cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פדרו קסטיו
קריירה פוליטית
לאחר כניסתו לתפקיד, קסטילו שיחק בין שמות של קבינט שמאל קיצוני ומתון של שמאל, לכאורה בהשפעה חזקה של מנהיג מפלגתו, ולדימיר סרון, כמו גם של פוליטיקאים שמאלנים מתקדמים יותר. הוא גם מינה חברי מפלגות מרכז ומרכז-ימין כשרי מדינה. קסטילו ציין כי מינה ארבע ממשלות שונות בתוך שישה חודשים, דבר שלא היה לו תקדים בהיסטוריה הפוליטית של פרו. הוא עמד בפני שני הליכי הדחה בקונגרס, למרות ששניהם לא הצליחו משום שלא הושג הרוב הנדרש להדיחו מתפקידו.
בעקבות הצבעת ההדחה השנייה הכושלת, התקיימה שורה של הפגנות ברחבי המדינה בשל עליית מחירי הדלק וחוסר היציבות שנוצרו על ידי הממשל, שהשפיעו במידה רבה על עובדי התחבורה. הממשל שלו לא הצליח למצוא פתרון למשבר הפוליטי, שכן הוא הלך והסלים בנוסף למחאות הכרייה ככל שכלכלת המדינה צונחת. קסטילו עזב בסופו של דבר את מפלגת פרו החופשית ביוני 2022 כדי לשלוט כמועמד עצמאי. ביולי 2022, נפתחה חקירה חמישית בחשד לשחיתות לכאורה של קסטיו. הקונגרס של פרו אישר ב-1 בדצמבר הצעה שיזמו מחוקקים מהאופוזיציה להתחיל בהליכי הדחה נגד הנשיא פדרו קסטיו, הניסיון הרשמי השלישי להדיח את הנשיא מאז כניסתו לתפקיד.
ב-7 בדצמבר 2022, פדרו קסטיו הכריז על עוצר לילי ועל "ארגון מחדש" של מערכת המשפט במדינה. הצהרה זו נתפסה כניסיון הפיכה עצמית. בנאום בטלוויזיה אמר כי הממשלה החדשה תשלוט באמצעות צווים עד ל"החזרת הדמוקרטיה". בתגובה להודעתו התפטרו שרים בכירים בממשלתו. חברי קונגרס ונשיא בית המשפט החוקתי האשימו את קסטיו בניסיון הפיכה, והצבא והמשטרה בפרו הצהירו כי אין לו את הסמכות החוקתית לפזר את הקונגרס. כשעה אחרי הצהרת קסטיו הצביעו המחוקקים בעד הדחתו - והמשטרה מסרה כי "הנשיא לשעבר" נעצר. חברי הקונגרס הצביעו בעד ההדחה של הקסטילו ברוב מוחץ של 101 תומכים מול 6 מתנגדים ו-10 נמנעים. יחד עם ההצבעה על ההדחה, בקונגרס החליטו למנות את דינה בולוארטה, סגניתו, כמחליפתו הרשמית. לאחר מעצרו, החלו הפגנות הקוראות לשחרורו ברחבי המדינה וליד מתקן בו קסטיו עצור. ההפגנות אורגנו על ידי ארגונים חברתיים וקבוצות ילידיות שחשו שמפלגות מהשמאל המתון ועד השמאל הקיצוני מנעו את זכויות האזרח שלהם. המפגינים קוראים לערוך בחירות חדשות ולפזר את הקונגרס. הם רואים בקסטיו כמי שמכיר את הצרכים והקשיים של בני מעמד הפועלים והאלו החיים באזוריים הכפריים של פרו
חיים אישיים
קסטיו נשוי ליליה פרדס, מורה, ולהם שני ילדים משותפים. הוא קתולי, ואילו אשתו וילדיו הם אוונגליסטים. משפחתו גרה בבית בן תשעה חדרים ברובע צ'וגר ולהם חווה עם פרות, חזירים, תירס ובטטה. קסטיו חובש לעיתים קרובות כובע קש הנקרא צ'וטאנו, פונצ'ו, וסנדלים הבנויים מצמיגים ישנים.
ג'ון פיליפס (זמר)
ג'ון פיליפס (נולד כג'ון אדמונד אנדרו פיליפס - John Edmund Andrew Phillips; 30 באוגוסט 1935 - 18 במרץ 2001) היה זמר, גיטריסט ופזמונאי אמריקאי. הוא ידוע כחבר בלהקת האמהות והאבות לשעבר.
ביוגרפיה
פיליפס נולד בקרוליינה הדרומית. אביו פרש מחיל הנחתים לאחר שזכה בבר באוקלהומה במהלך משחק פוקר, ואמו הייתה חברה משבט צ'ירוקי האינדיאני. הם נפגשו והתחתנו באוקלהומה. לפי האוטוביוגרפיה של ג'ון, אביו היה שתיין כבד והיו לו בעיות בריאותיות רבות.
כשגדל בווירג'יניה, הושפע מכוכב הקולנוע מרלון ברנדו והיה ילד "קשוח" חבר בכנופיה קטנה של נערים. הוא התקבל לקולג' המפדן בסידני בזכות מלגת אתלטיקה אבל נשר תוך זמן קצר והתחתן עם סוזן אדמס - אשתו הראשונה מתוך חמש. ביחד נולד להם ילד בשם ג'פרי וילדה בשם לורה (מקנזי פיליפס) שהתפרסמה בזכות השתתפותה בסרט "אמריקן גרפיטי".
פיליפס השתוקק להצליח בתעשיית המוזיקה ובשנות השישים המוקדמות נסע לניו יורק למצוא חוזה הקלטות. להקתו הראשונה The Journeymen הייתה שלישיית פולק. הוא פיתח את האמנות שלו בגריניץ' וילג', תוך כדי תחיית הפולק ופגש שם את חברי להקתו לעתיד - האמהות והאבות, דני דוהרטי וקאס אליוט. בזמן שהופיע ברחבי קליפורניה עם הג'ורנימן פגש פיליפס את אשתו השנייה לעתיד מישל גיליאם. הרומן שלהם גרם להתפרקות הנישואים הראשונים שלו. ג'ון ומישל פיליפס היו נשואים מ-1962 עד 1970. הייתה להם ילדה אחת ביחד - צ'יינה פיליפס, המייסדת של הלהקה Wilson Phillips.
פיליפס היה כותב השירים העיקרי בהאמהות והאבות. אחרי שחתמו בדנהיל רקורדס, הוציאו מספר להיטים כמו: "California Dreamin'", "Monday Monday", "I Saw Her Again", "Creeque Alley". ג'ון פיליפס גם כתב את "San Francisco", הלהיט של סקוט מקנזי מ-1967, שהפך מאוחר יותר להמנון "ילדי הפרחים".
הפופולריות של הלהקה התחרתה בזו של הביטלס ושל הרולינג סטונז. אף על פי שהלהקה התקיימה רק שנים ספורות עם חמישה אלבומי סטודיו, המוזיקה שלה מוכרת היום בתור חלק ממוזיקת הפופ הטובה במאה העשרים.
הלהקה התפרקה בעיקר בגלל קס אליוט שרצתה לצאת לקריירת סולו ובגלל בעיות אישיות של פיליפס, מישל ודני דוהרטי. הלהקה התפרקה סופית ב-1968.
ב-1985, הוא התגרש מאשתו וייט. ב-1986, הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו בשם "פאפא ג'ון", שהייתה לרב-מכר.
בשנות ה-90, כשהיה פיליפס בתקופת התמכרות, בוצעה בו השתלת כבד ב-1992.
סוזן ליווינגסטון
סוזן מוריסי ליווינגסטון (באנגלית: Susan Morrisey Livingstone; נולדה ב-13 בינואר 1946) היא אשת ממשל אמריקאית לשעבר. היא כיהנה כמזכירת הצי של ארצות הברית בפועל בינואר-פברואר 2003 בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, ובכך הייתה לאישה הראשונה והיחידה עד כה שכיהנה בתפקיד זה. ליווינגסטון לקחה חלק במאמצים לשים קץ לטקטיקות החקירה הכוחניות והמשפילות בבסיס הצי במפרץ גואנטנמו, קובה. באותה עת, כאשר כיהנה כתת-מזכיר הצי, היא פיקחה על צוות נרחב שכללה עורכי דין ממשרד היועץ המשפטי הראשי של הצי וחוקרים משירות החקירות הפליליות של הצי שהעלו חששות בנוגע לטיפול באסירים במתקן המאסר שבבסיס.
ראשית חייה
סוזן ליווינגסטון נולדה בקרת'יג' (קרתגו), מיזורי. היא בת למשפחה של אנשי חיל האוויר של ארצות הברית. ב-1968 היא סיימה לימודי תואר ראשון בקולג' ויליאם ומרי שבוויליאמסבורג, וירג'יניה וב-1972 היא השלימה לימודי תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת מונטנה. היא גם בוגרת בית הספר פלטצ'ר למשפטים ודיפלומטיה של אוניברסיטת טאפטס.
קריירה
בין השנים 1973–1981 שימשה ליווינגסטון כחברת צוות של סנאטור אחד ושני חברי בית הנבחרים. בין השנים 1981–1989 היא שירתה במינהל החיילים המשוחררים במספר תפקידים, כולל סגנית מנהל לענייני לוגיסטיקה וסגנית מנהל לענייני מנהל.
בשנים 1993–1998 עבדה ליווינגסטון בצלב האדום האמריקאי כסגנית נשיא לבריאות ושירותי בטיחות, כסגנית נשיא בכירה בפועל למתן שירות לסניפים וכיועצת לשירותי החירום של הכוחות המזוינים. לאחר מכן ועד לכניסתה למחלקת הצי היא שימשה כמנהלת הכללית של "אגודת צבא ארצות הברית" (Association of the United States Army, ארגון ללא כוונת רווח שמקדם את ענייני הצבא ומקיים פעולות רווחה עבור המשרתים בו), וכסגנית יושב ראש מועצת הנאמנים שלה. היא גם שימשה כסגנית הנשיא וחברת מועצת המנהלים של "השולחן העגול לענייני רכש", וכן כיועצת למדיניות וניהול.
במחלקת הצי
מיולי 2001 ועד פברואר 2003 כיהנה ליווינגסטון כתת-מזכיר הצי של ארצות הברית. בתפקיד זה היא צוינה על ידי היועץ המשפטי הראשי של צי ארצות הברית, אלברטו ג'. מורה, על כך שביטלה את נוהלי מחלקת ההגנה שהוצאו על ידי מזכיר ההגנה דונלד רמספלד, שאפשרו טכניקות חקירה שעשו שימוש בכוח כלפי האסירים בבסיס הצי במפרץ גואנטנמו בקובה. לאחר שמנהל שירות החקירות הפליליות של הצי, דייוויד ברנדט, עדכן את מורה על התעללות לכאורה כלפי האסירים בגואנטנמו, אמר מורה שהוא פנה לליווינגסטון לאחר שפניותיו ליועץ המשפטי הראשי של מחלקת ההגנה לא נשאו פרי. במזכר לחוקרים של הצי, כתב מורה על פגישה שקיים ב-3 בינואר 2003 עם ליווינגסטון ש"הייתה זו הראשונה מבין פגישות ושיחות יומיומיות שקיימתי עם תת-המזכיר ליווינגסטון בנוגע לחקירת האסירים. השקפותיה והשקפותיי כנגד מדיניות הטיפול בהם תאמו אלה לאלה, והיא העניקה לי תמיכה רבה...". ב-15 בינואר 2003 השעה רמספלד את האישור ליישום טכניקות החקירה.
לאחר פרישתה
לאחר שסיימה את תפקידה במחלקת הצי, עבדה ליווינגסטון כיועצת לניהול מדיניות ושימשה כחברה במועצת היועצים הלאומית ללימודי ביטחון, כחברה במועצת השולחן העגול לענייני רכש וכחברה בצוות חידוש הטיסות של מעבורות החלל של נאס"א.
הכשרת בשר
הכשרת בשר הן מליחת הבשר או צלייתו, וכן ניקור הבשר, פעולות אשר על פי ההלכה יש לבצע בבשר לאחר שנשחט כדי להכשירו ולהתירו באכילה. הכשרת הבשר נעשית על מנת להימנע מאיסור אכילת דם האסורה על פי התורה, וכן על מנת להימנע מאכילת גיד הנשה והחֵלֶב.
איסור חֵלֶב - ניקור
השלב הראשון בהכשרה הוא הסרתם של החלב ושל גיד הנשה והשומן העוטף אותו. החיוב ההלכתי על הסרת חלקים אלה, מבוסס על ביטוי המקרא "על כן לא יאכלו בני ישראל את גיד הנשה", וכן ציווי המקרא "כל חלב שור וכשב ועז לא תאכלו". אומנם הציווי המקראי לא אוסר את אכילת שומנו של גיד הנשה, אבל בתלמוד כתוב שמשום שישראל קדושים הם נהגו בו איסור. החיוב בניקור מתייחס לבהמה בלבד, אך חלב חיה אינו אסור באכילה.
הוצאת החלב והגיד דורשים ידע, והאנשים המוסמכים לכך נקראים "מנקרים". בצורת הניקור יש כמה מסורות שונות, הניקור התימני והמרוקאי והניקור הירושלמי. בישראל, כל גופי הכשרות משתמשים בניקור הירושלמי שהוא ניקור יותר מחמיר.
ישנן מספר קהילות הנוהגות שלא לאכול כלל איברים שיש צורך לנקרם אפילו לאחר ניקור, ויש המחמירים רק בבהמות קטנות כמו עגלים צעירים כבשים ועיזים.
איסור דם
אחרי השחיטה והניקור, יש להוציא ממנו את הדם. הוצאת הדם יכולה להתבצע על ידי צלייה או מליחתו במלח בישול (המלח מנקז נוזלים ולכן נהוג להשתמש בו כדי לנקז את הדם).
ישנם אופנים שאי אפשר להתיר את הבשר על ידי מליחה כגון בשר ששהה שלושה ימים בלי מליחה, מאחר שהדם התייבש, וכן בכבד אין אפשרות להוציא את כל הדם שבו על ידי מליחה בלבד, ולכן הדרך היחידה להכשירם לאכילה היא על ידי צלייה על גבי האש.
המעוניין לאכול בשר חי (-לא מבושל) או חצי צלוי, לדעת השולחן ערוך אין צריך למולחו מכיוון שכל איסור אכילת דם אינו אלא ב'דם שפירש' - יצא ממקומו הטבעי בתוך הבשר. וזאת כדעת רוב הראשונים. מאידך לדעת הרמב"ם יש צורך במליחה אף לאכילת בשר חי.
הכשרה על ידי מלח
אופן פעולת הכשרת הבשר -
ביהדות תימן נהגו בנוסף, כשהגיע זמן בישול הבשר, להניח אותו במים רותחים, (על פי פסיקת הרמב"ם שהובאה אף בשולחן ערוך) ופעולה זו נקראת חליטה.
הכשרה על ידי מליחה היא רק לבשר טרי תוך שלשה ימים מהשחיטה, אך בשר שהוקפא עדיין נחשב בשר טרי, אפילו אחר שלשה ימים.
הכשרה על ידי צלייה
צלייה היא אופן ההכשרה היחיד המותר לצורך אכילת איברים רוויים בדם כגון כבד או בשר שלא הומלח שלושה ימים משחיטתו, וכן לבשר שנטחן לפני הכשרתו, כל אלה אין להם הכשר, אלא רק על ידי צלייה.
כאשר צולים בשר, על פי ההלכה אין צורך להמליחו, שכן האש שואבת את הדם. עם זאת, לפי מנהג כמה עדות ממליחים מעט גם בשר שצולים כדי לסייע לדם לצאת.
מספיק לצלות את הבשר חצי מזמן הצלייה הרגילה, ואפילו שנשאר דם בבשר, דם זה מותר הוא.
ביהדות אשכנז נהגו חומרות נוספות, צריך לשטוף את הבשר לפני ואחרי הצלייה ולעשות מליחה מועטת, כמו כן צריכים לייחד כלים מיוחדים לצלייה, אין להזיז את הבשר הנצלה על השיפוד עד גמר בישולו, יש להזדרז ולהסיר את הבשר מהרשת או השיפוד מיד אחר גמר צלייתו ועוד.
כיום כל גופי הכשרות מכשירים את רוב חלקי הבשר על ידי מליחה, ורק כבד ולב משווקים לשוק כאשר לא הוכשרו כלל.
חלקים מיוחדים
כבד - אין אפשרות להכשירו במליחה אלא רק בצלייה, מפני ריבוי כלי הדם שבו, אם צולה אותו שלם צריך לחותכו שתי וערב ולהניח חיתוכו כלפי האש כדי לעזור לאש לשאוב את הדם שבעורקים.
לב - לפני ההכשרה במליחה או בצלייה צריך לפותחו ולשטוף את הדם שבתוכו.
כחל (בלוטת החלב) - צריך לקורעו ולסחוט את כל שאריות החלב שבו לפני צלייתו. אין להשאירו עם החלב שבו יותר מ-24 שעות.
ריאה - נהגו לחותכה לפני הכשרתה.
ראש בהמה - מפני שהוא עגול ואוצר את הדם בתוכו צריך לכתחילה לחתוך אותו לשניים ולמלוח מבפנים ומבחוץ. צריך להוציא את המוח ולהכשירו בנפרד. אין צורך להוריד את השערות של הבשר שהן אינן מעכבות את הדם מלצאת.
הילד הצוחק (דזידריו דה סטיניאנו)
הפסל הילד הצוחק (באיטלקית: Bambino ridente) הוא פרוטומת שיש בגודל 33*21.5*13 ס"מ המציגה ילד קטן. אשר פוסל על ידי הפסל האיטלקי דזידריו דה סטיניאנו, ככל הנראה בין השנים 1460–1464. הפסל מוצג במוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
רקע
המאה ה-15 בפירנצה מתאפיינת בפריחה של אמנות. אמנים רבים המוכרים עד לימינו יצרו שם את יצירותיהם, בניהם דונטלו ולאחר מכן רפאל. בין האמנים אשר פעלו שם בתקופה פעל גם האמן דזידריו דה סטיניאנו אשר עבד בעיקר בפיסול. בתקופתו הוא היה ידוע ומוערך כמו דונטלו אך בימינו הוא אמן פחות ידוע. דזידריו פיסל פסלים ותבליטים רבים המייצגים קדושים, פורטרטים, סצנות של קדושים וכו'. בתקופה זו פסלי ילדים ופרוטומות היו נפוצים מאוד בקרב האמנים וניתן לראות ביצירתו של האמן את ההשתתפות באופנה הזו. בין פסליו של האמן ישנו פסל "הילד הצוחק" (תמונה מס' 1). פסל זה מציג פרוטומה של ילד קטן הצוחק במלוא פה כך ששיניו ולשונו נראים.
בפירנצה של המאה ה-15 נוצרו פסלים רבים של ילדים, בהם פרוטומות רבות. אולם אלו בעיקר ילדים קדושים אשר מזוהים בבירור עם קדוש מסוים, בדרך כלל יוחנן המטביל.
מי הוא ואת מי ומה הוא מייצג
הפסל "הילד הצוחק" הוא פרוטומת שיש בגודל 33*21.5*13 ס"מ המציגה ילד קטן. הבעת הצחוק של הילד חושפת את שיניו ולשונו, שיערו פרוע ובגדו כמו נופל מכתפיו. ראשו פונה שמאלה, מה שגורם לקמטים נטורליסטים בצוואר, והטיית הראש נותנת תחושה שהוא פונה למישהו הנמצא מחוץ לתמונה. מבנה הגבות והמצח הרמוניים. עיבוד השיער יוצר בלורית מתפתלת על מצחו, מה שמדגיש את הבעתו. האמן ככל הנראה לא סיים את העבודה שכן השיער בצד ימין ליד האוזן חרוט בלבד ואינו מפוסל כמו הפאה השמאלית. (תמונה מס' 1). מבנה הפנים של הילד הצוחק מזכיר פרוטומה נוספת של האמן, הילד הקטן (Little Boy), (תמונה מס' 2). בניגוד לילד הצוחק, הילד הקטן, אשר מעריכים כי הוא מייצג ילד כבן שנה בעל גימור אמנותי חלק, אינו בעל משמעות נסתרת אלא מייצג אידיאל של ילד אשר השפיע על אמנים נוספים כגון אנדראה דל ורוקיו. ניתן לראות את ההשפעה על רוקיו בפסל הברונזה  (תמונה מס' 3). הפוטו נראה כפעוט בעל הבעה חולמנית משהו, הוא אינו מחייך ופניו אידיאליות.
האמן הצליח ללכוד את הבעת הצחוק והאושר – רגע חולף. סגנון הפיסול המעודן של האמן בא לידי ביטוי ביצירה הזו, על ידי עיבוד החומר החלק מצליח האמן לבטל כמעט את החומריות של האבן ולהפיח בה חיים.
מי הוא הילד הצוחק?
במאה ה-15 ז'אנר פסלי הילדים ובעיקר פרוטומות היה נפוץ מאוד. רוב הפרוטומות הציגו את הקדושים כילדים, בעיקר את יוחנן המטביל כילד, אך לכל פסל ישנם המאפיינים הפיזיונומים המיוחדים לו, שום דמות לא חוזרת על עצמה (תמונות מס' 3, 4). האם הילד הצוחק הוא אחד מהילדים הקדושים? ישנה מחלוקת בעניין אך הטענה הרווחת היא שהילד איננו ייצוג של קדוש. ההוכחה הניתנת לכך היא שבקרקפתו של הפסל לא נמצא חור שהיה מיועד לנעיצת הילה, (דוגמה לפסל של קדוש שהילה נעוצה באחורי ראשו ניתן לראות בתמונה מס' 6) כמו כן לפסל אין שם והוא אינו שייך לכנסייה כלשהי.
בציור של אמן הרוקוקו מריה פורטוני (The Choice of a Model) מהמאה ה-18 (תמונה מס' 7) אנו רואים את הפרוטומה של הילד הצוחק (מצד ימין) המורכב יחד עם עוד שתי פרוטומות על קיר ורוד בחדר מפואר שבו עומדת מודליסטית ערומה אל מול קבוצת אנשים הלבושים באלגנטיות. על בסיס פסל הילד הצוחק ישנו הכיתוב "GUDENZA" שפירושו שמחה. מכאן ניתן להסיק שבטרם הגיע הפסל למוזיאון הוא היה בבעלות פרטית.
להבדיל מפרוטומה נוספת של האמן, הפרוטומה the Christ child? (תמונה מס' 8). סימן השאלה בשם היצירה עולה מפני שגם לפסל זה אין חור באחורי הראש אך ישנה עדות מהמאה ה-18 האומרת שפסל זה, יחד עם פסל של יוחנן המטביל, היו מוצבים מעל דלת צדדית שהובילה לחדר שנקרא "חדר השרידים הקדושים" בכנסיית 'San Francesco' בפירנצה. עם זאת לא ברור מתי אוחדו שני הפסלים. הכנסייה נוסדה בשנת 1602 ולא ידוע מי היו הבעלים הקודמים של הפסל. ככל הנראה כן קדחו חור בצד האחורי של הפסל אך הוא נחתך לאורכו והותאם לו מעין תמך מברזל וטבעת על מנת להתאים אותו למרחב השטוח מעל הדלת. בזמן הרסטורציה בשנת 1940 תוקן הנזק על ידי הכנסת פיסות חומר חדשות כך שהכתפיים והעורף יהיו חלקים, בשל כך אין חור באחורי הראש.
היו היה פעם... היום כבר לא
היו היה פעם... היום כבר לא (בספרדית: Érase una vez... pero ya no) היא סדרת טלוויזיה מסוגת הפנטזיה-קומדיה-מוזיקלית בשפה הספרדית. היא הופקה על ידי קרלוס מונטרו לנטפליקס, והופצה ב-11 במרץ 2022.
הילד הצוחק (דזידריו דה סטיניאנו)
מי הוא הילד הצוחק?
פסל הילד הצוחק אם כך אינו פסל של קדוש, וייתכן שגם אינו עבודה מוזמנת שכן השיש שממנו עשוי הפסל פגום באופן בולט – ישנם כתמים וסדקים וכן בצוואר יש שבר שכוסה בסוף המאה ה-19 בחרוז עשוי אלמוג, השבר נוצר ככל הנראה מנפילה או מניסיון להכניס סיכה (יתד). האיכות הקלוקלת של השיש, כתם חלודה על האוזן, וכתם חום בגב וכן סדק באחורי הראש מביאים את החוקרים לחשוב שהפסל לא הוזמן שכן אמן לא ישתמש בחומר מאיכות ירודה עבור עבודה מוזמנת אך בשל גוון ומרקם השמנת היפה ייתכן שהאמן עשה בו שימוש פרטי, עוד טוענים שאופיו של דזידריו יותר מאשר מותו בטרם עת בגיל 34 הוא הסיבה לכך שלא כל השיער הוחלק ועובד כמו שצריך. מכל זאת מסיקים החוקרים שפסל הילד הצוחק הוא ככל הנראה פסל של ילד אהוב (אולי בנו) והאמן קיבל ממנו השראה לתעד את שמחתו בת האלמוות.
היו היה פעם... היום כבר לא
עלילה
סיפור אהבה בין סולדד, הנסיכה, לבין דייגו, פשוט העם, נקטע בעקבות המלחמה וחוסר רצונה של המלכה פטימה בסיפור זה. כדי לקבל את אישורה של המלכה, דייגו יוצא למלחמה. טרם יציאתו למלחמה, הוא סוגר עסקה עם המכשפה כדי שתמנע את האפשרות שהנסיכה תתאהב בגבר אחר. הכישוף שהמכשפה מטילה גורם לכך שכל האזרחים בממלכה לא יוכלו עוד להתאהב עד להסרת הכישוף, וכדי להסירו, בני הזוג נאלצים למצוא זה את זו בחיים אחרים.
הילד הצוחק (דזידריו דה סטיניאנו)
ז'אנר הפרוטומות
פרוטומות הילדים במאה ה-15 בפירנצה היו ז'אנר נפוץ. פסלים אלו של ילדים צעירים ייצגו לרוב את הקדוש יוחנן המטביל בצעירותו, כל פסל שונה מהשני במאפיינים הפיזיונומיים שלו ואין פסל זהה לאחר. לדוגמה, שני פסלים של אמנים שונים המציגים פרוטומות של יוחנן המטביל הצעיר, אחת של אנטוניו רוסלינו (תמונה מס' 5) ואחת של מינו דה פיאסול (תמונה מס' 4). לשניהם יש את האטריבוט של יוחנן המטביל שהוא בגד משיער גמלים אך מאפייני פניהם שונים.
היו היה פעם... היום כבר לא
דמויות
הדמויות מחולקות בסדרה לשתי תקופות זמן – בעבר ובהווה.
הילד הצוחק (דזידריו דה סטיניאנו)
ז'אנר הפרוטומות
ואילו פרוטומות ילדי הרנסאנס, תפקידם אינו ידוע ולא ניתן להבדיל אם הפסלים נעשו כפורטרטים מוזמנים או כילדים קדושים (אין ספק בזיהויו של יוחנן המטביל כילד קדוש אם הוא לבוש באדרת גמלים). הספק בזיהוי פסלי ילדים כילדים קדושים על פי החורים המיועדים להחדרת יתד עם הילה נובע מכך שייתכן שהחורים נקדחו בתקופות מאוחרות יותר. המיקום המקורי של הפרוטומות היה בחצרות מרכזיות של בתים רומים, מכך מסיקים שההבדל המרכזי בין הפרוטומות בשתי התקופות הוא ייצוג של חיים וחיות של הילדים ברנסאנס לעומת ייצוג המוות בתקופה הרומית. לא נמצאה אמנות מתקופה זו המנציחה ילדים חיים. הילד הצוחק של דזידריו ופרוטומות הילדים הנפוצות כל כך, הן אם כן חידוש מתקופת הרנסאנס, מה שמביא אותנו לשינוי בקונצפציה של ילדים ברנסאנס.
תפיסת הילדים ברנסאנס הפלורנטיני
אמנות המאה ה-15 בפירנצה מתאפיינת ביצירות רבות המתארות ילדים, תיאורי פוטי (פוטו בלשון ברבים) ופרוטומות של ילדים צעירים. יצירות אלו מציגות ילדים מלאי חיים ורגש והם מהווים חידוש סגנוני לאחר תיאורי ילדי ימי הביניים אשר הציגו לרוב את ישו הילד בזרועות מריה אימו או לחלופין ישו הילד לבדו בתנוחת ברכה וכן ילדים קדושים אחרים. ילדי ימי הביניים הוצגו כמבוגרים קטנים ורציניים. ניתן לראות זאת אפילו ביצירות של המאה ה-14 אשר אינה נחשבת עוד כתקופת ימי הביניים. לדוגמה, ביצירתו של ג'וטו די בונדונה "מדונה והילד" (תמונה מס' 12), ניתן לראות את הבעת הפנים הבוגרת וחסרת החיות של הילד וכן התחלת ההתקרחות בשערו כשל אדם מבוגר. דוגמה נוספת, פסל המציג את ישו הילד של האמן ניקולא פיזאנו (תמונה מס' 13) מציג אף הוא את הבגרות של ישו הילד אם כי ישנו ניסיון של האמן לעצב צורות עגולות וילדותיות בגוף הפסל. זאת יחסית ליצירות המאה ה-15 המתארות את אותן התמות, לדוגמה תבליט של דזידריו דה סטיניאנו המכונה The Foulc Madonna (תמונה מס' 14) וכן פסל נוסף של האמן המציג את "ישו הילד מברך" (תמונה מס' 15).
הילד ישו של המאה ה-15 עדיין מתואר כבעל הבעת הפנים הבוגרת של ראיית הנולד אך גופו הילדותי מיוצג בצורה ריאליסטית של פעוט עגלגל וחי בניגוד לילדי ימי הביניים הנוקשים. החידוש הסגנוני בתקופת הרנסאנס בייצוג ילדים נובע מכך שבמאה ה-15 הובחנה לראשונה תקופת הילדות כשלב חשוב בפני עצמו בחיים. (על דמויות הפוטי אשר מייצגים ילדות מאושרת וחסרת דאגות יורחב בהמשך).
ניתן להסביר את ז'אנר פרוטומות הילדים הנפוץ כל כך וכן את פסלי הילדים הקדושים אשר נפוץ גם הוא דרך שני אספקטים שונים.
האספקט הדתי
תקופת הרנסאנס מתאפיינת בשינויים תרבותיים מאז ימי הביניים, ושינויים אלה באים לידי ביטוי גם באמנות. ייצוג הילדים באמנות הרנסאנס מהווה שינוי לעומת ימי הביניים. שכן מלבד דוגמאות מעטות, כל הילדים אשר הוצגו באמנות ימי הביניים תיארו את ישו הילד או קדושים בילדותם. ישנה דעה המעלה השערה כי רעיון אמנות ימי הביניים נמשך בפסלי הילדים הקדושים, אך עם שדרוג כלשהו, מלבד השינוי הסגנוני. בימי הביניים המאוחרים הפרקטיקה הנוצרית האדוקה עודדה את המאמינים לדמיין את התחושות הפיזיות והרגשיות של הקדושים על מנת להרגיש עימם הזדהות. ייתכן, כך משערת פרופ' כריסטיאן קלפיש-זובר, שדבר זה גרם למאמיני הרנסאנס אשר באו אחריהם להביט באופן חדש על ילדיהם שלהם.
על פי חיבור של הקרדינל הפלורנטיני ג'ובאני דומיניקי שחי במאה ה-14 ותחילת ה-15, ניתן לנסות להסביר את ריבוי פרוטומות הילדים הקדושים. בחיבורו הוא פונה להורים ומייעץ להם להניח בביתם דמויות שיהוו דוגמאות טובות עבור הילדים, הוא מייעץ שהבנים ייראו את דמות דיוקנם בישו ויוחנן המטביל הצעירים וכך יזדהו עמם ושהבנות תזדהינה עם מרים, אם ישו. על פי חיבור זה ניתן להבין מדוע היו פרוטומות כה רבות של ילדים קדושים. ייתכן שהורי המאה ה-15 אכן אימצו את עצתו של הקרדינל ויחד עם פורטרטים של ילדיהם השיגו גם הישג חינוכי המוכיח את התפיסה החדשה של הילדים במאה ה-15. הסבר דתי נוסף לריבוי פסלי הילדים הקדושים הוא האמונה כי לפסלי הקדושים ישנה השפעה רבת עצמה. פסלים אלו כונו "Holy doll", בובות קדושות, והן היו שייכות לנשים צעירות, שעשו בהן שימוש של דתי. הייתה גם אמונה כי בזמן היריון בובות אלו משפיעות על אופיו של העובר, וזה מראה את האמונה הרווחת ברנסאנס שפסלים משפיעים על המחזיק בהם.
האספקט האזרחי
ביטוי לרגישות הציבורית לתפיסה החדשה של ילדים ברנסאנס (מלבד בריבוי הפסלים) מתגלה בבניית אוספדלה דלי אינוצ'נטי. זהו בניין ציבורי (להבדיל מהפסלים שהיו פרטיים) ששימש כבית יתומים, שהוקם על מנת להציג את המדינה כאחראית לרווחת ילדיה, ואשר פלימרי היה אחד התורמים העיקריים שלו. חזיתו של בית היתומים נבנתה על ידי פיליפו ברונלסקי ועוטרה מאוחר יותר במדליונים של האמן אנדראה דלה רוביה אשר בהם מוצגים כמה דמויות ילדים מציאותיים מהתקופה (תמונה מס' 19).
אם כך, לפרוטומות הילדים משמעות כפולה: גם הדמות האידיאלית של המשך המשפחה וגם הדמות של קדוש שעל הילדים לחקות. האידיאליזציה של הילדים באה ככל הנראה בשל רצון ההורים להראות את איך שהם רוצים שילדם יהיה וגם את הילד כפי שהוא היה. הפרוטומות הללו מציגות ילדים מגיל ינקות עד טרום התבגרות.
הפרוטומות מיוצגות עם אידיאליזציה. הן כל כך יפות שספק אם הן באמת תיאור ילדים מציאותיים ללא ייפוי ייתכן שזהו ייצוג של הילדים האידיאלים עם ההתנהגות האידיאלית- דרוכים, אנרגטיים בלי גבול, עליזים או בהרהור רציני.
אמנם בזמן שניתן לייחס את הפרוטומות של דזדיריו לדמויות קדושות יש אחד יוצא דופן, הילד הצוחק, השונה משאר הילדים והוא ככל הנראה פורטרט יחיד.
השפעות
אחד האמנים אשר השפיע ביותר על דזידריו דה סטיניאנו הוא דונטלו. יצירתו של דונטלו במחצית השנייה של המאה ה-15 התאפיינה בעניין בתנועות של הגוף האנושי כמו גם בהבעות הפנים האנושיות. ניתן לראות זאת ביצירתו Atys amorino (תמונה מס' 20) שהוא פסל ברונזה בגובה 104 סנטימטרים המתאר ילד רוקד וחייכן בעל הבעת פנים של שובבות עליזה. האיקונוגרפיה של הפסל אינה ברורה וישנה מחלוקת לגביה.
לפסל זה ישנם מאפיינים הממשיכים את האמנות הקלאסית- הכנפיים של פוטו או קופידון, זנב של סאטיר ולרגליו ישנן כנפיים כמו למרקוריוס. פסל זה ממשיך את האומנות הרומית ובמאה ה-17 הוא אף נחשב כפסל רומי למרות עדותו של ג'ורג'ו וזארי המייחסת את הפסל לדונטלו.
במאה ה-15 דונטלו מקים לתחייה את הפוטי. אלו הן דמויות של ילדים בגיל שבו הם שובי לב, תמימים וללא ערמומיות פקחית. כך הם תוארו על ידי בוד. הפוטו באמנות היה נחשב כדמות המייצגת את אל האהבה, (אמור, קופידון), וכך חשבו אנשי המאה ה-16 והמאה-17 על דמויות הילדים המכונפים שהופיעו באמנות. ההוגה גוטהולד אפרים לסינג, דן בעניין זה והגיע למסקנה שהפוטי אינם מייצגים את אל האהבה בלבד. על ידי חקירת הפוטי מהמאה ה-15, (אז הוא קם לתחייה מאז העת העתיקה) ניתן לראות שלסינג צדק בהשערתו וזאת כאשר בודקים כיצד כונו הפוטי בשפה הוורנקולרית של התקופה, הכינוי שניתן להם היה "Spiritelli", וכפי שהעדויות הכתובות מראות, למשל בדברי השבח של ג'ובאני רוצ'ליי המתארים את הפסיפס בסנטה קונסטנצה ברומא, הכינוי "Amor" לא ניתן. כמו כן גם במסמכי התשלומים שיועדו לדונטלו על יצירתו ב-1446 (המקהלה- Cantoria) ואשר היו כתובים בשפה הלטינית עבור הפוטי הרוקדים, ישנו שימוש במונח "Predictis spiritellis".
עבודה זו של דונטלו המציגה את השמחה המתפרצת של הילדות, היא תבליט המופיע במוזיאון הדואומו בפירנצה (תמונה מס' 21) שם רואים את ה'פוטי' משתוללים ושמחים. עוד תבליט של "מקהלה" בקתדרלה של פירנצה, (תמונה מס' 22) המשויכת לאמן לוקה דלה רוביה, שחושבים שהשפיע על דזידריו דה סטיניאנו בהצגת השמחה של הילד הצוחק. אך שם הילדים בטווחי גילאים מבוגרים יותר (מתבגרים) והשמחה שלהם מהוגנת יותר ופחות משתוללת שלא כמו הפוטי הצעירים במקהלה של דונטלו.
הפסל הנזכר למעלה המכונה "Atys amorino", הוא בעצם "Spiritello" כלומר הוא אינו מייצג את אל האהבה אלא את רוח היין. החוקרים מזהים אותו כך בשל הדימויים הבכחנלים (בכחוס= אל היין במיתולוגיה רומית) המופיעים עליו ומסביבו: הוא עונד על ראשו פרג, עומד על נחש מתפתל-תמה המופיעה על הסרקופג הבכחנטי (תמונה מס' 23), חיוכו השובבי מדגיש את גסות רוחו כמו גם חלציו החשופים וכן זנב הסאטיר, כולם מחברים אותו לבכחוס. הכנפיים בגבו וברגליו יכולות להתפרש ככנפיהם של מרקוריוס או קופידון אך במקרה זה מפרשים אותן החוקרים כקלילות והפכפכות.
כינויו השני והמוכר של הפסל- "Atys amorino", נובע ככל הנראה מנסיבות יצירתו. על הפסל ישנם סמלים של משפחות רוצ'ליי ומדיצי'. אחד הסמלים של משפחת רוצ'ליי המופיע בפסל הוא תרמיל זירעוני פרג והוא מופיע בתבליט על חגורת הפסל ואילו אחד הסמלים של משפחת מדיצי', טבעת יהלום ונוצה, מופיע גם הוא על חגורת הפסל. ייתכן כי פסל זה הוענק כמתנת נישואין לברנרדו רוצ'ליי וננינה מדיצ'י (בתו של פיירו) וכך קיבל את שמו – אלגוריה של ילד האהבה.
פסל ברונזה נוסף המיוחס לדונטלו אשר ניתן לראות בו את תחיית הפוטו של הרנסאנס הוא "Dancing Spiritello" (תמונה מס' 24) המציג פעוט חייכן מרקד על צדף. על פי ניתוח שמו של הפסל מובן כי פסל זה הוא רוח הריקוד.
דזדיריו דה סטיניאנו השפיע על אמנים אשר באו אחריו. בפרוטומה "הילד הקטן" (Little Boy) (תמונה מס' 2), ניכרת השפעה על פסלו של ורוקיו "פוטו עם דולפין" (תמונה מס' 3). לאחר ניתוח דמות ותפקיד הפוטי בפירנצה של המאה ה-15 מוסקת המסקנה שהפסל שעל המזרקה מייצג שדון מים, את הרוח הטבעית של המים המפכפכים והזורמים.
דזידריו השפיע רבות על לאונרדו דה וינצ'י כמו דונטלו גם דזידריו התעניין בהבעות הפנים ויצר יצירות שבהן הדמויות מחייכות (הילד הצוחק ומדונות, לדוגמה, יורחב בהמשך). יצירותיו אלו שבהם חקר את האופי החולף של החיוך ואת גלי הרוח יחד עם היחס בין האם והילד השפיעו רבות על לאונרדו. לדוגמה בציור "Madonna Benois" (תמונה מס' 25) ניתן לראות את היחס האימהי והשמחה. כמו כן ציורו של רפאל "The Niccolini-Cowper Madonna" (תמונה מס' 26) הושפע אף הוא מיצירתו של דה סטיניאנו.
משמעות החיוך באמנות הרנסאנס
הבעת הצחוק והחיוך של מבוגרים באמנות לרוב נחקרו במשמעותם הקומית והגרוטסקית אפילו בתקופת הרנסאנס, אולם ניתן לחקור אותם כהבעת פנים טבעית של בני אדם.
עם התפתחות המדע וההומאניות ברנסאנס נחקר גם הצחוק (והבכי) בצורה מדעית ונכתבו חיבורים רבים בעניין זה: הפעילות הפיזית הגורמת לצחוק, הסוגים השונים של הצחוק והבעת הפנים המחייכת, הפסיכולוגיה ומצבי הרוח, ישנם אפילו תיאורים המתארים את הבעת החיוך והצחוק הפה פתוח ונסיגת השפתיים לאחור. כמו כן ישנו הסבר של הפילוסוף Laurent Joubert מהתקופה (ז'ובר כתב את חיבורו במאה ה-16 כהמשך למחקרים המדעיים של הרנסאנס הדנים בהבדלים בין החיוך לצחוק) המתאר את הצחוק כתנועה המחברת פליאה ושמחה.
ז'ובר, הפילוסוף הנזכר לעיל, מחלק את הצחוק לשתי קבוצות:
הצחוק הרגיל שמתחבר במוחנו לשמחה והרמוניה והצחוק הזדוני והמאיים המבטא כוונות מרושעות.
ניתן לנתח את הצחוק (להבדיל מן החיוך) בתקופת הרנסאנס בשתי צורות, מבחינה דתית ומבחינת מהות הרנסאנס שהיא חזרה לרעיונות הקלאסיים.
בעת העתיקה הצחוק, בעיקר אצל ילדים, יכול לזהות את הדמות כעל טבעית. המשורר היווני נונוס תיאר את בקחוס כילד ששכב על גבו וצחק אל השמים (מתחבר לפוטי). בעת העתיקה רווחה אמונה שהצוחקים יכולים לבצע פעולה קוסמולוגית בלי לאבד את הקשר לשמחה ולצהלה כמו האלים.
הילדים הצוחקים באמנות הרנסאנס, אלו שאינם דמויות של קדושים, התפתחו בעקבות החזרה ליסודות הקלאסיים (ילדים שאינם פוטי). באמנות יוון ורומא ישנן יצירות אמנות רבות המציגות ילדים משחקים. זה מראה את שמחת ילדותם, הם משעשעים את המבוגרים הצופים בהם אך זה אינו מעורר לעג כלפיהם (כלפי המבוגרים). הילדים בעצם מהווים מקור שמחה ושעשועים באמנות העתיקה.
בימי הביניים המוקדמים היו מספר דעות בקשר לצחוק. הצחוק היה נחשב כליצנות כמו גם הצחקוקים. הצחוק המהוגן היה החיוך (על פי קלמנט) "החיוך הוא צחוקו של החכם".
דעה נוספת וקיצונית יותר דחתה את הצחוק מכל וכל. טענת המטיפים הייתה שהצחוק והאושר העילאי אינם מתאימים לחיים הארציים והמדבריים, לחיים אלו מתאים הבכי. המטיף אפראים, כמו גם מטיפים אחרים, הדגיש שישו, אשר הקריב את עצמו למען האנושות, לא צחק מעולם. לכן על העם, ובמיוחד על הכמרים והנזירים, לדחות מהם את הצחוק ולהתעסק בבכי ומספד. זו הסיבה לכך שבאמנות ימי הביניים המוקדמת לא מופיעה הבעת הצחוק. ויכוח זה בקשר למהות הצחוק התחדש במאה ה-12. שבו דנו על הסטאטוס המוסרי והדתי של הצוחקים. ויכוח זה הוביל לחלוקת הצחוק לקטגוריות, וכך נוצר ההבדל בין הצחוק שנחשב כדמוני, וכך הוא הוצג גם באמנות לדוגמה השדים בטימפנון של יום הדין האחרון המוצב בקתדרלה של קונק (תמונה מס' 27), לבין החיוך שנחשב מהוגן יותר.
באמנות הרנסאנס גישה זו נמשכת, החיוך הופך להיות הפורמולה הפיזיולוגית המבטאת הרמוניה ושמחה. האמנים של הרנסאנס התייחסו לצחוק ולחיוך כשני מצבים שונים והם הרבו להציג דמויות מחייכות. גם לחיוך ישנן משמעויות שונות, כל חיוך מעביר מסר אחר. לדוגמה ביצירתו של סנדרו בוטיצ'לי "הולדת ונוס" (תמונה מס' 28), על פניה של ונוס העירומה מתנוסס חיוך קטן, חיוך זה מבטא מצב רוח (חיוך עצוב או חיוך שמח) או חיות. אם זה אכן כך (החיוך מבטא חיות) ניתן ליצור קשר לרעיון של החיוך הארכאי אשר תפקידו היה לבטא חיות ביצירות האמנות.
לאונרדו דה וינצ'י בציור "מדונה בנואה" (תמונה מס' 25), מציג את מריה בהבעת צחוק מאושרת, אך הצחוק הזה מתואר בצורה מעודנת ולא גרוטסקית (בתקופה שבה צויר הציור רשם לאונרדו בהערותיו שלדידו אין הבדל בין חיוך לצחוק אך ככל הנראה שינה את דעתו בקשר לצחוק לאחר מכן, מפני שנמצאו רישומים מאוחרים יותר שבהם הוא חוקר את הבעת הצחוק כגרוטסקית (תמונה מס' 29)).
מלבד קדושים נדיר לראות דמויות מחייכות בציורים. ביצירות האמנות שבהן מופיעים מריה והילד ואשר מריה מחייכת בהן ניתן להסביר את החיוך כשמחת האמהות המקרינה על פני האם. החיוך של הקדושים ביצירתו של לאונרדו יכול להתפרש כקדושה או כהתגלות פנימית נשגבת המשתקפת על הפנים. דזידריו, כאמן אשר השפיע על לאונרדו, עשה גם הוא יצירות אמנות של מריה והתינוק לדוגמה התבליט Madonna and Child (The Foulc Madonna) (תמונה מס' 14) מבטאת את שמחת האמהות על ידי התנועה המגוננת שבה מחזיקה מריה את תינוקה והבעות הפנים של שניהם בעלות החיוך הרגיש והמעודן ניתנות לפירוש של התעלות רוחנית שכן הם מוקפים במלאכים.
הפרוש שמעניקים הנוצרים לשיר השירים הופכים, כמו שכתבתי, את מריה (אקלזיה) לכלה, את החתן לישו, את 'בת ציון' לידיד הכלה, הידיד כמייצג נשמות המאמינים והמלאכים כידידי ומלווי החתן. בתמונה של האמן פיליפו ליפי, Madonna with the Child and two Angels (תמונה מס' 31) רואים את ישו התינוק המושיט ידיו למריה המעוטרת בתכשיט על מצחה ושני מלאכים מחייכים נושאים אותו כלפיה. ייתכן שיצירה זו מבטאת את הרעיון של החתונה והמלאכים הם ידידי החתן ישו וזה מסביר את שמחתם. כך ניתן גם לפרש את הילדים המשתוללים ביצירתו של דונטלו, Cantoria (תמונה מס' 21). שמחתם היא ביטוי של שמחת ידידו של החתן, הם רוקדים ושרים עבורו.
ישנה באמנות דמות נוספת היכולה להתפרש כידיד החתן השמח. זהו יוחנן המטביל, אשר בברית החדשה מדבר על עצמו כידיד החתן ושמחתו על כך. בברית החדשה, יוחנן כבר מבוגר והוא מבשר על בואו של ישו. באמנות של המאה ה-15 הוא מוצג כילד. יוחנן המטביל הילד אשר בו גלומים כל התפקידים והמשמעויות השמורות ליוחנן הבוגר. הוא הילד הנזיר, המבשר המראה את הדרך, המכין את ישו כשה האל. הוא הילד חברו של החתן הילד והוא מחייך כדי לבטא את שמחתו המטאפיזית על התגלות הקורבן שישו יעשה עבור האנושות.
בתבליט של דזידריו דה סטיניאנו Meeting of Christ and St John the Baptist as Youth (תמונה מס' 32) ניתן לראות את שני הילדים, ישו ויוחנן המטביל, כשהם נפגשים ונראים כשני ילדים מתלוצצים. דוגמה נוספת שבה מודגש יותר רעיון החבר של החתן היא יצירתו של רפאל Madonna of the Veil.
ניתן לסכם אם כן שהחיוך באמנות הרנסאנס, בייחוד אצל ילדים, אינו מנותק מהתקופות שלפניה, הן באספקט הדתי והן באספקט הפילוסופי הומאני המתחבר לתקופה הקלאסית. משמעות החיוך אצל הילדים הוא חיובי תמיד באמנות של התקופה ומסריו שונים.
בוליווד
בוליווד (באנגלית: Bollywood, בהינדי: बॉलीवुड) הוא כינויה של תעשיית הסרטים הגדולה ביותר בהודו ומהגדולות בעולם. תעשייה זו מפיקה סרטים בשפת הינדי ומיקומה בעיר מומבאי. תעשיית הסרטים של בוליווד היא חלק מתעשיית הקולנוע ההודי, ויש לה מאפיינים ייחודיים.
בשנת 2017 צולמו בהודו 1986 סרטים, מהם 364 בבוליווד. כ-43% מרווחיו של הקולנוע ההודי מגיעים לבוליווד.
מקור השם
הכינוי בוליווד מאחד את שמה הקודם של העיר - בומביי, עם "הוליווד". כמו עיר הסרטים האמריקאית, המקבילה ההודית מפיקה סרטים רבים.
סגנון הסרטים
בוליווד היא תעשיית הסרטים המצליחה ביותר בקולנוע ההודי, ויש לה מעריצים בעולם כולו. בהדרגה גדלה הפופולריות של בוליווד בעולם, וסרטים רבים, במיוחד אלה המופקים תחת חסותן של חברות הפקה גדולות כמו "יאש רג' פילמס" או "דהרמה פרודקשנס", מצליחים לפרוץ את גבולות הודו ולהגיע להצלחה עולמית. הסיבה לכך היא הגדלת התקציבים והפיכת הסרטים למודרניים יותר.
הסרטים בבוליווד עוסקים בעיקר באהבה, משפחה וכאב; לסרטים רבים יש סוף עצוב. אורכו של סרט בוליוודי ממוצע הוא 3-3.5 שעות.
בתחילת המאה ה-21 הליברליזציה של הקולנוע ההודי עלתה מדרגה באופן יחסי, והחלו לעסוק גם בנושאים שפעם היו נחשבים טאבו, כמו היגיינה נשית, גברים המתפקדים כ"עקרי בית" או אפליה כנגד נשים בנישואין.
על אף תהליכי המודרניזציה בהודו, לא מצלמים בבוליווד סצנות מין או עירום ולרוב לא מוצגות גם נשיקות. תחת זאת, "סצנת הסארי הרטוב" נחשבת כקלישאה בוליוודית שבה הסארי של השחקנית נרטב כך שהוא מאבד מאטימותו ונצמד לגופה במידה המספיקה לעורר מינית את הצופה מבלי להציג עירום מפורש. תחום הדתות נחשב גם הוא בעייתי ביצירה הקולנועית, ואף על פי שאין איסור עקרוני לעסוק בנושא, כמעט ולא עוסקים בו בפועל. על צילום סצנות אלימות אין איסור.
שחקנים מפורסמים
מבין השחקנים המצליחים ביותר של בוליווד ניתן למנות כוכבים כמו דוויקה ראני, ראג' קאפור, קתרינה קאיף, אמיטאב באצ'אן, דהרמנדרה, המה מליני, שאשי קאפור, מיתהון צ'קרבורטי, רקהה, אקשיי קומאר, זינאט אמאן, רני מוקרג'י, מדהורי דיקסיט, סלמאן ח'אן, פריטי זינטה, אניל קאפור, ג'והי צ'אולה, אמיר ח'אן, קאריסמה קאפור, קאג'ול, שאהרוח' ח'אן ועוד.
מוחמד רפי השתתף במעל ל-1000 סרטים והקליט 7405 שירים.
בקולנוע ההודי מקובל מאוד ששירים מבוצעים על ידי זמרים וזמרות מקצועיים, ושחקנים רק מגלמים את התפקיד. בהתאם לכך בין פרסי הקולנוע הבוליוודים מוענקים פרסים מיוחדים לזמרי-רקע בסרטים, בקטגוריות נפרדות לנשים ולגברים. בין הזמרים הבולטים בתחום זה ניתן למנות את קישור קומר (זכה ב-8 פרסים), שריה גושאל (זכתה ב-14 פרסים), אלקה יאגניק (זכתה ב-10 פרסים) ומוהיט צ'אוהאן (זכה ב-5 פרסים).
בישראל פועלים כיום מספר מועדוני מעריצים, ארגונים ואתרי אינטרנט המוקדשים לנושא הסרט הבוליוודי ולשחקניו. בארץ פועלים כיום במסגרת הכבלים והלוויין כ־4 ערוצים ייעודיים לסרטים, סדרות, מוזיקה ותכנים הודים נוספים.
סרטים בולטים
תעשיית הסרטים הבוליוודיים הצליחה לשבור קופות בכל רחבי העולם ולא רק בהודו עצמה. התעשייה מייצרת מדי שנה מאות סרטים וכמה מהם זכו לשבור קופות גם במונחים מערביים.
נכון לתחילת 2020, הסרטים הבוליוודים המצליחים ביותר בקופות הם :
תאומים (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
האנדרטה לחללי חטיבה 45 במלחמת ששת הימים
האנדרטה לחללי חטיבה 45 במלחמת ששת הימים הייתה אנדרטה שניצבה בצומת קבטיה בעמק דותן שבשומרון. האנדרטה הוקמה לאחר מלחמת ששת הימים לזכר 54 חיילי החטיבה (כיום - חטיבה 188) שנהרגו במהלך המלחמה. לאחר חתימת הסכמי אוסלו פורקה האנדרטה וחלק ממרכיביה שולבו באנדרטאות אחרות.
האנדרטה
האנדרטה הוקמה בצומת קבטיה בעקבות הקרבות שניהלה החטיבה באזור במהלך המלחמה נגד הצבא הירדני. הירדנים הפעילו בגזרה זו טנקים חדישים מדגם פטון M-47 מול טנקי השרמן המיושנים של צה"ל. בקרבות בשומרון נפלו 51 מתוך כלל חללי החטיבה במלחמה (שלושה נוספים נפלו בקרבות ברמת הגולן). האנדרטה נחנכה ביום השנה השני למלחמה.
המרכיב העיקרי באנדרטה היה תל של 54 אבני בזלת, כמספר הנופלים, אשר הובאו מרמת הגולן. על גבי התל הוצב סלע בזלת נוסף, שעליו נחרתו שמות הנופלים. משמאל לתל האבנים הוצב טנק M-47 ירדני שנלקח שלל על ידי החטיבה במהלך הקרב. צריח הטנק פנה אל התל ותותחו היה מורכן לעומתו. לפני התל והטנק נקבע שלט רחב שעליו נרשמה הכתובת: כבוד ותהילה לגיבורי עוצבת הפלדה אשר בדמם קידשו מולדת. מתחם האנדרטה גודר בגדר נמוכה סמלית שהורכבה מזחלי טנקים.
נוכחות האנדרטה במקום העניקה לצומת את הכינוי "צומת הטנק".
פירוק האנדרטה
לאחר חתימת הסכמי אוסלו בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית פורקה האנדרטה והוסרה ממקומה. הסלע שעליו נחרתו שמות הנופלים שולב באתר ההנצחה העיקרי של חטיבה 188 ברמת הגולן. הטנק הירדני הועבר למוזיאון יד לשריון שבלטרון, ואילו השלט הרחב שהוצב למרגלות האנדרטה שולב באנדרטת החטיבה בפארק עוצבות השריון בלטרון.
הילת הפטמה
הִלַּת הַפִּטְמָה, שִׁטְחוֹן הַשָּׁד , עטרה או אראולה (באנגלית: Areola; בלטינית: Areola mammae) היא האזור הפיגמנטי בשד סביב הפטמה. צורתה מעגלית או דמוית-ביצה, והיא שונה משאר רקמת העור שסובבת אותה לא רק בצבעה, אך גם בהרכב הרקמה שלה.
הילת הפטמה מופיעה בחזה בקרב נשים וגברים כאחד, ולה קשת של גוונים.
פיזיולוגיה ואנטומיה
באראולה קיימים בלוטות שונות וזקיקי שיער.
תפקיד נוסף של אראולה הוא להכיל קולטנים מכניים המותאמים לאט המפעילים הפרשת אוקסיטוצין במהלך ההנקה.
המכלול הפטמי-אראולרי (הפטמה ביחד עם הילת הפטמה) מכיל קצות עצבים סנסוריאליים רבים.
צבעים
צבעי וגווני הילות הפטמה עשויים לנוע בין ורוד, אדום, חום שוקולד, חום כהה או כמעט שחור, אך בדרך כלל הן נוטות להיות בהירות יותר בקרב אנשים עם גוני עור בהירים יותר וכהות יותר בקרב אנשים עם גוני עור כהים יותר. אפשר שהסיבה לצבע השונה משאר העור בחלק זה של השד, היא במטרה להפוך את אזור הפטמה לגלוי יותר עבור התינוק היונק.
גודל וצורה
גודלן וצורתן של הילות הפטמה גם הן משתנות מאוד, כאשר בקרב נשים בדרך כלל גדולות יותר מאלו של גברים ושל ילדות טרום גיל ההתבגרות. אראולות אנושיות הן לרוב עגולות בצורתן, אך אצל נשים רבות הן גדולות ואליפטיות.
הקוטר הממוצע של הילות פטמה בזכרים הוא סביב 2.8 ס"מ; לנשים בוגרות מינית בממוצע 3.81 ס"מ. לנשים מניקות ולנשים עם שדיים גדולים במיוחד, עשויות להיות אראולות גדולות יותר. הקוטר יכול לעלות גם על 10 ס"מ.
מחלות
מחלת פאג'ט היא מצב ממאיר אשר כלפי חוץ עלול להופיע כאקזמה, עם שינויים בעור הכוללים את האראולה והפטמה.
המלחמה המלוכלכת
המלחמה המלוכלכת (בספרדית: Guerra Sucia) הוא הכינוי שניתן על ידי הכת הצבאית, או המשטר הצבאי ששלט בארגנטינה (ספרדית: dictadura cívico-militar de Argentina) לתקופה של טרור מדינתי שהונהג בין השנים 1974–1983, כחלק ממבצע קונדור. במהלך המבצע הופעלו יחידות צבאיות, כוחות ביטחון וחוליות מוות מן הימין הפוליטי, שגובשו במסגרת הברית האנטי-קומוניסטית הארגנטינאית (ספרדית: Alianza Anticomunista Argentina, בקיצור: AAA או טריפל A). כל אלה רדפו כל דיסידנט פוליטי מגורמי שמאל אותם תפסו כסיכון, בהם אלפי פעילים פוליטיים, פעילי איגודי עובדים, דיסידנטים, פעילים שנחשדו כשייכים לזרם הפרוניסטי השמאלי, פעילים שנחשדו בקשר עם ארגון הגרילה המונטונרוס, מהפכנים, סופרים, אנשי רוח ואנשים מן השורה.
המטרה העיקרית של המבצע, שהיה משותף גם למדינות אחרות בדרום-אמריקה, היו לוחמי גרילה קומוניסטים ואוהדיהם, אך המטרה הורחבה וכללה גם סטודנטים, מיליטנטים, אנשי ארגוני עובדים, סופרים, עיתונאים וכל אזרח שנחשד כפעילי שמאל.
על פי הערכות שונות, מספר בני האדם שנרצחו או הועלמו בתקופה זו נע בין 9,000 ל-30,000. לא ניתן לקבוע מספר מדויק של כלל הנרצחים, בשל אופיו של המשטר באותה עת.
מקור המינוח
המשטר הצבאי עשה שימוש במינוח "מלחמה מלוכלכת", שממנו נגזר כי אכן מדובר במלחמה, אם כי כזו המתבצעת באמצעים "אחרים" (כולל עינויים, זריקה מכלי טיס, ואף אונס בקנה מידה נרחב). מלחמה זו הייתה הכרחית, על פי תפיסת המשטר, כדי לשמור על הסדר החברתי וכדי למגר חתרנות פוליטית. ארגוני זכויות אדם שפנו לבתי משפט הטילו ספק במינוח זה, שכן ממנו נובע שהמדובר במלחמת אזרחים ומשתמע ממינוח זה שישנה הצדקה למעשי הרצח. במהלך משפטיהם של ראשי החונטה ב-1985, הציע התובע חוליו סטרסרה שהמינוח "מלחמה מלוכלכת" היה "לשון נקייה שנועדה להסוות פעולות של כנופיות" כאילו היו פעולות צבאיות לגיטימיות.
רקע היסטורי
אירוע ראשון של התערבות צבאית בפוליטיקה האזרחית בארגנטינה אירע ב-16 ביוני 1955, כאשר טייסים של הצי הארגנטינאי הפציצו את כיכר פלאסה די מאז'ו בבואנוס איירס שבה התקבצו באותה עת מאות בני אדם שבאו להביע את תמיכתם בנשיא ארגנטינה, חואן פרון. במתקפה נהרגו יותר מ-300 אזרחים, והיא הייתה חלק מסדרת אירועים במהלכם הלך ועלה המתח בין פרון ותומכיו לבין הכנסייה הקתולית והצבא, והיו חלק מניסיון הפיכה כושל.
כמה חודשים לאחר מכן, ב-16 בספטמבר, התחוללה בארגנטינה הפיכה צבאית נוספת כנגד הנשיא פרון. הפיכה זו הצליחה להביא להדחת פרון מתפקידו. המהפכה, שכונתה "המהפכה המשחררת" (Revolución Libertadora), סימנה את היחס העוין של הצבא כלפי הפרוניזם והפוליטיקה הפופוליסטית. יחס זה נמשך בשנים הבאות והיה דומיננטי בפוליטיקה הארגנטינאית. הגנרל פדרו אאוחניו ארמבורו, אחד מהאישים הבולטים בהפיכה הצבאית, פרסם את צו 4161/56 שאסר אפילו על הזכרת שמו של פרון. גם ב-1973, כאשר נשיא ארגנטינה הגנרל אלחנדרו אגוסטין לנוסה קרא לקיום בחירות חופשיות והתיר את קיומן של מפלגות פוליטיות, נאסר על פרון להתמודד בבחירות אלה.
ב1959 התרחשה המהפכה הקובנית. דמותו הכריזמטית של צ'ה גווארה בפרט, והמהפכה בכלל, השפיעו רבות על דרום אמריקה כולה, במיוחד על אנשים צעירים. המהפכה הקובנית התבססה על תנועה עממית שנלחמה בטקטיקות של לוחמת גרילה, והצלחתה הביאה לתודעה של קבוצות רבות ברחבי אמריקה הדרומית את דרך הלוחמה הזו, שכונתה באותה תקופה "הדרך החמושה". באמצע אותה שנה הופיע כח הגרילה הראשון בארגנטינה, האוטרונקוס (Uturuncos), שפעלו במחוז טוקומאן במטרה להשיב לשלטון את חואן פרון, שכאמור הודח בספטמבר 1955.
ב14 במרץ 1960 הורה הנשיא ארתורו פרונדיסי על ביצוע תכנית CONINTES (ראשי תיבות של Conmoción Interna del Estado, בספרדית: "תוכנית זִעזוע המדינה מבפנים"), שעל פיה הופעל הצבא לדיכוי שביתות ומחאות חברתיות ולמעצר מאות ממתנגדי השלטון. העצורים נשפטו בבתי דין צבאיים וזכויותיהם האזרחיות, המובטחות על פי החוקה, הוגבלו על ידי אותם בתי דין.
מקרה ההיעלמות המתועד הראשון הוא של פליפה וז'סה (Felipe Vallese), איש ארגון העובדים המטלורגי ( שנעצר ב26 באוגוסט 1962 ומאז נעלמו עקבותיו. עם זאת, יש הרואים בד"ר חואן אינגאלינלה את הראשון: אינגאלינלה, איש המלפגה הקומוניסטית, הדפיס עלונים נגד הטבח בפלאסה די מאז'ו, ונעצר על ידי משטרת רוסאריו ב17 ביוני 1955, ומאז נעלמו עקבותיו. שנים לאחר מכן הודו קציני משטרה שרצח השניים. ישנם חוקרים המזכירים מקרי היעלמות עוד בשנות ה-30 של המאה ה-20.
טריגונאים
טריגונאים (שם מדעי: Dasyatoidea) הם על-משפחה של דגי סחוס מסדרת הטחנאים החיים בימים ובאוקיינוסים השונים כשחלק מהמינים חיים גם בנהרות גדולים. בקבוצה זו ישנם 4 משפחות, אף שכמה חוקרים מחלקים את סוגי הטחניים למשפחות קטנות יותר.
המלחמה המלוכלכת
רקע היסטורי
באפריל 1964 התחוללה בברזיל הפיכה צבאית, שהעלתה לשלטון משטר דיקטטורי צבאי. ההפיכה הייתה הראשונה בסדרת מהפכות צבאיות ברחבי היבשת שהיו בתמיכת ארצות הברית ואף ביוזמתה. למרות שהשליט הצבאי הראשון, גנרל אומברטו קסטלו ברנקו ניסה לשמור על מראית עין של דמוקרטיה, יורשיו, אנשי הקו הקיצוני של הצבא, הפכו בשלהי שנות ה-60 ובשנות ה-70 את ברזיל לדיקטטורה צבאית, שבה פועלת משטרה חשאית (המכונה שירות המידע הלאומי) בשיטות של טרור ועינויים. דגם זה היה המודל לשורה של הפיכות צבאיות ביבשת, בתמיכת ארצות הברית שראתה בהן חלק מהמלחמה הקרה.
טריגונאים
דגים אלה שטוחים ובעלי סנפירי חזה רחבים מאוד העוזרים להם "לרחף" ביעילות מעל המים או להסתוות בחולות מטרפם ומאויביהם. הגדולה שבבני הקבוצה היא מנטה ענק, הבטאי הגדול בעולם שאורכה 7 מטרים והיא שוקלת עד 1,350 ק"ג. דגים אלה ניזונים מדגים אחרים, חסרי חוליות ימיים ומיני המנטה והכנפתן הם מסנני פלנקטון יעילים, אך גם יתקבצו סביב השרצת ביצי דגים ויזללו את הביצים.
המלחמה המלוכלכת
המהפכה בארגנטינה
ב28 ביוני 1966 התחוללה בארגנטינה הפיכה צבאית, שלראשונה העלתה לשלטון דיקטטורה צבאית. ההפיכה התבצעה בסיוע ארצות הברית, שראתה בה חלק מהמלחמה הקרה כנגד ברית המועצות. במהלך קיומה של הדיקטטורה הצבאית פורקו מפלגות פוליטיות קיימות והאלימות הפוליטית גאתה. הפגנות לוו ברציחות פוליטיות של פעילי שמאל שהיו ממארגני ההפגנות, ושמותיהם של הנרצחים הפכו לחלק מהסיסמאות שליוו את המחאה, תחת הסיסמה "לא יהיה משא ומתן על דם שנשפך". ברחבי המדינה פרצו מרידות עירוניות ונוצרו ארגוני גרילה, ובהם צבאות המהפכה החמושים (FAR, Fuerzas Armadas Revolucionarias), הארגונים החמושים הפרוניסטים (FAP, Fuerzas Armadas Peronistas), צבא השחרור העממי (FAR, Ejército Revolucionario del Pueblo) והמונטונרוס. ארגונים אלה ביצעו פעולות טרור והתנקשויות באישים מדרג גבוה באיגודים המקצועיים, בצבא, בעסקים ובפוליטיקה. לפעולות אלו הייתה השפעה רבה על דעת הקהל, ובמהלכן - בין 1971 ל-1972 - נרצחו 95 שוטרים וחיילים. במקביל, באותן שנים אירעה ההיעלמות הראשונה, שבה נחטפו זוג פעילים של ה-FAR. גופתו של הגבר נמצאה באותו יום ואילו זו של חברתו לא נמצאה. ב22 באוגוסט 1972 הוצאו להורג בסתר כמה אנשי גרילה שהיו במעצר. מעשה זה נחשב לאקט הברור הראשון של טרור מדינתי בארגנטינה.
טריגונאים
חלק מהמינים חיים באוקיינוס ואחרים בימים רדודים, בדרך כלל טרופיים או חמימים. חלקם עולים בשפכי נהר למים מליחים ומינים כמו טריגון נהרות ענק או בני משפחת טריגוני הנהרות חיים גם במים מתוקים של נהרות.
המלחמה המלוכלכת
המהפכה בארגנטינה
המאבק החברתי לפעילות ארגוני הגרילה הכריחו את השלטון הצבאי לקיים בחירות כלליות ב1973. נאסר על פרון להתמודד בבחירות אך הוא הוא תמרן את הפוליטיקה הפנימית כך שהנשיא שנבחר, הקטור חוסה קמפורה, יהיה אחד מאנשיו, והיה ברור שקמפורה נבחר רק כדי להכין את הקרקע לשובו של פרון מגלותו. אחד מהצעדים הראשונים שעשתה הממשלה החדשה, לאחר שהושבעה ב25 במאי 1973, היה הכרזה על תוספת חירום למשכורות וחנינה לכ-600 אסירים פוליטיים, מהלך שהושלם למחרת בחנינה כללית שניתנה על ידי הקונגרס הלאומי הארגנטינאי, בשם הפיוס הלאומי. עם זאת, בחודשים הראשונים לנשיאותו של קמפורה (מאי עד יוני 1973) אירעו במדינה כ-600 עימותים על רקע חברתי, שביתות והשתלטות על מפעלים על ידי הפועלים.
שובו של חואן פרון
ב-20 ביוני 1973 שב פרון מגלותו, לאחר כשני עשורים. הוא מצא עם שובו מדינה שהייתה שקועה באי סדר כלכלי, חברתי ופוליטי. כאשר נחת פרון בנמל התעופה בבואנוס איירס התקבץ קהל גדול כדי לקבל את פניו. הפרוניזם כלל בתוכו סיעות שמאל וימין, והמתח ביניהן הלך וגדל. במהלך קבלת הפנים החל קרב של ממש בין הסיעות השונות, וצלפים פתחו באש על תומכיו של פרון מן השמאל. האירוע שהתפתח נקרא טבח אזייזה ובמהלכו נרצחו לפחות 13 איש ונפצעו לפחות 365. הירי הביא לקרע בתוך התנועה הפרוניסטית בין שמאל לימין. ראשי האיגודים המקצועיים וחוזה לופז רגה, מקורבו של פרון, פתחו במערכה אלימה כנגד האגף השמאלי במפלגה, בתמיכתו השקטה של פרון עצמו. ביולי 1973 התפטרו הנשיא קמפורה וסגנו ויסנטה סולנו לימה והדרך לבחירה מחדש לנשיאות נפתחה בפני פרון. ב-23 בספטמבר התקיימו הבחירות, בהן זכה פרון ל-62% מקולות הבוחרים. הוא שב לנשיאות עם קואליציה נרחבת שכללה ארגוני עובדים, שהיו במרכז המפה הפוליטית וארגונים פשיסטיים בימין. ארגון הגרילה ERP הודיע שימשיך להיות פעיל צבאית, לעומת המונטונרוס שהודיעו על השעיית פעילותם הצבאית.
במקביל לחזרתו של פרון עלתה לשלטון באורוגוואי דיקטטורה צבאית-אזרחית, ששלטה במדינה עד 1985. ב11 בספטמבר באותה שנה אירעה הפיכה צבאית עקובה מדם בצ'ילה, שהעלתה לשלטון את גנרל אוגוסטו פינושה, שלטון שנמשך עד 1990. לאחר הפיכה זו נותרה ארגנטינה המדינה היחידה בחרוט הדרומי - חלקה הדרומי של דרום אמריקה - שבה התקיימו מוסדות דמוקרטיים.
באוקטובר 1973 החלה לפעול קבוצה משטרתית למחצה, שנודעה בשם הברית האנטי-קומוניסטית הארגנטינאית (ספרדית: Alianza Anticomunista Argentina, בקיצור: AAA, או טריפל A). קבוצה זו רצחה מיליטנטים שמאליים, פרוניסטים ולא פרוניסטים. הקבוצה מונה על ידי הממשלה ובראשה עמד השר לרווחה חברתית, חוזה לופז רגה (José López Rega). בשנתיים הבאות רצחו אנשי הקבוצה 683 בני אדם. חוקרים חלוקים בשאלה עד כמה ידע פרון על פעילות הקבוצה.
פרון הוקיע "אידיאליסטים מזוקנים ולא בוגרים", ברמזו לאנשי השמאל. טבח אזייזה והתבטאויות מעין אלה הביאו את פרון לתמוך בסיעה הפרוניסטית הימנית, בביורוקרטיה של איגודי העובדים ובסיעות מרכז. כמה מושלים פרוניסטים שהיו שייכים לשמאל פוטרו, ובהם ריקרדו אוברגון קאנו, שהודח בפוטש משטרתי בפברואר 1974. פרון גיבה את הפוטש מאוחר יותר. על פי היסטוריונים, בכך הניע הימין הפרוניסטי את התערבותם של כוחות הביטחון בפתרון בעיות פנימיות של הפרוניזם.
ב-19 בינואר 1974 תקפה יחידה מהפלג הטרוצקיסטי של הצבא המהפכני העממי, תנועת מחתרת שהייתה הזרוע הצבאית של מפלגת הפועלים המהפכנית, את חיל המצב באזול, כ-300 ק"מ מדרום לבואנוס איירס. זו הייתה ההתקפה החריפה ביותר עד אז על הצבא, והנשיא פרון הגיב עליה בקשיחות. ההתקפה גרמה לפרון להישען עוד יותר על הפלג הימני ב, מפלגת השלטון הפרוניסטית. גופים משטרתיים מחצה מן הימין הקיצוני, שהיו קשורים לטריפל A המשיכו במעשי רצח של ראשי איגודים ואישים בכירים בשמאל.