cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קפה גונדרה
בניין הלבנים האדומות בן שתי הקומות נבנה בסוף המאה ה-19 גשר בנוביל הסמוך היה יעד מרכזי של הדיוויזיה הבריטית המוטסת השישית. יחידת הדאונים של גדוד 2 של הדיוויזיה, הייתה אמורה לנחות בסמוך לו, לקחת את הגשר שלם ולהחזיק בו עד לחבירת הכוחות שנחתו בחוף סוורד. את היחידה הוביל מייג'ור ג'ון הווארד. הווארד ואנשיו עלו על שלושה דאונים. כל שלושת הדאונים, ששוחררו בגובה 8,000 רגל בליל סערה חשוך, הצליחו לבצע נחיתה גסה בשטח, כמעט ישירות על המטרה שלהם. כשהם עזבו את הדאונים השבורים, הם ניהלו קרב אש קצר וקשה שהסתיים בשליטה של ​​הצנחנים הבריטיים על הגשר. שלושה צנחנים בריטיים נכנסו לבית הקפה בשעות הבוקר של ה-6 ביוני 1944, ובכך שיחררו אותו. בזמן האירועים הללו בית הקפה נוהל על ידי ז'ורז' ותרז גונדרה. הם היו מעורבים בהתנגדות הצרפתית, והעבירו מידע על ההגנות סביב הגשר למודיעין הבריטי דרך המחתרת הצרפתית. המידע כלל בין השאר תיאור מפורט של עמדות ההגנה סביב הגשר, לרבות מיקום תותח נ"ט שהוצב במקום רק חודש לפני המבצע, במאי 1944, בעקבות ביקור במקום והוראה של גנרל ארווין רומל. אֵם המשפחה, תרז, הצליחה לאתר את מיקומו המדויק של הנפץ שהיה אמור לפוצץ את הגשר במהלך תקיפה . בני המשפחה היו עדי שמיעה לקרב שהתחולל על הגשר, תוך שהם מסתתרים במרתף הבית . ההשתלטות המוצלחת על הגשר מילאה תפקיד חשוב בהגבלת יעילות התקפות נגד גרמניות בימים ובשבועות שלאחר הפלישה לנורמנדי. עם פטירתם של בני הזוג גונדרה, הבעלות עברה לידי בתם, ארלט גונדרה, שהייתה בת 5 בעת שחרורם.
אולנה זלנסקה
ביוגרפיה
בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, דווח שהיא ובני ביתה התחבאו בבונקר בעוד בעלה מדרבן את הכוחות הצבאיים שנלחמים נגד הכוחות הרוסיים באזור קייב. הנשיא זלנסקי טען בפני מנהיגי המערב כי בכוונת הרוסים לחסל אותה ואת ילדיהם, וכי היא השנייה על הכוונת לאחר הנשיא עצמו, שנמצא בראש רשימת החיסול.
קפה גונדרה
לאחר המלחמה הפך בית הקפה לאתר של כבוד עבור הלוחמים שלחמו במערכה בנורמנדי. צנחנים בריטים חוגגים את יום השנה ליום הפלישה (ה-D-Day) בבית הקפה מדי 5 ביוני. קירות בית הקפה מעוטרים בתגי כתף, סמלים גדודיים, מדים ישנים, קסדות ותמונות של מנהיגי המבצע, כמו גם מנהיגי מדינות שונות שביקרו במקום.
אולנה זלנסקה
ביוגרפיה
2023 הופיעה ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
דוויניטה לאראסאטי
ד"ר דוויניטה לאראסאטי (נולדה בשנת 1972), הידועה גם בשם העט שלה טיטה לאראסאטי, היא מעצבת תעשייתית, קומיקסאית וקריקטוריסטית אינדונזית. היא מרצה לעיצוב תעשייתי במכון הטכנולוגי של באנדונג (ITB) . כמעצבת, מתמחה לאראסאטי בקיימות ובשימוש בבמבוק. כאמנית וכקומיקסאית, היא נחשבת כיום לחלוצה בתחום הקומיקס האוטוביוגרפי באינדונזיה כולה , שהיא המדינה הרביעית בגודלה בעולם.
ביוגרפיה
לאראסאטי נולדה בג'קרטה ולמדה במכון הטכנולוגי של באנדונג. היא סיימה תואר שני בהצטיינות באוניברסיטת איינדהובן שבהולנד, ובשנת 2007 פרסמה את עבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת דלפט.
היא החלה לצייר בשנת 1995, בעת שהתמחתה בגרמניה, ושלחה אל משפחתה באינדונזיה ציורים של עצמה ושל מצבה. לימים אמרה, "הייתי עצלנית מכדי לכתוב". לאחר מכן החלה לשלוח אליהם דרך מכשיר פקס קומיקס אוטוביוגרפי שסיפר על חוויותיה בגרמניה. את הקומיקס שכפלה אמה והעניקה עותקים שלו לשאר בני המשפחה המורחבת שלה.
לאחר שחזרה לאינדונזיה הקימה לאראסאטי יחד עם רוני אמנדי בשנת 2008 את הוצאת הקומיקס "Curhat Anak Bangsa", אשר פרסמה קומיקס בז'אנר יומן גרפי שכתבו נשים שונות, בהן שילה רוזוויטה פוטרי ועזיסה נור. לאראסאטי עצמה פרסמה ארבע מהאוטוביוגרפיות המאויירות שלה בהוצאה. ספרה הראשון אשר תורגם לשפה אחרת מאינדונזית היה "בחזרה לבאנדונג" שפורסם בצרפתית בשם Retour à Bandung בשנת 2016. רבות מעבודותיה מתמקדות במאבקה כגולה באירופה ובחזרתה לאינדונזיה לאחר תקופת היעדרות ממושכת.
ייחודה של לאראסאטי, מלבד תחום הכתיבה המסוים שלה, מתבטא בהיעדר השפעתה של המאנגה היפנית והיצמדותה לסגנונות ציור מערביים, בשונה ממרבית הקומיקסאים האינדונזיים.
כיום לאראסאטי היא המזכירה הכללית וממייסדי פורום העיר היצירתית של באנדונג (BCCF).
פירסינג
פירסינג (מ-Pierce, לנקב באנגלית; על פי החלטות האקדמיה ללשון העברית נִזּוּם), הוא הליך קוסמטי בו מנוקב הגוף על מנת לענוד תכשיט. ניתן לבצע הליך זה במקומות רבים בגוף, כאשר הנפוץ ביותר הוא ניקוב תנוך האוזן. מקומות אחרים נפוצים לענידת פירסינג הם צידי האף (נזם), מעבר בין הנחיריים ("ספטום"), אפרכסת האוזן (״הליקס״), חלק הסחוס הקטן ליד פתח תעלת השמע ("טראגוס"), טבור, הגבה, הלשון, השפה ואיברי המין.
ניקוב באמצעות אקדח עגילים
אקדח עגילים משתמש בעגילים בעלי קצה חד על מנת להכניס את העגיל בכוח ובמהירות לגוף. השימוש באקדח הוא מהיר וזול אך הריפוי איטי יותר והדיוק במיקום נמוך ביחס לניקוב באמצעות מחט ייעודית.
את תנוכי האוזניים נהוג לרוב לנקב בעזרת אקדח עגילים. לעומת אפרכסת האוזן, הטראגוס והנחיריים רגישים לניקוב באמצעות אקדח עגילים, העלול לתרום להתפתחות זיהום ולצלקות. למרות זאת, השימוש באקדח עגילים לעשיית נזם הוא עדיין נוהג נפוץ, דבר הגורם לעיתים קרובות למיקום שגוי של הנזם, בדרך כלל קרוב מדי לתחתית הנחיר, בשל גודלו של המכשיר.
תכשיטים מתאימים
שני סוגי התכשיטים הנפוצים בשימוש בפירסינג שאינו בתנוך האוזן נקראים "חישוק לחץ" (BCR-Ball Closure Ring) ו"מוט" (Barbell). חישוק הלחץ הוא טבעת בעובי אחיד, הלוחצת על גולה המשמשת כסוגר. הטבעת מעוצבת כך שקשה לפתוח ולסגור אותה, על מנת להקל על ההחלמה ולמנוע סיבוכים מיותרים. לאחר החלמת הפירסינג, מומלץ לפנות לאיש מקצוע ("פירסר") כדי להוריד את החישוק. במוט ישנן גולות בשני הקצוות, כשבדרך כלל אחת מהן קבועה והשנייה מתברגת למוט (ההברגה יכולה להיות פנימית או חיצונית).
התכשיטים הנפוצים בשימוש באף הם נזם הנקודה - תיל שבחזיתו כדורון או אבן קטנה, והוא מתעקל בתוך האף על מנת שלא ייפול, וכן חישוק.
המתכות מהן עשויים התכשיטים חייבות להיות כאלה שאינן יוצרות תגובה אלרגית או גירוי. על כן, נהוג שלא להשתמש במתכת המכילה ניקל העלול להשתחרר לגוף (מאחר שניקל ידוע כאלרגן); כמו כן, נהוג שלא להשתמש בכסף, העלול ליצור סימן אפור בלתי ניתן להסרה. המתכות בשימוש הן "פלדת אל חלד" - סגסוגת ברזל המכילה ניקל (קשור) בכמות מעטה שאינה משתחררת לגוף, טיטניום, זהב (14 קרט ומעלה), וכן פלטינה. ייסוד נוסף הוא ניוביום, אף על פי שאינו נפוץ בשימושו בישראל, כמעט זהה בשימושו לטיטניום ומתאים לבעלי אלרגיה לטיטניום. קוטר (עובי) התכשיטים משתנה בין 0.8 מ"מ (קוטר מספר 20ga), המשמש בעיקר לניקוב התנוך, ועד מספר מילימטרים. נהוג להשתמש במידות אמריקאיות למדידת עובי התכשיט, כאשר מספר גדול משמעותו קוטר קטן. לניקוב הטבור והלשון משתמשים בדרך כלל במחט ותכשיט בעובי 14ga, ולניקוב האף - בעובי 20ga.
תהליך ההחלמה והטיפול בפירסינג
בתהליך ההחלמה לאחר הניקוב נוצרת רקמת עור לאורך הנקב. אורך תהליך ההחלמה משתנה בהתאם למקום הניקוב, והוא אורך בין כששה שבועות (בתנוך) ועד כששה חודשים (טבור, אפרכסת האוזן). ניקוב הסחוס בעייתי יותר מבחינת ההחלמה, כיוון שאספקת הדם חלשה יותר באזור.
במשך תהליך ההחלמה, שייתכן שילווה בהפרשות ומוגלה, חשוב לשמור על ניקיון המקום ולטפל בו. מומלץ למרוח מעט משחה אנטיספטית (מחטאת) כמה פעמים ביום, ולשטוף פעם ביום בתמיסת מי מלח (ככפית מלח ים בכוס מים רתוחים שקוררו לטמפרטורת החדר), אך לא באלכוהול או במי חמצן, הפוגעים בתהליך ההחלמה. כמו כן, מומלץ לשמור על היגיינה גבוהה, בייחוד באזור הידיים, ולא "לשחק" עם העגיל ולסובב אותו בזמן ההחלמה. הוצאת העגיל במהלך תקופת ההחלמה גורמת בדרך כלל לסגירת הנקב.
לאחר ההחלמה
לאחר שנוצרה תעלת העור ("פיסטולה") לאורך הנקב, ניתן להוציא את העגיל ולהחליפו בעגיל אחר ללא חשש מסגירת החור. הוצאת העגיל למשך פרקי זמן ארוכים גורמת לעיתים להצרות החור באופן שלא ניתן לשוב ולענוד בו עגיל. עם זאת, בחלק מהמקרים ניתן להבחין בצלקת קטנה במקום. דברים אלה תלויים במיקום הנקב בגוף, בעובי התכשיט, ובמשך הזמן בו הוא היה במקומו, והם משתנים מאוד מאדם לאדם. פירסינג בגבה, למשל, נוטה להשאיר צלקת ניכרת לעין, וכך גם פירסינג בטבור, בייחוד לאחר מתיחת הצלקת במהלך הריון. פירסינג באוזניים, לעומת זאת, נוטה להשאיר צלקת קטנה בלבד, אלא אם עונדים עגילים כבדים למשך תקופה ארוכה, ונזם משאיר בדרך כלל רק צלקת מזערית.
הפירסינג במקרא
הפירסינג הראשון הידוע בתורה היה אצל רבקה. כאשר אליעזר עבד אברהם הלך להביא כלה ליצחק, כאשר ראה את רבקה, שם נזם על אפה: ולאחר מכן מבהיר העבד שמדובר בתכשיט לאף:.
אזכור נוסף מופיע באירוע חטא העגל:. מפסוק זה ניתן ללמוד כי הן גברים והם נשים ענדו עגילים (אף שמדובר ב"נזם" מהתיאור עולה שמדובר בעגיל שבאוזן).
כאשר בונה משה את אוהל מועד, הוא פונה אל העם ומבקש מהם להרים תרומה: . רש"י מפרש פסוק זה ואומר כי מדובר בתכשיט אותו עונדות הנשים במקום מוצנע: . ייתכן שהכוונה לתכשיט המכונה כיום VCH.
אזכור נוסף של פירסינג מופיע בפרשת עבד עברי. עבד המעוניין להישאר עבד גם לאחר שנתו השישית כעבד, נלקח אל המזוזה ושם נרצעת אוזנו. בגמרא מוסבר שהמדובר באפרכסת האוזן הימנית, במקום הסחוס, ולא בתנוך. כהן אינו נרצע, כיוון שהחור עלול להתרחב וחור גדול מכרשינה (כ-3 מ״מ) במקום זה יש בו משום מום הפוסל מעבודה במקדש.
אזכור חיובי לפירסינג ניתן למצוא בנביאים ובכתובים. הנביא יחזקאל מתנבא בנבואת הנחמה:. בספר משלי מוזכר הנזם כתכשיט יפה, שאין מקומו על בהמה טמאה כפי שיופי ללא טעם הוא פסול: "נזם זהב באף חזיר, אישה יפה וסרת טעם".
הפירסינג בתרבות המערב
עגילים אשר אינם באוזן החלו את דרכם באופנה המערבית החל משנות ה-30 ושנות ה-40, והחלו להפוך בהדרגה מאופנת שוליים לאופנה פופולרית.
בשנת 1975 הוקמה חברת Gauntlet אשר הייתה חנות הפירסינג הפורמלית הראשונה בארצות הברית.
בשנת 1993 זכה השיר cryin' של להקת אירוסמית' לקליפ השנה, ותהליך עשיית הפירסינג בטבור שהוצג בקליפ נתן לתופעה דחיפה משמעותית אל תוך תרבות המיינסטרים.
פירסינג באף
על פי ההערכות, הפירסינג באף, או הנזם, הגיע למזרח הרחוק מהמזרח התיכון במאה ה-16. אל תרבות המערב הגיע מהתרבות ההודית במהלך המאה ה-20.
בהמשך הפך העגיל למקובל גם בקרב הקהל הרחב, כשאומץ על ידי ידוענים שונים כמו מדונה, לני קרביץ וסלאש.
פירסינג בלשון
הפך לפופולרי במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. בדרך כלל נהוג לנקב את מרכז הלשון, תוך שימוש במחט ובתכשיט בעובי 1.6 מ"מ. התכשיט הראשוני צריך להיות ארוך יותר מעובי הלשון, כיוון שהלשון עשויה להתנפח בימים הראשונים. לאחר כשבוע, עם ירידת הנפיחות, יש להחליף את העגיל בעגיל קצר יותר על מנת להפחית את הסכנה לנזק לשיניים ולחניכיים.
סוגי פירסינג נוספים הם פירסינג כפול, משני צידי הלשון, וכן חירור הקרום המחבר את תחתית הלשון לתחתית הפה. לחירור קרום הלשון נהוג להשתמש במחט ותכשיט מסוג מוט כפוף בעובי 1.2 מ"מ.
פירסינג בטבור
בשנת 1956 עלתה הפופולריות של הביקיני, בד בבד עם מתן לגיטימציה אופנתית לנשים לחשוף אזורים מסוימים בגופן, כמו הטבור, שלא היה מקובל לחשוף לפני כן, מה שהפך את הטבור לאיבר מושך ואופנתי.
ב-1993 הדוגמנית כריסטי טורלינטון יצאה למסלול עם פירסינג בטבור, מה שנתן השראה לנעמי קמפבל ומדונה להראות בציבור עם פירסינג בטבור, והפכו אותו לאופנתי ופופולרי בקרב הציבור הרחב.
הפירסינג בחברה הישראלית
ניקוב האוזן הוא הפירסינג הנפוץ ביותר בחברה הישראלית. כמעט כל הנשים בישראל עוברות את תהליך ניקוב התנוך, בדרך כלל בתחילת שנות העשרה לחייהן. ניקוב התנוך נפוץ בכל סוגי החברות: החברה החילונית, הדתית, החרדית, והערבית. ישנן עדות בהן תנוך הבנות מנוקב בהיותן תינוקות, אך הדבר שנוי במחלוקת כיוון שבכך ניטלת מהן זכות הבחירה. מלבד זאת, הנקב באוזנן של נשים שנוקבו בגיל הינקות עלול להיות לא ממורכז כראוי. גם גברים רבים נוהגים לנקב את אוזניהם, לרוב אוזן שמאל, ולענוד עגיל. ענידת עגילים רבים בכל תנוך נפוצה מאוד בקרב נשים. ענידת נזם נפוצה אף היא בישראל, ושכיחה גם בחברות שמרניות באופן יחסי כמו החברה הדתית-לאומית.
יש הנוהגים לנקב את גופם ולענוד עגילים במקומות נוספים. המקום הפופולרי ביותר לאחר תנוך האוזן, הוא הנחיר (ענידת נזם), וכן האפרכסת (״הליקס״), הטבור, מחיצת האף (״ספטום״), הגבה, והלשון.
צה"ל אוסר על פירסינג למעט חיילות הרשאיות לענוד זוג עגילים אחד בלבד, עגיל בכל אוזן. עם זאת, חיילים וחיילות רבים נוהגים לשמור על העגילים למרות השירות הצבאי, על ידי ענידת עגילים שקופים או קטנים, או העלמת עין של מפקדיהם. במחקר שנערך במרפאה צבאית בשנת 2005, מתוך 389 חיילים שנבדקו, ל-4.3% היה פירסינג בגוף (לא כולל תנוך האוזן או הפה), ל-5.7% היה פירסינג בשפה (בהווה או בעבר) ל-6.2% היה קעקוע, ול-15.7% היה פירסינג בתוך חלל הפה (בהווה או בעבר).
איסור פירסינג בצעירים
בעקבות נזקים רפואיים שאירעו לבני נוער שעשו פירסינג, ובעקבות לחץ של הורים וחברי כנסת, אושר בכנסת באוגוסט 2004 תיקון לחוק רישוי עסקים שבו נאמר "בעסק שהוא כולו או חלקו מקום לניקוב חורים בגוף לצורך ענידת תכשיטים, לא ינקב אדם חור כאמור בגופו של קטין שטרם מלאו לו 16 שנים, שלא בתנוכי האוזניים, אלא בהסכמת אחד מהוריו או אפוטרופוס". בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר: "מטרתה של ההצעה להגן על קטינים בגיל צעיר יחסית מפני החלטות שקטין עלול לקבל בעקבות לחץ חברתי, וללא שקילה ראויה של ההשלכות הבריאותיות שהפעולה עלולה לגרום".
גביע המדינה בכדורגל נשים 2010/2011
בעונה זו הוקמה ליגת נשים שנייה עבורה התקיימה תחרות גביע נפרדת. למרות זאת, 4 מקבוצות הליגה השנייה הצטרפו ל-8 קבוצות מליגת נשים ראשונה והשתתפו בתחרות. הקבוצה היחידה שלא השתתפה בתחרות בעונה זו הייתה מכבי כישרונות חדרה ב' מהליגה השנייה.
לפי תקנון התחרות, בעונה זו התקיימו 4 סיבובים כשבסיבוב הראשון לקחו חלק 8 קבוצות מתוך כלל הקבוצות שהשתתפו בתחרות. 4 קבוצות העפילו באופן אוטומטי לרבע הגמר.
שמינית הגמר
הסיבוב הראשון בתחרות היה למעשה שמינית הגמר. בסיבוב זה השתתפו 8 קבוצות.
חצי הגמר
משחקי חצי הגמר התקיימו בהצגה כפולה ב-5 באפריל באצטדיון נס ציונה.
קייט ראיין
קייט ראיין (בצרפתית: Kate Ryan; נולדה ב-22 ביולי 1980) היא זמרת בלגית וזוכת פרס המוזיקה העולמי. היא החלה את קריירת המוזיקה שלה בשנת 2001. היא ביצעה גרסאות כיסוי רבות, בעיקר לשירים של מילן פארמר ופראנס גל. היא ייצגה את בלגיה באירוויזיון 2006 שנערך באתונה.
רקע
ראיין נולדה בכפר קטן בטסנדרלו שבמחוז לימבורג, בלגיה. היא גדלה במשפחה מוזיקלית, והראתה כישרון למוזיקה כבר מגיל צעיר. בגיל 8 היא למדה לנגן בפסנתר ובגיטרה. היא למדה נגינה ושירה אצל דודתה שלימדה באקדמיה למוזיקה. ראיין למדה בבית-ספר לאומנות, שם התמחתה בעיצוב תכשיטים. היא ניגנה לעיתים קרובות בפאבים ובבתי-קפה. כשהייתה נערה, ובאחת מההופעות שלה הוצע לה חוזה הקלטות. ראיין הפכה לחברה בלהקת הפופ Melt כשהייתה בת 16. הלהקה פעלה במשך שנתיים, אולם לא הוציאה כלל אלבומים.
Different
כשהכירה את המפיק אנדי ג'אנסנס, היא עזבה את הלהקה Melt, והצמד החל לכתוב מוזיקה ביחד. הסינגל המשותף הראשון שלהם, Scream for Mre, יצא בשנת 2001 והוא הפך להצלחה במצעדי המוזיקה. מאוחר יותר באותה השנה יצא הסינגל השני של ראיין, שהפך גם הוא להצלחה.
ראיין זכתה להכרה בינלאומית כאשר ביצעה גרסת כיסוי לשיר "Désenchantée" של מילן פארמר, שהפך להצלחה במצעדי מוזיקת הפופ במספר מדינות ברחבי אירופה. היא חתמה על חוזה עם המחלקה הבלגית של חברת התקליטים EMI, דרכה הוציאה את אלבום הבכורה שלה Different שיצא בשנת 2002 באירופה. ראיין הוציאה שני סינגלים נוספים מהאלבום: "Mon cœur résiste encore", הסינגל הראשון שהוציאה בצרפתית, ו-"Libertine" שהוא גרסת כיסוי נוספת לשיר של פארמר. שני הסינגלים זכו גם הם להצלחה רבה במצעדי המוזיקה. אלבומיה של ראיין הופצו בארצות הברית דרך חברת התקליטים Robbins Entertainment.
Stronger
בשנת 2004 ראיין הוציאה את אלבומה השני ברחבי אירופה, Stronger, אלבום בסגנון דאנס-פופ. הסינגל הראשון מהאלבום "Only If I" זכה להצלחה באירופה. הסינגל השני מהאלבום, קאבר של להקת הפופ האמריקאית קוק רובין, "The Promise You Made", זכה להצלחה אפילו גדולה יותר. לשיר הוקלטה גם גרסה בשפה הצרפתית בשם "La Promesse". הסינגל השלישי מהאלבום, בלדת הפופ "Goodbye", זכה להצלחה רבה. בשנת 2005 ראיין התפרסמה בצפון אמריקה דרך חברת Water Music Records.
אירוויזיון
ב-9 במרץ 2006 ראיין השתתפה בתחרות הקדם אירוויזיון של בלגיה, Eurosong, על-מנת לנסות ולייצג את בלגיה באירוויזיון 2006 שנערך באתונה שביוון. היא נבחרה לייצג את המדינה עם השיר "Je t'adore", איתו התמודדה בשלב חצי הגמר ב-18 במאי 2006. על-אף כל ההערכות, ראיין לא העפילה לשלב הגמר, והיא סיימה בשלב חצי הגמר כשהיא ממוקמת במקום ה-12 עם 69 נקודות. לאחר האירוויזיון נבחרה ראיין כנציגה שהתלבשה הכי יפה על ידי אתר האירוויזיון esctoday. הבגדים שסך עלותם היא כ-14,000 אירו, נמכרו וכל הרווחים נתרמו לצדקה.
לאחר האירוויזיון הוציאה סינגל נוסף בשם "Alive", הקרוי על שם האלבום השלישי שלה. האלבום הכיל מספר גרסאות בצרפתית לשירים כמו "Je t'adore", "Alive" והסינגל השלישי "All for You". למרות שהאלבום זכה לביקורות חיוביות, הוא לא זכה לאותה הצלחה כמו שני האלבומים הקודמים של ראיין.
Free
בשנת 2007 זכתה ראיין להצלחה נוספת כאשר הוציאה את הסינגל עם האיי-סייד ובי-סייד שנקרא "Voyage Voyage / We All Belong". השיר "Voyage, voyage" הוא גרסת כיסוי לשיר דיזיירלס משנת 1986, והשיר "We All Belong" נבחר בתור שיר הנושא של המשחקים הגאים של אירופה לשנת 2007 שנערכו באנטוורפן. בשנת 2008 ראיין הוציאה שני סינגלים נוספים: ו-"Ella, elle l'a" שהוא גרסת כיסוי לשיר של פראנס גל. כל הסינגלים האלו נכללו באלבום שלה Free, שיצא באמצע שנת 2008. בנוסף, האלבום הכיל בתוכו דואט עם הזמרת הספרדיה סוראיה ארנלס.
המשך הקריירה
בשנת 2009 היא הוציאה את אלבום הקונספט French Connection. האלבום כלל שירים רק בשפה הצרפתית והוא הכיל להיטים קודמים של ראיין לצד שירים חדשים. השירים "Évidemment" ו-"Babacar" של פראנס גל יצאו כסינגלים מהאלבום שלה, אולם הם לא זכו להצלחה רבה כמו האלבום עצמו. ראיין ציינה שהאלבום הזה מציין סוף של עידן, ושמעתה והלאה היא מתכננת להוציא שירים שהיא כתבה בעצמה. היא קיבלה פרס מולטי פלטינום בספרד לאחר שמכרה למעלה מ-300,000 שירים דיגיטליים.
ראיין דיווחה דרך הרשת החברתית פייסבוק, שהאלבום הבא שלה Electroshock, יצא במהלך שנת 2011, אולם הוא צפוי לצאת במרץ 2012. הסינגל הראשון מהאלבום הרביעי הוא Lovelife. האלבום יכיל שירים באנגלית ובצרפתית והוא לא יכלול גרסאות כיסוי.
אלבומים
אוספים:
טוקן צהוב-חזה
טוקן צהוב-חזה (שם מדעי: Ramphastos dicolorus) הוא מין של עוף טרופי דרום-אמריקאי במשפחת הטוקניים. זהו המין הקטן ביותר בסוג Ramphastos (טוקנים אמיתיים) והדרומי ביותר מכל הטוקנים. הוא חי בדרום-מזרח פרגוואי, דרום ומזרח ברזיל וצפון-מזרח ארגנטינה.
מאפיינים
אורך הגוף 40-46 ס"מ, אורך המקור כ-10 ס"מ ומשקל הגוף-265-400 גרם. בעוד שאין הבדלי גודל משמעותיים בין הזכרים והנקבה, המקור של הנקבה קטן יותר. לצעירים יש נוצות בהירות יותר ומקור קצר יותר. המבנה החברתי של הטוקנים צהובי-החזה הוא יחידני ולעיתים בקבוצות של כ-8-23 פרטים. הוא מעדיף לחפש את המזון בדרך כלל בחופה, ולפעמים ירד לקרקע כדי לחפש פירות שנשרו מהעץ.
עונת הרבייה היא בין אוקטובר לפברואר. בדומה לשאר בני משפחתו ולקלאונאים, מקורם של הטוקנים חלול והטוקן לא יכול לקדוח בעץ חי, אלא רק בעץ מת. לכן, הטוקן מעדיף לחפש חורים בעצים שנגרמו עקב סופות ברקים, חורים טבעיים או חורים שקדחו אחרים. מוטלות 2-4 ביצים. הדגירה נמשכת כ-16 ימים. הזכר והנקבה דוגרים על הביצה בתורות.
הזנב שחור, אחוריו והבטן אדומים, כנפיים וגב שחורים, הגרון צהוב, הראש שחור, טבעת העין אדומה והמקור ירוק.
אמא, לא הרגתי את הבת שלך
אמא, לא הרגתי את הבת שלך הוא סרט תיעודי של אורנה בן דור, המביא את סיפורם של ליאור ויובל, שני טרנסג'נדרים מנקבה לזכר (F2M). הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים ב-2007, והשתתף בתחרות וולג'ין.
זהו אחד הסרטים הישראלים הראשונים העוסקים בסיפורם של טרנסג'נדרים FTM (female to male). ליאור, שנמצא בתחילת התהליך, מתמודד עם השינויים הפיזיים והיציאה מהארון בפני אמו ובני משפחתו. הוא מתחיל בטיפול הורמונלי ובשלב מאוחר יותר אף עובר ניתוח ליצירת חזה גברי. בן זוגו, יובל, מנהל במקביל מאבק משפטי ודורש ממשרד הפנים להכיר בזהותו המגדרית ולרשום "זכר" תחת סעיף המין בתעודת הזהות שלו. את יובל ייצג עורך הדין אביגדור פלדמן. לצידם מלווה אותם אמו של ליאור, הנדרשת למצוא את הכוחות לחבק את בנה החדש.
הסרט זכה לשבחים רבים, בעיתונות הכתובה והמשודרת. הוא הופק במקור להקרנה בערוץ 10, אולם שידורו נדחה במספר חודשים בעקבות הצלחתו הרבה בהקרנות בסינמטקים ברחבי הארץ. בין היתר, הוקרן הסרט בפסטיבל ראש פינה, בסינמטק תל אביב, חיפה, ירושלים ושדרות. לבסוף הוקרן הסרט בערוץ 10 באמצע חודש אפריל 2008.
קו ג'ובילי
קו ג'ובילי (יובל) (מאנגלית: Jubilee line) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של לונדון העובר בין סטרטפורד שבמזרח לונדון לסטנמור שבפרברי צפון-מערב לונדון, דרך הדוקלנדס, הגדה הדרומית ווסט אנד. הקו נפתח בשנת 1979 אבל חלקים מסוימים מהמסלול נבנו עוד בשנת 1932 ופוצלו לקו חדש בשנת 1979, שיפוץ והרחבה נוספת בקו הייתה בשנת 1989.
נתונים ומספרים
צבע הקו על המפה הוא אפור ופועלות בו 27 תחנות על 36 קילומטרים.
שם הקו ,מציין את שנת יובל הכסף למלכותה של המלכה אליזבת' השנייה.
קו זה הוא היחיד שחוצה את כל הקווים האחרים במערך הרכבת של לונדון.
נקניקיית קאמברלנד
נקניקיית קאמברלנד (באנגלית: Cumberland sausage) היא נקניקייה המיוצרת באופן מסורתי במחוז קאמברלנד שבאנגליה (כיום חלק מקאמבריה).
הנקניקיות עשויות מבשר חזיר ומתבלינים שהעיקרי בהם הוא פלפל שחור. הבשר נקצץ ולא נטחן, ולכן מרקמן של הנקניקיות גבישי. באופן מסורתי כמות הבשר בנקניקייה היה 98%. כיום, ייצור תעשייתי הוריד את כמות הבשר בנקניקייה ל-45%.
על פי רוב הנקניקיות מוגשות לצד ביצה עין וצ'יפס.
היסטוריה
נקניקיית קאמברלנד מיוצרת באזור קמברלנד מאז שלהי ימי הביניים. אזור קאמברלנד נודע בחזירים שגודלו בו ונקראו בשם חזיר קאמברלנד. לא ידוע כיצד קיבלה את צורתה יוצאת הדופן. התיבול הרב של הנקניקייה מקורו ביבוא רב של תבלינים לאזור במהלך המאה ה-18 עת שהייתה קמבריה נמל יבוא מרכזי, ודרכה עברו תבלינים רבים ומהאיים הקריביים.
בשנת 2006 פנה איגוד הקצבים של קמבריה לממשלת בריטניה במטרה שזו תכריז על הנקניקייה כמזון אזור מוגן בהתאם לכללי האיחוד האירופי.
העיר האבודה Z (סרט)
העיר האבודה Z (באנגלית: The Lost City of Z) הוא סרט דרמה הרפתקאות ביוגרפי אמריקאי משנת 2016 שכתב וביים ג'יימס גריי, על פי ספר באותו השם משנת 2009 מאת דייוויד גרן. הוא מתאר אירועים אמיתיים סביב החוקר הבריטי פרסי פוסט, שנשלח לברזיל ועשה כמה ניסיונות למצוא עיר אבודה קדומה כביכול באמזונס. בסרט מככב צ'רלי האנם בתפקיד פרסי פוסט; רוברט פטינסון כעמיתו החוקר הנרי קוסטין, סיינה מילר כאשתו, נינה פוסט; וטום הולנד כבנו ג'ק פוסט.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט הייתה ב-15 באוקטובר 2016, כסרט הסגירה בערב פסטיבל הקולנוע בניו יורק. הוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-14 באפריל 2017 על ידי אולפני אמזון. הסרט זכה לשבחים מצד המבקרים, אם כי הכניסה רק 19 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 30 מיליון דולר. למרות זאת, מגזין טיים דירג אותו כאחד מעשרת הסרטים המובילים שלו לשנת 2017.
אמנם "Z" מבוטא כ"זי" בסרטוני התדמית המיוצרים על ידי ארצות הברית (אפילו על ידי השחקנים הבריטים), אך על פי הדמויות שם הסרט מבוטא "זד", לפי האנגלית הבריטית.
עלילה
בשנת 1905 פרסי פוסט הוא קצין בריטי צעיר המשתתף בציד איילים באחוזה ברונית אירית לטובת הארכידוכס האורח פרנץ פרדיננד מאוסטריה. רוכב וסוחר מיומן, הוא מוריד את האייל במהירות אך נדקר במסיבה אחרי הציד. שנה לאחר מכן נשלח פוסט ללונדון להיפגש עם פקידי החברה המלכותית הגאוגרפית (RGS). ממשלות בוליביה וברזיל כמעט במלחמה סביב מיקום הגבול שלהן והשפעתה הישירה על סחר הגומי הרווחי ביותר באזור, וביקשו מממשלת בריטניה לבחון אותו. פוסט מסכים להוביל את מפלגת הסקר להחזרת השם הטוב של משפחתו. על סיפונה של ספינה לברזיל, הוא פוגש את רב"ט הנרי קוסטין, בעל הידע ביערות הגשם באמזונס. במטע גומי גדול בג'ונגל שבבעלות האציל הפורטוגלי ברון דה גונדוריס, פוגשים השניים את רב"ט ארתור מנלי, שאומר להם כי ממשלת בריטניה מייעצת להמשך חקירה. פוסט, עם כמה מדריכים וטדג'ואי המקומי, משלימים את המשימה. טדג'וי מספר לפוסט על עיר ג'ונגל מכוסה בזהב ומלאה באנשים. פוסט פוטר את סיפורים כבדיה מטורפת, אך מגלה כלי חרס שבורים מתקדמים ביותר וכמה פסלי אבן קטנים בג'ונגל שמשכנעים אותו באמיתות סיפורו של טדג'ואי.
פוסט זוכה לשבחים עם שובו, שם אשתו, נינה, ילדה את בנם השני. בספריית טריניטי קולג' בדבלין, נינה מגלה טקסט של הכובשים הספרדים המספר על עיר עמוק בג'ונגל האמזונס. פוסט פוגש את הביולוג הנודע ג'יימס מאריי, שמסכים לתמוך במסע של פוסט לאמזונס כדי למצוא את מה שפוסט מכנה "העיר האבודה Z". פוסט מנסה לשכנע את חברי RGS לתמוך במשלחת, אך הוא זוכה ללעג באופן פומבי. עם זאת, ה-RGS מגבה את המשלחת לחקירה נוספת של אגן האמזונס. מאריי, שלא מכיר את טבע הג'ונגל העמוק, מאט את המשלחת בצורה משמעותית. המשלחת של פוסט מותקפת תוך כדי נסיעה לאורך הנהר. עם זאת, פוסט עושה שלום עם הילידים. מאריי סובל מפציעה ברגלו שמזדהמת קשות והוא מתחיל להשתגע. פוסט שולח אותו עם מדריך ילידי למצוא עזרה. צוותו של פוסט נאלץ לנטוש את המשלחת לאחר שגילו שמאריי שפך פרפין על האספקה שנותרה.
בשנת 1923, פוסט חי באפלה באנגליה. ההתעניינות בצפון אמריקה לחקור את האמזונס הגיעה לגובה החום, בעיקר בשל סיפוריו של פוסט על העיר האבודה. ג'ון ד. רוקפלר, הבן וקונסורציום של עיתונים אמריקאים מממנים משלחת חדשה של פוסט. ה-RGS מממנת את המשלחת ברגע האחרון כדי לשמור על הגאווה הבריטית. פוסט מראה לסר ג'ון סקוט קלטי מצפן, ומודיע לקלטי שאם (פוסט) ימצא את העיר האבודה, המצפן יישלח חזרה לאנגליה. פוסט ובנו מתכוונים ללכת הפעם לבד, לנסוע כמה שיותר כדי למצוא את 'Z'. פוסט מזמין את קוסטין, אך זה מסרב. פוסט וג'ק מותקפים על ידי ילידים ונמלטים, רק כדי ליפול למארב שוב. שבט שני זה מעניק לפוסט ובנו שימוע הוגן. הם מצהירים כי רוחם של בני פוסט "חייבת להשתייך" לאנשהו, והם יעזרו להם למצוא את מקומם הראוי. פוסט וג'ק מסוממים במהלך טקס ונסחפים.
כמה שנים מאוחר יותר, נינה פוסט נפגשת עם קלטי ב-RGS וטענה שהיא שמעה שפוסט וג'ק עדיין בחיים וחיים בקרב בני שבטים. ה-RGS, לאחר ששלחו יותר ממאה אנשים לחפש את פוסט בשנים הבאות, מסרבים לשלוח משלחת נוספת. קלטי ממליצה לנינה להשלים עם מות בעלה, אך היא מסרבת. במקום זאת נינה פותחת את הארנק שלה, כדי לתת לקלטי את המצפן שפוסט הבטיח לשלוח לו כשהוא ימצא את העיר האבודה. כשנינה עוזבת, ההשתקפות שלה במראה כיצד היא יוצאת אל מה שנראה כמו הג'ונגל באמזונס.
ספצנאז
ספֶּצנָאז (ברוסית: Cпецназ, ראשי תיבות של Войска специального назначения - "כוחות למשימות מיוחדות") הוא השם הכללי ליחידות העילית הצבאיות של ברית המועצות והכוחות המיוחדים של רוסיה כיום. ברוסית השם משמש למעשה גם לציון יחידות דומות של מדינות אחרות.
יחידות הספצנאז השונות הן תחת פיקודו של המרכז למבצעים מיוחדים של שירות הביטחון הפדרלי (הפס"ב) (FSB), המשמר הלאומי של רוסיה, והמודיעין הצבאי גר"ו (GRU).
היסטוריה
יחידות הספנצאז הראשונות הוקמו ב-1930 והיו בפיקוד הנקוו"ד והצבא האדום. לאבי הכוחות המיוחדים הסובייטיים נחשב היהודי יעקב סרבריאנסקי. ב-1938 נפל קורבן למסע הטיהורים של סטלין ונכלא, נידון למוות, נחון, ושב ונקרא לדגל ב-1941.
לאחר תחילת הפעילות הפרטיזנית הבלתי מאורגנת בשטחי ברית המועצות שנכבשו על ידי הצבא הגרמני במבצע ברברוסה, בקיץ 1941, החלו שירותי המודיעין של ברית-המועצות במחצית השנייה של 1941 להניח תשתית פרטיזנית מאורגנת תחת פיקוד פרטיזני מרכזי תוך ניסיון שצלח להשתלט על הקבוצות הבלתי מאורגנות. שניים שבלטו בהנחת התשתית היו היהודים, ותיקי הנ.ק.וו.ד, סרבריאנסקי, ונחום אייטינגון. סרבריאנסקי עמד בראש 'הקבוצה המיוחדת' שעסקה בהכשרתן ובהחדרתן של קבוצות חבלה ומודיעין לשטח הכיבוש, ואילו אייטינגון ניהל את הפעילות החבלנית והמודיעינית מעבר לקווי האויב. עם הכוחות המיוחדים הללו, הן בשלב הבלתי מאורגן והן לאחר התארגנות הפיקוד והשליטה המרכזיים, נמנו יהודים רבים הן כלוחמים והן בדרגי הפיקוד.
על פי עדותו של ולדימיר רזון, עריק מהגר"ו שהשתמש בשם העט "ויקטור סובורוב" ואמינותו מוטלת בספק, התקיימו 20 בריגדות ספצנאז בברית המועצות, ובנוסף להן 41 צוותים עצמאיים. כוח הספצנאז בשנות השמונים עמד, לפי אומדן זה, על כ-30,000 איש.
בשנת 2016 עברו כל יחידות הספצנאז המשטרתיות ממשרד הפנים הרוסי לאחריות המשמר הלאומי הרוסי.
מאפיינים ופעילויות
חיילי ספצנאז צבאיים לובשים מדים רגילים על מנת להימנע מזיהוי, כולל כומתות תכלת של ה-VDV (חיל הצנחנים הרוסי) וגופיות מפוספסות המציצות מפתח החולצה. לעיתים הם משתמשים במדי יחידות אחרות על מנת להקשות עוד יותר על זיהוים.
בזמן מלחמה מוטל על הספצנאז לחדור לעומק שטח האויב בהטסה ולפגוע בדרגי הפיקוד והשליטה שלו וביכולת הגרעינית שלו, על ידי שיתוק מרכזי שיגור טילים והשתלטות עליהם. ככלל, זוהי מדיניות כתובה שמעולם לא יושמה.
יחידות של הספצנאז פעלו בהפלת המשטר של אפגניסטן בשנת 1979, ובפרט כיבוש ארמונו של נשיא אפגניסטן חפיזאוללה אמין, והתנקשות בחייו ובחיי בני משפחתו. כוח הספצנאז מיחידת אלפא שמנה כ-54 חיילים הצליח במשימתו כנגד מאות חיילים אפגניים חמושים שאיבטחו את הארמון.
בתחילת שנות ה-80, לאחר חטיפת ארבעה אנשי ביון רוסיים בביירות על ידי ארגון חזבאללה ורציחת אחד מהם, צוותים מיחידה זו חטפו איש חזבאללה ושלחו את ראשו וידיו הכרותים למפקדיו. פעולה, זו בנוסף לאיום על השיח' מוחמד חוסיין פדלאללה שרוסיה תהרוס את הארגון, עשו את שלהם, והאנשים שוחררו.
אנשי הספצנאז השתתפו בניסיון ההפיכה הכושל באוגוסט 1991, שבו מספר בכירים במפלגה הקומוניסטית בראשות גנאדי ינאייב ניסו להדיח את הנשיא מיכאיל גורבצ'וב באמצעות הפיכה צבאית, לאחר שהתכוון לחתום על הסכם שיכונן קונפדרציה. אך לאחר שהמוני מתקוממים יצאו להפגנות, מפקדי הספצנאז סירבו לבצע קטל המוני של אזרחי מדינתם.
ב-2001 רוסיה שלחה שוב כוחות לאפגניסטן, הפעם במסגרת שיתוף פעולה עם ארצות הברית. נטען שכוחות הספצנאז נכנסו לקאבול על מנת לסייע לברית הצפונית במלחמתה נגד הטליבאן. כיום הספצנאז הרוסי גם כולל יחידות מיוחדות של שירותים פדרליים שונים כמו שירות בתי הסוהר ושירות הביטחון הפדרלי (בעבר גם כלל יחידות ספצנאז של הפסק"ן, שכוחות הספצנאז שלו שהו בצפון אפגניסטן במבצעי אכיפה ולוחמה בסמים).
הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה
בשנת 2009 הוקמו הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה (Силы специальных операций Российской Федерации), כחלק מהרפורמה הצבאית ברוסיה. הכוחות הוקמו כחלק מהמרכז למטרות מיוחדות של משרד ההגנה הרוסי, ונכללים בהם לוחמי ספצנאז שאומנו לפעול במבצעי לוחמה בטרור בתוככי רוסיה ומחוץ לגבולותיה, על פי הנחיות שר ההגנה והוראות המפקד העליון.
ז'ליקו רבראצ'ה
ז'ליקו רבראצ'ה (בסרבית: Željko Rebrača, בסרבית קירילית: Жељко Ребрача; נולד ב-9 באפריל 1972) הוא כדורסלן עבר סרבי, ששיחק באופן פעיל בין השנים 1990–2007.
אירופה
בשנת 1990 החל רבראצ'ה את קריירת המשחק שלו בקבוצת נובי סאד מהליגה היוגוסלבית בכדורסל, ולאחר עונה אחת עבר לפרטיזן בלגרד. תחת המאמן הצעיר ז'ליקו אובראדוביץ', ובהובלת השחקנים אלכסנדר ג'ורג'ביץ' ופרדראג דנילוביץ', זכתה פרטיזן באליפות הליגה האירופית של פיב"א הראשונה בתולדותיה בעונת, לאחר שגברה בגמר על חובנטוד בדאלונה. בעונות הבאות הצטיין רבראצ'ה בפרטיזן, אך קבוצתו לא הורשתה להשתתף ביורוליג בשל מעורבות סרביה במלחמת בוסניה. ב-4 עונותיו בפרטיזן קלע 11.7 נקודות בממוצע למשחק, וזכה עם הקבוצה ב-2 אליפויות הליגה היוגוסלבית (1992, 1995) וב-3 גביעי הליגה היוגוסלבית (1992, 1994, 1995), בנוסף לזכייה ביורוליג (1992).
בשנת 1995 עבר לשחק עבור בנטון טרוויזו האיטלקית, אותה אימן מייק ד'אנטוני. בעונת 1996/1997 זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל האיטלקית לאחר שגברה על פורטיטודו בולוניה בסדרת הגמר, בתוצאה 3–2. בעונת 1997/1998 העפילה בנטון לפיינל פור היורוליג, אך הודחה במשחק חצי הגמר על ידי א.א.ק. אתונה. בעונת 1998/1999 זכתה הקבוצה בגביע ספורטה, תחת הדרכתו של ז'ליקו אובראדוביץ' אשר החליף את ד'אנטוני. ב-4 עונותיו בטרוויזו רשם רבראצ'ה ממוצעים של 14.3 נקודות ו-6.5 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת חתם רבראצ'ה על חוזה בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית, אליה עבר יחד עם מאמנו בטרוויזו ז'ליקו אובראדוביץ'. בפיינל פור היורוליג של אותה עונה גברה פנאתינאיקוס על אפס פילזן (81–71) ועל מכבי תל אביב (73–67) בדרך לזכייה השנייה בתולדותיה באליפות היורוליג. במשחק הגמר הוביל רבראצ'ה את קבוצתו עם 20 נקודות ו-8 ריבאונדים, ובסיומו זכה בפרס ה-MVP של פיינל פור היורוליג. בעונה העוקבת נפגשו אותן הקבוצות בגמר ליגת הסופרוליג, אך הפעם ידה של מכבי הייתה על העליונה, כאשר ניצחה בתוצאה 81–67. בשתי עונותיו ביוון זכה רבראצ'ה עם פנאתינאיקוס באליפות הליגה היוונית.
NBA
על אף שנבחר בדראפט ה-NBA 1994 על ידי סיאטל סופרסוניקס (בחירה 54), נשאר רבראצ'ה באירופה עד קיץ 1999, אז חתם על חוזה בדטרויט פיסטונס. בעונת הרוקי שלו קלע 6.9 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של בן וולאס, ונבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה. במהלך עונתו השלישית בדטרויט,, נשלח לאטלנטה הוקס כחלק מטרייד שהעביר לפיסטונס את ראשיד וולאס. לקראת עונת חתם על חוזה ל-3 עונות בלוס אנג'לס קליפרס, אך באפריל 2006 שוחרר מהקבוצה בשל פריצת דיסק. ב-5 עונותיו ב-NBA השתתף ב-215 משחקים בלבד (מתוך 410 של קבוצותיו) בשל בעיות בריאותיות שונות, ורשם ממוצעים כוללים של 5.9 נקודות ו-3.2 ריבאונדים למשחק.
ניסיון הקאמבק
ביוני 2007 חזר לשחק כאשר חתם על חוזה בוולנסיה מהליגה הספרדית, אך לאחר 3 משחקים בלבד שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק.
נבחרת לאומית
בטורניר אליפות אירופה בכדורסל 1995 השתתף רבראצ'ה לראשונה במשחקי נבחרת יוגוסלביה הבוגרת, וזכה עמה במדליית הזהב. לאורך הטורניר שימש כמחליפו מהספסל של ולאדה דיבאץ, וקלע 4.8 נקודות בממוצע למשחק. באולימפיאדת אטלנטה (1996) היה אחד השחקנים המובילים של נבחרתו, לצד דיבאץ, פרדראג דנילוביץ', אלכסנדר ג'ורג'ביץ' ודיאן בודירוגה, וסייע לה להעפיל לגמר הטורניר עם ממוצע של 10.6 נקודות למשחק. במשחק הגמר הפסידה יוגוסלביה מול נבחרת ארצות הברית בתוצאה 69–95, וזכתה במדליית הכסף.
באליפות אירופה 1997 שוב זכתה יוגוסלביה במדליית הזהב, כאשר רבראצ'ה מסיים כקלעי השלישי של נבחרתו עם 11.1 נקודות בממוצע למשחק. בטורניר אליפות העולם 1998 קלע רבראצ'ה 13.6 נקודות למשחק, כולל 16 נקודות במשחק הגמר מול נבחרת רוסיה, בו ניצחה יוגוסלביה בתוצאה 64–62. בסיום האליפות נבחר לחמישייה המצטיינת של הטורניר, לצד בודירוגה. בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סידני (2000) הפסיד רבראצ'ה עם נבחרתו מול נבחרת ליטא בשלב רבע הגמר. בקיץ 2005 חזר להתחרות עם נבחרתו, לראשונה מזה 5 שנים, וסיים עמה במקום התשיעי באליפות אירופה 2005.
סלנגור
סלנגור (במלאית: Selangor) היא מדינה במלזיה. בראש המדינה עומד סולטאן. סלנגור נמצאת בחלקה המערבי של מלזיה, בחצי האי המלאי, והיא גובלת בפרק בצפון, פהנג במזרח, נגרי סמבילן בדרום-מזרח ומצר מלאקה במערב. כמו כן בתוך סלנגור נמצאות שתי מובלעות שהן טריטוריות פדרליות: קואלה לומפור, בירת מלזיה, ופוטרג'איה, מרכז השלטון הפדרלי של מלזיה. בירתה היא שה אלם והבירה המלכותית שלה (מקום משכנו של הסולטאן) היא קלנג.
שמה המורחב של המדינה הוא סלנגור דרול אהסן (במלאית: Selangor Darul Ehsan, בג'אווי: سلاڠور دار الإحس).
היסטוריה
עד תחילת המאה ה-16 אזור סלנגור של היום נשלט על ידי סולטנות מלאקה. לאחר שהסולטנות הופלה על ידי פורטוגל ב-1511, פורטוגל, סיאם, סולטנות אצ'ה וסולטנות ג'והור ניסו להשתלט על האזור.
כשהולנד כבשה את מלאקה מהפורטוגזים ב-1641, הם הביאו אתם שכירי חרב מהאי סולאווסי שהשתלטו בהדרגה על האזור והקימו בו סולטנות כעבור 100 שנים.
במאה ה-19 סלנגור החלה לשגשג על ידי ניצול מצבורי הבדיל הגדולים שבה וכן עקב עליית חשיבותו של הגומי, שהעצים מהם הוא מופק נפוצים מאוד בסלנגור. בעקבות השגשוג החל גל הגירה גדול של סינים לסלנגור. קבוצות סינים נלחמו ביניהן על שליטה במכרות הבדיל ומה שגרום לאלימות ולהידרדרות המצב הכלכלי בסלנגור. הבריטים ניצלו את המצב הלא-יציב ובמחצית השנייה של המאה ה-19 הם התחילו להשתלט בהדרגה על הסולטנות.
ב-1896 סלנגור התאחדה עם פרק, נגרי סמבילן ופהנג לתוך המדינות המלאיות המפודרלות (Federated Malay States), מדינת חסות פדרטיבית של בריטניה. ב-1946 המדינות המלאיות המפודרלות התאחדו עם יתר המושבות ומדינות החסות הבריטיות בחצי האי המלאי לאיחוד המלאי, שהפך להיות ב-1948 לפדרציית מלאיה. פדרציית מלאיה קיבלה עצמאות ב-1957 וב-1963 היא הייתה בין המדינות שהתאחדו והרכיבו את מלזיה.
עד 1974 קואלה לומפור שימשה גם כבירת מלזיה וגם כבירת סלנגור. באותה שנה קואלה לומפור הפכה לטריטוריה פדרלית נפרדת מסלנגור, אך עדיין המשיכה לשמש כבירת סלנגור עד 1978, כשהבירה הועברה לשה אלם.
רנייה הראשון
רנייה הראשון ממונקו (צרפתית: Rainier I of Monaco ;1267–1314) היה בן משפחת גרימלדי אשר כיהן כריבון והשליט הראשון באזור הידוע כיום כנסיכות מונקו. רנייה הראשון החזיק גם בתואר הלורד של העיר קאן סור מר, ובשנת 1309 יסד בה מבצר, המוכר כיום כטירת גרימלדי. בנוסף לאלה החזיק גם בתואר הברון של סן דימטריו מממלכת נאפולי.
חייו
רנייה הראשון נולד בג'נובה והיה הבכור מבן שלושת ילדיו של לנפרנקו גרימלדי (Lanfranco Grimaldi) שהיה כומר צרפתי בפרובאנס, מאשתו אורליה דל קארטו (Aurelia del Carretto), ואשר לאחר פטירתו נישאה לאחיינו פרנסואה גרימלדי.
בשנת 1297 לאחר שהפסידו בקרבות שליטה בין משפחות בג'נובה וגורשו ממנה, הצטרף רנייה לאביו החורג (שהיה גם בן דודו) וקבוצת גברים בני משפחתם לכיבוש הטירה הנפוליטנית שעל צוק מונקו, המוכרת בימינו כארמון הנסיכות של מונקו. האירוע ההיסטורי מונצח כיום בשלט האצולה של הנסיכות בדמותם של שני נזירים חמושים בחרבות, לזכרו של פרנסואה שהתחפש לנזיר ופתח את שערי הטירה לכובשים. הנפוליטנים המובסים לא השלימו עם הכיבוש הגרימלדי ובשנת 1298 הטילו מצור על הטירה בניסיון להחזירה לשליטתם. בני גרמלדי הצליחו להחזיק מעמד במשך 3 שנים עד שנכנעו בשנת 1301 והטירה הוחזרה לשליטת ממלכת נאפולי.
רנייה נאלץ לעזוב את הטירה לאחר שקיבל פיצוי כספי, ועבר לשרת בצבאו של פיליפ הרביעי, מלך צרפת. בשנת 1304 מונה לאדמירל של צרפת לאחר שהשיג ניצחון בראש צי משולב, צרפתי - הולנדי, מול הצי הפלמי בקרב זייריקסה (Zierikzee). בנוסף לדרגה הוענקה לו גם פנסיה שנתית ותוארי אצולה.
משפחתו
רנייה הראשון נישא פעמיים. מנישואין הראשונים לסלווטיקה דל קרטו (Salvatica del Carretto) בת משפחתה של אימו וביתו של המרקיז מליגורה, נולדו להם ארבעה ילדים. בנם הבכור שארל הראשון, מונה ליורשו, והחזיק בתואר הלורד של מונקו. שארל הראשון נחשב כמייסד שושלת גרימלדי השולטת בנסיכות עד ימינו.
דוד ורטהיים
דוד מזרחי ורטהיים (נולד ב-21 בספטמבר 1975) הוא עיתונאי ושדרן רדיו ישראלי, שימש ככתב ועורך בהארץ, וואלה!, נענע10 וגלובס.
ביוגרפיה
ורטהיים נולד בחדרה ולמד באוניברסיטת תל אביב, את דרכו העיתונאית החל ב-2003, כעורך חדשות ב-MSN וכתב תקשורת וצרכנות בהארץ ועורך האתר 'אולמרקטינג'.
ביוני 2008 מונה לכתב ועורך ערוץ המדיה החדש של נענע 10. ב-2012 החל לשמש כעורך מדור 'וואלה ברנז'ה' באתר וואלה!.
ב-2015 במקביל לתפקידו בוואלה, החל לשמש כמגיש בגל"צ בתוכניתו של אראל סגל וב-2018 עבר יחד איתו לרדיו 103fm.
באוקטובר 2018 ברקע גל פיטורים וקיצוצים בוואלה הודיע על פרישתו מתפקידו, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ניהל את קמפיין מפלגת מרצ.
ב-2019 החל לשמש כעורך מדור נתח שוק ועורך מגזין ומוסף המדיה 'פירמה' בגלובס, ובשנים 2019–2020 הגיש את הפודקאסט 'אוף דה רקורד' בגלובס.
ביוני 2021 חזר לוואלה ומדור וואלה! ברנז'ה חודש לאחר שלוש שנות השבתה.
צבעוני ההרים
מאפיינים
לצבעוני ההרים בצל אשר חודר לקרקע בעומק 30 עד 40 ס"מ. לצבעוני פרח דמוי גביע בעל 6 עלי עטיף צבעוניים: צבע עלי הכותרת הוא אדום-כתום ובבסיסם החיצוני כתם צהוב. בתוך הפרח האבקנים על מצע בצבע שחור בצורת כוכב או מגן דוד בעל 6 חודים שחורים המוקפים במסגרת צהובה. לפרח אין ריח ואין צוף. אבקני הצבעוני עשירים באבקה והאבקה נעשית על ידי חיפושיות פרחים. הזרעים של צבעוני ההרים שומרים על חיותם כשנה ונובטים בחורף שלאחר הפריחה. מכל זרע יוצאת פקעת אחת עטופה בגלדים. בשנה השלישית או הרביעית לקליטה בקרקע, מפתחת הפקעת שלושה עלים וגבעול פריחה אחד. הפקעת מתכלה בחורף ובאביב ומתוך קליפת הבצל נוצרת פקעת חדשה. הריבוי של צבעוני ההרים מיני וגם וגטטיבי - ריבוי על ידי חלוקת הפקעות. צבעוני ההרים פורח בארץ ישראל מאמצע חודש פברואר עד אמצע חודש אפריל.
יוסף נסים
יוסף נסים (נולד ב-18 בדצמבר 1946) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. שירת בצה"ל קרוב ל-20 שנה בתפקידי פיקוד. במלחמת יום הכיפורים לחם בקרבות הבלימה במסגרת חטיבה 188 (חטיבת ברק) ברמת הגולן ונפצע קשה במהלך כיבוש החרמון כשהוביל את הטור המשוריין שתיגבר את חטיבת גולני. על חלקו בקרבות עוטר בעיטור המופת. הוא נשוי לדינה, ואב לשלושה ילדים.
ביוגרפיה
יוסף נולד בתל אביב למשפחה שעלתה מיוון בשנת 1932. במהלך שירותו הצבאי סיים תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן, למד לתואר שני בניהול וכלכלה באוניברסיטה העברית. בהמשך סיים תואר שני בניהול מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 1985 סיים את שירותו הצבאי ופנה לעולם העסקים בו ביצע תפקידי שווק בחברת אלול טכנולוגיות. החל משנת 1990 שימש כמנכ"ל חברת סייפן מכשירי דיוק, אשר רכשה את חברת קרמירה אותה ניהל ביחד עם סייפן.
בשנת 1996 הצטרף למכבי שירותי בריאות במסגרתה ביצע 6 תפקידי ניהול בכירים הכוללים ניהול מחוזות, הקמת וניהול אגף הרכש, ניהול אגף משאבי אנוש וראש מחוז השרון בתפקידו האחרון. במשך למעלה מעשר שנים שימש כיו"ר ועדת המכרזים בנוסף על תפקידיו הניהוליים.
צה"ל
במלחמת יום הכיפורים היה סגן מפקד גדוד 74 בחטיבה 188. לחם עם החטיבה ברמת הגולן בקרבות הבלימה הקשים. ב-21 באוקטובר פיקד על כוח הטנקים שהשתתף במבצע קינוח, המבצע לכיבוש החרמון מידי הסורים. במהלך הפעולה נפצע קשה. על פועלו במלחמה קיבל את עיטור המופת.
לאחר פציעתו הקשה במלחמת יום הכיפורים חזר לתפקידי מטה שונים במסגרת המטה הכללי וחיל השריון. שימש כנספח יבשה הראשון של צה"ל בשגרירות ישראל בוושינגטון ונטל חלק בצוות השיתוף פעולה אסטרטגי עם צבא ארצות הברית. במהלך שירותו במטכ"ל התמנה בין היתר כמפקד היחידה לשיתוף פעולה עם צבא ארצות הברית. במסגרת תפקידו ביצע תרגילים משותפים עם צבא ארצות הברית ושימש כמפקד מרכז ההתראה של צה"ל (כאיש מילואים) במלחמת המפרץ הראשונה.
פיליפו אינזאגי
קריירה ככדורגלן
איזנאזגי היה שחקן קבע בנבחרת איטליה. עמה השתתף במונדיאל 1998, במונדיאל 2002 ובמונדיאל 2006. אינזאגי מדורג רביעי במספר הכיבושים במסגרות אירופאיות עם 70 שערים. כמו כן, אינזאגי הוא אחד מבין השחקנים הבודדים שהבקיעו שער במסגרות הליגה, הגביע, ליגת האלופות, הסופר קאפ ואליפות העולם לקבוצות. אינזאגי עבר ב-2001 למילאן מיובנטוס כשהיה בן 27 תמורת 23 מילון ליש"ט.
ב-15 במרץ 2009, כבש אינזאגי את שערו ה-300 בקריירה במשחק מול סיינה האיטלקית (צמד שערים באותו המשחק) וחגג עם חולצה של מילאן אשר התנוסס עליה המספר 300.
בתום עונת הודיע אינזאגי על פרישה ממשחק פעיל.
קריירת אימון
בשנת 2014 מונה למאמן קבוצת מילאן. לאחר עונה אחת בה הגיעה הקבוצה למקום העשירי בליגה, הוא פוטר.
ב-2016 מונה למאמן ונציה מהליגה השלישית באיטליה. בעונת 2016/2017 ונציה תחתיו סיימה במקום הראשון ועלתה לסרייה ב'.
ביוני 2018 מונה אינזאגי למאמן בולוניה מהסרייה א'. בינואר 2019 פוטר מתפקידו.
ב-22 ביוני 2020 מונה למאמנה של בנוונטו מהסרייה ב' עמה עלה ליגה בתום העונה מהמקום הראשון בפער גדול מהמקום השני כשהקבוצה מבטיחה את עלייתה כבר במחזור ה-31 ושוברת מספר שיאים. לאחר עונה אחת ירדה בנוונטו בחזרה לסרייה ב'.
ב-12 ביולי 2022 מונה למאמנה של רג'ינה קלצ'ו מהסרייה ב'.
חיים אישיים
אחיו הוא סימונה אינזאגי - גם הוא כדורגלן עבר וכיום מאמן כדורגל.
יהודה רומנו
הוא חיבר גם חיבור עצמאי משלו, פירוש לפרשת בראשית שבתורה.
רגישותו הלשונית הובילה אותו לזהות את כישרונו הספרותי של בן דודו, עמנואל הרומי. יהודה רומנו הוא שעודד ודחף אותו לשקוד על כתיבת שיריו.
גשר קרים
גשר קרים (ברוסית: Крымский мост) הוא מעבר תחבורתי דרך מצר קרץ', שמורכב משני גשרים סמוכים – גשר לכלי רכב וגשר לרכבת שמחבר את חצי האי קרץ' שבחצי האי קרים לחצי האי טאמאן שבמחוז קרסנודאר.
זהו הגשר הארוך ברוסיה ובאירופה בכלל,  ואורכו 19 ק"מ. הגשר קיבל את שמו הרשמי "גשר קרים" בדצמבר 2017, לאחר משאל שיזם משרד התחבורה של רוסיה (למקום השני הגיע "גשר מצר קרץ'"). גשר לכלי הרכב נפתח לתנועה ב-16 במאי 2018 והוא חלק מכביש A-290 (בין קרץ' לנובורוסיסק). בחצי האי קרים הוא מתחבר עם כביש Р-260 המוביל לסימפרופול ולסבסטופול. גשר רכבות הנוסעים נפתח ב-24 בדצמבר 2019. תנועת רכבות משא נפתחה ביוני 2020.
תולדות הגשר
רעיונות שדנו בבניית גשר מחצי האי קרים מזרחה, לכיוון החוף הרוסי, הועלו כבר מתחילת המאה ה-20. ב-1944 בנתה ברית המועצות גשר רכבת זמני, שנהרס בפברואר 1945 בלחץ קרחונים. הוחלט לא לשקם את הגשר ושרידיו פורקו. ב-1947 התחילו עבודות להקמת גשר דו-מסלולי קבוע, לרכבת ולכלי רכב. ב-18 במאי 1949 אימצה מועצת השרים של ברית המועצות החלטה על בניית הגשר, אך בשנת 1950 הופסקה בניית הגשר, והחלה בניית מעבר למעבורת.
בשנות ה-70 של המאה העשרים הועלתה שוב סוגיית התחבורה היבשתית דרך המיצרים, אך בשל מחסור בתקציב, הפרויקט לא יושם. התפרקות ברית המועצות הובילה לכך ששני צידי הגשר המתוכנן יהיו במדינות שונות, הצד של חצי האי קרים באוקראינה והצד האחר ברוסיה - מצב זה עיכב את התוכניות.
בשנת 2006 דנה ממשלת אוקראינה בבניית הגשר ולדברי שר התחבורה והתקשורת של אוקראינה, ניקולאי רודקובסקי, בנייה כזו עתידה לתת יתרון לקרים ותציע לתיירים שיגיעו לקווקז הרוסי גישה קלה לחצי האי קרים. רודקובסקי ראה בבניית הגשר פרויקט אסטרטגי שדורש עבודה מתואמת ומשותפת של קבינט השרים האוקראיני, המשרד שלו והצד הרוסי וזאת בהתחשב בכך שכ-7 מיליון טונות של מטען ו-30 מיליון נוסעים עוברים מדי שנה מרוסיה לחצי האי קרים ובחזרה, לא כולל סחורות עם יעדים אחרים, העוברות בחצי האי קרים.
באפריל 2008, לאחר מפגש של הוועדה הבין-ממשלתית לשיתוף פעולה כלכלי בין אוקראינה לרוסיה, הודיע ראש ממשלת רוסיה, ויקטור זובקוב, ששתי המדינות, רוסיה ואוקראינה, הסכימו להתחיל בבנייה משותפת של גשר מעבר מעל מצר קרץ'. לדברי זובקוב, ראשי הממשלות של רוסיה ואוקראינה נתנו הוראות רלוונטיות, כדי לקדם את הנושא, לשרי התחבורה של שתי המדינות. ראש ממשלת אוקראינה, יוליה טימושנקו, אמרה שהעבודה על הפרויקט של מעבר התחבורה דרך המצר צריכה להתחיל בימים הקרובים.
יו"ר מועצת השרים של הרפובליקה האוטונומית של קרים ואסיל דז'ארטה, הודיע שב-21 באפריל 2010 נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב ונשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ' חתמו על הסכם לבניית גשר מעבר למצר קרץ'.
ב-17 בדצמבר 2013 נחתם הסכם בין ממשלת הפדרציה הרוסית לבין קבינט השרים של אוקראינה על פעילות משותפות לבניית מעבר תחבורה דרך מצר קרץ'. קבינט השרים של אוקראינה אישר את ההסכם בינואר 2014.
שינויים מפליגים
בעקבות אירועי יברומאידאן נפלה ממשלת אוקראינה וקמה ממשלה חדשה. הראדה העליונה אישרה בפברואר 2014 הצעת חוק שמשמעותה הייתה פגיעה בשפות האזוריות ובהן הרוסית, שפתם של מרבית תושבי חצי האי קרים.
החוק הפך לאחד הנושאים של ההפגנות בקרים נגד הממשלה החדשה. תושבי חצי האי התקוממו, חמושים וצבא רוסיה השתלטו על קרים, צירי מועצת קרים (ראדה ורקובנה) וחברי מועצת העיר סבסטופול הכריזו על עצמאות מאוקראינה על פי התקדים של קוסובו (לחצי האי קרים היה מעמד של אוטונומיה בתוך אוקראינה). לאחר מכן נערך משאל עם בנושא ההסתפחות לפדרציה הרוסית. התוצאה הרשמית של משאל העם, שפורסמה על ידי הרפובליקה האוטונומית של קרים, הראתה כי 96.77% מהאוכלוסייה הצביעו בעד איחוד האזור עם הפדרציה הרוסית, עם אחוז הצבעה של 83.1%.
בעקבות משאל העם, המועצה העליונה של קרים ומועצת העיר סבסטופול הכריזו על עצמאותה של רפובליקת קרים וביקשו להצטרף לפדרציה הרוסית. באותו יום, רוסיה הכירה ברפובליקת קרים כמדינה ריבונית. משאל העם והסיפוח לא הוכרו על ידי רוב הקהילה הבין-לאומית.
לאחר שינויים אלה בניית הגשר הפכה מנושא בין שתי מדינות לנושא פנימי של רוסיה.
בניית הגשר
לפי טאס"ס, בטרם החלה בניית הגשר בחנו חבלנים 200 דונם באזור החוף והמים ומומחים נטרלו למעלה מ-700 מרגמות, רימוני יד ופצצות מתקופת מלחמת העולם השנייה. בעקבות החבלנים, ארכאולוגים חפרו באזור. למשל, מאובנים של לוויתן קדום וחלק מפסל טרקוטה יווני גדול נמצאו על ידי ארכאולוגים. הם ערכו סקר צלילה של הקרקעית, חפירות מחקר וסריקה גאומגנטית על פני שטח של יותר מ-500 דונם. שוחרי איכות הסביבה מארגונים שונים פעלו לפקח על הציות לכללי איכות הסביבה. לדוגמה, הועברו למקומות בטוחים מעל 100 בעלי חיים בסכנת הכחדה.
הגשר נבנה על ידי חברת "סטרויגזמונטאז'" (Стройгазмонтаж) שבבעלותו של ארקדי רוטנברג. העבודה המקדימה על בניית הגשר החלה במאי 2015. הבנייה העיקרית החלה בפברואר 2016. ב-15 במאי 2018 חנך נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את הגשר. למחרת, הוא נפתח לתנועת כלי רכב. גשר רכבות הנוסעים נפתח ב-24 בדצמבר 2019. תנועת רכבות משא נפתחה ביוני 2020.
פיצוץ הגשר
באמצע אוגוסט 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, השמיע מיכאילו פודוליאק, יועץ לנשיא אוקראינה, איומים באשר לגשר. לדבריו, הגשר הוא מבנה בלתי חוקי, ואוקראינה לא נתנה את הסכמתה לבנייתו. הגשר פוגע באקולוגיה של חצי האי, ולכן יש להורסו.
ב-8 באוקטובר 2022 קרס הגשר חלקית עקב פיצוץ. לטענת רוסיה, משאית ממולכדת התפוצצה על הגשר. הפיצוץ הביא להתלקחותם של שבעה מכלי נפט שנישאו על-ידי רכבת. בתיעוד מהזירה נראה היה כי הכביש ששימש לתנועת מכוניות על הגשר קרס לתוך המים, בעוד קרונות ברכבת משא עלו באש. בנוסף, דווח כי שלושה בני אדם נהרגו עקב הפיצוץ. בעקבות הפיצוץ הופעלה מעבורת בין רוסיה היבשתית לחצי האי קרים, ואילו חברת רכבות קרים הודיעה כי תנועת הרכבות הושעתה.
מאוחר יותר באותו היום, משרד התחבורה הרוסי הודיע על התחדשות התנועה בגשר המחבר את רוסיה לחצי האי קרים, בנתיבים שלא נפגעו מהפיצוץ שאירע בו.
בשעות הבוקר המוקדמות של 17 ביולי 2023 הגשר הותקף בשנית על ידי שני כלי שיט בלתי מאוישים, התקיפה הביאה להשבתת התנועה ושירותי הרכבות בגשר. שני בני אדם נהרגו ואחד נפצע. על פי דיווחים ברשתות החברתיות, הגשר נפגע משני כשב"מים.
מפולת הבוץ בקייב
אסון מפולת הבוץ בקייב, הידוע גם כטרגדיית קורניבקה, התרחש ב-13 במרץ 1961, כאשר גל בוץ שפרץ דרך סכר שהתמוטט קבר תחתיו רחובות באזור מגורים בקייב בירת אוקראינה (אז חלק מברית המועצות). באסון נספו עד 1,500 איש.
מפולת הבוץ נבעה ממאגר של עיסת פסולת מאדמת חמרה, שהיה שייך למפעל לבנים ליד באבי יאר שבקייב. הסכר שסכר את המאגר התמוטט עקב גשם. עיסת בוץ בנפח של לפחות 600 אלף מטר מעוקב גלשה במדרון תלול של גבעה, פרצה לרובע קורניבקה ופגעה ברחובות מגורים, מספר בתי חרושת, אזור חניה של חשמליות ובית קברות וכן בכלי רכב שניצבו בדרכה. שכבת הבוץ שהותירה המפולת הגיעה לעומק של עד ארבעה מטר.
פעולות ההצלה באזור האסון נמשכו ימים אחדים בהשתתפות חיילי הנדסה מהמחוז הצבאי של קייב. באופן רשמי נהרגו באסון 146 אנשים. מחקר שנעשה באוקראינה ב-2012 מעריך שמספרם האמיתי עמד על 1,500.
השלטונות לא פרסמו הודעה רשמית על האסון ולא הותרו אירועי זיכרון לנפגעים.
חקירה נפתחה עקב המפולת. בעקבותיה הועמדו לדין פלילי באשמת רשלנות והורשעו מספר מהנדסים שהיו אחראים לתכנון הסכר שקרס ולתחזוקתו.
נובה זמקי
תולדות העיר
מהמאה ה-10 עד 1918 הייתה העיר בשטח ממלכת הונגריה. בשטח העיירה נבנה מבצר בצורת כוכב, נגד התקפות האימפריה העות'מאנית. העיירה התפתחה סביב המבצר, ומכאן שמה, שמשמעותו היא "טירתו החדשה של הארכיבישוף". בסוף המאה ה-16 ובאמצע המאה ה-17, עד 1685, שלטו הטורקים בנובה זמקי. עקב התקוממויות במאה ה-17 הרסו השליטים ההונגריים את העיירה בשנת 1724, כדי למנוע שימוש במבצרה בתור בסיס למרד.
בשנת 1920, לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, נכללה העיירה בשטח צ'כוסלובקיה. בין השנים 1938–1945 נכללה העיירה בשטח הונגריה. בשנת 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, נפגעה העיירה קשות מהפצצות בעלות הברית. רק חלק קטן מהמבצר עדיין קיים היום, אך המבצר עדיין מופיע בסמל העיירה.
בעיירה כנסייה ומנזר פרנציסקניים שנבנו בסגנון הבארוק המוקדם במאה ה-17 ושופצו במאה ה-18 ובסוף המאה ה-19. בעיירה לוח הנצחה ליהודי העיירה שנרצחו בשואה. בית הכנסת האורתודוקסי של נובה זמקי שופץ ב-1992 והיום הוא אתר היסטורי סלובקי, ואחד מבתי הכנסת הבודדים שעדיין משמשים קהילות יהודיות בסלובקיה למטרות דתיות.
יהודי נובה זמקי
יהודים ראשונים הגיעו לעיר בתחילת המאה ה-18, ייתכן והיו מספר שנים בהן לא היו יהודים באזור בעקבות האיסור על ישיבת יהודים בחבל המכרות שבמרכז סלובקיה. ראשוני הקהילה הממוסדת בעיר הגיעו באמצע המאה ה-19, רובם מהעיירה הסמוכה שוראני. היו בעיירה שתי קהילות יהודיות, נֵאולוגית ואורתודוקסית, והן החזיקו בין היתר בית ספר יסודי (נפרד לכל זרם) חטיבת ביניים נאולוגית, תלמוד תורה אורתודוקסי וישיבה. פעלו בה ארגונים ציוניים ויהודיים שונים וכן מפלגה יהודית שנציגיה נבחרו למועצת העיר.
בשנת 1930 היו בעיירה 2,535 יהודים, שהיוו כ-10% מתושבי העיירה.