cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרטן הנרתיק
אבחנות
משתמשים במספר בדיקות על מנת לאבחן סרטן הנרתיק, כגון:
ההמלצה לנשים הסובלות מסרטן הנרתיק היא לא לבצע בדיקות הדמיה שגרתיות שלצורך פיקוח על המחלה, אלא אם מופיעים תסמינים חדשים שלא היו לפני כן. ביצוע הדמיה ללא הופעת תסמינים חדשים אינה מומלצת כיוון שככל הנראה לא תשפר סיכויי ההישרדות ובנוסף לכך, לבדיקה זו תופעות לוואי משלה. MRI (בדיקת דימות תהודה מגנטית) היא בדיקת הדמיה מספקת עבור סרטן הנרתיק.
טיפול
מבחינה היסטורית, השילוב בין טיפול בקרינה חיצונית לקרן (EBRT) היה הטיפול הנפוץ ביותר לסרטן הנרתיק. בטיפול בשלבים המוקדמים של סרטן הנרתיק, לניתוח יש גם יתרון מסוים. טיפול זה פחות יעיל לסובלים מסרטן מתקדם אך פועל היטב בשלבים מוקדמים עם שיעורי ריפוי גבוהים. לסרטן הנרתיק המתקדם יש שיעורי הישרדות של 5 שנים בלבד ואילו שיעורי הישרדות של 52.2%, 42.5% ו-20.5% עבור חולים במחלה בשלב II, III ו-IVa. פותחו טיפולים חדשים יותר בשלבים מתקדמים בשחלות. אלה משתמשים בקרבופלטין ובמקביל בתוספת paclitaxel, EBRT וברכיתרפיה בין-עירונית במינון גבוה (HDR-ISBT).
אפידמיולוגיה
סרטן הנרתיק נדיר ומהווה רק 2% מכל סוגי הסרטן הגינקולוגיים, פחות מ־0.5% מכל סוגי הסרטן הגינקולוגיים שנשים סובלות מהם. מספר המקרים החדשים המוערכים בארצות הברית בשנת 2017 הוא 4,810. מקרי המוות מסרטן הנרתיק באותה תקופה היה 1,240. סוג זה נפוץ בעיקר בקרב נשים מבוגרות.
בשנת 2014, זוהו 254 מקרים חדשים של סרטן הנרתיק בבריטניה. מקרי המוות מסרטן הנרתיק בתקופה זו היו 110. מתוך 15 מקרים של סרטן הנרתיק, 53% קשורים לזיהום בHPV (וירוס הפפילומה).
יחסי גרמניה–כורדיסטן העיראקית
יחסי גרמניה–כורדיסטן העיראקית הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין כורדיסטן העיראקית. לגרמניה קונסוליה כללית בארביל, ולכורדיסטן העיראקית נציגות בברלין. נציגים מן האומות ביקרו זה אצל זה כמה פעמים. ב-2014 נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד בארזאני, כינה את גרמניה "אחת מבעלות הברית הנאמנות ביותר לנו במלחמתנו עם המדינה האסלאמית".
היסטוריה
בשנת 1992, הכורדים בעיראק הקימו נציגות בברלין, מה שהביא לכינון קשרים עם הממשלה הגרמנית.
התחזקות הקשרים בין גרמניה לכורדיסטן העיראקית
כדי לעזור להם להילחם במדינה האסלאמית, ממשלת גרמניה סיפקה לפשמרגה ציוד צבאי. פרנק-ואלטר שטיינמאייר אמר ש"אנחנו לא יכולים מצד אחד לשבח את הכורדים, לטפוח להם על השכם על הלחימה במדינה האסלאמית בשם כולנו, ואז, כאשר הם מבקשים עזרה בחזרה, נענה 'נראה איך תסתדרו'".
הסיוע הראשון שנשלח מגרמניה היה באוגוסט 2014. בספטמבר, גרמניה החלה לשלוח לכורדיסטן העיראקית כלי נשק כגון מכונות ירייה, אקדחים, נשק נ"ט ועוד. ב-28 בספטמבר 2014 נסעה שרת ההגנה הגרמנית אורסולה פון דר ליין לארביל והצהירה כי גרמניה תמשיך לתמוך בחיילים הכורדים. גרמניה המשיכה לספק ציוד צבאי לכורדיסטן העיראקית מאז ספטמבר 2014.
רועי חסן
רועי חסן (נולד ב-9 באפריל 1983) הוא משורר ישראלי. פעיל בקבוצות ערס פואטיקה וגרילה תרבות ואתר קפה גיברלטר, חתן פרס ברנשטיין לשנת 2015 עבור ספר הביכורים שלו, "הכלבים שנבחו בילדותנו היו חסומי פה". שיריו, המביעים זעם נגד ה"הגמוניה האשכנזית", בעלי ההון, קיבוצניקים ותושבי צפון תל אביב, מתפרסמים בעיתונות, בעיקר במוסף "תרבות וספרות" של הארץ בעריכת בני ציפר ובמקומוני ידיעות תקשורת.
קורות חייו
חסן נולד וגדל בחדרה, בן בכור לאהרון ודליה, שהתגוררו בשיכון סלע בעיר. אביו נולד למשפחה ברוכת ילדים ממוצא טריפוליטאי במעברת אגרובנק לפני שעברו להתגורר בגבעת אולגה. אמו ממוצא מרוקאי. יש לו אחות ואח. בנערותו משפחתו סבלה ממחסור והוא עבד עם אביו בחנות ירקות לפרנסת הבית. הוא נמשך לכתיבת שירה כבר בנערותו. לדבריו עיסוק זה לווה בדיכוי עצמי מתוך ניסיון לסגל לעצמו סגנון יצירה ישראלי ללא סממנים מזרחיים. כחלק מניסיונו לסגל סגנון ישראלי התנגד לעמדות הפוליטיות אל אביו שהיה איש הליכוד. בהיותו כבן 18 הוריו התגרשו. חסן לא שירת בצה"ל מסיבות נפשיות.
את פעילותו הציבורית החל כבעל טור במקומוני ידיעות תקשורת ובהשתתפות בלהקות פאנק רוק והיפ הופ.
בין המקורות המוזיקליים שהשפיעו עליו ציין את מוזיקת ההיפ-הופ של שכונות העוני בארצות הברית, בפרט להקת וו טאנג קלאן, הנוטוריוס בי. איי. ג'י. ומוס דף, ואת המוזיקה של ג'ון קולטריין ועופר לוי.
חסן מתגורר בחדרה, נשוי ואב לילדה. בנובמבר 2013, אימץ אורח חיים טבעוני מטעמי מוסר.
קריירה
בנובמבר 2014 זכה להכרה עם פרסום שירו "מדינת אשכנז" במוסף "תרבות וספרות" של עיתון הארץ. השיר פותח באלוזיה לשירה של לאה גולדברג, משירי ארץ אהבתי: "בִּמְדִינַת אַשְׁכְּנַז הַשָּׁקֵד פּוֹרֵחַ בִּמְדִינַת אַשְׁכְּנַז מְצַפִּים לְאוֹרֵחַ" ובהמשכו, דיוקן המשורר בעיני האשכנזים כ"שותף" בלתי רצוי: בהמשך השיר פורט חסן את חוויות ילדותו המעצבות ובהן חוסר קשר רגשי ליום השואה, חינוכו לשנאת ערבים ולשירה על ידי הדרה של משוררים בני עדות המזרח מתוכנית הלימודים. חסן מסכם. מעל דפי "תרבות וספרות" וברשתות החברתיות התנהל דיון ציבורי בין שוללי השיר לבין מי שראו בו בשורה חברתית.
שיר נוסף שלו שעורר הד ציבורי נרחב היה "אִם יִהְיֶה שָׁלוֹם כָּל הָעַרְסִים יָבוֹאוּ", המלגלג על מחנה השמאל הישראלי וצביעותו כלפי המזרחים.
במרץ 2015 פורסם ספרו הראשון "הכלבים שנבחו בילדותנו היו חסומי פה" וב-2017 ראה אור ספרו השני "זהב אריות". במאי 2015 זכה סיפור קצר פרי עטו בשם "קולכצין" כסיפור מומלץ במסגרת תחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
ביולי 2015 זכה, יחד עם תהילה חכימי ועדי קיסר, חברותיו ל"ערס פואטיקה", ועם דורית רביניאן בפרס ברנשטיין. זכייתו בפרס הממסדי עוררה ביקורת.
גבריאל ברזאו
גבריאל נסימנטו רסנדה ברזאו (בפורטוגזית: Gabriel Nascimento Resende Brazão; נולד ב-5 באוקטובר 2000 באוברלנדיה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אינטר מילאנו מהסרייה א'.
קריירת מועדונים
ברזאו הצטרף אל מחלקת הנוער של קרוזיירו בגיל 2014 ממחלקת הנוער של אוברלנדיה. ב-11 בדצמבר 2017 חידש את חוזהו במועדון עד לשנת 2021.
ב-31 בינואר 2019 חתם ברזאו בפארמה מהסרייה א'. הוא שימש בפארמה כשוער שלישי עד לסוף העונה.
ב-28 ביוני 2019 חתם ברזאו על חוזה לחמש עונות באינטר מילאנו מהסרייה א'.
ב-19 ביולי הוא הושאל לאלבסטה מהליגה הספרדית השנייה למשך עונה אחת. בסך הכל ערך חמש הופעות ליגה באלבסטה במשך תקופת ההשאלה.
ב-31 באוגוסט 2020 הושאל ברזאו לריאל אוביידו מהליגה הספרדית השנייה למשך עונה אחת. הוא ערך שתי הופעות ליגה במועדון במשך תקופת ההשאלה.
קריירה בינלאומית
ב-26 באוקטובר 2018 זומן ברזאו לראשונה לסגל נבחרת ברזיל, לקראת משחקי הידידות נגד נבחרות אורוגוואי וקמרון.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ברזיל עד גיל 20 בטורניר אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת 2019.
מלחמת האזרחים בתימן (1994)
מלחמת האזרחים בתימן הייתה מלחמת אזרחים קצרה בתימן, לאחר איחוד תימן ב-1990, בין כוחות הצפון התומך באיחוד המדינה לבין דרום תימן הבדלני בעל האוריינטציה הסוציאליסטית. המלחמה הסתיימה בתבוסת הכוחות המזוינים הדרומיים, לאיחוד מחדש של תימן, ולהגליית מנהיגים רבים של המפלגה הסוציאליסטית התימנית (YSP) ובדלנים אחרים.
במלחמה נהרגו אלפי תימנים, בהם אזרחים רבים.
רקע
דרום תימן הייתה שקועה בשתי מלחמות אזרחים שהובילו לשינויים במשטר במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. כתוצאה מכך החלו מהלכים רציניים לקראת פיוס ואיחוד שתי המדינות. בדצמבר 1989 חתמו שני הנשיאים על טיוטת חוקה והסכימו ללוח הזמנים של כשנה לאיחוד.
התמיכה באיחוד הייתה משמעותית בדרום, אך נתקלה בהתנגדות האחים המוסלמים בשל הסעיף החוקתי החדש שהפך את השריעה האיסלאמית ל"מקור החקיקה העיקרי" ולא למקור היחיד. בסופו של דבר הפרלמנט אישר את החוקה, והרפובליקה של תימן הוכרזה ב-22 במאי 1990 כאשר עלי עבדאללה סאלח הפך לנשיא ועלי סאלם אל-בייד לסגנו. תימן קיימה את הבחירות לפרלמנט לראשונה ב-27 באפריל 1993. , ממפלגתו של עלי סלים אל-בייד, נשיא דרום תימן לשעבר, זכתה רק ב-54 מתוך 301 מושבי הפרלמנט, ואילו מפלגת נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח השיגה כ-122 מושבים והברית הצפון-אסלאמית-שבטית, ״אל-איסלה״, השיגה כ-62 מושבים. סאלח, ביד ואטאס שמרו על תפקידיהם, אך המנהיג של האיסלאמיסטים, השייח׳ עבדאללה בן חוסיין אל-אחמר, הפך ליושב ראש הפרלמנט. המצב בפרלמנט יצר חוסר יציבות פרלמנטרית ופוליטית.
היחסים בין סאלח לפוליטיקאים שמאליים רבים התחממו בשנים שלאחר מכן. הנשיא החל בסופו של דבר לגייס אסלאמיסטים על מנת להחליש את מתנגדיו, ואפשר להם להפגין נוכחות במדינה. כתוצאה מכך חיסלו ג'יהאדיסטים כמה פעילים קומוניסטים מהדרום.
סגן הנשיא עלי סאלם אל בייד נסוג לעדן באוגוסט 1993 ואמר כי לא יחזור לממשלה עד שתתמודד עם טענותיו בנוגע למצב הפוליטי. טענות אלו כללו אלימות מהצפון כנגד המפלגה הסוציאליסטית התימנית שלו. המשא ומתן לסיום המשבר הפוליטי התארך לשנת 1994. ממשלתו של ראש הממשלה חיידר אבו בכר אל-אטאס, ראש ממשלת דרום תימן לשעבר, הפכה ללא יעילה בגלל המשבר.
מהלך האירועים
ב-27 באפריל פרץ קרב טנקים גדול בעמרן, בסמוך לצנעא. שני הצדדים האשימו את הצד השני בפרוץ האלימות. ב-4 במאי הפציץ חיל האוויר הדרומי את סאנה ואזורים אחרים בצפון. כתגובה, חיל האוויר הצפוני הפציץ בעדן. הנשיא סאלח הכריז על מצב חירום של כ-30 יום, ואזרחים זרים החלו להתפנות מהמדינה. סגן הנשיא אל-בייד הודח רשמית. דרום תימן ירתה גם טילי סקאד לסאנה והרגה עשרות אזרחים. ראש הממשלה חיידר אבו בכר אל-אטאס הודח ב-10 במאי לאחר שפנה לכוחות חיצוניים בבקשה שיסייעו לסיום המלחמה.
מנהיגי הדרום התפרשו והכריזו על הרפובליקה הדמוקרטית של תימן (DRY) ב-21 במאי 1994. סאלח הגיב בקריאה לאיסלאמיסטים לתמוך בכוחות הצפון.
אף ממשלה בינלאומית לא הכירה במורדים מהדרום. באמצע מאי החלו כוחות הצפון להתקדם לעבר עדן. עיר המפתח אתאק, שאפשרה גישה לשדות הנפט במדינה, נכבשה ב-24 במאי. במקביל, מועצת הביטחון של האו"ם אימצה את החלטה 924 שקראה להפסיק את הלחימה. הפסקת אש נקבעה ב-6 ביוני, אך ארכה שש שעות בלבד. שיחות מקבילות לסיום הלחימה בקהיר קרסו גם כן. כוחות הצפון וכוחות ג'יהאדיסטים בהנהגת טאריק אל פאדלי נכנסו לעדן ב-4 ביולי, וסיימו למעשה את המלחמה. לאחר נפילת עדן התמוטטה מרבית ההתנגדות ומנהיגיה הצבאיים והפוליטיים של דרום הדרום גלו מהמדינה.
באופן כללי, מלחמת האזרחים הייתה סכסוך קצר ואגרסיבי. כמעט כל הלחימה התרחשה בדרום המדינה, למרות התקפות אוויר וטילים כנגד ערים ומתקנים מרכזיים בצפון. תושבי הדרום חיפשו תמיכה ממדינות שכנות וייתכן שקיבלו סיוע צבאי מועט מערב הסעודית ועומאן, שחשו מאוימות על ידי תימן המאוחדת. ארצות הברית קראה שוב ושוב להפסקת אש ולחזור לשולחן המשא ומתן. ניסיונות שונים, כולל שליח מיוחד של האו"ם ורוסיה, לא הצליחו להגיע להפסקת אש קבועה.
לאחר המרד
לאחר המרד לנשיא סאלח הייתה שליטה על כל תימן. הוכרזה חנינה כללית, למעט 16 דמויות מרכזיות מדרום.
אף על פי שמספר תאים פוליטיים ובדלתיים המשיכו לפעול גם לאחר המלחמה, לא הייתה להם השפעה בפועל. הנשיא עלי עבדאללה סאלח נבחר על ידי הפרלמנט ב-1 באוקטובר 1994 לכהונה בת 5 שנים. עם זאת, הוא נשאר בתפקידו עד שנת 2012.
החל משנת 2007, פועלות בדרום המדינה קבוצות בדלניות הקוראות להיפרד מהצפון. קבוצות אלו אף הובילו למספר אירועים אלימים בתימן.
פיי אדמס
פיי אדמס (נולדה כפאני טואל, 22 במאי 1923) היא זמרת אמריקאית, שהקליטה וביצעה יצירות רית'ם אנד בלוז וגוספל מסוף שנות הארבעים ועד תחילת שנות השישים של המאה ה-20. היו לה כמה להיטים במצעדי הפזמונים בתחילת שנות החמישים, לפני שפרשה מעסקי המוזיקה.
ביוגרפיה
אדמס נולדה בניוארק, ניו ג'רזי. אביה היה דייוויד טואל, זמר גוספל ודמות מפתח בכנסיית Church of God in Christ (COGIC). בגיל חמש הצטרפה לאחיותיה, שרה ספיריטואלז והופיעה בקביעות בתוכניות רדיו בניוארק.
תחת שם הנישואין שלה, פיי סקראגס, היא הופיעה באופן קבוע במועדוני לילה בניו יורק בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים. במהלך הופעתה באטלנטה, ג'ורג'יה, היא התגלתה על ידי הזמרת רות בראון, שהזמינה אותה לאודישן עם מוביל הלהקה ונגן החצוצרה ג'ו מוריס, שהיה גם מבעלי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. לאחר ששינתה את שמה מסקראגס לפיי אדמס, גייס אותה מוריס כזמרת בשנת 1952, והחתים אותה בחברת התקליטים "הראלד רקורדס". ההקלטה הראשונה שלה הייתה השיר "Shake a Hand" של מוריס, שעמד בראש מצעד המוזיקה של- R & B האמריקאי של מגזין המוזיקה "בילבורד" במשך עשרה שבועות בשנת 1953 והגיע למקום 22 במצעד הפופ האמריקאי. הוא נמכר במיליון עותקים וזכה בדיסק זהב.
על פי "ארגון המוזיקה האקוסטית" נאמר כי, "העדות הברורה הראשונה למוזיקת נשמה מופיעה עם ההרכב The "5" Royales, הרכב גוספל שפנה ל- R&B וגם בפיי אדמס, שהשיר " Shake a Hand " הפך לסטנדרט חשוב במוזיקת ה- R & B ".
בשנת 1954 היו לאדמס עוד שני להיטי R&B. הראשון "I'll Be True" (מאוחר יותר הושר בגרסת כיסוי על ידי ביל היילי בשנת 1954 ועל ידי הזמרת ג'קי דשאנון בשנת 1957) והשני " It Hurts Me to My Heart ". במהלך תקופה זו, עזבה את להקתו של ג'ו מוריס והחלה להופיע כ- כ "Atomic Adam". היא הופיעה בסרט Rhythm & Blues Revue בשנת 1955.
בשנת 1957 עברה לחברת ההקלטות Imperial Records, אך הצלחתה המסחרית פחתה. בסוף שנות החמישים היא נתפסה כאמנית הקלטות מבוגרת שזמנה חלף, אף על פי שהמשיכה להקליט לחברות הקלטה קטנות שונות עד תחילת שנות השישים.
שדרן הרדיו אלן פריד כינה את אדמס "הבחורה הקטנה עם הקול הגדול" ("little gal with the big voice" ). היא הופיעה בסיורי מופעי רית'ם אנד בלוז, בהם השתתפו גם להקות כמו:
The Drifters, The Counts ו- The Spaniels.
בשנת 1963 פרשה מתעשיית המוזיקה. היא נישאה בשנית ובשמה החדש, פני ג'ונס, שבה לשורשי הגוספל ולחיי המשפחה בניו ג'רזי.
לדברי היסטוריון המוזיקה והסופר מרב גולדברג, ייתכן והיא מתה ב -2 בנובמבר 2016, אך הדבר אינו מאושר.
תאונת הדרכים בצומת פצאל
תאונת הדרכים בצומת פצאל היא תאונת דרכים שהתרחשה ב-6 בינואר 2022, ובה מכונית שהסיעה עובדים בחזרה לביתם סטתה מהנתיב והתנגשה במשאית. בתאונה נהרגו תשעה אנשים ושניים אחרים נפצעו באורח אנוש.
התאונה אירעה בכביש 90 בבקעת הירדן, סמוך לצומת פצאל, שבה כביש 90 מתחבר עם כביש 505. מכונית מסחרית שהסיעה פועלים סטתה ממסלולה והתנגשה חזיתית במשאית שנסעה בנתיב הנגדי. המכונית הייתה עם תפוסת יתר של נוסעים. שמונה מנוסעי המכונית נהרגו. ההרוגים הם נערים פלסטינים בני 14–17 שהועסקו בחקלאות ביישובי האזור, כולם מהעיירה עקרבה שבנפת שכם. שניים מהפצועים בתאונה פונו במסוק של מגן דוד אדום לבית החולים הדסה עין כרם. פצוע נוסף פונה במסוק של צה"ל לבית החולים שיבא.
תגובות
נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, הכריז על יום אבל לאומי והורדת דגלים לחצי התורן.
ב-7 בינואר 2022, יום לאחר התאונה, פלסטינים רבים התכנסו בתוך עקרבה, עיירה פלסטינית בשומרון, להלווייתם של תשעת ההרוגים מהתאונה.
ויטור פבראני
ויטור פבראני (בפורטוגזית: Viítor Faverani; נולד ב-5 במאי 1988) הוא כדורסלן ברזילאי המשחק בעמדת הסנטר.
ביוגרפיה
פבראני נולד בפורטו אלגרה שבברזיל. בנעוריו עבר לספרד והחל בקריירה מקצוענית בגיל 17 בקבוצת אוניקאחה מאלגה. בין השנים 2006 ל-2009 שיחק מספר משחקים בקבוצה הבוגרת, והושאל לקבוצות הליגה השנייה גיפוזאקוה סן סבסטיאן, סרגוסה באסקט ואשרקיאה. ב-2009 עבר למורסיה, שיחק בקבוצה שנה בליגת העל הספרדית ושנה בליגה השנייה. ב-2011 עבר למועדון הכדורסל ולנסיה. בעונת 2011/2012 רשם ממוצע של 7.9 נקודות ו-3.7 ריבאונדים למשחק ובעונת 2012/2013 רשם ממוצע של 9.3 נקודות ו-4.6 ריבאונדים למשחק. פבראני הוזמן לסגל הרחב של נבחרת ברזיל בכדורסל לקראת אליפות אמריקה ב-2013, אך לא נכלל בסגל הסופי.
ביולי 2013 חתם על חוזה בבוסטון סלטיקס מליגת ה-NBA. את הופעת הבכורה שלו רשם ב-30 באוקטובר 2013 מול טורונטו ראפטורס, הוא קלע 13 נקודות ב-26 דקות בהן שותף. למחרת קלע 12 נקודות, לקח 18 ריבאונדים ורשם 6 חסימות במשחק מול מילווקי באקס. לאחר שישה משחקים איבד את מקומו בהרכב ולא שב להציג יכולת טובה בבוסטון. הוא נשלח לליגת הפיתוח של ה-NBA, בפברואר 2014 נפצע במהלך משחק בברכו, הוא עבר ארתרוסקופיה והושבת ממשחק פעיל עד תום העונה. בתחילת מחנה האימונים של העונה הבאה, נאלץ לפרוש ועבר ניתוח נוסף בברכו. הוא לא חזר לשחק בשורות הסלטיקס ושוחרר מהקבוצה בדצמבר 2014.
ביולי 2015 חתם על חוזה לשנה עם אופציה לעונה נוספת במכבי תל אביב, אך בנובמבר שוחרר מהקבוצה. בתחילת 2016 חזר לשחק במורסיה הספרדית וב-18 משחקי ליגה השיג ממוצע של 10.2 נקודות ו-5.3 ריבאונדים למשחק. ב-2017 חתם בברצלונה ולאחר חמישה חודשים חזר למורסיה.
אליזבת' קטלט
אליזבת אליס קטלט (15 באפריל 1915 – 2 באפריל 2012) הייתה אמנית אפרו-אמריקאית שחקרה נושאים כגון גזענות ופמיניזם במגוון הפסלים, הציורים וההדפסים שלה. כמו עמיתה, נורמן לואיס, הדגישה קטלט את מאבקם של השחורים באמצעות האמנות שלה. בהתייחסה להפרדה גזעית ולמאבק למען זכויות האזרח, תיארה קטלט פעילים אקטיביסטים בהשפעת הפרימיטיביזם והקוביזם.
ביוגרפיה
קטלט, נכדה של עבדים, נולדה בוושינגטון למשפחה מערבית של המעמד הבינוני; אביה היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת טוסקגי. קטלט למדה והתחנכה בתיכון דנבר. היא קיבלה מלגה ללמוד במכון קרנגי לטכנולוגיה בפיטסבורג, אך נדחתה על ידי המוסד בגלל היותה שחורה.
בשנת 1935, סיימה בהצטיינות באוניברסיטת הווארד בית הספר לאמנות, בוושינגטון שם למדה עיצוב והדפסה והושפעה מתאוריות האמנות של אליין לוק וג'יימס א. פורטר. תוך כדי הלימודים עבדה קטלט כציירת קיר במשך חודשיים באמצע שנות השלושים של המאה ה -20 והיא הושפעה מהאקטיביזם החברתי של צייר הקיר המקסיקני דייגו ריוורה.
בשנת 1940 היא זכתה במלגת לימודים במכון הטכנולוגי של קרנגי בפיטסבורג, אך זו בוטלה לאחר שגילו שהיא שחורה, היא נרשמה שוב לאוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן המשיכה ללמוד בהדרכתו של גראנט ווד באוניברסיטת איווה שעודדה אותה להציג תמונות שנלקחו מתרבות וניסיון שחורים והשפיעה על החלטתה להתרכז בפיסול והפכה לאפרו-אמריקנית הראשונה עם תואר שני באוניבסיטה. לאחר מכן למדה קרמיקה במכון לאמנות של שיקגו. ב-1942 למדה ליתוגרפיה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, ואז, ב-1943, הצטרפה לאוסיפ זדקיין כדי ללמוד פיסול. ב-1946 היא נסעה למקסיקו סיטי כדי לעבוד ב"טאלר דה גרפיקה", שם יחד עם בעלה אז, האמן צ'ארלס וייט, היא יצרה הדפסים המתארים את החיים המקסיקניים.
במרבית עבודותיה שילבה האמנית יסודות של מסורות אפריקאיות עם מסורותיהם של אפרו-אמריקאים ומערביים במקסיקו. היא לימדה במשך שנתיים בצפון קרוליינה, אך פרשה בגלל שכר נמוך ששולם למורים שחורים. משנת 1975 ואילך חיה ועבדה בין קורנוואקה, מקסיקו וניו יורק. קטלט נפטרה ב -2 באפריל 2012 בקורנוואקה שבמקסיקו בגיל 96. כיום, עבודותיה מוצגות בין היתר באוספי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, מוזיאון האמר בלוס אנג'לס, ובמכון לאמנות של שיקגו.
פעילות מקצועית
בקריירה המקיפה יותר משבעים שנה, יצרה אליזבת קטלט פסלים שחוגגים את כוחם ההרואי של נשים ממעמד הפועלים האפרו-אמריקני והמקסיקני. למשל, היא פיסלה את הפסל "אמא וילד" ב-1939, וכעבור שנה היא זכתה בעבורו בפרס הראשון שלה בתערוכת של אמריקאים שחורים בשיקגו. בצורות פשוטות וברורות היא עוררה הן את המהות הגופנית והן את הרוחניות של הנושאים אותם הציגה בעבודותיה. העבדים קשי היום והאימהות המטפלות שיצרה מקרינות הן את הכוח והן את הכבוד והרגע הנצחי. בין אם היא עובדת בעץ, באבן, בברונזה או בחימר, מגלה קטלט וירטואוזיות טכנית יוצאת דופן, יכולת טבעית ללכוד את הצורות הנשיות המתעקלות שלה עם הצבע או הבהיקות של הדמות הנבחרת שלה. היופי של עבודותיה נובע בין ביתר מהיופי שהיא מגלה בחומרים הפיסוליים שלה.
לאורך כל הקריירה שלה, קטלט התחייבה באופן פרוגרסיבי פוליטי לשפר את חייהם של האפרו-אמריקנים ונשים מקסיקניות, והיא השתמשה לעיתים קרובות באמנות שלה באופן מפורש על מנת לקדם את המטרה שלה. היא גם מחתה, שבתה, ואפילו נעצרה במסע שלה כדי לזכות בצדק עבור אלה שהיא מתארת ​​כ"העם שלי". קטלט אמרה פעם שתמיד רצתה שהאמנות שלה תשרת את הקבוצה האתנית אליה היא משתייכת, אפרו אמריקאים, כדי לשקף אותם, את היחס כלפיהם, לעורר אותם ולגרום להם להיות מודעים לפוטנציאל שלהם. במהלך המעבר מארצות הברית למקסיקו ב-1946, היא זוהתה בסופו של דבר כ"זר בלתי רצוי" של המדינה ובמשך כמעט עשור נאסר עליה לבקר בארצות הברית.
למרות מאבקים אלה, האמנות של קאטלט לא מגלה שום שמץ של מרירות או ייאוש. ואכן, היא נשארה נאמנה לנושאים האוניברסליים, האופטימיים, שהניעו לראשונה את פסליה בשנות הארבעים. בגיל 95, היא המשיכה ליצור, מונחה על ידי אותם אידיאלים.
קטלט הייתה מעורבת במספר תערוכות, כולל הדפסים וציורים, בגלריה סרגו שבניו יורק. קטלט קיבלה מספר פרסים, כגון פרס מפעל חיים בפיסול עכשווי על ידי המרכז הבינלאומי לפיסול, בשנת 2003. אומנותה מהווה חלק מאוספים רבים ברחבי העולם, כולל אלה של המוזיאון הגבוה לאמנות באטלנטה, המוזיאון של אמנות מודרנית במקסיקו, וספריית הקונגרס בוושינגטון.
יחסי אלבניה–ישראל
היסטוריה
עם זאת, גורל יהודי אלבניה בתקופת השואה הייתה מורכבת, דינמית ומשתנה. בתקופת מלחמת העולם השנייה, חיו במדינה המוסלמית כמה מאות בודדות של יהודים, רובם ממדינות סמוכות שהגיעו בשל סיבות כלכליות ובעקבות רדיפות הנאצים. לאלבניה נקשרו מיתוסים של הצלת יהודים על ידי האוכלוסייה המקומית. אמנם אלבניה הייתה חלק מתוכנית 'הפתרון הסופי' של הגרמנים, כפי שעולה מהחלטת "ועידת ואנזה" שהתקיימה בינואר 1942, אבל לא היה 'פתרון סופי' באלבניה. מטרת שלטונם של הגרמנים באזור הייתה אחרת ובעיקר אסטרטגית - הניסיון למנוע את חופש הפעולה הבריטי באזור. לכך נוסיף את התנאים הגאוגרפיים והתשתיות המיושנות, מיעוט מספרי של היהודים וקושי לאתר חלק מהם בשטח הטופוגרפי ההררי של אלבניה ובכפרים המרוחקים.לצד זה ניתן למנות אינטרסים אישיים של נושאי תפקידים - הן האלבניים והן הגרמניים, 'מלחמת אחים' בין קבוצות ההתנגדות השונות באלבניה שניהלו לחימה נגד חברי משפחה שהיו פעמים בצד הנגדי והתמקדות האלבנים בשנאתם כלפי שכניהם הסרבים והיוונים. כן ניתן לציין את העיתוי של המלחמה והצורך של הגרמנים להיות נוכחים במקומות אחרים ולהיעזר,בלית ברירה, בכוחות מקומיים שהיו חסרי מוטיבציה ומיומנות צבאית שניצלו את המצב לתועלתם האישית והכלכלית. בנוסף, הגרמנים סיבכו את הכלכלה באלבניה שהייתה לפני כן בשפל ומצב זה השפיעה על חייו של האלבני הממוצע שהיה טרוד בקיומו היומיומי ונראה שה'בעיה היהודית' לא עניינה אותו
לאחר נפילת הקומוניזם, בין דצמבר 1990 לאפריל 1991 התירה אלבניה לכל היהודים שביקשו לעלות לישראל, כ-300 במספר, לעזוב את המדינה. הם נקלטו במרכזי קליטה בבאר שבע, כרמיאל, קריית ים ואשדוד. היחסים הדיפלומטיים עם אלבניה חודשו כמה חודשים אחרי מבצע העלייה.
ב-1994 שר החוץ שמעון פרס היה הנציג הישראלי הראשון שערך ביקור במדינה.
בשנת 1999, ובעקבות מלחמת קוסובו, ישראל קיבלה לשטחה פליטים אלבנים שנסו מאזורי הקרבות, וסיפקה להם אוכל, מלבוש ומקום לינה. קדם לכך מבצע סיוע ישראלי לפליטים, שכלל הקמת בית חולים צבאי במחנה הפליטים במקדוניה והטסת סיוע הומניטרי שכלל מזון, תרופות וציוד.
בשנת 2008, בעקבות הידוק היחסים המסחריים והכלכליים, חברת התעופה ישראייר החלה להפעיל קו טיסות ישיר לבירת אלבניה, טירנה, בנוסף נכנס לתוקפו הסכם הדדי בין שתי המדינות אשר ביטל את הצורך בהוצאת ויזה לשם ביקור תיירותי בין השתיים. באותה השנה כם הגיע נשיא אלבניה להשתתף בועידת הנשיא, שנערכה במאי בירושלים.
במהלך שנת 2011, ראש ממשלת אלבניה, יחד עם חברי משלחת מסחרית מאלבניה, הגיעו לביקור רשמי בישראל, במטרה להרחיב את קשרי המסחר בין שתי המדינות. כמו כן, באותה השנה קיים שר החוץ הישראלי אביגדור ליברמן ביקור רשמי באלבניה, יחד עם משלחת של אנשי עסקים מישראל, במטרה דומה.
במהלך אוקטובר 2013, משלחת סחר אלבנית, בראשותו של סגן ראש ממשלת אלבניה, הגיעה לישראל לשם הרחבת קשרי הסחר בין אלבניה וישראל. במהלך הביקור נפגש סגן ראש ממשלת אלבניה עם איש העסקים הישראלי יצחק תשובה, וסוכם כי ייבדקו האפשרויות למתן זיכיונות לחברתו לחיפושי נפט וגז במדף היבשתי של הים האדריאטי.
לרגל ציון 25 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין אלבניה וישראל, ב-21 ו-22 בדצמבר 2015, ביקר בישראל ראש ממשלת אלבניה, אדי ראמה, ביחד עם משלחת בכירה מארצו. הביקור נועד לציין את הידידות בין שתי המדינות ואת הקשר החם וארוך השנים בין שני העמים. במהלכו נפגש ראמה עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ועם שריו. כמו כן ביקר ראש ממשלת אלבניה במוזיאון יד ושם ובכותל המערבי שבירושלים. שני המנהיגים חתמו על עסקאות ובכך הרחיבו את יחסי המדינות בתחומי הסחר, האנרגיה, בריאות, ומים. ראש ממשלת אלבניה ציין את הפלא הטכנולוגי שקיים בישראל, בעוד שראש ממשלת ישראל שיבח את אומץ לבו של העם האלבני אשר הציל את בני הקהילה היהודית המקומית, בנוסף לפליטים יהודים מהמדינות השכנות בזמן השואה.
ב-26 ביולי 2018 נחנכה בעיר הבירה טירנה, כיכר לזכרו של הנשיא שמעון פרס. הכיכר הוקמה ביוזמתו של סגן שגריר ישראל וממלא מקום השגריר באלבניה ובוסניה הרצגובינה, מר יובל (וואלה) פישר, כציון של כבוד לשמעון פרס וליחסים של מדינת ישראל עם אלבניה. הכיכר נמצאת במרכז טירנה ברחוב ג'נפיזה קקו (Xhanfize Keko)
בנובמבר 2019, בעקבות רעידת האדמה באלבניה יצאה משלחת מומחים של פיקוד העורף בראשות מפקד יחידת החילוץ וההצלה הארצית גולן ואך לעזרה בחילוץ ואיתור נעדרים. בינואר 2020, מספר חודשים לאחר הרעידה, ביקר בישראל נשיא אלבניה איליר מטה במסגרת אירועי פורום השואה העולמי החמישי וניצל את ההזדמנות כדי לבקר במחנה רחבעם (מפקדת פיקוד העורף) ברמלה. מטה הודה לאנשי פיקוד העורף והעניק ליחידה את עיטור העיט המוזהב.
עזה (נפה)
נפת עזה (בערבית: محافظة غزة) היא אחת מ-16 נפות הרשות הפלסטינית, והיא נמצאת בצפון-מרכז רצועת עזה. מבחינת ריבונות היא חלק מהרשות הפלסטינית. עם זאת, מאז עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה בשנת 2007 היא נשלטת על ידי חמאס.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2006 הייתה אוכלוסיית המחוז 505,700. בשנת 2017 נערך מפקד אוכלוסין ברצועה ונמצא כי אוכלוסיית המחוז עלתה לכ-652,597 איש, המתגוררים ב-138,121 בתים ויחידות דיור.
בשנת 2006 זכה חמאס בכל מושביה של הנפה בבחירות לפרלמנט. מושל עזה הוא מוחמד קדורה.
מפקד משטרת נפת עזה הוא הקולונל איהאב מהנא.
מקדש איסנא
מקדש איסנא הוא מקדש לאל ח'נום השוכן בעיר איסנא במצרים העליונה כ- 55 ק"מ דרומית ללוקסור. האתר מוכר כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
זהו אחד המקדשים האחרונים שנבנו במצרים העתיקה. המקדש נבנה בתקופת בית תלמי במאה ה-2 לפנה"ס במקום בו שכן אתר קדום. באתר נמצאה אסטלה שנשאה את שמו של אמנחותפ השני מלך השושלת ה-18 שמלך במאה ה-15 לפנה"ס. לאורך השנים נוספו עוד חלקים למבנה, בעיקר בימי קיסרי רומא קלאודיוס (המאה הראשונה לספירה) ומרקוס אורליוס (המאה ה-2) שהטביעו את חותמם על המבנה, כל אחד בתקופתו.
כיום המקדש ממוקם כ-9 מטרים מתחת לגובה העיר המודרנית. המקדש נחפר על ידי האגיפטולוג הצרפתי אוגוסט מרייט (1821–1881). המבנה ששרד הוא אולם ההיפוסטיל, זהו אולם גדול ובו 24 עמודים מרשימים בגובה 20 מטרים - הוא רק אולם הכניסה, שגודלו כנראה כרבע מגודלו של המקדש המקורי. יתר חלקי המקדש עדיין קבורים מתחת לבנייני העיר המודרנית.
בשנת 2003 הוכרז המבנה כאתר מורשת עולמית כאחד מסדרה של מקדשים שהוגדרו המקדשים הפרעוניים במצרים העלינה מהתקופה התלמיית והרומית. המקדשים האחרים הם מקדש דנדרה, מקדש אדפו ומקדש קום אומבו.
המקדש
המקדש הוקדש לאל ח'נום (במצרית עתיקה: ) - אל בעל ראש של אייל, שעל-פי אמונת המצרים העתיקים הוא זה שיצר את גופם של בני האדם מתוך בוץ הנילוס. המקדש הוקדש גם לאלים נוספים - ניית, הקא, סטט, מנחיט.
החזית דומה מאוד למקדשים בדנדרה ובאדפו.
כתובות רבות על הקירות, על העמודים ועל התקרה, מוקדשות לנושאים מיתולוגיים, לחישובים אסטרונומיים, והקדשות למלכים שבנו את המקדש. ביניהן הכתובות הידועות המאוחרות ביותר שנכתבו עדיין בכתב הירוגליפי - מהמאה ה-3 לספירה. בחצר שלפני המקדש - פסל של מנחיט - אלה דמוית לביאה, אשתו של ח'נום.
המקדש הממוקם מתחת לפני הקרקע במרכז העיר מועד לנזקים הנגרמים ממי השפכים של העיר, ועל כן מועצת העתיקות של מצרים שוקלת להעביר את המקדש למקום אחר.
מאיר ברנר
מאיר בְּרֶנֶר (י' בכסלו תרנ"ט, 24 בנובמבר 1898 – ז' בחשוון תשי"ח, 1 בנובמבר 1957) היה מאנשי העלייה השנייה, מחברי ארגון "המגן", "מוכתר" קבוצת גשר וממקימי מפעל החשמל בנהריים ותחנת הכוח רדינג. אחיו של הסופר יוסף חיים ברנר.
ביוגרפיה
מאיר ברנר נולד ב-1898 בעיירה נוביה מליני שבפלך צ'רניגוב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), להוריו חיה-רייזל (לבית מינץ) ושלמה. מאיר היה הילד החמישי במשפחה. לפניו נולדו יוסף חיים, שמואל, אהובה (לובה) ובתיה, ואחריו נולד בנימין. המשפחה הייתה ענייה, וילדותו עברה עליו בדלות קשה. שמהּ המקורי של משפחתו היה לובנוב; סבו, אב לשלושה בנים, שינה את שמות המשפחה של שניים מבניו ל'ברנר' ו'נרוצקי'.
בחודש ספטמבר 1912 (תרע"ג) עלה מאיר לארץ ישראל יחד עם אחותו בתיה. בארץ כבר היו באותה עת שלושה מאחיו: יוסף חיים, שעלה ב-1909, ואהובה (לובה) ובנימין, שעלו ב-1911. שמואל ברנר, היחיד מבין ששת האחים שלא עלה לארץ ישראל כי אם נשאר באוקראינה, נספה ב-1919 בפוגרום שנערך בעיירה, יחד עם אשתו ושלושת ילדיהם – נחום, לאה ורחל - ועם אבי המשפחה, שלמה ברנר.
עם הקמת הגדוד העברי "הראשון ליהודה" התגייס אליו ברנר, ושירת בו עד לפירוקו. ב-1920, לאחר השחרור מן הגדוד העברי, התאגדה קבוצה בת 12 חיילים ממשוחררי הגדוד, ובראשם ברנר, ששימש כ"מוכתר" הקבוצה. הם רצו להקים מושב חקלאי, ונשלחו להקים יישוב על אדמות בבקעת־הירדן. ליד ג'סר אל-מג'מע, ”גשר החיבור" (כי לא רחוק משם נשפך הירמוך, ומתחבר לירדן). הקבוצה כונתה בכינוי "הבשקירים", ״על שם השבט הקווקזי הנועז בשל המרץ הרב והתושיה הרבה שהייתה אצל אנשי הקבוצה וכן בשל העובדה שהמוצא של חלקם הוא רוסיה״. בהדרגה נוספו לקבוצה עוד חברות וחברים, וכולם עסקו בהכשרת המקום. לאחר שלוש שנים התפרקה קבוצה זו, ואנשיה התפזרו. ב-1925 התחתן מאיר עם זלדה הורביץ, שבאה בעקבותיו מתל אביב לחיות בקבוצה. לשניים נולדו שלוש בנות: שושנה, חוה ורחל.
באוגוסט 1927, עם תחילת עבודות ההקמה של מפעל החשמל בנהריים, נבחר מאיר להיות בין המקימים. עם תום העבודות והקמת יישוב הקבע בנהריים, הצטרפו אליו אשתו ושלוש בנותיו, והמשפחה התגוררה בכפר הפועלים בנהריים, בעבר הירדן המזרחי. עם תחילת עבודות הקמתה של תחנת הכוח רדינג בתל אביב, עברה המשפחה לשם, ומאיר היה בין מקימי התחנה ועובדיה הראשונים.
הגישה הסביבתית בחקר התקשורת
הגישה הסביבתית בחקר התקשורת או הגישה האקולוגית בחקר תקשורת, היא שיטת מחקר בתחום חקר התקשורת המנסה לתאר ולהסביר את התופעות והשינויים המתחוללים בחברה האנושית בראי ההתפתחות הטכנולוגית והחברתית כאחד. הגישה היא המאוחרת מבין השלוש המיוחסות לחקר טכנולוגיות מידע ותקשורת. השתיים שקדמו לה הן הגישה הטכנולוגית והגישה החברתית.
רקע
מקור שמה של הגישה בספרו של החוקר מת'יו פולר (Matthew Fuller): (2005) Media Ecologies: Materialist Energies in Technoculture. הגישה שמה לה למטרה לגשר ולפשר בין שתי האסכולות המתחרות אשר קדמו לה. בעוד הגישה הטכנולוגית טוענת מחד להשפעה חזקה יותר של הטכנולוגיה על החברה ומאידך טוענת הגישה החברתית כי החברה היא הקובעת את התפתחות הטכנולוגיה, מציעה הגישה הסביבתית קו פשרני המצביע על הדדיות ויחסי גומלין בין הטכנולוגיה לחברה.
ניתן לתאר סכמטית את שלוש הגישות באופן הבא (החצים מייצגים השפעה):
גם שתי הגישות הראשונות אינן מתאפיינות בדטרמיניזם טהור לכאן או לכאן ושתיהן מכירות בהשפעות הדדיות מסוימות.
מרכיבי הגישה
הגישה רואה את מערכת היחסים בין הטכנולוגיה לחברה כמכלול המקיים יחסי גומלין בין הצדדים. מושג זה חשוב במיוחד להבנת הגישה הסביבתית הרואה בהתפתחות המדיה והחברה כתהליך רב-כיווני ולא רק דו-כיווני. תהליך זה טומן בחובו השפעות הדדיות בעוצמתן וחשיבותן של החברה על הטכנולוגיה ולהפך. לא ניתן להפריד בין החברה לבין הטכנולוגיה בה נעשה שימוש, כאמור זהו מכלול אחד. הגישה בוחנת את מערכת היחסים בין החברה לטכנולוגיה באמצעות ארבעה מרכיבים:
מאזן התקשורת
מושג מרכזי בגישה הסביבתית בחקר התקשורת הוא מאזן התקשורת. מדובר למעשה על מאזן בין צורכי אוכלוסייה נתונה לבין המשאבים התקשורתיים העומדים לרשותה. על מנת להעריך את מאזן התקשורת, קבעו החוקרים שני סמנים קיצוניים תאורטיים, אשר אינם מתקיימים הלכה למעשה במציאות: מאזן תקשורתי הוא דינאמי ומשתנה בין תקופה לתקופה ונע בין מגמה חיובית (קרוב יותר למאזן חיובי מלא) לבין מגמה שלילית (קרוב יותר למאזן שלילי מלא). יש להבדיל בין מאזני הצרכים והמשאבים עבור כל אוכלוסייה בנפרד. אין דין מאזן התקשורת עבור המגזר החרדי בישראל כדין אותו מאזן עבור המגזר הערבי לדוגמה.
העצמה תקשורתית
מתן ואספקת גישה למשאבים העונים על צורכי אוכלוסייה נתונה. תהליכים חברתיים וטכנולוגיים המאפשרים גישה טובה יותר וקלה יותר למשאבים המספקים מענה לצרכים יחשבו כתהליכי העצמה תקשורתית. תהליכים המונעים את הגישה החופשית למשאבים אלו יכונו שלילת העצמה תקשורתית. איסוף מידע אודות תוכני גלישה מועדפים המתבצע כיום ברשת האינטרנט והתאמת התכנים באופן אישי עבור כל גולש הוא דוגמה מובהקת לתהליך קסטומיזציה המצמצם את מבחר הצרכים עבור כל משתמש ושולל את ההעצמה התקשורתית שלו. דוגמאות ליצירת מאזן תקשורת חיובי כוללות התערבות ממשלתית בצורת חקיקה, חינוך ביקורתי למדיה ויצירת ערוצי תקשורת חלופית מהקהילה, על ידי הקהילה ולמען הקהילה.
נפת ויבורג (מחוז לנינגרד)
נפת ויבורג (רשמית: "המחוז העירוני ויבורג"; ברוסית: Вы́боргский муниципа́льный райо́н) הוא מחוז משנה במחוז לנינגרד המהווה חלק מסנקט פטרבורג רבתי. שטחו 7,475 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 198,226 איש (2020). המחוז כולל 7 יישובים עירוניים וחמישה יישובים כפריים.
המרכז האדמיניסטרטיבי הוא העיר ויבורג.
היסטוריה
המחוז העירוני נוצר ביולי 1940.
בעבר היה כחלק מפלך ויבורג, שנוצר בשנת 1744 בעקבות תוצאות המלחמה הרוסית-שוודית (1741–1743). לפני כן (1719–1744) התקיימה פרובינציית ויבורג כחלק מפלך סנקט פטרבורג. בשנת 1802 שונה שמה של נפת ויבורג לפינלנד ובשנת 1811 הועברה לדוכסות הגדולה של פינלנד, שם שוב הפך לנפת ויבורג. היה חלק מפינלנד העצמאית בשנים 1917 עד 1940.
תוכניות התנקשות באדולף היטלר
תוכניות ההתנקשות באדולף היטלר היא רשימה חלקית של תוכניות מתועדות להתנקשות באדולף היטלר. היסטוריונים מצאו תיעוד ל-42 תוכניות התנקשות בהיטלר, חלקן מוזכרות ברשימה למטה. לא ידוע מהו מספר התוכניות הלא מתועדות ולכן לא ניתן לדעת מהו מספר התוכניות הכולל. חלק מהתוכניות יצאו אל הפועל ונכשלו וחלקן בוטלו מסיבות שונות עוד לפני שלב הביצוע.
קירסטי ספרבו
קירסטי ספרבו (בנורווגית: Kirsti Sparboe; נולדה ב-7 בדצמבר 1946) היא זמרת ושחקנית נורווגית.
ביוגרפיה
ספרבו נולדה בטרומסה כצעירה מבין חמישה ילדים.
ב-1964 התגלתה על ידי עיתונאי אשר הזמין אותה לשיר באירוע עיתונאי, אירוע זה שודר בטלוויזיה והיא הוזמנה להופיע בתוכנית ב-NRK.
באותה שנה יצא הסינגל הראשון שלה וב-1965 יצא האלבום הראשון שהקליטה.
היא ייצגה את נורווגיה באירוויזיון שלוש פעמים:
בנוסף היא ניסתה לייצג את נורווגיה באירוויזיון 1966 וסיימה במקום השני בתחרות המקדימה, ב-1970 השתתפה בקדם האירוויזיון הגרמני וזאת לאחר שבאותה שנה מספר מדינות וביניהן נורווגיה סירבו להשתתף בתחרות.
ב-1969 יצא שירה "En Student Från Uppsala" (סטודנט מאופסלה) שהיווה המנון לא רשמי עבור הסטודנטים באוניברסיטת אופסלה.
היא שרה את הגרסה הנורווגית של השיר "Un banc, un arbre, une rue" שזכה באירוויזיון בביצועה של סברין.
ב-1973 שיחקה לראשונה בתיאטרון.
הדיוויזיה ה-49 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-49 (בגרמנית: 49. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
קירסטי ספרבו
ביוגרפיה
ב-1984 ו-1985 הופיעה בהצגה בילבי בתיאטרון באוסלו.
ב-1992 שיחקה בסרט "Ute av drift!" המבוסס על מחזה מאת ריי קוני.
הדיוויזיה ה-49 (ורמאכט)
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בפברואר 1944 על בסיס דיוויזיית המילואים ה-191, והועמדה תחת פיקוד זיגפריד מכולץ. הדיוויזיה הוצבה בגזרה שבין בולון לאטאפלה, ולחמה במהלך המערכה בנורמנדי. באוגוסט 1944 נסוגה הדיוויזיה לעבר פריז, ומשם לעבר בריסל. לאחר מכן הוצבה הדיוויזיה באזור אאכן, והשתתפה בקרב על אאכן. ב-5 בדצמבר צורפו לדיוויזיה שרידי דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-246, וב-18 בדצמבר הוקם על בסיס הדיוויזיה קורפוס הפאנצר ה-7.
קירסטי ספרבו
ביוגרפיה
ב-1998 קיבלה אות כבוד מטעם עיר הולדתה טרומסה.
היא נשואה בשלישית.
מחר תמות
מחר תמות (באנגלית: Gone Tomorrow) הוא הספר השלושה-עשר בסדרת הספרים של הסופר הבריטי לי צ'יילד אודות ג'ק ריצ'ר, אשר יצא לאור בשנת 2009.
עלילה
ספר זה הוא השלושה עשר בסדרת הספרים אודות ג'ק ריצ'ר, החייל לשעבר וחוקר פרטי. עלילת הספר מתרחשת בניו יורק. בנסיעת לילה שגרתית ברכבת התחתית עד ריצ'ר להתאבדות אישה ביריית אקדח. ריצ'ר, שהיה משוכנע שמדובר במחבלת מתאבדת, מתחיל לחקור את הנסיבות שהובילו את האישה להצמיד אקדח לראשה וללחוץ על ההדק. עד מהרה מתברר לו כי בפרשה מעורבים סנטור אמריקני, אשר שירת ביחידת הקומנדו כוח דלתא, משימה סודית במיוחד שבוצעה בימי ממשל רייגן ותא טרור של אל-קאעידה שבראשו אויב חסר מעצורים.
תוכנית יוזמה
תוכנית יוזמה הייתה תוכנית ממשלתית לעידוד השקעות הון סיכון במדינת ישראל. התוכנית נוסדה ב-1993 על ידי שר האוצר דאז אברהם בייגה שוחט והמדען הראשי במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, יגאל ארליך ויושמה בשנים 1993–1998.
התוכנית נועדה לעודד את צמיחת תעשיית ההיי-טק על ידי השקעה ממשלתית בקרנות הון סיכון. הממשלה השקיעה באופן ישיר כ-100 מיליון דולר ב-10 קרנות הון סיכון, כאשר הקרנות יכלו לבחור להפוך את הממשלה לשותף בקרן או להחזיר לממשלה את הסכום שהשקיעה בתוספת ריבית. הממשלה החזיקה בתחילה ב-40% מכל קרן, אך איפשרה לשותפים הפרטיים לרכוש את חלקה כעבור חמש שנים בתנאים נוחים. אמנם ההשקעה הממשלתית לא הייתה גדולה אך היא היוותה איתות מעודד באמצעותו יכלה הקרן לגייס הון בחו"ל. התוכנית נתנה דחיפה משמעותית לתעשיית הון הסיכון בישראל ויצרה אקלים המעודד השקעות בתחום ההי טק הישראלי.
כל קרן הון סיכון במסגרת יוזמה הורכבה ממשקיעי הון סיכון ישראלים ("מתלמדים"), חברת הון סיכון זרה וחברת החזקות או בנק ישראלי. אחת מקרנות הון הסיכון הייתה "קרן יוזמה" בהיקף של 20 מיליון דולר עבור השקעה בחממות טכנולוגיות וחברות טכנולוגיה צעירות. בראשית הפרויקט השקיעה הממשלה בקרנות תוכנית יוזמה ביחס של 1:1.5 כלומר אם הקרן הצליחה לגייס עבור חברה מסוימת 12 מיליון דולר, הממשלה השקיעה 8 מיליון נוספים. בהמשך עלה היחס ל-1:2.
בסיכום שערך אתר ynet בשנת 2004, כ-12 שנים לאחר התחלת התוכנית עלה כי קרנות יוזמה השקיעו ב-168 חברות הזנק ("סטארט-אפ"). 13 זרות, ו-153 ישראליות. נכון לעת הסיכום, 30 חברות נרכשו על ידי גופים אחרים (12 מתוכן סגרו את מרכז הפיתוח שלהן בישראל). 26 מהחברות הפכו לחברות ציבוריות, 49 נשארו חברות פרטיות ו-47 חברות נסגרו. 12 שנים לאחר ההשקע שרדו 103 חברות פעילות מתוך 153 הישראליות (שני שלישים), ynet מציין שזהו שיעור שרידות גבוה מאוד, כשהאחוז המקובל בעולם הוא שליש עד חצי.
התוכנית, שזכתה לכינוי "הדגם הישראלי" היוותה השראה לפרויקטים לאומיים במדינות אחרות כגון Innovation Fund באירלנד ו-NKTH בהונגריה.
טרבור מוריס
טרבור מוריס (באנגלית: Trevor Morris; נולד ב-25 במאי 1970) הוא מלחין, מנצח ומפיק מוזיקלי קנדי המתמחה בהלחנות סדרות טלוויזיה, סרטים ומשחקי וידאו.
מהבולטות שבהלחנותיו ניתן למנות את תוכניות הטלוויזיה שושלת טיודור, עמודי תבל, הבורג'ס וויקינגים. הסרט המטרה: הבית הלבן והמשכו המטרה: לונדון; ומשחק הווידאו Dragon Age: Inquisition. מוריס זכה בפרס אמי על הלחנת הפסקול לסדרה "שושלת טיודור" והיה מועמד לפרס על המוזיקה שהלחין לסדרה הטלוויזיה הבורג'ס ולמיני-סדרה עמודי תבל.
קורות חיים
מוריס נולד בעיר לונדון שבפרובינציית אונטריו בקנדה. בצעירותו למד בבית הספר לאמנויות של סנט מרי, שם למד נגינה בכינור. בגיל 13 מוריס הוזמן על ידי בית ספרו להלחין יצירה לכיתת הבוגרים שלו שהופיעה לכבוד ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בקנדה. מוריס למד בקולג' פנשווה הממוקם בעיר לונדון שבקנדה.
בשנת 1999 עבר מוריס ללוס אנג'לס לטובת ניסיון בקריירה במלחין סרטים. בלוס אנג'לס עבד מוריס על הלחנת סרטים יחד עם מספר מלחינים מפורסמים, בניהם ג'יימס ניוטון הווארד והנס צימר, עימו עבד מוריס על למעלה מ-25 סרטים.
מוריס מנהל חברת הפקות בטורונטו יחד עם שותפיו. כיום הוא גר ועובד בלוס אנג'לס עם משפחתו.
יצחק יחזקאל
יצחק יחזקאל (16 בינואר 1921 – 25 באפריל 2010) היה שחיין ישראלי. הצולח הראשון של הכנרת בשחיית יחיד לאורכה, כ-22 ק"מ (1944) אותה צלח עוד פעמיים לאורכה (1953 ו-1955) ועוד 10 פעמים לרוחבה בצליחה התחרותית מעין גב לטבריה (כ-9 ק"מ).
ביוגרפיה
יחזקאל נולד וגדל בטביליסי, גאורגיה. משפחתו ברחה מהטיהורים הגדולים של סטלין לאיסטנבול, טורקיה, וכעבור מספר שנים הם עברו להתגורר בביירות, לבנון.
בשנת 1936 יחד עם אחיו הבכור הם הסתננו לארץ ישראל והגיעו לכפר גלעדי. מספר ימים לאחר מכן, הם הוברחו במשאית לתל אביב כשהם מסתתרים מתחת לערמת חציר. מספר חודשים לאחר מכן, הצטרפו אליהם גם הוריהם ואחותם. למחייתם עסקו בסחר ברחובות העיר.
לאחר מכן הצטרף לנוער העובד. בתנועה למד מקצוע, מסגר ואת השפה העברית. במקביל הצטרף למועדון הספורט של הפועל תל אביב, ושם התאמן בהתעמלות, והפך במהרה לספורטאי מוביל בקבוצה. הוא התאמן במספר ענפי ספורט והשתתף בתחרויות שחייה בסגנון החזה.
ב-28 באוקטובר 1944 צלח יחזקאל את הכנרת לאורכה מצמח בדרום לטבחה בצפון, כ-22 ק"מ במשך 9 שעות, 39 דקות ו-44 שניות, ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון שעמד במשימה זו. בשנת 1953 חזר על המשימה בשחייה רק בכיוון ההפוך, מכפר נחום לצמח בזמן של 10 שעות, 18 דקות ו-20 שניות. בשנת 1955 חצה את הכנרת שוב לאורכה מצמח בדרום לכפר נחום בצפון בזמן של 8 שעות, 33 דקות ו-25 שניות.
יחזקאל שרת במהלך שירותו בצה"ל בחיל הים כמדריך ספורט ומאמן קרב מגע. במסגרת שירות המילואים שלו, היה המאמן הראשי של נבחרת השחייה של חיל הים, אתה זכה באליפויות צה"ל במשך כמה שנים ואחר כך של נבחרת השחייה של הנח"ל, שניצחה את נבחרת חיל הים בשחייה כל עוד הוא היה המאמן הראשי. הוא השתחרר משרות המילואים בשנת 1968.
בשנת 1994 לקה יחזקאל בשבץ מוחי ראשון, ולאחר 6 חודשי החלמה הוא חזר לעבוד בפיסול בסטודיו שלו. לאחר מכן, סבל מעוד חמישה אירועי שבץ מוחי, שהשאירו אותו משותק בחצי הגוף.
הוא התגורר עם משפחתו בתל אביב עד שנת 1951, ממנה עבר להתגורר בחולון עד למותו בשנת 2010.
תארים והישגים
בשנת 1959, לאור הישגיו כספורטאי אוזכר בין 3000 ספורטאים מצטיינים בארץ ובעולם בספרם של זמרי ופז.
בשנת 1989 זכה יחזקאל בעיטור "לאיש כפועלו".
המגה פאוורס
המגה פאוורס (באנגלית: The Mega Powers) היו צמד היאבקות מקצועית אשר הופיע בארגון ההיאבקות האמריקאי, World Wrestling Federation (ה-WWF, לימים ה-WWE) בין השנים 1987 ל-1989. הצמד הורכב מהאלק הוגאן ורנדי סאבאג', כשהמנג'רית שלהם הייתה אשתו של סאבאג', מיס אליזבת'. השניים הופיעו זה לצד זה כמונסטר מניאקס בארגון ההיאבקות המתחרה, World Championship Wrestling (WCW) בשנת 1994, אך נפרדו כשנתיים מאוחר יותר.
חבלה (נפת קלקיליה)
חָבְּלֶה (בערבית: حبلة) הוא כפר פלסטיני במזרח השרון השוכן מדרום לקלקיליה ושייכת לנפת קלקיליה. חבלה הסמוך לראס עטייה נמצאת ממזרח למתן וממערב לאלפי מנשה ולראס א-טירה. נכון לשנת 2006 חיו בכפר 6,150 תושבים.
שרידים קדומים של מסגד ובתים נמצאו בכפר. בתקופות שונות עברה בסמוך לכפר דרך יפו-שכם.
בקיץ 2003 הושלמה בניית גדר ההפרדה באזור. הגדר מקיפה את חבלה ואת הכפר הסמוך ראס עטייה מצפון, ממזרח וממערב, ובפרט חוסמת את המעבר לעיר המחוז הסמוכה קלקיליה. תכנון זה נעשה בעיקרו על מנת לכלול את אלפי מנשה בצידה הישראלי של הגדר. בסוף יולי 2004 נפתח מעבר תת-קרקעי המחבר בין קלקיליה לחבלה, מתחת לכביש 55 ולגדר ההפרדה.
פרויקט תולעת קרח
פרויקט תולעת קרח (באנגלית: Project Iceworm) היה פרויקט סודי של צבא ארצות הברית שהוכן בימי המלחמה הקרה ומטרתו הייתה לבנות רשת של מתקני שיגור טילים גרעיניים לטווח בינוני מתחת לכיפת הקרח בגרינלנד שיוכלו לפגוע ביעדים בברית המועצות, יריבתה של ארצות הברית במהלך המלחמה הקרה.
הפרויקט הוסתר מממשלת דנמרק על מנת לחקור את הכדאיות של העבודה במתקנים מתחת לשכבת הקרח הושק פרויקט מתוקשר שכונה "Camp Century".
בעקבות אי היציבות של שכבת הקרח שהסתירה את האתרים שנבנו במסגרת הפרויקט הוחלט לבטלו ב-1966.
רקע פוליטי
הפרטים על פרויקט תולעת קרח היו חסויים במשך עשרות שנים ולמעשה, רק בינואר 1995 בעקבות מחקר של המכון הדני לעניינים בינלאומיים שעבק בטיסות הגרעיניות של ארצות הברית בשמי גרינלנד ומעורבות אנשי בסיס האוויר ת'ול בהן. לאחר פרסום תוצאות המחקר הפרלמנט הדני, הפולקטינג הורה לשחרר את המידע המסווג בעניין התקרית הגרעינית בגרינלנד. המידע שהתגלה סתר את הסברות הקודמות של ממשלת דנמרק בעניין הפעילות האמריקאית בגרינלנד. לפני הדו"ח הדנים חשבו שהפעילות האמריקאית מצומצמת הרבה יותר ממה שהייתה במציאות.
תיאור
על מנת לבדוק את היתכנות טכניקות הבנייה של אתרים מתחת לקרח, הקים הצבא האמריקאי אתר בשם "מחנה המאה" שגובהו היה כ-2,000 מטרים. האתר הוקם בצפון מערב גרינלנד וכ-240 קילומטרים מבסיס האוויר ת'ול אשר שימש את חיל האוויר האמריקאי.
מחנה המאה תואר באותה תקופה כריכוז של מאחזים צבאיים, פרויקט תולעת הקרח הסודי היה אמור להיות רשת מנהרות של באורך של כ-4,000 קילומטר, במנהרות היו אמורים לקום אתרי שיגור לכ-600 טילים גרעיניים שיוכלו להגיע עד לברית המועצות במקרה ותפתח בינה לבין ארצות הברית מלחמה גרעינית. בזמן שפרויקט תועלת הקרח היה חשאי, "מחנה המאה" אושר על ידי הדנים.
המטרה הרשמית של מחנה המאה, כפי שהסבירו פקידי מחלקת ההגנה האמריקאית לעמיתיהם הדניים, הייתה לבדוק טכניקות בנייה שונות בתנאים ארקטים ולבצע ניסויים מדעיים על כיפת הקרח בגרינלנד. בסופו של דבר נחפרו במקום עשרים ואחת תעלות והם כוסו בעזרת גגות מתכת, המנהרות בסופו של דבר נבנו באורך של כ-3,000 מטרים והכילו קולנוע, מעבדות כנסייה, בית חולים ועוד ומתחם מגורים ששהו בו כ-200 חיילים. אספקת החשמל במקום סופקה על ידי הכור הגרעיני הנייד הראשון בעולם, כור זה תוכנן במיוחד עבור הצבא האמריקאי. המים סופקו על ידי קרחונים שהתוכו.
לאחר שלוש שנים של חפירות, נלקחו דגימות של ליבת קרח על ידי גאולוגים העובדים במחנה סנצ'ורי, הדגימות הראו כי הקרחון במקום נע הרבה יותר מהצפוי ושהקרחון צפוי להרוס את המנהרות ואת מתקני השיגור תוך פחות משנתיים. בעקבות הממצאים האלו החליטו האמריקאים לפנות את המתקנים ב-1965 ולבטל את פרויקט תעלת הקרח. שנה לאחר מכן גם נסגר ובוטל "מחנה המאה".
על אף ביטולו, הפרויקט סיפק למדענים האמריקאים מספר ליבות הקרח.
השפעה אקולוגית
כאשר פונה "מחנה המחאה", הוחלט לא לפרק את התשתיות והפסולת שהושארה במקום בהנחה כי הם יישארו שם לנצח בעקבות מזג האוויר הקיצוני שיש בגרינלנד. חרף סברה זו, ב-2016 מחקר מצא כי חלק מכיפת הקרח שמכסה את מחנה המאה יתחיל להינתך עד 2100. כאשר הקרח במקום יותך כל התשתיות של המחנה, כל השאריות של הפסולת רדיואקטיבית, הפסולת ביולוגית והפסולת כימית שנמצאות במקום ייזמו את הסביבה וישבשו מערכות אקולוגיות באזור
מיגרי צור-קמפינלה
מיגרי צור-קמפינלה (באנגלית: Migry Zur Campanile נולדה ב-1960) היא שחקנית ברידג' ישראלית שהיגרה לארצות הברית. צור-קמפינלה זכתה פעמיים באליפות העולם.
ביוגרפיה
מיגרי צור-קמפינלה נולדה וגדלה בבוקרשט ברומניה. כשהייתה בת שלוש נפרדו הוריה, וסבתה גידלה אותה עד שנפטרה. כשהייתה בת 14 חזרו הוריה להתגורר יחדיו, ואז למדה מהם לשחק ברידג'. היא התקשתה להסתגל לגבולות שהציבו לה הוריה. בגיל 17 וחצי נישאה ועלתה עם בעלה לישראל. כעבור שנתיים הם התגרשו. לאחר גירושיה הפכה לשחקנית ברידג' מקצוענית, והייתה לחברת נבחרת ישראל בברידג' לנשים. בגיל 29 התחתנה בפעם השנייה, והתגרשה שוב לאחר שנתיים. עשר שנים מאוחר יותר הכירה את בעלה הנוכחי, פייטרו קמפינלה, איטלקי שחי בלונדון. לאחר נישואיהם הוא עבר לגור איתה בישראל. בשנת 2006 עברו להתגורר בארצות הברית בגלל קריירת הברידג' המקצוענית שלה. היא גרה בניו יורק ועובדת כשחקנית ברידג' מקצוענית וכמורה לברידג'.
יצחק לוי (אתלט)
יצחק לוי (נולד בשנת 1935) הוא אתלט ישראלי בעבר. 10 פעמים אלוף ישראל בריצת 110 מטר משוכות (1960 - 1964, 1966, 1968 - 1970), 10 פעמים בקפיצה במוט (1955, 1959 1964-1960, 1966, 1969) ופעם אחת בקרב עשר (1964) ושיאן ישראל בריצת 110 מטר משוכות ובקפיצה במוט. זוכה 4 מדליות מ-4 מכביות בקפיצה במוט, 3 כסף (החמישית 1957, השישית 1961 והשביעית 1965) ו-1 ארד (1953).
ביוגרפיה
לוי התאמן בקבוצת הפועל ניר אליהו ואחר כך בקבוצת הפועל כפר סבא.
1953
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בסוף ספטמבר 1953 זכה לוי במדליית ארד, בקפיצה במוט בתוצאה של 2.80 מטר, אחרי הכט מארצות הברית (3.90 מטר) ודוד קושניר מישראל (3.00 מטר).
1955
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני 1955 זכה לוי במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 2.98 מטר, לפני י. לבנון מהפועל ראשון לציון (2.90 מטר).
1956
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב בסוף יוני 1956 זכה לוי במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 3.20 מטר, לפני א. לייבל מהפועל פתח תקווה (2.80 מטר).
1957
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בסוף ספטמבר 1957 זכה לוי במדליית כסף, בקפיצה במוט בתוצאה של 3.10 מטר, אחרי מייק הרמן מארצות הברית (3.55 מטר) ולפני צבי ינובר.
1959
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1959 זכה לוי במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא הפועל חדש של 3.45 מטר.
שיאן ישראל בריצת 110 מטר משוכות
בתחרות הכנה למשחקים האולימפיים שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב ב-21 במאי 1960 זכה לוי בשתי מדליות זהב, בריצת 110 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 16.2 שניות, שיפור לשיא הישראלי בן 7 השנים של צבי ינובר (16.8 שניות) ובקפיצה במוט בתוצאה של 3.45 מטר, לפני צבי ינובר (3.45 מטר). שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות "הפועל" באתלטיקה שנערכה באצטדיון המכביה בתחילת יוני הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 15.9 שניות, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 16.2 שניות.
1961
בתחרות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכה בספטמבר 1961 זכה לוי במדליית כסף בקפיצה במוט בשיא הפועל חדש של 3.61 מטר, אחרי מייק הרמן (3.71 מטר) ולפני סגל (3.61 מטר) שניהם מארצות הברית.
שיאן ישראל בקפיצה במוט
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בווינגייט ב-29 ביוני 1962 זכה לוי במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש של 3.72 מטר, שיפור לשיא בן 10 השנים של צבי ינובר (3.70 מטר).
1964
באליפות ישראל בקרב עשר שנערכה בווינגייט בתחילת יולי 1964 זכה לוי במדליית זהב בשיא אישי חדש של 5162 נקודות (100: 11.6 שניות, רוחק: 5.86 מטר, ברזל: 10.03 מטר, גובה: 1.50 מטר, 400: 55.8 שניות, 110 משוכות: 16.2 שניות, דיסקוס: 28.58 מטר, מוט: 3.60 מטר, כידון: 36.48 מטר, 1500: 5:17.3 דקות).
1965
בתחרות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכה ברמת גן בשנת 1965 זכה לוי במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 3.40 מטר, אחרי אברהמס מבריטניה (3.80 מטר) ולפני יוסף אונגר מישראל (3.30 מטר) ובמקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.6 שניות.
אלבניה הגדולה
אלבניה הגדולה הוא מונח המבטא את האידיאל הטריטוריאלי של הלאומנים האלבנים.
באלבניה הגדולה נכללות טריטוריות הקשורות להיסטוריה האלבנית וטריטוריות בהן יש אוכלוסייה אלבנית ניכרת. בנוסף לאלבניה, השאיפות האלבניות הן לספח גם את קוסובו, שטחים בדרום מונטנגרו, שטחים בצפון מערב יוון, מערב מקדוניה וכמה חבלים בסרביה.
הישות המדינית הקרובה ביותר לגבולות אלבניה הגדולה הייתה מדינת החסות האלבנית שייסדה גרמניה הנאצית בשנת 1943, לאחר עזיבת איטליה את הברית איתה. בממלכה האלבנית הזאת שלט זוגו הראשון, מלך אלבניה, שהושב לכיסאו על ידי הגרמנים. עם סיום מלחמת העולם השנייה הושבה אלבניה לגבולותיה הקודמים והמלך הודח.
הדאדלי בויז
הדאדלי בויז (באנגלית: The Dudley Boyz; מוכרים גם בשם Team 3D) היו צמד היאבקות מקצועית אשר הורכב מהמתאבקים האחים למחצה (על פי העלילה, אך לא במציאות), באבא ריי דאדלי (מארק לומונקו) ודי-בון דאדלי (דיבון יוז). לעיתים, המתאבק ספייק דאדלי צורף לצמד. הם ידועים בעיקר בשל תקופתם בארגון ההיאבקות World Wrestling Federation (ה-WWF, לימים ה-WWE). השניים ידועים בנוסף בשל תקופתם בארגוני ההיאבקות Extreme Championship Wrestling (ECW) ו-Total Nonstop Action Wrestling (TNA, שכעת מזוהה בשם Impact Wrestling), שבהם נחלו הצלחה כצמד ואף נחשבו לאחד הצמדים הגדולים והמעוטרים ביותר בתולדות הענף.