cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בעיית הסחטן
בחינה משפטית
כך, יישום ופרשנות מתאימים מצד בתי המשפט של דוקטרינת ההשתק והחובה לנהוג בדרך מקובלת ובתום לב במהלך משא ומתן, יכולה להוביל את הצדדים לרמת השקעה אופטימלית, על ידי הכרה בהתנהגות אופורטוניסטית המתבטאת בניצול עמדת מיקוח עדיפה, כפי שבאה לידי ביטוי בבעיית הסחטן, כהפרה של חובת תום הלב במשא ומתן. בעיה זו תפטר רק כאשר ידע ביהמ"ש להבחין בין הסתמכות יעילה אשר הרווחים הצפויים ממנה עולים על ההפסדים, לבין עלויות הסתמכות שיש בהן יותר נזק מתועלת, כך שהצד שהוציא אותן מוכן היה לעשות זאת רק אם יקבל עליהן פיצוי.
ברוח גישה זו טוען Craswell כי דיני ההצעה והקיבול יפורשו כך שיראו במשא ומתן חוזה תקף לכל דבר, אם יש צורך בכך על מנת לתמרץ צד לחוזה להסתמך באופן אופטימלי בשלב הטרום חוזי, זאת על מנת להעניק לו את הביטחון והוודאות הדרושים לו על מנת לבצע השקעות שכאלו. Katz טוען ברוח דומה כי יראו הבטחה הניתנת על ידי צד למשא ומתן כמחייבת מכוח דיני ההשתק, כאשר מתן התוקף להבטחה יועיל להביא את הצדדים להשקיע באופן יעיל בהוצאות ההסתמכות. לשם כך, לדעת Katz, יש לבחון בדיעבד מה היו יחסי הכוחות בין הצדדים בזמן ההשקעה, על ידי בחינה בידי מי מצוי המידע הרלוונטי לעסקה ובידי מי חלק הארי של כוח המיקוח. הטלת ההגבלות הנ"ל על כוחו של צד למשא ומתן לנצל את עמדת המיקוח העדיפה שלו לאחר השקעתו של הצד השני בהוצאות הסתמכות, מחליפה למעשה את רצון הצדדים וההסכמה המשתמעת שלהם בעניין זה.
גישות אלו, המתבססות על יעילות כלכלית כהצדקה להטלת אחריות טרום חוזית, הופכת להיות יותר ויותר מקובלות, בייחוד בקרב האסכולה הכלכלית לדיני החוזים.
בדוגמת המפעל הנדרש לשיפורים טכנולוגיים או לרכישת מכונות ייצור חדישות על מנת לזכות בחוזה מסוים, ייתכן כי ההוצאה לא תחשב כשקועה, מאחר שהיא אינה ספציפית עבור העסקה הנדונה. זאת בהנחה כי המפעל יוכל בעתיד להפיק רווחים מהשיפור באמצעות התקשרויות אחרות, מכירת המכונות וכו'. דיון נוסף בהסתמכות יתר ראו עופר גרוסקופף וברק מדינה. הם מדגישים את בעיית הסתמכות היתר, שלטענתם סביר יותר שתתעורר כאשר מדובר בשחקנים חד פעמיים וחסרי ניסיון בשוק שיש בו תחרות. לטענתם יש הצדקה להתערבות משפטית על מנת למזער בעיה זו, לא פחות מאשר ההצדקה במקרים של הסתמכות חסר.
מנגד, ישנם מלומדים הסבורים כי הסתמכות יתר אינה בעיה "אמיתית" בניתוח הכלכלי של דיני החוזים. ראו למשל, Melvin A. Eisenberg & Brett H. McDonnell, “Expectation Damages and the Theory of Overreliance”, 54 Hasting L.J. 1335, 1357 (2003)
שמואל שיימן
שמואל בנימין אליאס שיימן (בהולנדית: Samuel Scheimann; נולד ב-3 בנובמבר 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי-הולנדי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
שיימן נולד בעפולה וגדל בקיבוץ דברת, וכשהיה בן 5 עבר עם משפחתו לרוטרדם שבהולנד. בגיל 6 הצטרף למחלקת הנוער של פיינורד, שם שיחק עד גיל 16. לאחר מכן עבר לקבוצת הנוער של נאק ברדה, בה שיחק עד גיל 19. בגיל 18 נבחן שיימן במכבי תל אביב, לאחר שהרשים בשנת 2005 במשחקי המכבייה שנערכו בישראל. שיימן נבחן גם במכבי נתניה והכח עמידר רמת גן, אך לבסוף לא הוחתם באף אחת מהקבוצות. עם חזרתו להולנד חתם שיימן על חוזה לשנתיים בקבוצת קוזאקן בויז מהליגה ההולנדית הרביעית.
בשנת 2008 חתם שיימן בקבוצת דן בוס מהליגה ההולנדית השנייה. לפני חתימתו בדן בוש, המליץ מאמן קבוצת המילואים של אייאקס אמסטרדם ארון וינטר להחתימו, אך המנהל הטכני של המועדון לא קיבל את המלצתו. באותה התקופה הביעה גם פיינורד עניין בשיימן, אך הוא בחר לחתום בדן בוש על מנת לצבור דקות משחק. בסך הכל שיחק שלוש שנים בדן בוש וערך במדיה 102 הופעות בליגה, בהן כבש שבעה שערים.
בקיץ 2011 חתם שיימן לשנתיים בקבוצת אקסלסיור רוטרדם מההליגה הבכירה בהולנד. ב-5 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה, במשחק מול קבוצת נעוריו פיינורד. ב-30 במרץ 2012 כבש את שער הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2–3 לאוטרכט. בסך הכל פתח בהרכב הקבוצה ב-30 משחקים וכבש שער אחד, ובסוף העונה ירדה אקסלסיור לליגת המשנה.
ב-3 ביוני 2012 חתם שיימן על חוזה לשנתיים במכבי חיפה, עם אופציה לשנתיים נוספות. ב-4 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק הדרבי מול הפועל חיפה במסגרת גביע הטוטו, שהסתיים בתיקו 0–0. ב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–2 למכבי תל אביב. בשנתיים הראשונות שלו בקבוצה ערך שיימן 17 הופעות ליגה בכל עונה. במשך התקופה במכבי חיפה שימש שיימן בעיקר כמחליף לטאלב טוואטחה, ובעונתו השלישית במועדון שותף ב-9 משחקי ליגה בלבד.
ב-3 ביוני 2015 חתם שיימן לשנתיים בהפועל תל אביב. ב-1 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק דרבי מול מכבי תל אביב במסגרת גביע הטוטו. ב-19 במרץ 2016 כבש את שערו היחיד במדי הפועל תל אביב, שהיה גם לשער הבכורה שלו בליגת העל הישראלית, בניצחון החוץ 3–0 על הפועל כפר סבא. בסך הכל שיחק שיימן עונה וחצי בהפועל תל אביב, ולאחר שהקבוצה נכנסה להליך של פירוק הוא שוחרר מהמועדון.
ב-12 בינואר 2017 חתם שיימן לשנה וחצי בהפועל חיפה. בעונת 2017/2018 היה שותף להעפלתה של הקבוצה לפלייאוף העליון, עת סיימה את העונה במקום הרביעי בטבלה, ובתום העונה זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שכבש את שער היתרון בהארכה בניצחון 3–1 במשחק הגמר מול בית"ר ירושלים. בסוף העונה תם חוזהו והפך לשחקן חופשי.
ב-11 ביוני 2018 חתם שיימן בהפועל באר שבע לשתי עונות. שיימן שותף בחמישה משחקים בכל המסגרות במדי הקבוצה, וב-5 בספטמבר 2018 חתם לשתי עונות בבית"ר ירושלים, במדיה ערך 27 הופעות בעונת 2018/2019
ב-12 ביוני 2019 חזר שיימן להולנד וחתם לעונה אחת בקבוצת פנלו מהליגה הבכירה. במדי הקבוצה ערך 9 הופעות בכל המסגרות, וב-26 בינואר 2020 חזר שיימן לישראל וחתם בעירוני קריית שמונה לעונה וחצי. לאחר 7 הופעות במדי הקבוצה, שוחרר שיימן ביוני 2020, ובאוגוסט עבר בהעברה חופשית לקבוצת קאטווייק ההולנדית.
בקיץ שיימן הודיע על פרישה מכדורגל.
נבחרת ישראל
שיימן זומן לראשונה לנבחרת ישראל על ידי המאמן אלי גוטמן, וב-26 במאי 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו, כשפתח בהרכב הנבחרת במשחק ידידות נגד נבחרת צ'כיה, שהסתיים בהפסד 1–2. לאחר יותר משש שנים שלא שיחק בנבחרת ערך שיימן את הופעתו השנייה ב-12 בספטמבר 2018, כשנכנס כמחליף במשחק ידידות מול נבחרת צפון אירלנד שהסתיים בהפסד 0–3.
קיניסקה
קיניסקה (ביוונית: Κυνίσκα; נולדה בערך בשנת 440 לפנה"ס בספרטה, יוון) הייתה נסיכה ספרטנית, מאמנת סוסים, רוכבת מקצועית והאישה הראשונה שזכתה במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה. היא התחרתה פעמיים בתחרות מרוץ מרכבות עם ארבעה סוסים וזכתה בשתי התחרויות.
ביוגרפיה
קיניסקה נולדה בערך בשנת 440 לפנה"ס בספרטה, שהייתה פוליס חשובה ביוון העתיקה. היא הייתה בתם של המלך ארכידאמוס השני (469–427 לפנה"ס) ושל אשתו השנייה, אופוליה (Eupoleia), הייתה אחותו של המלך אגסילאוס השני (400–360 לפנה"ס), וככל הנראה אחות למחצה של המלך אגיס השני (427 –400 לפנה"ס). היא נקראה על שם סבה, זאוקסידמוס, שכינויו היה סיניסקוס. מעט מאוד ידוע על קיניסקה ועל חייה האישיים מתוך הספרות היוונית. לא ידוע אם הייתה נשואה או אם היו לה ילדים, וכמו כן, לא ידוע באיזו שנה מתה.
כבת למשפחת מלוכה עשירה, עלה בידה של קיניסקה לעסוק בעיסוק שהיה שמור למלכים ולעשירים בלבד, גידול סוסי מרוץ ואימונם. על פי פאוסניאס, קיניסקה הייתה חדורת מוטיבציה להתמודד במשחקים האולימפיים בתחרות מרוץ המרכבות. מכיוון שעל נשים נאסר להשתתף בתחרויות האולימפיות ביוון העתיקה, לא התאפשר לה להתחרות בעצמה. בעלי הסוסים לא נהגו להשתתף בתחרויות, והם שכרו רַכּבים מקצועיים כדי שיתחרו בשמם, כך התאפשר גם לקיניסקה להשתתף בתחרות, מבלי להיות נוכחת בה. בשנת 396 לפנה"ס, לאחר שנים בהן אימנה את סוסיה, שלחה קיניסקה מרכבה רתומה לארבעה סוסי מרוץ להתחרות באירוע החשוב של מרוץ המרכבות במשחקים האולימפיים. קסנופון ופלוטרכוס ציינו בכתביהם, כי אחיה, המלך אגסילאוס, היה זה שלחץ עליה להשתתף בתחרות. לטענתם, הסיבה למהלך זה הייתה רצונו להוכיח ליוונים, שזכייה ברכיבת סוסים היא בהכרח תוצאה של עושר ובזבוז, ולא של כישרון יוצא דופן ויכולות פיזיות, כמו בענפי תחרות אחרים.
האפיגרמה:
רקע היסטורי - המשחקים האולימפיים בעת העתיקה
המשחקים האולימפיים היו חלק חשוב ובלתי נפרד מתרבותה של יוון העתיקה. הם התקיימו לאורך כמעט 1,200 שנה, והיו פופולריים מאוד. ראשיתן של תחרויות האתלטיקה המאורגנות מתוארכת למאה השמינית לפנה"ס, אך לא ידוע באיזו שנה נערכה האולימפיאדה הראשונה. המשחקים האולימפיים הראשונים שתועדו, התקיימו בשנת 776 לפנה"ס במקדש של זאוס באולימפיה שבצפון מערב הפלופונסוס, ונחגגו כביטוי לחברה שיש לכל רכיביה דת, שפה, מנהגים וערכים חברתיים משותפים. המשחקים נערכו כל ארבע שנים בשלהי הקיץ. פרט לאולימפיה, שבה נערכו המשחקים המרכזיים, החשובים והיוקרתיים ביותר בדברי ימי יוון, נערכו גם פסטיבלי אתלטיקה נוספים. המפורסמים ביותר היו הפסטיבלים הפאן-הלניים, שנערכו בדלפי (המשחקים הפיתיים), בקורינתיה (המשחקים האיסתמיים) ובארגוס (המשחקים הנמאיים). הפסטיבלים של דלפי ואולימפיה נערכו כל 4 שנים, בעוד שבקורינתוס ובארגוס הם נערכו אחת לשנתיים.
כשהחלו המשחקים האולימפיים בשנת 776 לפנה"ס, הם נועדו להיות חגיגות דתיות לכבוד האל זאוס. משחקיהם של היוונים הקדמונים היו קשורים למיתולוגיה ולאמונות דתיות. על פי רוב הם נערכו בהקשר של פסטיבלים שכללו תפילות, הקרבת קורבנות, מוזיקה, ריקודים וחגיגות טקסיות. המתחרים במשחקים היו בדרך כלל בני המשפחות העשירות והמכובדות. רק להם היו האמצעים לשכור מאמנים, ורק להם היה הפנאי לנסוע לתחרויות שהתקיימו במרחק רב ממקום מגוריהם. המשחקים האולימפיים בתקופה הקלאסית ביוון היו בעלי אופי לאומי אתני מובהק. רק יוונים (בנים להורים יוונים) הורשו להשתתף בהם. קריטריון נוסף להשתתפות במשחקים חייב את המתחרה להיות אזרח של פוליס. מסוף המאה הרביעית לפנה"ס נחשבו כיוונים כל תושבי השטחים שהיו בשליטת היוונים, ומי שאימץ סממנים של תרבותם, כמו השפה היוונית. המתחרים והצופים הגיעו מערי- מדינה שונות ביוון, שלעיתים היו יריבות ואפילו נתונות במצב מלחמה זו עם זו.
הפרס שניתן למנצחים במשחקים היה פרס סמלי וצנוע: זר עשוי מצמח בעל חשיבות דתית או סמלית. לזוכים אמנם לא הוענק פרס כספי מטעם המארגנים, אך משמעות הניצחון הייתה תהילת נצח. עטרת הניצחון הפכה לסטטוס חברתי, שהעניק למי שזכה בה יוקרה רבה. האלופים האולימפיים זכו להטבות ולכיבודים רבים, כמו מושבים שמורים בתיאטרון, אספקה שוטפת של שמן זית וארוחות חינם לכל ימי חייהם, שמומנו על ידי בני העיר שאותה יצגו. בתחילת המאה הרביעית לספירה, לאחר התפשטות הנצרות ודעיכת האמונה באלי יוון, חדלו המשחקים למלא תפקיד משמעותי בחברה. בשנת 394 לספירה הופסקו המשחקים בהוראתו של תיאודוסיוס הראשון, הקיסר הרומי שהתנצר והפך את הנצרות לדת הרשמית של האימפריה. הוא אסר על קיומם של פסטיבלים פגאניים, ובכללם המשחקים האולימפיים.
השתתפות נשים בתחרויות ספורט ובמשחקים האולימפיים ביוון העתיקה
במשחקים האולימפיים של יוון העתיקה הותרה ההשתתפות רק לגברים יוונים בני המעמדות העליונים. השתתפות נשים בתחרויות האולימפיות הייתה אסורה בתקופה המוקדמת של המשחקים, פרט לאלה דמטר, שלה נשמר מקום כבוד באצטדיון. על הנשים נאסר גם להיכנס לאזורי המשחק ולצפות במשחקים. אישה שניסתה להתגנב אל האצטדיון, צפויה הייתה לעונש מוות. מקרה יוצא דופן, בו יכלו נשים לזכות במשחקים מבלי להתחרות בהם ישירות ומבלי להימצא פיזית באתר התחרות, היה השתתפותן של נשים בתחרות מרוץ מרכבות, זאת בשל העובדה שהזוכה בתחרות היה בעליהם של הסוסים, ולא הרַכּב שהשתתף בה.
ייתכן כי המסורת של משחקי הנשים ביוון העתיקה, קדמה לזו של המשחקים האולימפיים, והייתה ביטוי של תקופה מוקדמת יותר שהתאפיינה במטריארכליות. האפליה של נשים בספורט בתרבות היוונית הייתה טמונה עמוק במסורת ובחוקים הקשורים למבנה המשפחה הפטריארכלי, שבו נשים היו חסרות זכויות חוקיות, ובפניהן עמדו מעט מאוד הזדמנויות לחוות חוויות מחוץ לביתן.
מרוצי מרכבות בעת העתיקה
שלושה מרוצי סוסים תפסו מקום של קבע בתוכנית האירועים האולימפית. המרוץ הראשון היה ה"טתריפון": מרכבה רתומה לארבעה סוסים. מרוץ זה נערך לראשונה באולימפיה בשנת 680 לפנה"ס. מרוץ נוסף היה ה"סינוריס": מרוץ מרכבה רתומה לשני סוסים, שנוסף למשחקים האולימפיים בשנת 408 לפנה"ס. המרוץ השלישי שהתקיים באולימפיאדה היה ה"קלס": מרוץ סוסים בו המתחרים לא עשו שימוש במרכבות, אלא רכבו על הסוסים. לראשונה, נערכה תחרות זו בשנת 648 לפנה"ס. תחרות מרוץ מרכבות נחשבה בימים אלה לאירוע בולט במשחקים האולימפיים ולמחזה שהלהיב מאוד את הקהל הצופה בו. הפופולריות של ענף זה הלכה וגדלה במהלך השנים, והיא הגיעה לשיאה בהיפודרומים של רומא וקונסטנטינופול. המרכבה הייתה בת שני גלגלים, והרכב נהג בה בעמידה. לאחר שניתן האות בתרועת חצוצרה, הסוסים היו פורצים קדימה. מרוץ המרכבות הרתומות לארבעה סוסים, נחשב לענף תחרותי יוקרתי ביותר, שהיה מנת חלקם של האצילים והעשירים. באמצעות ניצחון בתחרות זו יכלו המנצחים להפגין את עושרם ועוצמתם, ובכך לרומם את מעמדם ומעמד עירם.
מרוץ מרכבות נחשב לספורט מסוכן, הן לרוכבים והן לסוסים, אך זכה לאהדה רבה מצד הקהל. תאונות, אלימות ומוות היו חלק בלתי נפרד ממרוצי המרכבות בעולם העתיק. פינדרוס ציין את העובדה, שבמשחקים של שנת 462 לפנה"ס רק מתחרה אחד מתוך 41 המרכבות שיצאו מקו הזינוק, הצליח להגיע בשלום לנקודת הסיום. על בעלי המרכבה לא חלה חובת נוכחות במרוץ עצמו. השתתפותם של בעלי הסוסים בתחרויות הייתה נדירה, ובדרך כלל הרכבים השכירים היו עבדים, בעלי מומחיות ברכיבה. לרכב המנצח בתחרות הוענק סרט שעשוי היה מצמר כבשים, אך הזר האולימפי ניתן לבעלי הסוסים. במאה החמישית לפנה"ס התבלטו הספרטנים בניצחונות מרוצי מרכבות במשחקים האולימפיים. משנת 448 עד שנת 420 לפנה"ס ניצחו הספרטנים את מרוץ המרכבות ב-7 מתוך 8 אולימפיאדות.
אפרת גל-נור
אפרת גל-נור (נולדה ב-1970) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה
גל-נור נולדה בירושלים. בשנת 1997 סיימה את לימודי התואר הראשון במדרשה לאמנות, ובשנת 2006 סיימה בהצטיינות את התואר השני בחוג לאמנות יצירה באוניברסיטת חיפה. בשנים 1998–2000 למדה בסדנה לציור ולרישום בירושלים תחת האמן ישראל הרשברג. מאז שנת 2000 מלמדת במדרשה לאמנות, ואף שימשה ראש המחלקה לציור ולרישום בשנים 2009–2012. היא מלמדת גם בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ובמכון הטכנולוגי בחולון.
עבודותיה
עיקר עיסוקה של גל-נור הוא בציורי נוף תלויי-אתר (שנוצרו עבור חלל תצוגה מסוים). גל-נור מבקשת לצאת ממסורת ציור הנוף המערבית באמצעות שבירה של רצף הציור וחוקי הפרספקטיבה. עבודותיה נשענות על תצלומים שהיא מצלמת בסביבות עבודה ומגורים שונות, מפרקת לחלקים ומרכיבה מחדש כקולאז'. היא משלבת בין שפת ציור פיגורטיבית למופשטת באופן שמשבש את הדימוי האדריכלי, יוצר בו הזרה ומזמין התבוננות ביקורתית מחודשת.
בשנים 2005–2007 יצרה סדרת עבודות בהן ציירה נופים עירוניים ישראליים בכתמי צבע בגווני ורוד בלבד. בשנת 2007 השתתפה בתערוכה הקבוצתית "פעפוע" בגלריה קו 16, בה הוזמנו אמנים להגיב למראות של שכונת נווה אליעזר בתל אביב. גל-נור הציגה בתערוכה ציור גדול ממדים שאורכו שבעה וחצי מטרים על גבי ארבעה בדים, ובו נוף סינתטי של חצרות ובתי שיכונים במונוכרום ורוד-אדום בוהק.
בשנת 2013 הציגה גל-נור תערוכת יחיד במוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית. התערוכה, "נוף עם מוזיאון ועמדת ירי", הורכבה כולה מעבודות תלויות אתר שנועדו למבנה המוזיאון ועוסקות בו. בעבודה המרכזית, "פנורמה אבא הלל 146", יצרה גל-נור פנורמה קולאז'ית של רחוב אבא הלל שמתקדמת ממתחם הבורסה למוזיאון שבקצהו הנגדי של הרחוב; ומצידו השני של המוזיאון, המופיע במרכז, מתוארת הדרך למתחם הבורסה מצדו השני של הכביש.
בשנת 2017 הציגה במשכן לאמנות בעין חרוד תערוכה בשם "נימפות", בעקבות ציורי חבצלות המים של קלוד מונה, שהם תלויי אתר בעצמם. גל-נור ציירה על הקיר עיגולים באופן העוקב אחר יחסי הגודל והמיקום המקוריים של החבצלות של מונה. כלומר, בכל מקום בו צוירה חבצלת או עלה מוצב עיגול שחור בגודל חופף, תוך התאמתם מחלל מוזיאון האורנז'רי בפריז לחלל המשכן בעין חרוד.
בין השנים 2017–2020 יצרה גל-נור סדרת עבודות בעקבות הספר "הדרך לעין חרוד" מאת עמוס קינן. גיבור הספר, רפי, הוא מורד שמנסה להגיע ל"עין חרוד החופשית" לאחר שחונטה צבאית ציונית השתלטה על הארץ והעלימה את תושביה הערבים. הפרויקט הורכב משבע תערוכות ואירועים ברחבי הארץ, שמיקומם הגאוגרפי סימן את המסע של רפי מתל אביב לעין חרוד. אירוע הפתיחה התקיים בגלריה "ליברמן 8" במרכז תל אביב, ומשם עבר הפרויקט לבית האמנים בהרצליה, למרכז החלל תפוח פיס בטייבה, לגלריה לאמנות בקיבוץ גבעת חיים, לגלריה באום אל פחם, ולמשכן לאמנות בעין חרוד. תערוכת הסיום התקיימה בגלריה העירונית בעפולה.
בסוף דצמבר 2021 הציגה גל-נור בתערוכה "המוסד: המוזיאון והישראליות" במוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית. התערוכה זכתה להד תקשורתי בעקבות דרישת ראש עיריית רמת גן, כרמל שאמה הכהן, להסיר את היצירה "ירושלים" מאת האמן דוד ריב. גל-נור הייתה אחת משלושים וחמישה אמנים שביקשו להסיר את עבודותיהם מהתערוכה אם היצירה לא תושב למקומה. התערוכה נסגרה ב-12 בינואר 2022 לאחר שלא צלח הגישור בין עיריית רמת גן לאמנים.
זכתה בפרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית לשנת 2022.
ג'נטלמן ג'ק (סדרת טלוויזיה)
ג'נטלמן ג'ק (באנגלית: Gentleman Jack) היא סדרת דרמה היסטורית בריטית-אמריקאית שנוצרה על ידי סאלי ויינרייט. הסדרה מתרחשת בשנת 1832, בתפקיד הראשי משחקת סוראן ג'ונס, את אן ליסטר, בעלות קרקעות ותעשיינית. במקור שם הסדרה היה Shibden Hall על שם הבית ההיסטורי בו חייתה ליסטר. הסדרה ג'נטלמן ג'ק צולמה בשיבדן הול. לבסוף נבחר השם ג'נטלמן ג'ק שהיה כינוי החיבה של ליסטר.
הסדרה מבוססת על היומנים של ליסטר, אשר מכילים יותר מארבע מיליון מילים וכתובים במידה רבה בצורה מוצפנת ומתארים גם יחסיה עם נשים לאורך כל חייה.
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית ב־22 אפריל 2019 ב-HBO. וה-BBC one שידר את פרק הבכורה בבריטניה ב-19 במאי 2019. בישראל שודרה הסדרה בסוף אפריל 2019.
פאר-עם
פאר-עם היה כפר עבודה של עולים יוצאי תימן בגליל, חצי קילומטר מערבית לחצור הגלילית.
ג'נטלמן ג'ק (סדרת טלוויזיה)
עלילה
הדרמה עוקבת אחרי חייה של אן ליסטר הכוללים הרומן והקשר שלה עם אן ווקר ויוזמות עסקיות ועסקים משפחתיים שהיא מנהלת. ליסטר חוזרת לשיבדן הול, האחוזה המשפחתית, אחרי שנעדרה לתקופה ארוכה למסעות ברחבי אירופה. היא מתכוונת להישאר לתקופה קצרה לטפל בעסקים המשפחתיים ולהמשיך במסעותיה אולם, בעיות שונות משאירות אותה באחוזה המשפחתית וגם פגישה חוזרת עם אן ווקר, צעירה עשירה. אליסטר מטפלת באחוזה המשפחתית ואף מקימה מכרה פחם. בין ליסטר לווקר מתפתח רומן סוער שהופך לקשר משמעותי.
פאר-עם
היסטוריה של המקום
במקום נמצאו שרידים המעידים על קיומו של יישוב יהודי ובית כנסת בתקופת המשנה. במאות השנים האחרונות התקיים במקום הכפר פירעם (או פירים) שהיה מיושב על ידי ערבים. היו גם עדויות על יהודים שגרו או ביקרו ב"כפר פרעם", וכן עלו לקברו של חוני המעגל שבמקום. ערבים המשיכו להתגורר בכפר עד כיבושו במלחמת השחרור.
הקמת הכפר
כפר העבודה פאר-עם הוקם בי' ניסן תש"י (28 במרץ 1950). בתחילת שנת 1951 היו בו 70 משפחות. הכפר הוקם בתוך בתיו של הכפר הערבי הנטוש פירעם ובתיו שופצו על ידי המתיישבים. 66 משפחות עולי תימן הגיעו למקום ממחנה עולים עין שמר. הובטח להם שיקבלו את שטחי האדמה שבאזור וכן סיוע בהקמת משק עצמאי, ובתחילה אכן ניתן להם ציוד חקלאי ואף טרקטור ומשאית. בינתיים התפרנסו התושבים מעבודות סיקול, הכשרת קרקעות וחציבה באזור. במקום היה בית ספר עם 2 כיתות ובו 90 תלמידים ותלמידות.
תושבי פאר-עם נחשבו לאנשים חרוצים ובעלי רצון להצליח להתיישב. הם היו דוגמה ומופת לחריצות והתבלטו בין כפרי העולים.
התושבים רצו להשתלב בהווי מדינת ישראל, אך נתקלו בקשיים:
ההחלטה על ביטול המושב
פחות משנה לאחר אכלוסו, הוחלט לבטלו ולהקים על שטחו את היישוב חצור הגלילית. ב־2 בינואר 1951 נשלחה הודעה מטעם המחלקה להתיישבות חקלאית בסוכנות היהודית, ובה החלטה בדבר על העברת שטחיו של כפר העבודה פאר-עם: "היות ששטחי חצור הגלילית כוללים את כל השטח המיועד לכפר העבודה פאר-עם, הננו נאלצים לבטל את הכפר הזה.
לאחר שנה נוספת, הופסק הסיוע למושב ונלקח מהם הציוד החקלאי כולל המשאית והטרקטור. התושבים נדרשו על ידי המוסדות להחליט אם ברצונם לעבור ולהתיישב במקום אחר, או להשתכן בחצור. התקיימה אספה בנושא זה בבית הכנסת בתחילת 1952. בינתיים הוסיפו התושבים לעבוד בסביבה בהכשרת קרקעות, וכן בבניית הבתים הראשונים של חצור.
המוסדות שכנעו את רוב התושבים לעבור למושב חדיד עילית ליד לוד. הייתה טענה שהעברתם למקום זה לא הייתה מתוך שיקול של טובת התושבים, אלא מתוך שיקול של תנועת ההתיישבות של הפועל המזרחי, שהאזור שבו נמצאת חדיד הוקצה להם, והיה להם צורך למלא את היישוב חדיד עילית שהתרוקן מתושביו הקודמים. מנגד, הכחישו טענה זו, וטענו שלא הייתה זו החלטה של הפועל המזרחי אלא של המוסדות המיישבים, וההחלטה להושיבם בחדיד הייתה על פי גורמים ביטחוניים.
פירוק היישוב
בחודש אוגוסט 1952 עברו 15 משפחות ליישוב ספסופה, ובחודש אוקטובר אותה השנה עברו 44 משפחות לחדיד. כמה משפחות עברו לחצור או למקומות אחרים בגליל. נראה שכמה משפחות נשארו בפאר-עם עוד מספר חודשים, לפני שעברו לחצור, שהוקמה תחילה כמעברה בשנת 1953.
בשנת תשכ"ב-1962 הועלה רעיון להפוך את שרידי הכפר ל"כפר מזרחי לתיירים" כדי לפתח את התיירות באזור חצור, אך רעיון זה לא יצא לפועל.
בקיץ תשכ"ו-1966 נהרסו שרידי בתי הכפר פירעם, והמושב פאר-עם הועבר לידי מינהל מקרקעי ישראל, כחלק ממהלך ארצי.
גארט קמפ
'''גארט מ. קמפ (באנגלית: Garrett M. Camp'''; נולד ב-4 באוקטובר 1978) הוא יזם ומיליארדר יהודי קנדי. מייסד ומנכ"ל אובר.
ביוגרפיה
כשהיה במהלך הלימודים ייסד קמפ את StumbleUpon, פלטפורמת רשת אשר גדלה ליותר מ-25 מיליון משתמשים, ומכר אותה ל-eBay בשנת 2007 תמורת 75 מיליון דולר.
לאחר ההצלחה ייסד את Uber, שירות הזמנת רכב דרך מכשיר נייד, יחד עם שותפו האמריקאי-יהודי טרוויס קלניק. אובר התפתחה במהירות, פועלת במדינות רבות ושווייה הוערך בסוף שנת 2015 ביותר מ-62 מיליארד דולר.
בשנת 2015 רכש חזרה נתח גדול של מניות StumbleUpon.
עקב הצלחת אובר הוערך הונו האישי של קמפ ביותר מ-6.3 מיליארד דולר.
רצח ג'ורג' פלויד
רצח ג'ורג' פלויד התרחש ב-25 במאי 2020. דרק שובין, שוטר במשטרת מיניאפוליס, לחץ את ברכו על צווארו של ג'ורג' פלויד – אזרח אמריקאי שחור – במשך 9 דקות ו-29 שניות, כולל בזמן שהיה חסר הכרה ועד שהביא למותו.
האירוע התרחש במסגרת מעצרו של פלויד בפאודרהורן (Powderhorn), שכונה הנמצאת דרומית למרכז העיר מיניאפוליס שבמינסוטה, והתפרסם במהירות מכיוון שהוא תועד באמצעות טלפונים של העוברים ושבים. הסרטונים הוויראליים של עוברי האורח, המתעדים את פלויד העצור זועק בחוסר אונים, הופצו ברשתות החברתיות ושודרו בכלי התקשורת.
ביממה שלאחר מותו של פלויד פרצו הפגנות ומחאות באזור מיניאפוליס-סיינט פול. תחילה ההפגנות היו לא-אלימות, בחסות תנועות כגון Black Lives Matter, אך בהמשך אותו יום התפתחו ההפגנות למהומות אלימות והפרות-סדר שהתבטאו בניפוץ חלונות של תחנת משטרה, הצתת שתי חנויות, ומעשי ביזה ואלימות בחנויות אקראיות. מפגינים אחדים אף התכתשו עם שוטרים שריססו גז מדמיע לעברם וירו כדורי גומי. בחלק מההפגנות נורו מפגינים ושוטרים ונרשמו מקרי מוות בשני הצדדים, ומהומות התפשטו ברחבי ארצות הברית.
ב-5 ביוני 2020, כשבוע לאחר הרצח, הודיעה ראש עיריית וושינגטון די. סי., מיוריאל באוזר, כי שמו הרשמי של חלק מהרחוב שמחוץ לבית הלבן שונה לכיכר "Black Lives Matter" ובמקום הוצב שלט.
ב-7 ביוני 2020, בעקבות ההפגנות עולמיות במחאה על רצח ג'ורג' פלויד וקריאת תנועת "Black Lives Matter" להפסיק לממן את המשטרה, הצביעה מועצת העיר מיניאפוליס "לפרק את מחלקת המשטרה שלה" כדי להעביר מימון לתוכניות חברתיות בקהילות שחורות. נשיאת מועצת העיר ליסה בנדר אמרה, "מאמצינו לרפורמה מצטברת נכשלו. נקודה." הצבעת המועצה הגיעה לאחר שבתי הספר הציבוריים במיניאפוליס, אוניברסיטת מינסוטה ומחלקת הגנים והנוף במיניאפוליס כבר ניתקו קשר עם משטרת מיניאפוליס.
מותו של פלויד הושווה למותו של אריק גארנר בשנת 2014. גארנר היה גם הוא אפרו-אמריקאי לא חמוש ורותק לרצפה בידי מספר שוטרים אף על פי שחזר על המשפט "אני לא יכול לנשום" 11 פעמים לאחר שנעשה נגדו שימוש בחניקה בידי שוטר משטרת ניו יורק.
שנה לאחר האירוע, ב-20 באפריל 2021, קבע חבר המושבעים במשפטו של השוטר דרק שובין שהוא אשם ברצח שלא בכוונה תחילה מדרגה שנייה, רצח מדרגה שלישית והריגה מדרגה שנייה וב-25 ביוני נידון ל-22.5 שנים בכלא.
ג'ורג' פלויד
ג'ורג' פלויד נולד ב-1973 בפאייטוויל שבקרוליינה הצפונית, וגדל ביוסטון שבטקסס. הוא למד בתיכון ייטס ביוסטון, שם שיחק בקבוצות הכדורסל והפוטבול. פלויד היה כוכב עולה בתחום הפוטבול, וכשחקן בעמדת הטייט אנד (TE - Tight end) סייע לתיכון שלו לזכות באליפות מדינת טקסס בפוטבול בשנת 1992. הוא שיחק כדורסל במכללה הקהילתית של דרום פלורידה בשנים 1993–1995. מאוחר יותר הוא שב ליוסטון ושם חבר להרכב מוזיקלי שהתמחה במוזיקת היפ הופ בשם "Screwed Up Click", ונודע בשם הבמה "ביג פלויד".
פלויד נעצר מספר פעמים בגין גנבות ואחזקת סמים. בשנת 2007 פלויד הואשם, יחד עם חמישה גברים נוספים, בשוד מזוין במהלך פריצה לבית (שבמהלכו הצמיד את אקדחו לבטנה של בעלת הבית). ב-2009 הוא הסכים לעסקת טיעון, ונשפט לחמש שנים בכלא. ב-2013 יצא לחופשי מהכלא בשחרור מוקדם, לאחר שריצה ארבע שנים ממאסרו.
ב-2014 פלויד עבר למינסוטה. הוא התיישב בעיר סנט לואיס פארק ועבד במיניאפוליס הסמוכה כמאבטח במסעדה במשך חמש שנים. בתקופה שקדמה להירצחו, פלויד איבד את מקום עבודתו עקב פקודת הסגר שהוציאה ממשלת מינסוטה לאור התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית. פלויד הותיר אחריו חמישה ילדים.
שוטרים
כל ארבעת השוטרים פוטרו יממה לאחר האירוע, וכנגד שובין הוגש כתב אישום באשמת רצח מדרגה שלישית. בהמשך הוחלט להחמיר את האישום נגד שובין לרצח מדרגה שנייה "ללא כוונה", רצח מדרגה שלישית והריגה מדרגה שנייה, עבירות בהן הורשע ב-20 באפריל 2021. העונש המקסימלי עליהן (לפי החמורה שבהן) הוא ארבעים שנות מאסר, וגזר הדין שניתן ביוני 2021 לאחר שהורשע באפריל, קבע את העונש על 22.5 שנות מאסר. נגד יתר השוטרים הוגש אישום על סיוע לרצח. שניים מהם הורשעו ונידונו לעונשים של שלוש עד שלוש וחצי שנות מאסר ומשפטו של השוטר השלישי צפוי להתקיים באוגוסט 2023.
קשר קודם
לדברי בעלת מועדון במועדון הלילה "אל נואבו רודיאו", פלויד ושובין עבדו שניהם כמאבטחים במקום והיו להם משמרות חופפות, אם כי לא ברור אם הם הכירו זה את זה.
האירוע
ב-25 במאי 2020 ביום הזיכרון האמריקאי, זמן קצר לאחר השעה 20:00 (שעון מרכז ארצות הברית) שוטרי משטרת מיניאפוליס הגיעו לשדרת שיקגו, שבשכונת פאודרהורן שבמיניאפוליס, בעקבות תלונה של עובד מעדנייה מקומית כי אדם ניסה לשלם בשטר מזויף של 20 דולר. לדברי המשטרה, החשוד – פלויד, נמצא במכונית סמוכה ו"נראה היה שהוא תחת השפעת סמים". דובר המשטרה אמר שהשוטרים הורו לו לצאת מהרכב, ובשלב זה הוא "התנגד פיזית", אך צילומי מצלמות האבטחה מהמסעדה הסמוכה סותרים לכאורה טענה זו, שכן פלויד נצפה מוטח פעמיים אל הארץ כשהוא מלווה בידי השוטרים. לטענת משטרת מיניאפוליס, השוטרים הצליחו לאזוק את החשוד באזיקים ללא שימוש בכלי נשק, ציינו שהוא סובל ממצוקה רפואית, והזמינו אמבולנס.
כשהגיעו לכביש, פלויד היה אזוק והוטח מטה כשפניו על הכביש, השוטר דרק שובין כרע מעליו ומנע ממנו לזוז באמצעות הנחת ברך על צווארו. הוא נשאר בתנוחה זו במשך כשמונה דקות, ומתוך פרק זמן זה, במהלך 2 דקות ו-53 שניות פלויד כבר היה מחוסר הכרה (כך על פי התלונה הפלילית שהוגשה נגד שובין באשמת רצח מדרגה שלישית והריגה מדרגה שנייה).
על פי נתוני שירותי הכבאות וההצלה של מיניאפוליס, הפרמדיקים העבירו את פלויד מהמקום וביצעו פעולות חזה ואמצעים אחרים להצלת חיים על "גבר שלא מגיב ונטול דופק". חובשים באמבולנס בדקו את הדופק של פלויד מספר פעמים, אך לא מצאו אותו. פלויד נלקח למרכז הרפואי במחוז הנפין, שם נקבע מותו.
כתב האישום המקורי ציטט "דוח מקדים" לפיו סיבת או סיבות המוות נבעו ממצבו הבריאותי הבסיסי של פלויד כולל מחלת לב כלילית ויתר לחץ דם, בשילוב עם סמים משכרים פוטנציאליים במערכותיו עורכי הדין של משפחת פלויד הודיעו שהם מבקשים לבצע נתיחה שלאחר המוות באופן פרטי בנתיחה זו נמצא כי סיבת המוות היא חניקה כתוצאה מלחץ ברכו של השוטר על צווארו וגבו של פלויד. בדו"ח הרשמי של הנתיחה לאחר המוות שפרסם הרופא הכללי של מחוז הנפין, סיבת המוות רשומה כ"Cardiopulmonary arrest" כלומר "דום לבבי-נשימתי", הפסקת נשימה המלווה בדום לב. "אופן המוות" רשום בדו"ח כ"הריגה" (Homicide). בנוסף, הנתיחה העלתה כי פלויד נשא את נגיף הקורונה, אך זו לא הייתה הגורם למותו.
סרטון תיעוד המעצר
דרנלה פראזייר, צעירה בת 17, צילמה את המעצר והמוות והעלתה לדף הפייסבוק שלה. הסרטון הפך לוויראלי והצית גל מחאות בארצות הברית ובעולם כולו. פראזייר קיבלה אות הוקרה מארגון, והסרטון היה עדות מכרעת במשפטו של השוטר דרק שובין שהורשע ברצח.
הסרטון מתחיל, כשפלויד כבר מוצמד בחזהו אל הקרקע, והשוטר שובין כורע על צווארו. פלויד אומר שוב ושוב לשובין: "בבקשה" ו"אני לא יכול לנשום", גונח ובוכה. עובר אורח אומר לשוטר: "הורדת אותו. תן לו לנשום."
עובר אורח מציין בסרטון: "אחת מבנותיי מתה באותה צורה", פלויד מגיב: "אני עומד למות אותו דבר", ושובין נשמע אומר לו להירגע. השוטר נשמע שואל את פלויד: "מה אתה רוצה?" פלויד חוזר ואומר: "אני לא יכול לנשום." הוא ממשיך: "בבקשה, הברך בצוואר, אני לא יכול לנשום." מישהו אומר לפלויד "לקום ולהיכנס למכונית", על כך משיב פלויד: "אני אעשה... אני לא יכול לזוז." פלויד נשמע זועק גם: "אימא!... הבטן שלי כואבת, הצוואר שלי כואב, הכול כואב" ומבקש מים. השוטר אינו מגיב לפלויד בקול. פלויד מתחנן: "אל תהרוג אותי."
בהמשך הסרטון, עובר אורח נשמע מציין כי פלויד מדמם מהאף. עובר אורח אחר אומר לשוטרים שפלויד "אפילו לא מתנגד למעצר כרגע". השוטרים אומרים לעוברי אורח שפלויד "דיבר, הוא בסדר". עובר אורח עונה שפלויד "לא בסדר" ומוחה על כך שהשוטר מונע ממנו לנשום, הוא דוחק בשוטר: "תוריד אותו מהאדמה... היית יכול להכניס אותו למכונית עד עכשיו. הוא לא מתנגד למעצר או לא כלום. אתה נהנה מזה. תראה אותך. תראה את שפת הגוף שלך."
פלויד שותק בסופו של דבר וחסר תנועה, אך שובין לא מרים את ברכו מצווארו של פלויד. עוברי האורח מוחים על כך שפלויד "אינו מגיב" ומבקשים שוב ושוב מהשוטר לבדוק את הדופק שלו. עוברי אורח שואלים: "האם הכלבים הרגו אותו?"
בסופו של דבר אמבולנס מגיע ושובין לא מסיר את ברכו עד ששירותי רפואת החירום מניחים את פלויד על אלונקה. המטופל מועמס על האמבולנס ונלקח לרחוב 36 ושדרת הפארק, דבר שעולה מדו"ח האירוע של שירותי ההצלה של מיניאפוליס.
סרטונים אחרים
בסרטון של עובר אורח שני, שצולם מתוך רכב, נראה כי פלויד מורחק מרכבו. המסריט מתאר שפלויד "לא נראה מתנגד – פשוט עומד ליד מכוניתו" כמו כן כתב: "בסרטון נראו שני שוטרים שמשכו את מר פלויד ממכוניתו ללא כל התנגדות נראית לעין."
לתקשורת הועלה סרטון של שש דקות ממצלמת אבטחה של מסעדה סמוכה, בה רואים שני שוטרים מוציאים גבר מרכב. האיש אזוק ומובא למדרכה, שם הוא מתיישב. שוטר שלישי מגיע. בהמשך עוזר שוטר לגבר לקום שוב ושני שוטרים מביאים את האיש לרכב משטרתי, שם הופל האיש על האדמה. בעוד שהמשטרה טענה בתחילה שפלויד התנגד למעצר, הסרטון ממצלמת האבטחה מראה אחרת.
לאחר המקרה
ב־26 במאי הודיע מפקד משטרת מיניאפוליס, מדריה ארדונדו, שהשוטרים הוצאו לחופשה. בהמשך היום הם פוטרו והועברו לחקירה של לשכת החקירות הפדרלית (FBI). עורך הדין לזכויות האזרח, בנימין קרומפ, הוכרז כמייצג את משפחתו של פלויד.
ב־27 במאי, מידע מוטעה החל להתפשט במדיה החברתית, ובין השאר כלל טענות ששובין היה לבוש כובע עם הכיתוב "Make Whites Great Again", וכי שובין היה על הבמה עם דונלד טראמפ בעצרת פוליטית, שהופרכו מאוחר יותר.
ב־28 במאי פרסמה מחלקת המשפטים בארצות הברית הצהרה משותפת עם ה-FBI לפיה חקירת מותו של פלויד נמצאת בראש סדר העדיפויות וכי הוקצו תובעים מנוסים וחוקרים פליליים מטעם ה-FBI לעניין ותיארו את הצעדים הבאים של החקירה: "חקירה מקיפה תאגד את כל המידע הזמין ותעריך ביסודיות את הראיות והמידע שהושגו על ידי עדים... אם נקבע כי ישנה הפרה של החוק הפדרלי, [השוטרים] יואשמו בהאשמות פליליות".
ב־20 באפריל 2021 הורשע השוטר בכל הסעיפים נגדו, הכוללים שני סעיפי רצח וסעיף הריגה אחד. שני השוטרים האחרים עתידים להישפט באוגוסט 2021.
אזכרות, מחאות ומהומות
בעקבות הזעם הקהילתי במיניאפוליס, תחנת האוטובוס במקום מותו של פלויד בשדרת שיקגו הפכה לאנדרטה מאולתרת לזכרו ב־26 במאי, עם שלטים רבים כמחוות לו והתייחסות לתנועת "חיי שחורים חשובים". במהלך היום יותר אנשים התייצבו להפגין נגד מותו של פלויד. ההמון, המוערך במספר מאות אנשים, צעד אחר כך למחוז השלישי של משטרת מיניאפוליס. המשתתפים השתמשו בכרזות ובסיסמאות כמו "צדק לג'ורג'", "אני לא יכול לנשום" ו"חיי שחורים חשובים".
המחאה משכה מאות והחלה באיפוק, אך הסלימה והגיעה לשיאה כשהתחנה הושחתה על ידי מפגינים באמצעות ריסוס צבע ויידוי אבנים. בעקבות הצעדה משדרת שיקגו דרום עד למחוז השלישי, קבוצה קטנה של מפגינים התפצלה מהקהל הראשוני והשחיתה את בניין המחוז השלישי וניידות משטרה. החל מסביבות השעה 20:00, שוטרים השתמשו בכלים לפיזור הפגנות כלפי ההמון, כמו תרסיס פלפל וכדורי גומי. מהמשטרה נטען כי השימוש בכוח הגיע בתגובה למהומות, אך ברשתות החברתיות טענו מפגינים כי המשטרה תקפה את המחאות כשעוד היו בלתי-אלימות, ושהאלימות נגרמה כתוצאה מפעולות המשטרה.
ההפגנות נמשכו ב־27 במאי, כולל בשדרת שיקגו דרום. המפגינים מחו גם מחוץ למתחם שהושחת בערב הקודם. החל משעה 18:00 השוטרים החלו לפרוס אמצעי גירוי כימי וירו לעבר מפגינים רבים עם כדורי גומי באזור המתחם. בסרטונים רבים ברשתות החברתיות נראו מספר מפגינים ששברו חלונות וזרקו חפצים לעבר המשטרה. יותר מ-30 עסקים במידטאון מיניאפוליס נפגעו ביום חמישי בבוקר. בעל חנות סמוכה ירה באדם שלדעתו פרץ לו לעסק ופצע אותו באופן אנוש. מעשי ביזה התרחשו בחנויות סמוכות. ביזה התרחשה במידוויי, בבית מרקחת בסנט פול, חנות צמיגים ובחנות Walgreens.
עם רדת החשכה במיניאפוליס ב-28 במאי, הוצתו שריפות במבנים סביב המחוז השלישי משני צדדים ואזעקות אש נשמעו בתוך הבניין. המשטרה השתמשה בגז מדמיע נגד מפגינים שכן הגדר הזמנית סביב הבניין נקרעה. מאוחר יותר המפגינים הציתו את הבניין בזמן שהשוטרים פונו מהמבנה. המפגינים המשיכו להדליק את הבניין.
מקומות אחרים בארצות הברית
הפגנות התקיימו גם בלוס אנג'לס, בקולומבוס, דנוור, ניו יורק, ממפיס, ועוד. אדם נהרג ועשרות שוטרים ומפגינים נפצעו בהפגנות, שחלקן היו אלימות. ניידות הוצתו, חנויות נבזזו. עוצר לילי הוטל ב-25 ערים ברחבי ארצות הברית. ב-31 במאי, היו עימותים ב-22 מדינות. ההסלמה גרמה להפעלת המשמר הלאומי של ארצות הברית ונשיא ארצות הברית דונלד טראמפ איים לשלוח כוחות צבא. במקביל, היו הפגנות הזדהות בעולם.
משפחה וחברים
בן דודו של פלויד ושני אחיו התראיינו ל-CNN. בן דודו, טרה בראון, מתח ביקורת על המשטרה ואמר: "הם היו אמורים להיות שם כדי לשרת ולהגן. לא ראיתי אף אחד מהם מרים אצבע כדי לעשות דבר כדי לעזור בזמן שהוא מתחנן לחייו." אחד מאחיו קבע: "הם היו יכולים לתפוס אותו, הם היו יכולים לטפל בו. במקום זאת הם הכניסו את הברך לצווארו ופשוט ישבו עליו ואז המשיכו. הם התייחסו אליו בצורה גרועה יותר מאשר שהם מתייחסים לבעלי חיים." אחיו של פלויד, פילונס, קרא להרגעת הרוחות: "לכולם יש הרבה כאבים ברגע זה, זו הסיבה שזה קורה. נמאס לי לראות אנשים שחורים מתים." חברו הוותיק של פלויד, שחקן הכדורסל לשעבר סטיבן ג'קסון, הביע את כעסו ועצבותו בעקבות המוות.
חברתו של פלויד, קורטני רוס, ביקשה מהקהילה השחורה להגיב באופן שמכבד את מותו. היא אמרה: "אי אפשר להילחם באש באמצעות אש. הכול פשוט נשרף, וראיתי את זה כל היום – אנשים שונאים, הם שונאים, הם שונאים, הם כועסים והוא לא היה רוצה את זה."
אשתו של דרק שובין הגישה בקשה מיידית לגירושין מבעלה והביעה את תנחומיה למשפחת פלויד.
גורמים רשמיים
ב-8 ביוני, התחייבו חברי מועצת מיניאפוליס על פירוק המשטרה בעיר, במטרה לבנות אותה מחדש. ב-16 ביוני, נחתם צו נשיאותי שעודד את מחלקות המשטרה לשמור על סטנדרטים גבוהים ביחס לשימוש בכוח, ולשפר את חלוקת המידע במטרה לא יגויסו שוטרים עם עבר בעייתי מבלי שהרקע שלהם יהיה ידוע למשטרה. בנוסף, הצו עוסק בליווי הכוחות על ידי עובדים סוציאליים במקרים של עבירות לא אלימות, שבהן מעורבים מכורים לסמים וחסרי בית. השינויים לא ענו על כל דרישות המחאה שפרצה אחרי הרג פלויד.
אנדריאה ג'נקינס, חברת מועצת העיר מיניאפוליס מטעם הרובע השמיני, המייצגת את השכונה בה התבצע הרצח, צוטטה באומרה: "לבי נשבר בשל אובדן החיים הטרגי אמש. הקהילה שלנו ממשיכה להיות בטראומה שוב ושוב שוב. עלינו לדרוש תשובות."
ראש עיריית מיניאפוליס, ג'ייקוב פריי, הצהיר: יום לאחר הירצחו של פלויד תיאר ראש העיר את פיטורי השוטרים "הצעד הנכון". יומיים לאחר הירצחו של פלויד, פריי הטעים את האופי הגזעני של הרצח וקרא להאשים את שובין בפלילים: "אם רוב האנשים, במיוחד אנשים של צבע, היו עושים את מה שעשה השוטר ביום שני, הם היו כבר מאחורי סורג ובריח. בגלל זה אני קורא היום לתובע מחוז הנפין, מייק פרימן, להגיש כתב אישום נגד המעורבים באירוע." בריאיון עיתונאי שהעניק פריי לרשת הטלוויזיה "CBS"', השיב בחיוב לשאלה "האם אתה מאמין שהיה זה רצח?".
הסנאטורית איימי קלובשר הגיבה למחרת ואמרה:. היא קראה להכריז על "חקירה חיצונית מלאה ויסודית של מה שהתרחש, ויש לדאוג לאחריות המעורבים באירוע זה". עם זאת, כמי שכיהנה בעבר כתובעת מחוזית במחוז הנפין, היא ספגה ביקורת על כך שנמנעה לדחוף להאשמות פליליות נגד המשטרה במהלך שמונה שנותיה באותה משרה, כולל נגד שובין; היו שקראו לסילוקה מהסנאט.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, שהיה אז סגן הנשיא בדימוס והמועמד הדמוקרטי המיועד לבחירות לנשיאות, הביע צער בשם העם האמריקני בשיחה עם משפחתו של פלויד ולאחר מכן, בנאום מוקלט אמר ש"אין מדובר במאבק בין שחורים ללבנים. שחורים חווים אלימות משטרתית מדי יום ברחבי ארצות הברית" והוסיף כי "כולנו בני אדם, והמשפט "אני לא נושם" צריכה להרטיט כל לב אנושי, לא משנה מאיזה גזע הוא".
מפקד המשטרה ביוסטון, טקסס (מדינה שנחשבת אדומה) שבה נולד וחי פלויד רוב חייו, אמר:.
המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ו ביידן נשא דברים בהלוויה של פלויד באמצעות סרטון וידאו מוקלט. הוא אמר בין השאר כי.
ב־20 באפריל 2021, דקות לאחר הרשעת השוטר ברצח, התקשרו נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, וסגניתו קמלה האריס למשפחתו של פלויד, ואמרו.
משטרת מיניאפוליס
מפקד משטרת מיניאפוליס הגיע למקום הרצח ב-1 ביוני, ואמר:. לאחר שהבין שהוא מדבר ישירות לבני המשפחה דרך כלי התקשורת שראיין אותו, הוא הסיר את כובעו במחוות כבוד ואמר:. כל השוטרים שנכחו באירוע הוצאו מיד מכלל שירות פעיל (בשלב זה, לחופשה בתשלום), אף טרם הבירור בעניינם.
עמותות שוטרים מרחבי הארץ הביעו מורת רוח מהטיפול בפלויד. איגוד מפקדי המשטרה במינסוטה שיבח את הטיפול המהיר של מפקד משטרת מיניאפוליס ארדונדו בשוטרים המעורבים. ראשי האיגוד הבינלאומי של ראשי המשטרה (IACP) ואיגוד ראשי הערים הגדולות (MCCA) גינו את מה שנראה בסרטון. ה-MCCA, בראשות מפקד משטרת יוסטון, ארט אקוודו, אמר:
התאחדות השוטרים המקומית הביעת תמיכה בשוטרים המעורבים ואמרה: הם גם דחקו בציבור להישאר רגועים ואמרו: "עכשיו זה לא הזמן למהר לפסוק ולגנות מיד את השוטרים שלנו."
המשפט
ב-4 ביולי 2020 שוחרר טואו תאו בערבות.
משפחת פלויד הגישה ביולי 2020 תביעה פדרלית נגד עיריית מיניאפוליס, שובין ושלושה קציני משטרה נוספים שהואשמו בסיוע להירצחו. לפי הסדר עם העירייה, המשפחה תפוצה ב-27 מיליון דולר.
משפטו של שובין החל במיניאפוליס ב-8 במרץ 2021 בבית המשפט המחוזי במחוז הנפין. הצהרות הפתיחה נישאו ב-29 במרץ 2021.
ב-20 באפריל 2021 הורשע שובין בכל שלושת האישומים נגדו: רצח מדרגה שנייה שלא בכוונה תחילה תוך ביצוע עברה, רצח מדרגה שלישית תוך ביצוע פעולה מסוכנת באופן מהותי, והריגה מדרגה שנייה, וב-25 ביוני הוא נידון ל-22.5 שנות מאסר, מתוכן יישא לפחות שני שלישים (כ-15 שנים) לפני שיוכל לבקש שחרור על תנאי.
לאחר ההרשעה, התובע הכללי של ארצות הברית מריק גרלנד החל לבצע בדיקה נרחבת ומקיפה של נוהלי השיטור בעיר מיניאפוליס.
קואנג, ליין ותאו יעמדו לדין יחד, החל מ-23 באוגוסט 2021.
מרתה מקסאלי
מרתה מקסאלי (באנגלית: Martha McSally; נולדה ב-22 במרץ 1966) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית שכיהנה מינואר 2019 כנציגת אריזונה בסנאט של ארצות הברית, עד ראשית דצמבר 2020. קודם לכן כיהנה חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השני של אריזונה. היא קצינה בדרגת קולונל וטייסת קרב לשעבר בחיל האוויר של ארצות הברית. מקסאלי היא האישה האמריקאית הראשונה שהשתתפה באופן פעיל בלחימה כטייסת קרב והראשונה שפיקדה על טייסת.
ביוגרפיה
מקסאלי נולדה בעיר ווריק שברוד איילנד, היא הצעירה מחמישה ילדים של אלינור ורונלד מקסאלי. אביה נפטר כשהייתה בת 12. היא למדה בבית ספר קתולי לנערות ברוד איילנד. לאחר התיכון התכוונה ללמוד באוניברסיטת קורנל אך שינתה תוכניותיה לאחר שקיבלה מלגה ללימודים באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית, אותם סיימה ב-1988. ב-1990 סיימה תואר שני בממשל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד והיא בעלת תואר שני נוסף באסטרטגיה מקולג' המלחמה של חיל האוויר האמריקאי, אותו סיימה במקום הראשון במחזורה.
שירות צבאי
בתום לימודיה באקדמיית חיל האוויר התגייסה לשירות צבאי. היא סיימה קורס קצינים וקורס טיס בחיל האוויר ושירתה כמדריכת טיסה. ב-1991 הוסרו המגבלות על נשים לשרת כטייסות קרב ומקסאלי ביקשה להתנדב לתפקיד, היא נדחתה תחילה כיוון שלא עמדה במגבלת הגובה המינימלית של 162.5 ס"מ ותקופה ארוכה ביצעה תרגילי מתיחה מייגעים על מנת להשיג קריטריון זה, אך ללא הצלחה. כמו כן סבלה מפציעה בידה ונזקקה לארבעה ניתוחים. לבסוף הצליחה לשכנע את שלטונות הצבא לאפשר לה להצטרף לתוכנית והיא הייתה אחת משבע הנשים הראשונות שהתקבלו לקורס האימון המתקדם. ב-1994 סיימה הכשרתה כטייסת A-10 ת'נדרבולט II, מטוס סילון חד-מושבי שמשימתו העיקרית תקיפת מטרות קרקע. היא הוצבה בכווית במסגרת שירותה בטייסת 354 שמשימתה הייתה לאכוף את אזור אסור לטיסה בעיראק. היא הייתה בכך האישה הראשונה בתולדות הכוחות המזוינים האמריקאים שמילאה כטייסת קרב, משימה מבצעית באזור לחימה. ב-1995 ביצעה את הגיחה המבצעית הראשונה שלה בעיראק. בתפקידה הבא שירתה כמדריכת טיסה בטייסת הקרב 358 שמפעילה מטוסי A-10. ב-1999 נבחרה לתוכנית של משרד ההגנה האמריקני במסגרתה שימשה בוושינגטון יועצת לענייני ביטחון לאומי של הסנאטור ג'ון קייל מאריזונה.
בנובמבר 2000 הוצבה כטייסת קרב בבסיס אמריקאי בערב הסעודית והשתתפה במשימות סיור והצלה. היא הגישה תביעה על פגיעה בזכויות האדם שלה ובפרט בחופש הדת שלה כנוצרייה, לאחר שנכפה עלייה, כמו על חיילות אמריקאיות אחרות ששירתו בערב הסעודית, ללבוש עבאיה בעת שהותן מחוץ לבסיס. התביעה שלה כטייסת הקרב בעלת הדרגה הגבוהה ביותר בשירות, זכתה לתשומת לב ציבורית רבה והיא רואיינה לתוכנית 60 דקות, מאבקה הוכתר בהצלחה והאיסור הוסר על ידי מחלקת ההגנה ב-2002. בתפקידיה הבאים שימשה קצינת מבצעים בחיל האוויר ה-12 ומילאה משימות נוספות במטה המשולב של אכיפת האזור האסור לטיסה בעיראק, בלחימה באפגניסטן ובמלחמת עיראק ב-2003. ביולי 2004 היא מונתה למפקדת טייסת 354 והייתה בכך לאישה הראשונה המפקדת על טייסת קרב. הטייסת בפיקודה נשלחה לאפגניסטן, השתתפה בלחימה נגד הטליבאן ואל-קאעידה במהלכה ביצעה הטייסת מעל 2,000 משימות. על הצטיינותה זכתה הטייסת בפרס חיל האוויר הניתן לתרומה הגדולה ביותר לביטחון הלאומי, מקסאלי עוטרה בכוכב הארד ובשש מדליות אוויר. ב-2006 קודמה לדרגת קולונל, היא נבחרה לשרת בפיקוד אפריקה שהיה בתחילת דרכו והובילה תכנון של משימות לוחמה בטרור, בלחימה בפיראטים ועוד. ב-2011 השתחררה משירות הקבע. במהלך שירותה צברה מעל 2,600 שעות טיסה מהן 325 שעות טיסה מבצעיות באזורי לחימה. לאחר שחרורה לימדה במרכז האירופי ג'ורג' סי. מרשל למחקרי ביטחון בגרמניה.
בפוליטיקה
בעקבות פרישתה המוקדמת של חברת הקונגרס המכהנת גבריאל גיפורדס, שנורתה בראשה ונפצעה אנושות באירוע ירי, התמודדה מקסאלי ב-2012 בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, לקראת הבחירות המיוחדות למושב המחוז ה-8 של אריזונה בבית הנבחרים של ארצות הברית וסיימה שנייה. בהמשך השנה התמודדה בבחירות למושב המחוז השני שנוצר מחדש משינוי גבולות המחוזות באריזונה והפסידה למועמד המפלגה הדמוקרטית רון ברבר בהפרש של 0.84% בלבד. בנובמבר 2014 התמודדה שוב בבחירות לבית הנבחרים מול ברבר ולאחר ספירה חוזרת נקבעה כמנצחת בהפרש של 167 קולות (0.07%). בבחירות ב-2016 זכתה ברוב של 56.7% ונבחרה לתקופת כהונה נוספת.
מקסאלי כיהנה בוועדת הביטחון ובוועדת ביטחון המולדת של בית הנבחרים. בינואר 2018 הודיעה על כוונתה להתמודד על מושב בסנאט. ב-28 באוגוסט זכתה בפריימריז של המפלגה על מושב זה. בבחירות הכלליות בנובמבר הפסידה מקסאלי למועמדת המפלגה הדמוקרטית קירסטן סינמה בהפרש של 2%. בחודש דצמבר של אותה שנה מונתה לסנאטורית על ידי מושל המדינה דאג דוסי במקום הסנאטור ג'ון מקיין, אשר הודיע על התפטרותו בשל מצבו הבריאותי. תוקף המינוי הוא מתחילת 2019 עד שנת 2020. במהלך בחירות 2020 התמודדה מול מארק קלי, וביום הבחירות הפסידה לו.
חיים פרטיים
מקסאלי רווקה ומתגוררת בטוסון שבאריזונה. היא מתחרה בריצות מרתון ובטריאתלונים והייתה מספר פעמיים אלופת הצבא כולל בתחרות טריאתלון איש הברזל בהוואי. היא עוסקת בספורט אתגרי של רחיפה ושל טיפוס הרים, טיפסה בין השאר על הר קילימנג'רו ועל המון בלאן. כמו כן היא זמרת חובבת והוזמנה לשיר בעשרות הזדמנויות את המנון ארצות הברית בטקסים. ב-2018 חשפה כי בהיותה בתיכון אולצה לקיים יחסי מין עם מאמן האתלטיקה של בית הספר.
ניקולאיה גריגורסקו
ניקוֹלאַיֶה יון גריגורֶסקוּ (ברומנית: Nicolae Ion Grigorescu; 15 במאי 1838 – 21 ביולי 1907) היה צייר רומני, ממייסדי הציור הרומני המודרני, לצד יון אנדרייסקו ושטפאן לוקיאן. בצעירותו התנסה באומנות ציורי הקיר הכנסייתיים בעלת מסורת עתיקה ברומניה, ובהמשך בתקופת צמיחת האימפרסיוניזם בצרפת, גיבש שפה פלסטית חדשנית שהשפיעה רבות על התפתחות האמנויות היפות בארצו.
רקע משפחתי, ילדותו וצעירותו כצייר איקונין
ניקולאיה גריגורסקו נולד בשנת 1838 ביישוב פיטארו, המשתייך לכפר פוטלוג' במחוז דמבוביצה בנסיכות ולאכיה או מונטניה דאז, כיום ברומניה. היה בנם השישי מבין שבעת ילדיהם של הזוג יון ומריה גריגורסקו. בגיל 7 כשהתייתם מאביו, עבר עם משפחתו לבוקרשט, בשכונת קרמידארילור (מייצרי הלבנים) בבית של אחת מדודותיו. אמו לימדה אותו קרוא, כתוב וחשבון. מגיל 10,יחד עם אחיו, גאורגה, ניקולאיה נכנס למשך שנתיים כחניך בסטודיו של הצייר ממוצא צ'כי אנטון חלאדק (Chladek). למד מחלאדק הרבה, אך נכון להגיד ש"גנב" את המקצוע בניגוד לרצון המורה הקנאי וחמור הסבר, שדרש ממנו למלא יותר תפקיד של משרת ומיעט ללמדו. לכן החליט ניקולאיה בן ה-12 לעזוב בסופו של דבר ולסלול את דרכו לבד. התחיל מוקדם לצייר איקונין בסגנון שמיזג השפעה ביזנטית מסורתית עם הנאו-קלסיציזם, ולמוכרן בימי ראשון ביריד "אוֹבּוֹר" בבוקרשט ובירידים אחרים בשנת 1853, בגיל 15 שמו הלך לפניו אחרי שצייר את הכנסייה שבנתה הנסיכה קלאופטרה טרובצקאיה באחוזתה ביישוב בייקוי (Băicoi). בייקוי. אחר כך קיבל הזמנות לעבודות לקישוט ה"אגיאזמטאר" (אגן המים הקדושים) של המנזר קלדרושאן (Căldăruşani). בשנת 1856 יצר את התמונה ההיסטורית "מיכאל שומט את הדגל" שהוצגה בפני השליט ברבו שטירביי יחד עם בקשה למימון לימודיו. בשנים 1856–1857 צייר את הכנסייה החדשה של מנזר זמפירה במחוז פרחובה שבה התחיל להיעזר בדמויות אמיתיות שהכיר. גריגורסקו צייר שם גם "אפיטף" עשוי ממשי כחול. אחרי שאם המנזר אגאפיה, טביתה אורסאקה התרשמה מאוד מתמונת "אם האדון" שצייר, חתמה איתו חוזה לצורך עבודות קישוט הכנסייה תמורת 2000 צהובים. בין השנים 1858–1861 גריגורסקו עבד בציור קירות הכנסייה "הווייבודים הקדושים" של מנזר אגאפיה, בעזרת אחיו גאורגה ושל צייר איטלקי בשם לואיס ג'ירארדלי. לבסוף מיכאיל קוגלניצ'אנו, שפגש אותו באגאפיה והעריך את כישרונו, התערב למענו והשיג בשבילו מלגת השתלמות בפריז.
שנות ההשתלמות בצרפת ופעילותו האמנותית
בסתיו 1861 נסע גריגורסקו באניה לצרפת. בהגיעו לפריז השתלם בסטודיו של הצייר ממוצא שווייצרי שארל גֱלֶר (Charles Gleyre), מורה דגול, שעם תלמידיו נמנו גם מונה, רנואר, סיסלי וויסלר. ובהמשך נרשם לבית הספר לאמנויות יפות בפריז. שם למד אצל סבסטיאן קורני Sebastien Cornu, תלמיד של אנגר שאצלו השתלם גם רנואר. ניצל את ההזדמנות כדי להשתכלל במיוחד בהיבטים שהיו עדיין חלשים בחינוכו האומנותי: הגרפיקה והקומפוזיציה. בימי הקיץ ביקר בלובר על מנת להעתיק מיצירותיהם של ז'ריקו, רובנס, רמברנדט ואמנים קלאסיים אחרים המוצגים במוזיאון. ברגע מסוים עזב את הסטודיו של קורני ובהיותו נמשך על ידי אסכולת ברביזון, התיישב ביישוב זה והשלים את השכלתו האמנותית על ידי התוועדות ליצירותיהם של מילה,קורו, קורבה, ותאודור רוסו. את חלק מהאמנים האלה (מילה, דוביני, קורו) פגש באכסניה של גאן על יד פונטבלו. שמר על גישה אמנותית עצמאית, אם כי ייתכן כי הושפע במשהו מעמיתיו הפוסט-רומנטיים - בחר בנושאים ריאליסטיים, שאב השראה אולי "מהמשיכה לחיי הכפר של מילה, מהאהבה לנופים של דיאס דה לה פניה ושל רוסו, משירת הצבעים של קורו, מעוצמת המודלאז' של קורבה, מהעניין לאטודים של בעלי חיים היקרים לטרואיון, ואולי גם ממשיחת המכחול הארוכה והעצבנית של אדואר מאנה. בהשראת סביבה אמנותית זו אימץ גריגורסקו שיטות חדשניות לביטוי, למשל בסוגת הציורים הנקראת "מתחת לכיפת השמיים" "en plein-air", שבישרה את פריצת האימפרסיוניזם. אחרי זמן מה פעל בסביבת האמנים במארלוט, גם כן בקרבת יער פונטנבלו.
לרגל התערוכה העולמית בפריז ב-1867, הציג שבע עבודות. בשנת 1868 הציג ב"סלון הפריזאי" את הציור "צועניה צעירה".
שנות ה-1890-1870
חזר לארץ פעמים מספר והחל משנת 1870 השתתף ב"תערוכות האמנים בחיים" (מאוחר יותר קרויות "הסלונים הרשמיים,") בבוקרשט. תערוכות אלה אורגנו על ידי בתי הספר לאמנויות שבחסות המדינה, שגישתם לאמנות הייתה שמרנית ומגבילה ניסיונות לחידושים. לכן בתערוכה ב-1870 שבו הציג גריגורסקו 26 תמונות, הוא לא זכה בשום סוג של פרס או הערכה חיובית.
בנסיבות אלה קם פורום חדש - "חברת ידידי האמוניות היפות" שארגנה את התערוכה הקיבוצית הראשונה שלה בבוקרשט בשנת 1873. כאן הורשה גריגורסקו להציג 146 ציורים שהביאו לו הצלחה רבה בקרב הקהל, אך זכו גם לבקורת חריפה מצד חסידי האמנות האקדמיסטית. תערוכה זו משנת 1873 נחשבת לנקודת ציון בהתפתחות האמנות ברומניה שהתחילה לצאת מהמסגרת המגבילה של ה"סלונים הרשמיים" צעד נוסף קדימה נעשה בשנת 1896 כשקבוצת אמנים צעירים - ובראשם לוקיאן, ורמונט וארטאקינו פתחו, בנוכחותו של גריגורסקו את "תערוכת האמנים העצמאיים". בינתיים, בשנים 1873–1874 ערך הצייר מסעות לימוד באיטליה- ברומא, נאפולי, פומפיי, יוון ובווינה.
בשנת 1877 הוזמן ללוות את צבא מולדתו כ"צייר חזית" וביצע בעת קרבות מלחמת העצמאות של רומניה, בגריביצה וראחובה (אוריאחובו), בשטח בולגריה, ציורים ורישומים שהיוו את הבסיס לקומפוזיציות עתידיות (שחלקם נאספו ב"אלבום מלחמת העצמאות"). מפורסמות במיוחד הפכו התמונות "המתקפה בסמרדן", "החצוצרן" ו"הזקיף". בין השנים 1879–1890 עבד בעיקר בצרפת, חלק מן הזמן ביישוב ויטרה Vitré בברטאן, וחלק בסטודיו שלו בפריז.
היה נשוי למריה דנצ'ו. לזוג נולד בן, גאורגה גריגורסקו.
שנותיו האחרונות ברומניה
בשנת 1890 שב לרומניה והתיישב בעיירה קמפינה. בין השנים 1891–1904 הציג תערוכות אישיות באתנאום הרומני והתמסר לנושאים כפריים שאותם צייר בגרסאות אינסופיות: תמונות של כפריות, עגלות שוורים בדרכי כפר מאובקים ונופים רומניים שונים. בשנת 1899 נבחר כחבר כבוד של האקדמיה הרומנית.
ניקולאיה גריגורסקו נפטר ב-21 ביולי 1907 בקמפינה. בסטודיו שלו, על החצובה עמדה תמונתו האחרונה הבלתי גמורה, "החזרה מהיריד".
בשנת 1939 מכר בנו, גאורגה, 200 יצירות שונות של אביו למועצה המקומית קמפינה. יצירות אלה הגיעו ברבות הימים למוזיאון האמנות של בוקרשט. רוב עבודתו מורכבת בעיקר מציורי שמן.
הנצחה
המוזיאון ממוקם בבית בו חי הצייר את שנותיו האחרונות - 1904–1907. הבית נשרף בימי מלחמת העולם הראשונה ושוקם בשנים 1954–1955.
לקריאה נוספת
(ג'ורג'ה אופרסקו ורמוס ניקולסקו - ניקולאיה גריגורסקו, שנות החניכות) (ברומנית) (ג'ורג'ה אופרסקו - ניקולאיה גריגורסקו, 2 כרכים, בוקרשט, 1961-1962 (בארבו ברזיאנו - ניקולאיה גריגורסקו, בוקרשט 1959) (ברומנית) (וסילה וארגה - ניקולאיה גריגורסקו, בוקרשט, 1973) (ברומנית), ISBN 1-85995-542-8 (באנגלית)
קישורים חיצוניים
Cătălin Pruteanu - Tânărul Grigorescu la Mănăstirea Zamfira, Jurnalul Naţional 22.3.2009 (ברומנית) Alexandru Vlahuţă - Pictorul Grigorescu (אלכסנדרו ולאחוצה - הצייר גריגורסקו) (אואג'ן פוחונצו - מבוא לאמנויות הפלסטיות, הוצאת אלבטרוס, בוקרשט 1980)
U5 (הרכבת התחתית של ברלין)
קו U5 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין. בקו זה, שאורכו 22.4 קילומטרים ממערב למזרח (בין ברלין האופטבנהוף להֶנו ), והוא עובר ברבעים מיטֶה, פרידריכסהיין-קרויצברג, ליכטנברג ומרצאן-הלרסדורף, פועלות 26 תחנות. החל מדצמבר 2020 זהו הקו השני באורכו ברשת קווי הרכבת התחתית של ברלין, לאחר U7.
פתיחתם של מקטעי הרכבת נעשתה החל מ-1930:
שמו המקורי של הקו היה E. השם הנוכחי התווסף ביולי 1990, עם החלת מערכת המספור המערב-ברלינאית על מזרח ברלין.