cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריאה
הנשמה מלאכותית
בהנשמה מלאכותית מבוצע אוורור הריאות לא על ידי הגוף עצמו, אלא על ידי עזרה מבחוץ. בהנשמה מלאכותית מבצעים חיקוי פעולת שרירי הנשימה. קיימות מספר שיטות של הנשמה מלאכותית:
חיקוי פעולת שרירי הנשימה מתבצעת על ידי לחץ שלילי על בית החזה והבטן – דבר שהיה מתבצע באמצעות מכונות הנשמה באמצע המאה הקודמת (ראה, ריאת ברזל), בעיקר בקרב חולי פוליו קשה. כיום לא משתמשים כלל במכונות אלו, ורק כ-10 אנשים בעולם השתמשו בה נכון לשנת 2015.
מכונות הנשמה של היום משתמשות בלחץ חיובי – כלומר "דוחפות" אוויר לתוך הריאות במקום התהליך הפיזיולוגי בו אוויר "נשאב" אל הריאות עקב קיום תת-לחץ בהן.
תפקידים נוספים
מלבד התפקידים הקשורים להחלפת גזים, הריאות מבצעות גם את התפקידים הבאים:
הריאה אצל אדם מעשן
הריאות מורכבות מקרוב ל־300 מיליון שקיות קטנטנות הנקראות נאדיות, כאשר בעזרתן פחמן דו-חמצני מגוף האדם מוחלף בחמצן מהאוויר בחוץ. מחלות שונות בגוף האדם פוגעות ישירות בנאדיות, כמו שעושה אמפיזמה (נפחת), מחלה הנגרמת עקב עישון. כמו כן, העישון גורם להצרת הסימפונות והנאדיות, המרכיבות את הריאות, ומקשה על הנשימה. הוא גם פוגע ביכולתן של הריאות לנקות את עצמן.
הצבא המלכותי הדני
היסטוריה
ייעודו המקורי של הצבא המלכותי הדני היה מניעת עימותים ומלחמות ושמירה על הריבונות והאינטרסים של דנמרק. עם חלוף הזמן, נוספו למטרות אלה משימות שמירת השלום בעולם ועל זכויות האדם.
בראשית דרכו היה הפיקוד על הצבא מסור בידיו של מלך דנמרק שהשתתף באופן אישי בקרבות. יחד עם זאת, ב-1815, כתוצאה מתהליך הדרגתי ומתמשך, הוקמו ארבעה פיקודים מרחביים כשהמלך היה המפקד העליון. הפיקודים המרחביים היו: זילנד והאיים הסמוכים. האיים פין ולנגלנד (Langeland). חצי האי יוטלנד. הדוכסויות של שלזוויג והולשטיין.
באותה עת עלה הצורך לשמור על יכולותיו של הצבא בעתות שלום והוקם פיקוד המבצעים של הצבא (בדנית: Hærens Operative Kommando).
ועדת שיינין
ועדת שיינין היא ועדה שעסקה בהכנת תוכנית לאומית רב-שנתית לבטיחות בדרכים. עיקרי התוכנית הוגשו לשר התחבורה מאיר שטרית ביולי 2005.
הצבא המלכותי הדני
משימות נוכחיות
הצבא הדני המלכותי השתתף במספר משימות שמירת שלום של האו"ם ושל נאט"ו מאז היה מעורב במלחמות יוגוסלביה על פי מנדט של האו"ם בשנת 1994. כמו כן השתתף הצבא המלכותי הדני במלחמת קוסובו ועד היום ממשיך לבצע משימות שמירת שלום בקוסובו כחלק ממשלחת המנהל הזמני של האו"ם בקוסובו (UNMIK), ביחד עם משמר המולדת הדני. בנוסף, היה מעורב הצבא הדני המלכותי במלחמת עיראק בין השנים 2003-2007, כשכוח משמעותי של הצבא היה אחראי על השכנת ושמירת השלום במחוז בצרה, יחד עם כוחות הצבא הבריטי.
ועדת שיינין
הוועדה נקראה על שם היו"ר שלה, הכלכלן יעקב שיינין (מנכ"ל חברת מודלים כלכליים). בוועדה היו חברים גם ניצב שחר איילון - ראש אגף התנועה במשטרת ישראל, מומחים לתחבורה ובטיחות בדרכים, יועצים כלכליים ומומחים לדיני תעבורה.
הצבא המלכותי הדני
משימות נוכחיות
החייל הדני הראשון שנהרג בעיראק ב-17 באוגוסט 2003, היה הראשון מבין כוחות הקואליציה שלא מצבאות ארצות הברית או בריטניה. משנת 2001 ועד שנת 2014 הצבא הדני המלכותי היה מעורב גם במלחמת אפגניסטן.
ועדת שיינין
בעקבות המלצות הוועדה הוקמה רשות התחבורה, והמשטרה שינתה את נהליה בנושא בקרת האכיפה.
הצבא המלכותי הדני
ראו גם
כוחות ההגנה של דנמרק
הר יעלה
הר יעלה הוא שלוחה הררית בהרי ירושלים, מדרום לנחל שורק, 4 קילומטר ממזרח לבית שמש.
ההר נמצא על השפלה המרכזית ועל חלקים מדרום מישור החוף, וגובהו הוא 631 מטר מעל פני הים. בפסגת ההר הוקם מגדל תצפית.
ההר נכבש במסגרת מבצע ההר במלחמת העצמאות. תושבי הכפר הערבי דיר אלהוא שהיה שם לפני הכיבוש גורשו והכפר נהרס.
כיום נותרו ממנו שרידי בתים, גדרות ומערה שבה נמצאים מתקני בית בד קדום. במדרונות ההר בקעות קטנות המצויות על פני מדרגות רחבות הנוצלו לעיבוד חקלאי בזכות אדמות סחף שהצטברו בהן. אפשר שתופעה זו נוצרה בעקבות פעולת העתק והיא יחידה במינה בהרי יהודה.
לאחר מלחמת השחרור הוקם במקום מושב העולים "יעלה" אך הוא ננטש במהרה.
ההר מהווה חלק מ"פארק ה-200" ועל מדרונו הצפון מערבי נמצאת מערת שורק. "פארק ה-200" הוא אזור נופש וטיולים סביב הר יעלה שהוכשר בידי קק"ל, הוא הוקם בשנת 1975 ונקרא כך לכבוד יום העצמאות ה-200 של ארצות הברית.
מונטפולצ'אנו
גאוגרפיה
מונטפולצ'אנו נמצאת במזרח טוסקנה, בנפת סיינה, כ-70 ק"מ דרום מזרחה מסיינה. היא שוכנת בין עמק קיאנה (Val di Chiana) ועמק אורצ'ה (Val d'Orcia), על פסגת הר בגובה 605 מטר מעל פני הים.
היסטוריה
על פי האגדה העיר הוקמה על ידי לארס פורסנה, מלך קיטוזי האטרוסקי, שלפי המקובל חי במאה ה-5 לפנה"ס. על פי השרידים הארכאולוגיים היה קיים במקום ישוב כבר במאות ה-4 וה-3 לפנה"ס. בתקופה הרומית הייתה במקום מצודה. לאחר נפילת הקיסרות הרומית המערבית היה המקום בשליטת הלומברדים. המקור הכתוב המוקדם ביותר המזכיר את המקום וזאת בכינוי "הר פוליטיאנוס" - Mons Politianus - הוא משנת 715. במאה ה-12 הייתה מונטפולצ'אנו תחת מתקפות חוזרות מצד סיינה, במלחמתה זו נעזרה בפרוג'ה ואורבייטו ולעיתים גם בפירנצה. המאה ה-14 התאפיינה במאבקים פנימיים בין משפחות האצולה המקומיות. עד שמשפחת דל פקורה ( Del Pecora) השתלטה על העיר. מ-1390 מונטפולצ'אנו הפכה לבת ברית של פירנצה, במאבקה של זו נגד סיינה. מאז ועד אמצע המאה ה-16 הייתה לעיר תקופת פריחה. בתקופה זו נבנו ארמונות, העומדים על תילם עד היום, שבבנייתם השתתפו גדולי הארכיטקטים של התקופה. ביניהם אנטוניו דה סנגאלו האב, ג'אקומו בארוצי דה ויניולה, בלדסרה פרוצי ואחרים. ב-1559 נכבשה סיינה על ידי פירנצה ובכך איבדה מונטפולצ'אנו את חשיבותה האסטרטגית והחלה תקופת דעיכה.
היידראבאד
היידראבאד (בטלוגו: హైదరాబాదు - "הַיְדַרַבָּדוּ") היא בירת מדינות אנדרה פרדש וטלנגנה שבדרום הודו.
אוכלוסיית העיר מורכבת משילוב של הינדים ומוסלמים, ואופייה המוסלמי ניכר גם במונומנטים שנבנו בתקופת אימפריית ויג'איאנגר האדירה.
העיר מחולקת לשני אזורים: הידראבאד וסקונדראבאד, ביניהם מפריד מאגר המים חוסיין סאגאר (Hussain Sagar) ונהר מוסי (Musi).
מרבית מוקדי העניין המרשימים של היידראבאד הוקמו בתקופת השושלת המוסלמית קוטאב שאהי (Qutab Shahi), ששלטה בשנים 1534–1687, עד שנכבשה על ידי הקיסר המוגולי אורנגזב.
מקור השם
קיימות מספר תאוריות לגבי האטימולוגיה של שם העיר. תאוריה פופולרית אחת טוענת כי לאחר הקמת העיר, השאה, מוחמד קולי קוטאב, התאהב בנערת בנג'רה מקומית שכונתה בהאגיאמאת'י. הוא נישא לה וקרא לעיר על שמה - בהאגיה נאגארם, אשר משמעותה בטלוגו - "עיר השגשוג". כאשר התאסלמה, שינתה בהאגיאמאת'י את שמה להיידר מהאל ושמה של העיר שונה בהתאם להיידראבד - "העיר של היידר".
יישובים קדומים
מספר אתרים מעידן הברזל שנמצאו באזור מעידים כי ההיסטוריה של היידראבד מתחילה כבר ב500 לפנה"ס.
הקמת העיר
השאה מוחמד קולי קוטאב, סולטאן גולקונדה הקים את היידראבד על גדות נהר מוסי ב-1591 על מנת להקל על משבר המים שעברה הסולטנות. כמו כן הוא הורה להקים את הצ'ארמינאר, כאות תודה לאל על עצירת המגפה בטרם זו הגיעה לעיר החדשה.
הקיסר המוגולי אורנגזב כבש את העיר ב-1687. המושלים שמונו על ידי המוגולים קיבלו אוטונומיה יחסית.
שלטון הניזאמים
ב-1724 אסף ג'ה הראשון, שמונה כניזאם אל-מולק (מושל המחוז) מטעם הקיסר המוגולי, הקים את שושלת אסף ג'אהי ששלטה בהיידראבד עד שנה לאחר קבלת עצמאותה של הודו מבריטניה. יורשיו של אסף שלטו כניזאמים של היידראבד. תחת שבעת הניזאמים גדלה העיר, מבחינה תרבותית וכלכלית. היידראבד הפכה לבירה הרשמית של הממלכה וגולקונדה איבדה את מעמדה לחלוטין. מאגרי מים ענקיים נבנו וביניהם ניזאם סאגאר, טונגבהאדרה, אוסמאן סאגאר ועוד. עושרם ופארם של הניזאמים בא לידי ביטוי בתכשיטי הניזאמים. המחוז היה העשיר מבין הנסיכויות של הודו.
לאחר עצמאותה של הודו ב-1947, הניזאמים רצו לשמור על עצמאותם או לחבור לפקיסטן. בעקבות זאת הטילה הודו חרם כלכלי על היידראבד והכריחה את שליטיה לחתום הסכם הצטרפות לאיחוד ההודי. ב-17 בספטמבר 1948, הניזאם חתם על מסמך ההצטרפות לאיחוד בעקבות מבצע פולו.
פירוק מחוז היידראבאד
ב-1 בנובמבר 1956, המחוזות של הודו חולקו בהתאם לחלוקת השפות. מחוז שטחי היידראבד חולקו בין אנדרה פרדש, מהאראשטרה וקרנאטקה. היידראבד והשטחים הקרובים לה צורפו לאנדרה פרדש כיוון שאוכלוסייתה דוברת טלוגו והעיר הפכה לבירת המחוז.
גאוגרפיה ואקלים
היידראבאד ניצבת על רמת דקאן בגובה של 500 מטרים מעל פני הים. רוב האזור מתאפיין באדמה סלעית. הגידול המקומי העיקרי הוא אורז.
העיר העתיקה הוקמה על הגדה הדרומית של נהר מוסי. מרכז העיר שוכן כיום בעברו הצפוני של הנהר וכולל ריכוז גבוה של מבנים ממשלתיים.
להיידראבאד אקלים טרופי. העונה היבשה ביותר היא בין נובמבר למאי. הטמפרטורות בלילה מגיעות ל-10 מעלות צלזיוס וביום יכולה להגיע הטמפרטורה ל-40 מעלות צלזיוס בחודשים מרץ עד יוני. העונה הרטובה מתקיימת בחודשים יולי עד אוקטובר ומתאפיינת בגשמים שנמשכים ימים. ממוצע המשקעים השנתי לעיר עומד על 79 סנטימטרים של גשם.
מבצר גולקונדה (Golconda Fort)
המבצר ממוקם עשרה ק"מ ממערב לעיר המודרנית, והמבנה המרכזי שלו מתנשא בראש גבעת גרניט בת 120 מ' ומוקף בחומות מגן משוננות. חודי ברזל שבשערי המבצע נועדו למנוע מפילים להסתער עליהם. המבצר כולל גם מנהרה תת-קרקעית סודית. קבריהם של מלכי קוטאב-שאהי ממוקמים סמוך לחומות.
מכה מאסג'יד (Mecca Masjid)
אחד המסגדים המוסלמיים הגדולים בעולם. הכניסה אליו אסורה למי שאינו מוסלמי, אבל ניתן להתרשם ממנו מבחוץ. המסגד זכה לשמו בזכות אדמה שהובאה ממכה ושובצה בחלק מהלבנים שמעל השער. העמודים והמשקופים עשויים סלעי גרניט ענקיים וחרוטים עליהם פסוקים מהקוראן.
בירלה מאנדיר (Birla Mandir)
פסל הבודהה בן 17 המטרים ו-350 הטון בנוי שיש לבן, וניצב על אי במרכז אגם חוסיין. הפסל, שהיה אמור להיות מוצב על הסכר, טבע באגם ב-1990 בעת העברתו והטביע עמו שמונה אנשים. לאחר שנתיים נמשה הפסל מהאגם ללא פגע והוצב על אי מלאכותי במרכז האגם.
מוזיאון סאלאר ג'ונג (Salar Jung Museum)
התשובה ההודית למוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, שבאולמותיו 350,000 מוצגים שונים.
רנה למור
רנה למור (בצרפתית: Renée Lamort; נפטרה ב-1993) התגוררה בעיר בריסל בבלגיה, מחסידי אומות העולם שהצילה את חייו של הנרי מורדנפלד מידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
רנה למור התאלמנה מבעלה עם הפלישה הגרמנית לבלגיה ב-1940. רנה התגוררה בבריסל עם אמה ובנה קלוד. ב-12 באוגוסט 1942, התדפק על דלת ביתה של משפחת למור הנרי מורדנפלד, יהודי בן 23 מבריסל. לאחר שאחיו הגדול, אברהם, נשלח לאושוויץ, הנרי מצא מקומות מסתור לאחיו הקטן ולהוריו, ועתה חיפש אחר מקום לעצמו. רנה הסכימה להשכיר לו חדר בדירה, נתנה לו לחיות עם משפחתה ועזרה להסתיר אותו. רנה הפעילה לעזרתו של הנרי גם את שוערת הבניין, שעשתה קניות, הביאה לו עיתונים ועזרה על מנת לסייע להנרי המסתתר.
רנה הפעילה קשרים חברתיים על מנת למצוא להנרי עבודה בבית החולים. השהות בבית החולים למשך מרבית היום, סייעה להנרי נפשית וכלכלית. הנרי שהה בדירתה של רנה עד לסיום המלחמה.
Carnaval
Carnaval (באנגלית: Carnival, ובעברית: קרנבל) הוא סינגל של הזמר הקולומביאני מאלומה. השיר יצא לאור ב-25 ביוני 2014, כסינגל השלישי מתוך אלבום המיקסטייפ הראשון שלו, PB.DB The Mixtape.
השיר זכה להצלחה רבה בקולומביה, ובשיאו הצליח להגיע במצעד הרשמי שלה למקום ה-8, ובכך הפך לאחד משיריו הראשונים שהגיעו למיקום זה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי רבים, כשהבולטים מביניהם היו מאלומה וג'ינקרלוס טאפיה, והוא הופק על ידי מאד מיוסיק, שהפיק למאלומה שירים רבים אחרים. מאלומה ציין כי הסינגל יהיה השלישי מתוך אלבום המיקסטייפ הראשון שלו, וכי יצא קליפ מלא, אך לא באותו תאריך יציאתו המקורית של הסינגל.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לסינגל צולם בלנקסטר, קליפורניה. בקליפ משתתפת הרקדנית אליסה ארצ'ה, שהופיעה לאורך כולו.
המיקום העיקרי שעליו הקליפ מדבר הוא מועדון, שם ניתן לראות את כולם רוקדים, ושותים. הקליפ זכה להצלחה רבה ונכון לספטמבר 2017, מונה הצפיות שלו עולה על למעלה מ-200 מיליון צפיות, דבר אשר הופל אותו לתשיעי הנצפה ביותר בערוצו של מאלומה.
מיקומי שיא
הסינגל הצליח להיכנס לשלושה מצעדים, תוך שבשניים מתוכם הצליח להיכנס לעשירייה הפותחת.
מיכאל כהן (מוזיקאי)
מיכאל כהן (ידוע בעיקר בשם משפחתו כהן; נולד ב-5 באוקטובר 1986) הוא ראפר, די ג'יי ומפיק מוזיקלי ישראלי, יוצר עצמאי, וכמו כן חלק מהרכב ההיפ-הופ כהן@מושון. בחו"ל פועל תחת שם הבמה כהןביטס (CohenBeats).
ביוגרפיה
כהן נולד וגדל במרכז תל אביב ולמד במגמת הקולנוע של עירוני א'. בצה"ל שירת ביחידת ההסרטה של חיל החינוך.
קריירה
לאחר 3 שנים הוציאו את אלבומם השני, "מחשב לכל ילד", אשר קיבל תשבחות רבות.
לאחר מכן הוציאו מיקסטייפ מחתרתי ששמו היה "חרוימלה מכוכב משה". בו בזמן, הפיק כהן מספר רב של אלבומים וסינגלים לאמנים אחרים, לדוגמה את האלבום "משלוח מיוחד" של הצמד פלד ואורטגה.
כ"ג בתשרי
בכ"ג בתשרי מתחילה תקופת "אחרי החגים", הבאה לאחר סדרת החגים הארוכה של חודש תשרי.
מיכאל כהן (מוזיקאי)
קריירה
לאחר שחרור האלבום השני החליט כהן לטוס לארצות הברית, בתחילה התגורר בניו יורק ולאחר מכן עבר לסצנת ההיפ הופ והביטים של לוס אנג'לס. שם פעל תחת שם הבמה CohenBeats, בעיקר כמפיק וכדי ג'יי. כהן בילה שם כ-3 שנים, במהלכן שחרר מספר רב של הפקות מקוריות יחד עם אמנים אמריקאיים וביניהם The Alchemist, והופיע פעמיים באתר המוזיקה Boiler Room, פעם אחת בלוס אנג'לס ובפעם השנייה בתל אביב.
כ"ג בתשרי
פרשת הבר מצווה של ילד שנולד בכ"ג תשרי היא תמיד פרשת בראשית.
מיכאל כהן (מוזיקאי)
קריירה
בשנת 2014 חזר כהן לישראל, ושחרר את המיני-אלבום הראשון שלו, "ראפ", בהשקה במועדון התדר בתל אביב.
יואניס מרנגוס
יואניס מרנגוס (ביוונית: Ιωάννης Μαραγκός; 1910 – 1 בינואר 1989) היה כומר ישועי יווני, מחסידי אומות העולם, שתרם להצלת היהודי ג'רארדו סאיאס - ממוות בידי הנאצים.
מיכאל כהן (מוזיקאי)
קריירה
בשנת 2016 הוציא יחד עם מיכאל מושונוב את האלבום השלישי של כהן@מושון, "ימים ארוכים" בשנת 2021 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו בעברית, "מה שאפשר עם מה שנשאר".
חיים אישיים
כהן, בנם של במאי הקולנוע אבי כהן והשחקנית מירב גרי ונכדה של אשת התיאטרון פנינה גרי
יואניס מרנגוס
פעילות במהלך השואה להצלת יהודים
ג'רארדו סאיאס (Τζεράρντο Σαιασ) נולד בסלוניקי בשנת 1932. כאשר היה בן תשע, בעקבות כיבוש יוון על ידי הנאצים, בדומה לכל הילדים היהודים גם ג'רארדו נאלץ לפרוש מבית הספר. למשפחתו הייתה אזרחות איטלקית, ולכן בני המשפחה בחרו לברוח לאתונה - שהייתה תחת השלטון האיטלקי במאי 1942, כאשר הגרמנים הגבירו את רדיפת היהודים. בספטמבר 1943 עם הכיבוש הגרמני של יוון כולה, משפחת סאיאס בחרה להתפצל: אביו של ג'רארדו, קרולוס, התחבא בכפר אוקסיליתוס באי אוויה, שהיה בשליטת תנועת ההתנגדות 'אלאס'. אמו סול, התחבאה יחד עם משפחה נוספת. בעזרת כומר קתולי שהיה ממכרי האב, פגש ג׳רארדו את הכומר הישועי יואניס מרנגוס, שכיהן בכנסיית דיוניסוס הקדוש והסכים להחביא את ג'רארדו במנזר שלו. מרנגוס הבטיח להורים כי בנם יוחזר לחיק המשפחה לכשההורים ישרדו את התקופה הקשה. אם ההורים לא ישובו, יגדל ג'רארדו כישועי. ג'רארדו נלקח לקהילה הישועית בבית מספר 28 ברחוב מיכאיל וודה שבאתונה. לשוהים במקום הוא הוצג כאחיינו של מרנגוס, ושמו - יואניס וומווקאריס. הוטל עליו לשמש כנער מזבח. ג'רארדו שהה במנזר במשך שנתיים, ושם הוענקו לו חינוך כללי, שיעורי מתמטיקה והדרכה רוחנית. מלבד מרנגוס, רק נזיר אחד נוסף בשם ניקולאוס קסנתקיס, ידע על היותו של ג'רארדו יהודי.
לאחר המלחמה
עם תום המלחמה, ג'רארדו הוחזר, למורת רוחו, להוריו. בני המשפחה המשיכו לשמור על קשר עם מרנגוס, וכאשר בנם התבגר, הרשו לו לבקר במנזר באופן קבוע. מרנגוס ביקר גם הוא את ג'רארדו ואת משפחתו בביתם ואף נכח בכל חגיגות המשפחה, כגון חתונתו של ג'רארדו, חגיגת בר המצווה של בנו וחגיגת בת המצווה של בתו.
יואניס מרנגוס נפטר ב-1 בינואר 1989.
הכרה והנצחה
מרנגוס הוכר כחסיד אומות העולם ב-7 במרץ 2010 ושמו הונצח על לוח כבוד בחורשת חסידי אומות העולם ביד ושם.
ז'ייז'מריאי
ז'ייז'מריאי (בליטאית: Žiežmariai; ביידיש: ז'ז'מיר) היא עיר קטנה במחוז קישיאדוריס ליטא הנמצאת כ-6 קילומטרים מדרום לעיר קישיאדוריס. אוכלוסייתה נאמדה בשנת 2013 ב-3,514 תושבים.
יהדות
בשנת 1940, ערב סיפוחה של ליטא לברית המועצות, 200 המשפחות היהודיות בעיר היו כמעט 50 אחוז מכלל האוכלוסייה. רוב יהודי העיירה התפרנסו ממסחר, ממלאכת יד, ממפעלים קטנים ומחקלאות. בעקבות סיפוחה של ליטא לברית המועצות, כל העסקים הפרטיים בז'ייז'מריאי הולאמו (מדובר במידה רבה על עסקים בבעלות יהודית). בית הספר העברי נסגר ופעילות ציונית נאסרה. הצבא הגרמני כבש את ז'ייז'מריאי ב-24 ביוני 1941. לאומנים מקומיים השתלטו על העיר ופתחו במתקפה על תושביה היהודיים. הם בזזו את רכושם של היהודים ורצחו כמה גברים. ב-27-28 באוגוסט 1941, איינזצקומנדו 3a, בפיקודו של קארל יגר, ומשטרת העזר הליטאית רצחו את יהודי העיר עם יהודים משתי ערים שכנות. נשים יהודיות וילדים שנותרו בעיר נרצחו ב-29 באוגוסט 1941. הצבא האדום שחרר את העיר בקיץ 1944.
בולימוב
בולימוב (בפולנית: Bolimów) הוא כפר בחבל לודז' במערב פולין, 58 ק"מ מצפון מזרח לבירה לודז'. באזור פארק נוף מוגן הקרוי על שם הכפר.
היסטוריה
במאה ה-15 היו ליישוב זכויות עיר אך ב-1870 ניטלו מהיישוב זכויות אלה.
ב-31 בינואר 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה היישוב זירת השימוש הראשון בגז עצבים בהיסטוריה של המלחמה. בקרב בולימוב ירה הצבא הגרמני על צבא רוסיה גז המבוסס על ברום מסוג Xylyl bromide אך ההתקפה הייתה בלתי מוצלחת באופן יחסי עקב טמפרטורות נמוכות, שמנעו מהגז להתאדות ולהתפשט. בהתקפת גז באזור קרוב ב-31 במאי 1915 סבל הצבא הרוסי אלפי הרוגים.
יהודים
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בבולימוב כ-250 יהודים. בספטמבר 1939 נכבשה בולימוב בידי הוצבא הגרמני. במאי 1940 הוקם בעיירה גטו. עד דצמבר 1940 הגיעו אליה מאות פליטים יהודים ומספר היהודים בה הוכפל. במרץ 1941 גורשו היהודים מבולימוב לגטו ורשה וגורלם היה כגורל היהודים שם.
דייוויד מקינלי
דייוויד בנט מקינלי (באנגלית: David Bennett McKinley; נולד ב-28 במרץ 1947) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת וירג'יניה המערבית, בין השנים 2011–2023. מקינלי, חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן טרם היבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית כחבר בית הנבחרים המדינתי של וירג'יניה המערבית בשנים 1980–1994 וכיושב ראש המפלגה הרפובליקנית בווירג'יניה המערבית בין השנים 1990–1994.
נמל ג'יורג'יולשט
נמל ג'יורג'יולשט (ברומנית: Portul Giurgiulești) הוא הנמל היחיד ברפובליקת מולדובה, אליו יכולות לשוט אוניות ים.
דייוויד מקינלי
ביוגרפיה
מקינלי נולד בעיר וילינג (Wheeling) שבצפון וירג'יניה המערבית. לאחר שהשלים באוניברסיטת פרדו לימודי תואר ראשון בהנדסה, עבד מקינלי כמהנדס אזרחי במשך תריסר שנים עד שהקים את משרדו שלו, "מקינלי ושות'", שבסיסו בווילינג. המשרד בן 40 המועסקים היה מעורב במיזמי בנייה בשווי מיליארדי דולר אמריקני במשך כשלושים שנה. רבים מהמיזמים של מקינלי היו במימון ממשלתי. מקינלי היה אחראי לשיפוצים של מבנים בעלי חשיבות היסטורית בווירג'יניה המערבית, בהם תיאטרון הקפיטול שבווילינג, ממנו שידרה תחנת הרדיו "Wheeling Jamboree", תאגיד שידורי הרדיו השני בוותקו בארצות הברית.
ב-15 בדצמבר 1980 עד 1 בדצמבר 1994 היה מקינלי חבר בית הנבחרים המדינתי של וירג'יניה המערבית מטעם מחוז הבחירה השלישי. בארבע שנים מתוך כהונתו (1994-1990) היה יושב ראש המפלגה הרפובליקנית בווירג'יניה המערבית, ופעמים תכופות התבלט בעקבות הביקורת שמתח על שני נציגיה הדמוקרטים של המדינה בסנאט של ארצות הברית. למשל, בשנת 1991 תקף מקינלי את הסנאטור ג'יי רוקפלר על ששקל להתמודד מול נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש בבחירות 1992 לנשיאות. ב-1994 מתח ביקורת על הסנאטור רוברט בירד בשל התנגדותו לתיקון מאוזן של תקציב המדינה של ארצות הברית. ב-1996 התמודד מקינלי בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל וירג'יניה המערבית נגד האסטרונאוט ג'ון מקברייד והמושל לשעבר ססיל אנדרווד. מקינלי הגיע למקום השלישי בפריימריז ואנדרווד המשיך לנצח ביום הבחירות הכלליות.
נמל ג'יורג'יולשט
הנמל נבנה על חלקת חוף צרה של הדנובה באזור בו נשפך לתוכה נהר הפרוט. הנמל ממוקם בקרבת הגבול עם רומניה ועם אוקראינה, בקרבת הנמל הרומני גאלאץ, על חלקת קרקע, שקיבלה מולדובה מאוקראינה במסגרת הסכם חילופי הטריטוריות בין רפובליקת מולדובה ובין אוקראינה.
דייוויד מקינלי
ביוגרפיה
בבחירות אמצע הכהונה ב-2010 החליט מקינלי להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקנוגרס הראשון של וירג'יניה המערבית. נציג המחוז המכהן מהמפגלגה הדמוקרטית, אלן מולוהאן, הפסיד בבחירות המקדימות הדמוקרטית למייק אוליבריו, חבר הסנאט המדינתי שהיה שמרן יותר. מקינלי לעומת זאת זכה בפריימריז הרפובליקנים 35% מהקולות, וגבר על שישה מועמדים אחרים. במהלך הבחירות מקינלי ניצח את אוליבריו בפער זעום, וגרף 50.4% לעומת 49.6 האחוזים שגרף יריבו הדמוקרטי. מקינלי הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2011.
נמל ג'יורג'יולשט
בעלי הנמל הם החברה Danube Logistics והנמל הופעל לראשונה ב-26 באוקטובר 2006 לאחר עשר שנות בנייה. מסוף הדלקים נבנה במימון זר של 35 מיליוני דולרים והופעל ב-2007. ב-2009 יצאו דרך הנמל משלוחי הדגנים הראשונים. בנמל יש מתקנים להעמסת ופריקת סחורות וגם טרמינל לנוסעים.
דייוויד מקינלי
ביוגרפיה
מקינלי יצא חוצץ לא פעם נגד סיעתו הרפובליקנית בבית הנבחרים. באפריל 2011 נמנה מקינלי בין ארבעת חברי הקונגרס הרפובליקנים שהצביעו נגד הצעת התקציב הרפובליקנית לשנת 2012. באוקטובר אותה שנה היה הרפובליקני היחיד שנבחר בבחירות 2010 והצביע נגד שלושת הסכמי הסחר שהתקבלו בקונגרס עם קולומביה, קוריאה הדרומית ופנמה. את התנגדותו נימק באומרו כי: במהלך הקונגרס ה-114 של ארצות הברית דורג מקינלי במקום השני מבין חברי בית הנבחרים הדו-מפלגתיים ביותר לפי מדד דו-מפלגתיות של מרכז ריצ'רד לוגאר ובית הספר מקורט למדיניות ציבורית באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
באופן כללי, דעותיו שמרניות אך מתונות. הוא מתנגד להפלות ותומך בזכות לשאק כלי נשק סמוי מכוח התיקון השני לחוקת ארצות הברית, ולראיה קיבל דירוג "A" מטעם איגוד הרובאים הלאומי. בינואר 2020 כתב מקינלי מאמר דעה ביחד עם חבר בית הנבחרים קורט שריידר מאורגון לעיתון "USA Today", בו קרא לקידום פתרונות המקובלים על שני צדי המתרס הפוליטי במטרה לפתור את משבר האקלים. בקונגרס ה-117 מקינלי חבר בוועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים.
כתוצאה מתוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2020 ושינויים שחלו בכמויות מחוזות הקונגרס בארצות הברית, בית המחוקקים של וירג'יניה המערבית חילק את המדינה לשני מחוזות – אחד בצפון ושני בדרום, תוך נטישת המנהג הוותיק להתחיל את המספור מהצפון. תמורות אלה זה הביאו לכך שמקינלי ונציג המחוז השני אלכס מוני נאלצו להתמודד זה מול זה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית. בהתמודדות שזכתה לתשומת לב לאומית ניצח מוני את מקינלי בבחירות המקדימות שהתקיימו ב-10 במאי 2022. כהונתו של מקינלי נחתמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
ריא וסכינה
האחיות רַיַא וסְכִּינַה (בערבית: ريا وسكينة) היו רוצחות סדרתיות מצריות שהתפרסמו לאחר שרצחו לפחות שבע עשרה נשים בעיר אלכסנדריה. ריא (1875–1921) נולדה בסוהאג שבמצרים העליונה, וסכינה (1885–1921) נולדה בבני סויף, גם היא במצרים העליונה. האחיות היו בנותיו של עלי המאם, ושתיהן עבדו בבגרותן כסרסוריות באלכסנדריה, הפעילו בתי בושת ופעלו כחלק מכנופיה לחטיפת נשים ורציחתן.
ממסמכי המשטרה ובתי המשפט המתעדים את הפרשה החמורה והמורכבת, הנפרשים על-פני 2,000 עמודים, עולה כי ריא וסכינה רצחו תוך פחות משנה שבע עשרה נשים באלכסנדריה, שנקברו בשלושה בתים. הן התפרסמו כנשים הראשונות שהוצאו להורג בתלייה במצרים.
תיעוד הפרשה בחקירת המשטרה
העקבות שהובילו לחשיפת סדרת הרציחות של ריא וסכינה החלו להתגלות כאשר ב-1920, אישה בשם זיינב חסן (زينب حسن) הגישה תלונה למשטרת אלכסנדריה על היעלמותה של בתה, נד'לה אבו אלליל בת ה-25, שנעדרה במשך עשרה ימים לאחר שביקרה אצלה אישה. חסן סיפרה כי בתה הותירה כביסה תלויה על הגג, וכי לא היה חסר דבר בדירתה. היא תיארה את נד'לה כבעלת מבנה גוף רזה, גובה בינוני וגון עור חום. היא הביעה חשש כי בתה נרצחה על ידי אדם שרצה לגנוב את תכשיטיה, שכן לדבריה היא ענדה על ידה ביום היעלמותה צמידים מסוג ע'ואייש עשויים מזהב, ועל רגלה צמיד כסף וטבעת זהב. לאחר שנשמעה עדותה של האם, החלה המשטרה לחפש אחר הנעדרת. בתקופה זו במצרים, נשים לא נהגו להפקיד את כספן בבנקים, אלא המירו אותו בתכשיטי זהב שענדו על גופן, מנהג שהפך אותן לטרף קל לפושעים. ב-16 במרץ באותה שנה הגיש אדם בשם מחמוד מורסי תלונה במשטרה על היעלמותה של אחותו זנובה, שהייתה אשתו של אדם בשם חסן מוחמד זידאן. הוא הזכיר בתלונתו כי אחותו יצאה לקנות מצרכים ופגשה בדרכה את ריא וסכינה, ליוותה אותן לביתן, ומאז לא שבה. מספר ימים לאחר מכן דיווחה במשטרה נערה בת 15 על היעלמותה של אמה, זנובה עליוה, מוכרת ציפורים בת 36. הפעם הוזכרה רק סכינה כמי שהייתה האדם האחרון שפגש את אמה, ולא שתי האחיות.
באותה עת נודע למושל אלכסנדריה שנבוויה עלי, אשתו של חסן שינאווי – אדם שהכיר כפי הנראה ושעבד כגנן ליד תחנת משטרת אלמעזורה בקבארי – נעלמה עשרים יום קודם. בשלב זה, שמען של התלונות על היעלמותן של הנשים לאחר שנפגשו עם נשים אחרות שבראשן שתי האחיות או לפחות אחת מהן, נפוץ ברחובות אלכסנדריה ובסביבתה. השמועה כי הנשים שנעלמו נחטפו על ידי פושעים עלומי שם זרתה פחד ואימה בקרב התושבים. באותה עת מושל אלכסנדריה קיבל תלונה מאדם בשם מוחמד אחמד רמדאן, שעסק בנגרות, על היעלמותה של אשתו פאטמה עבד רבו בת ה-50, אשר עבדה כאחראית על משרתים (شيخة مخدمين). האישה תוארה כמי שנודעה בכינוי "פאטמה העיוורת בעין אחת", כיוון שאיבדה את הראייה בעינה הימנית. ביום היעלמה לבשה פאטמה שתי גלימות (קורישה), האחת שחורה והשנייה כחולה, ונעלה סנדלים. לדבריו, כשיצאה לדרכה היו ברשותה 54 ג'ניה (לירה מצרית). היו עליה 18 צמידי ע'ואייש, זוג צמידים שזורים ועגילים, כולם זהב טהור.
תלונה נוספת, על היעלמותן של שתי ילדות, גרמה לבלשי המשטרה להתייחס לחטיפות ככאלה שיש להן דפוס פעולה של עבריין אחד ולא כפעולות בודדות שאינן קשורות זו לזו. הילדה הראשונה שנעלמה, קנוע עבדול מאוג'וד (قنوع عبد الموجود), הייתה בת 13, והשנייה, לולו מרסעי (لولو مرصعي), הייתה בת 12. לולו עבדה כעוזרת בית אצל סוחר סורי, ונעלמה לבלי שוב כאשר הלכה לשוק כדי לקנות מצרכים. תלונה נוספת הגיעה למשטרה על היעדרותה של אישה בשם סלימה אבראהים אלפקי, שעסקה לפרנסתה במכירת נפט, והתגוררה בגפה בשכונת העוני אל-לבאן (اللبان (حي).
התלונה שלבסוף הובילה את חוקרי המשטרה אל סכינה הוגשה על ידי אישה בשם חדיג'ה (خديجة), אשתו של אחמד עלי. תלונתה של חדיג'ה הייתה על היעלמות בתה, פרדוס. כשחקרו השוטרים את העדים לרגע שבו פרדוס נראתה בפעם האחרונה, נזכר שמה של סכינה שלוש פעמים.
הראיות מובילות לסכינה
תוך פחות משנה, החלו להימצא גופות של נשים באזורי החוף, בין הבתים, בכבישים הציבוריים ואפילו בתוך בתים ומתחת למדרגות, אך למרות מספרם הגבוה של מעשי הרצח והחטיפות, חשו תושבי אלכסנדריה כי למשטרה לא היה אכפת מכל המעשים והתעלמה מהתלונות הרבות. הם סברו כי הסיבה לשאננות המשטרה הייתה העובדה שהנרצחות התגוררו בשכונות עוני, שלא הייתה להן שושלת יוחסין ותעודות לידה. סיבה נוספת לטיפול הלקוי של המשטרה בתיקי הרצח הייתה העיסוק הגובר של אנשי המשטרה באבטחתו של סולטאן מצרים דאז, אחמד פואד (שנהיה לימים פואד הראשון, מלך מצרים וסודאן) שעבר לאלכסנדריה באותו קיץ עם ממשלתו.
התפנית בחקירת מקרי הרצח התרחשה כאשר סכינה נאלצה לפנות את דירתה השכורה, ובעל הדירה – שביקש להניח צנרת חדשה במקום זו שהישנה שהונחה בתקופה שסכינה התגוררה בבית – חפר ברצפת הדירה וגילה שאריות של גופות, דבר שהוכיח כי חשדות העדים למעורבות סכינה בהיעלמות בנות משפחותיהם לא היו לחינם. המשטרה הביאה את סכינה לחקירה, וזו הטילה את האשמה על אחותה ריא. ריא, בתורה להיחקר, טענה בחקירתה, שהתנהלה בסוף חודש דצמבר 1920, כי לא הייתה מעורבת ברצח. ריא סיפרה כי נהגה להשאיר את החדר לשני גברים בשם עוראבי ואחמד אלג'דר, אשר הביאו לשם נשים, וככל הנראה הם ביצעו שם את הרציחות המיוחסות לה בזמן היעדרותה. בשלב זה, בעקבות אזכור שמם של כמה אנשים, ביניהם חַסַבּאלַלה, בעלה של ריא, הוחלט על ידי המשטרה לחקור אותו ואת שאר האנשים שריא הזכירה בחקירתה.
אף על פי שרוב העדים הזכירו את שמה של סכינה כמי שעלולה להיות האדם שגרם להיעלמותן ורציחתן של בנות משפחותיהם, החשד העיקרי ריחף דווקא סביב ריא. בהתחלה, הנחקרים הכחישו את ההאשמות וטענות המשטרה על מעורבותה במקרי הרצח. בין האנשים שנחקרו הייתה גם בתה של ריא, בַּדִיעַה (بديعة) בת השש. עדותה של בדיעה בנוגע למידת המעורבות של אמה ושל דודתה סכינה, הביאה לפריצת דרך בחקירה, וקשרה את סכינה ואת ששת הגברים שהיו קשורים לאחיות למעשי הרצח. עקב כך, בדיעה הפכה לעדת תביעה וקיבלה את הגנת המשטרה, שפחדה שדודתה סכינה ובעלה יתנקמו בה על שקישרה אותם לרציחות. במהלך עדותה, סיפרה בדיעה כיצד סכינה הייתה מפתה נשים לבוא לדירתה, שם המתינו גברים אשר ביצעו את מעשי הרצח וקברו את הנרצחות. עם זאת, מסיבה לא ברורה, בדיעה מיקדה את עדותה במעורבות סכינה במעשי הרצח ופחות במעורבות אמה במעשים.
בדיעה טענה כי כאשר הייתה סכינה מביאה אישה לדירה, אביה היה מבקש מאמה, ריא, ללכת ולהכין אוכל בחדר מחוץ לבית. היא תיארה כיצד סכינה הייתה מביאה כוס יין לאביה, שהיה מערבב בה חומר מרדים, ואז סכינה הייתה נותנת לאותה אישה לשתות מהכוס ורוצחת אותה לאחר השפעת החומרים על הקורבן.
חוקרי המשטרה עימתו את סכינה עם פרטים חדשים אלו. סכינה הכחישה תחילה את הטענות של אחייניתה וניסתה להתחמק מאחריות בעזרת סיפורים בדויים, אך לבסוף נשברה תחת לחץ החקירה. סכינה החלה להודות במעורבותה, אך בכל זאת מסרה בהודאתה פרטים שקריים על מנת להגן על בעלה, מוחמד עבד אל־עאל, ולטשטש את מעורבותו במעשי הרצח. על פי גרסתה, ריא ובעלה, חסבאללה, יחד עם עוראבי ועבדול רזאק, היו אלה אשר עירבו אותה ואת בעלה במעשי הפשע תוך הפעלת לחץ של סחיטה ואיומים. סכינה הודתה בהשתתפותה בהריגת 17 נשים ונערות. לטענתה השתתפה ברוב המקרים רק בשל חששה מגיסה, בעלה של ריא, ומהגברים האחרים שהיו שותפים ברציחות.
המשטרה ביצעה גל של מעצרים אשר כלל את שתי האחיות, בעליהן וכל האנשים אשר שמותיהם עלו בחקירות. לאחר המעצר, בדיעה לא ראתה את אמה ריא יותר לעולם, ונשלחה לבית יתומים, שם היא מתה בשרפה כעבור שלוש שנים.
אנשי המשטרה חיפשו בביתן של האחיות, שם גילו שרידי גופות. הגופות נבדקו על ידי אנשי הזיהוי הפלילי וזוהו כפרדוס וזנובה עליוה. צוות החקירה גילה כי לאחיות שני חדרים נוספים בשכונת אלנג'את, אותן השכירו. המשטרה ערכה חיפוש בחדרים ופינתה אותם מדייריהם, השוטרים עקרו את אריחי הרצפה, ומתחתם גילו את גופותיהן של נרצחות נוספות. כמו כן, בחקירה התגלו גופות בכל חדר בבעלותן של האחיות. חיפושי המשטרה התרחבו וכללו את כל מי שהיה בקשר עם האחיות. בבתיהם של עוראבי חסן ואחמד אלג'דר התגלו תכשיטים, תמונות, שטר חוב וניירות אחרים שכפי הנראה נגנבו במהלך פעילותן של ריא וסכינה והכנופיה.
הגופות שהתגלו נבדקו על ידי שני רופאים משפטיים, ובנתיחה שלאחר המוות לא נמצאו שברים נוספים מלבד שברים בעצמות הצוואר וסימנים עמומים בגרון. ממצא זה העיד שריא וסכינה רצחו את קורבנותיהן באמצעות חניקה, זאת לאחר שהקורבן על פי עדותה של בדיעה שתתה משקה מהול בחומר מרדים והחומר השפיע על גופן.
המשפט
הדיון המשפטי החל ב-10 במאי 1921. למשפט עמדו ריא וסכינה, בני זוגן, ועוד שישה נאשמים. הכניסה לאולם בית המשפט הורשתה רק לבעלי אישור מיוחד. הקהל הרחב הצטופף מחוץ לבית המשפט, והמשטרה נאלצה להציב מחסומים על מנת למנוע את כניסת ההמונים.
התובע הכללי תיאר את מעשי הרצח כנוראים ביותר וכמקרה ראשון מסוגו במצרים. הוא פירט כיצד חברו אנשי הכנופיה אחד לשני כשלוש שנים מוקדם יותר, ושטח בפני בית המשפטי את ההיסטוריה הפלילית של המעורבים. לדבריו, ריא וסכינה עסקו בעברן בזנות, היו סרסוריות וניהלו מספר בתי בושת, אך סכינה נאלצה להפסיק עיסוק זה בשל מחלה. ובעלה, אשר טען שעבד בכותנה, התפרנס בפועל מגנבות ומעשי ביזה. בהמשך פירט התובע את השתלשלות האירועים שהובילה את חברי הכנופיה לבצע את מעשי הרצח שבהן הואשמו. התביעה הביאה 31 עדים, אבל לעומתה ההגנה הביאה רק שישה מהם, כאשר מתוכם שלושה נעלמו לפני המשפט. היעלמותם של שלושת העדים גרמה לכך שלא נותר לפרקליטי ההגנה בסיס מוצק להגנה, ולכן, ארבעת הפרקליטים, אשר ייצגו נאשמים שונים, אימצו כטקטיקת הגנה הכחשה מפורשת של ההאשמות, תוך כדי העברת אחריות לנאשמים אחרים.
התביעה דרשה עונש מוות לכל הנאשמים ברצח ובמיוחד לריא וסכינה. בקשה זו נחשבה למעוררת מחלוקת במיוחד, כי מעולם לא הוצאו להורג נשים בגין עבירות פליליות במצרים, ואף החוק המצרי הגביל מאוד את התנאים בהם יינתן להוציא לפועל גזר דין מוות על נשים. אך התביעה טענה באופן ספציפי ונרחב בעד עונש זה.
ביום שני, 16 במאי 1921, גזר בית המשפט את הוצאתם להורג של ששת הנאשמים שהיו מעורבים באופן ישיר ברציחות, לרבות ריא וסכינה. שלושה מהנאשמים נמצאו זכאים, ועל נאשם אחד נגזרו חמש שנות מאסר - התכשיטן אשר רכש מהנאשמים את התכשיטים שלקחו מהנרצחות.
תגובת הרחוב באלכסנדריה
המשפט של האחיות ריא וסכינה והכנופיה שביצעה את מעשי הרצח משכה תשומת לב סוחפת בכלל מצרים, ובקרב תושבי אלכסנדריה בפרט. בעקבות פרסום ההרשעה וגזר דין המוות שהוטל על האחיות והוצא לפועל, אזרחים רבים הביעו שביעות רצון רבה.
תושבי אלכסנדריה נשמו לרווחה כאשר נודע להם על ביצוע ההוצאה להורג בתלייה של ריא וסכינה ושאר חברי הכנופיה בבוקר של יום רביעי, ב-21 בדצמבר 1921. למרות הקור העז ששרר, המונים התגודדו מחוץ לכותלי כלא "אלח'דרה" בשעה מוקדמת, ומרבית הנוכחים היו בעיקר נשים מהשכונות העממיות באלכסנדריה אשר הגיעו כדי לוודא בעצמן את הוצאתן להורג של האחיות, ובעיקר כדי לבטא את שמחתן. ההמונים רקדו ושרו: "בית היין שיש לו שתי דלתות... היכן השיכורים?", וכאשר הנהלת הכלא הורתה להוריד את הדגל השחור המורם, אשר מסמל את סיום תהליך ביצוע עונש המוות, הם הריעו: "יחי מי שתלה את ריא... יחי מי שתלה את סכינה".
פרשת ריא וסכינה כיום
סיפורן של האחיות והדרך האכזרית בה ביצעו את פשעיהן, השאירו חותם עצום בקרב תושבי השכונה ובמשך השנים נרקמו סיפורים שונים הקשורים בבתים בהן ביצעו את הפשעים. אלחאג' מוסטפא, החייט הוותיק ביותר באזור, סיפר ש"הבית של ריא וסכינה נשאר נטוש במשך זמן רב ואף אחד לא העז להתגורר בו, במיוחד לאחר שנפוצו שמועות שהוא רדוף על ידי רוחות רפאים. באמצע שנות החמישים, התגורר בו בריון שדבק בו הכינוי "מחמוד בן ריא", כיוון שהיה מעורב בפשיעה והצליח לגבור על כל יריביו. הוא נכנס לבית בלילה וישן בו, הוא הוציא את אריחי השיש של רצפת הבית, שמתחתיה קברו האחיות את הקורבנות שלהן, והוא מכר אותן. מאוחר יותר הבית קרס ואנשי השכונה חילצו אותו והוא נלקח לבית חולים שם הוא מת כעבור מספר ימים". הוא מוסיף ש"הבית נשאר ערימת עפר ואנשים קראו לה "אלח'ראבה" זאת עד ראשית שנות השישים כאשר נמכרה הקרקע תמורת 60 לירה מצרית ובמקום הבית נבנה בית בן 5 קומות, הבית שנושא מס' 5 ברחוב מוחמד יוסף פח'ר שנקרא בעבר מקוריס".
השפעת הפרשה על החברה והתרבות המצרית
עד היום מעטים יודעים את הפרטים המדויקים אודות פרשת האחיות ריא וסכינה. הפרשה הציתה את דמיונם של סופרים ובמאים רבים, בעיקר במצרים, שיצרו מחזות וסרטים שהיו מבוססים על הפרשה או שאבו ממנה השראה רבה. כך, אף על פי שחלפו כבר קרוב למאה שנה, סיפור מעשי הרצח והמשפט של האחיות עדיין מסופר ומוכר לרוב המצרים בני הדורות השונים. הפרשה הסעירה את החברה המצרית ועוררה שנאה יוקדת וחד משמעית לריא וסכינה בשל הסיבות הבאות:
העיתונות המצרית באותה תקופה סיקרה בהרחבה את פרשת ריא וסכינה, והשתמשה בדרכים שונות כדי לספק את סקרנותו של הקורא המצרי לגבי הפרשה. בעיתונים רבים הוקצב טור חדשות יומי לסיקור הפרשה במשך המשפט, אשר נמשך חודשיים. אולם, העיתונות לא פרסמה רק את העובדות ואת הנסיבות למעשיהן של ריא וסכינה, ובנוסף לכך פרסמה סילופים, סיפורים בדויים ונתונים חסרי ביסוס שנועדו לשרת גם אינטרסים אחרים שלא בהכרח היו קשורים לאחיות. אף על פי שריא וסכינה לא ביצעו לבד את הרציחות, ולא ברור כלל שהן היו המתכננות של מעשי הכנופיה, ההתמקדות התקשורתית והתרבותית נותרה עליהן, והסיקור העיתונאי הושפע מהרגשות העזים של הכותבים, אשר לרבים מהם הייתה תחושה של בושה ושנאה בעיקר כלפי האחיות ופחות כלפי הכנופיה. כמו התביעה, שבטענותיה דרשה שיוסר כל מנגנון הגנה מן האחיות אף על פי שהיה מדובר בנשים, התקשורת והציבור המצרי דרשו את דמן בכל מחיר. האחיות הפכו לדמויות המגלמות את השטן והרוע, תמונותיהן הופצו על גבי העותקים הרבים של העיתונים המצרים והחלו לחבר סביבן סיפורים ואגדות מחרידות, בהן:
Honeymoon (שיר)
Honeymoon (בעברית: ירח דבש) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, מתוך אלבומה הרביעי, Honeymoon. השיר יצא לאור ב-7 בספטמבר 2015, כסינגל השיווקי השני מתוך האלבום על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ ופולידור.
השיר הגיע למקום ה-154 במצעד השירים שבצרפת.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לנה דל ריי ביחד עם ריק נואלס, והופק על ידי דל ריי, נואלס וקירון מנדזיס, בדומה לסינגל השיווקי הראשון מתוך האלבום, "Terrence Loves You". השיר הוא שיר בסגנון הבארוק פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הווייט סול.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-38 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר אשר הועלה לערוץ היוטיוב של לנה דל ריי צבר למעלה מ-12 מיליון צפיות.
מספר ארדש-בייקון
מספר ארדש-בייקון הוא סכום מספר ארדש של אדם, המציין את קרבתו (במונחי פרסומים מדעיים משותפים) למתמטיקאי פאול ארדש, ומספר בייקון שלו, המציין את קרבתו (במונחי הופעות משותפות בסרטי קולנוע) לשחקן קווין בייקון.
פאול ארדש היה אחד המתמטיקאים הפוריים בהיסטוריה, ופרסם למעלה מ-1,500 מאמרים מדעיים, רובם בשיתוף פעולה עם כ-500 עמיתים. לפיכך, הפך לנקודת המוקד ב'גרף המאמרים': אנשים שפרסמו מאמר עם ארדש הם בעלי מספר ארדש 1, מי שפרסמו מאמרים משותפים עם אנשים אלה הם בעלי מספר ארדש 2, וכן הלאה.
בעולם הקולנוע נהוג מיפוי דומה, שבמרכזו השחקן קווין בייקון.
הרעיון לחבר את שני המספרים פורסם בשנת 1998, כאשר פרופסור דניאל קלייטמן, מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), בעל מספר ארדש 1, שימש יועץ להפקת הסרט סיפורו של ויל האנטינג, והופיע בו כניצב. קלייטמן זכה כך במספר בייקון 2, כי בסרט השתתפה גם השחקנית מיני דרייבר, בעלת מספר בייקון 1.
רוב בעלי מספר ארדש-בייקון הם מתמטיקאים ומדענים שהשתתפו בסרטים בתפקידי אורח, בהם סטיבן הוקינג, קרל סייגן, בריאן גרין, ג'ון פורבס נאש וריצ'רד פיינמן.
שחקנים מעטים יחסית הם בעלי מספרי ארדש-בייקון:
האדם הצעיר בעולם שקיבל מספר ארדש-בייקון הוא ניב הופמן הישראלי, אשר סיים תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב בגיל 19, ובמהלך לימודיו השתתף בכתיבת מאמר מדעי. בילדותו השתתף בתוכנית "שחק אותה סשו" שהונחתה על ידי ליטל רוזנצוויג. הוא בעל מספר ארדש-בייקון 7.
שלמה ויתקין
שלמה ויתקין (24 בנובמבר 1923 – 12 באפריל 2009) היה צייר, מורה לציור ומנהל המדרשה לאמנות, מעצב במה ומשורר ישראלי.
ביוגרפיה
שלמה ויתקין נולד בשנת 1923 בתל אביב. בשנת 1940 החל ללמוד אמנות בירושלים. אולם, בשנת 1942 התגייס לשירות כנוטר ואחר כך לצבא הבריטי. במסגרת שירותו נשלח לצפון אפריקה ולאיטליה. לאחר סיום המלחמה החל ללמוד אמנות ב"בצלאל". עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לגדוד "מוריה" ולחם בחזית ירושלים. בשנת 1949 עיצב את סמל הנח"ל. בשנת 1951 החל ללמד ב"בצלאל", ובשנת 1968 החל ללמד בבית המדרש הממלכתי למורים לציור (לימים "המדרשה לאמנות"). בשנת 1966 נסע להשתלמות לימודים בלונדון. בשנת 1980 החליף את רן שחורי בתפקיד מנהל המדרשה. בתקופת כהונתו אוחד בית הספר עם מכללת בית-ברל. בשנת 1980 ראה אור בהוצאת מסדה ספרו "סריגרפיה" על אודות טכניקת הדפס הרשת האמנותי.
יצירתו
יצירתו הציורית של ויתקין מאופיינת בהדגשת הממד הצבעוני. עבודותיו המוקדמות מתאפיינות בקרבה לסגנון לאמנות הסוציאליסטית בבחירת הנושאים. בשנות ה-60 החל לעסוק בציור מופשט בטכניקה של שמן ואקוורל. בנוסף יצר תפאורות להצגות, בהן "ילדי הצל" (הבימה, 1962), "נפוליון - חי או מת!" (בימות, 1970) ו"אדי קינג" (הבימה, 1975).
לצד יצירתו באמנות הפלסטית, ויתקין שלח ידו בשירה ופרסם כמה קובצי שירים.
נבחרת תאילנד בכדורגל
נבחרת תאילנד בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של תאילנד.
נבחרת זו נחשבה לנבחרת הטובה ביותר בדרום-מזרח אסיה (בדירוג פיפ"א העולמי) שנים רבות עד שלאחרונה נבחרת סינגפור עקפה אותה.
פינים
חוץ מפינלנד עצמה, הפינים מחולקים באופן מסורתי לקבוצות אזוריות קטנות יותר המשתרעות על פני כמה מדינות הסמוכות לפינלנד, יש קבוצות אזוריות שמקורן במדינות אלה יש כאלו שהתיישבו בהן. כמו כן, חלק מהקבוצות עלולות להיות מסווגות כקבוצות אתניות נפרדות, ולאו דווקא אנשים פינלנדים במלואם. קבוצות אלו כוללות את הקוונים בנורווגיה, את הטורנדלינים  בשוודיה ואת הפינים האינגריאניים  ברוסיה.
פינית, השפה המדוברת על ידי הפינים, קשורה בקשר הדוק לשפות בלטו-פיניות אחרות, למשל, אסטונית וקרלית. השפות הפיניות הן תת-קבוצה ממשפחת השפות האוראליות הגדולה יותר, הכוללת גם הונגרית. שפות אלה שונות באופן ניכר מרוב השפות האחרות המדוברות באירופה, השייכות למשפחת השפות ההודו-אירופית. ניתן לחלק את ילידי מדינת פינלנד גם על פי דיאלקט לתתי-קבוצות המכונות לפעמים "היימו", אם כי חלוקות כאלה הפכו לאי-רלוונטיות עקב הגירות.
נכון ל-2021 ישנם כ-6–7 מיליון פינים אתניים הכוללים צאצאים פינים אתניים ברחבי העולם, כאשר רובם גרים בפינלנד ובמדינות הסביבה, כלומר שוודיה, רוסיה ונורווגיה. פינים התפזרו גם מעבר לים עוד מזמנים עתיקים ביבשות כמו אמריקה ואוקיאניה, בעוד שמהגרים גרים בהם בעיקר, כלומר אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, ברזיל וארצות הברית.
פינים שוודים
הפינים השוודים הם פינים שנולדו בשוודיה או פינים שהיגרו מפינלנד לשוודיה. על פי הערכות, 450,000 מהגרים מהדור הראשון או השני מפינלנד מתגוררים בשוודיה, מתוכם רק כ-מחצית הם דוברי פינית. הרוב עברו מפינלנד לשוודיה לאחר מלחמת העולם השנייה וניצלו את הכלכלה השוודית שהתרחבה במהירות. הגירה זו הגיעה לשיאה בשנת 1970 ומאז היא הולכת ופוחתת. קיים גם מיעוט מולד של דוברי פינית בשוודיה, הטורנדלינים באזור הגבול הקיצוני של שוודיה. לשפה הפינית מעמד רשמי כאחת מחמש שפות המיעוט בשוודיה, אך רק בחמש העיריות הצפוניות ביותר בשוודיה.
קבוצות אחרות
המונח פינים משמש גם עבור קבוצות של פינים-בלטיים אחרים, כולל אזוריאנים באינגריה, קרליאנים בקארליה וופים, כולם ברוסיה. בקרב קבוצות אלה, הקארלים הם המאוכלסים ביותר ואחריהם האנגלים. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2002, נמצא כי האנגלים מזדהים גם עם זהות אתנית פינית, כשהם מכנים את עצמם פינים אינגריאנים.
טרמינולוגיה
לפינים קוראים "פינים" משם מקור מדינתם, פינלנד, ומהמילה של שפת המדינה, פינית.
הר צמרת
הר צמרת הוא הר בהרי נצרת שבמרכז הגליל התחתון, כשני קילומטרים ממערב לנצרת. גובהו כ-477 מ' מעל פני הים.
גאוגרפיה
הר צמרת נמצא כקילומטר מצפון לקיבוץ כפר החורש. נקרא בערבית ג'בל אל-מוקביה ("ההר הקמור", מלשון קובה: כיפה). ההר לובש צורה של גבעה ייחודית, המהווה חלק מרמת הרי הנקרה.
על פסגת ההר יש מגדל תצפית של הקרן הקיימת לישראל, ומגדל תקשורת, מראשו יש תצפית על בקעת בית נטופה, הרי יוטבת (יודפת), גבעות אלונים, הרי הגליל העליון, מפרץ חיפה והכרמל. ליד ההר עובר שביל מסומן ההולך מנצרת לציפורי הקדומה.
בצד הדרום-מערבי נמצא ההר הסמוך הר בחראן.
ישועה בן-שושן
חכם ישועה בן-שושן (כ"ב בטבת ה'תש"ו, 26 בדצמבר 1945 - כ"ז באלול ה'תשע"ח, 7 בספטמבר 2018) היה קצין, מקובל ירושלמי, ומחברי "המחתרת היהודית".
TV3 (אסטוניה)
TV3 הוא ערוץ טלוויזיה בבעלות חברת Viasat המתמקד בתוכן לדוברי השפה האסטונית. הערוץ נוסד ב-1996 ועד מהרה הפך לערוץ הנצפה ביותר בטלוויזיה האסטונית לאחר שעקף את המתחרים שלו. לערוץ TV3 יש שני ערוצי אחות. TV6 הוא ערוץ טלוויזיה המתמקד במוזיקה, אופנה וספורט. הערוץ הושק בשנת 2002. TV8 הוא ערוץ בידור דיגיטלי שהוקם בשנת 2009.
למשך כמה שנים אכן היה TV3 ערוץ פופולרי יותר מהמתחרים שלו (ובעיקר מהמתחרה העיקרי - KANAL2), לאחר ש-KANAL ביצעו שינויים לטובה באיכות התוכן שלהם, הפופולריות של הערוץ נפלה ובוצעו בהנהלתו שינויים קיצוניים, ששיאם הייתה החלפת המנכ"ל של הערוץ, יורי פייל, במנכ"ל חדש.
בשנת 2009 שוב עלה הערוץ בפופולריות שלו כאשר מותג מחדש תחת הצבעים אדום ולבן ותחת הסלוגן "ברוך הבא הביתה!". נוצרו תוכניות רבות חדשות בפורמטים דומים לערוץ הלטבי ולערוץ הליטאי. בשנת 2015 שוב מותג הערוץ מחדש כאשר צבע הלוגו משתנה מאדום ולבן לסגול והסלוגן הופך ל"עוד חיים, יותר בידור!".
ישועה בן-שושן
ביוגרפיה
בגיל צעיר התחיל ללמוד קבלה אצל סבו הרב מרדכי בן שושן, סבו השני ר' שלמא יעיש, הרב מרדכי עטיה, הרב דוד ציון לניאדו הרב מאיר יהודה גץ והרב מרדכי שרעבי. למד גם עם הרב דוד בצרי והרב יעקב משה הלל. שימש כמוהל. נישא בשנת ה'תשל"ב ליעל פרייהן, ולהם עשרה ילדים. מרבית בניו הם בוגרי ישיבת מרכז הרב. בנו הרב חיים בן שושן הוא ר"מ בישיבת "רועה ישראל" ביצהר וחתנו של הרב חיים אביהוא שוורץ. בן נוסף, הרב שלום, מלמד בת"ת ביישוב נריה, גם הוא חתן של הרב שוורץ.
שרותו הצבאי
שנה לפני פרוץ מלחמת ששת הימים שירת בסיירת שקד בפיקודו של בנימין בן אליעזר. השתחרר משירות בצבא הקבע מספר חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים, והחל ללמוד בישיבת הרב ניסים בירושלים. במלחמת יום הכיפורים שירת בגדוד צנחנים. בעת שהוביל קבוצה של 400 שבויים מצריים ממתחם של קומנדו מצרי ממערב לתעלת סואץ גילה שאין בין השבויים אף קצין, ומתחקור השבויים התברר שאלו ברחו ומסתתרים באחד הבונקרים. חכם ישועה החליט למצוא גם את הקצינים ובמהלך השתלטות על בונקר בו התחבאו אותם קצינים נפצע קשה בקרב פנים אל פנים אך המשיך להילחם בעודו פצוע. הוא היה מאושפז במשך מספר חודשים בבית חולים ובבית הבראה. לאחר מכן שוחרר וחזר לישיבה.
לאחר המלחמה גויס שוב לשירות קבע ושירת כקצין הגנה מרחבית (הגמ"ר) ביהודה ושומרון. ביולי 1974 השתתף בעלייה של גרעין אלון מורה לשכם. על השתתפותו בעלייה אמר: "רעיון ההתיישבות בשטחים המשוחררים ממלא אותי מימי נעורי. אני זוכר איך עמדתי על הגלבוע, בטיול בית הספר, והשקפתי על עמקי השומרון והלב נצבט שאינם בידינו. לאחר ששת הימים קמה רוח התעוררות גדולה, אך גדולה ממנה הייתה הפליאה על מדיניותה ההתיישבותית של הממשלה, שכל כולה היסוס וחשש — מה יגידו אומות העולם. תופעה זו, אין לה אחיזה בחזון הציוני, ובכל דרכנו בארץ ישראל."
במחתרת היהודית
היה חבר במחתרת היהודית בשנות השמונים. מביתו יצאו מבצעי הירי במכללה האיסלמית. יחד עם יהודה עציון ומנחם לבני תכנן לפוצץ את כיפת הסלע בהר הבית. הרב בן שושן האמין כי "השליטה המוסלמית בהר הבית היא שורש הקלקולים בעם ישראל, ושליטה זו מקנה לאסלאם מקור יניקה רוחני, שממנו שואבים מאמיניו את כוח חיותם בארץ". הוא העריך כי הסרת ה"שיקוץ" מהר הבית ופיצוץ המסגדים תביא לעצירת הנסיגה מסיני. בסופו של דבר נגנזה התוכנית ודבר קיומה נחשף רק בחקירות המשטרה לאחר חשיפת המחתרת. במשפט טען שהובטח לו תמורת החשיפה שהמעורבים בתכנון לא יועמדו לדין. הוא הורשע ונידון לארבע וחצי שנות מאסר. אחד השופטים במשפטו הגדיר אותו כ"ספרא וסייפא, גיבור מערכות ישראל". חכם בן שושן השתחרר מהכלא במאי 1986 לאחר שיתרת מאסרו הומרה על ידי נשיא המדינה למאסר על תנאי.
הנהגותיו
מנהגו היה לקיים תפילות ברחבי הארץ לשלמות ארץ ישראל והצלת ישראל מיד צר. בין תפילותיו העיקריות היו שבעת כורתי ברית ופיטום הקטורת עם כוונות. את התפילות היה מקיים במקומות קדושים כגון: הכותל, מערת המכפלה, קבר יוסף, עשרת הרוגי מלכות, קבר רשב"י, קבר האר"י ונבי מוסא.
לפני פינוי גוש קטיף נודע בשל תפילותיו ברוב עם בכיכר ציון ובדרך לגוש קטיף.
הקים עם יעקב נוביק ארגון לחילוץ בנות מכפרים ערבים בשם: ׳אחותנו׳.
הרב בן שושן היה מקורב לרב מרדכי אליהו. הם הקימו "בית דין גאולה" עם רבנים נוספים שלא פורסמו שמותיהם.
חוסה מריה באקרו
באקרו שיחק בעיקר עבור ריאל סוסיאדד וברצלונה, והחל את הקריירה שלו כחלוץ, אך כיוון שלא הרבה להבקיע הוסט לעמדת הקשר ההתקפי, והפגין מיומנות בהנהגת הקבוצה ויכולות מסירה והבקעת שערים.
קריירה
באקרו ערך את הופעת הבכורה שלו בריאל סוסיאדד ב-6 בספטמבר 1980 בגיל 17, כאשר עלה כמחליף בהפסדה של סוסיאדד 2–3 מול ולנסיה. הוא סיים את עונתו הראשונה בקבוצה עם 27 הופעות, אך ללא שערים. הוא שיחק פעמיים בלבד במשך עונת, אך היה שותף לשתי זכיות רצופות של סוסיאדד באליפות ליגת העל הספרדית, כאשר חבריו לקבוצה כללו את לואיס ארקונדה, חסוס מריה זאמורה וחסוס סטארוסטגווי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ב-14 באוקטובר 1987 במשחק במסגרת מוקדמות יורו 1988 מול נבחרת אוסטריה. הוא החליף את חברו בברצלונה לעתיד, פרנסיסקו קרסקו, בניצחון הביתי 0–2. מאוחר יותר באקרו ייצג את ספרד בטורניר יורו 1988, ואף שיחק בשני טורנירים של גביע העולם: מונדיאל 1990 ומונדיאל 1994.
בשנת 1988 באקרו חתם בברצלונה, והתאחד עם מספר שחקנים בסקים או כאלו ששיחקו בקבוצתו הקודמת, ובהם צ'יקי בגיריסטיין, ויון אנדוני גויקוצ'אה. באקרו היה חלק מקבוצה מוצלחת של ברצלונה, שכונתה "קבוצת החלומות" בשל התארים הרבים בהם זכתה והיכולת הגבוהה שהפגינה. בין 1988 ל-1997, באקרו שיחק בסך הכול ב-329 משחקים עבור ברצלונה, והיה חלק חשוב בארבע האליפויות הרצופות של ברצלונה בין עונות ו-. הוא אף שיחק בגמר גביע אירופה לאלופות 1992, שבו ניצחה ברצלונה את סמפדוריה וזכתה בטורניר לראשונה בתולדותיה. גם בגמר ליגת האלופות 1994, בו הובסה ברצלונה 0–4 על ידי מילאן, פתח באקרו בהרכב.
באקרו מיעט לשחק בעונת, והבקיע במשחקו האחרון בברצלונה ב-18 בנובמבר 1996 באצטדיון הביתי מול ריאל ואיאדוליד. באמצע העונה עבר לשחק בקבוצה המקסיקנית דפורטיבו וראקרוס, ובסוף העונה פרש ממשחק.
לאחר שפרש בשנת 1997, באקרו פנה לעסוק באימון, תחילה כעוזר מאמן בברצלונה, תחת לורנס סרה פרר ולואי ואן חאל. הוא אף שימש יועץ לספורט בממשלת קטלוניה.
בינואר 2005 החל באקרו לעבוד כמאמן קבוצת המילואים של מועדון הכדורגל מאלגה, וסייע לה להימנע מירידה מליגת המשנה הספרדית. באוגוסט 2005 באקרו מונה למנהל הספורטיבי של ריאל סוסיאדד, ומאוחר יותר קודם למשרת המאמן לקראת סיום עונת. הוא פוטר מהמועדון לאחר שבעה משחקים בעונה שלאחר מכן, עונת.
באוקטובר 2007 הצטרף באקרו לרונאלד קומאן (חברו כשחקן בברצלונה) במערכת האימון של ולנסיה, ועזב את המועדון באפריל 2008.
יוסף בוסל
יוסף בּוּסֶל (כ"ז בסיוון תרנ"א, 3 ביולי 1891 - ג' באב תרע"ט, 30 ביולי 1919) היה מנהיג פועלים וממייסדי קבוצת דגניה.
קורות חייו
יוסף בוסל נולד בשנת 1891 בעיירה לאחוביץ שבקרבת העיר בָּרָנוֹבִיץ' באזור רוסיה הלבנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז ברסט בבלארוס). בילדותו התייתם מאביו. למד בישיבה, שבה היה תלמיד מצטיין, והתכונן לקראת הסמכה לרבנות. נתפס לרעיון הציוני, ללימוד השפה העברית ולפעילות בתנועת הנוער הציוני "התחייה". בוסל שאף להיות חקלאי בארץ ישראל, ולצורך הכשרה חקלאית יצא לעבוד אצל איכר יהודי בפלך חרסון.
בשנת 1908 עזבו בוסל וחברתו חיותה גבזה את עיירתם ונסעה עימה דרך אודסה לארץ ישראל באנייה של צליינים נוצרים רוסים ליפו. הם היו מראשוני היהודים בעיירה שעלו לישראל. בארץ ישראל עבד בחקלאות בפתח תקווה וברחובות. בסוף שנת 1908 עבר לגליל כדי לעבוד בחוות כנרת עם קבוצה של חברים מהעיר רומני שבאוקראינה ("הקומונה הרומנאית"). יוסף הצטרף לחבריו בחוות כנרת שפעלה בהנהלת האגרונום משה ברמן. בשנת 1910 הסתכסכה הקבוצה עם ברמן, עברה לחדרה לצורך הכשרה חקלאית וייסדה את הקומונה החדרתית. יוסף בוסל בלט במנהיגותו ובהשפעתו על החברים. בסתיו באותה השנה, נקראה הקבוצה על ידי ארתור רופין להתיישב באדמת אום ג'וני.
בשנת 1910 עלו חברי הקבוצה, שמנתה עשרה חברים ושתי חברות, בראשותו של יוסף בוסל, על אדמות אום ג'וני, וקראו למקום דגניה. יוסף היה זה שהודיע למשרד הארצישראלי על שם היישוב דגניה, שנקרא כך על שם חמשת הדגנים שבעמק. יוסף היה גזבר, מנהל חשבונות, בא כח הקבוצה והמנהיג הרוחני שלה. בתום השנה הראשונה בדגניה, התעורר ויכוח בין אנשי החבורה בנושא המשך דרכם. היו חברים שחשבו שמשימתם כקבוצת כיבוש בדגניה הושלמה ועליהם לצאת למשימות כיבוש נוספות של אדמות לאום, בעבודה ובשמירה, בארץ ישראל, זאת לפי התפיסה המסורתית של מחנה פועלים שאין יעודם של הפועלים התיישבות של קבע.
ליוסף בוסל הייתה גישה שונה והוא חשב לאחד את הפועלים עם הקרקע על ידי התיישבות קבע והפסקת הנדידה ממקום למקום. עם הקמתה של דגניה נוצרה דרך חדשה של התיישבות היא הקבוצה, מתכונת המבוססת על עקרונות של עבודה עצמית, של ניהול עצמי, של עבודת אדמה, של שותפות ושל קרבה הדוקה בין החברים. הקמת דגניה נתנה משמעות והתוותה דרך חדשה לתנועת הפועלים בארץ ישראל.
בימי מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 עסק יוסף בטיפול בפליטי המלחמה שהגיעו לגליל ולצמח לאחר גירוש היהודים מתל אביב ומיפו הוא הקים בתי יתומים בסג'רה ובמנחמיה. יוסף לחם לשוויון החברות בעבודה בקבוצה ולחלוקת נטל עבודות הבית גם בין החברים. היה בין הראשונים שדגלו ברעיון החינוך המשותף בקיבוץ. יוסף בוסל התחתן עם חברתו חיותה בשנת 1915. בשנת 1919 נולדה בתם הדסה. בקיץ שנת 1919, מספר חודשים לאחר הולדת בתו, כשחזר בשיט מטבריה לדגניה א, התהפכה הסירה שבה שט, ובוסל טבע למוות בכנרת. יוסף חיים ברנר הספיד אותו במילים: "איש, אשר היה סמל החיוב, סמל הבניה, יסוד שביסוד".
על שמו בית בוסל בצפת, שתוכנן בשנות ה-60 על ידי האדריכל יעקב רכטר וששימש כבית הבראה (כיום המבנה משמש את המכללה האקדמית צפת ) ורחובות בקריית חיים, בנתניה ובחולון.
נכדו הוא יוסי ורדי שהיה ראש מועצה אזורית עמק הירדן. נינו הוא מואב ורדי, עורך חדשות החוץ של כאן 11.
יחזקאל חזום
יחזקאל חזום (30 בנובמבר 1946 – 21 במרץ 2023) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
קריירה
חזום נולד בעיראק ובגיל צעיר עלה לישראל עם משפחתו, גדל ביפו והחל לשחק כדורגל בגיל תשע במחלקת הנוער של הפועל תל אביב. כשהיה בן 17 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, וערך את הופעת הבכורה שלו בדרבי נגד מכבי תל אביב. ב-20 ביוני 1964 הבקיע את שער הבכורה שלו בהפועל תל אביב, במשחק מול מכבי פתח תקווה.