cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייוויד קופרפילד (קוסם)
חייו האישיים
משפחתו של קופרפילד יהודית; אמו נולדה בירושלים, וסבו וסבתו מצד האב הם מהגרים יהודים מברית המועצות.
קופרפילד היה מאורס בעבר לדוגמנית קלאודיה שיפר, אך הם נפרדו ב-1999 לאחר שש שנות זוגיות. שיפר השתתפה לעיתים במופעיו של קופרפילד, לרוב במסגרת פעלולי "אישה חצויה לשניים" שביצע.
באפריל 2006 נשדדו קופרפילד ושתיים מעוזרותיו באיומי אקדח לאחר הופעה בפלורידה; לטענת קופרפילד, הוא לא נתן לשודדים דבר, לאחר שהשתמש בזריזות ידיים כדי להסתיר את חפציו. אך לבסוף מסר שלא עשה זאת וכי אילו היה עושה זאת "זה היה מעשה טיפשי, שיכול היה לגרום להם לירות בי". בזכות העוזרת שלו, שהצליחה לרשום את מספר לוחית הרישוי, החשודים נתפסו, נעצרו ונשפטו על מעשיהם.
בשנת 2007, מלכת יופי לשעבר בשם לייסי קרול האשימה את קופרפילד בתקיפה מינית באי הפרטי שלו. ה-FBI חקר את הטענות ופשט על המחסן שלו בלאס וגאס. התיק נסגר ללא אישומים ובית המשפט קבע כי הייתה האשמת שווא. לאחר מכן, קרול עמדה למשפט על האשמת שווא בתקיפה מינית, הודתה באשמה וספגה קנס כספי ועבודות שירות. בינואר 2018, האשימה אותו בריטני לואיס, דוגמנית לשעבר, שסימם אותה ותקף אותה מינית בשנת 1988, כשהייתה בת 17. החל משנת 2006, החל לצאת עם קלואי גוסלין, דוגמנית אופנה צרפתייה בת 28. בפברואר 2010, נולדה לזוג בת בשם סקיי.
לקופרפילד 2 ילדים נוספים בן ובת.
פרנץ אלכסנדר
פֶרֶנץ אלכסנדר (בהונגרית: Alexander Ferenc; בודפשט, 22 בינואר 1891 – פאלם ספרינגס, קליפורניה, 8 במרץ 1964) היה רופא, פסיכיאטר, הונגרי-יהודי ואמריקאי, פרופסור באוניברסיטה, פסיכואנליטיקאי, חלוץ הרפואה הפסיכוסומטית, מייסד "האסכולה של שיקגו". אביו, בֶּרְנַאט אלכסנדר (1927-1850), היה סופר הונגרי ממוצא יהודי ופרופסור לפילוסופיה ואסתטיקה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
ביוגרפיה
פרנץ אלכסנדר הוא בנם של ברנאט אלכסנדר ורגינה ברסלר. הוא למד לימודי רפואה באוניברסיטת גטינגן שבגרמניה ואחרי שחזר לבודפשט עסק בהיבטים הביוכימיים של מחלות הנפש ואחר כך במקרים שלא התאימו לגישה האורגנית הקלאסית. משנת 1919 עבד ולמד במכון הפסיכואנליטי בברלין. המנטור שלו היה קרל אברהם. ב-26 בפברואר 1921 נשא לאישה בשרלוטנבורג את אנה וניאר, סופרת ילידת טריאסטה. לאחר מכן עזב לארצות הברית, וב-1932 מונה למנהל של המכון הפסיכואנליטי בשיקגו. בין השנים 1956 ו-1964 היה מנהל המכון למחקר בתחום הפסיכיאטריה והפסיכואנליטי של בית החולים מאונט סיני (לוס אנג'לס). בין 1957 ו-1964 היה מרצה מן המניין באוניברסיטת דרום קליפורניה כפרופסור לפסיכיאטריה קלינית. הוא מילא תפקיד חשוב בהפצת הפסיכואנליזה בארצות הברית. הוא התמקד יותר בפסיכואנליזה קלאסית מאשר בהתערבות טיפולית. העבודות הידועות ביותר שלו נוגעות לתפקידן של הפרעות פסיכיאטריות בהתפתחות מחלות גופניות ופיתוח הבטים פסיכוסומטיים. הוא ניסה לחקור את הדינמיקה הפסיכולוגית של מחלות גופניות רבות.
מאדאם דה סבינייה
מארי דה רבוטין-שנטל, המרקיזה מסבינייה (בצרפתית: Marie de Rabutin-Chantal, marquise de Sévigné; 5 בפברואר 1626 – 18 באפריל 1696) הייתה אשת אצולה בצרפת של המאה ה-17 ונודעה, כבר בזמנה, במכתבים שכתבה בכישרון רב וששיקפו את נקודת מבטה על מאורעות ואישים מרכזיים בחייה של האומה הצרפתית.
מאדאם דה סבינייה נולדה בפריז למשפחת אצולה בשנת 1626. היא התייתמה מהוריה כשהייתה בת שבע שנים, אך ירשה את עושרם הרב וקיבלה את חינוכה מטובי המחנכים בפריז, תחת השגחתו של דודה, שהיה האפוטרופוס שלה. בגיל 18 היא נישאה לאנרי, המרקיז של סבינייה מברטאן, ובגיל 25 התאלמנה כשבעלה נהרג בדו-קרב, בשנת 1651. היא ירשה את התואר "מרקיזה" ואת בית הכפר של בעלה בחבל ברטאן שבצפון מערב צרפת.
עד שנת 1661 היא נהגה לנסוע לביתה הכפרי בברטאן, והייתה מאושרת בחיק הטבע ובחברתם של האיכרים.
בשנת 1669 נישאה פרנסואז, בתה האהובה, לדוכס של גריניאן, שציפה להתמנות לתפקיד בחצרו של לואי ה-14. אך המלך מינה אותו למושל חבל פרובאנס שבדרום מזרח צרפת. בשנת 1671 עזבה פרנסואז את פריז כדי להצטרף לבעלה בשאטו גריניאן שבפרובנס. מאורע זה גרם צער עמוק למאדאם דה סבינייה, שאהבה את בתה יותר מכל, כפי שכתבה באחד ממכתביה אליה: "התכתבותי אתך מהווה את האושר היחיד של חיי.".
בשנת 1673, מכתביה לבן דודה, הסופר רוז'ה דה ביסי-ראביטן, ומכתבים אחרים שלה, כולל קטעים ממכתביה לבתה, הועתקו ונקראו על ידי רבים מאנשי החוגים הספרותיים של פריז, אך היא סירבה להוציא לאור את מכתביה. בשנותיה האחרונות, חלתה מאדאם דה סבינייה בדלקת מפרקים. בשנת 1694 נסעה מאדאם דה סבינייה לביקורה האחרון אצל בתה, שממנו לא חזרה. היא נפטרה בשאטו גריניאן בשנת 1696.
מכתביה
למעלה מ-15,000 ממכתביה שרדו עד ימינו אלה ומהווים עדות חיה למה שהתרחש בפריז של תקופתה. רובם של המכתבים, כחלק מהתכתבות שנפרשה על-פני 25 שנה, נכתבו לבתה, מאחר שהמרקיזה נהגה לכתוב לה פעם ביום ואפילו פעמיים. בנוסף להצצה ההיסטורית שמספקים המכתבים הרי שבכתיבתה של המרקיזה משתקפות גם אישיותה, מגרעותיה ומידותיה הטובות. בין היתר הביעה רגישות לסבלם של העניים וגינתה את מה שראתה כחוסר מוסריות של החברה שבה חייה. היא כתבה על חיי הכפר כפי שכתבה על החברה הפריזאית של זמנה. היא תיארה בפרטי פרטים את משפטו של שר הכספים ניקולה פוקה שהואשם במעשי שחיתות ובהתעשרות על חשבון הציבור. היא ניסתה לעזור לו כידידה, אך הוא נידון למאסר עולם.
לאחר שחלתה, איבדה את חדוות החיים וכתבה:
מאחר שכישרון כתיבתה ויכולת הביטוי שלה היו שם-דבר בצרפת של המאה ה-17 עוד בימי חייה, כאשר הגיעו מכתביה ליעדם הם נקראו על ידי אנשים רבים, או בנוכחותם של אנשים רבים, מעבר לנמענים המקוריים של המכתבים.
בשנת 1726, שלושים שנה אחרי מותה, פורסמו מכתביה של המרקיזה דה סבינייה וכיום הם מהווים אוצר של הספרות הקלאסית של צרפת.
חואן רמון חימנס
חואן רמון חימנס (ספרדית: Juan Ramón Jiménez; 24 בדצמבר 1881 – 29 במאי 1958) היה משורר וסופר ספרדי.
שמו נקשר בעיקר ביצירת דמותו של החמור פְּלָטֶרוֹ, אחד משני הגיבורים הראשיים ביצירה "פְּלָטֶרוֹ וַאֲנִי", המתאר את מערכת היחסים בין חמור כפרי לבין משורר האוהב אותו אהבת נפש. ספר זה אינו רק ספרו המפורסם ביותר של חימנס, אלא גם אחד מנכסיה החשובים ביותר של ספרות ספרד במאה ה-20. הוא ראה אור בעברית לראשונה בשנת 1963 בתרגום עמנואל אולסבנגר ותרגום חדש שלו מאת רמי סערי התפרסם בהוצאת כרמל בשנת 2006.
ביוגרפיה
חימנס נולד בכפר מוגר שבאזור אנדלוסיה בדרום ספרד. כשהיה בן חמש-עשרה עבר לסביליה בה למד ציור ומשפטים, אך כעבור שנים מעטות נטש הן את תחום הציור והן את לימודי המשפטים והתמסר כולו לכתיבה. השירים הראשונים נכתבו בהשפעת גוסטבו אדולפו בקר. בעקבות פרסום שיריו הראשונים בכתב העת "וידה נואווה" ("חיים חדשים"), הזמינו אותו המשוררים פרנסיסקו ויליאספסה ורובן דריו בשנת 1900 למדריד. בבירת ספרד הצטרף חימנס לחוגים המודרניסטים של תקופתו ומאוחר יותר ייסד שני כתבי-עת ספרותיים.
מות אביו בשנת 1900 גרם לו לדיכאון עמוק, ובעקבות כך אשפזו אותו בני משפחתו בבית חולים לחולי נפש בבּוֹרְדוֹ. לאחר ששהה שם ארבעה חודשים הועבר לבית הבראה במדריד, שבו שהה עד שנת 1902. בשנת 1905 חזר המשורר לכפר הולדתו, אולם שש שנים לאחר מכן החליט להשתקע סופית במדריד. בשנת 1913 הכיר את סנוביה קמפרובי אימר, אמריקאית ממוצא ספרדי, אשתו לעתיד ומשענתו עד אחרית ימיו.
בני הזוג התחתנו בשנת 1916. שנים רבות לאחר מכן, בשנת 1935, דחה חימנס הצעה למשרה באקדמיה הספרדית, וכעבור שנה העניקה לו הממשלה הרפובליקנית דרכון דיפלומטי ומינתה אותו לנספח התרבות של ספרד בשגרירותה שבוושינגטון. בפרוץ מלחמת האזרחים ב-1936 עזבו בני הזוג את ספרד ולא חזרו עוד אליה עד יום מותם. הם עברו לארצות הברית, לאחר מכן לקובה ולבסוף לפוארטו ריקו. למרות הצלחותיו הספרותיות הרבות חזר היוצר לחוות התקפי דיכאון, שבשנת 1946 אף גרמו לאשפוזו למשך שמונה חודשים. האקדמיה השוודית העניקה לחואן רמון חימנס את פרס נובל לספרות ב-25 באוקטובר 1956. מות אשתו שלושה ימים לאחר מכן הנחית על היוצר הספרדי מהלומה שממנה לא התאושש עד יום מותו.
אנטואן דה פיליפו
אנטואן דה פיליפו (בצרפתית: Antoine de Phélippeaux; 1767 – 1 במאי 1799) היה קצין תותחנים צרפתי, למד בנעוריו ביחד עם נפוליאון בונפרטה, שפיקד בשרות הבריטים על הגנת עכו בעת המצור על עכו.
ביוגרפיה
דה פיליפו היה בן כיתתו של נפוליאון באקדמיה הצבאית בצרפת. דה פיליפו היה בן אצולה אמיד ויפה תואר והצטיין בלימודים ואילו נפוליאון היה בן למשפחה ענייה ללא ייחוס רם ולא נמנה בין המצטיינים.
בשנת 1785 סיימו שניהם את הלימודים והתגייסו לצבא בתור קציני תותחנים זוטרים. עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789 נלחם דה פיליפו כיאות למעמדו-לצד המלוכנים ונאלץ בשנת 1791 לברוח לאנגליה.
משנודע לו שאיש הצי האנגלי סידני סמית נתפס בעת פעולה בנמל לה האבר ונאסר בבית הכלא בפריז, החליט לשחררו. הוא חזר בחשאי לצרפת, זייף ניירות של קצין משטרה, התיידד עם בתו של מנהל בית הסוהר והצליח ליצור קשר עם סמית. בליווית ארבעה מחבריו שלבשו בגדי שוטרים הגיע דה פיליפו לבית הסוהר כשהוא לובש בגדי קצין משטרה והציג תעודה מזויפת המצווה למסור לידיו את סמית. לאחר הרפתקאות רבות הגיעו השניים לאנגליה. סמית גמל למצילו ושכנע את האנגלים למנותו כקצין בחיל הים האנגלי למרות היותו צרפתי.
סמית עלה בדרגה והתמנה למפקד שייטת בדרגת גנרל. עם מסעו של נפוליאון למצרים וארץ ישראל נצטווה סמית להפליג לחופי הארץ ולעזור לטורקים להדוף את הצבא הצרפתי. כשהתקרב נפוליאון לעכו מינה סמית את דה פיליפו למפקד אניה וציווה עליו לנחות בעכו עם חייליו כדי לעזור למושל העיר אחמד אל ג'זאר.
אל ג'זאר חשש שלא יוכל להגן על העיר לאור ניצחונותיו של נפוליאון והיה מוכן לנטשה. דה פיליפו עם כמה מאות חיילים אנגלים הגיע לעכו ושכנע את אל ג'זאר להגן עליה. סמית הפגיז מאוניותיו במפרץ את ריכוזי הצבא הצרפתי.
שני התלמידים-חברים מהאקדמיה הצבאית נלחמו זה בזה משני צדי חומת עכו. מדי פעם היה דה פיליפו עולה על החומה וצופה לעבר הצרפתים. מסופר כי פעם אחת הבחין בנפוליאון עומד מוקף בקציניו. סמל התותחנים שעמד לידו ביקש ממנו רשות לירות לעברם אך דה פיליפו סירב.
כוחותיו של דה פיליפו נהנו משפע של תחמושת שסופקה להם דרך הים בעוד שנפוליאון סבל מהעדר אספקה צבאית ובעיקר מהעדר תותחים שבעזרתם קיווה לפרוץ את החומות, כי האוניות שהובילו את התותחים ממצרים נפלו בידי השייטת של סמית ושימשו את מגיני העיר.
דה פיליפו נקט בהגנה אקטיבית. בתור קצין תותחנים היה מאתר את נקודות התורפה של הצרפתים ופוקד על התותחנים הטורקים לירות לשם. בלילות היה יוצא בחשאי עם חיילים אנגלים ומתנפל על החיילים הצרפתים המופתעים. הוא ארגן קווי הגנה פנימיים בעיר ופעם אחת הצליחו הצרפתים לחדור לעיר אבל נתקלו בקו הגנה שני ונהדפו על ידי המגינים שבראשם דה פיליפו. ביטחונו של אל ג'זאר גבר עד כדי כך שהוא ציווה לכרות את ראשו של הנציג הצרפתי שבא לדון על תנאי הכניעה ולהציבו על החומה לנוכח עיניהם של הצרפתים.
דה פיליפו לא זכה לראות בנסיגת הצרפתים. הוא מת ממחלה (מכת שמש או דבר שהיה נפוץ בעיר בגלל תנאי התברואה הירודים) כשבועיים לפני נסיגת הצרפתים. סמית הספיד אותו ואמר כי מת "מאחר שלא נתן מנוחה לעצמו בשני חודשי המלחמה, ונמצא בכל מקום ובכל רגע שבו נערך קרב. ביום ובלילה, הקדיש למלחמה בבני עמו ובבן כיתתו לשעבר".
דודו ברק
דודו ברק (נולד כדוד וילד, נולד ב-6 בפברואר 1948) הוא משורר ופזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה
ברק נולד וגדל בשכונת רחביה, ירושלים. בילדותו השתייך למקהלת "פינת הילד" של קול ישראל. בנעוריו עבר עם משפחתו לחולון. בשירותו הצבאי היה קריין ועורך מוזיקלי בגלי צה"ל. לאחר שחרורו מהצבא התקבל ללימודי טלוויזיה באוניברסיטת RSA בברודוויי, ניו יורק. עם שובו כעבור שנה שב לגור בירושלים ולמד באוניברסיטה העברית ספרות עברית, פולקלור יהודי, אמנות וחינוך. בשנת 1970 החל את דרכו כעורך מוזיקלי ב"גל הקל" של קול ישראל, שהיה לימים ל"רשת ב'". בשנת 2004, לאחר 35 שנה, פרש מקול ישראל.
ברק החל לפרסם שירים ופזמונים בשנת 1968, לאחר מלחמת ששת הימים. בין שיריו הראשונים היה "הילדים של סיוון", שכתב לזמרת אילנית, ששרה רבים משיריו. רבים מפזמוניו הראשונים כתב ללהקות הצבאיות ובהם: "ארץ ישראל יפה", "סיירת אגוז", "היום היום", "לצפון באהבה" ו"פרחים בקנה" שנכתב בעקבות הניצחון במלחמת ששת הימים ושנבחר ביום העצמאות ה-56, בין חמשת שירי הלהקות הצבאיות האהובים במצעד שערך ערוץ 2.
בראשית דרכו הרבה לכתוב עם המלחינים שייקה פייקוב ("אחי גיבורי התהילה", "בפרוט נבל ועוגב" ), מוני אמריליו ( "היום היום", "בצל כפות תמר" ) ,נורית הירש, נחום היימן, אפי נצר ורבים נוספים. דודו ברק מזוהה בעיקר עם שירי ארץ ישראל שכתב והוא מרבה לתאר בשיריו את נופיה וחגיה. משיריו הבולטים בתחום זה: "דרך ארץ השקד", "בצל כפות תמר", "ארץ שבעת המינים", "זמרת הארץ", "אהבת איתמר בן אב"י" ו"דרך ישנה". בשנת 2004 הוציא תקליטור שכולו שירי חגים שהלחין טוני הלפמן בביצוע רונית אופיר. בין שיריו גם שירי זיכרון לנופלים במערכות ישראל, כמו "אחי גיבורי התהילה" ו"בפרוט נבל ועוגב", שאותם הקדיש לחבריו שנפלו במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור.
לצד שירים אלה הרבה ברק לכתוב גם שירים בסגנונות אחרים, בהם שירי פופ כמו "חייך וחיי" ו"חופשי ומאושר", שכתב בראשית דרכו לבעז שרעבי, ומאוחרים יותר כמו "זודיאק", של ירון חדד. הוא פנה גם לזמר הים-תיכוני בשירים כמו "כותל המזרח" של אביבה אבידן ודקלון, "אין לי יום אבי", של עופר לוי ועוד. ברק כתב ותרגם אלבומים לשירים דרום-אמריקאיים, בולגריים, מרוקאיים ושירי שנות ה-50 וה-60 של ארצות הברית. הוא תרגם שירים מיוונית של ניקוס דימיטראטוס וכתב שירי ילדים. שירו "למה ככה", בביצוע אבי טולדנו ועירית ענבי זכה במקום הראשון בפסטיבל שירי הילדים הראשון בשנת 1970.
לברק זיקה הדוקה אל ירושלים, שעליה כתב גם מספר שירים כמו "שובי בת ירושלים" ו"כותל בירושלים", שכתב עם המלחין נחום היימן. ברק אהד במיוחד את הזמרת שושנה דמארי, שלה כתב כמה שירים כמו "שובי בת ירושלים", ולכבוד זכייתה בפרס ישראל, בשנת 1988, כתב את השיר "עגילי דמאר" שביצעה ירדנה ארזי. כמו כן חיבר את השיר "ירושלמי שכמוך" לכבוד חתן פרס ישראל יהורם גאון ואת השיר "נתיבה" לכבודה של נתיבה בן-יהודה.
ברק חיבר מילים לכמה פסקולי סרטים, בהם הסרטים "נורית" ו"קוראים לי שמיל".
בסוף שנות ה-70 החל לפרסם ספרי שירה וספרי ילדים ופרסם שירים בעיתונות. הוא ערך ספר פזמונים של הלהקות הצבאיות וספר שירי לאה גולדברג וכן שני ספרים מפזמוניו בשם "דרך ארץ השקד" ו"היום היום". בין ספריו "פולין בין פאר לאפר: מסע למחוזות חפץ", שאותו כתב בעקבות מסע שורשים שערך לפולין עוד לפני נפילת מסך הברזל. על ספר זה הוענק לו פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים על שם לוי אשכול לשנת 1988.
בשנת 1971 זכה עם שירו "ושוב אִתכם", בלחנה של נורית הירש ובביצוע אילנית, במקום השני בפסטיבל השירים הבינלאומי באתונה. שלוש שנים אחר כך זכה שירו "שירו שיר לשמש", גם כן בביצוע אילנית, במקום השלישי בפסטיבל השירים הבינלאומי בטוקיו.
במרץ 2009 זכה ברק בפרס אקו"ם על מפעל חיים. ביוני 2012 העניקה לו אוניברסיטת בר-אילן אות הוקרה על מפעל חיים בזמר העברי, במסגרת אירועי הכנס השנתי "מי אני שיר ישראלי ".
דודו ברק נישא בשנת 1973 והתגרש ב-1992, ולו שלושה ילדים.
מתגורר בשכונת בית הכרם בירושלים.
הידיד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יחסי סוריה–עיראק
יחסי סוריה–עיראק הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סוריה לבין עיראק. ראשית היחסים בפיצול המדינות לאחר מלחמת העולם הראשונה, מה שגרם לקץ החלום של שלטון השושלת ההאשמית בסוריה הגדולה. לאחר מכן ידעו יחסי המדינות עליות ומורדות, וכיום יחסי המדינות מתאפיינים בשיתוף פעולה ובלחימה כנגד כוחות דאעש.
במחצית הראשונה של המאה ה-20
במלחמת העולם הראשונה כבשו הבריטים את שטחן של סוריה ועיראק מידי האימפריה העות'מאנית. גבולותיהן של המדינות החדשות, שורטטו בוועידת פריז בשנת 1919. שותפה מרכזית למהלך זה הייתה גרטרוד בל, ששכנעה את וינסטון צ'רצ'יל למנות את פייסל הראשון, מלך סוריה שמודח, לאחר מסירת שטחי סוריה לדי צרפת, למלך הראשון של עיראק. על אף שעיראק זכתה לעצמאות מהממלכה המאוחדת, ב-1932 הבריטים שמרו על זכותם להעביר כוחות צבאיים דרך עיראק.
בשנת 1941 פלשה הממלכה המאוחדת לעיראק בשל חששות מניתוק אספקת הנפט למערב ומהתקרבות ממשלת רשיד עאלי אל-כילאני לגרמניה הנאצית. במשך שש שנים הייתה עיראק תחת הכיבוש הבריטי, שלאחריהן הוחזר שלטון המונרכיה ההאשמית ב-26 באוקטובר 1947. שליטיה האמיתיים של המדינה בתקופת השלטון הבריטי ועד 1958 היו הפוליטיקאי נורי א-סעיד, אשר כיהן כראש ממשלת עיראק 14 פעם בתקופה זו, ועוצר עיראק עבד אל-אילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשו הבריטים גם את סוריה מידי אנשי צרפת של וישי, והעבירוה לידי אנשי צרפת החופשית, ובשנת 1943 זכתה סוריה לעצמאות. בינואר 1944 ביקרה משלחת סורית ולראשונה עלתה הצעה לאיחוד של סוריה הגדולה עם עיראק למדינה ערבית אחת.
במהלך 1949 החלו דיונים מעשיים על איחוד של שתי המדינות, והקמת ברית הגנה יחד עם מדינות ערב נוספות. במקביל נערכו שיחות על איחוד עם ירדן, שעבדאללה הראשון, מלך ירדן היה אחיו של מלך עיראק הראשון פייסל הראשון. במהלך השנים הבאות עלו מדי פעם הצעות איחוד אך הם
לאחר עליית מפלגת הבעת' לשלטון
ב-14 ביולי 1958 ביצע הצבא העיראקי הפיכה, ביטל את המלוכה, ולנשיא המדינה מונה קולונל עבד אל כרים קאסם. קאסם ביטל את שותפות עיראק בברית בגדאד וכונן יחסים ידידותיים עם ברית המועצות. זמן קצר לאחר מכן התרחשה הפיכת הבעת' בסוריה, והממשלה הסורית החדשה בחנה את האפשרות לכונן פדרציה משותפת עם עיראק הבעת'ית ומצרים. הסכם לכינון ישות פוליטית מעין זו נחתם בקהיר ב-17 באפריל 1963, אולם מחלוקות שנתגלעו בין הצדדים הביאו לביטולה של הפדרציה המשולשת. במקום זאת הסכימו סוריה ועיראק, באוקטובר 1963, על ברית צבאית ללא מצרים, ודנו באיחוד למדינה אחת. שלטון קאסם בעיראק נמשך רק עד 1963, ובהפיכה צבאית מוצלחת תפס את השלטון עבד א-סלאם עארף. לאחר מותו של עארף ב-1966 נטל את מושכות השלטון אחיו עבד א-רחמן עארף. אולם שלטונו נמשך רק שנתיים עד להפיכה של מפלגת הבעת'. ב-23 בפברואר 1966, ביצעה קבוצת קציני צבא סורים, עלווים ברובם, חברי מפלגת הבעת', הפיכה צבאית פנים-מפלגתית. הם כלאו את הנשיא אל-חאפז, פיזרו את הממשלה ואת מועצת הפיקוד המהפכני, ביטלו את החוקה ומינו ממשלת בעת' אזרחית. מנהיגי ההפיכה, שנודעה כהפיכת הנאו-בעת', תיארוה כ"אשרור" עקרונות מפלגת הבעת'. על קבוצה זו נמנו שניים מבכירי העדה העלאווית: צלאח ג'דיד, וחאפז אל-אסד, שכיהן בתקופה זו כשר ההגנה הסורי. המאמצים של הסורים והעיראקים לאחד את עיראק וסוריה שוב חודשו בתקופה זו. כולל ניסיון לאיחוד כפדרציה עם מדינות ערב נוספות בתחילת שנות ה-70.
לאחר מלחמת יום כיפור, עשה נשיא סוריה, חאפז אל-אסד, מספר ניסיונות ב-1974 וב-1975 ליישב את חילוקי הדעות עם עיראק ולהקים ברית בין שתי המדינות. עיראק דחתה את הצעותיו של אסד והוקיעה אותו על "נכונותו לעשות שלום" עם ישראל. היחסים המתוחים בין עיראק לסוריה יימשכו עד 1978.
באוקטובר 1978 החל נשיא עיראק, אחמד חסן אל-בכר, לפעול באופן הדוק עם אסד כדי לסכל את הסכמי קמפ-דייוויד; והשניים חתמו בבגדאד על אמנה משותפת של "פעולה צבאית משותפת", שסיפקה את "הצורה הקרובה ביותר של קשרי אחדות", כולל "אחדות צבאית מלאה" וכן "איחוד כלכלי, פוליטי ותרבותי". באותה שנה הסכימו השניים על תוכנית שתוביל לאיחוד עיראק וסוריה. תוכנית זו הייתה אמורה להיכנס לתוקף ביולי 1979, אולם, סדאם חוסיין, סגן מזכיר מפלגת הבעת' העיראקית, חשש לאבד את כוחו לאסד (שהיה אמור להיות סגן היושב ראש באיחוד החדש), ואיים על אל בכר שלא לקיים את התוכנית.
שיחות האחדות נמשכו בין אסד לסדאם אחרי יולי 1979, אך אסד דחה את דרישות עיראק למיזוג מלא בין שתי המדינות ולהיערכות מיידית של כוחות עיראק בסוריה. שיחות האחדות הושעו ללא הגבלת זמן, לאחר גילוי לכאורה של מזימה סורית להפלת סדאם חוסיין באוגוסט 1979. בנובמבר 1979, הושעו יחסי שתי המדינות עקב תמיכת סוריה במשטר חומייני באיראן.
ניתוק וחידוש היחסים
במהלך מלחמת איראן–עיראק סוריה, בניגוד לכל המדינות הערביות, צידדה דווקא באיראן הלא-ערבית נגד עיראק, ובינואר 1982 נסגרו הגבולות בין שתי המדינות וכל המסחר והתנועה של האזרחים בין המדינות בוטלו. במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980–1988). היחסים בין המדינות התערערו על רקע יריבות בעניינים ערביים, טענות למעורבות בפוליטיקה הפנימית של אחת לרעותה, וסכסוכים על מי נהר הפרת, על דמי הובלת הנפט ועל העמדות כלפי ישראל.
בשנת 1991 הצטרפה סוריה לקואליציה ששחררה את כווית מהכיבוש העיראקי במלחמת המפרץ. בשנת 1999 התחממו היחסים בין המדינות ששר החוץ הסורי, פארוק א-שרע, קרא להסיר את החרם המוטל על בגדאד וגינה את ההתקפות האמריקניות-בריטיות נגד עיראק. א-שרע אמר את הדברים בנאום הפתיחה בפני באי כינוס הליגה הערבית. שנה אחר שופץ צינור הנפט כירכוכ–בניאס. הוא חזר לפעול ושימש דרך לעקיפת הסנקציות שהטיל האו"ם על עיראק.
ב-12 באוגוסט 2001 ראש ממשלת סוריה, מוחמד מוסטפא מירו, נפגש בבגדאד עם נשיא עיראק, סדאם חוסיין. מירו היה ראש הממשלה הסורי הראשון שמבקר בעיראק לאחר יותר מ-20 שנה. כלי התקשורת בסוריה דיווחו כי סדאם הגדיר בפגישה את יחסי שתי המדינות כ"הישג גדול שהפתיע את כל האויבים". מירו, הגיע לעיראק בראש משלחת גדולה שכללה את סגנו וכן שישה שרים.
בשנת 2003 התנגדה סוריה בתוקף לכיבוש עיראק, והדגישה את הצורך לשמור על עצמאותה של עיראק ולתמוך בתהליך המדיני שלה, ואף תבעה לוח זמנים לנסיגת הכוחות הזרים מעיראק. בחודשים שקדמו למלחמה פעלה בניסיון למנוע אותה. סוריה גם סיפקה מקלט ליותר מ-2 מיליון עיראקים. לטענת ארצות הברית בין הפליטים היו בכירים עיראקים במשטר סאדם
ביולי 2004 ראש ממשלת עיראק, איאד עלאווי, ביקר בסוריה ופגש את הנשיא בשאר אל-אסד. בתום הפגישה הצהיר עלאווי שהביקור בסוריה הוא "פתיחת דף חדש ביחסים בין שתי המדינות". והודיע ששתי המדינות יחדשו בקרוב את היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
בתחילת 2007 עיראק הודיעה כי תסגור זמנית את גבולותיה עם סוריה, במטרה למנוע חדירת מורדים, כחלק מתוכנית למאבק בטרור ובאלימות במדינה.
ב-23 באוגוסט 2009 התרחשו פיגועים בבגדאד, אשר גבו את חייהם של יותר מ-100 אנשים, ועיראק האשימה את סוריה בתמיכה במתקפה, ובעקבות כך החזירו שתי המדינות את שגריריהם. מאוחר יותר נטלה מדינת עיראק האיסלאמית אחריות על הפיגועים, ובעקבות כך חזרו היחסים לקדמותם.
ביולי 2011, חתמה איראן עם סוריה ועיראק על הסכם להקמת צינור ליצוא גז טבעי, צינור באורך של כ-5,000 ק"מ מאזור שדה דרום פארס באיראן. הצינור תוכנן גם להמשיך ליעדים באירופה אך מעולם לא הוקם.
בזמן מלחמת האזרחים בסוריה
עיראק נמנעה מהצבעה לגרש את סוריה ממדינות ערב. עיראק גם שמרה על שגרירותה בסוריה, ובמרץ 2012 הצביעו המחוקקים המקומיים מחוז דהוכ בעיראק על פתיחת מחנה פליטים לפליטים מסוריה. אנשי הדת השיעים של עיראק סירבו לתת תמיכה לאסד, ואילו מוקתדא א-סאדר קרא לנשיא סוריה להתפטר מהשלטון.
מאז 2016, מתנדבים עיראקים נלחמים לצד הצבא הסורי, וכוחות שלהם נפגשו על מעבר הגבול הסורי-עיראקי.
ביולי 2017 חתמה עיראק, יחד עם איראן, על הסכם להגברת שיתוף הפעולה הצבאי עם סוריה.
יחסים דיפלומטיים
עיראק מחזיקה בסוריה שגרירות בדמשק וקונסוליה כללית בחלב, מאידך, סוריה מחזיקה בעיראק רק שגרירות בבגדאד.
המובחרים
המובחרים (באנגלית: The Sandbaggers) היא תוכנית טלוויזיה בריטית ששודרה ברשת ITV מ-18 בספטמבר 1978 ועד 28 ביולי 1980.
עלילה
עלילת הסדרה עסקה בראש אגף המבצעים בשירות החשאי הבריטי, ניל ברנסייד, אותו מגלם השחקן רוי מרסדן ובצוות מרגלים ואנשי מבצעים מיוחדים המכונה "המובחרים", אשר נתון לפיקודו. ברנסייד, איש חיל הנחתים המלכותי בעברו וסוכן חשאי בצוות "המובחרים" בעצמו, הוא האיש המופקד על כלל מבצעי הביון בארגון. כאיש שטח לשעבר משקיע ברנסייד את כל מרצו במתן גיבוי ותמיכה לאנשיו בשדה, ועל כן הוא נתון לאורך הסדרה במאבקים כנגד פוליטיקאים המפעילים בציניות את שירות הביון וסוכניו כאשר לא תמיד טובת המדינה לנגד עיניהם מחד, וכנגד הממונים עליו בשירות החשאי, אשר מפעילים, בעיני ברנסייד, את צוות ה"מובחרים" באופן המחייב את אנשיו להסתכן שלא לצורך. ברנסייד מכור לעבודתו והממונים עליו נאלצים לחייבו לצאת לחופשה. לאורך פרקי הסדרה מתחלפים אנשי צוות המובחרים, זולת הטוב והוותיק שבהם, וילי קיין, איש הרגימנט המוצנח בעברו. לאורך פרקי הסדרה נעזר ברנסייד בשירותיו של חברו הטוב, ג'ף רוס, ראש שלוחת סוכנות הביון המרכזית בלונדון.
הסדרה מתאפיינת בכך שעמדה בניגוד לסרטי הריגול המצליחים של אותה תקופה, שהציגו את דמותו של ג'יימס בונד. הדמויות בסדרה, בדומה לאילו שבספריהם של ג'ון לה קארה ופרדריק פורסיית', היו מורכבות יותר, אפרוריות ואפלות יותר, ולעיתים גם שפלות יותר. עולמן לא חולק לשחור ולבן, טובים ורעים. לאורכה של הסדרה ניכר כי הדמויות מצויות בקונפליקט עקב הצורך לבצע מעשים שהם בגדר "רע הכרחי" כדי להשלים את המשימות המוטלות עליהם בהצלחה. הסדרה הציגה לקהל הצופים את עולם הריגול כמורכב, מלוכלך ואפל הרבה יותר מעולמו הזוהר של בונד.
המשימות המוטלות על אנשי צוות "המובחרים" משתנות מפרק לפרק. החל בשחרור בני ערובה חטופים, טיפול בעריקים מן המזרח למערב, ומבצעי התנקשות. כך, למשל, בפרק החותם את העונה הראשונה, נדרש ברנסייד להקריב איש צוות "המובחרים" אשר נפל בשבי השטאזי, משום שאינו יכול לחלצו. בפרק השלישי של העונה השנייה של הסדרה, עוסקת הסדרה בפרשת מטוס חטוף, ובין נוסעיו שניים מאנשי צוות "המובחרים". לאורך הפרק מוזכרות פרשות מבצע אנטבה הישראלי ושחרור טיסה 181 של לופטהאנזה במוגדישו על ידי יחידה GSG 9.
אורי צבי גרינברג
אוּרי צבי גרינברג (בראשי תיבות: אצ"ג; ובשמו העברי אורי צבי טור מלכא; 22 בספטמבר 1896 – 9 במאי 1981) היה משורר, סופר ועיתונאי ישראלי, מגדולי המשוררים האקספרסיוניסטים בשירה העברית בכל הזמנים, חבר הכנסת הראשונה מטעם סיעת חרות. חתן פרס ישראל לספרות יפה (1957) וזוכה שלושה פרסי ביאליק לספרות יפה (1947, 1954, 1977).
קורות חייו
נולד בט"ו בתשרי, חג הסוכות בעיירה בילקמין שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה, למשפחה חסידית. מצד אמו, בת שבע לבית לנדמן, היה צאצא של האדמו"ר רבי אורי מסטרליסק ("השרף"), ונקרא על שמו. אביו, הרב חיים גרינברג היה האדמו"ר מגלינא, מצאצאי רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ורבי מאיר מפרמישלן. כשהיה בן שנה וחצי, עברה משפחתו לבירת גליציה המזרחית, למברג (לבוב).
בשנת 1912 פרסם את שיריו הראשונים בעברית וביידיש. ביידית - ערגיץ אויף פעלדער ("אי שם בשדות") 1915. בשנים 1915–1918, במלחמת העולם הראשונה, שירת בצבא האוסטרו-הונגרי ולחם במערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה. בסמוך להכרזת פולין על עצמאותהּ בשנת 1918, נערך פוגרום ביהודי לבוב, ואצ"ג, הוריו ושש אחיותיו ניצלו בנס. חוויה זו השאירה עליו רושם בל-יימחה; רושם שיבוא לידי ביטוי בשירתו. בשנות ה-20 ראה גרינברג בחזונו כי כל יהודי העולם יושמדו, וב-1931 אף כתב את השיר "בָּאֵי במחתרת", שבו הוא מתאר את שני היהודים האחרונים שנותרו בעולם פוגשים זה את זה במחילה מתחת לקרקע. באותן שנים חלם כי יהודים נחנקים ונשרפים לאלפיהם.
גרינברג עלה לארץ ישראל ב-4 בדצמבר 1923 (על פי הודעתו בכתב העת "קונטרס" מיום ו' טבת תרפ"ד-14.12.1924), כחלק מהעלייה השלישית. שיריו התפרסמו בשני השבועונים המרכזיים של מפלגות הפועלים, "קונטרס" ו"הפועל הצעיר" וציבור הפועלים אימץ אותו בהתלהבות. עם מותו של לנין ב-1924, פרסם גרינברג ב"קונטרס" הספד פיוטי. ביוני 1925 הזמין אותו ברל כצנלסון, לכתוב בגיליון הראשון של יומון ההסתדרות "דבר". במקביל, פרסם כתב-עת משלו, "סדן", שהופיע לראשונה בכסלו תרפ"ה. דבריו של גרינברג בביטאונים השונים של תנועת העבודה היו קיצוניים בתוכנם ובאופן ביטויים, ומאז 1924 ועד סוף 1927 הם פורסמו בעיתון דבר ללא צנזורה. במהלך תקופה זו גם הופיעו מאמרים שיצאו להגנתו מפני ביקורת שנכתבה עליו בעיתונים אחרים. ראשי תנועת העבודה הפגינו כלפיו סובלנות עד שלב מאוחר מאוד יחסית, עד שנת 1928.
לאחר מאורעות תרפ"ט העביר ביקורת חריפה על הדרך שבה התמודד היישוב העברי עם מצבו, וחש כנביא שנבואתו התגשמה. בשלב זה החל הקרע בינו לבין תנועת העבודה. בשנת 1930 הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית והחל לפרסם בעיתון שהיה מזוהה עימה אז "דואר היום". הוא התחבר ליהושע ייבין ולאב"א אחימאיר, והוצב במקום השני ברשימה הרויזיוניסטית, אחרי זאב ז'בוטינסקי, ברשימת המועמדים לקונגרס הציוני ה-17. הקרע בינו לבין מחנה השמאל העמיק עוד יותר לאחר פרסום "ספר הקטרוג והאמונה" בשנת 1937, שבו האשים את אנשי קיבוץ משמר העמק (אותו כינה "הפקר העמק") על ההבלגה שנקטו כנגד הפורעים הערבים, וקילל אותם בהשראת קללת דוד את הר הגלבוע: "אל טל בהריך, אל עץ ואל טף". בעקבות ביקורת זו, נודה על ידי מפא"י ועל ידי הנהגת היישוב, והפך למשורר המחנה הרוויזיוניסטי. הוא ביטא בעקביות השקפה לאומית מיליטנטית. אחת משורותיו המפורסמות היא: "ואמת היא תורת בר כוכבא, גם בנפול ביתר".
בעקבות הנידוי, עזב את הארץ וחזר לפולין. הכאב שליווה את העזיבה, בא לידי ביטוי ברבים משיריו. בשנים 1931–1935 ערך בוורשה את העיתון היידי של התנועה הרוויזיוניסטית, "די וועלט״ (יידיש: "העולם"). ב-1936 חזר לארץ ישראל וב-1937 שב לפולין וערך שם את העיתון "דער מאָמענט" (יידיש: "הרגע"). הגיע שוב לארץ ישראל ב-1939, שבועיים אחרי תחילת מלחמת העולם השנייה. הוריו ובני משפחתו נספו בשואה. אובדן הוריו זעזע אותו עמוקות והוא זה שגרם, כנראה, למעצור בכתיבתו. תחושת האשם שלו, של "הבן הבורח", באה לידי ביטוי בשירים שכתב אחר-כך, "שיר אמי והנחל", למשל, או "קינת הבן בברחו מבית אביו ואמו" (בתוך רחובות הנהר, 1951). עד נישואיו חי וגר בארץ עם משפחת ידידו וחברו לדרך ד"ר יהושע ייבין.
בשנים 1949–1951 כיהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם תנועת החרות. ושימש כחבר בוועדת החינוך והתרבות.
בשנת 1950 נישא למשוררת עליזה גרינברג, הצעירה ממנו ב-30 שנה, והיה נשוי לה עד למותו (אחותה של עליזה הייתה נשואה לשמואל תמיר). במהלך שבע שנות נישואיהם הראשונות נולדו לבני הזוג חמישה ילדים: חיים צבי, בת שבע שלום ציון, רבקה חבצלת לב ציון, יוכבד רחל בת ציון ודוד יהונתן. הזוג גר זמן מה בתל אביב, אחר כך בירושלים, ובשנת 1954 עברו להתגורר בשיכון ותיקים ברמת גן, בבית שבנו על מגרש שהעניקה העירייה למשורר.
בשנת 1957 זכה בפרס ישראל לספרות יפה, ב-1965 זכה בפרס ניומן וב-1978 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש. לאחר מלחמת ששת הימים חתם, יחד עם נתן אלתרמן, משה שמיר ואנשי רוח נוספים על העצומה של התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
בשנת 1977 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
אצ"ג נפטר בה' באייר תשמ"א (9 במאי 1981) ברעננה ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים. על-פי עדותה של רעייתו, כאשר היה בהכרה מעורפלת בסוף ימיו לא דיבר אלא ציטט שורות מתוך שירים שלו. באותה תקופה סעד אותו המשורר מירון איזקסון שגרינברג חיבב וראה כמשורר מתחיל בעל פוטנציאל רב.
על שמו נקראו כמה רחובות בערי ישראל. ב-1999 הוקם בירושלים בית אורי צבי (בעבר כונה "בית מורשת אצ"ג") במטרה להנחיל את מורשתו ושירתו לציבור הרחב.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים ומספרו ARC. 4* 1553.
הערכת דמותו
דוד בן-גוריון קשר לגרינברג כתרים של נביא או משורר-נביא. המשורר חיים נחמן ביאליק אמר בהתייחסו לגרינברג: "אִם הַמְשׁוֹרֵר מְטַפֵּס עַל הַקִּירוֹת, כַּנִּרְאֶה הוּא רוֹאֶה דְּבַר-מָה שֶׁמֵּעֵבֶר לָהֶם". חוקר הספרות דן מירון הכתיר את אצ"ג כ'גדול המשוררים בדורו'.
יצירתו
שירתו מורכבת בדרך כלל משירים בעלי יריעה רחבה מאוד, ושורות גדולות ורחבות. אצ"ג לא הסתפק בכתיבת שירים ייחודיים, אלא גם הגן על שיטתו במניפסטים כדוגמת "כלפי תשעים ותשעה", שבו הוא מציג את עצמו כלוחם בודד מול הממסד הספרותי כולו (אחד מול תשעים ותשעה), שם הוא כותב: "הַמְשׁוֹרֵר צָרִיךְ לְהַבִּיעַ אֶת תּוֹרַת הַיְּהוּדִי הַפִּרְאִי, וְאֶת הַמַּצָּב הַקָּטַסְטְרוֹפָלִי שֶׁל הָאֻמָּה". בעקבות כך, התנגד אצ"ג לכתיבת שירה עברית חדשה בז'אנרים הקלאסיים ("למשורר עברי אסור לכתוב סונטות"), ובעד כתיבה אקטואליסטית שתביע את המצב כפי שהוא לאשורו. לדעתו על השירה לפרוץ לתחומים חדשים, שטרם חדרה אליהם.
בשירתו, אצ"ג מבטל את ההפליה בין מילים ממשלבים שונים, והוא מכניס תחת כנפי השירה הכול: שפה גבוהה, תנ"כית, סלנג, יידישיזמים, מילים לועזיות. ניתן למצוא בשיריו בזו לצד זו דמויות שונות מאוד ומגוונות, מההיסטוריה היהודית (דוד המלך, משה), מהפילוסופיה (ברוך שפינוזה) ומהמיתולוגיה הנוצרית. בשירתו המוקדמת, הושפע אצ"ג מאוד מהפילוסופיה של פרידריך ניטשה ומרעיון "מות האלוהים" שלו. הוא הושפע גם מהמיתולוגיה היהודית, כדוגמת השימוש בביטוי "האלף השישי" – ביטוי אסכטולוגי יהודי עתיק.
אצ"ג מנתק את הלשון מכבליה הלוגיים והדקדוקיים. הדימויים בשיריו חריפים וחזקים, והמשמעותי שבהם איננו ההרמוניה עם משמעות השיר, אלא ההעצמה של חוויות הרגע. דימוייו מעמידים לעיתים רבות חיץ בינו לבין הקורא, מכיוון שאצ"ג הרשה לעצמו לצעוד מעבר למובנות הרגילה לקורא העברי: או: בשיריו של אצ"ג, כמאפיין אקספרסיוניסטי, אין משקל מטרונומי ואין חריזה קבועה. את המסרים הפואטיים הוא מעביר באמצעות חיתוך השורות.
מכלול יצירתו רחב יריעה, דן מירון עורך את הוצאת כתביו מוסד ביאליק, עד היום יצאו לאור 21 כרכים מכתביו וכרכים נוספים מתוכננים לצאת בהמשך.
קישורים חיצוניים
משיריו:
אביגדר נבנצל
הרב אביגדֹר יחזקאל הלוי נֶבֶּנְצָל (נולד בט"ו בניסן תרצ"ה, 18 באפריל 1935) הוא רב, דרשן ופוסק הלכה ישראלי. רב הרובע היהודי בירושלים בשנים ה'תשל"ג-ה'תשס"ח (2008-1973).
תולדות חייו
נולד בישראל לד"ר יצחק נבנצל, מבקר המדינה השני והלדה (לבית הולנדר). למד בישיבת חורב, בישיבת קול תורה שם היה תלמידו של הרב שלמה זלמן אוירבך ובהמשך היה לתלמידו המובהק, ושם גם שמע שיעורי מוסר מהמשגיח, הרב גדליה אייזמן, בישיבת פוניבז' ובישיבת מיר . נישא לשפרה, בתו של הרב חיים זאב פינקל, המשגיח בישיבת מיר.
שירת בצה"ל ביחידת זיהוי וקבורה של הרבנות הצבאית, ובמסגרת זו שירת במלחמת יום כיפור. לאחר מלחמת שלום הגליל שהה תקופה ארוכה בקרב תלמידיו בגדוד שריון בגזרה המזרחית של לבנון והעביר שיעורים לחיילי ישיבות ההסדר.
שימש "רבה של ירושלים שבין החומות", מאז שנת תשל"ג, והיה שותף לחידוש היישוב היהודי בין החומות, בעקבות מלחמת ששת הימים. כיום משמש כרבו של בית הכנסת הרמב"ן.
מאז שנותיה הראשונות של ישיבת הכותל משמש בה הרב נבנצל כר"מ. הרב נבנצל ידוע בדרשותיו ובשיחותיו על פרשת השבוע. שיחותיו הועלו על הכתב בסדרה "שיחות הרב נבנצל". בשנים האחרונות הוא משמש גם כר"מ בישיבת נתיב אריה הסמוכה לכותל המערבי. נודע במנהגו להניח תפילין בכל שעות היום, כמנהג הגר"א.
באדר א' ה'תשס"ח (2008) פרש מתפקידו כרבו של הרובע היהודי ותחתיו הוכתר בנו, הרב חזקיהו נבנצל.
אשתו שפרה נפטרה באדר א' ה'תשע"ו, פברואר 2016. בתשרי ה'תשע"ט התארס ללאה גלינדר, תושבת אנגליה. בטבת ה'תשע"ט היה מועד החתונה.
מפסיקותיו
כדרכו של רבו, הוא מתייחס בחומרה לשאלות שיש בהן חשש פיקוח נפש. בהתאם לכך, הוא פוסק שמיניקות תאכלנה ביום כיפור בשיעורים מתחילת הצום, אם עלולה להיות פגיעה בייצור החלב.
על חשמל בשבת אמר:
לעניין סעודות שבת כתב שיוצאים ידי חובה באכילת פת הבאה בכיסנין:
לקראת יישום תוכנית ההתנתקות חתם על כרוז שלפיו על חייל שקיבל פקודה להשתתף בפינוי יישובים לסרב פקודה.
מדעותיו
במהלך הפולמוס נגד תלמוד שטיינזלץ הורו רבנים חרדים אחדים לגנוז את יצירתו של שטיינזלץ, ונבנצל התבטא שיש "לקבור את הש"ס של שטיינזלץ כמו שקוברים ספרי קודש קרועים ובלואים".
בשנת תשע"ה תמך ברב יעקב שפירא והתנגד למינויו של הרב אריה שטרן לרב העיר ירושלים זאת על אף שהרב שפירא עצמו תמך ברב שטרן ולא התמודד בעצמו. בשנת תשע"ח לקראת יום הכיפורים שני הרבנים נועדו למפגש פיוס בביתו של הרב נבנצל, ויישרו ביניהם את ההדורים.
ספריו
הרב נבנצל הוציא מספר קונטרסים במשך השנים בשם "ביצחק יקרא" לכבוד יום ההולדת של אביו, ד"ר יצחק נבנצל. כמו כן הוציאו תלמידיו ספרים עם הערותיו, בהם המשנה ברורה (בהוצאת ישיבת נתיב אריה, ה'תשס"ד), וספרי הלכה בענייני השירות הצבאי.
משפחתו
הרב נבנצל הוא בנו של ד"ר יצחק ארנסט נבנצל, שהיה מבקר המדינה ואחיהם של המשפטנית פליאה אלבק, שהייתה מנהלת המחלקה האזרחית במשרד המשפטים, ושל פרופסור ישעיהו נבנצל, פיזיקאי.
בנו הרב בניה היה ר"מ בישיבת חיי משה בירושלים, נפטר בחודש אלול ה'תש"פ במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל. רעייתו נישאה אחר כך לרב סיני הלברשטאם. בנו הרב חזקיה הוא ראש כולל "צילו של היכל" ברובע היהודי ורבה של העיר העתיקה בירושלים משנת ה'תשס"ח.
חסידות בויאן
חסידות בויאן (בכתיב מסורתי: באיאן) היא חצר חסידית מהעיירה בויאן בבוקובינה (כיום באוקראינה) שנוסדה על ידי רבי יצחק פרידמן מבויאן, נכדו של רבי ישראל מרוז'ין. חסידות בויאן מנתה ב-2016 כ-2,000 בתי-אב, וב-2021 כ-3,600 בתי-אב. היא כיום הגדולה ביותר מבין חצרות בית רוז'ין.
הדור הראשון
מייסד חסידות בויאן היה רבי יצחק פרידמן, בעל הספר "פחד יצחק", בנו הגדול של רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה (הראשון). רבי יצחק כיהן באדמו"רות מתרמ"ג (1882) עד פטירתו, בי"ז באדר תרע"ז (1917). לאחר שלוש שנים שבהן הנהיג את החצר יחד עם אחיו הצעיר רבי ישראל מסדיגורה, החליטו שני האחים להיפרד ולחלק את הירושה. רבי ישראל קיבל את הנכסים בסדיגורה, כולל ביתו המפואר של סבם רבי ישראל מרוז'ין וכן את חלקת הקבר שבה נקברו אבותיהם, ואילו רבי יצחק קיבל את נשיאות כולל ווהלין ואת בית הכנסת 'תפארת ישראל' ברובע היהודי ואת זכות הדלקת מדורת ל"ג בעומר בקבר רבי שמעון בר יוחאי. בי"ח בחשוון תרמ"ז (1886) רבי יצחק העתיק את משכנו לעיירה בויאן הסמוכה, בה הקימו עבורו חסידיו בית מדרש ובית מגורים ובהם ניהל את עדתו.
רבי יצחק היה חתנו של רבי יוחנן מרחמסטריווקא. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לווינה, כמו שאר אדמו"רי בית רוז'ין, כיוון שפחדו מהשלטון הרוסי, שעדיין שמר טינה למייסד השושלת, רבי ישראל מרוז'ין. הרוסים החריבו את ביתו ובית מדרשו בבויאן. בווינה המשיך האדמו"ר לנהל את חצרו. לאחר פטירתו נתמנו ארבעת בניו לאדמו"רים, תחילה בווינה ואחר כך התפזרו.
האדמו"ר הנוכחי
רבי מרדכי שלמה פרידמן שהיה האחרון מבין בניו של ה"פחד יצחק" נפטר ב-1971 בארצות הברית. במשך ארבע עשרה שנים לא עמד אדמו"ר בראשות החסידות, כיוון שבניו לא ראו עצמם מתאימים לתפקיד. נחום דב, בנם של הרב ד"ר מנחם מנדל ברייאר ושל מלכה, בתו של רבי מרדכי שלמה, סומן כיורש. הוא למד בישיבת "תפארת ישראל" של החסידות. הוא נישא בשנת 1980 לשושנה בת הרב משולם זושא בן רבי אברהם יהושע השיל מקופיטשניץ ומאז הם מתגוררים בירושלים. לאחר נישואיו הוכתר לאדמו"ר, אך הוא סירב למעשה להתנהג באדמו"רות וערך לראשונה טיש בשנת ה'תשמ"ה (1984). דברי תורתו של האדמו"ר הנוכחי כונסו לכמה קבצים וספרים בשם "אמרי קודש".
מדי שנה בל"ג בעומר מגיע האדמו"ר מבויאן למירון לצורך ההדלקה המסורתית לכבוד רבי שמעון בר יוחאי, זכות השמורה לאדמו"רי בויאן עוד מסוף המאה ה-19.
החסידות בארץ ישראל
בשנת תרס"ח נבנתה שכונת בתי אורנשטיין לטובת כולל וואהלין. הנדיב היה חסיד בויאן, ומשכך חסידי בויאן קיבלו חלק גדול מבתי השכונה, וכן בית המדרש ('קלויז') השכונתי היה שייך להם. קלויז זה היווה את מרכז החסידות לאחר חורבן בית הכנסת תפארת ישראל בשנת תש"ח בנוסף לבית מדרש שהתקיים בבתי התימנים ולאחר מכן בישיבת חיי עולם, ובו גם נוסדה ישיבת תפארת ישראל במקביל פליטי העיר העתיקה, יוצאי בתי הכנסת "ווארשעווער שול", הקימו בית כנסת בשם "תפארת ישראל" בקטמון. בית כנסת זה נסגר לאחר התמעטות החסידים בשכונה. הישיבה נוסדה בתשי"ג ובהמשך הועברה לבית המדרש בשכונת בתי אורנשטיין, עד לבניית המרכז הגדול ברחוב מלכי ישראל בשכונת גאולה (נחנך בט"ו באב תשכ"ז), שבו כיום מרכז החסידות. בניסן תשע"ח (2018) עברה הישיבה הגדולה של החסידות לפאתי העיר מודיעין עילית. באלול תשע"ט נפתח ישיבה גדולה נוספת בעיר אלעד.
ישיבות קטנות של החסידות: לחסידות שלש ישיבות קטנות פעילות כאשר הראשונה שוכנת בסמוך לקלויז בבתי אורנשטיין ושתיים נוספות שוכנות בביתר עילית.
תלמודי התורה של החסידות: הוותיקה שביניהם (נפתחה בשנת תשל"ג) נמצאת ברחוב אביגדורי שליד שכונת זיכרון משה. ובמשך השנים נפתחו תלמודי תורה נוספים בערים נוספות בהם ביתר עילית ומודיעין עילית, בנוסף קיים תלמוד תורה ותיק בשכונת בורו פארק שבברוקלין.
מוסדות לבנות של החסידות: בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נפתח בירושלים תיכון לבנות בשם "בית חוה" (על שם אשתו של האדמו"ר רבי מרדכי שלמה). בתיכון זה אין בו לימודי מסלול (שנים ה' ו').
בחסידות ישנו דגש על אחווה בין החסידים, ובעקבות זאת נהוג בחסידות לפתוח בתי כנסת רבים ("קלויז'ן"), כך שבתי הכנסת לא יהפכו להמוניים. בירושלים נסגרו חלק מבתי הכנסת הקטנים עקב מגוריו של האדמו"ר הנוכחי בירושלים, אך חלקם עדיין פעילים. לאדמו"ר עצמו ישנו בית כנסת ליד ביתו שבו הוא מתפלל בימות החול.
החסידות מונה כשלוש אלף ושש מאות בתי אב, שרובם הגדול מתגוררים בישראל. מרכז החסידות הוא בירושלים אך הקהילה הגדולה של החסידות, כ-950 משפחות, היא בביתר עילית, שאליה פנו האברכים הצעירים מיום היווסדה. בביתר קיימת רשת של כוללים המאוגדים תחת ארגון "תלפיות" ומוסדות חינוך נוספים כתלמוד תורה וישיבה קטנה. קהילות ובתי מדרש נוספים קיימים בבני ברק, מודיעין עילית, בית שמש, קריית גת אלעד ועמנואל; בארצות הברית בבורו פארק, ויליאמסבורג ובמונסי; באירופה בלונדון, מנצ'סטר, אנטווערפן ועוד. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 הוקם 'מרכז מוסדות רוז'ין - באיאן', המאגד את כל המוסדות הקהילתיים של החסידות.
כאמור, לאחר השואה החסידות התבססה רבות גם על ידי החסידים מהיישוב הישן. מרבית החסידים בארץ ישראל מוצאם מבני היישוב הישן, וחלק גדול שימר את הלבוש השבתי הירושלמי. הלבוש הירושלמי לימות החול, נמצא במגמת ירידה, ומרבית החסידים לובשים את הלבוש החסידי הרגיל.
לחסידות מכון הוצאה לאור "משכנות הרועים", בראשות דב בער רבינוביץ', גבאי האדמו"ר והיסטוריון החצר, המוציא ספרים ועלונים על תולדות האדמו"רים והחסידים. בין הספרים שהוציא המכון, אגרות הרה"ק מרוז'ין שלושה כרכים, משכנות הרועים על חצר בויאן באירופה, בקודש חזיתיך על ביקורי האדמו"ר מבויאן נ.י. בארץ ישראל. בתשע"ח הוציא המכון ארבעה כרכים של אמרי קודש מאת ה"פחד יצחק" מכתב יד, על התורה והמועדים.
השתייכות פוליטית
מבחינה פוליטית זוהתה חסידות בויאן בעבר עם סיעת שלומי אמונים שבתוך מפלגת אגודת ישראל, וחבר הכנסת מטעם סיעה זו מאיר פרוש היה נמנה עם חסידי בויאן עד לפרשת הבחירות בעיר החרדית ביתר עילית. פרוש בחר לתמוך במועמדותו של מאיר רובינשטיין שהתמודד נגד יצחק פינדרוס, נציג דגל התורה שזכה לתמיכת האדמו"ר מבויאן, ובחסידות בויאן ראו בכך פגיעה באדמו"ר. השקפת האדמו"ר והחסידים דומה לעמדותיה של חסידות גור, והיא זוכה לסיקור אוהד בעיתון "המודיע". לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הוצב נציג החסידות כנציג שלומי אמונים, ובכך שבה למעשה לסיעה זו.
אוליבין
אוליבין הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים), שנוסחתו הכללית Fe,Mg)2SiO4). המינרל הוא בעצם שורת מינרלים איזומורפיים, כלומר תרכובות דומות בהרכבן, שבהם כמויות משתנות של מגנזיום וברזל. הרכבן נע בין שני הקצוות: מפורסטריט (Mg2SiO4) המכיל מגנזיום בלבד, ועד פאיאליט (Fe2SiO4) המכיל ברזל בלבד. האגודה הבינלאומית למינרלוגיה אינה מכירה יותר בשם אוליבין כשם חוקי למינרל, אלא רק כתערובת בין פורסטריט לפאיאליט. על שם האוליבין קרויה קבוצת האוליבין, משפחה של מינרלים במבנה דומה.
תפוצה
האוליבין הוא אחד המינרלים הנפוצים ביותר. בשל נקודת ההתכה הגבוהה של האוליבינים הם הראשונים בשורת בואן להתגבש מתוך מגמה מאפית עשירה במגנזיום וענייה בסיליקה. מבין האוליבינים, מתגבש הפורסטריט ראשון והפאיאליט מתגבש אחרון, ורק אחריו מתחילים להיווצר מינרלים אחרים כדוגמת פירוקסן. ההתגבשות המוקדמת של האוליבין היא הסיבה שניתן למצוא גרגרי אוליבין בתוך לבה מותכת. האוליבין מצוי בסלעי יסוד מאפיים עד אולטרה־מאפיים כדוגמת גברו, ובזלת. סלעים אולטרה־מאפיים מסוימים בנויים מאוליבין בלבד והם קרויים דוניט (dunite) או פרידוטיט (peridotite). לפרידוטיט יש הרכב כימי זהה להרכב של המגמה הנוזלית בתוך מעטפת כדור הארץ, ולכן זהו המינרל הנפוץ ביותר בכדור הארץ מבחינה כמותית, אף שעל פני השטח ובקרום כדור הארץ אינו כה נפוץ.
האוליבין הוא המינרל העיקרי בסלעים מותמרים מסוימים, למשל באבן שיש שנוצרה מהתמרה של דולומיט או סלעי משקע אחרים שלא היו טהורים. סלעי משקע שהכילו ריכוז גבוה יחסית של מגנזיום ותכולת סיליקה נמוכה נוטים ליצור אוליבין עשיר במגנזיום כלומר פורסטריט. אוליבין או מינרלים דומים שנוצרו בלחץ רב מהווים 50% מהקרום ומהמעטפת העליונה של כדור הארץ, לכן זהו אחד מינרלים הנפוצים ביותר בכדור הארץ מבחינת כמות.
ניתן למצוא אוליבין בסלעי הבזלת של צפון ארץ ישראל.
במטאוריטים שהרכבם ברזל־ניקל נתגלה אוליבין כגבישים גדולים, שלעיתים היוו 50% מנפח המטאוריט. פרוסות דקות שנחתכו מהמטאוריטים ועברו ליטוש דומות ביופיין לויטראז', בשל האפקט של פלדה מלוטשת משובצת בגרגרים של אבני החן הירוקות של האוליבין. אוליבין נתגלה גם על הירח ועל מאדים.
אי-שרדות (סדרת טלוויזיה, 2023)
אי-שרדות (באנגלית: Total Drama Island; באיטלקית: A tutto reality - L'isola (כל המציאות - האי)) היא סדרת טלוויזיה מונפשת קנדית, אשר לוקחת חלק בזיכיון המדיה "אי-שרדות". בדומה לשלוש העונות הראשונות שיצאו בזיכיון, העונה הזו תכלול 16 מתחרים ו-13 פרקים, תהיה לה עונה נוספת עם 13 פרקים.
הפקה
באוקטובר 2022 פורסמה כרזת הסדרה ברשת החברתית "טוויטר".
חוק יארקס-דודסון
חוק יארקס-דודסון נוסח ב-1908 על ידי הפסיכולוגים רוברט יארקס (Robert Yerkes) וג'ון דילינגהאם דודסון (John Dillingham Dodson), וקובע את הקשר בין עוררות (בכלל זה דחק וחרדה) לבין תפקוד וביצועים אצל בני אדם.
לפי העקומה, חרדה ברמה גבוהה יחסית מאפשרת לאדם יכולת גילוי גבוהה, אבל עלולה לפגוע רבות בביצוע שלו מכיוון שהלחץ מאוד מעמיס על הקוגניציה שלו, על היכולת לחשוב בבהירות ולפעול במהירות. כלומר לגילוי המהיר יש לעיתים מחיר והביצוע עלול להיות מהיר פחות. בצד השני של העקומה נמצאים האנשים הרגועים, שהיכולת שלהם לנהל גבוהה יותר ומצד שני, הם מפספסים הרבה איומים ובתגובה עלולים לפעול מאוחר מדי.
חרדה אופטימלית
לפי עקומת יארקס-דודסון, הביצועים שלנו עולים עם עוררות עד לנקודה מסוימת, ואחרי נקודה זו הוא מתחיל לרדת. נקודת האמצע היא רמת החרדה האופטימלית שלנו. אם אדם חווה יותר מדי חרדה, זה עלול להשפיע בצורה הפוכה על הביצועים שלו ולגרום לביצועים שלו לרדת בגלל שהחרדה משתלטת על הביצועים. אך לעיתים רחוקות, כאשר חווים רמה קיצונית של חרדה ולחץ, דבר זה דווקא עלול להשפיע לטובה ולגרום לעלייה רדיקלית של התפקוד והביצועים, ולא לירידה.
מחקרים
מחקר שנערך בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד מצא שלומר "אני מתרגש" בקול, יכול לשפר את הביצועים. על מנת להגביר את רמות החרדה במהלך המחקר, אמרה ד"ר אליסון וודס ברוקס לתלמידים כי נאומי השכנוע שלהם יתועדו. לפני שנשאו את הנאום, חלק מהתלמידים הונחו לומר "אני מתרגש" או "אני רגוע" בקול רם לעצמם. אלה שאמרו "אני מתרגש" נשאו נאומים ארוכים יותר שהיו מוכשרים, נינוחים ומשכנעים יותר מאלה שאמרו "אני רגוע." מכיוון שחרדה והתרגשות הם מצבים רגשיים המאופיינים בעוררות גבוהה, ד"ר וודס מציעה שזה עשוי להיות קל יותר לשנות את תסמיני החרדה כהתרגשות במקום לנסות להיות רגועים. כשאתה מרגיש חרדה, לעיתים קרובות אתה מתמקד באיומים פוטנציאליים. במצבים אלה, זה יותר פרודוקטיבי לנסות לעצב מחדש את המצב ולהתמקד בהזדמנויות פוטנציאליות במקום באיומים.
בספורט
פסיכולוגים ומאמנים רבים בספורט רוצים בדרך כלל שהספורטאים שלהם יהיו קצת חרדים ולא רגועים לגמרי לפני המשחק. החוקרים אומרים שיש "נקודה קטנה" - כמות בינונית של חרדה שבעצם עוזרת לאנשים לבצע ביצועים טובים יותר בכך שהיא שומרת עליהם דרוכים ומוכנים. מחקרים הראו עלייה בלמידה כאשר הורמוני הלחץ מוגברים מעט.
חרדה ואינטליגנציה
יותר ממאה שנה לאחר המחקר של יארקס ודודסון, בשנת 2015, חוקרים מאוניברסיטת מקיואן בקנדה גילו קשר בין חרדה לבין רמת אינטליגנציה גבוהה: במחקר שפורסם בכתב העת המדעי "Personality and Individual Differences" פירטו עורכיו כי רמת אינטליגנציה גבוהה מביאה את הניחנים בה למחשבות רבות ועמוקות על חוויות ומשברים מעברם, ובכך הם באופן טבעי מגבירים את רמת החרדה והדאגה שלהם. לטענת החוקרים, המוח הטרוד הוא גם המוח האינטליגנטי יותר.
במחקר שערך עין דור - עם תלמידת המחקר אורגד טל - נדרשו המשתתפים לענות על שאלון ממוחשב, אולם באמצע התהליך הם לכאורה נתקלו בווירוס. בעוד שהם ניסו לפתור את התקלה, נאלצו הנבדקים להתמודד עם כמה תקלות ומשימות. על-פי תוצאות המחקר, בעלי החרדה הגבוהה יותר מבין הנבדקים הראו דבקות רבה יותר במטרה - למגר את הווירוס ולסיים את המשימה שקיבלו - לעומת בעלי החרדה הנמוכה יותר.
בתרבות
חרדה פרודקטיבית הופיעה בפרק בשם "אופטימזציית החרדה" מהעונה ה-8 של הסיטקום האמריקאי, המפץ הגדול. בפרק, לאחר ששלדון לא מצליח להגיע לפריצת דרך בנושא שלו, הוא מבין שהסיבה שהוא לא מתקדם במחקר שלו היא שהוא יצר לעצמו סביבה נעימה ונוחה מדי, ולכן הוא רוצה להגביר את רמת החרדה שלו כדי לשפר את ביצועי העבודה שלו. תחילה, שלדון ואיימי חוקרים את הנושא על ידי השוואת התוצאה של שלדון למבחן מסוים, כאשר לא היו לו הפרעות, לתוצאה של שלדון לאותו המבחן, כאשר היו לו הפרעות והלחץ שלו עלה, כדי לבדוק כיצד זה משפיע על יכולת פתרון הבעיות. לאחר מכן הוא משתמש בריחות, תמונות וצלילים שונים כדי להעלות את רמת החרדה שלו.
יחסי מרוקו–תאילנד
יחסי מרוקו–תאילנד הם יחסי החוץ בין מרוקו ותאילנד.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1984. ב-2 ביולי 2018 נחתם בין המדינות הסכם בתחום החינוך. הסחר בין המדינות די מצומצם, אולם קיים פוטנציאל אדיר להרחבת הסחר בין המדינות.
צ'ייסר (כלבה)
צ'ייסר (באנגלית: Chaser; 28 באפריל 2004 – 23 ביולי 2019) הייתה כלבה מגזע בורדר קולי. היא הייתה בעל החיים בעל הזיכרון הנבדק הגדול ביותר ויכלה לזהות 1,022 פריטים שונים.
ביוגרפיה
צ'ייסר נולדה ב-28 באפריל 2004 לחוואי ויין ווסט בחווה בעיר פאולין בדרום קרוליינה. שמה, צ'ייסר (רודפת), ניתן לה לאחר שהחלה לרדוף אחרי ג'יפ נוסע. לאחר מכן הועברה לידי פרופסור ג'ון וו. פילי, שערך איתה מספר מחקרים, כשהבולט שבהם היה החשיפה כי לצ'ייסר יש יכולת לזהות 1,022 פריטים שונים.
המחקר
כבר בגיל חמישה חודשים הבינה צ'ייסר שלחפצים יש שמות, כשבשלב זה הצליחה לזכור רק מילים בודדות לאחר חזרה ארוכה. לאחר מכן היא התפתחה וזיהתה שמות עצמים נפוצים ומילות מפתח.
בהתבססם על למידה זו, היא והמאמן שלה, פרופסור פילי, המשיכו באימונים, והדגימו את יכולתה להבין משפטים עם אלמנטים רבים של דקדוק, וללמוד התנהגויות חדשות באמצעות חיקוי, עד שהצליחה לזהות 1,022 פריטים שונים.
פילי חיבר ספר ("A World of Chaser's") ומספר מאמרים ומחקרים בכתבי עת חשובים על תוצאות הניסויים שערך עם צ'ייסר.
מותה
ב-17 ביוני 2018 נפטר פרופסור פילי, וצ'ייסר עברה לגור עם משפחתו. צ'ייסר מתה ב-23 ביולי 2019 מסיבות טבעיות.
בית הדואר המרכזי (דבלין)
בית הדואר המרכזי (באירית: Ard-Oifig an Phoist; באנגלית: General Post Office) הוא המטה של שירותי הדואר האירי ובית הדואר המרכזי של העיר דבלין. הבניין ממוקם במרכזו של רחוב או'קונל, רחובה המרכזי של העיר, והוא הבניין האחרון אשר נבנה בדבלין בסגנון ג'ורג'יאני.
המבנה
אבן הפינה לבנייתו של המבנה הונחה ב-12 באוגוסט 1814 על ידי הרוזן וייטוורת', מושל אירלנד, ובנייתו ארכה ארבע שנים. הבניין נחנך ב-6 בינואר 1818 עת עבר בית הדואר, אשר שכן בבניין קטן ברחוב דיים, למשכנו החדש.
חזיתו של הבניין בעיצוב הסדר האיוני, פורטיקו באורך 67 מטרים ובגובה של כ-15 מטר, המאכלס שישה עמודים איונים בקוטר של 167 ס"מ. מעליה מופיע אפריז מקושט ובמרכזו של הגמלון הופיע שלט האצולה של הממלכה המאוחדת כטימפנון, עד שהוסר בשנות ה-20 של המאה ה-20. מעל הגמלון מוצבים שלושה פסלים מאת ג'ון סמית': מרקוריוס משמאל, אוחז בקדוקאוס; מימין האנשה של הנאמנות, ידה האחת מונחת על ירכה והשנייה אוחזת במפתח; ובמרכז היברניה - דמותה של אירלנד, אוחזת בחנית ובנבל. האנטבלטורה, למעט הארכיטרב, נמתחת לאורך חזית הבניין, ומעליה קרניז ומעקה מעוטר. למעט הפורטיקו הבנוי מאבן גיר שאר הבניין בנוי מגרניט.
היסטוריה
הבניין שימש כמפקדה של מנהיגי מרידת חג הפסחא של שנת 1916 ומעל גגו של הבניין התנוסס הטריקולור המהפכני האירי – דגל תלת פסי בצבעי ירוק, לבן וכתום, דגל מהפכני אשר הונף בעת מרידת אירלנד הצעירה בשנת 1848. התקפותיהם של הבריטים אשר עשו שימוש בארטילריה פגעו קשות במבנה, והנזק תוקן שנים לאחר מכן לאחר הקמת מדינת אירלנד החופשית.
חגיגות (נוקטורן)
חגיגות הוא שמו של הנוקטורן השני משלושת הנוקטורנים המפורסמים של המלחין הצרפתי קלוד דביסי.
ביצירה זו, לעומת יצירות אחרות של דביסי (כמו הפרלוד ל"אחר הצהריים של פאון") יש משקל המשתנה לעיתים. אפשר לשמוע בנוקטורן עיסוק במשחקי האור והחושך בלילה. הנושאים בנוקטורן הם ריקוד ותהלוכה, נושאים שהמקצב חשוב בהם. דביסי מחליש ביצירה זו את הטונאליות על ידי שימוש תכוף במודוסים. היצירה לא מתקדמת בעזרת משיכה טונאלית אלא באמצעות מעברים של הנושאים בין כלי התזמורת.
אינסטרומנטציה
היצירה כתובה לתזמורת המורכבת משלושה חלילים, שני אבובים, קרן אנגלית, שני קלרינטים בסי במול, שלושה בסונים, ארבע קרנות בפה, שלוש חצוצרות בפה, שלושה טרומבונים, טובה, טימפני, מצילתיים, תוף סנר, שני נבלים וכלי מיתר.
קישורים חיצוניים
Nocturnes (Debussy)