cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ורה זבונרבה
2010
בשנת 2010 העפילה זבונרבה פעמיים ברציפות לגמר טורנירי גראנד סלאם. בווימבלדון גברה בין היתר על ילנה יאנקוביץ' מסרביה בשלב שמינית הגמר לאחר שזו פרשה ועל קים קלייסטרס מבלגיה בשלב רבע הגמר. בשלב הגמר הפסידה לאמריקאית סרינה ויליאמס בשתי מערכות חלקות (3-6 2-6). חודשיים לאחר מכן, באליפות ארצות הברית הפתוחה העפילה לגמר, בו הפסידה לקלייסטרס. ניתן לציין את הישגה במסגרת סבב התחרויות על המשטחים הקשים שנערך כהכנה לאליפות בניו יורק, כאשר העפילה לגמר טורניר מונטריאול היוקרתי, כשבדרך היא מנצחת את קלייסטרס בפעם השנייה באותה שנה בשלב רבע הגמר, ובחצי הגמר ניצחה את ויקטוריה אזרנקה מבלארוס שפרשה בשל פציעה ברגל לאחר שזבונרבה זכתה במערכה הראשונה 6-7 והוליכה 0-1 במערכה השנייה. בגמר עצמו היא הפסידה לקרוליין ווזניאקי מדנמרק (3-6 2-6).
2011
בשנת 2011 זכתה זבונרבה בטורניר דוחא היוקרתי (חודש פברואר) לאחר ניצחון על המדורגת ראשונה בעולם ובטורניר, ווזניאקי. הישגים בולטים נוספים של זבונרבה באותה שנה היו העפלתה לשלב חצי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה (בו הפסידה לאלופה בדיעבד קלייסטרס), העפלתה לשלב חצי הגמר בטורניר החובה במיאמי (הפסידה לאלופה בדיעבד אזרנקה) והעפלתה לחצאי הגמר בבריסל (הפסידה לפנג שוואי מסין) ובפטאיה (הפסידה לאלופה בדיעבד דניאלה האנטוחובה מסלובקיה).
2012
בשנת 2012 זכתה זבונרבה באליפות אוסטרליה הפתוחה בתואר לזוגות נשים ביחד עם בת ארצה סבטלנה קוזנצובה.
כנימות מגן
כנימות מגן (שם מדעי: Coccoidea) היא על-משפחה של חרקים בסדרת הפשפשאים. קבוצה זאת כוללת כ-8,000 מינים הנמנים עם 48 משפחות. בישראל מצויות 13 משפחות של כנימות מגן והן מונות כ–200 מינים. כל כנימות המגן ניזונות מצמחים והן נפוצות באזורים הטרופיים, הסוב-טרופיים והממוזגים של העולם, בערך בין קוי רוחב 45° צפון ל-45° דרום. מרבית המינים, כ-98%, עדיין קיימים, אך ידועים מינים אשר תוארו אך ורק כמאובנים, וגילם בין 3 מיליון ל-40 מיליון שנה.
מאפיינים
קיימים הבדלים גדולים בגודל הגוף של כנימות השייכות למשפחות השונות. אורכו של הגוף נע בין 1 ל-2 מ"מ בכנימות הממוגנות (Diaspididae) ועד ל-30 מ"מ במינים של משפחת האיצריות (Margarodidae).
בכנימות דו-הוריות קיימת דו-צורתיות מינית בולטת מאוד בין הזכרים והנקבות. גופה של נקבה בוגרת דמוי שק מוארך או מעוגל, היא חסרת כנפיים, מצוידת בגפי פה, ומתפתחת בדרך של גלגול חסר. הזכר הבוגר קטן מן הנקבה, בעל זוג אחד של כנפיים (הכנפיים האחוריות הפכו לבוכניים בדומה לסדרת הזבובאים), והוא עובר גלגול מלא בהתפתחותו. הזכר הבוגר חסר גפי פה, איננו ניזון, והוא חי מספר שעות עד שלושה ימים, במהלכם הוא מפרה את הנקבה.
מחזור החיים של כנימת מגן מתחיל בדרגת הזחלן אשר בוקע מביצה שהוטלה על ידי הנקבה. כאשר מוצא הזחלן צמח פונדקאי מתאים הוא מחדיר אליו את גפי הפה, מתחיל למצוץ את מוהל הצמח, ובאתר זה ישלים את התפתחותו. מחזור החיים של הנקבה כולל 2 עד 4 דרגות זחל (בהתאם למשפחה), ואילו התפתחות הזכר כוללת 2 דרגות זחל, טרום-גולם, גולם וזכר בוגר.
הקבוצה של כנימות מגן כוללת כ-300 מינים הנחשבים למזיקים קשים מאוד בגידולים חקלאיים באזורים שונים של העולם ובהם: "קמחית ההדר", "איצריית ההדרים", "כנימה אדומה", "כנימה שחורה" (המזיקות בהדרים); "קמחית קנה סוכר" הפוגעת בקני סוכר; "קמחית הגפן" בענבים; "כנימת סאן חוזה" בעצי פרי ורדניים; "קמחית האננס" פוגעת קשה במטעי אננס בכל אזורי הגידול שלו; מינים שונים של "מאטסוקוקוס" הם מזיקים קטלניים ביערות של עצי אורן.
קיימים מספר מינים של כנימות מגן הנחשבים לחרקים מועילים ובעלי ערך כלכלי לאדם. מגופן של נקבות בוגרות במשפחות שונות מפיקים צבע אדום המשמש לצביעה בתעשיית מזון, לצביעת בדים וצמר ולהכנת חמרי-צבע לציור. לפי המסורת, תולעת השני המוזכרת בתנ"ך, היא מין של משפחת הכרמיליים. כנימת קוצ'יניל ממשפחת Dactylopiidae מתפתחת אך ורק על מינים של צבר במרכז ודרום אמריקה, ומכינים ממנה צבע אדום. כנימת אררט (Porphyrophora hamelii) גדלה על שורשים של מיני דגניים בארמניה ואסיה המרכזית וגם היא שימשה ומשמשת להכנת צבע אדום.
עסבנה
עסבנה (בערבית: عصبان, תעתיק מדויק: עֻצְבַּאן - בהוראת לכרוך יחד,להדק. הוא סוג מסורתי של נקניקייה מהמטבח הלובי ומהמטבח התוניסאי. המאכל מורכב ממעי כבש (או תרמיל של נקניק תעשייתי) ממולא בתערובת של אורז עם עשבי תיבול ותבלינים, בשר טלה קצוץ, ואיברי פנים של כבש. מנה זו מוגשת בדרך כלל לצד תבשיל של אורז או קוסקוס, לעיתים קרובות בחגים ובאירועים מיוחדים.
עשבי התיבול והתבלינים יכולים להשתנות ממטבח למטבח, אך בדרך כלל כוללים כמה זנים של פלפל קאיין, פלפל שחור, כורכום וקינמון. יש המוסיפים נענע מיובשת, פטרוזיליה ושמיר. עשבי התיבול והתבלינים המיוחדים מעורבים עם בצל, עגבניות, שמן צמחי ואורז. הנקניקיות הממולאות מבושלות שעה בסיר ולאחר מכן לצורך השחמה נצלות במחבת או בתנור.
עומר ריצ'רדס
עומאר טיירל קרופורד ריצ'רדס (באנגלית: Omar Tyrell Crawford Richards; נולד ב-15 בפברואר 1998 בלונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי, המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת נוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג.
רדינג
ריצ'רדס גדל במחלקות הנוער של פולהאם ורדינג האנגליות. ב-5 באוגוסט 2017 ערך ריצ'רדס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של רדינג, בהפסד 0–2 לקווינס פארק ריינג'רס במסגרת המחזור הראשון בצ'מפיונשיפ לעונת. ב-20 בפברואר 2018 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד נוטינגהאם פורסט במסגרת המחזור ה-33 באותה העונה.
בסך הכל שיחק ריצ'רדס בקבוצה הבוגרת של רדינג במשך ארבע עונות, וערך 92 הופעות ליגה.
באיירן מינכן
ב-27 במאי 2021 חתם ריצ'רדס בבאיירן מינכן מהבונדסליגה על חוזה לארבע עונות בהעברה חופשית. ב-25 באוגוסט ערך ריצ'רדס את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–12 על ברמר במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני. ב-18 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, בניצחון 0–7 על בוכום במסגרת המחזור החמישי לעונת 2021/2022.
נוטיגהאם פורסט
ב-10 ביולי 2022 חתם ריצ'רדס בנוטינגהאם פורסט בפרמייר ליג.
תארים
באיירן מינכן
פיליפ קינו
פיליפ קינו (בצרפתית: Philippe Quinault; 3 ביוני 1635 – 26 בנובמבר 1688) היה מחזאי ולבריתן צרפתי.
קורות חייו
קינו קיבל אחת מקצבאות הספרות, שנקבעו זמן קצר קודם לכן, ונבחר לאקדמיה הצרפתית ב-1670. עד אז כתב כשש-עשרה או שבע-עשרה קומדיות, טרגדיות וטרגי-קומדיות. ערכן של הטרגדיות שבהן היה על פי רוב קטן מאוד ושל הטרגי-קומדיות לא עלה עליו בהרבה. אבל הקומדיות שלו - "היריבים" (Les Rivales) משנת 1653, "המאהב הלא-זהיר" (L'Amant indiscret) משנת 1654, הדומה במידת מה ל-Étourdi של מולייר, Le Fantôme amoureux משנת 1659 ו-La Mère coquette משנת 1665, שהיא אולי הטובה בכולן - עולות עליהן בהרבה. אבל ב-1671 תרם לקובץ היחיד במינו של "פסיכה", שגם לפייר קורניי ולמולייר הייתה יד בחיבורו, וז'אן-בטיסט לולי חיבר לו מוזיקה. כאן גילה חוש ראוי לציון לדרמה לירית, ומאז ועד סמוך למותו הגביל עצמו לחיבור לבריות ליצירות לולי. עיסוק זה, לא זו בלבד שהיה רווחי מאוד (נאמר עליו, שקיבל 4000 מטבעות כסף תמורת כל לברית, הרבה מעבר לתשלום המקובל תמורת מחזה, ולו גם טרגדיה), אלא שגם ביצר את המוניטין שלו כמומחה ובקי בסגנון חדש - כך שאפילו בואלו, שקודם לכן שם לצחוק את כתיבתו הדרמטית, שינה את טבעו והיה לחסיד, לאו דווקא של האופרה, שאותה לא אהב, אלא של כתיבתו האמנותית ועתירת ההמצאות של קינו בסוגה זו.
הלבריות שלו הן בין המעטות, שאפשר לקרוא ללא המוזיקה, אך התאמתן לה מלאה ועשויה בהקפדנות. נכון שאין בהן פסוקי שירה נעלים או דרמה מושלמת, אך הן נקיות מן החרזנות הטפלה, שבעטיה היה המונח לברית למשל ולשנינה, ויש בהן די עוצמה דרמטית לסחוף עמן את הקורא, ויותר מכך, את הצופה. לא תהיה זו הפרזה לאמור שקינו, שהגיע בדיוק כשהאופרה נכנסה לאופנה מחוץ לאיטליה, מילא תפקיד חשוב בביסוסה כסוגה אירופאית בת-קיימא. יצירתו הראשונה אחרי "פסיכה" (1671) הייתה מעין מחזה קלאסי, Les Fêtes de l'Amour et de Bacchus (1672). אחריו נכתבו "קדמוס והרמיונה" (1674), "אלקסטה" (1674), "תיזאוס" (1675), "אטיס" (1676), אחת הטובות ביצירותיו, ו"איזיס" (1677).
כל אלה עסקו בנושאים קלאסיים, וכך גם "פרוזרפינה" (1680), שעלתה על כל אחת מקודמותיה. "ניצחון האהבה" (1681) הוא רק בלט, אבל ב"פרסיאוס" (1682) (1682) וב"פייתון" (1683) חזר קינו לאופרה הקלאסית. בשלב זה התנער לבסוף מסגנון זה ועבר לנושאים רומנטיים, שבהם הצליח עוד יותר. Amadis de Gaule (1684), "רולאן" (1685) ו"ארמיד" (1686) הן יצירות המופת שלו, והאחרונה בהן היא המפורסמת והטובה מכולן. עצם המלאכותיות של הליריקה הצרפתית בשלהי המאה ה-17, ודמיונה לחרוזים אלכסנדרוניים חתוכים לאורכם, סייעו לקינו בארגון דיאלוגים ליריים. לולי מת ב-1687 וקינו, שעיסוקו ניטל ממנו, נעשה אדוק בדתו והחל לכתוב פואמה בשם "הקץ לכפירה". הוא מת ב-26 בנובמבר 1688.
אלהנה
אַלְהֵנָה או γ בתאומים (נקרא לפעמים גם אַלְמֵיסָן) הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים תאומים והוא גם אחד הכוכבים הבהירים בשמי הלילה. מקור שמו הוא מערבית الهنعه (אל-הנעה) - "הסימון" שמתייחס לסימון הנצרב על צווארו של סוס או גמל לזיהויו.
אלהנה הוא כוכב כפול, אך ניתן להבחין בכך רק באמצעות מדידות ספקטרוסקופיות. ב-13 בינואר 1991 הוסתר הכוכב על ידי האסטרואיד מירהה 381 שעבר על פניו. הסתרה זו הייתה ההסתרה של הכוכב הבהיר ביותר על ידי אסטרואיד שנצפתה אי פעם. תצפיות שנעשו בזמן ההסתרה אפשרו למדוד את גודלו של האסטרואיד (כ-140 קילומטרים) וכן להבחין לראשונה באופן ישיר בבן הזוג אלהנה B.
תכונות
אלהנה הוא תת-ענק מסוג ספקטרלי A במרחק של כ-105 שנות אור. רדיוסו גדול פי 5 מרדיוס השמש ומסתו קרובה ל-3 מסות שמש. היתוך המימן בליבת הכוכב הסתיים וכעת הוא מתבצע בשכבות חיצוניות יותר - תהליך המביא להתנפחות הכוכב ולעליה בבהירותו עד שיהפוך לענק אדום ולאחר מכן לננס לבן. הכוכב קורן בעוצמה של פי 150 מעוצמת ההארה של השמש וטמפרטורת פניו היא כ-9,200 קלווין.
תכונות אלהנה B
המדידות הספקטרוסקופיות הראו שבן הזוג העמום יותר מקיף את אלהנה A בזמן הקפה של 12.6 שנים. בזמן ההסתרה של אלהנה על ידי מירהה 381 ניתן היה להבחין לזמן קצר באלהנה B ישירות ואז הוא זוהה ככוכב הסדרה הראשית מסוג G עם עוצמת הארה ומסה דומות לשל השמש. המרחק בין הכוכבים נע בין יחידה אסטרונומית ל-19 יחידות אסטרונומיות ובממוצע 8.5 יחידות אסטרונומיות (דומה למרחק של שבתאי מהשמש). בשל ההבדל העצום בעוצמות ההארה של שני הכוכבים (אלהנה B פולט קצת יותר מחצי אחוז מהקרינה של אלהנה A) והמרחק הקטן ביניהם, לא ניתן להבחין ביניהם בתצפית ישירה.
קרטחנה (קולומביה)
קרטחנה דה אינדיאס (בספרדית: Cartagena de Indias; מכונה בקיצור קרטחנה) היא עיר נמל בצפון קולומביה, לחוף הים הקריבי, המשמשת כבירתו של מחוז בוליבר. העיר נוסדה ב-1533 וב-1984 הוכרז המרכז ההיסטורי שלה כאתר מורשת עולמית. בשנת 2005 התגוררו בה כ-1.09 מיליון בני אדם, והמטרופולין שלה, בו התגוררו כ-1.24 מיליון בני אדם, היה החמישי בגודלו במדינה.
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות של בני תרבות פוארטו אורמיגה באזור בו שוכנת כיום קרטחנה כ-9,000 שנה לפני זמננו. ממצאים אלה הם הקדומים ביותר שנמצאו בקולומביה. עוד נמצאו באזור כלי הקרמיקה העתיקים ביותר שנמצאו ביבשת אמריקה, המתוארכים כבני 6,000 שנה. תרבות זו דעכה לפני כ-5,000 שנה, ואת מקומה תפסו בני תרבויות אחרות, כבני הקאריב, המליבו והארוואק, שאכלסו את איי הודו המערבית.
בעשורים הראשונים לאחר הקמתה פקדו את העיר מספר אסונות. פריבטירים צרפתים בפיקודו של ז'אן-פרנסואה רוברוואל תקפו ובזזו אותה, ובעקבות זאת בוצרו חומותיה. אחר כך תקף אותה גם הבסקי מרטין קוטה, וחודשים ספורים אחר כך פקדה אותה שרפה, שבעקבותיה הוקמו שירותי הכבאות הראשונים ביבשת אמריקה. ב-1568 כיתר את העיר האדמירל האנגלי ג'ון הוקינז, לאחר שהמושל מרטין דה לאס אלאס סירב לבקשתו למכור בה סחורות, אך הוא לא הצליח לכבשה. אחיינו של הוקינס, פרנסיס דרייק, הצליח לכבוש את העיר ב-1586, והחזיר אותה לידי הספרדים רק לאחר ששולם לו כופר שווה ערך לכ-200 מיליון דולרים בערכי היום. במהלך שהייתו בעיר החריב דרייק כרבע ממנה, לרבות את ארמון המושל והקתדרלה.
בין הכיבושים הצליחה העיר להתפתח, והפכה לעיר נמל חשובה. כסף וזהב שנכרו בדרום אמריקה הועמסו על ספינות שיצאו מנמלהּ בדרכן לספרד, והיא הייתה גם מרכז לסחר בעבדים. לשכה של האינקוויזיציה הספרדית שהוקמה בעיר ב-1610 שיוותה לה חשיבות נוספת. הייתה זו העיר הרביעית (והאחרונה) ביבשת אמריקה שהייתה בה נוכחות של האינקוויזיציה, אחרי סנטו דומינגו, מקסיקו סיטי ולימה.
בעקבות הפשיטות על העיר במהלך המאה ה-16, ונוכח חשיבותה ההולכת וגוברת, עמל הכתר הספרדי על ביצוריה, במטרה למנוע מקרים דומים בעתיד, והשקיע בה עשרות מיליוני ריאלים, או מאות מיליוני דולרים במונחי היום. על תכנון הביצורים הופקד חואן באוטיסטה אנטונלי, שתכנן גם את מבצר פורטובלו בפנמה ואת אל מורו בהוואנה, אך הם הושלמו שנים רבות לאחר מותו. חרף הביצורים, לא חדלה קרטחנה מלשמש יעד להתקפות. ב-1697, כחלק ממלחמת תשע השנים, פלשו אליה הצרפתים ז'אן-בפטיסט דו קאס וז'אן ברנאר דה פואנטי, שבזזו אותה במשך 18 ימים. דה פואנטי העביר חלק מהשלל ללואי ה-14 ונטל חלק לעצמו. מאחר שלא שילם לחייליו את כל הסכום שהבטיח להם, הם שבו לעיר, כילו בה את זעמם ובזזו אותה פעם נוספת. דו קאס נשאר בעיר עוד מספר חודשים, והותיר אותה חסרת כל, פרט לאתרי הדת, שבהם לא נגע. ב-1741 שוב הותקפה העיר, כחלק ממלחמת אוזנו של ג'נקינס, בידי כוח בריטי בן 186 ספינות וכ-24 אלף חיילים בפיקודו של אדוארד ורנון. על הגנת העיר הופקד בלאס דה לזו, שפיקד על כוח בן שש ספינות בלבד, וכ-6,000 חיילים. דה לזו הצליח להדוף את ההתקפה, בין היתר בזכות סופה טרופית שהקשתה על הבריטים ומחלות שונות שפקדו את כוחותיהם, ובהן קדחת צהובה. הניצחון בקרב על קרטחנה הבטיח לספרדים את השליטה באזור זה של הים הקריבי.
לרפורמות הבורבוניות בראשית המאה ה-18 הייתה השפעה רבה על העיר. במישור המדיני, הייתה קרטחנה לחלק ממלכות המשנה של גרנדה החדשה שכוננה ב-1717 ובירתה בוגוטה. במישור הכלכלי, מדיניות הסחר החופשי תרמה לשגשוגה, ומספר התושבים בה זינק ל-18 אלף, הגבוה ביותר במלכות המשנה. ב-1756 הושלמה הקמת הביצורים שהחלה במאה ה-16, ושניזוקה בהתקפה הצרפתית ב-1697. לפי אמונה עממית, המלך קרלוס השלישי סבר, נוכח עוצמתם ועלותם, כי יוכל לצפות בהם (כמו גם בביצוריה של הוואנה) באמצעות הטלסקופ שלו מארמונו שבמדריד. בהמשך המאה ה-18 גדלה אוכלוסיית העיר באופן משמעותי, והיא התרחבה מאוד.
ב-11 בנובמבר 1811 הכריזה קרטחנה על עצמאותה, והייתה לעיר השנייה בתחומי קולומביה של ימינו שעשתה זאת, אחרי סנטה קרוס דה מומפוס. ב-1815 ניסו הספרדים להחזיר לעצמם את השליטה בעיר. ב-20 במרץ הטילו מצור על העיר, שנמשך 3 חודשים. התושבים הנצורים סבלו מרעב וממחלות, אך החליטו שלא להיכנע, בכל מחיר, ובעקבות זאת ניתן לה הכינוי "Ciudad Heroica" ("העיר ההירואית"). העיר לא נכנעה, אך היא סבלה מנזקים כבדים ואוכלוסייתה הידלדלה. ב-1819 הכריעו כוחותיו של סימון בוליבר את הספרדים וכוננה רפובליקת קולומביה הגדולה, שקרטחנה הייתה לחלק ממנה. ב-1830 התפצלו מהרפובליקה ונצואלה ואקוודור, וקרטחנה נותרה בשטחה של רפובליקת גרנדה החדשה, לימים קולומביה.
החל משנות ה-30 של המאה ה-19 הלך מעמדו של נמל קרטחנה וירד, ואת מקומו החל לתפוס נמלהּ של סנטה מרתה. ב-1845 כבר היה נמל סנטה מרתה לנמל העיקרי של הרפובליקה. בעקבות המצור בראשית המאה, שגבה קורבנות רבים, ירידת מעמדה של העיר ומגפת כולרה שפקדה אותה, צנח מספר תושביה מ-29 אלף בראשית המאה לכ-4,000 בלבד ב-1842.
במהלך המאה ה-20 שב ועלה מעמדה של העיר. בעקבות המשבר הכלכלי הגדול הגיעו אליה מהגרים רבים, בין היתר מסין ומארצות ערב. יחסית לערים אחרות בקולומביה, היא נפגעה פחות ממלחמות האזרחים שפקדו את המדינה. הדבר איפשר את המשך הפיתוח הכלכלי, אך בעקבות הגעתם של תושבים כפריים רבים שהגיעו אליה כדי למצוא מקלט היא גדלה באופן בלתי מבוקר.
בשנת 1984 החליט אונסק"ו להכריז על ביצוריה של קרטחנה, הנמל שלה וכמה מהאתרים ההיסטוריים שבאזור ההיסטורי, בין חומות העיר, כעל אתר מורשת עולמית. בין היתר, נכללו בהכרזה אתרים כגון הקתדרלה, מנזר סן פדרו קלאוור, ארמון האינקוויזיציה וארמון המושל שברובע סן פדרו, שהיה הרובע של אצולת העיר, וכן רובע סן דייגו, בו התגוררו הסוחרים ואנשי מעמד הביניים. בנימוקי הבחירה צוין כי העיר מהווה דוגמה טובה לאדריכלות הצבאית שאפיינה את המאות ה-16, ה-17 וה-18, והוזכרה היותה אחד ממרכזי הסחר הגדולים של אמריקה בעידן הקולוניאלי, לצד הוואנה וסן חואן.
אקלים
האקלים בקרטחנה הוא אקלים סוואנה טרופי. הטמפרטורה חמה וקבועה ברוב ימות השנה, עם 90% לחות בממוצע. עונות הגשמים בדרך כלל בחודשים מאי -יוני ואוקטובר -נובמבר, בהן עשוי לרדת גשם חזק ללא הפסקה, ברצף למשך ימים.
תחבורה
כביש 90 הקולומביאני העובר לאורך החוף הקריבי עובר דרך העיר, ומקשר אותה עם ברנקייה, סנטה מרתה וריואצ'ה, וכן עם קראקס בירת ונצואלה. כביש 25 מקשר אותה עם מדיין. בעבר פעלה בעיר גם רכבת, אך היא נזנחה בשנות ה-50. נמל התעופה רפאל נונייס הסמוך לעיר הוא הרביעי בגודלו בקולומביה מבחינת היקף התעבורה שלו, והוא משמש הן כנמל תעופה בינלאומי והן לטיסות פנים. בעיר פועל נמל המכולות הגדול בקולומביה, ולצדו מספר נמלים קטנים יותר, חלקם בבעלות פרטית.
גבול של פונקציה
מושגי יסוד רבים באנליזה מוגדרים בשפה של גבולות של פונקציות, לדוגמה הרציפות, והגזירות מוגדרים על ידי קיום של גבולות מסוימים.
פונקציות ממשיות
כאשר עוסקים בפונקציה ממשית, יש עניין רב בשאלה לאן "שואפים" ערכי הפונקציה כאשר ערכי המשתנה מתקרבים לנקודה מסוימת. ניתן לחשוב על גבול של פונקציה באופן פשטני כנקודה שאם נוסיף אותה לפונקציה היא תהיה המשך "טבעי" שלה. באופן אינטואיטיבי \ L הוא הגבול של הפונקציה בנקודה \ x_0 אם כאשר \ x הולך ומתקרב ל- \ x_0 אז ערך הפונקציה \ f(x) מתקרב ל-\ L. באופן כללי, הפונקציה לא צריכה להיות מוגדרת בנקודת הגבול. יתר על כן, פעמים רבות גם כאשר הפונקציה מוגדרת בנקודת הגבול, הגבול לא שווה לערך הפונקציה. לדוגמה, לפונקציה הבאה יש גבול בנקודה x=0 והוא שווה ל-0, אף על פי שערך הפונקציה בנקודה הוא 1:
בנוסף לכך קיימים הגבול מימין והגבול משמאל של פונקציה. הגבול מימין של הנקודה \ x_0 מוגדר, באופן אינטואיטיבי, כמספר \ L שכאשר \ x הולך ומתקרב ל-\ x_0 מימין (כלומר מתקרב מכיוון המספרים הגדולים מ-\ x_0) אזי ערך הפונקציה הולך ומתקרב ל-\ L. באופן דומה מוגדר גם הגבול משמאל (הפעם המשתנה שואף ל-\ x_0 מכיוון המספרים הקטנים ממנו). הצורך בגבולות אלו מתברר כאשר רוצים לחשב גבול של פונקציה מהסוג הבא:
בנקודה \ x=0 לפונקציה לא קיים גבול, מאחר שלא קיים מספר אחד שאליו שואפת הפונקציה כאשר \ x שואף ל-0. לעומת זאת קיימים גבולות מימין ומשמאל. הגבול מימין שווה ל-0 והגבול משמאל שווה ל-2. כפי שניתן לראות, אין חובה לכך שהגבול מימין יהיה שווה לגבול משמאל ואין חובה לכך שאחד מהם יהיה שווה לערך הפונקציה בנקודה עצמה.
ניתן להגדיר את מושג הגבול של פונקציה בשתי דרכים שקולות: אחת מסתמכת על הגדרת הגבול בסדרות ומסתכלת על התנהגות הסדרות ששואפות לנקודה, והשנייה עומדת בפני עצמה. הגדרת הגבול בעזרת סדרות מאפשרת להחיל משפטים שנכונים על גבולות של סדרות גם לגבולות של פונקציות.
בהגדרה באמצעות סדרות, אומרים שפונקציה מתכנסת לגבול בנקודה מסוימת, אם ורק אם עבור כל הסדרות שמתכנסות לאותה נקודה, הסדרות המתקבלות מהפעלת הפונקציה על אברי אותן סדרות מתכנסות לאותו גבול.
ההגדרה העצמאית אומרת שעבור כל סביבה של נקודת הגבול, ניתן למצוא סביבה של הנקודה שאליה ערכי ה-x מתקרבים כך שכל התמונות של הנקודות הקרובות לנקודה שאותה בודקים יעברו לאותה סביבה של נקודת הגבול. תמונת הפונקציה באותה נקודה שאליה מתקרבים ערכי ה-x לא רלוונטית לגבול, אלא רק הערכים שקרובים אליה. רק כאשר פונקציה היא רציפה יש חשיבות גם לנקודה שאליה מתקרבים.
הגדרות
עד כה דנו בגבול מבלי להגדיר אותו מתמטית ובאופן מדויק. כיום מקובלות שתי הגדרות (שקולות) של גבול. הראשונה, של קארל ויירשטראס, מבוססת על עבודתו של קושי, ומנוסחת בשפה של אפסילון ודלתא. השנייה, על-פי היינה, מבוססת על התנהגות של סדרות. ההגדרות שקולות זו לזו: כל פונקציה המתכנסת לגבול ℝ ∪ {∞,-∞}∋ L כלשהו בהתאם להגדרה אחת, מתכנסת לגבול L גם בהתאם לאחרת.
גבול בנקודה
תהא \,f פונקציה המקבלת ומחזירה ערכים ממשיים, המוגדרת בסביבה של \ x_0 (אך לא בהכרח בנקודה \ x_0 עצמה).
כאמור לעיל, ההגדרות שקולות זו לזו.
אפיון גבול של פונקציה לפי קושי
תנאי קושי הוא אפיון שקול לגבול של פונקציה בנקודה. פונקציה המקיימת את תנאי קושי בסביבה נתונה, היא פונקציה שאם המרחק בין כל שני איברים בתחום שלה קטן מגודל נתון אז גם המרחק בין כל שני ערכי הפונקציה של איברים אלה קטן כרצוננו. ניתן לשים לב שאף על פי שפונקציה המקיימת את תנאי קושי בסביבה נתונה בהכרח מתכנסת לגבול סופי, בהגדרה הפורמלית של תנאי קושי לא מופיע כלל ערך הגבול של הפונקציה, ומכאן גם חשיבותו של אפיון זה: הוא מספק את האפשרות לקבוע קיום גבול של פונקציה בנקודה מבלי להתייחס לגבול עצמו, בניגוד להגדרת הגבול שמחייבת התייחסות לערך הגבול.
גבול אינסופי בנקודה
שתי ההגדרות להתכנסות שקולות. אם הן מתקיימות, מסמנים. באופן דומה ניתן להגדיר שאיפה למינוס אינסוף כאשר בנוסח הראשון ההבדל מתבטא בכך ש\ T<0 וש\ f(x)<T, ובנוסח השני מתקיים.
הגדרת הגבול מימין והגבול משמאל
הגדרה בלשון :
גבול סופי
באופן דומה ניתן להגדיר גבול כאשר, כאשר ההבדלים בהגדרה בנוסח הראשון הם: \ S<0 ו\ x<S, ובנוסח השני.
גבול אינסופי
גם כאן ניתן להגדיר באופן דומה עבור גבולות השואפים למינוס אינסוף ועבור גבולות ב.
קישורים חיצוניים
Limiet
גיא ברגר
גיא ברגר (נולד בשנת 1976) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. שימש מפקד מחוז צפון בפיקוד העורף, סגן מפקד עוצבת האש, קצין אג"ם של מפקדת העומק, מפקד חטיבת אפרים, מפקד בא"ח צנחנים ומפקד גדוד 202.
ביוגרפיה
ברגר למד בבית הספר הריאלי בחיפה. התגייס לצה"ל בשנת 1994, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 101. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד 101 ושימש כמפקד מחלקה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד פלוגה ובהמשך שימש כמפקד פלוגת החוד בגדוד 101. לאחר מכן מונה למפקד פלגת לוחמים ביחידת מגלן. בהמשך מונה למפקד סיירת צנחנים בין השנים 2004–2005, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. לאחר מכן שימש כמפקד מחזור בבא"ח צנחנים.
בספטמבר 2008 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף חי"ר בחטיבת ביסלמ"ח, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע עופרת יצוקה, את תפקידו סיים ביוני 2009.
ב-15 ביולי 2009 מונה למפקד גדוד 202, והוביל אותו בין היתר בפעילות מבצעית ברצועת עזה, בתפקיד זה שירת עד אפריל 2011. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח צנחנים בין השנים 2011–2013.
ב-18 באוקטובר 2013 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אפרים, ושימש בתפקיד עד 19 באוגוסט 2015. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ג (2016-2015). בהמשך מונה לקצין אג"ם של מפקדת העומק בין השנים 2016–2018.
בנובמבר 2016, הוגש כנגדו כתב אישום במסגרת עסקת טיעון בבית הדין הצבאי, על שנעזר בפקודיו ובקשם לסייע בטיפול ברכבו הפרטי, בניגוד לפקודות הצבא. על פי הסדר הטיעון הוא נטל אחריות על מעשיו, הועמד לדין על עבירת משמעת בלבד, והמשיך בשירותו הצבאי.
בשנת 2018 מונה לסגן מפקד עוצבת האש, ושימש בתפקיד עד שנת 2019.
ב-4 בספטמבר 2019 מונה למפקד מחוז צפון בפיקוד העורף, תפקיד אותו מילא עד 5 בספטמבר 2021. בגמר התפקיד פרש מצה"ל.
חיים אישיים
ברגר בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול ובעל תואר שני בביטחון ישראל, הוא נשוי לסיון ואב לארבעה.
מיכאל חלאק
מיכאל חלאק (נולד ב-1975) הוא אמן, צייר ומרצה לאמנות ישראלי.
ביוגרפיה
מיכאל חלאק נולד בכפר פסוטה שבגליל העליון, בן למשפחה נוצרית קתולית. ב-2002 סיים לימודי תואר שני באמנות בהצטיינות באוניברסיטת חיפה. בעל תעודת הוראת האמנות. כיום עובד בסטודיו "פירמידה", בשכונת ואדי סאליב, חיפה ומרצה ומלמד אמנות בחיפה.
חלאק מציג את עצמו כאמן פלסטיני-ישראלי נוצרי, וכך בראיון שערך עם אלי אזולאי-ערמון הוא מציג את זהותו: "זה התחיל בפורטרטים ובעיסוק בזהות ובזרות. בעיני היהודים, אני ערבי, בעיני המוסלמים, אני נוצרי, ונוצרים הם לא ממש ערבים. ואז החלו הדיוקנאות העצמיים. לא יכולתי שלא לקחת את זה לצד הפוליטי, אף שזה הצד הכי מורכב מבחינתי. בהמשך הוסיף "אמנות א-פוליטית אפשר לעשות רק בניו זילנד, לא כאן ". שאלה זו של זהות האמן, כפי שבאה לידי ביטוי בציורי הדיוקנאות, מתקיימת בעבודותיו ויש בהן יותר מסוג של תהייה בנושא.
סגנון וטכניקה
עבודותיו של מיכאל חלאק מלוות במועקה ובמודעות חדה למהמורות המציאות. בדיוקנאות (כולל אלה העצמיים) ובציורי הנוף והטבע הדומם, חלאק אינו מושיט יד לצופים לעזור למי מהם לצלוח את הנראה. הצופים נמצאים מחוץ לפריים והם אינם שותפים למה שקורה בעבודה, הוא מותיר אותם מול ומחוץ למצויר, לעיתים אפילו בסוג של איבה או דחייה, המבט נתפס כפלישה שהציור מבקש להתגונן מפניו. גם בציורי הטבע הדומם חלאק משמר את אותה תחושת חניקה דרך דימויים שהוא מעמיד כהתרסה מול הצופים.. עבודותיו טעונות במתח שבין נוכחות להיעדר, בין הזדהות לאי ־ הזדהות, בין עדות להשתקה ובין זיכרון להשכחה. מכילים תמיד ביטויים טורדנים של הרס, מחיקה, פירוק ופגיעה, חותרים תחת הסגנון מטאפורות למצב אישי הריאליסטי המבקש ללכוד תמונת מציאות אחידה מושלמת ושלמה.
תערוכות יחיד
ב-2015 הוצגה תערוכת היחיד הראשונה של חלאק, תערוכה בשם "שברים", אוצר: ד"ר גבי גבע. בתערוכה עוסק חלאק בתבניות של ייצוג ופירוקן, כגון: צנצנות זיתים שבורות בזוויות וממרחקים שונים, כדוגמת העבודה "זית מקומי כבוש", 2014
עבודה נוספת שהוצגה בתערוכה היא "חומת ההפרדה" המתארת בריאליזם את חומת ההפרדה כמו נבנתה החומה מחדש בחלל עצמו. העמידה מתחת לציור שגובהו כשלושה מטרים והניסיון לראות מעבר, אל מה שמאחורי החומה נכשלים ובלתי אפשריים. זו יצירה שכולה ריאליזם המתאר משטח מופשט, ייצוג של לוחות אטומים בגוני אפור, סדק גדול במרכזם וחורים שחורים בקצה העליון של כל לוח. מיכאל חלאק מצייר מקטע אבן נקי מגרפיטי שעצם הנוכחות שלו כמכשול הוא העניין ביצירה. במאמר ביקורת על התערוכה מציינת גליה יהב כי העבודה "חומת ההפרדה" מהווה תקדים מבחינת גודלה ובשאפתנותה, במידת ההפשטה ובזיקה ההדוקה שבין הפוליטי לאישי. עוד לדבריה: "אולי מקטע החומה המצויר אינו כולל את הציורים שעליו, מפני שהוא מתאר את הצד הישראלי של החומה, אפס מחאה אינה נרשמת על הלוחות שלה, היא טבולה ראסה - בלי היסטוריה, בלי עתיד. יש בציור החומה התחברות, אולי אירונית, למסורת הציור החברתית-פוליטית, הפעם לצד מסורת ציורית נוספת – ציור האבסטרקט, או אידיאת האמנות-לשם-אמנות, שתי מגמות שונות לגמרי של אוונגרד היסטורי חוברו להן יחדיו בציור הקיר הזה, אפור על אפור חף מדמויות אדם".
לדברי האומן הרעיון לציור נבע מראשו לאחר שביקר וראה את החומה בברלין את מה שנותר ממנה ובעקבות נסיעה לירושלים דרך כביש 443, משם ניתן היה לראות את גדר ההפרדה. המראה גרם לו "תחושה של חנק וניתוק". עם זאת יאמר:" כי הסדקים המופיעים על החומה הם ביטוי לאופטימיות זהירה של חלאק או לאמונה שאין חומה שתעמוד לעד. "כל חומה שנבנתה לאורך ההיסטוריה התפוררה בסופו של דבר, אפילו החומה הסינית", הוא אומר, "במקום לבנות את המדינה עם בטון ומלט, בסוף בונים את גדר ההפרדה."
ב-2017 התקיימה תערוכת יחיד נוספת "זיכרונות מהעתיד", בגלריה נגא, תל אביב, בה הציג חמישה ציורים בפורמט קטן שמתארים מעין 'קופסאות זיכרון', ושתי עבודות גדולות - האחת דיוקן והשנייה מורכבת מתשעה ציורים קטנים יותר. קופסאות הזיכרון של חלאק ריאליסטיים, ומתארים חפצים שונים: צעצועים, טבע דומם, ציורי נוף וטקסטים. אלו נדמים כאובייקטים אקראיים, אולם למעשה מכוונים לעבר הביוגרפיה של האמן, ובכך קושרים יחדיו הווה ועבר. הציורים מבטאים את המתח שבין האישי והאוניברסלי, ואת המטען שמלווה את האמן ביצירתו.
ציורי דיוקנאות
ב-2009 הציג חלאק בתערוכה קבוצתית "גברים בשמש", אוצרת: טל בן צבי, במוזיאון הרצליה, שלושה דיוקנאות עצמיים (שמן על בד), שבהם האומן בקש לעורר בנו תחושה חזקה של עצב וקדרות. מצד אחד מנסה להעביר לצופה את עצמו, את עולמו הפנימי ומצד שני הדיוקנאות מסתגרות וכמעט לא מתקשרות עם המתבונן. במאמר ביקרות מציינת סמדר שפי כי: "הדיוקנאות (כולל אלה העצמיים) ובציורי הנוף והטבע הדומם, חלאק אינו מושיט יד לצופים. הוא אינו הופך אותם לשותפיו הסמויים, לחבריו לזווית התבוננות, אלא מותיר אותם מול ומחוץ למצויר"
שתי עבודות מ-2010, "אמל", שבה נראית דמותה של נערה העומדת כמי שחוככת בדעתה כשגבה מופנה לחומת ההפרדה. בתמונה זו ישנו קצה של תקווה, הן בשמה של היצירה " התקווה" והן במראה הנערה בג'ינס ובגופייה העומדת באופן כמעט טבעי לצד החומה. מנגד "אניסה" האישה הנראית זקנה, אולי בטרם עת, פניה חרושים בקמטים יוצרת תחושת קרבה ועצב, חוסר אמונה באפשרויות התקווה. האמן מציג לפנינו את החסוי הסמוי ומנכיח את העצב האין סופי. דיוקנאות הנשים, מציינת סמדר שפי, מעניינים לא רק בהקשר מגדרי, אלא בעיקר בהקשר גילי ומעמדי. חלאק מצייר נשים שנדמה נכלאו בחלל התמונה בתוך המרחב המצומצם של החומה. הנשים מצוירות כשמאחוריהן נראית גדר ההפרדה בגדה המערבית, גדר שמסמלת את האיבה, האיום והמציאות בצל הכיבוש.
בדיוקן "ללא כותרת" מ-2011 שהוצג בתערוכה "פנים ונופים", במוזיאון תל אביב, נראית היצירה כרישום הכנה המודבק בסרט הדבקה לדיקט ועליו מונחת לבנה אפורה, כדוגמת הלבנים של ריצוף רחובות, מונחת על מקל עץ רחב ומסתירה את חלקו התחתון של הציור, למעשה מסתירה את פיו של הדיוקן. העבודה ספק הכנה לעבודה, ספק קרטון שנזרק לצד. הווירטואוזיות של יכולותיו הציוריות והביטוי האלים של הלבנה המונחת על עבודת האמן, מתוארת באפן ריאליסטי עד כדי כאב ומוסיפה למתח ולתחושת החנק של הצופים. חלאק אינו מציע תשובות לסבך השאלות שדמויותיו מייצרות בנוגע לזהותן ולמצבן אלא משאיר את המתבונן עם סמני שאלה מטרידים.
סקייטפארק ברנסייד
ברנסייד נחשב לאחד הסקייטפארקים המוּכרים בארצות הברית. הוא מופיע בכמה משחקי ווידאו של סקייטבורדינג כגון "Grind Session" משנת 2000 ובשני משחקים מסדרת "Tony Hawk's Pro Skater" של הסקייטר המוביל טוני הוק, וכן שימש כאתר צילומים בחמישה סרטי קולנוע:
השושלת המרובינגית
השושלת נקראה לעיתים בזמנה "המלכים ארוכי השיער" (בלטינית reges criniti) בשל מנהגם לגדל את שערם, בניגוד לרומאים שהעדיפו תספורת קצרה.
מוצא
השושלת המרובינגית קיבלה את שמה ממייסדה האגדי, מֶרוֹבֵך (בלטינית מרובאוס או מרוביוס), שהנהיג את הפרנקים הסאלים בתחילת המאה ה-5. לעליית השושלת תרמו גם ניצחונותיו של בנו, כילדריך הראשון, במלחמותיו נגד הויזיגותים, הסקסונים והאלמאנים.
אחרי הכתרתו למלך התעמת בנו של כילדריך, כלוביס הראשון בשנת 486 עם סיאגריוס, מושל ממלכת סואסון ששלט בשטח דרומית ומזרחית מסואסון עד נהר הלואר וכבש את הממלכה. כלוביס ניצח את האלמאנים בקרב טולביאק ב-496 וכך איחד את רוב גאליה שמצפון לעמק הלואר תחת שליטתו. לאחר מכן המיר את דתו לנצרות קתולית עם אנשיו.
היסטוריה
לאחר מותו של כלוביס ב-511 חולקה הממלכה המרובינגית, שכללה בתוכה את כל העמים הפרנקים ואת כל גאליה מלבד בורגונדיה, בין ארבעת בניו, לפי המנהג הפרנקי. מסורת חלוקת הירושה נמשכה גם בקרב יורשיהם, אך גם במהלך שלטונם של מספר מלכים במקביל נחשבה הממלכה למקשה פרנקית אחת. בשנת 534 כבשו המרובינגים גם את בורוגנדיה, ולאחר מכן את פרובאנס.
הממלכה הפרנקית אוחדה שוב ב-613, תחת שלטונו של כלותאר השני, אך חולקה שוב לאחר מותו. חלוקות מאוחרות יותר יצרו את ממלכות אוסטרזיה, נויסטריה, בורגונדיה ואקוויטניה. המלחמות התכופות בין הממלכות הקטנות החלישו את המלוכה אך חיזקו את האצולה שנהנתה מתגמולים גדולים מהמלכים בתמורה לתמיכתה.
בנו של כלותאר השני, דגוברט הראשון, היה המלך המרובינגי האחרון שהיה בעל סמכות של ממש. יורשיו איבדו מכוחם לטובת המאיורדומוס, השר אשר על הבית, ולפיכך זכו לכינוי "מלכים עושי-כלום". המלחמות בין השרים הגיעו לקצן לאחר ניצחונה של אוסטרזיה בקרב טרטרי ב-687, בהנהגת פפין האמצעי. על אף שלא הכריז על עצמו כמלך באופן רשמי, הפך פפין לאחר הניצחון לשליט הממלכה הפרנקית בפועל. מעמד זה עבר בירושה גם לבניו, שחילקו את האדמות ביניהם כמלכים לכל דבר.
בנו של פפין, קרל מרטל, נלחם נגד האצולה וכן נגד אמו החורגת. קרל נהנה ממעמד יציב כשליט, ולאחר מות המלך החלש תיאודריך הרביעי ב-737, אף לא טרח למנות מלך חדש, כפי שנהגו בני משפחתו לעשות מזה דורות, אלא הכריז על עצמו כ"נסיך הפרנקים".
בנו של קרל מרטל, פפין הגוץ (השלישי), שירש מאביו את תפקיד המאיורדומוס, המשיך את מלאכתו באמצעות הרחבת האימפריה הפרנקית דרומה ומזרחה. לאחר שאחיו פרש למנזר, פפין הגוץ נותר המיורדומוס היחיד של הממלכה, ביקש את רשות האפיפיור זכריה למלוך במקום המרובינגים. ב-751 הכתירו האצילים הפרנקים את פפין כמלכם באופן רשמי. מלכותו של פפין זכתה גם בברכת האפיפיור, שהכיר בעוצמתו הצבאית ושאף לברית עמו. המלך המרובינגי המודח, כילדריך השלישי, נשלח למנזר לאחר שנגזז שערו הארוך, סמל שושלתו. הייתה זו תחילת מלכותם של בני השושלת הקרולינגית בממלכה.
ממשל ומשפט
כאשר עלה מלך חדש לשלטון, נהגו הלוחמים להרימו מעל מגיניהם לכבוד הכתרתו, לסמל את תפקידו המסורתי כראש הצבא. על המלך היה לכלכל את עצמו מאדמותיו האישיות בלבד. ממערכת זו התפתח מאוחר יותר הפאודליזם, והציפיות לעצמאות מלכותית זו נמשכו עד לתקופת מלחמת מאה השנים. נפילת האימפריה הרומית גרמה להתמעטות המסחר, וכתוצאה מכך נאלצו בעלי האחוזות להסתמך על תוצרת עצמית. המסחר הבינלאומי שנותר נוהל בידי סוחרים מהמזרח התיכון.
בניגוד לבורגונדים ולויזיגותים, שניהלו מערכת חוקים אחידה המבוססת על המשפט הרומי, לא הנהיגו המרובינגים מדיניות אחידה כלפי כל הנתינים, אלא החילו עליהם חוקים שונים, בהתאם למוצאם: הפרנקים הריפארים היו כפופים לחוקים משלהם, בעוד שהפרנקים הסאלים (עליהם נמנו המרובינגים) היו כפופים לחוק הסאלי, שנחקק בשנת 511 ונותר בתוקף מאות שנים לאחר מכן. מערכת החוקים המרובינגי אסרה על חקיקת חוקים חדשים, והסתמכה על "משפטנים" שתפקידם היה לשנן את כל פסקי הדין שניתנו בעבר. מבין הצווים המרובינגיים המעטים ששרדו, עוסקים מרביתם ביישוב מחלוקות הנוגעות לירושה.
דת ותרבות
התרבות המרובינגית התאפיינה בזיקה רבה לדת, בהשפעת הנזירים שהפיצו את הנצרות ברחבי הממלכה. הבולט מבין הללו היה קולומבנוס הקדוש, נזיר אירי שנודע בהשפעתו הרבה על המלכה באטילד. המלכים המרובינגים ונשותיהם למדו לנצל את הדת לתועלתם: הם העניקו מנזרים ומושבים אפיסקופליים לאצילים שתמכו בהם; תרמו למנזרים אדמות על מנת להבטיח את שליטתם בהן. מינו אנשים הקרובים להם לתפקידים בכירים בכנסייה; שלחו למנזרים את הבנים הצעירים, שקשה היה להשיאם, כדי למנוע איום מצדם על הירושה, שנועדה לבנים הבכורים. מדיניות זו הבטיחה קשר הדוק בין השליטים לכנסייה.
רבים מבני השושלת המרובינגית ששימשו כבישופים וראשי מנזרים, או העניקו תרומה נדיבה לכנסייה, הוכרזו על ידיה כקדושים. הז'אנר הספרותי הנפוץ ביותר בתקופה זו היה "חיי הקדושים". ההגיוגרפיה המרובינגית לא ניסתה לבנות ביוגרפיה במובן הרומאי או המודרני, אלא לעודד ולשמר מסירות תוך שימוש באמצעים ספרותיים מתוחכמים, שסייעו לכנסייה הפרנקית לגייס לטובתה האדיקות העממית ולקבוע את אמות המידה לקדושה.
היסטוריוגרפיה ומקורות
מקור משמעותי נוסף, מסודר פחות מעבודתו של גרגוריוס מטור, הוא הכרוניקה של פרדגריוס, שנתחברה במאה ה-7, ועוסקת בתקופה שבין השנים 584 ל-641. עבודתו של פרדגריוס נמשכה גם אחריו בידי אחרים, תחת חסות הקרולינגים, וכיסתה את המשך התקופה עד שנת 768. המקור החשוב האחרון הוא ספר ההיסטוריה של הפרנקים (Liber Historiae Francorum), שחובר באזור סואסון בשנות ה-20 של המאה ה-8, ומתבסס על עבודתו של גרגוריוס מטור. אך אמינותו של מקור זה מועטה יותר, כיוון שנכתב תחת שלטון השושלת הארנולפינגית היריבה לשושלת המרובינגית, והוא מכיל הטעיות רבות.
מלבד מקורות אלו, העדויות המעטות שנותרו כוללות מכתבים, קובצי תקנות וכדומה. אנשי כנסייה, כדוגמת גרגורי מטור, כתבו מכתבים רבים, אך בודדים מהם שרדו. בנוסף שרדו מספר צווים ופסקי דין, וכן החוק הסאלי הידוע. מתקופת שלטונם של כלותאר השני ודגוברט הראשון ישנן דוגמאות רבות למעמדו של המלך כשופט ובורר עליון. כמו כן שרדו מספר כתבים על חיי הקדושים בני התקופה, שנכתבו זמן קצר לאחר מותם.
לן וילס
לאונרד אדוארד "לן" וילס (אנגלית: Leonard Edward "Len" Wills; 8 בנובמבר 1927 - ספטמבר 2010) היה כדורגלן אנגלי.
קריירה
וילס נולד ברובע האקני של לונדון, והחל את הקריירה שלו בקבוצות הנוער החובבניות של איטון מאנור, ובאוקטובר 1949 הוחתם על ידי ארסנל. במשך ארבע השנים הבאות הוא שיחק בקבוצת המילואים של ארסנל, והוצב בעיקר בעמדת הקשר הימני או המגן הימני. באוקטובר 1953 נפצע ג'ו וייד שהיה המגן הימני הקבוע של ארסנל, ווילס החליף אותו מיידית וערך את הופעת הבכורה בניצחון 4 - 1 בדרבי של צפון לונדון מול טוטנהאם הוטספר ב-10 באוקטובר 1953.
וילס שיחק היטב ולבסוף החליף את וייד ב-30 המשחקים הנותרים של העונה, כאשר בעונת 1954/1955 הוא משתתף ב-24 משחקים. אולם, בנובמבר 1955 הוחתם במועדון סטן צ'רלטון, שזכה למקום קבוע בהרכב על חשבונו של וליס. בשתי העונות הבאות הוא היה שחקן מחליף, ומילא את מקומם של צ'רלטון בעמדת המגן הימני או דניס אוונס בעמדת המגן השמאלי.
וילס זכה מחדש במקום קבוע בהרכב בעקבות עזיבתו של צ'רלטון ב-1958, והמשיך בכך במשך שלוש העונות הבאות. ב-1961 ניכרה ירידה ברמת המשחק שלו כתוצאה מהגיל, והצעירים דייב באקוזי ואדי מגיל שיחקו בעמדת המגן הימני בעונת 1961/1961 שבה וילס לא שיחק כלל. הוא עזב את ארסנל בהעברה חופשית בסוף העונה, וחתם במועדון רומפורד (שם שיחק עד נובמבר 1962). הוא השתתף ב-208 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 4 שערים. הוא לא זכה בתארים חשובים כלשהם עם ארסנל (עונתו הראשונה הייתה לאחר עונת האליפות של 1952/1953), אך נטל חלק בניצחון על בלקפול במשחק הגמר של מגן הצדקה בעונת 1953/1954.
לאחר שפרש ממשחק פעיל הוא ניהל חנות למוצרי ספורט, ולאחר מכן עסק בהצלחה רבה בתחום הקמעונאות ועשה זאת בעצמך. התגורר בעיירה צ'יגוול שבאסקס.
נפטר בספטמבר 2010.
מדברית עינונית
מדברית עינונית (שם מדעי: Mesalina guttulata) היא אחת הלטאות של ארץ ישראל ושייכת למשפחת לטאיים. אורך מדברית עינונית הוא עד 18 ס"מ (כולל הזנב). נפוצה בחבל המדברי ובספר המדבר, מכאן נגזר השם העברי של הסוג מדברית.
מאפיינים
צבעה הוא בגוני חום ואפור, והגב מגובב בכתמים עגלגלים, קטנים ובהירים, בחלקם דמויי עיניים קטנות ומכאן נגזר השם העברי של המין. לעיתים נוצרות מספר שורות (לרוב 6) על ידי הכתמים, שחלקן מגיעות עד הרגליים. מאפיין של הסוג מדברית הוא צורתו של האף. ישנן שתי התרחבויות, מעין תפיחות על האף, כאשר על כל אחת מהן יש נחיר. אורך חייהם הוא כשנה. המדברית ניזונה מחרקים ומשאר פרוקי רגליים קטנים.
פעילותה יומית. בשעות הבלתי נסבלות בקיץ מקפידה המדברית לשהות במקום מסתור מהשמש, כגון מתחת לאבנים, בתוך מחילה וכדומה. מדברית עינונית איננה מצויה בחולות אלא רק בבתי גידול סלעיים בחבל המדברי ובספר המדבר - דרום בקעת הירדן, ככר ים המלח, מדבר שומרון, מדבר יהודה, הנגב, הערבה, הרי אילת וכן בחצי האי ערב, חצי האי סיני ומדבר סהרה. בנגב ובדרום מישור החוף ניתן למצוא מין קרוב אליה, מדברית פסים (שם מדעי: Mesalina olivieri) על קרקעות של חולות מיוצבים (לא נודדים) ולס.
רבייה
עונת החיזור באביב. הנקבה מטילה בקיץ 2-4ביצים פעם או פעמים בשנה. הצעירים בוקעים אחרי 5-7שבועות ואורכם 5 סנטימטרים. רק מעטים מגיעים לבגרות.
פרנויד פארק
פרנויד פארק (באנגלית: Paranoid Park) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג דרמה שיצא לאקרנים בשנת 2007. את הסרט ביים גאס ואן סנט והוא מבוסס על רומן בעל אותו שם מאת בלייק נלסון, יוצר שחי באורגון וכותב על הווי הצעירים. הסרט מתרחש בפורטלנד שבאורגון, ומציג באופן לא-ליניארי את קורותיו של נער סקייטר המחליט להעלות על הכתב מקרה מוות של איש ביטחון בו היה מעורב.
גאס ואן סנט כתב את התסריט לסרט במשך יומיים לאחר שהחליט להפוך את הספר לסרט. על מנת לגייס את צוות השחקנים הציב ואן סנט מודעות ברשת החברתית מייספייס ובו הזמין בני-נוער לאודישנים לתפקיד ראשי, וסקייטרים לתפקידי ניצבות. צילומי הסרט החלו באוקטובר 2005 והתבצעו במקומות שונים בפורטלנד ומסביב לה. הסצנות המתרחשות בסקייטפארק צולמו בברנסייד סקייטפארק אשר גם הוא, כמו בסרט, נבנה באופן לא חוקי על ידי סקייטרים.
"פרנויד פארק" לא הוקרן בבתי הקולנוע בישראל אלא בסינמטקים שונים. כמו כן הוא הוקרן בערוצי הסרטים של yes ובערוץ ה-VOD של HOT.
עלילה
עלילת הסרט אינה ליניארית, והסצנות מוצגות שלא בסדר התרחשותן בפועל.
אלכס (גייב נווינס) הוא תלמיד תיכון בן 16, חובב סקייטבורדינג שהוריו נמצאים בהליך גירושין. הוא מחליט לבדוק פארק סקייטינג בשם "איסט-סייד סקייטפארק", הידוע בכינויו "פרנויד פארק" ובו מתאמנים גולשים מתקדמים. אלכס המופנם הולך למקום לבד בלילה ומביט בפעילות במקום. הוא פוגש שם קבוצת נערים מבוגרים ממנו והוא ואחד הבחורים, סטרצ' (סקוט פטריק גרין), הולכים למסילת רכבת העוברת באזור והשניים קופצים על רכבת משא שעוברת שם. איש הביטחון של הרכבת שמגלה את השניים רודף אחריהם, ומתחיל להכות בהם בפנס שברשותו. במהלך הקטטה אלכס מכה את השומר בראשו באמצעות הסקייטבורד שלו, וזה באבד שיווי משקל ונופל על מסילה סמוכה רגע אחד לפני שרכבת נוספת עוברת במקום. השומר נדרס על ידי הרכבת, שחוצה את גופו לשניים אל מול עיניו של אלכס. השניים נמלטים מהמקום, ואלכס המבוהל מנסה להעלים ראיות וזורק את הסקייטבורד שלו מהגשר הסמוך אל תוך הנהר. הוא בורח ישירות מהמקום לבית חברו ג'ארד, (ג'ייק מילר) ושם הוא מתקלח וזורק לפח את הבגדים שלבש.
זמן מה לאחר מכן, במהלך יום לימודים, אלכס וכמה חברים נוספים שלו מזומנים לחדר מנהל בית הספר, שם הם פוגשים חוקר משטרה (דניאל ליו) שמבקש לתשאל אותם ולהיעזר בהם על מנת לפענח פשע. החוקר מציג להם תמונות מהאירוע, ומגלה להם כי בתחילה חשבה המשטרה כי מדובר בתאונה, אך בהמשך נמצא סקייטבורד ועליו סימני DNA הזהים לזה של הקורבן. במטרה להתחקות אחר הפושע, המשטרה מבקשת להסתייע בתלמידים העוסקים בסקייטבורדינג ומכירים את "פרנויד פארק", שמסמוך לו אירעה ההריגה. במהלך כל הסרט שומר אלכס את דבר התקרית לעצמו, ואינו משתף אף אחד במה שקרה. גם כאשר הוא מתושאל באופן אישי על ידי חוקר המשטרה, הוא אינו מספר את מה שבאמת קרה באותו ערב.
לאלכס יש חברה בשם ג'ניפר (טיילור מומסן), מעודדת נאה, הרוצה להשתמש בו כדי לאבד את בתוליה. הוא לא מוצא בה עניין רב ולאחר שהם מקיימים יחסי מין לראשונה הוא נפרד ממנה, ומתיידד עם חברתו ללימודים מייסי (לורן מקיני). היא מזהה שדבר מה מטריד אותו, ומייעצת לו להעלות על הכתב את הדברים ולעבור תהליך של קתרזיס על מנת להקל על עצמו את ההתמודדות. הוא דוחה את הרעיון בתחילה אך מתרצה לבסוף, וכתיבתו את הסיפור היא זו שמניעה את העלילה. לאחר שהוא משלים את הכתיבה, הוא שורף את המחברת.
הפקה
גאס ואן סנט בחר לעשות עיבוד קולנועי לרומן של בלייק נלסון (Blake Nelson) מכמה סיבות; עלילת הסיפור מתרחשת בעיר הולדתו, פורטלנד, אורגון שבארצות הברית. כמו גיבור הספר, גם ואן סנט עצמו היה סקייטבורדר כשהיה צעיר. הזדהותו עם העלילה הניעה אותו לכדי העיבוד הקולנועי. בעת שקרא את הספר היה עסוק ואן סנט בגיוס כספים עבור סרט אחר, אך הוא החליט לנטוש את הפרויקט לטובת כתיבת התסריט ל"פרנויד פארק". הטיוטה הראשונה לתסריט נכתבה בתוך יומיים, והגרסה האחרונה הייתה בת 33 עמודים בלבד.
ליהוק
בדומה לסרטו אלפנט משנת 2003, גם ב"פרנויד פארק" חיפש ואן סאנט שחקנים לא מקצועיים שיגלמו את התפקידים הראשיים. הוא פתח פרופיל לסרט ברשת החברתית מייספייס ובו הכריז על קול קורא לליהוק בני נוער בגילאים 14 עד 18 "סקייטרים, אמנים, מצטיינים, מעודדות, ביישנים, מבריזנים, אתלטים, פאנקיסטים, מוזיקאים, מובילים חברתית, ליצני כיתה ותלמידי תיאטרון". שני אודישנים נערכו ב-3 וב-5 באוגוסט 2006, ואודישן נוסף לגיוס סקייטרים מקצועיים לתפקידי ניצבות. בסך הכל השתתפו באודישנים 2,971 איש.
השחקן הראשי, גייב נווינס, מעולם לא שיחק קודם לכן והוא שמע על האודישנים בחנות סקייטבורדים מקומית ונבחן במקור לתפקיד ניצב. לדבריו, הוא גויס לתפקיד הראשי בשל התמימות שלו - אלמנט שואן סאנט האמין שחסר בקרב שחקנים מקצועיים. ג'ייק מילר במקור בבויסי, איידהו, והוא היה בפורטלנד במהלך טיול כשאר שמע על האודישנים והחליט להיבחן יחד עם כמה מחבריו. טיילור מומסן הייתה שחקנית מקצועית לפני כן, וקיבלה את התסריט ל"פרניוד פארק" מהסוכן שלה. היא קיבלה את התפקיד לאחר ששלחה לוואן סנט אודישן מצולם. בסרט ישנן שתי הופעות קמאו: את אביו של אלכס מגלם הסקייטבורדר המקצועי ג'יי "סמאיי" וויליאמסון, ואת הדוד שלו מגלם צלם הסרט, כריסטופר דויל. מרבית השחקנים לבשו את הבגדים הפרטיים שלהם וכתבו חלק מהדיאלוגים של הדמויות אותן הם מגלמים, על מנת לשמור על האותנטיות של הסצנות.
צילום
צילומי הסרט החלו באורגון באוקטובר 2006 והתרחשו באוניברסיטת פורטלנד, גשר סטיל, גשר סיינט ג'ורג', בבית הספר מדיסון ובמרכז לויד. בנוסף, חלק מהסצנות צולמו בבית-החוף של ואן סנט עצמו. הסצנות בפארק הסקייטינג "פרניוד פארק" המוצג בסרט צולמו בסקייטפארק ברנסייד. כמו "פרניוד פארק", גם ברנסייד נבנה במקור באופן לא חוקי וללא אישורים על ידי קהילות סקייטרים מקומיות, ולבסוף החליטו הרשויות לאשר את המקום באופן רשמי כפארק סקייטבורדינג ציבורי. ואן סנט סיפר כי בקשתו לצלם בסקייטפארק ברנסייד גררה ביטויי חשדנות מסוימים מצד המשתמשים בפארק, שחששו מהאופן שבו הוא יוצג בקולנוע. צלם הסרט כריסטופר דויל השתמש בעדשה רחבה (Wide-angle lens) לצילומי החלקים בסרט המציגים גלישת סקייטבורדינג. ואן סנט שילב בסרט גם קטעים ממצלמת סופר 8 שצילמו הסקייטרים עצמם.
הפצה
הקרנת הבכורה של פרנויד פארק נערכה ב-21 במאי 2007 בפסטיבל קאן. לאחר מכן הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי באוקלנד, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, פסטיבל הסרטים באתונה, בפסטיבל הסרטים ההומו-לסביים בלונדון, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי באדינבורו, בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק, בפסטיבל הסרטים "ריינדנס" בלונדון, ובפסטיבלים נוספים.
הסרט יצא בהפצה מוגבלת בארצות הברית ב-7 במרץ 2008. הוא הכניס 30,678 דולר בסוף השבוע הראשון להקרתנו, בו הוצג בשני בתי קולנוע. בשבוע שלאחר מכן התרחבה הפצתו ל-22 בתי קולנוע והכניס 75,917 דולר נוספים. ממוצע ההכנסות להקרנה היה 3,451 דולר, ובסוף החודש הראשון עמדו ההכנסות על 241,672 דולר. הסרט סיים את תקופת ההקרנות המסחריות עם הכנסה של 486,767 דולר בארצות הברית ו-3,994,693 דולר מחוצה לה, ובסך הכל עמדו הכנסותיו על 4,481,460 דולר. דירוגו ברשימת ההכנסות של סרטי קולנוע לשנת 2008 הוא 259, וברשימת ברשימת ההכנסות של סרטי קולנוע המדורגים לצפייה מגיל 17 ומעלה (R-rated) הוא דורג במקום ה-87.
פרניוד פארק יצא ב-DVD בקנדה ב-22 ביולי 2008, ובארצות הברית ב-7 באוקטובר.
פסקול
מרבית הרעיונות לשירים וקטעי מוזיקה עבור הסרט עלו בזמן תהליך העריכה. גאס ואן סנט וצוות העורכים האזינו לאוספי השירים בתוכנות ה-iTunes האחד של השני, ובחרו את הקטעים שנראה היה להם שיתאימו. האווירה המוזיקלית של הסרט תוארה בלוס אנג'לס טיימס כ"שטף של רעש זר". ואן סנט עצמו תיאר את הפסקול כ"מאוד מורכב". מבקר המוזיקה של העיתון LA Weekly שיבח את פסקול הסרט וכתב: "לא קורה לעיתים קרובות שפסקול של סרט צובט את הפילטרים הוויזואלים והקוליים שלי בכזו מידה, שאני ממש תופס מחדש ורואה באור אחר קבוצה שלמה של אנשים (סקייטרים), בצורה עמוקה הרבה יותר ועם סימפתיה רבה יותר". הפסקול יצא לאור בצרפת באוקטובר 2007 ובארצות הברית במרץ 2008, במקביל ליציאת הסרט לאקרנים.
מיטי גולדן
מיטי גולדן, (בצרפתית: Mitty Goldin, שמו הקודם: מויסה גולדמברג, ברומנית: Moise Goldemberg או מויסה גולדין, ברומנית: Moise Goldin; 17 במרץ 1895 פוקשאן – 29 ביוני 1956 פריז) היה אמרגן, מפיק, מנהל אולם מיוזיק הול, מלחין ופזמונאי צרפתי, יהודי יליד רומניה.
שנותיו המוקדמות
מיטי גולדין נולש ב-1895 בפוקשאן ברומניה בשם מוסיה (משה) גולדמברג. מיטי גולדין למד בתיכון בפוקשאן ואחר כך ביאשי, שם שר כטנור במקהלת הכנסייה המטרופוליטנית של מולדובה. שירת בצבא הרומני בימי מלחמת העולם הראשונה וב-16 בנובמבר 1916 הוכרז נעדר בעת הקרבות בקלוגרן. ב-15 במאי 1917 חזר, ככל הנראה, משבי.
בשנת 1918 נסע לפריז כדי ללמוד משפטים. אחרי סיום הלימודים לא עבד במקצוע אלא כעיתונאי ועבד זמן-מה בעיתון הצרפתי-רומני "ל'אקו פרנקו-רומן" ("L'écho franco-roumain"), יחד עם המשורר צ'ינצ'ינט פבלסקו. ברומניה נשפט שלא בנוכחות על אשמת עריקה מהצבא, אך זוכה בשנת 1927. בתחום המוזיקה היה אוטודידקט. ניגן בכמה הרכבי מוזיקה קלה והלחין מספר שנסונים. בסופו של דבר פתח בקריירה של אמרגן וניהל סוכנות אמנים עצמאית.
תיאטרון A.B.C
גולדן רכש בשלב מסוים את האולם "פלאזה" בפריז, ששכן בשדרות פואסונייר ושעמד על סף פשיטת הרגל, שיפץ אותו והפך אותו בשנת 1934 לתיאטרון בידור (אולם "מיוזיק הול"] .A.B.C, או "תיאטרון של הצחוק ושל הזמר". העסקה נחשבה באותם ימים מסוכנת בגלל התחרות הקשה עם אולמות הקולנוע. את השם "A.B.C." בחר גולדן בכוונה, כדי שיוזכר, לפי סדר האלפבית, בראש הרשימה בתוכניות המופעים שהופצו בבירה הצרפתית. מיטי גולדן המציא שיטת תוכניות בידור מקורית, שכללה כל פעם כעשרים דקות (עם לא יותר מ-6–7 שנסונים) מוקדשים לכוכב מוזיקלי שהועסק כ2–3 שבועות בלבד. לאולם הייתה תזמורת משלו ומנחים, והמופעים כללו אייטמים רבים שהתחלפו בקצב מהיר: זמרי חימום, מערכוני הומור, אטרקציות, רקדנים. הקונספט של גולדין היווה דגם לחיקוי בשביל תיאטראות בידור נוספים כמו "תיאטר דה ל'אטואל" ו"אולימפיה" שבניהולו של ברונו קוקטריקס.
אדית פיאף ואחרים
התיאטרון A.B.C. הפך תחת ניהולו של גולדן למפורסם שהעלה את קרנם של האמנים שהופיעו בו בקרב דעת הקהל ושממנו זינקה הקריירה של כמה מכוכבי ההשאנסון והבידור הצרפתי. ב-A.B.C הופיעו, לפני מלחמת העולם השנייה שמות כמו מארי דיבא, פרהל, ז'אן סבלון, קומדיאן הרמוניסטס ואחרים. אדית פיאף שנמצאה בתחילת הקריירה שלה ונשאה באותה תקופה את השם האמנותי "La môme Piaf" צפתה מן האולם במופעיה של הזמרת מארי דיבא ועיינה מרותקת את המניירות והמחוות שלה על הבמה. החבר שלה באותם הימים, הפזמונאי רמון אסו הצליח לשכנע את גולדן, אחרי מאמצים רבים, להעסיק את פיאף לשלושה שבועות, בין התאריכים 26 במרץ - 15 באפריל 1937, אף על פי שהייתה זמרת מתחילה וששמה נקשר לקברט המפוקפק של לואי לפלה, שנרצח לא מזמן. הופעותיה של אדית פיאף עם חמישה שנסונים (Un jeune homme chantait", "C'est toi le plus fort", "Browning", "Le contrebandier", "Correq' et réguyer") בתור "חימום" לקראת תוכניתם של הקומיקאים אובראר ופליקס פאקה ושל הדואו ז'יל וז'וליין, הדהימו את הקהל.
שארל טרנה
בשנת 1937 שארל טרנה, מלא הקסם והמרץ היצירתי, שזה עתה סיים את שירותו הצבאי, הוצג בפני מיטי גולדן על ידי ידיד, המוציא לאור ראול ברטון. הוחתם על חוזה לראשונה לא כחלק מהצמד עם ג'וני הס, אלא כסולן יחיד, לפתיחת תוכנית הבידור שרצה בתיאטרון החל מ-25 במרץ 1938. טרנה הורשה לשיר שלושה שאנסונים. אולם הקהל, שהתלהב ונסחף משירתו, נכנס לאקסטזה ודרש ממנו להישאר על הבמה ולהוסיף עוד ועוד שירים. באולם נוצרה מהומה, כך שהיה צורך לקרוא למשטרה. הכוכבת המרכזית של הערב, הזמרת ליס גוטי, ראתה עצמה נדחית לשולי הערב. טרנה פוטר, אך כעבור שבועיים קיבל חוזה חדש ב-.A.B.C., הפעם ככוכב ראשי של המופעים.
בובינו, טריאנון ומוגדור
בשנים 1936-1934 הופקד מיטי גולדן על הניהול האמנותי של האולם "בובינו", והצליח להחזיר את יוקרתו. הביא לשם זמרים מן השורה הראשונה כמו פרהל, דאמיה, מארי דיבא, רדה קר, סוזי סולידור, לוסיין בואייה, שארל וג'וני (שארל טרנה וג'וני הס), מיריי וטינו רוסי. בשנים 1937-1936 הוא ניהל גם את המופעים באולם "טריאנון" ובין ספטמבר 1937 (כשהפיק את הרוויו "Ça, c'est parisien" (זה פריזאי!) ובין 1939 הוסיף לאחראיותו גם את ניהול התיאטרון מוגדור. גם הצמד נ. סטרויה ווסילאקה הרומנים קיבלו מגולדן חוזה לשבוע, אחרי שהגיעו לפריז עם המלצה מידי קונסטנטין טנאסה. בשנת 1936 התקבל מיטי גולדן כחבר בחברת המלחינים הרומנים של בוקרשט.
השנים 1940-1950
בימי הכיבוש הגרמני בצרפת בשנים 1944-1940, כיהודי, פוטר גולדן מתפקידיו ורכושו הופקע. הצליח לצאת לגלות. אחרי שחרור, בינואר 1945 חזר לנהל את האולם A.B.C. עד שנת 1949 כשהתחיל לנהלו בשותפות עם לאון לדו עד שחלה בשנת 1955. תחת ניהולו הופיעו בתיאטרון אמנים כמו לין רנו (ב-1948), מוריס שבלייה, בורביל, אנרי סלבדור, רנה לבא, לואיס מריאנו, הקומפניון דה לה שנסון. הפיק את האופרטה "לה פטיט לילי" (לילי הקטנה) עם אדי קונסטנטין ואדית פיאף, כמו כן את אופרטה רבת ההצלחה של פרנסיס לופז "La Route fleurie " שבה כיכבו ז'ורז' גטארי, אני קורדי ובורביל. אמנים אלה ראו עצמם מתמרדים ונאבקים משפטית נגד החוזים הכובלים של גולדן, ובקושי השיגו כמה הפסקות בעבודתם על מנת שיוכלו לכבד חוזים אחרים בקולנוע. גם אחרי המלחמה תמך גולדן גם בכישרונות רומניים, כמו שחקנית התיאטרון אליס קוצ'ה, שהופיעה בתיאטרון דה קפוסין שבניהולו (למשל המחזה של מישל דיראן - "Sincèrement", 1949)
הקומפניון דה לה שנסון
מיטי גולדן נפטר מאירוע מוחי ביוני 1956 בגיל 61. הובא לקבורה בגוש 30 של בית הקברות מונמארטר בפריז.
אופרטות
מיטי גולדן תרם למוזיקה של האופרטות La Féerie blanche מאת קזימיר אוברפלד, על מילים מאת לואי ורניי, אנדרה אורנה, ולאופרטה "שירי ביליטיס" Les chansons de Bilitis (בתיאטר דה קפוסין), לחן:ז'וזף קוסמה (בשם העט "פייר קושרו), ז'אן ואלמי (שם העט של אדמון רולאן), מארק -קאב (שם העט של מרסל קברידנס)
הנצחה
דמותו של מיטי גולדן מופיעה בסרט "„La môme" בגילומו של השחקן מארק שאפיטו.
מקורות אחרים
Carolyn Burke No regrets: the life of Edith Piaf, Chicago Review Press, 2012
ערך מוסף גולמי
ערך מוסף גולמי (באנגלית: Gross value added; ר"ת: GVA) הוא מונח בכלכלה אשר משמעותו כמות המוצרים והשירותים המיוצרת באזור נתון, בענף תעשייה, או במגזר כלכלי. בחשבונאות לאומית, ערך מוסף גולמי הוא התוצרת פחות צריכת הביניים, שהיא ההפרש שבין התפוקה הגולמית והתפוקה נטו.
היחס שבין ערך מוסף גולמי לבין תוצר מקומי
ערך מוסף גולמי קשור כמדד לתוצר מקומי גולמי, כיוון ששניהם מדדים לתפוקה. היחס ביניהם מוגדר כך:
ערך מוסף גולמי + מסים על מוצרים - סובסידיות על מוצרים = תוצר מקומי גולמי
או בניסוח שונה:
ערך מוסף גולמי = תוצר מקומי גולמי + סובסידיות - מיסים (ישירים, מכירה)