cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ועדת XX
מבצע פורטיטיוד
ב-27 במאי 1944 נפגש היטלר עם ידידו היפני הירושי אושימה, שגריר יפן בגרמניה במעונו שבברגהוף. היטלר פירט בפניו את פרטי הפלישה הצפויה כפי שזו הצטיירה ממערך הידיעות שהעבירו סוכני XX. אושימה העביר דיווח למשרד החוץ היפני. הדיווח יורט על ידי האמריקאים והועבר לבריטים. דיווח זה היה חותם שאישר כי המידע שביקשה ועדת XX להעביר, הגיע ליעדו.
אחרי המלחמה
רוברטסון פרש מהשירות ב-1948, וגידל כבשים בווסטרשייר.
מסטרמן זכה באות חבר (MBE) במסדר האימפריה הבריטית, עמד בראש מכללת ווסטר באוקספורד ובבהמשך היה סגן נשיא האוניברסיטה.
(אודות חברי הרשת ראו טבלה לעיל.)
סימוכין
המקור לסימוכין הבאים הוא: בן מקנטייר, "בגידה כפולה, סיפורם האמיתי של מרגלי הפלישה לנורמנדי", תרגום: יוסי מילוא, תל אביב: עם עובד, 2013
מקס בודנהיימר
ד"ר מקס איזידור (יצחק) בודנהיימר (בגרמנית: Max I. Bodenheimer; 12 במרץ 1865, שטוטגרט – 19 ביולי 1940, ירושלים) היה מנהיג ציוני בגרמניה, יושב ראש התאחדות ציוני גרמניה, ממייסדי ההסתדרות הציונית העולמית, ויושב הראש השני של קק"ל.
פעילותו הציונית
בשנת 1891 פרסם בודנהיימר בשבועון ההמבורגי Die Menorah (גרמנית: "המנורה") את מאמרו הציוני הראשון, "האם יהודי רוסיה הם אומה?" (בגרמנית: Sind die russischen Juden eine Nation?), ובעקבותיו, באותהּ שנה, את המנשר "יהודי רוסיה לאן?" (בגרמנית: Wohin mit den russischen Juden?).
בשנת 1897 בודנהיימר נטל חלק בקונגרס הציוני הראשון, שנערך בבזל. הוא נבחר להיות אחד מחברי המועצה הציונית הכללית (תפקיד שבו שימש עד שנת 1921).
בשנת 1898 הצטרף ד"ר בודנהיימר למשלחתו של הרצל לארץ ישראל על תקן יועץ משפטי כדי לפגוש את הקיסר וילהלם השני בירושלים ב-2 בנובמבר.
בודנהיימר היה עורך דין זהיר שפעל לכך שהפעילות הציונית תהיה מגובה משפטית. בעת הקמת האגודה הציונית בברלין נסחו המקימים תקנות לאגודה שלא תואמו עם ההנהלה הציונית המרכזית של יהודי גרמניה ששכנה בקלן, ובודנהיימר הזהיר מפני ההשלכות של פירוד בין ציוני גרמניה בגלל חוסר התאמה בתקנות. בקונגרס הציוני החמישי הוא התעמת עם תיאודור הרצל סביב הקמת הקרן הקיימת, כי חשש שהבסיס החוקי של הקרן לא הוכן כיאות.
בשנת 1907 התמנה בודנהיימר ליושב ראש השני של הקרן הקיימת לישראל. כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, הוא העביר את משרדי קרן קימת מקלן להאג, וייסד ועד למען שיפור חיי היהודים בשטחים שנכבשו על ידי הצבא הגרמני והאוסטרי.
כמו פעילים ציונים אחרים מתקופת הרצל, מעמדו של בודנהיימר התרופף בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1921 לא נבחר מחדש לראשות הקרן הקיימת.
לאחר מאורעות תרפ"ט בשנת 1929, הצטרף בודנהיימר לתנועה הרוויזיוניסטית בראשותו של זאב ז'בוטינסקי. הוא נמנה עם חברי המשלחת הרוויזיוניסטית לקונגרס הציוני ה-17 שהתקיים בשנת 1931. בקונגרס זה התחוללה מחלוקת בין מרבית חברי הקונגרס לרוויזיוניסטים בנוגע למטרות התנועה הציונית ובעקבותיה עזבו הרוויזיוניסטים את הקונגרס. זהו הקונגרס הציוני האחרון שבו השתתף מקס בודנהיימר.
בשנת 1935 עלה בודנהיימר לארץ ישראל, וקבע את ביתו בירושלים, שם החל לכתוב את זכרונותיו.
פטירתו והנצחתו
בודנהיימר נפטר בשנת 1940 ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים. על קברו נחקקו המילים: "למען ציון לא אחשה, ארץ ישראל, לעם ישראל, היו חייו". בתו, חנה הנריטה בודנהיימר, כתבה ביוגרפיה על אביה לאחר מותו. ארכיונו נמסר לארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
על שמו נקרא קיבוץ בית ניר (תרגום מגרמנית של שם משפחתו) ורחובות בירושלים, חיפה, תל אביב, ובאר שבע.
פרסומיו
זיכרונותיו:
אלייז'ה מוחמד
אלייז'ה מוחמד (באנגלית: Elijah Muhammad, נולד כאלייז'ה רוברט פול (Elijah Robert Poole)); 7 באוקטובר 1897 – 25 בפברואר 1975) היה מנהיג דתי אמריקאי אפריקאי, שהנהיג את אומת האסלאם מ-1934 ועד מותו ב-1975. מוחמד היה גם מורם הרוחני של דמויות בולטות אפרו-אמריקאיות מוסלמיות דוגמת מלקולם אקס, לואיס פרחאן, מוחמד עלי ווארת’ דין מוחמד (Warith Deen Mohammed).
שנותיו הראשונות
אלייז'ה מוחמד נולד כאלייז'ה רוברט פול בסנדרסוויל, ג'ורג'יה, השישי מבין שלושה עשר ילדיהם של ויליאם פול הבן (1942-1868), מטיף בפטיסטי עמאי ואריס, ומריה הול (1958-1873), עקרת בית ואריסה.
פול עזב את בית-הספר אחרי שסיים כיתה ד'. על-מנת לסייע בפרנסת משפחתו הוא עבד עם הוריו כאריס. כשהגיע לגיל שש עשרה, הוא עזב את ביתו והחל לעבוד במפעלים ובעסקים אחרים.
נישואיו ומשפחתו
פול נשא לאישה את קלרה אוונס (1972-1899) ב-7 במרץ 1917. ב-1923 משפחת פול, כמו מאות אלפים אפרו-אמריקאים אחרים באותן שנים, היגרו בגלל חוקי ג'ים קרואו שבדרום ארצות הברית לארצות הצפוניות בגלל ביטחון אישי ואפשרויות תעסוקה בערים תעשייתיות. פול נזכר לימים שבטרם מלאות לו עשרים הוא היה עד ללינץ' של שלושה גברים שחורים בידי אנשים לבנים. הוא אמר, "ראיתי מספיק מאכזריותו של האדם הלבן כדי שייחרת בזכרוני במשך 26,000 השנים הבאות."
משפחת פול התיישבה בהמטראמק, מישיגן. במהלך שנות העשרים והשלושים, הם נאבקו למצוא עבודה ולשמור עליה בשל המשבר הכלכלי בימי השפל הגדול. במהלך שנותיהם בדטרויט, נולדו לזוג פול שמונה ילדים, שישה בנים ושתי בנות.
המרת הדת
באוגוסט 1931, בעידודה של אשתו, אלייז'ה פול נכח בנאום על האסלאם והעצמה שחורה, שנשא וולאס פארד מוחמד. לאחר-מכן אמר פול שהוא ניגש למוחמד ושאל אותו אם הוא המהדי. מוחמד ענה שהוא המשיח, אבל זמנו לא הגיע עדיין.
פול נהפך במהרה לתומך קנאי של וולאס מוחמד והצטרף לתנועתו, כפי שעשתה אשתו ואחדים מאחיו. מעט אחרי-כן, שינה פול את שם משפחתו, בתחילה לקארים ואחר-כך לפי בקשתו של וולאס מוחמד, למוחמד. הוא התמנה למנהיגו של מסגד מקומי.
השפעתו של וולאס פארד מוחמד
האדם אותו הכיר אלייז'ה מוחמד כוולאס פארד מוחמד היה דמות חידתית. מעט ידוע על עברו. קיימות גרסאות שונות לגבי מקום וזמן היוולדו (אותם מייחסים הן להוואי והן לניו זילנד) ועל שם לידתו הביוגרפים משערים השערות רבות.
אולם, מוחמד הורה עיקרי אמונה ששונים במידה רבה מהאסלאם האורתודוקסי והוסיף מרכיבים מתנועת האסלאם הלאומני של מרקוס גארבי. מוחמד הנהיג סדרת שיעורים והתכתבויות עם אלייז'ה מוחמד ואחרים, שלבסוף נכללו כעיקרי אמונה של תנועת אומת האסלאם. כשהמקדש גדל ונהיה מאורגן יותר, הוכתר וולאס מוחמד כמנהיג הראשי שלו. מוחמד הקים את Fruit of Islam, ארגון להגנה עצמית לוחמני שמהווה חלק מאומת האסלאם, הוא מינה את קאלוט (Kalot) מוחמד, אחיו הצעיר של אלייז'ה מוחמד, כמנהיגו. הוא גם ייסד את תוכנית Muslim Girls Training והקים את University of Islam (אוניברסיטת האסלאם) מחוץ למערכת בתי הספר הציבוריים שסיפקה חינוך אסלאמי.
ב-1932, חבר מעורער בנפשו של אומת האסלאם, רוברט קארים האריס, רצח בפומבי חבר אחר של אומת האסלאם, ג'יימס סמיט. וולאס מוחמד נעצר, אולם שוחרר בתנאי שיעזוב את דטרויט. הוא עבר לשיקגו, שם ייסד את מקדש מספר 2, הוא הפקיד את מנהיגות קבוצת דטרויט ההולכת וגדלה בידיו של אלייז'ה מוחמד, ומקדש אללה של האסלאם שינה את שמו לאומת האסלאם.
אלייז'ה מוחמד ווולאס מוחמד היו בקשר עד 1934, כשוולאס מוחמד נעלם. אלייז'ה מוחמד ירש אותו בדטרויט והוכתר ל"מנהיג האסלאם" (Minister of Islam). אחרי היעלמותו, אמר אלייז'ה מוחמד למאמינים, שוולאס מוחמד היה אללה הארצי, פשוטו כמשמעו.
ב-1934 פרסמה אומת האסלאם את עיתונה הראשון, Final Call to Islam, במטרה לחנך ולגבש את חבריה. ילדי החברים למדו בכיתות ב-Muhammad University of Islam (אוניברסיטת מוחמד של האסלאם) שזה עתה נוסדה. אולם דבר זה הביא להתנגדותן של מועצות החינוך של דטרויט ושיקגו שסברו שזוהי השתמטות ממערכת החינוך הציבורית. המחלוקת הובילה למאסרם של כמה מחברי ההנהלה של אוניברסיטת האסלאם ושל אלייז'ה מוחמד ב-1934 ולעימותים אלימים עם המשטרה. מוחמד היה בתקופת מבחן, אבל האוניברסיטה נותרה פתוחה.
מנהיגה של אומת האסלאם
אלייז'ה מוחמד תפש את הפיקוד על מקדש מספר אחד, אולם הדבר התרחש רק אחרי מאבק עם מנהיגים פוטנציאליים אחרים, בכללם אחיו. ב-1935, כשקרבות אלה התחוללו במלוא עוזם, עזב מוחמד את דטרויט והתיישב עם משפחתו בשיקגו. עדיין עמד מול איומים על חייו, מוחמד הותיר שם את משפחתו ועבר למילווקי, ויסקונסין, שם ייסד את מקדש מספר שלוש, ולבסוף לוושינגטון די. סי., בה הקים את מקדש מספר ארבע. הוא הקדיש חלק ניכר מזמנו ללימוד בספרית הקונגרס.
ב-8 במאי 1942, אלייז'ה מוחמד נעצר בשל השתמטותו מרישום לגיוס במהלך מלחמת העולם השנייה. אחרי שהוא שוחרר בערבות, נס מוחמד מוושינגטון בעצת עורך-דינו, שחשש ממעשה לינץ', וחזר לשיקגו, אחרי שבע שנות היעדרות. מוחמד נעצר שם, והואשם בשמונה סעיפים של הסתה והוראה למאמיניו לא להתגייס ולא לשרת בצבא. היות שנמצא אשם, ישב אלייז'ה מוחמד ארבע שנים, מ-1942 ועד 1946 ב- Federal Correctional Institution במילאן, מישיגן. במהלך תקופה זו, אשתו, קלרה, ועוזריו הקרובים סייעו לנהל את הארגון. מוחמד העביר את מסריו למאמיניו באמצעות מכתבים.
אחרי חזרתו למישיגן, אלייז'ה מוחמד היה מנהיגה הבלתי מעורער של אומת האסלאם. הארגון שמר על מספר חבריו במהלך מאסרו, ומספר חבריו גדל לאחר שחרורו. מארבעה מסגדים ב-1946, לחמישה עשר ב-1955. ב-1959 היו חמישים מסגדים בעשרים ושתיים מדינות.
בשנות השבעים היו בבעלותה של אומת האסלאם מאפיות, מספרות גברים, בתי קפה חנויות מכולת, מכבסות אוטומטיות, מפעל דפוס, חנויות קמעונאיות, נכסי נדל"ן רבים, וצי של סמי-טריילרים, ובנוסף לכך חוות במישיגן, אלבמה וג'ורג'יה. ב-1972, אומת האסלאם הייתה גם בעלת עניין בבנק, Guaranty Bank and Trust Co.. מערכת בתי הספר של האומה התרחבה, עד שב-1974, הקימה התנועה בתי-ספר ב-47 ערים ברחבי ארצות הברית.
מותו
אלייז'ה מוחמד הלך לעולמו מאי-ספיקת הלב בהיותו בן שבעים ושבע ב-25 בפברואר 1975, יום לפני Saviours' Day, במרסי הוספיטל בשיקגו.
אומת האסלאם לאחר מותו של אלייז'ה מוחמד
לאחר מותו של אלייז'ה מוחמד, אומת האסלאם התפצלה לשני פלגים נפרדים. הוא לא נקב בשמו של יורשו, אולם בנו, וארת’ דין מוחמד, הוכתר למנהיגו החדש של הארגון בעקבות חגיגות יום Saviours' Day.
מלקולם אקס
אחד מהכמרים הבכירים של אלייז'ה מוחמד בין 1952 ל-1963 היה מלקולם ליטל. מלקולם היה פושע זעיר בדטרויט, בוסטון, והארלם, והיה ידוע בכינוי "דטרויט רד" (רמז לגוון שערו האדמוני). למרות שהיה בנו של מטיף, ליטל המיר דתו לאסלאם כשהיה כלוא במסצ'וסטס, זאת עשה בדירבונם של שני אחיו, פילברט ורג'ינלד, שהיו שניהם חברים באומת האסלאם.
עם שחרורו ב-1952, הצטרף ליטל לאומת האסלאם ובהתאם לנוהג הרווח בשמות החברים, הוא שינה את שם משפחתו ל-"X", אות המסמלת את דחיית שם העבדים אותו נשא. מלקולם אקס הכריזמטי נהפך במהרה לאחד המנהיגים הבכירים והמפורסמים ביותר של הארגון, הוא נסע ברחבי הארץ, הרצה והקים מקדשים חדשים, ומספר חברי הארגון גדל במידה רבה מאוד במהלך כהונתו.
בראשית שנות השישים, גורמים מסוימים בתוך אומת האסלאם האמינו שמלקולם אקס תמרן את העיתונות לטובתו והניחו שהוא שאף לרשת ואולי אפילו לנשל את אלייז'ה מוחמד מעמדת ההנהגה. המתח גבר ב-1963, כשהסופר אלכס היילי החל לעבוד עם אקס על האוטוביוגרפיה שלו, "האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס".
בעקבות רציחתו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי ב-22 בנובמבר 1963, אסר אלייז'ה מוחמד על כמריו להתייחס לרצח. בריאיון לעיתונות, מלקולם אקס הפר את ההוראה ואמר שהנשיא קנדי היה "תרנגול ששב ללול". כעונש, אלייז'ה מוחמד אסר עליו להתראיין לעיתונות או לנאום בכל אחד ממקדשי אומת האסלאם במשך תשעים יום. מלקולם נאות לכך. מקור מתח אחר היה כשמלקולם אקס גילה שטענתו של העיתון שיקגו טריביון על-כך שאלייז'ה מוחמד הוא אביהם של שמונה ילדים משש נערות בנות עשרה הוא נכון.
במרץ 1964, עזב מלקולם אקס את אומת האסלאם וייסד את הארגון העצמאי Muslim Mosque, Inc. ואחר-כך הקים את הארגון החילוני Organization of Afro-American Unity. בעקבות עלייתו לרגל למכה, שם ראה, נפגש והתפלל עם מוסלמים בני כל הגזעים (בכלל זה לבנים), הוא שינה את דעותיו מן היסוד. הוא המיר את דתו לאסלאם סוני המסורתי. עם חזרתו לארצות הברית, שם שינה את שמו לאל-חאג' מאליק אל-שאבאז, הביע מלקולם אקס דעות מתונות בהרבה ואת שאיפתו לעבוד עם מנהיגים שחורים אחרים. הוא גינה את הגזענות ואת דרך ניהולו של אלייז'ה מוחמד את אומת האסלאם.
ביקורות
דעותיו של מוחמד בעד הפרדה עלו בקנה אחד עם חלק מהארגונים שדגלו בעליונות לבנה בשנות השישים.
טוענים שהוא נפגש עם מנהיגי הקו קלוקס קלאן ב-1961 לצורך רכישתה של חווה בדרום הרחוק.
לבסוף הוא הקים את Temple Farms, כיום Muhammad Farms, שטח אדמה בן 5,000 אקרים במחוז טרל, ג'ורג'יה.
ג'ורג' לינקולן רוקוול, מייסד המפלגה הנאצית האמריקאית, כינה פעם את מוחמד "ההיטלר של האדם השחור."
בחגיגות Saviour's Day של שנת 1962 בשיקגו, פנה רוקוול לחברי אומת האסלאם. רבים צעקו קריאות בוז ושיסו אותו ואת אנשיו, ועל כך מוחמד הוקיע אותם בגיליון Muhammad Speaks של אפריל 1962.
רציחתו של מלקולם אקס
שלושה חברים ממסגד מספר 25 של אומת האסלאם בניוארק, ניו ג'רזי, נורמן בטלר, תלמדג' הייר ותומס ג'ונסון, הורשעו בשל מעורבותם ברציחתו של מלקולם אקס. אלמנתו, דוקטור בטי שאבאז (1997-1934), האמינה כל חייה שההוראה לביצוע הרצח הגיעה מדרג גבוה במנהיגותה של אומת האסלאם. לואיס פרחאן, שהצטרף לאומת האסלאם ב-1955, והיה אז מנהיג בכיר במסגד בהארלם, הכחיש בקביעות את מעורבותה של האומה. בנאום שנשא בשנת 1993, אמר פרחאן, "האם מלקולם בגד בכם או בנו? ואם טיפלנו בו כפי שאומה מטפלת בבוגדים, מה לעזאזאל אכפת לכם מכך? אומה צריכה להיות מסוגלת לטפל בבוגדים, רוצחים ועריקים.
ב-1994, קאבילה שאבאז, השנייה משלושת ילדיהם של מלקולם ובטי שאבאז, הואשמה בקשירת קשר לרציחתו של פרחאן.
רוצחי החנפי
ב-1973, שבעה אנשים, שאחרי-כן זוהו כחברי אומת האסלאם, מהמסגד בפילדלפיה וכינו עצמם המאפיה השחורה, פרצו לבית של מנהיג החנפי כליפה חמאס עבדול חאליס בוושינגטון די. סי.. שבועות קודם לכן, חאליס כתב מכתב גלוי ובו מתח ביקורת ולעג לאלייז'ה מוחמד ולוולאס פארד מוחמד. האנשים רצחו באכזריות חמישה מילדיו של חאליס, את נכדו שמלאו לו חמישה ימים ואורח שהתארח בבית. חאליס עצמו לא היה בבית. חמישה מהאנשים הורשעו לבסוף ברצח ונידונו למאסר עולם. אלייז'ה מוחמד לא הואשם ברצח, למרות שנחשד כמעורב בו ברמה מסוימת. (הערה 19) חאליס נשבע לנקום וכעבור שנים התקיפה תנועתו והחזיקה בני ערובה במשרד של בני ברית בוושינגטון די. סי. ב-1977.
ילדיו מחוץ לנישואים
מלקולם אקס, כמו גם מאמינים אחרים של אומת האסלאם באותה עת היו ממורמרים מהחשד שמוחמד השתמש בכספי הארגון על מנת לתמוך באימותיהן של ילדיו, כמו גם במשפחתו שלו.
לאחר מותו של אלייז'ה מוחמד, תשעה עשר מילדיו הגישו תביעות נגד אומת האסלאם וביקשו להיות יורשיו. לבסוף בית המשפט פסק כנגדם.
אותות כבוד
בשנת 2002 כלל החוקר מולפי קיט אסנטה את אלייז'ה מוחמד ברשימת מאה האפרו-אמריקאים הגדולים ביותר.
דמותו על המסך הגדול
הסרטים המפורסמים ביותר בהם נזכר אלייז'ה מוחמד היו סרט הקולנוע מלקולם אקס של ספייק לי, בו אל פרימן הבן גילם את דמותו של מוחמד. אלברט הול, שכיכב לצידו בסרט כ"ביינס", גילם את דמותו של מוחמד בסרט "עלי" של מייקל מאן משנת 2000.
האצטדיון האולימפי פיונגצ'אנג
את האצטדיון האולימפי פיונגצ'אנג (בקוריאנית: 평창 올림픽 스타디움) היה מבנה זמני הנועד עבור טקסי הפתיחה והסגירה של אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) ועבור התחרויות הפאראלימפיות בפיונגצ'אנג, הנמצא במחוז גאנגוון, אשר בדרום קוריאה. האצטדיון נהרס אחרי משחקים.
רקע
הוא ממוקם ליד העיירה Daegwallyeong-myeon, שבמחוז גאנגוון-דו כ-2 ק"מ מאתר הסקי והנופש אלפנסיה.
כדי לחסוך בעלויות, לאצטדיון באתר אין גג או מערכת הסקה מרכזית. ובכל זאת עלותו משוערת בכ-116 מיליארד וון דרום קוריאני (109 מיליון דולר אמריקני).באצטדיון 35,000 מושבים המסודרים בשבע קומות מעל הקרקע, וקומה אחת מתחת לאדמה ושטחו הוא 58,790 מ"ר.
האתר נבנה על 80,000 מ"ר מהאתר הונג'י, והוא האתר הגדול ביותר שנבנה לטובת משחקים פראלימפיים. גובה האתר הוא כ-740 מטרים מעל פני הים.
סמוך לאצטדיון נבנה מבנה לתערוכה אולימפית, מתחם לאוכל מסורתי, שווקים ואטרקציות אחרות, כולם בהתאם למורשת התחרויות והקוריאניות כאחת. הבנייה של האצטדיון, לקחה שנה אחת ועשרה חודשים והסתיימה ביום 30 בספטמבר 2017.
האצטדיון, היה בשימוש ארבע פעמים לפני שהוא נהרס: פתיחה וסגירת הטקסים של אולימפיאדת החורף, וטקסי הפתיחה והסגירה של התחרויות הפאראלימפיות של 2018.
רודי ריץ'
רודריק ויין מור ג'וניור (באנגלית: ; נולד ב-22 באוקטובר 1998) הידוע בשם הבמה רודי ריץ' (Roddy Ricch) הוא ראפר, זמר ופזמונאי אמריקאי.
ביוגרפיה
ב-15 בפברואר 2019 הוציא הראפר ניפסי האסל את השיר "Racks in the Middle" באירוח רודי ריץ'. השיר זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר זכה בפרס גראמי לביצוע הראפ הטוב ביותר.
בדצמבר 2019 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Please Excuse Me for Being Antisocial, האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון בבילבורד 200. האלבום כלל את הלהיט "The Box", שמוקם בראש מצעד הבילבורד הוט 100 במשך 11 שבועות. נוסף על כך, השיר זכה להצלחה רבה ברשת החברתית טיקטוק.
בשנת 2020 התארח בשירו של הראפר דה-בייבי, "Rockstar", שזכה להצלחה רבה ברשת החברתית טיקטוק אף הוא, והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הפך לשירו השני של רודי ריץ' שהגיע להישג זה.
בנובמבר 2020, ריץ' ודה ויקנד היו האמנים בעלי מספר המועמדויות הרב ביותר בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית 2020, עם שמונה מועמדויות. ריץ' זכה בפרס אלבום הראפ/היפ הופ האהוב בטקס, על אלבום הבכורה שלו, Please Excuse Me for Being Antisocial. באותו החודש, הוכרז כי ריץ' קיבל שש מועמדויות בטקס פרסי גראמי ה-63, כולל קטגוריות "שיר השנה" ו"הקלטת השנה" עבור השירים "The Box" ו-"Rockstar" בהתאמה.
טלמרק
טלמרק (בנורווגית: Telemark) הוא חבל היסטורי שהיה בעבר אחד ממחוזות נורווגיה. החל מ-1 בינואר 2020, טלמרק היא חלק ממחוז וסטפול וטלמרק. חבל טלמרק נמצא בין החבלים ההיסטוריים והמחוזות לשעבר וסטפול, בוסקרוד, הורדאלנד, רוגאלנד ומזרח אגדר.
בתקופת ימי הביניים בזמן איחוד דנמרק-נורווגיה היה באזור זה היה הפייף של ברטסברג. עם הקמת המונארכיה בנורווגיה בשנת 1662 הפך החבל למחוז. שם המחוז שונה לטלמרק ב-1919. השם נגזר משמם של התלירים, שבט גרמאני שהתיישב באזור העליון של טלמרק כיום בתקופת הוויקיניגים.
החלק הדרומי של טלמרק, גרנלנד, הוא עירוני יותר ומושפע מהסחר עם ארצות השפלה, צפון גרמניה, דנמרק והאיים הבריטיים.
גאוגרפיה
טלמרק ממוקמת בדרום-מזרח נורווגיה, ומשתרעת ממישור ההר הארדנגרווידה בצפון ועד לחוף סקגראק בדרום. לטלמרק נוף מגוון, הכולל קו חוף מחוספס, עמקים, אגמים, גבעות, הרים, ורמות מישוריות.
תשתית
הכביש הבינלאומי E18 עובר בחלקים הדרומיים של טלמרק, דרך אזור גרנלנד והעיר קראגרו.
בטלמרק יש תשתית טובה של רכבות.
קווי האוטובוסים העיקריים באזור מופעלים על ידי חברת התחבורה טלמרק בילרוטר, המשרתת את החלקים המערביים והאמצעיים של האזור, וועל ידי חברת נטבוס המשרתת את החלקים האמצעיים, המזרחיים והדרומיים של האזור. חברת דרנגדל בילרוטר משרתת את אזור וסטמר.
הסמל
הסמל הוא מהתקופה האחרונה (1970). בסמל יש סוג ישן של גרזן קרב, משמעותי עבור המחוז.
חלוקת משנה
החבל מחולק לטלמרק העליונה (Øvre Telemark, נקראת לעיתים בפשטות טלמרק) וגרנלנד (Grenland). טלמרק העליונה מחולקת לעיתים לווסט-טלמרק ולאוסט-טלמרק. השם טלמרק התחתונה מתייחס באופן מסורתי לגרנלנד ולאזור מיד-טלמרק, אך היה יותר אזור מינהלי מאשר תרבותי. טלמרק העליונה מהווה את החלק הגדול ביותר. לדוגמה, שטח המינהל הכנסייתי (פרוסט) של טלמרק העליונה כולל 12 עיריות ויותר מ-80% משטח טלמרק.
סטיב בורדן
סטיב בורדן (נולד ב-20 במרץ 1959 באומהה, נברסקה) הוא מתאבק אמריקאי המתאבק ב-AEW.
הוא מזוהה עם הדמות "סטינג" בגילומו, שסמל ההיכר שלה הוא עקרב מסוגנן המתנוסס על בגדיה ואביזריה.
בורדן נשוי לסו, ולהם שני בנים ובת. באוגוסט 1998 הוא הכריז כי היה לנוצרי דתי והוא אף נושא בתפקיד של דיאקון בכנסייה.
הוא הופיע בתפקידי אורח במספר סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה. סרט ביוגרפי אודות הקריירה שלו בשם "Sting: Moment of Truth" יצא בשנת 2004 לשוק הוידאו הביתי.
קריירה
במהלך שנות הקריירה שלו בורדן השתתף בעלילות רבות אשר נכתבו עבור הדמות סטינג. דמות זו הייתה פופולרית ואף "זכתה באליפות" פעמים מספר. העלילות שלו כללו פציעות, פרישות וחזרות מדומות רבות בתיאום עם העלילה.
דמותו של סטינג ב-WCW
בורדן הצטרף כסטינג ל-WCW כאשר זו רכשה את UWF ב-1987. בקרב הפתיחה של האירוע "סטארקייד" (האירוע הראשון ששודר בשיטת "שלם וצפה" בWCW) סטינג התאבק יחד עם מייקל הייז וג'ימי גארווין מול אדי גילברט, ריק סטיינר ולארי זביסקו בקרב שהסתיים בתיקו לאחר שנגמרה מגבלת 15 הדקות לקרב.
במרץ 1989, סטינג ניצח את רוטונדו וזכה בתואר הטלוויזיה. ביוני, הוא הגן על התואר מול "גרייט מוטה", אך לאחר שהקרב הסתיים במחלוקת סטינג הופשט מהתואר. סטינג ומוטה המשיכו להילחם על התואר הפנוי, אך אף אחד מהם לא זכה בו כיוון שהקרבות תמיד הסתיימו בפסילה. בספטמבר, מוטה זכה בתואר בקרב בלי פסילות.
ביוני, לאחר שריק פלייר הגן על תארו מול טרי פאנק, מוטה תקף את פלייר וסטינג נחלץ לעזרת יריבו הוותיק. היריבות נמשכה עד אוקטובר כשסטינג ופלייר ניצחו את מוטה ופאנק בקרב כלוב. במהלך הברית שלו עם פלייר, סטינג הצטרף לקבוצת "ארבעת הפרשים" בהנהגתו של פלייר יחד עם אוליי וארן אנדרסון.
בסטארקייד 1989, סטינג זכה בטורניר "בתים" שכלל גם את מוטה, לקס לוגר וריק פלייר. הזכייה נתנה לסטינג קרב על התואר מול פלייר, מה שגרם למתח בין הפרשים.
יריבות עם הפרשים (1990-1991)
בפברואר 1990, הפרשים סילקו את סטינג מהקבוצה שלהם, אחרי שסירב לוותר על הקרב מול פלייר. באותו ערב, כשסטינג ניסה להתערב בקרב כלוב שכלל את הפרשים, הוא נפצע בברכו. בהיעדרו, WCW רצו שלקס לוגר, חברו של סטינג, יזכה בתואר וסטינג אכן ליווה את לוגר לקרבות על התואר. אולם לוגר הפסיד לאחר שפלייר שכנע את הכותבים שהוא צריך להפסיד את התואר לסטינג.
ביולי, סטינג החלים וניצח את פלייר בקרב על התואר. הוא הגן על התואר בהצלחה מול מתאבקים כמו פלייר וסיד וישס. באוקטובר, נראה כאילו סיד ניצח את סטינג בקרב על התואר, אך הוא בעצם הצמיד את בארי ווינדהאם, חבר בקבוצת הפרשים שהתחזה לסטינג. סטינג הופיע והצמיד את וישס.
במהלך הכהונה שלו בתור אלוף, איש במסכה שנודע בתור "העקרב השחור" התחיל לתקוף את סטינג. באירוע סטארקייד של חודש דצמבר, סטינג ניצח את העקרב בקרב כלוב, ולאחר הקרב התגלה שהאיש במסכה הוא ריק פלייר.
הסמל של WCW
בינואר 1991, סטינג הפסיד את התואר לריק פלייר. באותו חודש, WCW פרשו מה-NWA והכירו בפלייר בתור אלוף העולם שלהם.
סטינג נלחם יחד עם לקס לוגר מול האחים סטיינר בפברואר, והפסיד לאחר שניקיטה קולוף תקף את לוגר. סטינג התחיל יריבות עם קולוף. לאחר מכן, הוא זכה באליפות ארצות הברית לפני שהפסיד אותו לריק רוד. הוא גם זכה בקרב מרובה משתתפים על טבעת כבוד. בסוף שנת 1991, הוא התחיל יריבות עם "הברית המסוכנת" - קבוצה שמנהיגה היה המנהל פול אי דיינג'רסלי, שרצה להשמיד את WCW שפיטרה אותו, ולכן הקבוצה סימנה את סטינג, שהיה הסמל של WCW. סטינג התחיל יריבות עם חברו לשעבר, ואלוף ה-WCW באותה התקופה, לקס לוגר. לאחר שניצח כמה מחברי הברית, ובעיקר את ריק רוד, סטינג זכה באליפות ה-WCW הראשונה שלו בפברואר 1992, כשניצח את לוגר. היריבות עם הברית הסתיימה במאי, כשסטינג והצוות שלו (ריקי סטימבוט, דאסטין רודס, ניקיטה קולוף ובארי ווינדהאם) ניצחו את הברית (רוד, אוסטין, ארן אנדרסון, לארי זביסקו ובובי איטון).
באפריל, סטינג הגן על התואר שלו מול ביג ואן ויידר, ששקל 200 קילו. ויידר שבר לסטינג את הצלעות במהלך הקרב. ביולי, סטינג הגן על התואר שוב מול ויידר, אך הפסיד לו את התואר. במשך שאר השנה הוא התחרה מול קקטוס ג'ק, ג'ייק רוברטס וביג ואן ויידר שהפסיד את התואר שלו.
לאחר שוויידר זכה שוב בתואר, סטינג המשיך את היריבות איתו ב-1993, כשהוא הפסיד לו בקרב רצועה במרץ. סטינג זכה בתואר במופע לא מצולם במרץ 1993 בלונדון, אך כעבור 6 ימים הפסיד לוויידר שוב את התואר בדבלין. סטינג הצטוות יחד עם דייבי בוי סמית' מול ויידר וסיד וישס ביולי, אולם הוא לא זכה בתואר אלא ריק פלייר, שחזר מתקופה ב-WWF.
סטינג היה ביריבות עם ויידר ורוד בחצי הראשון של שנת 1994, וזכה בתואר הבינלאומי מרוד באפריל. במהלך קרב חוזר מול רוד, רוד נפצע בגבו ונאלץ לפרוש מהזירה. לאחר מכן סטינג הפסיד את התואר לאלוף הWCW ריק פלייר ביוני. את החצי השני של שנת 1994 ורוב שנת 1995, סטינג בילה כשהצטוות עם האלק הוגאן, שרק הגיע לWCW, מול קבוצת "צינוק האבדון" של קווין סאליבן.
סטינג זכה בתואר ארצות הברית ביולי 1995. בתוכנית ה"נייטרו" הראשונה בספטמבר, סטינג הפסיד לפלייר בפסילה לאחר התערבות מארן אנדרסון. לפני שהקרב התחיל, חברו של סטינג, לוגר, חזר לארגון לאחר שלוש שנות היעדרות. לאחר שסטינג (בצוות של הוגאן) ניצח את הצוות של סאליבן, פלייר שכנע את סטינג להיות השותף שלו בקרב מול ארן אנדרסון ובריאן פילמן. בקרב, פלייר בגד בסטינג והצטרף לפילמן ולאנדרסון ביצירת "ארבעת הפרשים" מחדש, יחד עם כריס בנואה. למחרת היום, סטינג ניצח את פלייר. בנובמבר, סטינג עוד פעם ניצח את פלייר, ומאוחר יותר השתתף בקרב של 60 אנשים על התואר העולמי הפנוי, שהזוכה בו היה רנדי סאבאג'.
סטינג הפסיד את תואר ארצות הברית לקאנסוקי סאסאקי בנובמבר. בסטארקייד, הוא ניצח את סאסאקי בקרב שאינו היה על התואר וזכה עבור WCW ב"גביע ההיאבקות העולמי". מאוחר יותר, סטינג ולוגר הפסידו לפלייר בקרב שבו המנצח מקבל קרב על התואר מול סאבאג'. פלייר זכה בתואר.
דמות "העורב"
בתחילת 1996, מראהו של סטינג החל להשתנות: הוא גידל שיער שחור וארוך בניגוד לשיערו הבלונדיני. בנוסף, הוא החל ללבוש מכנסים שחורים עם סמל עקרב עליהם. למרות זאת, הוא שמר על צבע הפנים הצבעוני שלו. לאחר שלוגר חזר לארגון, סטינג ולוגר החלו להצטוות ואף זכו בתוארי הזוגות ביחד. זאת למרות שדמותו של לוגר הייתה "רעה" ורימתה בקרבות באופן תדיר. בשלב מסוים, כשלוגר לא יכול היה להגן על התואר, בחר סטינג בבוקר טי שיגן על התואר ביחד איתו. הם פיתחו כבוד אחד כלפי השני כשסטינג העניק לבוקר טי ולאחיו קרב על תוארי הזוגות. בנוסף, סטינג קיבל קרב על תואר ה-WCW מול הענק, אבל הפסיד לאחר התערבות מלוגר. הוא ולוגר הפסידו את התארים לבוקר טי ואחיו בחודש יוני.
בקיץ 1996, סטינג היה הראשון שהתנגד לצמד האאוטסיידרים: קווין נאש וסקוט הול, שהגיעו לארגון מה-WWF והצהירו על כוונתם להשמיד אותו. הם גרמו לכאוס ב-WCW, ולכן סטינג נאלץ להילחם יחד עם לוגר ורנדי סאבאג' מולם ומול שותף מסתורי. את הקרב הול ונאש החלו ללא שותף, אולם מהר מאוד סטינג פגע בטעות בלוגר והקרב התאזן. לאחר מכן, הגיע האלק הוגאן אל הזירה והפתיע את כולם בתקיפה על סאבאג' אשר הפכה אותו לדמות ה"רעה". לאחר הקרב, השלושה יצרו את קבוצת ה-nWo וסטינג נאבק מולה.
סטינג ולוגר פנו ליריביהם הוותיקים מקבוצת ארבעת הפרשים, ריק פלייר וארן אנדרסון. הם ביקשו לאחד כוחות כדי להגן על WCW. פלייר ואנדרסון הסכימו, והוכרז קרב רביעיות בתוך כלוב לאירוע של ספטמבר. ה-nWo טענו שסטינג יצטרף אל הצוות שלהם, השמיעו הקלטה של סטינג בלימוזינה שלהם ופיתו את לוגר למגרש החנייה. לוגר הותקף בידי מי שנראה כמו סטינג. כעבור שישה ימים, באירוע, סטינג טען שזה לא היה הוא, אולם חבריו לא האמינו לו. לבסוף, סטינג המזויף נכנס אל הקרב, אולם אז הגיע סטינג האמיתי וחיסל את ה-nWo. לאחר ההתקפה עליהם, סטינג צעק על חבריו שלא האמינו לו ועזב את הקרב כשהוא משאיר אותם להפסיד.
למחרת היום סטינג הופיע ללא מוזיקת כניסה ודיבר לקהל. סטינג טען שלוגר לא סמך עליו למרות שסטינג האמין בו רבות בשנה האחרונה, ובנוסף טען שלאחר כל ההקרבה שלו עבור ה-WCW, אף אחד לא האמין לגרסתו. סטינג טען שהוא כבר לא נאמן ל-WCW והודיע על "פרישה" מהארגון. סטינג חזר כעבור חודש, כדי לתקוף את סטינג המתחזה שהמשיך להתנהג כמו סטינג הישן. ה-nWo הציעו לסטינג לנקום ב-WCW ולהצטרף אליהם, אולם סטינג אמר שהדבר היחיד שבטוח לגביו הוא שכלום לא בטוח. אלו היו מילותיו האחרונות למשך מעל שנה.
לאחר מכן, סטינג החל להופיע בגגות של אולמות התוכניות של WCW, לבוש בצבע פנים לבן, בדמות שקיבלה השראה מהסרט "העורב". באותה תקופה הוא החל להשתמש במחבט בייסבול שחור. סטינג החל להציע למתאבקי WCW לתקוף אותו עם המחבט, דבר שכולם סירבו לעשות. רנדי סאבאג' הצטרף אל סטינג בגגות לאחר שהוסבר שלא יוכל לחזור ל-WCW אם לא יצטרף ל-nWo. לאחר שסאבאג' הצטרף אל ה-nWo, דבר זה הופסק. במרץ, לאחר שה-nWo ניצחו פעם נוספת, סטינג ירד מהגג בכבל והחל לתקוף אותם. דבר זה סימן שסטינג מוכן לחזור ל-WCW. סטינג החל להשתמש בכפילים שלו ולתקוף מתאבקי nWo שחשדו בו. הוצעו לסטינג כמה חוזים לקרבות מול חברי nWo שונים, אולם סטינג הכה את כולם, כשהיה ברור שהוא רוצה להילחם מול הוגאן.
במאי, נאש וסאבאג' יצרו פלג חדש של ה-nWo: ה-nWo וולף פאק (להקת הזאבים). הקבוצה של הוגאן כונתה nWo הוליווד. שתי הקבוצות רצו את סטינג, כשהענק הצטרף להוליווד ואילו לוגר הצטרף לוולף פאק. לבסוף, סטינג הצטרף לוולף פאק והתחיל להשתמש במייק אפ אדום-שחור. כיוון שסטינג והענק, אלופי הזוגות, היו בקבוצות שונות, סטינג ניצח את הענק וקיבל את שתי חגורות הזוגות. סטינג העניק לנאש את החצי השני. סטינג ונאש נלחמו מול חברי ה-nWo היריבה, וביולי הפסידו את התארים לענק ולסקוט הול, זאת לאחר התערבות מצד ברט הארט. ברט וסטינג החלו יריבות שסבבה סביב המהלכים המסיימים הדומים של שניהם. באוקטובר, הארט ניצח את סטינג ופצע אותו עם אלת הבייסבול.
סטינג חזר במרץ 1999, בחזרה בלבוש שחור-לבן והחל לדבר יותר. סטינג זכה באליפות העולם החמישית שלו באפריל מדיאמונד דאלאס פייג', אולם הפסיד את התואר בחזרה אליו באותו יום. סטינג זכה בנשיאות WCW מריק פלייר, אולם פינה אותה לאחר שהצהיר שהוא פשוט לא רוצה את פלייר בהנהלה. לאחר מכן סטינג החל להצטוות עם הוגאן שוב. אולם בספטמבר, לאחר עזרה מלקס לוגר, סטינג זכה בתואר השישי שלו והפך שוב ל"רע". הקהל המשיך לעודד את סטינג למרות זאת. סטינג ניצח את הוגאן כעבור חודש בקרב בו הוגאן פשוט נשכב על המזרן והפסיד לו, אולם באותו לילה הפסיד את התואר לגולדברג.
למחרת היום, התואר הופשט מגולדברג בעקבות כך שהקרב לא הוכר בידי ההנהלה, אולם בעקבות תקיפת שופט, סטינג לא קיבל את החגורה. הוא נכנס לטורניר של 32 אנשים על התואר בו ניצח גם את לקס לוגר. סטינג הפסיד לברט הארט בחצי הגמר לאחר התערבות מלוגר. סטינג חזר להיות "טוב" ונלחם מול לוגר בדצמבר, וניצח בפסילה אחרי שהותקף בידי אלת בייסבול. סטינג ניצח את לוגר במרץ בקרב שבו הזירה הוקפה במתאבקים עם גבס על הידיים.
באפריל, לאחר חילופי שלטון בצמרת WCW, סטינג נכנס לטורניר על אליפות ארצות הברית. מתאבק צעיר בשם "ואמפירו", שלוהק כמקבילו המרושע של סטינג, עלה לו בקרב הגמר. סטינג החל איתו יריבות שבמהלכה ניצח אותו במאי, אולם הפסיד לואמפירו בקרב אש ביוני.
סטינג החל יריבות עם ג'ף ג'ארט וסקוט סטיינר, שפצע את סטינג בנובמבר. סטינג שב לתוכנית האחרונה של WCW, ב-26 במרץ 2001. שם דמותו הביסה את אויבה הוותיק ריק פלייר בקרב האחרון ב-WCW. לאחר הקרב השניים התחבקו.
סטינג סירב לחוזה עם ה-WWF באותה שנה, בטענה שהוא חושש שבתור מתאבק WCW יהיה עליו להתחיל בתחתית הסולם שוב. סטינג היה ונשאר המתאבק הבולט היחיד בענף שמעולם לא עבד עבור ה-WWF.
דמותו ב-WWA וב-TNA
בורדן חזר להתאבק בדמות סטינג ב-2002 ב-WWA. בתוכנית האחרונה של WWA, ששודרה ב-25 במאי 2003, בניו זילנד, עלילת הקרב כללה את תבוסתו של סטינג ואובדן חגורת האליפות לג'ף ג'ארט.
ב-2003 חתם סטיב בורדן על חוזה עם חברת TNA. דמותו של סטינג הופיעה לראשונה ב-TNA ב-18 ביוני 2003, בחגיגות השנה הראשונה של TNA. בעלילה זו סטינג לוהק עם ג'ף ג'ארט מול הצמד AJ סטיילס וסיקס פאק.
בסיום המופע "נקודת מפנה 2005", הוקרן סמל העקרב באולם. תחת הסמל הופיע התאריך: 15 בינואר 2006. באותו תאריך היה אמור להיות משודר "החלטה אחרונה 2006", האירוע הראשון של TNA ל-2006. אור בודד נדלק וחשף בזירה כיסא שחור, עליו מעיל העור של סטינג, מגפיו והמחבט השחור המרמזים על שובו.
דמותו של סטינג חזרה באופן רשמי דקה לאחר חצות 1 בינואר. בתוכנית "אימפקט!" הראשונה של שנת 2006 הודיע כריסטיאן קייג' על חזרתו של סטינג ל-TNA, וכי שניהם יאבקו ב"ההחלטה האחרונה" נגד ג'ף ג'ארט ומונטי בראון. סטינג וקייג' ניצחו במה שדווח על ידי TNA כאירוע ההיאבקות הטלוויזיוני הנצפה ביותר בעשור.
במופע "יעד X" ב-2006 הופיע בורדן ללא תחפושת ואיפור, כביכול בדמותו הטבעית, ועל פי העלילה הניס את כל המתאבקים מהזירה, לכד את ג'ארט והחל להכותו, אך לבסוף דמותו נכנעה לכוחות העדיפים של ג'ארט וקבוצתו.
במופע "נועד לתהילה" ב-2006 זכה סטינג בתואר העולמי של ה-NWA מג'ף ג'ארט כשהוא מסכן את הקריירה שלו בקרב (לפי התסריט אם סטינג היה מפסיד בקרב הוא היה פורש מהיאבקות). סטינג החזיק בתואר זה עד המופע "ג'נסיס" אותו הפסיד לאביס כתוצאה מפסילה (בניגוד ל-WWE ניתן לזכות בתואר בפסילה). באוקטובר 2006 הוא ניצח ב"באונד פור גלורי.
שנה לאחר מכן (2007) באותו מופע שוב זכה סטינג באליפות העולם במשקל כבד של TNA לאחר שניצח את קורט אנגל, רק כדי להפסיד אותו שבועיים אחר כך בתוכנית של TNA אימפקט.
כעבור שנה באותו אירוע (2008) שוב זכה סטינג בתואר העולמי לאחר שהביס את סמואה ג'ו כתוצאה מהתערבות של המנטור של סמואה ג'ו לשעבר, קווין נאש. מהלך זה בוצע כדי להפוך את דמותו של סטינג שוב ל"רעה" לאחר שבתוכנית אימפקט הקימו סטינג, קורט אנגל, בוקר טי וקווין נאש סטייבל (קבוצה של מתאבקים המתאחדת יחדיו עבור מטרה כלשהי) בשם "מאין איבנט מאפיה".
סטינג החזיק בתואר העולמי הראשי של TNA עד האירוע "לוקדאון" ב-2009, בו הפסיד את התואר למיק פולי. במשך אותה שנה חזרה דמותו של סטינג ל"טובה".
בשנת 2012 נכנס סטינג להיכל התהילה של TNA במופע "נועד לתהילה" (המתאבק הראשון שנכנס להיכל התהילה של TNA).
בפברואר 2014 החוזה של סטינג הסתיים ללא חידושו ולכן שוחרר סופית מהארגון.
WWE
בשנת 2014 חתם סטינג ב-WWE ונודע שמי שיזמין את המשחק WWE 2k15 עם הזמנה מוקדמת הוא יקבל את סטינג עם שני סוגים שונים של המראה שלו. סטינג עשה את הופעת הבכורה שלו באירוע "סדרת הישרדות", כאשר תקף את טריפל H ועזר לקבוצה של ג'ון סינה לנצח.
סטינג גם עזר לג'ון סינה לנצח את סת' רולינס, קיין וביג שואו בקרב שאם הוא ינצח אז הוא יחזיר לרייבאק, דולף זיגלר ואריק רואן את עבודותיהם.
בנוסף לכך הוא הוזמן על ידי טריפל H לדבר על הסכסוך שקיים ביניהם באירוע "פאסטליין" ונקבע בינו ובין טריפל H קרב ברסלמניה 31.
במהלך רסלמניה טריפל H הצמיד את סטינג לאחר שדפק לסטינג פטיש שבור בראש הפטיש היה שבור מכיוון שסטינג שבר אותו בזמן שבמהלך הקרב היו התערבויות של 2 הסטייבלים הוותיקים DX ו-nWo, בסוף הקרב שני המתאבקים לחצו ידיים.
ב-24 באוגוסט 2015 סטינג חזר ל-WWE ותקף את סת' רולינס, השנייםה התמודדו באירוע לילה של אלופים על אליפות ה-WWE. באירוע זה, סטינג הפסיד לרולינס ולרוע מזלו חווה פציעה קשה בצווארו שלמעשה סיימה את קריירת ההיאבקות שלו.
בשנת 2016 סטינג נכנס להיכל התהילה של ה-WWE.
פילמוגרפיה
ב-22 בנובמבר 2019, ה-WWE שחררו סרט תיעודי על סטינג אשר עקב אחר הקריירה הקצרה שלו בארגון ה-WWE, הבכורה והקרב עם סת' רולינס אשר הוביל לפרישה כחלק מהפרק "Sting's Last Stand" של הסדרה Untold, ששודרה בערוץ ה-WWE Network.
רוקסנה
רוקסנה (ביוונית: Ῥωξάνη) הייתה אשתו הבאקטרית של אלכסנדר הגדול, ובתו של אציל מקומי, אוקסיארטס מבאקטריה (כיום באלך באפגניסטן). רוקסנה נולדה לפני שנת 341 לפנה"ס, אך התאריך המדויק אינו ידוע
Romania Roxana printesa Ardealului si Cornelia dans 20 octombrie 2022 la ora 20:30 - 09:00 la mia Musica
מקור השם
מקור השם רוקסנה הוא מהשפה הפרסית (בפרסית: روشنک - רושנכּ), והוא שם פופולרי לנשים פרסיות עד היום. לשם מספר פירושים, בהם "להבה אהובה", "כוכב קטן" או "יופי מסנוור".
נישואיה לאלכסנדר
בשנת 327 לפנה"ס נישאה רוקסנה לאלכסנדר מוקדון. רוקסנה נלקחה בשבי לאחר שמבצר סוגדיאנה נפל בידי אלכסנדר, במסגרת נפילתה של בלך - העיר הפרסית האחרונה שנכבשה על ידי צבאו. הנישואין הוגדרו למטרת התפייסות עם הנציבים הבאקטרים באזור. למרות המטרה הפוליטית המוצהרת, קיימים מקורות היסטוריים הטוענים כי אלכסנדר אכן אהב את אשתו. רוקסנה התלוותה לאלכסנדר בכיבושיו בהודו ב-326 לפנה"ס.
רוקסנה ומותו של אלכסנדר
לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון, ילדה רוקסנה את בנו אלכסנדר הרביעי. היא ובנה סבלו רבות מיריביו הפוליטיים הרבים של אלכסנדר שהלכו והתחזקו לאחר מותו - מה שהוביל בסופו של דבר לנפילת האימפריה המקדונית. כתוצאה מכך דאגה רוקסנה לרצוח את אשתו השנייה של אלכסנדר, סטטירה, ואת אחותה דריפטיס. עם חזרתם למוקדון זכו להגנה מצד אמו של אלכסנדר, אולימפיאס. ההתנקשות באולימפיאס ב-316 לפנה"ס גרמה לקסנדרוס להתחיל ולחפש את המלוכה. מכיוון שאלכסנדר הרביעי היה היורש הלגיטימי של אלכסנדר הגדול, קסנדרוס ציווה לרצוח אותו ואת רוקסנה.
האסטרואיד 317 רוקסנה נקרא על שמה.
להקת פיקוד דיזינגוף
להקת פיקוד דיזינגוף הייתה להקת בידור שפעלה בין השנים 1969 – 1970. הלהקה שהורכבה מיוצאי הלהקות הצבאיות, הופיעה במתכונת דומה ללהקות אלה, הכוללת שירים ומערכונים. בין חבריה היו ששי קשת, צילה דגן, יהודה ברקן, שלומית נתיב, אריה מוסקונה, יוסף סוויה, שרה לפיד, רויטל שפנדלר ודני קוליש.
הלהקה הוקמה על ידי "התיאטרון הצעיר", ביוזמתו של הבעלים והמנהל של התיאטרון, מנחם נוביק. נוביק פנה לדני ליטאי בבקשה שיביים את מופעי הלהקה וליאיר רוזנבלום, כדי שישמש כמנהלה המוזיקלי. נוביק הבין כי הצלחתם המוכחת של ליטאי ורוזנבלום בעבודתם עם הלהקות הצבאיות ובהפיכת שיריהן ללהיטים מצליחים, עשויה לפעול גם לטובת המופע החדש שיזם. לפיכך, בנה נוביק את דמות הלהקה החדשה כשיקוף אזרחי של להקה צבאית.
השירים והמערכונים עסקו בנושאי הכרך התל אביבי, כמו גם שמה של הלהקה המשלב את משקל שמות הלהקות הצבאיות (כגון להקת פיקוד מרכז) עם רחוב דיזנגוף שהיה בתקופה זו מוקד הבילויים המרכזי של תל אביב. בין כותבי השירים נמנים קובי אשרת, דן אלמגור, יורם טהרלב, יענקל'ה רוטבליט ושלום חנוך. כמה משירי הלהקה הצליחו במצעדי הפזמונים, כמו "העולם כולו נגדנו" (מילים: יורם טהרלב; לחן: קובי אשרת) "טרזן על העצים" (מילים: יענקל'ה רוטבליט; לחן: דני ליטני) ו"הבובות מחלונות הראווה" (מילים: דן אלמגור; לחן: יאיר רוזנבלום). בין המערכונים הידועים היו "שלום המורה לטבע" (פרודיה על שיעור חינוך מיני) והמערכון "לופו" שבוצע על ידי יהודה ברקן והיווה את הבסיס לסרט "לופו" בו השתתף מאוחר יותר.
הלהקה הופיעה בתוכנית אחת והוציאה שני תקליטים. היא זכתה להצלחה מסחרית, אך עד מהרה חברי הלהקה החלו לחפש את עתידם בקריירות סולו ובהרכבים אחרים. לאחר פירוקה, נעשה ניסיון להקימה מחדש עם המעבד המוזיקלי דוד קריבושי, אך הניסיון נכשל.
פת הבאה בכיסנין
בניגוד ללחם רגיל, שמברכים עליו קודם האכילה ברכת 'המוציא לחם מן הארץ' ולאחריה 'ברכת המזון, על פת הבאה בכיסנין מברכים קודם האכילה ברכת 'בורא מיני מזונות', ולאחריה ברכת מעין שלוש.
אך אם שינה מהמקובל ואכל כמות גדולה שרגילים לקבוע עליה סעודה, אזי דינה כלחם ומברכים לפניה 'המוציא' ולאחריה ברכת המזון.
הגדרתה
שמאל|ממוזער|250px|[[אוזני המן - פת הבאה בכיסנין לכל הדעות (כיס, בצק עם טעם ויבש)]] פת הבאה בכיסנין היא פת, כלומר מאפה המבוסס על בצק העשוי מאחד מחמשת מיני דגן, אך היא שונה מפת רגילה, ונאמרו שלושה הסברים שונים במה מתבטא השינוי:
מאכלים המבוססים על בצק, אך אינם אפויים אלא מבושלים או מטוגנים עמוק מאוד, כמו פסטה, קוסקוס, קובה, סופגניה וכד', אינם נחשבים פת הבאה בכיסנין, והם מכונים 'מעשה קדרה', ואפילו אם יחול עליהם אחד או יותר מהתנאים המוזכרים לעיל. ברכותיהם יהיו תמיד 'מזונות' ו'על המחיה'.
הלכה למעשה
השולחן ערוך מביא שלהלכה נותנים לשלושת הסוגים האלו את דיני "פת הבאה בכיסנין", בביאור הלכה מוסבר הדבר (על פי ספר מאמר מרדכי), שייתכן שהדעות השונות שנכתבו לגבי פירוש המושג "פת הבאה בכיסנין" לא בהכרח סותרות, וניתן לומר שלא מקובל לקבוע סעודה על כל המאכלים הללו, ולכן, אם לא שינה מהאכילה הרגילה, ואכלם מבלי לקבוע עליהם סעודה, יש לברך עליהם "בורא מיני מזונות". אך אם אכל מהם כשיעור קביעת סעודה דינו כלחם ומברך לפניהם "המוציא" ואחריהם "ברכת המזון".
שיעור קביעת סעודה
נחלקו הפוסקים מהו שיעור קביעות סעודה: האם הוא שיעור שתלוי בכוונת האדם או בתוצאת האכילה (כלומר שהוא מתכנן לשבוע מאכילה זו, או שהוא שבע ממנה). או שהוא שיעור קבוע לכל קבוצת אוכלוסייה, המשוער לפי הכמות שאדם אוכל בסעודה ממוצעת (בתוך שיטה זו, נחלקו מהו שיעור זה). למעשה, אחת משיטות הפסיקה המקובלות היא דווקא זו המשלבת בין השיטות השונות, ולפיה כדי לקבוע סעודה ולהחשיב פת הבאה בכיסנין כלחם, יש צורך בשני תנאים: לאכול שיעור 4 ביצים (כ-200 סמ"ק), וכן לשבוע מאכילה זו (בצירוף כל מה שיאכל באותה סעודה, גם דברים שאינם מאפה).
המשנה ברורה (סי' קס"ח, סקכ"ד) מביא את דעת הגר"א, האשכול ושיבולי הלקט לפיהם שיעור קביעת סעודה גדול מ 4 ביצים ויש לשערו כשיעור סעודת בקר או ערב, ולדעתו אף לשון השולחן ערוך כנוטה לכך. עם זאת פוסק כי לכתחילה יש לחוש לדעת המחמירים שדי ב 4 ביצים לקביעת סעודה.
ערוך השלחן (סימן קס"ח סעיף ט"ז) מביא תחילה את הדעה ששיעור קביעת סעודה הוא 4 ביצים ולאחריה את הדעה החולקת בשם שולחן ערוך הרב (סי' קס"ח, סע"ח) ובשם הגר"א על פי חיי אדם (כלל נ"ד, נשמת אדם) לפיהם שיעור קביעת סעודה הוא כחצי שיעור חלה, דהיינו חצי עומר השווה ל 21.6 ביצים - שהם כליטר ורבע על פי שיטת ר' חיים נאה.
נחלקו הראשונים לגבי אדם שקבע סעודה על שיעור קטן מהמקובל, האם יש בכך קביעות סעודה.
העברה גנטית אופקית
העברה אופקית של גנים (HGT) או העברה לטרלית (צידית) של גנים (LGT) היא תהליך ביולוגי בו אורגניזם מעביר חומר גנטי לתא אחר שאינו צאצא שלו. בניגוד לכך, העברה אנכית מתרחשת כאשר אורגניזם מקבל חומר גנטי מאבותיו, כלומר הוריו או ממין אחר ממנו הוא התפתח. עיקר המחקר בתחום גנטיקה דינמית בשנים קודמות התמקד בהעברה האנכית השכיחה יותר, אבל בזמן האחרון קיימת מודעות לכך שגם ההעברה האופקית של הגנים היא תופעה משמעותית. העברה גנטית אופקית מלאכותית היא צורה של הנדסה גנטית.
יותר ויותר מחקרים בתחום הגנטי מצביעים על כך שמתקיימת העברה גנטית משמעותית בין פרוקריוטיים והעברה זו אינה מוגבלת למינים קרובים - בניגוד לאיקריוטיים, אשר התפתחו בעיקר על ידי העברה גנטית אנכית, חלק ניכר מהמגוון הגנטי שניתן למצוא בקרב אוכלוסיות חיידקים מקורו בהעברה אופקית של מידע גנטי בין יצורים רחוקים זה מזה מבחינה גנטית.
ישנם שלושה אופנים לתהליך זה:
דראה דה-מתאו
דראה דה-מתאו (באנגלית: Drea de Matteo; נולדה ב-19 בינואר 1972) היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור אדריאנה לה סרבה בסדרת הדרמה של HBO, "הסופרנוס" (1999–2006), שעליה קיבלה את פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה בסדרת דרמה (2004). תפקידים בולטים נוספים כוללים את ג'ינה טריביאני בסדרה "ג'ואי" (2004–2006), וונדי קייס בסדרה "ילדי האנרכיה" (2008–2014), אנג'י בולן (אנ') בסדרה "עקרות בית נואשות" (2009–2010), והבלשית טס נזריו בסדרה "גוונים של כחול" (2016–2018).
ביוגרפיה
נולדה בשם אנדראה דונה דה-מתאו בשכונת וייטסטון (אנ'), ברובע קווינס, ניו יורק, בתם של דונה, מחזאית ושל אלברט, יצרן רהיטים שהיה הבעלים והמנכ"ל של חברת אייברי בורדמן וקרלייל. היא ממוצא איטלקי, וגדלה במשפחה קתולית.
קריירה
בשנת 1999 החלה לשחק בסדרת הדרמה המוערכת של HBO, "הסופרנוס" בדמותה של אדריאנה לה סרבה. במקור הייתה אמורה לשחק תפקיד זניח של מלצרית חסרת שם אך יוצר הסדרה, דייוויד צ'ייס, אהב כל כך את המשחק וההתלהבות שהפגינה בפרק הפילוט עד שכתב במיוחד את דמותה של אדריאנה לה סרבה עבורה.
בשנת 2004, זכתה דה-מתאו בפרס אמי לשחקנית משנה בסדרת דרמה עבור תפקידה בסדרה והייתה מועמדת גם לפרס גלובוס הזהב ולפרס גילדת שחקני המסך באותה שנה עבור תפקיד זה.
משנת 2004 עד שנת 2006, שיחקה דה מתאו את אחות של ג'ואי טריביאני בסדרה "ג'ואי".
בשנים 2008 - 2011 דה-מתאו שיחקה את התפקיד של ונדי קייס בסדרה "ילדי האנרכיה" מבית FX Networks.
בשנת 2009 דה-מתאו גילמה את אנג'י בולן (אנ') בעונה השישית של הסדרה "עקרות בית נואשות". היא עזבה את הסדרה בסוף העונה השישית בשנת 2010 מסיבות אישיות.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד משני בדרמת הפשע "סיבוב חופשי" את דמותה של סנדי, חברתה של כריסטינה (אנה פקווין).
חיים אישיים
בשנת 1997 פתחה דה מתאו את Filth Mart, חנות בגדים באיסט וילג' עם בן זוגה דאז מייקל ספורטס. החנות נסגרה ב-2004.
ב-26 במרץ 2015 דה מתאו איבדה את דירתה במשך 22 שנים האחרונות, כמו עשרות תושבים אחרים, כאשר פיצוץ גז ואש משתוללת הרסו שלושה בניינים באיסט וילג', מנהטן
מערכות יחסים
בשנת 2001 דה מתאו החלה לצאת עם המוזיקאי שוטר ג'נינגס (אנ'), הם התארסו ב-11 ביוני 2009, כאשר ג'נינגס הציע נישואין במהלך הופעה חיה בתיאטרון סטנלי (אנ') בניו יורק. יש להם שני ילדים יחד, בת, אלבמה ג'יפסי-רוז ג'נינגס, ובן, וויילון אלברט "בלאק-ג'ק" ג'נינגס. ג'נינגס ודה מתאו סיימו בסופו של דבר את מערכת היחסים שלהם מבלי להתחתן.
ח'וסרו השני
ח'וסרו השני (בתעתיק מדויק: ח'סרו; בפרסית: خسرو پرویز, "ח'סרו פרויז"), לעיתים קרוי במקורות קלאסיים "פרויז" (הבלתי מנוצח), היה המלך העשרים ושניים באימפריה הסאסאנית הפרסית, שמלך משנת 590 עד שנת 628 לספירה. הוא היה בנו של הורמיז הרביעי (שמלך משנת 579 עד שנת 590 לספירה) ונכדו של ח'וסרו הראשון (שמלך משנת 531 עד שנת 579 לספירה).
אישיותו
ההיסטוריון מוחמד אבן ג'ריר אל-טברי תיאר אותו כך: "היה גדול יותר מרוב המלכים הפרסיים האחרים בגבורתו, בחכמתו ובמחשבתו, ואין השווה לו בניצחונותיו ובאמצו הצבאי, באגירת אוצרות ובמזל טוב, ולכן הכינוי ״פרויז״, שמשמעותו מנצח." לפי אגדה, לח'וסרו היה שבסתאן, שם גרו למעלה מ־3,000 פילגשים.
מנשה אמיר
מנשה אמיר (נולד ב-27 בדצמבר 1939 ) הוא פרשן לענייני איראן, ולשעבר מנהל אתר האינטרנט בפרסית של משרד החוץ, והשידורים של קול ישראל בפרסית.
ח'וסרו השני
עלייתו לשלטון
ח'וסרו השני קיבל את הכתר מבעלי הייחוס שמרדו נגד אביו, הורמיז הרביעי. זמן קצר לאחר ההכתרה, ח'וסרו דאג לכך שינקרו את עיני אביו ולאחר מכן יוציאו אותו להורג. עם זאת, באותו הזמן, המצביא בהראם צ'ובין טען לעצמו את המלוכה בתור בהראם החמישי (590–591), דבר הממחיש את הקושי של ח'וסרו לשלוט בממלכתו.
מנשה אמיר
אמיר החל את עבודתו העיתונאית בגיל 17 בעיתונות הכתובה באיראן, ומשנת 1960 עד שנת 2017 מילא תפקידים של קריין, עורך ומנהל מחלקת השידורים בפרסית של קול ישראל (רדיו).
ח'וסרו השני
עלייתו לשלטון
המלחמה עם האימפריה הביזנטית, שהחלה בשנת 571, עוד לא הגיעה לקצה, ובעקבותיה ברח ח'וסרו לסוריה ומיד אחר־כך לקונסטנטינופול, שם הקיסר מאוריסוס (582–602) הסכים לעזור לח'וסרו בקבלת המלוכה חזרה בתמורה לקבלת כמה ערים הנמצאות כיום באזור טורקיה. בנוסף נדרשה פרס להפסיק להתערב בענייני איבריה וארמניה. פירדוסי ביצירתו "שאהנאמה" מאשר את התנאים שהוצבו על ידי מאוריסוס.
מנשה אמיר
לאורך השנים קולו הייחודי היה מזוהה עם שידורי קול ישראל, והוא מוכר בקרב מיליוני איראנים בעולם כ"מסביר הלאומי" של מדינת ישראל.
ח'וסרו השני
עלייתו לשלטון
אחוז גדול מהאחשדרפנים, מהמצביאים ומהבירוקרטים המובילים, יחד עם חלק הארי של הצבא הפרסי, הכירו בח'וסרו השני כמלך פרס. ולכן בשנת 591 חזר ח'וסרו לקטסיפון עם עזרה ביזנטית והביס את בהראם החמישי בקרב בלרת'ון. בהראם ברח לטורקים במרכז אסיה והתיישב בפרגנה. עם זאת, מספר שנים אחר כך, הוא נהרג בידי שכיר חרב שנשלח על ידי ח'וסרו. כמעט מיד אחר כך נחתם הסכם שלום עם האימפריה הביזנטית. בתמורה לעזרתו קיבל מאוריסוס את המחוזות הפרסיים גאורגיה וארמניה יחד עם המיסים והסובסידיות ששולמו לפרסים.
מלחמותיו
בתחילת שלטונו העדיף ח'וסרו השני את הנוצרים. עם זאת, כשמאוריסוס נרצח בשנת 602 בידי המצביא שלו פוקאס (602–610) שגזל את המלוכה הרומית־ביזנטית, יזם ח'וסרו מתקפה נגד קונסטנטינופול, לכאורה כדי לנקום את מותו של מאוריסוס, אך למעשה נעשתה המתקפה כדי לספח שטח ביזנטי רב ככל הניתן. צבאו חדר וכבש את סוריה, את אסיה הקטנה והתקדם הלאה לתוך היבשת בשנת 608 והגיע עד כלקדון.
בשנת 613 ובשנת 614 היו דמשק וירושלים תחת מצור. בהמשך הן נכבשו על ידי המצביא שהרבראז והצלב האמיתי נישא בניצחון. מעט אחר כך צעד המצביא שאהין דרך אנטוליה שם הביס את הביזנטים מספר פעמים וכבש את מצרים בשנת 618. הביזנטים התקשו להתנגד משום שהם היו קרועים מבפנים בעקבות מתחים פנימיים כמו גם בשל חדירות לאימפריה דרך הדנובה.
מנשה אמיר
קורות חייו
בכיתה י"א, בסיוע המורה לצרפתית, כתב אמיר מאמר בצרפתית על תולדות חיי היהודים באיראן. המאמר פורסם בשבועון הצרפתי Le Semaine Juive.
ח'וסרו השני
מלחמותיו
ריצ'רד נלסון פריי משער שכליאתו והוצאתו להורג של נועמן השלישי, מלך הלח'מידים ואלחירה בשנת 600 לערך, שנעשתה ככל הנראה בשל כישלון המלך הערבי בתמיכה בח'וסרו במלחמתו נגד הביזנטים, הייתה טעות חמורה מצדו והיו לה השלכות רציניות בעתיד (לפי תיעודים מסוימים נמחץ נועמן על ידי פיל). לאחר מכן לקחה הממשלה המרכזית את תפקיד ההגנה על החזיתות המערביות במדבר ונעלמה מדינת הלח'מידים, מה שזירז את הגעת הח'ליפים המוסלמים פחות מעשור אחרי מות ח'וסרו.
מנשה אמיר
קורות חייו
את תחילת הקריה העיתונאית שלו, החל בגיל 17, במהלך לימודיו בתיכון בשנת 1956, כאשר ניצל את הידע שצבר בצרפתית כדי לעבוד כמתרגם ועורך-משנה בעיתון הערב "כיהאן" (הערה: העיתון היה היומון הנפוץ ביותר באיראן והוא קיים גם היום). בגיל זה, שכרו כמתרגם צעיר בעיתון עלה על שכרו של אביו המבוגר שעבד בצבא.
ח'וסרו השני
מלחמותיו
לבסוף, בשנת 622, הצליח הקיסר הביזנטי הרקליוס (שֶיָּרַש את פוקאס ב־610) לצאת לקרב עם צבא חזק. בשנת 624 הוא התקדם לצפון מָדַי, שם הרס את מקדש האש הגדול בגנזכּ. מספר שנים אחר כך, בשנת 626, הוא כבש את לזיסתאן. מאוחר יותר באותה שנה המצביא הפרסי שהרבראז התקדם לכלקדון וניסה לכבוש את קונסטנטינופול עם בני ברית אָבַרים. הניסיון נכשל וכוחותיו הובסו, ולפיכך נסוג עם צבאו מאנטוליה בשנת 628.
מנשה אמיר
קורות חייו
אמיר החל לפרסם בעיתון מאמרים על ישראל, ובכך הפך לאיש הראשון באיראן שעסק בפעילות הסברה לטובת מדינת ישראל. לאור פעילותו זו, הוא הוזמן על ידי הסוכנות היהודית, בהיותו בן 18 בלבד, להצטרף למשלחת מורים שהגיע לישראל לסמינר של חודשיים בשנת 1957. במהלך הסמינר, שכלל הרצאות, סיורים ומפגש עם נשיא המדינה בן צבי, גמלה בליבו ההחלטה לעלות לארץ.
עם שובו לאיראן, תרגם אמיר מצרפתית לפרסית ספר תיירות על ישראל שנכתב על ידי דוד קתריבס. היה זה הספר הראשון על ישראל בפרסית, אשר גם הסביר על הקמת המדינה, ההתיישבות, רעיון הקיבוץ ועוד.
ח'וסרו השני
מלחמותיו
אחרי הפלישה הכוזרית לקווקז בשנת 627 הביס הרקליוס את הצבא הפרסי בקרב נינווה והתקדם לכיוון קטסיפון. ח'וסרו השני ברח מהמעון החביב עליו בדסתגרד (ליד בגדאד) מבלי להראות התנגדות. באותו הזמן חלק מהאצילים הפרסים שחררו את בנו הבכור, קבאד השני (שמלך בחלק מאוד קטן של 628), אותו כלא ח'וסרו השני והמליכו אותו למלך בליל ה־23 בפברואר 628. ארבעה ימים אחר כך נרצח ח'וסרו השני בארמונו. הוא נורה למוות בידי חצים לאחר שהוכה קשות בצינוקו ארבעה ימים. באותו הזמן חזר הרקליוס בניצחון לקונסטנטינופול. בשנת 629 הוחזר אליו הצלב האמיתי ומצרים שוחררה. האימפריה הסאסאנית שקעה לאנרכיה ונכבשה על ידי צבאות הח'ליף האסלאמי הראשון החל משנת 634, הישר מגדולתה שאליה הגיעה עשר שנים קודם לכן.
מנשה אמיר
קורות חייו
את ההקדמה כתב הסופר האיראני סעיד נפיסי (בן למשפחה יהודית שהתאסלמה והסופר האהוד ביותר באיראן באותה תקופה).
הספר שפורסם בתקופה שבה החלו להירקם היחסים המדיניים בין ישראל ואיראן, זכה לתפוצה רחבה בזמן הדיון הציבורי באיראן על יצירת קשרים דיפלומטיים עם ישראל, והפך לחומר הסברתי עבוד מדינת ישראל הצעירה.
אמיר גם המשיך בתקופה זו לפרסם מאמרים על ישראל בעיתון "כיהאן" אשר הציגו את ההישגים בתחומי ההתיישבות, החקלאות, הרפואה והמדע, וסייע בכך לשנות את האווירה בשיח הציבורי האיראני שהיה באותה תקופה עוינת את ישראל. את עיקר המידע במאמרים ביסס אמיר על חוברות הסברה של משרד החוץ.
בשנת 1959, בהיותו בן 20, ולאחר שלוש שנות עבודה ביומון כיהאן, עלה ארצה כדי להמשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית, שם סיים תואר ראשון במדעי המדינה והמזרח התיכון. חודשים ספורים לאחר עלייתו ארצה, ובמקביל ללימודיו, החל לעבוד במחלקת השידורים בפרסית של רשות השידור. אמיר, שהצטרף למחלקה בינואר 1960 (שלוש שנים לאחר הקמתה), היה בתחילה קריין, ולאחר מכן גם עורך ומנהל. אמיר המשיך לעבוד במחלקה 11 שנים נוספות לאחר פרישתו בשנת 2006, עד ליום השידורים האחרון, עם סגירת רשות השידור בשנת 2017. אמיר עבד במחלקה הפרסית למעלה מ-57 שנים ברציפות, עד לגיל 75, מהן כ-20 שנה כמנהל השידורים.