cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נבחרת קטלוניה בכדורגל
שחקנים ידועים
שחקנים מודגשים הם פעילים.
שחקנים ידועים שהתארחו בנבחרת
מכיוון שהנבחרת אינה פועלת תחת התאחדות כדורגל המסונפת לפיפ"א, שחקנים רבים שאינם קטלונים אך שיחקו באותה תקופה בברצלונה או באספניול התארחו במשחקי הנבחרת. רוב אותם שחקנים ייצגו בנוסף גם לפחות נבחרת לאומית אחת נוספת. כיום כל שחקני הנבחרת הם קטלונים, אולם בעבר נאלצו להשלים את הסגל עם שחקנים בני לאום אחר, כגון:
You Don't Know Love (שיר של אולי מארס)
You Don't Know Love הוא סינגל של הזמר-יוצר האנגלי, אולי מארס, שיצא, על ידי סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ואפיק רקורדס, ב-8 ביולי 2016. השיר הוא הסינגל המוביל של אלבום האולפן החמישי שלו, 24 Hrs. השיר נכתב על ידי ויין הקטור, אולי מארס, קמיל פרסל וסטיב רובסון, והופק על ידי סטיב רובסון.
נכון לספטמבר 2022, השיר הושמע למעלה מ-90 מיליון פעמים בספוטיפיי.
קארל קארלס
קארל קארלס (בגרמנית: Carl Carls; 16 בספטמבר 1880 - 11 בספטמבר 1958, ברמן) היה שחמטאי גרמני; במקצועו היה בנקאי.
קארלס לימד את עצמו לשחק שחמט בגיל 13, מספר שנכתב על ידי זיגברט טאראש. בתקופת שהותו בהמבורג אימנו אותו אוסיפ ברנשטיין והנס פארני. בשנת 1905 זכה משחק שלו מתחרות המבורג בפרס יופי. לאחר סיום לימודיו עבד קארלס כפקיד בנק בהנובר עד שנת 1906. לאחר מכן עבר לברמן שם סייע בהקמתו של בנק "Bremer Creditbank". משנת 1908 ואילך כיהן בתפקידים ניהוליים בבנק זה.
בשנת 1922 סיים קארלס במקום השני בתחרות "באד אוינהאוזן", אחרי ארהרדט פוסט. קארלס ניצח באליפות גרמניה השנייה שהתקיימה בבאד אאכן בשנת 1934.
באליפות העולם לחובבים שהתקיימה בהאג בשנת 1928, הגיע קארלס למקום השביעי.
קארלס ייצג את גרמניה בשלוש אולימפיאדות: באולימפיאדה הראשונה בלונדון בשנת 1927 בתוצאה +7 -3 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), באולימפיאדה השלישית בהמבורג בשנת 1930 +6 -1 =7 ובאולימפיאדה הבלתי רשמית במינכן בשנת 1936 +5 -2 =10. . בשתי האולימפיאדות האחרונות זכה במדליית ארד קבוצתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה חלק קארלס את המקום ה-10-12 בתחרות קרקוב-ורשה בשנת 1941. קארלס ניצח בתחרות רוסטוק בשנת 1942. בתחרות פראג 1943 פרש קארלס לאחר שמונה משחקים.
פיד"ה העניקה לקארלס תואר אמן בינלאומי בשנת 1951.
הסוכנות לפיתוח ההגנה
הסוכנות לפיתוח ההגנה (בהנגול: 국방과학연구소) מכונה גם ADD (ראשי תיבות של Agency for Defense Development) היא גוף המחקר והפיתוח הביטחוני (מקביל באופיו למפא"ת) של קוריאה הדרומית. ADD הוקמה באוגוסט 1970 תחת המוטו של הגנה עצמית אמינה. היא הסוכנות הלאומית היחידה למחקר ופיתוח טכנולוגיות במימון ה"תוכנית הממשלתית לרכש ביטחוני". מטרתה היא לתרום להעצמת הכוחות המזוינים, לשיפור יכולות ה-R&D הלאומיים, ולעודד תעשיות מקומיות בענף הביטחון.
סיפור אהבה (סיפור)
הסיפור עוסק בזוג נשוי, שניהם ניצולי שואה, המתמודדים עם טראומות גופניות ונפשיות שנגרמו להם בעקבות השואה.
תקציר העלילה
הסיפור מתאר את חיי הנישואים של קובה - יהודי ניצול שואה מבוגר שאיבד את אשתו ובתו בת ה-11 במלחמה; ורוזה - נערה יהודייה צעירה. עסקיו של קובה מצליחים, הוא מרוויח כסף ועסוק בעבודתו, אבל לא משקיע בחיי הנישואין שלו עם רוזה; בסיפור הוא מתואר כ. הצעירה מקבלת בהכנעה את הקושי שלו להביע אהבה כלפיה.
שני בני הזוג חווים בשנתם חלומות רעים אך מתמודדים איתם בצורה שונה. בעוד רוזה משתדלת להדחיק את החלומות, קובה מנסה דווקא לעמוד מולם. באחד מחלומותיו הוא רואה זוג רבנים יהודים מזוקנים שכועסים עליו כשהם מטיחים בו אשמה בעקבות כך שהתחתן עם אישה אחרת בזמן שהוא עגון, מכיוון שלא התגרש כהלכת הדת מאשתו שנהרגה במלחמה.
רוזה שוברת את רגלה ומרותקת למיטתה, וקובה בעלה סועד אותה, מטפל בה ומעניק לה אהבה. רוזה מבריאה, ואילו קובה נעשה חולה בשפעת, דועך וטרוד בחלומותיו. לפני חג הפסח הם נוסעים לבית הבראה. קובה רואה שרוזה התאוששה ושמחה ואף משחקת טניס, ומגיע למסקנה כי הוא סיים את תפקידו בחיים ומבקש למות. רוזה שומעת את צעקתו האחרונה ורצה לגלות את הסוף המר.
קרב מפרץ בנטרי
קרב מפרץ בנטרי (באנגלית: Battle of Bantry Bay) הוא קרב ימי שנערך ב-11 במאי 1689, במהלך מלחמת תשע השנים, בין צי צרפתי בפיקוד תת-אדמירל מרקיז דה שאטורנו לבין צי הברית של אנגליה, ממלכת הבסבורג, בוואריה, ספרד והאימפריה הרומית הקדושה בפיקודו של האדמירל האנגלי ארתור הרברט. הקרב, שניטש במפרץ בנטרי בדרום אירלנד, היה גם הפעם הראשונה מאז שנת 1545 בה נלחמו צי צרפתי וצי אנגלי אחד בשני.
סיפור אהבה (סיפור)
הבדלים בין הדמויות
בסיפוריו מנסה אפלפלד לעורר את זיכרון השואה בצורה של תיאור רגשות במקום סיפור המוות והיגון. כך למשל, קובה מתואר כמתקשה להעניק אהבה לאחרים, בין השאר בשל הקושי שלו לאהוב את עצמו. הדבר משתקף גם ברעיון ה"דה-הומניזציה" שטבע ויקטור פראנקל: מכיוון שבשואה סבלו הניצולים מחוסר אמפתיה ואי-סיפוק הצרכים הבסיסיים, הם התקשו מאוחר יותר ביצירת קרבה ואינטימיות - מעין הטלת ספק באנושיות שלהם עצמם.
קרב מפרץ בנטרי
רקע
המהפכה באנגליה אשר התרחשה בשנת 1688 הביאה לנפילתו של המלך ג'יימס ה-2 ולעלייתו של ויליאם, הנסיך מאורנג'. ויליאם, כעת המלך ויליאם ה-3 שלט בצוותא עם אשתו מרי. ג'יימס אמנם נמלט לצרפת שם קיבל מקלט מדיני מעמיתו הצרפתי, המלך לואי ה-14 אך לא זנח את נסיונותיו לשוב לאנגליה ולכס המלכות.
לואי סייע לג'יימס משתי סיבות: ראשית, המלך הצרפתי האמין בכל ליבו בזכותו של המלך מבית סטוארט לשלוט באנגליה. שנית וחשובה יותר, לואי האמין שהמלחמה באירלנד תעסיק את ויליאם בעוד שהוא עסוק בחזית בדרום הולנד שמאוחר יותר תהפוך למוקד משמעותי במלחמה.
בעודו בצרפת גייס ג'יימס צבא כדי לסייע לסגנו באירלנד ארל מטירקונל. אומנם ג'יימס שלח בעבר עזרה כספית לטירקונל אך רק בשנת 1689 היה טירקונל מוכן עם צבאו להוביל את המערכה. ג'יימס נחת בקינסייל יחד עם 100 קצינים צרפתיים וכ-2500 חיילים ונע יחד עם טירקונל לכיוון דבלין מתוך כוונה להכריע את המערכה באירלנד טרם פלישה לסקוטלנד או אנגליה. לשם כך נזקק ג'יימס לאספקה וציוד מצרפת. אנגליה לא ששה לאפשר לג'יימס ובעלי בריתו מצרפת דריסת רגל באירלנד והפרלמנט החליט לערב את הצי המלכותי.
קרב
ארתור הרברט, המפקד החדש של הצי האנגלי, יצא לים רק בתחילת אפריל כאשר הוא משאיר מאחוריו מספר ספינות שהתמרדו עקב עיכובים בתשלומי משכורות. הצי יצא לים עם 19 ספינות ב-4 באפריל והגיע לקורק ב-12 באפריל מתוך כוונה לאתר ספינות צרפתיות. הצי הצרפתי שהורכב מ-24 ספינות מרמה שלישית ורביעית, שתי פריגטות ועוד מספר ספינות קטנות יותר לאספקה עבור המערכה של ג'יימס, עזב את נמל ברסט ב-6 במאי. כשהגיע הצי הצרפתי לדרום אירלנד הם גילו כי הצי של הרברט לא אפשר הנחתה של ציוד לחוף בקינסייל ולכן פנו למפרץ בנטרי. בבוקר לאחר מכן, ב-11 במאי, בעוד הצרפתים מורידים לחוף אנשים, אספקה וכסף, נגלה הצי של הרברט. הצרפתים מיהרו להרים עוגן וקרב התפתח בתוך המרחב הצפוף של המפרץ.
תחילה נערכו שני הציים בקווים מקבילים אך הצי האנגלי נאלץ לצאת אל הים הפתוח עקב יתרון ברוח של הצי הצרפתי. הקרב נמשך סך הכל כארבע שעות והסתיים ללא הכרעה ממשית אף על פי שהצי הצרפתי הצליח לשמור על ספינות האספקה ולהוריד את כל הציוד הנחוץ לחוף. כשהצי הצרפתי ניתק מגע בתום הקרב, בשעות אחר הצהריים, הנזקים שנגרמו הן לכלים והן בנפש בצי האנגלי לא אפשרו להרברט לפתוח במרדף.
תוצאות
שני הציים נפרדו. שאטורנו חזר לברסט ב-18 במאי כאשר בדרך הוא הספיק לתפוס ולהחרים שבע ספינות סחר הולנדיות. הרברט הפליג לאיי סכילי ב-22 במאי. עבור שני הציים תוצאות הקרב אינן מספקות. על אף שהצי האנגלי ספג נזק כבד שאילץ את הרברט לחנות חודשיים בפורטסמות' (כשבאותו זמן אירלנד הייתה חסרת הגנה ימית), שאטורנו כשל בניצול היתרון שיצר בקרב לטובת המערכה. בינתיים ג'יימס החל את המצור על העיר דרי שתפיסתה תאפשר לו גישה לסקוטלנד. שלוש פריגטות צרפתיות תחת קפטין דוקוסנה (Duquesne) נשלחו כדי לסייע. הפרלמנט הסקוטי בתגובה שלח 2 ספינות קטנות להתמודד עם הצרפתים אולם ניסיון זה נכשל כאשר דוקוסנה תפס אותם ב-20 ביולי בתעלה הצפונית בין אנגליה לאירלנד. בעלות הברית החלו לעבות את הכוח הימי בתעלה והצי במהרה הגיע ל-34 אוניות קו אנגליות ו-20 הולנדיות, 17 פריגטות ו-17 אוניות סיור קטנות יותר. הכח פיטרל בים דרומית לקינסייל ומנע מספינות אספקה צרפתיות להגיע לאירלנד לסייע למערכה של ג'יימס.
הצי הצרפתי שהתאסף בברסט קיבל תגבורת עם 20 אוניות קו של טורוויל וארבע פריגטות והפליג ב-15 באוגוסט לכיוון מפרץ ביסקיי אך לא היווה איום על הצי האנגלי-הולנדי ולא יכול היה למנוע מאדמירל ג'ורג' רוק מלהסיר את המצור על דרי, ומהצבא של מרשל סקומברג לנחות בקאריקפרגוס ב-23 במאי. עם התגבורת של קאריקפרגוס הצבא של ויליאם שהתייצב מול ג'יימס כבר מנה מעל ל-40 אלף חיילים.
סאמוס
סאמוס (ביוונית: Σάμος) הוא אי יווני במזרח הים האגאי, הממוקם מול חופי איוניה, ומהווה יחידה אזורית ורשות מוניציפלית נפרדת של יוון במחוז צפון הים האגאי. סאמוס שייך לקבוצת האיים האגאיים הצפון מזרחיים, והוא בין הדרומיים בקבוצה. האי ממוקם בדרום מפרץ קושדסי, ומופרד מהחוף הטורקי שבמזרחו על ידי מצר ים שרוחבו הוא כ-1.6 ק"מ. מנהלתית, היחידה האזורית של סאמוס גובלת בטורקיה בצפון ובמזרח, קלימנוס בדרום, ואיקריה במערב.
היסטוריה
המשורר אסיוס איש סאמוס מספר בשירתו האפית שלפויניקס נולדו אסטיפלאיה  ואירופה הפיניקיות, שאמם הייתה פרימדה בת אוינאוס. אסטיפלאה הולידה מפוסידון את אנקאיוס ששלט על הללגים, והוא לקח לאישה את סאמיה , בתו של נהר מיאנדר, והוליד איתה בת אחת וארבעה בנים, ביניהם סאמוס.
בעת העתיקה נולדו באי אפיקורוס, אריסטרכוס ופיתגורס (ממוצא פיניקי). סאמוס הייתה מרכז תרבות יווני שהגיע לשיא פריחתו בתקופתו של פוליקרטס, במאה ה-6 לפנה"ס, עת הוקמו בה מקדש ההראיון הענק והפיתגוריון. לפי פאוסניאס (המאה ה-2), העץ המקודש העתיק ביותר בעולם היווני היה עץ וויטקס בהראיון של סאמוס.
במהלך ההיסטוריה נשלט האי בידי אימפריות רבות (פרסים, סלוקים, רומאים, ביזנטים, עות'מאנים), וצורף ליוון רק במרץ 1913. בתחילת יוני 1925 התחוללה באי מרידה אשר הובילה לתפיסת השלטון ביוון על ידי הגנרל פנגלוס. האי נתפס על ידי המורדים במרד הכושל של מרץ 1935.
גאוגרפיה
שטח האי הוא 468 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה, נכון ל-2011, 32,977 נפשות. היישוב הגדול ביותר באי, המשמש כבירת היחידה האזורית, הוא עיר הנמל סאמוס. העיר השנייה בגודלה היא ואת'י, הצמודה לעיר סאמוס.
חיים שפירא (כדורגלן)
חיים שפירא (19 במרץ 1931 – 19 בדצמבר 2022) היה כדורגלן ששיחק במספר קבוצות בכדורגל בישראל במהלך שנות החמישים. היה שותף לזכייה הראשונה של קבוצת הפועל פתח תקווה באליפות ובגביע המדינה, בה שיחק במרבית הקריירה.
קריירה
שפירא החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה ובגיל 18 עלה לקבוצה הבוגרת. את הופעת הבכורה עשה במחזור ה-16 של עונת 1949/1950 בניצחון על מכבי רחובות. בעונת 1951/1952 שותף ב-11 משחקים. בעונת 1954/1955 שותף במרבית משחקי הקבוצה והיה שותף לזכייה הראשונה של הקבוצה באליפות. ביולי 1957 היה שותף לניצחון ולזכייה בגביע המדינה.
במהלך השנים הושאל שפירא להפועל נתניה, הפועל רחובות והפועל רמת גן, בכל אחת שיחק מספר חודשים אחריהם חזר להפועל פתח תקווה. לקראת סיום הקריירה עבר להפועל מחנה יהודה, אך אחרי מספר חודשים החליט לפרוש. הוא החל בקריירת אימון קצרה, אך עזב אותה מהר מאוד ולא נשאר בתחום.
לאחר הפרישה
שפירא עבד באגד עד יציאתו לפנסיה. נפטר ב-19 בדצמבר 2022.
טיליה
טִילְיָה (שם מדעי: .Tilia L), או בעברית תִּרְזָה, היא סוג של עצי יער נשירים ממשפחת החלמיתיים. בסוג זה יש כ-46 מינים הנפוצים באזורים הממוזגים של חצי הכדור הצפוני - באסיה (בה מצוי המגוון הרב ביותר של מינים), באירופה ובמזרח אמריקה הצפונית; המין אינו מצוי במערבה של אמריקה הצפונית. הסוג שויך בעבר למִשְׁפַּחַת הַטִּילְיָתִיִּים (Tiliaceae), אך מחקר גנטי של ה-APG הביא לביטול המשפחה ולשילובה כסוג עם משפחת החלמיתיים (Malvaceae) בשנת 2009.
בעברית
התרזה מופיעה פעם אחת בתנ"ך: . רש"י פירש פסוק זה: "תרזה ואלון – מיני אילני סרק". הדעה המקובלת היא שהכוונה בספר ישעיהו היא לאחד ממיני האלה. פרופ' יהודה פליקס זיהה את התרזה עם אלון הבלוט, ואילו לדעת נסים קריספיל התרזה התנ"כית מזוהה עם הקטלב. כמו כן, ישנם חוקרים המשערים כי חלה טעות סופרים בשמה של התרזה במהלך השנים, וכי שמו האמיתי של העץ הוא תרצה כשמה של תרצה, אחת הערים הראשיות בשומרון בתקופה הישראלית.
בתקופה המודרנית ניתן השם "תרזה" לעץ הטיליה בספרות, ומכאן התגלגל השם גם ללשון הדיבור. הדוגמה הידועה ביותר היא שירו של ביאליק, "תרזה יפה":
באנגלית
באמריקה הצפונית קרוי העץ linden, ובבריטניה – lime. שני השמות מקורם בשם הגרמני lind. באמריקה הצפונית מקובל גם שם נפוץ נוסף לעץ והוא Basswood, שם שמקורו במילה bast, הכינוי של קליפת העץ הפנימית.
תיאור
מיני הטיליה הם עצים נשירים אדירים המגיעים בממוצע לגובה של 20–40 מטר וקוטר גזעם עד ל-3 מטר ויותר. צבע הגזע חום אדמדם, כשקליפת העץ אפורה ומחורצת. היקף כותרת הענפים והעצים עשוי להגיע ל-120 מטר ויותר. העלים פשוטים, מסורגים, וצורתם אליפטית או דמוית לב, אורכם 6–20 ס"מ והם משוננים בקצותיהם. צבע העלים ירוק מלמעלה ומעט חיוור יותר מלמטה. פרחי העץ דו־מיניים, ריחניים, מייצרים צוף רב, וערוכים בתפרחת קצרה. צבע הפרחים לבן עד לבן-צהבהב. ציר התפרחת מחובר לחָפֶה, עלה נוקשה המשמש ככנף כשהפרי מבשיל ועוזר להפיץ את הפירות. הפרח מורכב מ-5 עלי גביע ומספר זהה של עלי כותרת והוא מכיל אבקנים מרובים. השחלה עילית, מכילה 2–10 עלי שחלה. הפרי: ענבה או דמוי אגוז.
עצי הטיליה חיים מאות שנים וידועים גם מקרים של עצים מהמין טִילְיָה אֵירוֹפִּית (Tilia platyphyllos) שגילם מעל 1,000 שנה.
הטיליה גדלה ביערות בחברת אלון, אך היא נפוצה גם כעץ נוי, בודד בגינה, או בחצר, או לאורך שדרות. אחת השדרות הידועות ביותר קרויה על שם העץ - רחובה הראשי ההיסטורי של ברלין אונטר דן לינדן (תחת עצי התרזה).
זחלים של מינים שונים של פרפראים אוכלים את עלי הטיליה, ביניהם עשים מהמינים Mimas tiliae ו-Ptilodon capucina.
מינים
מספר המינים המדויק של הטיליה אינו ודאי, לפי המיון העכשווי 46 מינים, שכן כל המינים מסוגלים ליצור בקלות זני כלאיים הן בטבע או בטיפוח. להלן חלק מן הרשימה המקובלת של מיני הטיליה:
בתרבות
עמידותו של העץ, פארו המרשים וחיותו הרבה, העניקו לו במסורות עתיקות מעמד של עץ מקודש, אשר צילו שימש מקום מפגש ופולחן וגזעו הפך למקום המשפט. הטיליה נפוצה מאוד בצפון ובמזרח אירופה. במרכז כפרים רבים ניצבים עצי טיליה עתיקים שתחתיהם נהגו לערוך טקסים כדוגמת חתונות ומשפטים. העץ נחשב למקודש במסורות רבות לדוגמת במסורת של הטבטונים, הבאלטים והסלאבים. במסורת של העמים הסקיתים הוא היה עץ הנבואה. באמונה העממית שוכנים מתחת לעץ הטיליה שדים ורוחות, ומצד שני הוא מגן מברקים ומחלות. העץ היה חביב על משוררים (כדוגמת ביאליק שהוזכר לעיל) ועל נאהבים בשל פארו, ריח פרחיו וצורת הלב של עליו.
בסלובניה הטיליה (בסלובנית Lipa) היא סמל לאומי. פתגם סלובני עממי אומר: "סלובני אמיתי חייב לגדל ילד, לכתוב ספר ולנטוע עץ".
בעיר הרומנית גאלאץ יש פרטים רבים של טיליה ובעונת הפריחה אוויר העיר מבושם ובגלל ריבוי עצי הטיליה, ניתן לעיר הכינוי "עיר הטיליות" (ברומנית: Oraşul Teilor).
הכוח המיוחד למלחמה בסמים (בוליביה)
הכוח המיוחד למלחמה בסמים של בוליביה (ספרדית: Fuerza Especial de Lucha Contra el Narcotráfico ,FECLN) הוא גוף אכיפת חוק לאומי בבוליביה שהוקם ב-1987 בסיוע ארצות הברית, על מנת להיאבק בסחר הלא חוקי בסמים, שהפך לנושא לאומי וחברתי ומכת מדינה של ממש, כבמרבית המדינות באזור הרי האנדים.
הארגון נחשב לגוף צבאי ומהווה חלק מהמשטרה הלאומית של בוליביה וכפוף אליה. בתחילת 1989 הוקם שירות הביון של הארגון והגוף מופקד גם על איסוף מודיעין בנוגע לסחר בסמים.
ב-2008 הציב נשיא בוליביה אבו מוראלס אוליטמטום של שלושה חודשים לארגון DEA האמריקאי לעזוב את המדינה. הוא האשים את הסוכנות האמריקאית ללוחמה בסמים כמי שאינה נלחמת בפועל בסחר הלא-חוקי בסמים בארצו.
ב-2010 הסכימה רוסיה להלוות לבוליביה מאה מיליון דולר לצורך רכישת מסוקי צבא רוסיים על מנת לחזק את המאבק בסחר בסמים.
כ-6,000 חיילים משרתים בכוח המיוחד למלחמה בסמים.
ראז'ון רונדו
ראז'ון פייר רונדו (באנגלית: Rajon Pierre Rondo, נולד ב-22 בפברואר 1986 בלואיוויל שבקנטקי) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז, בקבוצת קליבלנד קאבלירס מליגת ה-NBA.
נעורים וקריירת מכללות
רונדו שיחק בתיכון בלואיוויל במשך 3 שנים תחת המאמן דאג ביבי. את שנתו האחרונה בתיכון עשה בווירג'יניה באקדמיית אוק היל, תיכון הידוע בתוכנית טיפוח הכדורסלנים שלו. בשנת 2004 נבחר רונדו להשתתף במשחק כוכבי התיכון של מקדונלד'ס.
רונדו שיחק עבור אוניברסיטת קנטקי בליגת המכללות, ובשנתו הראשונה נבחר לחמישיית שחקני השנה הראשונה של ליגת ה-SEC. בשנה זו קבע שיא חטיפות של האוניברסיטה (87 בסך הכול). בשנתו השנייה קבע שיא ריבאונדים לגארד במשחק אחד, כאשר קטף 19 ריבאונדים בהפסד לאוניברסיטת איווה ובסך הכל רשם בשנה זו ממוצעים של 11.2 נקודות, 6.1 ריבאונדים, 4.9 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק. רונדו ייצג את נבחרת ארצות הברית בכדורסל עד גיל 21 באליפות העולם שהתקיימה ב-2005 בארגנטינה.
בוסטון סלטיקס
בדראפט ה-NBA‏ 2006 נבחר רונדו במקום ה-21 על ידי פיניקס סאנס, ומיד הועבר בעסקה לבוסטון סלטיקס. בעונתו הראשונה פתח ב-25 משחקים ורשם 6.4 נקודות ו-3.8 אסיסטים בממוצע למשחק. בסיום העונה נבחר לחמישייה השנייה של שחקני השנה הראשונה. בעונת הפך לרכז הפותח הקבוע של הקבוצה ופתח בכל 77 המשחקים בהם שותף בעונה הסדירה ובכל 26 המשחקים בפלייאוף. במשחקי העונה הסדירה רשם רונדו ממוצעים של 10.6 נקודות, 5.1 אסיסטים ו-4.1 ריבאונדים. בתום העונה זכה רונדו עם הסלטיקס באליפות ה-NBA, כשבמשחק האחרון בסדרת הגמר מול לוס אנג'לס לייקרס הצטיין ורשם 21 נקודות, 8 אסיסטים, 7 ריבאונדים ו-6 חטיפות. גם בעונת המשיך רונדו להיות שחקן חשוב בבוסטון ונבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, אך לא הצליח לשמור עמה על תואר האליפות בעקבות פציעתו הקשה בברך של קווין גארנט במהלך העונה.
במהלך העונה העוקבת, עונת 2009/2010, קבע שיאי קריירה באחוזים מהשדה ובחטיפות, ואף נבחר לראשונה לאולסטאר. בסיום אותה עונה, רונדו נבחר לחמישיית ההגנה של העונה, והגיע לגמר עם הסלטיקס, אך הפסיד ללייקרס בסיום אותה סדרה, 4-3.
במהלך שלוש העונות הבאות, עם התפרקות השלישייה של בוסטון, רונדו לא הצליח להוביל את בוסטון להישגים משמעותיים, ובתום עונת 2013/2014 בוסטון נכשלה בניסיון ההגעה לפלייאוף, לראשונה מאז עונת 2006/2007.
סקרמנטו קינגס
ב-13 ביולי 2015 חתם רונדו על חוזה לשנה אחת בסקרמנטו קינגס בעלות 10 מיליון דולר.
שיקגו בולס
ב-7 ביולי 2016 חתם בקבוצת שיקגו בולס בחוזה לשנתיים בעלות 28 מיליון דולר. במשחק הבכורה שלו במדי הבולס ב-27 באוקטובר, הוא קלע 4 נקודות, לקח 6 ריבאונדים, מסר 9 אסיסטים וחטף 2 כדורים בניצחון 99-105 על קבוצתו לשעבר, הסלטיקס. ב-10 בנובמבר שיחק את משחקו הטוב ביותר כשחקן הקבוצה כשקבע שיא עונתי של 16 נקודות ו-12 אסיסטים בניצחון 95-98 על מיאמי היט.
ניו אורלינס פליקנס
ב-15 ביולי 2017 חתם רונדו לעונה אחת בניו אורלינס פליקנס. לפני תחילת העונה נותח בעקבות בקע, ניתוח שמנע ממנו לשחק בחודש וחצי הראשונים של העונה. במהלך העונה קבע שיא מועדון חדש לאחר שמסר 25 אסיסטים בניצחון 128–113 על קבוצת ברוקלין נטס.
לוס אנג'לס לייקרס
ב-6 ביולי 2018 חתם בלוס אנג'לס לייקרס על חוזה לשנה תמורת 9 מיליון דולר. באוקטובר הורחק לשלושה משחקים לאחר ששלח אגרוף לפרצופו של כריס פול במהלך תגרה שהתפתחה במשחק מול יוסטון רוקטס. בנובמבר שבר את ידו במהלך משחק מול פורטלנד טרייל בלייזרס והושבת לחודש וחצי. שלושה משחקים לאחר שחזר לשחק נפצע באצבע ידו הימנית, נותח והחמיץ חודש נוסף של משחקים. ב-6 ביולי 2019 חידש את חוזהו עם הלייקרס לשנתיים נוספות.
בעונת זכה עם הלייקרס באליפות ה-NBA, לאחר שגברה על מיאמי היט בסדרת הגמר; לאחר שהחמיץ את חמשת משחקי הפלייאוף הראשונים בשל פציעה, שותף רונדו בכל 16 המשחקים עד לסיום הפלייאוף, כשחקן ספסל, ותרם 8.9 נקודות ו-6.6 אסיסטים בממוצע למשחק.
אטלנטה הוקס
לקראת עונת חתם רונדו על חוזה בקבוצת הוקס.
לוס אנג'לס קליפרס
ב-16 באוגוסט 2021 נשלח רונדו יחד עם פטריק בוורלי ודניאל אוטורו בטרייד לממפיס גריזליס, עבור אריק בלדסו. כשבועיים לאחר מכן שוחרר מממפיס, בטרם שיחק במדיה.
החזרה ללייקרס
ב-31 באוגוסט 2021 חתם רונדו על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס, בה שיחק בעבר בין השנים 2018–2020.
קליבלנד קאבלירס
ב-3 בינואר 2022 עבר רונדו בטרייד לקליבלנד קאבלירס.
דופונט
דופונט (באנגלית: DuPont; עד 2019 נקראה דַאוֹדוּפּוׂנְט - DowDuPont) היא חברה אמריקאית, שהוקמה לטובת מיזוג של דאו כימיקלים ודופונט ב-31 באוגוסט 2017.
דופונט היא חברת הכימיקלים הגדולה בעולם במונחי מכירות. בתוך 18 חודשים החברה מתוכננת להתפצל לשלוש חברות ציבוריות נסחרות בתחומים: חקלאות, מדע חומרים, מוצרים מיוחדים. יושב ראש חבר המנהלים אנדרו ליבריס והמנכ"ל הוא אדוארד ברין. שווי המיזוג המוערך הוא כ-$130 מיליארד דולר.
ב-2023 הגיעה להסכם פשרה עם רשויות בארצות הברית במסגרתה היא וחברות נוספות ישלמו יותר מ-1.2 מיליארד דולר כדי ליישב מאות תביעות באשר לזיהום מים.
ברהמא קומאריס
ברהמא קומאריס (בסנסקריט: ब्रह्माकुमारी; מילולית, בנות ברהמא) היא תנועה דתית נזירית השייכת לגל העידן החדש שמקורה בתת-היבשת ההודית.
תחילתה של התנועה בשנות השלושים כאשר סוחר תכשיטים עשיר מהעיר היידראבאד בשם דאדא לקראג’ (1876-1969) חווה סדרה של התגלויות רוחניות שבסופן חווה התגלות של האל שיווה. הוא החל לקבץ סביבו מאמינים ובשנת 1936 הקים ארגון בשם "אום מנדלי". בשנת 1937 ייסד מועצה של שמונה נשים לניהול הארגון.
בשנות החמישים עברה הקבוצה לאזור קראצ'י ושינתה את שמה ל"ברהמא קומאריס", על שם כינוי של דאדא לקראג’, הברהמא באבא. בשנת 1951, לאחר החלוקה של תת-היבשת ההודית בין הודו לפקיסטן עברה הקבוצה למאונט אבו ברג'אסטן.
בתחילת שנות השבעים, לאחר מותו של דאדא החלה הקבוצה לפעול גם במערב, תחילה בלונדון ואחר כך במדינות נוספות.
יש הרואים בתנועה כרפורמה בתוך דת ההינדואיזם אולם בשנים האחרונות מנסה הארגון לפעול כדת עצמאית. המאמינים מתרגלים יוגה ומדיטציה, צמחונות ומאמינים אדוקים מקיימים פרישות ממין.
הובנה
הובנה הוא אחד העצים החזקים ביותר שיש בהודו ובעולם בכלל, עצתו דחוסה וכבדה – משקלה הסגולי היבש, הוא 1.1–1.3 גרם לסמ"ק, כלומר, היא שוקעת במים, והשילוב של צפיפות גבוהה מאוד ומרקם עדין הפכו אותו לאחד העצים המבוקשים ביותר לתעשיית העץ היקר.
נייג'ל דה יונג
נייג'ל דה יונג (בהולנדית: Nigel de Jong; נולד ב-30 בנובמבר 1984 באמסטרדם, צפון הולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי, לזכותו של דה יונג 81 הופעות בנבחרת הולנד.
קריירת מועדונים
בינואר 2006, הוא חתם בקבוצה הגרמנית המבורג המשחקת בבונדסליגה. זמן קצר לאחר הגעתו הוא הבקיע את שער הניצחון של קבוצתו במשחק מול באיירן מינכן באליאנץ ארנה, שהיה ההפסד הראשון של מינכן באצטדיונה החדש. שער זה היה אחד משני שערים שכבש ב-66 הופעות במשך שלוש שנים בהמבורג.
ב-21 בינואר 2009 דה יונג עבר למנצ'סטר סיטי תמורת שכר שלא פורסם. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה במשחק מול ניוקאסל יונייטד ב-28 בינואר 2009. ב-31 באוגוסט 2012 חתם דה יונג במילאן לשלוש שנים. ב-31 בינואר 2016 חתם דה יונג בלוס אנג'לס גלאקסי לעונה אחת. ב-31 באוגוסט 2016 חתם דה יונג בגלאטסראיי לשנתיים. ב-5 בינואר 2018 חתם במיינץ 05 מהבונדסליגה. ב-10 ביולי 2018 חתם באל-אהלי הקטרית.
נבחרת
ב-31 במרץ 2004 דה יונג ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של הולנד במהלך משחק ידידות נגד. הוא לא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר יורו 2004, והחמיץ את מונדיאל 2006 בשל פציעה בברך.
במהלך גמר מונדיאל 2010 הוא בעט בחזהו של צ'אבי אלונסו הספרדי. למרות זאת, השופט האנגלי הווארד וב הוציא כרטיס צהוב בלבד.
בית גיז
בית גיז היה כינוייה של משפחת דוכסים צרפתיים שאחדים מהם היו אחראים למלחמות הדת בצרפת (1562- 1598).
היסטוריה
מייסד בית גיז היה קלוד מלורן (1496–1550) שכאיש צבא עמד לשירותו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת. ב-1528, כאות הוקרה על שירותיו, קיבל מן המלך את התואר "הדוכס מגיז" (על שם העיר גיז בחבל פיקרדי שבצפון צרפת).
בתו של קלוד הדוכס מגיז, מארי דה גיז (1515–1560), נישאה לג'יימס החמישי מלך סקוטלנד, ונכדתו הייתה מרי, מלכת הסקוטים. בנו בכורו, פרנסואה, דוכס גיז (1519–1563), היה איש צבא שכבש את העיר קאלה שלחופי התעלה מידי האנגלים (7 בינואר 1558). באותה שנה מרי, מלכת הסקוטים נישאה לפרנסואה, יורש העצר של ממלכת צרפת.
ב- 10 ביולי 1559 מת אנרי השני, מלך צרפת, ובנו פרנסואה עלה על כס המלוכה בשם פרנסואה השני, מלך צרפת. מאורע זה היה ניצחון גדול עבור בית גיז שנודעה לו השפעה רבה בחצר המלוכה. פרנסואה, דוכס גיז, ואחיו, שארל, קרדינל לורן (1524–1574), הפכו למנהיגי מועצת המדינה שעל פיהם יישק דבר.
השפעתו של בית גיז הקתולי עוררה את חמתם של ההוגנוטים שרבים מהם נידונו למיתה. במרץ 1560 הם קשרו קשר לנשל את בית גיז ממעמדו, אך ללא הצלחה (קנוניית אמבואז). ב-5 בדצמבר של אותה שנה נפטר המלך כשהוא בן 16 בלבד, ואמו העוצרת, קטרינה דה מדיצ'י, ניסתה לפייס את ההוגנוטים. פרנסואה הדוכס מגיז, ואחיו, שארל הקרדינל מלורן, התנגדו לכל ניסיונות הפיוס, מה שגרם למלחמות הדת בצרפת.
פרנסואה, דוכס גיז ניצח את ההוגנוטים בקרב דרה (19 בדצמבר 1562), אך כשניסה לכבוש מידיהם את העיר אורליאן, נורה בידי מתנקש (18 בפברואר 1563), ומת מפצעיו שישה ימים אחרי כן. בנו, אנרי הראשון, דוכס גיז (1550–1588), תכנן את רצח גאספאר דה קוליני השני, מנהיג ההוגנוטים וצאצא לבית מונמורנסי היריב, שבו ראה את האחראי לרצח אביו. מאורע זה (24 באוגוסט 1572), סימן את תחילת טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו נרצחו אלפי הוגנוטים. ב- 1576 ארגן את הליגה הקתולית כדי לחדש את המלחמה בהוגנוטים, וב- 1582 כרת ברית עם פליפה השני, מלך ספרד שמימן את פעולותיה של ליגה זו.
אנרי הראשון הדוכס מגיז טען לכתר צרפת כנצר של שושלת הקרולינגים. ב-1584 נפטר יורש העצר פרנסואה, דוכס אנז'ו, אחיו של אנרי השלישי, מלך צרפת, מה שהותיר כיורש העצר את אנרי, מלך נווארה, מנהיג ההוגנוטים, (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת), כצאצא של לואי התשיעי, מלך צרפת. מאורע זה הוביל ל"מלחמת שלושה ההנרים" (אנרי השלישי, מלך צרפת, אנרי, מלך נווארה, ואנרי הראשון, דוכס גיז), כשלב של מלחמות הדת על השלטון בצרפת.
ב- 12 במאי 1588 נמלט המלך אנרי השלישי מפריז, אחרי שאנרי הראשון הדוכס מגיז השתלט על העיר. המלך נאלץ למנותו למפקד העליון של הצבא המלכותי, וקרא לאספת המעמדות הצרפתית להתכנס בארמונו שבעיר בלואה (על גדות הנהר לואר). משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך (23 בדצמבר 1588). לואי מלורן, הקרדינל מגיז, אחיו של הדוכס מגיז, הוצא להורג ביום המחרת.
מנהיגות בית גיז עברה לאחיו של הדוכס מגיז, שארל מלורן, דוכס מיין שפיקד על כוחות הליגה הקתולית. באוקטובר 1595, אנרי הרביעי, מלך צרפת חתם על הסכם שלום עם שארל מלורן, דוכס מיין, ובכך הגיעה לקיצה הליגה הקתולית, מה שהביא לסיומן של מלחמות הדת בצרפת ב-1598.
פרס זוסמן-ג'וינט
פרס זוסמן-ג'וינט שמוענק על ידי ארגון ג'וינט ישראל, הוא פרס המוענק אחת לשנה על "מצוינות בתחום השירותים החברתים בישראל".
את הפרס מובילה מועצה ציבורית המורכבת מנציגי משפחת התורמים, נציגי ציבור ונציגי ארגון הג׳וינט.
בכל שנה מתכנסות שלוש ועדות שיפוט מקצועיות ייעודיות לכל אחת מקטגוריות הפרס, אשר בוחרת מכל מועמדי הפרס בקטגוריה הנתונה את שלושת המועמדים המובילים, והמועצה הציבורית בוחרת בזוכה בכל קטגוריה. ועדות השיפוט מורכבות מחמישה חברים, אנשי מקצועי מובילים בתחום הקטגוריה מהג'וינט ומהשדה המקצועי הרלוונטי.
זוכים לפי שנה
בשנת 2022 הזוכים בפרס זוסמן בקטגוריית מיזמים חברתיים חדשניים המסייעים לנערות ונשים במצבי סיכון קיצוניים זכו: צוות אד'אר הפורום המקצועי למניעת רצח נשים– جمعية اذار المنتدى المهني لمنع قتل النساء המסייעים לנערות ונשים במצבי סיכון בחברה הערבית העוסקים בתכנון ובהנגשת שירותים להגברת החוסן הנפשי ושילוב בחברה בקרב מתמודדי נפש זכה: הרב אריה מונק, מנכ”ל עמותת בית חם – המסייעת בשילובם של מתמודדי הנפש בחברה החרדית
בקטגוריית מיזמים חברתיים חדשניים לקידום איתנות כלכלית והכלה פיננסית של אנשים החיים בעוני זכה: אשר אליאס, מייסד ומנכ”ל קהילת העסקים ביתא-ישראל הפועלת לקידום יזמות ועסקים בקרב יוצאי אתיופיה
אילן אשכולי
מעיין (אילן) אשכולי (נולד ב-24 באוקטובר 1975) הוא סופר ותסריטאי ישראלי.
סרט הגמר שלו בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה "מעלה" בירושלים - "חוק הדתיים השלובים" זכה במקום הראשון לסרטי סטודנטים בפסטיבל חיפה בשנת 2004. אחד מששת התסריטאים של העונה הראשונה והשנייה של הסדרה "סרוגים" המוצגת בערוצי הלוויין של YES, עמם זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לתסריטאי לשנת 2009. כתב מספר פרקים לתוכנית הטלוויזיה "רחוב סומסום" ב"ערוץ הופ!" ב-2009. ואת כל פרקי סדרת האנימציה דידי הדרקונית בערוץ הופ!.
בעבר עבד כעוזר במאי של התוכנית "בחדר של חני", בטלוויזיה החינוכית וקודם לכן כתחקירן בחידון התנ"ך ובתוכנית "פרשת דרכים" בערוץ השני. כמו כן היה שדרן בקול ישראל. בנוסף ערך את הסרטים "חוק הדתיים השלובים", "לשיר בין הדמעות" ו"בית 103".
חבר פעיל ב"אגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה"
אלסנדרו אבונדיו
אָלֵסַנְדְרוֹ אַבּוֹנְדְיוֹ (באיטלקית: Alessandro Abondio; 1570 לערך–1651 לערך) היה פסל וחרט איטלקי, ממשיך דרכו של אביו, אנטוניו אבונדיו, בטביעת מדליות ובדיוקנאות שעווה עבור בית הבסבורג.
אבונדיו רכש את אומנותו כחרט וכפסל שעווה מאביו. בדומה לאביו, עבד עבור קיסרי בית הבסבורג באינסברוק, ובפרט רודולף השני ומתיאס. בהמשך עבר לפראג, לנירנברג ולדוכסות בוואריה, שם עבד כמטביע מדליות. במינכן נשא לאישה את בתו של המלחין אורלנדו די לאסו ואלמנתו של האנס פון אאכן, אמן חצר אף הוא.
אבונדיו עבד גם עבור הנסיך הבוחר מקסימיליאן הראשון, ולאחר מכן, בין השנים 1628–1631 עבר לווינה. התיישב באאוגסבורג ב-1635. נפטר במינכן סביב 1651.
לאבונדיו מיוחסות 36 מדליות הנושאות את פניהן של דמויות אוסטריות ובוואריות. עבודותיו מוצגות במוזיאון הלאומי של בוואריה, במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, במוזיאון לתולדות האמנות בווינה, וכן בפדובה, דרזדן וקרמסמינסטר.
קלימנט ארקדייביץ' טימיריאזב
קְלִימֶנְט ארקדייביץ' טִימִירְיַאזֶב (ברוסית: Климент Аркадьевич Тимирязев; 22 במאי (3 ביוני) 1843 – 28 באפריל 1920) היה חוקר בפיזיולוגיה של הצמחים וחלוץ הדרוויניזם ברוסיה.
ביוגרפיה
טימיריאזב נולד בסנקט פטרבורג ולמד באוניברסיטת פטרבורג. כבר בנעוריו היה מקורב לזרמים השמאלניים בחברה הרוסית, והשקפותיו הליברליות בענייני המשטר הביאוהו לידי התנגשויות עם שלטון הצאר. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19, קיבל עליו את התפישה הדארוויניסטית המקורית, זו המושתתת על ההנחה של הורשת התכונות הנרכשות (לאמארקיזם), ובה דבק כל ימיו. לפיכך, הוא לא נטל כל חלק בהתפתחות הנאו-דרוויניזם. הוא גם היה אחד מן הראשונים שהכריז במפורש על אי מדעיותה ועקרותה של תורת הפאנגנזה - תורת התורשה השגויה שהציע דרווין.
בשנת 1867 כשהיה במחוז סימבירק, התבונן בהכלאה בין שני מיני אספסת – אספסת תרבותית (Medicago sativa) עם אספסת צהובה (Medicago falcata), והסב את תשומת הלב לתועלת המרובה שאיכרי רוסיה יכולים להפיק מכך. משנת 1877 החל לכהן כפרופסור באוניברסיטת מוסקבה ותבע במפגין את החופש המדעי. הייתה זו תקופה שבה שיסו בניצני ההתפתחות המדעית גורמים שונים, ובהם הכמורה, בעלי האחוזות, המשטר והצנזורה. אלה תבעו לשעבד את המדע אך ורק לצרכיהם, ולא לאפשר למדענים חירות בבחירת מושא המחקר.
טימיריאזב היה מרצה פופולרי על תורת דרווין. חלק מהרצאותיו הועלו על הכתב ונתפרסמו בכתב העת "רוסקאיה מיסל" (המחשבה הרוסית). כמו כן חיבר ערכים בביולוגיה במילון האנציקלופדי של גאראנט. בשנת 1911 אולץ להתפטר מן האוניברסיטה, משום שהביע התנגדות מפורשת לקו של משרד ההשכלה. הוא הוחזר למשרתו לאחר הפיכת אוקטובר בשנת 1917, והיה מראשוני אנשי המדע שהשלימו עם המהפכה הרוסית.
טימיריאזב היה זה שהוכיח כי הכלורופיל הוא שותף פעיל בתהליך הפוטוסינתזה. הוא גילה התאמה בין קטעי הספקטרום שבהם חלים שיאי קליטת גלי האור בכלורופיל, ובין הקטעים הממריצים ביותר את הפוטוסינתזה. כמו כן, חישב את ניצול אנרגיית האור על ידי הצמח, וקבע שהאנרגיה המצטברת בצמח בצורת החומר האורגאני, מגיעה מקליטת אנרגיית האור, ומכאן שגם בתהליך הפוטוסינתזה מתקיים חוק שימור האנרגיה.
שמעון וסרמן
שמעון זאב וסרמן (22 ביוני 1899, ורשה - 9 במרץ 1997, תל אביב) היה חבר ההגנה בחיפה. ממפקדי הארגון בתל אביב ובגליל העליון בשלהי שנות העשרים וחבר המפקדה הארצית של ההגנה כנציג החוגים הדתיים (הפועל המזרחי) בשנים 1948-1938.
נעוריו
שמעון זאב וסרמן נולד בוורשה, פולין ב-22 ביוני (תאריך יוליאני) 1899 (תרנ"ט) ליעקב וחנה וסרמן. האב, יעקב יצחק, היה בן למשפחה מיוחסת מחסידי אלכסנדר והאם חנה, נינה למשה ליפשיץ, חותנם של הרבי חדושי הרי"מ והרבי מקוצק.
בנעוריו נשלח ללמוד בישיבת מיר. בשובו לוורשה המשיך לימודיו בקלויז ובמקביל החל ללמוד לימודים כלליים. בגיל 17 החל וסרמן ללמוד בגימנסיה יהודית ובתקופה זו התחיל את פעילותו הציבורית. בגיל 18 ארגן את צעירי מזרחי בורשה ובהמשך אף נבחר לתפקיד יו"ר צעירי המזרחי בורשה.
בשנת 1921 התקבל וסרמן לפוליטכניקום של ורשה אך ב-1925, בטרם השלים לימודיו, עלה וסרמן לארץ, כיוון שנענה לקול הקורא לצעירים יהודיים לעלות לארץ ישראל בעקבות נפילת יוסף טרומפלדור.
לאחר עלייתו ארצה, השלים וסרמן את לימודי ההנדסה הבנאית במחזור הראשון בטכניון שבחיפה. (היום נקרא המקצוע בשם הנדסה אזרחית). בעת לימודיו היה פעיל באגודת הסטודנטים בטכניון ואף כיהן במשך תקופה כיו"ר האגודה.
אמו, אחיו ואחיותיו שנשארו בפולין, נספו בשואה. אחותו, לודקה רחל, נרצחה על ידי הנאצים ב-1939. אחיו, פנחס וסרמן, נרצח בגטו ורשה, ב-1942.
פעילותו בהגנה
וסרמן היה קרוב מאוד לדוד בן-גוריון, ולמניה שוחט.
הוא שימש מפקד פלוגת הסטודנטים ותלמידי בית הספר הריאלי.
בין השנים 1938 ל־1948 היה חבר המפקדה הארצית של ההגנה, כנציג הפועל המזרחי ושימש במפקדה הארצית במגוון תפקידים וביניהם:
אחרי קום מדינת ישראל הצטרף וסרמן למשרד הביטחון בתפקיד מנהל מחלקת הביצורים וכנציגו האישי של שר הביטחון, דוד בן-גוריון, במחלקה לשירותים דתיים עד להקמתה של הרבנות הצבאית הראשית.
פעילות ציבורית
וסרמן השתתף כציר מטעם המזרחי בקונגרס הציוני הי"ב (1921) ובכל הקונגרסים הציוניים עד הקמת המדינה.
נבחר מטעם רשימת "תורה ועבודה (הפועל המזרחי)" לאספת הנבחרים הרביעית וכיהן כממלא מקום בוועד הלאומי.
היה פעיל במשך שנים בהסתדרות המהנדסים ואף נבחר למזכ"ל הסתדרות המהנדסים, תפקיד בו כיהן בין השנים 1973 ל-1976.
רוביז'ביץ'
רוביז'ביץ' (בבלארוסית: Рубяжэвічы, רוביאז'ביצ'י; בפולנית: Rubieżewicze, רובייז'ביצ'ה; ביידיש: רוביזשעוויטש, נהגה: רוביז'ביץ'; ברוסית: Рубяжевичи) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. ערב פלישת הצבא הגרמני לרוביז'ביץ' חיו בה כ-900 יהודים, שהיוו את רוב תושבי העיירה.
העיירה רוביז'ביץ' שנמצאת במרחק 58 ק"מ ממינסק, 20 ק"מ מקוידאנוב, שמשה כמבצר גבול (Grad Pograniczny), נגד השתלטות ליטא. לאחר השתלטותה על בילורוסיה, כשגבולות ליטא הועברו מזרחה, איבדו ביצורי הגבול הנ"ל את ערכם הצבאי וכך נשארה רוביז'ביץ' חלק מנסיכות ליטא, ונכללה ביחידה האדמיניסטרטיבית הקוידאנובית.
תולדות היישוב
בשנת 1241 נערכו ליד העיירה כמה קרבות בין סקירמונט נסיך ליטא, והפולשים הטטרים בקרב זה נהרג מנהיג הטטרים - בלקלאי, וקוידאן. ליד העיירה נמצא בית קברות טאטארי שהטאטרים עדיין פוקדים אותו.
ב 1548- הוכתר זיגמונט אוגוסט למלך פולין ולנסיך ליטה ובשנת 1550 מסר המלך את קוידאנוב ורוביז'ביץ' לנסיך מיקולאי ראדז'יביל-רוּדי (אשתו של המלך זיגמונט אוגוסט, שמתה בצעירותה, הייתה ממשפחת ראדז'יביל). בני משפחת רדזיוויל הקימו בה כנסייה.
בחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית. הידיעות על יהודי העיירה הן מסוף המאה ה-19. במחצית המאה ה-19 מנתה העיירה 200 בתי-עץ ולמעלה מ-2,000 תושבים. מרביתם יהודים. במפקד האוכלוסין בשנת 1897 היו בה 1482 תושבים מהם 912 יהודים (61.5%).
בסתיו 1917 עם פרוץ המהפכה, התארגנו איכרי הסביבה לערוך פוגרום ביהודים. בעיירה התארגנה הגנה עצמית. בין היהודים. בקבוצה היו כ־35 גברים בעלי נשק ששבו מהמלחמה. לעיירה הגיעו חמישה רוכבים עם נשק בליווי איכרים, שהחלו לשדוד את החנויות. חברי ההגנה הוציאו את הנשק והחלו לירות באוויר. הפורעים עלו על סוסיהם וברחו. נוצרי העיירה לא השתתפו במעשה.
בין שתי מלחמות עולם
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
עם גמר מלחמת העולם הראשונה, היו ברוביז'ביץ' כ-200 משפחות, שמנו כ-1,000 נפשות. יהודי העיירה התפרנסו ממסחר זעיר ומלאכה. המסחר היה ברובו בתוצרת חקלאית, כגון : תבואה, פשתן, זיפי חזיר, פירות, ביצים, חמאה, פטריות יבשות ועורות. סחורות אלה נשלחו למינסק. החל מ-1921, כשהעיירה נכללה בשטח פולין והגבול (כק"מ אחד מהעיירה) הפריד אותה ממינסק, היו מוכרים את הסחורה לסוחרי הסביבה.
במפקד שנערך ב-1921 נמנו 1,030 יהודים מתוך 1,509 (59.8%).
נוסד אף הבנק להלוואות שעזר לא מעט לבעלי המלאכה ולסוחרים הזעירים, וכן את גן-הילדים, בית-הספר והספרייה. כמו כן היה קיים "ועד" שדאג לצורכי אלמנות ועניים והיה מספק להם קמח ותפודים וכן עצים להסקה. הכנסות הוועד היו מבוססות על תשלומים שבועיים של יהודי המקום המבוססים. לפעמים היו גם מציגים הצגה ואת ההכנסה מהצגה זו חיו מקדישים לצורכי ה"ועד".
בעיירה היו הרבה למדנים ובעלי השכלה, ביניהם אריה-לייב הכהן, בנו של "חפץ-חיים", שהתחתן עם בתו של ר' אברהם-אלי הלפרין ונשאר לגור בעיירה. הוא יסד תלמוד-תורה לילדי העניים ולימד אותם תנ"ך ואף דקדוק. הוא הקים בשבילם בית- תמחוי. הוא יסד גם קופת גמילות-חסדים ופעל רבות למען אנשי המקום.
בעלי מלאכה יהודים היו מכל הסוגים, פרט לפועלי בנין. כדי לסייד בית או לתקנו, היה צריך להזמין פועלים נוצריים. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הופיעו בעיירה נפח נוצרי, סנדלר וספר. נפתחו גם כמה חנויות של נוצרים, ואף בנק נוצרי.
בעיירה החלו להתארגן תנועות נוער כמו גורדוניה, בית"ר, השומר הצעיר, השומר, ובנות אגודת ישראל. הוקם גן ילדים עברי, בית ספר חורב, נערכו הצגות וערבי תרבות, ולמדו עברית.
בספירת האוכלוסייה שנערכה על ידי השלטונות הפולנים בשנת 1931, היו ברוביז'ביץ' 908 יהודים, בעיירה התקיימה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
השואה
ב-8 במאי 1942 שילחו הגרמנים כ-200 יהודים נוספים מהעיירה לגטו איוויינייץ. ב-16 במאי 1942 נערך גירוש אחרון לאיווניץ. כ־700 ילדים גורשו לאיווניץ וחוסלו. ע"פ עדויות הנוצרים פיטמו הגרמנים את הילדים היהודים במשך מספר ימים, ולאחר מכן ניקזו את דמם עד הטיפה האחרונה למען החיילים הגרמנים הפצועים, ואז הובילו אותם במכונותיהם לקבריהם. הילדים היו חיוורים כסיד ונפחדים עד מאוד ומחמת חולשה לא יכלו לעמוד על רגליהם ועל כן זרקו אותם אל הבורות בעודם בחיים. שעה ארוכה אחרי שסתמו את קברם, הזדעזעה עדיין האדמה מעל הקבר עד שנחנקו.
ב-8 בספטמבר 1942 חיסול הגטו. הגטו הוקף בשוטרים ואזרחים פולנים שגויסו מכל הכפרים שבסביבה. מכל קצות העיירה אצו רצו נוצרים עם אתים ומעדרים "לקבור את היהודים". עיניהם הבריקו: "מחר לא יישאר זכר מהיהודים יקברו את כולם". שוטרים התפרצו לבתי היהודים והחלו לגרש אותם מבתיהם לכיכר השוק. ילדים מבוהלים התרוצצו כה וכה. מכוניות עמוסות עם גרמנים חמושים עמדו בשורה ורבבות איכרים עמדו עם שקים בידיהם מצפים שהגרמנים יסתלקו. כדי ליטול את רכוש היהודים. המשטרה המקומית בעזרת האוכלוסייה ביצעה את החיסול. קבוצת נוער עם נשק ניסתה לפרוץ את הגדר אך כולם נהרגו על ידי הגרמנים.
הר הלבנון
הר הלבנון (מפיניקית: 𐤋𐤁𐤍𐤍, באכדית: .lab-na-na, בערבית: جبل لبنان, תעתיק מדויק: ג'בל לבנאן) הוא רכס ההרים המרכזי והגבוה ביותר בלבנון. הוא מתפרס לאורך 160 ק"מ במרכז לבנון ומקביל לים התיכון. פסגתו מגיעה עד לגובה של 3,088 מטרים מעל גובה פני הים, ונקראת קורנת אסוואדה.
אטימולוגיה
שמו של ההר ניתן לו על שום פסגותיו המושלגות והלבנות. בהמשך ניתן השם גם ללבנון הקטנה, שהתקיימה החל מהמאה ה-11 בשטחו של ההר ומערבה עד הים התיכון, לפרובינציה אוטונומית למחצה שהתקיימה באזור בתקופת האימפריה העות'מאנית, ולבסוף למדינת לבנון ולמחוז הר הלבנון המתפרס על רוב שטחו של ההר.
היווצרות
רכס הר הלבנון נוצר כתוצאה משבר ים המלח, שהוא שבר שאינו ישר. על פי הסברה הנוכחית, כשהשבר נוטה בצורתו שמאלה נוצרת פתיחה ומתיחה של הקרום ונוצרים עמקים (כמו ים המלח, הכנרת ובקעת הלבנון). כשהשבר נוטה בצורתו ימינה, דבר זה גורם לתנועת לחיצה של הלוח הערבי כלפי הלוח הלבנטיני (לוח ישראל-סיני) ונוצרים רכסי קימוט כגון הרי הלבנון והרי מול הלבנון.
היסטוריה
הר הלבנון מוזכר מספר פעמים בתנ"ך. חירם מלך צור שלח מהנדסים לירושלים עם עצי ארז הלבנון לבניית בית המקדש של שלמה. הפיניקים השתמשו בעצים כדי לבנות ציי ספינות שבהן הגיעו עד לקורנוול. כמו כן הם היו הראשונים שהקימו מושבות בלב ההרים שהתפרנסו מכריתת עצים ושליחתם לערי החוף.
במאה החמישית הגיעו נזירים נוצרים שהיו חסידיו של נזיר בשם מרון מעמק אורונטס לצפון הרכס והחלו לנצר את יושביו.
בתקופה העות'מאנית התקיימה באזור אמירות הר הלבנון ("אימארה").
בשנת 1860 החל להתפתח עימות בין האוכלוסייה הדרוזית בלבנון לאוכלוסייה המרונית שישבה בהר הלבנון, מה שהוביל לטבח באוכלוסייה המרונית. מדינת צרפת, שהייתה גם היא נוצרית, התערבה לטובת האוכלוסייה המרונית בהר הלבנון, והובילה לחתימת הסכם בינלאומי אשר ביסס את הר הלבנון כאוטונומיה מרונית בלבנון (המותצרפיה של הר הלבנון).
גאוגרפיה
ההרים משתרעים במקביל לים התיכון בין קווי הרוחב 34 ל-33 גבולו הדרומי הוא נהר הליטני, הצפוני נהר אל-כביר, וממזרח עובר הגבול בבקעת הלבנון. אורך הרכס מצפון לדרום כ-170 ק"מ ורוחבו המקסימלי (בין טריפולי לקאראייב) הוא 45 ק"מ. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא הר קורנת אסוודא וגובהו 3,088 מטר.
חלוקה משנית
רכס הלבנון מתחלק לשני חלקים עיקריים: המורדות המערביים והמורדות המזרחיים; אזור שלישי הוא אזור רום ההר. המורדות המערביים יורדים במתינות יחסית לכיוון הים ומבותרים בערוצי נהרות עמוקים כדוגמת נהר איברהים ונהר אל-אוואלי. באזור זה מתגוררים רוב אוכלוסיית לבנון. האקלים באזור זה הוא אקלים ים תיכוני. המורדות המזרחיים יורדים בחדות לבקעת הלבנון וכמעט שאינם מיושבים, אזור זה מהווה מדבר צל גשם. רום ההר רום ההר הוא האזור בהרי הלבנון הגבוה מ-1500 מ' מעל פני הים. אקלימו של זה הוא תת-טונדרה ולא צומחים בו עצים. רוב השנה אזור זה מכוסה שלג.
גאולוגיה
הר הלבנון והרי מול הלבנון יוצרים ביניהם את בקעת הלבנון (בערבית: ה"בקאע", البقاع).
צמחייה
רכס הלבנון משופע בעצי אורן, אלון, וארז הלבנון שמופיע בדגל לבנון. בעבר יערות עצומים השתרעו על כל שטח ההר אך לאורך הדורות היערות הצטמצמו עקב כריתה מאסיבית.
מים
אגמים בכל הרכס אין ולו אגם טבעי אחד; מדינת לבנון הקימה שני סכרים הידרואלקטרים על הנהר אל-אוואלי. ובכך יצרה אגמים קטנים. על שאר הנהרות הראשיים יש אגמים מלאכותיים קטנים נוספים. באזור רום ההר הוקם בשנת 2007 מאגר מי שלגים מלאכותי גדול שמכיל כ-8 ממ"ק מים - אגם Chabrouh.
אסיה ח'אנום
אסיה ח'אנום (פרסית : آسيه خانم 1820 - 1886) הייתה אשתו הראשונה של בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית. בהאאללה ואסיה ח'אנום נתפסו כ"אב העניים" ו"אם הנחמה" הודות לנדיבותם יוצאת הדופן והיחס שלהם כלפי העניים. בהאא אללה, יחד עם אסיה ח'אנום וילדיהם, נחשבים למשפחה הבהאית הקדושה.
רקע – לידתה והמשפחה שלה
נולדה אסיה יאלרודי בכפר יאל רוד במזנדיראן, שבפרס למשפחת אצילים עשירה. אביה, מירזא אסמאעיל יאלרודי, היה שר בחצרו של מלך פרס, הוא היה עשיר ובעל השפעה ניכרת בקרב המלך. מעט ידוע על ילדותה של אסיה ח'אנום, אבל אפשר לומר שהיא בהחלט הייתה משכילה, ולמדה לקרוא ולכתוב בפרסית ובערבית.
נישואין
בשנת 1832 התחתן אחיה הבכור, מירזא מחמוד, עם אחותו הבכורה של בהאא אללה, שרה. שרה ח'אנום ובעלה תכננו לשדך בין אחיה לאסיה ח'אנום, וכך קרה. באוקטובר 1835, התחתנה אסיה בת ה-15 עם בהאאללה שאז היה בן 18, הטקס היה מפואר ועצום.
השנים הראשונות לנישואין היו מאושרות. לשניים נולדו שבעה ילדים: כאט'ם (אנ'), צאדיק, עבאס, עלי מוחמד, בהייה (אנ'), מהדי (אנ') ועלי מוחמד. רק שלושה מהם - עבאס, בהיה ומירזא מהדי - שרדו לבגרות, והם היו נאמנים מאוד לאמם. אסיה ח'אנום הייתה קרובה מאוד לילדיה, ולקחה חלק עצום בחינוך שלהם במיוחד בנה עבאס שקיבל אחר כך את הכינויי עבדאלבהאא.
הגליות
בשנת 1852, בעלה נעצר בשל היותו באבי, ביתה נבזז והמשפחה נותרה בעוני. אסיה  חיה בפחד ממקרה שבעלה יוצא להורג, היא ראתה באבים נלקחים מ"סיאה-צ'אל" ונהרגים מדי יום. היא מכרה חלקים מהנדוניה שלה והשתמשה בהם לשחד לפעמים את השומרים כדי שיתנו מזון לבעלה. אבל בסוף צו ההגליה הגיע והמשפחה גורשה לבגדאד.
כשבעלה הוגלה בינואר 1853, היא ליוותה אותו. היא התכוננה לקראת המסע שלה כי היא ידעה שהגלות קשה. אז היא הייתה בהריון וזה הקשה עליה מאוד. בהאא אללה החליט לסגת לכורדיסטן והשאיר את שני אחיו מירזא מוסא ומירזא יחיא כדי לטפל במשפחה. מנקודת מבט בהאית, סובח-י אזל היה לעיתים קרובות אכזרי למשפחה וכאשר התינוק של אסיה היה צריך רופא הוא אסר על אסיה להשיג אחד. הילד, שאותו כינתה 'עלי-מוחמד' על-שם הבאב, מת בסביבות 1855 כשהיה בן שנתיים בערך, וזה השפיע עליה מאוד. התקופה בבגדאד הייתה קשה מאוד עבור אסיה ח'אנום; ההגליה, הפרידה מבנה מהדי שהשאירה אותו בפרס אצל סבתו ודודה שלו בגלל בעיות רפואיות, אובדן של הילד שלה והפרידה מבעלה, כל זה השאיר אותו במצב נפשי ופיזי קשה מאוד.
המשפחה גורשה שוב לאסטנבול בשנת 1863. בתקופה זו התנחמה אסיה בזה שבעלה היה איתה למרות החשש מפרידה על הזמן. זמן קצר לאחר הגעתם לקונסטנטינופול הוגלו לאדירנה. המסע היה מסעיר ומייגע בחורף המר.
בשנת 1868 הוטל צו מלכותי על הבאבים/הבהאים למאסר ולבידוד תמידיים במאחזים מרוחקים של האימפריה העות'מאנית - פמגוסטה, קפריסין למירזא יחיא ואנשיו, ועכו, בארץ ישראל העות'מאנית, עבור בהאא אללה ואנשיו. שוב ובפעם האחרונה הוגלתה המשפחה לעיר הכלא עכו. זה היה ללא ספק המקום ההרסני ביותר שהמשפחה הייתה בו. יחד עם אסיה ח'אנום היו בנה, בתה, בנה מירזא מהדי, בעלה ועוד בהאים. הבהאים הגיעו בקיץ. לתושבי עכו נאמר כי השבויים החדשים הם אויבי המדינה, של אלוהים ושל דתו, וכי כל שיתוף פעולה איתם אסור בהחלט. הציבור היה תוקפני ודבר זה הטריד אותה מאוד.
תקופת עכו
תקופת עכו הייתה מצערת עבור אסיה ח'אנום, כפי שהיה עבור רבים של הבהאים, בשל מותם של שלושה בהאים והתנהגות עוינת של האוכלוסייה המקומית. הבהאים היו כלואים בתנאים מזוויעים בתוך תאים המכוסים עפר וביוב ולא קיבלו מזון מספיק במשך שנתיים. לא רק זאת אלא שעבור אסיה היה עוד אסון וזה מותו של הבן הצעיר והאהוב עליה; מהדי. מותו גרם לה כאב רב - עד כדי כך שמשפחתה חששה לחייה. על פי הבהאים, בהאאללה היה היחיד שהצליח לעזור לאשתו בזה שהבטיח לה שילדם נמצא בגן עדן.
ב -1870 הוקלו התנאים על המשפחה, והם הועברו מבית הכלא. אנשי עכו התחילו לכבד את הבהאים ובמיוחד את עבדול בהאא (הבן הבכור של אסיה ח'אנום – עבאס). עבדול בהאא היה מסוגל לארגן בתים למשפחה, והמשפחה עברה בסוף אל אחוזת בהג'י בסביבות 1879. אסיה סייעה באופן אישי לנשים ולילדים בעכו כדי שיחלימו, אף על פי שהייתה חסרת כוח. אסיה בילתה את רוב זמנה באדיקות ולמשפחתה. בהאאללה קרא לה "נוואב", זה כינוי מכובד שאצילים פרסיים נותנים לנשותיהם. היא הייתה ידועה גם ב"בויוכ ח'אנום" (הגברת הגדולה) והוא גם קרא לה וורקייה-עוליה (עלת הקודש הגדולה).
פטירתה
אסיה נפטרה בשנת 1886, בגיל 66, עם בהאאללה לצדה. אוכלוסיית עכו התאבלה על מותה ; בהלווייתה השתתפו מוסלמים, נוצרים ודרוזים. בהאאללה ציין כי לאחר מות אשתו, אורו הופנה אל החושך, שמחתו לעצב והרוגע לתסיסה.לאחר מותה היו עוד כמה מקרי מוות שפגעו במשפחה: שנה לאחר מכן נפטר מירזה מוסא, אחיה של בהאאללה, ואחריו נפטר בנו של עבדולבהא ונכדו של בהאאללה (חוסיין בן החמש). בהאאללה, שנפגע קשות ממוות אשתו, כתב מספר כתבים לכבודה של אסיה. באחד שנחשף זמן קצר לאחר מותה, הוא מתאר אותה כ"מלווה", שהיא הייתה נאמנה בכל עת, ששתתה מ"גביע" המצוקה ושיבחה את עמידותה ומסירותה. הוא תיאר את מותה כאירוע העצוב השני ביותר עבור הבהאים - הראשון הוא מותו של חדיג'ה-בגום (אשתו של הבאב). אסיה נקברה במקור בבית קברות מוסלמי עם בנה, מירזא מהדי, אך בדצמבר 1939 הוצאה גופתה ונקברה מחדש בגנים מתחת לקשת על הר הכרמל בחיפה, באזור הקרוי כיום הגנים המונומנטליים.
קבורתה מחדש בהר הכרמל
לאחר מות אסיה בשנת 1886, היא נקברה בבית קברות מוסלמי בעכו. עולי רגל מערביים ומזרחיים נסעו לבית הקברות כדי לבקר את קברה ואת קברו של מירזא מהדי. ב -1932 נפטרה בתה (בהייה ח'אנום) ורצונה היה להיקבר ליד אמה ואחיה. שוגי אפנדי (הנכד של עבדולבהאא) החליט אחרי חמישים ושלוש שנים מאז מותה של אסיה להעביר את שרידי גופתה ואת בנה, להיקבר ליד בתה בכרמל. הם הוסרו ממקומם הקודם, והגופות הושארו במקדש הבאב עד סיום סידורי הקבורה.
לאחר שהעביר את השרידים בהצלחה, שוגי אפנדי קבר את השניים זה ליד זה בטקס בדצמבר 1939.
אלי אבידר
אלי אבידר (נולד ב-3 בדצמבר 1964; כ"ח בכסלו ה'תשכ"ה) הוא פוליטיקאי ודיפלומט ישראלי, שהיה חבר הכנסת ושר מטעם מפלגת ישראל ביתנו.
לפני בחירתו לכנסת כיהן במספר תפקידים דיפלומטיים במשרד החוץ. לאחר מכן כיהן כמנכ"ל מכון היהלומים הישראלי, מנכ"ל הבורסה ליהלומים וסגן נשיא פדרציית התכשיטים העולמית. היה נשיא חברת הפינטק הישראלית "דינדקס". בנוסף פעל כפרשן, סופר ופובליציסט. כיהן גם כשר ללא תיק בממשלת ישראל השלושים ושש עד להתפטרותו ב-24 בפברואר 2022.
ביוגרפיה
נולד בשם אלי אבודרה באלכסנדריה שבמצרים. מוצאה של המשפחה מהעיר יואנינה שביוון. בסוף המאה ה-19 סב המשפחה היגר למצרים. בשנת 1967, מיד לאחר מלחמת ששת הימים, עלה לישראל עם הוריו, יצחק ופורטונה. אבידר גדל בבת ים, התחנך בבית הספר היסודי "הנשיא", והוא בוגר מגמת אלקטרוניקה בתיכון אורט מלטון בת ים מחזור 1982.
התגייס לצה"ל בשנת 1982 כלוחם בנח"ל. עבר קורס קציני מודיעין ושירת ביחידת הסוכנים של חיל המודיעין, יחידה 504. השתחרר מצה"ל ב-1989 והגיע לדרגת רס"ן במילואים. לאחר שחרורו מצה"ל למד באוניברסיטה העברית לימודי המזרח התיכון ולימודים כלליים וסיים תואר ראשון. בשנת 2009 סיים באוניברסיטת תל אביב תואר שני בלימודי המזרח התיכון.
פעילות דיפלומטית
בשנת 1992, עם סיום לימודיו באוניברסיטה העברית, התקבל לקורס הצוערים של משרד החוץ וכשנה לאחר מכן מונה לסגן קונסול בקונסוליה הכללית של ישראל בפילדלפיה, בה שירת שלוש שנים. עיקר פעילותו היה מול מעצבי דעת קהל בקהילה היהודית ומול נבחרים אמריקאים, דרך מעוזי התמיכה שלהם במדינות השונות.
בשנים 1996–1998 שירת במשרד החוץ כאחראי על הנושא האסלאמי בחטיבה הבין-דתית, ופעל לפתח קשרים מול מנהיגים מוסלמים, ממדינות מוסלמיות עמן אין לישראל יחסים דיפלומטים. התקופה הייתה תקופת פיגועי התאבדות של הטרור הפלסטיני וביוזמתו של אבידר חתמו מנהיגי דת אסלאמיים יחד עם הרב הראשי אליהו בקשי דורון על ה'אמנה לקידוש החיים', המגנה את טרור המתאבדים. בין החותמים היה ואחיד עבד אלרחמן, שלימים נבחר להיות נשיא אינדונזיה וכן מוולנא קדרי, מנהיג דת חשוב מפקיסטן.
בשנת 1998 מונה ליועצו המדיני של מנכ"ל משרד החוץ. בינואר 1999 מונה ליועץ מדיני לשר החוץ אריאל שרון. במהלך תקופה זו מינה אותו שרון ליו"ר הוועדה ל'פעימה השלישית' מול הפלסטינים, על פי מתווה הסכם ואי. באותה שנה מונה לעמוד בראש נציגות ישראל בנסיכות קטר. במהלך תקופה זו פיתח קשרים עם חוגי השלטון הקטרי, וקשרים אלה סייעו לישראל לשמר את היחסים עם קטר לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000. קטר הייתה אחת המדינות ששימרו, באופן זמני, את יחסיהן עם ישראל, בשונה מעומאן, תוניסיה ומרוקו שניתקו את היחסים מיד עם פרוץ האינתיפאדה. לאחר שנתיים בקטר מונה לקונסול הכללי של ישראל בהונג קונג ובמקאו.
במהלך שירותו בהונג קונג, בשנים 2001–2005, פעל לקידום יחסי המדינות. הוא הדגיש במיוחד את הייצוא הישראלי, ובמהלך כהונתו גדל מספר החברות הישראליות מ-16 ל-60 והייצוא הישראלי הוכפל ועמד על 1.8 מיליארד דולר אמריקאי. כמו כן, במהלך אותן שנים סייע לחברות ישראליות מרכזיות לשפר את תנאי פעילותן בהונג קונג ולהשיג הטבות מעבר להסכמים הקיימים.
בשנת 2006 מונה לאחראי על הקשרים הכלכליים וההומניטאריים מול הרשות הפלסטינית בחטיבת כלכלת המזרח התיכון במשרד החוץ. במהלך מלחמת לבנון השנייה התנדב לשמש כדובר מול התקשורת בערבית ועלה מספר פעמים רב בערוצי אל-ג'זירה, אבו ט'אבי ואלערבייה. עם סיום מלחמת לבנון השנייה החליט אבידר לסיים את תפקידו במשרד החוץ ופנה לפעילות עסקית וציבורית.
פעילות עסקית
בשנת 2007 מונה למנכ"ל מכון היהלומים הישראלי. במהלך תקופתו כמנכ"ל פעל המכון, בין היתר, לביסוס קשריו של ענף היהלומים הישראלי בשוק הסיני. המכון אירח את כינוס מועצת היהלומים העולמים במאי 2007 בירושלים. בנובמבר 2007 אירח המכון את נשיאת ליבריה, אלן ג'ונסון-סירליף, וחתם על מזכר הבנות בין ענף היהלומים הישראלי וממשלת ליבריה.
במאי 2012 נבחר לנשיא לשכת המסחר ישראל-אפריקה.
במאי 2015 נבחר לסגן-נשיא קונפדרציית התכשיטים העולמית - סיבג'ו (CIBJO). אבידר נבחר גם לתפקיד בדירקטוריון, בוועד המנהל וכחבר במועצת הנשיאות. ביוני 2016 סיים את תפקידו, הוענקה לו מדליית הכבוד של הלשכה והתואר "נשיא כבוד".
בין ינואר 2016 לאפריל 2018 כיהן כמנכ"ל בורסת היהלומים הישראלית, במקביל לתפקידו כמנכ"ל מכון היהלומים הישראלי.
בין יוני 2018 לינואר 2019 כיהן כנשיא ויו"ר הדירקטוריון של חברת דינדקס, חברת פינטק המפתחת אינדקסים פיננסיים ומשלבת בין עולם היהלומים לעולם הפיננסי הממוסד.