cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת פוקלנד
ההתארגנות הבריטית
הארגנטינאים השאירו אחריהם כמויות נכבדות של חומרי לחימה, כולל תותחים, רק"ם, טילים ומערכות מכ"ם, ואף מטוסים ומסוקים שונים. בכללם היו 11 מטוסי פוקרה, 3 מטוסי אימון מדגם אארמקי MB-339, ו-15 מסוקים. כן לכדו הבריטים שתי ספינות קטנות.
משימה נוספת וחשובה ביותר הייתה ניקוי האיים ממוקשים יבשתיים וימיים. שולות מוקשים בריטיות סרקו את מפרץ סטנלי ופורט ויליאם, אך לא נתגלו בהם מוקשים. לעומת זאת, על האיים היו - ועודם - שדות מוקשים רבים, חלקם לא מסומנים. הטיפול במוקשים נמשך לפחות עד שנת 2013, וייתכן שאף עד היום.
כדי למנוע פלישה ארגנטינאית נוספת, החלו הבריטים במאמצים נרחבים כדי לחזק את הגנת האיים, ובמיוחד את האפשרות לתספק אותם בדרך האוויר במהירות. בחודשים הראשונים שלאחר המלחמה שהתה באזור האיים דרך קבע אחת מנושאות המטוסים הבריטיות, ובהם אה"מ אילוסטריוס (Illustrius) שהושקה שבועות ספורים לאחר המלחמה. נושאות המטוסים שהו באזור עד להארכת וחיזוק המסלול בנמל התעופה בסטנלי, והצבת מטוסי קרב מדגם F-4 פנטום במקום. גם בכך לא היה די; בשנים שאחר המלחמה בנו הבריטים במרכז האי בסיס תעופה גדול בשם מאונט פלזנט. בבסיס מוצבים דרך קבע מטוסי קרב (נכון לשנת 2013, מוצב במקום גף מטוסי יורופייטר טייפון), וכן מטוסי תובלה מדגם הרקולס C-130 ומטוסי תדלוק מדגם VC-10. זאת, כדי לאפשר העברה מהירה של אספקה וציוד לאי בעת חירום; מסלולי הנחיתה שנבנו בבסיס מאפשרים נחיתה של מספר רב של מטוסי תובלה גדולים, בעת הצורך.
הרוגים ופצועים
907 גברים ונשים נהרגו במלחמה. לארגנטינה היו 649 הרוגים: לבריטניה היו 258 הרוגים: קצין וחייל נוספים מתו בחודשים שלאחר מכן מפצעיהם, וכך עלה מניין ההרוגים הבריטים ל-260 1,188 ארגנטינאים ו-777 בריטים נפצעו בקרבות.
במהלך המלחמה הסכימו שני הצדדים הלוחמים להכריז על אזור ימי בטוח מצפון לאיים, שבו יוכלו לשהות כלי שיט רפואיים שלהם ולטפל בנפגעים. האזור נקרא Red Cross Box 2 (-50.83333°N, -58.66667°W). בריטניה הציבה באותו אזור את אוניית בית-החולים אוגנדה ושלוש אוניות אמבולנס. ארגנטינה שיגרה למקום שלושה כלי שיט רפואיים. הבריטים, שקלטו גם נפגעים ארגנטינים, העבירו את הפצועים שטופלו ומצבם איפשר זאת אל נמל מונטווידאו שבאורוגוואי.
אובדן מטוסים וספינות
ארגנטינה איבדה 70 כלי טיס - 9 מסוקים ו-61 מטוסים, בהם 13 מטוסי נשר ומיראז', 22 מטוסי A-4 סקייהוק, ו-13 מטוסי תקיפה FMA IA 58 פוקרה. 20 מן המטוסים הופלו באש נ"מ מכל הסוגים: נשק קל, טילי נ"מ אישיים, טילי נ"מ מספינות וטילים מסוללות קרקעיות. 23 מטוסים נוספים הופלו בקרבות אוויר. מטוסים נוספים הושמדו בהפצצה מן האוויר, בחבלה, בתאונות, ועוד. בנוסף, עם כיבוש סטנלי לכדו הבריטים, כאמור, עוד 14 מטוסים ו-15 מסוקים, חלקם במצב טיסה וחלקם פגועים. הארגנטינאים איבדו את הסיירת "גנרל בלגרנו", שתי ספינות תובלה - "איסלה דה לוס אסטדוס" ו"ריו קרקראנה" (Rio Carcarana), והמכמורתנית "נארוואל". שישה כלי שיט נוספים נפגעו, בהם הצוללת "סנטה פה", שנפגעה ממסוקים באיי ג'ורג'יה המזרחית וננטשה על ידי צוותה לאחר שלא הייתה יכולה לשוב ולצלול.
הבריטים איבדו שש ספינות: המשחתות "שפילד" ו"קובנטרי", הפריגטות "ארדנט" ו"אנטילופ", הנחתת "סיר גאלאהאד", ואוניית המשא "אטלנטיק קונביור". הארגנטינאים טענו כי הצליחו לפגוע לפחות באחת מנושאות המטוסים, אך הבריטים הכחישו זאת; בעת שובן לבריטניה לא ניכרו עליהן סימני פגיעה. בנוסף לספינות שהוטבעו, נפגעו עוד שלוש ספינות מלחמה באורח קשה, ארבע באורח בינוני, ושמונה באורח קל. בנוסף איבדו הבריטים 21 מסוקים ו-10 מטוסים; 10 מסוקים אבדו בעת הטבעת "אטלנטיק קונביור" ועוד 10 אבדו בתאונות שונות. שמונה כלי טיס אבדו מאש נ"מ, אך אף מטוס בריטי לא הופל בקרב אוויר.
השלכות פוליטיות
התבוסה במלחמה הביאה להתגברות ההפגנות כנגד המשטר הצבאי בארגנטינה, ונחשבת כאחד הגורמים המרכזיים שהביאו לנפילתו. גלטיירי אולץ לפרוש, ובמקומו מונה ריינלדו ביניונה כנשיא. בבחירות הדמוקרטיות שנערכו ב-10 בדצמבר 1983 זכה ראול אלפונסין, ועם עלייתו לשלטון החל בארגנטינה משטר אזרחי הנמשך עד היום (2021), פרק הזמן הארוך ביותר מאז 1930.
בבריטניה נחשבה המערכה כניצחון גדול, למרות מחירה הכבד בחיי אדם, בציוד ועלותה העצומה - 2.778 מיליארד ליש"ט. גל פטריוטי שטף את בריטניה, הפופולריות של מרגרט תאצ'ר זינקה, וסייעה לה להיבחר לכהונה נוספת ב-1983; פרשנים שונים ראו זאת כתוצאה ישירה של הניצחון, ואילו אחרים סבורים כי הישגה של המפלגה השמרנית נבע מהצמיחה הכלכלית שהביאה המלחמה, בגובה כ-3%. הניצחון במלחמה היה נקודת מפנה, לאחר עשורים של שקיעה צבאית (עם הכישלון במבצע מוסקטר, ב-1956), התפוררותה של האימפריה הבריטית, והמיתון הכלכלי ששרר בבריטניה בשנות ה-70 של המאה ה-20. עשורים אלה הביאו רבים בבריטניה לפקפק בעתידה כמעצמה עולמית; הניצחון במלחמת פוקלנד, שכונה על ידי ראשת הממשלה תאצ'ר "רוח פוקלנד" השיב לבריטים את הביטחון העצמי וסייעו לראשת הממשלה להמשיך במדיניותה הכלכלית.
השפעה חשובה נוספת של המלחמה הייתה אישור מחדש של היחסים המיוחדים בין בריטניה לארצות הברית. נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, ומזכיר המדינה של ארצות הברית, קספר ויינברגר, זכו לעיטור כבוד של מסדר האימפריה הבריטית, כהוקרה על תמיכתכם בבריטניה בעת המלחמה. ואולם, מעבר להבעה טקסית זו, ליכדו בריטניה וארצות הברית את מדיניותם כלפי ברית המועצות, במה שמכונה לעיתים המלחמה הקרה השנייה.
במשך זמן מה מאז תום המלחמה וחידוש הריבונות הבריטית והאוטונומיה של האיים, הממשלה המקומית באיי פוקלנד אסרה על אזרחים ארגנטינאים לבקר באיים.
עם זאת, כיום, לאחר התחממות ביחסים בין בריטניה לארגנטינה בשנות התשעים, יכולים אזרחים ארגנטינאים לבקר באיים, וארגנטינה אף נכללת ברשימת המדינות שאזרחיה פטורים מהצורך באשרת תייר (ויזה) כדי לבקר בה.
מחמוד דבי איטנו
מייג'ור גנרל מחמוד בן אידריס דבי איטנו (בערבית: محمود بن إدريس ديبي إتنو; נולד ב-1 בינואר 1984) ידוע גם בשם מחמוד קאקה, הוא יו"ר מועצת המעבר הצבאית של צ'אד ומכהן דה פקטו כנשיא צ'אד . הוא בנו של נשיא צ'אד המנוח אידריס דבי, שנהרג בקרב בצפון צ'אד, יממה לאחר שנבחר לנשיא ברוב מוחץ של 80%. בעבר שימש השני בשרשרת הפיקוד בהתערבות הצ'אדית בצפון מאלי (FATIM).
אלכסנדר וילוק תאייר
אלכסנדר וילוק תאייר (באנגלית: Alexander Wheelock Thayer; 22 באוקטובר 1817 - 15 ביולי 1897) היה ספרן ועיתונאי אמריקאי, מחבר הביוגרפיה המלומדת הראשונה של לודוויג ואן בטהובן, הנחשבת עדיין, לאחר מספר רב של עדכונים, לספר העיון התקני על המלחין.
חייו
תאייר נולד במסצ'וסטס, ארצות הברית. בעבודתו כספרן בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, נתן דעתו על סתירות רבות בביוגרפיה של בטהובן מאת אנטון שינדלר, מזכירו לתקופת מה של בטהובן, שהופיעה לראשונה בשנת 1840. (חוסר המהימנות של שינדלר והדברים שבדה מלבו נחשפו מאז במלואם על ידי חוקרים מאוחרים יותר). ב-1849 הפליג תאייר לאירופה לעסוק שם במחקרים משלו, שלשמם למד גרמנית ואסף חומר מידע. לאחר שנים של עבודה כעיתונאי למחייתו ותלאות רבות, מונה לבסוף לקונסול ארצות הברית בטריאסטה, אז תחת שלטו האימפריה האוסטרו-הונגרית. במשרתו זו יכול היה להתפנות למלאכה שלקח על עצמו. המהדורה הראשונה של הביוגרפיה, שיצאה בשלושה כרכים בשפה הגרמנית והקיפה את חיי בטהובן עד 1816, יצאה לאור בין 1866 ל-1879. הביוגרפיה הושלמה על ידי עמיתו הגרמני של תאייר, הרמן דייטרס, ולאחר מותו של דייטרס המשיך בעבודה הוגו ריימן, שיצר את כרכים 4 (1907) ו-5 (1908) על פי רשימות מעזבונו של תאייר, המכסות את השנים 1817 עד מותו של בטהובן ב-1827.
עבודתו של תאייר על בטהובן מציבה רף מחייב לאמות מידה מודרניות של דיוק, מחקר ואנליזה בביוגרפיה.
בשנת 1865 כתב תאייר:
הנרי אדוארד קרנביל, שיצר את המהדורה האנגלית הראשונה של הביוגרפיה ב-1921, כתב על תאייר ב-1917:
את הגרסה האחרונה עד כה של הביוגרפיה עדכן וערך אליוט פורבס.
תאייר כתב גם שישה מאמרים ביוגרפיים פורצי-דרך על משפחת באך, הנדל, היידן, גלוק ובטהובן ב"ציקלופדיה האמריקאית החדשה" של אפלטון (Appleton’s New American Cyclopaedia) בשנים 1858-61, שלושה מאמרים על דוסק, גירובץ (Adalbert Gyrowetz) וסליירי, שהופיעו כסדרה בכתב העת דווייט בשנים 1861, 1863 ו-1864. כן כתב כעשרים ערכים הנוגעים לבטהובן בגרוב. מאמריו, שהוכתרו בשם "מתוך יומני" והתפרסמו בכתב העת דווייט בין 1852 ל-1858 עוסקים בנושאים שונים ומשונים, ממזמורי תפילה של אינדיאנים ועד ג'ני לינד. תאייר הוציא ב-1862 קובץ סיפורים קצרים, בהם הנובלטה "סיניור מאזוני".
מבצר לוהאגאר
מבצר לוהאגאר (בהינדית: लोहागढ़ दुर्ग באנגלית: Iron Fort - מבצר הפלדה) הוא מבצר מהמאה ה-18 הממוקם בעיר באראטפור, שבמחוז ראג'סטאן, הודו.
המבצר נבנה בשנת 1733 על ידי קונוואר מהרג'ה סוראג' מאל, שהיה שליט באראטפור ותוכנן כך שיהיה בלתי ניתן לחדירה.
בשנת 1803, ניסה הלורד ג'רארג לייק (Gerard Lake) לפוצץ את המבצר באמצעות תחמושת רבה אך הניסיון נכשל.
בשנת 1805, הטיל הלורד לייק מצור על המבצר שנמשך יותר משישה שבועות.
מאפיינים
המבצר נבנה על אי מלאכותי במרכז העיר וכולל מספר מבנים, חומותיו עשויות בוץ עבה שפגזי תותח שקעו בו וכל ניסיונות התקיפה נגדו עלו בתוהו.
אל המבצר ניתן להיכנס דרך שני שערים מרכזיים:
סם ווטרסטון
סמואל אטקינסון "סם" ווטרסטון (באנגלית: Samuel Atkinson "Sam" Waterston; נולד ב-15 בנובמבר 1940) הוא שחקן אמריקאי זוכה פרס אמי, פרס גלובוס הזהב ומועמד לפרס האוסקר. הוא ידוע במיוחד בזכות גילום דמותו של ג'ק מק'קוי בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר".
ביוגרפיה
ווטרסטון נולד בקיימברידג' (מסצ'וסטס) שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-אפיסקופלית ממוצא סקוטי ואנגלי.
ווטרסטון למד באוניברסיטת ייל.
קריירה
לאחר לימודיו הוא שיחק כהמלט במחזהו של שייקספיר, וכבנדיקט ב"מהומה רבה על לא דבר".
בשנת 1984 כיכב בסרט הדרמה "דמעות של שתיקה". זהו סרט הקולנוע הראשון של במאי הטלוויזיה הבריטי רולנד ג'ופה. הסרט מתאר ידידות מופלאה בין עיתונאי אמריקאי ועוזרו הקמבודי, ומבוסס על סיפור אמיתי של כתב הניו יורק טיימס סידני סאנברג, אותו גילם ווטרסטון ואף קיבל מועמדות באותה שנה לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
הוא שיחק בסרטים, בהם "חנה ואחיותיה" של וודי אלן, וזכה בפרס גלובוס הזהב ב-1993. ווטרסטון שיחק את הנשיא אברהם לינקולן במספר הזדמנויות.
בשנת 1994 הוא החל להופיע בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר" בעונה החמישית שלה, כשהחליף את מייקל מוריארטי. הוא גילם את התובע המחוזי ג'ק מק'קוי במשך כל עונותיה של הסדרה עד לביטולה ב-2010. בשנת 2022 שב לגלם את דמות זו בעונה ה-21 במספר.
תור היירדאל
תור היירדאל (בנורווגית: Thor Heyerdahl, יפא: ; 6 באוקטובר 1914 – 18 באפריל 2002) היה הרפתקן, חוקר ארצות, ארכאולוג, אנתרופולוג, אתנוגרף ופעיל איכות הסביבה נורווגי בעל רקע בזואולוגיה, בוטניקה וגאוגרפיה.
היירדאל התפרסם כמארגן מסע "קון-טיקי" בשנת 1947, שבו הפליג על גבי רפסודה שנבנתה ביד 8,000 קילומטרים על פני האוקיינוס השקט מאמריקה הדרומית לארכיפלג של איי טואמוטו. המסע נועד להדגים שאנשים קדומים היו יכולים לעשות מסעות ים ארוכים, וליצור קשרים בין תרבויות, ובמטרה להוכיח שילידי פולינזיה היגרו מאמריקה הדרומית ולא מדרום-מזרח אסיה כפי שסברו כל האנתרופולוגים האחרים. תאוריה זו קשורה למודל הדיפוזיוניסטי של התפתחות התרבות.
היירדאל ערך גם מסעות אחרים כדי להדגים את האפשרות למגע בין עמים קדומים נפרדים, בעיקר משלחת רע II בשנת 1970, כשהפליג מהחוף המערבי של אפריקה לברבדוס בסירת גומא פפירוס. ב-1984 הוא מונה למשרת חוקר ממשלתי (בנורווגית: statsstipendiat).
הוא מת ב-18 באפריל 2002 בכפר קולה מיקרי (Colla Micheri), במחוז ליגוריה באיטליה, בעת ביקור אצל בני משפחה קרובים. ממשלת נורווגיה ערכה לו הלוויה ממלכתית בקתדרלת אוסלו ב-26 באפריל 2002.
במאי 2011 נוספו הארכיונים של תור היירדאל לרשימת "תוכנית זיכרון עולם" של אונסק"ו. ארכיון היירדאל משתרע על פני השנים 1937–2002 וכולל את אוסף הצילומים שלו, יומנים, מכתבים פרטיים, תוכניות למשלחות, מאמרים, קטעי עיתונים, ספר מקורי וכתבי יד של מאמרים. ארכיון היירדאל מנוהל על ידי מוזיאון קון-טיקי והספרייה הלאומית של נורווגיה.
נעורים והשכלה
תור היירדאל נולד ב-6 באוקטובר 1914 בעיירה לרוויק השוכנת כ-100 קילומטרים דרומית-מערבית לאוסלו בירת נורווגיה, שם ניהל אביו, שהגיע במקור מכריסטיאניה (כיום חלק מאוסלו) מבשלת בירה. כצאצא היחיד של הורים קשישים, תור היירדאל (1869–1957) ואליסון לינג (Alison Lyng; 1873–1965), הוא גדל כשהוא מוגן ומפונק, אך ניתנה לו גם יד חופשית. כילד צעיר גילה היירדאל עניין רב בזואולוגיה, בהשראת אמו, שהתעניינה מאוד בתיאוריה של צ'ארלס דרווין בנושא אבולוציה. עבור האוסף של חיות קטנות, חיפושיות, חרקים וביצי ציפורים של תור, העמיד האב חדר משופץ במבנה מבשלת הבירה, אותו כינה הילד בגאווה "המוזיאון הזואולוגי", והמוצג העיקרי היה צפע אירופאי. כילד הוא פחד ממים לאחר שטבע כמעט פעמיים. בנערותו הוא סירב ללמוד לשחות, עד שנפל לנהר סוער בטהיטי בשנת 1937 ונאלץ להילחם על חייו.
בניגוד לחבריו לבית הספר, הוא לא התעניין בספורט, למעט ריצה וטיפוס, אלא אהב לבלות בהרים הסמוכים עם אוהל ושק שינה. אולה ביורנבי (Ola Bjørneby), מתבודד מבוגר שגר בדיר כבשים נטוש וידע להסתפק ברהיטים עשויים גדמי עצים, אבנים וענפי אשוח, העניק לילד טעם לחיים בתנאים הפרימיטיביים ביותר. כבר בתקופה זו הייתה בו תשוקה רצינית לבלות זמן באזור שהציוויליזציה לא נגעה בו. בגיל 16 פיתח היירדאל תיעוב כלפי העולם המודרני, שהלך והתרחק מהטבע, ובכך, לדעתו, התנתק משורשיו האמיתיים. כבר אז התגבש במוחו הרעיון לעזוב את אירופה ולהתגורר במקום שה"קידמה" עדיין לא נגסה בו. על מנת לצבור ניסיון, ארגן היירדאל סביבו קבוצה שערכה מסעות ארוכים באזורים המבודדים של נורווגיה. הוא רכש כלב האסקי סיבירי שסחב מזחלת עם מזון ונהג לערוך טיולים ארוכים יחד עם ידידו אריק הסלברג (Erik Hesselberg), כשהם לנים תחת כיפת השמיים או באיגלו שבנו בעצמם. הם מימנו מסעות אלו באמצעות כתיבת כתבות בעיתונים. התוכנית שנרקמה במוחו הייתה לפגוש נערה, שמאמינה כמוהו בחזרה אל הטבע, ויחד לעבור להתגורר באחד מאיי פולינזיה. איי פולינזיה נבחרו בשל היותם רחוקים מאירופה, אך בה בעת ניתן היה להשיג בהם צורכי קיום בסיסיים ללא מאמץ רב. הוא פגש את ליב (Liv Coucheron-Torp), שעתידה הייתה להיות אשתו הראשונה, בטקס הסיום של בית הספר התיכון, והיא הביעה עניין בתוכניתו והסכימה להצטרף אליו.
בשנת 1933 החל היירדאל ללמוד זואולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטת אוסלו, וליב החלה ללמוד שנה אחת אחריו כלכלה באותה אוניברסיטה. קריסטינה בונווייה, הפרופסור שלימדה אותו זואולוגיה, לימדה את תלמידיה גם אנתרופולוגיה פיזית. במקביל קרא היירדאל כל מה שהצליח למצוא על איי פולינזיה. למזלו הסכים ביארנה קרופליאן (Bjarne Kroepelien), סוחר יין עשיר, להעמיד לרשותו את האוסף שלו שהיה הספרייה הפרטית הגדולה ביותר בעולם באותה תקופה על פולינזיה. קרופליאן חי שנתיים בטהיטי בתקופת מלחמת העולם הראשונה ונישא לבתו של הצ'יף (Teriieroo), עד שמתה מהשפעת הספרדית. אוסף זה נרכש מאוחר יותר על ידי ספריית אוניברסיטת אוסלו מיורשי קרופליאן והוצב במחלקת המחקר של מוזיאון קון-טיקי.
לאחר שבעה סמסטרים והתייעצויות עם מומחים בברלין, פותח פרויקט בחסות הפרופסורים לזואולוגיה של היירדאל, קריסטינה בונווייה והיילמר ברוך (Hjalmar Broch). הוא היה אמור לבקר בכמה קבוצות איים מבודדים באוקיינוס השקט שמעולם לא היו מחוברות ליבשת, ולחקור כיצד בעלי החיים המקומיים מצאו את דרכם לשם. מוריו שכנעו את הוריו לממן את המסע, והוריו הצליחו לשכנע את הוריה של ליב להסכים לנישואיה של בתם היחידה עם היירדאל, ולתוכנית של הזוג לצאת לפולינזיה. לאחר שבדקו בדקדקנות את התנאים באיים השונים החליטו היירדאל וליב על האי פאטו היווא בקבוצת איי מרקיז שבפולינזיה הצרפתית. השניים נישאו בערב חג המולד 1936 והפליגו למחרת לטהיטי, בירת פולינזיה הצרפתית. היירדאל היה אז בן עשרים ושתיים ואשתו בת עשרים.
פאטו היווא (1938-1937)
בחג המולד של שנת 1936, יום לאחר נישואיו לליב הפליגו בני הזוג, תחילה למרסיי, ומשם במסע שארך שישה שבועות לטהיטי, מרכז השלטון הצרפתי בפולינזיה, ושם אומצו בידי המנהיג הפולינזי הראשי "טרייארו" (Teriieroo), שהיה אבי אשתו של ביארנה קרופליאן, שבספרייה העשירה שלו השתמש היירדאל לשם לימוד על פולינזיה. בטהיטי למדו בני הזוג את מנהגיהם ואורח חייהם של הפולינזים. מטהיטי יצאו בני הזוג, בהפלגה על סקונר שאסף קופרה מאיי מרקיז במסע שארך שלושה שבועות, והגיעו ליעדם, האי פאטו היווא, בתחילת 1937. לכאורה הייתה להם משימה אקדמית, לחקור את התפשטותם של מיני בעלי חיים בין איים, אך למעשה הם התכוונו "לברוח לים הדרומי", ולעולם לא לחזור הביתה.
האי פאטו היווא, שמוצאו געשי, משתרע מצפון לדרום כשבמרכזו רכס הרים גבוה (הפסגה הגבוהה ביותר בגובה 960 מטרים), והוא האי הדרומי ביותר בקבוצת איי מרקיז. על אף מימון המשלחת על ידי הוריהם, הגיעו בני הזוג לאי חסרי "ציוד, כלי נשק או רדיו". תושבים בטהיטי, שכנעו אותם לקחת מצ'טה וסיר בישול. בני הזוג שהו על האי והאי הסמוך היווא אואה (כ-100 קילומטרים צפונית-צפונית-מערבית) כשמונה חודשים. בתחילה החיים אכן נראו להם כגן עדן עלי אדמות. האי היה עשיר במים ובעצי פרי ואקלימו נוח, והם התיישבו בעמק אומאה, מעל ליישוב הראשי באי. החיים בתנאים פרימיטיביים כאלה היו משימה קשה, אך הם הצליחו לחיות מפרי הארץ ולעבוד על יעדיהם האקדמיים, על ידי איסוף ולימוד של דגימות זואולוגיות ובוטניות. הם גילו חפצים יוצאי דופן, האזינו למסורות ההיסטוריה בעל פה של הילידים, ושמו לב לרוחות ולזרמי האוקיינוס הנפוצים.
המצב השתנה כשהמקומיים החלו להתנכל לבני הזוג על רקע היותם פרוטסטנטים בעוד שהאוכלוסייה המקומית הייתה קתולית. בני הזוג נאלצו, לפיכך, לעבור מצדו המערבי המוגן מרוח והמאוכלס של האי לצדו המזרחי, והתיישבו באחד העמקים הקטנים, הכמעט נטושים, בצד המזרחי של האי. שם הם יצרו את ביתם המסודר המכוסה בסכך בעמק אויה (Ouia).
בצדו המזרחי של האי חיו שני אנשים בלבד, פולינזי זקן בשם טאי טטוא (Tei Tetua) ונכדתו המאומצת בת ה-12, שהתיידדו עם בני הזוג. לאחר שמצא בשני האיים בהם ביקר חפצי אבן (פסלים ותבליטים) הדומים לפסלים באמריקה הדרומית, והאגדות שסיפר טאי טטוא להיירדאל על האב הקדמון של הפולינזים הקרוי "טיקי", וכיצד הגיע טיקי לפולינזיה ממזרח, החל היירדאל לפקפק בתאוריה הרווחת על הדרך בה הגיעו תושביה הקדומים של פולינזיה. בזמנו היה מוסכם על כל החוקרים כי בעוד שהצמחייה ובעלי החיים המקומיים הגיעו עם הזרמים הימיים מאמריקה הדרומית הקרובה יחסית, התושבים הגיעו מדרום-מזרח אסיה. היירדאל תהה מדוע, על פי התאוריה המקובלת, הגיעו התושבים מדרום-מזרח אסיה, מסע בן 10,000 ק"מ ממערב למזרח כנגד הרוח הנושבת תמיד ממזרח למערב. תהיות אלו עתידות לשנות את חייו, ומאז הוא התמסר לאתנולוגיה וארכאולוגיה.
התנכלויות חוזרות ונשנות מצד התושבים על הרקע הדתי, ומצבה הגופני של ליב שהלך והתערער, והעובדה שבאי לא הייתה כל אפשרות לקבל טיפול רפואי, אילצו את בני הזוג להודות בכישלון רעיון החזרה לטבע, והם החליטו לחזור לנורווגיה. הם עלו בטהיטי על הספינה בחזרה לאירופה ב-27 בדצמבר 1937, שנה בדיוק מהיום שיצאו להרפתקה.
האירועים סביב שהותו באיי מרקיז, רוב הזמן בפאטו היווא, סופרו לראשונה בספרו På Jakt etter Paradiset ("בחיפוש אחר גן העדן", 1938), שנכתב יחד עם ליב. הספר יצא לאור בנורווגיה בהוצאת גילנדנדל (Gyldendal) באוסלו, אבל כמעט שלא נמכר למרות הביקורות הטובות ביותר. הוא מעולם לא תורגם, כנראה גם בגלל מלחמת העולם השנייה שפרצה זמן קצר אחר-כך. מאוחר יותר שוכתב הספר באנגלית לאחר הצלחת ספרו על מסע קון-טיקי בשם "פאטו-היווא, בחזרה לטבע" (Fatu-Hiva, Back to Nature). על פי הערת המחבר יצירתו הראשונה לא הייתה מעודכנת. סיפור התקופה ששהה בפאטו היווא וסיורו באיים השכנים היווא אואה (Hivaoa) ומוהוטני (Mohotani) מופיע גם בספרו "הארץ הייתה ירוקה ביום השביעי" (Green Was the Earth on the Seventh Day) שיצא ב-1996 בהוצאת רנדום האוס.
היירדאל מסכם את השנה בפולינזיה בספרו כך:
קנדה, ארצות הברית ומלחמת העולם השנייה (1939–1945)
באביב 1938 חזרו בני הזוג לנורווגיה, הם רכשו בקתת עץ מעל לילהאמר, וב-26 בספטמבר 1939 נולד בנם הבכור תור. בנורווגיה נטש היירדאל את מחקריו בזואולוגיה והחל במחקר יסודי על מנת לבחון את התאוריה שלו לגבי מקור הגזע הפולינזי ותרבותו. הוא העלה רעיון שההגירה לפולינזיה התבססה על משטר הזרמים והרוחות הקבוע באוקיינוס השקט, המושפע מסיבוב כדור הארץ, והיפנה, לפיכך, את מאמצי החיפוש שלו למקורו של הגזע הפולינזי לחופי אמריקה הדרומית. הוא ניצל שוב את הספרייה של קרופליאן להכנת כתב יד בנושא בשפה האנגלית: "פולינזיה ואמריקה" (Polynesia and America). פגישה מקרית עם אייוור פוגנר (Iver Fougner), נורווגי לשעבר שחי במערב קנדה, כחלק מקהילה של נורווגים לשעבר שעקרו למקום ממינסוטה בתחילת המאה ה-20, עוררה את עניינו בתרבות של האינדיאנים שחיו בעמק בלה קולה (Belle-Coola) בדרום-מערב הפרובינציה קולומביה הבריטית שבמערב קנדה, ולכן החליט היירדאל שעל מנת להשלים את המחקר הוא צריך להגיע לקנדה. איל הספנות הנורווגי תומאס אולסן הביע עניין ברעיון המהפכני של היירדאל ואיפשר למשפחתו להפליג באחת מהספינות שלו לוונקובר שבמערב קנדה ב-1939 תמורת תשלום סמלי.
באותה תקופה היו לפחות שתי תזות סותרות רלוונטיות: הרופא, הפוליטיקאי והאנתרופולוג הניו זילנדי סר פיטר באק סבר כי פולינזיה יושבה דרך מלנזיה, מהסיבה היחידה לכאורה שזה לא יכול היה לקרות דרך מיקרונזיה. האתנולוג השווייצרי אלפרד מטרו סתר זאת מכיוון שקבוצות הדם של ילידי מלנזיה ופולינזיה לא התאימו. בשל הידע שצבר על זרמי האוקיינוס, הכריז היירדאל כי שתי הדעות הטכניות מיותרות מכיוון שזרם קורושיו עולה מהפיליפינים דרך יפן בצפון האוקיינוס השקט מאסיה לצפון-מערב אמריקה, שם הוא פונה לאיי הוואי ולפולינזיה. בחלק גדול מהדרך מאמריקה לפולינזיה, נעזרו יורדי הים ברוחות הסחר מאחוריהם בנוסף לזרם. איש לא שקל בעבר מהלך אפשרי זה של התיישבות, אם כי היה ידוע כי האוכלוסייה שהתיישבה באיי קולומביה הבריטית ודאי הגיעה מאסיה, ועדיין חיה בתקופת האבן כשהאירופים הראשונים הגיעו.
ראשית, חקר היירדאל חומרים בוונקובר שלא היו זמינים בנורווגיה:.
תמונות וחפצים משל בני שבט הבלה קולה הזכירו באופן מדהים את חפצים פולינזים דומים. קווי דמיון אחרים בין פולינזים לאינדיאנים אמריקאים היו היעדר כלי חרס ואריגה, תנורי אדמה להכנת מזון, בגדים עשויים קליפות שהושרו במים ואז רוככו באמצעות פטישי עץ, גרזני אבן, דמיון בקרסי דיג, באלות, בכלי נגינה ובכלים אחרים, סירת שלחים כפולה (קאנו נתמך בשני מצופים) המאפשרת שיט בים ומנהגים דומים. היירדאל התיישב לכן בבלה קולה כדי להשלים את מחקריו באתר.
באפריל 1940 כבשה גרמניה הנאצית את נורווגיה והמשפחה נתקעה בתחילה בקנדה ללא כסף. היירדאל לא הצליח לנסוע הביתה, אך גם לא קיבל אישור עבודה מכיוון שנכנס לארץ באשרת סטודנטים. הנורווגים היו גם "במקרה הטוב לא רצויים", מכיוון שהיו שמועות בארצות הברית ובעקבות זאת גם בקנדה כי נורווגיה הצטרפה מרצון לנאצים. היירדאל נאלץ להפסיק את עבודתו בבלה קולה ולחפש פרנסה. הוא ניסה למכור את האוסף האתנוגרפי מפאטו היווא, אך נכשל. המשפחה גדלה, ליב ילדה (15 בספטמבר 1940) את ילדם השני, ביורן. למזלו איתר אותו תומאס אולסן ודאג לשלוח לו סכומי הכסף הדרושים להישרדות עד שיוכל לכלכל שוב את משפחתו. המשפחה עברה לבולטימור בארצות הברית שם עבד היירדאל כשומר במספנה. מפגש עם פרופסור אייזיאה באומן פתח בפניו את הדלת להצטרף למועדון מגלי הארצות (The Explorers Club) היוקרתי בניו יורק. היירדאל פרסם לראשונה את התאוריה שלו בביטאון International Science שיצא לאור בניו יורק בשנת 1941, כשעבד במוזיאון של קולומביה הבריטית. מאמר של הניו יורק טיימס על עבודתו של היירדאל הודפס מחדש במקביל לתגובה חריפה של האתנולוגית הפופולרית מרגרט מיד, שעוררה שנים של מחלוקת נגד התאוריות של היירדאל.
בסוף 1941 הצטרפה גם ארצות הברית למלחמה והיירדאל החליט להצטרף למאמץ המלחמתי. הוא פנה למשרד הגיוס הנורווגי בניו יורק, נשלח לעיירת חוף קנדית בנובה סקוטיה (9 ביולי 1942) שם הוא התגייס לכוחות המזוינים הנורווגיים. בהמשך קיבל הכשרה כמפעיל רדיו וכצנחן בטורונטו בקנדה, נשלח לפלוגת הצנחנים בבריגדה הנורווגית בסקוטלנד וב-1944 הוצנח בפינמרק שבצפון נורווגיה והשתתף ב-1944/45 כסגן בשחרור פינמרק, מבלי שירה אפילו פעם אחת. במהלך המלחמה זכה להכיר היירדאל חברים רבים, שניים מהם הצטרפו אחר כך למסע קון-טיקי. בסוף המלחמה במאי 1945 סיים היירדאל את לימודיו והצליח לחדש את מחקרו התרבותי-היסטורי.
מסע קון-טיקי (1947)
לאחר המלחמה חזר היירדאל לארצות הברית כדי להמשיך את לימודיו. הוא העלה תאוריה על פיה מקורם של הפולינזים בעם מגזע לבן שחי באזור אגם טיטיקקה שבבוליביה, עם שבנה את העיר טיוואנאקו, ושהובס על ידי שבטים אינדיאנים שקדמו לאינקה. על פי אגדות האינקה עמד בראש העם הלבן אל בשם "ויראקוצ'ה". היירדאל חקר ומצא כי שם זה אינו שמו המקורי. השם המקורי של מלך השמש, שליטם של "האנשים הלבנים", היה "קון-טיקי" ופירושו "טיקי השמש". לא היה ספק בליבו שהמנהיג האל טיקי, אשר לדברי האינקה גורש מפרו אל הים על ידי אבות אבותיהם, זהה היה עם טיקי בן-השמש אשר הפולינזים ראו בו את אבי גזעם. היירדאל לא ראה את הקולוניזציה של פולינזיה מאסיה כבלתי אפשרית, אך קשה יותר מכיוון שהיא דרשה להפליג נגד כיוון זרם הומבולדט ורוחות הסחר.
בשנת 1946 הוא סיים טיוטה מחודשת של התאוריה שלו. הטיוטה, שכותרתה "פולינזיה ואמריקה" (Polynesia and America), השתרעה על כ-600 עמודים בכתב יד, שאותה הוא עתיד להרחיב בספר "אינדיאנים אמריקניים באוקיינוס השקט" (American Indians in the Pacific) שיצא לאור ב-1952. כתב היד של "פולינזיה ואמריקה" נשלח לחלק מהחוקרים המובילים בארכאולוגיה ואנתרופולוגיה בארצות הברית ובקנדה. היירדאל ניסה גם לפרסם את התאוריה במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק, אך נדחה. התכתובות מתקופה זו מצביעים על כך שכישלונו של היירדאל להשיג הכרה בתאוריה שלו גרם לו להיות מתוסכל ועוין כלפי הקהילה המדעית בכלל, ונראה שהיירדאל חשב שהוא יצליח למשוך תשומת לב לרעיונותיו רק אם יעשה לעצמו שם באמצעות אירוע מרכזי. השינוי חל דווקא בעת ביקור מאכזב אצל האנתרופולוג פרופסור הרברט ספינדן, המנהל של מוזיאון ברוקלין בניו יורק. ממנו שמע היירדאל חוות דעת פסקנית: "לא היו לאינדיאנים אמצעי תחבורה ימיים". על טענתו "היו להם רפסודות מעץ בלזה" נענה בבוז: "נראה אותך מגיע מפרו לפולינזיה על רפסודת בלזה". היירדאל החליט להיענות לאתגר. הוא החליט לבנות עותק של רפסודת בלזה של הילידים על בסיס הדיווחים והשרטוטים של רפסודות האינקה שערכו הקונקיסטאדורים הספרדים, ולהפליג איתה מפרו לפולינזיה. את הרפסודה הוא כינה "קון-טיקי" על שם האל וראש השבט האינדיאני שעל פי האגדות הוביל את ההגירה מערבה. זו הייתה החלטה מפתיעה משום שהיירדאל מעולם לא השיט סירה, וחשש ממים מכיוון שכמעט טבע פעמיים בילדותו. שנים אחר כך סיפר שהיו תקופות בכל מסע רפסודה שלו כאשר חשש לחייו.
ספר שכתב היירדאל בעקבות המסע היה לרב-מכר ותורגם ל-70 שפות. הסרט הדוקומנטרי על פעילות המשלחת זכה בפרס האוסקר לשנת 1952. סרט נורווגי המציג גרסה דרמטית של הסיפור יצא לאקרנים ב-2012 וגם הוא היה קרוי קון-טיקי. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-85, ופרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-70.
ב-28 באפריל 1977, 30 שנים לאחר הפלגת הקון-טיקי, נערך בנמל קייאו טקס הנצחה של האירוע שבו נכח תור היירדאל, שהתקבל קודם לכן על ידי נשיא פרו אלברטו פוג'ימורי, ונתלה שלט מברונזה המנציח את מסע קון-טיקי מול השלט שהנציח את שני מסעותיו של אלברו דה מנדניה למלנזיה ולפולינזיה שיצאו מאותו נמל.
עם השנים, נעשו כמה שחזורים של מסע קון-טיקי. הבולט בהם היה מסעה של הרפסודה טנגארואה שיצאה מפרו ב-28 באפריל (באותו יום בשנה שקון-טיקי הפליגה מפרו) 2006. הצוות הנורווגי של הרפסודה (שכלל את נכדו של היירדאל) השתמש במפרש טוב יותר ובמתקן הניווט האינדיאני המכונה גווארה (guara), סוג של חרב שהיירדאל ידע עליו, אבל לא השכיל להשתמש בו. שני שיפורים אלו ובחירת נתיב שהתחשב בזרם הומבולדט גרמו לכך שרפסודה זו עשתה את הדרך ב-30 יום פחות מהמסע המקורי של קון טיקי.
למרות הצלחת המסע, כמעט כל האנתרופולוגים במאה ה-21 אינם מקבלים את התאוריות של היירדאל. התאוריה המקובלת, על בסיס הוכחות בלשנויות, פיזיות וגנטיות, היא שפולינזיה יושבה בהדרגה על ידי תושבים שמקורם באסיה. קיימות אומנם הוכחות לקשרים בין פולינזיה לבין אמריקה הדרומית (בייחוד הבטטה, שאין ספק שמקורה באמריקה הדרומית והיא נפוצה בפולינזיה), אך ההנחה היא שהקשרים היו בכיוון ההפוך ממה ששיער היירדאל, ובפועל פולינזים הגיעו לאמריקה הדרומית ולא ילידי אמריקה הדרומית הגיעו לפולינזיה.
"אינדיאנים אמריקאים באוקיינוס השקט" (1952)
מסע קון-טיקי הפך את היירדאל למפורסם. אף שלא היה לו תואר אקדמי הוא היה מרצה מבוקש, גם במוסדות אקדמיים. ב-23 בספטמבר 1949 הוא הרצה באקדמיה המלכותית השוודית למדעים, וב-1950 קיבל את מדליית רציוס מכסף (Anders Retzius medalj) של החברה השוודית לאנתרופולוגיה וגאוגרפיה (Svenska Sällskapet för Antropologi och Geografi). החלטה זו להעניק פרס לאדם חסר תואר אקדמי ובלי כל פרסום מדעי גרמה לקבוצה של מדענים, ובהם הבוטנאי קרל סקוטצברג, האנתרופולוג רפאל קרסטן והארכאולוג סטיג ריידן (Stig Rydén) לפרסם מאמרים השוללים את התאוריה בבסיס המסע של קון-טיקי. רק ב-1951, ארבע שנים אחרי המסע, הוא הוזמן להרצות בחברה הגאוגרפית הנורווגית (Det norske geografiske Selskab), ההרצאה הייתה הצלחה, והוא הוזמן להרצאה נוספת בחברה הגאוגרפית שבה נכח הוקון השביעי, מלך נורווגיה. היירדאל התקבל כחבר של כבוד בחברה הגאוגרפית וקיבל תואר של מפקד במסדר אולף הקדוש.
במקביל הוא פיתח את ההשערה שלו על הדרך שבה יושבה פולינזיה ופרסם אותה בספר בן 820 עמודים: "אינדיאנים אמריקאים באוקיינוס השקט: התאוריה מאחורי משלחת קון-טיקי" (American Indians in the Pacific: The Theory Behind the Kon-Tiki Expedition) שיצא לאור ב-1952 בהוצאת George Allen & Unwin Limited. הספר ספג ביקורת בקרב הקהילה המדעית. המבקרים הצביעו על חוסר הסבירות להשתלט על המידע בתחומים כל כך מגוונים. הידע מוגבל בפרטים של היירדאל, ומעל לכל האופן הבררני שבו ניגש לפרטים אלה, ההתעלמות מעובדות שסתרו את התאוריה שלו, והסתירות הפנימיות היו הנושאים החוזרים העיקריים בביקורות, ובדרך כלל השוו אותם להתלהבות היתר של היירדאל לגבי המסקנות שלו. בודדים תמכו בהיירדאל, ובהם חברו הבוטנאי אולוף סליג (Olof Selling) ששיבח במאמר בעיתון את הספר כ"כרך מאסיבי, מאורגן וכתוב בבירור לקהל המדעי, אך עם זאת מהנה לקהל הרחב. מלא עד הקצה בתוכן דרמטי, ומרגש כמו סיפור בלשי". ועם כל זאת, גם המבקרים החריפים ביותר מציינים שתרומתו העיקרית של היירדאל לשיח המדעי לא הייתה בהצגת פתרון לבעיה, אלא בהצבת אתגר באמצעות התאוריה שלו: האתגר שלא לקחת דבר כמובן מאליו, ולהמשיך לפתח ולהתווכח על הנרטיב של המחקר הקיים.
תמצית התאוריה
תמצית התאוריה שהציג היירדאל בספר, ושקיבלה את הכינוי "תאוריית קון-טיקי", היא שפולינזיה יושבה בשני גלי הגירה שונים. בגל ההגירה הראשון הגיע עם המכונה "גברים לבנים מזוקנים" (White bearded men): קבוצה תרבותית מאוד השייכת לגזע הלבן שבניה מאופיינים על ידי גולגולת בעלת מצח גבוה, עור בהיר, עיניים כחולות, שיער בהיר או אדום, קומה גבוהה וזקנים. הם הצטיינו בכישורי הניווט שלהם, יכולות גילוף באבן, והתרבות שלהם הייתה מבוססת על פולחן השמש. מוצא הגברים הלבנים המזוקנים, לטענת היירדאל, הוא מעבר לאוקיינוס האטלנטי, והם יצרו את התרבויות המפותחות של אמריקה המרכזית והדרומית. קבוצה מעם זה נאלצה לגלות ממולדתה סביב טיוואנאקו, בבוליביה המודרנית, בסביבות שנת 500 לספירה, ומצאה מקלט באוקיינוס השקט בהנהגתו של המנהיג קון טיקי ויראקוצ'ה (Con Ticci Viracocha).
הביקורת על התאוריה
התאוריה של היירדאל על מוצאם של ילידי פולינזיה לא התקבלה בקרב אנתרופולוגים. עדויות פיזיות ותרבותיות מוכיחות שפולינזיה יושבה ממערב למזרח, וההגירה החלה מיבשת אסיה, ולא מאמריקה הדרומית. בדיקות גנטיות שנערכו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, מצאו כי ה-DNA המיטוכונדרי של ילידי פולינזיה דומה יותר לאנשים מדרום-מזרח אסיה מאשר לאנשים מאמריקה הדרומית, והראו שכנראה אבותיהם הגיעו מאסיה.
האנתרופולוג והארכאולוג רוברט סאגס (Robert Carl Suggs) כלל פרק שכותרתו "מיתוס קון-טיקי" בספרו על פולינזיה משנת 1960, והגיע למסקנה כי "תאוריית קון-טיקי סבירה בערך כמו סיפורי אטלנטיס, מו ו'ילדי השמש'. כמו רוב התיאוריות הללו, היא מספקת קריאה קלה ומלהיבה, אך ערכה, כדוגמה לשיטה מדעית, עלוב למדי".
וייד דייוויס (Wade Davis), אנתרופולוג וחוקר הבית (Explorer-in-Residence) של הנשיונל ג'יאוגרפיק, מתח גם הוא ביקורת על התאוריה של היירדאל בספרו The Wayfinders משנת 2009, העוסק בהיסטוריה של פולינזיה. דייוויס אמר שהיירדאל "התעלם מהרוב המכריע של העדויות הלשוניות, האתנוגרפיות והאתנו-בוטניות, שהורחבו כיום על ידי מידע גנטי וארכאולוגי, דבר המצביע על כך שהוא טעה באופן מוחלט".
מחקר שהתבסס על ניתוח גנום רחב יותר שפורסם ב-Nature ביולי 2020 מרמז על אירוע של מפגש, בסביבות 1200 לספירה, בין אנשים מפולינזיה לבין קבוצה אינדיאנית הקשורה ביותר לתושבים הילידים של קולומביה של ימינו.
עומאר אפולו
עומאר אפולוניו ולסקו (באנגלית: Omar Apolonio Velasco; נולד ב-20 במאי 1997), הידוע בשם הבמה עומאר אפולו (Omar Apollo), הוא זמר-יוצר אמריקאי.
תור היירדאל
הביקורת על התאוריה
ביקורת נוספת על התיאוריה שהופיעה רק במאה ה-21 מתייחסת לגזענות בתיאוריה של היירדאל, לפיה היבטים של ציוויליזציה מתקדמת (שפה כתובה, יכולות ניווט, ארגון חברתי, בניית מונומנטים וכו') יוחסו לגברים הלבנים המזוקנים, ואילו התנהגות אלימה, אמונות טפלות ופרימיטיביות יוחסו למאורים-פולינזים ולילידי מלנזיה. היררכיה ערכית זו בין אנשים עליונים (לבנים) ונחותים (חומים ושחורים) הביאה מחקרים עדכניים להדגיש את הגזענות כגורם מפתח בעבודתו של היירדאל. בספרו "גיבור לעידן האטומי: תור היירדאל ומשלחת קון-טיקי" מקדיש אקסל אנדרסון פרק מיוחד לנושא בכותרת: "גזענות, סקסיזם ואוניברסליות".
עומאר אפולו
ראשית חייו
עומאר אפולו נולד וגדל בהובארט, אינדיאנה להורים מקסיקנים שהיגרו מגוודלחרה שבחליסקו, ולו שלושה אחים. הוריו עבדו שניהם במספר עבודות כדי לפרנס את המשפחה. בילדותו רקד בלט פולקלורי, וכן השתתף במקהלה בכנסייה הקתולית. בגיל 12 הוריו קנו לו גיטרה, לבקשתו; עם זאת, היא הייתה גיטרה חשמלית ללא מגבר. אפולו החליף אותה בבית עבוט בגיטרה אקוסטית, והתחיל ללמוד לנגן על ידי סרטוני קאברים ביוטיוב. אפולו למד לנגן גם אצל דודו, והתאמן בנגינה בכנסייה. בהמשך הקים להקה עם חבר בכנסייה, שפעלה לזמן קצר.
תור היירדאל
המשלחת לאיי גלאפגוס (1952, 1953)
במהלך כנס בווינה (1952), סיפרו להיירדאל על תצלום של ראש אבן ענק שנמצא באי פלוראנה השייך לאיי גלאפגוס, ואשר יכול להזכיר את הפסלים באי הפסחא. אחרי שראה את הצילום הוא נסע לפלוראנה, רק על מנת לגלות שאת הפסל גילף היינץ ויטמר (Heinz Wittmer), מתיישב גרמני בגלאפגוס שהכין את הפסל לילדיו. עם זאת, הוא החליט בכל זאת לבצע מחקר ארכאולוגי ויחד עם הארכאולוג הנורווגי אָּרְנֱה שֶלְסְווֹל (Arne Skjølsvold, שעתיד להצטרף להיירדאל במחקריו הבאים) והארכאולוג האמריקני אריק ריד (Erik Kellerman Reed) הוא ארגן משלחת חפירות לאיים. המשלחת ערכה חפירות באתר באי סנטיאגו וגילתה חליל של האינקה מטרקוטה ושברים מ-130 כלי חרס מאזורים שונים ומתקופות תרבות בצפון פרו ואקוודור. הממצאים העתיקים ביותר מגיעים מתרבות מוצ'ה (300–800 לספירה) ומתרבות טיוואנאקו (540-900 לספירה). אזורי המוצא של כלי החרס משתרעים על רצועת חוף באורך 1,500 קילומטרים של אמריקה הדרומית. לא נתגלו שרידי יישובים, וההנחה היא שהמחסור במקורות מים מנע זאת, ובמקום ביקרו דייגים בלבד. בהתבסס על תיארוך שברים הגיעו היירדאל ושלסוול למסקנה שבאיים ביקרו ילידים מאמריקה הדרומית במשך יותר מ-1,000 שנה.
הממצאים הועברו למוזיאון קון-טיקי, והיירדאל ושלסוול פרסמו מונוגרמה על החפירות: "עדות ארכאולוגית לביקורים שקדמו לספרדים באיי גלאפגוס" (Archaeological Evidence of Pre-Spanish Visits to the Galápagos islands) שלא זכתה להתעניינות.
עומאר אפולו
2017–2020: תחילת הקריירה ופריצת הדרך
בתחילת דרכו אפולו פרסם את השירים שיצר דרך פלטפורמת הסטרימינג העצמאית SoundCloud. במהלך תקופה זו, הוא עבד בחנות של רשת המזון המהיר האמריקאית Jimmy John's ובחנות של Guitar Center, רשת למכירת כלי נגינה, וגר בעליית גג. בשנת 2017, העלה לספוטיפיי את שירו "Ugotme", לאחר שלווה מחברו 30 דולר עבור כך. לאחר זמן קצר השיר הוכנס לפלייליסט "Fresh Finds" של ספוטיפיי, וזכה לכ-20,000 השמעות ביום. כשנה לאחר מכן, השיר הגיע ליותר מ-15 מיליון השמעות.
תור היירדאל
המשלחת לאיי גלאפגוס (1952, 1953)
בשהותו באיים התעניין היירדאל (שכאמור היה זואולוג בהכשרתו) גם בבעלי החיים יוצאי הדופן של האיים והכין יחד עם הצלם פר הוסט (Per Høst) סרט דוקומנטרי הקרוי "גלאפגוס". הסרט יצא לאקרנים בנורווגיה (1955), דנמרק (1956) ושוודיה (1957).
בחזרה לאקוודור, ערכו היירדאל ועמיתיו ניסויים במתקן הניווט האינדיאני המכונה גווארה (guara), סוג של חרב, ששימש את האינדיאנים של פרו ואקוודור לניהוג רפסודות בעלות מפרש. מכשיר זה, שלא היה בשימוש במסע "קון-טיקי", הראה כי לנוסעים הקדומים מאמריקה הדרומית הייתה היכולת לנווט למרחקים באוקיינוס השקט. הצוות של היירדאל הוכיח כי הרפסודות המשתמשות בגווארה היו יכולות לשנות את מסלולן ולהפליג נגד הרוח. מבחינת היירדאל, הדבר אישר את התאוריה שלו לפיה עמים פרה-קולומביאניים היו לא רק יכולים להפליג על פני האוקיינוס השקט - הם היו יכולים גם לשוב הביתה.
ביקורת על הממצאים בגלאפגוס
ב-1958 פרסם הארכאולוג סטיג ריידן (שהפך לנמסיס של היירדאל עוד מהתקופה שהוא התנגד לחלוקת מדליית רציוס להיירדאל) ביקורת חריפה על המסקנות של היירדאל ושלסוול לגבי הממצאים הארכאולוגיים. ריידן טען שהתיארוך של השברים מוטל בספק, והעובדה שהם נתגלו יחד עם שברי חרס אירופאים מחזקת לדעתו את הטענה שהשברים הם מהתקופה אחרי הכיבוש הספרדי.
המהפכה האתיופית
המהפכה האתיופית, הידועה גם בשם המהפכה המרקסיסטית, היא מהפכה שהתרחשה באתיופיה בין 12 בינואר ל-15 בספטמבר 1974, ושבמסגרתה הופל היילה סלאסי, קיסר האימפריה האתיופית והחונטה הצבאית עלתה לשלטון במקומו.
תור היירדאל
ביקורת על הממצאים בגלאפגוס
ניתוח מחדש של האתרים הארכאולוגיים של היירדאל ושלסוול בשנת 2016 דחה את מסקנותיהם. הניתוח גילה שבכל המיקומים היו חפצים ממוצא אינדיאני ואירופי משולבים ללא הסדר המרחבי או הסטרטיגרפי המובהק, שניתן היה לצפות מהשקעה רציפה עצמאית (ואכן, היירדאל ושלסוול דיווחו על שילוב הממצאים האירופיים והאמריקאים בדו"ח המקורי שלהם). תיארוך פחמן-14 מהאתרים (שהיירדאל ושלסוול לא ביצעו) הציבו אותם בעידן ההיסטורי (לאחר ההגעה של הספרדים לאמריקה), וניתוח ראשוני של הסביבה הקדומה לא הראתה שום התערבות מעל 500 שנה לפני ההווה, דבר המצביע על כך שכנראה איש לא ביקר באיים לפני גילויים על ידי הספרדים בשנת 1535. מחברי המאמר משערים כי ממצאים מקומיים שנמצאו על ידי היירדאל ושלסוול הובאו ככל הנראה כמזכרות בזמן הכיבוש הספרדי.
עומאר אפולו
2017–2020: תחילת הקריירה ופריצת הדרך
ב-2018 הוציא אפולו את המיני-אלבום הראשון שלו, Stereo, שהתקבל באהדה גם כן. בין השנים 2018–2019 הוא ערך שני סיבובי הופעות, "Want Tour" ו-"Voyager Tour". באפריל 2019, במהלך סיבוב ההופעות "Voyager Tour", שכלל 32 ימי הופעות, הוא הוציא לאור את המיני-אלבום השני שלו, Friends. בהפקת המיני-אלבום השתתף המפיק ג'ון שאנקס מז'אנר הרוק, שעבד בעבר עם אמנים כדוגמת מישל בראנץ' ומליסה את'רידג'. כמו כן, מנהלו של אפולו הוא בנו דילן שאנקס, אותו הכיר בטוויטר ביולי 2017, כאשר האחרון הזמין את אפולו להופעה באוניברסיטה בניו יורק. מוקדם יותר באותה שנה חתם אפולו בחברת התקליטים AWAL, והופיע בפסטיבל South by Southwest כחלק ממופע ראווה. בשנת 2019 הוא יצא לסיבוב ההופעות הראשון שלו באירופה, והופיע בלולהפלוזה ובטרופיקליה. בסוף 2019, אפולו הוציא לאור את הסינגלים, "Frío" ו-"Hit Me Up", שניהם שיתופי פעולה עם המפיק המוזיקלי קני ביטס. באפריל 2020 הוציא אפולו את הסינגל "Imagine U", שיתוף פעולה נוסף עם ביטס.
המהפכה האתיופית
הקיסר: ניסיונות לשינוי
ארבע עשרה שנות שלטונו האחרונות של הקיסר היילה סלאסי העידו על גידול בהתנגדות לשלטונו. לאחר דיכוי ההפיכה הכושלת של 1960 הקיסר החל בצעדים למנוע הפיכה נוספת ולכן חילק חלקות אדמה לקציני צבא ומשטרה. ב-1966 הקיסר יזם תוכנית לשינוי מערכת מיסוי האדמה, תוכנית שתפגע במיוחד באצילים שהיו בעלי אחוזות אדמה גדולות. תוכנית זו של הקיסר נכשלה, ובתגובה לכך בנובמבר 1967 בית הנבחרים יזם תוכנית למיסוי היבול החקלאי. חקלאים רבים התנגדו לכך, בייחוד במחוז גוג'אם שבצפון-מערב אתיופיה. ב-1969 לאחר שנתיים של פעולה צבאית ממשלתית במחוז, הממשלה ביטלה את תוכנית המיסוי. מפלת הקיסר במחוז גוג'אם עודדה התקוממויות של בעלי קרקעות מחוזיים נוספים אך לא באותו סדר גודל. בתחילת 1965 הפגנת סטודנטים פרצה והמפגינים דרשו רפורמות חדשות, טיפול בשחיתות השלטונית ופיקוח על מחירים, בו בזמן החלו איכרים מהמחוזות הדרומיים להפגין כנגד הקיסר ועל מנת להשתיקם חולקו להם אדמות. הממשלה שהגבילה את פעילות קונפדרציית איגודי העובדים האתיופים הותקפה בביקורת חריפה על ידי העובדים, בעיות אלו גרמו לקיסר לטפל ביחסי חוץ ולהשאיר את מדיניות הפנים לראש ממשלתו אקלילו הבט-ווולד.
העם: הקיסר נכשל
כישלון הממשלה בביצוע רפורמות כלכליות-פוליטיות משמעותיות יחד עם העלייה באינפלציה, השחיתות, הרעב שהוסתר מהקהילה הבינלאומית ואי שביעות הרצון הכללית סיפקו את הרקע למהפכה המרקסיסטית שהחלה להתפתח. רוב המפגינים כנגד הקיסר היו משכילים עירוניים שקידמו ליברליות ודמוקרטיה פרלמנטרית היו בראש התקוממויות האזרחיות. ערב המהפכה הצבא אתיופי היה מחולק למספר סיעות, הקיסר קידם את החלוקה הזאת בכוונה על מנת למנוע מכל אדם או קבוצה כלשהי לצבור כוח. סיעות אלו כללו את המשמר הקיסרי שאורגנו מחדש בעקבות ההפיכה הכושלת ב-1960, זרוע היבשה (הכוח הלאומי-קרקעי האתיופי) שהיה מחולק בעצמו למספר רב של סיעות אך נשלט על ידי קבוצה של קצינים בכירים שהיו קשורים לקבוצת האנשים שנקראו "החוזרים", והסיעה האחרונה חיל האוויר. בוגרי המכללות הצבאיות וקציניהם יצרו גם קבוצה נפרדת. התנאים בצבא האתיופי היו גרועים עם אזרחים שהיו מגויסים לעיתים קרובות וקיבלו משכורות נמוכות ואוכל שלא הספיק לכלל החיליים. האזרחים המגויסים שכללו בתוכם בוגרי אוניברסיטאות שהגיעו מהאזורים הכפריים שסבלו מבצורת ארוכה ורעב חריף. התפיסה הכללית בעם כלפי הרעב הייתה שהממשלה המרכזית סירבה בכוונה לעזור ברעב המתחולל בצפון המדינה. אי שביעות הרצון בעם הייתה רבה והייתה נפוצה בעיקר בשכבות הביניים שרובו תמך בעבר בקיסר מאז סוף מלחמת השחרור האתיופית.
חלק ראשון: הפגנות
המהפכה החלה עם מרד של החטיבה הרביעית של צבא אתיופיה שהייתה מוצבת בנאגלה במחוז סידאמו שבדרום אתיופיה ב-12 בינואר 1974. החיילים שהובלו על ידי הקצינים שלהם מחו על חוסר באוכל ומים ולקחו את כבן ערובה את מפקד החטיבה ודרשו פיצוי מהקיסר. ניסיון הפיוס הכושל הוביל לדרישות דומות מיחידות אחרות בצבא האתיופי, באסמרה שבאריתריאה החטיבה השנייה כלאה את מפקידה והודיעה על תמיכה במורדי החטיבה הרביעית. חיל הקשר האתיופי שתמך בהתקוממות שידר את המידע ליתר חטיבות הצבא. במקביל לכך באתיופיה עצמה הייתה אי שביעות רצון כללית והעם החל בהתנגדות ברחבי הקיסרות האתיופית. התנגדות הייתה בעיקר בגלל עליית מחירי הדלק בעקבות משבר האנרגיה העולמי, שנוי תוכנית הלימודים בבתי הספר ושכר מורים נמוך החל להתגבש לקראת סוף פברואר. המורים, הפועלים והסטודנטים דרשו משכורת גבוהות יותר ותנאים טובים יותר בעבודה ובחינוך בנוסף להתנגדות לרפורמה האגררית והרעב שפקד את אתיופיה בתחילת שנות השבעים. קבוצות אלו החלו להקים תנועות פוליטיות על מנת לקדם את מטרותיהם. המהומות בבירה והמרד הצבאי הממושך הובילו להתפטרותו של ראש הממשלה אקלילו הבט-וולד ב-28 בפברואר. בעקבות זאת הקיסר מינה את אנדלקטצ'או מקונן אציל שוואני נוסף לראש ממשלה.
ב-5 במרץ הממשלה הודיעה על שינוי באחד מסעיפי חוקת 1955 ובעקבות זאת ראש ממשלת אתיופיה הוא זה שעומד בראש בית הנבחרים ולא הקיסר. הממשלה החדשה רק ביצעה את החלטות הקיסר שנשמרו בסוד, הקבינט החדש למשל שמונה על ידי הקיסר הורכב רק מאצילים. ועדת החוקה השמרנית שמונתה ב-21 במרץ לא כללה נציגים של הקבוצות שדרשו שינויים. הממשלה החדשה לא הציגה רפורמות רציניות להוציא העלאת שכר החיילים, הממשלה בחנה את הדרישה לשינויים במערכת החינוך והחלה לפקח על האינפלציה. שינויים אלו הפחיתו את אי שביעות הרצון הכללית לקראת סוף מרץ.
חלק שני: השלטון
באותו הזמן מספר גורמים בתוך צבא אתיופיה טענו שהם הנציגים של הצבא והממשלה צריכה לנהל משא ומתן אתם, קבוצה זו כללה בתוכה אישים מהמשמר הקיסרי, קציני צבא, מספר גדול של חיילים וקציני משטרה. קבוצה זו התרכזה סביב אלוף-משנה עלם זאווד טסמה, המפקד של החטיבה המוטסת שבסיסה בבירה באדיס אבבה. בסוף חודש מרץ טסמה נהפך למנהיג הלא רשמי של הוועדה המתאמת הבין-יחידתית הידועה גם בשם הוועדה לתיאום הכוחות המזוינים. גוף זה קיבל אישור מראש הממשלה לפעול, למרות זאת יותר מאוחר טסמה נעצר יחד עם מספר גדול של קצינים מחיל האוויר בגין המרדה, קצינים שבדרך כלל תמכו במדיניות ראש הממשלה. מעצרים אלו של הממשלה, לא הרתיעו קצינים אחרים והם דרשו רפורמות פוליטיות משמעותיות. בתחילת יוני מספר קצינים שמספרם מוערך בכשנים עשר נתנו הוראה וביקשו שכל יחידת צבא ומשטרה תישלח שלושה קצינים לבירה להתייעצות. בסוף יוני, גוף של קצינים שמנו כ-120 שאף אחד מהם לא היה מעל דרגת רב-סרן וכמעט כולם היו אלמוניים ארגנו את עצמם והקימו גוף חדש הנקרא הוועדה לתיאום הכוחות המזוינים, המשטרה וצבא היבשה או בשמו המקוצר מאמהרית דרג שמשמעותו ועדה. גוף זה בחר במנגיסטו היילה מריאם בתור היושב ראש ובאטנפו אבטה כסגן היושב ראש.
חברי הדרג מעולם לא השתנו אחרי הפגישות התחיליות ב-1974. מספר קצינים סולקו מהוועדה אך לא מונו במקומם חברים חדשים, גוף זה היה חשדן כלפי קצינים אחרים ופעל בזהירות. כיוון שחברי הדרג היו קציני צבא הם יכלו להשפיע על חיילים מצבא אתיופיה להצטרף אליהם ואכן גוף זה גייס חיילים משלו ובכך קיפח את כוחה של הממשלה הקיסרית. למרות שהדרג דגל בנאמנות לקיסר הוא החל כמעט באופן מיידי לאסור חברי אצולה, אנשי צבא וממשלה שהיו קרובים לקיסר.
ביולי הדרג הצליח לסחוט חמישה ויתורים מהקיסר שחרור כל האסירים הפוליטיים, חקיקת חוקה חדשה והבטחה שהדרג יפעל יחד עם הממשלה ליישם את הפעולות האלו. הכוח פוליטי שקיבל הדרג החל להשפיע על העם ואזרחי אתיופיה תמכו בגוף זה. הדרישות עשו מהקיסר בובה אך היו רק הראשונות בסדרה של הנחיות ופעולות שפירקו למעשה את המערכת הקיסרית. הדרג החל לקדם את המדיניות שלו שנקרא 'אתיופיה תחילה' ובכך הכריחו את ראש הממשלה אנדלקטצ'או מקונן להתפטר ומינו את מיכאל ימרו אציל שוואני בעל רקע ליברל לראש ממשלה.
תור היירדאל
אי הפסחא (1955–1956, 1986–1988)
במהלך 1954 ביצע היירדאל מחקרי שטח של החורבות של הערים מהתרבויות שקדמו לאינקה מאגם טיטיקקה (פרו) דרך בוליביה לקולומביה. הוא גם ניצל כנס שבו היה אחד המארגנים בברזיל לסיור באגן האמזונאס. במקביל הוא תכנן משלחת מחקר לאי הפסחא. האי, השייך לפולינזיה, והשוכן במרחק של 3,700 קילומטרים מחופי אמריקה הדרומית, היה מבחינתו המקום האידיאלי להוכיח את התאוריה שלו שפולינזיה יושבה על ידי מתיישבים מאמריקה הדרומית, הן בשל הקרבה היחסית והן בשל פסלי הענק הפזורים באי (המואי), שלפי התאוריה שלו הם חלק מהתרבות של ה"גברים הלבנים המזוקנים" שגילפו את הפסלים באזור טיוואנאקו. מכיוון שבתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הקשר היחיד של האי עם העולם החיצון היה ביקור שנתי של אוניית מלחמה צ'יליאנית (האי שייך לצ'ילה) הוא היה צריך להגיע לאי באופן פרטי. היירדאל השתמש בכספים שקיבל מפרסום הספר והסרט על מסע קון-טיקי על מנת לשכור ספינת מכמורת מגרינלנד בשם כריסטיאן ביילנד (Christian Bjelland) על צוותה למשך שנה, ומימן התאמה שלה לספינת מחקר. הוא צירף למשלחת ארבעה ארכאולוגים: הנורווגי אָּרְנֱה שֶלְסְווֹל (Arne Skjølsvold), והאמריקאים קרלייל סמית (Carlyle Smith), אדווין פרדון (Edwin Ferdon) וויליאם מולוי. בנוסף הצטרף אליהם גונסאלו פיגוראה (Gonzalo Figueroa García-Huidobro), סטודנט צ'יליאני לארכאולוגיה. מולוי ופיגוראה היו עתידים לשחק תפקיד חשוב בשחזור האתרים הארכאולוגים של אי הפסחא בשנים אחרי שהמשלחת סיימה את מחקריה. בנוסף כלל הצוות צלמים, את איבון, אשתו השנייה של תור היירדאל, ואתם בתם אנט. למשלחת קרא היירדאל "המשלחת הארכאולוגית הנורווגית לאי הפסחא ומזרח האוקיינוס השקט" (Norwegian Archaeological Expedition to Easter Island and the East Pacific).
הספינה הפליגה באוקטובר 1955, עברה בתעלת פנמה (שם עלו עליה היירדאל ואשתו) והגיעה לאי הפסחא למסע מחקר בן חמישה חודשים שכלל את החפירות הארכאולוגיות הראשונות שנערכו באי הפסחא. בחפירות הם מצאו שכבות תרבותיות עתיקות יותר ממה שהיה ידוע עד אז, ושהיירדאל האמין שמוצאן מתרבות מאמריקה הדרומית. תיארוך של שכבות פחם הראה שהמהגרים הגיעו לאי לפחות 1,000 שנה לפני המועד המקובל (מחקרים מאוחרים יותר הראו שתיארוך זה היה שגוי). כמו כן הראו ממצאי אבקת צמחים שהאי הצחיח היה מיוער פעם. החפירות הוכיחו גם שהיו שלוש תקופות תרבות באי ושפסלי האבן המפורסמים שייכים לתקופה השנייה. הארכאולוגים חשפו חלקים של פסלי המואי שהסחיפה קברה תחת כמה שכבות של חול, כשעל אחד הפסלים הם גילו חריתה של ספינה עם מפרשים (שכיום משערים שהיא מתארת את אחת הספינות הספרדיות שביקרו באי ב-1770). היירדאל גם השיג מילידי האי פסלי אבן קטנים, שהוחבאו במערות כאוצר משפחתי, אם כי קיימת הטענה שמשום שהיירדאל הציע לשלם לילידים וביקש במיוחד פסלים שיוכיחו את הקשר לאמריקה הדרומית (למשל פסלי פומה), שחלק מהפסלים היו מזויפים. בין ההישגים של הפרויקט ניסויים בגילוף, הובלה והקמה של מואי, וכן חפירות באתרים בולטים באי כמו אורונגו והר הגעש פויקה.
היירדאל מצא חיזוק לתאוריה של ההגירה של ילידים מאמריקה הדרומית לאי הפסחא במתחם הטקסי של וינאפו בדרום האי. אחד מתוך שלושת האהו (אתר טקסי) במתחם כולל במה שבה יש התאמה מדויקת של גושי סלעי בזלת בגדלים שונים שמשקלם מגיע עד שבעה טון. תור היירדאל טען שבנייה זו זהה לחומות האבן מתקופת האינקה באמריקה הדרומית, בעיקר החל מהמאה ה-15. הוכחות נוספות לדעתו היו בתחום הבוטניקה. צמחים שאין ספק שמקורם באמריקה הדרומית כמו הבטטה ומין הקנה המכונה טוטורה (Schoenoplectus californicus) שקיים באגם טיטיקקה, והוא צומח בשפע באגם שבקלדרה של ההר הגעש הכבוי ראנו קאו באי הפסחא. בין השאר לקח היירדאל זרעים מעץ הטורומירו, מין אנדמי לאי הפסחא, שהיה העץ האחרון באי, ובפועל הציל כך את המין מהכחדה כשהביא את הזרעים למוזיאון להיסטוריה של הטבע שבסטוקהולם, שוודיה, שדאג להנביט את הזרעים.
לאחר סיום עונת החפירות באי הפסחא הפליגה המשלחת הארכאולוגית הנורווגית מערבה לאיים פיטקרן, רפה איטי (שם בוצעו חפירות), טהיטי, איי מרקיז ואז חזרה לפנמה, שם נפרד היירדאל מהספינה. בספטמבר 1957 פרסם היירדאל ספר פופולרי על המשלחת בשם "אקו-אקו: סודו של אי הפסחא" (Aku-Aku: The Secret of Easter Island, תורגם לעברית ב-1959) שהפך לרב-מכר ותורגם לשפות רבות. ב-1960 יצא לאקרנים סרט בן 82 דקות באותו שם. המשלחת פרסמה דו"ח מקיף בשני כרכים על החפירות (Reports of the Norwegian Archaeological Expedition to Easter Island and the East Pacific), כשהראשון יצא ב-1961. ב-1976 פרסם היירדאל ספר נוסף בשם "האומנות של אי הפסחא" (The Art of Easter Island).
היירדאל חזר לאי הפסחא ב-1986 כדי להמשיך (במשך שנתיים) בחפירות מהתקופה העתיקה ביותר באי. הפעם עם אָּרְנֱה שֶלְסְווֹל כמנהל פרויקט (שלסוול היה זה שקיבל היתר חפירה). הפעם רצו לנסות לפתור את הבעיה כיצד פסלי האבן הענקיים באורך של עד 10 מטרים הועברו למרחקים ארוכים מהמחצבה בה נחצבו, ליעדיהם ברחבי האי. ההסבר של היירדאל הגיע לאחר בדיקה מעשית. הם "הלכו" בהתנדנדות קדימה בעזרת כבלים כשהם עומדים. גליל האבן האדומה הונח על ראשם מאוחר יותר. ב-1989 פרסם היירדאל את טענותיו בספר "אי הפסחא: התעלומה נפתרה" (Easter Island: The Mystery Solved).
ההיסטוריה של אי הפסחא על פי היירדאל
היירדאל מציין את המסורת שבעל פה של התקוממות "קצרי האוזניים" נגד השליטים "ארוכי האוזניים". "ארוכי האוזניים" חפרו חפיר מגן בקצה המזרחי של האי (חצי האי פויקה) ומילאו אותו בחומר דליק. במהלך המרד, כך סופר להיירדאל, הציתו "ארוכי האוזניים" את החפיר שלהם ונסוגו מאחוריו, אך "קצרי האוזניים" מצאו דרך לעקוף אותו, עלו מאחור ודחפו את כל "ארוכי האוזניים" למעט שתי נשים אל תוך האש. חפיר זה נמצא על ידי המשלחת הנורווגית ובחלקו הוא חוצה סלע. שכבות אש נחשפו אך לא היו בהם שברי גופות. כחלק מהמרידה הפילו "קצרי האוזניים" את כל הפסלים שהוכרחו לבנות.
קולה-מיקרי - הכפר האיטלקי (1958–2002)
בשנת 1958, לאחר תקופת מחלה בחורף הנורווגי, נסע היירדאל עם משפחתו לחופשה באיטליה. הוא ואיבון - אשתו השנייה חיפשו מקום שקט להשתקע בו, הרחק מטלפון ועיתונות. היירדאל לא נהג במכונית, אלא שכר נהג מונית מקומי, ששימש להם מעין מורה דרך. האגדה מספרת שהנהג שאל את היירדאל מה הוא מחפש, והיירדאל ענה "גן עדן עלי אדמות" שבו יחיה את שארית חייו, והנהג אמר לו שאין צורך להרחיק לשם כך והביא אותו בשביל שעבר בתוך יער עתיק על גבעה, לכפר מימי-הביניים בשם קולה-מיקרי (Colla Micheri; 43.9693°N, 8.1576°W). הכפר שוכן בנפת סאבונה במחוז ליגוריה והוא חלק מהקומונה אנדורה (Andora), כ-50 קילומטרים מזרחית לסן רמו. מהכפר נשקף נוף הים התיכון והאי סרדיניה ומצד שני ההרים המושלגים של האלפים. עדרי כבשים רעו באחו לצד עצי זית וכרמים. בעבר הרחוק שימש הכפר כתחנה על דרך המלך בין רומא וצרפת. מאז ימי נפוליאון נזנחה הדרך והכפר הפך נידח וננטש.