cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבו מוסא אל-אשערי
תחילת דרכו
בצעירותו עבר לעיר מכה (לפני עליית האסלאם), והיה בעל ברית של אדם מכובד בשם אבו אחיחה סעיד בן אל-עאס בן אומיה בן עבד שמס. הוא התאסלם וחזר לשבטו בתימן, שם שהה כ-10 שנים על-מנת להפיץ את בשורת האסלאם. בסופו של דבר אסף 50 איש מבני שבטו, כולל שני אחיו אבו רהם ואבו ברדה ואמו, ט'ביה בנת ווהב אל-עקייה (שנפטרה זמן מה לאחר מכן באל-מדינה). הם יצאו מתימן בספינה, ונסחפו לחבש. שם הם פגשו בג'עפר בן אבי טאלב וחברו יחדיו. לאחר מכן יצאו כולם בשתי ספינות לכיוון אל-מדינה, פגשו שם לראשונה בנביא מוחמד בדרכו לקרב ח'ייבר, הצטרפו אליו והוא על פי האמונה אמר להם: "אתם מהגרים פעמיים". קרב ח'ייבר היה המאורע הראשון בו ליווה אבו מוסא את הנביא מוחמד.
קריירה צבאית וציבורית
אבו מוסא השתתף לאחר מכן בקרב אוטאס, וכן בקרב הוניין בפיקודו של אבו עאמר אל-אשערי, דודו מצד אביו של אבו מוסא. בקרב זה, נגד אחרוני שבט ההוואזן הפגני (בהנהגת דריד בן אל-צמה), נהרג אבו עאמר. על פי המסופר, אבו מוסא חיסל את רוצח דודו. לאחר הקרב התפלל עליהם הנביא ואמר: "הו אלוהים, מחל לעבדיך אבו עאמר, הו אלוהים, הרם אותו ביום התחייה מעל רבים מן הבריות. " לאחר מכן אמר: "הו אלוהים, מחל לעבדאללה בן קייס (אבו מוסא) על חטאו, והכנס אותו ביום התחייה כניסה מכובדת." לאחר מכן נשלח מטעם הנביא לזביד ועדן יחד עם מועאד' אבן ג'בל.
לאחר מותו של הנביא מוחמד, השתתף אבו מוסא בכיבוש הלבנט, והיה עד למותו של אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, ולדרשתו של עומר בן אל-ח'טאב באל-ג'אביה (רמת הגולן). בשנת 17 להג'רה (שנת 639), הדיח הח'ליף עומר את מושל בצרה אל-מע'ירה בן שעבה, ומינה תחתיו את אבו מוסא. בשליחותו של עומר, יצא אבו מוסא לכבוש את אהוואז (יש שאומרים בכוח ויש שאומרים בהסכם), את אספהאן כמה שנים אחר כך, השתתף בכיבוש שושתר, וכן אורפה וסמיסאט בדרום טורקיה.
לאחר רצח עומר על ידי ממשיכו הח'ליף עות'מאן בן עפאן, הורע מצבו של אבו מוסא מבצרה לאור קרבתו לעומר, הוא סולק מבצרה ומקורבו של עות'מאן עבדאללה בן עאמר בן קאריז תפס את מקומו כמושל בצרה. מסופר כי אבו מוסא נותר בלי שום דבר מלבד 600 דירהם שנתן לילדיו. הוא עבר לכופה, עד שהתמזל מזלו כאשר הודח המושל סעיד בן אל-עאס על ידי אנשי כופה, אשר ביקשו מעות'מן למנות במקומו את אבו מוסא המנוסה. עות'מאן נעתר לבקשתם, ואבו מוסא מונה למושל כופה עד עלייתו של הח'ליף עלי בן אבי טאלב. כשפרץ הסכסוך סביב רצח עות'מאן, בחר אבו מוסא להצטרף לאנשיו של עלי, ושימש כיועץ ונושא-ונותן מטעמו בקרב צפין.
חייו האישיים
אבו מוסא תואר כנמוך, רזה, מזוקן וקל גוף.
ממשפחתו יצאו כמה ממספרי החדית': בניו איברהים, אבו בכר, אבו בורדה ומוסא, ונשותיו אום עבדאללה ואום כולתום בינת אל פאדל בן אל-עבאס בן עבד אל-מוכאליב, אמו של בנו מוסא.
השיעים רואים בו דמות שלילית.
קריאת הקוראן שלו
אבו מוסא היה קורא בקוראן בפני אנשי בצרה וקירב אותם אל האסלאם, ומסופר כי התפלל איתם בבוקר כשהוא פונה לכל איש ואיש, כפי שאמר עליו חסן אלבסרי: "אין מנהיג ראוי לאנשי בצרה יותר ממנו."
מעמדו הדתי
מקורות אסלאמיים רבים מציגים את מעמדו של אבו מוסא כגבוה במיוחד באימפריה המוסלמית ומציבים אותו בשורה אחת עם הח'ליפים ומנהיגי האימפריה הבכירים ביותר. להלן:
אל-אסוואד בן יזיד אלנח'עי אמר: "לא ראיתי בכופה מלומדים יותר מעלי ואבו מוסא". מסרוק בן אל-אג'דע ועאמר על-שעבי אמרו: "היו שישה שופטים מבין בני לווייתו של מוחמד - עומר, עלי, אבן מסעוד, אבי, זייד, ואבו מוסא ". צופאן בן סלים אמר: "לא היה מי שנשא דרשה במסגד הנביא בזמן מוחמד למעט עמר, עלי, מעאד' ואבו מוסא." אבן אל-מדיני אמר: "ארבעת השופטים של האומה המוסלמית הם עמר, עלי, אבו מוסא וזייד בן ת'אבת."
מזראטי 150S
מזראטי 150 (באיטלקית: Maserati 150S) היא מכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית מזראטי אשר יוצרה בין השנים 1955–1957. יוצרו רק 25 יחידות.
רקוויאם לחלום (ספר)
רקוויאם לחלום (באנגלית: Requiem for a Dream) הוא ספר טרגדיה מודרנית מאת הוברט סלבי הבן שיצא לאור ב-1978.
הספר עוסק בארבעה תושבי ניו יורק שחייהם מתפרקים כשהם נכנעים להתמכרות לסמים.
עלילה
הספר עוקב אחר שרה גולדפרב, בנה הארי, חברתו מריון סילבר וחברו הטוב טיירון סי לאב, ובניסיונם לאזן בין ההתמכרות לסמים ובין הדחף להגשים את חלומותיהם.
שרה, אמו האלמנה של הארי, היא מכורה לטלוויזיה, וכשהיא מקבלת שיחה מחברת ליהוק שבחרה בה להשתתף בתוכנית ריאליטי - הוא מתחילה לקחת כדורים על מנת להיכנס לדיאטה ולהוריד ממשקלה בטרם תופיע בטלוויזיה. הכדורים שהיא מקבלת מהרופא הם כדורי אמפטמין, ולבסוף היא נכנסת לפסיכוזה ומאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי, שם היא מטופלת בעל כורחה בנזעי חשמל.
הארי, מריון וטיירון מתאמצים ממושכות על מנת להשיג כסף לקניית הירואין, וכשהסם הופך לנדיר, הם מנסים דרכים שונות ומסוכנות כדי להשיג אותו. מריון מתדרדרת לזנות והארי וטיירון מושלכים לכלא, כשהארי מאבד את זרועו עקב זיהום שנוצר מזריקות ההירואין וטיירון מתמודד עם התעללות בשל מוצאו האפרו אמריקאי.
עיבוד לקולנוע
בשנת 2000, הבמאי דארן ארונופסקי, שהעריץ את יצירותיו של סלבי הבן רכש את זכויות הספר תמורת 1,000 דולר.
בסרט כיכבו ג'ניפר קונלי, ג'ארד לטו, מרלון ויינס ואלן בורסטין. בורסטין הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור הופעתה בסרט זה והסרט הפך להצלחה מסחררת.
קדם-כוכב לכת
קדם-כוכב לכת או פרוטופלנטה (באנגלית: Protoplanet) הוא גרם שמים דמוי כדור הנמצא בשלב התפתחותי לפני כוכב לכת. זהו "עובר פלנטרי" (Planetary embryo) הנמצא בדיסקה קדם פלנטרית שעבר כבר את השלב של התכה פנימית והתגבש בצורת שכבות. לפי המודלים המקובלים, קדם-כוכב לכת נוצר מפלנטסימלים מסדר גודל של קילומטרים ספורים שהתנגשו ולאחר מכן התגבשו לגוף אחד תחת כוח כבידה של עצמם. כוכב לכת יכול להיווצר ממספר קדם-כוכבי לכת שהתנגשו זה בזה.
במערכת השמש
לפי תאוריה של התפתחות מערכת השמש, קדם-כוכבי לכת מהם בהמשך נוצרו כוכבי לכת של מערכת השמש גרמו להפרעות למסלולי תנועתם של זה של זה וגרמו להתנגשויות בין קדם כוכבים שונים. כתוצאה מאותם ההתנגשויות והתחברותם של קדם-כוכבי לכת שונים, עם הזמן התגבשו כוכבי לכת גדולים יותר.
לפי המודלים המקובלים, התנגשות בין פלטיסימלים הולידה כמה מאות עוברים פלנטריים. מסות העוברים היו בתווך של קילוגרמים וקוטר מסדר גודל של אלפי קילומטרים והם הזכירו את פלוטו וקרס. כתוצאה מהתנגשויות שנמשכו מאות מיליוני שנים, כמותם פחתה ומסתו של כל גוף עלתה. המודלים המתמטיים אינם מתארים את התקופה הזאת בצורה מדויקת, אבל לרוב מקובל לפצל אותה לשלושה שלבים, כלומר שלושה דורות של קדם-כוכבי לכת. בסופה של התקופה התקבלו מספר קטן של קדם כוכבי לכת, שהתנגשותם הסופית הובילה להיווצרות כוכבי לכת המוכרים לנו.
בקדם-כוכבי לכת הצעירים היו הרבה יסודות רדיואקטיביים, אשר התפרקו עם הזמן. החום המשתחרר כתוצאה מהתפרקות זו, וכתוצאה מקריסה כבידתית התיך חלק משכבות הפנימיות של כוכב הלכת העתידי. באזורים המותכים בהם החומר קיבל אפשרות לנוע ביתר חופשיות, היסודות הכבדים ירדו למטה (אל מרכז הפלנטה) והקלים צפו למעלה. תהליך זה מכונה "דיפרנציאציה כבידתית" או "דיפרנציאציה פלנטרית" (Planetary differentiation). הרכבם של מטאוריטים מראה על קיום תהליך דומה גם באסטרואידים.
השערת ההתנגשות הענקית גורסת שכדור הארץ והירח נוצרו כתוצאה מהתנגשות בין כוכב הלכת ההיפותטי תיאה לבין כדור הארץ הקדום במהלך שלבים עתיקים של התפתחות מערכת השמש.
במהלך ההתפתחות הרוב המוחלט של קדם כוכבי לכת התגבש לכוכבי לכת, כך שבמערכת השמש נמצאים כיום רק שלושה גרמי שמיים שמקובל לסווג כקדם-כוכבי לכת: וסטה, קרס ופאלאס. ישנם שמסווגים גם את אסטרואיד לוטטיאה 21 וגרמי שמיים גדולים בחגורת קויפר בתור קדם כוכבי לכת. מכיוון שבכדור הארץ נמצאו מטאוריטים המורכבים מברזל, מקובל לשער שבחגורת האסטרואידים היו קדם כוכבי לכת עם ליבות ברזל והשמדתם בהתנגשויות גרמה לאותם המטאוריטים.
מחוץ למערכת השמש
התצפיות על אובייקטים קטנים מחוץ הם בעייתיות מאוד. עקב רזולוציה נמוכה מדי של המכשירים האופטיים. בפברואר 2013 אסטרונומים איתרו לראשונה קדם-כוכב לכת בדיסקת גז ואבק סביב כוכב צעיר HD 100546. קדם כוכב לכת זה צפוי כנראה להפוך לענק גז, בדומה לצדק.
שושלת יג'ו
שושלת יג'ו (מכונה גם שושלת גוונגול) היא שושלת שליטים בני עם האורומו שהיו השליטים של חבל בגמדר ושבט היג'ו תחת התואר "ראס". שמה של שושלת זו נזכר בעיקר מכיוון שהייתה השליטה בפועל של האימפריה האתיופית תחת התואר "אנדארסה" ("רנגט" "סגן-קיסר") כך שלמעשה שליטי בגמדר ושבט יג'ו היו גם בו בזמן סגני קיסרי אתיופיה, מקומם מושבה של השושלת הייתה העיר דברה תבור ("הר תבור").
היסטוריה
ההיסטוריה של השושלת מתחילה עוד בתקופת הגירת האורומו הגדולה כאשר אוכלוסיות של שבט האורומו יג'ו. פולשת מערבה לכיוון בגמדר, הצ'יף אשר הוליך את שבטו לאזור היה שייח' עומר אשר נפטר ב-1529, בתחילת תקופת השופטים האתיופית ודעיכת האימפריה השושלת הצליחה להשתלט על אזור בגמדר ולהיות שליטיו תחת התואר "ראס". זמן קצר לאחר שהראס מיכאל סהול הודח מתפקיד סגן הקיסר בשלושת הקרבות בסרבקוסה נכדו של נינו של עומר, סארו גוונגול ניצל את הדחת סהול והצליח להשתלט על משרת סגן הקיסר, בתקופתו גם נקבע שם השושלת "יג'ו" (על מקום מוצאם) ומקום מושבם בעיר דברה תבור שנוסדה על ידי עלי הראשון על מנת לקבל לגיטימציה לשלטונם מאת הנוצרים השושלת קיבלה על עצמה למראית עין את הנצרות ואת התרבות האמהרית ולמעשה קיימה פולחן אמהרי נוצרי-אורמו מוסלמי מעורב. שושלת זו שלטה על כיסא סגן הקיסר ולמעשה הייתה השולטת בכס הקיסרות ולממליכת קיסרי השושלת הגונדרית, תור הזהב של השושלת הזו הייתה בתקופתו של גוגסה. קיצה של שושלת זו היה במהלך איחוד אתיופיה על ידי קאסה היילו בקרב אישל ב-29 ביוני 1853.
נמל התעופה הבין-לאומי אסמרה
נמל התעופה הבין-לאומי אסמרה ממוקם בשוליה הדרומיים של העיר אסמרה, בירת אריתריאה. הוא נמל התעופה היחיד במדינה המטפל בטיסות בינלאומיות (נכון ל-2017).
תולדות הנמל
נמל התעופה הוקם כשדה תעופה צבאי בשנת 1922 על ידי השלטון הקולוניאלי האיטלקי של אריתראה. הוא נקרא Aeroporto di Gura. באמצע שנות ה-30 החל לשמש גם לטיסות אזרחיות ושמו שונה ל-Aeroporto Civile Umberto Maddalena di Asmara. הוא שולב במספר קווי תעופה:
במלחמת העולם השנייה ניזוק הנמל קשות בהתקפות בריטיות. הוא שופץ בשנות ה-50.
במהלך מלחמת אריתראה-אתיופיה (1998–2000) הותקף הנמל פעמיים על ידי אתיופיה. ב-2003, לאחר שיפור המסלול שבו, פתחה חברת אריתריאן איירליינס קווים ממנו ליעדים באירופה. בשנת 2004 עברו בנמל 136,526 נוסעים. בשנת 2018 החל הנמל לטפל בטיסות אל אדיס אבבה וממנה, לראשונה מאז המלחמה.
בחלקו המזרחי של הנמל ממוקם בסיס של חיל האוויר של אריתראה. הטרמינל האזרחי ניצב בחלקו המערבי.
מתקנים ופעילות
בנמל התעופה מצויים טרמינל קטן ומסלול טיסה יחיד באורך של 3,000 מטר. עובדות אלו בצירוף הגובה הרב שבו הוא שוכן (2,335 מטר) מכבידים על יכולתו לקלוט מגוון מטוסים ומספר גדול של נוסעים.
בנמל פועלות כעשר חברות תעופה, המקיימות קווי תעופה בינו לבין יעדים באתיופיה, ניגריה, סודאן, מצרים, חצי האי ערב, טורקיה ואיטליה.
הגברת הראשונה של מצרים
נכון ל-2021 אנתסאר עאמר היא הגברת הראשונה של מצרים.
היסטוריה
נגלאא מחמוד, אשתו של הנשיא לשעבר מוחמד מורסי (2012–2013), דחתה את תואר הגברת הראשונה, והעדיפה להיקרא "המשרתת הראשונה", "אשת הנשיא" או "אום אחמד", שם מסורתי שמשמעותו אמו של אחמד, בנה הבכור
.
אינגריה
אינגריה (ברוסית: Ингерманландия; בשוודית: Ingermanland; בפינית: Inkerinmaa; באסטונית: Ingeri, Ingerimaa) היה חבל ארץ היסטורי לחופי הים הבלטי. חבל הארץ גבל בימת לדוגה ובאגם פייפסי, כאשר נהר הססטרה היווה את הגבול עם חבל קרליה. רוב שטחי אינגריה כלולים במחוז לנינגרד של רוסיה.
מרדכי סג"ל
רבי מרדכי הלוי סג"ל (לעיתים: רייצס; נפטר ז' באייר ה'תקע"ז, 22 באפריל 1817) היה רב ליטאי, רבה של טיקטין במשך ארבעים שנה.
אינגריה
היסטוריה
האזור היווה את נקודת ההתחלה של דרך מסחר עתיקה אשר שמשה את הורנגים שנעו מהים הבלטי לחופי הים השחור. לפי עדויות קדומות, העיר "איז'ורה" ככל הנראה שמשה כמרכז האזור והייתה גם מקום מושבה של אשת רוריק, שליט נובגורוד. שטחי החבל היו נתונים במחלוקת בין השבטים הפינים והשוודים לבין הרוסים. במהלך המאה ה-11 חבל הארץ היה חלק מרוס של קייב, ובמאה ה-12 היה חלק מרפובליקת נובגורוד.
במהלך השנים, התרחשו בחבל אינגריה מלחמות רבות בין הרוסים, אבירי המסדר הליבוני והשוודים (כגון קרב נבה והקרב על הקרח). לאורך ההיסטוריה, גם רוסים וגם שוודים בנו באזור מצודות במטרה לבסס בו את שליטתם, אך לרוב היה השטח תחת שליטה רוסית. במהלך מלחמת ליבוניה, רוסיה הצארית איבדה כמעט את כל שטחיה באזור; בשנת 1617, בהתאם לחוזה סטולבובו, הועבר חבל הארץ לשוודיה והעיר נרבה שמשה כמקום מושבו של מושל האזור. כתוצאה ממהלך זה איבדה רוסיה הצארית את גישתה לחופי הים הבלטי.
מרדכי סג"ל
ביוגרפיה
נולד לרבי יצחק הלוי סג"ל רבה של קראקא, ולשרה לאה בתו של רבי אריה ליב מאמסטרדם (חתנו של החכם צבי). נישא לגיטל בתו של הגביר יעקב כהנא שפירא מנכבדי הקהילה היהודית בטיקטין ונכדו של הדיין המקומי ר' יעקב כהנא שפירא-לאגורנר.
אינגריה
היסטוריה
בעקבות מלחמת הצפון הגדולה, בתחילת המאה ה-18, הועבר חבל הארץ לשליטת רוסיה הצארית, שהפכה לאחר המלחמה לאימפריה הרוסית, אז היוותה אינגריה חלק חשוב מגוברניית סנקט פטרבורג, עד לשנת 1917. למשך תקופה קצרה (בשנים 1918–1920) הוקמה באזור מדינה עצמאית בשם "צפון אינגריה", תחת רצון משותף של מנהיגיה להסתפח למדינת פינלנד. בהתאם לחוזה טרטו משנת 1920, חלק מאינגריה המערבית סופח למדינת אסטוניה העצמאית, אך בשנת 1940 סופח חזרה לרפובליקה הרוסית של ברית המועצות.
מרדכי סג"ל
ביוגרפיה
בצעירותו כיהן כרבה של זאלזיץ, ובשנת ה'תקל"ז, 1777, התמנה כרבה של טיקטין הגדולה. רוב חידושי תורתו אבדו אך חלקם קיימים בכתובים וחלקם משוקעים בספרי בני דורו. חיבור קצר שלו בשם "חמדה טובה" נדפס בידי קרוב משפחתו הרב צבי יחזקאל מיכלסון בתוך ספרו "דברי גדולים" (פיוטרקוב תרצ"ג).
אינגריה
אוכלוסייה
במסגרת המדיניות הסובייטית, רוב האוכלוסייה הפינית הוגלתה לסיביר, במספר מבצעי הגליה בשנות ה-30 של המאה ה-20 וכן לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1937 נסגרו כל הכנסיות הפרוטסטנטיות ובתי הספר בהם שפת הלימוד הייתה פינית. בשנת 1991, לאחר פירוק ברית המועצות, פינים שהיו מעוניינים בכך הורשו לעזוב את רוסיה, ואכן רובם עברו לפינלנד. נכון להיום מתגוררים במחוז לנינגרד 8,000 פינים בלבד.
ז'ימנסטיק טרגונה
קלוב ז'ימנסטיק דה טרגונה (בקטלאנית: Club Gimnàstic de Tarragona), או כפי שמוכר יותר בקיצור "נסטיק" (Nàstic), הוא מועדון ספורט ספרדי מהעיר טרגונה, שבקטלוניה. קבוצת הכדורגל שלו כיום משחקת בליגה השלישית בספרד.
המועדון נוסד בשנת 1886, מה שהופך אותו לאחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ביותר בספרד. למועדון קבוצת מילואים בשם פובלה דה מאפומט, ועוד ארבע קבוצות מקצועניות בענפי ספורט אחרים, כגון אתלטיקה, כדורסל, טניס, התעמלות, טניס שולחן וקטרגל, אך למעשה קבוצת הכדורגל נוסדה רק בשנת 1914, כשהישג השיא שלה הוא תקופה בת 3 שנים בליגה הבכירה בשנים 1947-1950.
מאז שנת 1972, משחקת הקבוצה את משחקי בית באצטדיון "נואו אסטאדי", אשר מכיל 14,591 צופים.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1 במרץ 1886 על ידי קבוצה של 15 אנשים שנפגשו בבית קפה בשדרת הרמבלה. מירב חברי המועדון היה שייך למעמד הביניים, והמועדון נועד, כפי ששמו מרמז, לקידום ענף ההתעמלות. מאוחר יותר החל המועדון לעסוק בסיף, טיולים רגליים, אגרוף ורכיבה על אופניים. בשנת 1914 המועדון אימץ קבוצת כדורגל מקומית, שנשאה את השם אולימפיק דה טרגונה וכתוצאה מכך קמה קבוצת הכדורגל של המועדון, תוך שימוש בצבעי הקבוצה: אדום, לבן ושחור. באותם ימים, היא שיחקה את משחקיה באצטדיון "אבנידה" (Avenida).
בינואר 1918, ערכה ז'ימנסטיק את הופעת הבכורה בליגה הקטלנית, וב-1927 זכתה באליפות הליגה השנייה. בשנת 1943, לאחר שכבר הוקמה מערכת הליגות בספרד, עלתה לראשונה לליגה השלישית, ובעונה שלאחר מכן, העפילה לליגה השנייה.
את עונת 1946/1947 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה השנייה, הישג שהביא אותה לליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה. בשנת 1947, עונת העלייה לליגה הראשונה, הגיע אף לחצי גמר גביע הגנרל לאחר שהדיחה את ברצלונה, אך הודחה בידי אספניול.
עונת הבכורה בליגה הראשונה, 1947-1948, הסתיימה גם כעונת השיא שלה, כאשר סיימה במקום השביעי בליגה. באותה עונה אף רשמה את שמה בהיסטוריה של מועדון ריאל מדריד, כאשר הייתה לקבוצה הראשונה אשר הצליחה לנצח כקבוצת חוץ באצטדיון נואבו צ'מרטין. הקבוצה שיחקה באותה עת 3 עונות רצופות בליגה הראשונה, עד שירדה בתום עונת 1949/1950, לאחר הפסד בפלייאוף לקבוצת אלקויאנו.
3 שנים לאחר הירידה לליגת המשנה, ירדה ז'ימנסטיק שוב, הפעם לליגה השלישית, בה שיחקה 19 עונות ברצף, עד שנת 1972, אז חזרה לשחק בליגה השנייה, אך למשך 4 שנים בלבד, כאשר בשנת 1976 ירדה פעם נוספת. מלבד גיחה קצרה לליגה השנייה בעונת 1979/1980, שיחקה ז'ימנסטיק בליגה השלישית עד שנת 2001, כאשר בתוך התקופה הזו היא מגיעה לשפל של ירידה פעמיים לליגה הרביעית לעונה אחת, בשנים 1986 ו-1990.
בשנת 2001 חזרה לליגה השנייה לאחר תקופה בת 21 שנים, אך אף על פי שירדה שוב בתום עונה זו, בשנת 2004 חזרה שוב לליגה השנייה, אך הפעם שמרה על מקומה שם, ואחרי שתי עונות בליגה השנייה, בשנת 2006 העפילה לליגה הבכירה לאחר תקופה בת 56 שנים. בליגה הראשונה, תחת הדרכת המאמן לואיס ססאר סאמפדרו, הקבוצה לא הצליחה להציג יכולת מספקת, ובילתה מתחת לקו האדום 33 מחזורים מתוך 38, ולבסוף חזרה לאחר עונה אחת בלבד לליגה השנייה.
לאחר הירידה, ז'ימנסטיק לא הצליחה להאבק על העלייה חזרה, והתמקמה כקבוצת אמצע טבלה בשתי העונות שלאחר מכן, אך בשלוש העונות הבאות נלחמה על חייה בתחתית, כשבתום עונת 2011/2012 ירדה לליגה השלישית לאחר 8 שנים. בשנת 2015 שבה הקבוצה לליגה השנייה לאחר ניצחון על קבוצת וסקה.
בנימין אלעזרי-וולקני
בנימין (בני) אלעזרי-וולקני (וילקַנְסקי) (4 בינואר 1915 – 6 בפברואר 1999) היה מדען ישראלי ופרופסור שעסק בתחום מיקרוביולוגיה.
נודע כפורץ דרך בתחומו, היה הראשון שגילה חיים בים המלח והראשון שהבין כי צורן יכול לשמש כחומר פעיל מבחינה ביולוגית.
חייו
נולד בבן שמן ליצחק אלעזרי-וולקני (שעל שמו נקרא מכון וולקני) ולשרה קריגר. בשנת 1936, במהלך מחקר לתואר מוסמך באוניברסיטה העברית בירושלים, גילה כי בניגוד לסברה הרווחת יש חיים בים המלח. את החיידקים שגילה כינה "הלובקטריה" (חיידקים אוהבי מלח); שמו המדעי של המין כיום הוא Haloarcula marismortui קרוי על שמו הלטיני של ים המלח, Mare Mortuum. כדי להמשיך במחקרו בתחום זה נסע לדלפט שבהולנד להיעזר במיקרוביולוג הנודע אלברט יאן קלויבר (A.J. Kluyver), שם שהה במשך שנה. שנה נוספת שהה לצורך מחקר באוטרכט.
בשנת 1939 שב לארץ ישראל והצטרף כחבר לסגל במכון ויצמן. את הדוקטורט השלים ב-1941 וגם אותו הקדיש לחקר חיידקים הלופיליים בים המלח. במהלך מחקריו גילה עוד סוג חיים בים המלח בדמות אצה חד-תאית. בשנת 1948 מונה לראש המחלקה למיקרוביולוגיה במכון.
אדוארדו מרקש
אדוארדו מרקש דה חסוס פאסוס (בפורטוגזית: Eduardo Marques de Jesus Passos; נולד ב-26 ביוני 1976) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
מרקש נולד באוזאסקו והתחיל לשחק כדורגל בסנטוס. בגיל 19 הצטרף לקבוצה הבוגרת במדיה שיחק שלוש עונות בסיומן הצטרף לרסיפה. כעבור כחצי עונה חתם בגוארני ובסיום העונה חתם בסנטו אנדרה.
בנימין אלעזרי-וולקני
חייו
בשנת 1959 עבר עם משפחתו לארצות הברית והצטרף לסגל מכון סקריפס לאוקיינוגרפיה בלה חויה שבסן דייגו, קליפורניה. במכון המשיך במחקר ביוכימי של ארכאונים הלופיליים. בשנת 1985 פרש לגמלאות, אולם המשיך במחקר. בשנת 1990 הצליח לבודד חיידקים נוספים מדגימות בוץ שאסף בים המלח ב-1930, והצליח בעזרת טכניקות חדשות של זיהוי גנטי לזהות עוד מינים חדשים, כגון Bacillus marismortui. פריצת דרך חשובה נוספת של וולקני היא בחקר אצות צורניות (diatoms) הגדלות באוקיינוסים. שלדן של האצות עשוי מצורן ובנימין הוא הראשון שגילה שהצורן אינו משמש לבניית השלד בלבד אלא גם פעיל מבחינה ביולוגית בסינתזה של הדנ"א ובתאי האצה. הוא גם הסביר את תהליך קליטת הצורן על ידי גנים והחלבונים וכך איפשר את הבנת תהליך מחזור החיים של האצות הצורניות שהן הבסיס לשרשרת המזון באוקיינוסים. בשנת 1985 פרש לגמלאות.
אברהם מיכאלי
קורות חייו
אברהם מיכאלי נולד כאברהם מיכלשוילי בעיירה קולאשי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) למשפחה גאורגית-יהודית, ועלה לישראל עם משפחתו ב-29 ביוני 1971. הוא למד בישיבה התיכונית נחלים והתגייס לחיל השריון במסגרת ישיבת ההסדר הר עציון. במסגרת שירות המילואים השלים קורס קצינים ושירת בפיקוד העורף. אחרי שחרורו משירות סדיר למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן, השלים תואר ראשון והוסמך כעורך דין. הוא בעלים של משרד עורכי דין פרטי המתמחה בתחום האזרחי. ממייסדי קונגרס יהודי גרוּזיה.
בנימין אלעזרי-וולקני
חייו
בנימין אלעזרי-וולקני נפטר בסן דייגו שבקליפורניה. הוא הותיר אחריו את רעייתו (נפטרה ב-2006), את בנו ינון, פסיכולוג קליני, ונכד. שמו של וולקני הוענק לסוג Volcaniella ולמין השייך לקבוצת הארכיאה Haloferax volcanii.
אדוארדו מרקש
קריירה
בקיץ חתם בבלננסש. ב-25 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד פורטו. ב-21 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד פאסוס די פריירה. במהלך העונה שוחרר וחתם בגרמיו.
אברהם מיכאלי
קורות חייו
במהלך כהונתו בכנסת ה-18 נתמנה לתפקיד יו"ר סיעת ש"ס. באפריל 2010 הורשע על ידי בית דין משמעתי של לשכת עורכי הדין בהסדר טיעון בעיכוב כספי לקוחות אצלו ונדון לשנת השעיה מהלשכה לאחר תום חברותו בכנסת.
חיים משה אלישר
הרב חיים משה אלישר (חמ"א; ג' בשבט ה'תר"ה, 11 בינואר 1845, ירושלים - ד' בשבט ה'תרפ"ד, 10 בינואר 1924, ירושלים) היה הראשון לציון, ומרבני ירושלים. בנו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
אברהם מיכאלי
קורות חייו
ב-23 ביוני 2014, עם התפטרותו של אריאל אטיאס מהכנסת מונה מיכאלי ליו"ר סיעת ש"ס בכנסת בפעם השנייה. לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הוצב במקום השמיני של רשימת ש"ס לכנסת ולא נכנס לכנסת. בנובמבר 2015 הוא נכנס לתפקיד יו"ר סיעת ש"ס בהסתדרות, ובעקבות זאת התפטר מרשימת ש"ס לכנסת. בתחילת 2017 הוא הודיע על התפטרותו מתפקיד זה בגלל סיבות אישיות.
אדוארדו מרקש
קריירה
בקיץ הצטרף להפועל תל אביב מליגת העל. ב-29 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד בית"ר ירושלים. ב-13 בינואר 2005 חצה את הכביש וחתם במכבי תל אביב במדיה רשם 17 ושער אחד בניצחון 1-2 נגד מכבי פתח תקווה במסגרת חצי גמר גביע המדינה.
אברהם מיכאלי
חיים אישיים
מאז עלייתו לישראל מתגורר מיכאלי באור יהודה.
חיים משה אלישר
קורות חיים
בגיל 14 נישא לווידה, בתו של הראשון לציון הרב רפאל מאיר פאניז'ל. לאחר נישואיו עסק במסחר כדי לא להתפרנס מהרבנות, ובמקביל המשיך בלימוד התורה. התפרסם בגדלותו בתורה ובצניעותו, בארץ ובחוץ לארץ, ונשלחו אליו שאלות הלכתיות רבות. הוא שלט במספר שפות, כולל ערבית וטורקית.
עם מינוי אביו למשרת הראשון לציון בשנת ה'תרנ"ג (1893), נתמנה הרב חיים משה אלישר לנציגו וממלא מקומו במג'ליס אדארה - מועצת הפלך, בה ישבו ראשי הדתות, ובה כיהן 13 שנה תוך דאגה רבה ליהודי הארץ. הרב אלישר סיפק מזון לחיילי הממלכה הטורקית בארץ. היה ממקימי ופעילי מוסדות הציבור בירושלים ביניהם בתי החולים שערי צדק ומשגב לדך. הוא עמד שנים רבות בראש הרבנות הראשית בירושלים עוד לפני שנוסד משרד הרבנות, תמך באספת הנבחרים, והכל בהתנדבות.
לאחר מות אביו בשנת ה'תרס"ו, פרצה מחלוקת בין תומכיו למשרת הראשון לציון, לתומכי הרב יעקב מאיר. הרב מאיר נתמנה לבסוף אך התפטר, והתפקיד התגלגל בין חמישה רבנים נוספים. המחלוקת על ההנהגה הרבנית ביטאה מחלוקות עמוקות בין פלגים שונים בעדה הספרדית ובעדה האשכנזית בירושלים וברחבי האימפריה העות'מאנית.
בשנת ה'תרע"ח (1918) נוסד 'ועד הרבנים לירושלים' שאיחד את גדולי הרבנים האשכנזים והספרדים, תחת גוף גג אחד. לנשיאות הוועד נתמנו הרב יצחק ירוחם דיסקין והרב אלישר, ואילו הרב ישראל פורת התמנה למזכיר הכבוד. אולם הוועד לא האריך ימים, ובמקומו נוסד "משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים", וגם בו שימש הרב אלישר כנשיא. משרד זה היה הבסיס להקמת הרבנות הראשית לישראל.
בין השנים ה'תרע"ט (1919) - ה'תרפ"א (1921), כשנתיים, כיהן הוא כראשון לציון וראש הרבנים לעדת הספרדים בירושלים. אחריו כיהן בתפקיד, הפעם במסגרת הרבנות הראשית לישראל, הרב יעקב מאיר.
אלישר נפטר בד' בשבט ה'תרפ"ד, ונקבר בחלקת הרבנים שבבית הקברות בהר הזיתים, בחלקת משפחת אלישר. הוא הותיר אחריו שישה בנים (בהם יוסף שאול ויצחק שמעיה) ושלוש בנות.
ספריו
השאיר אחריו כתבי יד נוספים.
מיסה פפה מרצ'לי
מיסה פפה מרצ'לי, או "המיסה של האפיפיור מרצ'לוס" היא מיסה בולטת ביצירותיו של ג'ובאני פלסטרינה. מיסות אפיפיוריות הושרו בעבר בטקסי הכתרת האפיפיור, ובפעם האחרונה בהכתרת פאולוס השישי בשנת 1963.
סגנון
"מיסה פפה מרצ'לי" בנויה, כרוב המיסות מתקופת הרנסאנס, מקיריה, גלוריה, קרדו, סנקטוס/בנדיקטוס ואגנוס דאי, אף כי פרק האגנוס דאי מורכב משני חלקים, בניגוד לשלושה המקובלים. המיסה חוברה בסגנון חופשי ולא התבססה על קנטוס פירמוס או פארודי. אולי משום כך היא איננה עקבית מבחינה תימאטית כמו מיסות אחרות של פלסטרינה, הבנויות על פי מתכונת קבועה. ביסודה זו מיסה בשישה קולות (אף כי באגנוס דאי יש הכפלה, שבעטיה יש בפרק זה שמונה תפקידי שירה), אם כי השימוש במלוא הכוחות נשמר לקטעי שיר מסוימים בטקסט, וצירופי הקולות משתנים לכל אורך היצירה. המוזיקה כתובה בעיקר בסגנון הומופני, דקלומי, כמעט ללא חפיפת טקסט ותוך העדפה כללית לבלוק-קורדס, כך שהטקסט, שלא כמו במיסות פוליפוניות רבות במאה ה-16, נשמע בבירור בביצוע. כמו בחלק גדול מיצירתו הקונטרפונקטית של פלסטרינה, תנועת הקולות מתנהלת בעיקר צעד בצעד, והולכת הקולות דבקה ללא ערעור בחוקי המודוסים הדיאטוניים שקבע התאורטיקאי ג'וזפו צארלינו.
היסטוריה
המיסה הולחנה לכבוד האפיפיור מרצ'לו השני, שכיהן במשך שלושה שבועות ב-1555. מלומדים שחקרו בנושא לאחרונה גורסים, שהמועד הסביר ביותר להלחנת המיסה היה ב-1562, אז הועתקה לכתב יד בבזיליקה די סנטה מריה מג'ורה שברומא. המושב השלישי ומושב הנעילה של ועידת טרנטו היו ב-1562-1563 ובהם דנו בשימוש במוזיקה פוליפונית בכנסייה הקתולית והועלו חששות בנוגע לשתי בעיות: ראשית, שימוש בשילובי מוזיקה מעוררי התנגדות, כמו שירים חילוניים לטקסטים דתיים (בלטינית: contrafacta) או מיסות, המבוססות על שירי יין או זימה. שנית, האימיטאציה במוזיקה פוליפונית מטשטשת את מילות המיסה ומפריעה לדבקות האמונה של המאזינים. ויכוחים סוערים התנהלו סביב השאלה, האם יש לאסור במפורש על הפוליפוניה בעבודת הקודש, ואי-אילו פרסומי משנה שהוציאו משתתפי הוועידה מזהירים משתי הבעיות שהוזכרו. עם זאת, שום הכרזה רשמית מטעם הוועידה איננה מזכירה מוזיקה פוליפונית, מלבד יוצא מהכלל אחד – צו נגד שימוש במוזיקה שהיא, בנוסח של המועצה, "תאוותנית או לא טהורה".
החל בשלהי המאה ה-16 התהלכה סברה, לפיה השנייה בנקודות שהוזכרו, האיום באיסור השימוש בפוליפוניה מצד הוועידה בגלל הקושי בהבנת המילים, הייתה הסיבה שהניעה את פלסטרינה לכתוב את המיסה הזו. סברו, שהסגנון הפשוט והדקלומי של "מיסה פפה מרצ'לי" שכנע את החשמן קארלו בורומאו, כאשר שמע את המיסה, שמוזיקה רב-קולית יכולה להיות ברורה ומובנת, ושמוזיקה כשל פלסטרינה היא יפה מכדי שתיאסר להשמעה בכנסייה. ב-1607 כתב המלחין אגוסטינו אגזרי:
לורל (מוזיקאית)
לורל ארנל-קול (באנגלית: Laurel Arnell-Cullen ; נולדה ב-7 במאי 1994), הידועה בשם לורל (Laurel), היא זמרת-יוצרת אנגלייה.
קריירה
לורל החלה להתעניין לראשונה בעולם המוזיקה בשנת 2013, כאשר פרסמה דמו לשיר שלה "Next time". לאחר מכן, לורל הוציאה את הסינגל הרשמי הראשון שלה "Fire Breather", דרך פלטפורמת ה-SoundCloud שלה באותה השנה. לורל הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, To The Hills, בשנת 2014 באמצעות חברת התקליטים שלה, נקסט טיים רקורדס. ביולי 2015, הוציאה לורל את הגרסה הרשמית לשיר "Blue Blood", שזכתה לתשומת לב רבה בפוסטים שפרסמה.
במרץ 2016, הוציאה לורל את הסינגל "Life Worth Living", אשר תיפקד כרצועה הראשונה מתוך אלבום הבכורה שלה, שיצא 3 שנים לאחר מכן. בניגוד לשיריה הקודמים, השיר היה בהשפעת הסגנון המוזיקלי רוק אינדי בשילוב גיטרה חשמלית. במאי 2016, היא הוציאה את הסינגל "San Francisco". השיר היה במקום הראשון במצעד השבועי של אפל מיוזיק וזכה להצלחה נאה ברחבי העולם. באוגוסט 2016, הודיעה לורל כי הוחתמה בחברת התקליטים קאונטר רקורדס, וכי היא תצא לסיבוב ההופעות הראשון שלה בממלכה המאוחדת בנובמבר באותה השנה, על מנת לקדם את המיני-אלבום השלישי שלה, Park. בספטמבר 2016, הוציאה את "Hurricane" כסינגל הראשון מהמיני-אלבום השלישי שלה.
ביוני 2018, הוציאה את הסינגל "Same Mistakes" שנכלל באלבום הבכורה שלה, Dogviolet, שיצא לאור ב-24 באוגוסט 2018.
ז'אן-קלוד יונקר
ז'אן-קלוד יונקר (בלוקסמבורגית: Jean-Claude Juncker, נולד ב-9 בדצמבר 1954) הוא מדינאי מלוקסמבורג שכיהן כנשיא הנציבות האירופית. כיהן כנשיא קבוצת היורוגרופ וראש ממשלת לוקסמבורג מ-1995 ועד 2013, אז הגיש את התפטרותו עקב שערוריית ריגול.
ביוגרפיה
יונקר נולד ברנדג' שבמערב לוקסמבורג ואת רוב ילדותו בילה בבלוו. אביו לחם במלחמת העולם השנייה בוורמאכט, עסק בפלדה והיה חבר של האגודה הנוצרית לעסקים. יונקר למד בקליירפורטיין שבבלגיה. בסביבות 1974 הצטרף כחבר במפלגה הנוצרית-הסוציאליסטית העממית. יונקר פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת שטרסבורג וסיים את התואר השני ב-1979. על אף שהושבע למועצת עורכי הדין של לוקסמבורג ב-1980, מעולם לא עבד כעורך דין.
זמן קצר לפני הבחירות הכלליות שנערכו בלוקסמבורג ב-1989, נפצע יונקר בצורה חמורה בתאונת דרכים, ובמשך שבועיים היה שרוי במצב של תרדמת. עם זאת, יונקר התאושש בזמן כדי לחזור לכהן בבית המחוקקים, כשהוא קוטף את משרת שר האוצר, לצד המשך כהונתו כשר העבודה. משרת שר האוצר נתפשֹת באופן מסורתי כטקס מעבר בדרך לתפקיד ראש הממשלה, וקידומו לתפקיד הבכיר מכולם נראה בשלב זה בלתי נמנע, כאשר פרשנים פוליטיים הסיקו כי סנטר מטפח את יונקר כיורשו.
יונקר נבחר לראשות ממשלת לוקסמבורג ב-20 בינואר 1995. מטרותיו הראשונות כראש הממשלה היו להתמקד בכללי הפלטפורמה הכלכלית העולמית ולשפר את הפרופיל הבינלאומי של לוקסמבורג, יעדים שחייבו ביקורים רבים בחו"ל. מאז 1995 נבחר שלוש פעמים. הפעם האחרונה הייתה ב-7 ביוני 2009. בעת עזיבתו את תפקיד ראש ממשלת לוקסמבורג היה יונקר ראש הממשלה שכיהן בפרק הזמן הארוך ביותר מכל מדינות האיחוד האירופי, ואחד המנהיגים הנבחרים הוותיקים ביותר בתפקידם בכל דמוקרטיה שהיא בעולם.
יונקר כיהן כנשיא היורוגרופ, קבוצת שרי האוצר של גוש האירו, הקבוצה השולטת על האירו, מאז ייסודה כמשרה חצי קבועה ב-2005 ועד פרישתו מתפקיד זה ב-2013. יונקר כיהן כשר האוצר של לוקמבורג בשנים 1989–2009 ומונה לראש הממשלה כשסנטר מונה לנשיא הנציבות האירופית ב-1995. בתוקף תפקידו כראש ממשלה הוא כיהן שתי קדנציות של שישה חודשים כל אחת כנשיא המועצה האירופית, בשנים 1997 ו-2005. עד לשנת 2013 הוא היה יושב ראש "יורוגרוף" עד שהוחלף כל ידי ירון דייסלבלום.
ב-7 במרץ 2014 נבחר בקונגרס של מפלגת העם האירופי למועמד המפלגה לנשיאות הנציבות האירופית בבחירות שעתידות היו להיערך בין 22 ל-25 במאי 2014. ב-15 ביולי נבחר לנשיא הנציבות האירופית. סיים את כהונתו ב-30 בנובמבר 2019. לצד שפת אמו, לוקסמבורגית, הוא דובר גם צרפתית, גרמנית ואנגלית.
כראש ממשלה
כהונתו הראשונה של יונקר כראש ממשלה התמקדה בכינון פלטפורמה כלכלית של יחסים בינלאומיים בילטרליים, על מנת לשפר את הפרופיל של לוקסמבורג בחו"ל, וכללה מספר ביקורים רשמיים בחו"ל. במהלך ביקור אחד כזה, בדבלין בדצמבר 1996, תיווך בהצלחה בין קנצלר גרמניה דאז, הלמוט קוהל, לבין נשיא צרפת דאז, ז'אק שיראק, במחלוקת שעסקה במדיניות הכלכלית והמוניטרית שיונקר עצמו הנהיג באיחוד האירופי. העיתונות הצמידה לו את הכינוי "Hero of Dublin" על כך שהשיג הסכם שנראה לא סביר בין השניים.
1997 הביאה את הנשיאות התורנית של המועצה האירופית ללוקסמבורג, לראשונה בתקופת ממשלו של יונקר. יונקר דגל בקידום אינטגרציה חברתית באירופה בד בבד עם "תהליך לוקסמבורג" לצורך קידום מדיניות אירופית משותפת נגד אבטלה. יונקר גם יזם את ה-"Euro 11", קבוצה לא-רשמית של שרי האוצר האירופיים העוסקת בעניינים כלכליים ומוניטריים הנוגעים לאידיאלים של האיחוד האירופי. כהוקרה על כל היוזמות הללו זכה ב-1998 בפרס ה-Vision for Europe Award, פרס המוענק כהוקרה על הישגים יוצאי דופן בקידום אירופה אל העתיד.
בבחירות 1999 זכה בכהונה נוספת כראש הממשלה, אם כי הקואליציה עם מפלגת העובדים הסוציאליסטית נשברה לטובת קואליציה עם המפלגה הדמוקרטית. לאחר בחירות 2004 הפכה שוב מפלגת העובדים הסוציאליסטית למפלגה השנייה בגודלה, ויונקר כונן איתה קואליציה פעם נוספת. זמן קצר לאחר בחירתו מחדש, מצא עצמו יונקר מוסר מידע מוטעה בפסגת האיחוד האירופי אודות מצבו של ראש הרשות הפלסטינית דאז, יאסר ערפאת. יונקר הודיע בטעות על מותו בטרם עת, בטרם חזר בו בטענה שמדובר באי-הבנה.
בראשית 2005 ירש כהונה שנייה כנשיא המועצה האירופית, תפקיד שכיהן בו גם במחצית השנייה של 1997. זמן קצר לאחר תום כהונתו התקיים בלוקסמבורג משאל עם על אישור החוקה האירופית, ויונקר סיכן את הקריירה שלו למען הצלחת המשאל, תוך שהוא מבטיח להתפטר אם המשאל ייכשל. בסופו של דבר היה שיעור התומכים באישור החוקה 56.5%, כשאחוז ההצבעה היה 88%. נאמנותו הנמשכת לאידיאלים האירופיים הביאה לזכייתו ב-2006 בפרס Charlemagne Prize ("פרס קרל הגדול"), אחד הפרסים היוקרתיים ביותר באירופה.
ב-2009 גינה יונקר את הסרת החרם על הבישוף השנוי במחלוקת, ריצ'רד ויליאמסון, חבר אגודת הקדוש פיוס העשירי.
ב-2013 הגיש את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, עקב שערוריית ריגול, לפיה איפשר לסוכנות הביון של המדינה (SREL, Service de Renseignement de l'Etat) לרגל נגד אזרחים ומדינאים בכירים בלוקסמבורג. ב-4 בדצמבר אותה השנה נפרד סופית מתפקידו זה.
כנשיא הנציבות האירופאית
יונקר נכנס לתפקידו ביולי 2014 אחרי תהליך בחירות ארוך ומורכב. מייד עם כניסתו לתפקיד התמודד יונקר עם Luxembourg Leaks מסמכים אשר חשפו את הפיכת לוקסמבורג למקלט מס עבור תאגידים וחבורת זרות.
בתקופת כהונתו הגיעו יחסי בריטניה והאיחוד האירופי לשפל חסר תקדים ששיאו בתוצאות משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי.
יהודה לייב מאגנס
הרב יהודה לייב מאגנס (באנגלית: Judah Leon Magnes; 5 ביולי 1877, כ"ד בתמוז ה'תרל"ז - 27 באוקטובר 1948, כ"ד בתשרי ה'תש"ט) היה רב רפורמי מתון, ממנהיגי הקהילה הרפורמית בארצות הברית, קנצלר האוניברסיטה העברית בירושלים ונשיאהּ הראשון.
חייו
מאגנס התמסר לפעילות ציונית, ביקר בארץ ישראל בשנת 1907 ושוב בשנת 1912, וב-1922 התיישב בירושלים. גם בעיני ציוני ארץ ישראל היו עמדותיו לצנינים, משום שראה משקל שווה ליהדות התפוצות וליהודי הארץ. פריחת היישוב בארץ ישראל, הוא טען, תסייע לפריחת העם בפזורה, אך אין בכך לעודד עלייה המונית, שכן עלייה צריכה להיות נתונה לבחירה אישית.
פעילותו באוניברסיטה העברית
ביולי 1935 נאלץ מאגנס להתפטר מתפקיד הקנצלר בעקבות דו"ח ועדת הרטוג (בראשות היהודי הבריטי פיליפ הרטוג), ועדת סקר שמינה חבר הנאמנים של האוניברסיטה. בדו"ח מ-1934 ביקרה הוועדה את הסמכות הריכוזית של מאגנס, שחלש בתפקידו הן על האדמיניסטרציה והן על ההיבטים האקדמיים. במושב התשיעי של חבר-הנאמנים של האוניברסיטה שנפתח בלוצרן ב-8 בספטמבר 1935 הוחלט לבטל כליל את משרת הקנצלר. מאגנס נבחר לנשיא האוניברסיטה - תפקיד בעל אופי ייצוגי, בעיקר כלפי חוץ, והמשיך לכהן בתפקיד זה עד ליום מותו. ב-11 בנובמבר 1935 בחר סנאט האוניברסיטה העברית בפרופ' הוגו ברגמן לרקטור האוניברסיטה הראשון. סמכויות הניהול האקדמי שהיו בידי הקנצלר מאגנס עברו לרקטור האוניברסיטה.
במהלך תקופת המנדט
ב-1936 נפגש מאגנס עם מוסא אל-עלמי, והביע את הסכמתו להגבלת העלייה היהודית ל-30 אלף נפש בשנה. בשנת 1937 הוא תמך בהצעת ניוקומב-היימסון שתמכה בהקמת מדינה יהודית-ערבית. בסוף 1937 או בתחילת 1938 נפגש גם עם המדינאי העיראקי נורי א-סעיד. אולם מאוחר יותר הכחיש מאגנס כי הסכים למעמד של מיעוט קבע ליהודים.
ֿלאחר קבלת תכנית החלוקה
בחורף שנת 1948 מחלקת המדינה האמריקנית הסכימה עם מאגנס וחזרה בה מתוכנית החלוקה. כשבועיים לפני הכרזת המדינה, לאחר ההתקפה על שיירת הדסה, נסע מאגנס לארצות הברית, חרף מצב בריאותו הקשה. וב-26 באפריל הוא כינס את מקורביו לדיון בשאלה איך לחזק את ההתנגדות לחלוקת הארץ. בין הנוכחים היו פרופ' עקיבא ארנסט סימון, חברו לאוניברסיטה העברית, איש 'ברית שלום', ששהה אז באמריקה, ולסינג רוזנוולד שנחשב "גדול אויבי הציונות בקרב יהודי אמריקה". מאגנס חשש לגורלו של היישוב היהודי אם תימשך המלחמה. בכינוס בניו-יורק מאגנס התבטא בחריפות נגד המלחמה שהתנהלה בארץ ישראל וקבע כי היישוב העברי יובס, כפי שהגרמנים הובסו במלחמת העולם השנייה. זאת כיוון שיש מיליונים על גבי מיליונים של מוסלמים בעולם, והם לא לחוצים בזמן... מיליונים על גבי מיליונים של ערבים מוכנים לסבול הקרבה של חיים שהם מבחינתם זולים יחסית, לעומת השארית האומללה של היהודים בעולם". ב-4 במאי הוא נתקבל לפי בקשתו אצל מזכיר המדינה הגנרל מרשל, ולפי הפרוטוקול שנרשם אמר מאגנס: "באפשרות ארצות הברית להפעיל לחץ כבד הן על הערבים והן על היהודים, אם תטיל אפילו סנקציות כלכליות חלקיות, כי היישוב היהודי בארץ ישראל הוא פרי התפתחות מלאכותית, ואם כי לעבודת היהודים אומנם הישגים יפים רבים, כגון חוות חקלאיות, אוניברסיטאות ובתי חולים - אך הם פועל יוצא של תרומות מארצות הברית - ועתה משמש הכסף הנתרם ליישוב היהודי רק למלחמה האוכלת את הכול. אם ארצות הברית תסגור את הברז ותמנע זרימת כספים ארצה תיעצר מכונת המלחמה היהודית בארץ ישראל בשל מחסור בדלק פיננסי." במקביל קרא גם להטלת סנקציות כלכליות אמריקניות גם על הצד הערבי. כל זאת במטרה להכריח את שני הצדדים להפסיק את שפיכות הדמים. השיחה חיזקה את עמדותיו של שר החוץ האמריקני כנגד הכרזת מדינת ישראל. יומיים אחר כך, ב-6 במאי, מרשל דאג להפגיש את מאגנס עם הנשיא הארי טרומן. לפי החוקר יוסף הלר, מאגנס שטח בפני הנשיא את השקפותיו, אך לא העלה הצעה קונקרטית של פתרון מדיני.
באותה תקופה מאגנס גם עמד בקשר רצוף עם איש האו"ם ראלף באנץ', שעמד בראש וועדת ארץ-ישראל שתפקידה היה להוציא לפועל את תוכנית החלוקה. באנץ' העריך מאוד את מאגנס ואת רעיונותיו ואף הציע לו לשלבו בממשלה הזמנית היהודית שתוקם בחסות האו"ם. מאגנס סירב להצעה זו.
לאחר פלישת צבאות ערב והתגברות החשש כי ישמידו את המדינה שזה עתה נוסדה, שלח מאגנס מברק נוסף למחלקת המדינה האמריקנית, ובו הודיע כי הגנת ישראל הצעירה עולה למדינה 4 מיליון דולר בחודש, וקרא לוושינגטון לנתק אותה מהמקורות הכספיים של היהודים באמריקה, כדי לקדם את סיום המלחמה.
במקביל לפעילותו האינטנסיבית של מאגנס בארצות-הברית, הוא יצר קשר עם הרוזן פולקה ברנדוט ותלה בו את יהבו. ב-27 ביוני 1948, כאשר ברנדוט פרסם את תוכניתו, טביעות אצבעותיו של נשיא האוניברסיטה העברית ניכרו עליה בבירור. אחת מהן בלטה במיוחד: לא נאמר בה שתקום מדינה יהודית. אחרי שפורסמה התוכנית, מאגנס שלח לברנדוט מכתב ובו הצביע בגאווה על הדמיון הרב בין עמדותיו ובין אלו שביטא הרוזן השוודי. הקשרים בין השניים נמשכו עד סמוך למות שניהם.
ידוע על מכתב שכתב ברנדוט לנשיא האוניברסיטה העברית בשלהי יולי 1948, ובו הסביר לו כי צריך להעביר את ירושלים לידיים ערביות "מסיבות כלכליות". כמה שבועות אחר-כך, ב-17 בספטמבר, נורה ברנדוט.
מאגנס נפטר בניו יורק, לאחר שנכשל בניסיונותיו לשכנע את הממשל האמריקאי כי הקמת מדינה חדשה במזרח התיכון ללא הסדר מוסכם, עלולה להביא חורבן על תושביה היהודים והערבים של הארץ. עצמותיו הועלו לקבורה בירושלים, והוא קבור בבית הקברות סנהדריה, בסמוך לרעייתו - ביאטריס. על שמו בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה העברית - הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, כיכר וגינה ציבורית ברחביה, וכן השדרה המרכזית בקמפוס אדמונד ספרא, גבעת רם.
בנו דוד נישא לחוה דנציגר, בתו של ד"ר פליקס דנציגר ואחותו של הפסל יצחק דנציגר והם התגוררו בשכונת רחביה בירושלים.
החל משנת 1951 עורכת האוניברסיטה העברית את מרוץ מגנס, מרוץ עממי באורך של כ-2.3 ק"מ.
האגמים המרים
האגמים המרים (בערבית: البحيرات المرة) הם שני אגמים מלוחים מלאכותיים: האגם המר הגדול והאגם המר הקטן המפרידים בין חלקה הצפוני והדרומי של תעלת סואץ, ונמצאים בשטח מחוז אסמאעיליה שבמצרים.
עד לבניית התעלה ב-1869, האגמים המרים היו אגני מלח יבש. האגם הגדול מוזכר כבר בטקסטים העתיקים של פירמידות.
האגם המר הגדול הוא הצפוני מבין שני האגמים והאגם המר הקטן צמוד אליו מדרום. תעלה רחבה מחברת בין שני האגמים. שטחם המשותף של האגמים הוא כ־250 קמ"ר, ומצפון להם ממשיכה התעלה לאגם מנזלה ואגם תמסח.
מכיוון שבתעלה אין סכרים, מי ים זורמים בחופשיות מהים התיכון ומים סוף אל האגמים, ומפצים על ההתאדות מהם. האגמים גם מפחיתים את השפעת הגאות והשפל על פני המים בתעלה.
מליחות
מליחות האגם המר הגדול משתנה לעומקו וערכה המירבי הוא בקרקעית, שם המים נמצאים במגע עם מרבץ המלח הקיים. עומק האגם הולך וגדל מאז החלה התעלה לפעול בשנת 1869, ככל הנראה בשל פירוק מרבץ המלח שבקרקעיתו. המליחות נתונה לשינויים עונתיים כתוצאה ממחזורי אידוי שנתיים. המליחות הממוצעת היא של 49‰ (כלומר 49 גרם מלח לכל 1 קילוגרם של מי אגם).
מכיוון שלתעלה אין סכרים לבקרת גובה המים, מי הים זורמים בחופשיות לאגם מהים התיכון ומהים האדום. באופן כללי, מצפון לאגמים, הזרם מתהפך בעונתיות, בחורף הוא פונה צפונה ובקיץ פונה לדרום. מדרום לאגמים, הזרם מושפע מהגאות והשפל שבים סוף. דגים וסרטנים יכולים לנדוד, בדרך כלל בכיוון צפון, דרך התעלה והאגמים במה שמכונה הגירה לספסית (על שמו של מהנדס התעלה), וכמה מינים כבר חדרו והתבססו במזרח הים התיכון.
מינים ורכיכות
החל משנת 1869, כאשר התאפשרה זרימת מים רצופה בין הימים, היו נדידות ימיות מסיביות. נדידות אנטי-לספסיות, מינים הנודדים מהים התיכון לים האדום, היו נדירות. זיהוי ראשוני היה ב-1870 של ליביה מצויה.
מליחות היתר במים אינה מאפשרת התפתחות מיני חיים שם. למרות זאת, נמצאו מעט אצות בצד המזרחי של האגם.
ב-1998 חקרו הונסלאר ודקר את החומר שנאסף ב-1950 על ידי סלק, ובו גילו באגם 44 מיני חלזונות ו-47 מיני צדפות. מבין המינים הללו, הם הגיעו למסקנה שרק מיעוטם היו ממוצא ים תיכוני. מקור האחרים היה בים האדום. חוסר האיזון נובע מכיוון זרמי המים שעיקרם לכיוון הים התיכון. בין אביב 2016 לחורף 2017 נמצאו רכיכות בצפיפות הגבוהה ביותר, עם כ-90,632 פרטים למ"ר.
מתכות כבדות
תחתית האגם המר הגדול מורכבת בעיקר מבוץ וחול (בעיקר קרבונט), שייתכן ומקורם קשור לפעילות הקידוח הנרחבת והמתמשכת המתרחשת בתעלת סואץ לצורך הרחבתה. הקרקע בגוון כהה, בשל הצטברות מזהמים המגיעים מהתנועה הימית המתרחשת בתוך האגם. המצב שבו המים בקרקעית אינם זורמים, הופך את המשקעים באגם למאגר של מתכות כבדות. בשנים האחרונות, חלק עיקרי מזיהום המתכות הכבדות נובע מאיכלוס-יתר, תיעוש, ביוב, אתרי אשפה, דליפות נפט גולמי, כימיקלים חקלאיים ועוד. כאשר מתכות כבדות אלו מתערבבות עם משקעי אדמת האגם, ניתן ללמוד מהן על השאלות היכן, כיצד ומתי התרחש האירוע המזהם. מתכות כבדות פרושות בצורה הטרוגנית על פני שטח האגם. ריכוזי מתכות אלו זוהה ב-11 אזורים באגם.
הסכם קווינסי
ב-14 בפברואר 1945, לאחר ועידת יאלטה, טס נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט לפגישה עם מלך ערב הסעודית אבן סעוד. הפגישה נערכה על סיפון הסיירת הימית USS Quincy ששהתה באגם המר. הפגישה היא גם הנושא של סרט תיעודי של ה-BBC משנת 2015.
במלחמות ישראל
במהלך מלחמת ששת הימים נסגרה התעלה לשיט, ו-15 ספינות נתקעו באגמים המרים עד לחידוש השיט בתעלה ב-1975. הן כונו עד מהרה בשם "הצי הצהוב" בשל האבק המדברי ששקע על סיפוניהן. צוותי הספינות, ששהו שם, התארגנו, שיתפו משאבים, ואף הקימו סניף דואר ובול משלהם.
מבצע הצליחה אבירי לב במלחמת יום הכיפורים התבצע באזור דוורסואר שמצפון לאגם המר הגדול, ליד מוצב "מצמד". האגם המר הגדול הובא בחשבון כאגף בטוח מפני התקפה.
החומה הירוקה הגדולה
החומה הירוקה הגדולה (בשמה המלא: החומה הירוקה הגדולה של סהרה והסאהל) היא מיזם רחב היקף של האיחוד האפריקאי והגדול ביותר מסוגו באפריקה, שנועד לבלום את תופעת המדבור ועצירת התפשטותו של מדבר סהרה דרומה, על ידי נטיעת מיליוני עצים לאורך כ־7,000 ק"מ לרוחבה של אפריקה, מסנגל במערב עד ג'יבוטי במזרח.
באייה
באייה (בצרפתית: Bayeux) היא עיר וקומונה במחוז קלבדוס שבנורמנדי, צרפת. העיר נמצאת 7 ק"מ מחוף תעלת למאנש, ו-30 ק"מ צפונית-מערבית מקן, על הדרך המובילה בין פריז-קן-שרבור. בעיר מתגוררים (נכון ל-2011) 13,511 תושבים.
במוזיאון מיוחד (Musée de la Tapisserie de Bayeux), מוצג שטיח מפורסם הקרוי על שם העיר מהמאה ה-11, מתעד את האירועים שהובילו לקרב הייסטינגס שבעקבותיו כבשו הנורמנים את אנגליה מידי הסקסונים. שטיח באייה נחשב לאחת מיצירות האמנות הגדולות של ימי הביניים. השטיח היה מוצג קודם בקתדרלת באייה.
לאורך העיר זורם הנהר אור שזרימתו נוצלה להקמת טחנות מים לצרכים שונים. שתיים מהן עדיין פועלות.
החומה הירוקה הגדולה
התפשטות מדבר סהרה
תופעות אלו התרחשו במקביל לגידול באוכלוסיית אפריקה בכללותה, והסאהל בפרט, שאוכלוסייתו צפויה לגדול מ-100 מיליון נפש לכ-340 מיליון נפש עד שנת 2050, דבר היוצר ביקוש הולך וגובר למזון בשעה ששטחי החקלאות הולכים ומצטמצמים.
באייה
העת העתיקה
בעת האימפריה הרומית נודעה העיר בשם "אוגוסטודורום" (Augustodurum, כלומר: שער אוגוסטוס קיסר). מאוחר יותר קיבלה העיר את שמה משם שבט קלטי שהתגורר במקום, ה-Baiocasses ("בעלי הצמות הבלונדיניות"). העיר מוזכרת גם בכתבי תלמי, בשם "Noemagus Biducassium" (השוק החדש של ה-Baiocasses).
החומה הירוקה הגדולה
מטרות החומה
על מנת להתמודד עם תופעת המדבור ואובדן פוריות האדמות, הכריז האיחוד האפריקאי בשנת 2007 על פתיחת מיזם החומה הירוקה הגדולה, שנועד ליצור אזור חיץ בין מדבר סהרה ואדמות הסאהל החצי מדבריות ולהשיב לאדמות את פוריותן. לצורך כך החלו נטיעות של מיליוני עצים לאורך הסאהל על ידי המדינות המשתתפות במיזם, בסיוע כלכלי ומקצועי של ארגונים שונים בעולם.
באייה
ימי הביניים
העיר נהרסה כמעט כליל במהלך פשיטות הויקינגים בשנת 890, אך נבנתה בשנית במאה ה-10. העיר שגשגה תחת שלטון הבישוף אודו מבאייה, אחיו למחצה של ויליאם הראשון, מלך אנגליה. אולם קרנה ירדה ב-1050 כאשר העיר קן הפכה לעיר השלטון של ויליאם. במהלך מלחמת הנרי הראשון, מלך אנגליה באחיו רוברט השני, דוכס נורמנדיה, בשנת 1106, שרף הנרי את העיר כדי שתשמש אזהרה לשאר הדוכסות. ב-14 באפריל 1450, במהלך מלחמת מאה השנים נכבשה העיר בידי שארל השביעי, מלך צרפת, אך תושבי העיר לא נפגעו.
החומה הירוקה הגדולה
מטרות החומה
היעד שהוצב לשנת 2030 הוא השבת כמיליון קמ"ר של אדמות שאיבדו את פוריותן, ללכוד פחמן בהיקף של 250 מיליון טונות וליצור 10 מיליון מקומות עבודה בשטחים חקלאיים ברחבי אפריקה. בנוסף משמשת החומה כאמצעי להשגת 15 מתוך 17 יעדי האו"ם לפיתוח בר קיימא, מלבד היעדים בעוסקים בפיתוח עירוני בר קיימא ובמגוון הביולוגי הימי.
באייה
העת החדשה
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הייתה הראשונה מבין ערי צרפת ששוחררו בידי כוחות בעלות הברית במהלך הפלישה לנורמנדי. הגנרל שארל דה גול נשא בעיר נאום מפורסם, הקרוי על שם העיר, בו ביקש את אמון ההמונים להקמת ממשלה צרפתית עצמאית בסיוע ארצות הברית. שנתיים מאוחר יותר, ב-16 ביוני 1946, נשא דה-גול נאום נוסף בו שירטט את דמותה של ממשלת צרפת על-פי חזונו. קווים אלו באו לידי ביטוי בחוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית.
החומה הירוקה הגדולה
המדינות והארגונים המשתתפים
לצורך מימוש מטרותיה של החומה הירוקה הגדולה נוצרה שותפות של 21 מדינות: אלג'יריה, אריתריאה, אתיופיה, בורקינה פסו, בנין, גאנה, גמביה, ג'יבוטי, מצרים, כף ורדה, ליבריה, מאלי, מאוריטניה, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סומליה, סודאן, צ'אד, קמרון, ותוניסיה.
באייה
ערים תאומות
לעיר ברית ערים תאומות עם מספר ערים ברחבי העולם:
החומה הירוקה הגדולה
המדינות והארגונים המשתתפים
האיחוד האפריקאי הוא מוביל המיזם, בעזרת תמיכה הניתנת משורה של ארגונים מקצועיים וכלכליים ברחבי העולם, וביניהם ארגון האומות המאוחדות, האיחוד האירופי, ארגון IUCN, הבנק העולמי ועוד.
אתגרי המיזם והתקדמותו
המיזם עומד בפני אתגרים רבים הנובעים מהקושי בתיאום ויצירת שיתופי פעולה בין המדינות הרבות המשתתפות בו, אשר הנושא הסביבתי אינו נמצא לעיתים בעדיפות גבוהה על סדר היום הפוליטי והציבורי שלהן. בנוסף קיימים אתגרי מימון ותקצוב למיזם בעל היקף כה רחב. בשל קשיים אלו, הושגו רק 15% ממטרותיו של המיזם בשנת 2020 לפי הנתונים הרשמיים, אם כי הערכות אחרות מציינות עמידה בכ-4% בלבד ממטרותיו עד שנה זו.
נכון לשנת 2020 חודשו על פי נתונים הרשמיים כ־40,000 קמ"ר של אדמות שאיבדו את פוריותן נכון לשנת 2020, לפי הפירוט הבא: 15,000 קמ"ר באתיופיה, 12,000 קמ"ר בסנגל, 5,000 קמ"ר בניגריה, 5,000 קמ"ר בניז'ר ו-3,000 קמ"ר בבורקינה פאסו.
יחסי גאורגיה–הרשות הפלסטינית
יחסי גאורגיה–הרשות הפלסטינית הם יחסי החוץ בין גאורגיה לרשות הפלסטינית.
היסטוריה
מאז 25 באפריל 1992 גאורגיה מכירה במדינה פלסטינית, והרשות הפלסטינית מקיימת יחסים דיפלומטיים עם גאורגיה.
ממשלת גאורגיה לא השתתפה בהצבעה של אונסק"ו על קבלת הרשות הפלסטינית. גאורגיה הצביעה בעד החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, שהעניקה לרשות הפלסטינית מעמד של מדינה משקיפה לא-חברה באו"ם. "גאורגיה סמוכה גאוגרפית למזרח התיכון ותומכת בהקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל", קבעה טביליסי כשהסבירה את עמדת האזרחים בגאורגיה בעניין ההחלטה.
בנג'מין שמפני
בנג'מין שמפני ( באנגלית:Benjamin Champney ; 20 בנובמבר 1817- 11 בדצמבר 1907) היה צייר אמריקאי, ששמו הפך לשם נרדף לאמנות ״ההרים הלבנים״ במאה ה -19 והיה מייסד מועדון האמנות של בוסטון.
ביוגרפיה
שמפני נולד בניו איפסוויץ', ניו המפשייר. הוא ביקר לראשונה בקונווי בשנת 1838.
בשנת 1841, שמפני נסע לצרפת ללמוד, וחזר לבוסטון בשנת 1846, ואז חזר לאירופה כדי לצייר פנורמה של נהר הריין. הוא שב לבוסטון בשנת 1848 והציג את הפנורמה שם בדצמבר. לאחר מכן היא הוצגה בווסטר, מסצ'וסטס, ניו הייבן, קונטיקט וניו יורק. בשנת 1854 הוא נסע עם ג'ון פרדריק קנסט למסע ציור לגרמניה ושווייץ. הפנורמה נהרסה בשריפה בעיר ניו יורק באוקטובר 1857.
בשנת 1850 חזר שמפני להרים הלבנים עם חברו ג'ון קנסט. ההתלהבות והציורים שלהם משכו מספר גדול של אמנים מבוסטון וניו יורק לאזור קונווי.
בשנת 1853 התחתן שמפני וקנה בית בקונווי. זה היה בית הקיץ שלו במשך יותר מחמישים שנה. הסטודיו שלו היה מרכז חברתי ידוע, וביקרו בו אנשים רבים מכל רחבי הארץ.
בשנת 1855 הפך שמפני למייסד מועדון האמנות של בוסטון, ובשנת 1856 לנשיא שלו.
בשנת 1900 פרסם אוטוביוגרפיה, זיכרונות שישים שנה לאמנות ואמנים.
שמפני נפטר בביתו בוובורן, מסצ'וסטס, ב־11 בדצמבר1907.
דוגמאות לציוריו ניתן לראות היום בחברה ההיסטורית של ניו המפשייר בקונקורד, ניו המפשייר. מוזיאון קורייר לאמנות במנצ'סטר, ניו המפשייר. בספרייה הציבורית וובורן בוובורן, מסצ'וסטס ומוזיאון ההרים הלבנים ועוד.
כהוקרה על תרומתו הייחודית והמתמשכת לאמנויות ולתרבות של בוסטון, נקראה לכבודו סמטת אבן מרוצפת, ״שמפני פלייס״, בביקון היל ההיסטורית, בוסטון. הוא מוזכר בסמן היסטורי בניו המפשייר, לאורך כביש 16 בניו המפשייר בקונוויי.
נובים
נובים הם קבוצה בעלת זהות אתנית אחת הדוברת שפה ממשפחת השפות הנוביות, הקרובות זו לזו, ושייכות למשפחת השפות הנילוס-סהרה. הנובים שוכנים באזור שבימֵינו מוגדר כסודאן ודרום מִצְרַיִם. מוצאם של הנובים כקבוצה עתיק, וקודם לימי התקופה השושלתית הקדומה של מצרים העתיקה. ככל הנראה מקורם בעמק הנילוס התיכון, אחד מהאזורים המוכרים כערש הציויליזציה. באזור זה החלה התיישבות ב-7000 לפני הספירה, ומשוער שהמוקד בו התחילה נמצא באזור העיר ואדי חַלְפַא.
נובים שוכנים בימינו בדרום מצרים באזור אסואן, ובצפון סודאן בתחום שבין ואדי חלפא לעיר אל דבאח. בנוסף נובים הרריים מאכלסים את הרי נובא שבמחוז הסודני דרום-קורדופאן.
במלחמת יום הכיפורים השתמש צבא מצרים בדוברי נובית לתשדורות רדיו.
היסטוריה
עדויות ראשונות לחקלאות באזור מתוארכות ל-6,000 לפני הספירה, אך עדויות מחקר שלדים שנחשפו בקברים מתקופה זו מעידים על שיוך אתני של התושבים הקדומים לעמי צפון אפריקה ומצרים. שפות נוביות חדרו ככל הנראה לאזור ב-1500 לפני הספירה, וייתכן שהדבר מעיד על חדירת האוכלוסייה הנובית לאזור באותה תקופה.
העיר-מדינה נפאטה שלטה באזור מ-1,000 לפני הספירה עד 712 לפני הספירה, אז אוחדו הנובים תחת שלטון מצרי-נובי, בהיות השושלת ה-25 שושלת של פרעונים נובים. שלטון משותף זה נמשך 49 שנה, וב-663 לפני הספירה, עם תום שושלת הפרעונים הנובית, חזר השלטון לממלכת נפאטה עד 275 לפני הספירה, אז עבר מוקד השלטון לעיר מרואה ששלטה בממלכת כוש עד 300 לספירה. בסביבות 200 לספירה החלו לחדור השפעות נוצריות לאזור, בעיקר של הכנסייה הקופטית. הנצרות התפשטה, וב-580 לספירה הפכה לדת המדינה הרשמית. עם זאת, החל מהמאה ה-7 לספירה, עם כיבוש מצרים בידי המוסלמים, האזור כולו היה תחת איום מוסלמי. אחרונת ממלכות הנובים הנוצרית, ממלכת אלודיה, נפלה לידי המוסלמים ב-1504. בסביבות 500 לספירה התפצלה ממלכת מרואה לשלוש ממלכות - נובדיה בצפון, מאקוריה במרכז ואלווא בדרום.
בורזוואר
בורזוואר (בהונגרית: Borzavár) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בבורזוואר מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 854 ובשנת 2020 רק 722 תושבים.
יהודי בורזוואר
בבורזוואר חיו יהודים בתקופות זמן שונות. ישנו תיעוד של יהודים ילידי הכפר שנרצחו בשואה.
נחש זרדים דרומי
נחש זרדים דרומי (שם מדעי: Thelotornis capensis) הוא מין של נחש תת-ארסי ממשפחת הזעמניים. הוא חי בדרומה של אפריקה בין הענפים והזרדים ומאן שמו.