cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביסקוטי
באזורי איטליה השונים התפתחו וריאציות של עוגיות אלה, ואופן התיבול שלהם שונה. בטוסקנה נהוג לאכול את העוגיות בליווי וין סזאנטו (יין מקומי).
רולנד יוהאש
קריירה בינלאומית
הופעת הבכורה של יוהאש החלה ב-25 באפריל 2004 במשחק ידידות עם יפן, וכבש שער. ב-7 בספטמבר, הונגריה החלה את מוקדמות גביע העולם 2014 עם ניצחון 5–0 באנדורה, יוהאש כבש את השער הראשון. ב-31 במאי 2016 נבחר יוהאש לסגל ההונגרי בטורניר יורו 2016 בצרפת.
ביסקוטי
עם התפשטות רשתות מכירת האספרסו בעולם המערבי ובפרט בארצות הברית בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו רשתות אלה להגיש ביסקוטי עם האספרסו, דבר שהביא לעליית הפופולריות של העוגיות.
רולנד יוהאש
קריירה בינלאומית
ב-18 ביוני 2016, יוהאש שיחק בתיקו 1-1 נגד איסלנד בסטאד ולודרום, מארסיי. והוא גם שיחק במשחק האחרון בתיקו 3–3 נגד פורטוגל בפארק אולימפיק ליון, ליון ב-22 ביוני 2016. יוהאש הודיע על פרישה מהנבחרת ב-5 ביולי 2016.
תארים
אנדרלכט
פהרוואר
הישגים אישיים
די ג'יי ג'אזי ג'ף
ג'פרי אלן טאונס (באנגלית: Jeffrey Allen Townes ; נולד ב-22 בינואר 1965), הידוע גם תחת שמות הבמה: די ג'יי ג'אזי ג'ף (DJ Jazzy Jeff) וג'אז (Jazz), הוא די ג'יי, מפיק מוזיקלי ושחקן אמריקאי. הוא ידוע בעיקר כחבר לשעבר בהרכב די ג'יי ג'אזי ג'ף אנד דה פרש פרינס עם ויל סמית'.
ביוגרפיה
ג'פרי אלן טאונס נולד ב-22 בינואר 1965 בפילדלפיה, פנסילבניה. ב-1985 ג'פרי הקים יחד עם ויל סמית' את ההרכב די ג'יי ג'אזי ג'ף והנסיך המדליק. ב-1986 הוא זכה באליפות עולמית לדי ג'יים בדי ג'יי באטל של הסמינר למוזיקה חדשה. ב-1989 ג'פרי זכה כחבר בהרכב די ג'יי ג'אזי ג'ף אנד דה פרש פרינס בפרס גראמי להופעת הראפ הכי טובה על השיר "Parents Just Don't Understand", וכן ב-1992 זכה בפרס גראמי להופעת הראפ הכי טובה על ידי צמד או הרכב על השיר "Summertime".
בין השנים 1990 ל-1996 ג'פרי שיחק את הדמות המשנית ג'אז (חברו הטוב ביותר של סמית' בתוכנית) בסיטקום הנסיך המדליק מבל-אייר. סימן ההיכר של ג'אז בתוכנית היה הזריקה הפיזית שלו מהבית על ידי הדוד פיל (ג'יימס אייברי).
ב-1994 ההרכב די ג'יי ג'אזי ג'ף והנסיך המדליק התפרקו. לאחר הפירוק ג'פרי הקים את חברת ההפקה A Touch of Jazz בפילדלפיה. בין האומנים שג'פרי עזר להם להתפתח מוזיקלית היו ג'יל סקוט ו- Musiq. למרות שוויל סמית' וג'אפרי נפרדו, הם עדין נשארו חברים ואף לעיתים עבדו יחד בשירים, כמו: "Here He Comes", "So Fresh" ו-"Potnas". כמו כן, ג'פרי הופיע במספר קליפים של סמית', כמו: "Will2K" ו-"Freakin' It".
ב-2002 ג'פרי הוציא לאור את האלבום "The Magnificent". ב-2007 הוא הוציא לאור את האלבום "The Return of the Magnificent" שכלל בתוכו הופעות אורח רבות, כמו: סי.אל. סמוט, ביג דדי קיין, קלווין מרסר (מדה לה סול), מת'וד מן ועוד.
ב-2009 ג'פרי הכין מיקסטייפ, שנקרא " He's the King...I'm the DJ", כדי לכבד את מייקל ג'קסון. הדמות של ג'פרי הופיעה במשחק DJ Hero, בנוסף לכך הוא הכין גם מספר מיקסים למשחק.
נבחרת בנגלדש בכדורגל
נבחרת בנגלדש בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של בנגלדש. הנבחרת הוקמה בשנת 1972 וצורפה לפיפ"א בשנת 1974.
הנבחרת הופיעה פעם אחת בלבד בגביע אסיה, בשנת 1980. קיימת סברה כי חולשת הנבחרת היא בעקבות חוזקה של נבחרת הקריקט, מאחר שרוב העניין הציבורי בספורט סובב סביב הקריקט בבנגלדש.
ההישג הגדול עד כה של הנבחרת הוא הזכייה בגביע דרום אסיה לפדרציות בכדורגל בשנת 2003 כאשר הטורניר נערך על אדמת בנגלדש. בגמר ניצחה הנבחרת את נבחרת המלדיביים החלשה יחסית ובכך זכתה בתואר האזורי. הנבחרת ידעה מדי פעם תקופות טובות כמו במוקדמות מונדיאל 1986 כאשר ניצחה במוקדמות את נבחרות תאילנד ואינדונזיה, טורניר מוקדמות הגביע העולמי הראשון בו השתתפה נבחרת בנגלדש.
מפרץ מיקלסן (אנטארקטיקה)
מפרץ מיקלסן (באנגלית: Mikkelsen Bay) הוא מפרץ רחב ידיים בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המפרץ מוקם בין הדום הקרח ברטרנד לבין כף ברטו.
גילוי ומיפוי המפרץ
המפרץ נצפה לראשונה ממרחק בשנת 1909 על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו; ואולם שארקו לא הבין כי מדובר במפרץ רחב ידיים.
המפרץ נסקר לראשונה בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בהנהגת ג'ון ריימיל.
המפרץ נסקר בשנית בין השנים 1948–1949, על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
שמו של המפרץ הוצע על ידי חברי המשלחת הבריטית.
פואנט-א-פיטר
פואנט-א-פיטר (בצרפתית: Pointe-à-Pitre; בקריאולית גוואדלופית: Lapwent) היא קומונה בגוואדלופ, מחוז צרפת מעבר לים. עיר זו, יחד עם הערים המטרופוליטניות שלה, יוצרות שטח אורבני בו 314,524 תושבים שמהווים את האוכלוסייה ה-29 בגודלה בצרפת כולה.
מקור שם העיר אינו ברור אך נראה כי העיר נקראת על שמו של פטר, דייג יהודי הולנדי שהוגלה לברזיל, שהתיישב בלשון יבשה (Pointe, בצרפתית) בגוואדלופ במאה השבע עשרה. הוא פתח חנות דגים שהתרחבה למרכול בו הדייגים המקומיים וכן ספינות שהגיעו למקום סחרו במרכולתם. לנכונות מידע זה לא נמצא מקורות נוספים מיורדי ים שעברו בגוואדלופ. סברה נוספת לשם המקום הוא משם צמח שנקרא pitre בשפת הילידים ומזוהה עם אגבה אמריקנית Agave americana שגדלה בעיר.
העיר ממוקמת במערב באי גראנד טר בקרבת התעלה שחוצה את גוואדלום לשני איים (גראנד טר ובאס-טר, במיקום אסטרטגי במרכז האיים. הנמל הימי הוא נקודת הסיום של תחרות ארבע שנתית של שיט יכטות טרנסאטלנטי לבודדים בשם רות דו רום שיוצאת מסן-מלו שבצרפת.
מראשית הקולוניאליזם בדוואדלופ, המיקום של העיר פואנר-א-פיטר משך את אנשי הכתר הצרפתי. המיקום מציג מספר יתרונות טבעיים שהיווה חלופה טובה לעיר באס-טר. אולם בגלל קרקע ביצתית בעייתית, התבלטו רבות בצרפת אם לייסד שם עיר. רק במאה השמונה עשרה נוסדה שם עיר. תחילתה של העיר הוא בתקופת הכיבוש האנגלי של גוואדלופ (1759 - 1763). בהתיישבים באותה תקופה, התיישבו רק בקרבת העיר במקום בו ייסדו נמל ימי. בעקבות חוזה פריז (1763) בו גוואדלופ הוחזרה לצרפת, החלה תקופת בנייה נרחבת בשטח העיר.
חאן מנולי
היסטוריה
המבנה שימש כמרכז ציבורי ופוליטי של הקהילה היהודית בעיר, ובו המתינו חולים שהובאו ליפו עד שימצא רופא שייבוא לבקר אותם. חולים אשר לא היה בידם כסף כדי לשלם את הוצאות האשפוז בבית החולים שער ציון שבעיר, נותרו לעיתים במבנה החאן. מחזיתו של החאן יצאו דיליז'נסים לירושלים וליעדים נוספים בעורפה של יפו, כך שהמקום שימש גם בתור תחנה מרכזית לכרכרות ולעגלות. המבנה כונה על ידי משה סמילנסקי בכינוי "מרכז המושבות ביפו", ובסביבתו שכנו מוסדות אשר סייעו לקליטת העולים, ובהם ועד חובבי ציון והמשרד הארצישראלי. שנים רבות ניהלו את החאן הזוג ישראל ורבקה כהן. הערבים שיבשו את שמו של ישראל-שרול וקראו לו "סרור" ואת המבנה כינו "חאן סרור".
בשנים 2005-2006 עבר המבנה שיפוץ מקיף והוא ניכר בשורת הקשתות שבקומת הקרקע שלו, הסוגרות על ארקדה. בקומה השנייה תלויה מרפסת מוארת, אליה מובילות דלתות מסוגננות רבות, ומעליהן שורת חלונות עגולים. על גג המבנה שלושה חלונות מעוגלים הניצבים במעין אנטבלטורה. בעבר בלטו בחזית המבנה "קורות ברזלים" מתחת לארקדות החזית כדי למנוע קריסה של המבנה.
לינדה לאבלייס
לינדה לאבלייס (באנגלית: Linda Lovelace; שמה האמיתי: לינדה סוזאן בורמן; 10 בינואר 1949 - 22 באפריל 2002) הייתה שחקנית פורנוגרפיה אמריקאית, שנודעה בעיקר בשל תפקידה בסרט "גרון עמוק" מ-1972. מאוחר יותר הפכה לאחת המבקרות החריפות של תעשיית הפורנוגרפיה.
חייה
בגיל 21 חזרה לניו יורק במטרה ללכת לבית ספר למחשבים. היא נפצעה קשה בתאונת דרכים בשנת 1970 ונזקקה לעירוי דם. היא חזרה לפלורידה, לבית הוריה כדי להחלים. שם פגשה את צ'אק טריינור, בחור אלים שהפך למנהלה, סרסורה ומאוחר יותר בעלה. בהשפעתו החלה לאבלייס בקריירה בתעשיית הפורנוגרפיה כאשר הסרטים הראשונים היו סרטי פורנו קצרים, בהם סרטון פטיש לכפות רגליים. בשנת 1969 הופיעה בסרטון "Dog Fucker" (הידוע גם בשם "Dogarama"), כאשר היא מוצגת מקיימת יחסי מין עם כלב. לימים תספר לאבלייס כי יחסי המין עם הכלב לא נעשו מרצון וכי הם נכפו עליה על ידי בעלה. בשנת 1971, היא כיכבה בסרט הכולל משחקי שתן.
ב-1972 כיכבה לאבלייס בסרט "גרון עמוק" שנחשב פורץ דרך, הוקרן בכל העולם ונחשב לסרט הפורנוגרפי המצליח ביותר מבחינה כספית בכל הזמנים. לאבלייס גילחה במהלך הסרט את שער הערווה וקיימה בו מין אנאלי, שני מעשים שלא היו מקובלים בקולנוע באותה עת. בדצמבר 1973, החלה לשחק בתיאטרון בפילדלפיה.
בשנת 1975, היא התגרשה מטריינור וב-1976 נישאה ללארי מרצ'יאנו ולזוג נולדו שני ילדים: דומיניק ולינדזי. מרצ'יאנו היה אלכוהוליסט שהתעלל מילולית בה ובילדיה ואף הכה אותה תכופות. הזוג התגרש ב-1996.
לאחר "גרון עמוק" השתתפה לאבלייס רק בעוד שני סרטים, שלא היו פורנוגרפיים ונכשלו בקופות - סרט ההמשך "גרון עמוק חלק שני" (אין להתבלבל עם הסרט "גרון עמוק 2", שהוא כן סרט פורנוגרפי ואינו קשור ל"גרון עמוק" המקורי) ו"לינדה לאבלייס לנשיאות". ב-1980 פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי "Ordeal", בו סיפרה על כך שנאנסה במהלך הקריירה שלה בתעשיית הפורנו. באותה שנה הצטרפה לקבוצה פמיניסטית המתנגדת לתעשיית הפורנוגרפיה והייתה בין הפעילות בתנועה. היא דיברה בפני קבוצות פמיניסטיות ותלמידי אוניברסיטאות והופיעה בשימועים של הממשל בנושאי פורנוגרפיה. לאבלייס טענה כי במשך כל שנותיה בתעשייה היא נוצלה ושועבדה לעשות דברים כנגד רצונה. ב-1986 העידה בפני ועדת הפורנוגרפיה של התובע הכללי וטענה כי כאשר צופים בסרט "גרון עמוק", בעצם צופים בה נאנסת, וציינה שזהו פשע שהסרט עדיין מוצג.
ב-1986 פרסמה את ספרה "Out of Bondage" בו היא מספרת על חייה אחרי 1974.
לאבלייס לקתה בדלקת כבד כתוצאה מעירוי דם שקיבלה לאחר התאונה ב-1970. כתוצאה מכך נזקקה ב-1987 להשתלת כבד. ב-3 באפריל 2002 איבדה שליטה על רכבה שהתהפך פעמיים. היא סבלה מפציעות קשות וטראומה וב-22 באפריל 2002 נותקה ממכשירי ההחייאה ונפטרה בבית החולים בדנוור שבקולורדו.
למרות הצלחתו המסחררת של הסרט "גרון עמוק", שלפי הערכות גרף בין מאה מיליון לשש מאות מיליון דולרים, לאבלייס נפטרה ענייה. היא סיפרה שקיבלה רק 1,250 דולרים עבור השתתפותה בסרט, אותם לקח בעלה.
ב-2005 יצא הסרט הדוקומנטרי "בתוך גרון עמוק", על הפקת הסרט "גרון עמוק" ובקריינות של דניס הופר. ב-2005 הוחל בהפקת סרט על חייה של לינדה לאבלייס בשם "לאבלייס", בכיכובה של קורטני לאב, ואולם הפקתו מעולם לא הושלמה.
ב-2013 יצא לאקרנים הסרט "לאבלייס" המבוסס על סיפור חייה, בכיכובה של אמנדה סייפריד.
על שמה של לינדה לאבלייס נקראה בשנת 1986 שפת התכנות לינדה, כמשחק מילים על שפת התכנות עדה, הקרויה על שם עדה לאבלייס.
סוהא עראף
סוהא עראף (בערבית: سهى عراف, נולדה ה-7 במאי 1969) היא במאית, תסריטאית, מפיקה ועיתונאית ישראלית.
קורות חייה
סוהא עראף נולדה בכפר מעיליא הסמוך לגבול לבנון -7 במאי 1969 בוגרת תואר ראשון בפילוסופיה וספרות באוניברסיטת חיפה (1990) ותואר שני באנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1994). למדה עיתונות ודוברות באוניברסיטת חיפה (1992), ולאחר שסיימה את בית הספר לתסריטאות בתל אביב בשנת 2001 נוצר קשר בינה לבין ערן ריקליס, והם החלו לשתף פעולה.
קריירה קולנועית
עראף החלה את דרכה הקולנועית כמפיקת סרטים תיעודיים. שני תסריטיה הראשונים, "הכלה הסורית" (2004) ו"עץ לימון" (2008), שבוימו על ידי ערן ריקליס, זכו להכרה בינלאומית ובהמשך זכו בפרס על התסריט הטוב ביותר בפרסי אסיה פסיפיק. בשנת 2014 ביימה את סרטה העלילתי הראשון, "וילה תומא", שהשתתף ביותר מ-170 פסטיבלים בינלאומיים וזכה בתשעה פרסים בינלאומיים.
כמו כן, הייתה יועצת תסריט בסרט "אודם" של יהונתן סגל, ושימשה כמפיקה בפרויקט של רון פריק "סמסרה". הקימה את חברת "בילסאן" בחיפה להפקת סרטים, במסגרתה יצרה את הסרט התיעודי "נשות החמאס" (2010) שזכה בשלושה-עשר פרסים בפסטיבלים בינלאומיים.
הסרט "וילה תומא" מומן בחלקו על ידי קרן הקולנוע הישראלי, הסוכנות לעסקים בינוניים וקטנים של משרד הכלכלה ומפעל הפיס. לאחר שהסרט התקבל לפסטיבל ונציה, נחשף באתר "וואלה!" שהוחלט לתאר אותו בפסטיבל כסרט פלסטיני ולא כסרט ישראלי, החלטה שעוררה תרעומת מצד הגופים המממנים. לאור הביקורת החליטה עראף להסיר את הזיהוי הלאומי של סרטה, והוא הופיע בתוכניית הפסטיבל ללא שיוך מדינתי כלשהו. במאמר אודות הפרשה כתבה: "סרטים שייכים ליוצריהם, לעולם לא לקרנות שסייעו במימונם, ובוודאי לא למדינות."
בהמשך הוצג הסרט בפסטיבלים בינלאומיים רבים, בהם פסטיבל הסרטים בחיפה ופסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. בעקבות הפרשה הוחלט במועצת הקולנוע לחייב את היוצרים הזוכים במימון ציבורי להגדיר את סרטם כישראלי.
קריירה עיתונאית
עראף עבדה כעיתונאית ב"הארץ", "שיחה מקומית" ו"", וכתחקירנית וכתבת בתוכניות טלוויזיה, בהן "מבט שני", "חמסה וחמישה", "מבט נשי" ו"ערבסקה". עראף גם הפיקה תוכניות וכתבות עבור רשתות טלוויזיה זרות.
משנת 2019 עובדת עראף כעיתונאית באתר "שיחה מקומית", בו היא כותבת בעיקר על החברה הערבית, תרבות פלסטינית ומאבקים פמיניסטיים.
סוהא עראף נמנית עם חמשת העיתונאים המועמדים ל"פרס על שם אורי אבנרי לעיתונות אמיצה" מטעם ארגון העיתונאים בישראל לשנת 2021. בדברי ועדת הפרס נאמר: "סוהא עראף הייתה מהראשונות לזהות את האלימות העולה בחברה הערבית בכלל וכלפי נשים בפרט, וסדרת הכתבות שלה עמדה בבסיס הגל התקשורתי שבא אחר כך."
פול ראיין
פול דייוויס ראיין (באנגלית: Paul Davis Ryan; נולד ב-29 בינואר 1970) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית מאוקטובר 2015 ועד ינואר 2019, עם פרישתו מהחיים הפוליטיים. היה המועמד של המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן הנשיא בבחירות 2012.
ביוגרפיה
ראיין נולד בג'יינסויל שבוויסקונסין, הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של פול ובקי ראיין. אביו נפטר כשהיה בן 16, ומותו דחף את ראיין להצטיינות בלימודים ולקריאה מרובה. הוא הושפע מספרה של איין ראנד, "מרד הנפילים" ובעקבותיו החל להעמיק בכתביהם של כלכלנים כגון פרידריך האייק, לודוויג פון מיזס ומילטון פרידמן. סיים תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מאוניברסיטת מיאמי באוהיו. עם שובו לוויסקונסין עבד כיועץ שיווקי בחברת עבודות עפר השייכת לקבוצת ראיין שבבעלות משפחתו.
ב-1998 התמודד לראשונה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, כמועמד למושב המחוז הראשון של מדינת ויסקונסין. הוא זכה לרוב של 57% מקולות הבוחרים ומאז נבחר תשע פעמים נוספות רצופות לתפקיד, כשב-2010 זכה לרוב שיא של 68%. לקראת הבחירות לקונגרס ב-2010 כתב יחד עם קווין מקארתי ואריק קנטור, את הספר "Young Guns: A New Generation of Conservative Leaders", ובו מפורטות הכנות המפלגה הרפובליקנית לקראת ניצחון בבחירות. בהתמודדות של 2016 הוא זכה ב-84% מהקולות מול פול נלן.
משנת 2007, ראיין היה הנציג הבכיר של המפלגה הרפובליקנית בוועדת התקציבים של בית הנבחרים. ב-2011 כשהשליטה בבית חזרה לידי הרפובליקנים הוא הפך ליו"ר הוועדה. ב-2015 מונה ליו"ר ועדת המיסים (Ways and Means Committee).
בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית ב-2012 הביע תמיכה במועמדותו של מיט רומני. ב-11 באוגוסט 2012, הציג רומני את ראיין כמועמדו לתפקיד סגן הנשיא, אך הם הפסידו לנשיא המכהן ברק אובמה וסגנו ג'ו ביידן.
ב-22 באוקטובר 2015 הכריז על כוונתו להתמודד לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שזכה לתמיכה גם מן הצד המכריע של חברי מפלגתו השמרנים ביותר, המתקבצים בסיעה המכונה "Freedom Caucus" – תמיכה אותה הציב כתנאי להצגת המועמדות. ב-29 באוקטובר נבחר לתפקיד לאחר שזכה ל-236 קולות.
באפריל 2018 הודיע על כוונתו לפרוש מהקונגרס בינואר 2019.
ראיין הוא קתולי, נשוי לג'נה ליטל ראיין ואב לבת ושני בנים.
בתחום הכלכלי
ראיין תומך בריסון פיסקלי ובצמצום הוצאות הממשלה. במאי 2008 הציג ראיין הצעת חוק שבמסגרתה פירט את תוכניתו להבראה כלכלית של ארצות הברית, תחת השם "Roadmap for America's Future Act of 2008". ב-2009 הציג הצעה נגדית להצעת התקציב ל-2010 של הנשיא ברק אובמה, ובתחילת 2010 הציג עדכון לתוכנית מפת הדרכים הכלכלית שלו, בשם: "The Path To Prosperity, Restoring America's Promise", שכללה רפורמה נרחבת במסוי ובביטוח הבריאות וקיצוץ בהוצאות הממשלתיות שמטרתו לכסות את החוב הציבורי של ארצות הברית עד הדור הבא. הצעת החוק שלו עברה בבית הנבחרים אך נפלה בסנאט. עם זאת, תמך ראיין בתוכנית החילוץ של הממשל הפדרלי בשנת 2008.
מדיניות החוץ
במישור מדיניות החוץ לא הרבה ראיין להתבטא, וכשעשה זאת היה זה בדרך כלל בהקשר הכלכלי. בנאומו ביוני 2011 ציין כי מדיניות החוץ האמריקאית והמדיניות התקציבית נמצאות על מסלול התנגשות, וללא ריסון תקציבי תאבד ארצות הברית את מעמדה כמעצמה עולמית מובילה. הוא ציין כי ארצות הברית חייבת להמשיך להיות מעורבת בעולם, כי עולם ללא מעורבותה יהיה כאוטי יותר, עם הרבה יותר סכנות ופחות הזדמנויות לאזרחי ארצות הברית.
ראיין תמך בנשיא ג'ורג' בוש בהצבעה על יציאה למלחמת עיראק. הוא תמך גם באמנה קבועה בין ארצות הברית והרפובליקה העממית של סין שנועדה לחזק את הסחר הבינלאומי בין שתי המדינות, והביע תמיכה ב"אביב הערבי" במצרים.
בהצבעותיו בבית הנבחרים בנושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני, תמך בחוק להכרה בירושלים כבירתה המאוחדת והבלתי ניתנת לחלוקה של ישראל ובהעברת שגרירות ארצות הברית לעיר, התנגד לצעדים להכרה חד צדדית במדינה פלסטינית, תמך בהקפאת העברת כספים לאו"ם עד שהארגון ייסוג מהאשמתו את ישראל בפשעי מלחמה, כמו כן חתם ב-2010, יחד עם 326 חברים נוספים בבית הנבחרים, על מכתבם המשותף של אריק קנטור, מנהיג הרוב הרפובליקני ושל סטני הויר, מצליף המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים, שבו פנו אל מזכירת המדינה הילרי קלינטון והביעו מחויבות ל"קשר הבלתי ניתן לניתוק בין ארצות הברית וישראל" על רקע המתיחות בין הממשל האמריקאי לישראלי.
אווה נובודומסקי
אווה נובודומסקי (בהונגרית: Novodomszky Éva; נולדה ב-19 בינואר 1974) היא מנחת טלוויזיה הונגרייה.
ביוגרפיה
היא למדה בבית ספר להכשרת מורים בקצ'קמט ובבית ספר לעיתונאות "Komlósi Oktatási Stúdió".
לאחר מכן החלה לעבוד ככתבת חדשות הנוער של "Magyar Televízió", רשת הטלוויזיה הציבורית של הונגריה.
ב-2007 החלה להגיש את תוצאות הניקוד של הונגריה באירוויזיון.
ב-2007 הנחתה את תחרות "מיס עולם הונגריה" בה הזוכה נשלחת לייצג את הונגריה במיס עולם.
ב-2008 הנחתה את התחרות לבחירת נציג הונגריה לאירוויזיון.
ב-2008 הופיעה בסרט הקולנוע "Mázli".
היא הנחתה תקופה מסוימת את התוכנית "Főtér" בה מדי פרק מוצגים אזורים או יישובים ברחבי הונגריה וכמו כן אטרקציות תיירותיות בהם.
ב-2011 ו-2012 הופיעה בשעשועון הטלוויזיה "Magyarország, szeretlek!".
ב-2004 נישאה לאיטלקי סאלבו סגורי.
דרור כהן (שייט)
דרור כהן (נולד ב-31 במרץ 1968), אלוף פאראלימפי.
ביוגרפיה
כהן, חניך "צופי ים" בנעוריו, אשר חלם להתקבל לסיירת מטכ"ל, התקבל לקורס חובלים ובמהלכו עבר לקורס טיס. הוא שירת כטייס קרב ב-F16 בחיל האוויר ובשנת 1992, במהלך נסיעה לבסיסו הצבאי היה מעורב בתאונת דרכים. לאחר תקופת שיקום נותר כהן משותק בגפיו התחתונות ובעקבות זה נמצא על כיסא גלגלים.
בעקבות שיתוקו הגופני החל לעסוק כהן בספורט אתגרי לסוגיו השונים: שיט, סקי מים, סקי, גלישת מצוקים, קפיצת בנג'י, מרוץ מכוניות (בין היתר כמשתתף הנכה הראשון בראלי דקר), כדורסל וטניס. בשנת 1995 הוא נמנה בין מייסדי עמותת "אתגרים".
פעילותו הספורטיבית מתמקדת בשיט והשתתפות בתחרויות בינלאומיות ואולימפיאדת הנכים. באולימפיאדת הנכים בשנת 2000 היה כהן סקיפר הצוות והגיע למקום השמיני בתחרות ובשנת 2004, לצד עמיתיו לצוות בני וקסלר וארנון אפרתי, זכה במדליית זהב. בשנת 2007 זכה הצוות באליפות העולם. ובשנת 2011 באליפות העולם באנגליה.
הוא זכה יחד עם אפרתי ווקסלר בתואר ספורט השנה ל-2011 מטעם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016).
כהן הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב.
לרקוד (סרט)
לרקוד (באנגלית: Ballerina, בארצות הברית: ) הוא סרט בהנפשה ממוחשבת קנדי-צרפתי בבימוים של אריק סומר ואריק ווארין על פי תסריט של סומר, קרול נובל ולורן זיתון ובליווי מוזיקה בהלחנת קלאוס באדלט. הסרט עוסק בילדה יתומה מסכנה שחולמת להיות בלרינה ומקבלת הזדמנות להיבחן לבית הספר המפורסם של האופרה לבלט של פריס.
עלילה
פליסי היא ילדה יתומה בת 11 אשר חולמת להיות בלרינה, אולם היא לא מספיק מאומנת, בורחת מבית היתומים יחד עם חברה הטוב ויקטור, ממציא צעיר. יחד הם יוצאים לפריז, אולם הם החלו להתפצל, וויקטור נהיה נער משרדים בסדנה של גוסטב אייפל. פליסי מצאה את דרכה אל האופרה הלאומית של פריז, שם השומר תפס אותה. היא נצלה על ידי מנקה מסתורית בשם אודט, אשר הסכימה לקחת אחריות על פליסי עד שתעמוד על רגליה. אודט עובדת גם באופרה וגם אצל רג'ין לאו האכזרית והשחצנית, בעלת מסעדות עשירה. כאשר עזרה לאודט לנקות, פליסי מרגלת אחר קאמיל, בתה של רג'ין, אשר רוקדת בלט. קאמיל ראתה את פליסי, העליבה אותה והשליכה את תיבת הנגינה של פליסי דרך החלון, ושברה אותה. כאשר פליסי הביאה את התיבה לוויקטור לתיקון, הדוור הביא לה מכתב מבית האופרה שהתיר לקאמיל לחנוך את בית הספר לבלט בפריז. מרוב כעס, פליסי החביאה את המכתב והחליטה להכינס בתור קאמיל ולהתקבל לבית הספר על מנת לממש את חלומה.
אודט הסכימה לאמן את פליסי, אשר למדה בהמשך שאודט היא בלרינה ראשית לשעבר. פליסי עבדה קשה מאוד, אולם עם מכתב הקבלה של קאמיל, היא מצאה את מקומה בבית הספר לבלט. מרנט, הכוריאוגרף הנרגש של בית הספר, הכריז שאחת הבנות מהכיתה תיבחר לרקוד בתפקיד קלרה בבלט "מפצח האגוזים". הוא דחה את הרקדניות הגרועות בכל יום. פליסי השתפרה בכל יום ולא הודחה, אולם יומיים לפני ההדחה הסופית, השקר שלה נחשף. מרנט החליט לתת לקאמיל להיכנס לכיתה ולתת לפליסי להישאר אף על פי שהעברה של פליסי הייתה רצינית, מרנט ידע שהיא תחת חסותה של אודט. ויש לו נקודה רגישה בשביל אודט. בלילה לפני ההדחה הסופית, פליסי אחרה לאודישן ולא רקדה כמו שצריך ולכן התפקיד של קלרה הועבר לקאמיל.
פליסי חזרה לבית היתומים שלה, אבדה את רוחה. היא חלמה שהיא תינוקת בזרועותיה של אמה, בלרינה, אשר נתנה לה את תיבת הנגינה. היא החליטה לחזור לפריז לעזור לאודט ולבקש סליחה מוויקטור. כאשר ניקתה את הבמה, פליסי נתקלה בקאמיל, והן ערכו קרב ריקודים לפני גל התלמידות, אודט ומרנט. פליסי רקדה את הגרנד ג'טה שהיא עפה במדרגות, בעוד קאמיל לא יכלה. מרנט ניגש אל שתי הבנות ושאל אותן מדוע הן רוקדות, קאמיל ענתה לו שזה מה שאמא שלה אמרה לה לעשות בעוד שפליסי ענתה שזה בתורשה ובהתלהבות. קאמיל הבינה שפליסי אמורה להיות קלרה. ליד סדנת אייפל, שם פסל החירות נבנה, פליסי הזמינה את ויקטור להצגת הבכורה. בזעם רב רג'ין הגיעה, רדפה אחרי פליסי את כתר הפסל כדי להוריד אותה, אולם ויקטור הציל אותה עם עזרה מקאמיל. הם הלכו אל בית האופרה בדיוק בזמן, פליסי לבשה את נעלי הבלט שקיבלה מאודט, נשקה לוויקטור בלחי, והיא הציגה את "מפצח האגוזים" יחד עם הבלרינה הראשית.
לואי, דוכס אורליאן (1703–1752)
לואי, דוכס אורליאן (בצרפתית: Louis d'Orléans; 4 באוגוסט 1703 – 4 בפברואר 1752) היה דוכס אורליאן ואחד מהנסיכים הבכירים בבית המלוכה הצרפתי, וסבא רבא של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ביוגרפיה
לואי נולד ב-4 באוגוסט 1703 בארמון ורסאי, לפיליפ השני, דוכס אורליאן ולפרנסואז מארי דה בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ומאדאם דה מונטספן, ועם לידתו קיבל את התואר דוכס שארטר. לואי התחנך על ידי אמו וסבתו אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ, בהנחייתו של ניקולה-איבר מונגו, בנו הבלתי חוקי של ז'אן-בפטיסט קולבר דה-פואנג, בן דודו של ז'אן-בפטיסט קולבר. לואי היה ביחסים קרובים עם אחותו לואיז אליזבת ד'אורליאן, אשתו של לואיס הראשון, מלך ספרד, אולם היה מסוכסך עם אחותו שארלוט אגלא ד'אורליאן, אשתו של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה.
בשנת 1715 מת סבו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ואביו הפך לעוצר הממלכה, בשם לואי החמישה עשר, מלך צרפת. בשנת 1721 הוא מונה בהשפעת אביו לקולונל-גנרל של חיל הרגלים, והחזיק בתפקיד זה עד לשנת 1730. בשנת 1723 מת אביו פיליפ השני, דוכס אורליאן, ולואי ירש את התואר דוכס אורליאן, והפך לראשון בסדר הירושה לכתר הצרפתי, עד ללידת לואי פרדיננד, דופן צרפת בשנת 1729.
בשנת 1721 הציעו ללואי את אחת מבנותיו של פיוטר הראשון, קיסר רוסיה; אנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה או אחותה יליזבטה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, אולם ההצעה לא יצאה אל הפועל. לאחר מכן הציעו לו את אליזבת אלכסנדרין דה בורבון, בתם של לואי השלישי, נסיך קונדה ולואי-פרנסואז דה בורבון, אולם אף הצעה זו לא יצאה אל הפועל. בשנת 1723 הציעו ללואי את הנסיכה הגרמנית אוגוסטה, מרקיזת באדן-באדן, בתם של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן וזיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, ונדונייתה נקבעה על סך 80,000 ליברות, ואכן ב-18 ביוני 1724 התחתנו השניים ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1725 שימש לואי כשליחו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, על מנת לבצע את הנישואין בינו למריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין. בשנת 1726 מתה אשתו אוגוסטה, ימים ספורים לאחר לידת בתם לואיז מארי ד'אורליאן, ולאחר מותה סירב לואי לשאת אשה אחרת, על אף שדודתו אליזבת שארלוט ד'אורליאן, נסיכת קומרסי הציעה לו את בנותיה אליזבת תרז, נסיכת לורן ואן שארלוט, נסיכת לורן.
בשנת 1730 הביא הקרדינל פלירי לפיטוריו מתפקיד הקולונל-גנרל של חיל הרגלים, ובעקבות כך הפך לואי ליותר דתי, והשקיע את רוב זמנו בענייני דת. בשנת 1740 התאהב בנו לואי פיליפ, דוכס שארטר בהנרייט, נסיכת צרפת, בתם של לואי החמישה עשר, מלך צרפת ומריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין, אולם אביה סירב לנישואין הללו, משום שהיו מביאים את לואי פיליפ מדי קרוב לכס המלוכה.
בשנת 1743 התחתן לואי פיליפ עם לואיז הנרייט דה בורבון, בתם של לואי ארמנד השני, נסיך קונטי ולואיז אליזבת דה בורבון, בנישואין שנועדו להביא לפיוס בין בית אורליאן לבית קונטי. בתחילה היו היחסים ביניהם מעולים, אולם עד מהרה החלה לואיז הנרייט לבגוד בו ולנהל חיים שערורייתיים, מה שגרם ללואי לסרב להכיר בילדיו כילדים חוקיים.
ב-4 בפברואר 1752 מת לואי במנזר סן-ז'נבייב, ובנו לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ירש את תאריו.
משפחתו
ב-18 ביוני 1724 התחתן לואי עם אוגוסטה, מרקיזת באדן-באדן, בתם של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן וזיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
לחדאר בלומי
השער של בלומי מול אלופת אירופה המכהנת מערב גרמניה זיכה את אלג'יריה בניצחון מדהים 2–1 בהופעת הבכורה שלה במונדיאל בספרד 82'.
קריירת מועדון
בלומי בילה כמעט את כל הקריירה שלו באלגיריה (מלבד תקופה קצרה בקטאר בסוף הקריירה שלו),
לבלומי היה קשר עם מועדונים שונים באירופה, כולל ברצלונה, לפני ספרד 82', אבל "החוק לא איפשר לו לעזוב את המדינה לפני גיל 27". ב-1985 הוא משך את עינהם של קבוצת יובנטוס לאחר ששיחק במשחק ידידות מולם, רק כדי להחמיץ העברה חלומית לאחר ששבר את רגלו בגביע אפריקה לאלופות בלוב מול אל-איתיחאד. מובן שהוא היה מאוכזב "זה היה ממש בושה בשבילי שלא יכולתי ללכת".
קריירה בינלאומית
לבלומי יש בסך הכל 147 כיבושים ו-34 שערים בנבחרת אלג'יריה, אך רק 100 כיבושים ו-28 שערים מוכרים על ידי פיפ"א. הוא השתתף באולימפיאדת הקיץ 1980, בשתי מהדורות של גביע העולם של פיפ"א (1982 ו-1986), בארבע מהדורות של גביע אפריקה לאומות (1980, 1982, 1984 ו-1988) ובשתי מהדורות של משחקי הים התיכון ו-19839. ב-1981 הוא זכה בתואר כדורגלן השנה באפריקה. בלומי כבש את שער הניצחון בניצחון 2–1 על מערב גרמניה במונדיאל 1982, והיה שחקן מרכזי בנבחרת אלג'יריה לאורך שנות ה-80. המשחק האחרון שלו עבור אלג'יריה הגיע ב-1989.
אברהם וינרוט
אברהם (אבי) וינרוט הוא פרופסור למשפטים ועורך דין ישראלי. עד סוף שנת 2013 היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין ד"ר י. וינרוט ושות' שבראשות אחיו ד"ר יעקב וינרוט, ומאז עומד בראש משרד עצמאי. עוסק בליטיגציה במשפט מסחרי ובנדל"ן. מומחה לדיני קניין, דיני תאגידים, משפט מנהלי ובנקאות, מייצג חברות ממשלתיות וגורמים מרכזיים במשק. פרסם 23 ספרים ועשרות מאמרים בתחומי המשפט ההגות וההשקפה היהודית.
ביוגרפיה
נולד בישראל להורים יוצאי פולין, וגדל בנתניה. למד בישיבת היישוב החדש ולאחר מכן בישיבת עטרת ישראל. שירת בצה"ל ברבנות הצבאית. הוסמך לרבנות בשנת תשמ"ג. התמחה במשפטים אצל עו"ד חנן מלצר ולאחר מכן אצל עו"ד ד"ר אמנון גולדנברג, והוסמך כעורך דין בסוף 1989. בוגר ומוסמך בהצטיינות של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, וד"ר למשפטים מאוניברסיטת תל אביב. עבודת המוסמך, בהנחייתו של ד"ר אהרן נמדר, עסקה במיסוי מלכ"רים ופורסמה כספר. עבודת הדוקטורט, בהנחיית פרופ' אריאל רוזן-צבי וד"ר אירית חביב-סגל, עסקה בחברות ממשלתיות ומשפט מנהלי, ופורסמה כספר בשנת 1994. מאז פרסם ספרים רבים ועשרות מאמרים.
שימש כיועץ משפטי למגן דוד אדום וכיועץ משפטי של חברת עמידר, וכן ייצג חברות ממשלתיות כגון החברה הלאומית לדרכים בישראל (מע"צ) ובזק בינלאומי. מרצה באוניברסיטת תל אביב משנת 1996 בדיני קניין ובדיני תאגידים. החל משנת 2014 מרצה מן המניין במרכז האקדמי פרס ברחובות, ובשנת 2018 מונה לפרופסור חבר. מרצה גם בהשתלמויות לשופטים ולעורכי דין.
משחק אפס-מונוטוני
בתורת המשחקים, משחק אפס-מונוטוני הוא משחק שיתופי מונוטוני שבו כל קואליציה המכילה שחקן בודד, מקבלת 0. כלומר משחק כאשר  לכל \ i\in N. משחק מונוטוני הוא משחק שבו שוויה של כל קואליציה עולה או נשאר ללא שינוי כאשר מתווספים אליה שחקנים נוספים, כלומר אם לכל שתי קואליציות  המקיימות  מתקיים.
הגדרה
קיימות שתי הגדרות שקולות:
(2) משחק נקרא אפס-מונוטוני אם לכל קואליציה  ולכל שחקן \ i שלא נמצא בקואליציה \ S..
1906 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1906.
פורט אוגוסטה
פורט אוגוסטה (באנגלית: Port Augusta) היא עיר במדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה. העיר היא עיר נמל וצומת רכבות השוכנת בנמל טבעי על חופו המזרחי של חצי האי אייר (Eyre), בקצהו של מפרץ ספנסר (Spencer), במרחק 322 ק"מ מצפון לבירת המדינה אדלייד.
העיר נוסדה ב-24 במאי 1852 ונקראה על שם ליידי אוגוסטה יאנג, אשתו של מושל דרום אוסטרליה, סר הנרי אדוארד פוקס יאנג. אוכלוסיית העיר מנתה 13,504 תושבים במפקד 2011.
תחבורה
פורט אוגוסטה נמצאת בצומת רכבות מרכזי באוסטרליה. העיר יושבת על מסילות הרכבת בין סידני לפרת' ובין אדלייד לדרווין וממנה יוצאת מסילת ברזל לקלגורלי שבאוסטרליה המערבית. משדה התעופה המשרת את העיר יוצאות שתי טיסות יומיות לאדלייד.
אקלים
האקלים בפורט אוגוסטה הוא אקלים צחיח, כמות המשקעים השנתית עולה במקצת על 200 מילימטר בשנה, והטמפרטורה היומית המרבית מגיעה בקיץ ל-32 מעלות צלזיוס בממוצע. טמפרטורת השיא שנמדדה בעיר הייתה 48.9 מעלות, בינואר 2019.
רימון מצוי
הרימון נמנה עם שבעת המינים, ומסמל בתרבויות שונות שפע ופריון, יופי וחוכמה. בשל יופי הפרי וערכיו הסמליים, נפוץ השימוש בצורתו לעיטור מבנים, מטבעות, לבוש ועוד, ומקומות רבים קרויים על שמו. בתוך פרי הרימון נמצאים בין 200 ל-1,400 גרעינים אדמדמים הניתנים לאכילה.
תיאור הצמח
רימון מצוי הוא עץ תרבות קטן ועל פי רוב שיח תרבות ענף, קוצני מעט, בעל גזעים אחדים וגובהו 3 עד 5 מטרים. הוא בולט בפרחיו המיוחדים, מיוחד בפירותיו המעוטרים בכתר ומעוטר בשלכת צהובה ומרהיבה. הענפים הצעירים דקים, רכים, ירוקים ומרובעים (4 מקצועות, סימן היכר) ומתעגלים עם הזמן. לעיתים קצותיהם נוקשים ומחודדים ולכן דוקרניים. בהרבה מקומות בישראל הרימון מתחדש מזרעים באופן טבעי, והוא נחשב כפליט תרבות, ויכול לשרוד בהצלחה ללא טיפול אדם. בשנתו הראשונה הוא מצמיח ענפים קוצניים רבים שצבעם ורוד. גם בחיק העלים יש קוץ. עם התבגרות העץ קליפת העץ נעשית מחוספסת, וצבעה אפור בהיר, אך תלויה בזן. העצה של הרימון קשה וצפופה והיא איכותית ועמידה להתקפה של טרמיטים.
בדרך כלל גזע הרימון וענפיו הראשיים קצרים ולכן לא שימשו כחומר גלם לבנייה וקירוי בתים. בענפים השתמשו לכיסויים שנועדו לבארות ובורות מים ולהכנת כלים חקלאיים. העץ נחשב עמיד וחזק למטרות אלו. מהעצה בגוון הצהוב הבהיר גילפו כלי בישול ומאכל וקערות דקורטיביים. הענפים הישרים של עצים גדולים שימשו לעשיית מטות רועים ומקלות הליכה. גזרי עץ רימון משמשים כעצי בעירה טובים, שמעלים רק מעט עשן ומשחררים חום רב, ולכן ניתן לייצר מהם פחם טוב. לעץ הרימון ענפים בעלי קוטר קטן יחסית, ישרים וחזקים שמתאימים להכנת שיפודים, אך לא למטרות הדורשות עצים בעלי גזעים ארוכים ועבים. שימוש בעצים כאלון ואגוז המתאימים למטרות "כבדות" יותר להכנת שיפודים מהווה בזבוז משאבים שרצוי היה להימנע ממנו. יתרונות אלו של עץ הרימון עשויים להסביר מדוע הועדף שיפוד של רימון לצליית קרבן הפסח. מקליפת הפרי ניתן לעשות כלי לאחר הוצאת הגרגרים.
בדרך כלל עץ הרימון חסון ובריא, אך לו מספר מזיקים הפוגעים בשורשיו ובענפיו: זחלים של פרפר ססעץ מנומר (סס הנמר), שאויביו הטבעיים הם נמלים וציפורים, נוברים בענפים ומייבשים אותם; זחלים של עש "שיח הרימון" נוברים ומכרסמים בבסיס הענפים ומייבשים אותם ואף נוברים בצוואר הגזע ופוגעים בעץ כולו; חיפושית "אפטה גדולה" נוברת מחילות בגזע ובענפים ופוגעת בהם; תריפס המנגו ותריפס הקיקיון גורמים בנגיעוּת גבוהה לתמותה לאחור (dieback) של ענפים. הנזק קשה במיוחד בעצים צעירים ובחלק מהמקרים מתייבש חלק ניכר מהנוף, ובעצים בוגרים הנזק שולי. נפוצות מחלות הנגרמות על ידי פטריות: אספרגילוס (Aspergillus niger) ופניציליום (Penicillium spp).
עלים ונשירה
עלי עץ הרימון נגדיים, תמימים, חלקים, מבריקים בצד הקרוב לגבעול ומקומטים (סימן היכר), קטנים, צורתם אליפטית צרה ומחודדת קלות בקצוות, אורכם 5 עד 10 ס"מ ורוחבם 1.5 עד 3 ס"מ. הפטוטרת קצרה, העורק הראשי חוצה את העלה וממנו יוצאים עורקי משנה מסורגים.
בעת הלבלוב, באביב, בחודש מרץ, העלים הצעירים אדמדמים כתוצאה מחומר האנתוציאנין המעלה את מידת החום בעלה ומכשירו לפעולת הטמעה מוגברת. הם משנים את צבעם לירוק בהיר כחודש לאחר הלבלוב. בסמוך להורקה מתגלים הניצנים האדומים אשר מהם מתפתח הפרי בסוף הקיץ. בסתיו לקראת הנשירה עלוות העץ צהובה, ובחורף כל העלים נושרים וצובעים את האדמה בצהוב, ובארצות טרופיות נשאר העץ רענן משך כל ימות השנה ואינו משיר את עליו. זנים של רימון ירוק עד שפותחו בהודו אוקלמו בהצלחה בערבה הדרומית והם הניבו פירות באיכות גבוה בחודשים פברואר עד יוני.
מספר מזיקים פוגעים בעלי העץ. כנימות שונות, כגון אפיד הרימון (Aphis punica) וקמחית ההדרים (Pseudococcus citri) פוגעות בלבלוב צעיר וגורמות להתקפלות שולי העלים. הכנימות מפרישות טל דבש שעליו מתפתחת הפייחת שעלולה להשחיר את העלים וגם את הפרי. ציקדות גורמות להבהרה והתקפלות שולי העלים. וכן ידועות 7 עד 8 מינים של אקריות המותן ברימון. שני מינים המצויים בישראל כנראה נפוצים ומזיקים יותר מהאחרים. אקרית המותן (Tenuipalpus granati, T.punicae) גורמת לכתמי גירוד על העלים, הצהבה ונשירה של העלים. אקרית זעירה (Aceria punicae) ממשפחת אקריות החלודה גורמת לקיפול שולי העלה כבר בשלב הפקע הלא מפותח, שם היא מקימה מושבות גדולות. תריפס המנגו (mangifera Scirtothrips) ותריפס הקיקיון (dorsalis Scirtotrhrips) לעיתים במשולב ולעיתים רק מין אחד גורמים לפגיעה קשה בצימוח צעיר בעצי רימון. הפגיעה התבטאה בעיוות עלים (הצרה) ונינוסם. בנגיעוּת גבוהה חלה תמותה לאחור (dieback) של הענפים. הנזק קשה במיוחד בעצים צעירים ובחלק מהמקרים מתייבש חלק ניכר מהנוף. בעצים בוגרים הנזק שולי.
פרחים ורבייה
הפריחה מתחילה באביב (בחודשים אפריל עד מאי), כחודש אחרי לבלוב העלים ונמשכת 45 עד 70 ימים לפי הזן. פרחי הרימון ערוכים במקבצים של שניים עד שלשה, רובם על ענפים מקוצרים וחיצוניים בני שנה-שנתיים, ומיעוטם על ענפים בני שלוש שנים. בהתאם גם הפירות גדלים על העץ בודדים, בזוגות ואף בשלישיות.
פרחי הרימון הם דו-מיניים, נכונים או כמעט-נכונים, גדולים, קוטרם עד 5 ס"מ, אורכם גדול עוד יותר. הפרח בעלי צינור פרח, שהוא מבנה מאחוי של המצעית, בסיס עלי-הגביע, עלי-הכותרת והאבקנים. צינור הפרח נוקשה דמוי כד או פעמון, המתחבר לשחלה, ומסתיים ב־5 עד 9 עלי גביע אדומים-צהובים גלדניים (בשרניים) וזקופים. שוליו של הגביע מפוצלים למספר שיניים מפושקות, משולשות או מוארכות, שאינן נושרות לאחר הפריחה, אלא עוטרות את ראש הפרי ככתר. יש לדייק שצבע עלי הגביע כצבע של קליפת הפרי, בהתאם לזן ולתנאי הגידול. מבסיס החלק החופשי של הגביע מעורה הכותרת בת 5 עד 9 עלי כותרת אדומים, עדינים, מקומטים, מפורדים בעודם בכפתור ואורכם כ-3 סנטימטרים. לאחר האבקה ופעמים גם לפניה נושרת הכותרת האדומה. האבקנים המרובים מעורים בבסיס הגביע בדומה לעלי הכותרת כלולים בצינור הפרח או בולטים.
השחלה תחתית ורבת מגורות, היא שקועה במצעית הצמח ומעורה בה. עלי השחלה (הַשַּׁחֲלִילִים) ערוכים בשני (שלושה) דּוּרִים, החיצוני גבוה מהפנימי. בראשית ההתפתחות העוברית של השחלה, ערוכים עלי השחלה בשני דורים קונצנטריים, בהמשך ההתפתחות נדחף הדור החיצוני כלפי מעלה, וכתוצאה מכך מצויות בשחלה שתי קומות של עלי שחלה. חמישה עד תשעה עלים בעליונה, כמספר עלי הגביע, ושלושה בתחתונה. עלי השחלה מסודרים זה לצדו של זה במעגל, כאשר כל עלה שחלה נסגר למגורה נפרדת על ידי איחוי שוליו הנגדיים. המגורות השכנות מעורות עם שכנותיהן בדופנותיהן ויוצרות ביניהן מחיצות משותפות. לאורך התפר של שולי עלי השחלה מתפתחת שליה רבת ביציות. השליות בדור העליון הן דופניות ובדור התחתון הן חיקיות. עלי השחלה המאוחים יוצרים עמוד עלי אחד בעל צלקת רחבה שהיא על פי רוב נמוכה מעט מהמאבקים המזדקרים על זירים ארוכים. ייתכנו פרחים דמוי פעמון עם עמוד עלי בלתי מפותח שהוא נמוך מהאבקנים שמסביבו. פרחים אלה אינם חונטים ונושרים.
האבקה ברימון היא אבקה עצמית או האבקה הדדית שנעשית על ידי חרקים (שוחרי אבקה) הבאים לאכול מאבקה עשירה בחלבונים או לחסות בפרח. הצופן בפרח הרימון מהווה טבעת על פני המצעית בין האבקנים ובסיס השחלה (במקומות שונים כתוב שלפרח הרימון אין צוף).
אחד המזיקים לפרחים הוא תְּרִפֵּס הַפְּרָחִים (Liothrips reuteri). תריפס זה ניזון משפע האבקה המצוי בתוך הפרח. קיים חשש כי עם גמר הפריחה הוא יעבור להיזון על החנטים הצעירים ולגרום לנזק רב.
פירות והפצה
פרי הרימון הוא ענבה (פרי עסיסי המכיל זרעים רבים) מעובה בעלת קליפה חיצונית קשה וחלקה בצבעי אדום וצהוב, וקליפה פנימית רכה ולבנה. הפרי הבשל דומה לכדור פחוס, קוטרו 8 עד 18 ס"מ, ומשקלו כחצי ק"ג, בקצהו האחד, התחתון, עוקץ עבה, קצר וללא רקמת ניתוק, המחבר אותו היטב לענף. בקצה האחר "כתר" (או בלשון חז"ל: "נץ") עם 5 עד 9 אונות (שיניים) וביניהם אבקנים רבים.
פנימה לקליפת הפרי מאות זרעים (חרצנים) בהירים ורבים שקליפתם עסיסית. כל אחד מהם עטוף, בקליפה עסיסית, בציפה מימית שקופה ומתוקה ורודה או אדומה אשר נותנת לפרי את טעמו וניחוחו. גרגירי רימון אלו נקראו בחז"ל ובימי הביניים "פרד" ( או "פרידה") . הגרגרים ערוכים בגושים, במגורות, כאשר קרום לבן צהוב מבדיל בין מגורה מגורה. בחלקו התחתון של הפרי תמיד 3 מגורות ובחלקו העליון 5 עד 9 מגורות קונצנטריים (בעלי מרכז משותף) כמספר עלי הגביע.פרי הרימון מתפתח לא רק מהשחלה וממאות הזרעים שבתחתית הגביע אלא גם מן הגביע ועל כן הוא נחשב לענבה מדומה. הגביע הנוקשה של הפרח גדל תוך כדי היווצרות הפרי מהשחלה ועוטף אותו כאשר בקצהו סוגר ה"הכתר" המורכב מ-5 עד 9 עלי גביע שאליהם מחוברים האבקנים הרבים עם זריהם היבשים והמנוונים הנקראים בלשון המשנה "נץ" ובלשון התוספתא "שיער". ה"נץ" הוא גם הגביע. וכדברי רש"י: "הנצו הרמונים - גדלו כל צרכן, וכבר הנץ גדל סביבותיו, כעין שומר שיש לאגוזים קטנים". העלי היבש והנוקשה מורגש כאשר מעבירים את האצבע על האבקנים שסביבו. הענבה המדומה גדלה ומתמלאת במהלך הקיץ ומבשילה בסתיו, בין ספטמבר לדצמבר, 120 עד 160 יום מהחנטה ועד להבשלת מלאה של הפרי על פי הזן. מוצא קליפת פרי הרימון והכתר מן הגביע. מוצא 5 עד 9 המגורות העליונות הוא מִן הַדּוּר העליון והחיצוני של עלי השחלה (הַשַּׁחֲלִילִים), ומוצא שלוש המגורות בחלק התחתון של הפרי קרוב לבסיסו הם מִן הַדּוּר התחתון והפנימי של עלי השחלה. זרע (גרגר) הרימון (seed) נוצר מהביצית לאחר ההפריה הוא מכיל עובר ומזון תשמורת בפסיגים של העובר עטופים בקליפת זרע (testa) עסיסית אשר מתפתחת מקרומי הביצית. הקליפה העסיסית בנויה משתי רקמות. הרקמה העליונה, האפידרמיס החיצוני, בנוי מתאים גבוהים מאוד באופן יחסי, דמויי עמודים ומוארכים בכיוון חישורי. תאים אלה מהווים את החלק הבשרני של הזרע. במוהל שלהם מתפתח לחץ טורגור השומר על צורתם החיצונית האופיינית של הזרעים. ההתמיינות של רקמות אלו לתאי מוהל מתחילה מיד עם ההפריה, אבל רק בשלבים מאוחרים יותר היא מתמלאת במוהל. הרקמה השנייה, המעטה הפנימי הצמוד לעובר, היא סקלרנכימה (רקמה המורכבת מתאים בעלי דופן משנית עבה, לרוב בעלי חוזק מכני רב, שתפקידם העיקרי הוא תמיכה). .
פירות הרימון גדלים על העץ בודדים, בזוגות ואף בשלישיות. מומלץ לדלל ולהשאיר פרי אחד בלבד ואם הפירות מפותחים ניתן להשאיר שניים. הפרי מחובר היטב לעוקץ ולענף. בעת ההבשלה יש צורך במזמרה כדי לנתקם. לעיתים קרובות הפרי מתבקע עם הבשלתו ויש להיזהר בהשקיית יתר.
הזרעים נפוצים על-ידי ציפורים, האוכלות את ציפת הזרע ומפרישות את החלק הקשה. בארץ ישראל רימון מצוי אינו גדל בר וכאמור ריבויו מייחורים מעוצים.
קליפת הרימון והמחיצות הצהובות שבתוכו מכילות צבען חום, שבעבר נעשה בו שימוש כחומר גלם לצביעה, ושמשמש גם לצביעה ידידותית לסביבה של בדים לא סינתטיים. בתקופת המשנה הכינו מקליפת הרימון דיו. תרכובות טאנין (עַפְצָן) שברימון ובקליפתו שימשו בעבר גם לעיבוד וצביעה של עורות.
מספר מזיקים פוגעים בפרי העץ. כחליל הרימון הוא מזיק מרכזי לפרי הרימון. ללא טיפול 70% עד 90% מהפרי נתקף במזיק זה. נקבת פרפר היום, כחליל הרימון, מטילה ביצים על פירות הרימון, בדרך כלל אחת-אחת. הביצה חצי עגולה ופחוסה, בעלת דגם מרושת וצבעה צהבהב-ירקרק. הזחל מתפתח בתוך הפרי וניזון מזרעיו והוא מתגלם מחוץ לפרי על הענפים או על הקרקע. מזיק נוסף הוא זבוב הפירות הים תיכוני, המחדיר את ביציו לתוך קליפת הרימון. הרימות הבוקעות מן הביצים פוגעות בפרי.
פטרייה alternata Alternaria גורמת למחלת הריקבון השחור הפנימי (Heart rot). מחלה זו נגרמת כתוצאה מחדירת הפטרייה לפנים הפרי עוד במהלך הפריחה וכניסתה למצב רדום עד להיווצרות תנאים המתאימים בדרך כלל סמוך למועד ההבשלה. התסמינים (עיפוש של הגרגירים) מתחילים במגורה התחתונה אבל בסופו של דבר כל הגרגירים נרקבים. התברר שבזמן הפריחה והחנטה הפטרייה מאכלסת את מרבית הפירות (%90 ויותר), אך רק בחלק קטן מהם מופיעים תסמיני המחלה האופייניים.
עשנור הקליפה (מכונה עש קליפת ההדר) גורם לחספוס וגירוד בפרי ואכילת הכתר. העש נמשך אל ההפרשות של כנימות קמחיות שעל קליפת הפרי.
תפוצה
מוצאו של הרימון הוא ככל הנראה מאזור צפון פרס והים הכספי. מין הבר, שממנו הוא תורבת, זוהה ברמה גבוהה יחסית של ביטחון. עצי בר של רימון גדלים במספרים גדולים בדרום החגורה הכספית, בצפון מזרח טורקיה ובאלבניה ומונטנגרו ואף במדינות דרומיות יותר. רימון הבר הוא שיח קוצני בינוני בגודלו, עליו מעט קטנים (מהעץ התרבותי), ופרותיו קטנים למדי בהשוואה לפירות הרימון התרבותי וטעמם טפל. מוצא מין התרבות הוא באזור ההרים שמדרום לים הכספי (איראן של ימינו), משם הופץ לכל ארצות אגן הים התיכון לפני כ-5,000 שנה.
תרבות הרימון החל, כנראה מהמחצית השנייה של האלף השלישי (סוף התקופה הכַלְקוֹליתית ותחילת תקופת הברונזה הקדומה I (תקופת האבות)). נתגלו ותועדו ממצאים של חלקי פירות רימונים, בכמה אתרים במסופוטמיה העתיקה. הרימון גדל גם בישראל מאז האלף השלישי לפני הספירה, בחפירות גזר (3,000 לפנה"ס - התקופה הכנענית הקדומה I) נמצאו שרידי פירות רימון, תאנה, גפן וזית. זרעי רימונים מאובנים וחלקי קליפות רימונים, מסוף התקופה הכלקוליתית ומהתקופה הכנענית הקדומה I (הברונזה הקדומה) נמצאו גם ביריחו ובערד. שרידי רימונים רבים נמצאו לאורך חתך ארכאולוגי נרחב באתרים שונים ברחבי הארץ, בניצנה, במצדה, בעין גדי, ערד יריחו ועוד. מופע הרימון כבר בתקופת הברונזה המוקדמת בארץ ישראל מרמז על ביות הרימון גם בישראל, וייתכן כי תחילת ביותו באזורנו . במהלך השנים התרחבה תפוצת הרימון, וממצאים מתקופת הברונזה המאוחרת נתגלו בקפריסין, ובדרום יוון ובהמשך הם הועברו למצרים (1970 עד 1800 לפנה"ס) ולארצות נוספות באגן הים התיכון. לרומא הגיע הרימון בתקופה מאוחרת יותר ככל הנראה פרי זה חדר לרומא מצפון אפריקה במהלך האלף הראשון לפנה"ס. ואכן משך דורות רבים נקרא הרימון בלטינית Malum punicum כלומר תפוח מקרתגו (punica). בהמשך תפוצת הרימון הורחבה לקדמת אסיה והגיע עד הרי ההימליה וסין.
תפוצתו הרחבה של עץ הרימון באזורים טרופיים וסובטרופיים היא בגלל סגולותיו של הרימון והתועלת שבני אדם מפיקים מגידולו. כמו כן, נזקפת לזכותו עמידתו בתנאי קרקע שונים וקיצוניים, קרקעות כבדות וחוליות, קרקעות חומציות ובסיסיות, ובתנאי מזג אוויר קיצוניים, מאקלים סובטרופי, טרופי (2 עד 3 מעלות מקו המשווה בתנאים של גשמי מונסון (דרום הודו וסין) ובאזורים בהם הטמפרטורות נמוכות מאוד בתקופת התרדמת. הוא עמיד ביובש ובטמפרטורה גבוה כיאה לעת שמקורו מאזורים סובטרופיים יבשים. מאידך, הוא עמיד לטמפרטורה נמוכה. ענפיו הצעירים אינם נפגעים אם הטמפרטורה צונחת לזמן קצר ל-10 עד 20 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. צריבתם של רוחות קרות גורמות לנזקים לרקמות הענפים, אך אם הגזע והענפים המרכזיים לא נפגעו יוכל העץ להתחדש בצמיחה אביבית נמרצת. הרימון גדל בדרך כלל במישורים וגבעות עד לגובה של כ-600 מטרים, במקרים חריגים גבוה יותר, בספרד לא יותר מ-800 בטקסס לא יותר מ-900 מטרים ובטורקמניסטן מצויים פרדסי רימונים אף מעל 1000 מטרים.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20, שטחי הגידול של הרימון התרכזו בספרד, באיטליה, בצפון אפריקה, בפרס, בדרום רוסיה, קליפורניה ובארצות ערב. בשנים האחרונות הודו ואירן הן המובילות בשטחי גידול הרימון, כל אחת מייצרת כ-5000,000 טון בחודשי הקיץ והסתיו, והנצרכים בשווקים המקומיים, ומיוצאים לאירופה ולמדינות המפרץ הפרסי. בשנים האחרונות החלו בגידול רימונים גם במחצית כדור הארץ הדרומי כגון: אוסטרליה, דרום אפריקה, ודרום אמריקה, מדינות אלו יוכלו לייצר רימונים בחודשי החורף והאביב, ותוך מספר שנים פירות הרימון יהיו מצויים בשוקי העולם לאורך כל השנה.
הטיפול ברימון
ריבוי הרימון בהברכה, מנצרים, או מזרעים, אולם על פי רוב מייחורים מעוצים ובכך מובטחת קבלת הפרי הדרוש או מופע העץ הרצוי. עונת הנטיעה של הייחורים היא בינואר עד פברואר, בחודשי התרדמה, רצוי באדמה מחלחלת ומנוקזת היטב או לחלופין על גְּדוּדִיּוֹת (תלוליות). בתחילת האביב הייחור משריש ומתחיל בצימוח.
הטיפולים העיקריים במטעי הרימון הם: עיבודי קרקע, זיבול, השקיה, גיזום ומלחמה במזיקים. הרימון עמיד בטמפרטורות חורף נמוכות, אולם להבשלת פירותיו בשלהי הקיץ הוא זקוק לחום רב ולאוויר יבש, בתנאים אחרים חניטת פירותיו לקויה וטעמם פגום. אין הוא בררן ביחס לסוגי קרקעות, אולם הוא מעדיף אדמות בינוניות ופוריות מחלחלות ושומרות על רטיבותן. מגדלים עצי רימון הן בבעל, באזורים עם כמות משקעים של 500 עד 600 מ"מ (ואף פחות), והן בשלחין. באזורים שחונים, ההשקיה סדירה חשובה בעיקר בתקופת הלבלוב, הפריחה והחניטה ובעת גידולו הנמרץ של הפרי. עץ הרימון עמיד במידה מרובה בנוכחות מלחים במים. עץ הרימון נכנס לניבה בשְׁלָחִין אחרי 3 שנים ובגידול בעל עם משקעים טובים בשנה הרביעית. במטעים אורך חייו של העץ 25 עד 30 שנים, ובטיפול טוב, גם למעלה מזה.
גיזום עץ הרימון הוא בחודשי החורף דצמבר, ינואר ופברואר. המועד הטוב ביותר הוא בסוף עונת התרדמה, לפני הלבלוב. בשונה מעצים אחרים, התייבשות חיצונית (התייבשות השיפה) של ענפי הרימון בעת השלכת, מורה גם על התייבשות העצה, והתייבשות מלאה של הענפים ועל כן יש צורך לסלקם. הגיזום נחוץ כדי לאפשר חדירת אור, אוורור לכל חלקיו ולהרבות בענפים צדדים, שהם נושאים פרי, דהיינו דילול ענפים ממרכז העץ והסרת ענפים אנכים ושמירה על ענפים הנוטים ממרכז העץ כלפי חוץ, על מנת לקבל מעין "קומות" שיישאו בבוא הזמן את הפרי. ברם, יש להיזהר בגזום יתר כדי למנוע מכות שמש ובגיזום ענפים צעירים שבשנה הבאה יישאו פרי ומאידך להקפיד על הקצרה (גיזום חלק משמעותי מהענף, בערך מחצית הענף) ופיסוג (גיזום הענף מבסיסו, ללא השארת זיז) של ענפים בריאים. כמו כן, יש להסיר נצרים (סורים) הצומחים כל שנה משורשי העץ, מצוואר השורש או מהחלק התחתון של ענפי העץ המרכזיים. אלא אם מעוניינים לבחור מדי פעם אחד או שניים, ולטפחם כדי שיהיו חלק משלד הרימון.
גידול הרימון בארץ ישראל
גידול הרימון בארץ ישראל לא פסק לאורך הדורות עד ימינו והוא נפוץ בכל ארץ ישראל בעמק ובהר אך, עיקר גידולו באזורים הפנימיים בעמקים החמים. באזור החוף ובקרבת הים.
גידול הרימון בעת העתיקה
הרימון נזכר בין גידולי הארץ במקרא, במשנה ובתלמוד. הידיעות הרבות עליו הן בעיקר מן הספרות התלמודית. בתקופת ההתנחלות של שבטי ישראל הרימון היה גידול מוכר ומושרש בארץ ישראל. הרימון היה בעל חשיבות כלכלית פחותה מבין שבעת המינים. אך, הוא היה מרכיב שכיח וחשוב בסל המזונות כפרי חי, כפרי משומר, כמיץ ענבים ושֵׁכָר. נראה שעיקרם של עצי הרימון גודלו כגידול בעל בחצרות בתים וכחלק מגינת עצי פרי מעורבת, ומיעוטם כמטע, כפרדס רימונים, במקומות עם כמות משקעים מתאימה או בתוספת מים ממעין או נחל. ניטעות עצי רימונים במטע הייתה צפופה מהזית והתאנה, כי שטח שורשיהם מצומצם יותר.
גידול הרימון בימי הביניים
הרימון נזכר במקורות ימי הביניים, החל משלהי התקופה הביזנטית (550 לספירה) ועד לראשית התקופה העות'מאנית (1517) ובעיקר מהתקופה הממלוכית. השלטונות הממלוכים והעות'מאנים נהגו לגבות את המס החקלאי על עצי רימון. הביקוש לרימון היה בשל ערכו התזונתי, תכונותיו הרפואיות, וכרכיב בדיו איכותי. בניגוד למקובל הרימון היה מרכיב שכיח וחשוב בסל המזונות של האדם בארץ ישראל, ממערב וממזרח לירדן במקומות מסוימים בסיני. הוא נכלל עם הפרות היבשים שבה. גרגרי הרימון הופרדו מהפרי ויובשו בטכניקה מיוחדת ובכך הם הפכו לבעלי חיי מדף ארוכים בדומה לצימוקים וגרוגרות. הרימון היה מוצר חקלאי בעל חשיבות כלכלית בלתי מבוטלת. הרימונים וגרגרי הרימון (חב אלרמאן) נסחרו ואף יוצאו. ישנן עדויות רבות לייצואם בהשוואה למידע המועט על כך מתקופות קדומות יותר. באופן כללי ניתן לקבוע, שחשיבותם של רוב גידולי היסוד ובכללם הרימון נשתמרה במהלך תקופת ימי הביניים ללא שינוי משמעותי במעמדם, בהשוואה לתקופות הקדומות יותר. חלק מגידולים אלה עברו במהלך תקופת ימי הביניים שינויים בתפוצתם בין אזורי הארץ השונים כתוצאה משינויים כלכליים ומדיניים.
גידול הרימון כיום
ערב קום המדינה היו בארץ 3,000 דונם רימונים בעיקר במשק הערבי והיבול היה כ-1,500 טונות לשנה. אחר קום המדינה הורחבו השטחים במשק היהודי והגיעו לכ-3,000 דונם בשנות ה-60 עם יבול של כ-5000 טונות פרי. התחרות בהתחלת שנות ה-70 עם פירות סתיו אחרים, גרמו לירידה במחירים ועקירת מרבית המטעים. בהתחלת שנות ה-70 נותרו כ-600 דונם בלבד עם כ-1,000 טונות לשנה. בשנות ה-80 היבול עלה. בשנת 1975 ייצרו 2,100 טונות מתוכם 800 טונות במשק הלא יהודי. כמאה טונות יוצאו (נכון לשנת 1975).
בשל מגמה כלל עולמית של עלייה בצריכתם של מוצרי פירות וירקות המוגדרים כפירות-על והעלייה במודעות לתכונות הבריאותיות של הרימונים חלה עליה בצריכת רימונים בעולם ובעקבותיהם עליה בהרחבת הנטיעות של עצי הרימון. בשנת 2001 נאמד היקף שטח גידול הרימונים בישראל ב-2,000 דונם בלבד, והוא עלה בהתמדה ל-14,000 דונמים ולתנובה של 55,000 טון בשנת 2019 וירד בשנתיים האחרונים ל-40,000 טונות. מרבית יבול הרימונים בארץ כ־70% יועד לשוק המקומי ו-30% יועד לייצוא למדינות אירופה ובעיקר לצרפת, גרמניה והולנד והשאר לרוסיה ומעט למזרח הרחוק. לענף התעשייה שווקו בעונה זו כ-22%, כאשר רובם לייצור מיץ רימונים (גרנדין) ושיכר ומיעוטם לפריטת רימונים.
נתונים כלכליים בישראל ובעולם
על פי הערכה שנעשתה ב-1986, תנובת הרימונים העולמית עמדה באותה עת על כ-800 מיליון טונות בשנה. יש לשער כי היקף הגידול עלה בשנים שחלפו מאז, שכן ב-2004 גידלו בהודו לבדה כ-500 מיליון טונות בשנה. המדינות העיקריות שבהן מגדלים רימונים הן: הודו, איראן, אפגניסטן ומדינות אגן הים התיכון (טורקיה, ישראל, מצרים, מרוקו, ספרד ותוניסיה). גם בארצות הברית, יפן, סין ורוסיה מתקיים גידול מסחרי של רימונים. מרבית הפרי נצרך בשוקי המדינות המגדלות.
פרי הרימון ושימושיו
פרי הרימון נחשב לפרי בעל חיי מדף ארוכים במיוחד וניתן לשמרו ללא קירור במשך למעלה מחודש ימים. בזכות סגולה זו נסחר הרימון באופן נרחב כבר מהעת העתיקה, בשיירות במדבר ובמסחר ימי. פפירוס מימי רעמסס השלישי מעיד על יבוא רימונים למצרים מארץ ישראל במאה ה-12 לפנה"ס.
הפרי משמש למאכל ואף להכנת יין, בשם גרנדה. טעמו מתוק או חמוץ, ומלווה לעיתים בתחושת עפיצות בשל הטאנינים שהוא מכיל. מיץ הרימונים משמש גם בבישול במטבח הטורקי, הפרסי ואחרים. רכז רימונים (המיובא לישראל מטורקיה ואזרבייג'ן) משמש כמרכיב ברטבים לסלט. מבישול מיץ רימונים עם סוכר מתקבל סירופ גרנדין, המשמש כמרכיב בקוקטיילים. טבחים וקונדיטורים נוהגים להשתמש בגרגירי הרימון למטרות דקורטיביות, למשל עיטור פאי פירות.
בשל התכונות הבריאותיות שבו הוא משמש גם לצרכים רפואיים וקוסמטיים המספקים ליצרנים ערך מוסף.
פעולת ההפרדה של זרעי הרימון מקליפתו מכונה "פריטת רימון". דרך אחת להפריד את הגרגרים מקליפה היא לחצות את הפרי בסכין, ולהפריד את הגרעינים מהקליפה עם הידיים בתוך קערת מים. בעוד שהקליפה צפה במים, הזרעים שוקעים, כך שההפרדה קלה ואינה מלכלכת. דרך אחרת היא לחצות את הרימון לשניים, ולהקיש בכף על הקליפה של מחצית הרימון, עד שהגרגרים משתחררים ממנה ונופלים כלפי מטה. ניתן גם לבצע "קשירה" של הגרגרים השלמים עם מים וקורנפלור.
כיום מצויה טכנולוגיה אוטומטית מלאה של מיכון לחילוץ גרגרי רימון טריים, אשר פותחה על ידי המכון להנדסה חקלאית וולקני ומיוצרת ומופצת על ידי מפעלי מתכת יורן בע"מ (ישראל). הפרדת גרגרי הרימון נעשית ללא גרימת נזק לגרגרים וללא זיהום הפרי. הרימונים השלמים מוזנים אל המכונה, נחתכים, והגרגרים מופרדים מהקליפה כמוצר מוכן לאריזה ולשיווק ישיר לצרכן, או כמוצר המסופק למפעלי העיבוד לעשיית מיץ. כ-95% מהגרגרים מופרדים מקליפתם. רק 3% מהגרגרים ניזוקים לאחר כשבוע של אחסון. מספר לא מבוטל של מכונות להפרדת גרגרים נמכרו בישראל ומחוצה לה, וזאב שמילוביץ וצוות הפיתוח של המכונה זכה בפרסים.