cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
העיר הלבנה
המרקם העירוני
העיר הלבנה היא שילוב של שני מאפיינים נפרדים, שנוצרו במקביל ולמעשה ללא תלות זה בזה. האחד הוא התכנון הייחודי של חלקה הצפוני של העיר ("הצפון הישן") בהתאם לתפישת עיר הגנים שיצר מתכנן הערים גדס בסוף שנות ה-20, והשני הוא מקבץ נרחב של מבנים שאימצו את הסגנון הבינלאומי באדריכלות. בנפרד ובמשותף יצרו שני מאפיינים אלו את המרקם העירוני הייחודי של העיר הלבנה, והיו מהשיקולים שהובילו לבחירתה לאחד משבעת אתרי המורשת העולמית בישראל.
המבנים
תכתיבי תוכנית המתאר של גדס תבעו הצבת המבנים בלב מגרש הבנייה, כשמקום רב סביבם מוקדש לגינה או לשטח פתוח לכל דיירי הבניין. במבנים רבים חוזר מוטיב של 'קו זורם' החוצה את המבנה, כמו חלונות "סרט" אופקיים וחלונות "מדחום" אנכיים בחדרי המדרגות. חלונות אלה משקפים את השפעתו של האדריכל לה קורבוזיה ומאפשרים הארה של המבנה וחדרי המדרגות, ואוורור החדרים. כדי למנוע התחממות מופרזת בחדרים, הועדפה בניית מרפסות רחבות, ולעיתים מתעגלות (מה שהקנה לכמה מבנים, שלהם היו חלונות עגולים ומרפסות דמויות סיפון, מראה דמוי אוניה). שני מאפיינים נוספים, שנבעו מהיותה של תל אביב עיר שטופת שמש לחופו של ים, היו קירות ההצללה, המקרים את המרפסות מפני השמש, ופתחי האוורור, שנועדו לאפשר מעבר משבי־רוח אל תוך המרפסת.
מבני העיר הלבנה היו מן הראשונים בארץ ישראל בהם נעשה שימוש בבטון מזוין, טכנולוגיית בנייה שהפכה לשיטת הבנייה העיקרית משנות ה-30 ואילך. כמה מבנים חורגים מכלל זה, המוכר ביניהם הוא בית הדר, שנבנו עם שלד פלדה. בין עמודי שלד הבטון נבנו הקירות לבני סיליקט, שטויחו בטיח לבן. בחלק מהמבנים נעשה שימוש בלבני סיליקט גם בשלד.
הבנייה בבטון אפשרה ליצור את המרפסות הרחבות, לבנות על העמודים וליצור פינות מבנה ללא עמודים, כך שחלונות ה'סרט' יכלו לזרום גם לאורך הפינה, בלי להיקטע בגלל עמוד. מעקות המרפסות נבנו בדרך כלל ממוטות ברזל עגולים, ואילו במעקות חדרי המדרגות נעשה שימוש בעיקר בעץ מלא בעל גימור חלק וזורם — עיצוב ששאב השראה מבית־הספר באוהאוס (שהחל דווקא בהוראת עיצוב ולא אדריכלות). גם מסגרות חלונות הבתים נבנו מעץ, ורק מאוחר יותר הוחלפו בחלקם בחלונות אלומיניום ובתריסי פלסטיק.
אזורים וגבולות
בקביעתו כי העיר הלבנה היא אתר מורשת עולמית הגדיר אונסק"ו בתחום האתר שלושה אזורים שונים. באזורים אלו שוכנים רוב המבנים שנבנו בסגנון הבינלאומי, אף כי מבנים רבים בסגנון בנייה זה שוכנים גם באזורים שמחוץ לו.
אזור B, ששטחו רק 0.36 קמ"ר, משתרע בעיקרו סביב שדרות רוטשילד, כשבחלקה הצפוני של השדרה, בואכה מתחם הבימה, הוא מתרחב וחובק גם את הרחובות המקבילים לשדרות. בשטח זה ניצבים 239 מבנים בסגנון הבינלאומי, והוא המקבץ הצפוף ביותר של מבנים מאפיינים מסוג זה.
בשלושת האזורים במקובץ שוכנים 117 מבנים ברמת שימור גבוהה. סביב האזורים האלו משתרעים אזורים נוספים, חלקם רשומים כשטח חוצץ, וחלקם אינם נמנים עם התוכנית כלל.
העיר הלבנה הצפונית משתרעת מעבר לשדרות בן-גוריון, בואכה נחל הירקון. חלקו המערבי דומה לזה של לב העיר, אך נבנה עד הקמת המדינה, ואילו חלקו המזרחי נבנה משנות ה-40 עד שנות ה-60. חלקה הדרומי של העיר הלבנה הצפונית כלול בשטח החוצץ של העיר הלבנה. בשטח זה יש רק מעט מבנים בסגנון הבינלאומי, כשעיקר הבנייה ה'לבנה' מרוכזת במערב האזור, בין רחוב דיזנגוף ורחוב הירקון, ברצועה שנבנתה בחלקה בשנות ה-30 וכוללת בעיקר בנייני מגורים בני שלוש קומות. אחד המבנים הבולטים באזור הצפון הישן היה בית החולים "אסותא" שנבנה ברחוב ז'בוטינסקי ב-1934. המבנה הוקם בודד בלב החולות ותוכנן בסגנון הבינלאומי.
העיר האדומה הוא מונח שנטבע מאוחר יותר, כניגוד למונח "העיר הלבנה". הוא מתייחס לאזור "תל אביב הקטנה" וכולל את שטח העיר שנבנה עד סוף שנות ה-20 ומאפיינים אותו בנייה בלבנים, סגנון אדריכלי אקלקטי צבעוני, או בנייה המזכירה סגנון ערבי מסורתי, עם גגות רעפים אדומים. אזור זה כולל את סביבת הרחובות הרצל ונחלת בנימין ושכונות נוה צדק, שבזי וכרם התימנים ומהווה חלק מהשטח החוצץ סביב "העיר הלבנה" לפי התוכנית.
מבנים ידועים בעיר הלבנה
ייחודיות העיר הלבנה היא באוסף הגדול של בניינים פשוטים שרובם המוחלט הם מבני מגורים בני שלוש עד חמש קומות, להבדיל מאתרי מורשת תרבותיים אחרים, המאפיינים במבנים גדולים ומפוארים. עם זאת, ניתן למנות מספר מבנים שהיוו נקודות ציון חשובות בהיסטוריה של העיר, שהשפיעו יותר מבניינים אחרים על התגבשות הסגנון או בעלי סיפור היסטורי יוצא דופן שאינו קשור בהכרח לאדריכלות. ביניהם ניתן למנות:
מוזיאון הבאוהאוס
בבית ראובן רחוב ביאליק בתל אביב ישנו מוזיאון קטן המוקדש לתולדות הסגנון הבינלאומי. המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל והמעצב התעשייתי רון ארד.
מבוני העיר הלבנה
אדריכלים ואישים נוספים רבים היו מעורבים בבניית העיר תל אביב בשנות ה-30. רובם התחנכו על עקרונות בית הספר לאדריכלות ועיצוב "הבאוהאוס" או הושפעו ממנו, על אף שרק מקצתם למדו בו בפועל. כמה מהאדריכלים הבולטים בתקופה זו:
העיר הלבנה בימינו
עם השנים התיישנו הבניינים, הוזנחו והתכערו. המרפסות הבנויות, מסימני ההיכר הבולטים של הסגנון, נסגרו בתריסי אלומיניום ופלסטיק, הגינות הוזנחו וצימחו עשבים שוטים או הפכו לשטחי חניה מאולתרים, הוקמו תוספות בנייה חריגות שאינן משתלבות באדריכלות המקורית, וציפוי הטיח הלבן הוכיח עצמו כלא-עמיד לאורך השנים. מבנים רבים נהרסו ופינו מקומם לבניינים בסגנון אדריכלות התקופה, שבאותה עת נראה חדיש ומשופר יותר.
בשנת 1991 התקבלה התוכנית לשימור אתרים כתוספת לחוק התכנון והבנייה. בעקבות החוק הוקמו בעיריות השונות צוותים ומחלקות לשימור אתרים. צוות השימור של עיריית תל אביב-יפו הוקם על ידי ניצה מצגר-סמוק והיא עמדה בראשו עד שנת 2002. כחלק משימור המבנים רבים מהם שופצו וחודשו, ואחרים הוכרזו כ"מבנים לשימור" ועתידים לעבור שיפוץ וחידוש. בשל העובדה שיותר ממחצית הדירות במרכז העיר מאוכלסות על ידי שוכרים ולא על ידי בעל הנכס, קיים קושי רב לקדם שיפוץ של מבנים אלו, ומרבית המקרים המוצלחים של שיפוץ בתים נעשו על ידי יזמים פרטיים שרכשו בניינים שלמים.
בשנת 2003 הוכרזה תל אביב כאתר מורשת עולמית לסגנון הבינלאומי. מאז ההכרזה ממנפת עיריית תל אביב-יפו את המעמד כדי לקדם מיזמים שונים בפיתוח מרכז העיר. מיזמי נדל"ן שונים אימצו אף הם את "העיר הלבנה" כמותג, וכך ניתן למצוא מאז מיזמי בנייה ושימור של בנייני "באוהאוס" שקידמו את מכירותיהם תחת סיסמאות "העיר הלבנה".
מאז תחילת המאה ה-21 זכה הסגנון לתחייה מחודשת במספר מיזמי בנייה חדשים בישראל, למשל בפרויקט של חברת "וילז'" בשכונת "אם המושבות" בפתח תקווה. הפשטות העיצובית והשימושיות של בתים ודירות המעוצבים בסגנון זה קסמו לאדריכלים רבים, בעיקר בתקופה של שפל בענף הבנייה.
בשנת 2010 נפתח בתל אביב מוזיאון קטן המוקדש לסגנון הבאוהאוס ליד בניין העירייה הישן. בשנת 2013 הוצגה במוזיאון הארמיטאז' בסנט פטרסבורג, רוסיה תערוכה על אודות העיר הלבנה, וב-2014 הוצגה תערוכה אודותיה במוזיאון הפיני לארכיטקטורה.
האדריכל דני קרוון בנה מיצב לכבודה של העיר הלבנה ושמו "הככר הלבנה".
ביקורת
אף שהמערערים על ייחודיותה של העיר הלבנה ועל תרומתה של תל אביב למורשת האדריכלית העולמית הם מועטים, עולה לעיתים ביקורת על הבנייה בסגנון הבינלאומי בעיר ועל האדרתה המופרזת, בטענה שאינה בהכרח טובה ונכונה לתושבים המתגוררים בבניינים אלו.
מבחינה אדריכלית, לא הוכיחו עצמם בנייני העיר הלבנה כעמידים לאורך זמן. הטיח הלבן, שהוא אחד ממאפייניה המובהקים, התגלה כחומר בנייה המתכלה במהירות בתנאי האקלים שבישראל, וגורם להתכערות הבניינים - במיוחד בהשוואה למבנים בסגנון הבינלאומי שנבנו בתקופה המקבילה בשכונות ירושלמיות, כגון רחביה, וחופו באבן ירושלמית. במקרים רבים איכות הבנייה מלכתחילה לא הייתה גבוהה, וזאת בשל לחצים כלכליים ומחסור באנשי מקצוע מנוסים בתחום הבנייה. עם השנים ועם התרחבות המשפחות והעלייה ברמת החיים, נסגרו רבות מהמרפסות שבמבנים על ידי תריסי פלסטיק, שפגעו ביופיים החיצוני של המבנים לטובת הרחבת חללי הדירות הפרטיות. כך בא הקץ ל"תרבות המרפסות" המפורסמת של העיר, שהונצחה בין השאר בשיר "מרפסות" של המשורר (והאדריכל) ע. הלל. הגגות השטוחים, שעל פי חזונם האידילי של אדריכלי התקופה נועדו לשמש את דיירי הבניינים כמפלטי פנאי ומרגוע, נותרו לעיתים קרובות מוזנחים וללא שימוש, ומתקני ההצללה החדשניים לזמנם שנבנו עליהם נהרסו או שימשו כחדרי כביסה, כמסתור לדודי-שמש וכיוצא באלה.
ביקורת נוספת הועלתה גם בנוגע לסתירה שבין הרעיון החברתי מאחורי אדריכלות זו לבין החברה המשתמשת בה כיום. בתים שנבנו בסגנון הבינלאומי, שהוצג במקרים רבים כחזון לבנייה זולה במחיר שווה לכל נפש, התגלו לעיתים קרובות כיקרים לבנייה, ולכן כבר מיום הקמתם שימשו למגורי המעמד הבינוני או הגבוה. גם בניינים שנבנו באופן מוצהר עבור מעמד הפועלים (כגון מעונות עובדים בצפון הישן) אוכלסו בסופו של דבר על ידי אוכלוסייה חזקה ומבוססת. תחזוקת בניינים כאלו ושמירת חזותם הנקייה התבררה כאפשרית רק במחיר גבוה מאוד - מה שהוביל לכך שכיום "בתי באוהאוס" הם מותג יוקרתי, ואילו הבתים הישנים, המאוכלסים על ידי אוכלוסייה שאינה אמידה, מתפוררים ומטולאים.
מעבר לביקורות אדריכליות נוספות על אתוס העיר הלבנה, מצבה של העיר בימינו מקשה לראות את האתוס וגורר תגובות תמיהה נוספות. כך לדוגמה הגיב האדריכל הצרפתי הנודע ז'אן נובל בביקורו הראשון בעיר, עומד מופתע על אחד הגגות:
על רקע ביקורות רבות מסוג זה, הן על המורשת האדריכלית עצמה והן על מצבו העגום של שימור העיר הלבנה, קמו ביקורות חברתיות ופוליטיות לגבי אופן התייחסות החברה, העירייה וגופים עסקיים שונים (בעיקר עסקי תיירות ונדל"ן) להכרזת אונסק"ו ב-2003. על התייחסות החברה התל אביבית ל"אירועי הבאוהאוס" בשנות ה-90 התייחס, בין השאר, העיתונאי דורון רוזנבלום:
ביקור נו דין דיים באוסטרליה
ביקורו הנשיאותי של נו דין דיים באוסטרליה מה-2 עד ה-7 בספטמבר 1957 היה ביקור רשמי שערך נו דין דיים, נשיאה הראשון של דרום וייטנאם, באוסטרליה. ביקור זה היה חלק משנה של ביקורים ונסיעות של דיים, שערך ביקורים רשמיים בארצות הברית ובמדינות אנטי-קומוניסטיות אחרות. בדומה למסעו בארצות הברית, התקבל דיים בחמימות ובנדיבות בעיצומה של המלחמה הקרה, וזכה לשבחים הן מהמפלגה הליברלית של אוסטרליה בהנהגת ראש הממשלה רוברט מנזיס והן ממפלגת הלייבור האוסטרלית שישבה באופוזיציה.
דיים נאם בפני הפרלמנט של אוסטרליה והוכתר כאביר גדול במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, אחד העיטורים האימפריאליים הגבוהים ביותר שניתן היה להעניק לנושא שאינו בריטי - באותה עת, היו האוסטרלים נתינים בריטים. דיים לא עסק בדיונים פוליטיים מהותיים עם מנהיגי אוסטרליה, ובילה את רוב זמנו בפומבי. ההנהגה האוסטרלית הקתולית והתקשורת היו קורנות במיוחד כלפי ראש המדינה הדרום וייטנאמי. כחלק מהמיעוט הקתולי בווייטנאם ואחיו של הארכיבישוף המוביל של וייטנאם, דיים נהה אחר חבריו לדת. הוא פטר את הכנסייה הקתולית מחלוקה מחדש של קרקעות, העניק להם סיוע ומקדמות עבודה, ואפשר לקבוצות הקתוליות לתקוף את הבודהיסטים, שהיו הרוב הדתי.
ביקורו של דיים היה ציון דרך ביחסי אוסטרליה-דרום וייטנאם. עם הזמן, הפך דיים לבלתי פופולרי בקרב בני בריתו מחוץ, אשר החלו למתוח ביקורת על סגנונו הסמכותני וההטיה הדתית. עד הרצח שלו בנובמבר 1963, לא הייתה לו תמיכה בינלאומית. אוסטרליה שלחה מאוחר יותר כוחות לתמיכה בדרום וייטנאם במאבק האנטי-קומוניסטי, אך שתי המפלגות התנערו מכך באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר מפלגת הלייבור החל להזדהות עם צפון וייטנאם וההתנגדות למלחמת וייטנאם גדלה. לאחר מכן זכתה מפלגת הלייבור בתמיכה ובסירוב לקבל פליטים מדרום וייטנאם לאחר שעלתה לשלטון, אך עם שובה של הקואליציה הליברלית-לאומית הימנית לשלטון ב-1975, הותר לפליטים מווייטנאם להתיישב באוסטרליה בכמויות גדולות.
רקע היסטורי
בשנת 1933 מונה דיים הקתולי לשר הפנים של וייטנאם, תחת הקיסר באו דאי (Bảo Đại). עם זאת, כמה חודשים לאחר מכן הוא התפטר והפך אזרח פרטי, מאחר שהקולוניאליסטים הצרפתים לא העניקו לווייטנאם שום אוטונומיה משמעותית. במלחמת העולם השנייה תקפה האימפריה היפנית את הודו-סין הצרפתית ולקחה את השליטה באזור מצרפת, אך כאשר הובסה האימפריה בידי בעלות הברית ב-1945 נוצר ריק של כוח. וייט מין הקומוניסטי בהנהגת הו צ'י מין נלחם על עצמאות וייטנאמית, בעוד שהצרפתים ניסו להחזיר לעצמם את השליטה במושבתם על ידי ייסודה של מדינת וייטנאם הצרפתית תחת שלטונו של באו דאי. כאנטי-קומוניסט נוקשה, דיים התנגד לוייט מין ולצרפתים וניסה ליצור תנועה משלו, ללא הועיל. גם עם הצרפתים וגם עם הקומוניסטים העוינים כלפיו, דיים הרגיש לא בטוח ויצא לגלות מרצון ב-1950. הוא בילה את ארבע השנים הבאות בארצות הברית ובאירופה לגייס תמיכה, במיוחד בקרב פקידי קריית הוותיקן ופוליטיקאים קתולים אחרים באמריקה. הצלחת מאמציו נעוצה בכך שאחיו הבכור נו דין טוק היה איש הדת הקתולי הראשי בווייטנאם ולמד עם בכירי הוותיקן ברומא לפני מספר עשורים.
ב-1954 הפסידו הצרפתים בקרב דיין ביין פו ולאחר מכן ועידת ז'נבה התקיימה על מנת לקבוע את עתידה של הודו-סין הצרפתית. וייט מין קיבלו שליטה על צפון וייטנאם, ואילו מדינת וייטנאם חלשה על השטח מדרום. הסכמי ז'נבה, אשר מדינת וייטנאם לא חתמה עליהם, קראו לאיחוד מחדש בבחירות שיתקיימו ב-1956. באו דאי מינה את דיים לראש ממשלתו בתקווה שיוכל להשיג סיוע מצד ארצות הברית עם נסיגת הצרפתים מדרום-מזרח אסיה. לאחר מכן הדיח דיים את באו דאי במשאל מרמה והצהיר על עצמו כנשיא הרפובליקה החדשה של וייטנאם. דיים קיבל תמיכה מארצות הברית וממדינות אנטי-קומוניסטיות אחרות בעיצומה של המלחמה הקרה. הוא סירב לקיים את הבחירות הארציות וטען כי הו צ'י מין יוליך שולל את הקלפיות בצפון, אם כי הוא עשה זאת בעצמו בהדחתו של באו דאי.
פגישות וטקסים
דיים נחת בעיר הבירה קנברה ב-2 בספטמבר 1957; ביקורו היה הראשון של ראש מדינה זר באוסטרליה. הוא ביקר בארצות הברית בחודש מאי, והביקור באוסטרליה היה השני מבין שלושת הביקורים בארצות אנטי-קומוניסטיות באזור אסיה הפאסיפית: דיים ביקר בתאילנד באוגוסט והמשיך לקוריאה הדרומית לאחר שעזב את אוסטרליה. גודלה של קבלת הפנים הטקסית שנערכה עבורו היה בלתי נראה מאז ביקורה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ב-1954.
כאשר ירד ממטוסו, דיאם צולם למען העיתון "The Age" ותואר כ"דמות קטנה אך מרשימה במעיל משי כחול, מכנסיים לבנים ארוכים וכובע מנדרינה שחור". הוא התקבל בברכה על ידי המושל הכללי של אוסטרליה סר ויליאם סלים וראש ממשלת אוסטרליה רוברט מנזיס. הוא זכה למשמר כבוד של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, שמטוסי הקרב שלו טסו מעל לראשו. דיים ביקר במכללה המלכותית של דנטרון בקנברה, שם צפה והתבונן במצעד של צוערים אוסטרליים, שעברו הכשרת קצונה.
במרכז הביקור של דיים עמד נאומו בפני ישיבה משותפת של הפרלמנט האוסטרלי, בהשתתפות חברי בית הנבחרים והסנאט. אחרי הנאום, קרא מנזיס לשלוש קריאות עידוד לדיים בארוחת צהריים רשמית. דוק אוואט, מנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית, הצטרף, והכריז כי שלום, יציבות ודמוקרטיה הושגו בדרום וייטנאם.
דיים לא הקדיש זמן רב לדיונים מפורטים בנושאי הגנה ומדיניות עם פקידים אוסטרליים במהלך ביקורו, בשל פגישותיו הנרחבות עם מנהיגים קתולים. אף כי בכוונותיו של דיים היו לדון ביחסים הצבאיים בין אוסטרליה למדינתו במהלך הביקור, הן לא יצאו לפועל. בסיום הביקור פרסמו דיים ומנזיס הודעה בילטרלית, בה הודיעו כי יגדילו את תוכנית קולומבו לפיתוח כלכלי של דרום-מזרח אסיה, שבמסגרתה יוכלו סטודנטים אסיאתיים ללמוד במדינות המערב. עם זאת, היו מעט פרטים בהודעות הנוגעות לאנטי-קומוניזם. דיים הצהיר בעבר כי אם צפון וייטנאם תתקוף את הדרום, הוא יורה לצבא דרום וייטנאם לנחות בנהר דלתא האדום שבצפון ולנקום. זאת בניגוד לתוכניות ההתקפה האווירית של ארגון אמנת דרום מזרח אסיה (SEATO), שנשבעה להגן על הדרום בהתאם להוראות אמנת מנילה. למרות התמיכה הציבורית, ממשלת אוסטרליה מעולם לא שיתפה את הפרטים של תוכניות SEATO עם דיים.
בסיום הביקור העניק מנזיס לדיים תואר כבוד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, אחד הכבודים האימפריאליים הגבוהים ביותר שהוענקו למישהו שלא היה נושא בריטי. ההיסטוריון הצבאי פיטר אדוארדס אמר על הנסיעה: "אוסטרליה חיברה עכשיו את הישרדותו של דיים עם האינטרס הלאומי שלו, בפומבי וללא איפוק", דבר שהגיע בסופו של דבר לתמיכה צבאית נגד הקומוניסטים הווייטנאמים.
מפרץ דופרה
מפרץ דופרה (באנגלית: Duperré Bay) הוא מפרץ שרוחבו 6 קילומטרים, הנמצא צפונית מערבית לחצי האי הולו, בקצהו הדרום מערבי של האי בראבנט, בחצי האי פאלמר שבאנטארקטיקה.
היסטוריה
המפרץ התגלה על ידי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה (אשר חקרה את האזור בין השנים 1903 - 1905), בהנהגתו של ז'אן-באטיסט שארקו, אשר קרא למפרץ על שם סגן אדמירל שארל דופרה מחיל הים הצרפתי.
מיה זיו-וולף
מַיה זיו-וולף (נולדה ב-12 בדצמבר 1983) היא עיתונאית ומגישת חדשות ישראלית. שימשה כמגישה ועורכת בחדשות 10 ובערוץ 10 והגישה את תוכנית הבוקר "העולם הבוקר" של רשת 13 בין השנים 2017–2019.
קורות חייה
מיה זיו נולדה וגדלה בעכו. אביה זאב, עבד ברפא"ל, במקור מחיפה ממשפחה ממוצא פולני, ואמה טוני, מורה ומנהלת מרכז פסגה להשתלמויות מורים בעכו, במקור ממגדל־העמק ממשפחה ממוצא מצרי. השם המקורי של משפחתה היה "זביילסקי", לפני שעוברת לשם "זיו". הורייה עברו מחיפה לגור בעכו עד שעברו לנהריה כעבור כ-18 שנים. בת-דודתה היא השחקנית והזמרת הילה סעדה. בתיכון למדה במגמת ביולוגיה ומחשבים, ולאחר מכן עברה ללמוד במגמות לספרות ותיאטרון.
היא בעלת תואר ראשון בתקשורת ובמדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהוראה מסמינר הקיבוצים. במסגרת לימודיה לתואר שני בהוראה, לימדה תקשורת לבגרות בתיכון ברמת השרון.
קריירה
בגיל שמונה כתבה במקומונים בתור "כתבת צעירה". בהמשך שימשה "כתבת שש" בעיתון של ערוץ הילדים, "כתבת צעירה" במגזין "ראש אחד", הייתה תחקירנית בתוכנית "קלפים פתוחים" בטלוויזיה החינוכית ושידרה בקול ישראל וברדיו חיפה. היא החלה את הקד"צ של גל"צ שבוע אחרי סוף כיתה י"ב, ועברה לתל אביב, שם שכרה דירה עם עוד שתי שותפות מגל"צ. בשנת 2001 התגייסה לגלי צה"ל. בגלי צה"ל ובגלגלצ התקבלה למחלקת הקריינים ובמקביל הפיקה, ערכה והגישה תוכניות שונות כגון "המצעד העברי", "גל עברי ירוק" ו"קולות החיילים".
לאחר שחרורה מצה"ל עבדה ככתבת ועורכת באתר האינטרנט של "שידורי קשת" ובאתר המוזיקה "MOOMA", ובנוסף הגישה פינות בתוכנית הבוקר של "שידורי קשת" בערוץ 2. בשנת 2012 עברה להגיש את "חדר החדשות", מהדורת החדשות המקומיות שהופקה על ידי חברת HOT, ולאחר מכן הצטרפה לסגל חדשות 10 כמגישה ועורכת מבזקי חדשות.
בסוף שנת 2014 החלה להגיש אחת לשבוע את תוכנית הבוקר "אורלי וגיא" יחד עם אור הלר, והחל מינואר 2016 הגישו השניים את התוכנית הנושאת את שמם, "אור ומיה", בימים חמישי ושישי. ב-29 בספטמבר 2017 הגישה זיו-וולף בפעם האחרונה את התוכנית "אור ומיה", לקראת המעבר שלה ל"רשת". באוקטובר 2017 הצטרפה לצוות התכנית "העולם הבוקר" בערוץ רשת, כמגישה לצד אברי גלעד והילה קורח, אותם הכירה מגל"צ. בפברואר 2019 עזבה לבקשתה את הגשת התוכנית, לטובת עשייה דוקומנטרית. לאחר מכן, המשיכה לשמש כמגישה-מחליפה בתוכנית "הכל כלול" בערוץ 13.
באוקטובר 2020 מונתה למנהלת מערך התקשורת והמיתוג של קבוצת דוראל אנרגיה.
חיים אישיים
בשנת 2007 נישאה לתומר וולף, שמשמש כמנהל הטכני של קשת. ולזוג נולדו שלושה ילדים.
למד וו
למד וו (ביידיש: דער למד וואוו'ניק, בפולנית: Jeden z 36) הוא סרט קולנוע בשפת היידיש תוצרת פולין משנת 1925. הסרט מבוסס על סיפור ל"ו צדיקים.
העלילה מתרחשת בעת המרד הפולני של 1863. מפקדה של היחידה של צבא רוסי החונה בעיירה יהודית דורש מאוכלוסייה יהודית מקומית לשלם כסף לקופת הצבא, לצורך הבטחת ביצוע התשלום הוא שובה 11 נציגי הקהילה. הכופר שולם, אך שליש המפקד גונב את הכסף ולבני הערובה צפוי עונש מוות.
הסרט לא זכה להצלחה כפי שציפו לה יוצרי הסרט, הם נאלצו לכסות את ההפסדים. רק כעבור שלוש שנים יצא ליאו פורברט שוב לשוק עם סרט יהודי: "אין פוילישע וועלדער".
.pl
pl. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בפולין. הסיומת נרשמה בשנת 1990, ומנוהלת על ידי ארגון המחקר והפיתוח הפולני NASK.
היסטוריה
בזמן המלחמה הקרה, מדינות המערב פתחו בחרם כלכלי על מדינות הגוש המזרחי. ארגון בשם CoCom, שהיה האחראי על החרם, הפחית בשנים האחרונות של המלחמה הקרה את החרם על שיתוף הפעולה הטכנולוגי עם מדינות פוסט-קומוניסטיות. בעקבות ההפחתה בחרם, נוצרה הסיומת pl. בשנת 1990. שם התחום המשני הראשון בסיומת זו היה pwr.pl. של אתר האוניברסיטה לטכנולוגיה בורוצלב.
בשנת 2003 השיקה NASK את טכנולוגיית IDN, המאפשרת להשתמש באותיות לטיניות, יווניות, עבריות או קיריליות בשמות התחום. עד שנת 2008 נרשמו מעל למיליון אתרים תחת סיומת זו, ונכון לסוף שנת 2013, מספר האתרים הרשומים תחת הסיומת הגיע ל-2.4 מיליון.
שמות תחום אזוריים
(קיימות מעל 100 סיומות אינטרנט משניות אזוריות)
סילבי ז'אן
סילבי ז'אן (נולדה ב-27 באוקטובר 1973 בנתניה) היא כדורגלנית עבר ישראלית. ז'אן, שכבשה 1,010 שערים בקריירה, נחשבת בעיני רבים לכדורגלנית הישראלית הטובה ביותר בכל הזמנים. ז'אן היא מלכת השערים של נבחרת ישראל בכדורגל נשים, ובמקום 40 ברשימת מלכת השערים של כל נבחרת לאומית עם 29 שערים.
קריירה
ז'אן נולדה ב-27 באוקטובר 1973 ברמת אפרים שבנתניה. היא החלה את קריירת המשחק שלה בגיל 22, כשחתמה בקבוצת קולבוטן מהליגה הנורווגית. מכיוון שבאותם ימים לא הייתה קיימת ליגת כדורגל נשים בישראל, נאלצה ז'אן לעבור לשחק בחוץ לארץ. כבר בעונתה הראשונה בנורווגיה היא כבשה 12 שערים, וסיימה כסגנית מלכת השערים של הליגה. בשתי העונות הבאות היא כבשה 25 שערי ליגה, אך לא הצליחה להוביל את קבוצתה מעבר למקום הרביעי בטבלה.
ב-2 בנובמבר 1997 קיימה נבחרת ישראל לנשים את משחקה הרשמי הראשון אי פעם - נגד רומניה במסגרת מוקדמות גביע העולם 1999. במשחק זה ערכה ז'אן את הופעת הבכורה שלה בנבחרת, ואף מונתה לקפטנית שלה. חצי שנה לאחר מכן, ב-8 באפריל 1998, היא כבשה את שעריה הראשונים במדי הנבחרת, כשהבקיעה רביעייה בניצחון 0–5 על בוסניה והרצגובינה.
ב-1998 הוקמה ליגת כדורגל נשים לראשונה בישראל, וז'אן החליטה לחזור מנורווגיה ולהצטרף לקבוצת הפועל תל אביב. בעונת 2000/2001 היא זכתה עם הקבוצה בדאבל, ושנה לאחר מכן השתתפה איתה בעונת הבכורה של גביע אופ"א (ליגת האלופות כיום). בסיום שנת 2002 התפרקה הקבוצה, ואילו ז'אן הצטרפה למכבי חולון. כבר בעונתה הראשונה בחולון זכתה ז'אן בדאבל, ובמשך שנותיה בקבוצה גרפה עוד שלוש אליפויות וארבעה גביעי מדינה. בעונת 2003/2004, במסגרת הסיבוב הראשון של גביע אופ"א, היא כבשה את השער הראשון לטובת קבוצה ישראלית במפעל, בניצחון 2–4 על קרקה נובו מסטו הסלובנית. באותה עונה היא אף כבשה 15 שערים במשחק אחד, בניצחון 0–50 על עירוני אריאל.
ב-10 במאי 2007, לאחר משחק נגד פולין במסגרת מוקדמות אליפות אירופה 2009, הודיעה ז'אן על פרישה מכדורגל. בעשר שנותיה בנבחרת ישראל, היא כבשה 29 שערים ב-23 משחקים - נתון המציב אותה כמלכת השערים של נבחרת ישראל בכל הזמנים. שנה וחצי לאחר פרישתה, בינואר 2009, הודיעה ז'אן על חזרתה למשחק פעיל, והצטרפה לקבוצת אס"א תל אביב. בעונת 2011/2012 העפילה ז'אן עם אס"א לשלב 32 הגדולות של ליגת האלופות, ובכך הן קבעו את הישג השיא של קבוצת נשים ישראלית באירופה. בסיום עונה זו, פרשה ז'אן באופן סופי מכדורגל. בסך הכל היא שיחקה במשך שלוש עונות באס"א תל אביב, וזכתה איתה בשלוש אליפויות ובשני גביעי מדינה.
החל משנת 2009 חברה ז'אן באתנה - המועצה הציבורית לקידום נערות ונשים בספורט.
חיים אישיים
בדצמבר 2017 יצאה מהארון כלסבית. בת זוגה היא יפעת אורלב, וב-9 בנובמבר 2018 השתיים התארסו.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "גולסטאריות". באותה שנה היא חשפה כי היא חולה ב-SA, מחלה ראומטית דלקתית מסוג ספונדילו ארטופרטי, הפוגעת בעמוד השדרה ובאגן, ועלולה לגרום לפגיעה בלתי הפיכה ולנכות בפלג הגוף התחתון.
בשנת 2021 השתתפה בעונה נוספת של תוכנית הטלוויזיה "גולסטאריות".
סויוז T-13
סויוז T-13 (ברוסית: Союз Т-13) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-6 ביוני 1985 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, כשעל סיפונה צוות קוסמונאוטים: ולדימיר דז'ניבקוב (טיסה חמישית), ויקטור סביניך (טיסה שנייה). המטרה העיקרית של הטיסה הייתה עגינה בתחנת החלל סאליוט 7 וביצוע תיקונים דחופים.
מאז שצוות סויוז T-12 עזב תחנת החלל סאליוט 7 היא פעלה באופן אוטונומי. בפברואר 1985 התרחשה תקלה במערכת הקשר ולא היה ניתן יותר להעביר פקודות לתחנת החלל. כתוצאה מכך הייתה סכנה שבעקבות שינויי מסלול היא תתחיל לרדת לכדור הארץ ללא שליטה. כתוצאה מכך הוחלט לשלוח לתחנת החלל צוות תיקונים. על סיפון סויוז T-13 הותקן מכשור נוסף במטרה להקל על ביצוע עגינה ידנית וצוות החללית עבר תרגולות מיוחדות בנושא. העגינה הידנית עברה ללא תקלות. לאחר מעבר לתחנת החלל התברר שטמפרטורה בה ירדה לרמה של 3–5 מעלות ופנלים של מערכות פוטו-וולטאיות מקופלות. רק לאחר ארבעה ימים הצוות הצליח להפעיל אותם מחדש ולהתחיל בטעינה. לקראת 14 ביוני מערכות החשובות חזרו לפעילות ותחנת החלל הייתה מוכנה לקליטת משאית חלל עם אספקה נדרשת ומכשור לביצוע תיקונים נוספים. לאחר קבלת ציוד זה במשך כחודש הצוות פעל לביצוע תיקונים שונים במערך תחנת החלל. ב-2 באוגוסט, הקוסמונאוטים ביצעו פעילות חוץ רכבית והתקינו מערכות נוספות לאספקת החשמל.
ב-18 בספטמבר לתחנת החלל התחברה חללית סויוז T-14. לאחר 110 ימי טיסה ולדימיר דז'ניבקוב ביחד עם גאורגי גרצ'קו חזר בחללית סויוז T-13 לכדור הארץ.
ג'למה (נפת ג'נין)
במהלך מלחמת העצמאות, ב-1 ביוני 1948, במסגרת מבצע יצחק כבש גדוד 13 של גולני את ג'למה, כחלק מהניסיון לכבוש את ג'נין, אך נאלץ לסגת לאחר שהותקף על ידי הכוחות העיראקיים. הכפר נותר בשטח הגדה המערבית, סמוך מאוד לקו הירוק, ונכבש שנית במלחמת ששת הימים.
מחקר מתאמי
מחקר מתאמי הוא סוג של מחקר בשיטות מחקר במדעי החברה וברפואה, שבו נבדק האם ישנו מתאם בין משתנים שונים.
מחקר זה יכול לבחון האם ישנו קשר בין שני משתנים, ולכן השערות המחקר ינוסחו באופן שבוחן האם קיים קשר בין המשתנים, ולא כהשערות סיבתיות, לפיהן משתנה אחד משפיע על המשתנה האחר.
ז'וקוב
ז'וקוב הוא שם משפחה ממקור רוסי (Жуков).
מסבך
מִסְבָּך הוא אלמנט הנדסי המשמש בדרך כלל בבניות קלות, גשרים, עגורנים וכלים הנדסיים שונים.
מסבך מורכב ממוטות ומחיבורים פרקיים ביניהם המכונים "צמתים" היוצרים משולשים מרחביים יציבים המרכיבים קורות, עמודים או מבנים מרחביים שונים. הרעיון הקונסטרוקטיבי של מסבך הוא יצירת גובה סטטי לרכיב מבני בלי הצורך למלאו בהרבה חומר. לדוגמה, מסבך בעל גובה סטטי מסוים אשר מחליף קורה בעלת אותו עובי יכול להיות קל יותר ואף להגיע למִפְתָח גדול יותר.
על קורה הנושאת עומסים פועלים כוחות מומנט היוצרים בה כפיפה. במוטות המסבך יתפתחו בעקבות הפעלת העומס מאמצי לחיצה ומאמצי מתיחה בלבד ולא מאמצי כפיפה.
היסטוריה
הבחירה ההיסטורית במסבכים נבעה משני שיקולים עיקריים, הראשון הוא מורכבות החיבור המונוליטי (קשיח). דבר שגרם לכך שבכל חיבור בין שני קרשים למעשה נוצר מפרק, עקב חוסר יכולת של החיבור להעביר כפיפה. הסיבה השנייה היא היכולת לתכנן מבנים לא מסוימים סטטית, שדורשת חישוב מורכב יותר, והכרה מעמיקה יותר של חומרי המבנה וצורת התנהגותם (כגון מודול יאנג של החומר).
גארדבאיר
גארדבאיר (איסלנדית Garðabær) היא עיר בדרום-מערב איסלנד השוכנת בין קואופווגיר מצפון להפנרפיירדיר מדרום, דרומית לבירה רייקיאוויק והיא שייכת למטרופולין שלה.
העיר משתרעת על שטח של 71 קמ"ר וממוקמת כמו הפנרפיירדיר שמדרום לה על שדה לבה. בשנת 2011 התגוררו בה כ-10,909 איש, עובדה שהפכה אותה לעיר השישית בגודלה באיסלנד. אתר העיר יושב עם תחילת ההתיישבות באיסלנד במאה ה-9, ובלנדנאומאובוק (Landnámabók) נזכר כי במקום שכנו שתי חוות. עד שנת 1960 נשא המקום אופי כפרי והתגוררו בו כאלף איש בלבד, אולם עם ההגירה הפנימית מרחבי איסלנד לאזור הבירה, גדלה אוכלוסיית העיר במשך כחמישים שנה פי עשרה. ב-1976 הוכרזה גארדבאיר כעיר וכיום היא חלק מהאזור הבנוי הרציף של מטרופולין רייקיאוויק.
דיילן טרי
דיילן לי טרי (באנגלית: Dalen Lee Terry; נולד ב-12 ביולי 2002) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הסמול פורוורד והקלע בשיקגו בולס.
קריירה
לאחר ששיחק בתיכונים מקומיים, טרי בחר להצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אריזונה. בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 4.6 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק, ובעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 8 נקודות, 4.8 ריבאונדים, 3.9 אסיסטים ו-1.2 חטיפות למשחק.
ב-22 באפריל 2022 הכריז על מועמדותו לדראפט 2022 ב-NBA. בדראפט נבחר טרי בבחירה ה-18 על ידי שיקגו בולס.
היינריך צבי ויניק
שנות ילדותו ולימודיו
נולד ביישוב נפולוקאוץ, בצפון בוקובינה, אז נחלת הכתר האוסטרי, (כיום נפולוקיבצי, בנפת קיצמן של מחוז צ'רנוביץ באוקראינה) בשנת 1902. בילדותו התחנך ויניק בתרבות הגרמנית האוסטרית ובתרבות היהודית. סבו מצד אמו היו קרוב לחוגי חסידות ויז'ניץ וסבו מצד אביו נמנה עם מראשוני הציונות הדתית באזור. בנעוריו היה פעיל ויניק בתנועת השומר הצעיר. אחרי לימודי תיכון גרמני בצ'רנוביץ ואחר כך בווינה, למד ויניק פילוסופיה ומתמטיקה באוניברסיטת פראג. אולם כעבור שנה עזב לימודים אלה לטובת לימודי רפואה באוניברסיטת ברסלאו, אז בגרמניה (כיום בוורוצלב בפולין) אותם סיים בשנת 1926. ויניק התמחה לאחר מכן בנוירו-פסיכיאטריה בברסלאו ובקליניקה נוירולוגית בכמניץ.
פעילותו בגרמניה, אוסטריה ורומניה
בתום ההתמחות עבד בשנים 1930–1933 כרופא בכיר במחלקה הנוירולוגית של בית החולים לנקוויץ בברלין. בשנת 1933 אחרי עליית הנאצים לשלטון נמלט לאוסטריה, שם השלים עד שנת 1936 התמחות בפסיכואנליזה במכון הפסיכואנליטי הפרוידיאני. עבר אנליזה אישית אצל ינה הרניק ואחר כך אצל פאול פדרן והלנה דויטש. ב-25 במרץ 1936 התקבל כחבר שלא מן המניין בחברה הפסיכואנליטית הווינאית. ויניק התחתן בווינה עם לוצי פיק (Luzie Pick), שהייתה בשמונה שנים צעירה ממנו ובהמשך בשנת 1936 חזר לאזור הולדתו שהפך בינתיים לחלק מרומניה. התיישב בבוקרשט, בה עבד כמטפל עצמאי בתחום הפסיכיאטריה והפיכואנליזה. היה אז היחיד בין הפסיכיאטרים בבירת רומניה שהייתה לו הסמכה רשמית כפסיכואנליטיקאי.
פעילותו בארץ ישראל
בימי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, נסע לארץ ישראל על סיפון אונייה עם עולים "בלתי חוקיים". כעבור 40 יום האונייה עוכבה בים התיכון על ידי משמר הים הבריטי. ויניק נעצר וכעבור זמן שוחרר והורשה להישאר בארץ ישראל. באותה שנה, 1942, קיבל מינוי של מנהל בפועל של מוסד פסיכיאטרי בבני ברק שנקרא אז בשם "ביתן", שאת שמו הסב ל"גהה" על פי עצת דוד רמז (לפי ביטוי שנשאב משירו של חיים נחמן ביאליק "אל הציפור", מהפסוק "לֹא בְכִי וּדְמָעוֹת לִי גֵהָה יֵיטִיבוּ"); המוסד נקרא כיום מרכז לבריאות הנפש גהה. בשנת 1944 התיישב ברמת גן.
בשנת 1950 נתמנה למנהל בית החולים הפסיכיאטרי טלביה בירושלים. בשנת 1954 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1972 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. ויניק המשיך בתפקידו בבית החולים טלביה עד לשנת 1973, ומאז שימש כיועץ במרפאת רות המסונפת לבית החולים טלביה. בשנת 1980 פרש לגמלאות.
נפטר בירושלים בשנת 1982, בגיל 80.
פעילותו המדעית
ויניק היה המייסד והעורך של כתב העת "The Israel Annals of Psychiatry". הוא נמנה עם חברי החברה המלכותית לפסיכולוגיה רפואית בלונדון. ויניק היה פסיכואנליטיקאי וחבר בחברה הפסיכואנליטית בישראל. בין השנים 1961 ל-1964 שימש כנשיא איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
שי גבסו
שי רנה שאול גבסו (נולד ב-20 ביולי 1984) הוא זמר ושחקן ישראלי. התפרסם בעקבות השתתפותו בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד" והגעתו למקום השלישי. מאוחר יותר היה לראשון מבין משתתפי התוכנית אשר הוציא אלבום משלו. זוכה העונה השנייה של תוכנית המציאות הישראלית "הזמר במסכה".
קריירה
השיר אותו בחר להקליט, פרס הניחומים אותו קיבל על השתתפותו בגמר "כוכב נולד", היה "יום ועוד יומיים", שגבסו כתב והלחין בעצמו. השיר היה ללהיט, והוביל במשך שמונה שבועות את המצעד השבועי של גלגלצ. אחריו יצאו הסינגלים "המילים החסרות", "ארים ראשי" ו"בדיוק באותה הדקה" שזכו אף הם להצלחה. בחודש מאי 2004 הוציא גבסו את אלבום הבכורה שלו, "ארים ראשי", שאת רוב שיריו כתב והלחין בעצמו. את שירי האלבום עיבד משה דעבול, שגם הלחין בו שני שירים. האלבום הצליח והגיע למעמד אלבום זהב. במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' ושל גלגלצ זכה השיר "יום ועוד יומיים" בתואר שיר השנה. גבסו נבחר כזמר השנה בגלגלצ וכתגלית השנה ברשת ג'.
בסוף שנת 2004 זכה גבסו במקום הראשון ב"פסטיבל השירים של ישראל", בו שר את השיר "מישהו גדול", שכתבה חנה גולדברג והלחין דודי לוי. השיר היה מיועד להיכלל במקור באלבומו של גבסו, אך משיקולי עריכה הושמט לבסוף מן האלבום. באותה שנה, שיחק בכמה פרקים של הטלנובלה השיר שלנו בתפקיד עצמו.
בשנת 2005 הוציא לאור את השיר "תזמורת של איש אחד" לרדיו כסינגל.
ביוני 2009 יצא הסינגל "ארגזים", סינגל ראשון לקראת אלבומו הבא של גבסו, בשיתוף עם להקתו "המראות". לאחר מכן יצאו הסינגלים "נשק", "שמור על האמונה" ו"אלי אלי". האלבום המלא, "קרוואן", יצא בנובמבר 2009 בהוצאה עצמית.
במהלך שנת 2010 יצא לסיבוב הופעות "קרוואן" בליווי להקתו המראות. במקביל הקים גבסו יחד עם חמישה מוזיקאים ישראלים, המתגוררים בישראל ובארצות הברית, הרכב בשם "שולחן לאחד", שבו הוא מתפקד כסולן והוציא חידוש לשיר מרלן בפרויקט שני צדדים למטבע. חברי ההרכב העלו מופע ג'אם סשן – מופע בעקבות אמנים גדולים שהטביעו חותם בעולם המוזיקה ומהווים השראה גדולה עבורם, כג'וני מיטשל, נינה סימון, פול סיימון, Caetano Veloso וזוהר ארגוב.
ממרץ 2011 ועד מרץ 2012 כתב טור שבועי קבוע במגזין "מוצש" מבית מקור ראשון. בחודש מאי של אותה שנה הוציא פרויקט וידאו מקורי בשם "בנדו-בדיוק באותה דקה". זהו וידאו שמשלב אלמנטים של וידאו קליפ עם סצנת משחק. גבסו יצר את הווידאו, כתב את התסריט ומשחק לכל אורכו. שירו "בדיוק באותה דקה", המתנגן לאורך כל הווידאו, לקוח מתוך הופעה חיה. בדצמבר 2011 הוציא לאור את השיר "נגמרו לנו השירים העצובים" כסינגל.
בנובמבר 2013 הוציא גבסו את אלבומו הרביעי בשם "כל הימים", שבו שב לשתף פעולה עם המפיק המוזיקלי משה דעבול. הסינגל הראשון היה "אין לי מילים". לאחריו יצאו הסינגלים: "כל הימים", "אני צריך להחליט", "אני אחצה את הכאב לשניים" ו"תבואי". הסינגל "כל הימים" מהאלבום זכה להצלחה רבה, והגיע לראש מצעדי הפזמונים השונים. השיר השני מתוכו "אין לי מילים" נכנס לעשירייה הראשונה במצעדים. האלבום זכה לביקורות משבחות, ב-ynet נכתב שהאלבום הוא קול של דור ה-y ושהוא גרסת 2013 לאלבום "גבר הולך לאיבוד" של שלמה ארצי. במרץ 2014 הוציא לאור לרדיו כסינגל את השיר "ענני" כדואט עם מאיה אברהם. באוגוסט 2014 הוציא לאור את השיר "משוגע קצת" כסינגל לרדיו.
בהמשך פיתח גם את קריירת המשחק. שי השתתף בסדרת נוער הנקראת "כוכב הצפון", שבה שיחק את מייקל מהג'מבי, בסדרה "עממיות", ששודרה בערוץ 2, ובמחזה "חבסה" במסגרת "חג המחזמר" בניהולו של הבמאי אורי פסטר.
בפברואר 2017 פרסם גבסו EP ראשון באנגלית בשם "Made Me Wanna Change My Name". המיני אלבום כולל חמישה שירים בהפקתו של עומרי אגמון, ויצא בארצות הברית בלבד. בהמשך יצאו הקליפים לסינגלים "Where I'll put my shoes" אותו ביים, ו-"All in my hand" שגבסו יצר.
בחודש מאי 2017 עלה בתיאטרון הסמטה ביפו המחזה "חוץ מאהבה אין בינינו כלום" בבימוי של ארז חסון. המחזה נכתב על ידי גבסו, שאף משחק בו.
בחודש מרץ 2018 עלה בתיאטרון הבימה המחזה "עקומים" בבימויו של משה קפטן. במחזה גבסו משחק בתפקיד "גרטה" אותו שיחק במקור מיק ג'אגר סולן האבנים המתגלגלות.
באפריל 2018 שירו "ארים ראשי" נבחר לפתוח את טקס "פרס ישראל" של שנת השבעים למדינה. גבסו פתח את הטקס יחד עם ארבעים נגנים והחזנית הצעירה שיר יפרח.
חיים אישיים
ב-2011 גבסו נישא להגר אנוש, אך לאחר כשנתיים הם התגרשו.
במהלך שנת 2012 נטען כי יצא בשאלה. בראיון שהתפרסם ב"ידיעות אחרונות" ביולי 2013 התייחס לראשונה לנטיותיו המיניות ואמר "הייתי עם כולם", בהתייחסו גם לגברים. בתגובה לכתבה אמר גבסו: "לא חזרתי בשאלה ולא הצטרפתי לאף קהילה. הציטוטים לא מדויקים ומשמיעים משהו אחר מהאמת". בדצמבר 2021 הצהיר במהלך ריאיון שנתן לאופירה וברקוביץ' שהוא נמצא בזוגיות עם גבר זה שנתיים. בריאיון לאולפן שישי בתחילת 2022 הגדיר עצמו בתור ביסקסואל. בדצמבר 2022 הצהיר שהוא מגדיר את עצמו "רוחני", אבל אינו מקיים מצוות:.
גבסו התנגד לתוכנית ההתנתקות, והודיע על תמיכה בהשתמטות משום שלדבריו "צה"ל כבר לא מייצג את העם".
כנסיית פטרוס הקדוש (אבו כביר)
כנסיית פטרוס הקדוש, או הכנסייה הרוסית, היא כנסייה רוסית פרבוסלבית השוכנת באבו כביר בדרומה של תל אביב. הכנסייה, שהושלמה בשנת 1894, נקראת על שמו של השליח פטרוס הקדוש, ולפי המסורת הרוסית-פרבוסלבית, במקום זה ניצב בית שמעון הבורסקאי, בו התארח פטרוס עת שהה ביפו ובו חווה את נס החלום. מסורת זו ממשיכה וגורסת כי בחלקת הקברים הצמודה לכנסייה נקברה גם טביתא, אותה הקים פטרוס מן המתים.
היסטוריה
חלקת הקבורה המשתרעת ממערב לכנסייה ניצבת במקום בו שכן בית קברות יהודי בתקופת בית שני. הקבר המיוחס לטביתא התגלה ב-1835, אך לא נמצאו ראיות המאששות את זהותו. החלקה שסביב הקבר נרכשה ב-1874 וב-1888 החלה הקמת הכנסייה. המבנה הושלם בשנת 1894, והיה לתחנת לינה בדרכם של עולי רגל רוסים שעשו את דרכם מיפו לירושלים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשו הרוסים מהמקום, יחד עם נתינים של נוספים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה החזיקו נציגי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית הלבנה הגולים במקום, אך לאחר קום המדינה, הוא עבר לרשות הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית האדומה. במהלך המלחמה הקרה פעל מהמקום מטה של הק.ג.ב הסובייטי.
האתר
הכנסייה שוכנת בליבו של מתחם רבוע ומוקף חומה בשטח של 32 דונם. הכניסה אל המתחם היא בצידו הדרומי הפונה אל רחוב 3938, והוא גובל בצפונו בבית הספר לטבע. בכניסה יש תא תפילה על שם טביתא ובתוכו איקונין שלה ופסל של ספר עליו כתוב במספר שפות כולל עברית: "טביתה הקדושה התפללי נא עבורנו". הנכנסים למתחם נעצרים ליד תא זה ומצטלבים. הכנסייה עצמה בצבע ורוד והיא נושאת כיפה אדומה. בצידה המערבי מתנשא מגדל פעמונים בן חמש קומות שלו צריח מחודד כהה. שטח המתחם עשיר בצמחייה מטופחת ובעצים גזומים. פנים הכנסייה מעוטר בעושר רב, ובכיפה נראית דמותו של ישו מלך-כל, וסביבו שמונה מלאכים מכונפים על רקע זהוב. על גבעה בגן הנרחב, בצל עץ אורן, מוצב צלב פרבוסלבי.
בית הקברות היהודי
ב-1871 ביקר באבו כביר הארכאולוג והמדינאי הצרפתי שארל קלרמון-גנו. הוא חפר באזור הכנסייה וחשף בגבעה ממזרח ליפו נקרופוליס - עיר קבורה יהודית, ובה 34 מצבות שיש, שעליהן חרותים אותיות בעברית וביוונית וסמלים יהודיים כגון לולב, מנורה והמילה "שלום". קלרמון-גנו קבע כי המצבות הן מהמאה ה-1 עד המאה ה-3 וכי היו חלק מבית קברות של קהילת יהודי יפו. בין השאר נמצאו בבית הקברות מצבות מחַדְיָב, מקפדוקיה, מאלכסנדריה, מיוון ומלוב. לפי מקצועות הנפטרים שנרשמו על המצבות ניתן להסיק כי הקהילה היהודית ביפו הייתה מבוססת ועשירה.
קבר טביתא
מעל המערה הוקם מבנה, ובכניסה אליו קבוע פסיפס המתאר את האירוע. מדרגות יורדות משם לתוך מערת הקברים שם נוהגים המאמינים להדליק נרות. על הגג ניצב מבנה בצורת כנסייה פרבוסלבית. על שמה של טביתא קרוי בית הספר הסקוטי ביפו.
דון דיאמונט
דון דיאמונט נולד בשם דונלד פיינברג (באנגלית: Don Diamont; נולד ב-31 בדצמבר 1962) הוא שחקן טלוויזיה אמריקאי-יהודי. ידוע בשל גילום הדמות בראד קרלטון אותה גילם שנים רבות בסדרה של CBS "צעירים חסרי מנוח". נכון להיום הוא משחק את ביל ספנסר ג'וניור בסדרה "היפים והאמיצים".
ביוגרפיה
דיאמונט נולד בניו יורק, ניו יורק. דיאמונט הוא יהודי, ובראיון שהעניק ל"Soap Opera Digest" הוא הצהיר שחבק בשלמות ביהדותו רק בשלב מאוחר יותר בחייו.
במשך כמה שנים דיגמן למותגים מצליחים. ב-1990 הוא נכנס לרשימת "הגברים הכי יפים" מטעם מגזין "פיפל". דיאמונט היה בעמוד השער של המגזין "פלייגרל" פעמיים, ב-1988 ו-1995.
ב-2009 הוא נבחר ל"שחקן האופרה הוותיק הסקסי ביותר" מטעם מגזין "פיפל".
קריירה
הוא קיבל את התפקיד הראשון שלו כשחקן בסדרה "ימי חיינו" ב-1984. הוא שיחק בסדרה שנה אחת בלבד.
דיאמונט ידוע בעיקר מגילום איש העסקים בראד קרלטון בסדרה "צעירים חסרי מנוח" שבה שיחק מ-1985 עד 1996. הוא חזר לשחק בסדרה בשנת 1998 עד שדמותו נהרגה בתחילת שנת 2009.
ב-5 במרץ 2009 יצאה הודעה לתקשורת שדיאמונט לוהק לאופרת הסבון של CBS "היפים והאמיצים" בתפקיד ביל ספנסר ג'וניור, דמותה אותה מגלם עד היום.
בשנת 2018 הוא השתתף בגרסה איטלקית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" בהנחיית מילי קרלוצ'י. הוא נשר בסיבוב הראשון.
Foody
Foody פודי, הוא אתר מתכונים ישראלי המכיל בעיקר מתכוני וידאו רבים ב-200 קטגוריות שונות של בלוגרים ושפים בישראל, ביניהם נמצאים חמשת שפים ובלוגרים מהמובילים בישראל: שגב משה, ישראל אהרוני, קרין גורן, מאיר אדוני ומיקי שמו. בנוסף יש עשרות בלוגרים עצמאיים שהקימו אתרים משל עצמם, כמו רחלי קרוט, אפרת ליכטנשטט, יונית צוקרמן, דניאל עמית ועוד עשרות אחרים.
רקע והקמת האתר
החברה הוקמה בסוף שנת 2018 כמענה לצורך הגדל של צריכת מתכונים באינטרנט ובעיקר בווידאו. באתר ובערוץ שהוקמו יש כ-10,000 מתכוני וידאו בכ-200 קטגוריות שונות של מתכונים.
FoodyTV
ערוץ הטלוויזיה הישראלי הושק כערוץ ליניארי מקורי שכל תכניו הם בשפה העברית. בין הפקות המקור שהושקו בראשוניות בערוץ, הם העונה החדשה של סודות מתוקים, מתכון מנצח עונה 1 ועונה 2. הערוץ נחשב בין חמשת הערוצים המובילים בסלקום tv לאחר ערוצי ה־Broadcast. חברת ההפקות שמפיקה את רוב תוכני הערוץ היא אלין תקשורת, שלה יש ניסיון של 15 שנה בהפקות של תוכניות בישול. אלין תקשורת הפיקה לאורך השנים כ-6000 שעות בישול וביניהם תוכניות עם ישראל אהרוני, קרין גורן, שגב משה, מאיר אדוני, אביב משה, צחי בוקששתר ועוד רבים.
פטריקים
פטריקים (בלטינית: patricii) הוא שמה של קבוצה חברתית מהמעמד הגבוה ברומא העתיקה. בתקופת האימפריה הרומית המאוחרת שימש המונח לתיאור תואר מיוחד, פטריקיוס (patricius), של בכיר בחצר המלכותית. המילה "פטריקיוס" מבוססת בחלקה על המילה הלטינית pater, שמשמעותה "אב".
Foody
FoodyTV
הערוץ בהתחלה שודר כערוץ בלעדי של סלקום tv וכיום הוא משדר גם בפרטנר tv ו- HOT, ותכניו זמינים גם לצפייה כספריית פריומיום ב-VOD של חברת yes.
פטריקים
בתקופת מלכי רומא ואולי אף לפניה היו הפטריקים מעמד האצולה. בראשית הרפובליקה הרומית היו הפטריקים עדיין קבוצה שלטת בעלת מעמד מוּרש בעיר המדינה. כל המגיסטראטות היו אסורות לפלבס. נישואים בין פטריקים לפלבאים נאסרו אף הם. למרות זאת ישנה סברה לפיה התקיימה תופעה של מעבר של פטריקים צעירים לשורות הפלבס ברפובליקה הקדומה מתוך תקווה שכפלבאים יהיו להם סיכוי גדול יותר לכהן במגיסטראטות הפלבאיות, וזאת בניגוד למגיסטראטות הרגילות, שהיו מעטות יותר ושמורות לאנשים בגיל מבוגר יחסית.
לא ידוע על מקור החלוקה בין פלבס לפטריקים. לפי תאוריה אחת, מקור החלוקה הוא בימי המלוכה כאשר הפטריקים היו המשפחות שבניהם היו חברי הסנאט. מאידך, לפי תאוריה אחרת, החלוקה נוצרה עם יסוד הרפובליקה כאשר חברי הסנאט ייסדו לעצמם מונופול שלטוני על המדינה.
עם הזמן הגיעו הפטריקים לידי התנגשות עם הפלבס, ואט-אט נאלצו הפטריקים לוותר על זכויות היתר המעמדיות שלהם. בשנת 494 לפנה"ס נוצרה משרת טריבון הפלבס כדי להבטיח את זכויות הפלבאים, ועל הפטריקים נאסר לכהן במשרה זו. ב-367 לפנה"ס נפתחו כל המשרות למועמדים פלבאים, וחשיבות ההבחנה בין פטריקים לפלבאים החלה להתפוגג. בנוסף לכך, מאחר שהמעמד הפטריקי היה מוּרש בלבד, לא נוצרו משפחות פטריקיות חדשות, ומספרן הלך והצטמצם.
כבר בתקופת הרפובליקה התיכונה הרומית, במאה השנייה לפנה"ס, הפכו משפחות פלבאיות אמידות לחלק בלתי נפרד מהאליטה הרומית החדשה, הנוביליטאס, והיתרונות שהציעה הפטריקיות לא חרגו מעבר לתוספת יוקרה וכהונה במספר משרות דתיות שהחשובה ביותר הייתה הפונטיפקס מקסימוס. מתקופה זו קיימות עדויות על פטריקים שארגנו את אימוצם על ידי משפחות פלבאיות כדי שיוכלו לכהן במשרת טריבון הפלבס, הפטריקי הראשון שעבר בוודאות לפלבס היה גאיוס סרוויליוס גמינוס, שכיהן כקונסול של שנת 203 לפנה"ס.
בעקבות הידלדלות מספר הפטריקים בשלהי הרפובליקה, יוליוס קיסר ואוגוסטוס חוקקו מספר חוקים המעבירים פלבאים למעמד של פטריקים, ונוהג זה השתרש גם בדורות הבאים.
Doggumentary
Doggumentary (שכותרתו בעבר Doggumentary Music and Doggystyle 2: Tha Doggumentary) הוא אלבום האולפן ה-11 של הראפר האמריקאי, סנופ דוג. הקלטות האלבום התקיימו בין 2010 ל-2011, ולבסוף האלבום יצא לאור ב-29 במרץ 2011, תחת חברות התקליטים Priority, קפיטול ו-EMI. בהפקת שירי האלבום משתתפים מספר רב של אמנים ומפיקים, ביניהם לקס לוגר, וילי נלסון וקניה וסט. האלבום הגיע בהופעת הבכורה שלו במצעד הבילבורד 200 למקום ה-8, כשמכר מעל 50,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. נכון לספטמבר 2011, האלבום מכר מעל 200,000 עותקים ברחבי ארצות הברית.
לפני יציאת האלבום, הודיע סנופ דוג כי האלבום יהווה המשך לאלבום הסטודיו הראשון שלו משנת 1993, Doggystyle, כשהאלבום תוכנן שיכיל 18 רצועות, כשיהיו ביניהם שירי גנגסטא ראפ, R&B ומספר שירי היפ הופ. לאחר מכן שינה סנופ דוג את שם האלבום ל-Doggumentary.
אריסה
אריסה, עריסה, הריסה, חריסה, הרוש או סחקה (בערבית: هَرِيسَة, תעתיק מדויק: הריסה, ששורשה הלשוני מקביל לשורש ה-ר-ס ולמילים העבריות "הריסה" ו"הרס", בהוראת: מעוך, מחית, דייסה) היא ממרח צפון אפריקאי מסורתי מתוק או חריף, המבוסס על פלפלים חריפים מסוג שאטה (פלפל סודני, מכונה גם סודניה ופירי פירי), לרוב מיובש, יחד עם פלפלים מתוקים בתוספת שום, שמן, ותבלינים נוספים.
מרכיבים
ישנם שני סוגי אריסה - מתוקה וחריפה. נהוג לכנות את המתוקה אריסה ואת החריפה סחקה. האריסה המתוקה מכילה כמות עיקרית של פלפלים מתוקים, ואילו הסחקה מכילה בעיקר פלפלים חריפים וכמות קטנה של פלפלים מתוקים.
בנוסף לחומרי הבסיס שהם פלפלים מיובשים, שום ושמן, דרכי ההכנה של הממרח משתנות על פי אזורי המחיה והמדינות בהן הוא נפוץ.
במרוקו נהוג להכין את האריסה מפלפלים מיובשים שהושרו במים ונטחנו עם קליפתם, שום, כמון ומלח. תהליך הטחינה מלווה בהזלפה קבועה של שמן צמחי. באזורים מסוימים במרוקו מתווספת גם פפריקה מעושנת לרשימת התבלינים.
בלוב נהוג להוסיף על התבלינים הנ"ל גם זרעי כוסברה וקימל (כרוויה תרבותית). את חלק מכמות הפלפל המיובש מחליפים בפלפל טרי (לרוב הסוג המתוק).
שימושים במזון
במרוקו נהוג לאכול את האריסה כתוספת לארוחה, כגון כממרח על לחם, או לשלבה במאכלים עצמם. סלט מבושל מפורסם מאוד המכיל אריסה נקרא חיז'ו (גזר במרוקאית), והוא סלט המורכב מגזרים מבושלים המעורבבים בשמן, לימון, שום (באזורים מסוימים גם תוספת כמון) וכמויות משתנות של אריסה מתוקה וסחקה חריפה - התלויה ברמת החריפות הרצויה למבשל. ישנה גם גרסה טרייה לסלט המכילה גזרים מגורדים טריים וכוסברה.
מנה מפורסמת נוספת נקראת "מז'וז'ין" (בתרגום - נשואים), מנה המורכבת משני סרדינים שנוקו מעצמות וממולאת בתערובת של עשבי תיבול, שום טחון ואריסה, הודבקו זה לזה בעזרת התערובת, ולאחר מכן נטבלו בקמח וביצה וטוגנו.
בנוסף האריסה משודכת לתבשילי דגים ובשר רבים, וגם סלטים מבושלים.
בתוניס האריסה היא מרכיב חשוב בתיבול בשרים, מרקים (בעיקר מרקי דגים - החשוב בהם הוא המרק האדום לקוסקוס).
רטבים וממרחים דומים
באינדונזיה ישנו ממרח בשם סמבל. מדובר בגרסה מאוד דומה לאריסה, אלא שהיא מכילה כמות נוזלים גדולה יותר והממרח דומה יותר לרוטב.
בקוריאה ישנו ממרח הקרוי גוצ'וג'אנג (Gochujang). בדומה לאריסה הוא מרכיב בסיסי במרבית מאכלי קוריאה ומשמש לתיבול אורז, מרקים, קימצ'י (ירקות כבושים), רטבים לסלט (בדרך כלל משודך לרוטב סויה, ג'ינג'ר ושמן שומשום), ואף משמש כחומר מקשר במנה הנקראת ביבימבאפ (אורז מעורבב שבדרך כלל מכיל שאריות שונות מהמקרר, בצל ירוק, נבטים, ומתובל בגוצ'וג'אנג, רוטב סויה ושמן שומשום.
בתימן קיים הסחוג - ממרח כמעט זהה במרכיביו ל"סחקה". שימושיו דומים מאוד לשימושי האריסה אם כי לא נפוץ לערבב בו גם פלפלים מתוקים, על כן הוא חריף משמעותית מהאריסה או הסחקה. ישנם שני סוגי סחוג - ירוק ואדום, הירוק מכיל פלפלים ירוקים מיובשים ועשבי תיבול רבים, האדום נטול עשבי התיבול ומכיל פלפלים אדומים חריפים.
בספרד והפיליפינים יש רוטב בשם אדובו (Adobo) - שהוא מחית פלפלים, שום, מלח, חומץ במקום שמן ואורגנו. במקסיקו נהוג להכין אותו מצ'ילי גוואחיו מיובש (guajillo)
בקולומביה ואקוודור יש ממרח בשם אחי (Ají) המורכב מעגבניות ירוקות (אחיטומטה) ופלפלים חריפים מיובשים, מעובד יחד עם שום, בצל, פטרוזיליה ומים.
בקרב יהדות לוב קיים ממרח דומה בשם פלפלצ'ומה, המורכב מפלפל חריף, פפריקה, שום, שמן ומלח.
פטריקיוס
פטריקיוס (לטינית: Patricius) הוא משרה מיוחדת בתקופת האימפריה הרומית המאוחרת. השם מבוסס על קסטת האליטה הפטריקית בתקופת הרפובליקה הרומית.
המונח "פטריקי" חדל להיות בעל משמעות מעמדית מובחנת כלשהי בסוף ימי הרפובליקה הרומית. הקיסר הרומי קונסטנטינוס החיה את המונח בדמות תואר פטריקיוס, שהפך לתואר כבוד עבור אנשים שהפגינו שירות נאמן לאימפריה. מספרם של הפטריקים בממלכה הוגבל, ולעיתים היה רק פטריק אחד. במאה החמישית לספירה שימש התואר בדרך כלל לאדם שהחזיק בכוח מאחרי הקלעים באימפריה, בדרך כלל קצין בכיר בצבא הרומי. עם הפטריקים הבולטים באותה תקופה נמנו סטיליקו, קונסטנטיוס השלישי, פלביוס אאטיוס, בוניפקיוס וריקימר. המונח שימש בתקופות מאוחרות יותר גם אחרי קיצה של האימפריה הרומית. לדוגמה, האפיפיור סטפניוס השלישי העניק תואר "פטריקיוס הרומים" לשליט הפרנקי פיפין השלישי.
פאנצר סימן 3
פאנצר סימן 3 (בגרמנית: Panzerkampfwagen III, בתרגום חופשי: רכב קרבי משוריין) היה טנק בינוני בשירות הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה. פיתוחו של הטנק החל בשנות ה-30 של המאה ה-20; דגם זה היה אחד מהעיקריים בין דגמי הטנקים הגרמניים בשנים 1940–1942. בעת המערכה בפולין היו רק מעט טנקים מדגם זה בשימוש, אך יצורו ההמוני החל עם תחילת מלחמת העולם השנייה, ועם תחילת הפלישה לברית המועצות היה זה הטנק החשוב ביותר, מבחינה מספרית, בצבא הגרמני. ייצור הטנק אמנם הופסק ב-1943, אבל מרכבו המשיך לשמש לפיתוחים שונים עד סוף המלחמה, הנפוץ בהם הוא תותח הסער שטוג 3.
רקע
הנסיבות שנכפו על גרמניה בשנות ה-20, כתוצאה מחוזה ורסאי שנחתם בתום מלחמת העולם הראשונה ואסר עליה להחזיק ולייצר טנקים, הוליכו לשיתוף פעולה חשאי בין ממשלות גרמניה וברית המועצות בתחום הצבאי. ב-1928, הוקם ליד קאזאן על גדות הוולגה מרכז אימון סודי משותף, אשר יועד לאמן קצינים משני הצבאות במבצעי טנקים ולנסות דגמי טנקים שונים. מספר דגמי אב-טיפוס של טנקים גרמנים הובאו לשם מפורקים והורכבו מחדש. אמנם, אף אחד מהטנקים שנוסו בקאזאן לא היו מוצלחים דיים ולא עברו לשלב הייצור, אך הם סייעו רבות לתכנון הטכני והטקטי לשנים הבאות.
ב-1933 התוו אוסוולד לוץ, המפקח על גיסות התובלה, וראש מטהו היינץ גודריאן, ממקימי חיל השריון בצבא הגרמני בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, את הדרישות לציודן של עוצבות הפאנצר (שריון) הגרמניות לשנים הבאות. בהתבססם במידה מסוימת על המחקר שנערך במתחם הניסוי בקאזאן, החליטו שכוחות השריון זקוקים לשני סוגי טנקים עיקריים, תחת השמות המוסווים "ZW" ו-"BW". ה-ZW, או Zugführerwagen (מגרמנית: רכב מפקד מחלקה) אמור היה להיות טנק קל חמוש בתותח בקוטר 37 מ"מ ושני מקלעים, ויועד להיות הטנק העיקרי של דיוויזיות הפאנצר. ה-BW, או BattalionFührerwagen (רכב מפקד גדוד) היה אמור להיות טנק סיוע בינוני לצד ה-ZW, חמוש בתותח בעל קליבר גדול ומותאם לירי פגזים נפיצים על כוחות חי"ר ונ"ט ועמדות מבוצרות של האויב. גודריאן תכנן ששני סוגי הטנקים יכללו חמישה אנשי צוות: תותחן, טען ומפקד בצריח הטנק (המפקד ימוקם מעל התותחן ולו יהיה צריחון בעל שדה ראייה היקפי), ונהג וקשר בתובה. כל טנק יצויד במערכת קשר פנימית המאפשרת תקשורת בין חברי הצוות, ומערכת קשר חיצונית שתאפשר למפקד כוח השריון לתקשר עם הטנקים שבפיקודו.
פיתוח
ארבע חברות ניגשו למכרז לפיתוח הטנק: דיימלר-בנץ, קרופ, מאן וריינמטאל (Rheinmetall). דיימלר בנץ ומאן פיתחו את השלדה וחטיבת הכוח, וריינמטל וקרופ את הצריח והחימוש הראשי. בחינת אבות הטיפוס של החברות השונות נמשכה בין השנים 1936–1937, ובאותה שנה נבחרה השלדה של חברת דיימלר-בנץ והצריח של קרופ. הטנק הראשון, פאנצר III מסדרה A ירד מפס הייצור במאי 1937. באותה שנה יוצרו עשרה טנקים כאלה, מתוכם שניים לא חמושים.
כבר בתחילת תכנונו של הטנק, נודעו חילוקי דעות לגבי חימושו הראשי. מפקח הכוחות הממוכנים דרש לצייד את הפאנצר 3 בתותח 50 מ"מ, אך לא הצליח לשכנע את גורמי משרד החימוש של הצבא, האחראים לרכש, שטענו שמאחר ותותח הנגד-טנקים שהופעל באותו זמן על ידי חיל הרגלים היה בקוטר 37 מ"מ, יש להתאימו גם לפאנצר 3 מטעמים של אחידות וסטנדרטיזציה. עם זאת, מלכתחילה תוכננה טבעת הצריח של הטנק להסבה אפשרית בעתיד לתותח 50 מ"מ שאכן בוצעה בהמשך, ואפשרה להאריך את משך חייו המבצעיים של הטנק.
דגמים A עד H
סדרת הייצור הראשונה, פאנצר סימן 3 דגם A (Panzer III Ausführung A, סימונו הרשמי של הטנק בידי דיימלר בנץ - "Typ 1/ZW"), יוצרה ב-1937. מזקו"ם הטנק הורכב מחמישה גלגלי מרכוב בינוניים בכל צד, גלגל הינע קדמי ושני גלגלים מחזירים. מערכת המתלים הניסיונית הייתה מסוג קפיצי סליל. מנוע הטנק היה מדגם מייבאך 'HL 108 TR' בעל 12 צילינדרים, מקורר מים שייצר 250 כוחות סוס. מנוע זה איפשר לטנק לנוע במהירות מקסימלית של 35 קמ"ש, ובין 10–12 קמ"ש בתנאי שטח. מלאי הדלק בן 300 הליטר העניק לו טווח תאורטי של 95 עד 165 קילומטרים בהתאם לתנאי השטח.
חימושו העיקרי של דגם A היה תותח 37 מ"מ L/46.5 בעל מהירות לוע של 760 מטרים לשנייה. צמד מקלעי MG34 בקוטר 7.92 מ"מ הותקנו במקביל לתותח הראשי, ומקלע נוסף הותקן בחרטום התובה, בימין חזית הטנק ושימש את מפעיל הרדיו. התחמושת המובלת בטנק היא 120 פגזים, ו-4,500 קליעים למקלעים. מיגון הטנק עמד בסך הכל על 14.5 מ"מ מכל הצדדים, 10 מ"מ בחלקו העליון ו-5 מ"מ בגחון, זאת כדי לשמור על מגבלת המשקל המתוכננת.