cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדריאן ריץ'
השפעתה של ריץ' על התנועה הפמיניסטית
ב-1976, היא פרסמה את ספר בנושא אמהות - "ילוד אישה". ילוד אישה הוא אחד הספרים המשפיעים ביותר בהגות הפמיניסטית ונחשב לאבן יסוד בעיצוב השקפת עולמן של נשים רבות. בספר זה תיארה ריץ' במחקר נרחב כיצד התרבות הפטריארכאלית משפיעה על מוסד האמהות כגורם לקביעת גורלה של האישה. ספרה של ריץ' כולל גם תיאורים וחוויות אישיות (כאם ובת), אוטוביוגרפיות מעולמה הפרטי הממחיש את מה שעובר על האישה. הטענה המרכזית בספר היא שאמהוּת היא גם המציאות הפרטית שנשים חוות כאמהות וגם מוסד חברתי שמגביל נשים לתפקידי טיפול וטיפוח. ריץ' מתארת את תחושותיה אחרי לידת בנה הראשון: "איש אינו מזכיר את המשבר הנפשי הנלווה ללידת ילד ראשון, את פרץ הרגשות הקבורים עמוק עמוק כלפי האם, את המבוכה שבין כוח לחוסר אונים, של סבך התחושות בין הכניעה מזה ובין צמיחת כוח חדש... דקות אבחנה בשיאה העשויה להיות מבלבלת ומתישה".כמו כן, בספר זה התייחסה ריץ' ללסביות כעניין ציבורי ואישי כאחד: "נשאתי בתוכי את הלסבית המודחקת מאז גיל ההתבגרות ועתה היא מותחת את אבריה".
כעבור מספר שנים פרסמה ריץ' חיבור מכונן נוסף. ב"הטרוסקסואליות כפויה והקיום הלסבי" (1980) טוענת אדריאן ריץ' שהטרוסקסואליות אינו מצב "טבעי" לנשים והוא נכפה עליהן באמצעות מוסדות חברתיים. לטענתה הטרוסקסואליות עבור נשים אינה נטייה מינית או מהות ביולוגית, אלא מוסד חברתי שנכפה על נשים באמצעות אמצעים שונים, הכוללים חיזוקים, איומים ואילוצים. היא העמידה למבחן סיטואציות ומבנים חברתיים אשר משמרים את השליטה הגברית וכך מובילים לכפייה של הטרוסקסואליות על נשים. כך למשל, ספרים, סרטים וסדרות טלוויזיה מאדירים יחסים רומנטיים בין גברים לנשים; שימוש באלימות כלכלית ומינית הם כלים לשליטה בנשים; הסתרה והכפשה של יחסים אינטימיים בין נשים, היסטוריה לסבית ועוד. במאמר היא הציעה להגדיר מחדש את מושג הלסביות, בכך יצאה בקריאה לנשים לבחון את מידת ההטרוסקסואליות שלהן ואת יחסן ללסביות. ריץ' הייתה אחת מהאינטלקטואליות הראשונות שקראה תיגר על הרעיון כי הטרוסקסואליות היא הביטוי הטבעי של המיניות האנושית, וכי צורות אחרות של מיניות הן יוצאות דופן סוטות. המושג לסביות, לפי ריץ', מובנה באמצעות שני מושגים: הקיום הלסבי והרצף הלסבי. הקיום הלסבי הוא כל סוגי האינטימיות הקיימים בין נשים - חברות, תמיכה, אהבה ומשיכה. הרצף הלסבי טוען שאין דיכוטומיה בין לסבית לסטרייטית אלא יש רצף של קשרים בין נשים, שמיניות לסבית היא רק אחת מהן. ריץ' טענה כי כל הנשים לסביות מטבען וההטרוסקסואליות נכפתה עליהן על ידי הגברים. זאת ועוד שהמבנה הכלכלי חברתי בחברה פטריארכלית הוא הסיבה לקבלת יחסים הטרוסקסואליים כמובן מאליו לנשים שחיות בחברה זו. לפי הגדרתה של ריץ', ההטרוסקסואליות הכפויה על המין הנשי הוא מוסד בסיסי של הדיכוי הגברי. ריץ' קראה תיגר על מחיקת הקיום הלסבי בהיסטוריה, במחקר ובספרות בכלל ובשדה הפמיניסטי בפרט.
ריץ' התייחסה לביקורות: "בשלוש השנים שעברו מאז כתבתי את "הטרוסקסואליות כפויה" - באנרגיה זו של תקווה ותשוקה, האווירה החברתית הפכה לשמרנית יותר והלחצים לקונפורמיות גברו. המסרים של הימין החדש לנשים הם שאנחנו רכושם הרגשי והמיני של גברים, ושאוטונומיה ושוויון של נשים הם איום על המשפחה, הדת והמדינה".
פעילויות נוספות
החל מסוף שנות השבעים ועד תחילת שנות התשעים ריץ' לימדה במספר אוניברסיטאות ומכללות ברחבי ארצות הברית. ב-1979 היא קבלה תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת סמיס. בשנים הללו היא פרסמה שלושה קובצי שירה: Your Native Land, Your Life (1986), Blood, Bread, and Poetry (1986), andTime’s Power: Poems 1985–1988 (1989).
ב־1988 אדריאן ריץ' ייסדה עם רות אתקין את המגזין "גשרים: מגזין לפמיניסטיות יהודיות וחברותינו" (Bridges: A Journal for Jewish Feminists and Our Friends). ריץ הייתה העורכת של כתב העת שעסק בקשר בין הפרטי לציבורי בחיים של נשים יהודיות. ספר An Atlas of the Difficult World (1991) זכה בשני פרסים לאחר שהתפרסם.
אדריאן ריץ' הייתה מחלוצות החשיבה הלסבית פמיניסטית, ראתה עצמה כאקטיביסטית פוליטית, היא האמינה שיש להעלות על נס את מעמד האישה על תפקידיה, תכונותיה וסביבתה. היא ראתה בעצמה כלי לעדות ולמחאה על מצבן של הנשים, עניים, שחורים, לסביות ובני העולם השלישי. בתחילת שנות ה-2000 היא השתתפה בפעילות מחאה נגד המלחמה בעיראק שכללו גם הקראה של שיריה. ריץ' שאפה ליצור שפה חדשה אשר תוביל לשינוי חברתי. היא הדגישה בנאומיה ובכתביה את הרקע היהודי ממנו באה, יצאה כנגד גזענות, מיליטריזם, ניצול קפיטליסטי ואנטישמיות וחשה הזדהות עם נשים כהות עור ועניות.
אדריאן ריץ' נפטרה ב-27 במרץ 2012 בגיל 82. מותה היה תוצאה של דלקת מפרקים שיגרונית.
הבזק הליום
הבזק הליום הוא תהליך אשר מתרחש בכוכבים במסה בינונית לאחר סיום חייהם ככוכבי הסדרה הראשית. תוך כדי הפיכת הכוכב לענק אדום, הליבה שלו עוברת קריסה כבידתית והגז שבה עובר למצב של חומר מנוון כלומר חומר המוחזק על ידי לחץ ניוון, שהוא לחץ הנובע מעקרון האיסור של פאולי. כתוצאה מתחילת היתוך הליום בליבה המנוונת, מתחילה תגובת שרשרת מהירה ועוצמתית, אשר גורמת תוך זמן קצר לגידול דרסטי בתפוקת האנרגיה בליבה.
התהליך כפי שהוא מתואר בהמשך הוא תוצאה של מודליים אסטרופיזקליים ממוחשבים. קיימים גרמי שמים אותם מסווגים כאובייקטי הבזק הליום, לדוגמה אובייקט סקוראי.
מעבר שלב בחיי כוכב
כאשר כוכב בעל מסה בינונית אינו מסוגל להמשיך להתיך מימן, השלב הבא בחייו הוא ענק אדום. המעבר הוא הדרגתי ונמשך לפרק זמן של מיליארדי שנים, כאשר לשמש שלנו, לדוגמה, המעבר ייקח כמיליארד שנים, ולכוכבים בעלי מסה קטנה יותר יידרש אף יותר זמן.
בסיומו של המעבר, ליבתו של הכוכב עשירה בהליום (תוצר היתוך המימן), מהווה כ-30% ממסת הכוכב ודחוסה לנפח קטן מאוד, בערך פי שניים עד שלושה מנפח כדור הארץ. בצפיפות גבוהה זו, החומר בליבה לא מתנהג כמו גז רגיל, אלא כחומר מנוון.
הבזק הליום בליבה
כאשר הליבה של כוכב מתכווצת, עקב דעיכת היתוך המימן וקריסה כבידתית, היא מתחממת מאוד. אך ההליום בה מתנהג כחומר מנוון ולכן ההתחממות לא גורמת להתפשטות. הטמפרטורה ממשיכה לעלות, עד לנקודה שהיא מספיקה להיתוך הליום (כ-100-200 מיליון מעלות קלווין). תחילת תגובת ההיתוך משחררת אנרגיה וגורמת לעלייה נוספת בטמפרטורת הליבה, אשר מובילה להתרחבות האזור בו מתרחש היתוך. זוהי תגובת שרשרת שמזינה את עצמה ומתגברת - קצב יצירת האנרגיה בליבה עולה בצורה דרסטית תוך זמן קצר, ויכול להגיע לסדר גודל של פי 100 מיליארד מהשמש. עם זאת, התפרצות אנרגיה אדירה זו אינה גורמת לחוסר יציבות או התפוצצות הכוכב, מכיוון שרובה מושקעת בהתגברות על לחץ הניוון של האלקטרונים.
כתוצאה מהתהליך, מבנה ליבת הכוכב משתנה והיא יכולה להתיך הליום לפחמן באופן רגיל. שלב זה יכול להימשך עד מיליארד שנים נוספות, סה"כ כ-10% מאורך חיי הכוכב.
הבזק הליום יכול להתרחש רק בכוכבים בהם ליבת ההליום היא בעלת מסה של פחות מ-1.4 מסות שמש, מכיוון שבהם החומר בליבה מגיע למצב מנוון. לכן התהליך מוגבל לכוכבים קטנים עד בינוניים, בעלי 1 עד 2.6 מסות שמש.
ננס לבן
במקרה של ננס לבן שסופח מימן (לדוגמה, מכוכב רגיל במערכת זוגית), בדרך כלל מתחיל תהליך של היתוך הליום על פני השטח שלו. כאשר מצטברת מסה מספיק גדולה של הליום, יכול להתרחש הבזק הליום, אשר יגרור התפרצות אנרגיה וחומר בצורת נובה.
הבזק מעטפת הליום
תהליך דומה להבזק הליום עלול להתרחש באופן מחזורי בכוכבים הנמצאים בענף הענקים האסימפטוטי (אזור בדיאגרמת הרצשפרונג-ראסל בו נמצאים כוכבים של 0.6-10 מסות שמש בשלב התפתחות מתקדם, לאחר עזיבתם את הסדרה הראשית). בכוכבים אלה ההבזק מתרחש במעטפת מחוץ לליבה.
בית הכנסת הישן (היילברון)
בית הכנסת הישן בהיילברון היה בית כנסת מרכזי בהיילברון והיה אחד מבתי הכנסת היפים ביותר בגרמניה בשלהי המאה ה-19.
בית הכנסת הוקם בין השנים 1873–1877, שאז נקרא "בית הכנסת החדש". המבנה תוכנן על ידי האדריכל אדולף וולף בסגנון מורי. סגנון הבנייה הזכיר את סגנון הבנייה הממלוכי או את ארמון האלהמברה. בית הכנסת שימש את קהילת יהודי היילברון עד החרבתו באירועי ליל הבדולח ב-1938.
הרב ד"ר מקס בארמן היה רב בצ'רניאחובסק ובהיילברון.
לינסנג
לִינְסַנְגּ (שם מדעי: Poiana) הוא סוג הכולל שני מיני גחניים קטנים ודקים ולמעשה הם הקטנים שבגחניים. אלו הם יצורים מוארכים בעלי ראש מוארך וזנבות ארוכים החיים בעיקר ביערות הגשם של אפריקה. הם אינם קרובים למיני הלינסנג אסייתי החיים באסיה ושייכים למשפחה עצמאית.
המינים הם:
סן מיגל (אל סלוודור)
היסטוריה
הספרדים שלחו את הקונקיסטאדור לואיס דה מוסקוסו אלברדו לאזור כדי לייסד בו כפר. הוא ייסד אותו ב-8 במאי 1530, יום חגו של מיכאל הקדוש, ועל כן הוא קרא למקום סן מיגל דה לה פרונטרה (מילולית: "מיכאל הקדוש של הגבול"). השם קוצר בהמשך לסן מיגל. הכפר קיבל מעמד של עיר ב-1574.
ב-1586 העיר נחרבה משריפה שפרצה בה. עקב כך, הניצולים העבירו את מיקומה של העיר, למקום בו היא נמצאת כיום.
ב-1811 התחילו מרידות בסן סלוודור בדרישה לעצמאות מספרד. סן מיגל נותרה נאמנה למלך הספרדי ולא הצטרפה למרד. עם זאת העצמאות הושגה, אל סלוודור הפכה להיות מדינה בתוך הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה, וסן מיגל הפכה להיות בירת מחוז סן מיגל שזה עתה נוצר.
ב-1840 אל סלוודור הפכה להיות עצמאית לחלוטין, וסן מיגל הפכה להיות מרכז חשוב במזרח המדינה.
בעקבות מלחמת האזרחים באל סלוודור, שהתקיימה בין 1979 ו-1992, חלו שינויים גדולים בעיר. תושבי כפרים באזור היגרו אל עיר, בעוד תושבים אחרים היגרו ממנה ליעדים שונים, כמו ארצות הברית. בנוסף המלחמה גרמה לפגיעה בתשתיות בעיר.
כלכלה
סן מיגל היא מרכז כלכלי חשוב במזרח אל סלוודור. הכלכלה המקומית מסתמכת על תעשייה וחקלאות מהאזור.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת דה אוריינטה ופקולטה רב-תחומית של אוניברסיטת אל סלוודור.
פירותנות
פירותנות (בלועזית: פרוּטַרייניזם) היא אורח חיים תזונתי, תת-קבוצה בקרב הטבעונים, הניזונה מפירות וצמחים בלבד.
פירותנות היא לרוב בחירה תזונתית הנובעת מהרצון או הצורך לשמור על הבריאות. זו תזונה עשירה בוויטמינים ומינרלים וממעיטה במזון הקשה לעיכול. מעבר לכך שעקירת שורשים פוגעת בהמשך התפתחותו של הצמח, הפירותנים מאמינים כי שורשים הם מזון עמילני קשה לפירוק ועיכול ומחייבים בישול ועיבוד תרמי על מנת להיאכל. כך הפירותנים טוענים כי תזונתם נועדה להקל על מערכת העיכול. פירותנים מפחיתים אך לא נמנעים לחלוטין מאכילת מזונות מעין אלו.
קיפלינג (חברה)
החברה הוקמה ב-1987 באנטוורפן, בלגיה ומקור שמה הוא בשמו של הסופר והמשורר האנגלי רודיארד קיפלינג.
ניתן להשוות את החברה לפראדה בשל קו תיקי הניילון היוקרתיים והיקרים שלה. עם זאת ניתן למצוא תיקי קיפלינג זולים יחסית לאלו של קו הניילון. החברה הגיעה לשיאה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, כשתיקיה הפכו לטרנד אופנתי והוחזקו על ידי כוכבים כמו טום קרוז, ג'ים קארי וג'ון טרבולטה.
בית החולים היהודי בברוקלין
בית החולים היהודי בברוקלין (באנגלית: Brooklyn Jewish Hospital) היה בית חולים ברובע ברוקלין בעיר ניו יורק שבארצות הברית, אשר פעל בשנים 1906-1982, אז התאחד בשל קשיים כלכליים עם בית החולים סנט ג'ון.
תולדות בית החולים
שורשיו של בית החולים מצויים באגודת בית החולים העברי בברוקלין (Brooklyn Hebrew Hospital Society), שהקימה מרפאה ברובע בשנת 1895. כעבור שנים אחדות ביקשו מנהיגי הקהילה היהודית המקומית להרחיב את המרפאה. לשם כך הם רכשו לשיפוץ ב-1903 בניין של בית חולים לשעבר (Memorial Hospital for Women and Children) בשדרת קלאסון (Classon Avenue). המבנה היה ממוקם בין שכונת קראון הייטס לבין שכונת פרוספקט הייטס (Prospect Heights). פתיחת ביית החולים התעכבה עד לדצמבר 1906 על מנת לגייס כספים להרחבת קמפוס בית החולים מעבר לתוכנית המקורית. השטח שנוסף לו שימש לשיכון בית ספר לסיעוד, מעונות לסטודנטיות ומשרדים. בשנות העשרים גייס נתן ג'ונאס (Nathan Jonas), אחד המייסדים, ממון ששימש להקמת אגף אשפוז נוסף, שנפתח ב-1928. ממועד זה הכיל בית החולים 650 מיטות אשפוז. אחד התורמים הגדולים להקמת האגף היה אברהם אברהם, מבעלי חנות הכלבו הידועה "אברהם ושטראוס" בברוקלין.
בית החולים פרח עד מחצית המאה ה-20 ואף התרחב. בין החולים שטופלו בו היה אלברט איינשטיין, שנותח שם בדצמבר 1948.
משנות החמישים ואילך החלו תושבים אמידים רבים לעזוב את שכונת קראון הייטס ובמקומם הגיעו תושבים מעוטי אמצעים, שהסתמכו יותר על תוכניות ביטוח רפואי ממשלתיות. עקב כך התמעטו הכנסות בית החולים. הוא נקלע למצוקה ובשנת 1979 הגיע עד סף פשיטת רגל. הוא שרד בעזרת סיוע כספי פדרלי שניתן לבתי חולים קהילתיים בשכונות עניות. לאחר ארגון מחדש התאחד בית החולים בשנת 1982 עם בית החולים האפיסקופלי סנט ג'ון (St. John's Episcopal Hospital), שסבל גם הוא מקשיים כלכליים. המוסד המאוחד נקרא מאז המרכז הרפואי הבין-אמונתי (Interfaith Medical Center).
יחידות בית החולים המאוחד התמקמו באתרים אחדים בברוקלין. הקמפוס הראשי שוכן כקילומטר ממזרח לקמפוס הישן של בית החולים היהודי. בית החולים המאוחד, שגם הוא נקלע לקשיים כלכליים, כולל כיום (2019) 287 מיטות אשפוז.
רוב מבני בית החולים היהודי לשעבר נמכרו והוסבו למגורים. מעל חזית המבנה הראשי לשעבר של בית החולים, בשדרת קלאסון 713, קבועה עדיין הכתובת "בית החולים היהודי" ומתחתיה המילים Non Sectarian, שמשמעה שבית החולים לשעבר העניק את שירותיו לכל דורש ללא אפליה. אחד המבנים של בית החולים היהודי משמש עד היום כמרפאה של בית החולים המאוחד.
זבד הודי
זבד הודי (שם מדעי: Viverra) הוא סוג של טורפים ממשפחת הגחניים הגדולים יחסית למשפחתם ובעלי פסים לאורך גופם. הם חיים ביערות דרום-מזרח אסיה וכמה מהם חיים בסכנת הכחדה עקב ציד של פרוותם ועקב כריתת היערות בהם הם חיים.
מיון
בסוג ארבעה מינים:
מיקרו אשראי
מיקרו אשראי הוא חלק מתחום המיקרו מימון, כלומר אספקת שירותים פיננסיים לאנשים עניים מאוד. מיקרו אשראי הוא הקצאה של הלוואה קטנה מאוד ליזמים ובעלי עסקים עניים שאינם יכולים בדרך כלל לקבל שירותים בנקאיים. לאנשים כאלה בדרך כלל אין ערבים, הכנסה יציבה או היסטוריית אשראי, ולכן הם אינם עומדים אפילו בקריטריונים הבסיסיים ביותר לקבלת אשראי בדרכים המסורתיות. מיקרו מימון כולל, פרט להלוואות, גם אפשרות מיקרו חיסכון, מיקרו ביטוח, וכלים פיננסיים חדשניים אחרים.
למרות שמוסדות של מיקרו אשראי ומיקרו מימון קיימים בצורות שונות כבר מהמאה ה-19, הגל הנוכחי של עניין בתחום החל בשנות ה-70 של המאה ה-20, בפרויקטים של הארגון ACCION ושל בנק גרמין של מוחמד יונוס בארצות מתפתחות. בראשית דרכו הוא זכה לזלזול מצד רוב הגורמים בארגוני הפיתוח הגדולים, שלא האמינו ביכולתם ומחויבותם של המיקרו לווים לעמוד בהתחייבויותיהם. כיום הוא נחשב לאמצעי חשוב במאבק בעוני העולמי, והוא מאפשר לאנשים עניים מאוד ליזום צורות של תעסוקה עצמית, ליצור הכנסות, ולעיתים קרובות לחסוך ולצאת ממעגל העוני. הצמיחה בהכנסה הפנויה בתורה מביאה לצמיחה כוללת של המשק במדינות אלה. האו"ם הכריז על שנת 2005 כ"שנת המיקרו אשראי הבינלאומית", ומוחמד יונוס זכה בפרס נובל לשלום בשנת 2006. בשל ההצלחה של מיקרו אשראי, החל עניין בתחום גם בתוך תעשיית הבנקאות המסורתית, כאמצעי לצמיחה עתידית בכלכלות המתפתחות.
היסטוריה
יש מספר יוזמות וארגונים היסטוריים שאפשר לראותם כמי שעסקו במיקרו מימון ובמיקרו אשראי. בגרמניה, תנועת כלכלת הכפרים של פרידריך וילהלם ראיפזן נוסדה בשנת 1864, ובשנת 1901 נהנו משירותיה כ-2 מיליון איכרים. תנועה זו התבססה על איגודי אשראי, כלומר ארגונים קואופרטיביים של אשראי-הדדי. ראיזן יזם את התנועה כפתרון לעוניים של מי שהיו עד זמן קצר לפני כן צמיתים, וניצולם על ידי מלווים מקומיים. אלפונס ודורימן דז'רדן ייסדו בקוויבק, קנדה, תנועה דומה בשנת 1900. עקרונות של מיקרו אשראי יושמו גם בתוכנית מרשל לאחר מלחמת העולם השנייה באירופה.
הגלגול הנוכחי של המיקרו מימון מזוהה בעיקר עם פעילות במדינות המתפתחות וקשור למספר ארגונים שהחלו את פעילותם בשנות ה-70, ביניהם:
התמקדות בנשים
העניין של סוכנויות ומוסדות מיקרו אשראי ברחבי העולם בנשים הולך וגובר, ויש הארגונים המתמקדים רק בהלוואות לנשים. הסיבות לכך הן שנשים בדרך כלל אחראיות על גידול הילדים, ועוני של נשים פוגע בהתפתחותם הפיזית והחברתית של ילדיהן. הניסיון מראה שנשים נוטות להחזיר את ההלוואות, שהן משקיעות את הכסף בדרך שתביא רווחה למשפחותיהן, ושמעמדן המשפחתי והחברתי משתפר משום שהן מסוגלות להרוויח כסף.
המגמה של התמקדות בנשים החלה בבנק גרמן בבנגלדש. בתחילת דרכו הלווה הבנק לנשים וגברים כאחד, אבל עם הזמן, מהסיבות שתוארו, הוא החל להתמקד בנשים, וכיום 96% מההלוואות ניתנים לנשים. ארגונים שונים הלכו בעקבותיו, ובמקומות מסוימים קמו ארגונים שיועדו מראש להלוות לנשים בלבד.
עם זאת יש הטוענים שבמקרים רבים נשים משמשות רק ככיסוי, כאשר הלווים האמיתיים הם בעליהן או בניהן. הגברים משתמשים בכספים לצרכיהם, בעוד הנשים נושאות בנטל הסיכון הפיננסי.
ארוס ולהוס
ארוס ולהוס (באנגלית: Eros Vlahos; נולד ב-13 בינואר 1995) הוא שחקן וקומיקאי אנגלי. הוא מוכר מתפקידיו בדמות סיריל גריי בסרט "נני מקפי 2 - הקסם חוזר", בדמות ג'ייק פיירלי בסרט "Summer in Transylvania", ובתפקיד לומי גרינהנדס בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס". עוד שיחק בתפקיד קבוע בסדרת הטלוויזיה "הסודות של דה וינצ'י" בה גילם את דמותו של ניקולו מקיאוולי.
ביוגרפיה
הוריו של ולהוס עובדים בעסק משותף, אמו היא מעצבת אופנה ואביו מנהל עסקים. בבעלותם חנות "Cyberdog" בשוק קמדן, בה מוכרים אופנה עתידנית ואופנת סצנת רייב, אביזרים וצעצועים.
בקיץ 2008 בגיל 13 כתב ולהוס והופיע עם חומרים משלו בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו. בדצמבר אותה שנה כתב סקירות על מופעי הפנטומיים לחג המולד עבור עיתון הגרדיאן ואתר האינטרנט. ולהוס הופיע בתוכנית קומית ברדיו לונדון, ובתוכניות לילדים בטלוויזיה "CBBC Extra".
חיים אישיים
ולהוס פעיל בטוויטר, יש לו אתר אינטרנט רשמי משלו, בלוג בטאמבלר, בו הוא כותב דוגמאות של הכתיבה הקומית שלו.
פרידריך, נסיך שאומבורג-ליפה
ביוגרפיה
פרידריך נולד ב-30 בינואר 1868 בארמון ראטייבוריצ'ה שבבוהמיה, לווילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ולבטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל.
ב-5 במאי 1896 התחתן פרידריך עם לואיז, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השמיני, מלך דנמרק ולוביסה, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים. ב-4 באפריל 1896 מתה לואיז בפתאומיות בארמון ראטייבוריצ'ה מדלקת קרום המוח, וכמה שעות לאחר מכן מת גם אביו וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה. ב-26 במאי 1909 התחתן פרידריך בשנית בדסאו עם אנטוינטה, נסיכת אנהלט, בתם של לאופולד, נסיך הכתר של אנהלט ואליזבת, נסיכת הסן, ממנה נולדו לו 2 ילדים. לאחר מלחמת העולם השנייה התגורר פרידריך בקודובה זדרוי, פולין, סמוך לגבול עם גרמניה המזרחית, שם הוא מת ב-12 בדצמבר 1945.
משפחתו
ב-5 במאי 1896 התחתן פרידריך עם לואיז, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השמיני, מלך דנמרק ולוביסה, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
ב-26 במאי 1909 התחתן פרידריך עם אנטוינטה, נסיכת אנהלט, בתם של לאופולד, נסיך הכתר של אנהלט ואליזבת, נסיכת הסן, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
גוסטב הולסט
ילדות ונעורים
גוסטב הולסט נולד בשם גוסטב תיאודור פון הולסט בצ'לטנהם, אנגליה, למשפחה ממוצא שוודי וגרמני-בלטי (שהגיעה לאנגליה דרך רוסיה וגרמניה). הוא גדל בעולם של ויילד, ולס, דויל, גוגן, מונה, וגנר, צ'ייקובסקי ופוצ'יני.
נחל בוקק
רוב מהלכו של הנחל ברמת המדבר, הוא מתחפר בסלע רך (קירטון ותצורת חתרורים) ולכן העמק שלו רדוד. בתחום מצוק ההעתקים, מתחבר הנחל לשני מפלים, הראשון גובהו כ-100 מטרים והשני כ-60. אחרי המפל הראשון הנחל ממשיך בזרימה בתוך קניון קצר (כ-1.5 ק"מ) ועמוק. לאחר עוד כקילומטר אחד, נשפך הנחל אל ים המלח.
שם הנחל ניתן לו על ידי ועדת השמות הממשלתית בשנת 1950 בשל דמיונו לשם הערבי - ואדי באע'ק. חלקו העליון של הנחל, נקרא בערבית ואדי פשחת א-דרוויש - נחל מצוק הדרווישים. אחת ממשמעויות המילה "בוקק" היא "שופע".
גוסטב הולסט
ילדות ונעורים
הוא היה תלמיד הקולג' המלכותי למוזיקה שנפתח זמן קצר קודם לכן בלונדון, במלגה, ושם הכיר חבר ללימודים, שהיה לידידו לכל אורך חייו, רייף וון ויליאמס. המוזיקה שלו הייתה שונה מאוד מזו של הולסט, אך הוא חלק לה שבחים ללא סייג.
הולסט הושפע בשנים אלה מסוציאליזם והלך להרצאות ונאומים של ג'ורג' ברנרד שו, שהיה שותף להתלהבותו מצמחונות ושל ויליאם מוריס, שניהם מתומכיה הגלויים ביותר של התנועה הסוציאליסטית באנגליה.
נחל בוקק
זיהום
החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, החלה לעלות מליחות המים שנובעים מעין בוקק, בעקבות זיהום מי התהום על ידי המפעלים במישור רותם. בשנת 2015, בעקבות הזיהום, החלה הזרמה יזומה של מים מתוקים בנחל במטרה להפחית את מליחותו. למרות זאת, הנחל עדיין מזוהם ומכיל חומרים רעילים בריכוז גבוה המסכנים את חיות הבר והמטיילים באזור.
גוסטב הולסט
ילדות ונעורים
במהלך השנים האלה התחיל הולסט להתעניין גם במיסטיקה ובתורות הרוחניות של הודו, עניין שישפיע בעתיד על יצירותיו המוזיקליות, ביניהן סיטה, אופרה המבוססת על אפוס הינדי, סאוויטרי - אופרה קאמרית על בסיס סיפור מתוך המהאבאראטה והמנונים מתוך ה"ריג ודה". לצורך כתיבת יצירות אלה לימד את עצמו סנסקריט, כדי שלא יצטרך להסתמך על התרגומים התת-תקניים שעמדו לרשותו.
הקריירה המוזיקלית
כדי להשתכר למחייתו כל עוד לא הייתה לו הכנסה מספקת מיצירותיו, ניגן בטרומבון בתזמורת פופולרית בשם "הלהקה הוינאית הלבנה", בניצוחו של סטניסלב וורם. המוזיקה הייתה זולה וחוזרת על עצמה ולא לטעמו של הולסט. הוא התייחס לסוג זה של עבודה כ"תילוע" וראה בה מעשה "נפשע". הכורח "לתלע" בא לסיומו כאשר יצירותיו זכו ליתר הצלחה, והכנסתו נעשתה קבועה הודות למשרות ההוראה שקיבל.
הוא מצא עבודה כמנהל המוזיקה בבית ספר לבנות סנט פול בהאמרסמית', לונדון, שם חיבר בשנת 1913 יצירה מוצלחת, שעודנה פופולרית, לתזמורת בית הספר, סוויטת סנט פול. יצירותיו של הולסט לתזמורות כלי הנשיפה, אם כי מועטות יחסית, הבטיחו לו מקום כאבן הפינה של תחום זה, כפי שאפשר לראות גם כיום באין-ספור התוכניות, הכוללות את שתי הסוויטות שלו לתזמורת צבאית. יצירתו היחידה לתזמורת כלי נשיפה ממתכת,A Moorside Suite עודנה מהווה חלק חשוב ברפרטואר ההרכב הזה.
במשך השנים המוקדמות הללו הושפע במידה רבה מן השירה של וולט ויטמן, כמו רבים מבני דורו, ושירה זו נתנה גם היא השראה לרבות מיצירותיו. בתקופה זו החלה החברה המוזיקלית בכלל, וידידו ווהן ויליאמס בפרט, לגלות עניין בשירי עם אנגליים עתיקים, זמרי מדריגל ומלחינים מתקופת טיודור. הולסט היה שותף להתפעלות ידידו מן הפשטות והחסכנות של מלודיות אלה, והשימוש שעשה בהן ביצירותיו הוא מתווי ההיכר המובהקים ביותר במוזיקה שלו.
הולסט היה טייל נלהב. הוא הרבה לטייל ברגל באיטליה ובצרפת ועד מותו הספיק לכסות כמעט כל שביל באנגליה. הוא תייר גם מחוץ לגבולות אירופה, כאשר נסע לאלג'יר שבשלטון צרפת בשנת 1906 לפי הוראות רופאיו, כטיפול במחלת הקצרת ובדיכאון, שתקף אותו לאחר שהיצירה שהגיש לתחרות לא זיכתה אותו ב"פרס ריקורדי" הנחשק. מסעותיו בארץ הערבית והברברית, כולל מסע אופניים מקיף בסהרה האלג'יראית, נתנו לו השראה לסוויטה "Beni Mora", שכתב עם שובו.
אחרי קבלת הפנים הפושרת שזכתה לה יצירתו המקהלתית "שליח הענן" בשנת 1912, יצא שוב הולסט למסע תיור בספרד עם ידידיו, מלחינים גם הם, בלפור גרדינר והאחים קליפורד וארנולד באקס. את הוצאות הטיול מימן בתרומה אלמונית. עם כל ביישנותו, היה הולסט מוקסם מאנשים ומחברה, והאמין תמיד, שהדרך הטובה ביותר ללמוד על עיר גדולה היא ללכת לאיבוד ברחובותיה. בג'רונה שבקטלוניה נעלם תכופות וחבריו מצאו אותו, כעבור שעות, שקוע בדיונים מופשטים עם מוזיקאים מקומיים. בספרד התוודע הולסט, באמצעות קליפורד באקס, לאסטרולוגיה, תחביב שיהווה השראה בעתיד ל"סוויטת כוכבי הלכת". הוא עקב אחר הורוסקופים עד מותו וכינה את עניינו בכוכבים "החטא הקטן שלי".
זמן קצר לאחר שובו פתח בית הספר סנט פול אגף מוזיקה חדש, והולסט חיבר את סוויטת סנט פול לכבוד האירוע. סמוך לזמן זה, בשנת 1913, חל ביצוע הבכורה של "פולחן האביב" מאת סטרווינסקי בפריז, שם חולל מהומות, ובלונדון, שם התקבל בביקורת חריפה. היצירה הוגדרה "פראית, מחרידה, נטולת כל קשר למוזיקה במובן שרובנו מייחסים למילה זו." כעבור שנה, שמע הולסט לראשונה את "חמישה קטעים לתזמורת" של שנברג, יצירה "אולטרה-מודרנית" בת חמישה פרקים, העושה שימוש ב"כרומטיות קיצונית" (שימוש בכל 12 הטונים). הולסט הושפע ללא ספק מביצוע זה, ואף כי שם קודם ללעג את מוזרויות המוזיקה המודרנית (היה לו חוש הומור שנון), המוזיקה החדשה של סטרווינסקי ושנברג השפיעה על חיבור "סוויטת כוכבי הלכת", אם לא דרבנה אותו מלכתחילה.
הולסט ואשתו איזובל קנו קוטג' באסקס ושם, מוקף בבניינים מימי הביניים ובהזדמנויות בשפע לשיטוטים, החל לעבוד על היצירה, שתהיה בעתיד ליצירתו הנודעת ביותר, הסוויטה התזמורתית "כוכבי הלכת". היא נועדה להיות סדרה של "תמונות הלך נפש", לאו דווקא משהו הקשור ישירות לאסטרולוגיה או אסטרונומיה, אם כי ידוע, שהולסט נעזר בספר בשם "מהו הורוסקופ" מאת אלאן לאו כמדריך.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניסה הולסט להתגייס אך נדחה בגין ראייתו הפגומה, ריאותיו הפגועות ועיכולו הגרוע. באנגליה של תקופת המלחמה, שוכנע הולסט לוותר על ה"פון" שבשמו, שעורר חשד. המוזיקה החדשה שלו, לעומת זאת, התקבלה ברצון, כמוזיקה אנגלית ו"פטריוטית". הייתה לה דרישה באולמות קונצרטים, גם בשל האיסור על השמעת כל דבר מוזיקה "טבטוני". לקראת סוף המלחמה הוצעה לו משרה במסגרת תוכנית העבודה של ימקא כמנהל מוזיקלי, והוא שם פעמיו לסלוניקי (יוון של היום) ולקונסטנטינופול (איסטנבול) בשנת 1918. בזמן שלימד מוזיקה לחיילים, ששמחו להימלט משעמום חיי הצבא, בוצעה סוויטת כוכבי הלכת לפני קהל מאזינים בבית. זמן קצר לאחר שובו עם סיום המלחמה, חיבר הולסט "אודה למוות", מבוססת על שיר של וולט ויטמן.
הולסט מת ב-25 במאי 1934 מסיבוכים לאחר ניתוח קיבה. הוא נקבר בקתדרלת צ'יצ'סטר במערב סאסקס.
מבצע דרגון
במלחמת העולם השנייה, מבצע דרגון (Operation Dragoon) היה מבצע בו פלשו בעלות הברית לדרום צרפת ב־15 באוגוסט 1944, כחלק מהמערכה בחזית המערבית. הפלישה התרחשה בין טולון ובין קאן.
התכנון
הקווים הכלליים למבצע הותוו במהלך ועידת טהראן על ידי "שלושת הגדולים" סטלין רוזוולט וצ'רצ'יל.
במהלך התכנון המבצע כונה אנוויל (באנגלית: סדן) ונועד למשוך כוחות גרמנים מהמבצע העיקרי - האמר (באנגלית: פטיש), שהיה הכינוי שניתן לפלישה לנורמנדי. מאוחר יותר שמות שני המבצעים שונו, אנוויל לדרגון והאמר לאוברלורד. על פי התכנון המקורי, הנחיתה הייתה אמורה להתבצע במקביל לנחיתה בנורמנדי באמצעות כח שיתפצל מהארמייה החמישית שנלחם באיטליה תחת פיקודו של הגנרל הרולד אלכסנדר הבריטי, שיתפנה לאחר שיכבוש את רומא. מכיוון שההתנגדות הגרמנית באיטליה הייתה חזקה מהצפוי, התעקש צ'רצ'יל לדחות את המבצע עד להשלמת כיבוש רומא. רומא נכבשה לבסוף במסגרת קרב אנציו ב־4 ביוני 1944, יומיים לפני הנחיתה בנורמנדי, והוחמצה ההזדמנות לנחיתה סימולטנית בדרום ובצפון צרפת. בעקבות זאת דרש צ'רצ'יל לבטלו ולהמשיך בהתקדמות צפונה, מכיוון שעצם השהייה בצפון איטליה הייתה מושכת כוחות גרמניים להגנה מפני דרגון אפשרי, ומאידך, הארמייה החמישית תוכל לפרוץ דרך טריאסטה ו"פרצת לובליאנה" ולאיים על וינה ואף על גרמניה. בנקודה זאת נחלקו הדעות בינו לבין רוזוולט שדרש להצמד למתווה טהראן. לאחר ניסיונות כושלים לשכנע את רוזוולט, נכנע צ'רצ'יל והמבצע יצא לדרך.
בעלות הברית
כוחות בעלות הברית שהוקצו למבצע כללו את קבוצת הארמיות השישית בפיקודו של ג'ייקוב דיוורס, אשר כללה את הכוחות הבאים:
המבצע כלל 880 כלי שיט של בעלות הברית, כולל תשע נושאות ליווי, שש ספינות קרב, 21 סיירות ויותר מ-100 משחתות, סך הכל 34 אוניות צרפתיות ו-1,370 ספינות נחיתה, וכ-5,000 מטוסים. סגן אדמירל הנרי קנט יואיט (Henry Kent Hewitt), מפקד הצי השמיני של ארצות הברית, פיקד על כל הפעולות הימיות. לשם כך הוקם כוח משימה מיוחד (Western Naval Task Force). עבור המבצעים האוויריים לתמיכה בנחיתות היה אחראי מייג'ור גנרל ג'ון ק. קנון (John K. Cannon), מפקד חיל האוויר ה-12 של ארצות הברית, כאשר המשימה העיקרית הייתה של פיקוד האוויר הטקטי ה-12 בפיקודו של גורדון פ. סאוויל (Gordon P. Saville).
גרמניה הנאצית
הכוחות הגרמניים שהיו בגזרה פעלו תחת פיקוד קבוצת ארמיות G בפיקודו של יוהנס בלסקוביץ, אשר כללה את היחידות הבאות:
הנחיתה
הכוחות נחתו ב־15 באוגוסט ונתקלו בהתנגדות מועטה בלבד, מה שאפשר להם לפרוץ צפונה במהירות. במקביל כוח המשימה המוטס ה־1, בפיקוד מייג'ור גנרל רוברט פרדריק, אשר כלל את רגימנט החי"ר המוצנח ה־509, וצוות הקרב החטיבתי המוצנח ה־517, חטיבת הצנחנים העצמאית הבריטית ה־2, גדוד הרגלים מוטסי הדאונים ה־550 וגדוד הצנחנים ה־551 בקרבת ניס וסן טרופה. הצניחה, כמו גם הנחתת הדאונים, עברה בהצלחה וכוחותיו של פרדריק נתקלו בתחילה בהתנגדות קלה בלבד. לאחר שני ימי לחימה שבו כוחותיו של פרדריק כאלפיים גרמנים וחברו לכוחות שנחתו מן הים.
הצלחת המבצע
פרובנס שוחררה שבועיים בלבד לאחר תחילת מבצע הנחיתה ב-15 באוגוסט. ב-17 באוגוסט, ה-OKW נתן לקבוצת ארמיות G את ההוראה לפנות את דרום צרפת, לאחר שהכוחות בצפון צרפת יכלו לנסות לסגת מעבר לנהר הסן רק עם הכי פחות נפגעים אפשריים לאחר היווצרות כיס פאלז.
יחידות מקדימות של הקורפוס האמריקאי ה-6 הגיע לגרנובל ב-23 באוגוסט - 83 ימים לפני המועד. בסוף אוגוסט פרץ קרב גדול ליד מונטלימאר בעמק הרון לאחר שכוחות של בעלות הברית חסמו את הנסיגה הגרמנית דרך עמק הרון. הארמייה הגרמנית ה-19 פרצה דרך תוך שהיא סופגת אבדות כבדות. ב-1 בספטמבר, לאחר קרבות רחוב עזים בין הרזיסטנס לכוחות הגרמנים, גם ניס שוחררה, יומיים לאחר מכן יחידות צרפתיות נכנסו לליון. הנסיגה המהירה של הארמייה ה-19, שעוכבה זמנית על ידי כוחות של דיוויזיית הפאנצר ה-11, נתנה לקרב ריח של מרוץ לכיוון צפון דרך עמק הרון.
ב־11 בספטמבר, פחות מחודש לאחר הנחיתה בדרום, מערבית לעיר דיז'ון נפגשו אנשי הדיוויזיה הצרפתית ה-1 מהארמייה הצרפתית הראשונה ממבצע דרגון עם כוחות דיוויזיית השריון ה-6 הארמייה האמריקאית השלישית ממבצע אוברלורד (הנחיתה בנורמנדי). במקביל, האגף הימני של הארמייה האמריקנית השביעית הגיע לשערי בורגונדיה במובליאר (Montbéliard).
יש הטוענים שאת השם דרגון בחר וינסטון צ'רצ'יל שהתנגד למבצע (Dragoon באנגלית גם התנגדות).
פרסאוס (קבוצת כוכבים)
פרסאוס היא קבוצת הכוכבים שנמצאת בחלק הצפוני של השמים ומייצגת את פרסאוס - הגיבור המיתולוגי, אוחז בידו את ראשה של מדוזה אותה הרג. הקבוצה היא אחת מ-48 הקבוצות שהוגדרו על ידי תלמי.
כוכבים חשובים
מירפק (α בפרסאוס) הוא על-ענק צהוב במרחק של 590 שנות אור ובעל בהירות נראית מדרגה 1.8 הוא שוכן בתוך צביר פתוח מפוזר למדי שניתן לצפייה נוחה במשקפת שכולל גם את הכוכב δ בפרסאוס.
אלגול (β בפרסאוס) הוא כוכב כפול במרחק של 93 שנות אור כאשר אחד מהכוכבים הוא בצבע כחלחל עם בהירות נראית מדרגה 2.2 בעוד שבן זוגו הוא כוכב עמום עם בהירות נראית מדרגה 12.5. הכוכבים מקיפים זה את זה מדי שני ימים, 20 שעות ו-49 דקות וכאשר הכוכב העמום עובר על פני הבהיר, יורדת הבהירות הנראית מדרגה 2.2 לדרגה 3.5 למשך כ-10 שעות. (גם כאשר הכוכב הבהיר מסתיר את בן הזוג העמום חלה ירידה בבהירות, אך היא קטנה מכדי להיות מורגשת ללא אמצעי תצפית מתקדמים). זהו הכוכב הכפול הלוקה הראשון שזוהה ככזה.
γ בפרסאוס הוא כוכב כפול ומשתנה לוקה דומה לאלגול, אך המחזור שלו הוא של כ-14.6 שנים והשינוי בבהירות הוא מדרגה 2.94 ל-3.22.
ε בפרסאוס הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים בדרגות בהירות 3 ו-8 הניתנים להפרדה באמצעות טלסקופ חובבים.
ϱ בפרסאוס הוא ענק אדום במרחק של 317 שנות אור שבהירותו משתנה באופן סדיר למחצה בין דרגות 3 ו-4 בערך כל 50 ימים.
'''RS Persei ו-S Persei - כוכבים מסוג על-ענק
גרמי שמים מעניינים נוספים
ערפילית המשקולת הקטנה (M76, NGC 650/651) היא ערפילית פלנטרית עמומה וקטנה, קשה לצפייה באמצעות טלסקופ חובבים.
NGC 869 ו-NGC 884 הם זוג צבירי כוכבים סמוכים ל-χ בפרסאוס וידועים בשם "הצביר הכפול". כל אחד מהצבירים מכסה שטח בגודלו של ירח מלא וניתן להבחין בהם בתנאי צפייה טובים גם ללא ציוד עזר, אך עדיף לצפות בהם באמצעות משקפת.
מיתולוגיה
הקבוצה מייצגת את הגיבור מהמיתולוגיה היוונית, פרסאוס בנו של זאוס ושל דנאה, שבעזרת האלים הרג את המפלצת מדוזה שכל מי שהביט בה הפך לאבן. הוא לקח את ראשה של מדוזה (הכוכב β בפרסאוס שמשנה את בהירותו מייצג את עינה המנצנצת של מדוזה, שראשה אחוז בידו של פרסאוס) והשתמש בו כדי להפוך לאבן את מפלצת הים (מיוצגת על ידי קבוצת לווייתן) וכך הציל את אנדרומדה שהועלתה לה לקורבן.
חומות עכו
חומות עכו הן החומות המקיפות את העיר העתיקה בעכו, אשר נבנו בתקופה העות'מאנית.
היסטוריה
בתקופה הצלבנית עברה חומת היבשה הצפונית בתוואי צפוני מזה של החומה העות'מאנית, ושטחה של העיר העתיקה היה גדול יותר. היא כללה את העיר הישנה ואת העיר החדשה מצפון לה. שטח זה, שצורתו כשל משולש, החל להיות מיושב בצפיפות לאחר תום המצור על עכו בשנת 1191, ואז גם נקבע שמו - "מון מיזאר" (צרפתית Mont Musard). בצדדים הפונים אל הים לא בנו הצלבנים חומה כלל.
החומות העות'מאניות הוקמו במשך תקופה שנמשכה 90 שנים, החל בשנת 1750 ועד 1840. החומה העות'מאנית הראשונה הוקמה על ידי דאהר אל עומר בשנים 1750–1751, ובחלקה, בצדה המזרחי, היא חופפת ומשולבת בחומת היבשה הצלבנית. גובהה של חומה זו הגיע לכ-10 עד 13 מטר, ורוחבה עמד על מטר אחד. החומה הוקמה בחיפזון, ללא חפיר וסוללה, אך נקבעו בה מגדלי הגנה. בחומה נפתחו שני שערים, "שער היבשה", שניצב בחומה המזרחית (כיום רחובות יהונתן החשמונאי וצלאח א-דין), ו"שער הים" בדרום העיר, שהוביל אל הנמל.
חומות אלה חוזקו בין 1775 ו-1779 על ידי אחמד אל-ג'זאר, והגנו על העיר אף במצור שהטיל נפוליאון על העיר בשנת 1799. אל-ג'זאר ויורשיו המשיכו לבצר ולחזק את החומות לאחר המצור, בין השנים 1800 ל-1814, כך שיוכלו לעמוד גם בפני התקפה ארטילרית. ביצורים אלה כללו חומת מגן, תעלת הגנה, עמדות לתותחים, שחלקם ניצבים במקומם גם כיום, ושלושה מגדלים. מאז לא בוצעו בחומות העיר שינויים ניכרים.
בשנת 1910 נוספו שני שערים נוספים בחומה הצפונית - הראשון במרכזה (כיום רח' ויצמן), והאחר בפינה הצפון-מערבית של העיר, סמוך לחוף הים התיכון (כיום רח' ההגנה). חומות העיר נסקרו בשנים 1995 ו-1998. חומות עכו מונצחות על בול שהוציא דואר ישראל בשנת 1967 בערך נקוב של 0.15 ל"י.
החומות והמגדלים
צורתן של החומות היא כשל מחומש. בצד הפונה אל היבשה כללו החומות שלושה קווים מקבילים, ובהם החומות עצמן על ביצוריהן ומגדליהן, החפירים, מוצבים בולטים (באסטיון) ועוד. אחת החומות השתמרה כמעט בשלמותה, בעוד ששתי האחרות נהרסו כמעט לחלוטין.
החומה הפונה אל הים היא ברובה החומה המקורית שבנה דאהר אל עומר ואשר חוזקה על ידי אל-ג'זאר. חומת היבשה הקיימת היא בעיקר זו שהוקמה על ידי אל-ג'זאר, ועל כן היא קרויה על שמו. חומת היבשה השתמרה לכל אורכה, יחד עם החפיר החיצוני המקביל לה; ואילו בצדדים הפונים אל הים, נקטע רצף החומה ליד חאן א-שוורדה ונמל עכו במזרח, ובמקום בו נצבה מצודת ההוספיטלרים במערב.
בחומות עכו משולבים מספר מגדלים:
אוצרות בחומה
בשנת 2007 נפתח במרתפי החומה המזרחית באזור הקרוי "בּוּרג' אל־קומנדאר" (קרי: מגדל המפקד), המוזיאון לאתנוגרפיה ולפולקלור של עכו והגליל המערבי בשם אוצרות בחומה. באגף הראשי יש שיחזור של שוק עות'מאני מהמאה ה-19, ובו חנויות של בעלי מלאכה שונים. בחלק אחר של המוזיאון יש תצוגה של אוספים שונים כמו פעמונים, ריהוט, כלי קרמיקה ועוד.
ארמון הטמפלרים
שרידי יסודותיו של ארמון הטמפלרים נמצאים בפינה הדרום-מערבית של העיר, בין בורג' סנגאק מדרום ובורג' אל-קאשלה מצפון, והם מוצפים במי הים. במקום זה ניצב ארמון הטמפלרים, שאין לבלבל בינו ובין מצודת עכו בצפון העיר העתיקה. הארמון חרב בעת המצור ששמו הממלוכים על העיר בשנת 1291. שרידיו שקעו וטבעו, והם נראים כיום כמעין בריכה. מנהרת הטמפלרים שהתגלתה בשנת 1994 הובילה מהארמון אל הנמל הפיזאני ממזרח לו.
קלאודיוס גלנוס
אייליוס או קלאודיוס גָלֶנוֹס (ביוונית: Κλαύδιος Γαληνός; 129–200 לספירה לערך), היה רופא יווני קדום, יליד פרגמון שבאסיה הקטנה (כיום טורקיה).
עבודתו של גלנוס
הביטוי העברי "מזג" כתיאור אופיו של האדם (אדם בעל מזג חם, אדם בעל מזג נוח) נלקח מתורתו של גלנוס, הואיל וגלנוס מדבר על מזיגת מרכיבים בצורה שונה עבור כל אדם. גלנוס היה הראשון שתיאר שורת מחלות, בהן כרסת.
גלנוס תיאר את אופיו של האדם כתמהיל של ליחות ביולוגיות מולדות שנמצאות אצל כל אדם במינונים משתנים ומשפיעות על תכונותיו: מרה שחורה הגורמת למזג מלנכולי, מרה לבנה (ריר), הגורמת למזג פלגמטי, מרה אדומה (דם), הגורמת למזג סנגוויני, ומרה צהובה (מרה), הגורמת למזג כולרי.
תפיסתו של גלנוס את הרפואה שלטה בתרבות המערבית יותר מאלף שנה לאחר מותו, עד תום תקופת הרנסאנס. ידועה למשל התאוריה שלו בדבר יצירת הדם, הולכתו ותפקידיו, שנתנה הסבר מניח את הדעת לתופעות שונות הקשורות למחזור הדם ושהיו ידועות בזמנו ואף מעבר לכך. רק עם ניתוחי גוויות והעמקת הידע המדעי בימי הרנסאנס הביאו להפרכת תורתו של גלנוס ולגילוי מחזור הדם.
ניתן למצוא שרידים לתפיסתו של גלנוס בשפת הדיבור - למשל הביטוי "מרה שחורה" לביטוי מצב דיכאון. הרפואה המודרנית אמנם אינה מקבלת את תורתו של גלנוס ואת תאוריית ארבע הליחות אבל גם כיום מקובלת התפיסה שאופי אינו רק תוצר חינוך או סביבה אלא הוא מולד (ואף עובר בתורשה).
הרמב"ם התייחס במקומות רבים בכתביו הרפואיים לגלנוס. על אף שיסודות תפיסתו של גלנוס היו מקובלים עליו, לא נרתע הרמב"ם ממחלוקות חריפות עם עמדותיו של גלנוס וכתב: "... הקדמתי לך דברים אלה, כדי שתטיל ספק גם בדברי גלנוס, אותו חכם מלומד". במקום אחר תיאר את גלנוס כאחד ה"אנשים בעלי חריפות ותבונה שכבר ידעו אחת מהחכמות... ובחכמות אחרות לא ידע בהם כלל או יהיה חסר בה... שלא ירצה שיאמֵר שיש שם דבר שלא ידעהו... ויטעון ויבאר שאותם החכמות אשר לא יכשרו אצלו הם בלתי מועילות ואין צורך בהם ושאין שום חכמה שראוי שיכלה האדם זמנו בה אלא החכמה אשר ישרה בעיניו לא זולתה". אצל אבן סינא וכן אצל אבו אל-חסן אל-עאמירי, לפני הרמב"ם, מופיע שילוב דומה של קבלת ידע מדעי מגלנוס, תוך דחייה של דעותיו הפילוסופיות.
גלנוס על היהדות והנצרות
גלנוס מזכיר בכתביו את היהודים, כמו את הנוצרים, בעיקר כדי להדגים צורת מחשבה מסוימת שלדעתו אינה תואמת לזו של המדען והפילוסוף האמיתי. נמצאו 5 קטעים בחיבוריו, בהם יש התייחסות מפורשת ליהדות. שלושה מהם נמצאים בחיבוריו היווניים הקיימים ושניים שוחזרו מתרגומים ערביים. הקטע המפורט ביותר הוא זה שבחיבור "De Usu Partium", יצירה שחוברה בין 169 ל-176 לספירה. ההתייחסות כוללת ביקורת על בריאת העולם על פי משה ונמצאת באמצע דיון על אורכם של הריסים. בדיון זה נמצא מה שגלנוס חושב כהבדל המשמעותי בין דעתו של משה לזו של אפלטון והיוונים האחרים כשהם עוסקים בשאלות טבע: למשה, "זה היה מספיק לומר שאלוהים יצר בכח רצונו את הרכב החומר", ואילו היוונים חושבים "שדברים מסוימים הם בלתי אפשריים על פי הטבע" ושאלוהים רק "בוחר בטוב ביותר מהאפשרויות הקיימות". הרמב"ם התקיף קשות את קטע זה במאמר כה של ספרו הרפואי "פרקי משה", ולדבריו על פי דברי גלנוס יש לשפוט שהבנתו בפילוסופיה הייתה קלושה למדי.
ארבע ההתייחסויות האחרות של גלנוס ליהודים עוסקות בעיקר בשתי תכונות המאפיינות אותם, הנפוצות בקרב היהודים וגם הנוצרים. אלו הן קבלת הכל על ידי אמונה ונאמנות עיקשת לתורתם. שניים מהקטעים מקורם בחיבור "De Pulsuum Differentiis". הם מופיעים בקשר לביקורתו של גלנוס על ארכיגנס, רופא מפורסם מהדור הקודם, על כך שטען טענה מסוימת מבלי שהביא לה הוכחות. גלנוס טוען שהיה הרבה יותר נכון להוסיף לטענה "הסבר מתאים, אם לא הוכחה משכנעת...כי אדם לא צריך מההתחלה, כאילו הגיע לבית מדרשם של משה וישו, לשמוע אודות חוקים שלא הוכחו, הנוגעים לנושא שבו זה הכי לא ראוי".
הקטע השני מאותו חיבור הוא התקפה על הדוגמטיזם של האסכולה, הבא לידי ביטוי בדבקות בלתי כשירה לתורה מסוימת. גלנוס משוה את זה לדבקותם של היהודים והנוצרים לאמונותיהם: "קל יותר להורות דברים חדשים לחסידיהם של משה וישו מאשר לרופאים ולפילוסופים הנצמדים לאסכולות שלהם".
בתרגום הערבי של קטע מתוך תקציר של גלנוס ל"רפובליקה" של אפלטון, גלנוס אינו מזכיר את היהודים כשהוא קובע שהאנשים המכונים "משיחיים" (נוצרים), אף על פי שמקבלים את השראתם ממשלים ונסים, לפעמים נוהגים באותו אופן כמו פילוסופים. גלנוס מפרט את מאפייני ההתנהגות הנוצרית, הגורמים לו לטעון שחלק מהנוצרים הגיעו לדרגה של הבנה אינטלקטואלית השוה לזו של פילוסופים אמתיים. הם מפגינים בוז למוות ונוהגים הימנעות מחיים בצוותא, שליטה עצמית בענייני אוכל ושתייה, ורדיפת צדק נלהבת.
גלנוס על ארץ ישראל
באחד מחיבוריו מציין גלנוס בפירוש שביקר בארץ ישראל. הוא מזכיר בחיבור את "הנהר בסביבת יריחו הנקרא 'ירדן'" ומציין שהמלח באזור ים המלח נקרא "סדומי", על שם ההרים הסובבים את האגם שנקראים "סדום". בחיבור זה הוא מתייחס מספר פעמים לים המלח. הוא מתאר בו את מימיו של האגם שב"סוריה-פלשתינה", המכונה "הים המת" וגם "אגם האספלט", ומדגיש את יופיו של האספלט שלו ומציין את איכויותיו התרופתיות. מחיבורים אחרים שלו מתברר כי האספלט של ים המלח מכונה גם "האספלט היהודי" ובחיבור "De Antidotis" גלנוס מדגיש כי "האספלט הטוב ביותר, כמו גם הבלסם, הוא היהודי". גלנוס מזכיר במקומות נוספים בחיבור הזה את הבלסם של "פלשתינה-סוריה". הוא מציין שלבלסם שנקרא 'הסורי' יש "שם נוסף על שם המקום בו הוא גדל בכמות הגדולה ביותר והוא היפה ביותר, כי הוא נקרא 'העין-גדיי', בהיותו עולה על זה הגדל במקומות אחרים בפלשתינה". גלנוס הוא הסופר הפגאני היחיד שמקשר באופן מפורש את הבלסם לעין גדי. בפרק העוסק בתמרים גלנוס מזכיר זן של תמרים "רכים לחים ומתוקים" בשם "קריוטוי" (Caryotoi), שהם "יפים מאד וגדלים ביריחו, בסוריה פלשתינה". גלנוס מזכיר את ארץ ישראל גם בקשר ליין מימי.
בחיבור אחר עוסק גלנוס בשנה המעוברת של תושבי ארץ ישראל: "על פי ספירתם של אלה בפלשתינה שנים עשר החודשים מסתכמים ב-354 ימים. מכיוון שפרק הזמן בין פגישת הירח עם השמש ועד המפגש המלא הבא אורך בנוסף ל-29 הימים עוד מחצית יום נוסף, הם מפצלים משום כך את שני החודשים, שביחד כוללים 59 ימים, לשני חלקים בלתי-שוים, כאשר אחד החודשים כולל 30 ימים והאחר 29. בנוהגם בדרך זו הם נאלצו להוסיף חודש מעובר ברגע שהפיגורים של השנים הקודמות מצטברים ומסתכמים בחודש אחד".
גחן דקלים
גחן דקלים (שם מדעי: Paradoxurus) הוא סוג במשפחת הגחניים שחיים בטבע בדרום-מזרח אסיה והודו והם מינים שוכני עצים בעיקרם.
מינים אלה הם שוכני עצים חומי פרווה והם חיים ביערות הגשם. הם אוכלי כל כולל מיני פירות שונים, דבר שהביא כמה מגדלים להכין מהפסולת שלהם סוג של קפה הנקרא קופי לואק והוא ממתכוני הקפה היקרים בעולם.
בסוג זה ישנם 3 מינים למרות שבכמה מיונים, תת-המינים של גחן הדקלים האסייתי P. h. aureus ,P. h. montanus וP. h. stenocephalus הם מינים עצמאיים:
אוקראינית
אוקראינית (Українська мова) היא שפה סלאבית מזרחית מתוך קבוצת השפות הסלאביות במשפחת השפות ההודו־אירופיות וככזו דומה במידה רבה לרוסית ולבלארוסית. היא מדוברת בפי 51 מיליון איש, מהם 41 מיליון באוקראינה המהווים 83% מהאוכלוסייה.
עיצורים
האוקראינית נכתבת באמצעות האלפבית הקירילי.
אוצר מילים אוקראיני
האוקראינית מכילה מילים רבות ממקור פולני, אך הן נהגות ללא ה"שריקות" האופייניות לפולנית, כלומר ללא התנועות המאנפפות ą וę, שייחודיות לשפה הפולנית ונפוצות בה מאוד. היא מכילה גם מספר מילים השאולות מטורקית.
אליעזר ערמון
אליעזר ערמון (17 במאי 1922 – 18 בדצמבר 1995) היה איש הפלמ"ח ומפקד ספינות מעפילים לארץ ישראל, ולאחר קום המדינה היה שגריר ועובד משרד החוץ עד מותו. סייע כמפקד ומלווה בהבאתן של שש ספינות מעפילים בין השנים 1945–1947, בהן הפליגו למעלה מ-11 אלף איש.
ביוגרפיה
אליעזר ערמון (ורש) נולד ב-17 במאי 1922 בארד שבטרנסילבניה, כבן למשפחה יהודית-הונגרית מתבוללת. כשהיה כבן 15, עם תחילת לימודיו בגימנסיה היהודית בקלוג', החל להתוודע למוצאו ולאידאולוגיה הציונית. הוא הצטרף לתנועת "הנוער הציוני", נרשם לעלייה בשנת 1938, אך רק בתום שלוש שנים של המתנה במהלכן הוציאה משפחתו סכום כסף גבוה על סרטיפיקט, עלה לארץ ישראל בתחילת שנת 1941, עם אחת הקבוצות האחרונות של עליית הנוער.
כחודשיים מהגעתו התנדב לפלמ"ח, והשתייך לפלוגה ג' תחת פיקודו של אורי יפה. ב-1943 עבר קורס ימי ובמקביל הוקמה המחלקה הימית אליה הועבר, נודע בכינוי "דני". בינואר 1945 השתתף בקורס החובלים הראשון, שנמשך 8 חודשים. ב-12 בספטמבר 1945 היה מפקד ספינת המעפילים "פייטרו א'" שיצאה מחופי איטליה והגיעה לחוף שפיים כשעליה 168 מעפילים. כמפקד "פייטרו 2" הוביל 175 איש. את אוניית המעפילים "חנה סנש" ליווה כסגן למפקד ישראל חורב ועליה 252 איש. ערמון היה גם מפקדה של האונייה הגדולה "מקס נורדאו" שעגנה בנמל חיפה ב-14 במאי 1946 וכללה 1770 איש. הספינה השישית והאחרונה שהביא הייתה הגדולה מכולן, "עצמאות" (7736 עולים), ועליה גם היו הוריו.
לאחר קום המדינה שירת בחיל הים. בין 1953 ל-1958 היה בשליחות המוסד לעלייה ב' בבלגיה ובהונגריה. מ-1960 ועד 1988 כיהן במגוון תפקידים במשרד החוץ בהם: מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בפרו, הממונה על השגרירות בבוליביה, שגריר ישראל בצ'אד, סגן מנהל המחלקה הכלכלית, מנהל מחלקה במשרד, שגריר ישראל באקוודור ובגואטמלה.
אליעזר ערמון היה נשוי לאסתר ערמון, אמנית ומורה, שימשה כמנהלת ואוצרת בית האמנים בירושלים (נפטרה באפריל 2010), ולהם שלושה ילדים.
שליטי פינלנד
זוהי רשימה של שליטי פינלנד, בהם מלכי פינלנד, דוכסים ומלכות של שוודיה ששלטו באזור, שליטים של איחוד קאלמאר בפינלנד, ודוכסים (שהיו הצארים של רוסיה), ולבסוף, מלכי פינלנד העצמאית.
קיימת מחלוקת האם פינלנד הייתה מצורפת לשוודיה במהלך מסעו של הקדוש אריק (בערך ב-1154), אף על פי שאירוע זה היווה את ההתחלה לאיחוד זה. מסעו של אריק מבוסס רק על אגדות, סביר שלא התרחש או שהיה מסע קטן עם השפעה מצומצמת מאוד. כיבוש שלטוני של פינלנד אירע בזמנו של בירגר ג'ארל באמצע המאה ה-13. רשימת השליטים המוצגת להלן מבוססת על ההערכה האופטימית ביותר של התחלת הריבונות. במונחים שימושים, רוב מלכי ימי הביניים האלו לא שיחקו בתפקיד חשוב בפינלנד, שנשלטה פחות או יותר על ידי תושביה, בדרך כלל הונהגה על ידי הבישופ של טורקו.
שליטים שוודים
השפעה שוודית בפינלנד הייתה ניכרת בתקופה הקדם-נוצרית. הויקינגים היו ידועים לפינים גם בגלל השתתפותם במסחר וגם בגלל מסעות הביזה שליהם. האיחוד בין פינלנד לשוודיה החל בערך בשנת 1154 עם הנהגת הנצרות על ידי מסע צלב של אציל בשם אריק ידברדסון, שנודע אחר כך בתור הקדוש אריק שהפך להיות המלך אריק התשיעי.
ב-1362 נציגים פינים קיבלו בפעם הראשונה את הזכות להשתתף בבחירות למלך השוודי, ומאז פינלנד נחשבה כאחד מאדמות שוודיה.
שליטים רוסיים
השליטים הרוסיים של פינלנד היו דוכסים. דוכסים אלו היו הצארים הרוסיים.
ראו גם
ar:ملحق:قائمة رؤساء فنلندا Liste over Finlands statsoverhoder Lista över Finlands statsöverhuvuden
יהודה בן נתן
רבי יהודה בן נתן (נודע בראשי תיבות: הריב"ן) היה תלמיד חכם, פרשן ופוסק צרפתי. היה מגדולי תלמידיו של רש"י, ונישא לבתו השנייה, מרים. בניו היו רבי יום טוב מפלייזא ורבינו אליעזר. נכדתו (בת בתו) הייתה נשואה לרבי אלעזר מגרמייזא.
חיבוריו
הריב"ן הוסיף תכנים לפירושי רש"י המוכרים לנו כיום, והגיה אותם. הוא גם כתב פירושים משל עצמו לרוב מסכתות הש"ס, אך רק חלק קטן מהם הגיע לידינו, ואנו יודעים על כך רק מאזכורים בודדים של פירושים אלה. הפירוש המובא בשיטה מקובצת במסכת כתובות בשם "רש"י מהדורה קמא" הוא למעשה פירוש ריב"ן. י"נ אפשטיין ליקט קטעים אלה והדפיסם בתוספת קטעים מכ"י בשנת תרצ"ג. בשנת תשל"ז הוציא לאור א' קופפר חלקים מפירושו למסכת יבמות, ובשנת תשמ"ו מ"י בלוי הוציא חלקים נוספים. בנוסף לאלו, חלק מפירושו נדפס בסוף מסכת מכות כהשלמה לפירוש רש"י החסר לדפים אלה. בתחילת הפירוש, בדף י"ט, ב', מופיע המשפט: מדפיסי ש"ס וילנא ייחסו אליו את הפירוש המיוחס לרש"י על מסכת נזיר, והביאו תיקוני גרסה לפרוש זה תחת הכותרת "נוסחת ריב"ן". אמנם י"נ אפשטיין טען שזיהוי זה מוטעה, והפירוש הוא למעשה קונטרס מגנצא. הוא שיער שהפירוש נערך על ידי חתן אחר של רש"י, ר' מאיר מרמרו. אמנם א"א אורבך חלק על זיהוי זה. יש שזיהו את פירוש רש"י על הרי"ף במסכת ראש השנה כמלוקט מתוך פירוש ריב"ן
פירושיו מסתמכים בדרך כלל על פירוש רש"י, אף על פי שלא פעם חלק עליו. וברוב המקומות שהוא הולך בעקבות רש"י הוא משתמש בלשונו של רש"י ומוסיף עליו. מלבד פירוש רש"י הוא השתמש בקונטרס מגנצא ובפירושים אחרים מבתי המדרש באשכנז. בפירושיו אפשר למצוא את ההתחלה של דרך הלימוד שתתפתח בהמשך לשיטת התוספות.
בשנת תש"ג נדפס "ספר ריב"ן" על הלכות טריפות, אמנם החיבור הוא אינו לריב"ן חתנו של רש"י אלא לחכם מאוחר יותר.
קרינת בטא
קרינת בטא (β) היא סוג של קרינה רדיואקטיבית, שמקורה בגרעין האטום. החלקיק המהווה את קרינת הבטא, או חלקיק בטא, הוא אלקטרון (חלקיק בטא מינוס) או פוזיטרון (חלקיק בטא פלוס). קרינת בטא היא קרינה מסיבית - כלומר, לחלקיקים הנושאים אותה יש מסת מנוחה, בדומה לקרינת אלפא ובשונה מקרינת גמא.
<BR>מכיוון שהפרשי המסה בין הנייטרון לפרוטון גדולים ממסת האלקטרון (והנייטרינו), תהליך זה מתרחש באופן ספונטני עבור נייטרונים בודדים, ועבור איזוטופים בהם היחס בין מספרי הפרוטונים והנייטרונים קטן. אולם עבור איזוטופים בהם יחס זה גדול יותר, התוספת באנרגיה החשמלית של הגרעין תהיה מספיק גדולה בשביל להפוך תהליך זה ללא כדאי מבחינה אנרגטית.
קרינת בטא פלוס מתרחשת כאשר אחד מהפרוטונים בגרעין הופך לנייטרון, תוך פליטת פוזיטרון ונייטרינו:
התפרקות בטא והנייטרינו
המחקר של התפרקות בטא סיפק הוכחה הפיזיקלית הראשונה לקיומו של הניטרינו. בהתפרקות אלפא ובהתפרקות גמא, לחלקיק האלפא או הגמא שנוצר הייתה אנרגיה בתחומים מוגדרים, מפני שהחלקיק בהתפרקויות אלה נושא את האנרגיה שמקורה בהבדל בין המצב הגרעיני הראשוני והסופי של הגרעין ממנו נפלט. לעומת זאת, התפלגות האנרגיה הקינטית, או הספקטרום, של חלקיקי בטא שנמדדו על ידי ליזה מייטנר ואוטו האן בשנת 1911 ועל ידי Jean Danysz בשנת 1913, הראו כי לחלקיקים אלה אנרגיה קינטית המתפלגת בתחום רחב. מדידות אלו הצביעו על כך שלחלקיקי בטא יש ספקטרום רציף .
בשנת 1914, ג'יימס צ'דוויק השתמש בספקטרומטר מגנטי עם אחד המונים החדשים של הנס גייגר כדי לבצע מדידות מדויקות יותר שהראו שהספקטרום של קרינת בטא הוא רציף . ההתפלגות של אנרגיות חלקיקי בטא הייתה בסתירה לכאורה לחוק שימור האנרגיה. אם התפרקות בטא הייתה פשוט פליטת אלקטרונים, כפי שהניחו באותה עת, אז האנרגיה של האלקטרון הנפלט צריכה להיות בעלת ערך מסוים ומוגדר היטב . עם זאת, עבור התפרקות בטא, ההתפלגות הרחבה של האנרגיות הראתה שבתהליך ההתפרקות בטא אובדת אנרגיה. הספקטרום הזה עורר תמיהה במשך שנים רבות. בעיה שנייה הייתה קשורה לשימור התנע זוויתי. לדוגמה: התנע הזוויתי שנמדד עבור הספין הגרעיני של חנקן-14 היה 1 (כלומר שווה לקבוע פלאנק המופחת). באופן כללי, הספין הוא סכום שלם עבור גרעינים בעלי מסה זוגית וחצי שלם עבור גרעינים בעלי מסה אי זוגית. תופעה זו הוסברה מאוחר יותר על ידי מודל הפרוטון-נייטרון של הגרעין [8]. התפרקות בטא משאירה את המסה של הגרעין ללא שינוי, ולכן השינוי בספין הגרעיני חייב להיות מספר שלם. לעומת זאת, הספין של האלקטרונים בהתפרקות בטא הוא 1/2, ומכאן שתנע זוויתי לא נשמר אם התפרקות בטא הייתה רק פליטת אלקטרונים.
משנת 1920 עד 1927, צ'ארלס דראמונד אליס (יחד עם צ'דוויק ועמיתיו) קבע עוד שספקטרום ההתפרקות בטא הוא רציף. בשנת 1933, אליס ונוויל מוט הציגו ראיות חותכות לקיום גבול עליון לאנרגיה בספקטרום בטא. נילס בוהר הציע הסבר לספקטרום הבטא בתנאי ששימור האנרגיה נכון רק במובן סטטיסטי, ולכן עיקרון זה עלול להיות מופר בכל התפרקות. אך הגבול העליון באנרגיות בטא שנקבע על ידי אליס ומוט שלל את הרעיון הזה. כך הלכה והחריפה הבעיה של השונות באנרגיה של תוצרי התפרקות הבטא, ושימור התנע הקווי והתנע הזוויתי בתהליך.
במכתב מפורסם שכתב וולפגנג פאולי ב-1930, הוא ניסה לפתור את חידת האנרגיה של חלקיקי בטא בכך שהציע שבנוסף לאלקטרונים ופרוטונים, גרעיני האטום מכילים גם חלקיק נייטרלי קל במיוחד, שאותו כינה הניטרון. הוא הציע שה"נייטרון" הזה נפלט גם במהלך התפרקות בטא (ובכך אחראי לאנרגיה החסרה הידועה, התנע הקווי והתנע הזוויתי), אבל הוא פשוט עדיין לא נצפה.
בשנת 1931, אנריקו פרמי שינה את שם ה"נייטרון" של פאולי ל"נייטרינו" ('נייטרון קטן' באיטלקית). פרמי חקר את קרינת בטא, פליטה של אלקטרונים מגרעין האטום, והציע את הבסיס התאורטי לתופעה: נייטרון, החלקיק שגילה ג'יימס צ'דוויק (Chadwick) ב-1932, מתפרק לפרוטון, אלקטרון, וחלקיק נייטרלי קטן נוסף, שקיבל במעברת פרמי את הכינוי - "נייטרינו". ב-1933 פרסם פרמי את התיאוריה החשובה שלו לגבי התפרקות בטא, שם יישם את עקרונות מכניקת הקוונטים על חלקיקי חומר, בהנחה שניתן ליצור ולאיין אותם, בדיוק כמו קוונטים של האור במעברים אטומיים.
לפי פרמי, הניטרינו נוצרים בתהליך התפרקות הבטא, אינם קיימים בגרעין; וכך גם לגבי האלקטרונים. האינטראקציה של הניטרינו עם החומר הייתה כל כך חלשה שזיהויו באמצעות ניסיון היה קשה ביותר. עדות עקיפה נוספת לקיומו של הניטרינו הושגה על ידי צפייה ברתיעה של גרעינים שפלטו, לפי תיאוריה זו, ניטרינו לאחר קליטת אלקטרון. ניטרינו זוהה ישירות רק בשנת 1956 על ידי קלייד קואן ופרדריק ריינס בניסוי הניטרינו של קואן-ריינס . המאפיינים של ניטרינו היו (עם כמה שינויים קלים) כפי שחזו פאולי ופרמי.
This Is Me... Then
This Is Me... Then (בעברית: זאת אני... אז) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת ג'ניפר לופז. האלבום יצא לאור ב-25 בנובמבר 2002. מן האלבום יצאו ארבעה סינגלים, מתוכם שני להיטים מצליחים. לאלבום יצאו שתי גרסאות אחת הגרסה האירופאית והמקסיקנית אשר כללה דיסק נוסף עם הרמיקסים של כל הסינגלים מהאלבום והשנייה כללה את השיר "I'm Gonne Be Alright".