cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זברה מצויה
זֶבְּרָה מְצוּיָה (שם מדעי: Equus quagga או גם Equus burchelli) היא מין של זברה ממשפחת הסוסיים. מין זה הוא הנפוץ שבמיני הזברה ומכאן שמו.
תפוצה
כשמה, הזברה המצויה היא הזברה הנפוצה ביותר. בעבר ניתן היה למצאה מדרום אתיופיה ועד אנגולה והחלק המזרחי של דרום אפריקה. בעקבות ציד עבור בשר ועורות, הצטמצמה אוכלוסיית הזברות באופן משמעותי, ואפשר למצאן כיום בעיקר בשמורות טבע, אם כי עדיין מדובר במין הנפוץ מבין שלושת מיני הזברה.
תת-מינים וטקסונומיה
במקור סווגה הקואגה כמין נפרד, Equus quagga (1778), והזברה המצויה סווגה כמין בשם Equus burchelli. במהלך 50 השנים שאחר כך תיארו חובבי טבע וחוקרים סוגים רבים של זברות. בשל השוני הרב בתבניות הפסים (אין שתי זברות שתבניות הפסים שלהן זהות), נאבקו הטקסונומים במספר רב של "מינים" שתוארו, ולא הייתה דרך פשוטה לקבוע מי מכל המינים המתוארים הם מינים אמיתיים, מי הם תת-מינים, ומי היו פשוט שינויים טבעיים באותו תת-מין. הקואגה היה בעל החיים הנכחד הראשון שחקרו את ה-DNA שלו. מחקר גנטי שנערך בשנים האחרונות בסמית'סוניאן הוכיח כי הקואגה לא הייתה מין נפרד כלל, אלא תת-מין שנפרד מהזברה המצוייה, לפני 290,000 שנים עד 120,000 שנים, והציע כי שמה המדעי של הקואגה ישונה ל-Equus burchelli quagga. עם זאת, כללי קביעת השם המדעי פוסקים שכאשר יש יותר משם אחד למין, מקבל השם התקין הראשון שניתן למין עדיפות. מכיוון שהקואגה תוארה כ-30 שנים קודם לזברת בורצ'ל, נקבע שהשם התקין לקואגה הוא Equus quagga quagga, והשם התקין של זברה מצויה הוא לפיכך Equus quagga burchelli.
מבנה גוף ומראה
הזברה המצויה היא בעלת גוף בינוני ורגליים קצרות יחסית. בוגרים משני המינים מגיעים לגובה של 1.4 מטר (באזור הכתפיים), אורך גופם הוא כ-2.3 מטר ומשקלם בסביבות 230 ק"ג. על פרוות הזברה המצויה יש דפוס של פסים רחבים, ולכל זברה דפוס פסים ייחודי משלה.
בטבע תוחלת החיים של הזברה המצויה היא כ-20 - 30 שנה. בגני חיות מתארכת תוחלת החיים עד ל-40 שנה.
תזונה
בטבע הזברות ניזונות באורח כמעט בלבדי מסוגי עשבים שונים, בנוסף למעט עלים וזרדים.
מבנה חברתי
הזברה המצויה היא בעל חיים חברתי מאוד, החי בקבוצות משפחתיות קטנות המורכבות מזכר בוגר אחד, מכמה נקבות, ומהסייחים מההמלטות האחרונות. ההשתייכות לקבוצה היא קבועה, וגודלה נקבע לפי אזור המחיה: באזורים דלים במזון הקבוצות בדרך כלל קטנות יותר.
מפעם לפעם, מתקבצות כמה קבוצות יחד, ויוצרות עדר גדול, לפעמים יחד עם חיות מרעה אחרות כגון גנו כחול או בובאל. כמו בעלי חיים אחרים, הזברות מתקשרות גם באמצעות קול: האמהות צוהלות כשהן מופרדות מהסייחים, וקולות בעת מנוסה מטורפים.
רבייה
בטבע מגיעות הנקבות לבגרות מינית בין גיל שנתיים לארבע שנים. הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל ארבע בערך.
בעונת החיזור נלחמים הזכרים ביניהם על הנקבות תוך כדי נשיכות ובעיטות. אך אחרי שזכר ייסד לעצמו הרמון נקבות, רק לעיתים נדירות ינסו זכרים אחרים לעמוד תיגר מול בעלותו.
נקבת הזברה עשויה להתייחם ימים ספורים בלבד אחרי ההמלטה, כך שהיא יכולה להרות כל השנה. הריון הזברה המצויה נמשך כ-12 חודשים, בדרך כלל מומלט סייח אחד (ולעיתים נדירות שניים). הסייח נולד במשקל של 32 ק"ג, ויכול לעמוד על רגליו כמעט מיד. למרות שהסייח יכול לרעות כבר כשבוע אחרי הלידה, הוא ימשיך לינוק מאימו עד גיל 16 חודש. אחוז התמותה של הסייחים הוא קרוב ל-50%, כשרובם מתים מציד של אריות וצבועים.
פעימה אלקטרומגנטית
פעימה אלקטרומגנטית (באנגלית: Electromagnetic Pulse או בקיצור: EMP) נקראת גם לפעמים הפרעה אלקטרומגנטית, היא פרץ קצר אך עוצמתי של אנרגיה אלקטרומגנטית. פעימה כזו יכולה להיות טבעית או מעשה אדם ולהתרחש בצורה של שדה אלקטרומגנטי, שדה חשמלי, שדה מגנטי או זרם חשמלי, תלוי במקור.
בעקבות ההשפעה ההרסנית של פעימה אלקטרומגנטית בעוצמה גבוהה, נעשה בה שימוש ליצירת כלי נשק. כלי נשק אלה מחולקים בדרך כלל למתקנים גרעיניים ומתקנים לא גרעיניים. כלי נשק אלה, אמיתיים ובדיוניים מוכרים לציבור הרחב בעיקר בתרבות הפופולרית.
מאפיינים כלליים
פעימה אלקטרומגנטית, היא פרץ קצר של אנרגיה אלקטרומגנטית. בגלל הזמן הקצר היא תמיד תתפרס על פני מגוון תדרים. פעימה מאופיינת על ידי: שני המאפיינים האחרונים, תדרים וגל הפעימה, קשורים אחד לשני באמצעות התמרת פורייה וייתכן ויהיו שתי דרכים שונות לתאר את אותה פעימה.
סוגי אנרגיה
כמו באות אלקטרומגנטי, גם פעימה אלקטרומגנטית יכולה להיות מועברת באמצעות כל אחת מארבע הצורות הבאות: באופן כללי, רק קרינה אלקטרומגנטית פועלת על פני מרחקים גדולים, בעוד האחרים פועלים למרחק קצר. ישנם כמה יוצאים מהכלל, כמו התפרצות סולרית.
טווח תדרים
פעימה אלקטרומגנטית מכילה בדרך כלל אנרגיה בתדרים מרובים החל מקרוב לאפס Hz לתדרים גבוהים יותר, תלוי במקור. התדרים הגבוהים ביותר קיימים בפעימה אלקטרומגנטית גרעינית.
צורת גל הפעימה
צורת הגל של הפעימה מתארת המשרעת משתנה עם הזמן. פעימות אמיתיות נוטות להיות די מסובכות ולכן נעשה שימוש לעיתים קרובות במודלים פשוטים. מודל כזה מוצג בדרך כלל כתרשים או משוואה.
לרוב הפעימות קצה עליון מוביל חד ביותר, המביא אותן במהירות לעוצמה המרבית שלהן. המודל הקלאסי הוא עקומה מעריכית-כפולה אשר מטפסת בתלילות, מגיעה במהירות לשיא ולאחר מכן דועכת לאט יותר. עם זאת, פעימה ממעגל מיתוג מבוקר תיצור צורה של פעימה "מרובעת".
בגל פעימות, כגון במעגל של שעון דיגיטלי, צורת הגל תחזור על עצמה באינטרוול קבוע.
השפעות
אירועי פעימה אלקטרומגנטית קטנים, גורמים לרמות נמוכות של רעשים או הפרעות שיכולים להשפיע על פעולה של מכשירים רגישים. לדוגמה, בעיה נפוצה באמצע המאה ה-20 הייתה ההפרעה שנוצרה על ידי מערכת ההצתה של מנועי בנזין, אשר גרמה למקלטי רדיו להשמיע קול פיצוח ולמקלטי טלוויזיה להראות פסים על המסך. חוקים חייבו את יצרני המכוניות לבצע התאמות למניעת ההפרעות.
פעימה אלקטרומגנטית גדולה יכולה לגרום לזרמים ומתחים גבוהים, לפגיעה בציוד חשמלי או לשיבוש תפקודו.
אירוע פעימה אלקטרומגנטית גדול מאוד כמו מכת ברק יכול לפגוע ישירות בעצמים כמו עצים, בניינים ומטוסים. הפגיעה יכולה להגרם על ידי חום או הפרעות של שדה מגנטי גדול מאוד שנוצר על ידי הזרם. בבניית רוב המבנים והמערכות משולבת הגנה מסוימת מפני מכות ברק.
ההשפעות של פעימה אלקטרומגנטית גרמו ליצירת נשקי פעימה אלקטרומגנטית, החל מטיל בליסטי טקטי עם טווח השפעה קטן ועד פצצה גרעינית המכוונות לפעימה אלקטרומגנטית מרבית על פני אזור ענק.
סוגים של פעימה אלקטרומגנטית
אירועים של פעימה אלקטרומגנטית טבעית כוללים: אירועים של פעימה אלקטרומגנטית (אזרחית) מעשה אדם כוללים:
אירועים של פעימה אלקטרומגנטית צבאית כוללים:
בתרבות הפופולרית ומדע בדיוני
פעימה אלקטרומגנטית לא גרעינית, הופיעה ב-1965 בסדרה כנפי הרעם. בתחילת שנות ה-80, התפרסמו מספר מאמרים על פעימה אלקטרומגנטית, והביאו את המידע על הנושא לתרבות הפופולרית. נעשה שימוש נרחב בפעימה אלקטרומגנטית במדע בדיוני ותחומים נוספים בתרבות הפופולרית.
בנוסף, מפקדת החלל של חיל האוויר של ארצות הברית נעזרה במדען ביל ניי כדי להקליט סרטון עבור החיל הנקרא "הוליווד נגד הפעימה האלקטרומגנטית", כדי שאנשים בפעימה אלקטרומגנטית אמיתית, לא יתבלבלו עם מה שראו בסרטי מדע בדיוני. הסרט אינו זמין לציבור.
יעל לוטן
ביוגרפיה
לוטן נולדה בארץ ישראל בשנת 1935, בת לד"ר בנימין אליאב (בנו לובוצקי; 1909–1974), עיתונאי ודיפלומט ישראלי, איש התנועה הרוויזיוניסטית ועורך העיתון "המשקיף", שזמן קצר לפני קום המדינה הצטרף למפא"י. בתיכון למדה בבית הספר אהל שם ברמת גן. בשנת 1953 נסעה עם הוריה לארגנטינה בשליחות משרד החוץ. כעבור שנה יצאה ללימודים בלונדון, שם נישאה למוריס סטופי (Maurice Stoppi), מהנדס יהודי-אנגלי.
בשנת 1958 עברה עם בעלה לג'מייקה. בשנת 1960 פרסמה את סיפרה הראשון, "The Other Eye", רומן שנכתב באנגלית.
בשנת 1965 עברה לארצות הברית, שם נישאה ללויל הרסטון (Loyle Hairston), סופר אפרו-אמריקאי, שהיה פעיל איגוד מקצועי, מנהיג של עובדי הדואר בניו יורק.
בשנות ה-80 ערכה את המוסף הספרותי של העיתון "על המשמר" ואת עמודי הספרות בשבועון "כותרת ראשית". בשלהי שנות ה-80 פרסמה במוסף ליום העצמאות, יחד עם סגנה אילן שיינפלד, ראיון חגיגי עם סופר הודי בשם אנדד צ'טרג'י, אך הראיון היה רק פרי דמיונם.
בשנת 1981 פרסמה את סיפור חייו של עמוס אוריון, עבריין ישראלי שפעל בשנות ה-60 ונרצח, ונסיבות הירצחו זכו לפרסום רב. היא החלה בכתיבת הספר עוד שהיה בחיים, לפני שנרצח ביולי 1980.
ב-6 בנובמבר 1986 נפגשה ברומניה, במסגרת משלחת שמנתה כ-20 אנשים, עם אנשי אש"ף, ועקב כך הועמדה לדין, כשנה אחר כך, יחד עם ראובן קמינר, לטיף דורי ואליעזר פיילר, באשמת הפרה של "חוק המפגשים", שאסר על מגע בין ישראלים לנציגים של ארגון טרור. בית משפט השלום ברמלה גזר עליהם 18 חודשי מאסר, מהם שישה חודשים בפועל. על גזר הדין אמרו: . ערעורם לבית המשפט המחוזי על ההרשעה ועל גזר הדין נדחה, אך בערעורם לבית המשפט העליון הוקל עונשם, והועמד על קנס בסך אלף ש"ח לכל אחד.
בשנים 1989–1993 שהתה באנגליה, ועסקה בכתיבה ובתרגום בעברית ובאנגלית.
לוטן הייתה פעילה ב"וועד לשחרור ואנונו ולמען פירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני", וסייעה למרדכי ואנונו לאחר שחרורו מהכלא. ב-22 במאי 2004, ערכה ריאיון עם ואנונו עבור ה"סאנדיי טיימס" וה-BBC, כדי לעקוף בצורה חוקית את המגבלות שהוטלו על ואנונו, שאסרו עליו לדבר עם עיתונאים זרים. אולם השב"כ עצר כמה ימים אחר כך את העיתונאי הבריטי, פיטר הונאם, כתב "סאנדיי טיימס" ועיכב בנמל התעופה בן-גוריון כתב של רשת בי-בי-סי, כריס מיטשל, שהכין את הסרט על ואנונו והחרים לו את הקלטות. בנובמבר 1991 חשפה כי שמעון פרס סיפר, בוועדת עורכי העיתונים, כי רוברט מקסוול ועיתונו "סנדיי מירור" עשו כמיטב יכולתם בניסיון לעצור את פרסום סיפורו של מרדכי ואנונו. כשפרסם ב"סאנדיי מירור" כתבה בה נאמר כי ואנונו ואיש הקשר שלו ל"סנדיי טיימס" הם רמאים ונוכלים.
לוטן תרגמה מעברית לאנגלית סיפורת וספרי עיון, ובכלל זה ספריהם של חיים לפיד, של אלונה קמחי, של סמי מיכאל, של שולמית שחר, של יאירה אמית ושל גרשון שקד. עם תרגומיה מאנגלית לעברית נמנים ספריהם של פטרישה קורנוול ושל אלדוס האקסלי.
ספריה
<DIV dir=ltr> </DIV>
מאמרים
<DIV dir=ltr> </DIV>
לקריאה נוספת
ראיון שערכה עם מלקולם אקס (12 ביולי 1964), עמ' 110–116; אחרית דבר: מלקולם אקס כפי שהכרתיו (פורסמה ב-28 בפברואר 1965), עמ' 221–226.
קישורים חיצוניים
לאחר מותה:
האספה המכוננת הלאומית
האספה המכוננת הלאומית (בצרפתית: Assemblée nationale constituante) הוקמה ב-9 ביולי 1789 במהלך המהפכה הצרפתית, ושימשה כממשלת צרפת לאחר המהפכה.
הרקע
אספת המעמדות, אשר התכנסה ב-5 במאי הגיעה למבוי סתום כבר למחרת. הנציגים של המעמד השלישי ניסו לייעל את הגוף המייצג את אזרחי צרפת. הם התכנסו בנפרד משני המעמדות הראשונים בתור מה שהוגדר כ"קומונה". ב-12 ביוני הקומונה הזמינה את שאר המעמדות להצטרף אליהם. חלק ניכר מהמעמד השני (הכמורה) עשו כן, אך כמעט כל בני האצולה סירבו.
ב-17 ביוני הקומונה קיבלה את הקמת האספה הלאומית ברוב של 490 נגד 90. המעמד השני הצטרף לאספה החדשה יומיים לאחר מכן.
בעקבות מאמציו של לואי השישה עשר והמעמד השלישי למנוע מנציגי העם להפגש, האספה נאלצה להעתיק את דיוניה למגרש הטניס המלכותי ב-20 ביוני. במגרש זה הם נשבעו את שבועת מגרש הטניס, תוך כדי שהם מבטיחים לשוב ולהתכנס עד אשר צרפת תקבל חוקה חדשה. אחרי שהוא לא הצליח לפזר את האספה בכח, לואי הכיר בסמכותה ב-27 ביוני. האספה שינתה את שמה ל"האספה המכוננת הלאומית", והחלה לתפקד כרשות מחוקקת. יחד עם זאת, ספרים רבים מתייחסים אל האספה בשמה הישן "האספה הלאומית".
מבנה האספה בקיץ 1789
לאחר נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי, האספה המכוננת הלאומית שימשה כממשלתה של צרפת.
הדמויות והמפלגות החשובות של האספה
אל האישים והקבוצות האלה, יש להוסיף את עמנואל ז'וזף סיאס, הנציג הבולט ביותר באספה, מי שעתיד להתמנות למשרת הדירקטור בתקופת הדירקטורט ואחר כך קונסול בשיתוף עם נפוליאון. הוא הצליח לגשר בין תומכי המלוכה החוקתית לבין תומכי הדמוקרטיה המלאה.
פיזור האספה
האספה התפזרה ב-30 בספטמבר 1791. למחרת החוקה החדשה נכנסה לתוקף, תוך כדי שהיא מפנה את מקומה לאספה המחוקקת.
לודוויג שוורין
יהודה לודוויג שְוֶורין (בגרמנית: Ludwig Schwerin; 10 ביולי 1897, בּוּכֶן, גרמניה – 2 ביולי 1983, רמת גן) היה צייר ישראלי יליד גרמניה.
ביוגרפיה
לודוויג שוורין נולד בשנת 1897 בעיירה בּוּכֶן שליד היידלברג, גרמניה, במשפחה יהודית מסורתית. אביו היה חזן, מורה ומעטר של ספרי תורה. בנעוריו התקרב לקדר מקומי ועזר לו בעיטור הכלים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1916–1918, שירת בצבא הגרמני. בשנת 1919 החל ללמוד באקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות בקרלסרוהה אצל הצייר היהודי-גרמני גוסטב וולף  וב-1921 המשיך ללמוד באקדמיה לאמנות במינכן אצל מקס דֶרנֶר (Doerner ) ופטר האלם (Halm ). בתקופה זו אייר כתבי עת וספרים שונים. בשנת 1928 הופיעו כמה מעבודותיו בכתב העת "מנורה". בשנת 1932 עבר להתגורר בבירה ברלין. לאחר ליל הבדולח, שבמהלכו נשרף הסטודיו שלו, ברח לשווייץ, ובשנת 1939 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
יצירתו
יצירתו המוקדמת של שוורין, מתקופת שהותו במינכן, הושפעה מן האקספרסיוניזם הגרמני בן התקופה. נושאיו כללו דימויים מן התנ"ך והמסורת היהודית. בנוסף, הרבה ליצור דיוקנאות של אנשים מחוגו החברתי. לאחר עלייתו לארץ ישראל התמקדה יצירתו בעיקר בתיאור הנוף המקומי. עבודות אלו מאופיינות בגישה נטורליסטית. בשנות ה-50 חזר לציור בצבעי שמן, שהכיל מאפיינים סוריאליסטיים.
Apache Maven
Maven (במקור מיידיש ועברית מבין) הוא כלי פתוח וחופשי לארגון פרויקטים ובנייה אוטומטית לשפת Java. ל-Maven יכולות דומות לאלה של Apache Ant, אך הוא מתבסס על מודל תצורה פשוט יותר המתואר ב-XML. Maven מתארח במוסד התוכנה אפאצ'י ושייך רשמית לפרויקט Apache Jakarta.
מודל התצורה של Maven נקרא Project Object Model (POM) והוא משמש לתיאור התלויות, הגרסאות, הרכיבים וסדר הבנייה של הפרויקט. Maven מגדיר מחזור חיי בנייה, ובמודל מוגדרים מראש מטרות בנייה עיקריות כגון הידור ואריזת הקוד, דבר המאפשר שימוש מתוחכם ומידי בכלי כדי לבנות פרויקטים בשפת Java.
אחת מיכולותיו המתקדמות של Maven היא הבאה דינמית של תלויות מרשת האינטרנט. רכיבים הדרושים בזמן בניית הפרויקט (לדוגמה, ספריות שונות) מאותרים באופן ממוכן, מורדים לספריית הבנייה ומוטמנים במטמון מקומי לשימוש חוזר.
מטאפיזיקה
מֵטָאפִיזִיקָה (מיוונית: μετά (מֵטַא) "מעבר", φυσικά (פיזיקה) "אודות הטבע") היא ענף של הפילוסופיה העוסק בהסבר טבעם של המציאות, הקשר בין חומר לנפש, בין חומר לתכונה ובין מחשבה למציאות. מקור המונח בספרו של אריסטו, שנקרא "מטאפיזיקה" משום שבסידור המסורתי של כתביו היא הופיעה לאחר ספרו ה"פיזיקה".
במשך הדורות קיבל המושג משמעות יותר מילולית- פיזיס משמעותו טבע; לכן מטאפיזיקה עוסקת בדברים אשר הם מעבר לטבע או לעולם הגשמי. התפיסה בפילוסופיה מודרנית מתבססת על שימוש זה.
תחומי עיסוק
המטאפיזיקה מחפשת תשובות לשאלות כדלקמן:
ענפי המטאפיזיקה
המטאפיזיקאי מנסה גם להבהיר את המושגים שלפיהם אנשים תופסים את העולם, לרבות קיום, אובייקט, רכוש, מרחב, זמן, סיבתיות והיתכנות, תחום זה נקרא אפיסטמולוגיה, ויש שאינם מכלילים אותו כחלק מהמטאפיזיקה. הפילוסוף הנודע עמנואל קאנט איחד למעשה בין המטאפיזיקה לבין האפיסטמולוגיה. קאנט טען שאנחנו יכולים להשיג רק את עולם התופעות, בניסיון שלנו להכיר את המציאות, ולא את  הדברים כשלעצמם. באמצעות הבחנה זו, ואחרות נוספות, קאנט ביקר את היומרה של תבונה להשיג את מה שמעבר לניסיון אנושי, ובכך קבע את גבולות תבונת האדם. רבים טענו שבכך קבר קאנט את המטאפיזיקה, אולם פרופסור ירמיהו יובל טוען כי בכך רצה קאנט דווקא לחדש את העיסוק במטאפיזיקה, לאחר הספקנות הניהליסטית של דייוויד יום.
TLC (אלבום)
TLC הוא אלבום האולפן החמישי של להקת הבנות האמריקאית TLC. האלבום יצא לאור ב-30 ביוני 2017 על ידי חברת התקליטים העצמאית שלהן מיוזיק 852, אם כי הן נעזרו גם בחברות תקליטים אחרות בהפצת האלבום ביניהם סוני מיוזיק רד, להפצת האלבום בצפון אמריקה, ליבריישן מיוזיק להפצת האלבום באוסטרליה, וורנר מיוזיק גרופ להפצת האלבום ביפן וכדומה.
האלבום הגיע למקום ה-38 במצעד הבילבורד 200.
סינגלים וסוגה
מבחינה מוזיקלית האלבום הוא אלבום פופ ו-R&B עם השפעות של מוזיקת שנות ה-90. זהו אלבומם הראשון מזה 15 שנה.
ביקורות והצלחה
האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים שרבים מהם שיבחו את השפעות שנות ה-90 אשר היו מורגשות באלבום אך מצד שני מתחו ביקורת על כך שהוא לא היה טוב כמו אלבומיהן הקודמים. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-38 בארצות הברית כאשר מכר 12 אלף עותקים, מתוכם 11 אלף במכירות טהורות.
אלגארבה
האַלְגָארְבֶה (בפורטוגזית: Algarve) הוא חבל ארץ בדרום פורטוגל, ובו הנקודה הדרום-מערבית ביותר של יבשת אירופה. שמו מגיע מערבית, ופירושו - "המערב".
גאוגרפיה
שטחו של האלגארבה 5,412 קמ"ר ולאורכו פזורות 16 רשויות מקומיות שבהן חיים כ-426,400 תושבי קבע. עיר הבירה היא העיר פארו, והחבל חופף למעשה את מחוז פארו. אזור זה הוא בעל חשיבות תיירותית עליונה, חופיו נחשבים מהטובים בעולם וחלק הארי של כלכלתו הוא בקיץ, כשבשיא העונה אוכלוסייתו יותר ממוכפלת. בתי מלון רבים שמים דגש על תיירות גולף ומפתחים מגרשים איכותיים לענף ספורט זה. בנוסף על תיירות, האזור הוא בעל ערך חקלאי ומימיו מספקים דגים ופירות ים, וכמו כן מגדלים בו עצי פרי כחרובים, תאנים ושקדים.
פני השטח של האלגארבה מחורצים בגבעות רמות, שאותן חוצים עמקים עשירים. הנקודה הגבוהה ביותר היא ההר פוֹיָה, 902 מ'. אורך החוף הדרומי כ-155 ק"מ, אורכו של החוף המערבי הוא 50 ק"מ, ובין שניהם, בנקודה הדרום-מערבית, נמתח כף סאו ויסנטה שצוקיו האנכיים מתנשאים 75 מטרים מעל מי האוקיינוס האטלנטי. לאורך החופים מצויים כמה איים ואיונים. לגונת רִיָה פוּרְמוֹזָה מהווה שמורת טבע ומוקד עצירה של מאות ציפורים ממינים שונים. קו החוף מנוקד במערות גיר ציוריות, שנגישוֹת בעיקר בסירות.
האקלים בחבל מצטיין בטמפרטורות מקסימום שנעות בין 15 מעלות צלזיוס בחורף ו-31 בקיץ, וכמעט לעולם אינן צונחות אל מתחת לאפס בחורפים.
מלבד הבירה פארו, נמנות כמה עיירות ובהן הגדולות הן לולה, פורטימאו, אולְיָאו, סילווש, אלבופיירה ולאגוש.
שדה התעופה של החבל נמצא במרחק של 4 ק"מ ממערב לעיר פארו.
היסטוריה
הפיניקים ייסדו נמל מסחר לחוף האלגארבה בערך בשנת 1000 לפני הספירה. אנשי קרתגו הקימו את נמל חניבעל (היום העיירה פורטימאו) כ-450 שנה מאוחר יותר. הרומאים התפשטו בחצי האי האיברי במאה השנייה לפנה"ס, ואתרים ארכאולוגיים רבים מתקופה זו עדיין נמצאים באזור.
במאה החמישית לספירה היו אלה הוויזיגותים שתפסו את האזור, והחזיקו בו עד לראשית הפלישה המורית בשנת 711. המורים קראו ללאגוש זָאווַאיה, ולעיר סנטה מריה פַארַאון, היום פארו. העיירה סילְווֶש שימשה בירה תחת שלטון המורים.
הכיבוש המורי של איבריה הביא לכך שהאזור נקרא "אל-גארב אל-אנדלוס" (המערב האנדלוסי - כש"אנדלוס" הוא השם הערבי לאיבריה שתחת האסלאם).
באמצע המאה ה-12, הודות לשורת מבצעים צבאיים מוצלחים של ממלכת פורטוגל, הסתיימה האחיזה הערבית בחבל. תחת שלטון נוצרי היה "אל-גארב" לממלכת-אלגארבה. אפונסו השלישי, מלך פורטוגל קרא לעצמו "מלך פורטוגל ואלגארבה". המלך אפונסו החמישי בתורו, בעקבות כיבוש שטחים בצפון אפריקה שנתפסו כ"אלגארבה שבחוץ", לאחר 1471, נתכנה "מלך פורטוגל והאלגארבש (צורת הרבים של אלגארבה) כאן ובחוץ", ותואר זה נותר על כנו עד להכרזת הרפובליקה הפורטוגלית הראשונה ב-1910.
כמה מהמסעות הימיים שכוננו את האימפריה הפורטוגזית יצאו במאה ה-15 מאזור העיר לאגוש. משלחות התגלית הביאו לעיר תהילה ושפע. המסחר שגשג ולאגוש הייתה ב-1577 לעיר הבירה של פרובינציית אלגארבה, תואר בו החזיקה עד שנה לאחר שנהרסה ברעידת האדמה של 1755. הרעידה, שמרכזה היה בליסבון, גרמה לצונאמי שהחריב בתים ופגע בחלקים ניכרים באלגארבה. הנזק הקיף כמעט את כל העיירות והכפרים שלאורך החוף, מלבד פארו - ששוניות המחסום של לגונת ריה פורמוזה הגנו עליה.
ב-1807 נכבש האלגארבה בידי כוחות ספרדיים, אולם שנה אחר כך הפך לחלק הראשון של פורטוגל הכבושה שהשתחרר מהפולש הספרדי, במרד אוליאו.
דניאלה לוגסי
דניאלה לוגסי (נולדה ב-1982) היא זמרת אופרה ישראלית, בקול סופרן לירי.
נעוריה
לוגסי נולדה בירושלים וגדלה באשקלון, הבכורה מבין שלושה ילדים. בת לג'יל (2021 – 1953), יליד פריז (צרפת), רופא המטולוג, ולפרל (2023 – 1955), ילידת ארצות הברית, מורה וציירת.
קריירה
לוגסי היא בוגרת כיתתה של פרופ' תמר רחום בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב. בשנות לימודיה שם הופיעה בתפקיד סוזנה באופרה "נישואי פיגרו" ופמינה באופרה "חליל הקסם" של מוצרט ובתפקידי בלינדה ואישה שנייה באופרה "דידו ואניאס" של פרסל. כמו כן שרה כסולנית עם הקאמרטה הישראלית ירושלים בניצוחו של אבנר בירון והתזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה.
הופיעה ברסיטל שירה מיוחד שהוקלט עם הפסנתרן צ'ארלס ספנסר באולם ימק"א בירושלים.
שרה את תפקיד בלינדה באופרה "דידו ואניאס" עם הקאמרטה הישראלית ירושלים. נבחרה לשיר את תפקיד הכוהנת הגדולה בהפקה של "אאידה" מאת ורדי, שהועלתה על הבימה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה. כמו כן הופיעה בתפקיד ברטה המשרתת באופרה "הספר מסביליה" בניצוחו של רוברטו אבאדו.
באופרה הישראלית הופיעה בתפקידים פפגנה באופרה "חליל הקסם" ופרילפה באופרה "פיק דאם".
הופיעה בועידת הנשיא 2012 בטקס הפתיחה הרשמי.
בשנת 2014 הוציאה אלבום גרסאות כיסוי בשם "Cross Over", ובו ביצעה שירים באנגלית, ושיר אחד בעברית ("עץ ירוק מפלסטיק" של הזמרת מרגלית צנעני).
לוגסי הייתה נשואה לעומר שווילי, איש עסקים.
דבורה נצר
דבורה נצר (נוסוביסצקי) (1 במאי 1897, האימפריה הרוסית – 4 בינואר 1989, תל אביב) הייתה חברת הכנסת מטעם סיעת מפא"י. פעילה ציונית ברוסיה ואסירת ציון, מראשוני העיר תל אביב, אשת חינוך, מורה ומנהלת, פעילה במועצת הפועלות וממייסדות ארגון אמהות עובדות.
ילדות ונעורים
נולדה בשם ורה דיסקין כבת בכורה לשבעה אחים ב-1 במאי 1897 לפסיה בת ברוך שולמן ולשמעון ליב דיסקין בעיירה הקטנה מנה, פלך צ'רניגוב באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אביה היה חסיד חב"ד וציוני, שעסק במדעי היהדות והיה מלמד עברית בחדר מתוקן שהקים בביתו. בת בכורה לשבעה אחים. כילדה למדה עם אחיה בחדר של אביה, שהקפיד שתלמד עברית. כשהייתה כבת עשר למדה באופן פרטי לקראת לימודים בגימנסיה. בגיל ארבע עשרה החלה את לימודיה בגימנסיה בקונוטופ, אותם סיימה בהצטיינות. החל מגיל שש עשרה למדה בצ'רניגוב לימודים עצמאיים לתעודת בגרות. לאורך השנים סייעה כלכלית למשפחתה כשלימדה שעורים פרטיים. בשנת 1917 והיא בת עשרים התקבלה ללימודי רפואה באוניברסיטת יקטרינוסלב. כעבור שנתיים הפסיקה את לימודיה והחלה ללמד בתיכון בסוסניצה וקיבלה תעודת הוראה. ביוני 1920 נישאה לשרגא (פייבל) נוסוביצקי, פעיל בקואופרציה, מנהל מחוז כלכלי מטעם המשטר הסוציאליסטי ופעיל במפלגת פועלי ציון. בשנת 1920 חזרה ללמוד באוניברסיטת יקטרינוסלב וסיימה לימודי ביולוגיה במכון הביולוגי בחרקוב. הקימה בית ספר ערב לנוער עובד, בו למדו בחורים ובחורות יהודים שעבדו כשוליות בבתי מלאכה שונים. בבית הספר למדו עברית ועברו הכשרה לעבודה ציונית סוציאליסטית. בין השנים 1920 ל-1924 הייתה פעילה בתנועת החלוץ, במפלגת צעירי ציון ואחר כך בצ.ס. (התנועה הציונית הסוציאליסטית) והדריכה בני נוער. בין השנים 1921–1922 התגוררו בסוסניצה, שם נאסרה פעמיים על פעילותה הציונית. בפעם ראשונה בשנת 1921, והיא בחודש השישי להריונה, ובפעם השנייה בשנת 1922, אז נאסרה עם בנה משה שנולד בינואר 1922. משנת 1923 חיו בסנסובק, אז נאסרה שוב עם בעלה בגלל כרוז שקרא לפעילות ציונית. בעקבות מעצרם עברו למוסקבה שם בתור חברה בהחלוץ והוזמנה להשתתף בקורס מיוחד שהקים דן פינס בו הכשירו קבוצת חלוצים להוראה בישראל. בשנת 1923, כשהתקיימה תערוכה חקלאית עולמית במוסקבה, הכירה את דוד בן-גוריון וקיבלה אישור עלייה לגדוד העבודה. כשגדל בנה, דרשה מהחלוץ אישור רישיון עלייה בעבורו. חברי המפלגה הקומוניסטית העדיפו שתמשיך להדריך את הנוער. היא פנתה לזיאמה אהרונוביץ (זלמן ארן), ידיד המשפחה והסבירה שהיא רוצה לגדל ולחנך את בנה בארץ ישראל. נימוק זה הכריע, והיא קיבלה רישיון עלייה.
מורה ומנהלת בית ספר ערב בתל אביב
ב-3 במאי 1925 הגיעה ארצה באנייה צ'צ'רין יחד עם בנה, בעלה וכ-60 חלוצים, כחלק מהעלייה הרביעית. הם נשלחו לגדוד העבודה אך התנאים הפיזיים לא התאימו למשפחה עם ילד, והם קיבלו סידור עבודה בתל אביב. הוא נרשם ללשכת העבודה, היא עבדה ככובסת ומבשלת לבני החלוצים שעבדו בבניין. בשנת 1929 הגיעו הוריה ארצה. אביה כיהן בארץ כרב ובשנת 1939 נפטר. אמה הייתה עסקנית ציבורית בפעולות צדקה בתל אביב. בשנת 1932 נולדה הבת רנה. בשנת 1948, על פי הנחייתו של בן-גוריון לפיה בעלי הדרגות הגבוהות בצה"ל יישאו שם עברי, החליף בנה משה, שהיה אז קצין בכיר, את שם משפחתו לשם נצר ובעקבותיו עשו זאת יתר בני המשפחה. בעקבות פנייתה של רחל כצנלסון שזר החלה ללמד בבית ספר ערב לנערים עובדים בשכונת נווה צדק בתל אביב. כעבור מספר שנים גדל מספר התלמידים והתלמידות בבית הספר והיא הפכה למנהלת. היא ראתה חשיבות רבה בעצם קיומו של בית הספר, וראתה בתלמידיו את דור ההמשך של פועלי העיר שחייבים בהשכלה יסודית. במהלך היום עבדו התלמידים בבתי מלאכה קטנים ובבתי מסחר. לעיתים איתרה בני נוער ברחובות נווה צדק ונווה שלום ובהמשך גם מכרם התימנים, שכונת שפירא ובנווה שאנן והביאה אותם לבית הספר. אחרים הופנו לבית הספר על ידי פעילי הסתדרות הנוער העובד. בית הספר התרחב ונוספו לו סניפים בשכונות אחרות בתל אביב, אז הוקם ארגון ארצי של מורי ומורות בתי הספר של הנוער העובד, שכלל ועדה פדגוגית ופיקוח שעיבדה תוכנית לימודים מותאמת, לפיה כל שיעור יעמוד בפני עצמו, שכן לא ידעו האם הילד שביקר בבית הספר באותו הערב אכן יגיע ללימודים גם למחרת. מאוחר יותר, עם קבלת חוק הגנת הנוער העובד מטעם ממשל המנדט וקביעת שעות העבודה לנוער, התרחבה המסגרת הלימודית. התלמידים השתתפו בגדנ"ע, בשיעורי מלאכת יד, ארגנו נשפי סיום והשתתפו במקהלת תלמידים. עם דרישתם של תלמידים שהצטיינו להמשיך לימודיהם הוקם בית ספר תיכון ערב, בו לימדו המורים בהתנדבות, עד שהוקמה הגימנסיה ערב לנוער עובד. מרכז בית הספר עבר לבית החינוך ברחוב בצלאל (היום גן מאיר) ונוספו לו סניפים בשכונות אחרות בתל אביב. דבורה נצר לימדה בבית ספר וניהלה אותו במשך 24 שנים, עד שנת 1949. ביתם של דבורה ושרגא נצר ברחוב לוי יצחק 9 תל אביב היה למקום מפגש חברתי של מנהיגים רבים. בין הידועים נכללו יצחק נבון, פנחס לבון, דוד בן-גוריון, לוי אשכול, פנחס ספיר, יהושע רבינוביץ', מנהיגי שכונות הדרום, וגם שמעון פרס, שבעידודה הצטרף לתנועת הנוער העובד ונשאר בקשר עם המשפחה לאורך השנים ויצחק רבין שהיה חברו הקרוב של בנה.
פעילות ציבורית
בשנת 1926 נבחרה לחברה במזכירות מועצת פועלי תל אביב. עם פרוץ המאורעות ב-1929 ואחר כך המרד הערבי ב-1936 ריכזה פעילויות סיוע שונות לתושבי השכונות ביפו. בשנת 1937 הייתה חברה במשלחת הישראלית אל הקונגרס הציוני ה-20 בציריך. עם הקמת המדינה ומיסוד הגופים בה הייתה חברה ופעילה בארגונים רבים, ביניהם האיגוד לשירותים סוציאליים, הוועד המפקח על קופת חולים כללית, הועד הארצי למען החייל, בהנהלת "משען", במרכז מפא"י, במזכירות מועצת הפועלות וככותבת ב"דבר הפועלת".
הקמת ארגון אמהות עובדות
עבודתה בבית ספר אפשרה לה לגדל את שני ילדיה וגם לעסוק בצרכי התנועה, אך לא כל האמהות יכלו לעשות זאת, והתעורר צורך להקים מוסד לילדים שאימותיהן עבדו מחוץ לבית. בשעה שקמו שכונות הפועלים בצפון העיר הוקם ארגון אימהות עובדות שם. הריכוז הגאוגרפי הקל על הארגון בראשית דרכו שפעל למען עזרה הדדית של נשים בטיפול ובחינוך ילדים והקמת בית החינוך ברחוב לסל, לימים בית הספר גורדון. בהמשך עסקו חברות הארגון בסיוע לאימהות במילוי תפקידים כפועלות ושכירות עם תפקידן כאימהות. בנוסף, פעל הארגון להכרה באימהות שעובדות במשק ביתן כנשים עובדות. בתקופות של קליטת עלייה היווה הארגון משענת בעלת חשיבות, על ידי יצירת הוי חברתי של מיזוג גלויות, שילוב נשים במעגל העבודה, והכשרתן המקצועית. חברות הארגון ראו חשיבות רבה בהקניית השפה העברית לאמהות שהיו חדשות בארץ, כדי שיוכלו לתפקד כאימהות מעורבות בחיי החברה בכלל ובחיי הילד והמשפחה בפרט. דבורה נצר האמינה שהאישה קובעת את מעמדה בחברה בהצבת עובדות בשטח, ולא במאבקים: בדברים שנשאה בישיבת מועצת הפועלות בינואר 1937 אמרה: "גם הן פועלות. אמנם איננו עובדות עבודה שכירה המשלמת, כי אם בונות את משפחת העובד". החל משנת 1932 נבחרה למזכירת הארגון ונשארה בתפקידה עד למלחמת ששת הימים.
כחברת כנסת
דבורה נצר כיהנה כחברת כנסת בסיעת מפא"י מהכנסת הראשונה ועד הכנסת השישית בשנת 1969. לאורך השנים הייתה חברה בוועדות שונות: ועדת השירותים הציבוריים (1949-1969), ועדת החינוך והתרבות (1949-1969), ועדה משותפת נגד פעילות המיסיון (1951–1955), ועדת חוקה, חוק ומשפט (1959-1961), ועדת החוץ והביטחון (1959-1961), חברה בוועדת הכנסת (1955-1969) ויו"ר ועדה זו (1961–1965), חברה בוועדה מיוחדת לבדיקת מבנה החינוך היסודי והעל-יסודי בישראל (1965–1969). בכנסת השישית כיהנה גם כסגנית יושב ראש הכנסת. היא ראתה פעילותה בכנסת כשליחת העיר תל אביב, מפלגתה וכשליחות חינוכית. כבר בראשית דרכה במשכן פעלה להקמת מחלקות סוציאליות. יחד עם מרדכי נמיר, פרץ ברנשטיין וישראל רוקח קידמה במסגרת ועדת החינוך את הכרת בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והמכון הביולוגי הפדגוגי ובכך קידמה את הקמתה של אוניברסיטת תל אביב. בסוף שנות השישים הייתה חברה בוועדת פראוור, הוועדה שהחליטה על הרפורמה בחינוך, בין השאר -הקמת חטיבות הביניים, שם יזמה עם ח"כ ברוך אזניה וישראל גורי את הסעיף הקובע כי כל רשות תחליט איזו מבנה חינוכי יהיה בה, האם תהיה חטיבת ביניים בכלל, ואם תהיה האם תהיה חלק מהחינוך היסודי או העל יסודי. בין החוקים שקידמה וחוקקה היו חוק הגנת הנוער, חוק איסור תעסוקת ילדים, חוק אימוץ ילדים, חוק לימוד חובה חינם ובתוך כך הכרה בבתי ספר של נערים עובדים במסגרת חוק לימוד חובה, חוק פיקוח על מוסדות פרטיים ועוד. בנוסף, פעלה בוועדה שבדקה את שאלת ילדי תימן. בעקבות פרשת לבון נמנתה עם חברי הכנסת שנשארו במפא"י ולא פרשו ממנה בהנהגת בן-גוריון. במהלך כהונתו של הנשיא זלמן שזר התקבלה לראשונה החלטת ועדת הכנסת למנות לו ממלא מקום מבין סגני יושב ראש הכנסת, וזאת במקרה של היעדרות משותפת של הנשיא ויו"ר הכנסת מהמדינה. היא הייתה הראשונה שנבחרה למעמד זה וכיהנה בתפקיד נשיאת המדינה למשך יממה בנובמבר 1968.
גישתה למעמד האישה
תפקידה כסגנית יושב ראש הכנסת סגר מעגל בחייה והיווה ביטוי לאמונתה הגדולה בשוויון בין המינים ומתן הזדמנות השווה לנשים ולגברים. בילדותה נהגה להאזין לשיעורי אביה בחדר המתוקן דרך דלת המטבח בביתם. בתום אחד השיעורים ניגשה לאביה ופתרה בפניו תרגיל שיתר התלמידים התקשו בו, ואביה השיב לה בהתרגשות "דבוירלה דבוירלה, אם היית בן, בטח היית ראש ישיבה". כשפתחה את הישיבה הראשונה בכנסת כיושבת ראש, לאחר שהלמה בפטיש שלוש פעמים, אמרה בהלצה: "אבא אני ראש ישיבה". בכנס לחברות "יחדיו" שהתקיים ב-30 בספטמבר 1969 כחודשיים לפני שסיימה את כהונתה כחברת הכנסת, נשאה דברים במליאה אודות מעמד האישה. היא ציינה את החשיבות של האישה בעיצוב דמותה של ישראל:
בשנת 1987 קיבלה אות הוקרה על פעילות בתנועה הציונית בגולה.
משפחתה
בנה, משה נצר, היה חניך הנוער העובד, אלוף-משנה, חבר קיבוץ רמת יוחנן, ממייסדי הפלמ"ח והנח"ל ומפקדו. בתה היא פרופ' רינה שפירא, כלת פרס ישראל לחקר החינוך לשנת 1995, פרופ' אמריטה בחוג לסוציולוגיה ובבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב. בת נוספת - רחל, נולדה ב-1929 ונפטרה בגיל שנה. בשנת 1967 נפל נכדה, יצחק נצר, במהלך שירותו בסיירת מטכ"ל. נפטרה בשנת 1989 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב לצד בעלה, שנפטר ארבע שנים לפני כן. על שמה מעון נעמת ביד אליהו ועל שמה ושם בעלה גינה ברחוב מהר"ל בתל אביב.
מטען חשמלי
המטען החשמלי הוא גודל פיזיקלי סקלרי היכול לקבל ערכים חיוביים או שליליים.
האינטראקציה האלקטרומגנטית הפשוטה ביותר מנוסחת על ידי חוק קולון, לפיו שני גופים טעונים חשמלית ידחו זה את זה אם סימני המטען שווים, וימשכו זה את זה אם סימני המטען הפוכים. הכוח האלקטרומגנטי הוא אחד מארבעת הכוחות היסודיים של הטבע, והוא אחראי גם לכוח המגנטי הנוצר על ידי זרם חשמלי, וכן לרוב תופעות הטבע המופיעות בחיי היום-יום. מקובל לייחס למטענים שדה אלקטרומגנטי הנוצר על ידם, המתאר את הכוחות שהם מפעילים על מטענים אחרים במרחב.
המטען החשמלי הוא אחד המספרים הקוונטיים המאפיינים חלקיקים אלמנטריים. מבין החלקיקים הנפוצים בטבע, הנייטרון הוא נייטרלי מבחינה חשמלית, כלומר הוא אינו נושא מטען חשמלי (או: מטענו החשמלי הוא 0), ואילו האלקטרון והפרוטון נושאים מטען בגודל זהה זה לזה אך בסימנים הפוכים. סימנו של מטען האלקטרון מוגדר כשלילי, ולפיכך מטען הפרוטון מסומן כחיובי. גודל מטען האלקטרון והפרוטון מסומן באמצעות האות e, ומכונה "מטען אלמנטרי". הפרוטון (ושאר ההאדרונים) מורכבים מקווארקים שלהם מטען של או. מלבד החלקיקים שהוזכרו, ישנם חלקיקים טעונים נוספים, כמו האנטי חלקיקים של חלקיקים אלו שהם בעלי מטענים מנוגדים להם.
מידת המטען של מערכת המורכבת מחלקיקים רבים היא סכום המטענים של כל החלקיקים. לפיכך, באופן פורמלי המטען של כל מערכת הוא כפולה של המטען האלמנטרי \ e, כפי שתואר והודגם לראשונה על ידי רוברט מיליקן בניסוי טיפת השמן שלו. אולם כיוון שלרוב המידות הנמדדות הן מסדרי גודל עצומים לעומת המטען האלמנטרי, ניתן להתייחס באופן אפקטיבי למטען החשמלי כאל גודל רציף.
בדרך-כלל מסומן המטען החשמלי האגור במערכת כלשהי באות \ Q. יחידת המדידה של המטען החשמלי במערכת היחידות הבינלאומית (מערכת SI) היא קולון, אשר מייצגת בערך 6.24ּ1018 פעמים המטען האלמנטרי \ e. הקולון מוגדר ככמות המטען העוברת דרך חתך כלשהו במוליך במשך שנייה אחת, כאשר עוצמת הזרם היא אמפר אחד. ניתן למדוד מטען חשמלי באופן ישיר באמצעות אלקטרומטר.
היסטוריה
המטען החשמלי התגלה בידי היוונים הקדמונים אשר גילו כי שפשוף פרווה על משטחים שונים, כמו ענבר למשל, יוצר חוסר איזון של מטען חשמלי. הם גילו גם שענבר טעון משך אליו עצמים קלים כמו שיער. היוונים שמו לב שאם הם שפשפו את הענבר לאורך זמן, הם אפילו הצליחו להוציא ניצוץ ממנו. המילה אלקטרון נובעת מהמילה היוונית ηλεκτρον שפירושה - ענבר, המילה חשמל לקוחה מספר יחזקאל, שם היא מופיעה בהקשר אחר לגמרי ותרגום השבעים מתרגם אותה למילה "אלקטרון".
כיום ידוע כי הדגם של פרנקלין היה קרוב למציאות, אך פשוט מדי. האטומים מורכבים למעשה משני סוגים של חלקיקים טעונים: הפרוטונים - בעל מטען חיובי, והאלקטרונים - בעלי מטען שלילי. זרם חשמלי במוליך (לשם הפשטה - חד־ממדי) נוצר אך ורק כתוצאה מאלקטרונים הנעים בכיוון מסוים (ואז יימדד בכיוון זה זרם שלילי, או זרם חיובי בכיוון ההפוך). הפרוטונים, המצויים בגרעין האטום, אינם נעים כדי ליצור "זרם חיובי". במודלים מתקדמים של מצב מוצק, כמו למשל במוליכים למחצה, מניחים את קיומם של "חורים", המייצגים חוסר באלקטרון (באופן דומה לבועות המייצגות חוסר בנוזל) בנוסף לאלקטרונים, ולהם מיוחס מטען חשמלי חיובי (הפוך למטען האלקטרון), היוצר זרם חשמלי חיובי בכיוון התקדמותו. ניתן להסתכל על המוליך החשמלי כעל מבחנה מלאה בנוזל (המייצג אלקטרונים) המעלה בועות: בועות העולות מעלה מייצגות למעשה נוזל המתקדם מטה, והתנועה אנלוגית למעשה לגרעיני אטום ה"מושכים" אלקטרונים משכניהם, וכך נוצר הזרם החיובי בכיוון ההפוך.
כדי להפחית את מורכבות המודל, עובדי חשמל עדיין משתמשים בהנחות של פרנקלין ומתייחסים לזרם חשמלי (ידוע כ"זרם שגרתי") כזרם של חלקיקים חיוביים בלבד. הזרם השגרתי מפשט את המושגים ומקל על החישובים, אולם הוא מתעלם מכך שיש כמה סוגים של מוליכים (אלקטרוליטים, מוליכים למחצה ופלזמה), וכן מהעובדה שזרם יכול לנוע בכיוונים מנוגדים של חלקיקים שונים. כיוון הזרימה של הזרם השגרתי משווה במהופך אל תנועת האלקטרון המעשית אשר מתרחשת בזרמים חשמליים במתכות, המוליך הטבעי של חשמל, דבר אשר מהווה מקור לבלבול למתחילים באלקטרוניקה.
תכונות
פרט לתכונות הקשורות לאלקטרומגנטיות, המטען החשמלי הוא אינווריאנטי בתורת היחסות. כלומר מטענו של חלקיק לא משתנה בלי שום קשר למהירות בה הוא נע. תכונה זו הוכחה במספר ניסויים. לדוגמה, נמצא שמטענו של גרעין הליום (שני פרוטונים ושני נייטרונים המחוברים יחדיו) אשר נע במהירות עצומה, שווה למטענם של שני גרעיני דאוטריום (איזוטופ של מימן המכיל פרוטון ונייטרון) אשר נעים במהירויות נמוכות משמעותית ממהירות האור.
מטען יסודי
זהו קבוע פיזיקלי יסודי ויחידה למטען חשמלי במערכת של יחידות אטומיות.
ערכו הוא: קולון או  ביחידות cgs.
מאז שנמדד לראשונה על ידי רוברט מיליקן בניסוי המפורסם שלו בשנת 1909, המטען היסודי נחשב לבלתי ניתן לחלוקה. כאמור, הקווארקים, אשר קיומם הונח בשנות ה-60 של המאה ה-20, נחשבים לחלקיקים שמטענם הוא שליש או שני שלישים מהמטען היסודי, אולם הם נצפו רק בחלקיקים עם מטען ביחידות שלמות של המטען היסודי ומעולם לא התגלו באופן חופשי.
שימור מטען
המטען החשמלי הכולל של מערכת מבודדת נותר קבוע, ללא תלות בשינויים המתרחשים בתוך המערכת. חוק שימור זה מתקיים בכל התהליכים הידועים בפיזיקה או כימיה, וניתן לגזור אותו (בצורתו המקומית) משדה כיול של פונקציית הגל. שימור המטען מביא למשוואת הרצף למטען-זרם. באופן כללי, השינוי נטו בצפיפות המטען \ \rho בתוך נפח האינטגרציה \ V שווה לאינטגרל המשטחי של צפיפות הזרם \ J על המשטח \ S, הוא הזרם החשמלי \ I:
על כן, שימור המטען החשמלי, כפי שמבוטא על ידי משוואת הרצף, נותן את התוצאה:
כאן \ I הוא הזרם היוצא נטו דרך משטח סגור, ו-\ Q הוא המטען החשמלי הכלוא בנפח המוגדר על ידי המשטח.
סירוס (אי)
סירוס (ביוונית: Σύρος) הוא אי בקבוצת האיים הקיקלאדיים שבים האגאי. האי ממוקם 144 ק"מ מדרום-מזרח לאתונה, שטחו 83.6 קמ"ר וחיים בו כ-21,000 תושבים. העיר הגדולה באי, ארמופולי (Ερμούπολη), היא בירת האיים הקיקלאדיים ועיר נמל חשובה בים האגאי. בה נמצא קמפוס אוניברסיטת הים האגאי, נמל תעופה בינלאומי (IATA = JSY; ICAO = LGSO) ומספר קונסוליות של מדינות אירופאיות. העיר השנייה בגדלה, אנו סירוס (Άνω Σύρος) מתנשאת על הר ובראשו מצודה שהוקמה בימי השלטון הוונציאני באי. הרשות המוניציפלית של האי כוללת גם את שני האיים הזעירים הבלתי מיושבים ורוריוסה וגיירוס (Γυάρος) הנמצאים צפונית לו.
היסטוריה
באי קיימים ממצאים מלפני 5,000 שנה, מתקופת הברונזה ביוון העתיקה, שרידים המשויכים לתרבות הקיקלאדית התגלו באתר קסטרי (Καστρί) וזהו אחד המקומות המיושבים העתיקים ביותר שהתגלו באזור יוון.
האי יושב ככל הנראה על ידי הפיניקים ונודע כמקומו של הפילוסוף פרקידס, בן המאה השישית לפנה"ס, מורו של פיתגורס.
במהלך ימי הביניים נכבש האי על ידי סיציליה, האימפריה הערבית, הרפובליקה של ונציה (מ-1204) והאימפריה העות'מאנית (מ-1522).
ב-1522 נכבש האי על ידי ח'יר א-דין ("ברברוסה"), שודד ים, מדינאי ואדמירל עות'מאני שפעל בשירותו של הסולטאן סולימאן המפואר. לאיים הוענק חופש דת והקלות במיסים. בפרט זכתה לתמיכה הכנסייה הקתולית באי. מיקומו האסטרטגי של האי תרם לכך שהוא היה תמיד בסיס ימי מבוצר. תושבי האי, שרובם היו קתולים (בניגוד לתושבי יוון שהיו יוונים-אורתודוקסים) וזכו לאוטונומיה במסגרת האימפריה העות'מאנית, שמרו על נייטרליות בעת מלחמת העצמאות היוונית. עקב השקט היחסי באי, זרמו אליו פליטים יוונים מאסיה הקטנה, כיוס, ספצס ומקומות נוספים. פליטים אלה למעשה בנו את העיר ארמופולי כעיר גדולה.
בתקופה המודרנית
ב-1829 סופח האי לממלכת יוון. עקב כך גדלה מאוד השפעת הכנסייה יוונית-אורתודוקסית באי. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 הפכה ארמופולי לעיר בירה, עם סניפי דואר ובנק, מוזיאון, ספרייה, בית משפט השלום, בית ספר ציבורי, מרפאה ועוד. כן הגיעו לאי בעלי ממון שבנו בו בתי קיט ובתי מידות ותרמו להמרצת הכלכלה המנומנמת. ב-1854 הכתה באי מגפת כולרה. עד שנות ה-60 של המאה ה-19 הוקמו בעיר מבני ציבור בסגנון נאו-קלאסי על ידי אדריכלים מגרמניה ומאיטליה ובהם בית העירייה, תיאטרון אפולו, הספרייה המרכזית ובית החולים כמו גם מספר וילות פרטיות מחוץ לעיר. במקביל התפתח נמלה של העיר והפך לנמל שוקק הכולל גם מרכז מסחרי ותעשייתי מודרני. ב-1856 נוסדה בעיר חברת ספינות הקיטור היוונית (.Hellenic Steamship Co). ב-1861 נוסדה בעיר חברת נאוריו (Νεώριο Σύρου), לתיקון וייצור ספינות (ובהמשך גם ייצרה מכוניות), אחת מחברות התעשייה הוותיקות ביותר ביוון. אולם, סירוס וארמופלי לא הצליחו לעמוד בתחרות מול נמלי היבשה הגדולים שהחלו להתפתח במהירות בפטרס ובפרט בפיראוס ולקראת מפנה המאה העשרים האי שקע שוב בנמנום, ושגשוגו היחסי נקטע עקב מלחמות המאה ה-20.
בעוד ארמופולי זכתה לפיתוח מודרני ולאווירה יוונית טיפוסית מוארת ולבנה, הרי שאנו סירוס משמרת אווירה ימי-ביניימית-ונציאנית, עם סמטאות צרות המתפתלות לראש ההר, בתים בגוון אדמה וכנסייה קתולית מרכזית.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 הפכה כלכלת האי למבוססת על תיירות והוא מציע שירותי תיירות מגוונים וכן מרכז תיירותי, אדמיניסטרטיבי ולוגיסטי לשאר האיים באזור.
מילמן
מילמן הוא שם משפחה אשכנזי.
טכיקרדיה
טָכִיקַרְדִיָה (tachycardia, ולפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: אוּץ לֵב) היא מצב של קצב לב העולה על הקצב הנורמלי בזמן מנוחה, למרות שהאדם עצמו נמצא במנוחה. באופן כללי, טכיקרדיה מוגדרת כקצב לב שעולה על 100 פעימות בדקה אצל אדם בוגר.
סיבות לטכיקרדיה
ככלל, קצב הלב יכול לעלות כתוצאה מסיבות שונות:
סוגי הטכיקרדיה
סוגי הטכיקרדיה השונים נחלקים לבאים:
סינוס טכיקרדיה
זוהי תגובה תקינה של הגוף למצבים פתולוגיים שונים. צורת גל P תקינה, ולרוב קצב הלב קטן בדרך כלל מ-150 פעימות לדקה. הסיבות לסינוס טכיקרדיה כוללות בדרך כלל כאב, חום, תת-נפח הדם (היפוולמיה), תת-חמצון (היפוקסיה), אנמיה, חרדה, תסחיף ריאתי, אוטם שריר הלב, יתר פעילות בלוטת התריס, תרופות כגון בתא אגוניסטים, וגמילה מסמים. קומפלקס QRS הוא צר באק"ג (ככלל, נהוג באופן מסורתי להבחין בין קומפלקס "צר", המאפיין טכיקרדיות ממקור על חדרי, לבין קומפלקס "רחב", אשר לרוב מאפיין טכיקרדיות ממקור חדרי). מקורו של הסינוס טכיקרדיה הוא ב-Sino-Atrial node (SA node), הממוקם ליד הווריד נבוב העליון, בעלייה הימנית.
טכיקרדיה חדרית
טכיקרדיה חדרית היא מצב העלול לסכן חיים. לרוב מדובר בקומפלקס QRS רחב כאשר קצב הלב נע בין 120 ל-250 פעימות בדקה. טכיקרדיה חדרית עלולה להתפתח לפרפור חדרים. טכיקרדיה חדרית מהווה סיבוך שכיח של התקף לב (אוטם שריר הלב).
טכיקרדיה על-חדרית
טכיקרדיה על-חדרית יכולה להיחשב סדירה או בלתי-סדירה (כמו למשל ברפרוף עליות או פרפור עליות), והיא נחלקת לטכיקרדיה שמקורה מהעלייה עצמה או מהקשר העלייתי-חדרי (AV node).
הטיפול בטכיקרדיה
הטיפול בטכיקרדיה כולל בין היתר מתן תרופות להפרעות קצב ותרופות אחרות לקביעת קצב הלב, וכן מתן שוק חשמלי כדי לייצב את מקצב הלב, בהתאם לסוג ההפרעה ומקורה. כך למשל, אם מקור הטכיקרדיה ב-SA sinus, יידרש טיפול בסינוס עצמו בלבד, בעוד שאם הטכיקרדיה היא ממקור חדרי, לרוב יינתנו תרופות אנטי-אריתמיות יחד עם קוצב חשמלי. לעיתים טיפול תרופתי אינו יעיל לטווח ארוך, ואז ניתן לנסות צריבה מונחית-צנתר (אבלציה) (ניתן גם כטיפול קו ראשון); במקרה זה, נתיב ההולכה אשר הביא ליצירת טכיקרדיה נצרב. שיעורי ההצלחה של צריבה בתדרי רדיו הם גבוהים יחסית (בין 90%–100%; גבוהים מעט יותר בהפרעה מסוג AVNRT).
עיר של מרגלים
עיר של מרגלים (באנגלית: Spy City) הוא מיני-סדרת טלוויזיה, שיצר ויליאם בויד על מרגלים בשנת 1961 בברלין, במהלך המלחמה הקרה. הסדרה שודרה לראשונה בגרמניה ברשת ZDF. AMC+ האמריקאית, מבית AMC רכשה את זכויות השידור בארצות הברית במסגרת פסטיבל MIPTV.
בשנות ה-60 של המאה הקודמת התעצמה המלחמה הקרה שבין הדמוקרטיות מהמערב לברית המועצות שבמזרח. העיר ברלין שבגרמניה הייתה חצויה, המערב נשלט בידי הדמוקרטיות והמזרח בידי הסובייטים, דבר שהפך את האזור למוקד חיכוך תמידי. עלילת הסדרה מתרחשת זמן קצר לפני בניית החומה שחילקה את העיר עשרות שנים. המעבר הפתוח בתוך העיר החצויה בין שתי מעצמות גרעיניות - ששקעו בתחרות מסוכנת להשגת שליטה עולמית - הוביל להצפתה באלפי מרגלים, מכל צד. פילדינג סקוט (בגילומו של דומיניק קופר) הוא מרגל אנגלי שנשלח למזרח כדי לחלץ משם מדען טילים גרמני, שעבד עבור הסובייטים והחליט לערוק למערב. כשמשימתו עולה על שרטון, מבין פילדינג עד כמה עמוק, סבוך ומסוכן עולם הריגול שסביבו. כשחייו נתונים בסכנה, הוא יוצא בנחישות להגן על עצמו ולחשוף את הבוגדים שסביבו.
עלילה
ברלין, 1961: פילדינג סקוט, סוכן MI6 שנשרף בשם הלדאן, מקבל הזדמנות לשקם את מעמדו ולחזור לברלין לאחר שהרג סוכן MI6. הוא אמור לארגן את עריקתו של מדען מזרח גרמני המכונה "בטהובן", שעבד על מערכת הנחיית טילים משוכללת ונמצא במעקב מתמיד של השטאזי שחוששים שיערוק. המבצע נכשל כשהעריק נרצח. מתוך אמונה שישנה חפרפרת בתוך שירותי הביון של בעלות הברית, סקוט ממשיך בחיפוש מסוכן אחר הבוגד.
לאחר המבצע הכושל של המדען, סקוט הופך למטרד של ממש עבור ראש תחנת ברלין של MI6, אלדוס פטרי ובכל זאת, מוטלת עליו המשימה לחפש את החפרפרת שבגדה במבצע. לסקוט יש סמכויות מרחיקות לכת ושיטות לא שגרתיות: הוא מתחיל לבנות צבא קטן משלו של פושעים ברלין. במקביל הוא מגלה מידע מטריד על אהובתו סברין בלוך מסוכנות הביון הצרפתית SDECE וחוסר האמון שלו גדל. סקוט בלחץ. מזכירתו, אליזה האן סוחטת אותו בגלל הרומן שלו עם סברין. היא דורשת ממנו להביא אותה ואת חברה ריינהרט בביטחה לאנגליה. הוא גם לומד על קשריה של סברין עם הרוסים והק.ג.ב.. לאחר מכן הוא עוקב אחר איש הקשר שלה וסילי לובקוב ולומד כי הוא נפגש בחשאי עם ראש תחנת ה-CIA בברלין. סקוט מעלה אז תוכנית נועזת ומגלה כי סברין מחפשת אחר איש אס אס בשם אודו הוף, שרצח את בעלה בפריז בזמן מלחמת העולם השנייה ומנסה להשיג כל מידע אודותיו מהרוסים.
נראה שהתוכנית החכמה של סקוט עובדת, אבל כשלובקוב נפגש איתו במערב ברלין, האחרון נורה. מזכירתו של לובקוב מפחד ובורח מערבה. במהלך החקירה היא מדווחת לסברין שמשהו גדול יקרה בברלין ב-13 באוגוסט. בינתיים, סוכן ה-CIA קונרד גריר, שהוא גם ידידו של סקוט, נסחט בשל ההומוסקסואליות שלו והוא נדרש לפתות את סקוט למלכודת, ברם במהלך פגישה עם סקוט הוא נורה למוות על ידי מתנקשת. לאחר שמתברר כי המתנקשת של גריר הייתה סוכנת MI6, סקוט חושד כי הרציחות קשורות לפרשת הלדאן, בה היה מעורב לפני יותר משנה. הוא וסברין גם לומדים כי כמויות גדולות של חוטי תיל מאוחסנים באוסטבנהוף. סברין מדווחת לסקוט כי קיבלה רמזים חדשים באשר לזהות הרוצח של בעלה. אולם כאשר היא פוגשת את איש הקשר שלה, היא נורית.
מותה של סברין מהווה פגיעה גדולה עבור סקוט. הוא רוצה לנקום ובמקביל לברר כיצד האירועים בברלין קשורים לפרשת הלדאן ובפגישה עם דהאר הוא מגלה על מעורבותו של הלדאן במבצע אג'קס. בינתיים, איאן סטיוארט-היי הממונה עליו מגיע לעיר הבירה הגרמנית, בעוד סקוט בודק כיוונים נוספים. הוא לומד שלפני שנים הבוס שלו גנב כספים מסוכנות הביון המרכזית יחד עם הלדאן ואיש הק.ג.ב. קוברין. הוא מוצא גם את רוצחה של סברין שאינו אלא אודו הוף. מכאן הוא יוצא למאבק להשיג צדק בעולם רווי מרגלים, תככים ובגידות.
הפקה
פיתוח הסדרה החל בשנת 2014, כאשר בויד יצר והחל לכתוב את התוכנית. בתחילה תוכננה להיות סדרה בת עשרה פרקים. בשנת 2019 לוהק דומיניק קופר לתפקיד הראשי.
הפצה
במקור, כל הפרקים שוחררו לצפייה בגרמניה ב-3 בדצמבר 2020 לשירות הזרמת הטלוויזיה מגנטה TV. הסדרה תשודר בגרמניה ברשת ZDF בסתיו 2021. ViacomCBS Global Distribution רכשה את זכויות ההפצה הבינלאומיות ובמהלך פסטיבל MIPTV AMC Networks רכשה את הזכויות לארצות הברית עבור רשת AMC +, ששחררה את הפרקים על בסיס שבועי החל מ-15 באפריל 2021.
ביקורת
אתר Rotten Tomatoes דיווח על ציון של 63%, בהתבסס על 8 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.6 / 10, בעוד Metacritic, חישב ציון ממוצע משוקלל של 72 מתוך 100 בהתבסס על 7 ביקורות, מה שמעיד על ביקורות "חיוביות בדרך כלל".
חמור (תת-סוג)
חמור (שם מדעי: Asinus) הוא תת-סוג בסוג סוס שבמשפחת הסוסיים בו כלולים שלושה מינים חיים: הערוד, הפרא והקיאנג. חמור הבית הוא תת-מין המבוית במין ערוד.
החמורים הם בעלי דמיון לסוס הרמכי, אך גם בעלי מאפיינים חיצוניים השונים ממנו – ראשם גדול יותר, אוזניהם ארוכות יותר ("אוזני חמור"), והם בעלי רעמת שיער דלילה יותר. בעוד הסוס צוהל, החמורים נוערים. כמו סוסיים אחרים, גם החמורים יכולים להזדווג עם סוס או עם זברה, אך אז נולד יצור כלאיים כמו פרד או זברואיד - בעל חיים עקר שאינו מסוגל להמליט צאצאים.
בעברית קרויים נקבת החמור אָתון, וצאצא החמור הצעיר קרוי עַיִר.
מינים ותת-מינים
תחת התת-סוג חמור ממוינים המינים והתת-מינים הבאים:
התקווה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סופרגראס
סופרגראס (Supergrass) היא להקת בריטפופ מאוקספורד שבאנגליה אשר פעלה מ־1994 ועד 2010, ובהמשך חזרה לפעילות ב־2019. הלהקה זכתה למירב פרסומה עם צאת אלבומה הראשון "I Should Coco", ממנו יצאו מספר להיטים בולטים, הידוע מביניהם הוא "Alright" ששהה בראש מצעדי הפזמונים באנגליה במשך חודש. חברי הלהקה הם גאז קומבס (גיטרה ושירה ראשית) ואחיו רוב קומבס (קלידים - רוב הוכר כחבר רשמי בלהקה רק עם צאת אלבומם הרביעי "Life on other planets" ב-2002; ועד אז לא קיבל קרדיט אף על פי שהיה מעורב בלהקה וניגן עימם בהופעות), דני גופי (תופים וקולות משנה) ומיק קווין (בס וקולות משנה).
השנים המוקדמות (1992–1994)
מקורם של סופרגראס בלהקה "הג'ניפרים" (The Jennifers), שכללה את גאז קומבס בן ה־16 בשירה ואת דני גופי בן ה־18 בתופים. הם הושפעו מלהקות בריטיות כגון הבאזקוקס, הג'אם, הקינקס והמי. הם הוציאו סינגל אחד בשנת 1992 בשם "Just Got Back Today", ואז התפרקו. בשנת 1993 הם הקימו את להקת תיאודור סופרגראס עם מיק קווין על הבס, גאז בשירה ובגיטרה ודני על התופים. במהרה הם נפטרו מהמילה הראשונה ונשארו בשם המלווה אותם עד היום, סופרגראס.
בקיץ של 1994, שחררו סופרגראס את הסינגל הראשון שלהם, "Caught by the Fuzz", בחברת תקליטים מקומית וקטנה בשם Backbeat Records. ההוצאה המוגבלת, של 250 עותקים בלבד, נמכרה בן רגע. חברת התקליטים Parlophone החתימה אותם אצלה ושחררה מחדש את הסינגל בסתיו של אותה שנה.
שנות הבריטפופ (1995–1998)
סופרגראס החלו להתפרסם במהרה, והסינגלים ששחררו ב־1995, "Mansize Rooster" ו"Lenny", הגיעו למקומות גבוהים במצעדי הפזמונים בבריטניה. האלבום שהוציאו באותה שנה, "I Should Coco", הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים בבריטניה. האלבום זכה לשבחים; האווירה הכללית שלו הייתה אווירה קלילה ושמחה, שהייתה שונה מלהקות הבריטפופ המובילות של אותה תקופה, כדוגמת אואזיס וסווייד שאופיינו בצליל מלנכולי וכבד יותר. הסינגל הרביעי מהאלבום, "Alright", זכה להצלחה אדירה ונשאר בשלישייה הפותחת במצעדי הפזמונים למשך חודש. סופרגראס הפכו בכך להיות אחת מלהקות הבריטפופ המצליחות.
השנים שלאחר מכן (1999 והלאה)
לאחר הפסקה קצרה נוספת, חזרו הלהקה בשנת 1999 עם שחרור הסינגל "Pumping On Your Stereo", שנוצר בשיתוף עם החברה של ג'ים הנסון, ובו נראו חברי הלהקה כשגופם הוחלף בגוף דמוי־חבובות. לאחר מכן הוציאו סופרגראס את אלבומם השלישי, שנקרא סופרגראס. האלבום זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית, אולם לא כמו קודמיו. הסינגל הבא ממנו, "Moving", הגיע למקומות גבוהים במצעדי המוזיקה בבריטניה, אולם זה שבא אחריו, "Mary", לא זכה להצלחה מרובה באותה מידה, וגם הקליפ שליווה אותו נאסר לשידור בשעות היום בגרסתו המקורית.
שלוש שנים לאחר מכן, בספטמבר 2002, יצא אלבומם הבא של סופרגראס, "Life on Other Planets". למרות ביקורות חיוביות בקרב מבקרי מוזיקה, הוא לא זכה להצלחה המסחרית של קודמיו. אלבום זה היה האלבום הראשון שבו צוין רוב קומבס כחבר רשמי בלהקה. עד לאותה תקופה סופרגראס נודעו כגאז קומבס, מיק קווין ודני גופי בלבד, וזאת אף שרוב קומבס ליווה אותם ברבים משיריהם ואף הופיע עימם.
ב־2004 השתתף דני גופי בהקלטת הסינגל "Do They Know It's Christmas?", שהכנסותיו נועדו לצדקה.
בשנת 2004, לרגל עשר שנים להיווסדם, הוציאו סופרגראס אלבום אוסף בשם "Supergrass is 10", שהגיע למקום החמישי במצעד האלבומים בבריטניה. עם זאת, הם לא היו יכולים לחגוג את העשור בהוצאת אלבום חדש, בשל סיבוכים שונים: הם החליטו לעבור לאולפן הקלטות אחר, ונאלצו להמתין לבנייתו; אימם של גאז ורוב קומבס נפטרה; והסיפור המוזר ביותר, כנראה, היה סיפור פרשיית מין שכללה את דני גופי, את השחקן ג'וד לאו ואת בנות זוגם.
לפיכך, אלבומם הבא של סופגראס, "Road to Rouen", שהיה אלבום יחסית רציני ומלנכולי, יצא לאוויר העולם רק באוגוסט 2005. האלבום הגיע למקום התשיעי במצעד האלבומים הבריטי, אולם הסינגלים ממנו לא זכו להצלחה גדולה במיוחד. סיבוב ההופעות שליווה את האלבום סחף אליו מעריצים רבים, ובכך הוכיחו סופרגראס שהם אחת הלהקות ששרדו בהצלחה את גל הבריטפופ למרות הכל.
בשנת 2008 יצא לאור אלבומם Diamond Hoo Ha.
באפריל 2010 הודיעו חברי הלהקה על סיום פעילותה, בשל מה שהגדירו "חילוקי דעות מוזיקליים". בסתיו 2019 התאחדה הלהקה.
מצר ברינג
מֵצַר בֶּרִינְג (באנגלית: Bering Strait; ברוסית: Берингов пролив) הוא מצר ים המפריד בין כף דז'נייב שבסיביר בנקודה המזרחית ביותר ביבשת אסיה, לבין כף הנסיך מוויילס באלסקה, הנקודה המערבית ביותר באמריקה הצפונית.
המצר מקשר בין ים ברינג שבצפון האוקיינוס השקט, לבין ים צ'וקצ'י שבדרום אוקיינוס הקרח הצפוני. רוחבו כ-85 ק"מ, עומקו נע בין 30 ל-50 מטר ובדיוק במרכזו שוכנים איי דיומד. המצר קפוא במשך מרבית חודשי השנה (מאוקטובר ועד יוני).
גאוגרפיה והתיישבות
מספר קילומטרים מפרידים בין שני האיים, וביניהם עובר קו התאריך הבינלאומי והגבול בין המדינות. כתוצאה מכך התאריך בשני האיים שונה ביום אחד.
פרהיסטוריה
במהלך תור הפלייסטוקן (2.5 מיליון עד 11,000 שנים לפני זמננו) מפלס הים העולמי היה נתון לתנודות חריפות. בתקופת קרח הים היה נמוך ובתקופה בין-קרחונית המפלס עלה. היות שמצר ברינג הוא ים רדוד יחסית כיום, נראה שבתקופות הקרח הוא שימש כגשר יבשתי בין אסיה לאמריקה, דרכו עברו בעלי חיים ואנשים. כף הנסיך מוויילס נחשב לשריד של אותו גשר יבשתי. בשלהי התקופה הפלאוליתית העליונה ולקראת סוף עידן הקרח האחרון, לפני כ-14,000 שנה, קבוצות של ציידים-לקטים מצפון-מזרח אסיה, אבותיהם של האינדיאנים, חצו את הגשר היבשתי הזה ואכלסו את אמריקה הצפונית והדרומית, שלא היו מיושבות בידי אדם עד אז.