cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בקר משחק
ניתן להשתמש בבקרי משחק על מנת לשלוט בתנועה או בפעולות של אלמנטים שונים במשחקי וידאו. סוג האלמנט הנשלט תלוי במשחק, אך בדרך כלל יהיה זה גיבור המשחק שנשלט באמצעות בקר המשחק. הגיימפד, בקר המשחק הנפוץ ביותר, יכול לכלול החל מכפתורים ספורים ועד למעלה מתריסר כפתורים, וכן ג'ויסטיקים. בשל קלות השימוש והדיוק של מכשירי הגיימפד, על אף שבמקור הם פותחו רק עבור קונסולות המשחק, עם השנים הם פותחו גם עבור המחשבים האישיים אשר גם עבורם הם הפכו למכשיר קלט נפוץ.
הבז
הבז (באיטלקית: Federigo degli Alberighi) הוא סיפור קצר מאת ג'ובאני בוקאצ'ו, שפורסם בקובץ הדקאמרון בשנת 1353. הסיפור עוסק בפדריגו, אציל שיורד מנכסיו ובאהבתו לג'ובאנה. סיפור זה נחשב לאחד הסיפורים הקלאסיים ביותר מתקופה זו וניתן לזהות בו את כל מאפייני הסיפור הקצר.
עלילה
עלילת הסיפור מתרחשת בפירנצה בימי הביניים ומסופרת על ידי מספר כל-יודע. האציל הצעיר פדיריגו בן פיליפו אלביריגו מתאהב בעלמה ג'ובאנה, היפה מבין בנות פירנצה, שלא נענית לחיזוריו. פדריגו מנסה להרשים את ג'ובאנה בתהלוכות וחגיגות, עד שמבזבז את כל כספו ולא נותר לו דבר מלבד ביתן קטן בעיירה קאמפי ובז נאמן. לאחר מותו של בעלה של ג'ובאנה, ג'ובאנה עוברת כמנהגה בקיץ לאחוזה בכפרו של פדריגו, שם בנה מתיידד עמו ומתאהב בבז שלו.
לאחר שהם חוזרים לפירנצה, מתגברים געגועיו של בנה של ג'ובאנה לבז והוא חולה ומבקש ממנה לקבל את הבז מפדריגו. ג'ובאנה שמבינה את מצבו הרע של בנה ניגשת לפדריגו שמכין לכבוד בואה סעודה גדולה. עם זאת, לפדריגו לא נותר דבר מחייו הקודמים, והוא מחליט להקריב את הבז הנאמן שלו למען הסעודה. בסעודה, מבקשת ג'ובאנה את הבז, אך לא יודעת שבו ברגע היא בעצם אכלה אותו. משפדריגו מסביר לג'ובאנה את מה שארע, חוזרת ג'ובאנה לביתה ולא חולפים ימים רבים ובנה נפטר ממחלתו. לאחר פטירת בנה, פונים אחיה של ג'ובאנה אליה בכך שהיא אלמנה בצעירותה והיא משיבה להם שתסכים להינשא רק לפדריגו, אף על פי שעני הוא. לבסוף, פדריגו וג'ובאנה נישאים זה לזה וחיים יחדיו עוד שנים רבות.
טונגוראווה
טונגוראווה (Tungurahua מקצ'ואה "טונגורי" (גרון) ו"ראווה" (אש) – "גרון של אש") הוא הר געש שכבתי פעיל השוכן בקטע של הרי האנדים הקרוי הרכס המזרחי (Cordillera Oriental) באקוודור. הפעילות הגעשית בהר התחדשה ב-1999 ונמשכת מאז עם מספר התפרצויות געשיות. ההר מתנשא מעל עיר המרחצאות הקטנה בניוס די אגוואה סנטה.
מיקום
הר הגעש טונגוראווה (5,023 מטרים) שוכן בנפה הקרויה על שמו - נפת טונגוראווה - ברכס ההרים המזרחי (Cordillera Oriental), חלק מרכס האנדים החוצה את אקוודור מצפון לדרום. ההר נמצא 140 קילומטרים דרומית לבירה קיטו. הרים סמוכים הראויים לציון הם הצ'ימבורסו (6,267 מטרים) ואל אלטאר (5,319 מטרים). ההר מתנשא מעל עיר המרחצאות הקטנה בניוס די אגואה סנטה (Baños de Agua Santa – מילולית "מרחצאות המים הקדושים") השוכנת בגובה 1,899 מטרים לרגלי ההר, כ-8 קילומטרים צפונית לפסגתו. עיירות סמוכות נוספות הן אמבטו (Ambato, כ-30 קילומטרים לצפון מערב) וריובמבה (כ-30 קילומטרים לדרום מערב). טונגוראווה הוא חלק מהפארק הלאומי סנגאי שבחלקו הוכרז כאתר מורשת עולמית.
קרחון
פסגת טונגוראווה בגובה 5,023 מצויה מעט מעל לקו השלג (כ-4,900 מטרים). הפסגה מכוסה בשלג-עד והיה בה קרחון קטן שנמס לאחר התגברות הפעילות הגעשית ב-1999.
היסטוריה גאולוגית
ההר הנוכחי (טונגוראווה III) בנוי בתוך הקלדרה של ההר שקדם לו (טונגוראווה II) שנבנה במהלך 14,000 השנים האחרונות, והתמוטטה לפני כ-3,000 (±90) שנים. ההר המקורי (טונגוראווה I) התמוטט בסוף הפליסטוקן העליון.
היסטוריה של התפרצויות
ההתפרצויות של טונגוראווה הן סטרומבוליאניות, והן מייצרות אנדזיט ודקיט. מקורן של כל ההתפרצויות ההיסטורית בלוע שבפסגה, ואליהן נלוו התפוצצויות עזות, זרמים פירוקלסטיים ולעיתים קילוחי של לבה. במשך 1,300 השנים האחרונות נכנס טונגוראווה כל 80 עד 100 שנים לשלב של פעילות געשית. ההתפרצויות הבולטות ביותר אירעו בשנים 1773, 1886 ו-1918-1916.
הטיפוס הראשון על ההר
במהלך משלחתם בת שבע השנים בדרום אמריקה (מ-1868 עד 1876) טיפסו שני הוולקנולוגים הגרמנים: אלפונס שטובל (Alphons Stübel; 1904-1835) ווילהלם רייס (Wilhelm Reiss; 1908-1838) על קוטופקסי (רייס יחד עם אנחל אסקובר (Angel Escobar); 28 בנובמבר 1872) וטונגוראווה (שטובל עם אוסביו רודריגס (Eusebio Rodruguez); 9 בפברואר 1873).
פעילות געשית לאחרונה
ב-1999, לאחר תקופה ארוכה של שקט, נכנס הר הגעש לשלב של התפרצות שנמשך מאז, נכון לנובמבר 2011, ברציפות. הפעילות המחודשת באוקטובר 1999 הפיקה כמויות גדולות אפר געשי שנשר על יישובי הסביבה והוביל לפינויים של למעלה מ-25,000 תושבים מבניוס והשטחים הסמוכים. הפעילות נמשכה ברמה בינונית עד מאי 2006, אז התגברה באורח דרסטי והגיעה לשיא בהתפוצצות עזה ב-14 ביולי 2006 וב-16 באוגוסט 2006. ההתפרצות של 16 באוגוסט 2006 הייתה העזה ביותר מאז שהתחדשה הפעילות הגעשית ב-1999. כתוצאה מההתפרצות היתמר עמוד התפרצות לגובה של 10 קילומטרים, שהתפזר על פני שטח באורך של 740 קילומטרים וברוחב של 180 קילומטרים תוך השקעת אפר וטפרה מדרום מערב להר הגעש. זרמים פירוקלסטיים שנוצרו מההתפרצות גרמו למותם של שבעה תושבים, משפחה בת חמש נפשות ושני מדענים, והרסו כמה כפרים קטנים וכבישים במדרונות המזרחיים והצפון-מערביים של הר הגעש.
התפרצות נוספת שבעטיה פונו תושבים התרחשה ב-4 בדצמבר 2010. הסוכנות הלאומית לניהול סיכונים של אקוודור (Secretaría Nacional de Gestión de Riesgos) הכריזה על "אזעקה אדומה", ומאוחר יותר הפתיחה את רמת הסיכון לכתום. המכון הגאופיזי של אקוודור (Instituto Geofísico) דיווח על גידול בפעילות הסייסמית, על מספר ההתפוצצויות ועל ענן האפר שהגיע לגובה של 2 קילומטרים.
ב-22 באוגוסט 2012 התפרץ ההר שוב. גובה עמוד ההתפרצות הגיע ל-4 קילומטרים ו-110 משפחות פונו משישה כפרים הסמוכים להר. בעקבות ההתפרצות מתנהל בטונגוראווה מעקב אחר הפעילות הסייסמית, המתעצמת ונחלשת לפרקים. ב-18 בדצמבר 2012 התפרץ ההר פעם נוספת והביא לפינוי האוכלוסייה ביישובים הסמוכים. ב-9 במרץ 2013 ההר התפרץ שוב, וב-14 במרץ הגיע עמוד ההתפרצות לגובה של 3 קילומטרים.
ב-4 באפריל 2014 הייתה בהר התפרצות עזה ועמוד ההתפרצות הגיע לגובה של 10 קילומטרים.
ג'וזף ולץ'
ג'וזף ניי ולץ' (Joseph Nye Welch; 22 באוקטובר 1890 – 6 באוקטובר 1960) היה משפטן אמריקאי, שכיהן כיועץ המשפטי הראשי של צבא ארצות הברית, כאשר הצבא היה תחת חקירה בנוגע לפעילויות קומוניסטיות על ידי תת-הוועדה הקבועה לחקירות ביטחון לאומי של הסנאט של ארצות הברית של הסנאטור ג'וזף מקארתי, חקירה הידועה בשם הליכי השימוע הצבא-מקארתי. העימות שלו עם מקארתי במהלך הליכי השימוע, בו הוא שאל את מקארתי את שאלתו המפורסמת, "האם לא נותרה בך תחושת הגינות?" (?Have you left no sense of decency), נראית כנקודת מפנה בתולדות המקארתיזם.
קורות חייו
ולץ' נולד בפרימגאר , איווה ב-22 באוקטובר 1890, הילד השביעי והצעיר ביותר של מארת'ה (ת'ייר) וויליאם ולץ', מגרים מאנגליה שהגיעו לאיווה בכרכרה בשנת 1879. הוא למד בגרינל קולג', היה חבר באחוות פי בטא קפא וסיים את לימודיו ביוני 1914. באותה שנה הלך ללמוד בבית הספר למשפטים בהרווארד וסיים את לימודיו ב-1917 "בכבוד רב" (magna cum laude), עם ממוצע הציונים השני בגובהו בכיתתו.
ולץ' נשא לאשה את ג'ודית' לינדון ב-20 בספטמבר 1917. נולדו להם שני בנים, ג'ו ולינדון. ב-22 באוגוסט 1918 הוא התגייס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. במהלך שירותו יצא לקורס קצינים והוכשר כקצין ארטילריה במחנה זאכרי טיילור בקנטקי כאשר שביתת הנשק של 11 בנובמבר 1918 נכנסה לתוקפה. מכיוון ששירותיו כבר לא היו דרושים, שוחרר ולץ' מהצבא ב-27 בנובמבר 1918.
הליכי השימוע הצבא-מקארתי
ב-9 ביוני 1954, היום ה-30 של הליכי השימוע הצבא-מקארתי, ולץ' קרא לרוי כהן לספק לתובע הכללי של ארצות הברית, הרברט בראונל ג'וניור, את הרשימה של מקארתי של 130 קומוניסטים או חתרנים במפעלי הגנה "לפני השקיעה". מקארתי התערב ואמר שאם ולץ' כל כך מודאג מאנשים המסייעים למפלגה הקומוניסטית, עליו לבדוק אדם במשרד עורכי הדין שלו בבוסטון בשם פרד פישר, שהשתייך בעבר לגילדת עורכי הדין , שבראונל כינה אותה "הביטאון המשפטי של המפלגה הקומוניסטית". ולץ' דיבר על הנושא בפרטיות עם פישר לפני כן והשניים הסכימו שפרד אינו צריך לקחת חלק בהליכי השימוע. ולץ' ביטל את קישורו של פישר לגילדה כחוסר שיקול דעת של אדם צעיר ותקף את מקארתי על שנקב בשמו של הצעיר אל מול קהל צופי טלוויזיה מכל רחבי ארצות הברית ללא התרעה מוקדמת או הסכם מוקדם לעשות זאת:
כאשר מקארתי ניסה לחדש את התקפתו, ולץ' קטע אותו:
מקארתי ניסה לשאול את ולץ' שאלה נוספת על פישר ולץ' קטע אותו:
בשלב זה, הצופים בישיבה פרצו במחיאות כפיים.
משחק
ולץ' שיחק שופט במישיגן (השופט וויבר) בסרטו של אוטו פרמינגר, אנטומיה של רצח (1959). הוא אמר שלקח את התפקיד מכיוון ש"נראה היה שזו הדרך היחידה שבה אוכל אי פעם להיות שופט". ולץ' לקח את התפקיד בתנאי שאשתו, אגנס, תשתתף בסרט. היא לוהקה כמושבעת. הוא היה מועמד על תפקידו לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע ולפרס באפט"א לקולנוע הבריטי לתגלית השנה. הוא גם קריין בסדרות הטלוויזיה אומניבוס ו"שעת דואו של תעלומות גדולות".
לצד הסדרה "אומניבוס", שעסקה בהיסטוריה החוקתית של ארצות הברית, הוא גם כתב ספר בשם "החוקה" (The Constitution), שליווה את הסדרה.
חיים אישיים
אשתו הראשונה, ג'ודית' לינדון, נפטרה ב-21 בדצמבר 1956, והוא נישא לאגנס רודג'רס בראון ב-1957. לאחר שנישא מחדש, הוא עבר להרוויצ'פורט, מסצ'וסטס, על קייפ קוד, שם חי עד מותו.
הוא קיבל התקף לב ומת ב-6 באוקטובר 1960 בבית חולים קייפ קוד בהייניס, מסצ'וסטס, 15 חודשים לאחר יציאת הסרט אנטומיה של רצח.
רונית קרצנר
רונית קרצנר (7 באפריל 1956 – 24 בספטמבר 2020) הייתה עורכת סרטים, במאית ומפיקה ישראלית.
ביוגרפיה
קרצנר נולדה ונמסרה כתינוקת לאימוץ לבני זוג ממוצא אמריקאי. גדלה בירושלים. למדה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן החלה לעבוד כעורכת וידאו, וערכה מאות סרטי תדמית, פרסומת ותעודה.
ב-1999 ביימה את סרטה הראשון, "הסוד", סרט תיעודי בהפקת "בלפילמס" על היהודים החדשים בפולין: קתולים שגילו בבגרותם שהוריהם הסתירו מהם את יהדותם, ומחליטים לחיות כיהודים בפולין בעלת ההיסטוריה האנטישמית. הסרט הופק עבור ערוץ 8, נמכר לשידור לתחנות טלוויזיה רבות ברחבי העולם, השתתף במסגרת הפורום בפסטיבל ברלין, וזכה בפרס ראשון בפסטיבל לסרטי נשים בבורדו, צרפת. הסרט הוקרן בהקרנה חגיגית באו"ם.
סרטה השני של קרצנר, "הקטנה הנ"ל", אותו הפיקה, ביימה וערכה עבור ערוץ 8, עקב אחר סיפורה האישי. כמי שגדלה כילדה מאומצת תיעדה קרצנר את מסעה בעקבות נשים שקולן כמעט ולא נשמע - האימהות הביולוגיות, שחיות את חייהן בצל הוויתור על תינוקותיהן. מרואיינת מרכזית בסרט היא הפסיכולוגית האמריקנית ננסי וורייר, מחברת הספר "הצעקה הראשונית", הטוענת על פי מחקרים שערכה, שילדים שנותקו מאמם הביולוגית, חיים לרוב בבגרותם בתחושה של זהות מטושטשת. כשהחלה לעבוד על סרטה, גילתה שהחוק לא התיר לה חשיפת הורים מאמצים, לכן יזמה עם מאומצים אחרים את "התנועה לזכויות מאומצים", שבסופו של דבר הצליחה לשנות את חוק האימוץ בנושא.
שאלת הזהות המשיכה להעסיק את קרצנר גם בסרטיה הבאים. "מנחם ופרד" (ערוץ 8, 2008), קופרודוקציה ישראלית-גרמנית, הופקה על ידי קרצנר בשיתוף עפרה טבת. הסרט עוקב אחר האחים מנחם ופרד שגדלו כילדים יתומים בשואה, ולאחריה נפרדו דרכיהם וכל אחד מהם בחר מסלול חיים הפוך מעבר לים. קרצנר וטבת בוחנות בסרט את שאלת הזהות היהודית ואת הדילמה של הדור השני לשואה, של הקורבנות ושל המרצחים, כאשר המשפחה המורחבת של האחים מתכנסת בעיר הולדתם, ביוזמת בניו של הנאצי שגירש אותם מביתם ושרף את בית הכנסת. הסרט זכה בפרס ההשראה באירוע "קולנוע לשלום" בפסטיבל ברלין.
סרטה הבא, "קרוע", הופק, בוים ונערך על ידי קרצנר עבור ערוץ 8 ב-2011. הסרט התיעודי מספר על הכומר היהודי-פולני רומאלד ושקינל, יעקב וקסלר, שהתעקש לשמור על זהותו היהודית והקתולית, תוך התעלמות מהסתירה שבין שתי הזהויות. החלטתו לעבור לגור בישראל העמידה במבחן את חוק השבות ודרשה ממנו לבחור זהות. הסרט הוקרן בעשרות פסטיבלים יהודיים ברחבי העולם.
סרטה התיעודי החמישי, "יהודי חיובי", שנוצר עבור יס דוקו, בוחן מפרספקטיבה של 10 שנים מה קרה בחייהם של גיבורי סרטה הראשון, שגילו את עובדת היותם יהודים בפולין.
סרטה השישי של קרצנר, "הרועה", נוצר בקו-פרודוקציה ישראלית-אוסטרית עבור כאן 11. הסרט מלווה את הנס ברוייר, יהודי אוסטרי, רועה צאן וזמר בשפת היידיש מאוסטריה, ועוקב אחר מסעו ברוייר ושל אזרחים כמותו אשר מסייעים לפליטים ברחבי אירופה.
קרצנר נפטרה בעיצומה של הפקת הסרט התיעודי השבעי שלה, "קשר יווני". טיוטת עריכה של הסרט הוקרנה לכבוד זכרה בסינמטק תל אביב ב-2021, שנה לאחר מותה. באתר הסינמטק נכתב שהסרט לווה קבוצה של אמריקאים, שאומצו בילדותם בשנות ה-50 מבתי יתומים ביוון, ושנסעו בעת צילומי הסרט לחפש את שורשיהם הביולוגים ביוון. שם הם גילו שנסיבות אימוצם שונות בצורה דרמטית ממה שסיפרו להם. קווי הדמיון בין סיפורם ופרשת היעלמות ילדי תימן והבלקן הניעו את קרצנר לצאת למסע בתקווה לקבל תשובות ולמצוא קשרים בין שתי פרשיות כואבות.
קרצנר התגוררה בתל אביב, והייתה נשואה לתסריטאי והמורה לתסריטאות צביקה קרצנר, ואם לשתי בנות. נפטרה ב-24 בספטמבר 2020 כתוצאה מסיבוך לאחר ניתוח.
מגפת הקורונה בירדן
מגפת הקורונה, בה חלו רבים במחלת נגיף הקורונה בירדן, התפשטה אל המדינה בתחילת מרץ 2020.
התפשטות המגפה
ב-2 במרץ הודיעה ירדן על מקרה ראשון של הדבקה בנגיף הקורונה. על פי שר הבריאות הירדני, מדובר באדם שחזר מאיטליה 16 ימים לפני כן, ונמצא חיובי לנגיף.
ב-10 במרץ הודיעה ירדן על סגירת גבולותיה הימיים וכי היא אוסרת על אזרחיה לטוס ללבנון וסוריה ועל הגעת תיירים ונוסעים מלבנון, ספרד, צרפת, סוריה וגרמניה לתחומי המדינה עקב החשש מהתפשטות הנגיף.
ב-11 במרץ הודיעה ירדן כי היא אוסרת כניסת אזרחים מישראל, עיראק ומצרים.
ב-14 במרץ הודיעה ירדן על שורה של צעדים במטרה למנוע את התפשטות הקורונה ברחבי הממלכה:
ב-16 במרץ הודיעה ירדן על סגירת כל המסעדות ברחבי המדינה.
ב-17 במרץ הודיעה ירדן על סגירת גבולותיה עם ישראל, הרשות הפלסטינית, סוריה ועיראק.
באותו יום, הופסקו כל הטיסות הבינלאומיות מרחבי העולם לשדות התעופה בירדן.
ב-19 במרץ הודיעה ירדן על מצב חירום לאומי ברחבי המדינה כחלק מהמאבק בנגיף הקורונה.
ב-21 במרץ הוכרזו הסגר כללי ועוצר במדינה.
ב-28 במרץ הודיעה ירדן על מקרה מוות ראשון מנגיף הקורונה. על פי מנהל בית החולים בעמאן, הקורבן הייתה אישה בת 83.
באפריל, חלה ירידה בתחלואה. בסוף אפריל, היו הקלות שונות כמו פתיחת עסקים. במאי התמודדה ירדן עם גל שני של המגפה, כנראה על רקע הרמאדן. ב-21 במאי, הכריזו הרשויות על סגר כללי של שלושה ימים לקראת עיד אל-פיטר, זאת בשל 23 מקרים חדשים שנתגלו במדינה, לאחר ימים רבים ללא מקרים חדשים.
באוקטובר, הוטל עוצר בן יומיים, כמה חודשים אחרי קודמו. כמו כן, הוקמה ממשלה חדשה שהתמודדה עם עליה חדה בתחלואה. ב-22 באוקטובר, החלו להטיל עוצרים בסופי שבוע בנוסף לעוצר הלילי שהיה.
בחודש נובמבר הוחלט שמיד לאחר הבחירות, שצפויות להתקיים ב-10 בנובמבר, המדינה תיכנס לסגר כללי, וזאת עקב עלייה בהדבקה לרמה של אלפי נדבקים חדשים ביום ושיעור בדיקות חיוביות גבוה.
לאחר תקופה ארוכה של ירידה בתחלואה, נפתחו בתחילת פברואר 2021 הגנים ובתי הספר היסודיים במדינה, לראשונה אחרי כמעט שנה. גם תלמידי השנה האחרונה שבו ללמוד.
בפברואר החלה עליה בתחלואה. הממלכה התמודדה עם המוטציה הבריטית. הממשלה נאלצה לבצע מחדש סגר בימי שישי ולעכב את פתיחת בתי הספר תוך הטלת מגבלות מחמירות על התכנסויות ציבוריות וקנסות נוקשים יותר על אי-לבישת מסכות והתעלמות מרחוק חברתי. במרץ נוספו הגבלות.
מייקל פיילין
סר מייקל אדוארד פיילין, KCMG CBE FRGS (באנגלית: Michael Edward Palin; נולד ב-5 במאי 1943 בשפילד, אנגליה) הוא קומיקאי, שחקן, סופר ומגיש טלוויזיה אנגלי. מייקל פיילין נודע בעיקר בזכות הופעותיו כחלק מחבורת מונטי פייתון וכן בזכות סרטי המסעות הדוקומנטריים בהם השתתף.
קריירה מוקדמת
מייקל פיילין למד לתואר בספרות באוניברסיטת אוקספורד. במהלך לימודיו באוניברסיטה הכיר את טרי ג'ונס וביחד כתבו מספר מערכונים לתוכניות טלוויזיה של ה-BBC. פיילין הכיר שני חברי מונטי פייתון נוספים באוניברסיטה, ג'ון קליז ואריק איידל, איתם עבד על מספר פרויקטים קומיים. בעקבות חברויות אלו מתקופת האוניברסיטה פנה קליז לפיילין בהצעה לעבוד על מופע קומי חדש וגדול במסגרת ה-BBC, מה שעתיד היה להפוך לסדרה "הקרקס המעופף של מונטי פייתון".
פיילין נישא להלן גיבינס ב-1966 ולזוג שלושה ילדים ושני נכדים. בנו ויליאם, השתתף כשהיה תינוק בסרט מונטי פייתון והגביע הקדוש בתור "סר לא מופיע בסרט הזה".
מונטי פייתון
מייקל פיילין נודע בעיקר כאחד השחקנים והכותבים של חבורת מונטי פייתון. במסגרת הקבוצה הוא השתתף בכל סרטיה, ובמערכונים רבים של הקרקס המעופף שאת חלקם גם כתב.
פיילין השתתף במערכונים רבים יחד עם ג'ון קליז בהם דמות אחת הייתה רציונלית ועצבנית והיא הודגשה על ידי דמות נוספת, רגועה וחסרת רציונל. דוגמאות לכך הן מערכון 'התוכי המת', מערכון 'חנות הגבינות', 'ויכוח ה-5 דקות' ועוד. מערכונים רבים נכתבו על ידי פיילין, חלקם נכתבו ביחד עם טרי ג'ונס, ביניהם 'שיר חוטב העצים' ו'האינקוויזיציה הספרדית'. פיילין שיחק כמה דמויות קבועות בסדרה כאשר הידועה שביניהן היא האיש האומר לפני פתיח התוכנית "It's" ונודע בתור "It's' man'".
בסרטי מונטי פייתון פיילין שיחק דמויות שונות ביניהן פונטיוס פילטוס, הנציב הרומי ביהודה, בסרט "בריאן כוכב עליון", דמותו של סר גלהאד וכן מנהיג "האבירים שאומרים ני" בסרט "מונטי פייתון והגביע הקדוש".
הופעות נוספות
ב-1966 הופיע פיילין בתפקיד זעיר של אדם הנראה לרגע במועדון לילה לונדוני בסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "יצרים". מייקל פיילין שיחק בכמה סרטים בבימויו של פייתון אחר, טרי גיליאם: "שודדי הזמן", "ג'ברווקי" ו"ברזיל". בחלקם גם שיחקו חברי מונטי פייתון אחרים. ב-1988 שיחק פיילין בסרט "דג ושמו וונדה" יחד עם ג'ון קליז וג'יימי לי קרטיס.
משנות ה-90 פיילין יצר מספר סרטי תעודה (בין היתר על וילהלם המרסהיי ואנרי מאטיס) וסרטי מסעות במקומות שונים בעולם. כמו כן הוא השתתף בתוכנית מטיילים - הראשונה שבהם סדרת הטלוויזיה מסביב לעולם בשמונים יום עם מייקל פיילין - וביקר במקומות רבים בעולם. בעקבותיהם גם פרסם כמה ספרי מטיילים מצליחים (כגון "סהרה" שנועד ללוות סדרת טלוויזיה של ה-BBC).
ב-29 בנובמבר 2002, ביצע את "שיר חוטב העצים" ("The Lumberjack Song") בקונצרט לזכר ג'ורג' האריסון עם כמה מחבורת מונטי פייתון וטום הנקס.
אקטיביזם
במאי 2009 ביקר פיילין בפסטיבל הספרות הפלסטיני השני בירושלים. שוטרי מג"ב חמושים נכנסו לאולם והודיעו על ביטולו, אך הוא רק הועבר למקום אחר. בתגובה אמר פיילין: "זאת דוגמה לכך שהעט חזק מהחרב ... הצלחנו לומר את מה שרצינו לומר. זאת הוכחה לכך שכוח התרבות גדול יותר מתרבות הכוח".
ביולי 2010 פיילין הודיע על תמיכתו באנשי שבט הקונדה בהודו, שהתנגדו להקמת מכרה תעשייתי בשטחם. הוא אמר: "הייתי בהרי ניאמגירי באודישה, מקום מגוריהם של שבט הקונדה, וראיתי את כמויות הכסף, הכוח והמשאבים המושקעים במטרה לנשל את אנשי השבט מאדמתם, בה חיו במשך אלפי שנים. אנשי השבט פשוט רוצים להמשיך להתגורר בכפרים שבהם חיו אבותיהם."
ב-2011 תמך פיילין בקמפיין בריטי להוזלת תעריפי התחבורה הציבורית.
מייקל פיילין הוא עמית החברה הגאוגרפית המלכותית (FRGS) ובשנים 2012–2015 כיהן כנשיא החברה.
ביולי 2015 חתם על מכתב פתוח הקורא "לחזק את ה-BBC במרכז החיים הבריטיים", כתגובה להצעות הממשלה לצמצם את פעילות התאגיד.
מייקל פיילין מחזיק מאז שנת 2000 בתואר 'מפקד' במסדר האימפריה הבריטית (CBE). ב-2019 הוענק לו תואר 'אביר מפקד' במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (KCMG).
אפקט פאראדיי
אפקט פאראדיי הוא תופעה דומה לפעילות אופטית, המתרחשת בחומרים שאינם פעילים אופטית תחת הפעלת שדה מגנטי. קרוי על שם מייקל פאראדיי, שגילה את התופעה ב-1845.
האפקט קשור לאפקט זימן, לפיו כאשר מעבירים אור דרך חומר ישנן מספר תדירויות תהודה שבהן מתרחשת בליעה (עירור של גל בתוך החומר), כאשר מפעילים שדה מגנטי נוצרות עבור כל תדירות כזו שתי תדירויות קרובות נוספות המובדלות מהתדירות המקורית ב +-dV, כאשר v-dv היא תדירות רזוננס עבור גלים בקיטוב מעגלי שמאלי ו-v+dv היא התדירות עבור גלים בקיטוב מעגלי ימני. עוד מסתבר כי מקדמי השבירה של החומר שונים עבור שתי תדירויות הרזוננס החדשות וכתוצאה מכך הגלים נעים במהירויות שונות ונוצר הפרש מופע בין שני הקיטובים המעגליים, היוצר סיבוב של מישור הקיטוב.
ניתן לראות שבאפקט פאראדיי הזווית תלויה ליניארית בעוצמת השדה, כלומר בהפרשים בין רמות האנרגיה הנוצרות, וכן במרחק שעובר האור בתוך החומר.
יישום חשוב לאפקט זה הוא בבניית מבדדים אופטיים (איזולטורים), החוסמים החזרות לכיוון מקור האור, הודות לכך שסיבוב מישור הקיטוב במעבר כפול (הלוך ושוב) דרך מסובב פאראדיי אינו מתבטל אלא נצבר פעמיים.
יוז'ף לוקאץ' (פילוסוף)
יוז'ף לוקאץ' (בהונגרית: Lukács József; בודפשט, 16 בדצמבר 1922 – בודפשט, 7 בינואר 1987) היה פילוסוף יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1978) ואחר כך חבר רגיל מן המניין (1983).
בייבי M
בייבי M (באנגלית: Baby M; נולדה ב-27 במרץ 1986) היה כינוי שניתן לפעוטה ששאלת ההורות החוקית שלה התבררה בבית המשפט האמריקאי, בעקבות מקרה של פונדקאות. מקרה זה מציין את הפסיקה הראשונה של בית המשפט האמריקאי לגבי תוקפו של הסכם פונדקאות.
פרטי המקרה
ויליאם שטרן חתם על הסכם פונדקאות עם מרי בת' וייטהד. על פי ההסכם, וייטהד הופרתה מזרעו של שטרן וויתרה על זכויות ההורות שלה לטובת ויליאם ואשתו אליזבת. אולם, זמן קצר לאחר הלידה וייטהד החליטה להשאיר את הילדה בידיה. בתגובה, הזוג שטרן תבע בבית המשפט את זכותם להיות ההורים החוקיים של הילדה.
בית המשפט בניו ג'רזי קבע כי חוזה הפונדקאות היה בלתי תקף, והכיר במרי בת' וייטהד כאמה החוקית של התינוקת. במקביל, בית המשפט העביר את המקרה לבית הדין לענייני משפחה, כדי לקבוע אם וייטהד כאם, או שטרן כאבא, יקבלו חזקה חוקית על התינוקת. בעקבות המשפט, שטרן זכה למשמורת, ואילו וייטהד זכתה בזכויות ביקור.
חשיבות משפטית
עדיין, לפחות בניו ג'רזי, המקרה של בייבי M, משמש כתקדים. בשנת 2009, בית המשפט העליון בניו ג'רזי קבע כי לפונדקאית שאין לה קשר גנטי לתינוקת אותה הרתה לזוג הומוסקסואלים יש זכות הורות. עם זאת, מאוחר יותר פסק דין מ-2011 העניק משמורת מלאה לאב הביולוגי.
אחרית דבר
בשנת 1989, מרי בת' וייטהד פרסמה ספר בשם סיפורה של אם: האמת על המקרה של בייבי M'. בספר, היא מתארת את שהתרחש מנקודת מבטה.
ואילו בייבי M, ששמה התברר כמליסה שטרן, בחרה להפסיק את זכויות האם של מרי בת' וייטהד ולהשלים את הליך האימוץ עם אליזבת, לאחר שהגיעה לגיל בגרות במרץ 2004. בריאיון לעיתונות סיפרה ששמחה לגדול עם הזוג שטרן.
גאורגי טודורוב
גאורגי טודורוב (בבולגרית: Георги Тодоров; 10 באוגוסט 1858, בולגראד, נסיכות מולדובה – 16 בנובמבר 1934, סופיה, ממלכת בולגריה) היה גנרל, ומפקד הארמיות השנייה והשלישית של צבא בולגריה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
תחילת הקריירה
את תחילת הקריירה הצבאית שלו, עשה טודורוב במיליציית המתנדבים הבולגרית אופלצ'נצי במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ולאחריה למד בבית הספר הצבאי בסופיה. בשנת 1882 נשלח לאקדמיה הצבאית בסנקט פטרבורג, אך לא סיים את הלימודים בשל פרוץ המלחמה עם הסרבים בשנת 1885, עת נקרא בדחיפות לפקד על כוחות בחזית. במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885), פיקד על גדוד שהגן על העיר וידין בפני המצור הסרבי. לאחר המלחמה השתתף ביחד עם קבוצת קצינים מיליטנטים, בהם ניקולה ז'קוב, בהפיכה הצבאית, אשר הובילה להדחתו של הנסיך בטנברג. לאחר הפיכת הנגד, נשפט ושוחרר מהצבא. עם עלייתו לשלטון של הנסיך פרדיננד הראשון, הוחזר לצבא ובשנת 1896 קודם לדרגת קולונל. בשנת 1910, קודם לדרגת מאיור גנרל וקיבל פיקוד על אוגדת חיל הרגלים השביעית "רילה" של צבא הממלכה. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נלחמו טודורוב ואוגדתו מול העות'מאנים בגזרת סלוניקי וזכו לניצחון משמעותי בקרב בולייר, אשר לאחריו נפתחה הדרך בפני הבולגרים לכיבוש העיר אודרין. במהלך מלחמת הבלקן השנייה הועבר לגזרה המקדונית, שם ניהל קרבות עיקשים מול הצבא הסרבי.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ הקרבות באוקטובר 1915 קיבל טודורוב פיקוד על הארמייה הבולגרית השנייה אשר השתתפה במתקפה הבולגרית על סרביה. באמצע אוקטובר 1915, ברמת אובצ'ה פולה המצויה בין הערים וראניה שבסרביה וברובו שבמקדוניה, זכתה אוגדתו של טודורוב בניצחון על הצבא הסרבי, אשר היה בנסיגה לעבר סלוניקי. קרב זה עיכב את הגעתם של הכוחות הסרביים למחנה האנגלו-צרפתי ופגע בשורותיו, אם כי לא באופן משמעותי מאוד. באוקטובר 1917 פיקד על הארמייה השלישית בגזרת דרום דוברוג'ה, תחת פיקודו של מפקד החזית אוגוסט פון מקנזן והשתתף בקרבות שהובילו לכיבוש החבל. ב-8 בספטמבר 1918 נאלץ מפקד המערכה של צבא בולגריה, הגנרל ניקולה ז'קוב לפרוש מתפקידו בשל בעיות בריאות וטודורוב מונה להחליפו. חילופי הגברי לא יכלו להתרחש בעיתוי גרוע יותר, כאשר החזית המקדונית נטתה לרעת הבולגרים והכוחות הסרביים, הצרפתיים והבריטיים לוחצים לפריצת קוויה. ב-15 בספטמבר נחלו הבולגרים תבוסה צורבת בקרב דוברו פולה כאשר הכוחות הצרפתיים והסרביים אשר היו עדיפים על פני הבולגרים, הפעילו להביורים ופגעו קשות בכוחותיהם. הקרב נוהל באופן כושל והחיילים הבולגרים נטשו את החזית והתמרדו כנגד המלך פרדיננד, דבר שהוביל לפריצתה והעמיד את ממלכת בולגריה בסכנת אובדן העצמאות. בולגריה נאלצה לבקש הפסקת אש מיידית ומאוחר יותר להיכנע.
אחריתו
טודורוב נתפש כאחראי לכישלון בקרב דוברו פולה, אשר סימל את הכרעת המלחמה לרעת הבולגרים. לאחר חתימת חוזה ניי צומצם הצבא הבולגרי וטודורוב שוחרר מן השרות בשנת 1919. ב-16 באפריל 1925 השתתפו טודורוב ורעייתו בתפילת האשכבה בכנסיית סוייטה נדליה בסופיה, לזכרו של הגנרל קונסטנטין גאורגייב, שנרצח יומיים קודם לכן בידי קומוניסטים. במהלך האירוע התפוצצה במקום פצצה רבת עוצמה, שנועדה לחסל את המלך בוריס השלישי, אשר למזלו הטוב איחר לאירוע. 160 בני אדם נהרגו בפיגוע, ובכלל זה שר ההגנה מתקופת מלחמת העולם הראשונה וקצינים בכירים בצבא הבולגרי כגון הגנרל סטפן נרזוב, ו-320 נפצעו. טודורוב היה בין הפצועים ורעייתו נהרגה. טודורוב הלך לעולמו בסופיה ב-16 בנובמבר 1934. להבדיל מקציני צבא אחרים בוגרי מלחמת העולם הראשונה, כגון פנטליי קיסלוב או סטפן טושב, לא הנציחו הבולגרים באופן משמעותי את שמו.
האיים היוניים (מחוז)
מחוז האיים היוניים (ביוונית: Περιφέρεια Ιονίων Νήσων) הוא אחד משלושה עשר המחוזות של יוון, השוכן באיים היוניים שבים היוני.
המחוז מתחלק לחמש יחידות אזוריות: קורפו, איתקה, קפלוניה, לפקדה וזקינתוס.
בית ספירה
בית ספירה, או חדר ספירה, היה באופן מסורתי משרד שבו נשמרו ספרי הכספים של בית העסק. זה היה גם המקום בו קיבל העסק פגישות והתכתבויות הנוגעות לדרישות תשלום.
זמן (בלשנות)
במסגרת הנטייה לפי זמן קיימים בדרך כלל שלושה זמנים בסיסיים – עבר, הווה ועתיד. בשפות רבות קיימים זמנים נוספים, המשקפים אבחנות דקות יותר, לדוגמה ישנה הבחנה בין פועל המתייחס לפעולה שכבר הסתיימה לבין פועל המתייחס לפעולה שהחלה בעבר ועודנה נמשכת. לכן, הקביעה כמה זמנים יש בשפה אינה תמיד חד-משמעית. ישנן גם שפות שבהן צורת הפועל קבועה תמיד, ומועד הפעולה מצוין במילה אחרת.
בעברית
בעברית ישראלית קיימים שלושה זמנים: עבר, הווה ועתיד. בנוסף קיימת צורת ציווי שהיא פקודה שנגזרת מצורת העתיד, ולפיכך אין מתייחסים אליה כזמן נפרד. כמו כן קיימת צורה של עבר מתמשך שלרוב אינה נחשבת לזמן בפני עצמה. צורה זו מאופיינת בשימוש בפועל היה לפני צורת ההווה, לדוגמה: "הייתי הולך לחדר כושר כשגרתי בתל אביב". לכל זמן נטייה אופיינית, אשר נשמרת דומה בין הבניינים השונים. למשל, נטיית השורש ש.ר.ק. בגוף שלישי יחיד היא בעבר - "שרק", בהווה - "שורק" ובעתיד - "ישרוק".
עבר
נטיית הפועל בעברית בלשון עבר כוללת סופיות המצטרפות אל צורת היסוד, בהתאם לגוף, למין ולמספר. קיצור עבור האותיות המרכיבות סופיות אלו הוא תמיהו"ן.
הווה
ההווה בעברית נקרא גם בינוני על שום השימוש בו גם כשם עצם. לדוגמה, המילה "שומר" מתארת הן פועל בהווה והן שם עצם. על כן הנטייה של הפועל בזמן זה בגופים השונים היא בדרך נטיית השם. בנטייה זו אין גופים שונים, וההבדל בין הצורות הוא במין במספר. בלשון חז"ל נעשה שימוש בסופית "-ה" בנטיית נקבה יחידה, צורה אשר קיימת, אם כי נדירה יותר, גם בעברית הישראלית. דוגמה לכך היא בשירו של חיים נחמן ביאליק, "היא יושבה לחלון", בעוד שבעברית הישראלית נהוג לומר יושבת.
ציווי
הציווי נגזר מצורת העתיד על ידי הסרת אות האית"ן. בצורות אלו מטים את הפועל בגוף שני בלבד, מכיוון שאין היגיון בציווי עצמי או בפני אדם שלא נוכח. שלילת הציווי על ידי "אל" מתבצעת עם הנטייה המקורית של צורת העתיד, למשל, אל תכתוב.
המנון ברוניי
האל יברך את הסולטאן (במלאית: لله ڤليهاراكن سلطن) הוא ההמנון הלאומי של ברוניי. ההמנון נכתב על ידי מוחמד יוסף בן עבד א-רחים והולחן על ידי בסאר בן סאגאפ בשנת 1947. הוא אומץ כהמנון לאומי בשנת 1951.
דוד אלדר
שנים ראשונות
אלדר נולד בגרמניה בברלין. בילדותו למד בגרמניה בבית הספר היסודי הפרטי של קהילת בתי הכנסת של עדת ישראל ADDAS JISROEL ZU BERLIN. עלה ארצה ב-1937 עם אחיו, המוזיקולוג ישראל אדלר ואחותו מרי.
בתקופה הראשונה לאחר עלייתו ארצה, למד ב"חדר" במאה שערים, ירושלים. כאשר עברה משפחתו למגורים במרכז העיר, החל ללמוד בבית הספר "חורב", עד לגיוסו בגיל 15 לשורות ההגנה ב-1946. היה חבר בתנועת הנוער "עזרא".
שירות צבאי
בנוסף לחברותו בהגנה, היה אלדר אחראי על טיפול בנוער עזוב באזור ירושלים. בשנת 1946 התגייס גיוס מלא לארגון זה, הוכשר כמדריך ספורט וריכז את פעילות החינוך הגופני המורחב (חג"מ) בבתי הספר התיכוניים בירושלים.
קייל גרלנד
קייל גרלנד (באנגלית: Kyle Garland; נולד ב-28 במאי 2000) הוא אתלט אמריקאי המתחרה בקרב רב.
דוד אלדר
שירות צבאי
בין השנים 1947–1948 לחם ופיקד בגזרת ירושלים. בין תפקידיו שימש מ"פ ומדריך בקורסים של הגדנ"ע, מפקד בית הספר החדש של הגדנ"ע בגבעת רם להכשרת לוחמים צעירים ומפקד על פלוגת יונתן לנערים מתנדבים. הושאל לחי"ש (חילות השדה של ההגנה) בתפקיד מאמן כושר קרבי נודד ביחידות הקרביות בחזיתות השונות. בשנת 1948 הצטרף לארגון "שירות העם", אשר הפך לצה"ל עם הקמת המדינה. עם שחרורו מצה"ל, המשיך אלדר לשרת שנים רבות במילואים עד לשחרורו בדרגת סרן.
קייל גרלנד
ביוגרפיה
גרלנד נולד וגדל בפילדלפיה, בנם של ג'ויס וקית'. אביו החל לאמן אותו מאתלטיקה מגיל 8-9.
דוד אלדר
הכשרה חינוכית ולימודים אקדמיים
אלדר למד בקורס החד שנתי הראשון להכשרת מורים לחינוך גופני לאחר קום המדינה (מחזור ג' של המדרשה) שהתקיים במחנה יונה והוסמך להוראת מקצוע זה. לאחר סיום הקורס, החל ללמד חינוך גופני וגדנ"ע בבית הספר התיכון עירוני ג' בירושלים. בנוסף להוראת חינוך גופני, שימש גם כמפקח הגדנ"ע בבתי הספר העל יסודיים הדתיים בירושלים. כן ניהל במכון וינגייט קורסים למדריכי עזר בחינוך גופני וקורסים להתאמת מורים עולים חדשים לחינוך גופני לתפקוד בישראל.
קייל גרלנד
ביוגרפיה
ב-2018 זכה באליפות ארצות הברית לנוער בקרב עשר ובאליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 באותה שנה סיים שביעי. ב-2019 החל ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת ג'ורג'יה.
דוד אלדר
הכשרה חינוכית ולימודים אקדמיים
במהלך עבודתו השלים את לימודי התואר השני בחינוך ובגאוגרפיה באוניברסיטה העברית ומונה לסגן מנהל תיכון עירוני ג' בירושלים, שבו לימד חינוך גופני וגדנ"ע. תיזת המאסטר שכתב עסקה בקשר שבין מניעים לבחירה בלימודי החינוך הגופני כמקצוע לבין ההתמדה בו, וחשפה טיפוסים שונים של תלמידים ובוגרים כמנבא לנשירה מן המקצוע בעתיד וכאמצעי במיון מועמדים ללימודים. התואר השלישי של אלדר עסק בהשוואה בין ההשפעות של גישת התנועה האנגלית והגישה השוודית המסורתית להתעמלות בבתי הספר במדדים פסיכולוגיים, פיזיים, פיזיולוגיים ותפיסתיים-מוטוריים מסוימים. תואר זה נעשה במחלקה לחינוך באוניברסיטת בירמינגהם באנגליה, במלגה של ה British Council. על עבודתו זו זכה אלדר ב 1979 בפרס התזה המצטיינת השנתית בפקולטה.
קייל גרלנד
ביוגרפיה
באליפות ארצות הברית באתלטיקה 2022 סיים שני בתוצאה של 8,720 נקודות, שיא מכללות. באליפות העולם סיים במקום ה-11 בתוצאה של 8,133 נקודות.
דוד אלדר
ניהול המדרשה לחינוך גופני בווינגייט והפיכתה למכללה אקדמאית
לאור הצלחתו של אלדר בתחומי החינוך הגופני והניהול, מינה אותו ב-1969 רפאל פנון, מפמ"ר החינוך הגופני, למנהל המדרשה לחינוך גופני בווינגייט. הוא החליף את המנהל איסר וגנר ושימש בתפקיד זה 24 שנים, עד לפרישתו לגמלאות ב-1994.
קייל גרלנד
ביוגרפיה
באליפות המכללות באולם ב-2023 שנערכה באלבקרקי, זכה בפעם השלישית במדליית זהב בקרב שבע. הוא קבע בתחרות שיא מכללות של 6,639 נקודות, תוצאה המדרגת אותו שני בכל הזמנים לאחר אשטון איטון.
דוד אלדר
ניהול המדרשה לחינוך גופני בווינגייט והפיכתה למכללה אקדמאית
עם כניסתו לתפקיד, החליט אלדר על ביצוע שינויים משמעותיים באופן הכשרת המורה לחינוך גופני וזאת על מנת לשפר את מעמדו בבית הספר. הסיבה העיקרית בעיניו למעמדו הנחות של מורה זה בהשוואה לעמיתיו האחרים, הייתה הכשרתו האקדמית הלוקה בחסר, מה שהקרין גם על יחס ההורים אליו בהשוואה למורים במקצועות אחרים, שהיו בעלי הכשרה אקדמית נרחבת בהרבה.
קייל גרלנד
שיאים אישיים
אצטדיון: אולם:
תהילים כ"ה
תהילים כ"ה הוא המזמור ה-25 בספר תהילים ומיוחס לדוד המלך. המזמור הוא אחד מארבעה עשר מזמורים הפותחים במילה 'לדָוִד'. קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כמועילה נגד כל צרה ומצוקה.
תוכן המזמור
מזמור כ"ה מורכב מעשרים ושניים פסוקים ומחולק לשלושה חלקים:
פסוקים א'–ז'
המשורר מתפלל ומביע ביטחון באלוהים ומבקש כמה בקשות. האחת, עזרה מפני אויביו: "אַל אֵבוֹשָׁה אַל יַעַלְצוּ אוֹיְבַי לִי" (ב') בבקשתו השנייה מבקש המשורר הכוונה ולימוד כיצד להתנהג "הַדְרִיכֵנִי בַאֲמִתֶּךָ וְלַמְּדֵנִי כִּי אַתָּה אֱלֹהֵי יִשְׁעִי אוֹתְךָ קִוִּיתִי כׇּל הַיּוֹם" (ה'). בבקשתו השלישית הוא מבקש מאלוהים שיתעלם ולא יזכור לו את חטאיו.
פסוקים ח'–ט"ו
המשורר משבח את אלוהים ומודה על טובו והנהגתו הישרה של אלוהים בעולם: "טוֹב וְיָשָׁר ה' עַל כֵּן יוֹרֶה חַטָּאִים בַּדָּרֶךְ. יַדְרֵךְ עֲנָוִים בַּמִּשְׁפָּט וִילַמֵּד עֲנָוִים דַּרְכּוֹ" (ח'-ט'), לאור זאת מבקש המשורר מחילה על חטאיו וכפיות הטובה שלו "לְמַעַן שִׁמְךָ ה' וְסָלַחְתָּ לַעֲוֺנִי כִּי רַב הוּא" (י"א). לאחר מכן המשורר מדגיש כי הבוחר בדרך ה' יזכה לטוב: "מִי זֶה הָאִישׁ יְרֵא ה' יוֹרֶנּוּ בְּדֶרֶךְ יִבְחָר. נַפְשׁוֹ בְּטוֹב תָּלִין וְזַרְעוֹ יִירַשׁ אָרֶץ" המשורר מספר על עצמו כי הוא עצמו הולך בדרך זו ואכן זוכה לטוב בזכות זאת: "עֵינַי תָּמִיד אֶל ה' כִּי הוּא יוֹצִיא מֵרֶשֶׁת רַגְלָי" (ט"ו).
פסוקים ט"ז–כ"א
המשורר חוזר לבקשתו הראשונה להצלה מאויביו: "רְאֵה אֹיְבַי כִּי רָבּוּ וְשִׂנְאַת חָמָס שְׂנֵאוּנִי. שׇׁמְרָה נַפְשִׁי וְהַצִּילֵנִי אַל אֵבוֹשׁ כִּי חָסִיתִי בָךְ" (י"ט-כ'). יחד עם זאת, המשורר מבקש להצליח ללכת בדרך הטובה (כ"א).
חתימה – כ"ב
המזמור מסתיים בתפילה לגאולת עם ישראל: "פְּדֵה אֱלֹהִים אֶת יִשְׂרָאֵל מִכֹּל צָרוֹתָיו".
בתפילה היהודית
בספר הזוהר נאמר כי בעת אמירת מזמור זה בשעת נפילת אפיים, יש לכוון למסור את הנפש. עוד נאמר בזוהר כי מי שאומר מזמור זה מבלי לכוון בו כראוי עתיד למות קודם זמנו. מחמת חשש זה רבים ממתפללי נוסח הספרדים חדלו מליפול אפיים בכלל, והם אומרים מזמור זה מבלי נפילת אפיים.
דוד אלדר
ניהול המדרשה לחינוך גופני בווינגייט והפיכתה למכללה אקדמאית
לשם השגת הרחבה אקדמית זו בהכשרת המורה לחנ"ג (חינוך גופני), הגה אלדר שלושה מהלכים:
הוא סייג את התכנית באי פגיעה בחינוך לתנועה ולספורט על חשבון לימודים עיוניים ואי פגיעה במעמדם של המורים הקבועים בסגל המדרשה.
כשלב ראשון של תפיסה מערכתית זו, המשיך אלדר את תוכניתו של קודמו והוסיף ב-1969 שנה שלישית לתוכנית הלימודים. הסטודנטים שבחרו במסלול זה קיבלו בסיום לימודיהם את התואר "מורה מוסמך בכיר". המדרשה מנתה אז 281 תלמידים ותלמידות שלמדו בארבע כיתות א, ארבע כיתות ב ושתי כיתות ג, לראשונה בתולדות המוסד. בהמשך הקים אלדר בצמוד לשנה השלישית הרגילה, כיתה שכללה מורים מוסמכים ותיקים ונקראה ג' מיוחדת. המורים הוותיקים השתלבו בתוכנית המורחבת עם תלמידים צעירים, מה שסייע להפריה מקצועית הדדית בין שתי הקבוצות. בבניית פרויקט זה, סייעו לאלדר אנשי סגל המכללה יחד עם המורה והמפקח לחנ"ג אורי אפק.
כבר בתחילת התקופה ביצע אלדר שינויים בתבנית הלימודים ובהגדרות אנשי המדרשה. בדרך להפיכתה למכללה אקדמית. המורים הוגדרו כמרצים, התלמידים כסטודנטים והלימודים נערכו במסגרות של שו"ת (שיעור ותרגיל), שיעור וסמינריון.
בנוסף להקמת שנה ג' במדרשה, הרחיב אלדר את המבנה הקיים והקים שתי מסגרות לימוד נוספות: מחלקה ללימודי המשך שהוקמה ב 1971 ועם השנים הפכה לבית הספר להשתלמויות ע"ש דוד אלדר ומכינה קדם אקדמית הפועלת עד היום.
הסבת שם המדרשה למכללה ע"ש זינמן
כבר בתחילת כהונתו של אלדר, החל תהליך של הרחבת המבנים, אולמות הספורט והכיתות, בעידודו ובתמיכתו של ברוך בג, מנהל המכון דאז. הון רב לביצוע הרחבות אלה נתרם על ידי פיליפ זינמן, יהודי עשיר מניו ג'רזי, שהתנה את תרומתו בקריאת של המדרשה על שמו ואכן ב-1976 הוסב שמה של המדרשה למדרשה לחינוך גופני ע"ש זינמן במכון וינגייט וב 1981 השתנה השם ל"מכללה לחנוך גופני ע"ש זינמן". שינוי השם היה צעד לקראת מימוש החזון האקדמי, שהגה אלדר כבר עם כניסתו לתפקיד מנהל המדרשה.
הכרה בלימודים במדרשת וינגייט כחוג בלימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב והפיכתה למכללה המעניקה תואר ראשון עצמאי
המעבר למשך לימודים של שלוש שנים איפשר לאלדר לפנות בשנת 1970 אל אוניברסיטת תל אביב בבקשה להכיר בלימודים של חינוך גופני כחוג אחד לקראת תואר הראשון באוניברסיטת תל אביב. לצורך זה פנה אלדר לפרופסור אנדרה דה פריז, רקטור אוברסיטת תל אביב. לאחר התגברות על מכשולים רבים, החליט הסנט של אוניברסיטת תל אביב להכיר בלימודים בבית המדרש כחוג אחד לקראת קבלת תואר ראשון ואיפשר לסטודנטים לחינוך גופני להשלים את קבלת התואר על ידי לימודים בחוג נוסף באוניברסיטה, אחרי שתי שנות לימודים במדרשה בלבד. בשנת 1975 ניתנו התארים הראשונים לבוגרי המסלול המשולב. משא ומתן עם אוניברסיטת חיפה ליצירת מסלול זהה הסתיים בהצלחה וב 1976 נחתם הסכם דומה עם אוניברסיטה זו. בהמשך המשיך אלדר בפיתוח חזונו להפוך את המכללה למוסד אקדמי המעניק באופן עצמאי תואר אקדמי ראשון לבוגריו. בשנים 1982–1984 נערכו דיונים בנושא בין המכללה והמועצה להשכלה גבוהה ובחודש יוני 1984 העניקה הממשלה למכללה הכרה כמוסד להשכלה גבוהה. ב-1985 נערך הטקס הראשון בו הוענקו ל-20 בוגרי המכללה תואר ראשון בלעדי מטעמה, על ידי שר החינוך יצחק נבון. בנאומו בפני הבוגרים ציין אלדר את חשיבות ההכרה האקדמית במקצוע הוראת החינוך הגופני.
חזון התואר השני
עם קבלת ההכרה וההיתר למכללה להעניק לבוגריה תואר ראשון בחינוך גופני, החל אלדר להגשים את חלומו הנוסף – הפיכת המכללה למוסד המעניק לבוגריו גם תואר שני. לצורך זה נפגש אלדר ב-1985 עם שר החינוך יצחק נבון והצביע בפניו על העיוות שנוצר במערכת החינוך, הדורשת ממורים הרוצים ללמד בבתי ספר על יסודיים תואר שני. בהיעדר האפשרות להשיג תואר זה בארץ הם נאלצו לנדוד וללמוד אותו בחו"ל. הענקת היתר למכללה להעניק תואר זה הייתה אמורה לפתור את העיוות שנוצר. נבון התייחס בחיוב לבקשתו של אלדר אך הצביע על הקושי במימושה מכיוון שלא היה תקדים להענקת תואר זה על ידי מוסד שאיננו מוכר כאוניברסיטה. הוא הציע ליצור תהליך דומה לזה שבוצע על מנת להעניק את התואר הראשון, דהיינו שילוב התכנית עם אוניברסיטה קיימת . בתחילה נערך משא ומתן עם אוניברסיטת תל אביב שלא צלח. לפיכך פנתה המכללה לאוניברסיטת חיפה והמאמצים נשאו פרי. בינואר 1993 אישרה המועצה להשכלה גבוהה הפעלת תואר שני בחינוך גופני של אוניברסיטת חיפה בהשתתפות המכללה לחינוך גופני בווינגייט. אלדר לא הסתפק בהישג זה וחתר להענקת תואר שני עצמאי בלעדי מטעם המכללה בווינגייט, חזון שהוגשם על ידי ממשיכיו של בניהול המכללה.
פעילויות ועשייה מחקרית שהוסיף אלדר למכללה בתקופתו
אלדר יזם מספר פעולות על מנת לקדם את מעמדה האקדמי של המכללה: בכדי למנוע את שחיקת הפן המקצועי - חברתי של המורה לחינוך גופני, עקב האקדמיזציה הנרחבת שאפיינה את תוכנית הלימודים החדשה של המכללה, ביצע אלדר מספר שינויים ותוספות בתוכנית זו. נפתחו מגמות והתמחויות מקצועיות, שולבה התנדבות חברתית כחלק מחובות הלמידה והסטודנטים נחשפו לפעילויות של לימוד נושא הנופש והפנאי, הקמת תזמורות ומקהלות והפקת טקסים ומופעי תנועה.
בתקופת כהונתו של אלדר כמנהל המכללה, חל גידול רב במספר הלומדים והמורים ועם סיום כהונתו ב-1994 למדו במכללה 1887 תלמידים, מתוכם 972 סטודנטים ו-915 משתלמים. סגל ההוראה מנה 252 מורים ועוזרי הוראה. גם אחרי פרישתו המשיך אלדר לסייע לממשיכיו בעריכת התוכנית ללימודי תואר שני עצמאי במכללה ובכתיבתה וזו הוגשמה על ידי ממשיכיו.
עיטורים ופרסים
כהוכרה על פעילותו בניהול המכללה במשך שנים רבות, קיבל אלדר מספר עיטורים ופרסים, להלן חלק מהם:
ספרים ומחקרים
ב-1973 פרסם את מחקרו על מניעת נשירת מורים לחינוך גופני מהמערכת בספר בהוצאת מכון וינגייט .באותה שנה פרסם אלדר ספר על הקשר בין מניעים לבחירה בחינוך גופני כמקצוע לבין ההתמדה של גברים במקצוע.
חיים אישיים
דוד אלדר נישא לראומה אלדר, מחנכת, קריינית ועורכת תוכניות בכירה בקול ישראל. להם בן, איתן אלדר ושתי בנות, רונית אלדר ותמר אלדר אנושי.
אלדר נפטר ב-6 ביוני 2018, באודים.
פודוקזאורוס
פודוקזאורוס (שם מדעי: Podokesaurus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד מקבוצת הצלופיזואידים, שחי במשך היורה התחתון באמריקה הצפונית. דינוזאור זה נבחר בשנת 2021 להיות הדינוזאור הלאומי של מסצ'וסטס. הוא תואר לראשונה ב-1911 בידי הפלאונטולוגית מינון טלבוט, שהייתה הראשונה שהגדירה סוג של דינוזאור שאיננו עוף.
תיאור
המאובנים של הפודוקזאורוס התגלו לראשונה בהר הולויק שסמוך לנהר קונטיקט במסצ'וסטס, ארצות הברית ותוארכו למשך היורה התחתון לפני 190 מיליון שנה. עצמות אלה דמו לאלה של צלופיזיס, אחד מראשוני הדינוזאורים התרופודים והמין החדש שויך אליהם. משמעות השם המדעי של המין הוא "לטאה מהירה של הולויק". ממצאים אלה נשמרו ותועדו בידי חוקרים אחרים אך הממצאים נשרפו עם הבניין בו היו ב-1917 ומאז לא התגלו ממצאים משמעותיים שלו.
הפודוקזאורוס היה דינוזאור קטן יחסית שהזכיר את הצלופיזיס. הוא היה בעל גוף רזה וזריז באורך של 1 מטר ומשקל של 40 קילוגרם. הוא היה בעל עצמות דקות, רגליים ארוכות, צוואר רזה ושיניים חדות ודקות חסרות התמחות. ככל הנראה היה טורף אופורטוניסטי של לטאות וחסרי חוליות שהוא תפס ואולי היה אוכל כל.
רועי שנהר
רועי שנהר (נולד ב- 10 במרץ 1971) הוא כימאי ישראלי, פרופסור חבר במחלקה לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קריירה אקדמית
בשנת 2006 מונה שנהר למרצה בכיר במכון לכימיה באוניברסיטה העברית ובשנת 2012 מונה לפרופסור חבר. כראש מעבדה שנהר מתמחה בחקר פולימרים, בלוק-פולימרים ובחומרים בעלי תכונות תלויות מורפולוגיה. והעמיד תלמידים אשר חלקם התקדמו לסגל הבכיר באוניברסיטאות בישראל. בד בבד עם עיסוקו כחוקר הוא יו"ר ועדת ההיגוי של ההוראה הממוחשבת באוניברסיטה העברית.
משפחה
שנהר נשוי לקלאודיה, ד"ר למדעי המחשב, חוקרת בחברת ג'נרל מוטורס, ולהם שני ילדים.
קישורים חיצוניים
אתר קבוצת המחקר של פרופ' רועי שנהר, האוניברסיטה העברית
גדר חשמלית
גדר חשמלית היא גדר אשר גורמת להתחשמלות הנוגע בה על מנת למנוע מבני אדם או מבעלי חיים לחצות אותה. עוצמת הזרם החשמלי אשר עובר בגדר נעה בין כזו הגורמת חוסר נוחות עד גדרות אשר גורמות למוות במגע עמן. מרב הגדרות החשמליות בימינו משמשות לחקלאות ולשליטה בבעלי חיים, אם כי יש גדרות חשמליות אשר ייעודן מניעת כניסה לאזורים ביטחוניים מסווגים, לבסיסי צבא, וכן למניעת יציאה ממקומות כמו מתקני מעצר ובתי סוהר.
עיצוב ופונקציונליות
גדרות חשמליות מעוצבות כך שיסגרו מעגל חשמלי בשעה שבעלי חיים או בני אדם נוגעים בהן ובקרקע. מחולל יוצר חשמל ומשחרר פולסים של חשמל במתח גבוה בקצב של פולס בשנייה לאורך הגדר. פולס זה זורם ישירות לקרקע דרך מוט מוליך חשמל אשר מחובר לאדמה, בשעה שהזרם מופר על ידי יצור אשר נוגע הן בגדר והן בקרקע זרם עובר ישירות דרכו וסוגר מעגל. סגירת מעגל זו היא אשר יוצרת את האפקט של הגדר החשמלית. עצמת האפקט תלויה בעוצמת הפולס, במתח, במידת הנגיעה וכו'. מידת האפקט יכולה לנוע בספקטרום של כמעט וכלל לא חשים בזרם, דרך חוסר נוחות, כאב ובמקרה קיצון מוות.
מונגולית
השפות המונגוליות (בכתב מונגולי:) (בכתב קירילי: Монгол хэл) הן קבוצת שפות המדוברות במרכז אסיה. חלק מן הבלשנים גורסים כי קבוצה זו וקבוצת השפות הטורקיות הן למעשה תת-קבוצות של קבוצת השפות האלטאיות, אך טענה זו אינה מקובלת על הכל. השפה הדומיננטית ביותר בקבוצה זו היא השפה המונגולית, שהיא שפתם של רוב תושבי מונגוליה - לרוב בניב החלחי. שפה זו מדוברת גם באזורי הספר של סין ורוסיה. שפות נוספות בקבוצת השפות המונגוליות הן קלמיקית המדוברת בקלמיקיה שבדרום החלק האירופי של רוסיה וכן באזורים המערביים של מונגוליה וסין, בוריאטית המדוברת בעיקר בדרום סיביר ועוד מספר שפות שמדוברות בעיקר בסין.
הגיית השפה וכתיבתה
הכתב המונגולי הרשמי נוצר במאה ה-12, הוא נכתב מלמעלה למטה והשורות/טורים נכתבות משמאל לימין. הכתב היה בשימוש במונגוליה עד 1943, אז הוחלף על ידי הכתב הקירילי על ידי שלטונות פרו-סובייטיים. כיום מתחילים בתי ספר במונגוליה ללמד מחדש את הכתב המסורתי.
משטרת הפלילים הפדרלית (גרמניה)
משרד משטרת הפלילים הפדרלית בגרמניה (בגרמנית: Bundeskriminalamt, בראשי תיבות: BKA) היא סוכנות משטרה פדרלית למודיעין משטרתי וחקירות פליליות בגרמניה, הכפופה ישירות למשרד הפנים הפדרלי. משרדיה ממוקמים בוויסבאדן, הסן ולה סניפים מרכזיים בברלין ובמקנהיים ליד בון. בראשה עומד הולגר מינך מאז דצמבר 2014.
הסוכנות אחראית לתיאום שיתופי פעולה בין הפדרציה לכוחות משטרת המדינה; חקירת מקרים של פשע מאורגן בינלאומי, טרור ומקרים אחרים הקשורים לביטחון לאומי; הגנה על חברי המוסדות החוקתיים ועל עדים פדרליים. כאשר היא מתבקשת על ידי רשויות המדינה, או שר הפנים הפדרלי, היא גם מקבלת אחריות לחקירות בתיקים גדולים בהיקף מסוים. יתר על כן, התובע הכללי של גרמניה יכול להורות לה לחקור מקרים בעלי עניין ציבורי מיוחד. משרד המשטרה הפלילית הפדרלית הוקם בשנת 1951, כאשר וויסבאדן, במדינת הסן, נקבע כמקום מושבו.
המשטרה הגרמנית מאורגנת - על פי הגדרת החוקה הגרמנית - ברמה של מדינות הפדרציה (למשל משטרת נורדריין-וסטפאליה, משטרת מדינת בוואריה, משטרת ברלין). חריגים הם המשטרה הפדרלית, משטרת הפלילים הפדרלית (BKA) ומשטרת הפרלמנט הגרמנית. מסיבות היסטוריות לכל כוחות המשטרה הפדרליים הללו יש סמכות משפטית ספציפית ומוגבלת.
לאחר מלחמת העולם השנייה, גרמניה לא הורשתה להחזיק כוח משטרה רב עוצמה נוסף כמו המשרד הראשי לביטחון הרייך (שהורכב מהגסטפו, האס דה והמשטרה הפלילית, עם משרד המשטרה הפלילית של הרייך).
מבנה
מאז הקמתה בשנת 1951, מספר העובדים בארגון גדל בהתמדה ובמהלך שנות ה-70 עסקה במאבק בארגוני שמאל קיצוניים ובטרור בינלאומי. בשנת 2016 נערכה רפורמה מבנית לפיה הארגון מאורגן באופן הבא:
מטה LS – ניהול
(גרמנית: Stab LS – Leitungsstab)
חטיבה ZI – ניהול מידע מרכזי
(גרמנית: Abteilung ZI – Zentrales Informationsmanagment)
חטיבה ST – ביטחון המדינה
(גרמנית: Abteilung ST – Polizeilicher Staatsschutz)
חטיבה SG – חטיבת האבטחה
(גרמנית: Abteilung SG – Sicherungsgruppe) חטיבת האבטחה כוללת את קבוצת האבטחה האחראית לאבטחת מוסדות חוקתיים בגרמניה לרבות אורחים זרים. בנוסף החטיבה מפעילה שירותי אבטחת אישים לכל צמרת המדינה הגרמנית. מטה החטיבה בברלין.
חטיבה OE – תמיכה מבצעית במשימות וחקירות
(גרמנית: Abteilung OE – Operative Einsatz- und Ermittlungsunterstützung)
חטיבה KT – מכון זיהוי פלילי
(גרמנית: Abteilung KT – Kriminalistisches Institut)
חטיבת IT – טכנולוגיית מידע
(גרמנית: Abteilung IT – Informationstechnik)
חטיבה IZ – מרכז מחקר, אימון ושיתוף פעולה בינלאומי
(גרמנית: Abteilung IZ – Internationale Koordinierung, Bildungs- und Forschungszentrum)
חטיבה ZV – ענייני מנהלה
(גרמנית: Abteilung ZV – Zentral- und Verwaltungsaufgaben)
משימות
הקמת ה-BKA מבוססת על כמה סעיפים בחוקה הגרמנית, המעניקים לממשל הפדרלי את היכולת הבלעדית להעביר חוקים על תיאום השיטור הפלילי בגרמניה. תחומי השיפוט של BKA מוגדרים בחוק משרד הפלילים הפדרלי:
אסתר אווריל
אסתר אווריל (באנגלית: Esther Averill; 24 ביולי 1902 – 19 במאי 1992) הייתה סופרת אמריקאית, שכתבה סדרה של ספרי ילדים.
ביוגרפיה
אסתר אווריל נולדה בברידג'פורט למשפחת מאיירת בעיתון מקומי. בשנת 1923 היא סיימה בהצטיינות את הקולג'. והחלה לעבוד במערכת ירחון אופנה. בשנת 1925 היא עברה לפריז ועבדה כעוזרת לעיתונאי-צלם. בשנת 1931 היא הקימה חברה להוצאת ספרי ילדים Domino Press. החברה הוציא לאור מספר ספרי ילדים בצרפתית ואנגלית עד שסיימה את עבודתה בשנת 1938.
בשנת 1941 אסתר אווריל חזרה לארצות הברית והחלה לעבוד בספריית העיר ניו יורק. בשנת 1944 היא כתבה את הספר הראשון שלה על חתול ג'ני. בין השנים 1944 – 1972 פורסמו ספרים רבים מהסדרה. הספרים תרגמו ל-6 שפות כולל עברית ("ג'ני ומועדון החתולים") בשנת 2012).
בשנת 2008 סדרת ספרים זו הודפסה באנגלית מחדש.
דוד שוורץ
דוד שוורץ (David Schwarz; 20 בדצמבר 1850 – 13 בינואר 1897) היה יהודי-הונגרי ממציא ספינת האוויר הקשיחה, מחלוצי התעופה.
קורות חייו
שוורץ נולד בעיר קסטהיי (Keszthely), שלחוף אגם בלטון בממלכת הונגריה. הוא סיים בית ספר יסודי והכשרה מקצועית במסחר בעיר ז'ופניה (Županja) שבקרואטיה. בשנת 1880 נישא למלאני לבית קאופמן.
הוא המציא את ספינת האוויר הקשיחה, בעלת המבנה הקבוע בצורתו. המעטפת (הבלון) הייתה עשויה מאלומיניום והשלד פנימי נבנה ממתכת.
במשך כ-15 שנה ניסה לקדם את המצאתו. ב-1890 פנה למשרד ההגנה האוסטרי אך הצעתו נדחתה. דווקא הנספח הצבאי הרוסי בווינה התעניין ברעיון, ושוורץ החליט לפנות לרוסיה. הוא עבד בסנט פטרסבורג במשך שנתיים. אך בעיות חמורות בתהליך מילוי המעטפת בגז עיכבו את התקדמות הפיתוח. בשלב מסוים, בשל סכסוך בין הצדדים, הוצא צו מאסר נגד שוורץ והוא עבר לברלין. גם שם העבודה הייתה איטית והתקציבים הלכו ונגמרו.
בעקבות עניין שהביע שר המלחמה הפרוסי בנושא, התקבל מימון נוסף למיזם – הפעם מהמדינה הגרמנית. סוף סוף, לאחר דחיות רבות, ומלחמות משפטיות על מקוריות הרעיון, הסכים הצבא הקיסרי הגרמני לבנות ספינה נסיונית ב-1895 וחתם עם שוורץ על הסכם לבניית ספינות על סמך הידע הזה, למשך 30 שנה, והוא הגיש את המצאתו לרישום פטנט. ב-1896 החלו בבניית אב הטיפוס בשדה התעופה טמפלהוף ליד ברלין (היום בעיר ברלין).
בקיץ 1896, ספינת האוויר הייתה מוכנה לטיסת ניסוי והמועד נקבע בתחילה ל-29 בספטמבר ולאחר מכן נדחה ל-9 באוקטובר. בבדיקות טרם ההמראה התברר כי הגז שסופק לספינה היה באיכות נמוכה מדי והספינה לא הצליחה לצוף. עם זאת, הבדיקות הראו כי הספינה פעילה והיא נשלטת. ההמראה הבאה תוכננה לינואר 1897 אולם שוורץ נפטר זמן קצר לאחר מכן, מהתקף לב. יש הטוענים שהיה זה עם קבלת מברק משלטונות גרמניה בדבר אישור הקיסר להקמת קו יצור צבאי, ויש הטוענים שהיה זה במסיבה במסעדה בברלין, בסעודה לכבוד האישור הקיסרי, ולקראת השקה חגיגית של קו היצור.
אלמנתו של שוורץ, מלאני, המשיכה במאמציו ולאחר מספר חודשים איתרה טייס לניסוי הבא. בנובמבר הסכים מכונאי צבאי גרמני, ארנסט ינגלס, להטיס את המכונה החדשה. טיסת הנסוי נערכה ב-3 בנובמבר 1897 בנוכחות הרוזן פרדיננד פון צפלין. בתנאי מזג אוויר לא טובים, ספינת האוויר טיפסה לגובה 460 מטר והמשיכה בטיסה מעל בתי ברלין. בשלב מסוים התנתקה חגורת המנוע מאחד המדחפים דבר שגרם לאי יציבות ולהכרח לבצע נחיתת חירום. הטייס שחרר חלק מהגז כדי להחזיר את הספינה לקרקע, אך היא התהפכה והתרסקה כשהטייס נפגע באופן קל בלבד.
למרות זאת הניסוי נחשב מוצלח, כפי שמעידות תעודות מהתקופה, וכן כתבות בעיתונים, אך היו לשוורץ מתנגדים רבים, הן בתוך הצבא הגרמני (שכן היה יהודי מקרואטיה ולא מגרמניה), והן מצידו של הרוזן פרדיננד פון צפלין, אשר שנתיים לפני כן, ניסה לקדם בגרמניה רעיון של ספינת אוויר קשיחה, וזכה לתהודה עיתונאית ולאהדה רבה בקרב הציבור הגרמני. בעת הניסוי לא הורשו קצינים גרמנים להשתתף בהטסת הספינה. כמו כן הקיסר פרנץ יוזף שהיה אמור להשתתף בהשקת הבכורה החגיגית, ביטל את הגעתו.
הקהילה היהודית של וינה ארגנה לשוורץ קבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
לאחר פטירתו
אלמנתו של שוורץ, מלאני, התכתבה במשך חודשים עם הצבא, בניסיון לזכות בתשלום עבור המצאת בעלה, אך לא זכתה למענה. היא נסעה לברלין וגם שם לא הצליחה לקדם את עניינה. ב-1898 רכש הרוזן צפלין, מתנגדו של שוורץ, את הידע והזכויות להמשך הפיתוח של רעיונותיו בסכום זעום, ובכתביו רשם שהוא "פדה אותם". לאחר מכן התכחש צפלין למקוריות הרעיונות של שוורץ: בספרו של יצרן הצפלינים, ד"ר הוגו אקנר, נרשם שהסיבה היחידה לקניית הפטנט הייתה לצורך קבלת ציפוי האלומיניום שעליו הייתה בלעדיות לחברה של שוורץ, ואילו את הצורה עצמה תכנן פון-צפלין שנים קודם, וכבר היה בתהליך ייצור במקביל לשוורץ.
צפלין המשיך בפיתוח הספינות תוך יצירת קו יצור לספינות האוויר שנשאו את שמו, ונקראו "צפלין", למרות החוזה שערך עם אלמנתו של שוורץ, בו הובטח שהספינות יקראו על שם ממציאם "שוורץ". יתר על כן, בנוסף להפרה זאת בחוזה, לא שילם צפלין לאלמנתו של שוורץ את מלוא הסכום עליו סוכם כתמורה על מכירת התוכניות.
החוזה המקורי נמצא במחלקה לכתבי יד וארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.