cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניר חסון
עבודתו העיתונאית
ב-2017 יצא ספרו "אורשלים - ישראלים ופלסטינים בירושלים 1967–2017" בהוצאת ידיעות אחרונות/ספרי עליית הגג.
באוגוסט 2019 חשף שלצורך צילומי הסדרה "מחוז ירושלים" שתלו שוטרים רובה בביתו של תושב עיסאוויה. החשיפה הובילה להסרת כל פרקי הסדרה מכלל פלטפורמות השידור.
יצחק יחיאל ארנפלד
הרב יצחק יחיאל ארנפלד (עהרנפלד; נולד בה' באב ה'תש"ז, 22 ביולי 1947) הוא ראש ישיבת בית שמואל וישיבת משנת עקיבא ורבה של קריית מטרסדורף בירושלים.
קורות חיים
נולד בניו יורק, ארצות הברית לרב עקיבא ארנפלד, בנו הגדול של הרב שמואל ארנפלד רבה האחרון של העיר מטרסדורף באוסטריה לפני מלחמת העולם השנייה וצאצא של החת"ם סופר, ולחנה בתו של הרב חיים צבי קרוגר רבה של בריסל.
למד בישיבתו של זקנו ישיבת "חתן סופר" בניו יורק, ארצות הברית, שם נקשר לדודו הרב בנימין פאלער שכיהן אז כר"מ בישיבה. באותה תקופה הרב ארנפלד יצר קשר גם עם הרב יצחק הוטנר קשר שנמשך גם לאחר עלייתם ארצה. בשנת תשכ"ח הגיע ללמוד בישיבת בריסק בראשות הרב יוסף דב סולוביצ'יק, והיה משומעי שיעורו כעשור שנים.
בקיץ תשמ"ז פתח הרב ארנפלד את ישיבת בית שמואל בקרית מטרסדורף. בשיעוריו הוא מרבה לשלב מתורת החת"ם סופר, כמו כן, שיחותיו מבוססים בעיקר על תורת המהר"ל. שיעוריו ושיחותיו מתפרסמים בישיבה כ"מהדורה פנימית" היוצאת לתלמידי הישיבה.
הרב ארנפלד הוא חבר ועדת הרבנים של קרן אברהם הכהן, המחלקת פרסים מדי שנה לאברכים מצטיינים.
בחורף תשע"ז נפלה ישיבתו למשבר כלכלי חמור, אשר מנע ממנו לשלם את משכורות הצוות במועדן, בין היתר בשל הלוואות לראשי מוסדות, שלא הוחזרו.
משפחתו
אחד מחתניו הוא הרב נחום בר חיים, שימש בעבר כר"מ בישיבת בית שמואל וכיום כראש הקיבוץ בישיבת משנת עקיבא, ובשנים האחרונות מונה במקביל לשמש כמשיב בישיבת חברון גבעת מרדכי. חתן נוסף הוא הרב אבינועם פלברבאום, מחבר סדרת הספרים "ציונים והערות" - מראי מקומות על המסכתות הנלמדות בישיבות. כמו כן בנו הרב יהודה אריה, משמש ר"מ בישיבה.
חמידה ג'נדובי
חמידה ג'נדובי (בערבית: حميدة جندوبي; 1949 - 10 בספטמבר 1977) היה האיש האחרון שהוצא להורג בצרפת. הוא היה מהגר תוניסאי שהורשע בעינוי ורצח של חברתו לשעבר, אליזבת בוקט, בגיל 21 במרסיי.
ביוגרפיה
ג'נדובי נולד בתוניסיה בשנת 1949. ב-1968 ג'נדובי עבר לגור במרסיי ועבד כפועל אריזה. הוא נאלץ לעזוב את עבודתו ב-1971 לאחר תאונת עבודה בה איבד כשני שלישים מרגלו הימנית. ב-1973 הוגשה תלונה כנגדו במשטרה על ידי אליזבת בוקט, בת 21, שהייתה מאהבתו. בתלונה הוא הואשם במאסר לא חוקי, התאכזרות וניסיון לסרסרות.
לאחר מעצרו ושחרורו ממעצר במהלך אביב 1973, ג'נדובי דרדר לזנות עוד שתי צעירות והיה הסרסור שלהן. ב-1974 הוא חטף את בוקט לביתו. שם, בנוכחות הצעירות, הכה ג'נדובי את בוקט, כיבה סיגריות בוערות על חזה ובאזור איברי המין שלה. מאוחר יותר, לקח אותה ברכב לפרבר של מרסיי וחנק אותה שם.
רק לאחר שגופתה של בוקט התגלתה על ידי שני ילדים במחסן, פנו הצעירות אל הרשויות.
לאחר הליך משפטי, ב-24 בפברואר 1977 הואשם ג'נדובי בבית המשפט באקס-אן-פרובאנס ברצח בעינויים, אונס ואלימות מתוכננים מראש. ההגנה העיקרית שלו הייתה שהוא הושפע מקטיעת הרגל שלו שש שנים קודם לכן; עורך דינו טען שקטיעת רגלו הובילה אותו להתקפים פתאומיים של אלכוהול ואלימות, שהפכו אותו לאיש שונה. ב-25 בפברואר הוא נידון למוות. ערעורו על גזר הדין נדחה ב-9 ביוני, ובבוקר של 10 בספטמבר 1977 הובא לידיעתו של ג'נדובי שהוא לא יקבל חנינה נשיאותית. זמן קצר לאחר מכן, ב-4:40 לפנות בוקר, הוא הוצא להורג בגיליוטינה. הוא היה האיש האחרון שהוצא להורג בצרפת.
בהמשך, בוטל עונש מוות בצרפת, כמו גם בשאר מדינות האיחוד האירופי.
נועה בת 17
נועה בת 17 הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של יצחק (צפל) ישורון משנת 1982, שנחשב לאחד מהסרטים המצליחים שנוצרו בישראל, מבחינה אומנותית וקופתית. הסרט מתאר את התבגרותה של נועה, נערה תל אביבית, ואת הטלטלה שהיא עוברת בקרב חבריה בד בבד עם הטלטלה שעוברים הוריה על רקע השבר בתנועה הקיבוצית.
רקע לעלילה
העלילה מתרחשת בשנת 1951, על רקע הפילוג בתנועה הקיבוצית. בראשית שנות החמישים עברה מחלוקת קשה בתנועת הקיבוץ המאוחד בדבר הזיקה האידאולוגית והפרקטית שיש לנקוט: לעבר ברית המועצות הקומוניסטית, או מאידך, לעבר המערב הקפיטליסטי. המשבר, שהתרחש ברוב קיבוצי "הקיבוץ המאוחד", לווה בעימותים קשים, עד כדי פילוג, כאשר קיבוצים נחלקו לשניים, חברויות ואף משפחות התפרקו, התבצעו חילופי אוכלוסין והוקמו קיבוצים חדשים.
עלילת הסרט
הסרט מתמקד בנועה, נערה תל אביבית בת 17, חבריה ומשפחתה. העלילה נעה בין שני עולמות מקבילים - עולם המבוגרים, הכולל את משפחתה של נועה (הוריה ודודה) ועולם הנוער - הכולל את נועה, חבריה מתנועת הנוער ועוזי, נער בו היא מתאהבת.
עולם המבוגרים: הוריה של נועה הם זוג תל אביבים תומכי מפא"י, קיבוצניקים לשעבר. אביה, מאיר, בן מושבה, מתגעגע מאוד לחיים החקלאיים אותם נאלץ לעזוב. אמה היא מהפעילות המרכזיות והקנאיות של מפא"י, המכנסת בביתה את פעילי המפלגה לדיונים על המשבר בקיבוץ המאוחד, אשר מסעיר את המדינה, את המפלגה ואת התנועה הקיבוצית. המשבר מביא להתפרצות סערות ורגשות גם בתוך הבית פנימה, שמחריף בעקבות הגעת שרגא, אחיו הקיבוצניק של מאיר, אשר מביא את אב המשפחה לחשוב על עזיבת משפחתו לטובת חזרה לחקלאות, בעוד האם תובעת נאמנות מוחלטת למפלגה ולמשפחה.
עולם הצעירים: נועה היא נערה עצמאית ודעתנית אשר הסערה המתחוללת בתוך משפחתה משפיעה על עולמה הפנימי הרגיש. את כל מה שעובר עליה היא מעלה ביומנה. בינתיים מתכוננים חבריה מתנועת הנוער להעלות מסכת ציונית שנועה מסרבת ליטול בה חלק. היא משכנת בביתה ללילה אחד את עוזי, החבר של חברתה הטובה, ומתפתח בסתר רומן ביניהם. עימות חריף פורץ בין נועה לבין חבריה מהתנועה על כך, שהיא מתנהגת ומתלבשת "בצורה מופקרת" בניגוד למה שכללי התנועה דורשים ולא מעוניינת להצטרף להגשמה בקיבוץ. נועה עומדת על זכותה לנהוג באופן עצמאי, אולם עוזי מסרב לעמוד לצידה ומבקר אותה על כך שהיא מוציאה את עצמה מן הכלל. כשהרומן בינה לבינו מתגלה, היא מנודה סופית מקבוצת חבריה.
ניתוח ומשמעות
הסרט עוסק ביחס שבין החברה לפרטים שבתוכה וביחס שבין הרוב לקבוצות מיעוט. הסרט דן במפורש ובמשתמע בקונפורמיזם, במחיר שמשלמים אלה הרוצים להשתייך לקבוצה חברתית ונאלצים להסכים לנורמות ולנהלים שהיא מכתיבה, ולעומת זאת, במחיר שמשלמים אלה השואפים להשתחרר מתכתיבי הקבוצה ולהיות עצמאיים.
נושאים נוספים בהם נוגע הסרט הוא תפקידם של אידיאלים בחיי הפרט והחברה ויכולתם של פרטים וקבוצות לשנות ולתקן את החיים הציבוריים והאישיים.
נועה ואביה שואפים להגשמה עצמית, לעשות את מה שהם באמת אוהבים, אולם המסגרת החברתית כובלת אותם. נועה מעוניינת להתלבש בצורה שונה, לצאת החוצה מהמסגרת התנועתית, לא ללכת להגשמה בקיבוץ ולפתוח ברומן "אסור", אך חבריה אינם רואים זאת בעין יפה. אביה משתוקק לחזור לחקלאות אך מחויב למשפחתו. חבריה של נועה ואמה הם האנשים הקונפורמים, התובעים נאמנות מוחלטת לתכתיב התנועה - אם זאת המפלגה (אצל האם), ואם זאת תנועת הנוער (אצל קבוצת הנערים). כאשר נועה מסרבת לנהוג על פי המצופה ממנה ובוחרת בדרך עצמאית, היא משלמת מחיר יקר בנידוי חברתי. אביה מוכן בסופו של דבר לסגת משאיפותיו ולהישאר עם משפחתו.
הסרט בא לבקר את החברה והמדינה הישראלית של שנות החמישים והשישים, כשהקולקטיב החברתי תבע מהיחיד ציות ונאמנות למטרות הציוניות ולהתנהגות מסוימת, במחיר שאיפות ורצונות אינדיבידואליים. כמו כן עוסק הסרט בקבלת השונה והיחס לחריגים בחברה, ומראה את המחיר שנאלצים לשלם כל מי שלא הולך בתלם על פי הדרישות שהקבוצה החברתית מכתיבה לו.
השפעת הסרט
הסרט נחשב חריג ומיוחד לתקופתו. הקולנוע הישראלי לא הרבה עד אז לעסוק בנושאים דרמטיים טעונים ומעוררי מחשבה אלא בבידור נטו, ובעיקר פרחו סרטי הבורקס העממיים. הביקורות שיבחו את הסרט ותיארוהו כפורץ דרך ומעורר מחשבה, ובמיוחד שיבחו את משחקה של דליה שימקו בדמותה של נועה (הקריירה שלה פרצה במידה רבה בזכות סרט זה). באופן מפתיע, למרות שהסרט הופק בתקציב זעום (רובו צולם בדירה אחת) ועסק בנושאים לא פופולריים כמו משבר הקיבוצים בשנות החמישים, הוא הצליח מאוד גם בקופות. מבקר הקולנוע מאיר שניצר תיאר זאת כנס וייחס את הצלחתו לתסריט הקולח, שקירב את העלילה לנגישה לציבורים רחבים למרות הנושאים הכבדים. מצד אחד זהו מעין סרט נעורים, העוסק בנושאים כמו נידוי חברתי שנערים יכלו להזדהות עמם בנקל, ומהצד השני הוא העלה נושאים כמו ביקורת על מפא"י ועל שייכות מפלגתית, שהציבור הישראלי יכל לקבל לאחר המהפך הפוליטי ושקיעת מעמדה של תנועת העבודה.
בשנת 2003, עשרים ואחת שנים לאחר יציאת "נועה בת 17" לאקרנים, ביים יצחק צפל ישורון סרט המשך בשם "לא בת 17", העוסק באותן הדמויות ובמשבר הקיבוצים של ימינו. הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל חיפה, אולם לא שיחזר את ההצלחה הקופתית של "נועה בת 17".
דברי מבקרי הקולנוע
אורי קליין, מבקר הקולנוע של העיתון "הארץ", כתב על הסרט:
מאיר שניצר כתב על הסרט:
גבי אופיר
גבי אופיר (נולד בשנת 1950), הוא אלוף במילואים בצה"ל, כיהן כמפקד פיקוד העורף. לאחר שחרורו כיהן בין היתר כמנכ"ל המשרד להגנת העורף, כמנכ"ל רשות שדות התעופה וכיו"ר הוועדה הקרואה בעיר הכרמל. כיום, איש עסקים.
ביוגרפיה
גבי אופיר נולד בשנת 1950 במרוקו, לשלמה ושמחה אוקרט. הוא הבן החמישי מתוך אחד עשר אחים. כשהיה בן שש עלה ארצה יחד עם הוריו, בעלייה הראשונה של יהודי מרוקו. בהגיעם לישראל התיישבו בעיירת הפיתוח שלומי, שם המשיכה המשפחה להתגורר גם לאחר התפתחות המקום והפיכתה למועצה מקומית.
בילדותו למד אופיר בבית הספר בשלומי. בגיל 13 עבר ללמוד בכפר הנוער הדתי שבכפר חסידים. עם סיום לימודיו בכפר הנוער, התגייס לצה"ל.
שירותו הצבאי
במלחמת יום הכיפורים, בתפקידו כמפקד פלוגה, נפצע אופיר בעיצומם של קרבות הבלימה בחזית הסורית שבצפון רמת הגולן. בעודו פצוע, חזר לפלוגה ולחם במלחמת ההתשה בתוך שטח סוריה. לאחר החלמתו היה מפקד פלוגה בקורס מ"כים (גדוד 17) ובהמשך הדריך בבית הספר לקצינים. בשנת 1975 שב לחטיבת גולני כסגן מפקד גדוד 13 (תחת פיקודו של יצחק זמיר ואילן בירן), שם נפצע בשנית, לאחר שנה, במהלך פשיטה גדודית בלבנון. עם החלמתו, חזר לגדוד ונבחר על ידי מפקד החטיבה, אורי שגיא, להשתתף במבצע אנטבה.
בשנת 1978 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 51 (גדוד הבוקעים הראשון) בחטיבת גולני. תחת פיקודו יצאו לפועל מבצעים בגזרת לבנון ובגזרת עזה. בתום תפקידו כמפקד גדוד, שימש כסגן מפקד חטיבת גולני, תחת פיקודו של דוד כץ. בשנים 1980–1981 שימש כראש ענף תורת לחימה במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי. באמצע שנת 1981 יצא למשך שנה לדרום אפריקה כדי לשמש יועץ צבאי. במקביל למד שם במכללה לביטחון לאומי. בשנת 1982, לאחר מלחמת לבנון הראשונה, שב לישראל ומונה (על ידי אמיר דרורי) למפקד חטיבת כרמלי. באותה תקופה גם שירת כמפקד בא"פ אליקים, בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1984, לאחר אסון צור הראשון והשני, מונה למפקד עוצבת ברעם (חטיבה 300) שישבה באותה עת בעיר צור, הפועלת בגזרה המערבית בגבול ישראל-לבנון. בתפקיד זה שימש עד לפינוי צה"ל מלבנון והיערכות בקו סגול. תקופה זו התאפיינה בלחימה בלתי פוסקת נגד ארגון אמל ובהמשך כנגד חזבאללה. בשנת 1986 מונה למפקד חטיבת גולני, ותחת פיקודו הוכשרה החטיבה להתמודד מול איומי המלחמה הצפויים, בעיקר בגזרת סוריה. כמו כן בוצעו פעילויות מבצעיות מיוחדות בגזרת לבנון. בתום שירותו כמפקד חטיבת גולני, יצא ללימודי תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1990–1992 פיקד על אוגדת המילואים אוגדת יהודה. בשנת 1992 מונה, תחת פיקודו של האלוף יצחק מרדכי, למפקד אוגדת עוצבת הגליל (אוגדה 91), האחראית על גזרת לבנון. אותה תקופה התאפיינה בלחימה בלתי פוסקת בארגון חזבאללה, במהלכה אף פיקד אופיר על מבצע דין וחשבון.
בשנת 1994 הועלה לדרגת אלוף ומונה בשנית למפקד אוגדת יהודה ושומרון, תחת פיקודו של אילן בירן ובהמשך תחת פיקודו של עוזי דיין. בתחום אחריותו היה יישום ההיבטים הביטחוניים של הסכם אוסלו ב'. בתקופה זו הוכשרו חטיבות צה"ל, יחידותיה והיחידות המובחרות שלה, להתמודד עם המציאות החדשה שנוצרה עקב הסכם אוסלו ב'. השינויים כללו עדכון של דוקטרינת ההפעלה הביטחונית, ניהול משא ומתן עם בכירי הרשות הפלסטינית, תיאום הפעילות המשותפת והגדרת הסמכויות של כל אחד מהגופים. בתקופה זו גם חל משבר עם הרש"פ, מה שהוביל לקרבות מזוינים ביהודה ושומרון נגד כוחות צה"ל. נדרש לבנות מחדש את רשת הביטחון לתושבי יו"ש.
בשנת 1997 מונה על ידי הרמטכ"ל דאז, אמנון ליפקין שחק, לעמוד בראש ועדת חקירה לבדיקת אסון השייטת. לאחר חודשיים של חקירה אינטנסיביים, הציגה הוועדה את מסקנותיה, בין היתר, שהתרחיש הסביר יותר הוא שהמבצע לא דלף לחזבאללה והמארב שנתקל בו הכוח הצה"לי היה אקראי. בשנת 2010, בעקבות מידע חדש שנחשף, הוקמה ועדה מחודשת שקבעה "כי ישנה סבירות בלתי מבוטלת לפעילות מבצעית יזומה מבעוד מועד". על טענות בדבר סתירות בין ממצאי הוועדות קבע בג"ץ כי ההבדלים בין הוועדות "אינם עולים לכדי סתירות" וש"ועדת החקירה וצוותי הבדיקה ביצעו את מלאכתם בצורה מקצועית ומעמיקה".
באותה שנה, 1997, מונה למפקד פיקוד העורף בדרגת אלוף, תפקיד בו שירת עד שנת 2001, עת פרש מצה"ל. בתקופה זו ערך רפורמה בהתאמת פיקוד העורף והכשרתו מפני איומים קונבנציונליים ובלתי קונבנציונליים. כמו כן, פיקד על מבצעים של אסונות בארץ, כמו אסון קריסת ארמון ורסאי בירושלים ואסונות טבע בעולם, כמו טורקיה, יוון, קניה.
פעילות אזרחית
בסוף שנת 2001 מונה למנכ"ל רשות שדות התעופה, ובמסגרת זו הביא לסיום את פרויקט הקמת נתב"ג 2000 (שקידומו התעכב עד הגיעו של אופיר לתפקיד). בספטמבר 2007 החליט שר התחבורה, שאול מופז, לקבל את המלצת מועצת המנהלים של רשות שדות התעופה ולסיים את תפקידו של אופיר על יסוד "היעדר האמון" ביחסים שבין מועצת רשות שדות התעופה לבין המנכ"ל.
בשנת 2008 מונה אופיר ליו"ר הוועדה הקרואה בעיר הכרמל, המשלבת את הערים עוספייה ודליית אל כרמל. באוקטובר 2012 מונה אופיר למנכ"ל המשרד להגנת העורף על ידי השר להגנת העורף אבי דיכטר אשר מונה לתפקיד עקב עזיבתו של השר האלוף במיל' מתן וילנאי לתפקיד שגריר ישראל בסין, בתפקיד החליף אופיר את אלון רוזן אשר שימש כמ"מ מנכ"ל המשרד של המשרד להגנת העורף, אופיר הגיש את התפטרותו לשר גלעד ארדן ביום 30 ביוני 2013.
בשנת 2015 החל אופיר לשמש כנשיא עמותת יד לילד המיוחד שמסייעת לילדים עם צרכים מיוחדים.
השכלה וחיים פרטיים
אופיר הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בעל תואר ראשון ושני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
מתגורר בשיכון דן בתל אביב נשוי, אב לשלוש בנות וסב.
רוברט דאוני ג'וניור
רוברט ג'ון דאוני ג'וניור (באנגלית: .Robert John Downey, Jr; נולד ב-4 באפריל 1965) הוא שחקן קולנוע, מפיק ומוזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי. זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב, פרס הבאפט"א ופרס גילדת שחקני המסך. כמו כן, היה מועמד לשני פרסי אוסקר - הראשון בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט ביוגרפי על חייו של צ'ארלי צ'פלין, והשני בקטגוריית שחקן המשנה על תפקידו כשחקן אפרו-אמריקני בסרט הסאטירי "רעם טרופי". הוא נולד לאב יהודי, וכאשר נשאל על דתו הוא ענה שהוא "יהודי-בודיהסטי".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הופיע בסרטי נעורים שמיוחסים לרוב לחבורת הפרחחים, אשר כללה את אמיליו אסטבז, צ'ארלי שין, מולי רינגוולד, רוב לאו ודמי מור. חזר למסך הגדול לאחר בעיות סמים ואלכוהול וזכה לתשבחות על משחקו בסדרת הטלוויזיה אלי מקביל בתחילת שנות ה-2000. משנת 2008 ועד שנת 2019, דאוני ג'וניור גילם את דמותו של טוני סטארק בסרטי היקום הקולנועי של מארוול. סרטים אלה כוללים את "איירון מן", "איירון מן 2", "איירון מן 3", "הנוקמים", "הנוקמים: עידן אולטרון", "קפטן אמריקה: מלחמת אזרחים", "ספיידרמן: השיבה הביתה", "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"הנוקמים: סוף המשחק".
ביוגרפיה
דאוני נולד ברובע מנהטן, ניו יורק שבארצות הברית. אביו רוברט דאוני סניור (במקור: רוברט אליאס ג'וניור) היה יוצר סרטים מחתרתיים. סבו וסבתו מצד אביו היו ממוצא יהודי-ליטאי ויהודי-הונגרי, אם כי סבתו מצד אימו הייתה גם ממוצא אירי-נוצרי. אמו אלסי אן (לבית פורד) השתתפה בסרטיו של אביו והייתה ממשפחה נוצרית ממוצא אירופאי. דאוני ג'וניור ואחותו הגדולה אליסון גדלו יחדיו בגריניץ' וילג'.
דאוני שיחק בילדותו בתפקידים קטנים בפרויקטים הקולנועיים של אביו. תפקידו הקולנועי הראשון היה בגיל 5, בו גילם גור כלבים חולה בקומדיה הסוריאליסטית "מכלאה" שביים אביו. בגיל שבע הופיע במערבון הסוריאליסטי "הארמון של גריזר". ב-1975 דאוני בן העשר עבר לגור באנגליה ולמד בלט קלאסי כחלק מתוכנית לימודים רחבה יותר, והשתתף במחנה קיץ לאמנויות הבמה בניו יורק בנערותו.
כאשר הוריו התגרשו בשנת 1978, דאוני עבר לקליפורניה שבארצות הברית יחד עם אביו, אך נשר בהמשך מלימודיו בתיכון סנטה מוניקה וחזר לניו יורק כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
התחלות ופריצת הדרך
דאוני החל לבנות את הקריירה שלו עם תפקידי תיאטרון שכוללים מחזמר מוזיקלי של אוף ברודוויי בשם "תשוקה אמריקאית" בשנת 1983. ב-1985 הוא הצטרף לצוות חדש של תוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב", אך עקב נתוני רייטינג כושלים וביקורת חריפה על איכותו הקומית של הצוות הוא הוחלף. באותה שנה, הייתה לדאוני פריצת דרך בתפקיד דרמטי בסרט "צעירים וקשוחים" לצד ג'יימס ספיידר וכן בסרט "חלומות צעירים" של הבמאי ג'ון יוז. יוז שקל לבחור בדאוני לתפקיד ראשי בסרט "יפה בורוד" משנת 1986, לצד מולי רינגוולד, אולם היה זה בסרט "תרגילים בחיזור", משנת 1987, בו זכה דאוני בתפקיד ראשי ראשון. כתוצאה מכך, ובעקבות השתתפותו של דאוני בסרטי נעורים נוספים בשנות ה-80, שמו יוחס לקבוצת שחקנים שכונתה בשם "חבורת הפרחחים" (Brat Pack)ֿ.
בשנת 1987, דאוני גילם את דמותו של ג'וליאן וולס, צעיר אמיד ומכור לסמים שחייו יוצאים מכלל שליטה, בגרסה קולנועית לספרו של ברט איסטון אליס, "צעירים במלכודת". משחקו, אשר תואר בידי הניו יורק טיימס כ"מרגש ביותר", זכה לביקורות משבחות, אם כי דאוני ציין שעבורו התפקיד היה כמו "רוחות של העתיד לבוא", שכן התמכרותו לסמים הייתה בעצם הקצנה של הדמות בחיים האמיתיים של השחקן. סרט זה דחף את דאוני לכיוון סרטים בעלי תקציב גבוה יותר ושכללו שמות גדולים יותר. סרטים אלה היו "רוב הסיכויים" לצד סיביל שפרד וראיין אוניל, "אייר אמריקה" עם מל גיבסון ב-1990, ו"בועות של אהבה" לצד סאלי פילד, קווין קליין ווופי גולדברג.
בשנת 1992, דאוני כיכב בתפקיד הראשי בסרט צ'פלין בתור צ'ארלי צ'פלין בסרט ביוגרפי על חייו - תפקיד אליו התכונן בקדחתנות, בין היתר לימודי נגינה בכינור ומשחק טניס ביד שמאל. היה לו אף מאמן אישי לצורך חיקוי צורת ההבעה הייחודית של צ'פלין. התפקיד זיכה את דאוני במועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, מועמדות אותה הפסיד לטובת אל פצ'ינו בסרט "ניחוח אישה".
בשנת 1993, דאוני השתתף בקומדיית הפנטזיה "עוד צ'אנס לחיים" לצד אלפרה וודארד וקירה סדג'וויק, בסרט "תמונות קצרות" לצד מת'יו מודין וג'וליאן מור, וכן בסרט דוקומנטרי אותו כתב על הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992. התפקיד אותו גילם ב"תמונות קצרות" זיכה אותו בפרס גלובוס הזהב לאנסמבל השחקנים הטוב ביותר. בשנת 1994, דאוני השתתף בסרט הפשע של אוליבר סטון "רוצחים מלידה" לצד וודי הרלסון וב"רק אותך" לצד מריסה טומיי. לקראת סוף שנות ה-90, דאוני המשיך להופיע בסרטים "התחדשות" לצד מג ראיין, "ריצ'רד השלישי" לצד שחקנים כאיאן מקלן, אנט בנינג, ג'ים ברודבנט וקריסטין סקוט-תומאס; "הבריכה של הוגו" בבימויו של אביו ולצד אליסה מילאנו ופטריק דמפסי; "הפתעה כפולה" לצד הת'ר גראהם; "המצוד" לצד טומי לי ג'ונס, וסלי סנייפס וג'ו פנטוליאנו, ו"שחור ולבן של T.J" לצד אלן יוסטון, ג'ארד לטו וסקוט קאן.
בעיות בקריירה (1996–2001)
בין השנים 1996 ו-2001 דאוני נעצר מספר פעמים באשמת עבירות סמים, כולל אחזקת קוקאין, הרואין ומריחואנה. הוא ניסה לעבור מספר טיפולי גמילה, אולם ללא הצלחה. דאוני הסביר את סיבות כישלונותיו להיגמל בשל התמכרותו לסמים מגיל צעיר מאוד, ובשל העובדה שאביו - גם הוא מכור לסמים - נתן לו אותם.
באפריל 1996, דאוני נעצר על החזקת הרואין, קוקאין ואקדח 357. מגנום לא טעון כשנסע במהירות מופרזת בשדרות סאנסט. כחודש לאחר מכן, בזמן שהיה משוחרר בערבות, הוא נתפס על הסגת גבול של שכנו תחת השפעת סמים. נגזרו עליו שלוש שנות מאסר על תנאי ונדרש ממנו לעבור בדיקות סמים תקופתיות. בשנת 1997, דאוני החמיץ אחת מבדיקות הסמים ונשלח למאסר של חצי שנה בכלא המחוזי של לוס אנג'לס.
לאחר שדאוני החמיץ בדיקה בשנת 1999, הוא נעצר פעם נוספת. אף על פי שעורך דינו הרכיב את אותו צוות עורכי דין שהגנו על או. ג'יי. סימפסון במהלך משפטו המתוקשר משנת 1995, נגזרה על דאוני תקופת מאסר של שלוש שנים במתקן הכליאה לטיפול בעבירות סמים בקורקורן, קליפורניה. עד לזמן מאסרו של דאוני, כל סרטיו סיימו את שלב הצילומים למעט "קשר מוחי", אותו אושר לו לסיים. הוא גם נשכר לדבב את קולו של השטן בסדרת האנימציה "אלוהים, השטן ובוב" של רשת NBC, אך פוטר לאחר שלא הגיע לחזרות.
לאחר שהעביר כמעט שנה במתקן הטיפולי, דאוני שוחרר באופן מפתיע בערבות של חמשת אלפים דולר לאחר שהשופט פסק שהזמן הקולקטיבי אותו העביר דאוני במתקני כליאה זיכה אותו בשחרור מוקדם. כשבוע לאחר שחרורו, דאוני הצטרף לצוות השחקנים בסדרת הטלוויזיה אלי מקביל, וגילם את מושא אהבתה של הדמות הראשית, אותה גילמה קליסטה פלוקהארט. משחקו גרף תשבחות, ובשנת 2000 דאוני זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן המשנה במיני סדרה/סרט טלוויזיה וכן במועמדות בפרס אמי בקטגוריית שחקן משנה בסדרה קומית. מבקר עיתון "הניו יורק טיימס" כתב על הופעתו של דאוני בסדרה כי הוא "השחקן המוכשר ביותר בדורו". למרות ההצלחה הנראית לעין, דאוני טען שהיא מוערכת יתר על המידה, שכן מדובר בנקודת שפל בחייו מבחינת התמכרותו לחומרים אסורים. בינואר 2001, דאוני נועד לגלם את דמותו של המלט בגרסה תיאטרלית בבימויו של מל גיבסון.
לפני סוף העונה הראשונה בכיכובו של הסדרה "אלי מקביל", במהלך חופשת חג ההודיה, דאוני נעצר לאחר שנערך חיפוש בידי המשטרה בחדר המלון ע"ש מרב גריפין בו שהה בפאלם ספרינגס, וזאת בעקבות שיחה אנונימית שהתקבלה למוקד המשטרתי. דאוני היה תחת השפעת סמים ונתפס בהחזקת קוקאין וואליום. דאוני חתם להופיע בשמונה פרקים נוספים של "אלי מקביל", למרות העובדה שאם יורשע יעמוד בפני ארבע שנים ושמונה חודשי מאסר.
באפריל 2001, במהלך תקופת שחרורו של דאוני בערבות, הוא נמצא משוטט בקולבר סיטי בידי שוטר משטרת לוס אנג'לס. הוא נעצר בחשד לכך שהיה נתון תחת השפעת סמים, אך שוחרר כעבור מספר שעות לאחר מכן, אם כי בדיקות מעבדה הראו שהיה קוקאין במערכת הדם שלו. לאחר מעצר זה, המפיק דייוויד אי קלי ושאר צוות המפיקים של סדרת הטלוויזיה הזמינו שכתובים וצילומים מחדש של הרגע האחרון, ופיטרו את דאוני מהתוכנית, אף על פי שעזר להעלות את הרייטינג שלה. המעצר בקולבר סיטי עלה לדאוני במחיר תפקיד נכסף בסרט "אמריקה מאוהבת", ומאסרו אילץ את מל גיבסון לבטל את תוכניותיו לגרסת הבמה של המלט. ביולי 2001, דאוני עתר לבית המשפט בבקשת אין תגובה להאשמות פאלם ספרינגס, ובכך נמנע ממנו זמן מאסר. במקום זאת, הוא נשלח לתוכנית שיקום מנזקי הסמים ומאסר על תנאי בהתאם לחקיקת מנע של מדינת קליפורניה שנחקקה שנה קודם לכן במטרה לעזור למתמכרים להתגבר על התמכרותם במקום לשלוח אותם לכלא.
בכתבה של מגזין פיפל שכותרתה "מרע לגרוע יותר", אמו החורגת של דאוני ציינה כי דאוני אובחן לפני מספר שנים כסובל מהפרעה דו-קוטבית ושזו הסיבה העיקרית לכך שקשה לו להישאר פיכח לאורך זמן. לדבריה, הדברים היחידים שבהם עדיין לא התנסה כדי למנוע זאת הם טיפול תרופתי ופסיכותרפיה מקיפה.
קאמבק (2001–2008)
לאחר חמש שנים של שימוש בסמים, מעצרים, טיפולי פיכחות ונפילה חזרה להתמכרויות, דאוני היה מוכן סופית לעבוד לקראת החלמה מלאה מסמים ולחזור לקריירה שלו. בריאיון לתוכנית האירוח של אופרה וינפרי בנובמבר 2004, הוא שוחח על התדרדרויותיו והחלטתו להפסיק ליפול קורבן להתמכרויות שלו.
דאוני היה מסוגל לחזור למסך הגדול רק לאחר שמל גיבסון - ששמר על יחסי חברות קרובים מאז ששיחקו ביחד ב"אייר אמריקה" - שילם עליו את אגרת הביטוח עבור השתתפותו בסרט "הבלש המזמר" משנת 2003. ההימור של גיבסון התווה את הדרך לקאמבק של דאוני, וזה האחרון חזר לסרטי המיינסטרים של אמצע שנות ה-2000 עם סרט האימה העל-טבעי "גוטיקה". מפיק הסרט, ג'ואל סילבר, שמר על 40 אחוזים מסכום שכרו עד לאחר סיום תהליך ההפקה כביטוח נגד התנהגותו המתמכרת. סעיפים דומים הפכו לסטנדרט בחוזי הסרטים שלו מאז.
אחרי "גוטיקה", דאוני לוהק למספר תפקידים ראשיים ותפקידי משנה שקצרו תשבחות, כמו עבודתו בסרטים העצמאיים "המדריך להכרת קדושיך", "לילה טוב ובהצלחה", "סורק אפלה" וסרט הביוגרפיה הבדיונית על דיאן ארבוס, "פרווה: דיוקן דמיוני של דיאן ארבוס". דמותו של דאוני בסרט זה ייצגה את שתי ההשפעות הגדולות על חייה המקצועיים של ארבוס - הצלם ליזט מודל והאמן מרווין ישראל. דאוני גם משך תשומת לב רבה על תפקידיו בקומדיית הפשע "קיס קיס בנג בנג", "לאלף את אבא" של סרטי וולט דיסני ו"זודיאק", סרטו של דייוויד פינצ'ר משנת 2007, בו גילם את העיתונאי פול אייברי מסן פרנסיסקו כרוניקל.
ב-23 בנובמבר 2004, דאוני הוציא את אלבום הבכורה שלו, The Futurist, דרך חברת ההקלטות סוני קלאסיק. באלבום המוזיקה הוא עיצב את עטיפת האלבום ואת לייבל רצועות השמע יחד עם בנו אינדיו. האלבום קיבל ביקורות מעורבות, אך דאוני ציין שקרוב לוודאי שלא יחזור לעשות אלבום נוסף, מאחר שהרגיש שהאנרגיה אותה השקיע ביצירת האלבום לא השתלמה.
בשנת 2006, דאוני חזר לשורשיו הטלוויזיוניים כשהתארח בפרק של איש משפחה, "חונקו של האיש השמן". דאוני דיבר בעבר עם צוות ההפקה לגבי השתתפות בתהליך היצירה, מכיוון שבנו הוא מעריץ הסדרה. מפיקי הסדרה נענו בחיוב להצעה ויצרו עבורו את דמותו של פטריק פיודרשמיט, אחיה המעורער בנפשו של לויס גריפין.
דאוני גם חתם עם הוצאת הספרים הארפר-קולינס על הוצאת ביוגרפיה, אותה תיאר כ"מבט ישיר ואמיתי על העליות והמורדות של חייו והקריירה שלו". אולם בשנת 2008 הוא החזיר את המקדמה למפיצים וביטל את הוצאת ספרו ללא כל תגובה מצדו.
שוברי הקופות של 2008
עם כל הצלחותיו במהלך הקריירה, דאוני מעולם לא השתתף בסרט שובר קופות. הדבר השתנה באמצע שנת 2008, כאשר דאוני השתתף בשני סרטי קולנוע מצליחים, "איירון מן" ו"רעם טרופי". ברשימת 100 הגדולים של טיים מגזין, השחקן והקומיקאי בן סטילר, שביים את הסרט "רעם טרופי", התייחס לעובדה ש"מעבר לכך שדאוני הוא איירון מן (איש ברזל), הוא גם איש של משחק, בממלכה בה סרטים שוברי קופות אינם רלוונטיים והכישרון הוא זה ששולט. בממלכה שהלכה למעשה יש בה משמעות, הוא תמיד שלט, ולבסוף בקיץ הזה יוצא לו לקבל את העוגה שלו ולתת לנו לאכול ממנו עד סופו, במקום שבו שליטתו היא מלאה".
איירון מן
בשנת 2007, דאוני לוהק לתפקיד הראשי בסרט "איירון מן". במאי הסרט, ג'ון פאברו, הסביר את נושא בחירתו לתפקיד באומרו שדאוני לא היה הבחירה המובהקת, אך הוא הבין מה מניע את הדמות. הוא מצא הרבה אלמנטים מניסיון החיים שלו בדמותו של טוני סטארק". פאברו התעקש על בחירתו של דאוני לתפקיד משום שחזר ואמר עליו שהוא יכול לעשות לסרט את מה שג'וני דפ עשה לסדרת סרטי שודדי הקאריביים - שחקן ראשי שיכול להעלות גם את איכותו של הסרט וגם להעלות את ההתעניינות הציבורית בו. לצורך התפקיד, דאוני העלה עשרה קילוגרמים של שרירים למשקלו כדי להראות כאילו "היה לו כוח לחשל ברזל".
רעם טרופי
לאחר "איירון מן", דאוני הופיע לצד בן סטילר וג'ק בלאק בסרט הסאטירי "רעם טרופי". שלושת הכוכבים הראשיים גילמו ארכיטיפים הוליוודים, כשדאוני גילם את קירק לזרוס, שחקן אוסטרלי מתודי זוכה מספר פרסי אוסקר אך גם שקוע בעצמו. השלושה משחקים בסרט מושקע מאוד ויקר על אודות מלחמת וייטנאם. לזרוס עובר תהליך פיגמנטציה נתון למחלוקת כדי שיוכל לגלם סמל מחלקה אפרו-אמריקני בשם לינקולן אוסיריס. הדבר הצריך את דאוני לעטות על עצמו איפור כהה ופיאה. גם סטילר וגם דאוני חששו שתפקידו של דאוני יעורר מחלוקת, אך הקרנת הגרסה הגולמית של הסרט הביאה לביקורות חיוביות בקרב הקהל האפרו-אמריקני. הסרט יצא לאקרנים ב-13 באוגוסט 2008 וקיבל ביקורות טובות, עם ציון חיובי של 83% ו-71 לפי אתרי הביקורות Rotten Tomatoes ו-Metacritic, בהתאמה. תפקיד זה זיכה את דאוני במועמדות שנייה לאוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובמועמדות חמישית לפרס גלובוס הזהב.
2009 ואילך
בסוף 2009 יצא סרט נוסף של דאוני אותו צילם בשנה קודמת, "הסוליסט". סרט זה נקבע על ידי המבקרים כמתמודד מובטח לפרס האוסקר. התפקיד הראשון אותו הסכים דאוני לקבל אחרי "איירון מן" היה דמותו של הבלש הספרותי שרלוק הולמס בסרטו של גאי ריצ'י, "שרלוק הולמס". הסרט, שיצא בחג המולד, הפך לשובר קופות ודאוני זכה בפרס גלובוס הזהב על משחקו.
בעקבות ההצלחה המרשימה של הסרט "איירון מן" משנת 2008, דאוני הסכים לחזור ולגלם את הדמות בשני סרטים נוספים של איירון מן. הסרט "איירון מן 2" יצא לאקרנים במאי 2010 והכניס למעלה מ-623 מיליון דולר. סרט מסחרי נוסף של דאוני מאותה שנה היה סרט המסע הקומי "אל תלחצי, אני בדרך" לצד זאק גליפיאנאקיס. הסרט הניב הכנסות של למעלה מ-211 מיליון דולר. בשנת 2011, דאוני השתתף בסרט אחד בלבד - סרט ההמשך "שרלוק הולמס: משחק הצללים".
בשנת 2012, דאוני חזר לגלם את דמותו של טוני סטארק בסרט "הנוקמים". הסרט קיבל ביקורות חיוביות וזכה להצלחה רבה בקופות. הוא הפך לסרט השלישי בעל ההכנסות הגבוהות ביותר אי פעם, אחרי "אווטאר" ו"טיטניק". באפריל 2013 הופיע שוב כטוני סטארק בסרט ההמשך "איירון מן 3". הסרט הכניס כ-200 מיליון דולר בקופות בסוף השבוע הראשון להקרנתו, מה שהפך אותו לסרט עם הפתיחה השנייה בטיבה בכל הזמנים אחרי "הנוקמים". כשלושה שבועות בלבד לאחר יציאתו לאקרנים, חצו הכנסות הסרט את רף מיליארד הדולר. הסרט התמקם במקום החמישי ברשימת שוברי הקופות של כל הזמנים. דאוני חזר שוב לגלם את דמותו של סטארק בסרט "הנוקמים: עידן אולטרון" משנת 2015, ובסרט "קפטן אמריקה: מלחמת אזרחים" משנת 2016. סרטו של דאוני משנת 2014, "השופט" - אשר הופק על ידי חברת ההפקות שלו ושל אשתו, היה הסרט הפותח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. בסרט זה, דאוני מככב לצד שחקנים כרוברט דובאל, וינסנט ד'אונופריו, ורה פרמיגה ובילי בוב תורנטון.
באוגוסט 2020 פורסם כי חברת אפל רכשה סדרת דרמה העתידה להיות מופקת על ידי דאוני.
קריירה מוזיקלית
דאוני שר במספר פסקולים של סרטיו, ביניהם "צ'פלין", "יותר מדי שמש", "הפתעה כפולה", "חברים ומאהבים", "הבלש המזמר" ו"קיס קיס בנג בנג". הוא הוציא אלבום אולפן בשנת 2004 בשם The Futurist, ובמהלך קידום הסרט "רעם טרופי", הוא ושותפיו לסרט בן סטילר וג'ק בלאק היו זמרי הליווי לשירה של גלדיס נייט, Midnight Train to Georgia.
הליך ההקלטות המצליח ביותר של דאוני עד כה, בהתחשב בהיקף מכירות וזמן שידור ברדיו, היה עיבוד מחודש לשיר חג המולד של ג'וני מיטשל River משנת 1973. שיר זה נכלל בפסקול הסדרה של אלי מקביל, ודמותו של דאוני בסדרה, לארי פול, מבצעת את השיר בפרק Tis the Season.
דאוני ג'וניור מנגן על פסנתר, גיטרה, תופים. בריאיון לסדרה הפופולרית "סטודיו למשחק", ציין דאוני שלמד לנגן בכלי הנגינה בעצמו.
זוגיות ונישואים
דאוני החל לצאת עם שרה ג'סיקה פרקר לאחר שנפגשו על סט הצילומים של הסרט "בן בכור". לדברי דאוני, הם נפרדו בשנת 1991 בעקבות בעיות ההתמכרות שלו.
במאי 1992, דאוני התחתן עם השחקנית והזמרת דברה פלקונר. לזוג נולד ילד בשם אינדיו פלקונר דאוני בספטמבר 1993. המתחים על חיי הנישואים כתוצאה מטיפולי הגמילה והמאסרים של דאוני הגיעו לנקודת שבירה בשנת 2001, כשפלקונר עזבה את דאוני ולקחה את ילדם איתה. הזוג התגרש סופית באפריל 2004.
בשנת 2003, דאוני הכיר את המפיקה האמריקאית-יהודית סוזן לוין - סגנית מנהלת בחברת ההפקות של ג'ואל סילבר - בעת צילומי הסרט "גוטיקה". השניים פצחו ברומן חשאי למרות חששותיה שמעמדה ייפגע כתוצאה מכך. הם נישאו באוגוסט 2005 בטקס יהודי. בנם, אקסטון אליאס, נולד בפברואר 2012, ובתם, אברי רואל, נולדה בנובמבר 2014.
התמכרות וגמילה
דאוני מאשר את העובדה שמאז יולי 2003 הוא נקי מהשפעות סמים, הרבה בזכות תמיכה ממשפחתו ושיטות טיפול שונות כמו תרפיה, מדיטציה, תוכנית שנים עשר הצעדים, יוגה ואימוני וינג צ'אן קונג פו. דאוני מגדיר את אמונתו כיהודית-בודהיסטית, לומד אסטרולוגיה ובעבר התעניין באידאולוגיות של הנצרות ושל הרא קרישנה. בדיון פאנל שנערך בין משתתפי הסרט "שרלוק הולמס", שותפתו למשחק רייצ'ל מקאדמס כינתה אותו "גיבור-על" בשל אתיקת העבודה המחויבת שלו. באותו פאנל, דאוני תיאר כיצד עמל שעות רבות בסופי שבוע רבים כדי להבטיח את הדיוק שבגילומו של הולמס וכדי להבטיח את הצלחתו של הסרט.
דאוני שמר על יחסי חברות קרובים עם מל גיבסון מאז שיחקו ביחד בסרט "אייר אמריקה" בשנת 1990. דאוני - שהיה ממוצא יהודי - הגן על גיבסון במהלך המחלוקת שהתעוררה בעקבות סרטו של גיבסון "הפסיון של ישו" וציין ש"אף אחד לא מושלם" בעקבות בעיות הנהיגה בשכרות של גיבסון. באוקטובר 2011, דאוני קיבל פרס הוקרה מטעם פרסי הסינמטק האמריקאיים. דאוני בחר בגיבסון להציג אותו בעת קבלת הפרס, וכשעלה לקבלו לא דיבר על עצמו כי אם הסביר מדוע בחר בגיבסון וניצל את זמן המסך שלרשותו כדי לדבר בשבחו של חברו. הוא הדגיש שגיבסון עזר לו במהלך שעותיו הקשות ופנה אל אנשי הבידור שנכחו באולם "בבקשה להצטרף אליי, אלא אם אתם לגמרי נטולי חטא - ובמקרה הזה בחרתם בתעשייה הלא נכונה - ולסלוח לחברי על שגיונותיו ולהציע לו את אותו דף חלק שנתתם לי ולאפשר לו להמשיך בתרומתו הגדולה והמתמשכת לאמנותנו הקולקטיבית ללא כל בושה". לאחר הנאום, שני החברים התחבקו על הבמה לנוכח קימת כבוד.
ב-29 ביוני 2014, בנו של דאוני - אינדיו - נעצר במערב הוליווד ונלקח למעצר באשמת החזקת קוקאין. כשדאוני שחרר את בנו בערבות, הוא ציין ש"לרוע המזל, ישנו מרכיב גנטי להתמכרות וככל הנראה אינדיו ירש את זה. כמו כן, ישנה הרבה תמיכה והבנה מהמשפחה, וכולנו נחושים לעזור לו להפוך לאדם שהוא מסוגל להיות. אנו מודים למשרד השריף על התערבותם ומאמינים שאינדיו יכול להיות סיפור הצלחה נוסף של שיקום במקום סיפור מפוקפק".
הלוח האירואסייתי
הלוח האירואסייתי הוא לוח טקטוני המכסה את השטח של אירואסיה (יבשת-על הכוללת את אסיה ואירופה), למעט הודו, המזרח התיכון וחלק במזרח סיביר. הלוח ממשיך עד לאמצע האוקיינוס האטלנטי. גבול בין הלוח האירו-אסייתי לבין הלוח הצפון-אמריקאי נמשך מצפון כדור הארץ עד הלוח הפיליפיני. מדרום, הלוח גובל בין הלוח האפריקאי, מזרחה יותר לוח ערב, מזרחה יותר הלוח ההודי ואז הלוח האוסטרלי. מהצד המערבי של הלוח נמצא הלוח הצפון-אמריקאי. הלוח האירו-אסייתי הוא הלוח השלישי בגודלו בעולם.
רעידת האדמה באוקיינוס ההודי בשנת 2004
כמו בכל רעידות האדמה הגדולות הדומות, רעידת האדמה הזו נגרמה עקב החלקת ההעתק בזווית ישרה אל התעלה. סדק בעומק 100 קילומטר גרם לכ־1,600 קילומטר מההעתק להחליק 15 מטרים, ולקרקעית הים לעלות מספר מטרים.
יום הטלוויזיה העולמי
בחירת המועד
בין ה-21 ל-22 בנובמבר 1996 התקיים פורום הטלוויזיה העולמי הראשון, שכינס אנשי וארגוני תקשורת בכירים בחסות ארגון האומות המאוחדות. בפורום דנו בהשפעה ההולכת וגוברת של הטלוויזיה על העולם כיום ושקלו להגביר את שיתוף הפעולה ביניהם.
בדצמבר של אותה שנה החליטה העצרת הכללית של האומות המאוחדות להכריז על ה-21 בנובמבר כיום הטלוויזיה העולמי.
סיבת ציון היום
יום הטלוויזיה העולמי מצוין על ידי האו"ם כדי להכיר בהשפעות שיש לטלוויזיה על העולם המודרני, ועל השינוי החברתי שהיא מובילה. בנוסף, ביום הטלוויזיה העולמי מעלים את המודעות של הציבור אודות תהליכים המתרחשים כיום, ואודות השקיפות שהטלוויזיה מאפשרת. יום הטלוויזיה העולמי אינו חגיגה של הכלי, הטלוויזיה, אלא של המסר שהיא מעבירה. הטלוויזיה מקנה לצופים מידע על החיים ועל העולם המודרני - מידע שהם לא היו מקבלים ממקור אחר. הטלוויזיה היא סמל לתקשורת פתוחה ושקופה.
ציון יום הטלוויזיה העולמי
ביום הטלוויזיה העולמי, אנשים מרבים לצפות בטלוויזיה בסדרות וסרטים שעיצבו את חייהם ואת הטלוויזיה, וברגעים ששינו את חייהם: אירועים משמעותיים שצולמו ושודרו לכלל העולם וסיפקו לצופים תחושה של שינוי והתחדשות בעולם המודרני.
בנוסף, חברות טלוויזיה וערוצים שונים מציעים הנחות ומשדרים פרקים מיוחדים לכבוד יום הטלוויזיה העולמי.
גוטפריד קלר
קורות חייו
קלר נולד בציריך, בנו של הנס-רודולף קלר, גלף עץ מן הכפר גלאטפלדן שבצפון קנטון ציריך, אשר מת ב-1824, כשהיה בנו בן חמש. למוות המוקדם של האב ולרקע שממנו בא נודעו חשיבות גדולה מאוד ביצירתו של קלר. אימו אליזבת (לבית שויכצר) התחתנה שוב כעבור שנתיים. נישואיה השניים לא עלו יפה וב-1834 התגרשה.
בגיל שש נשלח קלר לבית הספר לעניים, ובגיל 12 נשלח לבית ספר תעשייתי. כעבור שנה גורש מן המוסד בשל ריב בין התלמידים. מכיוון שנראה שדרך זו באה אל קיצה, החל ללמוד ציור ושירת שנה אצל אומן הליטוגרפיה וציורי הנוף (ודוטות) פטר שטייגר. בשנים 1837–1838 המשיך במסלול האמנותי, ועבר למורה רודולף מאייר, שאצלו שיפר את כישורי הציור שלו ושאיתו עבד במהלך לימודי האמנות במינכן שאותם התחיל באפריל 1840 וסיים ב-1842 ללא הצלחה.
לאחר שהותו במינכן שב לציריך, במטרה להקדיש את עצמו למלאכת השירה. הוא פרסם את שיריו הראשונים, לקח חלק בשינויים החברתיים של זמנו (התקופה שקדמה לאביב העמים) ובשנת 1846 פרסם את אסופת שיריו. עד שנת 1848 התגורר אצל אימו. לאחר הכישלון במינכן זנח לחלוטין את הציור והתמקד עתה בשירה. בתקופה זו נוצרו גם הטיוטות הראשונות ליצירתו המפורסמת ביותר, היינריך הירוק, אשר לאחר עריכה מקיפה הפך בגרסתו השנייה לאחד מרומני החניכה החשובים ביותר בשפה הגרמנית, שווה בחשיבותו ל"וילהלם מייסטר" של גתה ול"צייר נולטן" של אדוארד מוריקה. בנוסף לכתיבה היה מעורב פוליטית, כתב טורי שירה אקטואליים והשתתף במיליציות שלחמו במלחמות הבין-קנטוניות נגד לוצרן (בשנים 1844–1845). קלר אימץ עמדה דמוקרטית רדיקלית ותיעב את השמרנים.
בשנת 1845 עזב לחלוטין את הציור. מעבר לסכומי הכסף הקטנים שהרוויח על כתיבתו, נתמך כספית בידי אימו. בנוסף לאימו ולאחותו הצעירה רגולה (Regula), שאליהן היה קשור מאוד, החלו נשים אחרות לצוץ בחייו. בשנים הבאות התאהב בשלוש נשים שונות שסירבו לחיזוריו.
בשנים 1861–1876 נדחק פועלו הספרותי לשוליים, משום שקלר היה לפקיד ממשלתי בכיר בממשלה המקומית בציריך. בשנת 1864 שבר מותה של אימו את חיי השיגרה שלו. בשנת 1869 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ציריך. כעבור חמש שנים השלים את קובץ הסיפורים המצליח שלו, אנשי זלדווילה.
בשנת 1878 פרסם את "הנובלות הציריכיות" בשני כרכים, בשנת 1884 את "שיר ההגיון" ("Das Sinngedicht") ומעט מאוחר יותר את יצירתו האחרונה "מרטין זלנדר", שעניינה ביקורת חברתית נוקבת.
קלר מת ב-15 ביולי 1890 בציריך ונטמן בה בבית הקברות זילפלד (Sihlfeld).
קלר סבל כל חייו ממבנה גוף חריג. פלג גופו העליון היה גדול, ואילו רגליו היו קצרות במיוחד. מראהו הזה, וכן הדחיות הרומנטיות שהיו מנת חלקו, היו אולי בין הגורמים לאופיו, שתואר לא פעם כתוקפני (קלר היה מעורב בין השאר בתגרות). כן סבל מאלכוהוליזם.
ירמה
"יֶרְמַה" (מספרדית: Yerma) הוא מחזה מאת המחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה, שנכתב והוצג לראשונה בשנת 1934. ירמה (פירוש המילה בספרדית: "עקרה") הוא שמה של גיבורת המחזה, הסובלת מעקרות. לורקה תיאר את המחזה כ"פואמה טראגית".
עלילה
תשוקתה לילד הולכת וגוברת, עד שהיא הופכת לאובססיה הממלאת את כל ישותה. "אישה מהכפר, שאין לה ילדים, מיותרת כמו ערימת קוצים, היא אישה מקוללת!", אומרת ירמה. תשוקתה ויאושה מודרכים על ידי הנורמות בסביבתה. אל מול תשוקתה של ירמה ניצב בעלה, שאינו משתוקק לילד, ומשקיע את עיקר מרצו במשק החקלאי שלו. רכילויות הנשמעות בכפר אודות התנהגותה של ירמה טורדות את מנוחתו של חואן, החרד לכבוד המשפחה ("לכל משפחה יש את הכבוד שלה, וכבוד זה מטען יקר שכולם צריכים לשמור עליו"). דבריה של ירמה לפיהם הרכילויות חסרות בסיס אינם מרגיעים אותו. ירמה משוחחת על מצוקתה עם חברותיה, אלה שזכו לילד ואלה שלא זכו לו, ונועצת בזקנה, שבחוכמת החיים שלה היא מקווה להיעזר.
בניסיונותיה להרות היא עולה לרגל למנזר שלו סגולות פריון. בעימות עם חואן, המגיע אף הוא למקום, שבו מתברר לירמה שלחואן אין עניין בילד, היא חונקת אותו למוות. לאחר מכן היא אומרת את מילות הסיום של המחזה:
סוגיות במחזה
שמואל בונים, שביים את ההצגה בתיאטרון הקאמרי בשנת 1957, מוצא בעלילתו יותר מאשר את סוגיית העקרות: "שתי דמויות תחת קורת גג אחת, והן אינן מבינות אשה לנפש רעותה. קונפליקט נוסף קיים בנפשה של ירמה עצמה: היא אינה מסוגלת להשבית את הלהט שבגופה, אך מצד שני רגש הכבוד העצמי שבה אינו מרשה לה לבגוד בבעלה".
שוביניזם ופמיניזם
חואן מביע עמדות מובהקות של שוביניזם גברי, למשל באומרו לירמה: "אני צריך לאלץ אותך לעשות מה שאני רוצה, לנעול אותך, כי זה מה שבעל צריך לעשות". מוקדם יותר בשיחה זו אומר חואן: "לכל גבר יש את החיים שלו", ועל כך עונה ירמה: "ולכל אישה את החיים שלה". לעומת תגובה פמיניסטית זו, שונה תגובתה של ירמה בהמשך השיחה. חואן אומר: את יודעת מה הסדר שלי? הכבשים - בדיר, הנשים - בבית". ירמה מסכימה עם העיקרון, ועונה "נכון. הנשים בבית. כל עוד הבית לא קבר!"
על המחזה בבימויה של אופירה הניג כתב צבי גורן:
סצנת הסיום
עזרא זוסמן הסביר את מהותה של סצנת הסיום:
בעברית
"ירמה" הועלה פעמים רבות על בימת התיאטרון בישראל. המחזה תורגם לעברית בידי רפאל אליעז. בשנת 1986 תורגם לעברית בידי רנה ליטוין, ובשנת 2009 תורגם לעברית בידי שמעון בוזגלו.
הפקות "ירמה" בתיאטרון הישראלי (רשימה חלקית):
רייכסבנק
רייכסבנק (בגרמנית: Reichsbank) היה הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית מ-1876 ועד 1945.
היסטוריה
לפני איחוד גרמניה שימש הבנק, שהיה בבעלות פרטית ובפיקוח ממשלתי, כבנק המרכזי של פרוסיה והיה אחד מ-31 בנקי-שטרות מדינתיים (Notenbanken), שהנפיקו כל אחד הילך (מטבע) נפרד. גם לאחר העברת חוק הבנק והקמתו ב-1 בינואר 1876 המשיכו להתקיים מספר בנקים מדינתיים עצמאיים בבוואריה, באדן, וירטמברג וסקסוניה.
המטבע עד מלחמת העולם הראשונה היה הגולדמרק, שנשען על כלכלתה היציבה של הקיסרות. לאחר המלחמה, דרישות הפיצויים האדירות שהשיתו על גרמניה יריבותיה בחוזה ורסאי, התמוטטות כלכלתה וכיבוש חבל הרוהר על ידי צרפת ירד ערכו של המטבע דרמטית והוא לא גובה עוד בזהב ולפיכך הפך ל"פפירמרק" (כסף-נייר), האינפלציה בגרמניה של שנות העשרים הובילה לאנרכיה בתחום המוניטרי, שנבלמה בשלהי 1923 עם הצגת הרנטמרק, שמחק 12 אפסים מערך המרק הקודם וייצב את גיבוי המטבע על ערבויות של נדל"ן וסחורות באמצעות בנק ייעודי שנקרא רנטבנק.
תוכנית דוז מ-1924, שנועדה להסדר פריסת חובות הפיצויים של גרמניה, ניתקה את הבנק המרכזי משליטת הממשלה והפכה אותו לישות עצמאית. ב-30 באוגוסט 1924 החל הבנק להנפיק באופן סדיר את המטבע החדש, הרייכסמרק, שהחליף את הרנטמרק. לנשיא הבנק התמנה אחד מאדריכלי עצירת ההיפר-אינפלציה, היילמאר שאכט. שאכט התפטר מתפקידו ב-1930, לאחר שסירב לקחת חלק בהכרה בפיצויים שעל גרמניה לשלם. עם זאת, לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, מינה אותו היטלר מחדש לנשיא הבנק, תפקיד בו כיהן עד 1939.
חוק מ-1937 שחוקקה ממשלת גרמניה הנאצית הביא את עצמאות הבנק לקיצה וחידש את השליטה הממשלתית בבנק. ב-1939 שונה שמו של הבנק ל-Deutsche Reichsbank והוא הועבר לשליטתו האישית של אדולף היטלר, כאשר כנשיא הבנק נבחר לכהן ולטר פונק, שהחליף את שאכט.
לאחר מלחמת העולם השנייה פורק הבנק, יחד עם יתר מוסדות השלטון הנאצי. בעלות הברית נטלו על עצמן את תפקיד הדפסת הכסף, לפי תוכנית מורגנטאו והגורם המנפיק שנרשם על השטרות היה Alliierte Militärbehörde (השלטון הצבאי של בעלות הברית). ב-1948 חולקה גרמניה, הבנק המרכזי של גרמניה המערבית היה Bank deutscher Länder (בנק המדינות הגרמניות) ומ-1957 הדויטשה בונדסבנק (Deutsche Bundesbank), הבנק המרכזי של מזרח גרמניה היה Staatsbank der DDR (בנק המדינה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית).
אפרים מקלעת חמאד
אפשר שר' שלמה פרחון היה תלמידו.
אף שחיבוריו לא שרדו, אסף הרב ישראל שציפנסקי מתוך מובאות מספרי הראשונים קטעי פירוש ופסקי רבינו אפרים, כמו כן הוכיח שישנם מקומות בספר הרי"ף שהם דברי רבינו אפרים שנכתבו בצד על הגיליון, ובמשך הזמן נכנסו לתוך הטקסט. בקובץ ישורון (מאסף תורני) הוסיפו כמה פרטים שנשמטו מעינו של המו"ל.
מפסקיו
בספרו של רבינו זרחיה הלוי משוקעים מקצת מדבריו, לדוגמה רבינו אפרים סבור שאין מצווה להשתכר בפורים. כמו כן דעתו שאין לעשות בארץ ישראל שני ימים טובים של ראש השנה.
מינארכיזם
מינארכיזם (שילוב של minimum ו-archia, מדינה מינימלית) היא השקפה הדוגלת בממשלה מינימלית שעיקר או כל מטרתה סיפוק שירותי הגנה וחוק. המינארכיזם שואב מהליברליזם הקלאסי או הליברטריאניזם.
רוב חילוקי הדעות בין המינארכיסטים נסובים סביב הגודל המזערי הרצוי לממשלה. ישנה הסכמה בין רוב המינארכיסטים (אך לא כולם) כי על המדינה לשמר בידה אפשרויות מזעריות מסוימות, בנוסח "מדינת שומר הלילה" כמו משטרה, בתי כלא וצבא כדי להגן על זכויות היסוד של הפרט. אחרים סבורים כי לממשלה צריך גם להיות תפקיד בניהול תשתיות מסוימות כמו דרכים ומטבע וישנם אף כאלו התומכים בהרחבת האחריות הממשלתית גם לתחומים נוספים כמו בתי ספר, בתי חולים, ביטוח, וכדומה. חלק מאותם מינארכיסטים "מרחיבים" סבורים כי יש להשקיע את עיקר המאמצים במניעת הרחבת הממשלה ותפקידיה, יותר מאשר לצמצמם ומתנגדים בעיקר לתוכניות רווחה או סיבסוד.
בין המינארכיסטים הבולטים ניתן למנות אישים כבנז'מן קונסטן, הרברט ספנסר, לאונרד ריד, לודוויג פון מיזס, פרידריך האייק, ג'יימס מ. ביוקנן, מילטון פרידמן, איין ראנד, ג'ון הוספרס ורוברט נוזיק.
ליקוי מאורות
ליקוי מאורות הוא אירוע אסטרונומי המתרחש כאשר גרם שמים נע אל תוך צילו של גרם שמים אחר. המונח משמש לרוב לתיאור ליקוי חמה, כאשר צל הירח עובר על פני כדור הארץ או ליקוי ירח, כאשר הירח נע אל תוך צלו של כדור הארץ. המונח משמש גם לתיאור התופעה בה אחד מירחיו של צדק (או כוכב לכת אחר) עובר בתוך צילו של כוכב הלכת, או כאשר אחד מהירחים נע אל תוך הצל של ירח אחר. כל ליקוי מאורות הוא אירוע הסתרה שבו הגוף שמטיל את הצל מסתיר לגוף המוצל את מקור האור שלו. עם זאת יש אירועי הסתרה רבים אחרים שאינם ליקוי מאורות, כמו כוכב או כוכב לכת מוסתר על ידי הירח או על ידי כוכב לכת אחר.
ליקוי מאורות הוא מצב סיזיגי, כלומר מצב בו שלושה מגרמי השמים נמצאים על קו אחד ישר.
כאמור, שני הליקויים המשמעותיים ביותר בכדור הארץ הם:
ליקוי מלא מתרחש כאשר מקור האור חסום לחלוטין על ידי העצם המסתיר. בליקוי חמה, הצופה נמצא בתוך כתם הצל שיוצר הירח.
ליקוי חלקי מתרחש במקומות בהם רק חלק מהארה חסום על ידי הגוף המסתיר (ליקוי חמה), או כאשר רק חלק מהגוף מוסתר על ידי הצל (ליקוי ירח). בליקוי חמה, הצופה נמצא בחלק הפנומברה של צל הירח.
ליקוי טבעתי הוא ליקוי מלא של מאור כאשר לעין נראית טבעת אור סביב הגוף החוסם. בליקוי חמה הצופה נמצא בתוך חלק האנטומברה של צל הירח. מדובר בצירוף מקרים בכך שהשמש והירח הם בעלי גודל נראה כמעט זהה, דבר המאפשר ליקוי טבעתי. ליקויי טבעת הם זמן אידיאלי לצפייה בהתפרצויות שמש.
ישנו גם ליקוי בן כלאיים המורכב משלושת המצבים. הליקוי מתחיל כליקוי טבעתי, הופך למלא ובסופו חוזר למצב טבעתי.
ליקוי הכולל את השמש, כדור הארץ והירח יכול להתרחש רק כאשר שלושתם נמצאים על אותו הקו. מאחר שמישור המסלול של הירח הוא בהטיה ביחס למישור סיבובו של כדור הארץ (מישור המלקה, קו הליקויים), ליקוי מתרחש רק כאשר שלושת הגופים קרובים להצטלבות שלושת המישורים האלה. השמש עוברת דרך ההצטלבות פעם בשנה, וליקויים מתרחשים בערך אחת לשני חודשים ירחיים. בשנה יכולים להתרחש בין שניים לשבעה ליקויים. הם חוזרים בהתאם למחזורי השמש.
לוגיקה טרינארית
לוגיקה טרינארית, לוגיקה תלת-ערכית, או לוגיקה טריוולנטית הוא מונח המתאר מערכת רב-ערכית שבה שלושה ערכי אמת: אמת, שקר, וערך שלישי. זאת בהשוואה ללוגיקה בוליאנית שבה שני ערכי אמת בלבד: אמת ושקר.
ייצוג ערכים
כמו בלוגיקה בוליאנית, ערכי האמת בלוגיקה טרינארית יכולים להיות מיוצגים נומרית באמצעות מספר ייצוגים. כמה מהנפוצים ביותר הים:
הערך השלישי נקרא לעיתים 'לא-ידוע' (Unknown, Don't Know, or Don't Care), או 'א-רלוונטי' (Irrelevant)
בדומה ללוגיקה בוליאנית בה ספרה בודדת מכונה ביט (Binary Digit - Bit), בלוגיקה טרינארית ספרה בודדת מכונה טריט (Trinary Digit - Trit).
מאפיינים
לוגיקה טרינארית עוסקת בפסוקים אלגבריים שאיבריהם שייכים לבסיס אריתמטי 3 (להבדיל מלוגיקה בוליאנית שאיבריה שייכים לבסיס 2 או הבסיס המקובל לספירה שהוא בסיס 10). לכן לביטוי בעל n ספרות טרינאריות יהיו 3n צירופי ערכים אפשריים.
טבלת אמת
טבלת האמת הבסיסית מציגה את שלוש הפעולות הלוגיות הבסיסיות: And, Or לשני ערכים, ו-Not לערך יחיד.
הערך # משמש לצרכים לוגיים כמשתנה ש'ערכו לא נקבע', 'שערכו אינו ידוע', 'שערכו עשוי להיות-'. לכן פיתוח הטבלה:
לוגיקה טרינארית באלקטרוניקה ובמחשוב
אחת מראשונות מכונות החישוב שנבנתה מעץ ב-1840 על ידי טומאס פוולר (Thomas Fowler) הייתה מחשב טרינארי המבוסס על לוגיקה טרינארית. היישום המודרני היחיד והאחרון נכון לשנת 2008 הוא מחשב הסטון, Setun הסובייטי שנבנה בשלהי שנות ה-50 במוסקבה ועשה שימוש בלוגיקה טרינארית (בייצוג טרינארי מאוזן).
ניתן ליישם לוגיקה טרינארית אמיתית באמצעות רכיבים אלקטרונים, אולם סיבוכיות התכנון, יחד עם היכולת לממש לוגיקה טרינארית בקלות ובזול יחסית באמצעות מערכות לוגיקה בינארית, מנעו מתחום זה להתפתח.
מספר שימושים נפוצים ללוגיקה טרינארית הממומשים באמצעות לוגיקה בינארית כוללים שיטות מסוימות בתיקון שגיאות, יישומים בלוגיקה עמומה (Fuzzy Logic), וכן בתכנות ובמסדי נתונים, בהם NULL מייצג ערך שטרם נקבע, או UNKNOWN שמייצג ערך שאינו ידוע.
העתיד
טענה שהושמעה בעבר וככל הנראה לא הוכחה מעולם היא שישומי לוגיקה טרינארית עשויים להיות יעילים ביחס ליישומי לוגיקה בינארית מאחר שבסיס 3 יותר קרוב מאשר בסיס 2 בערכו לערך האקספוננט (הטבעי e≅2.718).
מספר מוסדות מחקר וחברות מסחריות כגון Hypres ו-IBM פעילות לעיתים ומפרסמות פרסומים בתחום הלוגיקה והמחשוב הטרינארי. הפשטות והיעילות של הלוגיקה הטרינארית עשויים להחזיר אותה להתעניינות מחקרית, כפי שחזה דונלד קנות'.
ויטאלה קאנדיאנו
ויטאלה קאנדיאנו (באיטלקית: Vitale Candiano; נפטר ב-1017) היה הדוכס ה-24 של ונציה. ויטאלה כיהן כדוג'ה בין השנים 978–979.
חייו
ויטאלה היה בנו של הדוג'ה ה-22 של ונציה, פייטרו קאנדיאנו הרביעי. הוא נבחר לתפקיד הדוג'ה באספת עם שנערכה בספטמבר 978 לאחר שקודמו, פייטרו אורסאולו הראשון, נמלט למנזר במפתיע.
לאחר תום כהונה בת 14 חודשים, ויתר ויטאלה על כיסאו, מסיבות בריאות.
בתקופת כהונתו חיזק ויטאלה את היחסים הרעועים בין העיר ונציה לבין האימפריה הרומית הקדושה, יחסים שהתערערו לאחר שבשנת 976 שרף המון ונציאנלי את ארמון הדוג'ה כאשר בתוכו נמצא הדוג'ה דאז - פייטרו קאנדיאנו הרביעי, אביו של ויטאלה. פייטרו קאנדיאנו שלט בתמיכת קיסר האימפריה הרומית הקדושה אוטו השני, והיה קשור אליו ואל מלך איטליה בקשרי משפחה. כהונתו של ויטאלה סייעה לגשר על הקרע בין לה סרניסימה לבין האימפריה.
לאחר שויתר על כיסאו הצטרף ויטאלה למנזר סנט'אילאריו, וחי חיי נזירות. הוא נפטר בשנת 1017 ונקבר במנזר.
לייזר רייסר
לייזר רייסר (LZR Racer) היא חליפת שחייה תחרותית של חברת ספידו שנחשבה לחליפת השחייה הטובה בעולם בתקופת אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
חליפת לייזר רייסר עשויה מגומי סינתטי דוחה מים וחומר פולימרי. החליפה מכסה את הרגליים (חצי גוף), את הברכיים בלבד (רבע גוף) ובגרסה של חליפת גוף מלא. החליפה תפורה בלייזר, ובגרסת הגוף המלא יש רוכסן אחד לאורך הגב. המבנה הנצמד המיוחד שלה נועד לשמר את הגוף במצב "חץ" הידרודינמי ולמנוע תנודות זעירות של שרירים וויבראציות של העור. החליפה מאוד קלה ומקדם החיכוך שלה נמוך מאוד. היתרון הגדול שלה הוא במשחים למרחקים קצרים, זינוקים, פניות ויציאות בהם למבנה ההידרודינמי של הגוף חשיבות גדולה. בנוסף ספידו טוענת שהחליפה מייעלת את תהליך הנשימה של השחיינים, דבר החשוב במשחים למרחקים ארוכים.
החליפה הוצגה ב-13 בפברואר 2008 ושווקה כחליפת השחייה של ספידו לאולימפיאדת בייג'ינג (2008). קמפיין הפרסום מנוהל בשיתוף חברת האופנה היפנית "Comme des Garçons", כשמייקל פלפס הוא הדוגמן הראשי של קמפיין.
כ-100 שיאים עולמיים נשברו על ידי שחיינים ששחו עם החליפה, הישג חסר תקדים בעולם השחייה. סביב החליפה מתקיים דיון אתי העוסק בשאלת גבולות ההתערבות הטכנולוגית בהישגי האנשים וביתרונות הבלתי הוגנים שניתן להשיג בעזרתה. עיקר המחאה באה מצד חברות המתחרות בספידו ושחיינים הנמצאים תחת חסותן. תחילה, פדרציית הספורט הבינלאומית לשחייה, פינ"א, החליטה לאשר את השימוש בחליפה בתחרויות רשמיות. בשנת 2009 החל להישבר המונופול של החליפה. חברות מתחרות כגון ארנה, ג'אקד ו-TYR החלו לייצר חליפות דוחסות-מציפות עשויות כל כולן מפוליאוריתן שהביאו לתוצאות טובות יותר מחליפת הלייזר. באליפות העולם בשחייה 2009 שחיינים בודדים בלבד שחו עם לייזר רייסר.
במהלך אליפות העולם ב-2009 החליטה פינ"א על איסור, שנכנס לתוקף ב-2010, הקובע כי יותר לשחיינים להתחרות רק בחליפות טקסטיל שאינן משפיעות על צורת הגוף ויכולת הציפה שלו. כמו כן הוחלט שגברים ישחו עם חליפות שלא יחרגו מהחלק שבין הברכיים למותניים, ואצל נשים מהברכיים לכתפיים. על פי תקנות אלו, לייזר רייסר וחליפות הפוליאוריתן אסורות לשימוש. האיסור אינו חל על משחי מים פתוחים.
AliExpress
AliExpress (בסינית: 全球速卖通) היא חנות רכישה מקוונת הפועלת בסין אשר נמצאת בבעלות קבוצת עליבאבא. האתר הושק בשנת 2010.
האתר מאפשר לחברות ויצרנים לפרסם את מוצריהם באתר. המוצרים מוצעים לקונים מכל העולם. AliExpress הוא אתר המסחר הפופולרי ביותר ברוסיה והיה האתר העשירי הפופולרי ביותר בברזיל.