cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רובוטריקים
רובוטריקים: פריים (2010–2013)
בעונה הראשונה של הסדרה, מגהטרון חוזר מגלות ארוכת שנים והוא נושא עמו אנרג'ון אפל, שמסוגל להחיות לוחמים רובוטיים מתים כזומבים חסרי בינה. בניסיון להעביר את צבא הלוחמים המתים בגשר חלל בין סייברטרון לכדור הארץ, מגהטרון נחשב למת וסגנו סטארסקרים הבוגדני נוטל את המנהיגות על השקרניקים. בהמשך, הרובוטריקים נאלצים לכרות ברית עם השקרניקים כאשר עולה איום חדש משותף שנודע כיוניקרון. בעונה השנייה מתגלים מספר ממצאים עתיקים וכלי נשק סייברטרונים שקבורים בכדור הארץ, והרובוטריקים והשקרניקים נלחמים ביניהם כדי להשיג אותם. בין אותם ממצאים נמנים ארבעת מפתחות אומגה, שמסוגלים להפוך חזרה את סייברטרון לבר-מחייה. בעונה שלישית, שנקראה "רובוטריקים פריים: ציידי החיות", השקרניקים מוצאים מספר מאובנים של הפראניקים, ומתכוונים לשבט אותם כדי ליצור צבא שיכבוש את האנושות. קצוות העלילה הפתוחים שנותרו בסוף העונה השלישית נפתרו בסרט אנימציה שנעשה על הסדרה ונקרא "רובוטריקים פריים: עלייתם של הפראניקים" (Transformers Prime: Predacons Rising)
לאורך עונותיה של הסדרה מופיעות דמויותיהם של אופטימוס פריים, באמבלבי, בולקהד, ארסי, ראטצ'ט, אולטרה מגנוס, וילג'ק וסמוק-סקרין (מסך עשן בתרגום בעברית). בצד השקרניקים מופיעים מגהטרון, סטארסקרים, סאונד-וייב, נוקאאוט, ברייקדאון, אייראכניד, שוק-וייב, דרדווינג ואחיו סקיי-קווייק, החרקניקים והפראניקים בראשות פרדקינג. הופעות האורח כללו את יוניקרון, פרימוס, אלפא טריון.
רובוטריקים: מלחמות פריים - הטרילוגיה (2018-2016)
סדרת רשת באנימציית תלת־ממד ששודרה בערוץ Machinima למשך שלושה חלקים - הראשון "מלחמות הקומביינרים" שודר בין 2 באוגוסט 2016 ל-20 בספטמבר 2016, השני "שובם של הטיטאנים" בין 14 בנובמבר 2017 ל-9 בינואר 2018 והשלישי "כוחם של הפריימים" בין 1 במאי 2018 ל-3 ביולי 2018. הסיפור לוקח אלמנטים מהמשכיות הדור הראשון וכן מחוברות הקומיקס של IDW Publishing.
ארבעה עשורים לאחר המלחמה הגדולה בין הרובוטריקים לשקרניקים על כדור הארץ, שני הפלגים חזרו לסייברטרון, ואופטימוס פריים הביס את מגהטרון בדו-קרב אחרון. בכך הוא הביא לסיום המלחמה ולהקמתה של מועצת העולמות בראשותם של רודימוס פריים, סטארסקרים וגבירת הלהבה, השולטים בסייברטרון ובכוכב קמינוס באמצעות שלום שברירי ביניהם. אולם, עלייתם של הקומביינרים מביא לחורבן והרס בקמינוס וגורם לווינדבלייד - הדוברת בשם הטיטאנים - לצאת למסע נקמה. בינתיים, הקומביינר ויקטוריון יוצא למסע משלו בחיפוש אחר אניגמת הקומבינציה. עם סיום מלחמת הקומביינרים, הטיטאנים נעורים משנתם וטריפטיקון מתחיל לזרוע הרס בסייברטרון. כדי להביסו, ווינדבלייד אוספת קבוצה של רובוטריקים ושקרניקים כדי שיקימו לתחייה בן ברית עתיק-יומין.
רובוטריקים: המלחמה על סייברטרון - הטרילוגיה (2020)
סדרה בתלת־ממד שהחלה בשידור ברשת Netflix ב-30 ביולי 2020. שלושת חלקי הטרילוגיה מביאים את סיפור מקורה של המלחמה הגדולה בין הרובוטריקים לשקרניקים על סייברטרון, החיפוש אחר האולספארק שמביאם לכדור הארץ ושיתוף פעולה בין-ממדי בין הרובוטריקים, השקרניקים וצאצאיהם המקסימלים והפראניקים (מהמשכיות "מלחמות החיות").
א.ב. יפה
אַבְרָהָם בנימין יָפֶה (14 במרץ 1924 – 21 ביוני 2008), אשר נודע בכינוי א"ב יָפֶה, היה עיתונאי, סופר, עורך ומבקר ספרות ישראלי, יהודי יליד בסרביה (אז ברומניה). במהלך חייו החזיק בתפקידים רבים באמצעי התקשורת, ובמיוחד בעיתונות, בישראל.
ביוגרפיה
יפה נולד בשנת 1924 בעיר בלץ שבבסרביה, אז בממלכת רומניה. אביו, המהנדס ירחמיאל יופה (רחמיל איזראילביץ' יופה) (יליד 1893) נמנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עם מנהיגי הקהילה היהודית המקומית ועם תומכי הציונות הרוויזיוניסטית. אמו, חיה-רחל (רחל איסקובנה) (1980-1901) ששם נעוריה היה גם כן יופה, הייתה בת למשפחת סוחרים ואנשי עסקים. אביה היה בעל בית חרושת לשמרים בסלובוזיה, בלץ. יופה עלה לארץ ישראל ב-1940, ולמד בבית הספר הריאלי שבחיפה, ומאוחר יותר באוניברסיטה העברית בירושלים. היה חבר בארגון "ההגנה" ושירת בצה"ל. ראשית כתיבתו ברומנית (1939–1940) ובעברית מ-1943, ברשימות פובליציסטיות, ביקורת ספרות, רדיו וקולנוע. היה חבר מערכת השבועון "במחנה" בין 1948 ל-1953. בתחילת שנות החמישים נמנה עם מייסדי 'המועדון לתרבות מתקדמת' ('צוותא') יחד עם אברהם שלונסקי. ספרו הראשון, "שירה ומציאות", יצא לאור בשנת 1951. כתיבתו של יפה עסקה בביקורת הספרות העברית והכללית, בעיקר הצרפתית, תוך השוואות ביניהן, וכן בתחום הקולנוע ויוצריו.
ב-1950 הצטרף למערכת העיתון "על המשמר" ושימש עורך המוסף הספרותי של העיתון, "הדף לספרות", עד שנת 1984. במסגרת תפקיד זה עודד יוצרים בראשית דרכם וקידם העלאת נושאים הקרובים ללבו. קודמיו בתפקיד היו אברהם שלונסקי ולאה גולדברג. בשנים 1951–1952 הגיש סדרת משדרים על ספרות צרפתית ב-BBC. בהמשך עבד בתחנת הרדיו "קול ישראל" בשנים 1954–1965. בין השנים 1977 ו-1982 ייצג את ישראל בארגון הסופרים הבינלאומי.
כחבר מפ"ם החל את דרכו במסגרת הביקורת 'הסוציאל-ריאליסטית' והיה מקורב ליוצרים מרכזיים מהשמאל הפוליטי, במיוחד אברהם שלונסקי ולאה גולדברג. ספריו על חייהם ועל יצירתם מבוססים על היכרות אישית עמם ועל פעילותו המתמשכת לצדם, והם משלבים 'ממוארים' עם מחקר ספרותי, מעמדה של 'צופה מעורב'. ספרים אלה הם מספרי היסוד על יוצרים אלה ועל התקופה ואווירתה.
בין הפרסים שקיבל: פרס פיכמן, פרס טלפיר, פרס ברנשטיין, פרס אקו"ם, פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (1996) ופרס משרד החינוך לתרגומים (2000).
יפה נפטר ב-21 ביוני 2008 ממחלת ריאות. הוא היה נשוי ליהודית לבית אוברלנדר, ילידת ז'שוב 1930, ונולדו לו שני ילדים.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית וכולל בין היתר יומנים, הזמנות ותצלומים.
כתיבתו
יפה היה קרוב לסופרי 'דור בארץ', שבראשית דרכם נתנו ביטוי לחוויית מלחמת העצמאות. ביקורתו ליוותה את הספרות העברית לדורותיה, החל בסופרי ההשכלה ומבקריה, כגון אברהם אורי קובנר ואברהם פפירנא, דרך סופרי שלהי תקופת ההשכלה וראשית דור התחייה, כדוד פרישמן, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי ויוסף חיים ברנר, והמשך בסופרים בני דורו, בהם אברהם שלונסקי, לאה גולדברג, נתן אלתרמן, יעקב הורוביץ ורפאל אליעז.
במרכז ספריו עומדים המאבקים בין ה'חדש' וה'ישן' כחלק מהדינמיקה הידועה של חידוש ושינוי מתוך רציפות והמשך. במקביל לכתיבתו על הסופרים ועל הספרות הישראלית, חקר את תרומתם של סופרים יהודים ברומניה לספרות הרומנית, השתתף בכתיבת האנתולוגיה 'שרשים וסער, על סופרים יהודים בלשון הרומנית' (1972) ופרסם את מחקרו 'בשדות זרים' (1996).
יפה היה בעל השקפות מוצקות על הספרות הכללית והספרות העברית בת זמננו. בהקדמה לספרו "חדש מול ישן", כתב:
יפה שילב בדרכו ראייה מקיפה של הרציפות ההיסטורית של התרבות והספרות, יחד עם פתיחות גדולה לחדש ולשונה. עריכתו את "הדף לספרות" ב"על המשמר" הונעה מאמונה רבה בתפקיד הספרות בחיי הלאום ובהתפתחות התרבות. מדי שבוע דאג לשלב במוסף ספרות זרה וספרות עברית, מקור בצד תרגום, ישן וחדש. בד בבד פרסם יצירות חדשות של בני דורות ספרותיים רבים ושילב בפעולתו ראייה מקיפה של התרבות, יחד עם הקפדה על האתיקה העיתונאית ועל ערכי הלשון העברית.
ספריו
בנוסף ערך את הספרים וכתבי העת הבאים (רשימה חלקית): כן ערך בצירוף מבואות את כתביהם של סופרים, בהם מנחם מנדל פייטלסון, יעקב פיכמן, שלמה צמח, יעקב רבי ושלמה טנאי. תרגם מספריהם של רנה לאלו, אל מירודן ומיכאל סבסטיאן. תרגומו לספרו של מיכאל סבסטיאן, "נשים", יצא לאור בשנת תש"ז-1946, בעת שיפה היה בן 22.
א-סייפי
אַ-סַּיְפִי (בערבית: الصيفي; תעתיק מדויק: אלציפי), המכונה בצרפתית גם Le Quartier des Arts (רובע האמנויות), הוא רובע מגורים יוקרתי במזרח מרכז העיר ביירות שבלבנון. ברובע ישנן גלריות וחנויות אמנים רבות, וכמו כן מסעדות ובוטיקים.
הרובע שוכן בקצה הדרומי של מרכז העיר ביירות, והוא גובל ברחובות שארל דבאס מדרום, ג'ורג' חדאד ממזרח, גורוד מצפון ואריס וכנעאני ממערב.
רובע א-סייפי נחרב לחלוטין במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית, אך בשנים האחרונות שיפץ ארגון סולידר את בתי הרובע ההיסטוריים, הבנויים בסגנון צרפתי קולוניאלי, ושיקם את רחובות האבן המתפתלים של הרובע. בתי הרובע צבועים בצבעי פסטל מגוונים. במקור הרובע תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי פרנסואה ספורי. הרובע מהווה דוגמה לסגנון בנייה אורבני המשלב בתי דירות, בתי קרקע וחנויות. הרובע ידוע בכינויו "רובע האמנויות", בשל אותן גלריות אמנות, חנויות עתיקות, בתי מלאכה ובוטיקי יוקרה. בכל יום שבת בבוקר, נערך יריד מכירה "סוק א-טייב" בכיכר קטנה ברובע, שבו חקלאים מוכרים את תוצרתם האורגנית ומוצרים אחרים.
בשל דמי השכירות ומחירי הדירות הגבוהים מאוד ברובע, נותרו דירות רבות לא מאוכלסות.
Black Rose
Black Rose (בעברית: ורד שחור) הוא אלבום האולפן ה-17 של זמרת הפופ האמריקאית, שר, והראשון והיחיד של להקת Black Rose. האלבום יצא לאור ב-21 באוגוסט 1980, על ידי חברת התקליטים קזבלנקה רקורדס, והיה לאלבום האחרון של שר בחברת התקליטים הזו.
רקע
האלבום יצא לאור תחת שם הלהקה Black Rose אותה הקימו שר ובן זוגה דאז, לס דיודק ולא תחת שמה של שר. הלהקה כללה את שר כזמרת סולו, ועוד 6 נגנים. האלבום נכשל במכירות וברחבי העולם והלהקה התפרקה לאחר כשנה. האלבום הוא האלבום השישי מתוך רצף של כישלונות מסחריים של שר בשנות ה-70 ושנות ה-80. עד היום נמכרו ממנו כ-400,000 עותקים בלבד.
בשנות ה-90 הופץ האלבום מחדש באירופה על גבי תקליטור, תחת שמה ותמונתה של שר בלבד.
האלבום מבטא ניסיון שני של שר עם מוזיקת רוק, כאשר הקודם היה באלבום Two the Hard Way יחד עם בעלה דאז, גרג אולמן, סגנון מוזיקלי ששר תאמץ בשנת 1987 עם אלבום הקאמבק Cher.
זה מכבר
זה מכבר הוא שיר עברי מאת לאה גולדברג, שהתפרסם כשנה לאחר מותה בספר "שארית החיים", לקט שירים מעיזבונה (ספרית פועלים, 1971). השיר הולחן ב-1973 על ידי מתי כספי ובוצע על ידי אושיק לוי.
השיר חודש בשנת 1998 על ידי אסף אמדורסקי במסגרת פרויקט "עבודה עברית" ומופיע גם באלבומו "15 הדקות של אסף אמדורסקי". שמו של אלבום אוסף שהוציא אושיק לוי ב-1998 נושא את שם השיר.
דגל ברית המועצות
דגל ברית המועצות היה דגלה הלאומי של ברית המועצות. הדגל כלל פטיש ומגל ועליהם כוכב זהובים, על רקע אדום. הדגל שימש בסיס לדגלי רפובליקות ברית המועצות, שכללו את הדגל בתוספות שונות. הדגל בוסס על הדגל האדום.
היסטוריה
הדגל קומוניסטי הראשון היה הדגל האדום המהפכני, ששימש בין היתר את הקומונה הפריזאית. עם הקמתה הרשמית של ברית המועצות ב-30 בדצמבר 1922, נקבע בחוקתה הראשונה כי 'לברית המועצות יש דגל לאומי וסמל', אך לא הוגדר דגל רשמי.
ב-6 ביולי 1923 אימצה ברית המועצות דגל רשמי ראשון. הדגל, שהיה בעל יחס ממדים חריג של 1:4, כלל לצד הדגל האדום את סמל ברית המועצות במרכזו. הדגל שימש כדגל רשמי למשך ארבעה חודשים, עד שהוחלט ב-13 בנובמבר 1923 להחליפו בדגל בו הוצגו הפטיש והמגל ומעליהם כוכב, עקב קשיים בייצור הדגל.
ב-15 באוגוסט 1980 הוחלט על שינוי קל בדגל - צדו האחורי הפך למשטח אדום בלבד, בלי פטיש, מגל, או כל קישוט אחר. שונה עיצובו של הפטיש והמגל. נוסף על כך, הוחלף גון הצבע האדום בגוון בהיר יותר.
באפריל 1996 חתם נשיא רוסיה בוריס ילצין על צו נשיאותי שהעניק לדגל מעמד דומה למעמד דגל רוסיה, על מנת לאפשר את הנפת נס הניצחון, שהונף על ידי הצבא האדום מעל בניין הרייכסטאג במאי 1945, שנחשב לסמל ניצחון ברית המועצות על גרמניה הנאצית. הנס מוצג במהלך יום הניצחון.
באפריל 2022 אישר הפרלמנט של אסטוניה חקיקה האוסרת הצגה של "סמלים המשמשים בביצוע מעשה של תוקפנות, רצח עם, פשע נגד האנושות או פשע מלחמה במטרה לתמוך או להצדיק פשעים אלה". החוק לא כלל התייחסות מפורשת לסמל כל שהוא, אך בעיתונות נאמר כי החוק יאסור על הצגתם של דגלי הפדרציה הרוסית וברית המועצות, לצד מדים סובייטים.
עיצוב ושימוש
דגל ברית המועצות הורכב ממשטח אדום ועליו פטיש מוצלב עם מגל וכוכב אדום, בחלק העליון של צד התורן. הפטיש סימל את עובדי התעשייה, והמגל סימל את העובדים בחקלאות. הכוכב האדום סימל את שלטון המפלגה הקומוניסטית.
דגל טרנסניסטריה הוא הדגל הלאומי האחרון המכיל את דגל ברית המועצות, המכיל קו רוחבי ירוק. ב-2017 אימצה טרנסניסטריה דגל לאומי נוסף, המבוסס על דגל רוסיה.
דגל נוסף אשר עדיין משתמש בדגל ברית המועצות הוא דגל מחוז ולדימיר, אשר דומה בעיקרו לדגל הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית.
מקהלה
מקהלה היא קבוצה של זמרים, המבצעים יחד מוזיקה ווקאלית.
בנוסף למקהלה הנפוצה, בעלת ארבעה קולות (סופרן, אלט, טנור ובס), ישנם סוגים רבים של מקהלות: קיימות מקהלות נשים, המתחלקות לקולות סופרן ואלט, ואלה מתחלקים, לפי הצורך, לסופרן ומצו סופרן, אלט ראשון ושני. מקהלות גברים מורכבות מטנור ובס, ואלה מתחלקים לפי הצורך לטנור ראשון ושני, בריטון ובס. יש מקהלות חובבים ששרות מתווים ואחרות, השרות משמיעה בלבד, בדרך כלל משום שרבים מן החברים אינם קוראים תווים. במקהלות מקצועיות יש דרישה לקריאת תווים. מקהלות ברמה גבוהה מוכשרות לשירת א-קפלה - שירה ללא ליווי. מקהלה יכולה להופיע בליווי פסנתר בלבד, או עם כל הרכב שהוא, לפי המלחין או המעבד, מכלי בודד ועד תזמורת מלאה, עם זמרי סולו או עם מקהלת ילדים.
שירה בקולות אחדים יוצרת הרמוניה בין הקולות השונים. דוגמה לכך הם הכוראלים של באך, אם כי הם נכתבו לקול ועוגב. מוזיקה מקהלתית מוקדמת יותר נכתבה בקונטרפונקט, כמו למשל המוזיקה של המאה ה-16. דוגמה למוזיקה כזאת הם המוטטים והמדריגלים של ג'ובאני פלסטרינה, שנכתבו בשלושה עד חמישה קולות לפי חוקים נוקשים ומחייבים.
מקהלה בעלת שני קולות
במקהלה בעלת שני קולות קיים קול הסופרן, וקול האלט. מקהלה כזו יכולה להיות מקהלת נשים, או ילדים לפני התחלפות הקול.
מקהלה בעלת שלושה קולות
במקהלה בעלת שלושה קולות קיימים הקולות סופרן, מצו ואלט. מקהלות לשלושה קולות מיועדת לנשים, ילדים לפני התחלפות הקול וגברים השרים גבוה (פלצ'טו).
מקהלה בעלת ארבעה קולות
במקהלה בעלת ארבעה קולות קיימים קולות סופרן, אלט, טנור ובס. זו המקהלה הנפוצה ביותר. לעיתים מקהלה זו שרה עם ליווי פסנתר, ולעיתים לא, משום שבמקהלה בעלת ארבעה קולות יש מספיק קולות כדי ליצור אקורד והרמוניה. בתקופת הבארוק שרה מקהלה זו בכנסייה, בליווי עוגב, כאשר מקהלה זו שרה שירים, בדרך-כלל נעשה עיבוד לארבעה קולות. כל מקהלה יכולה לבצע שירים בעיבוד מתאים, אך לא כל מקהלה יכולה וראויה להופיע ביצירות מוזיקליות, באולם קונצרטים או באופרות.
מקהלה בעלת שישה קולות
כל מקהלה בת ארבעה קולות יכולה להתחלק בשעת הצורך לשישה קולות ואף לשמונה או שנים-עשר, ביצירות המחייבות זאת ובהתאם לגודל המקהלה. במקהלה בעלת שישה קולות קיימים סופרן, מצו סופרן, אלט, טנור, בריטון ובס.
בתי אופרה מחזיקים מקהלות משלהם, המשתתפות בהפקות במשך העונה. כך גם חלק מן התזמורות.
אמה תלמי
אמה לוין-תַלמִי (25 באפריל 1905 – 6 ביוני 2004) הייתה ממקימי קיבוץ משמר העמק, סופרת, חברת הכנסת בשנים 1955–1969 מטעם סיעות מפ"ם והמערך. כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת והייתה חברה בוועדות החינוך, הכלכלה, הכספים והכנסת. עסקה בעיקר בנושאים חברתיים: פעלה למען שוויון זכויות לנשים והטבת מעמדן בזכויות יסוד, חינוך וקידום מגזרים מקופחים ויצאה נגד כפייה דתית.
קורות חייה
נולדה בוורשה בשנת 1905, בתם הבכורה של אשר ויהודית לוין. היו לה ארבעה אחים ואחיות: רחל (1907–1973), חברה בשומר הצעיר שעלתה לארץ ישראל ב-1929 ונמנתה עם מייסדי קיבוץ עין החורש, בו עבדה כגננת והקימה את משפחתה; עמנואל, שעלה לארץ ישראל, הקים בה משפחה ועבד באחד מענפי התעשייה הקלה בתל אביב; יהודה, שנרצח בשואה; והאחות הצעירה ביותר, שרה (1914–1950), שלמדה בסמינר לגננות בוורשה, עבדה בבית היתומים של יאנוש קורצ'אק, עלתה לארץ ישראל עם השומר הצעיר, הייתה חברה בקיבוץ רמת יוחנן ואחר כך ייסדה בגבעתיים גן ילדים ניסויי. היא נפטרה כשכרעה ללדת את בנה השני בגיל 36, והשאירה אחריה בעל ושני ילדים.
ב-1927, לאחר שלוש שנים של עצמאות כלכלית, הצטרפה לקיבוץ ד' של השומר הצעיר, שהתאחד עם קיבוץ ב' של עפולה וביחד הפכו לקיבוץ משמר העמק. הייתה הגננת של הילדים הראשונים בקיבוץ ואספה סיפורים מהגן בספר שכותרתו "אנחנו". עם הזמן נוספו לו סיפורים נוספים וכותרתו שונתה ל"פורים באלול". כפעילה בחיי הקיבוץ השתתפה בהכנות למגוון אירועים שהתקיימו בו ודאגה לרווחת החברים והחברות. ב-1931 נסעה לפולין בשליחות מטעם התנועה, שם פגשה לראשונה את מאיר תלמי (יודקס), חבר קיבוץ עין שמר. ב-1934 נישאו והוא הצטרף אליה למשמר העמק. עם נישואיהם הוסיפה את שם משפחתו לשמה. נולדו להם שלושה בנים: יגאל (ב-1934), יהודה (ב-1940) ובנימין (ב-1946).
כתביה וכתיבתה
ב-1922, בגיל 17, החלה לכתוב ולפרסם סיפורים, תחילה בפולנית ולאחר מכן בעברית. בשלהי שנות ה-20 ובשנות ה-30 הופיעו סיפוריה בכתב העת של השומר הצעיר שיצא לאור בוורשה, והחל מ-1931 פורסמו גם בעיתונים בארץ ישראל, בעיתונים דבר, משמר, דבר הפועלת ובעיתוני ילדים. כתבה גם לביטאון הקיבוץ שלה, ידיעות משמר העמק. פרסמה רשימות רבות בכתב העת של הקיבוץ הארצי, הדים, אותו גם ערכה במשך שנים רבות. שימשה גם כעורכת משמר העמק במערכה, שראה אור לאחר מלחמת העצמאות.
ספרה לעת אהלים (1949) היה הרומן הראשון שכתבה אישה בחברה הקיבוצית והופיע במקביל לרומנים הראשונים שכתבו גברים. היא עצמה הגדירה אותו כ"פרקי קיבוץ", שכן כוונתה הייתה לתעד: "הרגשתי שזה מה שהקיבוץ ביקש ממני; לא ביקשו ממש, אבל ידעתי שזה התבקש. חייתי את הסיפורים שסיפרו לי החברים", אמרה בריאיון לשולה קשת: "אני הייתי בין היחידים שידעו עברית ולכן עלי הוטלה המשימה. לא קראתי לספר 'רומן' אלא 'פרקי קיבוץ'. זהו תיעוד, רציתי שידעו איך זה התחיל". לעת אהלים מתאפיין בחדשנות סגנונית ובנוי מסצנות קצרות, מעין תמונות מומחזות מתוך מרקם החיים של חבורת סוללי הכבישים. הכתיבה פרגמנטרית, ולכאורה אפשר לראות בה אחת מן הטכניקות המתאימות לתיעוד, מעין אלבום תמונות קבוצתי שמקפיא לרגע תמונות-תמונות. שפתה הייתה מתובלת בביטויים שמקורם ביידיש, רוסית, ערבית וספניולית.
רשימות במחברתה, ששימשה אותה כהכנה לכתיבת הרומן, ונמצאת בארכיון האישי של לוין-תלמי בגבעת-חביבה, מעידות על סטיות מן התיעוד לצורך הבניה ספרותית-בדיונית שהונחתה בין היתר משיקולים אידאולוגיים-פמיניסטיים. להבדיל מיצירות של גברים, החליטה להעמיד במרכזן בעיקר נשים. אך היא לא הסתפקה במהפך אחד – העמדת נשים במרכז העלילה החלוצית – היא הציעה עיצוב אלטרנטיבי גם לדמויות של כמה מהגברים. להבדיל מדימויו ההירואי של החלוץ, הופיעה ביצירתה, לצד דמויות חזקות של גברים, גם גלריה מגוונת של גברים כמו-נשיים. ברומן שלה טשטשה את גבולות הסטריאוטיפים של הגברי והנשי, של החלוץ והחלוצה, ואת חלוקת התפקידים המסורתית בין המינים: היא העניקה לכמה מדמויות הנשים תכונות כמו עוז רוח ותושיה, ולכמה מהגברים תכונות שבאופן מסורתי נחשבות לתכונות של נשים, כמו רכות. בתוך כך יצרה עולם בו גברים ונשים היו בשר ודם, שהתמודדו באופנים שונים עם המשימה החלוצית. אופייה של ההתמודדות היה תלוי באדם, ולא בהשתייכות המגדרית. ככלל, מרחב הפעולה ברומן הוא גברי, והנשים נאבקו במרחב זה על הזדמנות שווה להשתתף בעבודות של הגברים ונלחמו נגד הסטריאוטיפ של האשה כחלשה. בד בבד, לעת אהלים מבטא גם את המפגש הדיאלקטי שבין שתי התודעות: התודעה הקולקטיבית, שמזדהה עם ההחלטה להעביר את גידול הילדים לרשות הכלל, והתודעה הנשית שאינה מסוגלת להשלים עם הפקעת ייעודה של האשה לידי הכלל.
הספרים בין גבולות (1944) ותיל על הדנייסטר (1945) הוקדשו לתיעוד פרקי חייהם של יהודי דרום רוסיה בתקופת השואה ומאבקם בעזרתם של שליחים שנשלחו מארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה. היו אלה בין היצירות הראשונות בארץ שהתייחסו לנושא השואה. ספרים נוספים שכתבה הם בנשור העלווה (1981), שמעון יורין וחבריו: אדם באפילה (1985), ספרי הילדים עמוד חשמל במבוכה (1941) ופורים באלול (1954).
במהלך הכתיבה קיבלה בין היתר חוות דעת מהמשוררת לאה גולדברג. בארכיון האישי של לוין-תלמי מצוי מכתב בכתב ידה של גולדברג שנשלח אליה ב-14 בספטמבר 1952, וזו לשונו:
על הקיבוץ
במחברותיה האישיות אשר בארכיון השומר הצעיר בגבעת חביבה מצויות רשימות-רשימות בהן תיעדה לוין-תלמי את סיפוריהם האישיים של החברים והחברות, שתיארו בפניה את סיפוריהם המשפחתיים ואת תלאותיהם בדרכם לארץ-ישראל. כמו כן מופיעות במחברותיה הערות על החברים ועצות שנתנה להם, למשל: "חיים אסתר – בין השטין שמעתי קריאה 'תעזרו לי'. תנו לי יד, הרי כולנו רוצים דבר אחד, למה לא נלך יחד"? או: "יהודה – תאמין יותר באנשים... חותך את הענף שאתה יושב עליו על ידי חיפוש פרטים. הסינתזה נחוצה לך, יותר מדי אנליזה. דבריך האחרונים מעידים על התקדמות, התפתחות.. כך גם לאריה. מתי תצליחו? כשלא תדחו חברים כך תקרבו". ועוד: "זאב: קיבלת קומפלימנטים שונים. איש התאוריה. חי בקיבוץ שיצרת לך בעיני הרוח. ואתה בא ושואל 'מה לא עשיתי ודרשתם ממני'? אתה מעמיד עצמך תלוי בדרישת החברה. תדרוש – אעשה. אני עסוק, תדפוק החברה בדלת, תזכיר לי שאני חבר בה, אני מוכן..." בנוסף, תיארה את קשיי ההסתגלות של החברים והחברות לחיים בקיבוץ: "החברה הזאת מיוחדת במינה. כרוכה במשברים ולבטים [ה]מעכבים את ההתפתחות הטבעית. מהי הסיבה? הבחורים והבחורות? כן. כחלק מהבעיה הכללית. חוסר יחסי חיבה הדדיים... כתוצאה של דבר אחד יסודי: תוצאה של טמפו שונה של הסתגלות... אלה עוד ראשם בדניה, בעבר, אלה כבר צועדים בקיבוץ. אלה גרמנית מדברים – אלה כבר חושבים עברית. אלה על התנועה כדרך חיים ואלה עוד חוסר אמון... והיה ניגוד. ואפילו כיום יש בינינו חברים, אשר משליכים את כל יהבם על הצד ששמו בית. אם אמצא כאן בית, ביתי – זה יקבע. מובן לי הדבר, מוקדם עזבתם את הבית. נחוץ לכם בית. מוקדם עזבתם – בחור ובחורה. ליצור בית. זה כמובן מובן לי, אבל לא כל החברים יכולים להשלים רק עם בית. אמנם יכול להיות לי בעיר טוב, בצבא טוב, אבל זה יהיה בית צר, שאין לו חלון לעולם. להשקפת עולם...".
על נשים בקיבוץ
ב-24 ביולי 1942 כתבה על עבודת הנשים בקיבוץ: "ובכן, בפעם הראשונה בתולדות משמר העמק תשתתפנה גם חברות בחי"ש [חיל השדה של ארגון ה"הגנה"]... צריך בגיל צעיר לתבוע זכויות שוות, אחר כך יהיה עוד יותר קשה... אתם צריכים להראות שאפשרית היא עבודת משותפת כאן. הייתה לי ביום זה הרגשת חג... ובכן, אף רגע לא להחמיץ, לשחרר את שתי הבנות [מעבודה במטבח]... מי יעבוד במקום שלמית רבע יום במטבח? ...מצאתי את עלי... המוכן אתה להחליף את שלמית במטבח? ואני בטוחה שיעקם את האף. אילו הצעתי לו להחליף את שלמית בחי"ש – חשבתי – היה עושה זאת ברצון יתר. החברים שלנו – אחדים מהם – חושבים, כי פחיתות כבוד היא להם העבודה הזו. יש מוכנים כמעט לשביתה (געואלט! שביתה בקיבוץ!) למען הימנע מעבודה שם". ועוד כתבה: "חינוך אידיאי הוא ערובה להמשך... כולם שווים בפני הקיבוץ: הפלח, הרפתן, המורה, השר והשליח לתנועה והלולנית – הכל שווים! הגענו לשוויון בין עבודת כפיים ועבודת רוח. עוד שלב של שוויון למרות השוני. הקיבוץ ביטל את מודד אמידותו של האדם. שוויון כלכלי וחברתי מוחלט". לוין-תלמי מתארת את "הקיבוץ כתא החברה העתידה... דרך המובילה לציונות חלוצית ולסוציאליזם מהפכני".
על חיי התרבות והרוח בקיבוץ
בארכיון נמצא גם ראיון עמה, שכותרתו: "חגים ראשונים", בו תיארה את הימים הראשונים בקיבוץ הנבנה ואת דאגת החברים לחיי התרבות והרוח של דור ההמשך: "היו שנים ושעות – בהם חיינו היו קשים, אפילו קשים מאוד. עם זאת היו חגיגה מתמשכת. פתאום חבורת צעירים, פתאום חופש מסמכות הורים, מורים, דעת קהל (מה יגידו?!), פתאום מרחבים ואוהלים, לא חומות ומחנק, כי אם אויר מלוא לוגמיך. פתאום החופש ליצור את חייך כרצונך... הבדיחה הקלאסית אומרת, כי ביד אחת אחזנו בפטיש, בו הלמנו על אבנים מטומטמות, וביד השנייה חיבקנו ספר חכם (מרקס, פרויד...). כך אמנם היה, אבל... לא בו זמנית. היו ימים רבים ללא עבודה, ואז קראנו, התווכחנו, יצרנו חוגי לימוד, נגינה, שירה וכו'. והיו גם ימי תעסוקה – בבניין, בכביש, בפיצוץ סלעים, במעדר ובבלמינה. אבל נכון: תמיד היה הספר בן-דרך. אמרתי – חגיגה מתמשכת. וכגודל החגיגה גודל האכזבה: מחבריך, מעצמך, מהדלות התרבותית סביב... באין דפוס לשבת, לחגים, באין חברת ילדים גדולה, התמקדו החיים התרבותיים בספרים, בשיחות, בנגינה בצוותא, בחיבור פזמונים, במקהלה, בהצגה. היה גם עיתון פנימי. כאן [במשמר העמק] קראתי את "סיפור הגן" הראשון שכתבתיו, בעקבות ההצגה הראשונה שהצגנו לילדים... צריך לתת לילדים משהו חג, משהו שונה – ומה פשוט יותר מאשר להזין דמיון במסגרת חגינו היהודים, לתת ביטוי ליום שבת? כאשר סביבם בקיבוץ, לא היה ייחוד לחגים או ליום שבת... החגים הראשונים שנחוגו היו חנוכה – וגם פורים". בחנוכה הודגשה גבורת המכבים: "לא היה מחסור בנסים, נפלאות, קסמים. הנס לא היה יתום כי אף פעם לא הוזכר עושהו-מולידהו. והיה חג. מצפוננו החילוני לא הוטרד בימים ההם". בין השורות מצוי גם חומר עיוני רב הכתוב בכתב ידה, בנושאים שונים, כגון: מושג המלחמה, סוציאליזם, קרל מרקס והמניפסט הקומוניסטי. אולי לימדה את חברי הקיבוץ או השומר הצעיר, ואולי העמיקה בנושאים אלה בעצמה.
פעילות בכנסת
לוין-תלמי הייתה פעילה שנים רבות במחלקת החברות במפ"ם. החל מ-1955 כיהנה כחברת הכנסת מטעם המפלגה, במשך 14 שנים: מהכנסת השלישית ועד סוף הכנסת השישית (1955-1969). שימשה סגנית יו"ר הכנסת, והייתה חברה בוועדות הכספים, הכלכלה, והחינוך והתרבות של הכנסת. תוארה כ"נציגה לוחמת", וכמי שלא פעם התקשתה לשלוט ברוחה. מנחם בגין כינה אותה "הזמיר של הכנסת". העקרונות שליוו אותה כחברת כנסת בכל נושא שנתנה דעתה עליו היו הומניזם, שוויון, צדק וציונות. היא ראתה קשר ישיר בין כלכלה לחברה לחינוך ובאופן עקבי שילבה בתפקידיה במליאה ובוועדות נקודת מבט חברתית-הומניסטית וחינוכית.
עמדותיה בנושא חקלאות, תעשייה וכלכלה
נושאי החקלאות והתעשייה היה קרוב ללבה, ופעילותה בתחומים אלה התרחשה במקביל להתקדמות התיישבות החקלאית במדינה ופיתוח התעשייה בה. במהלך הכנסת השלישית מתחה ביקורת חריפה על חוק התקציב לשנת 1958/59 שהציג שר האוצר, לוי אשכול, בעיקר לנוכח היוזמה להעביר מתקנים צבאיים לנגב במקום לעודד התיישבות חקלאית ותעשייתית בו. היא ראתה ביישובים אלה תפקיד כפול: הגדלת התוצרת הישראלית ובכך תרומה לכלכלה היצרנית האוטונומית של המדינה, וגם וביסוס הביטחון לאורך הגבולות, שיגביר את הסיכוי לשלום, שיביא לעלייה. על פי גישתה הכלכלית על הממשלה לרכז בידיה את הייבוא אצלה ולחלקו בצורה אחראית. כמו כן, על הממשלה להטיל מס רכוש רק על הרכוש הגדול ולהשתמש בכספים אלה לפיתוח ענפים יצרניים וכאמצעי אשראי לנזקקים. לגבי החקלאות, במקרה של פגעי טבע, על הממשלה להבטיח את פרנסת המתיישבים בכלל והחקלאים. בהתאם, פעלה להלאמת מקורות המים וחלוקתם הצודקת (בעיקר אחרי ימי הבצורת של 1959). במקרים של עודף במוצר מסוים, כדי למנוע צניחת מחירים, הציעה לפתוח בקמפיינים פרסומיים למען צריכת המוצר והטלת חוקים שיחייבו גופים לאומיים כמו הצבא ומערכת החינוך להשתמש במוצר. דוגמה טובה לכך היא המשבר שחל בענף החלב בסוף שנות החמישים, בעקבות עודף המוצר במדינה. בנוסף, כדי להימנע מקריסת יישובים המייצרים את המוצר העודף, המליצה להימנע מיישובים מונוקולטריים, התבססים על משק מסוג אחד.
מבחינה חברתית וחינוכית הגדירה את תפקידו של שר החקלאות גם כ'שר הסבלנות': "עליו לטפח לא רק את המוצר, כי אם גם את המייצר- האדם". ברוח זו, התנגדה להקמת יישובים חקלאיים הומוגניים מבחינת העדה או ארץ המוצא, והזהירה מפני בריחת מוחות מהחקלאות והפיכתה לענף של "מוז'יקים". לשם כך, קראה לעידוד תנועות הנוער החלוציות ופתיחת בתי ספר מקצועיים ברמה גבוהה. בה בעת חזרה ודרשה להורדת יוקר המחיה במדינה ושמה דגש על החקלאים ופועלי התעשייה. בנוסף, פעלה למען "חישמול מהיר" וחיבור לרשת הרכבות של ערי הפיתוח, הכפרים הערבים ויישובי הספר. לגבי החקלאים הערבים, הציגה את הפערים ההולכים וגדלים בין ההכנסה של הערבי לזו של החקלאי היהודי בעוד מספר היהודים בענף הולך ופוחת וקראה לשר האוצר לשנות את המגמה.
עמדותיה בנושא החינוך הפורמלי והבלתי-פורמלי
לדעתה, בתי הספר החקלאיים והמקצועיים ותנועות הנוער החלוציות היו סוכנים מרכזיים לפיתוח החברה הישראלית: לטענתה, בכוחם של בתי הספר המקצועיים לצמצם את הנשירה של תלמידים וכפועל יוצא להקטין את מספר העבריינים. היא לא האמינה בפתרון של לימודי ערב כדי לאפשר לתלמידים לעבוד לאורך היום, שכן ללימודים אלה התלמידים מגיעים עייפים אחרי יום עבודה, מה גם שבחלק מהיישובים התאורה לא פעלה באופן סדיר.
באשר למעמד המורים והמורות, העלתה לתודעה את קשיי המורה לנוכח התפתחויות טכנולוגיות מהירות ותדירות, עליית ערך החומריות וניכור חברתי: "לעומת השנים הקודמות התפקיד [של המורה] קשה הרבה יותר. כי באותו עידן שקובע בו ה'מעמד' – אין למורים מעמד בחברה. בעידן שקובע בו העושר – המורה מוכרח 'להתאמץ'. כשגדולות התביעות בעקבות התפתחות המשק והתקדמות הטכנולוגיה, שומה על המורה להקנות הרבה יותר ידיעות, וזה מחייב ומכביד. בעידן שלמשפחה אבדה הרגשת הבית, עמס המורה גם את תפקיד הבית," אמרה בכנסת. היא תמכה בתשלום עבור שעות נוספות, הגבלת מספר התלמידים בכיתה לכעשרים תלמידים ותלמידות והתנגדה ליום לימודים ארוך, שתובע "מאמץ אינטלקטואלי גדול מידי". למען קידום מעמד המורה דרך שיפור מעמדו בדעת הקהל, הציעה לארגן מפגשים של המורה עם הציבור, בין אם פנים מול פנים ובין אם דרך 'קול ישראל'. תמכה בהקצאת משאבים רבים למוסדות להכשרת מורים ומורות, בעיקר לסמינרים שתאמו את גישתה האידאולוגית, שהייתה ציונית סוציאליסטית. כמו כן הדגישה את חשיבות הסטאז' במקצוע וקראה להחיל את חוק ההתיישנות על עבירות של אדם המבקש ללמוד חינוך.
יחסה לדת
ראתה בנושא השמירה על השבת נקודת תורפה של פנאי רב מדי ושעמום, שעלולים להוביל לפעולות עברייניות בעיקר בקרב בני נוער. פעלה למען הפעלת תחבורה ציבורית בשבת ופתיחת בתי שעשועים. כשהתקשתה להוציא רעיונות אלה אל הפועל, קידמה פעילויות תרבותיות וחברתיות לנוער, הן במסגרת תנועות הנוער והן במסגרת העיריות, "כדי להביא להתעוררות הנפש ופורקן הגוף, הכל לפי הצרכים".
עמדותיה בנושא נישואין ומשפחה
לפי לוין-תלמי המשפחה מהווה בסיס איתן לבניין המדינה. כחברת כנסת קידמה את נושא הנישואים האזרחיים הציעה תיקונים לחוק נישואין וגירושין: בתי דין רבניים (1953), העלתה את הבעיה של החוק בנוגע לעגונות, נישואי כהן וגרושה ונשואות לגבר חולה נפש. ייחסה למצב החוקי השפעה על הלך רוח חברתי שנותן לגיטימיות מסוימת לבעל לנטוש את אשתו וילדיו, ובתוך כך הדגישה את הרעיון הפמיניסטי לפיו "האישי הוא הפוליטי".
בבואה לקדם נישואים אזרחיים, טענה שתוספת זו לחוק נישואין וגירושין תצמצם את הכפייה המצפונית לחילונים הגרים במדינה ובמקביל תמשוך יותר יהודים לעלות לישראל. מכיוון שסעיפי הנישואים האזרחיים לא אושרו עקב התנגדות הסיעות הדתיות, הביאה לכנסת את 'הצעת חוק בני ישראל', לפיו לא תהיה הבחנה בין יהודים שעלו מצפון אפריקה שזכו להיקרא "בני ישראל" לבין יהודים שעלו מאירופה שנקראו בני ישראל ללא מירכאות. לפני נישואין, אלה בעלי המירכאות היו צריכים לעבור חקירות ארוכות על ידי הרבנות על טיב יהדותם וכשרות הזיווג. לאפליה זו לוין-תלמי התנגדה נחרצות. ביחס לרכוש בני זוג שמתחתנים, הציעה את 'הצעת חוק שיתוף נכסים בין בני-זוג'. החוק בא להגן על הרכוש של כל אחד מבני הזוג בזמן הנישואין ואחריהם. החוק לא עבר לקריאה שנייה, אחרי דיון בוועדה.
בנושא אימוץ ילדים הדגישה את טובת הילד או הילדה. לדעתה, טובת הילד היא אימוץ על ידי זוג (איש ואישה) ולא על ידי יחידים, גם אם המאמץ היחיד הוא קרוב משפחה. כמו כן האמינה כי אין על ההורים המאמצים לדעת מי הם ההורים הביולוגים של ילדם, זאת כדי להקל על חינוכו. כך לא יהיה על ההורים המאמצים להתמודד עם הסתרת מידע מהילד. בהקשר זה, טענה חד משמעית שאין להסתיר מפני הילד את עצם האימוץ. פקידי הסעד אינם יכולים לקבוע מה טובת המאומץ, כיוון שאינם מספיק מעורבים. לכן יש לגלות את האמת בצורה חיובית שתספר כיצד בחרו המאמצים דווקא את הילד שלהם מבין כל האחרים. בנוגע לירושה, פעלה להנחלת כללים בסיסיים לירושה וחלוקת עיזבון. לפיה על הונו של נפטר בעל משפחה, להתחלק חצי למשפחתו וחצי לפי צוואתו. נקודה זו חשובה, כדי להבטיח המשך התנהלות כלכלית של משפחתו של הנפטר. מבחינת בן קיבוץ ערירי שנפטר, פעלה לוין-תלמי לאפשר לקיבוץ לירוש אותו.
עבודת נשים
אמה לוין-תלמי, דברי הכנסת, 1963 תמכה ביציאת נשים לעבודה וקידמה התאמה של המשק לצורכיהן. פעלה רבות ב"מועצת הנשים הדמוקרטיות" ובמסגרת זו ביקרה בארצות שונות, בהן ברית המועצות וסין. במסעות עשתה גם בשליחות הכנסת, כחברת משלחות פרלמנטריות, ובשליחות התנועה. בנאום ביום הפועלת הבינלאומי בשנת 1960 אמרה: "לפני מחצית המאה לא הבינו נותני העבודה בארץ ישראל שצעירות יהודיות מבקשות עבודה. לטובתן מנעו ממנה [הכוונה: מהן] פת לחם... כיום לא יתואר משק הארץ ללא עבודת נשים – אם כי אחוז הנשים העובדות בישראל – נמוך יחסית. כיום שוללים מאחוז רציני (84%) של פועלות שכר שווה לעבודה שווה – גם כיום 1960 – בנימוק בשגרתי שזה לטובתן. דווקא האמהות היהודיות בגולה היו מפרנסות את משפחותיהן. הגבר שקד על התורה והתלמוד, דואג לעולם הבא, והאישה דואגת לעולם הזה. ובעולם הזה הכירו אותה, את הסוחרת, את התופרת, את הרוכלת. בעלה היה ידוע כך, כמי ששייך לאשתו".
עם הישגיה נמנה אישורו בקריאה שלישית של חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, 1964, שיזמה יחד עם חברות הכנסת בבה אידלסון, רות הקטין וטובה סנהדראי. חוק זה בא לתקן את אפליית השכר לנשים ולעגן את עקרונות השוויון בתעסוקה. תמכה באיסור לעבודת לילה בנימוק שעבודה בשעות אלה מסכנת את בריאות האישה, אך כדי לאפשר לנשים רבות יותר לצאת לעבוד בשעות היום פעלה להקמת מעונות יום וגני ילדים בצמוד למפעלים. בנוסף, פעלה למען תוספת שכר לאחיות ולמורות, להקלות במס הכנסה לנשים שעובדות בבית וסבסוד חלקי של השכר לעוזרת בית לנשים שעובדות גם מחוץ לבית.
עמדתה בנושא יום הזיכרון לשואה ולגבורה
התנגדה להתיישנות פשעי הנאצים בנימוק כי על פשעים כאלה אין מחילה. לאי ההתיישנות גם הכרח ביטחוני, לבל ישחררו מדינות אחרות פושעים נאצים שכלואים אצלן. התנגדה לקשרים בין ישראל לגרמניה, בין אם היו אלה קשרים תרבותיים, או ביטחוניים (עסקת הנשק). התנגדה לביקור משלחת אנשי חינוך גרמניים בארץ ולביקורי משלחות ישראליות בגרמניה, ואף הגישה את הצעת חוק בעניין, לפיה "אין דורנו יכול לשאת בידידות יהודית-גרמנית. על כן מביעה הכנסת מורת רוחה על ביקורם של מורים גרמניים בבתי-הספר של ילדי ישראל ומורים ישראליים במוסדות חינוך בגרמניה".
אחרי הכנסת
מיד לאחר פרישתה מהכנסת, שבה אמה תלמי לקיבוץ משמר העמק ולכתיבה. גם בגיל 80 המשיכה לעבוד מדי יום מספר שעות במטבח או בחדר האוכל של קיבוץ. נפטרה בקיץ 2004 והיא בת 99. נטמנה בבית הקברות של קיבוצה.
בניין הבייגלמאכער
בניין הבייגלמאכער הוא בניין שעמד בסמטת יוחנן מגוש חלב בירושלים. המבנה נהרס בחלקו כחלק מההכנות להקמת קריית עיריית ירושלים ועל מקומו נבנה בניין משרדים של עיריית ירושלים. הבניין שכן לצד בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, ממזרח לו.
היסטוריה
בניין זה, שהיה דו קומתי ומקורה בגג רעפים, נבנה באמצע המאה ה-19. לאחר בנייתו שכן בבניין המלון הראשון שנבנה מחוץ לחומות העיר העתיקה של ירושלים, שנקרא מלון פייל (Hotel Feil) על שם בעליו. בשל הביקוש הרב באותה עת, ובשל מיעוט חדרי המלון, נהגו המבקרים שלא מצאו חדר ללון באוהלים בחצר המלון הפנימית, ולאכול בבית המלון. בראשית המאה ה-20, עם בניית מלונות מודרניים יותר (כגון מלון פאסט) נסגר המלון והפך לבית מגורים. כינויו - "בניין הבייגלמאכער" ניתן לו על שם מאפיית כעכים (ביידיש: בייגלמאכער - אופה כעכים) שפעלה בחזיתו הדרומית הפונה לכיכר צה"ל משנות ה-50 ועד שנת 1988.
במסגרת התוכניות השונות לבניית קריית עיריית ירושלים, הייתה מחלוקת בדבר חשיבותו הארכיטקטונית של המבנה. במסגרת סקר שערך האדריכל דוד קרויאנקר הומלץ לשמר את המבנה, על אף שתוכנית ניב המליצה על הריסתו. לבסוף נבחרה דרך ביניים של הריסת המבנה, למעט חזית החנויות המערבית ששומרה ושולבה במבנה החדש שנבנה באתר.
כריסטופורוס, נסיך יוון ודנמרק
כריסטופורוס, נסיך יוון ודנמרק (ביוונית: Πρίγκιπας Χριστόφορος της Ελλάδας και της Δανίας; 10 באוגוסט 1888 – 21 בינואר 1940) היה בנו החמישי והצעיר ביותר של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, השייך לשושלת שעלתה ואיבדה את כס המלכות של יוון מספר פעמים במהלך חייו. רוב חייו בילה בחוץ לארץ.
רקע משפחתי
כריסטופורוס נולד בפבלובסק, רוסיה הקיסרית, בנם של מלך גאורגיוס הראשון, מלך היוונים והמלכה אולגה, בתם של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג. הוא היה הצעיר מבין שמונת ילדיהם, והיה צעיר בעשרים שנה מילדם הבכור, קונסטנטינוס. במשפחה קראו לו "כריסטו". אחיו הגדולים היו המלך קונסטנטינוס הראשון, גאורגיוס, ניקולאס ואנדראס.
כריסטופורוס, כמו אחיו, היה פוליגלוט, דיבר יוונית, אנגלית, דנית, רוסית, צרפתית ואיטלקית. האחים דיברו יוונית אחד עם השני, והשתמשו באנגלית עם הוריהם. ההורים, לעומת זאת, דיברו ביניהם גרמנית.
משפחת המלוכה היוונית שמרה על קשרים הדוקים עם משפחת המלוכה הדנית, שאליה השתייכו גם באופן רשמי. הקו המלכותי ההלני היה ענף צעיר של בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג שעלתה על כס המלכות של דנמרק ב-1863.
בגרות מוקדמת
כאשר כריסטופורוס התבגר הוא הצטרף לצי ההלני, אם כי ככל הנראה היה מעדיף ללמוד פסנתר. בהיותו גבר צעיר, ככל הנראה הוצעו לו לא פחות משלושה כיסאות שונים - אלה של פורטוגל, ליטא ואלבניה - אך הוא דחה את כולם, מכיוון שלא חפץ בלחץ של חובות מלכותיות.
הוא היה מאורס לזמן קצר לנסיכה אלכסנדרה, הדוכסית השנייה של פייף בערך ב-1910 (אמה של אלכסנדרה, הנסיכה לואיז, דוכסית פייף, הייתה בתם של המלך אדוארד השביעי ושל המלכה אלכסנדרה מהממלכה המאוחדת, שהייתה אחותו הגדולה של גאורגיוס הראשון, מלך יוון, אביו של כריסטופר). ההתקשרות הופסקה כאשר נודע להורים שהתנגדו לקשר.
נישואים ראשונים
ב-1 בינואר 1920, כריסטופורוס התחתן עם אלמנה אמריקאית עשירה מאוד, נוני מיי "ננסי" סטיוארט וורת'ינגטון לידס, בווה, שווייץ. כלתו, שהייתה גרושה בעבר וכעת אלמנה, הייתה מבוגרת מהנסיך לפחות בעשור, בכל זאת הוכרה כאשתו הלגיטימית של כריסטופורוס על ידי משפחתו (בזמן האירוסין והחתונה, משפחת המלוכה היוונית חיה בחסכנות בגלות, ומכיוון שכריסטופורוס היה אחרון בסדר הירושה של השושלת, כל ילד שהוא הוליד לא ישפיע על זכויות הירושה של שושלות יווניות אחרות). הונה, המוערך בעשרות מיליוני דולרים, עבר בירושה מבעלה השני, מיליונר פח, והקל באופן משמעותי על גלות משפחת המלוכה היוונית במהלך שנות ה-20. החתונה באה בעקבות אירוסין של שש שנים בזמן שהחצר המלכותית הגולה ניהלה משא ומתן על התנאים וההסדרים של הנישואים.
זמן קצר לאחר נישואיהם חלתה הנסיכה אנסטסיה בסרטן, ומתה בלונדון ב-29 באוגוסט 1923, ולא הותירה ילדים מנישואים אלה. עם זאת, לנסיך כריסטופורוס היה בן חורג, ויליאם בייטמן לידס הבן (1902–1971), אשר נישא, בשנת 1921, לנסיכה קסניה גאורגייבנה מרוסיה. היא הייתה אחייניתו של כריסטופורוס דרך אחותו הגדולה, מריה, נסיכת יוון ודנמרק.
נישואים שניים ומשפחה
הנסיך כריסטופורוס התחתן שוב מאוחר יותר; אשתו השנייה הייתה פרנסואז, נסיכת אורליאן (25 בדצמבר 1902 – 25 בפברואר 1953).
פרנסואז הייתה בתו של הנסיך ז'אן, דוכס גיז, הטוען האורליאני לכס המלכות של צרפת, על ידי אשתו/בת דודתו הראשונה, איזבל ד'אורליאן. איזבל הייתה בתו של פיליפ, הרוזן דה פריז מאשתו ובת דודתו הראשונה, מארי איזבל, נסיכת אורליאן.
בני הזוג נישאו בשנת 1929 בפלרמו, איטליה; הטקס האזרחי נערך ב-10 בפברואר, והדתי ב-11 בפברואר. הם היו חשוכי ילדים במשך עשור, ואז נולד ילד אחד לפרנסואז: מיסל, נסיך יוון ודנמרק, אשר נולד ברומא ב-1939, זמן קצר לפני מותו של הנסיך כריסטופר.
חוות דעת על אנה אנדרסון
בשנת 1927, הנסיך כריסטופר ביקר בביתם בלונג איילנד של ויליאם וקסניה לידס, בהתאמה בנו החורג ואחייניתו. קסניה התעניינה במקרה המוזר של אישה, אנה אנדרסון, שטענה שהיא אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו הצעירה של הצאר האחרון של רוסיה, ניקולאי השני.
כפי שהסביר הנסיך כריסטופורוס, "זה היה הסיפור שלה, ופנטסטי ככל שהיה, היו רבים שהאמינו בה אז - ועדיין מאמינים - בה, ביניהם אחד או שניים מבני המשפחה הקיסרית." הוא המשיך, "עשרות אנשים שהכירו את הדוכסית הגדולה אנסטסיה הובאו לראות את הנערה בתקווה שאולי יוכלו לזהות אותה, אבל אף אחד מהם לא הצליח להגיע לשום מסקנה ברורה". הנסיך כריסטופורוס תיאר אותה: "מלכתחילה היא לא הייתה מסוגלת לדבר רוסית, שהדוכסית הגדולה אנסטסיה, כמו כל ילדיו של הצאר, דיברה בצורה שוטפת – והיא הייתה משוחחת רק בגרמנית".
לסיכום, הוא אמר עליה, "הילדה המסכנה הייתה דמות מעוררת רחמים בבדידותה ובבריאותה הרעה, וזה היה מספיק מובן שרבים מהסובבים אותה נתנו לאהדה שלהם להכריע את ההיגיון שלהם. . . . היא לא הייתה מסוגלת לזהות אנשים שהדוכסית הגדולה אנסטסיה הכירה מקרוב, ותיאוריה של חדרים בארמונות השונים ושל סצנות אחרות המוכרות לאף אחד מהמשפחה הקיסרית היו לעיתים קרובות לא מדויקים."
מוות
הנסיך כריסטופורוס מת באתונה ב-21 בינואר 1940, בגיל 51.
מחנה הפליטים שתילה
המחנה ידוע כאתר שבו נערך טבח סברה ושתילה בספטמבר 1982, בזמן מלחמת לבנון הראשונה. המחנה גם מילא תפקיד חשוב במלחמת המחנות בשנים 1985 ו-1987.
היסטוריה
המחנה הוקם על ידי סוכנות אונר"א בשנת 1949.
שני מעשי טבח נוספים נערכו במחנה לאחר נסיגת ישראל מלבנון.
גאוגרפיה ודמוגרפיה
מחנה שתילה ממוקם מדרום לביירות. במקור הוא אכלס כמה מאות פליטים שמקורם באזור הגליל וצפון ארץ ישראל. עם השנים גדל לכמות של מעל 12,000 פליטים פלסטינים. רבים מאותם פליטים חיים מחוץ למחנה בפועל, ובמחנה חיים גם תושבים לא-פלסטינים. שטחו של המחנה הוא כקילומטר רבוע, ומשום כך הוא בעל צפיפות אוכלוסין רבה ביותר. נכון לדצמבר 2003 חיו במחנה 12,235 פליטים. על פי מפקד האוכלוסין הלבנוני, נכון ל-2017 מונים הפליטים מסוריה כ-57.7% מתושבי המחנה.
שירותים ציבוריים
אונר"א מפעילה מרכז בריאות אחד ושני בתי ספר יסודיים בתוך המחנה. ארגונים לא ממשלתיים אחרים פועלים במחנה, כגון הצלב האדום הפלסטיני, ארגון סעד נורווגי ואחרים.
תמרהינדי
תמרהינדי (שם מדעי: Tamarindus indica; בערבית: تمر هندي, "תמר הודי") הוא עץ במשפחת הקטניות. הסוג Tamarindus כולל רק מין זה. פירות העץ מאופיינים בטעם חמוץ ומשמשים במטבח ההודי, המטבח התאילנדי ומטבחים דרום-מזרח אסייתים נוספים. ממנו מכינים גם משקה המכונה תמרהינדי.
עץ טרופי שמקורו באפריקה הטרופית. משם הגיע להודו ודרכה אל הפרסים והערבים שקראו לו "תמר הינדי", שם שאומץ לאחר מכן בשאר העולם. הפרי היה ידוע היטב למצרים וליוונים הקדמונים במאה ה-4 לפנה"ס.
תיאור
העץ התאקלם לפני זמן רב בדרום-מזרח אסיה ובאיי האוקיינוס השקט. התמרהינדי נשתל בהצלחה במקסיקו, בברמודה, ובאיי בהאמה. באזורים טרופיים, כולל דרום פלורידה, מגדלים אותו לצורך הצללה, כעץ פרי, בצידי הדרכים, בחצרות הבתים ובפארקים. ניתן למצוא גידולים מסחריים רבים במקסיקו, בליז, בארצות נוספות במרכז אמריקה ובצפון ברזיל ובהיקפים גדולים במיוחד בהודו.
העץ גדל עד גובה של 20 מטר, ונשאר ירוק עד באזורים ללא עונה יבשה. העץ מכיל ליבה בצבע אדום כהה ומעליה שכבה רכה יותר וצהבהבה. העלים כוללים 10 עד 40 עלעלים והפרחים צומחים באשכול. הפרי חום, בצורת תרמיל, ומכיל ציפה חומצית והרבה זרעים קשים.
בקולינריה
ציפת הפרי אכילה ופופולרית. משתמשים בה כתבלין במטבחים האסיאתים ובמטבחי אמריקה הלטינית. הוא גם מרכיב חשוב ברוטב ווסטרשייר וברוטב HP ומשמש ומרכיב עיקרי ברוטב של המנה התאילנדית פאד תאי.
הציפה הירוקה של הפרי הטרי מרירה מאוד וחומצית. מוסיפים אותה לרוב למאכלים מלוחים ומתובלים. הפרי הבשל מתוק יותר, אך עדיין חמוץ במיוחד. בתאילנד ניתן למצוא מינים מתורבתים, כמעט ללא מרירות, אותם מגדלים במיוחד לאכילה כפרי טרי. הפרי הוא בסיס להכנת תמרהינדי המשקה הפופולרי.
בסיישל יש משקה ממותק מוגז בטעם הפרי.
ברפואה העממית
לציפה, לעלים, ולקליפת העץ יש שימושים רפואיים. לדוגמה, בפיליפינים נוהגים לחלוט ולמצות את עלי העץ כתרופה נגד מלריה. גם באיור ודה משתמשים בתמרהינדי לטיפול בבעיות עיכול ובעיות בקיבה.
בגינון
עצי תמרהינדי נפוצים מאוד בדרום הודו, במיוחד בטאמיל נאדו ואנדרה פרדש. משתמשים בהם כעצי נוי ולהצללה בצידי הדרכים והכבישים. במטבחים של שתי המדינות התמרהינדי נפוץ במיוחד בבישול. עץ התמרהינדי הפך פופולרי כבונסאי, במיוחד בארצות אסיאתיות כמו אינדונזיה, טייוואן והפיליפינים.
הפארק הלאומי ימת קלארק
הפארק והשמורה הלאומיים ימת קלארק (באנגלית: Lake Clark National Park and Preserve) הם פארק לאומי ושמורת טבע בדרום אלסקה שבארצות הברית, כ-160 קילומטרים דרומית-מערבית לאנקורג'. הפארק הוכרז תחילה כמונומנט לאומי ב-1978, ואז נקבע כפארק לאומי, אחד מ-15 הנכסים החדשים ששירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית קיבל כתוצאה מ"חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act), בראשי תיבות ANILCA שעבר בקונגרס של ארצות הברית בשנת 1980, ונחתם על ידי הנשיא ג'ימי קרטר ב-2 דצמבר 1980.
המשמעות של המגוון הרחב של המערכות האקולוגיות בפארק היא שבפועל אפשר לראות כל בעלי החיים העיקריים באלסקה, יבשתיים וימיים בפארק וסביבו. אלתית, בייחוד אלתית אדומה, משחקת תפקיד מרכזי במערכת האקולוגית ובכלכלה המקומית. הנהר קוויצ'אק (Kvichak River) הוא המקור העשיר ביותר בעולם לאלתית אדומה. אוכלוסיות גדולות של דובי גריזלי נמשכים לשטחי הטלת הביצים של האלתית בנהר קיג'יק ובסילוור סלמון קריק (Silver Salmon Creek). צפייה בדובים היא פעילות נפוצה בפארק.
הנשיא ג'ימי קרטר הכריז על האזור כמונומנט לאומי ב-1 בדצמבר 1978 על בסיס חוק העתיקות. המעמד של המונומנט שודרג לפארק ושמורה לאומיים בהחלטת הקונגרס ב-1980, וכשני שלישים מהשטח הוגדר כאזור טבע בראשיתי, שלו ניתנת רמת ההגנה הגבוהה ביותר. אף שהציד למטרות ספורט או מחיה מותר בשטח השמורה, ציד בתחומי הפארק מותרת רק למקומיים ולצורכי מחיה בלבד.
גאוגרפיה
הפארק הלאומי ימת קלארק משתרע על שטח בן 16,308 קילומטרים רבועים בבסיס חצי האי אלסקה בדרום-מזרח אלסקה, כ-150 קילומטרים דרומית-מערבית לאנקורג'. מסך כל השטח כ-10,670 קילומטרים רבועים שוכנים בפארק וכ-5,700 קילומטרים בשמורה. הפארק והשמורה הצמודה אליו משתרעים ממפרץ קוק (Cook Inlet) לרוחב הרי צ'יגמיט (Chigmit Mountains) והרי ניאקולה (Neacola Mountains) בקצה הצפוני של הרכס האלאוטי (Aleutian Range), ולתוך פנים אלסקה. ימת קלארק היא האגם הגדול ביותר בפארק, בפינה הדרום-מערבית של הפארק. אדמות השמורה הלאומית צמודים לפארק ממערב, ובהן מותר ציד הן למטרות מחיה והן למטרות ספורט, בניגוד לאדמות הפארק שם מותר ציד לצורכי מחיה למקומיים בלבד. הקצה הצפון-מערבי של השמורה כולל אדמות שיתופיות של ילידי אלסקה, שאינן פתוחות לציבור הרחב. מרבית הפארק מוגדרת כאזור טבע בראשיתי. החלק המזרחי של הפארק בסמוך למפרץ קוק כולל שני הרי געש פעילים, הר רדאוט (Mount Redoubt) והר איליאמנה (Mount Iliamna). הר געש פעיל שלישי, הר ספר (Mount Spurr), שוכן מחוץ לפארק צמוד לגבולו המזרחי. הנהר העיקרי בפארק הוא הנהר קוויצ'אק (Kvichak River). נהר גדול נוסף הטליקקילה (Tlikakila River), חוצה את הפארק ממקורו באגם סאמיט (Summit Lake) ועד ימת קלארק, ויוצא מהימה והפארק כנהר ניוהלן (Newhalen River).
אין גישה לפארק באמצעות כבישים או דרכים. הגישה היא רק במוניות אוויר או בשיט בסירה לאורך חוף מפרץ קוק וימת קלארק. מכיוון שעיקר התנועה באזור נעשית בדרך האוויר מהווים ההרים מכשול משמעותי לתחבורה האווירית. מעבר ימת קלארק (Lake Clark Pass) בגובה 320 מטרים מאפשר נתיב אווירי דרך ההרים בגובה נמוך, והוא הנתיב העיקרי בין אנקורג' ומערב אלסקה.
היישוב העיקרי בפארק הוא פורט אלסוורת (Port Alsworth) על ימת קלארק, ובו מרכז המבקרים של הפארק וכמה אכסניות המופעלות על ידי גורמים פרטיים. מוניות אוויר מבצעות טיסות קבועות בין פורט אלסוורת והקהיליות מסביב. אכסניות פרטיות אחרות מפוזרות ברחבי הפארק. מלבד פורט אלסוורת יש חמישה יישובים נוספים בתחומי הפארק: ליים (Lime Village), נונדלטון (Nondalton), איליאמנה (Iliamna), ניוהאלן (Newhalen) ופדרו ביי (Pedro Bay). מרבית התושבים המקומיים הם בני דנאינה.
אקלים
מזג האוויר בפארק הפכפך מאוד. אוויר ימי מהאוקיינוס השקט פוגש באוויר היבש של גוש האוויר היבשתי מעל לפארק. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא בין 10°C ל-18°C כשטמפרטורה מקסימלית סביב 20°C וטמפרטורה מינימלית בחורף של 17°C-. שלג יכול לרדת בכל זמן.
גאולוגיה
בפארק יש ארבעה אזורים פיזיוגרפיים. מחדר הגרניט של הרי צ'יגמיט מחבר בין רכס אלסקה לרכס האלאוטי. על הרים אלו ומעט מזרחה מהרכס המרכזי נוצרו שני הרי געש שכבתיים, רדאוט בגובה 3,108 מטרים ואיליאמנה בגובה 3,053 מטרים. קרחונים עיצבו את ההרים, כשהם חוצבים קרקסים קרחוניים ועמקי U ברכס, המסתיים בחטף בחוף התלול במפרצים עמוקים או במִישׁוֹרי נַהֲרֵי קַרְחוֹן. במערב הקרחונים חצבו עמוק מספיק על מנת לייצר אגמים, החסומים על ידי מורנת קצה בקצה נתיב הזרימה שלהם. ימת קלארק, האגם הגדול ביותר, הוא השישי בגודלו באלסקה, עומקו המקסימלי 260 מטרים, אורכו 68 קילומטרים ושטחו 331 קילומטרים רבועים.
הפארק כולל מגוון של סוגי סלעים בלתי קשורים. הליבה של הרי צ'יגמיט הוא פלוטון גרניט שנדחף כלפי מעלה בעקבות ההתנגשות בין הלוח הפסיפי והלוח הצפון-אמריקאי. הסלעים באזורי החופים הם סלעי משקע ומכילים שפע מאובנים. סלעים געשיים חדרו דרך סלעים אלו.
הרי געש
הר רדאוט הוא הר געש פעיל בתחומי הפארק. גובהו 3,108 מטרים, היקפו כ-10 קילומטרים ונפחו בין 30 ל-35 קילומטרים מעוקבים והוא מתנשא דרך הבתולית של רכס צ'יגמיט. קוטר לוע הר הגעש בפסגה הוא 1,800 מטרים. קרחון דריפט (Drift Glacier) מתחיל מההר וזורם דרך פער בשולי הלוע. שלב הפעילות האחרון של רדאוט החל ב-14 בדצמבר 1989, בפליטות של אפר געשי. ענני האפר השפיעו על התנועה האווירית, וגרמו להשבתה של כל ארבעת המנועים של מטוס בואינג 747 בטיסת 867 של KLM כאשר עבר מעל ההר בגובה 7,600 מטרים. המטוס הצליח לחזור בשלום לאנקורג'. ארבעה מטוסים נוספים ניזוקו באותו אירוע שעורר מודעות רבה יותר לסיכונים הקשורים באפר געשי בגובה רב. רדאוט היה שקט לאחר 1990 עד מרץ ואפריל 2009 כאשר הוא התפרץ בזרם פירוקלסטי שהמיס את הקרח ויצר להארים על הנהר דריפט, וסיכן את מסוף הנפט של הנהר דריפט (Drift River Terminal Facility) ממזרח לפארק.
איליאמנה לא היה פעיל בתקופה האחרונה. כמו רדאוט, הוא ניצב על סלע האם הגרניט מתור היורה, אבל הוא השתנה בצורה משמעותית בפעילות הקרחונית שחצבה את המדרונות בצדדים הדרומיים והמזרחיים. מדי פעם נמדדה בהר פעילות סייסמית שגרמה להגברת רמות ההתראה כשבמקביל המשיכו נחילים של רעידות אדמה. בפסגה יש פומרלות פעילות שמדי פעם מחוללות תימרות אדים גלויות לעין.
אקולוגיה
הפארק הלאומי ימת קלארק משמר מגוון רחב של נופים ומערכות אקולוגיות של אלסקה, המקבילים לארבעת האזורים הפיזיוגרפיים העיקריים של הפארק. הקטעים בחוף לאורך מפרץ קוק ממפרץ טקסדני (Tuxedni Bay) למפרץ צ'יניטנה (Chinitna Bay) כוללים את קו החוף ואת המערכות האקולוגיות הימיות. רכס אלסקה, הרכס האלאוטי והרי צ'יגמיט יחד עם הקרחונים שלהם מהווים את האזור השני. אזורי העמקים, האגמים ומרגלות ההרים שמשני צידי ההרים מייצגים נופים שעוצבו על ידי קרחונים. יערות טאיגה שולטים בחלקים הנמוכים בחלקו הדרום-מערבי של הפארק כשמרבית המחטניים הם עצי אשוחית לבנה (Picea glauca) ואשוחית שחורה (Picea mariana). עצי אשוחית לבנה נפגעים מפעילות חיפושית מהמין Dendroctonus rufipennis (באנגלית Spruce bark beetle), וההתפרצויות של המחלה הנגרמת על ידי הפטרייה Chrysomyxa ledi var. rhododendri (באנגלית Spruce needle rust) היו כה גדולות עד שמי ימת קלארק נצבעו בכתום על ידי הנבגים של הפטרייה. צפונה יותר ומערבה שוכנים אזורי הטונדרה, בעיקר תוצאה של הגובה. הטונדרה היא בית גידול לאייל הצפון ושכווי לבן.
ביצות מלוחות לאורך מפרץ קוק מייצגות את אחת המערכות האקולוגיות הפוריות ביותר בפארק. הן מהוות פחות מ-1% משטח הפארק, אבל מספקות מזון בתחילת הקיץ לדובים השחורים והחומים. אזורי החוף של הפארק הלאומי ימת קלארק מדורגים כאחד היעדים המובילים בעולם לצפייה בדובים, יחד עם החוף של הפארק הלאומי קטמיי. מרבית הדובים מרוכזים במפרץ צ'יניטנה או בסילוור סלמון קריק בתקופת נדידת האלתית. יש המחשיבים את מפרץ צ'יניטנה כאחד היעדים הטובים ביותר לצפייה בדובים באלסקה. גם מפרץ טקסדני, צפונית למפרץ צ'יניטנה הוא אתר מעולה לצפייה בדובים. באתר נצפו עד 20 דובים חומים כשהם ניזונים מצדפות ושיחים. פחות מבקרים מגיעים למפרץ ולכן קל יותר לצפות בדובים בשקט. בדובים ניתן לצפות גם בתוככי הפארק. ביוני, יולי ואוגוסט יש תצפיות מעולות על דובים באזור אגם קרסנט (Crescent Lake). ניתן לצפות הן בדובי גריזלי והן בדובים שחורים, אם כי דובי גריזלי נפוצים יותר ורואים אותם לעיתים קרובות יותר, מכיוון שהדובים השחורים חששניים יותר ומתרחקים כאשר קרוביהם הגדולים יותר מתקרבים. אגן הניקוז של הנהר קוויצ'אק (Kvichak River) בצד השני של הפארק הוא האזור העשיר ביותר בעולם באלתית אדומה. 33% מהשלל השנתי של אלתית אדומה בארצות הברית ו-16% מהתפוקה השנתית העולמית מקורם באזור זה. האלתית מצויה כה בשפע שלהקת הזאבים בימת קלארק תועדה כלהקת הזאבים היחידה בעולם התלויה לקיומה באלתית.
עופות דורסים עיקריים כוללים עיטם לבן-ראש, עיט זהוב ובז נודד. היונקים הגדולים כוללים כבש דאל, אייל קורא, אייל הצפון ולהקות של זאב צפון-מערבי. יונקים קטנים יותר כוללים זאב ערבות, דלק אמריקני, שועל מצוי, גרגרן, לוטרה צפון-אמריקנית, בונה קנדי ושונר קנדי. יונקים ימיים כוללים: אריות ים, לבנתן, פוקת המפרץ ופוקניים. הן דוב שחור אמריקני והן דוב גריזלי חיים בפארק. דובים שחורים משתמשים בכל שטחי הפארק והשמורה, למעט באזורים הגבוהים. דובי גריזלי נפוצים בעיקר לאורך החוף. סקר מנה כ-219 דובים רועים בביצות המלוחות שבאזורי החוף של הפארק במהלך הקיץ. האוכלוסייה של אייל הצפון הצטמצמה מ-200,000 ל-30,000 מסיבה בלתי ידועה.