cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב ג'זין
המחלוקת על הקרב
קיימת טענה שקרב ג'זין, בהיותו ההתנגשות הראשונה במבצע שלום הגליל בין צה"ל לבין צבא הסורי, נולד בחטא. המבקרים טוענים, שממשלת ישראל החליטה והנחתה במפורש את צה"ל להימנע ממגע עם הסורים, ואילו צה"ל התעלם מההנחיה, והתכוון מראש לתקוף ולהשמיד את הכוח הסורי בלבנון. אביגדור בן-גל טען במאמר בכתב העת "מערכות" שחזקה עליו הפקודה להימנע מלתקוף את צבא סוריה, אולם במאמר יש אי דיוקים המעוררים ספקות באשר לכנות הטיעון שלו. למשל, בן-גל מספר שהתקפת הגיס על הסורים החלה ב-10 ביוני, בעוד שבפועל תקפה החטיבה את ג'זין יומיים קודם לכן. בן-גל אף טוען במאמר שהכוח הסורי תקף את צה"ל, דבר שאיננו נכון.
עוד טוענת הביקורת, שכתוצאה מאי הבהירות באשר להנחיה לצה"ל, בוצעו ההכנות לקרב באופן חפוז ולקוי. תורת הלחימה של צה"ל מחייבת ריכוך ארטילרי לפני הקרב, סיוע אווירי במידת האפשר, וכן שימוש בכוחות חי"ר לכיבוש שטח בנוי. בניגוד לכך, בוצע הכיבוש של העיירה על ידי כוחות שריון בלבד, בסיוע מועט של פלוגת הסיור החטיבתית במילואים, וכן של כוח הנדסה קטן. המפקד שמונה לכוח העל-חטיבתי, דן ורדי, היה עדיין בדרכו לאזור בעת שהחטיבה כבר פתחה בהתקפה. בגלל החיפזון לא בוצעה תצפית מפקדים על היעד, ולמפקדים היה זמן מועט ללמוד את הדרכים בעיירה. ייתכן שכתוצאה מכך, טעו מובילי הגדוד ועלו על "רכס בית הקברות" במקום להגיע ליציאה הדרומית מהעיירה.
למרות כל אלה, העיירה וסביבותיה נכבשו, תוך לחימה נגד כוח עדיף במספרו ובעמדותיו, וכל זאת במספר מועט יחסית של אבדות. ייתכן לייחס זאת למיומנות הגבוהה של לוחמי חטיבה 460, שכל אנשי הצוות שלה הם מפקדים לעתיד (ובגדוד 196 - כבר מוכשרים כמט"קים), הבקיאים בכל התפקידים בטנק, וכל מפקדי הטנקים בחטיבה הם מדריכי הקורסים השונים.
אבי עזרי
אבי עזרי הוא ספר חידושים, שנכתב על ידי הרב אלעזר מנחם מן שך על ספר היד החזקה של הרמב"ם.
על הספר
ספר זה נכתב בסגנון עיוני ישיבתי על פי אסכולת בריסק, ומתמקד בתירוץ קושיות וסתירות בדברי הרמב"ם וכן בנפקא מיניה למעשה.
הרב שך החל בכתיבת הספר בהיותו תלמיד ישיבת סלוצק, והחל בהוצאתו לאור לאחר עלותו לארץ ישראל. בספר ישנן הסכמות מהרב איסר זלמן מלצר ומהרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק. הספר התפרסם והוא נלמד בעולם הישיבות, בעיקר הליטאי.
חלקי הספר והוצאתו
הכרך הראשון הוא על חלקי נשים וקדושה, נדפס בירושלים בשנת ה'תש"ח. הכרך השני על סדרי נזיקין, קנין, משפטים ושופטים, נדפס בשנת ה'תשט"ז. לאחר מכן נוספו עוד שני כרכים, האחד על סדרי מדע אהבה וזמנים, והאחר על הפלאה, זרעים, טהרה עבודה וקרבנות.
לאחר שהשלים המחבר את הוצאת הספר, הדפיס עוד מחידושיו בארבע מהדורות נוספות שיצאו לאור בכרכים נפרדים על כל סדר הרמב"ם. בשנת ה'תשנ"ב אוחדו כל המהדורות השונות ונדפסו במהדורה אחת בארבעה כרכים גדולים, ומאז נדפס במספר מהדורות.
על שם הספר קרוי רחוב אבי עזרי במודיעין עילית ורמת אבי עזרי בבית שמש. בשכונת רמת אבי עזרי בבית שמש קיימת כיכר המקושטת במיצד המדמה את סדרת הספרים.
לנגור
לנגור (שם מדעי: Presbytis) הוא סוג של פרימט הנפוץ בצפון-מזרח הודו בנגלדש, וכן באיים סומטרה, בורנאו וג'אווה. מקור שמו בשפה המקומית הוא "בעל זנב ארוך" (Long tailed). שכן יש לו זנב ארוך במיוחד בזכותו יכול הלנגור לנוע בין העצים.
מאפיינים
הלנגור חי בעיקר באזורי שיחים ועצים נמוכי קומה וניזון בעיקר מעלים. בוהן כף ידו קצרה מאוד, והוא נע על ארבע גפיו.
אורך גופו מגיע ל-65 סנטימטרים, ומשקלו עד 11 קילוגרם. אורך חייו יכול להגיע ל-20 שנה. הלנגור ממעט מאוד בשתייה ומסתפק בלחות שבמזונו ונוהג לשתות את טיפות הגשמים הנקווים בחורים שבעצים.
חי בקבוצות המונות בין 10 ל-15 פרטים כאשר מנהיגם הוא הלנגור הבוגר ביותר. לאחר הריון של כשבעה חודשים ממליטה נקבת הלנגור ולד אחד.
בימים והחודשים הראשונים לחייו צבעו של הלנגור כתום, אך לאט לאט בזמן שהוא מתבגר צבע עורו משתנה לצבעו הרגיל - אפור.
טקסונומיה
נוסף לסוג זה ישנם עוד שני סוגים המכונים בשם "לנגורים": הסוג לוטונג (Trachypithecus) והסוג לנגור אפור (Semnopithecus), הנפוץ ביותר בהודו.
דויד די תומאסו
דויד די אליה אלמו תומאסו (בצרפתית: David di Elias Alemu Tommaso; 6 באוקטובר 1979 - 29 בנובמבר 2005) היה כדורגלן צרפתי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצות מונקו, סדאן ואוטרכט.
קריירת מועדונים
די תומאסו החל את הקריירה המקצועית שלו במונקו מליגת העל הצרפתית. ב-16 בינואר 1999 ערך די תומאסו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את ג'ון ארנה ריסה בדקה ה-78 בתיקו 1-1 נגד לאנס במסגרת המחזור ה-21 בליגה. בהמשך הקריירה שיחק בסדאן, ששיחקה בליגת העל הצרפתית ובליגה הצרפתית השנייה, ובאוטרכט מליגת העל ההולנדית. בעונתו הראשונה באוטרכט נבחר על ידי האוהדים לשחקן העונה של המועדון.
מותו והנצחתו
ב-29 בנובמבר 2005 נפטר די תומאסו כתוצאה מדום לב בשנתו, כשהוא בן 26. אוטרכט הפסיקה את השימוש בחולצה מספר 4 כאות הנצחה, וסדאן הפסיקה את השימוש בחולצה מספר 29. פרס שחקן העונה של אוטרכט נקרא מאז מותו "פרס די תומאסו".
משפחתו
אביו של די תומאסו, פסקל, ודודו, לואי, שיחקו שניהם בשנות ה-80 בגרנובל. אחיו הצעיר, יואן, שיחק במספר מועדוני כדורגל צרפתים. די תומאסו היה נשוי ואב לבן.
עונת 1972 בגביע ליברטדורס
עונת 1972 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-13 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-30 בינואר 1972 ותחרות הסתיימה ב-24 במאי 1972. בתחרות השתתפו 20 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון
התחרות הסתיימה בניצחון של אינדפנדיינטה בפעם השלישית בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
המרכז למטרות מיוחדות של שירות הביטחון הפדרלי
המרכז למטרות מיוחדות של שירות הביטחון הפדרלי (ברוסית: Центр специа́льного назначе́ния ФСБ Росси́и בראשי תיבות ЦСН ФСБ России) הוא יחידה למבצעים מיוחדים של שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית, שנוסדה ב-8 באוקטובר 1998 כגוף עצמאי בשירות הביטחון הפדרלי, המדווח ישירות לסגן מנהל שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה.
משימות היחידה כוללות עצירת חמושים, אירועים עם בני ערובה, התמודדות עם פיגועי מיקוח, לוחמה בטרור, טיפול באירועי חטיפת מטוסים וטיפול בהתפרעויות בבתי סוהר כסיוע ליחידת ההשתלטות של שירות בתי הסוהר הפדרלי.
מפקדת המרכז ממוקמת בעיר מוסקבה.
המשימה העיקרית של המרכז — מאבק בטרור בשטחי הפדרציה הרוסית ומניעת פעולות טרור באמצעות שימוש בטקטיקות ואמצעים מיוחדים.
היסטוריה
המרכז הוקם ב-8 באוקטובר 1998, ביוזמת מנהל שירות הביטחון הפדרלי דאז ולדימיר פוטין תוך מיזוג ושילוב כל גופי הכוחות המיוחדים של סוכנויות הביטחון לכדי גוף אחד.
ההחלטה להקים את המרכז נולדה בשל האיום המתגבר של התפשטות הטרור והקיצוניות. יצירת המרכז מאפשרת לשירות הביטחון לאגד תחת קורת גג אחת את היחידות המיוחדות של סוכנויות הביטחון ולהתנהל טוב יותר בניהול מבצעים מיוחדים ותיאום פעולות צבאיות לצורך מלחמה בטרור ומתן תמיכה מבצעית בעת פעילות נגד הפשע המאורגן.
פעילויות
בכל שנות קיומו של המרכז, אנשיו החרימו כמות משמעותית של כלי נשק, תחמושת, חומרי נפץ, שיחררו מאות בני ערובה, נטרלו מחבלים פעילים של קבוצות חמושות, לרבות מחבלים ידועים לשמצה כמו סלמן ראדוייב, ארבי בראייב, אסלן מסחאדוב, ראפאני חלילוב, אנזור אסטמירוב, אנשי ארגון הטרור אל-קאעידה בצפון הקווקז כמו אבו עומר, אבו חאפז, סייף אסלאם, שאמיל בסאייב, דוקה אומארוב ואחרים.
במהלך השנים, הוענקו לאנשי המרכז יותר מאלפיים פרסי מדינה ויותר מעשרים חיילים זכו בתואר הכבוד גיבור הפדרציה הרוסית (עשרה מהם — לאחר מותם).
ראשי המרכז
להלן רשימת ראשי המרכז:
חתונת מונסון
חתונת מונסון (בהינדית: मानसून वैडिंग, באנגלית: Monsoon Wedding) הוא סרט משנת 2001 בבימויה של מירה נאיר, אשר עוסק בחתונתה בשידוך של אריטי, בת למשפחה פנג'אבית מסורתית מדלהי. הסרט זכה להצלחה בינלאומית, וזכה בפרס אריה הזהב, וכן היה מועמד לפרס גלובוס הזהב. מחזמר המבוסס על הסרט עלה לבמה בברודוויי באפריל 2014.
תקציר העלילה
במרכז הסרט, אב המשפחה, לאליט ורמה (נסרודין שאה), מנסה לארגן חתונה ענקית, כאוטית, ויקרה עבור בתו, אדיטי (וסונדהארה דאס). היא נישאת לחתן ששודך לה, המאנט ראי (פארבין דבאס), איש צעיר החי בארצות הברית, ואותו לא פגשה עד זמן קצר לפני החתונה. בהתאם למסורת הפנג'אבית, המשפחה המורחבת מגיעה לאירוע מכל קצות תבל, כולל מהודו, אוסטרליה, עומאן, וארצות הברית, ומביאים עמם את כל מטעניהם הרגשיים.
מספר ימים לפני החתונה, אדיטי שבה לנהל רומן עם המאהב הקודם שלה, הבוס הנשוי שלה, ויקרם. היא מספרת על כך להמאנט, שבתחילה כועס, אך אחר כך אומר לה שהוא מעריך את כנותה. בתורה, אדיטי אומרת שהרומן רק הזכיר לה למה היא הפסיקה להתראות עם ויקרם מלכתחילה - והיא בטוחה שהם יכולים לשים את זה מאחוריהם ולהיות מאושרים ביחד. בינתיים, פי. קיי. דוביי (ויג'יי רעאז), מארגן החתונות, מתאהב באליס, המשרתת של משפחת ורמה. אחיה הקטן של אדיטי, וארון (אישאן נאיר) מתכנן עבור אדיטי ריקוד מפואר לכבוד מסיבת קדם-החתונה יחד עם בת דודם, עיישה (נהה דוביי), אך לאליט דואג שהילד נשי מדי, והוא רוצה לשלוח אותו לפנימייה. במסיבה, וארון מסרב לרקוד, ועיישה מופיעה לבד. תחת כיסוי המופעים והשמחה, ריאה תופסת את טג' לוקח את עלייה לנסיעה במכוניתו. היא מונעת מהם לנסוע משם, ולוקחת את עלייה ממנו, כאשר היא מכריזה לאוזני כל שהוא התעלל בה מינית כילדה. חלק מהנשים מסרבות להאמין לה, וטוענות שהיא ממציאה את ההאשמות מכיוון שהיא עצמה אינה נשואה. ריאה עוזבת במצב רגשי קשה.
למחרת, לאליט הולך לבקר את ריאה, ומתחנן שתחזור לחתונה. הוא מודה שהוא לא יכול לדמיין מה שהיא עברה, אבל גם אומר שהוא לא יכול להתכחש לטג': הוא בן משפחה, והיחסים ביניהם ארוכי טווח. עם זאת, ריאה מסכימה לחזור עמו. שעות לפני החתונה, לאליט לא יכול לשאת את האשמה שהוא מרגיש, ומורה לטג' ולאשתו לעזוב את החתונה ואת המשפחה, עליה הוא מוכן להגן בנפשו. אשתו של טג' מתרעמת שמגרשים אותם "בשל דבר כל כך קטן!", אך לאליט עומד איתן בדעתו.
במהלך החתונה, לאחר טקס הנישואים של אדיטי והמאנט, גם דוביי ואליס מתחתנים, בעזרתם של בני המשפחה. ריאה מרגישה סגירת מעגל, ושהיא יכולה עכשיו להתקדם בחייה, ונראה שהיא נמשכת לקרוב רחוק שהגיע לאירוע. הכל נגמר בטוב, וכולם רוקדים, מאושרים, לצלילי המוזיקה.
בכורה וביצועים
בכורת חתונת מונסון הייתה בפסטיבל קאן, ב-2001, במסגרת מארשה דו פילם. הסרט הכניס $30 מיליון בקופות.
פרסים
הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה. מירה נאיר הייתה ההודית השנייה לזכות בפרס זה (הראשון היה סטיאג'יט ריי עבור Aparajito).
מגדל צ'מפיון מוטורס
מאפיינים והיסטוריה
לפני הקמת המגדל היה במגרש אולם תצוגה ומרכז שירות של חברת צ'מפיון מוטורס לכלי רכב של סקודה ואאודי. החל משנת 2009 הועברה פעילות צ'מפיון מוטורס לאתרים אחרים ובמקביל, הוקם מרכז שירות חדש של החברה בפתח תקווה. בעלת המגרש, חברת "אלייד נכסים", המחזיקה בצ'מפיון מוטורס, ביקשה להשביח את זכויות הבנייה שהתירו בניית מגדל בן 16 קומות, ובשנת 2011 אושרה תוכנית בניין עיר להקמת מגדל בן כ-39 קומות, כשנה לאחר התחלת עבודות הבנייה.
היקף הבנייה בפרויקט עומד על כ-50,000 מטר רבוע, על מגרש של שמונה דונם. בבסיס המגדל נבנו חמש קומות חניה, אף שבמקור היו אמורות להיות שש קומות חנייה, כיוון שבקומה השישית נבנה גן עם צמחייה על חשבון השטחים המיועדים לחנייה. מעל קומות החניון וקומת הגן ישנן חמש קומות מסד ומעליהן נבנו 30 קומות משרדים בשטח ממוצע של 1,600 מטר רבוע. בנוסף לחמש קומות החנייה בבסיס הבניין נבנו שלוש קומות חנייה תת-קרקעיות.
הבניין עוצב כך שנראה כאילו חלקו המערבי הלבן והרחב "מחבק" את חלקו המזרחי הצר והשחור.
תוך כדי בניית המגדל בשנת 2011, רכשה חברת הביטוח "מגדל" שליש מהבעלות במגדל, תמורת 70 מיליון שקל, והפכה לשותפה בהמשך מימון בנייתו.
בקומת הכניסה של הבניין נבנה מרכז מסחרי. נכון ל-2016, הוא מאכלס בית קפה אחד בלבד.
שמעון דותן
שמעון דותן (נולד ב-23 בדצמבר 1949) הוא במאי קולנוע ישראלי. דותן מתגורר בניו יורק ומלמד קולנוע באוניברסיטת ניו יורק.
ביוגרפיה
דותן נולד ברומניה ב-1949, עלה לארץ בגיל 8 וגדל במושב ערוגות. אחותו היא נילי דותן. שירת בקומנדו הימי ולמד במחזור הראשון של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. במסגרת החוג ביים את הסרטים הקצרים "מסיבת כפר" ו"מאיר בשבע תמונות".
סרטו הראשון באורך מלא צלילה חוזרת (1982) עוסק בהווי השייטת. הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל ברלין.
ב-1983 ביים שני סרטים תיעודיים קצרים ("מזכרות מתל אביב" ו"מזכרות מחברון") הכלולים בסרט "ישראל 83" שהופק על ידי צוותא.
ב-1986 ביים את הסרט חיוך הגדי על פי ספרו של דויד גרוסמן, שספג ביקורות שליליות. בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין (1986), זכה השחקן הראשי טונג'ל קורטיז בפרס "דב הכסף", ושמעון דותן היה מועמד לפרס "דב הזהב". לאחר ההצלחה בפסטיבל ברלין, נמכר הסרט להפצה בינלאומית באירופה וארצות הברית.
לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס. ב-1991 ביים עבור מנחם גולן את סרט הפעולה "שעתנו היפה ביותר" בכיכובו של רוב לאו, שצולם בחלקו בישראל.
בהמשך עבר דותן למונטריאול וביים מספר סרטי פעולה נוספים.
ב-1998 ביים את דרמת הקולנוע "You Can Thank Me Later”.
בעת שהותו בישראל ב-2006 יצר סרט תעודה בשם "הביטחוניים" שנושאו הוא האסירים הביטחוניים בישראל. הסרט זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס. הסרט היה גם מועמד ל"פרס וולג'ין" בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט נמכר לשידור בערוץ HBO.
ב-2010 יצא לאקרנים סרטו "לראות טלוויזיה עם סיני אדום". סרט המתרחש בניו יורק ב-1980 ומציג את סיפורו של גבר אמריקאי צעיר שמתיידד עם שלושה משכניו: סטודנטים מסין שהגיעו לניו יורק כחלק מתוכנית לחילופי סטודנטים. הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע בקאן ופסטיבל הקולנוע בירושלים.
במאי 2016 יצא לאקרנים סרטו התיעודי "המתנחלים". הסרט זכה לביקורות מעורבות, נבחר על ידי מגזין וראייטי כאחד הסרטים הטובים ביותר של השנה, והיה מועמד לפרס בפסטיבל סאנדנס בקטגוריית סרט דוקומנטרי בינלאומי.
מלטה באירוויזיון 2019
מלטה השתתפה באירוויזיון 2019 שהתקיים במאי 2019 בישראל בתל אביב. את מלטה בתחרות ייצגה מיקלה פאצ'ה עם השיר "Chameleon".
בחירת השיר והנציג
מלטה בחרה את הנציג שלה בעזרת התוכנית "X Factor מלטה". התוכנית החלה ב-7 באוקטובר 2018. נציגת מלטה באירוויזיון 2019, מיקלה פאצ'ה, נבחרה ב-26 בינואר 2019.
לאסלו הארש
לאסלו הארש (במקור הרצוג, בהונגרית: Hárs László; בודפשט, 7 במאי 1911 – בודפשט, 19 במרץ 1978) היה משורר, סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף (1973) שהוא הפרס הספרותי הגבוה ביותר בהונגריה ופרס הנוער (1975).
ביוגרפיה
לאסלו הרצוג נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ הרצוג (1876–1959) מסגר, ושל פאני דוורלס. בסיום חטיבת הביניים המשיך את לימודיו בבודפשט בבית ספר מקצועי וסיים אותם בבית הספר להנדסת מכונות. לאחר מכן עבד כמסגר כמו אביו ב"מפעלי גנץ". משנת 1929 התחיל להוציא לאור מכתביו. בשנות ה-30 השתייך לחוג הסוציאליסטי של מקהלת פירושקה סלמאש והשתתף בתנועת העבודה הבלתי חוקית. ב-1933 נידון לשלושה חודשי מאסר על כרך השירה הראשון שלו באשמת "העלבת הדת". לאחר מלחמת העולם השנייה היה ראש מחלקת התרבות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP). עד 1949 היה בעל טור ועורך של יומונים, שבועונים וירחונים כמו:
ב-1947 נשא לאישה את הסופרת יודית סיראקי (1904–1992).
אחרי המלחמה הפך הארש לסופר ולעיתונאי עצמאי (freelance) על אף שהחל את דרכו כמשורר, שיריו הראשונים ב-1929 הופיעו ב"עיתון" (Újság). בשיריו השמאלניים והמתסיסים תיאר כלוחם את הסתירות החברתיות של שנות ה-30 ולאחר מכן את סיוטי מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן ערך בעיקר יצירות וסיפורי נוער וילדים, הוא הופיע עם כרך לירי נוסף רק ב-1972 (ערעור על פסק דין - Appeal for Judgment), בו עסק שוב בבעיות אישיות המשמרות את עצמן בסערות ההיסטוריה. למעשה, הוא באמת נודע כמספר סיפורים. יצירותיו הראשונות היו רומנים "עליזים והרפתקנים", מאוחר יותר מה שנקרא כתב רומני נוער וילדים. לעיתים קרובות הוא איחזר את יצירותיו, עיבד אותן מספר פעמים, והוסיף עלילות המשך חדשות וטוויסטים מדהימים. יצירתו הידועה ביותר היא "ואז הילדים" (1947 ו-1970–1972). טרילוגיה זו שלו תורגמה למספר שפות (למשל לארמנית!). הוא היה סופר פורה מאוד, ערך מספר יוצא דופן של אנתולוגיות של אגדות קלאסיות בנוסף לעשרות רומני הנוער והילדים שלו, עם מספר סיפורים המתקרבים לאלף. מספרו "מחפשים זוכה" (1962). ג'רג' רנקי כתב אופרה לילדים. כמה מסיפוריו ומסיפורי האגדות שלו הושמעו בהצלחה רבה על במות נוער הונגריות ובמופעי תיאטראות בובות, וחלק מסיפוריו הקלאסיים עובדו בעל כורחו למחזות ולשקופיות. הוא עסק גם בסוגיות תאורטיות במשחק ילדים.
גבעת הרקפות
במקום שביל מעגלי באורך כקילומטר, המתחיל מתחתית המדרון, ממשיך אל מעלה הגבעה ומקיף את החורשה מלמעלה. המסלול לא מתאים לנכים. החורשה עצמה מוקפת בחבל שנועד למנוע ממטיילים לדרוך על הפרחים.
בגבעה פורחת בעיקר רקפת מצויה בגווני לבן עד ורוד, אך ניתן למצוא בה גם כלניות אדומות ופרחים נוספים, בעיקר בשולי הגבעה. בתחילת החורף פורחים בה גם כרכום חורפי ודודא רפואי.
איליושין Il-496
Il-496 (ברוסית: Ил-496; שם ראשוני: Il-96-400M) הוא מטוס נוסעים רוסי רחב-גוף לטיסות בינוניות וארוכות. מיוצר על ידי חברת איליושין והחל מאוגוסט 2020, "מותקנות מערכות מטוסים" על אב טיפוס. בשנת 2017 תוכנן כי אב הטיפוס הראשון יורכב בשנת 2019 ומשנת 2020 ואילך תוכנן להתחיל בייצור המוני, בפועל התוכניות נדחו בשנה.
ביצועי טיסה
ביצועי טיסה בהשוואה למטוסים רוסים אחרים:
גבעת הרקפות
הגבעה כאתר תיירותי נתגלתה בשנות ה-60 כאשר שני נערים מטיילים, אלי (מרמת השופט) ואילן (מקיבוץ דליה) עברו במקום ונכנסו לחורשה כדי לנוח. כעבור שבועיים הביאו לטיול במקום את כל "מוסד חינוכי הרי אפרים" (בשמו אז). בנוסף סיפרו על כך לאלון גלילי (לימים, מנהלה של "הסיירת הירוקה") שעבד אז בחברה להגנת הטבע, כדי שיפעל להפיכת המקום לשמורת טבע.
איסור פדיון בכור בהמה טהורה
איסור פדיון בכור בהמה טהורה הוא מצוות לא תעשה מתרי"ג מצוות, לפיה אין לפדות בכור בהמה טהורה מכיוון שהוא קודש להקרבה כקרבן על המזבח.
מקור וטעם המצוה
מקור האיסור בספר במדבר:
בספר החינוך באר שהקדשת הבכור מחנכת את האדם לענווה, מכיוון שאחר שבהמת האדם ממליטה עלולה למלא את ליבו גאווה, והוא עלול לשכוח שה' מחיה את הכל. טעם נוסף: כדי לזכור את הנס של מכת בכורות.
כמו כן המצווה מלמדת שבכל הבריות יש קדושה, ובכך שאדם מקדיש את בכור בהמתו מתגלה הקדושה. ולכן אסור לפדותו כיוון שאז ייעוד המצווה לא יתקיים.
טעם נוסף, משום שהבכור מסמל את הדור הבא, ומתוך שהאדם מקדיש את בכור בהמתו לה', הוא לומד להמשיך את הקדושה גם לשאר חייו בשגרת החולין.
דיני המצוה
הרמב"ם פוסק שכשם שאין פודים את הבכור, כך אין הכהן יכול למכרו בעודו תם (שאינו בעל מום) כיוון שהוא ראוי ומיועד להיות קורבן. אמנם, אם נפל בו מום ואינו ראוי להקרבה - מותר למכרו, והוא נחשב כחולין. אמנם, חכמים גזרו שלא למכור אותו בשוק אלא בבית.
המצווה נוהגת בארץ ישראל בין בזמן שבית המקדש קיים ובין בזמן שלא. שנאמר:. נחלקו התנאים האם בכור שנולד בחוץ לארץ חייב במצוות בכור - לדעת רבי ישמעאל אינו חייב ולדעת רבי עקיבא דורשים את הפסוק - ממקום שאתה מביא מעשר, אתה מביא צאן ובקר - כלומר, רק בכורות שנולדו בארץ ישראל קרבים למזבח אבל בכורות שנולדו בחוץ לארץ הרי הם כחולין. הרמב"ם פסק כרבי עקיבא.
כולם חייבים במצווה כולל כהנים ולויים, וגם להם אסור לפדות את בכורות צאנם ובקרם.
בימינו
בזמן שאין בית מקדש, יש צורך לחכות שיפול מום בבכור כדי שקדושתו תפקע, ואסור למוכרו לפני כן. על מנת למנוע חשש שבעליו של הבכור ייכשל בשימוש בו לפני שנפל בו מום, נפסק להלכה שיש למכור לנוכרי את קנה הנשימה והוושט של אם הבכור לפני המלטתו, וכך לא חלה קדושת בכור על הבכור שנולד לה.
שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה
שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה (בהולנדית: Driedaagse Brugge–De Panne) הוא מרוץ אופני כביש חד-יומי בדרג הUCI World Tour, שמתחיל בברוז' ומסתיים בדה פאנה בחודש מרץ. משנת היווסדו של המרוץ ב-1977 עד שנת 2018, המרוץ היה במתכונת של קטעים ונערך בשלושה ימים. בשנת 2018 המרוץ הפך לחד יומי.
היסטוריה
המרוץ נוצר ב-1977, כחלק משבוע מרוצים שמשמש כהכנה לרונדה ון פלנדרן, בסוף מרץ או בתחילת אפריל. השלב הראשון בדרך כלל התחיל בדה פאנה והסתיים בארדנים, השלב השני הסתיים בקוקסייד ובשל כך, בעבר המרוץ נקרא "שלושת הימים של דה פאנה-קוקסייד". והשלב השלישי היה נגד השעון. לפעמים, אחד מהשלבים היה מחולק לשני חלקים. אריק ואנדראיירדן הוא שיאן הניצחונות במרוץ, כאשר ניצח ב-1987, 1986, 1988, 1989, 1993.
מרוץ הנשים
מרוץ הנשים נוסד ב-2018.
מנטליים
מנטליים (שם מדעי: Mantellidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב.
צפרדעים אלה חיות רק ביערות מדגסקר ובאי מיוט, שליד חופי אפריקה והם מגוונות באופיים. חלקם שוכנות יבשה ומטפסות עצים ואחרות שוכנות בביצות ונחלים. הם מטילים את ביציהם הן במים והן על עלים לחים. הם בעלי גדלים משתנים ואצל חלקם הנקבות גדולות מהזכרים, בעוד אצל אחרים הזכרים גדולים מהנקבות. חלק מהמינים אחראים לצאצאים ואחרים עוזבים אותם. אך כולם מחפשים מחסה בשעות החמות של היום, מתחת העלים או במים. כמו כן כולם אוכלות בשר (בעיקר של חרקים).
הסוגים Boophis ו-Mantella משמשים כחיות מחמד.
מיון
במשפחה יותר מ-210 מינים ב-3 תת-משפחות:
גיל אלדמע
גיל אַלדֶמַע (17 בספטמבר 1928, ג' בתשרי תרפ"ט – 28 בספטמבר 2014, ד' בתשרי תשע"ה) היה מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי, מבכירי המעבדים בזמר העברי. עיבודיו הקוליים מהווים בסיס לפעילותן של חבורות זמר ומקהלות בישראל. חתן פרס ישראל לזמר עברי (ה'תשס"ד).
תחילת חייו ולימודיו
גיל אלדמע נולד בשכונת בורוכוב (לימים גבעתיים), לזהבה ואברהם אלדמע (אייזנשטיין). אחיו הם רן אלדמע ודיצה תירוש. משפחתו הייתה שוחרת תרבות, וביתה שימש מרכז למפגש אמנים מאז "חבר'ה טראסק" בשנות ה-20 של המאה ה-20, שקיימו גם מופעים בחצר הבית. אביו היה אמן ומורה לאמנות בגימנסיה הרצליה, פעיל בארגון "ההגנה" בימי המנדט הבריטי (בביתו אוחסן סליק) וממייסדי השכונה.
כישרונו המוזיקלי התגלה בגיל צעיר: הוא למד לנגן בפסנתר מגיל 6, הלחין ואלתר הרמוניות מקוריות. למד בגימנסיה הרצליה, ניגן בתזמורת שלה, ונטל חלק פעיל בחיי המוזיקה שלה. את לימודי תורת המוזיקה השלים בקונסרבטוריון של מנשה רבינא, ומורו להרמוניה היה המלחין פאול בן-חיים. עִברת את שם משפחתו ל"אלדמע", שבארץ ישראל לא ידעו יותר דמע. דרוש מקור
קריירה במאה ה-20
אחרי סיום לימודיו באקדמיה, החל לשמש מורה בכפר הנוער "הדסים". שם הכיר את המשורר מיכאל קשטן, ששימש מורה למקרא ולספרות, ויחד יצרו שירים רבים שהפכו לריקודי עם, בהם "אנה הלך דודך", "כי תנעם", "שבולים" ו"ויניקהו".
אחרי שובו עם ויקי מארצות הברית, החל עבודתו במחלקת המוזיקה של קול ישראל, במסגרתה ערך תוכניות זמר רבות. בשנות ה-70 הפיק גם תוכניות זמר עברי לטלוויזיה הישראלית. תוך כדי כך, ארגן קבוצת זמרים יודעי קריאת תווים ששרה במקהלה הקלאסית מקהלת רינת וממנה יצר גוף שירה בשם חבורת רננים, שביצע והקליט שורה ארוכה של שירים עבריים אותם עיבד אלדמע.
הוא טיפח את הפצת הזמר העברי בכל שכבות הציבור, וניהל מועדוני זמר, שאחד מהם הפעיל יחד עם אחיו רן, במסגרת הנצחת אביהם אברהם אלדמע, אשר פעל בגבעתיים במשך 30 שנה ונקרא בשם "ברון יחדיו".
סוף דרכו במאה ה-21
חלק גדול מעיבודיו אלה כונסו בספר "מניפה קולית" (מודן, 2000). ב-2001 זכה בפרס לנדאו בתחום המוזיקה הישראלית. ב-2004 זכה בפרס ישראל בתחום הזמר העברי בשנת ה'תשס"ד, יחד עם יהורם גאון.
לאחר מותה של חברתו הטובה נעמי שמר, פרסם אלדמע שכתבה לו כי הלחן לשיר "ירושלים של זהב" הושפע משיר עם בסקי ששמעה. בשנת 2010 העביר אל הספרייה הלאומית את ארכיונו וכתביו, הכוללים יצירות ועיבודים.
אלדמע נפטר ב-28 בספטמבר 2014 ברמת גן ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה. בנו אביב אלדמע הוא מבכירי מעצבי הפסקול לטלוויזיה ולקולנוע בישראל.
רחוב רוגוזין
רחוב רוגוזין הוא אחד מהרחובות הוותיקים והמרכזיים בעיר אשדוד. הרחוב שוכן בלב רובע א' בעיר ונקרא על שם התעשיין והנדבן האמריקאי-ישראלי ישראל רוגוזין, שבתור אחד מחלוצי התעשיינים בעיר, הקים בה מפעלים גדולים ותרם להקמת בתי הספר התיכוניים המקיפים א' ו-ג'. זהו המדרחוב היחיד באשדוד, ומאז שנוסדה אשדוד כמועצה מקומית ב-1958, הוא מהווה מקום בילוי עיקרי בה. מדי ימי חמישי בקיצים נערך בו פסטיבל "מדרחוב רוגוזין" על ידי עיריית אשדוד – ובו מופעי רחוב, אירועי מוזיקה ופעילויות לכל המשפחה.
היסטוריה
רחוב רוגוזין נמצא ברובע א', אחד הרבעים הוותיקים ביותר בעיר. בחלקו הצפוני של הרחוב מתרכזת פעילות מסחרית (במרכזון א'), הכוללת בתי קפה, חנויות להחלפת כספים, דוכני אוכל ועוד. בחלקו הצפוני ממוקמים שני מבנים מוכרים בעיר: בניין משרדים של חברת "פאן-לון" ומבנה קליטת העלייה של אשדוד – בית קנדה. עם עליית הקניונים בעיר, הפעילות המסחרית באזור ירדה מזוהרה.
הרחוב נחנך ב-27 בנובמבר 1958, והיה אחד הרחובות הראשונים שסלילתו הושלמה עם הקמת העיר. באירוע בו נכח התעשיין ישראל רוגוזין ששלושה ימים אחר כך, חנך את המפעל שלו בעיר (המפעל הראשון שהוקם באשדוד). מאז הקמתו, הרחוב – כמדרחוב היחיד באשדוד – היווה מרכז תרבותי ראשי בה.
ב-1984 התרחש ברחוב פיגוע רצחני בצומת עם רחוב חיים משה שפירא ברובע ד' – הפיגוע בקו 9. באוטובוס שנסע משוק החוף לרובע, מחבל עזתי הטמין רימון יד בסל של אחד הנוסעים, שניסה להיפטר מהרימון אך הוא התפוצץ בידו. בפיגוע נרצחו 3 אנשים ונפצעו 8, כולם נוסעי האוטובוס ומתושבי העיר.
בשנותיה הראשונות של אשדוד היווה הרחוב מקום מפגש מרכזי עבור התושבים. בעשור הראשון של המאה ה-21, חלה ירידה במעמדו בשל התפתחותה של אשדוד דרומה לעבר הרבעים החדשים של העיר ופתיחתם של מרכזי מסחר וקניות חדשים. באותן שנים, הרחוב עבר שיפוץ. בעשור השני של המאה ה-21 החלו באזור הרחוב מספר פרויקטים של פינוי בינוי.
ברחוב מתקיימים בקיץ פסטיבלי רחוב לכל המשפחה, במהלכן נחסם הרחוב והופך למדרחוב מלא.
בפברואר 2023, נערכו שיפוצים במרכזון ברחוב – מזרקת הכיכר ע"ש משה שרת הוותיקה בלב המרכזון עברה מתיחת פנים לאחר שנות הזנחה רבות. בנוסף, הותקנה תאורה חדישה ונעקרו שיחים קוצניים שבמקומם נשתלו עצים על ידי הסוחרים והעירייה.
מקדש אדפו
מקדש אֶדְפוּ (בערבית:  معبد ادفو) הוא מקדש מצרי עתיק, השוכן על הגדה המערבית של הנילוס בעיר אדפו שבמצרים העליונה, כ-100 ק"מ דרומית ללוקסור. העיר הייתה ידועה בתקופה התלמיית-רומית בשם "אפולונופוליס מגנה" (Apollonopolis Magna) שניתן לה על שמו של האל ששולב מצמד האלים הורוס-אפולו. זהו אחד המקדשים המצריים העתיקים השמורים ביותר ששרדו, ויש הטוענים שהוא המקדש המצרי השמור ביותר בכל עמק הנילוס. המקדש מוכר כאתר מורשת עולמית.
המקדש לאל הבז הורוס נבנה בתקופה התלמיית בין השנים 237-57 לפנה"ס. הכתובות על קירות המקדש מספקות מידע חשוב בנושאי שפה, מיתולוגיה ודת בתקופה ההלניסטית-רומית במצרים העתיקה. הטקסטים המופיעים על קירות המקדש מספקים מידע על בנייתו. הטקסטים עוסקים גם בעימות העתיק שבין האלים הורוס וסת.
רקע
בניית המקדשים על ידי המלכים התלמיים הייתה חלק מהפעילות הדתית שלהם. הם חיו באלכסנדריה, עיר הלניסטית מובהקת, הציגו את התרבות הזאת למצרים, ובמקביל הקפידו גם לשמר את התרבות המצרית. שימור זה בא לידי ביטוי באימוץ המנהג המצרי של מלכי בית תלמי להינשא לאחיותיהם, ושלטו במשותף עם אחותם-רעייתם שהייתה גם היא ממשפחת המלוכה. שלטון משותף זה הביא למאבקים פנימיים בין האחים שהחליש בהמשך את בית תלמי.
במסגרת אימוץ התרבות המצרית בנו מלכי תלמי מקדשים חדשים לאלים המצרים ושיקמו מקדשים עתיקים. המקדשים נבנו תוך שמירת המסורת האדריכלית המצרית המקורית. הם לא בחרו אתרים חדשים אלא המשיכו את המסורת העתיקה של מקדשים קדומים לאותם אלים ששכנו באתרים אלה. המלכים התלמיים אימצו גם את המסורת המצרית של הפרעונים הקדומים שעיטרו את המקדשים בדמויותיהם, והם הוסיפו במקדשים תבליטים בהם הם מוצגים כפרעה בכתב חרטומים, תוך שימוש בכרטושים לציון שמם. הם גם השתמשו בסמל הכתר הכפול המסמל את איחוד מצרים העליונה והתחתונה. השלטון הרומי שהחליף את שלטון בית תלמי המשיך במסורת בניית המקדשים.
אימוץ המנהגים המצריים לא שינה את האופי ההלניסטי של שלטונם. במשך הזמן התפשטה ההשפעה ההלניסטית דרומה גם דרך נישואים, ויצרה מעמד יווני-מצרי מיוחס ומשכיל. עם זאת, היוונים נותרו תמיד מיעוט מיוחס במצרים התלמיית. הם חיו על פי החוק היווני, קיבלו חינוך יווני, נשפטו בבתי משפט יווניים, והיו אזרחים של ערים יווניות. חלק מהמלכים התמסרו לחיי פנאי שגרמו לביקורת חריפה על התנהלותם. בתקופת תלמי הרביעי התגברו הכוחות של גורמים מצריים לא-יווניים, שהביאו בסופו של דבר, בשנת 206 לפנה"ס, למרידה בדרום מצרים. מרידה זאת הייתה תקדים למרידות נוספות בדורות הבאים.
היסטוריה
המקדש באדפו הוא אחד מסדרת מקדשים שנבנו בתקופה התלמיית הכוללת גם את מקדש דנדרה, מקדש איסנא, מקדש קום אומבו והמקדש בפילה (Philae). גודלו של המקדש משקף תקופת שגשוג. הבחירה של מלכי תלמי לבנות מקדש כה גדול באתר זה לא הייתה מקרית. במקום שכן מקדש קדום לאל הורוס. מקומו במיתולוגיה המצרית הפך אותו לאב טיפוס של שליט שמלכי מצרים שאפו להידמות לו. קרבתו של האתר לתבאי אפשרה למלכי תלמי לאזן את השפעתם של כהני האל אמון שלא אהדו את השלטון התלמיי.
המקדש נבנה בשלושה שלבים עם הפסקות בנייה ממושכות. השלב הראשון החל בשנת 237 לפנה"ס והסתיים בשנת 142 לפנה"ס. השלב השני החל בשנת 140 לפנה"ס והסתיים בשנת 124 לפנה"ס. השלב השלישי הסתיים בשנת 57 לפנה"ס.
הבנייה החלה בתקופת מלכותו של תלמי השלישי ב-23 באוגוסט 237 לפנה"ס, ותחילה נבנה הדביר, החלק הקדוש ביותר במקדש. טקס חנוכת חלקו הראשון של המבנה התקיים ב-10 בספטמבר 142 לפנה"ס בנוכחות המלך תלמי השמיני ואשתו. אורכו של המבנה בעת חנוכתו היה 53 מטר ורוחבו 33 מטר. המקדש כלל בתחילה את ההיכל המרכזי שבו נבנו הדביר וחדרי הפולחן שסביבו, אולם המנחות וההיפוסטיל הקטן. ב-17 באוגוסט 212 לפנה"ס החלו לעטר את חלקו הפנימי של המקדש ומלאכת העיטור הסתיימה בשנת 206 לפנה"ס, בתקופת תלמי הרביעי. ב-2 ביולי 140 לפנה"ס החלה בניית ההיפוסטיל הגדול וב-5 בספטמבר 124 לפנה"ס הושלמה תקרתו. השלב השלישי כלל את הקיר ההיקפי החיצוני התוחם את המתחם ואת הפילון. שלב זה הסתיים בטקס חנוכת המבנה שהתקיים ב-7 בפברואר שנת 70 לפנה"ס. בניית הדלת המונומנטלית מעצי ארז הלבנון הייתה האלמנט האחרון שהונח במבנה בשנת 57 לפנה"ס. תאריך הסיום הרשמי של המבנה היה 5 בדצמבר שנת 57 לפנה"ס. שצוינה בכתובת על גבי המקדש: "תלמי, אוזיריס הצעיר, עם אחותו, המלכה קלאופטרה, המכונה טריפאינה".
אין מידע מדויק מתי הפסיק המקדש לתפקד כמרכז דתי לאל הורוס. לאחר שהקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון, שמלך במאה ה-4 לספירה, הפך את הנצרות לדת הרשמית באימפריה הרומית, החלה הנצרות להתפשט ביתר שאת במצרים. ייתכן שהמקדש הפסיק לתפקד בתחילת המאה ה-5 וייתכן שמאוחר יותר. ישנן עדויות שכת הפולחן של האלה איזיס במקדש פילה, השוכן 100 ק"מ מדרום למקדש אדפו, המשיכה להתקיים עד תחילת המאה ה-6. העיר העתיקה של אדפו אכלסה במשך הזמן אוכלוסייה נוצרית שהלכה וגדלה. הפסקת הפולחן לדת המצרית לא אירעה במקביל בכל רחבי מצרים. לאחר הפסקת השימוש במקדש כמרכז דתי לאל הורוס, וכשהנצרות הפכה לדת דומיננטית במצרים, נכנסו למקדש נוצרים קופטים והחלו להשתמש בו כמקום מגורים ועבודה. כתוצאה מכך הושחתו בו תבליטים רבים בידי הנוצרים. שריד להשחתה אפשר לראות בתקרה המושחרת של אולם ההיפוסטיל כתוצאה מהצתות שמטרתן הייתה להשחית את הדימויים הדתיים שנחשבו לפאגאנים וכן בגרפיטי על הקירות הכוללים את שמו של ישו, לוקאס ושמות נוספים, וכן צלבים.
במהלך מאות שנים נקבר מבנה המקדש מתחת לשכבות של חול מדבר ואדמת סחף הנילוס, עומקו הגיע ל-12 מטר מתחת לפני האדמה. התושבים המקומיים בנו את בקתות הבוץ שלהם מעל שטח מתחם המקדש לשעבר. רק החלקים העליונים של מבני המקדש, במיוחד הפילון, היו גלויים על פני השטח. בשנת 1798 הוא נסקר על ידי משלחת צרפתית שליוותה את נפוליאון במסע המלחמה שלו למצרים. בשנת 1860 החל הארכאולוג והאגיפטולוג הצרפתי אוגוסט מארייט לחפור באתר וחשף את המקדש בחפירה שנמשכה עד שנת 1867.
המקדש כוסה במשך השנים בערימות חול וסחף שסייעו לשמר את המבנה, והוא כמעט ולא נפגע לאורך השנים. המקדש נבנה על פי המתכונת של מקדשים מצריים קדומים, ומהווה דוגמה טובה למקדש מצרי עתיק. רמת השימור הגבוהה של האתר הפכה אותו למוקד תיירות במצרים. ספינות תיירים השטות על פני הנילוס מרבות לעצור ליד מבנה המקדש. בעבר עברה דרך הגישה לאתר לצד הקיר המערבי של מתחם המקדש. בשנת 2005 חודשה דרך הגישה מהנהר, והיא עוברת דרך האזור שהיה פעם מחצבה ומגיעה למקדש מחזיתו. משמאל לדרך נמצא "תל אדפו", מקומה של העיר העתיקה. במקום נבנה מרכז מבקרים, קפיטריה, מוזיאון פתוח וחניה סלולה. בשנת 2006 נוספה באתר תאורה מיוחדת המאפשרת לבקר בו גם בשעות הלילה.
בשנת 2003 הוכרז המבנה כאתר מורשת עולמית, כאחד מסדרה של מקדשים שהוגדרו "המקדשים הפרעוניים במצרים העליונה מהתקופה התלמיית והרומית". המקדשים האחרים הם דנדרה, מקדש קום אומבו ומקדש איסנא.
מבנה המקדש
בניגוד לרוב המקדשים המצריים בעמק הנילוס, מקדש אדפו לא בנוי בניצב לכיוון הנהר. כיוונו הכללי הוא מצפון לדרום. אורכו של המקדש הוא 137 מטר, רוחבו 47 מטר, בחזית הפילון רוחבו 79 מטר. המקדש משתרע על שטח של 6,430 מ"ר. גובהו המרבי מגיע ל-36 מטר, והוא נחשב לפילון הגבוה ביותר בין המקדשים ששרדו במצרים. המקדש בנוי מאבן חול והכניסה אליו היא דרך שער כניסה בין שני מגדלי הפילון. משער הכניסה מגיעים לחצר פתוחה גדולה המוקפת משלושה כיוונים בשורה של עמודים הסמוכים לקיר החיצוני של החצר. מהחצר נכנסים להיפוסטיל הגדול המהווה פרונאוס, הכולל שתי שורות של עמודים כשבכל שורה שישה עמודים. אחריו נמצא היפוסטיל נוסף, קטן יותר, הכולל שלוש שורות של עמודים ובכל שורה ארבעה עמודים. האולם הבא הוא אולם המנחות המוביל לאולם נוסף הנמצא על צירו המרכזי של המקדש, שבתוכו נמצא הדביר, החלק המקודש ביותר במקדש, וכן עשרה חדרי פולחן.
הפילון
הפילון כולל בתוכו מערכת מורכבת של חדרי מדרגות וחללים וכולל ארבעה מפלסים. האור מתקבל מפתחים הנמצאים בחזית הפילון. שני המגדלים של הפילון תוכננו כמעט כתמונות ראי אחד של השני, גם באלמנטים האדריכליים וגם בסצנות החקוקות על פני הפילון החיצוניים. משני צידי שער הכניסה נמצאים שני פסלים של הורוס בצורת בז. הפסלים הגדולים עשויים מאבן גרניט שחורה כשעל ראש הפסל הימני כובע הכתר הכפול המסמל את מצרים העליונה והתחתונה. בבסיסי הפילון משני צידי שער הכניסה חקוקות סצנות המתארות את "פסטיבל המפגש היפה" שבו האל הורוס מאדפו מתאחד עם האלה חתחור ממקדש דנדרה. על גבי הפילון תיאורים של סצנות קרב של המלך תלמי השנים עשר מעניש את אויביו בפני האל הורוס. בחזית הפילון משני צידי השער נמצאים שקעים מוארכים ששימשו כמתקן לדגלים, שני שקעים בכל צד.
החצר הגדולה
מהפילון נכנסים לחצר הגדולה. אורך החצר מדרום לצפון הוא 49 מטר ורוחבה 42.6 מטר ממזרח למערב. החצר הייתה פתוחה לקהל הרחב, ואליה הוא הביא את המנחות להורוס. החצר מרוצפת בדומה לריצוף המקורי, סביב החצר משלושה כיוונים מזרח, דרום ומערב שורה של עמודים היוצרים אכסדרה מקורה צרה וארוכה בין הקיר החיצוני של החצר לעמודים. בסך הכול החצר מוקפת ב-32 עמודים. העמודים מעוטרים בכותרות בצורת לוטוס, וגומא פפירוס. הקירות הפנימיים של החצר בתוך המסדרון מכוסים בסצנות שונות וכתובות, כולל כתובות מיתולוגיות המספרות על ייסוד המקדש. אחד הטקסטים החשובים הוא סיפור המאבק בין האל הורוס, שייצג את מצרים העליונה, ואויבו האל סת, שייצג את מצרים התחתונה. במאבק ניצח הורוס את אויבו.
ההיפוסטיל הגדול
מהחצר הגדולה נכנסים להיפוסטיל בעל מבנה מלבני שכיוונו הכללי ממזרח למערב. האבן הראשונה לבנייתו הונחה ב-2 ביולי 140 לפנה"ס בתקופת מלכותו של תלמי השמיני. משני צידי שער הכניסה נמצאים שני פסלים נוספים של הורוס בצורת בז. הפסל השמאלי נושא גם הוא על ראשו את הכתר הכפול של מלכי מצרים. הפסל הימני קטן יחסית. משני צידי שער הכניסה לאולם על הקיר הדרומי נמצאות שתי לשכות "לשכת הקידוש" בצד המערבי שבו המלך או הכהן הגדול התלבש לטקסי הקודש. הלשכה השנייה בצד המזרחי שימשה לספריית כתבי הקודש של המקדש. הלשכה עוטרה בתבליטים של האלה סשת (Sheshat) אלת הידע החכמה והכתיבה. התבליטים בחדר זה שהראו את האלהה של הורוס ואת הקמת המקדש הושחתו. האולם עצמו מכיל 12 עמודים גדולים בשתי שורות התומכים בתקרה. המעבר מחלק את שתי השורות לשלושה עמודים בכל צד. על גבי הקירות הצדדיים סצנות המתארות את טקס יסוד המקדש. על התקרה עיטורים של גרמי שמים המייצגים את הרקיע. חלק זה של המקדש וגם המשכו היו סגורים לקהל הרחב.
ההיפוסטיל הקטן
מאולם זה עוברים לאולם היפוסטיל קטן יותר. אולם זה נקרא גם "אולם הפסטיבל". אולם זה והבאים אחריו הם חלק מהמבנה העתיק ביותר במקדש. בנייתו החלה על ידי תלמי השלישי בשנת 237 לפנה"ס והסתיימה לאחר 25 שנים בימי בנו תלמי הרביעי. האולם הכולל גם הוא 12 עמודים התומכים בתקרה ומסודרים בשלוש שורות, 4 עמודים בכל שורה כשהמעבר הוא באמצע. אולם זה צר יותר ועמוק יותר. בצידו המזרחי של החדר יש יציאה החוצה המובילה לנילומטר של המקדש ולחדר אחסון קטן ששימש לאחסון מנחות נוזליות. בצד המערבי יש יציאה לחדר אחסון נוסף שאחסן מנחות מוצקות. דלת נוספת הובילה לחדר שבו הוכנה הקטורת. אולם זה היה מעוטר בפיאנס. האוויר בושם בפרחים, מור ועשבים ריחניים. המשחות הריחניות והבשמים נרקחו על פי מתכונים שהיו רשומים על קירות החדר שבו הוכנה הקטורת.
אולם המנחות
בהמשך נמצא אולם המנחות שהוא אולם רוחבי המהווה מסדרון לאולם גדול "ההיכל המרכזי". על שני צידי הקירות של פתח הכניסה לאולם המנחות מתוארות בפירוט רב הסירות הקדושות של הורוס וחתחור. ממזרח לדלת הכניסה לדביר נמצאת דלת המובילה לחצר קטנה המובילה לחדר מדרגות המשמשות לעלייה לגג. גם בצידו המערבי של החדר יש מעבר לחדר מדרגות לגג. כמו במקדשים מצריים רבים נעשה גם במקדש אדפו שימוש בגג לצורך טקסים דתיים שונים. במהלך "פסטיבל השנה החדשה" פסלו של הורוס מלווה באלים קדמוניים, היה נישא על גבי מנשא מקודש במעלה המדרגות לגג שם התקיים הטקס. תבליטים על גבי הקירות של שני חדרי המדרגות מתארים את האירוע. בניגוד לשרידים במקדש דנדרה, השרידים היחידים על הגג הם חדרי אחסון הכוללים תאים נסתרים. בצמוד לאולם נמצאת חצר מנחות פתוחה שבתוכה נמצא מקדש קטן "המקום הטהור". על תקרת המבנה מופיעים תיאורים של אלת השמים נות.
ההיכל המרכזי
מאולם המנחות נכנסים להיכל המרכזי שבתוכו נמצא הדביר וסביבו מסדרון המוביל לעשרה חדרי פולחן. באולם זה שכן פסלו של הורוס. לחדר זה רק הכוהן הגדול היה מורשה להיכנס. בתוך הדביר הנאוס העשוי אבן גרניט שחורה מונוליתית בגובה 4 מטר עליה חרות כרטוש של המלך נכתנבו השני. זהו האלמנט העתיק ביותר במקדש והוא שריד של המקדש הקדום ששכן במקום. נכתנבו השני מלך בין השנים 342-360 לפנה"ס, והיה המלך האחרון ממוצא מצרי, והמלך האחרון של השושלת ה-30 של מצרים. שריד זה מתקופה קדומה סיפק למקדש התלמיי המשכיות עם המקדש הקודם.
בחלקו התחתון של הקיר הימני של הדביר מתואר המלך תלמי הרביעי נכנס לדביר ועוד את האלים חתחור, הורוס ושני הוריו שעברו האלהה תלמי השלישי וברניקי השנייה. בתוך הדביר על כן נמוך שמקורו במבנה קדום יותר, נמצא העתק מודרני מעץ של סירה (barque), זהו מתקן נייד בצורת סירה ששימש ככלי פולחן שתפקידו היה לשאת את האל. ההעתק נותן מושג כיצד נראתה הסירה בעבר ומה היה גודלה.
חדר הדביר מוקף בעשרה חדרי פולחן של האלים מין, אוזיריס, ח'ונסו, חתחור, רע וחדרים נוספים כמו חדר הפשתן וחדר כס המלוכה של האלים. בחלק מחדרי הפולחן יש תאים פנימיים נסתרים.
הקיר החיצוני
את המבנה הפנימי של המקדש מקיף קיר חיצוני התוחם אותו מסביב והוא המשכו של הקיר החיצוני של החצר הגדולה. על קיר מתוארות זה סצנות רבות וטקסטים כולל טקסטים המתארים את יסוד ובניית המקדש. בצידו הפנימי של הקיר המזרחי התוחם את המקדש מתוארת סצנה שבה המלך תלמי העשירי עומד על סירה והורוס תוקעים בסת חנית. בסצנה סת מתואר כהיפופוטם המסתתר מתחת לסירה. ביניהם נמצאת האלה איזיס. הסצנה הזאת מתארת טקס שנתי שהתקיים במקדש, שבו המלך בלווי האלים היה פוגע והורג את האל סת שיוצג על ידי היפופוטם חי או אולי מודל של היפופוטם. ייתכן וטקס זה התקיים באתר גם בתקופות קדומות. בצידו הפנימי של הקיר הצפוני מתוארת סצנה נוספת שנחגגה באדפו שבו הוכתר בז חי שייצג גם יחד את האל הורוס ואת המלך.
נילומטר
מתחת לקיר החיצוני בצידו הצפוני-מזרחי של המקדש נמצאת מערכת מדרגות המובילה לנילומטר של המקדש. הנילומטר שימש את כוהני המקדש למדוד את רמת ניקיון מי הנילוס ואת גובה פניו בתקופת ההצפות השנתית מדי קיץ.
בית הלידה - המאמיסי
בפינה הדרום מערבית של המקדש, בקרבת המגדל המערבי של הפילון שמחוץ למתחם המקדש, שוכן מבנה "בית הלידה" הנקרא גם מאמיסי (Mammisi). זהו מבנה בעל קומה אחת שנבנה בתקופתו של תלמי השמיני כחלק ממתחם המקדש ושימש כבית לידה של השלישייה האלוהית הורוס, חתחור ובנם הילד Harsomtus. נראה שבתחילה היה חלק מהמבנה המרכזי ולאחריו הועבר למבנה נפרד. המבנה היה האתר המרכזי של "פסטיבל המפגש היפה" ושימש גם כמקום קדוש לנשים הרות. המאמיסי מורכב מחדר כניסה הבנוי משורת עמודים, חצר וחדר פולחן. העמודים מעוטרים בתערובת של מוטיבים האופייניים לאדריכלות המצרית ולאדריכלות הקלאסית, תערובת שניתן למצוא לעיתים במבנים מתקופה זו.
קירות המבנה מעוטרים בסצנות המציגות את סיפור לידתו האלוהית של הרסומטוס בנוכחות חתחור ח'נום ואלים נוספים העוסקים בהיריון ובלידה. בנוסף, מופיעים על קירות המבנה תבליטים המתארים את תלמי השמיני ביחד עם אמו, אשתו ובנו כשהם מלווים באל בס. בחלק ניכר מהתבליטים נשמרה הצביעה המקורית, במיוחד בצד הדרומי של המבנה. העיטורים כוללים את דמותו של האל הגמד בס שהיה האל המגן על הבית, ובייחוד על אימהות ועל לידה. דמותו מעטרת את העמודים והמשקופים. חדר הלידה מעוטר בסצנות פולחניות של המלך תלמי השמיני והאלים המגישים מנחות. בחלק העליון של הקיר הדרומי והצפוני של בית הלידה מופיעות סצנות בהן רואים את הרסומטוס מטופל על ידי אלות שונות.
בצידו האחורי של המבנה נמצאים תבליטים המתארים את הורוס היונק משדי אמו, האלה איזיס. חזית מבנה העמודים של בית הלידה באדפו הוא החלק השמור ביותר מבין מבנים דומים ששרדו.
מבנה המאמיסי שנבנה במקדש דנדרה עוצב על פי דגם מבנה זה.
האזור מחוץ למתחם המקדש
מול בית הלידה נמצאים שרידים אדריכליים דלים, נראה של המקדש לבז המקודש. בקרבת המגדל המזרחי של הפילון ליד החצר נמצאים שרידיו של פילון מתקופת הממלכה החדשה (המאות ה-16-ה-14 לפנה"ס). אלה שרידיו של מקדש קדום יותר ששכן באתר.
את מבנה המקדש הקיפה חומה, שבתוך שטחו שכנו מספר מקדשי משנה נוספים, חדרי פולחן, חדרי מלאכה, מחסנים, מגורים לכוהני המקדש, אגם קדוש ובית מטבחיים. רוב המבנים נהרסו או ששוכנים מתחת לבתי העיר המודרנית של אדפו.
ממערב למקדש נמצא "תל אדפו" תל ענק שבו שכנה העיר העתיקה. האתר שהחל להיחפר החל משנות ה-20 של המאה ה-20 מכיל שרידים מתקופת הממלכה הקדומה האלף ה-3 לפנה"ס ועד התקופה הביזנטית (המאות ה-5-ה-7). מדרום מערב לתל נמצאים בתי קברות מתקופת הממלכה הקדומה והממלכה התיכונה וכן כמה מסטבות כולל המסטבה של איזי מושל האזור בתקופת השושלת השישית (המאות ה-23-ה-24 לפנה"ס). הדרך התיירותית המובילה אל המקדש נמצאת באזור שהיה פעם חלק מהתל והוא נחצב על ידי תושבי האזור שהשתמשו באדמת התל לטיוב אדמותיהם.
הפסטיבלים במקדש
במקדש התקיימו מספר פסטיבלים שנתיים. בעונה הראשונה בחודש השלישי התקיים פסטיבל חתחור. בעונה השנייה בחודש הראשון התקיים פסטיבל השנה החדשה. שנקרא גם פסטיבל ההכתרה של הבז הקדוש, ובחודש השני לעונה השנייה, פסטיבל הניצחון. בעונה השלישית בחודש השלישי "פסטיבל המפגש היפה".
פסטיבל השנה החדשה - חג זה נחגג בחמשת הימים הראשונים של החודש הראשון בעונה השנייה. במהלך הטקס פסלו של הורוס מלווה באלים קדמוניים, היה נישא על גבי מנשא מקודש במעלה המדרגות לגג. לאחר טקס ההתאחדות עם גלגל השמש שכלל תפילה מיוחדת, נישא הפסל בחזרה במורד המדרגות לדביר. במהלך הפסטיבל נבחר והומלך גם הבז הקדוש שסימל את האל והמלך.
בפסטיבל הניצחון חגגו את ניצחונו של הורוס על סת. בטקס הוצג מחזה דרמטי שמהלכו הורוס והמלך בלווי אלים נוספים היה פוגע והורג את האל סת. במחזה הוצג סת בדמות היפופוטם חי או אולי מודל של היפופוטם. הבחירה בחיה זאת נעשתה משום שחיה זאת נחשבה לחיה עוינת כלפי המצרים. במהלך הטקס הורוס שיוצג במחזה על ידי המלך או כהן, היה פוגע והורס את סת על ידי שתקע בו 10 חניתות. החנית הראשונה הוכנסה בחוטמו של ההיפופוטם. דמותו של ההיפופוטם מופיעה בתיאורים השונים כדמות זעירה, וזאת על פי שיטת האמנים המצריים בהם גובה ייצג כוח. ייצוגו בדמות זעירה הורידה את הפוטנציאל המיתי של הדמות. הטקס הסתיים על ידי אכילת עוגה בצורת היפופוטם וזאת כדי לסמל את השמדתו הכללית.
הפסטיבל השנתי פסטיבל המפגש היפה התקיים כדי להנציח את הזיווג האלוהי בין האל הורוס ששכן במקדש אדפו לבת זוגו האלה חתחור ששכנה במקדש דנדרה מצפון לאדפו. הטקס התקיים כל שנה ביום הראשון של זריחת הלבנה בחודש השלישי של הקיץ כשהנילוס החל לעלות על גדותיו. בטקס זה הובא פסלה של האלה חתחור לאדפו על גבי סירה כדי להתאחד עם הורוס. לאחר מספר טקסים הובא פסלה של חתחור לבית הלידה במקדש והונח שם עם פסלו של הורוס ביחד עם שני פסלי אלים נוספים. הפסלים שכנו שם בלילות הבאים עד לסיומו של הפסטיבל שהתרחש כשהירח הפך לירח מלא. מטרת הפסטיבל הייתה לסמל את הפוריות והלידה מחדש. אירוע זה בפסטיבל היווה חגיגה גדולה ואירוע עלייה לרגל למקדש.
המחקר על כתובות המקדש
המחקר על הכתובות החל בשנת 1867 מיד לאחר שמארייט השלים את חפירת המקדש. טקסטים רבים פורסמו על ידי חוקרים שונים ביניהם: היינריך קרל ברוגש (Heinrich Karl Brugsch), יוהאנס דימישן (Johannes Dümichen), אדוארד נוויל (Édouard Naville) ונוספים. פרסומים אלה כוללים שגיאות העתקה שנבעו מהתנאים הקשים והגרועים אתם נאלצו החוקרים להתמודד, שכללו מחסור בציוד טכני, בעיית תאורה בחלקי המקדש הפנימיים שאינם מוארים, צואת עטלפים וקיני צרעות.
האגיפטולוג הצרפתי אמיל גסטון שסינה (Émile Gaston Chassinat; 1868–1948) העתיק במשך 40 שנה את כל הכתובות והסצנות המופיעות על כותלי המקדש. את תוצאות מחקריו פרסם בשנת 1932 ב-14 כרכים שכללו 8 כרכים של טקסטים בכתב חרטומים, שני כרכים של סקיצות וארבעה כרכים של צילומים. בשנת 1961 פורסם התרגום האמין הראשון על ידי קונסטנט דה ויט (Constant de Wit).
שני האגיפטולוגים סילבי קוביל (Silvie Cauville) ודידייה דבושל (Didier Devauchelle) פרסמו בין השנים 1984–1990 מהדורה מתוקנת של שני הכרכים הראשונים של שסינה, ובנוסף פרסמו 15 כרכים של חומר שכלל טקסטים ותמונות שלא פורסם לפני כן.
בשנת 1986 ייסד פרופסור דיטר קורט (Dieter Kurth) מאוניברסיטת המבורג את "פרויקט אדפו" (Edfu-Project). מטרת הפרויקט היא לתרגם תרגום מלא את כל הכתובות של המקדש, תוך השוואה ופתרון בעיות לשוניות על ידי ניצול הידע שנצבר בתרגומים קודמים והשוואת נוסחים של טקסטים דומים שכבר תורגמו. הפרסומים של הפרויקט כוללים את כל המקבילות של תרגום בטקסטים אחרים במקדש, ספרות רלוונטית, מדדים אנליטיים וניתוח סיסטמטי של עיטורי המקדש. כל זאת כדי לספק מידע אמין וזמין לחוקרים גם מתחומי מחקר קרובים.
נכון לנובמבר 2013 הפרויקט פרסם את הפרסומים הבאים: בשנת 1998 פרסום מעודכן של כרך 8 של שסינה העוסק בכתובות הפילון. בשנת 2004 כרך 7 העוסק בצד החיצוני של הקיר החיצוני של מתחם המקדש הכולל גם כתובות שלא פורסמו לפני כן. כרכים 5 ו-6 העוסקים בצד הפנימי של קיר החצר והעמודים זמינים בתרגום ראשוני.
ISO/IEC 27017
ISO/IEC 27017 הוא תקן העוסק באבטחת מידע וניהול סיכוני אבטחת מידע בסביבת מחשוב ענן.
שמו של התקן באנגלית: ISO/IEC 27017:2015 Information technology — Security techniques — Code of practice for information security controls based on ISO/IEC 27002 for cloud services.
התקן כולל הנחיות לבניית בקרות לשירותי ענן, המהוות אמצעי הנועד למנוע או להקטין את ההסתברות להתרחשות אירועי פגיעה באבטחת מידע באמצעות: ההנחיות וההמלצות בתקן מתייחסות גם לספק שירותי ענן וגם ללקוח שירותי ענן.
רקע
אבטחת המידע בסביבת מחשוב ענן מורכבת יותר מאבטחת מידע בארגון משום שאבטחת מידע בתוך ארגון היא בשליטת הארגון. השליטה באבטחת המידע בשירותי ענן, מתחלקת בין ספק שירותי הענן לבין הלקוח. נדרשת הגדרה של תחומי אחריות: לאחר הגדרת תחומי האחריות נדרשת הגדרת מנגנוני בקרה משותפים והדדיים.
גורמים נוספים ההופכים את אבטחת המידע במחשוב ענן למורכת יותר הם:
מבנה התקן
התקן כולל 18 סעיפים. מבנה התקן ISO/IEC 27017:2015 הוא כמפורט להלן: מבנה התקן זהה למבנה התקן ISO/IEC 27018 וכמעט זהה למבנה התקן ISO/IEC 27002.
קטגוריות של תורות
בלוגיקה מתמטית, אומרים שתורה T היא קטגורית אם כל המודלים שלה איזומורפיים. במקרה כזה, ניתן לומר שהמודל M של התורה היחיד עד כדי איזומורפיזם, מגדיר אותה.
בלוגיקה מסדר ראשון, תורה קטגורית היא בהכרח בעלת מודלים סופיים בלבד. זו מסקנה ישירה ממשפט לוונהיים-סקולם, שכן אם היה לה מודל אינסופי, אז היה לה מודל מכל עוצמה אינסופית (עם זאת, בלוגיקות מסדר גבוה יותר, ייתכנו תורות קטגוריות בעלות מודלים אינסופיים: למשל לאקסיומות פיאנו מסדר שני יש מודל אחד עד כדי איזומורפיזם, והוא \mathbb{N}). בנוסף, תורה קטגורית היא בהכרח שלמה (אך ההפך לא נכון; יש למשל תורות שלמות בעלות מודלים אינסופיים). זאת כי איזומורפיזם גורר שקילות אלמנטרית, ולכן כל שני מודלים של התורה שקולים אלמנטרית, וזאת אם ורק אם היא שלמה.
שימוש ב- \kappa -קטגוריות ככלי להוכחת שלמות של תורות
פעמים רבות, נוח להוכיח שלמות של תורות באמצעות \kappa-קטגוריות. זה נובע מהמשפט הבא: משפט: תהי \kappa עוצמה כלשהי, לפחות כעוצמת השפה. אם תורה T היא \kappa-קטגורית, וכל מודל שלה הוא אינסופי, אז T שלמה.
הוכחה: נניח בשלילה ש-T לא שלמה. אז קיים פסוק \alpha כך ש- וגם. מכך ש- נובע ש-T,\alpha עקבית (חסרת סתירה), ולכן ממשפט השלמות קיים מודל. מההנחה מודל זה אינסופי, ולכן ממשפט לוונהיים-סקולם יש מודל מעוצמה \kappa. באופן דומה, מ- נקבל שיש מודל מעוצמה \kappa. אז בפרט M,N מודלים ל-T, אבל הם לא איזומורפיים כי הם לא שקולים אלמנטרית: אך  ולכן. קיבלנו סתירה להנחה ש-T היא \kappa-קטגורית.
ז'אן לקוטיר
ז'אן לקוטיר (בצרפתית: Jean Lacouture; 9 ביוני 1921 - 16 ביולי 2015) היה עיתונאי, היסטוריון וסופר צרפתי, ידוע במיוחד בספרי הביוגרפיה שכתב.
נעוריו ולימודיו
לקוטיר נולד בבורדו ולמד במכללה הדתית "סנט מארי גראן לברן" ברובע קודראן של בורדו, המנוהלת על ידי החברה המריאניסטית (Société de Marie). אחר כך המשיך בתיכון הישועי "סן ז'וזף דה טיבולי" ובאוניברסיטה בפריז. שם סיים לימודי ספרות, משפטים ומדעי המדינה.
בשלהי מלחמת העולם השנייה שימש נספח עיתונות של הגנרל פיליפ לקלרק, נחשף למציאות של הודו סין הצרפתית ובנסיבות אלה התחיל את דרכו כעיתונאי. בתוקף תפקידיו העיתונאיים פגש את ראשי הוייטמין, ביניהם הו צ'י מין.
עיתונאי מגויס
בשנים 1949-1947 שרת בנציגות הכללית של צרפת ברבאט בירת מרוקו. בשנת 1950 התקבל ככתב בנושאים דיפלומטיים בעיתון "קומבה". בשנת 1951 הצטרף ללה מונד. בשנים 1956-1953 עבד בקהיר בשרות העיתון "פראנס סואר". מאוחר יותר חזר ל"לה מונד" כאחראי על מחלקת הטריטוריות מעבר לים ואחר כך ככתב-על (grand reporter) עד שנת 1975.
בעל גישה שמאלית מבחינה פוליטית, לקוטיר תמך במדיניות הדקולוניזציה ואחרי שנת 1981 בפרנסואה מיטראן. עבד גם בשביל המגזינים נובל אבסרבטר ול, היסטואר. בשנת 1968 התראיין בסרט תיעודי "שנת החזיר" על מלחמת וייטנאם
מתוך אהדותיו השמאליות, התגייס נגד הנשיא דה גול והרפובליקה הצרפתית החמישית, אך במיוחד בעד הוייטקונג והחמר רוז', גישה שתביא אותו לעמדת מגננה, הצטדקות וביקורת עצמית בדיעבד בוויכוחים מאוחרים יותר.
נגד הקולוניאליזם ולמען זכויות האדם
התוודעותו להו צ'י מין, "אישיות כריזמטית" כהגדרתו, השפיעה במידה רבה על התגייסותו של לקוטיר לצד המאבק בקולוניאליזם. עמדה זו באה לידי ביטוי גם בגישתו כלפי הקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה ובשאר המושבות הצרפתיות. בימינו לקוטיר היה פעיל בוועד לתמיכת האיגוד ע"ש פרימו לוי הנותן סיוע ותמיכה לקרבנות העינויים והאלימות הפוליטית בעולם.
האנטי-אמריקניזם של שנות ה-1970
בשנת 1970 ב"נובל אובסרבטר" חילק לקוטיר שבחים לממשל האנטי-אמריקני החדש של הנסיך פן נות שהוקם לפי שעה בפנום פן ולמצע הפוליטי של FUNK המבוסס על הנחיות "ההתנגדות הפנימית" בראשות קיו סמפן ויינג סארי ואחרים. תמיכתו של לקוטיר במשטרים העוינים ל"אימפריאליזם האמריקאי" העמידה אותו באותו מחנה עם אינטלקטואלים צרפתיים אחרים כגון ז'אן-פול סארטר, ז'אק ז'יליאר וז'אק דקורנואה.
אחרי נפילת פנום פן לידי המהפכנים בשנת 1975, ברך לקוטיר את ביאתה המצופה של "קמבודיה טובה יותר" תחת שלטונם של החמר רוז'. לקח שלוש שנים לאינטלקטואלים רבים ממחנה השמאל כדי לתפוס את מציאות האידאולוגיה של הקמר רוז' ועוד יותר זמן כדי לקבל את ממדי האסון של רצח העם שהתרחש תחת שלטון הקומוניסטים של פול פוט ושותפיו בקמבודיה.