cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל דוד רוסט
ביוגרפיה
לאחר שסיים לימודיו בתלמוד תורה עבר ללמוד בישיבת שפת אמת. שם התבלט כמתמיד, מספרים עליו שלא היה קם ממקומו ארבע וחמש שעות ברציפות בעת לימוד.
בשנותיו בישיבה הפך לחסידו של האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר. עם פטירתו נקשר לבנו וממשיך דרכו רבי ישראל אלתר בעל 'בית ישראל' מגור ואף עזר לו לבסס את הנהגתו בקרב צעירי החסידות.
נישא לבתו של רבי שלום חסיד מחסידי גור בחיפה, היות שלא זכה לפרי בטן גרש את אשתו הראשונה ונישא בשנית לבתו האלמנה של רבי יעקב אייזן, גידל את ילדיה היתומים כאילו היו ילדיו.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בעיר חיפה והמשיך להשתלם בדרכי ההוראה, למד באותה תקופה בכולל בראשות רבי יעקב רוזנטל ועמד בקשר עם רבי אברהם יצחק קליין ורבי יואל קלופט שהתגוררו בחיפה וקנה מהם דרכי הוראה ומסורות הלכתיות מדורות קודמים, נסמך להוראה לאחר שעבר בהצלחה את המבחנים ב'היכל שלמה' ובהשתדלות של בן משפחתו אצל אבא חושי ראש עיריית חיפה מונה לרב שכונת הדר הכרמל.
בתפקידים ציבוריים
האדמו"ר רבי ישראל אלתר מגור מינהו לרב חסידי גור בעיר ואף הכניסו לפקח בבית המטבחיים העירוני שם הפך אחר כך לרב בית המטבחיים, הוא נודע כמקפיד גדול בענייני שחיטת הבקר ורבים סמכו על השחיטות שתחת פיקוחו.
רבי יוסף שלום אלישיב התנה את תמיכתו בוועדה שעסקה בענייני בכורות-בהמה בתנאי שהרב רוסט יעמוד בראשה ועל פיו ישק דבר, כמו כן שלח הרב אלישיב כל הכרעה בעיר חיפה שהגיעה לפתחו לקבל את הסכמתו.
הרבה לעסוק בענייני אישות ופריון והפך לבר-סמכא ידוע בעניין, ארגונים העוסקים בעניין כ'אגודת אפרת' ועוד פנו אליו רבות בהכרעות קשות ורבנים רבים שלחו אליו מקרים סבוכים, כמו כן נמצאים שלל התכתבויות של גדולי הרבנים עמו בנושא זה.
בעת כהונת מרן הרב עובדיה יוסף כרב ראשי שלח לו כתב מינוי לרב-עיר באחד מערי הארץ, דבר שלא יצא בסוף לפועל.
מחנך ומורה דרך
במהלך שנותיו בישיבה החל לשמש כראש חבורה של בחורים שביקשו את הדרכתו בתורה וחסידות, הקדיש שעות רבות לשיחות פרטניות עם חונכים ומחנכים והעמיד תלמידים הרבה, מהם שהפכו בעצמם לרבנים, ר"מים ומחנכים בהשראתו, ובין תלמידיו רבי יעקב אריה אלתר, האדמו"ר הנוכחי מגור.
בשנת תשמ"ב הוקמה ישיבת אור שמחה בחיפה על ידי ידידו הדיין רבי אברהם אטלס והוא מונה לעמוד כראש הישיבה תפקיד אותו נשא כ-20 שנים עד לסגירת הישיבה, בישיבה המשיך לחנך בדרכו הייחודית דורות של תלמידים וניהל בגאון את הצוות החינוכי, מתוקף תפקידו זה היה חבר בהנהלת ועד הישיבות.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלות ולא תיפקד בצורה עצמאית. נפטר בי"ט בטבת ה'תשפ"ב, ונקבר בחלקה אשר קנה בחייו ליד אביו סמוך ונראה למערת בית גור בהר הזיתים.
ספרטה
ספרטה (ביוונית מודרנית וביוונית אטית: Σπάρτη יוונית דורית: Σπάρτα; מכונה גם לאקדיימון, ביוונית: Λακεδαίμων) היא עיר קטנה ביוון. ספרטה התפרסמה כפוליס חשובה ביוון העתיקה. ספרטה חרבה בשלהי העת העתיקה, ומאז נעדרה חשיבות כלשהי. העיירה ספרטה, שהוקמה מחדש במאה התשע-עשרה, שוכנת בחבל לאקוניה, בחלק המרכזי הדרומי של חצי האי פלופונסוס, והיא בירת חבל זה.
שמה של ספרטה התפרסם בזכות אורח חייהם של אזרחיה ולוחמיה בעת העתיקה. נחישותם של לוחמיה אפשרה לספרטה להתקיים בלי חומות מגן עד אמצע המאה ה-4 לפנה"ס, שכן עד אז אף אויב לא העז להציב רגלו על אדמתה. שטח שלטונה של הפוליס השתרע על־פני כ-7,500 קמ"ר, שטח גדול במושגי יוון הקלאסית, שחבק את לאקוניה (כ-3,500 קמ"ר) ונחלה נוספת, מסניה (4,000 קמ"ר).
ספרטה עמדה בראש הליגה הפלופונסית, וכן בראש הכוחות היווניים שהדפו את הפרסים, כשאלו ניסו לכבוש את יוון בשנת 480 לפני הספירה.
לאחר המלחמה נגד ממלכת פרס הייתה ספרטה נתונה במאבק ממושך עם אתונה על ההגמוניה ביוון. מאבק זה, הידוע בשם "המלחמה הפלופונסית", הסתיים בניצחונה של ספרטה, אך החליש אותה. ספרטה נותרה הכוח ההגמוני ביוון במשך כמה עשרות שנים, אך אחרי המלחמה נגד תבאי (המחצית הראשונה של המאה ה-4 לפנה"ס) דעך כוחה. הפוליס לא הצליחה להשתקם ממפלתה ולא שבה למעמד בכורה ביוון. מאוחר יותר, בשנת 192 לפנה"ס, שולבה ספרטה בליגה האכאית, וכ-50 שנה לאחר מכן נבלעה על ידי הרפובליקה הרומית.
גאוגרפיה
ספרטה שוכנת בחלקו הדרומי של חצי האי פלופונסוס על גדות נהר אֶוּרוֹטַס. הטריטוריה של ספרטה הייתה מורכבת משתי יחידות: לאקוניה, בה שוכנת ספרטה עצמה, ומסניה, שנכבשה על ידי הספרטנים בתקופה הארכאית.
מדובר ביחידה טריטוריאלית עצמית המופרדת משאר פלופונסוס בהרי ארקאדיה שמצפון לה. הרי ארקאדיה מתחילים בהר ליקאון במערב, דרך הרי סקיריטיס במרכז ועד להרי קינוריה במזרח. מרכס הררי זה יוצאים שלושה רכסי הרים נוספים לכיוון דרום. שני רכסי הרים קרובים לים ומקבילים לקו החוף, הר פרנון במזרח, הר איתומה במערב, ורכס הרי טייגטוס העובר במרכז. טייגטוס ושני רכסי ההרים האחרים מחלקים את השטח לשני עמקים גדולים. העמק המזרחי והקטן מבין השניים, ששטחו כ-3,500 קמ"ר, הוא לאקוניה, מולדתה של ספרטה, והעמק המערבי הוא מסניה ושטחו כ-4,000 קמ"ר.
למרות החופים הארוכים, אין בדרום פלופונסוס נמלי ים טבעיים רבים. נמלים טובים יש רק באי קיתרה, דרומית-מזרחית ללאקוניה, ובפילוס, במערב מסניה. תנאים אלה הגבילו את הסחר הספרטני, ובצירוף להימצאות אדמות פוריות רבות בעמקים רחבי הידיים היו בין הסיבות שהגבילו את התפתחות המסחר בחלק זה של העולם היווני.
היסטוריה
ההיסטוריה של ספרטה מתחילה בפלישה הדורית, שהתרחשה בשלהי התקופה המינואית בתולדותיה של יוון. ספרטה היא אחת הפולייס (פוליס ברבים) החשובות ביוון העתיקה. היא הגיעה לבכורה במאה ה-5 לפנה"ס והצליחה להדביר במאה ה-4 לפנה"ס את אתונה ופולייס אחרות. התמעטות אוכלוסייתה בגלל משברים כלכליים-חברתיים, אסונות טבע ומלחמות גרמו לירידת כוחה והיא נכבשה סופית בעת הפלישה הרומית. העיר נהרסה על ידי הברברים ושוקמה רק במאה ה-19 בהוראתו של מלך יוון.
התקופה הפרהיסטורית ותקופת המעבר
לפי המסורת היוונית, ספרטה נוסדה על ידי לאקדיימון, בנה של זאוס וטייגטה, שקרא לעיר על שם אשתו, בתו של אאורוטס. ספרטה שמוזכרת באיליאדה היא ככל הנראה יישוב מינואי, הנמצא כמה ק"מ דרומית לספרטה היוונית. כ-80 שנה לאחר מלחמת טרויה אירעה ההגירה הדורית, שוב לפי המיתולוגיה היוונית. השבטים הדוריים התאחדו עם האייטולים ונכנסו לחצי האי פלופונסוס דרך האיסתמוס הקורינתי. האייטולים התיישבו באליס (בצפונו של חצי האי) ואילו הדורים המשיכו הלאה.
המציאות כנראה הייתה שונה במעט מהמתואר במיתוס. סביר יותר להניח שהיו מספר פלישות שבאו בגלים ולא פלישה אחת. סביר להניח שהדורים קיבלו תמיכה מיסודות מינואיים, שלא אהבו, בלשון המעטה, את האכאים. כזכור, האכאים הרסו את התרבות המינואית ביבשת היוונית.
בהתחלה, המדינה החדשה לא הייתה חזקה. היא חסרה יציבות וחברתה לא הייתה מאוחדת. ליקורגוס, שהפך לדמות מיתית למחצה בספרטה, הוא שאיחד את המדינה הספרטנית והגה את האימונים הצבאיים בהם הייתה מפורסמת, שהיו הסיבה העיקרית להגמוניה שלה ביוון.
בשום מקום אחר ביוון העתיקה הפרט לא דוכא בצורה כה קשה כמו בספרטה. כל החינוך הספרטני היה מופנה לקבלת מכונת לחימה והרג אנושית. כל יתר הפעילויות תפסו מקום משני בלבד.
התפשטותה של ספרטה
קשה לעקוב בפירוט אחר תהליך כיבושה של לאקוניה על ידי ספרטה, אך ככל הנראה בזמן מלכותם של ארכלאוס וכארילוס נכבש עמק אאורוטס העליון עד הגבול עם אאגיס. בנו של ארכלאוס, טלקלוס, ככל הנראה כבש את אמיקלאה, פאריס וגרונתראה ובכך הפך את מישור לאקוניה לביתה של ספרטה. בנו אלקמנס שיעבד את ההלוטים וכבש את עמק אאורוטס התחתון.
באותה תקופת זמן, הארגיבים, ששטחם כלל את כל החוף המרכזי של פלופונסוס ואת האי קיתרה, איבדו חלק ניכר משטחם ששולב במדינה הספרטנית. כעבור זמן קצר פרצה המלחמה המסיאנית הראשונה, ולאחר 20 שנים נוצחו המסנים ונאלצו לשלם מס כבד. המסנים ניסו למרוד, אך המרד דוכא, שטחם שולב סופית במדינה הספרטנית והמסנים הפכו להלוטים.
התפשטות זו של ספרטה הטרידה את שכניהם בחצי האי. ארקאדיה (במרכז פלופונסוס) וארגוס ניסו לתמוך במסנים במרידתם נגד הספרטנים, אך ללא הועיל. לאחר המלחמה המסנית השנייה (ככל הנראה בסביבות 631 לפנה"ס) הספרטנים הפכו לאחד מהכוחות הדומיננטיים בחצי האי, ורק כוחן של ארקאדיה ושל ארגוס השתווה לו.
המאה החמישית לפני הספירה
בתחילת המאה החמישית לפני הספירה, הייתה ספרטה בשיא כוחה, אם כי יוקרתה נפגעה בעקבות נפילת שושלתו של פייסיסטראטוס בשנת 510 לפנה"ס, שזכה לתמיכתה. גם המלחמה הנמשכת עם פרס, פגעה במעמדה. אמנם ספרטה פיקדה על צבאותיה של יוון, אך למרות התהילה לה זכתה בקרב תרמופילאי והובלה לניצחון היוונים במלחמה, תרומתה המכרעת של אתונה לניצחון הימי בקרב סלמיס והצי שלה נתפסו כגורם שהכריע את המלחמה. כמו גם התנהגותם האנוכית של הספרטנים שלא רצו בתחילה להתערב בנעשה מחוץ לגבולות פלופונסוס ורק תחבולות אתונאיות שכנעו אותם.
אחרי קרב פלטאיה (479 לפנה"ס) בו ניצח המצביא הספרטני פאוסניאס את הפרסים, בעיקר בזכות עמידתם האיתנה של כוחותיו, הספרטנים השיבו לעצמם את מעמדם. אך חוסר רצונם להמשיך במלחמה בפרסים לאחר מכן והותרת אתונה לבדה מול האימפריה הפרסית, הביאה את האתונאים להקים ברית משלהם, הליגה האטית-דלית מול פרס. הניצחון בקרב מיקאלה שבא לאחר מכן באותה שנה והושג על ידי הצי היווני, בעיקר האתונאי, הרים את קרנה של אתונה בעיני היוונים. הספרטנים שחששו מתחרות שלחו את פאוסאניאס, מנצח קרב פלטאיה, לפקד על הצי היווני המאוחד, אך למרות הצלחותיו הצבאיות, התנהגותו הרודנית והחשדות שהוא מנהל משא ומתן מאחורי הגב עם הפרסים גרמה לאפורים לנשל אותו מתפקידו. מחליפו דוריס, היה אדם חלש ואיפשר את מעבר הסמכות מספרטה לאתונה. לאחר פרישתה של ספרטה ובעלות בריתה מהמלחמה, נוהלה המלחמה על ידי אתונה והליגה שלה בלבד.
בראשיתה הייתה הליגה האטית-דלית ברית בין שווים, אך לאחר מכן היא הפכה לאימפריה בראשות אתונה. בהתחלה לא עשתה ספרטה שום צעד על מנת למנוע זאת. האינטרסים שלה לא התנגשו באינטרסים של אתונה, היות שאתונה הכלילה בליגה שלה רק את איי הים האגאי וערי החוף המזרחי והצפוני של הים האגאי שבהם לא היה לספרטה עניין. בנוסף לכך הייתה תשומת הלב הספרטנית נתונה לתככיו של פאוסאניאס, שהפעם התחיל לקשור קשרים לא רק עם המלך הפרסי, אלא אפילו עם ההלוטים. המרד של טגאה (בסביבות 473-471 לפנה"ס) העידה על התעוררותה מחדש של ארגוס, ורעידת האדמה של שנת 464 לפנה"ס פגעה בספרטה קשות. מיד אחריה באה התקוממות של ההלוטים המסניים. קימון שכנע את האתונאים לשלוח חיל משלוח לעזרת הספרטנים לדיכוי המרד, אך הספרטנים השיבו אותם הביתה בבושת פנים. הדבר גרם להתמרמרות באתונה, שהדמוקרטיה הישירה שלה התחזקה תחת הנהגתם של אפילטס ופריקלס. האתונאים כרתו ברית עם ארגוס שהייתה גם היא תחת משטר דמוקרטי, מה שגרם לקרע בינם לבין הליגה הפלופונסית.
במלחמה, שבדרך כלל מתייחסים אליה כאל המלחמה הפלופונסית הראשונה, לקחה ספרטה רק חלק קטן ועזרה להביס את האתונאים בקרב טנגרה בשנת 457 לפנה"ס. לאחר הקרב הוכרזה שביתת נשק, שאיפשרה לאתונאים לפרוק את זעמם על הבויאוטים, אנשי פוקיס והלוקרים. בשנת 449 לפנה"ס הוכרזה שוב שביתת נשק לחמש שנים ולאחר קרבות נוספים שבהם הפסידה אתונה אחיזות באדמת יוון היבשתית, ופריצה של מרד במגארה, הוכרז על שלום ל-30 שנה, ככל הנראה בחורף של 446-445 לפנה"ס. אתונה נאלצה לוותר על אי אלו שטחים, אך הסטטוס קוו פחות או יותר נשמר.
מאבק חדש, המוכר בשם המלחמה הפלופונסית השנייה התפרץ בשנת 431 לפנה"ס, בין שתי עדות המרכיבות את יוון, הדורים והוהאכאים, שניתן לראות בו גם מאבק בין דמוקרטיה לאוליגרכיה, אך כמו רוב הסכסוכים האחרים, הבסיס למלחמה זו היה כלכלי בעיקרו.
העליונות האתונאית בים הביאה לפיתוח משמעותי במסחר שלה, וחברות מפתח בליגה הפלופונסית, שעושרן היה מושתת על סחר ימי, כמו קורינתוס, מגארה, סיקיון ואפידאורוס, החלו להפגע. ספרטה עצמה לא נפגעה, אך נאלצה לצאת למלחמה בעקבות לחץ בעלות בריתה. למרות הכרזת המלחמה, הספרטנים לא ביצעו מהלכים משמעותיים נגד אתונה, מלבד קרבות קטנים וכאשר בשנת 425 לפנה"ס נשבו כמה מאות ספרטנים בקרב פילוס נכרתה הפסקת אש בין הצדדים תחת תנאים הדדיים סבירים.
תנאים אלה מכונים שלום ניקיאס של שנת 421 לפנה"ס שסיים את החלק הראשון של המלחמה. הניצחון הספרטני הסופי בא רק בשנת 404 לפנה"ס, והוא הגיע בעיקר מטעויות האתונאים ולא ממאמץ ספרטני. הטעות המרכזית הייתה מסע המלחמה האתונאי לסיציליה, שנחל כישלון גדול. בוגדנותו של אלקיביאדס, מדינאי ומצביא אתונאי, תרמה גם כן את תרומתה הצנועה לניצחון הספרטני. לאחר הניצחון, החליטו הספרטנים לקחת על עצמם את תפקיד משחררי יוון מהעול הפרסי ויצאו למלחמה נגד פרס, אך העדר בסיס כלכלי מתאים מנע הצלחות משמעותיות.
המאה הרביעית לפנה"ס
לאחר נפילתה של אתונה, שוב הייתה ספרטה למעצמה החזקה ביוון. היא החליפה את הדמוקרטיה במשטר אוליגרכי פרו ספרטני שהורכב בדרך כלל מ-10 אריסטוקרטים תחת שלטונו של נציב ספרטני. תחת הנהגתו של אגסילאוס השני נראה היה כאילו ספרטה תהפוך את יוון לאימפריה ספרטנית ואגסילאוס אכן יצא למסע מלחמה באסיה הקטנה, אך תסיסה ומתח פנימיים, אילצו אותו לחזור ולהשיב את הסדר על כנו.
בנוסף, אחרי שהסובסידיות הפרסיות פסקו והפרויקט השאפתני של ליסנדרוס לא צלח והוא נהרג בקרב האליאטרוס בשנת 395 לפנה"ס, הובס הצי הספרטני על ידי הפרסים בהנהגתו של קונון האתונאי בקרב קנידוס. האופוזיציה היוונית התחזקה, למרות הצלחותיו של אגסילאוס, וכעבור 20 שנה חודש המאבק הפנימי ביוון. בשנת 387 לפנה"ס נחתם חוזה שלום עם הפרסים הידוע בשם שלום אנטלקידס. לפי החוזה, כל הערים היווניות של אסיה הקטנה וקפריסין חזרו לשלטון פרס. תבאי לא הסכימה לפירוק הליגה הבויאוטית שבראשותה ויצאה למלחמה בספרטה, אותה הביסה בקרב לאוקטרה שהסתיים במותו של המלך הספרטני קלאומברוטוס. התוצאה הבלתי נמנעת של ההפסד הייתה העברת ההגמוניה ביוון מהספרטנים לידי תבאי.
לאחר הקרב, ערך אפמינונדס מתבאי מספר מסעות מלחמה לתוככי פלופונסוס. כתוצאה מהפלישות האלה, נקרעה מסניה מהמדינה הספרטנית ונוסדה עיר חדשה, מגלופוליס ששימשה כבירה של ארקאדיה. לא רק זאת, הצבא הזר הרס את כל החלק הדרומי של הפוליס. במסע המלחמה האחרון של אפמינונדס הוא התנגש עם הספרטנים בקרב מנטיניאה בשנת 362 לפנה"ס. התבנים, בברית עם הארקדים, המסנים והארגיבים, ניצחו את הכח המשולב של מנטיניאה, אתונה וספרטה. אפמינונדס עצמו נהרג בקרב, אך למרות זאת, לא הצליחה ספרטה לזכות מחדש במעמדה. היא המשיכה להתקיים בגבולות המקוצצים תוך שהנוכחות העוינת של מסניה וארקאדיה משאירה אותה בחשש תמידי לביטחונה. היא חברה לאתונה ואכאיה בניסיונות לבלום את פיליפוס השני במעבר תרמופילאי על מנת למנוע ממנו את הכניסה לפוקיס, אך פרט לניסיון זה, היא לא לקחה חלק במלחמה היוונית בכיבושים של פיליפוס ממוקדון.
לאחר קרב כירונאה סירבה ספרטה להכיר בעליונותה של מוקדון ולא הצטרפה לליגה הקורינתית. בהיעדרו של אלכסנדר הגדול ששהה במסע המלחמה שלו בפרס, ניסתה ספרטה להתמרד תחת הנהגתו של אגיס השלישי, אך אנטיפטרוס, המצביא של אלכסנדר ביוון, דיכא אותו. ניסיון נוסף נעשה בימי מלכותו של ארכידאמוס הרביעי בשנת 294 לפנה"ס אך גם ניסיון זה לא צלח.
המאה השלישית לפנה"ס
בשנת 272 לפנה"ס הותקפה העיר בידי כוחותיו של פירוס מלך אפירוס, אך התקפה זו נהדפה. בסביבות 242 לפנה"ס פלש הצבא האיטולי ללאקוניה תוך כדי גרימת נזק עצום ושיעבוד חלק ניכר מהאוכלוסייה (לפי מקורות שונים בין 10,000 ל-50,000 בני אדם).
רפורמות בספרטה
ההידרדרות במצבה של ספרטה שהחלה עוד בשלהי התקופה הקלאסית, הגיעה לשיאה בתקופה ההלניסטית. הבעיה החמורה ביותר של ספרטה הייתה הדלדלות גוף האזרחים שלה. על פי החוקים הספרטנים, אזרח ספרטני היה חייב להחזיק בחלקת אדמה ברשותו ולהיות זמין לשירות בצבא. עם השנים, התמעטו האזרחים הן בגלל האבדות בקרבות, אך לא פחות מכך מפני שינויים כלכליים מפליגים שהתרחשו בספרטה. החברה השוויונית שאפיינה את ספרטה בתקופתו של ליקורגוס פינתה מקומה לקיטוב הולך וגובר בין עניים ועשירים ואזרחים ספרטנים רבים איבדו את נחלתם. איבוד הנחלה הביא בהכרח גם לאיבוד האזרחות. כך התמעט מספר האזרחים הספרטנים מכמה אלפים בתקופה הקלאסית לכמה מאות בלבד בתקופה ההלניסטית.
הרפורמות של אגיס הרביעי
אגיס הרביעי מהשושלת האאוריפונטידית (שלט בין 244 לפנה"ס ל-241 לפנה"ס) ניסה להפוך מגמה זו על ידי רפורמות חברתיות-כלכליות מרחיקות לכת. מה גם שתבוסות צבאיות נגד מגלופוליס ונגד מנתינאה (סביבות 250 לפנה"ס) שקדמו לעלייתו של אגיס לשלטון הדגישו את הצורך ברפורמות. השלב הראשון והחשוב מכל היה שמיטת חובות כללית. היות שמתוך 700 אזרחים ספרטנים - 600 היו נתונים בחובות כבדים. שלב נוסף היה חלוקה מחודשת של האדמות, כדי להגדיל את כמות האזרחים ולהקטין את הקיטוב החברתי-כלכלי בחברה הספרטנית. כמו כן, ביקש אגיס לחדש את ימיה של האגוגה - שיטת החינוך הספרטנית, שהתדרדרה מאוד כ-30 שנים לפני עלייתו לשלטון.
מלכי ספרטה היו מוגבלים בכוחם הפוליטי. עיקר תפקידם היה צבאי ודתי ואילו בענייני מדיניות הכריעו גופים אחרים: האפורים, הגרוסיה (מועצת הזקנים) והאַפֶּלַה (אספת העם); יתרה מכך, בספרטה שלטו שני מלכים משני בתי מלוכה. לכן, כדי להעביר את הרפורמות הזדקק אגיס לשיתוף פעולה מצדם של הגופים האחרים. כדי לזכות בתמיכה זו, הצליח אגיס לגרום לבחירתו של ליסנדרוס בן ליביס לאפורוס, אך זה לא הספיק. הצעת החוק נתקעה בגרוסיה ובלי רוב בגרוסיה לא הייתה יכולה לעבור לאשרור אספת העם. גרוע מכך, המלך השני, לאונידס השני מהשושלת האגאידית, התנגד לרפורמות. אגיס הצליח, בעזרתו של ליסנדרוס, להדיח את לאונידס מכסאו ובזכות כך עברה הצעת החוק בגרוסיה. במקומו עלה על הכס האגאידי חתנו, קלאומברוטוס.
תרגילי השהייה פוליטיים בהם נקטו מתנגדיו של אגיס דחו את ביצוע הרפורמות הלכה למעשה ובזמן מכריע זה ביקש אראטוס, סטרטגוס של הליגה האכאית, את עזרתה של ספרטה נגד הליגה האיטולית. ספרטה הייתה מחויבת להיענות לבקשת העזרה של הליגה האכאית בגלל הברית בין השתיים. אגיס יצא בראש הצבא הספרטני לעזרת האכאים. מתנגדיו ניצלו את היעדרותו וסיכלו את הרפורמות. תקופת כהונתו של ליסנדרוס הסתיימה ואילו מתנגדיו הפוליטיים של אגיס הביאו לחזרתו של לאונידס המודח, שהופיע בראש צבא שכירים. כשחזר אגיס לספרטה מתנגדיו גררו אותו למשפט ראווה מבוים שבו ישבו בדין מתנגדיו הפוליטיים והוא הוצא להורג. קלאומברוטוס ניצל בכך שברח למקדש פוסידון בטָינָרוֹן (כיום כף מטפן).
הרפורמות של קלאומנס השלישי
בעקבות הוצאתו להורג של אגיס, קלאומנס השלישי, בנו של המלך לאונידס השני מהשושלת האגידית, עלה לשלטון בשנת 235 לפנה"ס. הוא נשא לאשתו את גרושתו של אגיס והחל בשיקום הצבא הספרטני, לאחר מכן פתח במערכה צבאית מוצלחת נגד מגלופוליס.
כאמור הרפורמה של קלאומנס הייתה מקיפה הרבה יותר מזו של אגיס. לא רק שחובות עבר נשמטו, אלא האדמה חולקה מחדש. בנוסף, פתח קלאומנס גם בסדרת רפורמות בממשל הספרטני. מוסד האפורים בוטל, ומוסדות ישנים של ספרטה כמו אגוגה (שיטת החינוך הספרטנית) וסיסיטיה (סעודה משותפת) הוחזרו. כוחה הפוליטי של הגרוסיה קוצץ - הבחירות לחברות במוסד היוקרתי הוסבו ככל הנראה לשנתיות וחבריה לא נבחרו לכל ימי חייהם כמו בעבר. בנוסף, הוקם גוף פוליטי נוסף - פטרונומוס, שלקח על עצמו חלק מתפקידי הגרוסיה. קלאומנבס הושיב על כס המלוכה המקביל את אחיו - מעשה חסר תקדים בתולדותיה של ספרטה. בסופן של הרפורמות גדל מספר האזרחים הספרטנים מכ-700 לכ-4,000.
מלחמת קלאומנס
בקרב סלאסיאה הובס קלאומנס על ידי הכוח המשולב של אנטיגונוס השלישי דוסון, מלך מוקדון והליגה האכאית. מותו של המלך הספרטני בעת מסעו למצרים שמה קץ לניסיונות השיקום של ספרטה. הרפורמה בוטלה זמן קצר לאחר מכן על ידי אנטיגונוס לאחר קרב סלאסיה וגם שלטון המונרכיה הכפולה נפל. לאחר חילופי שלטון אינטנסיביים שכללו המלכה ורציחה של מספר מלכים, תפס המצביא נאביס את השלטון ומשל בספרטה בכוח הזרוע של שכירי חרב זרים.
התקופה הרומית
העימותים בין הליגה האכאית לבין מוקדון לא פסקה עד אשר רומא שלחה את צבאה בראשותו של טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס למלחמה נגד פיליפוס החמישי, מלחמה הידועה בשם המלחמה המוקדונית השנייה. בזמן המלחמה, הוכרח נאביס להיכנע ולסגת מכל אחיזותיו מחוץ ללאקוניה, תוך כדי ויתור על הצי ועל הבסיסים הימיים ותשלום קנס של 500 טלנטים.
נאביס נהרג על ידי מתנקשים, בשנת 192 לפנה"ס וספרטה שולבה בכוח בליגה האכאית תחת הנהגתו של פילופוימן. העניין גרם לתסיסה בתוך ספרטה, שהביאה להתערבות אכאית מזוינת שהסתיימה בדרישה מספרטה להרוס את חומותיה, לפזר את חיל השכירים שלה ולהחליף את החוקה הליקורגית הישנה בחוקים אכאים. ב-188 לפנה"ס ניסו הספרטנים לבקש את עזרתו של הסנאט הרומאי. הסנאט פסק לטובת ספרטה, ובסופו של דבר בשנת 146 לפנה"ס בוטלה הליגה ויוון צורפה לפרובינקיה הרומית של מוקדון.
עבור ספרטה הייתה זו תקופה של רגיעה יחסית ורווחה כלכלית. בתור בעלת ברית של רומא, לא הייתה נתונה למיסוי ישיר.
ספרטה בימי הביניים
בשנת 406 החריב אלאריק הויזיגותי את העיר. לאחר מכן התיישבו באזור שבטים סלאביים, בעיקר המלינגים ואזרטים, שמאוחר יותר נכנעו לאימפריה הביזנטית. הפרנקים בהגיעם למוראה (חצי האי פלופונסוס) גילו עיר מבוצרת בשם לאקדיימוניה, שזוהתה עם ספרטה. בשנת 1249 בנה גיום השני וילאהרדואין מבצר בעיר מיסטרס, כ-3 ק"מ צפונית מערבית לספרטה העתיקה. המבצר עבר לידי הביזנטים, עד אשר האימפריה העות'מאנית בראשותו של הסולטאן מהמט השני כבשה את העיר בשנת 1460. בשנת 1687 העיר עברה לרשותה של ונציה ונכבשה בחזרה על–ידי הטורקים כשלושים שנה לאחר מכן.
תרבות וחיי חברה
המאה ה-5 לפנה"ס, התאפיינה ביריבות תרבותית גדולה בין אתונה לבין ספרטה. בעוד שספרטה טיפחה את העוצמה ואת הכוח הגופני וחינכה להסתפקות במועט, אתונה שמה דגש על פיתוח המחשבה וערכי האסתטיקה.
בתחום החינוך- אגוגה - הייתה ספרטה יוצאת דופן בתקופתה. בכך שהנהיגה חינוך חובה חינם מטעם המדינה, שהיה מבוסס על אימונים גופניים. עד היום מקובל להשתמש בביטוי "חינוך ספרטני". את הנערים חינכו הספרטנים חינוך צבאי שכלל "חישול" - הסתפקות במועט ודיבור קצר (ומכאן המושג "דיבור לאקוני", על שם חבל לאקוניה בו שכנה ספרטה). גם חינוך הנערות כלל אימונים גופניים. הנושא היחיד בתחום החינוך שקיבל עידוד מלבד זה הצבאי היה הספורט, בשל זיקתו לצבא ולחימה.
ההופעה הספרטנית
הלבוש הספרטני היה דומה ללבוש היוונים האחרים עם שינויים קלים. הם היו יוזמי בגדי הארגמן שנלבשו לקרב ובניגוד ליוונים אחרים נטו להאריך את שיערם. הספרטנים גידלו זקן ואהבו לטפח את שיערם הארוך. פרט לכסות הארגמן, עטה הספרטני על גופו שני סוגי גלימות ושני סוגי טוניקות. העבודות בשדות, בדומה לשאר חלקי יוון, נעשו ברגליים יחפות. המטה היה סמל ליוקרה עבור פקידי ממשל בכירים כגון האפורים ועבור גנרלים. המטה היה גדול למדי והגיע לחזהו של אדם מבוגר. צורת המטה הנפוצה הייתה T. הלבוש הספרטני ופרטי הופעה אחרים אומצו על ידי מעריצי התרבות הספרטנית ביוון.
הספורט בספרטה
אולי מכיוון שנמצאו במצב מלחמה מתמיד ושלטו על אוכלוסייה משועבדת הגדולה מהם פי 25, ייחסו בני ספרטה חשיבות עליונה לחינוך הנוער ללחימה. החינוך הספרטני נודע בצביונו הספורטיבי. הספורט בהקשרו הצבאי הנוקשה, ליווה את הספרטני מגיל רך ועד לקסרקטין הצבאי. זאטוטי ספרטה, מגיל 5, למדו את צעדיו הבסיסיים של ריקוד צבאי בשם "פריק" (פ' רפה). מחול זה נערך בלבוש צבאי מלא, בו הומחזו על דרך הכוראוגרפיה והמשחק פעילויות קרביות.
למרות כישוריהם, בני ספרטה, הסתייגו תחילה מן התחרויות הפאן-הלניות כמו המשחקים האולימפיים והדירו רגליהם מהן, אולי בשל החשש להפסיד ולשאת את הבושה לעד. עם הזמן שלחה ספרטה למשחקים האולימפיים נציגים מטעמה, שהצליחו מאוד בתחרויות אלו.
דת
תפקיד מרכזי בפנתאון הספרטני תפסה אלת הציד ארטמיס. היה לה תפקיד חשוב בכל החגיגות הדתיות של ספרטה. פן נוסף היה פולחנו של גיבור מלחמת טרויה, אכילס. פולחנם של גיבורי מלחמת טרויה נוספים היה מקובל גם הוא, אם כי בהיקף קטן יותר. כמו כן סגדו הספרטנים גם לזוג התאומים קסטור ופולוקס. הדואליות שלהם מצאה את ביטויה המעשי לפי הספרטנים בקיום המלוכה הכפולה בעיר. בין הסגולות שיוחסו להם היה השמירה על חיי הלוחמים בקרב. פולחנו של הרקלס תפס גם כן מקום מרכזי מאוד בפולחן הספרטני. תריסר מטלותיו סימלו בעבורם את הרוח הספרטנית.
תפקיד הכוהנים הגדולים נשמר למלכים. הם אלה שהקריבו את הקורבנות הפומביים הגדולים. הספרטנים היו ידועים כמאמינים באמונות טפלות ופעמים רבות כלכלו את צעדיהם בהתאם לאותות שפירשו כמסר מהאלים.
צורת השלטון
לפי המסורת הספרטנית, עוצב המשטר הייחודי של ספרטה על ידי המחוקק ליקורגוס, כך שיהיה בעל אופי ממוזג, המורכב מיסוד מלוכני, יסוד אוליגרכי ויסוד דמוקרטי. בראש המדינה עמדו בו זמנית שני מלכים, שעיקר סמכותם הייתה בתחום הצבאי והדתי; לצדם פעלה הגֵרוּסִיָה – מועצת זקנים שהייתה מעין מועצה מחוקקת, והאַפֵלה – אספת האזרחים-הלוחמים, שזומנה מפעם לפעם לאשר החלטות הרות גורל של הגרוסיה. אספת האזרחים בחרה גם את האֶפורים – חמישה אזרחים ששימשו כשומרי החוקה והיו אף בעלי סמכויות פיקוח על המלכים.
היסוד הדמוקרטי במשטר הספרטני התייחס רק לשכבה צרה של מי שהיו בעלי זכויות אזרח – הספרטנים; הללו מנו בתקופת השיא 10,000 גברים. על גברים אלו, שגודלו מילדות להיות חיילים, נאסרה כל עבודה נוספת. הם קיבלו בעלות על אדמות, שעובדו על ידי המעמדות הנחותים יותר, ומהן התפרנסו. מגיל 30 ואילך נעשו הספרטנים בעלי זכות בחירה, ומגיל 60 יכלו להיבחר לגרוסיה. לנשים לא הייתה זכות הצבעה.
הכלכלה הספרטנית
הכלכלה בספרטה, כמו בכל העולם באותם ימים, הייתה מבוססת על חקלאות; אבל האזרחים הספרטנים, שהיו בעלי הקרקע, לא עסקו בעבודת כפיים - זו הייתה מלאכתם של ההלוטים. בתאוריה, כל האזרחים הספרטנים היו אמורים להיות שווים זה לזה בעושרם. על מנת להבטיח שוויון זה, ליקורגס אסר על החזקת מטבעות זהב וכסף. המטבע הספרטני היה עשוי מברזל. היות שמטבעות ברזל היו חסרי ערך במדינות אחרות, המסחר הספרטני היה דליל ביותר. ליקורגס גירש את בעלי "המקצועות המיותרים" מספרטה. האיסור על החזקת מטבע עובר לסוחר גרם לכך שבעלי מקצועות כאלה לא שבו לספרטה גם אחרי מותו של ליקורגס. הספרטנים ניהלו אורח חיים סוציאליסטי ונהגו לחלוק את רכושם עם ספרטנים אחרים. על פי החוק, הספרטני היה יכול להיכנס לבית השכן ולקחת את מה שרצה, בתנאי שהשכן לא היה צריך את החפץ לעצמו.
השוויון הזה נפגע בצורה קשה אחרי המלחמה הפלופונסית. הכנסת מטבעות זהב וכסף יצרה פערים בין המעמדות ופגעה במבנה החברה הספרטנית. יצירת המעמדות וירידת הספרטנים מנכסיהם דיללה את מאגר הכוח הצבאי של ספרטה, שכן לפי החוקה, רק ספרטני בעל רכוש היה יכול לשרת בצבא. על מנת להתמודד עם בעיה זו ניסו מספר מלכים ספרטנים לבצע רפורמות חברתיות (ראו לעיל).
מעמד הנשים
הנשים הספרטניות, אף שלא היו שוות זכויות לגברים, נהנו מחופש רב יותר מאשר בשאר העולם היווני. הן הורשו להחזיק רכוש משל עצמן, לנהל אותו וכן לנהל את רכוש קרובי משפחתן, הגברים שיצאו למלחמה. חוקי הגירושים היו זהים לגברים ולנשים. כמו כן, אם לאישה לא היו אחים, היא ירשה את רכוש משפחתה. בחורות התאמנו בעירום, בדומה לבחורים, והורשו להשתתף בחגיגות הגימנופדיה ("חגיגות הצעירים הערומים").
השירות והאימון הצבאי
האזרח הספרטני היה בראש ובראשונה חייל וכל חייו הוקדשו לתפקיד זה. הוא אומן לציית ללא שאלות ולספוג את קשיי המלחמה. פעם אחת בחייו יכול היה להיבחר למשרת האפורוס למשך שנה. עם הגיעו לגיל 60 התאפשר לו להתקבל לגרוסיה לכל ימי חייו. השירות הצבאי נמשך עד הגיעו לגיל זה.
מסופר שזמן קצר אחרי הלידה הובא הילד לפני מועצת הזקנים ואלו החליטו אם הילד ראוי לחיות או לא. אם הילד היה חלש פיזית, הוא הושלך מראש הצוק בהרי טייגטוס לתוך נקיק שכונה "אַפּוֹתֵטַס" (יוונית: ἀποθέτας "הפקדות" בלשון נקיה). עם זאת, חפירה ארכאולוגית שנעשתה במקום לא גילתה ממצאים לשלדי ילדים. כן נמצאו שלדים של אנשים בוגרים, כך שייתכן שמדובר במיתוס ולא בפרקטיקה שהייתה מקובלת הלכה למעשה.
בגיל הרך קיבל הילד חינוך בסיסי בביתו. בגיל 7 הוא נלקח מרשות הוריו ועבר לרשות המדינה. הילד נלקח לאגוגה – אימון ארוך, דמוי טירונות, שנמשך עד הגיעו לגיל 20. במהלך האימונים הוא זכה גם להשכלה כלשהי במתמטיקה, בספרות ובמוזיקה, אך עיקר זמנו הוקדש לאימוני ספורט וצבא. בין השאר התחרו ביניהם הצעירים הספרטנים ביכולת לסבול את מכותיהם של המדריכים. כן הוספו לקשיי הטירונים כמות מצומצמת של אוכל. היו מצפים מהם לגנוב את מזונם, אך אם נתפסו, הוכו קשות. ידוע סיפור של ספרטני צעיר שצד בבוקר שועל ולא הספיק להסתירו באוהל או להורגו עד שנקרא למסדר. הוא הסתיר את השועל מתחת לכיטון שלו (מעין חולצה רחבה) ועמד ללא תנועה בזמן שהמפקדים סרקו את השורות. הפציעות שגרם לו השועל היו כה חמורות, שהוא נפטר לאחר זמן קצר.
בהגיעו לגיל 20 שולב הספרטני הצעיר בכוח הלוחם של הפוליס והתקבל כחבר באחד המועדונים של העיר. כל מועדון כלל כ-15 חברים שסעדו יחד, נלחמו יחד, ישנו יחד ועוד. בהגיעו לגיל 30 קיבל את מלוא זכויות האזרח. הפיקוח על חיי האזרחים, ובמיוחד המעקב על ההלוטים הופקדו בידי משטרה חשאית, הקריפטיה.
היסטוריוגרפיה ומחקר מודרני
פרט לחיבוריו של קסנופון, נכתבו יתר החיבורים בידי אנשים שחיו מחוץ לספרטה. במהלך המאה ה-6 לפנה"ס ספרטה החלה להיסגר ובאופן רשמי לא לאפשר לזרים להיכנס אליה או לספרטנים לצאת ממנה. היא אף נהגה בגירוש זרים, קסנלאסיה (ξενηλασία), מחשש שאלו ישפיעו לרעה על האוכלוסייה בה, . הספרטנים לא צפו בקומדיות או טרגדיות, . יתרה מכך, מאחר שהחיים בספרטה הוקדשו לרוב לאימון וללחימה, הייתה נהוגה חשאיות יתרה והפצת שמועות כזב על התנהלותה הפנימית. אלו אשר חיו מחוץ לספרטה לא יכלו לדעת מה באמת התרחש בה. כל המידע על ספרטה התקבל מגורם שלישי. אולייר (Francois Ollier) טבע בשנות השלושים של המאה ה-20, את המונח "le mirage spartiate". ולכן עד היום יש חילוקי דעות בנוגע לזהותה האמיתי של ספרטה.
בעיה נוספת עם המקורות הוא תארוך החיבורים וכתיבתם. ספרטה הגיעה לשיא עוצמתה במהלך התקופה הקלאסית, לאורך המאה ה-6 עד המאה ה-4 לפנה"ס, שבהן היה שינוי משטרי ותרבותי בחברה והחלה לשנות את ערכיה בתקופה הקלאסית. קספונון בעצמו עמד על השינויים, . אוכלוסייתה הקטנה שמנתה בשיאה לא יותר מעשרת אלפים איש, יכלה בקלות להיות מושפעת מרעיונות אשר חדרו לאנשיה בעקבות המערכות הצבאיות המרובות של ספרטה מחוץ לשטחה. בנוסף, נכנסו לספרטה זרים: תלמידים, עבדים ושוהים חיצוניים. קסנופון עצמו היה זר. סימונידס, אופוליס, קרטינוס והורטודוס ביקרו בה.
קסנופון כתב במהלך המאה הרביעית לפנה"ס וחי בספרטה. אריסטו, שכתב על ספרטה גם הוא כתב במאה הרביעית לפנה"ס אבל לא התגורר בה. פלוטארכוס כתב במאה הראשונה לספירה ואומנם ביקר בספרטה אבל הפרשי הזמן השפיעו ללא ספק על אמינות חיבורו. כאמור, יש לקחת בחשבון גם את השינויים שחלו בחברה. אמנם ספרטה המשיכה להיות סגורה רשמית עד לתקופת מלכותו של אגיס הרביעי אבל בפועל היא עברה שינויים חברתיים, כלכלים ושלטוניים בדיוק כפי שכל חברה אחרת עוברת במהלך השנים.
ספרטה המודרנית
במהלך ימי הביניים ובתחילת העת החדשה התקיימה ספרטה ככפר קטן לצידו של מיסטרס, יישוב ביזנטי חשוב. בשנת 1834, לאחר מלחמת העצמאות היוונית הכריז המלך היווני אוטו שבכוונתו לבנות עיר בסמוך למקומה של ספרטה ההיסטורית, ולתת לו את שמה. העיר תוכננה על ידי אדריכלים זרים. ספרטה היא בירת חבל לקוניה. אוכלוסיית העיר גדלה בקצב איטי. בשנת 2001 התגוררו בתחום השיפוט המוניציפלי של ספרטה כ-18,000 תושבים.
החפירות הארכאולוגיות בספרטה התחילו באמצע המאה ה-19 עם גילוים של כמה מבנים, והמשיכו ביתר שאת בתחילת המאה ה-20, שבה התגלו רוב הממצאים הארכאולוגיים החשובים של ספרטה.
ראו גם
תאורית ספרטה
הצבא הספרטני
מרסלו בורדון
מרסלו ז'וזה בורדון (בפורטוגזית: Marcelo José Bordon, נולד ב-7 בינואר 1976 בריבראו פרטו שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעיקר בשטוטגרט ובשאלקה 04 בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
בורדון החל לשחק כדורגל כנער במועדון הברזילאי בוטפוגו סאו פאולו, שנמצא בעירו ריבראו פרטו. בשנת 1994 החל לשחק בסאו פאולו, עמה זכה בגביע קונמבול בשנת 1994, בגביע המאסטר של קונמבול בשנת 1996 ובאליפות סאו פאולו בכדורגל בשנת 1998. יכולתו ההגנתית הטובה של בורדון גררה התעניינות ממועדונים באירופה, ובקיץ 1999 עבר בורדון לשחק בשטוטגרט מהבונדסליגה. בשטוטגרט בורדון שיחק חמש עונות, בכולן היה שחקן הרכב קבוע, וצבר 129 הופעות, בהן הבקיע 11 שערים. בקיץ 2004 חתם בורדון בשאלקה 04, ששילמה עבורו לשטוטגרט 2.6 מיליון אירו. עם שאלקה זכה בורדון בגביע הליגה הגרמנית בשנת 2005 לאחר ניצחון 1-0 בגמר על שטוטגרט, קבוצתו הקודמת. גם בשאלקה בורדון היה שחקן מפתח בהרכב, והיה חלק מהגנה שכללה את ראפיניה, מלאדן קרסטאיץ', דאריו רודריגס וכריסטיאן פאנדר, כשמנואל נוייר היה השוער הראשי בקבוצה. בשנת 2006 מונה בורדון לקפטן של שאלקה, במקומו של אבה סאנד. בתום עונת 2009/10 עזב בורדון את שאלקה לאחר שצבר 168 הופעות ליגה והבקיע 14 שערים, וחתם בא-ריאן מליגת העל הקטרית, שם צבר 11 הופעות ופרש בשנת 2011 ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
לבורדון הופעה אחת במדי נבחרת ברזיל, בשנת 2004. בורדון נסע עם נבחרת ברזיל לטורניר הקופה אמריקה 2004, בו זכתה נבחרתו, אך הוא לא השתתף במשחקים.
תארים
עם סאו פאולו:
עם שאלקה 04:
עם נבחרת ברזיל:
קונסטנס בייקר מוטלי
קונסטנס בייקר מוטלי (באנגלית: Constance Baker Motley; 14 בספטמבר 1921 – 28 בספטמבר 2005) הייתה פעילת זכויות אזרח אפרו-אמריקאית, עורכת דין, שופטת וסנאטורית מטעם מדינת ניו-יורק. היא הייתה האישה האפריקנית-אמריקאית הראשונה שמונתה לשופטת פדרלית, מטעם מחוז הדרום של ניו-יורק, והעוזרת המשפטית של השופט ת'ורגוד מרשל בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
ביוגרפיה
קונסטנס בייקר נולדה ב-14 בספטמבר 1921 בניו הייבן, קונטיקט, ילד תשיעי מתוך שנים עשר ילדים. הוריה היו מהגרים שהגיעו מנוויס, שבאיים הקריביים. אמה הייתה עובדת משק בית, ואביה עבד כשף באיגודי סטונדטים שונים של אוניברסיטת ייל.
בזכות הסיוע הכלכלי של פילנתרופ מקומי, בשם קלרנס ו. בלייקלי, היא החלה את לימודיה באוניברסיטת פיסק, מכללה המיועדת לאפרו-אמריקאים בנאשוויל שבטנסי, אך מאוחר יותר חזרה צפונה כדי ללמוד באוניברסיטת ניו יורק, שם קיבלה ב-1943 תואר ראשון באמנויות, וב-1946 תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה.
באוקטובר 1945, במהלך השנה השנייה של בייקר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה, החלה לעבוד כעוזרת משפט של ת'ורגוד מרשל בבית המשפט העליון של ארצות הברית. היא עבדה בבית הדין הצבאי בו הוגשו תביעות בעקבות מלחמת העולם השנייה.
זכויות אדם
לאחר סיום לימודיה בבית הספר למשפטים של קולומביה ב-1946, הועסקה בייקר על ידי הקרן להגנה משפטית וולחינוך (אנ') של האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים כעורך דין לזכויות האזרח. בתור האישה הראשונה ששימשה כפרקליטה, היא מונתה ליועצת משפטית של הקרן, והפכה לעורכת דין מובילה במספר מקרים תקדימיים במאבק לזכויות אזרח.
ב-1950 היא הגישה תביעה לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך. היא הייתה האישה האפריקאית-אמריקאית הראשונה שהופיעה כעורכת דין מול בית המשפט העליון של ארצות הברית. בעקבות עבודתה התקבל לראשונה סטודנט ממוצא אפרו-אמריקאי לאוניברסיטת מיסיסיפי ב-1962. היא ניצחה בתשעה מתוך עשרה מקרים שבהם טענה לפני בית המשפט העליון. היא הייתה דמות אסטרטגית במאבק המשפטי לביטול ההפרדה הגזעית בבתי ספר בדרום ארצות הברית, באוטובוסים ובבתי קפה.
בבית המשפט הפדרלי
מוטלי מונתה על ידי הנשיא לינדון ב 'ג' ונסון ב-26 בינואר 1966, לשופטת בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית של מחוז הדרום של ניו יורק. מינוי זה אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-30 באוגוסט 1966, וכך היא הפכה לשופטת הפדרלית האפרו-אמריקאית הראשונה. היא שימשה כנשיאת בית המשפט בשנים 1982-1982. היא המשיכה לעבוד, גם לאחר שהגיעה לגמלאות, בספטמבר 1986. שירותה הופסק ב-28 בספטמבר 2005, עקב מותה בניו יורק.
מקרה ראוי לציון
בייקר פרסמה החלטה פורצת דרך עבור נשים בשידורי ספורט ב-1978, כאשר פסקה שיש להתיר לכתבת להיות נוכחת בחדר הסגור של ה-MLB (Major League Baseball).
חיים אישיים
ב-1946, קונסטנס בייקר התחתנה עם ג'ואל מוטלי, ג'וניור, שהיה סוכן נדל"ן וסוכן ביטוח. הם היו נשואים עד למותה שנגרמה מאי ספיקת לב ב-28 בספטמבר 2005, ארבעה עשר ימים לאחר יום הולדתה ה-84. היא הותירה בן אחד, ג'ואל וילסון מוטלי III, יו"ר של משמר זכויות האדם (Human Rights Watch), ושלושה נכדים.
מורשת
סרט תיעודי ביוגרפי עטורת פרסים, "Justice is a Black Woman: The Life and Work of Constance Baker Motley," שודר לראשונה בטלוויזיה הציבורית של קונטיקט ב-2012.
סרט דוקומנטרי קצר, "The Trials of Constance Baker Motley" הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים של טרייבקה ב-19 באפריל 2015.
גלית בנגלס
גלית בנגלס (נולדה ב-2 באוגוסט 1971) היא מרצה, יזמית, מנטורית, אשת תוכן, אמנית ומפיקת טלוויזיה וקולנוע לשעבר.
ביוגרפיה
בשנת 2001 הקימה בנגלס את ״בנגלס הפקות״.
בינואר 2002, היא הקימה את חברת באזז טלוויזיה יחד עם עדו צוקרמן. החברה הפיקה פורמטים מקוריים לטלוויזיה, סדרות, סרטים דוקומנטריים, דרמות, סרטי קולנוע, סרטי תדמית, פרסומות ותעמולת בחירות.
ביוני 2014, באזז טלוויזיה הפסיקה את פעילותה עקב חובות של כ-2,200,000 שקלים. עקב החובות גלית הציעה לבעלי החוב שהיא תגשים להם את חלומותיהם כתחליף להחזרת החובות. ובתום כ-9 חודשים היא סגרה את החובות.
דגת הזהב
כיום, בנגלס מרצה על סיפורה האישי, מעבירה סדנאות העוסקות ביצירתיות ובהגשמת חלומות, מלווה אנשים להגשמת חלומותיהם, ושותפה למופע עם הזמר ישי לוי בשם "ליפול, להאמין ולגדול", המשלב את סיפורה האישי ושיריו של לוי.
בשנת 2022 החלה לערוך ולהגיש את תוכנית הרדיו והפודקאסט "נפלתי וקמתי - דגת הזהב מארחת", ברדיו 106FM ובערוצי הפודקאסט. היא גם מובילה את מיזם הגשמת החלומות אשר מופק לכדי סרטים.
גשר מוסקבורצקי הגדול
גשר מוסקבורצקי הגדול (ברוסית: Большой Москворецкий мост) הוא גשר על נהר מוסקבה במוסקבה, צמוד לקרמלין ממזרח. הגשר מקשר את הכיכר האדומה עם רחוב בולשיה אורדינקה. הוא נבנה בשנים 1936-1937, תוכנן על ידי V. S. Kirillov (הנדסת מבנים) ואלכסיי שצ'וסב (תכנון אדריכלי).
היסטוריה
בשנת 1829 נבנה במקום גשר עץ שניצב על מסדי אבן. ב-1871 נשרף הגשר. בשנים 1935-1938 הוחלפו כל הגשרים במרכז העיר מוסקבה בגשרים בעלי יכולת גבוהה. גשר מוסקווורצקי היה הראשון שהושלם, וגשר הבטון היחיד של שנות השלושים. הגשר הוצב מערבית לאתר הישן. הגשר הנוכחי, העשוי מבטון, שתוכנן על ידי אלכסיי שצ'וסב, נפתח ב-1938, כחמישים מטרים ממערב למיקום הגשר הישן.
הקשת הראשית מורכבת משלוש קופסאות בטון באורך 92 מטר ובגובה 6.1 מטר (זו הנקודה הצרה ביותר של נהר מוסקבה); כל קשת מעל הסוללה היא 42.8 מטר. רוחב כולל - 40.0 מטר (8 נתיבים), רוחב כולל עם רמפות גישה - 554 מטר. אלכסיי שצ'וסב סיים את הגשר בלוחות גרניט ורודים כדי ליצור אשליה שהגשר בנוי אבן.
ב-28 במאי 1987, נחת על הגשר מתיאס רוסט, טייס החובב ממערב גרמניה, במטוס קל.
ב-27 בפברואר 2015 נרצח על הגשר הפוליטיקאי בוריס נמצוב.
פוריה
פוריה הוא שמם של כמה וכמה אתרים על הרכס ממערב לכנרת שבצפון ישראל.
ראו גם
}}
High School Musical (פסקול)
High School Musical הוא הפסקול של הסרט המקורי של ערוץ דיסני, היי סקול מיוזיקל. הפסקול הוקלט במהלך חמישה ימים, הוא יצא לאור ב-10 בינואר 2006, והפך לאלבום הנמכר ביותר של אותה השנה, לאחר שמכר כ-3.7 מיליון עותקים בארצות הברית. נכון לשנת 2017, מכר האלבום מעל ל-9 מיליון עותקים ברחבי העולם.
יחסי ברזיל–הולנד
יחסי ברזיל–הולנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין ממלכת ארצות השפלה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין ממלכת ארצות השפלה הם יחסים דיפלומטיים מלאים. במהלך המאה השבע עשרה החלו ליישב בהדרגה הולנדים את ברזיל, באותה התקופה מספרם עמד על עשרות אלפים, אך בהדרגה ירד. בשנות החמישים של המאה העשרים עלה מספר ההולנדים–ברזילאים בחזרה ועומד על מספר אלפים.
Pol-ka
Pol-ka היא חברה ארגנטינאית להפקת והפצת סרטים וסדרות טלוויזיה, אשר הוקמה בשנת 1994.
החברה הוקמה בבואנוס איירס על ידי אדריאן סואר, פרננדו בלנקו, ארטאר. אחרי שהם הפיקו בשביל canal 13 הארגנטינאי מספר להיטים, אדריאן סואר קודם למנהל התוכניות של הערוץ. החברה קיבלה זיכיון לסדרות טלוויזיה שמשודרות בערוץ זה בפריים טיים.
סרטי החברה זכו במספר פרסים בארגנטינה.
הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה
הטיהור האתני של הגאורגים באבחזיה, נקרא גם בשם טבח או רצח העם של הגאורגים באבחזיה  - מתייחס לטיהור האתני, לטבח ולגירוש המונים בכפייה של אלפי גאורגים אתניים שחיו באבחזיה, במהלך הסכסוך הגאורגי-אבחזי בין 1992–1993 ובשנת 1998 על ידי בדלנים אבחזים ובני בריתם. בנוסף לגאורגים, נעקרו מביתם בכפייה ולעיתים נהרגו גם תושבים ארמנים, יוונים, רוסים ומתנגדים פוליטיים לעצמאות אבחזיה.
בערך 200,000 עד 250,000 אזרחים גאורגים תושבי המקום נעקרו מביתם.
הטיהור האתני והטבח בגאורגים הוכרו רשמית על ידי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSSE) בשנת 1994, 1996 ושוב בשנת 1997 שהתכנס בבודפשט, ליסבון ואיסטנבול בהתאמה, שבו וגינו את פשעי המלחמה שבוצעו במהלך הסכסוך. ב-15 במאי 2008, אימצה העצרת הכללית של האומות המאוחדות (ברוב של 14 תומכים מול 11 מתנגדים ו-105 נמנעים), החלטה בה היא "מדגישה את החשיבות של שמירה על זכויות הקניין של פליטים ועקורים פנימיים מאבחזיה, גאורגיה, כולל קורבנות של טיהור אתני מדווחים, וקראה לכל המדינות החברות להרתיע אנשים הנמצאים תחת תחום שיפוטם, מלהשיג רכוש בשטח אבחזיה, גאורגיה, תוך הפרה של זכויות החוזרים". מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה שורה של החלטות בהן הגישה בקשה להפסקת אש.
רקע כללי
לפני מלחמת אבחזיה, היוו הגאורגים כמחצית מאוכלוסיית אבחזיה, בעוד שפחות מחמישית מהאוכלוסייה היו אבחזים. בתקופה קודמת, לעומת זאת, בשנת 1926 שתי האוכלוסיות כמעט היו מאוזנות בסביבות שליש כל אחת מהן, כאשר הרוסים, הארמנים והיוונים היוו את הנותר. אבחזיה היה אזור בעל נופים מרשימים ועתיר תיירות. המצב הכלכלי השופע הביא להגירה רחבת היקף של גאורגים, רוסים וארמנים, שאיפשרו לאוכלוסיותיהם לפרוח. בעוד שהגידול הטבעי באוכלוסייה האבחזית היה קטן, ועד שנת 1989 היא אפילו לא הכפילה את עצמה; הכפילה האוכלוסייה הגאורגית את עצמה כמעט פי ארבעה, מ-67,494 ל-239,872. אף האוכלוסייה הארמנית שילשה את עצמה, והאוכלוסייה הרוסית הכפילה את עצמה.
רקע: התפוררות ברית המועצות ועצמאות גאורגיה
ב-17 במרץ 1991 הטילה הרפובליקה הגאורגית חרם על משאל עם בשאלה האם לחדש את הקשר בין הרפובליקות הסובייטיות במסגרת ברית המועצות, שהוזמן על ידי מיכאיל גורבצ'וב. 52.3% מאוכלוסיית אבחזיה, המהווים למעשה את כל הלא-גאורגים באוטונומיה, השתתפו במשאל העם, והצביעו ברוב מכריע של 98.6% על שימור מסגרת ברית המועצות. מאוחר יותר, ב-31 במרץ של אותה שנה, החרימו רוב הלא-גאורגים משאל העם על עצמאות גאורגיה, שזכה לתמיכה גורפת של רוב אוכלוסיית גאורגיה. מספר שבועות לאחר מכן, ב-9 באפריל, הכריזה גאורגיה על עצמאותה, בהנהגת הדיסידנט האנטי-סובייטי, זוויאד גמסחורדיה. תחת שלטונו של גמסחורדיה נרגעו הרוחות באבחזיה באופן יחסי, ונחתם הסכם לשיתוף השלטון בין האבחזים והגאורגים, תוך הבטחת ייצוג יתר לאבחזים בבית המחוקקים האבחזי.
תוך זמן קצר נאלץ גמסחורדיה להתמודד מול אופוזיציה חמושה תחת הנהגתו של תנגיז קיטובאני, שהכריחה אותו להימלט מגאורגיה, בינואר 1992, לאחר הפיכה. שר החוץ הסובייטי לשעבר, אדוארד שוורדנדזה, הוזמן לעמוד בראש המדינה. ההפיכה הביאה להתחזקותם של דוגלי הקו הנוקשה בממשלת גאורגיה, שהפכו לבעלי השפעה גדולה אף מזו של שוורדנדזה.
ב-21 בפברואר 1992 הודיעה המועצה הצבאית השלטת בגאורגיה על ביטול החוקה הסובייטית והחזרת חוקת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה משנת 1921. אף על פי שהחוקה החדשה לא אמרה זאת, פירשו אבחזים רבים את ההודעה כביטול מעמד האוטונומיה. ב-23 ביולי של אותה שנה, הכריזה הסיעה האבחזית במועצה העליונה של הרפובליקה על עצמאות מגאורגיה. הישיבה בה הוכרזה העצמאות הוחרמה על ידי הנציגים שהיו אתנית גאורגים, וההכרזה לא הוכרה על ידי אף מדינה בעולם. ההנהגה האבחזית נקטה במדיניות של נישול הפקידים הגאורגים ממעמדם, תהליך שלווה באלימות. בינתיים חיזק המנהיג האבחזי, ולדיסלב ארדזינבה, את הקשרים שלו עם חסידי הקו הנוקשה בפוליטיקה הרוסית והאליטה הצבאית של רוסיה והכריז כי הוא מוכן למלחמה כנגד גאורגיה.
הסכסוך המזוין
בשנת 1992, השתנה המצב הפוליטי באבחזיה, עקב תביעת המיעוט האבחזי לעצמאות, והפך לעימות צבאי בין הממשלה הגאורגית לבדלנים אבחזים. הלחימה הסלימה כאשר צבא גאורגיה, יחד עם יחידות המשטרה, תפסו את סוחומי והתקרבו לעיר גודאותה.
צבא גאורגיה הפקיע את ביתם, או גירש מביתם, כל צד בהגדרתו, של מספר אזרחים אבחזיים מורדים, שפעלו באופן פעיל כנגד מדינת גאורגיה. לא נטען כי הפקעת הבתים לוותה באלימות. עם זאת, המדיניות המבוססת על מוצא אתני שיזמו הגאורגים בעיר סוחומי, יצרה בו זמנית פליטים וגרעין של לוחמים שנחושים להחזיר בתים אבודים. במקביל, וככל שהמלחמה התקדמה, ביצעו גם הבדלנים האבחזים מדיניות דומה של עקירת אזרחים גאורגים ואחרים מבתיהם, תוך שימוש בכוח, באלימות, ואף ברצח של המתנגדים לכך. במדיניות עקירה אלימה של גאורגים אתניים מבתיהם פונו בכוח 250,000 איש מבתיהם.
הכוחות האבחזים, שהיו מועטים יותר לפני תחילת המלחמה, החלו לקבל סיוע לכאורה מרוסיה, והצליחו לפי טענתם לארגן "גדודי מתנדבים" רוסיים מצפון קווקז שהזדהו עם מאבקם לעצמאות. לדברי הפרשן הפוליטי ג'ורג'י מירסקי, הבסיס הצבאי הרוסי בגודאוטה סיפק לצד האבחזי נשק ותחמושת. יתר על כן, הוא מוסיף כי "מעולם לא הוצעה הוכחה ישירה לכך, אך יהיה זה נאיבי יותר להאמין כי הטנקים, הרקטות, כלי החימוש וכלי נשק כבדים אחרים שכוחות הקואליציה האנטי-גאורגיות השתמשו בהם, היו כתוצאה של נפילת אותם כלי נשק בידי גדודי מתנדבים". הקואליציה הצבאית האנטי-גאורגית הורכבה מקבוצה מצפון קווקז שנקראה "הקונפדרציות של אנשי ההרים בקווקז", מחלקת לוחמים מצ'צ'ניה בפיקודו של שמיל בסייב, "הזאב האפור", לוחמי הגדוד הארמני "בלפמי" וכן לוחמים קוזקים, מיליטנטים מטרנסניסטריה ויחידות מיוחדות רוסיות שונות. על פי המדען הפוליטי ברונו קופייטרס, "ממשלות המערב קיבלו כמה יוזמות דיפלומטיות באו"ם ופנו למוסקבה בדרישה להפסיקאת המעורבות הפעילה של כוחותיה הצבאיים בסכסוך. ממשלת רוסיה טענה כי היא מגינה על מתנדביה האזרחים מפני תקיפות מצד גאורגיה. מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה סדרה של החלטות בהן ערעור על הפסקת אש וגינתה את המדיניות האבחזית לטיהור אתני."
לפי מוסדות האו"ם, תהליך הטיהור האתני לגירוש וחיסול האוכלוסייה האתנית הגאורגית באבחזיה, בוצע באלימות כלפי מאות אלפי גאורגים אתניים שלא היו מוכנים לעזוב את בתיהם. הדיווחים היו על מכות ואלימות קשה, מקרי אונס, קטיעת איברים, ואף רצח.
קיימת מחלוקת בנוגע למספר המדויק של הנרצחים במהלך הטיהור האתני, אולם הוא נע בין 8,000 ל-10,000 איש, לא כולל האזרחים שנהרגו בשנת 1998 במהלך מתקפת הבדלנים באזור גאלי. בערך 200,000 עד 250,000 גאורגים אתניים גורשו מבתיהם. הטיהור האתני במבצע הצבאי כלל גם רוסים, ארמנים, יוונים, אבחזים מתונים שתמכו בהידברות, וקבוצות אתניות קטנות אחרות שחיו באבחזיה. למעלה מ-20,000 בתים שהיו בבעלות גאורגים אתניים נהרסו. מאות בתי ספר, גני ילדים, כנסיות, בתי חולים, ואנדרטאות היסטוריות נחרבו.
דוחות המדינה של מחלקת המדינה האמריקנית משנת 1994 מתארים סצנות של התעללות ופגיעה קשה בזכויות אדם, הנתמכות גם על ידי ארגון Human Rights Watch, בהתבסס על ממצאיהן.
לאחר תום המלחמה, התחילו ממשלת גאורגיה, האו"ם, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSSE) ופליטים רבים, לחקור ולאסוף עובדות אודות הטענות לרצח עם, טיהור אתני וגירוש אשר נערך על ידי הצד האבחזי במהלך הסכסוך. בשנת 1994 ושוב בשנת 1996, OSSE במהלך פסגת בודפשט, העניק הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה את הכרתו הרשמית בטיהור אתני של הגאורגים באבחזיה וגינה את מבצעי פשעי המלחמה שבוצעו במהלך הסכסוך.
בחודש מרץ 2006 הודיע בית הדין לפשעי המלחמה בהאג כי בדק את כל המסמכים שהגיש הצד הגאורגי. לאחר חקירה בהיקף מלא, בית הדין הגיע למסקנה כי הוא יפעל לטובת העמדה לדין ויתחיל בדיונים בנוגע למסע הטיהור האתני, פשעי המלחמה והטרור שנגרמו לגאורגים האתניים באבחזיה.
ב-18 ביוני 2001 אישר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, בעת שהיה בפסגה הליובליאנה בסלובניה, את העובדות, כאשר העיר "נראה כי השלטונות הגאורגיים שכחו כיצד טרוריסטים צ'צ'נים השתמשו בראשי הגאורגים ככדורגל במהלך משבר אבחזיה. כן, למרבה הצער, זו עובדה."
דו"ח ארגון Human Rights Watch שנוסד בשנת 1995 וכלל תיאור מפורט של פשעי המלחמה והזוועות שבוצעו במהלך הטיהור האתני (1992–1993), מסכם:
לאחר המלחמה
מורשת הטיהור האתני באבחזיה השפיעה קשות על החברה הגאורגית האזרחית. מעבר למצב הלוחמה של המדינה ולנפילת חיילים בקרבות, הביאו עמם המלחמה והטיהור האתני השיטתי גם מעל לרבע מיליון עקורים. אלה היו פליטים חסרי כל, שחלקם עבר טראומות קשות. מעבר לנישול מבתיהם היו רבים מהם עדים לרצח, וכן קרבנות לאלימות ולאונס. הם שוכנו בכל רחבי גאורגיה, שלא הייתה ערוכה לטפל בכמות כה גדולה של פליטים בבת אחת. הפליטים נזקקו לשיכון, טיפול רפואי, טיפול נפשי, וכן ביגוד וכלכלה. חלק ניכר מהפליטים הגיע לסמגרלו. בטביליסי ובמקומות אחרים בגאורגיה שוכנו מאות פליטים בבתי מלון, ובבסיסים צבאיים. בהיעדר מקומות אחרים, הפקיעה גאורגיה בסיסים צבאיים רוסיים ומפעלים בבעלות רוסית, על מנת לאפשר לפליטים קורת גג וטיפול. הפקעה זו עוררה את חמתה של רוסיה.
הפליטים עצמם, אף כי היו אזרחים גאורגים ודיברו גאורגית, המשיכו להגדיר את עצמם כתושבי אבחזיה. רבים מאותם פליטים התנגדו להיטמעות בחברה הגאורגית, ושמרו על ארעיות מגוריהם ותנאיהם. ממשלת גאורגיה אף היא לא עודדה את היטמעות הפליטים באוכלוסייה, מחשש שהיא תאבד את אחת הטענות להחזרת השליטה על אבחזיה.
באבחזיה עדיין נמצאים תושבים המזהים עצמם כגאורגים, שנותרו בבתיהם. בנוסף, כ-60,000 פליטים גאורגים חזרו באופן ספונטני למחוז גאלי של אבחזיה בין 1994 ל-1998, אך עשרות אלפים נעקרו שוב כאשר התחדשו הקרבות במחוז גאלי בשנת 1998. אף על פי כן, בין 40,000 ל-60,000 פליטים חזרו למחוז גאלי מאז שנת 1998, כולל אנשים הנוסעים מדי יום מעבר לקו הפסקת האש ואלה שנודדים עונתית בהתאם למחזורי החקלאות. מצב זכויות האדם כלפי אותם תושבי אבחזיה ממוצא גאורגי נותר קשה, וקיימת עדיין פגיעה נרחבת בזכויותיהם.
יחסי מרוקו–נורווגיה
יחסי מרוקו–נורווגיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת מרוקו לבין ממלכת נורווגיה.
היסטוריה
בין מרוקו לנורווגיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים שידעו עליות ומורדות. בין שתי המדינות התקיימו משברים על רקע חילוקי דעות.
המשבר הדיפלומטי של 2009
נתינת המקלט של השגרירות הנורווגית לשני ילדים בעלי אזרחות כפולה מרוקאית-נורווגית בעת שברחו ממרוקו בשנת 2009 הובילה למשבר דיפלומטי בין שתי המדינות. הילדים נשארו בשגרירות למשך שלושה ימים. לאחר עזיבת הילדים, יום לאחר מכן, עזב השגריר הנורווגי את מרוקו. הרשויות המרוקניות לא הסכימו להגעת שגריר נורווגי חדש למרוקו למשך מספר שנים בעקבות המקרה.
רצח מארן אולנד (2018)
בשנת 2018 נרצחה במרוקו מארן אולנד, תיירת נורווגית, יחד עם לואיזה וסטרגר, תיירת דנית. התיירות נרצחו על ידי המדינה האיסלאמית כנקמה על קרב דיר א-זור.
אליפות ישראל בהיאבקות חופשית 2013
אליפות ישראל בהיאבקות חופשית נערכה בבאר שבע ב-21 בדצמבר 2013
ראו גם
אליפות ישראל בהיאבקות יוונית-רומית 2013
Biocad
Biocad (ברוסית: Биокад) היא חברה ביו-טכנולוגית רוסית העוסקת במחקר, פיתוח, ייצור והפצה של מוצרים פרמצבטיים וביו-פרמצבטיים. החברה מעסיקה מעל 2,200 עובדים, מתוכם כ־40% מדענים וחוקרים. משרדי הנציגות של החברה ממוקמים ברוסיה, ארצות הברית, ברזיל, סין, הודו, סינגפור, וייטנאם, פינלנד, איחוד האמירויות הערביות ובלארוס.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2001 על ידי דמיטרי מורוזוב ושותפו העסקי אנדריי קרקלין. החברה התחילה בבניית מפעל התרופות הראשון בכפר פטרובו-דלניי, מחוז קרסנוגורסק, שבפרברי מוסקבה. במתחם החדש הושקעו כ־8 מיליון דולר. שנה לאחר מכן, על בסיס המכון הסובייטי לאימונולוגיה הנדסית בכפר ליובוצ'אני במחוז מוסקבה "Biocad" יצה אתר מחקר משלה - המרכז לאימונולוגיה הנדסית (Центр инженерной иммунологии ,ЦИИ), באותה שנה החברה הרוויחה 91 אלף רובל. החברה הפכה למפעל תרופות בעל מחזור מלא המפתח באופן עצמאי תרופות ממולקולה עד לניסויים קליניים ומבצע את ייצורן. בשנת 2003 היא כבר הרוויחה 5 מיליון רובל ובשנת 2004 קיבלה מענק מממשלת ארצות הברית לפיתוח אינטרפרון בטא. לאחר מכן, מחזור החברה בשנת 2009 הגיע ל-700 מיליון רובל.
בשנת 2005, המדענים מליובוצ'אני יצרו את התרופה המקורית הראשונה של חברת Biocad - נרות עם חלבון האינטרפרון האנטי-ויראלי ג'נפרון לטיפול בזיהומים אורוגניטליים.
בשנת 2010 החברה העתיקה את משרדיה להפך לאזור הכלכלי המיוחד "נוידורף" בסנקט פטרבורג והעבירה לשם גם את מתחם הייצור שלה.
בשנת 2011 עזב קרקלין את החברה ומכר את חלקו לגזפרום בנק.
בשנת 2014 השיקה החברה את הפיתוח הראשון שלה בשוק - rituximab - התרופה הרוסית הראשונה של נוגדנים חד שבטיים ותרופות גנריות אחרות.
בשנת 2015 השלימה את רישום התרופות Bevacizumab ו־Trastuzumab. באותה שנה נפתח מרכז מו"פ חדש בסנקט פטרבורג.
ב-17 ביוני 2016 פתחה החברה את מתחם המחקר והפיתוח הראשון ברוסיה לפיתוח תרופות חדשניות לטיפול מתקדם, מה שמכונה LPPT. זהו כיוון חדש ברפואה המודרנית - תרופות לטיפול גנטי ותאי, אשר מסוגלות לרפא מחלות שקודם לכן לא הגיבו לטיפול. ביניהן: הפרעות גנטיות מולדות, שלבים אחרונים של סרטן ומחלות אחרות.
בשנת 2017 החלה החברה בבניית אתרי ייצור ברוסיה ובפינלנד, וכן פתחה משרדים בינלאומיים במצרים ובווייטנאם.