cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kylin
UbuntuKylin
המערכת הוגדרה כ"המשך רופף של מערכת ההפעלה Kylin. ב-2013 הגיעו להסכם חברת קנוניקל, והמשרד לתעשייה וטכנולוגיית המידע של הרפובליקה העממית של סין, על פיתוח משותף והפצה של מערכת הפעלה מבוססת על אובונטו, המיועדת ומותאמת לשוק הסיני. Ubuntu Kylin מיועדת למחשבים שולחניים וניידים.
חברת הנפט העיראקית
חברת הנפט העיראקית הייתה תאגיד רב-לאומי, בבעלות משותפת של חברות הנפט הגדולות בעולם, שהיה בעל מונופול על הפקת הנפט בעיראק בין 1925 ל-1961. חברה זו הייתה כוח מניע חשוב בכלכלת המזרח התיכון כולו, בגילוי וניצול משאבי הנפט באזור, ואף בכלכלתה של ארץ ישראל, בהנחת צינורות נפט באזור כולו, בבניית בתי זיקוק לנפט, ובכללם מעורבות בבניית בתי הזיקוק בחיפה ובפעולות רבות של יצירת תשתיות וניצול משאבים.
חברת הנפט הטורקית
חברת הנפט העיראקית החלה את דרכה בשם "חברת הנפט הטורקית" (Turkish Petroleum Company). חברה זו נוסדה כאשר מעצמות המערב הבינו, בסוף המאה ה-19, כי באדמות האימפריה העות'מאנית ישנם מאגרים גדולים של נפט. את העניין הראשון בנפט במזרח התיכון גילו חברות גרמניות, שעסקו בבניית קו הרכבת בין ברלין לבגדאד, ולאחריהם הגיעו יזמים בריטים. ב-1911 נוסדה חברה בריטית-גרמנית משותפת בשם " African and Eastern Concession Ltd", שלאחר מכן שינתה את שמה ל"חברת הנפט הטורקית", במטרה לקבל זיכיון לחיפושי נפט במרחב מסופוטמיה, היא עיראק של היום. בעלי החברה היו קבוצה של תאגידים אירופים - דויטשה בנק, "Anglo Saxon Oil Company", שהיא חברת בת של תאגיד של, תאגיד בריטי בשם "National Bank of Turkey" ואיש עסקים ארמני בשם קאלוסט גולבנקיאן (Calouste Gulbenkian). הכוח המניע מאחורי החברה היה היזם גולבנקיאן, ומחזיק המניות היחיד הגדול ביותר היה תאגיד "Anglo-Persian Oil Company" שהיה בשליטת הממשלה הבריטית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הפסיקו מאמצי התאגיד לקבל את הזיכיון מהממשלה העות'מאנית, וחיפושי הנפט שלו חדלו.
לאחר 1914 הייתה חלוקת המניות בחברה כזו - 47.5% לחברת הנפט האנגלו-פרסית. 22.5% לחברת של האנגלו-הולנדית. 25% לדויטשה בנק ו-5% לגולבנקיאן.
לאחר המלחמה עלה נושא הבעלות בחברת הנפט הטורקית בועידת סן רמו בשנת 1920. הדרישה הגוברת לנפט בשנות המלחמה העירה את תשומת לב המעצמות לצורך במקורות נפט בשליטתם. הצרפתים דרשו את מניות דויטשה בנק בחברה כפיצויי מלחמה, וארצות הברית דרשה אף היא חלק בחברה. לאחר משא ומתן שנמשך מספר שנים קיבלו הצרפתים והאמריקאים חלק ניכר במניות החברה.
הסכם "הקו האדום" ויצירת IPC
גילוי הנפט האיץ את המשא ומתן על חלוקת המניות ב-TPC. ב-31 ביולי 1928 נחתם הסכם שותפות רשמי. המניות חולקו לגופים הבאים: 23.75% לחברת הנפט האנגלו-איראנית (AIOC, כיום חברת BP), 23.75% לחברת של, 23.75% לחברת הנפט הצרפתית Compagnie Française des Pétroles, הקרויה כיום "Total", ו-23.75% לתשלובת של חמש מחברות נפט האמריקניות הגדולות שנקראה לצורך זה בשם "חברת פיתוח המזרח הקרוב" (Near East Development Corporation). חמשת האחוזים הנותרים נותרו ברשותו של גולבנקיאן. החברה הוקמה כתאגיד שלא למטרת רווח ונרשמה בבריטניה. החברה אמורה הייתה לייצר נפט גולמי, ולהעבירו, בתמורה, לחברות האם לפי חלקן במניות. לחברה הותר לזקק ולשווק נפט רק בשוק העיראקי המקומי, וזאת כדי למנוע תחרות עם חברות האם בשוק הבינלאומי.
העיכוב בהפקת הנפט
על אף שלאחר 1925 היה ל-IPC זיכיון להפיק נפט ממרבצי הנפט העשירים במזרח התיכון, ולגבי שטח עיראק כולה, השתהתה IPC, ותפוקת הנפט צומצמה לשדות המהווים חצי אחוז משטחה של המדינה. במהלך השפל הגדול גדל היצע הנפט על הביקוש, ותפוקה נוספת הייתה אך מורידה את המחירים. ההשהיה הייתה לא רק בהפקת הנפט, אלא גם במשאים ובמתנים שנגעו לזיקוקו ולשינועו, זכויות מעבר בשטחים בהם אמור היה לעבור צינור הנפט, וכיוצא בזה.
מעבר לכך, לשותפים השונים בחברה היו אינטרסים נוגדים. בעוד שלאמריקאים, לבריטים ולשל הייתה גישה למקורות נפט גולמי מחוץ לעיראק, ולכן חפצו ששדות הנפט העיראקי ישמשו כרזרבה, הצרפתים והאחרים חפצו בהפקה מואצת, שכן הם לא נהנו מגישה למקורות נפט אחרים. אינטרסים נוגדים אלו הביאו לכך שהזכיון פקע, בשל הפרת תנאיו, בכל הנוגע לדרישות מסוימות לבניית צינורות ומסופי שינוע. ב-1931 נדונו מחדש תנאי הזיכיון, ונחתם הסכם חדש המעניק לחברה זיכיון בן 70 שנה על שטח של 83,200 קמ"ר מזרחה לנהר החידקל. בתמורה דרשה הממשלה העיראקית וקיבלה, תשלומים והלוואות, והתחייבות להשלים את בניית צינורות הנפט לים התיכון עד לשנת 1935.
הצרפתים העדיפו נתיב צפוני לנפט, העובר דרך סוריה ולבנון שהיו תחת שלטון מנדט צרפתי, ומסתיים בעיר טריפולי שעל חוף לבנון. הבריטים והעיראקים העדיפו מסלול דרומי, המסתיים בחיפה שהייתה חלק מארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי. בתור פשרה הותוו שני נתיבים, והונחו בהם צינורות בעלי כושר הולכה של שני מיליון טון לשנה. הצינור הצפוני היה באורך 856 קילומטרים, והצינור הדרומי, צינור הנפט כירכוכ-חיפה באורך של 942 קילומטרים. ב-1934 הושלם הצינור בין כירכוכ לחדיתה בעיראק, ומשם התפצל לטריפולי ולחיפה. הצינור נחנך בינואר 1935 בנוכחות הנציב העליון סיר ארתור ווקופ. רק ב-1938 החלה IPC לייצא נפט בכמויות משמעותיות.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה תפוקת הנפט מכירכוכ בסדר גודל של ארבעה מיליון טונות לשנה. הכנסותיה השנתיות של ממשלת עיראק מתגמולי חברת הנפט העיראקית הגיעו בתקופה זו ל-2 מיליון לירות שטרלינג, כרבע מההכנסות הכוללות של ממשלה זו. ניסיונות של ממשלת עיראק לשבור את המונופול של IPC הסתיימו בכך שהחברות החדשות "חברת הנפט של מוסול" ו"חברת הנפט של בצרה" נרכשו על ידי IPC.
סכסוכים בין השותפים
שלושה נושאים הביאו לסכסוכים בין השותפים בחברת הנפט העיראקית -
פעולות מחוץ לעיראק
הסכם הקו האדום הגדיר את תחום פעולת החברה מעבר לגבולות עיראק. בשטחים אלו פעלה החברה באמצעות חברות בת. חברות אלו היו מבקשות מהריבון במדינה בה פעלו זיכיון לחיפוש נפט. עד 1948 ייסדה החברה 12 חברות בת מסוג זה, וביניהן חברת "Petroleum Development (Palestine) Ltd", שחיפשה נפט בארץ ישראל. ב-1933 נכשלה החברה במכרז לקבלת זיכיון נפט בערב הסעודית, ולאחר מכן ריכזה את מאמציה בחצי האי ערב בנסיכויות קטר, אבו דאבי, עומאן ועאדן שהייתה אז פרוטקטורט בריטי.
היחסים עם ממשלת עיראק
היחסים של IPC עם ממשלת עיראק בתקופת המונרכיה ההאשמית, בין 1921 ל-1958, היו יחסים טובים. המלכים ההאשמים היו פרו-מערביים, והיו חייבים לבריטניה את שלטונם. הם היו תלויים בבריטים מבחינה צבאית, ובשנת 1955 חיזקו את הברית בין המדינות בברית בגדאד. מעת לעת היו חיכוכים בשאלת התקבולים, או בשל רצונם של העיראקים להעסיק יותר עובדים מקומיים במסגרת החברה, וזאת בשל התנאים הגרועים להם זכתה עיראק בהשוואה לחוזים של ערב הסעודית עם עראמקו, לאחר 1950, אך דיונים אלו התנהלו באופן ידידותי.
מתחילת שנות ה-50 התגברו הקולות הלאומניים והנאצריסטים בעיראק, והתמקדו בתעשיית הנפט שהייתה חלק מרכזי בכלכלת עיראק שנשלט על ידי זרים. ב-1958 הדיח הקצין עבד אל-כרים קאסם את השושלת ההאשמית, הוציא להורג את המלך פייסל השני, את העוצר לשעבר עבד אל-אילה ואת ראש הממשלה הפרו-מערבי נורי סעיד. קאסם שלט בעיראק עד להדחתו והוצאתו להורג ב-1963.
גם יחסיו של קאסם עם ה-IPC היו מורכבים, ועל אף הרטוריקה הלאומנית שקדמה לעלייתו לשלטון, היה כבול בשל שליטתה של IPC בכלכלה העיראקית, ובשל כך שהעיראקים היו חסרים את הידע הטכני להפעיל בעצמם את מתקני הפקת הנפט. קאסם לא היה מרוצה מההסדרים הכספיים עם IPC, ומהמונופול שלה, אך ראה כיצד לאחר הלאמת חברת הנפט האיראנית על ידי מוחמד מוסאדק באיראן, הוטל חרם על איראן שהביא בסופו של דבר לנפילת משטר מוסאדק. מכיוון שכך ניסה קאסם דרכים אחרות לקבל חלק גדול יותר מהכנסות הנפט, כגון העלאת מחירי שינוע הנפט דרך נמל בצרה ב-1200 אחוזים, והפקעת האדמות מהן הופק הנפט.
פעילות בארץ ישראל
בארץ ישראל הייתה החברה פעילה הן בהנחת צינור הנפט ויצירת תשתיות, הן בבניית בתי הזיקוק בחיפה, והן בחיפושי נפט.
לאחר השלמת הנחת צינור הנפט ב-1934 החלה IPC במגעים עם הממשלה הבריטית להקמת בתי זיקוק לחופי מפרץ חיפה. הממשלה הבריטית עודדה את הקמת בתי הזיקוק בתנאי שיהיה זה פרויקט משותף עם חברת הדלק רויאל דאטש של. לשם הקמת בתי הזיקוק הוקמה חברת Consolidated Refineries Limited–CRL (מפעלי זיקוק מאוחדים). בבעלות משותפת של חברת הנפט האנגלו-עיראקית וחברת הנפט האנגלית-הולנדית "של". ב-1938 החלה העבודה להקמת בתי הזיקוק ונמשכה בשנות מלחמת העולם השנייה בתום המלחמה החל מ-1947 החלו בתי הזיקוק לפעול בתפוקה מלאה והבריטים תכננו את הרחבת המפעל והנחת צינור נפט חדש לעיראק, אך עם החלטת החלוקה בנובמבר 1947 הופסקו כל עבודות הפיתוח. בנוסף לכך הקימה החברה גם את מסוף קריית חיים במטרה לייצא את עודפי הזיקוק של בתי הזיקוק ללקוחות בחו"ל. המסוף פעיל גם כיום בפריקה וקליטה של נפט גולמי ממכליות-ים באמצעות מקשר ימי, אחסון תפעולי של נפט גולמי והזרמתו לזיקוק בבית הזיקוק בחיפה; קליטת נפט גולמי מקו צינור אילת-אשקלון, אחסונו והזרמתו לבתי זיקוק. כן הקימה החברה את "נמל הדלק" בנמל חיפה הפעיל גם כיום בשינוע של מוצרי נפט מוגמרים ומוצרים בתהליך זיקוק, תדלוק אוניות, אחסון והזרמה של מוצרים לבתי זיקוק חיפה, למתקני אחסון ולצרכנים גדולים במפרץ חיפה.
מתחם מכלי הדלק בסמוך לקריית חיים מכונה עד היום IPC על שמה של החברה, ורחוב אריה שנקר המקשר בין כביש חיפה-עכו ומתחם מכלי הדלק ונסלל על ידי החברה, מכונה עד היום בשם 'כביש IPC'.
בשנות ה-40 ערכה החברה חיפושי נפט באזור המכתש הגדול בשל כך שלפי התאוריות הגאולוגיות היו סיכויים טובים להמצאות מלכודת נפט הכלואה מעל מי התהום שברכס חתירה בו שוכן המכתש הגדול. המכתש עצמו הוא מעין "קידוח טבעי" ענק המקרב את פני הקרקע אל מרבצי הנפט. מכיוון שכך סללה IPC כביש, בשנת 1941, המכונה "כביש הנפט" באורך של 23 קילומטרים המוליך מצומת הנגב אל אפיק נחל חתירה במרכזו של המכתש הגדול. החיפושים לא הניבו ממצאים ולבסוף הופסקו. הכביש המוליך מזרחה אל מעלה עקרבים, שימש משך שנים כדרך היבשתית היחידה לאילת.
כיום יורשותיה של חברת הנפט העיראקית וחברות הבנות שלה בישראל הן חברת "תשתיות נפט ואנרגיה" וחברת הבת קו מוצרי דלק (קמ"ד). בסוף שנות ה-50', עם הטלת החרם הערבי, הקימה ממשלת ישראל חברה ממשלתית בשם: "שירותי נפט", אשר הפכה בסוף שנות ה-50', עם סיום ניהול בתי הזיקוק בחיפה על ידי הבריטים, ליורשת החוקית של הזכויות והנכסים של חברת הנפט העיראקית. במהלך השנים, עם התפתחותה הכלכלית של המדינה, גבר הצורך של המשק בדלק וכן בהיות מרכז הכובד הכלכלי במרכז ובדרום הארץ, היה צורך לפתח גם בהם תשתית דלק לסוגיה. כך החברה הגדילה את כושר האחסון, הרחיבה את קווי ההולכה והקימה מסופי דלק חדשים, נמלים ומסופי ניפוק. בשנות ה-90, שונה שמה של החברה ל"חברה לתשתיות נפט ואנרגיה בע"מ".
בית IPC
קיימים בחיפה 2 בתי אבן ששימשו את חברת IPC ומוגדרים כאתרי מורשת:
בית IPC ברחוב הגפן
ב-1932 הקים ערבי חיפאי אמיד בשם עזיז כ'יאט בית אבן גדול ברחוב הגפן בחיפה. תחילה השכיר אותו לחברת הנפט IPC ולמכס הבריטי ובהמשך מכר אותו לחברת הנפט. לאחר קום המדינה שימש המקום כמשרדי חברת הנפט של ובהמשך את משרדי חברת פז. כיום, לאחר שיפוץ המבנה, הוא משמש כמוסד סיעודי.
המבנה בן שלושת הקומות נבנה באבן בסגנון אקלקטי כשבצידו הפונה לרחוב הגפן הוא מקיף חצר שקועה מהרחוב ומעליה מרפסת הנתמכת על ידי עמודים בסגנון יווני.
בית IPC בתחנת הכוח של חיפה
הוקם ב-1939 עבור עובדי קו הנפט. נרכש על ידי חברת החשמל לישראל והפך להיות חלק מתחנת הכוח חיפה. שוקם בשנים 2018-2019 ומשמש למעבדות של התחנה.
המחלוקת על הביטוי "מחנה מוות פולני"
"מחנה מוות פולני" ו"מחנה ריכוז פולני" הם מונחים שהיו בשימוש באמצעי תקשורת בעולם ועל ידי אנשי ציבור, בהתייחס למחנות ריכוז ומחנות השמדה שנבנו ונוהלו על ידי גרמניה הנאצית ובפרט רשויותיה בממשל הכללי בפולין ובחלקים אחרים של פולין הכבושה בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה.
השימוש במונחים אלה תואר ב-2005 כ"מעליב" על ידי שר החוץ הפולני, אדם דניאל רוטפלד, יהודי ניצול השואה, בתור ביטוי שלכאורה – בכוונה או שלא בכוונה – העביר את האחריות על עיצוב, תכנון, בניית ותפעול המחנות בפולין מגרמניה הנאצית אל העם הפולני שהיה כבוש בתקופה זו. על השימוש במונחים אלה, המזכירים באופן מפורש את פולין, נמתחה לאורך השנים ביקורת על ידי פוליטיקאים פולנים ואנשי ציבור, ממשלת ישראל, פולנים מחוץ לפולין, ארגונים ברחבי העולם וארגונים יהודיים כגון הוועד היהודי-אמריקני.
בתחילת 2018 אישר הפרלמנט הפולני (הסיים והסנאט של פולין) הצעת חוק שתאסור לייחס "לעם הפולני או לממשלת פולין" אחריות לרצח העם היהודי, וכן תאסור על שימוש בביטוי "מחנה השמדה פולני". החוק אושר על ידי נשיא פולין.
הקשר היסטורי
שלא כמו ברוב מדינות אירופה שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית, שם היו לגרמנים משתפי פעולה בקרב המקומיים, בפולין הכבושה לא היה שיתוף פעולה פוליטי או כלכלי עם גרמניה הנאצית. פולין מעולם לא נכנעה באופן רשמי לגרמנים. במקום זאת, התקיימה ממשלה פולנית גולה עם כוח צבאי מחוץ לפולין, במערב וכן במזרח, וכוחות אלה נלחמו נגד הגרמנים.
חיילים פולניים רבים הצטרפו לצבאות צרפת ובריטניה בשנת 1939 כדי להמשיך את המאבק נגד הנאצים ממערב, והצבא הפולני הוקם במהירות מחדש. ממשלת פולין בפריז (עד כיבוש צרפת ביוני 1940) ובלונדון לאחר מכן, יוצגה בשטחי פולין הכבושים על ידי המדינה הפולנית במחתרת, והזרוע הצבאית שלה, ארמייה קריובה. זרוע זו הייתה החלק העיקרי של תנועת ההתנגדות הפולנית, הגדולה מבין תנועות ההתנגדות באירופה הכבושה .
חלק גדול מהרפובליקה הפולנית השנייה סופח לרייך השלישי וחלק הפך לממשל הכללי האזרחי שנוהל על ידי גרמניה. הן הסיפוח והן הממשל הכללי לא הוכרו באופן בינלאומי. פולנים אתניים לא היו יכולים להיות אזרחי הרייך השלישי. הנאצים טענו שמדינת פולין הפסיקה להתקיים אך מוסדות השלטון של פולין - הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת וסוכנויות השלטון - המשיכו לתפקד בתקופת הכיבוש ועד סוף המלחמה, אם כי מחוץ לפולין.
השימוש בביטוי
השימוש בביטוי מופיע כבר ב-1944 אצל לוחם המחתרת הפולני יאן קרסקי, שהשתמש בו במובן גאוגרפי כשם של מאמר במגזין Collier's. במהלך השנים שלאחר מכן התרחב השימוש בביטוי בהקשרים שונים. כיום נמצא השימוש בביטוי במדיה הבינלאומית ובידי פוליטיקאים ודיפלומטים. ב-2012 השתמש נשיא ארצות הברית ברק אובמה בביטוי "מחנות השמדה פולניים" ועורר בכך זעם רב בפולין, מכיוון שמשתמע מכך כאילו הפולנים ניהלו את המחנות. מאוחר יותר פורסמה התנצלות מהבית הלבן.
חוק איסור שימוש בביטוי
באוגוסט 2016 אישרה ממשלת פולין, בראשות ראש הממשלה ביאטה שידלו ומפלגת חוק וצדק, חקיקה שהוציאה אל מחוץ לחוק שימוש במונח "מחנות ההשמדה הפולניים". לפי החוק, אדם המשתמש בביטוי כגון "מחנה המוות הפולני" דינו עד שלוש שנות מאסר. בעיתון הפולני ז'צ'פוספוליטה  נכתב שכאשר הביטוי מופיע בתקשורת זרה, "זהו רמז ערמומי לכך שלפולנים ולמדינתם הייתה אחריות לפשעי הנאצים". אם כי כמעט כל שימוש בביטוי זה הסתיים בהתנצלות, מטרת החוק להדגיש ביתר שאת את אחריותם הבלעדיות של הגרמנים לפשעים האיומים ביותר בהיסטוריה האנושית - למחנות ההשמדה על אדמת פולין הכבושה.
בתחילת 2018 אישר הפרלמנט הפולני (הבית התחתון והסנאט של פולין) שורה של תוספות ותיקונים לחוק המכון לזיכרון לאומי משנת 1998. החקיקה החדשה קוראת לאסור לייחס לעם הפולני או לממשלת פולין אחריות לרצח העם היהודי, וכן תאסור על שימוש בביטוי "מחנה השמדה פולני". התיקונים לחוק התקבלו ברוב של 57 מול 23, ולאחר מספר ימים קיבלו את אישורו של נשיא פולין אנדז'יי דודה. עבירה על החוק צפויה לעונש של עד שלוש שנות מאסר. סגן שר המשפטים של פולין, פטריק ג'קי, מסר לכתבים בפרלמנט כי "עלינו לשלוח מסר ברור לעולם שאנחנו לא מוכנים שימשיכו להעליב את פולין יותר". מנכ"ל הערוץ הממלכתי של פולין TVP2 אמר במהלך שידור כי "אולי צריך לקרוא למחנות ההשמדה 'מחנות ההשמדה היהודיים' כי כולנו יודעים מי הפעיל את התנורים".
תגובות לחוק
הצעת החוק עוררה סערה וזעם בישראל, מכיוון שהיא פורשה ככזאת האוסרת להזכיר את חלקם של הפולנים ברצח היהודים בשואה. הושמעו גינויים מאנשי ציבור וחברי כנסת, שראו בחוק ניסיון לטשטש ולשכתב את ההיסטוריה בהכחשת מעורבותם של הפולנים בהשמדת היהודים. משרד החינוך בישראל, בהנחייתו של נפתלי בנט, הודיע על מערך שיעור בנושא "מעורבות האוכלוסייה המקומית, בהן פולין, בשואת העם היהודי" שיילמד בבתי הספר בישראל. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו שוחח בנושא עם ראש ממשלת פולין מתאוש מורבייצקי, סגן השגריר הפולני נקרא לשיחת הבהרה במשרד החוץ ושגרירת ישראל בוורשה קיימה מגעים עם לשכת נשיא פולין; המהלכים הובילו לסיכום על הקמת צוותים משותפים לדיון בנושא, אך בתוך כך התיקון לחוק אושר בסנאט וקיבל את אישורו של נשיא פולין.
ארצות הברית ביקשה מפולין לשקול מחדש את קיום החוק, תוך שהיא מציינת כי תהיינה לחוק השלכות ביחסים שבין המדינות. דוברת משרד החוץ האמריקאי הת'ר נאוארט ציינה כי החקיקה עשויה "לחתור תחת חופש הביטוי והשיח האקדמי".
בעקבות הביקורת על החוק הוסרה ממנו הענישה הפלילית על הפרתו.
ביולי 2018 חתמו נתניהו ומורבייצקי על הצהרה משותפת שבה נאמר, בין השאר, "תמיד הסכמנו שהמונחים 'מחנות ריכוז פולניים/מחנות מוות פולניים' מוטעים לחלוטין ומפחיתים את אחריות הגרמנים על הקמת המחנות הללו". כמו כן המסמך הכיל הצהרות לגבי תפקידן של הממשלה הגולה, המחתרות הפולנית, בתי המשפט הפולניים ועוד.
על הצהרה זו נמתחה ביקורת חריפה, בין השאר על ידי ההיסטוריון פרופ' יהודה באואר, ומטעם היסטוריונים מובילים בארגון "יד ושם" פרופ' דן מכמן, פרופ' חוי דרייפוס, וד"ר דוד זילברקלנג. לפי החוקרים, התיקון לחוק לא משנה את מהותו של החוק וכי ניסיון לקבוע את גבולות השיח האקדמי והציבורי ואת כיווניו באמצעות חקיקה וענישה הוא פסול מיסודו, ומהווה פגיעה במחקר השואה כמו גם בזיכרונה והנצחתה.
לדוגמה בניגוד להודעה המשותפת, ממשלת פולין בגולה, שמושבה היה בלונדון, וה"דלגטורה" (Delegatura, נציגות של ממשלה זו בפולין הכבושה) לא פעלו בנחרצות לאורך ימי הכיבוש למען יהודי פולין. הממשלה הגולה, שבקרב חבריה היו חילוקי דעות ביחס לנושא היהודי, לא העמידה את רצח היהודים בראש מעייניה.
החוקרים מציינים כי גם הנסיון להציג את הסגרת היהודים כפעולה שנשפטה בחומרה בבתי הדין המחתרתיים הוא הטיה. אלפי פולנים הועמדו לדין בבתי הדין המחתרתיים בתקופת מלחמת העולם השנייה בעוון פגיעה באינטרסים הלאומיים הפולניים; רק כ־150 פולנים נענשו על מעורבות ברדיפת היהודים ולרוב לא היה דבר זה הגורם המרכזי להרשעתם.
כמו כן מתחו ביקורת על ההצהרה שר החינוך נפתלי בנט, שרת המשפטים איילת שקד, יו"ר "יש עתיד" ח"כ יאיר לפיד ויו"ר מרצ ח"כ תמר זנדברג, בנימוק שההצהרה מעוותת את ההיסטוריה ופוגעת בזיכרון השואה.
אריה לייב גיסין
אריה לייב גיסין (ח' באלול תרל"א, אוגוסט 1871 – ה' בתשרי תרפ"ג, 27 בספטמבר 1922) היה איש העלייה הראשונה, איכר וכורם, חבר ועד המושבה ראשון לציון וראש הוועד החקלאי במושבה.
ביוגרפיה
לייב גיסין נולד ביקטרינוסלב שבאימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), בנו של דוד גיסין. בשנת 1882 עלה עם הוריו לירושלים, וכעבור חמש שנים עברה המשפחה למושבה ראשון לציון. בשנת 1896 נישא לרבקה, בתו של שלום קונסטרום. עבד בחקלאות כאיכר וככורם.
היה מפעילי הציבור בראשון לציון וחבר ועד המושבה. שימש מתווך בין פקיד הברון אוסוביצקי לבין הכורמים. בשנת 1906 השתתף במשלחת שיצאה לפריז מטעם הכורמים. היה חבר בהנהלת אגודת הכורמים וחבר במועצת היקבים של ראשון לציון וזכרון יעקב ושימש בתפקיד עד מותו. כמו כן עבד כקבלן ממשלתי בסלילת כבישים במושבה ובהם הרחוב הראשי רחוב רוטשילד. פעל להרחבת שטח המושבה על ידי רכישת אדמות בית דגן.
בשנות מלחמת העולם הראשונה הוגלה על ידי הטורקים ושהה באנטוליה ובאיסטנבול. לאחר שובו לארץ ישראל המשיך בפעילותו הציבורית בראשון לציון, ובשנתיים האחרונות לחייו היה ראש הוועד החקלאי במושבה. שני בניו, אבשלום ודב, נישאו לשתי בנותיו של יעקב מרדכי זינגר, שהיה רב ושו"ב של המושבה.
איבויה דרווש
איבויה דרווש (במקור דויטש; בהונגרית: Darvas Ibolya; איפויסקאלוש, 14 ביוני 1905 – בודפשט, 6 ביוני 1990) הייתה זמרת אופרה בעלת קול מיוחד (קולורטורה סופרן - סוג קול סופרן אופראי שמתמחה במוזיקה המייחדת קפיצות קול זריזות וסלסולים) יהודייה-הונגריה, אשתו של זמר האופרה, הטנור, דוד ניי אשר נספה בשואה.
אריה לייב גיסין
ביוגרפיה
נפטר בשנת 1922, בגיל 51, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
איבויה דרווש
בתיאטרון ובאופרה
היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון ב-1929 כקדט באופרה ההוגנוטים של ג'אקומו מאיירבר. שמה נודע לכולם כשנאלצה "לקפוץ" לתפקיד הראשי של הרוזנת דובארי של קרל מילקר במקום גיטה אלפאר בתיאטרון האופרטה של בודפשט. לבסוף היא שרה את התפקיד מאות פעמים, לסירוגין עם גיטה אלפאר. ב-1935 הופיעה עם להקת מנהל התיאטרון והבמאי ינה סיקלאי.
מארה דיבאבה
מארה דיבאבה הורסה (באנגלית: Mare Dibaba Hurrsa; נולדה ב-20 באוקטובר 1989) היא אתלטית אתיופית, אלופת העולם (שאנגחאי 2015) וזוכת מדליית ארד אולימפית מאולימפיאדת ריו (2016) בריצת מרתון.
איבויה דרווש
בשואה
בשל החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי שחוקקו בממלכת הונגריה הימנית, פשיסטית ואנטישמית, היא לא הייתה יכולה להופיע על הבמות בין השנים 1939 לבין 1944, אלא רק בתיאטרון גולדמארק בפני קהל יהודי במסגרת פעילת האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. שם הייתה הזמרת העסוקה ביותר מכולן. היא גם הייתה חברה במקהלת בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאן.
ב-11 בנובמבר 1939, הופיעה בערב הראשון של מבצע האמנות של אומיקה ולאחר מכן הופיע בתפקידים רבים על הבמה של תיאטרון גולדמארק עד ה-15 במרץ 1944. הוא שרה, בין השאר, את "היהודייה" מאת ז'אק פרומנטל הלוי, העטלף, כרמן, לה טרוויאטה, ריגולטו, האופרות של מוצרט (החטיפה מן ההרמון, חליל הקסם, נישואי פיגארו). לאחר כניסת הוורמכט להונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) היא גורשה לטירזיינשטט.
מארה דיבאבה
קריירה
דיבאבה התבלטה לראשונה כשסיימה במקום השישי באליפות אתיופיה ל-20 קילומטר בשנת 2007. שנה לאחר מכן עשתה את הבכורה הבינלאומית שלה בחצי מרתון קניה שבו סיימה שנייה וקבעה שיא אישי בזמן של 1:10:32 שעות. התחרות הבאה בה השתתפה הייתה חצי מרתון ניו דלהי, שבו סיימה רק במקום השמיני, אך שיפרה את שיאה האישי בארבע שניות.
איבויה דרווש
אחרי המלחמה
ביוני 1945 פרסם עיתון "הבוקר" (A Reggel) רשימה של 4,454 מגורשים לטרזיינשטט ששרדו. לאחר זמן רב, שמה של איבויה דרווש הופיעה שוב. היא שרדה אם כן את שואת יהודי הונגריה ולאחר שחרורה עבדה במחלקת האופרה של התיאטרון הלאומי של סגד במשך כמה שנים. היא קיבל חוזה מבית האופרה הממלכתית ההונגרית ב-1949. באביב 1951 פרשה עקב מחלה שתקפה את קולה.
מארה דיבאבה
קריירה
בשנת 2009 עברה להתחרות לתקופה קצרה עבור אזרבייג'ן והתחרתה תחת השם מארה איברהימובה. בחצי מרתון ניו דלהי של 2009 סיימה במקום השישי, אך רשמה שיפור ניכר מאוד לשיאה האישי (1:08:45 שעות). לאחר שהתברר כי היא מבוגרת מידי בשביל להתחרות באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שבה להתחרות עבור אתיופיה.
איבויה דרווש
אחרי המלחמה
"הם הכריחו אותי לשיר בפעם הראשונה עם אקדח. מיהאי סקיי היה חבר טוב ותיק שלנו והוא היה סקרן לגבי הקול שלי. אמרתי, 'אני לא יכולה לשיר'. הוא הוציא את האקדח שלו ואיים עליי. התחלתי לשיר מייד על המקום." כך העידה איבויה דרווש על בחירת הקריירה שלה בעיתון נפסבה של סגד ביולי 1946.
מארה דיבאבה
קריירה
דיבאבה המשיכה לשפר את שיאה האישי בריצת מרתון לאחר שסיימה את המירוץ בראס אל-ח'ימה במקום השני בזמן של 1:07:13 שעות. במרץ 2010 השתתפה במרתון רומא, את ריצת הבכורה שלה במרחק הכפול סיימה שלישית בזמן של 2:25:38 שעות. באפריל ניצחה את חצי מרתון רבאט ובאוקטובר סיימה חמישית במרתון פרנקפורט.
איבויה דרווש
אחרי המלחמה
הרפרטואר שלה כלל בעיקר תפקידי קולורטורה, אבל היא שרה גם קטעים ליריים. לאחר מות בעלה בשואה, לאחר השחרור נישאה בשנית, לד"ר אילש ראוואס, עורך דין.
מארה דיבאבה
קריירה
בפברואר 2011 סיימה שלישית בחצי מרתון ראס אל-ח'ימה, במרץ סיימה באותו מקום את מרתון לוס אנג'לס ובאפריל ניצחה את חצי מרתון יאנגצו בפער של יותר מדקה מהמקום השני. באוגוסט הגיעה שנייה בחצי מרתון בוגוטה. אף על פי שלא נכללה בנבחרת אתיופיה לאליפות העולם, נבחרה לייצג את המדינה במשחקים האפריקאים שהתקיימו במפוטו, בירת מוזמביק. במשחקים זכתה במדליית הזהב בחצי מרתון, תוך שהיא קובעת שיא משחקים חדש - 1:10:47 שעות. היא שיפרה את שיאה האישי במרתון במהלך מרתון טורונטו אותו סיימה במקום השני בזמן של 2:23:25 שעות.
במרתון דובאי שיפרה את שיאה האישי במרתון וקבעה זמן של 2:19:52 שעות, תוצאה שהקנתה לה את כרטיס ההשתתפות באולימפיאדת לונדון. באולימפיאדה עצמה השיגה תוצאה חלשה יחסית וסיימה רק במקום ה-28. את שנת 2012 סיימה בהשתתפות בחצי מרתון פילדלפיה, אותו סיימה במקום השני.
לאחר שלא התחרתה במשך 17 חודשים, חזרה דיבאבה להתחרות בינואר 2014 במרתון שיאמן וקבעה שיא מסלול חדש לנשים כשקבעה 2:21:36, שיפור של יותר מדקה בהשוואה לשיא הקודם. באוקטובר 2014 לקחה חלק במרתון שיקגו בו קבעה זמן של 2:25:37 וסיימה במקום השני. בינואר 2015 הוכרזה כמנצחת הריצה לאחר שריטה ג'ופטו, שסיימה במקום הראשון, נפסלה בשל שימוש בחומרים אסורים במהלך הריצה. באותו החודש השתתפה שוב במרתון שיאמן ושיפרה שוב את שיא המסלול, תוך כדי השוואה שיאה האישי 2:19:52 שעות. לאחר מרוץ צמוד מאוד לאורך מרתון בוסטון סיימה במקום השני.
באוגוסט 2015 השתתפה לראשונה באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בשאנגחאי. לאורך מרבית הריצה הייתה במקום השלישי אחרי רויטה סוגיטומו היפנית וקים הי-סונג הקוריאנית, אך לאחר שעתיים הצליחה לעבור אותם, לנצח את המירוץ ולזכות במדליית הזהב. הרצה האתיופית הראשונה שזוכה באליפות העולם.
באוגוסט 2016 השתתפה באולימפיאדת ריו, בה זכתה במדליית הארד.
הרברט שלטון
הֵרְבֵרט מקגולפין שֶלְטוֹן (אנגלית: Herbert McGolfin Shelton, 6 באוקטובר 1895 - 1 בינואר 1985) היה נטורופת וסופר אמריקאי, פציפיסט וצמחוני. הוגה "שיטת שלטון" לריפוי טבעי, תומך נלהב של צמחונות וטבעונות, מזון חי או נא (raw food), שילוב מזונות וצום כדרך לריפוי מחלות. בשנת 1956 הוצע כמועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה האמריקאית הצמחונית. הוא ראה את עצמו כממשיך דרכה של שיטת ההיגיינה הטבעית, שיטה טבעית לריפוי מחלות, וכתב מאמרים וספרים בנושא. נחשב בעיני רבים לאחד מאבות המייסדים של השיטה או כאחד מהעמודים עליה נשענים תומכיה. מתנגדיו ומבקריו מאשימים אותו בכך ששיטתו אינה אלא נוכלות.
חייו
שלטון נולד בוויל שבטקסס. אביו תומאס מיטשל שלטון ואמו מארי פרנסיס שלטון היו נוצרים אדוקים. כילד הוקסם שלטון מבעלי חיים, בעיקר מהאופן בו הן מגיבות כשהן חולות לעומת בבריאות טובה, הוא בעיקר סוקרן מהצום של חיות משק בזמן שהיו חולות. בעתיד אירועים אלו ישפיעו מאוד על תפיסת עולמו ושיטתו. ב-1921 התחתן עם ידה פאפה.
במהלך השנים שלטון נעצר והואשם במספר רב של עבירות בין השאר עבירות חוזרות של עיסוק במקצוע הרפואה ללא רישוי מתאים, והרג ברשלנות של מטופל.
לימודים
שלטון למד במכללת ברנר מקפאדן לפיסקולטופתיה בשיקגו ועבר התמחות בסנטוריום "קריין" שבאלינוי, וכן למד במכללת לינדלהר לרפואה טבעית כעבודה לתואר מתקדם, ושירת בסנטוריום לינדלהר וסלהר. שלטון לאחר מכן המשיך את עבודתו לפני תואר מתקדם במכללת פירלס לכירופרקטיקה והתמחה בבית הספר לרפואה קרנדול שבאלינוי. ב-1921 סיים את לימודיו בבית הספר האמריקאי לכירופרקטיקה וקיבל תואר דר' לנטורופתיה מבית הספר האמריקאי לנטורופתיה.
דעותיו ותורתו
לדעת שלטון לגוף הכוח לרפא את עצמו וכי הוא אינו זקוק לאמצעים חיצוניים לשם כך, אלא די לו בכך שלא יוסב לו נזק וכי יוכל להסב את רוב האנרגיה שלו לתיקון הנזק הקיים. לדעתו בישול מזון היא הדרך היעילה ביותר להרוס אותו וכי צריכת מזון חיי ולא מבושל היא המועדפת ביותר. הרבה להסביר את חשיבותו של צום כדרך לטיפול בבעיות רפואיות והגדיר את הצום כסכין המנתחים של הטבע, שלטון נחשב מהיותר מחמירים לשיטה זו של צום. השיטה לא הומצאה על ידו והיא נקראת ההגיינה הטבעית לשלטון ניתן הקרדיט לכך שהחייאה מחדש את השיטה שהמציא סילבסטר גראהם. שלטון פתח בית ספר שהפיץ ולימד את רעיונותיו אך לאחר מוות שהתרחש בבית הספר כתוצאה מהתקף לב של מטופל ולאחר דיונים קדחתניים שנערכו במשך 3 שנים בבית המשפט הוא פשט רגל ובית הספר נסגר. את בית הספר המשיך להפעיל גם כשהיה כבר מרותק למטת חוליו.
מותו
ב-1972 בגיל 77 היה שלטון כבר מרותק למיטתו בעקבות מחלה ניוונית בעצבים ובשרירים, המחלה לא אובחנה מעולם אך יש חשד כי מדובר במחלת פרקינסון. הוא נפטר שלוש עשרה שנים מאוחר יותר בגיל 90 כאשר הוא אינו מסוגל ללכת לנוע או לדבר בכוחות עצמו, ולמרות מאמצים שעשה כדי לטפל בעצמו בעזרת שיטתו שלו, לא עלה הדבר בידו. את ספריו האחרונים שנכתבו בערוב ימיו היה לוחש לתלמיד שהיה כותבם.
ב-1989, ארבע שנים, לאחר מותו יצאה ביוגרפיה עליו בשם "שלכם לבריאות: החיים והזמנים של הרברט. מ. שלטון מאת ג'ין.א. אוסוולד".
ספריו והשפעתם
שלטון כתב מספר ספרים בחייו. לספרו הראשון קרא "העקרונות של הטיפול הטבעי" שלאחר מכן שינה את שמו ל"הכרות עם ההגיינה הטבעית". ספר מאוחר יותר שכתב, "המדע והאומנות הגבוהה של הצום", השפיע ביותר על מהטמה גנדי. גנדי היה נעזר בספר לפני שהיה לוקח על עצמו צומות בציבור. עוד ספרים שלו הם:
יקובוס קפטיין
יָקוֹבּוּס קוֹרְנֶלְיוּס קָפְּטֵיין (הולנדית: Jacobus Cornelius Kapteyn, 19 בינואר 1851 - 18 ביוני 1922) היה אסטרונום הולנדי שהתפרסם בעיקר בחקר תנועת הכוכבים בגלקסיית שביל החלב.
קורות חייו
יקובוס קורנליוס קפטיין נולד בשנת 1851 בעיירה בארנוולד שבמחוז חלדרלנד שבמזרח הולנד. בשנת 1869 הוא החל את לימודיו באוניברסיטת אוטרכט בתחום הפיזיקה ולמרות שלא התמקד בתחום האסטרונומיה, הוא החל בשנת 1875 לעבוד במצפה הכוכבים של ליידן. בשנת 1878 הוא מונה לפרופסור לאסטרונומיה ולמכניקה באוניברסיטת חרונינגן. מכיוון שלא היה מצפה כוכבים באוניברסיטה, הוא המשיך לערוך תצפיות ממצפה הכוכבים של ליידן, אך משום שלא היה יכול לצפות שם בקביעות אלא רק מידי מספר חודשים, השתמש בתצפיות ספורות אלה כדי למדוד את ההיסט של מספר כוכבים ולחשב באופן זה את מרחקם ממערכת השמש. מאוחר יותר, עם עליית השימוש בצילומים של שמי הלילה, המשיך קפטיין לעסוק באסטרונומיה מבלי שצפה בעצמו בכוכבים אלא בחן צילומים שנעשו במצפי כוכבים שונים ומדד את מיקומם, את ההיסט שלהם ואת תנועתם העצמית. בשנת 1902 הוא זכה במדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה וב-1913 הוא זכה במדליית ברוס ובמדליית ג'יימס קרייג ווטסון. כמו כן ב-1919 הוא התקבל כחבר לחברה המלכותית. בין השנים 1908 ו-1914 הוא נהג לערוך ביקור שנתי בארצות הברית ושם השתתף בתצפיות ובמחקרים במצפה הכוכבים בהר וילסון. בשנת 1921 הוא פרש מעבודתו באוניברסיטת חרונינגן ונפטר שנה לאחר מכן. לקפטיין היו בן ושתי בנות, אחת מהן, הנרייטה, התחתנה עם האסטרונום הדני איינר הרצשפרונג.
עבודתו המדעית
קפטיין השתמש במידע הרחב שהיה ברשותו על מיקום הכוכבים, עוצמת הארתם, ההיסט שלהם והתנועה העצמית שלהם וניסה לקבוע באמצעים סטטיסטיים את האופן שבו נעים הכוכבים, כיוון תנועתם וגודלה, כפונקציה של מיקומם. במשך 12 שנים מ-1885 ועד ל-1896 מיפה קפטיין כ-450,000 כוכבים של שמי הדרום באמצעות צילומים שנעשו במצפה כוכבים בכף התקווה הטובה ומדד את ההיסט והתנועה העצמית של אלפי כוכבים. בעקבות מדידות אלה גילה קפטיין בשנת 1904 שהכוכבים אינם נעים בכיוונים אקראיים אלא ניתן לחלקם לשתי קבוצות שנעות בכיוונים מנוגדים זו ביחס לזו. גילוי זה הוביל מאוחר יותר להבנה שהכוכבים בגלקסיה נעים במסלולים המקיפים את מרכזה.
קפטיין מדד את התנועה העצמית של למעלה מ-10,000 כוכבים ובשנת 1897 הוא גילה את כוכב קפטיין הנקרא על שמו, שעם תנועה עצמית בשיעור של 8.67 שניות קשת בשנה, היה הכוכב עם התנועה העצמית הגדולה ביותר עד לגילויו של כוכב ברנרד ב-1916 ומאז זהו הכוכב עם התנועה העצמית השנייה בגודלה.
הנצחה
על שמו של קפטיין נקראים כוכב קפטיין, אחד הכוכבים הקרובים למערכת השמש והכוכב עם התנועה העצמית השנייה בגודלה, האסטרואיד קפטיין 818 ומכתש קפטיין על הירח. כמו כן נקראים על שמו מצפה הכוכבים של אוניברסיטת חרונינגן וכן טלסקופ אופטי בקוטר של מטר במצפה הכוכבים רוקה דה לוס מוצ'צ'וס שבאי לה פאלמה שבאיים הקנריים.
רחם דידלפי
אטיולוגיה
הרחם נוצר במהלך שילוב של שני צינורות (הנקראים גם צינורות מולריים). תהליך זה בדרך כלל משלב את שני הצינורות המולאריים לרחם אחד, אך לא מתרחש אצל אותן נשים בעלות המום הרחמי, אצלן הוא נשאר בצורתו הכפולה. ברחם דידלפי צוואר הרחם כפול והוא מזוהה בדרך כלל כנרתיק כפול. הגורם לכישלון בתהליך ההתאחות של הצינורות איננו ידוע. הפגמים שעלולים להתרחש כתוצאה מהמום יכולים להוביל להשפעה על הנרתיק, על מערכת כליות, ובמקרים פחות שכיחים גם על השלד. מצב זה פחות נפוץ מאשר מומים רחמיים כמקושת הרחם, מחיצה ברחם ורחם דו-קרני. המצב הוערך להתרחש אצל אחת מתוך 3,000 נשים.
תסמינים
נשים בעלות רחם כפול עשויות לא לסבול מתסמינים, ועל כן עשויות להיות בלתי מודעות למצבן. עם זאת, מחקר שנערך על ידי היינונן (Heinonen), הראה כי תנאים מסוימים עשויים להיות נפוצים יותר אצל נשים עם רחם כפול. כך למשל, במחקר אשר כלל 26 נשים בעלות רחם כפול, תלונות גינקולוגיות כללו דיסמנוריאה ודיספראוניה (Dyspareunia) - כאב במהלך או אחרי קיום יחסי מין, ואצל כל המשתתפות נמצאה וגינה כפולה. בקרב 18 נשים שילדו, שיעור הישרדות העובר היה 67.5%. 21% מההריונות הסתיימו בלידה מוקדמת. לידת עכוז היוותה 43% מסך הלידות, ובוצעו ניתוחים קיסריים ב-82% מהמקרים.
אבחון
בדיקה גניקולוגית שגרתית בדרך כלל תוכל לחשוף נרתיק כפול וצוואר הרחם כפול. על בסיס בדיקה זו מתבצעות בדיקות וחקירות מעמיקות יותר לבחינת הממצאים המאובחנים בבדיקה, כמו גם כאשר נתקלים ומגלים בבעיות פוריות בבדיקות. לא כל מקרי הרחם הדידלפי מערבים שכפול של צוואר הרחם והנרתיק.
טכניקות מועילות כדי לחקור את מבנה הרחם הן על ידי ביצוע בדיקת אולטרה סאונד וגינלי (Transvaginal ultrasonography), סונוהיסטריוגרפיה, היסטרוסלפינגוגרפיה (בקיצור: HSG - צילום רחם), MRI והיסטרוסקופיה. בדיקת אולטרה סאונד תלת־ממדי חדשנית נמצאה כשיטה נוספת טובה, שגם אינה פולשנית, לשם אבחון מומים רחמיים.
חשוב לציין כי רחם דידלפי מבולבל לעיתים קרובות עם מחיצת רחם מלאה. לעיתים קרובות נדרשת יותר מאשר שיטה אחת של בדיקות לצורך אבחון מדויק של התופעה. אבחון נכון הוא חיוני לצורך מתן טיפול נכון בין שני המקרים השונים הללו. בעוד שרוב הרופאים ממליצים הסרה של מחיצת הרחם, הם בדרך כלל מסכימים כי עדיף שלא להתערב באותו אופן במקרה של רחם דידלפי. בכל מקרה, יש להתייעץ עם אנדוקרינולוג מומחה לפוריות.
תדירות התופעה
בארצות הברית אחוז המקרים המדווחים של רחם דידלפי הם אצל כ 0.1% -0.5% מהנשים. קשה לדעת באופן מדויק את תדירותה של תופעה חריגה זו. כמו כן, היא יכולה להיות נסתרת אם לא נצפו או תועדו סיבוכים או תסמינים יוצאי דופן כלשהם במערכת הרבייה אצל האישה.
התנהלות רפואית
נשים הלוקות ברחם דידלפי עשויות להזדקק לתשומת לב מיוחדת במהלך הריונן בשל מקרים נפוצים של לידות מוקדמות או מיקום לא נכון או מסוכן של העובר בתוך הרחם. ע"פ מחקרו של היינונן דווח כי בכ-82% ממקרי הרחם הכפול בנשים בוצעו ניתוחים קיסריים להוצאת העובר. במחקרים מסוימים הרחם הדידלפי נמצא קשור לשיעור גבוה יותר של בעיות פוריות, הפלות, פיגור בגדילה תוך רחמית, ודימומים לאחר לידה.
הריונות מרובים
מספר מקרים של הריונות של נשים בעלות רחם דידלפי שנשאו תאומים התרחשו בו זמנית בשני רחמים שונים של אותה האישה. מקרה אחד התרחש ב-26 בפברואר 2009 כאשר אישה בשם שרה ריינפלדר (Sarah Reinfelder) ממישגן, ארצות הברית, ילדה שני תינוקות בריאים בניתוח קיסרי בבית החולים מרקט (Marquette General Hospital) בהפרש של שבעה שבועות - אחד התינוקות נולד בטרם עת. הלידות יכולות להתרחש בזמנים שונים, ולכן מרווח הזמן בין הלידות/הילודים יכול להיות ימים או אפילו שבועות.
הריון תאומים ברחם דידלפי בישראל
אל לדוביץ, יולדת ישראלית שבגופה יש שני רחמים, ילדה במרכז הרפואי איכילוב בדצמבר 2021, תאומים בן ובת, כשכל אחד מהם התפתח במהלך ההיריון ברחם נפרד.
שלישיות
אישה עם רחם כפול בשם חנה קרסבי (Hannah Kersey) מנוטרם שבדבון, דרום-מערב אנגליה, ילדה שלישייה בשנת 2006. היא ילדה שני תאומים זהים מביצית אחת שהתפצלה, ביצית זו הייתה ברחם אחד. וברחם השני הייתה עוד ביצית מופרית, נפרדת מהביצית הראשונה שהתפצלה. זו הייתה הלידה הראשונה הידועה של שלישיית תינוקות שנולדו עם רוח חיים לאישה בעלת רחם דידלפי. מוערך כי הסיכוי שלידה כזו תתרחש הוא כאחת ל-25 מיליון לידות. לפני מקרה זה נמסר דיווח על הריון של שלישייה לאישה עם רחם דידלפי מישראל בשנת 1981; תינוק אחד מת ברחם ובאשר לשניים האחרים, הם נולדו בהפרש של 72 ימים כאשר הראשון נולד בשבוע ה-27 להריון והשני כעבור 72 ימים.
רענן גיסין
רענן גיסין (28 בפברואר 1949 – 26 ביוני 2023) היה יועץ תקשורת ואיש הסברה ישראלי. כיהן כיועצו של ראש הממשלה אריאל שרון.
ביוגרפיה
נולד ב-28 בפברואר 1949 בקיבוץ הסוללים, בן למשפחת גיסין, אחת המשפחות המייסדות של העיר ראשון לציון. אביו, אריה גיסין, היה מנכ"ל תה"ל. שירת בצה"ל בנח"ל המוצנח. למד תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטה העברית, והיה בעל תואר דוקטור במדע המדינה ומנהל ציבורי מאוניברסיטת סירקיוז בארצות הברית.
לאחר שובו ארצה, בשנת 1979, שימש יועץ אסטרטגי בחטיבת התכנון בצה"ל, אחראי בדובר צה"ל לתקשורת חוץ וסגן הדובר. בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה היה סגנו של הדובר נחמן שי.
קריירה
בשנת 1993, לאחר שחרורו מצה"ל, מונה גיסין לדוברו של השר שרון במשרד התשתיות הלאומיות. שרון המשיך להיעזר בו כיועצו במשרד החוץ, וכשנבחר שרון לראשות הממשלה בשנת 2001, התמנה גיסין כאחראי לתקשורת הזרה במשרד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא עד לאחר התמנותו של אהוד אולמרט כראש הממשלה.
גיסין עסק בהסברה לעיתונאים הזרים ולקהילה הבינלאומית בנושא ביטחון ואסטרטגיה. כמו כן ערך סדנאות אימון והכשרה לדיפלומטים, למנהלים ולמנהיגות צעירה בתחום הדוברות והתקשורת.
חיים אישיים
נפטר ב-26 ביוני 2023. הותיר אחריו אישה, ענת, וכן שני בנים וארבעה נכדים מנישואיו לחוה רביב גיסין.
ריוסיגואט
ריוסיגואט (שם מסחרי אדמפס) היא תרופה לטיפול ביתר לחץ דם ריאתי, ובפרט CTEPH: יתר לחץ דם ריאתי טרומבואמבולי. יתר לחץ דם ריאתי היא מחלה קשה המתבטאת בקוצר נשימה עד כדי חוסר יכולת לבצע פעולות יומיומיות פשוטות. המחלה מתקדמת במהירות ותוחלת החיים של רוב החולים ללא טיפול היא פחות משלוש שנים. אדמפס פועלת להרחבת עורקי הריאות (כלי הדם המקשרים בין הלב לריאות) באמצעות שפעול האנזים גואנילאט ציקלאז (sGC stimulators) המפעיל מנגנון המרחיב את עורקי הריאות ובכך מקל על הלב לשאוב דם דרך הריאות דבר זה מקל את קוצר הנשימה של החולים ומאפשר להם ללכת מרחק גדול יותר ולבצע פעולות גופניות. התרופה אדמפס כלולה בסל התרופות הישראלי לחולי CTEPH.
התוויות לטיפול בריוסיגואט
אדמפס מיועדת לטיפול במבוגרים באחד משני הסוגים הבאים של יתר לחץ דם ריאתי:
פיתוח קליני
ריוסיגואט, כמעורר האנזים sGC, הוא מולקולה שפותחה כמרחיב כלי דם שאינו תלוי ב-NO (חנקן חמצני - חומר המצוי בריאות) לשם פעולתו. מספר מחקרים קליניים בדקו את יעילות ובטיחות ריוסיגואט במחקרי פאזה שלישית גדולים, רב-מרכזיים, אקראיים, כפולי סמיות ומבוקרי פלצבו (CHEST-1, PATENT-1) וכן מחקרי המשך למחקרים אלו (CHEST-2, PATENT-2).
אופן הפעולה של ריוסיגואט
ריוסיגואט פועל בשני אופנים: NO (חנקן חמצני) מיוצר על ידי האנזים Endothelial NO synthetize – eNOS. רמתו של אנזים זה נמוכה בקרב חולי יתר לחץ דם ריאתי וכתוצאה מכך, בקבוצת מאובחנים זו, רמות ה-NO מופחתות וכך גם היכולת להרחיב את כלי הדם הריאתיים. NO פועל על השריר החלק המקיף את כלי הדם הריאתיים וגורם להרחבת כלי דם אלו במספר דרכים: האחת - NO נקשר לאנזים גואנילט ציקלאז sGC ומזרז את יצירת גואנוזין מונופוספט ציקלי, cGMP הגורם להרחבת כלי דם. המנגנון השני מופעל כאשר NO משפיע גם על שני גורמי מפתח בפתוגנזה (מחולל המחלה) של יתר לחץ דם ריאתי, ומפחית שגשוג של תאי שריר חלק הנמצאים סביב כלי הדם הריאתיים, ומעכב היצמדות טסיות.
דרך המתן בתחילת הטיפול (טיטרציה)
המינון ואופן הטיפול יותאמו לכל מטופל באופן אישי על ידי רופא מומחה בתחום יתר לחץ דם ריאתי. המינון המקובל בדרך כלל הוא: להתחיל עם טבלייה אחת במינון של 1 מ"ג, שלוש פעמים ביום למשך שבועיים. את הטבליות יש ליטול שלוש פעמים ביום בהפרש של 6-8 שעות בין מנה למנה. הרופא יעלה את המינון כל שבועיים עד מנה מרבית של 2.5 מ"ג, שלוש פעמים ביום – מנה יומית מרבית של 7.5 מ"ג. במקרה של תופעות לוואי או לחץ דם נמוך מאוד, הרופא ירשום ריוסיגואט במינון הגבוה ביותר המתאים למטופל. לחלק מהחולים מנות נמוכות, שלוש פעמים ביום יכולות להספיק. בשבועות הראשונים של הטיפול הרופא יבצע מדידות לחץ דם בפרקי זמן קבועים. מדידות לחץ הדם בתחילת הטיפול יסייעו לרופא לוודא שהמטופל מקבל את המינון המתאים לו. במחקרים הקליניים שהתבצעו עם ריוסיגואט המינון הועלה בכל שבועיים ב 0.5 מ"ג, שלוש פעמים ביום בתנאי שלחץ הדם הסיסטולי היה גבוה מ-95 מ"מ כספית ובתנאי שהמטופל לא חש סימנים או סימפטומים של לחץ דם נמוך. אם לחץ הדם נמוך מ-95 מ"מ כספית יש להמשיך עם המינון הקיים בתנאי שהמטופל לא חש סימנים או סימפטומים של לחץ דם נמוך. אם בשלב כלשהו במהלך הטיטרציה לחץ הדם הסיסטולי נמוך מ-95 מ"מ כספית ובנוסף המטופל חש סימנים או סימפטומים של לחץ דם נמוך יש להפחית את המינון ב-0.5 מ"ג שלוש פעמים ביום.
התוויות-נגד בטיפול בריוסיגואט
אין ליטול ריוסיגואט אם:
קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה
קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה (בגרמנית: Karl Ferdinand von Österreich; 29 ביולי 1818 – 20 בנובמבר 1874), היה בנו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, וסבו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד.
ביוגרפיה
קרל פרדיננד נולד ב-29 ביולי 1818 בווינה, לארכידוכס קרל, דוכס טשן ולהנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג בתם של פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג ולואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג.
בשנת 1836 התגייס קרל פרדיננד לצבא האוסטרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-57. בהמשך קיבל קרל פרדיננד את הפיקוד על הרגימנט באיטליה, והשתתף עמו בדיכוי המרידות בפראג בשנת 1848, במהלך מהפכות אביב העמים. בשנת 1859 הועלה קרל פרדיננד לדרגת גנרל, ושירת במוראביה ובשלזיה. בשנת 1860 חזר קרל פרדיננד לברנו, ולאחר מכן הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. ב-20 בנובמבר 1874 מת קרל פרדיננד בז'ידלוכוביצה שבמוראביה, וילדיו עברו תחת אחריותו של אחיו הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן.
משפחתו
ב-18 באפריל 1854 התחתן קרל פרדיננד עם בת דודתו אליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ומריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
באסטיון (קומיקס)
באסטיון (באנגלית: Bastion) הוא דמות בדיונית של נבל-על רובוט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בהופעת אורח בחוברת X-Men Vol.2 #52 ממאי 1996 ונוצרה על ידי הכותב מארק וייד והמאייר אנדי קוברט, כאשר הופעתה המלאה הראשונה הייתה בחוברת Uncanny X-Men #333 מיוני 1996 בכתיבתו של סקוט לובדל ובאיורו של פסקואל פרי.
מבצע אפס סובלנות
באסטיון הוצג לראשונה כאדם מיסתורי בשם סבסטיון גילברטי שעלה לגדולה בפרק זמן קצר בממשלת ארצות הברית והחל לאסוף את יחידת התקיפה האנטי-מוטאנטית "מבצע אפס סובלנות". כאשר קבוצת האקס-מן גילתה אודות קיומו של המבצע מספר חודשים לפני שנודע לציבור, גמביט ופניקס הסתננו לתוך פגישת סוכנויות ביון בתוך הפנטגון כדי לגלות מידע על הפרויקט ועל באסטיון, אך לא חשפו דבר. באסטיון התברר כאדם שאי אפשר לתהות על קנקנו כאשר פניקס ניסתה לקרוא את מוחו, והוא זיהה את שני המוטאנטים בקלות.
אחרי שפרופסור אקס הסגיר את עצמו בעקבות אירועי אונסלוט, באסטיון תחם אותו במתקן מבצעים יחד עם נניטים מוטאנטים מלאכותיים במטרה סופית להשתלט על בית הספר לצעירים מחוננים ע"ש אקסבייר. למרות התנגדות מקייבל ומקאליבן מקבוצת אקס פורס, הדבר איפשר לו גם להשיג את ידו על הפרוטוקולים של אקסבייר - רשימת מסמכים המכילים מידע כיצד להרוג את האקס-מן. בנוסף, באסטיון הרג את כתב ה"דיילי ביוגל" ניק בנדווריס שעמד לחשוף את ההיסטוריה של גריידון קריד, בנו שונא המוטאנטים של ויקטור קריד. בהמשך, באסטיון הצליח ללכוד את ג'ובילי ולקחת אותה לבסיס המבצעים בניו מקסיקו.
יחידה התקיפה ניסתה לעצב מחדש את כוח הסנטינלים, אך באסטיון קבע שמרביתו של כוח זה הוא מיושן מדי. במקום זאת, הוא היה אחראי לפיתוחו של סנטינל מזן חדש כאשר צייד מספר בני אנוש בחליפות ננוטכנולוגיות כדי להפוך ליחידת סנטינל פריים. מותו של גריידון קריד היה למעשה יריית הפתיחה שהייתה נחוצה לבאסטיון להחל את "מבצע אפס סובלנות", שתקף מוטאנטים בכל מקום. עד מהרה, המבצע הפך למטרה את קבוצת האקס-מן והצליח ללכוד כמה מחבריה. באסטיון ניסה גם לקנות את מערכת העיתון "הדיילי ביוגל" מג'יי ג'ונה ג'יימסון בעזרת כל המידע שהצליח להשיג ולפענח מפורעי החוק הידועים כאקס-מן ומבני בריתם. אולם, ג'יימסון מיידע אותו שהוא כבר עובד על סיפור משלו לפרשה, שכוללת את עלייתו לכוח של באסטיון ואת האיומים הרבים שהיה אחראי להם. הוא גם מרמז לכך באסטיון אחראי להיעלמותו של כתב ה"דיילי ביוגל" ניק בנדווריס וכמשתמע מכך באסטיון ישתמש באמצעים כמו רצח על-מנת לשמור על סודו.
אחרי שנשיא ארצות הברית גילה את טיבה של יחידת סנטינל פריים, הוא שוכנע בידי סנטור רוברט קלי והנרי פיטר גייריק להשהות את פעולותיו של באסטיון. בהמשך, באסטיון נלכד בידי סוכנות S.H.I.E.L.D בעזרתו של אייסמן.
מקור
בזמן שבאסטיון היה נתון במעצר ממשלתי, מעט מהמיסתורין סביבו נחשף אך לפני שתיערך חקירה נוספת, באסטיון הצליח להימלט חזרה לאמו המאמצת רוז גילברטי. אולם, היא נהרגת בטעות בידי הרשויות, מה שמעורר בבאסטיון התקף זעם. הוא חוזר לבסיס המבצעים שלו, היכן שקייבל נאבק באיש המכונה, שאיבד את צלם אנושיותו. באסטיון יוצר קשר עם יחידת מאסטר מולד שיצרה את הסנטינל פריים ושואב את האנרגיה ממנו כדי להפוך לסנטינל נמרוד.
כעת כשצורתו השתנתה, התהליך משחרר את זיכרונותיו של באסטיון ומתגלה כי הוא לא נולד כלל כבן אנוש אלא החל את חייו כשתי ישויות נפרדות: הסנטינל מאסטר מולד והסנטינל המתקדם נמרוד, שהגיע מעתיד חלופי. בשעה שהתחזה לפועל בניין, נמרוד חשף מודולציה של מאסטר מולד, שברגע שיצר איתה קשר פיזי, התיכנות של מאסטר מולד התמזג לתוך מערכותיו של נמרוד. במהלך עימות עם חברי האקס-מן זמן קצר לאחר מכן, השניים הועברו יחד עם רוג דרך הסיג' פרילוס - קריסטל מיתולוגי ועתיק שמאפשר להעביר גופים במרחב הזמן ושגוזר את דינם של אלה העוברים דרכו בידי הכוחות העליונים של היקום, תוך החייאתם מחדש בחיים חדשים. היה זה הסיג' פרילוס שאחראי למיזוגם של מאסטר מולד ונמרוד לישות אחת ללא כל זיכרון מהעבר. באסטיון נמצא לבסוף בידי רוז גילברטי, שלקחה אותו תחת חסותה ולימדה אותו מהי חיבה אנושית. הוא גדל כבנה בשם סבסטיון גילברטי, אולם ללא ידיעתו, כאשר החל לשמוע על בעיית המוטאנטים של אמריקה, הצו העליון של באסטיון לחיסול מוטאנטים הופעל מחדש. הוא נטש את רוז וחיפש אחר שונא המוטאנטים גריידון קריד וקבוצת "חברי האנושות" שלו. זאת ועוד, אחרי שהשיג מחדש את הזהות שלו כסנטינל, באסטיון מנסה להוביל מסע צלב נגד המוטאנטים בכך שהוא מנסה להפוך את איש המכונה לסנטינל עליון, אך איש המכונה וקייבל הצליחו להביס אותו. הוא הוחזר לחזקה ממשלתית אך ראשו נערף בידי אחד מפרשי אפוקליפס, מוות, שנשלח להרוג את הנניטים המלאכותיים שבבסיס המבצעים.
טמפלייט
שייריו של באסטיון נמצאו בסופו של דבר בידי סוכן לשעבר של S.H.I.E.L.D בשם מיינספרינג שעמד בראש פרויקט שנקרא "שומרי הסף" ושמטרתו לחקור ולהשמיד טכנולוגיה של גזע הפלנקס. אולם, באסטיון היה מסוגל להשתלט על אחד מגופות הפרויקט ולהשתמש בו כדי לתקוף את הגיבור הטכנו-אורגני וורלוק ובני בריתו, אם כי הוא הובס על-ידם. מיינספרינג הצליח לפשוט את השכבות הרבות שבתיכנות של באסטיון כדי לחשוף את שורת הקוד המקורית של מאסטר מולד ותיכנת מחדש את באסטיון באמצעות הוירוס טכנו-אורגני שהודבק בו - בכך הופך אותו לטמפלייט ("תבנית"). הווירוס השתלט לגמרי על טמפלייט ואילץ אותו להקים צריח בבל בכדור הארץ כדי לתקשר עם גזע הטק-נארכי החייזרי. כדי להתנגד אליהם, מיינספרינג השמיד את עצמו יחד עם טמפלייט, בשעה שוורלוק ו-וולפסביין השמידו את הצריח.
זמן מה לאחר מכן, קרול דנברס יצרה קשר עם האקס-מן בנוגע למיקום שאריותיו של באסטיון/טמפלייט. האקס-מן שלחו את שאדוקאט, וולברין ואת גמביט למתקן הממשלתי בו הוחזקו שאריותיו, מתוך אמתלא להשיג מידע שנגנב מהפרוטוקולים של אקסבייר. טמפלייט ניסה לזרוע בהם חוסר אמון כאשר הראה לשלושתם אירועים כוזבים ושיקר להם בנוגע לחבריהם לקבוצה, אך הם השיגו את המסמכים.
אקס פורס
בעקבות אירועי "תסביך משיח", המטהרים הפונדמנטליסטים תקפו מתקן מאובטח היטב של סוכנות S.H.I.E.L.D ופרצו את האבטחה הכבדה בעזרתם של מספר סוכנים כפולים כדי להשיג את ידם על ראשו של באסטיון. באחת מהכנסיות שלהם, המטהרים הרכיבו את ראשו של באסטיון על גופו של סנטינל נמרוד שנלקח ממשכנו של פורג', והחזירו את באסטיון לחיים. מיד לאחר הפעלתו מחדש, הרובוט צייד המוטאנטים מיידע אותם לקיומה של קבוצת אקס פורס החדשה. באסטיון דולה מידע ממאגר המידע של נמרוד ומסיק שקבוצת אקס פורס מהווה את האיום הגדול ביותר למטרתם של המטהרים בקו הזמן הנוכחי וכי לא קיים כוח ארצי שיכול להבטיח את השמדתם של האקס-מן. אולם, הוא מוצא גורם שיכול לעשות זאת בדמותו של שליט הטק-נארכי הטכנו-אורגני מאגוס.
צעדיו הראשונים היו ללכוד מספר מוטאנטים ולהזריק להם זן של וירוס הירושה כדי לגרום לשיבוש כוחותיהם ולהרוג את עצמם לאחר שחיסלו בני אנוש רבים. הדבר ייאלץ את האומות המאוחדות להקים ועדה לתגובת המוטאנטים, למרות נסיונות האקס פורס למנוע את הצלחתם.
באסטיון גם היה זה שהשתיל את דונלד פירס כאיש סודו באחוזת אקס, כאשר בנה באותה עת מספר מבנים מסביב לאי אוטופיה.
הביאה השנייה
באסטיון הוא האנטגוניסט הראשי בקשת הסיפור "הביאה השנייה". הוא נראה לצד סטיבן לאנג וקמרון הודג' יחד בוליבאר טראסק, ויליאם סטרייקר וגריידון קריד שהוחיו מחדש באומרם שכוחותיהם נאספים ועומדים לרשותו. באסטיון אומר להם שמשיחת המוטאנטים חזרה ונותן להם פקודה להרוג אותה. בהמשך, באסטיון מנסה להרוג את הופ סאמרס בעצמו, אך הוא מתעמת עם רוג וניזוק קשה כאשר נייטקרולר מקריב את חייו. כאשר הוא מאתחל את עצמו מחדש, באסטיון לוקח חזות מוקדמת של נמרוד אך מושמד בסופו של דבר לקראת סופו של הסיפור כאשר הופ סופגת מספר יכולות מוטאנטיות מחברי האקס-מן ומחסלת אותו.
ויל הארד
ויל הארד (באנגלית: Will Hurd; נולד ב-19 באוגוסט 1977) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. כיהן כנציג מחוז 23 של מדינת טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה
הארד נולד וגדל בסן אנטוניו שבטקסס. אביו בוב הוא אפרו-אמריקאי שעבד כסוכן נסיעות ואמו מרי אליס לבנה. בשנת 2000 סיים לימודי תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת טקסס A&M. בתקופת הלימודים עמד בראש אגודת הסטודנטים. הוא זכה לתשומת לב ציבורית, כשהוביל את שיקום הקמפוס והסטודנטים האבלים בעקבות אסון בו נהרגו 12 סטודנטים ועשרות נפצעו, במהלך אירוע באוניברסיטה ב-1999.
בהמלצת רוברט גייטס התקבל ועבר הכשרה ב-CIA. בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001, הועבר ליחידה מיוחדת ללוחמה בטרור שהוקמה במטרה לאסוף מודיעין באפגניסטן. למד אורדו ועבד במשך כעשור כקצין מבצעים וסוכן חשאי ב-CIA. בין השאר שירת במזרח התיכון ובדרום אסיה והיה אחראי על הסוכנים החשאיים של ה-CIA באפגניסטן. כמו כן סייע במאמצים הומניטריים בהודו בעקבות רעידת האדמה והצונמי באוקיינוס ההודי, ובפקיסטן לאחר רעידת האדמה בקשמיר. לאחר שירותו שימש יועץ בכיר לחברת ביטחון סייבר ויועץ אסטרטגי לעסקים בתחום הכניסה לשווקים גלובליים.
הארד ציין כי החליט להיכנס לחיים הפוליטיים לאחר שנחשף לבורות של פוליטיקאים בתדריכים שנתן להם במהלך שירותו ב-CIA. ב-2010 התמודד ללא הצלחה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית למושב המחוז ה-23 בבית הנבחרים של ארצות הברית. ב-2014 זכה בבחירות לאחר שגבר ברוב דחוק על המועמד המכהן מהמפלגה הדמוקרטית פיט גאלגו. בחירתו נחשבה כהפתעה על רקע היותו רפובליקני וממוצא אמריקאי אפריקאי במחוז המאוכלס ברובו באוכלוסייה היספנית. ב-2016 נבחר לתקופת כהונה נוספת וב-2018 לתקופת כהונה שלישית. ביולי 2019 הודיע שאין בכוונתו להתמודד בבחירות 2020.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 גינה את דונלד טראמפ על אמירותיו בגנות מהגרים ממקסיקו והוא מהמתנגדים הבולטים לתוכניתו של טראמפ לבנות חומה לאורך הגבול עם מקסיקו, בטענה שהיא לא תמנע מסתננים, תפגע בסחר ותשדר מסר שלילי.
הוא אב לשני בנים ובת.
עונת 1967/1968 ב-NBA
עונת 1967/1968 היא העונה ה-22 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם זכייתה העשירית בסך הכול של בוסטון סלטיקס בתואר האליפות, לאחר שבסדרת הגמר ניצחה את לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 4-2. בתואר ה-MVP של העונה הסדירה זכה וילט צ'מברלין מפילדלפיה 76' בפעם השלישית ברציפות והרביעית בקריירה, כשבנוסף ל-24.3 הנקודות שקלע בממוצע למשחק, הוביל את הליגה בממוצעי ריבאונדים (23.8) ואסיסטים (8.6), והוליך את קבוצתו למאזן הטוב בליגה (62-20).
בתחילת העונה הצטרפו ל-NBA שתי קבוצת - סיאטל סופרסוניקס וסן דייגו רוקטס - שהגדילו את מספר קבוצות הליגה ל-12 בסך הכול.
דראפט 1967
מתוך 20 הסיבובים בדראפט 1967, 11 הראשונים התקיימו ב-3 במאי והתשעה הנותרים ביום שלמחרת, כולם בעיר ניו יורק. דטרויט פיסטונס ובולטימור בולטס, שסיימו אחרונות בבית שלהן בעונה הקודמת, שובצו כשתי הבוחרות הראשונות והסדר ביניהן נקבע על פי הטלת מטבע. בהגרלה זכו הפיסטונס, שבחרו במקום הראשון את ג'ימי ווקר ממכללת פרובידנס. בבחירה השנייה בדראפט, שביצעה בולטימור, נלקח חבר היכל התהילה לעתיד ארל מונרו, שבסיום העונה זכה בתואר רוקי השנה. בהמשך הדראפט נבחרו שלושה חברי היכל התהילה נוספים: וולט פרייזר (בחירה חמישית), מל דניאלס (9) ולואי דמפיר (38). כמו כן נבחרו בדראפט שניים מגדולי המאמנים בתולדות ה-NBA - פט ריילי (7) ופיל ג'קסון (17) - שחולקים ביניהם 16 אליפויות NBA כמאמנים.
להלן רשימת נבחרי הסיבוב הראשון (מתוך 20 סיבובים):