cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל-אנדלוס
סופה של אל-אנדלוס
האזור המוסלמי שהיה בשליטת המווחידון התפורר שוב לממלכות קטנות וחלשות (תקופת הטאיפות השלישית). ממלכת קסטיליה, בעיקר תחת שלטונו של פרננדו השלישי, השתלטה בהדרגה על רוב שטחי אל-אנדלוס: קורדובה נכבשה ב-1236 וסביליה ב-1248; רק ממלכת גרנדה נותרה מחוץ לתחומי הממלכה, במעמד של וסאלית. הניסיונות של שושלת בנו מרין לחדש את דריסת הרגל המוסלמית בחצי האי האיברי נבלמו בקרב סלאדו (Batalla del Salado) בשנת 1340. ממלכת גרנדה, ששטחה הצטמצם והלך, המשיכה להתקיים באופן מבודד תחת שלטון השושלת הנסרית. ב-2 בינואר 1492 סופחה גרנדה באופן סופי לממלכת ספרד, וכך הגיעה לקיצה הנוכחות הפוליטית המוסלמית בספרד.
מאה שנים... מאה סרטים
מאה שנים... מאה סרטים היא רשימה של מאה הסרטים האמריקאיים הטובים ביותר, כפי שנקבע על ידי מכון הסרטים האמריקאי, על פי סקר של יותר מ-1,500 אנשי תעשיית הקולנוע, אשר בחרו מתוך רשימה של 400 סרטים. הרשימה פורסמה לראשונה בשנת 1998.
קריטריונים
הסרטים נשפטו על פי הקריטריונים הבאים:
מפלגת הצדק
מפלגת הצדק (בטורקית: Adalet Partisi, AP) הייתה מפלגה בטורקיה שקמה ב-11 בפברואר 1961 לאחר ההפיכה הצבאית הראשונה במדינה ב-1960, והתקיימה עד שפוזרה ב-12 בספטמבר 1981 בעקבות ההפיכה הצבאית השלישית.
מפלגת הצדק נוסדה בידי רגפ גימישפלא ואחרים כמפלגת המשך למפלגה הדמוקרטית בראשות אדנאן מנדרס וג'לל באייר, אשר פוזרה וקיומה נאסר על ידי צבא טורקיה ב-1960. גימישפלא, שהיה בעברו ראש המטות המשולבים של טורקיה, שימש כמנהיג המפלגה עד סמוך למותו ב-1964 ואז נטל סוליימאן דמירל את מקומו והצעיד את המפלגה אל מרכז הזירה הפוליטית בטורקיה. למפלגת הצדק הצטרפו רבים מיוצאי המפלגה הדמוקרטית, ומצעה היה ימני מתון וחילוני אם כי היו בה שתי קבוצות כוח עיקריות מנוגדות - האחת ליברלית והאחרת שמרנית באופן יחסי.
עטור מצחך
"עטור מצחך" (מוכר גם בשם "עטור מצחך זהב שחור", על פי שורתו הראשונה) הוא שיר ישראלי שנחשב כאחת מהקלאסיקות של הזמר העברי. מילותיו נכתבו על ידי המשורר והשחקן אברהם חלפי, והוא הולחן על ידי המוזיקאי יוני רכטר. הביצוע המקורי והידוע ביותר של השיר הוא של הזמר אריק איינשטיין.
מילים
"עטור מצחך זהב שחור" נכתב על ידי המשורר אברהם חלפי בסוף שנות החמישים של המאה ה-20. השיר מתאר באופנים שונים אהבה רומנטית בין גבר לאישה, אשר לעיתים נדמית כאהבה בין בני זוג החיים ביחד וייתכן שהם נשואים, ולעיתים כאהבה בלתי מושגת.
בדבריו של הכותב אל אהובתו, הוא עושה שימוש בשני אמצעים פיגורטיביים: מטאפורה: תיאור שערהּ השחור והענוג של האישה כ"זהב שחור" המעטר את מצחה, כדוגמה ליופייה הכללי ; מטונימיה: תיאור האישה באמצעות הבגד שלה, במקום לתאר את גופה באופן ישיר.
יש הרואים בחלקים מהשיר מונולוג של אוהב נאמן, הזועק את זעקת בדידותו, בעוד הוא "צלע שלישית" במשולש אהבים, ונגזר עליו לחזות באהובתו מרחוק בלבד.
השראה
ב-2011 פורסם כי ההשראה לכתיבת השיר הייתה זהבה ברלינסקי, אשת חברה תל אביבית ורעייתו של השחקן זאב ברלינסקי, שחלפי היה מבאי ביתם. על פי הפרסום, המשורר אברהם חלפי התאהב בברלינסקי וכתב לה את השיר - על אף שלא מימש את אהבתו. בראיון בחדשות 10 הציגו חברי המשפחה את תמונותיה של ברלינסקי ואת המצבה שלה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא, שעליה חרטו לפי בקשתה את מילות השיר. חלפי שמר את זהות האישה בסוד, אך הודה שהיה מאוהב באחרת ואף כתב על אהבתו לאשת חברו בשיר "אשר טייל עמך":. גם שיר זה הולחן על ידי רכטר ובוצע על ידי איינשטיין באלבום "משירי אברהם חלפי". בשיר ישנם מספר רמזים לדמותה של ברלינסקי כולל אזכורים המתייחסים לשערה השחור ולשמה. עם זאת נטען גם שהאהובה הייתה שרה פוקסמן, לימים ס"ט.
לחן
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הולחן השיר על ידי יוני רכטר. הוא פורסם לראשונה בשנת 1977 במסגרת אלבומו של אריק איינשטיין "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'". האלבום כלל ביצועים מחודשים לשירים עבריים מוכרים, והשיר "עטור מצחך" (שנקרא באלבום "עטור מצחך זהב שחור") היה אחד משני השירים החדשים היחידים שנכללו באלבום. קולות הרקע בשיר בוצעו על ידי הזמרות קורין אלאל (הקולות הגבוהים) ויהודית רביץ (הקולות הנמוכים). להקלטה הצטרף אבנר קנר שניצח על התזמורת (בזמן שרכטר ניגן בפסנתר).
אריק איינשטיין סיפר כי העבודה על השיר ארכה חודשים רבים, בעבודה משותפת שלו ושל יוני רכטר. רכטר, החתום בלעדית על לחן השיר, סיפר בראיון כי אכן הלחין את השיר בעצמו, אך התקשה עם הלחנת השורה – עד שאיינשטיין הציע לו להתייחס לכל אחת מהמילים בנפרד, תוך עצירה קצרה בין מילה למילה.
ביצועים נוספים
להקת כוורת ביצעה באופן קצבי את הבית הראשון כשיר המייצג את קריירת הסולו של יוני רכטר במסגרת המחרוזת "כוורת און 45" המורכבת משישה שירים המייצגים כל אחד מחברי הלהקה. השיר בוצע בהופעות האיחוד של הלהקה ונכלל באלבומים כוורת - הופעה חיה, קיץ 1984 וכוורת בפארק מהופעת האיחוד ב-1998. בהופעות האיחוד של 1990 ביצעה כוורת את השיר באופן מלא, כשחברי הלהקה מתחלקים בתפקידי השירה. הביצוע תועד בסרט כוורת - תמונות מחיי להקה.
בשנת 1988 נכלל השיר "עטור מצחך" באלבום "משירי אברהם חלפי" של איינשטיין ורכטר, בשינויי עיבוד קלים. אחד השינויים המשמעותיים הוא בשורה, שבהקלטה הראשונה מושרת על ידי איינשטיין, אלאל ורביץ, ואילו בהקלטה השנייה מושרת על ידי אלאל ורביץ בלבד. לדברי איינשטיין, בחירה עיבודית זו גורמת לחלק זה של השיר להישמע כדיאלוג בינו לבין זמרות הליווי.
רביץ שרה סולו את השיר במופע "העיקר זה הרומנטיקה", ערב משירי יוני רכטר, ב-1991 ובשני מופעים דומים שהתקיימו בבית לסין כעשרים שנה מאוחר יותר (הראשון במסגרת פסטיבל הפסנתר 2010). רכטר ורביץ שבו וביצעו את השיר במסגרת הופעות "באה מאהבה 2008" של יהודית רביץ בקיסריה בקיץ 2008.
אביב גפן ביצע את השיר במסגרת ספיישל טלוויזיוני של שירי יוני רכטר, של להקת הגבעטרון ושל ישי לוי.
בשנת 2021 בוצע השיר על ידי הראפר הישראלי דודו פארוק, במסגרת סדרת הרשת "מה היה קורה אם" של גלי צה"ל . ביצוע זה, הנעשה בסגנונו המוזיקלי של הראפר, מתייחס לרקע לכתיבת השיר והזמר מוצג בקליפ בתור גבר המתנגד לנישואיה של אהובתו.
עיבודים
יונתן רזאל עיבד את השיר במסגרת קונצרט מחווה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית לשיריו של יוני רכטר. העיבוד בוצע על ידי אביתר בנאי ובנגינתו של יונתן רזאל.
יצירות שהושפעו
הזמרת איה כורם כללה באלבומה "שפה זרה" שיר פרי עטה בשם "זהב שחור", כתשובה נשית לשיר "עטור מצחך". יוני רכטר הלחין את השיר לבקשתה. באותה שנה אף ביצעה כורם את השיר "עטור מצחך" בשידור המיוחד של בחירת "שיר השישים" לכבוד חגיגות יום העצמאות השישים למדינת ישראל. ביצועה לשיר נכלל באלבום האוסף "הפסקול של המדינה".
מודל שלושת המעגלים
מודל שלושת המעגלים הוא מודל רלוונטי לגישות מחקר שונות ולמודלים שונים העוסקים בתרבות ארגונית.
מודל זה מציג את יחסי הגומלין בין התרבות הניהולית, תרבות מקום העבודה והתרבות הסובבת. תרבות ניהולית היא ערכי ההנהלה, הנורמות והפרקטיקות שנקבעו על ידי ההנהלה והסממנים הארגוניים. תרבות מקום העבודה היא נורמות ההתנהגות והעבודה מנקודת מבטם של העובדים. התרבות הסובבת היא הערכים והנורמות המקומיים המאפיינים תרבות לאומית, דתית וכו'.
התרשים מציג חפיפה חלקית בין שלושת המעגלים. יש לזכור כי מצב זה הוא דינאמי ונקבע מחדש בכל מקרה ומקרה. המודל אינו מודל שטחים ואיננו מכוון לתאר יחסים מספריים מסוימים. מטרתו היא להציג את המושגים באופן סכמאטי.
מודל שלושת המעגלים מתקשר לכמה תאוריות מוכרות בסוציולוגיה ארגונית:
אלברט ריירה
אלברט ריירה אורטגה (בספרדית: Albert Riera Ortega; נולד ב-15 באפריל 1982 במנקור, מיורקה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי וכיום מאמן את קבוצת נ.ק צליה מליגת העל הסלובנית.
קריירה
בקיץ 2003 עבר ריירה לז'ירונדן דה בורדו, והיה חלק קבוע בהרכב הקבוצה במשך שתי עונות. הוא ערך למעלה מ-50 הופעות במסגרת ליגת העל הצרפתית עבור המועדון הצרפתי, וכבש ארבעה שערים.
במהלך אותה עונה, אספניול העפילה עד לגמר גביע אופ"א. היא הפסידה במשחק הגמר לסביליה בדו-קרב בעיטות עונשין, אף על פי שריירה כבש במהלך המשחק. ריירה כבש ארבעה שערים והציג יכולת גבוהה מאוד בעונה זו, שסייעה לקבוצתו להצליח. במהלך שתי תקופותיו באספניול, כולל זו שלפני ההשאלה למנצ'סטר סיטי, הוא ערך 72 הופעות וכבש שמונה שערים.
בקיץ 2008 חתם ריירה על חוזה לארבע שנים בליברפול, לאחר ספקולציות רבות, ב-1 בספטמבר 2008, תמורת 8 מיליון ליש"ט. הוא הבקיע את שערו הראשון עבור ליברפול בניצחון 2-3 על ויגאן את'לטיק ב-18 באוקטובר 2008, והבקיע את שערו הראשון בקריירה בליגת האלופות בניצחון ליברפול 1-3 על פ.ס.וו. איינדהובן ב-9 בדצמבר 2008. הוא כבש שלושה שערי ליגה בעונת 2008/09 עבור קבוצתו, שסיימה במקום השני בפרמייר ליג.
ביולי 2011 חתם באולימפיאקוס היוונית שם שיחק עונה אחת. בספטמבר 2011 חתם בגלאטסראיי הטורקית. במרץ 2014 חתם בווטפורד האנגלית עד לסוף העונה. בנובמבר 2014 חתם באודינזה אך לא שותף באף משחק בקבוצה.
ב-5 במרץ 2015 חזר לקבוצת נעוריו וחתם במיורקה. ב-14 בספטמבר 2015 חתם בזאברץ' הסלובנית. ב-22 בינואר 2016 חתם בקופר, אך במדיה שיחק רק משחק אחד ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
נבחרת לאומית
לריירה 16 הופעות במדי הנבחרת הלאומית של ספרד, בהן כבש ארבעה שערים. בהופעת הבכורה שלו בנבחרת, ב-13 באוקטובר 2007, הוא הבקיע שער במשחק מול, בניצחון 1-3 במסגרת משחקי מוקדמות יורו 2008.
עם זאת, ריירה לא לקח חלק בזכייתה של נבחרת ספרד ביורו 2008 באוסטריה ושווייץ. הוא זומן מחדש לסגל באוקטובר 2008 למשחקי מוקדמות מונדיאל 2010, במקום דייגו קאפל שנעדר בשל פציעה. הוא שיחק עם נבחרת ספרד גם בגביע הקונפדרציות 2009, וזכה עמה במקום השלישי.
תורת המוזיקה
תורת המוזיקה היא תחום במוזיקולוגיה, הכולל בתוכו מחקר היסטורי, אנתרופולוגי, ופסיכולוגי של המוזיקה.
תורת המוזיקה חוקרת כיצד "עובדת" המוזיקה: היא בוחנת את השפה והתיווי של המוזיקה, ומבקשת לזהות דפוסים ומבנים בטכניקות של מלחינים שונים הנבדלים בז'אנרים, סגנונות, או בתקופות היסטוריות. על מנת לזהות את הדפוסים, התאוריה של המוזיקה מזקקת ומנתחת את הפרמטרים הבסיסיים או האלמנטים של המוזיקה כגון: קצב, הרמוניה (פונקציה הרמונית), מלודיה, מבנה, צורה, מרקם, וכדומה. באופן כללי, תורת המוזיקה עשויה לכלול כל הצהרה, אמונה או תפיסה של, או על, מוזיקהאדם החוקר את המאפיינים הללו ידוע כתאורטיקן מוזיקה. חלק מהחוקרים משתמשים באקוסטיקה, פיזיולוגיה אנושית ופסיכולוגיה כדי להסביר איך ולמה המוזיקה נתפסת.
יסודות המוזיקה
מרכיבי מוזיקה הם גובה צליל, מקצב או "פעמה", קצב, מלודיה, הרמוניה, מרקם, תזמור, גוון או צבע, איכויות הבעה (הדינמיקה וההבעה (ארטיקולציה)), וכן צורה או מבנה. בנוסף להם סולמות ו/או המודוסים, הקונסוננס והדיסוננס.
גובה הצליל
כאשר התו נמצא בתדירות של בערך 1000 הרץ או מתחת לתדירות זו, הגובה הנתפס של הצליל נעשה נמוך יותר ככל שלחץ הצליל נעשה גבוה יותר. ברם, מעל 2000 הרץ בקירוב, גובה הצליל נעשה גבוה יותר בעוד הצליל מתחזק.
במוזיקה המערבית, קיימים סטנדרטים מתחרים לקביעת גובה צליל מדויק, המגדירים מערכות כיוון. השימוש הרווח ביותר לקביעת גובה צליל הוא קולן המכוון על פי תו מסוים. אך שיטה זו היא בעייתית שכן קשה לקבוע מהו התדר המדויק שבו התו צריך להיות. הבעיה הבסיסית המונעת היווצרותו של סטנדרט אחד, אם כן, טמונה בפיזיקה של התנודות. כדי להתגבר על בעיה זו נעשו ניסיונות לקבוע מהו התדר המסוים שצריך להיות לכל צליל (הדבר נחוץ בשביל יצרני כלים), אך גם סטנדרט זה השתנה עם השנים. התו לה (A) למשל, הוגדר על ידי צרפת ב-1859 כתדר גל של 435 הרץ, בעוד שבאנגליה באותה שנה, נע התדר הסטנדרטי בין 439 ל-452 הרץ. בסופו של דבר, הומלץ כתקן, בשנת 1939, תדר של 440 הרץ, ובשנת 1955, ארגון התקינה הבין-לאומי אישר את הבחירה. כיום, A440 (לה בתדר של 440 הרץ), משמש באופן רחב (אם כי לא בלעדי) כלה (A) הנמצא מעל דו (C) מרכזי.
שני צלילים בעלי גובה שונה (תדירות גל שונה) נקראים מרווח. המרווח הבסיסי ביותר הוא הפרימה שהוא שני צלילים זהים (בעלי תדר גל זהה) המנוגנים בזה אחר זה או בד בבד (אוניסון). עוד מרווח פשוט הוא האוקטבה, שהוא הכפלה או חלוקה לשניים של תדר הגל של צליל מסוים. (התוצאה היא שישנם כמה צלילים שכולם נקראים "דו", למשל, והם שונים זה מזה רק בגובהם).
סולמות ומודוסים
ניתן לארגן תווים לסולמות ומודוסים שונים. התאוריה של המוזיקה המערבית, מחלקת את האוקטבה לסדרה של 12 תווים, שבהם ניתן להשתמש על מנת להלחין יצירות שונות. הסדרה של 12 התווים נקראת: "סולם כרומטי". בסולם הכרומטי, המרווח שבין 2 תווים עוקבים נקרא "חצי צעד" או "חצי טון". כאשר מסדרים מרווחים מסוימים על פי דפוסים מסוימים, ניתן ליצור סולם. הסולמות הנפוצים ביותר במוזיקה המערבית הם סולמות דיאטוניים - בעלי 7 תווים, בדרך כלל סולמות מהסוגים: מז'ור, מינור טבעי, מינור הרמוני ומינור מלודי. דוגמאות נוספות לסולמות הן הסולם האוקטטוני (או הסולם המוקטן) והסולם הפנטטוני (המורכב מ5 צלילים בלבד), שנפוץ במוזיקה אתנית ובג'אז. ישנם עוד סולמות רבים שניתן ליצור מ-12 התווים שבמוזיקה הקלאסית. סולמות שונים אלו באים לידי ביטוי בעיקר במוזיקה המודרנית, שהמלחינים המצייתים לסגנונה אינם מוגבלים לכללי המוזיקה הקלאסית ולכן ממציאים לעיתים קרובות סולמות על דעת עצמם.
ישנם גם סולמות שאינם מצייתים לסדרה הקלאסית של 12 התווים. אם נבחן למשל את המוזיקה המסורתית של פרס, הודו או ארצות ערב, נוכל לראות כי במוזיקה זו נוטים להשתמש גם במרווחי רבעי טון, כלומר מרווחים שהם חצי מגודלם של חצאי טונים. בהתאם לכך, במוזיקה המסורתית של ארצות אלו ניתן למצוא תווים רבים יותר וכך גם סולמות רבים יותר.
במוזיקה הקלאסית המערבית, העונה לחוקיות של סולמות מז'וריים או מינוריים בעלי 7 צלילים, המפתח של היצירה קובע את הסולם שבו היא כתובה. ניתן לראות, בהתאם לדרך שבה המפתחות בנויים (מעגל הקווינטות), את הקשר ההדוק שיש בין סולמות שונים במוזיקה המערבית. למרות שכל סולם מאותו סוג (כל הסולמות המז'וריים למשל) בנוי על פי אותה חוקיות בדיוק, ניתן בכל זאת להבחין בהבדלים באופיים של הסולמות. אם למשל עושים טרנספוזיציה (העברה) ליצירה מסוימת מסולם אחד לאחר, נניח מדו מז'ור C לרה מז'ור D (מעלים את כל התווים ביצירה טון אחד כלפי מעלה), ניתן להבחין כי הרגש או התחושה שהיצירה מפגינה השתנה מעט, וזאת בגלל התכתבותו של מנעד היצירה עם המנעד של הכלי שמנגן אותה (אם היצירה מנוגנת למשל על ידי כינור, לאחר טרנספוזיציה הכנר ישתמש בצלילים הגבוהים יותר של הכינור, דבר שיפיק צליל שונה ממה שהיה מופק אם היצירה הייתה נשארת בסולם הנמוך יותר). עם זאת, שינוי הסולם יכול גם להיות בלתי מורגש בשביל המאזין הפשוט, שכן היחסים בין התווים ביצירה אינם משתנים. (ניתן לומר שגובה הוא דבר יחסי ולכן אם הצלילים יהיו מסודרים בגבהים מסוימים באותו יחס שבו הם היו מסודרים בגבהים הקודמים (של הסולם הקודם) אדם ללא שמיעה אבסולוטית לא יבחין בהבדל).
קונסוננס ודיסוננס
קונסוננס הוא הרמוניה שהצלילים שמרכיבים אותה משלימים זה את זה ומגבירים את התהודה זה של זה. דיסוננס הוא הרמוניה שבה הצלילים מתנגשים זה עם זה ויוצרים אינטראקציות אקוסטיות מורכבות יותר. הגדרה פשטנית יותר למונחים היא שהרמוניות ומרווחים קונסוננטיים הם נעימים לאוזן ואילו הרמוניות ומרווחים דיסוננטיים אינם נעימים לאוזן. ניתן גם לחשוב על הדיסוננס והקונסוננס במונחים של יציבות: הרמוניות דיסוננטיות נחשבות לעיתים כ"לא יציבות" וכשואפות "להיפתר" על ידי מרווחים קונסוננטיים (למשל, כאשר נשמע אקורד דיסוננטי נרגיש צורך לשמוע אחריו אקורד קונסוננטי שיפתור לנו את ההרגשה הלא נעימה שמעורר הדיסוננס). עם כל זאת, אין לטעות ולחשוב כי דיסוננס הוא אינו דבר רצוי; יצירה שתכתב כולה באקורדים קונסוננטיים, למשל, אולי תשמע נעימה לאוזן אך היא תשעמם את המאזין שכן לא תהיה בה שום "אי יציבות" שדרושה פתרון (דומה הדבר ליצירה ספרותית ללא כל סיבוך עלילתי).
המלודיה של יצירה מסוימת, לרוב מאורגנת כדי לתקשר עם הרמוניות משתנות (מעברי אקורדים) שמלוות אותה, ושבנויות על קונסוננס ודיסוננס. המיומנות של כתיבת מלודיה תלויה באופן מוחלט ביכולת לבחור תווים בהתאם (או, במכוון, שלא בהתאם) להרמוניות שלהם, תוך כדי שמירה על צורה מלודית מוגדרת (או לא מוגדרת באופן מכוון).
קצב
קצב הוא אופן סידור צלילים ושקט במרחב הזמן. מד המסדר ומקבץ זמן בקבוצות בעלות דופק סדיר, נקרא תיבה. המשקל מגדיר כמה פעמות יש בתיבה אחת, ואיזה ערך של תו נכתב צריך להרגיש כפעמה אחת (כלומר, מהו האורך של הצליל שתופס פעמה אחת). במהלך יצירה, ייתכן שתווים מסוימים יודגשו לעיתים, כדי לבטא רגש מסוים. ישנן מוסכמות במסורות שונות על סדר מסוים של הדגשות, שנועד לחזק את תחושת המשקל (בדרך כלל מדגישים את הפעמה הראשונה בתיבה למשל). מקצבים משתנים הם מקצבים שמדגישים חלקים לא צפויים בתיבה. נגינה של כמה מקצבים שונים בו זמנית נקראת פוליריתמיקה.
מלודיה
מלודיה ("מנגינה") היא סדרה של צלילים המושמעים ברצף. צלילי המלודיה בדרך כלל נכתבים תוך כדי התייחסות לגורמים כמו סולמות ומודוסים. הקצב של המלודיה בדרך כלל משקף הטעמות של שפת דיבור, מקצבים הנוחים פיזית לריקוד, או פעימות מחזוריות פשוטות. המלודיה מחולקת לרוב למשפטים שמרכיבים מבנה קשתי. האלמנטים שבאים לידי ביטוי במלודיה הם גובה הצלילים, אורכם, הדינמיקה של המלודיה והגוון שלה.
הרמוניה
הרמוניה היא חקר צליליות אנכית במוזיקה. כלומר, ההרמוניה חוקרת את היחסים הנוצרים בין צלילים שונים הנשמעים יחד; לרוב בו זמנית (אם כי מלודיה, כאשר היא מתווה מבנה הרמוני מסוים, יכולה גם היא לרמוז על הרמוניה).
היחס הנוצר בין שני צלילים נקרא מרווח בעוד שמבנים גדולים יותר, הכוללים יותר משני צלילים שונים, נקראים אקורדים. במוזיקה מערבית קלאסית ובמוזיקה פופולרית, ההרמוניות (והאקורדים) בדרך כלל מבוססות על טרצות. בהתאם לכך, אקורד במוזיקה הקלאסית המערבית, שנמצא במצב הבסיסי שלו (הצליל היסודי שעליו בנוי האקורד נמצא בקול הנמוך ביותר), יהיה בנוי מצליל בסיסי שמעליו צליל במרווח של טרצה, ומעל הצליל השני צליל שלישי שיצור מרווח של טרצה מהצליל השני, וקווינטה מהצליל הראשון (ניתן גם להוסיף עוד טרצה מעל הצליל השלישי וכך לבנות ספטאקורד. הצליל הרביעי יהיה במרווח של ספטימה מהצליל הראשון).
ישנן גם הרמוניות יוצאות דופן שאינן עונות להגדרה הקלאסית. במוזיקה המודרנית של המאה ה-20 למשל, נחקרו סוגים רבים של צורות הרמונאליות שונות. נעשה אז שימוש באקורדים כיד הדמיון, כאשר ההגדרה של "אקורד" השתנתה מהמובן המקובל (צלילים הבנויים במרווחים של טרצות) למובן רחב יותר של כל שלושה צלילים או יותר היוצרים אווירה טונאלית מסוימת, ללא כל קשר למרווחים בין הצלילים. גם צורת סימון האקורדים בשיטה המוזיקה הקלאסית ובשיטה המודרנית אינה אחידה; במוזיקה המערבית הקלאסית מסמנים אקורדים בעזרת מערכת ספרות רומיות, בג'אז ובמוזיקה פופולרית לעומת זאת משתמשים באותיות ובמערכת סמלים מיוחדת לסימון האקורדים ואילו במוזיקה הפוסט-טונאלית משתמשים במגוון של שיטות.
צורת התפיסה של צליל יחיד בתוך הרמוניה תלויה במספר גורמים הכוללים בין היתר את האינטראקציה של תדרי הצלילים שבתוך ההרמוניה, ואת החספוס הנוצר על ידי פעימה מהירה של צלילים סמוכים. תפיסת הצלילים תלויה גם במידת ההיכרות של המאזין עם המוזיקה, ואסוציאציות תרבותיות.
תאורטיקנים משתמשים במונח "הרמוניה" לתיאור כל "סימולטניות צלילית" ללא כל קשר לאיכויות הצלילים. בשפה הרווחת לעומת זאת המילה "הרמוניה" משמשת לעיתים קרובות לתיאור צלילים נעימים לאוזן המשלימים זה את זה, דבר שבשפה המקצועית יקרא "קונסוננט".
המונח מונופוניה מתאר מוזיקה המורכבת מקו מלודי אחד ויחיד (באופן מופשט: מנגינה ללא ליווי). אם המנגינה היחידה הזו מלווה על ידי אקורדים המרקם נקרא "הומופוני". בהומופוניה הקו המלודי (המנגינה) נמצא בדרך כלל, אבל לא תמיד, בקול הגבוה ביותר. מרקם נוסף הנקרא "פוליפוניה", מורכב מכמה מלודיות המושמעות בו זמנית, שלכולן חשיבות שווה.
מרקם
מרקם מוזיקלי הוא האופי הכללי של יצירה מוזיקלית. מרקם בדרך כלל מתואר בהתאם למספר הקולות, או היחסים בין הקולות, הקיימים ביצירה מוזיקלית. סוגי המרקמים הם בין היתר: מונופוניה, הטרופוניה, פוליפוניה, הומופוניה ומונודיה. המרקם הנתפס של יצירה מסוימת יכול להיות מושפע גם מגוון הצליל של הכלים המנגנים אותה, ממספר הכלים המנגנים ומהפרשי הגובה בין הקולות השונים.
איכויות הבעה
איכויות ההבעה במוזיקה, הם אלמנטים היוצרים שינוי במוזיקה שאינם קשורים למונחים טכניים כמו גובה צליל או קצב. האלמנטים לרוב מתייחסים לגישתו של הנגן אל המוזיקה ומורים לו איזה רגש או הלך רוח עליו להעביר בנגינה (עצוב, שמח, מהורהר, חלומי, שובב, רציני וכדומה), מה אופי היצירה (מודגשת כמו מארש צבאי, שירתית או ריקודית כמו בלדה למשל), וכיצד להביע את היצירה לקהל בצורה הטובה ביותר (מורים לו בין היתר באילו חלקים עליו להנמיך את המוזיקה ולנגן ברכות, ובאילו חלקים עליו להגביר את הצליל ו"לצעוק" את המוזיקה). איכויות ההבעה כוללות: דינמיקה וארטיקולציה.
דינמיקה
במוזיקה, המונח "דינמיקה", מתייחס בדרך כלל לרכות או לעוצמה של מנגינה או תו, למשל: פיאניסימו או פורטיסימו. בעבר, רוב הדינמיקה הכתובה (ההערות שנכתבו יחד עם התווים והורו על הדינמיקה הדרושה) נכתבה באיטלקית, אך בימינו ניתן גם לראות מדי פעם הוראות כתובות המתורגמות לאנגלית. עוד משמעות למילה "דינמיקה" היא התייחסות לכל היבט בנוגע לאופן ההוצאה לפועל (על ידי נגינה) של אירועים ביצירה; או סגנונית (סטקטו, לגאטו וכדומה) או תפקודית (מהירות היצירה). המונח מתייחס גם להערות הכתובות על דף התווים שנועדו להורות לנגן על הדינמיקה הדרושה.
ארטיקולציה
ארטיקולציה היא עיצוב מעטפת הצליל וגונו על ידי המבצע; לדוגמה: סטקטו או לגאטו. ארטיקולציה לרוב מתוארת בכלליות על דף התווים ולא באופן מספרי מדויק או אף לא באופן כמותי, ובהתאם לכך ניתן למבצע מקום נרחב לפרשנות הארטיקולציה, והוא יבחר בדרך שלדעתו מביעה את היצירה המוזיקלית בצורה הטובה ביותר. לדוגמה: סטקטו מוגדר לעיתים בצורה כללית כביצוע מופרד של רצף צלילים כאשר קיים ניתוק מסוים בין כל צליל וצליל. עם זאת לא נאמר במדויק עד כמה יש להפריד בין כל צליל (מה אורך ה"הפסקה" בין הצלילים ועד כמה יש להדגיש את ההפרדה). דבר זה נתון לבחירתו של המבצע. בחירת הארטיקולציה תעשה, כפי שנאמר לעיל, בהתאם לתוכן היצירה ולמסר שהיא רוצה להעביר. כמו כן, הסגנון של הארטיקולציה תלוי גם בסוג הכלי שמנגן את היצירה ובתקופה ההיסטורית שאליה משתייכת היצירה (לדוגמה: התקופה הקלאסית). עם זאת, ישנן סוגי ארטיקולציות שמתאימות, באופן כללי, לכל הקולות והכלים. הארטיקולציות המשותפות הן (בסדר של הארוך ביותר עד לקצר ביותר):לגאטו ("חלק", "מחובר"), טנוטו ("יחד", "ארוך אך מנותק"), מרקאטו("מנותק", "מבוטא בכבדות", "בעל משקל כבד"), סטקטו ("מופרד", "מנותק"), מרטלה או אקצנט ("חד וקצר"). כל הנ"ל יכולות להשתלב יחד כדי ליצור ארטיקולציות ב"מצב ביניים". לדוגמה: פורטטו זה שילוב של טנוטו וסטקטו. לכמה מהכלים יש ארטיקולציות מיוחדות משלהם ודרכים מיוחדות להפיק צלילים. למשל: פיציקטו בכלי קשת הוא טכניקה של משיכת המיתרים בעזרת האצבעות (במקום בעזרת הקשת) היוצרת צלילים עמומים וחלשים. הארטיקולציות מסומנות מעל התווים בצורת • המורה לנגן את הצליל סטקטו (קצר) והסימון המאונך − מורה לנגן את הצליל במלואו. לארטיקולציה חשיבות רבה בנגינה קבוצתית של כמה כלי נגינה יחד, לדוגמה קבוצת כלי נשיפה (בראס סאקשן)או קבוצת כלי מיתר (סטרינגס) כשנגן אחד מתוך הקבוצה לא ינגן צליל מסוים בארטיקולציה כפי שהיא כתובה תתקבל תחושה של חוסר מקצועיות כהרכב וחוסר תיאום מדויק בין הנגנים מה שמוריד באיכות ההרכב ובאיכות הסימטרית של המוזיקה
מבנה או צורה
"מבנה" הוא פן של תורת המוזיקה, החוקר את המושג של "תחביר מוזיקלי", ברמה הפרטנית (ניתוח פנימי ומדוקדק של יצירה) וברמה הכללית (ניתוח כללי של יצירה). התחביר מוסבר לעיתים קרובות במונחים של "משפטים" (המורכבים משאלה ותשובה) או "אפיזודות" (ברמה הפרטנית), ובמונחים של ז'אנרים ותקופות (ברמה הכללית). דוגמאות לצורות שונות במוזיקה הקלאסית המערבית כוללות את צורת הפוגה, צורת הסונאטה, צורת הקאנון, הצורה הסטרופית, נושא ווריאציות, ורונדו. מוזיקה פופולרית בדרך כלל עושה שימוש בצורה הסטרופית בשילוב עם בלוז 12 תיבות.
כתיבה בארבעה קולות
כתיבה כוראלית בארבעה קולות משמשת על מנת ללמד ולנתח את מוסכמות היסוד של המוזיקה, מימי הביניים ועד התקופה הרומנטית (פרק זמן שנמשך מ-1650-1900 בקירוב). במוזיקולוגיה הגרמנית המסורתית, שיטת כתיבה זו מכונה: "הרמוניה פונקציונלית". הכוראלים לארבעה קולות של יוהאן סבסטיאן באך, שנכתבו למען מטרות דתיות, משמשים עד היום כמודל להרמוניה פונקציונלית בעבור תלמידי מוזיקה, ומהווים תצוגה יוצאת דופן לחשיבתו הליניארית של באך. כשמנתחים מוזיקה, מסתכלים גם על ה"פרטים" (מסתכלים על כל קול בנפרד ומנתחים את התייחסותו לשאר הקולות ואת מידת היותו עצמאי), וגם על "הכלל" (הפונקציות ההרמונאליות הנוצרות משילוב של כל הקולות ועוד גורמים המשפיעים על כלל הקולות כמו למשל המשקל). לאחר שהתלמידים לומדים לנתח יצירות שונות, הם מתבקשים להרמן כוראלים בעצמם, לעיתים קרובות באמצעות מנגינות נתונות, על קו בס מסוים, או באמצעות הלחנה על התקדמות הרמונאלית נתונה, כאשר הם מתבקשים לציית לכללי הולכת הקולות. למרות שבאופן מסורתי נתפס התרגיל כתרגיל ווקאלי עבור סופרן, אלט, טנור, ובס, נפוצים גם תרגילים אחרים המתייחסים לרביעיית כלי נשיפה (שתי חצוצרות, קרן צרפתית וטרומבון) או לרביעיית מיתרים (כינור ראשון, כינור שני, ויולה וצ'לו).
דוד קרקו
דוד קרקו (נולד ב-11 בפברואר 1945) הוא כדורגלן עבר ישראלי, משחקני מכבי תל אביב ונבחרת ישראל.
תורת המוזיקה
כתיבה בארבעה קולות
ישנם שבעה אקורדים בסיסיים שבהם נהוג להשתמש כאשר מהרמנים בשיטה הקלאסית. שבעת האקורדים מבוססים כל אחד על תו אחר בסולם. את האקורדים מסמנים בדרך כלל בעזרת ספרות רומיות: I, II, III, IV, V, VI, VII המתייחסות לאקורדים בעלי שלושה צלילים (הבנויים בטרצות) הנבנים בהתאמה על כל תו עוקב בסולם המז'ורי או המינורי שהיצירה כתובה בו. ישנן כמה גישות לגבי אופן כתיבת האקורדים. חלק מהחוקרים טוענים כי, בעת הניתוח, יש להבדיל בין אקורדים בעלי אופי מז'ורי (I,IV,V7 וכו'), הכוללים גם אקורדים מוגדלים (לדוגמה: +VII),שיסומנו בעזרת ספרות רומיות רישיות, ובין אקורדים בעלי אופי מינורי, הכוללים גם אקורדים מוקטנים (לדוגמה: ii,iii,vi, vii-dim), שיסומנו בעזרת ספרות רומיות קטנות. כמו כן, הם טוענים, כי יש לציין כאשר בקו הבס מופיע תו שהוא אינו התו הבסיסי של האקורד (אינו התו שעליו בנוי האקורד, כלומר הוא אינו צליל הפרימה), והאקורד הוא אקורד מהופך. מסמנים זאת בעזרת מספרים שיופיעו מעל הספרות הרומיות. באקורדים משולשים ההיפוכים יהיו: סקסטאקורד (ההיפוך הראשון, מסומן בעזרת הספרה 6), וקורטסקסטאקורד (ההיפוך השני, מסומן ב4 6). בספטאקורדים ההיפוכים יהיו: קוינטסקסטאקורד (ההיפוך הראשון, מסומן ב5 6), טרצקוורטאקורד (ההיפוך השני, מסומן ב3 4), וסקונדאקורד (ההיפוך השלישי, מסומן ב2).(דוגמה). מנגד, ישנם חוקרים, המתבססים על התאוריות של היינריך שנקר וטוענים כי אין זה משנה מה מצב האקורדים בזמן הניתוח הסופי, ולכן יש לסמן את כולם בספרות רומיות רישיות.
דוד קרקו
קריירה
קרקו גדל בקבוצת גדנ"ע יהודה בתפקיד החלוץ ועבר באוגוסט 1963 למכבי תל אביב, כאחד מ"תינוקות ג'רי", השחקנים הצעירים ששיתף מאמן מכבי תל אביב, ג'רי בית הלוי, בקבוצה הבוגרת. לאחר מספר משחקים הוסט לעמדת הבלם הקדמי, שם שיתף פעולה עם צבי רוזן.
תורת המוזיקה
כתיבה בארבעה קולות
המיומנות הדרושה בהירמון כוראל בסגנון באך, כרוכה ביכולת להתחיל את הקטע בסולם אחד, ובהמשכו לעשות מודולציה (לעבור) לסולם אחר, בסוף המשפט המוזיקלי הראשון, או בתחילתו או סופו של המשפט השני. כשמהרמנים כוראל, קיימת לעיתים קרובות האפשרות לעבור למספר מגוון של אזורים טונאליים קרובים (סולמות שהשוני בינם לבין הסולם המקורי קטן). האזורים הקרובים הם בדרך כלל: הסולם של הדרגה (האקורד) החמישית V (ידועה גם כדומיננטה) או של הדרגה המינורית המקבילה לה iii, הסולם של הדרגה הרביעית (סאב-דומיננטה) IV או של הדרגה המינורית המקבילה לה ii, הדרגה הIII בסולם המינורי, הידועה גם כ"מז'ור המקביל" והדרגה הVI בסולם המז'ורי הידועה גם כ"מינור המקביל". ניתן גם להשתמש באקורדים כרומטיים (שיש בהם צלילים החורגים מהסולם) שמקלים בדרך כלל על המעבר בין הסולמות וגורמים לו להשמע יותר טבעי ופחות "מקרטע". לדוגמה האקורד שנקרא "דומיננטה שניונית" שהוא בעצם "הדומיננטה של הדומיננטה" (הדרגה החמישית בסולם שהצליל הראשון שלו הוא הדרגה החמישית של הסולם המקורי) והוא מעין גרסה מז'ורית לאקורד II, מקל עלינו לעשות מודולציה לדרגה הV של הסולם. למרות שישנו מגוון רחב של אקורדים שבהם ניתן לעשות שימוש על מנת לבצע מודולציה, ניתן להבחין בקדנצות מסוימות שבהן מרבים להשתמש, ושחלקן אף הפכו לסטנדרט. נציין לדוגמה את הקדנצה הנפוצה: IIb7-V7-I.
קוגניציה (תפיסה) מוזיקלית
"דקדוק מוזיקלי" פותח על ידי התאורטיקנים ג'קנדוף ולרדאהי. בעזרת שימוש ברקע של ג'קנדהוף כבלשן וברקע של לרדאהי כתאורטיקן ומלחין מוזיקה, יצרו השניים סדרה של חוקים מוגדרים שנועדה להסביר את המבנה ההיררכי של המוזיקה הטונאלית. כללי הדקדוק המוזיקלי מתמקדים ב"קיבוץ מוזיקלי", וחוקרים כיצד שיטות שבהן קבוצות קצביות של תווים והיררכיות הרמונאליות מסוימות, נתפסות על ידי המאזינים. על פי שיטת הדקדוק המוזיקלי, ישנן שלוש קבוצות שעל פיהן המאזין מקבץ מבנים במוזיקה הטונאלית: קבוצת חוקי "קיבוץ הצורה הטובה", קבוצת חוקי "קיבוץ על פי עדיפויות", וקבוצת "החוקים המשתנים". בעזרת שיטות הקיבוץ השונות, המאזין מפלח את המוזיקה שהוא שומע לקבוצות של אירועים שונים, מה שבסופו של דבר יוצר, בתפיסתו של המאזין, מבנה היררכי מסוים במוזיקה.
דוד קרקו
קריירה
קרקו היה שחקן נבחרת ישראל, ומשחק הבכורה שלו היה מול בלגיה ב-10 בינואר 1968, שבו הפסידה ישראל 0–2. שנתיים לאחר מכן נקרא קרקו לסגל המורחב של הנבחרת למונדיאל 1970 במקסיקו. לאחר הפסד הנבחרת בחצי גמר מוקדמות אולימפיאדת מינכן (1972) לתאילנד בדו-קרב פנדלים פרש קרקו מהנבחרת, עם 12 הופעות במדיה.
תורת המוזיקה
הלחנה סריאליסטית ותורת הקבוצות
שיטת שנים-עשר הטונים פותחה על ידי ארנולד שנברג, והיא מסדרת את כל 12 הטונים של הסולם הכרומטי בסדר מחזורי מסוים. בשנת 1947, פותחה שיטה זו במקביל (וללא ידיעה שהיא כבר פותחה על ידי שנברג) על ידי מקורות אנגליים וצרפתיים והיא כונתה על ידם כ"שיטה הסריאליסטית" (אם כי שיטה זו היא רחבה יותר וכוללת בתוכה עוד שיטות חוץ מ-12 הטונים). השיטה יוצרת שורה מסוימת המורכבת מ-12 הצלילים, שבעזרתה ניתן לחקור את כל המעברים ההרמונאליים והטונאליים האפשריים. הטכניקה האנליטית כרוכה בכתיבת מטריצה של 12X12 המסמלת את כל הטונים בסולם הכרומטי, ואת כל הדרכים בהן ניתן לסדר אותם (על ידי טרנספוזיציות, היפוכים, נסיגות ועוד דרכים רבות ושונות כמו למשל מעגל הקוורטות). טכניקה זו מזוהה בעיקר עם מלחיני האסכולה הוינאית השנייה, ברם, היא חדרה לתוך שפות מוזיקליות של מלחינים רבים.
המונח "סריאליזם", כאמור, לא מתייחס בהכרח רק לשיטת 12 הטונים. ניתן לראות זאת במיוחד בשפה המוזיקלית הגרמנית; מלחינים גרמנים רבים חקרו שיטה זו על ידי שימוש בפחות מ-12 צלילים, כאשר הם חוזרים על תווים בתוך השורה. עם הזמן, כאשר מלחינים רבים חקרו את השיטה בצורות שונות, נוצרו זרמים בתוך השיטה הסריאליסטית: סריאליזם של סולמות מיקרוטונאליים, סריאליזם פרמוטונאלי (שבו הסדר של התווים לא קבוע), סריאליזם תפוצתי, ויצירות סריאליסטיות בלי תווים בכלל (קצביות). בנוסף, מלחינים כמו פייר בולז חקרו סריאליזם אינטגרלי, כלומר, הסדרה של כל הפרמטרים המוזיקליים האפשריים (לא רק צלילים אלא גם קצב, דינמיקה וכדומה).
דוד קרקו
קריירה
לאחר פרישתו עבר לנהל ואף לאמן את הפועל יהוד ללא הצלחה ניכרת. לאחר מכן אימן, בין השאר, את הפועל בת ים, לזרוס חולון, הפועל טייבה (שאותה העלה לליגה השנייה) ומכבי הרצליה (שגם אותה העלה לליגה השנייה). בשנת 1997 עזב את הפועל רמת גן ופרש מאימון.
תורת המוזיקה
הלחנה סריאליסטית ותורת הקבוצות
תורת הקבוצות המוזיקלית היא גישה נוספת העוזרת לנו להבין מוזיקה א-טונאלית סדרתית (או שאינה סדרתית). למרות שמבחינה מתמטית, תורת הקבוצות המוזיקלית דומה יותר לתורת החבורות המתמטית מלתורת הקבוצות המתמטית, היא קיבלה את רשימת המונחים של תורת הקבוצות המתמטית. תורת הקבוצות המוזיקלית, מציגה את סוגי הצלילים כמספרים על מנת לאפשר חקר של מוזיקה שאין לה הרמוניה טונאלית או משולשת (המבוססת על טרצות). שיטת הקבוצות, מאפשרת חקר של מוזיקה עם שורות טונים סדרתיות וגם של מוזיקה א-טונאלית עם מבנים פחות ברורים. הטכניקה הורחבה, תוך התייחסות רבה למתמטיקה של מערכות מוזיקליות טונאליות ואטונאליות, על ידי דוד לוין (David Lewin) בגישתו הטרנספורמציונאלית המתייחסת לרשתות בעלות מבנים דומים.
תווים
תיווי מוזיקלי הוא הייצוג הסמלי של המוזיקה. מבחינה היסטורית, ובאופן מופשט ביותר, הייצוג של המוזיקה מושג בעזרת סמלים גרפיים. עם זאת, יש דרכים נוספות לייצג מוזיקה; ניתן לייצג מוזיקה בעזרת שפה מדוברת (שמות התווים, שמות האקורדים, שמות הארטיקולציות וכדומה) ובעזרת סימני ידיים מיוחדים (תנועות מיוחדות שפותחו לציון התווים, ניצוח שקובע את הקצב וכדומה). כיום, ניתן לייצג מוזיקה אף בעזרת קובצי מחשב בפורמט מסוים.
מתמטיקה ומוזיקה
המונחים מוזיקה ומתמטיקה קשורים זה לזה בחוזקה. מקריאת הערך השלם שלעיל, ניתן לראות התייחסויות רבות למונחים מתמטיים, מהפשוטים שבהם (כגון ספרות) ועד תאוריות יותר מורכבות (מטריצה וכדומה). למעשה, תאורטיקנים רבים משתמשים במתמטיקה על מנת לבסס ולפתח תאוריות מוזיקליות חדשות (דוגמאות לתאוריות מוזיקליות המבוססות על מתמטיקה הן, בין היתר: תורת הקבוצות המוזיקלית והתאוריה הטרנספורמציונאלית). חלק משיטות ההלחנה גם הן מבוססות על מתמטיקה: יאניס קסנאקיס (Iannis Xenakis), למשל, פיתח מספר שיטות כאלה בהתבסס על תאוריות סטוכסטיות. בנוסף, בית הספר הצרפתי למוזיקה ספקטרלית, מנחיל לתלמידיו את השימוש בניתוח מתמטי של צלילים על מנת להלחין מוזיקה.
לאחרונה, גילה בוגר אוניברסיטת פרינסטון דימיטרי טימוצ'קו (Dmitri Tymoczko), שהיחסים בין הצלילים קיימים בצורות גאומטריות רב ממדיות. טימוקסקו גילה זאת כששרטט בטור, על דף נייר, את כל המרווחים האפשריים שניתן ליצור משני תווים. אחרי שעשה זאת בדק טימוקסקו את האפשרות שישנו דפוס מסוים לתווים. טימוקסקו חתך את הנייר לשני משולשים, הפך אחד מהמשולשים (והפנה את קודקודו מטה) וחיבר חזרה את המשולשים במקומות שבהם המרווחים חפפו. טימוקסקו הבחין בכך שהמרווח שבקצה אחד של הנייר החדש, היה בדיוק ההיפוך של המרווח שבקצה השני. כשהוא עיקם את הנייר וחיבר את שני קצותיו, המרווחים הסתדרו בשורה.
מרווחים בעלי שני תווים (כאשר התווים מנוגנים בו זמנית), מיוצגים בצורה גרפית על ידי טבעת מביוס, צורה דו־ממדית שמוטמעת בתוך מרחב תלת מימדי. כאשר מנגנים יותר משני צלילים בד בבד (אקורד), הצורה הגאומטרית שנוצרת נעשית מסובכת יותר (עם כל צליל שנוסף). אקורדים בעלי שלושה צלילים מיוצגים על ידי צורות תלת־ממדיות מעוותות ואקורדים בעלי ארבעה תווים מיוצגים על ידי צורות עם ארבעה ממדים. יש לציין כי לצורות הנוצרות בדרך כלל יש משמעות בעיני המתבונן (נוצרות צורות בעלות משמעות אסתטית כגון: כוכב, קשתות וכדומה).
ישנם עוד עקרונות מתמטיים רבים שמיושמים בעולם המוזיקה. ישנם גם עקרונות מתמטיים רבים שחלים על כל הז'אנרים המוזיקליים ושגם יושמו, ללא כוונה, על ידי מלחינים כבר בימי הביניים. המשמעות של ממצאים אלה היא בעיקר להוראה וליישום חוקים מוזיקליים.
ניתוח מוזיקלי
ניתוח מוזיקלי הוא המאמץ לתאר ולהסביר מוזיקה. ניתוח מוזיקלי, על רגל אחת, הוא מונח כללי המתאר את תהליך הפירוש של כל חלק במוזיקה. הניתוח המוזיקלי מתייחס גם לתחומי ניתוח ספציפיים כמו האנליזה הרשמית או האנליזה הסגנונית. האנליזה הרשמית מנסה לענות על שאלות העוסקות בהיררכיה ובצורה של המוזיקה, בעוד האנליזה הסגנונית מנסה לתאר את סגנון היצירה. לעיתים קרובות שני התחומים הללו חופפים.
האנליזה המנתחת מבנים הרמוניים עושה שימוש בדרך כלל בספרות רומיות בעת ניתוח. עם זאת, במהלך השנים, כאשר המוזיקה ותורת המוזיקה התפתחו, נוצרו שיטות רבות וחדשות לניתוח המוזיקה והן עושות שימוש בסימונים נוספים לצד או ללא הספרות הרומיות. שתי שיטות חדשות, שהפכו פופולריות במיוחד, הן: שיטת שנקריין (Schenkerian) ותאוריית נאו- ריימניין (Neo-Riemannian). שיטת שנקריין מנסה "לצמצם" מוזיקה לשכבות של "חזית", "אמצע" ו"רקע"; לו מייחסים חשיבות רבה יותר. שיטת הנאו-ריימניין (או השיטה הטרנספורמציונאלית), החלה בתור הרחבה של התאוריות המוזיקליות של הוגו ריימן (Hugo Riemann). יוצרי השיטה, הרחיבו את המונחים התפיסתיים של ריימן על המושגים "צליל" ו"שינוי מוזיקלי", והפכו אותם לשפה מתמטית עשירה העוזרת לנתח מוזיקה. בעוד ששתי התאוריות הנ"ל החלו כשיטות לניתוח מוזיקה טונאלית, שתיהן הורחבו עם הזמן וכיום משתמשים בהן גם לניתוח מוזיקה אטונאלית.
מיכאל וינגרטן
מיכאל אשר (מיקי) וינגרטן (30 ביוני 1947 –23 בפברואר 2018) היה רופא משפחה מחנך וחוקר. המומחה הראשון שהוסמך בישראל ברפואת משפחה, היה ראש המחלקה לרפואת המשפחה בשירותי בריאות כללית, ראש החוג לרפואת משפחה וראש המחלקה למדעי ההתנהגות של אוניברסיטת תל אביב וממקימי הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בר-אילן.
קורות חייו
וינגרטן נולד בלונדון, בן למשפחה יהודית פליטת גרמניה הנאצית. התחנך בבית הספר של עיריית לונדון, במוסד ללימודי רבנים (Jews' College, אוניברסיטת לונדון) ובאוניברסיטת אוקספורד (Merton College) שם גם הוסמך לתואר שני בפיזיולוגיה. למד רפואה באוניברסיטת לונדון (University College Hospital). ב-1973 עלה לישראל, והחל התמחות ברפואת המשפחה במסגרת המחלקה לרפואת המשפחה בבית חולים בילינסון, כמתמחה צעיר שימש כיועץ פנימאי ליחידת הכויות שטיפלה בפצועי תעלת סואץ ממלחמת יום-הכיפורים. אחרי המלחמה עבד כמתמחה במרפאה בבית שאן. שרת במילואים ביחידת החילוץ והפינוי בהטס. כמומחה עבד במרפאת ראש העין 32 שנים, מהן 14 כמנהל המרפאה. כאשר נכח באי יכולתם של מטופליו העניים לקנות תרופות הקים קרן גמילות חסדים למתן תרופות חינם לנזקקים. ב-1992 פרסם את הספר "העדה התימנית בישראל - תמורות תרבותיות ובריאותיות"..
במקביל לעבודתו כרופא, עסק במחקר אקדמי נרחב כחבר הפקולטה לרפואה על שם סאקלר באוניברסיטת תל אביב, עמד בראש המחלקה לרפואת משפחה של שרותי בריאות כללית בשנים 1993–2003 וחינך במהלך התקופה מאות מתמחים. בשנים אלו כיהן פעמיים כיושב ראש החוג לרפואת משפחה של אוניברסיטת תל אביב, ובין שתי תקופות אלו כיהן כיושב ראש המחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת תל אביב.
פרופסור וינגרטן שימש כיועץ לפקולטה לרפואה בגליל בעת הקמתה ב-2010 ועבר לצפת לשם כך. נטל חלק מרכזי בהקמת הפקולטה ושימש כסגן דקאן להוראה עד לצאתו לגמלאות. וינגרטן היה אחראי לפיתוח תוכנית הלימודים בפקולטה, המבוססת באופן ייחודי על הוראה בקהילה. בנוסף, היה גם בין מקימי הפורום האזרחי לקידום הבריאות בגליל. בשנותיו האחרונות עסק רבות בתחום האתיקה וחקר גם את נושא הסָפֵק - הרפואי, ההילכתי והקיומי, עליו הספיק לתת הרצאה אך לא לפרסם מאמר.
מיכאל וינגרטן נפטר ונקבר בירושלים בח' באדר תשע"ח (23 בפברואר 2018). נטמן בהר המנוחות.
פרסומים אקדמיים
עבודותיו עסקו במגוון רחב של שאלות רפואיות, כדוגמת תפקיד רופא המשפחה, יחסי רופא-מטופל ואינטואיציה רפואית, מאפייני ייעוץ טלפוני עם מטופלים ובקשות 'עצה רפואית מהשרוול', עמדות של רופאים בענייני טיפול רפואי שונים, חלוקת התפקידים הנכונה במרפאה, הרפואה בתימן ומאפיינים מעבדתיים של בני עדות שונות, השפעת לבוש על מדידת לחץ דם, מעקב משקל, סקירת ספרות מדעית במסגרת ארגון קוכריין, מיחשוב התיק הרפואי, חינוך רפואי, מאפייני התייעצות רפואית עם רבנים ועוד. בכתיבתו בתחום האתיקה שילב את אמונתו וידיעותיו בנושאי דת עם מבט מודרני וליברלי על המימשק בין אתיקה רפואית מודרנית לבין זו המסורתית היהודית, עסק גם באתיקה של הזנה בכפייה של אסירים פוליטיים בשביתת רעב, בהתנהגות אתית במקצועות טיפול שונים ובפיתוח מבט ישראלי ייחודי על האתיקה הרפואית. וינגרטן התנגד לכך שאחריות לביצוע רפואה מונעת שיטתית תהיה חלק מתפקידי הרופא הראשוני, מאחר שלא נמצאו ראיות לכך שהיא מועילה יותר מרפואה קוראטיבית (ריפוי מחלות קיימות) או מרפואה תומכת..
פרסים
ב-1983 זכה בפרס המועצה המקומית ראש העין על פועלו למען הקהילה, ב-2007 זכה בפרס עירית ראש העין על שירותו ההתנדבותי יוצא הדופן וב-2010 זכה בפרס איגוד רופאי המשפחה על מפעל חייו לקידום המקצוע. ב-2021 קראה עיריית ראש העין רחוב על שמו.
ג'מאל גירסל
ג'מאל גירסל (טורקית Cemal Gürsel) (13 באוקטובר 1895 - 14 בספטמבר 1966) היה איש צבא ומפקד צבא היבשה של טורקיה, שר הביטחון, ראש המדינה, ראש ממשלת טורקיה, ונשיאה הרביעי.
כאיש צבא
גירסל נולד בארזורום לקצין צבא עות'מאני והתחנך באקדמיה הצבאית באיסטנבול. הוא היה דמות פופולרית כבר בגיל צעיר וזכה בשל כך לתואר ג'מאל אע'א. במלחמת העולם הראשונה השתתף תחילה בקרב גליפולי ב-1915, ולאחר מכן הוצב בגזרות ארץ ישראל ו-סוריה ונפל ב-19 בספטמבר 1918 בשבי הבריטי. הוא נותר בשבי במצרים עד 6 באוקטובר 1920 וכששוחרר שב לטורקיה והצטרף לתנועה הלאומית הטורקית. גירסל נטל חלק בועידת ארזורום ולאחר מכן נלחם במלחמת יוון–טורקיה עד סופה. על שירותו במלחמה העניקה לו האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את מדליית העצמאות (İstiklal Madalyası).
הוא המשיך בשירותו בצבא הטורקי והיה למפקד צבא היבשה ב-1958, תפקיד הנחשב באופן מסורתי לקרש הקפיצה לתפקיד ראש המטות המשולבים של טורקיה. עם זאת, ב-3 במאי 1960, כאשר ריח ההפיכה הצבאית הראשונה בטורקיה עמד באוויר, פנה גירסל לשר הביטחון של טורקיה במזכר ובו הביע את תמיכתו בראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס. בעקבות מזכר זה הוא אולץ לפרוש משירותו הצבאי לאחר 45 שנים ובמכתב הפרידה ששלח לפקודיו חזר והביע את דעתו כי אל לו לצבא להתערב בפוליטיקה ("Ne pahasına olursa olsun politikadan katieyyen uzak kalınız" - "יהא המחיר אשר יהא, שימרו מרחק מהפוליטיקה").
המינוי לתפקיד ראש המדינה
ההפיכה הצבאית אכן התחוללה כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-27 במאי 1960, בידי קבוצת קצינים זוטרים למדי שהבכירים שבהם היו בדרגה המקבילה לאלוף-משנה. קצינים אלה בחרו בגירסל לעמוד בראש השלטון הצבאי במדינה בשל הפופולריות הרבה ממנה נהנה בקרב שורות הצבא והעם כאחד. שעות ספורות לאחר ההפיכה, הביא קצין בדרגת סרן את גירסל בטיסה מאיזמיר לאנקרה ולמחרת הוא מונה לראש המדינה, ראש הממשלה, שר הביטחון וראש המטות המשולבים של טורקיה. באופן אירוני היה גירסל למנהיג השלטון הצבאי שקם בעקבות הפיכה בה לא לקח חלק ואף התנגד לה.
כראש המדינה
כבר בתחילת תפקידו הוביל גירסל קו מתון ופייסני שמטרתו להשיב את השלטון לידי העם בהקדם. הוא שחרר עצורים ועיתונאים והתיר מחדש את הפצתם של 14 עיתונים שפעולתם נאסרה. הוא הטיל על עשרה משפטנים בכירים מקרב אנשי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת איסטנבול והפקולטה למדעי המדינה באוניברסיטת אנקרה את מלאכת כתיבתה של חוקת טורקיה החדשה. בנוסף, הוא מינה את גנרל רגפ גימישפלא לראש המטות המשולבים של טורקיה ועם פרישתו של האחרון מהתפקיד חודשיים לאחר מכן, ביקש ממנו גירסל להקים את מפלגת הצדק אשר תמלא את החלל שהותירה אחריה המפלגה הדמוקרטית - מפלגת השלטון הקודמת שפוזרה ופעולתה נאסרה.
גירסל היה לדמות הפופולרית ביותר במדינה אך הוא לא היה כל יכול. בקשתו להקל בגזר דינו של ראש הממשלה הקודם אדנאן מנדרס ולא להוציאו להורג, נדחתה בידי החונטה השלטת וגזר הדין הוצא לפועל בחופזה כדי למנוע מגירסל להפעיל את השפעתו. הוא תמך בסיום המשטר הצבאי במדינה, דבר שגרם למחלוקת בינו לבין קציני החונטה. קצין צבא ניסה להתנקש בחייו ואף פצע אותו אך הוא מחל לו, וגירסל הצליח לסכל תוכניות להפיכות צבאיות נוספות.
גירסל נטל חלק פעיל בניסוחה של החוקה החדשה שהושתתה על עקרונות הדמוקרטיה וזכויות הפרט והגברת מערכת הבלמים בין הרשויות. החוקה אושרה במשאל עם ב-9 ביולי 1961, ונכנסה לתוקפה ב-20 ביולי 1961. עם סיום המשטר הצבאי מינתה האספה הלאומית את גירסל לנשיא הרביעי של טורקיה ב-10 באוקטובר 1961. לפי החוקה החדשה היה תפקידו של הנשיא ייצוגי בעיקרו, אם כי גירסל קיבל מספר החלטות חשובות כמו חנינתו של הנשיא הקודם ג'לל באייר והזמנתו להיות חבר בסנאט.
ב-29 בינואר 1966 פורסם שבהמלצת רופאיו גירסל יטוס לארצות הברית לקבל טיפול רפואי בבית חולים וולטר ריד. גירסל הוטס לארצות הברית במטוס מיוחד שנשלח על ידי שניא ארצות הברית. בטורקיה הופצו שמועות שגירסל הוטס לארצות הברית ביוזמת ראש הממשלה שביקש לסלקו מהדרך בעת שהוא מעביר חוקים להם גירסל התנגד ולכן השלטון הדגיש שגירסל הוטס בעצת צוות רחב של רופאים. ב-8 בפברואר 1966 לקה גירסל בשבץ נוסף, בעקבותיה איבד את ההכרה. ב-10 במרץ 1966 לקה גירסל בשבץ נוסף והסיכויים שיוכל לשוב לאיתנו הוערכו כקלושים. בעקבות זאת, ב-14 במרץ 1966 מונה ג'וודט סונאי לחבר הסנאט של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, כדי שיחליף את גירסל ולאחר שנקבע שקלושים הסיכויים שגירסל יוכל לשוב לתפקידו, נבחר סונאי לנשיאה החמישי של המדינה ב-28 במרץ 1966. חצי שנה לאחר מכן, נפטר גירסל באנקרה. גופתו הועברה ב-1988 אל בית העלמין הממלכתי של טורקיה באנקרה.
בוסטון קומון
בוסטון קומון (באנגלית: Boston Common) הוא הפארק הציבורי המרכזי בעיר בוסטון. ראשיתו של הבוסטון קומון בשנת 1634, והוא הפארק הוותיק ביותר בארצות הברית. שטח הפארק הוא כ-200 דונם. במקום בית קברות ישן בו קבורים בין השאר הצייר גילברט סטיוארט והמלחין ויליאם בילינגס.
היסטוריה
הבעלים הראשונים של המגרש עליו יושב הקומון היה ויליאם בלקסטון, המתיישב האירופאי הראשון בבוסטון. בשנות השלושים של המאה ה-17 שימש השטח כאזור מרעה לפרות, אולם כעבור מספר שנים התדלדל שטח המרעה עקב רעיית יתר.
הבריטים השתמשו בקומון כמחנה צבאי בתקופה שקדמה למלחמת העצמאות של ארצות הברית, וממנו יצאו הכוחות הבריטים לקרבות הראשונים במלחמה, קרבות לקסינגטון וקונקורד. בשנת 1965 נערכה בפארק הפגנה גדולה נגד מלחמת וייטנאם, ובשנת 1969 נערכה הפגנה נוספת שבה השתתפו כ-100,000 איש. בשנת 1967 ערכה ג'ודי גרלנד הופעה רבת משתתפים במקום. בשנת 2006 נשבר בפארק שיא גינס, כאשר הודלקו בו מספר שיא של 30,128 דלעות הלואין.
כיום משמש ה"בוסטון קומון" כפארק ציבורי, ומתקיימים בו גם הופעות ואירועים שונים. בין השאר נאמו בו האפיפיור יוחנן פאולוס השני ומרטין לותר קינג. כמו כן בפארק נמצא מרכז למבקרים בבוסטון והוא ניצב בתחילתו של מסלול שביל החירות העירוני.
בשנת 1987 קיבל הפארק את המעמד הרשמי של "אתר לאומי בעל משמעות היסטורית".
ההואה
הָהוֹאֶה (בקוריאנית: 하회) הוא כפר במחוז צפון גיונגסאנג, במזרח קוריאה הדרומית, דרומית-מערבית לעיר אנדונג. הכפר משמר מסורות ואדריכלות מתקופת ממלכת ג'וסון, והוא הוכר בשל כך כאתר מורשת לאומית, ובשנת 2010 הוכרז גם כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, יחד עם הכפר יאנגדונג. בשנת 2010 התגוררו בכפר כ-230 תושבים.
גאוגרפיה ומתאר
הכפר מוקף בשלושה מעבריו (צפון, מערב ודרום) בנהר נקדונג, ועיקול זה של הנהר הוא שנתן לכפר את שמו ("הָא" פירושו נהר ו"הואה" פירושו עיקול). צוק בויונגדה חולש על הכפר מצפון, מעברו השני של הנהר. גובהו כ-100 מטרים מעל פני הים, שהם כ-30 מטרים יותר מגובהו של הכפר. מדרום לכפר מתנשא הר נמסאן, שגובהו כ-300 מטרים מעל פני הים (כ-230 מטרים מעל הכפר). הכפר נבנה לפי עקרונות הפנג שווי, וצורתו מזכירה את פרח הלוטוס. הכפר יוצא דופן בכך שבניגוד למסורת לפיה הבתים נבנו כשפניהם לדרום או לדרום-מזרח, מרבית הבתים בההואה פונים לכיוון הנהר, ובשל התוואי שלו, הם פונים למעשה לכיוונים שונים.
היסטוריה
הכפר התרחב במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19, אך לא התפתח לכדי עיר. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הידלדלה אוכלוסיית הכפר במהירות, בשל תופעת העיור המואץ שאפיינה את קוריאה הדרומית הדרומית. התמעטות התושבים, ובמיוחד הצעירים שהם, הביאה לסגירת בית הספר היחיד בו, ב-1991.
מבנים בכפר
בכפר השתמרו מבני מגורים בני מאות שנים, שמשמרים את דמותם של הכפרים השבטיים שהיו נפוצים בתקופת ג'וסון. בשל כך, הוכרז הכפר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2010. מתחמי המגורים כללו בדרך כלל מבני מגורים נפרדים לגברים ולנשים, במתחמי המגורים של המשפחות האמידות היו גם מבנים המיועדים למשרתים, ובמתחמי המגורים של ראשי המשפחות היו גם מקדשים. בעוד שבתי האצולה היו עשויים אבן, נתמכו בקורות עץ והיו מכוסים רעפים, בתיהם של פשוטי העם היו עשויים בוץ ובעלי גגות קש. בנוסף לבתי המגורים, הוקמו בכפר גם פביליונים שנועדו למנוחה וללימוד.
עם הבתים הבולטים בכפר נמנים הבתים המפורטים להלן.
בתי מגורים:
אתרי לימוד קונפוציאניים:
ריקוד המסכות
ריקוד המסכות הוא מופע תיאטרון שהתפתח בההואה כסאטירה על האצולה. המופעים כללו מספר דמויות קבועות, בהן האריסטוקרט, הנזיר, הקצב, האלמנה, השוטה, הנערה, ועוד, וכן דמויות בעלי חיים כאריה ושור. הדמויות אופיינו בכך שהשחקנים עטו מסכות עשויות עץ אלמון. כיום, מתקיים מדי שנה פסטיבל מסכות באנדונג הסמוכה ובההואה, ובההואה פועל גם מוזיאון מסכות, ובו מסכות מרחבי העולם.
קנטטות מאת יוהאן סבסטיאן באך
להלן רשימת הקנטטות אשר הלחין יוהאן סבסטיאן באך במשך חייו. הקנטטות מקוטלגות על פי שיטת ה-(Bach-Werke-Verzeichnis - BWV) - רשימת יצירות באך (רי"ב), והן אורגנו בשיטה זו על ידי וולפגנג שמידר.
פיליפ (וז'רארד) זוואנג ניסו למספר כרונולוגית גם את קנטטות הכנסייה של באך וגם את הקנטטות החילוניות (הסקולריות).
הרשימה הוצאה לאור בשנת 1982 בשם "מדריך פרקטי לקנטטות של באך" (Guide pratique des cantates de Bach) בפריז, ISBN 2-221-00749-2.
חואן קרלוס אונגאנייה
חואן קרלוס אונגאנייה (בספרדית: Juan Carlos Onganía; 17 במרץ 1914 - 8 ביוני 1995) היה איש צבא ארגנטינאי שכיהן כנשיא ארגנטינה מ-29 ביוני 1966 עד 8 ביוני 1970 בתקופת המשטר הצבאי במדינה.
עיבוד אותות ספרתי
עיבוד אותות דיגיטלי או עיבוד אותות ספרתי (באנגלית: Digital Signal Processing, בראשי תיבות: DSP) הוא תחום בהנדסת חשמל, אלקטרוניקה ופיזיקה העוסק באותות, בייצוגם הספרתי ובשיטות העיבוד של אותות אלה. DSP ועיבוד אותות אנלוגי הם תחומים של עיבוד אותות. תחומי ה DSP מסווגים לפי סוגי האותות וכוללים: עיבוד אותות קול, עיבוד דיבור ועיבוד תמונה, עיבוד אותות מכ"ם וסונאר, עיבוד מערכי חיישנים, שערוך ספקטרלי, עיבוד אותות סטטיסטי, עיבוד אותות בתקשורת, עיבוד אותות ביולוגיים, עיבוד אותות אופטיים, עיבוד אותות סייסמיים ועוד.
משימות עיבוד אותות ספרתי היא מדידה או סינון של אותות אנלוגיים רציפים, הצעד הראשון הוא בדרך כלל המרה של האות מצורתו האנלוגית לצורתו הספרתית באמצעות ממיר אנלוגי לדיגיטלי. בדרך כלל, האות המבוקש ביציאה הוא אות אנלוגי אחר, מה שדורש המרתו בממיר דיגיטלי לאנלוגי. דוגמה לממירים כאלו הם המודם וכרטיס הקול שבמחשב.
מרחבי ה־DSP
ב־DSP, מהנדסים בדרך כלל לומדים אותות ספרתיים המצויים במרחב הזמן (אותות חד־ממדיים), במרחב המקום (אותות רב ממדיים), במרחב התדר, במרחב האוטוקורלציה ובמרחב הגלונים (wavelets). הבחירה במרחב שבו יש לעבד את האות נעשית על ידי ניסוי וטעייה ובהתאם לתכונות האות. רצף של דגימות מהתקן הדגימה מייצר ייצוג בזמן או במרחב, בעוד שהתמרת פורייה דיסקרטית מייצרת מידע במרחב התדר, כלומר את הספקטרום של התדרים. אוטוקורלציה היא הקרוס־קורלציה של האות עם עצמו לאורך מקטעי זמן או מקום משתנים.
דגימת אות
עם השימוש הגובר במחשבים עלה גם השימוש בעיבוד אותות ספרתיים. כדי להשתמש באות אנלוגי במחשב הוא חייב לעבור לאות ספרתי באמצעות ממיר אנלוגי לדיגיטלי (ADC).
הדגימה מבוצעת לרוב בשני שלבים, דיסקרטיזציה וקוונטיזציה. בשלב הדיסקרטיזציה, מרחב האותות מחולק למחלקות שקילות והאות מוחלף באות מייצג ממחלקת השקילות המתאימה. בשלב הקוונטיזציה הערכים המייצגים של האות מקורבים באמצעות אוסף סופי של ערכים.
ממיר דיגיטלי לאנלוגי (DAC) משמש להמרת האות הספרתי חזרה לאנלוגי.
לואול דנג
לואול אג'ו דנג (באנגלית: Luol Ajou Deng; נולד ב-16 באפריל 1985) הוא כדורסלן עבר בריטי-דרום סודאני, אשר שיחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד. שיחק בעבר בנבחרת בריטניה.
ראשית חייו
דנג נולד בעיר ואו (ששייכת היום לדרום סודאן) ומשתייך לקבוצה האתנית דינקה. אביו, אלדו, שהיה חבר בפרלמנט הסודאני, עזב את סודאן עם משפחתו למצרים בזמן מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה. במצרים נפגשו עם מאנוט בול, שלימד את אחיו הגדול של לואול דנג, אג'ו, איך לשחק כדורסל ובו בזמן היווה מדריך ללואל. בהמשך היגרה המשפחה לבריקסטון שבדרום לונדון. דנג החל לפתח עניין בכדורגל והעריץ את פאוסטינו אספרייה ששיחק בניוקאסל יונייטד אך המשיך לשחק כדורסל ולבסוף הוזמן לשחק בנבחרת הכדורסל של אנגליה עד גיל 15. במקביל החל את הקריירה שלו במועדון הכדורסל של בריקסטון. הוא ייצג את קרוידון ב-London Youth Games ונכנס להיכל התהילה ב-2009. בגיל 13 שיחק בנבחרת אנגליה, השתתף עימה בטורניר הנוער האירופי וקבע ממוצע של 40 נקודות ו-14 ריבאונדים, הישג שהקנה לו את תואר ה-MVP בתחרות באותה שנה. בהמשך הוביל את נבחרת אנגליה לגמר הטורניר.
בגיל 14, עבר דנג לארצות הברית לשחק כדורסל באקדמיה של בלייר בניו ג'רזי, שם שיחק באותה תקופה צ'ארלי וילנואבה. במהלך שנתו האחרונה ללימודים, נחשב דנג לשחקן השני הכי מבטיח בתיכוני ארצות הברית אחרי לברון ג'יימס. הוא נבחר לשחקן הרכב ב-First Team All-America של מגזין Parade ו-USA Today והוזמן לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן אך פציעה בכף רגלו מנעה ממנו להשתתף. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, בחר באוניברסיטת דיוק להמשך לימודיו. בעונה הראשונה שלו בדיוק השתתף ב-37 משחקים בהם פתח ב-32 ושיחק בממוצע 30.1 דקות וקלע 15.1 נקודות בכל משחק.
שיקגו בולס
בדראפט ה-NBA‏ 2004 נבחר במקום השביעי על ידי פיניקס סאנס, שהעבירה אותו בטרייד לשיקגו בולס. בעונתו הראשונה בשיקגו סייע לבולס להעפיל לשלב הפלייאוף לראשונה מאז עונת. בסיום העונה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה, לצד חברו לקבוצה בן גורדון. כבר בעונותיו הראשונות בקבוצה הפך לשחקן קבוע בחמישייה הפותחת, ולאחד משחקני המפתח של הבולס. לקראת עונת האריך דנג את חוזהו בשיקגו ל-6 עונות נוספות עבור כ-71 מיליון דולר. בעונת העפיל עם הבולס לגמר האזור המזרחי, בו הפסידה הקבוצה למיאמי היט בתוצאה 1–4. בעונות ו- נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
קליבלנד קאבלירס
במהלך עונת, לאחר כ-9 וחצי עונות בשיקגו, הועבר דנג לקליבלנד קאבלירס בתמורה לאנדרו ביינום ו-3 בחירות דראפט עתידיות.
מיאמי היט
ביולי 2014 חתם על חוזה לשנתיים עם סגנית האלופה, מיאמי היט, כ"מחליפו" של לברון ג'יימס אשר עבר לקליבלנד.
לוס אנג'לס לייקרס
ביולי 2016 חתם על חוזה ל-4 עונות בלוס אנג'לס לייקרס, עבור כ-72 מיליון דולר. לכל אורך עונתו השנייה בקבוצה,, שותף דנג במשחק אחד בלבד, על אף שהיה כשיר לשחק. בספטמבר 2018 שוחרר מהקבוצה.
מינסוטה טימברוולבס
לקראת עונת חתם דנג על חוזה לעונה אחת במינסוטה טימברוולבס, ובסיום אותה עונה פרש ממשחק.
נבחרת בריטניה
דנג הוא בעל אזרחות בריטית משנת 2006, והוא היה חבר בסגל נבחרת בריטניה.
רב אושעיא
רב אושעיא (או הושעיא) היה אמורא בדור השני והשלישי לחכמי ארץ ישראל, אחיו של האמורא רב חנינא, וחתן לרב שמואל בר יצחק.