cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אונסה קלדס
הגביע הביניבשתי 2004
כאלופת דרום אמריקה, שיחקה אונסה קלדס את המשחק המסורתי מול אלופת אירופה של אותה שנה, פורטו. המשחק התקיים ב-12 בדצמבר 2004 באצטדיון הבינלאומי יוקוהמה שביפן במסגרת משחק הגביע הביניבשתי. הפורטוגלים היו מעט טובים יותר מאשר אונסה קלדס, אך התוצאה הסופית בתום 120 דקות הייתה 0- והמנצחת נקבעה לאחר דו-קרב פנדלים. בניגוד לגמר גביע הליברטדורס, כאן אונסה לא הצליחה לנצח והפסידה 8-7 למרות שהייתה לה הזדמנות לזכות בבעיטה האחרונה, אותה החטיא להסוף פברו. בסופו של דבר פורטו מנצחת ומוכתרת כאלופת העולם אבל קלדס נשארה עם המחמאות. זו הייתה הפעם האחרונה שבה שוחק המשחק המסורתי בגרסה זו. החל מ-2005 מתקיים טורניר גביע העולם למועדונים.
ג'ף למיר
חייו האישיים
מתגורר בטורונטו, נשוי ואב לבן.
אונסה קלדס
אצטדיון
אונסה קלדס משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון פלוגרנדה, שהוא האצטדיון החמישי בגודלו במדינה. הוא נמצא במניסלס והוקם ב-1936, אם כי עבר שינויים ב-1994 וב-2011. תכולתו היא 28,678 מקומות ובו שיחקה בחצי גמר הקופה אמריקה 2001 מול  וניצחה אותה 0-2. באצטדיון זה גם רשמה אונסה קלדס את הישגה הגדול ביותר עד כה, גביע הליברטדורס ב-2004.
ג'ף למיר
ראשית חייו
למיר נולד וגדל בעיירה כפרית קטנה במחוז אסקס, אונטריו בסמיכות לאגם Saint Clair. בתחילה למד קולנוע, אבל לבסוף בחר בקומיקס כשהבין שבימוי סרטים לא התאים לאופיו המתבודד.
סורבייבר (להקה)
סורבייבר (באנגלית: Survivor) היא להקת רוק אמריקאית שהוקמה בשיקגו בשנת 1978 על ידי הגיטריסט/הכותב ג'ים פטריק.
היסטוריה
הלהקה הגיעה להצלחה רבה בשנות ה-80 וסינגלים רבים שלה כיכבו ברשימת המצעדים, בעיקר בארצות הברית. הלהקה ידועה בעיקר בזכות הלהיט "Eye of the Tiger" שיצא בשנת 1982 והיה לשיר הנושא של הסרט "רוקי 3". השיר היה בראש מצעד הפזמונים במשך 6 שבועות. על להיטי הלהקה נמנים השירים "Burning Heart", "The Search Is Over", "High On You", "Is This Love", "I Can't Hold Back".
הצלחת הלהקה החלה לדעוך בשנת 1988 לאחר יציאת האלבום "Too Hot To Sleep" ובעקבות כך הלהקה התפרקה.
לאחר פירוק הלהקה, המשיך הסולן ג'ימי ג'יימיסון להשתמש בשם הלהקה בסיבובי הופעות מבלי שקיבל רשות מיתר חברי הלהקה. בשנת 2000 חזר לשתף פעולה עם הגיטריסט פרנקי סאליבן. הלהקה התאחדה בשנת 2006 לאלבום נוסף בשם "Reach" אך ג'יימיסון עזב את הלהקה שנית. הלהקה מצאה סולן חלופי שאיתו הופיעה עד שנת 2011, שנה בה חזר ג'יימיסון לסיבובי הופעות עם הלהקה. בשנת 2013 יצאה הלהקה בסיבוב הופעות עם יתר חברי הלהקה המקורית כולל 2 הסולנים המובילים של הלהקה, דייב ביקלר וג'ימי ג'יימיסון.
ב-1 בספטמבר 2014 מת ג'יימיסון בביתו בממפיס.
בשנת 2015 צירפה הלהקה סולן נוסף בנוסף לדייב ביקלר, קמרון ברטון בן ה-21. הם המשיכו להופיע במשותף עד שבמרץ 2016 פיטרה הלהקה את הסולן דייב ביקלר והלהקה המשיכה להופיע עם הסולן ברטון בלבד.
בודוג דיק
בודוג דיק (בהונגרית: Dick Bódog; מישקולץ, 12 אפריל, 1893 – בודפשט, 6 במאי 1948) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, קצרן, עורך עיתון ומנכ"ל הוצאה לאור.
ביוגרפיה
בודוג דיק נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון דיק (1843–1932) סיטונאי טקסטיל, חבר במועצת העיר של מישקולץ ושל מריה הופמן (1852–1924). משנת 1910 עבד כליטוגרף בעיתונים בשם "עיתון" (Újság), ו"המודיע של בודפשט" (Budapesti Tudósító). משנת 1912 בסוכנות היעיעות ההונגרי (משרד הטלגרף ההונגרי), משנת 1913 ב"עיתון של בודפשט" (Budapesti Hírlap), ובשנת 1914 באשט (Az Est). משנת 1919 היה סגן העורך הראשי ומנהל משרד ההוצאה לאור של העיתון. משנת 1932 עד 1939 היה המו"ל האחראי והמנכ"ל של ההוצאה לאור של העיתון בשפה הגרמנית בהונגריה הפסטר לויד. בשנת 1939 נאלץ לעזוב את התפקיד בשל החוקים היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי. הוא שרד את השואה ומשנת 1945 עד מותו ניהל את חברת ההוצאה לאור הגדולה והמפורסמת אתנאום. בודוג דיק הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אשתו הייתה אירן לוקאץ' (אִינקֶה), איתה התחתן ב-1941.
ויקיפדיה המלאית
באוגוסט 2021, הייתה ויקיפדיה המלאית מדורגת במקום ה-34 בדירוג כל הוויקיפדיות בעולם מבחינת מספר הערכים.
למרות הדמיון בין מלאית ואינדונזית, ויקיפדיה המלאית וויקיפדיה האינדונזית מופעלות בנפרד על ידי שתי קבוצות של משתמשים שונים, כשוויקיפדיה האינדונזית החלה שישה חודשים לאחר ויקיפדיה המלאית. נכון ל-2009, בוויקיפדיה האינדונזית היו פי שלושה משתמשים פעילים מאשר וויקיפדיה המלאית. ב-2009, אנדרו לי כתב: "הקבוצות הוקמו עקב הגבולות הבינלאומיים ובעתיד הקרוב לא נראה כי הן יתמזגו."
החל מ-27 ביולי 2016, העלאת קבצים אינה מתאפשרת עוד בוויקיפדיה המלאית, ובמקום זאת הופנתה מחדש אל ויקישיתוף. זוהי הוויקיפדיה הראשונה שעשתה זאת.
כוס של אליהו
כוס של אליהו גם כוס חמישי הוא מנהג נפוץ, כחלק ממסורת ליל הסדר, לפיו מוזגים כוס נוספת, מלבד ארבע כוסות. כוס זה מכונה של כוס של אליהו הנביא, ובספרות האחרונים נאמרו מספר טעמים על כך. יש שעושים כוס זו גדולה משאר הכוסות.
רקע
בליל הסדר תיקנו חז"ל לשתות ארבע כוסות. תקנה זו מופיעה בדברי המשנה במסכת פסחים: במשנה נוספת מופיע:
מדברי המשנה, נראה כי ישנם ארבע כוסות בלבד, ולא יותר. ומאחר ואסור להוסיף על הכוסות, אין לו לשתות כוס נוספת כלל.
מקור המנהג
בתלמוד הובאה על אתר ברייתא נוספת, שלפי גרסת רש"י ורשב"ם עוסקת אך היא בכוס הרביעית:
אמנם על פי גרסה שמובאת ברי"ף הברייתא מדברת על 'כוס חמישית':
הרמב"ם בספרו משנה תורה כתב אף הוא - כנראה על פי גרסה זו - שיש מצווה למזוג כוס חמישית, אמנם הוסיף שכוס זו אינה חובה:
וברא"ש כתב שלגרסת הרי"ף, חובה לשתות כוס חמישית, ולא רשות. אמנם במרדכי כתב שהוא כעין עצה למי שתאב לשתות יין, שיעשה כוס חמישית. וכן הובא בתוספות בשם רבי יוסף טוב עלם, אמנם התוספות דחו דבריו, שמאחר שאסור לשתות לאחר הכוס הרביעית האיך תיקנו לו לשתות כוס חמישית.
לדעת הסבורים שישנה כוס חמישית, הסדר הוא לשתות את הכוס הרביעית לאחר אמירת ההלל, ואת הכוס החמישית יש לשתות לאחר סיום הלל הגדול והברכה שלאחריו.
המנהג למעשה
למעשה בשולחן ערוך הזכיר רק חובת שתיית ארבע כוסות, ושאין לשתות לאחר הכוס הרביעית. אמנם ברמ"א כתב שבדיעבד מי שתאב לשתות עוד, ימזוג כוס חמישית כדברי המרדכי:.
למעשה כתבו רבים מהפוסקים, שמאחר שהדבר נתון במחלוקת ראשונים האם תיקנו כוס חמישית, יש למוזגה, אך אין שותים ממנה.
מנהג נוסף מובא במהר"ל לפיו הכוס חמישית שהיא כוסו של אליהו, שותה בעל הבית לבדו.
כוס של אליהו
כוס חמישית זו, נקראת 'כוס של אליהו'. בכל ספרות הראשונים לא נזכר כינוי זה. והוא נזכר לראשונה באחרונים. הראשון שמזכירה הוא החוק יעקב שכתב:
סיבה נוספת כתב רבי יהודה צבי ברלין
בראב"ד כתב שאחר שמצינו שתיקנו ארבע כוסות כנגד ארבע לשונות של גאולה, והצאתי והצלתי וגאלתי ולקחתי, וכפי שלמדו בירושלמי: אזי הכוס החמישית היא כנגד והבאתי. לפי דברי הראב"ד הכוס החמישי מכוונת כנגד והבאתי, והוא הגאולה העתידית, שתהיה כאשר יבשר לנו אליהו על ביאת המשיח, כתבו האחרונים שלכן נקראת הכוס החמישית 'כוס של אליהו'.
זמן מזיגת הכוס
על זמן מזיגת הכוס ישנם דעות שונות, כך למשל כותב בקיצור שולחן ערוך:. מדבריו עולה כי מזיגת הכוס היא מיד בתחילת הסדר. המנהג הנפוץ הוא למזוג כוס זו קודם אמירת 'שפוך חמתך'. ומיזגת כוס רביעית נעשית בדרך כלל לאחר שפוך חמתך. קיימים מנהגים נוספים חפיהם מוזגים את הכוס הרביעית עם כוס של אליהו.
מנהגים
הרב מנחם מנדל כשר בהגדה שהוציא כתב והמליץ לשתות את הכוס החמישית, לאור כך שעם ישראל זכה לעלות וליישב בארץ ישראל:
קלבייר שוונקי
קלבייר שוונקי (בפורטוגזית: 	Cléber Schwenck Tiene; נולד ב-8 בפברואר 1979 בנובה איגואסו, ברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ.
קריירה
הוא גדל בקבוצת נוער של נובה איגואסו ועלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. בשנים 2002–2003 הוא שיחק בערב הסעודית. בשנת 2004 הוא הצטרף לקבוצת בוטפוגו, אך כמו רוב הקריירה שלו עזב אותה לאחר עונה בודדת. בשנת 2007 הוא הושאל לבית"ר ירושלים בה שיחק לצד ברזילאים נוספים ז'וזה ראמליו וטוני רשל. כבר באותה עונה הוא הועבר בהשאלה לקוריאה הדרומית. בשנת 2008 קלבייר שוונקי חזר לשחק בברזיל. בשנת 2014 קבוצתו "ג'וינווילי" זכתה באליפות של ליגת משנה בברזיל. בדצמבר 2018 הוא עזב את הכדורגל המקצועי.
יעקב בנאור-קלטר
יעקב בנאור-קלטר (1969-1897) היה צלם, צייר, מעצב גרפי וארכיטקט. אחד מצלמיה הבולטים של ארץ ישראל, שתיעד בעדשתו את היישוב היהודי בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20 ואת דמותו של "היהודי החדש" הבונה את ארצו.
ביוגרפיה
יעקב בנאור-קלטר נולד בשנת 1897 בלנצוט שבפולין, לחיה וליוסף קלטר. בפולין למד הנדסה ובמסגרת לימודיו הוכשר גם באדריכלות ובגרפיקה. בין השנים 1915–1918, שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי. ב-1921, כשהיה בן 24, היגר לא"י ביחד עם קבוצת חלוצים והתיישב בירושלים. בשנת 1922 נישא לבהירה לוי (לבית מיוחס) ונולדו להם שני ילדים: דניאל וגבריאל.
זמן קצר לאחר הגעתו לא"י, עבד בנאור-קלטר כצלם וכמעצב גרפי עבור מוסדות המנדט הבריטי והקרן הקיימת לישראל. במקביל, ייסד וניהל את קולנוע "עדן" בירושלים והקים את חברות הסרטים "קדם" ו"צלמונוע". החל משנות ה-40, התמקד בפרויקטים אדריכליים ותכנן בין היתר את בניין "בית העם" בירושלים.
בשנת 1939, בעיצומן של מאורעות תרצ"ט, בנה יעקב בנאור-קלטר את ביתו על הר הצופים, בחלקה הממוקמת בין האוניברסיטה העברית לבית החולים אוגוסטה ויקטוריה. ביתו היה הבית היהודי היחיד באזור. שנה לאחר שעבר להתגורר בביתו ביחד עם אשתו ושני ילדיו, הפקיעו רשויות השלטון הבריטי את ביתו לצורך שיכון אחיות בריטיות שעבדו בבית החולים הסמוך. בזמן מלחמת השחרור, השתקע הלגיון הערבי בביתו, ובמאי 1948 פוצץ הבית ונהרס כליל.
צילומי ארץ ישראל המנדטורית
תצלומיו של בנאור-קלטר מהווים תיעוד חזותי ייחודי של נופי הארץ ושל "היהודים החדשים" הבונים את ביתם, והם מאפשרים הצצה רומנטית לארץ ישראל המנדטורית, כמו גם מבט על התוכניות להקמת מדינה יהודית מודרנית באזור.
במשך כמעט שני עשורים, תיעד יעקב בנאור-קלטר את מראות העיר העתיקה בירושלים. הוא הנציח בעדשתו את המבנים ההיסטוריים שבה, את סמטאותיה רבות הפנים ואת הדמויות המהלכות בה, הנעות בין שני עולמות ושתי אדמות קדושות. אלבום הצילומים הראשון שלו "ירושלים, מראות מהעיר העתיקה" (The Old City of Jerusalem) הוזמן על ידי "האגודה למען ירושלים" (The Pro-Jerusalem Society), וראה אור בהוצאתה בשנת 1924 בעברית, אנגלית וצרפתית. האלבום כלל 12 תחריטים צילומיים של העיר העתיקה בירושלים: ירושלים מעל הר הצופים, מסגד עומר, מגדל דוד, הכותל המערבי, רחוב שער דמשק, רחוב שער השלשלת, בית קפה ערבי, שוק הבהמות ועוד. האלבום יצא לאור שוב ב-1931 בהוצאת "דיואן", וב-1958 הודפס במהדורה חגיגית לכבוד חגיגות העשור של מדינת ישראל.
אלבום נוסף בשם "ארץ ישראל, אוסף ממראות הארץ" (The Holy Land) פורסם במקביל בהוצאת "מגדל", שהייתה בבעלותו הפרטית, וכלל אוסף של 24 מצילומיו. בין התצלומים שהופיעו באלבום: קבר רחל, ירושלים מהר הזיתים, הר הבית, רחובות בירושלים, הכותל המערבי, בית קפה ביפו, יער התמרים בחיפה, בית ספר עברי בחיפה (הטכניקום), הכרמל, עכו, טבריה, צפת, יריחו, צרעה ועוד.
בשנות ה-30 פרסם ביחד עם אחיו, צלם האדריכלות יצחק קלטר (1995-1903), את אלבום הצילומים "תמונות מארץ ישראל העובדת" (Photographs of the New Working Palestine). הצילומים המופיעים בו הודפסו בווינה, והאלבום יצא לאור בהוצאת "אדלר", חיפה. העבודות שהופיעו באלבום זה הושפעו מן המודרניזם האירופי וכללו שימוש בטכניקת הפוטומונטאז'. טכניקה נוספת שבאה לידי ביטוי בעבודותיו היא צילום באמצעות מראות, שאפיינה את טכניקת הצילום של הלמר לרסקי. אלבום נוסף שצילמו יעקב בנאור-קלטר ויצחק קלטר, פורסם בתקופה זו בהוצאת "אדלר" ונשא את השם "תל אביב העיר העברית החדשה" (Tel-Aviv the new Jewish town).
החל משנת 1934 הוציא לאור בהוצאות "מגדל" ו"אדלר" מספר סדרות של גלויות עם צילומי א"י, שנעשו בטכניקה של דפוס שקע, ביניהן גלויות המנציחות את עליית החלוצים ביפו, בית הכנסת הגדול, בית ח.נ. ביאליק, תהלוכת פורים בתל אביב, פועלים עבריים בתל אביב, בית הכנסת בראשון לציון, הקטיף במקווה ישראל ועוד.
עיצוב כריכת "ספר הזהב" השלישי של הקרן הקיימת לישראל
בין עבודות האומנות שביצע עבור קהק"ל, בולטת כריכת "ספר הזהב" השלישי. תחרות עיצוב כריכת "ספר הזהב" הוכרזה בתחילת שנת 1924, וההצעה שהגיש יעקב בנאור-קלטר זכתה במקום הראשון ואף הוכתרה בידי השופטים כהישג אומנותי יוצא דופן. הגרסה המקורית עברה מספר שינויים עיצוביים, ויוצרה בבית המלאכה של אלפרד זלצמן בירושלים בשנת 1925.  על כריכת "ספר הזהב" נראה מפרץ חיפה ומוטיבים המשקפים את תהליך ההגירה וההתיישבות בארץ: חקלאי בלבוש אירופאי החורש את האדמה, אוהלים ולבני בנייה.
עבודות אומנות נוספות שיצר עבור הקרן הקיימת לישראל, כוללות סדרת בולים המציגים דימויים גרפיים של אתרים חשובים בא"י שרשם בהשראת צילומיו,  ועיצוב סמל הקהק"ל לרגל חגיגות 25 שנה להיווסדה.
ייסוד קולנוע "עדן" בירושלים
בשנת 1928 ייסד יעקב בנאור-קלטר את ראינוע "עדן" בירושלים, שלימים הפך לקולנוע "עדן". הראינוע פעל בשנתו הראשונה בגן העיר בשם ראינוע "גן-העיר", וכשנה לאחר מכן עבר למבנה החדש שנבנה עבורו בפינת הרחובות אגריפס והמלך ג'ורג', ונקרא מרגע זה "עדן". הראינוע חסר הגג פעל בשנותיו הראשונות רק בחודשי הקיץ, ולאחר שהפך האולם הפתוח למבנה סגור ב-1931, הוקרנו בו סרטים במשך כל השנה. ישיבה בכיסאות הקש עלתה 45/65 מיל, ובמושבים הרגילים 15/25 מיל. בשנותיו הראשונות ליוותה תזמורת בת חמישה נגנים את ההצגות שהועלו ב"עדן". בין הסרטים הראשונים שהוקרנו בקולנוע "עדן" המחודש היו "עיר השיירה", "שני עולמות" ופעמיים נשואים". בנאור-קלטר ניהל את קולנוע "עדן" עד שנת 1933.
ייסוד חברות סרטים בארץ ישראל
לאחר שעזב את ירושלים ועבר להתגורר בתל אביב בשנת 1933, הקים את חברת הסרטים "קדם" ונמנה עם מנהליה. משרדי החברה מוקמו ברחוב פינסקר בתל אביב, ושותפיה היו: מ. גרדינגר, משה הלוי, ירוחם ורדימון, ישעיהו יאיר, אירמה ל. לינדהים וד"ר הינץ פפלאום. חברת הסרטים "קדם" הוקמה במטרה להפיק סרטים אומנותיים בנושאים הקשורים לחיים בארץ: היסטוריה, תנ"ך וחיי המזרח. החברה הושקה במלון ריץ' בתל אביב באוגוסט 1933, בנוכחותו של ראש העיר מאיר דיזנגוף, הסופר אשר ברש, אומנים ונציגי תקשורת. בנאומו ציין דיזנגוף את חשיבות הקמת חברת הסרטים בא"י: "כמעט כל חברות הפילמים בעולם הגדול נוצרו על ידי היהודים, ורק בשבילנו אנו עוד לא הצלחנו ליצור את הפילם הארצישראלי, שישמש ראי לאחינו בגולה ולאומות העולם, בכל אשר יצר עם ישראל בארץ-ישראל".
בשנת 1933 יזם בנאור-קלטר הפקת סרט קולנוע תעמולתי בשם "החלוצים", שמטרתו הייתה לשפוך אור על חיי ארץ ישראל החדשה. מאוחר יותר, הקים בנאור-קלטר ביחד עם פאול בורושק את חברת הסרטים "צלמונוע א"י בע"מ", שהציגה ב-1935 סרט חלוצי אומנותי בשם "עבודה", בביומו של הצלם היהודי גרמני הלמר לרסקי.
פרויקטים אדריכליים
החל משנות ה-40 התמקד יעקב בנאור-קלטר בפרויקטים אדריכליים והפך לאדריכל נודע. בשנת 1949, זכה בתחרות שנערכה לבניית מרכז התרבות "בית העם" בירושלים. התכנית שהגיש לתחרות, הציגה מתחם מרובה מבני חינוך, תרבות וקהילה, וכללה הריסת מבנים קיימים. טקס הנחת הפינה נערך ביוני 1950, ונפתח בציטוט של הנביא ישעיהו: "הִנְנִי יִסַּד בְּצִיּוֹן אָבֶן, אֶבֶן בֹּחַן פִּנַּת יִקְרַת מוּסָד" (ישעיהו כ"ח, ט"ז). בנייתו של "בית העם" יצאה לדרך, ובינתיים החליטה הממשלה להסב את המבנה למקום מושבה הזמני של הכנסת. בנייתו של "בית העם" שהחלה בהתלהבות גדולה, נעצרה תוך זמן קצר בשל קשיים תקציביים שצצו ואפיינו את התקופה. השלד בן ארבע הקומות נותר דומם במשך שנים, וניסיון להשלים את המבנה ב־1958 נכשל, על רקע חיכוכים רבים בין האדריכל לבין מהנדס העיר ירושלים. חיכוכים אלה נבעו מחוסר שביעות רצונו של בנאור-קלטר מתפקודה ומביצועיה של חברת "סולל בונה" שהופקדה על הבנייה, וגרמו להפסקת ההתקשרות עם בנאור-קלטר.
ב-1960, פנה מהנדס העיר ירושלים, צבי ליבוביץ, לאדריכל דוד רזניק בהצעה להשלים את בניית "בית העם" תוך תקופה קצרה, על מנת שיוכל לשמש כזירת משפטו של אדולף אייכמן. לבסוף, הושלם המבנה על ידי רזניק, תוך יישום חלקי של התכנית האדריכלית המקורית של בנאור-קלטר.
כאדריכל, נטל יעקב בנאור-קלטר חלק בהקמת מצודות טגארט (תחנות משטרה שהוקמו ביוזמתו של סר טגארט) בארץ ישראל.
סוניה גסקל
סוניה גסקל (בהולנדית: Sonia Gaskell 14 באפריל 1904 – 9 ביולי 1974) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית, מורה למחול ומנהלת בלט יהודיה-ליטאית-הולנדית.
ילדות, נעורים ולימודים
סוניה גסקל נולדה בווילקובישק, רוסיה הצארית (וכיום בליטא), להורים יהודים רוסים. את לימודי הבלט החלה בחרקוב, אוקראינה. בשנת 1921 נשלחה לארץ ישראל מאימת הפוגרומים נגד היהודים. משם עקרה ב-1925 לפריז עם בעלה הראשון, ושם המשיכה את לימודי הבלט אצל ליובוב יגורובה ולאו סטאטס. בשנות ה-30 החלה לרקוד במועדוני לילה ויצאה למסעות הופעות של מופעי קברט.
קריירה
בין תלמידיה של גסקל היו אודרי הפבורן והכוריאוגרפים הנודעים הנס ואן מאנן ורודי ואן דנציג.
חיים אישיים
גסקל נישאה פעמיים. בסביבות 1922 נישאה בארץ ישראל למתמטיקאי אברהם גולדנסון, אך נפרדה ממנו ב-1939. אחר נישאה לאדריכל פיליפ היינריך באוכהנס (1948-1894). לא היו לה ילדים.
מורשת
בשנת 2009 הציגו המוזיאון להיסטוריה יהודית והמכון לתיאטרון הולנדי תערוכה המבוססת על חייה ועבודתה. "פרס סוניה גסקל" ניתן על מצוינות בכוריאוגרפיה.
אקווטינטת סוכר
"אקווטינטת סוכר" (באנגלית: Sugar-lift או Lift-ground etching) היא טכניקת הדפס הפועלת בצורה של דפוס שקע ומתבססת על טכניקת האקווטינטה.
תיאור
טכניקת אקווטינטת סוכר היא טכניקת הדפס המבוססת על שימוש בתערובת של סוכר ממוסס במים. לרוב מוסיפים לתמיסה גם מעט דיו שחור, על מנת להעניק לה צבע. האמן משתמש במכחולים ומברשות הטבולים בתמיסה ובעזרתם הוא מצייר על לוח הדפסה ממתכת בצורה חופשית. בשלב השני, לאחר ייבוש התמיסה, מורחים על לוח ההדפסה משחה המבוססת על אספלט. כאשר טובלים את לוח ההדפסה במים חמים, תמיסת הסוכר נמסה ומסירה את חלקי האספלט שמעליה. בכך היא חושפת חלקים מלוח ההדפסה. בשלב השלישי מפזרים על לוח ההדפסה תערובת של אקווטינטה בעזרת "ארגז אקווטינטה" או בצורה חופשית ולאחר מכן צורבים את לוח ההדפסה בחומצה. בשלב האחרון מסירים את משחת האספלט באזורים שבהן לא נעשה שימוש באקווטינטת הסוכר, כך שמתקבל לוח הדפסה שבו משטחי האקווטינטה משמרים את צורת הנחת המכחול של האמן.
דוגמה לשימוש בטכניקה כזו ניתן למצוא בהדפס "פיתול טיפות" מאת אסף בן צבי או בהדפס "שבט ג'בליה, הר משה, סיני" מאת מילכה צ'יזיק.
גרנדה במשחקים האולימפיים לנוער
גרנדה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מגרנדה מדליית ארד יחידה בענף האתלטיקה
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של גרנדה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שישה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. ספורטאי המשלחת סיימו במקום הרביעי בענף האיגרוף בקטגוריית משקל זבוב לנערים. המשלחת לא הגיעה להישגים בענף האתלטיקה וסיימה במקומות האחרונים בענף השחייה. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשני ענפים. המשלחת זכתה במדליית ארד יחידה. ספורטאי המשלחת הגיעו להישגים בענף האתלטיקה עם זכייה במדליית ארד בריצת 400 מטר נערות. יחד עם זאת, ספורטאי המשלחת, בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, לא הגיעו להישגים בענף השחייה והשתתפותם הייתה סמלית.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
גיאנה במשחקים האולימפיים לנוער
גיאנה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער מגיאנה לא זכה במדליה אולימפית לנוער. ההשתפות של ספורטאי הנוער מגיאנה היא בעיקר סמלית.
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של גיאנה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים אתלטיקה, טניס שולחן ושחייה והשתתפותם היא סמלית. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים. ספורטאי המשלחת, בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, לא הגיעו להישגים בענפים אתלטיקה, טניס שולחן ושחייה.
יחסי איסלנד–ליטא
יחסי איסלנד–ליטא כוננו רשמית במאה ה-20. בשנות ה-20 איסלנד הייתה עדיין חלק מדנמרק, שהכירה בעצמאותה של ליטא ב-1 בנובמבר 1922. ב-1 בפברואר 1991, איסלנד הפכה למדינה הריבונית הראשונה שהכירה ברפובליקת ליטא שהייתה עדיין חלק מברית המועצות ודרשה ממנה עצמאות. שר החוץ האיסלנדי דאז יון בלדווין האניבלסון תרם את המרב לפעולה זו. כתוצאה מהמהלך הדיפלומטי הנועז, ספגה איסלנד סנקציות מברית המועצות. ההכרה המוקדמת באיסלנד זכורה לעיתים קרובות בליטא, הרחובות הבאים נקראים על שם איסלנד או בירתה: כביש איסלנד בקובנה, רחוב איסלנדיג'וס בוילנה, רחוב רייקיאוויקו בקלייפדה. כמו כן וילנה ורייקיאוויק הן ערים תאומות. ב-26 באוגוסט אותה שנה, שתי המדינות כוננו מחדש רשמית את היחסים דיפלומטיים ביניהן. שתי המדינות חברות באו"ם, בנאט"ו וב-OECD.
תקשורת של פוליטיקאים איסלנדים עם פוליטיקאים ליטאים מתקיימת גם באמצעות קבוצת סיימאס האיסלנדית ליחסים בין-פרלמנטריים עם המדינות הנורדיות.
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-1922, כאשר איסלנד הייתה חלק מדנמרק.
יחסי מקסיקו–נורווגיה
יחסי מקסיקו–נורווגיה הם היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לנורווגיה. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם.
יחסי איסלנד–ליטא
היחסים בין הרפובליקה המשוחזרת של ליטא ואיסלנד (1991–הווה)
היחסים בין ליטא ואיסלנד טובים מאוד, בהתחשב בעובדה שאיסלנד הייתה המדינה הראשונה שהכירה בליטא. באותה תקופה שר החוץ של איסלנד, היה שר החוץ היחיד של מדינת המערב שלא נרתע מלהגיע לווילנה על מנת להביע עימה סולידריות, מיד לאחר הכרזת העצמאות של ליטא.
יחסי מקסיקו–נורווגיה
היסטוריה
נורווגיה הכירה במקסיקו לאחר שהאחרונה השיגה את עצמאותה מספרד בשנת 1821. באותה תקופה נורווגיה הייתה חלק מהאיחוד השוודי-נורווגי. מקסיקו והאיחוד כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1885. האיחוד התפרק בשנת 1905 ונורווגיה הפכה לאומה עצמאית. בשנת 1906, מקסיקו כוננה יחסים דיפלומטיים עם נורווגיה.
יחסי איסלנד–ליטא
היחסים בין הרפובליקה המשוחזרת של ליטא ואיסלנד (1991–הווה)
כבר ב-18 במרץ 1993, נשיא ליטא אלגירדס ברזאוסקאס קיים ביקור ממלכתי באיסלנד. זה היה ביקורו החוץ השני של נשיא ליטא לאחר שיום לפני ביקר בדנמרק.
יחסי מקסיקו–נורווגיה
היסטוריה
בשנת 1910 הקימה נורווגיה שגרירות במקסיקו סיטי ומקסיקו הקימה שגרירות באוסלו כמה שנים אחר כך. היחסים המוקדמים היו בעיקר בין ספינות דיג נורווגיות שהגיעו מוראקרוס כדי לסחור בבקלה. במהלך מלחמת העולם השנייה קיימה מקסיקו יחסים דיפלומטיים עם הממשלה הנורווגית בגלות. לאחר המלחמה, שתי המדינות פתחו מחדש את שגרירויותיהן, בהתאמה.
בשנת 1968, נסיך הכתר ומלך נורווגיה העתידי, הראלד החמישי ערך ביקור רשמי במקסיקו. מאז הביקור הראשוני נערכו כמה ביקורים רמי דרג בין שתי המדינות. ביוני 2002 סגרה מקסיקו את שגרירותה באוסלו עקב מעצורים כספיים. שגרירות מקסיקו נפתחה מחדש בשנת 2014.
יחסי איסלנד–ליטא
היחסים בין הרפובליקה המשוחזרת של ליטא ואיסלנד (1991–הווה)
ב-1994 ארנור חניבלסון מונה לקונסול הכבוד של ליטא באיסלנד.
יחסי מקסיקו–נורווגיה
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לנורווגיה
יחסי איסלנד–ליטא
היחסים בין הרפובליקה המשוחזרת של ליטא ואיסלנד (1991–הווה)
ב-2009 וב-2015 נשיא איסלנד, אולפור רגנר גרימסון ביקר בליטא.
לציון מאה שנה להכרזת העצמאות של ליטא, ביקר נשיא איסלנד, גודני יוהאנסון בליטא, שגם הביע את ברכותיו בווידאו קליפ קצר.
יחסי מקסיקו–נורווגיה
הסכמים דו צדדיים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים כמו הסכם על חילופי תרבות (1980); הסכם למניעת מיסוי כפול והעלמת מיסים (1995); הסכם על שיתוף פעולה בחקלאות (2000) והסכם לשיתוף פעולה עם דיג וחקלאות חקלאית (2018).
יחסי איסלנד–ליטא
היחסים בין הרפובליקה המשוחזרת של ליטא ואיסלנד (1991–הווה)
באיסלנד יש קהילה ליטאית גדולה, שרוב חבריה חיים באזור הבירה.
יחסי מקסיקו–נורווגיה
תחבורה
קיימות טיסות ישירות בין נמל התעופה הבינלאומי קנקון לנמל התעופה הבינלאומי אוסלו גרדרמואן עם חברת Sunclass Airlines.
יחסי איסלנד–ליטא
יחסים כלכליים
ב-2016, לפי הנתונים, הסחר בין ליטא לאיסלנד מגיע ל-35.8 מיליון אירו, הסחר ה-53 בגודלו בעולם באותה שנה. היצוא מליטא כולל יבוא דגים טריים וצנונים (41.8%), דגים קפואים (33.2%), תרופות (5.3%), מכונות אחרות להכנה או לייצור תעשייתי של מוצרי מזון או משקאות (4%), לא מגולפים או מסורקים (3.3%).
יחסי מקסיקו–נורווגיה
יחסי סחר
בשנת 2001 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם המדינות החברות באיגוד הסחר החופשי האירופי (הכולל את נורווגיה). בשנת 2018 הסתכם הסחר הדו-כיווני בין שתי המדינות ב-299 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לנורווגיה כולל: צינורות ברזל ופלדה, חלקים למנועי טורבו-סילון, טורבופרופים וטורבינות גז אחרות ובירות מאלט. הייצוא העיקרי של נורווגיה למקסיקו כולל: דשנים מינרליים וכימיים, פחמימנים ודגים מיובשים, מומלחים או מלוחים. שתי המדינות הן המדינות העיקריות המייצרות נפט. חברות רב-לאומיות מקסיקניות כמו Cemex ומקסיצ'ם פועלות בנורווגיה. חברות רב-לאומיות נורווגיות אקווינור ונורסק הידרו פועלות במקסיקו.
יחסי איסלנד–ליטא
יחסים כלכליים
עד 2,000 תיירים איסלנדים מבקרים בליטא מדי שנה.
הידרנס (בן הידרנס)
הידרנס היה מצביא פרסי. מפקדם של בני האלמוות, יחידת עילית בצבא הפרסי. השתתף באופן פעיל בקרב תרמופילאי.
משפחתו
הידרנס היה בנו של הידרנס, אציל פרסי אשר יזם יחד עם אוטאנס, גובריאס ודריווש, קשר של שבעה אצילים נגד גאומתה. לאחר הקשר הפך דריווש למלך ותיגמל יפה את כל ידידיו. הידרנס הבן מונה למפקד בני האלמוות. יחידת עילית בצבא הפרסי שמנתה 10,000 איש. הרודוטוס כותב ששם היחידה הגיע מכך שנהגו להחליף במהירות כל חייל שמת בחייל חדש.
ארגון הפשע נחודקינסקאיה
ארגון הפשע נחודקינסקאיה או ארגון הפשע וופסובסקאיה (ברוסית: Находкинская организованная преступная группировка) הוא ארגון פשע גדול, שפעל בשנים 1992–1994 בשטח העיר נחודקה, שברוסיה.
הידרנס (בן הידרנס)
משפחתו
הרודוטוס מזכיר שבנו של הידרנס סיסמאנס היה גם הוא מפקד בצבא. נכדו של הידרנס היה הסטרפ המפורסם טיספרנס.
ביוגרפיה
הידרנס נזכר לראשונה אצל הרודוטוס בנוגע למקרה מוזר שאירע בספרטה.
ארגון הפשע נחודקינסקאיה
היסטוריה
דוידקין וויטיראילוב היו ילידי נחודקה. כשחזרו לעיר הולדתם, הם גילו שבמהלך הזמן שחלף מאז ששהו בכלא הרבה השתנה – בכל מקום היו חנויות וחברות פרטיות, מכוניות זרות, היה מספר עצום של ספינות סחר זרות בנמל, סינים וקוריאנים פתחו את אוהליהם בכל מקום.
הידרנס (בן הידרנס)
ביוגרפיה
דריווש הראשון מלך פרס שלח שליחים אל כל ערי יוון בדרישה להביא לו "אדמה ומים" כסמל לכניעה. כאשר קיבלו הספרטנים דרישה זו השליכו את השליחים לבאר באומרם ששם ימצאו אדמה ומים. אולם בשל פגיעה זו בשליחים מאז התקלקלו כל הקרבנות שהספרטנים הקריבו. כדי לכפר על המעשה התנדבו שני ספרטנים ספרתיאס, ובוליס, להסגיר עצמם למלך פרס. הידרנס קיבל את פניהם בחוף אסיה וניסה לשכנעם להפוך לאוהבי המלך. אולם הם סירבו וענו להידרנס שהוא מכיר אך את טעם העבדות ולא את טעם החירות.
ארגון הפשע נחודקינסקאיה
היסטוריה
מנהיג ארגון פשע מצ'צ'ניה, שנועדה להפוך לאויב העיקרי לארגון הפשע של אנדריי ויטיראילוב, היה אסלנבק חטוייב, איש משכיל למדי בעל השכלה גבוהה במומחיות "היסטוריון". בסוף שנות השמונים הוא עבר מעיר גרוזני לנחודקה, רכש נדל"ן והעביר לשם קרובי משפחה רבים. עד מהרה, כאשר נוצר אזור כלכלי חופשי בנחודקה על ידי צו של הסובייט העליון של ברית המועצות, חאטוייב היה הראשון שהשתלט על נמל הים של העיר, כמו גם על רוב חברות המסחר והמתווך. כתוצאה מכך, חלק ניכר מחיי העסקים של נחודקה, שדרכו עברו סכומי כסף אדירים, הגיע לידי הגולים מקווקז.
הידרנס (בן הידרנס)
ביוגרפיה
לאחר מותו של דריווש עלה לשלטון בנו חשיארש הראשון. הוא פתח בהכנות למסע מלחמה חדש נגד יוון. הספרטנים הציבו 300 לוחמים תחת הנהגתו של המלך לאונידס הראשון, במעבר צר בהרים בשם תרמופילאי. הפרסים הטילו את כל כוחותיהם למערכה. אולם נתקלו בהתנגדות עיקשת וספגו אבדות כבדות. לפיכך שלח המלך את הידרנס ובני האלמוות קדימה. אולם גם הם נכשלו. המצב היה כלאחר יאוש, אולם אז הגיע יווני בשם אפיאלטס והראה לפרסים מעבר בהרים שאפשר לאגף את חייליו של לאונידס.
ארגון הפשע נחודקינסקאיה
היסטוריה
בדצמבר 1992 אירע העימות הראשון בין אנשי וופס וחטוייב. אז ירו הרוצחים האלמונים במקורביו הקרובים של האחרון. הרצח לא פוענח.
בסתיו 1993 הגיעה הקרב המכריע בין הארגונים. בתחילה נזרקו לבית של חטוייב רימונים, אך הבעלים ניצל, ולאחר מכן הקיף אותו בגדר של שלושה מטרים.
הידרנס (בן הידרנס)
ביוגרפיה
המלך שלח את הידרנס יחד עם אפיאלטס אל המעבר. הם הלכו כל הלילה דרך יער אלונים כשהגיעו לפסגת ההר נתקלו בבני פוקיס שהוצבו שם לשמירה בידי לאונידס. הידרנס נבהל משום שסבר שאלו הספרטנים, אולם אפיאלטס הרגיע אותו ואמר שאלו הפוקים. אלו האחרונים נבהלו גם הם משום שסברו שהפרסים יוצאים להתקפה על פוקיס. הם נסוגו מערבה ותפסו עמדות, אולם הפרסים התעלמו מהם והמשיכו מזרחה. עם עלות השחר הבחינו הספרטנים בפרסים המתקרבים. לאונידס הורה במהירות לבעלי בריתו לסגת בטרם יחסמו הפרסים את דרכי המילוט. במקום נותרו 300 ספרטנים, 700 תספאים, ו-2,000 תבאנים.
ארגון הפשע נחודקינסקאיה
היסטוריה
במשך מספר חודשים בשנת 1994, ארגון הפשע של ויטיראילוב שלט למעשה בחיי העיר נחודקה.
הידרנס (בן הידרנס)
ביוגרפיה
כשעלתה השמש התקיפו הפרסים בלי לחכות להידרנס. התפתח קרב קשה במהלכו נהרג לאונידס. בהמשך הקרב הצטרף הידרנס למערכה והספרטנים נהרגו עד אחד.
ארגון הפשע נחודקינסקאיה
היסטוריה
בפברואר 2003 גזר בית המשפט 9 שנות מאסר על ויטיראילוב. הצדדים לא ערערו על פסק הדין. בשנת 2010, המנהיג לשעבר של ארגון הפשע השתחרר והפך לאיש עסקים.
אף אחד לא יירדם ביער 2
אף אחד לא יירדם ביער 2 (בפולנית: W lesie dziś nie zaśnie nikt 2) הוא סרט אימה וסלאשר פולני. ביים אותו ברטוס מ. קובלסקי, לפי תסריט שנכתב על ידי מ. קובלסקי ומירלה זרדקביץ'. בסרט מככבים זופיה ויחואץ', ויצ'ך מקוולדובסקי ויוליה ויניאווה-נרקביץ'.
את "אף אחד לא יירדם ביער 2" העלו לנטפליקס ב-27 באוקטובר 2021. הסרט הקודם, "אף אחד לא יירדם ביער", הועלה לנטפליקס בשנת 2020.
עלילה
הסרט מתחיל כאשר ניתן לראות את אדם אדמייץ (מתאוש וייצלאבק) חולם על כך שהוא מציל עלמה במצוקה, שלכודה במבנה דמוי ארמון, בו לבושים האנשים בשמלות וחליפות מפוארות. בהמשך לכך, הוא אוחז בשוטגאן ויורה בכל הנוכחים בחדר, פרט לאותה העלמה. מיד לאחר מכן, הוא מתעורר ומגלה שמדובר בחלום בלבד.
עלילתו של הסרט מתמקדת באותו מחנה הקיץ שהוצג בסרט הראשון, "אף אחד לא יירדם ביער". כמו כן, מככבת ב"אף אחד לא יירדם ביער 2" השחקנית יוליה ויניאווה-נרקביץ' (זושיה ולסקה) שהייתה לניצולה היחידה מהסרט הראשון. לאורכו של הסרט, היא הופכת למפלצת וטוענת שזה קרה כתוצאה מרעל שהגיע מהירח ונספג בגוף שלה.
בסוף הסרט, ניידת מכוחותיה המיוחדים של פולין דורסת את זושיה שבורחת מאדם, שזה עתה שבר את לבה בעקבות כך שסירב לרצוח את ונסה קובלצ'יק (זופיה ויחואץ'). הסרט מסתיים כאשר כל השחקנים מתים, מתאבדים או נרצחים פרט לאדם, שמובל על ידי השוטרים לוורשה, במטרה לחקור אותו ואת כל מה שאירע במחנה הקיץ.
אריאנה (מחוז)
מחוז אריאנה (בערבית: ولاية أريانة) הוא אחד מעשרים וארבע המחוזות של תוניסיה. הוא ממוקם בצפון המדינה ומשיק למפרץ תוניס, וגובל בצפון במחוז ביזרטה, במזרח בים התיכון, בדרום במחוז תוניס ובמערב במחוז מנובה. בסך הכל משתרע המחוז על שטח של 482 קמ"ר ואוכלוסייתו עומדת על 576,088 תושבים לערך (על פי המפקד מ-2014) . בירת המחוז היא אריאנה.
היסטוריה
מחוז אריאנה הוקם במרץ 1983 סביב העיר אריאנה על ידי הצרפתים בעת שליטתם בחלק זה של אפריקה. לאחר מלחמת העצמאות של תוניסיה והקמת הרפובליקה, הפך המחוז לאחד מ-24 במדינה.
גאוגרפיה
המחוז ניצב בחלקה הצפוני של תוניסיה, על מורדות הרי האטלס המזרחיים, ולכן הוא מאופיין באקלים נוח לגידול חקלאי. הטמפרטורה הממוצעת בו היא 18.7 מעלות צלזיוס, וכמות הגשם השנתית נעה בין 420 ל-450 מילימטרים.
נציגויות אדמיניסטרטיבית
מבחינה אדמיניסטרטיבית, המחוז מחולק לשבע נציגויות, שש ערים, ארבע מועצות מקומיות ו-42 מגזרים.
אדלברט מפראג
אַדַלברט מפראג (בלטינית: Adalbertus Pragensis, בצ'כית: Vojtěch Slavníkovec, ווֹיטיֶיך סלבניקובץ), לימים "וויטייך הקדוש" (Svatý Vojtěch),( בפולנית: ווֹיצֶ'ך - Wojciech; 956 או 955 בליביצה-נאד-צידלינואו, צ'כיה - 23 באפריל 997) היה כומר ומיסיונר צ'כי, בישוף של פראג (989-982, 995-992), וקדוש מעונה של הנצרות הקתולית והאורתודוקסית. מוקירים אותו במיוחד בצ'כיה, פולין קרואטיה והונגריה. משפחתו, בית סלבניק, תמכה בדוכסי פולין במלחמה עם בית פז'מיסל מפראג ובנסיבות אלה הודח אדלברט פעמיים מראשות הארכיבישופות של פראג וחי כנזיר פשוט וכמיסיונר. כמה מהשירים הכנסייתיים העתיקים והמפורסמים של הצ'כים והפולנים מיוחסים לאדלברט: "גוספודי, פומילוי ני" ו"בוגורודז'יצה", הנחשב לעתיק שבהמנונים הפולנים.
שאיפתו להנהיג שינוי במנהגים ובאורח החיים על העם הביאה אותו לסכסוכים עם השלטון ועם מנהיגים דתיים כאחד. אדלברט נרצח ב-23 באפריל 997 בעת שליחות למען התנצרות תושבי פרוסיה והוכרז בשנת 999 על ידי האפיפיור סילבסטר השני לקדוש מעונה של הנצרות. הוא נחשב לקדוש פטרון של פולין, אך גם בבוהמיה, ופרוסיה לשעבר. היה הבישוף השני של פראג והצ'כי הראשון שכיהן בתפקיד זה. בקרואטיה מיחסים לו ולמשפחתו סלבניק - מוצא "קרואטי לבן"
כהונה ראשונה 989-983
בשנת 981 שב אדלברט לפראג, סיים את חוק לימודיו והוסמך ככומר על ידי הבישוף הראשון של העיר, דיטמאר מפראג. ב-982 נפטר דיטמר ומספרים שאדלברט נכח בשעותיו האחרונות של הבישוף שהתוודה תוך יסורי מצפון על חטאיו. ב-19 בפברואר באותה שנה החליט הדוכס בלוסלב השני "האדוק" לבחור באדלברט לבישוף פראג, למרות גילו הצעיר, ולמרות השתייכותו לבית סלבניק היריב, מתוך הערכה לבקיאותו ולקשריו בחו"ל. אדלברט נהנה מתמיכתו של הקיסר אוטו השני, אך היסס אם לקבל את התפקיד. ייתכן כי הנסיך בולסלב סבר שאדלברט הצעיר לא יעמיד, בשם הכנסייה, מכשולים ודרישות רבים מדי בפני השלטון. את אישור המינוי השיג אדלברט אחרי שנה נוספת, ב-3 ביוני 983 בוורונה. אחר כך חזר לפראג, בה נשאר עד שנת 989.
למרות היותו בן למשפחה עשירה, ויש אומרים, כדי להיבדל ממנהגי הבישוף דיטמר המנוח, בחר אדלברט בחיי סגפנות - נהג לישון על הרצפה, הקפיד על צומות, ולא בחל מלבקר אצל עניים ואסירים. הוא נודע בצניעותו וגם בנדבנותו. אולם, אחרי 6 שנים של תפילות והטפות אין ספור בקרב תושבי בוהמיה, תהליך התנצרותם דרך במקום. הם דבקו עדיין באמונות פגאניות שהיו מושרשות בהם עמוקות. אדלברט התרעם על השתתפותם של נוצרים בסחר העבדים והתלונן על התופעות של פוליגמיה, עבודת אלילים ושל נישואי כמרים, שהיו עדיין שכיחות. כשדרש מהם לשנות את מנהגיהם נתקל הבישוף הקפדן בהתנגדות גם מצד שועי הארץ וגם מצד הכמורה. יש אומרים כי העניש אדלברט בעקירת שיניים את מי שנתפס שובר את הצומות המצווים על ידי הדת.
באותו זמן אחיו של אדלברט, סובייסלב, ששלט בליביצה העז לקרוא לעצמו "דוכס", תוך כרסום בסמכות הדוכס בולסלב השני ונמנע מלסייע לו בסכסוך עם פולין. נסיבות אלה וגם סממני העצמאות של אדלברט, שהנפיק מטבעות משל עצמו גרמו להתערערות מעמדו הבישוף בפראג. מתוסכל ומר נפש, בשנת 988 או 989 נסע אדלברט לרומא וביקש מהאפיפיור יוחנן החמישה עשר להרשות לו לעזוב לפחות זמנית את הדיוקסיה ולהיכנס למנזר ברומא.
בגלות איטליה
ברומא פגש אדלברט בקיסרית גרמניה היווניה, תאופאנו, אלמנת אוטו השני, שכיהנה כעוצרת האימפריה בעת קטינות בנה, אוטו השלישי והיה לאחד מיועציה. שקל לעלות רגל לירושלים אך שהה בינתיים במנזר הבנדיקטיני מונטה קאסינו. מאוכזב מאורח החיים שנראה לו מנוון של נזירי מונטה קאסינו, הלך אדלברט ברגל כדי לבקר אצל נילוס מרוסאנו, נזיר יווני מפורסם בן 80, יליד קלבריה, שנמצא באותה תקופה במנזר וללוצ'ו, במרחק 12 קילומטרים ממונטה קאסינו. נילוס התרשם מאוד מאדיקותו ואישיותו של אדלברט, הניא אותו מלעלות לירושלים או מלהצטרף לקהילת הנזירים היוונים שהנהיג ושלח אותו עם המלצות אל ראש המנזר סנטי בוניפציו ואלסיו (הקדושים בוניפטיוס ואלקסיוס) שעל גבעת האוונטין ברומא. אכן באותו מנזר נקלט אדלברט בצורה נאותה וקיבל על עצמו את עול הנזירות של המקומיים בשנת 990.
כהונתו השנייה 992-995
בשנת 992 ויליג, הארכיבישוף של מיינץ, שלא ראה בעיניים יפות את עזיבת הדיוקסיה בפראג, פנה לאפיפיור עם בקשה להחזיר את אדלברט - ווייצייך לכס הבישופות בבוהמיה. משלחת ובראשה אחי הדוכס בולסלב הגיעה למסור לו לאדלברט בקשה ברוח זו. האפיפיור ציין עם זאת בהחלטתו כי אם יתקל בהתנגדות יוכל אדלברט לעזוב שוב את המשרה. אדלברט התקבל בחום על ידי תושבי פראג והקים יחד עם הדוכס בולסלב השני את המנזר הבנדיקטיני בז'בנוב, מנזר הגברים הראשון בשטחי צ'כיה. אולם גם כהונה שנייה זו של אדלברט כבישוף פראג נגמרה באקורד צורם. אדלברט ניסה באותו זמן להגן על אשה אצילה שנתפסה נואפת, חזרה בתשובה ונמלטה למנזר. היא נשלפה משם בכוח ונרצחה. מתוך מחאה על חילול קדושת המקום, הטיל אדלברט חרם על הרוצחים, דבר שעורר זעם בקרב הציבור. יש סבורים כי היה כל האירוע הזה תוצאה של מזימה נגד הבישוף. פרט לשערורייה זו, הזירה הפוליטית הייתה עדה לברית שנכרתה בשנת 995 בין בני סלבניק לקלאן החזק ורשוב (ורשובצי). כתגובה לכך ב-28 בספטמבר 995 הסתערו חיילי הדוכס בלוסלב, על העיר ליביצה נאד צידליואו וכבשוה. לפי דברי "כרוניקת הבוהמים" הם רצחו ארבעה מאחיו של אדלברט ואת ילדיהם בעת תפילת חג בכנסייה ושדדו ושרפו את העיר. נסיכות זליצ'אן חדלה להתקיים וסופחה לאחוזות בני פז'מיסל. השליט סובייסלב ניצל ומצא מקלט בחצר הפולנית.
בחזרה לאיטליה
בהתאם לסיכום עם האפיפיור, משלא הרגיש יותר ביטחון בפראג, עזב שוב אדלברט בשנת 995 את בישופות בוהמיה וחזר למנזר אלסיו הקדוש ברומא. במקומו מונה סטרצ'קבאס, אך הוא מת באופן פתאומי בעת טקס הליתורגיה, כשעמד לעלות על כס הבישופות בפראג. סיבת מותו של סטרצ'קבאס נשארה מסתורית. בינתיים ברומא פקד אדלברט את חוג המלומדים שבחצר הקיסר הצעיר אוטו השלישי שהגיע בשנת 996 בראש מסע צבאי כדי להגן על האפיפיור יוחנן החמשה עשר שגורש מרומא. התנהגותו בחצר הקיסר הייתה שוניה במחלוקת, במיוחד מנהגיו הסגפניים המביכים, כמו זה שקם בלילות כדי לרחוץ את רגלי אצילי החצר. האפיפיור החדש, גרגוריוס החמישי ויתר בסופו של דבר על הרעיון למנותו שוב לבישוף בפראג, והחליט לשולחו כמיסיונר בהונגריה.
השליחות בהונגריה
אדלברט נסע להונגריה כדי לחזק בה את הדת הנוצרית. היו שסברו כי הוא היה זה שהטביל באסטרגום את ואיק, בנו של הנסיך הגדול, גזה. ואיק קיבל את השם הנוצרי סטפאן, בהונגרית - אישטוואן ונודע לימים כאישטוואן הקדוש. עם זאת מקור אחד בלבד מדבר על מעורבותו של אדלברט בטבילתו. המעמד הונצח מאוחר יותר בציור של הצייר ההונגרי גיולה בנצור. לפי עדותו של ברונו מקוורפורט את רוב המאמצים המיסיונריים הפעיל אדלברט בפני אשתו של הנסיך גזה, שרולט, שהייתה ידועה כ"מחזיקה את כל הממלכה בידיה". ייתכן כי בהשפעת אדלברט קם בשנת 966 בפאנונהלמה המנזר הבנדיקטיני הראשון בהונגריה, בראשות נזיר צ'כי בשם ראדלה.
בפולין
אחר כך שם אדלברט פעמיו לפולין, בה התקבל בלבביות על ידי הדוכס בולסלב הראשון "האמיץ", שמינה אותו לבישוף גנייזנו.
שליחותו ורציחתו בפרוסיה
אדלברט עזב בסופו של דבר את הדיוקסיה שלו בגנייזנו כדי לצאת לשליחות מיסיונרית בקרב השבטים הפגאנים בפומרניה ופרוסיה, בצפון פולין, אזור קלינינגרד וצפון-מזרח גרמניה של ימינו. הדוכס בולסלב הראשון, בהמשך מלך פולין, צייד אותו במלווים חמושים. אדלברט, שאליו התלווה גם אחיו למחצה ראדים-גאונטיוס, ערך מסע בשטחי פרוסיה, לאורך החוף הבלטי עד לגדנסק. בהתחלה מאמציו צלחו אך לבסוף גישתו הסמכותית במפעל הניצור ההמוני עורר את זעם הפרוסים מקומיים, לרבות האצילים וכהני הדת. הוא התנגד בחריפות לעבודת העצים ולהקרבת בני אדם. בנוסף המקומיים חשדו בו כי הוא מרגל לטובת השליט הפולני ואכן שליחותו הייתה חלק ממדיניות ההתפשטות של הממלכה הפולנית. לפי אחד האגדות, הוא נלקח בשבי בזמן שינה יחד עם שניים ממלוויו על ידי כהן דת פגאני. אדלברט התפלל בקול, אמר שמעניק את חייו לאלהים וביקש מחילה עבור תוקפיו. אז אמר לו הפגאני "זהו רצונך מתמיד, למות למען ישו" ודקר בחזו בכידונו. עוד שישה תוקפים דקרו בו דקירות נוספות והוא מת מפצעיו ב-23 באפריל 997. מקום רציחתו לא ידוע בדיוק: היה בחוף הים הבלט, מזרחה מטרוסו (בימינו העיר אלבלונג, או אולי על יד טנקיטן (בימינו לטנויה) ופישהאוזן, בימינו ברגובויה באזור קלינינגרד של רוסיה. מלך בולסלב, יש מספרים, גאל את גופתו מהפרוסים תמורת משקלה בזהב.
שרידיו ופולחנו
כמה שנים אחרי רציחתו, בשנת 999 הוכרז אדלברט ל"קדוש אדלברט מפראג". סיפור חייו נרשם בספרים שנקראו "'Vita Sancti Adalberti Pragensis" (חיי הקדוש אדלברט מפראג). החצר הפולנית יזמה בעצמה כתיבת ספר על חיי אדלברט-וויצ'ך הקדוש.
המחבר הראשון של ספר כזה נחשב הנזיר ג'ובני קנפאריוס מרומא. ספרים ראשונים על חיי אדלברט נכתבו באאכן ובלייז' כשבעיר האחרונה נכתבה על ידי בישוף לייז', נוטגר פון ליטיך (נוטגר מלייז'). ביוגרף מפורסם אחר של אדלברט הקדוש היה ברונו הקדוש מקוורפורט, שחיבר הגיוגרפיה עליו בשנים 1001–1004.
נודע כי שליטי בוהמיה משושלת פז'מיסל, סירבו לשלם כופר על גופת אדלברט הנרצח בפרוסיה. במקום זאת הסכימו לכך הפולנים. עצמותיו של אדלברט נשמרו בגנייזנו, מה שסייע מאוד למלך פולין בולסלב להגביר את השפעתו הפוליטית והדיפלומטית באירופה. בשנת 1000 ערך קיסר גרמניה, אוטו השלישי, עלייה לרגל לקבר ידידו, אדלברט. בהזדמנות זו פולין השיגה העלאת מעמד של הדיוקסיה בגנייזנו לארכיבישופות (ארכידיוקסיה) והקמת בישופויות נוספות, וכן את הכרת הקיסר אוטו במעמד המועדף של פוליו ביחסים עם האימפריה הרומית הקדושה. לפי דיווחים בוהמיים, ארגן בשנת 1039 הדוכס הצ'כי בז'טיסלב הראשון פשיטה בגנייזנו על מנת לגנוב משם את שאריות גופתו של אדלברט ולהעבירן לפראג. לפי הטקסטים הפולנים הוא גנב שרידים לא נכונים, דהיינו אלו של גאודנטיוס הקדוש, מפני שהפולנים הסתירו את אלו של אדלברט, שהמשיכו להיות בגנייזנו. לפי Roczniki Polskie ראשו הכרות של אדלברט, שנעדר מן הגופה שחולצה בזמנו על ידי בולסלב האמיץ, נמצא בשנת 1127 והובאה לגנייזנו. ברבע האחרון של המאה ה-12 נוצר השער הברונזה של קתדרלת גנייזנו, המקושט בתבליטים על חיי אדלברט הקדוש. בשנת 1928 הועבר לגנייזנו גם אחד מכלי הנשק שיוחסו לאדלברט הקדוש, שהוענק על ידי בולסלב הראשון לידי הקיסר אוטו השלישי, הוחזר לגנייזנו.
מקורות אחרים
art.Adalbert of Prague, p.1-2 Hathitrust Digital Library
קישורים חיצוניים
Maciej Bielawski 2004 הקדוש המגן של פולין באתר בקתולי הפולני Kosciol
צלקת היפרטרופית
צלקת היפרטרופית היא תופעה של הצטלקות יתר, הנובעת מיצירה עודפת של חלבון קולגן לאחר חתך או פציעה. בניגוד לקלואידים, צלקות אלו קטנות יותר ושטחן אינו מתרחב מעבר לגודל הפציעה המקורית. ישנן שיטות שונות לטיפול בהן, ביניהן טיפול בהקפאה בחנקן נוזלי.
היום היום
היום היום הוא שיר עברי שכתב דודו ברק והלחין מוני אמריליו.
על השיר
השיר בוצע לראשונה בשנת 1972 על ידי שלישיית פיקוד מרכז עם הסולנית דורית ראובני ולצידה גיא יפה ושלום קוולר, שפעלה פחות משנתיים, אך הקליטה כמה שירים שהפכו לקלאסיקות בזמר העברי. במיוחד בלט השיר "היום היום" שזכה להצלחה גדולה, ואף נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי תשל"ב של קול ישראל ששודר בתוכנית מקום בצמרת. בנוסף בלטו השירים : "יש פרחים" ו"ציפור בגשם", שלושת השירים הולחנו ועובדו על ידי מוני אמריליו שהיה המנהל המוזיקלי של השלישייה.
20 במרץ
20 במרץ הוא היום ה-79 בשנה (80 בשנה מעוברת), בשבוע ה-12 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 286 ימים.
20 במרץ מצוין כ"יום הפרנקופוני הבינלאומי" וגם מצוין גם "יום השימחה הבנילאומי".
ריכרד שימפף
גנרל ריכרד שימפף (בגרמנית: Richard Schimpf; 16 במאי 1897 – 30 בדצמבר 1972) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
שימפף נולד ב-16 במאי 1897 באגנפלדן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1915 התגייס שימף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-9 (ורדה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר שימפף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1929 הוא נשלח לכהן כמדריך בבית הספר לטיסה שהוקם בברית המועצות, ובשנת 1930 מונה לקצין מטה במחלקת החימוש במשרד המלחמה. בשנת 1932 הוא הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1935 הוא הצטרף ללופטוואפה והועלה לדרגת מיור. בשנת 1936 הוא הצטרף למשרד התעופה של הרייך, ובשנת 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
באוקטובר 1939 הועלה שימפף לדרגת אוברסט, וב-26 במרץ 1940 מונה לקצין מטה בקבוצת ארמיות A עמה לחם במהלך המערכה על צרפת. ב-4 בנובמבר 1940 הוא מונה לראש מטה צי האוויר הרביעי, ולאחר מכן הוא שימש כראש מטה של כמה מיחידות הלופטוואפה, ולחם עמן במהלך מבצע ברברוסה. ב-27 בספטמבר 1942 הועלה שימף לדרגת גנרל מיור, ובדצמבר 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-21, עמה לחם בקרבות בגזרה הצפונית כחלק מהארמייה ה-16. ב-17 בפברואר 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הצנחנים ה-3, שהייתה חלק מקורפוס הצנחנים ה-2 בפיקודו של אויגן מיינדל. ב-10 ביוני 1944 הגיעו כוחות הדיוויזיה לנורמנדי, ולחמו שם במסגרת הארמייה השביעית, תוך שהם גורמים אבדות כבדות לכוחות בעלות הברית. ב-20 באוגוסט 1944 נפצע שימפף ברגלו במהלך הקרבות, וב-26 באוגוסט הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-6 באוקטובר הוענק לו על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-6 בינואר 1945 הוא חזר לפקד על הדיוויזיה. שימפף לחם עם הדיוויזיה בקרבות בבלגיה ובגרמניה, ובמרץ 1945 הוא נפל בשבי הצבא הבריטי.
לאחר המלחמה
ב-22 בדצמבר 1947 שוחרר שימפף מהשבי, ובשנת 1957 הוא הצטרף לבונדסוור, שבו שימש כמפקד המחוז הצבאי ה-3 בדיסלדורף בדרגת גנרל מיור, עד לפרישתו ב-30 ביולי 1962. לאחר מכן הוא התגורר בדיסלדורף, עד לפטירתו ב-30 בדצמבר 1972.
פרסי המוזיקה של CMT
פרסי המוזיקה של CMT הוא טקס פרסים לוידאו קליפים של מוזיקת קאנטרי והופעות טלוויזיה. טקס הענקת הפרסים מתקיים מדי שנה בנאשוויל, טנסי, והוא משודר בשידור חי ב-CBS, CMT ורשתות אחרות של פרמאונט גלובל.
My Brother's Keeper (Long Live G)
רקע
ב-3 בנובמבר 2020, נפטר אחיו הבכור של דה-בייבי, גלן ג'ונסון, בגיל שלושים וארבע, לאחר ששם קץ לחייו. הוא מת מפצע יריות שגרם לעצמו. היו לו ארבעה ילדים, בן אחד ושלוש בנות. למחרת, הראפר, באמצעות הרשתות החברתיות, שיקף ושיתף בכמה שורות מתוך אחד משיריו הקודמים, ששמו "Intro", אותו הוציא בשנת 2019, בו אמר "My brother be thinkin' that we don't love him and let him struggle like we ain't family / Like I won't give up all I got to see you happy, nigga" (בעברית: "אחי חושב שאנחנו לא אוהבים אותו ונותנים לו להתמודד כאילו שאנחנו לא משפחה / כאילו שלא הייתי נותן הכל בשביל לראות אותך שמח").
וידאו קליפים
הווידאו קליפ הרשמי של "Gucci Peacoat" הוקרן בבכורה יחד עם צאת המיני-אלבום. שלושה ימים לאחר מכן, ב-23 בנובמבר, יצא הווידאו קליפ של השיר "More Money More Problems".
יחסי הוותיקן–מקסיקו
יחסי הוותיקן–מקסיקו הם יחסי החוץ בין הכס הקדוש למקסיקו. הקתוליות הוצגה במקסיקו בשנת 1519 על ידי ספרד. מרבית המקסיקנים הם קתולים, עם זאת, מאז אימוץ החוקה הנוכחית בשנת 1917, מקסיקו היא מדינה חילונית.
היסטוריה
בשנת 1904, הכס הקדוש הקצה ציר אפוסטולי כנציג תושב במקסיקו. הכס הקדוש ומקסיקו ניתקו את היחסים הדיפלומטיים לאחר שנשיא מקסיקו בניטו חוארס החרים את רכוש הכנסייה בין 1856 ל-1861. הנשיא חוארס פירק מסדרים דתיים והורה על הפרדת הכנסייה והמדינה בחוקה החדשה של מקסיקו שהפכה את מקסיקו למדינה חילונית. כמה מכוחות הכנסייה הקתולית הוחזרו על ידי הנשיא פורפיריו דיאס.
בשנת 1926, לאחר מספר שנים של המהפכה המקסיקנית וחוסר הביטחון, הנשיא פלוטארקו אליאס קאייס, מנהיג המפלגה המהפכנית המוסדית השלטת, חוקק את חוק Calles, אשר מחק את כל הרכוש האישי של הכנסיות, סגר כנסיות שלא היו רשומות במדינה. ואנשי דת אסורים להחזיק בתפקיד ציבורי. החוק לא היה פופולרי, וכמה מפגינים מאזורים כפריים נלחמו נגד חיילים פדרליים במה שכונה מלחמת כריסטרו. לאחר תום המלחמה בשנת 1929, הנשיא אמיליו פורטס חיל אישר הפסקת נשק קודמת בה החוק יישאר, אך לא נאכף, בתמורה לסיום פעולות האיבה.
בשנת 1974 ביקר נשיא מקסיקו, לואיס אצ'ווריה אלברס, בכס הקדוש, והפך לראש המדינה המקסיקני הראשון שעשה זאת. בשנת 1979 הפך יוחנן פאולוס השני לאפיפיור הראשון שביקר במקסיקו. בשנת 1992, לאחר יותר מ-130 שנה, ממשלת מקסיקו כוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים הרשמיים עם הכס הקדוש. באותה שנה הוקמו משלחות דיפלומטיות קבועות בבירות זו של זו, בהתאמה.
בשנת 2016 ביקר האפיפיור פרנציסקוס במקסיקו. במהלך ביקורו במקסיקו הצהיר האפיפיור פרנציסקוס, בהתייחס לגדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו, כי "אדם שחושב רק לבנות חומות ולא לבנות גשרים אינו נוצרי". הצהרה זו נאמרה בהתייחסות להערותיו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בנוגע לחומת הגבול.
ביקורים רמי דרג
ביקורי האפיפיורים במקסיקו
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לכס הקדוש
דייל סטרונג
דייל ויטני סטרונג (באנגלית: Dale Whitney Strong; נולד ב-8 במאי 1970) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת אלבמה. סטרונג, חבר המפלגה הרפובליקנית, מייצג מחוז החולש על רוב שטחיה הצפוניים של אלבמה, בהם שוכנת העיר האנטסוויל. בשנים 2012–2023 היה יושב ראש מועצת מחוז מדיסון, בנוסף לשירותו במועצה כחבר מן המניין מאז 1996.
ביוגרפיה
סטרונג נולד במונרוביה שבאלבמה, ובשנת 1988 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון ספרקמן. הוא בנם של הוראס נ. סטרונג, חבר מייסד במחלקת ההצלה של מונרוביה, וג'ודי ווהן סטרונג. הוא החל את שירותו כלוחם אש מתנדב כבר בגיל 13. סטרונג קיבל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת את'נס סטייט ורישיון טכנאי רפואת חירום מאוניברסיטת אלבמה בהאנטסוויל. בטרם כניסתו לפוליטיקה, עבד סטרונג כיחצ"ן עבור "First Alabama Bank" וכנציג מכירות עבור החברה "Solvay S.A". הוא גם שימש כמגיב ראשוני ומוקדן בשלוחת 911 בשירותי רפואת החירום של האנטסוויל. בשנת 1989 הוענקה לו "מדליית הגבורה לקצין בטיחות ציבורי" על שירותו בסופת טורנדו בכביש נמל התעופה של האנטסוויל.
סטרונג נבחר לראשונה למועצת מחוז מדיסון בשנת 1996. באותה עת הוא היה נבחר הציבור הרפובליקני הצעיר ביותר באלבמה. סטרונג ייצג במועצה את מחוז הבחירה הרביעי, כולל חלקים מהעיר הארוורסט ועיר הולדתו מונרוביה. במהלך כהונתו במועצה הוסיף להתנדב כלוחם אש. בשנת 2011 עבד על פיתוח מערכת התרעה מוקדמת לסופות טורנדו וסייע בתיאום תגובת המחוז לגל סופות הטורנדו בארצות הברית כולל מאמצים להבטחת מזון וצדקה. ב-14 בנובמבר 2012 החל את כהונתו כיושב ראש המועצה. במהלך כהונתו כיו"ר המועצה, התמקד סטרונג בשיפור הפיתוח הפיננסי באזור. בשנת 2018, אתר החדשות "Yellowhammer News" מנה אותו בין שלושת האנשים המשפיעים ביותר בצפון אלבמה בנימוק עבודתו ל"ייעול ממשלתי" ומיזמי תשתית במחוז מדיסון. במהלך כהונתו היה גם מעורב גם בגיוס סוכנויות פדרליות לעבודה במחנה הצבאי ארסנל רדסטון השוכן במחוז, בהן נאס"א וה-FBI.
במרץ 2021 הכריז סטרונג על התמודדותו למועמדות המפלגה הרפובליקנית בבחירות 2022 לבית הנבחרים הארצי במחוז הקונגרס החמישי של אלבמה. נציג המחוז המכהן, מו ברוקס, פרש מבית הנבחרים כדי להתמודד לסנאט. סטרונג היה המתמודד הראשון שהכריז על מועמדותו במחוז הקונגרס החמישי, הכולל את מחוז מדיסון. הוא גרס שהוא רוצה "להמשיך במאבק שהחל דונלד טראמפ". לפי האתר "AL.com," מועמדותו נצפתה כבר בידי מומחים פוליטיים בצפון אלבמה, שראו בו זה מכבר מועמד פוטנציאלי לתפקיד פדרלי. יריבו העיקרי בפריימריז הרפובליקני היה קייסי ורדינסקי, לשעבר עוזר מזכיר הצבא של ארצות הברית לענייני כוח אדם ומילואים. סטרונג הוביל משמעותית על ורדינסקי ואחרים בבחירות המקדימות מבחינת גיוס כספים, וחצה את רף מיליון הדולר באפריל 2022.
לאחר מאבק מר בין ורדינסקי לסטרונג, שנגרר לסיבוב שני בבחירות המקדימות, ניצח סטרונג ונבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית. בבחירות הכלליות גבר על מועמדת המפלגה הדמוקרטית קת'י וורנר-סטנטון, והושבע לתפקידו עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023. הוא חבר בוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל, בוועדת ביטחון המולדת ובוועדת הכוחות המזוינים.
גבעת זמן
גבעת זמן (באנגלית: Zemen Knoll; בבולגרית: Земенска могила) היא פסגה ברמת וידין בחצי האי וארנה באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 453 מטרים מעל גובה פני הים.
גבעת זמן מתנשאת מעל קרחון קאליאקרה שמדרום-מזרח לה;
גבעת זמן מתנשאת מעל שדה השלג סדינני, שמצפון-מערב וממערב לה.
גבעת זמן ממוקמת 280 מטרים צפונית לפסגת ראדנובו;
גבעת זמן ממוקמת 840 מטרים דרומית-מערבית לפסגת מיזייה;
וכן גבעת זמן ממוקמת 1.59 קילומטרים מערבית לפסגת אחטופול.
מקור השם
הגבעה נקראת על שם העיירה זמן שבמערב בולגריה.
השם אושר רשמית ב-11 באפריל 1985.
הטיפוס על הגבעה
הטיפוס הראשון לפסגת הגבעה בוצע על ידי ליובומיר איבנוב (Любомир Иванов) שיצא ממחנה אקדמיה ב-25 בדצמבר 2004, כחלק מסקר Tangra 2004/05.
רנט
רֶנְט (אנגלית: Rent, 'שכר דירה') היא אופרת רוק עם שירים (מילים ולחן) מאת ג'ונתן לרסון המבוססת על האופרה "לה בוהם" מאת פוצ'יני. המחזה מתאר את סיפורם של קבוצת אמנים ומוזיקאים צעירים מרוששים הנאבקים לשרוד וליצור כחלק מהבוהמה המשגשגת בשכונת "אלפא-בית סיטי" שבאיסט וילג', לואר איסט סייד בניו יורק, תוך התמודדות עם מחלת האיידס. זמן התרחשות עלילת המחזה הוא שנה אחת בדיוק, החל מערב חג מולד אחד ועד לערב חג מולד בשנה שלאחר מכן. בגרסה הבימתית לא נאמר במפורש כי עלילת המחזה מתרחשת בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, אולם הדבר משתמע משום שאחת הדמויות מתייחסת לסרט "תלמה ולואיז" שיצא בשנת 1991.