתו של אחמד ג'יבריל, מייסד ומפקד ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית בעיירה נועיימה בדרום לבנון. בתום המבצע, החלו הכוחות הרגליים לסגת בעוד שארבעה חיילי גולני נשארו בשטח, שהיה זרוע בכוחות אויב. 10 מסוקי קוברה הוזנקו למקום וחיפשו במשך שעות אחר החיילים. לבסוף אותרו החיילים על ידי זוג מסוקים מהטייסת וחולצו על ידם תחת אש כשהם רכובים על דלתות פתחי תא התותחים עד שהגיעו לספינות חיל הים הסמוכות. לקברניטי המסוקים, סא"ל משה כהן (מפקד הטייסת באותה עת) וסרן ערן פייר הוענק צל"ש הרמטכ"ל. לטייסי המשנה, סגן מרסלו ילין וסגן דן ללוז, הוענק צל"ש מפקד חיל-האוויר.
מבצע דין וחשבון
במהלך מבצע דין וחשבון, ביולי 1993, ביצעה הטייסת גיחות רבות לתקיפת יעדים בלבנון, בעיקר של חזבאללה. משימות הטייסת היו: תקיפות יעדי חזבאללה, צייד מטולי רקטות (מטל"ר) וליווי למסוקי סער. הטייסת ביצעה בסך הכל 88 גיחות במהלך המבצע, תקפה 36 מבנים ו-6 מטל"רים וכלי רכב.
מבצע ענבי זעם
הטייסת השתתפה במבצע ענבי זעם שערך צה"ל בלבנון בין 11 באפריל ל-27 באפריל 1996 בעקבות ירי רקטות על ידי ארגון חזבאללה לעבר יישובים בגבול הצפון.
הלחימה בזירה הפלסטינית
במהלך האינתיפאדה השנייה ביצעה הטייסת גיחות תקיפה רבות כנגד מטרות מחבלים פלסטינים ביהודה, שומרון ועזה. הטייסת ביצעה גם סיכולים ממוקדים באמצעות טילי תמוז, שהיו אז מסווגים.
סגירת טייסת 161
ב-2005 נסגרה טייסת 161 ומסוקיה פוזרו בין טייסת 160, בית הספר לטיסה וטייסת 115 שהוקמה כטייסת ביום אויב.
מלחמת לבנון השנייה
במלחמת לבנון השנייה השתתפה הטייסת במספר גיחות רב במשימות שכללו סיוע אווירי קרוב לכוחות הקרקע, ציד משגרי רקטות ותקיפות 'כירורגיות' של מטרות מוגדרות.
התרסקות הקוברה ב-10 בספטמבר 2008
בערב ה-10 בספטמבר 2008 התרסק מסוק קוברה של הטייסת בסמוך לקיבוץ גניגר כתוצאה מתקלה טכנית מספר דקות לאחר שהמריא מבסיס רמת דוד ביחד עם מסוק קוברה נוסף. בתאונה נהרגו שני טייסי המסוק: רס"ן (מיל') ורס"ן (מיל').
התרסקות הקוברה ב-12 במרץ 2013
סמוך לשעה 01:00 לפנות בוקר ה-12 במרץ 2013, התרסק מסוק קוברה של הטייסת, לא הרחק מקיבוץ רבדים. לפי מסקנות הביניים של ועדת החקירה, התאונה נגרמה משבר באחד מלהבי רוטר הזנב. המסוק היה בטיסת אימון באזור שפלת יהודה, ובדרכו מבסיס תל נוף לבסיס פלמחים, אבד עמו הקשר. במקביל, דיווח אזרח שנסע על כביש 3 מכיוון ירושלים לעבר אשדוד, כי ראה עצם נופל בשדה חיטה וסביבו ניצוצות. סמוך לשעה 05:15, אותרו שרידי המסוק. בהתרסקות נהרגו סא"ל (מיל') ורס"ן (מיל').
מפקדי הטייסת
בין מפקדי הטייסת: יאיר קרן (מלחמת לבנון הראשונה), (1987), משה כהן (טייס) (1987–1989), דורון עמיר (1989-1992), שמעיה אביאלי (במהלך מבצע ענבי זעם), גבריאל שחור (1996–1997), נועם אדר (2002-2004), נמרוד שפרוני (מפקדה במלחמת לבנון השנייה), נעם ריף (2010–2014).
פירוש ספר דניאל המיוחס לרבינו סעדיה גאון
פירוש ספר דניאל המיוחס לרבינו סעדיה גאון הוא פירוש על ספר דניאל שנדפס במקראות גדולות תחת הציון שהוא פירושו של רבינו סעדיה גאון (רס"ג). היום מקובל שהפירוש אינו של רב סעדיה גאון.
תולדות הפירוש
הפירוש נדפס במהדורה הראשונה של מקראות גדולות תחת הציון שהוא פירושו של רבנו סעדיה גאון. בביכורי העתים לקראת תקפ"ט (1828) פרסם שלמה יהודה רפפורט סיכום של תולדות סעדיה גאון ובהערה ארוכה טען שאמנם רב סעדיה גאון כתב פירוש לספר דניאל, אולם הפירוש המופיע במקראות גדולות אינו שלו. ראיותיו כוללות מובאות של אבן עזרא מפירושו של סעדיה גאון שאינם מופיעים בפירוש המופיע במקראות גדולות, ומובאות של רש"י ואבן עזרא מפירושו של רב סעדיה גאון הסותרות את המופיע בפירוש. . במיוחד מציין רפפורט שרש"י מייחס לרב סעדיה גאון פירוש של מראות דניאל גם על אירועים עתידיים אחרי ימי רס"ג אך לפני ימי רש"י, בעוד הפירוש במקראות גדולות מפרש את בחזון זה אך ורק עד ימי החשמונאים. בנוסף, מציין רפפורט שהפירוש סותר את דברי רס"ג בספר אמונות ודעות. כראייה נצחת מציין רפפורט את הפירוש על פרק ז', פסוק ח', בו הוא מצא רמז למלכות הנוצרים בירושלים, שאירע מעל 150 שנה אחרי מות סעדיה גאון. שלמה יהודה רפפורט ציין שמחבר הפירוש אמנם הביא מובאות מפירושו של רס"ג, ולכן יש מובאות מרס"ג הנמצאות בפירוש.
החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916
החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916 בניו יורק הייתה תוכנית בניין עיר שהתפתחה במטרה לעצור את בנייתם של גורדי שחקים מסיביים, כדוגמת בניין אקוויטבל, המונעים את חדירת האוויר ואור השמש לרחובות שמתחתיהם. היא התרכזה במתן הגבלות נפח הבניין ודרשה את צמצום שטח הקומות החל מגובה מסוים. כך נוצרה מערכת נסיגות והגבלת גובה, שכונתה על ידי האמריקאים "זיגוראת".
פירוש ספר דניאל המיוחס לרבינו סעדיה גאון
תולדות הפירוש
אלעזר הלוי גרינהוט יצא נגד טענתו של רפפורט ופרסם במאסף הגן שיצא בשנת 1899 מאמר הטוען שהפירוש הוא אכן של רס"ג. גרסה מורחבת של טענותיו הוא הביא בהקדמה לפירושו על עזרא ונחמיה. בשנת 1900 הגיב שמואל אברהם פוזננסקי לגרינהוט וטען שרפפורט צודק והפירוש אינו של רס"ג. גרינהוט השיב לפוזננסקי, אך דבריו לא נתקבלו על לב החוקרים. כתב על כך פרופ' אליעזר שלוסברג: "למרות דברי תשובתו של גרינהוט, מוסכם על כל החוקרים, כי המחבר אכן איננו הגאון רב סעדיה."
החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916
האדריכל יו פריס (Hugh Ferriss) החל לחקור בשנת 1922 את האפשרויות הצורניות של התוכנית החדשה ויצר מודל המגדיל, ככל שניתן (תחת הגבלות התוכנית החדשה), את נפח הבניין ושטח הקומות. "החל מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 החל להתפתח סגנון אדריכלי לתכנון גורדי שחקים ברחבי העולם בתגובה לתוכנית מהפכנית זו". גורדי השחקים שנבנו בעיר בסגנון האר דקו הם תוצאה ישירה של מהפכה זו.
עד אמצע המאה העשרים רוב המבנים שתוכננו בסגנון הבינלאומי אימצו את התוכנית. גישה זו ספגה ביקורת על עוינותה, ובין יתר, הביאה למהפכת תוכנית בניין עיר בשנת 1961.
פירוש ספר דניאל המיוחס לרבינו סעדיה גאון
תולדות הפירוש
בשנת תשמ"א הוציא הרב יוסף קאפח מכתב יד את פירושו של רב סעדיה גאון לספר דניאל, השונה מהפירוש המופיע במקראות גדולות.
מחבר
השערות שונות הועלו לגבי זהותו של מחבר הפירוש, בהם: חכם צרפתי מהמאה ה-13 או ה-14, הפייטן סעדיה בן נחמני וסעדיה בן יוסף בכור שור.
החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916
השפעה
להחלטה על תוכנית בניין עיר משנת 1916 הייתה השפעה גדולה על הפיתוח העירוני הן בארצות הברית והן בעולם. האדריכל יו פריס הפך את התקנות החדשות הללו לפופולריות בשנת 1922 באמצעות סדרת מחקרים, המתארים בבירור את הצורות האפשריות וכיצד ניתן למקסם את נפחי הבניין. "עד סוף שנות ה-20, גורדי השחקים הנסוגים, שנבנו במקור בתגובה לקוד האזורי בניו יורק, הפכו לסגנון שתפס משיקגו לשנגחאי", ציינו אריק פיטר נאש (Eric Peter Nash) ונורמן מקגראת' (Norman McGrath), בדיון על בניין בנק החיסכון בוויליאמסבורג. שנבנה בברוקלין, לפני כניסת ההחלטה לתוקף ועקב כך לא הוכתבה בו צורה כזו. גורדי השחקים הנסוגים בסגנון אר דקו של שנות ה-20 וה-30 הם תוצאה ישירה של החלטה זו.
מורשת
עד אמצע המאה ה-20 רוב הבניינים החדשים בסגנון הבינלאומי נבנו לפי דרישות מערכת הנסיגות, על ידי אימוץ השימוש בכיכרות או בניינים נמוכים המקיפים מגדל מונוליטי במרכזו. גישה זו ספגה ביקורת לעיתים קרובות.
המחלקה לתכנון ערים של עיריית ניו יורק העבירה את ההחלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1961 באוקטובר 1960, וכללי הייעוד החדשים נכנסו לתוקף בדצמבר 1961, והחליפו את ההחלטה מ-1916. ההחלטה החדשה השתמשה בתקנת יחס שטח הרצפה (FAR) במקום כללי נסיגה. שטח הרצפה המרבי של בניין מוסדר לפי היחס שהוטל למקום בו נמצא הבניין. מאפיין נוסף של ההחלטה החדשה היה שטח ציבורי פתוח צמוד. אם יזמים יבנו שטח ציבורי פתוח סמוך לבניינים שלהם, הם יוכלו לקבל שטח נוסף לבניין שלהם כהטבה. כלל הטבה תמריצית זה נוצר בזכות ההשפעה החזקה של שני גורדי שחקים מייצגים. בניין סיגראם מאת לודוויג מיס ון דר רוהה ופיליפ ג'ונסון, ובית ליבר מאת סקידמור, אווינגס ומריל  שהציגו את הרעיונות החדשים לבניין משרדים עם שטח פתוח. מבנים אלה שינו את קו הרקיע של ניו יורק עם הופעתו של עיצוב קופסאות זכוכית פשוטות והן עם הטיפול שלהם בשטחים פתוחים סמוכים. ההחלטה החדשה עודדה בניית שטח ציבורי בבעלות פרטית כדי להקל על צפיפות העיר.
כינת הראש
כינת הראש (שם מדעי: Pediculus humanus capitis) היא חרק טפיל המתארח וחי בשיער ראש של אדם וניזון רק מדם האדם.
כיני ראש הן חרקים קטנים בעלי שש רגליים, נטולי כנפיים ואורכן כ-2 מ”מ.
הכינים, שלא כמו פרעושים, אינן יכולות לשחות, לקפוץ או לעוף. הן מתפשטות כתוצאה מהטיית ראשי אנשים וקירובם לכדי נגיעה זה לזה, והעברת מסרק, בגד או מצעי מיטה בין אנשים. לכן כיני הראש מהוות מושא לקמפיינים פרסומיים והסברתיים במסגרת מערכות חינוך (בעיקר בגני ילדים), שמיועדים לקדם טיפול בכינים ומניעה של העברתן בין ילדים.
הכינים נושכות את העור 4-5 פעמים ביום לצורך מציצת דם. זוהי הסיבה העיקרית לגרד בראש. עם זאת, נשיכות הכינים מאוד קלות ולא תמיד גורמות לגרד (הכינים מפרישות חומרי אלחוש). בשל יכולתן לחיות מחוץ לראש עד ליומיים, הכינים יכולות לעבור באמצעות מגע ישיר בין ראש לראש ו/או מגע עם כובעים, שמיכות וכריות של אדם הנגוע בכינים.
כיני הראש אינן מקור למחלות עבור האדם, והן בעיקר גורמות לגרד חזק ומכאיב. יש הטוענים אף כי הן תורמות למעין התחסנות טבעית של הגוף מפני מין קרוב להן, כיני הגוף, שהן מסוכנות יותר. עם זאת, בעקבות ההתגרדות בראש שיוצרות הכינים, עלולים להיווצר פצעים פתוחים שדרכם יכולים לחדור חיידקים לגוף. בנוסף עשוי גרד רב להוביל להיווצרות זיהומים מוגלתיים בעור הראש והצוואר.
ההדבקה שכיחה יותר בקרב ילדים, בעיקר בגילאי 4-15. בניגוד לדעה המקובלת, לא נמצא כל קשר בין היגיינה וניקיון לבין הסיכוי להידבק בכינים. ראש נקי אינו חסין מפני הדבקה.
הטיפול בכינים יכול להתבצע באמצעות מסרק כינים סמיך או באמצעות מוצרים המשמידים את הכינים וחלקם משמידים גם את ביצי הכינים, אך הכינים מפתחות חיסון עצמי נגד מוצרים אלו ולכן מומלץ להשתמש גם במסרק כינים סמיך.
מחזור חיים
הכינים מתרבות באופן זוויג י, כלומר הנקבה זקוקה לזכר כדי להטיל ביצים פוריות. כשמונה ימים לאחר ההטלה בוקעות הכינים, ודרושים להן עוד כתשעה ימים להגיע לבגרות. הכינים הן חרק בעל גלגול חסר, כלומר אין להן שלב גולם, והכינים הצעירות דומות בצורתן הכללית לבוגרות.
אורך חייה של כינה הוא כשלושה שבועות, וכינה בוגרת יכולה להטיל כחמש ביצים ביום. הביצים מודבקות לבסיס השערה, צמוד לקרקפת. בדרך כלל מטילות הכינים את ביציהן ליד הרקות, מאחורי האוזניים או מעל העורף. כינה שמורחקת מהראש ואינה ניזונה באופן סדיר, מתחילה להתייבש ואינה מסוגלת לייצר את הרוק החיוני לה למציצת דם. כמה שעות לאחר שהיא מורחקת מהראש היא כבר אינה מסוגלת לאכול, והיא תמות תוך כיומיים.
כינים
גירוד אופייני בשל כינים יהיה במרכז הקרקפת ומאחורי האוזניים. הגרד נגרם הן כתוצאה מנשיכת הכינה והן כתגובה אלרגית לרוק המופרש בזמן מציצת הדם. במקרים רבים אין גרד גם כשיש כינים או שהוא יופיע זמן רב לאחר ההדבקה, כך שמרבית הנושאים כינים על ראשם אינם חושדים בכך.
על מנת לאבחן אם הילד נדבק בכינים - יש לסרק אותו עם מסרק סמיך ולראות אם יש עליו כינים חיות. הבטה בלבד בראשו של הילד לחפש כינים ללא סירוק, לרוב לא תספיק, מאחר שנמצא כי אבחון באמצעות סירוק יעיל יותר ממבט בלבד פי 5. באם שיער הילד ארוך או מקורזל - מומלץ למרוח מרכך שיער ולסרק עם המרכך תוך כדי מבט בין השבילים. כאשר אחד מבני המשפחה נמצא נגוע בכינים - מומלץ לבדוק אצל יתר בני המשפחה כי הסיכוי להדבקות גבוה (עקב יצירת המגע).
אם התעורר חשד שהילד נדבק בכינים יש לערוך בדיקה יסודית לאיתור כינים. מומלץ להכניס לשגרה בדיקה תקופתית כזאת גם בהיעדר גירוד או תלונות מהורים אחרים, מהגננת או מהמורה כדי לאתר את הכינמת מוקדם ככל האפשר ולמנוע את גל ההדבקה הבא.
ביצי כינים
ביצי הכינים מבריקות, צורתן אובאלית, ואורכן פחות מ-1 מ“מ. הביצים מכוסות במעטה הגנה שמונע התייבשות ולעיתים חדירה של חומרי הדברה. כינה מופרת מטילה בממוצע 3-6 ביצים ליום. במהלך חיי הכינה היא מטילה 50-150 ביצים. ברוב מקרי ההדבקה ישנן 10-20 כינים בוגרות על הראש. במהלך התפתחות ביצי הכינים, צבען יכול להשתנות מצבע חום בהיר ועד לצבע צהבהב. ביצי הכינים מוטלות בדרך כלל באזורי חום גוף גבוה כמו עורף ומאחורי האוזניים, לכן חשוב לבצע את הטיפול גם במקומות אלו. ביצי הכינים דבוקות לשיער בעזרת דבק חזק מאוד אשר מופרש מאיברי הרבייה של הכינה. הדבק מכסה את הביצה ואת שורש השערה.
ביצים שרחוקות מהקרקפת בס"מ אחד או יותר הן ביצים שכבר בקעו ואינן מצריכות טיפול. לביצי כינים ריקות צבע לבן.
טיפול והגנה
בטיפול בכינים לא מספיק להשמיד רק את הכינים, אלא חשוב להשמיד גם את ביצי הכינים. זאת מכיוון שביצי כינים לא מושמדות בוקעות לאחר 7-10 ימים וכך מתקבלות כינים חדשות שממשיכות את מעגלי ההתרבות וההדבקה.
ישנו מגוון רחב של מוצרים המיועדים להשמדת כינים וחלקם אף משמידים גם את ביצי הכינים. ישנם מוצרים הדורשים 2 טיפולים עוקבים בהפרש של 7-10 ימים (אינם משמידים את ביצי הכינים בטיפול הראשון) וישנם מוצרים בהם לרוב טיפול אחד מספיק מאחר שמשמידים באותו הטיפול גם את ביצי הכינים. בסיום הטיפול, חשוב מאוד לסרק במסרק סמיך על מנת להוציא את כל הכינים וביצי הכינים שטופלו.
חשוב לדעת כי טיפול יעיל נגד כינים וביציהן אינו מונע הדבקה. למחרת הטיפול הילדים עדיין חשופים להדבקה חוזרת בכינים ולכן מומלץ להשתמש במוצרים המונעים מכינים שמגיעות לראש להתפשט בשיער לצורך הגנה מתמשכת.
טפילות והעברת מחלות
כינת הראש נחשבת לטפיל חיצוני הניזון מדם הפונדקאי.
Your Body
Your Body (בעברית: הגוף שלך) הוא הסינגל הראשון מתוך אלבום הסטודיו החמישי של זמרת הפופ כריסטינה אגילרה, Lotus. השיר נכתב על ידי טיפאני אמבר, סאוון קוצ'אה, מקס מרטין ושלבאק, הופק על ידי מרטין ושלבאק. השיר יצא לאור לתחנות הרדיו ב-14 בספטמבר 2012 ולהורדה דיגיטלית ב-17 בספטמבר 2012.
השיר זכה לביקורות חיוביות ממבקרי מוזיקה שכינו את השיר "מרענן, מדבק, סקסי", אגילרה זכתה לשבחים על הביצוע הקולי שלה בשיר. השיר התברג במקום ה-34 במצעד הבילבורד עם מכירות של 103,000 עותקים בשבוע הראשון. כמו כן הגיע השיר למקום הראשון במצעד שירי הדאנס של בילבורד. בקנדה זכה השיר להצלחה כשהגיע למקום ה-10 ולמעמד פלטינה. מסביב לעולם השיר נחשב להצלחה יחסית כאשר הגיע למקום 1 בברזיל, ל-20 הראשונים באוקראינה, בריטניה, שוודיה, סקוטלנד, לבנון, יפן, בלגיה ואוסטרליה.
רקע
השיר יצא לאור לאחר שאלבומה הקודם של אגילרה, "Bionic" לא זכה להצלחה רבה ולאחר שהוציאה את שיתוף הפעולה עם מארון 5 "Moves Like Jagger", שהיה אחד מהשירים המצליחים ביותר בשנת 2011 כשהגיע לראש המצעדים כמעט בכל העולם. לאחר מכן חשפה אגילרה שהיא עובדת על אלבום חדש, שבו הולך להיות שילוב בין שירים כיפים ושירים אישיים יותר שישקפו את החוויות שחוותה בשנתיים מאז אלבומה הקודם. באלבום היא אמרה, היא תדון בנושאים כמו גירושים, אמהות, מציאת אהבה חדשה ועוד. היא תיארה את האלבום כ"לידה מחדש". תחילה נאמר על ידי האתר של בילבורד שאגילרה מתכננת לשחרר את השיר בתחילת אוגוסט. ב-23 באוגוסט דלפה לרשת גרסת הדמו של השיר. ב-12 בספטמבר אגילרה חשפה דרך חשבון הטוויטר שלה שהשיר יעשה את השמעת הבכורה שלו ברדיו ב-14 בספטמבר בתוכניתו של ראיין סיקרסט ויהיה בהורדה דיגיטלית ב-17 בספטמבר. כמו כן, חשפת את תמונת הקאבר של הסינגל. בתמונה נראית אגילרה ללא בגדים עטופה בבד ורוד במה שנראה כמחווה לאלבומה השני Stripped, התמונה זכתה לביקורות חיוביות ממבקרים.
הווידאו קליפ
הקליפ לשיר בוים על ידי מלינה מטוסקס, צולם בין התאריכים 20–21 באוגוסט בלוס אנג'לס. הצצה לקליפ שודרה בתוכנית The Voice בה אגילרה משמשת כמנטורית ב-17 בספטמבר. אגילרה תיארה את הקליפ כ"כיפי ובלתי צפוי". הקליפ שוחרר ב-28 בספטמבר. בקליפ רואים את אגילרה כרוצחת סדרתית של גברים. היא רוצחת אותם לאחר שמפתה אותם. על אף ה"רציחות" הקליפ השמיט את האלימות על ידי שימוש בדם כחול ובקונפטי במקום דם. הקליפ זכה לביקורות טובות ושבחים מצד הצופים. המבקרים שיבחו את ההומור של הקליפ ואת הקסם של אגילרה וקראו לקליפ אחד הטובים ביותר שלה עד כה.
אמה גולדמן
אמה גולדמן (באנגלית: Emma Goldman; 27 ביוני 1869 – 14 במאי 1940), הידועה גם בשם "אמה האדומה", הייתה אנרכיסטית יהודייה-אמריקאית, שפעלה במחציתה הראשונה של המאה ה-20. נודעה בעיקר בשל פעילותה הפוליטית, כתיבתה ויכולתה הרטורית, וכן בשל תרומתה להתפתחות הפילוסופיה האנרכיסטית בצפון אמריקה ובאירופה.
גולדמן נולדה ב-1869, בשטחה של האימפריה הרוסית, והיגרה לארצות הברית בגיל 16 בשנת 1885. עם הגיעה לארצות הברית התיישבה בעיירה רוצ'סטר, ניו יורק, ועבדה שם כפועלת בתעשיית הטקסטיל עד 1889, עת עברה לעיר ניו יורק והצטרפה לתנועה האנרכיסטית.
גולדמן פעלה בתקופת הגל הפמיניסטי הראשון, והביעה ביקורת רבה על התנועה אשר נשאה על דגלה אך ורק את מאבק הסופרג'יזם וטענה שיש להגן על זכויות הנשים במסגרת המלחמה הכוללת למען זכויות האזרח והמיעוטים. גולדמן פעלה רבות למען קידום נשים ופעלה רבות למען זכויות להומואים ולסביות.
שמה הועלה על נס על ידי מעריציה כ"אישה מורדת" בעלת מחשבה מקורית, תומכת נלהבת באהבה חופשית ובזכויות האזרח, ואילו מבקריה הציגו אותה כתומכת ברציחות פוליטיות ובמהפכה אלימה. לאחר תקופת פעילותה גולדמן נשכחה מהשיח הציבורי, והתעניינות מחודשת בה ובמורשתה התעוררו רק בשנות ה-70 של המאה ה-20.
ילדותה ונעוריה
אמה גולדמן נולדה בשנת 1869 בקובנה, עיר פלך באימפריה הרוסית (כיום בליטא), במשפחה יהודית אורתודוקסית, בתם של טובה לבית בינוויטש ואברהם גולדמן. אמה הייתה בתם הבכורה של הזוג ובתה השלישית של אמהּ, שלה היו שתי בנות מנישואים קודמים, הלנה (1860) ולנה (1862). לזוג נולדו שלושה ילדים נוספים: לואיס (נפטר בגיל שש) הרמן (1872) ומוישה (1879).
בילדותה סבלה משפחתה ממצוקה כלכלית ואבי המשפחה נהג להכות את ילדיו כאשר לא צייתו לו. המשפחה נדדה ממקום מגורים אחד לאחר ועברה בתחילה צפונה לכפר פאפיל. בכפר זה הייתה גולדמן עדה להכאתו בשוט של איכר ברחוב. אירוע זה הותיר עליה רושם עז, ותרם לסלידתה מסמכות אלימה במשך כל חייה. כשהייתה גולדמן בת 7 עברה משפחתה לעיר קניגסברג שבפרוסיה המזרחית, האימפריה הגרמנית, שם סבלה מאלימות והטרדות מיניות ממורי בית הספר. בגיל 13, עברה משפחתה של גולדמן פעם נוספת, לבירת רוסיה סנקט פטרבורג. שם נחלו עסקיו של אביה כישלון חרוץ, המשפחה הידרדרה לעוני, וגולדמן, כמו יתר ילדי המשפחה הבוגרים, נאלצה לעזוב את בית הספר ולצאת לעבוד במגוון עבודות. גולדמן, שהייתה תלמידה נלהבת בבית הספר, המשיכה ללמוד בעצמה, ובמהרה גילתה עניין במצב הפוליטי הסוער ברוסיה באותה עת. היא התעניינה במיוחד בקריאה על אודות הניהיליסטים שהיו אחראים להתנקשות בצאר אלכסנדר השני.
בגיל 15 ניסה אביה לחתן אותה, אולם היא סירבה בתוקף, והתעקשה כי תינשא מאהבה בלבד. בעת עבודתה בחנות מחוכים חוותה גולדמן הטרדות מיניות רבות, ואחד ממחזריה אף לקח אותה לבית מלון וביצע מעשה שגולדמן כינתה "מגע אלים"; שניים מהביוגרפים שלה הגדירו זאת אונס. גולדמן הביעה את זעזועה מהחוויה בספרה האוטוביוגרפי Living My Life (לחיות את חיי) וטענה כי הרגישה שמפגש זה הכתים לנצח את יחסיה עם גברים. היא שבה והצהירה על אמונתה באהבה חופשית ובזכותו של האדם על גופו וניהלה בין היתר מערכות יחסים ארוטיות עם אלכסנדר ברקמן הרדיקל ועם ד"ר בנג'מין רייטמן הרופא ממינסוטה.
הגירה לארצות הברית
בשנת 1885 היגרה גולדמן לרוצ'סטר שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית, שם התגוררה עם אחיותיה. שנה לאחר מכן הצטרפו לאחיות ההורים והאח בעקבות האנטישמיות הגואה בסנקט פטרבורג. היא החלה לעבוד כתופרת מעילים, ועבדה יותר מעשר שעות ביום עבור שכר של שניים וחצי דולר לשבוע. במקום עבודתה פגשה את ג'ייקוב קֶרשנֶר. הם חלקו עניין משותף לספרים, ריקוד וטיולים, כמו גם את תחושת התסכול מהעבודה המונוטונית במפעל. כעבור ארבעה חודשים, בפברואר 1887, נישאו השניים (וכך זכתה באזרחות אמריקאית), אולם הנישואים לא החזיקו מעמד אלא חודשים ספורים. בתקופה זו החלה להיות מעורבת באירועים הפוליטיים הסוערים שהתרחשו באותה עת, ובמיוחד במהומות היימרקט בשיקגו, וגילתה עניין בתאוריה האנרכיסטית. לאחר גירושיה נסעה גולדמן לעיר ניו יורק. הוריה גינו את התנהגותה ולא אפשרו לה לחזור ולהתגורר עמם.
פעילות ציבורית
עם הגעתה לניו יורק פגשה גולדמן שני גברים שהשפיעו על שארית חייה – יוהאן מוסט ואלכסנדר ברקמן. בבית קפה שהיה מרכז לפעילים רדיקליים, הכירו לה את אלכסנדר ברקמן, אנרכיסט שהזמין אותה לנאום פומבי שהתקיים באותו ערב. הם הלכו לשמוע את יוהאן מוסט, עורך של כתב עת האנרכיסטי הגרמני פרייהייט" (Freiheit, חרות ) ותומך בתעמולה באמצעות המעש (או "תעמולה באמצעות פעולה") – שימוש באלימות כדי לעורר שינוי.  גולדמן התרשמה מנאומו הנלהב, והוא לקח אותה תחת חסותו וסייע לה לרכוש את אומנות הנאום והשכנוע. מוסט עודד אותה במרץ, ואף אמר לה כי עליה "לקחת את מקומי כשאעזוב". אחד מנאומיה הראשונים נערך ברוצ'סטר. לאחר ששכנעה את הלנה, אחותה, שלא תספר להוריהן אודות הנאום, עלתה גולדמן על הבמה, ולרגע שכחה את שרצתה להגיד. היא תיארה את החוויה כך:
מחוזקת מהחוויה, גולדמן החלה לחדד את אישיותה הציבורית במפגשים הבאים. אולם, במהרה מצאה את עצמה מתווכחת עם מוסט בנוגע לעצמאותה. לאחר נאום חשוב בקליבלנד, הרגישה שהפכה ל"תוכי שחוזר אחר עמדותיו של מוסט", והחליטה להביע את עמדותיה העצמאיות. כשחזרה לניו יורק, זעם מוסט ואמר לה: "מי שלא איתי, נגדי!". גולדמן, בתגובה, עזבה את מערכת "החרות" והצטרפה לכתב עת אחר, "האוטונומיה".
במקביל החלה גולדמן להתחבר לברקמן. תוך זמן קצר התאהבו השניים. הם עברו לגור בדירה קומונלית עם בן דודו, האמן מודסט "פדיָה" סטיין, וחברה של גולדמן, הלן מינקין, באזורים הכפריים של וודסטוק, אילינוי. אף שיחסיהם ידעו קשיים, גולדמן וברקמן היו קרובים מאוד כל חייהם, מאוחדים על ידי עקרונותיהם האנרכיסטיים והמחויבות שלהם לשוויון.
שביתת הומסטד
ב-23 ביולי 1892 ברקמן ניסה לרצוח את פריק אך נכשל. קבוצת עובדים באה לעזרתו של פריק והכתה את ברקמן עד לאובדן הכרה, והוא נלקח בידי המשטרה. פריק שרד את ניסיון ההתנקשות, וברקמן הורשע בניסיון לרצח ונשפט ל-22 שנות מאסר. היעדרות ברקמן מחייה העיקה מאוד על גולדמן. ניסיון ההתנקשות בפריק נכשל גם בהשגת מטרתו - לעורר את העובדים להתקוממות, ועובדים ואנרכיסטים כאחד גינו את המעשה. יוהאן מוסט תקף את ברקמן וניסיון ההתנקשות, וטען שהניסיון נעשה על מנת לעורר סימפתיה כלפי פריק. גולדמן זעמה על התקפות אלה, והגיעה לנאום פומבי של מוסט מצוידת בשוט, ודרשה ממנו, בעודו נואם, שיוכיח את האשמותיו. לאחר שהתעלם ממנה, הצליפה בו עם השוט, שברה אותו על ברכיה, והשליכה את החלקים השבורים לעברו. מאוחר יותר היא התחרטה על התקפתה, והתוודתה בפני חברה ש"בגיל 23, אדם לא חושב בהיגיון".
מנהיגת פועלים
בשנת 1893 סבלה ארצות הברית ממשבר כלכלי חמור, כאשר שיעור האבטלה הגיע ללמעלה מ-20 אחוז. גולדמן החלה לדבר לקהל רחב של גברים ונשים המתוסכלים מהמצב הכלכלי בניו יורק. ב-21 באוגוסט, דיברה לקהל של כמעט 3,000 נשים וגברים בכיכר יוניון, ועודדה את המובטלים לנקוט בפעולה מיידית. דבריה המדויקים אינם ידועים: סוכנים סמויים טענו שהיא אמרה לקהל "לקחת הכל...בכוח", בעוד שגולדמן טענה מאוחר יותר שאמרה: "ובכן, הפגינו לפני ארמונות העשירים. דרשו עבודה. אם הם לא נותנים לכם עבודה, דרשו לחם. אם הם מסרבים לתת לכם את שניהם, קחו לחם". מאוחר יותר בבית המשפט, הציע הבלש צ'ארלס ג'ייקובס גרסה נוספת לנאומה.
בזמן שחיכתה למשפט, זכתה לביקור של נלי בליי, עיתונאית מהעיתון ה-"New York World" שכינתה אותה כ"ז'אן ד'ארק מודרנית".
למרות הפרסום החיובי, חבר המושבעים שוכנע על ידי עדותו של ג'ייקובס וחשש מעמדותיה הפוליטיות של גולדמן. עוזר התובע המחוזי תחקר את גולדמן בנוגע לעמדותיה האנרכיסטיות והאתאיסטיות. השופט כינה אותה "אישה מסוכנת". היא נשפטה לשנה אחת בכלא. כשנכנסה לכלא, סבלה משיגרון ונשלחה למרפאה. בזמן מאסרה החלה ללמוד סיעוד והעבירה את זמנה בקריאה. כשהשתחררה לאחר 10 חודשים, כ־3,000 איש קיבלו את פניה בניו יורק והיא הוצפה עד מהרה בבקשות לראיונות והרצאות.
על מנת להרוויח כסף, גולדמן החליטה להמשיך את לימודי הסיעוד אותם החלה בבית הסוהר. אולם, תחומי ההתמחות המועדפים עליה, מיילדות ועיסוי, לא היו פתוחים בפני סטודנטים לסיעוד בארצות הברית. לפיכך, גולדמן הפליגה לאירופה ללימודים והמשיכה שם את פעילותה הפוליטית. היא הרצתה בלונדון, בגלאזגו ובאדינבורו. שם גם פגשה אנרכיסטים ידועים כגון אריקו מלטסטה, לואיז מישל ופיוטר קרופוטקין. בווינה קיבלה גולדמן שתי תעודות גמר בסיעוד ועבדה כמיילדת עם שובה לארצות הברית.
בנובמבר 1899 חזרה לאירופה, שם פגשה את האנרכיסט היפולייט האבל, עמו החלה במערכת יחסים. יחד נסעו לצרפת ועזרו לארגן את קונגרס האינטרנציונל האנרכיסטי הראשון בפאתי פריז.
ויליאם מקינלי, נשיא ארצות הברית, נרצח ב-6 בספטמבר 1901 על ידי ליאון צ'ולגוש. התנקשות זו התווספה לרציחות פוליטיות נוספות שהתבצעו באותה עת על ידי אנרכיסטים באירופה. צ'ולגוש ניסה ליצור קשר עם גולדמן אולם היא ואנרכיסטים אחרים חשדו בו כי הוא סוכן משטרתי. לאחר רצח הנשיא, נעצרו גולדמן ובן זוגה, היפולייט האבל, ו-11 אנרכיסטים נוספים, בחשד שהם השתתפו בתכנונו. במהלך החקירה לא נמצאו ראיות שקושרות את אמה גולדמן לרצח, והיא שוחררה לאחר שבועיים. צ'ולגוש עצמו הוצא להורג.
פעילותה בתחום זכויות האדם והאזרח
לאחר הוצאתו להורג של צ'ולגוש, גולדמן התרחקה מהחיים הציבוריים. דחויה על ידי חבריה האנרכיסטים, מותקפת על ידי העיתונות ופרודה מאהובה התמקדה בסיעוד, ואף השתמשה בשם בדוי - אי. ג'י סמית'. אולם, כאשר הקונגרס האמריקאי העביר את חוק הרחקת האנרכיסטים שהגביל את ההגירה של קבוצות נוספות לארצות הברית, גל חדש של אקטיביזם התעורר על מנת להתנגד לו, והחזיר את גולדמן לפעילות. קואליציה של אנשים וארגונים מהשמאל הרדיקלי התנגדה לחוק מאחר שהוא הפר, לטענתם, את חופש הביטוי.
כאשר נשללה זכותו של אנרכיסט סקוטי בשם ג'ון טרנר להיכנס לארצות הברית, גולדמן עזרה לארגן את "ליגת חופש הביטוי". ליגת חופש הביטוי גייסה את עזרתם של עורך הדין ופעיל זכויות האזרח קלרנס דרו, והמשורר והמחזאי אדגר לי מאסטרס, שייצגו את טרנר בבית המשפט העליון של ארצות הברית. אף על פי שטרנר והליגה הפסידו, גולדמן התייחסה למקרה כניצחון תעמולתי. היא חזרה לפעילות אנרכיסטית, אך פעילות זו גבתה ממנה מחיר אישי כבד - פעילותה הציבורית פגעה בחייה האישיים.
במהלך 1906 החליטה גולדמן לייסד כתב עת בשם "אמא אדמה". כת העת פרסם מאמרים מקוריים של אנרכיסטים מארצות הברית והעולם ופרסם מחדש כתבים נבחרים של כותבים מגוונים, בהם כתבים של האנרכיסט הצרפתי פייר-ז'וזף פרודון, האנרכיסטי הרוסי פיוטר קרופוטקין, הפילוסוף פרידריך ניטשה והסופרת הבריטית מרי וולסטונקראפט.
ב-18 במאי של אותה שנה שוחרר אלכסנדר ברקמן מן הכלא. בשנת 1907, ברקמן נטל אחריות על "אמא אדמה", בעוד גולדמן יצאה לסבב הרצאות במדינה על מנת לממן את כתב העת. מאוחר יותר באותה שנה גולדמן שימשה כנציגת ארצות הברית בקונגרס האינטרנציונל האנרכיסטי באמסטרדם. אנרכיסטים וסינדיקליסטים מרחבי העולם התאספו על מנת לדון במתח בין שתי האידאולוגיות, אך לא הגיעו להסכמה מכרעת. גולדמן חזרה לארצות הברית והמשיכה את נאומיה בפני קהל רחב של אנשים.
במהלך 10 השנים הבאות סיירה גולדמן ללא הפסקה בכל רחבי ארצות הברית, מרצה ומשכנעת אנשים להצטרף לתנועה האנרכיסטית. הקואליציות שנוצרו במטרה להתנגד ל"חוק הרחקת האנרכיסטים" עזרו לה לקבל הערכה ולבסס מוניטין של מי שמצליחה להגיע אל אנשים מעמדות פוליטיות אחרות. כאשר משרד המשפטים של ארצות הברית שלח סוכני חרש על מנת לצפות בנאומיה, הוא דיווח שהרצאותיה היו "מלאות אנשים". סופרים, עיתונאים, אמנים, שופטים ועובדים מכל הקשת הפוליטית העידו על "הכוח המגנטי", "הנוכחות המשכנעת" ו"כוח, צחות הלשון והאש" שלה.
באביב 1908, פגשה גולדמן את ד"ר בנג'מין "בן" רייטמן, רופא שכונה "הדוקטור הנווד". כרופא טיפל בעיקר בעניים שחלו במחלות מין. גולדמן התאהבה ברייטמן, ובין השניים התרקם רומן. "אתה פתחת את שערי הכלא של נשיותי", כתבה גולדמן לרייטמן באחד ממכתבי האהבה הלוהטים אליו, "וכל התשוקה שלא באה על סיפוקה שנים רבות כל-כך, זינקה החוצה אל סערה נמהרת וחסרת גבולות כמו הים עצמו". יחסיהם הלוהטים נמשכו 10 שנים ואז חזרה גולדמן אל אלכסנדר ברקמן.
גולדמן חשה תסכול מהקהל בהרצאותיה וייחלה "להגיע למעט האנשים שבאמת רצו ללמוד, במקום לרבים שמגיעים לשם הבידור". היא אספה סדרת נאומים ומאמרים שכתבה עבור "אמא אדמה" ופרסמה ספר שנקרא "אנרכיזם ומאמרים נוספים". הספר מכסה מגוון רחב של נושאים - בנוסף למבט מקיף על אנרכיזם והביקורת עליו, הספר כולל מאמרים בנושאים של פטריוטיות, סופרג'יזם, נישואים ובתי סוהר.
אמה גולדמן תמכה בפעילה הפמיניסטית, מרגרט סנגר, שטבעה את המושג "פיקוח ילודה" והפיצה מידע על מגוון אמצעי מניעה ביוני 1914 במגזין שלה "האישה המורדת". גולדמן ורייטמן סייעו לסנגר כשחילקו עותקים של מנשר שלה בשם "הגבלת המשפחה" (יחד עם מאמר בעל רוח דומה של רייטמן), ובשנת 1915 גולדמן ערכה סיור ברחבי ארצות הברית, גם על מנת להעלות את המודעות לאמצעי מניעה. על אף שהגישה הציבורית לנושא נתפסה כליברלית למדי, גולדמן נעצרה בחודש פברואר 1916, והואשמה גם היא בהפצת מידע בנוגע לאמצעי מניעה. גולדמן בחרה שלא לשלם קנס בסך 100 דולר, ובילתה שבועיים בעבודות בכלא, שאותן ראתה כהזדמנות להתחבר לאלו שנדחו על ידי החברה.
מלחמת העולם הראשונה
ב-1916 נבחר וודרו וילסון מחדש כנשיא ארצות הברית תחת הסיסמה "הוא שמר עלינו מפני מלחמה". ברם, בתחילת הקדנציה השנייה של וילסון, הוא החליט שהתעלמות גרמניה מההגבלות שהוטלו על לחימת צוללות מהווה עילה מספקת לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. זמן קצר לאחר מכן, הקונגרס האמריקאי העביר את "חוק השירות הסלקטיבי", שדרש מכל הגברים בגילאים 21–30 להתייצב לגיוס לצבא ארצות הברית. גולדמן ראתה בהחלטה שימוש בתוקפנות מיליטריסטית, המונעת ממניעים קפיטליסטים. היא הכריזה ב"אמא אדמה" על כוונתה לצאת כנגד הגיוס, וכנגד התערבותה של ארצות הברית במלחמה.
למען מטרה זו, גולדמן וברקמן ארגנו את "הליגה נגד הגיוס" בניו יורק, שהכריזה: "אנחנו מתנגדים לגיוס כיוון שאנחנו אינטרנציונליסטים, אנטי-מיליטריסטים, ומתנגדים לכל המלחמות אשר מנוהלות על ידי ממשלות קפיטליסטיות". הקבוצה הייתה חלוצה בפעילות נגד גיוס, ותאים נוספים שלה החלו להופיע בערים נוספות. אולם כאשר המשטרה החלה לפשוט על האירועים הציבוריים של הקבוצה על מנת למצוא גברים צעירים שלא התייצבו לגיוס, גולדמן וחבריה החלו להתמקד בהפצת מנשרים וחומרים כתובים אחרים. בעיצומו של הגל הפטריוטי שפשט במדינה, חלקים רבים בשמאל הפוליטי סירבו להצטרף למאמצי הליגה. "מפלגת השלום של הנשים", למשל, הפסיקה את התנגדותה למלחמה ברגע שארצות הברית נכנסה אליה. "המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה" התנגדה רשמית להתערבות ארצות הברית, אך תמכה בווילסון במרבית פעולותיו.
ב-15 ביוני 1917 נעצרו גולדמן וברקמן במהלך פשיטה על משרדיהם ונתפסה כמות גדולה של מסמכים ותעמולה אנרכיסטית. גולדמן וברקמן הואשמו בקשירת קשר "להדיח אנשים לא להתגייס" על בסיס "חוק הריגול" החדש. החוק הטיל עונשים כבדים לכל מי שהפריע לגיוס לצבא או עודד "אי-נאמנות" כנגד ממשלת ארצות הברית. גולדמן וברקמן חויבו בערבות בסך 25,000 דולר כל אחד. גולדמן בחרה להגן בעצמה עליה ועל ברקמן במהלך המשפט, ופנתה לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית בשאלה כיצד הממשלה יכולה לטעון שהיא נלחמת למען הדמוקרטיה כאשר היא מדכאת את חופש הביטוי בביתה.
חבר המושבעים לא הסכים עם טענותיה של גולדמן וקו הגנתה ומצא אותה ואת ברקמן חייבים בדין. השופט גזר עליהם את העונש המרבי - שנתיים מאסר, קנס בסך 10,000 דולר כל אחד, ואפשרות של גירוש לאחר שחרורם. בעת שהעבירו את גולדמן לבית הסוהר, היא כתבה לחבר: "כליאה של שנתיים עבור עמידה בלתי מתפשרת באידיאל של אדם. הרי זהו מחיר קטן".
בכלא פגשה בסוציאליסטית קייט ריצ'רדס או'הר, שאף היא נכלאה במסגרת "חוק הריגול". על אף שהיו חלוקות באסטרטגיות הפוליטיות שלהן (או'הר האמינה בבחירות במטרה להגיע לשלטון), השתיים התאחדו במטרה להתסיס את האסירות למען תנאי כליאה טובים יותר. גולדמן התחברה גם עם האנרכיסטית גבריאלה סגטה אנטוליני. אנטוליני נעצרה בשעה שהובילה ילקוט מלא בדינמיט ברכבת שנסעה לשיקגו. היא סרבה לשתף פעולה עם הרשויות ולספק מידע נוסף, ונכלאה למשך 14 חודשים. שלוש הנשים שעבדו יחד על מנת לשפר את תנאיהם של שאר האסירות ונודעו בשם "השילוש הקדוש". גולדמן שוחררה מהכלא ב-27 בספטמבר 1919.
גירוש מארצות הברית ופעילתה באירופה
כאשר גולדמן וברקמן שוחררו, הגל הראשון של "הפחד האדום" - תקופה בה גבר הפחד מפני התפשטות בולשביזם ואנרכיזם - היה בעיצומו. מהפכת אוקטובר, בשילוב השתתפותה של ארצות הברית במלחמה, הובילו לשיא של עוינות כלפי פעילים רדיקליים ומהגרים שאינם אזרחים. יחידת המודיעין הכללית של משרד המשפטים של ארצות הברית בראשות ג'ון אדגר הובר, ניהלה סדרה של פשיטות במטרה לעצור פעילים רדיקלים, תחת הוראותיו של התובע הכללי, אלכסנדר מיטשל פלמר. במזכר שהוכן בעת שהותם של גולדמן וברקמן בכלא, כתב הובר: "אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן הם, מעבר לכל ספק, שניים מהאנרכיסטים המסוכנים ביותר במדינה הזו וחזרתם לקהילה תגרום לנזק מופרז". על אף שנישואיה לג'ייקוב קרשנר העניקו לה אזרחות אמריקאית, הממשלה הפעילה את "חוק הרחקת האנרכיסטים" וגירשה את גולדמן וברקמן לברית המועצות, יחד עם 200 פעילים נוספים.
AllGame
AllGame (בעברית: כל-משחק) היה אתר אינטרנט מבית חברת "RhythmOne", שעסק בביקורות וסיקור משחקי מחשב ואינטרנט. האתר מקביל לאתרים נוספים של החברה, בהם AllMusic העוסק במוזיקה וAllMovie העוסק בקולנוע.
אמה גולדמן
גירוש מארצות הברית ופעילתה באירופה
בתחילה, גולדמן ראתה במהפכת אוקטובר צעד חיובי. היא כתבה ב"אמא אדמה" כי למרות התלות בממשלה הקומוניסטית, המהפכה ייצגה את העקרונות "הכי בסיסיים, מרחיקי-לכת וחובקי-כל של חירות אנושית ורווחה כלכלית". אולם, היא הייתה מודאגת ממלחמת האזרחים ברוסיה, ומהאפשרות שכוחות אנטי-בולשביקים יעלו לשלטון. המדינה, על אף שהייתה אנטי-קפיטליסטית, היוותה גם היא איום עבורה. "אני לעולם לא אוכל לעבוד בתוך המסגרת של המדינה", כתבה לאחייניתה, "בין אם היא בולשביקית ובין אם אחרת".
AllGame
האתר היה פעיל בין השנים 1998 ל-2014 ועיקר עיסוקו סבב סביב משחקי מחשב ורשת, וכלל מדריכים, המלצות, ביקורות, סיקורים, מידע וקישורים רלוונטיים. מלבד משחקי מחשב, תכניו נגעו גם למשחקי ארקייד, קונסולות ורטרו. הוא הוקם בפברואר 1998 במטרה להפוך למאגר המשחקים האינטרנטי הגדול ביותר שקיים.
אמה גולדמן
גירוש מארצות הברית ופעילתה באירופה
חששותיה של גולדמן היו מוצדקים, כפי שגילתה זמן קצר לאחר מכן. היא הזדעזעה לשמוע אישיות רשמית של המפלגה מתייחסת לחופש הביטוי כ"אמונה בורגנית תפלה". בזמן שגולדמן וברקמן סיירו במדינה, הם מצאו דיכוי, ניהול כושל ושחיתות, במקום שוויון והעצמת עובדים להם ייחלו. אלו שביקרו את הממשלה הושמצו כאנטי-מהפכניים, והעובדים עבדו בתנאים מחמירים. הם פגשו את לנין שהסביר להם שדיכוי חופש העיתונות בידי הממשלה מוצדק. הוא אמר להם ש"בלתי אפשרי שיהיה חופש ביטוי בזמן תקופה מהפכנית". ברקמן היה סלחני יותר כלפי פעולות הממשלה בשם "הנחיצות ההיסטורית", אך בסופו של דבר הצטרף לגולדמן בהתנגדותה לסמכות הממשלה הסובייטית.
AllGame
עם זאת, במשך השנים הלכה ודעכה פופולריות האתר, משום שנוצר ריבוי של אתרים דומים ברחבי הרשת. לבסוף, ב-2014, 16 שנים אחרי הקמתו, נסגר סופית האתר. הנהלתו פרסמה על כך הודעה:"'לא כולנו ידענו מה בדיוק אנחנו עושים בימים הראשונים ההם, אך הייתה זו תקופה מרגשת לעזור בבניית מאגר משחקים מקוון לפני שהאינטרנט התפוצץ באתרים המוקדשים למשחקי וידאו'"כיום האתר אינו פעיל עוד.
אמה גולדמן
גירוש מארצות הברית ופעילתה באירופה
בחודש מרץ 1921, החלו שביתות בפטרוגרד, כאשר עובדים יצאו לרחובות בדרישה להקצבת מזון גדולה יותר וחופש נרחב יותר לאיגודי העובדים. גולדמן וברקמן חשו מחויבים לתמוך בשובתים. הם הכריזו כי "לשתוק עכשיו זה בלתי אפשרי, אפילו פלילי". התסיסה התפשטה לעיר הנמל קרונשטאדט, שבה ניתנה לצבא פקודה להגיב. בהתקוממות שהחלה, נהרגו 600 מלחים ואלפי חיילים סובייטים, ו-2,000 מלחים נוספים נעצרו. לאור אירועים אלו, גולדמן וברקמן החליטו כי אין להם עתיד במדינה זו.
בחודש דצמבר 1921, גולדמן וברקמן עזבו את המדינה ונסעו לבירת לטביה, ריגה. נציג ארצות הברית בעיר העביר את המידע לבכירים בוושינגטון הבירה, שהחלו לבקש מידע מממשלות באירופה על פעילות הזוג. לאחר מסע קצר לסטוקהולם, הם עברו להתגורר בברלין במשך מספר שנים. בזמן זה גולדמן הסכימה לכתוב סדרה של מאמרים על תקופת שהותה ברוסיה לעיתונו של ג'וזף פוליצר. מאמרים אלו נאספו מאוחר יותר ויצאו לאור בשני ספרים בשם "ההתפכחות מהאשליה שלי ברוסיה" (1923) ו"ההתפכחות הנוספת מהאשליה שלי ברוסיה" (1924). כותרות הספרים האלו נוסחו על ידי המוציאים לאור על מנת לעורר התעניינות, וגולדמן מחתה על כך, אך לשווא.
דולר אוסטרלי
כינויים
המטבע מכונה לעיתים "Aussie battler"("האוסטרלי שמסרב להיכנע"), בתקופה בו היה בשפל בין השנים 2001 ו-2002 כונה בלעג "הפסו הפסיפי" ("Pacific Peso").
אמה גולדמן
גירוש מארצות הברית ופעילתה באירופה
גולדמן התקשתה להתחבר לחוגים השמאלניים בגרמניה. מאחר שגולדמן יצאה נגד הדיכוי הסובייטי, התרחקו ממנה הקומוניסטים מחד ואילו הליברלים מאידך לעגו לרדיקליות שלה. בעוד ברקמן נשאר בברלין לעזור לפליטים רוסים, גולדמן עברה ללונדון בספטמבר 1924. עם הגיעה, הסופרת רבקה וסט ארגנה קבלת פנים לכבודה, אליה הגיעו הפילוסוף ברטראנד ראסל, הסופר הרברט ג'ורג' ולס וכמאתיים אורחים נוספים. כאשר דיברה גולדמן על אכזבתה מהממשלה הסובייטית, הקהל נותר המום. חלקם עזבו את האירוע, ואחרים גערו בה על כך שהיא מבקרת את הניסוי הקומוניסטי בטרם עת.
בשנת 1925, אוימה גולדמן בגירוש נוסף, אך אנרכיסט סקוטי בשם ג'יימס קולטון הציע להתחתן אתה במטרה להעניק לה אזרחות בריטית. על אף שהיו מכרים רחוקים, גולדמן הסכימה והם התחתנו ב-27 ביוני 1925. המעמד החדש שלה סיפק לה שקט נפשי, ואיפשר לה לבקר בצרפת ולקנדה. גולדמן חוותה מתח בלונדון. היא כתבה לברקמן: "אני עייפה נורא, וכל כך בודדה ומדוכאת. זו הרגשה נוראה לחזור מהרצאות ולא למצוא נפש קרובה, אף אחד שאכפת לו אם אתה חי או מת". גולדמן הגיעה לקנדה בשנת 1927, שם נודע לה על הכוונה להוציא להורג שני האנרכיסטים האיטלקיים, סאקו וונצטי בבוסטון, ארצות הברית. היא זעמה על חוסר הצדק במשפטם, וראתה את המקרה כפרודיה על מערכת הצדק בארצות הברית. גולדמן רצתה להצטרף להפגנות הגדולות בבוסטון, אך זכרונותיה ממהומות היימרקט, בשילוב עם בדידותה, הכניעו אותה.
דולר אוסטרלי
מסחר במטבע
המטבע האוסטרלי הוא המטבע השישי הנסחר ביותר בעולם (אחרי הדולר האמריקני, הין, האירו, הלירה שטרלינג, והדולר הקנדי), והמסחר בו מהווה 4% - 5% מהמסחר העולמי במטבעות. מתחילת 2008 ועד אוגוסט 2013 הספיק הדולר האוסטרלי לרשום זינוק של 132 % אל מול הדולר האמריקני.
אמה גולדמן
גירוש מארצות הברית ופעילתה באירופה
בשנת 1928 החלה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה, בתמיכתה של קבוצת מעריצים, בהם העיתונאי ה. ל. מנקן, המשוררת זוכת פרס פוליצר עדנה סנט וינסנט מיליי, והסופר תאודור דרייזר. היא עברה לגור בסן טרופה שבצרפת, שם בילתה שנתיים בכתיבה על חייה. ברקמן הציע לתת לה משוב ביקורתי, אותו היא קיבלה וכללה בספר במחיר פגיעה ביחסיהם. גולדמן רצתה שהספר, "לחיות את חיי", יהיה בעל כרך אחד במחיר בו יוכל לעמוד מעמד העובדים (היא התעקשה על לא יותר מחמישה דולר), אך המוציא לאור הוציא את הספר בשני כרכים במחיר של 7.5 דולר. כעסה של גולדמן היה רב, אך היא לא יכלה לשנות את המצב. מכירות הספר קרטעו, בעיקר עקב השפל הגדול, ולמרות התעניינות גדולה מצד ספריות ברחבי ארצות הברית. הביקורות, לעומת זאת, היו נלהבות ברובן. "הניו יורק טיימס", "ניו יורקר" ו"ביקורת השבת של הספרות" כללו את הספר ברשימת ספרי העיון הטובים של השנה. שנה לאחר מכן הוציאה גולדמן חוברת ביוגרפית על האנרכיסטית וולטרין דה קלייר, אותה תיארה כ"אנרכיסטית המחוננת והמבריקה ביותר שאמריקה ראתה".
בשנת 1933 קיבלה גולדמן אישור להרצות בארצות הברית, בתנאי שתדבר רק על דרמה ועל האוטוביוגרפיה שלה - אך לא על האירועים הפוליטיים של התקופה. היא חזרה לניו יורק ב-2 בפברואר 1934, כאשר הסיקור העיתונאי של ביקורה, מלבד העיתונות הקומוניסטית, היה חיובי. עד מהרה הוקפה במעריצים וחברים, והוצפה בהזמנות לשיחות וראיונות. האשרה שלה פגה בחודש מאי, והיא חזרה לטורונטו במטרה להגיש בקשה נוספת לבקר בארצות הברית. אולם, בקשתה השנייה נדחתה, והיא נשארה בקנדה וכתבה מאמרים לכתבי עת אמריקאיים.
דולר אוסטרלי
שטרות ומטבעות
הדולר האוסטרלי מתחלק למאה סנטים. המטבע הקטן ביותר בשימוש הוא מטבע של חמישה סנט (מטבעות של סנט אחד ושני סנט בוטלו בין השנים 1990 - 1992). השטרות מודפסים על ידי בנק הרזרב של אוסטרליה, והמטבעות מוטבעים על ידי המטבעה המלכותית האוסטרלית.
מטבעות
מטבעות הנמצאים כיום בשימוש:
אמה גולדמן
גירוש מארצות הברית ופעילתה באירופה
ביוני 1936 גולדמן נסעה לצרפת לבקר את ברקמן שחלה במחלה קשה, אך כשהגיעה גילתה שברקמן ירה בעצמו ונכנס לתרדמת. הוא נפטר באותו היום.
מלחמת האזרחים בספרד
ביולי 1936 החלה מלחמת האזרחים בספרד, בה לקחו חלק מגוון ארגונים מן השמאל הפוליטי, בהם ארגונים אנרכיסטים ואנרכו-סינדיקליסטים. בחודש ספטמבר, בגיל 67, הגיעה גולדמן לספרד על מנת לתמוך בכוחות האנרכיסטים. היא הוזמנה לברצלונה, כאשר חברי ה-CNT וה-FAI קיבלו את פניה, ובפעם הראשונה בחייה חייתה בקהילה שנוהלה על ידי אנרכיסטים ולמענם, על פי עקרונות אנרכיסטיים. מאוחר יותר כתבה: "בכל חיי לא הרגשתי אירוח, חברות וסולידריות כל כך חמים". לאחר שסיירה במספר קולקטיבים בוֶסְקָה (Huesca), אמרה גולדמן לקבוצת עובדים: "המהפכה שלכם תהרוס לנצח את התפיסה שאנרכיזם מייצג כאוס". בנוסף, החלה גולדמן לערוך את העיתון השבועי של ה-CNT-FAI והגיבה למכתבים באנגלית.
דולר אוסטרלי
החלפת המטבע
ב־14 בפברואר 1966 הוחלף המטבע ושונתה שיטת חלוקת הכסף. £1 הפך ל-2$, 10 שילינגים הפכו ל-1$, ושילינג אחד הפך ל-10 סנטים. מטבעות אחרים שונו לפי הטבלה הבאה:
שטרות עשויים פולימר
בשנת 1988 החל הבנק המרכזי של אוסטרליה להנפיק שטרות העשויים פולימר פלסטי. שטרות אלה כללו תמונה הולוגרמית של רב החובל ג'יימס קוק לציון מאתיים שנה להתיישבות האירופאית באוסטרליה. שטר זה היה השטר ההולוגרמי הראשון בעולם. בעקבות שטר זה החל הבנק האוסטרלי להנפיק את כל השטרות מחומר זה.
אמה גולדמן
מלחמת האזרחים בספרד
למרות הצטרפות האנרכיסטים לממשלה, סירבה גולדמן לגנותם מאחר שהרגישה שהחלופה היא דיקטטורה קומוניסטית. בהרצאות ובראיונות, תמכה גולדמן בצורה נלהבת באנרכו-סינדיקליסטים הספרדים. ב-1939, חזרה גולדמן לקנדה וגייסה כספים למען האנרכיסטים בספרד. תרומתה למטרה האנרכיסטית בספרד לא נשכחה. ביום הולדתה ה-70 שלח לה המזכיר הכללי לשעבר של ה-CNT-FAI, מריאנו וסקז, מסר מפריז, בו שיבח אותה על תרומתה וכינה אותה "האם הרוחנית שלנו". היא כתבה על כך שהייתה זו "המחווה היפה ביותר שאי פעם קיבלתי".
דולר אוסטרלי
מטבעות שקדמו לדולר האוסטרלי
קודם להפיכת אוסטרליה לפדרציה, השתמשו המושבות השונות במטבע הלירה שטרלינג (Pound Sterling), אשר הייתה מחולקת ל-20 שילינגים (Shillings), ואלה חולקו ל-12 פני (Pence). לאחר הקמת הפדרציה בשנת 1901 הממשלה האוסטרלית קיבלה על עצמה את סמכויות הנפקת הכסף, והחלה להוציא מטבע רשמי. בשנת 1910 נקבע לראשונה כי הכסף האוסטרלי יהיה הליש"ט האוסטרלי, והוא הוצמד בערכו לליש"ט הבריטי.
אמה גולדמן
שנים אחרונות
הידרדרות היציבות באירופה בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה באירופה, חזרו והוכיחו, לדעת גולדמן, כי ממשלות מנהלות מלחמות שלא למען מטרה מוצדקת. "כמה שאני מתעבת את היטלר, מוסוליני, סטלין ופרנקו," כתבה לחבר, "לא הייתי תומכת במלחמה נגדם ובעד הדמוקרטיות, שבפעם האחרונה שבדקתי, הן פשיסטיות במסווה". גולדמן האמינה כי אנגליה וצרפת החמיצו את ההזדמנות להתנגד לפשיזם מאחר שלא תמכו בצורה מספקת במאבק הרפובליקה הספרדית בפרנקו. היא חששה שהמלחמה המתקרבת תסתיים ב"סוג חדש של טירוף בעולם".
בשבת, ה-17 בפברואר 1940, לקתה גולדמן בשבץ מוחי. צדו הימני של גופה הפך משותק, ועל אף ששמיעתה לא נפגעה, כושר הדיבור נלקח ממנה. כפי שחבר אחד תיאר זאת: "רק לחשוב שהנה הייתה אמה, הנואמת הגדולה ביותר באמריקה, והיא לא יכלה לבטא מילה אחת". היא לקתה בשבץ נוסף ב-8 במאי, וב-14 במאי נפטרה בטורונטו, בגיל 70. שירות ההגירה והאזרוח של ארצות הברית איפשר את החזרת גופתה לארצות הברית, וגולדמן נקברה בשיקגו ב"בית הקברות ולדהיים" יחד עם פעילים רדיקלים נוספים, בסמוך לקבריהם של אלו שהוצאו להורג במהומות היימרקט. על מצבתה נכתב: "החירות לא תרד אל העם, העם חייב להרים את עצמו אל החירות".
דולר אוסטרלי
מטבעות שקדמו לדולר האוסטרלי
בשנת 1910 הוטבעו לראשונה המטבעות האוסטרליים בערכים של: שלושה פני, שישה פני, שילינג ושני שילינגים (פלורין אחד). מטבעות אלה היו עשויים כסף.
אמה גולדמן
פילוסופיה
נאומיה של גולדמן וכתיבתה הפוריה עסקו במגוון רחב של נושאים. היא דחתה חשיבה אורתודוקסית ופונדמנטליסטית, ותרמה רבות להגות בתחום הפילוסופיה הפוליטית המודרנית. גולדמן הושפעה מהוגים וסופרים רבים, בניהם מיכאיל באקונין, הנרי דייוויד תורו, פיוטר קרופוטקין, ראלף וולדו אמרסון, ניקולאי צ'רנישבסקי ומרי וולסטונקראפט. פילוסוף נוסף שהשפיע על גולדמן היה פרידריך ניטשה. באוטוביוגרפיה שלה כתבה: "ניטשה לא היה תאורטיקן חברתי, אלא משורר, מורד, וממציא. האריסטוקרטיות שלו לא נבעה מלידה או עושר; הייתה זו הרוח. במובן זה ניטשה היה אנרכיסט, וכל האנרכיסטים האמיתיים היו אריסטוקרטים".
דולר אוסטרלי
מטבעות שקדמו לדולר האוסטרלי
בשנת 1911 הוטבעו מטבעות נחושת בערכים של פני אחד וחצי פני. בשנת 1935 הוטבע מטבע של חמישה שילינג על מנת לציין את המלכתו של המלך ג'ורג' החמישי.
בשנת 1913 הונפקו לראשונה שטרות אוסטרלים בערכים של 10 שילינגים ו-1,5, 10 ליש"ט, וב-1914 הונפקו שטרות של 20, 50, 100 ו-1000 ליש"ט. שטר ה-1000 ליש"ט הוגבל לשימוש בין-בנקאי בלבד.
אמה גולדמן
אנרכיזם
גולדמן הזדהתה כאנרכיסטית מאז מהומות היימרקט והיא נחשבת לאחת הדמויות החשובות בהיסטוריה של האנרכיזם. היא שילבה בתאוריה האנרכיסטית פוליטיקה מגדרית. וכתבה ודיברה באופן קבוע בזכות האנרכיזם. במאמר הראשי בספרה, "אנרכיזם ומאמרים נוספים", כתבה:
האנרכיזם של גולדמן החל מהמקום האישי ועל כן הוגים אנרכיסטים נדרשים לחיות את חייהם כאנרכיסטים וידגימו את עקרונות התאוריה בכל פעולה ומילה. "לא אכפת לי אם תפיסת העולם בנוגע למחר היא מדויקת", כתבה, "אכפת לי אם רוחו היום במקום הנכון". אנרכיזם והתארגנות חופשית היו עבורה תגובה לוגית למגבלות שליטת הממשלה והקפיטליזם. היא כתבה: "נדמה לי שאלו הן צורות החיים החדשות, ושהן יחליפו את הישנות, לא על ידי הטפה או הצבעה, אלא על ידי כך שנחיה אותן"." החיים על העקרונות האנרכיסטים, על פי גולדמן, לא מנעו הנאה, שמחה וזכות לביטוי עצמי.
דולר אוסטרלי
מטבעות שקדמו לדולר האוסטרלי
במהלך השפל הכלכלי הגדול הוחלפו כל השטרות.
אמה גולדמן
קפיטליזם
גולדמן האמינה כי קפיטליזם הוא שיטה כלכלית שפוגעת בחירות האדם. היא כתבה שצבירת רכוש מובילה לצבירה של עוד ועוד רכוש. רכוש משמעו עושר בתפיסה הקפיטליסטית. עושר מתפרש ככוח. הכוח לדכא, לנצל, הכוח לשעבד, לעשות עוול, להשפיל". עוד טענה כי הקפיטליזם פוגע באנושיותם של העובדים. בתחילה התנגדה לכל מה שהוא פחות ממהפכה מוחלטת, אך באחד מנאומיה היא אותגרה על ידי עובד מבוגר שבא לשמוע אותה, כפי שתיארה באוטוביוגרפיה שלה:
בעקבות אירוע זה, גולדמן החזיקה בדעה שמאמצים קטנים לשיפור תנאים, כגון שיפור תנאי השכר וצמצום שעות העבודה יכולים אף הם להוות חלק ממהפכה חברתית.
דולר אוסטרלי
מטבעות שקדמו לדולר האוסטרלי
ב-1948 לאחר שבריטניה ביצעה פיחות בליש"ט אל מול הדולר, נעשה פיחות דומה בליש"ט האוסטרלי.
אמה גולדמן
אמצעים להשגת המטרה
גולדמן האמינה כי אלימות מכוונת מטרה עשויה להיות אמצעי פעילות מקובל. בתחילת דרכה, גולדמן האמינה כי שימוש באלימות, גם אם גורם לכאב או סבל, יכול להיות יעיל בהשגת טובת הכלל. היא תמכה ב"תעמולה באמצעות פעולה" - פעולות אלימות שמטרתן לעודד את ההמונים להתקומם. מתוך תפיסה זו היא ראתה בניסיונו של שותפה, אלכסנדר ברקמן, להתנקש בתעשיין, הנרי קליי פריק, פעולה ראויה ואף רצתה לקחת בה חלק. גולדמן האמינה שפעולותיו של פריק בזמן שביתת הומסטד היו ראויות לגינוי וכי רציחתו תשיג תוצאות חיוביות לפועלים, כך שבמקרה כמו זה, המטרה מקדשת את האמצעים. הגם שגולדמן מעולם לא תמכה מפורשות בהתנקשות של ליאון צ'ולגוש בנשיא ויליאם מקינלי, היא הגנה על האידיאלים שהובילו אותו לפעולה אלימה, והאמינה כי פעולות מסוג זה הן תוצאה טבעית של מוסדות דכאניים.
חוויותיה ברוסיה גרמו לה להרהר שוב גם על העיקרון, כי מטרות מהפכניות מצדיקות אמצעים אלימים. הדיכוי והשליטה הדכאנית בברית המועצות גרמו לשינוי רדיקלי בתפיסת עולמה. במבוא לספרה "ההתפכחות מהאשליה שלי ברוסיה" הסבירה גולדמן: "אין טענה מופרכת יותר מהאמונה שמטרות וכוונות הם דבר אחד, בעוד שיטות וטקטיקות הם דבר אחר. האמצעים שאנו נוקטים בהם הופכים, באמצעות הרגל של היחיד ומנהגים חברתיים, לחלק בלתי נפרד מהמטרה הסופית...".
גולדמן ראתה במדינה מוסד שהוא במהותו ובאופן בלתי נמנע כלי שליטה ודיכוי. עקב כך, האמינה שהצבעה בבחירות היא בלתי יעילה במקרה הטוב, ומסוכנת במקרה הרע. היא כתבה שהצבעה בבחירות מספקת אשליה של השתתפות, בעודה מסתירה את המבנים האמיתיים של קבלת ההחלטות. במקום ההשתתפות בבחירות הדמוקרטיות, גולדמן תמכה בהתנגדות מכוונת מטרה בצורה של שביתות, מחאות ופעולה ישירה. היא נשארה בעמדתה המתנגדת להצבעה אפילו כאשר אנרכו-סינדיקליסטים רבים בספרד הצביעו עבור יצירתה של רפובליקה ליברלית. היא אף התנגדה לתנועת הסופרג'יזם שדרשה זכות הצבעה לנשים. במאמרה, "הצבעת נשים", לעגה לרעיון שהתערבות נשים תיצוק מגמה צודקת יותר במדינה הדמוקרטית: "אפשר לחשוב שנשים לא מכרו את הקול שלהן, שאי אפשר לקנות פוליטיקאיות!". למרות זאת, הסכימה עם טענתן של הסופרג'יסטיות בכך שנשים שוות לגברים, אך לא הסכימה שהשתתפות בתהליך הבחירות לבדה יכולה לגרום למדינה להיות צודקת יותר. "...לכן, להניח שהצבעת נשים תצליח לטהר משהו שהוא אינו בר-טיהור, זה לזקוף לזכותה כוחות על-טבעיים".
פמיניזם
גולדמן התנגדה לרעיונות הגל הראשון של הפמיניזם ולמטרות הסופרג'יסטיות, אך הייתה תומכת נלהבת בזכויות נשים ונחשבת למייסדת זרם האנרכו-פמיניזם, הקורא תיגר על הפטריארכיה כסוג של היררכיה אליה יש להתנגד יחד עם כוח המדינה והחלוקה למעמדות. בשנת 1897 כתבה: "אני דורשת עצמאות לנשים, הזכות של כל אישה לתמוך בעצמה, לחיות למען עצמה, לאהוב את כל מי שתחפוץ, וכמה שתחפוץ. אני דורשת את החירות לשני המינים, חופש הפעולה, חופש באהבה וחופש מהאמהות".
כאחות במקצועה, הייתה גולדמן מהתומכות הראשונות בחינוך נשים לשימוש באמצעי מניעה. בדומה לפמיניסטיות בנות זמנה, היא ראתה בהפלה מלאכותית תוצאה טרגית של תנאים חברתיים, ואמצעי מניעה כחלופה חיובית. גולדמן תמכה גם באהבה חופשית - מושג המתאר תפיסה המתנגדת למוסד הנישואים ולעיתים אף את המונוגמיה, ותומכת בחופש הפרט בכל הנוגע לחיי המין שלו, ובאי-התערבות המדינה והדת במערכות יחסים רומנטיות ומיניות. היא טענה שנושאים אלו הם עניינים של המעורבים בהם ולא אף אחד אחר. הפמיניסטיות בנות זמנה היו, לדעתה, כבולות על ידי כוחות חברתיים של פוריטניות וקפיטליזם. היא כתבה:
כמו כן, גולדמן ביקרה את השתלבות הנשים בעבודה כמקור לשוויון בין המינים: