cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברטו דונאדוני
קריירה כמאמן
לאחר שפרש ממשחק, דונאדוני עבר לקריירת אימון. ב-2001 הוא מונה למאמנה של קבוצת לצ'ו מהליגות הנמוכות באיטליה, וכעבור שנה הוא עבר לאמן את ליבורנו מהסרייה ב' והמשיך לקבוצת גנואה. ב-2005 קיבל דונאדוני לראשונה הזדמנות לאמן בקבוצת סרייה א', כאשר חזר לליבורנו, שעלתה בעונה שלפני כן לליגה העליונה. הוא הצטרף לקבוצה באמצע העונה, והצעיד אותה במפתיע למקום התשיעי בליגה בעונה זו ולמקום השישי ב-2006. עם זאת, הוא עמד תחת ביקורת של נשיא המועדון, אלדו ספינלי.
ביולי 2006 מונה דונאדוני על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית למאמנה של נבחרת איטליה, במקומו של המאמן המצליח מרצ'לו ליפי שזכה עם הנבחרת במונדיאל 2006. הטורניר החשוב הראשון של דונאדוני בתפקידו הנחשק היה מוקדמות יורו 2008. בשני המשחקים הראשונים בקמפיין איטליה כשלה, וסיימה בתיקו 1-1 מול ליטא והפסידה 3-1 לצרפת. אף על פי כן, דונאדוני הוביל את איטליה לחמישה ניצחונות רצופים מאוחר יותר, ולהעפלה לטורניר היורו לאחר קמפיין מוצלח. איטליה סיימה את הקמפיין עם ניצחון 1-2 על סקוטלנד, וזכתה במקום הראשון בבית, מעל נבחרת צרפת. דונאדוני קיבל ביקורת על כך שלא זימן לסגל הנבחרת את שני השחקנים המובילים אלסנדרו דל פיירו ופרנצ'סקו טוטי.
בטורניר היורו עצמו דונאדוני לא זכה להצלחה עם הנבחרת. איטליה הובסה במשחק הראשון של הטורניר, 3-0 מול נבחרת הולנד, ובמשחק השני סיימה רק בתיקו עם נבחרת רומניה הנחותה ממנה. לאחר ניצחון 0-2 על צרפת היא העפילה לרבע הגמר, שם פגשה את ספרד. לאחר תיקו 0-0 בתום המשחק, הפסידה איטליה 4-2 בדו-קרב בעיטות עונשין, והודחה מהטורניר על ידי הספרדים שהמשיכו עד לזכייה. בשל ההופעה המאכזבת ביורו הוא קיבל ביקורת בתקשורת, ופוטר מתפקיד מאמן הנבחרת על ידי ההתאחדות.
ב-16 בנובמבר 2010 מונה דונאדוני למאמן קליארי.
1669
אירועים
הר הגעש אטנה התפרץ ופגע בעשר עיירות ובעיר קטניה באיטליה.
אנדי קאלדקוט
מותו
ב-9 בינואר במהלך ראלי דקר 2006, בו רכב בחסות קבוצת KTM רפסול, ניצח בקטע המדוד השלישי. 250 קילומטרים בתוך הקטע המדוד התשיעי (שאורכו היה כ-599 קילומטרים) התרסק קאלדקוט עם אופנועו ונהרג מפציעה בצוואר. על פי רישומי מערכת הניווט הלוויינית (GPS) שהייתה מורכבת בחזית אופנועו, לא רכב קאלדקוט מעבר למהירות המותרת. אל מותו של קאלדקוט בראלי זה בקטע המדוד התשיעי, הצטרף גם מותו של ילד, תושב מקומי, שנהרג ב-14 בינואר, במהלך הקטע המדוד השלושה עשר - מפגיעת רכב מרוץ חולף וילד נוסף שנהרג ב-15 בינואר, במהלך הקטע המדוד הארבעה עשר מפגיעה של משאית סיוע חולפת. בעקבות מקרי המוות האלו בוטל הקטע המדוד החמישה עשר של ראלי זה.
מותו של קאלדקוט היה המוות ה-23 במספר בתולדות הראלי (שהתקיים באותה שנה בפעם ה-29 ברציפות). הוא הותיר אחריו אישה, טרייסי, שהייתה בהריון עם ילדם השני.
הילד המוזהב של פינת פאי
מתחת לפסל, המדמה ילד שמנמן מוזהב מצויה הכתובת:
וזאת בהתבסס על האמונה שנפוצה בקרב תושבי לונדון בדבר הגורם לשריפה:
בעת הקמת הפסל הוא הוצב בחזית של פאב שנקרא "פאב שלל המלחמה" ("The Fortune of War Public House"). מבנה הפאב נהרס בשנת 1910 אבל האנדרטה נותרה על מקומה.
איפרגן
איפרגן הוא שם משפחה שמעיד על כך שמוצאו של נושאו הוא בכפר איפרגן שבהרי האטלס במרוקו.
{{פירושונים|* יעקב איפרגן ("הרנטגן") – מקובל ישראלי שיש המייחסים לו יכולות על-טבעיות
הערות שוליים
}}
ישעיהו גביש
ישעיהו ("שייקה") גביש (שמו המקורי: ישעיהו שקליאר; נולד ב-25 באוגוסט 1925, ה' באלול ה'תרפ"ה) הוא לוחם פלמ"ח, אלוף פיקוד הדרום במלחמת ששת הימים ומנכ"ל כור תעשיות.
משפחתו וילדותו
שני הוריו של גביש נולדו בעיירה ריבנישקי שבלטביה. משפחת אביו הייתה משפחת שקליאר, ומשפחת אימו הייתה משפחת רובין.
ישעיהו (שייקה) גביש נולד וגדל בתל אביב בשנת 1925 בשם ישעיהו שקליאר. למד בבית חינוך לילדי עובדים בצפון תל אביב ובית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בקיבוץ גבעת השלושה (הישן).
בפלמ"ח
גביש התגייס לפלמ"ח בגיל 18, ועבר אימונים שאורגנו על ידי ההגנה והצבא הבריטי, במסגרת הכנת היישוב למלחמה אם יגיעו הגרמנים לארץ ישראל. תוכנית זו לא בוצעה בשל עצירת הנאצים בקרב אל עלמיין, ותמיכת הבריטים הופסקה. כיוון שכך, חיילי הפלמ"ח, ושקלאר בתוכם, עבדו חצי חודש במשק והתאמנו בחציו השני. שקליאר התקדם לתפקיד מ"כ, ולאחר שנתיים בפלמ"ח התכוון ללמוד בטכניון. אלא שמפקדיו הפצירו בו להמשיך והוא נעתר. בהמשך התקדם לתפקיד מ"פ בפלוגה ד' של הפלמ"ח. בליל הגשרים השתתף בפיצוץ הגשר של כביש עזה-רפיח מעל נחל הבשור. שקלאר המשיך בתפקידו כמ"פ עם פרוץ מלחמת העצמאות, ופלוגתו לחמה, כחלק מן הגדוד הראשון של הפלמ"ח בעמקי הצפון. בין הקרבות הבולטים בהם הפלוגה לחמה היו הדיפת התקפת צבא ההצלה על טירת צבי, כן נטלה הפלוגה חלק בקרבות משמר העמק, שם בלם את כוחותיו המשוריינים והעדיפים בהרבה של פאוזי קאוקג'י, באמצעות מארב שטמן לו מחוץ לקיבוץ, במורד גבעה.. בהמשך לחם בקרב מלכיה הראשון בו נפצע מפגז שנחת בתוך העמדה שלו. בעודו מחלים מפציעתו השתתף כקצין מבצעים בכיבוש לוד. במבצע יואב לחם כסגן מפקד גדוד. בתום המלחמה מונה למפקד הגדוד הראשון בחטיבת יפתח.
בצה"ל
בהמשך שירת כסגן מפקד חטיבה 7 וסגן מפקד גייסות השריון, קצין אג"ם פיקודי. ב-1952 מונה לראש ענף מבצעים במטכ"ל והיה חבר בצוות ההקמה של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. פיקד על בה"ד 3. ב-1956 מונה לראש מחלקת מבצעים והיה ממתכנני מבצע קדש. השתלם ב-L'Ecole de Guerre בפריז. בשנים 1960 עד 1961 פיקד על פו"ם וב-1962 מונה לעוזר ראש אג"ם ואחר כך לראש מחלקת ההדרכה. ב-15 בדצמבר 1965 החליף את האלוף צבי זמיר בתפקיד אלוף פיקוד הדרום. לפני מלחמת ששת הימים, עקב בעיות קואליציוניות, משה דיין ביקש להתמנות לאלוף פיקוד הדרום ונענה, וגביש התבקש להתמנות לסגנו. הוא זעם וביקש להתפטר אך בסוף דיין מונה לשר ביטחון וגביש המשיך בתפקידו. במלחמה עצמה פיקד, כאלוף הפיקוד, על שלוש אוגדות שכבשו את חצי האי סיני. לאחר המלחמה פיקד על הקמת הביצורים בסיני.
ב-1970 שר הביטחון דיין תמך במינוי גביש לסגן רמטכ"ל וראש אג"ם, אך הממשלה החליטה למנות את דוד אלעזר לתפקיד והוא סיים את שירותו הסדיר בצה"ל.
במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים. ב-9 באוקטובר 1973 הופרד אזור מרחב שלמה מפיקוד הדרום והפך לפיקוד עצמאי, פיקוד מרש"ל, בפיקודו של האלוף ישעיהו גביש. הפיקוד עסק בבלימת ניסיונו של הצבא המצרי להתקדם לכיוון ראס סודר, ובמרדף אחר שלושה גדודי קומנדו מצריים שהונחתו בתחומו.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1970 עבר לתפקידי ניהול אזרחיים.
קריירה אזרחית
ב-1970 מונה למנכ"ל "כור מתכת", חטיבת המתכת והפלדה בקונצרן כור וסמנכ"ל כור. באוגוסט 1982 מונה למנכ"ל כור וכיהן בתפקיד עד פרישתו לגמלאות ב-1988.
היה ממקימי מוזיאון הפלמ"ח בתל אביב וכיום משמש כיושב ראש עמותת דור הפלמ"ח.
בשנת 2018 הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-70 של מדינת ישראל.
בשנת 2019 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת השרון.
גביש נשוי לגיטה ואב לשני בנים.
קולקטיב
קולקטיב (Collective) הוא קבוצת אנשים הפועלת לאורו של רעיון משותף, או לשם הגשמת מטרה משותפת, תוך קיום שוויון חברתי בין חברי הקבוצה - לכל חברי הקבוצה משקל שווה בקבלת החלטות, והם מתחלקים שווה בשווה בהכנסות הקבוצה (כאשר יש לה הכנסות). להבדיל מקואופרטיב, קולקטיב אינו ממוקד בהיבט הכלכלי של פעילותו (אף שזו עשויה לכלול גם יעדים כלכליים או מוסריים).
קולקטיביזם הוא אידאולוגיה התומכת בפעילות במסגרת קולקטיב, וגורסת שטובת הקבוצה עדיפה על טובת הפרט.
בתקופת שלטונו של סטלין בברית המועצות נכפתה קולקטיביזציה של החקלאות, כלומר מעבר מחקלאות שבה לכל איכר יש משק לעצמו (שבו הוא מעסיק גם שכירים), לחקלאות מאורגנת ושיתופית, שבה כל אחד מהאיכרים שותף לעבודה החקלאית ולפירותיה. יוזמה זו גרמה לירידה דרסטית ברמת החיים של האוכלוסייה עד כדי רעב המוני.
הקיבוץ והקבוצה בארץ ישראל הוקמו כקולקטיב. במשך שנים רבות היווה הקיבוץ מודל להצלחה של רעיון זה, אך בסוף המאה ה-20 נקלעו קיבוצים רבים למשבר כלכלי הידוע בשם "משבר הקיבוצים" והחלו בתהליכי הפרטה, שעיקרם ביטול הקולקטיב.
בתחילת המאה ה-21 חזר רעיון זה לקנות עדנה, בעיקר בקרב אמנים, פעילי שמאל רדיקלי, היפסטרים, פעילי ימין ופעילים חברתיים שמקימים קולקטיבים העוסקים ביצירת אמנות, אקטיביזם פוליטי וקידום אורח חיים אנרכיסטי, אלטרנטיבי, רוויזיוניסטי ושמרני בהתאמה.
אסימי (אוניית מעפילים)
אסימי הייתה אוניית מעפילים שארגנה ההגנה.
היסטוריה
האונייה הפליגה מנמל קונסטנצה שברומניה ב-1 באפריל 1939. על סיפונה היו 470 מעפילים, רובם מפולין ומיעוטם מרומניה.
כשהגיעה "אסימי" אל חופי ארץ ישראל עגנה מול קיבוץ מצפה הים, והחלה בהורדת המעפילים. בלילה הראשון הורדו 90 מהמעפילים ולקראת הבוקר התרחקה הספינה מהחוף. בלילה הבא הורדו 140 מעפילים נוספים עד שהתגלתה האונייה על ידי ספינת סיור בריטית. החיילים הבריטים השתלטו ב-11 באפריל על "אסימי", והובילו אותה לנמל חיפה כשעל סיפונה 268 מעפילים. רב החובל, גרגוריוס בגולטיס, נעצר, הועמד למשפט ונדון ל-9 חודשי מאסר וקנס 100 לא"י. על האונייה הועלו 176 מעפילים שנתפסו באונייה קאטינה לצורך גירושם ללב ים. הכוונה לגרש את האנייה נתקלה בקשיים בגלל מאסרו של רב החובל והעובדה שלסגנו לא היה רישיון להשטת האונייה. כמו כן, לא היו לספינה מספיק סירות הצלה.
במחאה על הגירוש הצפוי ארגנה מועצת פועלי חיפה בשיתוף ההגנה שביתה כללית והפגנה רבת משתתפים בחיפה. אולם צעדי המחאה לא הועילו. העולים באונייה אף הציעו להתגייס לצבא הבריטי, אך נענו בשלילה.
ב-29 באפריל גורשה האונייה מארץ ישראל כשעל סיפונה 240 מעפילים (ללא מעפילי קאטינה), לאחר שנמסר להם מזון לשבעה ימים.
שישה ימים לאחר מכן הצליחה להוריד 12 מעפילים בחוף תל אביב שם החליטו המארגנים על שיטת הורדה אחרת, ופנו לכיוון איי יוון על מנת להצטייד בסירת מנוע.
התוכנית הייתה להוריד את המעפילים לחוף ממרחק באמצעות סירת המנוע, כאשר "אסימי" לא נכנסת למים הטריטוריאליים של ארץ ישראל המנדטורית.
ב-1 ביוני הפליגה "אסימי" מיוון כשהיא גוררת אחריה את סירת המנוע "דמטריוס".
כשהתקרבה לארץ ישראל התארגנו המעפילים להורדה מול חוף שפיים. אך אז התגלתה "אסימי" על ידי מטוס סיור בריטי. על כן, הפליגה לחוף נהריה. קציני צבא בריטיים, ששחו להנאתם בחוף, גילו את האונייה המורידה מעפילים, הזעיקו את המשטרה והמעפילים נעצרו.
המעפילים שוחררו לאחר שבוע כשמספרם נוכה ממכסת אשרות הכניסה הרשמיות של יהודים לארץ ישראל לאותה שנה.
טריסטרמית
טְרִיסְטְרָמִית (שם מדעי: Onychognathus tristramii) היא מין ציפור ממשפחת הזרזיריים שבסדרת ציפורי השיר.
אטימולוגיה
הטריסטרמית, השייכת למשפחת הזרזירים, נקראה תחילה על ידי שמעון בודנהיימר "זרזיר ים המלח", בשל האזור שבו היא מצויה. בהמשך הוחלט לקרוא לה על שמו של הכומר האנגלי הנרי טריסטראם, שחקר את ארץ ישראל ולכד טריסטרמית בשנת 1864 ליד מנזר מר סבא בנחל קדרון. שמה באנגלית ובערבית דומה. קודם לכן קראו לה הנזירים "שחרור כתום-כנפיים".
תיאור
דומה בגדלה לשחרור: אורכה כ-25 ס"מ, משקלה 100–140 גרם ומוטת כנפיה 44–45 ס"מ. צבעו של הזכר שחור עם ברק כחול-סגול. אברות הכנף הפנימיות צבועות בחום-ערמוני ובולטות בזמן המעוף. המקור כפוף במקצת, הכנפיים קצרות והזנב ארוך. הנקבה דומה אך ראשה אפרפר. שירתן של הטריסטרמיות מסולסלת וערבה לאוזן.
הטריסטרמית היא ציפור חברתית החיה בקבוצות קטנות המורכבות מבני משפחה, רוב ימות השנה. בחורף היא חיה בלהקות המונות עד 300 פרטים. הן נוהגות ללון לינה מקובצת, במקום קבוע, במדרונות הקניונים. הלהקות מעופפות ומתמרנות באוויר בדומה לזרזיר המצוי. הן עשויות לעוף כ-10 ק"מ ויותר מאתרי האכילה שלהם אל אתרי הלינה. מחוץ לעונת הקינון משוטטים הפרטים למרחקים קצרים ממקום מושבם. בני הזוג שומרים על קשר כל השנה בתוך הקבוצה או הלהקה.
רבייה
הקשר בין בני הזוג נשמר כל השנה, גם בתוך הלהקה: בני הזוג אוכלים יחד, שותים יחד, ומסדרים נוצות זה לזה. עונת הקינון מתחילה במרס ונמשכת עד סוף יוני, במהלכה הם משלימים שני מחזורי דגירה באותו קן. הקן נבנה בנקיקי סלע, לרוב במערה. הקן בנוי מענפי אשל דקים ומרופד בעלים וחומרים רכים כמו נוצות, שערות ונייר. צורתו כצלחת עמוקה בקוטר של כ-30 ס"מ. בתטולה לרוב 3–4 ביצים כחלחלות. הדגירה נמשכת כ-16 ימים על ידי הנקבה. שני ההורים מטפלים בצאצאים במשך כ-28–30 יום בקן ועוד כ-10 ימים לאחר מכן.
תפוצה ואזורי מחיה
הטריסטרמית יציבה ונפוצה מהנגב עד צפון ים המלח. הקמת היישובים בערבה סייעה לה להרחיב את תחום תפוצתה ולהגדיל את אוכלוסייתה. בזמן השוטטות היא יכולה להתרחק מרחק רב, וידוע אף על תצפיות נדירות מהרי הכרמל, חניתה וחוף השרון. מקום חיותה של הטריסטרמית בגאיות ומדרונות חשופים. לאחרונה גם ליד בתים ומגורי אדם. דוגרת בנקיקי הרים צחיחים במיוחד בתוך קניונים ובשנים האחרונות בבניינים גבוהים בעיר ערד. מבחינה פיזיולוגית לטריסטרמית עמידות למשרעת טמפרטורות נרחבת – מותאמת הן לטמפרטורות נמוכות והן לגבוהות - ולכן נפוצה גם באזורים מדבריים בעלי טמפרטורות קיצוניות כמו אזור ים המלח ופסגות סיני. המטבוליזם של הטריסטרמית נמוך מהצפוי לפי גודל גופה, ולכן היא יכולה להתקיים עם מעט מים.
תזונה
מזונה העיקרי – פירות בר כמו הימלוח, רכפתן, ערף המדבר, סלוודורה פרסית, אזדרכת ופיקוס. לא בוחלת בענבים ותמרים וכך גורמת לנזקים לחקלאות. משלימה את מזונה בחרקים: זבובים, דבורניים ואף פולה קרציות מפרוות של חמורים, גמלים ויעלים. לא בוחלת ואף מתלהבת משאריות מזון של אדם, ואוהבת מהחטיפים בעיקר את הבמבה, כמעט ואינה חוששת מבני האדם ולעיתים אף מעזה לאכול מכפות ידם, מה שמושך את תשומת לבם של תיירים ומבקרים באזורי יהודה וים המלח.
הטריסטרמית והאדם
הטריסטרמית היא המין היחיד בסוגה שלא חי באפריקה והצפין עד ים המלח. היא מסתגלת לבני האדם. הנזירים במנזר מר סבא נהגו להאכיל אותן ואף חצבו עבורן חורי קינון. בשנות השלושים נספרו כעשרים זוגות בעין גדי; כיום יש מאות זוגות באזור והאוכלוסייה פשטה לכיוון ערד וממשיכה להתפשט מערבה. בשנות השישים הן גרמו לנזקים כבדים לכרמי עין גדי ולכן ניצודו. לאחר שהכרם בעין גדי חוסל, בגלל אי־כדאיות, הן החלו לגרום נזקים למטעי התמרים של עין גדי ולכרמי מצפה שלם.
מוזיאון קאמינג
מוזיאון קאמינג (באנגלית: The Cuming Museum) הוא מוזיאון הממוקם בדרך ולוורת', ברובע סאת'ק של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
היסטוריה ותיאור
המוזיאון ממוקם במבנה של משפחת קאמינג, וקרוי על שמה, ומשמש כיום כמוזיאון להיסטוריה של רובע סאת'ק.
מקורו של המוזיאון בצוואתו של הנרי סייר קאמינג אשר הוריש את אוספי משפחתו וביתו לרובע בשנת 1902. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1906 והציג את האוספים בתחום ההיסטוריה של הטבע, ארכאולוגיה, אתנוגרפיה, מטבעות ומדליות ועד. אוספים אלה, המכילים כ-25,000 מוצגים נאספו בין השנים 1780–1900 על ידי ריצ'רד קאמינג ובנו - הנרי סייר קאמינג.
כיום במוזיאון שלוש גלריות: גלריית אוספי משפחת קאמינג, גלריית סאת'ק המציגה את ההיסטוריה של הרובע, וכן גלריה בה המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות. כמו כן המוזיאון מפעיל תוכניות חינוכיות לבתי הספר ברחבי הרובע. במבנה סמוך למבנה המוזיאון נמצאת ספריית המוזיאון - מבנה מאוחר הניצב במיקום בו נולד צ'ארלס באבג' בשנת 1791.
המטבח ההודי
המטבח ההודי המסורתי מבוסס בעיקר על מקורות צמחיים כגון קטניות, ירקות, פירות, תבלינים ובנוסף לכך גם גהי וגבינות, ולעיתים גם דגים. בקרב מיעוט מתושבי הודו (בפרט המוסלמים) נאכל גם בשר. ייחודו של המטבח ההודי בכללותו הוא במגוון הגדול של התבלינים כבסיס בתבשיל, המעובדים בכל פעם באופן שונה. בתבשילים מסוימים התבלינים נטחנים ומדוללים במים או שמן למשחה, ופעמים אחרות נקלים על המחבת כשהם שלמים בטרם הכנת התבשיל עצמו.
מאפייני המטבח ההודי
מאחר שהודו אינה מדינה אלא תת-יבשת, כאשר אומרים "מטבח הודי" הכוונה לשילוב המטבחים השונים מרחבי הארץ הזו; יש הבדלים משמעותיים בין האוכל המקובל בדרום לבין האוכל המקובל בצפון, וכמו כן מזונם של בעלי האמצעים שונה מזה של דלי האמצעים, ומזונם של ההינדים שונה ממאכלי המוסלמים. עם זאת המוצא המשותף למטבחי תת-היבשת ההודית, הוא השימוש הרב יחסית בתבלינים, שרובם אנדמיים לתת היבשת. במקרים רבים יוגש האוכל על צלחת מתכת מחולקת במחיצות הנקראת טאלי.
ככלל, אוכל הודי מתבסס על מאכלי קטניות וירקות, שלצידם מוגש אורז או לחם או שניהם. האוכל מתובל בזנגביל (ג'ינג'ר), בשום, בבצל, בהל, בכורכום, בכוסברה, בכמון, בעלי עץ הקארי, בציפורן, בקינמון, בגרגירי חרדל (כל אלו הם רכיביה של תערובת התבלינים הידועה בשם "קארי"), וכן בתערובות מסאלה ועוד.
הקטניות במטבח ההודי הן מגוונות (למעלה מ-60 סוגים) וכוללות בין השאר עדשים, שעועית, אפונה וחמצה הנצרך גם בצורת גרגרים וגם כקמח.
השמנים שבהם משתמשים במטבח ההודי הם מגוונים: בצפון הודו מעדיפים שמן בוטנים, במזרח הודו מעדיפים שמן חרדל ואילו בדרומה שמן הקוקוס הוא הנפוץ ביותר. כמו כן צוברים פופולריות שמנים הנפוצים יותר במטבח המערבי כגון שמן חמניות ושמן סויה.
המזון ההודי המסורתי נחשב עשיר יחסית בסיבים תזונתיים משום שהוא מכיל רכיבים צמחיים רבים.
היעדרו של בשר הוא אחד המאפיינים הנפוצים בתזונה ההודית המסורתית. בשר לא מוגש בכל הארוחות, לא לכל הסועדים (יש צמחונים רבים), ולא מהסוגים המקובלים בישראל (נדיר למצוא בשר בקר, והוא מוגש רק במסעדות מוסלמיות בריכוזי אוכלוסייה מוסלמים הנמצאים בעיקר בצפון מדינת הודו). גם כשמגישים בשר, כמותו תהייה פחותה משמעותית מאשר המקובל במערב. גם בתחום זה יש הבדלים בין חלקי הודו – הדרום צמחוני יותר, ובצפון יש מאכלים הכוללים בשר עוף או בשר עז, בצפון הגבוה אפשר למצוא גם השפעות טיבטיות ניכרות – והמטבח הטיבטי כולל בשר.
חריפות – האוכל לרוב יהיה חריף במידת מה.
צורת האכילה – ביד ימין, או בעזרת כף.
השולחן יהיה ערוך במאכלים צבעוניים וריחניים, ובמרקמים שונים.
מבנה ארוחה עיקרית הודית טיפוסית: יהיה בסיס עמילני (אורז או אטריות, לחם שתפח או לא, ולרוב גם מאכל הכולל תפוח אדמה), מנות נוספות המתווספות לארוחה הן תבשיל קטניות (דאל) או בשר, תבשיל ירקות עם או בלי בשר (קרי), יוגורט, ירקות טריים, פרי טרי, ירקות או מנגו מוחמצים לפעמים מנה הכוללת גבינה (פאניר), שיכולות להיות חריגות ותוספות נוספות. בחורף, במקומות בהם החורף קשה יתווספו לתפריט ירקות מיובשים ובאזורי החוף גם דגים מיובשים.
התבשילים יהיו לרוב עשירים ברוטב, שתפקידו ל"הרטיב" את האורז ולהוסיף ללחם טעם.
הקינוח יהיה לרוב כוס צ'אי, אך לפעמים מוגשים קינוחים כמו ממתקים, לאדו (פטיפור הודי), בארפי (חלבה סולת הודית), קולפי (גלידה הודית), גולאב ג'אמון (כופתאות גבינה מתוקות) או קיר (פודינג הודי).
משקאות – צָ'אי הוא תה שחור וחלב – בדרך כלל חלב תאו. הצ'אי הוא משקה מסורתי שמקורו בדרום אסיה, והוא המשקה הפופולרי ביותר בכל רחבי הודו. אחד מסוגיו הנפוצים של הצ'אי הוא מסאלה צ'אי, בו מוסיפים לתה מתערובת של תבליני גאראם מסאלה. סוגי התה הטובים ביותר בהודו גדלים בדרג'ילינג ובאסאם. הקפה הרבה פחות פופולרי והוא מוגש בעיקר בדרום הודו. משקאות אחרים בהודו הם לימונדה, משקאות מבוססי תרכיז הצמחים והפירות הקרוי רו אפזה, מיץ הנקרא שרבט שאפשר להכינו מפירות או פרחים או מרו אפזה, חלב קוקוס ומשקאות חלביים, שהפשוט מכולם הוא חלב מתובל והמפורסם מכולם הוא הלאסי משקה קר המבוסס יוגורט בשילוב עם תבלינים ופירות. המשקאות האלכוהוליים בהודו נחותים בדרך כלל באיכותם וכוללים בירה, יין דקלים, ליקר בשם פני המופק מקוקוס או מקשיו וכן משקה שאינו אלכוהולי הנקרא בְּהָאנְג לאסי המופק מצמח הקנאביס ומשמש בפולחן לאל שיווה.
בארוחה עיקרית רגילה יהיו לרוב ארבעה עד חמישה מרכיבים, שיוגשו כולם על צלחת מחולקת אחת (טאלי): אורז (לבן), דאל (מעדשים) וירק כלשהו (חי או מבושל), צ'פאטי ולרוב גם יוגורט או ראיטה המשמשים כמווסתי חריפות.
בנוסף, נמצא לפעמים צ'אטני – ירקות או פירות מבושלים בתוספת סוכר. צ'אטני, בפרט זה העשוי מפירות, דומה בהרכבו לריבה.
ירושלים קינגס
ירושלים קינגס היא קבוצת פוטבול ישראלית, אשר משחקת בליגת ה-IFL.
המטבח ההודי
מאפייני המטבח ההודי
ההודים לרוב יסתפקו בארוחה עיקרית אחת ביממה, ובשאר היום יאכלו מגוון מאכלים כמו פאראתה (פאראנתה), סמוסה, קאצ'ורי, פאקורה, מלאי קופטה, הרבה אורז ודאל לסוגיו.
ההשפעה הטיבטית תתבטא במומו, מרקים ולחמים.
ירושלים קינגס
משחקי הבית של הקבוצה מתקיימים באצטדיון קראפט בירושלים. הקבוצה לובשת מדים בצבעים סגול וצהוב.
המטבח ההודי
מטבח הינדי
להינדים, שהם רוב האוכלוסייה בהודו, יש מנהגי אוכל הייחודיים להם:
ירושלים קינגס
היסטוריה
בעונת 2008-2009 בעונתה הראשונה בליגה סיימה הקבוצה במקום הרביעי במאזן 1-7 עלתה לחצי גמר והפסידה לתל אביב פיונירס. בעונת 2009-2010 סיימה הקבוצה במאזן 6-4 העפילה לחצי גמר והפסידה ליריבה אריות ירושלים. בעונת 2010-2011 סיימה הקבוצה במאזן 1-9 במקום האחרון ולא העפילה לפלייאוף. בעונת 2011-2012 סיימה הקבוצה במאזן 4-6 עלתה לווילד קארד שם הפסידה לתל אביב פיונירס. בעונת 2012-2013 סיימה הקבוצה במאזן 5-5 ניצחה את רמת השרון בווילד קארד והפסידה בחצי גמר לתל אביב סייברס. בעונת 2013-2014 סיימה הקבוצה במאזן 4-5 סיימה במקום השביעי ולא עלתה לפלייאוף. בעונת 2014-2015 סיימה הקבוצה במאזן 0-9 סיימה במקום האחרון ולא עלתה לפלייאוף.
המטבח ההודי
מטבח הינדי
לפי דת ההינדו, האוכל מתחלק לשלוש קטגוריות:
ירושלים קינגס
התפרקות הקבוצה
לאחר עונה איומה נטולת ניצחונות התפרקה הקבוצה וכל שחקניה עברו למורדי יהודה ומייסד הקבוצה עבר לשחק באריות ירושלים.
המטבח ההודי
מטבח הינדי
רעיונות אלה נמצאים בוודות שנכתבו לפני אלפי שנים, ומשפיעים על החיים בהודו העכשווית כי ההינדים עדיין נוהגים לפי אותם חוקים.
רוב ההינדים אוכלים אוכל רג'סי ולפעמים גם תמסי, וכדי להיטהר צמים או אוכלים אוכל סטווי לקראת חגים דתיים או בזמן אבל.
מושגים אלה אינם נוגעים לבני דתות אחרות בהודו, שאינם נוהגים כמו בני דת ההינדו בכל מה שקשור לאוכל, ואף אוכלים בשר, כולל בשר בקר.
מסעדה "בוכרה" מניו דלהי שמתמחה במטבח הודי נכללה מספר פעמים ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם.
המטבח ההודי המערבי
המדינה הראשונה מחוץ לאסיה שבה נפתחו מסעדות הודיות היא בריטניה, בעקבות הכיבוש הבריטי בהודו. תהליך זה צבר תאוצה כאשר משפחות הודיות היגרו ללונדון על מנת למצוא עבודה. חלק מהמסעדות ההודיות שנפתחו הגישו אוכל שונה מאשר בהודו, וחלקן המציאו מאכלים שעל אף שהיו מבוססים על המטבח ההודי נחשבים להמצאה בריטית. בסוף המאה ה-20 פותח בבירמינגהאם סגנון בישול הודי בקדירות. אוכל הודי הפך לנפוץ ופופולרי בבריטניה עד כדי כך שהוא נחשב היום לחלק מהמטבח הבריטי.
החל משנת 1965 ההגירה ממזרח אסיה לארצות הברית התגברה וכתוצאה מכך נפתחו שם מסעדות הודיות רבות ובעיקר בסן פרנסיסקו, שיקגו, לוס אנג'לס ושכונות מסוימות בניו יורק. מ-1970 החלו להתיישב מהגרים הודיים גם בקנדה וגם שם נפתחו מסעדות הודיות בעיקר בערים ונקובר וטורונטו. ניתן למצוא אוכל הודי בכל רחבי אירופה (במיוחד פריז, לונדון ואיסטנבול – חלק מהמאכלים ההודיים מוכרים בגרסה טורקית) ואוסטרליה וכן בדרום אפריקה שם יש קהילה הודית גדולה שמאכליה נטמעו במטבח הדרום אפריקני וכמה מהן אך הפכו לייחודיות לדרום אפריקה.
חלק מהמסעדות ההודיות בעולם השתמשו במוצרים המקומיים והכינו אותם בשיטות הבישול ההודיות וכך יצרו מעין סגנון פיוז'ן הודי.
המטבח ההודי בישראל
קהילות יוצאי הודו בישראל לא פיתחו תרבות מסעדות הודיות, עובדה שהובילה למיעוט מסעדות ששימרו את מטבח המוצא, הן של יוצאי קוצ'ין והן של בני ישראל בהן מהרג'ה בעיר רמלה ומסעדת טאג' בעיר אור עקיבא. בנוסף, קיימות מסעדות כמו המסעדה הקוצ'ינית בכפר יובל והמסעדה הצמחונית במושב צפרירים.
יחד עם התפשטות ההסעדה ההודית במערב נפתחו מסעדות דומות בישראל, בהן מסעדת "טנדורי" של השפית רינה פושקרנה ומסעדת אינדירה. על מנת להתאים את התפריט והטעם לחך הישראלי, שונה לעיתים הרכב המנות. הוספו מנות בשר שקשה למוצאן במסעדות בהודו, תוך הוספת תיבול שידמה אותן לטעמים הודיים המוכרים ממנות אחרות. המנות הבשריות הוגדלו הרבה מעבר למקובל בהודו. בנוסף, הפחיתו בתבלינים ובמוצרים בעלי טעם ייחודי כמו ג'ינג'ר או קינמון.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, כתוצאה מחזרתם לישראל של תרמילאים וטיילים שהתגעגעו לטעמים שהכירו בהודו, נפתחו מספר מסעדות המנסות להעתיק את הטעמים והתבלינים ולבשל באופן נאמן למקור. מסעדות אלו, כמקובל בהודו, הן צמחוניות או טבעוניות או שמספר המנות הבשריות בהן מועט. במסעדות אלו נמכרים גם מוצרים שונים שמקורם בתת-היבשת ההודית. בין מסעדות ניתן למצוא את "24 רופי" ו"סאב קוץ' מלגה".
המטבח ההודי והמטבח המזרח תיכוני
מיקומה של הודו על תוואי דרך המשי מחד ועל נתיבי הסחר הימי מאידך הביא לכך שמאכלים רבים נדדו עם הסוחרים מארץ לארץ והשפיעו על המטבחים המקומיים. השפעות הדדיות היו על המטבח המזרח-תיכוני: החלבה למשל שמקורה בטורקיה נדדה לכל המזרח התיכון והגיעה להודו ואף לסין ואילו העמבה הים תיכונית היא צ'אטני מנגו הודי. העמבה, הנחשבת לרוב למאכל עיראקי, מקורה בהודו (המילה אָמְבָּה במראטהית פירושה "מנגו"), והיא זכתה לפופולריות רבה בעיראק.
דוגמאות נוספות ליחסי גומלין הם הסמוסה והסמבוסק, וכן הפלודה הנפוצה בהודו, פקיסטן ואיראן וכן הקיצ'די (אורז עדשים) שמקורו במנת הקושארי המצרית ונפוצה בכל המזרח התיכון.
הצבע במטבח ההודי
המטבח ההודי עושה שימוש רב בתבלינים, שחלקם מעניקים למאכלים צבעים עזים. חלק מהמנות העיקריות ההודיות הן בצבע צהוב, כתום, ואדום עז. במקרים רבים הצבעים מגיעים מהתבלינים עצמם או ממשחות שונות שמוכנות מהתבלינים ונמרחות על המאכל טרם צלייתו.
טכניקות מסורתיות לצבע אדום עז
טכניקות להשגת צבע אדום עז היא שימוש בפלפלים אדומים מיובשים (בפרט מזנים בעלי קליפה אדומה בוהקת) שהניחו אותם בכלי המתאים להרתחה (כגון תבנית מתכת), הוציאו מהם את חרצניהם ויצקו עליהם מים רותחים (ללא בישול אלא בהרתחה חד-פעמית בלבד) ונתנו להם להתרכך במים אלה סביב ה-12 שעות לאחר מכן; ההרתחה הקלה מעצימה את הפיגמנטים אך גם מונעת מהם להתבשל יתר על המידה); לאחר מכן נשפכים רוב המים והפלפלים נטחנים לממרח בעל צבע אדום בוהק הרבה יותר מאשר ממרח מפלפלים אדומים מיובשים ללא הרתחה והשריה ובטח אדום בוהק יותר מפלפלים אדומים שטרם עברו ייבוש (ולפיכך טרם עברו ריכוז טבעי של כמות הפיגמנטים האדומים בהם). יש המוסיפים לממרח מעט שמן. כפית של ממרח זה יכולה לתת לכל תבשיל קארי ולכל רוטב טנדורי צבע אדום חזק מאוד. עם זאת, מדובר בממרח פלפלים המשמש הן לתת טעם צלייה ייחודי והן לתת את הצבע והוא אינו המקור העיקרי לתיבול; התיבול במנות אלה (ובפרט במנות הטנדורי) מתקבל מתבלינים כגון זנגביל, שום, מיץ לימון, בצל ומלח.
טכניקה נוספת נוגעת לתבלין הנפוץ בצפון הודו המופק מקליפת השורש של פרח אלקנת הצבעים (שצומח באופן טבעי גם לאורך רצועת החוף בארץ ישראל) ונקרא בפי תושבי הודו "ראטאן ג'וט" (Alkanna tinctoria/Ratan Jot/Ratin Jot/Ratan Jog). קליפת הפרח מיובשת ונטחנת לאבקה. קמצוץ מאבקה זו מעניק צבע אדום עז ומשמש בהודו הן כתבלין וכצבע מאכל טבעי ומסורתי. משורש הצמח הזה מפיקים גם צבע טבעי לשמפואים ושמני גוף שכן הוא מסיס טוב בשומן ויש לו גם תפקיד ברפואה ההודית המסורתית (איורוודה).
טכניקות מסורתיות לצבע אדום מתון
שימוש בתבלין פפריקה אדומה (מתוקה וחריפה כאחד), בעלת פיגמנטציה טובה מאוד וטחונה טחינה דקה ביותר, כמו גם במשחת קארי אדום המכילה פלפל אדום חריף, ופלפל אדום מתוק מיובש טחונים דק עם זנגביל, שום, פפריקה אדומה כזאת, ולעיתים גם מי זעפרן.
טכניקות מסורתיות לצבע כתום
טכניקות להשגת צבע כתום הן שימוש בפפריקה אדומה מאיכות טובה ומטחינה דקה ביותר, עם מעט כורכום או קארי (בפרט לאחר ערבוב טוב של תערובת התבלינים).
מנות ה"טיקה מאסאלה" השונות וחלק ממנות הנאווראטאן מקבלות את צבען הכתום, באופן מסורתי, משילוב של רוטב עגבניות ו\או משחת פלפלים אדומים (ראו לעיל – טכניקות להשגת צבע אדום עז) מתובל, עם שמנת מתוקה (או בגרסאות טבעוניות עם שמנת צמחית או חלב קוקוס) – השילוב בין רוטב הבסיס האדום והצבע הלבן מייצר צבע כתום חזק.
טכניקות מסורתיות לצבע צהוב
יש המכינים שמן או מים בעלי ניחוח כורכום וגוון צהוב חזק על ידי בישול או קלייה של הכורכום בנוזל (ובפרט חימום קל על שמן יחד עם זרעי חרדל), וכמו כן קיימים סוגים שונים של אבקת כורכום הנבדלים זה מזה בעיקר בצבעם (יש הנוטים לגוון צהוב-כתמתם ועד לגוון צהוב בוהק).
צבעים נוספים
מעבר לכך, מאכלים רבים במטבח ההודי הם צבעוניים מאוד בכל גרסה ובכל מתכון, כך למשל:
איסור נישואים עם שתי אחיות
איסור נישואי שתי אחיות הוא אחד מחמישה עשר איסורי עריות שנמנו בפרשת אחרי מות, שהעונש על העובר במזיד על כל אחד מהם הוא כרת, ובשוגג - הבאת קרבן חטאת לבית המקדש. איסור זה מגביל את האדם מלשאת את אחות אשתו גם כאשר כבר גרש את אשתו, ורק לאחר מות אשתו מותר לו לשאת את אחותה.
מקור האיסור והעונש
המקור לאיסור נישואי שתי אחיות הוא בפרשת אחרי מות, בה נאמר:. העונש על הנושא שתי אחיות במזיד הוא כרת, כפי שנאמר בסיום הפרשה:. ולמדו חכמים במשנה, שכל איסור שחייבים על זדונו כרת, על עשייתו בשגגה חייבים קרבן חטאת:.
גדרי האיסור
איסור הכרת שבנישואי שתי אחיות הוא לא בעצם הנישואין, אלא בשכיבה עם זו שנשאה לאישה שנייה. וגם אם לא נשא את השנייה לאישה אלא שכב עימה ללא נישואין, עובר באיסור הכרת, מכיוון שגם אם יקדש את השנייה לאישה, הקידושין לא יחולו, כפי שאינם חלים על כל אישה האסורה על האדם מחמת שהיא ערווה עליו.
אולם אם לא נשא את הראשונה לאישה אלא שכב עימה ללא נישואין, בין באונס בין ברצון, לא עבר באיסור כרת בשכבו עם השנייה, משום שנאמר: לֹא תִקָּח, ולמדו מכך חכמים שאיסור התורה הוא רק כאשר הוא 'לקח' (קידש) את הראשונה לאישה.
למדו חכמים מהמילה בְּחַיֶּיהָ שהאיסור לשכב עם אחות אשתו חל גם לאחר שגרש את אשתו, ורק לאחר מותה רשאי לשאת את אחותה.
האיסור לשאת שתי אחיות קיים בין אם הן אחיות רק מאב או רק מאם, ובין אם נולדו במסגרת נישואי הוריהן או שאביהן אנס או פיתה את אימן למשכב שלא במסגרת נישואין.
עבר ושכב עם אחות אשתו - לא נאסרה עליו אשתו.
טעם האיסור
בקרב פרשני המקרא ניתנו מספר הסברים לאיסור נישואי שתי אחיות, כאשר רובם מסתמכים על המילה לִצְרוֹר המופיעה בפסוק, כנימוק לאיסור. רוב המפרשים מבארים שבין אחיות ראוי שתהיה אחווה, ואילו הנושא שתי אחיות מכניס ביניהן מתח ומריבה. ולכן לאחר מות אשתו הראשונה, מותר לו לשאת את אחותה. ויש שבאר ש'לִצְרוֹר' הכוונה לעשותה צרורה וקשורה, כלומר מנועה מלחיות עמו חיי אישות, מכיוון שכל אחת אוסרת את אחותה עליו למשכב.
נישואין עם שתי אחיות גיורות
הרמב"ם איסורי ביאה יד, טו כתב שאסור להינשא לשתי אחיות גיורות מצד האם, והתיר לכתחילה לישא שתים מצד האב: "הנושא גיורת ובתה הגיורת או שתי אחיות מן האם יושב עם אחת מהן ומגרש השנייה.. ומותר לאדם לישא שתי אחיות גיורות מן האב שלא גזרו בשאר האב כמו שבארנו". כוונתו, שיש הלכה שגר המתגייר הוא כקטן שנולד ולכן שתי האחיות הגיורות שהתגיירו לא נחשבות אחיות מבחינה הלכתית. אמנם חכמים חששו שאם יהיה מותר להינשא לשתי הגיורות, יחשבו שמותר להינשא לשתי אחיות, ולכן אסרו זאת, אבל הגזירה חלה רק על אחיות מצד האם ולא אחיות מצד האב, שקשר מצד האם בולט יותר ויש יותר חשש לבלבול בעקבותיו.
נישואי יעקב עם רחל ולאה
האיסור לשאת שתי אחיות התחדש לאחר מעמד הר סיני בו ניתנה התורה לישראל, אולם קודם לכן לא היה בזה איסור. לפיכך מותר היה ליעקב לשאת את רחל לאחר שכבר נשא את לאה אחותה לאישה. אמנם ישנה גישה בחז"ל שגם קודם נתינת התורה הקפידו האבות לקיים את מצוות התורה, ולכן ניתנו הסברים שונים לנשיאת יעקב שתי אחיות.
המפורסם שבהם הוא הסברו של הרמב"ן, שיסודו מופיע כבר בפירושו של הראב"ע, שקודם מתן התורה עיקר ההקפדה על קיום המצוות היה בארץ ישראל, ואילו יעקב נשא את שתי האחיות בחרן שבארם נהרים. ואכן זמן קצר לאחר ששב לארץ, מתה רחל, אשתו השנייה.
ביאור נוסף על כך הוא, שעניין זה שהאבות קיימו את כל התורה כולה גם קודם מתן תורה זוהי חומרא בלבד שקיבלו על עצמם, ודבר ברור הוא שחומרא אינה יכולה לדחות חיוב מעיקר הדין. שבני נח קיבלו על עצמם לקיים את דיבורם, ולכן חומרא זו של יעקב לקיים את כל התורה אינו דוחה את חיובו לקיים את הבטחתו לרחל, ולכן נשא ב' אחיות.
עוד הסבר, שרחל ולאה עברו תהליך גיור לפני שהתחתנו עם יעקב, וכל המתגייר הוא כקטן שנולד ומאבד את ייחוסו. לכן, רחל ולאה לא היו נחשבות אחיות מדין תורה ומותר היה ליעקב לשאת את שתיהן.
נישואי דוד עם שתי בנות שאול - מרב בת שאול ו - מיכל בת שאול
בספר שמואל א פרק י"ח, מסופר כי לאחר שדוד היכה את גוליית, חיתן שאול את ביתו מרב, שהייתה נשואה לאיש אחר, עם דוד - "ויהי בעת תת את מרב בת שאול לדוד, והיא נתנה לעדריאל המחלתי לאשה" (שם, 19). שאול שמע כי ביתו מיכל אוהבת את דוד והוא הציע לו להינשא גם למיכל, ואכן דוד נישא לה. מדברי שאול לדוד - "...בשתיים תתחתן בי היום..." (שם, 21) משתמע כי דוד נישא גם הוא לשתי אחיות באותו היום. מהדברים  כפשוטם משתמע כי דוד עבר על האיסור של התורה, ונישא לשתי אחיות. מעבר לכך, בניגוד לאמור לעיל, בספר שמואל ב (כ"א, 8) מסופר כי מיכל, ולא מרב, הייתה נשואה לעדריאל המחלתי ואף נולדו לו ממנה חמישה בנים - "...ואת חמשת בני מיכל בת שאול אשר ילדה לעדריאל בן ברזילי המחלתי". בניגוד לכך, באותו הספר (שמואל ב, פרק ו, 23) נאמר - "ולמיכל בת שאול לא היה לה ילד עד יום מותה". חכמי התלמוד התייחסו לקשיים הללו (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף י"ט, עמוד ב). לדעת רבי יוסי, דוד התחתן עם מרב, אך זו מתה ורק לאחר מכן התחתן דוד עם מיכל. לעומתו, רבי יהושע בן קרחה דוד התחתן עם מרב ועם מיכל, אך שאול סבר כי היו אלו קידושין של טעות - קידושין שאינם תופסים מסיבות הלכתיות שונות. כמו כן, לפי דעת רבי ישמעאל, חמשת בני מיכל האמורים לעיל, אינם בני מיכל, אלא בני מרב. כיוון שלאחר מות מרב מיכל גידלה אותם, החשיב אותם המחבר כבניה. אפשרות אחרת - המעתיקים טעו וכתבו מיכל במקום מרב (ויקיפדיה העברית, ערך "מרב בת שאול").
אוררטו
אוּרָרְטוּ (באכדית: Urarṭu, באוררטית: Biainili, בתנ"ך: ארץ אררט או ממלכת אררט) הייתה ממלכה קדומה שמרכזה סביב ימת ואן בטורקיה, ואשר השתרעה במזרח אנטוליה, צפון מסופוטמיה והקווקז (לימים נודע האזור כולו בשם רמת ארמניה). הממלכה התקיימה החל בשנת 1,000 לפנה"ס לערך ועד שנת 585 לפנה"ס. בשיאה, בשנת 743 לפנה"ס, השתרעה אוררטו על פני שטח של כחצי מיליון קמ"ר (כשטחה של ספרד) מנהר קורה בצפון (כיום בגאורגיה) ועד מישורי צפון מסופוטמיה בדרום, וממפרץ איסכנדרון בים התיכון במערב ועד לימת אורמיה במזרח. על בסיס קרבה לשונית רווחת הסברה כי מוצאם של האוררטים הוא מהחורים שהגיעו, ככל הנראה, לצפון מסופוטמיה ולאזורים הסמוכים לה מהקווקז, החל בשנת 2500 לפנה"ס לערך. למעט באוררטו, נטמעו החורים בעמים אחרים עד תחילת האלף הראשון לפנה"ס.
ארמניה
גם מקורות ארמנים מהמאות החמישית עד השביעית לספירה מציינים כי שמה המקורי של ארמניה היה ארץ ארראד (Ararad), וריאציה של המילה הארמנית איירראט (Ayrarat), שפירושה ארץ הארמנים או ארצם של האמיצים. מקורות עתיקים עשו לעיתים שימוש מקביל בשמות אוררטו ואררט בהתייחסם לאותה ארץ. כך לדוגמה בכתובת בהיסתון שנחקקה בפרסית עתיקה, עילמית ובבלית בתקופת דריווש הראשון (בשנת 520 לפנה"ס). בכתובת זו "ארמיניה" בפרסית היא "הארמינויה" בעילמית ו"אוררטו" בבבלית. היוונים, והרומאים בעקבותיהם, כינו את הממלכה בשם ארמניה, ככל הנראה בשל כך שמגעיהם עם אוררטו נעשו בעיקר עם שבט ארמן (Armen).
ביאינילי או חאלדיני
בפי האוררטים עצמם, נקראה ממלכתם ביאינילי, שם שהשתמר בשם המודרני ואן (ימה, נפה ועיר בטורקיה) ויש האומרים שגם בשמה של ימת סוואן בארמניה. יש הסוברים כי האוררטים כינו עצמם בשם "חאלדיני", על-שם האל חאלדי או על שם העם החאלדי שישב בתקופת הברונזה לאורך חופו הדרום מזרחי של הים השחור.
היסטוריה מוקדמת
מוצאם של האוררטים הוא מהחורים שהגיעו ככל הנראה לצפון מסופוטמיה ולאזורים הסמוכים לה מהקווקז, החל בשנת 2500 לפנה"ס לערך. החורים נשלטו על ידי החתים עד נפילת ממלכתם ב-1200 לפנה"ס לערך ותחילת ההתפשטות האשורית צפונה. סביר אף שבין אבותיהם של האוררטים היו גם שבטים הודו-אירופים שהגיעו ממערב אנטוליה ונטמעו באוכלוסייה המקומית.
כתובת אשורית מתקופת שלמנאסר הראשון (1273 לפנה"ס לערך) מאזכרת את האורואטרי (או אורואטרו) כאחת ממדינות נאירי או נהירי (באכדית: ארץ -Nair הנהרות או המים i-), ברית של ממלכות קטנות ומדינות שבטיות ברמת ארמניה במאות ה-13 עד ה-11 לפנה"ס. הכתובת מציינת כי שלמנאסר הראשון לחם בשמונה מלכים. אוררטו עצמה הייתה האזור שסביב ימת ואן, ויחד עם שאר מדינות נאירי הייתה יעד להתקפות חוזרות ונשנות מצד האשורים.
המקורות האשורים ממשיכים ומאזכרים את פלישת תגלת פלאסר הראשון (1126 עד 1090 לפנה"ס) לרמת ארמניה והגעתו עד לים השחור. לפי מקורות אלה נלחמו האשורים בשישים ממלכי נאירי, שבו אותם אך ריחמו עליהם ושלחו אותם לחופשי. עם זאת, במקורות אלה לא נזכר אזור ימת ואן, דבר המרמז על כך שהאשורים נמנעו מלהיכנס לאזור שנשלט על ידי השבטים הנאירים החזקים ביותר.
עלייתה של אוררטו
במאה התשיעית לפנה"ס שוב מוזכרת אוררטו במקורות אשורים, אך הפעם כיריבתה החזקה של אשור מצפון. תחת הנהגת המלך אראמו (858 עד 844 לפנה"ס), אוחדו מדינות נאירי לממלכה אחת. בירת הממלכה, ארזאשקון, נכבשה בידי שלמנאסר השלישי, והמלך סרדורי הראשון (834 עד 828 לפנה"ס) העביר את הבירה אל טושפה (כיום העיר ואן) וביצר אותה. בנו, המלך אישפואיני (828 עד 810 לפנה"ס), כבש את העיר השכנה מוסאסיר, מערבית לימת אורמיה, ויסד את פולחן האל חאלדי, אך התמודד עם התקפות מלך אשור שמשי-אדד החמישי. כיבוש מוסאסיר תועד בכתובת האבן של קלאשין (Kelashin או Kelishin), שנמצאה בכפר בשם זה בצפון עיראק, סמוך למעבר ההרים לאיראן. יורשו, המלך מינואה (810 עד 785 לפנה"ס), המשיך והרחיב את גבולות הממלכה שהגיעה לשיא כוחה הצבאי בתקופת בנו הצעיר, המלך ארגישטי הראשון (785 עד 753 לפנה"ס). בנו הבכור של מינואה, אינושפואה, היה ככל הנראה לכהן הבכיר של האל חאלדי. במחצית הראשונה של המאה השמינית לפנה"ס התרחבה הממלכה מזרחה לעבר ימת סוואן ולאורך נהר אראקס, והייתה לאחד הכוחות המשמעותיים במזרח הקדום באותה עת. ארגישטי הראשון הצליח להדוף את התקפות אשור בהנהגת שלמנאסר הרביעי וצבאותיו אף הגיעו עד לעיר בבל וכבשו אותה מידי האשורים. הוא ייסד מספר ערים חדשות, ובהן את ארבוני (Erebuni) היא ירוואן בירת ארמניה של ימינו בשנת 782 לפנה"ס, ואת ארגישיטינילי בשנת 776 לפנה"ס. בתקופה זו התרחבה השפעת אוררטו אל צפון סוריה והיא שלטה על דרכי המסחר העיקריות ממערב אסיה למסופוטמיה. השפעות התרבות האוררטית ניכרו בחופי הים התיכון, באסיה הקטנה ואפילו ביוון.
בשנת 714 לפנה"ס סבלה הממלכה הן מהתקפות הקימרים והסקיתים שהגיעו מאזור הקווקז שמצפון לה, והן מהתקפות האשורים בהנהגת סרגון השני מדרום. המלך רוסא הראשון (735 עד 714 לפנה"ס) הובס בידי סרגון השני בסמוך לימת אורמיה, ומקדשו של האל חאלדי בעיר מוסאסיר נהרס ונבזז. לפי רשומות אשוריות נמצאו בארמון במוסאסיר למעלה מטון זהב וחמישה טון של כסף, ובמקדש חאלדי בעיר נמצאו כמויות דומות של שתי המתכות, וכן 109 טון של ארד. סך הכול בזזו האשורים מהעיר 335,000 פריטים שונים. רוסא הראשון התאבד בעקבות התבוסה, אולם תחת מלכותו של ארגישטי השני (714 עד 680 לפנה"ס) אשר ביסס יחסי שלום עם אשור, שבה הממלכה והתאוששה. תקופת השגשוג נמשכה בשנות מלכותו של רוסא השני אשר ייסד בירה חדשה ברוסאחינילי (ולפחות ארבע ערים נוספות, שתיים מהן נקראו גם הן על שמו), ובאה לכלל סיום בתקופת שלטונו של המלך סרדורי השלישי (639 עד 635 לפנה"ס) עת הפכה אוררטו למדינת חסות של אשור. סרדורי השלישי הוא המלך האוררטי האחרון הנזכר במקורות אשוריים (מתקופת אשורבניפל.
שקיעה
במקביל לשקיעת אשור בסוף המאה השביעית לפנה"ס, חלו תמורות גם באוררטו. מקורות בכתב יתדות אוררטי מדווחים על שלושה מלכים שמלכו בממלכה לאחר סרדורי השלישי (החל בשנת 635 לפנה"ס) - ארימנא, רוסא השלישי ורוסא הרביעי. עוד ידוע כי בתקופה זו פלשו הסקיתים והמדאים לאוררטו, ובאתרים אוררטים רבים נתגלו עדויות להרס בשריפה. עדויות אלה מעלות שתי סברות אפשריות: לפי הראשונה כבשה מדי את אוררטו והביאה לחיסולה; ולפי השנייה שימרה אוררטו את עצמאותה וכוחה, ועברה תהליך של חילופי שושלות מלוכה. לפי סברה זו נתפס השלטון בממלכה על ידי שושלת ארמנית מקומית (שלאחר מכן נודעה כשושלת האורונטידית ונחשבה לשושלת המלוכה הארמנית הראשונה), וזו סלקה את השושלת השלטת בעזרת מדי. גרסה זו הנתמכת במספר מקורות עתיקים:
ממקורות אלה עולה כי ארימנא, רוסא השלישי ורוסא הרביעי היו שמותיהם האוררטים של המלכים הראשונים בשושלת הארמנית האורונטידית, וכי ממלכת אוררטו המשיכה להתקיים עד תחילת המאה השישית לפנה"ס, ונקראה במקורות שונים בשמות אוררטו, ארמניה או אררט. בשנת 585 לפנה"ס הייתה אוררטו/ארמניה לחלק ממדי, אף שיכול שתהליך הסיפוח החל עד שלושה עשורים קודם לכן.
לאחר אוררטו
במאה השישית לפנה"ס, לאחר היעלמות אוררטו ככוח פוליטי, ירשו הארמנים את מקומה - במזרח שכן פלג ה-האי (Hay) אשר הקים את ממלכתו הייק (Hayq) או האיאסטן (Hayastan, השם השתמר כשמה של ארמניה בארמנית), ובמערב שכן הפלג הארמני (Armens), שהיוונים, והרומאים אחריהם, אימצו את שמו כשמה של ארמניה. הארמנים ספגו חלק מההתרבות האוררטית, ולשפה ולמיתולוגיה האוררטים נודעה השפעה על שפתם ותרבותם (ובמידה פחותה מזו - גם על אלה הגאורגיות); אולם הלכה למעשה זכרה של אוררטו נשתכח משך כ-2500 שנה. רק בתחילת המאה ה-19 החלו חוקרים לקשר בין אתרים ארכאולוגיים ברחבי רמת ארמניה לבין ממלכת אוררטו שנזכרה בכתבים האשורים ובמקורות עתיקים אחרים. על בסיס סברת חילופי שושלות המלוכה הנ"ל, טוענים הארמנים המודרניים כי הם צאצאי האוררטים.
כלכלה וחברה
בניית מרכזי השלטון המבוצרים נעשתה בעיקר במאה השמינית והשביעית לפנה"ס, ואלה כללו מקדשים לאל חאלדי בעלי מתאר אחיד (ראו להלן). פעולות התפשטות ובנייה רבות מיוחסות למלך ארגישטי הראשון אשר חקק על קירות קברו בעיר טושפה את מסכת חייו ופועלו למען אוררטו. כתובת זו שהיא הכתובת האוררטית המקיפה ביותר שנמצאה עד כה, מעידה כי המלך הגיע מערבה לעבר הים הגדול (כנראה הים התיכון), והשתלט על דרכי המסחר שהיו בשליטת האשורים.
למרות המלחמות המתמשכות עם אשור הייתה לתרבות האשורית השפעה רבה על האוררטים אשר אימצו את כתב היתדות האכדי. מאידך הוכנס חיל הפרשים לשורות צבא אשור עקב השפעה אוררטית שחיל זה עמד במרכז כוחה הצבאי, והאשורים אף אימצו סגנונות בנייה ועיצוב אוררטים.
שפה
שפתם של האוררטים, האוררטית, שייכת יחד עם השפה החורית (הוריאנית), למשפחת השפות החורו-אוררטית. מעט מאוד ידוע על המשפחה שכללה שתי שפות בלבד, שתיהן מתות, אך ברור שאלה אינן קשורות לשפות שמיות או לשפות הינדו-אירופיות. בדומה לחורית, כללה אוררטית יחסת ארגאטיב (ראו לדוגמה גאורגית או בסקית) והתאפיינה במבנה אגלוטיננטי. שני יסודות דקדוקיים אלה הביאו לתאוריה הקושרת בין משפחת השפות החורו-אורארטית לשפות צפון מזרח קווקזיות או לשפות דרום קווקזיות (כרתווליות) כמו גאורגית, אך ניתן להסביר את הדמיון גם בהשפעה שנבעה מיחסי השכנות בין דוברי השפות ותו לא. באוררטית אופיינו מילים שאולות משפות אחרות ומספר המילים השאולות הגדול ביותר הוא מארמנית - שבעים שורשים.
כתובות רבות בכתב יתדות אכדי התגלו באזורים שנשלטו על ידי האוררטים, רובן כתובות באוררטית (כ-500 כתובות סה"כ המכילות מילים מ-350 עד 400 שורשים), ומיעוטן באכדית. אף שלאוררטים היה כתב לוגוגרמות משלהם, השימוש בו הוגבל למטרות דתיות ולחישובים. מאחר שכתב הלוגוגרמות האוררטי לא פוענח באופן מלא, חלוקות הדעות באשר לזהות השפה בה נכתב. בשנות התשעים של המאה ה-20 העלה ארטאק מובסיסיאן הארמני סברה לפיה כתב הלוגוגרמות האוררטי נכתב בארמנית עתיקה.
קיימות שתי סברות באשר למעמדה של הלשון האוררטית באוררטו:
דת
האל האוררטי הבכיר היה חאלדי, והאוררטים האמינו כי הוא אביהם ופטרונם הלאומי. במאה התשיעית לפני הספירה, כשהמלך האוררטי אישפואיני כבש את העיר מוסאסיר, מערבית לימת אורמיה, הוא אימץ את דמותו של חאלדי שהיה אל מקומי באזור, והעניק לו מעמד לאומי (בדומה לזה של האל אשור בממלכת אשור). מקדשו החשוב ביותר של חאלדי הוקם במוסאסיר, בת ליוויתו הייתה באגבארטו והוא תואר בדמות גבר רכוב על אריה. המלך שימש גם ככהן הגדול של האל חאלדי. לעיתים נכלל מקדש האל בארמון המלכותי, ולעיתים שכן במבנה נפרד, אך הוא נבנה לפי מיתאר קבוע.
האוררטים קידשו את העץ, וממצאים רבים נושאים את דמותו של העץ הקדוש לצידם של דמויות אלוהיות ומלאכים השומרים עליו (לעיתים נכללו בהם גם דמויות מלכים). העץ הופיע גם על חותמות, גביעים, קסדות וחגורות, וכמובן על אבנים, ועל קירות ועמודים במבנים ציבוריים ואחרים.
ממצאים ואתרים אוררטים
ממצאים אוררטים מוצגים בין היתר במוזיאון לתרבויות אנטוליה באנקרה, במוזיאון ואן ובמוזיאון לארכאולוגיה ואתנוגרפיה באלזי - כולם בטורקיה; וכן במוזיאון הלאומי להיסטוריה ארמנית בירוואן, ובמוזיאון מצאמור מערבית לה.
בין האתרים האוררטים החשובים שנחשפו:
מזדק
מזדק (פרסית: مزدک, פרסית אמצעית: 𐭬𐭦𐭣𐭪, מכונה גם מזדק הצעיר) היה כהן דת זורואסטרי, רפורמטור, נביא ואקטיביסט שצבר השפעה במהלך שלטון הקיסר הסאסאני קבאד הראשון. הוא טען להיות נביא של אהורה מזדה (האל בדת הזוראסטרית) וכונן בעלות משותפת על רכוש, כמו כן גם מערכת רווחה. פעמים רבות מתייחסים אליו כאל סוציאליסט מוקדם.
מזדקיות
מזדק היה הנציג הבכיר של תורה פילוסופית ודתית הנקראת מזדקיות, אשר הוצגה על ידו כגרסה "טהורה" של זורואסטריות, למרות שהתורה שלו הושפעה גם ממניכאיזם. זוראסטריות הייתה הדת הגדולה ביותר של פרס הסאסאנית, ומזדק עצמו היה כהן דת זוראסטרי, אבל רוב אנשי הדת החשיבו את תורתו ככפירה. ככלל, המידע בנושא מאוד מצומצם, אבל ניתן להסיק פרטים מסוימים על ידי מבט על ממשיכת המזדקיות, הח'רמיה.
מקורות
בשלבים מאוחרים יותר המתנגדים השמרנים האשימו את חסידיו של מזדק בכפירה, ובמנהגים של "שיתוף נשים", האשמות שחוקרים לא מצאו כל הוכחות לקיומן. חסידיו של מזדק נחשבים בתור הסוציאליסטים הראשונים בהיסטוריה האנושית בשל הדגש ששמו על רכוש משותף ועבודה משותפת, על מנת שכולם ירוויחו.
עקרונות תאולוגיים
כמו הזורואסטריות והמניכאיזם, המזדקיות הייתה בעלת השקפת עולם דואליסטית. דוקטרינה זו לימד כי ליקום יש שני יסודות: היסוד הטוב - האור, והיסוד הרע - החושך. שני היסודות האלו עורבבו בשל תאונה בעולם של מעלה. האור מאופיין בידע ורגשות, ופעולות הנעשות מתוך רצון חופשי, בניגוד לחושך, שהוא אדיש, עיוור ופועל באופן אקראי. תפקיד האדם בעולם היה "להוציא לחופשי" את החלקים ה"טובים" שבו, באמצעות מעשים טובים ונועם הליכות. יש לציין כי בניגוד למניכאיזם, שרואה את התאונה שהביאה לערבוב הטוב והרע באור שלילי, השקפתה של המזדקיות בנושא היא נייטרלית יותר, ואפילו אופטימית.
אתיקה וחברה
שני מאפיינים בולטים של המזדקיות היו הפחתת החשיבות של הטקסים הדתיים - האדם הדתי האמיתי הוא זה שמבין ופועל על פי עקרונות היקום באופן נכון, ובנוסף, ביקורת חריפה של הממסד הדתי, שלדעתו של מזדק דיכא את האוכלוסייה הפרסית וגרם לעוני רב.
מזדק שם דגש על נועם הליכות, שעירב, בין היתר, חיים מוסריים, צמחונות (הוא האמין שבשר מכיל חומרים המגיעים מהחושך לבדו), התנהגות אדיבה וחברית כלפי כל אדם, ורדיפת שלום.
במובנים רבים, המזדקיות יכולה להתפרש כקריאה למהפכה חברתית, וכונתה, בין היתר, כ"קומוניזם מוקדם". הוא וחסידיו היו גם תומכים של "אהבה חופשית".
על פי מזדק, אלוהים העניק לעולם את המשאבים והשפע כדי שכל בני האדם יחלקו אותם באופן שווה, אבל החזקים כפו עצמם על החלשים, רצו לשלוט עליהם, ויצרו את אי השוויון הגדול. מצב זה בתורו חיזק את "חמשת השדים" שהסיטו את בני האדם מדרכי הצדיקות - חמשת השדים האלה היו קנאה, זעם, נקמה, דחק ותאוות בצע. כדי לגבור על העוולות האלו, הצדק היה צריך לקום מחדש, ולכן כל אחד צריך לחלוק את עודפי הרכוש שלו עם חבריו. כנראה שמזדק תכנן להשיג זאת באמצעות מתן בעלות משותפת על כל הרכוש או באמצעות חלוקה מחדש של המשאבים, אם כי לא ברור כיצד התכוון להפוך את העקרונות האלו למנגנון מסודר. המקורות ההיסטוריים מהם למדו החוקרים, שהיו עוינים למזדקיות (כי נכתבו בידי הממסד הסאסאני), עסקו בעיקר בהאשמות (לא מבוססות היסטורית) כלפי המזדקים ב"שיתוף" של נשים, שגרמה להפקרות מינית ולערבוב של הורים שונים ומשפחות שונות. כיוון שההאשמות האלו היו נפוצות כלפי קבוצות שנחשבו "כופרות", אמינות ההאשמות מוטלת בספק גדול על ידי החוקרים. סביר להניח שמזדק גינה את הפוליגמיה שנפוצה בקרב הגברים העשירים, שבין היתר גרמה לכך שהגברים העניים נשארו פעמים רבות ללא אפשרות להינשא - כי נשים רבות כל כך כבר נישאו לעשירים.
מאמינים
המזדקיות משכה אליה מאמינים רבים, עד כדי כך שאפילו המלך קבאד הראשון הפך למזדקי. המזדקיות צברה השפעה נוספת בכך שהממלכה אל-חירה (ממלכה ערבית באזור כופה שהייתה ווסאלית של האימפריה הסאסאנית) אימצה את האמונה, תוך כדי הדחתו של המלך הקודם.
בזכות הגיבוי מצד הקיסר, מזדק היה מסוגל להוציא לפועל את הרפורמה החברתית שלו, שכללה פציפיזם, התנגדות לממסד הדתי ותוכניות סיוע לעניים. מזדק הסב מאגרי מזון ומשאבים ממשלתיים לצורך עזרה לעניים. הוא גם סגר את כל מקדשי האש הזורואסטריים, חוץ משלושת הגדולים ביותר.
המזדקיות במסורת היהודית
החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים" (כרך ג'), טוען שקיים בתלמוד הבבלי אזכור למזדקיות; במסכת תענית (דף כב עמוד ב) מסופר על סוהר שמסתיר את היותו יהודי, מרגל בקרב הגויים ומגדיר עצמו כ"זנדוקנא". הפרשנות המקובלת למילה היא סוהר או ממונה על בית הסוהר, אך הלוי מפרש את המילה כמזדקי – האיש התחזה לאחד מבני הכת כדי שיוכל לגלות את תוכניותיה העתידיות. זו הסיבה, לדבריו, שהאיש היה מנהל בית הסוהר; המזדקים העניקו לו את התפקיד כי ראו בו חבר בכת שלהם
מורשת
מעט מזדקים שרדו והתיישבו באזורים מרוחקים. נאמר שקהילות קטנות של מזדקים שרדו אפילו מאות שנים אחרי כיבוש האימפריה הסאסאנית בידי המוסלמים. הרעיונות שלהם כנראה שולבו לתוך זרמים קיצוניים באסלאם השיעי, השפיעו עליהם, מה שמאוחר יותר יצר תנועות מהפכניות-דתיות נוספות באזור, כמו תנועת הח'רמיה, שאימצה את החוקים והמוסדות שמזדק הקים. במאה ה-9, תנועת הח'רמיה מרדה בח'ליפות העבאסית, ובמשך 20 שנה שלטה באזורים נרחבים. תנועות דתיות נוספות שעירבו בין אסלאם שיעי וזורואסטריות, כמו הבאטיניה והקאראמיטה, המשיכו את דרכה השוויונית של המזדקיות.
החוקר הטורקי עבדולבאקי גולפינארי רואה אפילו את הקיזילבאש של המאה ה-16 – תנועה שיעית רדיקלית אשר סייעה להפוך את דת המדינה של איראן לאסלאם שיעי תריסרי – בתור "צאצא רוחני של הח'רמיה", ומכאן, גם של המזדקיות. הכינוי "מזדקי" הפך בקרב מלומדים ערביים ופרסים טרום-מודרניים לכינוי לעג סטנדרטי כלפי כל תנועה שוויונית קיצונית בהיסטוריה האיראנית. בזמן שההיסטוריוגרפיה המוסלמית הימי-ביניימית התמקדה בעיקר בנדבך ה"סוציאליסטי" של המזדקיות, המסורת הזורואסטרית, מצד שני, מציינת את מזדק מעל הכל ככופר מסוכן ואויב ל"זורואסטריות האמיתית", בדומה ליחס שלה אל מוחמד ואל מאני.
עיר תת-קרקעית
ערים תת-קרקעיות זוכות לחשיבות מיוחדת בערים המאופיינות באקלים קר, בכך שהן מאפשרות את המשך פעילות מרכזי הערים במשך השנה כולה, ללא קשר למזג האוויר השורר בחוץ.
הערים התת-קרקעיות פועלות בעקרון הדומה למעברי-העל (skyway) המחברים בין בניינים מעל-פני השטח ובדומה למעברים מקורים במפלס הרחוב, אך הן רחבות ומסועפות יותר.
ערים תת-קרקעיות הוקמו גם לאורך ההיסטוריה, לצורך מטרות שונות. בקפדוקיה שבטורקיה הוקמו ערים תת-קרקעיות רבות, ושתיים מהן, דרינקויו וקאימאקלה, זכו לפרסום מיוחד. שתי הערים שוכנות במרחק 9 קילומטרים זו מזו ומחוברות במחילה. הראשונה כוללת 8 קומות מתחת לאדמה, ושימשה למסתור כבר בתקופה החתית ובמאה ה-19 הסתתר בה צבאו של מוחמד עלי. הערים כוללות חדרי מגורים רבים, כיתות לימוד ושירותים שונים, כגון יקב. עד היום לא ברור כיצד הוארו הערים וכיצד פעלה מערכת האוורור.
דוגמה נוספת לעיר תת-קרקעית הוקמה בסמוך לעיר בון בגרמניה. העיר, שבנייתה הסתיימה ב-1972, בתקופת המלחמה הקרה, נבנתה במטרה לספק מקלט לכ-3,000 מבכירי הממשל במקרה של מתקפה גרעינית. העיר מחולקת למספר מתחמים - אזור מגורים, מרכז לטיפולים רפואיים ועוד, ואף כוללת אולפן טלוויזיה ומספרה.
דוגמאות לערים תת-קרקעיות ברחבי העולם
באוסטרליה:
בקנדה:
בפינלנד:
ביפן:
בארצות הברית:
יחסי הודו–קיריבטי
יחסי הודו–קיריבטי הם יחסי החוץ בין הודו וקיריבטי, אשר כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1985. הודו וקיריבטי הן שתיהן רפובליקות בחבר העמים הבריטי.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין הודו לקיריבטי כוננו ב-6 באוגוסט 1985. הנציבות העליונה של הודו בוולינגטון, ניו זילנד הוסמכה במקביל לקיריבטי מספטמבר 1992 עד אוקטובר 2011, אז הועברה לנציבות העליונה של הודו בסובה, פיג'י.
קיריבטי תמכה במועמדות של הודו בארגונים בינלאומיים שונים, והייתה אחת מ-34 מדינות שהיו שותפות להחלטת G-4 על הרפורמה של האו"ם ב-2005. שר האוצר והפיתוח הכלכלי נייתן טיווה וסגן מזכיר משרד החוץ וההגירה, טריאטה מוווניקיקי, ביקרו בניו דלהי בפברואר 2011 כדי להשתתף בפגישת השרים בנושא "רתימת התרומה החיובית של שיתוף פעולה דרום-דרום לפיתוח המדינות הפחות מפותחות".
נשיא קיריבטי אנוטה טונג (Anote Tong) השתתף בפסגה ה-12 של דלהי לפיתוח בר קיימא (DSDS) שהתקיימה בניו דלהי ב-1–3 בפברואר 2012. הוא ביקר בהודו שוב ב-31 בינואר - 2 בפברואר 2013 כדי להשתתף בפסגת ה-DSDS ה-13. סגנית הנשיא טיימה אונוריו ביקרה בניו דלהי ב-23–25 באוקטובר 2013 כדי להשתתף במפגש השני הבכיר (HLM) בנושא שיתוף פעולה דרום-דרום למען זכויות הילד באסיה ובאוקיינוס השקט. היועץ של ממשלת קיריבטי לענייני אסיה טיקואה לוטה הוביל משלחת מקיריבטי להשתתף בפסגה השנייה של הפורום לשיתוף פעולה בין הודו לאיי הפסיפיק (FIPIC) שהתקיימה בג'איפור ב-21 באוגוסט 2015.