cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלייה איזטבגוביץ'
ביוגרפיה
אלייה איזטבגוביץ' נולד בצפון בוסניה, השלישי מבין חמישה ילדים. משפחתו הייתה משפחה ענייה שהגיעה לבוסניה מבלגרד בשנת 1861, לאחר נסיגת האימפריה העות'מאנית מסרביה, שם גרה המשפחה במשך מאות שנים. אביו היה רואה חשבון ואף נבחר לראש העיירה, ולפי דיווחים מסוימים, אף הציל למעלה מארבעים סרבים שנידונו למוות לאחר רצח פרנץ פרדיננד ביוני 1914. אביו לחם בצבא האוסטרו-הונגרי בחזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה. בזמן המלחמה הוא נפצע קשה, והיה חצי משותק במשך לפחות עשור. בשנת 1927 פשט רגל, והמשפחה עברה לסרייבו, שם קיבל איזטבגוביץ' חינוך חילוני. בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר בוסניה הייתה חלק מהמדינה העצמאית של קרואטיה תמך באס אס ובשל כך נעצר על ידי הצ'טניקים ונידון לשלוש שנות מעצר, אך שוחרר בשל מעשי אביו בזמן מלחמת העולם הראשונה. לפני מעצרו קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת סרייבו.
בסוף שנות ה-80, יוגוסלביה החילה מערכת רב-מפלגתית, דבר שדרבן את איזטבגוביץ' ואנשיו להקים את מפלגת הפעולה הדמוקרטית. בשנת 1992 נבחר לנשיאות בוסניה. באותן השנים התמוטטה היציבות האתנית בסביבת המדינה. איזטבגוביץ' הציע בתחילה יצירת קונפדרציה שתשמור באמצעי שלום על יחידה בוסנית אחת. באותה השנה העם הבוסני הכריע בעד עצמאות במשאל עם, דבר שזכה להתנגדות מצד סרביה. הסכסוך בין בוסניה לסרביה גרם להידרדרות שהביאה למלחמת בוסניה. במשך 3 וחצי שנים חי איזטבגוביץ' בסראייבו הנצורה והמוקפת על ידי הצבא הסרבי. במהלך המלחמה הגיעו מוסלמים רבים להתנדב בצבא הבוסני כנגד סרביה. בשנת 1993 הסכים איזטבגוביץ' להסכם שלום שחילק את בוסניה לפי מאפיינים אתניים. פסקת האש החלה בסופו של דבר במרץ 1994.
אלטמן
{{פירושונים|* אדוארד אלטמן – פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ניו יורק
ראו גם
}}
יקב דלתון
יקב דלתון הוא יקב הממוקם בפארק תעשיות רמת דלתון, ליד המושב דלתון.
היסטוריה
ביולי 2000 נחנך בצמוד ליקב מרכז מבקרים. במרץ 2006, נחנך מרכז מבקרים משודרג בהשקעה כוללת של כמיליון שקל, הכולל אולם טעימות יין ואולם אירועים ל-150 איש.
היינות
יינות דלתון מתחלקים לארבע סדרות: סדרת רזרב, סדרת דלתון, סדרת הבלנדים עלמה וסדרת כנען. תפוקת היינות הנוכחית היא כמיליון וחצי בקבוקים לשנה. היקב מייצר יינות מהסוגים הבאים: קברנה סוביניון, מרלו, סוביניון בלאן, שיראז, סמיון, זינפנדל, ויונייה, פינו גרי, פטיט סירה, מוסקט ושרדונה. וגם יינות מכרם יחידני (single vinyard) בעלי טרואר ייחודי.
בציר הענבים ביקבי דלתון נערך לקראת החודשים החמים - יולי-אוגוסט. היקב הישראלי מתמקד בשיווק היינות לכל רחבי הארץ, ומייצא כ-25% מתוצרתו לרחבי העולם.
שנת שמיטה
בשנת ה'תשע"ה נכנס היקב לשנת שמיטה, במהלכה 50% מהכרמים הושמטו, וה-50% הנותרים התבססו על היתר מכירה של הרבנות הראשית לישראל.
מדריך הסגנון של AP
מדריך הסגנון של AP (באנגלית: AP Stylebook) הוא מדריך סגנון מקיף מטעם סוכנות הידיעות AP לעיתונאות בארצות הברית. המדריך מכיל בו כמה מילונים למינוח מקצועי ועריכה לשונית, הנחיות דקדוק ופיסוק באנגלית, הסבר על חוק התקשורת בארצות הברית, אתיקה בתקשורת, המדיניות של AP, והנחיות שונות לכתבים ועורכים.
היסטוריה
בשנת 1909 סוכנות הידיעות AP הוציאה לראשונה מדריך סגנון לשימוש פנימי. המדריך עסק בעיקר בשימוש טלגרף. בשנת 1953, עקב בקשות רבות מעיתונאים, הסוכנות פרסמה בפעם הראשונה מדריך סגנון לציבור הרחב. בשנת 1977 יצאה לאור המהדורה הראשונה של המדריך הנוכחי. בשנת 2007 העורך הראשי של המדריך, נורם גולדשטיין, פרש מתפקידו כעבור 18 שנים. בשנת 2009 ו־2011 הסוכנות פרסמה את המדריך בשתי אפליקציות ל־BlackBerry ול־iOS. אך בשנת 2015 האפליקציות בוטלו לטובת פיתוח אתר שיגיש את המדריך באופן מקוון. בשנת 2012 המדריך יצא לאור גם בספרדית, אך מאוחר יותר הסוכנות ביטלה את המהדורה הספרדית. בשנת 2019 הסוכנות פרסמה את הארכיון שלה ברשת; בו זמינים כל שבע־עשרה המדריכים הישנים שהוציאה לשימוש פנימי וציבורי עד שנת 1977.
מילון מונחים
מדריך הסגנון של AP מכיל בו מספר מילוני מונחים עכשוויים, והוא מתייחס בעיקר לצורת השימוש הנכונה במונחים מאשר להגדרתם. המדריך פותח במילון מונחים כללי בן 330 עמודים. ולאחר מכן מציג מספר מילונים קצרים בני עשרות עמודים בפרקים נפרדים שמוקדשים לנושאים חשובים בעיתונות; אלה מכילים הסברים ומונחים עכשוויים בעסקים, נתונים, סקרים, רפואה, מדע, דת, ספורט, ושידור.
פיסוק
המדריך מכסה באופן מקיף שימוש דקדקני בכל סימני הפיסוק באנגלית. שיטת הפיסוק בסגנון AP עקבית עם חוקי הפיסוק באנגלית אמריקאית, אך שונה מזו שמקובלת בכתיבה מדעית. המדריך מצטט את סטראנק & וויט כהשראה מרכזית לגישתו.
גֶרֶש
המדריך קובע שבמקרי צירוף שייכות לצורת רבים של שמות עצם הנגמרים באות שמים את הגרש בסוף המילה ללא  נוספת אחריו כדי לציין את השייכות. לדוגמה, לעומת  בנוסף, המדריך קובע כי אין להשתמש בגרש על מנת לציין תכלית בצירוף שמני. לדוגמה, (במקרה זה המדריך "נועד" לכותבים, ואין הכוונה לשייכות). עם זאת, המדריך מחריג מהכלל מקרים בהם צורת הרבים של הגרעין בצירוף השמני אינו נגמר באות לדוגמה,  כלומר, אף על פי שבמקרה הזה בית החולים "נועד" לילדים (ציון תכלית), המדריך מחייב להוסיף גרש במילה  מכיוון שהצורה  נחשבת עילגת. המדריך קובע דקויות נוספות מסביב לשימוש בגרש. רובן עקביות עם הפיסוק התקני בשפה האנגלית, והן מתייחסות לשימוש בגרש בשמות מסחריים, קיצורי מילים, וסלנג.
סוגריים עגולים
המדריך מציין שהצורך להשתמש בסוגריים (מכל סוג) בטקסט רציף רומז על כך שהמשפט כנראה בנוי לא טוב, והכותב מנסה לדחוף מידע נוסף שאחרת היה ראוי להציג אותו במשפט נפרד. המדריך אף ממליץ על שימוש בפסוקית זיקה כעדיפה על פני סוגריים. המדריך מתיר את השימוש בסוגריים במספר מקרים חריגים, כגון הערות עריכה בתוך ציטוטים, מידע שחסר בו נשוא או נושא, ומקרים אחרים.
נקודתיים
המדריך מציין שאחרי שימוש בנקודתיים חובה להתחיל באות גדולה בתנאי שבאה אחריו פסוקית שלמה. בנוסף, המדריך מתיר שימוש בנקודתיים על מנת להדגיש מסר. לדוגמה, כפי שמקובל באנגלית, המדריך מעודד שימוש בנקודתיים בפתיחת רשימה, מבואה, ציון זמן בשעות ודקות, וציון פסוקים בתנ"ך והברית החדשה. כמו כן, המדריך מחייב שימוש בנקודתיים בתיעוד שיחה על מנת לציין את הדובר.
פסיק
המדריך חוזר ומדגיש את צורת השימוש המקובלת בפסיק בשפה האנגלית בהרחבה רבה. עם זאת, הוא מתיר לזנוח את שיטת הפיסוק של אוקספורד ברשימת פריטים. בהתאם לחוקי הפיסוק באנגלית אמריקאית, המדריך מחייב להכניס פסיק לתוך המירכאות אם הוא בא מיד לאחר מכן אף על פי שאינו חלק מהציטוט.
נקודה
המדריך מתיר השמטה של נקודות בשמות עצם מראשי תיבות. לדוגמה, בהתאם לחוקי הפיסוק באנגלית אמריקאית, וכמו עם פסיקים, המדריך מחייב למקם את הנקודה בתוך המירכאות אם הנקודה באה מיד לאחר מכן אף על פי שאינה שייכת לשם. לדוגמה, הנה נקודה שנבלעה בתוך הציטוט
נקודה ופסיק
המדריך מתיר שימוש כללי בנקודה ופסיק כדי ליצור "הפרדה חזקה יותר מזו של פסיק, אך רצופה יותר מזו של נקודה." המדריך מכיר גם בשימוש מקובל יותר בנקודה פסיק כדי לחבר בין שתי פסוקיות שלמות באמצעות כינויי רמז או ביטויי קישור. בנוסף, המדריך מתיר שימוש בנקודה פסיק כדי להפריד בין פריטים ברשימה כשהפריטים עצמם מכילים פסיקים. לדוגמה, ברשימת ערים במדינות שונות:
רשתות חברתיות ופרטיות
המדריך מתייחס לבעיות שונות שעיתונאים מתמודדים איתן ברשתות חברתיות. בין היתר פרטיות, סחיטות, נייטרליות, ותדמית ציבורית. המדריך ממליץ נגד הבעת דעות אישיות, אפילו בשיחה פרטית. בנוסף, המדריך מזהיר ומסביר איך להתגונן מפני פגיעות ידועות כמו צילומי מסך של שיחות פרטיות, רוגלות, דיוג, גנבת מחשב (וציוד רגיש אחר), ומשתמשים מתחזים. המדריך נוקט בעמדה כי לא קיימת באמת פרטיות ברשת, ולכן על עיתונאים לדעת כיצד להימנע מהפקרת תדמיתם ופרטיותם מלכתחילה.
לויד דוגט
לויד אָלטון דוגט השני (באנגלית: Lloyd Alton Doggett II; נולד ב-6 באוקטובר 1946) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת טקסס, ברציפות מאז 1995. במהלך כהונתו ייצג ארבעה מחוזות שונים, כולם חולשים על חלקים מבירת טקסס אוסטין. דוגט, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו לקונגרס כחבר הסנאט של טקסס בשנים 1973–1985 וכשופט בבית המשפט העליון של טקסס.
מדריך הסגנון של AP
אתיקה
המדריך דן בהרחבה בסוגיות שקשורות לאתיקה תקשורתית בעיתונאות, והוא מציג את המדיניות שבה נוקטת סוכנות הידיעות AP בכל אחת מהן. המדריך נוקט בגישה מחמירה וקפדנית נגד אי־דיוק, רשלנות, הטיה, גנבה ספרותית, ומידע כוזב.
לויד דוגט
ביוגרפיה
דוגט נולד באוסטין, בנם של אליס פולין (פרידנפלד) ולויד אלטון דוגט. סבו וסבתו מצד אמו היו שוודים. דוגט השלים את לימודיו הגבוהים עם תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני במשפטים באוניברסיטת טקסס באוסטין. במהלך שנתו האחרונה כסטודנט היה נשיא התאחדות הסטודנטים באוניברסיטה. ב-18 באוגוסט 1973 החל את כהונתו בסנאט של טקסס כנציג מחוז הבחירה ה-14. במהלך 1984 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד בפער גדול לסנאטור המכהן פיל גראם מהמפלגה הרפובליקנית. בעקבות זאת עזב את הסנאט המדינתי ב-8 בינואר 1985.
מדריך הסגנון של AP
הקלטות
המדריך אוסר על השמטה של קטעי דיבור מהקלטות באופן כזה שמעוות את המשמעות, ההקשר, או את הרושם שנוצר מהשיחה. עם זאת, המדריך מאפשר השתקה קולית של מילים גסות במקרים מסוימים. בנוסף, המדריך אוסר הוספת אפקטים או כל רעש אחר שאינו חלק מההקלטה המקורית.
לויד דוגט
ביוגרפיה
בשנת 1989 התמנה לשופט בבית המשפט העליון של טקסס, במקביל לעבודתו כמורה מן החוץ בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין. בבחירות 1994 נבחר דוגט לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-10 של טקסס, לאחר שג'. ג'. פיקל שכיהן מזה 32 שנה פרש מהחיים הפוליטיים. הוא היה אחד הדמוקרטים הבודדים שזכו במושב פתוח בניצחון הרפובליקני הגדול בבחירות אמצע אלה. בהתמודדות לכהונה שנייה ב-1996, דוגט ניצח את המועמדת הרפובליקנית תרזה דוגט, שבמקרה חלקו את אותו שם משפחה. הייתה זו הפעם השנייה ברציפות בה ניצח מועמדת אפרו-אמריקאית מהמפלגה הרפובליקנית. במחזורי הבחירות שלאחר 1996 זכה דוגט בעקביות בסביבות 85% מהקולות, מול יריבים ליברטריאנים בלבד. מחוז הקונגרס העשירי, שבעבר יוצג בידי לינדון ג'ונסון, היה זה מכבר מעוז דמוקרטי ליברלי בטקסס שהלכה ונהייתה רפובליקנית ושמרנית.
דוגט, שתואר כ"מין בסכנת הכחדה", היה אחד משלושת הדמוקרטים היחידים במשלחת טקסס לקונגרס שהיו גברים לבנים בקונגרס ה-113 (האחרים היו ג'ין גרין ובטו או'רורק). מאז פרישתם של גרין ואו'רורק בבחירות 2018, דוגט הוא הדמוקרט הלבן היחיד המייצג את טקסס בקונגרס. הוא אחד הדמוקרטים הליברלים ביותר בדרום ארצות הברית, ואחד האנשים הליברליים ביותר שייצגו את טקסס בקונגרס. דייוויד הוקינגס מ-"Roll Call" תיאר את מדיניות המס והסביבה שלו כ"פרוגרסיביות שרירית".
מדריך הסגנון של AP
תאריך ומקום
המדריך מחייב כל כתבה בתאריך מלא ומיקום האירוע (או הצוות) על מנת למנוע מצבים בהם נעשה שימוש לרעה מחוץ להקשר של כתבות ישנות לטובת דיסאינפורמציה ותעמולה.
ניגודי עניינים
המדריך מכסה בהרחבה סוגיות שקשורות לניגודי עניינים בקרב צוות החדשות שעלולות לערער את אמינותם כתוצאה מנסיבות שונות. לדוגמה, תדמית ארגונית, טובות הנאה, השקעות אישיות, השקעות של קרובים, פעילות פוליטית, ועוד.
בימוי
המדריך אוסר במפורשות על בימוי הכתבה, אפילו למטרת המחשה. בנוסף, המדריך מזהיר מפני שימוש תעמולתי במוזיקה בכתבה שעלולה להטות את דעת הצופים.
תרשימים, תמונות, ותצלומים
המדריך נוקט בגישה מחמירה מאוד ביחס למקוריות ודיוק תמונות, תרשימים, ותצלומים. לדוגמה, המדריך מגביל מאוד את השימוש בעיבוד תמונה, ובהסתרת תוכן פוגעני מהכתבה (וזאת בתנאי שישנה אזהרה לקהל והתוכן הפוגעני אכן נחוץ לאמינות הכתבה). כמו כן, המדריך מדגיש שיש להיזהר בהטיית תרשימים לטובת הכתבה, והוא מחייב את הכתבה לחשוף את מקור הנתונים בכל תרשים.
פרטיות
המדריך מציג את גישת סוכנות הידיעות AP בכל הקשור לפרטיות. בין היתר, הוא ממליץ נגד חשיפת זהותם של קרבנות פשיעה, חשודים, ועדים לפשיעה. עם זאת, המדריך אוסר על שימוש בשמות בדויים (למעט מחמת התפקיד או התדמית הציבורית, כגון זהות מרגל, שם עט, או שם במה). בד בבד, המדריך מסביר כיצד להסוות את חזותם וקולם של המרואיינים כדי להגן על פרטיותם או על סודיות זהותם במידת הצורך מבלי להמציא זהויות בדויות.
חוק התקשורת
המדריך מקדיש פרק ייעודי עם מעל 40 עמודים בו הוא מסביר בקצרה על חוק התקשורת בארצות הברית. בפרק זה הוא דן בין היתר בגישה למידע ממשלתי, התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, זכויות כתבים, פרסום ודיבה, פרטיות, וזכויות יוצרים.
מהדורות
משנת 1980 עד שנת 1984 יצאו שתי מהדורות חדשות כל שנה.
קרחון אליסון (אנטארקטיקה)
קרחון אליסון (באנגלית: Allison Glacier) הוא קרחון בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה. ראשו של הקרחון (חלקו העליון) ממוקם צפונית להר האגינס, והקרחון יורד מן המדרונות המערביים של רכס החברה המלכותית ומתחבר לקרחון סקלטון. שלוחת אבוט מפרידה בין קרחון אליסון לקרחון ראטגרס.
גילוי הקרחון ומתן שמו
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 1963 והוא נקרא על שם לוטננט קומנדר ג 'ון קיי. אליסון, מצי ארצות הברית, צי ארה" ב, שהיה אחראי על טייסת VX-6 ששהתה חורף בתחנת מקמרדו, בשנת 1959.
מושבת פלימות'
מושבת פלימות' (באנגלית: Plymouth Colony, לפעמים ניו פלימות', או מושבת מפרץ פלימות') הייתה מיזם קולוניאלי אנגלי בצפון אמריקה בין השנים 1620–1691. היישוב הראשון של מושבת פלימות היה בניו פלימות, מיקום שנסקר בעבר ושמו ניתן על ידי קפטן ג'ון סמית. היישוב, ששימש כעיר הבירה של המושבה, הוא כיום העיר המודרנית פלימות'. בשיאה כבשה מושבת פלימות את רוב החלק הדרום-מזרחי של המדינה המודרנית מסצ'וסטס.
למרות ההיסטוריה הקצרה יחסית של המושבה, יש לפלימות מקום מיוחד בהיסטוריה האמריקנית. שלא כמו רבים ממתיישבי ג'יימסטאון, חלק משמעותי מאזרחי פלימות נמלטו מחמת רדיפה דתית וחיפוש מקום שיאפשר להם להתנהג כראות עיניהם. המערכות החברתיות והמשפטיות של המושבה היו קשורות קשר הדוק לאמונתם הדתית, וכן למנהג האנגלי. רבים מהאנשים והאירועים סביב מושבת פלימות' הפכו לחלק מהפולקלור האמריקאי, כולל המסורת הצפון האמריקאית הידועה כחג ההודיה ומצבת סלע פלימות'.
אוליגרכים רוסים
אוליגרכים רוסים הוא שם מקובל לקבוצה של אנשי עסקים, יוצאי מדינות ברית המועצות לשעבר, שצברו עושר רב אחרי התמוטטות ברית המועצות ב-1991, בתקופת שלטונו ונשיאותו של בוריס ילצין ברוסיה. על אף שמם, האוליגרכים הם בני עמים שונים ולא רוסים בלבד.
עלייתם של האוליגרכים
האוליגרכים הראשונים הופיעו כאשר החל מיכאיל גורבצ'וב לבצע הליכים של ליברליזציה בשוק הסובייטי בשנות השמונים. רבים מהם היו אנשים שעסקו בהברחתם של מוצרים מבוקשים שהיו אסורים או מוגבלים ביבוא תחת השלטון הסובייטי, כמו מחשבים ומכנסי ג'ינס.
פריחתם הגדולה של האוליגרכים הגיעה בתקופת שלטונו של בוריס ילצין, שבה בוצעה הפרטה אותה הובילו אנטולי צ'ובאיס ויגור גאידר, שניים מה"רפורמטורים הצעירים". במסגרת ההפרטה נמכרו נכסי מדינה רבים, ובמיוחד משאבי טבע וחברות האמונות על הפקתם, במהירות רבה ובמחיר נמוך יחסית. בהתאם לטענת דייוויד סאטר, מחבר הספר "חשיכה עם שחר", עמדה מאחרי ההפרטה המהירה שאיפה ליצור מערכת כלכלית המבוססת על בעלות פרטית. אולם, בהיעדר שלטון חוק ברוסיה, "נפתחה הדרך לרדיפה פושעת אחר כסף וכוח". עליזה דולגובה טוענת כי ההפרטה המהירה נועדה "ליצור בכל מחיר מעמד שיתמוך ברפורמה.... כל סוג של הון כובס והוכנס למחזור. לא ננקטו צעדים למנוע לגליזציה של הכנסה פלילית.... סכומים עצומים הושקעו ברכוש בלי רישום בעלים. לא הייתה מדיניות דומה לזו באף מדינה תרבותית אחרת."
בעיני מגני ההפרטה המהירה, המזוהים לעיתים קרובות עם מפלגתו של צ'ובאיס, ברית כוחות הימין, הייתה המכירה המהירה והלא בררנית בבחינת הכרח. החברות שנמכרו נוהלו על–בסיס עקרונות סובייטיים, ללא בקרות על המניות, עם מספר עצום של מועסקים, ללא דוחות כספיים או התייחסות כלשהי לרווחיות. הקונים הימרו כאן כאשר קנו חברות מפסידות, בתקווה שיצליחו להפוך אותן לרווחיות במהירות גדולה יחסית.
הרעיון שפעולת מכירה של נכסים ממשלתיים, שעיקרם חברות נפט ומחצבים, כדי ליצור כהרף עין מעמד בינוני שיתמוך ברפורמות התבססה על תפישה שגויה של האופן בו מתנהלת כלכלת שוק. בניגוד למדיניות האיטית והמודרגת יחסית שנקטו מספר מדינות קומוניסטיות לשעבר במזרח אירופה, שכוונתה הייתה להניח לשוק לצמוח בהדרגה, מלמטה, סברו הרפורמיסטים ברוסיה כי ניתן ליצור "קפיטליזם סובייטי" — שוק חופשי המופעל באופן מיידי והחלטי בהתאם להוראה מגבוה.
האוליגרכים צברו להם השפעה רבה על המערכת הפוליטית ברוסיה, במיוחד לקראת מערכת הבחירות לבחירתו מחדש של ילצין בשנת 1996, שבה שיחקו המימון והתמיכה של "האוליגרכים" תפקיד חשוב. בתקופה זו המונח נכנס לשפה הרוסית. למימון של מערכת הבחירות של ילצין התגבשה קבוצה של 7 בעלי הון: רבים מן היזמים האוליגרכים נמנו עם קבוצות באוכלוסייה שלא הצליחו לתפוש את מקומן בתוך הממסד הסובייטי, כמו בתוך הק.ג.ב. ממנו בא פוטין.
ירידת כוחם של האוליגרכים
כוחם שקע במידת מה בעת המשבר הפיננסי באסיה ב-1997, שהכה קשות בחלק מהאוליגרכים כמו גם משבר הרובל ב-1998.
כאשר עלה ולדימיר פוטין לשלטון בסוף שנת 1999, הוא החל פועל בהדרגה לכינון משטר אוטוקרטי, כשהוא מחסל בהדרגה את אמצעי התקשורת העצמאיים (כמו רשתות TV-6, TVS ו-NTV), ומעביר חברות בבעלות האוליגרכים לבעלות המדינה או לבעלות מקורביו. ולדימיר גוסינסקי בעל "מדיהמוסט", שלא תמכה בפוטין בבחירות ב-1999 הוגלה למעשה. בוריס ברזובסקי שהואשם בכוונה להדיח את פוטין, קיבל מקלט מדיני בבריטניה שסירבה שוב באמצע 2006 להסגירו לרוסיה. מיכאיל חודורקובסקי בעל חברת הנפט יוקוס נאסר באוקטובר 2003 ונידון לשמונה שנות מאסר בעוון אי–תשלום מסים, רומן אברמוביץ' עזב למעשה את רוסיה, והועלו תביעות להסגיר לרוסיה אוליגרכים אחרים שנמלטו.
בינואר 2018 פרסמה מחלקת האוצר של ארצות הברית רשימה עם שמות אנשי מפתח ברוסיה, הכוללת שמות 96 אוליגרכים רוסיים.
בין האוליגרכים יש מקורבים אישיים של פוטין: סרגיי רולדוגין הוא חבר ילדות של הנשיא והסנדק של בתו הבכורה מריה, קיריל שמאלוב היה נשוי לבתו של פוטין, וארקדי רוטנברג הכיר אותו בגיל 13 בחוג ג'ודו. אוליגרכים נוספים הם אלישר אוסמנוב, פיוטר אוון ואלכסנדר פונומרנקו.
במרץ 2022, בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה, הודיעו ארצות הברית, האיחוד האירופי ובריטניה על שורה של סנקציות אישיות נגד אוליגרכים רוסים המקורבים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין, בניסיון לפגוע בכלכלה הרוסית ולשבש את מאמצי המלחמה של פוטין. הסנקציות כוללות בין השאר הקפאת נכסים ומגבלות תנועה. בנובמבר 2022, ממשלת אוקראינה השתלטה על מניות של חמש חברות עם חשיבות אסטרטגית למלחמה - כולן בעלות קשרים לאוליגרכים אוקראינים.
אוליגרכים רוסים
להלן רשימת האנשים העשירים ברוסיה. הון במיליארדי דולרים (נכון לנובמבר 2021):
טטיאנה בקלצ׳וק היא האישה העשירה ברוסיה עם 13.1 מיליארד $.
אוליגרכים אוקראינים
בשנת 2008, שווי האנשים העשירים ביותר באוקראינה היה שווה ל-85% מהתמ"ג של אוקראינה. בנובמבר 2013, מספר זה עמד על 45% (מהתמ"ג). עד שנת 2015, עקב הסכסוך האוקראיני-רוסי, ירד השווי הכולל של חמשת האוקראינים העשירים והמשפיעים ביותר באותה תקופה (רינט אחמטוב, ויקטור פינצ'וק, איגור קולומויסקי, גנאדי בוגוליובוב ויורי קויסוק) מ-21.6 מיליארד דולר ב-2014 ל-11.85 מיליארד דולר ביוני 2015.
מתוך "פורבס" נובמבר 2021. הון במיליארדי דולרים:
אוליגרכים ישראלים
אוליגרכים נודעים בעלי אזרחות ישראלית שברובם המכריע נולדו בברית המועצות. לרוב בנוסף לאזרחות נוספת, ועם רקע יהודי מסוים.
אוליגרכים אמריקאים ובריטים
אוליגרכים נודעים בעלי אזרחות אמריקאית או בריטית, שברובם המכריע נולדו בברית המועצות.
נתנאל ובת-אל אפשטיין
נתנאל (נולד בא' בכסלו תשמ"ו, 14 בנובמבר 1985 בנחליאל) ובת-אל (נולדה בכ"ח באייר ה'תשמ"ח, 14 במאי 1988 במצפה יריחו) אפשטיין הם סופרי ילדים בתחום הקומיקס והאנימציה. הוציאו לאור יחד 28 ספרי קומיקס עד כה, ביניהם הסדרות "הגיע הזמן" (9 חלקים) ו"אביהם של ילדי ישראל" (6 חלקים). עד 2021 הם גרו במעלה חבר וכיום הם מתגוררים בבסיס אדוריים ולהם שבעה ילדים.
נתנאל אפשטיין
נולד להאוורד ושירלי אפשטיין, עולים מבריטניה. בילדותו עברה המשפחה לגבעת זאב. כשהיה בן שמונה, בעקבות עבודתו של האב, עברה המשפחה למנצ'סטר לשלוש שנים. אמו של הילד שישב ליד נתנאל כאשר היה בכיתה ו', הייתה אחת מהעורכות של העיתון Jewish Telegraph ובהצעתה, התחיל לצייר קומיקסים לעיתון היהודי המחוזי של צפון מערב אנגליה. הקומיקס היה בן שורה אחת או שניים על כלב בשם Pickle וחבריו, והיה מודפס בשחור לבן פעם בכמה שבועות.
כשחזרו לישראל, ניסה לפתח דמויות לסדרת קומיקס פרי עטו, באנגלית, בהשראת סדרות הקומיקס אסטריקס וטינטין.
בערב חג הסוכות תשס"ג נרצח חבר של משפחתו בפיגוע ברחוב אלנבי - יוני ג'סנר, בחור בן 19 שהיה חלק מקהילת יהדות סקוטלנד. בעקבות כך החליט נתנאל לכתוב קומיקסים שעוסקים בחיזוק הזהות היהודית והישראלית.
כאשר למד בישיבת הכותל, צייר סיכומי סוגיות בגמרא בצורת קומיקס, ובעידוד ראש הישיבה הרב מוטי אלון היה תולה אותם על לוח המודעות שבכניסה לבית המדרש. בין הרבנים שקראו את הקומיקסים בישיבה ניתן למנות את הרב אביגדר נבנצאל.
בשנת תשס"ח, במהלך לימודיו בישיבת הכותל התחתן עם בת-אל לבית מלמד. כעבור כמה חודשים עברו לגור במעלה חבר. כעבור כשנה, ישראל זעירא, יו"ר הארגון "ראש יהודי" המתגורר גם הוא ביישוב, הציע לזוג לפרסם קומיקס שבועי בעלון השבת של ראש יהודי. ב-2012 יצא ספר המאגד קומיקסים אלו. כעבור כמה חודשים, החלו לפרסם עמוד קומיקס שבועי בעלון "הדף השבועי" של תנועת "מבראשית" בהמלצת הרב מוטי אלון שעמד בראשה.
בשנת ה'תשע"ח (2018) החל ללמוד תסריטאות בתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי מתוך שאיפה ליצור סרט אנימציה של קדושה באורך מלא.
בת-אל אפשטיין
פרויקט הגמר שלה "חיים בסרט" זכה בשנת 2007 בתערוכת אמנים צעירים במוזיאון בית לוחמי הגטאות. הפרויקט כלל חמישה דיוקנאות של הוריה, אחיה, אחותה ועצמה.
קריירה משותפת
בשנת ה'תש"ע יצא לאור הספר הראשון (מתוך תשעה) בסדרת 'הגיע הזמן' – סדרת קומיקס ציונית-דתית בדיונית שכתב הזוג על משפחה שקופצת בזמן עם כבש שיודע לדבר עברית, המשלבת בתוכה את תורת הרב קוק והחסידות, מתוך הערכה רבה למדינת ישראל, לעם ישראל ולהחשת הגאולה. ישראל זעירא יזם את הרעיון, והיא יצאה בהוצאת ראש יהודי.
כעבור כשנה וחצי, קבלו הזוג פנייה מלשכת הרב מרדכי אליהו בבקשה ליצור ספר קומיקס על הרב. בעקבות כך יצרו את סדרת ספרי הקומיקס "אביהם של ילדי ישראל" המונה 6 ספרים.
לאחר מכן, ביוזמת הרב משה שילת, פנו אליהם מעמותת גוונים המוציאה לאור ספרי לימוד של הרמב"ם היומי, במטרה ליצור קומיקס על סדר ספר המצוות לרמב"ם. כך יצרו הזוג קומיקס העוסק בכך דרך עיניהם של אח ואחות בשם עוז והדר. תחילה יצא חלק ראשון של הקומיקסים בתור יומן בית ספר ששווק ישירות דרך משרד החינוך. לאחר מכן יצא לחנויות ספר בשני כרכים "המסע המופלא של עוז והדר". ספרים אלו עברו פיקוח ובקרה של הרב אבי גיסר.
לאחר מכן, פנה לזוג הרב משה שילת בבקשה לעבד את ספר התניא לקומיקס. הסדרה נקראת בשם "הדרך הארוכה קצרה" וכוללת שלושה כרכים. הרעיון המרכזי בספר התניא הגורס כי לכל יהודי יש "נפש בהמית" הוצג בצורת באפלו בלתי–נראה בשם "בפל" המלווה את הגיבור, עמית בונן (הרומז לאדם המתבונן). ההשראה והרבה מהרעיונות לספר זה לקוחים מסדרת הספרים "חומריו האפלים" של פיליפ פולמן.
מאז שנת ה'תשע"ה (2015) מפרסמים הזוג סיפור בהמשכים בשם "איזהו גיבור" במגזין "ילדים" מבית "פנימה". הסיפור עוסק בגיבור על צעיר ישראלי בשם דרור יקרא המקבל את כוחותיו העל–טבעיים מהתחזקות בעבודת ה' ומאבד אותם כשנופל לגאווה.
ב-2017 יצאו הספרים "הרבי של כולנו" על הרבי מליובאויטש ו"בעל התניא" על רבי שניאור זלמן מלאדי. בהמשך כתב עוד ספרים על גדולי החסידות שנקראים סדרת "מאורי האש". ספרי הסדרה: "האחים הקדושים" על רבי אלימלך מליז'נסק ואחיו ר' זושא מאניפולי, "בעל התניא" על ר' שניאור זלמן מלאדי, "סניגורם של ישראל" על ר' לוי יצחק מברדיטשב ו"המגיד הגדול" על המגיד ממזריטש.
אנימציה
בשנת ה'תשע"ד, בעידוד חברת–משפחה שביקשה פרויקט אנימציה, למד ב-IAC - המכללה הישראלית לאנימציה במסלול אנימציה קלאסית, קורס העשרה בכלים וטכניקות לאנימטורים וקורס איור דיגיטלי מתקדם. בעקבות כך החלו הזוג לעסוק גם באנימציה קלאסית מצוירת, אנימציית סטופ מושן (בעיקר בפלסטלינה) ואנימציית פלאש. הם יוצרים סרטונים קצרים עבור ארגונים (כגון ארגון חותם, קרן אחד לאחד, ראש יהודי, איגוד רבני הקהילות ומיזם רוח ותקשורת) ולקוחות פרטיים.
בשנים האחרונות, החלו שיתוף פעולה עם יוצרי סדרת הדיסקים-שמע "רחלי הקטנה לומדת אמונה", מבית הרב שלום ארוש, ועיבדו כמה מהסיפורים לאנימציה. עד כה עלו ליוטיוב 3 סרטונים, שזכו למיליוני צפיות. העיבוד לאנימציה נעשה בהתנדבות.
השראה
כל היצירות של הזוג מושתתות על משנתו של הרב מוטי אלון ומבוססות על תורות שפרסם ובהתייעצות איתו, וגם על שיעורי הרב ארז משה דורון. ספרים אחדים מסדרת "הגיע הזמן" מבוססים גם על מהלכים של הרב משה בלייכר והרב צבי ישראל טאו.
את ההשראה היצירתית מקבלים הזוג מסרטי וולט דיסני, ספרי הארי פוטר, סדרת ארטמיס פאול, אסטריקס, טינטין, סדרת הסיטקום האמריקאית "צער גידול בנות", מונטי פייתון, ודמויות מהחיים האמיתיים שלהם.
לבירינת
מיתוס הלבירינת
סיפורו של תסאוס, המינוטאורוס ומבוך כרתים הוא למעשה הסיפור המכונן של המבוך במערב. הסיפור החל במלך מינוס, ואשתו, פסיפאה, שנאפה בו עם שור לבן יפה, מה שהביא להולדת המינוטאורוס המכוער, מפלצת אוכלת אדם, בעלת גוף אדם וראש שור. כדי להסתיר את הניאוף המכוער של המלכה, מינוס הורה לדדלוס לבנות מבוך, מבנה של בלבול ורמאות, שממנו אף אחד, כולל המפלצת, לא יוכל לברוח. מינוס האכיל את המינוטאורוס בקורבנות אדם מקרב צעירי אתונה, שכן האתונאים היו חייבים במחווה של מס למינוס. מדי תשע שנים, שבעה עלמים ושבע עלמות הוכנסו למבוך. איש לא הצליח להימלט מן המבוך, כי רבים ומפותלים היו השבילים בתוכו. גורלם של בני אתונה הצעירים היה לתעות ללא תקווה בשבילים אלה עד שנתקלו במינוטאורוס, שהיה טורפם. גורל זה השתנה כאשר טבח תזאוס במינוטאור בעזרת אריאדנה, בתו של מינוס, שציידה אותו בחוט מוזהב שבעזרתו הוא ידע למצוא את דרכו החוצה מהמבוך.
אחרי סכסוך עם המלך, הוכנס דדלוס (ממציא הלבירינת) יחד עם בנו איקרוס לתוך הלבירינת. כיוון שדדלוס תכננו, הוא ידע כיצד לצאת, ועלה, יחד עם בנו על גג הלבירינת. שם הוא מצא המוני נוצות של ציפורים, והכין כנפיים לעצמו ולאיקרוס. לבסוף, כאשר הכנפיים היו מוכנות, הם עפו מהלבירינת. כיוון שאיקרוס אהב את אור השמש, וניסה לעוף גבוה ככל האפשר, הדבק שחיבר את הנוצות נמס מהחום, והוא נפל.
היסטוריה
לרוב הלבירינת מופיע כריבוע ופעמים כאליפסה; הוא מכיל סדרת מרכזים לאורך שבעה מסלולים, אך לא מציע שום אפשרות לטעות לגבי זיהויו. הדוגמאות העתיקות ביותר הידועות כיום לעיצובי לבירינתים פטרוגליפים (גילופי אבן) קטנים ופשוטים שגילם כנראה 3000 שנה. פטרוגליפים אלו נמצאו במספר מקומות ברחבי העולם, מסוריה ועד אירלנד, לצד תכשיטים וכלי חרס. למעשה צורת הלבירינת בכל התרבויות עד למאה ה-15 היה חד-מסלולי, והוא לא כלל את בחירת הכיוון כמו במבוכים בני ימינו, אלא רק התמדה. אופי זה הפך אותו למבלבל, ואולי אף מפחיד, שכן החוויה בו הייתה הליכה לאורך קירות סוגרים בכיוון אחד – ללא אפשרות בחירה. צורת הלבירינת התפתלה תוך שהיא מסתובבת בנחרצות לכיוון המרכז. הייתה רק כניסה אחת מהמבוך, ששימשה גם כנקודת היציאה היחידה.
כרתים וטרויה היו מקומות שבהם צמחו האגדות היווניות. אולם מבוכים נמצאו גם בערים רומאיות, כפי שעולה משרידי רצפות מבוכים ששרדו כמעט בכל מקום שבו הגיעה אליו האימפריה הרומית: בצפון אפריקה, באוסטריה, בשווייץ, בצרפת, בספרד ובאיים הבריטיים, רובם בצורת פסיפסים. רצפת המבוך הרומאית לרוב מוקמה בכניסה לווילות של פטריקים, והיא שימשה כאזור בטיחות. צורת המבוכים הרומאים גם הייתה לפעמים אליפטית, אולם לרוב ריבועית, והריבוע בתורו חולק בחלוקת משנה לרבעים. בפסיפסים רומיים הופך הלבירינת הקלאסי הפשוט לעיטור שוליים מתפתל. לרוב אפשר לראות את המינוטאורוס במרכז, ואולי את תזאוס והמינוטאורוס בקרב מגע. דמויות רומיות מפותלות התפתחו בהדרגה בסיבוכיותן עד שהפכו לתכנון הימי-ביינימי בעל סימטריית ארבע הידוע כיום.
ארכאולוגים של התקופה ההלניסטית והרומית חפרו לבירינתים במגוון מקומות. אולם לכל הלבירינתים בבתי התקופה יש דבר אחד במשותף: הם מוקמו בתוך מבנים חילונים, של מגורים או אזרחיים, אך לא בתוך מקדשים דתיים. בניגוד לכך, כל הלבירינתים מהעת העתיקה המאוחרת וימי הביניים מוקמו בתוך כנסיות נוצריות. אם לשפוט מהממצא הארכאולוגי הנרחב, הלבירינת של ימי הביניים לא התקיים מחוץ לבית הפולחן. רק במאה ה-16, עם רוחות הרנסאנס שהחיו מסורות מהעת הקלאסית, נבנה שוב הלבירינת במבנים אזרחיים ובבתי מגורים פרטיים.
הלבירינת הנוצרי הקדום ביותר הידוע מתוארך ל-324 בכנסיית סנט רפרטוס באלג'יר. הלבירינת שם היה ריבועי, והוא שואב את צורתו מהמסורת הרומית. נראה בו החוט של אריאדנה, המוביל לחלק הדרום-מערבי, הראשון בארבעת הריבועים הזהים, שמהם עוברים אחד לשני בכיוון השעון. במרכז הלבירינת מסודרים בפלינדרום מתמשך המילים "הכנסייה הקדושה" (Sancta Ecclesia) בלטינית. שתי המילים "הכנסייה הקדושה" כתובות קדימה ואחורה ימינה ושמאלה, ויוצרות צלב בעל ארבע זרועות. במנזר בטיגזירט שבצפון אפריקה, מזרחית לאלג'יריה, שנבנה במאה החמישית, עמד לבירינת נוסף. שני הלבירינתים עמדו כסמלי הדת הנוצרית החדשה המתפשטת באימפריה הרומית הישנה והמתפרקת. פער של כמעט שבע מאות שנים, מהמאה החמישית ועד תחילת המאה ה-12, מפריד בין שני הלבירינתים של כנסיות אלו ללבירינתים של המאות ה-12 וה-13.
חרף הפער בשימוש בלבירינתים בכנסיות בתקופה זאת, המבוך המשיך להתקיים על הנייר באמצעות כתבי יד מנזרים; המוקדם בהם מהמאה ה-9 ואלו שאבו מצרפת וגרמניה הקרולינגיות.
ניצור הלבירינת בתפוצה רחבה במערב החל בתחילת המאה ה-9 בחלק המזרחי של האימפריה הקרולינגית, באזור המנזרים החשובים של סנט גאלן ורייכנאו בצפון-מזרח שווייץ ובדרום גרמניה (בהתאמה). ידועים 24 איורי לבירינתים בכ-60 כתבי יד מימי הביניים, והשפעתם על צורת הלבירינת בכנסיות מעיד על קשר הדוק בין הנזירים למתכנני הכנסיות בעלות הלבירינתים. הצורה האליפטית של הלבירינת הכריתי הפכה עגולה וסימטרית לחלוטין, מעין תהליך של הרחבה ועידון. שמונה עיגולים קונצנטריים קטנים יותר החלו להגדיר את שבעת המסלולים המתחברים למרכז. גם המרכז הופך לעיגול שלם והוא גדול יותר מקודמו הכריתי. מבוכים עגולים כאלו צוירו באמצעות מחוגה. כך, בתוך חמישים שנה, הלבירינת בעל שבעה המסלולים גדל לאחד-עשר מסלולים.
עיצוב לבירינת חדש זה היה כאמור תוצר של התרבות המנזרית, ובאופן יותר ספציפי הם היו התוצר של הסקריפטוריום המנזרי, חדר הכתיבה והמרכז האינטלקטואלי של הקהילות הבנדיקטיניות שאחזו במונופול על הלמידה האירופית בימי הביניים. הנזירים עשו שימוש בלבירינת למטרות איוריות, ויצרו כל מיני דוגמאות של לבירינתים בסוגים שונים של ספרים: לוחות שנה והיסטוריות עולמיות. באופן מפתיע, היה זה הלבירינת הכריתי העתיק, בניגוד למבוך הרומאי הריבועי, שהפך לאב הקדמון הישיר של העיצובים הקרולינגים החדשים.
בלבירינתים שהתפתחו בכתבי היד הקרולינגים הלבירינת היה סמל שיכול היה להסביר כל מיני טקסטים, במיוחד אלו המשרטטים את מעבר הזמן. לבסוף, הם הפכו כל כך מוכרים ובעלי תפוצה כה רחבה בצורה שבכתבי היד, שדוגמאות אלו יצאו מהסקריפטוריום לכנסייה. כך הצורות הפורמליות שנוצרו בכתבי היד, הועברו בהמשך ללבירינתים גדולים יותר ברצפות הכנסיות באיטליה, בצרפת, ובמקרים מעטים יותר גם בגרמניה - רק בתחילת המאה ה-12. ואכן פריחת התכנון הימי-ביניימי הגיעה לשיאה במאה ה-12 וה-13 בלבירינתים המרוצפים הגדולים בקתדרלות הגותיות, שהידועות שבהן הן שארטר, ריימס ואמיין שבצפון צרפת.
כאמור סביב שנת 900, נזיר חכם יצר את מה שהוכיח עצמו כעיצוב האולטימטיבי עבור הלבירינת הנוצרי בכנסייה. הוא עבד ככל הנראה בארכידיוקסה של סן בצרפת, שאז השתרעה מהדיוקסות של פריז ושארטר בצפון ומזרחה ודרומה לאלו של אוסר ונוור (Nevers) בדרום. התוכנית מכונה "הטיפוס השארטרי" של הלבירינת, כיוון שהוא מופיע על רצפת קתדרלת שארטר, שבה לבירינת הכנסייה הגדול ביותר - ויש שאומרים היפה ביותר - שאי פעם נוצר. אולם למעשה, טיפוס הלבירינת בעל אחד-עשר המסלולים של שארטר מופיע בכתבי יד מנזריים שלוש מאות שנה קודם לפני שהדוגמה הופיעה ברצפת קתדרלת שרטר סביב 1215. המקור לטיפוס לבירינת זה ככל הנראה לא היה שארטר, אלא דרומה משם, במנזרי אוסר, שהיו המרכז ללמידה בנדיקטינית במהלך המחצית השנייה של המאה התשיעית.
ההבדל המהותי בין לבירינת מטיפוס נוצרי ולקודמיו המנזריים הוא החפיפה בצורת הצלב. הצלב שולב על ידי מעצורים שהוכנסו לאורך הצירים מזרח, צפון והדרום, בנוסף לאלו שקיימים בקצה המערבי. כל המעגלים השלמים חולקו לחצאי מעגלים ורבעי מעגלים, וזה בתורו הצריך חזרות נוספות של המסלול לאור העובדה שהעלייה הרוחנית לרגל נעצרה בארבעה צירים של הנקודות המרכזיות של המצפן. דבר זה יצר צורת צלב, ולמעשה סייע ב"ניצור" הצורה הפגאנית. מה שנוצר הוא עיצוב הרבה יותר מורכב מקודמו המנזרי. עם זאת, הוא עדיין מניח את הדעת מבחינה אסתטית, ייתכן מפני שהקווים המלבניים של הצלב יוצרים נקודת נגד לסימטריה של מעגלים קונצנטריים.
חושבים כי לבירינתים נוצרים אלו הם שהיוו את ההשראה ללבירינתי העשב החילוניים הרבים שבבריטניה.
במשך אותה תקופה, מעל חמש מאות לבירינתים נבנו בסקנדינביה שלא על ידי הכנסייה. לבירינתים אלו, הנמצאים בדרך כלל באזורי החוף, מסומנים באבנים ומתוכננים בדרך כלל בתכנון הקלאסי. סוברים כי קהילות דייגים קדומות בנו אותם כדי ללכוד טרולים או רוחות רעות בפיתוליהם, ולוודא בכך מסע דיג מוצלח. גם באיי סילי, שליד החוף הקורני בבריטניה יש לבירינתי אבן, אך הם אינם עתיקים כמו הלבירינתים הסקנדינביים.
קיימות דוגמאות יפות ללבירינתים ממגוון תרבויות עתיקות ובלתי קשורות זו לזו. הלבירינתים הופיעו במגוון עיצובים ובמגוון חומרים בג'אווה, באמריקה הצפונית ובדרומית (בקרב הילידים), באוסטרליה, בהודו ובנפאל.
בניית לבירינתים מודרניים
עניין מחודש בסמל הלבירינת, יצר השראה לתחייה של בניית לבירינתים. הידועים שבהם הם פארק ו'ילן (מילטון קינס, בריטניה), קתדרלת גרייס (סן פרנסיסקו) ופארק טפטון (צ'סטרפילד, דרבישייר, בריטניה).
הלבירינת הציבורי הבנוי הראשון בישראל הוקם ברחבת 'בית העם', בניין היסטורי בעיר רחובות, המשמש כיום את 'בימת הנוער העירונית'. הלבירינת תוכנן ונבנה על ידי רחלי רוגל, נציגת אגודת הלבירינתים בישראל. לבירינת ציבורי נוסף לבירינת "האוצר" הוקם במתחם התחנה המרכזית הישנה בדרום תל אביב. הוא הוקם על ידי רחלי רוגל ויובל שרון, במסגרת הפנינג התרבות 'פתוחה לרגל שיפוצים, השמשת התחנה הישנה'. ההפנינג אורגן על ידי אמני 'שביל החלב' בשיתוף עם בית הספר 'מנשר' (4 במרץ 2011).
פירושים מודרניים ללבירינת היווני
מיתוס הלבירינת עובד למחזה מודרני מאת אילינקה קרבנקובסקה, אשר דן ביכולתו של האדם לקבוע את גורלו. במחזה, תסאוס נהרג בידי המינוטאורוס בצעד התאבדותי. המינוטאורוס עצמו נהרג בידי אנשי העיירה אחוזי האימה.
המיתוס התפתח גם ללבירינת של מג'ה היל: סיפור מורכב אשר עושה שימוש בגרפיקת מחשב תלת־ממדית.
עבודתו של חורחה לואיס בורחס, הסופר הארגנטינאי אשר הושפע רבות מן הלבירינת, היוותה בעצמה השראה לסופרים אחרים, כדוגמת אומברטו אקו בשם הוורד ומרק ז' דניאלו'סקי בבית העלים.
בסרט Inception תפקידה של אחת הדמויות הוא לתכנן מבוכים, ושמה אריאדנה.
משמעויות תרבותיות
לבירינתים פרהיסטוריים שימשו כמלכודות לרוחות רעות או כמסלולים מוגדרים לצורך פולחן. בימי הביניים סימל הלבירינת את הדרך הקשה אל אלוהים, שמרכזה אחד (אלוהים) ותחילתה אחת (לידה). החל בתקופת הרנסאנס, לבירינתים איבדו את מרכזם: האדם ההולך בהם הוא המרכז, דבר המשקף את שינוי החשיבה ההומניסטי.
הלבירינת של סטרה
הלבירינת של סטרה (Il labirinto di Strà) נמצא בווילה פיזני (Villa Pisani) בתעלת ברנטה המובילה מהעיר פדובה ללגונה של ונציה. הלבירינת נחשב לאחד המפורסמים באיטליה. הוא מצוי בווילה, אשר התקיימו בה מפגשים היסטוריים. משנת 1822, הווילה והפארק הם מוזיאון ציבורי. קרוב לוודאי שהלבירינת של סטרה שימש השראה לרמח"ל, יליד פדובה, בבואו לתאר את הזהירות הנדרשת מהאדם במבוך החיים בספרו מסילת ישרים.
בסדרת פרסי ג'קסון והאולימפיים
לוק בן הרמס מנהיג צבא הרשע אשר רוצה להחזיר את קרונוס לחיים מנסה למצוא את דיידלוס כדי שייתן לו את החוט של אריאדנה, המתואר כמעין GPS אשר ניתן לנווט בעזרתו ב"מבוך".
דלועאים
סדרת הדלועאים (שם מדעי: Cucurbitales) היא סדרה של צמחים דו-פסיגיים, הקרובה לסדרת האלונאים.
מאפיינים
זוהי סדרה השוכנת בעיקרה באזורים הטרופיים, עם נוכחות מוגבלת גם באקלים סובטרופי או ממוזג. הסדרה כוללת מיני עצים ושיחים, ולצדם צמחים עשבוניים ומטפסים רבים. אחד המאפיינים הבולטים של הסדרה הוא נוכחות של פרחים חד-מיניים, לרוב מחומשים. עלי כותרת עבים ומחודדים בקצה, בעלי בסיס רחב. ההאבקה מתבצעת לרוב בעזרת חרקים, אך לעיתים גם בעזרת הרוח (Coriariaceae ו-Datiscaceae).
הסדרה מונה כ-1600 מינים בשבע משפחות. המשפחות הגדולות הן הדלועיים עם כ-640 מינים, ובגוניים עם כ-920 מינים. בצמחיית הבר בישראל מיוצגת רק משפחת הדלועיים עם שבעה מינים בלבד.
מיון
סדרת הדלועאים כוללת על-פי המיון המודרני 7 משפחות (ראו טבלה), והחשובות שבהן: הערה: בעבר נהגו לעיתים לשייך את שתי המשפחות הנ"ל וחלק מהאחרות לסדרת הסגלאים, שכיום יצאה משימוש כקבוצה טקסונומית.
דארן סטאר
דארן בנט סטאר (באנגלית: Darren Bennett Star; נולד ב-25 ביולי 1961) הוא תסריטאי ומפיק טלוויזיה וקולנוע אמריקאי ממוצא יהודי. ידוע בעיקר בשל הסדרות "מלרוז פלייס", "בוורלי הילס 90210" ו"סקס והעיר הגדולה". סטאר היה שותף בהפקת ויצירת הסדרות ואף השתתף בכתיבת ובימוי חלק מהפרקים.
ביוגרפיה
סטאר נולד וגדל בפוטומק שמדינת מרילנד בארצות הברית לאב רופא שיניים. הוא בעל תואר מאוניברסיטת דרום קליפורניה. בגיל צעיר יצא מהארון כהומוסקסואל.
נסיונותיו הראשונים של סטאר בעולם הטלוויזיה היו תסריט שלא הופק לסדרה ושתי סדרות כושלות לבני נוער.
הקריירה של סטאר החלה למעשה לאחר הצלחת "בוורלי הילס 90210" וניתן לו הקרדיט על שהצליח להחיות את הקריירה של אהרון ספלינג כמפיק טלוויזיה מצליח. הרעיון לאופרת סבון לבני נוער נהגה ברשת FOX ששכרה את סטאר, שהיה ידוע ככותב לבני נוער, על מנת שיפתח את הרעיון ויכתוב את התסריט לסדרה. סטאר פיתח את רעיון הסדרה שעסק בחיי בני נוער בבוורלי הילס. הסדרה שודרה בין השנים 1990–2000 וזכתה לפופולריות עצומה בעונותיה הראשונות.
לאחר הצלחת "בוורלי הילס 90210" יצר סטאר בהפקת ספלינג את "מלרוז פלייס", סדרת אופרת סבון שגם כולל דרמה. "מלרוז פלייס" עסקה בחייהם של צעירים בגילאי ה-20–30 שלהם בלוס אנג'לס. הסדרה התבססה במידה רבה על חוויותיו של סטאר במגוריו בלוס אנג'לס. הסדרה השפיעה רבות בכך שהיא הציבה בקדמת הבמה נשים מצליחות וחזקות והולידה גל של סדרות שעסקו בכך, היא שודרה מ-1992 עד 1998.
ב-1995 פותה סטאר על ידי CBS לנטוש את ספלינג ולכתוב ולהפיק עבורם סדרות. תחת CBS הפיק סטאר את "סנטרל פארק וסט" שנכשלה.
ב-1998 יצר והפיק ל-HBO את "סקס והעיר הגדולה". הסדרה התבססה על טוריה של העיתונאית קנדיס בושנל ועסקה בחייהן של ארבע רווקות בגילאי ה-30 וחייהן (בעיקר המיניים) במנהטן. הסדרה עסקה רבות בנושאי הרווקות, מעמד האישה, זוגיות ונישואין. החופש היצירתי שאיפשרה לו HBO בנוסף לפיקוח הרגולטורי בשידורי הכבלים בארצות הברית שמאפשר הצגה מפורשת של יחסי מין הפכו את "סקס והעיר הגדולה" לסדרה בוטה יחסית וסייעו בכך להצלחתה. הסדרה זכתה להצלחה בקרב הקהל הרחב, המבקרים ואנשי המקצוע. הסדרה הייתה מועמדת לפרסי אמי רבים וזכתה פעמיים בפרס גלובוס הזהב.
ב-2000 הפיק את "גרוס פוינט" שפותחה על ידו לרשת ה-WB כמעין סאטירה על אופרות הסבון לצעירים ובעיקר על "בוורלי הילס 90210" שהוא פיתח. הסדרה עסקה במאוחרי הקלעים של צילומי דרמת נוער והיצרים על הבמת ובין השחקנים. באותה שנה גם פיתח את "וול סטריט" שעסקה בברוקרים ניו יורקרים. שתי הסדרות לא שרדו מעבר לעונה בודדת.
ב-2003 הפיק את "מיס מאצ'" שעסקה בשדכנית ניו-יורקית. גם סדרה זו נכשלה וירדה משידור לאחר מספר פרקים מועט.
ב-2008 יצר עבור רשת The CW את הסדרה 90210 שהיא ספין אוף לסדרה שלו מתחילת דרכו, "בוורלי הילס 90210".
סטאר יצר והפיק את הסדרה יאנגר, ששבע עונותיה שודרו בשנים 2015–2021.
יחסי דרום אפריקה–צרפת
שיתוף פעולה ביטחוני
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 צרפת קיימה יחסים קרובים עם המשטר הגזעני בדרום אפריקה, ומכרה לו מטוסי קרב מסדרת מיראז', מסוקים, כלי רכב משוריינים, צוללות, פריגטות ומערכות טילי קרקע-אוויר, בזמן שהיא הייתה מעורבת צבאית בכמה סכסוכים אזוריים.
נציגויות דיפלומטיות
דרום אפריקה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז, ו-2 קונסוליות בליל ורן. מאידך, צרפת מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה, ו-5 קונסוליות בקייפטאון, דרבן, איסט לונדון, יוהנסבורג ופורט אליזבת.
מנהרת גריניץ'
מנהרת הולכי הרגל גריניץ' (באנגלית: Greenwich foot tunnel) היא מנהרה להולכי רגל, העוברת מתחת נהר התמזה במזרח לונדון. המנהרה מקשרת בין רובע טאוור המלטס שבגדה הצפונית של הנהר לבין רובע גריניץ' שבגדתו הדרומית. המנהרה תוכננה על ידי המהנדס סר אלכסנדר ביני עבור מועצת העיר לונדון, והוקמה על ידי החברה הקבלנית ג'ון קוצ'ריין ושות' (John Cochrane & Co). עבודות הבנייה החלו ביוני 1899 והמנהרה נפתחה לציבור ב-4 באוגוסט 1902.
הכניסות למנהרה מצויות בשני מבנים שבראשם כיפה עשויה זכוכית, בהם המעליות המובילות למנהרה. המעליות הותקנו בשנת 1904 ושופצו בשנת 1992. נוסף על המעליות ניתן לרדת בגרמי מדרגות ספירליים, המאפשרים להגיע אל המנהרה, שאורכה 370 מטרים (1,217 רגלים) ורוחבה 3 מטרים (9 רגלים). המנהרה בנויה קשתות של ברזל יצוק שחוברו ביניהן בבטון. פנים המנהרה צופה ב-200,000 לבנים מזוגגות. חלקה הצפוני של המנהרה נפגע בהפצצות הלופטוופה במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה, ושם אפשר לראות אותה מחוזקת עם בטנת בטון ופלדה עבה.
עבודות שיפוץ להתקנת מעליות חדשות ושיפור הניקוז החלו בשנת 2009 והושלמו בשנת 2014.
המנהרה מקשרת בין אזור גריניץ' בו נמצאת הקאטי סארק ופארק גני איילנד.
המנהרה פתוחה 24 שעות ביממה, אולם המעליות פעילות רק בשעות השיא.
חיטחבים
חיטחבים (שם מדעי: Bryozoa) היא מערכה של חסרי חוליות מושבתיים, רובם חיים בימים ומיעוטם בנחלים ומקווי מים מתוקים ונפוצים בעולם כולו. לחיטחבים מבנה פנימי מורכב: לרובם שלד גירני המצופה שכבת קוטיקולה דקה. כ-4000 מיני חיטחבים ידועים כיום בעולם.
מאפיינים
לחיטחבים אין קרבה סיסטמטית ברורה למערכת אחרת של חסרי חוליות. יש מושבות חיטחבים שהן קרומיות ומכסות את המצע, ויש שדומות לשיחים זעירים ואף לאלמוגים. כל פרט במושבה נראה כקופסה זעירה שאורכו פחות ממילימטר, הוא עשוי מחומר כיטיני או גירני ובקצהו קבוע פתח בודד. במושבות קרומיות צמודים הפרטים זה לזה בדופנותיהם הצדדיים והפתח מופנה כלפי מעלה. הפתח של בעלי השלד הגירני סגור במכסה כיטיני מעוגל. מבעד לפתח נשלף זר זרועות עדינות, גמישות וריסניות, שמקיפות את הפה שנמצא במרכז.
הזרועות יוצרות מין משפך סביב הפה וחלקיקי מזון נסחפים אליו באמצעות זרם המים שיוצרת תנועת הריסים. האיברים הפנימיים בתוך קופסת השלד כוללים מנגנון לשליפת זר הזרועות, מעי פשוט שצורתו כפרסה, מערכת רבייה ומערכת עצבים. לחיטחבים אין איברי חישה או איברי הפרשה.
התפתחות המושבה נעשית על ידי הנצה של פרטים חדשים מגופם של אלה שקדמו להם. הקשר ביניהם נוצר באמצעות נקבים בדופנות המשותפים. מושבות חדשות נוצרות ברבייה מינית. מן הביצית המופרית נוצרת פגית ריסנית בעלת צורה כדורית, ששוחה במים ובוחרת מקום להתיישבות. לאחר שהפגית נצמדת למצע היא מתפתחת והופכת לפרט הראשון של המושבה החדשה. מיני החיטחבים נבדלים ביניהם בצורת המושבה, בגודלה ובצבעיה. מינים שונים מתפתחים על גבי סלעים, בעלי חיים ימיים או אצות גדולות.
ח'וראסאן רזאווי
פרובינציית ח'וראסאן רזאווי (בפרסית: استان خراسان رضوی) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר משהד.
טאקק
טאקק (בלאית: ທ່າແຂກ) היא עיר בדרום־מרכז לאוס על גדות נהר המקונג וגובלת בנאקון פאנום, עיר בצפון־מזרח תאילנד, בצדו השני של הנהר. העיר היא בירתה של מחוז קמואן.
בעיר ישנם מבנים רבים בסגנון קולוניאלי צרפתי ביניהם וילות, בניינים וחנויות וכן שרידים של מסילות רכבת שקישרו את טאקק עם וייטנאם. מדענים מערביים גילו את חולדת לאוס לראשונה בשוק טאקק.
בנייה של גשר החברות השלישי בין לאוס לתאילנד, שמקשר את נאקון פאנום עם טאקק, החל להיבנות בשנת 2009 ונחנך ב־11 בנובמבר 2011.
האוכלוסייה בעיר עומדת על כ־85,000 תושבים נכון למפקד האוכלוסין לשנת 2012.
גלוסטר מטאור
גלוסטר מטאור (באנגלית: Gloster Meteor) היה מטוס הקרב הסילוני הראשון בשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי ומטוס הקרב הסילוני המבצעי היחיד בשורות חילות האוויר של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
פיתוח המטוס נשען במידה רבה על פיתוח מנועי הטורבו סילון פורצי הדרך שהותקנו בו, מנועים שתוכננו ויוצרו על ידי פרנק ויטל וחברתו, "פאואר ג'טס" בע"מ. פיתוח המטוס החל ב-1940, אם כי תכנון המנועים החל עוד ב-1936. את המטוס תכנן ג'ורג' קרטר מחברת המטוסים גלוסטר איירקראפט קומפני (Gloster Aircraft Company). המטוס טס לראשונה ב-1943, נכנס לשירות ב-12 ביולי 1944, ופעילותו המבצעית הראשונה הייתה ב-27 ביולי 1944.
המטאור לא היה מטוס מתקדם מבחינה אווירודינמית, ואף לא המטוס המהיר בעולם לזמנו, אך הוא היה יעיל ושירותו נמשך שנים רבות יחסית למטוסי קרב של הדור הראשון, עד לשנות ה-70. המטאור שירת בחילות אוויר רבים ברחבי העולם, בהם חיל האוויר הישראלי, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי (בתקופת מלחמת קוריאה), חיל האוויר המצרי וחיל האוויר הסורי.
תחילת התכנון
פיתוחו של המטאור בעל מנוע הטורבו סילון היה פרי שיתוף פעולה בין חברת גלוסטר איירקראפט (Gloster Aircraft Company) לבין חברת פאואר גט'ס (Power Jets) של סר פרנק ויטל, ממציא מנוע הסילון. ויטל הקים את חברת פאואר ג'טס ב-1936 כדי לקדם את רעיונותיו על הנעה באמצעות כוח סילוני, והוא עצמו היה המהנדס הראשי של החברה. בשנים הראשונות התקשה ויטל במציאת תמיכה כלכלית וחברות תעופה שיהיו מוכנות ליישם את רעיונותיו המתקדמים. ב-1931 דחתה חברת ארמסטרונג-סידלי הצעה של ויטל, לאחר שבחנה אותה ומצאה שההצעה אומנם מבוססת מבחינה טכנית אך אינה ישימה במגבלות היכולות ההנדסיות שהיו. גם נושא המימון הדאיג את ויטל לאורך כל תקופת הפיתוח הראשוני של המנוע. על אף הקשיים הצליחה החברה לייצר בתחילת 1937 את אב הטיפוס הראשון, פאואר ג'טס WU, והחלה בניסויי המנוע. זמן קצר לאחר מכן הודיעו משרד האווירייה הבריטי וסר הנרי טיזרד, יושב ראש וועדת המחקר האווירונאוטי, על תמיכתם בפרויקט.
עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה ובהמשך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה עלה הצורך במטוסי קרב מתקדמים. פאואר ג'טס וגלוסטר החליטו על הבנה הדדית באמצע 1939. בסוף 1939 חתם משרד האווירייה על חוזה עם חברת גלוסטר לייצור אב טיפוס שיונע על ידי המנועים של פאואר ג'טס. דגם המטוס הראשון נועד להוכחת היתכנות, סומן גלוסטר E28/39, והיה למטוס הסילון הבריטי הראשון. המטוס המריא לטיסת בכורה ב-15 במאי 1941, והטיס אותו טייס הניסוי הראשי של גלוסטר, פלייט לוטננט (רב-סרן) פיליפ "גרי" סאייר. הצלחת המטוס הוכיחה את ישימותה של ההנעה הסילונית, וגלוסטר החלה לקדם תכנונים למטוסי קרב סדרתיים. בשל הדחף המוגבל שייצרו מנועי הסילון המוקדמים הוחלט שהמטוסים הסדרתיים הבאים יונעו על ידי זוג מנועי טורבו-סילון.
מוסד התעופה המלכותי (Royal Aircraft Establishment) המליץ על דגם התחלתי שיהיה בעל משקל המראה של 3,900 ק"ג, מתוכם 680 ק"ג "מטען צבאי", ויהיה בעל דחף סטטי של 3,200 פאונד, ותכנון לדגם מתקדם יותר בעל משקל המראה של 4,900 ק"ג שיונע על ידי מנועים מתקדמים יותר שהיו אז בתכנון. ג'ורג' קרטר, המהנדס הראשי של גלוסטר, חישב על בסיס תכנונים אלה ועל מחקרים שערך בעצמו שמטוס במשקל 3,900–4,100 ק"ג שיהיה חמוש בשניים או ארבעה תותחים בקוטר 20 מ"מ ובשישה מקלעים בקוטר 0.303 אינץ' (7.69 מ"מ) יוכל להגיע למהירות מרבית של 640–690 קמ"ש בגובה פני הים ו-720 עד 750 קמ"ש בגובה 30,000 רגל (כ-9,100 מטרים). בינואר 1941 לורד ביוורברוק, השר הממונה על ייצור מטוסים, הורה לגלוסטר להפסיק את העבודה על מטוס קרב-לילה שהיה אז בפיתוח, ולהתרכז בייצור מטוס הקרב הסילוני בשל "חשיבותו הייחודית".
אבות טיפוס
באוגוסט 1940 הציג קרטר את ההצעה הראשונית של גלוסטר למטוס קרב דו-מנועי בעל כן נסע בחרטום. ב-7 בפברואר 1941 קיבלה גלוסטר הזמנה ל-12 אבות טיפוס, שצומצמה מאוחר יותר לשמונה מטוסים. במזכר הבנה שהתפרסם ב-21 ביוני 1941 הוצהר על הכוונה לרכוש 300 מטוסים. שם המטוס המיועד, כפי שהוצהר במסמך, היה ת'נדרבולט, רעם, אך כדי למנוע בלבול עם מטוס הקרב מתוצרת ארצות הברית, ריפבליק P-47 ת'נדרבולט, שונה שמו של המטוס החדש למטאור. במהלך תקופת הייצור נעשה שימוש במילת הקוד ראמפאג' (אנגלית: Rampage, השתוללות). לשם הטעייה ושמירה על חשאיות הפיתוח פרטים רבים על המטוס הוסוו בצורה דומה.
בשל עיכובים בייצור המנוע המיועד, פאואר ג'טס W.2, החלו טיסות ניסוי רק ב-1943. חברת רובר, שהייתה קבלן משנה של פאואר ג'טס, לא הצליחה לעמוד בלוח הזמנים לבניית המנוע. כתוצאה מהעיכובים ניתנה ב-26 בנובמבר 1942 הוראה לעצור את ייצור מטוסי המטאור. במקום זאת הובע עניין רב בדגם אחר שהציעה גלוסטר, שסומל E.1/44, בעל מנוע שונה, וכינויו הלא רשמי היה "אייס". גלוסטר המשיכה את עבודת הפיתוח של המטאור, ולאחר תקופה קצרה בוטלה ההוראה להפסקת הייצור ובמקומה הוזמנו שישה אבות טיפוס F9/40 (מספרם הוגדל מאוחר יותר לשמונה) ושלושה אבות טיפוס של דגם E.1/44. האחריות לפיתוח מנוע ה-W.2B הועברו מרובר לחברת רולס-רויס.
ב-5 במרץ 1943 המריא אב הטיפוס לטיסת הבכורה. המטוס הונע על ידי שני מנועי דה הבילנד האלפורד H.1, ולא על ידי מנועי ה-W.2, בשל הבעיות שהתעוררו בייצורם. בעת הטיסה הראשונה המטוס סבסב בצורה בלתי נשלטת, תופעה שחייבה תכנון מחדש של הגה הכיוון. עם זאת, לא נמצאו בעיות בהנעת הסילון החדשנית. רק שני אבות טיפוס הונעו במנועי H.1, בשל אמינותם הנמוכה בטיסה. עוד בטרם המריא אב הטיפוס הראשון הזמין חיל האוויר המלכותי 100 מטוסים סדרתיים. ב-12 ביוני 1943 המריא המטוס הראשון שהיה מצויד במנועים של פאואר ג'טס.
מעבר לייצור סדרתי
ב-12 בינואר 1944 המריא המטוס הסדרתי הראשון, מטאור F.1, מבסיס מורטון ואלנס (Moreton Valence), ליד גלוסטר. המטוס היה למעשה זהה לאב הטיפוס F9/40, למעט תוספת ארבעה תותחים בקוטר 20 מ"מ בחרטומו וכמה שינויים בחופה שנועדו לשפר את הראות מתא הטייס. בשל הדמיון בין המטוסים הסדרתיים לאבות הטיפוס שולבו גם מטוסים סדרתיים בניסויי הטיסה, שנועדו לחקירת תכונות מנועי הסילון. בשל כך נמסרו המטוסים הראשונים לטייסות המבצעיות רק ביולי 1944. המטוס הסדרתי הראשון נשלח מאוחר יותר לארצות הברית לניסויים והערכה.
ההזמנה הראשונית של 300 מטוסים מדגם F.1 צומצמה ל-20 מטוסים בלבד ורובה הוסב להזמנת דגמים משופרים יותר. כמה מן השיפורים בדגמים המוקדמים של המטוס נוסו בקבוצת המטוסים הסדרתית הראשונה, ובהם שיפור עיצוב בתי המנוע, שיושם לאורך כל שנות ייצור המטוס. בשל ההבדלים הגדולים בין מטוסי הבוכנה שהיו אופייניים לחיל, לטובת קליטת מטוסי הסילון החדשים הוקמה טייסת טקטית מיוחדת שנועדה להכין תורות הלחימה. הטייסת הוקמה בפארנבורו במאי 1944, והמטוסים הראשונים הגיעו בחודש שלאחר מכן.
כמה מטוסים מדגם F.3 הוסבו לשירות בצי המלכותי הבריטי. ההסבה כללה את חיזוק כני הנסע והתקנת וו עצירה. ניסויי המראה ונחיתה התבצעו על גבי נושאת המטוסים אה"מ אימפלקבל (HMS Implacable) בהצלחה רבה והובילו לניסויים נוספים ב-F.4, דגם בעל כנפיים מתקפלות. המטאור נכנס לשירות מאוחר יותר בצי המלכותי הבריטי בדגם T.7 כמטוס אימון יבשתי, שנועד להכשיר את טייסי הצי להטסת מטוסי סילון, כמו דה הבילנד ומפייר בגרסתו הימית.
מטוס קרב לילי
עם התיישנות מטוס המוסקיטו, מטוס הקרב הלילי העיקרי של חיל האוויר הבריטי בשנים האחרונות מלחמת העולם השנייה, הותאמו מטוסי המטאור לתפקיד זה כגישור עד לפיתוח מטוס חדש. גלוסטר הציעה את גרסת האימונים הדו-מושבית, שתותאם לטייס במושב הקדמי ונווט במושב האחורי. הצעתה של גלוסטר התקבלה, אך הועברה לחברת ארמסטרונג ויטוורת' לתכנון מפורט ולייצור המטוס. התכנון הסופי שעבר לייצור היה מבוסס על גרסת האימונים, T.7, אך עיצוב הגוף ויחידת הזנב היו של דגם F.8, ואילו הכנפיים היו מבוססות על כנפיים מוארכות של דגם F.3. גם חרטום המטוס הוארך כדי שיכיל מכ"ם ליירוט אווירי. התקנת המכ"ם בחרטום חייבה את העברת התותחים חלקן החיצוני, בין קצה הכנף למנוע, של הכנפיים. הדגם החדש הותאם לשאת מכלי דלק נתיקים בגחון ובכנפיים. המטוס החדש נקרא ארמסטרונג וויתוורת' מטאור NF.11.
עם התפתחות טכנולוגיית המכ"ם פותח דגם חדש של המטאור לקרב לילה, NF.12, ובו מכ"ם משוכלל יותר מסוג APS-21. כדי שיוכל להכיל את המכ"ם הוארך חרטום המטוס ב-43.2 ס"מ, וכדי לאזן הארכה זו הוגדל הגה הכיוון. הסתבר שהתנועה ימינה ושמאלה של אנטנת המכ"ם במהלך סריקה יוצרת רעידות בגוף המקשות על כוונת התותחים ולכן הותקן בהגה הכיוון מפעיל שישכך את הרעידות. מטוס זה הונע על ידי מנוע סילון חדש מתוצרת רולס-רויס, מדגם דרוונט 9, ולצורך התקנת המנועים חוזק מבנה הכנפיים. מטוסים ראשונים נמסרו לטייסות בתחילת 1954, ואלו שירתו עד 1959.
הדגם האחרון של מטוסי המטאור לקרב לילה היה NF.14, שהמריא לראשונה ב-23 באוקטובר 1953. דגם זה היה מבוסס על דגם NF.12, אך חרטומו הוארך ב-43 ס"מ נוספים. חופת המטוס הוחלפה בחופת בועה, במקום החופה בעלת המסגרת והמסבך של דגם T.7. 100 יחידות מדגם זה נמסרו לחיל האוויר ונכנסו לשירות בפברואר 1954, אך החלפתם במטוסי גלוסטר ג'אוולין החלה בחלק מהטייסות כבר ב-1956. המטוסים האחרונים יצאו משירות עד שנת 1961, וכמה מהם הוסבו למטוסי אימון.