cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יינדז'יך טרפישובסקי
קריירת אימון
בדצמבר 2017 מונה למאמנה של סלביה פראג. תחתיו הפכה הקבוצה לקבוצה החזקה בליגה, כשהיא זוכה בשלוש אליפויות רצופות, שלושה גביעים וסופרקאפ אחד, ומשלימה טרבל ודאבל. הקבוצה גם הצליחה במישור האירופי, כשבעונת 2019/2020 הצליחה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות, ובעונות 2018/2019 ו-2020/2021 הגיעה עד לשלב רבע הגמר בליגה האירופית.
את עונת 2020/2021 השלימה הקבוצה עם אליפות ללא הפסד, ואף קבעה שיא היסטורי בליגה עם 54 משחקים ברציפות ללא הפסד בשנים 2020–2021.
אלפא רומיאו סטלביו
אלפא רומיאו סטלביו (באנגלית: Alfa Romeo Stelvio) היא מכונית קומפקטית במרכב קרוסאובר בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אלפא רומיאו משנת 2016. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של לוס אנג'לס בנובמבר 2016, והגיעה לישראל במאי 2017. הסטלביו קרוי על שם מעבר ההרים המפורסם של אירופה, מעבר סטלביו.
הסטלביו מתחרה ברכבים כגון: פורשה מאקאן, אאודי Q3, אאודי Q5, ב.מ.וו X4, לנד רובר דיסקברי ספורט, קאדילק XT5, ריינג' רובר ולאר, מרצדס-בנץ GLB-קלאס, מרצדס-בנץ EQC, יגואר I-פייס, לקסוס NX ויגואר F-פייס.
עיצוב
העיצוב החיצוני מציג עיצוב נקי וקל הבנוי על אותה פלטפורמה של אלפא רומיאו ג'וליה. עיצוב הפנים משלב יוקרה וספורט, מושבי ספורט שעשויים מבד ועור, מסך מגע המשדר את המולטימדיה בקוטר 6.5 אינץ', או בחבילת "MILANO SPECIALE" המוסיפה לוח מחוונים דיגיטלי בקוטר 7 אינץ' ומסך מגע בקוטר 8.8 אינץ'.
מפרט טכני
הסטלביו משווקת עם ארבעה מנועים לבחירה.
מתיחת פנים שנת 2020-2019
במאי 2020 הציגה אלפא רומיאו את מתיחת הפנים לגרסת הביצועים, סטלביו QV. מתיחת הפנים לגרסת ה-QV כללה כמו בגרסה הבסיסית שינוי בתא הנוסעים, ושיפור מערכות הבטיחות. וגם כיול ספורטיבי למתלים, ועיצוב ספורטיבי חד יותר.
מכירות
להלן נתוני המכירות באירופה וארצות הברית.
ארנולד חלינקס
ארנולד חלינקס (בהולנדית: Arnold Geulincx; ) היה פילוסוף בלגי, מתלמידיו של רנה דקארט ונחשב למחדש ובולט באסכולה הקארטזיאנית.
ביוגרפיה
ארנולד חלינקס נולד ב-1624 בעיר אנטוורפן שבבלגיה. למד באוניברסיטת לווין וקיבל שם פרופסורה לפילוסופיה בשנת 1646 אך פוטר בשנת 1658 בעקבות מחלוקת על תורתו של רנה דקארט. לאחר מכן נהיה לפרופסור באוניברסיטת ליידן והתחבר לזרם הקלוויניזם בתוך הנצרות הפרוטסטנטית. חלינקס נפטר בעיר ליידן בשנת 1669, מרבית עבודותיו, שנכתבו בעיקר בשפה הלטינית, פורסמו רק לאחר מותו ונערכו על ידי רופא בן תקופתו קורנליוס בונטקו.
כפילוסוף
ארנולד חלינקס יחד עם ניקולא מלבראנש התחילו את תורת ההזדמנויות אשר נתנה תשובה לבעיית הגוף-נפש. בשאלת היחס בין הגוף לנפש הוציא חלינקס את המסקנות הקיצוניות מתורת דקארט אשר הורה שהגוף והנפש נפגשים במוחו של האדם ופועלים זה על זה. חלינקס טוען שאילו הייתה נפשו פועלת על גופו הוא היה צריך לדעת כיצד פעולה זו מתבצעת. "אין אני עושה מה שאיני יודע כיצד הוא נעשה". משפט זה הוא בשבילו "מושכל ראשון של האמת שאין לזעזעו" (זהו ביטוי שמראה שהוא אינו מודה בקיום התת-מודע). השפעת גומלין של הנפש על הגוף והגוף על הנפש ("אינפלוקסוס פיזיקוס") היא בלתי אפשרית. במקום ה- influxus החידתי הזה חייבים אנו להניח שהסיבה הפועלת היא האלוהות. האירועים בתוך העולם הגופני אינם אלא "ההזדמנויות" שלרגליהן אלוהים יוצר בתוכנו את הדימויים המתאימים. וכך גם להפך: הרצון הנפשי אינו הסיבה לפועלות בעולם הגופני, אלא רק הסיבות ההזדמנותיות של תנועות גופי המתאימות. גם התשוקות, התאוות והיצרים שבנפש אינן אלא ההזדמנויות הנגרמות על ידי אלוהים המניע את הגוף בהתאם להן. לדעתו העולם החומרי והעולם הנפשי קיימים זה לצד זה ללא כל השפעה ישירה, והקשר שביניהן אינו אלא מדומה. אלוהים הוא המקשר את שני העולמות. ההפרדה בין הגוף לנפש, אשר התחילה בשיטתו של דקארט, מגיעה לכאן לידי ביטויה הקיצוני ביותר. תחילה לימד חלינקס שהתיווך האלוהי בין גוף לנפש נעשה מדי פעם ופעם ויש להבינו כשורה של פעולות-תיווך נפרדות. אך תפיסה זו לא התקבלה באהדה עקב ההנחה של הנס מתמיד ומעבר לכך טענתו היא שאלוהים נעשה על ידי כך המבצע אפילו של הכוונות הפושעות של החוטא, שהלא הוא גורם לתנועות הגוף המבצעות את הפשע. לכן נתן חלינקס לתורתו ביטוי חדש, במקום פעולות-ביצוע נפרדות מדי פעם ופעם, בא סדר מתמיד של העולם. אשר לפיו קשורים האירועים במערכת הנפשית באופן חוקי מתמיד עם המערכת הגופנית ולהפך. אלוהים "ציווה פעם אחת, אך מציית לעולם" (semel jussit, semper paret) חלינקס מדגים את העניין על ידי משל של שני שעונים בעלי מהלך שווה ומקביל אשר סודרו מההתחלה ולתמיד על ידי אומנתו של השען.
את התורה הזאת הרחיב חלינקס בידי תורת סיבתיות כוללת ביותר. לא רק הסיבתיות בין הנפש והגוף, אלא גם הסיבתיות בין הגופים עצמם ובכלל בין הרשויות הסופיות אינה אלא סיבתיות הזדמנותית. אין להבין כלל כיצד יצור סופי יוכל לפעול על יצור סופי אחר באופן ישיר. לשיטתו יש רק סיבה פועלת אחת בעולם: אלוהים.
גויליקס הוציא מתוך תורתו מסקנות מוסריות: מכיוון שאין הנפש יכולה לפעול מאומה בכוח עצמה בתוך עולם הגופים, מאחר שהאדם אינו אלא מסתכל, צופה סביל בעולם, אין הנפש צריכה לשאוף לשום פעולה בעולם החיצוני. "במקום שאין לך כוח פעולה, לא יהיה לך גם רצון פעולה" (Ubi nihil vales ibi nihil velis). "ברח מן העולם והתעמק בחייך הרוחניים הפנימיים". השכלתנות של דקארט מביאה כאן באופן מפתיע לידי תוצאות מיסטיות. לפילוסופיה של דקארט היו שני פנים, והכפילות הזאת הייתה המסקנה של ההפרדה החדה בין הגוף לנפש בפילוסופיה שלו: תורת ההזדמנויות שללה מן הבריות כל כוח פעולה עצמי והשאירה את כוח הפעולה רק לאלוהים, ובסוף גילתה את הפנים המיסטיות שהיו חבויות בפילוסופיה של דקארט.
מה? היכן? מתי?
''' מה? היכן? מתי? (ברוסית: Что? Где? Когда?''') הוא שעשועון טלוויזיה אינטלקטואלי, שמקורו בברית המועצות ומשודר כיום ברוסיה.
בכל תור במהלך המשחק על קבוצת השחקנים לענות על השאלות של קבוצות הצופים. על כל תשובה נכונה של השחקנים הם זוכים בנקודה ועל כל תשובה שגויה הנקודה עוברת ליריבם הצופים. הקבוצה המנצחת היא הקבוצה הראשונה שאוספת שש נקודות. השאלות שנשאלות בודקות ידע כללי ויכולות ניתוח בין היתר בנושאי היסטוריה, ארכאולוגיה, ספרות, אמנות. בנוסף לרוסיה, השעשועון משודר גם בחלק ממדינות ברית המועצות לשעבר ביניהן: אזרבייג'ן, ארמניה, קזחסטן, בלארוס, אוקראינה וגאורגיה. ישנן גרסאות דומות של המשחק בארצות הברית, בולגריה וטורקיה. גם בישראל הייתה גרסה של המשחק ששודרה בערוץ ישראל פלוס.
מהלך המשחק
המשחק הוא דו-קרב מוחות בין קבוצה בת שישה שחקנים שמשחקים מול קבוצת הצופים ששלחו את השאלות שלהם לתוכנית. חברי הקבוצה שמורכבת מקפטן וחמישה שחקנים נוספים יושבים על יד שולחן עגול ועליו מונח סביבון עם חץ ומעטפות עם השאלות של הצופים. בכל תור אחד מאנשי הסגל של המשחק מסובב את הסביבון וזה מסתובב עד שנעצר ומורה על אחת המעטפות. המנחה מקריא את השאלה מהמעטפה שנבחרה באופן אקראי על ידי הסביבון. לאחר שהשאלה נשאלת, לשחקנים ניתנת דקה אחת לחשיבה, לדיון וסיעור מוחות כדי למצוא את התשובה הנכונה. לאחר דקה הקפטן מחויב לבחור באחד השחקנים של קבוצתו (הוא יכול לבחור גם בעצמו) והשחקן הנבחר עונה על השאלה. אם השחקן עונה נכון על השאלה הוא מזכה את קבוצתו בנקודה אחת, לעומת זאת אם הוא טועה בתשובה אזי הנקודה עוברת לקבוצת הצופים. הקבוצה המנצחת היא הקבוצה הראשונה שאספה שש נקודות. בנוסף לזמן הקצוב שהשחקנים מקבלים, הקבוצה יכולה לבקש חד פעמית 20 שניות נוספות כדי להיעזר בקהל שנוכח במשחק. הקבוצה יכולה גם לענות על השאלה מיידית בלי לקחת את הזמן המגיעה לה, במקרה כזה אם השחקן עונה נכון על השאלה אזי הקבוצה זוכה בנקודה וגם בדקת חשיבה נוספת שתוכל להשתמש בה בהמשך המשחק.
גרסת הספורט
למשחק קיימת גם גרסת ספורט, שבה משחקים אלפי אנשים במדינות שונות. מועדוני המשחק קיימים לא רק בחבר העמים, אלא גם במדינות כמו ישראל, גרמניה, ארצות הברית, בריטניה, שם המשתתפים הם בעיקר מהגרים ממדינות דוברות רוסית. במדינות מסוימות יש גרסאות של המשחק בשפות מקומיות (למשל, בגרמניה "Was? Wo? Wann?"). קבוצות האלופות של ארצותיהן והקבוצות שעברו את השלה הלאומי לוקחות חלק באליפות העולם במה? היכן? מתי?
בישראל המשחק מרוכז על ידי המרכז הישראלי ל מועדוני משחקים אינטלקטואליים (איצי"ק, ИЦИК) המרכז את פעילות ששת המועדונים של ירושלים,תל אביב, בת ים, חיפה, באר שבע ואילת. בנוסף קיימים מועדונים קטנים יותר בראשון לציון, אשדוד, כרמיאל, נהריה, יבנה, נצרת ועפולה.
תארים
במשחק קיים תואר "מגיסטר". בעלי התואר הם השחקנים הבכירים ביותר במשחק מאז היווסדו. התואר מוענק כל חמש שנים משנת 1995 ונכון להיום הוא הוענק לארבעה שחקנים בלבד.
ארנסט, דוכס בוואריה
ארנסט, דוכס בוואריה (1373 - 2 ביולי 1438), היה דוכס בוואריה-מינכן בין השנים 1397–1438.
ביוגרפיה
בשנת 1432 התחתן בנו אלברכט בחשאי עם אגנס ברנאואר, שהייתה משרתת פשוטה. לכששמע על כך ארנסט הוא כעס מאוד, וב-12 באוקטובר 1435 הורה ארנסט על רציחתה באשמת כישוף, בזמן שאלברכט היה במסע ציד. בעקבות כך ברח אלברכט אל קרוב משפחתו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה-אינגולשטאדט, אולם לאחר זמן קצר התפייס עם ארנסט, ובשנת 1436 התחתן אלברכט עם אנה מבראונשווייג-גרובנהאגן-איינבק.
ב-2 ביולי 1438 מת ארנסט במינכן, ובנו אלברכט השלישי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-26 בינואר 1395 התחתן ארנסט עם אליזבטה ויסקונטי, בתם של ברנבאו ויסקונטי וביאטריצ'ה דלה סקאלה, ממנה היו לו 4 ילדים:
האגודה הצמחונית האמריקאית
ייסוד
האגודה הצמחונית האמריקאית נוסדה כאגודה לאומית ב-15 במאי 1850 על ידי הרופא הטבעוני, ויליאם אלקוט, התזונאי סילבסטר גרהם והכומר ויליאם מטקאלף (William Metcalfe) בכנס הלאומי הראשון לצמחונות שנערך בהיכל קלינטון בניו יורק סיטי. בכנס השתתפו נשים וגברים בולטים בתנועה לשינוי חברתי שחלקו את הרצון לקדם אורח חיים צמחוני, וקיבלו השראה מהצלחת  שנוסדה בבריטניה בשנת 1847. בכנס הראשון, חברי האגודה האמריקאית לצמחונות החליטו לקדם צמחונות באמצעות הדגשת היתרונות הבריאותיים של מזון צמחוני וכן באמצעות הדגשת הקשר בין התנועה הצמחונית לתנועות חברתיות אחרות כגון התנועה הסופרג'יסטית, התנועה לביטול העבדות, התנועה הפציפיסטית, התנועה לשוויין כלכלי והתנועה לרפורמה בבריאות. כמו כן, חברי האגודה החליטו לקדם את ערכי האגודה באמצעות נאומים והרצאות, פרסומי דפוס ופעילויות בארגונים מקומיים. מטרתם הייתה להקים אגודה לאומית שתאגד תחתיה את הארגונים המקומיים לקידום צמחונות. ויליאם אלקוט, שנבחר להיות נשיאה הראשון, מילא את תפקידו עד למותו בשנת 1859.
המושג 'צמחונות'
עם היווסדה של האגודה, החליטו חבריה לאמץ את שם האגודה הבריטית שנקראה 'האגודה הצמחונית' ולקרוא לאגודה האמריקאית בשם 'האגודה הצמחונית' אולם החלטה זו נתקלה בהתנגדות של אחד החברים. פילו פנפילד סטיוארט (Philo Penfield Stewart) התנגד לשימוש במושג 'צמחונות' בטענה כי הוא מטעה משום שחברי אגודה רבים אוכלים מזונות שאינם מן הצומח כגון ביצים ומוצרי חלב. התנגדות זו נשענה על הגדרת המושג 'צמחונות' בבריטניה שמשמעותה המקורית הייתה אכילת מזון מן הצומח בלבד (המושג 'טבעונות' נטבע באנגלית רק בשנת 1944, והמושג 'צמחונות' שימש במקור כתיאור של תזונה טבעונית). בנוסף טען סטיוארט כי השם 'צמחונות' מטעה גם משום שהוא מבליט רק את ההיבט התזונתי ולא מבטא את החזון של האגודה להוות בית לשינוי חברתי כולל שאינו מסתכם בהרגלי תזונה בלבד. למרות התנגדותו, הוועדה אימצה את המושג 'צמחונות'. בכנס הראשון של האגודה, שנערך בספטמבר 1850 במוזיאון הסיני בפילדלפיה, אחד המשתתפים הסביר כי הצמחונות היא האמנות והמדע שמלמדים את האדם לאכול מזון מהצומח בלבד ששומר בצורה הטובה ביותר על שכל בריא וגוף בריא. הגדרה זו, שכללה את המדע, אפשרה גמישות ואכילת ביצים ומוצרי חלב אם המדע הראה שהם טובים לגוף ולנפש ושהם אינם כרוכים בהרג בעלי חיים. בשר נתפס כמזון אכזרי כלפי בעלי חיים וכן כמזון מסכן בריאות שנרקב במערכת העיכול, אולם ביצים ומוצרי חלב לא נתפסו כמזונות מזיקים לבריאות ולא כמזונות שגורמים סבל לבעלי חיים, ולכן צמחונים אמריקאים צרכו אותם. המושג 'צמחונות' התפשט במהרה בארצות הברית, ובמיוחד בספרות הרפואית. רובלי דנגילסון, רופאו האישי של תומאס ג'פרסון, הגדיר את המושג צמחונות בשנת 1851 במילון לרפואה כ"מושג מודרני לפיו על האדם להתקיים ממזון מן הצומח ולהימנע לחלוטין מאכילת בשר ודם". הגדרה זו, שהדגישה את ההימנעות מאכילת בשר אולם לא הדגישה את ההימנעות ממוצרי חלב וביצים, התאימה לחברי התנועה הצמחונית באמריקה משום שאפשרה אכילה מוגבלת של ביצים ומוצרי חלב.
השקפת עולם
באגודה הצמחונית האמריקאית, צמחונות נתפסה כאידאולוגיה חובקת שכוללת בתוכה דאגה לבעלי החיים, והרמוניה עם התנועה לזכויות האישה, התנועה לביטול העבדות, התנועה הפציפיסטית, התנועה לריסון צריכת אלכוהול ותנועות חברתיות נוספות. אלקוט חיבר בין התנועה הצמחונית לתנועה לביטול העבדות כשאמר: "אין עבדות בעולם כמו העבדות של האדם לתיאבון שלו. כאשר האדם ישתחרר מהעבדות שלו לתיאבון שלו, העבדות בין בני האדם לא תוכל עוד להתקיים". חברי האגודה הצמחונית האמריקאית ראו באכילת בשר מקור לחולי מוסרי ופיזי. הם סברו כי תזונה צמחונית היא התזונה הטבעית עבור האדם וכי אלוהים התיר לבני האדם לאכול בשר רק משום ירידת הדורות. אכילת בשר נתפסה כפרקטיקה אכזרית שמגבירה את הכישלון המוסרי של האנושות. לפי האגודה, רפורמה חברתית שלמה אפשרית רק באמצעות אימוץ תזונה צמחונית.
האגודה הצמחונית האמריקאית יצרה קשר גם בין הצמחונות לזכויות הנשים, וטענה כי צמחונות תשחרר את האישה משעבוד לגברים. אן דנטון (Anne Denton), פעילה סופרג'יסטית ופעילה באגודה הצמחונית האמריקאית, טענה כי אכילת בשר מעכבת התפתחות חברתית מאחר שאכילת בשר כרוכה בצריכת דם שלא מאפשר לנשמה להתרחב. דנטון, שפרסמה טורי דעה בירחון של האגודה, טענה כי על הנשים מוטלת האחריות לקחת שליטה על חייהן ועל גופן, ולחיות לפי כללי התזונה הצמחונית שהיא לתפיסתה - התזונה הטבעית. דנטון טענה כי בישול בשר מפר את חוקי הטבע וכי על הנשים לחיות חיים אתיים ולהפסיק להיות בובות אופנה או מכונות בישול. ירחון האגודה פרסם הודעות בדבר כנסים העוסקים בזכויות נשים, ובפרסומיו על כינוסים עתידיים של האגודה הצמחונית האמריקאית, ציין כי צפויות להשתתף ולנאום בהם גם נשים. למרות העובדה שחברי ההנהלה של האגודה היו רק גברים, נשים היוו תפקיד מרכזי באגודה. הסופרת והפעילה הפמיניסטית מרי גוב ניקולס נאמה בכנסי נשים על הצמחונות כדרך עבור הנשים לקבל שליטה על בריאותן, וטענה כי גוף בריא הוא הכרחי לנשים עבור מאבק לזכויות.
פעילות
הכינוס הראשון של האגודה הצמחונית האמריקאית נערך בפילדלפיה בספטמבר 1850. בינואר 1851, האגודה פרסמה את הגיליון הראשון של הירחון שהוציאה לאור 'The American Vegetarian and Health Journal'. הירחון עסק בקידום צמחונות וכן בקשר בין צמחונות לזכויות נשים, לתנועה לביטול העבדות ולתנועה המתהווה להגנת בעלי חיים. האגודה הצמחונית האמריקאית זכתה לסיקור ברוב העיתונים הפופולריים באותה התקופה. מגזין הבריאות הפופולרי 'Water-Cure Journal' סיקר את פעילויות האגודה בקביעות. בנוסף לפרסומים בתקשורת, האגודה הפיקה כנס שנתי ופסטיבל אוכל להעלאת מודעות לתזונה הצמחונית. אירועים אלו, שכללו חלוקת מנות צמחוניות, נאומים לקידום צמחונות והופעות מוזיקה, משכו אליהם דמויות בולטות מהתקשורת ומהתנועות החברתיות דוגמת עורך הניו יורק טריביון, הוראס גרילי והפעילה הסופרג'יסטית, סוזן ב. אנתוני. האגודה הצמחונית האמריקאית התרחבה וכללה תחתיה אגודות צמחוניות מקומיות רבות, לרבות האגודה הצמחונית של ניו יורק (New York Vegetarian Society) שנוסדה בשנת 1852.
למרות מאמציה, בשנת 1854, הפופולריות של האגודה החלה לדעוך. האגודה המשיכה להפיק פסטיבלים וכנסים שנתיים אולם חדלה לפרסם את הירחון שלה (גיליון אחרון יצא לאור באוקטובר 1854). בכנס השנתי שנערך בשנת 1854, חברי האגודה דנו בהמשך דרכה של האגודה והחליטו להמשיך בפעילות. בשנת 1857 החלה האגודה הצמחונית האמריקאית בתהליכי מיזוג עם האגודה הצמחונית הבריטית, והירחון של האגודה הצמחונית הבריטית (The Vegetarian Messenger) החל בהדרגה לסקר את פעילויות האגודה הצמחונית האמריקאית ולהוות תחליף לירחון שלה. במרץ 1859, אלקוט, נשיא האגודה, אחד משלושת מייסדה ומפעיליה הבולטים, נפטר, ומטקאלף החליף אותו בתפקידו. הכינוסים השנתיים לא התקיימו עוד בבניינים ציבוריים אלא בכנסייה הצמחונית בפילדלפיה (Bible Christian Church). משום שהאגודה נקלעה לקשיים כלכליים, היא לא אפשרה יותר חברות ללא תשלום, וחברי אגודה רבים העדיפו לחדש את חברותם באגודה הצמחונית הבריטית שלא גבתה מהם תשלום, ושלחה אליהם את הירחון ללא עלות. מספר חברי האגודה צנח משמעותית, מה שהוביל לסגירתה בכנס ה-12 שנערך בשנת 1862. רק אחרי 24 שנה, נוסדה אגודה לאומית אמריקאית חדשה לקידום צמחונות בשם 'האגודה הצמחונית של אמריקה' (The Vegetarian Society of America), אותה ייסד פעיל לשעבר של האגודה הצמחונית האמריקאית, הנרי קלאב (Henry S. Clubb).
דולובו
דולובו (בבולגרית: Дулово; בעבר נקראה אקדינלר; בטורקית: Akkadınlar) היא עיירה במחוז סיליסטרה בצפון־מזרח בולגריה, באזור לודוגוריה. עיירה זו היא המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז המשנה דולובו, ונחשבת לעיירה השלישית בגודלה במחוז סיליסטרה אחרי סיליסטרה וטוטראקן. נכון לספטמבר 2022, מתגוררים בעיירה כ-7,200 תושבים.
העיירה מוזכרת לראשונה במסמך עות'מאני משנת 1573 בשם "אקדינלר" (Akkadınlar), שפירושו בטורקית הוא "אישה לבנה". עוד לפני החתימה על חוזה סן סטפנו שהביא להקמתה של נסיכות בולגריה ב-1878, הייתה בעיירה אוכלוסייה מעורבת של בולגרים (מתיישבים מאזור פרסלב) וטורקים, מה שעדיין בא לידי ביטוי בדמוגרפיה של העיר כיום. בעקבות מלחמת הבלקן השנייה, נאלצה בולגריה לוותר על השליטה בשטח של העיירה ולהעביר את השליטה בשטח לרומניה יחד עם החלק כל החלק הדרומי של חבל דוברוג'ה. כאשר המחוז היה תחת שליטה רומנית העיירה שמשה כמרכז של מחוז דורוסטור. השליטה בעיירה חזרה לבולגריה לאחר שבולגריה ורומניה חתמו על הסכם קראיובה בשנת 1940. ב-1942 העיירה קבלה את שמה הנוכחי והיא נקראת על שם שבט הדולו הבולגרי, בצירוף סיומת השם הבולגרית – ovo. ב-30 בינואר 1960 קיבלה דולובו מעמד של עיירה.
קרוטושין
קרוטושין (בפולנית: Krotoszyn; בגרמנית: Krotoschin ביידיש: קראטשין או קראטאשין) היא עיירה במחוז פוזנן שבפולין. בעבר התקיימה בקרוטושין קהילה יהודית גדולה, ופעל בה דפוס עברי גדול.
היסטוריה
הקמתה של קרוטושין מיוחסת לאביר קרוטון. במאות ה-15 וה-16 בעלי המקום היו האצילים ממשפחת קרוטובסקי. העיר התפתחה רבות בזכות שני ירידים שנתיים שהתקיימו בה. בפרט נודעה קרוטושין כמרכז לסחר בטקסטיל, שיפון, סלרי, משקאות חריפים וענבר.
לאחר הרפורמציה הייתה העיר למוקד מלחמות דת בין קתולים לפרוטסטנטים.
ב-1645 פלשו השוודים לפולין, ופגעו קשות בקרוטושין ובאוכלוסייתה. הם שרפו חלקים נרחבים מהעיר ורצחו באכזריות נשים וילדים. לאחר כחודשיים הלוחם הפולני סטפן צ'רנייצקי שחרר את העיר מידי השוודים. באותה התקופה, שריפות נוספות כילו בתים רבים בעיר.
לאחר השחרור החלה קרוטושין להשתקם, וכבר בסוף המאה ה-17 הייתה שוב לעיר מסחר מרכזית ומשגשגת, שמשכה אליה סוחרים מכל רחבי פולין ושלזיה.
שריפה גדולה שפרצה ב-1777 כילתה כמעט לחלוטין את העיר.
תחת שליטה פרוסית
בחלוקת פולין השנייה (1793) הועבר אזור פוזנן וקרוטושין בכללו לידי פרוסיה, שהעבירה את הבעלות על קרוטושין לידי הנסיכים הגרמניים טורון-טקסיס ב-1819. קרוטושין עברה תהליך מהיר של "גרמניזציה", קרי התערות בתרבות הגרמנית, והוא לווה בצמיחה דמגורפית מואצת, בתיעוש וצמיחה כלכלית ובהתפשטות ההשכלה. הוקמו מספר בתי ספר וכן גימנסיה, ואחוז האנאלפאביתים ירד בצורה דרסטית.
ב-1834 הוכרה קרוטושין כעיר, והיא קיבלה רישיון לעירכת ארבעה ירידים בשנה.
השיבה לשליטה פולנית
ב-1919, לאחר הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה, קרוטושין חזרה לידי פולין. מרבית תושביה היהודים והגרמנים היגרו לתוככי גרמניה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בראשית ספטמבר 1939, נכבשה קרוטושין בידי הגרמנים והייתה לחלק מאזור ה"ורתגאו", כלומר האזור הפולני שסופח לרייך השלישי.
תולדות הקהילה
במאה ה-16 נפגעה הקהילה קשות מהכיבוש השוודי, אך גם לאחר שחרור העיר בידי הפולנים, טבחו הללו ביהודים, והקהילה נותרה מדולדלת. היהודים והקהילה לוו כסף רב לצורך שיקומם, והקהילה הגיעה לחובות עתק. לצורך התמודדות עם חובות הקהילה, תוקנו תקנות חדשות שכללו מניעת חברי הקהילה להיבחר למועצת הקהילה מבלי לשלם מס גבוה, הגבלת השימוש בתכשיטים, הגבלת מוזמנים לחתונות וצמצום חתונות של בני זוג עניים. התקנות בוטלו כעבור שנים אחדות, עם ההתאוששות הכלכלית.
ב-1764 כבר מנתה הקהילה 1,749 נפשות (יותר משליש ממספר התושבים) והיא הייתה למרכז יהודי חשוב בפולין. לאחר הסיפוח לגרמניה, סבלו בתחילה היהודים מסדרי הממשל הנוקשים של פרוסיה, אך ב-1800 פורסמו תקנות חדשות ליהודי השטחים המסופחים, שהקלו את מצבם. הם הורשו להיבחר למועצות העיר, לפי מבפרם הילסי באוכלוסייה, ובקרוטושין שבה היהודים מנו מעל שליש מהתושבים, הם שלחו 15 נציגים למועצת העיר. במקביל, החל שגשוג כלכלי כתוצאה מהתפתחות הסחר עם הערים הפרוסיות. מצבם החברתי-כלכלי של התושבים השתפר בצורה ניכרת. במקביל, החלה הקהילה לקבל אופי יותר יהודי-גרמני מודרני, עובדה שהשפיעה על חיי הדת בקרוטושין (ראו להלן). היהודים ראו את עצמם גרמנים פטריוטיים, והשתתפו בכל מלחמות פרוסיה וגרמניה, ובם אף ספגו אבידות רבות בקרבות. במפנה המאה העשרים החלה הגירה מסיבית של צעירים יהודים מקרוטושין לתוככי גרמניה. לפני מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה רק כ-411 נפש. לאחר המלחמה, כששבה קרוטושין לידי פולין, התגברה ההגירה לגרמניה, והקהילה מנתה ב-1919 רק 119 יהודים. עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 נותרו בקרוטושין כ-50 יהודים בלבד. ימים ספורים לאחר פלישת גרמניה לפולין נותרו בה כ-17 יהודים. גורלם היה כגורלם של יתר היהודים שחיו תחת המשטר הנאצי – רדיפות והחרמת רכוש, והם גורשו לשטחי הגנרלגוברנמן באוקטובר של אותה השנה, שם היה גורלם זהה לשאר היהודים.
כלכלה
מרבית בני הקהילה התפרנסו ממסחר זעיר וממלאכה, אך במחצית השנייה של המאה ה-18 החלו יהודים לפתח קשרי מסחר עם ערים במזרח גרמניה כמו לייפציג, ברסלאו ופרנקפורט על האודר, לצד מסחר עם יתר ערי פולין. המסחר עם ערי פולין חדל לאחר הסיפוח לפרוסיה, אך קשרי המסחר בתוך גרמניה גברו עתה, והביאו לשגשוג כלכלי. יהודי האזור נודעו במיוחד בתעשיית העץ המפותחת שלהם.
חיי הדת
ב-1843 נחנך מבנה חדש לבית כנסת בקרוטושין.
החל מאמצע המאה ה-19 החלו השלטונות הפרוסיים להכיר רק ברבנים בעלי השכלה אקדמית. הגורמים השמרנים בקהילה, ובראשם רבנים, התנגדו לכך, והוויכוח הידרדר לכדי מהומות של ממש, שהושקטו רק לאחר התערבות משטרתית. גם ניסיונותיהם של תומכי הרפורמה להנהיג חידושים ותיקונים בסדרי התפילה גרמו לסכסוך קשה וממושך בקהילה, שחייב לעיתים את התערבות המשטרה.
בשנת 1894 החליטה הנהגת הקהילה להכניס עוגב אל בית הכנסת וללוות את התפילה בשירה של מקהלת נשים. השמרנים התנגדו בתוקף, והוויכוח ניטש שוב במלוא תוקפו. שני הצדדים, שלא נכונו לפשרה, פנו לערכאה עירונית, חרף ההסתייגות הנמרצת בהלכה לצעד כזה. לבסוף, התקבלה הצעתו של הרב ד"ר יחזקאל אדוארד באנט לפיה ייבנה בית כנסת נוסף, שאליו יוכנסו העוגב והמקהלה. בית כנסת זה היה ככל הנראה הראשון באזור פוזנן שהנהיג שינויים בסגנון הרפורמי.
רבנים
רבנים שונים כיהנו בקרוטושין, ביניהם:
בנוסף אליהם, חיו בעיר גם ר' טוביה ב"ר יחזקאל אשע, מחבר הספר "עט ברזל" ורבי שבתי בס שהתיישב באחרית ימיו בקרוטושין, ונפטר בה.
כמו כן, נולדו בקרוטושין הרבנים הרפורמיים איזידור קאליש ומקס דינמן.
מוסדות וארגונים
הקהילה הפעילה בית ספר יסודי יהודי שהוכר על ידי הממשלה, ובנוסף לו בית ספר ללימודי הקודש. בשנת 1896 למדו בבית-הספר היהודי היסודי 192 תלמידים. בתי הספר נוהלו בקפידה על ידי הנהגת הקהילה והרב, שהיו מעורבים היטב בנעשה בו.
לקהילה היו מוסדות צדקה ועזרה הדדית רבים, בהם חברת ביקור חולים, וחברת עזרת נשים.
ב-1864 נוסדה ביוזמתן של הרב ד"ר דוד יואל חברת "מקיצי נרדמים" שפרסמה כתב עת עברי ועסקה באיסוף תרומות ליהודי ארץ ישראל. ב-1907 נוסד בקרוטושין סניף של "חברת עזרה ליהודי גרמניה", שתמכה אף היא בהתיישבות חקלאית בארץ-ישראל ובמפעלי חינוך בארץ. לפני מלחמת העולם הראשונה נוסד בעיר סניף "האגודה לתולדות עם ישראל וספרותו", ונפתחה ספרייה ציבורית.
משה שניידר
הרב חיים משה יהודה (לייב) שניידר (תרמ"ה - כ"ה בכסלו תשט"ו, 1954) היה ראש ישיבת תורת אמת בפרנקפורט ובלונדון. הקים מוסדות חינוך ותורה באנגליה במלחמת העולם השנייה ולאחריה.
ביוגרפיה
נולד בעיירה דזיוונישוק הסמוכה ללידא לאליהו ושרה פייגל. מצד אמו הוא צאצא לרבי אייזל חריף מתלמידי הגר"א. בילדותו למד אצל מלמדים שהגיעו מלידא ומווילנה. בגיל 13 נשלח לישיבה קטנה בווילנה, של הרב שלמה הכהן, ה"חשק שלמה". בהמשך נסע ללמוד בישיבת סלובודקה אך נאלץ לעוזבה. הוא נסע לוורנובה בה היה "קיבוץ" של בחורים, ובעלי הבתים בעיר האכילום. הוא שהה בוורנובה 5 שנים. בתקופה זו נסע ל"חפץ חיים" פעמים רבות, וכן כתב אליו מכתבים. הוא היה קשור לחפץ חיים וכל ימיו עסק בחיבוריו, בישיבתו קבע סדר לימוד של שעה בספר "משנה ברורה".
בשנת תרס"ה, לאחר פרוץ מלחמת רוסיה–יפן, שינה את שם משפחתו כדי להתחמק משירות צבאי. הוא הסתתר בעיירה מרינבורג בפולין על גבול גרמניה. לאחר שהתגלה שמו לבני העיירה, הוא חשש ונמלט לממל הגרמנית. בעיר זו הייתה קהילה חרדית של יוצאי ליטא, והוא לימד מספר בחורים בתמורה לתשלום. הוא החל לעסוק בשולחן ערוך יורה דעה במטרה לקבל סמיכה ולהגר לארצות הברית ולכהן שם ברבנות אך הוא זנח את תוכניתו לאחר שהושפע מחסיד חב"ד שהתגורר בממל, שאין די בהשתלמות בתורה אלא יש לזכות את הרבים. הוא החל לשכנע את הצעירים בממל ללמוד בישיבות, להטיף על פרצות ביהדות בעיר והחל לעסוק יותר בתורת המוסר.
בשנת תרע"ב החליט להקים ישיבה במקום. הוא התנה את הצעות הנישואין שלו בכך שהבחורה תהיה בת תלמיד חכם שתסכים להירתם לתוכניותיו. הרב צבי הירש לוינסון הציע לו בשם חמיו ה"חפץ חיים" את יהודית, בתו היתומה של הרב גדליה קפלן, ממייסדי ישיבת ראדין, שהסכימה לדרישותיו. הוא נענה, ונסע לראדין ונישא ליהודית. מסדר הקידושין, היה באופן חריג החפץ חיים. לאחר נישואיו הבריח את הגבול לממל והודיע על פתיחת ישיבה הכוללת אש"ל חינם. בחורים עניים רבים מפולין הגיעו ללמוד בישיבה. אשתו בישלה את האוכל, וחדר האוכל שימש גם כחדר שינה. המיטות היו ספסלים שעליהם הונחו נסרים. הוא מסר שיעורים ושיחות מוסר בישיבה. הישיבה התקיימה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הוא הדגיש את נושא לימוד המוסר בישיבה. שיחותיו היו חריפות ותובעניות, והוא לא הרשה לבעלי בתים מהעיר לשומען, מחשש שישבר לבם. הרב שניידר נאלץ לנסוע לקבץ כסף לישיבה, ומינה את הרב משה קרפל למגיד שיעור במקומו. במסעותיו לקבץ כספים, פעל לחיזוק הקהילות היהודיות בגרמניה, ובנה תלמודי תורה, מקוואות ופעל למינוי רבנים בערים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, גורשו הבחורים מפולין והישיבה נותרה עם מעט בחורים. הוא פעל בקרב בחורים מקומיים, וייסד ישיבת בוקר לתפילה וסדר לימוד עד לעבודה, סדר לימוד לאחר העבודה וסדרי לימוד מלאים בשבת וביום ראשון. חלק מהבחורים הושפעו ועזבו את עבודתם. בתקופה זו החלו הצעירים לקבל את רעיון לימוד התורה, גם בשל דרישת מחנות ההכשרה של אגודת ישראל ללימוד בישיבה כחלק מתנאי ההכשרה. חלק מהבחורים היו בעלי תשובה, והוא נרתם ללמדם דינים ויסודות בסיסיים בתורה.
בשנת תרצ"ט גורש מגרמניה בשל אזרחותו הזרה. הוא נסע בדרכו לפולין, במחשבה לייסד ישיבה חדשה, אך הגבול הפולני נסגר והוא הוחזר לפרנקפורט. הוא חזר ללמד תורה, אך כעבור תקופה קצרה נסגרה ישיבתו על ידי הנאצים. הוא פתח ישיבה בביתו ועשרות בחורים השתכנו בו. לאחר שראה שאין אפשרות להמשיך בחיים תורניים בעיר, החליט להגר לבריטניה, ולהצטרף לבנו הרב גדליה שנישא שם, ולגיסו. בעזרת הרב יחזקאל אברמסקי והארי גודמן קיבל אשרת כניסה. מיד עם בואו ללונדון, פתח את הישיבה עם בחור אחד בלבד, בבית מדרש של סנדר הרמן. בהשתדלות הרב שלמה שיינפלד קיבל היתר להביא ללונדון שלושים מתלמידיו, שהיו ברחבי גרמניה ופולין. לישיבה הצטרפו גם בחורים מווינה שגורשו משם.
הקמת הישיבה עלתה לו בקשיים. הבחורים שהיו פליטים תקופה ארוכה, היו במצב נפשי קשה, זאת בנוסף לדאגתם לחיי משפחותיהם. גם המצב בלונדון היה קשה עקב ההפצצות והפליטים המרובים. הוא חיזק את תלמידיו בכך שישיבות מזרח אירופה נחרבות, ועליהם להקים ישיבה חדשה. הוא לא הצליח לגייס ר"מים, והתלמידים המבוגרים בוגרי ישיבות ליטא מסרו שיעורים לבחורים הצעירים, כשבנו הרב גדליה מכהן מעליהם. בשנת ת"ש, נכלאו ובהמשך גורשו לקנדה ואוסטרליה כחצי מבחורי הישיבה, ילידי גרמניה ואוסטריה. הוא עודד את הבחורים לפתוח ישיבה בקנדה ופנה לארגון עזרת תורה לשלוח להם ספרי קודש. הוא הבטיח לשלם חצי משכר הדירה של הבחורים. הוא ניסה לפתוח ישיבה גם באוסטרליה, אך הבחורים הורשו לצאת מהמדינה והתפזרו ברחבי העולם. לאחר שהישיבה הצטמצמה, הוא שלח את בחוריו לשכנע בחורים יהודיים שעבדו בסדנאות הצבא או היו בקיבוצי הכשרה, שיבואו לישיבה, ואכן מספר בחורים ניאותו והפכו לבחורי ישיבה. כשנודע לממשלה מפעולותיו אלו, היא הורתה על גירושו מלונדון, והוא הוכרז כ"אויב המדינה". הוא ערך יום תענית בישיבה, ולבסוף בוטל גירושו, לאחר שהרב יוסף הרמן הרץ הסביר לשלטונות את פעילותו, ושיכנעם שאין בפעולותיו היזק למדינה. הרב שניידר סירב להקים ועד בעלי בתים ("קאמיטיי") שאחראי על הישיבה, מחשש שיתערבו בהנהגתה הרוחנית. הוא נהג להקדיש שעות שיחה עם כל תלמיד, לחזקם בלימוד התורה בתקופה הקשה.
הוא פעל לקבץ את הילדים היהודיים שפונו לכפרים שונים, ולהביאם לישיבה. הוא גם פתח מוסד לבנות פליטות מגרמניה ודאג לפרנסתן ובהמשך לנישואיהן.
בשנת תש"ד היגרה הישיבה למנצ'סטר לכשנה. לאחר חזרתם ללונדון, החל לפעול למען ניצולי השואה. הוא פתח בית ספר עם פנימייה לילדים פליטים. בשנת תש"ז שלח את חתנו הרב סמיאטיצקי להונגריה להביא נערים יתומים ללמוד בישיבה. בשנת תש"י פתח כולל אברכים ומכינה לצעירים בשם "אהבת תורה". בשנת תשי"א שלח את חתנו הרב יצחק צבי (זיידל) סמיאטיצקי למרוקו להביא לישיבה נערים. הוא התעקש שילמדו בשפת היידיש, ואכן הם הצליחו להתערות בישיבה. מתלמידיו ממרוקו הם הרב יעקב טולידאנו, הרב ניסים טולידנו והרב מיכאל טולידאנו.
משנת תש"ז חלה בשיגרון ומחלות נוספות. בשנת תשי"א עבר ניתוח, ובשנת תשי"ג עבר ניתוח נוסף, אז הוסיפו לו את השם "חיים". מאז לא יצא מביתו, אך המשיך למסור שיחות מוסר על אף חולשתו.
משפחתו
אחותו מינה נישאה לרב גרשון הניך יודאלייב, ר"מ בישיבת תורת אמת בפרנקפורט ובהמשך רב בלונדון.
בנו הרב גדליה היה אף הוא תלמיד חכם וכיהן כר"מ בישיבה. חתניו היו הרב אליעזר לופיאן, בנו של הרב אליהו לופיאן, הרב יצחק צבי (זיידל) סמיאטיצקי והרב אלתר שלמה יצחק הלפרן (תלמידו מפרנקפורט, ומחלוצי מהדירי ספרי הראשונים), שלושתם כיהנו כר"מים בישיבה מיד לאחר נישואיהם.
נכדו הוא הרב דוד מנחם שניידר, משגיח ישיבת גרודנא באר יעקב ואביו של הרב משה יהודה שניידר, תלמידו הקרוב של הרב שטיינמן
נכדתו היא הרבנית תמרה ברזל אשת הרב אברהם יצחק ברזל שהיה מראשי ישיבת מיר ברכפלד
שביט רבניצקי
שביט רבניצקי הוא שחקן ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
ב-2007 העביר סדנאות מוזיקה ומדיטציה יהודית במרכז הרוחני "התקשרות" במצפה רמון.
מנחה סדנאות משחק וסדנאות העצמה, דינמיקה קבוצתית ותקשורת בין-אישית.
בתיאטרון
בבית ציוני אמריקה בתל אביב: ב-1990 שיחק במחזמר "פצצת טום" (ע"פ שירי טום לרר) שעיבד קובי לוריא וביים דן רונן.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1990 שיחק ב"הערב מחזמר" שביים עמרי ניצן. ב-1992 שיחק בהצגה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן. ב-1993 שיחק בהצגה "ענבי זעם" מאת פרנק גלאטי (המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ון סטיינבק) שביים אילן רונן, ובהצגה "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר שביים ליביו צ'וליי.
בתיאטרון הספרייה: ב-1991 שיחק בהצגה "הלוויה חורפית" מאת חנוך לוין שביים אורי פסטר.
בתיאטרון מופע: ב-1992 שיחק לצד רפי אדיר וצופית גרנט בהצגה "זה עובר עם עגיל" שכתב וביים פיני עדן.
ב-2005, בעידוד הרב שמואל אליהו, העביר (לצד דניאל דיין) סדנת תיאטרון בישיבת ההסדר צפת.
בין השנים 2008 עד 2017 ניהל את תיאטרון אישונים.
ב-2019 ביים את ההצגה "רוקד בין עולמות" שכתב ושיחק אביאל פרנס. באותה שנה כתב וביים את ההצגה "כאילו את אוויר" בתיאטרון אישונים.
מוזיקה
בשנת 2000 הוציא את האלבום "אהבה", אותו הלחין ושר. את האלבום הפיק מוזיקלית אמיר פייס. האלבום יצא בהוצאת NMC.
משפחה
מאז 1995 נשוי לשחקנית ענת רבניצקי ולהם 4 ילדים. בעבר התגוררו בצפת, אמירים ובמצפה רמון. כיום הם גרים ברמת גן.
גבינת קווארק
קווארק או קווארג (בגרמנית: Quark, בפולנית: twaróg) היא גבינה טרייה לבנה רכה לבישול, לאפייה ולמריחה. זוהי גבינה מסורתית במטבחים של מדינות בלטיות, גרמניות וסלביות, ובקרב יהדות אשכנז ועמים טורקיים.
הפקה
החלב עובר תהליך החמצה בדרך כלל על ידי הוספת חיידקי חומצה לקטית, שסוננו עד ליצירת תהליך הגיבון. ניתן להכין קווארק מסורתית ללא אנזים הגבנה, אך מחלבות מודרניות בדרך כלל מוסיפות כמות קטנה של האנזים. הגבינה אינה עוברת תהליך יישון ולרוב אין מוסיפים לה מלח או שהיא במליחות מועטה.
גלריה
מנות המכילות גבינת קווארק:
אטלנטה דרים
אטלנטה דרים (באנגלית: Atlanta Dream ובתרגום חופשי: "חלום אטלנטה") היא קבוצת כדורסל אמריקאית המשחקת בליגת כדורסל הנשים WNBA. הקבוצה נוסדה בשנת 2007 ומשחקת בבית המזרחי של הליגה. הקבוצה מארחת את משחקיה הביתיים באצטדיון פיליפס ארנה אשר בעיר אטלנטה, ג'ורג'יה, בו משחקת גם קבוצת הכדורסל אטלנטה הוקס.
איסטנופרט
איסטנופרט (או איסיס-נופרט, או איסיטנופרט, שמשמעותו במצרית עתיקה "איסיס היפה") הייתה אחת מנשותיו הראשיות של המלך רעמסס השני, ואימו של יורש העצר מרנפתח, שמלך לאחר מותו של רעמסס השני. היא חיה במאה ה-13 לפנה"ס. היא הייתה אחת מהנשים הבולטות בין הנשים המלכותיות של רעמסס השני, ביחד עם נפרטרי. לאחר מותה של נפרטרי, בערך בשנה ה-24 למלכותו של רעמסס השני, הפכה איסטנופרט לאישה הבכירה והראשית.
משפחתה
הוריה של איסטנופרט לא ידועים מהמקורות. היא נישאה כנראה לרעמסס השני עוד לפני שעלה למלוכה (ברבעון הראשון של המאה ה-13 לפנה"ס). בנה הבכור מופיע בסצנות מתקופתו של סתי הראשון לפני עלייתו של רעמסס השני לשלטון. היו לה לפחות שלושה בנים ובת אחת. בין ילדיה נכללים:
ילדים משוערים נוספים שלה היו הנסיך סתי והנסיכה נבטוואי, שהייתה גם אשתו של רעמסס השני. אבל סביר יותר שהם היו ילדיה של נפרטרי או ילדיהן של אישה מלכותית אחרת.
תאריה
תאריה כפי שהופיעו בכתובות היו: "לידי אצילה", "הגדולה לשבחים", "אם המלך", "גבירת כל שתי הארצות", "אשת המלך" ו"אשתו הראשית של המלך".
פסלים וכתובות
איסטנופרט ידועה מתוך מספר כתובות ופסלים קטנים. אין תיעוד רב שלה לפני השנה ה-25 למלכותו של רעמסס השני. רוב האזכורים שלה קשורים בבניה – הנסיכים רעמסס, חאמוואסט ומרנפתח.
בת של בנה חמסוואט נקראה על שמה (לעיתים מכונה איסטנופרט השלישית), ייתכן והיא הייתה אשתו של מרנפתח, לא הדודה שלה איסטנופרט השנייה. ייתכן גם שבת אפשרית של מרנפתח נקראה באותו שם.
קתלין קלארק
קתלין קלארק, (באנגלית: Kathleen Clarke; באירית: Caitlín Bean Uí Chléirigh; 11 באפריל 1878 – 29 בספטמבר 1972) הייתה חברה מייסדת של קומן נה מאן, אחת הבודדות בסוד התוכניות של מרידת חג הפסחא ב-1916. היא הייתה אחר מכן חברת פרלמנט בדאל אירן ואז סנטורית מטעם מפלגות שין פיין ופיאנה פול, ואף הייתה האישה הראשונה לשמש כראשת העיר דבלין (1939-41).
אדוארד פרנקל
קורות חיים
אדוארד פרנקל נולד להורים יהודים בברלין. אביו היה סוחר יין, ואמו בת למשפחת הוצאת לאור חשובה. בהיותו בן עשר סבל פרנקל מהתקפת דלקת העצם בזרועו הימנית שעיוותה את ידו הימנית. בשנים 1906-1897 הוא למד ב-Askanisches Gymnasium בברלין, שם הוא למד יוונית ולטינית. הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטה, אולם במהרה פנה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת ברלין תחת הדרכתו של הפילולוג הדגול אולריך פון וילאמוביץ-מלנדורף (von Wilamowitz-Moellendorff). כעבור שנתיים עבר מברלין לגטינגן, שם נשאר עד 1912 ולמד בהדרכתו של פרידריך לאו (Leo; 1914-1851).
קתלין קלארק
תחילת דרכה
קתלין דיילי נולדה בלימריק בשנת 1878, הבת השלישית של אדוארד וקתרין דיילי. היו לה שמונה אחיות ואח. היא נולדה למשפחה מהפכנית בולטת. דודה, אחי אביה, ג'ון דיילי (שהיה לימים לראש העיר לימריק) ישב אז בכלא באנגליה בשל השתתפותו במרידה הפניאנית ב-1867, בה השתתף גם אביה. הוא שוחרר בשנת 1896, ושב ללימריק. לימים הגיע לעיר פניאני שחלק עמו תא בכלא, טום קלארק, לאחר שחרורו בשנת 1898. הוא נשאר להתגורר עם משפחת דיילי. קתלין, באותה תקופה, פתחה וניהלה עסק ביגוד מצליח.
אדוארד פרנקל
קורות חיים
בעקבות החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי שנחקק בגרמניה הנאצית ב-1933 איבד פרנקל את משרתו. הוא היגר לבריטניה, וב-1934] ניתנה לו הקתדרה ללטינית בקורפוס קריסטי קולג', אוקספורד. הוא החזיק במשרה במהלך המלחמה והמשיך בכך עד שנאלץ לעזוב אותה מחמת מגבלת הגיל בשנת 1951. עם זאת המשיכו קורפוס קריסטי וחבר הנאמנים של אוניברסיטת אוקספורד להבטיח את הכנסתו של פרנקל כדי שימשיך את הסמינרים הפופולריים שלו. פרנקל הכניס לראשונה את שיטת הלימוד בסמינר לאוקספורד.
יפה נוף (שיר)
יְפֵה נוֹף הוא שירו של רבי יהודה הלוי (1075–1141 בקירוב), שהיה פילוסוף, רופא ומשורר מתקופת תור הזהב של יהודי ספרד. חלום חייו היה לעלות לארץ ישראל ולירושלים, ואמנם בהיותו בן 65 הפליג למזרח והגיע למצרים, אך לא ברור אם הצליח גם להגיע ארצה. השיר הוא שיר כיסופים לירושלים ("יפה נוף" הוא אחד משמותיה), וצער על מצבה החרב אך תשוקה לעלות אליה מהגלות בקצה מערב למרות חורבנה ושיממונה. השיר הולחן על ידי אתי אנקרי, ישראל גולדפרב, ניסן כהן-מלמד, ינון נאמן ושגב פניאל אביחיל.
אדוארד פרנקל
קורות חיים
פרנקל התאבד בינואר 1970, בגיל 81, לאחר שמתה עליו אשתו (מסיבות טבעיות).
קתלין קלארק
תחילת דרכה
נוצר בין קתלין בת העשרים לטום בן הארבעים קשר, ובשנת 1901 היא סגרה את העסק, ונסעה לארצות הברית כדי להצטרף לטום שנסע לשם שנה קודם לכן כדי לעבוד בעבודה שקיבל דרך קשריו הפניאנים. הם נישאו ב-16 ביולי 1901 בניו יורק והתגוררו בברונקס ובברוקלין. היו להם שלושה ילדים, הבכור, ג'ון דיילי קלארק (1902) נולד בניו יורק ושניים נוספים (טום הבן (1908) ואמט (1910)) נולדו אחר חזרתם לאירלנד. טום המשיך בפעילותו הלאומנית דרך אנשי הקשר שלו מקלן נה גאל (הארגון הפניאני בארצות הברית) והאחווה הרפובליקנית האירית (IRB). קתלין הצטרפה לליגה הגאלית. הם חזרו לאירלנד בנובמבר 1907, ופתחו שתי חנויות טבק ועיתונים בדבלין. טום ארגן מעגל של ה-IRB, והחנות שלו הפכה למרכז פעילות רפובליקנית, והייתה תחת פיקוח משטרתי תמידי. הוא גם היה מעורב בהקמת ארגון המתנדבים האירים ב-1913, ואחיה של קתלין, נד, היה מהמתגייסים הראשונים, והפך בגיל 23 למפקד הגדוד הראשון. קתלין סייעה בהוצאת העיתון של ה-IRB, Irish Freedom.
אדוארד פרנקל
עבודתו
אדוארד פרנקל היה אחד מהפילולוגים והמלומדים הקלאסיים הבולטים של המאה ה-20, פרסם מחקרים חשובים על שירה יוונית ולטינית. הוא נודע במיוחד בשל ספרו רחב היריעה על המשורר הרומאי הקומי טיטוס מאקיוס פלאוטוס; ספרו, "Plautinisches im Plautus",, תורגם לאנגלית תחת הכותר "Plautine Elements in Plautus" ומאוחר יותר הורחב ותורגם לאיטלקית בשם "Elementi Plautini in Plauto". הטקסט הסמכותי בן שלושה הכרכים שלו, הפרוש והתרגום של אגממנון לאייסכילוס, נותר אחת מהעבודות החשובות ביותר על המחזה, כמו כן כתב מחקר ידוע על המשורר הלירי הורטיוס.
קתלין קלארק
קומן נה מאן ומרידת הפסחא
בשנת 1914 היא הייתה אחת החברות המייסדות של קומן נה מאן, ארגון נשים רפובליקני רדיקלי, שפעל בעת מרידת הפסחא כזרוע פארה-צבאית של IRB. בימים שלפני המרידה, היא ועמיתתה בקומן סורקה מקמהון ארגנו רשימות נשים רפובליקניות שיהיו לרשת תקשורת בעת ההתקוממות, ונסעו ברחבי הארץ כדי לארגן אותן. אף על פי שטום אסר עליה לקחת חלק פעיל במרידה, היא הושבעה כחברה ב-IRB, והפקידו באוזניה תוכניות המרידה וכל המידע המרכזי של הארגון, כדי שיוכל להיבנות מחדש במקרה והמרידה תיכשל, מה שאכן קרה. מכיוון שטום היה אחד הראשונים לחתום על הכרזת העצמאות של הרפובליקה האירית, הוא נבחר על ידי הבריטים כאחד המהפכנים להוציא להורג בתום המרידה. אחיה הצעיר, נד דיילי, גם הוצא להורג על חלקו באירועים. קתלין ביקרה את שניהם לפני ביצוע גזר דינם. היא הייתה אז בהריון, אבל לאחר מכן חלתה ואיבדה את התינוק. לאחר המרידה, מייקל קולינס יצר עמה קשר מהכלא, כדי שתסייע במאמציו לבנות מחדש את רשת ה-IRB. היא אז הקימה את קרן הסיוע האירי הלאומי כדי להקל על משפחותיהם של מהפכנים שנהרגו או נכלאו במרידה, כאשר מקמהון מסייעת לה במאמציה.
קריירה פוליטית
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, קלארק החלה קמפיין "טריקולור" בתגובה לקמפיין הפטריוטי הבריטי במסגרתו אזרחים החלו לענוד סרטי יוניון ג'ק (סמל הדגל הבריטי). תחילה הכינה 100 סרטים בצבעי הלאום האירי ומכרה אותם בחנות שלה. אך הם היו להצלחה גדולה, ועד מהרה אומצו על ידי מגוון קבוצות לאומניות.
היא נהייתה חברה בשין פיין ובשנת 1917 נבחרה לוועד המנהל של המפלגה יחד עם נשים רפובליקניות מובילות נוספות, כמו קתלין לין, הרוזנת מרקייביץ' וגרייס פלנקט. למרות הייצוג הבולט של נשים בוועד המנהל, היו רק 12 נשים בין אלף צירי שין פיין בכנס השנתי של הארגון (Ard Fheis). קלארק הפכה אז את נושא זכויות נשים למרכזי בחייה הפוליטיים.
בעת זו, אחר המרידה, משפחת דיילי הפכה למטרה של הכוחות הבריטיים. במקרה אחד, אחות של קלארק, אונה דיילי, נגררה מביתה בשערה, שנגזז. התוקפים אז חתכו את ידה בתער, ופרצו עורק, פציעה שכמעט הרגה אותה. במהלך אירועי "המזימה הגרמנית" (הבריטים האשימו את שין פיין שהם במזימה עם גרמניה לעורר הפיכה באירלנד בעת המלחמה, מה שהיה מסיח כוחות צבאיים) היא נעצרה ונכלאה בכלא הולוויי למשך אחד עשר חודשים. במהלך מלחמת העצמאות האירית היא שימשה כשופטת מחוזית במערכת המשפט הרפובליקנית בדבלין (אשר נועדה לחתור תחת המערכת הבריטית), ואף שמשה כיו"ר השופטים. ב-1919 היא נבחרה כחברת מועצת העיר דבלין, ושימשה בתפקיד זה עד שהמועצה פורקה בשנת 1925. היא גם הייתה פעילה בצלב הלבן האירי, ארגון שחילק כספים שגויסו מארצות הברית במהלך מלחמת העצמאות. היא נבחרה ללא תחרות כנציגת שין פיין למחוז מרכז דבלין בדאל השני בבחירות של 1921. היא התנגדה לאמנה האנגלו-אירית בדיוני הדאל. היא לא נבחרה מחדש בבחירות הכלליות ב-1922, והחלה לתמוך בכוחות הנלחמים נגד האמנה במהלך מלחמת האזרחים האירית. היא נעצרה לזמן קצר במהלך זמן זה והיו פריצות רבות לחנות שלה. ב-1926 היא הייתה חברה מייסדת של פיאנה פול ונאלצה להתפטר מקומן נה מאן. היא נבחרה מחדש לדאל החמישי קצר-החיים ביוני 1927 כנציגת פיאנה פול, אבל איבדה את מושבה בבחירות של ספטמבר 1927. ב-1928 היא נבחרה כאחת משישה סנטורים מטעם פיאנה פול בשנאד (סנאט, הבית העליון של הפרלמנט) של מדינת אירלנד החופשית, תחת הנהגתו של ג'וזף קונולי. היא נשארה בתפקיד זה עד פירוק השנאד בשנת 1936.
בשנת 1930 היא נבחרה למועצת העיר המחודשת של דבלין מטעם פיאנה פול, יחד עם רוברט בריסקו, שון אוקלי, תומאס קלי ואוסקר טריינור. היא שימשה כראשת העיר של דבלין, האישה הראשונה בתפקיד, מ-1939 עד 1941. היא התנגדה לחוקת אירלנד והעבירה ביקורת קשה נגד איימון דה ואלירה במעמד פרסומה. יחד עם האנה שיהי-סקפינגטון, היא טענה שהוא מקנה לנשים מעמד נמוך יותר ממה שהובטח בהכרזה של הרפובליקה האירית. היא ספגה ביקורת מצד רבים בארגון פיאנה פול בשל כך. היא גם התנגדה קודם לכן לחוק התעסוקה בשנאד ב-1935 מכיוון שהוא הפלה נגד נשים. בעוד שלא תמכה בפיגוע של שין פיין באנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה, היא עתרה לחנינות למען אלה שנידונו למוות על ידי הממשלה האירית. הנושא הוביל אותה בסופו של דבר זה לנטוש את המפלגה לחלוטין לאחר שסיימה את הקדנציה שלה כראשת העיר בשנת 1941. בשל התנגדותה למגוון התפתחויות בפוליטיקה האירית, היא סירבה לעמוד בבחירות כמועמדת של פיאנה פול ב-1943. בעת שירותה כראשת העיר, היא עזרה להקים את הצלב האדום האירי.
ב-1948 היא השתתפה פעם אחרונה בבחירות הכלליות מטעם מפלגת קלן נה פובלכתה, אולם לא נבחרה, וזכתה ב-1,419 קולות בלבד (3.18%).
המשך חייה
ב-1966, במסגרת חגיגות היובל למרידת הפסחא, הוענקו לה ולקרובים נוספים של נופלים במאבק תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים על ידי האוניברסיטה הלאומית של אירלנד. בעת ההכנות לאירועים, היא כתבה לנשיא, שון למאס, את הדברים הבאים: "בתור האלמנה היחידה הנותרת של חותמי הכרזת הרפובליקה של 1916... אני יודעת יותר על האירועים לפני ואחרי המרידה מאשר מכל נפש חיה". היא רצתה תפקיד מרכזי בחגיגות ואמרה כי בעלה, ולא פטריק פירס, היה הנשיא של הרפובליקה ב-1916. היא אמרה כי פירס "רצה לתפוס מה שהגיע לאחרים.... בוודאי שפירס צריך היה להסתפק בכבוד להימנות כמפקד הגבוה כאשר הוא הבין בפיקוד בערך כמו הכלב שלי... לא התכוונתי להעלות את הנושא בציבור, אבל איאלץ לצאת באופן ציבורי מאוד תקיף אם ינסו להכריז על פירס בתור הנשיא". בעקבות מותה בגיל 94 בשנת 1972 בבית סיעוד בליברפול, היא זכתה לכבוד נדיר של הלוויה ממלכתית. היא קבורה בבית הקברות דינס גרנג' בדבלין. היא העדיפה להיות מוכרת כ-Caitlín Bean Uí Chléirigh (קתלין, גב' קלארק), וכך כתוב על המצבה שלה. אחיינית-רבא שלה, הלן ליטון, ערכה את זיכרונותיה ופרסמה ספר ביוגרפיה אודותיה בשנת 1991.
יארה
יארה היא עיירה במחוז גרנמה בקובה בקרבת מפרץ גואקנאיאבו (Guacanayabo), באמצע הדרך בין הערים מנסניו וביאמו. משמעות השם יארה היא "מקום" בשפת הטאינו.
בעיירה הכריז קרלוס מנואל דה סספדס על עצמאות קובה ב-10 באפריל 1868, הכרזה המכונה "קריאת יארה" (El Grito de Yara). הכרזה זו פתחה את מלחמת עשר השנים בין ספרד למתקוממים בקובה.
מנהיג הטאינו אטואי נשרף על המוקד ביארה על ידי הספרדים ב-1521, לאחר כישלונו של מרד שהוביל נגדם. הוא מכונה לעיתים "הגיבור הלאומי הקובני הראשון".
מערת לה פסייגה
מערת לה פסייגה (בספרדית: Cueva de La Pasiega) היא אתר ארכאולוגי במועצה העירונית בקהילה האוטונומית קנטבריה בצפון ספרד. ביולי 2008 היא נכללה באתר המורשת העולמית "מערת אלטאמירה ואמנות המערות בתקופת האבן המוקדמת בצפון ספרד" של ארגון אונסק"ו.
המערה שוכנת על המדרון הדרומי של הר קסטיו, באמצע עמק הנהר, והיא אחת מהמערות במכלול המכונה "המערות של מונטה קסטיו" (Las cuevas del monte Castillo) הכולל גם את מערת אל קסטיו, מערת לאס מונדאס ומערת לאס צ'ימנאס. מערות מונטה קסטיו מהוות סדרה שלמה להפליא, הן מבחינת התרבות החומרית של התקופה הפלאוליתית והן מבחינה אמנותית. לה פסייגה היא בפועל גלריה גדולה, באורך של יותר מ-120 מטר, ששיפועה פחות או יותר מקביל למדרון ההר, ונפתחת לפני השטח בשישה מקומות שונים: שישה פתחים קטנים שרובם, למעט שניים, חסומים. הגלריה הראשית היא באורך של כ-70 מטר ונפתחת לגלריות משניות עמוקות יותר, מפותלות ויוצרות מבוכים, שבמקומות מסוימים מתרחבות ליצירת תאים גדולים. כך מתייחסים ל"חדרים II-VIII", החדר המכונה "גלריה B", או "חדר 11" של "גלריה C", כולם עם עיטורים פלאוליתיים. שני החדרים האחרונים מכילים כמה מקומות מקודשים שמוזכרים בהמשך.
השרידים המתועדים שייכים בעיקר לשלהי תקופת התרבות הסולוטרנית ותחילת תקופת התרבות המגדלנית, אם כי נתגלו גם פריטים ישנים יותר. בשנת 2018 חשף תיארוך אורניום-תוריום שסמל בצורת סולם (סקלריפורם) במערה הוא בן 64,000 שנה ולכן נוצר על ידי ניאנדרטלים. ברחבי המערה יש קירות רבים עם ציורים ועם דמויות חקוקות או חרותות. הם מייצגים סוסים, איילים (זכר ונקבה) ובקר. ישנם גם הרבה סמלים מופשטים (אידיומורפים).
גילוי המערה
בשנת 1903 גילה אלקלדה דל ריו את מערת אל קסטייו, וכאמור, אוברמאייר ביצע בה חפירות בין 1910 ל-1914. החפירות בה נמשכו בתקופות שונות, לסירוגין, עד לתקופתנו על ידי ארכאולוגים מוסמכים. החפירה האחרונה נערכה על ידי הארכאולוגים רודריגו דה בלבין ברמן (Rodrigo de Balbín Behrmann) וססאר גונסאלס סאינס (César González Sainz). לאחר גילוי "לה פסייגה" והחפירות הראשוניות, כמעט שלא ביקרו באזור, בעיקר בגלל הנסיבות ההיסטוריות הקשות של ספרד בשנות השלושים. לאחר מכן, בשנת 1952, בזמן שהכינו את השטח לנטיעה של חורשת אקליפטוסים, נמצאה מערה נוספת עם אוצר מטבעות קטן מהמאה ה-17 ולכן המערה החדשה נקראה מערת לאס מונדאס (מערת המטבעות). עם זאת, נמצא בה מקום מקודש עם שרטוטים וציורים חשובים. לאור זאת, הסיק המהנדס אלפרדו גרסיה לורנסו (Alfredo García Lorenzo) כי בהר מונטה קסטיו יש סודות נוספים. לפיכך הוחל בסקר גאולוגי שהביא שנה שלאחר מכן לגילוי מערה אחרת עם ציורי סלע, מערת לאס צ'ימנאס ("הארובות"), וגם מערות קטנטנות אחרות בעלות חשיבות פחותה כמו "לה פלצ'ה", "קסטניירה", "לאגו" וכו'.
השרידים הארכאולוגיים של מערת לה פסייגה
במערה נתגלו שרידים מתקופות התרבות הסולוטרנית והתרבות המגדלנית הראשונות של קנטבריה, מה שהיווה את הבסיס לכרונולוגיה של ציורי הקיר. החפירות במערה ישנות, בפעם האחרונה הן נערכו על ידי ד"ר חסוס קרבאיו (Jesus Carballo) בשנת 1951. בשכבה התחתונה התגלו חפצים שתפקודם לא ברור, ושנראו, על פי מאפייניהם, קשורים לתקופה המוסטרית. מעל שכבה זו הייתה שכבה מהתרבות הסולוטרנית עשירה יחסית בכלים אופייניים כמו ראשי רומחים. ניתן לייחס שכבה זו בוודאות לשלהי התקופה הסולוטרנית. השכבה האחרונה הייתה גם היא עשירה יחסית, עם כלי אבן שונים, סיכות וחפצי עצם מחוררים שיכולים להיות שייכים לתחילת התרבות המגדלנית. אומנם בהשוואה לעדויות הסטרטיגרפיות של אל קסטיו יש בלה פסייגה רצף ארכאולוגי מאורגן פחות, בכל מה שקשור לחומרים שנתגלו, ועם זאת, אין ספק שאין להמעיט בערכה בשל כך.
ציורי המערות
על פי השיטה שהציע הארכאולוג הצרפתי, ניתן להתייחס ל"לה פסייגה" כדוגמה טובה ל"מערה כמקום מקודש", או ליתר דיוק כאוסף מקדשים של תקופות שונות, מסודרים על פי דגמים מסוימים. למעשה רעיון זה התפתח במוחו של הפרהיסטוריון הצרפתי הנודע בדיוק כאשר ביקר במערות של קנטבריה, בזמן שהשתתף בקבוצת חוקרים זרים שחפרו במערת אל פנדו בשנות החמישים של המאה ה-20. "אני בהחלט יכול לאשר שמחקר אמנות הסלע בצפון ספרד היה מכריע ברעיונותיו של המאסטר, שמאז התפרסמו בזכות פרסומיו הרבים". עבור לרואה-גוראן, כוללת מערה מסוג זה היררכיה מרחבית או טופוגרפית מורכבת למדי שבה ניתן להבחין בקבוצות עיקריות של בעלי חיים (bos מול equus, היוצרים דואליות), התופסים את האזורים הבולטים ביותר או המועדפים ביותר, המושלמים על ידי בעלי חיים משניים (איילים, עזים וכו') ועוד מינים מזדמנים אחרים שעם זאת הממלאים את תפקידם המשני: מצד שני מקובל שהסמלים האידיומורפיים מופיעים באזורים היקפיים או שוליים, או באלה שקשה להגיע אליהם.
על סמך חלוקה זו קבע לרואה-גוראן שיטה לסמל את הציורים בצורה הבאה:
נטען שיש חריגים לכלל זה, גרסאות שונות רבות התלויות באזורים ובתקופות, שמשמעותם אינה ברורה לחלוטין במתווה הכללי שלהן, אך ניתן להסביר בצורה מסוימת, גם בלה פסייגה.
חואקין גונסאלס אצ'גאראי, ומאוחר יותר עמיתיו, ערכו כמה פעמים ספירה של מיני בעלי החיים המיוצגים על ידי הציורים, אחד המניינים כלל יותר מ-700 ציורים במערה, ובהם בין היתר, 97 איילים (69 נקבות ו-28 זכרים), 80 סוסים, 32 יעלים, 31 מיני בקר (17 ביזונים ו-14 שור הבר), שני איילי הצפון, חיה טורפת, צפיר האלפים, מגלוצרוס, עוף ודג. כמו כן ייתכן שמצוירת ממותה, ו-40 יצורים בעלי 4 גפיים שלא זוהו בוודאות. יש גם סמלים, כדוגמת אלו דמויי גג וסמלים אחרים מגוונים באופן מפתיע (יותר מ-130), וכוללים לעיתים קרובות דמויי אנוש, ומאות סימנים ועקבות של סימנים מחוקים למחצה.
גלריה A, מקום מקודש ראשון
כדי להיכנס לגלריה A יש צורך לרדת דרך בור, אך במקור אפשר היה להיכנס דרך כניסה אחרת, שכעת חסומה לחלוטין על ידי נטיפים ועל ידי התמוטטויות מבחוץ. הגלריה מגיעה לעומק של 95 מטר (מהכניסה הנוכחית), אך היא הולכת ומתכווצת ולא ניתן לדעת אם היא ממשיכה מעבר. אחרי הכניסה למערה עוברים כניסה חסומה מצד ימין, ובין עומק 60 עד 70 מטרים מופיע החיבור לגלריה B, מעט לפני אוסף התמונות המעניין ביותר.
ואז מעט מעבר ל-75 מטר מתחיל האזור המקודש, עם יותר מ-50 איילים (הרוב נקבות), סוסים (כמחצית המספר), והבקר (שור הבר וביזון) עוד פחות, ממוקמים במקומות הגלויים ביותר. במקדש זה נמצאו גם אנתרופומורף (דמות דמוית אנוש), פות, סמלים בצורות קווים ונקודות, ריבוע וכמות גדולה של טקטיפורמים (צורה מלבנית, עם או בלי תוספות, עם או בלי חלוקות פנימיות), בערך כמו כמות האיילים.
ניתן לחבר את הציורים לקבוצות שונות תוך שימת לב, בעיקר, לקריטריונים של תיארוכים, אך גם לרצף טכני ותמטי. נראה שקבוצות אלה תואמות למוסכמות הזואולוגיות שנחשפו על ידי לרואה-גוראן.
הקבוצה הגדולה הראשונה נמצאת על הקיר השמאלי של הגלריה, וכוללת דמויות מסודרות כאפריז כפול עם איילים רבים, בעיקר נקבות, וגם שפע סוסים וביזון שנמצא במרכז הקומפוזיציה. ביניהם סמלים המדגישים את הקשר בין הפות למוט, ההבחנה הזכרית-נקבית. הקבוצה מציגה את הנושא של ביזון-סוס שניתן לפרש גם אותו כסוג של דואליות. את הקבוצה משלימה קבוצה קטנה נוספת של סוסים, כאשר שאר החיות נמצאות במרכז ובחלק העליון של האפריז, שם יש רק איילות ואידיומורפים. טכניקות הביצוע כוללות קווי מתאר לאיילות וביזון, רישום ליניארי (בין מתאר למודל) ורק בשני מקומות משתמשים במילוי סלקטיבי (לראשים של איילות מסוימות). הצבע הדומיננטי, ללא ספק, הוא אדום, אך בכמויות קטנות יש גם אדום סגלגל וצהוב. לא נעשה שימוש בחריתה בקבוצה זו.
אחרי קבוצה זו יש סדרה קבוצות של מאורגנות פחות, פחות או יותר קשורות, על הקיר השמאלי של הגלריה. בהן מופיעים כל סוגי הדמויות, שבהחלט משלימים את הקבוצה הבאה. בעלי החיים הבולטים הם איילים בשיתוף עם כמה אידיומורפים וכמה ראשי בקר (אולי שור הבר), שנראים כאילו הם עומדים ביחס לסוסים בקבוצה המופיעה בהמשך מעבר לפינה.
הקבוצה הגדולה השנייה מתחילה סביב עיקול שמאלה, באזור הקצה של הגלריה, שם היא נעשית צרה: היא מאגדת דמויות משני הצדדים. הפעם הסוסים והאיילים כמעט שווים במספרם. כרגיל בלה פסייגה, פחות, אך לא פחות חשובים הם הבקר, שניים מהם ביזון. כמו כן, ישנו אנתרופומורף (ציור דמוי אדם) נשי, וכשלושים סמלי טקטיפורמים מלבניים, הממוקמים באופן הנראה כדפוס רגיל בסוג זה של מקדש מערות:
"הסמלים, באופן כללי, תופסים חלל נפרד מבעלי החיים, בין אם בגבולות הלוחות, או שהם מתמשכים לגומחה או נקיק קרובים פחות או יותר. עם זאת, יש סיבות לחשוב שהסימנים ממוקמים תוך יחס לאותן חיות."