cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה
אישיותו
בני זמנו החשיבו את ריצ'רד כמלך וגם אביר המפורסם בשל כושר לחימה אישי; זה היה, ככל הנראה, המקרה הראשון כזה של השילוב הזה. הוא נודע כמנהיג צבאי מוכשר ולוחם בודד שהיה אמיץ ונדיב. יחד עם זאת, הייתה לו נטייה לחטאים של תאווה, גאווה, חמדנות ובעיקר אכזריות מוגזמת. ראלף מקוגשל, שכתב על שלטונו של ריצ'רד, אמר על כך שהמלך היה אחד מ"הקבוצה העצומה של החוטאים". הוא זכה לביקורת על ידי כרוניקנים כמרים על כך שהטיל מס על הכמורה הן עבור מסע הצלב והן עבור הכופר שלו, בעוד שהכנסייה והכמורה היו פטורים ממיסים בדרך כלל. ריצ'רד היה פטרון ומגן של הטרוברים והטרובדורים של פמלייתו; הוא גם היה משורר בעצמו הוא התעניין בכתיבה ובמוזיקה, ומיוחסים לו שני שירים. הראשון הוא sirventes בצרפתית עתיקה, Dalfin je us voill desrenier, והשני הוא קינה שכתב במהלך מאסרו בטירת דורנשטיין, Ja nus hons pris, עם גרסה באוקסיטנית עתיקה וגרסה בצרפתית עתיקה.
בספרות הבדיונית
סיפורי רובין הוד ממוקמים באופן מסורתי בתקופת ריצ'רד הראשון. עם זאת, הוודאות היחידה לגבי רובין הוד היא שהוא חי במאה ה-13 או במאה ה-14. רק מאוחר יותר החלו לספר על קשר בין שני האנשים הללו. באגדות רובין הוד, בדרך כלל נטען כי מטרתו העיקרית של מלחמתו של רובין הייתה להחזיר את ריצ'רד לשלטון לאחר שהנסיך ג'ון גזל אותו.
תלמוד
תַּלְמוּד הוא סוגה לימודית שהחלה ונפוצה בתקופת האמוראים, חכמי ישראל בתקופה שלאחר חתימת המשנה, בתחילת המאה ה-3. השם "תלמוד" מקורו בזמן התנאים ומשמעו לימוד, עיון ופירוש. התלמוד נכתב בעיקר כפרשנות לדברי התנאים, כותבי המשניות והברייתות. הגות זו התפתחה בו בזמן בבבל ובארץ ישראל, מה שהוביל לכתיבתם של שני תלמודים: התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי. התלמוד הבבלי (הידוע גם בשם הארמי: גמרא) נפוץ יותר מהירושלמי, וחכמי ההלכה בדורות שלאחר כתיבת התלמוד קיבלו לרוב את התלמוד הבבלי לפסיקת הלכה למעשה.
התלמוד הבבלי, בהשפעת חכמי ישראל שחיו בתקופות שלאחר כתיבתו – הסבוראים, הגאונים, הראשונים והאחרונים – הפך לספר ההלכתי החשוב ביותר לצד המשנה, והוא הספר הנלמד ביותר בישיבות ובקרב תלמידי חכמים. חיבורים רבים חוברו עליו, והוא הספר ההלכתי המצוטט ביותר בספרות ההלכה.
היסטוריה
שני מרכזי התורה שבארץ ישראל ובבל הצמיחו שני תלמודים: תלמוד בבלי, שנוצר בישיבות בבל, ותלמוד ירושלמי, שהוא פרי לימודם של חכמי ארץ ישראל. על אף ששני תלמודים אלה מבוססים על אותה משנה, ונוצרו במרכזים שהיו ביניהם קשרים רבים, הם שונים בשפתם, בהיקפם, בתוכנם, בסגנונם ובמקרים רבים גם במסקנותיהם ההלכתיות.
לאחר שנחתמו שני חיבורים אלה, הפך התלמוד הבבלי לספר הלימוד העיקרי שנלמד בתפוצות ישראל, ואך מעטים עסקו בתלמוד הירושלמי, שהשפעתו הייתה קטנה הרבה יותר (בעיקר באזורי יהדות אשכנז ויהדות איטליה). בעקבות הרי"ף והרמב"ם, התקבל תוכנו של התלמוד הבבלי כמחייב את כל תפוצות ישראל מבחינה הלכתית, כמעט ללא עוררין. הרמב"ם מנמק זאת בהקדמה למשנה תורה, "הואיל וכל אותם הדברים שבתלמוד הסכימו עליהם כל ישראל".
חוקרים מנמקים זאת בעריכתו היסודית של התלמוד הבבלי ובשכלולו בידי הסבוראים ובהשפעתם הרבה של גאוני בבל שפעלו להפיכת התלמוד הבבלי לסמכות הלכה בלעדית בעם ישראל. בהלכה הנימוק המקובל להעדפתו של התלמוד הבבלי, שהוא נחתם אחרון ו"הלכה כבתראי", מפני שלעיניהם של עורכי התלמוד הבבלי עמד התלמוד הירושלמי שנחתם מאות שנים קודם לכן.
התלמוד הבבלי קרוי גם "גמרא", מילה שפירושה בארמית הוא תלמוד (למגמר - ללמוד). בלשון האמוראים שימשה המילה "גמרא" במשמעות צרה יותר, והיא נגזרת מן המונח המתאר ידע שנתקבל במסורת (כמו: גמרא גמיר לה) בניגוד לידע שהושג באמצעות הסברה, וכן רומזת לכך שחיבור זה מהווה גמר וסיום של עיקרי התורה שבעל פה. ואולם, מדפוס בזל ואילך, בעקבות החלטות ועידת טרנטו ב-1564, החליפו הצנזורים הנוצרים את המילה "תלמוד" במילים "גמרא" או "ש"ס", ומאז היטשטש ההבדל בין המילים, והשם "גמרא" נעשה שגור בקרב ציבור הלומדים ככינוי לתלמוד הבבלי.
מאפייני התלמוד
שני התלמודים אינם קובצי הלכות לפי נושאים ערוכים, אלא סיכומי דיונים של בתי המדרש. הדיונים ערוכים באופן אסוציאטיבי, ההולך אחר חוט המחשבה של המתדיינים והדינמיקה של הדיון. אמנם המשא ומתן (שקלא וטריא) התלמודי מסודר על פי דיונים על כל משנה בודדת, שכאשר הדיון בנושאיה השונים מסתיים התלמוד עובר לדון במשנה הבאה אחריה. לעיתים ניתן למצוא את אותו דיון במספר מסכתות בהקשרים שונים, ולעיתים במהלך דיון בנושא אחד משתרבבים דברים הקשורים לתחום אחר. כמו כן ישנם מעברים חדים מנושאים הלכתיים לענייני אגדה. כתוצאה מ"חוסר ארגון" זה (יש המפרשים בדיוק רב את תנועת הדברים בכל סוגיה) נדרש עמל רב על מנת לשלוט היטב בסוגיות התלמודיות.
[[קובץ:MarUkvaHul105.JPG|250px|ממוזער|מאמר של מר עוקבא מתוך בתרגום לעברית: אמר מר-עוקבא: בנושא הבא אני כמו "חומץ בן יין" ביחס לאבי (כלומר, אבא שלי היה יותר טוב ממני בנושא זה, כמו שיין עדיף מחומץ):
אם אבי היה אוכל בשר עכשיו, הוא לא היה אוכל גבינה עד מחר בשעה זאת (הוא היה מחמיר בהפרדה בין בשר וחלב), ואילו אני רק בסעודה זאת אינני אוכל בשר, אבל בסעודה אחרת אני כן אוכל בשר (אני פחות מחמיר בהפרדה בין בשר וחלב)]] התאולוגית האמריקאית רוזמרי רדפורד רות'ר עמדה על מאפיין זה:
לימוד התלמוד
לימוד התורה בכלל והתלמוד בפרט נחשב לאורך כל הדורות למוטיב מרכזי ועיקרי ביהדות, וישנן אמרות רבות של חכמי ישראל בכל דור ודור על חשיבות לימוד התורה ועל חובתו של כל יהודי באשר הוא לעסוק בה. בהתאם לכך לימוד התלמוד נחשב בכל הישיבות בארץ ובעולם כמושא הלימודים העיקרי, התופס את עיקר הנפח של הלימוד. הלימוד של התלמוד, ובמיוחד הדיונים ההלכתיים שבו, נחשב לקשה במיוחד בשל התמציתיות והקצרנות שבו, שימוש במונחים מקצועיים, חוסר סימני פיסוק והארמית המשולבת בו. לימוד תלמוד בשיטה עיונית כולל עיון בספרים רבים שנכתבו על התלמוד מכל חכמי הדורות, החל בגאונים, המשך בראשונים ובאחרונים וכלה בימינו אנו. התלמוד נחשב לחיבור עמקני שדרושה מיומנות כדי להבינו, ועוד יותר מיומנות כדי להבינו ב"עיון" - בהעמקה מיוחדת. תלמוד ירושלמי נלמד בהיקף קטן יותר במידה משמעותית מתלמוד בבלי, מעטים יותר בקיאים בסגנונו, והוא משמש בעיקר ללימוד תאורטי ועיוני ופחות לפסיקת הלכה.
התלמוד עצמו, במקומות שונים, עומד על היחס בו נדרש אדם לחלק את לימוד תורתו:. על פי חלוקה זו, לימוד התלמוד עומד בשורה אחת עם לימוד התנ"ך והמשנה. לעומת האמור במקורות אלו התלמוד עומד במקום אחר על חשיבותו: . ראשונים רבים טענו לטובת עליונות לימוד הגמרא על פני מקצועות התורה האחרים. רש"י על המשפט "מדה ואינה מדה" תלה את ההתמקדות בתלמוד בטעמים היסטוריים שהיו נכונים לתקופת הגמרא:. רבנו תם המובא בדעת התוספות טוען שעקב כך שהתלמוד כולל בתוכו גם מקרא ומשנה, יש להעדיף לימודו.
הרמב"ם היה מודע לקושי בלימוד התלמוד, והתייחס ללימודו כדבר הדורש "דעת רחבה ונפש חכמה וזמן ארוך". על כן מטרת ספרו, משנה תורה, הייתה להגיש ללומדים ספר הלכה מקיף שיסכם את ההלכה למעשה, ובכך לייתר את לימוד התלמוד עצמו. באופן כללי, בתקופות הגאונים והראשונים התעצב עולם ההלכה לפי התלמוד שהפך להיות ספר פסיקה שאין עליו עוררין, ונכתבו חיבורים רבים שעסקו בפסיקת הלכה על סמך התלמוד.
יוזף גבלס
פאול יוזף גֶּבֶּלְס (בגרמנית: ; 29 באוקטובר 1897 – 1 במאי 1945) היה פושע מלחמה נאצי, מראשי משטרו של אדולף היטלר בגרמניה הנאצית, שבה שימש שר התעמולה וראש משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם, ואף היה קנצלר גרמניה למשך יום. גם בתוך החוג הפנימי של מקורבי היטלר היה גבלס ייחודי בקנאותו האידאולוגית להיטלר, למפלגה הנאצית, ולתורת הגזע. נאומיו ומאמריו גדושי האנטישמיות מילאו תפקיד מרכזי בהכשרת דעת הקהל לרדיפה גזענית של היהודים ולבסוף להשמדתם בשואה.
ביוגרפיה
יוזף גבלס נולד בעיירת התעשייה ריידט (Rheydt) שמדרום לעיר מנשנגלדבך, בקצה חבל הרוהר שבגרמניה, להורים שהשתייכו לכנסייה הקתולית. כנער הצטיין בלימודיו, והשלים לימודי דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת היידלברג בשנת 1924. הוא שאף להפוך למחזאי מפורסם, אך ספרים ומחזות שכתב נדחו על ידי מוציאים לאור.
גבלס סבל בילדותו ממחלה שגרמה לקיצור רגלו האחת ולצליעה בולטת. בשל כך נפסל מלהתגייס לצבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
פעילות במפלגה הנאצית
בשנות ה-20 המוקדמות הפך גבלס, המתוסכל מאי-הצלחתו בחיים, לנאצי נלהב, לאחר שצפה באחת מהופעותיו של אדולף היטלר. הלאומנות הבוטה וההבטחה לעוצמה דיברו אל הצעיר, שנאלץ להישאר בבית וללמוד כשבני גילו נלחמו לחיים או למוות במלחמה הגדולה.
בשנת 1925 הפך גבלס לעוזרו של גרגור שטראסר, שהיה מנהיג בולט במפלגה הנאצית בצפון גרמניה, ועלה לעמדת כוח בתקופה שבה שהה היטלר בכלא לנדסברג לאחר הפוטש במרתף הבירה. הרטוריקה של שטראסר הדגישה את האלמנט המעמדי שבנציונל-סוציאליזם, וגבלס נתפס לכך בהתלהבות. באותה עת סבר כי המהפכה הנאצית שביקש ליצור ומלחמת המעמדות הקומוניסטית הן שתי צורות של אותו המאבק. היטלר הסתכל על התפתחויות אלו בעין ביקורתית, כאשר מחד גיסא ראה בכך סטייה מהאידאולוגיה הפוֹלְקִית, המעדיפה את הגזע על המעמד, ומאידך גיסא חשש מהקמת אגף חזק ורדיקלי במפלגה שיתחרה בו, בראשות המנהיג הכריזמטי שטראסר.
על פי גיא וולטרס, עורך והיסטוריון שחקר את המפלגה הנאצית, בשנת 1925 לבדה גבלס נאם לא פחות מ-189 נאומים בציבור.
היטלר ראה בגבלס מנהיג עתידי במפלגה, ובהבטחות ופיתויים הצליח לשכנע אותו לעזוב את מחנה שטראסר ולעבור לצדו. לאחר שהצליח להפחית את כוחם של שטראסר וסיעתו, נותר היטלר כשגבלס לצדו כמעריץ נלהב. היטלר טיפח את המנהיג הצעיר, ובשנת 1926 הפקיד בידיו את התפקיד האחראי של "הגאולייטר (מפקד מחוז) של ברלין" או יו"ר המפלגה בברלין. ברלין הייתה באותה העת מעוז קומוניסטי, וגבלס ניגש לתפקיד במלוא המרץ. הייתה זו תקופה של קרבות רחוב בין נאצים לקומוניסטים, וגבלס הצליח לאחד את המפלגה בברלין, ולהפוך אותה לכוח של ממש שיש להתחשב בו.
עימותים עם סגן מפקד משטרת ברלין
ברנהרד וייס, סגן מפקד משטרת ברלין היהודי, היה מטרה למערכה בלתי פוסקת של השמצות מצד גבלס. הוא כינה את וייס בכינוי גנאי "איזידור". הוא הצביע עליו כיהודי שמסמל את כל הרע שברפובליקת ויימאר, שנודעה אז בחוגי הימין כ"רפובליקה היהודית". בעיתונו "דֵר אַנְגְרִיף" ("ההתקפה", ראו להלן) פרסם גבלס קריקטורות של ברנהרד וייס המצויר כקוף בעל אף גדול, כחמור וכנחש.
וייס לא נשאר אדיש להתקפות והתקיף בחזרה. הוא תבע את גבלס על דיבה וזכה במשפט נגדו. גבלס המשיך בהתקפותיו. וייס, שלא הרגיש מאוים, תבע אותו שוב ושוב. ארבעים פעם תבע לדין את יוזף גבלס. בהזדמנויות אחרות הוא אף מנע ממנו לנאום בהפגנות נאציות.
אחראי על התעמולה
שנתיים לאחר מכן, ב-1928, מונה גבלס לאחראי על התעמולה במפלגה. כאן נתגלה מלוא ההיקף של כישוריו. גבלס היה תועמלן מן המדרגה הראשונה, בעל לשון חריפה ועוקצנית וחוש לשלהוב ההמונים. שני אך להיטלר ביכולתו להלהיב את ההמונים ולהסיתם, והתעלה אף על מורהו בשנאתו ליהודים. בתקופה זו יזם את הוצאת עיתון "דֵר אַנְגְרִיף" (Der Angriff, "ההתקפה"), ששימש כשופרו האישי. בקרב הנהגת האס אה, שהייתה מורכבת ברובה מאנשים גסים וחסרי השכלה כארנסט רהם, בלט גבלס בתאריו האקדמיים ובהשכלתו, וזכה לכינוי המזלזל "הדוקטור", משום שהיה דוקטור בהשכלתו.
לאחר מינוי היטלר לקנצלר ב-30 בינואר 1933 נותר גבלס בתחילה בתפקידיו המפלגתיים. בשלב זה היה ברור כי יש ליזום מעשה דרמטי על מנת להעמיק את אחיזת המפלגה בשלטון. בעקבות שריפת הרייכסטאג, שבה הואשם צעיר הולנדי חולה בנפשו בשם מרינוס ואן דר לובה, פעל גבלס ככל יכולתו כדי להסית את העם כנגד הקומוניסטים וליצור אווירת משבר.
באחד מנאומיו המפורסמים, אחרי ניצחון המפלגה הנאצית, הכריז גבלס
על שירותיו אלו מונה לשר התעמולה, תפקיד שאותו מילא עד יומו האחרון. הוא ריכז בידיו עוצמה אדירה בכל הנוגע לתרבות ברייך השלישי: כל העיתונים היו חייבים להעביר לאישורו את כתבותיהם לפני פרסומן; לא היה סרט, ספר או יצירה אמנותית בגרמניה שלא הועבר אליו בטרם פורסם. בתפקיד זה היה לו הכוח לשלוט במידע שהועבר לתושבי גרמניה, להעלים ידיעות מסוימות ולהבליט אחרות, ולמעשה לשלוט במוחותיהם של האזרחים באופן חסר תקדים. שליטה זו ניצל לתעמולה בלתי פוסקת.
גבלס יזם את שריפת הספרים, שבה נשרפו ספריהם של סופרים יהודים, סופרים אנטי-נאצים וסתם "תרבות מנוונת", כפי שהגדיר אותה גבלס. היה זה היינריך היינה שהתנבא עשרות שנים לפני כן כי "במקום ששורפים ספרים ישרפו גם בני אדם".
גבלס יזם ייצורו של מקלט רדיו זול, שכל פועל יכול לרכוש, ועודד רכישת רדיו בכל בית. בשנים אלו היה הרדיו כלי תקשורת חדש ומהפכני, ואחוזי ההאזנה היו גבוהים ביותר. גבלס ניצל יתרון זה עד תומו. הרדיו שאת ייצורו יזם תוכנן כך שיקלוט תחנות רדיו מקומיות, מה שהגביר את החשיפה לתעמולה הנאצית על פני תחנות הרדיו הבינלאומיות כדוגמת ה-BBC.
שמו של גבלס הפך לשם נרדף לתועמלן פופוליסט ודמגוג. גבלס, באמצעות הרדיו והעיתונות שטף את מוחם של הגרמנים בשקרים חוזרים ונשנים, בתעמולה אנטישמית ונאצית במשך שתים-עשרה שנים.
בשנת 1934, בעת טיהור "ליל הסכינים הארוכות" שערך היטלר בשורות האס אה (SA), עמד גבלס לצד היטלר. חלק מן הטיהור היה יצירת הרושם כי ארנסט רהם ואנשי האס-אה מנסים לארגן פוטש כנגד היטלר. על אף המתיחות הכבדה בין שני המחנות היה רהם בשלב שלפני הטיהור שקט, וכינס את אנשיו לסופשבוע באתר נופש, מתוך כוונה לנוח ולהירגע. גבלס סייע בשקריו הן לעם והן להיטלר – שהיסס עד הרגע האחרון לפעול כנגד ידידו רהם – להפוך את התנהגותם התמימה לכאורה של רהם ואנשיו, להתנהגות חבר קושרים הזוממים לתפוס את השלטון.
גבלס ניצל את אולימפיאדת ברלין בשנת 1936 לתעמולה נאצית, ולהצגת הפנים ה"נורמליות" של המשטר כמשטר הראוי למקום בין האומות. האולימפיאדה – אירוע שזכה לחשיפה המונית, וגרם למאות אלפי מבקרים להגיע לגרמניה לראשונה מאז עליית הנאצים לשלטון – נוצלה באופן בוטה כבימת תעמולה. גבלס פעל בשיתוף פעולה עם הבמאית לני ריפנשטאהל, אשר יצרה שנתיים לפני כן את סרט התעמולה הנאצי "ניצחון הרצון", ושניהם הפיקו את הסרט "אולימפיה", שיצא בשני חלקים, אשר מציג את האולימפיאדה באור התעמולה הנאצית, תוך שימוש באסתטיקה הפאשיסטית והנאצית ובאוצר הדימויים הנאצי שלני ריפנשטאהל הייתה בעלת יכולת מדהימה לתת לו דימוי ויזואלי, והעלאת ערכי ה"גזע" וה"פולק", אשר ודאי לא היו גם אז ברוח התנועה האולימפית.
גבלס גם היה הכוח המניע מאחורי פוגרום ליל הבדולח ב-1938. לאחר שהפליט הרשל גרינשפן ירה בארנסט פום ראט, עיתוני המפלגה, הכפופים ליוזף גבלס, האשימו את היהודים במעשה באכזריות, וכאשר ארנסט פום ראט מת מפצעיו, יוזף גבלס נתן את האות לפוגרום לאחר שנשלמה האמתלה הדרושה לו.
אשתו של גבלס, מגדה גבלס, נחשבה לבתו המאומצת של מכס פרידלנדר היהודי, שלו הייתה אמהּ נשואה בשנים 1908–1914, ורק ב-2018 הוברר, עם גילוי תעודת האזרח שלו בארכיב ברלין, כי הייתה למעשה בתו הביולוגית שנולדה טרם נישואי הוריה, וכי הליך האימוץ נדרש רק נוכח רישומם המאחר. מגדה הייתה חברת ילדות של ליזה ארלוזורוב, ובהמשך אהובתו של האח חיים ארלוזורוב, שאף ענדה תליון מגן דוד, עד לעזיבתם לארץ ישראל. נישואיה לגבלס בשנת 1931, ופעילותה כנאצית לכל דבר, התאפשרו חרף הרקע היהודי הבלתי ברור, וכך הפכה לאחת הנאציות הקנאיות, בתואר "הגברת הראשונה". כאשר ביקר ארלוזורוב בברלין בשנת 1933, ניסה ליצור עמה קשר ולנצל את השפעתה וקשריה להצלת רכוש יהודי, סירבה מגדה גבלס להיפגש עמו, או להפגישו עם יוזף גבלס, שנודע כרודף נשים, במעמדו בקולנוע ובתיאטרון הגרמניים.
אחריותו של גבלס לשואה רבה. התעמולה הנאצית והאנטישמית הבלתי פוסקת במשך שתים-עשרה שנים שימשה חלק מרכזי בהפיכת היהודים ל"תת-אדם" ובמתן ההכשר המוסרי לרציחתם. גבלס יזם סרטים אנטישמיים – "היהודי הנצחי" ו"היהודי זיס" – אשר נתנו דימוי ויזואלי חי וממשי ליהודי כאחראי לכל העוולות הקיימות בעולם, וליהדות כמגפה המופצת על ידי עכברושים, הם היהודים.
קשר העשרים ביולי
בקשר העשרים ביולי, שקשרו מספר קציני צבא ב-1944 נגד היטלר, נטל גבלס תפקיד מרכזי בהחזקת השלטון על ידי היטלר. הקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג, שהניח פצצה בחדר הישיבות של היטלר, היה בטוח שהפצצה הרגה את היטלר והורה ליחידות צבא בברלין לתפוס עמדות מפתח. גבלס, ששהה באותו היום בברלין, עשה כל שביכולתו לשכנע את החיילים המורדים, שסברו שהיטלר מת, ולפיכך הם כבר אינם קשורים בשבועת האמונים שנשבעו לו, כי היטלר חי. לבסוף הצליח גבלס ליצור קשר טלפוני בין היטלר לבין המיור אוטו רמר, מפקד יחידת הטנקים שעליה הוטל לכבוש את משרדי הממשלה בברלין. מששמע רמר את קולו של היטלר, החליט לפעול נגד הקושרים, וכך שלל את בסיס הכוח מן הקשר, שבו היו חברים קצינים ומפקדים רבים, אך, כפי שהתברר, לא מספיק חיילים פשוטים. כשל נוסף של הקושרים, אותו ניצל גבלס, היה כי הם לא טרחו לכבוש את תחנת הרדיו בברלין. כבר בערבו של אותו יום שידר גבלס ברדיו נאום של היטלר, שבו הודיע על כישלון הקשר, דבר שהפריך את גל השמועות על רציחתו של היטלר, והפך את כישלון הקשר לעובדה קיימת.
מותו
עם סופו של הרייך השלישי והתאבדותו של היטלר ב-30 באפריל 1945, שהה גבלס בבונקר של היטלר בברלין יחד עם אשתו מגדה וששת ילדיהם. גבלס הוכיח את נאמנותו לפיהרר עד הסוף, ועל אף שהיה ברור כי כל הנמצא בבונקר הוא בסכנת חיים, נשאר בבונקר עד התאבדותו של היטלר. ביחד עם מרטין בורמן היה עד לתעודת הנישואין של היטלר עם אווה בראון – נישואין שקדמו להתאבדותם בשעות מספר. בצוואתו מינה אותו היטלר לקנצלר גרמניה, אך יום לאחר מכן, ב-1 במאי 1945, דאגו גבלס ואשתו לרציחת ששת ילדיהם (בנה של מגדה מנישואים קודמים נשאר בחיים). הדעות חלוקות האם מגדה בעצמה הרגה את ילדיה, או שמא ד"ר לודוויג שטומפפגר הרגם והזוג התאבד – מגדה נטלה מהרעל ויוזף ירה בעצמו.
דגל עיראק
דגל עיראק (בערבית: علم العراق) הוא דגלה הלאומי של עיראק. עיצובו שלושה פסים אופקיים: אדום, לבן ושחור כאשר על הפס הלבן המרכזי המילים "الله أكبر" (אללה אכבר) בכתב כופי ובצבע ירוק המסמל את האסלאם. דגל זה אשר נתקבל ב-22 בינואר 2008, די דומה בעיצובו לדגל שנקבע על ידי סדאם חוסיין ב-1991, אך ללא הכוכבים ובהחלפת הכתב שבמרכז הדגל.
1958
בשנת 1958 כתגובה למיזוג של מצרים וסוריה - שתי הממלכות ההאשמיות של עיראק וירדן הקימו את האיחוד הערבי. הדגל המשותף היה בבסיסו דגלה של ירדן, אולם ללא הכוכב המשובע, כלומר דגל זהה ל (ששימש באותו זמן את ממשלת כל פלסטין). איחוד זה בין המדינות לא החזיק זמן רב והופסק על ידי המהפכה העיראקית בשנת 1958.
1959–1963
לאחר המהפכה, הפכה עיראק מממלכה לרפובליקה ואימצה דגל שהיה מורכב מטריקולור אנכי בצבעים: שחור, לבן וירוק. עם כוכב בעל שמונת קודקודים במרכז הדגל ועיגול צהוב במרכז הכוכב. אדום, שחור, לבן וירוק הם צבעי הפאן-ערביזם ואילו השמש הצהובה מייצגת את המיעוט הכורדי. הכוכב האדום מייצג את מורשת עיראק העתיקה ואת המיעוט האשורי שבה. בדגל זה עדיין נעשה שימוש באזורי המיעוט הכורדי במדינה.
1963–1991
כאשר השתלטה מפלגת הבעת' אימץ השלטון העיראקי דגל טריקולור אופקי באדום, לבן ושחור - דגל שהיווה את הבסיס לרפובליקה ערבית מאוחדת. במרכז הדגל ממוקמים 3 כוכבים שמסמלים את מצרים, סוריה ועיראק המאוחדות. בשנת 1986 נשאר הדגל בעינו אולם הפירוט לשלושת הכוכבים שונה לשלושת עקרונות מפלגת הבעת': אחדות, חירות וסוציאליזם.
1991–2004
לאחר הפלישה העיראקית לכווית נתווספו המילים "الله أكبر" (אללה אכבר) בכתב רוקאע (ויש אומרים בכתב ידו של סדאם חוסיין). וזאת ככל הנראה כדי להעניק נופך דתי יותר לפעולות השלטון העיראקי החילוני ולעודד תמיכה בקרב אנשי הדת.
2004–2008
בשנת 2004 לאחר מפלתו של סדאם חוסיין והחלפת השלטון, שונה הגופן של המילים לכתב המכונה כתב כופי (זהו כתב מסוגנן שפותח בימי הביניים בעיר כופה שבעיראק, והוא משמש בעיקר לעיטור מסגדים וכותרות בספרים).
2008 - היום
בשנת 2008 הוחלט בפרלמנט העיראקי על הסרת שלושת הכוכבים שמרכז הדגל שסימלו את מפלגת הבעת'.
הצעות נוספות
ב-26 באפריל 2004 לאחר התחלפות השלטון, הציעה מועצת השלטון הזמני בעיראק עיצוב שונה לדגל שכולל סהר, סמל האסלאם, בצבע תכלת על רקע לבן ומתחתיו שני פסים כחולים שמייצגים את נהרות הפרת והחידקל ופס צהוב ביניהם שמיצג את המיעוט הכורדי. עיצוב זה ספג ביקורת, בין היתר בשל דמיונו לדגל ישראל, ולבסוף נדחה.
אדיס אבבה
אדיס אבבה (באמהרית:, מילולית: "פרח חדש" היא בירת הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה, העיר הגדולה בה ואחת ממדינותיה. העיר משמשת גם כבירת האיחוד האפריקאי. לפי תחזית רשמית לשנת 2022 אוכלוסייתה מונה כ-3.86 מיליון תושבים, שהם כ-80 לאומים הדוברים 80 שפות שונות, יש בה גם קהילות נוצריות ומוסלמיות. המקום הנמוך ביותר בעיר הוא נמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה, הנמצא בגובה 2,445 מטר, והמקום הגבוה ביותר בה הוא הרי אנטוטו, המתנשאים לגובה של כ-3,200 מטר.
יש בעיר אוניברסיטה, בתי ספר למוזיקה ואמנות, ומכוני מחקר. דבר זה השפיע רבות על צמיחתה והתפתחותה והביא להקמתם של מסעדות, בתי קפה, בתי קולנוע, מועדונים, בתי הימורים, ברים וכדומה.
היסטוריה
לפני היווסדה של העיר, לאימפריה האתיופית לא הייתה עיר בירה במשך זמן רב. משנת 1881 התגורר הקיסר מנליק השני, שבאותה תקופה עדיין היה מלך שאווה, על ההר אנטוטו, בסמוך למקומה הנוכחי של העיר. למיקום העיר היו שני יתרונות משמעותיים: האחד הוא מיקומה הדרומי של העיר ביחס לבירות קודמות של אתיופיה, מה שהקל על איחוד דרום המדינה עם צפונה. השני הוא החשיבות ההיסטורית של האתר, כמקום מושבם של מלכים מימי הביניים. בנובמבר 1886 העבירה אשתו של מנליק, טאיתו בטול, את המחנה אל העמק הסמוך, מיקומה הנוכחי של העיר. על פי הדיווחים, העבירה טאיתו את המחנה בגלל הטמפרטורות הנמוכות שעל ההר והמעיינות החמים שבעמק.
בשנת 1889 הוקם בעיר ארמון לקיסר מנליק השני והונחה הצנרת המרכזית הראשונה במדינה. העיר כמעט ננטשה עקב המחסור בעץ להסקה, עד שהובאו אליה אקליפטוסים מאוסטרליה, ולכן נקרא האקליפטוס עד היום "בָּהַר זָף" (באמהרית: ባህር ዛፍ), שפירושו -"עץ הים". על פי המסורת המקומית, התפעלותו של הקיסר מהתפרחת של עץ האקליפטוס, תפרחת שנקראה "פרח חדש" בהיעדר שם מקומי לעץ, היא זו שקבעה את שם העיר ב-1892. על פי מסורת אחרת, אשתו טאיתו העניקה את השם לעיר. באותה שנה הפכה העיר לבירתה הרשמית של האימפריה האתיופית.
בשנת 1936 פלשו כוחות איטלקים לעיר כחלק מהמלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, ולאחר המלחמה הפכו את העיר לבירת מזרח אפריקה האיטלקית. העיר נכבשה בחזרה ב-1941 על ידי כוחות בריטים ואתיופים כחלק מהמערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה.
כלכלה
העיר מהווה שער כניסה לאתיופיה עבור תיירים מכל רחבי העולם, בהיותה המרכז הפוליטי, התרבותי והמסחרי של המדינה. ב-2003 נפתח בנמל התעופה של העיר, נמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה, טרמינל חדש. דרך נמל התעופה של העיר הועלו כ-14,400 מיהודי אתיופיה במבצע שלמה בשנת 1991.
העיר הייתה מחוברת לג'יבוטי במסילת רכבת, אך המסילה אינה פעילה.
בשנת 2015 נחנכה מערכת הרכבת הקלה של אדיס אבבה שכוללת 39 ק"מ של מסילה ושני קווים.
חינוך
האוניברסיטה המקומית, אוניברסיטת אדיס אבבה, נקראה בעבר אוניברסיטת היילה סלאסי, על שם הקיסר הקודם של אתיופיה. היא הוקמה ב-1950.
אקלים
באדיס אבבה אקלים סוב-טרופי הררי עם שינויי מזג אוויר קלים של כ-10 מעלות, המעניקים תחושה של אביב אפריקאי תמידי בעיר.
נורית
נורית (שם מדעי: Ranunculus) היא סוג של צמחים במשפחת הנוריתיים המונה מעל 400 מינים ונפוץ בכל היבשות. רוב מיני נורית הם רב-שנתיים, בעלי פרחים אדומים, צהובים או לבנים. כל המינים בעלי טעם חריף ורעילים מאוד לצאן ולאדם כשהם טריים. עם זאת, הרעל מתפרק בייבוש ולכן מספוא שהוכן מן הצמחים אינו רעיל. מינים אחדים משמשים כצמחי נוי, ואחרים ברפואה עממית.
הנורית פורחת בחודשי האביב, סוף פברואר עד סוף מרץ. ניתן לזהותה לפי ברק עלי הכותרת שלה ולפי עלי הגביע הצמודים אליהם. זמני הזריעה המקובלים של הנוריות הן בתקופת האביב לרוב צמוד לסוף החורף.
שם הפרח
עם תחיית הלשון העברית חודשה מילה לפי השם הארמי נוּרִיתָא והשורש נו"ר המשותף לעברית ושפות שמיות נוספות וזאת עקב הפריחה בצבעי האש של המין Ranunculus asiaticus (נורית אסיה) אשר גדל בארצנו.
לפי משפחת הראובני, שם הפרח הוא "ניצנים". הם פירשו את הפסוק משיר השירים : "הַנִּצָּנִים נִרְאוּ בָאָרֶץ" ניצנים משורש נ.צ.צ ואכן עלי הנורית מתאפיינים בכך שהם נוצצים והנוריות מסמלות את פריחת ראשית האביב. יתרה מזו שם הפרח בשומרית ואכדית נִיסוּנֻ ומכאן גם שמו של חודש ניסן.
שם הפרח באנגלית "Buttercup" ניתן למין הצהוב של הפרח בגלל צבעו הצהוב דמוי החמאה.
דגל צ'כיה
דגל הרפובליקה הצ'כית זהה לדגל צ'כוסלובקיה. הוא מכיל את שלושת צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית: אדום-לבן-כחול שבסידורים שונים מופיעים ברוב דגלי המדינות הסלאביות: רוסיה, סרביה, קרואטיה, סלובקיה, סלובניה, יוגוסלביה. לאחר פירוק צ'כוסלובקיה, הסכימו המדינות החדשות צ'כיה וסלובקיה לא להשתמש בסמלים הלאומיים של המדינה לשעבר, אולם לאחר שנתקלה בקשיים למצוא דגל חדש, אימצה צ'כיה את הדגל הקודם.
בוגוטה
בוגוטה (בספרדית: Bogotá) היא עיר הבירה של קולומביה והיא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בקולומביה. אוכלוסייתה נאמדת ב-7.8 מיליון איש בעיר, וכמיליון נוסף בפרבריה.
היסטוריה
בוגוטה נקראה בהתחלה "בוקטה" (שדות שתולים בשפה המואיסקנית). היא הייתה אז מרכז התרבות של המואיסקנים לפני הפלישה הספרדית של הקונקיסטאדורים.
העיר בוגוטה המודרנית החלה להיבנות על ידי האירופאים ב-6 באוגוסט 1538. מייסד העיר הוא גונסאלו חימנס דה קסאדה שקרא לה "סנטה פה דה בוקטה" על שם עיר הולדתו סנטה פה והעיר של המואיסקנים "בוקטה".
השם שונה לבוגוטה במאה ה-16, כאשר העיר הייתה בירתה של הממלכה החדשה של גרנדה, אשר הייתה חלק ממלכות המשנה של פרו ולאחר מכן מלכות המשנה של גרנדה החדשה. תוך זמן קצר הפכה בוגוטה לאחת הערים המרכזיות של הקולוניאלים הספרדים בדרום אמריקה.
בשנים 1810–1811 נערך מרד בעיר נגד ממשלת ספרד והוקמה ממשלה עצמאית. אולם ויכוחים ופילוג העם גרמו לספרדים להשתלט על העיר ב-1816.
בשנת 1819 כבש סימון בוליבר את בוגוטה, שהפכה לעיר הבירה של רפובליקת קולומביה הגדולה. בשנת 1830, לאחר שהתפרקה רפובליקת קולומביה הגדולה, נשארה בוגוטה להיות עיר הבירה של "הממלכה החדשה של גרדנה" ולאחר שזו התפרקה - נעשתה לעיר הבירה של קולומביה.
גאוגרפיה
בוגוטה ממוקמת במרכז המדינה, בגובה 2,640 מטר מעל פני הים, מה שהופך אותה לעיר הבירה הגבוהה השלישית בעולם אחרי לה פאס וקיטו. העיר גובלת בהרי האנדים במזרח העיר, מה שמונע ממנה להתרחב בכיוון זה. גבולה המערבי של העיר הוא נהר בוגוטה. מצפון ומדרום לה ממוקמים פרברים.
אקלים
טווח הטמפרטורה נע בין C° 8 לבין C° 28, כאשר הטמפרטורה הממוצעת היא C° 14.
החודשים היבשים הם מדצמבר עד מרץ, והחודשים הגשומים הם אפריל ומאי וגם ספטמבר, אוקטובר ונובמבר. יוני ויולי הם חודשים המתאפיינים בכמות גשם קטנה אך מזג אוויר קר. חודש אוגוסט מתאפיין במזג אוויר שמשי, אך מזג האוויר קר.
פשע
בשנות התשעים נחשבה בוגוטה לאחת הערים המסוכנות בעולם עם כמות עצומה של מקרי רצח (הנאמדת ב-81 מקרי רצח ל-100,000 אנשים) ושל תאונות דרכים. חלקים לא מבוטלים של העיר לא היו מחוברים לביוב ולמים, השחיתות גאתה במוסדות הציבוריים, וקרטלי סמים אלימים שלטו בכל.
בשנת 1995, נבחר לראשות העיר ברוב גדול אנטנס מוקוס, בעל תואר דוקטור בסוציולוגיה ופילוסופיה. בדחיפתו, הממשלה, העירייה והמשטרה יצאו בקמפיין "מדיניות ביטחון" אשר זכה להצלחה. כדי להפחית את מקרי האלימות, ולמגר את תופעת הנהגים השתויים, מוקוס הורה לסגור את מקומות הבילוי באחת בלילה. הוא עורר את זעמם של הבליינים, אך גם הוריד בכך, באופן דרסטי, את כמות הקטטות ותאונות הדרכים. פעולות נוספות, כגון: תגבור כוח שיטור עירוני, התקנת קו חירום לילדים לצורך דיווח על אלימות במשפחה, ומלחמה בסוחרי סמים, הביאו לירידה משמעותית של מקרי האלימות הקשים, ושל מקרי הרצח בבוגוטה. אחרי מוקוס, אנריקה פנלוסה נבחר לראשות העיר, והוא השלים את המהפכה של קודמו, ושיפר ללא הכר את פני העיר. הוא חרת על דגלו יצירת שוויון ואחריות חברתית, באמצעות עידוד מעורבות חברתית, תחושת קהילה, סובלנות ואדיבות, ובניית סביבה לאנשים מאושרים, בעיקר באמצעות פתיחת המרחב הציבורי לכל, פיתוח תחבורה שוויונית ודאגה לילדי העיר. הוא הרס שכונות פשע ומילא את העיר בפארקים ירוקים, הקים ספריות, תחבורה ציבורית מפוארת ושבילי אופניים, וחיבר את כלל התושבים לחשמל ולמים.
ממשלה
בוגוטה היא בירת קולומביה, ובה שוכנים כל המשרדים הממשלתיים של המדינה. בנוסף שוכנים בה בית המחוקקים, בית המשפט העליון ומרכז הרשות המבצעת.
העיר מחולקת ל-20 רשויות מקומיות. לכל רשות מקומית יש מנהל אדמיניסטרטיבי המייצג את הרשות בעירייה.
כלכלה
בוגוטה היא המרכז הכלכלי הגדול ביותר בקולומביה. רוב חברות התעשייה והמסחר המקומיות ממקמות את משרדיהן הראשיים בעיר וכך גם רוב החברות הזרות.
כמו כן, בוגוטה היא גם מרכז המסחר הגדול בקולומביה. בעיר ממוקמת הבורסה לניירות ערך של קולומביה, שנחשבת לאחת החשובות בדרום אמריקה. העיר היא גם מרכז טלקומוניקציה ובה ממוקמים אזורי התעשייה החשובים והגדולים בכל קולומביה.
כ-15 ק"מ ממרכז העיר פועל נמל התעופה הבינלאומי אל דוראדו, שהוא הגדול ביותר בדרום אמריקה.
ספורט
הספורט העיקרי בקולומביה, כמו בשאר דרום אמריקה, הוא כדורגל. נכון לעונת 2016, ארבע קבוצות מבוגוטה משחקות בליגת העל הקולומביאנית (Categoria Primera A), והן:
תוכניות פיתוח
כיום, תחת הנהגתו של ראש העיר פניאלוסה, נערכת העיר לקראת השגשוג הצפוי של כלכלת המדינה לאחר החתימה על הסכם פירוק מחתרת ה-FARC, ובעקבות כך צפויה אוכלוסיית העיר להכפיל את עצמה בעשרות השנים הקרובות והמדינה צפויה לפגוש עליה מסיבית במספר התיירים המגיע.
כחלק מההיערכות לכך הושקו הפרויקטים הבאים:
נסים אלוני
נסים אלוני (24 באוגוסט 1926 – 13 ביוני 1998) היה מחזאי, במאי תיאטרון, סופר, עיתונאי, תסריטאי, מתרגם ופזמונאי ישראלי, חתן פרס ישראל לשנת 1996, הנחשב לאחד ממחזאי ישראל הבולטים והחשובים ביותר.
ביוגרפיה
אלוני נולד בשם נסים לוי, בשנת 1926, למשפחה קשת יום שהתגוררה בשכונת וולפסון בתל אביב. השכונה והדינמיות בה התנהלו ענייניה על ידי הילדים, סיפקו כר נרחב לדמיונו הפורה, ושנים רבות לאחר מכן תיאר אותה בסיפורי "הינשוף" שלו. בתום לימודיו התיכוניים בבית הספר "השכלה", התגייס לנוטרות ושם החל לכתוב לשבועון במחנה. עם סיום שירותו הצבאי התמנה אלוני לעורך הספרותי של "אשמורת" ולחבר מערכת "בעין".
במלחמת העצמאות שירת בגדוד 52 של חטיבת גבעתי, וסיים בהצלחה קורס קצינים. בין היתר, השתתף בקרב על משלט עיבדיס. מוראות המלחמה השפיעו עליו לאורך כל שנות כתיבתו.
למד היסטוריה כללית ותרבות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחזאי
ב־1953 הועלה מחזהו הראשון "אכזר מכל המלך" בתיאטרון הלאומי "הבימה", בבימויו של שרגא פרידמן, ועורר הד גדול בקרב שוחרי התיאטרון. המחזה עוסק בדמותו של המלך ירבעם בן נבט, ובעלילת המחזה משרבב אלוני השקפות עולם ועמדות אישיות בנושאים על סדר היום הציבורי.
ב־1961 הועלה ב"הבימה" מחזהו "בגדי המלך" שמיקם אותו כמחזאי ישראלי מוביל.
רבים ממחזותיו של אלוני עוסקים בבני האצולה, במלכים ובנסיכים, כמו: "בגדי המלך", "הנסיכה האמריקאית", "אכזר מכל המלך" ו"אדי קינג".
מחזות נוספים שכתב וביים אלוני, הם: "הצוענים של יפו", "המהפכה והתרנגולת", "כמו כולם" (או בשמה הנוסף: "לוקאס הפחדן"), "הנפטר המתפרע", "נפוליון - חי או מת" ו"שעיר אחד לעזאזל".
נסים אלוני העריך במיוחד את שחקנית "הבימה" חנה רובינא, לה אף כתב מחזה המוקדש לה בשם "דודה ליזה", שבו גילמה את התפקיד הראשי.
ב-1972 ביים דוד פרלוב את סרט הקולנוע "הגלולה" על פי תסריט עשיר בהמצאות עלילתיות ולשוניות שכתב אלוני, ובו השתתפו אבנר חזקיהו, יוסי בנאי, שרגא פרידמן, אדית אסטרוק, ז'רמן אוניקובסקי, גדעון זינגר וזהרירה חריפאי.
ב-1974 ביים רם לוי את סרט הטלוויזיה "הכלה וצייד הפרפרים", על פי מחזה של אלוני (שגם כתב את התסריט, יחד עם לוי), ובו השתתפו יוסי בנאי בתפקיד גץ, גילה אלמגור בתפקיד מי ויוסי פולק.
ההצגות האחרונות שכתב אלוני היו "שמחת קבצנים" (עם שייקה אופיר) שהוצגה ב-1984 בהפקת התיאטרון העממי של אברהם דשא פשנל ו"שפריץ" של להקת ילד מבחנה (אלי יצפאן, גדי פור, מיכאל מורים, דבי קליידר, נולי עומר, שמוליק לוי) בהפקת טמירה ירדני ב-1988.
כתיבת פרוזה
אלוני פרסם קובץ פרוזה בשם "רשימותיו של חתול רחוב". הקובץ מהווה לקט של טורים שכתב לעיתונים 'דבר', 'הארץ' ו'ידיעות אחרונות', על סיוריו במקומות שונים בארץ ושפתה, מכתבים מפריז, אמסטרדם וברלין המספרים חוויות מעניינות מסוף שנות החמישים, סיפורים על חבריו הטובים הציירים יוסל ואודרי ברגנר, וסיפורים על הצגות שכתב.
הקמת תיאטרון העונות
ב־1963 הקים אלוני, עם חבריו השחקנים יוסי בנאי ואבנר חזקיהו, את "תיאטרון העונות", שבמסגרתו העלה כמחזאי-במאי את "הנסיכה האמריקאית". מכאן ואילך ביים אלוני את כל מחזותיו. תיאטרון "העונות" שרד עונות בודדות, שקע בחובות ונאלץ לנעול שעריו.
מערכונים ופזמונים לגשש החיוור
אלוני כתב מערכונים לשלישיית הגשש החיוור וביים שתיים מתוכניותיהם: "סינמה גשש" ו"קנטטה לשווארמה". כתיבתו לשלישייה התאפיינה בחידודי לשון ויש שרואים בו כממציאה של "השפה הגששית" המוכרת לקהל הישראלי. אלוני כתב גם מספר פזמונים ללהקה, ובהם "יפות יפות", "כולם חכמים כולם" (יחד עם ירון לונדון) ו"שירת הבִרבור". פזמון מוכר נוסף שכתב הוא "שיר כלולות", שהלחין עודד לרר והתפרסם בביצועו של יזהר כהן.
חיים אישיים
אלוני היה נשוי פעמיים, בראשונה לרות לבית זיידמן, לה היה נשוי 12 שנים, ובשנייה לשחקנית הצעירה אילנה עדן (זו זכתה לקריירה קצרה בהוליווד). השניים נישאו ב-1962 והתגרשו ב-1965. כמו כן, קיים מערכות-יחסים עם השחקניות ז'רמן אוניקובסקי, אדית אסטרוק, הפסיכולוגית נירה ירון ושחקנית הקולנוע הרומנית-צרפתית, נדיה גריי (Nadia Gray).
אחיו היה השופט שאול אלוני.
ב-13 ביוני 1998 נפטר אלוני בגיל 71 ונטמן בבית העלמין ירקון.
אמנה חברתית
אמנה חברתית היא תאוריה במדעי המדינה המתארת את התהליך בו בני-אדם התקבצו לחברות מטעמים אינטרסנטיים, דבר שהוביל אותם להגביל את חירותם לפי החלטת רצון הרוב או השליט. התאוריה מדגישה כי העם הוא מקור הסמכות של שליט מסוים, וההבדל בין הוגים שונים מתרכז בעיקר סביב הנחות היסוד והטיעונים בגינם מצב מדיני עדיף על "מצב הטבע", בו אין מדינה.
רעיון האמנה החברתית מזוהה עם התגבשות הנאורות והליברליזם באירופה, ופותח על ידי הוגים שונים כגון תומאס הובס, ג'ון לוק, ז'אן-ז'אק רוסו ואחרים.
האמנה החברתית היא לא הסכם כתוב אלא תאוריה המבקשת להסביר את תהליך הקמת המדינות כהתאגדות של פרטים למטרות שימור האינטרסים שלהם. תהליך זה אינו היסטורי והוא מייצג מודל תאורטי בלבד.
עקרונות הקונספציה
בבסיס רעיון האמנה עומדות מספר הנחות:
על פי קונספציה זו, ייתכן מצב בו אדם מסוים יצבור כוח, ובכך יגיע לרמה המאפשרת לו להטיל מרות על בני אדם אחרים. במקרה זה, הופך האדם לשליט, והאחרים לנשלטים. השליט ימשיך לצבור כוח על מנת לשמר את כוחו. על פי רעיון האמנה החברתית, מצב זה נובע מניגוד עניינים, ומחייב ניגוד עניינים.
ההנחה המוסרית הראשונה של הקונספציה המדוברת, היא שמצב זה של מרות סותר את רעיון הצדק. על דרך ההפשטה, נהוג להמשיל את חלוקת הכוח החברתי לחלוקת עוגה בין כמה משתתפים, כאשר כל משתתף מעוניין אך ורק בהגדלת חלקו.
האמנה החברתית עצמה היא ביטוי להסכם תאורטי או ממשי בין פרטים, אשר התאגדו על מנת למנוע מצב בו תהיה ביניהם מרות בלתי צודקת, שאינה מייצגת את מעשיהם. השאיפה היא ליצור מערכת בה קיים שוויון כוחות בסיסי, בו אין לאף פרט נחיתות בשל מוצאו או מעמדו החוקי. האמנה החברתית היא חלופה לשני מצבים תאורטיים: מצב בו כל הפרטים במלחמה מתמדת חסרת הגבלה, המביא לפגיעה בכול, ומצב של מוקד כוח מרכזי המנצל חוזק יחסי על מנת לשמר את כוחו.
בהשלכה על חלוקת העוגה, רעיון האמנה החברתית הוא הסכם בין הפרטים על דרך חלוקת העוגה, בה לא יוכל אף אחד "להתלונן" על החלק אותו קיבל, שכן החלוקה הוגנת (אין מעשה זה מחייב כי החלקים יהיו שווים).
הגבלת הכוח
הרעיון המרכזי של האמנה החברתית הוא הגבלת הכוח בידי הפרטים השונים, על מנת למנוע פגיעה בצדק. על פי תפיסה זו, דפוסי הפעלת כוח מסוימים מוגדרים כבלתי צודקים, כדוגמת פגיעה פיזית מכוונת.
מכיוון שהאמנה החברתית נקבעה על-מנת להביא לכינון מאזן כוח התואם את האינטרסים של כלל הפרטים, עליה למנוע מצב של מלחמה חסרת גבולות, וזאת על ידי הגבלת הפרטים. כל עקרונות האמנה החברתית נקבעים לאור הגבלה זו, המאפשרת את המשך קיום מאבק הכוחות.
על מנת לקיים רעיון זה, האמנה החברתית יוצרת שדה חוקי מוסכם, המאפשר זאת. עם זאת, הגדרות האמנה החברתית מביאות לכך כי הפרט אינו מעוניין בקיום האמנה החברתית באופן יום-יומי, שכן היא מגבילה את כוחו, וזאת אף על פי שעצם קיום האמנה מועיל לו. ניתן להסביר זאת בכך, שהפרט מרוויח מכך שאחרים מקיימים את האמנה, אך לא מכך שהוא מקיים אותה. לכן, הוא שואף לקיום האמנה באופן כללי, אך מנסה להפר אותה באופן ספציפי.
על מנת להתמודד עם מצב זה, נקבעת מערכת סנקציות מוסכמת. מערכת הסנקציות מאפשרת את הגבלת הכוח, אך יוצרת סוגיה מתבקשת, שכן היא עצמה מבטאת הפעלת כוח. על כן, על מערכת הסנקציות להיות מאוזנת עם כוחות אחרים, על מנת למנוע מצב של ריכוז כוח בידיה, שהוא המצב אותו היא אמורה למנוע. ריכוז כוח זה מסוכן, שכן הפרטים המופקדים על קיומו, בהתאם להנחיות הקונספציה, שואפים להגדלת כוחם, ועל כן ישאפו להתרחבות מתמדת של מערכת הסנקציות. המסגרת החברתית העיקרית המבטאת עיקרון זה הוא מערכת החוק, ובעיקר מערכת המשפט, המכילה בתוך עצמה איזונים על מנת למנוע השתלטותה על המדינה.
שוויון כוחות
לשוויון הכוחות באמנה החברתית שתי משמעויות אפשריות, הגוזרות שני דפוסי חברה עיקריים:
שוויון הזדמנויות
המשמעות הראשונה של שוויון הכוחות היא שהוא מחולק בהתאם לשוויון הזדמנויות, כלומר: כמות הכוח של האדם נקבעת באופן ישיר כתוצאה ממעשיו, וכי במאבק על השגת הכוח אין תנאי פתיחה שונים, מלבד כוח נצבר מהעבר. שוויון ההזדמנויות מבוסס בעיקרו על תחרות כלכלית או אחרת בין הפרטים, כך שכל מוקדי הכוח חסומים רק על סמך מאפיינים נרכשים. לדוגמה: שוויון הזדמנויות מחלק את ההשכלה (הנתפסת ככוח חברתי), על פי מדד המאמץ, מיומנויות הלמידה, והמצב הכלכלי של האדם. שלושה מאפיינים אלה הם מאפיינים נרכשים, אשר תולים את יכולתו של האדם להשיג כוח חברתי בהחלטותיו. ההשכלה הנרכשת, מהווה בתורה תנאי לצבירת כוח אחר, כדוגמת שכר.
על פי קונספציית האמנה החברתית, שוויון ההזדמנויות מקביל למצב החייתי הטבעי, בו החיה ניזונה על-פי מאמציה. רעיון שוויון ההזדמנויות הוא להפוך את האדם למעין בעל חיים, הרואה בסביבתו, הטבעית והאנושית-חברתית, מקור חיצוני להשגת צרכיו, שעליו לנצלו ככל הניתן. בהתאם למאמציו ולתבונתו בניסיון לצבור כוח, כך יזכה בו.
בהשלכה על חלוקת העוגה, שוויון ההזדמנויות מקביל למצב בו נקבע כי נעשה חתך אחד בעוגה ממרכזה. הסכין במאונך מוחזקת במרכז העוגה, וסובבת בקצב אחיד על צירה. כאשר אחד המשתתפים מכריז על חלקו, חותכת הסכין חתך נוסף מהמרכז, והוא מקבל חלק זה. לאחר מכן, סובבת הסכין מחדש. כך, אין איש יכול להתלונן על חלקו (גם אם נותר בלא כל עוגה), שכן הוא בחר בו, וזאת אף על פי שהחלקים אינם שווים.
אחת הסוגיות המפורסמות בתחום זה היא שאלת ההגבלה בין הדורות. מחד, כוח צבור משמש קרש קפיצה להשגת כוח נוסף, ועל כן לבנו של אדם עשיר ולבנו של אדם עני, לא יהיה שוויון הזדמנויות. מאידך, העובדה כי האדם רשאי לעשות בכוחו ככל העולה על רוחו, מצריכה את האפשרות להעביר את הישגיו לילדיו, ופגיעה בזכות זו נחשבת לכפייה, במונחי מאבק הכוחות.
המוסד החברתי העיקרי הנגזר מהחתירה לשוויון הזדמנויות הוא כלכלת שוק, בה הבדלי תעסוקה וצריכה הם נרכשים בלבד. מלבד השוק עצמו, קיימים מנגנונים שתפקידם לאפשר את קיומו של השוק כשוק תחרותי, ולמנוע פגיעה בשוויון הזכויות.
שליטה שווה
שליטה שווה המשמעות האפשרית השנייה של הצדק, היא שהכוח מחולק באופן שוויוני. לצורך עניין זה, יש לרכז את הכוח כך שהוא לא יהיה ניתן להעברה ולקבוע מדדים שווים באופן מתמטי. הפרטים השונים מקבלים זכויות שליטה שוות, ומנצלים אותן במאבק הכוחות כך שלא ניתן יהיה לצבור כוח מעבר למנה המוסכמת. הדוגמה הבולטת ביותר היא זכות בחירה. כמות כוח מסוימת נקבעת כמוסד ממשלתי, הנבחר על ידי כלל הפרטים. ריכוז הכוח מצריך חלוקתו באופן שווה, ועל כן ניתן לכל פרט השפעה חלקית בהתאם ליחסו לכלל.
בעייתיות אחת שבמצב זה, היא שהוא מצריך מנגנון ארגוני אשר יקיים את שליטת כל הפרטים כפי שנדרש ממנו. חשש זה נובע מכך שעל פי הגדרת המצב, שאיפת הפרטים היא לצבור כוח, וכך גם שאיפת הפרטים המופקדים על השלטון. לשם כך, מוקמים מוסדות מפקחים (שגם עליהם יש צורך בפיקוח, וכן נבנים מבני שליטה מפוצלים המאזנים זה את זה.
בהשלכה על חלוקת העוגה, רעיון זה מקביל לחלוקת העוגה לפרוסות שוות. על מנת שחלוקת העוגה תעשה באופן שוויוני באמת, נקבע כי מחלק העוגה יוכל לבחור אך ורק את הנתח האחרון.
המסגרת החברתית המבטאת עיקרון זה היא הממשלה הנבחרת. בניגוד לרובם המוחלט של המשטרים, הממשל על-פי האמנה החברתית כפוף לחוק, שכן החוק מייצג את עקרון הצדק, בעוד הממשל מייצג אך ורק את מימושו. רעיון האמנה החברתית מניח כי בניגוד לרוב המשטרים, במשטר זה דווקא השלטון ישאף לביטול החוק, ועל מוסדות חברתיים אחרים (כדוגמת הרשות המחוקקת) לאזנו.
האמנה החברתית על פי רוסו
רוסו הציג את משנתו הפוליטית בספרו הנודע "על האמנה החברתית" שיצא לאור באמסטרדם בשנת 1762. לאחר שכמה שנים קודם לכן, פרסם את המאמר על "המקורות והיסודות לאי השוויון בין בני אדם", בו החל לעסוק במשנתו המדינית, החליט רוסו להרחיב את היריעה ולכתוב חיבור מקיף יותר שתכנן לקרוא לו "יסודות המשטר". ברבות הזמן זנח את התוכנית, לאחר שהגיע למסקנה כי על מנת לסיים כתיבת ספר מקיף כזה הוא זקוק לשנים רבות של עבודה, שאותן לא רצה להשקיע.
"האמנה החברתית", היא למעשה מסכת מקוצרת של החלקים החשובים אותם הצליח רוסו לסיים מ"יסודות המשטר". על פי דבריו של רוסו בפתיחת הספר אלה היו "החלקים הראויים ביותר להיות מוצעים בפני הצבור". את שאר החלקים הלא גמורים הוא העלה באש.
רוסו שאף ליצור דפוס של מערכת חברתית ומדינית בה לא תשרור מתיחות בין השלטון לאוכלוסייה. בדומה להוגים אחרים בתקופתו, כמו הובס, לוק ושפינוזה - גם רוסו התייחס בתורתו המדינית למשטר האידיאלי מבחינתו. הניתוח שלו מתחיל במצב שקדם מבחינה תאורטית למשטר המדיני, זהו ה"מצב הטבעי" שבו חיו בני האדם לפני היווצרות הציוויליזציה. אם כי זה מצב תאורטי שלא התרחש במציאות. רוסו, במאמר על "המקור ויסודות לאי השוויון בין בני אדם", התייחס לעמדותיהם של הפילוסופים שקדמו לו, ולגרסתם אודות "המצב הטבעי". רוסו הדגיש שתפיסתו את המצב הטבעי שונה באופן מובהק מתפיסתם של הובס, לוק, שפינוזה ואחרים. לדעת רוסו, קודמיו התייחסו למצב הטבעי מתוך קונספט שגוי, שלא מצליח להתנתק כראוי מההוויה העכשווית שלהם. קונספט, אשר לדעת רוסו, לא היה נטול השפעות זרות: "...כולם דיברו ללא הרף על הצורך, על חמדנות, על דיכוי, על תחושות, על יוהרה, ובכך העתיקו אל מצב הטבע מושגים ששאפו מן הקיום החברתי". לטענת רוסו, על-מנת לבחון בצורה הטובה ביותר את המצב הטבעי, צריך להתעלם ממה שכתוב בכתבי הקודש - שכן, ברור מתוכם כי האדם הראשון קיבל מהאל באופן מיידי את תכונות המוסר הבסיסיות: "אם נאמין בתורת משה, כראוי לכל פילוסוף נוצרי, הרי שיש לשלול את הדעה כי אפילו לפני המבול נמצאו אנשים אי-פעם במצב טבע טהור...". לכן רוסו, בניגוד לקודמיו, ניגש לחקר וניתוח היסודות הטבעיים של בני-האדם בצורה טהורה - ללא כל התייחסות לידע מוקדם או השפעות אחרות.
ז'אן ז'אק רוסו לא ראה מקום לקיומן של מפלגות פוליטיות בתוך המשטר המדיני שלו. הוא שנא "כל השתייכות לסיעות, מחנות ולפלגים למיניהם". ההתנגדות הזאת נבעה, בין היתר, מהעובדה שאנשים, כאשר הם מאוגדים בקבוצה, עלולים לאבד את החשיבה העצמאית שלהם. זו גם הסיבה שרוסו התנגד לשיטת "הנציגים הנבחרים" שתפקידם לייצג בצורה הנאמנה ביותר את האינטרסים של כלל האנשים שבחרו בהם - אותה שיטת ממשל שאומצה על ידי הדמוקרטיה המודרנית.
פרובינקיה סיקיליה
סיקיליה הייתה הפרובינקיה הרומית הראשונה שיוסדה ושכנה באי הנקרא כיום סיציליה. היא הייתה מיושבת עוד מהעת העתיקה והייתה אחד האתר המרכזים להתיישבות יוונית מחוץ ליוון עם העיר הגדולה סירקוזי.
הפרובינקיה סופחה לשטחה של הרפובליקה הרומית בשנת 241 לפנה"ס, לאחר שנכבשה מידי קרתגו במהלך המלחמה הפונית הראשונה.
לאורך תקופת הרפובליקה ידעה הפרוביניקה מרידות עבדים ואיכרים רבות, בייחוד לאור הניצול הקשה שהפעילה רומא בשטחי האי וחוות העבדים הענקיות שהיו קיימות בה.
אבל (פירושונים)
{{פירושונים|
יישובים:
אישים:
ראו גם
}}
דולב (יישוב)
דֹּלֶב היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בהרי גופנה שבמערב בנימין, המשתייך למועצה אזורית מטה בנימין. היישוב שוכן כ-3 קילומטרים צפונית־מערבית לרמאללה, ובסמוך מדרום ליישוב טלמון, בגובה של כ-620 מטר מעל פני הים. מהיישוב תצפית צפונה להרי מערב בנימין, מערבה לשפלה ומישור החוף ודרומה להרי ירושלים.
מקור השם
שמה של דולב כשם הנחל הסמוך - ואדי דילב בשמורת דלבים, בו צומחים עצי הדולב המזרחי – אוכלוסיית הדלבים הטבעית היחידה ביהודה ושומרון, והדרומית ביותר בעולם.
הקמה
היישוב הוקם בשנת תשמ"ד 1983 על ידי אמנה במקומה של היאחזות נח"ל צבאית שעלתה למקום זמן קצר קודם להקמת היישוב. חמש משפחות עלו למקום בסוכות של אותה שנה, ואחריהן הצטרפו עוד 12 משפחות שהיוו את הגרעין המייסד של היישוב. היישוב הוא הראשון בגוש דולב-טלמונים (גוש טלמונים) והדרומי ביותר בגוש זה.
דולב הוא יישוב קהילתי דתי ובו כ-320 משפחות. משפחות בוגרות וצעירות, בהן בוגרי ישיבות הסדר וישיבות גבוהות, בוגרות אולפנות ומכללות, עולים חדשים לצד ותיקים, בעלי מקצועות חופשיים, מקצועות טכניים ואנשי חינוך.
בעשור האחרון הוקמו שכונות חדשות ביישוב - כרמי דולב וגופנא, ובהן שילוב של דיור זמני ובתי קבע למשפחות צעירות.
מיקום
דולב שוכנת במערב בנימין, בראש הר מיוער הצופה על שמורת הטבע נחל דולב מצפון, ונחל מז'ור מדרום ליישוב. היישוב שוכן מערבית לרמאללה וצפונית מזרחית למודיעין. במרחק נסיעה של 20 דקות ממודיעין וכ-45 דקות מירושלים ותל אביב. גובה כ-620 מטרים מעל פני הים. אקלים הררי. דולב משקיפה על שפלת החוף, גוש דן והרי ירושלים.
היישוב דולב שייך לשרשרת המזרחית של יישובי מערב בנימין, צפונית לנחל דולב ממוקמים היישובים טלמון, נריה, חרשה, כרם רעים, נחליאל, נווה צוף (חלמיש) ועטרת. דולב מוקפת בכרמים.
דרכי גישה
מאז ייסוד דולב מצאו רבים מהתושבים את פרנסתם בירושלים. היישוב שגשג הודות לדרך הראשית הסמוכה אליו (כביש 443), שחיברה את ירושלים עם מישור החוף. לאחר הסכמי אוסלו וחסימת כביש ביתוניא לנסיעת יהודים, נפרץ ונסלל כביש עוקף ביתוניא המחבר לכביש 443. בשנת 2000 עם התפרצות האינתיפאדה השנייה נחסמה הגישה מהיישוב לכביש 443. עדי מינץ, אז מנכ"ל מועצת יש"ע ותושב דולב, עתר לבג"ץ לחייב את המדינה לסלול "כביש מרקם חיים" עבור תושבי גוש דולב-טלמונים. בג"ץ קבע כי המדינה חייבת לספק חלופה תחבורתית סבירה לכבישים הכולל כביש עוקף ליישוב שהיא מונעת מאזרחיה לנסוע בהם. פתיחת כביש 443 לתנועה פלסטינית אפשר מחדש לחבר את יישובי האזור לכביש 443.
אתרי טבע ועניין
בתוך היישוב נתגלתה גת עתיקה, הכוללת משטח דריכה, בור שיקוע ובור איגום אשר שימשה את תושביו היהודים של אזור גופנה הסמוכה, בתקופת בית המקדש השני להכנת יין.
סביב היישוב נובעים מעיינות רבים שהמוכרים שבהם עין בובין ועין מזור. בקיץ 2016 נחנכה על ידי נוער דולב בריכה המכונה מעין דולב. הבריכה ממוקמת בעליה ליישוב.
את היישוב מקיפים שבילים רבים, חלקם מתאימים ל4×4, וחלקם לאופניים, אשר עוברים בין נקודות עניין ואתרי טבע, חלקם דרך החורש היפה שבאזור.
בצפון היישוב, קיים צניר מרשים במיוחד. בו הוקם מצפה אלישיב, לזכרו של אלישיב טיימנס שנהרג מול מקום זה בתאונת אופנוע.
באוקטובר 2005 נכרתו עצי הדולב שבוואדי בידי פלסטינים לצורכי הסקה. בפברואר 2006 ניטעו עצים חדשים תחתיהם על ידי תושבי היישוב.
מוסדות חינוך
ביישוב הוקם בית ספר יסודי אזורי הקולט ילדים מכל גוש טלמונים. במשך הזמן פוצל בית הספר לבית ספר בנות "דרך יהודית" בדולב, ע"ש יהודית (אידה) אוסטרןאשר נרצחה בדרך מדולב בליל הושענא רבה תשנ"ג, ובית ספר בנים "אריאל" בטלמון. חלק מהבנים לומדים בתלמוד תורה בנריה. ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
בדולב קיימת גם אולפנה לבנות - חלקן ממשפחות במצוקה וחלקן בעלות בעיות קשב והתנהגות. הבנות מתארחות אצל משפחות ביישוב והתושבים שותפים בעבודה ובליווי חינוכי של הבנות. בשנת 2014 זכתה האולפנה בפרס יושב ראש הכנסת על פועלה בתחום "מניעת אלימות, שכרות ושימוש בסמים, בקרב ילדים ובני נוער".
שירותים לתושבים
מכולת, ספרייה, שירותי בריאות במסגרת קופ"ח לאומית וטיפת חלב, מרפאת שיניים, אולם שמחות, חדר כושר, מגרש כדורסל ואולם ספורט, בריכת שחייה חצי אולימפית (שעות נפרדות לגברים ונשים), סניף של תנועת-הנוער בני עקיבא. את הנוער מלווים רכזי נוער ורכזי נוער צעיר. ביישוב חוות סוסים לרכיבה מערבית וטיפולית.
מפעל לייצור נייר טואלט, מסגריה, מפעל ליצור ומילוי טונרים למדפסות וכרם ענבים.
שירותי דת
שני בתי-כנסת (בית-כנסת מרכזי בלב היישוב, בית-כנסת נוסף בשכונת כרמי דולב), מקווה, בית-מדרש עם ספרייה תורנית ובית חב"ד. ביישוב מתקיים אחת לחודש בית מדרש יישובי. רב היישוב הוא הרב יעקב ידידיה לוי.
יד יאיר
ב-26 במרץ 1991 נרצח על ידי מחבלים יאיר מנדלסון, תושב היישוב, בדרכו לביתו. לזכרו הקימו התושבים מאחז כ-3 ק"מ ממזרח ליישוב, בדרך הישנה לרמאללה. במקום הוקמה אנדרטה לזכרו של יאיר, וכן הוקם פארק, בית כנסת ומאחז צבאי. בשנת 2003, הוחלט על ידי צה"ל להעתיק את המוצב הצבאי אל ההר ממול, ובשנת 2004, לאחר מאבקים משפטיים רבים מצד המתיישבים, פינה צה"ל את חייליו מהמקום, אך עדיין המשיכו להתפלל בבית הכנסת.
לאחר הפינוי בית הכנסת הושחת ואף הוצת מספר פעמים על ידי פלסטינים, ואף האנדרטה הושחתה. על אף ההצתות וההשחתות, דאגו התושבים לנוכחות קבועה במקום, ובעיקר לתפילות בבית הכנסת. ב-10 בספטמבר 2008 הגיע כח צה"ל למאחז על מנת לפנות גנרטורים. על פי גרסת "מטה המאבק בבנימין" החיילים הכו תושבים. על פי מקורות בצה"ל עשרות מתנחלים הגיעו למוצב סמוך, דחפו קצין שידו נשברה, וכלב של המתנחלים תקף קצין אחר. ב-18 בספטמבר 2008 עלו דחפורי המנהל האזרחי והרסו את רוב המאחז ואת האנדרטה. מכיוון שצה"ל הרס את המאחז בניגוד לצו בג"ץ, הוגשו ביולי 2009 תביעות נזיקין אזרחיות כנגד שלושת הקצינים שהורו על הפינוי, על סך של 432 אלף ש"ח. בינואר 2010 נקנסו כל אחד מהקצינים שנתבעו ב-1,500 ש"ח על ידי בית המשפט לאחר שנקטו בסחבת ולא הגישו כתב הגנה, ובנוסף בית משפט השלום הורה לצבא לשלם 432 אלף ש"ח לתושבי "יד יאיר" כפיצוי.
אוטווה
אוטווה (באנגלית ובצרפתית: Ottawa) היא בירת קנדה.
אוכלוסיית אוטווה מונה כ-883,000 תושבים, ואוכלוסיית המטרופולין של העיר מונה כ-1,200,000 תושבים. העיר ממוקמת בעמק אוטווה, על הגדה הדרומית של נהר אוטווה, בפרובינציית אונטריו, בגבול הפרובינציה עם פרובינציית קוויבק. העיר מרוחקת 400 ק"מ מטורונטו (שהיא בירת הפרובינציה אונטריו - אך לא של המדינה) הממוקמת מערבית לה, ו-190 ק"מ ממונטריאול הממוקמת מזרחית לה.
בניגוד לפדרציות אחרות, כמו ארצות הברית, מקסיקו ברזיל, הודו ואוסטרליה הבירה לא נמצאת במחוז פדרלי נפרד אלא באונטריו, שהיא אחת הפרובינציות של המדינה. יתרה מזו, אוטווה היא אף לא בירתה של אונטריו, בירת אונטריו היא טורונטו.
היסטוריה
אזור אוטווה היה מקום מושבם של אינדיאנים משבט אלגונקווין אשר קראו לנהר אוטווה "קיצ'י סיבי" או "הנהר הגדול". ההתיישבות האירופאית הראשונה באוטווה הייתה קהילה שהוקמה בצד קוויבק של הנהר בשנת 1800 על ידי פילמון רייט. רייט גילה כי ניתן להעביר עצים בדרך הנהר למונטריאול והקים במקום תעשיית כריתת עצים.
בעקבות מלחמת 1812 הוחלט ליישב במקום משפחות של חיילים, וכן הממשל הבריטי מימן תוכניות ליישב במקום מתיישבים אירים קתוליים שהיגרו לאזור קנדה.
השלמת הקמת תעלת רידו שהוקמה על ידי קולונל ג'ון ביי בשנת 1831 וחיברה את העיר לקינגסטון הביאה לפיתוח העיר. צידה המערבי של התעלה כונה "העיר העליונה" בו ממוקם כיום בניין הפרלמנט, וצידה המזרחי "העיר התחתונה" שהייתה אזור צפוף שהיווה שכונות עוני ורבו בו המגיפות, כגון מגפת החולירע של שנת 1832 ומגפת הטיפוס של שנת 1847.
עם השלמת התעלה הפכה אוטווה למרכז של כריית עצים ואף כונתה על שמו של הקולונל "ביטאון" - עירו של ביי, עד שהושב לה שמה הקודם - אוטווה בשנת 1855.
ב-31 בדצמבר 1857 התבקשה המלכה ויקטוריה לבחור בירה לפרובינציית קנדה (שאז כללה את שטחי קוויבק ואונטריו) והיא בחרה את אוטווה שבאותה עת הייתה רק כפר קטן. הבחירה במיקום זה, מלבד יופיו הטבעי של המקום, נבעה מכך, שהיה על אזור הגבול בין אזורים המאוכלסים באוכלוסייה צרפתית גדולה מצד מזרח, לבין אזורים שבהם אוכלוסייה דוברת אנגלית, בצד הדרום-מערבי. בנוסף, לאור התבוסה במלחמת 1812, ולאור פגיעותן של הערים האחרות לצבא האמריקאי בשל היותן קרובות לגבול עם ארצות הברית נבחרה עיר הרחוקה מהגבול. סיבה נוספת הייתה המרחק ממרכזי האוכלוסייה של צפון אמריקה הבריטית של אותה עת - ומיעוט האוכלוסייה בעיר, דבר שהבטיח קושי רב למרוד במוסדות השלטון.
בשנת 1867 נוסדה מדינת קנדה ואוטווה הפכה לבירתה הרשמית של המדינה העצמאית החדשה. בנייני השלטון המקוריים בסגנונם הגותי נהרסו באופן חלקי בשריפה שפרצה ב-3 בפברואר 1916. בית הנבחרים עבר זמנית בשל השריפה לבניין המשמש כיום המוזיאון לטבע של קנדה ובאותה עת נקרא "המוזיאון לזכר המלכה ויקטוריה", ובשנת 1922 שוחזרו מחדש בנייני השלטון שהפכו עם הזמן לסמל העיר.
ב-5 בספטמבר 1945, עם תום מלחמת העולם השנייה אירע באוטווה האירוע שהחל למעשה את המלחמה הקרה - נספח הצפנים של שגרירות ברית המועצות איגור גורזנקו ערק למערב עם ניירות המוכיחים שברית המועצות מפתחת פצצת אטום.
ב-2001 אוחדה העיר העתיקה של אוטווה (בה היו 350,000 תושבים באותה שנה) עם הפרוורים נפין (135,000 תושבים), קנטה (70,000), גלוסטר (120,000), רוקלייף פארק (2,100), ואנייה (17,000), וקמברלנד (55,000). כמו כן אוחדה העיר עם הערים וסט קרלטון (55,000), אוסגוד (13,000), רידו (18,000) ו-גולבורן (24,000).