cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארמיית הדגל האדום הראשונה
היסטוריה
הארמייה הוקמה ביולי 1938 במזרח הרחוק הרוסי כהגנה מפני פלישה אפשרית של האימפריה היפנית. השם הראשוני של הארמייה היה "ארמיית החוף" והיא לחמה במסגרת סכסוך גבולות שפרץ אותה תקופה בין ברית המועצות לאימפריה היפנית. הארמייה לחמה בקרב אגם חסן וקרב חלקין גול, וכשנתיים לאחר הקמתה ב-1940 הוענק לה השם "ארמיית הדגל האדום הראשונה".
הארמייה הוצבה במזרח הרחוק ופורקה ב-1959.
ספוריה
ספוּרִיֶה (ערבית: صفورية) הייתה עיירה ערבית בגליל התחתון, בגבול רכס הרי נצרת וגבעות אלונים, כ-6 קילומטרים צפונית לנצרת, בגובה 260 מטרים מעל פני הים. העיירה הייתה שייכת לנפת נצרת שבמחוז הגליל. על פי סקר הכפרים שנעשה בשנת 1945 השתרעה על פני 41,748 דונם טורקי ואוכלוסייתה מנתה 4,330 תושבים. במלחמת העצמאות, במהלך מבצע דקל, ב-16 ביולי 1948, נכבשה העיירה והתרוקנה מתושביה.
היסטוריה
השם ספוריה ניתן למקום לאחר כיבושו בשנת 1263 בידי הממלוכים בראשות הסולטאן ביברס. השם התבסס על שמה של העיר היהודית הקדומה ציפורי שהייתה שם בעבר. בשנת 1516, בעקבות קרב מרג' דאבק, עברה ארץ ישראל, ובכלל זה ספוריה, לשליטת האימפריה העות'מאנית. בסוף המאה ה-16 התגוררו ביישוב 366 משפחות ו-34 יחידים, כולם מוסלמים. באותה עת הייתה ספוריה גדולה מנצרת הסמוכה.
במאה ה-18 הפך שליט הגליל דאהר אל עומר את מצודת ציפורי החרבה לבית ספר לילדי העיירה. בתחילת המאה ה-19 כתב הסופר הבריטי ג'יימס סילק בקינגהאם שכל תושבי הכפר היו מוסלמים. באותה תקופה התגוררו ביישוב כ-2,500 תושבים.
במרד הערבי הגדול בשנת 1936 הקים הצבא הבריטי עמדה באזור. באותה תקופה היה ספוריה הכפר הערבי הגדול ביותר בגליל הן מבחינת מספר תושביו והן מבחינת שטחו, והיה אחד מארבע המועצות המקומיות בגליל.
בינואר 1949 הוקם המושב ציפורי בקרבת המקום בו שכנו בתי העיירה ספוריה. בפברואר 1949 חולקו אדמות ספוריה: 1,500 דונם לקיבוץ שדה נחום ו-1,000 דונם לקבוצת חפציבה. מאוחר יותר הוקצו 3,795 דונם לקיבוץ הסוללים (עלה לקרקע ביולי 1949). באזור בו שכן היישוב נמצא האתר הארכאולוגי ציפורי.
הערות שוליים
Tzippori
קרילאים
קריל (שם מדעי: Euphausiacea) הם סדרה של סרטנים עילאיים חסרי חוליות קטנים המרכיבים חלק גדול מהזואופלנקטון. המילה "קריל" מקורה במילה הנורווגית krill שפירושה "דגיג צעיר".
הקריל נפוץ בכל האוקיינוסים על כדור הארץ. הקריל, כמו שאר מיני הזואופלנקטון, נמצא קרוב לתחתית מארגי מזון רבים: הוא ניזון מפיטופלנקטון ובמידה פחותה ממיני זואופלנקטון אחרים, ומשמש כמזון עבור מיני בעלי חיים גדולים רבים, בהם: לווייתני מזיפות, מנטה, כריש לווייתני, טורפים ימיים ומספר מינים של עופות ימיים.
אחד ממיני הקריל, הקריל האנטארקטי (Euphausia superba), מהווה ביומסה של מאות מיליוני טונות (כ-500), ובכך מהווה כ-0.66% מהביומסה הכוללת של כדור הארץ (יותר מהביומסה הכוללת של בני האדם). כמחצית מהביומסה הזו נאכלת בידי לווייתנאים, כלבי ים, פינגווינים, דגים ודיונונים מדי שנה, אך אוכלוסיית הקריל משקמת את עצמה בזכות צמיחה והתרבות. רוב מיני הקריל נודדים בסיוע זרמים ימיים במהלך כל יום (בעיקר מפני המים למים עמוקים יותר) ובכך יוצרים מאגר מזון משמעותי לטורפים קרוב לפני המים במהלך הלילה ובמים עמוקים יותר במהלך שעות היום.
דיג מסחרי של הקריל מתבצע באוקיינוס הדרומי ובשטחים הימיים הסובבים את יפן. התפוקה השנתית העולמית של דיג זה עומדת על בין 150,000 ל-200,000 טונות. רוב תוצרת הדיג משמשת לחקלאות ימית וכמזון לדגים באקווריום, וכן כפתיונות בדיג חובבים ובתעשיית הרוקחות. ביפן וברוסיה הקריל משמש גם כמקור מזון לאדם.
סדרת הקריל, Euphausiacea, מכילה שתי משפחות: המשפחה האחת היא Bentheuphausiidae והיא מכילה מין אחד בלבד, Bentheuphausia amblyops - מין החי במים עמוקים, מתחת ל-1,000 מטרים. מין זה הוא הקריל הפרמיטיבי ביותר שעדיין חי כיום. המשפחה השנייה היא Euphausiidae, והיא מכילה כ-85 מינים המשתייכים לסוגים שונים. הסוג הגדול ביותר, Euphausia, מכיל 35 מינים.
ATS 2500 GT
ATS 2500 GT היא מכונית ספורט בתצורת קופה מתוצרת יצרנית רכבי הספורט האיטלקית Automobili Turismo e Sport  (A-T-S) אשר יוצרה בין השנים 1963–1965 בבולוניה, איטליה. "ATS 2500 GT" מוגדרת כמכונית על. החברה הוקמה על ידי פורשי פרארי קארלו קיטי וג'וטו ביזריני, אך לא זכתה להצלחה מסחרית ונסגרה תוך מספר שנים.
בשנת 2019 הסתיים תכנון של דגם מחודש "ATS GT" על בסיס מכונית מקלארן MP4-12C.
ליצרן היה דגם נוסף של מכונית "ATS" שהשתתפה במרוצי פורמולה 1 עונת 1963.
שכונה (סדרת טלוויזיה)
שכונה היא סדרת נעורים ישראלית שיצר גיורא חמיצר, ששודרה החל מ-2 בנובמבר 2014 ועד לסיומה ב-28 ביוני 2018, במשך 3 עונות ו-148 פרקי עלילה ואף פרק בונוס והופעה בערוץ ניקלודיאון בחברת HOT בערוץ ניקלודיאון. עונתה השלישית שודרה בערוץ טין-ניק. עלילתה עוסקת בשכונת עוני קטנה הממוקמת בלב היישוב העשיר ״נרקיס״, ובהבדלים ובבעיות בין העניים (המכונים "שכונקים") לבין העשירים. צילומי הסדרה נערכו ברובם בקיבוץ גבעת ברנר, במתחם בית ההבראה לשעבר "בית ישע", וכן בכפר שמריהו. העונה השלישית צולמה בחלקה באילת.
הסדרה זכתה להערצה ואהדה רבה, לאחר ההצלחה המסחרית של הסדרה יצאו שני ספרים ומופעים גדולים המבוססים עליה. הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה, שהפקתה החלה עוד בעת שידור העונה השנייה, נודע שאסף הרץ (איתן) לא ישתתף בעונה זו. בנוסף יצטרפו לסדרה ספיר דרמון, דר זוזובסקי, תמיר גינזבורג, עדי גילת, יעל פולמן, מיכאל מושונוב, גל פופולר ועוד. צילומי העונה השלישית התקיימו בחודשים אוגוסט - נובמבר 2017. מחצית מהצילומים נערכו באילת. בכך הפכה "שכונה" לסדרת הנוער הראשונה שצולמה באילת. באוגוסט 2022 פורסם כי הסדרה נמכרה להודו שתפיק גרסת לייב אקשן.
עונה 1
אחת המשפחות המתגוררות דורות רבים ב'שכונה' היא משפחת בן דוד. האב משה בן דוד, בכינויו בנדה, הוא אלמן המגדל 5 ילדים (ויקי, רחלי, אודי, יובל ורינת). בנדה פותח וסוגר עסקים כושלים ומתגלגל לחובות שמאיימים להביא אותו עד מאסר. ילדיו הבוגרים - ויקי, רחלי ואודי עוזרים לגדל את התאומים הפעוטים - יובל ורינת, ומנסים להשאיר את אביהם מחוץ לכותלי הכלא באמצעות תחבולות שונות. הילדים מעמידים פנים שאביהם מת ומסתירים אותו מתושבי השכונה ומרשויות החוק, זאת בעזרת חבריהם לילוש, מיטל, לירון ומצליח. בהמשך הסדרה, עוד תושבים נוספים מגלים שבנדה האהוב והמנוח חי במקלחת של משפחתו ומתחבא שם.
בנוסף לקשיים הקיומיים, לתושבי השכונה צרות נוספות מצד השכנים העשירים, תושבי נרקיס ובראשם ראש המועצה סוזי שיינפלד, שישמחו להיפטר משכונת העוני המכערת את הנוף. באותו הזמן, אל משפחת שיינפלד מגיע אורח חדש, איתן, שחקן גולף מחוץ לישראל. אגם, הבת של סוזי, מאוהבת בו, אולם איתן מתאהב דווקא בויקי, השכונקית. לאחר שבנדה מגלה שסוזי סוחטת את ויקי כדי שלא תהיה עם איתן, הוא מסגיר את עצמו לכלא כדי שויקי תוכל להיות עם איתן. הילדים מתחילים לנסות לגייס כסף לצורך שחרור בנדה.
רחלי מגלה, במנותק מהחבורה, על אוצר מיסטי עתיק. האוצר הוא מטה אהרן, אוצר שטמן פריצי מייסד השכונה אחריו רודפת הבריגדה, ארגון של פושעים שאותו מנהיג הקוברה. החבורה מנסה למצוא את הדרך למטה, בלי לדעת שאיתן עוזר להם בכוונה כדי להסגיר את האוצר לטדי. בו זמנית אודי ואגם מתאהבים, ומגלים על כך שטדי עומד בראשות הבריגדה. כשהמטה נמצא, הילדים מביאים אותו לטדי בתמורה לכך שישחרר את אביהם מהכלא. לאחר מכן מתכוון טדי להסגיר אותו לבוס שלו, ה"קוברה", אולם אז מתגלה שאיתן עובד עם המוסד לצורך נקמה על כך שהקוברה ירה באביו. לבסוף הם מצליחים להתגבר על טדי, ואילו ויקי הורגת את הקוברה בירייה.
בסוף העונה, החבורה נותנת לסוכנות את המטה וחוגגת את החזרה לשגרה במשחק כדורגל, כשטדי נעצר. ויקי נפרדת מאיתן בטענה ששיקר לה. רחלי ולירון הופכים לזוג. העונה מסתיימת כשמישהו פורץ למשאית של הסוכנות וגונב את המטה.
עונה 2
סוזי מנצלת את מעמדה כדי לפגוע בתושבי השכונה, להפריד בין אודי לאגם ולמצוא לבנדה חוב חדש כדי להכניסו לכלא לפני שהמשפחה מבריחה אותו לאילת. לאחר מכן מתברר שמטה אהרון שנמצא בסוכנות מזויף, כיוון שאיתן הסתיר את המטה המקורי במקום אחר. המלחמה על המטה עולה שלב: נמרוד רודף אחרי המטה בהבנה שהבאת המטה לסוכנות תביא חנינה לאביו. רחלי רודפת אחרי המטה כיוון שהיכולת שלו לאפשר ניצחונות תאפשר לה לגייס מספיק כסף כדי לפדות את החוב של אביה. בנוסף, בתו של הקוברה, נינה, רוצה לנקום את מות אביה ולקחת את המטה.
במהלך המלחמה על המטה, שבו נינה עוברת לשכונה במסווה של דיירת רגילה, והמטה נמצא אצל השיינפלדים, נינה מרעילה את רחלי, אך חבריה מגיעים בזמן עם המטה שהשיגו מאגם שיינפלד בתנאי שהם יחזירו לה אותו לשחרר את אביה, לאחר שרחלי שותה מהנסיוב, נינה כבר עם המטה, היא מנסה להרוג את החבורה אך לבסוף ויקי יורה בנינה. לירון נותן לאגם את המטה, ואגם נותנת אותו לנמרוד. נמרוד ורחלי נלחמים על המטה שמושמד לכאורה. רחלי ונמרוד מגלים שהסימן שהמטה השאיר על ידם כשרבו עליו, מאפשר להם לנסוע בזמן, והם חוזרים בזמן כדי לראות את הקמת השכונה ואת פריצי, מייסדה. טדי מזהה היכן המטה נמצא, באותה המערה בשכונה בה היה בעונה הראשונה. הוא משתחרר מהכלא למען הסוכנות, מפנה את השכונה מתושביה ולוקח את המטה. רחלי מצליחה לגנוב ממנו את המטה ולברוח עם לירון, שנורה במהלך המרדף.
רחלי חוזרת בזמן לתחילת העונה ומונעת מטדי לגנוב את המטה. כשהיא חוזרת להווה מתגלה ששינתה אותו: כעת משפחת בן דוד היא העשירה. אולם רחלי מגלה שגם בהיסטוריה הזאת לירון מת. כשהיא לא מסוגלת לשאת זאת, רחלי חוזרת בזמן כדי לפגוש את פריצי.
בסוף העונה, מתגלה שרחלי מיועדת להשמיד את המטה ולשים קץ לכל המצב הקיים, אבל, ברגע שיושמד המטה, היא תושמד ביחד איתו והכל יחזור לקדמותו. רחלי מגיעה לכור המצרף שם אמורה היא להשמיד את המטה. איתן, שהיה המיועד לפניה להשמדת המטה אך נכשל, מגיע ועושה זאת במקומה. ההיסטוריה משתנה ובתמורה לכך איתן מת. השכונה חוזרת אל תחילת העונה, אל החתונה של בנדה ואילנה, כולם שמחים ומאושרים, ורק רחלי היחידה שזוכרת מה קרה. היא משלמת את חובותיהם למועצה, נותנת לאגם את הטופס הזוכה בהגרלת הלוטו כדי לסדר את הדברים, והם חוזרים להיות המשפחה המאושרת שהיו.
עונה 3
העלילה בעונה 3 מתחילה בחתונה של אילנה ובנדה, הנקודה בה התחילה והסתיימה עונה 2. רחלי מספרת לויקי על מעללי עונה 2 ותושבי השכונה מגלים שהפסל של פריצי נעלם ושהם חייבים תשלומי ארנונה רבים.
השיינפלדים זכו בכסף שנית אך הפעם מדובר בטופס של אגם ולכן היא היחידה שקובעת כיצד הם ישקיעו את כספם. היא מנסה להרגיל את משפחתה לרמת חיים צנועה יותר. תושבי השכונה מגלים כי השטח כבר לא בבעלותם אלא בבעלות המועצה, ושהם צריכים לפנות את השכונה תוך חודש. צ'יטה מימון (מאמן הכדורגל) עובר לאילת כי נרקיס לא יכולה לשלם לו ורחלי מחליטה שהפתרון, כמו בעונה הקודמת, לגרום לצ'יטה לראות את לירון ולקדם אותו לטוטנהאם, ולשם כך החבורה נוסעת לאילת. במקביל ויקי נכשלת במבחן לקורס קצינים ולכן נשלחת למשטרה צבאית, היא מסופחת למפקד בשם עמרי ששולח אותה ליחידת דוגמנים כדי לאתר רס"ר שמקבל כסף על קמפיינים שהוא מסדר לחיילים שלו.
נמרוד וסוזי מצליחים להעביר את הכסף מהחשבון של אגם אליהם, ומפלילים את שלומי. צ'יטה מתרשם מלירון באילת ומחליט להעביר אותו לטוטנהאם. בעקבות העזיבה, לירון נפרד מהחבורה ונוסע ללונדון. כשרחלי רואה שלדורי, עובדת המלון, יש מטבע גרמני עתיק (זה שפריצי נתן לה בעונה הקודמת) ושהפסל נמצא במלון, היא שוברת אגרטל כדי שהחבורה תיאלץ לעבוד בשבילו ולהישאר קרוב לפסל, בהבנה ששאר אוצר הכוהנים נמצא מתחתיו. החבורה מתקבלת לעבוד במלון בזכות הבעלים, בן דינר, שהתאהב במיטל.
בן רוצה שהחבורה תישאר במלון ולהתחיל עם מיטל, ולכן מנסה רק לגרום לחבורה להתייאש ממציאת האוצר, ואילו רוי רוצה לסלק אותם בכל מחיר. מתברר שסבא של שניהם, סולומון, קיבל את היומן של פריצי עם מיקום אוצר הכהנים ומכר אותו, וכך הקים את המלון. מצליח מוצא את העט של הלמוט שמאפשר את פתיחת המנהרה ורוי רואה אותו וסוחט אותו לגרום לחבורה לברוח מהמלון. לאחר שהעניין מתברר לרחלי, רוי חוטף את מצליח ונועל אותו במערה.
לאחר שמתברר שויקי נכשלה במבחן - היא לא נשלחה ליחידת דוגמנות, ורשבסקי ניסה לשלוח אותה ליחידת בילוש מיוחדת, וכל היחידה הייתה תרגיל כדי לנסות לבדוק אם היא תצליח לעמוד במשימה. בינתיים, רחלי מצליחה לקחת מרוי את העט ולהיכנס למערה בה מצליח כלוא יחד עם דורי, והם מבינים שבני הדודים גנבו את האוצר. רוי שורף את המערה כשדורי, מצליח ורחלי בפנים. החבורה מצליחה להיחלץ, לא לפני שרחלי רואה שהאש במערה חושפת תמונה של מישהו, שלאחר מכן מתברר בתור סבא של בן ורוי - שגנב את האוצר וגם הכיר את פריצי.
ויקי עוזבת את היחידה ועוברת להיות שוטרת צבאית, גם היחידה הסודית של ויקי מחפשת את האוצר, ומבקשת ממנה לעזור להם בכך (הם לא יודעים שמשפחתה מחפשת את האוצר). החבורה עושה עסקה עם בן ורוי, הם ימחקו את התמונה של סבא שלהם בתמורה למספיק כסף מהאוצר לקניית השכונה, אולם רוי מאיים שהוא יפגע במשפחה שלהם ולכן הם נאלצים להחזיר את הכסף. החבורה חוזרת הביתה ודורי עוברת לשכונה, אגם ביימה חטיפה על מנת שסוזי תתן לה את חשבון הבנק בתור דמי כופר לשחרורה. דורי עוברת לאותה דירה, מבלי שהיא יודעת שאגם כבר מתגוררת בה. דורי מגלה אותה בטעות, ובעקבות זה לילוש מגלה על השקר שלה.
ויקי מקבלת מרחלי את התמונה של סבא של בן ורוי ומבינה שהוא קשור לחקירה של היחידה. דקלה מגלה על התמונה וחוקרת את רחלי כדי לאסוף מידע, מתגלה שרוי מנסה למכור את אבני החושן מאוצר הכהנים. דורי חושפת בפני אילנה את היותה לסבית ואת העובדה שהיא מאוהבת ברחלי, ולירון חוזר לשכונה באופן מפתיע. סוזי קונה את השכונה כדי להקים קניון. בינתיים, מתברר שהיומן של פריצי שמור בחדר סודי שנמצא במשרד של רוי ובן. דורי מגלה שסיבת השיבה של לירון לשכונה היא שהוא קיבל רגליים קרות בבחינות הכניסה ולא היה לו אומץ לספר על זה. סוזי מגלה שדרורה מתכננת לחוקק חוק על מנת להפוך את השכונה לאתר שימור, ומחליטה להתחרות נגדה על ראשות המועצה, לאחר שהיא גורמת להקדמת הבחירות. אגם מחליטה לעזור לאודי להתחיל עם מיטל ומתאהבת בו, החבורה מגלה על הסוד של לירון וכועסת עליו.
רחלי, שביקרה במערה סודית ליד הקבר של פריצי, קיבלה כווייה ושוב קיבלה את היכולת לנסוע בזמן. מיטל מחליטה להצטרף לרחלי בנסיעה בזמן, אולם נעלמת. רחלי מגיעה ל-1937, ומצליחה לשכנע את סולומון לשרוף את היומן כדי שלא ימכור אותו. השריפה גורמת לכך שבמהלך המרדף של ויקי ועמרי אחרי רוי, אבני החושן שרוי ניסה למכור נעלמות מול עינייהם. מיטל הגיעה לשנת 2023, ושם היא מגלה שהיא בת זוגו של בן כבר ארבע שנים, אחרי שרחלי מוצאת אותה ומחזירה אותה להווה, היא מנשקת את אודי על מנת לשנות את הגורל. מיטל מבינה שאודי מאוהב באגם ולבסוף אומרת לו לחזור אליה. הרכוש של רוי מעוקל ורחלי ולירון נפרדים.
אוצרות הכהנים הגיעו לרשות העתיקות באופן מסתורי בעקבות שינוי ההיסטוריה של רחלי, הרס"ר מוטי מפטר את ויקי מהיחידה. הוא נותן לעמרי, שהפך לחבר של ויקי, משימה סודית, לעקוב אחרי רחלי ולהביא אותה לחקירה בנוגע להיעלמות האוצרות. השכונקים מחליטים להריץ את אילנה לראשות מועצת נרקיס לאחר שגילו שדרורה לא יכולה להשתתף. דורי מספרת לרחלי על אהבתה אליה, אולם לפני שרחלי מספיקה להגיב היא מקבלת טלפון מעמרי שמבקש לפגוש אותה. לאחר מכן מתברר שעמרי האמיתי בא לספר לוויקי על המשימה שהטילו עליו ולהזהיר את רחלי. רחלי שנחטפה בפקודתו של רוי שכלא אותה במבנה שהייתה בו תצוגת האופנה. דורי דואגת לרחלי ומספרת לחבורה על היעלמותה. בן מצטרף לרוי ומחזיק במיטל כשבויה, אך למעשה הוא היה פעולת הסחה עבור ויקי ועמרי שבאו לשחרר את רחלי. לאחר שרוי נתפס הוא נאלץ להודות לחוקרים שהוא רק הגן על האוצרות ושהוא נתן לרשויות אותם. רוי משתחרר ותוקף את בן, מאבד שיווי משקל ונופל אל מותו. אגם ניסתה לגרום לסוזי לפרוש מהמרוץ לראשות מועצת נרקיס. לאחר שאילנה ניצחה בבחירות והפכה לראש המועצה. היא הצליחה ליישם את החוק של דרורה ולהפוך את השכונה לאתר מורשת, ואילו סוזי נלקחה למאסר בעקבות הפרשות שיוחסו לה. דורי ורחלי הפכו לזוג.
הסדרה מסתיימת במשחק כדורגל בשכונה, לאחר שמיטל הציעה לבן לצאת איתה.
הנרקיסים
משפחת שיינפלד
חברי, מכרי ועובדי משפחת שיינפלד
גופי שלטון
מועצת נרקיס ומקיף נרקיס
סוכנים במוסד
משטרה צבאית והצבא
פרקים מיוחדים
בפתיחת העונה הראשונה והשנייה הופיעו ב-VOD של HOT שני פרקים מיוחדים שמסכמים את העונות הקודמת (בעונה השנייה את העונה הראשונה ובעונה השלישית את העונה הראשונה והשנייה.) פרקים אלו עזרו לצופים לסכם את העונות הקודמות אחרי ההפסקה של בין העונות ובנוסף גם הנאה קטנה לצופים. בפרק המיוחד של עונה 3 הבמאי תום אבני הוסיף גם כמה חלקי מאחורי הקלעים של הצילומים וההכנות לעונה השלישית והצצה לעונה השלישית.
סיווג גילים
בעקבות מראות דם קשים ולטענת מועצת הכבלים והלווין שהתוכן המשודר אינו הולם לצפיית ילדים הוחלט להגדיר כמה מהפרקים האחרונים בעונה הראשונה לצפייה מגיל 14+ בלבד. למרות הגבלה זו, ניתן לראות שילדים רבים פסחו על התקן ולא אימצו את ההמלצה לפי אחוזי הצפייה. דבר זה חזר על עצמו שנית – לאחר שידורם של פרקים בהם התבצע שימוש בנשק חם/קר והימורים בלתי חוקיים הוחלט במועצה להפסיק את שידור הסדרה לזמן קצר. דבר זה הוביל להמון ביקורות שליליות על תוכן הסדרה. בעקבות לחץ מהקהל נקבעה פשרה בה נדרש לסווג את כל העונה השנייה לצפייה מגיל 14+ ולהעבירה לשעות הערב (20:30), העונה השלישית חזרה לסיווג הגילים 8+ ולשעה האולטימטיבית לשידור הסדרה – 15:40.
הצלחה מסחרית
המחצית הראשונה של העונה הראשונה רשמה יותר מ-3 מיליון הורדות ב-HOT VOD, ואפליקציית המובייל של הסדרה זכתה להצלחה רבה.
בינואר 2015 יצא אלבום מדבקות רשמי לסדרה, ושנתיים אחר כך בפברואר 2017 יצא אלבום מדבקות נוסף לסדרה.
בפברואר 2015 יצא ספר רשמי לסדרה הנקרא "השכונקים בעקבות היהלומים האבודים" המספר על השכונה עוד לפני תושביה ועל אבא של מיטל עשר שנים אחרי שהוא נכנס לכלא, והוא חוזר במטרה למצוא את אוצר היהלומים שהחביא בשכונה. בספטמבר 2016 יצא ספר שני לסדרה לקראת העונה השנייה שנקרא "השכונקים במירוץ לאוצר".
בשל העובדה שהיא כוללת תכנים הקשורים להימורים, אף על פי שמדובר בסדרה המיועדת לילדים ונוער, הורתה מועצת הכבלים והלוויין להפסיק את שידורי הסדרה ולהוריד פרקים מסוימים של הסדרה מה-VOD. בשל כך, הופסקו שידורי הסדרה באוקטובר 2016 למשך כחודש. לבסוף, בעקבות לחץ של הצופים, הושגה הסכמה בין מועצת הכבלים והלוויין להוט, לפיה הסדרה תעבור לשידורים בשעות הערב המאוחרות. מלבד זה, כך סוכם, פרקים שהוכנו כשהם מכילים תוכן הקשור להימורים ייערכו מחדש לפני שידורם, ובנוסף בתחילת כל פרק תופיע הודעת אזהרה על תוכני הסדרה, אולם המחצית השנייה של העונה השנייה חזרה לשיבוצה המקורי ומשודרת בשעות הצהריים.
מופעי שכונה
במרץ 2015 התקיימו 7 הופעות של "שכונה בהופעה" - מופע המבוסס על העונה הראשונה. במקביל להופעות, יצא לאור ספר שמבוסס על עלילת העונה הראשונה בשם "השכונקים בעקבות היהלומים האבודים".
במרץ 2017 כוכבי הסדרה הופיעו ב"שכונה בהופעה 2" שחל בחג פורים ברחבי הארץ (חיפה, תל אביב ובאר שבע). בסוף ההופעה, נרמז כי צפויה עונה שלישית.
זכיות בפרסים ועליית הסדרה בישראל ובפורטוגל
בדצמבר 2014 זכתה הסדרה בתואר "סדרת השנה הישראלית" במגזין " ראש אחד".
במאי 2015 זכה פתיח הסדרה במקום השלישי ב"מצעד השירים" של הערוץ הראשון וב-2 בנובמבר 2016, עלתה העונה הראשונה בפורטוגל בערוץ RTP2, בשם "O Bairro", ושודרה בעברית בליווי תרגום לפורטוגזית. ובינואר 2018 זכתה הסדרה במקום הראשון לסדרת הנוער של 2017 בטקס נבחרי פרוגי.
אהרן הרט
הרב אהרן אורי פײבוש הרט (נולד בשנת 1670 בברסלאו שבאימפריה הרומית הקדושה) היה הרב הראשי של בריטניה ורב בית הכנסת הגדול. נפטר ב-1756 בלונדון.
משולש קיונגה
משולש קיונגה (גרמנית: Kionga-Dreieck, פורטוגזית: Triângulo de Kionga) הוא שטח בצורת משולש קטן (כ-1,000 קמ"ר), בין מזרח אפריקה הגרמנית (כיום טנזניה) למוזמביק. שטח זה היה נושא לסכסוך טריטוריאלי בין האימפריה הקולוניאלית הגרמנית לפורטוגל בשנים 1894–1919. צלע אחת של המשולש היא חוף האוקיינוס ההודי, צלע שנייה היא נהר רובומה. הנקודה האסטרטגית החשובה במשולש היא עיר הנמל קיונגה.
פורטוגל ראתה בכינון מושבה גרמנית במקום כיבוש שטח השייך לה, כיוון שהוא מדרום לנהר רובומה. ב-1916 כבשו כוחות פורטוגל את המשולש מידי הגרמנים והחזיקו בו עד ה-25 בנובמבר 1917. בעקבות השתתפות פורטוגל במלחמת העולם הראשונה נגד גרמניה זכתה פורטוגל להשתתף בועידת השלום בפריז (1919) והכניסה לחוזה ורסאי סעיף לפיו הגבול בין מוזמביק למזרח אפריקה הגרמנית הוא נהר רובומה, וכך הכלילה את הטריטוריה בשטח המושבה שלה. הנהר נותר הגבול בין המדינות גם לאחר שזכו לעצמאות וכיום קיונגה היא חלק ממוזמביק.
בול קיונגה
ב-1916, כחלק מהתביעה הפורטוגלית על הטריטוריה, הוצא במפוטו, בירת מוזמביק, בול דואר עליו נרשם שם הטריטוריה והוא נכלל בקטלוגים כבול קיונגה.
כרומוזום 3
כרומוזום 3 הוא אחד מ-23 זוגות הכרומוזומים הקיימים באדם. כרומוזום 3 הוא כרומוזום אוטוזומלי המשתרע על פני כ-198 מיליון זוגות בסיסים, המהווים כ-6.5% מכלל הדנ"א בגנום האנושי.
גנים
להלן מספר הערכות לגבי מספר הגנים המצויים בכרומוזום 3 ההומני. מאחר שחוקרים שונים משתמשים בשיטות שונות על מנת לבצע אנוטציית גנום, תחזיותיהם באשר למספר הגנים המצויים בכל כרומוזום הן שונות. ביחס לפרויקטים אחרים של מספור גנים, CCDS נוקטת בגישה השמרנית ביותר, ולכן תחזיתה מייצגת את הגבול התחתון של מספר הגנים בכל כרומוזום.
מחלות הקשורות לכרומוזום 3
להלן רשימה חלקית של מחלות הקשורות לפגמים בגנים המצויים בכרומוזום 3:
עמנואל דודאי
עמנואל דודאי 15 במאי 1939 - 9 בפברואר 2023 היה עיתונאי, שדרן רדיו ואיש טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
דודאי נולד בתל אביב למד בתיכון עירוני ה'. את הקריירה הרדיופונית החל כמשתתף בתוכנית בשם "חץ וקשת" ששודרה בשנות ה-50 בגלי צה"ל. מפקד גלי צה"ל, רב-סרן בנו צור, גייסו ליחידה כחייל סדיר. תחנת גלי צה"ל שידרה בתקופה האמורה מבנין בית ספר ברמת גן. דודאי עבר עם תחנת השידור לבניינה ביפו ושם ביצע שירותו, במסגרתו ערך תוכניות ותסכיתים.
לאחר שחרורו עבד כעורך בסוכנות הידיעות "יונייטד פרס", כקצין העיתונות של חברת אלעל וכעורך הכלכלי של העיתון "היום" עד לסגירתו. בשנת 1965 הואשם לראשונה בזיוף ונקנס, ושנה אחר כך נידון לשלושה חודשי מאסר על תנאי, על תשלום בציקים ללא כיסוי.
בשנת 1968 הפיק תקליטים תעודיים היסטוריים, בהם הקלטות של נאומי מנהיגים, עבור חברת הד ארצי.
בשנת 1970 הצטרף למחלקת החדשות של הטלוויזיה הישראלית, ופוטר בסוף שנת 1972, לאחר שהואשם בקבלת שוחד מאיש יחסי ציבור, תמורת פרסום כתבה על להקת "בת דור".
בשנות השבעים המאוחרות ותחילת שנות השמונים פעל כאיש עסקים ועסק ביבוא. בתקופה זו הצטברו נגדו תלונות רבות על, זיוף מסמכים, תשלום בציקים ללא כיסוי, מירמה, הונאה והעלמת תשלומי מע"מ. בסוף 1984 נידון לארבע וחצי שנות מאסר. בערעור לבית המשפט העליון הופחת עונשו לשנתיים וחצי מאסר בפועל ושנתיים וחצי מאסר על תנאי. בספטמבר 1990 הורשע שוב בעבירות מרמה, גניבה, זיוף, וניסיון לקבל דבר בתחבולה ממאות אנשים, ונידון ל-4 שנות מאסר. חלק מהעבירות ביצע בעת חופשותיו מהכלא בתקופת המאסר הקודמת שלו.
בין השנים 1997 - 1999 הגיש תוכנית בשם "המגירה של עמנואל" ששודרה ברשת ב'. התוכנית עסקה בסיפורים עלומים מתולדות ארץ ישראל.
בספטמבר 1999 הורשע שוב בעבירות מירמה, ונידון לשלוש שנות מאסר, מהן שנה בפועל. עיקר הסתבכותו של דודאי הייתה עם תמהוני בשם יעקב פרידמן שהתחזה להיות מתווך דירות בעל ממון ובעדותו בבית המשפט הסתבר שהוא שקרן פתולוגי. בנובמבר 1999 הורשע פעם נוספת ונדון ל-54 חודשי מאסר. בחופף לעונש המאסר שנגזר עליו קודם לכן.
בהיותו בכלא ניצל דודאי את כישוריו ועסק בהוראה ובהדרכת אסירים ואף זכה לשבחים רבים על כך. אחר כך השתקם לחלוטין עסק בהתנדבות בסיוע לאסירים משוחררים. בנוסף לכך הוא הרצה על פרשיות עלומות מתולדות ארץ ישראל.
אל עצמי
אל עצמי (תת-כותרת: סיפורו של ילד עזוב; בחלק מהמהדורות: "סיפורו של נער עזוב") הוא ספר לנוער מאת גלילה רון־פדר-עמית, שראה אור ב-1975 בהוצאת מלוא (מאוחר יותר נרכשו הזכויות על ידי מודן הוצאה לאור). אריאל ווגרה אייר את הספר. גיבורו של הספר הוא ציון כהן, נער שמגיע למשפחה אומנת מרקע של מצוקה וחווה קשיי הסתגלות. הספר זכה להצלחה ותורגם לתשע שפות.
בעקבות הספר, פרסמה רון־פדר-עמית תשעה ספרים נוספים בסדרה "סיפורו של ציון כהן" ושתי סדרות ספרים נוספות, "סיפורו של ניר שרוני", שנכתבה מנקודת מבט של בנם של ההורים האומנים, ו"סיפורה של בתיה", שנכתבה מנקודת המבט של בתיה, אהבתו הראשונה של ציון. בסך הכל כוללות שלוש הסדרות 31 ספרים. בשנת 1988 יצא על בסיס הספר סרט באותו השם.
רקע
לפני צאת הספר לאור, התפרסם הסיפור בהמשכים בעיתון "הארץ שלנו", החל מ-20 במאי 1974. עורך העיתון יעקב אשמן עזר רבות בעיצוב דמותו של הגיבור, ציון כהן, והספר מוקדש לזכרו.
רון־פדר הייתה סטודנטית ועבדה באגודה לקידום החינוך. היא החליטה יחד עם בן זוגה להפוך את ביתם לבית אומנה לילדים שהגיעו ממשפחות במצוקה והוצאו מביתם על ידי רשויות הרווחה. בין השנים 1972–1979 גרו בביתה 10 ילדים, וניסיון זה היווה השראה לספרים. מאוחר יותר סיפרה רון־פדר-עמית שהיה קיים פער גדול בין ציפיותיה כשבחרה לפתוח את ביתה לבין המציאות, שבה הפער בין המשפחה האומנת לילדים עורר תסכול והילדים מוצאים מביתם בקלות על אף רצונם להישאר בהם. היא סיפרה שדמותו של ציון כהן נולדה כשהייתה עדה למקרה בו ילדה של חבריה, בת שלוש, תיקנה את העברית של אחד מילדי האומנה.
תקציר העלילה
הספר כתוב בצורת יומן שכותב נער, ציון כהן. ביומן הוא מתאר בגוף ראשון את סיפורו.
ציון גדל בשכונת מצוקה בבית שאן למשפחה ממוצא תימני המתקשה לגדל אותו. אביו נמצא בבית הסוהר ואמו מתגוררת עם גבר אחר ואינה מעוניינת לגדלו. אחרי שנשלח אל סבתו, שולחת אותו עובדת סוציאלית למשפחה אומנת בחיפה. המשפחה מנסה לקבל אותו לקרבה, אך נתקלת בהתנגדות מצדו ובפערים תרבותיים.
המשפחה המאמצת כוללת את אם המשפחה, צילה שרוני, פסיכולוגית במקצועה, שמנסה לעזור לציון בלמידה ובתחום החברתי; בעלה אלימלך, עורך דין; ובנה הצעיר, ניר. המשפחה מגיעה מרקע מבוסס וקיים פער בין אורח חייהם לאורח החיים המוכר לציון. ניר נאלץ לקבל את ציון, שהולך איתו לאותה כיתה בבית הספר, ובמקרים רבים התנהגותו מתפרשת כשחצנית ומתנשאת כלפי ציון.
למרות השינויים שחלים בו, מתקשה ציון להסתגל לחיים החדשים עם משפחת שרוני. הפערים מתוארים בתחילה כקושי להסתגל לכללי הנימוס בבית החדש ורגשות מעורבים של קנאה, זרות, זעם וגעגועים. בבית הספר, התנהגותו מתוארת כ"פרועה" וחוצה גבולות. עם זאת, כאשר הוא חוזר לביקור בביתו הוא מתגעגע גם לחיים הנוחים והשלווים בבית משפחת שרוני. בשיאו של הספר ציון בורח לחוף הים בעכו, שם הוא פוגש את בתיה – דמות מרכזית בספרים הבאים בסדרה – מתאהב בה ומספר את סיפורו לשוטר שמוצא אותו.
הצלחה וביקורת
אל עצמי היה לספר המצליח ביותר של רון-פדר־עמית, והיא התייחסה אליו כטוב שבספריה. הוא תורגם לתשע שפות: אנגלית, ספרדית, יפנית, מנדרינית, קוריאנית, סרבית, איטלקית, גרמנית וצרפתית.
החוקרת עינת ברעם אשל כתבה שקיים "פער בין הצלחתם הכבירה של הספר ושל הסדרה כולה, ובין התקבלותם הצוננת בידי הביקורת הספרותית והאקדמיה", ושלספרי הסדרה הוקדשו מעט מאמרים ומחקרים אקדמיים. לפי ברעם אשל, התמה המרכזית של סדרת "סיפורו של ציון כהן" היא "במפגש המתוח בין שוליים פריפריאליים למרכז, ובין 'ישראל השנייה' ל'ישראל הראשונה'". ההקשר ההיסטורי שבו נכתב הספר הוא התעוררות מחאת הפנתרים השחורים בישראל ופרסומן של יצירות ביקורתיות, כגון אלו של שמעון בלס, לב חקק, סמי מיכאל ויהודה ניני.
חלק מביקורות הספרות המאוחרות התייחסו לספר מנקודת מבט פוסטקולוניאליסטית המדגישה האוריינטליזם בייצוג הדמות של ציון ודרכה בייצוגם של המזרחים בישראל. ברעם אשל כתבה שלאורך סדרת הספרים פוגשים הקוראים מנעד רחב של צורות חיים אשכנזיות בישראל, אך הייצוג של המזרחיות נותר מוגבל להבטים שליליים, דרך הרקע שממנו בא ציון ושממנו הוא משתחרר. דנה קרן-יער כתבה שדמותו של ציון נכתבה דרך נקודת מבט אוריינטליסטית, שבה אורח החיים של הקבוצה המודרת מוצג באופן סטראוטיפי ואילו הקבוצה החזקה, שנדרשת להכיל אותו, מייצגת את היומרה לאוניברסליות הומוגנית. לדבריה נקודת מבט זו מחזקת דעות קדומות ודרישה להומוגניזציה, כלומר "מבנה קולקטיב אחיד שמי שאינו משתייך אליו מודר לשולי ההיררכיה התרבותית". גילה דנינו-יונה כתבה על הספר ועל הסדרה כדוגמה מתוך הכתיבה של רון-פדר־עמית, שלדבריה נוקטת בפרקטיקות של הגזעה, שבה המזרחים מוצגים כקבוצה אתנית מובחנת וכזהות "נחשלת ונחותה", אופן ייצוג שלדבריה משמש "הצדקה לנרטיב הגאולה וההצלה המעניק לגיטימציה להוצאתם של ילדים מזרחים מהבית". הסופרת נטע חוטר הביעה עמדה אמביוולנטית יותר לפיה, מצד אחד, הספר קריא וסוחף ואף מעביר ביקורת על הסנוביות והאליטיזם של "אנשי החינוך המודעים והנאורים", אך מצד שני, הוא גם "גזעני לאללה" ומציג את הרקע של ציון באופן לא מציאותי שמקבע סטראוטיפים.
בניגוד לעמדה זו, חוקר הספרות שי רודין כתב בספרו "אל עצמה" (שעוסק בכתיבתה של רון-פדר־עמית), ש"אל עצמי" היה תחילתו של השיח על ההדרה של מזרחים בישראל, שהוא איפשר לדבר על אי-השוויון שחווים ילדים מזרחים, ושבמובן זה הוא מקפל בתוכו את התחושות שהביאו לעליית מנחם בגין לשלטון לאחר הבחירות ב-1977. רודין התייחס לאל עצמי ולסדרת הספרים שבאה בעקבותיו כמתן ביטוי לקול מושתק, שזכה לאהדה בקרב הקוראים. מתוך נקודת מבט זו, רודין רואה בספרי הסדרה חלק ממהלך פורץ דרך שמייצג את המזרחיות כאחרות אך גם משרת גישה חינוכית מכילה, פלורליסטית ורב-תרבותית. רון-פדר־עמית עצמה התייחסה לביקורת באומרה "אם 'אל עצמי' היה יוצא היום, היו כותבים שזה ספר גזעני. אבל ככה חונקים את כל האמת". בדבריה היא התייחסה להצגה על בסיס הספר, שבה לא מוזכר מוצאו של הגיבור, דבר שלטענתה נובע מעודף תקינות פוליטית.
עיבודים
ב-1978 הקריאה עליזה רוזן את היומן בהמשכים במסגרת התוכניות לילדים ונוער ברשת א'.
ב-1979 הפיק התיאטרון לילדים ולנוער הצגה על פי הספר, בבימויו של עמית גזית.
ב-1988 יצא לאקרנים סרט קולנוע המבוסס על הספר, שבו כיכבו אריק אוחנה ורועי בר-נתן.
ב-2018 הפיק התיאטרון הארצי לנוער הצגה על פי הספר, בבימוי של רענן ניסים פררה ומשה בן שושן.
בראיון לאחרונה נחשף כי הספר יעובד לקומיקס באיוריה של רחלי שלו שיצא תחת הוצאת מודן.
ספרי המשך
בעקבות הצלחת הספר כתבה רון־פדר-עמית מספר ספרים נוספים. הסדרה הראשונה סיפורו של ציון כהן (1976–1985) ממשיכה את הסיפור מנקודת מבטו של ציון וכוללת עשרה ספרים (כולל "אל עצמי"). הסדרה סיפורו של ניר שרוני (1980–1994) כוללת שנים-עשר ספרים וכתובה מנקודת מבטו של ניר, בנם של בני הזוג שרוני, שמסתגל לנוכחות של ציון בחייו. הסדרה סיפורה של בתיה (1988–2004) כתובה מנקודת המבט של בתיה, כוללת תשעה ספרים, והיא כתובה מנקודת המבט של בתיה, אהבתו הראשונה של ציון.
סיפורו של ציון כהן
הסדרה כוללת את הספרים הבאים, כולם בהוצאת מלוא:
הטבח המתוסבך
הטבח המתוסבך היא סדרת טלוויזיה העוסקת בלימוד בישול לילדים ולנוער בהנחיית ובהשתתפות עודד פז ויובל סגל.
במסגרת התוכנית מוצגות דרכים לבשל בקלות באמצעות מתכונים המותאמים לילדים ולנוער. בכל תוכנית יוצא עודד לבדוק איך מכינים את אותו מאכל מסוים עליו לומדים במהלך התוכנית. עוזרו של עודד הוא יובל, אשר אחד מתחביביו הוא אוריגמי והוא נוהג לחולל בלאגן במטבח במקום לעזור. במהלך התוכנית מתארחים שפים ואנשים נוספים העוסקים בתחום האוכל.
התוכנית הופקה על ידי "HOT" ושודרה באתר האינטרנט "ynet", בחודשי הקיץ של שנת 2010.
האיגרת אל בן הזאב
האיגרת אל בן הזאב (בפרסית: لوح خطاب به شيخ محمد تقى اصفهانى; באנגלית: Epistle to the Son of the Wolf) היא יצירתו המקיפה האחרונה של מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, בטרם נפטר ב-1892. היצירה היא איגרת ששלח בהאא אללה אל איש דת מוסלמי, שיח' מוחמד תקי נג'פי אצפהאני, בנו של שייח' מוחמד באקר (1819–1883), שאותו כינה בהאא אללה "הזאב", כיוון שהיה ממתנגדיה העזים של התנועה הבהאית, ונמנה עם האחראים להוצאתם להורג של שליח בהאא אללה, סולטאן אל-שהדאא, ואחיו ב-1879.
בחיבור זה, שאורכו בינוני, ציטט בהאא אללה רבים מכתביו הקודמים, והוא מהווה ריכוז של תפיסותיו המרכזיות.
רקע
בספר פונה בהאא אללה לשיח' מוחמד תקי נג'פי, המכונה בספר "בן הזאב", וקורא לו לחזור בתשובה. אביו, שייח' מוחמד באקר, המכונה בספר "הזאב", ומוחמד חוסיין, האימאם-ג'ומעה מאספהאן, המכונה בספר "הנחשה", היו הקושרים נגד שני אחים, מוחמד-חוסיין נהרי ומוחמד-חסן נהרי.
שני האחים הללו הגיעו ממשפחה אריסטוקרטית ומבוססת באספהאן. האימאם-ג'ומעה של העיר היה חייב כסף לשני האחים, וכאשר הם באו אליו לדרוש את תשלום חובם, הוא הגה תוכנית לפטור את חובו. לאחר שהאחים התעמתו בנוסף עם שייח' מוחמד באקר ועם מסעוד מירזא (אחד מבניו של נאסר א-דין שאה קאג'אר), כל השלושה הגו תוכנית לכלוא את שני האחים, באשמת היותם בהאים.
סטנלי הולוויי
סטנלי אוגוסטוס הולוויי (באנגלית: Stanley Augustus Holloway; 1 באוקטובר 1890 - 30 בינואר 1982) היה שחקן קולנוע קומיקאי, זמר ומשורר אנגלי, מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1964 על תפקידו בסרט " גבירתי הנאווה".
האיגרת אל בן הזאב
רקע
בהאא אללה היה שבור ממותם של שני האחים. הוא הספיד את שניהם, בקראם להם "מלך השהידים" ו"אהוב השהידים", וגם "שני האורות הזוהרים".
סטנלי הולוויי
ביוגרפיה
הולוואיי נולד במנור פארק שבמחוז אסקס, מזרח אנגליה והיה בנם של פלורנס מיי, מעצבת שמלות ושל ג'ורג' אוגוסטוס הולוואיי, עורך דין. נקרא על שמו של העיתונאי וחוקר הארצות המפורסם סר הנרי מורטון סטנלי. אביו עזב את הבית כאשר סטנלי היה בן 15 ומעולם לא שב. הצטרף בגיל צעיר למקהלה ובגיל 14 נשר מלימודיו והחל לעבוד במפעל נעליים, במקביל המשיך לשיר במקהלה. הולוואיי המשיך לעבוד ולשיר עד שהתגייס ליחידת חיל רגלים הבריטית " The Rifle Brigade".
האיגרת אל בן הזאב
תוכן
בספר זה בהאא אללה מתאר אירועים היסטוריים, כמו מעצרו בניארוואן, סוג השרשראות שכבלו אותו, ועל המזימות שרקחו נגדו אנשי השגרירות הפרסית בקונסטנטינופול. בנוסף לכך כתב בהאא אללה על הצעתו לכמאל פאשה, פקיד טורקי, שממשלתו תקיים כנס עבור תכנון שפה וכתב עולמיים. בספר "הנה ה' עובר", שוגי אפנדי תיארך את הפגישה הזו לשנת 1863.
באיגרת מצטט בהאא אללה בהרחבה מכתבי הקודש הקודמים שלו. ובכך יצירה זו מהווה ריכוז של תפיסותיו החיוניות, כמו גם הרחבה וסיכום של מושגים קריטיים בדת הבהאית, שבאו לידי ביטוי בחיבוריו בצורה תמציתית בלבד.
סטנלי הולוויי
קריירת משחק
התפרסם בפעם הראשונה כשחקן קולנוע בבריטניה בשנות ה-40 של המאה ה-20 בסרטיו של דייוויד לין "פגישה חטופה" בתפקיד אלברט גודבי, "הזרע השמח", בסרטו הקלאסי של לורנס אוליבייה " המלט" בתפקיד חופר הקברים, בקומדיה "דרכון לפימליקו" בתור ארתור פמברטון, בדרמת המלחמה "הדרך שממול" לצידו של כוכב הקולנוע דייוויד ניבן ובסרט המוזיקלי "צ'מפייג' צ'ארלי". ב-1951 הופיע הולוויי בקומדיית הפשע הבריטית המצליחה ביותר שנוצרה באולפני אילינג "The Lavender Hill Mob" בתפקיד מכין המזכרות אלפרד פנדלבארי.
את מלא הפרסום והערכה בקריירה שלו קיבל הולוויי בזכות הופעתו בתפקיד מנקה הרחובות השתיין והמתהולל אלפרד דוליטל במחזמר של אלן ג'יי לרנר "גבירתי הנאווה", תפקיד עליו הועמד לפרס טוני. בשנת 1964 שיחק בעיבוד הקולנועי הקלאסי, זוכה שמונה פרסי האוסקר של ג'ק וורנר " גבירתי הנאווה" בהופעה עלייה הועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. את הופעותיו האחרונות עשה בסרט המלחמה של אוטו פרמינגר "בדרך של פגיעה" בתור השותל האוסטרלי קלייטון קנפיל, בדרמה של בילי ויילדר "חייו הפרטיים של שרלוק הולמס" ובמותחן "האינדיאנים הקטנים".
האיגרת אל בן הזאב
תוכן
באיגרת קרא בהאא אללה לצוואה שלו, "כתאב-י עהדי", בשם "ספר הארגמן". במסמך זה בהאא אללה ממנה את בנו, עבד אל-בהאא', ליורשו בהנהגת הדת הבהאית.
סטנלי הולוויי
חיים אישיים
בשנת 1960 הוכתר הולוויי כקצין במסדר האימפריה הבריטית. להולוויי נולדו ארבעה ילדים מאשתו הראשונה אליס פוראן אותה הכיר בעת מסע הופעות שערך. הולוויי נשאר נשוי לאשתו הראשונה עד למותה בשנת 1937 ממחלת שחמת הכבד שנבעה כתוצאה מהתמכרות לאלכוהול. ב-1939 נישא בפעם השנייה בחייו לשחקנית ויולט ליין, לזוג נולד ילד אחד שחקן הקולנוע ג'וליאן הולוויי. הם נשארו נשואים עד למותו של הולוויי.
הולווי מת בגיל 91 משבץ ב-30 בינואר 1982 בביתו שבעיירה ליטלהאמפטון, דרום אנגליה.
דון דלילו
דון דלילו (באנגלית: Don DeLillo; נולד ב-20 בנובמבר 1936) הוא סופר ומחזאי אמריקאי.
כתיבתו
דלילו ידוע במיוחד בשל ספריו המתארים את החיים בארצות הברית במאה העשרים. ביחד עם תומאס פינצ'ון וג'ון בארת' דלילו נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בזרם הפוסט מודרניסטי בספרות האמריקנית העכשווית. סופרים צעירים רבים מציינים אותו כמקור השראה.
המבקר הספרותי הרולד בלום ציין את דלילו כאחד מארבעת הנובליסטים האמריקנים המובילים של זמנו, ביחד עם תומאס פינצ'ון, פיליפ רות וקורמאק מקארתי. כמו כן פרסם דלילו שני מחזות שהועלו על הבמה, וכן מאמרים וסיפורים קצרים.
דלילו זכה בפרסים ספרותיים רבים, ביניהם פרס ירושלים לספרות יפה בשנת 1999.
דלילו הוא מחברו של הרומן "ליברה" (1988) העוסק בתיאור אומנותי של האירועים הסובבים את רצח קנדי, נושא העולה גם בספרו "תת עולם".
סכר שלושת הערוצים
סכר שלושת הערוצים או סכר שלושת הנקיקים (בסינית: 长江三峡大坝) הוא סכר על נהר היאנגצה בסין. בנייתו החלה ב-14 בדצמבר 1994. זהו הסכר ההידרואלקטרי הגדול בעולם. בניית גוף הסכר הסתיימה ב-20 במאי 2006, תשעה חודשים לפני המתוכנן והפעלת תחנת הכוח בהספק חלקי החלה ב-2008. הפעלת הגנרטורים החשמליים התבצעה בהדרגה, ובמאי 2012 עבר הגנרטור האחרון מתוך 32 את מבחן הכשירות. הפעלת הסכר עם כל 32 הגנרטורים בהספק של 700 מגה ואט כל אחד, ועוד שני גנרטורים תפעוליים, מייצרת תפוקה של 22.5 ג'יגה ואט. הספק זה הופך את הסכר למתקן ייצור החשמל הגדול בעולם, מכל סוג, אף כי סכר איטייפו ייצר כמות חשמל שנתית גדולה יותר בשנת 2010.
בשנת 2002 ניתן לחברת תאגיד שלושת הערוצים של סין האישור לבנות ארבעה סכרים על נהר היאנגצה, ביניהם: סכר שלושת הערוצים, סכר באיחטאן וסכר וודונגדה.
ממשלת סין פינתה מהשטח שיועד למאגר המים אותו עוצר הסכר יותר ממיליון תושבים, ששכנו בכ-1,500 כפרים. בניית הסכר גרמה לנזקים אקולוגיים נרחבים מאוד הן לסביבה הקרובה של הסכר והן לסביבות רחוקות התלויות ביאנגצה שרמת הזיהום בחלקים מסוימים בו, שהייתה גבוהה כבר קודם לכן, עלתה בעקבות הקמת הסכר. בין השאר, הקמת הסכר האיצה את הכחדתו של דולפין הנהרות הסיני שהיה שרוי בסכנת הכחדה כבר קודם לכן. הקמת הסכר לוותה במחאות מצד ארגונים לשמירת הסביבה, אך ללא הועיל. עם זאת, הקמת הסכר מנעה את זיהום האוויר והגברת אפקט החממה שהיו עלולים להיווצר מהפקת חשמל באמצעים אחרים המקובלים באזור, כדוגמת פחם.
בניית הסכר פיתחה באופן משמעותי את הכלכלה באזורי מעלה הנהר. הסכר אפשר אספקת חשמל סדירה וקידם סחר בינלאומי באמצעות אוניות מטען דרך ים סין המזרחי. לפני הקמת הסכר היו קטעים במעלה הנהר נגישים לכלי שיט גדולים רק בעונות מסוימות או בעת שיטפונות. הקמת הסכר אפשרה שיט בקטעים אלו לאורך כל השנה. באזור הסכר נבנו תאי שיט המאפשרים לכלי שיט להתגבר על הפרשי הגובה של הנהר. במקום נבנתה בשנת 2015 גם מעלית לכלי שיט.
רקע והיסטוריית פיתוח
נהר היאנגצה הוא הנהר השלישי באורכו בעולם (אחרי הנילוס והאמזונאס), מקורותיו ברמת טיבט ושפכו יורד לים סין המזרחי והאוקיינוס השקט דרך דלתה היושבת מסביב לערים שאנגחאי ונאנג'ינג. הנהר הוא עורק חיים משמעותי בסין ומקור המים של עשרות אם לא מאות מיליונים. בין הערים הגדולות היושבות על גדות הנהר נמצאות שאנגחאי (21,909,814 איש), נאנג'ינג (9,314,685 איש), ווהאן (12,326,518 איש) וצ'ונגצ'ינג (25,379,469 איש ).
במהלך יותר מ-2,000 השנים שבין הקמת שושלת האן (מ-206 לפנה"ס עד 220 לספירה) לבין נפילת שושלת צ'ינג (מ-1644 עד 1911), התרחשו שיטפונות והצפות בנהר היאנגצה כמעט אחת לעשר שנים, שיטפונות שפגעו קשות באוכלוסייה האזרחית עקב ריכוז האוכלוסין על גדות הנהר. במהלך 300 השנים האחרונות, שיטפונות קשים פרצו מעל גדות סכר ג'ינג-ג'יאנג שישים פעמים, ושיטפונות הרסניים התרחשו פעמיים ב-100 השנים האחרונות. שיטפונות היו בעיה מתמשכת עבור תושבים ועסקים לאורך היאנגצה ועבור ממשלות סין לדורותיהן, שמאז 1949 מונהגת באורח דיקטטורי בידי המפלגה הקומוניסטית של סין ובראשה המנהיג העליון של סין היושב בבירה בייג'ינג.
שלושת הנקיקים הם הם שלושה ערוצים סמוך למרכזו של נהר היאנגצה, בלב הרפובליקה העממית של סין (מחוז חוּבֵּיי). עם אקלים מונסון סובטרופי, הם ידועים בתוואי הנופים שלהם ומהווים אטרקציה תיירותית. בשנת 1919 ד"ר סוּן יַאט-סֶן, אביה של הרפובליקה הסינית ושל מפלגת הקְווֹמִינְטַנג ששלטה במדינה עד 1949 (אז נסוגה הנהגתה לטאיוואן בעקבות מפלה במלחמת האזרחים הסינית), העלה לראשונה את רעיון בניית סכר בשלושת הנקיקים כדי לנצל טוב יותר את משאבי המים העשירים של היאנגצה ולשפר את הניווט בנהרות הפנים-סיניים ואת המסחר בהם.
בשנת 1944, מומחה הסכרים האמריקני ג'ון לוסיאן סאבג' (היה האחראי על עיצובם של סכר הובר, סכר פארקר, סכר גרנד קולי ואחרים ) הוזמן לערוך מחקר שטח בשלושת הנקיקים על ידי ועדת המשאבים של הרפובליקה הסינית. סאבג' ניסח דוח ראשוני על תשתית בקרת המים שהממשלה ניסתה לקדם. במאי 1946, ועדת המשאבים של ממשלת הקְווֹמִינְטַנג, שהייתה אז עדיין בשלטון, חתמה על הסכם עם מקבילה האמריקאית לתכנון משותף של פרויקט הסכר. במאי 1947, ממשלת הקוומינטנג הורתה לבטל את הפרויקט לנוכח אינפלציה, משבר כלכלי ומלחמת האזרחים. ב-1949, שיטפונות קשים שוב פגעו בתשתיות אזרחיות רבות על גדות היאנגצה, מה שגרם לרפובליקה העממית הקומוניסטית החדשה שנוסדה לייחס חשיבות לבקרת שיטפונות בחלק האמצעי והתחתון של הנהר. שלוש שנים לאחר מכן, תשתית הסטת השיטפונות על ידי הרחבת סכר ג'ינג'יאנג הושלם.
בשנת 1953, הוצג ליו"ר המפלגה הקומוניסטית מַאוֹ דְזֶה־דוּנְג מתווה לבניית מאגרי מים על הנהר. הוא קידם בניית סכר בשלושת הערוצים כדי לשלוט בהצפות. בעונת השיטפונות של 1954, עמק נהר יאנגצה סבל מההצפה הקשה ביותר של המאה, והיווה אזהרה נוספת כי נדרשים אמצעים קבועים כדי לרתום את הנהר ולא תיקונים משניים ופיתוחים על בסיס סכרים קיימים. בארבעת העשורים שלאחר מכן החל משנת 1955, החלה עבודה ארוכה של תכנון, חיפוש, מחקר ועיצוב פרויקט שלושת הערוצים. החלו דיונים רציניים בקרב הפוליטביורו על היתכנות הפרויקט.
במרץ 1958, ראש הממשלה ג'וֹאוּ אֶנלַאי, מסר דו"ח מפורט בדבר עמק יאנגצה ופרויקט שלושת הערוצים בוועידה של הוועד המרכזי של המפלגה שהתקיים בצֶ'נְגְדוּ, בירת מחוז סצ'ואן שבדרום-מערב סין. באוגוסט של אותה שנה, הוא ניהל פגישה בנושא פרויקט שלושת הערוצים כדי ללמוד את עיצוב הפרויקט ועבודות הכנה רלוונטיות אחרות. מאו דחה את ההוצאה לפועל של הפרויקט עקב חששות שהתלקחות של היריבות הסינית-סובייטית תוביל לכך שבשעת מלחמה חיל האוויר הסובייטי ישמיד את התשתית . ב-1970, החלה הבנייה של סכר גג'ואובה כחלק מקדים של הפרויקט למען מענה על הצורך בתחנות כוח הידרואלקטריות.
בשנת 1979 הגיש משרד משאבי המים הצעה על הפרויקט לפוליטביורו, והמליץ על קבלת החלטה מיידית של השלטון המרכזי. בשנת 1980, המנהיג העליון דֶנְג שְׂיָאופִּינְג סייר באתר הסכר המוצע בסַאנדּוֹאוּפִּינְג בערוץ שִׂילִינְג. שנתיים לאחר מכן, דנג התחייב להמשיך בקידום הפרויקט. באפריל 1984, אישרה מועצת המדינה למשרד התכנון של עמק יאנגצה לנסח דוח היתכנות על פרויקט בקרת המים שלושת הנקיקים.
ביוני 1986, דרש הממשל המרכזי לבחון מחדש את הפרויקט ומחקרי היתכנות נוספים. במשך שלוש השנים הבאות ארגן משרד משאבי המים 14 דו"חות מומחים לבחינה נרחבת ויסודית של הפרויקט. בשנת 1989 תיקן משרד התכנון את דו"ח ההיתכנות והציע להתחיל את הפרויקט בהקדם האפשרי. כמו כן הוכן מבנה בסיסי מקדים לפרויקט. ביולי 1990 הוקמה ועדת פיקוח על הפרויקט, כאשר סגן ראש הממשלה דְזוֹאוּ גְּ'יַה-חְװַה עומד בראשה. הוועדה אישרה את דו"ח ההיתכנות באוגוסט 1991 והגישה אותו לפוליטביורו לקראת הצבעה במושב השביעי של הקונגרס הלאומי העממי.
ב-3 באפריל 1992, מושב המליאה החמישי של הקונגרס הלאומי העממי אישרה החלטה להמשיך בפרויקט שלושת הערוצים, עם 1,767 צירים בעד, 177 נגד ו-664 נמנעים. הפרויקט נכלל בתוכנית עשר השנים לפיתוח לאומי כלכלי וחברתי והפוליטביורו הוסמך להשלים את הפרויקט במועד קבוע. בינואר 1993, הוקמה הוועדה לבניית פרויקט שלושת הערוצים (TGPCC) כדי לייצג את הפוליטביורו בקבלת החלטות ובהסדרת נושאים חיוניים. ראש הממשלה לִי פֶּנְג היה מנהל הוועדה. לוועדה היו שלושה גופים ביצועיים: המשרד האדמיניסטרטיבי, הלשכה ליישוב מחדש ופיתוח, והתאגיד לפיתוח פרויקטים של שלושת ערוצי היאנגצה בסין. ב-26 ביולי 1993, TGPCC אישרה תוכנית עיצוב ראשונית לפרויקט שלושת הערוצים, המייצגת את תחילת תקופת ההכנות לבנייה.
העברת אוכלוסייה
כמיליון בני אדם נעקרו מבתיהם על גדות נהר היאנגצה למטרת בניית הפרויקט. הממשלה בבייג'ינג ייחסה חשיבות רבה לנושא והחליטה להקצות סכומי תקציבים גבוהים למען תוכנית היישוב מחדש של אותה האוכלוסייה. העיקרון המנחה את התוכנית לפי ההכרזה הרשמית הוא שיש אך ורק לשפר את אורחות חייהם של התושבים. לצורך כך אימצה הממשלה יישוב מחודש המכוון למען פיתוח, כלומר לשלב יישוב מחדש עם פיתוח כלכלי מקומי. התושבים שנעקרו מבתיהם ובסיום הפרויקט הושבו לסביבת מושבם המקורית היו אמורים לפי התוכנית למצוא אפשרויות תעסוקה ואיכות חיים גבוהה יותר ביישובם מחדש.
העברתם של 1.3 מיליון תושבים גררה גל מהומות ומחאות נגד הממשלה ונגד פרויקט הסכר. בחלק מהמקרים, מחאות דומות אילצו לבטל תשתיות בסך מיליארדי דולרים. בזמן בניית הסכר על נהר היאנגצה, הרשויות העבירו את כל התושבים שחיו במה שהפך למאגר של 1,045 ק"מ רבוע, אזור גדול יותר משטחה של סינגפור. אותם תושבים הועברו להואנגטופו בסוף שנות ה-90 ותחילת העשור הראשון של המאה ה-21, כאשר הסכר החדש עלה על שטח מגוריהם הקודם.
באוגוסט 1993 חשף הפוליטביורו מערכת של תקנות ליישוב מחדש האוכלוסייה שהועברה ממקום מושבה לצורך בניית הסכר, תוך התחייבות לצמיחה כלכלית מואצת ושיפור רמת החיים של אותם תושבים שייושבו מחדש באזור. ב-14 בדצמבר 1994, לי פנג הכריז רשמית על ההשקה של פרויקט סכר שלושת הערוצים. ב-1995 תוכנית היישוב מחדש יצאה לדרך. הרכב הסכר הוביל לפגיעה קשה באיכות הסביבה ובאקולוגיה האזורית.
בעקבות קשיים אקולוגיים אלו, ב-2007 החלה הממשלה הסינית לעודד העברה של 4 מיליון תושבים נוספים, המתגוררים על גדות שמורת הטבע שנוצרה בעקבות בניית הסכר, לאזור העיר צ'ונגצ'ינג. סוכנות הידיעות הרשמית פרסמה ב-11 באוקטובר את ההצהרה הבאה: "יותר מארבעה מיליון תושבים באזור שמורת הטבע שהוקמה עם בניית סכר שלושת הערוצים, יעודדו להתיישב מחדש בפרברי העיר צ'ונגצ'ינג ." על אף ההצהרות לא נעשתה העברת אוכלוסין בקנה מידה שכזה בתחום הזמן שהוקצב באותם הדיווחים עד לשנת 2020.
ב-2012 החל הליך פינוי מחודש של אוכלוסייה אזרחית מאזור הסכר בקנה מידה של אלפי תושבים. כסף שנשלח במקור לרשויות המקומיות כדי לבצע טרנספר של 13,000 חקלאים מסביב לגאוג'אנג לא השלים את המטרה הראשונית הזאת, מה שהותיר את החקלאים ללא פיצויים.
מהלך הבנייה של הסכר
באוגוסט 1996 הושלמו שתי תשתיות תחבורה גדולות, כולל גשר שילינג מעבר ליאנגצה ונמל תעופה בעיר יי-צ'אנג, שנכנס לשירות. בינואר 1997 אישרה הוועדה לתכנון תשתיות של המדינה הנפקה של מיליארד יואן באג"ח עבור קונצרן תאגיד שלושת הערוצים. זה היה המהלך הראשון של TGPCC לגייס כספים לבנייה באמצעות הנפקת אג"ח. במרץ 1997, אושר מעמדה החדש של צ'ונגצ'ינג כרשות מוניציפלית, מהלך שנועד להקל על היישוב מחדש ולהאיץ את התקדמות הפרויקט. באמצע ספטמבר 1997 הושלמה העתקת הגל הראשון של העקורים מאזור הסכר לעבר צ'ונגצ'ינג. ב-1 באוקטובר 1997, גשר צ'ינג'יאטו נפתח לתנועה, וסיכם את בניית מתקני התחבורה למען תשתית הבנייה של הסכר עצמו. ב-6 באוקטובר נפתח הניווט לאורך תעלה באורך 3.5 ק"מ בגדה הדרומית של היאנגצה, הכנה נוספת לחסימת הערוץ הראשי של הנהר. ב-14 באוקטובר התקבלה החלטה בישיבת ההנהלה ה-63 של הפוליטביורו בראשות המנהיג העליון גְ'יָאנְג דְזֶה-מִין לחסום את הערוץ הראשי של היאנגצה עד 8 בנובמבר, מהלך שסימל את השלמת השלב הראשון בבניית הרשתות הלוגיסטיים והכנת הקרקע עבור הפרויקט ותחילת השלב השני של בניית הסכר עצמו.
ב-1 במאי 1998 החלה בניית סוגר תעלת הספינות הזמני. באוקטובר מנהרת התעלה נחפרה והחל המילוי שלה בבטון. באמצע ספטמבר 2000 נאטמו 22 החורים התחתונים להסטת זרם השיטפונות. נכון לסוף 2001, מרבץ הבטון שהושקע לסכר שלושת הערוצים הסתכם באותה השנה ב-4.0638 מיליון מ"ר, כמות ששברה את שיא העולם זו השנה השלישית ברציפות. במאי 2002 סכר המעצור הזמני של זרמי הנהר במעלה הזרם פורק לאחר שמילא בהצלחה את משימתו ההיסטורית, ואפשר לנהר היאנגצה שהוסט מזרחה להסתער לתוך בור היסוד של סכר שלושת הערוצים, ובכך להכניס את הסכר לפעילות. באוקטובר בניית סוללת הזרמת השיטפונות הסתיימה. בנובמבר מנהרת ההטיה של נהר היאנגצה פורקה לגמרי. למחרת הפירוק, רוטור מחולל הטורבינות ההידראולי הגדול בעולם הונף בהצלחה למקומו בסכר, במטרה לייצר כוח הידרואלקטרי.
ארז ברזוליק
ארז "ברזוליק" ורדי (נולד ב-6 ביולי 1968) הוא פזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה
ברזוליק נולד בחיפה. את דרכו האמנותית החל בשנת 1993 בשיר "שבים מקווים" שכתב ליזהר כהן מתוך האלבום "לגעת במים לגעת ברוח". בשנות התשעים עבד עם המוזיקאי אלי סורני על אלבום הבכורה של הרכב הרוק "אנשי החצר", שיצא לאור בשנת 1997.
בסוף שנות התשעים הופיע ברזוליק בליווי נגנים במועדונים שונים בתל אביב עם המופע "קילומטר לזריחה". המופע הכיל קטעי סטנד-אפ ומוזיקה.
בשנת 2000 השתתף בכתיבת האלבום "עד הקצה" של דנה ברגר, ובשנת 2003 באלבום "הזמן האבוד" של ירמי קפלן. ב-2004 השתתף ביצירת האלבום "עולם" של הזמרת דקלה. בשנת 2005 עבד עם רמי קלינשטיין על האלבום "הרבה פנים" ועם עופר מאירי על אלבום הבכורה של להקת מטרופולין. כמו כן, תרגם מצרפתית את שירו של ז'אק ברל La chanson des vieux amants ("שיר האוהבים הישנים"), ואת שירה של הזמרת דלידה Histoire d'un amour.
בשנת 2005 כתב לזמרת מירי מסיקה את השיר "שני כוכבים" (שעסק בהתאבדות בעקבות אהבה) עבור אלבום הבכורה שלה. שיתוף הפעולה בין השניים נמשך שנתיים אחר כך, בכתיבת שירים לפסקול הסרט "שלוש אמהות". בשנת 2007 כתב לאמיר פיי גוטמן את השיר "שפעת" שעסק בתרבות המועדונים של שנות התשעים. בשנת 2008 כתב לאלבומה של קורין אלאל את השירים "עד סוף אפריל" ואת "שיר ליונתן" שהוקדש להולדת בנה. לרמי קלינשטיין כתב את השיר "אלה החיים שלי" שנקשר לגירושיו ולדרכו החדשה מתוך האלבום שיר חשוף.
בשנת 2009 כתב ליאיר זיו את השיר "ואחרי שהכל ייגמר". בשנת 2011 ראה אור הסינגל הראשון מתוך הפרויקט "ברזוליק - מילים ומנגינות" שנקרא "יום אחד אולי תצטער". בנובמבר 2017 הוציא את הסינגל "סוף תקופת החלומות" בביצועה של רעות יהודאי. את השיר כתב ברזוליק והלחינה קורין אלאל. בינואר 2018 הוציא את השיר "אלו הימים הטובים" בביצועה של שיר ביטון. את השיר כתב ברזוליק והלחין ארקדי דוכין. בפברואר 2018 הוציא את השיר "בחורים בלילות" בביצועם של ציון חורי ואלי סורני, שגם הלחין את השיר למילותיו של ברזוליק. באותה השנה כתב לזמרת לירון בן שמעון את השיר "קילומטר לזריחה", שהולחן על-ידי עמרי קסטן. השיר היה לסינגל הראשון מתוך אלבומה "לחזור", ואף נכנס לפלייליסט של כאן גימל.
משאבי טבע בישראל
משאבי טבע או אוצרות טבע בישראל הם כלל משאבי הטבע בתחומי מדינת ישראל.
משאבי טבע אלו כוללים משאבי טבע ביוטיים כמו יערות, דגה ובעלי חיים המשמשים לצרכים שונים, וכן גם משאבים א-ביוטיים כמו נפט, גז טבעי ואשלג.
היסטוריה
גילוי והפקה של אוצרות טבע בישראל החל עוד בתקופות הפרהיסטוריות, ומופיעים גם בספרו של הרצל "אלטנוילנד" כחלק מחזון המדינה היהודית. הוא ראה בהפקת אשלג, ברום ומגנזיום אתגר פוליטי, הנדסי וכלכלי, ואף הגה את רעיון תעלת הימים להפקת אנרגיה הידרו-אלקטרית. חזונו של הרצל התממש במידה רבה והוא מהווה חלק חשוב במחקר הגאולוגי בישראל.
יערות
מאז שלטון האימפריה העות'מאנית בישראל נכרתו עצים ויערות בשביל שימושים שונים.
דגה
בישראל קיימים שלושה אזורי דיג טבעיים עיקריים: הים התיכון, מפרץ אילת והכנרת. אזור היסטורי רביעי, אגם החולה, אינו קיים עוד שכן האגם יובש בשנות ה-50 של המאה ה-20.
בעלי חיים
בשטחי מדינת ישראל חיים מיני בעלי חיים רבים אשר שימשו ומשמשים למגוון מטרות.
לדוגמה, ארגמון קהה-קוצים ומספר מיני חלזונות נוספים שימשו לייצור צבע הארגמן בארץ ישראל.
אנרגיה
נכון ל-2018, 70% מהחשמל בישראל הגיע מגז טבעי וכ-4% ממקורות של אנרגיה מתחדשת (מתוכם כ-95% הם בעזרת אנרגיה סולארית). בשנת 2020, 67% מהחשמל בישראל יוצר מגז טבעי, 26% מפחם, ו-7% ממקורות מתחדשים.
בישראל, משרד האנרגיה והמים הוא האחראי לתכנון ולפיקוח על משק האנרגיה.
גז טבעי
הגז הטבעי בישראל הוא אחד ממקורות האנרגיה המשמשים את משק האנרגיה בישראל לשם ייצור חשמל ולתעשיות שונות. עד לתחילת המאה ה-21 כמעט לא היה הגז בשימוש כמקור אנרגיה בישראל, והשימוש המסיבי בו החל שנים ספורות לאחר התגלית המהותית הראשונה של שדות גז על ידי שותפויות ישראליות עם חברות זרות בים התיכון, בשנת 1999 ובשנת 2000 בשדה הגז ים תטיס.
נפט
חיפושי נפט החלו בארץ ישראל עוד בתקופת המנדט הבריטי. בשנת 1955 התגלה השדה הראשון בחלץ. במשך יותר מ-50 שנה היה זה השדה הפעיל היחיד, שבו התקיימה הפקה מסחרית של נפט.
פצלי שמן
פצלי שמן הם סלע משקע עשיר בחומר אורגני המכונה קרוגן. מסלעים אלו ניתן להפיק אנרגיה על ידי שריפתם בתנורים מיוחדים או דלק נוזלי באמצעות חימום או מיצוי כימי. על אף הפוטנציאל שטמון בפיתוח משאבים אלו, בישראל ענף זה לא מפתוח בעיקר בשלל אילוצים כלכליים וטכנולוגיים.