cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
א.א.ק. אתונה
שנות ה-80 וה-90
א.א.ק. גם המשיכה להיאבק על האליפות, שהגיעה בסופו של דבר בשנת 1989. תחת הדרכתו של שחקנה לשעבר דושאן באייביץ', לאחר ניצחון 1–0 על אולימפיאקוס במשחק המכריע של העונה שנערך באצטדיון האולימפי. טאקיס קראגיוזופולוס הבקיע את שער הניצחון והוביל את הקבוצה לאליפות ראשונה בעשור זה. בתחילת העונה הבאה זכתה הקבוצה גם בסופרקאפ, לאחר שניצחה בפנדלים את פנאתינאיקוס.
בעונת 1994/1995 הפכה א.א.ק. לקבוצה היוונית הראשונה שהעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות, לאחר שהדיחה בסיבוב המוקדם את גלאזגו ריינג'רס. א.א.ק. הוגרלה לבית שכלל גם את אייאקס ומילאן, שתי הקבוצה שהגיעו בסופו של דבר לגמר בתום העונה, וסיימה במקום האחרון בבית אחרי קזינו זלצבורג שסיימה במקום השלישי.
בשנת 1999 ארגן נשיא המועדון לשעבר, דימיטריס מליסאנידיס, משחק ידידות נגד פרטיזן בלגרד בבלגרד, במחווה של סולידריות ומחאה נגד הפגזות נאט"ו בסרביה, ושחקני ואנשי הקבוצה הפרו את האמברגו הבינלאומי ונסעו לבלגרד. המשחק הסתיים בתיקו 1–1 לאחר 60 דקות, מכיוון שהאוהדים הסרבים פרצו למגרש להודות לשחקנים.
במאה ה-21
בשנת 2000 זכתה א.א.ק. בגביע ה-12 תחת הדרכתו של המאמן ג'יאניס פאתיקאקיס, לאחר ניצחון 3–0 על איוניקוס במשחק הגמר משערים של דמיס ניקולאידיס, מילן פטקוב וקריסטוס מאלדניס. ניקולאידיס קיבל מאוחר יותר את פרס המשחק ההוגן של פיפ"א מכיוון שדיווח לשופט ששער שכבש הובקע ביד, וגרם לפסילתו. בעונת סיימה א.א.ק. במקום השני כאשר רק הפרש שערים טוב יותר העניק את האליפות לאולימפיאקוס, אך בגמר הגביע ניצחה א.א.ק. 3–0 את אולימפיאקוס וזכתה בגביע ה-13 של המועדון.
בקיץ 2002 מונה שוב דושאן באייביץ' למאמן הקבוצה, ותחתיו הגיעה הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות בעונת 2002/2003, לאחר שהדיחה את אפואל ניקוסיה. בשלב הבתים הוציאה הקבוצה תיקו בכל ששת המשחקים, מול רומא, ריאל מדריד וראסינג גנק, סיימה במקום השלישי בבית עם שש נקודות והמשיכה לגביע אופ"א, שם הדיחה את מכבי חיפה אך בשמינית הגמר הודחה על ידי מאלגה. בעונת 2003/2004 הגיעה שוב לשלב הבתים של ליגת האלופות והוגרלה לבית שכלל את מונקו, דפורטיבו לה קורוניה ופ.ס.וו. איינדהובן, וסיימה במקום האחרון בבית. לקבוצה הצטרפו ניקולאס לימפרופולוס ויואניס אוקאס, ואצטדיונה הביתי של הקבוצה נסגר לאחר שנפגע ברעידת אדמה שפקדה את אתונה ב-1999. הקפטן ניקולאידיס שוחרר עקב בעיות כלכליות, ובאייביץ' נאלץ להתפטר בשנת 2004 לאחר שהאוהדים מחו נגדו. הקבוצה הגיעה למצב של פשיטת רגל, והפסידה את כל כוכבי יורו 2004 לקבוצות אירופאיות אחרות.
בשנת 2004 עמד דמיס ניקולאידיס בראשה של קבוצת אנשי עסקים שרכשה את המועדון והפך לנשיא המועדון. ובעזרת האוהדים החל לייצב את המצבה הכלכלי של הקבוצה והצליח לבטל את החובות מול הנושים הרבים. לאר מכן החל ניקולאידיס בהחזרת השחקנים שכיכבו בקבוצה בעבר, ומינה את שחקנה לשעבר של הקבוצה, איליה איביץ' למנהל הטכני ואת פרננדו סנטוש למאמן. כתוצאה מכך מכרה הקבוצה כמות שיא של מנויים, למעלה מ-17,000 אלף. בעונת הגיעה הקבוצה לגמר הגביע, בו הפסידה 0–3 לאולימפיאקוס, וסיימה את העונה במקום השני בליגה. בעונת 2006/2007, תחת הדרכתו של המאמן הספרדי לורנס סרה פרר, הגיעה הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שהדיחה את הארטס, והוגרלה לבית שכלל את מילאן, ליל ואנדרלכט. א.א.ק. צברה 8 נקודות, סיימה במקום השלישי והמשיכה לגביע אופ"א, שם הודחה על ידי פריז סן-ז'רמן. לקראת עונת החתימה הקבוצה את הכוכב הברזילאי ריבאלדו מאולימפיאקוס, והודחה במוקדמות ליגת האלופות על ידי סביליה. בגביע אופ"א עברה את שלב הבתים והודחה על ידי חטאפה בשלב 32 האחרונות. בליגה סיימה במקום השני בפעם השנייה ברציפות, ובנובמבר 2008 מונה דושאן באייביץ' למאמן הקבוצה בפעם השלישית. בתום עונת הגיעה הקבוצה לגמר הגביע היווני, בו הפסידה לאוליפיאקוס 14–15 בפנדלים. בעונת 2010/2011 הגיעה הקבוצה לראשונה לשלב הבתים של הליגה האירופית, וסיימה במקום השלישי בבית. במהלך העונה הוחלף המאמן באייביץ' במנואל חימנז, ובסופה זכתה הקבוצה בגביע היווני לאחר ניצחון 3–0 על אטרומיטוס במשחק הגמר.
בסיום עונת ירדה א.א.ק. אתונה לליגת המשנה לראשונה בתולדותיה, לאחר שסיימה במקום הלפני אחרון בטבלה, ובנוסף שלוש נקודות הורדו ממאזנה בעקבות התפרעות אוהדים במשחק מול פנאתינייקוס. בעקבות מצב המועדון החליטה ההנהלה לא להתמודד בליגה מקצוענית בעונה הבאה ולרדת מרצון לליגה השלישית, על מנת לבנות את הקבוצה מחדש. בעונת סיימה במקום הראשון בליגה השלישית ללא הפסד, ובעונת  סיימה במקום הראשון בליגה השנייה ללא הפסד, וחזרה לליגה הבכירה.
בעונת סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה, וזכתה בגביע לאחר ניצחון 2–1 על אולימפיאקוס במשחק הגמר. ובעונת 2016/2017 הודחה במוקדמות הליגה האירופית על ידי סנט אטיין. בעונת 2017/2018 הודחה במוקדמות ליגת האלופות על ידי צסק"א מוסקבה ולאחר מכן העפילה לשלב 32 האחרונות בליגה האירופית והודחה על ידי דינמו קייב. בתום העונה זכתה באליפות ה-12 בתולדותיה, 24 שנים אחרי האליפות הקודמת, והייתה קרובה לזכייה בדאבל אך בגמר הגביע הפסידה 0–2 לפאוק סלוניקי.
בעונת 2019/2020 מונה מאסימו קאררה האיטלקי למאמן הקבוצה, שהוליך אותה לסגנות הליגה היוונית ולגמר הגביע היווני בכדורגל.
סמל וצבעים
סמלה של א.א.ק. הוא עיט דו ראשי על רקע צהוב. הסמל נוצר על ידי הפליטים היוונים מקונסטנטינופול שהגיעו לאתונה בחילופי האוכלוסין ההמוניים בעקבות מלחמת יוון–טורקיה והקימו את המועדון ב-1924. הסמל והצבעים נבחרו כתזכורת למולדת האבודה. העיט הדו-ראשי מופיע בסמל הכנסייה היוונית-אורתודוקסית שבסיסה בקונסטנטינופול, והוא מסמל עבור הפליטים את האימפריה הביזנטית.
התלבושת של א.א.ק. היא ביגוד צהוב במשחקים, וביגוד שחור בנסיעות. בליגה היוונית אין תלבושות חוץ מיוחדות, אלא אם יש התנגשות בין הצבעים, וגם אז קבוצת הבית היא זו שמשנה את הביגוד. לא.א.ק. יש שלושה סטים, כאשר השלישי הוא סט ביגוד כחול למקרה שהיא מארחת קבוצה עם תלבושת צהובה.
אצטדיון
אצטדיון ניקוס גומאס שימש כמגרשה הביתי של א.א.ק. אתונה משנת 1930 ועד הריסתו בשנת 2003.
לאחר הריסת האצטדיון עברה הקבוצה לשחק באצטדיון האולימפי שקרוי על שם ספירידון לואיס, ובו 70,000 מקומות. האצטדיון, שממוקם בפרבר מארוסי שבצפון אתונה, נחשב לאחד ממתחמי תחרויות האתלטיקה באירופה. האצטדיון עוצב בשנת 1979 ונחנך בשנת 1982.
בשנת 2007 נחתם חוזה בין ממשלת יוון לבין א.א.ק. על בניית אצטדיון בין 50,000 מקומות בפרבר אנו ליוסיה ושיקרא "היכל א.א.ק", אך התוכנית בוטלה לאחר פשיטת הרגל של המועדון.
אוהדים ויריבות
שורשיהם של אוהדי א.א.ק. אתונה מגיעים מהפליטים היוונים שהיגרו לאתונה מקונסטנטינופול בעקבות חילופי האוכלוסין ההמוניים במהלך מלחמת יוון–טורקיה. אוהדי הקבוצה מזוהים ברובם עם השמאל הפוליטי, ובשל כך יש למחנות האוהדים של הקבוצה חיבור אידאולוגי עם אוהדי הקבוצות אולימפיק מרסיי מצרפת וליבורנו מאיטליה, כמו גם עם הקבוצה הגרמנית סנט פאולי.
לא.א.ק. יש שלוש קבוצות של מחנות אוהדים: "שער 21" שהוקם בשנת 1975, "21 המקורי", שהוקם בשנת 1982 על ידי אוהדים מהמחנה הקודם, ו-"אוהדי א.א.ק." שהוקם בשנת 2001. 21 המקורי הפך למחנה האוהדים הגדול ביותר של הקבוצה עם אוהדים מכל רחבי יוון ואירופה, ואפילו הרחיק עד אוסטרליה (במלבורן, העיר בעלת האוכלוסייה היוונית הגדולה ביותר מחוץ ליוון, הוקם "21 המקורי מלבורן"). לקבוצה יש גם שני מחנות אוהדים בארצות הברית, האחד באסטוריה שבקווינס, ניו יורק, השכונה בעלת האוכלוסייה היוונית הגדולה ביותר באמריקה, והשני בדטרויט שבמישיגן. בדטרויט אף קיימת קבוצה בשם "מועדון כדורגל א.א.ק." שמשחקת בליגה המקומית.
היריבה הגדולה ביותר של א.א.ק. אתונה היא פנאתינאיקוס, והמשחק ביניהם מכונה "הדרבי של אתונה". מלבד התחרות על הבכורה הספורטיבית בעיר, שורשי היריבות נעוצים בהבדלים המעמדיים בין אוהדי הקבוצות, שכן רוב אוהדי א.א.ק. בשנותיה הראשונות היו מהגרים, ואילו אוהדי פנאתינייקוס השתייכו ברובם למעמד הגבוה באתונה. יריבה נוספת של המועדון היא אולימפיאקוס מפיראוס, הקבוצה המעוטרת ביותר ביוון, ועמה היריבות ספורטיבית בעיקרה, אך התגברה בעקבות מעברו של אחד הסמלים הגדולים של א.א.ק. דושאן באייביץ', שחקן ומאמן הקבוצה בעבר, לתפקיד מאמן אולימפיאקוס בשנת 1996, וכן בעקבות הזכייה השנויה במחלוקת של אולימפיאקוס באליפות בעונת 2007/2008, שהוכרעה לאחר שהוענק לאולימפיאקוס ניצחון טכני במשחק בו הפסידה, מכיוון שהקבוצה היריבה שיתפה שחקן שלא כחוק.
המשחקים בין א.א.ק. אתונה לפאוק סלוניקי מכונים "דרבי העיטים הדו-ראשיים", מכיוון שלשתי הקבוצה עיט דו-ראשי בסמל המועדון. בניגוד למשחקי דרבי שמבוססים על הבדלים תרבותיים בין מחנות אוהדים, דרבי זה הוא ידידותי באופיו, מכיוון ששתי הקבוצות מייצגות את קהילת המהגרים מקונסטנטינופול, אשר חלקם התיישבו באתונה וחלקם בסלוניקי. היריבות מבוססת בעיקרה על התחרות בין אתונה לסלוניקי, אך רבים מאוהדי שתי הקבוצות מגדירים את היריבה כ"קבוצה השנייה" שלהם.
המנון הקבוצה
המנון הקבוצה נכתב על ידי סטאליוס קזנצידיס ושר אותו לראשונה חלוץ הקבוצה, מימיס פאפאיואנו.
סגל שחקנים
(קפטן שני)
(קפטן)
B-25 מיטשל
B-25 מיטשל (באנגלית: B-25 Mitchell) הוא מפציץ בינוני דו מנועי אמריקאי, שיוצר בידי חברת נורת' אמריקן אוויאיישן.
המטוס היה בשימוש נרחב של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ובידי כוחות אוויריים של מדינות רבות אחרות לאחר סיום המלחמה.
מטוס מדגם זה התנגש בבניין האמפייר סטייט בשנת 1945.
המטוס נקרא על שם בילי מיטשל, מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית.
צ'זארה בובו
צ'זארה בּוֹבֿוֹ (באיטלקית: Cesare Bovo; נולד ב-14 בינואר 1983) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
בובו החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של רומא, ב-8 בינואר 2002 ערך את ההופעה היחידה שלו בקבוצה הבוגרת נגד ברשיה במסגרת הגביע. בשנת עזב את רומא לטובת לצ'ה, ב-5 באוקטובר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בניצחון 1-4 נגד ברשיה. ב-2 במאי 2004 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1-2 נגד אינטר מילאנו, שהשאיר את לצ'ה בליגה הראשונה.
בקיץ חזר בובו לרומא, והושאל לפארמה ועזר לה להישאר בליגה הראשונה. בקיץ חזר לרומא.
ב-19 ביוני 2008 חתם בפלרמו תמורת 3 מיליון אירו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפאלרמו במסגרת הגביע האיטלקי בניצחון 1-2 נגד רוונה והוא הבקיע את שער הבכורה שלו נגד גנואה. בעונת ביסס את עצמו במועדון הוא הבקיע את שער הבכורה שלו ב-25 באוקטובר נגד אודינזה.
ב-23 באוגוסט 2011 חזר לגנואה. ב-11 בספטמבר 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד אטאלנטה. בעקבות פציעה נעדר ברוב שלי העונה, וב-7 באפריל 2012 חזר לפעילות אך שוב נפצע וסיים את העונה.
ב-9 ביולי 2013 חתם בטורינו. בעונת סיים עם הקבוצה במקום ה-7, שמוביל למוקדמות הליגה האירופית ולאחר שנים מחוץ למסגרת אירופית, עזר למועדון להעפיל לשלב הבתים של המפעל.
ב-4 בינואר 2017 עבר בובו לפסקארה.
בקיץ בובו חתם בלצ'ה.
דוד צילג
דוד צילג (22 באוקטובר 1946, מילאנו – 29 ביולי 2012, חיפה) היה פרופסור בפקולטה למתמטיקה בטכניון.
סיים תואר ראשון ושני במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב ודוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. התקבל לסגל הפקולטה למתמטיקה בטכניון בשנת 1975.
מעבר למחקריו הוא היה מרצה פופולרי ומוערך. מאז הנהגת סקר המרצים בטכניון זכה בו צילג באופן קבוע בתואר "מרצה מצטיין" ולכן הוענק לו התואר "מרצה מצטיין מתמיד". בשל הקלטותיו לשלל קורסי מתמטיקה בטכניון, צילג עד היום מקבל בכל סמסטר את תואר המרצה המצטיין, על אף מותו.
ילדות ונעורים
דוד צילג נולד במילאנו ב-22 באוקטובר 1946 להורים ניצולי שואה שהתארגנו לעלות לארץ ישראל במסגרת קבוצה של הנוער הציוני. באפריל 1947, כשהיה בן חצי שנה, יצאה הקבוצה מאיטליה על האונייה "קדימה" וניסתה לעלות לארץ ישראל. הבריטים תפסו את האונייה, ונוסעיה הובלו למחנה מעצר בקפריסין, בו שהו עד פברואר 1948, אז עלו לישראל. עם עלייתם ארצה התגוררו בבנימינה, עברו לקיבוץ מבקיעים, וכעבור שנתיים עברו לרחובות. שני הוריו השתלבו כמורים במערכת החינוך.
צילג גדל ברחובות, למד בתיכון "תמר", והיה תלמיד מצטיין. בנעוריו היה חניך ומדריך בתנועת השומר הצעיר. עם גיוסו לצה"ל התקבל לקורס טיס בחיל האוויר, אך נאלץ לפרוש ממנו עקב תאונה ואת המשך השירות עשה בגדוד נ"מ.
אקדמיה
עם סיום לימודיו חזר לישראל והתקבל כחבר סגל בפקולטה למתמטיקה בטכניון, שם התמחה בתורת החבורות הסופיות. הוא פרסם מעל ל-50 מאמרים מקוריים בספרות המתמטית המקצועית ושני ספרים, השתתף בכתיבת ספרי הלימוד "אלגברה ליניארית II" בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, והנחה ארבעה עשר משתלמים לתארים גבוהים. היה חבר באיגוד הישראלי למתמטיקה ובאיגודים למתמטיקה של ארצות הברית ואירופה. הוא הוזמן פעמים רבות לשאת הרצאות פתיחה בכנסים בינלאומיים בתחום התמחותו. בשנות השבתון שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת הוואי בהונולולו ובאוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס.
נשא לאשה את נלה בשנת 1971, ויחדיו הביאו לעולם את אורלי ויונתן.
שנות חייו האחרונות
ביוני 2011 גילה צילג כי הוא חולה בלימפומה. למרות שעבר טיפולים כימותרפיים, השתלת מח עצם והקרנות, הוא נפטר ב-29 ביולי 2012. באותה שנה ובמקביל לטיפולים, הוא סיים לכתוב את הספר "מבוא לתורת החבורות". בנוסף עבד על ספר עזר לתלמידים באלגברה ליניארית, שאותו לא הספיק לסיים.
הצטיינות בהוראה
את הקריירה שלו בהוראה החל צילג כמורה בתיכון וכעוזר הוראה באוניברסיטה, בתקופת לימודיו בה. עם הצטרפותו לטכניון בשנת 1975 החל להרצות במסגרת קורסים שונים בפקולטה למתמטיקה לסטודנטים בכל התארים. מאז, במשך כמעט ארבעים שנה, הוא זכה בתואר "מרצה מצטיין" בטכניון מדי שנה – מלבד השנים שבהן היה בחו"ל במסגרת שבתון בהוואי ובמינסוטה וגם בהן זכה בתואר דומה. בשנת 2010 קיבל את התואר "מרצה מצטיין מתמיד" ובכך נפתחה האפשרות לקבלת תואר זה למרצים נוספים.
ההרצאות של פרופ' צילג בשלושה קורסי אלגברה שונים בטכניון הוקלטו ועומדים לרשות הציבור בערוץ היוטיוב של הטכניון.
הנצחה
הטכניון ייסד בשנת 2013 את פרס צילג המוענק למרצים נלווים על הצטיינות בהוראה.
אקסל טישר
אקסל טישר (באנגלית: Axel Tischer; נולד ב-5 בנובמבר 1986 בדרזדן, סקסוניה, מזרח גרמניה) הוא מתאבק גרמני. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה אלכסנדר וולף.
ארגונים עצמאיים (2004–2015)
טישר החל להתאמן כדי להיות מתאבק בגיל 13 בעיר הולדתו, דרזדן. טישר התאבק באופן נרחב בארגונים העצמאיים בגרמניה ובאירופה. בשנת 2012 טישר ניצח את אל ג'נריקו כדי לזכות באליפות העולם המאוחדת של הארגון wXw והחזיק בה כמעט שנה עד שהפסיד אותה לטומי אנד.
NXT (2015–2018)
באפריל 2015 התבשרה הידיעה שטישר הוא אחד המגויסים לחוזה פיתוח במתחם האימונים של ה-WWE. את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה ערך שלושה חודשים מאוחר יותר בהפסד לסמואה ג'ו. באוגוסט טישר אימץ את השם אלכסנדר וולף, שישמש אותו מעתה ואילך בתור שם הבמה שלו.
בשנת 2016 במופעי NXT שאינם משודרים לטלוויזיה, וולף הצטוות לסוייר פלטון ובחודש ספטמבר האחרונים הצטרפו לקבוצת SAnitY שהכילה את ניקי קרוס ואריק יאנג אשר שימש בתור מנהיג הקבוצה. הקבוצה ערכה את הופעת הבכורה שלה ב-12 באוקטובר בניצחון של וולף ופלטון על בובי רוד וטיי דילינג'ר במסגרת טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס. בסיבוב השני השניים ניצחו את TJ פרקינס וקוטה איבושי, אך בחצי הגמר הפסידו לקבוצתה TM-61. בחודש אוגוסט 2017 באירוע NXT TakeOver: Brooklyn III, וולף ואריק יאנג ניצחו את The Authors of Pain (אקאם ורזאר) והפכו לאלופי הזוגות החדשים של NXT, כמו כן זכייה זו סימנה את וולף כאלוף הגרמני הראשון בתולדות הארגון. באירוע NXT TakeOver: WarGames שלושת חברי קבוצת SAnitY שהכילה את יאנג, וולף וקיליאן דיין התחרו נגד The Undisputed Era (אדם קול, קייל אוריילי ובובי פיש) ונגד ה-The Authors of Pain ביחד עם רודריק סטרונג בקרב WarGames, הפעם האחרונה שסוג קרב זה התקיים הייתה לפני 17 שנה בארגון WCW. בקרב זה אדם קול הצמיד את יאנג לניצחון. ב-29 בנובמבר וולף ויאנג הפסידו את האליפויות לקייל אוריילי ובובי פיש (הפרק הוקלט באותו תאריך ושודר ב-20 בדצמבר). ב-10 בינואר 2018 וולף ויאנג הותקפו מאחורי הקלעים על ידי קבוצת Undisputed Era לפני הקרב החוזר שלהם על האליפויות נגדם. ב-27 בינואר באירוע NXT TakeOver: Philadelphia וולף ויאנג התערבו במהלך קרב "חוקי אקסטרים" בין אליסטר בלאק לאדם קול, לאחר שחבריו לקבוצה, פיש ואוריילי באו לעזרתו של קול. ב-8 בפברואר קבוצת SAnitY ניצחה בקרב שלושה על שלושה את קבוצת Undisputed Era. ב-14 במרץ וולף ויאנג ניצחו את רידיק מוס וטינו סבטלי במסגרת הסיבוב הראשון של טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס, אך שבועיים לאחר מכן הפסידו לרודריק סטרונג ואלוף בריטניה, פיט דאן, והודחו מהטורניר.
סמאקדאון (2018–2019)
ב-17 באפריל קבוצת SAnitY עברה באופן רשמי לסמאקדאון כחלק מתוכנית הסופרסטאר שייק-אפ (שפירושו העברה של מתאבקים בין המותגים Raw וסמאקדאון). וולף וחברי קבוצת SAnitY ערכו את הבכורה שלהם ב-19 ביוני ותקפו את האוסוס. שבוע לאחר מכן חברי קבוצת SAnitY הפסידו בקרב שלושה על שלושה לג'ף הארדי והאוסוס. ב-3 ביולי הם קטעו ותקפו בצורה פראית את חברי הניו דיי (ביג אי, קופי קינגסטון ואקסבייר וודס). באירוע חוקי אקסטרים, שנערך ב-15 ביולי, קבוצת SAnitY ניצחה את הניו דיי בקרב שולחנות. ב-24 ביולי נציגי קבוצת SAnitY אלכסנדר וולף וקיליאן דיין הפסידו לנציגי הניו דיי, ביג אי ואקסבייר וודס בקרב ששימש כחצי גמר טורניר טועני הכתר לאליפות הזוגות של סמאקדאון. ב-14 באוגוסט, SAnitY הפסידו לניו דיי בקרב שלושה נגד שלושה. ב-25 בדצמבר, וולף וקיליאן דיין הפסידו בקרב זוגות מרובע לקארל אנדרסון ולוק גאלוס, שבנוסף כלל את האוסוס (ג'יי אוסו וג'ימי אוסו) והבר (סזארו ושיימוס). ב-1 באפריל, SAnitY הפסידו למיז בקרב האנדיקאפ 3 נגד 1 ספירות בכל מקום.
NXT UK (2019–2021)
ב-12 ביוני, וולף ערך את הופעת הבכורה שלו במותג NXT UK, כשעזר לקבוצת אימפריום (וולטר, פביאן אייכנר ומרסל ברטל) לנצח בקרב שלושה נגד שלושה את פיט דאן, טיילר בייט וטרנט סבן. לאחר הקרב, הוא הצטרף לקבוצה זו. ב-3 ביולי, וולף ערך את קרב הבכורה שלו ב-NXT UK, כשרשם ניצחון על ג'ק סטארז. ב-31 ביולי, וולף גבר על ג'ורדן דבלין. ב-25 בספטמבר בתוכנית NXT, אייכנר, אלכסנדר וולף ומרסל ברטל הפסידו בקרב שלושה נגד שלושה לקושידה ובריזנגו (פאנדנגו וטיילר בריז). ב-3 באוקטובר, וולף ניצח את סקסון האקסלי. ב-21 בנובמבר, וולף גבר על איליה דרגונוב. ב-2 בינואר 2020, וולף נחל הפסד לאותו דרגונוב, הפעם בקרב ללא פסילות. באירוע Worlds Collide, שנערך ב-25 בינואר, קבוצת אימפריום ניצחה בקרב ארבעה נגד ארבעה את The Undisputed Era כאשר וולף נפצע בתחילת הקרב ונשלח אל מאחורי הקלעים. ב-30 בינואר, וולף, פביאן אייכנר ומרסל ברטל ניצחו בקרב שלושה נגד שלושה את דייב מסטיף, מארק אנדרוז ופלאש מורגן וובסטר. ב-5 במרץ, וולף ניצח את טראוויס בנקס. שבוע לאחר מכן, וולף הפסיד לפין באלור. ב-1 באוקטובר, וולף הפסיד לנועם דר בתוצאה 2–1 והודח מאליפות גביע המורשת של NXT UK כבר בסיבוב הראשון. ב-15 באוקטובר, וולף וולטר הפסידו בקרב זוגות לאיליה דרגונוב ופיט דאן. ב-3 בדצמבר, וולף רשם הפסד לג'ו קופי. ב-18 במאי 2021, וולף הפסיד בקרב יחידים לקיליאן דיין; לאחר הקרב, הוא הותקף על ידי חבריו לקבוצת אימפריום, פביאן אייכנר ומרסל ברטל ולמעשה סולק מהקבוצה. מעשה זה נועד כדי להסיר אותו מן המרקע, מכיוון שהחוזה שלו ב-WWE פג תוקף בחודש שבא לאחר מכן, כאשר הוא היה אחד מן המתאבקים ששוחררו מהחוזה שלהם.
פליפה קולומבו
פליפה קולומבו אגויה (בספרדית: Felipe Colombo Eguía; נולד ב-8 בינואר 1983) הוא זמר, מוזיקאי ושחקן מקסיקני-ארגנטינאי. קולומבו מוכר בעיקר בתפקידיו בטלנובלות הארגנטינאיות של כריס מורנה: "קטנטנות" ו"המורדים".
ביוגרפיה
פליפה קולומבו אגויה נולד במקסיקו סיטי, מקסיקו. בנם של השחקן הארגנטינאי חואן קרלוס קולומבו (אנ') ושל שחקנית התיאטרון ומעצבת התלבושות המקסיקנית פטרישיה אגויה. לאגויה אחות גדולה בשם סול.
הוא למד בבית הספר היסודי הרמינו אלמנדרו ואת לימודיו התיכוניים החל ב-CIE sur במקסיקו, וסיים אותו בארגנטינה בבית הספר José Martí.
בשנת 1999, בגיל 16, עבר עם אמו להתגורר בבואנוס איירס, ארגנטינה.
קריירה
בגיל 6, שיחק קולומבו בהצגת הילדים "Entre todos sí se puede" שביים אביו.
הוא החל את הקריירה שלו בטלוויזיה ב-1992, כאשר גילם את פליפין בטלנובלה "El abuelo y yo", ולאחר מכן באותה שנה שיחק גם בטלנובלה "Ángeles sin paraíso". ב-1994 הוא שיחק בתור אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה "Agujetas de color de rosa".
בשנת 1998 שיחק בגרסה המקסיקנית לטלנובלה הארגנטינאית המצליחה של כריס מורנה "קטנטנות". לאחר השתתפותו בסדרה, הוא לוהק לשחק בגרסה הארגנטינאית החל מעונתה החמישית, והמשיך עד לסיומה בעונה השביעית. לאחר סיום הסדרה, המשיך קולומבו בעבודתו עם כריס מורנה בסדרה נוספת המיועדת לבני נוער - "המורדים" (Rebeldeway). בסדרה שיחקו לצדו חבריו מקטנטנות, לואיסנה לופילטו, קמילה בורדונבה ובנחמין רוחאס. הסדרה נמשכה 2 עונות ובסיומה השתתפו הארבעה בסרט המבוסס על הסדרה, שיצא בשנת 2004 - "המסע אל החלום" (Caminos 4).
בשנת 2003 הופיע בתפקיד אורח יחד עם לואיסנה לופילטו, קמילה בורדנובה ובנחמין רוחאס, בסדרה "פינת אור".
בשנת 2004 הופיע בתפקיד אורח בסדרה "פלוריסיינטה" בתפקיד מיקי.
אחרי סיום עבודתו בסדרה "המורדים" ובסרט, קולומבו החל לשחק בהצגת התיאטרון "הבוגר" (המבוססת על הסרט האמריקאי משנות ה-80). בהצגה הוא שיחק לצד נאצ'ה גאברה, שחקנית מפורסמת בארגנטינה, המבוגרת ממנו בכ־40 שנים.
בשנת 2005 השתתף קולומבו בטלנובלה "Doble Vida" (בתרגום חופשי: חיים כפולים). דמותו בסדרה נקראה פסטור.
בשנת 2009 הופיע קולומבו בתפקיד קריסטובל בסדרה "Enséñame a vivir" (למד אותי לחיות).
בשנת 2010 לקח חלק בסדרה אינטרנטית (מאוחר יותר גם טלוויזיוניות) "Atrapados" (בתרגום חופשי: לכודים).
בין השנים 2012–2013 לקח חלק בסדרה המצליחה "sos mi hombre" (אתה הגבר שלי) בה גילם את תפקידו של מקסימו "מקסי" דווארטה, הכומר שהפך לכבאי והתאהב בבת של מנהל התחנה.
ביולי 2012 הקים יחד עם חברו הטוב בנחמין רוחאס ווילי לורנסו את להקת RoCo (שמה מורכב משמות המשפחה של רוחאס וקולומבו - Rojas, Colombo).
בשנת 2013 הופיע קולומבו בסדרה "Mis amigos de siempre".
בשנת 2019 השתתף בגרסה הארגנטינאית לתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בעונה ה-14, והיה המודח הראשון.
מוזיקה
הוא השתתף בלהקת הפופ-רוק ארווי (erreway) יחד עם קמילה בורדונבה, בנחמין רוחאס, ולואיסנה לופילטו (בין השנים 2002 עד 2005), ובלהקה הנקראת "la miss tijuana" בין השנים 2010 ו-2011. בשנת 2012 היה חלק מהלהקה RoCo יחד עם חברו הטוב מתקופת "המורדים" בנחמין רוחאס ועם ווילי לורנסו.
ההצלחה בישראל
קולומבו ביקר בישראל כמה פעמים. הפעם הראשונה הייתה במרץ 2002, כאשר הוא וקמילה בורדונבה הגיעו לביקור בעקבות הצלחת הסדרה "קטנטנות". הם הופיעו בערוץ הילדים ואצל דודו טופז, ביקרו בבתי ילדים ישראלים, צילמו מספר פרסומות ומתיחה לתוכנית "פספוסים".
לאחר מכן, עם הצלחת "המורדים", הגיעו השחקנים להופעות בפסח של שנת 2003 ו-2004.
בנוסף, ביולי 2004 הגיע קולומבו לבדו, כדי לקדם את הסרט "המסע אל החלום".
בשנת 2015 השתתף בחצי הגמר של "המרוץ למיליון" בגרסתו הישראלית בתפקיד אורח ב"משימת הטלנובלה" שנערכה בארגנטינה.
בשנת 2022 הופיע בישראל במופע לוקורה יחד עם פלורנסיה ברטוטי כוכבת פלוריסיינטה ורוסיו איגרסבל כוכבת כמעט מלאכים וחן אהרוני במופע שכלל להיטים מכל הטלנובלות וצבר אהדה רבה מהקהל הישראלי.
חיים אישיים
משנת 2002 עד 2005, קולומבו היה במערכת יחסים עם השחקנית לואיסנה לופילטו, ששיחקה לצדו בטלנובלה "המורדים".
משנת 2005 עד 2006, קולומבו היה במערכת יחסים עם הדוגמנית ססיליה בונלי (ספ'), שמאוחר יותר נישאה לכדורגלן דאריו סביטאניץ'.
מאז 2007, פליפה קולומבו נמצא במערכת יחסים עם ססיליה קורונדו, מעצבת תלבושות שאותה פגש על הסרט של "משפחת פיירו". ב-3 בנובמבר 2009 נולדה בתם הבכורה, אורורה.
רע"ם-בל"ד
רע"ם-בל"ד (במקור: تحالف الموحّدة والتجمّع) היא רשימה דו-מפלגתית של מפלגות רע"ם ובל"ד, שנוצרה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת.
מנהיגי רשימת רע"ם-בל"ד היו ד"ר מנסור עבאס, שמועמד במקום הראשון ברשימת רע"ם, לאחר שמסעוד גנאים סיים את תקופת כהונתו בכנסת, וד"ר מטאנס שחאדה, שמועמד במקום ראשון ברשימת בל"ד, לאחר שג'מאל זחאלקה סיים את תקופת כהונתו בכנסת.
היסטוריה
רע"ם ובל"ד התמודדו בבחירות לכנסת ה-20 יחד עם המפלגות חד"ש ותע"ל ברשימה המשותפת, שהתפרקה לחד"ש-תע"ל ולרשימה זו.
ב-6 במרץ 2019 קבעה ועדת הבחירות המרכזית שהרשימה לא תוכל להתמודד בבחירות לכנסת ה-21, אך בערעור שהוגש לבית המשפט העליון אושרה התמודדותה.
בבחירות אלה הרשימה השיגה 4 מנדטים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 התפצלו 2 הרשימות ובהמשך חזרו 2 המפלגות לרשימה המשותפת.
עיקר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שמעון שמיר
ביוגרפיה
שמעון שמיר נולד בסאטו מארה שבטרנסילבניה, רומניה. בשנת 1940 עלה עם משפחתו לארץ ישראל באוניית המעפילים "סקריה", והושם עם כל נוסעיה במחנה המעצר בעתלית. שמיר למד בבתי הספר הדתיים "חורב" בירושלים ו"מוריה" בתל אביב, ועשה את חוק לימודיו התיכוניים במגמה המזרחנית שבתיכון עירוני ב' בתל אביב, שם למד ערבית מפיו של המורה דב עירון. שירותו הצבאי היה במסגרת הנח"ל, בשנים 1951–1954. את התואר הראשון עשה באוניברסיטה העברית, בחוגים לשפה וספרות ערבית והמזרח התיכון בעת החדשה בשנים 1954–1958. מוריו היו הפרופסורים דוד צבי בנעט, שלמה דב גויטיין, יהושע בלאו, אוריאל הד, דוד איילון וגבריאל בר. בזמן לימודיו שימש כעוזר מחקר של שלמה דב גויטיין במפעל הגניזה ולימד בבית ספר למדע המדינה של קהילת המודיעין. שמיר יצא ללימודים מתקדמים במחלקה למדעי המזרח שבאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית, שם קיבל את תואר הדוקטור בשנת 1960. נושא העבודה היה "הואלים של סוריה לבית אל-עט'ם, 1785-1724", והיא מציגה את המפנה שחל בשלטון העות'מאני במאה ה-18 שאיפשר את עלייתן של שושלות מושלים מקומיות. בכתיבת העבודה הדריכוהו הטורקולוג לואיס תומאס והמזרחן הלבנוני-אמריקאי פיליפ חיתי. חלק הארי של המקורות לצורך העבודה היו מסמכים שקיבל מארכיון הט'אהריה בדמשק.
עם שובו ארצה שימש שמיר כמרצה בחוג למזרח התיכון בעת החדשה באוניברסיטה העברית. ב-1966 עבר לאוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר, שם הקים את החוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה בו עיצב את התוכנית להוראת המקצוע הזה בישראל. הוא כיהן כראש החוג במשך שבע שנים. בעת ובעונה אחת הקים את מכון שילוח (היום מרכז משה דיין) ללימודי המזרח התיכון ואפריקה ועמד בראשו בשנים 1966–1973. המכון התפתח כמוסד החלוצי בשטח זה בישראל, תוך שילוב מחקר קונטמפורני והיסטורי. שמיר מונה כפרופסור מן המניין בשנת 1979. בשנים 1980–2004 כיהן כמופקד הקתדרה על שם קפלן להיסטוריה של מצרים וישראל. הקתדרה קמה בעקבות הסכם השלום עם מצרים והיא עסקה במחקר וערכה ועידות בינלאומיות על תולדותיה של מצרים וקשריה התרבותיים וההיסטוריים עם ישראל במרוצת הדורות. בנוסף לכך כיהן באוניברסיטת תל אביב כראש בית הספר להיסטוריה, ישב בחבר הנאמנים ובסנאט והיה נציג האוניברסיטה במועצה להשכלה גבוהה. שמיר הקים באוניברסיטה את מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום ועמד בראשו בשנים 1992–1995, וכן את המכון לדיפלומטיה ושיתוף פעולה אזורי, אשר בראשו עמד בשנים 2001–2005. הוא פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2002, אך המשיך להורות בתוכנית על שם אבא אבן ללימודי בוגרים בדיפלומטיה. שמיר פעל כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית ובמרכז ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד, וכפרופסור אורח באוניברסיטת פנסילבניה, באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. כן כיהן כ- Distinguished Fellow במכון האמריקאי למחקרי שלום הפועל מטעם הקונגרס.
משה ויינפלד
ביוגרפיה
בשנת 1969 נתמנה להיות מרצה בכיר בחוג למקרא באוניברסיטה. במהלך 1973 קודם לדרגת פרופסור חבר, ושוב בשנת 1978 לדרגת פרופסור מן המניין.
שמעון שמיר
ביוגרפיה
שמעון שמיר נשוי לדניאלה לבית לוין והוא אב לשלושה, מתגורר בהרצליה. בתו היא פרופ' מִלֵּאת שמיר, סגנית הנשיא באוניברסיטת תל אביב.
משה ויינפלד
ביוגרפיה
במשך הקריירה האקדמית שלו שימש ויינפלד בתפקידים במוסדות הבאים: בית המדרש לרבנים באמריקה (1969-1967), אוניברסיטת ברנדייס (1968), אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (1981) ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1989).
שמעון שמיר
פעילות ציבורית
שמעון שמיר הקים ב-1982 את המרכז האקדמי הישראלי בקהיר, שקם בחסות האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וכנציג שבע אוניברסיטאות המחקר בישראל. הוא כיהן כמנהלו הראשון במשך שלוש שנים. מאז שובו ממצרים הוא חבר בהנהלה ובמועצה של המרכז. ייעודו של המרכז הוא לטפח קשרים אקדמיים בין ישראל למצרים. הוקמה בו ספרייה גדולה העוסקת בעיקר בהיסטוריה ובתרבות של ישראל, בלימודי היהדות, ובלשון וספרות עברית. סטודנטים וחוקרים מצרים נעזרים במרכז בלימודיהם ובמחקריהם, ומדי שנה נערכות בו הרצאות רבות של מבקרים מישראל. כן פועל המרכז לשימור המורשת של קהילות יהודי מצרים. – ספריות ובתי כנסת – התרבותית.
שמיר היה שגרירה השלישי של ישראל במצרים ושירת בקהיר בשנים 1988–1990. בתקופה זו השתתף ביישוב הסכסוך על טאבה, עודד שיתוף פעולה בנושאי החקלאות והכלכלה, וטיפח את הדיאלוג המדיני בין ישראל למצרים. במרס 1990, משנפלה ממשלת האחדות הלאומית והוקמה ממשלתו הימנית של יצחק שמיר, הודיע שמיר שאין הוא מתאים לייצג את האידאולוגיה שלה והתפטר מתפקידו. לאחר חתימת חוזה השלום עם ירדן ב-1994 התמנה שמיר כשגרירה הראשון של ישראל ושירת ברבת-עמון בשנתיים הראשונות לקיום השגרירות. הוא קשר קשרים עם הארמון ההאשמי והאליטה הירדנית, ופעל להסרת אבני נגף שהופיעו במהלך בניית השלום. במקביל כיהן גם כראש ועדת המעקב המשותפת, שבמסגרתה נחתם מספר רב של הסכמי שיתוף פעולה מערכתיים בין שתי המדינות.
משה ויינפלד
ביוגרפיה
בשנת 1993 זכה בפרס יצחק בן-צבי לתולדות ארץ ישראל על ספרו "מיהושע ועד יאשיהו". שנה אחר כך, זכה בפרס ישראל לחקר המקרא.
שמעון שמיר
פעילות ציבורית
בשנים 2000–2003 היה שמיר חבר בוועדת החקירה הממלכתית, בראשות השופט אור, שחקרה את הרקע וההתרחשויות של מהומות אוקטובר 2000. הדו"ח של הוועדה נחשב מסמך מכונן לגבי יחסי יהודים וערבים במדינת ישראל.
במישור הלא-רשמי פעל שמיר בפורומים רבים של שיח ישראלי-ערבי, ובעיקר ישראלי-פלסטיני. מטרתם של פורומים אזרחיים אלה היא להגביר את ההבנה ההדדית ולהעלות הצעות לפתרון סוגיות שונות של הסכסוך. על מפגשים מסוג זה, המכונים "דיפלומטיה אזרחית", ערך שמיר יום עיון בינלאומי שהרצאותיו הוצאו לאור בדפוס. בשנת 2004 נבחר שמיר כסגן הנשיא של הארגון Parliament of Cultures היושב באנקרה ובין שורותיו נמנים אנשי-רוח ומדינאים מרחבי העולם, מהם שליש מארצות האסלאם.
משה ויינפלד
ביוגרפיה
אחותו היא הציירת ואשת החינוך שרה מלצר. אחיו הוא התעשיין מיכאל נעמן.
שמעון שמיר
פעילות ציבורית
שמיר הוא חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
משה ויינפלד
ביוגרפיה
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
שמעון שמיר
סוריה וארץ ישראל בתקופה העות'מאנית
שמיר עבד תקופות ממושכות בארכיונים העות'מאניים הממלכתיים באיסטנבול. ארכיונים עשירים אלה, המתעדים במפורט את פעולותיה של האימפריה העות'מאנית לאורך כל תולדותיה, מכילים יותר מעשרה מיליון מסמכים שרובם טרם נבדקו על ידי החוקרים. בהסתמך על תעודות שבדק שם, וכן על מקורות קונטמפורניים אחרים, פרסם שמיר מחקרים על סוריה העות'מאנית שהתמקדו בשאלות כגון, כיצד תרם מוסד החג' הסורי להתבססותה של אליטת הנכבדים בדמשק, ומה היו הגורמים למאבקים האלימים הבין-סיעתיים אשר הטביעו את חותמם על החיים החברתיים והפוליטיים של סוריה העות'מאנית. נושא מיוחד שהעסיק את שמיר היה השפעתו של עבדול חמיד השני על המצב בסוריה. סולטאן פרנואידי זה הקים מדינת משטרה עם רשת מסועפת של בלשים ששיגרו דיווחים מכל רחבי האימפריה למקום מושבו המבודד בארמון ילדיז. באמצעות דיווחיהם ומקורות ארכיוניים אחרים הראה שמיר בשני מחקרים נפרדים כיצד חוסל המושל של סוריה מדחת פאשא שכונה "אבי הרפורמות" ומה הייתה מעורבותו של מדחת בביטויים המחתרתיים הראשונים של לאומיות ערבית בלבנון.
החברה הפלסטינית בארץ ישראל
במרכז מחקריו על החברה הפלסטינית עומדים שני מחקרי שדה צוותיים שערך בגדה המערבית. המחקר על מחנה הפליטים בג'לזון היה המחקר הישראלי הראשון שחקר לעומק את המציאות החברתית והכלכלית של מחנה פליטים ואת עמדותיהם של יושביו. המחקר השני על האליטה הפרופסיונלית בערים שכם, ג'נין וטולכרם העלה ממצאים מעניינים על עמדותיהם החברתיות, התרבותיות והפוליטיות של משכילים אלה.
אינטלקטואלים והגות במצרים ובעולם הערבי
הגוש הגדול ביותר ברשימת הפרסומים של שמיר עוסק בזרמים רעיוניים, ובאינטלקטואלים המבטאים אותם, בעיקר במצרים. מחקרים הוקדשו לכל אחד מן הזרמים הבאים: סוציאליזם ערבי, מרקסיזם, פשיזם, ליברליזם, נאורות, "פילוסופיה לאומית" והיסטוריציזם. באחד המחקרים נעשה ניסיון לבנות את דמותה של מערכת האמונות בזרם המרכזי של החברה המצרית על פי המידע שניתן היה לרכז מתוך סקרי דעת קהל וכתבים רעיוניים וספרותיים. הפרופיל שהתקבל מנה כעשרים וחמישה ערכים הנעים על פני הסרגל שבין מסורת למודרניות. במישור שונה חקר שמיר את פרשנותו של האדריכל המצרי הנודע חסן פתחי לגבי בית המגורים בקהיר המוסלמית והערכים שהוא מבטא (שמיר גם עיצב את ביתו בהרצליה בסגנון האדריכלי הזה).
היסטוריה של מצרים בעת החדישה
מצרים היא ארץ התמחותו העיקרית של שמיר. רובו של ספר ההיסטוריה שחיבר על העולם הערבי במאה ה-19 עוסק בתולדות מצרים. הספר התקבל כטקסט חובה בחוגים להיסטוריה של המזרח התיכון בארץ ונדפס במהדורות רבות. בשנות שירותו בקהיר פיתח עניין בתולדות הקהילה היהודית במצרים ופרסם מחקר שבחן את השאלה מדוע נשארו יותר ממחצית בני קהילה זו חסרי נתינות. אולם, עיקר פעילותו המחקרית התרכזה במצרים הרפובליקנית שקמה לאחר הפיכת 1952. שתי עבודות ראויות לציון מיוחד. במסה מקיפה, הפותחת ב-60 עמודים ספר שערך על ירידת הנאצריזם, הוא בוחן את הפרשנויות השונות שנתנו לתנועה זו ומציג פרשנות משלו הרואה אותה כתנועה משיחית שתקפה בעוז את שני מרכיביו של המשבר ההיסטורי באזור: העלבון והמבוכה. שמיר עקב אחרי התפתחות משטרו של אנואר סאדאת במאמרים רבים אשר קובצו בספר על מצרים בהנהגת סאדאת. פרקי הספר מנתחים את הדרך החלופית שהתווה סאדאת לאחר הדה-נאצריזציה של מצרים, ואת המדיניות החדשה שגיבש כלפי ישראל, העולם הערבי והמערב.
לקריאה נוספת
בתוך הספר דת ומדינה במזרח התיכון
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
דני נוסי
דני נוסי (באנגלית: Danny Nucci; נולד ב-15 בספטמבר 1968) הוא שחקן קולנוע אמריקאי-יהודי. מוכר בין היתר בתפקידו בסרטי הקולנוע "טיטניק", "הפריצה לאלקטרז", "כוננות מיידית" ו"לחיות".
ביוגרפיה
נוסי נולד בקלגנפורט, אוסטריה לאם יהודייה ממרוקו, ולאב מאיטליה. כשהיה נוסי בן 7, עברה המשפחה להתגורר בארצות הברית, בתחילה בשכונת קווינס שבניו יורק ולאחר מכן בעמק סן פרננדו שבקליפורניה שם סיים את לימודיו ב"תיכון גרנט". נוסי נשוי לשחקנית הקולנוע פאולה מארשל אותה הכיר על סט הסרט "חתן, כלה וההורים שלה", לנוסי ולמארשל שתי בנות.
במהלך שנות ה-90 שיחק נוסי בסרט "אירייזר" בתפקיד סגן מונרו; "הפריצה לאלקטרז" של מייקל ביי שם גילם את סגן משנה שאפרד, חייל ביחידת "אריות הים" תחת פיקודו של אנדרסון (מייקל ביי) שנכנס אל תוך כלא אלקטרז במטרה להציל קבוצת מטיילים שנחטפת במקום. כמו כן הופיע נוסי בתפקיד משני בדרמה "לחיות" המבוססת על האירועים שעברו על 45 נוסעי טיסה 571 של חיל האוויר האורוגוואי. בנוסף שיחק נוסי במותחן האקשן של טוני סקוט, "כוננות מיידית", שם הופיע בתור סמל ראשון דני ריבטי. בשנת 1997 השתתף נוסי בדרמה ההיסטורית "טיטניק". בסרטו של ג'יימס קמרון גילם נוסי את דמותו של פבריציו דה רוסי, בחור איטלקי צעיר המתלווה אל גיבור הסרט ג'ק דוסון (לאונרדו דיקפריו) שזוכה בזוג כרטיסים להפלגה במשחק פוקר. ב-1999 שיחק בסדרה הדרמה קצרת הימם של ABC "מרחרחים" לצד ג'ינה גרשון, בתפקיד מאני לוט. בשנת 2001 גילם את פרנקי זיטו בסיטקום "כמה מחבריי הטובים ביותר" של רשת CBS, לצדו של ג'ייסון בייטמן. משנת 2018 משחק בסדרת הטלוויזיה "טירון" ברשת ABC. בשנת 2019 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הדרמה "מוקד 911".
קרלוס השלישי, מלך ספרד
קרלוס השלישי, מלך ספרד (20 בינואר 1716 - 14 בדצמבר 1788) היה שליט אירופי לבית בורבון בן המאה ה-18. היה מלך ספרד בין השנים 1759–1788 (כקרלוס השלישי לבית בורבון; Carlos III de Borbón); מלך נאפולי וסיציליה בין השנים 1735–1759 (כקרלו השביעי; Carlo VII); ודוכס פארמה בין השנים 1732–1735 (כקרלו הראשון; Carlo I). קרלוס השלישי היה מחסידי האבסולוטיזם הנאור וממקדמן הפעיל ביותר של הרפורמות הבורבוניות.
דוכס ומלך באיטליה (1732 - 1759)
לאחר ניצחון גייסותיו של אביו, פיליפה החמישי, את האוסטרים בקרב ביטונטו (Bitonto) שבדרום איטליה במסגרת מלחמת הירושה הפולנית (1733–1735) הפך למלך ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה תחת הכינוי קרלו השביעי. בממלכתו החדשה החל קרלו השביעי בסדרת רפורמות מקיפות, אותן ימשיך מאוחר יותר כמלך ספרד ברחבי האימפריה הספרדית כולה. קרלו הראה מחויבות עמוקה לחובתיו כמלך ולאחריות הגלומה בכך, והיטיב להקיף עצמו בשרים, ביועצים ובעוזרים נבונים ומוכשרים. לראש שריו, ברנרדו טנוצ'י הייתה השפעה רבה על המלך. במהלך שנותיו באיטליה היה נתון המלך להשפעת עידן האורות.
במהלך שנות שלטונו נתגלו מחדש הערים הרומאיות החרבות הרקולנאום (1738) ופומפיי (1748), בהן גילה עניין רב ועודד את חשיפתן.
בשנת 1738 נשא לאישה את מריה אמליה מסקסוניה, בתו של פרידריך אוגוסט השני, דוכס סקסוניה וליטא ומלך פולין.
מלך ספרד (1759 - 1788)
ב-10 באוגוסט 1759 נפטר אחיו למחצה, פרננדו השישי, וקרלו ירש את כס המלוכה הספרדי, ונקרא כעת קרלוס השלישי. ב-6 באוקטובר ויתר על כסי המלוכה של נאפולי וסיציליה והוריש אותם לבנו השלישי, פרננדו.
כמלך ספרד התאפיינו יחסי החוץ שלו בברית עם צרפת ובעימות עם אנגליה על השליטה בנחלות הקולוניאליות באמריקה. תמיכתו בצרפת במלחמת שבע השנים הביאה לאובדנה של פלורידה לטובת בריטניה, אם כי כפיצוי חלקי על כך זכה בלואיזיאנה הצרפתית. יריבותו עם אנגליה הביאה אותו לתמוך במתקוממים במושבות האנגליות בעולם החדש, על אף שתמיכה זו עלולה הייתה לסכן את שלטונו בנחלות הספרדיות שמעבר לים.
מבחינה פנימית קידם קרלוס השלישי את הרפורמות הבורבוניות יותר מאשר כל מלך אחר. על אף שמרבית הרפורמות נועדו להצעיד את ספרד בפרט, ואת האימפריה הספרדית ככלל, קדימה ברוח הנאורות, הרי שחלק מהרפורמות נתקלו בעוינות והתנגדות. כך, למשל, פרץ מרד אסקילצ'ה במדריד במחאה על מספר תקנות עירוניות אותן ניסה לאכוף. בעקבות המרד גרש קרלוס השלישי את הישועים מספרד (1766), בלוקחו דוגמה מצרפת ופורטוגל מהן גורש המסדר שנים ספורות קודם לכן. מחלוקות עם האפיפיור, כמו גם חשש מכוחה הרב של הכנסייה, הביאו אותו לפגוע בסמכויות הכנסייה, בנכסיה ובמעמדה, על אף שהיה נוצרי קתולי אדוק. קרלוס השיק רפורמות נרחבות בתחום גביית המיסים וקידם סחר חופשי ברחבי האימפריה. הוא ביצע עבודות ציבוריות רבות לשיפור תשתיות בניסיון לתעש את ספרד, בהצלחה חלקית.
קרלוס השלישי נפטר ב-14 בדצמבר 1788, ובנו קרלוס הרביעי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו.
תיאוז
תיאודור "תאוז" הארלדסון (בשוודית: Theodor "Theoz" Haraldsson; נולד ב-17 ביולי 2005) הוא זמר ושחקן שוודי. בשנת 2016 הוא החל להיות פעיל באפליקציית מיוזיקלי, בה העלה סרטונים תחת השם Theoz. בשנת 2020 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "Rymdresan". בשנת 2021 השתתף בתוכנית השירה "Lotta på Liseberg" בערוץ TV4. בשנת 2022 השתתף תיאוז בתחרות המלודיפסטיבלן, עם השיר "Som du vill" וסיים במקום השביעי בגמר. שנה לאחר מכן, חזר להשתתף בתחרות, עם השיר "Mer av dig", והעפיל לגמר התחרות.
לורנס סרה פרר
לורנס סרה פרר (בקטלאנית: Llorenç Serra Ferrer; נולד ב-4 במרץ 1953) הוא מאמן כדורגל ספרדי ממיורקה.
ביוגרפיה
סרה פרר החל את קריירת האימון בפובלנס, קבוצה קטנה ממחוז סה פובלה שבמיורקה. בחמש עונותיו בקבוצה, הוא עזר לה לעלות לליגה השלישית בספרד. מאוחר יותר התמנה למאמן קבוצת הנוער של ריאל מיורקה. ב-1985 הצטרף לקבוצה הבוגרת, שם ביסס את מעמדו כמאמן מוכר. הוא היה מאמן המועדון במשך 8 שנים. ב-1993 הצטרף לריאל בטיס מהליגה השנייה. בעונתו הראשונה עזר לה להעפיל ללה ליגה בפעם הראשונה בהיסטוריה שלה, ובעונתו השנייה עמה הוביל אותה למקום השלישי בליגה, שהקנה לקבוצה מקום בגביע אופ"א. בעונת 1996/97 הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המלך.
ב-1997 התמנה סרה פרר למאמן קבוצת הנוער של ברצלונה. ב-2000, כאשר לואי ואן חאל פוטר מאימון ברצלונה, סרה פרר היה מחליפו. תקופתו בקבוצה הייתה קצרה ולא מוצלחת. הוא נכשל להוביל את הקבוצה מעבר לשלב הראשון של ליגת האלופות, ולכן היא שיחקה בגביע אופ"א. במפעל הקבוצה הודחה על ידי ליברפול, ובאפריל 2001, לאחר הפסד בליגה, הוחלף על ידי קרלס רשאק כמאמן הקבוצה ועבר לצוות הטכני של המועדון. כעבור שנה עזב את המועדון.
ב-2004 חזר אל ריאל בטיס. הייתה זו אחת העונות המוצלחות ביותר של בטיס אי פעם. הקבוצה זכתה בגביע המלך וסיימה במקום הרביעי בליגה, ובעקבות כך העפילו לליגת האלופות לראשונה בהיסטוריה. העונה הבאה הייתה מוצלחת פחות - הקבוצה סיימה במקום ה-14 ולא התקדמה במפעלים האירופיים - אם כי היא הצליחה לנצח במפתיע את צ'לסי. בסיום העונה עזב את ריאל בטיס.
בקיץ 2006, הסכים סרה פרר להצעתה של א.א.ק. אתונה. עמה עבר את שלב המוקדמות בליגת האלופות, ובשלב הבתים הוביל אותה בניצחונותיה על מילאן וליל - הניצחונות הראשונים של הקבוצה במפעל. בעונה הראשונה באתונה סיימה הקבוצה במקום השני. הצלחתו בקבוצה הובילה להארכת חוזהו לארבע שנים, אך תחילה כישלון להעפיל לליגת האלופות בעונה הבאה והפסד ליריבה פנאתינאיקוס, ומאוחר יותר הדחה מהגביע היווני והפסד ליריבה העירונית אולימפיאקוס ערערו את מעמדו של סרה פרר בקבוצה. הקבוצה ירדה מהמקום הראשון לשלישי בליגה במשך שבוע בודד, ובפברואר 2008 נפרד המאמן מהקבוצה.
הרמס (מעבורת חלל)
הרמס (בצרפתית: Hermès) הייתה מעבורת חלל מתוכננת של סוכנות החלל האירופית (ESA).
תולדות המיזם
פיתוחה של מעבורת חלל אירופית החל בשנת 1975 על ידי סוכנות החלל הצרפתית (CNES), ולאחר מכן על ידי סוכנות החלל האירופית. היה דמיון בינה לבין דגם הבואינג X-20 דיינה-סור האמריקאי. בשנת 1985 הציעה צרפת להמשיך את פיתוחה של המעבורת תחת חסותה של סוכנות החלל האירופית. הרמס הייתה אמורה להיות משוגרת על ידי המשגר הכבד אריאן 5 ולקחת חלק בתוכנית חלל מאוישת.
התוכנית אושרה בנובמבר 1987. על פיה אמור היה להתקיים פיתוח מוקדם של המעבורת בשנים 1988–1990, והאור הירוק לפיתוח מתקדם של התוכנית אמור היה להינתן בהתבסס על תוצאות הפיתוח המוקדם. עם זאת, התוכנית סבלה מעיכובים רבים ומבעיות תקציב, ובוטלה לבסוף בשנת 1992. לפני ביטול המיזם נשקלה הסבת המעבורת לתצורה בלתי מאוישת.
סילבריוס
סילבריוס (בלטינית: Silverius; מת ב-2 בדצמבר 537) כיהן כאפיפיור מ-8 ביוני 536 ועד חודש מרץ 537. לאחר מותו הוכרז כקדוש נוצרי.
ביוגרפיה
סילבריוס היה בנו (מחוץ לנישואין) של האפיפיור הורמיסדס. סילבריוס נולד בטרם אביו הפך לכומר נוצרי.
למרות דרגתו הנמוכה בהיררכיה הכנסייתית, סילבריוס נבחר לתפקיד האפיפיור ב-8 ביוני 536, בתמיכת מלך האוסטרוגותים תאודאהאד, וזאת כחלק במאבקו של תאודאהאד בקיסרית האימפריה הביזנטית תאודורה אשר תמכה בבחירתו של ויגיליוס לתפקיד האפיפיור. סילבריוס נבחר לאחר מותו של קודמו, אגאפטוס הראשון בקונסטנטינופול במהלך ויכוח בדבר כהונתו של אנתימוס הראשון, הגמון קונסטנטינופול אשר הודח על ידי אגאפטוס בשל דעותיו המונופיזיטיות.
ב-9 בדצמבר 536 פלש הגנרל הביזנטיני בליסריוס לעיר רומא. ויטיגס, יורשו של תאודאהאד, מלך האוסטרוגותים, צר על העיר מספר חודשים, עד שתושביה גוועו ברעב.
במרץ 537 הודח סילבריוס בטענה שהתכתב עם ויטיגס על כניעת העיר, והפך לנזיר פשוט. סילבריוס הגיע לקונסטנטינופול, וביקש את עזרת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, אשר שלח אותו לרומא. בדרכו לרומא הוא נתפס על ידי ויגיליוס, אשר כלא אותו באי פאנדאטאריה (או, על פי הליבר פונטיפיקליס, בפלמרולה), שם הוא מת ב-20 ביוני 537.
הוא הוזכר כקדוש נוצרי לראשונה במאה ה-11, וכיום הוא הקדוש המגן של האי פונזה.
פרשי אפוקליפס
ארבעת פרשי האפוקליפס (באנגלית: Four Horsemen of Apocalypse) היא קבוצה בדיונית של נבלי-על מוטאנטים אשר מופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הופעתה הראשונה הייתה בחוברת X-Factor #15 מאפריל 1987 והיא נוצרה בידי הכותבת לואיז סימונסון והמאייר וולט סימונסון.
הקבוצה כוללת ארבעה מוטאנטים אשר עברו שינוי גנטי ושטיפת מוח כדי לשרת את המוטאנט העתיק אפוקליפס, אם בכפייה או מרצון. יכולותיהם משודרגות, וניתן להם תואר מקביל לאלה של ארבעת פרשי האפוקליפסה (מוות, רעב, מגפה ומלחמה). בשעה שאפוקליפס אילץ גם אחרים לעשות כרצונו, ארבעת הפרשים נותרו לאליטה שבנתיניו, ומשחקים תפקיד חשוב בתוכניותיו.
ביוגרפיה בדיונית
כפי שהתברר במיני סדרה "אפוקליפס נגד דרקולה", אפוקליפס הקים לראשונה את ארבעת הפרשים שלו ורכב עמם לפני עידנים. כמו כן, פרש המלחמה הוביל את הרוכבים האפלים ובמו ידיו הביס את צבאו של דרקולה (לפני שהתערפד) ואת דרקולה עצמו.
אקס-פקטור
ארבעת הפרשים נאלצו להילחם אחד בשני על המנהיגות, ומוות הוכרז כמנצח. בקרב הראשון שלהם עם קבוצת אקס-פקטור במהלך אירועי "נפילת המוטאנטים", פרשי אפוקליפס כמעט והובסו עד אשר מוות הופיע, והכה בתדהמה את חבריו לקבוצה, שחשבוהו למת. לאחר שארבעת הפרשים משתקים את חברי אקס-פקטור, הם יוצאים להשמיד את ניו יורק. בינתיים, חבר המורלוקים קאליבן מבקש מאפוקליפס כוח כדי לנקום את טבח חבריו לקבוצה.
חברי אקס-פקטור משחררים את עצמם מכבליהם ומתעמתים עם פרשי אפוקליפס. במהלך הקרב, מגפה נהרגת בשוגג בידי קבוצת פאוור פאק, ואנג'ל שב לעשתונותיו לאחר שחשב שהרג את חברו לקבוצת אקס-פקטור, אייסמן. אפוקליפס נסוג יחד עם פרשיו הנותרים, כולל קאליבן, שמגויס בידי אפוקליפס ומחליף את אנג'ל כפרש המוות.
שירת התליין
באירועי "שירת התליין", אפוקליפס מחלים עקב תבוסתו האחרונה. מיסטר סיניסטר מתחזה אליו ומורה לפרשי אפוקליפס ללכוד את סייקלופס וג'ין גריי. הם מובסים בהמשך בידי קבוצת אקס-מן אשר מגלים את מקום מחבואם.
הענק
לאחר הקרב בין הענק הירוק לאקס-מן באחוזת אקסבייר, הענק נלקח בידי אפוקליפס והופך לגלגולו השלישי של פרש המלחמה. הוא מקבל לרשותו כלי נשק וקסדה המגנה עליו מפני רוחו המתעללת של אביו. אפוקליפס שולח את הענק להילחם בג'אגרנוט כדי לקבוע את מידת כוחו. הוא הביס את ג'אגרנוט, אך שב לעשתונותיו לאחר שפצע את חברו ריק ג'ונס.
התריסר
כאשר מוות לכד את מיקאיל רספוטין ונכשל להשתגר משם עמו, הוא נרדף בידי האקס-מן עד למנהרות המורלוקים. הוא לחם בהם וזכרונותיו שבו אליו בזכותם של ג'ובילי, שאדוקאט, אנג'ל ופסיילוק. יתר חברי הפרשים משוגרים לממד אחר בידי מיקאיל.
דמו של אפוקליפס
בעקבות אירועי "בית אם" ו"השמדה", אפוקליפס קם לתחייה ומגייס מחדש את פרשיו לצורך השמדת האוכלוסייה האנושית. גלגולה השלישי של הקבוצה כוללת את גייזר כפרש המלחמה, סאנפייר כרעב, פולאריס כמגפה ואת גמביט כמוות.
גייזר הוצל ממוות ואולץ להילחם בארכאולוג על תואר פרש המלחמה, אותו רכש בעזרת עושה דברו של אפוקליפס, אוזימנדיאס. סאנפייר, שאיבד את רגליו בידי ליידי דת'סטרייק ואת כוחותיו בידי רוג, נלכד יחד עם פולאריס, שכוחותיה המגנטיים הופשטו ממנה באירועי "השמדה". השניים אולצו לשנות את צורתם לרעב ומגפה, בהתאם. בהבדל מהם, גמביט בחר מרצון לשרת את אפוקליפס כפרש המוות, היות שהאמין כי אפוקליפס יעזור בישועת המוטאנטים, שמספרם צנח דרמטית ממאות מיליונים לכמה מאות בלבד.
סאנפייר השתחרר מאחיזתו של אפוקליפס בעזרתה של אמה פרוסט, אם כי הוא נחלש במידה רבה מכך. פולאריס הוממה בידי אייסמן בקרב האחרון ביניהם, ננטשה ונמצאה בידי האבוק. בהמשך היא שוחררה בידי האקס-מן משטיפת המוח שעברה. לעומת זאת, המזל לא שפר על גייזר, שמת בהגנה על אפוקליפס, לאחר שנדקר בגבו בידי אוזימנדיאס.
הפרשים האחרונים
כאשר שבט עקבה הקים את אפוקליפס לתחייה בצורת ילד, התברר כי אפוקליפס יצר לפני עידנים את "הפרשים האחרונים" שלו, שנאספו יחדיו מרחבי הזמן בידי אפוקליפס ואוזימנדיאס. הם התעוררו רק לאחר שכל שאר הניסיונות נכשלו. חברי הגלגול הנוכחי כוללים את:
מארוול עכשיו!
כחלק מהמיתוג מחדש של חברת מארוול, גלגול חדש של פרשי אפוקליפס הוצג בחוברת Uncanny Avengers #9 מאוגוסט 2013. תאומי אפוקליפס מקימים לתחייה גיבורים ונבלים על מנת לשמש כ"ארבעת פרשי המוות". הדמויות שנועדו לשמש כחברי הקבוצה הן באנשי, הסנטרי, דאקן וגרים ריפר. כאשר תאומי אפוקליפס נהרגו, פרשי המוות חזרו לכדור הארץ עם גופותיהם - באנשי נשבה בידי האוונג'רס, הסנטרי נעלם בחלל ואילו דאקן וגרים ריפר נפרדו לדרכיהם.
איציק לרנר
איציק לרנר (נולד ב-28 בנובמבר 1952) הוא במאי קולנוע, מפיק ויוצר דוקומנטרי ישראלי.
ביוגרפיה
איציק לרנר נולד וגדל בעיר התחתית של חיפה, ולמד מכונאות רכב בתיכון מקצועי שפרינצק חיפה. בשנת 1971 יצא עם גרעין נח"ל לקיבוץ רביבים בנגב ועבד בחקלאות. במסגרת שירותו הצבאי כטנקיסט בחטיבה 7 השתתף ונפצע בקרבות הבלימה של מלחמת יום כיפור. בשנת 1978 יצא לשליחות חקלאית באיראן כעובד חברת סולכור, עבד בחווה חקלאית וגידל סלק סוכר. לרנר חזר לארץ בסוף אותה השנה בעקבות נפילתו של השאה, ערב פרוץ המהפכה האיראנית. לאחר חזרתו לארץ המשיך להתגורר ולעבוד בקיבוץ רביבים. בשנת 1987 שימש כרכז חברתי בבית הספר התיכון מעלה הבשור בנגב המערבי.
בעקבות אהבתו לעולם הקולנוע החליט בשנת 1989 לבצע הסבה מקצועית, ונרשם ללימודים בבית הספר לקולנוע קמרה אובסקורה. החלטתו הושפעה בין היתר מכך שבגיל 5, היה נוכח על סט הצילומים של סרט הקולנוע אקסודוס אשר צולם בנמל חיפה. אחד הניצבים בסרט היה אביו, שגילם שוטר בריטי שהוריד את ניצולי שואה מאניית המעפילים. 8 שנים קודם לכן, אביו היה אחד הניצולים באנייה.
במהלך השנה השנייה ללימודי הקולנוע הפיק וביים מגזין וידאו דוקומנטרי שעסק בחיי תושבי מועצה אזורית רמת הנגב. המגזין שודר בערוץ 2 הניסיוני וסלל את דרכו של לרנר ליצירת סרטים העוסקים באנשים ובתופעות מהפריפריה, וכן בדילמות חברתיות ופוליטיות. בשנת 1996 הקים את חברת ההפקה סרטי פקדה. החברה יצרה 15 סרטי תעודה באורך 24 דקות עבור תוכניות הטלוויזיה "תיבת תעודה" ו"שבת סאלאם" ששודרו בערוץ 2. בין הסרטים הקצרים שיצר במסגרות אלה ביים את "אין לו ארץ אחרת" – שעוסקת ברופא ערבי המנהל את חדר מיון בקרית שמונה ועל צווארו צו להריסת ביתו, "צדיק וטוב לו" - על הנהירה של אלפי מאמינים לקברו של הצדיק יהונתן בן עוזיאל בעמוקה, "ביסקוויטים מעזה" – סרט המתאר את חיו של מנהל מפעל הביסקווטים בעזה, "היעלמות מסתורית" – סיפור היעלמותו המסתורי של ירון דניאל מהנדס בכור בדימונה, "פרקליטה ללא גבולות" – סיפורה של עורכת הדין לאה צמל המגנה על מחבלים ו"סיבוב שני לפטרה" – סרט מסע עם כושי רימון ורחל סבוראי מיד לאחר חתימת הסכם השלום עם ירדן.
בשנת 2000 יצר את סרטו הארוך הראשון "שקרן מי שמאושר". הסרט מגולל את סיפורה הטרגי של עינת גבע, בת 17 שצולמה במונולוג חושפני 4 ימים לפני שהחליטה לשים קץ לחייה. הסרט שודר בתוכנית עובדה, בפסטיבל חיפה ובסינמטק. בהמשך יצר סרטים נוספים, שהוקרנו בישראל ובפסטיבלים מחוץ לישראל. בשנת 2009 החל להפיק וליצור סדרות, שהראשונה שבהן היא הסדרה הדוקומנטרית "כן המפקדת" שתיארה את הטירונות בחוות השומר, זכתה לשבחים רבים ולציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
לרנר משמש כמרצה לבימוי דוקומנטרי במספר מוסדות אקדמיים:
לרנר מתגורר כיום בגן יבנה, נשוי לאיריס ולהם 3 ילדים.
פילמוגרפיה
סדרות
אצטדיון יוהאן קרויף
אצטדיון יוהאן קרויף (בקטלאנית: Estadi Johan Cruyff) הוא אצטדיון כדורגל על שמו של הכדורגלן ההולנדי יוהאן קרויף בברצלונה, שבחבל קטלוניה שבספרד. האצטדיון ממוקם במערב העיר, כ-7 קילומטרים מהקאמפ נואו ובסמוך למרכז האימונים של קבוצות הנוער של המועדון.
האצטדיון מדורג בקטגוריה 3 בדירוג האצטדיונים של אופ"א, מכיל כ-6,000 מקומות ישיבה ומאז 2019 מחליף את מיני אסטדי כמגרש קבוצות הנוער, הנשים והמילואים של ברצלונה.
היסטוריה
אבן הפינה להקמת אצטדיון יוהאן קרויף הונחה ב-14 בספטמבר 2017 והוא הושלם כשנתיים לאחר מכן, בקיץ 2019. ב-26 באוגוסט 2019 הציגה ברצלונה את פסלו של קרויף בכיכר מול אצטדיון קאמפ נואו, ומשחק הבכורה בו התקיים יום לאחר מכן בין קבוצות הנוער של שני המועדונים איתם מזוהה קרויף, ברצלונה ואייאקס אמסטרדם (שאצטדיונה נקרא אף הוא על שמו של ההולנדי).
יחסי גרמניה–סיישל
יחסי גרמניה–סיישל הם יחסי החוץ בין גרמניה וסיישל.
היסטוריה
הרפובליקה של סיישל הפכה עצמאית ב-29 ביוני 1976, וב-3 ביולי 1976 כוננו סיישל והרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית יחסים דיפלומטיים. הרפובליקה הפדרלית של גרמניה כוננה גם היא יחסים דיפלומטיים עם סיישל ב-18 בינואר 1977. היחסים המדיניים הם טובים ושיתוף הפעולה הדו-צדדי הוא הרמוני וידידותי.
יחסים כלכליים
בשנת 2019 ביקרו 72,500 גרמנים באיים והפכו את השוק הגרמני לשוק המוביל של סיישל עם עלייה של 18 אחוזים לעומת השנה שקדמה לה. התיירות מהווה כ-26 אחוזים מהתוצר המקומי הגולמי ותיירות הייתה המגזר הכלכלי העיקרי ואחד ממקורות המטבע החוץ העיקריים במדינה, לצד ענף הדייג ושירותי הפיננסים.
תיירים גרמנים כמו גם עסקים הפעילים בתחום האנרגיה המתחדשת מהווים את עמוד השדרה של חילופי כלכלה ישירים בין גרמניה לסיישל. בשנת 2017 שווי המסחר-הדו צדדי היה 30.9 מיליון דולר. גרמניה ייצאה סחורות בשווי 16.6 מיליון דולר לסיישל, בעיקר מכונות, מוצרי חשמל ואופטיקה. יבוא גרמניה מסיישל בעיקר דגים ומוצרי דגים הסתכם ב-14.3 מיליון דולר.
בגלל הכנסות המדינה הגבוהות יחסית לנפש בהשוואה לאפריקה שמדרום לסהרה (מעל 16,434 דולר בשנת 2018), סיישל אינה מדינה שותפה לשיתוף פעולה לפיתוח גרמני. יש לה, עם זאת, הסכמי שיתוף פעולה עם קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי וכן אירופה ובנק האפריקאי לפיתוח.
שיתוף פעולה
בהקשר של יוזמת האקלים הבינלאומית, המשרד הפדרלי הגרמני לאיכות הסביבה, שמירת טבע, בנייה ובטיחות גרעינית (BMUB), תומך בסיישל בשבעה פרויקטים אזוריים.