cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריבי פלדמסר-ירון
ביוגרפיה
ב-1992 ביימה את המחזה "כשהחביתה נוגעת בסלט", פרי עטו של מיכאל מוריס רייך, שהופיע בפסטיבל עכו. בהצגה השתתפו מיכאל כורש ומיקי כפיר. היא זכתה בפרס השחקן המצטיין למיקי כפיר.
בשנים 1995–1996 נסעה לארצות הברית עם בעלה שעשה התמחות ברפואה ולמדה כשומעת חופשית בחוגים לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת מישיגן, אן ארבור. באותה תקופה ביימה שלוש הצגות ב-Space Theater ושתי הצגות ב-JET Theater, בדטרויט, מישיגן. ביימה גם את "המעלית", סרט קצר (8 דקות).
ב-1998 ביימה במסגרת פסטיבל דו-אמן בתיאטרון הבימה את "אהבה וסאקס", בביצועם של ענת עצמון וירוסלב יעקובוביץ'. הם הציגו טקסטים מתוך הספר "חיי אהבה" מאת צרויה שלו, העוסקים ברומן בין גבר מבוגר לאישה צעירה. ביימה את ההצגה "הנעדרת" מאת פיטר טרסון, שהציגה בתיאטרון אורנה פורת (2000-1998).
היא לימדה משחק ובימוי בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (2000-1998) ובמחלקה לדרמה בסמינר הקיבוצים (2000-1999). שימשה כחברה בוועדת רפרטואר ולקטורית, תיאטרון לילדים ולנוער (כיום תיאטרון אורנה פורת (2002-1999). שימשה כשופטת בתחרות פרס ישראל לתיאטרון בשנת 2000 ובתחרות פסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 2002. עשתה תואר שני בחוג לתיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב (2004-2002) ועברה קורס שנתי בניהול מוסדות תרבות בפקולטה לניהול שבאוניברסיטת תל אביב (2004-2003).
כיהנה כחברת הנהלה בעמותה לקידום האומנות בשלומי מיסודו של דודי מעין (2003-2001) וכמנהלת תחום תיאטרון ארצי מתא"ן (מפעלי תרבות ואומנות לנוער) (2003-1999).
בשנים 2003–2004 ניהלה את מרכז הפרינג' בבית ציוני אמריקה. פלדמסר-ירון ניהלה את פסטיבל אישה בחולון בשנים 2008–2009. בשנה הראשונה הפסטיבל נסב סביב "חדר משלך" של וירג'יניה וולף והיא הביאה כאורחת את מריאן פיית'פול. בשנה השנייה הפסטיבל עסק בהומור נשי והיא הביאה כאורחת את סנדרה ברנרד. בין המופעים היו "ככה היא באמצע" - גרסת כיסוי נשית לכוורת, בביצוען של איה כורם, אפרת גוש, אמילי קרפל ואניה בוקשטיין. עשו גם ראיונות של נשים: צופית גרנט ראיינה את עדנה מזי"א וענת גוב. בשנים 2011–2012 הייתה יושבת ראש ועדת הפרינג' במפעל הפיס.
ב-2002 ריבי פלדמסר-ירון יזמה והקימה את מרכז סדנאות הבמה והיא מכהנת כמנהלת האמנותית שלו מאז ועד היום (2013).
ריבי פלדמסר-ירון נשואה לרופא הנשים יובל ירון ולהם שני ילדים.
הצגות שביימה
הצגות נבחרות מתוך למעלה משלושים:
קישורים חיצוניים
ראיונות
אודותיה
ישיבה תיכונית חרדית
ישיבה תיכונית חרדית היא מוסד לבּנים המשלב לימודי קודש ולימודים כלליים, ומיועד לצעירים המשתייכים למגזר החרדי. ניתן לחלק את הישיבות התיכוניות החרדיות לכמה סוגים על פי קהלי היעד שלהן. חלקן מעדיפות לא להיקרא "ישיבות" כדי להבדיל עצמן מהישיבות הקטנות אשר שם לומדים לימודי קודש בלבד, וחלקן מעדיפות לא להיקרא "תיכוניות" כדי להדגיש את לימודי הקודש שלהן עבור קהל ביקורתי ללימודים כלליים עבור נערים בגיל זה.
מספר התלמידים בישיבות אלו נמצא בגידול חד. בין השנים 2000 ו 2005 היה המספר הכולל של תלמידי הישיבות התיכוניות החרדיות יציב, ועמד על כ־550 תלמידים. אולם עד שנת 2020 גדל מספרם במעל 350%, ועמד על 2,100, המהווים כ-6.5% מכלל תלמידי מוסדות העל-יסודי במגזר החרדי.
הגידול הרב ביותר היה בישיבות המכוונות לתעודת בגרות מלאה. ישיבות אלו נתמכות על ידי המדינה המעודדת גידולן במטרה להחדיר לימודים כלליים לכמה שיותר מוסדות חרדיים.
רקע
בשנים האחרונות מתרחשים תהליכים משמעותיים בתוך החברה החרדית הגורמים להשתתפות גוברת והולכת של גברים חרדים בתעסוקה ובהשכלה גבוהה בישראל. מירב הגידול של ההשתתפות בהשכלה גבוהה של גברים חרדים מתרחש במכללות חרדיות שאינן מן המובילות ברמתן האקדמית ומאופיינות בתחומי לימוד מצומצמים. בחירה זו משפיעה בהכרח על פרופיל התעסוקה של הסטודנטים החרדים לאחר סיום לימודיהם, כמו כן זוהו שיעורי־נשירה לא מבוטלים של סטודנטים חרדים ממכללות אלו.
בצד הישיבות הקטנות שהן המסלול הסטנדרטי של החינוך החרדי בגילאי התיכון קיימות ישיבות תיכוניות חרדיות המכוונות ללימודים לקראת תעודת בגרות, המהווה תנאי סף לקבלה למוסדות השכלה גבוהה, חלקן וותיקות וחלקן נפתחו בעשור האחרון. ישיבות אלה בחלקן מכוונות לקבוצות שאינן הזרם המרכזי החרדי (משפחות עולות מארצות הרווחה, בוגרי מוסדות קירוב ומשפחות של בעלי תשובה) אך חלקן מכוונות לקליטת תלמידים מהזרם המרכזי של החברה החרדית.
בזרמים המרכזיים של הציבור החרדי שוררת התנגדות חזקה לישיבות התיכוניות החרדיות המכוונות להשכלה אוניברסיטאית עבור הזרם החרדי המרכזי. אולם, הישיבות התיכוניות החרדיות שאינן מכוונות להשכלה גבוהה, אלא להכשרה מקצועית בלבד, נתפסות כברירת־מחדל למי שאינם נחשבים חלק אינטגרלי מן הליבה החרדית. רובם המכריע של הלומדים בישיבות חרדיות תיכוניות הם בנים של חרדים עובדים ורק מיעוט קטן הם בנים של אברכים.
לימודי תיכון בחינוך החרדי
לאחר לימודי היסודי ישנן כמה סוגי מוסדות עיקריים, בהם לומדים חרדים לימודי תיכון:
גיל
תקופת החינוך בגילאי העל-יסודי נתפשת כתקופת ההתבגרות הקובעת את עתידו של אדם, ועל כן נתפשת כקריטית במה שנוגע לחישולו כאדם חרדי. הישיבה שבה בני נוער לומדים תורה בלבד, בתוך קהילה סגורה, מנותקת מכל השפעה מבחוץ. במובן הזה, הישיבה אינה רק מקום של לימודים, אלא מקום חינוכי שמטרתו לעצב את אישיותו הדתית של התלמיד. חוויה כזו אינה יכולה להיות תמידית, אולם מסגרת כזאת הפכה לאפשרית במגזר החרדי, ולו גם לזמן קצר, בשנות העיצוב העיקריות של האדם, בגיל המכריע של שנות הנעורים, שבו האדם מלא אידיאלים ומבקש לבטא ולהגשים את עצמו לפני שהוא נכנס לחיי היום-יום, שאף פעם אין בהם קדושה וקשה מאוד להכניס בהם קדושה.
השאיפה להגשמתו של אידיאל תורני בשלב קצר יחסית של החיים שבו הצעיר פטור מדאגות פרנסה, מתנגשת עם אותו פרק זמן עצמו, שבו הצעיר החרדי יכול להכשיר את עצמו לחיי פרנסה. התנגשות זו בין שני תהליכי חיברות מנוגדים באותו פרק זמן עצמו בחיים, היא המכשול העיקרי להשתלבותם הכלכלית של בוגרי החברה החרדית בימינו.
המתנגדים לשילוב לימודי החול חוששים מפני כרסום באידיאל התורני, אשר יפגום בחישולו של הצעיר החרדי ויגרע מ"חרדיותו". זאת הסיבה לכך שהרבנים הסכימו לפתוח פתח להכשרה מקצועית וללימודים מתקדמים רק לאברכים מגילאי 23 ומעלה, שרובם כבר בעלי משפחות.
חברת הלומדים
מנהיגים שונים של היהדות החרדית בתקופות שונות לא שללו מכול וכול את לימודי החול (המותרים) בצדם של לימודי הקודש, אבל ראו בכך עניין שבדיעבד, כלומר – אם אי-אפשר אחרת, גם זה טוב, אבל בוודאי לא מלכתחילה. זוהי התפיסה הפוליטית וגם התפיסה הדתית של הדתיות החרדית של ראשית שנות ה-20. יש "מלכתחילה", ואליו צריכים לשאוף – לשהות בעולם של חיי תורה. רק אם הדבר הוא בלתי אפשרי אז בדיעבד, זה בסדר.
הישיבות התיכוניות החרדיות
במקביל לישיבות הקטנות החרדיות, מתקיימות בישראל גם מעט ישיבות תיכוניות חרדיות. מודל הישיבה התיכונית מקובל ביותר בקרב הציבור הדתי לאומי בישראל ובחלק מהקהילות החרדיות המודרניות בצפון-אמריקה ומערב-אירופה. מטרת הישיבה התיכונית היא להקנות ללומדים הדתיים בה תעודת בגרות. המסגרת היא בדרך כלל 4-שנתית וכוללת בגרות בכל מקצועות החובה ו-5 יחידות גמרא. חלק משעות אחר הצהריים מוקדש בהן ללימודים כלליים באנגלית, מתמטיקה, היסטוריה, לשון, אזרחות, חינוך גופני, תנ"ך ומחשבת־ישראל – לימודים שאינם נלמדים בישיבות הקטנות.
חלקן של הישיבות נתקל בהתנגדות חריפה וחלקן בהסכמה שבשתיקה מצד רבנים, בעיקר בהתאם לאופי השכונה ורמת הסיכון שמעריכים הרבנים שהקמת הישיבה תהווה לציבור החרדי הרלוונטי.
תלמידים בישיבות התיכוניות החרדיות מגיעים בדרך כלל עם רקע מוקדם במקצועות כלליים, ורק מעטים הם בוגרי בתי־ספר יסודיים חרדיים. בישיבות התיכוניות החרדיות נהוגה פתיחות רבה יותר בנוגע לקוד הלבוש ולשימוש במכשירים טכנולוגיים ואינטרנט. התלמידים בישיבות אלו חשופים לחברה ולתרבות הישראלית הכללית, אם כי בין הישיבות התיכוניות עצמן ישנם הבדלים בהתאם לאופי הישיבה הספציפי.
בוגרים מפורסמים
בין בוגרי הישיבות התיכוניות החרדיות ראשי ישיבות ורבני קהילות רבים, כדוגמת הרב יגאל רוזן ראש ישיבת אור ישראל, הרב דב לנדו ראש ישיבת סלבודקה, הרב ברוך ויסבקר ראש ישיבת בית מתתיהו, הרב יהודה סילמן, הרב יצחק מרדכי רובין ועוד.
מאפיינים
ניתן לסווג את הישיבות הללו לשלוש קטגוריות:
יחסי סלובניה–צ'כיה
יחסי סלובניה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין סלובניה לצ'כיה.
היסטוריה
שתי המדינות היו חלק מממלכת הבסבורג מאז המאה ה-16, ולאחר מכן חלק מהאימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן היו שתי המדינות חלק מממלכת יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה, אשר היו חברות בברית ההסכמה הקטנה. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשו שתי המדינות על ידי גרמניה הנאצית, ולאחר המלחמה הוקם בשתי המדינות משטר קומוניסטי. בשנת 1991 הכריזה סלובניה על עצמאותה מיוגוסלביה, וב-1 בינואר 1993 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים, לאחר שצ'כיה נפרדה מסלובקיה.
יחסים כלכליים
צ'כיה נמצאת במקום ה-11 מבין שותפות הסחר החוץ של סלובניה. אף על פי שלסלובניה יש גירעון סחר קבוע עם צ'כיה, היא נותרה אחת משותפות הסחר החשובות ביותר של סלובניה.
בשנת 2001 הסתכם הסחר בין שתי המדינות ב-416.7 מיליון דולר. היצוא הסלובני היה בשווי 168 מיליון דולר, עלייה של 11.4 אחוזים לעומת השנה שקדמה לה, והייבוא מצ'כיה היה 248.7 מיליון דולר, ירידה של 1.4 אחוזים.
כל ההסכמים הרלוונטיים מהתחום הכלכלי נחתמו והמדינות הן חברות ב-CEFTA, הסכם הסחר החופשי המרכזי של אירופה.
אלברט ברואר
אלברט פרסטון ברואר (באנגלית: Albert Preston Brewer; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-47 בשנים 1968–1971. קודם לכן הוא כיהן כסגן מושל המדינה בשנים 1967 - 1968, כחבר בית הנבחרים של אלבמה בשנים 1955 - 1967, מתוכם בשנים 1963 - 1967 כיושב ראש הבית.
ראשית חייו
אלברט ברואר נולד בעיירה בת'אל ספרינגס שבטנסי, כבנם של דניאל א. ברואר, חוואי, וקלרה אלברט ברואר. כאשר היה ילד, עברה המשפחה לדיקייטר, אלבמה כדי שאביו יוכל לקחת על עצמו משרה ברשות עמק טנסי. הוא התחנך בבתי ספר מקומיים, וב-1946 החל את לימודיו באוניברסיטת אלבמה, שם למד היסטוריה ומדע המדינה. ב-1952 הוא קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של האוניברסיטה ושב לדיקייטר כדי לעסוק בעריכת דין. בשנים 1956–1963 הוא שימש כיושב ראש נציבות התכנון של דיקייטר. ב-1963 הוא נבחר כ"גבר הצעיר המצטיין של השנה" בדיקייטר ונבחר על ידי לשכת המסחר של הצעירים באלבמה כאחד מארבעת "הגברים הצעירים המצטיינים של אלבמה".
ב-1950 נשא ברואר לאישה את מרתה הלן פרמר, ולשניים נולדו שני ילדים. ברואר היה בפטיסט באמונתו.
חבר בית הנבחרים של אלבמה
ב-1953 שימש ברואר כיושב ראש סניף "הדמוקרטים הצעירים" במחוז הבחירה השמיני לקונגרס של אלבמה. ב-1954, הודיע נציג מחוז מורגן בבית הנבחרים של אלבמה על פרישתו. מנהיגי הקהילה המקומיים גייסו את ברואר כמועמד לתפקיד, והוא ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית. בבחירות הכלליות לא התמודד מולו אף מועמד ובשנה שלאחר מכן הוא החל לכהן בבית הנבחרים. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות ב-1958 וב-1962.
בתמיכתו של המושל הנבחר ג'ורג' וולאס, נבחר ברואר בפתיחת מושב בית הנבחרים של 1963, ללא מועמדים נוספים, לתפקיד יושב ראש הבית. בתוקף תפקידו הוא גם היה יושב ראש ועדת הכללים של הבית. תחת מנהיגותו של ברואר, תמך בית הנבחרים באופן כללי במטרותיו של המושל וולאס. במהלך מושב זה, הצעת החוק להגדלת ההוצאה על חינוך, לצד שתי העלאות מיסים, הוגשו לאישור בית המחוקקים. ברואר, שחשש בנוגע להבטחות מסע הבחירות של וולאס בנוגע להפסקת העלאות המיסים, קיים פגישה עם המושל ושאל אותו מתי הוא יטיל וטו על הצעת החוק. וולאס ציין שאין בכוונתו להטיל וטו על הצעת החוק כדי לקיים את הבטחת הבחירות שלו. לאחר מכן החל ברואר להטיל ספקות בסגולותיו של וולאס.
סגן המושל
ב-1966 שקל ברואר להתמודד בבחירות למשרת המושל, שכן המושל המכהן, ג'ורג' וולאס היה מנוע בהגבלת כהונה על פי חוקת אלבמה מלהתמודד על תקופת כהונה שנייה רצופה. אשת המושל לורלין וולאס, נכנסה למרוץ, וברואר, שהיה משוכנע שמועמדות למשרת המושל תהיה למועמדות סרק, החליט להתמודד על משרת סגן מושל אלבמה. בגיבוי תומכיה של וולאס, ארגוני העובדים והבוחרים תושבי הערים, הוא הביס באופן מכריע את יריבו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, ובבחירות הכלליות לא ניצב מולו שום מתמודד. ב-16 בינואר 1967 הוא הושבע כסגן המושל. באותה מערכת בחירות ניצחה לורלין וולאס והושבעה כמושלת אלבמה. כסגן המושל, כינס ברואר את בית המחוקקים כדי להקים את נציבות החינוך.
פעילות ביצועית
אף על פי שברואר היה מודע למחלת הסרטן של לורלין וולאס, לא הייתה ברורה לו חומרת מחלת עד לימים האחרונים לפני מותה. וולאס הלכה לעולמה ב-7 במאי 1968, וכפי שמוגדר בחוקת אלבמה, ירש אותה ברואר כמושל אלבמה. את שבועת האמונים שלו כמושל הוא נשא בנוכחות משפחתו ובנוכחות ג'ורג' וולאס בלבד. הוא היה זהיר מאוד בנוגע לתחושותיו והשקפותיו בראשית ימי כהונתו, ועיכב את כניסתו למעון המושל עד אשר וולאס מצא מגורים עבור משפחתו. היועץ המשפטי לשעבר של וולאס, ססיל ג'קסון, תדרך את כל חברי הקבינט להציע את התפטרותם לברואר כדי לאפשר לו להקים קבינט על פי בחירתו. בסופו של דבר השאיר ברואר את רוב חברי הקבינט במשרותיהם, אף על פי שהוא פיטר את מנהל הבטיחות הציבורית ואת מנהל מחלקת השימור לאחר שהם סירבו להגיש את התפטרותם, ולאחר שמנהל מחלקת השימור היה מעורב בקטטה פיזית עם עובד מדינה אחר.
זמן קצר לאחר השבעתו, חשפו ברואר ומנהל הכספים החדש של המדינה, בוב אינגרם, את ההיקף הנרחב של העדפת תומכי ממשל וולאס בניהול העסקים עם המדינה, כולל תשלומים לכאורה לחוזי סלילת כבישים ובקשה מכוחות המשטרה המדינתיים לגרור רכבים נטושים על ידי חברות גרירה מועדפות. ברואר היא מוטרד אישית ממעשים בלתי ראויים אלו, אך בשל רצונו להיבחר בזכות עצמו בבחירות של 1970, הוא חש שיהיה זה לא נבון מצידו לעורר את חמתם של תומכי וולאס על ידי חשיפה פומבית וגינוי ההתנהלות הזו. כחלק מניסיונם לבצע רפורמות שקטות בזרוע המבצעת, טיפחו ברואר ואינגרם משרתי ציבור מנוסים שאותם הם ראו כאנשים בעלי אתיקה, כמו טום בראסל, שמונה כעוזר מנהל הפיננסים של המדינה. על אף המחויבות לרפורמה, לעיתים הוא התערב בתהליכי העסקת עובדים ובענייני מדינה אחרים כדי לסייע לידידים וכדי לחלק טובות הנאה. ככלל, הפוליטיזציה בממשלו של ברואר הייתה מעומעמת יותר בהשוואה לממשלים של המושלים הקודמים, והמוסר של משרתי הציבור השתפר במהלך תקופת כהונתו.
שלא כמו קודמיו, קיים ברואר מסיבת עיתונאים שבועית. באחד מהאירועים הללו ביוני 1968, הוא קרא להקמתו של מערך נסיעות משותפות בצי הרכב המדינתי, באומרו שהוא ייצור מערך כזה באמצעות צו מושל ולאחר מכן יבקש מבית המחוקקים לאשר אותו. מערך הנסיעות המשותפות, שברואר קיווה שיגביל את ההיקף הבלתי הולם של השימוש ברכבי המדינה לצרכים פרטיים, דרש שכל כלי הרכב ייבדקו וכל הדלק יירכש מהמדינה. בנוסף, סמל המדינה הוצמד באופן בולט לכל כלי הרכב כדי להגדיל את הנראות של הרכוש הממשלתי. כל כלי הרכב שנמצאו בלתי נחוצים, בסך הכל כ-1,000, הופקעו מסוכנויות ממשלתיות שונות והועמדו למכירה, כולל הלימוזינה של המושל. בסופו של דבר, הרפורמה חוללה חיסכון מזערי למדינה. הוא גם דאג למכירתן של מכונות צילום מיותרות, גיבש את מערכת המחשוב המדינתית, ביטל 12 משרות של עוזרים בכירים, והחזיר כמה אנשי סגל שבני הזוג וולאס השאילו למשרד המושל בחזרה לסוכנויות שמהן הם הגיעו. ג'ורג' וולאס מתח ביקורת על כמה מהרפורמות של ברואר, במיוחד בנוגע למערך הנסיעות המשותפות, והלין על כך שהם שיקפו תוכחות דה פקטו של רעייתו המנוחה. בעוד שבתחילה הוא היה זהיר בהשמצתם של בני הזוג וולאס, התלונות של וולאס הרגיזו את ברואר והובילו אותו לנטוש את כוונותיו המקוריות. הוא גם יזם חקירה בנוגע לגביית עמלות על ידי סוכנים של מועצת הפיקוח על משקאות אלכוהוליים. בעוד שהנוהג הופסק להלכה במסגרת חוק ב-1963 שזכה לתמיכה הן של וולאס והן של ברואר, רבים מסוכני המועצה גבו לכאורה עמלות על המכירות של המזקקות ללא סמכות במהלך תקופות הכהונה של בני הזוג וולאס. ג'ורג' וולאס הכחיש שהוא ידע על התנהלות זו וברואר העיד על חפותו, אך וולאס עדיין מתח ביקורת על ברואר על הפומביות שהשערורייה הזאת קיבלה.
כדי לקדם את הפיתוח הכלכלי, קידם ברואר גיוס מפעלי תעשייה למעבר לאלבמה. הוא נסע לניו יורק כדי לנהל דיונים עם מנהלי תאגידים ואירח כמה פגישות אישיות עם נציגי חברות. הוא הקים את משרד תוכנית הפיתוח של אלבמה שיקשר בין בקשות למענקים פדרליים לבין מאמצי פיתוח של גופי הממשל המקומיים. בעקבות סדרה של מקרי תמותה של דגים בנהרות המדינה, שנגרמו על ידי זיהומי כימיקלים, עודד בקרואר את המדינה לנקוט בפעולה כנגד חברת הכימיקלים גייג'י ולחוקק חוקים חדשים נגד זיהומים.
פעילות חקיקתית
במקרים של מחלוקות בנושאי חקיקה ומדיניות, העדיף ברואר לנהל משא ומתן ולמצוא מכנה משותף במקום לעורר ויכוחים פומביים ולנהל משחקי כוח, כפי שעשה ג'ורג' וולאס. לקראת כינוסו של מושב בית המחוקקים הראשון לאחר השבעתו, החליט ברואר להתמקד בשיפור מערכת החינוך, גיבוש הליכים בירוקרטיים, קיצוץ בהוצאות מיותרות, ושיפור התדמית הלאומית של אלבמה. הוא חקר את מערכת החינוך של המדינה, ומצא שמעל הכול, המערכת לא השתפרה באופן יחסי למדינות האחרות, זאת על אף מאמצים לרפורמות בתקופות ממשליהם של בני הזוג וולאס. הוא הודיע לפקידי מערכת החינוך של המדינה שהוא מעוניין לשנות את האסטרטגיה של המדינה בנוגע לתגובה להוראות של הממשל הפדרלי להפסקת ההפרדה הגזעית בבתי הספר. בניגוד לעוינות של וולאס, ברואר "ניסה לעשות זאת באופן שייתן לנו את הדבר הכי נעים עבור העם, שהוא הריבון של המערכת שלנו".
ברואר האמין שהמדיניות של בחירת בית ספר, שהתירה את קיומם של בתי ספר משולבים, תוכל לענות על דרישות הממשלה הפדרלית ותוכל להתקבל על ידי רוב תושבי אלבמה, וכך תשמר את התמיכה העממית במטרותיו לשיפור מערכת החינוך הציבורית. רבים מהמצדדים בזכות הבחירה בבית ספר בדרום קידמו את המדיניות כדי שהיא באופן מכוון תתחמק מחובת השילוב ותשמר את בתי הספר המופרדים, ובנקודת זמן זו בתי משפט פדרליים רבים לא היו שבעי רצון מהצעות שכאלו. כמה שבועות לאחר שברואר הודיע לנשיא לינדון ג'ונסון שהוא ישתף את הממשלה הפדרלית מתוך רצון טוב בסוגיות בתי הספר המופרדים, הגיש התובע הכללי של ארצות הברית תביעה בבית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוז מרכז אלבמה להחליף את אפשרויות הבחירה בבתי הספר. לאחר שבית המשפט הורה על נקיטת צעדים חדשים להמשך השילוב, הורה ג'ונסון שבתי הספר יבצעו גם שילוב בסגל ההוראה שלהם בהיקף מסוים והורה שכמה בתי ספר שיועדו מלכתחילה לשחורים, יסגרו. ברואר הגיב לכך ברטוריקה דומה כתומך ההפרדה הגזעית, בהלינו על ההתערבות הבירוקרטית ועל ההנדסה החברתית. הוא גם הזהיר שתחת תוכנית מסודרת יותר לביטול ההפרדה הגזעית, רוב הורי הילדים הלבנים פשוט ירשמו את ילדיהם לבתי ספר פרטיים. על אף זאת, הוא התחייב לכבד כל פסיקת בית משפט בסוגיות גזעיות. בקשתו שג'ונסון ישקול מחדש את הוראתו נדחתה.
בינתיים, ועדת המחקר לחינוך הגישה דוח על מערכת החינוך באלמבה שבו היא הצביעה על כמה ליקויים, כולל בית ספר מאוכלסים יתר על המידה, חומרי לימוד בלתי מעודכנים, אנשי צוות בלתי מיומנים, ושכר בלתי הולם למורים. הוועדה המליצה שיוקצה תקצוב נוסף לשיפור המצב. ב-1969 כינס ברואר את בית המחוקקים למושב מיוחד כדי להחליט על 30 הצעות חוק שמטרתן הייתה שיפור מערכת החינוך. על אף התנגדות מצד כמה מחוקקים מהאזורים העירוניים שסברו שחבילת החקיקה נועדה יותר לשפר את המצב באזורים הכפריים, ההצעות התקבלו, וכך הוגדל תקציב החינוך ב-132 מיליון דולר, והוקמה נציבות החינוך הגבוה של אלבמה.
עם פתיחת מושב בית המחוקקים של 1969, הכריז ברואר שהוא יקדם את חקיקתם של חוקים חדשים לבקרה על זיהום האוויר. בשל פעילות השדלנות של גופים תעשייתיים בבית המחוקקים, עברה בסופו של דבר הצעת חוק מוחלשת. תוך שהוא התמקד יותר ברפורמה בחינוך, החליט ברואר נגד קידום תקנות תקיפות יותר בנושאים שיעוררו את חמתם של תאגידים, ולהשקפתו יגרמו לו להשיג קולות נוספים בבחירות של 1970. מקרים נוספים של תמותת דגים והרעלות כספית ב-1970 הובילו את ברואר לפנות לסיעוע פדרלי לביצוע מחקר לאיכות המים וכברווז צולע, הוא שקל לזמן מה לכנס מושב מיוחד של בית המחוקקים כדי לפנות אליהם בנוגע לבקרה בלתי מספקת על זיהומים לפני שיהיה זה בלתי אפשרי. מאמציו במהלך מושב בית המחוקקים של 1969 לחזק את הגנות האשראי הצרכני, או לזמן את בית המחוקקים למושבים שנתיים, במקום מושבים דו-שנתיים, כשלו גם הם. על אף זאת, ממשלו של ברואר הצליח להשיג מימון לתוכנית בריאות מדינתית, להעלות את השכר לעובדי המדינה, להעביר צעדי חקיקה לבטיחות בדרכים, לנקוט בשני צעדים נגד פורנוגרפיה, לחוקק חוק לפיקוח על הבשר, ולהגדיר שכל עובדי הבנייה שעבדו במסגרת חוזית עם המדינה יקבלו שכר הולם.
מערכת הבחירות של 1970
ברואר תמך בג'ורג' וולאס במסע הבחירות שלו לנשיאות ב-1968, גייס תרומות ונשא נאומי תמיכה בו. תוך חודשים ספורים לאחר שהושבע כמושל, הבטיח וולאס לברואר בשיחה אישית והצהיר באופן פומבי שהוא לא יתמודד בבחירות למשרת המושל ב-1970. בערך בחג ההודיה של 1968, התעמת וולאס עם ברואר בנוגע לשערוריית סוכני הפיקוח על האלכוהול, ואמר לו בפגישה במעון המושל, "אם תמשיך לדבר על זה, זה ישפיע עלי, ואני עשוי להתמודד נגדך ב-1970". ברואר השיב, "מעולם לא היה לך ידיד טוב יותר מאשר אני הייתי לך [ולרעייתך], ואמרת לי [זאת] כאשר היא נפטרה". לאחר פגישה זו שוחחו השניים לעיתים רחוקות, וברואר המשיך בהכנותיו לבחירות. בהבינו את האפשרות שוולאס יציג את מועמדותו שוב, הוא נקט בעמדות מדיניות ובצעדים נועזים יותר.
במסגרת מאמצים אלו, רכש ברואר בעל ברית חשוב בדמותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון, שהביס את וולאס בבחירות לנשיאות של 1968 ושאף לנטרל אותו כיריב אפשרי בבחירות של 1972. על כל פנים, מסע הבחירות של ברואר למשרת המושל ב-1970, היה מהפכני במובנים רבים. אף על פי שבשלבים מוקדמים יותר של הקריירה הפוליטית שלו הוא נחשב לתומך ההפרדה הגזעית, אך לא הסית לשנאה גזעית, סירב ברואר לנקוט בלשון גזענית, וחיזר אחר מצביעים שחורים שנרשמו לאחרונה להצבעה בפעם הראשונה. הוא קיווה להקים קואלציה של שחורים, לבנים משכילים ממעמד הביניים, ולבנים ממעמד העובדים מצפון אלבמה, שבאופן מסורתי הייתה החלק היותר ליברלי של המדינה. הוא פרסם מצע שקרא להגדלת המימון למערכת החינוך, הקמת ועדת אתיקה וועדה לשינוי חוקת המדינה מ-1901, חוקה שנועדה במכוון לשלול את זכות הבחירה מהשחורים ומהעניים הלבנים.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוביל ברואר על וולאס, אך לא עלה בידו להשיג רוב מוחלט. לאחר מכן הוא התמודד מול וולאס בסיבוב השני. וולאס, ששאיפותיו לנשיאות היו על סף סיום, ניהל מסע בחירות אגרסיבי ומלוכלך תוך שימוש ברטוריקה גזענית והעלאת הצעות מטעמו. מטה הבחירות של וולאס העלה לשידור בטלוויזיה תשדירים עם סיסמאות כמו "האם אתר מעוניין שהבלוק השחור יבחר את המושל שלך?", והפיץ מודעה שהראתה נערה לבנה מוקפת בשבעה נערים שחורים, עם הסיסמה "התעוררי אלבמה! השחורים נשבעו להשתלט על אלבמה". וולאס כינה את ברואר חלש אופי והבטיח שלא להתמודד לנשיאות בפעם השלישית. בסיבוב השני של הבחירות המקדימות של הדמוקרטים ניצח וולאס בהפרש קטן לאחר שזכה ב-51.6 אחוזים של הקולות מול 48.4 האחוזים שקיבל ברואר, ובבחירות הכלליות ניצח ברוב גדול. ב-18 בינואר 1971 הושבע וולאס לכהונתו השנייה כמושל אלבמה לאחר שתמו 987 הימים של ברואר במעון המושל.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל, הצטרף ברואר למשרד עורכי דין במונטגומרי. הוא שקל להתמודד שוב מול וולאס ב-1974, בתקווה שהפוליטיקה הגזענית תשקע עד אז, אך נמלך בדעתו, שכן הפופולריות של וולאס נמשכה ללא הפוגה לאחר ניסיון רצח ב-1972. תחת זאת, התמודד ברואר בבחירות למשרת המושל ב-1978, אך נוצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לאחר שבסיבוב השני חסרו לו כמעט שני אחוזים. ב-1982, כאשר התמודד וולאס על תקופת כהונתו הרביעית והאחרונה כמושל, תמך ברואר במועמד הרפובליקני אמורי פולמר בבחירות הכלליות. ב-1987 הוא היה לפרופסור למשפטים ולממשל בבית הספר למשפטים קמברלנד של אוניברסיטת סמפורד. לפני מותו, הוא לימד בקורס לאחריות מקצועית בבית הספר למשפטים. הוא גם היה פעיל בארגון אזרחי אלבמה למען רפורמה חוקתית מאז 2000.
אלברט ברואר נפטר בבית החולים ג'קסון שבמונטגומרי ב-2 בינואר 2017, בגיל 88. הוא נטמן בבית הקברות בעיר פלהאם שבאלבמה. על שמו קרוי בית הספר התיכון שבמזרח מחוז מורגן אשר נפתח ב-1972.
ויקטור ארנאוטוב
וִיקְטוֹר מִיכָאִילוביץ' אַרְנַאוְטוֹב (באנגלית: Victor Mikhail Arnautof; ברוסית: Виктор Михайлович Арнаутов; 1896 – 1979) היה צייר ופרופסור לאומנות אמריקאי ממוצא רוסי. עבד באזור סן-פרנסיסקו בין השנים 1925 ל-1963. כשני עשורים לימד באוניברסיטת סטנפורד. ידוע בעיקר בציורי הקיר אשר ביצע בשנות השלושים של המאה העשרים. התאזרח בארצות הברית אבל חזר לברית המועצות לאחר מות אשתו. המשיך בציוריו גם אחרי חזרתו לברית המועצות.
ראשית חייו ברוסיה
נולד לכומר אורתודוקסי והראה כישרון לאומנות כבר מגיל צעיר. קיווה להמשיך ללמוד באקדמיה לאומנות אחרי התיכון, אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס. בהמשך שירותו הצבאי קודם לעמדת מפקד בצבאו של ניקולאי השני והצבא הסיבירי הלבן. בעקבות ההפסד של הצבא, חצה לצפון מזרח סין וויתר על נשקו. נשאר בסין כחמש שנים. גם בתקופה זו ניסה בשנית ללמוד אומנות אך בשל התרוששותו החל לעסוק באימון פרשיו של ג'אנג דזוו-לין. בתקופה זו הכיר את לידיה בלונסקי ונולדו להם שני ילדים מיכאל ווסילי.
ארצות הברית ומקסיקו
בנובמבר 1925 עבר ארנאוטוב לסן פרנסיסקו במלגת לימודים על מנת ללמוד בבית הספר לאומנויות יפות של קליפורניה. בין השאר למד שם פיסול וציור. אשתו וילדיו הצטרפו אליו וביחד המשיכו למקסיקו ב-1929 ובהמלצתו של ראלף סטקפול, אומן ידוע בן התקופה נהייה עוזרו של דייגו ריברה. עבודתו הראשונה של ארנאוטוב עם ריברה הייתה סדרה של ציורי קיר ב-Palace of Cortés שנמצא בקוארנבקה. בהמשך עבד איתו על ציורי קיר אשר קישטו את הארמון הלאומי בכיכר המרכזית של מקסיקו סיטי. כעת, עבר ריברה לסן פרנסיסקו וארנאוטוב נהיה הצייר הראשי. בנו השלישי יעקב נולד כששהה במקסיקו בתקופה זו.
פעילותו הפוליטית והמחלוקות
בהשפעת העבודה המשותפת עם ריברה, שינה ארנאוטוב את הגותו הפוליטית בכיוון השמאל ואף הצטרף למפלגה הקומוניסטית. כמו כן היה לחבר בקונגרס האומנים האמריקאי ואיגוד האומנים והסופרים של סן פרנסיסקו. סגנונו היה עדין יותר משל ריברה וציירים אחרים מסוגת הריאליזם החברתי אך הפוליטיקה שלו משתקפת לחלוטין בעבודותיו אשר תוארו על ידי ארנאוטוב כחלק מתנועת אומנות ציורי קיר ש"מקווה להוות השראה לשינוי דרך ביקורתיות של המערכת הפוליטית העכשווית" ב-1955 ליתוגרפיה של ארנאוטוב בשם "DIX McSmear," קישרה את סגן הנשיא, ריצ'רד ניקסון עם מקארתיזם, פעולה אשר עוררה מחלוקת. בעקבות מקרה זה, התקבלו קריאות לפטר את ארנאוטוב מסטנפורד. מאוחר יותר שימשה הליתוגרפיה ככריכה לThe Nation. מאוחר יותר נחקר ארנאוטוב על ידי HUAC ופעם נוספת התקבלו קריאות לפטר את ארנאוטוב מסגל האוניברסיטה אולם, ועדת הפקולטה שבחנה את המקרה, סירבה להמליץ על פיטוריו לנשיא האוניברסיטה וארנאוטוב נשאר חבר סגל.
עבודתו בקליפורניה
ב-1931 חזרה המשפחה לסן-פרנסיסקו וב-1932 ארנאוטוב סיים ציור קיר על המרכז הרפואי של פאלו אלטו בתמורה לטיפולו שם. חשיפת ציור הקיר גרמה לפקקי תנועה ועוררה מחלוקת. בחלקה בשל כך שהציור כלל רופא בודקת פציינטית נקבה כששדיה החשופים בגובה עיני המתבוננים. בדומה לעבודות אחרות שלו מאזור המפרץ גם ציור קיר זה היה פרסקו. ב-1934 נבחר ארנאוטוב לצייר על מגדל קויט בסן פרנסיסקו כשהציור ממומן על ידי PWAP, תוכנית להעסקת אומנים במסגרת הניו דיל. בתקופה זו גם מונה להיות האחראי האומנותי על פרויקט ציורי הקיר של המגדל. ארנאוטוב מיוצג במובהק בציורים אשר מתארים את חיי היום-יום של סן פרנסיסקו. ציור זה כלל דיוקן עצמי ובנוסף דיוקן של בנו מיכאל. ציור קיר זה עורר מחלוקת בשעתו בשל העובדה שארנאוטוב הדיר מדוכן העיתונים אשר נכלל בו את העיתון השמרני סן פרנסיסקו כרוניקל אך כן כלל עיתונים בעלי זיקה שמאלנית. הציור גם כולל ציור של אנשים אשר לא מראים דאגה אחד לשני וכן אזכור לסרט אורות הכרך אשר כולל תמה דומה. ארנאוטוב הוא ככל הנראה צייר הקירות הפורה ביותר לאותה התקופה וצייר בנוסף למורלים המוזכרים, על הקפלה של הפרסידיו של סן פרנסיסקו, התיכון על שם ג'ורג' וושינגטון, ציור שכלל תיאורים של עבדות ומות ילידים אמריקאים ובנוסף צייר על הספרייה של המכון של פרנסיסקו לאומנויות יפות. כל ציורי קיר אלה התמקדו בנושאים הומניסטים ועסקו גם במעמד חברתי, עבודה מאומצת וכח. בנוסף לעבודות אלה צייר גם על חמישה סניפי דואר בטקסס ובקליפורניה והציג בתערוכה אישית.. בנוסף לתחום הציור, לימד ארנאוטוב פיסול וציורי פרסקו, הן באופן פרטי והן בבית הספר לאומנויות יפות של קליפורניה. בתחילה לימד רק בקייצים אבל החל מ-1936 לימד באופן קבוע. הוא לימד על בסיס קבוע בסטנפורד מ-1938 ל-1962. החל מ-1947 לימד קורסים באומנות כולל הכנת תדפיסים בבית הספר של קליפורניה לחברי איגוד. בבית ספר זה לימד בנוסף הכנת תדפיסים.
שלהי חייו וחזרתו לאוקראינה הסובייטית
בעקבות התאלמנותו ב-1961, פרש ארנאוטוב מסטנפורד וחזר לברית המועצות ב-1963. בברית המועצות התיישב במריפול שם למד בגימנסיום. בעת מגוריו שם, פרסם ספר זכרונות ויצר מוזאיקות על בניינים ציבורים אשר בינם בתי ספר ובנייני תקשורת. בנוסף על כך, צייר כמה תחריטים לספרים והשתתף במספר תערוכות יחיד. נישא בשנית ב-1970 ונפטר בלנינגרד ב-22 במרץ 1979.
יובל אשרוב
יובל הכהן אשרוב (נולד ב-1959) הוא מייסד שיטות לרפואה אלטרנטיבית, תזונה ורפואת הנפש המבוססות בין השאר על פרשנותו לתורת הקבלה. במוסדותיו ובפי תלמידיו הוא זוכה לכינוי "רב".
ביוגרפיה
אשרוב נולד למשפחה חילונית-מסורתית בשכונת שפירא בדרום תל אביב ולמד בתיכון עירוני ד'. הוריו עלו ארצה מאיראן ואביו עבד כסבל. בשירותו בצה"ל היה קצין בגדוד 17 של חטיבת גולני, ובתפקידו האחרון כמפקד פלוגה נפצע בביירות במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
לאחר הפציעה והשחרור שבא בעקבותיה, למד לתואר ראשון בפיזיותרפיה באוניברסיטת תל אביב. לטענתו, בתקופה זו "למד טוב טוב את כל המחלות הכרוניות". לאחר מכן למד דיקור סיני בבוסטון במשך שלוש שנים. הוא למד אצל יצחק בן-אורי, ביוכימאי שלמד בארצות הברית אצל הרברט שלטון אבי השיטה הקרויה על שמו, ואצל אלי שטראוס, שהביא לישראל את שיטת קינגסטון קליניק (הקרויה גם על שמו "שיטת שטראוס"). בסוף שנות התשעים לימד במכללת מדיסין
מכללת אילמה
בשנת 2003 הקים אשרוב מכללה ברוחו בשם "מכללת אילמה" ללימוד רפואה סינית. אשרוב עבד בארץ בתחום זה ולימד אותו במשך 15 שנים. לדבריו, ספר הזוהר מזכיר את כל רעיונותיה של הרפואה הסינית, אולם תורת הקבלה גם מבארת את פשר חוקי הטבע. לאחר מכן פיתח שיטה בשם "מי הרופא" במטרה לרפא את כל מכאובי הגוף. מטרת שיטתו היא ניקוי רעלים ומיגור כל המחלות באמצעות שינוי תזונתי. השיטה מתנערת ממוסכמות מדעיות בסיסיות. לדבריו, מה שהרפואה הקונבנציונלית מכנה "מחלה" – הוא ריפוי, ומה שהיא מכנה "תרופה" – הוא מחלה. שיטתו אינה מוכרת בידי שום גורם רשמי. את אופן קביעת עמדותיו הוא מנמק ב"הלב והשכל".
אשרוב הוא חבר מוביל ב"תנועת האומה", ארגון גג של עמותות תלמידי הרב מרדכי שיינברגר. באוגוסט 2018 השתתף ב"ועידת ישראל לרפואה".
עמדותיו והביקורת עליו
עם התגברות פרסומו הציבורי, הצביעו רופאים ועמותות על העובדה שעמדותיו של אשרוב נעדרות בסיס מדעי. כך, לדוגמה, ציינה ד"ר מעין ברנע-זהר כי קביעותיו הפסקניות שלפיהן חיידקים אינם מחוללים מחלות, ריחות רעים שנפלטים מהגוף נוצרים מרעלים, כל שיעול מרפא את גוף האדם, ועוד, מלמדות על כריזמה המחפה על חוסר הבנה וידע רפואי דל.
אשרוב מטיף נגד חיסונים, אולם לפי כתבה של אושרת קוטלר ב"המגזין" ילדיו חוסנו מפני חצבת. בנוסף, הוא מתנגד לטיפול כימותרפי במחלת הסרטן ונטילת אנטיביוטיקה. שימוש באינהלציה לדבריו – מלבד במקרי חרום – הוא "דבר מזיק מאוד". מתנגד גם לנטילת ויטמינים. לטיפול בסוכרת נעורים הוא ממליץ על "מנוחה, צום והרפיה". קרני אלדד ציינה כי במהלך עריכת ריאיון עמו לעיתון מקור ראשון "עלו עוד ועוד סיפורים על מטופלים של הרב שהגיעו לסכנת חיים ולאשפוז של חודשים בעקבות תורתו התזונתית, והתנגדותו הגורפת לתרופות". חלק מהעדויות פורסם. יהודה יפרח, שבעקבות עצותיו של אשרוב הגיע לסכנת חיים, כינה את הדרכת אשרוב להימנע מטיפול רפואי "שרלטנות".
מגפת הקורונה והחיסון לקורונה
בשלהי דצמבר 2020 הזהיר את שומעי לקחו שלא לקבל את החיסון לקורונה, ובין השאר מתח ביקורת על היועץ הרפואי אלימלך פירר, שבעידודו הורו רבני הציבור החרדי על קבלת החיסון. טענותיו נגד החיסון – כגון שקבלתו עלולה להוביל לעקרות ולמחלות – נדחו בפירוט בידי מומחים ובכלי התקשורת. חרף זאת סירב אשרוב לחזור בו.
בפברואר 2021 פעלו משרד הבריאות ומשרד המשפטים להסיר מן הרשת את סרטוני אשרוב הנוגעים לחיסון לקורונה. סמוך לאחר מכן הודיע אשרוב לתומכיו שיחדול מלדבר על נושאים אלה ברבים הוא עשה זאת בעקבות הוראת הרב מרדכי שיינברגר. ב-14 בפברואר פרסם משרד הבריאות הודעה שלפיה אשרוב "מטעה ומסכן באופן בלתי אחראי את שומעיו" ו"מתעלם מהידע המקצועי המתעדכן תדיר בכל העולם", ריבוי מקרי המוות, מאבק צוותי הרפואה בנגיף, סיכון אפשרי בנזק לטווח ארוך, דרגות סיכון שונות ועוד. את טענותיו של אשרוב, שלפיהן "הגוף יודע לרפא כל דבר בעצמו בלי התערבות חיצונית", "קורונה לא עושה מחלה, מה שהורג זה הרעילות", ועוד, כינה משרד הבריאות "אמירות מטעות ומסוכנות".
מרד המצנפת האדומה
מרד המצנפת האדומה (במנדרינית: 紅巾起義, בפין-יין: Hóngjīn Qǐyì) היה מרד מרכזי, שאירע בסין במהלך המאה ה-14 המוקדמת. המרד החל כהתקוממות של בני האן נגד השלטון המונגולי של שושלת יואן, אותה החשיבו כחסרת הנכונות למנדט השמיים אשר ממנו הלגיטימציה לשלטון קיסר סין.
ארגון הלוטוס הלבן תחת ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג הפך לחזק בארגוני המורדים והביא לנסיגת השלטון המונגולי אל הערבה האסייתית. המרד נמשך בין השנים 1351–1368 והביא בסופו להקמת שושלת מינג תחת שלטונו של ג'ו. טוֹגּוֹן טִימוּר, כגן המונגולים, המשיך את שלטונו בערבה והקים את שושלת יואן הצפונית שהמשיכה דרכה עד המאה ה-17 המוקדמת.
רקע
כיבושי האימפריה המונגולית של סין נמשכו משלטון ג'ינגיס חאן ועד לשלטון קובלאי חאן, שהוכתר בזמנו כקיסר סין ושליטה הראשון של שושלת יואן. השושלת החדשה הפכה את חאנאבליק לבירתה, פתחה מחדש את דרך המשי, יצרה מערכת מעמדות חדשה ושינתה את מערכת המנהל, התעשייה והצבא. מערכת המעמדות החדשה התבססה על מונגולים בראש החברה, תחתיהם סוחרים שהתיישבו בסין בדרך המשי, תחתיהם הרוב הסיני של בני האן כמו גם קוריאנים, מנצ'ורים ועוד ותחתיהם העמים הדרומיים כגון בני האקה ובורמזים.
במהלך המאה ה-14 המוקדמת, מגפת המוות השחור פגעה קשות בשושלת יואן וסדרה של אסונות טבע כגון הצפות של נהר היאנגצה הביאו לכך שהחלו מרידות נגד השלטון המונגולי. בסין, הלגיטימציה לקיסר ניתנה בידי מנדט השמיים, לפיו ישנה תמיכה אלוהית בקיסר השולט. אסונות הטבע שנחשבו כמעשה שמיים פגעו בלגיטימציה של השלטון המונגולי בפני העם.
צבא יואן
הפיקוד העליון היה בידי הקיסר (כגן), אך המוסד הניהולי הביצועי בנוגע לצבא שושלת יואן היה הלשכה לענייני צבא. הלשכה ניהלה את כל מסדר החיילים, החל מהשומרים הקיסרים וכלה במוצבים באזורים הרחוקים. ראש הלשכה נקרא מנהל הלשכה, וסגנו קיבל את התואר סגן נציב לענייני צבא. צוותם כלל עוזרים אדמיניסטרטיביים, יועצים רשמים, מנהלי משרדים ובעלי תפקידים רבים אחרים. במהלך מסעות צבאיים, הקיסר נתמך או יוצג על ידי השר הגדול לענייני צבא, אשר פיקד על צוות שנקרא הלשכה הניידת לעניינים צבאיים.
מגויסים לכוחות המונגוליים נבחרו בקרב גברים בין הגילאים 15 ל-70. מערכת היחידות הצבאיות התבססה על המנהג המונגולי הקדום, עשרה חיילים שהקימו חוליה בפיקודו של מנהיג החוליה, עשר חוליות שמרכיבות פלוגה, עשר פלוגות בריגדה, ועשר בריגדות הרכיבו דיוויזיה. בפועל, מספר הכוחות ביחידות כאלה חרג מהמודל האידיאלי הזה. כל הכוחות המונגוליים הללו היו מצוידים בסוסים וכמעט כולם היו בפועל פרשים. בתקופת שלום, חיילים היו אמורים לגדל את הסוסים עליהם רכבו. מערכת הגיוס לא הביאה בחשבון את גודל המשפחה או עושרה; שירות בצבא הייתה חובה על כל הצעירים המונגולים. בעשורים מאוחרים יותר, הצורך במתגייסים חדשים הצריך לגייס גם אנשי סמורן (סוחרים שהתיישבו בסין בדרך המשי).
מבין כל סוגי הכוחות, רובם השתייכו ליחידות פרשים או יחידות חי"ר. יחידות קטנות יותר התמחו בארטילריה, חץ וקשת או הנדסת תותחים. יחידות התותחנים כללו אויגורים או אסייתים שהיו מומחים בעבודות מתכת. הם שימשו באופן בלעדי לסבסוד מצור על ערים. הקשתים המונגוליים היו מצוידים גם באקדח וחרב. יחידות השמירה הקיסריות כללו בריגדות קשתים ושומרים סינים מהחי"ר.
ארגוני מחתרת סינים
הגדול בארגוני המחתרת הסינים שהתנגדו לשלטון שושלת יואן וקראו לעליית שושלת של בני האן היה ארגון "הלוטוס הלבן". הלוטוס הלבן הייתה אחווה סינית סודית של אינטלקטואלים בודהיסטים אשר כללה סניף צבאי בשם "המצנפת האדומה". מרכזי הפעולה של המצנפת האדומה מוקמו בדלתה של נהר היאנגצה. בשנת 1356 מנהיג המצנפת האדומה גְווֹ דְזְה-שִׂינְג נכלא והוצא להורג בידי ממשל שושלת יואן וחתנו, ג'וּ יְוֵּאנְגָ'אנְג החליף אותו.
המצנפת האדומה הייתה רק אחת מבין קבוצות מורדים בני האן בסין, היא אורגנה ברובה מתומכים של שושלת סונג לשעבר. ארגונים שונים כללו את אחוות טְײֵן-װַאן, צֶ'ן-הַאן, מִינְג-שְׂיַה ודַּה-ג'וֹאוּ. מלבד אלו היו אילי מלחמה ששלטו באזורים מחוזיים ומתחת לשולחן תמכו בארגונים להפלת שושלת יואן וכמוהם היו גם ארגונים מוסלמים, אנטי-מונגולים, רובם מפֿוּגְ׳יֵין. מגפת המוות השחור הייתה האירוע המרכזי ביותר שהביא לעלייה גבוהה בכמות החברים באחוות הסודיות וכמות המתנגדים לשלטון שושלת יואן. המגפה הביאה למותם של שניים מכל שלושה סינים והאמונה כי לשושלת יואן הלגיטימציה למנדט השמיים התערערה לגמרי בפי החברה הכללית.
המרד
מרידות המצנפת האדומה החלו תחילה בחופי גֶ'גְ'יאנְג, כאשר סיני בן האן בשם פאנג גוז'ן ואנשיו תקפו קבוצת פקידים בשירות יואן. לאחר מכן, הלוטוס הלבן, בראשות הַאן שַׁאן-טונְג, עם מרכז פעילות מצפון לנהר הצהוב, הפכו למנהיגי האופוזיציה לשלטון המונגולי הודות ליכולתם להוות אלטרנטיבה לשלטון יואן.
בשנת 1351 תכננו הלוטוס הלבן מרד מזוין, אך התוכנית נחשפה והַאן שַׁאן-טונְג נעצר והוצא להורג על ידי ממשלת יואן. לאחר מותו, לְיוֹ פּוֹ-טוּנג, חבר בולט בלוטוס הלבן, סייע לבנו של האן, הַאן לִי-נֶר, לרשת את אביו ולהקים מתומכיהם את צבא המצנפת האדומה. זמן קצר לאחר שהחל המרד מצפון לנהר הצהוב החלו המצנפת האדומה וארגונים דומים במרידות משלהם לאורכי נהר היאנגצה.
עליית ג'ו
בשנת 1356 כבש ג'ו בראש צבאו את העיר נאנג'ינג (הבירה הדרומית) והפך אותה לבסיסו הצבאי. בשנת 1361 הוא העניק לעצמו את התואר "דוכס וו" והוכיח את כוונתו להקים שושלת משלו. בתחילה, הוא תמך באופן סמלי בהַאן לִי-נֶר במטרה לייצב את גבולו הצפוני עם צבא הלוטוס הלבן.
בשנת 1363 ג'ו הביס את יריבו צ'ן יוליאנג בקרב על אגם פויאנג, במחוז גְ'יָאנְגְשִׂי. היה זה אחד מקרבות הים הגדולים ביותר בהיסטוריה העולמית ויותר מעשרה אחוזים מכלל הצי הימי של יואן (אשר נלקח בידי ארגוני המורדים) הושמד. צ'ן היה מנהיג צבא המצנפת הדרומית, ושלט באזור מרכז נהר היאנגצה. צבא המצנפת האדומה תחת ג'ו שלט עם הניצחון בקרב בכל מערב היאנגצה, והביס את יריביו החזקים ביותר, ג'אנג שיצ'נג, שהיה לו בסיס בסוג'ואו והתאבד כשנלכד והובא לנאנג'ינג; ופאנג גוז'ן, שהביע את מחויבותו ושבועתו לג'ו לאחר תבוסה.
כשהגיע לדלתא היאנגצה, הגיע ג'ו במגע עם מלומדים וקונפוציאנים משכילים, מהם קיבל השכלה בתולדות השפה הסינית, בהיסטוריה הסינית ובקלסיקות הקונפוציאניות. חלקם הפכו ליועציו לענייני מדינה. ג'ו הקים ממשל מקומי יעיל, בשיתוף עם הארגון הצבאי שלו, שתמך בהרחבת תחומי משטרו. ג'ו נטש את חינוכו הבודהיסטי ומיצב עצמו כמגן על המוסכמות הקונפוציאניות והנאו-קונפוציאניות, ולא רק כמורד עממי. למרות מוצאו הצנוע, הוא התגלה כמנהיג לאומי נגד שושלת יואן הקורסת. בקריאה למהפכה גזעית להפיל את המונגולים ולהשיב את הסינים בני ההאן לכוח, ג'ו זכה לתמיכה עממית.
הכריזמה של ג'ו משכה אליה תומכים מוכשרים מכל רחבי סין, כמו המנהיג הצבאי ג'ו שנג, שזכור הודות למנטרה שלו: "בנה חומות גבוהות, מלאי מנות, ואל תמהר לקרוא לעצמך מלך." ג'ו מנהיג המורדים פעל לפי עצה זו והחליט להכניע את קבוצות המורדים הקטנות והחלשות יותר בדרום סין לפני שפנה נגד המונגולים.
נפילת יואן
בשנת 1354, כאשר הוביל הגנרל המונגולי טוֹקְטוּאַה צבא גדול להפיל את מורדי המצנפת האדומה, הוא פוטר בהוראת הקיסר טוגון טימור אשר חשש מכך שטוקטואה יבגוד בו ויעביר את הטובים והמיומנים ביותר שבצבא יואן לשליטת המורדים. פעולה זאת הביאה להשבת כוחו של טוגון טימור, אך גם להיחלשות מהירה של השלטון המרכזי. לפיכך לא הייתה לו ברירה אלא להסתמך על כוחותיהם של אילי מלחמה מקומיים.
עם הכיבוש של יוּנַּאן בידי המצנפת האדומה איבדו המונגולים את כלל שליטתם על דרום האימפריה. בשנת 1368, לאחר התקדמות ממושכת צפונה כבשו כוחות המצנפת האדומה את חאנאבליק (כיום בייג'ינג), בירת שושלת יואן. הקיסר טוגון טימור נס על נפשו צפונה והכוחות המונגולים פעלו להסתדר מחדש בערבה האסייתית. ג'ו, כעת חונגוו, קיסר סין, הקים את שושלת מינג, החל בגירוש מונגולים מסין והסדיר מחדש מערכת מנהל, סדר מעמדות, צבא ועוד.
השפעות
לאורך כל שנות קיומה של שושלת מינג נותרה שושלת יואן הצפונית לגבולה, מלבד יונגלה, קיסר סין השלישי משושלת מינג לא היה עוד שליט בשושלת שלחם כדי לכבוש את אדמות המונגולים. שיבת המשטר הסיני של בני ההאן סימנה את סיום ההשפעה והדומיננטיות המונגולית על מזרח אסיה כפי שהיה מאז כיבושיה של האימפריה המונגולית. שלטון מינג ברובו התנגד להתפתחות ההשפעה והסמכות הסינית ובתקופתו הסחר בדרך המשי ירד בתפוקתו.
השלטון המונגולי האדיר את השנאה של בני ההאן לזרים כפי שהייתה עוד מאז מרד אן לושאן. שנאה זאת הייתה מבין הגורמים לסגירת השערים של סין בפני סוחרים שהגיעו מאוחר יותר מאירופה והביאו בסופו של דבר לאי פיתוח כמערב ולנפילת סין במהלך מאה שנות ההשפלה. משטר מינג נותר חזק ויציב מספר מאות שנים אך לבסוף התערער עקב בעיות במדיניות הפנים ונפל לכיבושיה של שושלת צ'ינג במהלך מלחמת מינג–צ'ינג.
חיים רחמני
חיים רחמני (נולד ב-1977) הוא מלחין, מוזיקאי ואמן סאונד, הפועל תחת שם הבמה "XAIM". עיקר פרסומו הוא תחת השם "קטב מרירי", איתו הוא מופיע ומקליט לבד או ביחד עם מוזיקאים מתחלפים.
כמו כן הוא המלחין העיקרי בהרכבים "רקמות" עם שמעון אדף ו"אורסולה שוורץ", ביחד עם טליק קורן אדיר.
ביוגרפיה
חיים רחמני נולד באשקלון. הוא גדל בשדרות ובירושלים.
בין השנים 1995 ל-2008 ניגן בהרכבים שונים כגון בית שלישי הרכב של המלחין רונן שפירא, התזמורת הטרופית של איליאן פאנסאנסוי, אנסמבל שתוק!האוזן ועוד.
ב 2009 חבר לאמנית אילי לוי ליצירת מיצב הסאונד והתנועה "תאים מתים" שהוצג במרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית
בשנת 2011 הקליטה המוזיקאית טליה אליאב את השיר פשוט, לחן של חיים רחמני לטקסט של המשוררת ש. שפרה
בשנת 2017 קיבל קרדיט כתורם ביצירתו של המלחין רונן שפירא "חמש יבשות" שנוגנה בקרנגי הול
בשנת 2019 יצא לאור האלבום "מדרכות מפיקות חשמל"  ובו 11 לחנים של חיים רחמני לשירים של רוני סומק. את השירים באלבום ביצעו: ברי סחרוף, קוסטה קפלן, טל גורדון, שאנן סטריט, אלון אולארצ׳יק, תמר פילוסוף, אבטה בריהון, טליה אליאב, שמעון אדף ועוזי רמירז.
קטב מרירי
בשנת 2008 הקים רחמני את הלהקה "קטב מרירי".
ביחד עם הגיטריסט והמפיק שי לוינשטיין והבסיסט יהוא ירון הוקלט אלבום הבכורה, שכלל לחנים של חיים רחמני לטקסטים מאת המשורר הסרבו קרואטי וסקו פופה והמשורר הישראלי יאיר הורביץ .וכן קטעים אינסטרומנטליים מאולתרים, המוקדשים להוגים שונים מההיסטוריה היהודית. הקטע "יעקב פרנק" נכלל באוסף של מגזין האמנות סטודיו בעריכת אוהד פישוף. ביקורות על האלבום נכתבו במגזינים ובלוגים ברחבי העולם.
בשנת 2009 הצטרפה להרכב המקורי המתופפת קרן פנפימון זהבי, לצורך הקלטת גרסת כיסוי לשיר "את הלילה שלך מרגיעים".
בשנת 2010 יצא לאור האלבום "על חורבות האביב", המורכב מלחנים של חיים רחמני לטקסטים מאת ישראל פנקס, יונה וולך, ט. כרמי, יאיר הורביץ ורוני סומק. כמו קודמו גם האלבום הזה זכה לביקורות בישראל וברחבי העולם. בהמשך אותה שנה הופיע ההרכב כחלק מפסטיבל אולטרסאונד בתיאטרון תמונע.
בשנת 2011 יצא לאור האלבום "קסמים לסבל" ובו לחנים של חיים רחמני לטקסטים מאת: יאיר הורביץ, רחל חלפי, ט. כרמי, ומאיר ויזלטיר.
בשנת 2015 יצא לאור האלבום "של בני תמותה". האלבום מורכב מלחנים של חיים רחמני לשירים מתוך ספר השירים "אביבה לא" מאת המשורר והסופר שמעון אדף.
בשלב הקלטת האלבום הפך קטב מרירי מהרכב מצומצם לאנסמבל מרובה משתתפים. על חמשת המוזיקאים שהשתתפו בהקלטת האלבום הקודם, התווספו גם: שמעון אדף, בוריס מרצינובסקי, יונתן ניב, שמיל פרנקל, עדיה גודלבסקי, אורית פרלמן, ישחק אבן מגד, אבנר בן שך. במסגרת ההופעות של האנסמבל בעקבות האלבום הצטרף גם הבסיסט עודד שכטר.
בשנת 2018 כתב חיים רחמני את היצירה "שתק" שהוזמנה על ידי המכון למוסיקה ישראלית עבור פסטיבל המוזיקה הישראלית שערך המלחין עודד זהבי. הבכורה ליצירה הכוללת לחנים לטקסטים מאת המשוררים שירה סתיו, ט. כרמי ודן פגיס, נוגנה במוזיאון טיקוטין בחיפה בהרכב שכלל את שי לוינשטיין בגיטרה חשמלית, עודד שכטר בבס חשמלי והמלחין חיים רחמני שניגן בפסנתר כנף שהפעיל תזמורת רפאים דיגיטלית ממחשב שהגיב בזמן אמת לנגינת הפסנתר.
אורסולה שוורץ
הצמד אורסולה שוורץ הוא שיתוף פעולה בין המוזיקאי והמפיק טליק קורן אדיר למלחין חיים רחמני.
בשנת 2017 יצא לאור האלבום "קודש-חול-ים" בחברת התקליטים קמ"ע. האלבום הכיל שירים שהלחין חיים רחמני לטקסטים של טליק קורן אדיר, יונה וולך, אדמיאל קוסמן, אגי משעול, דוד אבידן, שמעון אדף ואריה סיון, שהופקו על ידי טליק קורן אדיר ועובדו במשותף במהלך שנות קיום ההרכב. עם יציאתו זכה האלבום לביקורות משבחות.
רקמות
האלבום "של בני תמותה", הוביל לשיתוף פעולה מוזיקלי בין שמעון אדף לחיים רחמני, שהפך להרכב "רקמות".
רקמות הופיעו באירועי ספרות ומוזיקה שונים, כשהם מחברים בין טקסטים ספרותיים למוזיקה אלקטרונית חיה.
בשנת 2019 הוציאו את האלבום "מיתולוגיה שלמה מתחת לציפורניים (השירים של דליה שושן)". האלבום מבוסס על שיריה של הדמות הספרותית דליה שושן שנוצרה על ידי שמעון אדף ברומנים: קילומטר ויומיים לפני השקיעה, קובלנה של בלש וקום קרא. השירים באלבום מבוצעים על ידי ערן צור, יורם חזן, חיים אוליאל, שי צברי, טל גורדון, טליה אליאב, נועה בביוף, נעמי חשמונאי ושהרה בלאו.
XAIM
בשנת 2011 התחיל חיים רחמני להופיע ולהוציא לאור מוזיקה תחת שם הבמה XAIM.
המוזיקה היא בעיקרה מוזיקה דיגיטלית ואלקטרואקוסטית וברובה אינסטרומנטלית.
ב-2011 יצא לאור האלבום Xaim und TaliX - ביחד עם טליק קורן אדיר, ב-2019 יצא לאור האלבום SheXter&XAIM ביחד עם עודד שכטר.
ב-2020 יצא לאור האלבום The Dark Energy of The Light Matter (Short note about Matter, Energy & Light).
ב-2021 יצא לאור האיפי Unbridled Scapes הכולל לחנים לשירים מאת ג׳יימס ג׳ויס והמשורר טד יוז. לאחר מכן גם האלבום ״סְפָר״ יצירות אינסטרומנטליות בהשראת סיפורים מתוך כתב ״סְפָר - כתב עת לספרות חורגת״.
דיסקוגרפיה
אורסולה שוורץ
רקמות
XAIM
חיים רחמני
פטריק לאונרד
פטריק ריי לאונרד (באנגלית: Patrick Ray Leonard; נולד ב-14 במרץ 1956) הוא כותב שירים, קלידן, מלחין ומפיק מוזיקלי אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות שיתופי הפעולה שלו עם מדונה. עבודתו עם מדונה כוללת את אלבומיה: True Blue, Who's That Girl, Like a Prayer, I'm Breathless ו-Ray of Light. בין היתר, השתתף ביצירה הסרט התיעודי שלה "I Am Because We Are", הופיע איתה כקלידן בלייב אייד (1985), והיה המנהל המוזיקלי והקלידן שלה במהלך סיבובי ההופעות "The Virgin Tour", ו-"Who's That Girl World Tour".
לאונרד עבד עם מגוון רחב של אמנים, כדוגמת: פינק פלויד, רוג'ר ווטרס, אלטון ג'ון, לאונרד כהן, בריאן פרי, ג'וליאן לנון, רוד סטיוארט, מייקל ג'קסון, פליטווד מק, ג'ף בק, ברייאן אדמס, פיטר סטרה, ג'ול, מריאן פיית'פול ורובי רוברטסון. בנוסף, שימש כמלחין פסקולים של מגוון סרטים והפקות בימתיות. פטריק לאונרד שיתף פעולה עם לאונרד כהן, באלבומיו Old Ideas משנת 2012 ו-Popular Problems משנת 2014 ובפרויקטים נוספים שלו. כהן הצהיר כי לאונרד "הוא מלחין כה מפואר. אני לא חושב שיש מישהו שעובד היום עם בן אדם מוכשר מסוג כזה". בשנת 1997, לאונרד הוציא את האלבום האינסטרומנטלי Rivers, על ידי חברת התקליטים יוניטון.
ביוגרפיה
לאונרד נולד בקריסטל פולס, מישיגן. הוא נכנס לעסקי המוזיקה כחבר בלהקת הפופ רוק של שיקגו בשלהי שנות השבעים ואחר כך השתתף בפרויקטים מוזיקליים נוספים. הוא המשיך כמנהל מוזיקלי וכקלידן הראשי בסיבוב ההופעות העולמי של חמישיית הג'קסונים "Victory Tour", שגרף למעלה מ-75 מיליון דולר.
בנוסף לכך, ללאונרד יש שלושה ילדים: ג'סיקה, סופרת (עבורה נכתב השיר של מדונה "Dear Jessie") ושני בנים: שון שהוא מוזיקאי וג'ורדן שפועל כנגן. לאונרד והזמרת-יוצרת האיסלנדית אנה מג'ול, התחתנו ב-19 בנובמבר 2018, בעיר הולדתו של פטריק, קריסטל פולס, מישיגן.
מדונה
במהלך הקריירה שלו, עבד לאונרד עם מדונה על שלל משיריה ואלבומיה ובכך, זכה לחשיפה בינלאומית. להלן חלק מהשירים שכתב, הלחין או הפיק עמה:
צ'ושו
צ'וֹשוּ (ביפנית: 長州藩) היה האן פאודלי בתקופת אדו, במקום בו שוכן היום מחוז ימאגוצ'י. ההאן מילא תפקיד חושב בהדחת שוגונות טוקוגאווה בסוף תקופת אדו, ותושבי ההאן היו ממובילי רסטורציית מייג'י.
היסטוריה
שליטי האן צ'ושו היה צאצאיו של המצביא מתקופת סנגוקו מוטונארי מורי. לאחר מותו התמנה נכדו, טרומוטו מורי, לדאימיו של ההאן ובא בברית עם טויוטומי הידיושי, ברית שהתבררה בהמשך כטעות. לאחר שהביס טוקוגאווה איאיאסו את צבאו של טויוטומי בקרב סקיגהארה ב-1600 נאלץ מורי לעזוב את מקום מושבה המסורתי של משפחתו באקי ולעבור למחוז נאגטו (שהיה ידוע גם כצ'ושו) ולוותר על רבים מנכסיו.
שבט מורי ראה בגזירה זו בגידה בשבט, ומנקודה זו ואילך מיצב עצמו האן צ'ושו כגורם אנטי-טוקוגאווה. עמדה זו השתרשה במסורת ההאן, ובפגישות ראש השנה החדשה נהגו נציגי ההאן לשאול את הדאימיו האם הגיעה העת להדחת השוגונות, והוא נהג לדחות את ההצעה בטענה שהממשל עדיין חזק.
מסורת זו הפכה למציאות 260 מאוחר יותר כשחבר ההאן להאן סצומה ולחברי אצולה במטרה להדיח את השוגון. הם הובילו את המאבק כנגד צבאות השוגון-לשעבר במלחמת בושין, הביסו אותם והשיבו את השלטון לקיסר. בזכות ברית זו בין שני ההאן, נהנו ילידי המחוזות מהשפעה פוליטית וחברתית בתקופת מייג'י, ובנוסף, היוו צבאות צ'ושו וסצומה את השלד עליו נבנה הצבא היפני הקיסרי.
פוליטיקה
בירת ההאן הייתה העיר האגי, והשליטה עליו נותרה בידי שבט מורי במהלך תקופת אדו. הדאימיו מינה קבוצת יועצים, קָרוֹ (家老), שישבה באדו ותיווכה בין ההאן לממשלה. בצ'ושו התחלקו תוארי הקרו לשני סוגים: תואר קרו העובר בירושה במשפחה, וקרו לכל ימי חייו של היועץ, אך לא עובר בירושה.
המשפחות שקיבלו את התואר בירושה היו לרוב ענפים שונים של שבט מורי או צאצאים של המצביאים והיועצים הקרובים ביותר של מוטונארי מורי. הקרו מן הסוג השני היו סמוראים מדרג נמוך או בינוני שהוכיחו עצמם בתחום הכלכלי והפוליטי, ואת התואר קיבלו מידי הדאימיו.
סבילנגראד
סְבִילֶנְגְרָאד (בבולגרית: Свиленград) היא עיר בדרום בולגריה, הרביעית בגודלה במחוז חאסקובו, סמוכה לגבולות יוון וטורקיה, שוכנת לגדות הנהר מריצה וממוקמת 258 קילומטרים דרומית מזרחית לבירה סופיה ו-56 קילומטרים מבירת המחוז חאסקובו.
היסטוריה
התיישבות מאורגנת של שבטים תראקים באזור העיר מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת. בשטח הרשות המקומית קיימות עדויות ארכאולוגיות ליישובים מהמאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-1 עבר השטח לשליטת האימפריה הרומית ובאזור הוקמו מספר מצודות. בתקופה זו הוקם בשטחי העיר המודרנית כפר בשם בורדיפטו. בהמשך עברה החזקה על השטח לידי האימפריה הבולגרית הראשונה והחל מהמאה ה-11 לפרקים גם לידי האימפריה הבולגרית השנייה. ב-1205 נערך סמוך למיקומה של העיר המודרנית, קרב בין הצבא הבולגרי בפיקודו של הצאר קאלויאן לבין צבא האימפריה הלטינית, שהסתיים בניצחון הבולגרים.
במחצית השנייה של המאה ה-14 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית ומיקומו בצומת דרכים בין אסיה הקטנה לבלקן הקנה לו חשיבות אסטרטגית עבור העות'מאנים. ב-1529 בצו הסולטאן סולימאן הראשון, נבנה גשר מעל הנהר מריצה אשר נועד להקל על תעבורת כוחות הצבא באזור. מסביב לגשר שתוכנן על ידי סינאן התפתח היישוב המודרני על שתי גדות הנהר. החל ממחצית המאה ה-19, עידן התחייה הלאומית הבולגרית, החלה תנופת פיתוח ביישוב שכללה הקמת בית ספר, כנסייה וספרייה. ב-1874 הוענק לו שמו המודרני סבילנגראד. ב-8 בינואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש היישוב בידי צבא האימפריה הרוסית, אך הוחזר לעות'אמנים מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
סבילנגראד הייתה לעיר גבול עות'מאנית, אשר גבלה במחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית. ב-5 באוקטובר 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבש היישוב על ידי צבא ממלכת בולגריה. במהלך מלחמת הבלקן השנייה נכבשה מחדש סבילנגראד על ידי העות'מאנים, אך מתוקף הסכם בוקרשט (1913) שסיים את המלחמה, הוחזרה שוב לחזקת הבולגרים ומאז נותרה בחזקתם.
כלכלה ותחבורה
תעסוקת בני העיר נסמכת על היותה של סבילנגראד עיר גבול ותחנת מעבר מיוון וטורקיה לבולגריה. רבים מתושבי העיר מוצאים את פרנסתם בשירותי תחבורה, מלונאות, פקידות מכס ומשטרת הגבולות. התחבורה הציבורית בעיר נסמכת על קווי אוטובוס. בסמוך לעיר עובר נתיבו של הכביש המהיר "תראקיה" אשר חוצה את בולגריה מהגבול הסרבי במערב ועד לבורגס שלחופי הים השחור, תוך הסתעפות דרומה אל הגבול הטורקי. עוד עובר בסמוך לעיר נתיבו של הכביש המהיר "חוצה אירופה" E-85, אשר נתיבו מתחיל מליטא, עובר דרך בלארוס, אוקראינה, רומניה בולגריה ומסתיים באלכסנדרופולי שביוון.
עורי עור
"עורי עור" הוא שיר שנכתב והולחן על ידי זמר הרוק הישראלי אביב גפן. השיר הופץ בשנת 2000 והוא השיר הראשון באלבומו התשיעי של גפן, "יומן מסע".