cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שיווה
תיאורים וסיפורים על שיווה
שיווה מתואר כיוגי סגפן היושב דרך קבע בהגות מדיטטיבית. על כן הוא ידוע גם בשם מהא-יוגי, הגדול והקדוש מבין היוגים. מקומו של שיווה הוא בהרי ההימלאיה, שם הוא יושב ומודט כאחד היוגים. תוך כדי ישיבתו, הוא חוסם את נהר הגנגס בשיערו המסודר כמעין סכר על מנת שלא יציף את העולם כולו ומותיר אך לזרם מים אחד לזרום במורד ההר. לגופו הוא לובש עור של טיגריס והוא עונד נחשים כתכשיטים. נשקו הוא הקלשון המשולש ובמיצחו עין שלישית אשר כל עת שהיא נפקחת בוקעת ממנה אש איומה אשר ביכולתה לכלות את היקום כולו. כלי רכבו של שיווה הוא השור ננדי.
למרות שלל התיאורים המיניים האופפים אותו, שיווה מוצג לרוב דווקא כנזיר סגפן. בפוראנות מסופר כי ברגע שקמאדווה, אל התאווה, ירה אחד מחצי התאווה שלו על שיווה ובכך גרם לתאוותו לבעור אל אשתו פרוואטי, בערה חמתו של שיווה והוא שרף את קמאדווה באש אשר בקעה מעינו השלישית.
גרונו של שיווה כחול. הוא הפך לכחול בעת שבלע את ים הרעל אשר נוצר כתוצר לוואי שעה שחבצו האלים והשדים את ים החלב. מטיפה אחת של הרעל אשר נפלה על האדמה נוצרו הנחשים והעקרבים. היום בו בלע שיווה את ים הרעל מצוין בחג השיווה-רטרי הנחגג מדי שנה על ידי ההינדים.
פולחן שיווה
שיווה הוא אחד האלים הפופולריים ביותר בקרב ההינדים. כבעלה של פרוואטי, אלת הטבע החומרי, ביכולתו להעניק ברכות חומריות לרוב. בשל היותו אל ההרס ביכולתו להשמיד את המידות הרעות אשר בתוכנו. בשל היותו לוחם גדול ורב כוח הוא מספק הגנה. בשל היותו גדול היוגים הוא הגורו הגדול אליו פונים המחפשים אמת. ובשל קרבתו לשדים ורוחות הוא קשור בטנטרה ובמאגיה שחורה.
עיקר הפולחן שסביב שיווה נעשה על ידי השיווה-לינגם, צלם קדוש הכולל צורה פאלית המייצגת את שיווה המוצב על צורה ואגינאלית המייצגת את פרוואטי. השיווה-לינגם מייצג את האיחוד הקוסמי בין הכוח הזכרי של שיווה לבין הכוח הנקבי של פרוואטי. לרוב מעוטר השיווה-לינגם בנחש קוברה המסוכך עליו, זאת בשל תיאורו של שיווה כעוטה נחשים על גופו. לשיווה לינגם נהוג לסגוד על ידי שטיפתו במים או בחלב.
זרעיו המחוספסים של צמח הרודרקשה, אשר צמח לראשונה במקום בו נחתו דמעותיו של שיווה, משמשים להכנת מחרוזות תפילה לחסידיו של שיווה. סאדואים וברהמנים רבים נוהגים לענוד מחרוזות שכאלו ולהשתמש בהם כדי לספור את המנטרות שהם אומרים בזמן מדיטציה.
סימלו של שיווה, אותו נוהגים חסידיו לסמן על מצחם, הוא שלושה קווים אופקיים המייצגים את שלוש הגונות, מידותיו של החומר.
המנטרה העיקרית הנאמרת בהקשר לשיווה היא: אום נמה שיוויה ("אום, משתחווה אני לשיווה").
רחוב סנט מרי אקס 30
המגדל שבכתובת רחוב סנט מרי אקס מס' 30 (לשעבר מגדל סוויס רה; באנגלית: Swiss Re Tower) הוא הבניין השישי בגובהו בלונדון שבאנגליה ואחד מן המוכרים ביותר בשל צורתו הייחודית. גובהו של המגדל 180 מטר והוא כולל 40 קומות.
מיקום
המגדל נמצא באזור הסיטי של לונדון במקום בו עמדה הבורסה הבלטית. בנייתו החלה כ-8 שנים לאחר שבניין הבורסה הבלטית נהרס על ידי פצצה שהטמין ה-IRA בקרבתו ב-10 באפריל 1992. בעקבות פיצוץ הבניין הוחלט על הקמת בניין חדש באותו מקום, תוך שיחזור החזית של בניין הבורסה שנהרס, וחדר המסחר שהיה בו. מאחר שהנזק היה רב, התברר שלא ניתן לשחזר את בניין הבורסה והוחלט על בניית בניין חדש.
מבנה
בניית הסוויס רה, שתוכנן על ידי האדריכל נורמן פוסטר ונבנה על ידי סקנסקה החלה ב-2000 והוא נפתח לציבור ב-28 באפריל 2004.
בשל צורתו יוצאת הדופן זכה הבניין למספר כינויים ובהם: המלפפון החמוץ (the Gherkin), המלפפון החמוץ האירוטי (the Erotic Gherkin), סמל פאלי מקריסטל (The Crystal Phallus שהוא משחק מילים על בסיס "The Crystal Palace" - ארמון הבדולח) והרמיזה הגבוהה (the Towering Innuendo).
תכנון הבניין זכה בשנת 2004 בפרס סטירלינג של ההמכון המלכותי לאדריכלים בריטים. הייתה זו הפעם הראשונה שמנהלת מתן הפרסים בחרה פה אחד את הבניין הזוכה.
בפברואר 2007, נמכר הבניין במחיר שיא של 600 מיליון לירות שטרלינג, לחברת הנדל"ן הגרמנית IVN ולבנק אוונס רנדל.
בנובמבר 2014, נמכר שוב, תמורת 726 מיליון ליש"ט (עם תשואה של 3.8% על ההכנסות משכירות). הרוכשים היו בני משפחת ספרא.
קרוס-דרסינג
קרוס-דרסינג (אנגלית: cross-dressing) הוא לבישת פריטי לבוש ואביזרים המזוהים וקשורים למגדר השני בתוך חברה מסוימת, באופן זמני ושאינו קבוע. המושג "קרוס-דרסינג" מתקשר מצד אחד לפעילות בידורית ומצד אחר, לרצון ללבוש את הבגדים מסיבות שונות (אישיות או חברתיות), כך לדוגמה, לאורך ההיסטוריה, נשים שרצו לעשות פעילות שנאסרה עליהן, לעיתים התלבשו כגברים (על מנת לשרת בצבא, לעסוק במחקר או בכל עיסוק אחר שנאסר על נשים).
לעיתים מחברים בין קרוס-דרסינג לזהות הטרנסג'נדרית או להתנהגות מינית או פטישיסטית, אך המונח עצמו אינו מעיד בהכרח על מניעים לבחירה בלבוש פריטים המזוהים עם בני המין השני. קרוס-דרסינג יוצר לעיתים אי נוחות חברתית ותרבותית בגלל אלה המתלבשים בשונה מהמצופה מהם מעצם המגדר שלהם; אלה נתפסים ככאלה המערערים על נורמות חברתיות, על תפיסות ואפילו על חוקים.
היסטוריה
קרוס-דרסינג מופיעה לאורך ההיסטוריה ובחברות רבות. ישנן דוגמאות רבות ולהן אחדות מהן:
במיתולוגיה יוונית - הפולחן ל-אפרודיטוס המאמינים לבשו בגדים שלא התאימו למגדר שלהם. גברים לבשו בגדי נשים ונשים לבשו בגדי גברים עם זקנים מלאכותיים.
במיתולוגיה נורדית אודין התלבש כמרפאה כחלק ממאמציו לפתות את Rindr.
בהינדו באחת האגדות האלה בהוצ'רה מטה מקללת את בפייה והוא הופך לאימפוטנט. הקללה הוסרה ממנו רק כאשר הוא התלבש והתנהג כמו אישה כסימן להערצת האלה.
בכמו כן ניתן למצוא מגוון דוגמאות בספרות, פולקלור, מוזיקה ותיאטרון, מרחבי העולם, של דמויות המתוארות כקרוס דרסר בדרגות שונות ובגלל מגוון רחב של סיבות. דוגמאות כוללות הקאבוקי ושמניזם קוריאני.
ביגוד
רוב הקרוסדרסרים הגברים מנסים להתלבש בצורה נשית ככל האפשר ולכן משתמשים בבגדי נשים כגוון: שמלות, גרביונים, מחוכים, תחתוניות ובגדים נשים נוספים. כן גברים יעזרו בתותבת שד, גאפה (בגד אשר מיועד להסתיר את איבר המין הגברי). נשים משתמשות בביינדר (פריט לבוש שנועד להשטיח את החזה).
סוגיות חברתיות
קרוסדרסרים עשויים להתחיל ללבוש בגדים הקשורים למין השני בילדותם וזאת תוך כדי שימוש בבגדים של אחים, הורים ואף חבר קרוב, במקרה של ילד קרוסדרסר עשוי ההורה לאפשר לילדו להתלבש ככה בהנחה כי הם יפסיקו עם מנהג זה שיתבגרו, עם זאת לעיתים אותו דפוס ממשיך גם כאשר הילד מגיע לבגרות, דבר זה עלול ליצור עימותים עם בן הזוג או בן משפחה בעניין ואף לגרום אי נעימות לקרוס-דרסר כאשר בן משפחתו או בן זוגו מבקש ממנו להפסיק עם המנהג.
לפעמים בגלל רגשות אשם או מנסיבות אחרות קרוסדרסרים נפטרים מכל בגדיהם בנוהג שנקרא "טיהור" וזאת רק כדי להתחיל לאסוף בגדים של המגדר השני.
משמעויות של קרוס דרסר
קרוס דרסינג לשם בידור או שעשוע, נבדל ברמה האטיולוגית מאוטוגינפיליה והמכניזם המכונן התנהגויות אלה נחקר בעיקר על ידי פסיכולוגים, פסיכיאטרים, וחוקרים מתחומים קרובים.
אין לבלבל בין הטרנסווסטיט לבין טרנסקסואל שמאמץ התנהגויות או פרקטיקות אחרות המשותפות לאותו מגדר, או רוצה לעבור פרוצדורות רפואיות על מנת לבצע שינויים פיזיים, כי הוא חש כ"אישה הכלואה בגופו של גבר" (או "גבר הכלוא בגוף אישה"). עם זאת גם בעלי פרפיליית אוטוגניפיליה לעיתים יעברו ניתוח לשינוי מין עקב תחושת דיספוריה מגדרית מחמת פנטזיות או דימויים מיניים על היותם נשים ועוררות מינית מכך וזו עשויה להגביר או ליצור דיספוריה מגדרית. עם זאת לא כל בעלי פרפיליה זו יבצעו ניתוחים לשינוי מגדר, רובם הם גברים הטרוסקסואלים, מעדיפים פעילויות מיניות עם שותף מושך, בעלי יותר מפרפיליה אחת ובילדותם לא הראו התנהגות "נשית" בניגוד לטרנס-סקסואלים הומוסקסואלים.
אטיולוגיה
תיאור אטיולוגי (כלומר העוסק בסיבתיות) של תופעת קרוס דרסינג מגדיר קודם כל את סוג התופעה, כלומר, מדגיש אם מדובר בקרוס דרסינג לשם שעשוע (כגון הופעת דראג, המבוצעת לרוב על ידי הומוסקסואלים ולסביות), או פטישיזם טרנסווסטי שהמבצע אותו אינו בהכרח נמשך לבני או בנות מגדרו.
יחס הדתות לקרוס דרסינג
תרבויות לא-מערביות רבות מעניקות לגיטימציה לקרוס-דרסינג, לעיתים קרובות על רקע של ריטואל דתי.
בדתות האברהמיות
הנצרות מוסיפה על איסורי הברית הישנה גם את האיסורים הכתובים בספר הברית החדשה, ויחסה לקרוס דרסריות הוא המחמיר ביותר.
יחס הקוראן לקרוס-דרסריות אינו חד-משמעי, אם כי הדבר מגונה בספרות החדית'.
ליטאים (זרם)
ליטאים (ביידיש: ליטוואקעס) הם יהודים חרדים אשכנזים שאינם משתייכים לתנועת החסידות.
מקור השם "ליטאים" ברצונם לשמר את מסורת ישיבות ליטא, שצמחה במידה רבה מתוך ההתנגדות לחסידות (שמקורה באוקראינה עם הבעל שם טוב, ובהמשך בפרט בגליציה), בהובלת הגאון מווילנה ותומכיו בשלהי המאה ה-18. לצד מוסד הישיבה המודרני, הוקמה במרחב הליטאי גם תנועת המוסר, שנעשתה גם היא מזוהה עם המתנגדים.
המאבקים המשותפים בתנועת ההשכלה ובציונות החלישו את העימות בין מתנגדים לחסידים, והשם "ליטאים" נעשה רווח כתחליף. במאה העשרים, בייחוד לאחר מלחמת העולם השנייה והחורבן של השואה, כל החרדים הלא-חסידיים התגבשו סביב עולם הישיבות. בכללם היו רבים מאוד שלא היו ממוצא ליטאי-"מתנגדי", כמו אורתודוקסים מהונגריה וכן נאו-אורתודוקסים מגרמניה. כך התקבע המונח "ליטאים" במשמעותו הנוכחית.
היסטוריה
מאמצע המאה ה-13 ועד סוף המאה ה-18 שלטה הדוכסות הגדולה של ליטא, שהייתה שותפה באיחוד הפולני-ליטאי מ-1569, בנחלות רחבות ידיים: היא כללה את שטחי רוסיה הלבנה (בלארוס), לטביה ואזורים נוספים במזרח פולין דהיום. לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795 הוסיפה יהדות ליטא, תחת שלטונה של האימפריה הרוסית, לשמור על מאפיינים כמו ניב משותף של היידיש והגייה זהה של לשון הקודש. כאשר הוקמה מדינת ליטא העצמאית לאחר מלחמת העולם הראשונה, התגוררו רק חלק מן היהודים הליטאים באזור שלטונהּ, ורובם חיו בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה, לטביה או ברית המועצות.
למרחב הגדול של ליטא ההיסטורית הצליחה החסידות לחדור רק באופן מוגבל במאה ה-18, תוך היתקלות בהתנגדות עזה בהנהגת הגר"א, על רקע השינויים שהנהיגה בנוסח התפילה, מנהגיה החדשים והשקפה שנתפשה ככפרנית על ידי מתנגדיה. עם זאת, מספר חצרות כמו חסידות חב"ד וחסידות קרלין צמחו במרחב הליטאי.
הן מתוך הפולמוס עם החסידים והן בעקבות הצורך להתמודד עם כלל אתגרי התקופה, פיתחו המתנגדים הליטאים השקפה שייחסה חשיבות עליונה ללימוד התורה. השקפה זו גובשה בספר "נפש החיים" שכתב רבי חיים מוולוז'ין, תלמיד הגר"א, שהקים ב-1802 את הישיבה הליטאית הראשונה, ישיבת וולוז'ין. בהמשך הוקמו ישיבות נוספות ובהן ישיבות קלם, סלובודקה, טלז, ופוניבז'. חלקן הוקמו בקרב קהילות גדולות דוגמת גרודנו, בריסק, ברנוביץ', סלוצק ומינסק; אחרות הוקמו בעיירות קטנות דוגמת מיר, קלצק, טלז וקלם. מעמדו של ראש הישיבה במוסדות האלה כמנהיג כריזמטי היווה מעין בבואה לדמותו של האדמו"ר החסידי (במקביל, אימצו גם החסידים את מוסד הישיבה).
תגובה נוספת של המתנגדים הייתה תנועת המוסר שהקים רבי ישראל מסלנט, שהיוותה חלופה לרוחניות החסידית, תוך דגש על עבודת המידות. שיטת המוסר ובמיוחד הלמדנות נותרו מזוהות עם הליטאים עד ימינו, ומהוות נדבך מרכזי ב"השקפת העולם" הליטאית.
בגליציה ניצחו החסידים במהירות, ובהונגריה הייתה השפעתם חלשה ולא הביאה להתנגדות קיצונית. הלא-חסידים שם, בעיקר בהונגריה, נודעו כ"אשכנזים" כיוון שהתפללו בנוסח אשכנז, לעומת החסידים שהתפללו בנוסח ספרד.
לאחר השואה, עם התבססות עולם הישיבות הליטאי והחברה סביבו בישראל, בארצות הברית ובמערב אירופה, נספחו אליהם לא-חסידים רבים, כולל יוצאי ארצות שכלל לא היו בטווח המחלוקת עם החסידים, כמו גרמניה. בימינו החלוקה בין החרדים תלויה פחות בארצות מוצא ויותר בשיוך חברתי ובמוסדות חינוך. כמו כן חלק מן ההבדלים בין החסידים למתנגדים הצטמצמו, כגון הדגשת מעמדם של המנהיגים הרוחניים.
בישראל
בתקופת קום המדינה המנהיגים הבולטים של ציבור זה היו החזון איש והרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, ולאחר פטירתם הרב שך והרב יעקב ישראל קניבסקי (הידוע בכינויו "הסטייפלר"). במדינת ישראל מייצגת מפלגת דגל התורה את הליטאים. מפלגה זו, שהוקמה בשנת 1988, מתמודדת בבחירות בעשורים האחרונים יחד עם המפלגה החסידית אגודת ישראל, ברשימת "יהדות התורה".
הליטאים בולטים במסירותם ללימוד התורה. על אף שהדימוי של הציבור החרדי הישראלי כולו הוא של ציבור שהגברים בו לומדים תורה ואינם עובדים לפרנסתם, דימוי זה תקף בעיקר לגבי הליטאים, שבקרבם מצוי השיעור הגבוה ביותר של גברים המקדישים את רוב זמנם ללימוד בכולל אברכים.
בתוך כלל הציבור הליטאי ישנם שלושה תת-חוגים השומרים על מסורת ספציפית: חוג חזון איש, השואף ללכת בכל עניין בעקבות הדרכתו של החזון איש, "חוג בריסק", המשמר את דרכו של רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, "הרב מבריסק", ו"קהילת זילברמן", תלמידיו של הרב יצחק שלמה זילברמן.
המנהיג הרוחני הבולט ביותר בעשורים האחרונים של המאה העשרים היה הרב אלעזר מנחם מן שך. לאחר פטירתו ב-2001, ירש את מקומו הרב יוסף שלום אלישיב שהנהיג את הציבור הליטאי עד פטירתו בשנת 2012.
הפילוג בזרם הליטאי
לאחר פטירתו של הרב אלישיב ב-2012 חל פיצול במחנה הליטאי. את רוב הציבור הליטאי הנהיג הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, שנחשב למתון יחסית. הרב שמואל אוירבך עמד בראש מיעוט קטן המזוהה עם עמדה נוקשה יותר, בעיקר בתחום ההתנגדות לגיוס חרדים לצבא ולהכשרה תעסוקתית לאברכים. הפיצול בא לידי ביטוי בבחירות המקומיות שהתקיימו בשנת 2013, שבהן התמודדו בירושלים, בבני ברק ובמודיעין עילית רשימות נפרדות מטעם שני הפלגים. רוב הציבור הליטאי הצביע ל"דגל התורה" המזוהה עם הרב שטיינמן, וכ-14 אלף מצביעים הצביעו ל"בני תורה" המזוהה עם הרב שמואל אוירבך. לאחר פטירת הרב שטיינמן בדצמבר 2017 ירשו את מקומו הרב גרשון אדלשטיין והרב חיים קניבסקי.
יתד נאמן
היומון "יתד נאמן" הוא כלי התקשורת המרכזי שבו באה לידי ביטוי דעת גדולי הדור הליטאים. עיתון זה הוקם ב-1985 על ידי הרב שך, בטענה שביטאון אגודת ישראל, "המודיע", נשלט בידי חסידי גור והליטאים מקופחים בו. לאחר פטירת הרב שך הוביל העיתון את הקו של הרב אלישיב. אנשי הרב שטיינמן טענו כי העיתון מתעלם מעמדותיו ועמדות הרבנים המזוהים עמו. לאחר פטירתו של הרב אלישיב בשנת 2012, לאחר משא ומתן וניסיונות לפשרה שלא צלחו, החל לייצג את הקו של הרב שטיינמן. כמה מבכירי העיתון פוטרו והם הקימו בחסותו של הרב שמואל אוירבך את העיתון "הפלס", הרואה עצמו כמייצג הקו ההשקפתי של הרב שך והרב אלישיב. לאחר פטירת הרב שטיינמן השליטה בעיתון הייתה נתונה לרב גרשון אדלשטיין.
תחנת הרכבת המזרחית של ברלין
תחנת הרכבת המזרחית של ברלין (בגרמנית: Berlin Ostbahnhof) היא אחת משלוש תחנות הרכבת הגדולות בברלין (השתיים האחרות הן ברלין האופטבאנהוף וזידקרויץ). התחנה נמצאת בשכונת פרידריכסהיין, ברובע פרידריכסהיין-קרויצברג. בין השנים 1987-1998 נקראה התחנה תחנת הרכבת הראשית של ברלין (Berlin Hauptbahnhof)', וזאת בחלקה המזרחי של העיר טרם נפילת החומה. שם זה משמש כיום את התחנה הראשית החדשה, שמאז פתיחתה ב-2006 הביאה לירידה בחשיבותה של התחנה המזרחית.
היסטוריה
התחנה נפתחה ב-1842 תחת השם תחנת פרנקפורט, שכן שימשה כתחנה המערבית ביותר בקו בן 100 הקילומטרים לפרנקפורט על האודר. המבנה הראשון היה ממוקם מעט צפונית למיקום הנוכחי של התחנה. בתקופה זו היה השם "תחנת הרכבת המזרחית" שייך לתחנה אחרת של הרכבת הפרוסית שהייתה ממוקמת כ-400 מ' צפונית מזרחית לתחנה. ב-1845 שונה שמה של התחנה לתחנת שלזיה תחתית מרקישה, בעקבות מיזוג של קווי הרכבת. כשהמדינה הפרוסית השתלטה על הרכבות ב-1852 שונה שוב שם התחנה לתחנת שלזיה, והיא הפכה לנקודת המוצא של כל הרכבות שנסעו מברלין מזרחה - למוסקבה, לסנט פטרסבורג, לקניגסברג, ולכאן הגיעו מרבית המהגרים היהודים מרוסיה, שחלקם המשיך גם להמבורג ולברמן. התחנה הועתקה למיקומה הנוכחי ב-1882 כשהחלו העבודות על הרכבת העירונית של ברלין - רכבת עילית המחברת את תחנות הרכבת של מרכז העיר, שנחנכה ב-1886. שניים מבין ארבעת הרציפים בתחנה המזרחית הפכו לשמש את קווי האס-באהן, אך התחנה מעולם לא חוברה לרכבת התחתית של ברלין וגם כיום אין תוכניות לחבר אותה לרשת הקווים התחתיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפסקה תנועת הרכבות האזרחיות בתחנה, והרכבות היחידות שעברו דרכה היו רכבות אל אובר אוסט, וב-1919 הפכה התחנה לזירת לחימה במרד הספרטקיסטים. תנועת הרכבות הסדירה חודשה רק ב-1926 עם קווים לוורשה ולריגה. החל מ-1927 אפשר היה לרכוש כרטיסים לנסיעות המשך ברכבת עד למזרח הרחוק - מסע של 12 יום עד לטוקיו, לדוגמה, עלה 650 רייכסמארק.
מלחמת העולם השנייה וגרמניה המזרחית
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה עברו בתחנה 165 רכבות נכנסות ו-176 רכבות יוצאות מדי יום. עם פרוץ הלחימה שימשה התחנה למשלוח כוחות צבא רבים מזרחה, בהתחלה לפולין ומאוחר יותר לברית המועצות. ב-22 באפריל 1945 השתלט הצבא האדום על התחנה, ובתוך שלושה ימים בלבד הכשיר אותה לשימוש ורכבות נושאות תחמושת כבדה למתקפה על העיר החלו להגיע אליה. ב-28 ביוני 1945 הגיעה לתחנה רכבת הנוסעים הראשונה ממוסקבה. עם זאת, התחנה ספגה נזקים כבדים במהלך המלחמה, ונבנתה מחדש על ידי חברת הרכבות של גרמניה המזרחית. ב-1950 הוענק לה השם תחנת הרכבת המזרחית של ברלין, מכיוון ששלזיה נותרה ברובה בתחומי פולין. בעקבות חלוקת גרמניה הפכה התחנה להיות אחת מתחנות הרכבת הראשיות של מזרח ברלין, לצד תחנת ליכטנברג. יצאו ממנה רכבות צפונה לסקנדינביה ודרומה לבלקנים, ורכבות אקספרס לפראג, וינה ובודפשט. ב-1962 החלה לפעול בה גם רכבת קלה לתחנת הרכבת ברלין גן החיות ששימשה למעבר הנוסעים בקווי הרכבת הבינלאומיים מהגוש המזרחי למערבי.
חומת ברלין הייתה במרחק 200 מ' בלבד מהתחנה, בחלק שהפך היום לאיסט סייד גלרי. ב-1987 נהרס מבנה התחנה שנבנה לאחר מלחמת העולם, והחלה בנייתה של תחנה חדשה שאמורה הייתה לשמש כתחנה המרכזית של ברלין. על פי התוכנית היו אמורים להיבנות גם מלון ואולם כניסה מרשימים עבור הנכנסים לגוש המזרחי, אך רק חלק קטן מהתוכנית יצא אל הפועל לפני איחוד גרמניה ב-1990.
בשנים האחרונות
ב-1994 נערך בתחנה טקס רשמי לציון האיחוד בין חברות הרכבות של מזרח ומערב גרמניה. במהלך הטקס נסעו קטר קיטור ורכבת האקספרס הבינעירונית (ICE) וחוברו זה לזה. השם "תחנת הרכבת הראשית" נותר בשימוש גם שנים ארוכות לאחר איחוד גרמניה, עד שב-24 במאי 1998 הוחלט לחזור ולקרוא לתחנה בשם תחנת הרכבת המזרחית של ברלין. שנה לאחר מכן החלו שוב עבודות להריסת התחנה במטרה לבנות אותה מחדש. המבנה החדש נחנך ב-2002, וכולל רק שרידים בודדים מהמבנה של שנות ה-80. בתחנה פועלים כיום 11 מסלולים ב-9 רציפים - 5 מהם משמשים את הרכבת הארצית, 4 את האס-באהן ו-2 מסלולים משמשים למעבר רכבות ללא עצירה. בשנת 2000 הוצב ליד רציף 1 בתחנה שלט ועליו הכיתוב "תחנת הרכבת המזרחית של ברלין - שם התחנה ההיסטורי". לצד התחנה נבנו מלון ושני מגדלי משרדים. בשנת 2003 נהרס מסוף המטענים שמצפון מזרח לתחנה, כדי לפנות מקום לאולם O2 וורלד שנחנך ב-2008.
בסרט זהות במלכודת משנת 2004 אפשר לראות את מאט דיימון מחנה את מכוניתו מחוץ לתחנה ונכנס אליה.
יחסי הממלכה המאוחדת–מצרים
יחסי הממלכה המאוחדת–מצרים הם מערכת היחסים ההדדית בין הרפובליקה הערבית של מצרים והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. הקשרים בין המדינות חזקים, וכוללים שיתוף פעולה בפוליטיקה, ביטחון, סחר וחינוך.
השלטון הבריטי
התקופה הראשונה של השלטון הבריטי (1882-1914) נקראת לעיתים קרובות "חסות סמויה". במהלך תקופה זו ח'דיוות מצרים נשארה פרובינציה אוטונומית של האימפריה העות'מאנית. בנובמבר 1914 הצטרפה האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה לצד מעצמות המרכז, ובעקבות כך הכריזה בריטניה באופן חד-צדדי, על חסותה על מצרים. הח'דיב השולט הודח ויורשו, חוסיין כאמל, הכריז על עצמו כסולטאן מצרים בדצמבר 1914.
עצמאות מצרים מהממלכה המאוחדת
בדצמבר 1921, השלטונות הבריטים בקהיר הטילו משטר צבאי ושוב גירשה את סעד זע'לול. ההפגנות שוב הובילו לאלימות, ובעקבות כך התקבלה ההצעה של הנציב העליון, לורד אלנבי, ובריטניה הכריזה באופן חד-צדדי על עצמאות מצרים ב-28 בפברואר 1922, ביטול החסות והקמת ממלכת מצרים. עד ההסכם האנגלו-מצרי (1936), הממלכה הייתה עצמאית רק להלכה, כיוון שהבריטים שמרו על השליטה ביחסי החוץ, תקשורת, הצבא והשליטה בסודאן האנגלו-מצרית. בין השנים 1936-1952, הבריטים המשיכו לשמור על נוכחות צבאית ויועצים פוליטיים במצרים, אם כי ברמה מופחתת.
במהלך מלחמת העולם השנייה, חיילים בריטים השתמשו במצרים כבסיס לפעילות ברחבי האזור.
משבר סואץ 1956
בשנת 1956, נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר הלאים את תעלת סואץ, אשר היה נתיב מים חיוני, אשר דרכו רוב הנפט האירופי הגיע מהמזרח התיכון. בריטניה וצרפת, אשר שתפו פעולה עם ישראל, פלשו למצרים על מנת לתפוס את התעלה ולהפיל את נאצר. אולם ארצות הברית, בראשות הנשיא דווייט ד. אייזנהאואר, התנגדה בתוקף, באמצעות לחץ מדיני וכלכלי, וכפו על שלושת הפולשים לסגת. ראש ממשלת בריטניה, אנתוני אידן, הושפל ובשל כך התפטר מתפקידו זמן קצר לאחר מכן. בעקבות כך התחזק מעמדו של נאצר כמנהיג הלאומיות הערבית, והדרך הייתה פתוחה עבור חדירה רוסית לתוך המזרח התיכון.
היחסים המודרניים
היחסים כיום כוללים שיתוף פעולה צבאי, כגון הדרכה, ביקורים, ועדת חבר העמים לקברי מלחמה בהליופוליס ואל-עלמיין. כמו כן קיים תיאום עבור מעבר לספינות מלחמה בתעלת סואץ.
בשנת 2010, לאחר זמן רב של משא ומתן עם אוניברסיטת לונדון, מצרים החזירה 25,000 חפצים עתיקים, חלקם עוד מתקופת האבן. הפריטים כוללים חוד חנית נדיר, כמו גם כלי חרס מן המאה השביעית לפנה"ס, אשר נושאים את טביעות האצבעות של היצרנים שלו.
הממשלה הבריטית תמכה במהפכה המצרית בשנת 2011.
על פי מפקד האוכלוסייה בבריטניה בשנת 2001, כ-24,700 ילידי מצרים מתגוררים בבריטניה. המשרד הלאומי לסטטיסטיקה מעריך כי בשנת 2009 המספר עמד על 27,000.
בשלהי 2014, לשכת המסחר המצרית-בריטית (EBCC) פרסמה דו"ח המפרט את היקף הסחר בין שתי המדינות, אשר גדל באופן משמעותי בשנה זו. היצוא הבריטי למצרים גדל ב-15%, בעוד היצוא המצרי לבריטניה גדל על ביותר מ-30%. הדו"ח הזכיר את פרויקט תעלת סואץ החדשה של מצרים, וההתאוששות הכלכלית בעקבות שלוש שנים של מהומות מאז המהפכה בשנת 2011 אשר תרמו להישג הזה.
יחסים דיפלומטיים
בריטניה מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר ו-3 קונסוליות בערים אלכסנדריה, ע'רדקה ושארם א-שייח', ואילו מצרים מצדה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון בלבד.
שגריר מצרים הנוכחי בבריטניה הוא כאמל נאצר, ואילו השגריר הבריטי במצרים הוא ג'ון קאסון.
פיתויים
פיתויים הוא אלבום הסולו השלישי של עפרה חזה שיצא במאי 1982. זהו האלבום הראשון של חזה בחברת התקליטים "הד ארצי" (לא כולל אחד מאלבומי "סדנת תיאטרון שכונת התקווה" שבה לקחה חלק) לאחר שהוציאה את שני אלבומי הסולו הראשונים שלה בחברת "פונוקול".
יחסי הממלכה המאוחדת–מצרים
קישורים חיצוניים
]
פיתויים
האלבום נחל הצלחה והעלה לא פחות מארבעה שירים למצעד השנתי: "מכתב אהבה", "כל יום מתחילה שנה", "גבריאל" ו"מלכת הקסמים". האחרון אף זכה במקום הראשון בתחרות השירוויזיון. גם השיר "קיץ" זכה להצלחה. את יציאת האלבום ליוותה חזה במסע הופעות, "פיתויים", שאף שודר בערוץ הראשון. בפעם השלישית ברציפות, זכתה חזה בתואר זמרת השנה של מאזיני רשת ג' וגלי צה"ל, והאלבום הגיע למעמד אלבום זהב. את האלבום הפיק מוזיקלית אלדד שרים.
בשנת 1996 יצא האלבום לראשונה ע"ג דיסק.
גריגורי סורקיס
גריגורי מיכאילוביץ' סורקיס (באוקראינית: Григорій Михайлович Суркіс; נולד ב-4 בספטמבר 1949) הוא איש עסקים ופוליטיקאי יהודי אוקראיני, עסקן כדורגל. סגן נשיא אופ"א בין 24 במאי 2013 ל-7 בפברואר 2019. נשיא התאחדות הכדורגל האוקראינית בין 2000–2012. נשיא דינמו קייב בשנים 1993–1998. חבר הראדה העליונה של אוקראינה של הכינוס השלישי, הרביעי, והתשיעי.
קורות חיים
גריגורי סורקיס נולד ב-4 בספטמבר 1949 במשפחה יהודית באודסה. אחיו הצעיר הוא איגור סורקיס, נשיא דינמו קייב.
גריגורי סורקיס בעל השכלה גבוהה, בשנת 1972 סיים את לימודיו במכון הטכנולוגי של קייב לתעשיית המזון עם תואר במכונות ומכשור לייצור מזון, הסמכה - מהנדס מכונות.
בשנים 1998–2006: חבר הראדה העליונה. במשך תקופה ארוכה היה חבר בגופים המנהלים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוקראינה.
פלורה מונטגומרי
פלורה אן סלינה מונטגומרי (באנגלית: Flora Anne Selina Montgomery; נולדה ב-4 בינואר 1974) היא שחקנית צפון אירית.
ביוגרפיה
מונטגומרי נולדה בבית אבותיה בגרייאבי שבמחוז דאון בצפון אירלנד. בתם של ויליאם הווארד קלייב מונטגומרי, OBE, מ"רוזמאונט האוס" ומגרייאבי ואשתו השנייה דפני ברידג'מן. סבא שלה מצד אמה הוא ג'פרי ברידג'מן. היא צאצאית של הוויקונט הראשון מונטגומרי.
מונטגומרי למדה בבית הספר "רוקפורט" ובבית הספר "דאון האוס". אחר כך למדה בבית הספר למשחק " The Gaiety School of Acting" בדבלין, אירלנד, וסיימה את לימודיה ב-1994.
בין תפקידיה הבולטים בטלוויזיה היו בסדרות "The Bill" בתפקיד אמה, ב-"Urban Gothic" וב-"Pulling Moves" וכן בסדרה המשטרתית "רציחות במידסומר". בשנת 2001 השתתפה בסרט "The Discovery of Heaven" וב-2006 הופיעה בסרט "אינסטינקט בסיסי 2". ב-2001 שיחקה מונטגומרי בפרק בסדרה הרפואית "Body Story 2", בה גילמה אישה בשם פיבי המילטון שנעקצת על ידי צרעה. ב-2012 השתתפה בפרק הפיילוט של הסדרה "Endeavour" של ITV.
פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי
פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי הוא טקס חלוקת פרסים שנתי בו מצוינים הישגים בקולנוע הבריטי העצמאי. המועמדויות מוכרזות בתחילת נובמבר והטקס עצמו מתקיים בנובמבר או בתחילת דצמבר.
היסטוריה
פרסי הקולנוע העצמאי חולקו לראשונה בשנת 1998 על ידי מייסד פסטיבל הסרטים ריינדאס, אליוט גרוב. מטרתו של גרוב הייתה להעלות על נס כישרונות והישגים בקולנוע הבריטי הממומן באופן עצמאי ולקדם סרטים בריטיים בקרב הציבור הרחב. חלוקת הפרסים מהווה חלק מפסטיבל הסרטים ריינדאס הנערך מדי שנה בחודש ספטמבר/אוקטובר. הטקס שהיה מתוכנן להתקיים בשנת 2020 נדחה לחודש פברואר 2021.
ב-יולי 2022 הודיע ארגון BIFA המעניק את הפרס, על שינויי קטגוריות החל מהטקס ה-25 שמתוכנן להתקיים ב-4 בדצמבר 2022. במסגרת זו, בקטגוריות המשחק, הונהגה הגדרה נייטרלית מבחינה מגדרית, ואת המילים "שחקן" ו"שחקנית", החליפה המילה "הופעה". לאור זאת, יוענקו פרסי משחק בחמש קטגוריות: "ההופעה הראשית הטובה ביותר"; "הופעת המשנה הטובה ביותר"; "הופעה ראשית משותפת הטובה ביותר" – לשני תפקידים, ובמקרים מיוחדים שלושה, שעומדים במוקד סרט אחד; פרס האנסמבל הטוב ביותר, ופרס על הופעת הפריצה, שהיא הגדרה נייטרלית ממילא. בקטגוריות ההופעות הטובות ביותר יהיו עד עשר מועמדויות בכל אחת, ובקטגוריות ההופעה המשותפת והאנסמבל – עד חמש מועמדויות כמו כן, נוספה קטגוריית בימוי הבכורה הטוב ביותר של סרט תיעודי, לצד פרס דאגלס היקוקס לבימוי בכורה, שיוענק רק לסרט עלילתי, ואילו הפרס למוזיקה הטובה ביותר פוצל לשתי קטגוריות נפרדות: הלחנת המוזיקה המקורית הטובה ביותר, והעריכה המוזיקלית הטובה ביותר.
עזיז ביי
עזיז ביי (בערבית: عزيز بك, תעתיק מדויק: עזיז בכ) היה מפקד המודיעין הצבאי של האימפריה העות'מאנית בלבנט בזמן מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
עזיז ביי נולד ברומליה (כיום יוון) בשנת 1883. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למנהל באיסטנבול עבד כעיתונאי אך במהרה עבר לתפקידים פקידותיים בכירים בגליפולי, אדירנה ובסמסון. עזיז בק הגיע לתחום המודיעין בזכות היכרותו עם דר' נאט'ם פאשה (לימים שר הצבא), נאט'ם פאשה מינה את עזיז ביי לחקור את מעורבותו של הסולטאן עבדול חמיד השני (שהיה מנהיג בשם בלבד מאז מהפכת הטורקים הצעירים) בניסיון להפיכת-נגד כושלת נגד המשטר המהפכני. בעקבות החקירה הוחלט שנוכחותו של הסולטאן המודח בבירה איסטנבול מסכנת את יציבות השלטון לכן הוחלט להדיחו רשמית והגלותו מן הבירה. בתפקידו כאיש מודיעין פנים המשיך לעקוב אחרי פעילות הסולטאן המודח ואף לסכל מזימה להפיכת-נגד ביוזמת אנשיו.
עזיז ביי עקב אחרי פעילים ערבים שביקשו להגדיל את השלטון העצמי בלבנט, ביניהם שארל דבאס (לימים נשיא לבנון) ושאפיק אלחמיד שחשף במכתב לצרפת את שלל הארגונים בהם צרפת מעורבת. עזיז ביי גם ריכז מודיעין על ארגוני מהגרים סורים ולבנוניים הפועלים במצרים (שהיה אז תחת שלטון בריטי בפועל). בראשית 1914 מונה עזיז בק למפקד משטרת איסטנבול ובתפקידו חשף מזימה להתנקש בחייו של שר הפנים טלעת פאשה.
בחודשים הראשונים לפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה עזיז ביי לראש המודיעין של הארמייה הרביעית בפיקודו של אחמד ג'מאל פאשה- היחידה הצבאית שהגנה על הלבנט והחג'אז בפני הצבא הבריטי. בתפקידו עסק בחשיפת מרגלים וניטרול רשתות ריגול ברחבי הלבנט. גורמי הריגול נגד המאמץ המלחמתי העות'מאני היו ערבים לאומנים ששאפו לעצמאות ערבית, מיסיונרים מרונים שביקשו לקדם את האינטרסים של צרפת בלבנון ויהודים שביקשו להיעזר בבריטניה לקידום הציונות (כדוגמת פעילי ניל"י). בזיכרונותיו מפרט עזיז ביי את דרך איסוף המודיעין והחקירות בהם השתתף. המרגלים אותם חשף עונו קשות על מנת שיסגירו את חבריהם ולאחר מכן נשפטו בבית משפט צבאי בעיירה הלבנונית עלייה ובמקרים רבים הוצאו להורג בדמשק או בעיירה עלייה עצמה.
עם עזיבתו של ג'מאל פאשה את הלבנט בסוף 1917 והמפלות הרבות בשדה הקרב עזב גם עזיז ביי את הלבנט וחזר לאיסטנבול, שם מונה לראש שרות מודיעין הפנים של האימפריה העות'מאנית. בין פעולותיו בתפקיד זה נסיעה לברן שבשווייץ למטרת דיון חילופי שבויים. בשנת 1918 מונה עזיז ביי למזכיר הוועד לאיחוד וקידמה (אתחאד ותרקי)- הפלג העיקרי בממשל הטורקי. עם תבוסת האימפריה העות'מאנית, וזמן קצר לפני כיבוש איסטנבול על ידי הבריטים, נמלט עזיז ביי מן הבירה ואיתו כספים וארכיון האגודה. בק הגיע לשווייץ ושם קיבל מקלט מדיני. בשנת 1922 נפגש עזיז ביי עם ג'אמל פאשה בברלין, ג'אמל הציע לעזיז ביי להצטרף אליו להמשך המלחמה בבריטים באפגניסטן, לשם גלה ג'אמל, אך עזיז ביי סרב. בק חזר לטורקיה בסוף 1922 במטרה להשתלב במשטר החדש בראשותו של אתאתורכ אך עברו כנאמן פלג "אגודת האיחוד והקידמה" החשידו אותו בעיני המשטר החדש שביקש להרחיק אותו ממוקדי הכוח. עם חזרתו נשלח עזיז ביי לתימן כנציג דיפלומטי, ולאחר חזרתו במאי 1923 מונה כואלי איזמיר. בינואר 1924, בעקבות ביקור של אתאתורק במחוז, התפטר עזיז ביי מתפקידו. בשנת 1927 נבחר בק לפרלמנט הטורקי כנציג מחוז ארזורום.
זיכרונותיו של עזיז ביי
עזיז ביי הוציא לאור את זיכרונותיו במספר שלבים; בשנת 1932 פרסם עזיז ביי את זיכרונותיו בעיתון הלבנוני "אלאחראר" בתרגומו לערבית של פואד מידאני. הפרסום כלל זיכרונות ממהפכת-הנגד הכושלת של 1909 ועד לעזיבתו את הלבנט בסוף 1917. הזיכרונות קובצו לספר בשנת 1933 בשם "סוריה ולבנון במלחמת העולם- מודיעין וריגול באימפריה העות'מאנית". הזיכרונות זכו לתגובות רבות מקהל הקוראים שתיקן והוסיף פרטים על הגרסה המקורית. בשנת 1936 פרסם עזיז ביי את זיכרונותיו מחדש בעיתון "צות אלאחראר", שוב בתרגומו של פואד מידאני ובשנת 1937 פרסם את סיפרו המתוקן "מודיעין וריגול בלבנון סוריה ופלסטין במלחמת העולם". ספר זה מספר על פעולת המודיעין העות'מאני ממעקב אחרי התנועה הסורית הלאומית ועד תום מלחמת העולם הראשונה. בניגוד לספר הראשון, הספר השני אינו אישי ואינו מתרכז במחבר, בנוסף הוא בנוי הן על ציר הזמן והן על סוג רשת הריגול (מבחין בין מרגלים יהודים לערבים) ולא כאסופה של טורי עיתון.
ספריו של עזיז ביי הם במקרים רבים המקור היחידי למידע היסטורי רב-ערך על פרשיות ריגול בשנות מלחמת העולם הראשונה. אמינות זיכרונותיו של עזיז ביי אינה תמיד מושלמת, ניתן לייחס אמינות גבוהה למידע בקשר לפעילות אנשי המודיעין במשטרה, בצבא ובז'נדרמריה, אך לעיתים המידע שהיה בידי עזיז ביי בקשר לפעולות המרגלים עצמם אינו מתיישב עם דיווחים ממקורות אחרים.
סיפרו השני של עזיז ביי "מודיעין וריגול בלבנון סוריה וארץ ישראל" תורגם לעברית ופורש על ידי פרופסור אליעזר טאובר בשנת 1991.
פרופסור טאובר גם כתב מאמר על תולדות חייו המלאים של עזיז ביי: “From Young Turks to Modern Turkey: The Story of Hüseyin Aziz Akyürek (Aziz Bey), the Last Director of the Ottoman General Security Service,” Middle Eastern Studies, 55 (2019), pp. 33-43.
מנחם קרקובסקי
הרב מנחם קרקובסקי (ה'תרכ"ט, 1870 – י"ד בחשון ה'תר"ץ, 17 בנובמבר 1929) היה רבן של טימקוביץ' חסלביץ' ונובהרדוק, מורה צדק ומגיד מישרים בוילנה וראש ישיבת "תורה ודעת" בנובהרדוק.
ביוגרפיה
נולד בווילקוביסק לאביו ר' צבי הירש, מצאצאי הרב דניאל מהורדנא והרב צבי הירש הורוויץ (בעל "חמדת צבי"). למד מפי רבני העיר, ר' אליעזר לנדא ויעקב דוד וילבסקי, ומפי ר' מאיר רבינזון, רבה של קרוקי. למד בישיבת וולוז'ין מפי הנצי"ב, היה מקורב גם לר"מ הרב חיים סולובייצ'יק, והיה בין העוזרים לו בהכנת השיעורים. בשנת ה'תרנ"ה התמנה לרב בטימקוביץ' שבפלך מינסק (סמוך לסלוצק). בהמשך התמנה לרב בחסלביץ'. בשנת ה'תרע"א (1910) נבחר לכהן כרבה של נובהרדוק, לאחר כשלוש שנים שבהן לא היה רב קבוע בעיר (מאז פטירת הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין). כשנה לאחר בואו לנובהרדוק, ייסד בה את ישיבת "תורה ודעת", ששילבה לימודי חול לצד לימודי קודש. בתחילה, יועדה הישיבה לצעירים בלבד, משום שבעיר התקיימה כבר ישיבה ותיקה של תנועת המוסר בראשות הרב יוסף יוזל הורוביץ ("הסבא מנובהרדוק"), אך בהמשך, בעקבות חיכוכים חוזרים ונשנים עם "הסבא מנובהרדוק", פתחה הישיבה את שעריה גם בפני תלמידים בוגרים, שלמדו תורה בלבד. בין שתי הישיבות נוצרה יריבות קשה, ותלמידי "הסבא מנובהרדוק" היו משדלים בחורים שהגיעו לעיר כדי ללמוד בישיבת הרב קרקובסקי לעבור לישיבתם. החיכוכים הביאו את ישיבתו של הסבא מנובהרדוק לחפש מקום חלופי, רעיון שלא התגשם לבסוף. לאחר כשלוש שנות מחלוקת, שככה המחלוקת והושג שלום בין שתי הישיבות.
בשנת 1917 עזב את נובוגרודק מסיבות שאינן ידועות, ועבר לוילנה, שם התמנה למגיד מישרים ושימש כמורה צדק. בווילנה עסק רבות בצרכי ציבור, לצד הרב חיים עוזר גרודזנסקי, בין השאר היה ממייסדי ועד הישיבות ומראשיו, מיוזמי "ועידת החינוך" בה'תרפ"ד ונשיאהּ, והיה ראש המדברים בכל אספת רבנים שהתקיימה בווילנה, ובפרט באספת הרבנים הגדולה באייר ה'תרפ"ח.
ספריו
מאמריו הופיעו בעיתוני התקופה, הפלס, המודיע דאס ווארט ועוד.
מכתבו נגד קידושין על תנאי הודפס בקונטרס "אין תנאי בנשואין".
משפחתו
נשא את בדנה, בתו של הרב אליהו פיינשטיין מפרוז'ין. גיסו היה הרב משה סולובייצ'יק, אביו של הרבנים אהרן סולובייצ'יק ויוסף דוב סולובייצ'יק. הרב משה פיינשטיין היה בן-דודתה של אשתו.
בנו אהרן היה מראשי המזרחי בווילנה, שעבר בשנת ה'תרפ"ט לאגודת ישראל בעקבות תמיכת המזרחי ברב יצחק רובינשטיין למשרת רבה של וילנה אל מול הרב גרודזינסקי. נספה, יחד עם אמו ומשפחתו בטבח פונאר. בנו אנטול טולה קרקובסקי ברח ליער ממצעד המוות בדרך לפונאר והצטרף מאוחר יותר לפרטיזנים. לאחר המלחמה למד רפואה בז'נבה ועלה לארץ ישראל. פרופסור טולה קרקובסקי היה רופא עור בכיר בבית החולים איכילוב ואף היה מנהל מחלקת עור של בית החולים.
בנו השני יצחק היה קצין בצבא הפולני ובשנת 1928 התחתן עם טניה לבית גולדברג. הם סיימו לימודי אוניברסיטה בעיר טולוז ועלו לארץ ישראל בשנת 1935. הם התגוררו בפרדס חנה מספר שנים ועברו לגור עד יום מותם בעיר פתח תקווה.
בנו הצעיר יששכר דב (בערל) היגר לצרפת לפני פטירת אביו והוציא לאור את ספרי אביו. היה לו דוקטורט בפילוסופיה והוא היה מרצה בסורבון בצרפת. הוא היה עורך של עיתון יהודי בצרפת. לאחר פטירתו הוציאו לקט מכתביו על פרשיות התורה. הוא גם לימד לימודים תורניים בסמינר לרבנים בפריז.
רותה קופפר
רותה קופפר (נולדה ב-6 במרץ 1964) היא עיתונאית, בעלת טור, עורכת ומבקרת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
קופפר נולדה בירושלים. את רוב ילדותה עברה יחד עם משפחתה בארצות הברית, שם למדה בבית הספר היסודי. כילדה שהתה רבות באולפני אן-בי-סי בהם עבד אביה, ואהבה לצפות בטלוויזיה, דבר שלטענתה השפיע בהמשך חייה על כיוון הקריירה המקצועית שלה.
כאשר חזרה קופפר עם משפחתה לישראל למדה בבית הספר הגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
במהלך שירותה בצה"ל הייתה קופפר קצינת ת"ש וח"ן (חיל נשים). השתחררה מצה"ל בדרגת סגן.
קופפר כתבה במשך שנים רבות בעיתונות בישראל ועבדה בכלי תקשורת גדולים: עיתון "חדשות", ערוץ 2 בראשית דרכו, הייתה בעלת מדור טלוויזיה יומי במוסף גלריה בעיתון הארץ וכן עסקה בעבודות שונות נוספות בתחומי הכתיבה והעריכה, למשל בתרגום סרטים ועוד.
קופפר החלה את דרכה העיתונאית בשנת 1985 בעיתון חדשות. כסטודנטית לתואר ראשון עבדה במשרה מלאה בדסק החוץ ולאחר מכן כעורכת בדסק החדשות, וערכה את מוסף הקומיקס.
בשנת 1990 הצטרפה קופפר לצוות של ערוץ 2 הניסיוני והייתה מתרגמת ותחקירנית בשני מגזיני החדשות הטלוויזיוניים: "שבע וחצי בעולם" ו"שמונה בערב".
בשנת 1992 החלה לכתוב בעיתון "הארץ".
בשלהי העשור השני של המאה ה-21, קופפר עובדת כעיתונאית עצמאית. היא כותבת בליברל, בכלכליסט, במגזיני TheMarker ועוד.
קופפר מגישה תוכניות אירוח ופינות קבועות בתחום הטלוויזיה והקולנוע, מגישה פינה קבועה בנושא טלוויזיה ברדיו תל אביב. היא גם מגישה את ההסכת "המדריך" בתחנת הרדיו "כאן תרבות". הגישה פינה קבועה על טלוויזיה בתוכנית "מועדון תרבות" בכאן 11. משנת 2021 מגישה יחד עם אליחי וידל את הפודקאסט "קאש אנד טראש".
חיים אישיים
קופפר מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לשלושה.
כריסטוף, דוכס וירטמברג
כריסטוף, דוכס וירטמברג (בגרמנית: Christoph von Württemberg; 12 במאי 1515 – 28 בדצמבר 1568), שלט כדוכס וירטמברג מ-1550 ועד מותו ב-1568.
ביוגרפיה
כריסטוף נולד ב-12 במאי 1515 לאולריך הראשון, דוכס וירטמברג ולסבינה מבוואריה, בתם של אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה וקוניגונדה מאוסטריה. בנובמבר 1515, חודשים בלבד לאחר לידתו, נמלטה אמו, סבינה מבוואריה, לחצר הוריה במינכן. כריסטוף הצעיר נשאר בשטוטגרט עם אחותו הגדולה אנה ואביו, הדוכס אולריך. כאשר הברית השוואבית גייסה חיילים נגד אולריך, הוא הביא אותם לטירת הוהנטיבינגן. בשנת 1519 עברה וירטמברג לשלטון אוסטרי לאחר שהטירה נכנעה והדוכס אולריך גורש.
כריסטוף נשלח לחצרו של הקיסר הרומית הקדושה מקסימיליאן הראשון באינסברוק, שם גדל והצליח לצבור ניסיון פוליטי בהדרכת הבסבורג. יורשו של מקסימיליאן קרל החמישי לקח אותו למסעותיו באירופה.
לאחר שירש את אביו בשנת 1550, כריסטוף נאלץ לשלם תשלומים גבוהים כדי להימנע מאשמות של בגידה על ידי פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנים שלאחר מכן, הוא ארגן מחדש את כל הממשל של הכנסייה והמדינה. הוא גם עשה רפורמה ותמך במערכת החינוך. כריסטוף נתן את טירת אמננהוף ליד אוראך להנס פון אונגנאד שהשתמש בה כמקום מושבו של מכון התנ"ך הדרומי הסלאבי.
כריסטוף עשה מאמצים גדולים כדי לשפר את התדמית של וירטמברג. לדוגמה, הוא שיחזר את ה- Altes Schloss בשטוטגרט ואירח חגיגות רבות.
משפחתו
ב-1544 התחתן כריסטוף עם אנה מריה מברנדנבורג-אנסבך, בתו של גאורג, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך, ממנה נולדו לו שנים-עשר ילדים.
מת לצעוק 4
מת לצעוק 4 (באנגלית: ) הוא סרט פארודי אמריקאי משנת 2006 שלועג לסרטי אימה שונים.
הסרט היה הסרט הרביעי בסדרת סרטי מת לצעוק.
עלילת הסרט
שאקיל אוניל (שאקיל אוניל) ודוקטור פיל (פיל מק'גרו) מתעוררים בחדר ומוצאים את עצמם כבולים לצינורות באמצעות שרשראות. המנחה שלהם, בילי הבובה (מהסרט המסור) מגלה להם שהחדר מלא בגז עצבים, ולרשותם זמן קצוב כדי להימלט. הם מבחינים בשני מסורים שהדרך היחידה להגיע אליהם היא לקלוע אל סל שמחובר אליהם. אוניל (שחקן כדורסל במציאות) מוצא אבן ומנסה לקלוע בעזרתה, אולם מחטיא פעמיים, תוך שהוא פוגע בפיל. כשהוא מצליח לקלוע בניסיון השלישי, המסורים נופלים על הרצפה. הם מנסים לנסר את השרשראות, אך עד מהרה מבין פיל כי עליהם לנסר את כפות רגליהם על מנת להיחלץ. אוניל מתחמן אותו לעשות כן, אך פיל מנסר את כף הרגל הלא נכונה. שניהם מתים לבסוף לאחר שלא עמדו בזמן שהוקצב להם.
בניו יורק, סינדי קמפבל (אנה פריס) מבקרת את הגיס שלה, טום לוגן (צ'ארלי שין), לאחר שבעלה ג'ורג' (סיימון רקס) נפטר, ואילו האחיין שלה קודי עבר לפנימייה צבאית, מה שמתיר אותה לבדה. טום, שלא יכול לסבול את דיבורה הבלתי פוסק, מנסה להתאבד בעזרת כדורי שינה תוך כדי החד-שיח. אולם, הוא לוקח בטעות כדורי ויאגרה במקום כדורי שינה ומועד ממעקה המרפסת. הוא נוחת על הזקפה המגוחכת שלו ונהרג.
סינדי מוצאת עבודה בטיפול בקשישה בשם גברת נוריס (קלוריס ליצ'מן), אשר גרה בבית רדוף רוחות. השכן החדש של סינדי, טום ראיין (קרייג ביירקו) נתקל בחבריו הישנים של ג'ורג', מאליק (אנתוני אנדרסון) וסיג'יי (קווין הארט), אשר לא במתכוון חושפים סטוץ הומוסקסואלי חד פעמי שלהם שקיימו במהלך טיול להרים. טום חוזר לביתו, לשם הגיעה אשתו לשעבר מרילין (מולי שאנון) עם ילדיהם רובי (בו מירצ'וף) ורייצ'ל (קונצ'יטה קמפבל), שמתנהגים כלפיו במרירות.
בבוקר שלמחרת, סינדי מגלה לשכן שלה טום את הסוד על מותו של בעלה ג'ורג' במהלך הקרב האחרון בקריירת האיגרוף שלה. כששניהם מתוודעים לאהבה ביניהם הם מתנשקים, והשמיים לפתע חווים סערה מוזרה שלאחריה כל כלי הרכב הממונעים נשארים ללא חשמל, ואפילו אופניים, סקייטבורד ופצצות לא זזים או עובדים. בינתיים, אובייקט עצום בשם טריפוד (שיבוש של אייפוד) יוצא מתוך האדמה ומנגן את השיר Karma Chameleon, ולאחריו שיר אחר בשם Destroy Humanity (להשמיד את האנושות) כאשר הוא מאייד אנשים. סינדי חוזרת בריצה הביתה ופוגשת בטושיו (גארט מסודה), רוח המתגוררת בבית.
סינדי מנסה לתקשר עם הרוח ביפנית מומצאת, והילד היפני מגלה לה שהתשובה לפלישה נמצאת בתוך הלב של אביו. טום עוזב את סינדי ונמלט עם ילדיו למקום לא ידוע. הנשיא בקסטר האריס (לזלי נילסן) מקבל ידיעה על פלישת חייזרים במהלך ביקורו בבית ספר יסודי, אך הוא מתעניין יותר בספר 'ברווז המחמד שלי', ואינו מגיב בצורה ההולמת נשיא. המצב מחמיר לאחר שעוזרו מספר לו שהברווז לבסוף מת ומספר לו שחייזרים מאיידים אנשים ברחובות. הנשיא מייבב בפני הילדים שהוריהם עלולים למות, ובתגובה הם פורצים במהומות אלימות. בדרכו החוצה מבקש הנשיא מעוזרו להזכיר לו לאשר את הצעת החוק המאפשרת הפלה מלאכותית.
מאוחר יותר, בפגישת חירום של האומות המאוחדות, נשיא ארצות הברית הנרי האריס מספר בדיחות פוגעניות במהלך טקס חשיפה של נשק שעוצב ללחימה בחייזרים. מדענים שינו את אחת מהקרניים קולטות החום של הטריפוד, כך שהפעלה שלו כעת לא גורמת להשמדה, אלא רק מפשיטה בני אדם מבגדיהם. הנציגים מקבלים הדגמה לא צפויה ולא רצויה של המכשיר בפעולה, כאשר הנשיא, שלא במתכוון, מפעיל אותה עליו ועליהם.
לא רחוק משם, בשדה זרוע עשבים אדומים, טום וילדיו נוסעים ברכבם. רוב האנשים בהם הם נתקלים מנסים לגנוב את הרכב, ואחד מהם אף מצליח לאחר שהצמיד רובה לראשו של טום ועסקת חליפין ביניהם משתבשת. לאחר מכן הם נכנסים אל תוך שדה קרב בין הצבא לריפודים, ורובי מחליט להשתתף בו לאחר שצפה באלימות הגרפית ביניהם. בעוד טום מנסה להניא אותו מלהתערב, מייקל ג'קסון (אדוארד מוס) מנסה לשכנע את רייצ'ל לבוא עמו, אולם טום מצליח לבלום אותה בזמן והם בורחים יחד אל בית עליו שומר אוליבר המטורף (מייקל מדסן), אולם ההקלה מתחלפת עד מהרה בפחד כאשר הטריפוד לוכד אותם.
בחזרה בכפר, הנרי נדקר על ידי מאותגר שכלית בשם אזקיאל (כריס אליוט), ובעודו גוסס הוא מספר לסינדי וברנדה שהוא אביו הביולוגי של טושיו, ושמותו נגרם עקב תאונה במהלך קרב איגרוף של סינדי. אולם, מספר אירועים מונעים מהנרי לסיים לספר את הסיפור במלואו, ואירוע השיא הוא כאשר סינדי וברנדה נחטפות על ידי הטריפוד העליון. כל הדמויות מתעוררות באותו החדר מהסצנה הראשונה, בה שהו שאקיל אוניל ודוקטור פיל. סינדי וברנדה מוצאות את עצמן כבולות למלכודות זהות לאלו שהופיעו בסרט "המסור 2", ואילו טום לבוש מכשיר מגוחך אשר מכוון לירות חץ באחוריו. בהמשך מופיעה בטלוויזיה הבובה בילי ומצהירה שלסינדי נתונה דקה אחת בלבד לאתר את המפתח שישחרר אותם, זאת באמצעות אזמל. סינדי מבינה לבסוף שהמפתח מוחבא מאחורי העין שלה. היא מוציאה את העין בקלות ומספרת שזוהי עין מזויפת שהשיגה לעצמה בעקבות קרב ברים שהשתבש.
בהמשך, רייצ'ל ורובי יורדים לפתע מהתקרה כאשר מתחתם גלגלי שיניים חדים. כדי למנוע את נפילתם צריך טום לאחוז בחבל, תוך כדי שלל פעולות מסוכנות עד כדי מוות שמעוללת לו מכונה על מנת שיכריע מי מהם יינצל ומי ילך אל מותו. טום בוחר להציל את ילדיו וללכת אל מותו, אולם אז סינדי מבחינה בציור של לב על גבי מכל הדחה ונזכרת במשפט של טושיו - "התשובה נמצאת בתוך הלב של אבא שלי". היא מכניסה את ידה לאסלה, שם היא מוצאת תמונות של בילי יחד עם טושיו ואשתו של הנרי. סינדי מחברת את חלקי הפאזל ומבינה שבילי הוא אביו הביולוגי של טושיו, ולפיכך הוא מנסה לנקום על מות בנו. לאחר מכן היא מתחננת אליו שיבטל את נקמתו ויעצור את הפלישה.
במקביל, ברנדה נכנסת לחדר סודי שמתגלה מאחורי דלת סתרים, והיא מוצאת את עצמה מופיעה בטלוויזיה לצדו של בילי. עד מהרה מתפתח ביניהם ריב במהלכו הם מכים זה את זה. בילי קורא לאחיו זולטר שיעזור לו, אולם ברנדה מתקילה את זולטר אל מחוץ למסך. לאחר שהיה עד לרמת ההקרבה העצמית של טום עבור ילדיו, מחליט בילי לחוס על חייהם, ומביע התנצלות רפה על גרימת מותם של מיליוני אנשים.
מנחם בורשטין
הרב מנחם בורשטין (נולד בי"ט בסיוון ה'תשט"ז, 29 במאי 1956) הוא ראש מכון פוע"ה לפוריות ורפואה על פי ההלכה בגבעת שאול שבירושלים, רב בישיבת "מרכז הרב" ובמוסדות נוספים ומחבר ספרים.
הרב בורשטין חבר בוועדות של משרדי החינוך והבריאות. בשירות המילואים הוא מרצה מטעם הרבנות הצבאית.
ביוגרפיה
נולד באורוגוואי, לרב שלמה בורשטין, ראש "ישיבת הרב קוק" במונטווידאו. בגיל חמש עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בחדרה. הוא נכנס ללמוד ב"מרכז שפירא", וב"תחכמוני" בחדרה. את לימודיו התיכוניים עשה בישיבתו של אביו, ישיבת בני עקיבא "בית שמואל" בחדרה. לאחר מכן למד בישיבת "מרכז הרב" בירושלים, בין היתר אצל ראש הישיבה הרב אברהם אלקנה שפירא. במקביל למד גם אצל הרב מרדכי אליהו, ושניהם היו רבותיו המובהקים. בעל כושר לרב עיר מהרבנות הראשית לישראל. ערך מחקרים ביהדות, בפרט בתחומים המשלבים תורה ומדע.
בשנת ה'תשמ"א (1981) עם נישואיו החל לעסוק כאברך בישיבת מרכז הרב בחידוש צבע התכלת המקראי, ומאמריו וחקירותיו יחד עם קבוצות מתעניינים וביניהם ד"ר ישראל זיידרמן, הובילו בסופו של דבר להתעניינות גם בעיתונות החרדית. כתבה על התכלת הופיעה ביתד נאמן שש שנים מאוחר יותר, אחרי שבשנת 1987 בורשטיין פרסם אסופה של מחקרים בעניין זיהוי הארגמון כהה הקוצים כחילזון התכלת המקראי, הצעתו של הרב הראשי לישראל הרב ד"ר יצחק הרצוג ונושא הדוקטורט שלו. בורשטין כלל בחוברת מאמר של ד"ר ישראל זיידרמן, וסיפר על ניסויים מוצלחים שערכו. הכתבה ביתד נאמן עוררה את אליהו טבגר להתעניין בתכלת, ומד"ר זיידרמן הגיע לד"ר אוטו אלסנר שפיתח שיטה ליצירת תכלת. ועם הצטרפותם של יואל גוברמן, ד"ר ארי גרינשפן וד"ר ברוך סטרמן לטבגר, הם הקימו את ארגון פתיל תכלת המשווק ציציות עשויות מתכלת מחודשת.
בשנת ה'תש"ן (1990) הקים את מכון פוע"ה - פוריות ורפואה על-פי ההלכה, העוסק בתחומי פוריות, גנטיקה, הריון ולידה, אישות וטהרת המשפחה.
בשנת ה'תשע"א, לרגל יום העצמאות, קיבל הרב את אות ההצטיינות של חיל הרפואה על תרומתו כחבר בוועדת הלסינקי של צה"ל.
בשנת ה'תשע"ח זכה ביחד עם מכון פוע"ה באות הנשיא למתנדב.
בשנת ה'תשע"ט זכה ביחד עם מכון פוע"ה בפרס ירושלים.
בנוסף לשיעוריו בישיבת מרכז הרב, הרב בורשטיין לימד ומלמד בישיבות "אור עציון", "עטרת כהנים", "קרני שומרון" וישיבת "בית אל", וכן במכללות הרצוג, המרכז האקדמי על-שם לב ועוד. הרב בורשטיין הוא בעל טור קבוע בעלון השבת גילוי דעת. חבר ההנהגה הרבנית של "חותם".
משפחתו
הרב בורשטיין מתגורר בירושלים, בשנת תשמ"א (1981) נשא את הרבנית טובה, מחנכת באולפנת "צביה" בירושלים. לזוג שמונה ילדים. אביה של רעייתו היה הרב בנימין הרלינג. גיסיו הם הרב אליקים לבנון ויואב שורק. אחותו זיווה נשואה לרב אברהם שילר, רב היישוב עלי. בנו, הרב אברהם היה ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים. חתנו הרב יוחאי פרלמן, הוא חצר"מ בישיבת בית אל. שידך את בת דודתו עם הרב יעקב שפירא.
מכון פוע"ה
בעקבות בקשתו של הרב מרדכי אליהו הקים הרב בורשטין בשנת ה'תש"ן את מכון פוע"ה. המכון מסייע, הן בצד הרפואי והן בצד ההלכתי, בכל תחומי הגינקולוגיה בכלל והפוריות בפרט. במסגרת המכון פועלים כחמישה עשר רבנים יועצים-פוסקים המשיבים על שאלות באופן יומיומי ומכוונים את הפונים לרופאים מתאימים. הליווי וההכוונה ניתנים ללא תשלום.
במסגרת עבודתו במכון יצאו בעריכתו (עם הרב גבריאל גולדמן) שלושה כרכי "ספר פוע"ה" וארבעת כרכי "שו"ת פוע"ה". על שני הכרכים הראשונים של ספר פוע"ה זכו המחברים והעורכים בפרס משרד הבריאות.
מצוות התלויות בארץ
הרב בורשטין עוסק בהנחלת לימוד המצוות התלויות בארץ. במסגרת זו הוא הוציא תדריך לימודי בשם: "שמיטה - תדריך לימודי" (ארבע מהדורות). הספר כולל ביבליוגרפיה נרחבת בנושא השמיטה, גבולות הארץ, ביעור מעשרות, יובל ומצוות הקהל. הספר גם כולל פרק העוסק באמצעי עזר בהוראת נושא השמיטה: חוברות לימוד ועבודה, תערוכות, סיפורים, משחקים, קלטות, תוכנות מחשב, שקפים ושקופיות ועוד. בחלקו השני של הספר מובאים פסקי הלכה למעשה בהלכות שביעית. ההלכות מתייחסות גם להשלכות של "היתר מכירה".
היה שותף גם להקמתה של "האגודה להכרת הפירות במקורות ישראל", אגודה של בוטנאים, ארכאולוגים, גנטיקאים, אגרונומים, רבנים ועוד, שהקימה, בשיתוף הקרן הקיימת לישראל, בנק גנים לשבעת המינים באתר ה"סטף".
הריאליה במקדש
הרב בורשטין ערך מחקר בנושא הקטורת שהוקטרה בבית המקדש. לצורך כך אסף צמחים שזוהו כסממני הקטורת. על מחקר זה זכה בפרסים של המחלקה לתרבות תורנית במשרד החינוך וקרן הזיכרון לתרבות יהודית. מחקר נוסף שלו עוסק בצבע התכלת אשר היה בשימוש במקדש, ובו הצטווה עם ישראל לצבוע את ציציות הבגדים. לאחר מחקר של שנים פרסם את הספר "התכלת" (3 מהדורות). הספר עוסק בפרטי המצווה, תיאורי הצבע ומקורו (החילזון) לאורך הדורות, עד לחפירות הארכאולוגיות האחרונות, כולל תהליכי ההתחקות, החיפוש והזיוף של התכלת. הספר מלווה תמונות צבע שצולמו מעל ומתחת לפני המים.
הרב בורשטין חקר גם את הצביעה בעזרת תולעת השני, השימוש בתולעת השמיר לחיתוך אבנים, ומסורות בעניין שירת הלווים במהלך הדורות. הוא עסק גם בניסיונות להתחקות אחר מקום הימצאם של כלי המקדש בארץ ומחוצה לה, ובשיטות השונות לגבי אבני החושן.
במסגרת פרויקט זה הוכנו שלוש ערכות הוראה הבנויות על מצגות: א. מסע החיפושים אחר הקטורת במקדש; ב. חשיפת סוד התכלת; ג. לאן נעלמו כלי המקדש.
לצורך פעילות זו הקים הרב בורשטין עמותה בשם "מכון שלמה" לחקר המקדש.
פרה אדומה
כן עוסק בדרכים לאיתור פרה אדומה. ולצורך כך עומד בקשר מתמיד עם ארגון מגדלי פרות אדומות (מטעמים קולינריים) בשוודיה, ועוסק במציאת פתרונות לגידולן באקלים החם של ישראל, השונה מאקלים גידולן. לצורך כך נסע בראשית שנות ה-נ' לחוות בקר מיוחדת במושב בת שלמה יחד עם הרב מרדכי אליהו והרב ישראל אריאל, שם הדריכם הרב אליהו בצדדים ההלכתיים של הנושא.
בשנת תשע"ט נסע שוב לחווה ברמת הגולן עם החוקר הרב עזריה אריאל לבדיקת פרות אדומות שיובאו לשם. אך הן לא נמצאו כשרות לשימוש הנדרש. והוא החל לבדוק את אפשרות ליבוא עוברים מוקפאים של הפרות האדומות לארץ כדי שיעברו הליך דומה להליך הפריה חוץ גופית בבני אדם. תוך עבודה לפי ההוראות שהנחה הרב מרדכי אליהו בעבר.
תחום המושב
תחום המושב (ברוסית: Черта оседлости, ביידיש: דער תּחום-המושבֿ נהגה: "דֶר תחוּם הַמוֹיְשֶׁב") היה כינויים של השטחים שיוחדו עבור יהודי האימפריה הרוסית בין 1791 למהפכה הרוסית 1917. שטחים אלה נרכשו לאחר שלוש חלוקות פולין-ליטא והתגוררה בהם אוכלוסייה יהודית גדולה, בניגוד לאזוריה הפנימיים של רוסיה שהיו כמעט ריקים מיהודים. שורת צווים ותקנות אסרה על היהודים המקומיים להגר לתוך רוסיה הישנה והגבילה אותם לשטחי "התחום". במפקד האוכלוסין שעשתה האימפריה הרוסית ב-1897 נמצאו בתחום המושב קרוב ל-4.5 מיליון יהודים, כ־10% מכלל אוכלוסייתו. מתוכם 1,895,815 באוקראינה, כמיליון בבלארוס, 1,267,165 בפולין, כ-400 אלף בליטא, 228,128 במולדובה של היום (בסרביה) ו-37,689 בלטביה (קורלנד). הם חיו ברובם בכפרים ובעיירות (שטעטל, או ״שטעטלך״) בתנאים קשים ובצפיפות מרובה, והתפרנסו בעיקר ממסחר ורוכלות.
גאוגרפיה
שטחי "תחום המושב" נגזרו כתוצאה מחלוקת פולין בשלהי המאה ה-18. בעקבות חלוקה זו, סיפחה רוסיה שטחים שהיו שייכים טרם החלוקה לממלכת פולין, אשר היו מאוכלסים ביהודים רבים. כמו כן, התווספו אל "תחום המושב" שטחי חאנות קרים שסופחה לרוסיה, אזורים בחוף הים השחור ואוקראינה הדרומית שגם בהם ישבו יהודים, ובסך הכול, השתרע התחום על שטח של כמיליון קמ"ר.
גבולות תחום המושב השתנו לעיתים קרובות, וכך גם ההיתרים בדבר מגורים בערים הגדולות או בכפרים שבתחומי "תחום המושב". שינויים אלה גררו עקירות וגרושים כואבים של יהודים. מרבית שטחי תחום המושב נמצאים כיום בתחומי המדינות אוקראינה, בלארוס, ליטא, לטביה, מולדובה ופולין.
מהומות הסטודנטים בבוקרשט 1956
בסתיו 1956, בבוקרשט, התרחשו מהומות של סטודנטים, כחלק מגל מהומות סטודנטים בארצות הגוש הקומוניסטי. תגובה מהירה ונחושה של השלטונות הקומוניסטיים ברומניה חנקה מהומות אלה באיבן, סטודנטים רבים נעצרו ונחקרו, חלקם סולקו מהלימודים והיו גם שנשפטו לעונשי מאסר בין שנה ל-6 שנים.
תחום המושב
היסטוריה
הרוסים הגבילו, ואחר כך מנעו לחלוטין, התיישבות של יהודים בשטחם. אולם שלוש החלוקות של פולין (לראשונה ב-1772, 21 שנים לאחר מכן ב-1793, והאחרונה ב-1795), צרפו את חלק הארי של יהודי פולין תחת שלטון האימפריה הרוסית.