cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תומאס הובס
מורשת וביקורת
כתביו של הובס זכו לתפוצה רחבה יחסית עוד בימי חייו. באנגליה, רוב הביקורת על הובס נגעה לנושאים הקשורים בתאולוגיה, מוסר, ויחסי דת ומדינה. על אף הכחשותיו של הובס הוא הואשם תדיר בכך שגישתו מובילה לאתאיזם ולחורבן היסודות המוסריים. מתנגדיו השתמשו בכינוי הגנאי "הוביזם" כדי לתאר את גישתו. לצד הביקורת התאולוגית על הובס היו שהאשימו אותו כי הפילוסופיה שלו מהווה דווקא הצדקה של מרד בריבון. עם זאת, גישתו של הובס הייתה אהודה יותר בצרפת, ובחוגים מסוימים החשיבו אותו לאחד מגדולי הפילוסופים. החוקר נואל מלקולם כותב כי "השבחים שהובס קיבל מ[אינטלקטואלים ב]צרפת, עמדו בוודאי בניגוד כואב למטח הביקורות העוינות שהובס פגש באנגליה, מה שגרם לו להרגיש יותר ויותר כנביא ללא כבוד במדינתו שלו".
במאה ה-18 ובמאה ה-19 הדיון על תורתו של הובס הלך והתמקד בהדרגה בתפיסתו המדינית האבסולוטית, בתפיסתו לגבי טבע האדם, משפט הטבע, והריבונות.
על אף שהובס לא ראה עצמו חלק ממסורת של פילוסופיית "האמנה החברתית" הוא התקבע בתחום ההיסטוריה של הרעיונות כעמוד תווך במסורת זו, שכוללת את הפילוסופים ג'ון לוק, ז'אן-ז'אק רוסו, עמנואל קאנט, ג'ון רולס ואחרים.
כיום ישנה הסכמה רחבה שתורתו המדינית של הובס היא מהחשובות והמשפיעות בהגות המודרנית המוקדמת. עם זאת, חוקרים ופרשנים אינם תמיד מסכימים בשאלה מהי עיקר תרומתו של הובס. קיים ויכוח בשאלה האם הובס קשור בהתפתחות הליברליזם המודרני. כמו כן, חוקרים אינם מסכימים לגבי המידה בה הובס תמך בסובלנות דתית, וישנה אי הסכמה בנוגע לשאלה באיזו מידה הובס אכן קידם רעיונות אתיאיסטים.
הפסיכולוג הקנדי סטיבן פינקר בספרו המלאכים הטובים של טבענו ביסס חלק נכבד מן התזה שלו לגבי דעיכתה של האלימות בעולם על תאוריית הלווייתן של הובס. פינקר התייחס לטענתו של הובס שבחברות אדם פראיות ואנרכיות האלימות צפויה להיות נפוצה יותר מאשר במדינות שבהן שליטים וממשל משליטים סדר כאל "השערה מדעית ניתנת לבדיקה", וטען שהמדע כיום מסוגל לראשונה לבדוק אותה באמצעות נתונים אמפירים כמותיים שאספו אנתרופולוגים על אורחות חייהם של ציידים-לקטים וחקלאים-ילידים. מסקנתו של פינקר מבדיקה זו הייתה שהמחקר המודרני הצדיק את טענת הובס ב"לווייתן": "כאשר חיו בני אדם ללא כוח מרכזי שיטיל עליהם את חתיתו, הם חיו במצב של מלחמה" וב"פחד תמידי וסכנת מוות אלים". אך פינקר טען שהמחקר גם הפריך טענות אחרות של הובס בלווייתן: בני חברות שבטיות אינם עסוקים באלימות רוב הזמן, הם משתפים פעולה באופן נרחב עם קרוביהם ובני-בריתם, חייהם רחוקים מלהיות "בודדים", והם "קשים, אכזריים ועניים" רק לפרקים.
מחלוקת עם הבישוף ברמהול
בשנת 1645 הובס כתב מסה בשם "על החירות וההכרחיות" (Of Libertie and Necessitie). המסה, שכותרתה המשנית היא "מסכת בה כל המחלוקת אודות פרדסטינציה, בחירה, רצון חופשי, חסד, תוכחה וכו' מבוארת ומוכרעת באופן מלא, כתשובה למסכת מעת הבישוף של לונדון-דרי על אותו הנושא", נכתבה כנגד הבישוף האנגליקני ג'ון ברמהול והובילה למחלוקת פומבית וארוכת ימים בין השניים. בשנים 1654–1655 ברמהול פרסם את המסה ואת התכתובת עם הובס ללא אישורו ויחד איתה פרסם את תגובתו "כתב הגנה על החירות האמיתית של פעולות אנושיות מפני הכרחיות קודמת או חיצונית". הובס ענה עם תגובה משלו ב-1656, "שאלות אודות חירות, הכרחיות, וגורל". ב-1658 הבישוף ענה שוב עם תגובה משלו. מעבר לוויכוח התאולוגי, ההתכתבות בין השניים עסקה בשאלה של רצון חופשי. הובס טען שהרצון של בני אדם הוא תמיד תולדה של הכרחיות, ובכך תרם לגישה הדטרמיניסטית; ברמהול ביקש להראות כי פעולות של בני אדם יכולות לנבוע מהרצון עצמו ללא תלות בגורמים אחרים. ברמהול ביקר את הובס גם בשאלה כיצד יש לנהוג כאשר ציווי הריבון סותר את ציווי האל. על פי ברמהול, כאשר ציווי המלך נוגד את החוק של אלוהים ואת חוק הטבע, יש לציית לאלוהים ולא לריבון.
בנוסף לברמהול, הובס ספג ביקורת גם מתאולוגים אנגליקנים אחרים, כגון תומאס טניסון הארכיבישוף של קאטנברי, והבישוף ויליאם לוסי. הובס כתב באוטוביוגרפיה שלו כי הביקורות עליו מצד אנשי דת אנגליקניים הן עבודות של אנשים גאוותנים ואגואיסטיים וכי הוא עצמו אנגליקני נאמן.
המתקפה של הובס על האוניברסיטאות הפכה לעניין ציבורי בשנת 1653 כאשר הוצע בפרלמנט הקטן לבטל את כלל האוניברסיטאות. בשנת 1654 שני מדענים מאוקספורד, סת' ווארד וג'ון וילקינס, פרסמו כתב הגנה על האוניברסיטאות שכלל מתקפה חריפה על הובס.
מחלוקת עם ג'ון ואליס
במשך כמעט שני עשורים מאז יציאתו לאור של De Corpore הובס ניהל התכתבות עוקצנית עם יריבו, המתמטיקאי ג'ון ואליס. וואליס ביקש להגן על האוניברסיטאות ועל אנשי הכנסייה מפני מתקפתו של הובס על ידי הפרכה והגחכה של רעיונותיו המתמטיים. האנקדוטה המפורסמת ביותר מהתכתבות זו היא ההפרכה של וואליס לפתרון של הובס לבעיה של תרבוע העיגול, בעיה שהוכחה כחסרת פתרון רק בסוף המאה ה-19. אולם, מעבר לאנקדוטה זו, היריבות בין וואליס להובס נגעה בחילוקי דעות מהותיים לגבי מתמטיקה וגאומטריה. הובס, שלפי עדותו עצמו, התאהב בגאומטריה האוקלידית, סלד מהשילוב של אריתמטיקה ואלגברה בפתרונות גאומטריים, ובאופן כללי יותר הוא התנגד לתחום שנקרא כיום גאומטריה אנליטית. הובס לא היה היחיד בתקופתו שהתנגד לגישה זו, שהתפתחה מאוד במהלך חייו, ואשר וואליס היה מתומכיה. בנוסף, הובס התנגד לפיזיקה הניסויית שהתפתחה בהשפעתו של רוברט בויל. הובס כתב כנגד בויל וגישתו במסה בשם Dialogus physicus, sive De natura aeris. וואליס תקף את המסה של הובס בטענה שהובס משתמש ברטוריקה וסמנטיקה כדי לערער על גישות מדעיות. בויל עצמו כתב גם כן תגובה להובס. הביקורת של וואליס ואחרים הצליחו לקעקע את המוניטין של הובס בעיני רבים מבני תקופתו, וייתכן שזו הסיבה שהוא לא התקבל בחייו לחברה המלכותית.
על אף המתקפה על גישתו המדעית של הובס, הוא זכה גם להערכה מבני זמנו. כך למשל, הפילוסוף גוטפריד וילהלם לייבניץ ביקש להתכתב עם הובס, והוא שאל ממנו רעיונות מסוימים.
ביקורת מצדם של תומכי המלוכה
עמדתו הפרו-מלוכנית של הובס הייתה ברורה לכל כאשר פרסם את "האלמנטים של החוק" ואת De Cive. אולם, עמדה זו לא הייתה ברורה לכולם כאשר הובס פרסם את לווייתן, וחלק מהקוראים תומכי המלוכה סברו כי הספר מביע תמיכה בממשל של אוליבר קרומוול, או תמיכה מסויגת מידי במוסד המלוכה. במרכז הביקורת הזו ניצב החלק האחרון של לווייתן "סיקור וסיכום" בו הובס דן בשאלה "באיזו נקודת זמן נתין נעשה מחויב לכובש" וטוען כי ניתן ללמוד את התשובה לשאלה זו ממלחמות האזרחים באנגליה. בנוסף, בפרק 21 הובס טוען כי הנתינים מחויבים לריבון רק כל עוד הריבון מסוגל להגן עליהם. רוברט פופ (Robert Pope) והנרי המונד כתבו ב-1651 כי הובס מבקש באמצעות הספר לכפר על עמדותיו המלוכניות בספרים הקודמים ולמצוא את דרכו חזרה לאנגליה של קרומוול. רוברט פיין כתב באותה השנה שהובס מעדיף כעת את הממשלה הנוכחית, ואילו הרוזן קלארנדון מחה על כך שהובס מבקש מנתיניו לנטוש את מלכם בדיוק כאשר הוא זקוק לעזרתם.
ג'ון לוק
על אף שכיום נהוג להשוות בין גישתו של הובס לבין גישתו של לוק, לוק עצמו המעיט להזכיר את הובס. בפמפלט הפוליטי החשוב ביותר של לוק, "שתי מסכתות על הממשל המדיני", מטרת הביקורת העיקרית היא סר רוברט פילמר, שגישתו שונה מזו של הובס. בנוסף, לוק שמר על עילום שם בכתבים הפוליטיים שלו, ובימי חייו תפוצתם הייתה מעטה, כך שבני זמנו לא ערכו השוואה סיסטמטית בין גישתו לבין זו של הובס. עם זאת, מצב הטבע, טבע האדם, והחוזה החברתי שמציג לוק, כמו גם התמיכה שלו בתנאים מסוימים במרד כנגד הריבון, מהווים אלטרנטיבה בעלת גוונים ליברליים לגישתו של הובס. מסיבה זו התקבעה במרוצת השנים מסורת של השוואה והנגדה בין השניים.
ביקורת והערכה במאה השמונה עשרה
במאה ה-18 עלתה קרנו של הובס כהוגה מדיני והוא זכה הן לביקורת והן להערכה.
ז'אן-ז'אק רוסו
בשיח על המדעים והאומנויות רוסו מזכיר את הובס יחד עם שפינוזה כמי שפיתח הגות מסוכנת ובלתי מוסרית. רוסו מפרט עוד בהקדמה למחזה "נרקיס" שהובס, כמו אחרים, פיתח תורה הסולדת מהמחויבויות של האדם והאזרח ובכך מסכנת את הדורות הבאים. במכתב לוולטר רוסו כותב כי בניגוד לעמדתו של "הסופיסט הובס" כל ממשל אנושי מוגבל מטבעו לחובות אזרחיות, וכאשר האדם משרת את המדינה היטב אין הוא חייב בדין וחשבון לגבי השירות שהוא נותן לאלוהים.
בשיח אודות מקורות אי-השוויון רוסו טוען שכל הוגי מצב הטבע כשלו בכך שנתנו לאדם במצב הטבע מאפיינים של האדם בחברה האזרחית. בניגוד להוגי מצב הטבע לפניו, רוסו ביקש לתאר את חייו של האדם במצב הטבע הראשוני בו אין חברה כלל, ולכן גם אין אינטראקציה משמעותית בין בני האדם. ספציפית לגבי הובס, רוסו כותב נגד סברתו שהאדם הוא לוחמני מטבעו. תחת זאת, רוסו מאמץ את העמדה של שארל מונטסקייה לפיה האדם במצב הטבע הוא כה מפוחד שהוא תמיד נכון לברוח מכל רעש ותנועה שלהם הוא אינו מוכן. רוסו מפרש את הובס כמי שטוען שהאדם הוא מרושע מטבעו וקובע שזו טעות. הטעות נובעת, לפי רוסו, מכך שהובס ייחס לאדם במצב הטבע אהבה עצמית (amour propre) ותשוקות שניתן לפתח רק בחברה בה מתקיים מגע ותלות עם אחרים. הובס לא ראה, רוסו טען, שבדיוק מאחר שהאדם במצב הטבע לא יודע להבחין בין טוב לרע הוא לא יכול להיות רע. בנוסף, רוסו טען, הובס לא הבחין בכך שהאדם במצב הטבע מסוגל להפגין חמלה כלפי כאב של אחרים, כפי שחיות אחרות מסוגלות לחמלה מעין זו.
במכתב לרוזן אונורה מירבו רוסו טוען כי מאז ומעולם הוא לא ראה שום אפשרות ביניים בין הדמוקרטיה הקפדנית ביותר לבין "הוביזם" מושלם. לפי מכתב זה, רוסו מסכים עם הובס על כך שהסכנה הגדולה ביותר היא סכסוכים פנים-מדינתיים והפתרון לסכנה זו הוא או העמדתו של אדם מעל החוק (על פי רוסו זו ההצעה של הובס) או העמדת החוק גבוה מעל האדם.
דייוויד יום
דייוויד יום ביקר את גישתו של הובס במסכת על טבע האדם. לפי פרשנותו של יום, התאוריה של המוסר של הובס מבוססת על דדוקציה של כללי המוסר מהעיקרון של האהבה העצמית. יום מסכים עם הטענה של הובס שהחיים בתוך סדר חברתי מועילים לאדם, אולם הוא דחה את הטענה (שייחס להובס) לפיה בני האדם רואים בחיוב רק מה שמועיל לאינטרס האישי שלהם – טענה שלפיה בני האדם רואים בחיוב אנשים שמצייתים לעקרונות הצדק רק משום שזה מועיל לאינטרס שלהם עצמם. בניגוד לטענה זו יום חשב שבני האדם מונעים גם על ידי רגשות מוסריים, כגון סימפתיה. בני אדם רואים בחיוב אנשים שמצייתים לחוקי הצדק משום שהם חשים סימפתיה כלפי אנשים אלה וכלפי התוצאות הטובות שהם מביאים לעולם. כך למשל, הורים מקריבים לעיתים קרובות את האינטרסים של עצמם למען האינטרסים של ילדיהם.
יום ביקר את עצם הרעיון של אמנה חברתית בחיבורו "על האמנה המקורית" (Of the Original Contract). כנגד הובס, יום טוען שבני האדם יכולים להתאגד סביב טוב משותף ולקיים חברה גם ללא ממשלה. על פי יום חברה אנושית יכולה להיווצר כתוצאה מאינטראקציה בין-אישית שאינה מהווה פרקטיקה של מתן הבטחות או כריתת בריתות.
עמנואל קאנט
החלק השני במאמר של קאנט "על האמירה הרווחת: זה עשוי להיות אמת בתאוריה, אך אינו ניתן ליישום במעשה" עוסק ביחס שבין תאוריה לפרקטיקה בעניינים צדק פוליטי. על אף שקאנט אינו מזכיר או מצטט בהרחבה את הובס, הוא מכתיר את החלק כולו כביקורת "נגד הובס" – הכותרת המשנית של החלק השני. קאנט מבקר את הטענה שהובס מציג ב-De Cive פרק 7, על פיה מעשיו של הריבון אף פעם אינם מהווים אי-צדק כלפי האזרחים. קאנט טוען כי ישנה חשיבות עליונה לכך שלאזרחים יהיה חופש להביע את עמדתם בכתב בשעה שהם חושבים כי נעשה להם אי-צדק, שכן גם אם האזרח מניח שהריבון מתכוון לטוב, עדיין ישנה אפשרות שהריבון עשה טעות, ומבלי החופש להתלונן בכתב הריבון עשוי להישאר בור לגבי הטעויות שלו עצמו. עוד קאנט אומר שהאזרחים יכולים לשפוט בעצמם את הלגיטימיות של המחוקק, והם עושים זאת על פי הכלל: מה שהעם אינו יכול לאכוף עצמו, אין המחוקק יכול לאכוף על העם. חוק שאינו עומד בכלל זה אינו יכול להיחשב לרצון של הריבון; ובמקרה שחוק כזה אכן יחוקק האזרחים יכולים לבקרו באופן פומבי, גם אם אסור להם להביע התנגדות מילולית או אקטיבית. מעבר לאי-ההסכמה הספציפית לגבי חופש העט, אי-ההסכמה בין הובס לקאנט נוגעת בשאלות רחבות בהרבה, ובמיוחד בשאלה האם קיים רצון חופשי שאינו מוחלט באופן דטרמיניסטי על ידי גורמים קודמים או חיצוניים לתבונה – שאלה שעליה קאנט ענה בחיוב והובס ענה בשלילה.
מוזיאון תל אביב לאמנות
מוזיאון תל אביב לאמנות הוא אחד ממוזיאוני האמנות החשובים בישראל. המוזיאון פועל בלב מטרופולין גוש דן ומהווה מאז הקמתו ב-1932 ועד היום מוסד אמנות ותרבות מרכזי בארץ.
המוזיאון מתמקד בתחומים של אמנות מודרנית ועכשווית. בבעלותו אוסף לאמנות ישראלית מהגדולים בעולם ואוספים לאמנות מודרנית, רישום והדפס, אמנות עכשווית, צילום, עיצוב ואדריכלות ואוסף לאמנות אירופאית מהמאה ה-16 עד המאה ה-19. בשבעת האוספים ניתן למצוא, בין השאר, יצירות של האמנים פטר פאול רובנס, מאוריצי גוטליב, ג'יימס אנסור, אלכסנדר ארכיפנקו, פבלו פיקאסו, מארק שאגאל, נחום גוטמן, אריה ארוך, פרנסיס בייקון, לאה ניקל, אביבה אורי, משה קופפרמן, מיכה בר-עם, יעקב קאופמן, מיכל נאמן, אבנר בן גל, אניש קאפור, עדי נס וסיגלית לנדאו.
המוזיאון ממוקם באזור הצפוני של מרכז העיר תל אביב-יפו ומשתרע על פני שלושה בניינים: הבניין הראשי והבניין ע"ש שמואל והרטה עמיר ממוקמים בשדרות שאול המלך בסמוך לבתי המשפט, ספריית בית אריאלה והמשכן לאמנויות הבמה. מבנה נוסף של המוזיאון, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות עכשווית, שוכן לצד היכל התרבות ותיאטרון הבימה ברחוב תרס"ט.
משכנו הראשון של המוזיאון היה ב"בית דיזנגוף", ביתו הפרטי של מאיר דיזנגוף, ראש העירייה הראשון של תל אביב, אשר יזם וייסד את הקמת המוזיאון. בשנת 1948 נערך בבית דיזנגוף טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
בשנת 2018 נשבר שיא המבקרים במוזיאון עם מספר של 1,018,323 כניסות למוזיאון במהלך השנה. בזכות נתון זה נכנס המוזיאון לרשימת 100 המוזיאונים לאמנות עם כמות המבקרים הגבוהה ביותר לשנת 2018 ודורג במקום ה-70 בדירוג השנתי שהתפרסם במגזין האמנות הבינלאומי The Art Newspaper. ב-2019 עלה דירוג המוזיאון למקום ה-49 כשמספר הכניסות באותה השנה עמד על 1,322,439 .בשנת 2021 דורג המוזיאון במקום ה-56 עם 478,169 מבקרים. הייתה זו השנה הרביעית ברציפות שהמוזיאון הופיע ברשימת המוזיאונים הפופולריים ביותר בעולם, זאת למרות תקופה ממושכת שהיה סגור עקב מגפת הקורונה. בשנת 2022 עלה דירוג המוזיאון למקום ה-48 כשמספר המבקרים בו עמד על 1,070,714.
תהליך הקמת המוזיאון
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 חוותה תל אביב פריחה כלכלית ותרבותית ומרכז הפעילות האמנותית ביישוב העברי עבר מירושלים אליה. בהיעדר חלל תצוגה קבוע פנו מספר אמנים לראש העירייה מאיר דיזנגוף, בבקשה לפעול למען הקמת מוזיאון בתל אביב. מ-1930 ועד פתיחת המוזיאון ב-1932 קידם דיזנגוף את היוזמה בדרכים שונות: הוא הקים ועד זמני בישראל שהיה אחראי על יישום הרעיון בראשותו של חיים נחמן ביאליק; פעל להקמת ועדים מקומיים בקהילות היהודיות ברחבי העולם לגיוס כספים ותרומה של יצירות אמנות; וכן קבע קווים מנחים לפיתוח האוסף של המוזיאון העתידי. כך הציג דיזנגוף את חזונו:
אירוע חנוכת המוזיאון נערך ב-2 באפריל 1932 בהשתתפות מכובדים רבים וביניהם מושל המחוז הבריטי רוברט אדוארד הרולד קרוסבי, שהתייחס בנאומו להקמת המוזיאון כביטוי לחשיבותה של העיר תל אביב בתרבות המקומית ובתרבות היהודית שבתפוצות.
בית דיזנגוף (1932 - 1971)
המוזיאון החל לפעול ב"בית דיזנגוף" שבשדרות רוטשילד 16. בניין זה הוקם ב-1918 כבית המגורים הפרטי של מאיר דיזנגוף ורעייתו צינה. למבנה המקורי החד-קומתי נוספה קומה שנייה ב-1920 ובין השנים 1930 ל-1931 הותאם המבנה לצרכיו של המוזיאון העתידי על ידי אדריכל העיר דב הרשקוביץ. השינויים כללו בניית קומה שלישית והוספת חדרים פרטיים על הגג, אליהם העתיק דיזנגוף את מגוריו. לאחר פתיחת המוזיאון נערכו בבניין התאמות נוספות שהותירו אותו בתערובת צורמת של סגנונות אדריכליים.
עם כניסתו לתפקיד ב-1933 הזמין מנהל המוזיאון קרל שוורץ את האדריכל קרל רובין לביצוע תיקונים במבנה. תיקונים אלה התבצעו בין 1935 ל-1936 ובמהלכם הורחב שטח התצוגה של המוזיאון. במסגרת השיפוצים עיצב רובין את החזית ברוח הסגנון הבינלאומי, סגנון אדריכלי שאומץ בבניה שהתבצעה ברחבי תל אביב בהשפעתו של מהנדס העיר יעקב בן-סירה. עיצוב החזית היה השינוי המשמעותי ביותר בבניין והוא העניק לו מראה שלם ואחיד. המוזיאון נפתח מחדש ב-23 בפברואר 1936 בטקס חגיגי בחסות הנציב העליון שנשא דברים בשבח הפעולות הנמרצות של דיזנגוף למען הקמת המוזיאון. בספטמבר 1936 נפטר דיזנגוף. בצוואתו הועיד את הבית לשמש מוזיאון והורה על ייסודה של קרן לתמיכה כספית בתפקוד המוסד.
בשנת 1959, עם פתיחתו של ביתן הלנה רובינשטיין, עברה רוב הפעילות של המוסד אל הביתן, אך גם ב"בית דיזנגוף" המשיכו להציג תערוכות. לאחר הקמת מבנה המוזיאון בשדרות שאול המלך ב-1971 עברה הפעילות כולה אל הבניין החדש, כשהביתן מתפקד כאגף עצמאי נוסף. בעקבות כך, חדל בהדרגה "בית דיזנגוף" מלשמש מוזיאון לאמנות.
בשנת 1938 הוקמה ספריית האמנות של המוזיאון ובה כ-50,000 ספרים, כ-140 כתבי-עת וכ-7,000 צילומים. הספרייה פועלת במבנה המרכזי של המוזיאון. לצד המבנה פועל גם גן פסלים, והורחבו שטחי התצוגה במוזיאון והוצגו גלריות חדשות באגף חדש שבצדו המערבי.
התרחבות המוזיאון הביאה להתפתחות פעילותו, לעלייה ברמתן ובהיקפן של תערוכותיו ולפעילות תרבותית מקיפה, הכוללת אירועי מוזיקה קלאסית, ג'אז, קולנוע, סדרות הרצאות, הצגות ילדים ועוד.
הכרזת העצמאות של מדינת ישראל
ב-14 במאי 1948 התקיים בגלריה המרכזית של "בית דיזנגוף" טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל. ההכרזה התקיימה במהלך ישיבה של מועצת העם בנוכחות 350 מוזמנים. במהלך האירוע החגיגי התקבץ קהל רחב מחוץ למוזיאון והאזין לקולות באמצעות רמקולים שהוצבו מחוץ למבנה. כך דווח על ההכנות לטקס בעיתון מיוחד שיצא לאור לרגל המאורע ההיסטורי:
ב, משמש "בית דיזנגוף" משכן למוזיאון העצמאות ובמרכזו שחזור של האולם בו נערך טקס הכרזת העצמאות.
ביתן איל עופר (הלנה רובינשטיין לשעבר)(1959–היום)
התפתחות המוזיאון וביסוס מעמדו בקרב תושבי העיר יצרו דרישה למבנה שיענה באופן מקיף על הצרכים החדשים של המוסד. בתחילת שנות ה-40 הוחלט להקים מבנה ייעודי בשטח שנמצא בפינת הרחובות דיזנגוף-תרס"ט. קרקע זו הוקצתה על ידי העירייה עוד בסוף שנות ה-20 ל"כיכר התרבות" של העיר וכללה גם את היכל התרבות ותיאטרון הבימה. ב-1946 הוכרזה תחרות לתכנון המתחם כולו. ההצעה שנבחרה הייתה זו של האדריכלים זאב רכטר ודב כרמי והם מסרו את התכנון הדו-שלבי של המוזיאון לשני בניהם, ממשיכי דרכם במקצוע, יעקב רכטר ורם כרמי. רכטר היה אמון על השלב הראשון בו נבנה אחד האגפים כהשלמה לפעילות המוזיאלית ב"בית דיזנגוף". כרמי היה אחראי על הרחבת האגף וסיום המבנה שהתעתד להכיל את עבודת המוזיאון על כל ענפיה.
תכנון המוזיאון, ובכללו הביתן, שיקף מגמות בינלאומיות עכשוויות שעסקו בתפקידו של מבנה המוזיאון ביצירת חוויית הצפייה בתערוכות. ברוח זו תוכננו אולמות התצוגה בתוכנית פתוחה וגמישה שאינה מגבילה את המבקר למסלול צפייה יחיד. עם פתיחת הביתן היה גודלו כ-1200 מ"ר ועלותו הסתכמה ב-400,000 ל"י.
ב-1962 לאחר שהושלמה עבודת התכנון של המוזיאון כולו, הוחלט שלא להתקדם בבנייה באותו אתר ולהקים את המוזיאון בשדרות שאול המלך. בין הסיבות להחלטה זו היו טענת העירייה כי השטח המקורי קטן מידי עבור המוזיאון המרכזי של העיר ומחלוקת ציבורית שהתעוררה בעקבות עקירתם המיועדת של עצי שקמה עתיקים הנטועים באתר. העירייה החליטה על שימור העצים ובעזרת תרומה הוקם במקום גן יעקב בתכנונו של יעקב רכטר. בעקבות כך, הפך ביתן הלנה רובינשטיין למבנה עצמאי ובשיפוץ יסודי שנערך ב-1964 הוא הותאם לייעודו החדש. עד שנת 1971 היה ביתן הלנה רובינשטיין מקום התצוגה העיקרי של המוזיאון ומאז הוא מתפקד כאגף נוסף ונפרד של מבני המוזיאון בשדרות שאול המלך.
במרץ 2019 התפרסמה הודעה כי ייחל תהליך של שיפוץ וחידוש הביתן הודות לתרומה בסך 5 מיליון דולר שהתקבלה מטעם קרן משפחת אייל ומרלין עופר. בעקבות התרומה הוסב שם הביתן ל"בניין אייל עופר", אך גם תרומתה של קרן הלנה רובינשטיין בעבר זכתה להנצחה. על השיפוץ הופקד האדריכל אמנון רכטר, בנו של יעקב רכטר. התכנון והביצוע נמשכו כשלוש שנים, וחנוכת הביתן לאחר שיפוצו לוותה בתערוכה מעבודתיו של הפסל השוויצרי אלברטו ג'קומטי.
הבניין ע"ש קרן משפחת פאולסון (1971 - היום)
לאחר ביטול עבודות הבנייה בשדרות תרס"ט היה צורך בשטח חלופי שיענה על הדרישות של הקמת מוזיאון גדול, קבוע ומרכזי בעיר. הקרקע שנבחרה למבנה החדש הייתה שייכת בעבר למושבה הטמפלרית שרונה ותהליך רכישתה על ידי עיריית תל אביב הסתיים רק בשנות ה-60. המתחם יועד במקור למשרדי הממשלה, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל והאתר הפך למרכז של מוסדות תרבות בו ממוקמים גם התיאטרון הקאמרי, האופרה הישראלית וספריית בית אריאלה.
בשנת 1964 הוכרזה תחרות בשני סבבים לתכנון המבנה. חבר השופטים הורכב מנציגי המוזיאון, מהנדס העיר, אישי ציבור, אדריכלים מקומיים - ביניהם ורנר יוסף ויטקובר ונחום זולוטוב - כשבראשם עמד האדריכל וההיסטוריון ברונו צבי. צבי הדגיש את החשיבות שהמבנה המוזיאולי העתידי ישלב גמישות ופונקציונליות מרבית עם תחושת קבע, אך גם יהווה יצירת אמנות בפני עצמה. בפרס הראשון זכתה תוכניתם של דן איתן ויצחק ישר.
חנוכת המבנה החדש נערכה ב-19 באפריל 1971 בנוכחות נשיא המדינה זלמן שזר, ראש הממשלה גולדה מאיר, שר החוץ אבא אבן וראש עיריית תל אביב יהושע רבינוביץ. לכבוד האירוע התקיים קונצרט גאלה בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין ובחוברת חגיגית שהופקה לרגל המאורע מופיעים דברי ברכה מראשי ערים ברחבי המדינה. בארבע הגלריות המרכזיות הוצגו תערוכות הפתיחה: באחת הוצגה אמנות ישראלית, בשנייה פסלים ורישומים של ז'אק ליפשיץ, תערוכה שלישית הציגה ציורים של אמנים צרפתיים בולטים במאה ה-20 והתערוכה הרביעית עסקה בקשר שבין אמנות ומדע.
מאז הקמתו של המבנה ולאורך השנים נערכו בו שינויים, גם הם על ידי איתן וישר. התוספת הבולטת ביותר, האגף ע"ש מרק ריץ' וגבריאלה ריץ', תוכננה בצורה של קובייה שקופה הפונה כלפי הרחוב באופן המנוגד לחומריות של אולם המרכזי האטום למבט מבחוץ. היא כללה שתי גלריות חדשות, שתי קומות מחסנים, גן פסלים, קפטריה וחניון. הרחבה זו של המבנה בוצעה בין 1995 ל-1999 והיא סימנה מסלול תנועה חדש שהושלם, שנים אחר כך, עם בנייתו של אגף נוסף בשטח שממערב למבנה המרכזי.
בשנת 2021 קיבל המוזיאון תרומה בסך 15 מיליון דולר המיועדת לשדרוג הבניין הראשי האיקוני של המוזיאון, ובעקבותיה נקרא הבניין על שם קרן משפחת פולסון מניו יורק שתרמה את הסכום.
מרכז יוסף ורבקה מאירהוף לחינוך לאמנות (1987 - 2020)
לאחר כעשור של פעילות בבית הספר עבר המבנה שיפוץ מקיף בהתאם לתוכנית שהזמין המוזיאון מקבוצת האדריכלים "תו" ובתוך כך הורחב הבניין בכ-700 מ"ר. התוכנית של "תו" נדרשה לפתור מחסור בחללי עבודה גדולים, סטודיות קטנים, מקומות לתצוגה מסודרת של עבודות התלמידים ומקומות למפגש חברתי בתוך ומחוץ למבנה. חידוש המבנה התאפשר הודות לתרומתו של ג'וזף מאירהוף והמרכז שניפתח מחדש ב-1996 נקרא על שמו.
המרכז משמש מסגרת העשרה של חינוך בלתי פורמלי המיועדת לכל הגילאים ומציעה סדנאות יצירה במגוון תחומים: ציור, רישום, פיסול, קדרות, הדפס, איור וקומיקס, וידאו ומולטימדיה. בסדנאות פועלת גם מגמת האמנות של תיכון עירוני א' לאמנויות השוכן בסמוך למרכז וזאת מאז 1988 וביוזמת ראש העירייה שלמה להט. מורי המרכז הם אמנים פעילים והשיעורים משלבים התנסות מעשית לצד סיורים בתערוכות המוזיאון.
בינואר 2015 התקבלה הוראה מעיריית תל אביב-יפו לסגירת המרכז, מבלי שימצא מיקום חלופי למוסד. לאחר מאבק ציבורי, חזרה בה העירייה מהחלטתה.
חמש שנים אחר כך ביולי 2020 בצל משבר הקורונה הודיעה מנהלת המוזיאון טניה כהן עוזיאלי על סגירת מרכז מאירהוף לאלתר. לנוכח המשבר הנרחב של עולם התרבות הישראלי בחסות הקורונה, המאבק הציבורי למען הצלת המרכז היה הפעם דל ביותר ונראה היה כי בכך תם סיפורו המפואר והעצוב של המרכז ההיסטורי לחינוך לאמנות של תל אביב.
הבניין ע"ש שמואל והרטה עמיר (2011 - היום)
באמצע שנות ה-90 החלו להירקם תוכניות ראשונות להקמת בניין חדש בצמוד למבנה הקיים בשדרות שאול המלך. בתקופה זו ניכר כבר הצורך בחללים נוספים לתצוגה ולפעילות הציבורית והתרבותית שהתרחשה במוסד. השטח שיועד להקמת המבנה נמצא ממערב לבניין המרכזי וב-2002 הוכרזה תחרות דו-שלבית לתכנון הבניין הנוסף. צוות השופטים הורכב ממנהל המוזיאון מרדכי עומר, אוצרת המוזיאון לאדריכלות ועיצוב מאירה יגיד-חיימוביץ, התורמים הרטה ופול עמיר, האדריכל והחוקר רוברט אוקסמן, היסטוריון האדריכלות יהודה ספרן, האדריכלים משה ספדיה ויעקב גרובמן ומהנדס העיר דני קייזר. נוכח קושי השופטים לבחור זוכה הוסיפו לתחרות שלב שלישי ובו זכתה תוכניתו של האדריכל האמריקאי פרסטון סקוט כהן. לאחר זכייתו צירף סקוט כהן לפרויקט את האדריכל הישראלי עמית נמליך ומינה אותו לאדריכל האחראי במהלך החלק התכנוני בקיימברידג' ולאדריכל מקומי מלווה לתיאום תהליך הבניה בישראל.
הקמת הבניין התאפשרה הודות למבצע גיוס כספים שהניב תרומות רבות. המרכזית מבניהן הייתה תרומה שהתקבלה בשנת 2007 מהרטה ופול עמיר בסך 10 מיליון דולר. לתרומה של הזוג עמיר קדמה הצעתו של סמי עופר על סך 20 מיליון דולר, אך עופר נסוג מההצעה בעקבות מחלוקת ציבורית שהתעוררה לנגד התנייתו את התרומה בשינוי שם המוזיאון על שמו ועל שם רעייתו.
הבניין שתכנן סקוט כהן הוא בעל שש גלריות המקיפות בסיבוב לולייני ואנכי אטריום בגובה של 27 מטרים שתקרתו שקופה. בשעות היום, אור מאיר את הקירות הלבנים האלכסונים של החלל המרכזי הגבוה והחזרי האור יוצרים תחושה של נפילה לעומקו של המבנה. בשעות החשיכה יוצרת התאורה המלאכותית תחושה דומה. מסיבה זו מכונה החלל "מפל האור". בניגוד לחלל הפנימי האנכי, נראה הבניין מבחוץ אופקי ורחב. חזיתו עשויה לוחות בטון שמשתלבים בסגנון הבנייה ההיסטורי של תל אביב ומתייחסים למאפיינים הברוטליסטים של המבנה המרכזי, אולם ההצבה הזוויתית והמורכבת של הלוחות השטוחים היא תוצר של אדריכלות דיגיטלית עכשווית. הבניין החדש הכפיל את שטח התצוגה של המוזיאון ועלות הקמתו הסתכמה בכ-225 מיליון ש"ח, כשעיקרה (140 מיליון ש"ח) מומן מתרומות והיתר (85 מיליון ש"ח) מומן על ידי עיריית ת"א.
אירוע חנוכת הבניין החדש נערך ב-30 באוקטובר 2011 בהשתתפות למעלה מ-2,000 מוזמנים, בהם נשיא המדינה שמעון פרס, ראש העירייה רון חולדאי ושרת התרבות והספורט לימור לבנת. פרס וחולדאי הזכירו בנאומיהם את מרדכי עומר, המנכ"ל והאוצר הראשי של המוזיאון, אשר יזם וקידם את הקמת הבניין אך נפטר ביוני באותה שנה ולא זכה לקחת חלק בהשקת האגף החדש. את החלק האומנותי בטקס ביצע ההרכב הישראלי TYP והופעתו כללה קטעי וידאו ארט שהוקרנו על המבנה. מערב הפתיחה ובמהלך החודשים שאחריו הוצגו בגלריות המבנה שמונה תערוכות: בשלוש תערוכות מאוספי המוזיאון הוצגו הדפסים ורישומים, צילום ישראלי ותצוגת קבע של האוסף הישראלי בשם "המוזיאון מציג את עצמו" - מחווה לשמה של תערוכת הפתיחה בביתן הלנה רובינשטיין. תערוכה קבוצתית נוספת הוקדשה לאדריכלות חמשת המבנים בהם שכן המוזיאון מאז הקמתו. בשלוש תערוכות יחיד הוצגה עבודתם של אנסלם קיפר, חנן דה-לנגה, ויעקב קאופמן. התערוכה השמינית הוקדשה לזכרו של מרדכי עומר.
הפיגוע באנטוורפן (1980)
הפיגוע באנטוורפן היה פיגוע שביצע מחבל פלסטיני ב-27 ביולי 1980 באנטוורפן שבבלגיה. נער אחד נהרג ו-20 נוספים נפצעו. המחבל, סעיד אל נאסר, נתפס ונעצר לאחר מרדף.
הפיגוע
ב-27 ביולי 1980, הגיח בריצה מחבל פלסטיני ממוצא סורי למדרכה באנטוורפן, בה התאספו ילדים יהודים והוריהם. המתאספים, חברי קייטנה של "אגודת ישראל", חיכו לאוטובוס שייקח אותם לטיול מטעם הקייטנה. המחבל השליך לעברם שני רימוני יד והחל להימלט.
כתוצאה מהפיצוצים נהרג דוד כהן, נער בן 15 מצרפת, ונפצעו 20 נוספים, מתוכם שניים באורח קשה. בין הפצועים הייתה אישה בהריון וילדה בלגית בת 13 שנפגעה קשה במוחה.
אוונג'רס נגד אקס-מן
אוונג'רס נגד אקס-מן (באנגלית: Avengers vs. X-Men) הוא אירוע קרוס-אובר ביקום מארוול שפורסם בחוברות הקומיקס האוונג'רס והאקס-מן על ידי חברת מארוול קומיקס בין אפריל לאוקטובר 2012 למשך 12 חוברות, ו-68 חוברות קשורות. את הסיפור כתבו מאט פרקשן, בריאן מייקל בנדיס, ג'ייסון אהרון, אד ברובייקר וג'ונתן היקמן, באיורם של מספר אמנים כגון ג'ון רומיטה הבן, אוליבייה קויפה ואדם קוברט.
הרקע לעלילת הסיפור מקורה מתחיל עוד מהסיפורים "בית אם", "תסביך משיח", "מלחמת המשיח", "הביאה השנייה", "אוטופיה" ו"פילוג", לפיהם מרביתם של המוטאנטים הופשטו מכוחותיהם, וגזע המוטאנטים עומד בפני הכחדה אפשרית. היוולדה של התינוקת הראשונה בעלת כוחות מוטאנטים הופ סאמרס מפיח תקווה מחודשת באקס-מן להמשכיותו של הגזע המוטאנטי ולהקמתו של אי המפלט אוטופיה. בנוסף, המתחים המתמשכים בין סייקלופס לבין וולברין בנוגע לעתידם של האקס-מן מגיעים לנקודת רתיחה ולפילוג בין חברי הקבוצה. כאשר כוח הפניקס חוזר לכדור הארץ מתחיל סכסוך ועימות גדול בין קבוצת אקס-מן - שמאמינה שכוח הפניקס יביא לישועתו של הגזע המוטאנטי - לבין קבוצת האוונג'רס שחוששת לגורל האנושות. האירוע החל בסדרה המוגבלת Avengers: X-Sanction, בכתיבתו של ג'ף לב ובאיורו של אד מקגינס. במובנים רבים, האירוע ממשיך ב"אוונג'רס ואקס-מן: הציר".
פרולוג
סם אלכסנדר, חבר בחיל נובה, מגיע לעולם ביתו של טראקס - אויבם של ארבעת המופלאים - כדי להזהיר את תושביו מפני הגעתו של כוח הפניקס, אך לפני שהוא מצליח למסור את ההודעה, טראקס מופיע ומתקיף אותו. באמצעו של הקרב, ישות הפניקס מגיעה. טראקס מושמד לכאורה בסופו של הקרב, וסם נמלט ועושה את דרכו לכדור הארץ, היעד הבא של הפניקס.
האוונג'רס: סנקציית האקס
קייבל (שנחשב למת לאחר אירועי "הביאה השנייה") חוזר מעתיד שומם, לאחר שקיבל מידע שגוי שהאוונג'רס אחראים למותה של הופ סאמרס, משיחת המוטאנטים, ולעצם קיומו של העתיד הנורא ממנו הגיע. כדי למנוע את מותה, קייבל מתכנן תוכנית באמצעותה יוכל לנטרל את האוונג'רס, ומיירט לשם כך מטוס להובלת אסירים. כשהאוונג'רס אוספים את האסירים ומובילים אותם לכלאם, קייבל חוטף את פלקון. קפטן אמריקה מאתר את השניים בעזרתו של רדווינג, בז המחמד של פלקון, אך קייבל אורב לו וכולא אותו. בהמשך, קייבל מביס את איירון מן בעזרת טכנולוגיה מחליפת שריון עתידית שלו. הענק האדום מפתיע את קייבל, אך הוא מובס כשקייבל מדביק אותו בוירוס טכנו-אורגני. סייקלופס והופ מגיעים ומתחננים בפני קייבל שישחרר את האוונג'רס, אך ניסיונם מופרע בחטף על ידי הגעתם של ספיידרמן ו-וולברין, שתוקפים את קייבל. בעוד דעתו של קייבל מוסחת על ידי השניים, הופ משחררת את חברי האוונג'רס הכלואים והענק האדום מצליח לשרוף את הווירוס הטכנו-אורגני מגופו. קייבל נכנע למאמציהם המשותפים של האוונג'רס ושל הווירוס הטכנו-אורגני שבגופו שלו, והוא מועבר לאי אוטופיה. נאמר להופ שהיא יכולה להציל את קייבל על ידי ספיגתו של הווירוס בעזרת כוח הפניקס. עם החלמתו, קייבל מיידע את סייקלופס שהופ היא אכן התגלמותה החיה של הפניקס, ושהוא צריך לעזור לו להגן עליה בזמן שהמלחמה עם האוונג'רס מתקרבת.
מערכה ראשונה - "הנה זה מגיע"
מספר ימים לאחר מכן, סם מתרסק בכדור הארץ ומספק לאוונג'רס אזהרה מעורפלת לפני ששוקע בתרדמת. איירון מן מסיק מכך שהאיום המדובר הוא כוח הפניקס וכי הוא מתקרב לכדור הארץ. בבית הספר לילדים מחוננים ע"ש ג'ין גריי, וולברין מספר לקפטן אמריקה שהוא מאמין כי כוח הפניקס מגיע בעקבותיה של הופ. קפטן אמריקה עושה את דרכו יחד עם האוונג'רס לאי אוטופיה ומבקש מסייקלופס למסור לידיו את הופ למעצר הגנתי. סייקלופס מסרב, בהאמינו כי הופ היא משיחת המוטאנטים, ופוקד על קפטן אמריקה לעזוב. לאחר חילופי דברים קצרים קפטן אמריקה מאגד את האוונג'רס למתקפה על אוטופיה.
במהלך הקרב המתחולל על חופי האי, אמה פרוסט מכניסה את הופ למתחם ומשאירה אותה יחד עם חברי האורות לצורך הגנתה. אולם, הופ מביסה את חבריה לקבוצה מתוך אמונה שהיא זו שאחראית למלחמה ומתעקשת על כך שהיא זו שצריכה לעצור אותה. וולברין וספיידרמן מסתננים למתחם ומוצאים את הופ, אך מובסים כשהופ משתמשת לראשונה בכוחות הפניקס שלה. היא עוזבת את האי כשהקרב בין האקס-מן לאוונג'רס מתעצם. בינתיים, תור מוביל את האוונג'רס הסודיים בחלל במאמץ משותף להרחיק את כוח הפניקס מכדור הארץ. לאחר שסייקלופס משכנע את האוונג'רס שהם נכנעים, הוא וצוות ההכחדה שלו נמלטים מאוטופיה כדי לאתר את הופ. האוונג'רס עוקבים אחריהם בעזרתה של רייצ'ל סאמרס, אך הם מגלים שהופ העלימה את עקבותיה ואינם מודעים לכך שרייצ'ל עובדת כסוכנת כפולה בשביל סייקלופס. קפטן אמריקה נקלע למאבק עם וולברין במטוס של האוונג'רס בנוגע לדרך בה יש לטפל בהופ. וולברין מאמין שיש להרוג אותה והוא נפלט מהמטוס.
וולברין ניצל בידי הופ, שמבקשת את עזרתו להגיע אל האזור הכחול של הירח. בינתיים בחלל, תור והאוונג'רס הסודיים מובסים בידי כוח הפניקס. על פני כדור הארץ, האוונג'רס והאקס-מן מחפשים כל קבוצה בנפרד אחר הופ בואקאנדה, בארץ הפראית, בוונדגור, בלטבריה ובטבולה ראסה. וולברין והופ מגיעים אל הירח, אך וולברין מאותת לקפטן אמריקה על מקום הימצאו, וזה האחרון מגיע לשם עם קבוצה מחברי האוונג'רס. האקס-מן מגיעים גם הם למקום, ואמה פרוסט סורקת את מוחו של קפטן אמריקה. כששני הצדדים מתחילים להילחם, תור מחוסר ההכרה נופל על פני השטח, ומציין כי כוח הפניקס מגיע.
בעוד שתי הקבוצות נלחמות, הופ מאבדת שליטה על עצמה, ובגלל פחדיה שמא היא טועה לגבי יכולתה לשלוט בפניקס היא מבקשת מוולברין להורגה. בינתיים, איירון מן והאיש הענק מכינים מפרק חלקיקים כדי להשמיד את ישות הפניקס, אך במקום להורגה איירון מן מפצל אותה לחמישה חלקים. חמשת הרסיסים מתמזגים עם סייקלופס, אמה פרוסט, מג'יק, קולוסוס ונאמור. לאחר מכן, חמשת המוטאנטים מביסים את האוונג'רס ועושים את דרכם לכדור הארץ יחד עם הופ.
מערכה שנייה - "לא עוד אוונג'רס"
זמן מה לאחר העימות על הירח, "חמשת הפניקסים" החלו רפורמת שלום עולמי, ופותרים כמה סכסוכים בינלאומיים ברחבי העולם. האוונג'רס, עדיין המומים מתבוסתם, מוזמנים אל הבית הלבן, ומצוותים לקבוצת סוכנים ממשלתיים כדי לעצור את חמשת הפניקסים, למרות מעשיהם. מתוך אמונה כי הופ היא המפתח להבסת חמשת הפניקסים, האוונג'רס חוטפים אותה מהאי אוטופיה. כאשר סייקלופס תוקף אותם הם כמעט והורגים את הופ, והיא נחטפת על ידי מכשפת השני, שמביסה את סייקלופס. סייקלופס, זועם ומושפל, נודר כי יפרק את האוונג'רס אף במחיר חייו.
במהלך הקרבות בין חברי האוונג'רס לבין האקס-מן, מכשפת השני מעלפת את מג'יק, ואילו אמה פרוסט מצלקת קשות את הוקאיי. כשחמשת הפניקסים מרפאים את הוקאיי, סייקלופס מזהיר אותם על שימוש מופרז בכוחותיהם, אך שולח את מג'יק. בואקאנדה, הופ מספרת לאוונג'רס כי מכשפת השני נחשבת לאיום על האקס-מן, מה שמוביל את הפנתר השחור ואיירון מן לחיפושים אחריה, כשאיירון פיסט וליי-קונג לוקחים את הופ לעיר קון-לון המסתורית כדי להעניק לה שליטה על כוח אגרוף הברזל. באחד העימותים של מכשפת השני עם נאמור, האחרון פועל כנגד הוראותיו של סייקלופס, ומוביל את אטלנטיס למלחמה בואקאנדה.
במהלך המתקפה של נאמור על ואקאנדה, וולברין ואיירון מן נמלטים לקון-לון. בינתיים, מגנטו מגלה לסייקלופס על תקיפתו של נאמור, וכששאר הפניקסים מגיעים למקום חלק הפניקס של נאמור נוטש אותו. כשהאוונג'רס נסוגים לקון-לון, צ'ארלס אקסבייר מאיים על סייקלופס כי יוציא ממנו את חלק הפניקס שלו, לאחר ששלטונו הרודני מתחזק.
מערכה שלישית - "יכול להיות רק אחד"
הימים עוברים, ורבים מחברי האוונג'רס נחטפים על ידי צוותו של סייקלופס. סטורם מוכת הצער מספרת לבעלה, הפנתר השחור, כי היא ועוד כמה חברי אקס-מן ערקו, וכי מספר חברי אוונג'רס שבויים מוחזקים בהר געש פעיל בסיביר. האוונג'רס תוקפים הר זה בעזרתם של סטורם ושל אקסבייר, אך ניסיון זה נכשל במארב של קולוסוס ומג'יק, וכשספיידרמן מסיח את דעתם האוונג'רס מצליחים לחלץ את השבויים ולברוח. אולם, כשהאוונג'רס חוזרים לקון-לון הם מופתעים לגלות שסייקלופס ספג את חלקי הפניקס של מג'יק וקולוסוס.
כשסייקלופס רודף אחרי הופ, ליי-קונג מכריח את הופ בצעד נואש לספוג את כוחו של שאו-לאו, מקור אנרגיית אגרוף הברזל. מותשת, הופ סופגת את כוחו והודפת את סייקלופס, המשוגר לירח בעזרתה של מכשפת השני. על הירח, סייקלופס מגיע למסקנה כי הוא מוכרח לספוג את כוחה של אמה פרוסט כדי להביס את הופ, כשבאוטופיה מגנטו ואקסבייר זוממים להוציא מפרוסט את חלק הפניקס שלה. סייקלופס חוזר לכדור הארץ, ונאבק בצוות משותף של האוונג'רס והאקס-מן. הוא סופג את כוחה של אמה פרוסט בכוחו, ומשתמש בכוח מאוחד זה כדי להרוג את אקסבייר. מעשה זה הופך את סייקלופס לפניקס האפל.
במאבק הקשה נגד סייקלופס, קפטן אמריקה מבין שמכשפת השני והופ מוכרחות לסיים את הוויכוחים ביניהן ולעבוד ביחד נגד סייקלופס. כששתיהן מתאחדות נגד סייקלופס, הן מצליחות לחלץ ממנו את ישות הפניקס. הישות מתאחדת עם הופ, שמשמידה בעזרת וונדה בתוכה את הפניקס. כשהופ מתקנת את נזקיו של סייקלופס, האחרון מוחזק במעצר של סוכנות S.H.I.E.L.D, וקפטן אמריקה מרכיב צוות חדש של האוונג'רס.
אוונג'רס נגד אקס-מן: הקרב
בתוך הארץ הפראית, קפטן אמריקה נאבק בגמביט, המפוצץ אותו באנרגיה קינטית ולכאורה הורג אותו, אלא שקפטן אמריקה שרד את הפיצוץ והביס אותו. בלטבריה, ספיידרמן נלחם בקולוסוס, שפוצע אותו קשה. למרות פציעותיו ספיידרמן ממשיך להילחם, ובורח כשדרדוויל מתערב ומבשר לו כי הופ איננה נמצאת שם. במהלך הקרב על האזור הכחול של הירח, הענק האדום זורק את הדבר ואת קולוסוס לחלל, והאחרון מכה את הדבר שוב ושוב, עד שהשניים סובלים ממחסור בחמצן. חזרה לקרב, מג'יק גוררת את האלמנה השחורה אל ממד הלימבו. אולם, לאחר שהמוני שדים תוקפים את השתיים, איליאנה משתמשת בכוחותיה כדי להחזיר את שתיהן לירח, שם מג'יק דוקרת את האלמנה בחרב הנשמות וזורקת אותה לחלל.
בעיר ניו יורק, דרדוויל נאבק בפסיילוק מתוך חשד במניעיה, ואילו באוקראינה תור מנפץ את צורת היהלום של אמה פרוסט, וכשהרסיסים פוצעים אותו הוא נכנע. בעוד האוונג'רס מחפשים אחרי הופ, הוקאיי נגרר לעימות עם אנג'ל, עימות שנקטע בהתערבותה של פסיילוק. הוקאיי, נואש, מאיים לירות בראשה של פסיילוק אם אנג'ל יתקיף אותו, אך לבסוף יורה בשניהם. בואקאנדה, סטורם והפנתר השחור רבים ביניהם, וכשהאקס-מן תוקפים את הפנתר השחור, סטורם מצטרפת אליהם ומשאירה את בעלה הפצוע לבדו.
בקון-לון, כשהופ שואבת משאו-לאו את כוח אגרוף הברזל, מתפתח קרב בינה לבין מכשפת השני, אך לאחר שהשתיים כמעט וקורעות את מרקם המציאות, קפטן אמריקה דורש מהן להפסיק. במקומות אחרים, האבוק מביס את קפטן אמריקה, דומינו נאבקת בענק האדום, ואדווין ג'רוויס זורק את טואד מחלון במגדל האוונג'רס. הוקאיי וספיידרוומן מתעמתים עם אמה פרוסט, פסיילוק וסטורם, וזאת בעוד אייסמן מביס את איירון פיסט. בסיפור המתרחש במציאות חלופית, פיקסי וילדת הסנאי שיחקו עם בובות פעולה של האוונג'רס ושל האקס-מן, אך גילו שהבובות נוצרו על ידי אדון הבובות, יום אחד לפני תחילת העימותים בין האוונג'רס לאקס-מן.
אוונג'רס נגד אקס-מן: אינסופיות
לאחר שחמשת הפניקסים בונים מחדש את אוטופיה, סייקלופס נוסע לאזור הכחול של הירח כדי להרגיע את מחשבותיו. תוך כדי הרהור, הוא נזכר בג'ין גריי, ויוצר העתק שלה מחולות הירח. ההעתק של ג'ין מפציר בסייקלופס לא לתת לכוח לשנות אותו, וכשהאחרון חוזר לכדור הארץ, הוא נשבע כי לא ייתן לכוח הפניקס לשנות אף פן מאישיותו.
בקון-לון, איירון מן וחיה מפתחים נשק המונע על ידי כוחה, מחשבותיה וידיעותיה של מכשפת השני. במכשיר זה מוצג עתיד בו איירון מן, וולברין ותור נהרגו, אך לאחר מכן מופיע תרחיש אחר בו מתוארת תבוסתו של סייקלופס, מה שהופך את איירון מן וחיה למרכיב חשוב בקרב האחרון.
אקדמיית האוונג'רס
כשחמשת הפניקסים נוחתים על כדור הארץ, X-23 מרגישה כי יש להשמיד את הסנטינל של ג'וסטון סיפרט שהצטרף לקבוצה. כאשר אמה פרוסט הורסת זקיפי סנטינל ברחבי העולם, היא מגיעה לשערי אקדמיית האוונג'רס ודורשת להשמיד את הסנטינל של ג'וסטון או למחוק את תכנותו, אלא שג'וסטון מסרב, ופרוסט מובסת על ידי כל תלמידי האקדמיה. לאחר שפרוסט מסתלקת, צוות ההנהלה דן על הישארותו של ג'וסטון, ולאחר שקוויקסילבר קבע כי יישאר, הנרי פים וטיגרה סוגרים את האקדמיה בחשש לחייהם של התלמידים.
האוונג'רס החדשים
לאחר שנורמן אוסבורן מאיים על חייו של בנה, ג'סיקה ג'ונס חוזרת בסערה לבסיס האוונג'רס החדשים ודורשת מבעלה לוק קייג' לעזוב את המקום. אולם, קייג' מסרב בטענה שכשיעזבו יהפכו למטרה קלה יותר, ואף משאיר את ג'ונס ובנה לבדם כשהוא מצטרף אל האוונג'רס בהתקפה על האי אוטופיה. לאחר שנכלאו באחד מבסיסי האקס-מן, לוק קייג', הוקאיי וספיידרוומן בורחים, הורגים כמה חברי אקס-מן, ומגלים כי כל תרחיש זה התבצע מתרחיש מציאות וירטואלית אליו נחשפו. בינתיים, קפטן אמריקה מארגן פגישה נוספת של ארגון האילומינטי, בתקווה כי נאמור יוציא מעצמו את חלק הפניקס שלו, אך הפגישה מתפרקת במהירות; צ'ארלס אקסבייר מרגיש כי מאשימים אותו במעשי האקס-מן, מיסטר פנטסטיק סבור בדעתו כי יש להשמיד את נאמור, ואילו איירון מן ודוקטור סטריינג' מפקפקים בהגעתו של נאמור. כשהאחרון מגיע, הוא מגלה שהשאר (פרט לקפטן אמריקה) עזבו, ומגלה לקפטן כי הוא מעריך אותו כחבר.
כשהקרב נגד הפניקס האפל נגמר, חברי הקבוצה לוק קייג', דרדוויל, הדבר ומוקינגבירד לוקחים את אמה פרוסט למעצר, אך מותקפים על ידי קומץ פליטים מקבוצת המטהרים, הלהוטים להרוג את פרוסט. לאחר שהקבוצה מנצחת את הפליטים, ג'ונס מתאחדת עם קייג', ודרדוויל מהרהר על פירוק הקבוצה.
אקס מן המופלאים
סייקלופס מקשיב לדו"ח התקדמות של דוקטור נמסיס ומכין תוכנית חירום להגן על הופ. במקביל, האנדרואיד יוניט מייעץ להופ כי רק היא תבחר את גורלה. במהלך הקרב בין הענק האדום לקולוסוס, קולוסוס מאבד שליטה על כוח הג'אגרנוט שלו ופוגם בעמוד התמיכה שמחזיק באי אוטופיה. כתוצאה מכך הוא מחליט לוותר על הכוחות ומפסיד בקרב. לאחר תבוסתו של קולוסוס, סייקלופס מיידע את נשיא ארצות הברית כי האנושות כולה תשלם על מעשיהם של האוונג'רס. לאחר שהאקס-מן נמלטים מאוטופיה, סייקלופס שולח את חברי קבוצתו שנותרו באי לחמישה מקומות כדי לאתר את הופ. נאמור, סאן-ספוט וחפציבה נשלחים לממד טאבולה ראסה, שם הם נתקלים בלוק קייג', הדבר והענקית הירוקה. בסופו של קרב שמתפתח ביניהם, רק נאמור והדבר נותרים עומדים. לפני שקרב מתפתח בין השניים, מג'יק מגיעה במפתיע ומשגרת את נאמור לאזור הכחול של הירח, מאחר שסייקלופס רוצה שחמשת הפניקסים יהיו לצידו. על פני כדור הארץ, מגנטו מזמן אליו את סטורם, פסיילוק ודוקטור נמסיס כדי להרהר האם יצטרפו במלחמה לצידו של סייקלופס. כשהם מגיעים להחלטה לעזור לסייקלופס, פסיילוק תוקפת את כל השלושה כתוצאה מהתמוטטות רגעית, בזמן שכוח הפניקס מתפצל לחמישה חלקים.
בעוד האוונג'רס והאקס-מן נלחמים, מיסטר סיניסטר בונה דגם של לונדון הוויקטוריאנית בעיר תת-קרקעית, המאוכלסת בשיבוטים של עצמו. כשאחד השיבוטים מורד, סיניסטר מסביר לשיבוטיו כי חזה שכוח הפניקס ירדוף אחרי הופ, והתכוון לאכלס אותו בשיבוטים של מדלין פריור על מנת שישתמש בשיבוטים כנשק. אולם, כשסיניסטר מוביל את צבא המשובטים שלו כנגד האקס-מן, השיבוטים מושמדים והעיר של סיניסטר מושמדת על ידי פסיילוק, מגנטו וסטורם. לאחר האירועים הנוכחיים, כשסייקלופס מובא למעצר, הוא מגלה למנהלת סוכנות S.H.I.E.L.D מריה היל כי הוא אינו מצטער על מעשיו, ואף הצהיר כי אם יוכל יעשה הכל שנית.
אוונג'רס נגד אקס-מן: ההשלכות
שבעה ימים בלבד לאחר התקפתו של נאמור, וולברין ושאר האקס-מן משקמים את ואקאנדה. הופ מרגישה הקלה גדולה, ומחליטה לחיות כנערה רגילה, ואילו איירון מן וגברת מארוול מחפשים אחר מגנטו. קפטן אמריקה שואף לצמצם את המתח בין השניים ומבקש מוולברין לבקר את סייקלופס בכלא עשוי מאודם-קוורץ בו הוחזק, שם סייקלופס מתחנן בפני וולברין להורגו, אך מאוחר יותר סייקלופס מתכנן ניסיון בריחה. איירון מן, מוכה צער, מחליט לבנות מחדש את העיר קון-לון, אך נקלע לעימות עם ליי-קונג ומוותר. בינתיים, סטורם ומג'יק מחפשות אחר קולוסוס הנעדר, והופ בורחת מבית ספרה ומתחילה בחיפושים אחרי קייבל. בכלא, סייקלופס מביס את שומריו, אך נשאר כאסיר פוליטי. בינתיים, סטורם מאתרת את קולוסוס בסיביר, אך מחליטה להשאירו לבדו, כשצוות ההכחדה של סייקלופס ממלט אותו מהכלא. קייבל מחפש אחרי הופ וכשהוא מוצא אותה הוא מספר לה כי תמיד יגיע לעזרתה.
יוחנן לבנון
ילדות ועלייה לישראל
לבנון נולד במיקולוב, עיירה קטנה ליד קטוביץ שבפולין, להוריו הרברט (אברהם) ויהודית ויסנברג, בעליו של מפעל ליינות ומשקאות חריפים בעיר, ומורה למתמטיקה. הבית במהותו היה חילוני, אם כי ההורים שמרו על מנהגי יהדות בסיסיים, כגון נרות שבת, סדר פסח, וחגי ישראל.
ב-1 בספטמבר 1939, עם פלישתן של גרמניה הנאצית וברית המועצות לפולין, עמד יוחנן להתחיל את לימודיו בבית הספר היסודי. בעקבות הפלישה, נמלטה המשפחה, באותו יום, לוורשה, ויוחנן החמיץ את היום הראשון ללימודים. בוורשה גרו עד אפריל 1940, אז המשיכו בבריחתם, נסעו ברכבת לאיטליה, תוך שהם מצוידים במסמכים מזויפים, ושהו 3 חודשים בעיר הגבול טריאסטה, עד שהתאפשר להם לנסוע ברכבת לאיסטנבול. לאחר כמעט שנה של שהייה בטורקיה, נאלצו הילדים להיפרד מהוריהם, והועלו על רכבת ניצולי שואה שנסעה לארץ ישראל דרך טריפולי וביירות שבלבנון. ההורים הצטרפו לשני האחים באוקטובר 1942.
בישראל נשלח ללמוד בכפר הנוער אהבה שבקריית ביאליק, ורק כשסיים את לימודיו בכיתה ח' עבר להתגורר עם אמו בתל אביב. את לימודי התיכון המשיך בתיכון הטכני מונטפיורי שבתל אביב.
בחיל האוויר
בגיל 17, התגייס לצה"ל לקורס טכנאים של חיל האוויר, לאחריו שירת 4 שנים כטכנאי מכ"ם. בשנת 1954 התנדב לקורס טיס, אותו סיים כנווט קרב, ובתפקיד זה השתתף בקרבות במבצע סיני, כאיש טייסת הדקוטות, שהצניחה את כוחות גדוד 890, בפיקודו של רפול, במעבר המיתלה. את שירותו הצבאי המשיך בקבע, תוך שהוא משלב לימודים אקדמאיים בטכניון (הנדסת חשמל - סיים בהצטיינות), ובאוניברסיטת בראון שברוד איילנד (מתמטיקה שימושית).
בשנת 1963 השתתף כקצין בכיר, במשלחת חיל האוויר לארצות הברית, אשר הביאה לישראל את טילי ההוק, לימים סיפר מפקד המשלחת, כי לבנון התגלה כאחד הקצינים הטכניים הטובים במערך טילי ההוק. כאשר חזר מן הלימודים בארצות הברית, היה מאדריכלי תחום המודיעין האלקטרוני והלוחמה האלקטרונית של חיל האוויר. לאחר מלחמת יום הכיפורים נסע יחד עם עודד ארז לארצות הברית להציג מערכת SA-6 שנפלה שלל. ב-1975 הוא השתחרר מחיל האוויר, ותרומתו לחיל התממשה באופן דרמטי שבע שנים אחר כך במלחמת לבנון הראשונה, כשבאמצעות המודיעין, והלוחמה האלקטרונית גבר המטוס על טילי הנ"מ. על עבודתו שכללה פיתוח ייחודי של מערכות ההגנה האווירית והלוחמה האלקטרונית זכה לבנון ב-1983, בפרס ביטחון ישראל.
קריירה אזרחית
עם שחרורו מהצבא, המשיך לבנון לייצג את חיל האוויר כמדען, בפרויקט מודיעיני תעופתי מסווג, שהתקיים בשיתוף פעולה עם חברת "אי-סיסטמס" בעיר גרינוויל שבטקסס. הפרויקט עסק בהתקנת מערכות ביון מכ"ם, מערכות תקשורת ומערכות בקרה (“ברבור״), על גבי מטוסי בואינג 707 של חיל האוויר. בנובמבר 1977, במהלך שהותו בארצות הברית, לבנון היה מעורב בתאונת מטוס פייפר חד- מנועי אותו הטיס, לבנון נכווה ונפצע קשה מאוד, ורק לאחר כשנה וחצי של אשפוז וטיפולים בבתי חולים בארצות הברית, חזר לתקופה קצרה לעבוד בפרויקט בארצות הברית. בשנת 1982 הצטרף לחברת הטכנולוגיה הישראלית אלסינט, שהתמחתה בפיתוח, יצור ושיווק פתרונות לדימות רפואי, לרפואה גרעינית, לטומוגרפיה ממוחשבת (CT), והייתה מובילה בתחומים אלו בעולם.
לבנון הועמד בראש פרויקט טכנולוגי חדשני שנקרא תחילה בשם נמ"ר (ראשי תיבות של: Nuclear Magnetic Resonance, או בעברית "תהודה מגנטית גרעינית”), ויחד עם הצוות שלו הצליחו לפתח תוך זמן קצר ביותר מכשיר חדשני, טכנולוגיה שיושמה במכשיר ה-.M.R.I (דימות תהודה מגנטית גרעינית), המצליח לזהות הבדלים בין רקמות בריאות וחולות, על פי שינויים בתהודה החוזרת מאטומי המימן שלהם. הפיתוח הטכנולוגי המהיר של ה-MRI בישראל, השיג תוך זמן קצר את הטכנולוגיה של מתחרים מובילים בעולם בתחום, כחברת ג'נרל אלקטריק, שלימים רכשה את הזכויות על הטכנולוגיה, מאלסינט.
בשנת 1984 זכה לבנון בפרס קפלן לתעשייה, שהוענק לו על ידי נשיא המדינה מר חיים הרצוג בעבור פיתוח ה-M.R.I.
לבנון המשיך עוד שנים להיות מועסק בעולם המדעי, בין השנים 1994–1999, היה המדען הראשי בחברת "רובה-קשת" שפיתחה טכנולוגיית תקשורת ייחודית שעליה נרשם ואושר פטנט על שמו.
לבנון התגורר בהרצליה עד לפטירתו, היה נשוי בעבר לציונה, אב לבן ובת, וסב לשישה נכדים.
ניל מוריסי
ניל אנתוני מוריסי (באנגלית: Neil Anthony Morrissey; נולד ב-4 ביולי 1962) הוא שחקן, זמר, קומיקאי ואיש עסקים אנגלי. הוא ידוע בעיקר מהופעותיו בתפקיד טוני בסדרה "Men Behaving Badly", אדי לוסון ב"דרך ווטרלו" ובדמות נייג'ל מורטון בסדרה "שחיתות".
ביוגרפיה
מוריסי נולד בסטפורד להורים אירים. הוא ואחיו סטיבן הופרדו מהוריהם אחרי שנתפסו פורצים וגונבים פעמים רבות. הם בילו את רוב ילדותם אצל משפחות אומנה נפרדות, מוריסי חי רוב הזמן בבית הילדים פנקהאל.
הוא למד בבית הספר התיכון "Thistley Hough" בפנקהאל, ואחר כך חי באומנה אצל משפחתו של חברו מארק לנגסטון. הוא למד לבחינות ה-A levels בקולג' סיטי אוף סטוק-און טרנט.
בתקופה זו היה מוריסי פעיל בתיאטרון הרפרטוארי של סטוק, בתיאטרון בתי הספר של סטוקס, ובתיאטרון אוריג'נל סטוק. ב-1979 הופיע בפסטיבל הפרינג' באדינבורו. קבלתו לבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה סללה את דרכו לקריירת משחק.
קריירה
הופעתו הראשונה של מוריסי בקולנוע הייתה בשנת 1984 בתפקיד המלח מת'יו קווינטל בסרט "הבאונטי" לצדם של מל גיבסון, אנתוני הופקינס ולורנס אוליבייה.
ב-1984 הופיע מוריסי גם בפרק בדרמה המשטרתית "ג'ולייט בראבו" ששודרה ב-BBC1. הוא זכה להכרה באמצע שנות השמונים של המאה העשרים בתפקיד האופנוען רוקי בסדרת הדרמה "Boon" של ITV. ב-1990 גילם את נודי בסרט האימה הקומי "I Bought a Vampire Motorcycle" שבו השתתפו שחקנים רבים מ-"Boon".
הדמות של טוני שגילם מוריסי בסדרה "Men Behaving Badly" נוצרה כדי להחליף את הדמות של דרמונט אחרי עזיבתו של הארי אנפילד. הסדרה הייתה לאחת מקומדיות המצבים הפופולריות ביותר בבריטניה, והפכה את מוריסי לכוכב ולמטרה של העיתונות הצהובה. הרומן שלו עם השחקנית לזלי אש הובילה אותם להופיע יחד בפרסומות אחדות עבור חברת Homebase. ב-1997 כיכב מוריסי בקומדיה "The Chest", וב-1998 בשתי סדרות טלוויזיה "My Summer with Des" ו-"The Vanishing Man".
מוריסי כיכב בסרט "הימור בין חברים" מאת ג'ון גודבר, העוסק ברוגבי ליג. כמו כן, הוא דיבב דמויות שונות בסדרת הילדים "בוב הבנאי", ביניהן הדמות הראשית. בדמות זו ביצע גם את שיר הנושא של הסדרה, "?Can We Fix It", שהגיע למקום ראשון במצעד הסינגלים הבריטי בחג המולד 2000. בשנת 2015 החליף את מוריסי בתפקיד זה השחקן לי אינגלבי. בנוסף סיפק קריינות לסדרות "מורף" ו"מייזי".
ב-2002 חזר מוריסי לטלוויזיה בסדרת הדרמה "Paradise Heights" ששודרה במשך שתי עונות. ב-2004 ו-2005 כיכב בסיטקום של ה-BBC "קארי ובארי".
בתיאטראות הווסט אנד הופיע מוריסי במחזות "Speed", "רובין הוד", "The Daughter In-Law", ובמחזה " A Passionate Woman" שעליו זכה לשבחי הביקורת. ב-2005 השתתף מוריסי במחזמר של ויקטוריה ווד "אקרון אנטיקס: המחזמר", עיבוד של אופרת הסבון הפרודית "אקרון אנטיקס", לצדם של ג'ולי וולטרס, סיליה אימרי, דאנקן פרסטון וג'וזי לורנס. מוריסי החליף את נייג'ל לינדזי בתפקיד נתן דטרויט בהפקה המחודשת של "ברנשים וחתיכות" בין 6 במרץ 2006 ועד יוני 2006.
ב-2006 היה מוריסי מנחה אורח בתוכנית "The Sunday Night Project" של ערוץ 4. אחר כך הגיש שעשועון על מכוניות "Petrolheads" של ערוץ BBC Two.
ב-2007 שיחק מוריסי בסדרת הטלוויזיה הבריטית "סקינס" בתפקיד אביה של קאסי, והופיע בתפקיד אורח בסדרה "שכנים" בדמות כומר המשיא את סוזן ואת קארל בספינה השטה על התמזה. ב-11 באוקטובר 2007 הופיע מוריסי לראשונה בסדרה "דרך ווטרלו" בתפקיד אדי לוסון, סגן המנהל החדש. הוא שיחק בתפקיד זה במשך שתי עונות, והופעתו האחרונה הייתה במאי 2009.
בינואר 2012 שיחק מוריסי בתפקיד פייגין במחזמר "אוליבר!" בתיאטרון פאלאס במנצ'סטר. ביולי 2013 שב מוריסי לגלם את הדמות של מרקוס איינסוורת', אביה של קאסי איינסוורת' (בגילומה של האנה מארי), בשני החלקים של הסרט "Skins Pure".
במהלך סתיו 2014 כיכב מוריסי לצדם של אדריאן אדמונדסון, רוברט וב ומיילס ג'ופ במחזה "Neville's Island" בתיאטרון הדוכס מיורק בלונדון. ב-2015 גילם דמות בשם קית' בפרק אחד בסיטקום "The Dumping Ground" של ערוץ CBBC. בדצמבר 2015 כיכב מוריסי בדרמה הקומית בתפקיד האבא של הדמות שגילם ראסל הווארד.
ב-2016 הצטרף מוריסי לעונה השנייה של הסדרה "Grantchester" בתפקיד הרדינג רדמונד. עוד ב-2016 השתתף בתוכנית הראליטי "Bear Grylls: Mission Survive" של רשת ITV.
ב-1 באפריל 2006 שודרה בערוץ BBC Three תוכנית בשם "הסוד של ניל מוריסי" שמתעדת את החיים שלו שאינם מוכרים בציבור. בתוכנית נטען שיש לו בית, אישה ושני ילדים בירדן. כמו כן סופר שיש לו תואר בבוטניקה והוא למד את התחום במשך 20 שנה. מטרתו הייתה למצוא פריצת דרך בנושא האנטי אייג'ינג. לפי התוכנית הוא המציא קרם בשם "The Essence" המכיל תמציות של צמח הנמצא רק בכפר ירדני מרוחק. המתיחה שודרה באחד באפריל, ובכל זאת היו כאלה ששוכנעו שמה שתואר בתוכנית הוא אמת.
חיים אישיים
ב-1987 התחתן מוריסי עם השחקנית אמנדה נואר אחרי שפגש אותה בצילומי הסדרה "Boon". ב-1989 נולד לבני הזוג בן. הם התגרשו ב-1991. אחר כך התארס לשחקנית אליזבת קרלינג, אבל הם נפרדו ביחסים טובים. מערכות היחסים הבאות שלו תועדו בצהובונים הבריטיים, בהם מערכת יחסים עם השחקנית רייצ'ל וייס אותה פגש כשכיכבו יחד בסרט "My Summer with Des" ב-1998.