cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נשק להשמדה המונית בהודו
הודו חתומה על שלוש אמנות בינלאומיות בנושא בקרת נשק: משטר בקרת טכנולוגיית טילים, הסדר ואסנאר וקבוצת אוסטרליה. היא חתמה ואשררה את אמנת הנשק הביולוגי ואת אמנת הנשק הכימי. הודו חתמה גם על קוד ההתנהגות של האג נגד התפשטות טילים בליסטיים. הודו לא חתמה על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים וגם לא על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, בטענה שמדובר בהסכמים פגומים ומפלים. הודו החזיקה בעבר בנשק כימי, אך לאחר שחתמה על אמנת הנשק הכימי היא השמידה מרצונה את כל מאגר הנשק הכימי שהיה ברשותה. רק שבע מדינות נקטו בצעד זה.
רקע
עוד בחלוקת הודו בשנת 1947, נגררה המדינה החדשה למספר רחב של מלחמות אזוריות בתת-היבשת ההודית; מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה, מלחמת הודו–סין, מלחמת הודו-פקיסטן השנייה, מלחמת הודו-פקיסטן השלישית (מלחמת העצמאות של בנגלדש), מלחמת האזרחים בסרי לנקה, מלחמת קרגיל ועוד רבות מלחמות. על כן נדרש מן צבא הודו לשמור על יציבותה של האומה נגד אויבותיה ונגד חוסר היציבות הפנימית אשר נגרמת (בעיקר) עקב פעולות טרור מתמשכות במזרח המדינה שמבוצעות בידי נקסליטים, ארגון הטרור הגדול בעולם.
היריבויות המתמשכות של הודו ממורכזות בחבל קשמיר נגד הרפובליקה העממית של סין והרפובליקה האסלאמית של פקיסטן ובכרס הרי ההימאלאיה נגד הרפובליקה העממית של סין. יריבויות אלו נגד שתי מעצמות הכריחו את הצבא ההודי להישאר מעודכן. להודו כלי נשק ביולוגים כפתוגניות (בשנת 2002 הודיע נשיא הודו, עבדול קאלאם כי אומתו לא תייצר כלי נשק ביולוגים) וכלי נשק כימיים כגז חרדל אך כל אלו משניים לעומת הכספים הנעים לפיתוח הגרעיני של הודו, אחד אשר התחיל עוד משנות עצמאותה הראשונות. עוד לפני העצמאות, ביוני 1946 הכריז ראש הממשלה לעתיד ג'ווהרלל נהרו כי:
נשק ביולוגי
הודו אשררה את אמנת הנשק הביולוגי והתחייבה לעמוד בתנאיה. באוקטובר 2002 הצהיר נשיא הודו עבדול קאלאם כי "הודו לעולם לא תייצר נשק ביולוגי, זוהי אכזריות כלפי בני אדם".
בהודו קיימת תשתית ביוטכנולוגיה הכוללת מתקני ייצור תרופות רבים ומעבדות למניעת נזק ביולוגי המאפשרות עבודה עם פתוגנים קטלניים. יש בהודו גם מדענים המומחים למחלות זיהומיות. חלק מהמתקנים למחקר ביולוגי בהודו משמשים למחקר ופיתוח מערכות הגנה מפני נשק ביולוגי.
נשק כימי
בשנת 1992 חתמה הודו על אמנת הנשק הכימי. ביוני 1997 הצהירה כי בידיה מלאי נשק כימי של 1,045 טון גז חרדל, ובכוונתה להשמידו.
במאי 2009 הודיעה לאו"ם כי השמידה את כל מלאי הנשק הכימי בהתאם לאמנת הנשק הכימי. ההשמדה נבדקה ואושרה על ידי פקחים של האומות המאוחדות. הודו הייתה המדינה השלישית שעשתה זאת, לאחר קוריאה הדרומית ואלבניה.
אנרגיה גרעינית
ב-23 במרץ 1948, ראש הממשלה נהרו הגיש את תקציב המדינה לפיתוח הגרעיני בפני הפרלמנט ההודי. ב-15 במרץ 1955 החלו תוכניות למיקומה של תחנת כוח גרעינית ראשונה. בספטמבר אותה השנה ברית המועצות הוציאה לפועל את תחנת הכוח הגרעיני הראשונה בעולם במחוז קלוגה והזמינה מספר מדענים הודים לחקור את התחנה. בשנת 1960 לאחר הצעות במומבאי, מַהָארָאשְׁטְרַה ובאחמדאבאד, גוג'ראט, סוכם כי תחנות הכוח הראשונות תוקמנה אחת במדבריות של ראג'סטאן, שנייה בקירוב לדלהי ושלישית בקירוב לצ'נאי. לאחר הצלחת המתקנים הראשונים נוסדו עוד מתקני אנרגיה גרעינית בנרורה (אוטר פרדש), סורט וטאפי (גוג'ראט), קאיגה (קרנאטקה), מומבאי (מהאראשטרה), פלגאר (מהאראשטרה) וקונדאמקולאן (טאמיל נאדו).
נשק גרעיני
הודו החלה בתהליך להעשרת אורניום עוד בשנת 1964 למען מחקר במדיניות של "נשק למען שלום".
פורחאן
הצבא כמו הממשלה לא היו מרוצים לגמרי מתוצאות הפיצוץ הגרעיני ועל כן לא הודיעו רשמית על התהוות נשק גרעיני במדינה. הניסוי בנשק גרעיני המרכזי הראשון שבוצע בהודו בוצע גם הוא מתחת לאדמה במדבריות ראג'סטאן תחת שם הקוד פורחאן II בעת מומנטום פוליטי של ממשלה חדשה אשר תמכה בפיתוח הנשק. היו אלו חמש פצצות גרעיניות שהוטלו בין ה-11 ל-13 במאי 1998 וכללו בתוכם גם פצצת מימן (היתוך גרעיני) וגם פצצת ביקוע גרעיני. הפצצות נעו במשקל שווה ערך לבין 43–45 קילוטון TNT ולאחריהם הודיע לבסוף ראש ממשלת הודו, אטאל ביהארי ואג'פאיי כי לאומתו יש נשק גרעיני.
נייטרון
ר. צ'ירדאמבאראם אשר היה ראש צוות המחקר בפיתוח הפורחאן הודיע לראיון חדשותי כי הודו מסוגלת להשתמש בפצצת נייטרון.
יכולת כיום
נכון להיות ההערכה הגבוהה ביותר לכמות ראשי הנפץ הגרעיניים של הודו היא 150 ראשי נפץ, בשנים האחרונות הועלה הייצור בנשק בניסיון להשתוות לארסנל הנשק הסיני. בהודו ישנה מדיניות גרעינית לפיה היא לא תתקוף ראשונה במצב של מלחמה.
אוויר
לפי דיווחים מעומעמים הודו מחזיקה ב-48 ראשי נפץ גרעיניים מותאמים אווירית אשר יכולים להילקח בידי מטוסי התקיפה מיראז' 2000 ויגואר IS. לפי דיווחים אמריקאים הודו מוסיפה לבנות ראשי נפץ קרקע-אוויר.
קרקע
טילים בליסטיים מבוססים קרקע:
נמל התעופה הבין-לאומי ג'רלד ר. פורד
'''נמל התעופה הבין-לאומי ג'רלד ר. פורד (באנגלית: Gerald R. Ford International Airport''') הוא נמל תעופה מסחרי, הממוקם בעיירת אשד כ-21 קילומטרים דרום-מזרחית לגרנד ראפידס במדינת מישיגן שבארצות הברית. השדה נמצא בבעלות מועצת מחוז קנט ומנוהל על ידי רשות עצמאית. התוכנית הלאומית למערכות תעופה משולבות לשנים 2021–2025 של רשות התעופה הפדרלית (FAA) מגדירה את נמל התעופה כמתקן קטן המיועד לטיסות מסחריות.
הנמל נפתח כנמל התעופה של מחוז קנט ובהמשך הפך לנמל התעופה הבין-לאומי של מחוז קנט; בדצמבר 1999 שונה שמו של נמל התעופה לנמל התעופה על שם ג'רלד פורד, שהיה סגן הנשיא ה-40 והנשיא ה-38 של ארצות הברית. פורד ייצג גם את אזור גרנד ראפידס בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1949–1973.
הנמל הוא נמל התעופה המסחרי הגדול ביותר באזור מערב מישיגן והוא נמל התעופה השני בגודלו במישיגן אחרי נמל התעופה מטרופולין דטרויט. נמל התעופה משתרע על פני שטח של כ-12.6 קילומטר רבוע.
מנמל התעופה יוצאות טיסות ל-34 שדות תעופה מקומיים.
היסטוריה
נמל התעופה הראשון של גרנד ראפידס הוקם בנובמבר 1919, 6.4 קילומטר דרומית למרכז העיר.
בשנת 1959 החל המחוז בבניית נמל התעופה הנוכחי בסמוך לעיירה אשד, מספר קילומטרים ממזרח לשדה התעופה הראשון. נמל התעופה החדש נפתח ב-23 בנובמבר 1963 והחליף את שדה התעופה המקורי.
ב-27 בינואר 1977, הפך השדה לנמל תעופה בינלאומי עם פתיחתם של משרדי שירות המכס האמריקני בבניין הטרמינל הראשי.
החל מאפריל 2010 ועד לאוקטובר 2011, שימש נמל התעופה כבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה אליג'אנט אייר. באמצע ינואר 2019 הודיע החברה כי נמל התעופה יחזור להיות אחד מ-16 בסיסי הפעולה המרכזיים שלה.
מתקנים
לנמל שני מסלולים מקבילים בכיוון מזרח–מערב ומסלול אחד בכיוון צפון–דרום. בנוסף למתקני מסוף המטענים והתעופה הכללית, קיים בנמל טרמינל נוסעים עם שני מסופים: מסוף A עם שבעה שערים ומסוף B שמונה שערים. במסלולים 8R / 26L ובמסלול 17/35 מותקן מערכת נחיתת מכשירים. מסלול נוסף באורך 1,500 מטר מצפון למסלול הראשי המשמש לצורכי תעופה כללית.
בספטמבר 2017 נחנך בנמל התעופה טרמינל נוסעים חדש שכולל מתקנים חדשים לבידוק ביטחוני, שירותי הסעדה וקמעונאות וטרקלין עסקים חדש.
פיתוח
בסוף אוגוסט 2019 הודיע שדה התעופה על פיתוח נוסף של נמל התעופה. הפיתוח המתוכנן כולל שלושה פרויקטים גדולים. הרחבה של מסוף A בעלות של כ-90 מיליון דולר, שצפוי לכלול הקמה של 8 שערים נוספים, הקמה של מגדל פיקוח חדש בעלות של כ-50 מיליון דולר וכן הקמה של תחנת פיקוח פדרלית בעלות של כ-25 מיליון דולר, על מנת להקל על יציאה והגעה של טיסות בינלאומיות ישירות לנמל.
צ'ארלס מרטין
ראשית חייו
צ'ארלס מרטין נולד ליד העיר אלביון שבאילינוי. הוא למד בקולג' שבכפר יואינג שבאילינוי במשך שנתיים ולאחר מכן התקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית. לאחר סיום הכשרתו באקדמיה הצבאית ב-1887 הוא השתתף במלחמת ארצות הברית-ספרד, במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים ובמרד הבוקסרים. ב-1920, כאשר סמכות הצבא לשמירה על חוקי ג'ים קרואו הייתה תחת איום, כתב מרטין ש"לשחורים יש חשיבות מועטה... השחור הממוצע לא שווה בשום אופן לאדם הלבן הממוצע".
בהמשך היה מרטין מפקד דיוויזיית הרגלים ה-86 (דיוויזיית בלקהוק) ומפקד הקורפוס החמישי במתקפת מז-ארגון במלחמת העולם הראשונה, ושירת כעוזר ראש מטה צבא ארצות הברית בשנים 1922–1924. הוא עוטר במדליית השירות המצוין ובשני ציונים לשבח, וב-1 באוקטובר 1927 פרש מהשירות בדרגת מייג'ור גנרל, לאחר שבתפקידו האחרון פיקד על הפיקוד האזורי של תעלת פנמה במשך שלוש שנים.
קריירה פוליטית
מרטין החל את הקריירה השנייה שלו כפוליטיקאי לאחר שפרש מהצבא לפורטלנד, אורגון עם רעייתו. ממרץ 1931 ועד ינואר 1935 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השלישי של אורגון כאיש האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית.
מושל אורגון
ב-1934 נבחר מרטין כמושל אורגון. הייתה זו תקופה של קשיים רבים בשוק התעסוקה שהתרחשה במהלך השפל הגדול, והוא רכש לו מוניטין כמי ששיקם את מצבה הפיננסי של אורגון. הסוגיות המרכזיות שאיתם התמודד מרטין במהלך כהונתו כמושל היו השיקום הכלכלי, הבניין מחדש של הקפיטול המדינתי של אורגון, תכנון ובניית סכר בונוויל, ופיתוח תשתיות נמלים וכבישים מהירים ברחבי המדינה. כאשר מותן השפל, התנגד מרטין להשבת רמות השכר הקודמות של עובדי המדינה, שבמהלך השפל סבלו מקיצוץ של מחצית משכרם.
מרטין נודע כמושל שתמך במגזר העסקי כאשר בראשית מאי 1935, כאשר עובדי ענף העץ פתחו בשביתה, והוא הכריז, "המזיקים הללו יעשו הכול כדי להביך אותי ואת ממשלי". בתכתובות פרטיות ובהופעות ציבוריות הוא הביע את זעמו נגד המועצה הלאומית ליחסי עבודה, הכריז על ראשי איגודי העובדים כגנגסטרים ובולשביקים, וראה במזכירת העבודה פרנסס פרקינס כנציגת ה"אדומים" בממשל רוזוולט. מרטין איים לפטר את השריף של מחוז קולומביה, אוסקר ויד, על כך שלא הגיב בתקיפות מספיקה כלפי העובדים השובתים, הנחה את השריפים במדינה "להכות את הארורים" ו"לשבור את ראשיהם הארורים! ברנשים אלו לא נמצאים שם אלא כדי לעשות צרות - הכו אותם!". ב-23 במאי 1935 הורה מרטין למשטרת המדינה ולמשמר הלאומי להגן על שוברי שביתה במנסרת סטימסון בעיירה גסטון שבמחוז וושינגטון. המשמר הלאומי נקרא שוב להטריד, להטיל אימה ולעצור סוורים שובתים ב-1937.
מרטין המשיך והתנגד בפומבי לניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, במיוחד כלפי המועצה הלאומית ליחסי עבודה וכלפי מדיניות התעסוקה של הנשיא. ב-1937 כשלה המועצה ביישוב חילוקי הדעות המשפטיים בין קונגרס הארגונים התעשייתיים לבין פדרציית העבודה האמריקאית, שגרמה לסגירת מפעלי העץ באורגון. מרטין נכנס בעובי הקורה ונקט בצעדים שהובילו לפתיחה מחדש של המנסרות. הוא הפך את עצמו לאויב של מי שרבים ראו כמנהיגי העובדים המושחתים, במיוחד כאשר מינה את סגן התובע הכללי של אורגון, רלף א. מודי, שניהל את התביעות נגד מנהיגי ארגוני עובדים רבים שהואשמו בהצתות ובתקיפות.
מרטין צוטט לעיתים קרובות כאשר ניסח מחדש את הצהרתו המפורסמת של רוזוולט בנוגע לפחד, באומרו "אין לנו מה לפחד מדבר, לבד מהטיפשות והעצלנות של עצמנו". עם זאת, הביקורת שלו כלפי הנשיא רוזוולט עלתה לו בתבוסה בהתמודדות בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לכהונה שנייה כמושל ב-1938.
מותו
לאחר סיום כהונתו כמושל, פרש מרטין מהחיים הפוליטיים לביתו בפורטלנד. צ'ארלס מרטין נפטר בפורטלנד ב-22 בספטמבר 1946. הוא נטמן בבית הקברות ריבר ויו שבעיר.
דניאל מט (חוקר קבלה)
דניאל חנן מט (באנגלית: Daniel Chanan Matt לעיתים נכתב: מעט) (נולד ב- 1950) הוא חוקר קבלה, מתרגם ספר הזוהר לאנגלית.
קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברנדייס. בשנים 1979–2000 היה פרופסור למיסטיקה יהודית ב-Graduate Theological Union בברקלי שבקליפורניה. לימד גם באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטה העברית בירושלים. הוביל את מיזם תרגום ספר הזוהר לאנגלית בשנים-עשר כרכים ("מהדורת פריצקר"), ותרגם בעצמו את תשעת הכרכים הראשונים. על תרגום שני הכרכים הראשונים קיבל בשנת 2004 את פרס קורט לספר היהודי, ואת הפרס הלאומי לספרים יהודיים.
נשוי לחנה, מרצה לדתות, ולהם בן ובת. מתגורר בברקלי, קליפורניה.
יורי טרמאק
יורי טרמאק (באסטונית: Jüri Tarmak; 21 ביולי 1946 – 22 ביוני 2022) היה אתלט סובייטי ממוצא אסטוני, אלוף אולימפי (מינכן 1972) בקפיצה לגובה.
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-70 התחיל ללמוד כלכלה באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובמקביל החל להתאמן אצל פאבל גויכמן.
סגן אלוף אירופה באולם
באליפות אירופה באולם שנערכה בסופיה, בולגריה ב-13 במרץ 1971 זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.17 מטר, אחרי אישטוואן מיור (2.17 מטר) ולפני אנדרה קלמן (2.17 מטר), שניהם מהונגריה.
1972
באליפות אירופה באולם שנערכה בגרנובל, צרפת ב-11 במרץ 1972 זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר, אחרי אישטוואן מיור שקבע שיא אליפות חדש של 2.24 מטר ובן ארצו קסטוטיס ספקה (2.22 מטר).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מינכן זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.23 מטר, לפני שטפן יונגה ממזרח גרמניה (2.21 מטר) ודווייט סטונס מארצות הברית (2.21 מטר). הוא היה האלוף האולימפי האחרון שניצח בתחרות קפיצה לגובה תוך שימוש בסגנון גלילת הבטן.
בשנת 1975 לאחר סיום האוניברסיטה פרש מספורט תחרותי ובמשך שנים לימד כלכלה באוניברסיטה.
לאחר התפרקות ברית המועצות חזר לטאלין ופנה לעסקים.
טמרין ג'ופריי
טמרין ג'ופריי (שם מדעי: Saguinus geoffroyi) הוא מין של פרימט מסוג טמרין. תפוצתו בפנמה וקולומביה. טמרין זה, בדומה לשאר סוגי הטמרין, הוא פעיל יום ושוכן עצים.
טמרין ג'ופריי אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים (בעיקר גומי) רוב מזונו הוא חרקים ופירות אך גם תפליט עץ חשוב לתזונתו כיוון ששיניו לא מאפשרות לו לחדור אל העץ, הוא אוכל תפליטי עצים כאשר פשוט להגיע אליהם. בנוסף, הוא שותה מים מעלי הכותרת של צמח הבלזה.
הטמרין חי בקבוצות של 2 עד 40 פרטים כאשר יש לפחות אחד מכל זוויג. גודל סטנדרטי של קבוצה הוא 7 באזור הפסיפי של תעלת פנמה ו-5 בצד האטלנטי. בכל קבוצה נקבה שולטת אחת שמתעברת. לאחר הריון של 145 ימים נולדים בדרך כלל תאומים. הזכרים אמונים על טיפול בגורים. הגורים מגיעים לבגרות מלאה בגיל שנתיים וחיים כ-13 שנה.
מיון טקסונומי
כמו שאר הטמרינים, טמרין ג'ופריי הוא פרימאט מסדרת קופים רחבי-אף אשר תפוצתם בעולם החדש. ב-2001 הטמרינים נכללו במשפחת צבוסיים שבה נמצאים בין השאר סוגי קפוצ'ין, קוף עכביש וקוף סנאי. ב-1977 פיליפ הרשקוביץ סיווג את טמרין ג'ופריי כתת-מין של טמרין לבן-קודקוד אולם מחקרים חדשים יותר הראו כי שני המינים שונים מבחינה טקסונומית והפרידו בין המינים.
תקשורת
טמרין ג'ופריי משמיע כ-10 צלילים שונים. התדר (1-1.5 קילוהרץ) נמוך משאר המרמוסטיים (5-10 קילוהרץ). בנוסף לצלילים קיימת תקשורת ויזואלית כדוגמת הוצאת הלשון או הרמת הזנב.
דייוויד הקדוש
דייוויד הקדוש (בוולשית: Dewi Sant, בלטינית: Davidus; סביב 500 - 1 במרץ 589) היה נזיר ובישוף וולשי ממינאו שבמפרץ קרווי, דרום ויילס, במהלך המאה ה-6. דייוויד הוא הקדוש פטרון של ויילס וסמל לאומי וולשי חשוב, הוא זכה לקאנוניזציה ב-1123 על ידי האפיפיור קליקסטוס השני.
קורות חיו
דייוויד נולד במינאו (Mynyw), כיום סנט דייווידס שבמפרץ קווי בדרום-מערב ויילס (כיום פמברוקשייר). לפי מסורת אחרת, הוא נולד, או בילה חלק מילדותו, בהנוויניו (Henfynyw) שבקרדיגיון. על פי המסורת אימו הייתה נון הקדושה וסבו היה קרדיג מלך קרדיגיון (בנו של קונד'ה), מתוך כך הוא נצר לאחת ממשפחות המלוכה הוולשיות המוקדמות שמקורה מהצפון הקדום (דרום סקוטלנד של ימינו). תאריך הולדתו המשוער נע בין שנת 469 ל-512 אך נחשב להיות סביב שנת 500, על פי חיבור דברי ימי הוולשיים (Annales Cambriæ) מהמאה ה-10 מותו צוין ב-569 אך מחקרים מתארכים את מותו מאוחר יותר ל-601 ו-589 (התאריך המקובל ביותר).
על פי המסורת, דייוויד נולד בקצה צוק בשעת סערה, במקום שכיום מוכר כצוקי נון הקדושה וכולל בית תפילה "קפלת נון הקדוש". לאורך חיו היה מורה ומפיץ נצרות מוכר וחשוב, הוא הקים מספר מנזרים וכנסיות ברחבי ויילס, דומנוניה (דרום-מערב אנגליה) וברטאן - כלל האזורים הקלטים בריטונים (מלבד הצפון הקדום). קתדרלת סנט דייוויד שוכנת כיום במקום בו הקים מנזר בעיר מגוריו, שניהם קרויים על שמו.
הנס המרכזי המיוחס לו על פי המסורת התרחש כאשר העביר דרשה למאמיניו בל'אנד'וי ברווי. כאשר אלו התלוננו שקולו לא נשמע בשורות האחרויות של הקהל, האדמה תחת רגליו עלתה ויצרה גבעה, כשהוא גבוה מהקהל קולו נשמע חזק וברור יותר. הוא ניהל אורך חיים סגפני כנזיר, הוא נמנע מאכילת בשר ודרש לצמחונות והימנעות מצריכת בירה, משום כך הסמל שלו הפך לצמח הכרישה שהוא גם הסמל הלאומי של ויילס. יש לכך אזכור במחזר הנרי החמישי של שייקספיר, כאשר המפקד הוולשי פלול'ן מספר להנרי על כך שהוולשים עונדים את הכרישה כסימן לשירותם, והנרי המחשיב את עצמו וולשי עונה שיענוד אותו גם הוא מתוך כבוד.
מילותיו האחרונות של דייוויד היו בדרשה שאמר למאמיניו בתפילת יום הראשון לפני מותו:
רפאל שלמה לניאדו (1793)
הרב רפאל שלמה לניאדו הראשון (ת"ע בערך – תקנ"ד; 1710–1793) היה דיין ורב העיר חלב שבסוריה, מגדולי הרבנים והדיינים בעיר.
ניר גורלי
ניר גורלי (נולד ב-25 בדצמבר 1982) הוא עיתונאי, שדרן רדיו ויוצר פודקאסטים.
רפאל שלמה לניאדו (1793)
ביוגרפיה
נולד בחלב שבסוריה לרב שמואל לניאדו ששימש כרב העיר, בן למשפחת רבנים ידועה. בצעירותו למד והתחנך אצל הרב שמואל דוויק הכהן.
ניר גורלי
גורלי הוא ממקימי חטיבת הרדיו של כאן – תאגיד השידור הישראלי ומשמש בה כשדרן ועורך בכיר. החל משנת 2021 הוא משמש כעורך הראשי של "כאן הסכתים", מחלקת הפודקאסטים של התאגיד. גורלי ידוע בתור יוצר, עורך ומגיש קבוע של ההסכת "שיר אחד", אחד ההסכתים המואזנים ביותר בישראל.
רפאל שלמה לניאדו (1793)
ביוגרפיה
בשנת ה'ת"ק (1739) או ה'תק"י (1749) החל לשמש כרב העיר חלב, וכדיין בבית הדין המקומי לצד הרב יהודה קצין והרב ישראל בן אלישע דילובין.
ניר גורלי
ביוגרפיה
ניר גורלי הצטרף לחטיבת הרדיו של כאן עם הקמתה בשנת ה-2017 והיה חבר בצוות הפודקאסט "שיר אחד" מימיו הראשונים. במסגרת פעילות ההסכת לקח חלק גם באירועים חיים שהתקיימו בתיאטרון תמונע, בבית אבי חי ובפסטיבל ישראל. בנוסף הוא משמש כעורך של הסכתים אחרים ובהם "לך תזכור" בהגשת עקיבא נוביק, ו"משפט חוזר" בהגשת עו"ד אורון שוורץ.
רפאל שלמה לניאדו (1793)
ביוגרפיה
נודע בפסיקתו כלפי יהודים ממוצא אירופאי שעברו להתגורר בחלב וכונו "פראנקוס", המטילה עליהם חובת מס ככלל חברי הקהילה היהודית בעיר. פסיקה זו עוררה מתיחות ומחלוקת בקרב יהודי העיר ורבניה, ששיאה הגיע לאחר שהוריש את הרבנות לבנו. קיבל שאלות מכל הקהילות היהודיות שבסוריה ועיראק, והתכתב עם רבנים שונים מרחבי העולם בתקופה ההיא, ביניהם החיד"א.
ניר גורלי
ביוגרפיה
ב-2022 שודר הפודקאסט "המגפה", אותו ערך גורלי יחד עם מאיה קוסובר ודניאל מאורר במסגרת "כאן הסכתים". ההסכת בוחן את תופעת האלימות כלפי נשים ואת המאבק בה ממגוון זוויות. במרץ 2023 כתב והגיש את ההסכת "רדיוהד – תפסיקו את הרעש" במסגרת "כאן 88 הסכתים". כמו כן ערך את המיני סדרה "לנון – העשור האחרון" בהגשת רוני ורטהיימר.
רפאל שלמה לניאדו (1793)
ביוגרפיה
שימש כדיין ורב העיר במשך 54 שנים, עד שהוריש את התפקיד לבנו הרב אפרים לניאדו, עוד בחייו, בשנת ה'תקמ"ז. נפטר בז' בטבת ה'תקנ"ד, 10 בדצמבר 1793.
תלמידו המפורסם הוא הרב צדקה חוצין (הראשון).
ניר גורלי
ביוגרפיה
גורלי הוא בוגר של תוכנית מנהיגות יהודית בתרבות של מכון מנדל. בעבר היה עורך וכתב מוזיקה במוסף "גלריה" של עיתון "הארץ" וכתב טור קבוע ב"וואלה! תרבות". הוא שידר בתחנת 88FM והיה העורך המוזיקלי של הרדיו הבינתחומי.
חיים אישיים
גורלי גר ברעננה עם אשתו ושלושת ילדיהם. הוא בנו של הפרשן המשפטי משה גורלי.
וייגל
וייגל הוא שם משפחה ממקור גרמני.
קלמונט לימון דבש
קלמונט לימון דבש (1 בספטמבר 1927 – 28 מרץ 1996) היה ממתנדבי חוץ-לארץ (מח"ל) ומראשוני חיל הים. כיהן כרס"ר המשחתת אילת, כרס"ר בית ספר לחובלים וכרס"ר חיל הים (1948–1980). לאחר שחרורו ניהל את מחלקת התפעול של נמל חיפה (1980–1990).
העפלה
בגיל 17 התגייס דבש בלוב למח"ל הגיע לצרפת ועסק במסגרת האצ"ל בהעמסת ציוד וסחורות על גבי ה'אלטלנה', חודשים לפני הפלגתה לישראל. ב-14 באפריל 1948 עלה קלמונט ארצה על האנייה 'נחשון - הקסטל', כשעל סיפונה 550 מעפילים ואנשי הפלי"ם שסייעו בהעלאתם. ב-28 באפריל, עם התקרבות האנייה לחופי הארץ, השתלטו חיילים בריטים על האנייה בכוח רב שכלל שימוש באלות, זרנוקי מים וגז מדמיע. הבריטים נתקלו בהתנגדות המעפילים ואנשי הפלי"ם שעל סיפונה. במהלך העימות נפצע קלמונט בראשו וגורש למחנות המעצר בקפריסין, כמו יתר מעפילי ה'נחשון'. במהלך תקופת המעצר בקפריסין השתתף במספר ניסיונות בריחה שנכשלו. עם סגירת מחנות המעצר וקום המדינה עלה דבש לישראל והצטרף לחיל הים כימאי.
חיל הים – שנים מוקדמות
דבש שירת על גבי מגוון כלי שיט של חיל הים הצעיר וביניהם ק-26 ה"יוקטן" וה- ש-45 ה"טאג האפור". את תפקידו הראשון כרס"ר ביצע דבש על גבי הפריגטה ק-28 אח"י מבטח. באוגוסט 1953 יצא על גבי אח"י מבטח ק-28 (שהפליגה יחד עם אח"י משגב (ק-30)) ליוון לצורך מתן טיפולים הומניטריים לנפגעי רעידת האדמה שפקדה את איי יוון, בשנת 1954 השתתף בהעלאת עצמותיו של הברון דה רוטשילד לקבורה בארץ על גבי הפריגטה אח"י מבטח (ק-28). מתוקף תפקידו, ניהל דבש את טקס קבלת הארונות בצרפת ובארץ. בשנת 1959, חזר קלמונט כנספח לצוות הפריגטה אח"י מבטח (ק-28), בהפלגתה הארוכה - "מבצע מנגו" והאחרונה בשירות חיל הים הישראלי לציילון.
רס"ר המשחתת אח"י אילת
בשנת 1956 נשלח דבש כחלק מצוות מקדים להביא ארצה את המשחתת ק-40, אח"י אילת, מאנגליה. שם שהה כחצי שנה ומאז המשיך שימש כרס"ר המשחתת כ-11 שנים עד ליום טיבועה מול חופי מצרים ב־21 באוקטובר 1967. הוא השתתף בקרב ללכידת ה"אבראהים אל אוואל", אנייה מצרית שהפציצה את חופי חיפה ולימים הפכה לספינה ישראלית בשם ק-38, אח"י חיפה, כמו כן ב"קרב רומני" שהסתיים בהטבעת טרפדות מצריות מדגם P183.
ב-21 באוקטובר 1967 טובעה המשחתת אילת על ידי סטי"לים מצריים מול חופי פורט סעיד. 47 מאנשי צוות האנייה קיפחו את חייהם ו-91 נפצעו. דבש, שלא החמיץ מעולם הפלגה עם אנשיו, לא היה על האנייה באותה עת עקב מחלה. מתוקף תפקידו כרס"ר האילת ליווה את המשפחות והנפגעים בלוויות, בבתי החולים ולאורך תהליכי הזיהוי והשיקום. דבש נותר בקשר עם רבים מניצולי צוות האילת והיה פעיל שנים רבות בעמותות להנצחתן.
תפקידים אזרחיים
עם פרישתו כיהן דבש למעלה מעשור כראש מחלקת תפעול של נמל חיפה.
חיים אישיים
לאחר המסע הארוך מטריפולי שבלוב לישראל השתקע דבש והקים משפחה בקרית ים. תחילה ב"שיכון צבא הקבע" בקרית ים ב' עם רבים מחבריו אנשי הצבא ולאחר מכן לבית צנוע בקרית ים א'. בשנת 1953 נישא קלמונט לבחירת לבו אסתר מבית אדרי. אסתר נולדה בפריז ב-1934 וברחה עם כל משפחתה מהעיר בעקבות כיבוש צרפת על ידי גרמניה. לאחר מסע ארוך חוצה יבשות עלתה לישראל מטנג'יר שבמרוקו בתאריך ה-8 למאי 1945. אסתר וקלמונט הכירו במסגרת חברתית של אנשי חיל הים בחיפה. לזוג נולדו ארבעה בנים, ושניים מהם שירתו גם הם בחיל הים. לאחר שיצא לגמלאות חלה קלמונט ונפטר בפתאומיות בגיל 68.
נסרין סותודה
סותודה נעצרה בספטמבר 2010 באשמת הפצת תעמולה וקשירת קשר לפגוע בביטחון המדינה והייתה כלואה בבידוד בכלא אווין. בינואר 2011, הרשויות האיראניות דנו את סותודה ל-11 שנות מאסר, בנוסף שללו ממנה את רישיון עריכת הדין ונאסר עליה לעזוב את איראן במשך 20 שנה. מאוחר יותר באותה השנה, בית המשפט לערעורים הפחית את עונש המאסר לשש שנים, ושלילת הרישיון לעשר שנים.
ביוני 2018 סותודה נעצרה בשנית וב-12 במרץ 2019 נידונה למאסר בטהראן, לאחר שהואשמה במספר עבירות הקשורות לביטחון לאומי. בעוד ששופט אמר לסוכנות הידיעות של הרפובליקה האסלאמית שעונש שנגזר עליה יהיה שבע שנים, מקורות אחרים ובהם המרכז לזכויות אדם באיראן, דיווחו כי על סותודה נגזר העונש המרבי הכולל 10 שנות מאסר ו-148 מלקות, בצירוף עם עוד שישה פסקי דין מספר שנות המאסר מגיע ל-38.
משפחה וחינוך
נסרין סותודה נולדה ב-1963 למשפחה דתית, בת המעמד הבינוני האיראני. היא קיוותה ללמוד פילוסופיה אך לא התקבלה והמשיכה ללימודי משפטים אוניברסיטת שהיד בהשתי (Shahid Beheshti University) בטהראן. לאחר שסיימה את התואר במשפט בינלאומי, סותודה עברה בהצלחה את הבחינות לשכת עורכי הדין ב-1995 אך היה עלייה לחכות שמונה שנים, עד שקבלה את רישיון עריכת דין.
סותודה נשואה לרזא חנדאן ולזוג שני ילדים. סותודה הדגישה את תמיכתו של בעלה בעבודתה.
עבודה ואקטיביזם
סותודה הציעה לעיתון Daricheh מספר כתבות וראיונות בנושא זכויות נשים. העורך הראשי של העיתון דחה את ההצעה, דבר שגרם לסותודה להיות אפילו יותר נחושה בעבודתה למען זכויות נשים.
ב-1995, בגיל 32, סותודה עברה בהצלחה את בחינות לשכת עורכי הדין, והפכה לאחת החברות הפעילות ביותר בלשכה. עבודתה כללה הגנה על ילדים מוכים, אמהות ופעלה שאבות מתעללים לא יקבלו משמורת על ילדיהם. היא מאמינה כי רבים מהמתעללים הם קורבנות של התעללות בעצמם או חולים ועל כן זקוקים לטיפול מקצועי ותרופתי.
לפני מעצרה, סותודה ייצגה פעילים, עיתונאים והמשיכה להגן על ילדים שסבלו מהתעללות ומואשמים בפליליים. היא עבדה באופן הדוק עם זוכת פרס נובל לשלום, שירין עבאדי, ומרכז מגיני זכויות האדם שעבאדי הנשיאה שלו.
המעצר והמשפט הראשון
ב-28 באוגוסט 2010, הרשויות האיראניות פשטו על משרדה של סותודה. בזמן הפשיטה, סותודה ייצגה את זהרא בהראמי, אזרחית הולנדית-איראנית שהואשמה בעבירות אחזקת סמים והוצאה להורג. לא ברור אם הפשיטה הייתה קשור לבהראמי. ב-4 בספטמבר 2010, שלטונות איראן עצרו את סותודה באשמת הפצת תעמולה ובקשירת קשר לפגוע בביטחון המדינה. ה"וושינגטון פוסט" תיאר את המעצר "[...] כהגברת הסנקציות על עורכי דין שמגינים על חברי האופוזיציה, פוליטיקאים, פעילים ועיתונאים."
ב-9 בינואר 2011, הרשויות האיראניות דנו אותה ל-11 שנות מאסר באשמת "פעילות נגד הביטחון הלאומי" ו"תעמולה נגד המשטר". בנוסף, נאסר עליה לעסוק בעריכת דין ולעזוב את המדינה במשך 20 שנה. באמצע ספטמבר 2011, בית המשפט לערעורים הפחית את עונשה לעד שש שנות והאיסור לעבוד בעריכת דין הופחת לעשר שנים.
שביתות רעב
ב-25 בספטמבר 2010, סותודה החלה שביתת רעב במחאה על כך שנשללו ממנה הביקורים ושיחות טלפון עם משפחתה. לדברי בעלה, היא סיימה את שביתת הרעב שלה ארבעה שבועות לאחר מכן, ב-23 באוקטובר. ב-17 באוקטובר 2012, סותודה החלה שביתת רעב בלתי מוגבלת בעקבות ההגבלות חדשות על ביקורי משפחה. ב-4 בדצמבר 2012 סותודה הפסיקה את שביתת הרעב אחרי 49 יום, לאחר ביקור קצר של מספר חברי פרלמנט בכלא. הם הכירו בדרישתה לסיים את איסור הנסיעה של ביתה לחוץ לארץ.
תגובה בינלאומית
ב-26 באוקטובר 2012, סותודה הוכרזה כזוכת פרס סחרוב יחד עם במאי הקולנוע האיראני ג'עפר פאנאהי. נשיא הפרלמנט האירופי, מרטין שולץ, אמר "אישה ואיש אשר לא נכנעים לאיומים ולהפחדה ואשר החליטו לשים את גורל ארצם בפני עצמם". הנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון קתרין אשטון התייחסה אל הפרס, "אני עוקב אחרי המקרה של נסרין סותודה ושאר מגיני זכויות אדם בדאגה רבה ... אנו נמשיך לפעול שהאשמות נגדם יבוטלו. אנחנו קוראים לאיראן לכבד את זכויות האדם ...". נשיא צ'כיה לשעבר, ואצלב האוול, וזהרה ראהנאווארד, פעילה למען זכויות נשים ואשתו של מנהיג האופוזיציה, מיר-חוסיין מוסאווי, קראו לשחרורה של סותודה.
שחרור
ב-18 בספטמבר 2013, סותודה שוחררה יחד עם עוד עשרה אסירים פוליטיים, כולל מנהיג האופוזיציה מוחסן אמינזדה, ימים ספורים לפני שנשיא איראן, חסן רוחאני, נאם באומות המאוחדות. לא ניתן הסבר לה שחרור מוקדם.
המעצר והמשפט השני
סותודה נעצרה בשנית ביוני 2018. לדברי עורך הדין שלה, היא הואשמה בריגול, הפצת תעמולה וזלזול במנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי. סותודה ביקרה בצורה חריפה את הממשל על ההחלטה להגביל את הייצוג המשפטי של נאשמים פוליטיים לרשימה של 20 סנגורים מורשים בידי המדינה. היא לא נכללה ברשימה. ב-29 באוגוסט 2018, סותודה פתחה בשביתת רעב נוספת כדי למחות על תנאי מאסרה והטרדת משפחתה וחבריה על ידי השלטונות.
ב-6 במרץ 2019, היא הורשעה שלא בפניה, בטהראן, לאחר שסירבה להשתתף במשפט בבית המשפט של המהפכה האסלאמית מפני שלא אפשרו לה לבחור את ועורך דינה. היא הואשמה במספר עבירות ובהן חברות בארגון זכויות האדם, ועידוד שחיתות וזנות. ב-11 במרץ, פורסם באירנ"א שסותודה נידונה לחמש שנות מאסר בעבירות סיכון ביטחון במדינה באמצעות ארגון אסיפות ושנתיים נוספות על העלבת ח'אמנאי. בעלה, רזא חנדאן, ומקורות אחרים דיווחו כי על סותודה נגזר העונש המרבי הכולל 10 שנות מאסר ו-148 מלקות, בצירוף עם עוד שישה פסקי דין (קשירת קשר נגד הביטחון הלאומי, תעמולה נגד המדינה, הופעה בפני מערכת המשפט ללא כיסוי הראש, פגיעה בסדר הציבורי, פרסום דברים שקריים) וכי מספר שנות המאסר מגיע ל-38. חנדאן נעצר גם הוא, על פרסום מאסרה בפייסבוק. ב-7 בנובמבר 2020 סותודה שוחררה זמנית ממאסרה, לאחר ששבתה רעב במשך שישה שבועות בדרישה לשחרר אסירים פוליטיים ופעילי זכויות אדם. היא שחרורה כחלק משחרור זמני של אלפי אסירים בעקבות החשש מפני התפשטות נגיף הקורונה.
תגובה בינלאומית
עוד לפני גזר הדין סגנית הנציב העליון לזכויות אדם באו"ם, קייט גילמור, ביקרה את סותודה. ביקור זה היה הראשון אחרי שנים רבות שחוקרי זכויות אדם של האו"ם לא ביקרו באיראן.
פרס בוקר הבין-לאומי
פרס בוקר הבין-לאומי (באנגלית: International Booker Prize), שנקרא בעבר פרס מאן בוקר הבין-לאומי (באנגלית: Man Booker International Prize), הוא פרס ספרותי בינלאומי הניתן בבריטניה. הקמת הפרס הוכרזה ביוני 2004, כהשלמה לפרס בוקר הוותיק יותר, המוענק רק לסופרים מחבר העמים הבריטי, מאירלנד ומזימבאבווה. שני הפרסים מוענקים על ידי קבוצת מאן הבריטית, ונהנים מיוקרה רבה.
בשנים 2005–2015 ניתן הפרס אחת לשנתיים לסופר חי, על מכלול יצירתו שיצא לאור לאנגלית. המועמדים לפרס נקבעו על ידי חבר השופטים. הפרס היה בסך 60,000 ליש"ט, וסופר יכול היה לזכות בו רק פעם אחת בימי חייו. לסופר הזוכה ניתנה זכות לבחור מתרגם של ספריו לאנגלית, וזה זכה בפרס בסך 15,000 ליש"ט.
החל משנת 2016 הפרס ניתן לספר יחיד שתורגם לאנגלית. הפרס הוא בסך 50,000 ליש"ט ומתחלק שווה בשווה בין הסופר והמתרגם. בנוסף ניתן פרס של 1,000 ליש"ט לכל אחד מהסופרים והמתרגמים שברשימה המצומצמת של המועמדים לפרס. בתהליך בחירת הספר הזוכה נוצרת תחילה רשימה של 12 או 13 מועמדים, ממנה נבחרת רשימה מצומצמת שבה שישה מועמדים, וממנה נבחר הזוכה.
שנת 2017
בשנת 2017 זכו הסופר דויד גרוסמן מישראל על ספרו "סוס אחד נכנס לבר" שנכתב בעברית, והמתרגמת לאנגלית ג'סיקה כהן. בכך היה גרוסמן לסופר הישראלי הראשון שזכה בפרס זה. סכום הזכייה, 50,000 ליש"ט, התחלק בינו ובין המתרגמת. יושב ראש ועדת השופטים של הפרס, ניק בארלי, שהוא גם מנהל פסטיבל הספרים הבינלאומי של אדינבורו שבסקוטלנד, אמר בנימוקי מתן הפרס:
הספר ראה אור באנגליה בהוצאת ג'ונתן קייפ, וזכה מול 126 מתחרים ב"רשימה הארוכה", שצומצמה לשישה ספרים ב"רשימה הקצרה" הסופית, שכללה אותו ואת הסופרים:
אריה חיימוביץ'
ר' יהודה אריה (לייב) חיימוביץ' (1862 - 17 באוקטובר 1944) היה רב, מקים בית הכנסת הראשון בכפר סבא ואחד מהתורמים הראשיים לפיתוחה.
ביוגרפיה
חיימוביץ' נולד בעיירה חורודיש שבליטא. בהיותו בן 15 הלך יחד עם שאר בני משפחתו לקיליה שבסרביה, שם שימש אביו, ר' חיים כשו"ב, מוהל, מלמד ובעל קורא.
שנותיו הראשונות
בשנת 1890 נשא לאישה את ברכה והשניים עברו לגור יחדיו ברומניה, שם החל אריה לעסוק במסחר בתבואות ואחר כך גם בעצים. פעמיים בשנה היה מעביר עצים באניה מאיסטנבול ליפו והיה מחזיר שקדים. בשנת 1908, כשהיה בבנק עותומן ביפו, הציע לו מתווך קרקעות ערבי בשם איברהים סבאח לקנות חלקת קרקע של 150 דונם בכפר-סבא, וחיימוביץ' קיבל את הצעתו. לאחר מספר חודשים עלה חיימוביץ' יחד עם אשתו ושבעת ילדיו לארץ.
המניע העיקרי שלו לעלות לארץ היה בשל היותו ציוני דתי, ובנוסף בגלל היותו סוחר בין ישראל לטורקיה. באותה שנה העלה חיימוביץ' גם את הוריו לירושלים. היה אדוק, ועם זאת שלט גם בשפות רבות ולמד לימודי חול.
תרומתו לכפר סבא
חיימוביץ' תרם וקידם את בניית בית הכנסת הראשון בכפר-סבא. הוא תרם כספים רבים, ואף את הקרקע עליו נבנה בית הכנסת. בנוסף חיימוביץ' הקים את קרן "גמילות חסדים" בעיר.
אריה חיימוביץ' נטע כרם ענבים, ובכך הוביל לפיתוחה של כפר סבא. לחיימוביץ' הייתה העגלה היחידה בכפר סבא, ובאמצעותה נסע פעם בשבוע לפתח תקווה להביא מצרכים, למשפחתו, ולכל אנשי כפר סבא,
מיידי ערב שבת, בבית הכנסת הנהיג מנהג לאחר תפילת מנחה, כשהזמין את כל אנשי המושבה לסעודה השלישית של שבת בביתו. חיימוביץ' קיבל לחמניות מהמאפייה, ואת השאר הכינה אשתו ברכה מכינה. כל זקני כפר סבא וכל האנשים החשובים בכפר סבא היו מוזמנים לסעודה הזאת.
חיים ממן
חיים ממן (נולד ב-22 באפריל 1945) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
ממן נולד ב-22 באפריל 1945 במרוקו למשפחה ציונית. בשנת 1955, בהיותו כבן 10, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה במושב מטע, וכעבור מספר שנים עברה לירושלים.
ממן למד באליאנס ובגימנסיה "דעת". באוניברסיטה העברית למד חברה ורוח, ובתל אביב למד בבית ספר לעיתונאות ותקשורת. עם סיום שירותו הצבאי החל לעבוד במשרד החינוך בתפקידים כלכליים, ביניהם האחריות על תקציבים של מרחב ירושלים ופיקוח מינהלי במוסדות החינוך. בשנת 1976 החל לשמש כדובר ההסתדרות במרחב ירושלים. בשנת 1989 נבחר לסגן ולממלא מקום יו"ר ההסתדרות במרחב ירושלים וליו"ר האגף לחינוך ולתרבות.
כתב וערך 11 ספרים וחוברות: "מקוצ'ין לארץ ישראל", "נשים בעידן הטכנולוגי", לשכת המסחר ירושלים, "עלמה" בנושא מעמד הנשים, ארגון מושבי ההר, מ. א. מטה יהודה, "ארבע שנות עשייה בירושלים" ועוד.
שימש חבר דירקטוריון של החברה הממשלתית למדליות וחבר דירקטוריון בתיאטרון ירושלים וחבר דירקטוריון מרכז הפועל.
כן ערך מעל ל-350 מגזינים, כולל המגזין השבועי הארצי "אנשים".
ממן משמש מזה כ-13 שנים יו"ר מועצת האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית (עורכי כתבי העת והעיתונאים בישראל), שמאגד בתוכו 300 עיתונאים.
חבר בארגונים ציבוריים בהווה ובעבר, חבר בהנהלת ארגון קהילות יהודי צפון אפריקה בירושלים, חבר המועצה הציונית בישראל, חבר איגוד הדוברים, חבר לשכת העיתונות הממשלתית וחבר מועצת המרכז העולמי למורשת יהודי צפון אפריקה.
ממן נשלח פעמים רבות בשליחויות לחו"ל מטעם גופים ציבוריים כגון: האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית, עיריית ירושלים, ההסתדרות הכללית ועוד.
חיים אישיים
ממן אב לשלושה ילדים. הוא התאלמן מאשתו כשהייתה בת 33 וגידל לבדו את שני ילדיהם. מאוחר יותר נישא בשנית ונולדה לו בתו עדן, מפיקה ברשת ב' ושדרנית ברשת ג'.
פרננדו מיירה
פרננדו ז'וזה דה סילבה פרייטס מיירה (בפורטוגזית: Fernando José da Silva Freitas Meira, נולד ב-5 ביוני 1978 בגימארייש שבפורטוגל) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בעמדת הבלם, וזוהה בעיקר עם שטוטגרט מהבונדסליגה, בה שימש קפטן בעונת האליפות של 2006/07. למיירה 54 הופעות במדי נבחרת פורטוגל.
תחילת הקריירה בפורטוגל
מיירה נולד בגימארייש שבפורטוגל, והחל את הקריירה כילד במועדון המקומי ויטוריה גימארייש. בשנת 1996 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, אך בעיקר עלה כמחליף. בעונת 1998/99 הושאל מיירה לפלגייראס ששיחקה אז בליגת המשנה הפורטוגלית, ומיצב עצמו כשחקן הגנה חשוב, במועדון שסיים במקום החמישי והחמיץ את העלייה לליגת העל הפורטוגלית במחזורי הסיום. בעונת 1999/00 חזר מיירה לוויטוריה גימארייש, והפך לשחקן הרכב, והציג יכולת הגנתית טובה מאוד, שעוררה עניין בקבוצות גדולות יותר. בקיץ 2000 חתם מיירה בבנפיקה ליסבון תמורת דמי העברה של ארבעה מיליון אירו ושחקן נוסף. מיירה השלים את עונת 2000/01 בבנפיקה ליסבון ואף מונה כקפטן הקבוצה, אך בנפיקה לא זכתה בתארים בעונה זו.
ההצלחה בשטוטגרט
את עונת 2001/02 החל מיירה בבנפיקה, ועד למחצית העונה ערך 14 הופעות. בינואר 2002 חתם מיירה בשטוטגרט, ששילמה עבורו 7.5 מיליון אירו לבנפיקה, סכום שהיווה שיא עבור שטוטגרט באותם ימים, ונשבר רק בשנת 2007 כאשר חתם בקבוצה ציפריאן מאריצה תמורת 8 מיליון אירו. את הופעת הבכורה ערך מיירה בניצחון 3-0 על המבורג במסגרת הבונדסליגה. בפברואר 2002 הבקיע מיירה את שערו הראשון בקבוצה, בתיקו 1-1 מול האנזה רוסטוק. באותו משחק גרם מיירה פנדל, שתורגם לשער עבור האנזה רוסטוק. באותה עונה הבקיע שער נוסף בניצחון 2-0 על פרייבורג, וערך בסך הכל 14 הופעות במחצית עונה, שבסיומה סיימה שטוטגרט במקום השמיני בבונדסליגה. בעונת 2002/2003 בבונדסליגה, מיירה שיחק ב-33 משחקי ליגה ופתח ב-31 מהם, וסייע לשטוטגרט לסיים במקום השני לאחר האלופה באיירן מינכן. גם בעונת 2003/04 היה מיירה שחקן הרכב וסייע לשטוטגרט לסיים רביעית, אך בעונת 2004/05 סבל מפציעה והחמיץ חלק ניכר מהעונה. בעונת 2005/06 חזר מיירה לשחק בקביעות בהרכב, אך שטוטגרט סיימה רק במקום התשיעי. בעונת 2006/07 היה מיירה חלק מעונה היסטורית, בה זכתה שטוטגרט באליפות הבונדסליגה. מיירה שימש קפטן בעונה זו, ואמנם ערך רק 20 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים, אך שיתוף הפעולה שלו עם שחקני הגנה כארתור בוקה, סרדר טשצ'י, ריקרדו אוסוריו, מתייה דלפייר ולודוביק מאנין, סייע לשטוטגרט לספוג 37 שערים בלבד ולסיים את העונה עם אחת ההגנות הטובות בליגה. מיירה החמיץ הזדמנות לזכות עם שטוטגרט בדאבל, כאשר הקבוצה הפסידה 3-2 לנירנברג בגמר הגביע הגרמני, בו שיחק מיירה 90 דקות. עונת 2007/08 הייתה האחרונה של מיירה בשטוטגרט. בעונה זו ערך 28 הופעות ליגה וסיים עם שטוטגרט במקום השישי, אך נכשל עם הקבוצה בליגת האלופות, בה סיימה הקבוצה במקום האחרון את שלב הבתים, עם שלוש נקודות בלבד. בתום העונה, עזב מיירה את שטוטגרט לאחר שש עונות וחצי, בהן ערך 173 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים, לאחר שנושל מתפקיד הקפטן והצהרות הקבוצה כי בכוונתה למכור אותו.
שלהי הקריירה
ביולי 2008 חתם מיירה בגלאטסראיי לארבע שנים, תמורת דמי העברה של 4.5 מיליון אירו. עם הגעתו זכה מיירה עם גלאטסראיי בסופר קאפ הטורקי, לאחר ניצחון 2-1 על קייסריספור, אך לא התאקלם, ועזב את הקבוצה עוד לפני תום עונת הבכורה שלו בקבוצה, 2008/09, אותה סיימה גלאטסראיי רק במקום החמישי בליגה. במרץ 2009 חתם מיירה בזניט סנט פטרסבורג הרוסית, שוב תמורת 4.5 מיליון אירו. את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך מיירה באותו חודש, בתיקו 1-1 מול ספרטק מוסקבה. באפריל 2009 הבקיע מיירה את שער הבכורה שלו במדי זניט, בניצחון 3-0 על טום טומסק. את עונת 2009 סיימו מיירה וזניט במקום השלישי בליגה, כשמיירה עורך 22 הופעות. בעונת 2010 זכה מיירה בדאבל עם זניט, על אף שערך 11 הופעות ליגה בלבד, וישב על הספסל בגמר הגביע הרוסי, בו ניצחה זניט 1-0 את סיביר נובוסיבירסק. באוגוסט 2011 עזב מיירה את זניט, וחתם בריאל סרגוסה הספרדית. את הופעת הבכורה ערך מיירה בתבוסה 6-0 לריאל מדריד באותו החודש. בפברואר 2012 התיר מיירה את חוזהו בסרגוסה, שמוקמה אז במקום האחרון בליגה. באותה שנה, לאחר שלא מצא מועדון חדש, פרש מיירה ממשחק פעיל
קריירה בינלאומית
מיירה ערך 20 הופעות במדי נבחרת פורטוגל בכדורגל עד גיל 21, והשתתף עמה באולימפיאדת אתונה (2004), ממנה הודחה פורטוגל כבר בשלב הבתים. את הופעת הבכורה במדי נבחרת פורטוגל ערך מיירה בשנת 2004. ביוני 2005 הבקיע מיירה את שער הבכורה שלו במדי נבחרת פורטוגל, בניצחון 2-0 על נבחרת סלובקיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. באותה שנה הבקיע את שערו השני והאחרון במדים הלאומיים, בניצחון 2-0 על נבחרת מצרים. בשנת 2006 זומן מיירה לסגל הפורטוגלי למונדיאל 2006, בעיקר בגין פציעתו של הבלם הקבוע ז'ורז'ה אנדראדה. מיירה שיחק בכל משחקיה של פורטוגל במונדיאל זה, והיה חלק מנבחרת איכותית שסיימה במקום הרביעי לאחר הפסדים בחצי הגמר לנבחרת צרפת, ובמשחק על המקום השלישי לנבחרת גרמניה. לאחר המונדיאל, מיירה המשיך להיות שחקן הרכב קבוע בנבחרת פורטוגל גם במוקדמות יורו 2008, וזומן ליורו 2008 עצמו. מיירה פתח בכל משחקיה של פורטוגל בשלב הבתים, אך החמיץ את רבע הגמר, בו הפסידה פורטוגל 3-2 לנבחרת גרמניה. לאחר טורניר זה, מיירה לא שיחק עוד בנבחרת פורטוגל, וערך בסך הכל 54 הופעות בינלאומיות, בהן הבקיע שני שערים.
תארים
עם שטוטגרט:
עם גלאטסראיי:
עם זניט סנט פטרסבורג:
הכוכב האדום (מערכת הפעלה)
הכוכב האדום (בקוריאנית: 붉은별) היא מערכת הפעלה, מבוססת הפצת לינוקס צפון קוריאנית, אשר פותחה על ידי מרכז המחשוב הקוריאני החל משנת 1998 בהוראת המנהיג לאותם ימים, קים ג'ונג-איל. לפני כן מחשבים במדינה השתמשו במערכות הפעלה Red Hat Linux ו-Windows XP. מערכת הפעלה זו מופצת בשפה הקוריאנית בלבד ומותאמת לניב המקומי.
ממשלת קוריאה הצפונית מחייבת את כל האזרחים להשתמש אך ורק במערכת הפעלה זו, וזו משמשת את השלטונות גם לניטור ומעקב אחרי האזרחים.
מפרט
בתוך מערכת ההפעלה כלול דפדפן בשם נאנארה המבוסס על מוזילה פיירפוקס והוא מיועד לגלישה באתר בעל אותו שם  והכל בשליטת השלטונות. ניתן לגשת בתוכו גם לאתרים נוספים בקוואנגמיונג, האינטראנט של המדינה.
מערכת ההפעלה כוללת גם עורך טקסט, חבילות תוכנה, תוכנת דואר אלקטרוני, נגן מדיה ומשחקי מחשב.
המערכת מכילה גם את Wine - שכבת תאימות אפליקטיבית לתוכנות הרצות על מערכות Windows, שרצה על גבי מערכות לינוקס.
גרסה 1.0/בטא
הגרסה הראשונה של "הכוכב האדום" יצאה ב-2008, ודומה בעיצוב למערכת חלונות XP.
זאת הייתה הפעם הראשונה שבה היה שימוש בדפדפן Naenara, חבילת תוכנות משרד על בסיס OpenOffice, בשם Uri 2.0, ואת שכבת התאימות Wine לתוכנות Windows.
גרסה 2.0
פיתוח הגרסה החל כבר במרץ 2008, ויצא ביוני 2009.
גרסה זו שמרה על עיצובה, הדומה למערכת חלונות XP, וגם בה היה את דפדפן Naenara, עם זאת שניהם נמכרו גם בנפרד, ב-2000 וון צפון קוריאני (כ-15$ אמריקני) וב-4000 וון צפון קוריאני (כ-28$ אמריקני) בהתאמה.
גרסה 3.0
ב-15 באפריל 2012 יצא גרסה 3 של "הכוכב האדום", שכלל שינוי משמעותי בעיצוב מערכת ההפעלה כך שייראה כמו המקינטוש.
מערכת הפעלה זו הגיעה עם תמיכה בכתובות IPv4 ו-IPv6, עם תוכנות מותקנות מראש העוקבות אחרי פעילות האזרחים. במידה ומשתמש מנסה לחסום מנגנוני אבטחה מותקנים מראש, מערכת ההפעלה קורסת ומופעלת מחדש תוך כדי הקפצת הודעות שגיאה. מבין הדרכים לעקוב אחרי פעילות המשתמשים, המערכת כוללת גם כלי סימון עבור התקנים חיצוניים, על מנת לגלות העברת מדיה, לרוב מדיה מודלף שמגיע לרשת הצפון-קוריאנית מהמערב, וכן הדלפות מהרשת הצפון-קוריאנית החוצה. במערכת ההפעלה יש גם "אנטי-וירוס" פנימי, המוחק קבצים מצונזרים שנשמרו על המחשב מרחוק על ידי השירות החשאי הצפון-קוריאני. במערכת ההפעלה יש קבוצת מנהלים, אך בניגוד למערכת לינוקס שולחנית רגילה, למשתמש אין גישה למשתמש root כברירת מחדל. על מנת לקבל גישה למשתמש root יש צורך להשתמש בכלי פנימי הנקרא "rootsetting", אבל גם באמצעות משתמש root לא ניתן לגשת לכלל קובצי מערכת ההפעלה - בניגוד לכלל מערכות GNU/Linux המוכרות, ובמערכת ההפעלה יש כלים מובנים לסריקת קובצי מערכת לבדיקה אם הם לא שונו בצורה כזו או אחרת.
מערכת ההפעלה מגיעה גם עם גרסה אחרת לתוכנות משרד מבוססות OpenOffice, הנקראת Sogwang Office.
גרסה זו של "הכוכב האדום" היא הגרסה היחידה שהודלפה במלואה לרשת. הגרסה הודלפה על ידי זאמיס קלארק ("SlipStream"), חוקר אבטחה והאקר בריטי, אשר בין היתר גם אחראי לדליפות נוספות כמו הדלפת פרטי המשתמשים של vtech, ההדלפות והפריצות לשרתי מיקרוסופט והדלפות המידע הגדולות בנינטנדו.
גרסה 4.0
על פי הפיונגיאנג טיימס, בינואר 2019 פותחה הגרסה הרביעית מערכת "הכוכב האדום", הכוללת תמיכה מלאה בהתחברות לרשת הצפון-קוריאנית, עם כלי מערכת נוספים.
ביוני ויולי 2020, עיתון NKEconomy הדרום-קוריאני השיג את ידו על עותק של גרסה זו, ופרסם סדרת כתבות עליה.
אתל ריד
אתל ריד (באנגלית: Ethel Reed; 13 במרץ 1874 – 1912) הייתה גרפיקאית אמריקאית מוכרת בעולם. בשנות ה-90 של המאה ה-19 קיבלו עבודותיה שבחים באמריקה ובאירופה.
ביוגרפיה
אתל ריד נולדה בניובוריפורט, מסצ'וסטס, ב־13 במרץ 1874, היא הייתה בת של אדגר יוגין ריד, צלם מקומי ואם אירית אמריקאית. אביה נפטר כשהייתה בגיל ההתבגרות, וכתוצאה מכך סבלו אתל ואמה. לאחר שעברו לבוסטון בשנת 1890, היא למדה בבית הספר לאמנות של קוולס בשנת 1893, ואחרי 1894 החלה לקבל שבחים על איוריה.
היופי והנעורים של ריד משכו את תשומת לבה של אמנית ניובוריפורט לורה הילס, שהפכה למנטורית שלה. במהלך תקופתה בבוסטון היא השיגה תהילה לאומית כמעצבת פוסטרים בעודה בתחילת שנות העשרים לחייה. היא הכינה סדרות רבות של פוסטרים ואיורי ספרים בפחות משנתיים.
היו לה שני ילדים ממאהבים שונים.
היא התוודעה לדמויות ספרותיות ואמנותיות חשובות בימיה: הסופר ריצ'רד לה גאליאן, האדריכלים ברטרם גודואה וראלף אדמס קראם, הצלם פרד הולנד דיי. היא גם דגמנה לפחות שלוש פעמים לדיוקנאות אצל הצלמת פרנסס בנג'מין ג'ונסטון.
בקריירה הקצרה שלה, אתל ריד השיגה הכרה כאחת מהמאיירות והגרפיקאיות הבולטות בתקופתה ונשארת אחת הדמויות המסתוריות ביותר של העיצוב הגרפי האמריקאי.
מוות
נראה שהיא מתה בשנתה בשנת 1912, בגיל 38. הביוגרף שלה טען כי אלכוהוליזם והשימוש בתרופות שינה תרמו למותה.
הכינגן
הכינגן (בגרמנית: Hechingen) היא עיירה במרכז מדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה, כ-60 ק"מ דרומית לשטוטגרט בירת המדינה, ו-90 ק"מ צפונית לימת קונסטנץ, והגבול השווייצרי. העיר שוכנת בתחתית האלפים השוואבים, למרגלות טירת הוהנצולרן.
יחסי ארגנטינה–קניה
יחסי ארגנטינה–קניה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הארגנטינאית לבין הרפובליקה של קניה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-13 ביוני 1974. שתי המדינות משתפות פעולה בארגונים בינלאומיים, ובכלל זה באו"ם.
יחסי סחר
בשנת 2020 היבוא של קניה מארגנטינה הסתכם בשווי 154.34 מיליון דולר, והוא כלל דגני בוקר, ירקות, פירות, אגוזים, דלקים מינרליים, נפט, מוצרי זיקוק ועוד.
סוקרט וורוביוב
סוקרט מקסימוביץ' וורוביוב (ברוסית: Сократ Максимович Воробьёв; 12 בפברואר 1817, סנקט פטרבורג – 9 בספטמבר 1888, טורמנטס) היה צייר רוסי.
ביוגרפיה
סוקרט וורוביוב היה בנו של הצייר מקסים וורוביוב ואת השיעורים הראשונים קיבל ממנו. בשנת 1833 הוא התחיל ללמוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות לציור בה היה מלמד אביו. בשנת 1836 הוא קיבל פעמיים מדליית כסף ובשנים 1837–1838 מדליית זהב על הציורים. בשנת 1839 הוא סיים את לימודיו.
בשנת 1840 סוקרט וורוביוב קיבל מלגה לנסיעה לאיטליה. הוא עבד ברומא ובנאפולי. בשנת 1844 הוא היה בפלרמו ועשה ציורים עבור ניקולאי הראשון. בשנת 1847 הצאר רכש ממנו סדרת ציורים עבור אשתו אלכסנדרה פיודורובנה.
בשנת 1846 סוקרט וורוביוב חזר לרוסיה ונבחר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות. בשנת 1855, לאחר פטירת אביו, וורוביוב החל ללמד ציור באקדמיה. בשנת 1858 הוא התמנה לפרופסור. בין תלמידיו הבולטים היו יוליוס פון קלבר ואיוואן שישקין.
בשנת 1872 סוקרט וורוביוב יצאה לגמלאות ועבר להתגורר באחוזה משפחתית בפלך קובנה (בליטא של כיום).
פסגת בלוסלאב
פסגת בֶּלוֹסְלָאב (באנגלית: Beloslav Peak;בבולגרית: връх Белослав) היא פסגה ברמת דויראן, דרומית מזרחית לרכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הפסגה נמצאת 4.44 קילומטרים דרומית מזרחית להר הייבנר, 8.37 קילומטרים דרומית מערבית לפסגת גובש, 4.97 קילומטרים צפונית מערבית למצוק ספר, ו-8.92 קילומטרים צפונית מזרחית לפסגת מקפרסון.
גובהה של הפסגה 2,100 מטרים מעל פני הים, והיא מתנשאת מעל קרחון גואררו שמדרום מערב לפסגה, ומעל עמק סיקרה שממזרח לפסגה.
מקור השם
הפסגה נקראת על שם העיירה בלוסלאב, שבצפון-מזרח בולגריה.
מיתרידטס השני, מלך פרתיה
מִיתְרִידָטֶס הַשֵּׁנִי (לעיתים מבוטא מִיהֶרְדָת) היה מלך (שאה) האימפריה הפרתית בין השנים 124–91 לפנה"ס. בתקופת שלטונו הקים קשרים ראשונים עם הרפובליקה הרומית ממערב ושושלת האן המערבית ממזרח (אשר תחת שלטון וו-די, קיסר סין הקימה את דרך המשי), כבש את אחרון אדמות שליטיה של הממלכה הסלאוקית, חיזק את אומתו ואת ממשל הפרתים שהקימו ארסאקס הראשון ומיתרידטס הראשון על גבי ממלכת פרס ואנשיה האיראנים. על פועלו ועל שלטונו המוצלח ניתן למיתרידטס התואר "הגדול".
אטימולוגיה
מִיתְרִידָטֶס הוא התעתיק היווני לשם הפרסי מִיהֶרְדָת, משמעו "ניתן בידי מִיתְרָה" (אל השמש בדת הזורואסטריות). אל השמש הפרסי מיטרה שימש חשיבות רבה בקרב הפרסי הפשוט בתוך האימפריה האחמנית ומאוחר יותר השפיע גם עם מיזוג התרבויות בתוך הממלכה הסלאוקית, שם נמצא כמקביל הפרסי לאפולו והליוס היוונים מצד אחד ומקבילו של נַבּוּ, אל השמש במיתולוגיה הבבלית מצד שני. השפעתו של האל הזורואסטרי על האדם הפשוט ברחבי פרס הגיע לשיאו תחת שלטונם של הפרתים. בנוסף לשמו נודע מיתרידטס גם בתור ארסאקס X בספירת השליטים הפרתים.
המערכה במסופוטמיה ובקווקז
בעת ירש את הכס הייתה האימפריה הפרתית מוקפת אויבים ממזרח וממערב. לאחר הפסדים משפילים במזרח לידי שבטים נוודים מצפון לחצי האי ערב, מיתרידטס החליט כי ראשית כל יהיה עליו לחזק את האגף המערבי של ממלכתו. לאחר ביצוע מספר הסכמי ברית עם נסיכים פרסים באזור, יצא מיתרידטס בראש צבאו ובשנת 127 לפנה"ס כבש את העיר בבל וישב על כס המלוכה הבבלי. מאוחר יותר העילמים ניסו להסיג עצמאותם מהפרתים מה שהכריח את מיתרידטס לחזור לסדר בעיות בבית. הוא במהרה כבש את שושן והפיל את המרד.
היה זה לראשונה תחת שלטונו של מיתרידטס שהפרתים החלו להתקדם לעבר הקווקז. בשנת 120 לפנה"ס מיתרידטס פלש לממלכת ארמניה העתיקה והכריח את מלכה להכיר בעליונותם של הפרתים, ובכך להפוך את ארמניה למדינת חסות. לווידוי נאמנותם של הארמנים בן מלכם, טיגראנס ניתן לפרתים כשבוי. לאחר מכן הניע מיתרידטס את כוחותיו לעבר איבריה הקווקזית והפך גם אותה למדינת חסות של פרתיה. הפרתים נעו אל סוריה תחת שלטונה של הממלכה הסלאוקית אותה רדפו הפרתים מאז ימיו של פראטס השני. בין 114 לפנה"ס ל-113 לפנה"ס נעו הכוחות הפרתים לכיבוש דורה אירופוס. יחד עם ממלכת החשמונאים ושאר הממלכות מסביב ללבנט הדבר הביא לסופם של הסלאוקים.
קשרים עם רומא וסין
טיגראנס נשאר שבוי פרתי בחצר המלך עד שנת 96 לפנה"ס אז מיתרידטס שחרר אותו ושלח אותו למלוך בארמניה. למען הפרתים כבש טיגראנס את אזור כספיאנא והעביר להם אותו כשטח מסופח. היחסים החמים המשיכו כאשר בת טיגראנס התחתנה עם בן מיתרידטס. ארמניה תישאר בן חסות של פרתיה עד לשנת 80 לפנה"ס, כעשור לאחר מותו של מיתרידטס. להמשך חיזוק הגבול המערבי של האימפריה, מיתרידטס תקף את עיר המדינה אוסרואנה ואת סביבתה כך שכעת הגבול הצפון-מערבי של הפרתים היה אל מול אסיה הקטנה.
כאשר הגיעו לגבול עם אסיה הקטנה נוסדו לראשונה קשרים ביו הפרתים לבין הרפובליקה הרומית. בשנת 96 לפנה"ס מיתרידטס שלח דיפלומט מחצר המלוכה לעבר לוקיוס קורנליוס סולה. עקב העובדה ששתי האימפריות הרחיבו את השפעתן באזור המזרח התיכון, הן גם דרשו הכרה וכבוד הדדי כמו גם יחסי מסחר טובים ושמירה על גבול ברור ביניהן. במהלך דיוני היחסים הדיפלומטים סולה השיג את היד העליונה בדרישות לשטח ברחבי הגבולות. אורובזוס, השליח הפרתי לרומא לא ידע לנהל משא ומתן חזק מול הרומים וגרם לפרתים להיראות כחלשים עוד בפגישתם הראשונה. על חולשתו במשא ומתן מול הרומים אורובזוס הוצא להורג מאוחר יותר.
כאמור באותה העת נפתח הסחר בין פרתיה לסין בדרך המשי. היה זה באותה העת שהתייר הסיני, סְה-מָה צְ'ייֵן כתב על מראות פרתיה, לדבריו הפרתים קרויים "אנז'י", (שיבוש של השם "ארשאקים", שמה של השושלת השלטת בתקופה זו). הוא זיהה בבירור את פרתיה כציוויליזציה עירונית, השווה לממלכות דומות באזור מרכז אסיה באותה התקופה כטא-יואן ודאקסיה. על פי דברי התייר הסיני מיושבים הפרתים על אדמתם, מעבדים את השדות ומגדלים אורז וחיטה. האזור כולל מספר מאות ערים בגדלים שונים. המטבעות של הארץ עשויים מכסף ועליהם דיוקן המלך. כאשר המלך מת, המטבע מוחלף ומוטבעים מטבעות חדשים שעליהם דיוקן יורשו. רשומות נשמרות בכתיבה על רצועות מעור.
מוות וירושה
עם מות מיתרידטס בשנת 91 לפנה"ס נכנסה פרתיה לתקופה בת כמה עשורים של נפילה בהשפעתה העולמית ובכוחה הידועה בתור "עידן החושך הפרתי". ישנו מידע מועט על אותה התקופה. מה שכן ידוע זה שככל הנראה הייתה התחלפות מהירה של שליטים ומאבק כוח שפגע בכל צד באימפריה; ממצבם הכלכלי של החקלאים ועד אל השליטה על הגבולות של האימפריה. רק מעלייתו של אורודס השני, מלך פרתיה לכוח החלה מחדש רשימה מסודרת של השליטים הפרתים.
עשר הקריאות
עשר הקריאות (בערבית: القراءات العشر) הן עשרת הסוגים והסגנונות המאומתים והמקובלים של ההטעמה, הדקלום וההקראה של הקוראן. לכל אחת מהקריאות יש כללי תג'ויד המיוחדים לה. לפי המסורת האסלאמית, כל סוגי הקריאה הללו מגיעות מהנביא מוחמד באופן מאומת ומדויק.
הקריאות
עשר הקריאות הן כלהלן:
המוסרים
כל אחת מעשר הקריאות הנ"ל, הועברה הלאה דרך שני אנשים שונים.
ספורט נשים
ספורט נשים כולל את כל תחרויות הספורט וליגות הספורט בהן משתתפות רק נשים. רמת ההשתתפות של נשים בענפי ספורט, והפופולריות של ענפי הספורט בקרב נשים גדלה באופן דרמטי במאה ה-20, ובמיוחד ברבע האחרון של המאה ה-20, בעקבות השינויים המהותיים בחברות מודרניות, ששמו דגש על שוויון בין המגדרים. למרות שרמת ההשתתפות ורמת הביצועים שונה במידה משמעותית ממדינה למדינה ומענף ספורט אחד למשנהו, הפך ספורט נשים נפוץ למדיי ברחבי העולם. בענפי ספורט בודדים, כגון החלקה אמנותית על הקרח, התחרויות בהן משתתפות נשים פופולריות אף יותר מהתחרויות בהן משתתפים גברים. ישנם ענפי ספורט שבעבר היו בלעדיים לנשים, כמו שחייה צורנית והתעמלות אמנותית אולם בשנים האחרונות ישנן תחרויות גם לגברים.
שיתוף נשים בתחרויות לגברים
במקביל לתחרויות נפרדות לנשים, היו מקרים בהם נשים השתתפו בתחרויות לצד גברים. ג'קי מיטשל השתתפה במשחקי בייסבול לצד גברים עוד במחצית הראשונה של המאה ה-20. יהודית פולגר השתתפה בתחרויות שחמט לגברים לרבות הייתה חברה בנבחרת הונגריה באולימפיאדת השחמט.