cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Americano
ליריקה
בפזמון השיר אומרת גאגא כי היא לא מדברת בשפה (מטפורה לתרבות) שכוללת בתוכה הומופוביה, ובפרט לא מקבלת את ההומופוביה השוררת באמריקה. בנוסף לכך, בפזמון השיר היא אף מזכירה את ישו, תוך שהיא אומרת שיש לאהוב כל אחד כפי שהוא. בהמשך, היא מצהירה כי היא תלחם עבור האהבה שלה, לא משנה מה יעמוד בפניה. בסוף השיר, היא אומרת שלא ינסו לעצור אותה מלהתחתן עם אהובתה.
הצלחה
אף על פי שלא יצא כסינגל, הצליח השיר להיכנס אל המצעדים שבארצות הברית ודרום קוריאה. בארצות הברית, זכה השיר להצלחה נאה כאשר נכנס אל המקום ה-17 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני של בילבורד. בסך הכל, שהה השיר במצעד במשך חמישה שבועות רצופים.
הופעה
עם השיר הופיעה גאגא לראשונה בגוודלחרה, מקסיקו, ב-3 במאי 2011, במסגרת סיבוב ההופעות השני שלה, "The Monster Ball Tour". הגרסה איתה הופיעה באותו סיבוב ההופעות, היא גרסה אקסוטית של השיר ולא הגרסה הסופית שלו.
בהמשך, הופיעה גאגא עם השיר לאורך כל סיבוב ההופעות השלישי שלה, "Born This Way Ball" שחל בין שנת 2012 לשנת 2013. אחת מן ההופעות המצליחות ביותר שהיו בסיבוב ההופעות הייתה ההופעה בה גאגא ביצעה את השיר כשהיא לובשת שמלת בשר, תוך שמסביבה ישנם כמה רקדני ליווי. על ההופעה דיברה גאגא בראיון שערכה עם מגזין האסלר.
בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "Glee", ביצעו את השיר מחדש בפרק "The New Rachel". הגרסה בוצעה על ידי קייט הדסון. בנוסף לכך, באותו הפרק נעשה מאשאפ של השיר ביחד עם השיר "Dance Again" של ג'ניפר לופז. המאשאפ זכה להצלחה רבה ואף הצליח להיכנס אל מצעדי האייטונס.בשנת 2011, נעשה שימוש בשיר לטריילר שיצא עבור הסרט "החתול של שרק".
באקמן-טרנר אוברדרייב
באקמן-טרנר אוברדרייב (באנגלית: Bachman–Turner Overdrive, BTO) הייתה להקת רוק אנד רול קנדית, שפעלה החל משנות ה-70 ועד 2018. הלהקה, שהופיעה במספר הרכבים, יצרה מספר רב של להיטים והגיעה ל-6 אלבומי פלטינה ואלבום זהב אחד. בסה"כ מכרה הלהקה כ-30 מיליון אלבומים ושניים משיריה דורגו בחמישייה הראשונה בדירוג ההשמעות בארצות הברית.
ההתחלה (1971–1973)
ההרכב המקורי של הלהקה כלל את פרד טרנר (שירה וגיטרת בס) ושלושת האחים רנדי באקמן  (שירה וגיטרה), רובי באקמן  (מתופף) וטים באקמן  (גיטרה).
לפני הקמת BTO (1971 עד 1973) ניגנו הארבעה בלהקה קנדית אחרת בשם "חגורת האומץ" (Brave Belt) ואף הפיקו במסגרת להקה זו 2 אלבומים. האלבומים לא זכו לעניין בציבור ומסע הופעות של הלהקה הופסק באמצע.
פריצת הדרך (1973–1976)
בדצמבר 1973 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השני "באקמן-טרנר אוברדרייב 2" שכלל 8 שירים. האלבום היווה הצלחה גדולה ושהה במצעדי המכירות כ-20 שבועות כשאחד השירים באלבום ("מטפלים בעסקים" Takin' Care of Business ) הגיע ב-1974 למקום 12 בדירוג הבילבורד הוט 100.
לאחר יציאת האלבום השני פרש טים באקמן מהלהקה והוחלף על ידי בלייר ת'ורנטון. בהרכבה החדש הפיקה הלהקה, בספטמבר 1974, את אלבום האולפן השלישי "לא שביר" (Not Fragile). אלבום זה, שכלל 8 שירים, היה האלבום המצליח ביותר של הלהקה וכבש את המקום הראשון במצעדים בקנדה ובארצות הברית כשהשיר המרכזי בו "עוד לא ראית כלום" (You Ain't Seen Nothing Yet) ( כבש את המקום הראשון בקנדה ובארצות הברית בדירוג בילבורד הוט 100 ב-9 בנובמבר 1974. השיר הצליח גם בבריטניה והגיע שם למקום שני במצעד הבריטי.
בשלהי אותה שנה זכה האלבום ב"פרס זהב" מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
לאור הצלחת שלושת אלבומיה יצאה הלהקה, בתחילת 1975, למסע הופעות באירופה שנמשך כ-8 חודשים במטרה לקדם את מכירת האלבומים ביבשת זו. להקת החימום של BTO הייתה הלהקה האירית ת'ין ליזי.
במהלך אותו מסע התכנסה הלהקה, במאי 1975, באולפן הקלטות ובתקופה קצרה הקליטה את האלבום הרביעי שלה "ארבע על ארבע" (Four Wheel Drive). גם אלבום זה, שכלל 8 שירים, זכה להצלחה והגיע למקום ראשון במצעד המכירות בקנדה ולמקום חמישי בדירוג בארצות הברית.
עם סיום מסע ההופעות באירופה יצאה הלהקה למסע הופעות ברחבי קנדה ובסופו הוציאה, בדצמבר 1975, את תקליט האולפן החמישי "חזיתית" (Head On) שהכיל 10 שירים ודורג במקום ה-23 בבילבורד הוט 100 של 1976. את הקלטת האלבום ליווה על הפסנתר ריצ'רד הקטן.
ב-1976 הוציאה חברת "מרקורי רקורדז" אלבום אוסף של הלהקה בשם "המובחר של BTO (עד עכשיו)" (Best of B.T.O. (So Far)) שכלל שירים מכל חמשת האלבומים הראשונים. האלבום היה הצלחה והגיע לאלבום פלטינה כפול בארצות הברית.
שינויי הרכב (1977–1979)
בפברואר 1977 הוציאה הלהקה את אלבומה השביעי (שהיה אלבום האולפן השישי) "דרכים מהירות" (Freeways). אלבום זה זכה לתגובה צוננת ולביקורת על דמיונו לאלבומים קודמים של הלהקה. ביקורת זו הציפה מתחים בין חברי הלהקה כשאלו האשימו את רנדי בכפיית דעתו בנוגע לסגנון המוזיקלי של האלבום ודבר זה הוביל את רנדי באקמן להחלטה לפרוש מהלהקה. כמחליפו של רנדי נבחר נגן גיטרת בס ג'ים קלנץ'. צירוף גיטריסט בס ללהקה הכתיב שינוי בפוזיציות של שאר אנשי הלהקה. שינוי משמעותי נוסף שנגרם מעזיבתו של רנדי היה קשור לשם הלהקה. רנדי היה בעל זכויות היוצרים על שם הלהקה והוא לא אישר ללהקה להשתמש בו ולכן הלהקה רכשה ממנו את הזכויות בשם המקוצר BTO וכן בלוגו "גלגל השיניים".
בשמה "החדש" הוציאה הלהקה, בפברואר 1978, את אלבומה השמיני "פעילות רחוב" (Street Action) שכלל 9 שירים ונכשל מבחינה מסחרית.
במרץ 1979 הוציאה הלהקה את אלבומה התשיעי "לילות רוק'נ רול" (Rock n' Roll Nights) שכלל 8 שירים. גם אלבום זה נכשל מסחרית, אך עם זאת, שני סינגלים מאלבום זה דורגו ברשימת 100 הנמכרים בקנדה ובארצות הברית. עם צאת האלבום יצאה הלהקה למסע הופעות.
פירוק ואיחוד (1979–1991)
בתחילת 1980 הודיעה הלהקה על התפרקותה וחבריה פנו להשתתף בפרויקטים מוזיקליים שונים ושיתפו פעולה עם נגנים אחרים וביניהם בריאן אדמס תוך שהם מוציאים אלבומים משלהם.
ב-1983 התאחדה הלהקה בהרכב שכלל את רנדי באקמן, טים באקמן, פרד טרנר ומתופף חדש גארי פטרסון (Garry Peterson). המתופף הקודם, רובי באקמן, סירב להצטרף להרכב שאחר שאחיו רנדי דחה את הצעתו לשותפות שווה של חברי הלהקה ביצירה של השירים. לאחר שהלהקה החלה להשתמש בשם BTO שנקנה מרנדי, לאחר פרישתו, תבע רובי את הלהקה על היותו גם בעל זכויות יוצרים בשם זה וזכה לקבל תמלוגים מהלהקה.
בספטמבר 1984 הוציא ההרכב המחודש אלבום עשירי (אולפן) בשם BTO שכלל 8 שירים וזכה להצלחה בינונית כשרק אחד השירים בו התברג לדירוג המכירות.
במהלך 1985 שהו חברי הלהקה במסע הופעות שהוביל להוצאת אלבום חי (האחד עשר) במהלך 1986 שנקרא "חי! חי! חי!" ( Live! Live! Live!). אחד השירים באלבום זה ("בשורות רעות עוברות מהר" (Bad News Travels Fast)) נוגן בסרט "חבטת גוף" (Body Slam). באותה שנה שימשה הלהקה כלהקת חימום במסע הופעות של להקת ואן היילן.
ב-1988 חזרה הלהקה להרכב שהוציא את האלבום המצליח "לא שביר" (דהיינו רנדי באקמן, פרד טרנר, בלייר ת'ורנטון ורובי באקמן) ויצאה למסע הופעות שכלל שירים חדשים וישנים. מסע הופעות זה מוצלח והלהקה הרוויחה יפה אולם לא קיים תיעוד רשמי של ההופעות. ב-1991 פרש רנדי, שוב, מהלהקה וזו המשיכה בהופעות בלעדיו כשאת מקומו של רנדי תפס רנדי מוראי (Randy Murray).
תקופת האלבום "עידן משפט באש" (1991-2005)
לאחר תקופה של מסעי הופעות הוציא ההרכב, ב-1996, את האלבום השנים עשר שלו "עידן משפט באש" (Trial by Fire era) שהיה למעשה האלבום האחרון של הלהקה שכלל חומרים חדשים.
ב-2003 הוחלט לכלול את הלהקה בהיכל התהילה של הרוק אנד רול של קנדה. הענקת תואר זה הותנה בקיום הופעה של הלהקה בהרכב שהוציא ב-1974 את האלבום "לא שביר" כשהמשמעות הייתה להחזיר את רנדי להרכב. חברי הלהקה סירבו לתנאי זה וסירבו להיכנס להיכל התהילה. רק ב-2014 התקבלה הלהקה להיכל התהילה של קנדה.
ב-2003–2004 עסקו חברי הלהקה בכתיבת שירים חדשים אולם לא מצאו חברה מתאימה שתסייע בהוצאת אלבום והפצתו.
הפסקה זמנית (2005–2009)
בינואר 2005 הודיעה הלהקה על הפסקה (זמנית) בפעילותה וחבריה פנו לפעילות מוזיקלית עצמאית. במקביל הוציאו חברות התקליטים את רוב אלבומיהם של הלהקה בגרסאות מחודשות.
איחוד אחרון (2009–2018)
בדצמבר 2009 הודיעו רנדי באקמן ופרד טרנר על הקמת הלהקה במתכונת מצומצמת תחת השם "באקמן וטרנר" (Bachman and Turner). בתחילת 2010 יצאו השניים למסע הופעות בקנדה, ארצות הברית ואירופה. השימוש בשם זה הביא לתביעה משפטית של רוב באקמן ובלייר ת'ורנטון נגד רנדי ופרד בנושא זכויות השימוש בשם. בסופו של דבר נדחתה התביעה בנימוק שניתן להשתמש בשם Bachman and Turner.
בספטמבר 2010 יצא האלבום הראשון של הצמד שיצא בשם "באקמן & טרנר" (Bachman & Turner). בנובמבר אותה שנה הופיע הצמד ב"אולם רוזלנד" בניו יורק (Roseland Ballroom) בליווי 4 נגנים. ההופעה הוקלטה והופקה, במאי 2012, כאלבום כפול בשם "חי מאולם רוזלנד, ניו יורק" (Live at the Roseland Ballroom, NYC) שכלל 20 שירים.
ב-2013 הוציא הצמד אלבום כפול בפורמט CD בשם "באקמן-טרנר אוברדרייב: יום השנה ה-40" (Bachman–Turner Overdrive: 40th Anniversary). האלבום כלל 26 שירים שרובם נלקחו מאלבומים ישנים של הלהקה ורק מספר מועט של שירים לא פורסם מוקדם יותר.
במרץ 2018 הודיע פרד טרנר על פרישתו והלהקה פסקה מלהופיע ומלהפיק מוזיקה.
משוואת היזן ויליאמס
משוואת היזן ויליאמס (באנגלית: Hazen Williams equation), היא משוואה בהידראוליקה המשמשת לחישוב מפל לחץ או מפל עומד בזרימת מים בצינור עקב החיכוך בזרימה.
משתמשים במשוואת היזן ויליאמס לחישוב מפל הלחץ במערכות זרימת מים קרים: צנרת לכיבוי אש, אספקת מים, ומערכות השקיה בחקלאות. תוצאת החישוב הן ביחידות פאונד לאינץ' מרובע (psi) ליחידת אורך של הצינור ברגל (foot). שימוש ביחידות מידה שונות ישנה את המקדם של המשוואה.
ויקטור סבג
ויקטור סבג (נולד ב-6 בנובמבר 1989, ט' בחשוון ה'תש"נ) הוא שחקן וזמר ישראלי
ביוגרפיה
נולד בערד לאביו, חייט וזמר בערבית מצרית שהיה סולן בלהקה משפחתית ולאימו, חייטת. נקרא על שם סבו, שהיה נגן עוד וחייט.
כבר בילדותו, סבג הצטרף להופעות של אביו ושם החל את דרכו המוזיקלית. כשהיה בן 6, משפחתו עברה לפתח תקווה. בכיתה י', נשר מבית הספר. התגייס לחיל המודיעין בפלוגה 414.
קריירה אומנותית
בגיל 14, הצטרף סבג ללהקת הנוער צעירי תל אביב, בה הופיע עד לגיל 17. במהלך שירותו הצבאי, הופיע בהופעות של קבלת שבת. לאחר שחרורו, הדרים לאילת שם הופיע בצוות הווי ובידור, בו הכיר את אשתו. לאחר כשנתיים, התקבל ללימודי משחק בבית הספר בית צבי, במהלכם זכה להיות מצטיין בשנים א' וב' וכן בפרס צבי קליר כשחקן המצטיין של מחזור נ"ד.
במקביל ללימודיו בשנה השנייה, לוהק לסדרה תאג"ד בתור הדמות 'בלטה'. בשנה השלישית, החל לשחק בתיאטרון בית ליסין בהצגה "הוא הלך בשדות" לצד אגם רודברג וגל אמיתי וכן בהצגות 'אילוף הסוררת' ו'אלה גרוסמן' לצד מיה דגן ויובל סגל. בשנת 2018, לוהק לתפקיד הראשי בהצגה 'קוראים לו מלך' בבית ליסין, בה שיחק עם אבי גרייניק, נתי קלוגר ודני גבע.
ב-2019, שיחק סבג בהצגה 'הים הכחול העמוק' לצד לימור גולדשטיין ונדב נייטס, בהצגה ליידי עמר בהפקת אנסמבל קבוצת עבודה, וכן שיחק בסדרת הנוער 'האוצר שלנו', תפקיד עליו היה מועמד לתואר השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה. בשנת 2020, לוהק למחזה 'דינה' מאת חנה אזולאי-הספרי, בו שיחק בתור 'בנימין' לצידה של אזולאי-הספרי, דני שטג וחיים זנאתי.
בשנת 2021, שיחק במחזה 'חלומות של אחרים' המבוסס על שיריו של הזמר עידן רייכל וכן כיכב בתור 'לבנון' בסרט הקולנוע 'ליידי עמר'.
הצגות נוספות בהן כיכב היו 'השורד', 'הכבש השישה עשר', 'ג'ונגל בוילה' בהפקת אנסמבל קבוצת עבודה, 'הקיץ שלי', 'ילד שוק' ועוד. בשנת 2023, עקב פציעתו של השחקן עופר חיון, סבג החל לשחק בתפקיד הראשי במחזמר 'קזבלן' בתיאטרון הבימה, אותו הוא חולק עם איתי לוי ועופר חיון.
חיים אישיים
סבג מתגורר בפתח תקווה.
OFI כרתים
אומילוס פילאתלון אירקליו 1925 (ביוונית: 1925 Όμιλος Φιλάθλων Ηρακλείου) היא קבוצת כדורגל יוונית מהעיר הרקליון שבאי כרתים, אשר משחקת בליגת העל היוונית.
הקבוצה נוסדה בשנת 1925. לקבוצה יש שני תארים כאשר זכתה בגביע בשנת, ובגביע הבלקני בשנת. הישג השיא של המועדון הוא המקום השני בעונת. ב-17 בספטמבר 1986 המועדון קיים את משחקו הראשון במסגרת אירופית בו ניצח 1–0 את היידוק ספליט במסגרת גביע אופ"א, אך בגומלין ספליט ניצחה 0–4 והקבוצה הודחה מאירופה.
Ty - supermodel
Ty - supermodel הייתה תוכנית מציאות רוסית המבוססת על הפורמט האמריקאי של הטופ מודל הבאה.
הזוכה בעונה הראשונה קסניה קחוביץ נהייתה לדוגמנית מצליחה ודגמנה בתצוגות של כריסטיאן דיור ולואי ויטון.
אל פאנל השופטים בעונה השנייה הצטרפה אוקסנה פדורובה, הדוגמנית הרוסייה המצליחה והראשונה מהמדינה שזכתה בתואר מיס תבל. הזוכה בעונה השנייה סווטלנה סרגיאנקו קיבלה הצעה על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין להיות חברה בפרלמנט כנציגת תעשיית הדוגמנות ההולכת ומתעצמת במדינה.
קוינטן מסייס
קְוִינְטֶן מַסֵיְיס (נכתב גם מטסיס או מאסיס, בהולנדית: Quinten Massijs; 1466 – 1530) היה צייר פלמי מסורתי ומייסד אסכולת אנטוורפן. מסייס נולד בלוון, שם עבד כנפח בטרם הפיכתו לצייר. מסייס היה פעיל באנטוורפן במשך 20 שנה, ויצר עבודות רבות בעלות שורשים דתיים עם נטיות סאטיריות.
שנותיו הראשונות
הדיווחים המוקדמים ביותר על חייו מורכבים בעיקר מאגדות, וקיים מעט מאוד תיעוד לאופי פעילותו או אופיו. אולם מסייס ידוע כיליד לוון שחי את חייו בצניעות כנפח. נולד ליוסט מסייס (1483) וקת'רין ואן קינסקן בין 4 באפריל ל-10 בספטמבר בשנת 1466. והיה אחד מארבעה ילדים במשפחה עם הכנסה ממוצעת ויציבה. האגדה על חייו מספרת כי נטש את מקצועו כנפח כדי לחזר אחרי אשתו שמצאה את הציור למקצוע רומנטי יותר.
סגנונו
שורשי אימונו של מסייס אינם ידועים, אולם סגנונו משקף את האיכויות האמנותיות של דירק באוטס (Dirk Bouts) אשר הביא ללוון השפעות מהאנס ממלינג ורוחיר ון דר ויידן. כאשר מסייס התיישב באנטוורפן, בגיל 25, סגנונו האישי תרם שם רבות להחייאת האמנות הפלמית בנוסח ואן אייק וון דר ויידן, והיה עמית של יואכים פטיניר מייסד סגנון הציור נופי עולם.
מסייס עזב את לוון בשנת 1491 והפך למאסטר בגילדת ציירי אנטוורפן. עבודותיו הסטיריות הידועות ביותר הן "הדוכסית המכוערת" (1515), "דיוקן של גבר קשיש" (1513), ו"חלפן הכספים ואשתו" (1514). שכולן מספקות פרשנות על תחושותיה של החברה האנושית. מסייס עסק גם בציורי מזבח על לוחות טריפטיכון שהמפורסם שבהם נבנה עבור כנסיית פטרוס הקדוש בלוון.
עבודתו של מסייס נחשבה לבעלת תחושות דתיות חזקות עם מאפיינים פלמיים מסורתיים ומלווה בריאליזם עם העדפה לגרוטסקי. ברשמיו קיימת הקפדה על פרטים עם השפעות של אור וצל ותשומת לב לתכשיטים, שולי הבגדים וקישוטים בכלל.
עיקר הדגש בעבודותיו נשען לא על האווירה, אלא על הפשטות הקריקטוריסטית תוך שימת דגש על עידון המלנכוליה של הקדושים. את נטייתו הסאטירית ניתן לראות בציוריו העוסקים בבנקאים סוחרים (מוזיאון הלובר וטירת וינדזור) החושף את חמדנותם ותאוות הבצע שלהם. הדחף השני של מסייס היה להתעכב על רגשות של רוך, כפי שניתן לראות מציוריו העוסקים במדונה והילד.
למסייס הייתה מיומנות רבה כצייר דיוקנאות, והוא הושפע בסגנונו מבני דורו לוקאס ואן ליידן ויאן מאביוס (Jan Mabuse). דיוקנאותיו מפגינים מאפיינים רגשיים אישיים עם בדידות רבה המשקפת את דבקותו בריאליזם כטכניקה.
בוהמיה במשחקים האולימפיים
בוהמיה השתתפה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים: באולימפיאדת פריז (1900), באולימפיאדת לונדון (1908) ובאולימפיאדת סטוקהולם (1912). בוהמיה לא הייתה מדינה עצמאית באותה העת, כי אם חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה בוהמיה לחלק מצ'כוסלובקיה, והספורטאים הבוהמים השתתפו במשחקים כחלק מהמשלחת הצ'כוסלובקית. כיום בוהמיה היא חבל ארץ המהווה כשני שלישים משטחה של צ'כיה.
באולימפיאדה הראשונה בה השתתפה בוהמיה, אולימפיאדת פריז, השתתפו שבעה ספורטאים צ'כים. זורק הדיסקוס פרנטישק יאנדה-סוק זכה במדליית כסף, והטניסאית הדוויגה רוזנבאומובה זכתה במדליית ארד. רוזנבאומובה הגיעה להישג דומה גם בטורניר הזוגות, אך מאחר ששותפהּ, ארצ'יבלד וורדן היה בריטי, אין התוצאה נזקפת לזכותה של בוהמיה, כי אם למשלחות המעורבות.
באולימפיאדת לונדון זכה הסייף וילם גופולד פון לובסדורף בשתי מדליות ארד: הן בטורניר היחידים והן כחלק מהנבחרת הבוהמית בטורניר הקבוצתי. באולימפיאדת סטוקהולם לא הצליחו לזכות הספורטאים הבוהמים במדליות, אף שכמה מהם היו קרובים לכך: נבחרת הסיף סיימה במקום הרביעי בחרב, והטניסאי לדיסלב ז'מלה סיים במקום הרביעי הן בטורניר היחידים והן בטורניר הזוגות, יחד עם ירוסלב יוסט.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
נפח בקרה
נפח בקרה הוא הפשטה מתמטית לשם יצירת מודלים מתמטיים לתהליכים פיזיקליים בתחום מכניקת הרצף והתרמודינמיקה. זהו נפח מקובע במרחב או נע במהירות קבועה, התחום במסגרת ייחוס פנימית אשר נע בה חומר רציף (גז, נוזל או מוצק) בזרימה רציפה. המשטח התוחם את נפח הבקרה מכונה משטח בקרה.
במצב יציב, נפח הבקרה יכול להיחשב כנפח שרירותי בו המסה של החומר הרציף נשארת קבועה. כאשר חומר רציף נע בתוך נפח הבקרה, המסה הנכנסת לתוך נפח הבקרה שווה למסה היוצאת ממנו. במצב יציב ובהיעדר עבודה או העברת חום, האנרגיה בתוך נפח הבקרה נשארת קבועה. זוהי אנלוגיה לתפיסת המכניקה הקלאסית של תרשים גוף חופשי.
סקירה כללית
ניתן לטעון כי חוקי טבע אשר מתקיימים בצורה מסוימת בנפח בקרה כלשהו, מתקיימים באותה צורה בכלל הנפחים. זאת משום שנפח הבקרה הספציפי שנבחר אינו שונה או מיוחד בצורה כלשהי. בהתאם לזאת, הנוסחה התואמת למודל המתמטי ניתנת לפיתוח כך שתוכל לתאר את ההתנהגות הפיזיקלית של כלל המערכת (ואפילו אף מורכבת יותר).
במכניקת הרצף, משוואות השימור (למשל, משוואות נאוויה-סטוקס) הן בצורה אינטגרלית, לכן הן חלות על נפחים. מציאת המשוואות אשר אינן תלויות בנפח הבקרה מאפשרת הפשטה של גבולות האינטגרציה.
נגזרות חומריות
חישובים במכניקת רצף דורשים לעיתים קרובות כי אופרטור נגזרת הזמן d/dt יוחלף באופרטור נגזרת חומרית D/Dt. ניתן לראות זאת בהמשך.
אם הנמלה נעה ממיקום (x, y, z) לעבר בעת אינטרוול הזמן מ-t ל- t+dt, אז הנמלה עוברת שינוי dp בערך הסקלר:
אם הנמלה נעה במהירות, השינוי בחלקיק המיקום הוא ומותר לנו לרשום:
כאשר הוא גרדיאנט השדה הסקלרי p ומכאן:
אם הנמלה נעה אך ורק עם הזרם, אותה נוסחה חלה, אך כעת וקטור המהירות v, שווה למהירות הזרימה u. הביטוי בסוגריים האחרונים הוא נגזרת חומרית של סקלר הלחץ. מכיוון שהלחץ p בחישוב זה הוא שדה סקלר שרירותי, ניתן לפשט זאת ולכתוב את האופרטור של הנגזרת החומרית:
אנחנו לא לבד
אנחנו לא לבד הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2012 בבימויו של ליאור הר-לב. זוהי דרמה קומית רומנטית בעלת אופי של סרטי אינדי העוסקת בבדידות וניכור אורבני.
הסרט הופק בעזרת "קרן הקולנוע הישראלי" והופץ על ידי יונייטד קינג. הקרנת הבכורה שלו הייתה בפסטיבל חיפה שנערך באוקטובר 2011 והוא עלה לאקרנים בפברואר 2012.
עלילה
אדי (אוהד קנולר), הוא איש ביטחון בודד ותמהוני הבודק את הנכנסים בשערי הקניון הגדול בו הוא עובד (דיזנגוף סנטר). אדי מאמין בכל ליבו בתאוריה המבוססת על נבואה עתיקה, אשר חוזה את קיצה הקרוב מאוד של התרבות האנושית. אותה תאוריה מבטיחה כי אלו שיגיעו לאי הפסחא בתאריך ה-23 במאי, יינצלו על ידי תרבות חוצנית מתקדמת.
בזמן שאדי עסוק בהכנות האחרונות לקראת הנסיעה בה הוא תולה את תקוותו להינצל, הוא פוגש במאי (אפרת בן יעקב), צעירה מרדנית וחסרת בית אשר משתכנת זמנית בקניון. בימים המעטים שנותרו לו לפני נסיעתו המיועדת מכניסה את עצמה מאי בהדרגה לחייו ולליבו עד שלבסוף על אדי לבחור האם להישאר איתה ולוותר על תקוותו להימלט מהקץ הקרב, או לצאת לדרכו לעתיד חדש ולוותר על האפשרות לאהבה וקשר אמיתי.
יחסי ניגריה–קמרון
יחסי ניגריה–קמרון הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה הפדרלית של ניגריה לבין הרפובליקה של קמרון. שתי המדינות כוננו יחסים ביניהן ב-1960, השנה בה שתיהן קיבלו עצמאות. נושאים שמשמעותיים ביחסים ביניהן כוללים את הגבול המשותף ואת ההסדרים הקולוניאליים בקמרון מתקופת שלטונה של בריטניה. בשנות ה-90 גברה המתיחות ביניהן, ושתי המדינות היו קרובות למלחמה. במהלך המאה ה-21 הושגו הסכמות והיחסים חזרו לנורמליות, בין היתר בגלל הפעולות של ארגון בוקו חראם שאילצו שיתוף פעולה קרוב יותר.
ראשית היחסים
ב-1960 קמרון קיבלה עצמאות מצרפת וניגריה קיבלה עצמאות מבריטניה, ובמהלך אותה השנה שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים. ב-6 בפברואר 1963 נחתם הסכם ידידות ושיתוף פעולה וכן מזכר הבנות בקשר למעבר אנשים וסחורות בגבול המשותף. לאחר משאל עם שקבע שצפון קמרון הבריטית תהיה חלק מניגריה ודרומה חלק מקמרון, הכריז נשיא קמרון, אחמדו אהידג'ו, כי "היחסים עם ניגריה צריכים להיות במיטבם".
מלחמת ביאפרה
ביולי 1967 פרצה מלחמת ביאפרה, לאחר שמורדים בני איגבו מחבל הארץ ביאפרה ביקשו לפרוש מניגריה ולהקים מדינה עצמאית. בנובמבר אותה שנה הכריזה קמרון על סגירת הגבול עם ניגריה ועל מניעת מעבר נשק, תרופות ומזון לביאפרה, והיא אף הזמינה את ממשלת ניגריה להקים בסיס בכפר קמרוני כדי שתוכל לפקח על הסחורות הנכנסות לנמל קאלבאר. נשיא קמרון הפתיע גינה בחריפות את המדינות שתמכו בביאפרה, ביניהן צרפת, אחת מבעלות בריתה החשובות של קמרון, בהיותה מושבה צרפתית לשעבר. במהלך המלחמה הוא מונה לוועדת התיווך מטעם ארגון אחדות אפריקה ולאחריה תיווך באופן לא רשמי בין ניגריה למדינות שהכירו בעצמאות ביאפרה.
שנות המלחמה בביאפרה היוו שיא בכל הקשור ליחסים בין המדינות במהלך המאה ה-20. בספטמבר 1970 ביקר אהידג'ו בניגריה וזכה לשבחים, וב-1972 קיבל תואר לשם כבוד מטעם אוניברסיטת לאגוס. במרץ נחתמו גם שלושה הסכמי שיתוף פעולה, ביניהם שיתוף פעולה בין–משטרתי ובמאי 1978 נחתם הסכם שירותי אוויר.
רקע
ב-11 בפברואר 1961 נערך משאל עם בפיקוח האו"ם במטרה להכריע את עתיד המחוזות באזור הגבול בין ניגריה לקמרון, שהיו קודם לכן תחת שליטה בריטית. שטחים אלו, שנקראו קמרון הבריטית הורכבו ממחוז דרומי וצפוני, ועד 1916 נשלטו על ידי גרמניה כחלק מהמושבה שלה בקמרון. לאחר מלחמת העולם הראשונה קמרון חולקה בין בריטניה שקיבלה את קמרון הבריטית לצרפת שקיבלה את יתר השטח. במהלך משאל העם, המחוז הדרומי הכריע בעד הצטרפות לקמרון בעוד הצפוני בחר בניגריה. נשיא קמרון, אהידג'ו, ניהל קמפיין בניסיון לספח את כלל השטח לידי קמרון ומשהצפון בחר להצטרף לניגריה פנה לבית הדין הבינלאומי תוך שהוא מאשים את ניגריה ובריטניה במעורבות פסולה במשאל העם שכללה "הפחדה, רדיפה גלויה ועד לזיופים". התגובה של קמרון לתוצאות המשאל הוגדרה כ"טינה רשמית חזקה" או "מרירות עמוקה וארוכה", והיא אף ציינה מספר שנים לאחר מכן ביום אבל את "השטחים האבודים".
קמרון האנגלופונית
האיחוד של דרום קמרון הבריטית עם קמרון לאחר העצמאות עורר קשיים פוליטיים במדינה. בעיית אנגלופון, כפי שנקראה, נגרמה מכך שחלקים מקמרון נשלטו במשך כיובל שנים - בין 1916 ל-1959 - תחת ממשלים שונים והייתה בהם השפעה תרבותית שונה. בנוסף, בזמן שלטון הבריטים היגרו למחוז בני האיגבו ממזרח ניגריה, ותפקידם המשמעותי בכלכלה הקמרונית, לצד התגברות השאיפות הלאומיות שלהם אחרי מלחמת העולם השנייה, יצר פחד מזרים בקמרון. בשנות ה-60 פעלה ממשלת קמרון כדי לפרק את הרצון לשלטון עצמי של האיגבו ואסרה הקמת התאגדויות אתניות. בשנות ה-70 החלו רבים מהם להצטרף לאיחוד הניגרי בקמרון, ארגון שהפך לכלי לחץ חשוב בקמרון למען קידום אינטרסים ניגריים, וסייע בהשתלבותם.
מאז שנות ה-90, התגבר החשש בקרב השלטון בקמרון כי התושבים הניגרים יהיו בעלי ברית טבעיים של הבדלנים האנגלופונים. המתח בין המוסדות לקבוצות הבדלניות גבר במקביל לסכסוך מול ניגריה על האדמה. בשנת 2017 פרץ משבר אנגלופון, בין ממשלת קמרון לבדלנים בחבל אמבזוניה.
המחלוקת בבקאסי
החשובה ביותר מבין מחלוקות הגבול בין ניגריה לקמרון, היא המחלוקת על חצי האי בקאסי, הממוקם בקצה הדרומי של הגבול ביניהן. חצי האי, שממוקם במפרץ גינאה בין ריו דל ריי למדינת קרוס ריבר שבניגריה, בעל חשיבות אסטרטגית לשתי המדינות הן בשל מיקומו - קרבתו לנמל קאלבאר, שחשוב לייבוא ולייצוא של ניגריה, וכן בשל המשאבים הקיימים בו, ועיקרם הנפט. האזור מאוכלס ברובו על ידי דייגים בעלי אזרחות ניגרית. בשנת 1913, במסגרת הסכם בין גרמניה לבריטניה, נקבע שהמקום יהיה שייך לגרמניה. אחרי מלחמת העולם הראשונה, בהסכמה עם צרפת מיולי 1919, הוחלט שהשליטה תעבור לבריטניה, שכללה אותו בדרום קמרון הבריטית, ויחד עם יתר המחוז הוא עבר לשליטת קמרון ב-1961.
בשנים שאחרי מלחמת ביאפרה, כשהיחסים בין המדינות היו טובים, הואצו השיחות על תוואי הגבול, והן הסתיימו בחתימה על הכרזת מאוראה ב-1975, שהגדירה את הגבול הימי בין קמרון לניגריה וקבעה שהריבונות על בקאסי תהיה של קמרון. עם זאת, מספר שבועות לאחר מכן הוכרזה הפיכה צבאית בניגריה ונשיאה יעקובו גואון הודח. מחליפו, מורטלה מוחמד סירב לאשרר את ההסכם. בתגובה, הודיע נשיא קמרון אהדג'ו שקמרון לא תדון עוד עם ניגריה בשום נושא בטרם מורטלה מוחמד יודח מראשות המדינה. במהלך שני העשורים הבאים, היחסים הפכו למתוחים יותר, ואף הגיעו לסף מלחמה ב-1981. במהלך שנות ה-90 התרחשו מספר עימותים צבאיים, כשצבא ניגריה ניסה לפלוש לבקאסי.
הכרעת בין הדין הבינלאומי בהאג
תחת שלטון נשיא קמרון, פול בייה, הגישה המדינה תביעה נגד ניגריה לבית הדין הבינלאומי ב-29 במרץ 1994. הדרישה של קמרון באזור בקאסי התבססה בעיקרה על ההסכם בין גרמניה לבריטניה ב-1913, וכן על סמך הכרזת מרואה. ניגריה, מצידה, טענה שחצי האי נשלט על ידי ראשי קלבר העתיקה, אשר העבירו את תמיכתם לניגריה לפני העצמאות. בנוסף, היא הוכיחה שבאזור נגבים מיסים לניגריה, שתושבי המקום משתמשים בדרכונים ניגריים וכן סימנים נוספים למעורבות הניגרית. ב-10 באוקטובר 2002 פסק בית הדין לטובת קמרון, וקבע כי על ניגריה לסגת מהאזור.
על אף המחאה הניגרית נגד ההחלטה, ולמרות התסיסה שנגרמה כתוצאה מכך, המשטר הניגרי בראשות אולוסגון אובסנג'ו ציית לפסיקה. ביוני 2006 נחתם הסכם בין המדינות שקבע כי על ניגריה להסיג את כוחותיה עד 4 באוגוסט 2008, וחייב את קמרון לשמור על זכויות אזרחי ניגריה שבמקום. ההסכם בוצע והשטח הועבר בדרכי שלום.
המאה ה-21
במהלך העשור השני של המאה ה-21, ניגריה וקמרון החלו לשתף פעולה במלחמה בארגון הטרור בוקו חראם. בתחילת פעילות הארגון, טען נשיא קמרון, פול בייה, כי מדובר ב"עניין פנימי בניגריה". עם זאת, מאז 2010, התרחבה פעילות הארגון לאזור ימת צ'אד, כולל צפון קמרון, ששימש כשטח גיוס לארגון וכמקום מפלט מארגוני הביטחון של ניגריה. בוקו חראם ביצעו מספר חטיפות בקמרון, לרבות חטיפת אזרחים זרים וכן את אשתו של סגן ראש ממשלת קמרון. בנוסף, הגעת פליטים מניגריה הפכה למשבר הומניטרי וביטחוני חמור, וכשההתקפות על קמרון עצמה התגברו, כ-170 אלף אזרחי קמרון איבדו את ביתם נכון ל-2017. בגבול, גדל היקף הגניבות, ולפי האו"ם, בין 2013 ל-2018 17 אלף חיות בקר, בשווי של 6 מיליון דולר, נגנבו ונמכרו בניגריה.
על אף התלונות מצד ניגריה על כך שקמרון לא נוקטת בפעולות מספקות נגד בוקו חראם, מאז 2014 הפעילה המדינה יד תקיפה יותר נגד הארגון, ופרסה קבוצת חיילים ראשונה בגבול ניגריה במאי. נראה היה ששתי המדינות עדיין חשדניות אחת כלפי השנייה, מה שמערער את התקשורת ביניהן. עם זאת, שיתוף הפעולה הביטחוני הצליח לשפר את היחסים הכלליים בין המדינות וראשיהן.
הוועידה לביטחון בגבול
ב-28 בפברואר 2012, באבוג'ה, נחתם הסכם להקמת ועדה משותפת בגבול, שמשימותיה כוללות פעולות נגד הטרור, הברחות נשק והגירה בלתי חוקית. הוועדה מתכנסת פעמיים בשנה.
כוח המשימה הרב–לאומי
בשנת 2014, קמרון הצטרפה לכוח המשימה הבינלאומי שהוקם על ידי ניגריה וכלל את מדינות ימת צ'אד ובנין. כוח המשימה שואף לשפר את שיתוף הפעולה האזורי בלוחמה בטרור, על ידי תיאום סיורים, מעקב בגבולות ושיתוף פעולה מודיעיני.
יחסים כלכליים
מאז 2015, לקמרון קונסוליה כללית בלאגוס ובקלאבר, ולניגריה קונסוליות בדואלה, בואאה ובגארואה. לפי נתוני ממשלת קמרון, כ-4 מיליון ניגרים חיים בקמרון.
הסכם הסחר הדו-צדדי מ-1963 עבר תיקונים ב-1982 וב-2014. למרות שחלק מהסחר לא רשמי ולא נספר, העריך הבנק העולמי שבשנת 2013 ניגריה ייצאה לקמרון סחורות בשווי 176 מיליון דולר (קוסמטיקה, פלסטיק, הנעלה וסחורות אחרות), לעומת ייצוא בגובה 64 מיליון מקמרון, שכלל אורז, מוצרים חקלאיים וסבון. עם זאת, פעולות בוקו חראם פגעו בסחר בין המדינות ושיבשו את נתיבי הסחר המסורתיים.
השפעת האסייתית (1957–1958)
מגפת השפעת האסייתית 1957–1958 הייתה מגפה עולמית של שפעת מתת-סוג של הנגיף H2N2 שמקורו בגוויג'ואו שבדרום סין. מספר מקרי המוות שנגרמו על ידי המגפה נאמד בין 1 ל-4 מיליון ברחבי העולם, מה שהפך אותה לאחת מהמגפות הקטלניות בהיסטוריה. עשור לאחר מכן זן חדש יותר של הנגיף H3N2 גרם למגפת שפעת הונג קונג (1968–1969).
היסטוריה
המקרים הראשונים של השפעת דווחו בגוויג'ואו שבדרום סין, בשנת 1956 או בתחילת 1957. עד מהרה דווח עליהם במחוז השכן יונאן בסוף פברואר או תחילת מרץ 1957. באמצע מרץ התפשטה השפעת בכל רחבי סין.
הרפובליקה העממית של סין לא הייתה אז חברה בארגון הבריאות העולמי (לפחות עד 1981) ולא הודיעה למדינות אחרות על ההתפרצות בשטחה. לעומת זאת, המרכז לבקרה ולמניעת מחלות של ארצות הברית (CDC), הצהיר כי השפעת דווחה לראשונה בסינגפור בפברואר 1957.
בסוף שנת 1957 התרחש הגל השני של השפעת בצפון סין, במיוחד באזורים כפריים. באותה השנה כתגובה למגפה, הקימה ממשלת סין את המרכז הסיני הלאומי לשפעת, שפרסם עד מהרה ספר הוראות על השפעת בשנת 1958.
באוקטובר 1957 הגיעה השפעת לישראל, כאשר הייתה התפרצות שלה בשכונת התקווה ובחלקים אחרים של תל אביב.
אליפות איטליה בכדורגל 1912/1913
אליפות איטליה בכדורגל 1912/1913 הייתה העונה ה-16 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. המשחקים החלו ב-20 באוקטובר 1912 והסתיימו ב-1 ביוני 1913.
בתחרות השתתפו 30 קבוצות, זאת תוך שילוב קבוצות ששיחקו עד לעונה זו בליגת משנה. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
פרו ורצ'לי זכתה באליפות בפעם החמישית בתולדות המועדון וזאת בפעם השלישית ברציפות.
מהלך התחרות
כשלב מוקדם, התקיימו מפגשי העפלה וכתוצאה מהם רומא,יובנטוס רומה, נובארה, פרו רומא ורסינג מילאנו עלו למשחקים אזוריים.
צפון איטליה
בשלב השני של התחרות האזורית, 6 קבוצות קיימו סבב נוסף. נקודות במשחקים בין הקבוצות שנערכו בשלב הקודם, נחשבו גם בשלב זה. פרו ורצ'לי ניצחה בסבב זה והתקדמה לשלב הארצי.
דרום איטליה
בשלב השני לאציו ניצחה את היריבות ועלתה לשלב הארצי.
משחק הגמר
משקח הגמר נערך ב-1 ביוני בג'נובה, פרו ורצ'לי ניצחה 6:0 זכתה באליפות עונה שלישית ברציפות.
ארמון הכנסים בבית לחם
ארמון הכנסים בבית לחם הוא קונגרס כנסים שנמצא בבית לחם, הרשות הפלסטינית. הארמון נמצא בדרום העיר, בסמוך לבריכות שלמה.
המבנה כולל אולם ישיבות ראשי, גלריה, תיאטרון, חדרי ישיבות, חדרי תפילות (הן לנוצרים והן למוסלמים), קפיטריה ואמפיתיאטרון שיכול לארח קרוב ל-1,500 אנשים. ארמון הכנסים משתרע על שטח של כ-32,000 מ"ר. בבניית מרכז הכנסים נעשה שימוש במגוון של אבנים בגדלים וצבעים שונים שהובאו מחלקים שונים ברשות הפלסטינית.
מרכז הכנסים בבית לחם הוקם ב-1999 ביוזמתו של נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת לאחר שחסיב סבאג וטארק עבאס (בנו של מחמוד עבאס) הציע שהפלסטינים יארחו את כינוס הפורום הכלכלי העולמי של שנת 2000 בבית לחם. המבנה הוקם בהשקעת קרן ההשקעות הפלסטינית.
יחסי איסלנד–פורטוגל
יחסי איסלנד–פורטוגל הם יחסי החוץ בין פורטוגל ואיסלנד. שתי המדינות חברות במועצת אירופה, אזור שנגן, OECD ובנאט"ו.
היסטוריה
מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 התפתחה איסלנד לספקית הדגיגים החשובה ביותר עבור פורטוגל, שלפני כן השיגה בעיקר בקלה מצפון האוקיינוס האטלנטי בין נורווגיה לניופאונדלנד ותפסה אותה על ידי צי הדיג הפורטוגלי של נורדלנד. הסיבה הייתה הדחף של הצד האיסלנדי להיות פחות תלוי בייצוא הבלעדי שלהם בעבר לספרד ולאיטליה.
בשנת 1957, שגריר פורטוגל לנורווגיה, היה הנציג הפורטוגזי הראשון שהוסמך לרייקיאוויק. בשנת 1960 איסלנד ופורטוגל היו חברות מייסדות באיגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA). כאשר פורטוגל הצטרפה ל בשנת 1986, פורטוגל עזבה את EFTA.
איסלנד, שנקלעה למשבר הפיננסי משנת 2007 לפני פורטוגל, משכה שוב ושוב את תשומת לב התקשורת הפורטוגזית מכיוון שהיא, כחברה שאינה באיחוד האירופי, התמודדה עם תביעות בנקים וכספי ציבור באופן שונה לחלוטין ממשבר האירו שלאחר מכן פגע בפורטוגל ומדיניות הצנע שלה הייתה שנויה במחלוקת מאוד בבית. הדרך האיסלנדית לשקף את המסורות שלה ואת המגזרים הכלכליים שלה נתפסה כמבטיחה ומומלצת לחיקוי. בכיוון ההפוך, תוכנית התמיכה וההכשרה הפורטוגזית לצעירים מוחלשים מבחינה חינוכית, שהתפתחה מאז סוף שנות ה-70, זכתה לתשומת לב איסלנדית.
כלכלה
ללשכת המסחר הפורטוגלית AICEP אין סניף באיסלנד, משרד AICEP בשגרירות פורטוגל באוסלו אחראי לכך.
בעוד אנטיביוטיקה, עם נתח של 35.4%, הייתה היצוא היחיד החשוב ביותר של פורטוגל לאיסלנד, הדגים קבעו את היצוא האיסלנדי לפורטוגל, כפי שהיה במשך עשרות שנים, עם 57.7% (נתוני 2016).
176 חברות פורטוגזיות מייצאות לאיסלנד (נכון לשנת 2016), כולל מתחומי המזון והמשקאות, אנרגיות מתחדשות, כלי רכב, IT וחומרי בניין. אולם באופן מסורתי, הענף החשוב ביותר הוא ייבוא פורטוגזי של דגים מאיסלנד. כ-30 חברות פורטוגזיות פעילות בעסק, כולל Riberalves, שנוסדה בשנת 1985 וכיום היא המובילה בשוק עם נתח שוק של כ-25% ואשר מהווה 50% מייצוא הדגים האיסלנדיים לפורטוגל (נכון לשנת 2015).
מאידך, חברות איסלנדות פעילות גם בפורטוגל, כולל מתחומי האנרגיות המתחדשות, תעשיית העץ, התיירות, ה-IT והמסחר. בשנת 2011 נפתח הסופרמרקט הראשון של איסלנד במרכז הקניות גויה ליד אלבופיירה שבאלגארבה.
סחר דו-צדדי
בשנת 2016 פורטוגל ייצאה סחורות ושירותים בשווי 25.0 מיליון אירו לאיסלנד, עם שיעור של 35.8% מוצרים כימיים-פרמצבטיים, 17.5% כלי רכב וחלקי רכב, 10.7% ביגוד, 8.2% מוצרי מתכת ו-8.1% טקסטיל ובדים.
זה הציב את איסלנד במקום ה-88 כלקוחה של סחר החוץ הפורטוגלי בסחורות ובמקום ה-102 כספקית. בסחר החוץ של איסלנד בסחורות דורגה פורטוגל במקום ה-14 בקרב הקונים ובמקום ה-40 בקרב הספקים.
תיירות
עם לינות של 6.6 מיליון אירו בשנת 2016, התיירים האיסלנדים ייצגו 0.05% מהתיירות הפורטוגזית.
תיירים מפורטוגל מילאו תפקיד כפוף בתיירות האיסלנדית בשנת 2016. פורטוגל לא הייתה בין 20 מדינות השולחות החשובות ביותר למטיילים לאיסלנד.
הגירה
ישנם 66 אזרחים איסלנדים הרשומים בפורטוגל, 32 מהם באלגרבה ו-15 ברובע Aveiro (נכון לשנת 2016). בשנת 2017 העברת סכום של 110,000 אירו לאיסלנד.
ג'ילי ויז'ן סטארברסט קונספט
ג'ילי ויז'ן סטארברסט קונספט (באנגלית: Geely Vision Starburst Concept) היא מכונית קונספט חשמלית במרכב קופה, שהוצגה על ידי ג'ילי ביוני 2021.
עיצוב
בהצגת הקונספט חשפה ג'ילי לעולם את שפת העיצוב הבאה שלה, הכולל עיצוב מנהלי מפואר וספורטיבי לדגמים הבאים שלה, פרסום ג'ילי בעולם כמותג יוקרתי שכדאי לקנות את רכביו. העיצוב החיצוני בסגנון קופה עם ארבע דלתות, הפגוש הקדמי דומה מאוד לקאדילק לירק. בפנים המכונית הקונספט מציגה עיצוב וטכנולוגיות חדשות ועתידיות שלא היו ברכבים אחרים בעולם עד כה.
Yellow Submarine Songtrack
Yellow Submarine Songtrack הוא אלבום הפסקול מהסרט צוללת צהובה של הביטלס שיצא מחדש בשנת 1999.
כל השירים בסרט הופיעו בפסקול של הסרט למעט השיר A Day in the Life וזאת משום שחברת התקליטים EMI לא רצתה יותר מדי שירים מהאלבום Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band.ב-28.05.2012 יצאה גרסת רימאסטר לאלבום ביחד עם גרסת הבלו-ריי וה-די-וי-די של הסרט "צוללת צהובה".
רשימת שירים
כל השירים נכתבו על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני, למעט אם צוין אחרת.
אצטדיון מנואל מוריו טורו
אצטדיון מנואל מוריו טורו (בספרדית: Estadio Manuel Murillo Toro) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר איבגה, בירתה של מחוז טולימה שבקולומביה, אשר מונה 28,200 מקומות ישיבה. האצטדיון משמש בתור מגרשה הביתי של קבוצת דפורטס טולימה. האצטדיון שופץ והורחב מספר פעמים, כאשר האחרונה שבהן הייתה ב-2010 לקראת המונדיאליטו שנערך בקולומביה שנה מאוחר יותר. כמו כן אירח בין היתר גם הופעות של זמרים לאומיים ובין לאומיים.
היסטוריה
בעקבות ההחלטה שבטולימה תהיה קבוצה מקצוענית שתשחק בליגה, הוחלט גם לבנות לה אצטדיון משלה שכן לא היה כזה במחוז באותם הימים. ב-20 ביולי 1955 נחנך האצטדיון בשמו "גוסטבו רוחאס פינייה" במשחק בין דפורטס טולימה ובוקה ג'וניורס קאלי, שבו ניצחה האורחת מקאלי 2-3. 3,000 צופים מילאו את האצטדיון וחזו במשחק ההיסטורי שחנך את האצטדיון. הוא נחשב דאז לאחד מהאצטדיונים המודרניים ביותר במדינה. הוא לא כלל גדר המגינה על הצופים וכן היה הראשון לכלול מנהרה ישירות אל המגרש.
האצטדיון נקרא בשנותיו הראשונות "גוסטבו רוחאס פינייה" על שם נשיא המדינה, אחר כך שונה השם ל"סן בוניפסיו" לכבוד העיר איבגה שנוסדה כ"סן בוניפסיו איבגה" ולבסוף שונה לשמו הנוכחי, "מנואל מוריו טורו" על שמו של הפוליטיקאי המקומי שנבחר בשתי קדנציות להיות נשיאה של קולומביה.
ב-18 בנובמבר 1981, אירחה דפורטס טולימה את דפורטיבו קאלי לעיני 20,000 צופים כשלפתע אחת היציעים העליונים קרס אל הטריבונה שמתחתיו וגרם לאסון כבד של 17 הרוגים ו-30 פצועים. בעקבות האסון בוצעו שינויים נרחבים באצטדיון בין השנים 1982–1985, מה שגרם לכך ששטולימה תשחק את משחקיה הביתיים באצטדיון אל קמפין. כמו כן, הוחלט על הריסת היציעים העליונים והשארת קומה אחת בלבד מסביב לאצטדיון.
האצטדיון עבר מספר שיפוצים והרחבות לאורך השנים כאשר הראשון שבהם היה ב-1970 שבו הורחבה התכולה מ-3,000 ל-18,000. נכון להיום תכולתו של האצטדיון היא 28,200 מקומות. השיפוץ האחרון שעבר האצטדיון היה ב-2010 לקראת אירוח של המונדיאליטו ב-2011.
בשנים 2016–2017 שימש האצטדיון גם בתור אצטדיונה הביתי של אתלטיקו וילה כאשר זו נאלצה לעזוב את מגרשה שנסגר לשיפוצים.
אירועים
מלבד אירוח אירועים ספורטיביים כמו גמר הליגה, גביע ליברטדורס, גביע סודאמריקנה או המונדיאליטו, משמש האצטדיון לקיום הופעות חיות של אמנים מקומיים ובינלאומיים דוגמת מנה, קרלוס ויוס, שאקירה, ריקי מרטין, דון עומר, אנדרס ספדה ומארק אנטוני.
ציון גזית
ציון גזית אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד גדוד שקד וכמפקד עוצבת ברעם.
שירותו הצבאי
עם גיוסו לצה"ל שובץ גזית בחטיבת גולני. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה ופלוגה. בשנת 1982 פיקד גזית על פלוגת הנ"ט של חטיבת גולני. בשנים 1984-1986 שימש גזית כמפקד גדוד שקד והוביל אותו בעת הלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש גזית במספר תפקידי מטה ופיקוד. בשנים 1995–1996 פיקד על עוצבת ברעם והוביל את הלחימה בגזרה המערבית של דרום לבנון. גזית פרש מצה"ל בדרגת אל"ם.
סיירת וריאג (סרט)
סיירת וריאג (ברוסית: Крейсер «Варяг») הוא סרט מלחמה סובייטי משנת 1946 בבימויו של ויקטור אייזמונט.
עלילה
27 בינואר 1904 פיקוד השייטת היפנית, אשר התקרבה לנמל הקוריאני הנייטרלי צ'מולפו, מציע לספינות רוסיות - הסיירת וריאג וספינת התותחים קורייץ - לעזוב את הנמל. המלחים הרוסים, שלא מקבלים תמיכה ממפקדי אוניות של המעצמות הזרות, מחליטים לצאת לים ולהילחם בשייטת היפנית.
West Ryder Pauper Lunatic Asylum
West Ryder Pauper Lunatic Asylum הוא אלבומם השלישי של להקת הרוק האלטרנטיבי הבריטית קסביאן שיצא ב-5 ביוני 2009.
האלבום היה מועמד לפרס מרקיורי בשנת 2009. ובאוקטובר 2009 הוא נבחר לאלבום השנה של קוראי מגזין Q.
היסטוריה
השיר "Vlad the Impaler" הופץ כהורדה חינם מהאתר הרשמי של הלהקה לתקופה של שלושה ימים מ-31 במרץ עד 3 באפריל 2009. הסינגל הרשמי של האלבום היה השיר "Fire" שיצא ב-1 ביוני 2009. סרג'יו פיזורנו הגדיר את האלבום כ"פסקול של סרט דמיוני". האלבום כולל דואט בשיר "West Ryder Silver Bullet", עם השחקנית רוזריו דוסון. האלבום נכנס למצעד האלבומים הבריטי במקום הראשון. חברת סוני השתמשו בשיר "underdog" בפרסומת לטלוויזיות.
נושא
West Riding Pauper Lunatic Asylum היו קבוצה של בתי חולים לחולי נפש שנבנו ביורקשיר, אנגליה בשנת 1880. סרג'יו פיזורנו הסביר את בחירת השם לאלבום: "האלבום לא על המקום, אני שמעתי על המקום לראשונה בפרסומת טלוויזיה, והמילים תפסו אותי. אני אוהב איך המילים נראות והרגש שהם מוציאות. מסתבר שזה היה בית המשוגעים הראשון לעניים, לפני זה רק העשירים קיבלו טיפול." כריכת האלבום מתארת את חברי הלהקה "מתלבשים למסיבה בבית המשוגעים ומסתכלים במראה על התלבושות". הלהקה סיפרה בראיון שכל שיר אמור לתאר אסיר בבית משוגעים.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו על ידי סרג'יו פיזורנו חוץ מאלו שרשום לידם אחרת
צוות
צוות נוסף
מרדכי צאנין
מרדכי ישעיה צאנין (1 באפריל 1906 - 4 בפברואר 2009) היה בלשן וסופר יידיש, מילונאי ועיתונאי, ומנהיג תרבותי של היידיש בישראל. מחבר המילון הגדול יידיש-עברית-יידיש, מייסדו ועורכו של העיתון "לעצטע נייעס".
תחילת דרכו
נולד בשם מרדכי ישעיה צוקרמן לדוד וטובה מלכה בו' בניסן תרס"ו, 1906, בעיירה סוקולוב פודלסקי (Sokolov Podlasky) שבפולין. בבית הוריו קיבל חינוך מאביו, שהיה אוטודידקט משכיל. לאחר מכן למד ב"חדר" (אצל שלושה מלמדים) ובישיבה של הרב יצחק זליג מורגנשטרן, מסוקולוב. בצד החינוך היהודי למד מספרי לימוד בשפה הפולנית. בשנת 1921 עקרה המשפחה לוורשה וצאנין למד בגימנסיה פולנית. מאוחר יותר, צאנין לא פסח על אף הרצאה בנושא ספרות באוניברסיטת ורשה, ו"בלע" את כל ספרי הספרות היפה שהיו בספרייה היחידה באזור היהודי של ורשה, ביידיש ובפולנית, בתרגום מגרמנית, מרוסית ומצרפתית. העיתון הראשון בו כתב בוורשה היה הפאלקסצייטונג, שהיה עיתונה של מפלגת הבונד, איתה הזדהה צאנין באותה עת. הוא התנגד לציונות. כפי שהסביר לימים, "העיתונים 'היינט' ו'דער מאמענט' היו בשבילי טרייף; הם היו ציוניים." צאנין עבד בארגון המרכזי של בתי הספר האידים בוורשה (TSYSHO). הסיפור הראשון שכתב פורסם בכתב העת ביידיש "אויפגאנג" בשנת 1928 בוורשה. בשנים 1932 ו-1934 הוציא לאור שני ספרים.
לפני מלחמת העולם השנייה החל לשרת בצבא הפולני. עם פרוץ מלחמת העולם בספטמבר 1939 גויס, אך הדיוויזיה שבה שירת לא הספיקה ללחום נגד הנאצים. הוא שב לוורשה, עבר את הפצצות הגרמנים על ורשה והצליח לחלץ את הוריו ואחיותיו מפולין (הם הצליחו להגיע ארצה) ולאחר חודשיים תחת שלטונם של הנאצים ברח לליטא ה"חופשית". כאשר זו נכבשה על ידי הצבא האדום, המשיך בנדודיו ליפן, שבה עבר בין מרכזים היסטוריים ותרבותיים, ולשאנגחאי שבסין. בדרכו לארץ ישראל שהה חצי שנה בהודו, כי המצרים לא הרשו ליהודים לעבור בארצם בדרך לארץ ישראל. הודות לנחום אפנדי, רבה של מצרים, זכה להגיע לארץ ישראל בשנת 1941, בימים שהגנרל רומל עמד על גבול מצרים ומולו ניצב הפילדמרשל הבריטי מונטגומרי. בארץ ישראל השתקע בתל אביב, בה פעל עד מותו. בתל אביב התפרנס מחנות לתיקים שפתח. במקביל פרסם גם סיפורים ביידיש שפרסם בעיתונים.
לאחר תום המלחמה, בסוף שנת 1945 יצא צאנין לסיור בן שנה בפולין ובמהלכו שלח מאמרים ליומון היידי "פארווערטס" בניו יורק. במאמריו דיווח על חורבנן של כמאה קהילות יהודיות בערים ועיירות בפולין. את רשמי המסע פרסם לאחר מכן גם בספר "איבער שטיין און שטאק: א רייזע איבער הונדערט חרוב געווארענע קהילות אין פוילן" שיצא לאור ב-1952 (תורגם לעברית: "תל-עולם: מסע על פני 100 קהילות נחרבות").
פעילותו כעיתונאי ועורך
מאז הקמת המדינה היה הדמות המרכזית שפעלה למען התערותם והתחברותם של מאות אלפי עולים דוברי יידיש בחיי המדינה. ביולי 1948 החל לפרסם שבועון ביידיש בשם "אילוסטרירטער וואכנבלאט" (ביידיש: "שבועון מאויר"), שיצא לאור עד אוקטובר 1949. לאחר מכן ייסד, עם שני שותפים, את השבועון "לעצטע נייעס" (ביידיש: "חדשות אחרונות"). צאנין ביקש להפוך את השבועון ליומון אך לא קיבל לכך רישיון מן הרשויות, שניסו למנוע את הפצת השפה והתרבות היידית, "לשון הגולה". לשם השוואה, יומונים בגרמנית, באנגלית, בהונגרית, בצרפתית ובערבית הורשו והופיעו בישראל. כדי לעקוף את ההגבלה, הופיע "לעצטע נייעס" 3 פעמים בשבוע ובשלושת ימי השבוע הנותרים הוציא צאנין עיתון בשם אחר. אחרי מאבק בן תשע שנים בשלטון, קיבל צאנין ב-1958, רישיון להפיכת השבועון ליומון. בשיאו הופץ העיתון בימי שישי בכ-30.000 עותקים. ב-1960 מכר את העיתון ל"חברה המאוחדת לפרסומים" שהייתה בשליטת מפא"י והשתלטה על מרבית העיתונות הלועזית בישראל. צאנין המשיך לערוך את העיתון עד 1977. כעבור שנים, עם התמעטות קוראיו, הפך העיתון לשבועון, ובמתכונת זו הופיע עד לסגירתו ביולי 2006. בהיותו מייסדו ועורכו הראשי של "לעצטע נייעס", הפך את העיתון למוסד שדאג לקליטתם של מאות אלפי עולים חדשים והשתלבותם בארץ. בגלל מגמת העיתון להדגיש את עליונותה של התרבות היהודית המזרח-אירופית, האשכנזית, פנו חברי מפא"י יוצאי עדות המזרח בקיץ 1964 למוסדות מפא"י בדרישה להדיח את צאנין מעריכת "לעצטע נייעס". הניסיון לא צלח וצאנין נותר חבר ב"ועדת העורכים" של העיתון. ב-1968 יסד צאנין את השבועון "צאנינס אילוסטרירטע וועלט" (העולם המאויר של צאנין), וערך אותו במשך שבע שנים.
פעילותו כסופר יידי
מרדכי צאנין חיבר ופרסם כארבעים כרכים ביידיש: סיפורים, רומנים, נובלות, ביקורות, ביוגרפיות ועוד. שפר מזלו יחסית ליוצרי יידיש אחרים, וחמישה מספריו תורגמו ויצאו לאור בעברית. בשנות פעילותו בתל אביב פרסם למעלה מעשרים ספרים בסגנונות ספרותיים שונים, בהם אפוס היסטורי בשישה כרכים, "ארטאפאנוס חוזר הביתה" אותה כתב במשך 20 שנים (בשנים 1966–1986). את סיפור בריחתו מפולין לאחר הכיבוש הנאצי פרסם בספר "גרענעצן ביז צום הימל" (גבולות עד השמים), בשנת 1970. הוא ערך והוציא לאור מילון שלם עברי-יידיש ויידיש-עברי, המשמש עד היום המילון הבסיסי לשפות אלו. בנוסף ליצירתו הספרותית זכתה להערכה רבה פעילותו למען ההכרה בתרבות היידיש כחלק אינטגרלי של היצירה התרבותית הלאומית של עם ישראל ושל מדינת ישראל. הוא נמנה עם פעילי בית שלום עליכם בתל אביב. בזכותו שונה מעמד היידיש בישראל ואף הופקה מדליה רשמית לציון תרבות היידיש והעותק הראשון נמסר לו. כן הונפק בול לציון היידיש ותרבותה.
מרדכי צאנין היה מיוזמי ומקימי בית לייוויק, ביתה של אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל. הבית נחנך בשנת 1970 ובמשך השנים שמרדכי צאנין עמד בראש אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל, התנהלה בבית פעילות תרבותית מקיפה: ערבי קריאה וספרות, מופעי מוזיקה ותיאטרון, פעילות אשר ממנה נהנה ציבור רחב של תושבי העיר. במשך כל שנותיו בישראל היה מקום מושבו של מרדכי צאנין בתל אביב, ותושבים רבים בעיר נהנו מפרי פועלו. שמו של צאנין היה מוכר בארץ ובעולם כלוחם עיקש למען שפת היידיש ותרבותה, וכאחד מגדולי סופרי היידיש.
מרדכי צאנין נפטר בי"א בשבט תשס"ט 4 בפברואר 2009 ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק ליד רעייתו דבורה דורה לבית אלטר (1909–1996). הוא הותיר אחריו את בנו זאב ונכדים. אחותו, פלה, נישאה לאדריכל יצחק בונה (בלקס).
חרם (מתנות כהונה)
חרמים הם קרקעות או מיטלטלין שהוקדשו בלשון חרם, והם ניתנים לכהנים או לבדק הבית. חרם הוא אחד מעשרים וארבעה מתנות כהונה, והוא נוהג גם בחוץ לארץ.
דיני חרם נחשבים בעיני חז"ל לאחת משמונה 'מקצועי תורה' שהם 'גופי הלכות'.
מקור
מקור דין החרם הוא בספר ויקרא, שם נאמר כי דברי החרם שייכים לה':
בעקבות סתירת הפסוקים, ביארו חז"ל כי ישנם שני סוגי חרמות:
החרמת גבעת פנחס
כמה מפרשני התורה מסבירים את המתואר בפסוק, שבני שבט אפרים רצו לזכות שאלעזר הכהן ייקבר בשטח נחלתם, ולכן החרימו את גבעת פינחס שבנחלתם בזמן משמרתו של פינחס הכהן, בנו של אלעזר, וכך אכן קברו של אלעזר הכהן נמצא בהר אפרים.
משמעות מילולית
יש שכתבו שלשון חרם היא במובן של איבוד והשחתה, היינו שאצל המחרים יחשב כאילו הדבר אינו קיים, ולכן שלא יהנה ממנו, וכך ניתן לראות בתרגומים ובפרשנים שונים שחרם הוא לשון הריגה וכילוי.
יש שהסבירו שחרם הוא לשון קללה שהאדם מקלל את ממונו, והקללה אינה תופסת מכיוון שממונו מבורך בברכת שמים, אך מכיוון שבקללתו התכוון גם להוצאת הממון מרשותו, הממון יוצא מרשותו ועובר לידי ה' (בדק הבית) או שליחיו (הכהנים).
ניתן להבין 'חרם' גם במשמעות של לשון הקדש, או באופן כללי של העברת חפץ ממציאות אחת למציאות אחרת.
טעמי המצווה
הרמב"ם בספרו משנה תורה מתאר הפעלת חרם על ידי אדם מישראל כמצווה שראוי לעשותו כדי לכוף את יצרו כנגד מדת הכיליות, ואף מחשיב הקדשת חרם כמכבד את הקדוש ברוך הוא.
טעם נוסף מובא בספר רעיא מהימנא, ושם מתוארת מצוות הקדשת חרם ונתינתו אל הכהן כתיקון למידת הכעס.
סתם חרם
בתלמוד, נחלקו האמוראים ב'סתם חרם' - חרם שהוחרם מבלי לפרש את ייעודו: רבי יהודה בן בתירא סובר כי הוא ניתן לבדק הבית, וכדבריו פסקו להלכה רב ורב יהודה. לדעת חכמים סתם חרם ניתן לכהנים, וכך סבר עולא, ועל פי חלק מהראשונים כך היא גם דעת רב הונא.
להלכה, פסק הרמב"ם שסתם חרמים ניתנים לכהנים.
חרם בזמן הזה
מתנת חרם היא מהעשרה מתנות כהונה שניתנת לכהנים ב"גבולין", ויש מן הפוסקים שסוברים שהחרם בחוצה לארץ (הן מסוג של מטלטלין והן מסוג של קרקע) - ניתן לכהנים שבאותו העיר. ואילו לדעת המהרש"ל, המחרים חייב לפרט בפיו שברצונו שיותן מוחרמתו אל הכהנים. ובאשר לייחוסו של הכהן די בנתינת המתן לכהן מוחזק בלבד.
הפשיטה על אל-ח'יאם
הפשיטה על אל-ח'יאם הוא מבצע של צה"ל שנערך ב-31 בינואר 1971, במסגרתו פשט כוח מסיירת אגוז, בפיקוד סא"ל אורי שמחוני, על מפקדת הפת"ח בעיירה אל-ח'יאם שבדרום לבנון.
מהלך המבצע
בינואר 1970 הוטל על סיירת אגוז, בפיקוד סא"ל אורי שמחוני, לפשוט על מפקדת הפת"ח בעיירה אל-ח'יאם שבדרום לבנון. הכוח בפיקודו, שכלל כ-40 לוחמים, נע בלילה בציר תנועה ארוך ומפותל, צלח את החצבאני, ועקף את המרחב שבו שלט כוח צבא לבנון, שהוצב במבצר באל-ח'יאם. עם הגיעם ליעד, הוצבו כוח רתק וכוח חילוץ. כוח נוסף, שכלל את המ"פים דוד אגמון ומוקי בצר, תקף את המפקדה. לאחר מכת אש של כוח הרתק, הסתער הכוח על המפקדה. בחילופי האש נהרג סגן דב אדר ונפצעו אגמון ושני קצינים נוספים. אגמון ובצר השליכו רימונים לעבר המחבלים, הסתערו לעבר המבנה והרגו שלושה מחבלים. סגן מפקד פלוגה בסיירת, סגן יוסף דירהלי, שהיה ברתק, חבר תחת אש לכוח וחילץ את גופתו של אדר, בעת שלוחמי כוח התקיפה הטמינו מטעני חבלה במפקדה. הכוח פוצץ את המפקדה ונסוג. מסוק חילץ את הפצועים וההרוג.
כל יעדי הפשיטה הושגו. הכוחות שבו לשטח ישראל לאחר שהרסו את המפקדה והרגו עשרה מחבלים. בפעולה נפצעו שלושה קצינים ונהרג קצין נוסף, סגן דב אדר. על האומץ שהפגין דירהלי בחילוץ אדר תחת אש הוא עוטר בעיטור העוז.
מרים פרוינד-רוזנטל
ד"ר מרים פרוינד-רוזנטל (באנגלית: Miriam Freund Rosenthal; 1906–18 בינואר 1999) הייתה חוקרת, היסטוריונית, פעילה חברתית ונשיאת ארגון נשות הדסה בין השנים 1956–1960.
ילדות, נעורים ונישואים
פרוינד נולדה בעיר ניו יורק שבארצות הברית בשנת 1906. היא הייתה בתם של הארי ורבקה קוטלר (Harry & Rebecca Kottler) יהודים אמריקאים ממוצא מזרח אירופאי. למרות השתייכותם לזרם האורתודוקסי, נהגה המשפחה לפקוד את בית הכנסת עמנו-אל. פרוינד ספגה מינקות ערכי מסורת וציונות והוריה היו פעילים בארגונים פילנתרופיים יהודים שונים.
בשנת 1927 נישאה למילטון פרוינד (Milton B. Freund) לזוג נולדו שני ילדים, הארי פרוינד (Harry Freund) וד"ר מתיו פרוינד (Dr. Matthew Freund).
השכלה
בשנת 1935 הוענק לה תואר דוקטורט בלימודי יהדות ארצות הברית מאוניברסיטת ניו יורק. עבודת התזה שלה עסקה בסוחרים יהודים מהתקופה הקולוניאלית בארצות הברית (Jewish Merchants in Colonial America).
פעילות פילנתרופית
מיד לאחר נישואיה מונתה פרוינד לנציגת ארגון ישראל הצעיר באזור מגוריה שבבורו פארק וכיהנה כחברת חבר הנאמנים של בית הספר היהודי "ישיבה דפלטבוש".
בשנת 1935 ביקרה פרוינד לראשונה בפלשתינה, במהלך הביקור נפגשה עם הנרייטה סאלד ממייסדות ארגון נשות הדסה שחיה באותם הימים בפלשתינה וברוז הלפרין נשיאת הארגון דאז. נשים אלה חשפו בפניה  את סוגיית עליית הנוער, את הצורך בסיוע והקמת תשתיות של מערכת בריאות ואת חשיבות פעילותן של נשות הדסה.
הביקור בפלשתינה השפיע על פרוינד רבות ועם שובה לארצות הברית החלטה להעמיק את מעורבותה בפעילות פילנתרופית ציונית והצטרפה לחבר הנאמנות הארצי של ארגון הדסה.
בשנת 1942 ובעקבות הקושי לתמרן בין משרתה, אימהות ופעילות פילנתרופית ביקשה פרוינד לסיים את פעילותה במסגרת הארגון. בשנת 1943 כשנה לאחר שלקחה הפסקה מפעילות פילנתרופית נתבקשה לשוב ולסייע לנשות הדסה, היא התפטרה ממשרתה כמרצה באוניברסיטת ניו יורק והפכה ליושבת הראש של "ועד הנוער הציוני באמריקה" (American Zionist Youth Commission) תפקיד אותו מילאה במשך חמש שנים.
מרגרטה, רוזנת טירול
מרגרטה, דוכסית טירול או מרגרטה מאולטש (בגרמנית: Margarete Maultasch; 1318 - 3 באוקטובר 1369) הייתה הרוזנת האחרונה של טירול משושלת מיינהרדינר מגוריציה. עם מותה, אוחדה טירול עם אדמות בית הבסבורג.