cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חליל כות
מלחמת העולם הראשונה
בתחילת 1917 הורה שר ההגנה הטורקי אנוור פאשה לכות להעביר חלק מכוחותיו למערכה בפרס דבר שהחליש את יכולת עמידתו בפני הבריטים, בראשות פרדריק סטנלי מוד, שחיזקו את צבאם וחידשו בתחילת 1917 את המתקפה על בגדאד אותה כבשו לאחר ניצחון בקרב כות השני. אל מול המתקפות הבריטיות נאלץ כות להסיג את כוחותיו עד הכניעה של הטורקים ב-1918 במסגרת הפסקת האש של מודרוס.
שואת העם הארמני
בתקופת שירותו של כות במערכה בקווקז השתתף במצור על הארמנים בעיר ואן שבסיומה הוציא הוראה לכוחותיו לבצע טבח בארמנים שהגנו על העיר וכן בארמנים האזרחים תושבי העיר וסביבותיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
ב-1919, לאחר המלחמה, הואשם כות בהשתתפות בשואת העם הארמני על ידי בית דין בינלאומי לפשעי מלחמה ולכן הושם במאסר בתחילת אותה שנה ובהמשך הוגלה, עם עוד בכירי ממשל וקצינים טורקים, למלטה. בכל תקופת מאסרו סירב כות להתחרט על מעשיו והמשיך לתמוך בפשעים שבוצעו נגד הארמנים.
באוגוסט 1920 הצליח כות לברוח ממלטה ולהגיע לאנטליה. בהגיעו לטורקיה נאסר על ידי השלטונות הבריטים אך הצליח לברוח שוב ולהגיע למוסקבה. ב-1921, בעקבות הסכם מוסקבה שנחתם בין רוסיה וטורקיה התאפשר לכות לחזור לטורקיה כשהוא נושא איתו זהב תמורת הוויתור של טורקיה על באטומי. על אף ההסכם לא הותר לכות להישאר על אדמת טורקיה והוא נאלץ לחזור למוסקבה ומשם היגר לברלין.
חוסה קרלוס מריאטגי
חוסה קרלוס מריאטגי (בספרדית: José Carlos Mariátegui; 14 ביוני 1894 - 16 באפריל 1930) היה עיתונאי פרואני, הוגה דעות ופעיל פוליטי. בטרם נפטר בגיל 35 היה סופר מחונן אשר נחשב לאחד הסוציאליסטים המשפיעים ביותר של אמריקה הלטינית במאה ה-20. עבודתו המפורסמת ביותר "שבעה מאמרי פרשנות על המציאות הפרואנית" (1928) עדיין נקראת בדרום אמריקה.
על אף שהיה מרקסיסט מוצהר ואוטודידקט, טען מריאטגי כי המהפכה הסוציאליסטית צריכה להתפתח באופן אורגני באמריקה הלטינית על בסיס התנאים וההוויה המקומיים, ולא כתוצאה מיישום מכני של נוסחאות אירופאיות.
אישיות חשובה מאוד
אישיות חשובה מאוד (או אָחָ"ם; באנגלית: VIP, ראשי תיבות של Very Important Person) הוא מונח בינלאומי המתייחס לאישיות ציבורית ידועה הנהנית מזכויות יתר עקב חשיבותה או מעמדה, כגון שחקן, דיפלומט או איש עסקים.
המונח נכנס לשימוש בעולם המערבי בשנות ה-30 וה-40 של המאה העשרים.
במונח נעשה שימוש מושאל בעולם העסקים כדי לציין שירותים יוקרתיים הניתנים ללקוחות, כגון מתקני VIP בשדות תעופה או "כרטיסי VIP" לאירועים שונים. בעולם הרפואה מתאר המונח "תסמונת VIP" מצב שבו גורמת האישיות החשובה להחלטות לא מקצועיות של הרופא המטפל בה, המצוי תחת לחץ מנוכחותה.
דייוויד רמניק
דייוויד רמניק (באנגלית: David Remnick; נולד ב-29 באוקטובר 1958) הוא עיתונאי, סופר ועורך כתב עת יהודי-אמריקאי. הוא זוכה פרס פוליצר לשנת 1994 עבור ספרו "קברו של לנין: ימיה האחרונים של האימפריה הסובייטית". רמניק הוא עורכו של כתב העת הניו יורקר מאז שנת 1998. הוא נבחר לעורך השנה בידי כתב העת Advertising Age בשנת 2000. לפני שהצטרף לניו יורקר, רמניק היה שליח הוושינגטון פוסט במוסקבה. הוא מכהן בחבר הנאמנים של ספריית העיר ניו יורק. ב-2010 ראה אור ספרו השישי "אובמה מילדות עד נשיאות".
שנותיו הראשונות ומשפחתו
רמניק נולד בהאקנסאק, ניו ג'רזי. בנם של ברברה לבית סיגל, מורה לאמנות ואדוארד סי. רמניק, רופא שיניים.
גדל בהילסדייל, ניו ג'רזי, למשפחה יהודית חילונית וסיפר "הספרים עמדו במרכז עולמי".
חברו מילדות היה הקומיקאי ביל מאהר
הוא למד בבית הספר התיכון פיזק ואלי בהילסדייל.
הוא בוגר אוניברסיטת פרינסטון (1981).
הוא נשא לאישה את כתבת הניו יורק טיימס אסתר פיין, לזוג שלושה ילדים.
רמניק דובר רוסית היטב.
הקריירה בוושינגטון פוסט
משימתו הראשונה הייתה לכתוב על ליגת הפוטבול האמריקאית.
כעבור שש שנים, ב-1988, הוא התמנה לכתב העיתון במוסקבה, עבודה שסיפקה בידו חומר לספרו "קברו של לנין". הוא זוכה פרס ג'ורג' פולק למצוינות בעיתונות לשנת 1993.
הקריירה בניו יורקר
רמניק התמנה לחבר מערכת בניו יורקר בספטמבר 1992, לאחר שעבד עשר שנים בוושינגטון פוסט.
מאמרו של רמניק בניו יורק משנת 1997 "Kid Dynamite Blows Up", אודות המתאגרף מייק טייסון, היה מועמד ל-National Magazine Awards ביולי 1998 התמנה לעורך הניו יורקר במקומה של טינה בראון רמניק מינה את הנדריק הרצברג, כותב הנאומים לשעבר של ג'ימי קרטר ועורכו לשעבר של ניו ריפבליק, לכותב "Talk of the Town", בעמודו הראשון של המגזין. ב-2005 רמניק הרוויח מיליון דולר כעורכו של הניו יורקר.
ספרו של רמניק, "אובמה מילדות עד נשיאות", ראה אור בשנת 2010. הוא מתבסס על מאות ריאיונות עם חברים, עמיתים ואנשים ששהו במחיצתו של אובמה, עד שנהפך לנשיא ארצות הברית. הספר זכה לביקורות רבות בעיתונות.
ב-2010 רמניק יצא בקמפיין שדרש את שיחרורה של סקינה מוחמדי אשטיאני, איראנית שנידונה למוות בסקילה לאחר שהורשעה בניאוף והורתה על הוצאתו להורג של בעלה בידי מאהבה.
לקרימה כריסטי
לקרימה כריסטי (באיטלקית: Lacryma Christi; מילולית: "דמעתו של הצלוב") הוא יין נאפוליטני מפורסם.
היין מיוצר מענבים הגדלים על הקרקע הבזלתית של מורדות הר הגעש וזוב במחוז קמפניה שבדרום איטליה.
יין הלקרימה הלבן מיוצר בעיקר מהזנים ורדקה וקודה די וולפה, אך יש בו גם כמויות קטנות של פאלאנגינה  וקאפרטונה. יין הלקרימה האדום מיוצר מענבי פיידירוסו ושאשינוזו.
היין זכה לדירוגים גבוהים במיוחד (90 נקודות ומעלה) במבחני פארקר.
בתרבות
מקור שמו של היין באגדה נוצרית, לפיה ישו השקה בדמעותיו את מדרונות הווזוב ותרם לפוריות האדמות. יוסף (טומי) לפיד ב"מדריך לפיד לאירופה" מספר על פגישה בין הברון רוטשילד למשורר היינריך היינה: רוטשילד המארח פתח בקבוק לקרימה כריסטי לבן יוקרתי לכבוד היינה, ופנה אליו: "התדע למה היין הזה נקרא "דמעתו של ישו"?" – "אני בטוח שאלוהי הנוצרים מזיל דמעה למראה שני יהודים עלובים כמונו המתענגים על יין משובח כל כך", השיב היינה.
לוקאס טיל
לוקאס דניאל טיל (באנגלית: Lucas Daniel Till; נולד ב-10 באוגוסט 1990) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור אנגוס "מאק" מקגייוור (אנ') בסדרה "מקגייוור" (2016 - 2021) ברשת CBS, המבוססת על סדרת הטלוויזיה באותו השם משנות השמונים.
בקולנוע הוא ידוע בתפקידיו בסרטים "האנה מונטנה: הסרט" (2009), "מרגל במשרה חלקית" (2010), פלישה עולמית: קרב לוס אנג'לס" (2011) ובדמותו כהאבוק בסרטי "אקס-מן: ההתחלה" (2011), "אקס-מן: העתיד שהיה" (2014) ו "אקס-מן: אפוקליפסה" (2016).
ביוגרפיה
טיל נולד בבסיס הצבאי פורט הוד שבעיר קילין, טקסס שבארצות הברית. אביו הוא קצין בדרגת לויטננט קולונל (מקביל לסא"ל). בילה את מרבית ילדותו בעיר מריאטה שבג'ורג'יה. בגיל קטן החליטה אמו לרשום אותו לשיעורי משחק, שם התגלה על ידי סוכן מקומי. כשסיים להצטלם לסרט "האנה מונטנה: הסרט" חזר לעיר מגוריו כדי לסיים את לימודיו, ומיד לאחר מכן נסע ללוס אנג'לס כדי להתעסק באופן מלא בפיתוח קריירת משחק.
את התפקיד הראשון שלו קיבל טיל בגיל 13 בדרמה המשפחתית "הרפתקאותיה של אוסי נאש", אולם התגלה באופן רשמי כעבור שנה בסרט האימה "ברק משגע". בגיל 15 הופיע בדרמה המוזיקלית "הולך בדרכי", שם שיחק בתור ג'ק קאש אחיו של זמר הקאנטרי ג'וני קאש (חואקין פיניקס). לאחר מכן שיחק בתפקידים קטנים בסרטי האימה "ריקוד המתים", "הובא לקבורה" ו"הצד האחר" לצד ג'יימי אלכסנדר. ושיחק בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה: "האוס" ו"מדיום".
טיל פרץ לראשונה לתודעה בשנת 2009, בקומדיה המוזיקלית "האנה מונטנה: הסרט" בתפקיד טרוויס ברודי, חבר הילדות של האנה מונטנה (מיילי סיירוס). באותה שנה השתתף בקליפ לשיר "You Belong with Me" של טיילור סוויפט בתור מושא אהבתה.
בשנת 2010 השתתף בקומדיית הריגול "מרגל במשרה חלקית" בתור המרגל הרוסי לארי לצד ג'קי צ'אן. בשנת 2011 התפרסם טיל בסרט גיבורי העל "אקס-מן: ההתחלה" בתפקיד המוטנט האבוק ובהופעה קטנה יותר בסרט המלחמה הבדיוני" פלישה עולמית: הקרב על לוס אנג'לס".
בשנת 2016 החל לשחק את התפקיד הראשי של אנגוס "מאק" מקגייוור (אנ') בסדרה "מקגייוור"; בשנת 2021 הסתיימה העונה החמישית והאחרונה. ב-2016 הוא שיחק גם בסרט "משאית מפלצת" ובסרט האימה "החדר הנסתר" על פי תסריט של ונטוורת' מילר.
בשנת 2021 שיחק בסרט "Son of the South", שם גילם את בוב צלנר (אנ'), נכדו של חבר בקו קלוקס קלאן שמצטרף לתנועה זכויות האזרח בארצות הברית. הסרט מבוסס על האוטוביוגרפיה של צלנר "The Wrong Side of Murder Creek".
שברולט סיטיישן
שברולט סיטיישן (באנגלית: Chevrolet Citation) היא מכונית קומפקטית, המוגדרת כמכונית משפחתית, מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית שברולט חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בארצות הברית ובמקסיקו בין השנים 1979–1985 (משנת המודל 1980).
משנת 1980 יוצר דגם קופה שהיה קרוי "X-11".
יוצרו 1,643,587 יחידות.
==תצורות==
הרמין רונאי
הרמין רונאי (במקור הרמינה רוזנברג, (בהונגרית: Rónai Hermin; דיולה, 25 בנובמבר 1877 – בודפשט, יוני 1926) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה. אחותם של הצלם דינש רונאי והווטרינר מיהאי רונאי (1879–1945). דודה של המשורר והסופר מיהאי אנדראש רונאי.
ביוגרפיה
הרמין רונאי נולדה במשפחה יהודית כבתם של פיליפ רוזנברג ושל ליאונורה בלייר. היא סיימה את בית הספר לדרמה של תיאטרון הקומדיה של בודפשט. בעשורים הראשונים של המאה ה-20, כשחקנית אופי וקומיקאית מצוינת, היא הייתה אחד האמנים הפופולריים והמצטיינים ביותר של משחק ההונגרי באזורי ערי השדה של הונגריה. היא עבדה את הזמן הרב ביותר בתיאטרון הלאומי של מישקולץ בלהקתו של גזה שבשטין והייתה אחת מאושיות הלהקה. היא סיימה את הקריירה הקצרה שלה עקב מותה כחברה לנצח של תיאטרון ורשמארטי בסקשפהרוואר.
בסתת
בסתת או באסת (במצרית עתיקה: bꜣstjt, בפיניקית: 𐤀𐤁𐤎𐤕, אבסת או 𐤁𐤎𐤕, בסת) היא אלה במיתולוגיה המצרית.
פולחנה
לבסתת סגדו לפחות מאז תקופת השושלת השנייה, כלומר תחילת האלף ה-3 לפנה"ס. במקור דמותה הייתה של לביאה, או של אישה בעלת ראש של לביאה, והייתה האלה המגינה על מצרים התחתונה, וכך גם האלה המגנה על פרעה. תפקידה בפנתאון המצרי התעמעם כשסח'מת, אלה דומה שגם לה ראש לביאה, הפכה ליותר דומיננטית כשמצרים התחתונה אוחדה עם מצרים העליונה. באלף ה-1 לפנה"ס, כאשר הפופולריות של החתולים כחיות בית עלתה, הוחלפה דמותה של בסתת בזו של אישה בעלת ראש חתול והיא הפכה לאלת החתולים. לרוב היא מוצגת כחתולה בעלת פרווה זהובה-מנומרת.
בתקופה התלמיית בהשפעת פולחן האלה היוונית ארטמיס, הפכה בסתת לאלה המזוהה עם הירח. בשנת 2010, התגלה בעיר אלכסנדריה בשכונת קום-אל-דקה, מקדש גדול לאלה בסתת. במקדש שהיה שייך כנראה למלכה ברניקי השנייה אשתו של תלמי השלישי, התגלו פסלים רבים של חתולים.
ביחזקאל מוזכרת עיר מצרית בשם פי בסת, ששמה המצרי היה כנראה "פר בסתת" = בית בסתת, והייתה מרכז פולחן לאלה בסתת. העיר שכנה באזור הדלתה של מצרים התחתונה והייתה בירת הנום ה-18 של מצרים התחתונה. כיום, היא מזוהה עם תל בסטה.
במיתולוגיה המצרית
על פי המיתולוגיה המצרית, בסתת הייתה אמתו של אל השמש רע והמגינה עליו, והייתה כלואה עם אפופיס, אל-נחש ונלחמה בו. כשבסתת התחילה להיחלש מקרבותיה היא שוחררה מכלאה והצטרפה אל שאר האלים, בהגנה מפני הכאוס.
אזכורים בספרים
בסתת מופיעה בסדרת ספריו של הסופר ריק ריירדן, "משפחת קיין והאלים המצריים", כאפוטרופוסית של סיידי ואחיה קרטר לאחר ששוחררה ממחט קלאופטרה. כמו כן, היא מוזכרת בספר "האלכימאי" מסדרת "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" של מייקל סקוט, כאחת הקדמוניות המצריות שאותן העיר דוקטור ג'ון די.
רמת רזיאל
רָמַת רָזִיאֵל הוא מושב בהרי ירושלים. המושב קרוי על-שם דוד רזיאל, מפקד האצ"ל, שנפל ב-1941 בעיראק בעת שליחות מטעם הצבא הבריטי. בתחילה בקשו המוסדות לקרוא למקום כסלון, ואנשי האצ"ל ראו בכך ניסיון השכחה מכוון, אולם לבסוף ניתן השם כסלון ליישוב אחר.
היסטוריה
המושב נוסד באוקטובר 1948 בידי יוצאי האצ"ל וגרעין בית"ר, והיה המושב הראשון של יוצאי האצ"ל. טקס רשמי של עלייה לקרקע התקיים בינואר 1949. אנשי האצ"ל ציינו את הקמת היישוב כהוכחה לכך שלוחמי המחתרת יכולים בעת שלום למלא משימות התיישבות, אל מול טענות של אנשי תנועת העבודה שאין לרמת רזיאל מספיק מתיישבים מאחורי הפלקטים שנתלו לטקס. למרות המתיחות, הגיעו אנשי פלמ"ח מצובה הסמוכה לברך את המתיישבים בתקווה ליחסי שכנות טובה.
המושב הוקם כמשלט צבאי שיתופי. על היישוב עבר משבר במהלך 1949, חברים רבים עזבו והוא עמד להתפורר, אבל חברים חדשים הצטרפו וחזקו את המקום. שטח אדמות המושב הורחב לכ-5,500 דונם, לאחר שסופח אליו שטחו של הכפר הערבי הנטוש הסמוך. בשנת 1952 הוחלט להסב את המושב ממושב שיתופי למושב רגיל. בשנת 1961 נסלל כביש גישה למושב מכביש 395.
ענפי המשק כוללים לול ומטע. במקום יקב וחווה לגידול דגי נוי.
ב-15 באוגוסט 2021 במהלך השרפה בהרי ירושלים פונה היישוב, בבוקר 16 באוגוסט הורשו התושבים לחזור לבתיהם.
Home (שיר של אדוארד שארפ אנד דה מגנטיק זירוז)
Home (בעברית: בית) הוא סינגל שנכתב והוקלט על ידי להקת האינדי פולק האמריקאית אדוארד שארפ אנד דה מגנטיק זירוס. השיר יצא לאור בינואר 2010, כסינגל השני מתוך אלבומם Up from Below. השיר הגיע למקום ה-73 במצעד "100 השירים הלוהטים ב-20 השנים האחרונות" של תחנת הרדיו האוסטרלית Triple J.
תוכן השיר
השיר הוא דואט בין אלכס אברט וג'ייד קסטרינוס, עם חלקים ששניהם שרים יחד. השיר כולל שימוש בולט בשריקות. בסך הכול, השיר כולל כשלוש דקות של שריקות, כולל מנגינת הפתיחה. בין כלי נגינה אחרים הנשמעים בשיר נמנים גיטרה, פסנתר וחצוצרה.
וידאו קליפ
לשיר צולם וידאו קליפ, הכולל קטעים נבחרים של הלהקה מתוך סיבוב הופעות שלה באוסטרליה. הווידאו קליפ נוצר על ידי ריאן גול, וצולם על ידי גול, פיטי קליין, סטיבן פריזה והאמיש סידינס.
טאראנטו
העיר הוקמה במאה ה-8 לפני הספירה על ידי הספרטנים.
טאראנטו בנויה בצפון מפרץ טאראנטו הנפתח אל הים היוני. בעיר קיים נמל גדול לטעינה ופריקה של סחורות מסחריות ותעשייתיות. כמו כן קיים בה בסיס גדול של הצי הצבאי האיטלקי, החולש מכאן על החלק הדרומי של הים התיכון.
העיר מהווה מרכז תעשייתי גדול עם מפעלי תעשייה לייצור ברזל יציקה, הגדול מסוגו באירופה. קיימת בה תעשיית יצור מלט ומספנה לבניית אוניות. בחבל הארץ שלה 29 קהילות, העוסקות בדיג לשיווק מסחרי, תעשיית מוצרי תעופה, תעשייה כימית, מלאכת עץ, קרמיקה וזכוכית.
טלי קצף
טלי קצף ׁ(נולדה ב-31 ביולי 1985) היא זמרת סופרן ישראלית.
ביוגרפיה
קצף סיימה את לימודי התואר הראשון בזמרה בהצטיינות בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, והייתה חברה במקהלת מורן ובמיתר אופרה סטודיו של האופרה הישראלית החדשה. הרפרטואר שלה שם כלל את אדלה בעטלף, גרטל, פיית החול ופיית הטל בהנזל וגרטל, פמינה ופפגנה בחליל הקסם, סוזנה בנישואי פיגרו, דספינה בכך עושות כולן, הסופרן הראשית באימפרסריו, ג'ולייטה בקפולטי ומונטקי ותפקידים נוספים.
הרפרטואר האופראי שלה כולל את ג'ילדה בריגולטו, המכשפה הראשונה בדידו ואניאס, ולנסיין באלמנה העליזה, תפקיד האש בהנער והקסמים, נאיידה באריאדנה בנקסוס, ועוד.
הרפרטואר הקונצרטי שלה כולל את הרקויאם והמיסה הגדולה של מוצרט בדו מינור, הרקוויאם הגרמני של ברהמס, המגניפיקט של באך, הרקויאם של פורה, המגניפיקט והגלוריה של ויולדי, המגניפיקט של ראטר, הגלוריה של פולנק ועוד.
בשנת 2010 זכתה קצף בפרס השלישי בתחרות האקדמיה למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, בשנת 2015 זכתה בפרס ראשון ופרס הקהל בתחרות סדנת האופרה הבינלאומית בתל אביב ובשנת 2016 בפרס בוכוהולץ. היא זכתה במלגת אלי ליאון.
מתגוררת בנתניה.
הגבול של sin(x)/x
הוכחת הזהות
לזהות קיימות מספר הוכחות מהירות, המסתמכות על עובדות ידועות. מאלה, המכשלה הנפוצה ביותר היא השימוש בכלל לופיטל: כידוע, הנגזרת של פונקציית הסינוס היא פונקציית הקוסינוס, ועל-פי הכלל, הגבול של המנה, כאשר x שואף לאפס, שווה לגבולה של מנת הנגזרות, , השווה בתורו ל-1. אלא שכדי למצוא את הנגזרת של פונקציית הסינוס, אין מנוס משימוש בגבול שאותו אנו מנסים להוכיח כאן (אם מגדירים את הסינוס באופן גאומטרי), שכן הגבול הוא מקרה פרטי של הנגזרת בנקודה 0 ואם לא יכולים להוכיח את הגבול, גם את הנגזרת אי אפשר להוכיח.
בגישה אחרת, אנליטית, מגדירים את פונקציות הסינוס והקוסינוס על-פי טורי טיילור הידועים שלהן, כלומר ו-. אז מוכיחים שהפונקציות מקיימות את הזהויות הטריגונומטריות המוכרות, כגון. הוכחת הזהויות אינה קשה משום שהטורים מתכנסים בהחלט בכל הישר הממשי. ההגדרה כוללת בתוכה גם את הגבול שבכותרת, שהרי את הגבול של היחס אפשר לקרוא מן המקדם של x בנוסחה לסינוס. הבעיה היא שהפונקציות מקיימות אותן זהויות טריגונומטריות, עבור כל ערך של t, ולכן קשה לקשור בשיטה זו את הפונקציות אל המשמעות הגאומטרית המקובלת שלהן.
הוכחתה של זהות יסודית כל-כך מצריכה באופן טבעי התבוננות זהירה בהגדרות של המושגים שבהם משתמשים, ובהם - זווית, רדיאן, אורך, סינוס ואפילו פאי. משום כך, נזכיר כאן את ההגדרות הדרושות בניסוח הטענה ובהוכחתה. להלן מובאות שתי הוכחות אפשריות, שבאחת מהן משתמשים בהשוואה של שטחים, ובשנייה בהשוואה של אורכי ישרים וקשתות. שתי השיטות מבוססות על ההגדרה הבאה של זווית: שני ישרים נפגשים ביניהם ב"זווית x", אם x הוא אורך הקשת שהם גוזרים ממעגל ברדיוס 1 סביב נקודת החיתוך שלהם.
בסיס ההוכחה
בניית העזר המשמשת בשתי ההוכחות מוצגת בתמונה משמאל. אנו בונים על מעגל היחידה משולש שווה-שוקיים AOB, כאשר O הוא מרכז המעגל ו-AO=OB הם רדיוסים שהזווית ביניהם היא \ x. נסמן ב- C את מפגש הגובה היורד מ- B אל הצלע AO, עם הצלע, וב- D את מפגש האנך העולה מ- AO בנקודה A, עם הישר OB.
על-פי הגדרת הסינוס והקוסינוס, אורך הצלע BC הוא \ \sin x, ואורך הצלע AD הוא \ \tan x. בשלב זה מתפצלת ההוכחה עבור כל אחת משתי הגישות השונות. מן הבחינה העקרונית, שתי השיטות נסמכות על רעיונות בעלי מורכבות דומה, ואפשר לטעון שהעדפת שיטה אחת או אחרת היא עניין של טעם.
הוכחה מבוססת שטח
בגישה זו, ההוכחה של אי-השוויון מתבצעת על ידי השוואת שטחי המשולש AOB, הגזרה AOB (התחומה על ידי הרדיוסים AO ו-OB והקשת AB) והמשולש AOD.
שטח המשולש AOB הוא \ \sin(x)/2 (הגובה BC כפול הצלע OA שאורכה יחידה, חלקי 2). בצורה דומה, שטח המשולש הגדול יותר, AOD, הוא \ \tan(x)/2.
החישוב המרכזי הוא זה של שטח הגזרה AOB, ובו טמונה מורכבות ההוכחה. בשל הסימטריה של המעגל, שטח של גזרה הנשענת על זווית של \ x רדיאנים מהווה  משטח המעגל הכולל. על כן, אם ידוע כי שטח מעגל היחידה הוא \ \pi, הרי ששטח הגזרה הוא.
נותר להוכיח את הקביעה ששטח מעגל היחידה הוא \ \pi. גישה אחת להוכחה זו מבוססת על "שיטת המיצוי" שפיתחו הגאומטריקנים היוונים, המחלקת את המעגל למשולשים שמספרם הולך ורב, ומראה שהשגיאה בהערכת השטח, הכוללת את הפערים שבין גזרות למשולשים, חסומה בטבעת שאפשר לעשותה דקה כרצוננו. סכום אורכיהם של בסיסי המשולשים שואף להיקף המעגל, \ 2\pi, ואילו הגובה בכל אחד מהמשולשים שואף לרדיוס שאורכו יחידה, ולכן סכום שטחי המשולשים שואף ל-\ \pi. שיטה דומה עוטפת את המעגל מבחוץ ומבפנים במצולעים משוכללים.
הוכחה מבוססת אורך
כיוון שהצלע BC היא סינוס x מהגדרתו, הקשת BA היא x ואילו הצלע AD היא טנגנס x כי שני המשולשים שהאנכים יוצרים דומים ואז אורך הצלע AD הוא סינוס חלקי קוסינוס וזו הגדרתו של הטנגנס, כל שנותר להראות הוא שהצלע BC קצרה מהקשת BA, שקצרה מהצלע AD. לשם כך אין מנוס מלהגדיר במדויק מהו אורך של קו שאינו ישר, מסילה. אורכה של מסילה הוא המספר הקטן ביותר הגדול מסכום המרחקים לכל סדרה סופית של נקודות  על המסילה. (הגדרה זו, הגם שהיא מובלעת בחישובי שטחים ונפחים מאז אוקלידס, לא הופיעה בצורתה זו במפורש, אלא בתקופתם של ניוטון ולייבניץ, מייסדי החשבון האינפיניטסימלי).
כעת, כיוון שהמשולש ACB ישר-זווית, מתקיים, אבל כיוון שהקשת שאורכה x מחברת את הנקודות AB, שהמרחק ביניהן. בכך סיימנו להוכיח את חלקו השמאלי של האי-שוויון. כדי להוכיח את אי-השוויון באגף ימין, נבחין שהמרחק בין A ל-D הוא \ \tan(x). נראה שהקשת x קצרה מן הקטע AD. נניח שהנקודות פזורות לאורך הקשת AB ומסודרות לפי קרבתן ל- A. נעביר את הרדיוסים מהנקודה O אל הנקודות האלה, ונמשיך אותם עד שיפגשו בקטע AD. את נקודות המפגש נסמן. כעת נשאר להראות שסכום המרחקים קטן מסכום המרחקים. עבור כל, אפשר להעביר במרובע את הישר \ Q_{i}R המקביל לצלע ; הזוויות  כולן קהות ושוות זו לזו, כבאיור משמאל. מכאן ברור ש-. כשמסכמים את אי-השוויונים האלה, מתקבל, כדרוש.
חישוב הנגזרת של arcsin
את הנגזרת של הפונקציה arcsin, ההפוכה לסינוס, אפשר לחשב באמצעות המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי וחישוב אורך הקשת של המעגל כאינטגרל על אלמנט האורך. אכן, נוסחת המעגל היא, כלומר. לכן אורך הקשת שמעל לקטע שווה לאינטגרל. מאידך, אם נסמן את הזווית המתאימה לקשת הזו ב-\ \theta, נקבל ש-, כלומר. אם כך,. נגזור את שני האגפים, ונקבל. לכן הנגזרת לפונקציה ההפוכה, פונקציית הסינוס, היא (את הסימן יש למצוא לפי כיוון התנועה לאורך המעגל). בפרט,.
חסרונה של השיטה הזו בכך נסמכת על מושגים באינטגרציה, שבתורם משתמשים בשיטות מיצוי וגבולות כלליות יותר מאלו שהופיעו בהוכחות הקודמות.
הערות שוליים
Замечательные пределы Grenzwert_(Funktion)
צפון תימן
צפון תימן הוא כינוי לישות המדינית הרפובליקה הערבית התימנית (בערבית: الجمهورية العربية اليمنية) שהתקיימה בין השנים 1962–1990 וזו שקדמה לה - "הממלכה המותוואכלית התימנית" (ערבית: المملكة المتوكلية اليمنية), שהתקיימה בין השנים 1918–1962. שתיהן היו טריטוריה ריבונית במערב תימן המודרנית, בחלקו הדרומי-מערבי של חצי האי ערב.
היסטוריה
לאחר מותו של הנביא מוחמד, במאה השביעית, השתלטו ח'ליפים אסלאמיים על השטח. עם התפרקותה של הח'ליפות, שלטו באזור אימאמים מזרם הזיידים, ובנו מערכת שלטונית שהחזיקה מעמד עד ימי העות'מאנים, שכבשו אותה לתקופה קצרה במאה ה-16, ומאוחר יותר שוב, במאה ה-19. החל מהמאה ה-11, נשלטה הטריטוריה בצפון תימן על ידי ח'ליפים סונים ממצרים. האימפריה העות'מאנית היא ששלטה בצפון תימן במשך רובה של המאה ה-19, בעוד דרום תימן נשלטה על ידי הבריטים מ-1832. מאוחר יותר כרתו הבריטים בריתות הגנה בינם לבין שליטים המקומיים.
ב-22 במאי 1990, לאחר כ-20 שנות עוינות, אוחדו שתי המדינות. צפון תימן, שהייתה רפובליקה, התאחדה עם דרום תימן, ששלטונה הושתת על עקרונות הקומוניזם לכדי רפובליקה ערבית מאוחדת - תימן.
שלושה ואחת
שלושה ואחת הוא סרט קולנוע ישראלי של הבמאי מיכאל קאליק משנת 1975. הסרט עוסק בפער הדורות בין אבות ובנים בחברה הישראלית בתחילת שנות ה-70. הסרט מתאר פלמחניק מזדקן המתפכח מערכיו הישנים אל מול תהליך החומרנות בחברה הישראלית ואת מערכת היחסים שלו עם בניו. כל זאת, על רקע נופי ים סוף, חופי אילת ומזרח סיני. הסרט נחל כישלון חרוץ בבתי הקולנוע בישראל, ובכך הסתיימה ה"קריירה" הישראלית של הבמאי שעלה מברית המועצות, בה נחשב לבמאי קולנוע בולט. קאליק נשאר בישראל אך מיעט בפעילות קולנועית.
גביע הפדרציה 2001
גביע הפדרציה 2001 הייתה התחרות ה-39 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
שלושה ואחת
עלילה
מסגרת העלילה מתבססת על הסיפור הקצר של מקסים גורקי "מלווה" (1897), שעובד ב-1956 לסרט הסובייטי המצליח, "Мальва". יוסק'ה בן-דור הוא איש עסקים מבוסס, פלמחניק בעברו, שאינו מוצא את עצמו בישראל של 1973. הוא סולד מהחומרנות ואיבוד הערכים נוטש את משפחתו ויורד לחיות באילת. אהובתו בחופי אילת היא מרווה (יונה אליאן), צעירה יפהפייה, חופשייה ברוחה ומסובכת בנפשה. למקום מגיע בנו, אבשלום (אסי דיין) וגם הוא מנהל מערכת יחסים עם מרווה. למרווה, שאינה יודעת במי לבחור, באב או בבן, יש גם אהוב שלישי; אלי ההיפי המסומם (אבישי אביבי). הגיבורים מבלים את זמנם בחופי אילת ומזרח סיני תוך התלבטויות בקשר לעתידם האישי ולמצב החברה בישראל. הסרט נחתם בתמונה מגיוס המילואים בפרוץ מלחמת יום הכיפורים.
גביע הפדרציה 2001
תחרויות אזוריות החלו באפריל 2001 ומשחק הגמר הסתיים ב-1 בנובמבר 2001.
שלושה ואחת
הפקה וביקורת
מעלייתו לישראל ב-1971, ניסה הבמאי קאליק לגייס כסף להפקת סרט חדש שיצולם בישראל. הוא הצליח לגייס כסף בהלוואות אישיות בסיוע ממשרד הקליטה, מהסוכנות היהודית וממעבדות ברקי פטה המפריס (לשעבר, סרטי גבע) ותקציב הסרט עמד על 750 אלף ל"י. הסרט צולם באביב 1974 בסמוך לבריכת השמש שמדרום לטאבה.
גביע הפדרציה 2001
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר לא השתתפה בשלב הגמר של התחרות.
שלושה ואחת
הפקה וביקורת
מבקרי הקולנוע הישראלים קטלו את הסרט. זאב רב נוף כתב ב"דבר": "אין לקאליק שום זיקה לעלילה עצמה, לרקע החברתי והאנושי של הארץ, לשפה העברית. אין גם זכר להשראה, למעוף, לגיבוש סגנוני-אישי. בקיצור, סרט שלא היה צריך להיעשות כלל;" הסרט התקבל באדישות גם בקרב הקהל הישראלי ולאחר שבועות בודדים ירד מהמסכים. יחד עם סרטו של דן וולמן, "מיכאל שלי", היה "שלושה ואחת" מועמד מטעם ישראל לפסטיבל קאן, אולם שני הסרטים לא נתקבלו לפסטיבל.
גביע הפדרציה 2001
נבחרת בלגיה ניצחה במשחק הגמר את נבחרת רוסיה וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
מתכונת התחרות שונתה לעומת המתכונת שהייתה בעונה הקודמת.
כל המפגשים כללו 3 משחקים.
הבית העליון (בית עולמי) צומצם ל-8 קבוצות. משתתפי פיינל פור של העונה הקודמת העפילו ישירות לשלב הגמר. יתר 9 נבחרות של הבית העולמי 2000 התחרו עם מנצחי התחרויות האזוריות על המקום בשלב הגמר. בתחרות זו עלו, , ו. בעקבות פרישת ארצות הברית לנבחרות אלו התווספה.
הנבחרות התמודדות בשני בתים על עליה למשחק הגמר.
יתר הקבוצות התחרו בבתים אזוריים (בית אמריקה, בית אסיה/אוקיאניה ובית אירופה/אפריקה).
מהלך התחרות
כל המשחקים נערכו במדריד על מגרש חימר.
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו הילה רוזן, ציפי אובזילר ואנה סמשנובה. הנבחרת החלה את השתתפותה בבית אזורי אירופה/אפריקה דרג א'. התחרויות נערכו בספרד באפריל 2001. הנבחרת שיחקה בבית ד' וסיימה אותו במקום הראשון. כתוצאה מכך היא העפילה למשחקי התמודדות על עליה לבית העולמי. היא נפגשה עם וניצחה אותה 2:0. בעקבות כך הנבחרת עלתה למשחק המכריע עם אך הפסידה 3:0.
קמילו גולג'י
קַמִילוֹ גוֹלְגִ'י (באיטלקית: Camillo Golgi; 7 ביולי 1843 – 21 בינואר 1926) היה רופא, פתולוג ופיזיולוג איטלקי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
ביוגרפיה
קמילו גולג'י נולד בשנת 1843 בקורטנו (Corteno; כיום קורטנו גולג'י) שבוואל קמוניקה. אביו היה רופא ששימש גם כאחראי על הרפואה בנפה. גולג'י למד באוניברסיטת פאביה, שם עבד במעבדה לפתולוגיה ניסויית תחת ג'וליו ביצוצרו (Giulio Bizzozero), שהסביר את תכונותיו של מח העצם. הוא סיים את לימודיו ב-1865. במהלך מרבית הקריירה המקצועית שלו הוא חקר את מערכת העצבים המרכזית. במחצית השנייה של המאה ה-19 לא היו טכניקות צביעת רקמות יעילות מספיק למחקר רקמות העצבים. כאשר עבד כמנהל הרפואי של בית חולים פסיכיאטרי (ה-Ospedale Di San Mateo בפאביה), בשנים 1865–1871, הוא ערך ניסויים בהספגת רקמות עצבים במתכת, כשהוא משתמש בעיקר בכסף (צביעת כסף). הוא גילה שיטה לצביעת רקמת תאים, כך שיצבעו מספר מוגבל של תאים בשלמותם. שיטה זו אפשרה בפעם הראשונה לבחון את הנתיבים של תאי העצבים במוח. הוא כינה את תגליתו "תגובה שחורה" (באיטלקית reazione nera), שאחר כך כונתה לכבודו שיטת גולג'י או צביעת גולג'י. הגורם לצביעה של חלק מהתאים בלבד עדיין אינו מובן.
התגובה השחורה כללה הצמדות של חלקיקי כסף כרומטי למעטפת העצב (נוירילמה) בתגובה כימית בין כסף חנקתי לאשלגן דו-כרומטי. עקב כך נוצר משקע שחור בולט על גוף תא העצב, כמו גם על האקסון וכל הדנדריטים. הניגודיות שבין התא הצבוע בשחור לבין הרקע הצהוב מאפשרת קבלת תמונה ברורה של תא העצב. היכולת לצפות בתאי עצב נפרדים הובילה בסופו של דבר להתקבלותה של דוקטרינת הנוירונים, אף שלמרבה האירוניה, גולג'י עצמו היה בין המתנגדים לה.
בנוסף לתגלית זו גילה גולג'י את אברון החישה בגיד הקרוי על שמו אברון הגיד על שם גולג'י, קולטן הממוקם בצומת שריר-גיד הרגיש לשינוי במאמץ המתיחה על מערכת השריר-גיד הנובע מכיווץ השריר. גולג'י חקר את מחזור החיים של ה-Plasmodium והקשר בין התרחשות הקדחת השלישונית והרביעונית של מחלת המלריה למחזור החיים של האורגניזמים המכונים כיום Plasmodium vivax ו-Plasmodium malariae בהתאמה.
תוך שימוש בטכניקות הצביעה שלו, גילה גולג'י ב-1898 את האברון המצוי בכל התאים האוקריוטיים הקרוי על שמו אברון גולג'י או בקיצור גולג'י, שתפקידו העיקרי לעבד מקרומולקולות, כמו חלבונים וליפידים, שסונתזו על ידי התא.
תגלית נוספת של גולג'י קשורה לפיזיולוגיה של הכליות. גולג'י היה הראשון שהראה כי הטובול הדיסטלי של הנפרון חוזר לפקעית ממנה יצא, תגלית אותה פרסם ב-1889 ("Annotazioni intorno all'Istologia dei reni dell'uomo e di altri mammifieri e sull'istogenesi dei canalicoli oriniferi". Rendiconti R. Acad. Lincei 5: 545–557, 1889).
בעזרת צביעותיו, התאפשרה הבנה טובה יותר של המוח. כמו כן, סנטיאגו רמון אי קחאל, איתו זכה גולג'י בנובל, השתמש בצביעותיו לצורך ציור תאים שעזרו להבנת המבנה והאנטומיה של המוח.
אחרי זמן קצר שבו שימש לראש הקתדרה לאנטומיה באוניברסיטת סיינה, גולג'י חזר לאוניברסיטת פאביה כראש הקתדרה להיסטולוגיה ופתולוגיה כללית ואף מונה פעמיים כרקטור האוניברסיטה, בשנים 1896-1893 ו-1909-1901. כמו כן שימש כמרצה באוניברסיטת בולוניה.
ב-1906 זכה גולג'י יחד עם ההיסטולוג, הפיזיולוג והפתלוג הספרדי סנטיאגו רמון אי קחאל בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשל מחקריו על מערכת העצבים. גולג'י מת בפאביה שבאיטליה בינואר 1926 ונקבר בה.
ישראל ברנדמן
ישראל ברנדמן (בגרמנית: Israel Brandmann; 1 בדצמבר 1901, קמניץ פודולסק, האימפריה הרוסית – 17 בינואר 1993, תל אביב-יפו, ישראל), היה מנצח, מוזיקאי, מלחין, כנר ומנהל מקהלות באוסטריה ובישראל.
ראשית הקריירה
מ-1913 ועד 1917 למד ברנדמן בקונסרבטוריון בסנט פטרסבורג, שב לעיר הולדתו וגם בה היה פעיל כמלחין ומנצח. ב-1917 ייסד ברנדמן, בעירו מקהלה יהודית חלוצית, בשם "קדימה" אשר את מרבית שיריה שרה בשפה העברית. המנצח והמקהלה עלו יחדיו ב-1921 לארץ ובסוף 1922 הפכו רשמית למקהלת פועלי תל אביב. ברנדמן שעלה לישראל במסגרת העלייה השלישית, התפרסם בנוסף להיותו מנצח גם ככנר מחונן.
פסגת הקריירה בווינה
ב-1924, עבר להתגורר בווינה, שם היה ממקימי האגודה לקידום מוזיקה יהודית שנוסדה ב-1928. ברנדמן למד באקדמיה למוזיקה בווינה, והיה תלמידם של המלחינים והפסנתרנים הנודעים פרנץ שמידט ואלבן ברג ברדנמן השתתף בקונצרטים רבים ובמקביל שימש כמנהל המקצועי של האגודה לשירת מקהלה יהודית.
ברנדמן עיבד לכינור ווריאציות רבות של שירים ביידיש, כגון עיבודו בן 11 הדקות לשיר היידישאי המפורסם: "Her nor, Du scheyne Meydele", אשר הוקלט והופץ בווינה ב-1930. הוא כתב את הסימפוניה "החלוץ", אשר ב-1 בפברואר 1931 זכתה תחת שרביטו, לביצוע של התזמורת הסימפונית של וינה. מ-1931 ועד 1935 כיהן כמנצח והמנהל המוזיקלי של מקהלת יהודי וינה, נחשב למנצחה הטוב ביותר, הרחיב מאוד את רפרטואר המקהלה והיא התפרסמה גם מחוץ לחוגי הקהילה היהודית.
החל מ-1934 גברה האנטישמיות הממוסדת באוסטריה והשלטונות החלו מפלים את בני הקהילה היהודית ובכלל זה המוזיקאים. הופסקה התמיכה הכספית בתזמורות והמקהלות ובהמשך נאסרה עבודתם של יהודים במוסדות למוזיקה. ברנדמן סומן כ"מטאור" מוזיקלי ומומחים נבאו לו עתיד מזהיר בעולם המוזיקה, אך בשל האקלים הפוליטי והתחזקות האנטישמיות באוסטריה, נאלץ ב-1935 לעזוב את המדינה ולחזור לישראל.
השיבה לישראל
המדינה הקטנה שבדרך הייתה רווייה במוזיקאים, מלחינים ומנצחים, רבים מהם הגיעו במסגרת העלייה החמישית מגרמניה, כך שהתחרות הייתה קשה וההיצע מצומצם. בראשית שנות ה-40 קיבל לידיו בשנית מידי שלמה קפלן את הניהול המוזיקלי והניצוח על מקהלת פועלי תל אביב. בדצמבר 1941 יזם ברנדמן את כנס מקהלות אזור תל אביב אשר התקיים בעיר תל אביב. ב-22 באפריל 1944 נטלה מקהלת פועלי תל אביב חלק בכנס הראשון של מקהלות הפועלים אשר התקיים בעין חרוד וכפר יחזקאל ובמסגרתו הופיעו 25 מקהלות פועלים. כינוס זה נחשב ל"אבן הפינה" לייסוד הזמריות, אירוע שהוחל במדינת ישראל בראשית שנות ה-50.
הפעם הראשונה שבוצעה אורטוריה בישראל, הייתה תחת שרביטו במסגרת מקהלת פועלי תל אביב.
ישראל ברנדמן היה מבין מייסדי האופרה הישראלית ובמסגרתה ניצח על המקהלה וניגן ככנר ראשון בתזמורתה.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, נוצר בארץ סגנון מוזיקלי ייחודי שכונה סגנון "ימתכוני", אשר התאים לצרכים החברתיים והאידאולוגיים של החברה והמדינה שבדרך. ברנדמן השתלב היטב בסגנון זה ואף נחשב פורץ דרך בענף של המוזיקה הימתכונית המכונה "עבודת האדמה / אווירה כפרית" והפואמה הסימפונית שכתב "החלוץ", שיקפה היטב אווירה זו. גם בהמשך פועלו במקהלת פועלי תל אביב הרבה לבצע מיצירותיו של נחום נרדי, המשתלבות באותו סגנון מוזיקלי. בשנות ה-60 חלה דעיכה במוזיקה הימתכונית, עם חדירתה של השפעה מערב אירופית למוזיקה בישראל ובכלל זה השימוש בכלי נגינה חשמליים.
ביוני 1968 ערכה מועצת פועלי תל אביב מסיבה לכבוד ישראל ברנדמן במלאת יובל להקמת מקהלת "קדימה" ו-45 שנים לייסוד "מקהלת פועלי תל אביב". באירוע הופיעו מקהלת פועלי תל אביב בניצוחו של ברנדמן ומקהלת צדיקוב בניצוחו של לסלו רוט. ברנדמן כיהן כמנצח מקהלת פועלי תל אביב עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 והחליפו בתפקיד עובדיה טוביה. במקביל הקים ברנדמן מכון למוזיקה בו לימד ניצוח, ניהול מקהלות ונגינה. באפריל 1979 נערכה מסיבת הוקרה לברנדמן, משה ביק וד"ר ישעיהו שפירא על תרומתם לקידום מקהלות הפועלים בישראל. ברנדמן היה נשוי לברנה פסנתרנית מקהלת הפועלים של תל אביב שהלכה לעולמה ב-1977. הוא הלך לעולמו בתל אביב, בינואר 1993 והוא בן 92 שנים.
בוטושאן (מחוז)
מחוז בוטושאן (ברומנית: Judeţ Botoşani) הוא מחוז בצפון רומניה בצפון - מערב החלק של חבל מולדובה הנמצא בשליטת רומניה. בירת המחוז היא העיר בוטושאן. הפעילות החקלאית כוללת גידול דגנים וגידול בעלי חיים.
היסטוריה
במאות ה-14–18 בשטח המחוז בוטושאן של ימינו היו שתי יחידות מנהליות שנקראו "צינוט": הצינוט דורוהוי והצינוט חרלאו. הצינוט חרלאו תועד לראשונה בתעודה שהונפקה על ידי השליט יוגה הפיסח -Iuga Ologul אישם בין 2 ביולי 1398 ל-28 בנובמבר 1399. במסמך הבויאר בעל המקום נקרא "ברליה מחרלאו", והיה אחד מחברי מועצת השליט.
הצינוט דורוהוי מוזכר לראשונה ב־6 באוקטובר 1407 בתעודה שהוצאה בעיר לבוב על ידי בויארים מולדבים שחידשו את שבועת הנאמנות כלפי מלך פולין, ולדיסלב השני יגיילו. ביניהם מוזכר בויאר בשם "מיכאיל מדורוהוי". הצינוט בוטושאן תועד לראשונה בפנקס גביות של מס הגושטינה (מס החזירים) בשנת 1757. צינוט זה נוצר בעקבות הידרדרות הצינוט חרלאו ועלייה בחשיבות העיר בוטושאן והוא סיפח לעצמו הרבה משטחי הצינוט חרלאו לשעבר. האבדות בטירטוריה שפגעו בנסיכות מולדובה ב-1775 וב-1812 הביאו לשינויים חדשים בגבולות הצינוט. ב-1834 עברה מולדובה רפורמה מנהלית והוקמו לראשונה המחוזות בוטושאן ודורוהוי. ב-1938 בעקבות רפורמה מנהלית, המחוז דורוהוי סופח לצינוט סוצ'אבה ובוטושאן היה לחלק מהצינוט פרוט. ב-1944 בוטלו ה"צינוטים" והחל מ-1950 בוטלו המחוזות בוטושאן ודורוהוי והוחלפו ב"אזור בוטושאן". אזור זה שרד לא הרבה זמן מכיוון שהחל מ-1952 הוא סופח לאזור יאשי וב-1956 הועבר לאזור סוצ'אבה. ב-1968 עם רפורמת ביטול ה"אזורים" הוקם מחדש המחוז בוטושאן עם הבירה בעיר בוטושאן. נקבעו 66 כפרים גדולים ("קומונה") 3 ערים (דאראבאן, דורוהוי וסאבן) ורשות עירונית (מוניציפיו) אחת.
גאוגרפיה
מחוז בוטושאן ממוקם בין הנהרות סירט ופרוט, בחלק הצפון-מזרחי של רומניה, וגובל באוקראינה בצפון וברפובליקת מולדובה במזרח. שני הנהרות מתנקזים דרומית-מזרחית. למחוז יש גבולות ממערב ומדרום עם מחוזות סוצ'אבה ויאשי בהתאמה. השטח הכולל של המחוז הוא 4,986 קמ"ר (1,925 מייל רבוע), המהווה 2.1% מהשטח הרומני. תבליט המחוז הוא מישור גבוה, בין העמקים של הסירט והפרוט, לבין נהר ג'יג'יה. למחוז בוטושאן יש אקלים ממוזג, המושפע ממסת האוויר המזרחי של היבשת.
דמוגרפיה
נכון ל-31 באוקטובר 2011, היו במחוז בוטושאן 412,626 תושבים וצפיפות האוכלוסין הייתה 83/קמ"ר. להלן ההתפתחות הדמוגרפית:
חלוקה מנהלית
במחוז בוטושאני יש 2 רשויות עירוניות (מוני'ציפיו), 5 ערים ו-71 כפרים גדולים (קומונות):
כנסיית האגיוס דמטריוס
כנסיית האגיוס דמטריוס (ביוונית: Άγιος Δημήτριος) בסלוניקי שביוון, היא כנסייה יוונית-אורתודוקסית מהתקופה הביזנטית, המוקדשת לקדוש דמטריוס מסלוניקי. הכנסייה נחשבת כמקום הקדוש ביותר לנצרות בעיר סלוניקי. הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1988, יחד עם מבנים עתיקים נוספים בעיר מהתקופה הנוצרית המוקדמת והביזנטית.
כנסייה ראשונה נבנתה במאה ה-4 במקום שקודם שכן בו בית מרחץ רומי. כעבור כמאה שנים, הכנסייה הורחבה לבסיליקה, אך עלתה באש. נבנתה מחדש כבסיליקה גדולה יותר בין השנים 629–634, מבנה שהשתמר ברובו עד ימינו.
באולם התפילה הקדשה מיוחדת לדמטריוס הקדוש - קיבוריום (ciborium) מבנה קטן בעל גג משושה, מצופה כסף ומכוסה משי, משמש כמעין קבר סמלי של הקדוש.
שש רצועות של פסיפס מעטרות את הבסיליקה מהמאות השביעית או השמינית.
החל משנת 1493 ועד 1912 שימש המקום כמסגד, ונותרו קטעי פסיפס גם מתקופה זו.
הממצאים הארכאולוגיים מצויים כיום במרתף הכנסייה ומשתמשים כקריפטה.
סוקהוטהאי
סוקהוטהאי הייתה בירת הממלכה הראשונה בסיאם, במאה ה-13 וה-14. שרידי העיר כוללים כמה דוגמאות מרשימות הממחישות את תחילתה של האדריכלות של תאילנד. סגנון זה, הנקרא "סגנון סוקהוטהאי", הושפע מכמה תרבויות שונות וממסורות עתיקות.
רקע
תחילתה של האומה התאית היה במאה ה-12, עם נדידתו של עם מיונאן שבסין אל האזורים הצפוניים של האימפריה החמרית, ששלטה באותה תקופה על רוב דרום-מזרח אסיה. עם זה נקרא ת'אי, "אנשים חופשיים". אחד מנסיכיו נישא לאשה חמרית, ולאחר מכן התקומם כנגד השלטון החמרי המרכזי ויצר את הממלכה הסיאמית הראשונה. ממלכה זו נקראה ממלכת סוקהוטהאי, על שם בירתה. בנו השני של מייסד הממלכה, ראמחאמהאנג (Ramkhamhaeng, ראם החזק; בערך 1280–1318), היה אחד מן השליטים החשובים בתולדות תאילנד העתיקה. הוא הרחיב את גבולות ממלכתו בשורה של מלחמות, שהסתיימו בניצחונו; ובתחום החברתי, הוא ייסד ארגונים צבאיים וחברתיים, שנבנו על פי המבנים הארגוניים שהיו קיימים באימפריה החמרית. הוא הנחיל את כתב הקמר העתיק, וכן הקפדה רבה על שמירת הבודהיזם.
שלושת מרכזיה של הממלכה החדשה היו סוקהוטהאי, עיר הבירה; סי סצ'נלאי, וקמפהנג פט. סגנון הבנייה שנוצר בערים אלה היה תוצר של השפעות תרבותיות שונות, שהוטמעו בסגנון החדש. המבנים שהתאפיינו בסגנון זה נבנו מלבנים ועוטרו בקישוטי טיח ועץ; העיטורים השונים מגוונים מאוד, ומעידים על השפעה חמרית או ציילונית. אומנות הבנייה בסוקהוטהאי באה לידי ביטוי באולמות מפוארים, המוקפים במעין אמבולטוריום ונישות דמויות קפלות ומעוטרים בדיוקנאות מונומנטליים של הבודהה. התכונות הפיזיות של פסלי בודהה משקפים את ההשפעות השונות: ההשפעה הציילונית יצרה פסלים בעלי אף ארוך, עדין, ובליטה דמוית להבה על הראש, ואילו ההשפעה החמרית הוסיפה קו כפול סביב הפה. בודהה מיוצג לעיתים קרובות בהליכה זקופה כאשר בגדיו נצמדים לגופו, והוא מביע כמעט התנשאות.
סוקהוטהאי
העיר ההיסטורית סוקוטהאי נמצאת כשמונה קילומטרים ממערב לעיר המודרנית הקיימת כיום, ונושאת אותו שם. העיר העתיקה נבנתה בצורת מלבן, שרוחבו 1,300 מטרים ורוחבו 1,800 מטרים. העיר הייתה מוקפת בשתי סוללות עפר חיצוניות וחומה שנבנתה מלבני חימר. בין החומות נבנה חפיר, שנועד להגנה וכן להסטת מי שיטפונות. בכל צלע של החומה נבנה שער ומגדל להגנה. חלק גדול מביצוריה של העיר העתיקה שרדו עד היום.
המונומנטים העיקריים הנמצאים בסוקהוטהאי ההיסטורית כוללים את מתחם המנזר ואט מאהאטאט ובית הקברות של הארמון; סרא סי ואט, ובו שתי סטופות (הנדקראות בתאילנד "צ'אדי") מלאות חן המשתקפות במאגר המים הגדול של העיר; ומגדל מחודד (פראנג) שבתוכו שרידים מקודשים, מתקופה מאוחרת יותר. מתחם העיר כולל שרידים של 193 מבנים, ובהם 26 מקדשים, שהגדול בהם הוא, כאמור, ואט מאהאטאט.
הערי העתיקה סוקהוטהאי מוגדרת כפארק לאומי בתאילנד, ושימורה מופקד בידי הממשלה בסיוע אונסקו. במקום מבקרים בכל שנה אלפי תיירים. הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1991, יחד עם האתרים ההיסטוריים הקשורים לעיר, סי סצ'נלאי וקמפהנג פט.
קישורים חיצוניים
Sukhothai Historical Park مدينة سوكوتاي التاريخية Geschichtspark Sukhothai Parque Histórico de Sukhothai Sukotaj Parco storico di Sukhothai スコータイ歴史公園 სუხოტჰაის ისტორიული პარკი Sukotajaus istorinis parkas Historisch Park Sukhothai Parque Histórico de Sukhothai Сукотаи (исторический город) อุทยานประวัติศาสตร์สุโขทัย Công viên lịch sử Sukhothai
מונה חשמל
מונה חשמל הוא מכשיר מדידה המונה את האנרגיה החשמלית העוברת דרכו ביחידות של קילוואט-שעה (קוט"ש).
שימושים
באמצעות מונה חשמל ניתן לדעת את צריכת החשמל של מתקן חשמל או חלק ממנו. השימוש העיקרי במוני חשמל הוא לצורך גביית תשלום בגין הצריכה. על מנת לדעת את כמות האנרגיה החשמלית אותה צרך לקוח מסוים, מחוברת מערכת החשמל של הצרכן לתשתית של הספק דרך מונה חשמל. המונה מאפשר לחשב את כמות החשמל אותה צרך הלקוח, ובהתאם לכמות זו לחייב את הלקוח בתשלום עבור הצריכה.
מונה זרם ישר
המונים הראשונים מדדו מטען חשמלי ביחידות של אמפר-שעה. על פי חוק שימור המטען החשמלי, המטען החשמלי בזרם ישר משקף במדויק את הצריכה בפועל. לדוגמה, אם במונה החשמל נרשמה צריכה של 100 אמפר-שעות, והמתח החשמלי הוא 230 וולט, משמעות הדבר היא כי סופקו ללקוח 23 קילוואט-שעה.
עם השנים פותחו סוגים רבים של מוני חשמל. תומאס אלווה אדיסון פיתח מערכת מדידה אלקטרוכימית, שהשתמשה בתא אלקטרוליטי כדי לדגום את הצריכה במרווחי זמן קבועים. המונה היה מסורבל לשימוש, ולא התקבל היטב על ידי הלקוחות. בבריטניה נפוצו במאה ה-19 מוני חשמל של חברת "ריזן" ("Reason") שהכילו תיבה נעולה ובה שפופרת זכוכית מוארכת מלאה בכספית, בדומה למדחום כספית. השפופרת מדדה באמצעות פעולה אלקטרוכימית את השימוש בחשמל בזרם ישר. רמת הכספית עלתה בהתאם לצריכת החשמל, וכאשר היא הגיעה לראש השפופרת, המונה הפך למעגל פתוח ואספקת החשמל ללקוח הופסקה. במקרים אלו נדרש להגיע סוכן של חברת החשמל, וזה היה גובה את דמי השימוש ומחזיר את רמת הכספית לקדמותה.
בשנת 1883 רשם ד"ר הרמן אהרון פטנט בגרמניה על מונה זרם ישר פשוט ונוח לקריאה, המציג את הצריכה בחמישה מעגלים עם מחוגים. חברת החשמל הבריטית החלה לספק מוני חשמל מסוג זה לצרכנים החל משנת 1888.
מונה זרם חילופין
רשת החשמל בכל מדינות העולם מובילה זרם חילופין, ולא זרם ישר. מדידת זרם חילופין שונה למדי ממדידת זרם ישר, מכיוון שהזרם הופך את כיוונו באופן מחזורי. הפקת חשמל באמצעות זרם חילופין פותחה לקראת סוף המאה ה-19. חלוץ המחקר בתחום זה היה האיטלקי גלילאו פראריס, שפרסם בשנת 1887 מחקר המתאר מערכת להפקת חשמל בזרם חילופין. חודשיים לאחר מכן רשם בארצות הברית ניקולה טסלה פטנט על מערכת דומה.
מחקרו של פראריס כלל רכיב המונה את החשמל הנצרך, ועד היום במדינות אירופה מכונה מונה החשמל "מונה פראריס".
המונה של פראריס היווה השראה למהנדסים רבים. בשנת 1889 הוצגו בתערוכה בפרנקפורט שני מוני חשמל לזרם חילופין. הראשון פותח על ידי ממציא הונגרי בשם אוטו בלאטי, שהתבסס על עיקרון ההשראה אלקטרומגנטית לספירת קילוואט-שעה (Blathy-meter), והשני על ידי אמריקאי בשם אליהו תומסון, מחברת ג'נרל אלקטריק. המונה של תומסון התאים הן לזרם ישר והן לזרם חילופין. עד היום משתמשים במונים המבוססים על העיקרון של בלאטי. Blathy-meter הראשון יוצר על ידי חברת "Ganz" ושקל 23 ק"ג.
אב-טיפוס של המונה המודרני פותח בשנת 1894 על ידי אוליבר שלנברגר מחברת וסטינגהאוס. מונה זה משתמש בעיקרון ההשראה האלקטרומגנטית כדי לסובב דיסקית שמהירות הסיבוב שלה היא פרופורציונלית לחשמל הנצרך. המונה של שלנברגר היה כבד ומגושם (41 פאונד, יותר מ-16 ק"ג). בעודו מנסה לתקן פגמים אלה, חלה שלנברגר והלך לעולמו, ומהנדסים אחרים בווסטינגהאוס סיימו את פיתוחו של המונה. מונה זה לא התאים למדידה משלימה בעבודה עם מנועים חשמליים מכיוון שלא כלל בתוכו אלמנט של המתח המיועד למדידת כופל ההספק.
סוגי מונים
קיימים שני סוגי מונים בסיסיים: מונה אלקטרו-מכני ומונה אלקטרוני.
מונה חשמל אלקטרו-מכני
מונה חשמל אלקטרו-מכני היה הסוג הנפוץ ביותר עד סוף המאה ה-20. מונה זה מותאם לרשת חשמל חד-פאזית בעלת זרם חילופין. המונה משתמש בעיקרון ההשראה האלקטרומגנטית כדי לסובב דיסקית מתכת שמהירות הסיבוב שלה היא פרופורציונלית לחשמל הנצרך. הלקוח מחויב בצריכת חשמל ביחס לכמות הסיבובים של הדיסקית.
מוני חשמל אלקטרו-מכניים דורשים קריאה ידנית, על ידי נציג חברת החשמל. נציג זה מבצע גם בדיקה בטיחותית בסיסית של המונה. לעיתים מחובר למונה רכיב נוסף הקורא את הנתונים ומעביר אותם באופן אוטומטי למרכז איסוף.
מונה חשמל אלקטרוני
מונה חשמל אלקטרוני אינו מכיל חלקים נעים מכניים. בלב המונה נמצאים מספר סלילי השראה, בדומה למונה אלקטרו-מכני, המודדים מתח חשמלי וזרם, ומייצרים שטפים מגנטיים. עוצמות השטפים נמדדות באמצעות חיישנים ומועברות לרכיבי ADC המפיקים את נתוני הצריכה. נתונים אלה מעובדים לאחר מכן באמצעות מעבד ייעודי המחשב את צריכת החשמל. התוצאה מוצגת בצג LCD או בתצוגה אלפאנומרית דומה.
בנוסף לחישוב צריכת החשמל, מונה אלקטרוני מסוגל לבצע פעולות נוספות, בהן העברה אוטומטית של קריאת המונה למרכז איסוף, אגירת נתוני צריכה תקופתיים, חישוב עומס בזמני שיא וחישוב תעריפי חיוב משתנים.
סוגים נוספים
בשנת 2016 פורסם כי חברת החשמל לישראל מתכננת התקנה נרחבת של מוני חשמל חכמים, המאפשרים קריאה מרחוק של צריכת החשמל, טיפול מהיר בתקלות חשמל, ואיתור מכשירים ביתיים הצורכים חשמל רב. ב-2017 הוחלפו המונים בשכונות בערים נתניה, ירושלים, באר שבע ומודיעין במונים חכמים, ומנובמבר 2021 חברת החשמל מתקינה בכל חיבור חדש מונה חכם. בשלב נוסף, מתוכננת החלפה הדרגתית של המונים בראשון לציון, בהרצליה, בפתח תקווה, בחדרה ובאשדוד.
מונה חשמל בתשלום מראש מופעל באמצעות כרטיס מגנטי המשולם מראש, ומאפשר צריכת חשמל מוגבלת. כפתור מיוחד במונה מאפשר הפעלה של מערכת החשמל לזמן קצר לאחר שמכסת הכרטיס המגנטי נוצלה עד תום. מונה חשמל מסוג זה חוסך לחברת החשמל את הצורך לשלוח נציג לקרוא את המונה. ניתן לקנות את הכרטיסים המגנטיים בבתי הדואר, וכמו כן אפשר לטעון אותם. לעיתים קיים במונה מנגנון המאפשר להאריך את אספקת החשמל באמצעות הקשת קוד ייחודי בלוח מקשים, המונפק על ידי חברת החשמל. מונים מסוג זה נפוצים בדירות שכורות בממלכה המאוחדת, דרום אפריקה, סודאן וצפון אירלנד.
בשנת 2005 החלה חברת החשמל לישראל להתקין מונים המוגבלים בתשלום מראש (מת"מ), הניתנים לטעינה באמצעות תשלום טלפוני בכרטיס אשראי. מונים אלה הוצעו לכ-130 אלף לקוחות שלא עומדים בתשלומי חשבונות החשמל שלהם ומועמדים לניתוק.
אופן פעולת המונה
מונה חשמל מודד באופן רציף מתח חשמלי (נמדד בוולט) וזרם חשמלי (נמדד באמפר), ומשתמש בתוצאות המדידה כדי לחשב את כמות החשמל הנצרך (ביחידות של קילוואט-שעה).
במונה אלקטרו-מכני הדיסקית מופעלת באמצעות השראה אלקטרומגנטית. מספר סלילי השראה יוצרים מעין מנוע השראה ישר דו-פאזי. הסלילים בצד אחד מודדים מתח חשמלי ומייצרים שטף מגנטי, והסלילים בצד השני מודדים זרם חשמלי ומייצרים שטף מגנטי נוסף. סלילי ההשראה המודדים מתח פולטים שטף מגנטי בהפרש פאזה של 90 מעלות, ומייצרים זרמי פוקו המפעילים כוח על הדיסקית וגורמים לה להסתובב. מהירות הסיבוב יחסית למכפלת הזרם, המתח, וזווית הפאזה שביניהם (מקדם הספק). מנגנון מכני סופר את הסיבובים ומספק מדידה של האנרגיה הנצרכת. הדיסקית מחוברת למנגנון גלגלי שיניים המציג את כמות החשמל הנצרכת באמצעות ספרות נעות או מחוגים.
כמות האנרגיה המיוצגת על ידי סיבוב מלא של הדיסקית מסומנת בסמל Kh והיא בדרך 7.2 קוט"ש. באמצעות ערך זה ניתן לקבוע את צריכת החשמל הביתית, על ידי מדידת זמן הסיבוב של הדיסקית (t) ושימוש במשוואה הבאה:
במשוואה זו, t הוא זמן סיבוב מלא של הדיסקית (בשניות), ו-P הוא ההספק בוואט. לדוגמה, אם Kh הוא 7.2, וזמן סיבוב מלא הוא 14.4 שניות, הצריכה היא 1800 וואט. אפשר להשתמש במשוואה זו כדי לקבוע את צריכת החשמל של מכשירים ביתיים, על ידי הפעלתם אחד אחד.
במונה אלקטרוני קיימים סלילי השראה דומים, אך במקום להניע דיסקית הם מחוברים לחיישנים ולמעבד, המחשבים את צריכת החשמל.
יחידות מידה
יחידת המידה הנפוצה במוני חשמל היא קילוואט-שעה (kWh), השווה לכמות האנרגיה הנדרשת כדי לייצר קילוואט אחד במשך שעה אחת, או 3,600,000 ג'ול.
בעבר נעשה שימוש ביחידות מידה שונות למדידת כמות החשמל הנצרכת. מוני חשמל במאה ה-19 מדדו את מקדם ההספק באמצעות יחידת קולון. מונים אחרים מדדו רק את משך הזמן בו נעשה שימוש כלשהו בחשמל. מונים אלה יצאו עד מהרה מכלל שימוש.
דיוק
מוני חשמל חייבים למדוד את האנרגיה הנצרכת במידת דיוק סבירה. כל טעות במדידה משמעותה הפסד לחברת החשמל, או לצרכן המחויב. הדיוק נקבע בהתאם לתקנים ותקנות, וקיימת אפשרות לבדוק במעבדה את דיוק המונה.
בממלכה המאוחדת התקנות קובעות כי מונה חשמל יכול לסטות במדידת החשמל עד 3.5% כלפי מטה, או עד 2.5% כלפי מעלה. תלונות של צרכנים על דיוק המונה נבדקות במעבדה, והמונים עוברים כיול אצל הנדסאי חשמל המומחה לנושא זה. בדיקות המעבדה העלו כי 93% מהמונים שנשלחו התגלו כתקינים, וכ-7% סטו במדידה, והפרשי הגבייה הוחזרו לצרכנים.
חיבור המונה
אצל לקוחות ביתיים ועסקים קטנים, המונה מחובר ישירות למערכת החשמל של הלקוח.
בהתקנות תעשייתיות בעלות עומסי זרם גדולים, המונה אינו מחובר ישירות למערכת החשמל אלא מקבל את נתוני הצריכה דרך שנאי זרם. בהתקנה מעין זו המונה עשוי להיות מותקן הרחק מהשנאי, למשל בארון חשמל מרכזי.
חבלה במונה ומניעת זיופים
לעיתים צרכנים מחבלים במוני החשמל כדי להימנע מתשלום על צריכת החשמל, אך חברת החשמל מסוגלת לגלות פגיעה כזו בתוך זמן קצר ולהשית קנס על הצרכן הפוגע. בארצות הברית, למשל, כאשר חברת חשמל מזהה חבלה במונה היא רשאית לגבות תעריף גבוה במיוחד בשם " tampering tariff" עד לתיקון הפגיעה.
שיטה נפוצה של חבלה במונים אלקטרו-מכניים היא הדבקת מגנטים בחלק החיצוני של המונה. מגנטים אלה מאיטים או עוצרים את סיבוב הדיסקית במונה. שיטה נוספת היא שימוש מוגבר בזרם ישר, הפוגע בפעילות סלילי ההשראה במונה ומאיט את סיבובי הדיסקית. מוני חשמל מודרניים, הן אלקטרו-מכניים והן אלקטרוניים, מסוגלים לזהות חבלות כאלה ולתקן את המדידות בהתאם. המונים אף מעבירים התראה על חבלה לחברת החשמל. בדגמים רבים מותקנים גם חיישנים המזהים פתיחת כיסוי המונה, מדידות אנומליות של הרכיבים המגנטיים, תקלות בלחצנים, התקנה הפוכה, ותקלות נוספות במונה, בין אם כתוצאה מחבלה או מתקלה.
לרוב חבלות במוני החשמל נעשות על ידי צרכנים פרטיים הצורכים כמות גבוהה במיוחד של חשמל. צריכה כזו מאפיינת גידולי מריחואנה בלתי-חוקיים בדירות מגורים, פעולה הדורשת הפעלת תאורה רבה במשך כל שעות היממה. יחידות משטרה בארצות הברית הצליחו לגלות גידולים מסוג זה על ידי בדיקת חשבונות חשמל גבוהים במיוחד, וכתוצאה מכך המגדלים מנסים לרוב לגנוב חשמל כדי להסתיר את פעילותם.
צרכנים פרטיים נוספים הצורכים כמות גבוהה במיוחד של חשמל הם האקרים וכורי ביטקוין.
המודיע
הַמּוֹדִיעַ הוא עיתון חרדי יומי שהוקם בי"ח באלול ה'תש"י (1950) על ידי יצחק מאיר לוין, נשיא אגודת ישראל העולמית.
המודיע הוא העיתון החרדי הוותיק ביותר בישראל והוא הביטאון של מפלגת אגודת ישראל. שמו של העיתון משמר עיתון בשם זה שהופיע בשנים 1910–1915 בפולטבה בעריכת הרב אליהו עקיבא רבינוביץ'. עורכי העיתון הם ישראל שניידר ויצחק מתתיהו טננבוים.
היסטוריה
העיתון הוקם ביוזמת הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל, הגוף העליון של תנועת אגודת ישראל העולמית, ומאז נמצא בבעלותו. בתחילת דרכו של העיתון היה בנו של הרב לוין, יהודה לייב לוין, העורך הראשי. העיתון הודפס תחילה במרתף בשכונת מאה שערים וסבל מקשיים כלכליים. הוא העסיק תחילה כתב אחד, ובהמשך רכש טלפרינטר והיה מנוי לשירות הידיעות של סוכנות הידיעות "עתי"ם" ו"רויטרס".
בשנת 1958 מינו לוין ובנו את חיים משה קנופף למנהל אדמיניסטרטיבי של העיתון, לצד עורכי העיתון משה עקיבה דרוק וישראל שפיגל. קשיי התקציב של העיתון הביאו להפיכתו ל"חברה בע"מ" ו-49% ממנו נמכרו לעובדי העיתון. לאחר פטירת העורך הראשון ב-1979 הוחלט למנות את קנופף, דרוק ושפיגל לעורכים ראשיים במעמד שווה, המייצגים את שלושת מוקדי הכוח המרכזיים באגודת ישראל אז. לימים, פרש שפיגל נציגו של הרב שך ועבר ליתד נאמן הליטאי, ואילו דרוק, שהיה מנאמני מנחם פרוש, נפטר. קנופף, איש חסידות גור, נותר כעורך ומנהל יחיד. עם השנים, מונה בנו אלעזר לסמנכ"ל העיתון, ולימים למנכ"ל.
בשנת 2007 השיק העיתון שבועון בצרפתית שהופץ בכ-350 נקודות מכירה בפריז, במרסיי, בליון ובשטרסבורג, וכן בישראל במרכזי מגורים של יוצאי צרפת ודוברי צרפתית. השבועון הופץ באמצעות חברת בר שיווק והפצה. המטרה הייתה להתחרות בעיתונים היהודים בצרפת שהם פרו-ציוניים. העיתון שינה את שמו אחר כך ל"הגשר" ונמכר למשקיע צרפתי ב-2016, לאחר שסבל מקשיים כלכליים.
העיתון נתפס בעיני רבים כמשויך לחסידות גור משום שברוב השנים הוא נערך בידי אנשי חסידות זו. טענות דומות הביאו להקמת עיתון חסידי מתחרה, המבשר, בשנת 2009.
באוגוסט 2020 הגיש רשם העמותות בקשה לפירוק העמותה המפעילה את העיתון, בשל ליקויים חמורים בהתנהלותה.
ביוני 2021, פורסם כי שני עוזרים של יעקב ליצמן חשודים בקבלת שוחד תמורת קידום אינטרסים של חברות, בין היתר השוחד כלל לכאורה רכישת מודעות ב"המודיע", במטרה לסייע לו כלכלית.
פורמט ותוכן
סיסמת העיתון היא "העיתון היומי של היהדות החרדית". העיתון מכוון על ידי ועדת רבנים.