cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יער אשדאון
מקור השם אשדאון
המילה השנייה, יער, היא למעשה מונח אשר שימש כאן את הנורמנים כדי לציין קרקעות שהיו כפופות לחוק היערות המלכותי. החוק הזה, אשר תחולתו הורחבה במסגרת המשפט המקובל האנגלי, נועד להגן, לטובת המלך, על חיות הציד, כגון איילים וחזירי בר ועל הצמחייה (vert -השטח הירוק, בצרפתית), אשר סיפקה לאותן חיות אוכל ומחסה, תוך שהוא משמש את המלך ואנשיו לגלות יחס נוקשה ונקמני ביותר כלפי מפיריו. חוק היערות המלכותי קבע עונשים כבדים, במיוחד במאות ה-11 וה-12, לאותם אנשים שהפרו אותו, ולמשך זמן מה הוא נאכף בחלקים נרחבים מאנגליה הכפרית, כולל מחוזות שלמים כגון סארי ואסקס. עם זאת, בעוד אדמות היער הוקצו באופן חוקי על ידי הכתר לשם פעילות הציד, ולשם מתן גישה לריבון לכל שטחי המרעה של בעלי החיים הפראיים שבאזור, עדיין היו הכפריים ופשוטי העם האנגלים, מסוגלים לממש רבים מזכויותיהם וממנהגיהם המסורתיים. לדוגמה, הותר להם לתת לחזירי הבית, אותם החזיקו כחיות משק וכחיות מחמד, לרעות בשטחי הציד שביער או לאסוף עצים וענפים שהרוח פיזרה אותם על האדמה כדי שישמשו אותם לחימום ולהסקת בתיהם. כך, במאה ה-13, תועדו ברשומות אנשי הכפרים שמסביב ליער אשדאון, בתור הרועים של ראשי הבקר והחזיר הרבים, בתחום שטח היער, לצד האיילים, אשר אליהם כאמור לא ניתנה גישה לכפריים ואשר נשמרו עבור ספורט הציד האריסטוקרטי שייעד לשמש למאכל את בשרם האיכותי (venison) לאנשי חצר המלוכה ולאצולה.
יש לשים לב שהמילה "יער" לא מתייחסת כאן למשמעות המודרנית של המילה: "צמחייה עבותה" או "מיוער בכבדות". יערות ציד מימי הביניים כמו יער אשדאון, היו מורכבים משדות בוּר, חוֹרש ובתי גידול נוספים, שבהם יכולים היו לשגשג מגוון רחב של בעלי חיים (בעיקר כאלה אשר יועדו לציד), ובמיוחד האיילים למיניהם אשר היו יכולים למצוא הן שטחי מרעה פתוחים שבהם ילחכו את הצמחייה, הן סבכי חורש טבעי שישמשו להם למטרות הסתתרות, הסוואה והגנה.
RJ-50
RJ-50 (קיצור של Registered Jack 50) הוא שם כללי למחבר בעל 10 פינים אשר כולם מחוברים (10P10C).
המחבר אינו נפוץ אך הוא משמש בעיקר להעברת נתונים ומספר חברות משתמשות בו במוצריהן כמו חברת Digi International ו-Avocent וכן למימוש ממשק RS-485.
חברת מוטורולה משתמשת במחבר בעל 10 פינים לחיבור מיקרופון למספר משדרי הרדיו.
הערות שוליים
Modular connector
טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט
טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט (באנגלית: Trust Territory of the Pacific Islands, בראשי תיבות TTPI) הייתה שטח במיקרונזיה שבמערב האוקיינוס השקט אשר נוהל במסגרת משטר הנאמנויות של ארגון האומות המאוחדות בשנים 1947–1994, בעקבות מלחמת העולם השנייה. הטריטוריה נוהלה על ידי ארצות הברית.
הקמת הנאמנות
אזור מיקרונזיה נחקר על ידי פורטוגל וספרד החל מהמאה ה-16. ספרד הייתה הראשונה שהרחיבה את שליטתה בו. בתחילה היה הדבר ללא מחלוקת עם המעצמות האירופיות האחרות, אך בשלהי המאה ה-19 קראה גרמניה תיגר עליה. ב-1874 הכריזה ספרד על ריבונותה על איי מרשל ואיי קרוליינה. ב-1885 עברו איי מרשל לשליטת גרמניה, ובעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד העבירה ספרד את האי גואם לידי ארצות הברית ומכרה את יתרת מאחזיה במיקרונזיה לגרמניה. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה כבשה יפן את מאחזי גרמניה במיקרונזיה וביקשה למזג אותם באימפריה שלה, אך ארגון חבר הלאומים מסר לה את השליטה בהם תחת מנדט מטעמו. במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה ארצות הברית את האזור מידי יפן והוא נוהל כשטח צבאי על ידי צי ארצות הברית ממטה שהוקם באי גואם.
ב-18 ביולי 1947 קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 21, אשר העמידה את האזור תחת ניהול ארצות הברית כטריטוריית נאמנות. האזור הוגדר כשטח אסטרטגי ועל כן לפי סעיף 83 למגילת האו"ם ניתנה בידי המועצה בלבד (ולא בידי העצרת הכללית של האו"ם) הסמכות לסיים את משטר הנאמנות בו.
תיאור שטח הנאמנות
שטח טריטוריית הנאמנות השתרע על פני 7,800,000 קילומטר רבוע במערב האוקיינוס השקט, מצפון מזרח ליבשת אוסטרליה. השטח היה כעין טרפז שבסיסו הרחב פונה דרומה, אשר השתרע בין קווי הרוחב 21 צפון עד 1 צפון ובין קווי האורך 130 מזרח עד 172 מזרח. שטח זה היווה 4.7% משטח האוקיינוס השקט, אך היה שקול ל-85% משטח ארצות הברית היבשתית.
שטח הטריטוריה כלל כ-2,400 איים, שרק כמאה מהם, בשטח של 1,800 קילומטר מרובע, היו מיושבים. באיים אלו התגוררו בשלהי המאה ה-19 200 אלף תושבים, אך עד 1969 פחת מספרם ל-100 אלף עקב מלחמה, מחלות והגירה. התושבים היו בני קבוצות אתניות שונות, דיברו בתשע שפות שונות והיה להם רק מעט מן המשותף אלה עם אלה.
אוברוולף
אוברוולף בע"מ (באנגלית: Overwolf) היא חברה ישראלית המפעילה פלטפורמה לבנייה ומוניטיזציה של תוספים למשחקי מחשב.
טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט
תיאור שטח הנאמנות
בתחומי הטריטוריה נמצאו שטחי הניסויים של האוקיינוס השקט (Pacific Proving Grounds) שהשתרעו על פני כ-360 אלף קילומטר רבוע. במרוצת השנים ערכה בהם ארצות הברית 105 ניסויים גרעיניים.
אוברוולף
היסטוריה
אוברוולף הוקמה בינואר 2010 על ידי אורי מרשנד (מנכ"ל החברה), אלון רבינוביץ' וגיל אור. החברה מפעילה פלטפורמה לבנייה ומוניטיזציה של תוספים למשחקי מחשב. משרדי החברה שוכנים ברמת גן.
ב-2011 יצרה החברה שיתוף פעולה עם חברת TeamSpeak כדי לאפשר תקשורת בין משתמשים.
טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט
ניהול הנאמנות
ניהול טריטוריית הנאמנות על ידי צי ארצות הברית נמשך עד 1951. אז באה במקומו מחלקת הפנים של ארצות הברית. לטריטוריה מונה נציב עליון, אשר מטהו היה ממוקם באי סאיפאן שבאיי מריאנה.
אוברוולף
היסטוריה
בספטמבר 2012 הציגה החברה ערכת פיתוח תוכנה שמאפשרת למשתמשים ומפתחים ליצור אפליקציות למשחקים. גרסה משופרת של הערכה הוצגה ב-2014, ובמקביל נפתחה חנות האפליקציות של החברה, להפצת תוכנות משחק שפיתחו משתמשיה.
באוגוסט 2017 רכשה החברה את אתר Stats Royale, אתר האוהדים הפופולרי של משחק הווידאו "קלאש רויאל". מייסד האתר, סטיב רבואין, מונה לסגן נשיא לאפליקציות מובייל בחברה.
ביוני 2020 רכשה החברה מ-Twitch.tv (חברה בת של אמזון) את הטכנולוגיה והמאגרים של פלטפורמת המודים CurseForge, שבה מודים למשחקים פופולריים כמו מיינקראפט ו-World of Warcraft. עם שילוב הפלטפורמה הנרכשת בחברה, היא הושקה במרץ 2021 בשם CurseForge Core.
באוגוסט 2021 הכריזה החברה על הקמת קרן בסך 50 מיליון ש"ח, שתוקדש להשקעה בחברות גיימינג, ביוצרי יישומונים, מודים ותכנים נוספים למשחקי מחשב. הקרן תציע תמיכה הכספית, חונכות וסיוע בשיווק.
טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט
תהליך סיום הנאמנות
בשנת 1975 נערך משאל עם שבו הכריעו תושבי איי מריאנה (למעט גואם) על איחוד פוליטי עם ארצות הברית בשם איי מריאנה הצפוניים. השינוי נכנס לתוקף ב-1978 וב-1986 הפכו האיים לטריטוריה של אזור מבודד בארצות הברית.
אוברוולף
היסטוריה
עם הקמתה גייסה החברה 940 אלף דולר מיוסי ורדי. ב-2013 גייסה 5.3 מיליון דולר. בנובמבר 2018 גייסה החברה 16 מיליון דולר. במרץ 2021 גייסה החברה כ-52.5 מיליון דולר. בנובמבר 2021 גייסה החברה 75 מיליון דולר.
טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט
תהליך סיום הנאמנות
ב-1979 הכירה ארצות הברית בעצמאות איי מרשל והמדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה, והן זכו בעצמאות מלאה ב-1986. תושבי פלאו החליטו שלא להצטרף למדינת מיקרונזיה.
אוברוולף
היסטוריה
ביוני 2020 רכשה Overwolf את מאגר ה- Curse LLC Mod, עבור סכום שלא פורסם, מטוויץ '.
טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט
תהליך סיום הנאמנות
עקב מתחים בין-גושיים קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם רק בשנת 1990 את החלטה 683, אשר סיימה את משטר הנאמנות באיי מריאנה הצפוניים, באיי מרשל ובמיקרונזיה.
אוברוולף
היסטוריה
במרץ 2022 רכשה Overwolf את מומחה התוכנה של פלטפורמת התשלומים בבריטניה Tebex בעסקה של 29 מיליון דולר.
טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט
תהליך סיום הנאמנות
בשנת 1987 תמה כהונתו של הנציב העליון האחרון של הטריטוריה. לאחר מכן נוהלה הטריטוריה על ידי המשרד לעניינים טריטוריאליים ובינלאומיים (Office of Territorial and International Affairs) (כיום - המשרד לאזורים מבודדים במחלקת הפנים של ארצות הברית).
מדינות איי מרשל, מיקרונזיה ופלאו חתמו כולן על הסכם התאגדות חופשית (Compact of Free Association) עם ארצות הברית. ההסכם מעניק להן הטבות כלכליות מידי ארצות הברית ומוסר לה את האחריות לשמירת ביטחונן ואת הזכות להציב כוחות צבא בתחומיהן.
לאוני גרנדל
לאוני גְרֶנְדָל (בדנית: Launy Grøndahl 30 ביוני 1886 - 21 בינואר 1960) היה מלחין ומנצח דני.
גרנדל למד נגינה בכינור מגיל שמונה. ראשית הקריירה שלו כמוזיקאי מקצועי הייתה ככנר בתזמורת של תיאטרון הקזינו בקופנהגן, בגיל שלוש-עשרה.
במשך תקופה ארוכה (1956-1925) כיהן גרנדל כמנצח הבית של התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק, התזמורת היוקרתית ביותר של דנמרק.
יצירות חשובות
בין יצירותיו הראשונות סימפוניה, יצירות להרכבי כלי מיתר קטנים וקונצ'רטו לכינור.
ריאן מקגיניס
ריאן מקגיניס (באנגלית: Ryan McGinnis; נולד ב-15 במאי 1993) הוא שחקן ורקדן אמריקאי, הידוע בעיקר בשל תפקידו בסדרה הקומית "בטי" של רשת ABC, אוסטין מארלי. הוא הופיע גם בתפקיד גלן צ'יילדס ג'וניור בשני פרקים בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "האישה הטובה" של רשת CBS.
חייו וקריירה
מקגיניס למד שיעורי מחול באקדמיה למחול קנכט בלוויטאון, פנסילבניה, עבורה זכה בתוארי מחול לאומיים רבים. הוא היה הפטיט מאסטר דאנס של אמריקה בתחרות "Dance Masters of America" לשנת 2006. לאחר שהופיע בכמה פרסומות ובתפקידים קטנים בקומדיות המצבים של ניקלודיאון "iCarly" ו"ויקטוריוס", וכיכב בפרק של חוק וסדר: כוונה פלילית, מקגיניס לוהק לתפקיד חוזר בעונה הרביעית של הסדרה "בטי", אוסטין מארלי, מושא האהבה של ג'סטין סוארז, אותו מגלם מארק אינדליקטו, שהופיע בחמשת הפרקים האחרונים של התוכנית. הוא מופיע בסרט "Gayby" משנת 2012.
וילאייט בוסניה
וילאייט בוסניה (בטורקית: Bosna Vilayeti) היה וילאייט עות'מאני אשר כלל את רוב שטחי בוסניה והרצגובינה המודרנית.
היסטוריה
בשנת 1875 התקוממו הנוצרים בהרצגובינה בשל עול המיסים הכבד שהטילו העות'מאנים על האוכלוסייה. מונטנגרו הכריזה מלחמה על העות'מאנים באמתלה של סיוע לנוצרים. חרף ההקלה בעול המיסים, המרידה נמשכה והצטרפה אליה סרביה. המרד התפשט גם אל שאר חצי האי הבלקני, וב-1877 הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה כנגד העות'מאנים. המלחמה הסתיימה סופית ב-1878, ובמסגרת קונגרס ברלין הוחלט שהאימפריה האוסטרו-הונגרית תקבל מנדט על וילאייט בוסניה. העות'מאנים המשיכו לשלוט רשמית באזור, אולם בפועל הוא נוהל בידי האוסטרו-הונגרים. זאת פרט לאזור הרצגובינה הישנה אשר נמסר למונטנגרו. האוסטרו-הונגרים סיפחו את בוסניה סופית ב-1908 (סיפוח שהוביל למשבר בוסניה).
מחוזות ויסקונסין
במדינת ויסקונסין שבארצות הברית יש 72 מחוזות. יצירתם וחלוקתם נעוצה בהיסטוריית המדינה ובחבירתה לארצות הברית.
עם חתימת חוזה פריז בין ארצות הברית לבין בריטניה, הועבר השטח לידי ממשלת ארצות הברית, שהקימה במקום את הטריטוריה הצפון-מערבית. השטח שעליו הוקמה מדינת ויסקונסין הפך למחוז במדינת אילינוי בשם סנט קלייר. עם הקמת מדינת אילינוי וחבירתה לאיחוד, הפכה ויסקונסין לחלק מטריטוריית מישיגן (הישות שקדמה למדינת מישיגן), וחולקה לשני מחוזות גדולים: מחוז בראון ומחוז קראופורד. עם הקמת מדינת ויסקונסין ב-29 במאי 1848, חולקה המדינה ל-28 מחוזות. במשך השנים חולקו המחוזות לפי הצורך, עם גידול האוכלוסייה ופיזורה ברחבי השטחים השונים.
כיום, כאמור, מדינת ויסקונסין מחולקת ל-72 מחוזות, כשהגדול שבהם הוא מחוז מרת'ון (4,001 קמ"ר) והקטן שבהם הוא מחוז פפין (601 קמ"ר), והמאוכלס שבהם הוא מחוז מילווקי (כ-950,000 תושבים). עיר הבירה, מדיסון, נמצאת במחוז דיין.
סוס שייר
סוס שייר (באנגלית: Shire horse) הוא גזע סוס עבודה כבד, אשר פותח באנגליה במאה ה-18, ומיועד למשיכת עגלות משא וציוד חקלאי ומכאן שיוכו לקבוצת סוסי ה"דראפט" ("draft" באנגלית אמריקנית, "draught" באנגלית בריטית). גזע סוסים זה קיים במגוון צבעים, כולל שחור, ביי (Bay; גוף בצבע חום-אדמוני, בעוד הרעמה, הזנב, שולי האוזניים וחציין התחתון של הרגליים ("גרביים") שחור) ואפור. זהו גזע סוסים גבוה, סוסות בגובה 163 ס"מ ויותר, וסוסי הרבעה בגובה 173 ס"מ ויותר. לסוס זה יכולת גבוהה מאוד למשיכת משאות. בתערוכה שנערכה בבריטניה בשנת 1924, צמד סוסי שייר משכו ממצב עמידה מטען במשקל 45 טון לפחות, אף שהמשקל המדויק לא נקבע כיוון שהיה מעבר ליכולת מכשיר המדידה במקום. אותו צמד סוסים משך משקל של 16.5 טון, בתערוכה מאוחרת יותר, כשהם עובדים על משטח חלקלק. סוסי שייר החזיקו בשיאי עולם לגודל סוס (גובה ומשקל). סוס השייר הגדול ביותר שתועד בהיסטוריה נולד ב-1848, התנשא לגובה 218 ס"מ ומשקלו הוערך ב-1,500 ק"ג. במאה ה-20 נרשם בספר השיאים של גינס סוס שייר בשם "גולית" (Goliath) שהתנשא לגובה 193 ס"מ והיה הסוס הגבוה בעולם עד מותו בשנת 2001.
במהלך שנותיו של הגזע, הוא הפך אהוד בציבור כיוון שסוסים אלה משכו עגלות משא של מבשלות והביאו את חביות הבירה לבתי המרזח. מסורת זו נשמרת עד היום במקומות אחדים בבריטניה ובארצות הברית. סוסי שייר משמשים אף ביערנות, לצורך רכיבה בשעות הפנאי ובמופעי ראווה ופרסום.
בשנת 1884 נוסד בבריטניה מרשם גזע סוסי השייר, הידוע היום בשם החברה הבריטית לסוס השייר (British Shire Horse Society), האגודה האמריקאית לסוס השייר (American Shire Horse Association) החלה בפעילות בשנת 1885. בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 יוצאו מבריטניה לארצות הברית סוסי שייר רבים, אולם השימוש בסוס זה פחת עם החדרת המיכון לתחום החקלאות ונקודת השפל של הגזע הייתה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. האהדה לגזע זה החלה לעלות שוב בשנות ה-70 ולאחריהן, אולם עדיין קיימים מעט מאוד סוסי שייר והקרן לשימור גזעים נדירים בבריטניה (Rare Breeds Survival Trust), כמו גם הארגון לשימור גזעי חיות משק האמריקאי (American Livestock Breeds Conservancy), הגדירו את סוסי השייר כגזע בסכנה.
מארק אינדליקטו
מארק אינדליקטו (באנגלית: Mark Indelicato; נולד ב-16 ביולי 1994) הוא שחקן, זמר ובלוגר אופנה אמריקאי, הידוע בעיקר בשל תפקידו בתור ג'סטין סוארז בסדרה הקומית "בטי" (2006 - 2010) של רשת ABC.
ביוגרפיה
אינדליקטו נולד בפילדלפיה, פנסילבניה; בנם של לין ומארק אינדליקטו האב. הוא שלושת רבעי איטלקי ורבע פורטוריקני. הוא למד משחק תחילה במרכז השחקנים בעיר, והוא למד בבית הספר דופרי למוזיקה בלינווד, ניו ג'רזי.
הוא גם למד בתיכון המקצועי לאמנויות הבמה (אנ') בשכונת הלס קיצ'ן, מנהטן, ניו יורק, ולאחר מכן סיים לימודי תואר ראשון מבית ספר גאלאטין של אוניברסיטת ניו יורק.
קריירה
הוא החל לשחק בגיל שמונה בתיאטרון ואלנט סטריט בפילדלפיה, והופיע בפרסומות טלוויזיה ארציות, בסדרת הטלוויזיה "האק" של רשת CBS ובתוכנית "המופע של שאפל", ושיחק בתפקיד קבוע בסדרה "בטי" של רשת ABC משנת 2006 עד לסיומה ב-2010.
בשנת 2007, אינדליקטו השתתף בפרק של הסדרה "החיים היפים של זאק וקודי" בערוץ דיסני, בפרק מיוחד בנושא היי סקול מיוזיקל.
ב-27 באוקטובר 2008, אינדליקטו גילם את בוק ביום השנה החמישי למחזמר "מרשעת" בברודוויי בעיר ניו יורק. הוא הופיע שוב ב-28 בפברואר 2009 בתיאטרון גרשווין למען "מאבק באי-השוויון".
הוא כיכב בתפקיד ארטפול דוג'ר בהפקה של CLO למחזמר "אוליבר!" בפיטסבורג, פנסילבניה.
הוא הופיע בפרק מיוחד של תוכנית האירוח "ד"ר פיל" על בני נוער שהיו קורבן לבריונות לאחר שיצאו מהארון. הוא שיתף את חוויותיו כשקיבל איומי מוות רבים והתעללות מילולית מצד אנשים על תפקידו בסדרה "בטי".
בשנת 2014 שיחק בסרט הדרמה והמתח "ציפור לבנה בסופת שלג" בבימויו של גרג אראקי; המבוסס על ספרה באותו שם של הסופרת לורה קשיצקי (אנ').
בשנת 2021 החל לשחק בסדרה הדרמה-קומית "Hacks" של רשת HBO Max; בתור דמיאן, עוזרה האישי של דבורה.
בשנת 2022 השתתף אינדליקטו בגרסת ה-VIP של תוכנית המציאות "המרוץ לדראג של רו פול", "המרוץ לדראג של רופול: VIP"; שם הגיע לגמר לצד טטיאנה עלי בעוד שהזוכה היה הזמר אלכסנדר מקלין.
רופא מגפה
רופא מגפה (באנגלית: Plague doctor) היה רופא שטיפל בקורבנות המוות השחור (1347–1351) בעת הפצה של דבר הבלוטות (אחת משלוש תת-הצורות של דבר השכיחות באדם). רופאים אלו נשכרו בערים שונות כדי לטפל בחולים נגועים ללא קשר להכנסתם, במיוחד עניים שלא יכלו להרשות לעצמם לשלם עבור טיפולים רפואיים.
לרופאי המגפה היה מוניטין שנוי במחלוקת, כאשר חלק מהאזרחים ראו בנוכחותם אזהרה לעזוב אזור מסוים. חלק מרופאי המגפה גבו מהמטופלים ובני משפחותיהם תשלום נוסף עבור טיפולים מיוחדים או תרופות שווא. במקרים רבים היו אלו מתנדבים, רופאים מדרגה שנייה או רופאים צעירים שרק מתחילים קריירה. רופאי מגפה כמעט שלא ריפאו חולים, אלא העלו את שיעורי ההדבקה והתמותה.
בצרפת ובהולנד, רופאי מגפה לעיתים קרובות לא היו בעלי ניסיון רפואי ונקראו "אמפיריה"; כלומר, אלו פעלו לפי התחושות שלהם ברגע הטיפול בחולה. רופאי מגפה היו ידועים בתור "רופאי מגפה עירוניים או קהילתיים", בעוד "רופאים כלליים" היו רופאים נפרדים, ושניהם היו עשויים להיות באותה עיר או עיירה אירופית באותו הזמן.
תחפושת
כמה רופאי המגפה לבשו תחפושת מיוחדת המורכבת ממעיל עליון עד הקרסול ומסכת פנים דמוית ציפור בצורת מקור, שלעיתים קרובות הייתה מלאה בחומרים מתוקים או בעלים עם ריח חזק (בדרך כלל לבנדר), יחד עם כפפות, מגפיים, כובע רחב שוליים ובגדים נוספים. עם זאת, התחפושת לא נלבשה על ידי כל הרופאים מימי הביניים ומהעת המודרנית המוקדמת.
למסכה האופיינית היו פתחים לעיניים ומקור מעוגל בצורת מקור של ציפור עם רצועות שהחזיקו את המקור מול אפו של הרופא. למסכה היו שני חורים קטנים באף והיא הייתה מעין מכונת הנשמה שהכילה פריטים ארומטיים. המקור היה יכול להכיל פרחים מיובשים (כמו ורדים וציפורנים), עשבי תיבול (כמו לבנדר ונענע), קמפור או ספוג חומץ, וכן גרגרי ערער, ענבר אפור, ציפורן, לבורנום, מור וסטארקס. מטרת המסכה הייתה להרחיק ריחות רעים, הידועים בשם מיאזמה, שנחשבו כגורם העיקרי למחלה. הרופאים האמינו שהצמחים יתמודדו עם הריחות ה"רעים" של המגפה ואף יוכלו למנוע הדבקה נוספת שלה.
בשולי הנוחות
בשולי הנוחות (ביפנית: コンビニ人間, תרגום מדויק: עובד חנות נוחות, הגייה: קוֹנבּיני נינגֶן), היא נובלה מאת הסופרת היפנית, סייקה מורטה. הספר עוסק בחייה של גיבורה העובדת שנים רבות בחנות נוחות ובלחץ החברתי ביפן ל"נורמליות" חברתית. הספר שיצא לאור ב-2016, זכה באותה שנה בפרס אקוטגאווה היוקרתי וזכה להצלחה מסחרית גדולה ביפן. ב-2018 הוא תורגם לאנגלית ובשנת 2020 תורגם לעברית בידי עינת קופר ויצא לאור ב"סדרה הקטנה" של הוצאת כתר.
תקציר העלילה
קייקו פורוקורה, היא אישה בת 36 העובדת בחנות נוחות הסמוכה לתחנת רכבת ביפן כבר 18 שנה. כל העובדים שסביבה ואף המנהלים (המנהלים אינם נקראים בשם אלא במספר) מתייחסים לעבודתם במקום כאל עבודה זמנית ומתחלפים לעיתים תכופות. קייקו מודעת כבר מילדות להיותה "שונה". היא אינה חווה רגשות, מנותקת חברתית ומפרשת סיטואציות חברתיות באופן שונה מחבריה. מצד שני, היא מבקשת לרצות את משפחתה ואת עמיתיה לעבודה ומנסה לסגל לעצמה דיבור, לבוש והתנהגות על פי חיקוי חבריה לעבודה.
לחנות הנוחות יש מדריך כתוב שבו מתוארים בפירוט כל נוהלי החנות. התוויית ההנחיות הברורה מאפשרת לקייקו להשתלב היטב בעבודת החנות. היא מזדהה עם מטרות החנות, שואפת למלא את כל ההוראות בדיוק ובשלמות ובעלת מוטיבציה גבוהה לעמידה ביעדי המכירה שמציבה הנהלת רשת חנויות הנוחות. היא מפתחת הזדהות גופנית עם הפעילות בחנות ומתארת את רגישותה לצלילי החנות בפתיחת הספר: "כל הצלילים מתערבבים לקול של חנות נוחות, וקול זה מלטף את עור התוף שלי כל הזמן.".
אחד מעובדי החנות החדשים הוא שיראבה, גבר בגילה של קייקו. שיראבה הוא היפוכה של קייקו: הוא עצלן, רשלן, נצלני, לא אכפתי, אינו מתמיד בשום עבודה ומתעב את הסובבים אותו ואת הסדר החברתי שאותו הוא משווה תמיד לכפר. בכפר הגברים הם הציידים, והמצליחים שבהם זוכים בנשים הצעירות והיפות וכל "הלא מועילים" שאינם מתחתנים ואינם מולידים ילדים - מגורשים מהכפר. טענתו המרכזית היא שמתקופת האבן מאומה לא השתנה בכפר. "הדבר הזה שנקרא 'החברה המודרנית' הוא רק אשליה, אנחנו חיים בעולם שהוא לא שונה בהרבה מתקופת האבן. למרות כל הדיבורים על שוויון בין המינים...".
קייקו איננה סובלת מרווקותה ומעבודתה בחנות הנוחות, אולם היא מוטרדת מהלחץ החברתי להפוך ל"נורמלית"; להתחתן, לעזוב את העבודה בחנות הנוחות ולמצוא עבודה "אמיתית". את הלחץ מפעילים אחותה, חבריה לעבודה וקבוצת חברות מתקופת התיכון שהחלה להיפגש שוב. כיוון שקייקו רוצה להיות "נורמלית" היא מציעה לשיראבה, שבינתיים פוטר מחנות הנוחות לאחר שעקב אחרי לקוחות נשים והטריד אותן, להתחתן איתה. שיראבה המופתע מטיח בה מיד עלבונות לגבי גילה המבוגר, חוסר מיניותה וחוסר המשיכה שלו אליה. אולם במחשבה שנייה, לאחר שהושלך מדירתו בגלל אי תשלום שכר דירה, הוא מוצא את הסידור המוצע כנוח וכמשתלם לשניהם. השניים מתחילים לחלוק את דירתה הקטנה של קייקו כשהם אינם מוצאים שום עניין אחד בשני. קייקו, שזוכה לעידוד מכל הסובבים אותה בעקבות מציאת בן זוג, מפרנסת את שניהם כיוון שלשיראבה אין שום כוונה לחפש עבודה. להפך, הוא מנסה לגרום לקייקו לעזוב את עבודתה בחנות הנוחות ולחפש עבודה אחרת.
כתיבה ורעיונות מרכזיים
לנובלה יש מאפיינים אוטוביוגרפיים רבים. הסופרת, סייקה מורטה, הייתה בת 37 בעת יציאתו לאור של "בשולי הנוחות". זוהי הנובלה העשירית שלה שיצאה לאור. במשך 18 שנים, מהיותה סטודנטית בקולג' ועד גיל 38 היא עבדה במשרה חלקית במספר חנויות נוחות. היא מצאה עבודה זו כמסייעת לה בשמירה על סדר יום קבוע המאפשר לה להקדיש זמן קבוע לכתיבה. במשך כל אותה תקופה, ונכון ל-2018 היא מתגוררת יחד עם הוריה.
מורטה סיפרה כי הרעיון הראשוני שלה בכתיבת הנובלה היה יצירת גיבורה שמעשיה הם ללא דופי ובכל זאת האנשים שסביבה מוצאים אותה כמוזרה ואומרים "מה לעזאזל היא עושה?". עוד אמרה מורטה, כי רצתה לכתוב מנקודת הראות של דמות שמאתגרת את החשיבה השגרתית והרגילה, במיוחד בחברה שמרנית שבה מצפים מאנשים למלא תפקידים שנקבעו מראש; "רציתי להמחיש כמה מוזרים הם האנשים המאמינים שהם רגילים ונורמליים. הם אלו שלכאורה נקראים "נורמליים", אך כשאתה מסובב את המצלמה, הם אלו שנראים מוזרים ומשונים.".
הנושא של הימנעות מקיום יחסי מין אינו חדש אצל מורטה. גם בסיפור קצר שכתבה והתפרסם בכתב העת הבריטי גרנטה, היא מתארת זוג צעיר נשוי שחי ביחסי "אח-אחות", ללא קיום יחסי מין, שמוליד ילד באמצעות מרפאת פוריות מתקדמת. מורטה אומרת כי היא מתעניינת באנשים, במיוחד בנשים, שאינם מעוניינים לקיים יחסי מין. היא רוצה להרגיע אותם כי אין בכך כל רע; "פעמים רבות מדי, באופן השמרני והרגיל של קיום יחסי מין, ההתייחסות לאשה היא כאל כלי או כאל אובייקט. וזאת לעומת יחסי מין שהם בהתכוונות אמיתית ומלאה והם נפלאים.".
קבלה וביקורת
הספר יצא לאור ביפן ב-27 ביולי 2016. כבר שבוע לפני כן הוכרז ביפן כי הספר זכה בפרס אקוטגאווה - פרס יוקרתי המוענק ביפן פעמיים בשנה לספר בסוגת "ספרות יפה" שנכתב על ידי סופר עולה. הספר זכה להצלחה מידית ועד 2020 נמכרו מעל למיליון עותקים מן הספר ביפן. הספר תורגם לקוריאנית, צרפתית וגרמנית ונמכר בגרמניה עד 2018 בקרוב למיליון עותקים.
הסופרת היפנית, אמי ימאדה, שישבה בוועדת פרס אקוטגאווה, כתבה: "אני יושבת בוועדת הפרס יותר מעשר שנים ובכל שנותי בחבר השופטים זוהי הפעם הראשונה שצחקתי מספר ברשימה המצומצמת של המועמדים לפרס, וצחוק זה נטען בתחושה עמוקה של אירוניה. בראבו מורטה סאן.". המשוררת תהילה חכימי, שכתבה ביקורת על הספר ב"הארץ", רואה במפגש בין שיראבה לקייקו את לב הסיפור; "המפגש הנפיץ ביניהם, כמו גם השפה השונה שכל אחד מהם מדבר בה, מאפשרים למורטה להעמיד מראה מול פניה של החברה היפנית ומול מה שזו מגדירה "נורמלי" או "תקין.". הסופרת ובעלת טור ב, ג'ולי מיירסון, רואה מספר נקודות תורפה ביצירה אך טוענת כי אלו אינם פוגעים ביופי המוזר והפלואורסצנטי של תיאורי חנות הנוחות הכוללים עולם של פחיות מסודרות, כדורי האורז, הברקודים והסורקים. סיפור האהבה לגבי דידה הוא בין קייקו ובין חנות הנוחות, הבא לידי ביטוי בתגובה הלא מתנצלת והחושנית של קייקו: "שמעתי את קול החנות ולא יכולתי לעצור בעצמי, איך היא רוצה להיראות, מה נחוץ לה, הדברים החלו לזרום בתוכי.".
המלחמה השמלקלדית השנייה
המלחמה השמלקלדית השנייה,  הידועה גם בשם מרד הנסיכים (בגרמנית: Fürstenaufstand, Fürstenkrieg או Fürstenverschwörung), הייתה התקוממות של נסיכים גרמנים פרוטסטנטים בראשות מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה נגד הקיסר הקתולי קרל החמישי שפרץ בשנת 1552. היסטוריונים חלוקים בדעתם אם המלחמה הסתיימה באותה שנה עם שלום פסאו באוגוסט, או נמשכה עד לשלום אאוגסבורג בספטמבר 1555. הנסיכים הפרוטסטנטים נתמכו על ידי אנרי השני, מלך צרפת, שהיה קתולי, אך ביקש לנצל את ההזדמנות כדי להרחיב את שטחו בלורן של ימינו.
ניתן להתייחס למלחמה כהמשך של המלחמה השמלקלדית הראשונה (1546–1547), שבה ניצחו קרל החמישי ומוריץ מסקסוניה יחד את הליגה השמלקלדית של כמעט אותם נסיכים גרמנים פרוטסטנטים. הסכסוך הקודם הזה יושב על ידי ארגון הביניים של אוגסבורג, שהותיר את שני המחנות לא מרוצים, במיוחד את הנסיכים שנאלצו להמיר את עצמם ואת אוכלוסייתם מחדש לקתוליות, למרות שזכו בכמה ויתורים.
רקע כללי
חוסר שביעות הרצון גברה באימפריה הרומית הקדושה על ההחלטות שהתקבלו בדיאטת אוגסבורג ב-1548, מה שנקרא רייכסטג Geharnischter ("דיאטת לבוש שריון"). בצפון, הנסיכים הפרוטסטנטים כוננו ברית בסתר על ידי הסכם טורגאו מ-22 במאי 1551. הם כללו בין היתר את יוהאן אלברכט הראשון, דוכס מקלנבורג, אלברכט, דוכס פרוסיה, וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל ואלברכט אלקיביאדס מברנדנבורג-קולמבך. הם ביקשו להגן על הפרוטסטנטיות ועל "החירות הטבטונית" (teutsche Libertät), שמשמעותה הייתה חירותם של הנסיכים הקיסריים. הם גם תכננו לשחרר את פיליפ מהסן, שנכלא על ידי הקיסר ב-1547. לאחר יצירת המגעים הראשונים עם אנרי השני, הכריזה צרפת מלחמה על הקיסר בסתיו 1551, ופלשה לגרמניה עד הריין. יתרה מזאת, בהסכם שאמבור ב-15 בינואר 1552, הבטיחה צרפת סיוע כספי וצבאי לנסיכים, שבגינו הם היו מוכנים לוותר על שלוש הבישופויות של מץ, ורדן וטול, ליד הגבול, למלך הצרפתי.
המלחמה
תפקיד מפתח מילא הבוחר הסקסוני, מוריץ. מגדבורג, שסירבה לציית להסכם הביניים של אאוגסבורג, הייתה אמורה להיענש. תוך שהוא פועל לפי פקודות הקיסר, מוריץ צעד בראש צבא נגד מגדבורג, אך חבר במקום זאת עם העיר ועם מתנגדיו של הקיסר. המלך הצרפתי כבר כבש את הגדה המערבית של מישור הריין העליון בסתיו 1551. חיילי נסיכי בעלות הברית כבשו במהירות את ערי דרום גרמניה שנשארו נאמנות לקיסר, והתקדמו לתוך טירול במרץ 1552. האצולה האימפריאלית הקתולית הדגישו שהן נייטרליות בסכסוך הזה, משום שזה לא היה האינטרס שלהן להגביר את כוחו של הקיסר. הקיסר בקושי נמלט מתפיסה באינסברוק וברח לפילאך כדי לגייס כוחות חדשים. בינתיים, אחיו פרדיננד ניהל משא ומתן עם מוריץ ושאר הנסיכים הפרוטסטנטים.
השלכות
בפסאו, שני הצדדים חתמו על הסכם השלום באוגוסט 1552. הנסיכים המורדים ויתרו על בריתם עם צרפת, והכוחות הקיסריים שחררו את השבויים שלהם. בשאלת הדת ניסו לגבש פשרה, שתהווה את הבסיס לשלום הדתי של אוגסבורג ב-1555.
ג'ינו פאנו
ג'ינו פאנו (באיטלקית: Gino Fano, 5 בינואר 1871 מנטובה – 8 בנובמבר 1952 ורונה) היה מתמטיקאי יהודי איטלקי. מנציגיה הבולטים של האסכולה האיטלקית לגיאומטריה. נודע כמייסד הגאומטריה הסופית ותרם תרומות חשובות בתחומי הגאומטריה האלגברית והפרויקטיבית. מחקריו בתחום היריעות האלגבריות בשלושה ממדים נחשבים חלוציים. ספרו על יסודות הגאומטריה הקדים - בגישה דומה ואף יותר פופולרית - את הספר באותו נושא שפרסם דוד הילברט אחרי עשור.
ילדות וצעירות
פאנו נולד למשפחה יהודית מבוססת ושורשית בעיר מנטובה. אביו, אוגו פאנו (1927-1839), נאבק בצעירותו למען אחדותה ועצמאותה של איטליה ונמנה עם אנשי ג'וזפה גריבלדי. האם, אנג'ליקה (1923-1851), הייתה מעורבת ביותר בחיי התרבות במנטובה והייתה חברה בחברת "דנטה אליגיירי". בשנים 1880–1887 למד וסיים בהצטיינות בתיכון-גימנסיה וירג'יליו ובמחלקה לפיזיקה-מתמטיקה של המכון הטכני "אלברטו פיאטנטינו" במנטובה.
בעצת אביו, שייעד אותו לקריירה צבאית נרשם פאנו בהמשך למכללה הצבאית במילנו, אולם בשנת 1888 בחר לעזוב ולהירשם לבית הספר הפוליטכני בטורינו. פאנו הפך מעורב בחוגי המתמטיקאים בטורינו, התוודע לפרופסורים קוראדו סגרה וג'וזפה פאנו (אינו קרוב משפחה), ומדריך צעיר בשם גווידו קסטלנואובו, בוגר אוניברסיטת פדובה שעבד לצד הפרופסור ד'אובידיו בפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת טורינו. קסטלנואובו שכנע אותו לעבור וללמוד גם הוא מתמטיקה באוניברסיטה בעיר. פאנו, שהפך לתלמידו של קוראדו סגרה, הצטיין גם שם בכישוריו. בשנת 1892 סיים את התואר דוקטור במתמטיקה עם עבודה על הגאומטריה ההיפר־מרחבית, בהדרכתו של קוראדו סגרה. בהמשך היה פאנו לעוזרו של אנריקו ד'אובידיו באוניברסיטה שבה למד.
פריצת הקריירה האקדמית
אחרי השתלמות בת שנה אצל פליקס קליין באוניברסיטת גטינגן, שהשפיעה השפעה רבה על עיצובו כמתמטיקאי, סירב להצעה להישאר במעמד פרופסור בסגל האוניברסיטה הגרמנית, ונסע לרומא. הוא פעל בה בין השנים 1898-1894 כעוזרו של ידידו מתקופת הלימודים בטורינו, גווידו קסטלנואובו. אחר כך עבר למסינה ובשנים 1901-1899, בעקבות זכייה במכרז, לימד אלגברה וגאומטריה אנליטית כפרופסור מחוץ למניין באוניברסיטה המקומית. דרך מכרז חדש, בשנת 1901 התמנה פאנו לפרופסור באוניברסיטת טורינו בקתדרה לגאומטריה פרויקטיבית ותיאורית. כמורה, היה פאנו קפדן ותובעני ולא אהוב על הסטודנטים. בשנת 1902, עיתון סאטירי סטודנטיאלי בטורינו, "La campana dei studenti", תקף אותו במילים לא מחמיאות. לעומת זאת ספרי הלימוד שכתב התאפיינו בבהירות ובגישתם המקיפה אל הנושאים, תוך שימוש לעיתים בקטעים מתולדות המקצוע. מבין הספרים בלט "השיעורים לגאומטריה התיאורית" משנת 1903. בימי מלחמת העולם הראשונה בשנים 1915–1919 גויס כקצין ועמד בראש הוועד לגיוס התעשייה בפיימונטה. על שירותו בעת המלחמה עוטר בתואר "קצין של מסדר הכתר של איטליה"
גלות שווייץ
פאנו לימד בטורינו עד שנת 1938 כשהנהגת חוקי הגזע נגד היהודים הביאה לפיטוריו מהאוניברסיטה ולסילוקו מכל המוסדות האקדמיים, כולל האקדמיה דיי לינצ'אי, האקדמיה וירג'יליאנה והאקדמיה מטורינו, ואילצו אותו להגר לשווייץ. פאנו התיישב כפליט בחדר במלון קטן בלוזאן יחד עם אשתו ובניו. ב־1939 הצליחו בניו להגר דרך בורדו לארצות הברית. אחרי ינואר של 1944, לימד פאנו גאומטריה אנליטית ופרויקטיבית בפני סטודנטים איטלקים ב־"מחנה האוניברסיטאי האיטלקי" שהוקם על יד לוזאן. לצידו לימדו בעלי שמות ידועים כמו לואיג'י איינאודי (כלכלה מדינית), ג'אקומו לוי (כימיה תעשייתית), אמינטורה פנפאני (תולדות הכלכלה), מריו דונאטי (רפואה וכירורגיה) ואחרים, כמו כן שיתף פעולה עם אוניברסיטת לוזאן ולימד בשנת 1945 גאומטריה תיאורית בבית הספר להנדסה המקומי, כממלא מקום של הפרופסור ז'ול מרשאן. בשנים 1942–1944 נתן ארבע הרצאות ב"חוג למתמטיקה של לוזאן".
שנותיו האחרונות
בשנת 1945 הוחזרה לו הקתדרה באיטליה והוא לימד למשך שנה גאומטריה אנליטית. אחר כך פרש לגמלאות והתמנה לפרופסור אמריטוס. בהמשך שהה באיטליה לתקופות קצרות בלבד, מכיוון ששני בניו נותרו באמריקה והעדיף לחיות עימם. פאנו העביר הרצאות מדעיות בערים שונות באיטליה ומחוצה לה אך בשנת 1946 הפסיק כל פעילות מחקרית.
הוא נפטר בעיר ורונה בנובמבר 1952 והובא לקבורה בקבר המשפחתי בבית העלמין היהודי של מנטובה. לפני שנפטר הכין פאנו הרצאת הספד עבור האקדמיה דיי לינצ'אי, לזכרו של גווידו קסטלנואובו שנפטר באפריל 1952, אך לא הספיק להקריא אותה באקדמיה.
פעילותו המדעית
בשנים 1892–1893 כעוזרו של ד'אובידיו, תרם פאנו את תרומותיו הראשונות בתחום יסודות הגאומטריה וגאומטריית הישר. בשנים 1892–1897 חקר את החבורות הרציפות ואת היריעות הפרויקטיביות של שמורתן, התכונות הגאומטריות של המשוואות הדיפרלנציאליות הליניאריות.
פאנו היה בראשונים שכתבו על תחום המרחבים הפרויקטיבים הסופיים. במאמר בשנת 1892 שפורסם ב-Giornale di Matematiche שבו הוכיח את עצמאות קבוצת האקסיומות שלו לגבי המרחב הפרויקטיבי n. במאמר זה הוא בחן מהן השלכות השיוון בין הנקודה ההרמונית הרביעית ל conjugate שלה. נוצרת קונפיגורציה של שבע נקודות ושבעה ישרים במרחב תלת-ממדי עם 15 נקודות, 35 ישרים ו-15 מישורים, כשכל ישר כולל רק שלוש נקודות. כל המישורים במרחב זה כוללים שבע נקודות ושבעה ישרים והם ידועים כ"מישורי פאנו". על כל ישר ישנן 3 נקודות, ודרך כל נקודה עוברים שלושה ישרים. בנוסף תיאר פאנו מחרבים פרויקטיבים סופיים בעלי ממד שרירותי וסדר ראשוני.
בשנת 1897 פאנו השתתף בקונגרס הבינלאומי הראשון של המתמטיקאים בציריך והציג מחקר על החבורות הרציפות של העתקות קרמונה הקרויות על שמו של לואיג'י קרמונה.
בשנת 1907 תרם פאנו שני מאמרים לחלק השלישי של האנציקלופדיה של פליקס קליין. במאמר הראשון (ע' 88–221) השווה פאנו את הגאומטריה האנליטית לגאומטריה הסינתטית, לאורך התפתחותן ההיסטורית במאה ה-19. המאמר השני (ע' 282–388) דן בחבורה הרציפה בגאומטריה ובתורת החבורות כעקרון מאחד בגאומטריה.
פאנו כתב ספרי לימוד כמו Lezioni di geometria descrittiva (1914) (שיעורים בגאומטריה תיאורית) ו Lezioni di geometria analitica e proiettiva (1930) (שיעורים בגאומטריה אנליטית ופרויקטיבית) נמנה עם שבעת המתמטיקאים שיחד עם ג'וזפה פאנו השתתפו בעריכת ה- Formulario mathematico
מונחים שנקשרים בשמו
פאנו היה נשוי משנת 1911 לרוזטה קאסין ולזוג נולדו שני בנים, אוגו פאנו, פיזיקאי, ורוברט פאנו, מתמטיקאי ומומחה במדעי המחשב, שהיו לפרופסורים באוניברסיטאות בארצות הברית. ג'ינו פאנו היה גם כן דודו של הפיזיקאי והמתמטיקאי יואל רקח. עם תלמידיו נמנה בנימינו סגרה, שהצהיר ב-1950 כי שיעורי הגאומטריה הפרויקטיבית בשנים 1919–1920 היו הגורם המכריע להחלטתו לבחור סופית בקריירה בתחום המתמטיקה.
גביע באוורמן
גביע באוורמן (באנגלית: The Bowerman) או בשמו המקוצר הבאוורמן הוא פרס יוקרתי המוענק לסטודנטים בארצות הברית על הצטיינותם בענפי האתלטיקה.
הפרס ניתן מדי שנה לאתלט ואתלטית מצטיינת מאז שנת 2009. הפרס נקרא על שמו של ביל באוורמן, מאמן נבחרת האתלטיקה של אוניברסיטת אורגון בשנים 1949 עד 1972 וממייסדי חברת נייקי. את הזוכים בפרס קובעים מצביעים המורכבים מאנשי תקשורת, מומחים באתלטיקה, חברים בהנהלת ה-NCAA, זוכי עבר וחברי ארגון USTFCCCA (ארגון מאמני האתלטיקה וריצות השדה בארצות הברית). בנוסף ניתנת זכות הצבעה גם לקהל האוהדים שלקולותיהם משקל של הצבעה אחת.
יוהאן בפטיסט קרמר
יוֹהַאן בַּפְּטִיסְט קְרַמֶר (קְרֵימְר) (בגרמנית: Johann Baptist Cramer; 24 בפברואר 1771 - 16 באפריל 1858) היה פסנתרן, מו"ל של מוזיקה ומלחין אנגלי ממוצא גרמני. הוא היה בנו של, כנר ומנצח לונדוני מפורסם, בן לאחת מהמשפחות הרבות שזוהו עם התקדמות המוזיקה במהלך המאות ה-18 וה-19.
קורות חיים
קרמר נולד במנהיים והובא בילדותו ללונדון, שם עבד במשך רוב הקריירה המוזיקלית שלו, חי את רוב חייו ומת.
מ-1782 עד 1784, הוא למד פסנתר אצל הלן דה מונטג'רו בקונסרבטואר של פריז, ואצל מוציו קלמנטי ועד מהרה הפך לפסנתרן מקצועי בעל שם הן בלונדון והן ביבשת אירופה. הוא נהנה ממוניטין עולמי, ולודוויג ואן בטהובן העריך אותו במיוחד כשביקר בווינה, ערך קונצרטים והתחרה בו. שניהם נחשבו לגדולי הפסנתרנים בזמנם, בטהובן הצטיין בכושר הבעה פרשני, קרמר בשלמות טכנית טהורה. הוא היה המוציא לאור האנגלי של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 5 מאת בטהובן ולזכותו נזקף הכינוי "הקיסר" ליצירה.
מורשת
לאחר 1800, הוא היה פעל כמעט אך ורק באנגליה. בעקבות הדוגמה המוצלחת של מורו לשעבר קלמנטי, הוא גם הפך למוציא לאור מצליח של מוזיקה בלונדון. היצירות הרבות שכתב תופסות את המקום השני ביחס ליכולתו כפסנתרן; בטהובן ראה בו את הפסנתרן הטוב ביותר של תקופתו מנקודת המבט של שלמות טכנית טהורה.
בשנת 1818 היה קרמר היה חבר מייסד של Regent's Harmonic Institution; חברת הוצאה לאור למוזיקה שהוקמה במטרה לגייס כספים עבור ושיקום. מאוחר יותר הוא הקים חברה משלו לייצור כלי נגינה והוצאת מוזיקה, בשנת 1824. היא שכנה ברחוב ריג'נט 201. הוא סיים את מעורבותו האישית בחברה בסוף 1833, אף על פי שהיא שמרה על שמו. הוא כתב מספר סונאטות ויצירות אחרות לפסנתר, ויצירות אחרות, מהן האטיודים שלו ידועים בעיקר, לאחר שהופיעו במהדורות רבות. הן עדיין נחשבות ליצירות דידקטיות סטנדרטיות לתלמידי פסנתר.
המוזיקה שלו בדרך כלל פחות דרמטית ואלגנטית מזו של קלמנטי, הרבה פחות הרפתקנית מזו של דוסק והרבה פחות רומנטית בסנטימנט מאשר ג'ון פילד המבשר של שופן. הוא שמרני מבחינה סגנונית אך גדוש בקטעי מעבר המתקדמים ביותר לפסנתר. הוא כתב כ-200 סונאטות לפסנתר סולו, כ-50 סונאטות לכלים אחרים בליווי פסנתר, תשעה קונצ'רטי לפסנתר ומוזיקה קאמרית.
אחיו, היה  מ-1837 ועד מותו ב-1848.
יצירות נבחרות
לסקירה מלאה ראו: Thomas B. Milligan, J. B. Cramer (1771–1858): A Thematic Catalogue of His Works (ISBN 0945193416).
הגטו היהודי של פרנקפורט
סמטת יהודי פרנקפורט (בגרמנית: Frankfurter Judengasse), נקראת גם הגטו היהודי של פרנקפורט, הייתה הגטו היהודי הראשון בעיר פרנקפורט ואחת הגטאות הראשונים בגרמניה. הגטו התקיים מ-1462 עד 1811 והיה ביתה של הקהילה היהודית הגדולה ביותר בגרמניה בתקופה המודרנית המוקדמת, יהדות פרנקפורט.
בסוף המאה ה-19 נהרסו רוב המבנים בסמטה. האזור ספג הרס גדול במהלך מלחמת העולם השנייה והשיקום לא הותיר סימנים גלויים של הגטו בנוף העירוני של פרנקפורט של היום.
השימוש בשטח לאחר המלחמה כלל חניון, תחנת דלק ושוק פרחים סיטונאי. ההחלטה על הקמת מתחם מנהלי עוררה דיון ציבורי בשאלה מה יש לעשות עם השרידים הארכאולוגיים שנחשפו במהלך החפירה בשנת 1977. נמצאו יסודות של 19 מבנים וחמישה מהם ניתן לראות ב"מוזיאון יודנגאסה" ששולב במבנה החדש של הסמטה.
מיקום הגטו
הגטו היה ממוקם מחוץ לחומות העיר ממזרח לחומת העיר העתיקה (Staufenmauer) ויצר עיקול קל מהקונסטבלרוואכה של היום ועד בורנהפלאץ, ליד נהר המיין. אורכו של הרחוב היה כ-330 מטרים, רוחבו שלושה עד ארבעה מטרים, והיו בו שלושה שערים. השערים ננעלו בלילה וכן בימי ראשון וחגים נוצריים. בשל הרחוב הצר והגישה המוגבלת, נהרס הגטו שלוש פעמים בשריפה במאה ה-18 בלבד, ב-1711, 1721 ו-1796.
דאג כריסטי
דאגלס דייל "דאג" כריסטי (באנגלית: Douglas Dale "Doug" Christie; נולד ב-9 במאי 1970) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק 15 עונות בליגת ה-NBA בעמדת הקלע.
קריירה מקצועית
כריסטי נבחר בבחירה ה-17 בדראפט 1992 על ידי סיאטל סופרסוניקס, אך לא חתם בקבוצה בעקבות אי הסכמה על תנאי החוזה. בפברואר 1993 הועבר כריסטי ללוס אנג'לס לייקרס, בה לא זכה לדקות משחק רבות והתקשה לבלוט. בסוף עונת שלחו הלייקרס את כריסטי לניו יורק ניקס, שהעבירו אותו אחרי עונה וחצי בינוניות לטורונטו ראפטורס. כריסטי שיחק במדי הטורונטו ראפטורס במשך ארבע וחצי עונות, עד שנת, בהן תפקד כשחקן פותח והציג יכולת גבוהה. עונת הייתה עונת השיא בקריירה של כריסטי מבחינה התקפית, כשהוא מעמיד  של 16.5 נקודות, 5.2 ריבאונדים, 3.6 אסיסטים ו-2.4 חטיפות למשחק. ב-27 בפברואר 1998 קלע כריסטי שיא קריירה של 35 נקודות בניצחון קבוצתו על אורלנדו מג'יק.
בסוף עונת נשלח כריסטי בטרייד לסקרמנטו קינגס עבור קורליס ויליאמסון. בתקופתו בסקרמנטו כריסטי עשה לעצמו שם ברחבי הליגה כאחד השומרים הטובים ביותר בעמדתו וכאחד מקלעי השלשות הטובים ב-NBA. כריסטי נכלל בחמישיות ההגנה של העונה במשך ארבע עונות רצופות - בשנת בחמישייה הראשונה, ובשנים,  ו- בחמישייה השנייה.
במהלך עונת נשלח כריסטי בטרייד לאורלנדו מג'יק, אך לאחר 21 משחקים שוחרר מהקבוצה בעקבות יכולת חלשה. כשבוע לאחר מכן חתם כריסטי בדאלאס מאבריקס עד לסיום אותה עונה ולעונה שאחריה. בתחילת עונת נפצע כריסטי ברגלו ונזקק לניתוח, שבעקבותיו שוחרר מהקבוצה. בעונה שלאחר מכן חתם כריסטי על מספר חוזים קצרים בלוס אנג'לס קליפרס, אך לא הרשים ושוחרר מהקבוצה. ב-25 בנובמבר 2005 הודיע כריסטי על פרישה ממשחק פעיל.
וילהלם פהרמבאכר
גנרל וילהלם פהרמבאכר (בגרמנית: Wilhelm Fahrmbacher; 19 בספטמבר 1888 – 27 באפריל 1970) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פהרמבאכר נולד ב-19 בספטמבר 1888 בצווייבריקן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס פהרמבאכר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-4, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה. פהרמבאכר נפצע במהלך הקרבות, וב-22 במרץ 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פהרמבאכר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1931 מונה פהרנבאכר למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הארטילריה ה-7 (הבווארי), וב-1 בפברואר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה לקצין מטה במשרד המלחמה. ב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 במרץ 1938 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-35. ב-10 באוגוסט 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-5, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פהרמבאכר מפקד הדיוויזיה ה-5, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12, ובשלב השני כחלק מהקורפוס ה-6 במסגרת הארמייה השנייה. ב-24 ביוני 1940 קיבל פהרמבאכר על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-25 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים, ומונה למפקד הקורפוס ה-7. במהלך מבצע ברברוסה לחם פהרמבאכר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עמו כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. ב-8 בינואר 1942 פרש פהרמבאכר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, וב-1 במאי 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-25 בצפון צרפת. במהלך הפלישה לנורמנדי לחם פהרמבאכר עם הקורפוס שבפיקודו בניסיון לבלום את בעלות הברית, ולאחר מבצע קוברה התבצר בלוריאן עד סוף המלחמה, וב-10 במאי 1945 נכנע לצבא האמריקני.
לאחר המלחמה
בשנת 1950 שוחרר פהרמבאכר מהשבי, ועבר למצרים שם עבד כיועץ צבאי. לאחר מכן חזר פהרמבאכר לגרמניה, והתגורר בגרמיש-פרטנקירכן עד למותו ב-27 באפריל 1970.
המוזיאון לאמנות רוסית
המוזיאון לאמנות רוסית הוקם ברמת גן בשנת 1996 והוא מוזיאון לאמנות המתמקד באמנות רוסית.
היסטוריה
המוזיאון החל את דרכו מאוסף אמנותי אשר נתרם למדינת ישראל בשלהי שנות ה-50 על ידי מריה ומיכאיל צטלין. סבו של צטלין היה קלונימוס זאב ויסוצקי, מייסדה של חברת תה ויסוצקי ומחובבי ארץ-ישראל הראשונים ברוסיה. האוסף כלל במקור 95 יצירות והורכב בעיקר מעבודות של אמנים רוסים בולטים שפעלו בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20, ביניהם מיכאיל לריאונוב, ולנטין סרוב, ליאון באקסט, נטליה גונצ'רובה ואחרים. האוסף כלל גם ארבעה תחריטים מקוריים של רמברנדט, ארבעה תחריטים של הצייר הצרפתי ז'אן-אונורה פרגונאר ושני רישומים של הצייר המקסיקני דייגו ריברה. בניגוד להבטחה מפורשת שנתן ראש העיר הראשון של רמת גן אברהם קריניצי לתורמת מריה צטלין במכתב ברוסית מ-1959, כי "רמת גן ניגשת לבניית מוזיאון", והתחייב "להקצות בו משכן מיוחד שישא את שם בעלה המנוח, מיכאיל צטלין", לא נבנה מוזיאון להצגת היצירת והם אוחסנו במחסן ללא תחזוקה נאותה. לאחר שבע שנים במחסן לדשנים וכלי עבודה בפארק הלאומי, הן הועברו לספרייה העירונית, שם נתלו בתנאי תאורה ואקלים ירודים וללא השגחה ראויה. היועץ האמנותי של העירייה טבע על פני כל אחת מהן, על היצירות עצמן, חותמת בעלות של העירייה.
באפריל 1984 חשף עיתונאי מעריב אהרון דולב כי האוסף הוזנח וחלקו נגנב כבר בשנות ה-70 ותחילת ה-80.
רק בשנת 1996, 37 שנים לאחר תרומת האוסף, מומשה של קריניצי לצטלין והוקם המוזיאון לאמנות רוסית. בבניין ארבעה חללים. בחלל הגדול ביותר מוצגות תערוכות מתחלפות של אמנים ממוצא רוסי ובחלל הנוסף מצטופפים אלה לצד אלה תחריטים ופסלים יפאניים וסיניים וכ-15 ציורים בלבד מתוך האוסף של צטלין. יתר יצירות האוסף הוחזרו למחסנים.
"המונה ליזה של רמת גן"
באוקטובר 2014 חשפה העיתונאית אלה גברילוב באתר הישראלי בשפה הרוסית newsru.co.il כי עיריית רמת גן העמידה את אחת היצירות המרכזיות של האוסף למכירה בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס, בלונדון. הציור היה דיוקנה של בעלת האוסף, מריה צטלין. עיריית רמת גן טענה שמטרתה של המכירה היה מימון שדרוג חלל התצוגה של המוזיאון והנגשתו לציבור הרחב. הציור הופיע כפריט ראשי על שער הקטלוג של המכירה שהתבצע ב-24 בנובמבר 2014, תחת הקטגוריה "אמנות רוסית חשובה". ביום המכירה אולם בית המכירות היה מלא בחובבי אמנות ואנשי עסקים, חלקם הגדול ממוצא רוסי. הציור נמכר תוך דקות ספורות לאחר שמספר אנשים ביקשו לקנות את הציור, והמחיר זינק ל-14.5 מיליון דולר, לאחר שהוערך תחילה ב-2.5 מיליון דולר.
תערוכות
המוזיאון לאמנות רוסית ע"ש צטלין מציג תערוכות בעלות אופי מחקרי, החושפות נושאים לא ידועים הקשורים לתולדות האמנות הרוסית ובו זמנית בתולדות האמנות הישראלית. במקביל המוזיאון מארח תערוכות אמנות עכשווית. בהם מוצגים עבודתם של אמנים, צלמים, נציגי האסכולה האמנותית הרוסית, הפעילים בישראל. יצירתם מייצגת תופעה מעניינת מבחינת השפה הפלסטית. הם התגבשו כאמנים עוד ברוסיה, ובאותו זמן ניתן לראות איך ההקשר האמנותי החדש משפיעה על התפתחותם היצירתית. ב-2013 נערכה במוזיאון תערוכה מקיפה על יצירתו התיאטרונית של האדריכל אריה אל-חנני שלוותה בקטלוג.
בדצמבר 2020, נערכה במוזיאון תערוכת רישומים של אהרן כהנא בשם "הפשטה ומיתוס".
נתן שטרנפלד
נתן שטרנפלד (ידוע בכינויו הספרותי רבי מנדל; נולד בשנת תשכ"ז, 1967) הוא סופר ילדים חרדי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד לנחמן שטרנפלד ולחיה, בתו של שמשון ברויאר.
גדל בחיפה ולמד בישיבת "משכן יעקב" בעיר ובישיבת פוניבז'. לאחר נישואיו החל לעסוק בהוראה. בעקבות עיסוקו יצר דמות ספרותית של מלמד בתלמוד תורה בשם "רבי מנדל", המרבה לספר לתלמידיו סיפורים וחד להם חידות, אותם הוא מעלה על הכתב. רבים מסיפוריו התפרסמו ביתד שלנו.
ספריו מאופיינים בשילוב של פרטים אמיתיים יחד עם דמויות פיקטיביות קומיות, כגון הפרופסור ביננשטיק "בעל הפטנטים" ומזכירו אפרים אופנבך, וכן פרופסור קליגולה ממציא "הפנינה האדומה".
מלבד ספרו הראשון, את ספריו מאייר דוד ביכמן.
מתגורר בבני ברק.
הסוגר על שם אודי
הסוגר על שם אודי ("הסוגר הכבדי-לבלבי" או "הסוגר על שם גליסון") הוא מסתם שרירי המבקר בבעלי חיים מסוימים, כולל בבני אדם, את זרם ההפרשות של מערכת העיכול (המרה ומיצי לבלב) דרך האמפולה על שם פאטר (פטמת התריסריון הגדולה) אל החלק השני היורד של התריסריון. הסוגר נקרא על שמו של הרופא האיטלקי רוג'רו אודי מפרוג'ה שתיאר אותו ואת תפקודו בשנים 1887–1888 בעת היותו סטודנט לרפואה. הסוגר נרפה על ידי ההורמון כולציסטוקינין באמצעות VIP (הפפטיד הוואזואקטיבי של המעים). הסוגר נקרא לפעמים גם על שמו של פרנסיס גליסון, רופא אנגלי שבשנת 1654, מאתיים שנה קודם לכן, שיער את קיומו.
המבנה האנטומי
הפעילות המתואמת של מנגנון הסוגר על שם אודי מבוצעת על ידי החלקים האנטומיים הבאים:
תפקוד הסוגר
הסוגר על שם אודי מסייע להעלאת הלחץ בצינור המשותף של המרה. הטונוס של הסוגר על שם אודי מוגבר מחוץ לזמן העיכול, מה שמגביל את חדירת המרה לתוך התריסריון. בעת פעילות הקיבה והתריסריון, פועל הסוגר על שם אודי כמשאבה מהירה ומספק זרם מתמשך של מרה למשך שניות אחדות ועד דקה. בשלב המנוחה ממשיכה הזרמה של מרה לתריסריון אבל לעיתים מזדמנות, למשל כ-18 טיפות בדקה. למעשה פועל הסוגר כמעט רוב הזמן תוך תנועות איטיות, כאילו סוחט את המרה ומחדיר אותה לתריסריון כמו באמצעות משאבה איטית.
המנומטריה של הסוגר על שם אודי
השיטה המספקת את המידע החשוב ביותר לגבי תפקוד הסוגר היא המנומטריה. משתמשים בקתטר המוחדר דרך דואודנוסקופ. הקצה השני של הקתטר מחובר למכשיר לרישום ולניתוח הנתונים. הטכנולוגיית המכשירים דומה לזו של המנומטריה האנטרו-דואודנלית. הממצאים המנומטריים מצביעים על הטונוס של הסוגר על שם אודי (הלחץ הבסיסי שלו) ועל הפרמטרים של התנועתיות שלו (אמפליטודה, תדירות, משך ההתכווצות של הסוגר וכיוון התפזרות הגלים הפריסטלטיים). באופן זה ניתן להעריך בדיוק את מצב הסוגר, ולהבחין היצרות (סטנוזה) ודיסקינזיה שלו.
משמעות קלינית
אצל בריאים הלחץ הבסיסי של הסוגר על שם אודי הוא בין 10–40 מ"מ Hg. אם עולה מעל 40 מ"מ מלשב לפתולוגי.
חומרים אופיאטים יכולים לגרום לכיווצים של הסוגר על שם אודי ובדרך זו לעלייה ברמות העמילז בנסיוב.
ההפרעות בעיקריות בתפקוד הסוגר על שם אודי יכולים להתבטא על ידי: מתארים שלוש קטגוריות של הפרעה בתפקוד של הסוגר
חולים שעברו כריתת כיס המרה נוטים יותר לפתח דיספונקציה של הסוגר על שם אודי, המכונה תכופות במקרה זה "תסמונת בתר-כריתת כיס המרה" או "פוסט-כולציסטקטומיה". ההפרעה נפגשת יותר גם נשים בגיל הביניים.
היסטוריה
רוג'רו אודי תיאר את הסוגר ותפקודו במאמרו Di una speciale disposizione a sfintere allo sbocco del coledoco" שפורסם ביולי 1887 . התיאור בא אחרי מחקר מקיף בפיזיולוגיית הכלבים ובדיקות היסטולוגיות מפורטות אצל בני אדם ומינים אחרים.
לקריאה נוספת
(ל.ל. קולסניקוב - מנגנון סוגרי האדם - סנט פטרסבורג, 2000 עמ' 99)
קישורים חיצוניים
*Who named it
תזמורת עידן הנאורות
תזמורת עידן הנאורות (באנגלית: Orchestra of the Age of Enlightenment) היא תזמורת בריטית של כלים אותנטיים, שהיא אחת מתזמורות הבית של סאות'בנק סנטר בלונדון ותזמורת חברה בפסטיבל גליינדבורן לאופרה. מנהיגות התזמורת עוברת לפי תור קבוע בין ארבעה מוזיקאים, אליסון ברי, מתיו טראסקוט, קטי דברצני ומרגרט פולטלס.
קבוצת נגנים בכלים אותנטיים הקימו את תזמורת עידן הנאורות כהרכב בניהול עצמי בשנת 1986. שמה, עידן הנאורות, לקוח מן התקופה ההיסטורית בשלהי המאה ה-18, עליה מתבסס עיקר הרפרטואר של התזמורת. לתזמורת עידן הנאורות אין מנצח ראשי והיא בוחרת מנצחים באופן אינדיבידואלי. הודות לכך שאין לתזמורת מנהל מוזיקלי קבוע, היא נהנית מגמישות לעבוד עם כמה מן המנצחים והסולנים הגדולים בעולם במגוון רחב של מוזיקה. האמנים הראשיים הנוכחיים הם סר סיימון ראטל, ולדימיר יורובסקי ואיוואן פישר. מנצחים פורשים הם פרנס בריכן, סר צ'ארלס מקקראס המנוח וסר רוג'ר נורינגטון. מנצחים אחרים שעבדו עם התזמורת לפי הזמנתה הם יאניק נזה-סגין, אדוארד גרדנר, רובין טיצ'אטי, פיליפ הרווחה, גוסטב ליאונהארדט, מרק אלדר, רנה ג'ייקובס, הארי ביקט, כריסטופר הוגווד, מרין אלסופ, סיגיסוולד קאוקן, אייבור בולטון, מוניקה הוגט וברונו וייל.
אתוס והתחלות
אתוס התזמורת מבוסס על דמוקרטיה ועיקרו הרעיון, שהנגנים אינם טכנאים בלבד אלא גם שותפים פעילים בהנחיית המגמה האמנותית של התזמורת. בראשית הדברים, יכול היה כח מי שחפץ בכך להתקבל כחבר בתזמורת, אף כי לא כל מצטרף התבקש בהכרח לנגן. האחריות לתכנון הקונצרטים נתונה לוועדת ניהול אמנותי, שהחברים בוחרים פעם בשנה. הצהרת משימות מוקדמת קבעה, שתזמורת עידן הנאורות מחויבת לכללים באים:
"הימנעות מן הסכנות הטמונות ב-
הקונצרטים הראשונים של התזמורת, ביוני 1986, התקיימו באולם בית העירייה של אוקספורד ובאולם המלכה אליזבת בלונדון. תוכנית הקונצרטים, בניצוח סיגיסמונד קאוקן, כללה סוויטה אוברטורה מאת טלמן, הסוויטה מתוך האופרה "דארדאנוס" של ראמו, סימפוניה מאת גוסק וסימפוניית "התרנגולת" מאת יוזף היידן.
מאז 2000
עונת הקונצרטים של תזמורת עידן הנאורות בסאות'בנק סנטר בלונדון כוללת קונצרטים באולם המלכה אליזבת ובפסטיבל הול. במאי 2006 פתחה התזמורת סדרה של קונצרטים לא-רשמיים בשעות הלילה המאוחרות, שכונתה "משמרת הלילה". סדרה זו הייתה מועמדת פעמיים לפרס אגודת הפילהרמונית המלכותית לפיתוח הקהל.
תזמורת עידן הנאורות חגגה את יום שנה ה-21 לייסודה ב-30 ביוני 2007, בקונצרט ברויאל פסטיבל הול, בניצוחם של נורינגטון, אלדר, מקקראס ויורובסקי, בסדר זה.
באוגוסט 2010 ניגנה התזמורת ברויאל אלברט הול כחלק מעונת הפרומס של הבי.בי.סי. בקונצרט זה ביצעה התזמורת את המערכה השנייה של טריסטן ואיזולדה של וגנר ואת תמונת האהבה מתוך "רומיאו ויוליה" של ברליוז. על הקונצרט ניצח סיימון ראטל והסולנים היו שרה קונולי (Sarah Connolly), בן הפנר (Ben Heppner) וויולטה אורמאנה (Violeta Urmana).
התזמורת יוצאת למסעות קונצרטים בארצות רבות, בהן דרום אמריקה, ארצות הברית ודרום-מזרח אסיה. רשימת הקלטותיה מקיפה יצירות משל מלחינים מפרסל עד ורדי, בהשתתפות אמנעים אורחים ידועי-שם, בהם רנה פלמינג, אנדריאס שול, אליזבט וולפיש עמנואל אקס, צ'צ'יליה ברטולי ועוד.
עבודתה החינוכית של תזמורת עידן הנאורות כוללת עבודה עם בתי ספר בלונדון, הובלת מיזמים עם בני נוער והוראת נגינה לילדים. באביב/קיץ 2010 ערכה התזמורת סדרה בת שלושה קונצרטים בהשראת "תפילות הערבּית" של מונטוורדי לבתי הספר שבהם היא עובדת.
לאון גייה
לאון גִיֶיה (בצרפתית: Léon Guillet; 11 ביולי 1863 – 9 במאי 1946) היה מטלורג צרפתי, אשר, לאחר גילוי דגימה מקרית של סגסוגת ברזל, פחמן וניקל במפעל בו עבד, כתב מספר מחקרים מקיפים בנושא פלדות, הדנים באופן ייצורן ותכונותיהן המולקולריות. ב-1904, פרסם מחקר בנושא פלדות מרטנסטנטיות וב-1906 בנושא שימוש במתכת הניקל כדי לייצר פלדות בעלות מבנה מולקולרי אוסטנטי. מחקרים אלו הובילו להפקתם השכיחה של שני סוגי פלדות אל-החלד הנפוצות הללו מספר שנים לאחר-מכן ועד ימינו. לעיתים נודע בתור "אבי פלדות אל-החלד".
הבניין הראשי של HSBC
הבניין הראשי של HSBC (באנגלית: HSBC Main Building; בסינית: 香港滙豐總行大廈) הוא גורד שחקים הממוקם באזור סנטרל שבאי הונג קונג בהונג קונג, ומשמש את הנהלת התאגיד הבנקאי הונגקונג ושנגחאי (The Hongkong and Shanghai Banking Corporation Limited) - החברה המייסדת של קבוצת HSBC, וכיום חברה בבעלות חברת החזקות HSBC. המבנה ממוקם בצידו הדרומי של כיכר הפסלים, ובסמוך לאתר בו עמד בניין העירייה הישן של הונג קונג (שנהרס בשנת 1933).
גורד השחקים ניצב באתר בו ניצבו המבנים הראשיים הקודמים של התאגיד.
היסטוריה
המבנה הראשון עבור HSBC (שנקרא אז "חברת הבנקאות הונגקונג ושנגחאי" - the Hongkong and Shanghai Banking Company Limited) היה בית וורדלי (Wardley House) ושימש את הנהלת הבנק בין השנים 1865–1882 (מאז ]פתיחת הבנק בשנת 1865. מבנה זה נהרס בשנת 1886 על מנת להקים במקום מבנה הנהלה חדש. עבודות הבנייה של המבנה השני הסתיימו באותה שנה.