cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד מויאל
קורות חיים
נהג לכתוב מאמרים לעיתונות הארצישראלית, ופרסם מאמרים על ענייני השעה בעיתונים עבריים כגון דאר היום והד המזרח. בנוסף פעל כדי לרכך הסתה אנטי-ציונית או אנטי-יהודית בעיתונות הערבית, ופרסם מאמרים בעיתונים ערביים בניסיון לשכך את ההתנגדות הערבית למפעל הלאומי היהודי בארץ ישראל. בהקשר זה היה פעיל ב"אגודת המגן" שיזם אחיו ד"ר שמעון מויאל.
הוא ניצל את ידיעותיו בערבית כדי לכתוב חיבורי פרשנות המקרא, בהם השתמש בערבית כדי להסביר ולבאר את פסוקי התנ"ך. חיבורו הראשון בנושא זה, "אור ממזרח", עסק בפרשנות לספר בראשית, ובנוסף כתב פרשנויות גם לספרי איוב ותהילים. חלק מפרשנויות אלו פרסם בטור "פנת הלשון" בעיתון הד המזרח.
נפטר ב-29 בינואר 1953 ונקבר בקריית שאול בתל אביב. אחד מבניו הוא המתמטיקאי-פיזיקאי פרופ' יוסף הנרי מויאל.
ולטר לנגר
ולטר צ'ארלס לנגר (אנגלית: Walter Charles Langer; 5 בפברואר 1899 - 4 ביולי 1981), פסיכואנליטיקאי אמריקאי ממוצא גרמני. נודע בכך שחזה את התאבדותו של אדולף היטלר.
חייו
ולטר לנגר נולד בבוסטון בשנת 1899 לזוג מהגרים גרמנים שהגיעו זמן קצר לפני כן לארצות הברית.
אחיו של ד"ר לנגר, שהיה פרופסור להיסטוריה, שירת בעת מלחמת העולם השנייה כראש מחלקת המחקר של ה-OSS - "המשרד לשירותים אסטרטגיים", קודמו של ה-CIA. המשרד הוקם בשנת 1942 ובראשו הועמד הגנרל ויליאם דונובן, מי שהיה לפני כן המתאם הראשי של כל זרועות המודיעין האמריקאיות, לשם ריכוז המידע שנאסף על ידן וניתוחו. עוד משנת 1941 עמד הגנרל בקשרים עם ד"ר לנגר. בשנת 1943, בהיותו ראש ה-OSS, ביקש הגנרל מד"ר לנגר לערוך ניתוח פסיכולוגי מפורט של אדולף היטלר ולהשיב בעיקר על שתי שאלות:
ד"ר לנגר, בעזרת שלושה מומחים, שני פסיכיאטרים ופרופסור למחקר סוציאלי, בדק את כל המידע בדבר הביוגרפיה של היטלר, חומר מודיעני אודותיו וערך ראיונות למספר עדים, שהכירו את היטלר אישית בגרמניה, אשר הגיעו לארצות הברית. ביניהם היו הרמן ראושנינג, מי שהיה הנשיא הנאצי של הסנט של העיר החופשית דנציג, אשר הפך למתנגד לנאצים ובשנת 1934 ברח לארצות הברית ופרסם את הספר "שיחותי עם היטלר", וכן ארנסט האנפשטנגל, איש החברה הגבוהה, אשר ערך להיטלר, היחפן לשעבר, בראשית דרכו הפוליטית, את ההכרות הראשונה עם חוג אנשי ההון והתעשיינים, והגיע לארצות הברית בשנת 1942.
את ממצאיו הגיש ד"ר לנגר לגנרל דונובן בדו"ח מפורט בן עשרות רבות של עמודים ובו ניתוח פסיכואנליטי של היטלר, הרקע המשפחתי החריג שלו, תסביכיו, האנטישמיות שלו, ואף הצמחונות שלו. בדו"ח זה היה ד"ר לנגר חלוץ שיטת הניתוח הפסיכולוגי של פושעים, רוצחים סדרתיים וסוטי מין, הנקרא כיום Offender Profiling.
ד"ר לנגר השיב על שתי השאלות שהוצגו לו. לשאלת סטייתו המינית של היטלר, השיב ד"ר לנגר כי היטלר הוא מזוכיסט השואב את הנאתו מכך שנשים מטילות עליו את השתן והצואה שלהן, ויחד עם זאת הוא בעל נטיות הומוסקסואליות.
לשאלת התנהגותו הצפויה של היטלר אם תובס גרמניה במלחמה, השיב ד"ר לנגר תשובה חד משמעית, כי היטלר לא ינהל שום משא ומתן לכניעה או להסדר, אלא יתאבד. תחזית זו אומתה במציאות כאשר היטלר שם קץ לחייו ב-30 באפריל 1945 בבונקר שלו בברלין.
מחקרו של ד"ר לנגר היה גנוז שנים רבות ורק בשנת 1972 התפרסם מחקרו בספר בשם "נפשו של אדולף היטלר".
ד"ר לנגר נפטר בשנת 1981.
פייר גספאר שומט
פייר גספאר שומט (בצרפתית: Pierre-Gaspard Chaumette; 24 במאי 1763 – 13 באפריל 1794) היה בוטנאי ומהפכן צרפתי.
שומט נולד בחבל בורגונדי שבצרפת. הוא סיים לימודי רפואה בפריז בשנת 1790. עד המהפכה הצרפתית עסק בעיקר במחקר בוטני. במהלך המהפכה הצרפתית לקח חלק פעיל כאחד המנהיגים במועצת המהפכה.
שומט היה מהפכן חברתי נלהב; הוא הוביל לביטול הענישה גופנית בבתי הספר, וכן קידם חקיקה שהגבילה הימורים וספרות תועבה.
בנוסף, שומט הוביל רפורמות בתחום הבריאות, הנראות כיום כבסיסיות, כדוגמת חקיקה שהבטיחה טיפול רפואי לכל; חקיקה נוספת שיזם, הבטיחה לעניים קבורה במימון המדינה.
בית הנבחרים של בלארוס
בית הנבחרים של בלארוס על פי חוקת 1996 הוא הבית התחתון של הפרלמנט של בלארוס.
בית הנבחרים מורכב מ-110 חברים, שנבחרים לתקופת כהונה בת ארבע שנים על בסיס בחירות ישירות באמצעות פתק חשאי (סעיף 91 לחוקה). זוהי מערכת רובנית, והתוצאה עליה נקבעת על ידי הרוב הכללי בבחירות חד-חבריות. לכל אזרח בן 21 שנים יש זכות בחירה (סעיף 92). תפקידו של הבית הוא לשקול טיוטת חוקים ועניינים אחרים של הממשלה; עליה לאשר את מינויו של ראש ממשלה (סעיף 97); והיא עשויה להעניק הצבעת אי אמון בממשלה (סעיף 97).
הבית העליון הוא מועצת הרפובליקה של בלארוס.
סמכויות
הצעות חוק שאומצו על ידי בית הנבחרים נשלחות למועצת הרפובליקה לדיון תוך חמישה ימים. סמכויות מיוחדות המוקנות רק לבית הנבחרים הן:
בפועל, לבית הנבחרים יש מעט מאוד כוח אמיתי. יש לציין כי יש לו שליטה מועטה על ההוצאות הממשלתיות; היא אינו יכול לחוקק חוק להגדלת או הקטנת התקציב ללא הסכמת הנשיאות. הוא נשלט על ידי תומכי הנשיא אלכסנדר לוקשנקו מאז הקמתו. ואכן, משנת 2004 עד 2016, כל מושב בתפקיד אויש על ידי תומכי הנשיא. בכל מקרה, המערכת הפוליטית בבלארוס מרכזת כמעט את כל כוח קבלת ההחלטות בידי הנשיא וכמעט אין התנגדות להחלטות הביצועיות שלו.
לאחר הבחירות לפרלמנט בבלארוס בשנת 2019, האופוזיציה בבלארוס איבדה את כל מושביה באספה, שכן כל חבר פרלמנט שנבחר נחשב לתומך בנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
יחידת ניסוי טילים
יחידת ניסוי טילים 151 (בראשי תיבות: ינ"ט 151) היא יחידה בחיל האוויר הישראלי, שיעודה הוא ביצוע ניסויי טיסה בטילים ואמצעי לחימה אחרים עבור חיל האוויר הישראלי וגופים נוספים כגון תעשיות הנשק הישראליות. מקום מושבה של היחידה הוא בסיס פלמחים, שם ישנו שדה ניסויים המשמש אותה (מסומן במפות טיסה כ"מטווח 82"). לעיתים פורסת היחידה לאתרים אחרים, כאשר מתעורר צורך לבצע ניסויים מסוכנים במיוחד, או כשמתעורר הצורך בטווח גדול יותר של מרחק כדי למדוד נתונים מסוימים.
היחידה מצוידת במערכות מכ"ם ומערכות תצפית אלקטרואופטיות המאפשרות לבצע מעקב אחר שיגורם ומעופם של אמצעי הלחימה. על חלק מאמצעי הלחימה מותקנים משדרי טלמטריה, המשדרים נתונים שונים כמו מהירות וגובה הטיסה.
מלבד ביצוע ניסויי טיסה לאמצעי לחימה, מנהלת היחידה גם אימונים של חיל האוויר בהם נורים טילים מבצעיים. ינ"ט אחראית על ניהול השיגורים לחלל שמבצעת ישראל, ובמסגרת זו משוגר משטחה משגר הלוויינים הישראלי "שביט" עם לוויינים מסדרת "אופק".
מקורות היחידה בהקמת שדה ניסוי באזור נחל שורק ביולי 1967. על הפעילות הייתה אחראית "יחידת ניסויי טיסה". הינ"ט הוקמה ב-1972, החלה לפעול בבסיס תל נוף ועברה ב-1973 לפלמחים, מפקדה הראשון היה אלי לוי.
כחלק מתר"ש גדעון אוזרחה היחידה ומדצמבר 2017 מרבית הפעילות מבוצעת על ידי עובדי רפאל - מערכות לחימה מתקדמות ולוחמי הגנ"ק.
קישורים חיצוניים
8
ג'ק קמפ
ג'ק פרנץ' קמפ (באנגלית: Jack French Kemp; 13 ביולי 1935 - 2 במאי 2009) היה פוליטיקאי ושחקן פוטבול אמריקאי. כחבר המפלגה הרפובליקנית מניו יורק, כיהן כמזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, בשנים 1989–1993. קמפ היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית במשך תשע תקופות כהונה, מ-1971 עד 1989. הוא היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לסגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות 1996, במהלכן הוא היה עמיתו למרוץ של הסנאטור בוב דול. קודם לכך, התמודד קמפ המועמדות הרפובליקנית לנשיאות במהלך הבחירות המקדימות שנערכו במפלגה לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
ביוגרפיה
קמפ נולד ב-13 ביולי 1935. הוא גדל והתחנך בלוס אנג'לס, והיה השלישי מבין ארבעת בניהם של פרנסס אליזבת (לבית פופ) ופול רוברט קמפ. פול הסב את עבודתו כשליח דואר על אופנוע לעבודה בחברת הובלות. פרנסס הייתה עובדת סוציאלית משכילה ומורה לספרדית. קמפ גדל באזור וילשייר היהודי שבמערב לוס אנג'לס, אך משפחתו מהמעמד הבינוני והמצומצם התפללה בכנסייה באורח קבע. קמפ הצעיר בחר להתעסק בספורט, אף שאמו ניסתה להרחיב אופקיו בשיעורי פסנתר ובטיולים להוליווד בול.
קמפ למד בתיכון פיירפקס, שהיה ידוע אז בריכוזו הגבוה של תלמידים יהודים וילדי ידוענים. למעלה מ-95% מחבריו של קמפ היו יהודים, ולאחר מכן הפך לתומך של עניינים יהודיים. חבריו לכיתה כללו את המוזיקאי הרב אלפרט ואחרים. בשנותיו בתיכון עבד קמפ עם אחיו בחברת המשאיות של אביו במרכז העיר לוס אנג'לס. בזמנו הפנוי הוא היה נוהג לקרוא, והתמקד בספרי היסטוריה ופילוסופיה.
לפני כניסתו לפוליטיקה האמריקאית, קמפ קוורטרבק מקצועי במשך 13 שנים. הוא שיחק לתקופה קצרה בליגת הפוטבול הלאומית (NFL) ובליגת הפוטבול הקנדית (CFL), אולם הפך לכוכב בליגת הפוטבול האמריקאית (AFL), ליגת פוטבול מקצוענית שהתאחדה עם ה-NFL ב-1970. הוא שימש כקפטן הן של סן דייגו צ'רג'רס והן של באפלו בילס וזכה בפרס השחקן המועיל ביותר של ליגת ה-AFL ב-1965 אחרי שהוביל את באפלו בילס לאליפות השנייה ברציפות. הוא שיחק ב-AFL במשך עשור קיומה, הופיע במשחק האולסטאר שלה שבע פעמים, שיחק במשחק האליפות חמש פעמים, והחזיק בשיאי פוטבול רבים. נוסף על כך, קמפ ייסד את אגודת שחקני ליגת הפוטבול האמריקאית, שם כיהן כנשיאה במשך חמש כהונות. במהלך החלק הראשון של קריירת הפוטבול שלו, שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית.
כשמרן כלכלי, קמפ דגל בכלכלת צד-היצע ובשמירה על מיסים נמוכים במהלך הקריירה הפוליטית שלו. עמדותיו נפרשו לאורך הספקטרום החברתי, החל מהתנגדותו להפלה מלאכותית לתפיסותיו הליברטריאניות יותר, שצידדו ברפורמות בתחום ההגירה לארצות הברית. כחסיד אסכולת שיקגו וכלכלת צד-היצע, בלט קמפ בהשפעתו על סדר היום של ממשל רונלד רייגן ונחשב לאדריכל חוק ההתאוששות הכלכלית שהועבר בקונגרס של ארצות הברית ב-1981.
אדון ליאון
אדון ליאון הוא סרט ישראלי בבימויו של זאב רווח שיצא לאקרנים בשנת 1982. קומדיה זו נמנית עם ז'אנר סרטי הבורקס.
עלילה
העלילה מתרחשת בשכונת ואדי סאליב שבחיפה של תחילת שנות השמונים, ללאון ואשתו אנט, שעלו ממרוקו לישראל ב-1962, יש ילדה יחידה בשם דליה. כשהיא בערך בת 20, בתם נוסעת לתל אביב למשך שנה, כדי לעבוד וללמוד. בתום השנה היא חוזרת לחיפה שם היא עובדת בשמירה על ילדה, בת לבמאי, שאביה משכנע אותה לעבור מבחן במה לסרט שבו לבחורה צעירה, שנסעה לעיר הגדולה, נולד תינוק מאדם שלא מוכן לגדל אותו, בטענה שהאישה שכבה עם גברים אחרים. כדי ללמוד בעל-פה בקלות יותר, היא ויעקב, נגר בשכונה, ממחיזים את הטקסט, ואביה, שנמצא בסמוך, שומע את חילופי הדברים ובטעות חושב שמדובר בבתו - שהיא זאת שהרתה, ושיעקב הוא האב.
לאון מבקש עצה מרב, שאומר לו לעקוב אחר בתו ללשכת הסעד, שם, חברה שלה, שכנה לשעבר שעברה דירה לקריית חיים, מספרת לדליה שנולד לה תינוק, לפני פחות משבוע, ואביו הוא פקח עירייה, שלא מכיר בו, ולכן רוצה למסור אותו לאימוץ. ליאון שוב מפרש את הדברים בצורה לא נכונה, וחושב שפקח העירייה הוא האב השני של התינוק. היא נותנת לדליה את תינוקה, ומשביעה אותה לא לספר לאיש על היות התינוק בנה, דבר שמגביר את אי ההבנה. לאון ממשיך לעקוב אחר דליה, שמבקרת זמר בבית מלון, וחושב שהוא האב השלישי של התינוק.
הבלבול יוצר עימות בבית הכנסת, וכל המעורבים בעניין מסכימים, בעצת הרב, ללכת לביתו של לאון ולהסביר את אי ההבנה. דליה מספרת לכולם שהיא אינה אימו של התינוק שנמצא אצלה, ושהוא של תושבת השכונה לשעבר, שהשביעה אותה לא לגלות שהתינוק שלה. האישה, שהתינוק שלה, ופקח העירייה מתחתנים, והוא מבקש מאדון לאון להיות סנדק בברית המילה של התינוק. לאון, שרוצה נכד משלו, מבקש מאלוהים סימן שלדליה ייוולד תינוק בזמן הקרוב, ובעקבות זאת בצורת שהייתה באזור עד אז מפסיקה, ומתחיל לרדת גשם, וכך הבצורת נגמרה.
מוסטפא השלישי
מוסטפא השלישי (טורקית III. Mustafa; טורקית עות'מאנית مصطفى ثالث, 28 בינואר 1717 – 21 בינואר 1774) היה הסולטאן העשרים-ושישה של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-30 באוקטובר 1757 ועד יום מותו. הוא היה בנו של הסולטאן אהמט השלישי ואחיינם של הסולטאנים שקדמו לו עות'מאן השלישי ומהמוט הראשון.
הוא נחשב לסולטאן מתקדם אשר ביקש לחדש את הצבא ואת מנגנון השלטון כדי להתאימם לנורמה אירופית. עם זאת, משימה זו הייתה בגדר הבלתי אפשרי בשל מצבה המדורדר של המדינה ובשל התנגדות טבועה של גורמים שמרניים כמו חיל היניצ'רים ואנשי דת מוסלמים, אשר כל ניסיון לשינוי מרחיק לכת הביאם אל סף מרד. מנגד הוא הצליח לבסס את מעמדם של אנשי צבא זרים כדי שאלו יחלו לקדם רפורמות בחיל הרגלים ובחיל תותחנים, וכן הקים אקדמיות להוראת המדעים.
בשנות שלטונו האחרונות התרחשה מלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768, אשר החלה בעקבות חדירת קוזקים לשטחי האימפריה. ב-25 בספטמבר 1768 הכריז מוסטפא השלישי מלחמה על הרוסים בה ניצבו לצד העות'מאנים גורמי אופוזיציה פולנים, ואילו אנגליה צידדה ברוסיה. יוון ולאחר מכן מצרים וסוריה מרדו כנגד השלטון העות'מאני ונעזרו בעובדה כי הצי הרוסי השמיד כמעט לחלוטין את הצי העות'מאני. ב-21 ביולי 1774, זמן קצר לאחר מותו של מוסטפא השלישי, חתם יורשו אבדילהמיט הראשון על הסכם בקוצ'וק קאינרג'י. על פי תנאי ההסכם ניתנה לחצי האי קרים אוטונומיה מן השלטון הטורקי, לרוסיה שולמו פיצויים בסכום של 4.5 מיליון רובל והיא זכתה בשני נמלי מפתח שאיפשרו לה גישה ישירה אל הים השחור.
אונומסטיקון
אוֹנוֹמַסְטִיקוֹן (ביוונית: ὀνομαστικόν, משמעות השמות) עוסק באיסוף וניתוח של שמות ומונחים בדיסציפלינה מסוימת. לדוגמה: בתחום הגאוגרפיה האונומסטיקון מכיל ריכוז שמות יישובים ומקומות אחרים (כגון שמות הרים, חורבות או מעיינות) בתקופות נתונות באזור מוגדר מראש. בדרך כלל מובא מקור השם ותיאור קצר של המקום לאור מקורות היסטוריים, עדויות אישיות של בני המקום וכדומה. בדרך כלל מסודרת רשימת השמות לפי אלפבית.
באונומסיטיקון היסטורי נאסף החומר מספרי היסטוריה, כרוניקות ספרות תאולוגית כגון כתבי אבות הכנסייה וחיבורים פרשניים, כתובות יהודיות ומסמכים דתיים ומשפטיים אחרים, רשימות אדמיניסטרטיביות ושלטוניות, תיאורים של עולי רגל וממצאים ארכאולוגיים כגון מטבעות.
האונומסטיקון של אוסביוס
האונומסטיקון הידוע של ארץ ישראל הוא של אחד מאבות הכנסייה, אוסביוס מקיסריה, אשר חיבר רשימה של יישובים ומקומות גאוגרפיים אחרים בארץ בתקופה הביזנטית. בספר מזהה אוסביוס אתרים המוזכרים בתנ"ך ובברית החדשה עם יישובים ומקומות בשטח, כפי שהיו במאה הרביעית. ככל הנראה ערך אוסביוס כחמישה מקורות היסטוריים שהיו לפניו ואף שוטט בארץ וראה את האתרים במו עיניו ושוחח עם אנשי הסביבה. כך מהווה האונומסטיקון של אוסביוס מקור אמין המתעד את שימור השמות בארץ ישראל במאה הרביעית.
יקופ קדרי קראוסמאנאולו
יקופ קדרי קראוסמאנאולו (בטורקית: Yakup Kadri Karaosmanoğlu; 27 במרץ 1889 – 3 בדצמבר 1974) היה סופר, משורר ודיפלומט טורקי. כיהן כחבר פרלמנט. נצר למשפחת קראוסמאנאולו, מהמשפחות הנודעות של העיר מניסה שבמערב טורקיה. מחשובי הסופרים הטורקיים במחצית הראשונה של המאה ה-20.
אונומסטיקון
האונומסטיקון של אוסביוס
בהשוואה לשמות המקומות במפת מידבא, שנערכה במאה השישית שביעית, נמצא דמיון לשמות היישובים המופיעים ברשימותיו של אוסביוס. בעת החדשה, בארץ ישראל, נעשה שימוש באונומסטיקון בעת עריכת סקרים ארכאולוגיים. בין השאר, בעקבות ספרו התגלה כי אזור דרומא היה עשיר ביישובים בתקופתו. על יסוד כך בוצעו באזור חפירות ארכאולוגיות אשר תמכו בפרטים המופיעים ברשימותיו.
האונומסטיקון של ארץ ישראל
האקדמיה הישראלית למדעים יזמה ומכינה, החל משנות השישים, הפקת אונומסטיקון של ארץ ישראל. האונומסטיקון אמור להביא בפני הקורא כל מקור המוסר מידע על ארץ־ישראל ומאזכר יישוב, מקום גאוגרפי או קבוצה אתנית הנזכרים בספרות היוונית והרומית בתחום הזמן שמלפני כיבוש אלכסנדר הגדול ועד התקופה הערבית בארץ ישראל. סדר הערכים הוא אלפביתי ובתוך כל ערך הסידור הוא כרונולוגי. את הרעיון המקורי יזם מיכאל אבי־יונה. לשם הכנת הספר (או המאגר הממוחשב) לוקטו חומרים מתוך למעלה מאלף חיבורים וקבצים שונים.
יקופ קדרי קראוסמאנאולו
ביוגרפיה
בשנת 1916 נסע יקופ קדרי לשווייץ לשם קבלת טיפול רפואי במחלת השחפת, והתגורר בה כ-3 שנים. במאמרים שפרסם ביומון הפוליטי "איקדאם" ("השקידה") בשנות שביתת הנשק של מודרוס, הביע תמיכה במלחמת העצמאות. בשנת 1921 נקרא לאנקרה ושימש בה בתפקידים שונים. בשנת 1923 נבחר לפרלמנט הטורקי כנציג מחוז מרדין, ובשנת 1931 נבחר לייצג את מחוז מניסה.
איגנימבריט
איגנימבריט או טוף מולחם הוא סלע געשי פירוקלסטי המורכב מאפר געשי או פומיס. בעבר שימש המונח להגדרת משקעים פירוקלסטיים מולחמים בלבד, המורכבים מטיפות מותכות למחצה של אפר געשי שנדבקו זו לזו.
אונומסטיקון
האונומסטיקון של ארץ ישראל
איסוף החומר נשלם בראשית שנות ה־2000 והמידע שנאסף קיבל ביטוי חלקי ב־Tabula Imperii Romani, פרויקט משותף ליצירת האטלס של האימפריה הרומית
יקופ קדרי קראוסמאנאולו
ביוגרפיה
בצד פעילותו הציבורית הוסיף יקופ קדרי לעסוק בכתיבה עיתונאית וספרותית. בשנת 1932 יסד עם ארבעה מחבריו את הירחון הפוליטי "קדרו" (Kadro). הפצתו של כתב העת, שדגל בעקרונות הכמאליזם והסתייג מהאידאולוגיה המרקסיסטית, הופסקה כעבור 3 שנים בשל השקפות קיצוניות שיוחסו לתכניו. לאחר שנסגר הירחון מונה קדרי לשגריר ארצו בטירנה, בירת אלבניה. בשנים שלאחר מכן מונה לשגריר בפראג (1935), האג (1939), ברן (1942) וטהראן (1949), ובשנת 1951 שב לכהן כשגריר ארצו בשווייץ. ב-27 במאי 1960 נבחר לאספה המכוננת, ובשנים 1961–1965 שימש בתפקידו האחרון כפוליטיקאי כנציג מחוז מניסה בפרלמנט.
אונומסטיקון
האונומסטיקון של אמנופה
אונומסטיקון של מצרים העתיקה מכיל 610 ערכים בהם שמות מקומות וקבוצות אתניות.
איגנימבריט
את שמו של הסלע טבע בשנת 1932 הגאולוג הניו זילנדי פטריק מרשל (Patrick Marshall, 1869–1950), שיצר הלחם מן המילים הלטיניות ignis (אש) ו-imber (גשם), מאחר שסבר כי הסלע הושקע מתוך עננים לוהטים של אפר געשי ופומיס – זרמים פירוקלסטיים.
יקופ קדרי קראוסמאנאולו
פועלו הספרותי
את עיסוקו בכתיבה החל יקופ קדרי בכתבי עת שונים כגון "התקווה" (Ümit) ו"חדוות הידע" (Servet-ı Fünun). בתקופה מוקדמת זו הזדהה הסופר עם השקפתו האמנותית של הזרם הספרותי "שחר העתיד", אשר נטבעה בסיסמה "אישית היא האמנות ומכובדת", ודבק בעקרון ה"אמנות לשם אמנות". באותן שנים כתב יקופ קדרי את מחזהו "נירוונה", וכן מאמרים, מסות, שירה בפרוזה וסיפורים קצרים. הנסיבות ששררו בארצו בימי מלחמת הבלקן ובשנים של מלחמת העולם הראשונה חוללו שינוי בתפיסתו האמנותית. רצונו לשרטט את מציאות חייה של החברה הטורקית לתקופותיה השונות השתקף בבחירתו בעיתות היסטוריות מוגדרות כרקע למרבית ספריו. עלילת הרומן "חווילה להשכיר" מתרחשת טרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. תקופת החוקה השנייה משמשת כרקע לרומן "ליל גזר הדין", ואילו האירועים המסופרים ברומן "סדום ועמורה" מתחוללים בשנות שביתת הנשק. עלילת ספרו "הזר" מתרחשת בימי מלחמת העצמאות הטורקית, והרומן "אנקרה" משתרע על פני העשור הראשון לייסוד הרפובליקה. האירועים המתוארים בספרו "גלות" מתחוללים בשנות שלטונו של הסולטאן אבדולהמיט השני, ועלילת הרומן בשני כרכים "פנורמה" מתרחשת בשנים 1923–1952. אם בשנות העשרים של המאה ה-20 כתב יקופ קדרי מנקודת מבטו של מהפכן אופטימיסט, הרי שמקץ זמן מה נכזבו תקוותיו והוא חדל מלהשתמש בכתיבתו הספרותית כמכשיר לביטוי עמדותיו החדשניות. משנת 1955 ואילך לא כתב דבר זולת ספרי זכרונות. החשובים שבספריו והמפורסמים שבהם הם הרומנים "נור בבא", "חווילה להשכיר" ו"הזר".
איגנימבריט
היווצרות
איגנימבריט נוצר מהתקררות של חומר פירוקלסטי שנפלט בהתפרצויות מתפוצצות הנוצרות כתוצאה מבריחת גזים בתוך המאגמה בעודה בצינור ההזנה. ההתפרצות המתפוצצת יוצרת רסק של סלע מותך, אפר געשי ופומיס, המתפזר בתוך הגזים כעמוד התפרצות או זרם פירוקלסטי צפוף. כאשר שוקע החומר הוא בונה יריעות בעוביים שונים.
בטמפרטורה העולה על 530 מעלות צלזיוס הוא מרותך ובהתקררו הופך לסלע מגובש. בטמפרטורות אלה ניתכים חלקיקי הטפרה לטיפות לפילי, הנמעכות עם נשירתן ומולחמות זו לזו ליצירת איגנימבריט מולחם. טיפות אלה נראות על-פני הסלע כעדשות אליפטיות כהות. באיגנימבריט שהולחם בטמפרטורה גבוהה מאוד ייראו אזורים ויטרופיריים סמוך לבסיס היריעה ועל-פני השטח. בתוך הסלע עשויים להימצא גבישים מיקרוסקופיים שנוצרו במהלך ההתקררות. דרגת הריתוך תלויה במשקלו של החומר המונח עליו, כך שבחלק העליון הסלע עשוי להיות נקבובי וצפיפותו נמוכה, בעוד בחלק התחתון נוצר סלע צפוף ולא נקבובי.
יקופ קדרי קראוסמאנאולו
נור בבא
רומן הביכורים של יקופ קדרי, "נור בבא", נכתב בשנים 1914–1915. תחילה פורסם בעיתון כרומן בהמשכים, ורק בשנת 1922 ראה אור כספר. באותן שנים התעניין יקופ קדרי בספרות יוון העתיקה ובספרות לטינית, וכן נהג לפקוד טריקה (מסדר) בקטשי ברובע צ'מליג'ה (Çamlıca) שבצדה האסייתי של איסטנבול. הרומן נכתב בהשראת הבאקכות, מהטרגדיות המפורסמות של המחזאי היווני אוריפידס, ובהתבסס על רשמיו של הסופר מהמסדר. הרומן מגולל את סיפור אהבתם הסוער של ראש המסדר ואשת איש. לתיאורי חינגות השתייה, המוזיקה והאהבים עד אור בוקר, כמו גם לטקסי המסדר ואורחותיו, חלק נכבד ברומן. יקופ קדרי הקביל בין חינגות המסדר הבקטשי לבכחנליות של העת העתיקה, וביקש לתאר את התמורה המתחוללת באופי אהבתה של ניגר, הגיבורה הנשית של הרומן, מהגופני למיסטי. ואולם לדידו של הקורא, ההיבט המעניין ברומן הוא המידע הנוגע למסדר הבקטשי, ובתרומתו להצלחתו המסחרית הרבה של הספר אף הביא להפצת שם מחברו. יקופ קדרי הואשם עם זאת במתן פומבי לסודות המסדר, ובפרט בהשפלתו, וכיוון שכך נאלץ ללמד על עצמו זכות ב"מילות הסבר" שכתב למהדורה הראשונה והשנייה של ספרו.
איגנימבריט
היווצרות
עם התקררות הנתך עשויים להיווצר בו סדקי התקררות, בדומה לתהליך היוצר מבנה עמודי בבזלת. במקרים קיצוניים עשויה להתקיים בו זרימה במהלך ההלחמה, והנוזל הצפוף והצמיג יתגבש לסלע אחיד בדומה לאלה הנוצרים מלבה. איגנימבריטים שמקורם במיוקן הדומים ללבה קרושה נראים סמוך לנהר לואה (Rio Loa) בצפון צ'ילה.
התפרצויות פליניאניות נמשכות לעיתים קרובות שעות או ימים, במהלכן עשויים להיווצר זרמים פירוקלסטיים נפרדים או זרם אחד המלווה את כל משך ההתפרצות. במהלך תנועתו של הזרם הפירוקלסטי והשקעת חלקיקיו משתנים פני השטח באמצעות סחיפה של חומר רופף, מילוי שקעים בתבליט הטופוגרפי, שינוי זווית של מדרונות וסכירה של עמקים.
יקופ קדרי קראוסמאנאולו
הזר
הספר "הזר", שזיכה את מחברו בפרס השני מטעם מפלגת העם הרפובליקאית בקטגוריית הרומן לשנת 1942, נחשב לרומן המצליח ביותר של יקופ קדרי. הספר זכה לתשבחות על שום שגולל את מציאות חייהם של תושבי הכפרים באנטוליה ותיאר את התהום הפעורה בין איש הרוח הטורקי לתושבי הכפרים. הספר משך עם זאת גם חצי ביקורת, שכן מחברו הואשם בהעלבת הכפריים וברחישת בוז כלפיהם. כשם שהציג בספריו "חווילה להשכיר" ו"סדום ועמורה" את חסידי המחשבה העותמאנית ואת שוחרי המערב כגורמים מנוונים בחברה, כך גם ב"זר" מתוארים תושבי הכפרים בנחשלותם ובניוונם, ואילו מלאכת בריאתה של אומה חדשה נופלת על כתפיהם של אנשי הרוח, שמתפקידם להושיע את המולדת. בהיותו הרומן החשוב הראשון שעסק באנטוליה ובתושבי כפריה, ובהצלחתו לבטא בנימה פיוטית את המציאות על כיעורה הרב, קנה לו "הזר" מקום של כבוד בתולדות הרומן הטורקי.
איגנימבריט
הרכב
איגנימבריט נוצר מחומר פירוקלסטי לא מגובש או מגובש – תערובת לא ממוינת של אפר געשי, פומיס ולפילי. הרכבו לרוב דקיטי או ריוליטי והמינרלוגיה שלו נשלטת בעיקר על ידי הכימיה של המאגמה המקורית.
יקופ קדרי קראוסמאנאולו
הזר
אף שכסופר נטה יקופ קדרי לעסוק בבעיות החברתיות מנקודת השקפה פוליטית במובהק, הוא השתדל לשוות לגישתו זו אופי אמנותי ככל האפשר. הביקורות שהושמעו כלפיו התייחסו יותר מכל לתכניהן של יצירותיו הספרותיות, אך לעיתים גם ללשונן. מיומנותו בניתוחים פסיכולוגיים, כמו גם הישגיו בבריאת דמויות ובמתן ביטוי למציאות החברתית של התקופה שדן בה, זיכוהו בשבחים:
איגנימבריט
הרכב
איגנימבריט המצוי קרוב למקור ההתפרצות מכיל לעיתים קרובות תכלילים דוגמת קסנוליתים, קסנוקריסטים ופיסות פומיס מעוגלות, שמקורם בהתפרצות ואף במאגמה המקורית, בתא המאגמה ובצינור ההזנה של הר הגעש. במיקומים רחוקים יותר מכילה מסת האם תכלילי קסנוליתים וקסנוקריסטים שמקורם בסלעי הסביבה.
הקסנוקריסטים העיקריים המצויים באיגנימבריט הם של ביוטיט, קוורץ, סנידין, אלקלי פלדספר, הורנבלנדה ולעיתים נדירות גם פירוקסן. במקרה של סלע פונוליטי יימצאו מינרלים פלדשפטואידים כנפלין או לוסיט. באיגנימבריט פלסי מולחם ניתן למצוא פולימורפים של קוורץ דוגמת קריסטובליט וטרידימיט. במרבית המקרים נראה כי פולימורפים אלה נוצרו כחלק מהמרה אוטוגנית לאחר ההתפרצות.
יקופ קדרי קראוסמאנאולו
הזר
"בשאיפתו לקשור את הדמויות שבספריו לנסיבות חברתיות ולתהליכים היסטוריים, הפגין יקופ קדרי - אולי לראשונה בתולדות הרומן הטורקי - ניסיון מדעת להפיח בדמויות אלה אישיות אמינה ומלאת חיים."
איגנימבריט
מראה
צבעי האיגנימבריט מגוונים: לבן, אפור, ורוד, בז' חום ואף שחור, והם תלויים בהרכבו ובצפיפותו של הסלע. צבעים בהירים הם לרוב בהרכב דקיטי או ריוליטי. צבעים כהים עשויים להיות ויטרופירים צפופים מולחמים, ולעיתים רחוקות סלע בהרכב מאפי.
גם מראהו של האיגנימבריט ותכונותיו השונות – גאומטריה, שיכוב, דרגת הקלאסטיות, התמיינות וגודל החלקיקים – מגוונים מאוד. סלעים רבים הם מסיביים ומפגינים מבנה פנימי המתאפיין במעבר בין סוגי שיכוב, למשל משיכוב צולב לשיכוב מדורג גס. בסוג זה של שיכוב מדורג מתמיינים חלקיקים גדולים אך לא מתרחש מיון של חלקיקים שגודלם 2–64 מ"מ. שיכוב מדורג גס נפוץ באיגנימבריט ונובע מתנועתם הרבה יחסית של החלקיקים הגדולים יותר.
מרקם
איגנימבריט מורכב מחלקיקי פומיס בגדלים שבין פצצה געשית ללפילי ומשברי סלעים המוטבעים במסת אם זכוכיתית המכילה גבישים ואפר סלעי. ברמה מיקרוסקופית נראה מרקם מגוון באופן משמעותי כתוצאה מהפרעות בזרימה, דחיסה והלחמה, וכתוצאה מתהליכים מאוחרים להשקעה.
שברי הפומיס נפוצים באיגנימבריט יותר מאשר תכלילים אחרים. צבירים של תכלילים כאלה נובעים לרוב משולי תא המאגמה וצינור ההזנה. עם זאת, קסנוקריסטים הנובעים מן המאגמה נפוצים באיגנימבריט ומקורם בהתגבשות בתוך חומר פירוקלסטי צפוף וחם. גבישים אלה מכילים לעיתים קרובות תכלילי נוזל קטנים, ושחרור הלחץ עשוי להוביל להתפשטותם כגז ולהתרסקות הגבישים.
מרקם מיקרוסקופי
בשברים הזכוכיתיים ניכרת דחיסה המתבטאת בהתיישרותם ובשיטוחם גם כשאינם מולחמים. השברים המעוותים נדחסים ומרותכים באמצעות קריסה של מבנה החללים, התיישרות והתארכות גבישים ושברי הזכוכית, התקפלות של השברים מסביב לקסנוליתים וקסנוקריסטים והתמוטטות שברי הפומיס למעין עדשות. דרגת ההלחמה מגוונת ומודגשת בשינויי צבע ניכרים המשקפים רמות חימצון שונות של ברזל. במצב של הלחמה קיצונית עשוי הסלע להידמות לאובסידיאן.
כאשר נוצרת זכוכית לאחר ההשקעה מתגבש מיקרוליט לאורך הגבול בין מסת הסלע ושברי הזכוכית. במקביל עשויים להיווצר גבישי קריסטובליט ואלקלי פלדספר. תהליך זה נפוץ יותר באיגנימבריט מולחם צפוף, בו ניתן בדרך-כלל לזהות את שברי הזכוכית באמצעות גבישים היוצאים מקירות השברים אל חלקם הפנימי. מרקם זה נקרא "מרקם צירי" ושמו נובע מצירי השברים התחומים במיקרוליטים הצומחים פנימה. היווצרות זכוכית לאחר ההלחמה מתרחשת לאורך גבולות תוך מחיקת מבנה השברים. צמיחה זו עשויה להתרחש מסביב לגרעינים מפוזרים מהם מתפתחים ספרוליטים, הבנויים מגבישים רדיאליים של קריסטובליט ופצלת השדה. ספרוליטים אלה הם מאפיינים נפוצים של לבה ריוליטית ואיגנימבריט פלסי, ובאיגנימבריט מתרחש הרס משמעותי של המבנה המקורי במהלך צמיחתם.
השתרעות
סלעי איגנימבריט נחשבים לאחד המשקעים המרשימים ביותר בכדור הארץ: הם יוצרים כיסוי נרחב של הנוף ביריעות ששטחן מגיע ליותר מ-45,000 קמ"ר ולנפח של יותר מ-5,000 ק"מ3, והצטברותם המהירה יוצרת שכבות שעוביין מגיע למאות מטרים בטווח זמן שבין דקות ספורות לכמה שעות לאחר התמוטטות עמוד ההתפרצות.
קיים קושי לחקור את הגאומטריה התלת-ממדית של איגנימבריט, בעיקר בשל הסחיפה הנמרצת הפועלת על החומר הלא מגובש סמוך לאחר השקעתו. אחד הכלים המאפשרים להתגבר על מכשול זה הוא בדיקת שטח ההשתרעות, המשמש לחישוב העובי על-פי ממוצעים ידועים.
גודלם של סלעי איגנימבריט נע מרצועות המושקעות בקרקעית עמקים ועד ליריעות רדיאליות נרחבות שמקורן בלוע הר הגעש המשתרעות על-פני רכסים. בעוד מרבית הסלעים הגעשיים מצויים סמוך למקור ההתפרצות, שכבות עבות של איגנימבריט עשויות להימצא עשרות ואף מאות קילומטרים ממנו.
גזענות
גִּזְעָנוּת היא עמדה שלפיה בקרב בני אדם מתקיים קשר הדוק בין מוצאם לבין תכונות אופי מסוימות, או לעיתים גם כישורים שכליים או לעיתים סגנונות תנועה והליכה, כך שהיחיד אינו נשפט בעיקר על פי ייחודו האישי אלא על פי השתייכותו לקבוצה. ברוב המקרים משתמעת מהגישה גם עליונותה של קבוצה אחת על האחרת, והיא משמשת צידוק למעשים ולהתבטאויות שעיקרם העדפה של בני קבוצה אחת על בני הקבוצה האחרת.
מרקוס פוריוס קאמילוס
מרקוס פוריוס קאמילוס (לטינית: Marcus Furius Camillus; סביבות 446 לפנה"ס - 365 לפנה"ס) מצביא רומאי מהולל והאדם שנחשב במסורת הרומית כ"מייסדה השני של רומא" וכ"רומולוס השני".
גזענות
על פי, גזענות מוגדרת כרדיפה, השפלה, ביזוי, גילוי איבה, עוינות או אלימות, או גרימת מדנים כלפי ציבור בני אדם או חלקים של האוכלוסייה או יחידים, בשל צבע או השתייכות לגזע או למוצא לאומי-אתני.
מרקוס פוריוס קאמילוס
המקורות העיקריים על חייו ופועלו של קאמילוס הם טיטוס ליוויוס ופלוטרכוס. אף על פי שרבים מהפרטים המתוארים עליו נחשבים בעיני המחקר המודרני כאגדיים, הדעה הרווחת היא שהוא היה דמות היסטורית אמיתית ושהתיאור של מעשיו נכון באופן כללי.
גזענות
התאוריות הראשונות שהוכתרו בכינוי 'גזענות' מקורן במאה ה-19 והן התייחסו לקבוצות הנבדלות במוצאן הביולוגי בלבד, אולם עם הזמן התרחבה הגדרה זו ונהוג לכלול בה גם הבחנות על בסיס לאומי.
מרקוס פוריוס קאמילוס
חייו
קאמילוס נולד למשפחה פטריקית מיוחסת. הוא היה בין הבולטים שבמנהיגי הרפובליקה הרומית במאות החמישית והרביעית לפנה"ס ובין השאר כיהן כטריבון קונסולרי שש פעמים, כדיקטטור חמש פעמים וזכה בעריכתם של שישה מצעדי ניצחון לכבודו. בשנותיה האחרונות של המלחמה בוויי פיקד קאמילוס על הצבא הרומי וניצח על כיבוש וחורבן העיר בידי הרומים בשנת 396 לפנה"ס.
גזענות
דוגמאות מובהקות לגזענות ממוסדת הן תורת הגזע הנאצית ומשטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
מהות הגזענות
במשמעותה הרווחת, מגדירה הגזענות התייחסות שלילית (שנאה, אפליה) לבני אדם, בגלל מוצאם האתני או צבע עורם. גזענות כזו נחשבת לסותרת את זכויות האדם (בדומה לגילנות, אפליה מינית, אפליה על פי נטייה מינית, זהות מינית או מראה חיצוני ), והיא פסולה על פי חוק במדינות רבות. בעבר, מדינות שונות נשאו את דגל הגזענות, אך כיום הפך המונח למציין תופעה שלילית ולמילת גנאי בכל העולם.
טענה מקובלת היא כי שעצם חלוקת בני אדם לגזעים היא תוצאה של הבניה חברתית וביטוי לגזענות. יש המוצאים תימוכין לטענה בכך שגזעים טהורים אינם קיימים מבחינה ביולוגית.
מרקוס פוריוס קאמילוס
חייו
קאמילוס מת ממחלת הדבר בשנת 365 לפנה"ס.
גזענות
מהות הגזענות
העדפה מתקנת אינה נחשבת בדרך כלל כגזענות. הסיבה לכך היא שההעדפה המתקנת הונהגה על מנת לתקן פערים היסטוריים, שנוצרו, לפי הגורם המתעדף, בשל אפליה של קבוצת בני אדם בעבר. בישראל, בית המשפט מחיל מבחן, אשר בוחן את תוצאות המקרה ובוחן שוויון מהותי על פני שוויון פורמלי - כך אי-שוויון ואפליה לכאורה בשלב ראשון, אשר מטרתו צמצום פערים ויצירת שוויון מהותי בשלב שני, מקובל כיום בישראל וברוב המדינות המערביות. עם זאת, יש המתנגדים ל"העדפה מתקנת" של קבוצה גזעית (ורואים גם בה אפליה גזעית) בטענה שכמוה כאפליית בני הקבוצות הגזעיות האחרות, וכדי לבטל תוצאות אפליה מן העבר ניתן להשתמש בכלים אחרים, שאינם קשורים בקטגוריית גזע.
על אף שההגדרה של גזענות מתייחסת אך ורק לאפליה על בסיס מוצא גזעי, צבע עור וכדומה, ביום-יום משמש המושג "גזענות" גם לתיאור סוגי אפליה אחרים, כגון שוביניזם, מיזוגניה, מיזאנדריה, הומופוביה וכדומה. רכניץ טען כי הרחבה זו של המונח גזענות שגויה ומרדדת את החומרה שבגזענות הנאצית.
תאוריות על מקור הגזענות
הפסיכולוגיה החברתית מציגה גזענות במידה רבה כתוצר טבעי של מערכות יחסים בין קבוצתיות. לדוגמה, על פי תאוריית הזהות החברתית, אשר משמשת בסיס רעיוני לתאוריות רבות בפסיכולוגיה חברתית, לבני האדם צורך טבעי לחלק את העולם לקטגוריות, בניסיון להתמודד עם מורכבותו. היות שבני האדם מונעים על ידי הרצון לשמור על דימוי עצמי חיובי, ומאחר שהדימוי העצמי נשען בחלקו על הדימוי של הקבוצות אליהן הם משתייכים (קבוצת הפנים), עצם השתייכותו של אדם לקבוצת פנים מייצרת השוואה עם קבוצות אחרות במטרה לשמר את תדמיתה החיובית היחסית של הקבוצה. לכן, על פי התאוריה, די בחלוקה לקטגוריות חברתיות, בייחוד לקטגוריות של קבוצת פנים ("אנחנו") וקבוצות חוץ ("הם"), בכדי לייצר העדפה של קבוצת הפנים על פני קבוצות אחרות, גם אם החלוקה לקטגוריות נעשית על פי מאפיינים חיצוניים ו/או שרירותיים כמו צבע עור ומוצא אתני.
כפועל יוצא של החלוקה לקטגוריות חברתיות של קבוצות פנים וחוץ, קיימת גם הנטייה לראות את קבוצת החוץ כהומוגנית יותר מקבוצת הפנים, והנטייה לייחס תכונות ורגשות אנושיים מורכבים יותר לקבוצת הפנים לעומת קבוצת החוץ (תופעה המכונה דה-הומניזציה של קבוצת החוץ). כלומר, חברי קבוצת החוץ נתפסים כדומים יותר אחד לשני וגם ככאלו שחשים פחות רגשות מורכבים כמו תקווה, קנאה, אהבה, וכו'. העדפת קבוצת הפנים, הדה-הומניזציה של קבוצת החוץ וראייתה כמקשה אחת הומוגנית מהווים בתורם כר פורה ליצירת סטיגמות שליליות ופשטניות כלפיה.
בעוד תאוריית הזהות החברתית מתמקדת בצורך האנושי לשמור על דימוי עצמי וקבוצתי חיובי, "תאוריית הצדקת המערכת" מתמקדת בנטייתם הטבעית של בני האדם להצדיק את הסטטוס קוו ולהגן על ה"מערכת" החברתית שבה הם נטועים. הצדקת המערכת משרתת את הצורך האנושי לשכך את אי-הודאות ותחושת האיום הכרוכים בשינוי המערכת הקיימת, כמו גם את הצורך להאמין ב"השערת העולם הצודק" ("כל אחד מקבל מה שמגיע לו"). על פי התאוריה, הצורך להצדיק את ה"מערכת" יוצר השלמה עם אי השוויון בתוכה והצדקתו, גם בחברי הקבוצות הסובלים מאי שוויון זה. המשמעות היא שהצורך להצדיק את אי השוויון המובנה מגביר סטריאוטיפים שליליים כלפי קבוצות מיעוט, משום שסטראוטיפים אלו בתורם מסייעים לייצר רציונליזציה למצב שלכאורה אינו הוגן.
מחקרים המבוססים על תאוריית השליטה החברתית מתמקדים בהבנת המנגנונים העומדים בבסיס הצדקת אי-שוויון בין קבוצות והיררכיות חברתיות. על פי התאוריה, ההירכיות החברתיות מחוזקות ומשומרות על ידי מיתוסים או אידאולוגיות מקדמי מדרגיות המצדיקים את אי השוויון בחברה, כך שהמבנה ההיררכי והלא שוויוני של החברה נתפס על ידי אדם בעל מכוונות לשליטה חברתית כפתרון הנכון והצודק.
היסטוריה
כבר בתקופות קדומות, נערכו הבחנות על בסיס תכונות קבוצתיות. בזמן המודרני תורות גזעניות, שהובילו לאפליה גזעית ולגזענות, החלו להתפתח באמצע מאה ה-19.
הפרסום הראשון של הטפה גזענית מסודרת ומנומקת מיוחס לספר מסה על אי השוויון בין גזעי האדם, שיצא לאור בפריז בשנת 1853. הסופר, ארתור דה גובינו, היה דיפלומט צרפתי, פעיל של התנועה המלוכנית בצרפת. בספרו זה, חילק דה גובינו את המין האנושי לגזעים ולתת הגזעים, כשהנעלה מכולם לשיטתו הוא הגזע הארי, המצוי, לדעת הסופר, בעיקר בצפון צרפת. יתר עמי אירופה, לא היו לדעת דה גובינו בני גזע ארי טהור, אלא בני תת-גזעים לבנים נחותים יותר כמו סלאבים ויהודים, או תוצר של נישואי תערובת בין האריים לתת גזעים אלו.
תופעת הגזענות המפורסמת ביותר, שהפכה לסמל הקיצוני המקובל של תופעת הגזענות, היא תורת הגזע אשר התפתחה בעולם המודרני. תורה זו היוותה בסיס אידאולוגי לגרמניה הנאצית, ולפעולותיה אשר נחשבות לבלתי מוסריות באופן מוחלט. גרמניה הנאצית הובילה ל"פתרון הסופי" שבמהלכו נרצחו כ-6 מיליון יהודים, ומיליוני צוענים ובני עמים אחרים שתורת הגזע הגדירה אותם כנחותים מבחינה גזעית.
מלבד דוגמה קיצונית זו, ניתן להבחין בתופעות של גזענות בעבר ובהווה. לאור משקלם הרב של עמי אירופה בעיצוב ההיסטוריה האנושית, התייחס לעיתים האדם הלבן באופן גזעני כלפי מה שתפס כגזעים אחרים (שמיים, שחורים, אסיאתיים, סלאבים ועוד), וראה את עצמו כגזע עליון. גם כיום, תנועת גאווה לבנה העולמית מעודדת גאווה של האדם הלבן על רקע השתייכותו זו. גם תנועת הקו קלוקס קלאן בדרום ארצות הברית שונאת בעיקר כל מי שאיננו לבן עור.
תפישות נוספות של גזענות
לצד גילויי הגזענות המסורתית, קיימים חוקרים המגדירים שלושה טיפוסי התנהגות חדשים כגזענות, כאשר המשותף להם הוא דחיית הגזענות המסורתית בצורתה הישנה. תפיסה מחקרית מקובלת מבחינה בין גזענות גלויה, המתאפיינת ברגשות, עמדות והתנהגויות מודעות, לבין גזענות סמויה, אשר באה לידי ביטוי ברגשות ובעמדות שליליים ולא בהכרח מודעים כלפי חברי קבוצות אחרות, וביטוייה לרוב מרומזים ולא-מילוליים. במסגרות מחקר, האחרונה נמדדת באמצעות מבחן אסוציאציות חבויות.
גזענות סימבולית/מודרנית (symbolic racism) - גזענים סימבוליים דוחים גזענות בסגנון הישן אבל עדיין מביעים דעות קדומות באופן עקיף (לדוגמה, התנגדות למדיניות שעוזרת לבני מיעוטים מגזעים שונים). גזענים מודרניים רואים את הגזענות כמִשְׁגֶּה, אבל רואים את בני המיעוטים בני הגזעים השונים, כמציבים דרישות בלתי-הוגנות, או מקבלים יותר מדי משאבים, אך הם נמנעים מלהחצין עמדות אלו מכיוון שהם מודעים לכך שהדבר נוגד את הנורמות המקובלות בחברה. היא כוללת פעולות שפוגעות בתחושה של האדם ובכבודו. היא כוללת שלושה סוגים של מופעים:
גזענות אברסיבית (aversive racism) - הגזענים האברסיבים מאמינים בעקרונות שיויוניים, כמו שיויון בין הגזעים, אבל יש להם דחייה אישית מפני בני מיעוטים בני הגזעים השונים. במסגרת זו, נטען למשל כי "לבנים" רבים בארצות הברית עדיין מחזיקים בסטריאוטיפים ודעות קדומות (אמנם מופחתים מבעבר) כנגד אמריקאים-אפריקאים, אך אינם חשים בנוח עם זה, כיוון שהדבר מתנגש עם הדימוי העצמי הליברלי שלהם. לכן, על אף אי הנוחות והפחד שהם חשים אל מול ה"שחורים", הם תומכים בשוויון ולעיתים אף באפליה מתקנת. אמנם במצבים מסוימים, כשהדבר מתאפשר מבחינה חברתית, הם יתירו לעצמם להביע עמדות גזעניות.
גזענות של ציפיות נמוכות
יש הטוענים שהתפתחו סוגים חדשים של גזענות: "גזענות של ציפיות נמוכות". גזענות זו מתבטאת בכך שאדם או קבוצה מסוימת זוכים להקלה בשיפוט כלפיהם, או שיש מהם ציפיות נמוכות (בתחומי המוסר, התרבות וכו'), רק בגלל המוצא שלהם. לדוגמה, הפובליציסט הערבי-ישראלי סלמאן מצאלחה האשים פעילי שמאל הרדיקלי וטען כי הם מתמקדים בישראל ומתעלמים מהטבח שמבצע בשאר אל-אסד באזרחי סוריה בשל ״גזענות של ציפיות נמוכות״, משום שלטענתו, הם נותנים לערבים "פטור" מכללי מוסר אוניברסליים החלים על מדינות המערב הדמוקרטיות.
המשורר האמריקני א. א. קאמינגס (E.E Cummings) תמצת את גישת הגזענות של ציפיות נמוכות במימרה הבאה: "חיבה למישהו מפני שהוא שחור מעליבה ממש כמו סלידה ממישהו מפני שאינו לבן".
שיטות פעולה
אנשים גזענים כמו גם תנועות, מפלגות וממשלות גזענות נוקטות בשיטות פעולה משותפות כדי לבסס את הגזענות כתופעה חברתית ולצבור עוד כוח תרבותי ופוליטי. שיטות פעולה אלה כוללות:
השפעות בריאותיות של גזענות
על פי מחקר של אוניברסיטת בוסטון משנת 2023, נשים שחורות בארצות הברית שחוו גזענות נמצאות בסיכון גבוה ב-26% ללקות במחלות לב וכלי דם. על פי המחקר, גילויי אפליה גזענית בתעסוקה או בדיור, או בחקירה משטרתית, מגבירים את הסיכון למחלות לב אצל נשים שחורות.
התנגדויות לגזענות
התנגדות עמוקה לגזענות נובעת בימינו מהתפיסה של זכויות האדם, בנימוק שזכותו של כל אדם להישפט על פי תכונותיו האינדיבדואליות, ולא רק על פי רקע מוצאו. על פי תפיסה זו הגזענות גורמת להשפלת היחיד, היא בעייתית מבחינה מוסרית, ויש בה גם טעות קוגניטיבית, מכיוון שבכל הקבוצות ניתן למצוא מגוון של טיפוסי אישיות ומאפיינים שאינם כוללים את כל בני הקבוצה. מדובר אפוא בחשיבה סטריאוטיפית שמתעלמת מהשונות האנושית הקיימת בכל קבוצה.
אלמשהדאוי קינג סטור
אלמשהדאוי קינג סטור המוכרת בשם המקוצר "קינג סטור" היא רשת סופרמרקטים ישראלית אשר הוקמה בשנת 2007, ונכון לשנת 2023 מונה כ-22 סניפים.
רובם המוחלט של הסניפים ממוקמים באזור הצפון (11 סניפים) ועוד שניים בבאר שבע וכפר קאסם (אזור תעשייה לב הארץ).
היסטוריה
הרשת הוקמה בשנת 2007 על ידי בני הדודים בילאל ומוחמד סלאח על בסיס חברת אלמשהדוי שהוקמה על ידי אבותיהם, תושבי היישוב משהד בשנת 1983, שעסקה ביבוא מזון והפעילה חנות קטנה בכפר כנא.
הרשת, שהיא חברה אחת מתוך קבוצת חברות, החלה פעולתה תחילה ביישובים ערביים. בהמשך רכשה הרשת סניפים מפסידים של רשת שופרסל ביישובים יהודיים, וכיום היא מפעילה 13 סניפים בישראל. מחזור מכירותיה עומד על כמיליארד שקלים. הרשת משווקת מוצרים באריזות גדולות. בנוסף משווקים בה מוצרים המיוצרים על ידי מפעל קסטל ששייך למשפחה ומייצר מוצרי מזון ומוצרים המיובאים על ידי יבואנית המזון אלמשדווי.
עבד אל-מלכ
עבד אל-מַלִכּ בן מרואן (בערבית: عبد الملك بن مروان; 646 – 9 באוקטובר 705) היה הח'ליף החמישי מבית אומיה, שלט משנת 685 עד מותו.
עבד אל-מלכ ייצב את שלטון בית אומיה, דיכא את המרידות שאיימו על שלמות האימפריה מאז ימיו של יזיד הראשון, והרחיב את גבולות האימפריה. בתחום הפנים יזם עבד אל-מלכ רפורמות כלכליות חקלאיות ומנהלתיות חשובות שהפכו את האימפריה לריכוזית ובירוקרטית, צעדים שהועילו לשלטונו של עבד אל-מלכ אך גם היו הזרעים שהביאו לסיום שלטון שושלת בית אומיה כארבעים וחמש שנים לאחר מותו.
אלמשהדאוי קינג סטור
היסטוריה
בשנת 2017 רכשה חברת הביטוח הפניקס 20% מן הבעלות על הרשת תמורת 15 מיליון שקלים.
עבד אל-מלכ
בנוסף, השקיע בבניית מבני ציבור ומסגדים, בכללם אל-אקצא וכיפת הסלע שבירושלים. כמה דורות אחריו ניסה ח'ליפה אחר, אל-מאמון, לייחס לעצמו את בניית המסגדים בהר הבית. הוא החליף כמה אריחי קרמיקה שהעידו אודות עבד אל-מלכ באריחים שנשאו את שמו שלו, אבל הותיר במקומם את האריחים שעליהם נכתב התאריך המקורי של הבנייה: سنة اثنين وسبعين "סנת את'נין וסבעין", שנת שתיים ושבעים. בכך חשפו ארכאולוגים את ניסיון הזיוף של הכתובת. הזיוף נותר שם כמות שהוא עד ימינו. שנת 72 להג'רה החלה ב-4 ביוני 691 לספירת הנוצרים והסתימה ב-23 במאי 692. ההיסטוריונים מקבלים את שנת 691 כשנת ראשית בניית המסגדים, ואת שנת 705 לספירת הנוצרים כשנת סיום הבנייה.
לאחר מותו של עבד אל-מלכ ירש את מקומו כח'ליף בנו וליד הראשון.
אלמשהדאוי קינג סטור
היסטוריה
בינואר 2023 הציגה הרשת תוכנית אסטרטגית רחבה - 'קינג סטור 2030'. בקינג סטור התכוונו להשקיע בהתרחבות 100 מיליון שקל בשנים הקרובות להגדיל את כמות הסניפים מ-22 ל-35 סניפים תוך שנתיים.
עבד אל-מלכ
עלייתו לשלטון
עבד-אל מלכ נולד בעיר אל-מדינה בשנת 646, בנו של מושל העיר מדינה מרואן בן אבו סופיאן, לימים הח'ליף מרואן הראשון. בהיותו נער צעיר נרצח הח'ליף עות'מאן, שהיה מבית אומיה, ומשפחתו ירדה מעמדת הבכורה לה זכתה. לאחר מותו של הח'ליף עלי בן אבי טאלב ועלייתו של מועאויה הראשון, מונה שוב אביו למושל אל-מדינה ועבד אל-מלכ שימש כעוזרו בעבודות הממשל. למרות מעמדם בחג'אז לא היו בני ענף בני חכים לבית אומיה, שאליו השתייך עבד אל-מלכ, מקורבים לשלטון בדמשק, שבו החזיקו בני ענף אבו סופיאן.
לאחר גירוש בני אומיה מן החג'אז בזמן מרד עבדאללה אבן א-זובייר ועלייתו של מרואן לכס הח'ליפות בדמשק, שימש עבד אל-מלכ יועץ קרוב לאביו והשתתף איתו במסעות המלחמה ברחבי הח'ליפות. לאחר מותו של מרואן עלה עבד אל-מלכ לשלטון ללא התנגדות, בזכות מינויו כיורש עוד בתחילת תקופת שלטונו של אביו. בזכות ניסיונו הפוליטי העשיר של עבד אל-מלכ, התנהלותו כשליט התאפיינה מראשיתה באדיקות דתית, שיטתיות וזהירות.
צעדים צבאיים
אף על פי ששלטונו הקצר של מרואן הראשון ייצב במידה מסוימת את האימפריה האומיית, עדיין היה מצב האימפריה מעורער ואפילו בסוריה עצמה לא היה השלטון מובטח. מרואן הראשון עלה לשלטון בזכות תמיכתם של ראשי השבטים הימנים בראשותם של אבן בחדל. בידי מנהיגים אלו היה הכוח האמיתי בראשית ימי שלטונו. מצרים הושבה לשלטון האומיים והזרימה לאוצר הממלכה כספים אך הערבים במצרים היו מיעוט קטן שלא היה ביכולתו לתרום מהבחינה הצבאית.
בחג'אז גיבש עבדאללה אבן א-זובייר את שלטונו ומינה את אחיו מוצעב למושל בצרה. בעיר קרקסיא שבצפון ארם נהרים (בג'זירה) התיישבו שבטי הקיס בהנהגתו של זופר אבן אל חארית, אלו הכירו באל זובייר כח'ליף וחיפשו הזדמנות לנקום בבית אומיה על התבוסה שנחלו מיידי מרואן הראשון. בינתיים בכופה החל מרד שיעי גם נגד שלטון בית אומיה בהנהגת אל-מוח'תאר וגם נגד מרד אבן זובייר. מושל העיר מוח'תאר אבן אבי עובייד שביקש למצוא חליף מבני משפחת עלי, גרש באוקטובר 685 את המושל שמינה זובייר והפך לשליט העיר. כחסיד משפחת עלי היה נחוץ למוח'תאר נציג ממשפחה זאת שיעלה לכס הח'ליפות ולו באופן סמלי. עלי בן חוסיין (בנו של חוסיין בן עלי) סירב להצעה מפחד שגורלו יהיה כגורל אביו. בנו של עלי, מוחמד אבן אל-חנפיה מסר תשובה דו משמעית ובכך מונה לח'ליף שיעי למרות שלא היה מצאצאי פאטימה בתו של מוחמד, בן אל חניפה היה גם הראשון שקיבל את התואר מהדי, כלומר משיח.
מיד עם עלייתו של עבד אל מלכ לשלטון מונה עבדאללה אבן זיאד (שהיה מושל כופה בתקופת יזיד הראשון והיה אחראי לרצח חוסיין בכרבלא) למפקד צבאי בחזית עיראק ויצא להתקפה. באוגוסט 686 הובס ונהרג אבן זיאד על ידי חייליו של מושל כופה ליד נהר ח'אזיר שבאזור מוצול בצפון עיראק. במשך חמש השנים הבאות בחר עבד אל מלכ שלא לתקוף את עיראק אלא להעמיק את שלטונו בסוריה ולתת לכוחות זובייר ומוח'תאר להקיז זה את דמו של זה, במלחמה זאת מוח'תאר נהרג אך גם זובייר נחלש, במקביל ניהל זובייר מלחמות התשה נגד הח'ואריג'. בשנת 691 הצליח עבד אל-מלכ לקנות את תמיכתם של שבטי הקיס שעל נהר הפרת ובכך נפתחה הדרך לערים הגדולות של דרום עיראק- כופה ובצרה. מוצעב אבן א-זובייר שניהל בשם אחיו עבדאללה אבן א-זובייר את דרום עיראק נאלץ להפנות כוחות רבים לחזית הח'ואריג' באזור המפרץ הפרסי. בקרב דיר אל ג'את'ליק בשנת 691 הוביל עבד אל-מלכ את כוחותיו לניצחון על מוצעב וכבש את כופה. לכששמעו כוחותיו של מוצעב המוצבים במפרץ הפרסי (במלחמה נגד הח'ואריג') על תבוסת מנהיגם הם מיהרו להצהיר אמונים לעבד אל-מלכ. באוקטובר 692 חיסל כוח אומיי קטן בפיקודו של אל-חג'אג' בן יוסף את שארית המרד במכה והרג את עבדאללה אבן א-זובייר, בכך השלים עבד אל-מלכ את איחוד ממלכתו.
השלטון בעיראק לאחר דיכוי מרד אל-זובייר
בשנת 694 מינה עבד אל-מלכ את אל-חג'אג' למושל בצרה וכופה, זמן קצר לאחר מכן קיבל אל-חג'אג' גם את השלטון על המחוזות הפרסיים של האימפריה- ח'וראסאן וסיסתאן. שלטונו של אל-חג'אג' בעיראק היה קשה ופרובוקטיבי- אל-חג'אג' הטיל גיוס חובה על תושבי כופה. הצבא שגייס מבני עיראק יצא למלחמה ממושכת וקשה נגד הח'ואריג', במלחמה הופלו חיילים בני עיראק ושכרם היה קטן משמעותית משכר החיילים הסורים. בשנת 699 יצא חיל משלוח אחר למלחמה במחוז סיסתאן בפיקודו של אבן אל שעת', אחד ממכובדי האשרף בעיר כופה. לאחר מלחמה קשה, מלווה בעלבונות רבים מאל-חג'אג' היושב בכופה פתח אל שעת' במרד- בשנת 701 שב לעיראק כאשר הוא כובש את כופה ומבריח את אל-חג'אג' לבצרה. למרות הצלחתו הראשונית לאחד את בני כופה אחת מנהיגותו, לא שמרו אלו על אחדות השורות ובתוך חודשים ספורים נאלץ אל שעת' לברוח ואל-חג'אג' חזר לאל כופה כמנצח.
חיסול מרד אל שעת' סימל את תחילתו של עידן חדש ביחסים שבין בית המלוכה האומיי לתושבי עיראק. בשנת 702 הוקמה הבירה ואסיט (בערבית: האמצעית) בין כופה ובצרה, בעיר שוכנו פקידים וחיילים סורים שמעתה ישמשו כשליטיה האמיתיים של עיראק- לא עוד יהיה השלטון בידי האשרף- מכובדי השבטים הערבים שתיישבו בכופה עם הכיבוש הערבי. כעת הן הערבים והן המואלי (מוסלמים שאינם ערבים) נאלצו לשלם מיסים כבדים לשלטון הסורי המרכזי. בעת ההיא החל אל-חג'אג' במפעלים לפתוח החקלאות באזור ואסיט- פיתוח שכלל חפירת תעלות השקיה וטיפוח שטחים חקלאיים חדשים. רווחים שהתקבלו משטחים אלו הופנו לנאמני משפחת המלוכה בעוד קופתם של האשרף הולכת ומידלדלת.
למרות שמדיניותם הקשוחה של אל חג'אג' ועבד אל-מלכ לבני עיראק השקיטה את המצב לשנים רבות, הטינה שנוצרה בין הערבים המתגוררים בעיראק לשלטון האומיי תוביל ברבות הימים לחיסול שושלת בני אומייה ולעליתם של שושלת בני עבאס.
כיבוש המגרב
ב-695 כבש מפקד הכוחות האומיים בצפון אפריקה חסן איבן נעמן את קרתגו ואת הרי האטלס. זמן קצר לאחר מכן גרש הצי הביזנטי את הערבים מקרתגו, אך ב-698 כבש חסן את קרתגו בשנית והרס את העיר, בכך חוסלה הנוכחות הביזנטית באפריקה (פרט לעיר סאוטה הנמצאת בעברה האפריקאי של מיצרי גיברלטר). חסן נלחם בשבט הברברי זנטה בפיקודו של אל-קהינה, לאחר תבוסה ראשונית קיבל חסן תגבור מעבד אל-מלכ וב-702 הכניע את כוחות הברברים והשתלט למעשה על כל צפון אפריקה. חסן קבע את בירתו האדמיניסטרטיבית בכפר הקטן תוניס, כחמש עשרה כעשרה קילומטרים מהריסות קרתגו. ב-705 החליף מוסה איבן נוסייר את חסן כמושל צפון אפריקה, זה המשיך בביסוס השלטון האומיי על צפון אפריקה אך עדיין לא הצליח לכבוש את סאוטה.
כיבושים אלו, בימיו של הח'ליף עבד אל-מלכ שינו את פניו של המגרב. התרבות ההלניסטית-ברברית ששלטה באזור הובסה ועם השנים הודחקה, במקומה קובעה התודעה הערבית-מוסלמית בארצות המגרב, זאת למרות שבמחוזות אלו התיישבו ערבים מעטים.
צעדים מנהלתיים ודתיים
הממלכה אותה ייסד מועאויה הראשון הייתה נטולת מסורת שלטונית מדינית המאפשרת קיום יציב. הרפורמה של עבד אל-מלכ כללה שני מרכיבים עיקריים:
בימיו של עבד אל-מלכ נחנך שרות דואר רשמי, לראשונה נוצר קשר סדיר בין הערים הגדולות בממלכה ובכך חוזק הקשר בין השלטון המרכזי בדמשק למחוזות השונים.
בנה מבנים והוסיף להם כיתוב בערבית.
לאחר דיכוי מרד אל-זובייר שיקם עבד אל-מלכ את העיר מכה ואת הכעבה שנפגעה במרד. הוא החל במסורת של טווית כסות משי לכעבה.
ז'אק שבאן-דלמאס
ז'אק שבאן-דלמאס (בצרפתית: Jacques Chaban-Delmas; 7 במרץ 1915 – 10 בנובמבר 2000) היה פוליטיקאי צרפתי שכיהן כראש ממשלת צרפת בשנים 1969–1972, בתקופת נשיאותו של ז'ורז' פומפידו.
ביוגרפיה
הוא נולד בפריז בשם ז'אק מישל פייר דלמאס. במלחמת העולם השנייה, בגיל 29, הגיע לדרגת בריגדיר גנרל בתנועת ההתנגדות הצרפתית "הרזיסטאנס", והשתתף בהתקוממות בפריז באוגוסט 1944. אלן דלון גילם את דמותו בסרט הקולנוע "האם פריז בוערת?", העוסק בשחרור פריז.
לאחר המלחמה צירף דלמאס לשמו את כינויו המחתרתי "שבאן", בהשראת טירת שבאן. על פעילותו במחתרת עוטר באות לגיון הכבוד.
בשנים 1954–1955 כיהן כשר העבודות הציבוריות, התחבורה והתיירות.
ב-1954 כיהן כשר הדיור והבינוי.
כיהן כשר ההגנה הלאומית והכוחות המזוינים בשנים 1957–1958.
כיהן כראש ממשלת צרפת מ-20 ביוני 1969 עד 6 ביולי 1972.
ב-1974, אחרי פטירתו של הנשיא פומפידו, התמודד שבאן-דלמאס בבחירות לנשיאות צרפת בראשות המפלגה הגוליסטית "איחוד הדמוקרטים למען הרפובליקה". בסיבוב הראשון הגיע למקום השלישי עם 15.11% מקולות הבוחרים. הבחירות הוכרעו בסיבוב שני, שבו גבר ואלרי ז'יסקר ד'אסטן על המועמד הסוציאליסטי פרנסואה מיטראן.
A Selena Tribute
A Selena Tribute (בעברית: מחווה אל סלינה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז. השיר יצא לאור ב-4 במאי 2015, תחסת חסותה של חברת התקליטים אפיק רקורדס. השיר הוקדש לסלינה קינטנייה-פרס הידועה בשמה הראשון סלינה, שהייתה זמרת-יוצרת, שחקנית, דוגמנית ומעצבת אופנה אמריקאית ממוצא מקסיקני אשר כונתה "מלכת מוזיקת הטחאנו", ו"המקבילה המקסיקנית למדונה".
השיר לא זכה להצלחה רבה והצליח בשיאו להיכנס שני מצעדים שונים, כאשר באחד מהם הצליח להגיע למקום השלישי.
רקע והפקה
את השיר כתבו קית' תומאס, פיט אסטודילו, סלינה והוא הופק על ידי גרג ויקרס, תומאס, בראיינט סיונו. לופז לא לקחה חלק בכתיבה או בהפקה, אך בכל זאת רצתה לשיר את השיר כמחווה אל סלינה, שאותה כיבדה והעריצה עוד בילדותה. לשיר לא יצא ווידאו קליפ, אך לופז הופיע איתו פעמים רבות במקומות רבים.
משקל (שירה)
משקל (גם בלועזית: ריתמוּס) הוא שם כולל למערכות המִקְצָב המשמשות ברוב סוגי השירה. לתורת המשקל מונחים נרדפים – ריתמיקה, מֶטריקה ופּרוזודיה. שירה בעלת מקצב מוגדר נקראת שירה שקולה, ואילו שירה בלתי-שקולה נקראת שירה חופשית.
ישנן שיטות מקצב שונות, ובכל אחת מהן מתאפשרים כמה מקצבים. בשיטה הכמותית (השיטה הסִילַבִּית), המקצב מבוסס על מספר מסוים של הברות מסוג מסוים (ארוכות/קצרות, לפי הגדרת השפה); השירה ביוונית עתיקה ובלטינית שקולה במשקלים שונים בשיטה הכמותית, וכך גם רוב השירה בצרפתית. בשיטה האיכותית (השיטה הסילבּו-טונית), המקצב מבוסס על דפוס מסוים של הטעמות, כלומר של הברות מודגשות לעומת בלתי מודגשות. רוב השירה השקולה באנגלית, בגרמנית, ברוסית ובעברית מודרנית שקולה בשיטה האיכותית. השירה העברית הקדומה משתמשת בדרך כלל בשיטה הכמותית או בשיטה הטונית הטהורה. בשירה העברית מדור המדינה והלאה, הצטמצם מאוד השימוש במשקל, ורוב השירה היא שירה חופשית.
סוגות שיר מסוימות מתאפיינות גם במשקלים מסוימים; למשל, השירה האפית היוונית והרומית שקולה בהקסמטר דקטילי, והמשקל האופייני לסונטה באנגלית עד היום, בהשפעת שייקספיר, הוא פנטמטר יאמבי.
השיטה הטונית הטהורה
בשיטה זו אין מספר קבוע של הברות לשורה, אך נשמר מספר קבוע של הטעמות. שיטה זו נדירה יחסית בימינו, אך רווחה בשירת המקרא, בשירת המזרח הקדום, ובפיוטים שקדמו לשירת ספרד. אפשר למצוא דוגמאות של שיטה זו גם בשירי ערש אנגליים. דוגמה לשירה במשקל כזה הם הפסוקים בתהילים (ההברות המוטעמות מודגשות) -
הכתובים במשקל של (3 - 3) - שלוש הטעמות בכל צלע.
השיטה הסִילַבִּית
השיטה הסִילַבִּית (הברתית) הגיעה מן השירה הערבית אל שירת ספרד, דרך השירה העברית באיטליה ועד תקופת ההשכלה. השיטה הסילבּית מקפידה על מספר שווה של הברות בשורות השיר, אך לא על ההטעמה. השיטה הסילבּית הטהורה היא השלטת בשירה הצרפתית, שכן בצרפתית קיים חופש רב בבחירת מקום ההטעמה במשפט. המשקל הרווח בשירה הצרפתית הוא החרוז האלכסנדרוני - משקל של תריסר הברות בכל שורה עם הפסק (צזורה ) באמצע.
משקל יתדות ותנועות
השירה הערבית, ובעקבותיה חלק גדול משירת ימי הביניים של יהודי ספרד, מקפידה בנוסף למספר ההברות גם על רצף מסוים של תנועות וחצאי-תנועות (שוואים נעים) משקל זה נקרא משקל יתדות ותנועות. אופן ההטעמה הריתמית של השירה הספרדית, כפי שבוצע בזמנה, אינו ידוע בבירור כיום. התנועה היא הברה, פתוחה או סתומה, והיתד היא שווא נע שאחריו תנועה.
להלן דוגמה מובהקת, מתוך השיר "לבי במזרח" של רבי יהודה הלוי, לשיטה הסילבּית בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד. השיר כתוב במשקל "שתי תנועות ויתד, תנועה ויתד/ שתי תנועות ויתד, תנועה ויתד" (חצאי-ההברות מודגשים, וההברות השלמות מופרדות במקפים):
על פי ההשערה דונש בן לברט היה הראשון שהכניס את המשקל הזה לשירה העברית.
שיטת משקל זו המשיכה בשירים שנכתבו על ידי יהודי תימן עד הדורות האחרונים, אף שהמושגים יתד ותנועה לא היו מוכרים שם.