cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lotusflow3r
הוצאה לאור וקידום
"Dance 4 Me" יצא לאור דיגיטלית כסינגל ב־31 באוגוסט והגיע למקום ה־38 במצעד הסינגלים הצרפתי הדיגיטלי. שלושה רמיקסים של השיר, "Icon Remix", "Tribal Drum Remix" ו־"Dominatrix Remix", יצאו מאוחר יותר בלייבל העצמאי "Purple Music" ב־2011. ה־"Icon Remix" יצא כסינגל עצמאי לזמן מוגבל באייטונס, ותהליך עשיית הרמיקס פורסם ביוטיוב.
עיצוב העטיפה ותכנון אתר האינטרנט
לדברי קליי האתר נסגר לאחר שנה, ביוזמת פרינס, עקב "מחלוקת".
יחס הביקורת והקהל
האלבום נכנס בהשקתו למקום השני במצעד בילבורד 200, תוך שמכר 168,000 עותקים במשך השבוע הראשון להשקתו, ובכך נהיה לאלבום הרביעי ברציפות של פרינס שמגיע לטופ 3 בארצות הברית. האלבום החמיץ רק במעט את המקום הראשון, כאשר מכר רק 3000 עותקים פחות מאלבומו של קית' אורבן "". ברם, האלבום הגיע לראש כמה מצעדים אחרים, דבר שגרם לפרינס לחשוד שהייתה התערבות חיצונית במצעדים – כפי שציין במפורש בתוכניתו של טאביס סמיילי.
עם יציאתם לאור קיבלו "Lotusflow3r" ו־"MPLSound" ביקורות מעורבות עד חיוביות באופן כללי מרוב מבקרי המוזיקה, עם ציונים שהסתכמו ב־61/100 ו־62/100 במדד מטקריטיק. "Elixer" של Bria Valente קיבל ביקורות מעורבות או ממוצעות באופן כללי מרוב המבקרים, עם ציון מסוכם של 49/100 במדד מטקריטיק.
רשימת הרצועות
כל השירים נכתבו על ידי פרינס, למעט "Crimson and Clover" שנכתב על ידי Tommy James ו־Peter Lucia הבן, והכולל שילוב של "Wild Thing" של Chip Taylor.
כל השירים נכתבו על ידי פרינס.
כל השירים נכתבו על ידי פרינס ו־Bria Valente, למעט "Kept Woman" שנכתב על ידי פרינס בלבד (בקרדיט רשומים פרינס ו־ולנטה). שירה: Bria Valente.
Lotusflow3r
מוזיקאים הפקה אתר האינטרנט (כללי, למארז)
MPLSound
מוזיקאים הפקה
מלקולם ומארי
מלקולם ומארי (באנגלית: Malcolm & Marie) הוא סרט אמריקאי משנת 2021. דרמה רומנטית בשחור-לבן שכתב וביים סם לוינסון. בסרט מככבים ג'ון דייוויד וושינגטון וזנדאיה (ששניהם גם הפיקו) המגלמים במאי וחברתו, שמערכת היחסים שלהם נבחנת בליל הקרנת הבכורה של סרטו האחרון. הפרויקט היה הסרט באורך מלא הראשון שנכתב, מומן והופק כולו במהלך מגפת הקורונה, וצילומיו התקיימו בחודשים יוני ויולי 2020.
"מלקולם ומארי" יצא לאור במהדורה מוגבלת ב-29 בינואר 2021, לפני שיצא לאור באופן דיגיטלי ב-5 בפברואר 2021, על ידי נטפליקס.הסרט זכה לביקורות מעורבות של מבקרים, ששיבחו את הופעותיהם של זנדאיה ווושינגטון ואת כיוונו של לוינסון, אך מתחו ביקורת על התסריט.
עלילה
מלקולם, במאי קולנוע אפרו-אמריקאי, שהקריירה שלו בנסיקה, חוזר עם חברתו, מארי לבית פרטי ששכרה להם ההפקה, אחרי הקרנת בכורה של סרטו. מארי מכינה לו מקרוני וגבינה אך הוא מרגיש שמצב רוחה עכור, היא מסרבת לומר לו למה, אך כאשר הוא מדובב אותה היא מתלוננת על כך שלא הזכיר אותה בנאום התודות שלו, במיוחד לאור העובדה שסרטו מתבסס על עברה כנרקומנית, הוויכוח מסלים והשניים מטיחים עלבונות ואירועים מהעבר אחד בשני, אך משלימים לזמן קצר. תוך כדי מתפרסמת ביקורת במגזין אל.איי טיימס על הסרט, הביקורת משבחת את הסרט, אך מלקולם, שפגש את המבקרת לבנת העור בהקרנה, ידע שהיא תיתפס לסוגיות של גזע, שאינה התימה של התסריט וזועם על השימוש בפוליטיקת הזהויות בביקורת שכתבה. בעקבות זאת הוויכוח מחודש, מסתבר שמארי הייתה שחקנית ולמרות זאת, הוא אפילו לא חשב ללהק אותה לסרט שמבוסס במידת מה על חייה, במהלך הוויכוח מאשימה מארי את מלקולם שהוא כפוי טובה ועל כל הדברים שמעולם הוא לא טרח להודות לה, לא רק במהלך הנאום אלא במשך כל היחסים שלהם. מלקולם מצהיר על אהבתו והם הולכים לישון. בבוקר הוא מחפש אותה בבית עד שלבסוף הוא מוצא אותה בחצר והם מסתכלים יחד לעבר האופק.
שלב הפיתוח
באותה תקופה, לוינסון וזנדאיה היו מעורבים שניהם בסדרת הטלוויזיה "אופוריה" של HBO, שהפסיקה את ההפקה בגלל מגפת הקורונה, והשניים דנו באפשרות וברעיון ליצור פרויקט עלילתי במהלך המגפה. לוינסון העביר לזנדאיה כמה פרויקטים, כולל מותחן פסיכולוגי שיצלמו בביתה. לאחר מכן התחיל לוינסון לכתוב הוא החל לכתוב את התסריט למלקולם ומארי וביסס את התסריט על ניסיונו האישי, בערב בו שכח להודות לאשתו, אשלי לוינסון, בבכורה של סרטו, אומה של רוצחים. לוינסון כתב את הסרט תוך שישה ימים.
וושינגטון הצטרף לפרויקט לאחר שלווינסון הקריא 10 עמודים מהתסריט לוושינגטון דרך הטלפון. וושינגטון סיפר לוראייטי, הסרט מומן על ידי לוינסון ואשתו, וכן על ידי וושינגטון וזנדאיה, המשמשים כמפיקים.
שלב הצילומים
לאחר קבלת אישור מגילדת התסריטאים של אמריקה, איגוד העובדים "SAG-AFTRA" ו- גילדת הבמאים של אמריקה, החל הסרט בשלב הצילומים בין ה-17 ביוני ל-2 ביולי. שלב הצילום התרחש כולו בבית פרטי בכרמל, קליפורניה. הסרט פעל על פי פרוטוקולי בטיחות לקורונה, כולל בידוד כל צוות השחקנים וההפקה במהלך הצילום, כמו כן, גם שבועיים בידוד לפני ואחרי הצילום, בדיקות חום יומיות וחיטוי מוגבר. הצוות כלל חברים רבים בצוות ההפקה של "אופוריה", בהם הצלם מרסל ריב ומעצב ההפקה מייקל גראסלי. גם וושינגטון וגם זנדאיה היו אחראים לאיפור של עצמם ולבחירת התלבושות שלהם, מכיוון שלא היו מאפרים או מעצבי תלבושות על הסט. לא הותרו יותר מ-12 איש על הסט בו זמנית. תהליך ההפקה היה צריך להיות סודי מאוד כדי שהשחקנים והצוות יוכלו לעבוד ללא הפרעה במהלך הצילומים. הסרט צולם בשחור-לבן.
הפצה
בספטמבר 2020 רכשה נטפליקס את זכויות הפצה לסכום תמורת 30 מיליון דולר. הוא יצא לאור בבתי קולנוע נבחרים ב-29 בינואר 2021, לפני שיצא לאור בנטפליקס ב-5 בפברואר 2021.
ביקורות
על פי אתר הביקורותRotten Tomatoes, כ-57% מתוך 228 מבקרים העניקו לסרט ביקורת חיובית, עם דירוג ממוצע של 6.3/10. קונצנזוס המבקרים באתר מוגדר,.
" וראייטי" כתבו כי. IndieWire העניקו לסרט ציון C+ וכתבו כי המגזין הבריטי "Little White Lies" ביקר את הסרט על היותו  והעניק לסרט דירוג של 1/5.
לה סרנה
לה סרנה (La Serena) היא עיר בצפון צ'ילה ובירת מחוז קוקימבו. העיר נוסדה בשנת 1544, והייתה לעיר השנייה שנוסדה בצ'ילה לאחר סנטיאגו דה צ'ילה. בעיר מתגוררים למעלה מ-200,000 תושבים, ובעיר-רבתי כ-480,000. לה סרנה היא מרכזו של אחד האזורים בצ'ילה הגדלים במהירות בשנים האחרונות. העיר מהווה יעד תיירותי מבוקש, בעיקר בעונת הקיץ.
היסטוריה
לה סרנה נוסדה בידי חואן בואון (Bohón) בשם Villanueva de La Serena בפקודתו של הקונקיסטאדור הספרדי פדרו דה ואלדיביה על מנת למסד את הקשר בין סנטיאגו דה צ'ילה ולימה. תאריך הייסוד המדויק שנוי במחלוקת, אולם נראה כי היא נוסדה בראשית ינואר 1544 או מספר ימים קודם לכן. ב-11 בינואר 1549 חרבה העיירה במרד אינדיאני בו היא נשרפה עד הייסוד ומרבית תושביה הספרדים נהרגו. בפקודת ואלדיביה הוקמה העיירה מחדש בידי פרנסיסקו דה אגירה (de Aguirre) ב-26 באוגוסט 1549 בשמה החדש San Bartolomé de La Serena במקום בו מצויה כיום הפלאסה דה ארמאס. ב-4 במאי 1552 העניק המלך קרלוס הראשון ללה סרנה את מעמדה כעיר.
ערים תאומות
ללה סרנה הסכם ערים תאומות עם:
ולנטיניאנוס השלישי
פלביוס פלקידוס ולנטיניאנוס, הידוע גם כולנטיניאנוס השלישי (2 ביולי 419 - 16 במרץ 455), היה קיסר האימפריה הרומית המערבית משנת 424 ועד שנת מותו ב-455.
ולנטיניאנוס היה בנם של קונסטנטיוס השלישי וגאלא פלקידיה, אחותו למחצה של הקיסר הונוריוס. קונסטנטיוס היה המגיסטר מיליטום של הקיסר הונוריוס, הצלחותיו הצבאיות הביאו לקידומו ובשנת 421 הוא מונה לאוגוסטוס על ידי הונוריוס והשניים השתתפו בשלטון על האימפריה. ולנטיניאנוס הפעוט יועד לרשת את אביו ודודו, אולם מותו של אביו מספר חודשים לאחר מכן ושמועות על שערורייה מינית שעירבה את אימו, הביאו למנוסתם לקונסטנטינופול, יחד עם אחותו, יוסטה גראטה הונוריה.
לאחר מותו של הקיסר הונוריוס בשנת 423 ודיכוי המרידה של הטוען לכס יואנסוס, הוכרז ולנטיניאנוס הצעיר לקיסר בשנת 424 ובשנת 425 הוא הומלך לאוגוסטוס המערב בעיר רומא. השלטון על האימפריה היה נתון למעשה בידיה של אימו, גאלא פלקידיה, ששימשה כעוצרת ובידיו של המצביא פלביוס אאטיוס, ששימש כמגיסטר מיליטום של ולנטיניאנוס החל משנת 424 לספירה.
שנות השלטון הראשונות של ולנטיניאנוס אופיינו במאבק כוח מתמשך בין אימו לבין אאטיוס, מאבק שהסתיים בשנת 433, שנה בה אאטיוס מונה לתפקיד הפטריקיוס והפך לכוח העיקרי מאחורי כס הקיסרות. לא ברור כמה השפעה הייתה לוולנטיאנוס, אם בכלל הייתה, על מאבק זה בפרט ועל הנעשה ברומא בכלל.
בשנת 437 נישא ולנטיניאנוס לאודוכסיה, בתו היחידה של תאודוסיוס השני, קיסרה של האימפריה הרומית המזרחית.
במהלך תקופת שלטונו של ולנטיניאנוס הלכו וגברו פלישות העמים הברברים לשטחי האימפריה המערבית; הונדלים השתלטו על רובה של אפריקה, הבורגונדים יצאו לפשיטות בלתי פוסקות על הפרובינקיה גאליה בלגיקה הרומית וחלקים גדולים מגאליה וספרד הפכו לממלכות ברבריות. שיאן של הפלישות הגיע בשנת 451, שנה בה פלש אטילה מלך ההונים לגאליה. אאטיוס, יחד עם תיאודוריד הראשון מלך הויזיגותים וקואליציה של שבטים גרמאניים, הביס את אטילה בקרב שאלון שנסוג אל מעבר לריין ולא איים עוד על גאליה.
האדיקט של ולנטיניאנוס השלישי
נטען בשמו של הקיסר כי ב-445 ציווה על בישופי הפרובינציות המערביות שיקבלו על עצמם את כל מה שיאושר מכוח סמכותו של הכס האפוסטולי. טענה ששימשה את האפיפיורים לחיזוק מעמדם לעומת בישופים אחרים.
מתך האדיקט (תרגום חופשי לעברית מהטקסט האנגלי):
"אנו משוכנעים כי הביטחון היחיד עבורנו ועבור הקיסרות שלנו היא בחסד אלוהי השמים ; כדי להיות ראויים לחסד זה, דאגתנו הראשונה היא לתמוך באמונה הנוצרית ובדתה הנערצת.
לכן, היות שמעמד הבכורה של הכס האפוסטולי מובטח, על ידי מעלת פטרוס הקדוש, הבישוף הראשון (ראש הבישופים), על ידי העמדה המובילה של העיר רומא וכן על ידי הסמכות של הסינוד הקדוש, בל תשאף עזות מצח כלשהי, לנסות לפעול משהו, בניגוד לסמכות כס זה, יישמר מקום לשלום הכנסיות, בכל מקום ומקום, אך ורק כאשר הגוף כולו יכיר בשליטו. עד כה נשמר הדבר ללא כל הפרה, אבל הילריוס, הבישוף של ארל, כפי שלמדנו מן הדו"ח של האיש הנערץ ליאו, האפיפיור של רומא, העז בחוצפה מרדנית לעסוק בהליכים בלתי חוקיים מסוימים, ולכן הבלבול המתועב התפשט אל הכנסייה מעבר לאלפים....
על ידי מעשי חוצפה כגון זה מופר האיזון בקיסרות ויראת הכבוד לשלטוננו נהרסת. לכן מלכתחילה אנחנו מדכאים פשע חמור זה,, מעבר לכך, כדי ששום הפרעה, קלה ככל שתהיה, עשויה להתעורר בקרב הכנסיות והמשמעת של הדת לא תיפגע בכל מקרה שלא יהיה, אנו מצווים, על ידי צו (אדיקט) נצחי, שלא ייעשה מאום על ידי הבישופים הגאלים, או על ידי אלו במחוז אחר, בניגוד למנהג הקדום, בלא רשותו של האפיפיור הנערץ של עיר הנצח. אלא כל אשר חוקקה או תחוקק הסמכות של הכס האפוסטולי, יתקיים כחוק לכל; כך שאם בישוף כלשהו, יוזמן להתייצב לפני האפיפיור של רומא, יזניח זאת ולא יופיע, יחויב להופיע (בפני האפיפיור) על ידי מושל המחוז..."
וירג'יניה צ'ריל
וירג'יניה צ'ריל (באנגלית: Virginia Cherrill; נולדה ב-12 באפריל 1908 ונפטרה ב-14 בנובמבר 1996) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות משחקה כמוכרת הפרחים העיוורת, בסרט אורות הכרך של צ'ארלי צ'פלין.
צ'ירל שיחקה בארבעה עשר סרטי קולנוע עלילתיים, שיצאו לאור בין 1928 לבין 1936. בשנת 1983 היא רואיינה בסרט תעודה אודות צ'פלין. תפקידה בסרט "אורות הכרך" היה תפקידה השני בקולנוע, אך הראשון שעליו היא קיבלה קרדיט.
תחילת דרכה
צ'ריל נולדה בחווה באילינוי, לאמה בלאנש (לבית וילקוקס) ואביה ג'יימס צ'ריל. היא לא תכננה לפתח קריירה בקולנוע, אך דרך חברתה סו קרול (שנישאה בהמשך לאלן לאד) היא מצאה את דרכה להוליווד. בשיקגו, היא הייתה ידועה בשל כישרון הריקוד וההופעה שלה, וזכתה בפרס "מלכת נשף האמנים", ואף הוזמנה להופיע על במות וודוויל במופע "זיגפילד ורוי" המפורסם, אך דחתה את ההצעה. היא הייתה אז נשואה, לא באושר, ולכן התפתתה להזמנתה של קרול להתחיל מחדש בקליפורניה. שם, היא פגשה את ויליאם רנדולף הרסט, ואחר כך את צ'רלי צ'אפלין, בתחרות איגרוף.
קריירה
צ'אפלין עד מהרה ליהק את צ'ריל בסרטו "אורות הכרך". הסרט זכה לביקורות חיוביות והצלחה מצד הקהל, אך יחסיה של צ'ריל עם צ'אפלין היו מתוחים. על פי הסרט התיעודי Unknown Chaplin, הוא פיטר את צ'ריל כשעזבה את הסט כדי להסתפר. צ'אפלין רצה לצלם מחדש את כל הסצנות שלה עם השחקנים ג'ורג'יה הייל, אך הבין שכבר הוציא יותר מדי כסף על ההפקה. בעקבות זאת, הוא הזמין את צ'ריל לחזור לצילומים, והיא ניצלה את ההזדמנות לבקש יותר כסף עבור תפקידה. עם זאת, בראיונות מאוחרים יותר, היא הביעה הערכה גדולה לצ'אפלין, לכישרונו כבמאי ושחקן, והשקעתו ודיוקו בעבודתו.
עוד לפני שיצא "אורות הכרך" לאקרנים, אולפני פוקס המאה ה-20 החתימו את צ'ריל לחוזה צילומים. כשהסרט נהיה להיט, הם ליהקו אותה בסדרת סרטי קול במהלך שנות ה-1930, ביניהם Girls Demand Excitement (1931), שהיה אחד מסרטיו הראשונים של ג'ון ויין ככוכב. במאים בעלי שם ביקשו אותה עבור סרטיהם, כולל ג'ון פורד (לסרט The Brat משנת 1931) וטוד בראונינג (לסרט Fast Workers משנת 1933). היא גם הופיעה בסרט המוזיקלי של ג'ורג' גרשווין, Delicious ב-1931. מאוחר יותר, היא נסעה לאנגליה, שם השתתפה בשניים מסרטיו של ג'יימס מייסון, כולל Troubled Waters משנת 1936, שהיה לסרטה האחרון. הסרטים המאוחרים יותר שלה לא היו להיטים, והיא החליטה לוותר על קריירת המשחק שלה.
חיים אישיים
צ'ריל הייתה נשואה ארבע פעמים: בעלה הראשון (1925–1928) היה עורך דין עשיר משיקגו, אירווינג אדלר. בעלה השני היה הכוכב ההוליוודי, קרי גרנט (1934-1935). היא עזבה אותו אחרי שבעה חודשים, בטענה שהיה מכה אותה. נישואיה השלישיים היו לבן אצולה בריטי, ג'ורג' צ'יילד-וילייה, רוזן ג'רזי ה-9, והיא הייתה לרוזנת. הנישואים ארכו בין 1937–1946. במסגרת תפקידה כרוזנת, היא עשתה עבודת צדקה ותמיכה בחיילים במלחמת העולם השנייה. היא לבסוף נישאה לטייס פולני, פלוריאן מרטיני, שהיה חבר ביחידה שהיא טיפלה בה במהלך המלחמה. הם נישאו ב-1948, והוא חזר עמה לארצות הברית, ומצא עבודה בחברת לוקהיד מרטין בסנטה ברברה, שם הם חיו עד מותה ב-1996, בגיל 88.
צ'ריל מונצחת בכוכב, בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מצעד אלבומי הוויניל הרשמי
מצעד אלבומי הוויניל הרשמי (באנגלית: Official Vinyl Albums Chart) הוא מצעד מוזיקה שבועי ב, שמאורגן על ידי חברת המצעדים הרשמית (OCC). הוא מפרט את ארבעים האלבומים הפופולריים ביותר בפורמט ויניל בכל שבוע. המצעד, יחד עם מצעד סינגלי הוויניל הרשמי, הושק ב-6 באפריל 2015 לרגל חגיגות יום חנות התקליטים, והוצג בתגובה לעלייה החדה בקניית תקליטי ויניל, שירים ואלבומים כאחד. ב-2014 נמכרו למעלה מ-1.3 מיליות עותקי ויניל לראשונה מאז 1995.
– אמר מנכ"ל חברת המצעדים הרשמית.
נווה אילן (קיבוץ משלט)
קיבוץ-משלט נווה אילן, היה קיבוץ-משלט בפרוזדור ירושלים שעלה על הקרקע בתאריך 27 באוקטובר 1946. היוזמה להקמת הקיבוץ משלט הייתה של דוד בן-גוריון יו"ר הסוכנות היהודית. העלייה על הקרקע הייתה במסגרת העלייה של 14 הנקודות שביניהם עלו גם 11 הנקודות על הקרקע בנגב. החלטת בן-גוריון להקים את הקיבוץ משלט בנקודה אסטרטגית זו הייתה במטרה להגן על הדרך העולה לירושלים. שרידי הקיבוץ משלט הוכרזו על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל כאתר לשימור.
מיקום
קיבוץ-משלט נווה אילן ההיסטורי שוכן על גבעה רמה בהרי יהודה המתנשאת לגובה 691 מטרים מעל פני הים. מהנקודה קיימת תצפית היקפית על הרי יהודה, השפלה ובמערב עד חוף הים התיכון. לפני קום המדינה נקרא המקום "חירבת‘ אל הוואה" (חורבת הרוחות) הנמצאת 12 קילומטרים מערבית לירושלים בסמוך לאבו גוש. 4 קילומטרים מערבה ממעלה החמישה, כ-6 ק”מ מזרחית לשער הגיא וכ-2 קילומטרים צפונית מערבית מכביש מס’ 1 ת”א-ירושלים. בכניסה למושב נווה אילן הנוכחי מטפס כביש פנימי מערבה עד למגרש חניה קטן משמאל ובמעלה גרם מדרגות מוצב שלט של קרן קיימת המתאר את סיפורו של הקיבוץ. בהמשך המדרגות מובילות אל שרידיו של הקיבוץ-משלט שעל פסגת הגבעה.
הקמת הקיבוץ-משלט
דוד בן-גוריון, דחף לרכישת השטח על ידי הקרן הקיימת לישראל מהאפנדי הטורקי, מוכתר אבו גוש, בשם מחמוד רשיד, שהיה הבעלים, של בית האבן והחזיק במקום עדרי צאן על גבעת הטרשים החשופה. קיבוץ-משלט נווה אילן הוקם על שטח של 1700 דונם. לקראת עליית גרעין הקבע להתיישבות במקום, בתאריך 19 באוגוסט 1946 עלתה למקום פלוגת "חלוץ", של עובדים חבריי קריית ענבים, מעלה החמישה, גזר וכן אנשי סולל בונה שעסקו בסלילת דרך עפר לגבעה, הקימו גדר היקפית, בנו את המחנה ובנייניו הראשונים ושיפצו את בור המים הנטוש לקראת החורף ולקליטת גרעין המתיישבים המיועד, קבוצת "טללים". מספרים שבזמן פעולות השיפוץ ירד עובד סולל בונה לתוך בור המים כדי לנקותו, הדליק סגריה ובגלל הגזים הרעילים בתוך הבור אירע פיצוץ והוא נהרג.
הגרעין המיישב שכלל 31 חברים, תוכנן לעלות על הקרקע במוצאי יום הכיפורים 6 באוקטובר 1946 במקביל לעליית 11 הנקודות בנגב. אך בפועל הוא הגיע לנקודה רק כעבור 20 ימים בתאריך א' בחשוון תש"ו 26 באוקטובר 1946 לפנות ערב. מאידך, ברשומות נכתב שרשמית היישוב עלה לקרקע יחד עם 14 הנקודות שהתיישבו בנגב ב־6 באוקטובר 1946.
גרעין "טללים"
מתיישביו הראשונים של הקיבוץ-משלט נווה אילן היו ברובם פליטים יוצאי צרפת, (בעיקר יתומים חסרי כל) שנדדו בשנים 1943–1945 ברחבי אירופה שהייתה נתונה בעיצומם של קרבות מלחמת העולם השנייה. הם נאספו והוסתרו על ידי המחתרת הצרפתית האנטי נאצית "מאקי" וארגונים יהודיים כיחידים ובקבוצות קטנות שהוסתרו מעיני הגרמנים ובעיקר מעיניהם של אזרחים מלשינים מקומיים. הם הסתתרו בכפרים נדחים ובעיקר ביערות שבשיפוליו הדרום מערביים של רכס הרי האלפים הצרפתים ובדרום צרפת. כשבמחתרת הבינו שחייהם של הילדים בסכנה, באוגוסט 1944 הם העבירו את הילדים מעבר לרכס הרי הפירנאים לספרד ואנדורה. המסע נמשך כשבוע ימים בשלג עמוק, בקור עז כשרק ביגוד דק לגופם. חלקם אף לא שרד וקפא למוות במסע זה. אחרי תלאות רבות הם הגיעו לברצלונה ובחסות "הג'וינט" הם שכנו את הילדים בבתי מלון. כעבור מספר חודשים לאחר הסדרת אשרות כניסה לארץ ישראל (סרטיפיקטים) מממשלת המנדט, הם נשלחו בעיצומה של המלחמה לעיר הנמל קאדיס שבפורטוגל ובתחילת אוקטובר 1944 עלו 400 פליטים על האנייה GUINE שהפליגה דרך מיצרי גיברלטר לארץ ישראל. למרות אזהרת ממשלות אנגליה, ספרד ופורטוגל על חשש מפעילות צוללות גרמניות ומוקשים ימיים במימי הים התיכון הגיעה האניה במחצית אוקטובר 1944 לנמל חיפה. כל פליטי השואה שהגיעו באנייה נשלחו למחנה המעצר בעתלית ששימש כמחנה מעבר. מעתלית הם נשלחו להכשרה בקבוצים שבעמק הירדן והכנרת. כעבור שנה הם התאחדו, לקבוצת עבודה אחת שנקראה קבוצת "טללים".
גרעין "טללים" מנה 50 חברים ניצולי שואה שהגיעו ארצה באוקטובר 1944 עוד לפני תום מלחמת העולם השנייה, מתוכם היו 31 נערים ונערות, (17 בנים ו-14 בנות כבני 20), ניצולים חברי התנועות הציוניות הצרפתיות ויהודים חברי המחתרת הצרפתית מתנועת ההתנגדות האנטי-נאצית שנקראה בצרפת מחתרת "מאקי" (Maquis), שלחמו כנגד חיילי הצבא של וישי והגסטפו על אדמת צרפת להצלת יהודי צרפת במהלך המלחמה. רוב החברים בקבוצת טללים קיבלו הכשרה לעבודה חקלאית בקיבוץ דגניה ב' שעל חוף הכנרת. הצעירים שבגיל עליית הנוער שהו בקיבוץ כפר רופין שבעמק בית שאן, והדתיים שבהם קבלו הכשרה בקיבוץ שדה אליהו שגם הוא בעמק בית שאן. כמה מחברי קבוצת טללים התגייסו ליחידות העבריות בצבא הבריטי. בתום תקופת ההכשרה בדגניה ב', יצא הגרעין לעצמאות למחנה עבודה ליד חדרה. שם הצטרפו אליהם החברים שסיימו את תקופת הכשרתם בכפר רופין. כעבור שנתיים לערך הודיעה ההנהגה הציונית לקבוצת "טללים" שהיא נבחרה לעלות להתיישבות בהרי ירושלים.
חנה פרידמן (לולו ) חברת גרעין טללים, מראשוני המתיישבים שהייתה נערה בת 18 תארה את המפגש הראשון עם ההר החשוף: "אנחנו שההינו בכפר רופין שבעמק הירדן בחום כבד מנשוא הגענו להרי ירושלים, מזג אוויר נעים והסביבה ההררית הקסומה, התאהבנו בסביבה ובמקום עד כלות. הרגשנו שהגענו סוף סוף לביתנו שהוא ממש שלנו לאחר מסע תלאות מאירופה השסועה". למרות הגבעה החשופה מוסיפה חנה, ללא אמצעי מחייה חברי הקבוצה שמחו בחלקם. דרך העפר לא אפשרה עליה בכלי רכב לפסגה, הטיפוס להר היה רגלי ובעזרת קומץ חברי קריית יערים ופרדות שהושאלו מ"אבו גוש" העלו את מעט מטלטליהם.
השנה הראשונה
עם העלייה על הקרקע, חברי הגרעין התמקמו באהלים ומאוחר יותר בשני צריפים, כשבית האבן שהיה קיים במקום (“חירבת’ אל הוואה”) בית האפנדי הטורקי מהמאה ה-19, שימש אותם בחיי היום יום. מים הובאו בתחילה על גבי חמורים מאבו גוש ובהמשך במשאית, ממעלה החמישה או מקריית ענבים, מדי שבוע ונשפכו לבור המים שבחצר. הלילות היו אפלים ללא חשמל. באספת הקיבוץ-משלט הראשונה נבחר שמו "נווה אילן", בהמלצתו של יוסף וייץ איש הקרן הקיימת שספר לחברי הגרעין אודות ניצול שואה בשם יצחק מנדל, שנטע את העץ הראשון שלו באדמת הארץ.
בתקופה הראשונה לעלייה החברים עסקו בהכשרת הקרקע, בסיכול אבנים, בניית טרסות וכן בעבודות ייעור של הקרן הקיימת בהרים הסמוכים.
ב-27 באוקטובר 1946 התקיים טקס החנוכה הרשמי של היישוב בנוכחות קונסול צרפת בישראל, אלפרד שמלצר. לקראת האירוע חברי הקיבוץ-משלט הטריים, ניקו את בית האבן, תקנו את הגג והשתמשו בו כחדר אוכל, ספרייה, מרפאה ובית דואר. על הגג הם התקינו מרזבים לריכוז מי הגשמים למיכל מים לשתייה. עיקר המים בהם השתמשו הובא ממעלה החמישה ברכב. בנובמבר 1947 קיבוץ-משלט נווה אילן נכלל ברשימת הנקודות העבריות המנותקות בתחומי המדינה הערבית, וצוין שהתגוררו בו 43 חברים. בט"ו בשבט בתחילת 1948 התקיימו ביישוב נטיעות של הקרן הקיימת. מגמת נטיעת היערות באזור נמשכה אל תוך שנות ה-50.
מאיר צחנובסקי שהוכשר בקרית ענבים וריכז את ענף המטעים בקיבוץ-משלט, סיפר, שבשל הקרקע הדלה ועל מנת לאפשר קליטת שתילים הם נאלצו לייבא אדמה במשאיות מהשפלה. אך למרות זאת העצים לא הניבו כי שכבת הסלע מנעה התפתחות מערכת שורשים בריאה. בתזכיר מתאריך 17 ביוני 1947 שנשלח ממזכירות הקבוצה למוסדות המיישבים מתואר מצבם של החברים כדלקמן : "נקודת ההיאחזות שלנו משתרעת על פסגת הר תלול בעלת קוטר של 100 מטרים. על שטח מצומצם זה עומדים שני צריפים, בית ערבי המשמש חדר אוכל, מטבח, תחנת נוטרים ומרפאה. הקמנו עם הזמן סככה המשמשת ארווה, רפת, לולים ומחסן המוקפים סביב חומת ביטחון. שרשרת המבנים הוסיפו על הצפיפות והמחנק המסכנים את בריאות החברים. עקב המחסור במקום להתפשטות, אין קבוצתנו יכולה לקלוט חברים נוספים, ולנוכח התנאים המיוחדים של המשק ההררי, המחייבים ידיים עובדות בהיקף גדול, גורם מצב זה לשיתוק בהתפתחות המשק ולניוון החברה". מומחה המטעים של המחלקה להתיישבות, נחום ואקס ( שגיב ) סכם לאחר ביקורו בנווה אילן כי "מרבית השטחים גרועים מאוד וזה על אף הכשרת הקרקע היסודית שנעשתה בהם". לדעתו ממאה דונם שהוכשרו, רק ארבעים דונם יתאימו לנטיעה, וגם אלה רק בתנאים קשים ביותר". לאט לאט התגלתה העובדה שמחקלאות, יהיה קשה להתפרנס במקום. עד סוף 1947 החיים בקיבוץ-משלט היו ללא חשמל. מספר יעקב ארד: .. " המטבח הסתייע במבערי נפט וגם התאורה בלילות סופקה על ידי מנורות נפט. יום אחד התבשרנו שההסתדרות רכשה מלאי של גנרטורים לחלוקה ליישובים מבודדים. זרם החשמל הביא חיים בלילות ושבעתיים רווינו נחת, כאשר היינו רכונים וקשובים למכשיר הרדיו היחיד ששכן בחדר האוכל, ובישר על החלטת האו"ם להקמת מדינה יהודית ב־29 בנובמבר". בנוסף לקשיי החיים והפרנסה במקום, התגברה התנכלות ערביי האזור מהכפרים השכנים ליישובי פרוזדור ירושלים. עוד יותר התגברה העוינות בתום השנה הראשונה לעלייה על הקרקע של גרעין טללים ובמיוחד לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על סיום המנדט הבריטי ותוכנית החלוקה.
המאורעות ומלחמת העצמאות
לקראת סוף שנת 1947, התגברו פעולות האיבה של הכפריים הערבים כנגד היישובים היהודיים והדרכים ובמיוחד הדרך לירושלים. הערבים ניתקו את הדרך לירושלים והחלה תקופת שיירות המזון לעיר הנצורה. ב-15 בינואר 1948 הותקפה קבוצה של חברי קיבוץ נווה אילן שיצאו לעבוד בגינת הירק למרגלות הגבעה שעליה עמד הקיבוץ, על ידי ערבים מהסביבה. בהתקפה נהרג אליעזר שוורץ מרקוביץ בן 20 ו-3 נפצעו קל. פרדה אחת נהרגה והשנייה נשדדה. אש שנפתחה מהיישוב הניסה את הערבים.
בין ההפוגות
בשל קרבתו לגבול היה הקיבוץ יעד למסתננים (גם לאחר המלחמה) שהתגנבו בלילות וגנבו בעלי חיים, תוצרת חקלאית ואפילו בגדים מהמכבסה. באוקטובר 1953 נרצח חבר הקיבוץ בחדרו בידי מסתננים.
במשק הושקעו מאמצים רבים, אך התוצאות היו דלות, תנאי עיבוד הקרקע בהרים היו קשים מאוד, חוסר הניסיון המקצועי וגם הדרכה לא הייתה. ניכר פיגור רב בהתפתחות הענפים גם בגלל חוסר בידיים עובדות. באותם ימים נוצר קשר מיוחד בין קהילת לונג איילנד שבמדינת ניו יורק ואנשי הקיבוץ. אנשי הקהילה הופנו על ידי קרן היסוד למזכירות הקיבוץ ולאחר שהבינו את צורכי הקיבוץ תרמו, מערבל בטון ומדגרה לבקיעת אפרוחים, אבל התרומה שהתגלתה ככלי שימושי ויעיל ביותר לצורכי המשק היה "בולדוזר גדול". מכונה זו סייעה רבות בהכשרת חלקות אדמה מסלעים ואף נשלחה תמורת תשלום לסייע בעבודות קבלנים בהכשרת קרקעות לצורך הקמת בנייני ציבור גדולים בירושלים. כהוקרה לתרומתה של קהילת לונג איילנד וסול כהן נציגה, הקרן הקיימת העמידה שלט המציין זאת בדרך הכניסה לקיבוץ משלט. גם משאיות שנקנו מכספי הקיבוץ, לא היה בהם דיי כדי לצמצם את הגרעון הגדל משנה לשנה.
במכתבו של מזכיר הקיבוץ אל מוסדות התנועה הוא פונה ברוב ייאוש בבקשה לסיוע, וכך כתב : ... מצבו העגום של משקנו ידוע לכם. סכנה צפויה ליישובנו אם לא ייעשה מאמץ עליון להקל עלינו את העומס לקיום המשק ההררי עם מספר מגוחך של 35 חברים ... עלינו להתיישבות בתנאים קשים ביותר. היו הבטחות גדולות של אנשים והן לא קוימו. מתקרבת עונת הנטיעות, ואין פתרון יסודי מיידי, אז אין לנו עתיד. זו השנה השלישית שאנו יושבים על צוק סלע, בתנאי דיור גרועים ביותר, ידענו את דלות המקום ללא קרקע ומים, אבל היה לנו רצון חזק לבנות כאן ישוב פורח ... קיווינו כי נקבל עזרה להסגת מקורות פרנסה ... לצערנו לא התקדמנו .. מצבנו זה גורם לעזיבות רבות. הקבוצה מצטמקת ומתנוונת והאחריות לכישלון מוטלת על מוסדות התנועה.
גרעין "אקסודוס"
בהפוגה הראשונה בתאריך 11 ביוני 1948 תוגבר הקיבוץ בכעשרים וחמישה חברים מצפון אפריקה דוברי צרפתית, מעפילי אניית המעפילים אקסודוס 1947. שעזבו את משפחותיהם באלג'יריה, מרוקו ותוניסיה בראשית שנת 1947 כשהם בני שבע עשרה עד עשרים ובמסגרת תנועת הצופים הצרפתיים הוברחו על ידי שליחי המוסד לעליה ב' דרך הים התיכון לחווה חקלאית "לה רוש" שהייתה ליד עיירה קטנה בדרום צרפת. שם הם אומנו על ידי אנשי המוסד לעלייה ב', לקראת עליתם ארצה. במסגרת ההכנות לעליית המעפילים פליטי השואה לאניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז-EXODUS 1947" יועדה הקבוצה הצרפתית לעזור לצוות הפיקוד של האנייה בהשלטת סדר בעת ההפלגה וכצוותי התנגדות כנגד החיילים הבריטים בניסיונות השתלטות על האנייה. בהגיעם ארצה לאחר שהבריטים גרשו אותם לגרמניה, הם נשלחו להכשרה בקיבוץ גבע ועם הכרזת העצמאות ופרוץ הקרבות הם השתתפו בהגנה על קיבוץ גבע. כעבור שנה בהפוגה הראשונה, נקראה הקבוצה לקיבוץ נווה אילן כדי לתגבר אותו משום שהיה במצוקה. עד מהרה מעפילי האקסודוס מהקבוצה הצרפתית השתלבו במשימות הביטחון ובתגבור ענפי המשק השונים.
שאול (שארל) רוזנבלום חבר הקיבוץ, מתאר את החיים והקליטה בקיבוץ: "בהגיענו לקיבוץ כעבור מספר ימים קיבלנו הדרכה צבאית, איך לטפל בנשק היות שנווה אילן היה יישוב ספר. לא רחוק מהקיבוץ שכן הכפר הערבי הנטוש "בית טול". כל שבוע הקיבוץ שלח 12–15 חיילים לשמור על הגבול. החיים התחלקו לשניים: שבוע פעילות צבאית בכפר ושבוע בסיקול אבנים באזור ההררי. אחרי שהחליטו לנטוע עצי פרי היה צורך להשקיע הרבה עבודה כדי להכין את השטח לנטיעות. עסקנו בסיקול אבנים, איסוף אבנים ובעקירת סלעים בעזרת לום וכל זאת בעבודת ידיים. היה לנו חוסר במים. כל אחד קיבל דלי מים לכל הצרכים.
סיום מלחמת העצמאות
בתום מלחמת העצמאות בעת הסכמי שביתת הנשק ברודוס על גבולות המדינה התברר שנווה אילן נכללת באזור השליטה הירדני. סא"ל משה דיין חבר הוועדה נתן הוראה לעלות מטוס לצלם את הרכס. הודות לצילום זה הוזז קו הגבול עם ירדן כך שהקיבוץ נשאר בשטח ישראל על הגבול עם ירדן. במהלך מלחמת העצמאות נהרגו 5 חברי קיבוץ נווה אילן.
היחסים עם הערבים
קשר מיוחד נרקם עם ערביי "אבו גוש" כאשר המוכתר מחמוד רשיד שממנו נרכשו קרקעות קיבוץ נווה אילן קבע קו מדיניות שהנחה את אנשיו במהלך השנים "עם יהודים עדיף לעשות עסקים מאשר מלחמה". מאידך, התקיימו יחסים עוינים עם ערביי הכפרים סריס מדרום ובית טול. מדי פעם אנשי הלגיון הירדני הפגיזו בתותחים ומרגמות מכיוון בידו והראדר את קיבוץ נווה אילן.
בשנת 1953 התנהל סכסוך על קרקעות בין היישוב ואנשי אבו גוש. באבו גוש אף טענו שגירוש מספר תושבים של הכפר לאחר ההתקפה על מוסד קריית יערים נבע מרצון להשתלט על קרקעות הכפר עבור נווה אילן.
הרוזן פולקה ברנדוט
פולְקֶה בֶּרְנָדוֹט, הרוזן מוויסבורג (2 בינואר 1895 – 17 בספטמבר 1948) היה דיפלומט בן משפחת המלוכה השוודית. בתקופת מלחמת העולם השנייה ניהל משא ומתן לשחרור כ-31,000 אסירים ממחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית, בהם 450 יהודים מדנמרק ששהו במחנה טרזיינשטט. האסירים שוחררו ב-14 באפריל 1945. לאחר מכן תיווך מטעם האו"ם בין מדינת ישראל למדינות ערב במלחמת העצמאות. נרצח בירושלים על ידי אנשי ארגון לח"י שהתנגדו לתוכניתו וטענו שהיא פרו-ערבית.
הטקס כלל נטיעת יער על שמו שנקרא "יער ברנדוט" לימים שונה שמו ל"יער מלכי שוודיה". בטקס בחדר האוכל של הקיבוץ השתתפו: הרמטכ"ל יגאל ידין, דב יוסף (שר ההספקה והקיצוב), משה שרת (שר החוץ) מיופה הכוח של ממשלת שוודיה, ראש מטה האום בארץ ישראל, משה ברנסון נציג הקיבוץ יוזם האירוע ואנשי נווה אילן.
פרשת ילדי פינאלי
פרשת פינאלי (Finaly), אשר התרחשה בין השנים 1945–1953, עסקה בהשבתם של האחים רוברט וג'רלד פינאלי, יתומים יהודים שהוריהם נרצחו באושוויץ, לחיק משפחתם. בני הזוג פינאלי, יהודים אוסטרים אשר התגוררו סמוך לעיר גרנובל שבצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה, הפקידו בשנת 1944 את ילדיהם במעון יום ביישוב, מחשש שמא יתגלו על ידי הגסטפו וישלחו למחנה ריכוז. משנאסרו ההורים ונשלחו אל מותם באושוויץ, הועברו היתומים לידי מנזר קתולי ושם גדלו וחונכו כנוצרים. מאחר ששפתם הייתה צרפתית הם נשלחו לקיבוץ דוברי צרפתית. בתאריך 27 ביוני 1953 עם הגיעם של האחים לישראל, קיבוץ נווה אילן קלט את האחים פינאלי, גד (ג'רלד) ורוברט. משה/מוריס ברנסון שהיה מזכיר הקיבוץ אימץ את האחים ודאג לקליטת "העולים החדשים" והקיבוץ נערך לכל הנדרש בהתאם. ילדי הקיבוץ חברו מיד לשני האחים, ובאסיפה הכללית החברים החליטו פה אחד להזמין את ילדי פינאלי להישאר בקיבוץ כל עוד יחפצו בכך ועד אשר יקלטו בחיים הישראלים. בהמשך שני האחים התגייסו לצה"ל. רוברט פינאלי למד רפואה ועבד עד לפרישתו כמנתח ילדים במרכז הרפואי סורוקה בבאר שבע, וגד (ג'רלד) שירת בצבא קבע.
העזיבה
באפריל 1954 נחנך במקום בית תרבות על שם נחום הרמן שהוקם במימון קרן היסוד ובחודש יוני היו חילופי יריות בקיבוץ בין צה"ל והירדנים. בשנת 1955 נבנה במקום שלד של בית הבראה. אולם הפיתוח המואץ לא לווה במצטרפים חדשים וכך מראשית 1954 נפלה עבודה רבה מדי על מעט החברים בקיבוץ.
פיתוח המשק החקלאי בתנאי ההר על קרקע דלה, וחלומות ההתרחבות בתחום ענפי האירוח, דרשו מהחברים כוחות עבודה מעל ומעבר ליכולתם. קיבוץ נווה אילן נזקק לתגבורת דחופה שלא הגיעה. התנועה הקיבוצית לא יכלה לספק לו גרעינים חדשים מתוך הנוער הישראלי ואף המעיין של חלוצים מהארצות דוברות צרפתית יבש. מתשעים חברי הגרעין הצרפתי עזבו במשך הזמן חברים רבים וחלקת אף חזר לצרפת. נוצרו קשיים כספיים, תוכניות בנייה הופסקו באמצע. רכזי ענפים החלו לעזוב, ענפי משק הוזנחו ומשבר חברתי קשה איים על עצם קיום היישוב. הקיבוץ פנה לעזרת מזכירות תנועת האם, איחוד הקבוצות והקיבוצים, הם בקשו לשלוח מתיישבים נוספים לתגבור המקום, אך אלו לא הגיעו ומאידך עבודה שכירה נאסרה בתנועה הקיבוצית. בשנת 1955 עזבו כ-30 חברים את הקיבוץ והמשא על המעטים שנשארו נהיה כבד יותר והביא למתיחות חברתית. בסוף 1955 עזבו 80 החברים האחרונים את המקום והוא ננטש. למרות כל ההתראות מגורמים מומחים בתחום החקלאות, אנשי מקצוע וראשי מזכירות הקיבוץ באשר לדלות הקרקע ולצורך הדחוף בכוח אדם עמדו מוסדות התנועה "איחוד הקבוצות והקיבוצים" בסירובם לצרף גרעינים נוספים או אף לאשר העסקת שכירים שלדבריהם גורם העלול להרוס את המבנה המשקי והמרקם החברתי. תחושת הייאוש החלה לכרסם בליבות החברים. המתח האידיאליסטי התרופף ונמוג. משבר פקד גם בחיי החברה בנווה אילן. האווירה נעכרה. החלה נשירה. בראשונה נטשו שלושים חברים, כחמישה ירדו עם ילדיהם לצרפת. אחרים נתמכו מכספי קרובים מחוץ לארץ ויצאו להסתדר בעיר. כארבעים חברים עוד דבקו זמן מה בהר שננטש, עד שבדצמבר 1956 עזב אחרון החברים. בהשאירם אחריהם תקוות רבות ובעיקר אכזבות, שנים מבוזבזות וחובות לבנקים ולתנועה.
הכפר הירוק
בשנת 1956 עזבו אחרוני הקיבוצניקים את הקיבוץ. אך במקום נותרו המשק חיי כגון: רפת, לול וענפי פלחה, מטעים והחווה לגידול פטריות. עזיבת הקיבוץ התקבלה כמכה קשה לכוחה של התנועה ההתיישבותית. האורות הכבויים סימלו לא רק את חולשת התנועה הקיבוצית אלא את זו של היישוב היהודי כולו. היה צורך דחוף להחזיר את החיים לרכס ההרים הזה ולא רק מטעמי יוקרה, בעיקר מהטעם הביטחוני. תחילה, הייתה כוונה להקים במקום את בית הספר החקלאי שיועד לקום בעין כרם. אולם העובדים של בית הספר החקלאי סירבו לעזוב את ירושלים. כעבור מספר חודשים בראשית מאי 1956 התכנסה וועדה בהשתתפות: לוי אשכול (שר האוצר), דוד בית אריה (חבר הנהלת הסוכנות), משה קול (חבר הנהלת הסוכנות וראש "עליית מנוער") וגרשון זאק (מנהל הכפר) בוועדה התקבלה החלטה לגייס קבוצת בוגרים של נוער ישראלי שעמדה לסיים תוך שנה את הלימודים בכפר הירוק וכל הקבוצה תעבור לנווה אילן במגמה שתהיה גרעין של הנח"ל שיתיישב במקום. על פי הסיכום הנהלת בית הספר החקלאי "הכפר הירוק" תקבל אחריות על המקום ו"עלית הנוער" תספק במשך הזמן עתודות של נוער עולה. מחלקת ההתיישבות תזרים כספים מתאימים לאפשר ישובו מחדש של המקום שנעזב. המחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית שלחה למקום מתכננים ומהנדסים, מנהלי עבודה ועובדים לחידוש מבני המגורים ושפוץ מבני הציבור לרבות המטבח וחדר האוכל. גויסו מורים, מחנכים ומדריכים לענפי המשק. אחד המדריכים היה אברהם (בובי) פלטה מחברי הקיבוץ שעזבו, שהתמחה ועסק בענף המטעים בקיבוץ המשיך אחר כך כמדריך מטעים במוסד שהוקם. בקיץ 1956 הגיעו למקום כ־50 בני נוער מהכפר הירוק בשתי כיתות י"ב "שמיניסטים" עם צוות של 15 מורים ומדריכים. אליהם הצטרפו כ־100 ילדי עולים שהגיעו ממרוקו בגילאים 14–15 שהגיעו עם "עלית הנוער" מרביתם ללא הורים. בשנת 1958 עלה רעיון להקים במקום תחנת ניסיונות לחקלאות הררית. בשנת 1959 החליט מנהל הכפר הירוק להפוך את נווה אילן למשק עצמאי מודרך, וכך נשארו במקום כ-25 מחברי קבוצת הנוער עולי מרוקו ועוד 15 מבוגרי הכפר הירוק. על מהלך זה של מסירת יישוב למתיישבים כה צעירים התנהל ויכוח בעיתונות. בראשית 1961 עזבו הצעירים את המקום והקיבוץ פורק. אף על פי שהיישוב ננטש, היו רשומים ביישוב כ-20 תושבים ובבחירות לכנסת החמישית הוצב קלפי עבור נוה אילן בקריית יערים הסמוכה.
פיתוח המשק
בתום מלחמת העצמאות, עם שוך הקרבות, על אף התנאים הקשים התפנו החברים במרץ רב לשיקום המקום ואף לפתח את ענפי המשק שהוזנחו: רפת עם שישים חולבות, לול עם תשעת אלפים מטילות ובית אימון גדול, גן ירק, נגריה תעשייתית, פלחה ומספוא על שטח של 3000 דונם בשפלה. ומכון לגידול פטריות תרבותיות מזן שמפיניון, שהיה גאוות הקיבוץ בפתוח תעשייתי ייחודי. להקמת מכון הפטריות נשלח חבר הקיבוץ אהרון עציוני לצרפת על מנת ללמוד את נושא הגידול והקמת המכון. המכון היה בנוי ממבנה בטון אטום לאור שמשחו על קירותיו אספלט שחור כדי ליצור את האפלולית והלחות הנדרשים לגידול. סוד גידול השמפיניון הוא בערבוב זבל סוסים ואדמה בתנאי טמפרטורה, לחות ואיטום מבוקרים למניעת כניסת חיידקים. אחת לשלושה חודשים שווקו הפטריות למסעדות היוקרה בשפלה. החברים קראו למכון "המערה". קהילת לונג איילנד תרמה לקיבוץ כדי לסייע לו, מערבל בטון משוכלל ובית אימון משוכלל לגידול אפרוחים עבור הלול המתפתח. תרומה מיוחדת שתרמה הקהילה ניו יורקית היה בולדוזר (טרקטור זחלי) אשר שיפר בצורה נכרת את קצב סיכול הסלעים להכשרת הקרקעות. הכלי הייחודי ואולי היחידי באזור ירושלים הופעל על ידי פריץ, באותה תקופה סייע הבולדוזר בפינוי שלג ברחובות ירושלים ואף עמד לרשות קבלנים אשר רצו להכשיר שטחים סביב העיר לבנית בניינים. מהרווחים מהפעלת הבולדוזר נרכשה משאית הפארגו הראשונה של הקיבוץ.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-1 במאי 1950 מנה הקיבוץ כ־110 חברים, כולל קבוצת 25 חברי גרעין אקסודוס, (הקבוצה מצפון אפריקה דוברי הצרפתית) שהתקבלו לחברות בקיבוץ ובני נוער שהיו בהכשרה. הקיבוץ היה בתנופת פיתוח, הקמת בתי הקבע, הרפת, הלול ואף שימש דוגמה להצלחה קיבוצית פורצת דרך ומוקד עליה לרגל של קבוצות ולביקור משלחות מצרפת.
לאור הצפיפות בראש הגבעה החלו להכשיר את הקרקע במורדות שלה לבנית מבני מגורים לחברים, בית ילדים וחדר אוכל שנתרם על ידי ממשלת שוודיה, נרקמו תוכניות להפוך את המקום לאתר קיט ואפילו גויסו כספים ממשקיעים בצרפת לבניית בית הבראה מודרני לנופשים מקומיים וליהודים מחוץ לארץ. עבודות הבניה כולן בוצעו על ידי חברי הקיבוץ. כעבור מספר חודשים קיבל הקיבוץ תקציב לבניית בנייני מגורים. ענף הבניה הפך דומיננטי והיו נחוצים הרבה ידיים עובדות וגם כמות רבה של חומרי גלם כגון חצץ מסוגים שונים, כדי לחסוך בכסף הציע אחד החברים לפרק מכונת גריסה ישנה (כנראה מימי הטורקים) שהייתה במחצבה הסמוכה. שיפוץ המכונה נמשך מספר ימים ולאחר ניסיונות רבים ניתן היה להפעיל את המכונה ואז החלה תנופת הבניה. בתחילה נבנתה בריכת מים סגורה, ובהמשך בתי מגורים, רפת, חדר גנרטור ועוד.
הילדים בקיבוץ
עם עלית הגרעין הראשון לקיבוץ לא הובאו ילדים למקום. רק למשפחת ברנסון מוריס ואנט היה בן שנולד בפריס. מאחר שלא היו תנאים לטיפול בילדים בנווה אילן הוחלט להשאיר את היולדות, התינוקות והילדים בחדרה למשך מספר חודשים. משפחת ברנסון התגוררה במשך כארבע חודשים בקיבוץ קריית-ענבים עם בנם שמוליק בן השלוש.
חנה פרידמן סיפרה שהחליטה לעסוק בטיפול ילדים עוד בעת שהייתה נערה בכפר רופין ולשם כך הוכשרה בבית החולים בעפולה במשך כשנה. מששבה לנווה אילן החלו להקים את בית הילדים לתינוקות שהחלו להיוולד. כשגזרת ירושלים הייתה נתונה להפגזות בלתי פוסקות הועברו היולדות והתינוקות לחדרה, ולאחר מספר חודשים עם שוך ההפגזות הוחזרו לשואבה. בהפוגה הראשונה לכשניבנו המבנים הראשונים הוקצה מבנה לבית הילדים.
מדוע ננטש הקיבוץ
נותרו סימני שאלה באשר לסיבות נטישתו של הקיבוץ. מה היה חלקם של המוסדות המיישבים בפירוקו? מדוע נעלם הקיבוץ מעל דפי ההיסטוריה הציונית?
אחרית דבר
מיקומו האסטרטגי בתקופה שלפני קום המדינה ועד תום מלחמת העצמאות שירת תפקיד מרכזי בהבטחת קיומה של ירושלים ולכן מוסדות השלטון טיפחו אותו, בהוראת דוד בן-גוריון. עם סיום מלחמת העצמאות, הקיבוץ-משלט סיים את תפקידו ונזנח. במהלך השנים נשכח, תעלות הקשר התמלאות עפר, שיחים וצמחים קוצניים כיסו את עמדות הירי ושבילי הגישה לבתי הקיבוץ.
בשנת 1998 הכריזה ממשלת ישראל על קיבוץ-משלט נווה אילן ההיסטורי כאתר לשימור, פרי מאמצם של וותיקי נווה אילן בראשם בובי לוינסון ויעקב ארד, בסיוע נפתלי רז מהחברה להגנת הטבע, הקרן הקיימת, מרכז ההסברה ועוד. הוכנה תוכנית אדריכלית לשימורו ולשיקומו של האתר על ידי שלום גירדי, אלא שהתהליך נתקע. במקום ניכרת הזנחה, ממשלות ישראל אינן מקצות תקציבים מעבר לתקציב שהתקבל בשנה הראשונה.
מושב נווה אילן
מושב נווה אילן הוא מושב שיתופי ליד אבו גוש וירושלים, השייך למועצה אזורית מטה יהודה. מושב נווה אילן נבנה על תשתיות של הקיבוץ משלט נווה אילן. בתי המושב חובקים את מרכז הקיבוץ משלט ובית האפנדי משלושה כיוונים, ממערב, דרום ומזרח. בסוף שנות השישים הוקם בארצות הברית גרעין "המגשימים", ביוזמת תנועת יהודה הצעיר, במטרה להקים מושב שיתופי לא חקלאי של אקדמאים שישתף עולים מארצות הברית וילידי ישראל. המושב יועד להכיל כ-100 משפחות וחלק מתושביו יעבדו במקום, בין השאר בבית ספר לבעלי מוגבלות שכלית התפתחותית שיוקם במקום, ואחרים יעבדו מחוץ למושב. חברי הגרעין הראשונים מארצות הברית הגיעו לישראל בשנת 1970. אבן הפינה למושב הונחה ב-27 בספטמבר 1971. לאחר שהקבוצה התבססה במקומה החדש, החלו להצטרף משפחות ישראליות וכן עולים חדשים ממדינות אחרות, כמו אנגליה, דרום אפריקה וניו זילנד.
מלייה
מֶלִיָיה (מספרדית: Melilla, /meˈliʎa/; בברברית: ⵎⵔⵉⵞ, מְרִיץ'; בערבית: مليلية, "מָלִילִיַה") היא עיר אוטונומית של ספרד הממוקמת כמובלעת בחוף אפריקה הצפוני, על חצי אי המזדקר ממרוקו אל הים התיכון בארץ הריפים הברברים, אחד השטחים הקטנים שנשארו ממרוקו הספרדית ההיסטורית.
השפה הרשמית בעיר היא ספרדית.
מרוקו ממשיכה לטעון לזכויותיה על פיסת ארץ זאת, ומדי פעם מתפרצות מחאות במרוקו סביב הסוגיה, ואף בקרב האוכלוסייה המוסלמית בעיר.
גאוגרפיה
העיר, שהיא פיניקית במקורה (ראש אדִּר בפיניקית), נמצאת תחת שלטון ספרדי מאז 1496. שטחה משתרע על פני כ־12.4 קמ"ר והיא בעלת כשני קילומטרים של חופים. בדומה לסאוטה, מובלעת ספרדית נוספת בטריטוריה המרוקאית, מלייה, המרוחקת כ־150 קילומטרים מחצי האי האיברי, נהנית גם היא מענף דיג מפותח ומושפעת מפנים הארץ המרוקאי והחקלאות הטבעית.
אוכלוסיית העיר מתחלקת לארבע קהילות עיקריות: ספרדים־קתולים המהווים כ־65% מהתושבים, ברברים־מוסלמים המהווים כ־20% מהתושבים, ומעט יהודים והינדים.
הקהילה היהודית במלייה
הקהילה היהודית מונה כיום בין 500 ל־600 נפשות. בעבר מנתה כ־3,300 איש, אך עקב הגירה למדינות שונות, בהן ספרד עצמה, ועלייה לארץ ישראל, הידלדלה הקהילה. יש כמה בתי כנסת בעיר, בית ספר יהודי (דתי), איטליזים כשרים, ישיבה וכולל אברכים, ושני בתי קברות יהודיים (אחד מהם עדיין בשימוש). רבני העיר היו: רבי אברהם הכהן צבאן, בנו רבי דוד שלמה הכהן צבאן, רבי ימין ביתאן. עתה מכהן כרב הקהילה הרב אהרן פרץ. בין חכמי העיר בלט רבי יצחק אלמושנינו, בעלי בית הכנסת אלמושנינו.
הסתננות לעיר במטרה להגיע לאיחוד האירופי
לאחר שנים של הסתננויות יחידים, סבלה המובלעת החל מספטמבר 2005 מניסיונות הסתננות המונית של מהגרים אפריקאים שמשתמשים בה (ובסאוטה) כדרך להיכנס לאיחוד האירופי שספרד חברה בו. אף על פי שכבר ב־1992 נחתמה אמנה בין ספרד ומרוקו המסדירה את החזרת המהגרים הבלתי חוקיים למרוקו, אמנה זאת אינה ממומשת, ובפועל אפריקאים המסתננים לתוך המובלעת (למעט מרוקאים) זוכים בסופו של דבר למעמד פליטים. התגברות ההגירה הביאה את השלטונות הספרדיים להקמת גדר הפרדה כפולה וגבוהה, ואף היו מקרי ירי של אנשי ביטחון לעבר המהגרים, שספרד ומרוקו מאשימות בו זאת את זאת.
ב־24 ביוני 2022, ניסו כ־2,000 אנשים לפרוץ אל העיר ממרוקו ולטפס על גדר הגבול. לדברי מקורות מרוקנים לפחות 23 נהרגו, רובם מירי משמר הגבול של מלייה, חלקם מנפילה מגדר הגבול. כ־140 שוטרים נפצעו באירוע שארך כשעתיים. כמאה מסתננים הצלחו להיכנס אל העיר.
ערים תאומות
למלייה יש ברית ערים תאומות עם הערים:
מבצעים בצוותא
במשפט פלילי, מבצעים בצוותא הם שותפים לביצוע עבירה, שעושים פעולות ממשיות כדי לבצע את העבירה. בשונה ממשדל וממסייע שנחשבים לשותפים עקיפים בעבירה, מבצע בצוותא הוא מי שנחשב לשותף ישיר בביצוע העבירה.
דוגמה קלאסית להמחשת ההגדרה של ביצוע בצוותא היא של צוות שודדי בנק: אם א' מנטרל את השומר בכניסה; ב' מכוון אקדח לכיוון הבנקאי; ג' לוקח את הכסף מהקופה; וד' הוא הנהג של רכב המילוט - ארבעתם עשויים להיחשב למבצעים בצוותא של עבירת השוד, כך שלכל אחד מהם אחריות מלאה על ביצוע העבירה, אף על פי שאף אחד מהם לא ביצע את כל הרכיבים של העבירה.
ההגדרה של השותפים לפעילות עבריינית כמבצעים בצוותא מאפשרת להתייחס לפעולה העבריינית בכללותה, ולא להתייחס אך ורק לפעולות הספציפיות שכל שותף נקט בהן. גם מי שמעשיו כשלעצמם לא מוגדרים כעבירה פלילית יכול להיחשב כמבצע בצוותא של עבירה אם הוא נוטל בביצועה חלק ממשי.
ביהדות
בהלכות שבת, קיים הכלל "שניים שעשאוה פטורים", על פיו שניים שביצעו יחד אחת מל"ט מלאכות שבת, פטורים מעונש מן התורה, אם כי מלאכה זו עדיין אסורה, לפחות מדרבנן. דין זה נדרש בתלמוד מהפסוק האמור בקורבן חטאת:.
רש"י כתב שטעם הפטור הוא משום 'דלאו אורחיה בהכי', כלומר שלא מקובל ששני אנשים מבצעים יחד מלאכה. לפי זה ייתכן שהפטור קיים רק בהלכות שבת, בהם קיים עונש רק על מלאכת מחשבת, שבהגדרתה כלולה הדרישה שהמלאכה תתבצע כפי המקובל, ולא בשינוי.
במשפט האנגלי
מקרה המשמש כדוגמה לאבסורד שניתן להגיע אליו על פי ההגדרה של ביצוע בצוותא היה בהרשעתו של ברצח באנגליה בשנת 1952. בנטלי, שהיה אדם מעורער בנפשו, שהה במעצר משטרתי כאשר חברו כריסטופר קרייג ירה למוות בשוטר. העילה להרשעתו של בנטלי ברצח הייתה האמירה שלו לקרייג לפני הרצח:, שפורשה כפעילות ממשית שלו לביצוע הרצח. קרייג עצמו היה קטין ולכן נידון למאסר בלתי מוגבל "", אך בנטלי נידון לעונש מוות ונתלה.
במשפט הישראלי
לאחר תיקון מס' 39 לחוק העונשין הוגדרו המבצעים בצוותא כך:
היסוד הנפשי הנדרש לביצוע בצוותא מורכב מכמה רכיבים: על המבצע בצוותא להיות מודע לחלקו בעבירה, לחלקם של המבצעים הנוספים ולמזימה העבריינית בכללותה.
ההבדלים בין מבצע בצוותא לצדדים אחרים לעבירה
ההבחנה בין מבצעים בצוותא לבין סוגים אחרים של צדדים לעבירה נדרשת כיוון שיש הבדלים בין הדין של מבצעים בצוותא לסוגים האחרים :
בפסק דין שניתן בעניינו של הרב עוזי משולם, נקבע כי אין צורך בנוכחות פיזית של המבצע בצוותא במקום בו בוצעה העבירה. המבחן העיקרי הוא מבחן השליטה הפונקציונלית: כיוון שגורל הביצוע כולו היה נתון בידיו של הרב משולם - הוא נחשב למבצע בצוותא. בנוסף, עלתה בפסקת הדין דוקטרינת רב העבריינים, לפיה כאשר מדובר במי שעומד בראש הפירמידה של ביצוע העבירה - הוא ייחשב מבצע בצוותא גם אם לא ביצע אף מעשה בעצמו :
אהרן אסטרייכר
אהרן אסטרייכר (נולד בי"א בכסלו ה'תשכ"ד, 27 בנובמבר 1963) הוא חסיד בעלז, אדריכל ומעצב פנים מפורסם בציבור החרדי, מתכנן ומעצב מאות מוסדות ציבור בתי כנסת ואתרי מורשת יהודיים.
ביוגרפיה
אסטרייכר נולד בניו יורק למנחם אליעזר יליד העיר דברצן וניצול מחנה ההשמדה אושוויץ, משפחתו מתייחסת לרבי שמשון ורטהיימר מגדולי המנהיגים היהודיים במפנה המאה ה-18. בגיל 16 נכנס ללמוד בישיבת בעלז בירושלים, בסיום לימודיו נשא לאשה את מרים, תקופה קצרה התגורר באנטוורפן, ולאחר מכן עבר להתגורר בבורו פארק ברובע ברוקלין. כשנה לאחר נישואיו החל ללמוד במגמת אדריכלות ועיצוב פנים במכללת פרסונס סקול לעיצוב בניו יורק (Parsons School of Design ), ופתח משרד לעיצוב פנים בברוקלין.
בקיץ של שנת תשנ"ו (1996) קרא לו רבו האדמו"ר מבעלז והזמינו להצטרף לצוות שתכנן באותן שנים את המרכז עולמי לתורה וחסידות בעלז, אסטרייכר נענה להזמנה ועלה לישראל בתחילת שנת תשנ"ז והצטרף לצוות התכנוני של המרכז העולמי, הוא מונה למעצב הפנים הראשי של היכל התפילה המרכזי ושל הפרויקט כולו, במסגרת פעילות זו התקרב לאדמו"ר, וכיום הוא אחד מהאנשים הקרובים אליו.
בשנת תשס"ו (2006) נמנה עם מאה המשפיעים החרדים בישראל בתחומי היצירה והאמנות.
כאמן, הוא עוסק גם בציור והלחנה, בשנת תשע"ו (2015) התפרסם לחנו על המילים 'נכספה וגם כלתה נפשי לחצרות השם', כמו כן התפרסמו במשך השנים עוד כמה מלחניו.
תכנון מרכזי חסידויות גדולים בארץ ובעולם
בתחילת המאה ה-21 החלו חסידויות גדולות ברחבי העולם להקים מבנים גדולים שישמשו בתי כנסת מרכזיים ומרכזים עולמיים עבור קהילותיהן, ועקב ניסיונו הרב בתכנון מבנים מעין אלו, נבחר אסטרייכר לתכנן את הפרויקטים המורכבים הללו, במסגרת זו הוא תכנן את בית המדרש הגדול של חסידות גור בירושלים, המרכז העולמי של חסידות ויז'ניץ בבני ברק, והמרכז העולמי של חסידות סקווירא בניו סקוור ניו יורק, כמו כן תכנן מרכזים עבור חסידויות קטנות יותר, חסידות ביאלה בירושלים, חסידות סלונים בירושלים, חסידות תולדות אהרן בירושלים, חסידות סאדיגורה בבני ברק, חסידות פיטסבורג באשדוד, ועוד.
שחזור אתרי מורשת עתיקים
אסטרייכר עוסק גם בשחזור אתרי מורשת יהודיים עתיקים בשילוב התאמתם לשימוש באמצעות מערכות מיזוג ותאורה.
בשנת תשס"א (2001) נבחר על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי כמעצב ראשי בפיתוח וחידוש פנים רחבת הכותל המערבי והאתרים הסמוכים, במסגרת זו תכנן ועיצב את פנים קשת וילסון, כולל עזרת הנשים, בית הכנסת ע"ש הרב גץ ובית הכנסת "שערי תשובה" באולם דגם בית המקדש הראשון במנהרות הכותל, מרפסת התצפית ובית שטראוס ברחבת הכותל.
בשנת תשס"ז (2007) מונה על ידי "קרן אוורסט" שבניהול הפילנתרופ היהודי מר ארווינג מוסקוביץ' לשקם את פנים בית הכנסת "אהל יצחק" ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, שנחנך שנה לאחר מכן ברוב פאר והדר, ומשמש עד היום מניני תפלה ולומדים רבים.
לאחר מכן נבחר על ידי הסוכנות היהודית לעצב ולשחזר את אתר קבר רחל, ועל ידי המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים לעצב ולשחזר את קבר דוד המלך ואתרי מורשת נוספים, ביניהם קבר הרמב"ם, קבר רבי עקיבא, וקבר רבי מאיר בעל הנס בטבריה ששופץ מחדש בתרומת קרן אדמונד ספרא.
שחזור בתי כנסיות עתיקים באירופה
במסגרת עבודתו עסק בתכנון ועיצוב שחזורי בתי כנסיות עתיקים באירופה, ביניהם בית הכנסת Tsori Gilod בלבוב, בית הכנסת Kharkiv Choral בחרקוב, בית הכנסת פדול בקייב, בית הכנסת העתיק בעיר סדיגורה בו התפללו אדמו"רי סאדיגורה לדורותיהם, בית כנסת בברלין עבור קהילת רון לאודר פאונדיישן, ועוד.
מרכזים ובתי כנסת על ידי שלוחי חב"ד בעולם
כחלק מעבודתו, עיצב ותכנן מרכזי ובתי חב"ד ברחבי העולם, כגון בית הכנסת חב"ד בקריבוי רוג, בית חב"ד בזפוריז'יה, בית חב"ד בוולגוגרד, ועוד.
כמו כן ליוה את בניית "היכל אדמו"ר הזקן" שנבנה ליד קברו של בעל התניא, בעיר האדיטש באוקראינה.
חלקו בפרויקטים
ברבים מהפרויקטים להם הוא שותף בתכנון וביצוע, הוא נוטל חלק גם בפעילות הכללית של הפרויקט, החל בסיוע ליזמים לגיוס כספים במסגרת קשרים אישיים עם פילנתרופים, בבחירת אנשי מקצוע מומחים בתחומים שונים הקשורים לפרויקט, וכן נואם בדינרים ובאסיפות, ומסייע בשלל פעילויות נחוצות לקידום הפרויקטים שאותם הוא מתכנן.
במסגרת עבודתו זו יצר קשר קרוב עם מנהיגים יהודיים רבים, בעיקר מהיהדות החרדית.
עיצוב כלי קודש
בנוסף להתמחותו של אסטרייכר בעיצוב מבנים, הוא עוסק רבות בעיצוב כלי קודש. ארונות קודש רבים עוצבו על ידו, כדוגמת ארון הקודש במרכז העולמי של חסידות ויז'ניץ בבני ברק, וארון הקודש ברחבת הכותל המערבי מתחת לקשת וילסון.
כמו כן, עיצב את החנוכיה הגדולה ברחבת הכותל המערבי, ואלמנטים יהודיים אחרים, המפארים את הפרויקטים הרבים בהם הוא השתתף.
פעילות ציבורית
קרבתו של אסטרייכר לאדמו"ר מבעלז הביאה אותו לעסוק בפעילות ציבורית בתוך החסידות, בחורף שנת תש"ע (2010) מונה על ידי האדמו"ר כחבר מרכזי בוועד הפועל של מרכז מוסדות בעלזא בא"י, וכיום הוא עסקן בולט בחסידות ומחוצה לה.
כמו כן, כחסיד בעלז נלהב נוהג אסטרייכר לתכנן בתי כנסת וישיבות עבור החסידות ללא כל תמורה.
לנגוש
לַ֫נְגּוֹשׁ (בהונגרית: lángos) הוא מאכל מסורתי בהונגריה ומדינות שכנות שלה, כגון צ'כיה, סלובקיה, וקרואטיה. הוא עשוי בצורת עיגול בצק שטוח על בסיס קמח תפוחי אדמה, מטוגן בשמן עמוק. מוגש בדרך כלל עם ממרח שום, שמנת חמוצה או גבינה מגוררת, ונמכר בעיקר בדוכני רחוב.
שמו של המאכל מורכב מהמילה ההונגרית "לאנג" (láng) שפירושה "להבה", מכיוון שבעבר היה נאפה בתנורי לבנים, בסמוך ללהבות האש, ואז היה מקובל כתחליף ללחם בארוחות בוקר.
כל בדיחות אשכול
כל בדיחות אשכול הוא ספר הומוריסטי שיצא לאור בכריכה רכה בדצמבר 1966 על ידי הוצאת "איסר". את הספר כתב אורי סלע.
בשנת 1967 יצא כרך ב' עם בדיחות נוספות, כשבשער רשום: "עוד בדיחות אשכול".
על הספר
מחברי החוברת מסבירים במבוא כי "חוברת קטנטונת זאת באה לאסוף את בדיחותיה של תקופת אשכול – ההנאה היחידה שתקופה זו הביאה לאזרחי המדינה". הבדיחות מבטאות דיכאון כבד, מתובל בהומור שחור וגס. "חוברת זו" – כותבת יונה הדרי בדוקטורט שלה "משיח רכוב על טנק" – "מנסחת מצב רוח ציבורי דיכאוני שהגיע לשיאו".
על הספר אמר יוסי שריד: "זה הדבר הכי גרוע שיכול לקרות למנהיג. עדיף כבר שישנאו אותך מאשר שיצחקו עליך".
זמן קצר לאחר פרסום החוברת פתחה המשטרה בחקירה כדי לאתר את מחברה. העילה לחקירה הייתה שהמו"ל של החוברת לא ציין עליה את שם בית הדפוס שבו הודפסה ולא את שם המחבר. החקירה לא העלתה דבר. עם השנים, התברר כי מחבר החוברת היה אורי סלע. הוא עשה זאת לשם פרנסה אך גם מתוך תחושה שחוברת זו נותנת ביטוי אמיתי למצב הרוח הציבורי.
מבחר בדיחות
בין הבדיחות:
אליפות העולם באתלטיקה 2017
אליפות העולם ה-16 באתלטיקה נערכה באצטדיון האולימפי בלונדון שבממלכה המאוחדת בין 4 באוגוסט ל-13 באוגוסט 2017.
האלופות
, בעלת המשלחת הגדולה באליפות זו עם 167 אתלטים, זכתה באליפות לאחר שצברה 10 מדליות זהב, 11 מדליות כסף ו-9 מדליות ארד ובסך הכל 30 מדליות, יותר מכל מדינה אחרת. במקום השני (5, 2, 4, 11) ובמקום השלישי  (3, 1, 2, 6).
הרחקה
התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF) החליטה להאריך את השעייתם של אתלטי רוסיה, שכבר הושעו מהשתתפות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), בעקבות דו"ח הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט שקבע כי רוסיה נהגה באופן שיטתי לאמרץ את ספורטאיה, ובכך ימנע מהם להשתתף באליפות עולם זו. יחד עם זאת, 19 אתלטים מרוסיה קיבלו אישור להשתתף באליפות על בסיס אישי, תוך התניה שלא להגיע עם שום סממן מדיני לתחרויות.
סיום הקריירה של יוסיין בולט
הייתה זו התחרות האחרונה של יוסיין בולט מג'מייקה שנחשב לאחד האתלטים הגדולים בכל הזמנים. באליפות עצמה הוא לא הצליח כמו שציפו הוא ומעריציו. הוא זכה במדליית ארד בלבד בריצת 100 מטר ופרש מריצת השליחים 4x100 כרץ אחרון לאחר שהתכווצו שרירי רגליו.
בחזרה לתחתית
"בחזרה לתחתית" היא סדרת טלוויזיה-דוקומנטרית המשודרת בערוץ 8 של חברת הטלוויזיה בכבלים הוט.