cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Happier Than Ever
רקע והכרזה
אייליש הוציאה את אלבום הבכורה שלה, , בשנת 2019. האלבום דורג במקום הראשון במצעד בילבורד 200 וקיבל את תואר הפלטינה המשולשת מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA), על מכירות של למעלה משלושה מיליון עותקים במדינה. הוא זכה בפרס גראמי לאלבום השנה, תוך שהסינגל החמישי מתוכו, "Bad Guy", זיכה את אייליש בחמישה פרסי גראמי. לאחר יצאתו, הוציאה אייליש את הסינגל "Everything I Wanted", שנכלל באלבום הבכורה שלה, במהדורת בונוס בגרסה מחודשת. השיר הגיע בשיאו למקום השמיני במצעד בילבורד הוט 100 וזכה בפרס גראמי לשיר השנה.
בינואר 2020, הצהירה אייליש בראיון למגזין בילבורד כי החלה לעבוד על אלבום אולפן שני שייצא במהלך 2021. בחודש מרץ, סיפרה אייליש יחד עם אחיה פיניאס או'קונל כי האלבום יהיה "די טהור בכוונותיו" כמו אלבום הבכורה שלה. ב-30 ביולי, יצא לאור הסינגל הראשון "My Future", שדורג במקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100. ב-12 בנובמבר, יצא לאור הסינגל השני "Therefore I Am". השיר דורג במקום השני במצעד ובאותו המקום גם במצעד הסינגלים הבריטי. בינואר 2021, הצהירה שהאלבום כמעט מוכן. ב-26 בפברואר, הוציאה אייליש את הסרט התיעודי, Billie Eilish: The World's a Little Blurry. באותו החודש הודיעה כי האלבום צפוי להכיל 16 רצועות.
ב-20 באפריל, העלתה אייליש תמונה בעמוד האינסטגרם שלה בה כתבה "הדברים באים". ב-26 באפריל, חשפה את השם "Happier Than Ever", בפוסט באינסטגרם שכלל קטע באורך של 15 שניות לשיר באותו השם. יממה לאחר מכן, טרם הכריזה אייליש על Happier Than Ever, נצפו מספר שלטי חוצות בערים שונות בעולם בהם ניתן היה לראות את אייליש מופיעה יחד עם שמו של האלבום ותאריך יציאתו. הדבר אושר בהמשך, תוך שאושר כי הסינגל השלישי מתוכו, "Your Power", יופץ ב-29 באפריל. ב-1 ביוני, הכריזה אייליש כי תוציא את השיר "Lost Cause", כסינגל הרביעי מתוך האלבום שיצא יחד עם וידאו הקליפ ב-2 ביוני. הסינגל החמישי, "NDA", יצא לאור ב-9 ביולי. קליפ לשיר הנושא האלבום יצא לאור ב-30 ביולי.
הקלטה
אייליש חשפה כי תהליך היצירה של האלבום היה "טבעי מאוד", בניגוד לפרויקטים הקודמים שבהם היא כל הזמן חשה חרדה ולחץ. עם עבודות קודמות אייליש גם הרגישה שהיא לא מספיק טובה ופשוט לא מוכשרת, אבל מאז צברה הרבה יותר ביטחון במלאכה שלה. לדברי אייליש, לחברת התקליטים שלה לא היה כל קשר על עשיית האלבום, בניגוד לאלבום הבכורה שלה שבו חשה לחץ מתאריכים, פגישות קבועות ו"ציפייה שכוכב עומד להיוולד", את כל אלה היא ראתה "ממש שנא".
בראיון ל-Vevo סיפרה אייליש כי היא רוצה ליצור "תקליט נצחי מאוד", בעיקר בהשראת זמרות ג'אז שהאזינה להן לגדול כמו ג'ולי לונדון, פגי לי ופרנק סינטרה. אייליש עשתה שאלות תשובות (Q&A) באינסטגרם סטורי ונשאלה על מה הייתה השראתה לעטיפת האלבום ואייליש אמרה שקיבלה השראה רבה מעטיפת האלבום Make Love To Me של זמרת הג'אז ג'ולי לונדון. היא גם אמרה כי שירי האלבום הם "בכל מקום ומאוד, לדעתי, תכליתי, שונים זה לזה, אך גם מלוכדים מאוד", שציינה כאחד המטרות הגדולות ביותר שלה. עוד אחת ממטרותיה שהיו לה במהלך מפגשי האולפן הייתה להפתיע את מעריציה וגם את עצמה. היא התכוונה שלא להרגיש בנוח במהלך תהליך היצירה, באמצעות "NDA" כדוגמה לשיר שלא נעשה ב"אזור הנוחות" שלה. אייליש ציינה את ההשתקפות העצמית כמוזה הגדולה ביותר מאחורי התקליט, אך חשפה טרם יציאתו כי "כמעט אף אחד מהשירים באלבום הזה אינו משמח". אייליש גם ציינה את "Male Fantasy" כדוגמה לשיר שכתבה כמעט לגמרי בעצמה מאז כתיבת הפעלות לאלבום כללה "כל כך הרבה השתקפות", במהלכה אייליש הבינה דברים על חייה שמעולם לא ידעה קודם לכן, ומאפשר לה למצוא דרך לשחרר את הרגשות האלה ולהמיר אותם לצלילים.
מוזיקה ומילים
Happier Than Ever, הוא בעיקר אלבום מאופק פופ ואלקטרופופ, המשלב אלמנטים של ג'אז, R&B עכשווי, טכנו, קאנטרי, בוסה נובה, טריפ הופ, ומוזיקת שנות התשעים וסופיסטי-פופ. הוא מורכב משירי לפידים המוגדרים לטמפו זמני, עם עיבודים מאופקים של גיטרות אקוסטיות, סינתיסייזרים עדינים וביטים מתנפנפים. המילים עוסקות במאבקים בהם מתמודדות נשים צעירות בתעשיית הבידור, תהילה, כוכב, התעללות רגשית, מאבקי כוח, חוסר אמון, ושנאת נשים, חדורת התודעה העצמית של אייליש.
שירים
רצועת הפתיחה, "Getting Older", היא שיר על התעללות והייתה "מחרידה במיוחד" לכתיבה. השיר עוסק בכפייה מינית. השיר השני, "I Didn't Change My Number", כולל פעימה כבדה. "Billie Bossa Nova", הרצועה השלישית, מציג "צד בוגר יותר של איליש". הרצועה הרביעית, "My Future", מתחילה כבלדת סינתיסייזר איטית ש"מעבירה לחריץ פאנק נינוח". מילות השיר עוסקות בגילוי עצמי. "Oxytocin", המסלול החמישי, יש דופק טכנו. השיר מתייחס להורמון הטיטולי. הרצועה השישית, "Goldwing", מסבירה את מבוא הלופ הא-קפלה שלה לאורך כל השיר. המסלול השמיני, "Halley's Comet", הוא בלדה הכוללת שירה אחורית מופשטת, סינת'ים קלילים ופעימה אחורית. הרצועה התשיעית, "Not My Responsibility", היא יצירת מילים מדוברות שהופיעה לראשונה באתר של אייליש "Where Do We Go? World Tour (2020).
"Overheated", המסלול העשירי, בוחן כוכבים בעידן המדיה החברתית. הרצועה האחת עשרה "Everybody Dies", היא בלדת אלט-פופ, מונעת על ידי סינתרים אפלים וגיטרה בהירה, עם "הקול של איליש שוב בולט". המסלול ה-12, "Your Power", הוא בלדה אקוסטית רכה על התעללות מינית וניצול של בן זוגך. מילות הרצועה הארבע עשרה "Therefore I Am", עוסקות בדחיית השונאים והמבקרים. השיר החמישה עשר, "Happier Than Ever", הוא שיר אופרת רוק. הוא תואר כ"שיר פרידה מטומטם ", לפני שפרץ ל"רייגר מונע גיטרה חשמלית", בעוד שאר הרצועות "חשפו סוגים שונים של קתרזיס, המתנודדים בין פעימות סקסיות, אלקטרוניות ועממיות חמה, המזכירה המוזיקה המוקדמת ביותר שלה." היא זכתה לכינוי גולת הכותרת באלבום.
קידום והוצאה
Happier Than Ever יצא לאור ב-30 ביולי 2021. ב-21 במאי 2021 הודיעה אייליש כי תצא לסיבוב הופעות החמישי שלה, "Happier Than Ever, The World Tour", לקידום האלבום. הסיור מכסה את אירופה וצפון אמריקה, החל בניו אורלינס ב-3 בפברואר 2022. הכרטיסים יצאו למכירה ב-28 במאי 2021. ב-22 ביולי, חשפה אייליש את סרט הופעה של דיסני+ ב-3 בספטמבר בשם "Happier Than Ever: A Love Letter To Los Angeles", בבימוי רוברט רודריגז ופטריק אוסבורן. על מנת לקדם את אלבומה בבריטניה, תשודר טלוויזיה מיוחדת בשם "Billie Eilish: Up Close" ב-BBC One ב-31 ביולי, במקביל להופעת הבכורה של אייליש בטרקלין ה-BBC לייב לאונג'.
הצלחה
עם למעלה מ-1,028 מיליון הזמנות מוקדמות של האלבום Happier Than Ever, אייליש השיב את תקליט אפל מיוזיק עבור האלבום הכי שמור מראש אי פעם בתולדות הפלטפורמה. הזמר הקנדי דה ויקנד תפס בעבר את התקליט משלו של אייליש  (2019) עם אלבומו After Hours (2020).
הערכה ביקורתית
Happier Than Ever זכה לשבחי ביקורות נרחבים מצד מבקרי המוזיקה. ב-Metacritic, שמקצה דירוג מנורמל מבין 100 לביקורות ממבקרים מקצועיים, יש לאלבום ציון ממוצע של 85 בהתבסס על עשר ביקורות.
במגזין Yahoo! Entertainment דורג האלבום במקום הראשון ברשימת "10 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2021", מבקר המוזיקה האמריקאי בת' גריינפילד סיקר את האירוע ושיבח את יכולות הווקאליות של אייליש וטען כי "התשוקה שלה לזה הייתה מדבקת, עם המילים קורעות הלב של בילי, הצרחות הנשפכות בטן והצלילים החדשים והתוססים". גם מכריו לצוות במגזין ג'ואל אוארטו וג'אן קוקסאק דירג את האלבום במקום הראשון, בבחירתו של ג'ואל, שיבח את האלבום ותיאר אותו כאלבום "עומתי ואנרגטי" וטען כי "רצועת הכותרת בעל אותו השם העוצמתית והאנרגטית גורמת לי לרצות לתפוס סט של Oculus VR ולנפץ דברים עם חרב אור". בבחירתו של ג'אן, תיאר את האלבום כ"המילים של האלבום אפלות, עמוקות", וטען כי "מעולם לא חשבתי על זה קודם!" אבל Happier Than Ever לוקח את זה לרמה גבוהה יותר עבורי... האלבום בכללותו הוא הצגה כנה ומרגיש אגדי במלוא מובן המילה".
קרדיטים וצוות
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל.
פארק הנהר הירוק
פארק הנהר הירוק (בערבית: حديقة النهر الأخضر) הוא פארק ענק רחב ידיים, שיכיל נהר מלאכותי לכל אורכו, ונמצא בבירת מצרים החדשה. בסיום העבודות להשלמת הפארק, הנהר צפוי להיות באורך של כ-35 ק"מ ובשטח של מעל ל־10 קמ"ר, ובכך יהיה גודלו פי שישה מהסנטרל פארק שבניו יורק.
מלבד העובדה שפארק הנהר הירוק ישמש ריאה ירוקה בעיר החדשה, הוא גם מיועד למשוך השקעות. על פי התכנון הפארק אמור לייצר כ-300,000 מקומות עבודה חדשים, שיעזרו להגביר את הצמיחה של הכלכלה המצרית, מאחר שהפארק צפוי למשוך אליו כ-370,000 מבקרים מדי יום.
הפארק צפוי לכלול, בין היתר, מסגד, גנים בוטניים, רחבת אנדרטאות, מגרשי ספורט, שבילי ריצה, גלגל ענק, ספרייה, גן פסלים, מועדון ספורט, שטחים פתוחים לפיקניק ועוד.
היסטוריה
ב-2016, החברות "Melk!" ו"EDSA" את הרעיון בפני שר השיכון והפיתוח העירוני המצרי, מוסטפא מדבולי ונשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי. רעיון זה אושר לאחר מכן על ידי הממשלה המצרית.
ההקמה של פארק הנהר הירוק מחלוקת לשלושה שלבים נפרדים, אך נכון לאפריל 2021 רק השלב הראשון הוצג על ידי הממשלה המצרית לציבור המצרי או לתקשורת המצרית.
תחבורה
התשתיות ומערכות התחבורה של פארק הנהר הירוק יכללו בין היתר מסלולי אופניים, גשרים ירוקים ושבילי גישה להולכי רגל. כמו כן, הפארק יהנה משירותי תחבורה של מונורייל בין עירוני ושל החשמלית והרכבת הקלה שיחברו את הפארק לשאר חלקי העיר.
ארמיית הפאנצר החמישית (ורמאכט)
ארמיית הפאנצר החמישית, הידועה גם כקבוצת פאנצר מערב וקבוצת פאנצר אברבאך (בגרמנית: Panzer-Armee, Panzergruppe West, Panzergruppe Eberbach.5) הייתה ארמיית שריון גרמנית של הוורמאכט שנלחמה נגד כוחות בעלות הברית, תחילה במערכה בתוניסיה, ולאחר מכן במערב אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה. שרידי הארמייה נכנעו בחבל הרוהר ב-1945.
היסטוריית שירות
ארמיית הפאנצר החמישית הוקמה ב-8 בדצמבר 1942 בתור מסגרת פיקודית ליחידות פאנצר גרמניות, שנשלחו לתוניסיה החל מנובמבר 1942, כדי למנוע את כיבושה על ידי כוחות בעלות הברית, לאחר שהאחרונים השתלטו על מרוקו ואלג'יריה במסגרת מבצע לפיד. הארמייה לחמה לצדה של הארמייה האיטלקית הראשונה כחלק מקבוצת ארמיות אפריקה. היא ביצעה מספר התקפות נגד מוצלחות כנגד כוחות בעלות הברית בצפון-מערב תוניסיה, אך לבסוף נאלצה להיכנע, יחד עם שארית כוחות הציר בצפון אפריקה, עם סיום המערכה בתוניסיה ב-13 במאי 1943. ב-30 ביוני 1943 פורקה הארמייה באופן רשמי.
נורמנדי
הארמייה הוקמה מחדש ב-24 בינואר 1944 כקבוצת פאנצר מערב, העתודה המשוריינת של ה-OB West (הפיקוד הגרמני העליון במערב). שיטת ההפעלה של הארמייה במקרה של פלישה אנגלו-אמריקנית הייתה נושא למחלוקות רבות, כשמפקד ה-OB West גרד פון רונדשטט ומפקד קבוצת ארמיות B ארווין רומל מעדיפים שיטות פעולה שונות. רונדשטט האמין כי על קבוצת הפאנצר להישאר בעתודה במרחק בטוח מהחזית, ואז להשיב במתקפת נגד על חדירה של האויב. לעומתו, רומל היה משוכנע כי עדיפות בעלות הברית באוויר לא תאפשר לגרמנים חופש תנועה בהזזת כוחות גדולים, ולכן התעקש על פריסתם של הכוחות הרבה יותר קרוב לחזית. אולם כשבעלות הברית נחתו בצרפת ב-6 ביוני 1944, קבוצת הפאנצר מערב לא נעה, מאחר שהיטלר אסר על פקודיו להזיז את הארמייה ללא אישורו.
קבוצת הפאנצר ספגה אבדות קשות בלחימה נגד כוחות בעלות הברית בנורמנדי, ולבסוף נלכדו מרבית הדיוויזיות שלה בכיס פאלז. לאחר ששרידי קבוצת הפאנצר נמלטו מפאלז, הם נסוגו לעבר הגבול הגרמני.
ארדנים וגרמניה
באוגוסט, שאריות היחידה אורגנו מחדש כארמיית הפאנצר החמישית. לאחר תקופה קצרה תחת פיקודו של יוזף דיטריך, הארמייה עברה לידיו של האסו פון מנטויפל. ארמיית הפאנצר החמישית השתתפה בקרבות קשים מול בעלות הברית בגבול הגרמני, כשדיוויזיות הפאנצר שלה סופגות אבדות קשות מידי מטוסי התקיפה של בעלות הברית.
בנובמבר 1944 הארמייה החלה להיערך בארדנים, לצדה של ארמיית הפאנצר השישית של האס אס שהוקמה זה מכבר. שתי הארמיות השתתפו בקרב על הבליטה, כשארמיית הפאנצר החמישית סופגת אבדות קשות בקרבות סביב בסטון ובקרבות השריון סביב דינאן וסלה. לאחר שהמתקפה הגרמנית הופסקה, הארמייה המשיכה בקרבות נסיגה לגבול גרמניה. במרץ 1945 השתתפה הארמייה במאמצים לחסל את ראש הגשר האמריקאי מעל הריין בגשר לודנדורף. לבסוף כותרה הארמייה בכיס הרוהר, ונכנעה ב-17 באפריל 1945.
סטיבי וונדר
סטיבי וונדר (באנגלית: Stevie Wonder; נולד ב-13 במאי 1950) הוא זמר, פזמונאי, מפיק, מוזיקאי ואקטיביסט אמריקאי.
וונדר, עיוור מילדות, הפך לאחד האמנים המוערכים ביותר במוזיקה העולמית כאשר כתב 30 שירים אשר הגיעו למקום הראשון במצעדי הפזמונים בארצות הברית ומכר למעלה מ-100 מיליון עותקים.
וונדר זכה ב-25 פרסי גראמי, שיא זכיות פרסי גראמי לאמן סולו הכוללים פרס גראמי למפעל חיים. וונדר זכה גם בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר. בנוסף, נכנס להיכל התהילה של הפזמונאים ולהיכל התהילה של הרוק אנד רול. זוכה פרס וולף בתחום המוזיקה לשנת 2021.
מגזין "רולינג סטון" דירג את וונדר במקום ה־15 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
ראשית חייו
סטיבי וונדר נולד ב-1950 כסטיבלנד ג'דקינס. מאוחר יותר שינה את שמו לסטיבלנד מוריס. הוא נולד בסגינו שבמישיגן, כילד השלישי מתוך שישה, ללולה מאה הארדוואי. בשל העובדה שנולד כפג, קיבל אספקת חמצן ברמה חריגה באינקובטור אשר גרמה לו למחלה ברשתית המתאפיינת בגידול חריג של כלי הדם, בצלקות ולעיתים בנתק של הרשתית. מחלה זו, הרווחת בקרב פגים שנולדו בשנות הארבעים והחמישים, נחשבת כגורם לעיוורונו של וונדר. אמו דרשה מארבעת אחיו ואחותו של וונדר, להתייחס אליו כאל כל ילד אחר, ולא לעזור לו יתר על המידה, וכך הייתה לוונדר ילדות מאוזנת.
וונדר עבר עם משפחתו להתגורר בדטרויט, ובגיל צעיר החל לשיר ולנגן בכנסייה. הוא ניגן בעיקר בפסנתר, מפוחית ובתופי קונגה.
תחילת הקריירה: 1962–1971
בשנת 1962 הוצג וונדר בן ה-11 לרונלד וייט, חבר להקת The Miracles. וייט הביא את וונדר ואמו לחברת התקליטים, מוטאון. מנכ"ל החברה, ברי גורדי, התרשם מוונדר והחתים אותו בלייבל Tamla כ-"Little Stevie Wonder".
בגיל 13 הוציא וונדר את הלהיט הגדול הראשון שלו, (Fingertips (Pt. 2, שיר משנת 1963 שהוקלט בהופעה חיה של ה-Motortown Revue. השיר הגיע למקום הראשון במצעדי הפופ והריתם אנד בלוז בארצות הברית והכיר את וונדר להמונים. בשיר, וונדר שר וניגן בתופי קונגה ובמפוחית ומרווין גיי הצעיר ניגן על התופים.
וונדר מחה על השיטות דמויות-המפעל של החברה: אמנים, כותבי שירים ומפיקים נשמרו בדרך-כלל בקולקטיבים מיוחדים כמעט ללא חפיפה ביניהם, ולאמנים לא הייתה שליטה על היצירה. כפשרה, ב-1968 איפשרה מוטאון לוונדר להוציא אלבום אינסטרומנטלי בשם Eivets Rednow (Stevie Wonder במהופך), אשר לא זכה להצלחה.
וונדר הניח לחוזה שלו במוטאון לסיים את תוקפו ועזב את החברה ביום הולדתו העשרים ואחד, בשנת 1971.
התקופה הקלאסית: 1972–1976
וונדר הקליט באופן עצמאי שני אלבומים אשר שימשו ככלי במשא ומתן עם מוטאון. לבסוף, הסכימה מוטאון, בחוזה תקדימי, לדרישותיו לחופש אמנותי מלא ולזכויות על שיריו. הוא חזר למוטאון עם האלבום, Music of My Mind. מילות השירים עוסקות בנושאים פוליטיים, חברתיים, מיסטיים ורומנטיים.
בסוף 1972, הוציא את האלבום Talking Book אשר כלל את הלהיטים "Superstition", ו- "You Are the Sunshine of My Life". ב-1973, הוציא וונדר את האלבום Innervisions שזכה בשלושה פרסי גראמי ביניהם "אלבום השנה". האלבום דורג במקום ה-23 ברשימת 500 האלבומים הטובים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
ביולי 1974, הוציא את האלבום Fulfillingness' First Finale אשר כלל את הלהיטים "You Haven't Done Nothin'" ו-"Boogie On Reggae Woman". גם אלבום זה זכה בשלושה פרסי גראמי ביניהם "אלבום השנה".
הוא כתב והפיק לגרושתו, סייריטה רייט, את האלבום Stevie Wonder Presents: Syreeta בשנת 1974. וונדר הוציא שני אלבומים נוספים: Innervisions בשנת 1974 ו-Fulfillingness' First Finale עליהם קיבל שני פרסי גראמי ברציפות.
האלבום הכפול Songs in the Key of Life, יצא בספטמבר 1976 והפך לאלבום הראשון של זמר אמריקני שנכנס הישר למקום הראשון בבילבורד האמריקאי שם שהה 14 שבועות לא רצופים. האלבום כלל את הלהיטים "I Wish", "Sir Duke", ו-"Isn't She Lovely?" שכתב לבתו, עיישה. האלבום דורג במקום ה-56 ברשימת "500 האלבומים הטובים בכל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון .
וונדר הפך לאחד מהמוזיקאים המשפיעים והמפורסמים ביותר בתקופתו. שנות השבעים נחשבו לתקופה הקלאסית שלו, שכן הוציא רצף אלבומים שנחשבים מאז לקלאסיקה בתחום הריתם אנד בלוז, מוזיקת נשמה והפופ. אמנים רבים, ביניהם קניה וסט, הזכירו את "Songs In the Key of Life" ואת Innervisions כאלבומים שמהם שאבו את השראתם המוזיקלית.
הצלחה מסחרית: 1979–1990
בשנות ה-80 הוציא לאור וונדר את להיטיו הגדולים ביותר אשר הביאו לו הצלחה מסחרית ותהילה חסרות תקדים שבאו לידי ביטוי על ידי מכירות אלבומים, שיתופי פעולה, השתתפות בצדקה, השפעה פוליטית והופעות טלוויזיוניות. וונדר הוציא את האלבום Journey through the Secret Life of Plants שיצא עם הסרט The Secret Life of Plants בשנת 1979. בשנה זו גם כתב והפיק לג'רמיין ג'קסון את להיט הדאנס, "Let's Get Serious", שדורג במקום הראשון במצעד הבילבורד ריתם אנד בלוז.
Hotter Than July שיצא בשנת 1980, הפך לאלבום הפלטינה הראשון של וונדר. האלבום כלל להיטים רבים כמו "('Master Blaster (Jammin" שהיה מחווה לבוב מארלי, "Happy Birthday" שבו שר וונדר למרטין לותר קינג והיה חלק מן הקמפיין למען הפיכת יום הולדתו של קינג לחג לאומי (יום מרטין לותר קינג, שנקבע ב-1983) והבלדה, "Lately", שעשור מאוחר יותר תהפוך ללהיט של להקת הבנים Jodeci.
בשנת 1982, וונדר הוציא אלבום אוסף בשם Stevie Wonder's Original Musiquarium, המציג את עבודתו בשנות השבעים וכלל ארבעה שירים חדשים, ביניהם "That Girl" שהפך לאחד הלהיטים הגדולים באותה שנה. כמו כן, התארח באלבום של פול מקרטני, Tug of war, והיה שותף ללהיט "Ebony and Ivory", מתוך האלבום.
וונדר הוציא את השיר "I Just Called to Say I Love You" אשר שימש כפסקול הסרט האישה באדום. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הפופ ובצמרת מצעד הריתם אנד בלוז בארצות הברית ובבריטניה. השיר זכה בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר לשנת 1985.
באותה שנה הוציא וונדר את האלבום In Square Circle, המוכר פחות, אך נחשב בקרב מעריצים לטוב מקודמו, בעיקר בזכות שירים כמו "Whereabouts " ,"Overjoyed", "Land of La La" והשיר "Go Home", האחרון שהכניס וונדר לעשרת הגדולים בארצות הברית.
באותה תקופה, וונדר שיתף פעולה עם יוריתמיקס בשיר "There Must Be an Angel (Playing With My Heart)" כאשר ביצע סולו מפוחית ועם אלטון ג'ון בשיר, "I Guess That's Why They Call It The Blues".
עד לשנת 1985, וונדר הפך לסמל אמריקאי, ולמושא בדיחות על עיוורון על ידי הקומיקאי, אדי מרפי, בתוכנית סטרדיי נייט לייב. וונדר התייחס לבדיחות בהומור עצמי.
וונדר השתתף בשיר הצדקה "We Are the World", שיתף פעולה עם הזמר מייקל ג'קסון בדואט "Just Good Friends", מתוך Bad, אלבומו של ג'קסון ובדואט "Get It" מתוך האלבום Characters ושיתף פעולה עם חוליו איגלסיאס בשיר "My Love". וונדר גילם את עצמו בהופעת האורח, בסדרה משפחת קוסבי, בשנת 1986.
קריירה מאוחרת: 1991–הווה
וונדר המשיך להוציא חומר חדש אך בקצב איטי יותר. הוא הקליט פסקול לסרטו של ספייק לי, קדחת הג'ונגל, ב-1991. האלבום, Conversation Peace, יצא ב-1995 וכלל את השיר זוכה פרס גראמי, "For Your Love".
ב-1999, ניגן במפוחית בשירו של סטינג, "Brand New Day". באותה שנה, הצהיר שהוא מעוניין ברכישת תותב רשתית תוך עיני כדי לשחזר את ראייתו.
ב-2005, עשר שנים לאחר אלבומו הקודם, הוציא וונדר את האלבום A Time to Love, שכלל אורחים כמו פרינס, אן ווג ואינדיה ארי.
ב 2016 הוציא סטיבי ביחד עם הזמרת אריאנה גרנדה את השיר "Faith".
מורשת
וונדר הוא דמות בולטת במוזיקה הפופולרית במחצית השנייה של המאה העשרים. וונדר מכר למעלה מ-100 מיליון עותקים והכניס 10 שירים למקום ראשון במצעדי הפופ ו-20 שירים למקום הראשון במצעדי הריתם אנד בלוז.
וונדר הקליט אלבומים וסינגלים שזכו לשבחי הביקורת וכתב והפיק שירים רבים לשותפיו בחברת מוטאון ולאמנים מחוץ לחברה. הוא זכה ב-22 פרסי גראמי כמו גם פרס מפעל חיים. הוא גם זכה בפרס האוסקר עבור השיר המקורי הטוב ביותר ובכך הפך לאמן הראשון ממוטאון והמוזיקאי האפרו-אמריקני השני שזכה בפרס האוסקר. כמו כן, זכה בפרס פולאר למוזיקה ונכנס להיכלי התהילה של הרוקנרול והפזמונאים.
וונדר דורג תשיעי ברשימת "100 הזמרים הטובים בכל הזמנים" ומקום 15 ברשימת "100 האמנים הטובים בכל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון .
וונדר מנגן בפסנתר, סינתיסייזר, מפוחית, תופי קונגה, גיטרה בס, תופי בונגו, מלודיקה, וקלרינט. בילדותו, הוא היה ידוע בעיקר בזכות נגינתו במפוחית, אבל היום הוא ידוע יותר בנגינתו בקלידים וביכולתו הווקאלית.
השירים של וונדר ידועים כשירים קשים לשירה. יש לו חוש מפותח מאוד של הרמוניה והוא משתמש באקורדים מורחבים רבים לניצול סיומות במילים. רבים מן הלחנים שלו ומנגינות הקול שלו עשויים להשתנות באופן פתאומי.
לוונדר היה תפקיד גדול בהבאת הסינתיסייזרים לחזית המוזיקה הפופולרית. הוא פיתח מרקמים חדשים רבים, שמעולם לא נשמעו קודם.
אמנים רבים ביצעו גרסאות כיסוי לשיריו והשתמשו בדגימות משיריו, ביניהם ניתן למצוא את הרד הוט צ'ילי פפרז בשיר "Higher Ground", הדואט של ג'ורג' מייקל ומרי ג'יי בלייג', "As ", קוליו ב- "Gangsta's Paradise" וטופאק שאקור ב-"So Many Tears".
חיים אישיים
וונדר היה נשוי פעמיים: מ-1970 עד 1972 לזמרת סייריטה רייט, ומ-2001 למעצבת האופנה קאי מילה מוריס. יש לו שבעה ילדים משני נישואיו וממספר מערכות יחסים.
באוגוסט 2012 הגיש סטיבי וונדר בקשה לגירושים מקאי מילרד מוריס לאחר נישואין שארכו 11 שנים. הזמר בן ה-62 נימק את בקשתו ב"פערים בלתי ניתנים לגישור" בין בני הזוג.
בתו, עיישה מוריס, היא זמרת אשר השתתפה איתו במסע ההופעות של האלבום A Time 2 Love, ב-2005.
חברת ההפקות של וונדר, טקסי הפקות, מחזיקה בבעלותה את תחנת הרדיו KJLH.
בשנת 2014 אימץ אורח חיים טבעוני. הוא חיבר שיר על טבעונות במהלך ראיון בתוכנית אירוח בשנת 2015.
דיסקוגרפיה
{|
בית הספר סאדברי ירושלים
בית הספר הדמוקרטי סאדברי ירושלים הוא בית ספר בדגם סדברי, שנוסד בירושלים בשנת 2002. בית הספר הוקם על ידי קבוצת מייסדים שהורכבה ברובה מהורים, אך כללה גם מבוגרים שאינם הורים, וילדים שהיו לאחר מכן לתלמידים בבית הספר. מאז הקמתו, פעל בית הספר במבנה שכונת מקור חיים, עד שנת 2021, אז עבר למבנה בנחום ליפשיץ 6, שכונת בקעה.
בשנת 2007 קיבל בית הספר רישיון ממשרד החינוך תחת הזרם של בית ספר מוכר שאינו רשמי.
בבית הספר רשומים כ-150 תלמידים בגילים 5–18, ועובדים בו תשעה אנשי צוות במשרה מלאה או חלקית (בכל יום נמצאים בבית הספר לפחות 5 אנשי צוות). בית הספר פועל בימים א'–ה' בין השעות 8:00–15:45, וחובה על כל התלמידים להיות נוכחים בו לפחות 5 שעות בכל יום לימודים.
בית הספר מדגיש את החירות של התלמידים לתכנן את זמנם ופעילויותיהם כראות עיניהם. כל התלמידים, בכל הגילים, אחראים על חינוכם הם, ללא התערבות של אחרים. בית הספר מתנהל באופן דמוקרטי מלא: לכל משתתף, תלמיד או איש צוות, יש קול שווה. לבית הספר מערכת חוקים הנקבעת ונאכפת על ידי כלל קהילת בית הספר.
אספת בית הספר
בית הספר מנוהל על ידי האספה, בה יש קול שווה לכל תלמיד או איש צוות (חברי אספת בית ספר). האספה היא הסמכות העליונה הקובעת את חוקי בית הספר, התקציב, בעלי תפקידים, ענייני משמעת ונושאים הנוגעים לניהול חיי היומיום של בית הספר. את האספה מנהלים יו"ר האספה ומזכיר האספה הנבחרים באופן דמוקרטי לתפקיד. באספה רשאי כל חבר להביע את עמדתו לגבי הנושאים השונים וניתנת לו זכות הצבעה. החוקים צומחים מתוך יוזמות חברי האספה. כל חוק שנחקק באספה עובר הצבעת רוב וניתן לתיקון או ביטול במידת הצורך.
הוועדה לזכויות הפרט (וזה"פ)
הגוף המשפטי של בית הספר. הוועדה עוסקת בכל ענייני המשמעת, ויש לה הסמכות להטיל החלטת לביצוע ולהעלות לדיון באספה עבירות משמעת חמורות. הוועדה מורכבת מתלמידים ואנשי צוות ומתכנסת מדי יום חוץ מימים בהם מתנהלת האספה. ההשתתפות בוועדה היא חובה לשבוע אחד כול שנה. הוועדה עוסקת בתלונות על הפרות משמעת שהוגשו לה בכתב על ידי תלמידים או אנשי צוות. אחרי שמיעת טענות הצדדים מחליטה הוועדה אם לנקוט בצעדים משמעתיים.
תפקידים וועדות
בעלי התפקידים נבחרים לכך באספת בית הספר. הם אחראים על תחומים שונים כגון: קבלת תלמידים, כספים, נוכחות, ניקיון, אחזקה, בטיחות, יחסי ציבור, וכן הלאה. בסמכותם לקבוע נהלים ולאכוף אותם.
תאגידים
תאגיד הוא קבוצת אנשים המתעניינים בנושא משותף ורוצים לקדם אותו בבית הספר באמצעות פעילויות, אירועים, שיעורים, גיוס כספים, רכישת ציוד וכו'. לדוגמה, תאגיד טיולים אחראי על תכנון וביצוע הטיולים בבית הספר. תאגיד חיות מנהל פינת חי, תאגיד מוזיקה מרכז את פעילות המוזיקה, מפיק ערבי הופעות ורוכש ציוד. תאגידים מוקמים לפי יוזמות של תלמידים ואנשי צוות.
שם בית הספר
מהקמתו ועד לדצמבר 2005, היה שמו של בית הספר "בית הספר הדמוקרטי בירושלים". בסוף שנת 2005, לאחר דיונים רבים ותהליך מורכב שארך כשלושה חודשים, החליטה קהילת בית הספר (כולל הורי התלמידים) לשנות את שמו לשמו הנוכחי, "סאדברי ירושלים", בעיקר לאות הזדהות עם התנועה הבינלאומית לחינוך בדגם סדברי. באפריל 2011 שינתה אספת בית הספר לשם "הדמוקרטי סאדברי ירושלים".
ספרטק סובוטיצה
מועדון הכדורגל ספרטק סובוטיצה (בסרבית: ФК Спартак Суботица) הוא מועדון כדורגל סרבי מהעיר סובוטיצה, שבמחוז וויוודינה שבסרביה, אשר משחק בליגת העל הסרבית.
היסטוריה
בשנת 1945 הוקם מועדון ספרטק סובוטיצה ונקרא על שמו של יובאן מיקיץ' ספרטק, מנהיג הפרטיזנים בסובוטיצה שנחשב לגיבור מקומי ונהרג בשנת 1944 במהלך הקרבות באזור.
במשך שנים, כשסרביה הייתה חלק מיוגוסלביה, נחשבה ספרטק לקבוצה טובה יחסית, והופיעה מספר שנים לא מועטות בליגה הבכירה ביוגוסלביה, אך ברוב השנים, כאשר העפילה לליגה הבכירה, היא הייתה לקבוצת תחתית או שירדה לליגת המשנה וחזרה לרוב לאחר עונה אחת בליגת המשנה. הישג השיא של המועדון בטבלת הליגה ביוגוסלביה הוא מקום 6 והיא הגיעה אליו פעמיים, בעונת 1946/47 וכן בעונת 1953/54. לקבוצה הישג נוסף, והא העפלה פעם אחת לגמר הגביע היוגוסלבי, בשנת 1962, אז הפסידה 1–4 לקבוצה אחרת מסרביה, OFK בלגרד.
לאחר התפרקות יוגוסלביה, נותרה סובוטיצה בליגה הבכירה בסרביה, שכונתה תחילה "הליגה הבכירה של יוגוסלביה לשעבר הסרבית" והגיעה למעמד גמר הגביע הסרבי, בשנת 1994, בו הפסידה לפרטיזן בלגרד בשני משחקי גומלין 1–6 ו-2–3. במהלך שנות ה-90 נחלשה הקבוצה והחלה לרדת בליגות הסרביות עד שהגיעה לליגה השלישית, אך בשנת 2009 העפילה לליגת העל הסרבית.
שטרי הדיוטות
שטרי הדיוטות הוא איסור מדברי חז"ל לפיו אין לקרוא בשבת בשטרות ומסמכים של הלוואות ומסחר, והוא הרחבה של האיסור ממצוא חפצך האוסר לעשות בשבת הכנות לפעולות האסורות בשבת, גם אם הפעולות האסורות אינן מתרחשות בשבת.
מקור האיסור וטעמו
בעל התניא מסביר:מאחר וחז"ל חששו שאדם יבוא לקרוא בשטרות האסורים בקריאה בשבת, הרחיבו חז"ל את הגזירה על כל כתב שכתוב בשפה זרה (ולא לשון הקודש), גם אם אין בו תוכן הרלוונטי לפעולות אסורות בשבת, ואפילו ההרהור במסמך ללא קריאתו אסור. מכיוון שכך, נמצא שהאיסור קיים גם על דבר המותר לחלוטין בשבת, כמו אדם שמכין מערב שבת רשימה של אורחים שצריך לקרוא להם בשבת לסעודת שבת.
טופולב Tu-204
טופולב Tu-204 הוא מטוס נוסעים צר-גוף רוסי לטווח קצר עד בינוני שפיתוחו החל בימי ברית המועצות בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, על מנת להוות תחליף למטוסי הטופולב Tu-154. המטוס נחשב למקביל למטוסי איירבוס A320 ובואינג 757 המערביים.
היסטוריה
רעיון פיתוח המטוס עלה כבר ב-1973, אך לאורך השנים התוכניות השתנו עשרות פעמים בהתאם להשקת מטוסי בואינג חדשים, ורק בשנות ה-80 הואצו תוכניות הייצור. המטוס יוצר על ידי מפעל התעופה באוליאנובסק, כיום חברת "אוויה-סטאר" (Авиастар-СП), שנערך לייצורו הסדרתי כבר ב-1987. כיוון שהמטוס פותח לאחר סיום המלחמה הקרה, לא הוצמד לו קוד דיווח נאט"ו. עלות כל מטוס מגיעה ל-35 מיליון דולר.
טיסת הבכורה של המטוס נערכה ב-2 בינואר 1989 וב-1994 החלה טופולב לייצר את המטוס בייצור סדרתי. בפברואר 1996 נערכה הטיסה הראשונה של המטוס בקו סדיר, ממוסקבה למינרלניה וודי.
עתיד המטוס
עד כה יוצרו 78 מטוסים מדגם זה, המשרתים חברות תעופה רוסיות כדוגמת Red Wings, ולדיווסטוק אוויה (Владивосток Авиа) וטראנסאארו, וכן קיימות הזמנות לעשרות מטוסים נוספים. במהלך השנים פותחו מספר גרסות מתקדמות של המטוס, בהן דגם הטופולב Tu-214 שמיוצר במפעל בעיר קאזאן בחסות תאגיד המטוסים המאוחד.
לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21 מתוכנן להתחיל בהחלפת מטוסים ממשפחת מטוסי הטופולב Tu-204 על ידי מטוס ה-MC-21. עד להתחלת ייצור סדרתי של המטוס החדש, יתמשך ייצור מטוסי ה-Tu-204 תוך מודרניזציה שלהם וייצור גרסאות מתקדמות של המטוס.
המלוכה הנורווגית
מלך נורווגיה הוא ראש המדינה של נורווגיה, שהמשטר שלה הוא מונרכיה חוקתית פרלמנטרית העוברת בירושה. המלוכה הנורווגית שואבת את מקורותיה מתקופת מלכותו של האראלד בהיר השיער ומהממלכות הקטנות שקדמו לו ושהתאחדו כדי ליצור את ממלכת נורווגיה. נורווגיה הייתה באיחוד הן עם שוודיה והן עם דנמרק במשך תקופות ארוכות.
הריבון הנוכחי של נורווגיה הוא האראלד החמישי, שמולך מאז 17 בינואר 1991. יורש העצר הוא בנו היחיד, נסיך הכתר הוקון. נסיך הכתר ממלא מגוון של תפקידים ציבוריים טקסיים, כמו רעיית המלך, המלכה סוניה. נסיך הכתר גם משמש כעוצר הממלכה בהיעדרו של המלך. משפחת המלוכה הנורווגית כוללת גם את בתו של המלך, נכדיו ונכדותיו ואחיותיו. בית המלוכה הנורווגי הוא ענף של בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, שהוא ענף של בית אולנדנבורג, שמקורו משלזוויג-הולשטיין שבגרמניה והוא אותו בית המלוכה של דנמרק ובית המלוכה לשעבר של יוון.
בעוד שחוקת נורווגיה מעניקה סמכויות שלטוניות חשובות למלך, אלה מיושמות כמעט תמיד על ידי מועצת הממלכה בשמו של המלך. באופן פורמלי, המלך ממנה את שרי ממשלתו על פי שיקול דעתו, אך השיטה הפרלמנטרית מיושמת מאז 1884. במסגרת השיטה הפרלמנטרית הוחלפה המילה "המלך" ברוב סעיפי החוקה במילים "הממשלה הנבחרת". הסמכויות שהוקנו למלך הן משמעותיות, אך הן סמכויות בלעדיות והן חלק חשוב בתפקידה של המלוכה.
תפקידיו של המלך הם בעיקר טקסיים. הוא מאשרר חוקים והחלטות מלכותיות, מקבל ושולח שליחים למדינות זרות ומהן ומארח ביקורים ממלכתיים. יש לו השפעה מוחשית יותר כסמל לאחדות לאומית. הנאום שאותו הוא נושא לקראת ראש השנה, הוא הזדמנות בו המלך מעלה באופן מסורתי נושאים בעלי השפעה על החברה והמדינה. המלך הוא גם הפטרון של הכנסייה הנורווגית, המפקד העליון של הכוחות המזוינים של נורווגיה והמפקד העליון של מסדר אולף הקדוש ושל מסדר ההצטיינות הנורווגי המלכותי.
היסטוריה
תפקיד מלך נורווגיה היה קיים באופן רצוף מאז איחודה של הממלכה ב-872. אף על פי שנורווגיה הייתה באופן רשמי מונרכיה העוברת בירושה, היו לאורך כל השנים כמה מקרים שהמלוכה הייתה נבחרת. בפעם האחרונה היה זה כאשר הוקון השביעי נבחר על ידי העם הנורווגי לתפקיד המלך באמצעות משאל עם. בשנים האחרונות הציעו חברי מפלגת השמאל הסוציאליסטית את ביטולה של המלוכה בנורווגיה בכל אחד ממושבי הפרלמנט, אך ללא כל הצלחה. מצב זה נותן למלוכה הנורווגית מעמד מיוחד של מונרכיה שנבחרה על ידי העם ומקבלת את התמיכה מהפרלמנט.
הממלכות הגרמאניות
עוד קודם לתקופה הוויקינגית ובראשיתה, התפלגה נורווגיה לכמה ממלכות קטנות. ממלכות אלו נחשבות כממשיכות המסורת של הממלכות הגרמאניות באותה תקופה. המלך היה נבחר בדרך כלל על ידי בעלי קרקעות מיוחסים מהאזור, ושירת בעיקר כשופט במהלך ההתכנסויות העממיות, ככוהן דת במהלך טקסי הפולחן וכמנהיג צבאי בעת מלחמה.
ימי הביניים
במאות ה-12 וה-13 הייתה נורווגיה בשיאה מבחינה גאוגרפית ותרבותית. שטחה של הממלכה השתרע על פני נורווגיה עצמה, מחוזות ימטלנד, הריידלן ובוהוסלן והערים סרנה ואידרה בשוודיה של ימינו, איסלנד, איי פארו, גרינלנד, איי שטלנד, אורקני ואזורים קטנים בשטחי הממלכה המאוחדת של ימינו. למלך היו יחסים דיפלומטיים עם רוב ממלכות אירופה והוא כרת בריתות עם סקוטלנד, עם ממלכת קסטיליה ועם ממלכות נוספות. בתקופה זו נבנו מצודות כמו מצודת ברגן וקתדרלות, שהמפורסמת מבינן היא קתדרלת נידארוס.
על פי מסורת המלוכה הגרמאנית, על המלך היה להיבחר על ידי הנציגים באספת האצילים. המועמדים לבחירה היו צריכים להיות צאצאים לבית המלוכה ובנו הבכור של המלך הקודם היה נבחר באופן אוטומטי. במהלך מלחמת האזרחים הנורווגית (1240-1130), הנוסח הבלתי ברור של חוקי הירושה והאופן של חלוקת הסמכות בין כמה מלכים בו זמנית, גרמו לעימותים אישיים שהיו פוטנציאל למלחמות בהיקף מלא. במשך מאות השנים הבאות ביססו המלכים את סמכותם ובסופו של דבר נחקק חוק ירושה ברור שהפך את נורווגיה למונרכיה העוברת בירושה. בפועל, המלך נבחר על ידי הפרלמנט באופן דומה להליך הבחירה של מלך דנמרק. הוא פרסם כתב זכויות (Håndfestning) ומשל באמצעות מועצת האצילים הנורווגים על פי החוקים הקיימים.
לאחר מותו של הוקון השישי ב-1380, ירש אותו בנו, אולף הרביעי כמלך נורווגיה ודנמרק והוא נבחר גם להיות מלך שוודיה. לאחר מותו של אולף הרביעי בגיל 17, איחדה אמו מרגרטה הראשונה את שלוש הממלכות הסקנדינביות באוניה פרסונאלית כאיחוד קאלמאר. עם מותו של אולף הרביעי נכחד הקו הזכרי של שושלת מלכי נורווגיה. הוא גם היה האחרון מבין מלכי נורווגיה שנולד על אדמתה במשך 567 השנים הבאות.
מגפת המוות השחור בשנים 1349 – 1351 היה גורם משפיע על שקיעתה של המלוכה הנורווגית, שכן המגפה השפיעה קשות על משפחות האצולה הנורווגיות ועל אוכלוסיית הממלכה. אך הגורם ההרסני ביותר עבור האצולה והמלוכה הייתה הצניחה החדה בהכנסות מנחלותיהם. חוות רבות ננטשו וההכנסות משכר דירה וממסים נפגעו קשות. מצב זה הותיר את המלוכה הנורווגית מוחלשת במונחים של כוח אדם זמין, תמיכת האצילים, יכולות הגנה ועוצמה כלכלית.
האיחודים
ייסודו של איחוד קאלמאר לא היה רק אירוע מורכב שנגע לשושלות המלכותיות של סקנדינביה, אלא גם בין השאר תגובה לצעדי מדיניות ההתפשטות האגרסיביים של ברית ערי הנזה.
ב-6 ביוני 1523 התנתקה שוודיה באופן קבוע מאיחוד קאלמאר והותירה את נורווגיה במעמד בלתי שוויוני כשמלך דני מולך עליה. במאות השנים הבאות התאפיינה המלוכה הנורווגית במלך שהתגורר ברוב הזמן מחוץ לגבולותיה. מצב זה החליש את המבנה השלטוני המלכותי של נורווגיה. מעמדו של הפרלמנט, למשל, היה חלש, שכן האצילים הנורווגים לא יכלו לקבל את אמונו של המלך באותו אופן כמו עמיתיהם הדנים. המלך גם לא היה יכול לשלוט באופן יעיל על הממלכה, שכן משמעות המרחק הייתה שלו וליועציו היה ידע מועט ביותר על הנעשה בנורווגיה.
נורווגיה הייתה אחת מהארצות המעטות שבהן תחומי שליטתה של הדיוקסיה שלה חפפו כמעט לחלוטין את שטחי הטריטוריה הלאומית. לפיכך הייתה הכנסייה גורם חשוב בניסיון לשמר מלוכה נורווגית נפרדת. במאה ה-16 הגיע מאבק הכוחות בין האצולה הנורווגית לבין המלך כמעט לשיאו במקביל לתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית. מצב זה קידם סדרה של אירועים שבהם המאבק כנגד השליטה הדנית בנורווגיה התחולל במקביל למאבק כנגד הרפורמציה. כאשר שני המאבקים הללו כשלו, התוצאות היו קשות. הבישופים הקתולים הנורווגים הוחלפו בבישופים דנים והכנסייה הנורווגית הוכפפה לזו הדנית והפכה להיות חלק ממנה. הפרלמנט הנורווגי פוזר ב-1536 ויותר ויותר זרים מונו לתפקידי מפתח במדינה.
האצילים הדנים דחקו במלכם להוריד את נורווגיה למעמד של מחוז דני כדי שהם יוכלו להשיג בעתיד שליטה על בחירתם של המלכים. עם זאת, משמעות האופי של המלוכה הנורווגית כמונרכיה העוברת בירושה, הייתה שעל המלך לשמור על העיקרון הבסיסי שנורווגיה היא ממלכה נפרדת. אם האצילים הדנים היו בוחרים לתפקיד מלך נורווגיה מישהו אחר מהבא בתוך בסדר הירושה, האיחוד בין שתי הממלכות היה מתבטל. מצב זה העניק למלך עליונות במשא ומתן על כתב הזכויות. יורשים פוטנציאליים לכתר הנורווגי היו הן בשושלות של שוודיה והן בזו של שלזוויג-הולשטיין, כך שאם מלך דנמרק לא היה יכול לתבוע לעצמו את הכתר הנורווגי, הם יכלו לעשות זאת.
באותה תקופה היו מלכי דנמרק עסוקים יותר בהבטחת שליטתם על שטחי הפריפריה המסורתיים שלהם ולפיכך העניקו תשומת לב מועטה לאינטרסים שלהם בנורווגיה ועשו ניסיונות מועטים ביותר לשמור עליהם. כתוצאה מכך, אבדו ימטלנד, הריידלן, בוהוסלן, איי שטלנד ואורקני לשוודיה ולסקוטלנד. בנוסף הופסקו כל הקשרים עם גרינלנד.
ב-1661 הנהיג פרדריק השלישי, מלך דנמרק מונרכיה אבסולוטית בדנמרק ובנורווגיה וחוקק חוקים מתאימים בשתי הארצות. עד לאותה עת, היו תקפים בנורווגיה החוקים שחוקקו על ידי מגנוס השישי ב-1274 וב-1276. ספר החוקים הנורווגי של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק היה למעשה תרגום של זה הדני. שנת 1661 הייתה גם נקודת הזמן בה בוטלו אחרוני גופי הממשל המקומיים והיה צורך להקים אותם מחדש. עם זאת, תהליך זה החל כמעט מידית כאשר בעלי האמצעים בממשל המקומי החלו להפעיל לחץ על המושלים המקומיים כדי להשיג השפעה על עניינים מקומיים.
תחילת העצמאות
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות יישר מלך דנמרק-נורווגיה קו עם צרפת. כאשר הובס נפוליאון במלחמה, אולץ מלך דנמרק לוותר על מעמדו בנורווגיה לטובתו של מלך שוודיה על פי הסכם קיל שנחתם ב-1814. בתחילה הוצע ששטחי התלות של גרינלנד, איסלנד ואיי פארו יישארו תחת שלטונה של נורווגיה, אך הצעה זו נפלה במהלך הדיונים ושטחים אלו הפכו להיות נחלות דניות.
בשומעו את החדשות על חתימת ההסכם, השתתף המשנה למלך דנמרק-נורווגיה, הנסיך כריסטיאן פרדריק, במימון התנועה לעצמאות נורווגיה. התנועה נחלה הצלחה, בין השאר הודות לתמיכה חשאית של מלך דנמרק, אך גם בזכות השאיפה העצומה של נורווגיה להשיג עצמאות. ב-10 באפריל התכנסה האספה הלאומית באיידסוול כדי להחליט על כינון חוקה. בסופו של דבר הכריזה נורווגיה על עצמאותה ב-17 במאי 1814 ובחרה בכריסטיאן פרדריק כמלכה. מלחמה קצרה כנגד שוודיה הסתיימה בהסכם שנחתם בעיר מוס. בעקבות הסכם זה הודח כריסטיאן פרדריק והפרלמנט הנורווגי בחר בקרל השלושה עשר, מלך שוודיה כמלך נורווגיה ויצר את האיחוד השוודי-נורווגי. במקביל הכיר המלך בחוקה הנורווגית כחוקה התקפה היחידה וזו שונתה כך שתאפשר את האיחוד.
התוצאה הסופית של תהליך זה היה הפיכתה של המלוכה הנורווגית למונרכיה חוקתית. באיחוד חדש זה היה המלך יותר מעורב בנעשה בנורווגיה בהשוואה לקודמו הדני. התחום היחידי שלא היה בידיהם של הנורווגים היה תחום מדיניות החוץ.
נורווגיה נחשפה לשינויים שהתחוללו בעולם כאשר אלו הגיעו לדנמרק. עם זאת, הייתה זו הזדמנות עבור הנורווגים ליצרו מערכת פוליטית מתקדמת יותר בהשוואה לזו הדנית. דנמרק הפכה להיות מונרכיה חוקתית 35 שנים לאחר זו הנורווגית. הדמוקרטיה הפרלמנטרית הונהגה בנורווגיה 17 שנים לפני שזו הונהגה בדנמרק ו-33 שנים לפני שוודיה. לאיחוד עם דנמרק הייתה גם השפעה שלילית על המלוכה ובין השאר איבד הכתר הנורווגי שטחים שכיום משתרעים על פני יותר משני מיליון קמ"ר. מעט מאוד פעילויות מלכותיות בוצעו בנורווגיה ולפיכך אין בנורווגיה ארמונות מלכותיים מאותה תקופה כפי שניתן למצוא בקופנהגן ובחלקים אחרים של דנמרק.
האיחוד עם שוודיה
הסכם קיל קבע שעל מלך דנמרק-נורווגיה לוותר על נורווגיה לטובת מלך שוודיה. עם זאת, קביעה זו נדחתה על ידי נורווגיה ונשמעו בה קולות להגדרה עצמית. התכנסה אספת בוחרים וב-17 במאי 1814 אומצה חוקה ליברלית. לאחר מלחמה קצרה נוסח הסכם חדש בין הפרלמנט הנורווגי לבין מלך שוודיה.
הפרלמנט הנורווגי היה יכול להציע חוקים משלו ללא התערבות מצדה של שוודיה ואלה אושרו על ידי המלך המשותף בתוקף תפקידו כמלך נורווגיה. המלך היה יכול מעת לעת לאשר חוקים שלא התאימו לשוודיה. כאשר התנועה למען עצמאות מלאה של נורווגיה תפסה תאוצה, אישר המלך את בנייתם של מצודות ושל כלי שיט שהוקמו להגנתה של נורווגיה כנגד פלישה שוודית.
על כל פנים, האיחוד עמד מבחינתם של הנורווגים בסימן חוסר שביעותם ההולך וגדל מהיותם חלק מאיחוד מכל סוג שהוא. הפרלמנט יכול היה לחוקק חוקים שיפחיתו את סמכותו של המלך או להכריז על עצמאות נורווגית. למלך הייתה הזכות להטיל וטו על חוקים אלו, אך הוא יכול היה לעשות זאת לא יותר מפעמיים וחוקים אלו היו עוברים בסופו של דבר. כבר בחוקה של 1814 הוגדר במפורש שלנורווגיה יהיה דגל נפרד ועיצובו הנוכחי של דגל נורווגיה הונהג כבר ב-1821. ב-1844 הושחתו הדגלים של שתי הארצות בסמל האיחוד כדי לציין את מעמדם השווה בתוך האיחוד. ב-1898 הוסר הסמל מדגל נורווגיה למרות התנגדות המלך. ב-1837 הונהגו תחומי ממשל מסוימים בשלטון המקומי באזורים כפריים ובערים. הדמוקרטיה הפרלמנטרית הונהגה ב-1884.
נאמר גם שבית המלוכה של שושלת ברנדוט ניסה ככל יכולתו להיות נורווגי בנוסף להיותו שוודי. באותה תקופה נבנה הארמון המלכותי באוסלו. כפי שהוגדר בחוקה, הוכתר המלך בטקס הכתרה נפרד בטרונדהיים. לנסיכי הממלכה היה מעון ציד שנבנה בנורווגיה כדי לאפשר להם לבלות יותר זמן שם. אוסקר השני, מלך שוודיה דיבר וכתב בנורווגית באופן שוטף.
עצמאות מלאה
ב-1905 התחוללה סדרה של עימותים בין הפרלמנט לבין המלך, שהגיעה לשיאה בסוגיית מינוים של קונסולים נפרדים לנורווגיה שייצגו אותה בארצות זרות. נורווגיה הפכה להיות אחת ממעצמות הספנות המובילות בעולם בעוד ששוודיה ייצגה אותה הן במישור הדיפלומטי והן במישור הקונסולרי. לשוודים לא הייתה הבנה של ממש בנושאי הספנות הנורווגית ולאנשי עסקים היה צורך להיעזר בקונסוליות של ארצם ובכמה ערי נמל חשובות בעולם לא היו אפילו קונסוליות שוודיות. הדרישה לקיומן של קונסוליות נורווגיות נפרדות הייתה חשובה ביותר עבור הפרלמנט והעם הנורווגי. הפרלמנט הציע לחוקק חוק שיאפשר את קיומו של מערך קונסוליות נפרד. המלך אוסקר השני סירב לאשר את החוק וכתוצאה מכך התפטרה ממשלת נורווגיה. המלך לא הצליח למנות שום ממשלה אחרת שתצליח לזכות לאמון הפרלמנט וב-7 ביוני היה ברור שהוא כשל בתפקידו כמלך נורווגיה.
ב-13 באוגוסט התקיים משאל עם שבו הצביעו רוב מוחלט של 368,208 מצביעים (99.95%) בעד פירוקו של האיחוד, כשאחוז ההצבעה עמד על 85% מהגברים (זכות בחירה אוניברסלית הונהגה בנורווגיה רק ב-1913, אך הפמיניסטיות הנורווגיות אספו יותר מ-200,000 חתימות בעד פירוק האיחוד).
בקיץ אותה שנה כבר פנתה משלחת נורווגית לקרל, נסיך דנמרק בן ה-33, בנו השני של פרדריק, נסיך הכתר הדני. הפרלמנט הנורווגי שקל את מועמדותם של מועמדים נוספים בנוסף לנסיך קרל, אך בסופו של דבר בחר בו, בין השאר בשל העובדה שכבר היה לו בן שיוכל להמשיך את סדר הירושה, אך הסיבה העיקרית לבחירתו של קרל הייתה העובדה שהוא היה נשוי לנסיכה מוד מוויילס, בתו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת. התקווה הייתה שעל ידי בחירתו של מלך בעל קשרים לבית המלוכה הבריטי, ניתן יהיה להשיג את תמיכתה של בריטניה.
הנסיך קרל עשה רושם על המשלחת הנורווגית במובנים רבים, בעיקר בשל רגישותו לתנועות הליברליות והדמוקרטיות ובשל יכולתו להוביל לכינונה של העצמאות הנורווגית. אף על פי שהחוקה הנורווגית קבעה שהפרלמנט יוכל לבחור מלך חדש במקרה שכס המלכות יהיה ריק, היה קרל מודע לכך שנורווגים רבים, כולל פוליטיקאים מובילים וקציני צבא בכירים, העדיפו את כינונו של משטר רפובליקני. ניסיונות לשכנע את הנסיך לקבל על עצמו את כתר המלכות על בסיס החלטת הפרלמנט כשלו. קרל עמד על כך שהוא יקבל את הכתר רק אם העם הנורווגי יביע את רצונו למלוכה על בסיס משאל עם ושלאחר מכן הפרלמנט יבחר בו כמלך.
ב-12 וב-13 בנובמבר, במשאל העם השני שנערך תוך שלושה חודשים, החליט ציבור הבוחרים הנורווגי ברוב של כמעט 79% להותיר את המלוכה על כנה ולא לשנות את המשטר במדינה לרפובליקני. בעקבות משאל עם זה שאישר את רצונו של העם הנורווגי במלוכה, בחר הפרלמנט ב-18 בנובמבר ברוב סוחף בקרל כמלכה החדש של נורווגיה. הנסיך נענה לבחירה באותו ערב ובחר לעצמו את השם הוקון, שם מסורתי של מלכי נורווגיה. האחרון מבין מלכי נורווגיה ששמו היה הוקון היה הוקון השישי שמת בשנת 1380.
המלך החדש עלה לכס המלוכה תחת השם הוקון השביעי. שמו של בנו בן השנתיים, הנסיך אלכסנדר, היורש בכוח, שונה לנסיך הכתר אולף. המשפחה המלכותית החדשה הגיעה לכריסטיאנה (לימים אוסלו) ב-25 בנובמבר. הוקון השביעי נשבע אמונים כמלך נורווגיה ב-27 בנובמבר.
המלוכה החדשה
השנים הראשונות של המלוכה החדשה של נורווגיה עמדו בסימן של גירעון תקציבי בקופת המדינה ונדרשו כספים כדי להחזיק את חצר המלכות. במובן זה היה זה גילוי של רצון טוב כאשר הנסיך קרל העמיד כתנאי לקבלת כתר המלכות, שהוא לא יאלץ להחזיק חצר מלכות גדולה מדי. עם זאת, הנסיעות המלכותיות והצורך להחזיק את המעונות המלכותיים, לאחר שיפוץ ראשוני שנערך ב-1905, הוזנחו במידה מסוימת לאחר מכן. דוגמה למצב פיננסי שלילי הייתה ההבטחה שניתנה לנסיך קרל כי הוא יקבל יאכטה מלכותית כאשר יקבל את תפקיד המלך, אך הבטחה זו לא קוימה עד ל-1947.
אירוע חשוב אחד בשנים הראשונות למלוכה החדשה היה ב-1928 כאשר מינה המלך את הממשלה הראשונה מטעם מפלגת העבודה. המפלגה החזיקה באותה תקופה בגישה רדיקלית ואף כללה את סעיף ביטול המלוכה במצע שלה. היה זה נהוג שהמלך ייסמך על עצתו של ראש הממשלה הקודם על מי להטיל את תפקיד ראש הממשלה החדש. במקרה זה ראש הממשלה הקודם מהמפלגה השמרנית התנגד להעביר את התפקיד למפלגת העבודה הרדיקלית וייעץ למלך למנות מישהו אחר לתפקיד. אך המלך דבק בעקרון הפרלמנטריזם והחליט למנות לתפקיד את כריסטופר הורנסרוד כראש הממשלה הראשון מטעם מפלגת העבודה. מאוחר יותר הסירה מפלגת העבודה את סעיף ביטול המלוכה ממצעה.
במהלך הכיבוש הגרמני של נורווגיה במלחמת העולם השנייה, היה המלך סמל חשוב לאחדות ולהתנגדות. סירובו האיתן לדרישות הגרמניות להיכנע היה חשוב לרוח הלחימה של העם הנורווגי. הסמכויות שהוקנו למלך על פי החוקה הפכו את מעמדו לחשוב מאוד ואפשרו להקים ממשלה גולה כדי להמשיך לעבוד בלגיטימיות מלאה.
לאחר המלחמה הצליח בית המלוכה לשמור על האיזון בין הרוממות המלכותית לבין הנגישות. המלך אולף החמישי נחשב כמלך של העם ורגשות האבל הספונטניים של העם הנורווגי עם מותו ב-1991 המחישו את מעמדו הגבוה בקרב האוכלוסייה. אפילו תומכי הרפובליקניזם היו בין אלה שהדליקו נרות לזכרו בחזית הארמון המלכותי.
נישואיהם של נסיך הכתר האראלד ב-1968 ושל הנסיך הוקון ב-2001, עוררו מחלוקות משמעותיות, אך ההשפעה המתמשכת של אירועים אלו על האהדה הציבורית כלפי מוסד המלוכה הייתה מזערית. אף על פי ששיעור התמיכה במוסד המלוכה ירד מ-90% לאחר המלחמה, נראה שהוא נותר יציב על שיעור גבוה מ-70%. בסקר דעת קהל שנערך ב-2012, הסכימו 93% מהנשאלים שהמלך הנוכחי מבצע את תפקידו נאמנה.
זכויות וסמכויות
אף על פי שחוקת 1814 מקנה למלך סמכויות חשובות, אלו מיושמות כמעט תמיד על ידי מועצת המדינה בשמו של המלך (המועצה המלכותית או הממשלה). תהליכים חוקתיים החליפו את המשמעות של המילה "מלך" ברוב סעיפי החוקה מ"המלך בעצמו" ל"הממשלה הנבחרת". הסמכויות שהוקנו למלך על ידי החוקה הם משמעותיות וחשובות לתפקידו והפעם האחרונה שנעשה בהן שימוש הייתה במלחמת העולם השנייה.
חסינות
בסעיף 5 לחוקה נאמר: "המלך עצמו נהנה מחסינות. הוא אינו עומד לביקורת או להאשמה. האחריות רובצת על המועצה המלכותית". הסעיף מתייחס למלך עצמו שנהנה מחסינות ריבונית.
בסעיף 37 נאמר: "הנסיכים והנסיכות המלכותיים לא יתנו דין וחשבון אישי לאף אדם להוציא את המלך עצמו או למי שהוא יבחר להושיב בדין מטעמו". משמעות סעיף זה שהנסיכים והנסיכות נהנים גם הם מחסינות על פי החלטת המלך. הוא יכול להחליט אם הם יישפטו על ידי בתי משפט רגילים או לשפוט אותם בעצמו. סעיף זה לא עמד מעולם למבחן מעשי.
מועצת המדינה
מועצת המדינה כוללת את ראש הממשלה ואת המועצה שלו, כולם ממונים באופן רשמי על ידי המלך. מועצת המדינה היא למעשה ממשלת נורווגיה. המשטר הפרלמנטרי נהוג בנורווגיה מאז 1884 ועל פיה הממשלה חייבת לקבל את אמון הפרלמנט ומינויה על ידי המלך הוא פורמלי בלבד. בפועל, מבקש המלך ממנהיג הרוב בפרלמנט להרכיב ממשלה חדשה. המלך מסתמך על עצתו של ראש הממשלה הקודם ועל יושב ראש הפרלמנט בשאלה זו. הפעם האחרונה בה מינה המלך ראש ממשלה בניגוד לעצת ראש הממשלה הקודם הייתה ב-1928, כאשר מינה המלך ראש ממשלה ממפלגת העבודה.
בסעיף 12 לחוקה נאמר: "המלך בעצמו בוחר את חברי המועצה מקרב אזרחי נורווגיה בעלי זכות ההצבעה... המלך מחלק את תחומי העיסוק בין חברי המועצה על פי הצורך".
בסעיף 30 לחוקה נאמר: "... על כל חברי המועצה להביע את דעותיהם בכנות, והמלך מחויב להקשיב לדעותיהם, אך זכותו של המלך להגיע לידי החלטות על פי מיטב שיקולו...".
זכות הווטו על חוקים
על המלך לחתום על כל חוקי המדינה כדי לתת להם תוקף. הוא יכול להטיל וטו על כל חוק. עם זאת, אם שלושה פרלמנטים שונים אישרו את החוק, הוא נעשה תקף גם ללא ההסכמה המלכותית. מאז פירוק האיחוד עם שוודיה לא הטיל המלך וטו על אף חוק. החוק האחרון שנכנס לתוקף ללא ההסכמה המלכותית היה החוק שנגע לדגל הלאומי ב-1898.
בסעיף 78 לחוקה נאמר: "במקרה שהמלך נותן את הסכמתו להצעת חוק, הוא מצרף לו את חתימתו ובכך הוא נהפך להיות חוק. אם המלך לא נותן את הסכמתו, ההצעה חוזרת לפרלמנט עם ההצהרה שלעת עתה הוא לא מוצא אותו ראוי לאישור. במקרה זה הצעת החוק לא תוגש שוב לאישור המלך על ידי אותו פרלמנט...".
הכנסייה הנורווגית
המלך הוא המושל העליון והמגן של הכנסייה הנורווגית. באופן פורמלי הוא מחליט על זהותם של הבישופים ודואג שהכנסייה תנהל את ענייניה על פי "הנורמות המקובלות". בפועל, הסמכות מופעלת על ידי המשרד לענייני הכנסייה.
מינוי פקידים בכירים
בסעיף 21 לחוקה נאמר: "המלך יבחר וימנה, לאחר התייעצות עם מועצת המדינה, את כל הפקידים האזרחיים, הכנסייתיים והצבאיים הבכירים. המינוי נעשה אופן רשמי על ידי המלך, אך בפועל מתבצע על ידי הממשלה הנבחרת".
פיזור הממשלה
בסעיף 22 לחוקה נאמר: "ראש הממשלה וחברי מועצת המדינה אחרים, יחד עם מזכירי המדינה, יכולים להיות מפוטרים על ידי המלך ללא פסק דין משפטי מוקדם, לאחר שהוא שמע את דעתה של מועצת המדינה בנוגע לכך".
הענקת תארים
בסעיף 23 לחוקה נאמר: "המלך רשאי להעניק תארים לכל אדם שהוא חפץ, כגמול על שירות מצוין".
בנורווגיה קיימים שני מסדרי אבירות: מסדר אולף הקדוש ומסדר ההצטיינות המלכותי הנורווגי. בנוסף, מעניק המלך מדליות הצטיינות נוספות.
הכרזת מלחמה
בסעיף 25 לחוקה נאמר: "המלך הוא המפקד העליון של צבא נורווגיה ושל הצי המלכותי הנורווגי". כמו כן המלך הוא המפקד העליון של חיל האוויר המלכותי הנורווגי, אם כי זה לא מוזכר מפורשות בחוקה, מאחר שב-1814 לא היה קיים חיל האוויר.
בסעיף 26 לחוקה נאמר: " למלך זכות לגייס כוחות, לפתוח במעשי איבה להגנת הממלכה ולכרות שלום, לאשר ולדחות אמנות, לשגר ולקבל שליחים דיפלומטים".
היחס אל המלך בכוחות ההגנה של נורווגיה הוא כאל המפקד העליון, אך מעבר לצד המשפטי, אין כל ספק שהשליטה בכוחות ההגנה מתבצעת למעשה על ידי הממשלה הנבחרת. למלכי נורווגיה הוענקה באופן מסורתי הכשרה צבאית נרחבת ובמידה מסוימת הם ניהלו קריירה צבאית לפני שעלו לכס המלוכה. במהלך מלחמת העולם השנייה, לקח המלך חלק רחב יותר בתהליך קבלת ההחלטות ואף על פי שהמילה האחרונה הייתה של הממשלה, לעצתו של המלך ניתן משקל רב. בהזדמנות אחת במהלך הפלישה הגרמנית, ניתן למלך אולטימטום על ידי הגרמנים שדרש מנורווגיה להיכנע. המלך הוקון השביעי אמר לממשלה שהוא יתפטר מתפקידו אם הם יחליטו להיעתר לדרישה. ב-1944 מונה נסיך הכתר אולף כמפקד כוחות ההגנה, בהתבסס על יכולות ההנהגה הצבאית שלו.
הכתרה
עוד לפני תחילת ההיסטוריה המתועדת של נורווגיה, נכנסו מלכיה לתפקידם בטקס בו הם נשבעו לקיים את חוקי הארץ וראשי השבטים נשבעו להם אמונים. טקס ההכתרה הראשון בנורווגיה ובסקנדינביה כולה התקיים בברגן ב-1163 או ב-1164. במשך שנים רבות היו נהוגים הן טקס שבועת האמונים והן טקס ההכתרה, כך שהמלך שאב את סמכויותיו הן מאנשי האצולה והן מהכנסייה. טקס ההכתרה סימל את העובדה שהמלך החזיק בממלכה כפייף של אולף הקדוש, המלך הנצחי של נורווגיה. טקס שבועת האמונים האחרון התקיים ב-1648 בטירת אקרשהוס. טקס ההכתרה האחרון בימי הביניים התקיים ב-1514 במהלך תקופת המונרכיה האבסולוטית (1814-1660) הוכתרו המלכים בקופנהגן. כיום מתקיים טקס דומה לטקסי שבועת האמונים שנערכו בעבר, שבו המלך נשבע אמונים לחוקה בנוכחות חברי הפרלמנט. חוקת 1814 קבעה שטקסי ההכתרה יתקיימו בקתדרלת נידארוס שבטרונדהיים. מהלך זה חידש את הקשר עם מקום הקבורה המקודש של המלכים הקודמים. הפרק בחוקה הדן בטקס ההכתרה בוטל ב-1908. כאשר עלה אולף החמישי לכס המלוכה ב-1957, הוא ביקש עדיין לקבל את ברכתה של הכנסייה למלכותו ואז הונהג טקס הענקת הברכה למלך. טקס זה הוא טקס פשוט, אך הוא עדיין מתקיים בקתדרלת נידארוס ונעשה בו שימוש בסמלי המלכות (הכתר, החרב המלכותית, גלובוס הריבון, והשרביט). טקס הענקת הברכה האחרון התקיים ב-1991, אז הוכתרו האראלד החמישי והמלכה סוניה.
סדר הירושה
סדר הירושה הנוכחי לכתר הנורווגי הוא:
כספים
המלך, המלכה ונסיך הכתר פטורים מתשלום מיסים ונכסיהם הפרטיים אינם חשופים בפני הציבור. חברים אחרים של משפחת המלוכה מאבדים זכות זו עם נישואיהם. האחוזות המלכותיות מניבות הכנסה כלשהי, אך אלה מושקעים מחדש באחוזות עצמן.