cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סורק פגיעות
שימוש
תוצאת סריקה של סריקה בסורק הפורטים, תהיה כדלקמן:
תוצאת מקוצרת של סריקה בסורק הפגיעויות, תהיה כדלקמן:
חלק מיומן שרת, השורות מציגות סריקה המנסה לאתר את עמוד הניהול:
שבלול (אלבום)
שבלול הוא שם אלבומם המשותף של אריק איינשטיין ושלום חנוך שיצא ב-1970, ומבוסס על סרט הקולנוע "שבלול". האלבום הוא אחד מראשוני אלבומי הרוק הישראלי.
זהו אחד האלבומים המצליחים ביותר של איינשטיין ואחד האלבומים הישראליים המוערכים והחשובים בכל הרוק הישראלי. הוא דורג במקום החמישי ברשימת "100 האלבומים הישראליים הטובים ביותר" של ידיעות אחרונות. הוא נבחר ל"אלבום הישראלי האהוב ביותר בכל הזמנים" על ידי הקהל בדירוג שערכו עיתון מעריב, רשת ג' ואתר האינטרנט Mako. יואב קוטנר תיאר אותו בתור "יצירת מופת ונקודת ציון חשובה בהיווצרות הרוק הישראלי".
רקע
שלום חנוך הלחין את כל שירי האלבום, וכתב את המילים לרובם. שירים רבים מהאלבום הפכו ללהיטים, בהם "אבשלום" (מילים: יהונתן גפן וחבורת לול), "למה לי לקחת ללב" (מילים: חנוך ואיינשטיין), "מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר" (חנוך) ונעימת "שבלול". האלבום כולל שירים שנכללו בסרט "שבלול", בחלקם בגרסאות שונות. באלבום גם נכלל הקטע האוונגרדי "שונות", שכולל חיקויים ומחוות למחזות ודמויות מוכרות מאותה תקופה.
את איינשטיין ושלום חנוך מלווים חברי להקת "הצ'רצ'ילים": חיים רומנו ורוב הקסלי, מיקי גבריאלוב ועמי טרייבטש, וכן יעקב נגר, אהרל'ה קמינסקי, שמוליק ארוך ונעם שריף.
על פי הנעימה "שבלול" שבאלבום כתב איינשטיין את מילות השיר "ברלה צא", שהקליט עבור אלבומו "שירי ילדים" מ-1971. השיר נכלל גם באלבומו "יסמין". השיר "מה שיותר עמוק יותר כחול" מתוך האלבום נהפך ב-1976 ליצירה באורך תשע דקות שפתחה את האלבום "סוף עונת התפוזים" של להקתו של חנוך, "תמוז".
לשירי האלבום נעשו מספר גרסאות כיסוי מפורסמות. אלבומם של רוקפור "בחזרה לשבלול" הוא אלבום מחווה לאלבום (למרות שהוא מכיל גם שירים מתוך האלבומים פוזי ופלסטלינה). להקת זקני צפת פרצה לתודעה הציבורית עם גרסת כיסוי בסגנון פאנק רוק לשיר "מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר".
האלבום יצא לראשונה במהדורת דיסק ב-1988. ב-2004 יצא במהדורה שכללה מאסטרינג חדש ושלושה קטעי בונוס: גרסאות באנגלית לשלושה משירי האלבום. ב-2018 יצאה מהדורה מחודשת של האלבום, כאשר החידוש העיקרי היה ששירי האלבום נלקחו מסרטי ההקלטה המקוריים שלהם, ולא הומרו מתקליט כמו במהדורות הקודמות. המהדורה יצאה במסגרת המארז "אריק איינשטיין: שיר שחלמתי" של חברת פונוקול.
תרמופיל
תרמופיל (בכתיב לטיני: Thermophile; מילולית: אוהב חום) הוא יצור אשר חי ומשגשג בטמפרטורות יחסית גבוהות, מעל 45 מעלות צלזיוס. רבים מהתרמופילים הם חיידקים קדומים.
תרמופילים נמצאו במקומות שונים ברחבי העולם בהם יש חום רב הנובע מהחום הפנימי של כדור הארץ, כדוגמת מעיינות חמים. תרמופילים נמצאו למשל בפארק לאומי ילוסטון שבארצות הברית ובאתרים של גייזרים תת-מימיים.
התרמופילים מכילים אנזימים המסוגלים לתפקד בתנאי חום. עמידות זו נוצרה עקב שינויים שעברו לאחר תרגום או שעתוק הדנ"א. כמו כן ישנן חומצות שומן רוויות המאפשרות לקרום התא יציבות בטמפרטורות גבוהות על ידי יצירת קשרים הידרופוביים חזקים השומרים על נזילות הקרום. אנזימים כאלו משמשים את המדענים בביולוגיה מולקולרית, למשל במכשיר הPCR.
את התרמופילים נהוג לסווג לתרמופילים קיצוניים, אשר זקוקים לתנאי החום כדי להתרבות, ולתרמופילים מתונים אשר יכולים להתרבות גם בטמפרטורות נמוכות מתחת ל-50 מעלות צלזיוס. ההיפרתרמופילים מסוגלים להתרבות בטמפרטורות מעל 60 מעלות.
דוגמה לחיידק תרמופילי: Thermus aquaticus ו-Chloroflexus.
לחיידקים תרמופיליים חלק חשוב בתהליך של הכנת דשונת ביתית או תעשייתית.
ניצן בן-סירה
ניצן בן-סירה (נולד ב-5 בפברואר 1966) הוא קצין בדרגת תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כטייס ומפקד בחיל האוויר.
ביוגרפיה
בן-סירה הוא בוגר קורס טיס מס' 110 של חיל האוויר במגמת קרב. שירת כטייס פנטום ו-F-16. פיקד על טייסת 116 ופיקד על טייסת 253 בשנים 2005–2007, באוקטובר 2005 הוביל את התקיפה המבצעית הראשונה של מטוסי ה"סופה", בתגובה לירי רקטות מרצועת עזה. שימש ראש מחלקת אמצעי הלחימה במטה חיל האוויר.
לאחר שחרורו שימש יועץ בחברת נובוקיור ובחברת אלביט מערכות. מכהן כדירקטור חיצוני חברת אורביט טכנולוג'יס. בן-סירה בוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.
לפאייט (פירושונים)
{{פירושונים|
אחרים
}}
או-דה-פראנס
או-דה-פראנס (בצרפתית: Hauts-de-France) הוא חבל בצפון-מערב צרפת, אשר הוקם ב-1 בינואר 2016. הוא החבל הצפוני ביותר במדינה. שטחו מגיע ל-31,318 קילומטר מרובע ובשטחים הכלולים בו חיו בשנת 2019 6,004,947 תושבים.
הקמת החבל
החבל הוקם במסגרת רפורמה מנהלית שננקטה להקטנת מספר החבלים בצרפת המטרופוליטנית מ-22 ל-13. הוא כולל שני חבלים שהיו נפרדים על פי החלוקה הקודמת - נור-פה דה קאלה ופיקרדי.
בירת החבל היא העיר ליל. כלולים בו חמישה מחוזות: אן, נור, אואז, פה-דה-קאלה וסום.
לחבל ניתן שם זמני נור-פה דה קאלה-פיקרדי, צירוף של שמות שני החבלים הכלולים בו. ביולי 2016 החליטה מועצת החבל על השם החדש Hauts-de-France, שם שצריך להיות מאושר במועצת המדינה של צרפת. משמעות השם הוא החלק העליון של צרפת שמתאר את המיקום של החבל ביחס לצרפת המטרופוליטנית.
גבולות החבל
החבל גובל בחוף תעלת למאנש בצפון ובצפון מערב, בבלגיה בצפון-מזרח, בחבל גראנד אסט בדרום-מזרח, באיל דה פראנס בדרום ובנורמנדי בדרום-מערב.
הרפובליקה ההלנית השנייה
הרפובליקה ההלנית השנייה (ביוונית: Ἑλληνικὴ Δημοκρατία) הייתה רפובליקה, אשר התקיימה ביוון בין השנים 1924–1935.
הקמת הרפובליקה
במהלך מלחמת העולם הראשונה התנגד קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון לכניסתה של יוון למלחמה, וכתוצאה מכך אולץ ב-1917 לפרוש לגלות, ובנו אלכסנדרוס הראשון עלה לכס המלוכה. בנו גאורגיוס יצא עמו לגלות, וב-1920 שב ממנה, לאחר מות אלכסנדרוס, אחיו. ראש הממשלה הליברלי אלפתריוס וניזלוס סבר כי הגיע הזמן להפוך את יוון לרפובליקה, אך הוא הובס בבחירות, וקונסטנטינוס שב לכס מלך יוון. ב-27 בספטמבר 1922 ויתר קונסטנטינוס הראשון על כס המלוכה בעקבות מהפכת ה-11 בספטמבר 1922, וגאורגיוס לקח את מקומו.
בשנים אלו הייתה יוון מדינה המצויה במלחמה ובמצב של אי יציבות. המלחמה עם טורקיה הסתיימה בתבוסה יוונית, ובאובדן של שטחים רבים באסיה הקטנה. כמיליון וחצי יוונים הפכו לפליטים, ועזבו את השטחים שנכבשו על ידי טורקיה, על מנת להתיישב ביוון. מצב זה הביא לאי שקט חברתי, ולחוסר יציבות פוליטית.
בעקבות ניסיון הפיכה מלוכני ב-1922 שכשל, התבקש גאורגיוס על ידי הממשלה "לצאת לחופשה" בגלות, בעוד שהממשלה תדון בצורת המשטר הראויה ליוון. ב-19 בדצמבר 1923 יצא גאורגיוס לרומניה, וב-25 במרץ 1924 הוכרז על הקמת הרפובליקה ההלנית השנייה. גאורגיוס הודח באופן רשמי, נשללה ממנו אזרחותו היוונית, ורכושו הוחרם.
בבחירות שנערכו ב-5 ביולי 1928 גדל כוחה של המפלגה הליברלית, וב-19 באוגוסט אותה שנה היא הכריחה את הממשלה לערוך בחירות חדשות, בהן זכתה ב-228 מתוך 250 המקומות בפרלמנט. אלפתריוס וניזלוס עמד בראש ממשלת יוון עד 1932, אז הפסידה מפלגתו בבחירות, למפלגת העם בהנהגת פנאגיס צלדאריס. במרץ 1933 ניסה אחד ממקורביו לבצע הפיכה שנכשלה, וביוני 1933 נעשה ניסיון שני להתנקש בחיי וניזלוס. נטיותיה הפרו-מלוכניות של הממשלה הובילו לניסיון הפיכה צבאית במרץ 1935, בהנהגת וניזלוס וגנרל ניקולאוס פלסטירס. בעקבות כישלון ההפיכה עזב וניזלוס את יוון פעם נוספת. הוא נמלט לרודוס וממנה לנאפולי ופריז.
החזרת המונרכיה
גאורגיוס שב ליוון ב-25 בנובמבר, ומיד הסתכסך עם קונדיליס. גאורגיוס רצה להכריז על חנינה כללית, וקונדיליס התנגד לכך. גאורגיוס פיטר את קונדיליס ומינה ראש ממשלה זמני, פרופסור קונסטנטינוס דמטריזס. בינואר נערכו שוב בחירות, שתוצאותיהן לא הביאו להכרעה בין הרפובליקנים והמלוכנים. לשון המאזניים הייתה המפלגה הקומוניסטית היוונית. באופן מקרי מתו לפתע שורה של פוליטיקאים מובילים, ביניהם וניזלוס (שמת בגלות בפריז), קונדיליס ודמטריס. מתוך חשש ממהפכה קומוניסטית, ועל מנת להביא לייצוב המשטר, מינה גאורגיוס את הגנרל יואניס מטאקסס, שר ההגנה בעל הנטיות המלוכניות, לראש ממשלה. מטקסס פתח במהלכים לניטרול הפרלמנט ושלילת זכויות האדם. ב-4 באוגוסט 1936 הכריז על שלטון דיקטטורי, שנודע בשם משטר 4 באוגוסט, שלטון שהיה מושפע מאיטליה הפאשיסטית. גאורגיוס הודיע כי הוא מקבל את השינוי החוקתי.
משה יצחקוף הכהן
הרב משה הכהן יצחקוף (ה'תרכ"ה, 1865 - כ"ה באייר ה'תש"ג, 1943) היה רבה הראשי של יהדות בוכרה בישראל, רבה של שכונת הבוכרים בירושלים וראש ישיבת "מדרש שלמה - צופיוף".
קורות חיים
נולד בט"ז בניסן ה'תרכ"ה (1865) בעיר בוכרה, לרב יצחק הכהן ולמרת רחל תילאיוף.
בצעירותו עמד בראשו של בית המדרש המרכזי בבוכרה, וכן ניהל ועדי תורה שונים במרכז אסיה.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19, נישא לאשה את מרת באנו. מבין הילדים שנולדו לשניהם, נותרו רק הבן הגדול הרב אברהם חיים, והבן הצעיר הרב מנחם ציון. לאחר מספר שנים התאלמן, כשאשתו נפטרה בשנות הארבעים המוקדמות לחייה.
עלייתו לארץ ישראל
בשנת 1913 עלה לארץ ישראל, ובמהלך ביקורו בירושלים נישא ליפה בת הרב ברוך גאולה. בתום מסע בן שנה שערך בישראל, שב עם אשתו החדשה לבוכרה. כוונתו הייתה לחזור ולהתארגן לקראת עזיבה לצמיתות לארץ ישראל בהקדם, אך מאורעות מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 עיכבו את התוכנית. בינתיים, בשנים אלו נולדו לזוג ילדיהם יוסף וקציעה.
בשנת 1922 עלה עם משפחתו בשנית לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
פעילותו בירושלים
עם התיישבותו בירושלים נמנה עם ראשי ומנהיגי הקהילה הבוכרית בירושלים, וכיהן כראש ישיבת "מדרש שלמה - צופיוף". בתקופה זו צורף הרב לכהן בוועד הכללי של הקהילה הבוכרית.
עסק בכלל ענייני השכונה ובייחוד בעניינים הרוחניים, מתוקף חברותו ב"וועד הרוחני" של הקהילה, שתפקידו היה לדאוג לפעילות בתי הכנסת, שמירת השבת, כשרות הבשר ופיקוח המידות והמשקולות בשוק, העמדת ממונים על הפרשת תרומות ומעשרות מן הנמכר בשוק, הקמת ישיבות, פיקוח על נכסי ההקדש בשכונה ועוד. בנוסף פעל הוועד גם בטיפול בצרכי השכונה כדאגה למים לתושבים, בתחזוקת הדרכים ובסלילת דרכים חדשות, בהפעלת שירותי בריאות, בהצבת שומרים בשכונה, בהקמת שוק גדול ששימש מרכז כלכלי לתושבי השכונה ועוד.
רבה הראשי של עדת הבוכרים בישראל, ורבה של שכונת הבוכרים
בשנת 1939 מונה לשמש כרבה הראשי של עדת הבוכרים בארץ ישראל וכרבה של שכונת הבוכרים. בתקופת זו שמר על קשרים טובים עם הרבנים הראשיים, רבני ירושלים, רבני עדות, ראשי היישוב בארץ ישראל מחד וגם עם הבריטים, אשר שלטו אז בארץ ישראל, מאידך.
מדי שנה בחג הסוכות, היו עולים לרגל לסוכתו, וביניהם נמנו הרבנים הראשיים, רבני ירושלים, הנציב העליון והמושל הבריטי אדוארד קית'-רוץ'.
רב בית הכנסת "בבא תמא"
בירושלים קבע את מקום תפילתו בבית הכנסת הגדול של קהילת הבוכרים "בבא תמא" וכיהן למעלה מעשרים שנה כרב בית הכנסת. הרב יחיאל שלומוב סיפר עליו : "זכורני בהיותו חזן בבית הכנסת הגדול "בבא תמא" בשכונת הבוכרים, ירושלים, בימים הנוראים היה בית הכנסת מלא אורחים שבאו לשמוע את תפילותיו של רבינו זצ"ל שהייתה בדמעות ובהשתפכות הנפש וברושם אדיר על הקהל. אמרותיו הנפלאות בזמן תקיעת שופר שהיו מתובלות בדברי הלכה ומוסר, היו משפיעים השפעה גדולה ועצומה וכשהיה שופך שיחו לפני קונו בתפילת מוסף של יום הכיפורים בסדר העבודה, נדמה היה כמראה הכהן הגדול ממש"
הלך לעולמו ב-30 במאי 1943 (כ"ה באייר ה׳תש"ג) ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
תלמידיו
במשך חייו העמיד אלפי תלמידים, ביניהם:
מפרץ סורוגה
מפרץ סורוגה (ביפנית: 駿河湾) הוא מפרץ בחוף האוקיינוס השקט בשיזואוקה, הונשו, יפן.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 14 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (22 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא פברואר (5 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,286 מילימטרים בשנה. חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (286 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (79 מ"מ גשם).
זיהום סביבתי
מאז מלחמת העולם השנייה, הייתה פריחה תעשייתית ביפן. עד ל-1970, ייצרו מספר מפעלים לייצור נייר מקומיות. בגלל הפריחה התעשייתית הזו, המפרץ סבל מזיהום סביבתי קשה וזה נגרם ממספר סיבות:
הזיהום של מפרץ סורוגה הפך לשמצה כל כך עד כדי כך שהופיע בסרט Godzilla vs. Hedorah מ-1971. שמו של המפלצת Hedorah נקבעה מהמילה hedoro, המילה היפנית ל"בוץ", כאשר המפלצת ניזונה מהזיהום הכבד שבמפרץ.
זיקית כף ננסית
זיקית כף ננסית (שם מדעי: Bradypodion pumilum) היא מין של זיקית קטנה החיה רק באזור הכף המערבי שבדרום אפריקה ובעיקר סביב קייפטאון.
אורך זיקית זו 15 ס"מ והיא בעלת צבעים בולטים על חלק מאיבריה בצבע ירוק, כחול וורוד. ראשה קטן עם עיניים בולטות ומספר קוצים לאורך גופה בצבע בהיר. שני הזוויגים דומים בגודל. הזיקית בעלת לשון ארוכה מאוד ביחס לגודלה והיא בעלת זרועות ארוכות וזנב ארוך ולופתני איתו היא נתלית על ענפים.
זיקית זו משריצה 10–15 ולדות חיים שנולדים בצבע ורוד בין הזלזלים. עם זאת ישנה תמותה גדולה של צאצאים אלו, אף על פי שאימם מטפלת בהם.
הזיקיות חיות בין שיחים קטנים באזורים סובטרופיים בדרום אפריקה, לעיתים בקרבה לצוקי החופים. היא חיה בבדידות אך הנקבה משגיחה על צאצאיה עד לבגרות. מזונה כולל חרקים שונים כמו צרצרים, זבובים, חגבים ועכבישים. טורפיה כוללים נחשים שונים, חנקניים וגם חתולי בית שהתפראו.
המוזיאון האולימפי בנורווגיה
המוזיאון האולימפי בנורווגיה (בנורווגית: Olympiske Museum) הוא מוזיאון, הממוקם בעיר לילהאמר שבנורווגיה.
המוזיאון האולימפי בנורווגיה, מציג את ההיסטוריה של המשחקים האולימפיים בתקופות קדומות ומודרניות, תוך התמקדות באולימפיאדת החורף 1952 באוסלו ובאולימפיאדת החורף 1994 בלילהאמר. נקודות השיא האולימפיות מוצגות באמצעות מתקנים אינטראקטיביים, מצגות מולטימדיה וסיפורים הקשורים לאובייקטים אותנטיים. בנוסף לתערוכת הקבע, המוזיאון מציג גם תערוכות ארעיות עם נושא הקשור לתולדות הספורט ולהישגים אתלטיים. לאולימפיאדת הנכים ולאולימפיאדת הנוער יש חלקים משלהם במוזיאון.
בנדיקוט קוצני
בנדיקוט קוצני או בנדיקוט ניו-גינאי קוצני (שם מדעי: Echymipera) הוא סוג של כיסאי במשפחת הבנדיקוטיים שכולל 5 מינים החיים ברחבי מלנזיה וצפון אוסטרליה. הסוג תואר מדעית בשנת 1842 על ידי חוקר הטבע הצרפתי רנה לסון (René Lesson), והמינים שבו הם הגדולים ביותר במשפחה לאחר הבנדיקוט הענק. השם המדעי נועד לציין את הדמיון בין הסוג לבין החולדה הקוצנית.
מידע כללי
הבנדיקוט הקוצני הוא הסוג השני בגודלו בקבוצת הבנדיקוטים החיים בגינאה החדשה. אורך הראש והגוף של המינים נע בין 20 ל-50 סנטימטרים, אורך הזנב 5–13 סנטימטרים, והמשקל בסביבות 2-0.5 קילוגרם. מיני הבנדיקוט הקוצני מתאפיינים במבנה גוף מוצק וקמור, ראש משולש וחוטם מוארך במיוחד. יש להם אוזניים עגולות וגדולות יחסית וזנב עבה באורך בינוני. סימן ההיכר שלהם הוא הפרווה הזיפית והקוצנית שהעניקה להם את שמם. צבעם של המינים בסוג נע בין חום כהה לחום בהיר או אדמוני, והצד התחתון חיוור יותר.
הבנדיקוטים הקוצנים חיים בעיקר בגינאה החדשה ואיים סמוכים, אך מין אחד מצוי גם בצפון אוסטרליה. בית הגידול שלהם מורכב מיער גשם טרופי ולח בשפלות או על מדרונות הרריים גבוהים עד רום 2,000 מטר מעל פני הים. הבנדיקוטים הללו חיים בבדידות רוב הזמן. במהלך היום, הם ישנים בקינים עשויים עלים, עשבים וזרדים שאותם בנו בגזעים חלולים, סבך שיחים או מאורות באדמה. בלילה, הם יוצאים לתור אחר מזונם, שכולל פירות, חרקים, תולעים ושבלולים. הבנדיקוטים הקוצנים יוצרים לעצמם בסבך רשת שבילים שבהם הם משתמשים כדי לנוע במהירות מאזור לאזור.
הנקבות יכולות להמליט עד שלוש פעמים בשנה. גודל השגר נע בין 1 ל-3 ולדות, והם מבלים בכיס מספר שבועות ומגיעים לבגרות בתקופה מוקדמת יחסית. תוחלת החיים המרבית של הבנדיקוטים הקוצנים עד 3 שנים. מלבד טורפים טבעיים מגוונים, הבנדיקוטים מאוימים מצד בירוא יערות ומלכודות. 3 מינים נמצאים במצב שימור ללא חשש, מין אחד בסכנת הכחדה ומין אחד חסר נתונים.
קישורים חיצוניים
תמונות של בנדיקוט קוצני בפליקר.
טבח מי ליי
טבח מִי ליי (בווייטנאמית: Mỹ Lai) בוצע על ידי חיילים אמריקנים במאות אזרחים וייטנאמים לא חמושים ב־16 במרץ 1968, בעיצומה של מלחמת וייטנאם. הטבח הפך לאירוע שסימל יותר מכל את פשעי המלחמה של הכוחות האמריקאים בווייטנאם. בשל האירועים במי ליי, שהתרחשו בסמיכות למתקפת טט, ששינתה את דעת הקהל האמריקאית מרצון לניצחון ברור בווייטנאם לשאיפה לסיום הלחימה בדרך מכובדת, הלכה וגברה ברחבי העולם ההתנגדות לשהות האמריקאית במקום. נוסף על כך, בעקבות חקירת הטבח התבססה גישת האחריות הפיקודית בדיני המלחמה. לפי גישה זו, המכונה גם סטנדרט מדינה (על שם ארנסט מדינה, מפקד כוח המשימה במי ליי), מפקד הכוח נושא באחריות פלילית לפשעי מלחמה או הפרת זכויות אדם שנעשים בתחום סמכותו, אם לא פעל למנוע אותם.
מהבחינה החברתית, הטבח המחיש כיצד מצפונם של קומץ חיילים מדרג זוטר, מתוך כוח כולל של עשרות, יכול להפסיק הרג של חפים מפשע, ואף להביא את האשמים למשפט. למרות ניסיונות הטיוח של הקצונה הבכירה, "מצפונו של חייל בודד בעל תושייה הכריע בסופו של דבר את הכף".
רקע
במהלך מלחמת וייטנאם, נחשב מחוז קואנג נגאי למקלטם של לוחמי הגרילה המקומיים של "החזית הלאומית לשחרור דרום וייטנאם" (הוייטקונג), והפך למטרתם של מפציצי ארצות הברית.
חיסול הווייטקונג היה בעל חשיבות עליונה לכוחות המזוינים של ארצות הברית. פועל יוצא של גישה זו היה כי ההצלחה בקרב נמדדה בדרך-כלל לא על פי גודל הכיבוש או הניצחון, אלא על פי מניין הרוגי הווייטקונג, ולחיילים בשטח ניתנה לכן הוראה לנפח את מספר ההרוגים בדיווחיהם. בעקבות הוראה זו, והיות כי היה קשה להבחין בין לוחם וייטקונג לאזרח חף מפשע, נוצרו לעיתים קרובות סתירות בין מספר ההרוגים הרשמי לבין מספר כלי הנשק שנמצאו בזירת הקרב. על פי עדויות שליקט מאוחר יותר הפרופסור למשפטים דאגלס לינדר מאוניברסיטת מיזורי (קמפוס קנזס סיטי), דעה רווחת בקרב החיילים הייתה כי "כל מת לא לבן הוא וייטקונג".
הטבח
בדצמבר 1967 נחתה בווייטנאם פלוגה ג' מדיוויזיית החי"ר ה-23 . עד תחילת 1968 לא השתתפה הפלוגה בפעילות ממשית.
במסגרת מתקפת טט בינואר 1968, פעל בקואנג נגאי הגדוד ה-48 של החזית הלאומית לשחרור דרום וייטנאם. המידע המודיעיני שהועבר לכוחות האמריקנים הצביע שהגדוד מצא מסתור בכפר המקומי סון מי. אזורים ספציפיים בכפר, שנקראו מי ליי 1, 2, 3 ו-4 (וכינויים "פינקוויל"), נחשדו בשיכון לוחמי החזית. בעקבות המידע תוכנן מבצע רחב היקף באזור מי ליי 4.
ב־14 במרץ נקלע כוח קטן מהפלוגה למארב; סמל אחד נהרג ומספר חיילים נפצעו. האווירה בטקס האשכבה של סמל הפלוגה הייתה מתוחה, והחיילים אף דיברו בינם לבין עצמם על נקמה. לא מדובר היה במחשבות יוצאות דופן בפלוגה – בחקירה שנערכה לאחר הטבח, התברר כי אלימות כלפי אזרחים, שריפת כפרים, אונס והרעלת בארות – כולם היו שכיחים בקרב חייליה.
ב־15 במרץ דווח לפלוגה ג' כי כל הכפריים במקום צפויים לעזוב את בתיהם לכיוון השוק המקומי לכל המאוחר ב־7:00 בבוקר למחרת היום. עקב כך, ההנחה הייתה כי כל וייטנאמי שימצא במי ליי הוא לוחם וייטקונג או תומך של ארגון הגרילה. בנוסף, ניתנה הוראה להרוס את הכפר עד היסוד. בתדריך הפלוגתי נשאל מפקד הפלוגה, סרן ארנסט מדינה, האם הוראת החיסול כוללת גם הרג של נשים ושל ילדים. עד היום חלוקות הדעות באשר לתשובתו, אך אין עוררין על כך שהרושם שיצר המ"פ היה שכל נפש חיה בכפר היא אויב מסוכן.
חיילי פלוגה ג' (בליווי צלם צבאי בשם רונלד הברל, ומלבד חייל בודד שסירב להצטרף לסיור), בסיוע אווירי, הגיעו לכפר כמתוכנן ב־16 במרץ, אך לא מצאו אף לוחם וייטקונג במקום. כפי הנראה, לוחמי הוויטקונג עזבו את המקום לפני שהכוחות האמריקנים נחתו, או שכלל לא השתכנו בו. החיילים האמריקנים, שהיו שייכים למחלקה א' של סגן ויליאם קלי ולמחלקה ב' של סגן סטפן ברוקס (המחלקה השלישית, בפיקודו של המ"פ, נשארה כעתודה במקום הנחיתה, אך לא ידוע עד מתי), החלו לחפש אחר לוחמי וייטקונג ולשם כך הוציאו את כל התושבים מבתיהם. במהרה החלו האמריקאים לירות במאות אזרחים לא חמושים – בהם נשים, זקנים וטף – בהתאם להוראות שניתנו להם ולרושם הכללי שאין חפים מפשע בכפר. למרות הכאוס ששרר בכפר, ולמרות מאות האזרחים שהתחננו לחייהם ונשבעו שהם לא מהווייטקונג, הבהיר סגן קלי לפקודיו את ההוראות וחזר ואמר "אתם יודעים מה לעשות". בשלב מסוים אף זרק קלי רימון יד לתעלה מלאה באיכרים מקומיים.
קיימת מחלוקת לגבי היקף הטבח, כאשר מספר ההרוגים המוערך הוא 175–400. באתר ההרג נמצאת אנדרטה ועליה 504 שמות ההרוגים וגיל כל אחד מהם: המבוגר ביותר בן 82 והצעיר ביותר בן פחות משנה.
בלב הטבח זכור דווקא סיפורם יוצא הדופן של הטייס יו תומפסון וצוות מסוקו. תומפסון, בעזרת המקלען לורנס קובורן והמכונאי המוטס גלן אנדראוטה, הציל את חייהם של כמה מהקורבנות בכך שהפריד פיזית במסוקו בין קו האש לבין האיכרים, התעמת עם מפקדי הכוח ואיים להפעיל את מקלע המסוק אם ימשיכו להרוג אזרחים. תומפסון וצוותו לא רק התערבו במבצע של יחידה אחרת, אלא גם סירבו לפקודות שנתנו להם קצינים בדרגת סגן, שהייתה גבוהה משלהם. לאחר שאסף כמה שיותר איכרים פצועים במסוקו, מיהר תומפסון לבסיסו ודיווח לממוניו על הטבח. מייד לאחר מכן ניתנה הוראה לכוח באזור להפסיק את האש. ב־8 באפריל של אותה שנה נהרג גלן אנדראוטה כשמסוק בו טס נפגע והתרסק. אף שהצילו כ-11 אזרחים ממוות, נחשבו השלושה לזמן רב כבוגדים. רק כעבור שלושה עשורים, ב־1998, קיבלו השלושה את מדליית החייל – העיטור הגבוה ביותר למעשה גבורה שנעשה שלא במהלך עימות ישיר עם האויב.
טיוח
זמן קצר לאחר שנורה הכדור האחרון במבצע, התלונן תומפסון באופן רשמי בפני הצבא על פשעי המלחמה להם היה עד. בעקבות התלונה הורה בריגדיר יאנג, העוזר למפקד הדיוויזיה, לערוך תחקיר לא רשמי. למלאכה נבחר מפקד הבריגדה ה-11, הקולונל אורן הנדרסון. הנדרסון החליט להסתפק בראיון של חיילי הכוח, ולא לשתף בחקירה גם את הקורבנות המקומיים, וגיבש את מסקנות התחקיר באפריל. על פי מסקנותיו, כ-20 אזרחים נהרגו בהיסח דעת במהלך המבצע במי ליי. למרות זאת, דעת הצבא נותרה כשהייתה; הפעולה במי ליי תוארה כניצחון צבאי, בו נהרגו 128 מאנשי האויב, ורק חייל אחד נפצע קל, לאחר שירה בעצמו בשוגג.
שישה חודשים לאחר מכן, שלח חייל צעיר מהבריגדה בשם טום גלן מכתב ובו טענות על ברוטליות שגרתית של חיילי הדיוויזיה האמריקנית נגד אזרחים וייטנאמים חפים מפשע. תוצאות המכתב הדהדו ברחבי הדיוויזיה, וערמות של עדויות תומכות מפי חיילים הצטברו במערכת הצבאית. רב־סרן קולין פאוול, לימים מזכיר המדינה, מונה מטעם הצבא לחקור רשמית את נכונות הטענות במכתב. חקירתו העצמאית הפריכה את הטענות והעלתה "כי היחסים בין החיילים האמריקאים לאזרחים הווייטנאמים היו מצוינים".
ספק אם הפרשה הייתה מגיעה לתודעת הציבור אילולא מעשיו של חייל בשם רון ריידנהאואר. ריידנהאואר, שכלל לא היה חלק מהכוח ששהה במי ליי, שמע לראשונה על האירוע מפי חבריו לנשק, והחל בחקירה עצמאית לאחר שהשתחרר מהצבא. בעקבות סקרנותו הגיע למפקדת הדיוויזיה, ושם וידא כי אכן פלוגה ג' הייתה במי ליי בתאריך הנקוב. עדות השמיעה ששמע מחבריו זיעזעה אותו עד כדי כך, שבדיעבד הודה שהדבר הראשון שעשה כשהשתחרר היה לספר לחבריו על המקרה "ולבכות - פשוטו כמשמעו". במרץ 1969, שנה לאחר הטבח, שלח מכתב המפרט על הטבח במי ליי לנשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, לפנטגון, למחלקת המדינה, לראשי המטות המשולבים וכן למספר לא מבוטל של חברי קונגרס. מרבית הנמענים התעלמו מהמכתב, מלבד חבר הקונגרס מוריס אודל הדמוקרטי מאריזונה. אודל, בן למשפחה פוליטית מפוארת, שבניה היו למושלים, למחוקקים ולשופטים פדרליים ברחבי אמריקה, אימץ את הנושא והחל לנסות להביא את המאורע לתודעת הציבור.
באפריל 1969, חודש לאחר שנשלח המכתב, הורה ויליאם וסטמורלנד, מפקד צבא ארצות הברית, לקצין בודק לקיים חקירה מקיפה בנושא. מספר חודשים לאחר מכן ולאחר ראיון תריסר עדי ראייה, היה ברור לכל כי פשעי מלחמה אכן נעשו במי ליי. במהלך חודש יוני נשלח סגן קלי מווייטנאם בחזרה לארצות הברית כדי לעמוד במסדר זיהוי, על מנת שיו תומפסון יוכל לזהות את מי שהיה חשוד אז במעורבות בטבח. כחודשיים לאחר מכן, ב־5 בספטמבר, הוגשו נגד הסגן שישה אישומים פליליים בגין רצח.
במקביל, החלה גם התקשורת לחקור את הנושא. בעקבות מכתבו של ריידנהאואר ולאחר שיחה אישית עמו, החל העיתונאי סימור הרש ללקט מידע על אירועי מי ליי 4. ב־12 בנובמבר פרסם את תחקיר העומק שלו, ובו עדויות רבות על הטבח. בין היתר צוטט בה טוראי הארי סטנלי כשציין ש"מתו מספר כה רב של אנשים באותו יום, עד שקשה לי לזכור כמה בדיוק". לימים אף זכה הרש בפרס פוליצר על דיווח בינלאומי על "חשיפתו הבלעדית של טרגדיית מלחמת וייטנאם בכפר מי ליי". כתבתו של הרש עוררה הדים בכל רחבי אמריקה - שמונה ימים לאחר פרסומה, החלו כלי תקשורת נוספים לסקר את האירוע: במגזין לייף וכן בעיתון מקומי בקליבלנד התפרסמו תמונות של הרוגי הטבח שצולמו על ידי הצלם שנשלח עם הפלוגה למי ליי; השבועונים ניוזוויק וטיים מגזין סיקרו בהרחבה אף הם. בתוכנית התחקיר המיתולוגית של רשת הטלוויזיה CBS, 60 דקות, ראיין העיתונאי מייק וולאס חייל בשם פול מדלו, שהשתתף בטבח. מדלו תיאר בפרוטרוט את האירועים שהתרחשו ב־16 במרץ במי ליי 4, וזעזע את ארצות הברית.
משפט צבאי
ב־17 במרץ 1970 העמיד צבא ארצות הברית לדין 14 קצינים על שהסתירו מידע שנוגע לטבח. מכיוון שהחוק הצבאי אסר אז על קיום משפט צבאי למי שכבר אינו חלק מהצבא, 25 קצינים וחיילים בלבד הועמדו לדין. הקצין בעל הדרגה הגבוהה ביותר היה מפקד הדיוויזיה, מייג'ור־ג'נרל סמואל קוסטר, שהואשם בניהול פזיז ורשלני של המבצע ושל התחקיר אחריו. למרות זאת, מרבית האישומים בוטלו בסופו של דבר ורק מעטים מהמשפטים התקיימו.
ב־1971 הורשע סגן ויליאם קלי ברצח בגין פקודות הירי של הטבח ונגזר עליו מאסר עולם. אולם יומיים לאחר מכן הורה הנשיא ניקסון לשחררו מבית הסוהר ולשלחו למעצר בית, מתוך ציפייה לערעור על גזר הדין. קלי בילה בסופו של דבר שלוש שנים וחצי במעצר בית במעונותיו הצבאיים בפורט בנינג, עד ששוחרר ב־7 בנובמבר 1974 בעקבות הוראה ממזכיר הצבא. בעת זו, מרבית החיילים שהשתתפו בטבח מי ליי סיימו את שירותם הצבאי. מתוך 25 החיילים שהואשמו בתחילה, סגן קלי היה היחיד שהורשע. קלי טען אז שהוא רק מילא פקודות של מפקדו, סרן ארנסט מדינה; מפקדו, לעומת זאת, הכחיש שנתן את הפקודות וזוכה במשפט נפרד. בעקבות מחלוקת זו בין המפקד לפקודו, נראה צורך הולך וגובר לאחריות פיקודית הכרחית בצבא, ובעיקר בזכות מקרה זה היא קיימת במתכונתה הנוכחית.
השפעות
הידיעות בדבר הטבח עוררו בסופו של דבר את זעמה של תנועת השלום האמריקנית, שדרשה כי ארצות הברית וחייליה ייסוגו מווייטנאם. בו בזמן, הכריזו מגויסים חדשים רבים על עצמם כסרבני מצפון, וההתנגדות למלחמה מצד אנשי תנועת השלום רק הלכה גברה.
אך ההשפעה רבת-החשיבות הייתה דווקא במישור הציבורי הרחב, בלב הקונצנזוס. בשונה ממה שנהוג לעיתים לחשוב, לא היה מדובר בפעילות אנטי-מלחמתית אידאולוגית בקרב הקהל הרחב, אלא הבנה כי במלחמה הזאת לא ניתן לנצח. משמעות הבנה זו, באוכלוסייה שבה רווחה הקונספציה של "לנצח או לצאת משם", הייתה במקרה הזה נסיגה. סקר שנערך כשבועיים לאחר הרשעת קלי הצביע לראשונה על רוב של מתנגדים למלחמה בווייטנאם. אנשים אשר עד כה כלל לא התעניינו באקטואליה ובמלחמה, החלו לנטות לכיוון נסיגה מהאזור. סיפורי הזוועה של חיילים אמריקאים החלו לתפוס חשיבות מרובה בלב הציבור, ותלונות על עינויים והפרת זכויות אדם תפסו מקום בתודעת הקהל.
פרשנים צבאיים מעריכים כי האירועים במי ליי 4 הראו את הצורך בגיוס מתנדבים איכותיים יותר, על מנת לספק מנהיגות טובה יותר לחיילים בשטח. ככל שהמלחמה התקדמה, כך התמעט בשטח מספרם של הקצינים בעלי השכלה גבוהה. מפני שרוב הצעירים המשכילים נשארו באוניברסיטאות בארצות הברית, או עשו שירות לאומי במדינה, רוב הקצינים בווייטנאם היו צעירים חסרי השכלה ובעלי כישורי מנהיגות פחותים. סגן ויליאם קלי נחשב בעיני רבים לקצין שמסמל יותר מכל את המחסור בקצינים איכותיים בזמן מלחמת וייטנאם. ייתכן כי מסלול הקצונה המהיר בו הוכשר וחופש הפעולה הגדול יחסית שהיה לו, הם שאיפשרו את הירצחם של מאות אזרחים וייטנאמים חפים מפשע.
ודם
וֶדֶם היה כתב עת ספרותי בשפה הצ'כית שיצא לאור בגטו טרזיינשטט בין השנים 1942 ו-1944. הוא נכתב בכתב ידם של קבוצת נערים, שהונהגו על ידי עורך המגזין פטר גינז. בסך הכול, כ-800 דפים של "וֶדֶם" שרדו את מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
פירוש המילה "וֶדֶם" הוא "אנו הולכים בראש", סמל לעמידת התקווה של הנערים בגטו טרזיינשטט (טרזין) שהשתתפו בכתיבת כתב העת.
כתב העת כולו נכתב, נערך ואויר על ידי נערים צעירים, שגילם נע בין 12 ו-15. בסיכום שתי שנותיו של העיתון השתתפו בכתיבת המגזין כ-100 נערים, שרובם נרצחו מאוחר יותר באושוויץ, ורק כ-15 מהם שרדו את המלחמה.
השראתם של יוצרי "ודם" לכתיבת העיתון באה ממורם, מנהיג הנוער, "פרופסור" וולטר איזינגר, אשר מת ב-1945 בקרבת בוכנוואלד. בתחילה, איזינגר היה מורה לספרות ולשפה הצ'כית בבית הספר, אך הנאצים הדיחו אותו מתפקידו והגלו אותו לגטו טרזיינשטט ב-1942. בגטו חי איזינגר עם הנערים והשגיח עליהם, ושם השתמש בהכשרתו על מנת לעודד את ההערכה ספרותית בקרב הנוער. הוא עודד אותם ליצירת העיתון שבו יוכלו לבטא את עצמם ביצירתיות, ולתאר הן את מה שהם עדים לו והן את תקוותיהם לעתיד. תחת השפעתו, הילדים בחרו בסמל החללית כסימן לעיתונם ולמקום מגוריהם.
איזינגר מעולם לא תרם ישירות לוודם, אולם לעיתים כתב בו מאמר מערכת או תרגם למענם כתבים מרוסית; וכך נעשתה הכתיבה כולה על ידי הילדים, שרבים מהם הסתובבו ברחובות הגטו בחיפוש אחר נושאים לכתיבה. כל ילד בחר לו שם עט, כינוי שנבחר על מנת לחתום בסוף טור שכתב; לעיתים היו אלו ראשי תיבות, לעיתים שם בדוי, ולעיתים תואר סתמי כמו 'בולשביקי'. כיום, מרבית הכותבים מזוהים רק על פי שמות העט שלהם, ולא ניתן לדעת מי היו באמת ומה היה שמם האמיתי. בשנת 1943 החלו עשרה מהכותבים הפוריים ביותר בעיתון לכנות את עצמם בתואר 'האקדמיה'.
אחד הכותבים הבולטים בוודם היה nz, או בשמו האמיתי פטר גינז (1928–1944), שהיה עורכו היחיד של המגזין מאז שהיה בן 14. בגיל 15 נשלח גינז למחנה אושוויץ, שם נפטר ממחלת טיפוס הבהרות. העתק של ציור ששירטט גינז, שתיאר את כדור הארץ כפי שהוא נראה מהירח, נלקח על ידי האסטרונאוט הישראלי אילן רמון למעבורת החלל קולומביה, שהתפוצצה בזמן כניסתה לאטמוספירה. הציור המקורי עודנו שמור ומוצג במוזיאון השואה יד ושם בירושלים.
כותב נוסף בוודם היה יהודה בקון ששרד את השואה.
שימור והוצאה לאור
עד שנת 1944 כבר נשלחו מרבית הילדים שכתבו את ודם לתאי הגזים באושוויץ, והעיתון חדל להתקיים. מתוך מאת הנערים שהשתתפו במאמץ הכתיבה, רק כ-15 שרדו. רק אחד מהם, זדנק טאוזיג, נשאר בטרזיינשטט עד שחרור הגטו במאי 1945. הוא החביא את כתב היד בסדנה של נפח בה עבד אביו, ולקח אותו איתו לפראג אחרי שחרור המחנה.
לאחר המלחמה, השורדים הבודדים חזרו לביתם בצ'כוסלובקיה, וחלקם היגרו מאוחר יותר לארצות הברית, קנדה ומערב אירופה, בעוד כתב היד נותר בצ'כוסלובקיה. מאמצים לפרסם את "ודם" מחדש טורפדו על ידי המשטר הקומוניסטי ששרר במדינה באותן השנים, אולם ציטוטים מהספר הוברחו לפריז, שם הודפסו במגזין צ'כי. גרסה מודפסת בשיטת הסאמיזדאט התפרסמה בצ'כוסלובקיה מאוחר יותר, ופורסמה מחדש בשנות ה-80. גרסה זו הוצגה ביריד הספרים של פרנקפורט ב-1990.
מבחרים מוודם, שאוירו על ידי ילדים מטרזיינשטט, פורסמו בתוספת הקדמה על ידי ואצלב האוול ב-1994. כיום, האוסף השלם של מסמכי ודם נשמר באתר ההנצחה בטרזיינשטט בצ'כיה.
כלואה
כלואה (באנגלית: Shut In) הוא סרט מתח אמריקאי משנת 2022 בבימויו של די. ג'יי. קארוסו ובכיכובם של רייני קוואלי, ג'ייק הורוביץ, לוסיאנה ונדט ווינסנט גאלו. זהו הסרט המקורי הראשון של The Daily Wire והשלישי שלהם ששוחרר בפלטפורמת הזרמת המדיה שלהם (כיום +DailyWire).
The Daily Wire אירח צפייה מיוחדת בסרט ב-10 בפברואר 2022 בערוץ היוטיוב של החברה. הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים.
עלילה
ג'סיקה נאש, אם צעירה לשניים, נמצאת בעיצומו של פינוי בית סבתה המנוחה (אשר היא קיבלה בירושה) כדי שתוכל למכור אותו ולעבור. עם זאת, היא נתקעת בטעות בתוך המזווה. היא מנסה לגרום לבתה הקטנה, לייני, לעזור לה לצאת, אך מנגנון הדלת חלוד וקשה מדי ללייני לפתוח. רוב, בן הזוג לשעבר של ג'סיקה, מופיע עם חברו סמי ומחלץ אותה. עם זאת, ג'סיקה כועסת על רוב שהכניס יחד איתו את סמי, הפדופיל, לתוך ביתה. סמי מתמרן את רוב כדי לגרום לו להכניס את ג'סיקה בחזרה למזווה לפני שהם עוזבים את הבית. רוב אכן סוגר עליה את הדלת, לא לפני שהשאיר לה 3 גרם של מתאמפטמין, ואף ממסמר את הדלת עם קורות עץ, דבר שגרם לג'סיקה פצע חמור בידה הימנית.
ג'סיקה מסירה את המברג כדי שתוכל לברוח על ידי זחילה דרך התקרה אל הקומה השנייה. היא לוקחת את לייני ומייסון למכונית (למרות שהמפתחות אצל רוב), אך מתחיל לרדת גשם זלעפות וג'סיקה מחזירה את ילדיה פנימה בזמן שהיא לוקחת את האוכל שהיא ארזה מוקדם יותר במכונית. עם זאת, סמי עדיין חי והוא תופס את הילדים. ג'סיקה ממהרת חזרה פנימה, אבל סמי מחזיק סכין לגרונו של מייסון.
רוב שוב מגיע ומאיים על סמי עם אקדח, ג'סיקה לוקחת את הילדים למטה בזמן שרוב יורה בראשו של סמי. רוב, ששמע על המציאה של ג'סיקה, סכום כסף גדול שסבתה החביאה בתוך ספר תנ"ך, מנסה להתפייס עימה. עם זאת, ג'סיקה מבינה שרוב תמיד ישים את הסמים שלו לפניה ולפני ילדיהם, אז היא מכינה לו כריך עם חמאת תפוחים ועם 3 הגרם של הקריסטל מת'. רוב חוטף מנת יתר, אבל לפני שהוא מת הוא מנסה להכריח את ג'סיקה לעשות גם סמים, והאחרונה דוחפת אותו מהחלון אל מותו.
זמן מה לאחר מכן, ג'סיקה וילדיה נראים בבית, שעבר שיפוץ, מכינים ומוכרים חמאת תפוחים משלה (בהשראת המתכון של סבתה) ובעיקר מכל הם מאושרים.
הפקה
המפיקים דאלאס סונייר ואמנדה פרסמיק קיבלו את התסריט של הסרט ב-2018 מהתסריטאית מלאני טוסט. התסריט של טוסט הוצג בשנת 2019 במהלך, סקר שנתי לתסריטים שטרם הופקו. הסרט תוכנן בתחילה להיות מופק על ידי ניו ליין סינמה כשג'ייסון בייטמן יאייש את תפקיד הבמאי. לאחר תקופה של קיפאון, האופציה לסרט פגה תוקף וסונייר בחר לקחת אותו ל-The Daily Wire.
The Daily Wire חשפו את ליהוקו של וינסנט גאלו ב-1 בדצמבר 2021. זה ציין את התפקיד הראשון של גאלו בסרט באורך מלא מאז שנת 2013. תפקידו האחרון היה כהרולד מרקוס בסרט היפני "Human Trust".
ביקורת
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 10 ביקורות של מבקרים 60% מהן חיוביות.
המבקר השמרני כריסטיאן טוטו נתן לסרט ציון של 3 מתוך 4. רנדי מאיירס מהעיתון The Mercury News נתן לסרט ציון של 2.5 מתוך 4. אלן נג מ-Film Threat כתב: "די. ג'יי. קארוסו מתזמר בצורה מופתית את סימפוניית המתח הזו, אמנם סימפוניה בת עשרים קטעים, אך סימפוניה בכל זאת".
לארי קינג לייב
לארי קינג לייב (באנגלית: Larry King Live) הייתה תוכנית אירוח אמריקאית, בהגשת העיתונאי והשדרן לארי קינג ברשת הטלוויזיה CNN בין 1985 ל-2010, התוכנית הייתה אחת התוכניות הנצפות בארצות הברית ורשמה עמל מיליון צפיות מדי לילה.
התוכנית שודרה בעיקר מאולפני CNN שיושבים בלוס אנג'לס, אך לעיתים שודרה גם ממרכז טיים וורנר שבאטלנטה. בכל לילה ראיין קינג אישיות בולטת, במרבית המקרים, ידוענים, פוליטיקאים ואנשי עסקים.
ביוני 2010 הודיע קינג כי התוכנית צפויה לרדת מהמסך אחרי כ-25 שנים שהייתה באוויר. ב-16 בדצמבר של אותה שנה שודר הפרק האחרון, עם זאת פרק מיוחד על המלחמה במחלת הסרטן שודר באופן חד פעמי יומיים לאחר מכן.
פורמט
לארי קינג ערך את מרבית הראיונות מאולפן התוכנית, אך לעיתים ערך אותם במקומות אחרים, החל מחדרי ביקורים בבתי סוהר וחדרים בבית הלבן ועד הבתים הפרטיים של המרואיינים. מבקרי התוכנית טענו כי קינג שואל שאלות "קלות" בהשוואה למראיינים אחרים, וזאת על מנת שיהיה לו יותר קל לבקש ראיון מאורחים, מאשר מראיינים עם שאלות "קשוחות" או "קשות". לאור גישתו של קינג הפכה התוכנית לאטקרטיבית יותר לדמויות חשובות, שרצוי להצהיר על עמדתן, אך במקביל להימנע משאלות מאתגרות בנושאים שנויים במחלוקת.
בחלק מהתוכניות קיבל קינג שאלות מאישים שטלפנו לתוכנית, רוב השואלים היו אנשים אנונימים, אך מדי פעם אורחים "מפתיעים" התקשרו לתוכנית ושאלו שאלה, רובם היו מושלים, בני מלוכה וסלבריטאים.
אחד הנושאים החוזרים על עצמם בתוכנית הוא נושא העל-טבעי, האורחים הבולטים בתחום היו ג'ון אדוארד, ג'יימס רנדי, סילביה בראון, ב-2005 הוא אירח תוכנית שלמה בה נערך פאנל של אנשים קתולים, אוונגליסטים, יהודים, מוסלמים ואתאיסטים, והקבוצה דנה בנושא החיים שלאחר המוות.
קלאוס פורמן
קלאוס פורמן (בגרמנית: Klaus Voormann; נולד ב-29 באפריל 1938) הוא אמן, מוזיקאי ומפיק תקליטים גרמני עטור פרסי גראמי. ידוע בעיקר בקשריו עם חברי להקת הביטלס עימם פעל בראשית דרכם בגרמניה, וכן עיצב כמה מעטיפות אלבומיהם. הוא עיצב יצירות אמנות ללהקות רבות כולל הביטלס, הבי ג'יז ועוד. העבודה הבולטת ביותר שלו כמפיק הייתה עבודתו עם להקת Trio, כולל הלהיט ברחבי העולם "Da Da Da". כמוזיקאי, פורמן ידוע בעיקר עקב היותו הבסיסט של להקת מנפרד מאן בשנים 1966-1969, וכבסיסט בשורה של הקלטות, כולל כאלה שנעשו ידי חבריו לשעבר של להקת הביטלס.
קריירה
הקשר שלו עם הביטלס החל בהופעתה הראשונה של הלהקה בעיר הגרמנית המבורג בשנות השישים המוקדמות. הוא גר בדירתה של הלהקה בלונדון יחד עם ג'ורג' האריסון ורינגו סטאר אחרי שג'ון לנון ופול מקרטני עברו לגור עם בנות הזוג שלהם, ועיצב את עטיפת האלבום שלהם, Revolver, שעבורו הוא זכה בפרס גראמי. בעקבות פירוק הלהקה, החלו לצוץ שמועות על הקמת להקה חדשה בשם The Ladders וחבריה הם לנון, האריסון, סטאר ופורמן, אך הדבר לא יצא אל הפועל, אם כי כל חברי להקת The Ladders בתוספת בילי פרסטון הופיעו בהקלטת השיר I'm the Greatest ופורמן אף ניגן באלבומים של לנון, האריסון וסטאר, והיה במשך זמן מסוים חבר בלהקת Plastic Ono Band. בשנת 1990 הוא עיצב את העטיפות של האלבומים של הביטלס The Beatles Anthology.
בשנת 2009 הוציא את אלבום הבכורה שלו A Sideman's Journey, בהשתתפות מוזיקאים בולטים רבים, כולל שני החברים הנותרים של הביטלס.
פורמן נולד וגדל בצפון העיר ברלין למשפחה מרובת ילדים. בסוף שנות ה-50 עבר לעיר המבורג במטרה להשלים את לימודי האמנות, שם הכיר את חברי "להקת חיפושיות הכסף" (שלאחר מכן התפרסמו כלהקת הביטלס), שבאו להופיע במקום מבריטניה. פורמן התחבר עם ג'ון לנון ועם ג'ורג' האריסון - עמו שמר על קשרי חברות עד למותו של האריסון בשנת 2001.
בראשית שנות ה-60 החליט פורמן לעזוב את גרמניה ולעבור ללונדון, שם התגורר בדירה יחד עם חברי להקת הביטלס, כשלפרנסתו עבד כגרפיקאי. בשנת 1965 עבר פורמן להתגורר בדירה פרטית, אך נשאר בקשר הדוק עם חברי הלהקה, על אף הצלחתם העולמית.
בשנת 1966 הוזמן פורמן לעצב את עטיפת אלבומה של הביטלס: Revolver. העטיפה שיצר פורמן מציגה מעין קולאז' של מחברת רישומים. על אף הצלחתו המסחררת של האלבום, שכרו של פורמן היה לא יותר מ-40 פאונד. על עבודה זו זכה פורמן בפרס גראמי לעיצוב אלבום.
בשנת 1966 הצטרף פורמן ללהקת מנפרד מן בתור בסיסט.
בספטמבר 1969 גייס אותו ג'ון לנון כנגן בס בלהקת Plastic Ono Band, שנועדה ללוות אותו ואת יוקו אונו בהופעה בפסטיבל רוקנרול ושלם בטורונטו (יחד עם אריק קלפטון והמתופף אלן וייט). בעקבות כך הפך פורמן לציר מרכזי בלהקות הליווי של לנון ואונו ובפרט בתקליט הסולו הראשון של לנון, John Lennon/Plastic Ono Band.
בשנת 1970 חזר פורמן לשתף פעולה עם חברי להקת הביטלס: לצד נגינה בגיטרה בס באלבומיהם של לנון, האריסון ורינגו.
פורמן פרש מעסקי המוזיקה בשנת 1989, והחליט להיות יותר עם משפחתו. הוא גר בסביבות העיר מינכן, ביחד עם אשתו השנייה קריסטין ועם שני ילדיהם. מפעם לפעם הוא מופיע בתוכניות טלוויזיה, בעיקר כשנושאה של התוכנית הוא על שנות ה-60 בכלל, או על להקת הביטלס בפרט. בשנת 1996 הלחין את פסקול הסרט "בילבי".
בשנת 1996, נתבקש קלאוס לעצב את עטיפת אלבום האוסף The Beatles Anthology. בשנת 2007 נתבקש קלאוס לעצב את עטיפת האלבום "Timeless" בעבור להקת Wet Wet Wet.
אמיל קנבל
אמיל (מילק) קנבל (28 בפברואר 1934 - 4 בדצמבר 2013) היה צלם ובמאי ישראלי, פרופסור בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. משנת 2005 לימד בבצלאל.
אודות
קנבל נולד כבן הצעיר למשה וברוניה בעיירה נובי סונץ' בפולין, במשפחה בורגנית בת שני בנים. אביו היה סוחר יינות. בנערותו היה חבר בתנועת "השומר הצעיר". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברחה המשפחה מזרחה לברית המועצות. את שנות המלחמה העבירו בסיביר. את האהבה לקולנוע רכש בנעוריו. סרטים ביוגרפיים כגון אלכסנדר נבסקי השפיעו עליו. כל בני המשפחה שרדו את השואה ושבו לפולין במסגרת הרפטריאציה ב-1945.
בשנת 1950 עלה ארצה עם הוריו והמשפחה התיישבה בתל אביב. הוא נשלח לקיבוץ ולמד תחילה בעין שמר ואחר כך במשמר העמק. לאחר שנה שב לתל אביב החל לעבוד ביום וללמוד בבית ספר ערב. דרך אחיו הבכור, אשר, שהיה חבר של הצלם יורם גרוס, החל לעבוד כעוזר צלם של גרוס (שצילם עבור יומני גבע). בסרט הקצר "4:35" למניעת תאונות דרכים עבור משטרת התנועה משנת 1951 שימש לראשונה כעוזר-צלם של יעקב יונילוביץ'. התגייס לצה"ל ב-1953 ובזכות יורם גרוס צורף ליחידת ההסרטה הצבאית. בסוף שנות ה-50 נמנה עם צוות צלמי יומני גבע. יחד עם יעקב יונילוביץ' ורולף קנלר שימש כצלם במשפט אייכמן.
קנבל היה בוגר תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב. בתחילת שנות ה-70 נמנה עם צוות ההקמה של החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1974 החל ללמד במחלקה לקולנוע בבית צבי. בין השנים 1989 ל-1996 לימד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה שבירושלים. בשנת 1994 החל ללמד כפרופסור עמית באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1997 מונה לעמוד בראש המחלקה לקולנוע וטלוויזיה, תפקיד שבו החזיק עד לשנת 2001. בשנת 2005 החל ללמד גם בבצלאל. שימש כפרופסור עמית באוניברסיטת ניו יורק, בית הספר Tisch לאמנות, וכמרצה אורח ב-SUNY, ניו יורק.
הבמאי דני סירקין נמנה עם תלמידיו. קנבל היה נשוי לד"ר אירית דובלון-קנבל, היסטוריונית. הזוג התגורר בתל אביב, ולהם שני ילדים. אמיל קנבל נפטר ממחלת הסרטן ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
סלאמבורי (1997)
סלאמבורי (1997) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-World Championship Wrestling (WCW). האירוע נערך ב-18 במאי 1997, בארנת העצמאות שבשארלוט, קרוליינה הצפונית. האירוע היה האירוע החמישי בסדרת אירועי סלאמבורי.
אחד עשר קרבות התנהלו באירוע, כולל שניים ששימשו כקרבות חושך (קרבות שלא שודרו בטלוויזיה). בקרב המרכזי, ריק פלייר, רודי פייפר וקווין גרין ניצחו את ה-nWo (קווין נאש, סקוט הול וסיקס) בקרב שלושה נגד שלושה.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מהתוכנית השבועית Monday Nitro.
אירוע
לפני שהאירוע שודר בשיטת ה"שלם וצפה", התקיימו שני קרבות חושך (קרבות שאינן שודרו בטלוויזיה). בקרב הראשון, יוג'י נאגאטה ניצח את פאט טאנאקה. בקרב השני, הפאבליק אנמי (רוקו רוק וג'וני גראנג') ניצחו את הארלם היט (בוקר טי וסטיבי ריי).
האירוע עצמו נפתח בקרב שבו אולטימו דראגון הגן על אליפות הטלוויזיה העולמית של WCW נגד לורד סטיבן ריגל. בקרב זה, ריגל הצליח לנצח את דרגון ולזכות בתואר לאחר שסוני אונו שהגיע לזירה, בעט בדראגון לא במכוון, מה שאיפשר לריגל לבצע על דראגון את מהלך ה-Regal Stretch, שגרם לדראגון להיכנע.
בקרבות הבאים, מאדוסה ניצחה את לונה ואשון, ריי מיסטריו ג'וניור ניצח את יוג'י יאסוראוקה, וגליישר ניצח את מורטיס בפסילה.
בקרב שבא לאחר מכן, דין מלנקו הגן על אליפות ארצות הברית במשקל כבד של WCW נגד ג'ף ג'ארט. במהלך הקרב, סטיב מקמייקל הגיע לזירה והשליך את ג'ארט בחזרה לזירה. מעשה זה איפשר למלנקו לבצע עליו את מהלך הפאוורבומב ואז את מהלך ההכנעה שלו, הטקסס קלוברליף, שלא הותיר לג'ארט שום דבר מלבד להיכנע. כתוצאה מכך, מלנקו הגן על התואר בהצלחה.
לאחר מכן, מנג ניצח את כריס בנואה בהכנעה במסגרת קרב מוות, האחים סטיינר (ריק סטיינר וסקוט סטיינר) ניצחו את קונאן ויו מורוס, וסטיב מקמייקל ניצח את רג'י וייט.
בקרב המרכזי, ריק פלייר, רודי פייפר וקווין גרין התחרו נגד ה-nWo (קווין נאש, סקוט הול וסיקס) בקרב שלושה נגד שלושה. בסיום הקרב, פלייר ביצע על הול את מהלך ההכנעה שלו, הפיגר פור לג לוק, ובמקביל, פייפר ביצע על נאש את מהלך הסליפר בעוד גרין הצמיד את סיקס לספירת 3 לאחר פאוורסלאם.
יעקב חיים טיגאי
יעקב חיים (ג'פרי הווארד) טיגאי (באנגלית: Jeffrey Howard Tigay; נולד ב-25 בדצמבר 1941) הוא חוקר מקרא יהודי-אמריקני שחקר את ספר דברים ותרם לכרך ספר דברים של פירוש התורה בהוצאת האגודה היהודית להוצאה לאור (JPS). הפירוש תורגם לעברית ויצא במסגרת מפעל מקרא לישראל.
ביוגרפיה
לימד בתוכנית למדעי היהדות באוניברסיטת פנסילבניה משנת 1971 ועד פרישתו לגמלאות ב-2010. בין השנים 1995 ל-1998 עמד בראש התוכנית ללימודי יהדות באוניברסיטה.
כתב ערכים לאנציקלופדיה מקראית ול-Encyclopaedia Judaica.
התגורר בירושלים, ובה נולד בנו,, שהוא סופר ופרופסור.
בניין הוועדה לביטחון המדינה (בלארוס)
בניין הוועדה לביטחון המדינה של הרפובליקה של בלארוס (בבלארוסית: Будынак Камітэта дзяржаўнай бяспекі Беларусі) הוא מבנה היסטורי מאמצע המאה ה-20 במינסק, המהווה אנדרטה אדריכלית (מספר 712G000165) הממוקם בכתובת: שדרת העצמאות 17, בפינת רחוב קומסומולסקאיה 30. הבניין נבנה בשנים 1945–1947 על ידי האדריכלים מיכאיל פארוסניקוב וגנאדי בדאנוב.
סגנון
הבניין הוקם בסגנון הנאו-קלאסי הסטליניסטי, גמבנה לבנים, בן שלוש-ארבע קומות בעל צורה מורכבת. החלק המרכזי מעמיק יחסית לקו האדום של השדרה, ואגפיו יוצרים את החצר. החלק המרכזי מעוטר באבן ריזאליט, שם נמצאת הכניסה לבניין. הריזאליט מעוטרת באכסדרה ענקית עם ארבעה עמודים קורינתיים. האגף השמאלי, משתרע לאורך שדרת העצמאות, צמוד לבית השכן 15/6. בצומת שני הכרכים ישנו שביל כניסה, מעוטר בעמודים קורינתיים לכל גובה הבניין, התומכים בגישה חצי עגולה. האגף הימני של הבניין משקיף על פינת הרחוב ומשתרע לאורך רחוב קומסומולסקאיה שם הוקם מועדון על שם דז'רזינסקי (ממייסדי שירות ביטחון המדינה והיה בלארוסי במוצאו). החזית מעוטרת בארבעה עמודים. החלק בפינת הקצוות עם שלוש קומות עם בלוודרה. הבניין מוכתר בכרכוב מאסיבי ובמעקה. בקומה השלישית החלונות מעוטרים בחוליות משולשות וקשתות מתחלפות. לבניין מתווה למסדרון. האולם של מועדון דז'רז'ינסקי מעוטר בתבליטים של רקדנים, זרי טיח ותקרה רבועה.
לובד המדבר
לובד המדבר (שם מדעי: Aerva javanica) הוא בן שיח ממשפחת הירבוזיים, המסתעף מבסיסו לענפים זקופים.
מורפולוגיה
לובד המדבר גדל לגובה של 20- 80 ס"מ. פרחיו עוטים שערות לבנות כעין לבד, ומכאן שמו של הצמח. פרחיו הזעירים והלבנים של הצמח אינם נעימים למגע, והם מסודרים בתפרחות צפופות בראשי הגבעולים.
עלי הצמח מסורגים, פשוטים ותמימים. במצבי יובש קיצוני מצמצם הצמח את פעילות חלקיו ונותר עם עלים ספורים הפועלים בבסיס הצמח.
ללובד המדבר 10 מינים, אחד מהם בלבד בארץ.
חודשי פריחה
לובד המדבר פורח ברוב חודשי השנה, ובעיקר בימי החורף.
בית גידול ותפוצה
לובד המדבר גדל במקומות מדבריים בחריצי סלעים כהים ובערוצי נחלים. הוא מצוי לרוב באפריקה, בדרום-מערב אסיה ובדרומה.
בישראל גדל הצמח במדבריות חמים בבקעת ים המלח, בהר הנגב, בדרום הנגב, בהרי אילת ובערבה.
שימושים
השורש של בן-שיח זה משמש כחציר לעזים. ברפואה העממית הצמח עוזר בהורדת נפיחות, מקל על שפעת ומקדם את הריפוי של פצעים וחתכים בעור. הפרחים והשורשים שלו מקלים על בעיות בכליות, וזרעי הפרח מקלים על כאבי ראש. תמיסת מי גרגור מן הפרח מקלה על כאבי שיניים.
שמות נוספים
לובד פרסי, לובד מדברי, כותנת המדבר
ספין תקשורתי
סְפִּין תקשורתי (מאנגלית: spin; או סַחְרִיר, כהצעת האקדמיה ללשון העברית ), או ספין פוליטי, הוא תוכנית יזומה וקצרת טווח המתוכננת על ידי אישים, גופים ציבוריים ו/או תאגידים המסוקרים באופן ציבורי, שמטרתה למקד את תשומת הלב של הסיקור התקשורתי באובייקט אחר, או לגרום לצרכני הסיקור התקשורתי לפרש את האירועים בצורה חיובית יותר עבור יוצר הספין. ספין אינו שקר, אלא שימוש מניפולטיבי בעובדות הקיימות או פרשנות "יצירתית" להן, כשמטרתו מיועדת בדרך כלל לשרת כהסחת דעת של אמצעי התקשורת.
כללי
הספין התקשורתי נועד לייצר או להטעות סיפור תקשורתי. המסחרר התקשורתי (הספין מאסטר) משתמש בעזרת יוצרי הספין - יועצים פוליטיים, אנשי יחסי הציבור, פרסומאים, שדלנים, חוקרי דעת קהל, כותבי נאומים והעוסקים בטלמרקטינג. במספר דרכים שבהן ניתן לעניין את התקשורת בייצור סיפור חליפי או בשינוי פרטי סיפור קיים. הספין התקשורתי עשוי להשתמש בציטטות של אדם מסוים; בשחרור עובדות מסוימות הרלוונטיות לשימוש התקשורת בעת הפצת הספין; בהכחשה מרומזת של האישיות המסחררת או של הנושא ו/או האישיות המסתחררת; במציאת "אמת חבויה" שהסתתרה כביכול בידיעה אחרת.
הדרכים לייצר ספין תקשורתי רבות ומגוונות, אך המאפיין המאגד אותן הוא היותן מהלכים טקטיים הננקטים לפרק זמן קצר, שתכליתם היא להסיט את תשומת הלב. מושגים מקובלים בספין - ממסרים קליטים (Soundbites), נקודות לדיון (Talking Points), והזדמנויות צילום (Photo Opportunities).
המינוח "ספין" הורחב בשנים האחרונות והוא גם משמש ליצירת או לגילוי סיפורים אשר ממקדים את דעת הקהל בנושא מסוים למען שתי מטרות: האחת, יחסי ציבור לנושא מסוים והשנייה יחסי ציבור לנושא מסוים על מנת להאפיל על נושא אחר. לדוגמה: כנגד ראש הממשלה מתבצעת הפגנת ענק ביום מסוים ובשעה נקובה. ספין תקשורתי יהיה ליצור פגישה מתוקשרת של ראש הממשלה עם מנהיג ערבי אשר תסיט את תשומת הלב של מהדורות החדשות מההפגנה אל הפגישה רמת הדרג.
מקור הביטוי ממשחק כדור בסיס (Baseball) - מתן "ספין" לכדור על ידי השחקן ההודף נועד להטעות את החובט בהערכת מסלול הכדור. בתחילת שנות התשעים אומץ המונח על ידי תעשיית יחסי-הציבור בארצות הברית. שולב במינוח news cycle, מחזור החדשות, אשר מתאר את ההתרחשות התקשורתית כמערכת של היזון חוזר (עיתונים אשר נסגרים בלילה, מזינים את חדשות הבוקר אשר מייצרות כותרות למהדורות הערב המוקדמות ומעבירות למהדורות המרכזיות ב-20:00, אשר מייצרות את הכותרות לעיתוני הבוקר וחוזר חלילה). המושג "ספין" הוא המניפולציה אשר מתערבת במחזור ומסובבת את מחזור החדשות כרצונה.
הביסוס העיקרי של המושג "ספין" נעשה בספרו של הווארד קורץ (kurtz) 'ספין סייקל' (Spin Cycle) אשר מתאר את ההתנהלות התקשורתית של ממשל קלינטון בזמן תקופת פרשת מוניקה לווינסקי, ובספרו של ביל פרס 'סבסב את זה' (Spin This).
אסטרטגיות וטקטיקות ספין
האסטרטגיה המועדפת במסגרת ספין היא מתקפה. במקום לתת לחדשות הרעות להגיע לאמצעי התקשורת ללא שליטה, מוציאים מידע למדיה בליווי עמדות ותגובות הגורם המדברר. ישנן כמה טקטיקות ספין מקובלות:
הספין התקשורתי בפוליטיקה
בספין התקשורתי נעשה שימוש רב על ידי פוליטיקאים, המשתמשים בו כדי להכפיש את יריביהם, או כדי להסיח את תשומת הלב הסיקורית של התקשורת מעובדות או ממהלכים כושלים שנקטו, ובכך להשיג נקודות זכות בדעת הקהל. בארצות הברית ובבריטניה נהוג לכנות יועץ תקשורת המתמחה בספינים תקשורתיים ספין דוקטור.
ח'אולה אבו בכר
ח'אולה אבו בַּכְּר (בערבית:  خولة ابو بكر, תעתיק מדויק: ח'ולה אבו בכר; נולדה ב-19 בינואר 1955, עכו) היא מרצה וחוקרת במדעי ההתנהגות במכללה האקדמית עמק יזרעאל. היא הערבייה הישראלית הראשונה שקיבלה דרגת פרופסור בישראל.
ביוגרפיה
הוריה של אבו בכר הגיעו לעכו כפליטים לאחר מלחמת העצמאות וגרו בשכונת וולפסון המעורבת, שם אביה היה בעל מכבסה. ח'אולה למדה בבית הספר הפרנציסקני טרה סנטה. היא עברה את הבחינות בהצלחה ונרשמה ללימודי רפואה בטכניון. לאחר שפגשה במוחמד מאי ונישאה לו, הקפיאה לבקשתו את לימודיה בטכניון. לזוג נולדו שתי בנות, והם עברו לירושלים, שם אבו בכר למדה באוניברסיטה העברית בחוג ללימודי אפריקה. בשנה השנייה ללימודיה אובחנה אצל בעלה מוחמד מחלה, והזוג חזר לעכו. מוחמד נפטר ב-1985.
ב-1980 החלה ללמוד באוניברסיטת חיפה ובשנת 1984 סיימה תואר ראשון בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ובחוג לחינוך במגמת ייעוץ חינוכי. בשנת 1991 סיימה תואר שני בייעוץ חינוכי בהצטיינות יתרה באותה אוניברסיטה. עבודת התזה שלה עסקה בבדיקת ההשפעה הנפשית והחינוכית של הספרות הפוליטית על ילדים פלסטינים. ב-1994 נסעה ללימודים בפלורידה שם קיבלה בשנת 1997 תואר דוקטור בטיפול משפחתי מבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת נובה דרום-מזרח בפלורידה. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה "השפעת ההגירה על משפחות ערביות בדרום פלורידה". בנובמבר 2009 קיבלה מעמד של פרופסור, ובכך הייתה לאשה הערבייה הראשונה בדרגת פרופסור באקדמיה הישראלית.
בשנת 1998 יצא ספרה "בדרך לא סלולה: נשים ערביות כמנהיגות פוליטיות בישראל" שבה היא חוקרת את תופעת התרחבות מעורבותן של נשים ערביות בישראל בפוליטיקה המקומית והארצית ובו היא מביאה את סיפורן של נשים ערביות אחדות שהצליחו להגיע לעמדות השפעה ומנהיגות, וכיצד הן משלבות בין הקריירה לבין משפחה. בשנת 2002 יצאה ספרה המשותף עם דני רבינוביץ, "הדור הזקוף". הספר דן בדור השלישי של הערבים בישראל, כדור שלא חושש להילחם על זהותו הלאומית הפלסטינית, זאת בניגוד לדור ההורים, שאותם הגדירו "הדור השחוק" ואת הסבים "דור השורדים", שעסקו בלחימה על הישרדות.
מחקריה האקדמיים עוסקים בתחום בריאות הנפש בחברה הערבית. אבו בכר פרסמה מחקרים קליניים ואמפיריים בנושאים מגוּונים, כגון החברה הערבית בישראל, המשפחה הפלסטינית, נשים פלסטיניות ופוליטיקה, בריאות הנפש במשפחה הערבית, טיפול קליני רגיש לתרבות, השפעת טראומה (בעקבות אירועים כמו מלחמה, אלימות מינית וכדומה) על הפרט והמשפחה הפלסטיניים, השפעתם של יחסי מגדר על הזוגיות במשפחה הערבית ועוד.
ג'ק וורנר
ג'ק וורנר (באנגלית: Jack Warner; 2 באוגוסט 1892 – 9 בספטמבר 1978) היה מפיק יהודי-אמריקאי, ממקימי אולפני האחים וורנר.
ביוגרפיה
וורנר נולד כ"יעקב לאונרד וורנר" בעיר לונדון, בחבל אונטריו שבקנדה, הצעיר מבין 12 ילדיהם של זוג המהגרים יהודים פולנים, בנימין וונסל (שלאחר שהיגר לאמריקה שינה את השם לוורנר), ופרל-לאה לבית איכלבאום.
המשפחה נכנסה בשנת 1905 לעסקי הסרט האילם, כאשר וורנר ואחיו הבוגרים הארי, אלברט וסם רכשו חברת הפצה. בשנת 1912 החלו האחים בהפקת סרטים ובשנת 1917 ייסדו את אולפני האחים וורנר.