cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב שבע
קרב שבע הוא מקצוע קרב רב באתלטיקה קלה, הכולל תחרות בשבעה מקצועות: ריצת 100 מטר משוכות, קפיצה לגובה, הדיפת כדור ברזל, ריצת 200 מטר, קפיצה לרוחק, הטלת כידון וריצת 800 מטר. בקרב שבע מתחרות נשים בלבד, בעוד שגברים מתחרים בקרב עשר.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 התחרו נשים בחמישה מקצועות בלבד, והמקצוע נקרא קרב חמישה. באולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1984 נוספו שני מקצועות, הטלת כידון וריצת 800 מטר, ומאז נערכות התחרויות במתכונת זו. בראשית המאה ה-21 החלו להיערך גם תחרויות נשים בקרב עשרה, בדומה לתחרויות הגברים (תחרויות הכוללות גם ריצת 100 מטר, זריקת דיסקוס, קפיצה במוט, וריצת 1500 מטר במקום ריצת 800 מטר). אף שהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית מכירה בתחרויות אלה, הן אינן מהוות חלק מהתחרויות הגדולות הרשמיות.
שיטת הניקוד
שיטת הניקוד מורכבת מחישוב הכולל קבועים ואת התוצאה שהשיגה הספורטאית. הקבועים מפורטים בטבלה שלהלן.
קרב שבע לגברים
בתחרויות הנערכות באולם, מתחרים הגברים בקרב שבע ולא בקרב עשר, ואולם מרחקי תחרויות הריצה שונים מאלה שבהם מתחרות הנשים בקרב שבע.
הנסיכה הצפרדע
הנסיכה הצפרדע הוא ספר מאת הסופרת אליזבת דוסון בייקר. עלילת הספר נכתבה בהשראת המעשייה "הנסיך הצפרדע" של האחים גרים. הסרט "הנסיכה והצפרדע" של אולפני וולט דיסני משנת 2009 מבוסס על גרסתה של בייקר.
עלילה
הנסיכה אמרלדה, המכונה אמה, היא יורשת העצר של ממלכת גרינסוורד. המאפיין הבולט ביותר שלה הוא צחוקה הדומה לנעירת חמור. היחידה שמעריכה אותה היא דודתה גראסינה, המכשפה הירוקה הנוכחית. כאשר מאלצים אותה להתחתן, בורחת הנסיכה ופוגשת בנסיך אידריק ממונטה ויסטה העליונה, שקולל על ידי המכשפה מודין והפך לצפרדע. הנסיכה מנשקת אותו במטרה לנסות ולהפוך את הכישוף, אך הופכת בעצמה לצפרדע, והשניים יוצאים למסע הרפתקאות במטרה לנסות ולהפוך את הכישוף, כשאחריהם רודף כלב עקשן.
ישיבת בית מתתיהו
בית מתתיהו היא ישיבה גדולה בבני ברק המשתייכת לזרם החרדי-ליטאי. ראש הישיבה ומייסדה הוא הרב ברוך ויסבקר.
תולדותיה
הישיבה (המכונה בעולם החרדי בהברה אשכנזית 'בייס מאטע'ס') הוקמה בשנת תשמ"א (1981) על ידי הרב ברוך ויסבקר, אשר כיהן קודם לכן כר"מ בישיבות קול תורה ובית התלמוד. הישיבה שוכנת בבניין ישיבת בית יוסף-נובהרדוק בגבעת רוקח אשר הייתה הישיבה הראשונה בבני ברק, והיא קרויה על שם הרב מתתיהו שצ'יגל, מייסדה ומנהלה של ישיבת "בית יוסף".
הישיבה הוקמה בעידודם של הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב אלעזר מנחם מן שך שאף היה נשיא הישיבה וחתום על מגילת היסוד שלה. בין חברי העמותה הראשונים היו הרב אהרן לייב שטיינמן והרב גרשון אדלשטיין.
נכון לשנת הלימודים תשפ"א למדו בישיבה למעלה מ-650 תלמידים. צוות הר"מים: הרב שרגא צבי פישהוף, הרב יהודה אריה רפפורט, הרב נחום לבה, הרב ישראל מאיר מן (חתנו של ראש הישיבה) בנו של הרב מרדכי מן, הרב צבי ויסבקר והרב יהודה ויסבקר (בניו של ראש הישיבה) וכן הרב מרדכי וינטר. כמנהל רוחני מכהן הרב שלמה ברויאר, בנו של פרופ' מרדכי ברויאר וחתנו של הרב גדליה איזמן, משגיח ישיבת קול תורה. משגיחים נוספים בישיבה, הרב יהושע רביץ בנו השני של מייסד מפלגת דגל התורה הרב אברהם רביץ, וכן הרב שמעון דב פוחוביץ. בעבר כיהנו כמשגיחים הרב אורי וייסבלום הרב שלמה כהן והרב נפתלי קפלן. בעבר כיהנו כר"מים הרב גבריאל יוסף לוי, שפרש והקים את ישיבת באר התורה, והרב יהודה אריה הרשלר, עד פטירתו בתשע"ז.
שיטת הלימוד
הישיבה מדגישה את לימוד העיון במידה מרובה יותר מרוב הישיבות ולומדים בה שני סדרי עיון, בבוקר ובלילה. השיעור הכללי של ראש הישיבה מתמקד בהיגיון שמאחורי היסודות בסוגיה.
מבוגרי הישיבה
מבוגרי הישיבה שיש אודותם ערך בוויקיפדיה
אנתוני בלינקן
אנתוני (טוני) ג'ון בלינקן (באנגלית: Antony John Blinken; נולד ב-16 באפריל 1962) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי המכהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית. שימש כסגן מזכיר המדינה של ארצות הברית (2015–2017), וכסגן היועץ לביטחון לאומי (2013–2015) תחת הנשיא ברק אובמה. הוא שימש בעבר כחבר בכיר במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים, מנהל הסגל הדמוקרטי של ועדת הסנאט ליחסי חוץ של ארצות הברית (2002–2008) וחבר במשרד מעבר הנשיא אובמה-ביידן מנובמבר 2008 עד ינואר 2009.
משנים 2009–2013 שימש בלינקן כסגן עוזר לנשיא ויועץ לביטחון לאומי לסגן הנשיא, ג'ו ביידן. בשנים 2001–2002 היה בלינקן עמית בכיר במרכז ללימודים אסטרטגיים ובינלאומיים. בתקופת ממשל קלינטון שירת בלינקן במחלקת המדינה ובתפקידים בכירים במועצה לביטחון לאומי.
ביוגרפיה
בלינקן למד בבית הספר דולטון בניו יורק עד 1971 אז עבר לפריז, צרפת, עם אימו ובעלה החדש, עורך הדין שמואל פיזאר, מי ששרד את מחנה אושוויץ בשואה. הוא למד בבית הספר ז'נין מנואל.
בלינקן למד לתואר ראשון באוניברסיטת הרווארד, שם היה שותף לכתיבת עיתון הסטודנטים "הרווארד קרימזון" וערך את המוסף לאמנות השבועי שלו. לאחר סיום לימודיו עבד בכתב העת "ניו ריפבליק" ובהמשך למד משפטים באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר JD ב-1988. לאחר סיום לימודיו הוא עסק במשפטים בניו יורק ובפריז. במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-1988, עסק בלינקן יחד עם אביו בגיוס תרומות עבור מייקל דוקאקיס.
קריירה
בלינקן מילא תפקידים בכירים במדיניות חוץ בשתי ממשלות במשך שני עשורים.
ממשל קלינטון
הוא שירת בצוות המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית בבית הלבן בשנים 1994 עד 2001. בין 1994 ל-1998 היה בלינקן עוזר מיוחד לנשיא, מנהל בכיר לתכנון אסטרטגי, מנהל בכיר של NSC וכותב הנאומים של הנשיא ביל קלינטון כולל הנאום "שלום, חבר" שאמר קלינטון בליל הירצחו של יצחק רבין. בין השנים 1999–2001 היה עוזר מיוחד לנשיא ומנהל בכיר לענייני אירופה וקנדה.
ממשל אובמה
בשנים 2009 עד 2013 שימש כסגן עוזר לנשיא ויועץ לביטחון לאומי לסגן הנשיא ג'ו ביידן. בתפקיד זה הוא גם עזר לעצב את מדיניות ארצות הברית באפגניסטן, פקיסטן ובתוכנית הגרעין האיראנית.
ממשל ביידן
בשנת 2020 עם היבחרו של ג'ו ביידן לנשיאות, עלה שמו של בלינקן כמועמד לשמש כמזכיר המדינה בממשל, מספר חודשים לפני ניצחונו של ביידן בבחירות וההודעה על בחירתו של בלינקן כמזכיר המדינה, התייחס בלינקן לסוגיית השגרירות האמריקאית בישראל, ואמר כי "הפיכת ההחלטה של טראמפ והחזרת השגרירות לתל אביב תהיה צעד לא הגיוני, לא מעשי וחסר כל תבונה מדינית ופוליטית".
ב-8 בינואר 2021, נפגש מזכיר המדינה דאז מייק פומפאו עם המזכיר המיועד בלינקן בפעם ראשונה. ב-26 בינואר, אושר מינויו בסנאט ברוב של 78 מול 22 מתנגדים.
ביולי 2022 התלווה אל נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בביקורו בארץ.
גוליית (רכב)
גלְיַת מוקש עוקב (בגרמנית: Goliath) הוא כלי רכב בלתי מאויש מונחה מרחוק, שפותח על ידי הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
הגלית נשא מטען של 60-100 קילוגרם חומר נפץ ונעשה בו שימוש למטרות מגוונות: החל בהשמדת טנקים וכלה בשיבוש מערכי חי"ר צפופים והרס בניינים. הוא היה מונחה באמצעות קו טלפון שהשתרך לאחור עד המפעיל.
פיתוח ושימוש
בסוף 1940 השיג הוורמכאט אב טיפוס של מוקש עוקב שיוצר בידי הצרפתי אדולף קגרסה. לאחר מכן משרד החימוש הגרמני הטיל על חברת יצור הרכב הגרמנית בוגוורד מברמן לפתח מכשיר דומה בעל יכולת לשאת 50 קילוגרם חומר נפץ. תוצאת הפיתוח הייתה "גלית" (SdKfz. 302) שנשא 60 ק"ג חומר נפץ. גלית נשלט מרחוק על ידי ידית היגוי שהייתה מחוברת בכבל טלפון לחלקו האחורי של המכשיר. כל גלית היה חד פעמי ומטרתו הייתה להתפוצץ עם מטרתו. בתחילה הונע הגלית בעזרת מנוע חשמלי אך בשל עלותו הגבוהה (3000 רייכסמרק) והקושי לתקנו בשדה הקרב הוחלף המנוע החשמלי במנוע בנזין אמין יותר.
בגלית נעשה שימוש בכל החזיתות בהן לחם הוורמאכט, מאביב 1942. נעשה בו שימוש בעיקר ביחידות שריון והנדסה קרבית. הגלית נודע לשמצה בעיקר בשל השימוש בו במרד ורשה ב-1944, שם יחידות הורמאכט והאס אס השתמשו בו כדי לדכא את ההתנגדות העזה של הארמייה קריובה. בשל מחסור בנשק נגד טנקים, נשלחו מתנדבים מקרב הפולנים לנתק את כבל הטלפון לפני שהגלית התפוצץ. גם בזמן הפלישה לנורמנדי נעשה שימוש בגליתים, אך בשל הפגזות הארטילריה הרבות הם הפכו ללא מבצעיים.
גולייתים ששרדו את המלחמה מוצגים כיום לראווה במספר מוזיאונים, ביניהם מוזיאון החימוש האמריקני, מוזיאון הטנק בובינגטון בבריטניה ובמוזיאון השריון הגרמני.
תחרות אדריכלים
תחרות אדריכלים היא סוג של תחרות תכנון ועיצוב, שבה מזמין אדם או תאגיד הצעות מאדריכלים לתכנן, לעצב ולהקים מבנה, קבוצת מבנים, שכונה או עיר חדשה. התכנון הזוכה נבחר בדרך כלל על ידי פאנל של אנשי מקצוע בתחום התכנון, העיצוב וההנדסה ושל בעלי עניין, כמו נציגי ממשלה ונציגי האזור, והאדריכל זוכה בפרס כספי. התחרות נועדה ליצור רעיונות חדשים לתכנון ועיצוב בניינים, לאפשר לאדריכלים חדשים לקבל חשיפה, לייצר פרסום לפרויקט ולעורר דיון ציבורי. תחרויות אדריכלים משמשות לעיתים למתן תוקף וכתב מינוי לתכנון מבני ציבור, ובמדינות כמו צרפת קובעים הכללים למכרזי בנייה של מבנים ציבוריים כי הם יתוכננו בתחרות אדריכלים פתוחה.
זכייה בפרס הראשון בתחרות איננה מבטיחה את ביצוע הפרויקט על ידי הזוכה. לגוף המזמין יש זכות להטיל וטו על הפרויקט או על האדריכל שזכה בתחרות. גם הדרישות והתקציב לפרויקט עלולים להשתנות, וגורמים לשינוי היעדים המקוריים של הפרויקט. תחרות התכנון מחדש של מרכז הסחר העולמי בשנת 2002 הייתה דוגמה לתחרות מתוקשרת שבה נותרו במבנה הסופי רק האלמנטים הבסיסיים של העיצוב הזוכה שתכנן דניאל ליבסקינד.
היסטוריה
בתקופת הרנסאנס ביצעה הכנסייה פרויקטים רבים על ידי תחרויות אדריכלים, כמו המדרגות הספרדיות ברומא בתכנון האדריכל. בשנת 1419, נערכה תחרות לעיצוב הכיפה של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה בפירנצה, וזכה בה פיליפו ברונלסקי שהתחרה מול לורנצו גיברטי. לפני כן, בשנת 1401 אחרי המוות השחור, ערכה גילדת הסוחרים בפירנצה, כפטרונית הבפטיסטריום של פירנצה מאז המאה ה-12, תחרות לעיצוב הדלתות של בית הטבילה לפי נושאים מסיפורי הברית הישנה. התבליט שהוגש בתחרות היה עקדת יצחק, וזכה בה גיברטי, שהתחרה מול ברונלסקי, יאקופו דלה קוורצ'ה, דונטלו, פרנצ'סקו ואלדאמברינה, סימונה דה קולה וניקולו ד'אריצו. שופטי התחרות הציעו לברונלסקי לחבור אל גיברטי, אך ברונלסקי סירב ודרש בלעדיות על עיצוב הדלתות.
תחרויות אדריכלים פתוחות נערכו בסוף המאה ה-18 בארצות הברית, בריטניה, אירלנד, צרפת ושוודיה. במאה ה-19 נערכו באנגליה ובאירלנד מעל ל-2,500 תחרויות בחמישה עשורים, כאשר מתוכן נערכו בלונדון 362 תחרויות. המכון המלכותי לאדריכלים בריטים ניסח מערכת כללים ראשונה בשנת 1839 וקובץ תקנות רשמי בשנת 1872. תקנות גרמניות הותקנו בשנת 1867, ובאותה תקופה החלה בהולנד לארגן תחרויות רעיוניות כדי לעורר את יצירתיות האדריכלים. בצרפת ובגרמניה תחרויות אדריכלים הן חובה עבור כל מבני הציבור שבנייתם היא מעל עלות מסוימת.
קהיר רבתי
אזור קהיר רבתי (בערבית: القاهرة الكبرى; בערבית מצרית: القاهره الكبرى; תעתיק מדויק: אלקאהרה אלכברא, בתרגום מילולי לעברית - קהיר הגדולה) היא המטרופולין הגדולה ביותר במצרים, באפריקה, במזרח התיכון, בעולם הערבי והשישית בגודלה בעולם כולו. המטרופולין כוללת את כל מחוז קהיר, צפון-מזרח מחוז אל-גיזה, דרום מחוז אל-קליוביה ואת עשרה ברמדאן שבמחוז א-שרקיה. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021, אוכלוסיית המטרופולין מנתה מעל 21.3 מיליון בני אדם בשטח של כ-1,710 קמ"ר.
אקלים
אזור קהיר רבתי וסביבתה מסווג כבעל אקלים מדברי חם (BWh) בסיווג קופן-גייגר, כמו כל מצרים. בקהיר ובאזורים הסובבים טמפרטורות דומות מאוד ליום-יום; עם זאת, בחלקים הפחות מאוכלסים במזרח ובמערב אי חום העירוני הוא מופחת.
סוגיות עירוניות
60% מכלל הבתים הבלתי פורמליים במצרים ממוקמים באזור קהיר רבתי, הסובל מבנייה לא חוקית רבה במיוחד.
בית מעריב
בית מעריב היה בניין משרדים בתל אביב, ששכן בצומת הרחובות דרך בגין, יצחק שדה, קרליבך ולינקולן, היה מוכר בשמו העממי "צומת מעריב". בשנת 2019 נהרס הבניין ובמקומו צפוי להיבנות מגדל משרדים על שם יעקב נמרודי.
היסטוריה
בספטמבר 1953 הזמינה עיריית תל אביב גורמים מעוניינים לפתח את האזור שבו הוקם השוק הסיטונאי. בניין מעריב הוקם כשותפות של מעריב, בנק אלרן וחברת לוסטיג. המבנה תוכנן על ידי האדריכל יעקב בן-סירה. הוא משתרע על פני שטח של 1.7 דונם, ומתנשא לגובה של חמש קומות, כולל קומת הקרקע המתאפיינת באכסדרה. הוא ניכר בתוכניתו הייחודית, הנדמית למשולש קטום קודקוד, והכניסה הראשית אליו שוכנת בצידו הקטום, הפונה אל "צומת מעריב". הבניין זכה לשמו בשל כך ששיכן משך רוב שנות קיומו את מערכת העיתון היומי "מעריב", עד שזה פינה אותו באוקטובר 2013. מרבית עובדי העיתון הועברו לירושלים, בסמוך למערכת "מקור ראשון", והיתר שוכנו במגדל רובינשטיין השוכן אף הוא בצומת "מעריב".
המגרש עליו שוכן הבניין שייך כיום לחברת הכשרת הישוב. תחילה תוכנן לקום במקומו מגדל בן 55 קומות אשר ישמש למסחר, מלונאות ולמשרדים, וב-8 בינואר 2014 הפקידה עיריית תל אביב-יפו את תוכניות הבניין בוועדה המקומית לתכנון ובנייה, אך ב-26 ביוני 2017 אישרה הוועידה את התוכנית עם שדרוג ל-60 קומות בבניין במקום 55. המתחם צפוי להשתרע על פני שטח בנוי של 35,440 מ"ר, ולכלול חניון תת-קרקעי, וייתכן שגם קישור לתחנת "קרליבך" של הרכבת הקלה.
המבנה נהרס ב-29 בדצמבר 2019.
דב בעריש הרציגר
הרב דוב בריש הרציגר (נפטר בכ"ה בשבט תר"ו 21 בפברואר 1846), היה רבה של בנדין בדרום מערב פולין. היה נשוי לרבנית שרה בת הרב אברהם אופנהיים.
תולדות חייו
אביו היה הרציג. למד אצל רבי אברהם צבי הירש פצנובסקי, תלמיד החוזה מלובלין שעמד בראש ישיבה בפיוטרקוב. בספר השאלות ותשובות של הרב פצנובסקי, "ברית אברהם", מובאות כמה תשובות לרב הרציגר, שבהן הוא מכתיר את התלמיד "הרב החריף המופלג המושלם במעלות ומדות". כמו כן למד בישיבתו של רבי ירמיהו רוזנבוים.
בספר קדש הילולים מובא מסופר כי במקרה מסוים הסתמך היהודי הקדוש על פסיקתו. בתו אסתר נישאה לברוך, בנו של רבי ישכר דב בארון מרדושיץ. ובזיווג שני לרבי שלמה שטענצל הדיין של העיר צ'נסטוחובה.
הרב הרציגר נקבר בבית העלמין ב"גבעת הארמון" בעירו והוקם אוהל על קברו. הנאצים החריבו את בית העלמין בשואה.
תופעת טבע
תופעת טבע היא התרחשות בטבע ללא התערבות אדם, מתוקף חוקי הטבע בלבד.
תופעות טבע עוצמתיות במיוחד המסבות נזק לאדם ולסביבה הטבעית נקראות אסונות טבע.
סוגים של תופעות טבע
ישנם מספר סוגים של תופעות טבע.
תופעות טבע גאולוגיות
תהליכים גאולוגים כוללים סחיפה, פעילות געשית ורעידות אדמה.
תופעות טבע מטרולוגיות
תופעות טבע מטרולוגיות אלימות מכונות סערות. תופעות רגילות ומחזוריות כוללות את עונות השנה. במקרים רבים שינוי אקלים הוא סדיר למחצה.
לאב (פירושונים)
{{פירושונים| אישים ששם משפחתם לאב:
ראו גם
}}
שיכון דן
שיכון דן או "נווה דן" היא שכונה בצפון-מזרח תל אביב-יפו, אחת משכונות עבר הירקון.
טרם היות השכונה
במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, על תל א נוריה - רכס הכורכר שעליו ניצב היום תיכון עירוני י"ד, הייתה עמדה עות'מאנית, אחת בשרשרת עמדות במערבו של נדבך ההגנה שפרסו העות'מאנים בסוף 1917 מצפון לירקון, טרם צלח חיל המשלוח המצרי של הבריטים את הירקון והתייצבה הגזרה המערבית של קו שתי העוג'ות. את העמדה הזו לכדה, בלילה הסוער שבין ה-20 ל-21 בדצמבר 1917, חטיבה 155 מן הדיוויזיה ה-52 הסקוטית בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון היל, לאחר שצלחה את הירקון בתל ג'רישה. עמוד הזיכרון בצומת הרחובות אבא הלל ובן-גוריון ברמת גן מנציח את פועלה של החטיבה במבצע הצליחה.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 נחנכה דרך הרצליה שהוליכה מתל אביב דרך רמת גן לרמת השרון ולהרצליה. עשור מאוחר יותר הוקם שיכון דן בסמוך לגשר שהעביר את הכביש מעל הירקון ליד עשר טחנות.
תולדות השכונה
קואופרטיב חברת התחבורה "גלי המעביר" רכש ב-1940 564 דונם שגאלו האחים טייבר עוד בשנת 1933 מידי השבט הבדואי אבו כישכ במטרה להקים את "שכונת יד המעביר". על פי התוכנית אמורה הייתה השכונה לכלול 550 יחידות דיור לשיכון כל חברי קואופרטיב דן, מבני ציבור שונים וכן את המוסך המרכזי של הקואופרטיב. השטח וכל המבנים היו אמורים להיות רכוש הקואופרטיב. בנובמבר 1947 הוחל ביישור השטח וקדיחת באר בכוונה להתחיל בבנייה באביב 1948. הבנייה החלה בקיץ 1950.
בתחילה הייתה השכונה מרוחקת מאוד מתל אביב, ועל כן נוהלה עד סוף שנות החמישים בידי הוועדה המחוזית לתכנון ולבניה (אז כונתה בשם "הועדה הגלילית"), הכפופה למשרד הפנים. ב-1957 פורקה אגודת "יד המעביר", וקרקעותיה הועברו לבעלות המשתכנים.
בשנת 1967 הוקם מוסך אוטובוסים גדול בקצה השכונה (במשולש הרחובות משמר הירדן, ולנברג ונחלאות), סמוך לאתר "עשר טחנות" שעל גדות נחל הירקון. שטח זה נמסר לחברת "דן" על ידי עיריית תל אביב תמורת פינוי המוסך ששכן מדרום מערב לתחנת הרכבת תל אביב מרכז (בין רחובות דרך נמיר, על פרשת דרכים ודרך בגין).
עם התפשטותה של תל אביב והקמתן של שכונות עבר הירקון בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, הואץ קצב הפיתוח של השכונה. מרבית הבתים שנבנו בשכונה היו בניינים נמוכים (עד שמונה דירות) ובתים צמודי קרקע. אופי הבנייה תאם את סגנון הבנייה בשכונות הצמודות, צהלה ורמת החייל, שהתפתחו גם הן בתקופה זו. בתחילת פיתוח השכונה רבים מתושביה היו נהגי "דן".
במקביל, הוקמו בשכונה מוסדות קהילתיים. בשכונה הוקם בית הספר היסודי "דן", שהפך בתחילת שנות השבעים לבית הספר התיכון עירוני י"ד. בשכונה הוקם ופועל בית הספר "און" של אגודת איל"ן.
בשכונה פעל בית קולנוע "מור", שנסגר בתחילת שנות ה-70 בעקבות הפעלת שידורי הטלוויזיה, בדומה לרבים מבתי הקולנוע בתל אביב. במקומו הוקם בית משרדים ומחסנים גדול
.
בשכונה פעיל בית הכנסת "אהל משה". בראש הגבעה במרכז השכונה ניצבה, עד סוף שנות השבעים, בריכת מים עגולה. הבריכה נהרסה לבניית אולם הספורט של בית הספר.
גבולות השכונה ורחובותיה
גבולות השכונה הם רחוב פתחיה מרגנסבורג מצפון, רחוב פנחס רוזן (שהוא קטע מדרך משה סנה) ממערב, רחוב משמר הירדן ממזרח ומדרום-מזרח ורחוב ראול ולנברג מדרום. השכונה שוכנת בסמוך לשכונות ישגב, נאות אפקה, צהלה, רמת החייל, רביבים, הדר יוסף ואזור תעשייה עבר הירקון.
למרבית מרחובות השכונה ניתנו שמות של נוסעים יהודים שביקרו בארץ ישראל ותיעדו בכתב את מסעם, כמו בנימין מטודלה, אלדד הדני, אליהו מפרארה, "תבואות הארץ", "אבן ספיר", שמואל רומאנלי, יצחק חילו, פתחיה מרגנסבורג, משה באסולה. שאר הרחובות קרויים על שם אנשי דת: הרב ישראל אשכנזי ויוסף דלה ריינה, מקובל מהמאה ה-15.
מאפייני השכונה
מרבית הבתים בשכונה הם בתים פרטיים עם גינה, או בתים נמוכים בני שתיים-שלוש קומות, ומיעוטם רבי-קומות. בשכונה גרים כ-2,530 תושבים (נכון לשנת 2012).
כיום מאוכלסת השכונה ברובה על ידי בני המעמד הגבוה. מאפייני השכונה הם הקרבה היחסית למרכז העיר, הקרבה לעורק תחבורה מרכזי (רחוב פנחס רוזן) וכן השקט היחסי, הופכים אותה לאחת השכונות היקרות בתל אביב.
מפצח אגוזים
מַפְצֵחַ אֱגוֹזִים הוא כלי שנועד לשבירת ופיצוח קליפת האגוז על מנת להגיע אל תוכנו. קיימים מפצחי אגוזים בעיצובים שונים, הכוללים מנופים, ברגים ומנגנונים שונים. קיימים גם מפצחים המעוצבים בצורה המדמה אדם אשר שיניו הן אלו המשמשות לפיצוח האגוז, אך מרביתם מיועדים לקישוט.
היסטוריה
אגוזים פוצחו לאורך ההיסטוריה, באמצעות פטיש וסדן, שלעיתים קרובות היה עשוי מאבן. אגוזים מסוימים, כמו למשל אגוזי מלך, פוצחו על ידי החזקת האגוז בכף היד והפעלת לחץ עם כף היד או האגודל, או באמצעות אגוז נוסף. הכלים הראשונים ששימשו לפיצוח אגוזים הופיעו במאה הרביעית והשלישית לפני הספירה, והיו פרימיטיביים בהרבה מהמפצחים המודרניים. מפצחי האגוזים העתיקים פעלו בצורות שונות, וכללו גם מפצחי בורג, אשר עקרון פעולתם הוא לחץ המופעל על האגוז על ידי סיבוב הבורג.
מפצח האגוזים המודרני, הוא בדרך כלל דומה לצבת, אך נקודת הציר נמצאת בקצהו מעבר לאגוז, ולא באמצע. ייצור מפצחים הפועלים על עקרון של לחץ דרך ציר, החל ככל הנראה ביוון העתיקה. החומרים ששימשו לייצור נעו בין כסף, ברזל יצוק, ברונזה, ועץ (בעיקר בצרפת ואיטליה). לעיתים רחוקות יותר, יוצרו גם מפצחים מפורצלן. פעמים רבות מפצחים אלו עוצבו בצורות בני אדם ובעלי חיים.
בסיפורי קנטרברי מהמאה ה-14, מוזכרים מפצחי האגוזים.
בשנת 1913 רשם איש העסקים הנרי קוואקנבוש פטנט על מפצח אגוזים המבקע את הקליפה בצורה שאינה יכולה לגרום נזק לאגוז עצמו.
שימוש נוסף שנעשה בכלי, הוא פיצוח שריונם של סרטנים ולובסטרים על מנת להוציא את בשרם לחוץ.
בתרבות
לפחות מאז המאה ה-15, קיימים מפצחי אגוזים מעץ המגולפים בצורת חייל, אביר, מלך או בני אדם בעלי תפקידים דומים. בגרמניה, מפצח אגוזים נחשב כסמל לסימן טוב. אגדת עם מספרת כי יצרנית בובות ניצחה אתגר פיצוח אגוזים, על ידי יצירת בובת מפצח אגוזים, אשר פיה שימש לפצח את האגוזים. מפצלי האגוזים האלה מעוצבים בצורת אדם עם פה גדול, אשר נפתח על ידי הרמת מנוף בחלקו האחורי של הפסלון. האגוז מוכנס לפיו של הפסלון ועל ידי הלחץ המופעל מהורדת המנוף, מתפצחת קליפת האגוז. מפצח אגוזים דומה היה בדמות אריה, שהאגוז הוכנס לפיו וזנבו שימש כמנוף לפיצוח. מפצח האגוזים המודרני בסגנון זה משמש לקישוט, בעיקר בחג המולד, כהוא משמש כחלק מסמלי החג. הבלט מפצח האגוזים של צ'ייקובסקי, קיבל את שמו על שם סמלי החג.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מפצחי נוי דקורטיביים הפכו פופולריים בארצות הברית, בעקבות ההפקה הראשונה של הבלט " מפצח האגוזים" ב -1940 וחשיפת חיילים אמריקאים לבובות בזמן המלחמה.
כמה אמנים ביניהם מייק אולדפילד, השתמשו בצלילים שהושמעו על ידי מפצח אגוזים, כחלק מיצירותיהם.
מרקוס פיזאלי
מרקוס פיזאלי (בפורטוגזית: Marcos Pizzelli, בארמנית: Մարկոս Պիզզելլի; נולד ב-3 באוקטובר 1984) הוא כדורגלן עבר ברזילאי-ארמני ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
פיזאלי התחיל את הקריירה שלו בנוער של סאו קרלוס. בשנת הצטרף לאררט ירוואן. ב-30 באפריל הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד אוליסס ירוואן. במשחק הליגה הבא נגד אוליסס שנערך ב-16 ביוני, הוא הבקיע את שער הבכורה שלו. בשנים ו- הוא היה הכובש המצטיין של הליגה. לאחר שהמועדון נקלע לבעיות כלכליות, הוא הושאל ל-ASA יסי מהליגה החמישית בצרפת. בקיץ סיים את חוזהו באררט וחתם בפיוניק ירוואן. עם פיוניק הוא זכה בשתי דאבלים והיה מלך השערים של הליגה בעונת ביחד עם חברו לקבוצה גאבורג גאזריאן.
ביוני הוא חתם במטאלורג דונייצק האוקראינית. כבר בהופעת הבכורה שלו בליגה נגד צ'רנומורץ אודסה, הוא הבקיע את שער הבכורה שלו. ב-13 בינואר 2012 חתם בקובאן קרסנודאר ל-3 שנים. ב-18 במרץ הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון במשחק נגד רובין קאזאן. במאי נבחר לשחקן החודש. ביוני הצטרף לקרסנודאר היריבה העירונית. בינואר הושאל לאקטובה עד לתום העונה בקזחסטן ובאוקטובר של אותה שנה רכש המועדון את כרטיס השחקן שלו.
מרג'ורי רייס
מרג'ורי רות רייס (באנגלית: Marjorie ruth rice; 1923 – 2017) הייתה מתמטיקאית אמריקאית חובבת. רייס התפרסמה בשל מחקריה בתחום ריצוף של המישור במחומשים, וגילתה ארבעה דפוסים חדשים של ריצוף מחומשים היוצרים פסיפס.
ביוגרפיה
רייס נולדה בעיר סנט פטרסבורג בפלורידה, בילדותה גדלה בחווה קטנה ליד רוזבורג (עיר קטנה בדרום אורגון, ארצות הברית) ולמדה בבית ספר קטן. כבר בילדותה גילתה סקרנות רבה במתמטיקה, התעניינה בצורות, צבעים ועיצובים וחלמה להיות אמנית כשתהיה גדולה. לרייס הייתה חיבה מיוחדת לפאזלים, תשבצים ומשחקי חשיבה מתמטיים. כשהייתה בתיכון היא ומשפחתה עברו לגור באורלנדו, פלורידה. היא לא הורשתה ללמוד מעבר לתוכנית הלימודים הבסיסית במתמטיקה וסיימה תיכון בגיל 16. ב-1945 התחתנה עם גילברט רייס. לאחר תקופה קצרה שגרו בוושינגטון די סי עברו השניים להתגורר בסן דייגו, קליפורניה. במהלך השנים נולדו לרייס ולגילברט 5 ילדים. רייס הייתה עקרת בית וגידלה את ילדיה.
בנה הצעיר של רייס היה מנוי לעיתון "מת'מטיקס מגזין", וכשילדיה היו בבית הספר היא אהבה במיוחד לקרוא במדור שפורסם פעם בחודש בעיתון אשר נקרא "מת'מטיקל גיימס" (משחקים מתמטיים), אותו כתב מתמטיקאי בשם מרטין גרדנר. ביולי 1975 פורסמה במדור כתבה שעסקה בבעיה של ריצוף המישור, ובדקה מה נדרש על מנת ליצור פסיפס אינסופי של מחומשים זהים שיתחברו אחד לשני ויכסו את השטח במלואו כך שלא יישאר רווח ביניהם. בכתבה תוארו שמונה תבניות שנמצאו עד כה. את שלוש התבניות האחרונות מצא רוברט קרשנר, שטען כי אלה התבניות האחרונות האפשריות. בדצמבר 1975 מצא קורא בשם ריצ'רד ג'יימס דפוס נוסף של מחומשים קמורים זהים שמרכיבים פסיפס, ובכך הפריך את טענתו של קרשנר. דבר זה עורר את סקרנותה של רייס והיא התחילה מחקרים משלה על מנת למצוא דפוסים נוספים.
העשייה והגילויים המדעיים
על אף שלא עסקה במתמטיקה באופן אקדמי או מקצועי, רייס התחילה לארגן את המידע על תשע תבניות רצפי המחומשים שנמצאו עד דצמבר 1975. בבעיית ריצוף המחומשים סכום הזוויות במפגשי הקודקודים שווה ל-°360 וסכום הזוויות במחומש חייב להיות שווה ל-°540 מעלות. דפוסי הריצוף האפשריים נבדלים זה מזה ביחסים שבין זוויות המחומש ובפרופורציות של צלעותיו, כלומר למחומשים מאותו דפוס יש יחסים זהים בין הזוויות אך יחסים שונים מזוויות בדפוסים אחרים. כל דפוס ניתן לתיאור באמצעות מערך משוואות מתמטיות המתארות את היחסים בין זוויותיו של המחומש. לדוגמה בציור 1 בדפוס אחד הזוויות A+B+C=°360 והזוויות D+E=180°. בציור 2 מוצגת תבנית של דפוס אחר לכן היחסים בין הזוויות שונים מהדפוס הראשון והם: C+C+B+D=360,B+D+E=360, ו-A+A+E=360. רייס גילתה שבמשוואה של דפוס מסוים כל זווית מופיעה מספר זהה של פעמים, לדוגמה אם במשוואות של הדפוס הראשון האות A מופיעה פעם אחת גם כל האותיות האחרות יופיעו פעם אחת. בדפוס השני האות A מופיעה פעמיים כלומר כל אות תופיע פעמיים.
עיסוקה של רייס בשנות ה-80 ובסוף שנות ה-70
בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 עסקה רייס בחקירה של סימטריה במחומשים קמורים ובריצוף מחומשים קעורים. בהשראת האומן אשר, רייס שמאד אהבה אמנות החלה לצייר דפוסים חוזרים של קונכיות, פרפרים, פרחים ודבורים על הפסיפסים של רצפי המחומשים שמצאה.
הישגים
בפברואר של 1976 רייס גילתה את התבנית הראשונה ושלחה מכתב לגרדנר עם שרטוטים וסקיצות של הדפוס. לאחר בדיקה, הדפוס אושר כחדש ונכון. בינואר 1977 גילתה רייס עוד 2 דפוסים חדשים. בסך הכל גילתה רייס 4 דפוסים שונים של מחומשים.
בשנת 1995 חברתה המתמטיקאית של רייס, דוריס שטשניידר שגם פרסמה את ממצאיה של רייס במאמר שכתבה, הזמינה אותה לנאום בכנס של הארגון האמריקאי למתמטיקה. רייס סירבה לדבר מול קהל, אך הסכימה בכל זאת שחברתה דוריס שטשניידר תציג אותה. היא זכתה למחיאות כפיים סוערות על הממצאים שגילתה.
בשנת 1999 ארגון המתמטיקה האמריקאי עיצב את רצפת המבואה של משרדיו בוושינגטון די סי בפסיפס שמורכב מתבנית אותה גילתה רייס.
מותה של רייס
בעשור האחרון לחייה חלתה רייס בסרטן, שממנו החלימה, ובהמשך סבלה מבעיות בזיכרון שהתגלו כדמנציה. היא מתה בגיל 94 ב-2 ביולי 2017. התרשימים שלה, המסמכים שהיא כתבה והחקירות המתמטיות שלה נתרמו לאוסף המתמטי של ספריית אוניברסיטת יוג'ין סטרנס בקלגרי, קנדה.
פיל אוקס
פיליפ דייוויד אוקס (באנגלית: Philip David Ochs, 19 בדצמבר 1940 - 9 באפריל 1976) היה זמר מחאה ופזמונאי אמריקאי בסגנון פולק ופולק רוק. כתב מאות שירים בשנות ה-60 והוציא בחייו שמונה תקליטים. היה ידוע בשנינותו, בהומור העוקצני של שיריו, בגישה הומניסטית ובאקטיביזם פוליטי.
לאחר שנים של כתיבה פורה בשנות ה-60, התערערה יציבותו הנפשית של אוקס באמצע שנות ה-70. הוא נהג לשתות לשוכרה, התגורר זמן מסוים ברחובות, ודיבר על התאבדות. ב-1976 עבר לגור אצל אחותו, ואובחן כלוקה במאניה דפרסיה ואלכוהוליזם. מספר חודשים מאוחר יותר שם קץ לחייו בתלייה.
הסמינר לבנות בבית ג'אלה
הסמינר להכשרת מורות בבית ג'אלה הוא מוסד חינוכי שנוסד על ידי החברה האורתודוקסית הקיסרית בשנת 1890 בכפר הערבי-נוצרי בית ג'אלא (כיום בתחום הרשות הפלסטינית). הסמינר הכשיר מורות לבתי ספר יסודיים של החברה הרוסית הקיסרית בארץ ישראל ובסוריה. בוגרי סמינר לימדו דת, ערבית, חשבון, גאוגרפיה, היסטוריה ומלאכה, וכן רוסית.
היסטוריה
בשנת 1866 ראש המשלחת הכנסייתית הרוסית, הארכימנדריט אנטונין (קפוסטין) בשם דרגומן יעקוב חאלב קנה שני מגרשים בכפר הערבי בית ג'אלה. באתר דאכרה (1.32 דונם) על חשבון הקיסרית מריה אלכסנדרובנה נבנה בניין בית ספר בן שתי קומות לבנות. בית הספר הרוסי הראשון לילדים ערבים, שהוקם בשנת 1858 על ידי המורה י. בודרובאיה, הקמתו עוררה חוסר שביעות רצון אצל הפטריארכיה היוונית. מאוחר יותר, בית הספר הפך לגימנסיה הראשונה לבנות במזרח התיכון. מרפאת חוץ הוקמה בסמוך לבית הספר בכספיו של א. פוטיאטינה, בתו של האדמירל והדיפלומט א. פוטיטין. בשנת 1880 נסגר בית הספר על ידי האב אנטונין בשל מחסור בכספים.
בשנת 1886 נתרם האתר, יחד עם בית הספר, לידי החברה הארצישראלית הקיסרית הרוסית. בשנת 1890 החברה פתחה שם סמינר למורות, על פי דגם בית המדרש לגננות, שפעל בעיר נצרת מאז 1886. הסמינר הכשיר מורות לבתי ספר יסודיים, שעד 1900 מספרם עמד על בערך 70 (כעשרת אלפים תלמידים). בשנת 1896 הועבר האתר לידי ממשלת רוסיה.
מלחמת העולם הראשונה
מאז 1917 נוהל האתר על ידי הכנסייה. בשנת 1978, נמכר לרשויות העירייה בבית לחם. בנייני הסמינר ובית ספר לא השתמרו. המרפא הפכה לבית מוזיאון בית ג'אלה של המאות ה-19 עד ה-20.
הוראה
תלמידי הסמינר למדו טורקית, אנגלית וצרפתית, יסודות מדעי הרוח והטכנולוגיה. ההוראה נערכה רק ברוסית. עד שנת 1914, קצת יותר ממאה מורות ומורים קיבלו תעודות (יחד עם בוגרי בית הספר למורים בנצרת). תוכניות לבתי ספר וסמינרים חוברו, כמו גם נבחנו, על ידי ערבים רוסים, כמו א. קרצ'קובסקי נ. מדניקוב, מ. אטאיה, ד. סמיונוב ואחרים.
ג'אמו וקשמיר (מדינה)
ג'אמו וקשמיר (באורדו: جموں و کشمیر) הייתה מדינה בצפון הודו, בהרי ההימלאיה. היא גובלת בצפון ובמזרח בסין בחבלים שינג'יאנג וטיבט, במערב ובצפון-מערב בפקיסטן, ובדרום – במדינות הודו הימאצ'ל פרדש ופנג'אב. המדינה חולקה לשלושה חלקים עיקריים: ג'אמו, עמק קשמיר ולדאק.
הדתות הנפוצות בה היו אסלאם, הינדואיזם, בודהיזם וסיקיזם. השפות הרשמיות המדוברות בה היו ואורדו. בנוסף להן דיברו בדוגרי, הינדי, לדאקי, פוריג, טיבטית ואנגלית. ג'אמו וקשמיר היא המדינה היחידה בהודו שרוב אוכלוסייתה מוסלמית (גם בלקשאדוויפ, שהיא טריטוריית איחוד, יש רוב מוסלמי).
בירת הקיץ של המדינה הייתה סרינגאר ובירת החורף הייתה ג'אמו.
הסכסוך בקשמיר
החל מחלוקת הודו בשנת 1947 עומד חבל קשמיר במוקד הסכסוך הטריטוריאלי בין הודו לבין פקיסטן.
קשמיר עמדה במרכזן של שלוש מלחמות בין המדינות: ב-1947 פלשו כוחות לא-רשמיים בתמיכת פקיסטן לקשמיר, אחרי שהמדינה ניתנה להודו על ידי המהראג'ה שלה, הארי סינג, אף על פי שהיה בה רוב מוסלמי. האו"ם הצליח להשיג הפסקת אש כשהמדינה מחולקת דה-פקטו בין פקיסטן (כשליש משטח קשמיר) והודו (כשני שלישים, כולל עמק קשמיר העשיר והפורה יותר).
ב-1965 פלשו כוחות גרילה בתמיכת פקיסטן לקשמיר ההודית. אחרי חמישה שבועות של קרבות הושגה הפסקת אש בעזרת האו"ם. מקובל כיום לראות במלחמה זו ניצחון הודי, כיוון שפקיסטן נכשלה במטרתה לכבוש את קשמיר.
בחורף 1999, התרחשה מלחמת קרגיל, במסגרתה פלשו חיילים פקיסטניים לעיר קרגיל שבקשמיר, בתקופה שבה עמדות הצבא בהרים אינן מאוישות. הודו כבשה בחזרה את כל השטח שתפסה פקיסטן. במקביל פתחו הודו ופקיסטן במרוץ חימוש שבסופו פיתחו שתי המדינות נשק גרעיני. שרידי העימות ניכרים גם בימים אלה, בפיגועי טרור תכופים המתרחשים במדינה, וכן בעימותי גבול מוגבלים בין צבאות הודו ופקיסטן.
פוליטיקה וממשל
ג'אמו וקשמיר הייתה המדינה היחידה בהודו שנהנתה מאוטונומיה מיוחדת לפי סעיף 370 בחוקת הודו. בנוסף על כך, ג'אמו וקשמיר הייתה המדינה היחידה בהודו שלה יש דגל וחוקה משלה. בשנים האחרונות תנועת הבדלנות בקשמיר נמצאת בירידה, אם כי היא עדיין קיימת.
לאור חוקת הודו, שיטת השלטון של ג'אמו וקשמיר היא דמוקרטיה פרלמנטרית וייצוגית. הפרלמנט הוא דו מושבי וחברים בו כ-123 נציגים הנבחרים בבחירות אישיות (87 בבית התחתון ו-36 בבית העליון). למושל יש את הסמכות להציב שתי מועמדות נשים מטעמו, אם הוא סבור שלנשים אין ייצוג מכובד. הפרלמנט במדינה הוא היחיד בהודו שתקופת כהונתו היא 6 שנים, זאת בניגוד לנורמה הארצית של 5 שנים.
באוגוסט 2019 אישר פרלמנט ההודי את החלטת הממשלה הפדרלית ההודית לבטל את סעיף 370 בחוקה המעניק מעמד אוטונומי ייחודי למדינה זו. ההחלטה מפצלת את מדינת ג'אמו וקשמיר לשתי טריטוריית איחוד: לדאק וג'אמו וקשמיר שתהיינה כפופות ישירות לממשל הפדרלי. הארגון מחדש יצא לפועל ב-31 באוקטובר 2019 ובאותה עת חדלה המדינה להתקיים.
דמוגרפיה
האוכלוסייה במדינה זו מגוונת מאוד, בקשמיר ובחלק המערבי של לדאק יש בעיקר מוסלמים, בג'אמו יש בעיקר הינדואים, ובחלק המזרחי של לדאק ובזנסקאר יש בעיקר בודהיסטים.
בשנים 1989–1990 אולצו כ-350 אלף פנדיטים הינדואים לעזוב את קשמיר בעקבות פרעות מצד קיצונים מוסלמיים, ובכך היטו את הכף לשליטה דמוגרפית מלאה של המוסלמים בעמק קשמיר.
מבין השפות הדומיננטיות במדינה ניתן למנות את האורדו, הינדית, פנג'אבי, פאהארי ופשטו. האורדו נחשבת לשפה הדומיננטית ביותר במרחב הציבורי, ונחשבת לשפה "נייטרלית" במרחב המגוון מבחינה אתנית.
כלכלה
הכלכלה המקומית התבססה בעיקר על חקלאות. הזעפרן המקומי נמכר בכמויות גדולות ברחבי העולם ומביא למדינה מטבע חוץ אשר תורם רבות לצמיחה הארצית. היצוא החקלאי של ג'אמו וקשמיר כלל תפוחים, שעורה, דובדבנים, תירס, דוחן, תפוזים, אורז, אפרסקים, אגסים, זעפרן, דורה, ירקות וחיטה. זאת בעוד שהייצוא התעשייתי כלל עבודות יד ושטיחים. התעשייה הארצית סבלה מקשיים הכוללים שטח מאוד הררי ומחסור בחשמל. לכן, השלטון המקומי והארצי פועלים על מנת לפתח את התעשייה ובכך למשוך משקיעים זרים.
אחוז העוני במדינה נחשב לאחד מהנמוכים בהודו.
Renacer
Renacer (בעברית: נולדת מחדש) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית גלוריה אסטפן, מתוך אלבום האוסף שלה, Exitos de Gloria Estefan. השיר יצא לאור באוקטובר 1990, על ידי חברת התקליטים CBS רקורדס, כסינגל הראשון, הפותח והיחיד מתוך אלבום האוסף.
השיר הגיע בשיאו למקום השביעי במצעד השירים הלטיניים.
רקע
"Renacer" הוקלט לראשונה על ידי הזמרים אגברטו ומריה דה לורדס גרסיה (אחים מאקוודור). לאחר פרק זמן, להקת מיאמי סאונד משין הקליטה אותו גם כן אך לא זכתה עימו להצלחה רבה מה שהוביל אותה להקליט שירים אחרים במקום. בהמשך, הוקלט השיר בגרסה בשפה האנגלית בשם "Live Again".
בשנת 1989 הקליטה אותו מחדש גלוריה אסטפן, שהוציאה אותו כסינגל מתוך אלבום האוסף שלה, Exitos de Gloria Estefan.
ננסי קלנסי - גברת מגונדרת
ננסי קלנסי - גברת מגונדרת (באנגלית: Fancy Nancy) היא סדרת הנפשה ממוחשבת לילדים. הסדרה הופקה על ידי דיסני ג 'וניור, ומבוסס על ספר באותו שם שחיבר אותו ג'יין או'קונור.
הסדרה פותחה על ידי ג'יימי מיטשל וקריסטה טאקר.
הסדרה שודרה לראשונה ב-13 ביולי 2018 בארצות הברית, דיסני חידשה את הסדרה לעונה השנייה לפני שידור הבכורה שלה.
בישראל, הסדרה משודרת בדיבוב לעברית בדיסני ג'וניור ישראל משנת 2018.
עלילת הסדרה
ננסי קלנסי, בת השש, שנהנית מדברים מפוארים וצרפתיים והיא מתלבשת בלבוש יפה, יצירתי ומשכולל שלה. היא מתכננת ללמד פנטזיה למשפחתה ולחבריה.
דגל איי הבתולה הבריטיים
דגל איי הבתולה הבריטיים הוא דגל איי הבתולה הבריטיים. הדגל, שהפך לרשמי של האיים בשנת 1960, הוא נס כחול שבקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב) נמצא היוניון ג'ק ובמרכז הדגל נמצא סמל האיים - אורסולה הקדושה על מנורות הבתולות המלוות אותה.
למושל איי הבתולה יש דגל שונה המורכב מדגל הממלכה המאוחדת (היוניון ג'ק) שעליו סמל האיים.
אסף בן ברכיהו
אָסָף בֶּן בֶּרֶכְיָהוּ הוא דמות מקראית מהלויים המשוררים. אסף השתתף בהעלאת ארון הברית לירושלים בימי דוד המלך. שמו מופיע בספר דברי הימים ומוקדשים לו שנים-עשר מזמורים בספר תהילים.
עידו גנדל
עידו גנדל (נולד ב-1977) הוא מייקר, מתרגם, עורך וסופר ישראלי הכותב בעיקר בסוגות המדע הבדיוני והפנטסיה.
אסף בן ברכיהו
בספר דברי הימים מתואר אסף אשר עומד מימינו של הימן:. רשימה זו לפי הסדר הימן, אסף ואיתן מופיעה בספר דברי הימים, בסיפור העלאת ארון הברית לירושלים. כמו כן מופיעה רשימה זו בסיפור טקס חנוכת בית המקדש הראשון בימי שלמה. יש הסוברים כי זוהי מגמת בעל ספר דברי הימים לבסס את מעמדם של משוררי בית הימן כאשר היא מתחילה במשפחת גרשון. לפי סדר הופעת משפחות המשוררים המופיע בסיפור בו הוצב האוהל לארון הברית בירושלים, עולה כי דוד מינה את אסף לדבר בשבח ה' ואילו הימן וידותון עמדו ליד הבמה בגבעון. משמעות תפקידו החשוב בא לידי ביטוי באופן בו הוא מוצג בספר דברי הימים: אסף אם כן הוא הראשון, אשר מונה על ידי דוד לשרת בכלי הנגינה מבין שלושת הלויים. מצודת דוד מסביר בפירושו: - רוצה לומר הם השכילו בחכמת הניגון על יד אסף אביהם כי הוא למדם. השירה בספר דברי הימים נתפסה כהינבאות. ייתכן כי הנביאים נמנו עם אנשי הקודש במשכן ובבמות הפולחן וזאת בנוסף על תפקידם כמשוררים. בספר דברי הימים מכונה "אָסָף הַחֹזֶה".
מסכת נזיקין, בבא בתרא מייחסים את כתבי דוד בין היתר לאסף: .
עידו גנדל
ביוגרפיה
עידו גנדל הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה ותואר שני בפסיכולוגיה קוגניטיבית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
הבלוג שלו, "הבייט הלבן", שעוסק בנושאי מייקינג (בעיקר מערכות אמבדד, תיכנות ואלקטרוניקה), פעיל מאז שנת 2012 והוא בין הבלוגים הבודדים בתחום בשפה העברית.
אסף בן ברכיהו
צאצאיו
אסף מוזכר בכותרת של שנים-עשר מזמורים בספר תהילים המכונים מזמורי אסף.
עידו גנדל
ביוגרפיה
סיפוריו הקצרים הופיעו בזירות רבות בסצנת המדע הבדיוני הישראלית, ובכלל זה בשני כתבי העת המקומיים, מרקורי וחלומות באספמיה, וכן בגיליון האיחוד של פנטסיה 2000.
אסף בן ברכיהו
מזמור לאסף
בתלמוד במסכת קידושין מסופר על האמורא אבימי שכיבד אביו עד שפעם אחת אביו נמנם עליו בעודו גוחן, ומשום מצווה זו הבין הפירוש של "מזמור לאסף באו גויים בנחלתך" שהרי אין לזמר על כך, והסביר באותו הזמן שאנו מזמרים שאלוהים כילה חמתו על עצים ואבנים.
עידו גנדל
ביוגרפיה
בשנת 2007 יצא לאור ספרו הראשון, "ימים באים", בהוצאת רסיס נהרה. הספר הוא אוסף סיפורים קצרים בז'אנר המדע הבדיוני והפנטסיה, והוא היה מועמד לפרס גפן 2008 בקטגוריית ספר המקור.
זכה פעמים אחדות בתחרויות כתיבה של האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה:
גנדל תרגם עבור המהדורה העברית של "סיינטיפיק אמריקן". הוא היה כתב מחשבים וטכנולוגיה בפורטל "נענע 10" וב-Mako, יוצר טור הנונסנס "רובונענע" והקומיקס "דאבל פאנץ' 3D" בערוץ "ג'נענע" של "נענע 10".
גנדל נשוי ואב לשלושה.
קישורים חיצוניים
מיצירתו:
הסמינר לבנים בנצרת
הסמינר להכשרת מורים בנצרת הוא מוסד חינוכי שנוסד על ידי החברה הארצישראלית הקיסרית הרוסית בנצרת ב-3 בספטמבר 1886.
היסטוריה
בקומה התחתונה של הבניין היה: חדר אוכל משותף, חדרי שינה, משרד של ראש הסמינר, מטבח ומזווה, בקומה השנייה: שיעורים, חדר מורים, משרד פיקוח וחדר מיוחד, בו היו כלים ללימודי פיזיקה, אנטומיה ואוסף בוטני קטן.
בית הספר הפסיק להתקיים עקב לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ואז עם המהפכה ברוסיה בשנת 1917, כאשר המימון לפעילות בית הספר של החברה נפסק לחלוטין.
המצב הנוכחי
הבניין נמצא בבעלות פרטית של משפחה מנצרת - סיף א-דין זועבי.
אתי אנקרי
אסתר (אתי) אַנְקְרי (נולדה ב-4 בינואר 1963) היא זמרת-יוצרת, מלחינה, פזמונאית ושחקנית ישראלית, זמרת השנה של השנים 1991 ו-1993, וזוכת פרס אקו"ם על מפעל חיים.
קורות חיים
אנקרי נולדה, גדלה והתחנכה בלוד כבת שלישית מבין חמישה ילדים לחנה עקרת בית, ואנדריי שהיה שוטר במשטרת ישראל, שניהם ממוצא תוניסאי.
כשהתגייסה לצה"ל שובצה תחילה במשרד הביטחון, ולאחר כשנה וחצי עברה ללהקה צבאית של חיל החינוך והנוער.
קריירה
אנקרי החלה את דרכה בתחום המשחק בדרמה הטלוויזיונית "לחם".
בשנת 1985 שרה ב"תחרות הזמר העברי" שנערכה בפסטיבל ערד את השיר "עוד מעט" (מילים: שמוליק קלוסקי לחן: דנה אשכנזי) שזכה במקום השמיני.
באפריל 1987, התמודדה אנקרי בתחרות הקדם אירוויזיון, עם השיר "נוסטלגיה" (מילים: יאיר קורח לחן: שלמה פרי), בליווי שלישייה (רון, דן גנג ודוד רגב), והשיר זכה במקום ה-14.
בדצמבר 1990, לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר למוזיקה "רימון", יצא לאור אלבום הבכורה שלה "רואה לך בעיניים", בהפקתו המוזיקלית של אלון אולארצ'יק. את כל השירים באלבום היא כתבה והלחינה בעצמה, פרט ל"עוד יום שקט", שהלחין מנהר ברווה ול"שיר", שאותו הלחינה ואת מילותיו כתבה עם ניסים טהר. האלבום זכה להערכה רבה, ובין השאר נכללו בו השירים "רואה לך בעיניים", "לוליטה" ("האמרגן פָּטִיטוֹ"), "לך תתרגל איתה", "געגוע" שנכתב לזכר אביה אנדריי שהתאבד בשנת 1986 ו"עד מתי". האלבום הגיע למעמד אלבום זהב ומאוחר יותר המשיך ומכר מעל 100,000 עותקים (הנחשבים בימינו למעמד פלטינה משולשת). אנקרי זכתה בתואר "זמרת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' ב-1991.
בשנת 1991 הופיעה אנקרי בתוכנית "מסיבת גן". בדצמבר אותה שנה השתתפה בפסטיגל עם השיר "מיכאל" שזכה להצלחה, ושרה בחלק האומנותי את השיר "לך תתרגל איתה".
בשנת 1992 הופיעה בפעם השנייה ברציפות בפסטיגל עם השיר "קצת אחרי כולם" (עיבוד: עובד אפרת), ושרה בחלק האומנותי את השיר "מיכאל".
אלבומה השלישי של אנקרי, "למרות ובגלל", יצא בדצמבר 1997, ממנו הצליחו השירים "למרות ובגלל", "האישה", "לא יכולה לישון", "נלקח ממני סוד", "את הכל" ו"עוד לא נרגע בינינו".
ב־1998 יצא אלבום הופעה שכלל שירים מתוך ההופעה המשותפת של אנקרי ודוד ד'אור. באותה השנה חידשה את השיר "משאלה" (במקור של בועז שרעבי) לאלבום "עבודה עברית", לעיבוד והפקה מוזיקלית של אלון אולארצ'יק.
בין השנים 1999–2001, שיחקה בשתי העונות הראשונות של הסדרה "שבתות וחגים".
במאי 2004 יצא לאור האלבום "מיליונים". באלבום 12 שירים, מתוכם 11 שירים נכתבו והולחנו על ידי אנקרי. מילותיו של שיר אחד לקוחות ממזמור תהילים, והולחן על ידי אנקרי. אלבום זה החזיר את אנקרי לתודעה הציבורית, ורשם הצלחה נאה במכירות עם השירים "אהבה גדולה", "שמעתי ש...", ו"מיליונים" שעסק בפערים חברתיים-כלכליים והשפעתם.
בשנת 2005, יצא אלבום אוסף כפול משיריה של אנקרי, בשם "המיטב". באלבום נכללו, לצד שירים מאלבומיה של אנקרי, גם הקלטות שונות שלה שלא נכללו באלבומים קודמים, כגרסת כיסוי לשירו של שמוליק קראוס "אחרי עשרים שנה" וגרסה לשירה של עפרה חזה "לאורך הים". כמו כן נכלל באלבום השיר "גינאווה", שהקליטה אנקרי במיוחד עבור האוסף.
בשנת 2009, הוציאה אנקרי את האלבום "בשירי רבי יהודה הלוי", ובו 11 שירים שהלחינה למילותיו של המשורר רבי יהודה הלוי. אלבום זה הושפע מתהליך חזרתה בתשובה. האלבום, שהגיע למעמד של אלבום זהב, התבסס על מופע משירי יהודה הלוי, שהעלתה אנקרי בפסטיבל העוד ב-2008. השיר "בכל לבי" מהאלבום יצא כסינגל לתחנות הרדיו.
בשנת 2012, יצא אלבומה התשיעי, "הניגון שלך".
ב-2013 זכתה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה. בנימוקי השופטים נכתב שאנקרי "מצליחה לגרום למוזיקה היהודית להגיע אל מרכז הזירה ובכך יש לה השפעה על התרבות הישראלית שלוקחת משהו מן העבר אל העתיד".
בשנת 2017, יצא אלבומה העשירי "יא אמנה", שבמרכזו שירים יהודים-תוניסאיים. את מילות השיר הראשון באלבום, "ירושלים", הכתיבה לה אמה בניב יהודי-ערבי של יהדות תוניס. אנקרי אמרה, שאת השירים באלבום ניתן לחלק לשלוש קטגוריות: שירי שמחות שהכירה מהבית, שירי שירת הנביאים בתרגום מרים גז-אביגל, ושירים שלמדה מפייטנים.
ב-20 ביולי 2020, הכריזו אקו"ם על זכייתה בפרס מפעל חיים. מנימוקי השופטים לבחירה: "אנקרי היא מודל לחיקוי והשראה עצומה עבור נשים בכלל ויוצרות בפרט, הצלחתה נטעה אומץ בליבן להעז ולצאת מן המקום המצומצם שייעדה להן החברה אל עבר עשייה משמעותית ותיקון עולם".
בשנת 2020 הוציאה יחד עם בתה מעיין ליניק, גרסת כיסוי לשיר "מסך עשן" של אריאל זילבר. השיר יצא במסגרת הפרויקט המוזיקלי צו השעה. בנוסף, חידשה אלבום שירי ילדים, שכתבה לכבוד בתה, ושנשאר גנוז במגירה 12 שנים.
אנקרי מרצה בבית הספר למוסיקה ע"ש ג'ונתן ווהל ב.
חיים אישיים
ב-1 בספטמבר 1991 אנקרי נישאה לשחקן התיאטרון דורון ליניק, שהוא גם הסוכן האישי שלה, ולהם ארבעה ילדים.
ב-1995 החלה בתהליך של חזרה בתשובה כתלמידתה של ימימה אביטל, שבסופה חזרה בתשובה מלאה והתקרבה לחסידות ברסלב.
כ־20 שנים לאחר שחזרה בתשובה, החליטה אנקרי להפסיק להופיע בפני קהל מעורב של נשים וגברים.
אנקרי מתגוררת בכפר האורנים.
קבלת החלטות בקונצנזוס
קבלת החלטות בקונצנזוס או תהליך קונצנזוס (לעתים קרובות מקוצר לקונצנזוס) הם תהליכי קבלת החלטות קבוצתיים שבהם המשתתפים מפתחים הצעות ומחליטים לגביהן מתוך כוונה, או דרישה, שיהיו מקובלות על כלל המשתתפים. ההתמקדות היא בביסוס הסכמה רחבה של לפחות רוב או רוב מיוחס והימנעות מדעות לא פרודוקטיביות, דבר המבדיל ביו קונצנזוס לבין החלטות בפה אחד, המחייבות את כל המשתתפים לתמוך בהחלטה. שיטה זו מהווה את אחת החלופות לקבלת החלטות בהצבעה דמוקרטית. קבלת החלטות בקונצנזוס היא, בדרך כלל, תהליך ארוך, ולכן פחות ישימה במקרים דחופים או בגופים גדולים, כמו מדינות.
קבלת החלטות בקונצנזוס מעודדת השתתפות של כל החברים בדיון, אך אינה מחייבת זאת, משום שהיא מאפשרת גם הסכמה שבשתיקה. השיטה מחייבת התייחסות של המשתתפים לדעות נוספות. השגת קונצנזוס עשויה להיות תהליך מורכב וארוך, ולכן לעיתים נקבעים לשיטה זו כללים שמיועדים לסייע בתהליך קבלת ההחלטה.
דוגמאות למערכות של קבלת החלטות בקונצנזוס
באופן מסורתי, תהליך קבלת החלטות בקונצנזוס היה מקובל בעיקר בקבוצות דתיות: בקרב ה"קווייקרים", הכרעה בקונצנזוס שימשה כמערכת קבלת החלטות עוד במאה ה-17, וגם אצל האנבפסטיסטים והמנוניטים הייתה שיטה זו נהוגה.
באסלאם קיים מונח האיג'מאע המתייחס לקונצנזוס בקרב האומה, קהילת כל המוסלמים. במציאות התייחס האיג'מאע באופן מסורתי רק להסכמתם של כל חכמי הדת (עולמא), בעניינים מסוימים הנוגעים לחוק האסלאמי.
בזמן האיחוד הפולני-ליטאי היה הסיים (הפרלמנט) מחויב להצביע אך ורק בקונצנזוס. מצב זה גרם להגדלת חופש הפעולה של האצילים (שישבו בסיים), לקשיים חמורים בממשל של המדינה עד כדי שיתוקו ולבסוף תרם תרומה מהותית לחלוקתה של פולין.
באיחוד האירופי חייבות ההחלטות להתקבל בקונצנזוס של המדינות החברות בו, דבר הגורם לקשיים ניכרים בתפקודו של הארגון ונחשב לאחד מהגורמים העיקריים לאי הצלחתו של הארגון להביא לאחדות רבה יותר בין המדינות החברות. בעקבות צירופן של מדינות מזרח אירופה נעשה ניסיון בחוקת אירופה לעבור למודל שאיננו קונצנזוס אולם ניסיון זה נכשל.
במדינות מסוימות, כגון ארצות הברית, אוסטרליה וקנדה, בהן נהוג משפט על ידי חבר מושבעים, על ההכרעה בדין במשפט פלילי להתקבל בקונצנזוס על ידי חבר המושבעים. חוסר יכולת להגיע להכרעה עלול להוביל לעיכוב המשפט ואף לפסילתו. מקרים אלו הובילו במקומות מסוימים לביטול הדרישה לקונצנזוס מלא: בממלכה המאוחדת, בוטלה החובה להכרעה בקונצנזוס ב-1967, וכעת די ברוב של 10 מושבעים (מתוך 12) על־מנת להכריע פסק־דין, במידה ונכשלו הניסיונות להגיע לקונצנזוס בזמן שהוקצב לכך על ידי בית המשפט. במדינות אחרות, בוטלה החובה להכרעה בקונצנזוס במחוזות שיפוט מסוימים בלבד.
תפקידים בתהליך גיבוש הקונצנזוס
התפקידים הנפוצים בחתירה לקונצזוס הם:
דוגמה לתהליך קבלת החלטות בקונצנזוס
קבלת החלטות בקונצנזוס אינו תהליך פורמלי, והפרטים המעשיים של יישומו משתנים בין קבוצה לקבוצה. עם זאת, קיים אוסף של פרוצדורות שבמקרים רבים הן משותפות.
קונצנזוס כמעט מלא
בתהליך של קבלת החלטות בקונצנזוס, חילוקי דעות יכולים להתגלע כבר בשלבי דיון התחלתיים. מינוי של חבר בקבוצה לתפקיד פרקליט השטן יכול לסייע בגילוי חילוקי דעות ובעיות בהחלטה המוצעת גם בשלב שעדיין אין לה מתנגדים גלויים.
עקב הקושי להגיע להסכמה פה אחד, במיוחד בקבוצות גדולות, והחשש שהסכמה כזו עלולה להיות תוצאה של כפייה, פחד, חוסר יכולת להבין חלופות או חוסר סבלנות בתהליך הדיון, משתמשים גופים המקבלים החלטות בקונצנזוס בתנאי סף חלופיים לקונצנזוס. על פי תנאים אלו ההחלטה מתקבלת גם אם יש לה עדיין מספר מוגדר מראש של מתנגדים, למשל "אחדות דעים פחות אחד", "אחדות דעים פחות שניים", וכו. לחלופין, ניתן להשאיר בידי היושב ראש את מספר המתנגדים המרבי המותר. שיטה זו קרויה "קונצנזוס גס".
אפשרות חסימת ההחלטה שמצויה בידי כל אחד מהחברים עלולה למנוע הגעה לקונצנזוס. קיימים מקרים בהם חברים מתנגדים מעדיפים "להצהיר על הסתייגות" או להימנע מלתמוך בהצעה, אך לא למנוע את קבלתה באופן פעיל.
ביקורת
מבקרים של קבלת החלטות בקונצנזוס טוענים כי למרות שהתהליך אפקטיבי בפוטנציה בקבוצות קטנות של אנשים בעלי מוטיבציה או אימון עם דרגה גבוהה מספיק של אחווה, יש לו מספר מגרעות, בעיקר:
Stronger Than Me
Stronger Than Me (בעברית: חזק ממני) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלית איימי ויינהאוס, מתוך אלבום הבכורה שלה, Frank. השיר הוא סינגל הבכורה של הזמרת, וב-6 באוקטובר 2003, הוא יצא כסינגל הראשון מתוך האלבום.
גרסה של איימי מופיעה עם השיר הופצה כחלק מהסרט שיצא לאחר מותה בשנת 2015, ונכללה בין היתר גם בפסקול שיצא עבור הסרט, Amy.
השיר הצליח להגיע אל המקום ה-71 במצעד הסינגלים הבריטי, וה-87 במצעד שבהולנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי איימי ויינהאוס וסאלאם רמי, שגם הפיק אותו. מילותיו של השיר נועדו במטרה להשפיל את בן זוגה של ויינהאוס, ולהציג אותה כצד הדומיננטי בקשר שמתנהל בין השניים.
וידאו קליפ
בתחילת הקליפ ניתן לראות את ויינהאוס כשהיא נכנסת לבר, ומוצאת את בן זוגה כשהוא שיכור. לאחר ויכוח שפורץ בין השניים, בן זוגה של ויינהאוס מנסה לנשק אותה בכוח, ולאחר מכן ויינהאוס ובחור נוסף מלווים את בן זוגה החוצה.
לבסוף, כשהשניים חוזרים במכונית, בן זוגה של ויינהאוס מקיא ברכב שבהם הם נוסעים לביתם, ולאחר שהם יוצאים ממנו הוא מתעלף ברחוב, ואיימי המיואשת מתיישבת על מדרגות ביתה, חושבת ולבסוף טורקת את הדלת בכעס.
הקליפ זכה להצלחה רבה ונכון לדצמבר 2017, מונה הצפיות שלו עומד על כ-53 מיליון צפיות.
מארוול קומיקס
מארוול קומיקס (באנגלית: Marvel Comics) היא חברת קומיקס אמריקאית הפועלת גם במדיות נוספות. החברה אחראית לפרסומן של דמויות גיבורי-על מפורסמות כקפטן אמריקה, ספיידרמן, תור, איירון מן, סברה, הענק הירוק, דרדוויל, גוסט ריידר, דוקטור סטריינג' ונאמור, של קבוצות גיבורי-על כגון האוונג'רס (הנוקמים), אקס-מן, ארבעת המופלאים ו-S.H.I.E.L.D., נבלי על כגון מגנטו, תאנוס, דוקטור דום, קינגפין, הגולגולת האדומה, לוקי, אפוקליפס, ונום והגובלין הירוק וקבוצות נבלי על, כגון הידרה, המסדר השחור ומסדר עשר הטבעות והמנדרין.
החברה נוסדה בשנת 1939 על ידי המוציא לאור האמריקאי-יהודי מרטין גודמן, ובאותו הזמן, שמה של החברה היה "טיימלי הוצאה לאור". החברה שינתה את שמה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 ל"אטלס קומיקס", ושוב במהלך שנות ה-60 המוקדמות ל"מארוול קומיקס", עם השקתו של הקומיקס "ארבעת המופלאים" בנוסף לכותרי קומיקס גיבורי-על נוספים אשר נוצרו באותה העת על ידי סטן לי, ג'ק קירבי, סטיב דיטקו ואמנים אחרים.
חברת מארוול קומיקס ומתחרתה DC קומיקס הן שתי החברות הגדולות בעולם הקומיקס בעשורים האחרונים, והן אחראיות ל-80% מנתח שוק הקומיקס מאז שנת 2008. בנוסף, היא המוציאה לאור הראשונה בגודלה בארצות הברית, לפי מדד צרכנים מאפריל 2013. החברה היא חברת בת של חברת Marvel Entertainment – שנקנתה ב-31 באוגוסט 2009 בידי חברת וולט דיסני בעסקה של מזומן ומניות בשווי 4 מיליארד דולר – מה שמאפשר לה להרחיב את השפעתה ולהשתמש ביכולות חטיבת הקולנוע וחטיבת האנימציה של החברה ליצור סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה המבוססות על הדמויות של הקומיקס. לאורך השנים האחרונות נוצרו עיבודים קולנועיים לרבות מדמויות הקומיקס של החברה.
שנות ה-40: טיימלי הוצאה לאור
מרטין גודמן ייסד את החברה שתיוודע לימים כ"מארוול קומיקס", תחת השם "טיימלי הוצאה לאור" בשנת 1939, ופרסם את כותרי החברה תחת החותם "טיימלי קומיקס". בהיותו פרסומאי של מגזיני ספרות זולה, גודמן החל את דרכו בכתיבת רומנים מהמערב הפרוע ב-1933, שהתרחבו לכדי מדיום הקומיקס הפופולרי באותם ימים. הוא החל את ליין הכותרים מתוך משרדי החברה בניו יורק כמנהל עסקי וכעורך.
פרסומה הראשון של טיימלי הוצאה לאור הייתה החוברת Marvel Comics #1 (אוקטובר 1939), ובו הוצגו לראשונה הלפיד האנושי המקורי הראשון, פרי יצירתו של קארל בורגוס, וכן האנטי גיבור נאמור הסאב-מרינר, פרי יצירתו של ביל אברט. החוברת זכתה להצלחה פרסומית רחבה, וכבר בחוברת השנייה, הכותר שינה את שמו ל-Marvel Mystery Comics.
במרץ 1941, הכותב ג'ו סיימון צוות למאייר הנודע ג'ק קירבי ליצירתו של גיבור-העל הפטריוטי הראשון, קפטן אמריקה, שהופיע לראשונה בחוברת Captain America Comics #1. החוברת אף היא זכתה להצלחה פרסומית ומכרה למעלה ממיליון עותקים.
בשעה שאף גיבור-על אחר לא זכה לאותה הצלחה כמו אותם "שלושת הגדולים", כמה מהם הוסיפו לככב בשיכתובים מאוחרים יותר ובפלאשבקים של החברה, ביניהם נמנים ויזר, מיס אמריקה, דסטרוייר, ויז'ן המקורי ואנג'ל. טיימלי פרסמה גם את הכותר ההומוריסטי הידוע של באסיל וולברטון, Powerhouse Pepper, כמו גם את ליין "החיות המצחיקות" המיועד לילדים, בהם הופיעו "סופר-ראביט" והצמד "זיגי החזיר וסילי כלב הים".
גודמן שכר את בן דודה של אשתו, סטנלי לייבר, כעוזר פרסומאי ב-1939. כאשר סיימון עזב את החברה בשנת 1941, גודמן קידם את לייבר – שבאותה עת כבר נודע בכינוי סטן לי – כעורך ראשי, תפקיד אותו שמר לי למרוצת השנים, למעט שלוש שנים במסגרת שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה. לי כתב בהרחבה לטיימלי הוצאה לאור ותרם לכותרים רבים.