cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רות ביידר גינסבורג
מעמד תרבותי
בשנת 2018 הופק "RBG - רות ביידר גינסבורג", סרט דוקומנטרי על מהלך חייה ואישיותה של ביידר גינסבורג. בסרט הוצג, בין היתר, המעמד האייקוני שרכשה ביידר גינסבורג בשנים האחרונות בקרב הפרוגרסיבים בני הדור הצעיר בארצות הברית. הסרט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים סאנדנס לשנת 2018 והוקרן גם בפסטיבל דוקאביב 2018 הסרט קיבל ביקורות משבחות ואף הפך במפתיע להצלחה קופתית.
"המין החזק", סרט קולנוע עלילתי על ביידר גינסבורג, יצא לאקרנים בסוף שנת 2018. הסרט מתמקד בשלבים המוקדמים של הקריירה של ביידר גינסבורג, ובתיק המשותף היחיד שבו טיפלו בני הזוג ביידר גינסבורג יחדיו (שלימים הוכיח את עצמו כבעל חשיבות גם לאסטרטגיה שהובילה ביידר גינסבורג במסגרת פרויקט זכויות נשים ב-ACLU).
קישורים חיצוניים
בעקבות פטירתה:
מוחמד שיאע א-סודאני
מוחמד שיאע א-סודאני (בערבית: محمد شياع السوداني; נולד ב־1970) הוא פוליטיקאי עיראקי המכהן כראש ממשלת עיראק מאז 27 באוקטובר 2022.
בין השנים 2014–2018 שימש בתפקיד שר התעסוקה ונושאים חברתיים בממשלתו של חיידר אל-עבאדי, כאשר בין 2016–2018 שימש במקביל גם כשר התעשייה. הוא היה שר זכויות האדם של עיראק משנת 2010 עד 2014 ומושל מחוז מיסאן בין 2009 ל־2010.
ביוגרפיה
א-סודאני נולד בשנת 1970 למשפחה שיעית בבגדאד. הוא נשוי ולו ארבעה בנים. הוא מחזיק בתואר ראשון בחקלאות מאוניברסיטת בגדאד ובתואר שני בניהול פרויקטים.
בהיותו בן 10 חזה א-סודאני באביו מוצא להורג יחד עם חמישה בני משפחה אחרים על ידי משטרו של סדאם חוסיין, באשמת היותם חברי מפלגת הדעווה האסלאמית. עשור לאחר מכן השתתף במרידות 1991 בעיראק, שהחלו עם סיומה של מלחמת המפרץ.
בשנת 1997 התמנה למשרד החקלאות במיסאן בתפקידי ניהול שונים, ביניהם ראש מחלקת הייצור החקלאי והמהנדס הממונה בתוכנית המחקר הלאומית בשיתוף עם ארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות. לאחר הפלישה לעיראק ב־2003 של כוחות ארצות הברית ובנות בריתה היה א-סודאני האחראי לשיתוף הפעולה בין הממשל המקומי במחוז מיסאן לבין הרשות הזמנית של הקואליציה האמריקנית. ב־2004 התמנה לראשות עיריית עמארה, בירתו של המחוז הגובל באיראן. בשנת 2005 הוא נבחר למועצת המחוז ולאחר היבחרו בשנית ב־2009 מונה על ידה למושל.
בתפקיד שר זכויות האדם של עיראק
א-סודאני התמנה לתפקיד שר זכויות האדם על ידי ראש ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי לאחר הבחירות הפרלמנטריות ב־2010. למשך תקופה קצרה ב־2011 שימש כיושב ראש "הוועדה לצדק ולאחריות" שעסקה בדה-בעת'יפיקציה והחזיקה בסמכות להסרת דמויות הקשורות למפלגת הבעת' מהממשל.
באוגוסט 2014, בעודו מכהן בתפקיד, התרחש טבח סינג'אר ביזידים בצפון עיראק בידי המדינה האסלאמית. א-סודאני תיאר את הטבח כ"זוועה מרושעת" ואמר כי "זוהי אחריותה של הקהילייה הבין־לאומית לעמוד בתוקף נגד דאעש ולהכריז נגדה מלחמה כדי לעצור את רצח העם ואת הזוועות כלפי אזרחים". הוא דרש ממועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם לפתוח בחקירת פעולות נגד אזרחים שביצע ארגון דאעש והגדיר את פעולותיו כרצח עם וכפשע נגד האנושות "אנו ניצבים מול מפלצת טרוריסטית. תנועתם חייבת להיעצר, יש להקפיא את נכסיהם ולהחרימם וצריך להשמיד את היכולות הצבאיות שלהם."
כראש ממשלת עיראק
מחאות אוקטובר בעיראק, שהחלו באוקטובר 2019, הביאו להחלפת עאדל עבד אל-מהדי כראש הממשלה במוסטפא אל-כאזמי החל ממאי 2020. למרות חילופי השלטון נמשכו המחאות והוסכם על קיום בחירות פרלמנטריות ב־10 באוקטובר 2021. תוצאות הבחירות הובילו לתחילתו של המשבר הפוליטי בעיראק 2021–2022, בו הייתה המערכת הפוליטית העיראקית שרויה בשיתוק מערכות וללא ממשלה מתפקדת.
במהלך יוני 2022 התפטרו כל חברי תנועתו של מוקתדא א-סדר מהפרלמנט, אף שזכתה למספר המושבים הרב ביותר בבחירות. כתוצאה מכך הצליח "בלוק מסגרת שיתוף הפעולה", ברית פוליטית בהובלת נורי אל-מאלכי הנתמכת על ידי איראן, להגיש את מועמדותו של א-סודאני לראשות הממשלה ב־25 ביולי. יומיים אחר כך פרץ קהל זועם של תומכי א-סדר לאזור הירוק בבגדאד במחאה על השפעת איראן על ענייני הפנים בעיראק. א-סדר פעל להרגיע את הרוחות, אך ב־29 באוגוסט הודיע בטוויטר על פרישה מהחיים הפוליטיים לאחר שנדחתה הצעתו לבחירות בזק. באותו יום פרצו תומכיו לארמון הנשיאות והוכרז עוצר צבאי במדינה. בעימותים בין המפגינים לצבא באזור הירוק נהרגו 15 בני אדם ועימותים נוספים התרחשו בבצרה ובדרום המדינה.
ב־13 באוקטובר, לאחר שיחות ממושכות בין המפלגות, בחר הפרלמנט בעבדול לטיף ראשיד לנשיאות המדינה, והוא בתורו הטיל על מוחמד שיאע א-סודאני את משימת הרכבת הממשלה. א-סודאני הצליח במשימה זו, וב־27 באוקטובר אישר בית הנבחרים את הממשלה בת 21 השרים שהציג. תוכנית הפעולה שגיבשה ממשלתו כללה עריכת שינויים בחוקי הבחירות תוך שלושה חודשים וארגון בחירות חדשות בתוך שנה.
במעגלי צדק
עמותת 'מעגלי צדק'- עמותה חברתית שקמה בירושלים בשנת 2004, במטרה להעלות לשיח בחברה הכללית, ובחברה הדתית לאומית בפרט, את הצורך בעיסוק בסוגיות חברתיות-כלכליות.
התפתחות העמותה
בשנת תשס"ד, הרגישו שמולי בינג, חילי טרופר, אפרת דגני ואסף בנר, מקימי עמותת שכן טוב, שכל העיסוק של העמותות הקיימות נוגע רק ל"כיבוי שרפות" ופתרון בעיות מקומיות, בשעה שצריך פתרון כולל לבעיות. הם טענו כי "לתורת ישראל ולציבור הציוני דתי, יש נקודת מבט ומטען ייחודי בעלי חשיבות רבה לדיון סביב גיבוש המדיניות החברתית כלכלית...יש לעסוק גם בעקרונות היסוד החברתיים, המדיניות והצדק, ולא רק בטוב הלב, החסד והצדקה".
הארבעה פנו לרבנים שונים בציבור הציוני דתי ורבים נענו להם בשמחה. בעקבות היענות זו הם החלו את פעילות העמותה בהוצאת הגיליון הראשון של כתב העת מעגלי צדק שהופץ תחת הכותרת "להעשיר את השיח הדתי" ובו כתבו, בין השאר, הרבנים יובל שרלו, רא"ם הכהן, אבי גיסר ויעקב אריאל ופרופ' אביעד הכהן. במאמר המערכת כתבו:
בהמשך, הם קיימו עצרת "קריאה וזעקה לתיקון החברה בישראל" בכיכר ספרא בירושלים, שנערכה בי"ז בתמוז תשס"ד. בעקבות הצלחת הכנס מתקיימים מאז כנסים פעמיים בכל שנה - בי"ז בתמוז ובי' טבת. הכנסים נערכו בהתחלה בירושלים, מאוחר יותר גם בתל אביב ובי"ז בתמוז תשס"ח התקיים כנס בשדרות. בהמשך צירפו אנשי העמותה פעילים חברתיים ואנשי רוח חילוניים במטרה לקדם את הדיון על הנושאים החברתיים בציבור הדתי והכללי.
בעקבות הכנס הראשון בי"ז בתמוז, החלה העמותה בפרויקט "התו החברתי" שהופעל תחילה בירושלים ומוסדות הקיבוץ הדתי בלבד, אך עם הזמן התרחב גם למקומות נוספים בארץ. בהמשך החלה העמותה בפעילויות חינוכיות, יזמה את "התו החינוכי" ומאבק למען עובדי קבלן.
בשנת 2015 עברה חלק מפעילות העמותה לעבוד תחת עמותת "2B-Friendly" ופיתחה תו חברתי-סביבתי חדש לעידוד צרכנות ערכית.
בשנת 2020 רוכזו תוכני העמותה והועלו מחדש באתר נאמני תורה ועבודה, והעמותה הוקמה מחדש תחת השם "מעגלי צדק" כאגף בתוך תנועת נאמני תורה ועבודה.
הוצאת כתב העת "במעגלי צדק"
החל מניסן ה'תשס"ד, עמותת "מעגלי צדק" מוציאה כתב עת שמטרתו לעסוק בנושאים החברתיים מנקודת המבט התורנית. בכתב העת כתבו וכותבים רבים מהרבנים הידועים בציונות הדתית והוא מעורר דיון ער סביב הנושאים הללו. כתב העת הקדיש גליונות מיוחדים לעיסוק בנושאי הסחר בנשים ועובדי קבלן. בראשית הדרך, יצא כתב העת יצא לאור בתמיכת מרכז "מוזאיקה" לחקר דת, חברה ומדינה בראשות פרופ' אביעד הכהן שהיה שותף פעיל ב"מעגלי צדק" בפעילות "מעגלי צדק" בשנותיה הראשונות.
התו החברתי
לעיקר פרסומה זכתה העמותה בזכות יוזמתה להקניית 'תו תקן חברתי', הניתן בדומה לתעודת הכשרות, לבעלי עסק אשר התחייבו לשמור על כללים של העסקה נאותה, אי פגיעה בזכויות העובדים, ונגישות לאנשים עם מוגבלויות.
כיום התו מוצע לבתי קפה ומסעדות, ולאולמות אירועים, אך בעתיד יוצע לבעלי עסקים בכל רחבי הארץ. עד היום זכו מאות בתי עסק בתו התקן.
על התמיכה ברעיון התו החברתי חתמו עשרות רבנים כגון הרב אהרון ליכטנשטיין, הרב יעקב אריאל, הרב שלמה אבינר, הרב יובל שרלו, הרב שג"ר, הרב יואל בן נון, הרב אבי גיסר, הרב מרדכי אלון, הרב שי פירון ורבים נוספים. כמו כן חתמו גם אנשי רוח נוספים מכל חלקי החברה הישראלית, ביניהם ד"ר גדי טאוב, תמי מולד חיו, פרופ' נסים קלדרון, מוקי צור ואחרים.
מהו התו החברתי
התו החברתי הוא תו איכות ערכי המבטיח כי בעסק המחזיק בו נשמרות זכויות העובדים וישנה גישה לאנשים עם מוגבלות. התו ניתן ללא תשלום לבית קפה ולמסעדות המתחייבות לעמוד בקריטריונים חברתיים בסיסיים ולאפשר לפעילי התו החברתי לקיים בהן ביקורת תקופתית. התו החברתי מאפשר לציבור להיות שותף בשינוי חברתי ובחיזוק השמירה על כבוד האדם. חברי העמותה מאמינים ברעיון שלפיו על הציבור מוטלת האחריות לוודא כי בכל מקום בילוי או קניות יישמרו עקרונות היושר וצדק הבסיסיים.
התרחבות התו החברתי
התו החברתי קיים בהצלחה גדולה כבר בירושלים, תל אביב ובאר שבע והתחיל בכפר סבא. בפעם הראשונה הפצת תוכן התו בקרב תושבי העיר נעשית בעידוד, תמיכה ומימון של העירייה המקומית ובראשה יהודה בן חמו. במהלך פגישה בין פעילי התו לבין ראשי העיר אמר ראש העיר כי הוא תומך ומעודד קניה במקומות אשר מחזיקים את התו. בסך הכול יש מעל 300 בתי עסק אשר מחזיקים את התו החברתי
עובדי קבלן
העמותה פועלת רבות לתיקון עוולות הנגרמות למועסקים בחברות קבלן. "מעגלי צדק" שמה לה למטרה לקדם עשייה חברתית אקטיביסטית. העמותה לא מסתפקת בהעלאת מודעות לזכויות ולחוק, כי אם היא שואפת ליצור תקדימים משפטיים ומעשיים לשינוי המציאות הקשה של שוק העבודה בישראל בכלל ועובדי קבלן בפרט. פעילות העמותה מתפרסת על פני ספקטרום רחב – עבודת שטח אל מול עובדים (איסוף עדויות ונתונים לפגיעה בזכויות), העלאת מודעות לזכויות ולחוקי העבודה (באסיפות עובדים, באופן פרטני או בפעילות מול מעסיקים גדולים דוגמת עיריית ירושלים, עיריית תל אביב והאוניברסיטה העברית), לובי וחקיקה בכנסת (עבודה מול חברי כנסת וגופים גדולים לשינוי חברתי דוגמת "התאחדות הסטודנטים", דיונים בוועדות הכנסת, פאנלים וכנסים של בכירים במגזר הפרטי והציבורי), ופעילות ענפה בתחום המשפטי (קידום תביעות אישיות, תביעות ייצוגיות של מיליוני ₪ נגד חברות קבלן גדולות, תביעות נגד גופים ציבוריים גדולים בשטחם מתקיימת הפרה של זכויות עובדים דוגמת האוניברסיטה העברית וכו').
הצוות למניעת תאונות בענף הבנייה
עם הקמתה המחודשת של תנועת מעגלי צדק בשנת 2020, נוסד הצוות למניעת תאונות בענף הבנייה, לאור ממוצע ההרוגים הגבוה בתאונות עבודה בישראל.
בכדי לצמצם ולמנוע את התאונות הללו, פועל הצוות לשינוי במרץ רב, במספר אפיקי פעולה- קידום מדיניות בממשלה ובכנסת, הפקת אירועים להעלאת המודעות לנושא, הנגשת הסוגיה לציבור הרחב, וכן פעולות הנצחה באתרי בנייה לזכר ההרוגים.
גישה סוציאליסטית
כלפי קמפיין "התו החברתי" של העמותה נטען שהיא מציבה דרישות סף נמוכות מדי שאינן כוללות את קיומו של כוח-עבודה מאוגד שהוא, לשיטת המבקרים, תנאי לשיפור המצב.
גישה דתית
כנגד העמותה הושמעה בעבר ביקורת שהיא מערבבת בין "חסד" שהוא מצווה על היחיד אך איננו ניתן לחיוב, ובין "צדק" שהוא חיוב שניתן להוציא בדין. המבקרים טענו שהגם שחלק מפעילויות העמותה חיוביות בחלקן הם באים לדרוש מהמדינה פעילויות סוציאליסטיות ללא עיגון בתורה ואף נגד התורה. נדב שנרב טען שהפעילות של תנועת "במעגלי צדק" משתמשת ברטוריקה של "פערים" העוסקת בסיפוק "קנאת הקנאי", בניגוד לתורה העוסקת בדאגה לצורכי החלש. בכך, טוען שנרב, העמותה דוחפת את היהדות אל מחוזות שוליים בחברה.
קישורים חיצוניים
https://www.facebook.com/MaagaleiTzedek?mibextid=ZbWKwL
אופנה מהירה
אופנה מהירה (באנגלית: Fast fashion) הוא מונח המתאר מעבר מהיר של עיצובים מתצוגות אופנה לקהל הרחב כדי ללכוד מגמות אופנה נוכחיות. הקצב המהיר המתאר לא רק את הגעת פרטי אופנה מהמסלול לצרכן, אלא גם את השימוש הקצר מועד של הפרטים על ידי הצרכנים ולאחר מכן השלכתם לאשפה. לפני התפתחות תעשיית האופנה המהירה מגוון מוצרי האופנה היה קטן בצורה משמעותית מאוד. קולקציות אופנה מהירה מבוססות על מגמות אחרונות שהוצגו בשבוע האופנה בסתיו ובאביב כל שנה. הקולקציות עושות אופטימיזציה של היבטים מסוימים בשרשרת האספקה במטרה שהתכנון והייצור יהיה מהיר וזול, ויאפשר לצרכן המיינסטרים לקנות בגדים בסגנון הנוכחי במחיר הנמוך ביותר. שרשרת מורכבת מחמישה מדורים: אספקת חומרי גלם, אספקת רכיבים (provision of components), רשתות ייצור, הובלה ורשתות שיווק.
התפיסה העסקית של ייצור מהיר במחיר סביר מובילה קמעונאים גדולים כגון H&M, זארה, Peacocks, פריימרק, טופשופ ומותגים רבים נוספים. על פי דוח של ועדת איכות הסביבה בפרלמנט הבריטי: אופנה מהירה "מייצרת מספר גדול של קולקציות אופנה בכל שנה, חיי המדף של כל קולקציה קצר ולעיתים קרובות מחירים נמוכים יותר. המודל העסקי של אופנה מהירה מבוסס על הפצת מוצרים על מנת לספק במהירות את הביקוש של הצרכנים שמורגלים לרכוש בזול והרבה.
אופנה איטית או אופנה מודעת היא תנועה שקמה כתנועת נגד לתעשיית האופנה המהירה. תנועת האופנה האיטית מאשימים את ייצרני האופנה המהירה בפגיעה בסביבה, הן בדרך ייצור הבגדים, בשימוש בבדים סינתטיים, ייצור באיכות נמוכה ודגש על טרנדים חולפים על פני עיצוב קלאסי. ביקורת נוספת המופנית כלפי תעשיית האופנה המהירה היא על תנאי העבודה הירודים במתפרות במדינות מתפתחות. קריסת הבניין בבנגלדש ב-2013 בו נהרגו 1,129 אנשים, היה האסון הקטלני ביותר הקשור לתעשיית הביגוד בעולם. אירוע זה הפנה את הזרקור לתנאי העבודה הירודים ורמת הבטיחות הנמוכה במפעלים שהם פועל יוצא מתעשיית האופנה המהירה.
רקע
בשנת השמונים, ההפסדים מייצור המוני, שיפור התגובתיות, הבנה של השפעות מבני ייצור ארוכים ומסובכים על עלויות ופריון וקיצורן, היו הסיבות העיקריות להתפתחות תעשייה האופנה המהירה. מעבר להתקדמות ביכולות הייצור וכך גם בשורת הרווח, שיפור ברמת הרווחה והחינוך בעולם גרמו גם לעלייה בהרגלי ההלבשה וליצור עניין במגמות האופנה. כך, החלה תקופה חדשה בתעשיית האופנה, בידול מוצרים על פי דרישות הלקוח.
הקנייה המוגברת של פרטי לבוש ואביזרים הביאה לעלייה ביותר מ-800% בכמות אשפת הטקסטיל שנקברת מאז שנות ה-60.
בשנת 2018, ייצור הסיבים העולמיים הגיע לשיאו בכל הזמנים והגיע ל-107 מיליון טונות.
חברות אופנה המהירה דוגמת Shein נתבעו מספר פעמים על הפרת זכויות יוצרים.
ניהול
המטרה העיקרית של תעשיית האופנה המהירה היא לייצר בזמן קצר יחסית, בהשקעה ועלות נמוכה פריטים המתאימים לטעמו המשנה של הצרכן. יעילות זה מושגת באמצעות הבנת הרצונות של קהל היעד, שמסתכמים ברצון לרכוש פריט אופנה שנראה יקר במחיר הנמוך ביותר. על מנת להגיע למחיר הנמוך ביותר, חברות האופנה מתמחות בשיטות מכירה מדויקות לקהלי יעד מובחנים וכן ייצור פרטי הלבוש במדינות עניות בהן השכר נמוך.
שיטת מענה מהיר
שיטת המענה המהיר (QR) פותחה כדי לשפר את תהליכי הייצור בתעשיית הטקסטיל במטרה לקצר זמנים בתהליכי הייצור. בתחילת שנות השמונים, האיגוד האמריקאי לייצור הלבשה פיתח את השיטה במטרה להתמודד עם התחרות שנוצרה עם יבוא הלבשה ממדינות בהן עלות העבודה נמוכה. בשנים הראשונות שיטת המענה המהיר הגבירה את התחרותיות והיבוא קטן. השיטה נחשבה אז, כמנגנון הגנה עבור לתעשיית הטקסטיל האמריקנית וכן סייע בשיפור יעילות הייצור.
כיום, שיטת מענה מהיר תומכת בייצור פרטים לתעשיית האופנה המהירה במטרה להביא את הלקוחות לחזור ולקנות עוד ועוד. רשת זארה, הפכה למודל גלובלי לקיצור הזמן בין עיצוב לייצור. קיצור זמן הייצור מאפשר לזארה לייצר מעל 30,000 פריטים ואביזרים שונים בכל שנה בכ-1,600 חנויות ב-58 מדינות. פריטים חדשים מועברים פעמיים בשבוע לחלק מהחנויות. כמות הפריטים העצומה מזמנת לצרכן אפשרויות רכישה רבות. הרשת הברזילאית Renner מציעה מיני קולקציה כל חודשיים.
שיווק
שיווק הוא המפתח מרכזי לאופנה מהירה. שיווק יוצר את הרצון לצריכה של עיצובים חדשים קרוב ככל האפשר להשקת הקולקציה. ומאפשר קידום פרטי אופנה רבים וכל מסייע להורדת המחירים ומעודד שימוש חד פעמי. למעשה, שחרור רציף של פריטים חדשים, הופך את הבגדים לכלי שיווקי המעודד ביקורים של צרכנים ברשתות, מגביר את המודעות למותג ומביא לרכישות מרובות של צרכנים.
חברות האופנה המהירה נהנות מרווח שולי גולמי גבוהה מכיוון שאחוז הפחתת המחיר עומד על 15% בלבד לעומת מעל ל-30% למתחרים. המודל העסקי של תעשיית האופנה המהירה מבוסס על צמצום הזמן מייצור לצריכה כך שהצרכנים יש הזדמנויות לקנות בגדים מקולקציות חדשות, כפי שלא היה בעבר. לדוגמה, עונות האופנה המסורתיות עקבו אחר עונות השנה: קיץ, סתיו, חורף ואביב, אולם תעשיית האופנה המהירה משווק קולקציות חדשות כל ארבע עד שישה שבועות ולעיתים אף פחות מזה. כך אנשי השיווק יצרו יותר עונות קנייה באותו מרחב זמן.
ייצור
ייצור מגוון וכמויות גדולות של פרטי אופנה התאפשר בגלל העברת הייצור מאירופה ומצפון אמריקה למזרח אסיה בעיקר. חלק גדול מהכותנה המיוצרת בארצות הברית מיוצא לסין ולמדינות אחרות בהן בעלות עבודה נמוכה, שם מעבדים אותה, שזורים לבדים, גוזרים גזרות על פי המפרט של תעשיית האופנה. על פי מסד הנתונים הסטטיסטי של סחר הסחורות של האו"ם, נכון ל-2014, סין הפכה ליצואנית הגדולה ביותר של אופנה מהירה והיא מייצאת כ־30% מההלבשה העולמית.
גמישות היא תכונה מרכזית של תעשיית האופנה המהירה על מנת להתגונן מפני שינויים מהירים. קמעונאים נדרשים להיות גמישים ולהגיב במהירות לשינוי העדפות הצרכנים ועל כן הם צריכים להחזיק מגוון רחב של פריטים בחנות ולהקדים את המתחרה שלהם. כתוצאה מכך, הרבה קמעונאיות אופנה מהירה משתמשות במערכת קבלנות וקבלנות משנה כדי למקסם את הגמישות ולהעביר את הייצור לכל מקום ובכל זמן.
תהליך הייצור מבוסס על החזקת מלאים קטנים עד כמה שניתן, עיצוב הפריטים בעזרת תכונות עיצוב דבר המאפשר לשנות במהירות את העיצוב וכן מיחשוב וניתוח מבוסס נתונים מדויקים של המלאי והמכירות.
שרשרת אספקה
שרשרת אספקה היא מרכיב מרכזי ביצירת האופנה המהירה. היא נועדה להוסיף ערך ולהפחית עלויות בתהליך העברת סחורה החל מתפיסה העיצובית לחנויות קמעונאיות ולבסוף לצרכן. שרשראות אספקה יעילות הן קריטיות למימוש הבטחת הלקוחות הקמעונאית לאופנה מהירה. בחירת ספק הסחורה היא חלק מרכזי בתהליך. שרשרת אספקה יעילה היא הכרחית על מנת להציע ללקוחות את ה"טרנד" האופנתי החדש ביותר.
שרשראות האספקה של תעשיית האופנה המהירה הן בינלאומיות ועל כן מורכבות יותר. העיצוב נעשה, ברוב המקרים, באירופה או צפון אמריקה, תהליך ייצור הפריטים נעשה רובו ככלו במדינות המזרח כדוגמת בנגלדש, סין, טורקיה ואחרות. הפרטים המוכנים נארזים ומוטסים לכל רחבי העולם. שרשראות הייצור של אופנה מהירה יש פגיעה סביבתית מקומית במדינות בהם מייצרים את הבגדים, אריזת הבגדים למשלוח מייצרת פסולת רבה וכמובן הטסת הסחורה לכל רחבי העולם. סוגיה נוספת הנוגעת לתעשיית האופנה היא תנאי העסקה של העובדים במפעלים ובכלל זה העסקת ילדים.
השפעות סביבתיות
תעשיית האופנה המהירה משפיעה על הסביבה. הלחץ להפחתת העלות והזמן שלוקח לקבל פריט מעוצב מוביל לכך שהזווית הסביבתית, ברוב המקרים, לא תילקח בחשבון. ההשפעה השלילית של תעשיית האופנה באה לידי בזיהום מים, שימוש בכימיקלים רעילים והגדלת רמות הפסולת הטקסטיל.
תעשיית האופנה מזהמת מים במספר דרכים: צביעת טקסטיל היא המזהמת השנייה בגודלה של מים נקיים בעולם, אחרי החקלאות. תעשיית האופנה אחראית לעד חמישית מזיהום המים התעשייתיים, בין היתר בגלל הסדרה ואכיפה חלשות במדינות יצרניות כמו בנגלדש, שם בדרך כלל נזרקים שפכים ישירות לנהרות ונחלים. השפכים כוללים, לא פעם, קוקטייל של כימיקלים מסרטנים, צבעים, מלחים ומתכות כבדות שפוגעים לא רק בסביבה, אלא גם מזהמים מקורות מי שתייה חיוניים. פוליאסטר הוא הבד הפופולרי ביותר המשמש לאופנה ומזהם את המים בהשלת מיקרו-סיבים שאינם נעצרים מפעלי טיהור שפכים ומגיעים לאוקיינוסים ועושים את דרכם במעלה שרשרת המזון לדגים ורכיכות שנאכלים על ידי בני אדם.
השפעות חברתיות
מרבית העבודה הפיזית, בתעשיית האופנה המהירה, מתרחשת במדינות מזרח אסיה. העובדים הם לרוב אנשים צעירים עם השכלה בסיסית גם מפני שתהליך הייצור בענף זה אינו דורש מיומנויות גבוהות. נשים וילדים מהווים את רוב כוח העבודה והשכר נמוך ביותר. במסגרת העבודה, העובדות חשופות ליחס רע מצב העסקים, אלימות מילולית ופיזית, שכר נמוך ושעות עבודה ארוכות.
על פי נתונים של המכון לעבודה גלובלית וזכויות אדם בארצות הברית, חלק מהעובדים מסין מרוויחים בין 12 ל-18 סנט אמריקאי לשעת בעבודה בתנאים גרועים. ועם התחרות העולמית העזה הדורשת עלויות ייצור נמוכות יותר ויותר, כלכלות מתעוררות רבות שואפות להשיג את חלקן בשוקי ההלבשה העולמיים, אפילו אם פירושן שכר נמוך יותר ותנאים ירודים לעובדים.
סדנאות יזע
סדנאות היזע הן מפעלים בהם מועסקים פועלים, כולל ילדים, בתנאים לא ראויים, בשכר לא הוגן ולעיתים קרובות בסביבה המסוכנת לבריאות. תעשיית האופנה ידועה כתעשייה התלויה ביותר בכח אדם ואחד מכל שישה מועסק בה, עובדים בארצות מתפתחות בתנאים ירודים ביותר. הקונגלומט H&M היא יצרנית הבגדים הגדולה ביותר בארצות המתפתחות כמו בנגלדש וקמבודיה, ואיננה משלמת לעובדיה שכר מחייה. בנגלדש לבד, מדינה הידועה בכח העבודה הזול שלה, היא מקור ייצורם של למעלה מארבעה מיליון פריטי לבוש בשנה בחמש מאות מפעלים, כאשר 85% אחוז מהעובדים בהם הן נשים. נשים אלה נאלצות לעבוד בתנאים קשים ואף מסוכנים תמורת שכר שאינו מאפשר להן לחיות. ההצדקה שהיצרנים נותנים לכך היא הצורך להגיע לייצור זול מאוד על מנת למכור במחירים זולים מאוד.
מקרה ראנה פלאזה, בית החרושת לטקסטיל בבנגלדש קרס בשנת 2013, ונהרגו בו מעל אלף עובדים. אירוע זה נחשב כאירוע הדמים של תעשיית האופנה. הבניין בן חמש הקומות קרס בעקבות כשל מבני ואף על פי שהעובדים הבחינו בסדקים על הקירות ושהמבנה הוכרז כמסוכן, על הפועלים נכפה המשך עבודה. בעלי מפעלי טקסטיל אינם מצייתים לרגולציות של בריאות ובטיחות בעקבות חשש לאבד רווח.
מנחם מגידור
מנחם מגידור (נולד ב-24 בינואר 1946) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס (פרופסור מן המניין (ופרופסור מחקר) שפרש לגמלאות, אך ממשיך לשמור על קשר עם האוניברסיטה, ולעיתים גם לחקור וללמד בה) שכיהן כנשיא האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בפתח תקווה, בן יחיד להוריו, גדל במושב גבעת שפירא בשרון. בגיל 16 התקבל ללימודי מתמטיקה באוניברסיטה העברית. שירת בצה"ל בחיל הים.
בשנת 1973 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה באוניברסיטה העברית. את העבודה לתואר עשה בהנחייתו של פרופ' עזריאל לוי. במחקריו תרם תרומה נכבדה לתורת הקבוצות וללוגיקה מתמטית. עסק גם במדעי המחשב. מחזיק במספר ארדש 1.
בשנת 1982 מונה לפרופסור באוניברסיטה העברית. בין השנים 1992 ל-1996 כיהן כדיקן הפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע. בשנת 1997 נבחר לנשיא האוניברסיטה, תפקיד בו כיהן עד שנת 2009.
בשנים 2005–2006 עמד בראש ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל, שבחנה אפשרויות לשינוי שיטת הממשל בישראל. בתחילת שנת 2007 הגישה הוועדה לנשיא המדינה דו"ח עם מסקנות בנושא זה.
בעת מאבק הסטודנטים בשנת 2007 למען הורדת שכר הלימוד התבטא בחריפות נגד המאבק ומנהיגיו, ואף הציע להפסיק לחלוטין את סבסוד הממשלתי של שכר הלימוד במוסדות להשכלה גבוהה. כחבר בוועד ראשי האוניברסיטאות היה שותף להחלטה לנסות ולשבור את שביתת הסטודנטים על ידי הצבת אולטימטום לסטודנטים.
בדצמבר 2007, בעקבות פניית ועד ראשי האוניברסיטאות לבית הדין הארצי לענייני עבודה להוצאת צווי מניעה נגד שביתת הסגל האקדמי הבכיר, החל הסגל הבכיר באוניברסיטה העברית בהליכים בניסיון להדיחו מתפקיד נשיא האוניברסיטה בשל חלקו בהחלטה.
למרות זאת ב-2008 הוא מונה ליו"ר ועד ראשי האוניברסיטאות ובחודש ספטמבר אף הוביל בהצלחה מאבק למען השבת 480 מיליון שקלים שקוצצו מתקציב האוניברסיטאות. בסופו של דבר לאחר התערבות נדירה של ראש הממשלה, אהוד אולמרט סוכם כי לאוניברסיטאות יועבר סכום של 515 מיליון שקלים.
בשנת 2011 הוענק לו פרס על שם אלכסנדר פון הומבולדט בזכות הישגיו לאורך השנים במחקר ובהוראה.
יהדות טולדו
היהודים בעיר טולדו, בירת ממלכת קסטיליה ובתקופות אחדות גם בירת שליטי ספרד, עמדו במוקד ההתפתחויות המדיניות, הדתיות והחברתיות בספרד. במהלך ימי הביניים חוו יהודי ספרד את תוצאות קשרי הגומלין בינם לבין הנוצרים והמוסלמים. הם קיימו יחסים חברתיים, תרבותיים ומדיניים עם כולם, תוך עליות וירידות. היהודים נטלו חלק חשוב במנגנון המלוכה וביצירת תרבותה של העיר. עם זאת, הם היו קורבנות לגזרות שהוטלו עליהם, בעיקר מצד הממסד הנוצרי, למהומות נגדם ולגירוש מביתם. תולדות יהדות טולדו מייצגות נאמנה את תולדות יהדות ספרד כולה.
תולדות היהודים
יהודים חיו בחצי האי האיברי בין המאה השישית למאה ה-15, כ-900 שנים, לצידם של בני דתות אחרות. בתחילת תקופה זו, חיו היהודים בדו-קיום יחסי עם בני דתות אחרות, תחת אותו שליט, והסתגלו לקיום בספרד. בחלק מהזמן הם היו חשופים לאווירה עוינת מצד הציבור הלא-יהודי, בעיקר מצד ראשי הכנסייה הקתולית וכמריה, ומצד השליטים, כל אחד בהתאם לרקע הדתי שלו.
החל מהמאה השתים עשרה, בעקבות הכיבוש הנוצרי של העיר, הפכה האווירה בעיר לעוינת במיוחד. נחקקו חוקים מיוחדים נגד היהודים, שהלכו והחמירו. עד המאה ה-14, מועד גזירות קנ"א, הצליחו היהודים להתקיים בספרד ולשמור על אמונתם. מפעם לפעם, היו התנכלויות נגדם, אבל הקיום הפיזי של הקהילות בכלל ויהודי טולדו בתוכם לא נפגע מהותית. כאשר היו אירועים נגד היהודים, הם התרחשו לפרקי זמן קצרים וקרו בתקופת שלטונם של חלק מהמלכים.
לאחר המאה ה-14, הלכו הגזירות והחמירו, וחלקן אף קיבל את הכינוי גזירות השמד, השמור לגזירות אנטיוכוס אפיפנס מימי החשמונאים במאה ה-2 לפנה"ס. בעקבות הגזרות הקשות היו המרות דת המוניות, בחלקן למראית עין ובחלקן הלכה למעשה. במקרים אלה חלק מהיהודים אשר רצו לשמור על דתם, ואף אלו אשר המירו את דתם, היגרו לארצות אחרות. בשנת 1492, עם גירוש ספרד, בא הקץ על יהדות טולדו.
תחת שלטון הוויזיגותים
עדויות על הימצאות קהילה יהודית בטולדו מצויות מהמאה ה-6. לאחר כיבוש ספרד על ידי הוויזיגותים, מלכיהם קבעו את בירתם בעיר טולדו. בוועידות שהתקיימו בעיר בהשתתפות ראשי הכנסייה הקתולית ובית המלוכה, דנו גם ביחס שיש לנקוט כלפי היהודים וגיבשו גזירות נגדם. המלכים הוויזיגותים בקשו להכפיף את נתיני הממלכה שכבשו לכנסייה הקתולית. בשנת 589 הוחלט כי הילדים הנולדים לזוג מעורב, יהודי ונוצרייה, יוטבלו לנצרות, וכך נקבע התקדים. כן נגזר על היהודים שלא ישאו במשרות שלטוניות בעיר ולא ייקחו לעצמם נשים ועבדים מהנוצרים.
בשנת 613 המלך סיסבוט (Sisebut), אשר מלך בין השנים 612–625, ציווה על המרת דתם של היהודים, ואלו שלא עשו כן התחייבו בגירוש מהמדינה. היהודים הגיבו על כך בהמרת דת המונית ובבריחה לצרפת. בשנת 638 נקבע בטולדו כי המרת דת תהיה כרוכה בחתימה על שטר ההסכמה, "פלקיטום" (Placitum), ולא על החוזה המשפטי המקובל, ה"פקטום" (Pactum), אך שטר ההסכמה החדש היה בתוקף גם ללא רצון החותם. היהודי שחתם עליו נדרש להתחייב על הימנעות ממנהגים יהודיים מוגדרים, ובין השאר, ברית מילה, כשרות ולימוד התורה שבעל פה. הגזרות נגד היהודים הגיעו לשיא בשנת 694, כשבוועידה שנערכה בטולדו באותה שנה, המלך אגיקה (Egica), אשר מלך בין השנים 687–700, הביע דעתו כי היהודים קשרו קשר נגדו עם אחיהם מעבר לים. רכושם של היהודים הוחרם, והמלך תבע עונש נוסף ל"בוגדים": המרת דת, או מכירת היהודים לעבדות עבור אדונים שייבחרו על ידי המלך. רצון המלך היה שהאדונים ישגיחו על עבדיהם היהודים שינהגו כנוצרים, ושילדיהם של העבדים יועברו לחינוך בבתים נוצריים ויינשאו כשיגדלו רק לנוצרים. לא ברור האם הגזרות הוצאו לפועל
ספרד המוסלמית
בשנת 711 חצה הצבא המוסלמי את מיצר גיברלטר וכבש את חצי האי האיברי. קיימת דעה כי יהודי טולדו סייעו למוסלמים לכבוש את עירם בשנת 715. בספרד המוסלמית התפתחה חברה עירונית חדשה לצד החברה הכפרית שהייתה קיימת. בערים המרכזיות, כולל טולדו, הוקמו קהילות אמידות. היהודים הצליחו לטפח קשרים עם הגויים, אשר בתוכם הם גרו. היהודים היו מדענים מהשורה הראשונה בשורה של תחומים: אסטרונומיה, מתמטיקה ופילוסופיה, והרופאים היהודים ששרתו בחצרות השליטים המוסלמים הגיעו למעמד מכובד. מצב היהודים הוטב והקהילה היהודית בטולדו, כמו קהילות רבות אחרות בספרד, שגשגה. היהודים למדו לדבר ערבית, ושנים רבות לאחר שהשליטה בספרד עברה לידיים נוצריות, המשיכו היהודים להשתמש בערבית כשפתם. כך למשל, פנקסי הקהילה היהודית במאה ה-13 נכתבו בערבית. המאה ה-10 כונתה בשם תור הזהב של היהודים בספרד המוסלמית.
הכיבוש הנוצרי
בשנת 1085 נכבשה טולדו על ידי המלך הנוצרי אלפונסו השישי, מלך לאון וקסטיליה, אשר מלך בין השנים 1072–1109. המוסלמים השאירו לכובשים מערכת שלטון עם מינהל, כלכלה וחברה, אותה הנוצרים החליטו לאמץ. היהודים, אשר הכירו את המערכות השלטוניות וסייעו בעבר בבנייתן, סייעו בידי הנוצרים. בתמורה, הכובשים הנוצרים העניקו כתבי זכויות למיעוטים שנותרו בממלכה הנוצרית – ליהודים וגם למוסלמים. הקהילות היהודיות זכו ליתרונות לעומת אחיהם מעבר להרי הפירינאים, כמו בצרפת. ביטוי לכך היה באוטונומיה הפנימית שקבלו, בשיעורי המיסים שחויבו ובהטבות בסחר בינלאומי שביצעו. בקהילות הוקמו בתי דין אוטונומיים שכונו בערבית "Aljama". בבתי דין אלו דנו בסכסוכים בין חברי הקהילה, ודנו גם בעברות בלי רקע דתי שביצעו חברי הקהילה. בתי הדין הורשו לחרוץ דין מוות על חבריהם.
טולדו הייתה דוגמה להצלחת שילוב היהודים בהנהגת המדינה. הרופא היהודי יוסף הנשיא בן פרוציאל (Ferruzial) היה לרופא המלך אלפונסו השישי ושל כובש העיר טולדו, ליאון, ורכש השפעה רבה בתצרו של המלך. רבי יהודה הלוי, בן תקופתו, הרבה לדבר בשבחו של החצרן התקיף הזה ועמד על פעילותו לטובת אחיו היהודים.
מפעם לפעם תושבי המקום, בעיקר ביישובים העירוניים, התנכלו ליהודים. הרי"ף מזכיר רדיפות שהיו בשנת 1090. זכויות היהודים הוגבלו בשנת 1108. בטולדו נרצחו יהודים, וביניהם שלמה בן פרוציאל, שר בחצרו של המלך ובן אחותו של יוסף בן פרוציאל. מעמדם של היהודים בחצרו של אלפונסו השמיני הביא לכך שההמון הוציא את זעמו של השליט כלפי היהודים, אשר היו מהם ששרתו בחצרו. בשנת 1219 נקבע מס גולגולת על היהודים. בשנת 1290 המס על היהודים היווה כמעט מחצית מהכנסות המיסים בטולדו.
בטולדו עסקו היהודים לצד הנוצרים גם בתרגומן של יצירות פילוסופיות, מדעיות ותרבותיות, מערבית לקסטיליאנית וללטינית. התרגומים בוצעו במסגרת "אסכולת המתרגמים" שהקים הארכיהגמון ריימונדו דה סובטאט שכיהן בטולדו בשנים 1152-1125. פעילות זו באה לשיא בימי אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה בשנים 1252–1284, המכונה המלומד («el Sabio») בספרדית.
היחס כלפי היהודים היה דו-משמעי. מצד אחד, היהודים כיהנו בממשל בתפקידים בכירים והיו שותפים בקידום התרבות הספרדית-נוצרית. עם זאת, הוחל עליהם קובץ חוקים, הידוע בשם סייטה פארטידס, אשר קבע, בין השאר, כי על היהודים לשאת סימן מזהה. כן החליט הממשל כי יש לבדוק באופן משפטי את נושא עלילת הדם וזאת בניגוד לעמדת האפיפיור באותה העת.
ככלל, בשלהי ימי הביניים, במאה ה-13, מעמדם המשפטי של היהודים בחוקי הממלכות הנוצריות היה מוכר והם זכו לאוטונומיה שיפוטית. סטטוס זה התקיים בממלכות קסטיליה (כולל את טולדו), אראגון, נבארה ופורטוגל. יהודים הוגדרו כאלה אשר החזיקו בתורה שבכתב ובתורה שבעל פה והיו מאורגנים בקהילות
חכמי טולדו
למרות הגזרות נגד היהודים, הקהילה היהודית בטולדו המשיכה להתקיים ולהיות קהילה חשובה ומפוארת בספרד. בטולדו נולדו וחיו:
סופה של הקהילה
במאה ה-13 עדיין שררה בקרב השליטים הקתוליים של ספרד – כמו חיימה הראשון, מלך אראגון הקרוי "הכובש" (1213-1276), ואלפונסו העשירי, מלך קסטיליה הקרוי "החכם" (1252-1284) שישב בטולדו, – הדעה כי ניתן לשכנע את היהודים להמיר את דתם אם "יציגו הוכחות לאמיתותה של הדת הנוצרית". בחיבורו של אלפונסו העשירי, "מחזור השירים של מריה הקדושה" (Cantigas da Santa Maria), הוא מציג גישה אופטימית זו. בתקופה זו גם התבססה הכנסייה הקתולית והדבר בא לידי ביטוי בועידת לטראן בשנת 1215.
מאז אמצע המאה ה-13, חל שינוי ביחס ליהודים. הנזירים הממדיקנטס (Fratres memdicantes), שמסדריהם היו "הדומיניקני" וה"פרנציסקני", שני המסדרים הובילו את ההסתה נגד היהודים ושללו את זכות קיומם בקרב החברה הנוצרית. במטרה להמיר את דתם, היהודים חויבו להאזין לדרשות הכפויות של הנזירים. החשיבה הבסיסית הייתה כי "היהודי טועה, הולך בחושך ולכן מושחת". תפקיד הנצרות, לכאורה, הוא לחנך אותו, להראות לו את האור, ואז הוא ימלא תפקיד חיובי בחברה.
מאמצע המאה ה-14 חל שינוי ביחס ליהודים. יהודי קסטיליה, וטולדו בכללם, חויבו לשאת סימן (senal) על בגדיהם. בשנת 1336 התרחשו מהומות נגד היהודים בעקבות מאבק בין חצרנים בממלכת קסטיליה אשר אחד מהם היה יהודי, דון יוסף דה אסיחה (Ecija), והשני נוצרי. היה זה לאחר ששר האוצר הלא-יהודי הציע להכביד את המיסים על יהודי הממלכה ואף לגרשם כליל.
לאחר מותו של אלפונסו העשירי, היה המלך הרביעי פדרו הראשון, מלך קסטיליה, שמלך בשנים 1350–1369. על מעמד היהודים בתקופתו תעיד העובדה שבחצרו היה שר אוצר יהודי, דון שמואל הלוי – הוא שמואל הלוי שהקים בשנת 1357 את בית הכנסת המפואר "אל-טרנסיטו". מעמדו היה איתן עד שבשנת 1361 נאסר באשמת מעילה ומת בכלא.
בשנת 1355 נערכו פרעות ביהודי טולדו, וכאלף יהודים נטבחו. היה זה האות הראשון לפתיחת תקופה חדשה בתולדות הקהילה היהודית. בשנת 1391 התרחשו גזירות קנ"א, בהם נהרגו אלפי יהודים ובתי כנסת חוללו והפכו לכנסיות, והתרחשה תנועת המרה המונית לנצרות. במאה ה-15, הצורך להטמיע את הנוצרים החדשים ממוצא יהודי בחברה הנוצרית המקומית יצר בעיה חדשה. לאחר הפרעות, ממלכת קסטיליה ביקשה לייצב את הסדר הציבורי. במקביל, הקהילות היהודיות ניסו להיבנות מחדש. בשנת 1432 יזם הרב אברהם בנבנישתי את פרסום תקנות ואיאדוליד, אשר ניסו לגבש מחדש את הקהילה היהודית. היחס כלפי ה"נוצרים החדשים", ה"קונברסו" (converso), רחש בוז וחשדות. משורר נוצרי, ממוצא יהודי מקסטיליה כתב כי לעולם לא יוכל למחוק את עקבותיו היהודיים. הם היו אלמנט דחוי בחברה והיה זה עניין של זמן עד אשר יבוא הדבר לידי ביטוי בפועל.
ערב גירוש ספרד נאמד מספר יהודי קסטיליה במאה אלף. מצבם הלך והורע: ההסתה נגדם גברה וגזרות חדשות נוספו לבקרים, אך עדיין נשמרה ההשפעה היהודית בבית המלוכה, ואפילו קשרי התרבות נמשכו. ספר תנ"ך שתורגם לספרדית, הקרוי "התנ"ך של אלבה" (Alba), כלל פירוש של רבי משה אראחל (Arragel) מגוודלחרה ניסו להגן על עצמם. ברם, ראש העיר ומפקד הצבא החלו לרדוף בפועל את הנוצרים החדשים. הם האשימו אותם היהודים בשיתוף פעולה עם מלכי קסטיליה כשם שהאשימו אותם לפני 400 שנה בשיתוף פעולה עם המוסלמים בעת כיבוש העיר מידי שליטיה הוויזיגוטים.
בתום המהומות פורסם צו שהפריד בין "הנוצרים החדשים" לבין "הנוצרים הוותיקים" ונחסמה דרכם של החדשים למשרות ציבוריות. זה היה דגם ראשון לחוקי "טוהר הדם" (Limpieza de sangre) – רק מי שאבותיו היו נוצרים נחשב לנוצרי אמיתי. זאת אף על פי שבאופן רשמי הייתה הנהגת הכנסייה נגד האפליה ואפילו פורסמה בשנת 1449 בולה מיוחדת, אשר שמה מעיד על הגישה נגד הנוצרים החדשים וכינה את נושאיה: "אויב המין האנושי".
מדיניות "היד הקשה" כלפי היהודים נמשכה, ושיאה היה בגירוש היהודים מספרד בשנת 1492.
שרידים יהודיים בעיר
טולדו היא אחת מהערים שבהן שרידי הקהילה היהודית נותרו עד היום, ומזכירים את העבר המפואר. בעיר ניתן למצוא שני מבנים מרשימים של בתי כנסת, שנותרו שלמים. בנוסף קיימים בעיר עדיין רחובות ובניינים רבים, שהיו שייכים ליהודים, הקרויים בשמות עבריים או בעלי זיקה לעברית. שמות המשפחה היהודיים-ספרדים טולידאנו ואבן-טולילא נגזרים משם העיר בספרדית ובערבית.
בית הכנסת אל טרנסיטו
בית הכנסת מהווה אחד האתרים שהותירו אחריהם יהודי טולדו. עיצוב מבנהו הפנימי מבטא את הרמה הכלכלית אליה הגיעו יהודי העיר.
בית-הכנסת הוקם ביוזמתו של שמואל בן מאיר הלוי (אל-לוי) אבולעפיה (1320 – 1360), נצר למשפחה יהודית עתיקה. הוא מופקד על אוצרו של פדרו הראשון מלך קסטיליה (1350 – 1369). בית-הכנסת שהקים בתחומה של אחוזתו הפרטית בטולדו בתוך הרובע היהודי ה"חודריה". מטרתו של בית-הכנסת הייתה לשמש את שמואל הלוי, חבר רם מעלה בקהילה היהודית, כבית תפילה פרטי, ושער חיבר בין בית-הכנסת לבין ביתו של הלוי. בית-הכנסת נחנך בשנת 1357.
תאריך חנוכתו מוצפן על ידי גימטריה בכתובת, המתנוססת על גבי הקיר המזרחי של בית-הכנסת: "ויבן את הבית ויכלהו בשנת טוב ליהודים". האותיות "טוב ליהודים" מודגשות, למעט האות ה', ובגימטריה הריהן 117, שפירושה שנת 117 לאלף החמישי למניין היהודי, היא שנת ה'קי"ז. חנוכת הבית, כפי שנאמר בהמשך הכתובת, הייתה בשבוע שקוראים בו פרשת בראשית, החל בחודש תשרי.
לאחר גירוש ספרד הועבר הבית לידי מוסדות נוצרים והפך לכנסייה שנשאה את השם "אל טרנסיטו דה נואסטה סניורה". בשנת 1877 ממשלת ספרד הכריזה עליו כאתר לאומי והיום משמש כמוזיאון היסטורי לתולדות יהודי טולדו וספרד.
בית הכנסת "מריה לה בלנקה"
בית הכנסת אבן שושן, הקרוי כיום בית הכנסת סנטה מריה לה בלנקה (מריה הלבנה הקדושה) נוסד על ידי דון יוסף אבן שושן.
המבנה שימש כבית הכנסת המרכזי של יהודי טולדו עד למאה ה-14, והפך לכנסייה בשנת 1405.
בבית הכנסת יש 24 עמודי-תמך. מעל מיקומו של ארון הקודש תלוי צלב גדול.
הוא הוחזר לבעלות הקהילה היהודית בעסקה שביצעה מדינת ישראל, תמורת העברת חדר הסעודה האחרונה שבירושלים לבעלות הכנסייה הקתולית. בשנת 2005 הוצע כי מדינת ישראל "תרכוש" חזרה את בית הכנסת עבור הקהילה היהודית בטולדו, בתמורה להעברת חדר הסעודה האחרונה שבירושלים ממשרד הדתות לבעלות הכנסייה הקתולית, אולם נכון ל-2014 טרם נחתמה כל עסקה שכזו.
מיכאיל אוסינוב
מיכאיל סביאטוסלבוביץ' אוסינוב (ברוסית: Михаил Святославович Осинов; נולד ב-8 באוקטובר 1975) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר וכיום עוזר מאמן ברוסטוב.
קריירה
אוסינוב שיחק במספר קבוצות ברוסיה, ובעונת הגיע לישראל ושיחק תקופה קצרה במכבי תל אביב.
בשנים 2001–2009 שיחק ברוסטוב, והחל מ-2004 היה קפטן הקבוצה למשך 5 שנים. עבור נאמנותו למועדון הפך לאהוב האוהדים מרוסטוב על הדון. את משחקו האחרון במדי רוסטוב ערך מול קובאן קרסנודר ב-19 בספטמבר 2009.
אוסינוב הוא שיאן ההופעות במדי רוסטוב בכל הזמנים, כאשר שיחק בקבוצה 222 משחקים בכל המסגרות. סך הכל בליגה הרוסית (בכל המועדונים) הוא ערך 308 משחקים (מקום 13 בין כל השחקנים).
ב-10 בינואר 2010 עבר אוסינוב כשחקן חופשי לאוראל, ולאחר מכן עבר לקבוצת מיתוס נובוצ'רקסק. ב-11 בספטמבר 2011, במשחק ליגה מול אולימפיה גאלנדצ'יק, כבש אוסינוב כבר אחרי 3.17 שניות. מקורות שונים, בהם הצהובון הבריטי "הסאן", טענו שזהו השער המהיר ביותר בתולדות הכדורגל. בקיץ 2012 עזב אוסינוב את מיתוס נובוצ'רקסק, ולאחר מכן החל לשחק בקבוצות חובבים.
תגית (הרלדיקה)
תגית היא מטען הרלדי הדומה לרצועת התליונים אשר מתוחה על חזהו של סוס מאוכף. התגית מצוירת על גבי שלט אצולה וזאת על מנת להבדילה משלט אצולה דומה או כחלק משיטת הקדנסיה.
התגית נחשבת כסימן ההבדל הישן ביותר אך לעיתים נושאים אותו כמטען. השימוש בתגית (בהרלדיקה האנגלית) כסימן הבדל עבור בנו הבכור של נושא המגן. ההבדלים או סימני הקדנסיה הם התקנים אשר תפקידם להבדיל בין ענפים שונים של משפחה או שושלת. שלטו של הבן הבכור, כל עוד אביו חי, הוא שלט המשפחה בתוספת תגית נקיה. לשלטו של הבן השני נוסף חרמש, לשלטו של השלישי כוכב וכן הלאה על פי שיטת הקדנסיה.
מספר הקצוות אשר לתגית אינו בהכרח מציין מאומה. למרות זאת תגית בעלת שלושה קצוות נחשבת כמייצגת את יורש העצר במהלך שנות חייו של אביו, חמישה קצוות במהלך שנות חייו של סבו ושבעה קצוות במהלך שנות חייו של אבי סבו.
קישורים חיצוניים
Знаки младших линий рода
האגודה הבין-לאומית למינרלוגיה
האגודה הבין-לאומית למינרלוגיה (באנגלית: International Mineralogical Association; בראשי תיבות: IMA) היא אגודה בינלאומית שהוקמה בשנת 1958 והיא איגוד של 38 ארגונים לאומיים. מטרתה היא לקדם את מדע המינרלוגיה ולתקנן את המינוחים של מעל ל-4,000 סוגי מינרלים ידועים. האגודה הבינלאומית למינרלוגיה מסונפת לאיגוד הבינלאומי למדעי הגאולוגיה (International Union of Geological Sciences או בקיצור ה-IUGS).
ועדות וקבוצות עבודה
הוועדה הפעילה ביותר באגודה הבינלאומית למינרלוגיה היא "הוועדה לשמות מינרלים ולמינרלים חדשים" (Commission on New Minerals and Mineral Names או בקיצור CNMMN). הוועדה הוקמה ב-1959 על מנת לתאם את הקצאת השמות למינרלים חדשים, בחינה מחדש של שמות קיימים וביטול שמות שגויים.
הארגונים החברים ב-IMA
בין הארגונים החברים ב–IMA נמצאים הארגונים הבאים:
העלאה על המוקד
סיבת המוות
אם האש הייתה גדולה בזמן השרפה, המוות היה מגיע לעיתים קרובות מהרעלת פחמן חד-חמצני לפני שהלהבות גרמו נזק של ממש לגוף. לשם כך היה נהוג לפזר קש. אם האש הייתה קטנה, הנידון למוות היה סובל מהחום אשר גרם למוות מדום לב, מכת חום, הלם היפוולמי, או מהתפרקות תרמית של האיברים החיוניים.
שימושים היסטוריים
הצדוקים סברו שעונש השרפה המוזכר בתנ"ך הוא העלאה על המוקד ממש, בעוד שהפרושים סברו שעונש השרפה המוזכר בתנ"ך הוא יציקת עופרת מותכת לתוך גרונו של הנידון למוות.
בתקופת המאה ה-6 לפנה"ס, הטיראנים היוונים באי סיציליה נהגו לצלות את אויביהם במתקן העינויים הנודע שור הפליז, אשר היה פסל חלול בדמות שור ממתכת אשר לתוכו היו מכניסים את האויבים, מבעירים אש מתחתיו, ובכך מחממים את הנידונים למוות.
שרפה שימשה כאמצעי לביצוע עונשים בחברות עתיקות רבות, בזמן הקיסרות הרומית מרטירים נוצריים הועלו על המוקד כחלק מהענישה.
לפי דבריו של יוליוס קיסר, הקלטים נהגו לשרוף את אלה אשר הואשמו בגנבה כעונש מחמיר ביותר.
האינדיאנים אשר באמריקה הצפונית נהגו לבצע הוצאות להורג על ידי שרפה, כחלק ממערכת ההתנגדות לבוגדים ולמתיישבים הראשונים של ארצות הברית אשר הגיעו מאירופה.
בין המאה ה-15 והמאה ה-17 נהגה האינקוויזיציה להוציא להורג כופרים באמצעות העלאה על המוקד. פעולה זו נעשתה במסגרת טקס שנקרא אוֹטוֹ דַה פֶה (Auto da fé). כך הוצאו להורג יהודים ואנוסים בספרד לאחר גירוש ספרד וחדשנים דתיים כיאן הוס וג'ורדנו ברונו, אך בעיקר, בשנים אלה, הועלו על המוקד נשים שהואשמו בכישוף.
שריפות מודרניות
שום מדינה מודרנית אינה תומכת כיום בעונש שרפה, אך במקומות כמו מדינות באפריקה או באמריקה הלטינית: גואטמלה, ברזיל, ועוד, נשרפים לפעמים בני אדם (בעזרת חומרי בעירה) כעונש לא חוקי על מעשי גנבה, אונס, רצח והריגה. אחד המקרים הידועים התרחש במאי 2015 בה המון זועם בגואטמלה הציתו ושרפו בחיים נערה בת 16 שנחשדה בשוד ורצח של נהג מונית.
ישנם מנהגים במזרח הרחוק אשר בהם שורפים את אלמנת האדם שנפטר, ולעיתים היא אף משליכה עצמה אל מדורת השרפה של בעלה המנוח, ובכך היא מצטרפת אליו בעולם הבא.
בשפה העברית
בעברית משמש הצירוף הועלה על המוקד (או עלה או העלה או העלאה) בהשאלה, ונאמר על מי שנשפט בחומרה ובאכזריות על ידי הציבור או התקשורת, לפעמים תוך גינוי חריף שהביא לידי ענישה בלתי מוצדקת או בלתי סבירה. הרחבת משמעות זו חלה גם במילה הוקיע (והוקעה): בתחילה היה פירושה המתה על ידי תלייה, צליבה:, ובעברית החדשה נתייחדה לה משמעות של פרסום לגנאי ("קלונו הוקע ברבים"). באנגלית ביטוי מקביל: burn (someone) at the stake.
בלק ת'אמב
בלק ת'אמב (באנגלית: Black Thumb; מילולית: אגודל שחור) הוא הר בחוף המערבי (חוף פאלייר) של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
מדרונותיו מחורצים וסלעיים.
ההר ניצב בין קרחון רומולוס והדום הקרח ברטרנד.
גילוי ומיפוי ההר, ומקור שמו
ההר התגלה ומופה על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1934–1937.
ההוגנוטים (אופרה)
ההוגנוטים (בצרפתית: Les Huguenots) היא גראנד אופרה צרפתית מאת ג'אקומו מאיירבר לליברית מאת אז'ן סקריב ואמיל דשאן (Émile Deschamps). בכורת האופרה התקיימה ב-29 בפברואר 1836 באופרה הלאומית של פריז, היא הועלתה באופן רצוף למעלה מאלף פעם ונחשבת לאופרה המצליחה ביותר של המאה ה-19. האופרה מצטיינת בתזמור עשיר ונועז ובתפקידי סולו וירטואוזיים לסולנים. האופרה זכתה לשבחי בני תקופתו של מאיירבר כהקטור ברליוז, פרנץ ליסט (שכתב על בסיס האופרה עיבוד לפסנתר), ז'אק פרומנטל הלוי ואחרים במשך שנים רבות לא הופקה האופרה, אולם כיום היא מהווה פריט מקובל ברפרטואר של בתי אופרה רבים. לאופרה חמש מערכות, אורך ההצגה המלאה של האופרה נטו (ללא הפסקות) הוא כחמש שעות, לפיכך, מרבית ההפקות המודרניות מציגות את האופרה תוך קיצורים לעיתים עד כדי השמטת המערכת החמישית כולה.
בלק ת'אמב
גילוי ומיפוי ההר, ומקור שמו
ההר נסקר מחדש על ידי סוקרים של סקר שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1948–1949, שיצאו לסקרים אלה מתחנת האי סטונינגטון.
ההוגנוטים (אופרה)
תקציר העלילה
האופרה מתרחשת על רקע אירועי טבח ליל ברתולומאוס הקדוש, שהוא אירוע היסטורי שבו נרצחו הוגנוטים (פרוטסטנטים צרפתים) על ידי באי כוח השלטון הקתולי. עם זאת עלילת האופרה בדויה ואיננה היסטורית.
בלק ת'אמב
מקור השם
ריימיל קרא להר בשם זה, בשל צורתו וצבעו.
ההוגנוטים (אופרה)
מערכה ראשונה
מקום ההתרחשות: ארמון רוזן נבר
בלק ת'אמב
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 203
ההוגנוטים (אופרה)
מערכה ראשונה
האופרה נפתחת בהקדמה מוזיקלית קצרה הבנויה על לחן של מזמור תפילה לותרני (Ein feste Burg), בה השתמש מאיירבר במקום אוברטורה.
בחצרו של הרוזן נערכת מסיבה בה שותפים רבים מידידיו, ראשי המפלגה הקתולית. הקרואים מחכים לבואו של ידידו של הרוזן, ראול. להפתעת הנוכחים מתברר שהוא פרוטסטנטי (הוגנוט). ראול נכנס לצלילי שיר-יין. לאחר כניסתו הוא שר, לבקשת הנוכחים, שיר אהבה אודות יפהפייה מסתורית בה התאהב, לאחר שסייע לה להימלט מידיהם של סטודנטים חוגגים. שיר זה מלווה בנגינת סולו בלתי שגרתית בויולה ד'אמורה. מרסל, משרתו הפרוטסטנטי של ראול, מזועזע לראותו בחברת הקתולים ושר בהתרסה את המזמור שלחנו פתח את האופרה. לאחר מכן הוא שר את שיר הלוחמים הפרוטסטנטים במצור על לה רושל "פיף פאף". הליווי התזמורתי של שיר זה יוצא דופן, חריג ומקורי ביותר מבחינת התזמור: הוא מלווה רק בפיקולו, 2 בסונים, קונטרבס בפריטת פיציקטו, פעמות בתוף בס ונקישות מצילה בכל פעמה שלישית.
לפתע נשמע קולה של אשה זרה (מחוץ לבמה) הקוראת לרוזן נבר. זוהי ולנטין, ארוסתו של רוזן נבר. ראול מזהה אותה כעלמה בה התאהב ומבין שקיים קשר בינה ובין נבר.
אורבן, בן-לווייתה של מרגריט דה ולואה, מלכת צרפת (דמות היסטורית שהוכנסה לעלילה הבדויה), נכנס עם מסר סודי לראול, המורה לו לערוך מפגש סודי עם גבירתו. ראול יוצא מובל על ידי אורבן, כשעיניו מכוסות.
מערכה שנייה
מקום ההתרחשות: גני טירת שנונסו
מרגריט דה ולואה מתבוננת במראה ושרה את הפסטורלה O beau pays de la Touraine (הו הארץ היפה של טורן). ולנטין נכנסת ומדווחת שנבר הסכים להפר את האירוסין עמה, לבקשת המלכה. בהמשך מכינות נערותיה של מרגריט את חדר הרחצה בסצנת בלט.
ראול נכנס, עיניו מכוסות ונערותיה של מרגריט מתגרות בו. כאשר מוסר כיסוי עיניו מורה לו המלכה להתחתן עם ולנטין, בתו של אחד מראשי הקתולים, כצעד לקירוב בין הפרוטסטנטים והקתולים. בתחילה ראול מסכים, משום שהוא אינו יודע במי בדיוק מדובר. בעוד להקת אצילים קתולים מבטיחה נאמנות, נכנסת ולנטין וראול מזהה אותה. אז מסרב ראול לבקשת המלכה, בהאמינו שוולנטין היא פילגשו של נבר. שירה של להקת האצילים משתנה לשיר נקם וזעם ומרסל, משרתו הקנאי של ראול, מגנה אותו על קשריו עם קתולים. לסיום הסצנה שולפים הקתולים, בהנהגת דה ברי, אביה של ולנטין, את חרבותיהם ורק דברה של המלכה מציל את ראול.
מערכה זו היא הרוגעת ביותר באופרה, אך דווקא בה טמונה ההחלטה הגורלית החורצת את גורלם של הגיבורים.
מערכה שלישית
מקום ההתרחשות: כיכר קפלה בגדה השמאלית בפריז
המקום מלא המון-אדם: חיילים משני המחנות של הקתולים והפרוטסטנטים, צוענים ואזרחים. החיילים ההוגנוטים שרים את שיר המקהלה Rataplan בעוד נערות הקתולים מגנות אותם. בכנסייה מתנהל טקס החתונה של ולנטין ורוזן נבר. לאחר הטקס נותרת ולנטין בכנסייה לתפילה, בעוד אביה, אנשי נבר ומלוויהם יוצאים לכיכר. באותה עת מביא מרסל כתב הזמנה לדו-קרב מראול לסן-ברי, אביה של ולנטין. מיד לאחר שמרסל עוזב מתכנן סן-ברי מזימה לרצוח את ראול על ידי מארב שיטמנו לו נאמניו ולא יאפשרו לו לברוח מזירת הקרב. ולנטין, ממקום עומדה, שומעת את המזימה. מסתבר שהיא עדיין מאוהבת בראול. היא מחליטה להצילו.
ולנטין מספרת למרסל על המזימה ומאיצה בו להציל את ראול, הדואט בין ולנטין למרסל הוא משיאי המערכה. כאשר מגיע ראול לדו-קרב ערוכים מלווים מקרב החיילים ההוגנוטים באכסניה סמוכה, כאשר מתנפלים עליו הקתולים יוצאים ההוגנוטים להגנתו ובמקום מתחולל קרב-רחוב בין שתי הקבוצות. רק הגעתה של המלכה מפסיקה את הקרב. הדו-קרב מתחיל בשירה בשבעה קולות En mon bon droit j’ai confiance ("בשל סיבה טובה") ומתפתח לכדי זמר של שתי מקהלות.
ספינתו של נבר עוגנת ברציף סמוך, על מנת לקחת את ולנטין, אשתו, לביתם. המלכה מסבירה לראול שוולנטין אהבה רק אותו וכבר ביטלה את האירוסין עם נבר, בשעה שהוא סירב לקחת את ידה. יציאתה של ולנטין מלווה בבלט, בשירת מקהלה ונגינת תזמורת צבאית על הבמה.
מערכה רביעית
מקום ההתרחשות: בית רוזן נבר בפריז
ראול מגיע עם ערב לבית הזוג נבר, על מנת לדעת אם ולנטין אכן אוהבת אותו. היא שרה את הרומנסה Parmi les pleurs mon rêve se ranine ("בין דמעות חלומי השבור"). ולנטין נכנסת והם מספיקים להחליף מספר מילים כאשר קולות צעדים מפריעים להם והם ממהרים להתחבא. דה-ברי, נבר ואצילים קתולים נוספים מגיעים. סן-ברי מעודד אותם לערוך בלילה, הוא ליל ברתולומאו הקדוש, טבח בהוגנוטים. הכל מסכימים פרט לנבר, המובל משם כשבוי. סן-ברי שר את האריה Pour cette cause sainte, obeisses san crainte ("למען מטרה קדושה").
בהמשך מקדשים כמרים את חרבותיהם של האצילים הנשבעים להשתתף בטבח. המוזיקה בסצנה זו דרמטית ביותר ושיאה בצלצול פעמון גדול, המסמל את תחילת הטבח. האצילים יוצאים תוך הצלבה של חרבותיהם.
ראול יוצא ממחבואו נסער ונחוש ללכת לעיר ולהילחם נגד הקתולים. ולנטין מנסה להניאו בשיר אהבה, המתחרה עם צלצולי הפעמון המבשרים רעה. כאשר נראות להבות אש ונשמעות זעקות ראול אינו יכול יותר להישאר, ולנטין חוסמת את הדלת בגופה בעוד ראול קופץ אל הרחוב מבעד לחלון. ולנטין מתעלפת.
בשל הסיום הדרמטי של המערכה, הפקות רבות מסיימות את ההצגה בנקודה זו.
תמונה ראשונה
ההוגנוטים חוגגים במהלך חתונת מרגריט ואנרי הרביעי, מלך צרפת, כאשר אל האולם פורץ ראול, מגואל בדם. הוא מודיע לנאספים כי הכנסיות הפרוטסטנטיות הועלו באש וכי הקתולים משתוללים ברחובות. הגברים שולפים חרבות ויוצאים אחרי ראול.
תמונה שנייה
בתחילת התמונה מופיע סולו חסר תקדים בקלרינט בס.
אל הכנסייה מגיעים ולנטין, ראול ומרסל הפצוע. ראול נחוש לחזור ולהילחם בעוד ולנטין מנסה לשכנעו להסתתר ולברוח. הנאספים מקבלים ידיעה על מותו של רוזן נבר, בעלה הטרי של ולנטין. ולנטין מצהירה שהיא תמיר את דתה לפרוטסטנטיות ותנשא לראול. השניים כורעים ברך ומרסל מברך אותם, שעה שאל הכנסייה פורצים קתולים.
תמונה שלישית
מקום ההתרחשות: ליד הסן
חייליו של סן-ברי פוגשים בוולנטין, ראול ומרסל הנמלטים ודורשים מהם להזדהות. הם נענים בתשובה "הוגנוטים" מפי השלושה וסן-ברי מצווה של חייליו לחסלם. מאוחר יותר הוא למד כי הנהרגת היא ולנטין, בתו. המלכה מרגריט עוברת בכמרכבה ומזדעזעת למראה הטבח, בעוד החיילים הקתולים שואגים "אלוהים רוצה דם!" וממשיכים במסעם הרצחני.
במאה ה-19 וראשית המאה ה-20
הפקת הבכורה של האופרה התקיימה ב-29 פברואר 1836, כאשר בתפקיד ראול הופיע אדולף נורי (Adolphe Nourrit), אחד מזמרי הטנור הידועים באותה תקופה. ההצגה האלף של הפקת האופרה הלאומית של פריס התקיימה ב-16 במאי 1906. ב-29 באפריל 1839 הועלתה האופרה לראשונה מחוץ לצרפת, בניו אורלינס. הבכורה הלונדונית של האופרה התקיימה ב-20 ביוני 1842 וב-15 במאי 1858 היא חנכה את פתיחת תיאטרון הקובנט גארדן הנוכחי.
החל מ-1901 הועלתה האופרה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בהפקה שנקראה "הלילה של שבעת הכוכבים" עם נלי מלבה כמלכה מרגריט, ליליאן נורדיקה כוולנטין, יאן דה רשקה כראול, אדוארד דה רשקה כמרסל, פול-אנרי פלנסון (Pol-Henri Plançon) כסן-ברי, ויקטור מורל (Victor Maurel) כנבר ואוגניה מנטלי (Eugenia Mantelli) בתפקיד אורבן.
תחיה מחודשת
במשך עשרות שנים נזנחה האופרה ויצאה מן הרפרטואר של בתי האופרה. חוקרים מציינים מספר סיבות, למשל העובדה שעל מנת להעלותה נדרשים שבעה זמרים וירטואוזים, כאשר כל אחד מהם מופיע בתפקיד לא גדול יחסית ועם זאת תובעני ביותר מבחינה קולית. מחירה של ההפקה המלאה יקר מאוד, ובתקופות שפל כלכלי ותקציבים נמוכים לבתי אופרה היא לא הייתה כלכלית. גם העובדה שמאיירבר היה מלחין יהודי שכתב על נושא בו נוצרים רוצחים נוצרים על רקע דתי, גרמה לחצי ביקורת אנטישמיים שהוטחו באופרה, במיוחד על ידי ריכרד וגנר .
מאז ראשית המאה ה-20 התקיימו מספר הפקות של האופרה במסגרות חד-פעמיות ובפסטיבלים, למשל ב-1974 בלייפציג, ב-1975 בניו אורלינס. ראויה לציון הפקת אופרה אוסטרליה בסידני בשנת 1990 שנערכה לאחר השתדלותם של הזמרת ג'ואן סאת'רלנד והמנצח ריצ'רד בונינג באותה שנה הועלתה האופרה גם בלה סקאלה במילאנו, בלונדון ובבילבאו. בשנת 2001 נערכה לראשונה הפקה רפרטוארית של האופרה במטרופוליטן אופרה בניו-יורק, לראשונה מזה 70 שנה, האופרה זכתה להצלחה ניכרת ומאז נכנסה לרפרטואר של בתי אופרה רבים אחרים. בקיץ 2008 ניצח ליאון בוטשטיין על הפקה בימתית מלאה של האופרה בפסטיבל Bard SummerScape במדינת ניו יורק.
מתיאס מילר
מתיאס מילר (בגרמנית: Matthias Müller, נולד ב-9 ביוני 1953) הוא איש עסקים גרמני. שימש בעבר כמנכ"ל קבוצת פולקסווגן וכמנכ"ל פורשה.