cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיאגו פריירה
חייו
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו ב-2007 זכה פריירה ב-8 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, בסגנונות שונים. במדליות זהב זכה במשחים ל-200 מטר גב (בשיא אליפות, 1:58.42 דקות), 200 מטר חזה, 200 מטר מעורב אישי (בשיא אליפות, 1:57.79 דקות), 400 מטר מעורב אישי (בשיא אליפות, 4:11.14 דקות), וכן במשחי השליחים ל-100X4 מטר חופשי ו-200X4 מטר חופשי. בנוסף, זכה במדליית כסף במשחה השליחים ל-100X4 מעורב ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב. באותה שנה השתתף פריירה גם באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן. הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי נפסל בשלב המוקדמות. עם נבחרת השליחים הברזילאית סיים במקום השמיני במשחה ל-100X4 מטר חופשי, במקום התשיעי במשחה ל-200X4 מטר חופשי ובמקום ה-11 במשחה ל-200X4 מטר חופשי.
במהלך תחרות שנערכה בברלין בנובמבר 2007 שיפר פריירה את שיא העולם של ראיין לוכטה מארצות הברית ב-200 מטר מעורב אישי בבריכות קצרות ב-17 מאיות השנייה, והעמידו על 1:53.14 דקות. שיא העולם שקבע החזיק מעמד 25 ימים בלבד, בטרם קבע לאסלו צ'ה שיא חדש, 1:52.99 דקות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגואדלחרה ב-2011 שחזר פריירה את הישגו מריו דה ז'ניירו, וזכה שוב ב-8 מדליות מהן 6 מדליות זהב. הוא שמר על ארבעה מתאריו, במשחים ל-200 מטר גב, 200 מטר מעורב אישי ו-400 מטר מעורב אישי ובמשחה השליחים ל-100X4 חופשי. לכך נוספו ניצחונות במשחה ל-100 מטר גב ובמשחה השליחים ל-100X4 מטר מעורב. במשחה ל-200X4 מטר מעורב איבדה הנבחרת את תוארה לארצות הברית, ופריירה זכה עמה במדליית כסף, ובמשחה ל-200 מטר חזה איבד גם כן את תוארו, אך זכה במדליית ארד. עם 12 מדליות זהב במהלך המשחקים הפאן-אמריקאיים, הפך פריירה לספורטאי הברזילאי שזכה במספר הרב ביותר של מדליות זהב במשחקים אלה. באותה שנה השתתף פריירה גם באליפות העולם בשאנגחאי. הוא השתתף רק במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, וסיים במקום השישי.
מדליית כסף אולימפית
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה פריירה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא לאומי חדש של 4:08.86 דקות, אחרי ראיין לוכטה (4:05.18 דקות) ולפני קוסוקה הגינו מיפן (4:08.94 דקות). נוסף לכך, סיים במקום רביעי (כמו באולימפיאדת בייג'ינג) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:56.74 דקות ובמקום 15 במשחה שליחים 100X4 מטר מעורב בתוצאה של 3:37.00 דקות, כשחיין ראשון הוא שחה את סגנון הגב בתוצאה של 54.45 שניות.
שתי מדליות ארד באליפות העולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013, זכה פריירה בשתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:56.30 דקות, אחרי ראיין לוכטה (1:54.98 דקות) וקוסוקה הגינו (1:56.29 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:09.48 דקות, אחרי דאיה סטו מיפן (4:08.69 דקות) וצ'ייס קייליש מארצות הברית (4:09.22 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 15 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.43 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 52.23 שניות.
פרידריך לודוויג יאן
פרידריך לודוויג יאן (בגרמנית: Friedrich Ludwig Jahn; 11 באוגוסט 1778 – 15 באוקטובר 1852) היה איש חינוך ואידאולוג לאומני פרוסי. אבי התעמלות המכשירים המודרנית שנחשב לאחד ממבשרי הנאציזם.
תולדות חייו
נולד בלנץ שבמדינת ברנדנבורג. למד תאולוגיה ופילולוגיה באוניברסיטאות האלה, גטינגן וגרייפסוואלד. בשנת 1806 הצטרף לצבא הפרוסי שלחם במלחמות נפוליאון.
ב-1809 השתקע בברלין והיה למורה בגימנסיה. בתפקידו זה ראה לעצמו שליחות לקומם את העם הגרמני מן ההשפלה שספג כתוצאה מכניסת צבא נפוליאון לברלין, על ידי שימוש בפעילות גופנית בכלל והתעמלות בפרט על מנת לשפר את כוחם וביטחונם העצמי של המתעמלים והעלאת המורל של בני ארצו בדרך לשחרור הלאומי. הוא הרצה, כתב ספרים, המציא את מכשירי ההתעמלות וכמה מהתרגילים הבסיסים על גביהם, במטרה להפוך את האימון למדעי ויעיל ככל האפשר. בין המצאותיו: הקורה, המתח, המקבילים וסוס הסמוכות.
ב-1811 פתח בברלין את מגרש ההתעמלות הפתוח הראשון (Turnplatz) וייסד את ההתאחדות להתעמלות (Turnverein). המקצוע החדש צבר תאוצה במהירות רבה וכבש את הגימנסיות בשילוב של הערצת הגוף ויכולותיו, משמעת אימונים קשוחה וגאווה לאומנית.
ב-1813 השתתף ביצירת ליצו פרייקור (Lützowsches Freikorps), יחידת מתנדבים של צבא פרוסיה במהלכן של המלחמות הנפוליאוניות, שהתייחדה בכך ששילבה חיילים מכל רחבי גרמניה ולא מפרוסיה לבדה והיוותה כר לאחדות לאומית גרמנית. הוא פיקד על גדוד של היחידה. לאחר מכן שב לברלין וגיבש את אחוות הסטודנטים הראשונה באוניברסיטת יינה.
ב-1819 הסתכסך עם השלטון, מגרש ההתעמלות שלו נסגר והוא הושלך לכלא. ב-1825 הומתק עונשו והוא שוחרר בתנאי שלא יתגורר בברלין או בסביבתה. לפיכך חי בפרייבורג.
ב-1840 עוטר על ידי ממשלת פרוסיה בעיטור צלב הברזל על גילוי אומץ בקרב. ב-1848 נבחר על ידי מחוז נאומברג כציר באספה הלאומית של פרנקפורט.
השפעתו, גם לאחר מותו, על הספורט הגרמני והוראתו הייתה עצומה. בהשראתו הוקמו ברחבי העולם הדובר גרמנית מאות אגודות התעמלות, רבות מהן נקראו על שמו. באולימפיאדת אתונה, הראשונה בזמנים המודרניים, זכו המתעמלים הגרמנים ברוב המדליות.
בין המושפעים מתורתו בדבר החיוב של ההתעמלות כדרך להבראת העם היה גם מקס נורדאו, אבי רעיון "יהדות השרירים".
על שמו נקראת קבוצת הכדורגל יאן רגנסבורג.
מבשר הנאציזם
מרכז הטפתו של יאן הייתה פיתוח הגוף באמצעות תרגילי התעמלות כחלק וכסמל של הערכים הלאומיים הגרמניים. מי שאינם מטפחים את גופם ואינם רואים בהתעמלות ערך, אינם גרמנים. אחת מאמרותיו הידועות היא "פולנים, צרפתים, כמרים, אריסטוקרטים ויהודים הם הקללה של גרמניה". יאן היה מבין מארגניו של פסטיבל ורטבורג (Wartburg Festival; 1871), בשיאו ארגנו סטודנטים מאוניברסיטת יינה שריפת ספרים גרמניים שהיללו את המהפכה הצרפתית.
בשנת 1941 נקב החוקר פטר ויירק (Viereck) בספרו Metapolitics: The Roots of the Nazi Mind ("מטה-פוליטיקה: שרשי הלך-הרוח הנאצי") בשמו של יאן כאב-המייסד הרוחני העיקרי של הנאציזם, וטען שהרומנטיקה והאנטישמיות שלו השפיעו על ריכרד וגנר ועל הנאציזם בעת התפתחותו.
אדם המזיק
במשפט העברי אדם המזיק הוא אדם שגורם על ידי מעשיו נזק לאחר, בממונו או בגופו. הוא אחד מאבות הנזיקין, ונכלל לפי דעה אחת כאחד מארבעת אבות הנזיקין הנמנים בתחילת מסכת בבא קמא.
הפן הממוני
אדם המזיק ממונו של חברו חייב לשלם. יסוד הלכה זו נלמד מהפסוק:
אדם מועד לעולם
דין אדם המזיק שונה ממעשי עבירות. בניגוד למעשה עבירה שבמקרה שעשאה באונס פטור מעונש, אדם המזיק חייב אפילו באונס, וכך אמרו במשנה, לאמור, אדם שהזיק אחראי על מעשיו בכל מצב, הן אם הנזק נגרם ברצונו של המזיק או בשוגג, או אפילו באונס כגון תוך כדי שינה.
במקרה של אונס גמור, כגון שלאחר שאדם הלך לישון הונחו כלים בקרבתו, נחלקו הראשונים בדינו. לדעת תוספות במקרה זה נאמר הכלל 'אדם מועד לעולם', וחייב, אך דעת הרמב"ן במקרה כזה היא שהוא אנוס לגמרי, יש לפוטרו.
אולץ להזיק באונס
כאמור אדם שהזיק באונס עצמי, למשל מתוך שינה או שהקיא בלא כוונה על חפץ וגרם לו נזק, חייב בתשלום מלא. אך לגבי אדם שנאנס באיומי מוות להזיק ממון של אדם אחר - נחלקו הפוסקים. הרמב"ם פסק שחייב לשלם, מכיוון שבסופו של דבר הוא גרם נזק וחייב גם במקרה של אונס כאמור. הראב"ד פסק שפטור, כיוון שמבחינה הלכתית מותר לו להזיק כדי להציל את נפשו, ואין לחייב אדם בתשלום נזיקין, על דבר שמותר לעשותו.
חומרות נוספות
במקום שבו היו שותפים בנזק מספר בני אדם נאמר דין שהנזק מתחלק בין כולם.
הפן האיסורי
מלבד עצם העניין שמחויב הוא לשלם מדיני נזיקין, עובר המזיק באיסור כגנב וכגזלן הנוטלים ממון אחרים. אדם שהזיק לממון חברו ששילם את דמי הנזק ועשה תשובה נתכפר חטאו ואינו זקוק למחילת חברו, וזאת, בניגוד לגנב וגזלן וכן מי שחבל בגוף חברו, שמלבד החזרת הגנבה והתשובה עדיין זקוקים הם למחילת הנגזל. בכל אופן ביארו כמה אחרונים שגם המזיק ממון חברו צריך לבקש ממנו מחילה.
חמישה דברים
המזיק אדם אחר בגופו, מלבד חיוב תשלומי הנזק מתחייב בעוד ארבעה חיובים לניזק:
המזיק את ממונו של האחר פטור מחמישה דברים..
Love Is in the Air (שיר)
"Love Is in the Air" (בעברית: אהבה באוויר) הוא שיר דיסקו משנת 1977, שבוצע על ידי ג'ון פול יאנג. השיר נכתב על ידי ג'ורג' יאנג והארי ונדה, והפך ללהיט עולמי בשנת 1978 והגיע למקום הראשון במצעד האוסטרלי ובמקום 5 במצעד הסינגלים הבריטי. בארצות הברית, השיר הגיע לשיא מספר 7 במצעד הפופ ובילה שבועיים במקום הראשון במצעד העכשווי למבוגרים, להיט ה־40 היחיד בארצות הברית. השיר מנגן בקצב של 122 פעימות לדקה, קצב דיסקו טיפוסי משנות ה-70.
השיר יצא כסינגל הראשי מאלבום האולפנים הרביעי של יאנג, שנקרא גם Love Is in the Air (1978).
גרסה ספרדית של השיר הוקלטה בשם "El Amor Está En El Aire".
בשנת 2017 נבחר השיר לשימור באוסף צלילי אוסטרליה של ארכיון הקולנוע והסאונד הלאומי.
סקירה
ג'ון פול יאנג אמר על ההקלטה, "למעשה עשינו את 'Love Is in the Air' כי היינו צריכים משהו לשוק הגרמני. 'Standing in the Rain' הפך ללהיט במועדונים שם ואז במצעד, אז היינו צריכים להמשיך כך. הייתי בגרמניה ושמעתי את המוזיקה. זו הייתה מאניה אלקטרונית, כל הקליקים והזמזומים האלקטרוניים. אז ג'ורג' והארי (כותבי השיר) נתנו לו את הטיפול." יאנג ביצע את "Love Is in the Air" בשידור חי בפרק 148 של Countdown ב -30 באפריל 1978.
"Love Is in the Air" היה שיר הנושא לסרט הבכורה של באז לורמן משנת 1992, Strictly Ballroom.
יאנג ביצע את השיר בטקס הסגירה של המשחקים האולימפיים 2000 בסידני.
השיר מבוצע באופן קבוע במשחקי כדורגל על ידי אוהדי קבוצת דנדי יונייטד.
בשנת 2006, הושמע השיר במהלך מצעד הספורטאים של טקס הפתיחה האולימפית בחורף 2006.
מרטין סטיבנס
בקנדה, הקלטתו של יאנג ל"Love Is in the Air" הופיעה בצורה גרועה יותר במצעדים מאשר ברוב המדינות האחרות, בגלל קיומה של גרסה זמנית לשיר של הזמר הקנדי מרטין סטיבנס. סטיבנס קיבל את קלטת ההדגמה של יאנג, והקליט גרסת שיר לאלבום שלו משנת 1978, לפני ששירו של יאנג יצא.
גרסתו של סטיבנס עלתה במצעד הקנדי ביולי 1978, וכבר הגיעה למקום 21 עד 9 בספטמבר, השבוע שבו גרסתו של יאנג עלתה. נראה כי שתי הגרסאות חתכו את המומנטום של השנייה לאחר מכן, כאשר גרסתו של סטיבנס הגיעה לשיאה במקום ה־19 מספר שבועות לאחר מכן בירידה במצעד, ואילו זו של יאנג הגיעה לשיאה במקום ה־26 שבועיים לאחר מכן. במצעד מגזין RPM בסוף השנה לשנת 1978, גרסתו של סטיבנס דורגה במקום ה־137 וזו של יאנג דורגה במקום ה־19. גרסת השיר של סטיבנס הייתה מועמדת לפרס ג'ונו לסינגל הנמכר ביותר בטקס פרסי ג'ונו ב־1979.
רשימת הרצועות
סינגל 7" אירופי (Ariola 11 705 AT)
אוסטרלי 7" (Albert Productions 11710)
ארצות הברית 7" (Scotti Brothers SB 402)
גרסת 1992 (מיקס אולם נשפים)
"Love Is in the Air (Mix Ballroom)" (בעברית: אהבה באוויר (מיקס אולם נשפים)) יצא לאור באוגוסט 1992 כסינגל הראשי מתוך פס הקול Strictly Ballroom (1992).
רשימת הרצועות
סינגל CD אוסטרלי / ניו זילנדי (658085 2)
סינגל רמיקס אירופי (קולומביה - 658426 8)
איימי מאן
איימי מאן (באנגלית: Aimee Mann; נולדה ב-8 בספטמבר 1960) היא יוצרת וזמרת רוק אמריקאית.
שנות היצירה המוקדמות
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים במדינת וירג'יניה, עברה מאן לבוסטון לצורך לימודי מוזיקה. בשנת 1983 היא יסדה יחד עם רוברט הולמס, ג'ואי פשה ומייקל האוסמאן את להקת הגל חדש Til Tuesday'. בשנת 1985 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון Voices Carry שנחל הצלחה והגיע עד למקום ה-19 במצעד האלבומים האמריקאי. בהמשך שחררה הלהקה שני אלבומים נוספים עד להתפרקותה בשנת 1990.
מגנוליה ושנות ה-2000
בשנת 1999 הקליטה מאן שמונה שירים מקוריים (ובנוסף לכך גם ביצוע חדש לשיר One של הארי נילסון) עבור הפסקול של מגנוליה, סרטו של הבמאי פול תומאס אנדרסון. השירים היוו את רובו של הפסקול ושניים מהם אף שולבו בגוף הסרט. הסרט זכה לתהודה רבה והיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, ביניהם גם עבור שירה של מאן "Save Me" שהיה מועמד בקטגוריית השיר הטוב ביותר. בנוסף לכך השיר היה מועמד גם לפרס גראמי.
כהמשך להצלחתו של הפסקול של מגנוליה, הוציאה מאן בשנת 2000 את אלבומה Bachelor No. 2 or, the Last Remains of the Dodo שהורכב משירים שהופיעו בפסקול ומשירים חדשים. בהמשך העשור הוציאה את האלבומים The Forgotten Arm, Lost In Space ו-Smilers !*&%. בנוסף הוציאה מאן אלבום הופעה חיה ואלבום שירי חג מולד. בשנת 2012 הוציאה מאן את אלבום האולפן השמיני שלה, Charmer. בשנת 2017 הוציאה מאן את אלבום האולפן התשיעי שלה, Mental Illness.
בשנת 2018 שיחקה בפרק מתוך סדרת הפשע "הרצח של ורסצ'ה: סיפור פשע אמריקאי", בתור זמרת ברים.
חייה האישיים
מאן נישאה לזמר וליוצר מייקל פן (אחיו של השחקן שון פן) בשנת 1997. בני הזוג מתגוררים בלוס אנג'לס.
גליניס ג'ונס
גליניס ג'ונס (באנגלית: Glynis Johns; נולדה ב-5 באוקטובר 1923) היא שחקנית, זמרת, רקדנית ופסנתרנית ולשית. גליניס היא זוכת פרס טוני, מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1960 על הופעתה בסרט "אנשי השקיעה" ומועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה על הופעתה בסרט "דוח הרוכל".
ביוגרפיה
ג'ונס נולדה בפרטוריה שבדרום אפריקה, במהלך מסע הופעות שערכו אביה, השחקן הוולשי מרווין ג'ונס, ואמה, הפסנתרנית אלייס מוד.
קריירה
הופיעה לראשונה כילדה בתור בלרינה על בימות. בגיל 15 ערכה את הופעתה הראשונה בסרט קולנועי, "רכיבה דרומית" לצידם של אגדות הקולנוע הבריטיות רלף ריצ'רדסון ואדמונד גוון. בגיל 18 השתתפה בדרמת המלחמה של מייקל פאוול "49 מקבילים" בתור אנה מהצוות הספינה הקנדית. בתקופת מלחמת העולם השנייה שיחקה ג'ונס בסרט הריגול הבריטי "הרפתקאות טארטו" ובדרמה "זרים מושלמים" בתפקיד דיזי קלייטון חברתה של הגיבורה הראשית קתרין וילסון (דברה קר).
בשנות ה-50 הופיעה בקולנוע הבריטי בסרט האסונות "אין כניסה בשמיים" בתפקיד הדיילת מריג'ו קורדר, בהפקת וולט דיסני "החרב והעלה" בתפקיד מלכת צרפת מרי טיודור, בקומדיות "ליצן החצר" ו"הכרטיס" ובדרמות "קופסת הקסמים" לצד אביה מרווין ג'ונס, "מקום אחר, זמן אחר" ו"סוד מדינה". בשנת 1952 היא הייתה חלק של צוות השופטים בתחרות מיס עולם 1952.
בשנת 1960 הועמדה ג'ונס לראשונה בקריירה שלה לפרס האוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרטו של פרד זינמן "אנשי השקיעה" בתפקיד בעלת הפאב גברת פירת'. ב-1962 הועמדה ג'ונס לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה הארוטית הספרותית של ג'ורג' קיוקור "דוח הרוכל". ב-1964 התפרסמה ג'ונס בסרט המוזיקלי הקלאסי "מרי פופינס" בתפקיד לוחמת זכויות האישה וינפריד בנקס. בשנת 1973 זכתה ג'ונס בפרס טוני על הופעתה במחזמר "מוזיקת לילה זעירה", את הבלדה המפורסמת "Send in the Clowns" כתב סטיבן סונדהיים במיוחד עבור ג'ונס.
הופעתה הקולנועית האחרונה הייתה בשנת 1999 בסרט "סופרסטאר" בתפקיד סבתה של התלמידה מרי קתרין גלאגר.
חיים אישיים
לג'ונס נולד ילד אחד (השחקן גרת' פורווד) מבעלה הראשון, השחקן האנגלי Anthony Forwood (3 באוקטובר 1915- 18 במאי 1988) שהיה הומוסקסואל וניהל מערכת יחסים רומנטית ארוכת שנים עם השחקן דרק בוגרד.
בנם המשותף גרת' פורוורד הלך לעולמו ב-2007 בגיל 62 (14 באוקטובר 1945- 16 באוקטובר 2007).
בעלה השני היה גיבור מלחמת העולם השנייה האנגלי דייוויד פוסטר ששירת כקצין בצי המלכותי. לבעלה השלישי ססיל הנדרסון הייתה נשואה במשך שנה אחת. ב-1964 נישאה בפעם הרביעית לסופר אליוט ארנולד, הזוג התגרש לאחר מספר שנים.
בשנת 1998 הוכרה ג'ונס על ידי "חברת וולט דיסני" כאחת מאגדות דיסני.
ואוט פולס
ואוטר "ואוט" פולס (בהולנדית: Wout Poels; נולד ב-7 באוקטובר 1987) הוא רוכב אופני כביש הולנדי בקבוצת בחריין מקלארן. פולס הוא מנצח המונומנט לייז'–בסטון–לייז' בשנת 2016.
ביוגרפיה
פולס נולד ב-7 באוקטובר 1987 בונריי, שבמחוז לימבורג, הולנד. אחיו הגדול, נורברט, היה גם רוכב אופני כביש.
ואקנסוליל (2009–2013)
הוא התחיל לרכוב במסגרת מקצוענית בשנת 2009, בקבוצת ואקנסוליל. ב-2010 ניצח את הקטע החמישי בטור ד'לאן וסיים שני כללי במדי הקבוצה, מאוחר יותר באותה עונה ניצח את הקטע הרביעי בטור של בריטניה. ב-2011 סיים רביעי ב. הוא ניצח באותה עונה את הקטע הרביעי בטור ד'לאן וסיים שני כללי. פולס ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, כאשר נבחר לוואלטה אספנייה וסיים פעמיים במקום השני בקטעים.
ב-2012 ניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר בטירנו–אדריאטיקו וסיים שמיני כללי, 1:25 אחרי וינצ'נצו ניבאלי המנצח. הוא סיים שני בטור של לוקסמבורג, ניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר ואת הקטע השלישי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-טור דה פראנס, אך נטש את המרוץ במהלך הקטע ה-6. ב-2013 סיים עשירי בטירנו–אדריאטיקו ותשיעי בוואלטה אל פאייס ואסקו. פולס התחרה גם בטור דה פראנס וגם בוואלטה אספנייה ב-2013 ולא בלט, הוא ניצח את הקטע הרביעי בטור ד'לאן.
סקיי (2015–2019)
פולס הצטרף לסקיי לאחר עונה בלבד במדי אומגה פארמה קוויק סטפ. הוא ניצח את הקטע הרביעי וסייע שביעי בטירנו–אדריאטיקו. הוא נבחר לסגל סקיי בטור דה פראנס, וסייע לכריס פרום לנצח את המרוץ. הוא סיים שמיני בקלאסיקת ברטאן ושני בטור של בריטניה, לאחר שגם ניצח את הקטע החמישי. בסוף העונה התחרה פולס באיטליה, מסיים חמישי במילאנו–טורינו ו-12 בג'ירו די לומברדיה.
ב-2016 ניצח פולס את הוולטה אה ולנסיה לאחר שגם ניצח בשלושה קטעים במרוץ. הוא סיים שביעי בוואלטה אה אנדלוסיה וניצח את הקטע הרביעי בוולטה אה קטלוניה. פולס סיים רביעי בלה פלש ואלון, אך שיא העונה שלו הגיע ארבעה ימים מאוחר יותר, כאשר ניצח במונומנט לייז'–בסטון–לייז', גובר על מייקל אלבסיני ועל רוי קושטה בספרינט סיום. עם ניצחונו הפך פולס להולנדי הראשון מאז אדרי ואן דר פול (1988) שמנצח במרוץ. הוא סיים שישי באליפות הולנד בנגד השעון. פולס נבחר בפעם השנייה ברציפות לטור דה פראנס, ושוב סייע לכריס פרום לנצח במרוץ כאשר היה אחד מהפועלים שלו. הוא השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו במרוץ הכביש, אך לא הצליח לסיים את המרוץ. לאחר מכן, ניצח את הקטע השישי בטור של בריטניה.
ב-2017 פתח פולס את העונה עם מקום רביעי בוואלטה ולנסיה ובוואלטה אנדלוסיה. ב, סיים פולס במקום השלישי הכללי, 3 שניות אחרי דילן טונס המנצח ו-2 שניות אחרי רפא מייקה שסיים שני. הוא סיים שישי בוואלטה אספנייה, בתוצאה הכללית הטובה ביותר שלו בגרנד טור. הוא סייע לכריס פרום לנצח במרוץ. הוא סיים שישי גם במילאנו–טורינו ובמקום השביעי ב. בעונת 2018, ניצח את הקטע השני בוואלטה אנדלוסיה, את קטגוריית הנקודות וסיים במקום השני הכללי. הוא ניצח את הקטע הרביעי בפריז–ניס וסייע לכריס פרום לנצח את הג'ירו ד'איטליה, כשפולס עצמו מסיים במקום ה-12. לאחר מכן, פולס סייע לגריינט תומאס לנצח את הטור דה פראנס. הוא ניצח את הקטע השישי וסיים במקום השני הכללי בטור של בריטניה, 17 שניות מז'וליאן אלאפיליפ המנצח.
ב-2019, סיים שלישי בטור דאון אנדר ובוואלטה או אלגראבה. הוא סיים שביעי בטירנו–אדריאטיקו ועשירי בלה פלש ואלון. הוא ניצח את הקטע השביעי בדופינה ליברה וסיים במקום הרביעי הכללי. הוא סיים במקום ה-26 בטור דה פראנס, מסייע לאיגן ברנל לנצח ולגריינט תומאס לסיים שני. בוואלטה אספנייה, סיים במקום ה-34 הכללי.
בחריין מקלארן (2020 - היום)
בתום עונת 2019, חתם פולס בקבוצת בחריין מרידה (כיום בחריין מקלארן).
קטנגה (מדינה)
קטנגה הייתה מדינה בלתי מוכרת אשר הכריזה על עצמאותה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-11 ביולי 1960 בהנהגת מואיז צ'ומבה, אשר עמד בראש מפלגת CONAKAT. ממשלת קטנגה לא נהנתה מתמיכה מלאה בכל רחבי המדינה. עם התפרקות המדינה הפך שטחה למחוז קטנגה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. קטנגה שרדה כשנתיים וחצי בלבד ובחודש ינואר 1963 הכריזה על כניעתה ואוחדה מחדש עם קונגו.
הכרזת העצמאות נעשתה בתמיכת בלגיה מתוך אינטרסים עסקיים ובעזרת מעל 6,000 חיילים בלגים. צ'ומבה היה ידוע כמקורב לחברות תעשייתיות בלגיות אשר כרו מרבצים עשירים של נחושת, זהב ואורניום באזור זה. קטנגה הייתה אחד האזורים העשירים והמפותחים ביותר בקונגו. ללא קטנגה, קונגו הייתה מאבדת חלק גדול מאוצרות הטבע שלה ומהכנסותיה. ממשלת קונגו וחלק גדול ממדינות העולם ראו בהכרזת עצמאותה של קטנגה ניסיון בלגי להקים מדינת חסות לצורך ניצול המכרות שבאזור. אולם אפילו בלגיה לא הכירה באופן רשמי במדינה החדשה, אף על פי שהעניקה לה סיוע צבאי. כוח צבאי אשר כונה בשם הז'נדרמריה של קטנגה, הוקם על ידי ממשלת צ'ומבה, בתחילתו הוא אורגן ואומן על ידי קצינים בלגים ולאחר מכן על ידי שכירי חרב ממדינות שונות באירופה.
מקורותיה של מדינת קטנגה
הדעה הנפוצה בשנת 1961 בין מדינות האו"ם הייתה כי פרישת קטנגה נתנה ביטוי לזהות הלאומית של תושבי האזור. אולם הנחה זו הייתה נכונה בחלקה בלבד. המנהיגים הפוליטיים של צפון קטנגה התנגדו באופן פעיל לעצמאות ובשום שלב לא נעשתה פנייה לאוכלוסייה לבחינת דעת הציבור. במציאות, הכרזת העצמאות באה כדי לשמר את עושרו של אזור זה ואת היציבות באזור. צ'ומבה אף פעל לגיוס תמיכה של המתיישבים האירופים באזור, כיוון שביניהם היו אנשי המקצוע שאיפשרו את המשך קיום תעשיית המחצבים.
בתוך שבוע מעת הכרזתה החד-צדדית של קטנגה על עצמאותה, שלח ראש ממשלת קונגו לומומבה מברק למזכיר הכללי של האו"ם, והתעקש כי ינקטו צעדים בעניין "תוקפנותה הצבאית של בלגיה" בארצו והגיבוי שבלגיה מעניקה לפרישתה של קטנגה. לומומבה ביקש סיוע צבאי דחוף עקב חוסר יכולתה של הממשלה בלאופולדוויל לשמור על הסדר בשטחיה הגדולים של המדינה. הוא האשים את תככיה של בלגיה בקונגו לאחר שזו קיבלה עצמאות. היחס לקטנגה באו"ם היה מעורב. בריטניה ואיתה צרפת נשארו נייטרליות. הבריטים סיפק בתחילה סיוע לכוח שמירת השלום של האו"ם בקונגו אולם סירבו לשתף פעולה עם יוזמות להתמודד עם משטרו של צ'ומבה. פורטוגל ודרום אפריקה התנגדו מלכתחילה לפעילות האו"ם בקונגו ולכל התערבות נגד קטנגה.
ההיסטוריון ג'רלד-ליבואה כתב: "... במשך חודש אוגוסט נערך מרוץ נגד הזמן במטרה לבנות ז'נדרמריה קטנגית יעילה פחות או יותר בטרם יסוגו הכוחות הבלגים. מפקד הז'נדרמריה החדשה, מיור קרבסור, קרא לקצינים לשעבר אשר שרתו במשמר העם ואשר עזבו את קונגו לאחר המהומות בחודש יולי." גודל הכוח החדש היה בתחילה כ-1,500 מתנדבים אשר גויסו מבין בני השבטים שתמכו בקטנגה וכן מטוסים שהיו חלק ממשמר העם.
משלוח כוחות האו"ם
ב-14 ביולי 1960, בתגובה לפניית ראש הממשלה לומומבה, מועצת הביטחון של האו"ם אימצה את החלטה 143. בהחלטה נקראה בלגיה להוציא את כוחותיה הצבאיים מקונגו וכן נקבע כי האו"ם יושיט "עזרה צבאית" לכוחות קונגו כדי שיוכלו למלא את משימותיהם. לומומבה דרש כי בלגיה תפנה את כוחותיה באופן מיידי ואיים כי אם לא יתפנו בתוך יומיים, יפנה לעזרת ברית המועצות. האו"ם הגיב במהירות והקים את כוח שמירת השלום של האו"ם בקונגו (ONUC). כוחות האו"ם הראשונים הגיעו למדינה למחרת היום וכמעט באופן מיידי פרצה מחלוקת בין לומומבה ובין האו"ם באשר למנדט של הכוח שנשלח לסיוע. כיוון שצבא קונגו היה במצב של תוהו ובוהו, לומומבה ביקש לעשות שימוש בכוחות האו"ם כדי לחסל את פרישת קטנגה ובזאת ברוח החלטת האו"ם. לומומבה כתב למזכיר האו"ם דאג האמרשלד: "מן המסמך עולה בבירור, בניגוד לפרשנותך האישית, כי ניתן להשתמש בכוח האו"ם כדי לדכא את הממשלה המורדת של קטנגה." אולם האמרשלד המשיך להתנגד ומבחינתו פרישתה של קטנגה היה בגדר עניין פנימי קונגולזי ונאסר על האו"ם להתערב במצב כזה בהתאם לסעיף 2 של מגילת האומות המאוחדות.
חילוקי הדעות באשר למשימות כוח האו"ם לקונגו המשיכו במהלך כל שהותו במדינה, על אף שמועצת הביטחון קיבלה שתי החלטות נוספות בעניין זה. ב-22 ביולי 1960 קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 145 אשר אישרה כי קונגו צריכה להיות מדינה מאוחדת וחזרה על הקריאה לבלגיה לסגת מן המדינה. ב-9 באוגוסט קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 146, בה הוזכרה קטנגה לראשונה בשמה, ואשר התירה לכוח האו"ם להיכנס לתחום קטנגה אולם אסרו על הכוח להתערב או להשפיע על תוצאות סכסוך פנימי.
מעורבותה של בלגיה בקטנגה עוררה מחלוקת רבה. ממשלת בלגיה לא תכננה או עודדה את מואיז צ'ומבה להוביל את פרישת קטנגה ממדינת קונגו, אולם סיפקה סיוע טכני, כלכלי וצבאי כדי לאפשר יציבות בקטנגה. הבלגים אף הודיעו על התנגדותם להתערבות כוח האו"ם נגד קטנגה. באותה עת הודיע שר החוץ הבלגי, פייר ויניי, לארצות הברית, צרפת ובריטניה כי ממשלתו מתנגדת לתככיו של צ'ומבה ומביעה דאגה באשר להשפעות הכלכליות ארוכות הטווח של פרישתה של קטנגה מקונגו. בספטמבר 1960 הוצאו רוב כוחותיה הצבאיים של בלגיה מקטנגה כשהם מותירים אחריהם כמאתיים חיילים אשר פרשו מצבא בלגיה והפכו שכירי חרב בז'נדרמריה המקומית. נכון לסוף שנת 1963 עדיין נערכו חיפושים אחר חלק מן החיילים הללו. בקטנגה נותרו אף אזרחים בלגים ויועצים פוליטיים.
המשך העימותים
בחודש נובמבר 1960 השתלט מובוטו ססה סקו על קונגו בהפיכה צבאית ב-17 בינואר 1961 הוא שלח את לומומבה לאליזבתוויל בקטנגה, שם עונה ונירצח זמן קצר לאחר הגיעו. על רקע הרצחו של לומומבה התכנסה מועצת הביטחון של האו"ם ב-21 בפברואר 1961 ואימצה את החלטה 161, אשר קראה לנקיטה בכל הצעדים המתאימים למניעת מלחמת אזרחים בקונגו, כולל שימוש בכוח אם יש בכך הכרח. ההחלטה דרשה את פינוי כל כוחותיה של בלגיה מקונגו וכן את כל שכירי החרב, אך לא הטילה על כוחות האו"ם לבצע פעולות התקפיות. אולם כוח האו"ם בקונגו פירש את ההחלטה כמצדיקה פעולה צבאית לסיום פרישתה של קטנגה. במשך ששת החודשים הראשונים לאחר ההחלטה לא נקטו כוחות האו"ם בפעולות צבאיות גדולות והתרכזו בעידוד משא ומתן מדיני.
החל משלהי 1960 הייתה סדרת עימותים בין כוחות הנאמנים לצ'ומבה לבין בני שבט בלבואה, אשר מנהיגיו היו נאמנים למשטר המרכזי בלאופולדוויל והתנגדו לפרישת קטנגה. לכוחות האו"ם שהיו בנחיתות מספרית לא הייתה אפשרות מעשית למנוע פריצת מלחמת אזרחים. לאור זאת מועצת הביטחון הורתה על תגבור כוחות האו"ם באליזבתוויל. עד למחצית שנת 1961 הרגו כוחות קטנגה כמעט 7.000 מבני בלבואה. תגבור כוחות האו"ם רק העלה את ההתנגדות בקרב בני בלבואה אשר החלו להתקיף אף את כוחות האו"ם.
התפתחויות מאוחרות
בחודש יוני 1961 נאסר הנשיא צ'ומבה לאחר שהשתתף בכינוס מנהיגים בקונגו, זאת ביום שבו עמד לעלות למטוסו כדי לשוב לקטנגה. הוא הושם במאסר בית והואשם בהסתה למרד נגד ממשלת קונגו, בשימוש לא חוקי בנשק ובכלי טיס ובהדפסת כסף מזויף. מאוחר יותר חתם צ'ומבה על הסכם לשוב ולאחד את קטנגה עם קונגו ושוחרר לדרכו. אולם בחודש אוגוסט התברר כי לצ'ומבה לא הייתה כל כוונה למלא את חלקו בהסכם, לאחר שהכריז בנאום שנשא כי יגן על זכויותיה של קטנגה כמדינה עצמאית ויעשה הכל כדי להמשיך את המצב הקיים על אף ההתנגדות.
בחודשים אוגוסט וספטמבר ביצעו כוחות האו"ם שני מבצעים צבאיים כדי לאסור שכירי חרב ויועצים פוליטיים בלגיים ולהשיבם לארצותיהם. זאת לאחר שנקבע כי הכוחות הזרים הם עמוד השדרה של המשטר בקטנגה. המבצע הראשון בוצע על ידי כוח האו"ם של צבא הודו והסתיים בתפיסת כ-400 שכירי חרב, מבלי שנורתה ירייה אחת. אף שקונסול בלגיה בקטנגה קיבל הוראה להשיב לארצו את אזרחי מדינתו, הוא השיב שהוא חסר סמכות לעשות זאת וכי הוא יכול להורות רק לאנשי הקונסוליה ולאנשי צבא בלגי לשוב לבלגיה. בעקבות המבצע גורשו מקונגו כ-300 שכירי חרב, חלקם שבו מאוחר יותר לקטנגה. צ'ומבה הופתע מפעילות האו"ם והמתיחות במדינה עלתה. ב-11 בספטמבר הודיעו כוחות האו"ם על דרישתם כי כל האזרחים הזרים המשרתים כקצינים במשטרת קטנגה יעזבו את המדינה, אולם הנשיא צ'ומבה סירב להיעתר לדרישה. הסיכוי למילוי הדרישה בדרכי שלום אבד לאחר שנודע כי חלק מכוחות האו"ם תכננו לסייע להוריד את צ'ומבה מן השלטון, לתפוס את תחנת הרדיו באליזבתוויל ולשבות את הז'נדרמריה. לאחר שנחשפה התוכנית עימת צ'ומבה את האו"ם עם האשמותיו והציג ראיות לתוכנית. תוכנית כזו עמדה בניגוד מוחלט להתחייבות האו"ם להישאר כוח נייטרלי בקטנגה ולא להתערב בענייניה הפנימיים של המדינה. האירועים התדרדרו למחרת היום לאחר שכוח או"ם המורכב מ-155 חיילים אירים אשר הגנו על אזרחים בג'דוטוויל כותר על ידי כוח עדיף של ז'נדרמריה ובו שכירי חרב רבים. למרות זאת החיילים האירים סירבו להיכנע ובקרב שפרץ נגרמו אבדות קשות לכוחות הז'נדרמריה אף שזכו לסיוע מחיל האוויר של קטנגה. לנוכח התפתחויות אלה הסכימו מפקדי כוח האו"ם לאמץ תוכנית חדשה לחיסול השלטון העצמאי בקטנגה. על פי התוכנית על כוחות האו"ם היה לתפוס שכירי חרב, להשתלט על סניפי דואר ותחנות רדיו באליזבתוויל ולאפשר לנציגי המשטר המרכזי בקונגו לקבל שליטה בעיר. ניסיון זה נתקל בהתנגדות אלימה של הז'נדרמריה. הניסיון להשתלט על סניפי הדואר כשל. באותו היום פתחו כוחות קטנגה בהתקפה על כוחות האו"ם. הקרב בעיר נמשך שמונה ימים ובמהלכו נהרגו 11 מחיילי האו"ם. מחלקה של כוחות אירים בג'דוטוויל נפלה בשבי. צבאו של צ'ומבה נהנה מעליונות אווירית מוחלטת ומטוסיו השתתפו במשימות תקיפה והפצצה על עמדות כוחות האו"ם. לכישלון המבצע הצבאי של האו"ם תרמה גם נחיתותו בציוד. הז'נדרמריה הייתה מצוידת ברובים אוטומטיים, מקלעים כבדים, מרגמות וכלי רכב משוריינים, בעוד שלכוחות האו"ם היו רובים מיושנים וכלי רכב אזרחיים שמוגנו באופן חובבני. במהלך הקרבות הציעה ממשלת קטנגה הפסקת אש, הצעה שנדחתה מיד על ידי כוחות האו"ם. אולם התברר עד מהירה כי הניסיון לסילוקו של צ'ומבה מן השלטון כשל. ממשלות בריטניה, בלגיה וצרפת מתחו ביקורת על פעולות כוחות האו"ם בקונגו והתערבותם בענייניה הפנימיים של המדינה וקראו להפסקת אש מיידית. מנגד, ברית המועצות מחתה על כך שלא גויס כוח צבאי גדול יותר להשלטת סדר בקטנגה ולאיחודה עם ממשלת מובוטו בקונגו. לאחר הקרבות החל משא ומתן מוגבל, במהלכו נהרג מזכיר האו"ם האמרשלד בהתרסקות מטוסו בצפון רודזיה.
תחת לחץ צבאי של כוחות האו"ם הסכים צ'ומבה לתוכנית שלושה שלבים שהוצעה על ידי ממלא מקום מזכיר האו"ם או תאנט לאיחודה מחדש של קטנגה עם קונגו. אולם ההסכם נותר על הנייר בלבד. ממשלת קטנגה התעקשה כי אם ההסכם יקוים במלואו, תינתן לצ'ומבה האפשרות להשתתף בניסוח מחדש של חוקת קונגו והוא יוכל לבחור את נציגיו לפרלמנט. אולם שני הצדדים החלו להביע הסתייגויות מן ההסכם בתוך שבוע ימים. לנוכח זאת החליט האו"ם לאמץ תוכנית חדשה ולפיה תאומץ חוקה פדרלית לקונגו בתוך שלושים יום, יושם קץ למרד בקטנגה, יאומץ מטבע אחיד בכל קונגו והכנסות המכרות בקטנגה יחולקו חצי בחצי בין קטנגה ובין הממשלה המרכזית. או תאנט שעמד בראש התוכנית תבע גם כי צ'ומבה ישחרר ללא תנאי את יריביו הפוליטיים אותם החזיק במאסר. בלגיה וארצות הברית אשר קיוו כי התוכנית החדשה תסייע לשינוי פניה של קונגו, תמכו בתוכנית. בעקבות ההצעה החלו שיחות חדשות בסיוע האו"ם, אולם לא הניבו תוצאות ממשיות. או תאנט שראה בממשלת קטנגה כמי שגוררת רגליה בשיחות, הטיל סנקציות כלכליות על קטנגה. בתגובה, פרש צ'ומבה מן השיחות ב-19 בדצמבר 1962.
ימים אחרונים
לקראת סוף שנת 1962 גברה נוכחות כוחות האו"ם בקטנגה, תוך שאו תאנט שוקל שימוש בכוח כדי לסיים שלטונו של צ'ומבה. כוחות הז'נדרמיה המשיכו להתעמת עם כוח האו"ם והמתח גבר. כך, בעת שאזרחי קטנגה ציינו את יום עצמאותם, חסמו כוחות האו"ם את כבישי הגישה לעיר הבירה מחשש שמשמר כבוד של 2,000 חיילים יצעד במצעד העצמאות שתוכנן. צעד זה הביא להפגנת אלפי אזרחים נגד כוח האו"ם. חודשיים אחר כך החרימו שלטונות קטנגה מספר קרונות רכבת שבהם היה ציוד המיועד לכוח האו"ם ומספר חיילי גורקה של כוח האו"ם נפצעו לאחר שעלו על מוקשים בגבול קטנגה. בדו"ח שפרסם מכון ברוקינגס מיד לאחר האירועים נקבע כי המשטר בקטנגה רכש מטוסי קרב חדשים ותכנן להגדיל את כוחו של הצבא וכי לרשות הצבא עמדו 40,000 חיילים ואנשי ז'נדרמריה, לפחות 400 שכירי חרב ו-20 מטוסים. מספרים אלה היו מוגזמים. משרד המזכיר הכללי של האו"ם הגיב בהגברת הגבלות המסחר, אולם מספר חברות במועצת הביטחון, בראשון בריטניה, המשיכו להתנגד לשימוש בכלי האמברגו כדי לכפות פתרון מדיני.
ב-20 בדצמבר הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי תשלח משלחת צבאית לקטנגה, הודעה שזכתה לגינוי צד לבנים ושחורים בקטנגה והביאה להפגנה של כמאה סטודנטים מול הקונסוליה האמריקאית באליזבתוויל. ממשלת קונגו והגוש המזרחי הביעו אף הם הסתייגות מן הצעד האמריקאי. עד מהירה התברר כי ניסיונה של קטנגה לזכות בהכרה בינלאומית נידונה לכישלון. נוצר לחץ אדיר לפעולה ישירה מצד בעלי אינטרסים כלכליים אמריקאיים, זאת לצד הגישה המיליטנטית של מפקדי כוח האו"ם בקונגו והתחייבותה של בלגיה להפסיק את הסיוע שהושיטה לממשלת קטנגה. כל אלה הביאו לפעולה צבאית של האו"ם נגד מואיז צ'ומבה.
כניעה
ב-24 בדצמבר 1962 התנגשו כוחות האו"ם ואנשי ז'נדרמריה קטנגים סמוך לנקודת תצפית של האו"ם ליד עיר הבירה. במהלך התקרית הופל מסוק של האו"ם והנשיא צ'ומבה הביע צער על מה שהיה נראה בתחילה כתקלה הנובעת מחוסר הבנה, תוך שהוא מבטיח כי יורה לכוחותיו להפסיק לפעול. אבל האש המשיכה עד 27 בדצמבר. קציני כוח האו"ם הודיעו למליאת האו"ם כי הם ינקטו בכל הצעדים המתחייבים להגן על הכוח, אלא אם כן תוכרז הפסקת אש מיידית. למחרת צעדו כוחות האו"ם לתוך אליזבתוויל כדי לנטרל את כוחות הז'נדרמריה.
בתוך שלושה ימים השתלטו כוחות האו"ם על העיר אליזבתוויל. חלק מאנשי הז'נדרמריה נתפסו ויתרתם נסוגו דרומה. שכירי החרב נפוצו לכל עבר. מטוסי קרב בשרות האו"ם ביצעו מספר גיחות נגד חיל האוויר הקטנגי וכל מטוסיו, למעט שניים, הושמדו על הקרקע. צ'ומבה נמלט מעיר הבירה, תוך שהוא מאיים לפתוח בהתקפת-נגד אם האו"ם לא יפסיק את הפעולה. הוכרזה שביתת נשק עד 1 בינואר 1963, אולם במעשה של הפרת פקודה מפורשת ממטה האו"ם בניו יורק, חיילים מכוח האו"ם התקיפו את ג'דוטוויל. חיילי קטנגה הרסו את הגשר על נהר לופירה כדי למנוע את התקדמותם, אולם כוח האו"ם חצה את הנהר על הריסות הגשר ולמרות אש צלפים. מאוחר יותר נתלה האשם בפעולה זו בתקשורת לקויה ואיטית בין כוחות האו"ם בקטנגה ובקונגו כולה. כיבושה של ג'דוטוויל מנע מנאמני צ'ומבה אחיזה בעיר כפי שתכננו.
לאחר נפילתה של ג'דוטוויל התרחשו מספר מקרים מעוררי מחלקות בהם היו מעורבים כוחות האו"ם ואזרחים מן השורה. שתי נשים בלגיות שנסעו ברכב נהרגו בירי של שומרים הודים, בנקודת ביקורת של האו"ם. היו אירועים נוספים בהם נהרגו אזרחים. בעקבות אירועים אלה הורה מזכיר האו"ם לכוח להפסיק כל פעולה צבאית בעוד ששליחים בריטים ובלגים פתחו בשיחות עם צ'ומבה בניסיון לשכנעו להיכנע. ב-11 בינואר נכנס כוח שמירת השלום של האו"ם לסקניה, סמוך לגבול הרודזי. כוחות הז'נדרמריה הקטנגית הסתלקו מהמקום ובהם שכירי החרב אשר נמלטו מהמדינה לאנגולה. ב-21 בינואר הכיר צ'ומבה בתבוסתו והסכים להתיר לכוחות האו"ם להיכנס לקולווזי, מעוזו האחרון. מטעני נפץ ומוקשים הוסרו מן הדרך וכוחותיו קיבלו הוראה להיכנע ולהניח את נשקם. בנאום האחרון שנשא בפני נאמניו אמר צ'ומבה לפי הדיווחים: "במהלך השנתיים וחצי האחרונות לחמתם פעמיים בגבורה נגד האויב. עתה עליונותו הפכה מוחלטת."
לאחר פירוק המדינה
מיד לאחר הכניעה נקטה ממשלת קונגו בצעדים לשלב את קטנגה במדינה. אנשי הז'נדרמריה הקטנגית שולבו בצבא קונגו, וג'וזף אילאו, ראש ממשלת קונגו לשעבר, התמנה לשר הממונה על מחוז קטנגה. האו"ם הושיט סיוע לאיחוד המערכות המינהליות והכלכליות של קטנגה עם קונגו. ב-29 בינואר הכריז המזכיר הכללי של האו"ם כי רוב פעולות האו"ם במדינה לשעבר יתמקדו מעתה בהיבטים כלכליים ויהיה דילול של כוחות הצבא ששלח האו"ם שיתמקדו בשמירת השלום. דנמרק, גאנה והפיליפינים התחייבו לשלוח כוחות למדינה. או תאנט אף קרא להורדה הדרגתית של הנוכחות הצבאית באזור, כדי למנוע ניסיון נוסף של הקמת מדינה עצמאית. אף שאו תאנט הגן על השימוש בכוח על ידי כוח האו"ם בקונגו לצורך סילוקו של צ'ומבה, הוא אמר על הקרב האחרון: "לכוח שלום, אפילו לוחמה מעטה היא יותר מדי, גם נפגעים מעטים הם יותר מדי."
קטנגה בתרבות
בשנת 2016 יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי בהפקת נטפליקס בשם מצור ג'דוטוויל המתאר את הקרבות שהתנהלו בין כוחות האו"ם שדאג המרשלד שלח לקטנגה לבין המורדים המקומיים בתוספת שכירי חרב צרפתיים, ומתמקד בסיפורה של פלוגה אירית שהתמקמה בשנת 1961 בג'דוטוויל ובמשך כמעט שבוע עמדה במצור מול הכוחות המקומיים ושכירי החרב שלא היססו לירות בהם ולהפציצם. בסרט מככבים ג'יימי דורנן המגלם את מפקד הפלוגה האירית בג'דוטוויל, מארק סטרונג המגלם את קונור קרוז' או'בריאן כשליח האו"ם הראשי לאזור, ומיקל פרשבראנדט המגלם את המרשלד. בעלילת הסרט מטוסו של המרשלד מופל על ידי מטוסי קרב שמקורם עלום אך אלה אותם מטוסים שהפציצו את הפלוגה האירית לסייע לכוחותיו ושכיריו של מואיז צ'ומבה.
פיליפסבורג (סנט מארטן)
פיליפסבורג היא העיר הגדולה ביותר ועיר הבירה של מדינת סנט מארטן. העיר ממוקמת על רצועה צרה של קרקע בין מפרץ גדול מלוח. העיר משמשת כמרכז המסחרי של האי סנט מרטין, ובזכותו סנט מארטין נכללת בחצי הדרומי. נכון ל-2011 ישנם באי 1,327 תושבים.
היסטוריה
האי היה הראשון שסומן על ידי כריסטופר קולומבוס ב-11 בנובמבר 1493, אבל כבר היה שם יישוב שם לפני התגלית שלו. פיליפסבורג נוסדה בשנת 1763 על ידי ג'ון פיליפס, סקוטי, קפטן חיל הים ההולנדי. היישוב הפך במהרה מרכז עמוס של סחר הבינלאומי. שני המבצרים ההיסטוריים מעידים על החשיבות אסטרטגית של פיליפסבורג בסנט מארטן של ההיסטוריה: מבצר אמסטרדם ואת פורט ויליאם.
האקלים
אזור זה בדרך כלל משופע ונמצא בעונה היבשה. על פי מערכת מזג האוויר, פיליפסבורג בעלת מזג אוויר טרופי סוואנה.
תחבורה
הדף סילון מהמטוסים יוצא וגורם ליצירת גלים מלאכותיים. עם זאת, הדפי הסילון פיזית מסוכנים כל כך שהצופים צריכים להזהר; הרשויות המקומיות צריכות להציב אזהרה על גדרות שדה התעופה כדי להודיע לאנשים על הסכנה של הדף סילון מהמטוסים.
סרגיי פסנקו (האב)
סרגיי לאונידוביץ' פסנקו (האב) (באוקראינית: Фесенко Сергій Леонідович; נולד ב-29 בינואר 1959) הוא שחיין עבר מאוקראינה שהתחרה עבור ברית המועצות. אלוף אולימפי (מוסקבה 1980) במשחה ל-200 מטר פרפר, פעמיים סגן אלוף עולם (ברלין 1978 וגואיאקיל 1982) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמשחה ל-200 מטר פרפר, בהתאמה ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (ינקפינג 1977 וספליט 1981) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בינקפינג שבשוודיה בשנת 1977 זכה פסנקו במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:26.83 דקות.
סגן אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, באותה העת מערב גרמניה בשנת 1982 זכה פסנקו במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:22.29 דקות, אחרי ג'סי ואסאלו מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש של 4:20.05 דקות ולפני אנדראש הרגיטאי מהונגריה (4:27.04 דקות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה פסנקו בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.76 דקות, לפני פיל האבל מבריטניה (2:01.20 דקות) ורוג'ר פיטל ממזרח גרמניה (2:01.39 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:23.43 דקות, אחרי בן ארצו אלכסנדר סידורנקו שקבע שיא אולימפי חדש של 4:22.89 דקות ולפני זולטאן וראסטו מהונגריה (4:24.24 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בספליט באותה העת יוגוסלביה בשנת 1981 זכה פסנקו בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:22.77 דקות ובכך הגן על תוארו ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:00.48 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, שבאקוודור בשנת 1982 זכה פסנקו בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.91 דקות, אחרי מיכאל גרוס מגרמניה שקבע שיא אליפות חדש של 1:58.85 דקות ולפני שיאן העולם קרייג בירדסלי מארצות הברית (2:00.08 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:23.29 דקות, אחרי ריקרדו פראדו מברזיל שקבע שיא עולם חדש של 4:19.78 דקות וינס פיטר ברנדט ממזרח גרמניה (4:23.02 דקות).
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה בשנת 1983 זכה פסנקו במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.74 דקות, אחרי מיכאל גרוס שקבע שיא עולם חדש של 1:57.05 דקות.
חייו האישיים
בשנת 1982 נישא פסנקו לאירנה פסנקו, חברתו מבית הספר. לזוג נולדו שני בנים, סרגיי פסנקו ג'וניור (נולד ב-1982), ייצג את אוקראינה ב-3 אולימפיאדות בתחרויות השחייה (סידני 2000, אתונה 2004 ובייג'ינג 2008) וקירילו פסנקו (נולד ב-1986), ייצג את אוקראינה באליפות אירופה בשחייה (בודפשט 2006). לאחר שפרש משחייה תחרותית בשנת 1984 החל פסנקו לעבוד כמאמן שחייה.
השעון האסטרונומי בפראג
השעון האסטרונומי בפראג או האורלוגין של פראג (בצ'כית: Pražský orloj) הוא שעון אסטרונומי מימי הביניים, המוצב בכיכר סטורמסצקה שבפראג. השעון הותקן ב-9 באוקטובר 1410, והוא העתיק ביותר בעולם שעדיין פועל.
בתחילת ינואר 2008 הושבת השעון לכחצי שנה של ניקוי ושיפוץ.
היסטוריה
המנגנון המקורי של השעון הותקן על ידי השען מיקולאש מקאדן והפרופסור לאסטרונומיה יאן שינדל מאוניברסיטת קארל. ב-1490 הוסיף הרב-אומן האנו את לוח השנה והבובות.
ב-1886 השעון שופץ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, נשרף בניין העירייה, השעון ניזוק ורק לאחריה - ב-1948 הוא שופץ ותוקן. כיום לצורך תפעולו הוא נעזר בכרונומטר.
מבנה השעון
פני השעון ניצבים בחזית המערבית של בית העירייה הישן. מנגנון השעון מורכב מכמה חלקים עיקריים: חוגה המציגה את מצג השמש והירח בשמיים, תצוגת בובות בדמות שנים-עשר השליחים, שלד המסמל את המוות המכה על פעמון מדי שעה, תצוגת בובות נוספות, וכן לוח שנה המציג מדליונים של עונות השנה. צפייה במחוגי השעון מגלה גם את היום המדויק בחודש ובשנה. השעון מודד שלושה סוגי זמן: שעון מרכז אירופה, שעון צ'כיה ישן ושעון בבל. הזמן הבבלי המכונה גם זמן פלנטרי נמדד לפי המפגש בין זרוע השמש ובין מישור המילקה.
השעון מצלצל מדי שעה עגולה (מתשע בבוקר ועד תשע בערב), ומתחיל במופע: פעמונים מצלצלים והפסלים שסביב השעון מתחילים לזוז באקטים סמליים: היהירות האוחזת בידה מראה, רדיפת הבצע - בדמותו של קמצן עם שק מטבעות, שלד המסמל את המוות (מניד את ראשו מעלה מטה) ואויב הכנסייה, המיוצג על ידי כופר טורקי. לצידי השעון התחתון מופיעים: ההיסטוריון, המלאך, האסטרונום והפילוסוף. החלונות שמעל לשעון נפתחים ובובות המייצגות את שנים-עשר השליחים נעות במעגל. את מופע הבובות חותם תרנגול זהב מקרקר, המגרש את הרוחות שחדרו אליו בחסות חשכת הליל.
לפי אגדה שהייתה קיימת הרבה שנים וניתן לשמוע אותה עד היום, השעון נבנה על ידי יאן רוז' (Hanusch) ועוזרו יעקב צ'ך. לפי אותה אגדה מועצת העיר התפעלה מאוד מעבודתו של האמן, עד שציוותה לעוור אותו, על מנת שלא יבנה שעון נוסף בעיר אחרת. בנקמה על המעשה הוא זרק את עצמו על השעון ובמשך שנים רבות המנגנון לא עבד, עד שבנס הצליחו לתקן אותו. אגדה דומה מסופרת גם על שעונים אחרים, דוגמת השעון האסטרונומי בשטרסבורג. אגדה נוספת טוענת כי העיר תסבול אם השעון יוזנח ויחדל לפעול.
אנדריי לברוב
ביוגרפיה
אנדריי לברוב נולד בעיר קרסנודר למשפחת מהנדס בניין ועובדת במרכז המיחשוב. כבר בגיל קטן הוא התחיל ללכת לחוגי ספורט שונים ובסופו של דבר בגיל 11 הגיע לכדור יד. הוא הוצב בעמדת שוער והתברר שיש לו כול הכישורים להגיע לספורטאי מצטיין. בגיל 15 לברוב התחיל להשתתף במשחקים של קבוצת בוגרים והוזמן לנבחרת הנוער של ברית המועצות. בשנת 1978, בגיל 16 הוא התחיל לשחק בקבוצת בוגרים שהשתתפה במשחקי ליגת העל בכדוריד.
רק בשנת 1988, כאשר שוער הנבחרת נפצע לברור נכלל בנבחרת ארצו ונשלח למשחקים האולימפיים. במעמד זה הוא זכה במדליית זהב והפך לשוער ראשי של נבחרת ברית המועצות. עם הנבחרת הוא השתתף בתחרויות שונות ובמקביל זכה עם מועדון שהוא שיחק בו בתואר אלוף ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות לברוב עם משפחתו נסע לגרמניה ושיחק בקבוצה המקומית. לאחר מכך הוא שיחק בקבוצות מצרפת וקרואטיה. במסגרת זו הוא זכה בתואר אלוף צרפת ותוארים נוספים.
לברוב המשיך בהופעות במסגרת נבחרת חבר המדינות ורוסיה. במסגרת זו הוא השתתף בסך הכול ב-5 משחקים אולימפיים.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית לברוב חזר לרוסיה. הוא מתגורר במוסקבה ומכהן בתפקיד בכיר בפדרציה הרוסית לכדוריד.
הופעות אולימפיות
לברוב השתתף ב-5 משחקים אולימפיים. השתתפות הראשונה הייתה בסיאול 1988 ובה קבוצתו זכתה במדליית זהב. במשחקים של שנת 1992 ושל שנת 2000 לברוב זכה במדליית זהב נוספות. במשחקים שהיו בשנת 1996 נבחרת רוסיה זכתה רק במקום החמישי, אך לברוב היה בין הספורטאים הבולטים. בשנת 2004 בגיל 42 לברוב השתתף בפעם החמישית ואחרונה במשחקים אולימפיים. יחד עם קבוצתו הוא זכה במדליית ארד.
מחוזות המנדט הבריטי
מחוזות המנדט הבריטי - בתקופת המנדט הבריטי, ארץ ישראל חולקה למחוזות באופן שהשתנה מספר פעמים.
בעלי תפקידים
כל מחוז נוהל על ידי מושל המחוז (District Commissioner) שהיה לרוב קצין בצבא הבריטי. כל נפה נקראה על פי העיר המרכזית ששכנה בה. כל נפה נוהלה בידי עוזר מושל המחוז (Assistant District Commissioner) שנעזר בקצין המחוז (District Officer). הקצין האזורי היה ערבי או יהודי, לפי הרוב האתני שהרכיב את אוכלוסיית הנפה.
פירנצה
פִירֶנְצֶה (באיטלקית: ; בכתיב מיושן: פירינצי) היא עיר במרכז איטליה צפונית לרומא, המשמשת כבירת חבל טוסקנה. בעיר ששוכנת על נהר הארנו מתגוררים כ-357,000 תושבים. בפירנצה רבתי מתגוררים קרוב ל-1,500,000 תושבים. היא ידועה בעיקר הודות לפריחתה התרבותית ומרכזיותה בתקופת הרנסאנס והודות לעושר האמנותי והארכיטקטוני שלה. בימי הביניים פירנצה נחשבה למרכז הכלכלה והמסחר באירופה. בעבר כונתה העיר אתונה של ימי הביניים. פירנצה מהווה מוקד משיכה תיירותי ממדרגה ראשונה. מעריכים כי מספר התיירים הפוקדים אותה בשנה הוא כ-16 מיליון. בשנת 1982 המרכז ההיסטורי של פירנצה הוכרז אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
היסטוריה
העדויות הראשונות על העיר הם משנת 59 לפני הספירה. היא מתוארת כהתיישבות של חיילים שסיימו את שירותם בצבא הרומאי. היא ידעה עליות ומורדות ונשלטה במשך השנים על ידי שליטים רבים ביניהם הביזנטים והפרנקים.
במאה ה-13 החלה פריחתה של פירנצה שהייתה מוגדרת פוליטית כעיר-מדינה, דגם שהיה מקובל באותה עת ברחבי איטליה. הפריחה הייתה, בין השאר, הודות לתעשיית הטקסטיל הענפה ופריחתו של ענף הבנקאות בעיר. היסטוריונים אומדים את גודל אוכלוסיית בעיר עם פרוץ מגפת מגפת הדבר בשנת 1348 בין שמונים למאה אלף תושבים. ספרו של יליד העיר, הסופר הדגול ג'ובאני בוקאצ'ו (Giovanni Boccaccio), "דקאמרון", כולל תיאור נורא מכלי ראשון של זוועות המגפה, שהשמידה כשני שלישים מאוכלוסיית העיר. ממפקד שנערך לצורכי מיסוי (catasto) בשנת 1427 עלה כי אוכלוסיית העיר מנתה באותה עת עשרים ותשעה אלף תושבים.
לאחר ניסיונות שביתה והפיכה של פועלי הצמר נגד האצולה השלטת חזרו משפחות האצולה לשלוט בעיר. הבולטת במשפחות האצולה ששלטו בעיר, לעיתים כדיקטטורים, לעיתים כשליטי רפובליקה ולעיתים כדוכסים הם משפחת מדיצ'י. תחת שלטונם, העיר פרחה ושגשגה לאורך כל ימי הרנסאנס. יש אף שטוענים כי מקור הרנסאנס הוא בפירנצה.
בשנת 1737 נכבשה העיר על ידי הממלכה האוסטרית למשך יותר ממאה שנה. ב-1859 היא הוחזרה לאיטליה המתאחדת תחת שלטונו של ויטוריו אמנואלה השני. פירנצה הייתה אף בירת איטליה עד שנת 1870, כשרומא צורפה לאיחוד לאחר שנשלטה על ידי האפיפיורים.
בשנת 1966, בעקבות עונה גשומה במיוחד, עלה נהר הארנו על גדותיו והציף את העיר תוך שהוא גורם להצפתם של מבנים היסטוריים חשובים ולאובדן שכיות חמדה רבות. שוחרי אמנות רבים מכל העולם נחלצו לעזור והגיעו לפירנצה בניסיון להציל אוצרות אמנותיים ולהעבירם למקום מבטחים. עד היום ישנם סימונים על קירות העיר המציינים את רום המים באותו שיטפון.
מקורות רומאיים
פירנצה מקורה כעיר רומית, ומאוחר יותר, לאחר תקופה ארוכה ומשגשגת של מסחר ובנקאות מימי הביניים, היא הייתה מקום הולדתו של הרנסאנס האיטלקי. היא הייתה מבחינה פוליטית, כלכלית ותרבותית אחת הערים החשובות באירופה ובעולם מהמאות ה-14 עד ה-16.
פירנצה הוקמה על ידי יוליוס קיסר בשנת 59 לפני הספירה כאות הוקרה לחיילים שסיימו את שירותם בצבא הרומי. בתור הכרת תודה לחייליו הוא בחר בעמק פורה עם קרקע עשירה על גדות נהר הארנו. העיר נבנתה בדומה למחנה צבאי בתבנית של לוח שחמט כשהרחובות הראשיים קארדו ודקומאנוס נפגשים בכיכר הקרויה היום "פיאצה דה לה רפובליקה", כיכר מרכזית בעיר גם היום. פירנצה עמדה על הדרך החשובה ויה קסייה, הדרך העיקרית שחיברה בין רומא לצפון איטליה מה שתרם לעיר בהתפתחותה כמרכז מסחרי. הקיסר דיוקלטיאנוס הכריז על פירנצה כבירת הפרובינציה טוסקיה (הממוקמת בסביבות האזור שידוע היום כפרובינציית וברטו), בדרום מזרח מחוז טוסקנה, במאה השלישית לספירה. היום נחשבת העיר בירת טוסקנה.
הקדוש המעונה הראשון של פירנצה היה הקדוש מיניאס. ראשו נכרת בסביבות 250 לספירה במהלך הרדיפות האנטי-נוצריות שערך הקיסר דקיוס. הבזיליקה של סן מיניאטו אל מונטה הוקמה קרוב למקום בו הוצא להורג.
ימי הביניים המוקדמים
השלום הוחזר לעיר תחת שלטון הלומברדים במאה השישית. השושלת הקרולינגית כבשה את העיר בשנת 774 והעיר הפכה לחלק מטוסקנה עם העיר לוקה בראשה. האוכלוסייה החלה לחזור לעצמה ולגדול באותה תקופה והמסחר שגשג. ב-854 פירנצה ופייזולה (Fiesole) אוחדו למדינה אחת.
ימי הביניים
הוגו הגדול בחר את פירנצה כמקום מגוריו במקום לוקה במאה ה-10. מהלך זה החל את תור הזהב של פירנצה. בשנת 1013 בניית הבזיליקה של סן מיניאטו אל מונטה החלה. חלקה החיצוני שופץ ושונה לסגנון הרומי בין השנים 1059 ו-1128. רפובליקת פירנצה החלה את דרכה בשנת 1115. במאה ה-13 היוותה פירנצה מוקד למאבק בין הגיבלינים שהיו נאמנים לקיסר הרומי והגואלפים תומכי האפיפיור שאחרי ניצחונם התפצלו לשתי סיעות שהיו לאויבות, ה"שחורה" וה"לבנה", שנשלטו על ידי ויירי דה קרצ'י וקורסו דונאטי בהתאמה. הקרבות בין הסיעות הובילו בסופו של דבר לסילוקם של הגולפים הלבנים מאדמת פירנצה וביניהם דנטה אליגיירי. דינו קומפאניי, אחד מהגולפים הלבנים תיעד את המאבק ב"כרוניקות של פירנצה".
למרות הקונפליקט הפוליטי האחרון עלייתה של פירנצה לגדולה לא נעצרה והפכה לאחת הערים החזקות והמשגשגות ביותר באירופה. שקיעתה של היריבה החזקה לשעבר פיזה (הובסה בקרב ב-1284 על ידי ג'נובה וסופחה על ידי פירנצה ב-1406) ועליית המסחר שאחריה בא מהלך אנטי-אריסטוקרטי שהוביל ג'יאנו דה לה בלה הביאו לחקיקת הקובץ "חוקי הצדק" ב-1293, שהיו בו עונשים חמורים במיוחד לפשעים מסוימים, במטרה לייצב את השלטון בעיר.
הרנסאנס
פירנצה היא העיר בעלת התרומה המיוחדת לרנסאנס ומשמשת דוגמה לכל מה שקרה גם בערי מדינה אחרות. פירנצה הייתה עיר גדולה ועשירה כתוצאה מהמסחר הרב שלה וייבאה מוצרי מותרות, תבלינים, צבעים, בדי צמר מאפריקה ואסיה. לחברה של בני המדיצ'י שחיו בפירנצה היו סניפים בכל רחבי אירופה. לצורך המסחר היה צורך בממון וכך החלו להתפתח בנקים ובפירנצה לבנקים היה קשר עם האפיפיורות. כל העושר הנ"ל השתנה עם פרוץ המגפה השחורה ותעשיית בדי הצמר נעצרה. כך שאמנות הרנסאנס צמחה על רקע של משבר כלכלי ודמוגרפי חמור. עשירי המאה ה-15, שהיו עשירים פחות מקודמיהם נתנו דגש רב יותר לרווחתם האישית והחלה מתפתחת צריכת האמנות. הדגש מצריכת אמנות נוצרית החלה להיות מופנית לצורכי הפרט.
מאוכלוסייה שהוערכה בכשמונים עד מאה אלף תושבים לפני מגפת המוות השחור שפגע בפירנצה ב-1348, כעשרים וחמישה אלף התפרנסו מתעשיית הצמר של העיר. בשנת 1378 היה ניסיון הפיכה כושל של גוזזי צמר (צ'ומפי) שניסו להפיל את השלטון האוליגרכי, במה שנקרא "מהפכת כפכפי העץ או ההפיכה הצ'ומפית". לאחרי דיכוי אלים של ניסיון ההפיכה, עברה העיר לשלטון של משפחת אלביצי (1382-1434), יריבים מרים של משפחת בית מדיצ'י. באמצע שנות העשרים של המאה החמש-עשרה הפך קוזימו דה מדיצ'י לשליט הראשון מבית מדיצ'י ששלט על העיר, אם כי הקפיד לעשות זאת מאחורי הקלעים. אף על פי שמבחינה פורמלית הייתה פירנצה רפובליקה דמוקרטית, הייתה שליטתו של קוזימו בעיר מוחלטת וזאת משום שזכה לתמיכת רשת של פטרונים ומברית שכרת עם המהגרים החדשים בתקופתו, ה"ג'נטה נובה". עושרו של בית מדיצ'י והעובדה שהמשפחה שימשה כבנקאים של האפיפיור עזרה להתחזקותם גם כן. ממשיכו של קוזימו היה בנו פיירו שפינה את מקומו לאחר זמן קצר לנכדו של קוסימו, לורנצו דה מדיצ'י, המכונה "המפואר", בשנת 1469. לורנצו היה חובב אמנות גדול וונודע כפטרונם של אמנים רבים ובהם מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י ובוטיצ'לי. בשנת 1478 - מאה שנה בדיוק אחרי מרד ה"צ'ומפי" - שרד בית מדיצ'י ניסיון הפיכה נוסף, הפעם של בית פאצי. הקושרים ניסו להרוג את לורנצו במהלך תפילה בקתדרלת סנטה מריה דל פיורה, אך הוא נפצע, נמלט ודיכא את המרד.
אחרי מותו של לורנצו בשנת 1492 והדחתו של בנו החלש פיירו בשנת 1494, תמה תקופת השלטון הראשונה של משפחת מדיצ'י והעיר חזרה לשלטון של ממשלה רפובליקנית כביכול שהעלתה לשלטון המעשי בעיר את הנזיר הדומיניקני הקנאי ג'ירולמו סבונרולה שדרשותיו הלוהטות שבו את ליבם של בני פירנצה. אולם בני העיר מאסו בסופו של דבר בשלטון האימים של סבונרולה שהכריז מלחמה על כל תענוגות החיים והגוף. לאחר ארבע שנים בשלטון, בשנת 1498, הועלה סבונרולה על המוקד. לאחר הוצאתו להורג כוננה ממשלה רפובליקנית בראשותו של פיירו סודריני (Soderini) וזו שלטה בפירנצה עד חזרתם לשלטון של בני בית מדיצ'י בשנת 1512.
הוגה דעות מפורסם נוסף שחיי בפירנצה בתחילת המאה ה-16 היה ניקולו מקיאוולי (Machiavelli). מקיאוולי החזיק בתפקיד בכיר בשלטון הרפובליקה בתחילת המאה ה-16 וטען בהגותו המדינית - צבאית שעל פירנצה להקים צבא אזרחי. פרסומו העיקרי בא משתי יצירות אותן כתב לאחר גלותו מתפקיד בעיר: "הנסיך" ו"דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס". בחסותה של משפחת מדיצ'י, כתב מקיאוולי גם את "ההיסטוריה הפלורנטינית", ספר שתיאר את היסטוריית העיר. הפלורנטינים הדיחו את שושלת מדיצ'י בפעם השנייה וכוננו שלטון רפובליקני ב-16 במאי 1527. אולם בתמיכת הקיסר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור, קלמנס השביעי לבית מדיצ'י, חזרו בני משפחת מדיצ'י לעמדת שליטה בשנת 1530 כדוכסים, וב-1569 הועלה קוזימו הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה, לתפקיד הגרנד דוכס של טוסקנה והביא את שושלת בית מדיצ'י לשיא כוחה והשפעתה. בכל רחבי טוסקנה, רק הרפובליקה של לוקה (מאוחר יותר דוכסות לוקה) הייתה עצמאית משלטונה של פירנצה.
בתקופת הרנסאנס ארגוני פשע היו נפוצים ובעלי השפעה בפירנצה. משפחות פשע כל הזמן הסתבכו בקרבות על כוח ושליטה בין האחת לשנייה. מבחינה פוליטית בגידות לא היו נדירות והתרחשו גם בתוך המשפחות.