cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מתקפת הסייבר על Dyn
שירותים שהושפעו
בין השירותים הרבים שנפגעו בהתקפה נמנים:
החקירה
המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית החלה לחקור את ההתקפה. אף קבוצת האקרים לא נטלה אחריות תוך כדי ההתקפה או מיד לאחריה. מנהל האסטרטגיה של Dyn מסר כי המתקפה על שרתי החברה הייתה מורכבת וחריגה. ברברה סימונס, חברת הוועדה המייעצת בנושא בחירות, אמרה כי מתקפה שכזאת יכולה להשפיע על ההצבעה הממוחשבת בחו"ל.
Dyn ציינו כי על פי חברות מודיעין עסקי המתקפה בוצעה באמצעות בוטנטים רבים ממכשירים כגון מצלמות, נתבים ועוד אשר נדבקו בנוזקת מיראי. Dyn ציינו כי הם קיבלו בקשות מכתובות IP של עשרות מיליוני מכשירים נגועים. נוזקת מיראי תוכננה לעשות שימוש בכוח גס על מנת לפצח את סיסמאות הכניסה של מכשירי IoT ולאפשר לתוקף לשלוט במכשיר מרחוק. קוד המקור של הנוזקה שוחרר לאינטרנט כקוד פתוח כמה שבועות לפני המתקפה, מה שיקשה על זיהוי מבצע התקיפה.
קארון
{{פירושונים|
הבמה העליזה
תיאטרון הבמה העליזה (בהונגרית: Vidám Színpad) כקברט הפוליטי של בירת הונגריה, פתח את שעריו ב־12 בספטמבר 1951, ברחוב רוואי 18, באתר של ה"התיאטרון העליז". הבמה העליזה הוקמה מהלהקה המורחבת של "הווריאטה הקמרי" בהניהולו האמנותי של פטר גאל. הוא ייסד מופעי קברט פוליטי, לפעמים למטרות תעמולה. התיאטרון נסגר על ידי האספה הכללית של עיריית בודפשט ב־31 בדצמבר 1996, ללא קביעת "יורש משפטי". בצוות הגדול היו יהודים רבים כמנחים, במאים, דרמטורגים, מנהלים, שחקנים וכותבים (רובם ככולם היו ניצולי השואה).
קארון
ראו גם
}}
הבמה העליזה
היסטוריה
בתחילת המופעים צפו בהם בעיקר אזרחי רובע 6 ו7, אחר כך ביקרו בתיאטרון מכל המפעלים הגדולים בבודפשט. בין המנחים של ההופעות ומציגי דברי הקישור ההומוריסטיים הבולטים היו סילארד דרווש, בלאז' סוהאי, זיגפריד ברכפלד, אנדראש קושה, לאסלו קזאל ודז'ה קלר.
ב-12 בספטמבר 1951 הפך תיאטרון ה"וארייטה הקמרי" ברחוב רוואי 18 בבודפשט לתיאטרון "הבמה העליזה", הלהקה המורחבת של מחלקת הקברט שהופרדה מהוואריטה הקמרי הקודם הוקם ונוהל על ידי פטר גאל עד שנת 1957. בתקופה זו, המנהל העסקי-כלכלי של התיאטרון היה דז'ה שבשטין, הבמאי הראשי היה טיבור הגדוש, הדרמטורג היה איבאן סנש, מעצב התפאורה היה אריק פוגל, והמנהל המוזיקלי היה סאבולץ' פנייש. בקברט הפוליטי בוצעו סצינות קצרות ושירים לפני הווילון הסגור בין שני הקטעים או המערכונים, תוך תשומת לב רבה למסורות המתקדמות של הז'אנר באותה תקופה, שנמזגו בתוכן מעודכן. גאל אמר זאת כך:
בין השנים 1957–1967 מילא אישטוואן פייר את תפקיד המנהל. הוא היה עיתונאי וכותב כמה סצנות קברט, השתמש בזולטאן נמש ופאל רווס כדרמטורגים, והבמאים היו יוזיף ז'ודי וטיבור קלמאר.
עם הקמת הבמה העליזה בשנת 1951 השלטון ביקש להפגין כלפי חוץ: "תראו, גם אצלנו יש חופש דיבור וביטוי", כאשר למעשה זו הייתה סוגה משגשגת בהונגריה מאז תחילת המאה ה -20 - עם סופרים כמו אנדרה אדי, דז'ה קוסטולאני, ז'יגמונד מוריץ, לאיוש זילאהי, ארנו ספ, פרידייש קארינתי, אנדרה נאגי ולאסלו בקפי - שניסו לשרת אותו. דז'ה קלר הפך גם לחבר המייסד של התיאטרון, בו עבד שנים עשר שנים, במלאת 15 שנה להקמתו, הוא נבחר כחבר לנצח. בשיקול דעתו השנון והחכם הוא ידע "כמה רחוק ללכת", שגרם לקהל לחשוב ולהשלים את דבריו בראשו.
הפופולריות של קומיקאים וגיבורי מופעי הקברט השונים בשנות השישים הועצמה על ידי הטלוויזיה באופן שלא היה מוכר עד אז. זה איפשר לבמה העליזה ול"הבמה הקטנה" (Kis Szinpad) (הבמה הקמרית של הבמה העליזה) להמשיך בתוכניות כמעט בלעדיות של שחקנים. כך למשל, חלק מהתוכניות היו מותאמות במיוחד עבור לאסלו קאבוש (קראוס), ואילו האחרות עבור אישטוון רוז'וש, בלה שאלאמון, לאסלו קזאל, ארווין קיבדי או לאסלו קלטי (קוֹהְן-כהן).
משנת 1967 היה טיבור רונה מנהל התיאטרון ודמות מגדירה כסופר. השיטה שלו הייתה שונה מזו של קלר, הוא ביקש להשמיע הכל ישירות כדי להפוך דעה שלילית לחיובית עם תפנית של 180 מעלות. שמו נקשר בביטול מורשת פולחן האישיות.
החל משנת 1982 התבקש דיולה בודרוגי למלא את תפקיד המנהל והציג מיד מערכת ניהול עסקית חדשה, תחת ניהולו הפך המווסד לתיאטרון שפעל עד אז כקברט.
בקיץ 1996, האספה הכללית של עיריית בודפשט בהחלטה מספר 1227/1996. (VIII. 29.) ביטל את הבמה העליזה כמוסד מתוקצב שמתוחזק על ידי עיריית בודפשט ללא "יורש חוקי". בבניין שלה - אחד הראשונים מבין התיאטראות - הוקמה חברת לתועלת ציבורית באותו שם.
זכויות להט"ב בטאיוואן
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטאיוואן נחשבות כמתקדמות ביותר ביבשת אסיה . פעילות הומוסקסואלית של גברים או נשים היא חוקית בשטחי המדינה מאז ומעולם, בעוד נישואים חד מיניים הפכו לחוקיים ב-24 במאי 2019, בעקבות פסיקת בית המשפט לחוקה במאי 2017. עם זאת, זוגות חד מיניים רשאים לאמץ ילדים במשותף מאז 2023. אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית ומאפיינים מגדריים בחינוך אסורה מאז 2004. בכל הנוגע לתעסוקה, אפליה על רקע נטייה מינית אסורה בחוק גם כן מאז 2007.
ב-24 במאי 2017, בית המשפט לחוקה פסק כי חוק הנישואין הקיים אינו חוקתי בעוד זוגות חד מיניים אמורים להיות מוכרים בנישואיהם. בית המשפט נתן לבית המחוקקים שנתיים לתקן את החוקים הקיימים בנושא או לחוקק חוקים שיספקו הכרה משפטית בנישואים חד מיניים. על פי פסיקת בית המשפט, אם הפרלמנט לא יעשה זאת עד 24 במאי 2019, נישואים חד מיניים יהפכו אוטומטית לחוקיים. ב-17 במאי 2019, אישר בית המחוקקים הצעת חוק המכירה בנישואים עבור זוגות חד מיניים. הצעת החוק נחתמה על ידי הנשיאה צאי יינג-ון ב-22 במאי ונכנסה לתוקף ב-24 במאי. בכך, הפכה טאיוואן למדינה הראשונה ביבשת אסיה שמכירה בנישואים חד מיניים בשטחיה.
מצעד הגאווה של טאיוואן נערך לראשונה בבירה טאיפיי בשנת 2003. מהדורתו באוקטובר 2019 הוגדרה עם למעלה מ-200,000 משתתפים, ובכך, הפך למצעד הגאווה הגדול ביותר במזרח אסיה. נכון לשנת 2021, המצעד הוא הגדול ביותר ביבשת אסיה יחד עם מצעד תל אביב, ישראל, אשר מוגדר כגדול ביותר במזרח התיכון עם מעל ל-250,000 צועדים בין השנים 2018-2019.
במאי 2020 ערכה סקר קואליציה של חמישה ארגוני להט"ב תחת השם "Equal Love Taiwan". הסקר קבע כי רוב של 56.8% היו בעד מתן אפשרות לזוגות חד מיניים לאמץ ילדים, בעוד 38.4% היו נגד. 50.1% התנגדו לאפשר לזוגות מאותו המין להשתמש בטכנולוגיות רבייה מלאכותיות, בעוד 42.1% היו בעד. 65% הצהירו כי היו יכולים לקבל אם בן משפחה, חבר לכיתה או עמית לעבודה יהיה הומוסקסואל, 49.2% יכלו לקבל את ילדם אם היה הומוסקסואל בעוד 47.3% הצהירו כי יהיה קשה לקבל את ילדם אם יהיה הומוסקסואל. 53% הצהירו כי היו מקבלים זאת אם ילדם ילמד על נושאים הקשורים לקהילת הלהט"ב בבית ספרו בעוד 48.2% מהנשאלים הסכימו כי יגיבו בחיוב אם יראו הפגנת חיבה פומבית של זוגות חד מיניים בעוד רוב של 74.1 הצהירו כי יגיבו כך אם יראו זאת מטעם זוגות הטרוסקסואלים.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
באוקטובר 2003, בית המחוקקים "יואן" הגיש הצעת חוק המעניקה זכות להינשא ולאמץ עבור זוגות חד-מיניים, אך התמודדה עם התנגדות דו-מפלגתית מצד חברי הקבינט (שנוסדה על ידי המפלגה הליברלית השולטת "DPP") בעוד קואליציית השלטון אשר הורכבה על ידי המפלגה יחד עם המפלגה השמרנית קוומינטנג נתקעה, ולא הוצבעה. סקר של 6,439 מבוגרים שפורסם באפריל 2006 על ידי איגוד הנשים הלאומי של טאיוואן/ברית הרפורמות החוקתיות מצא כי 75% מהנסקרים האמינו כי "יחסים הומוסקסואלים מקובלים", בעוד 25% סברו כי "אינם מקובלים".
בשנת 2011, במטרה לקדם את המודעות לנישואים חד-מיניים, כ-80 זוגות לסביות ערכו את מסיבת החתונה החד-מינית הגדולה בטאיוואן, אשר משכו כ-1,000 חברים, קרובי משפחה וצופים סקרנים. בשנת 2012, החתונה הבודהיסטית החד-מינית הראשונה נערכה עבור פיש הואנג ובת זוגה יו-יה טינג, כאשר המאסטר הבודהיסטי סיי-שהו הי ניהל את הטקס. בשנת 2013, צ'ן צ'ינג-הסואה וקאו צ'י-וויי, הזוג השני בטייוואן חד-מיני שנישא בפומבי, הפסיקו את מאבקם הממושך להכרה חוקית בנישואיהם, תוך ציון "לחץ חברתי אינטנסיבי". מאוחר יותר באותה שנה, פעיל הלהט"ב הטאיוואני צ'י צ'יה-ווי הוביל את מאבקם של צ'ינג-הסואה וצ'י-וויי להכרה בנישואיהם, והציג את עניינו לראשונה בבית המשפט המנהלי הגבוה בטאיפיי. סקר מקוון מאותה שנה הראה כי 53% מהטייוואנים תמכו בנישואים חד מיניים בעוד 76% היו "בעד שוויון זכויות להומואים ולסביות".
ב-22 בדצמבר 2014, הצעה לתיקון לחוק האזרחי, שהיה מאפשר נישואים חד מיניים, הייתה אמורה להיבדק על ידי ועדת המשפט של היואן. אם התיקון היה עובר את שלב הוועדה, הוא היה מועבר להצבעה במושב המליאה של היואן בשנת 2015. התיקון כלל את החלפת הסעיפים הנוכחיים בנוגע לנישואים בקוד האזרחי בתנאים "נייטרליים מגדרית", תוך הכרה למעשה בנישואים מאותו המין לצד נישואים הטרוסקסואלים. ההצעה הייתה מאפשרת לזוגות חד מיניים לאמץ ילדים בנוסף. יו מיי-נו מהמפלגה הדמוקרטית הפרוגרסיבית (DPP) הביעה תמיכה בתיקון, יחד עם יותר מ-20 מחוקקים אחרים מטעמה, 2 ממפלגת איחוד הסולידריות של טאיוואן ואחד מכל אחת ממפלגת השלטון קוומינטנג (KMT) ומפלגת העם הראשונה. טאיוואן הייתה הופכת למדינה האסיאתית הראשונה (והישות הראשונה אשר אינה מוכרת על ידי האו"ם) שמכירה באופן חוקי בנישואים חד מיניים אם הקוד האזרחי היה מתוקן. עם זאת, הצעת החוק נתקעה, והניסיון נכשל רשמית בינואר 2016 כשתקופת קדנציית היואן השמיני הסתיימה.
בנובמבר 2015, כחודשיים לפני הבחירות הכלליות, המועמדת לנשיאות צאי יינג-ון הודיעה על תמיכתה בהחלת נישואים חד מיניים בטאיוואן. ביולי 2016, מספר מחוקקים של היואן התשיעי הודיעו כי יגישו בפרלמנט הצעת חוק לנישואים חד מיניים עד סוף השנה. באוקטובר הוצגו שתי הצעות חוק להתרת נישואים חד מיניים.
רישום זוגות חד מיניים
במאי 2015 הכריזה העירייה המיוחדת של גאושיונג על תוכניתה לאפשר לזוגות חד מיניים להגיש בקשה להערה על הזוגיות שלהם בפנקס משקי הבית הממוחשב, בעיקר לעיון בלבד אשר עתידה להועיל מעט כאשר אדם מעוניין להעניק הסכמה לניתוח מטעם בן הזוג בבתי חולים, למשל. ארגון זכויות הלהט"ב, "Taiwan LGBT Rights Advocacy", מתח ביקורת שלילית על התוכנית כאמצעי "ללעוג" לחברי הקהילה מבלי שתהיה לה "השפעה מהותית".ב-17 ביוני 2015, הפכה העירייה המיוחדת של טאיפיי לתחום השיפוט השני בטאיוואן ליישם תוכנית רישום מערכות יחסים בין זוגות חד מיניים. טאיג'ונג הלכה בעקבותיה באוקטובר 2015, טאינאן וניו טאיפיי ב-1 בפברואר 2016, ג'יאיי ב-1 במרץ 2016, וטאויואן ב-14 במרץ 2016, לצד המחוזות: צ'אנג-הואה ב-1 במרץ 2016, הסינצ'ו ב-1 באפריל 2016, מחוז יילאן ב-20 במאי 2016, ומחוז צ'איי ב-20 באוקטובר 2016. בתחילת יולי 2017, הערים שינג'ו וג'ילונג, קבוצת האיים קינמן ומאטסו והמחוזות מיאולי, נאנטוי ופינגטונג החלו להציע שירותי רישום משקי בית עבור שותפויות חד-מיניות. החל מ-3 ביולי 2017, תושבים המתגוררים במחוזות הנותרים שסירבו לספק רישום שותפות חד-מינית בהם מחוז יונלין, הואליאן, טייטונג ופנגהו, יכלו לרשום את השותפות שלהם בערים או מחוזות אחרים. המשמעות הטכנית של הרישום הפכה לסטנדרטית על ידי משרד הפנים ברמה הלאומית. עד יוני 2017, נרשמו כ-2,233 זוגות חד מיניים (כ-4,466 תושבים), אשר מתוכם היו כ-1,755 זוגות לסביות.
בנוהג הקיים, כל שני רווקים מאותו המין יכולים לפנות, באופן אישי, לכל משרד רישום משק בית (למעט בארבעת המחוזות שהוזכרו לעיל) בבקשה לרישום שותפותם בפנקס משקי הבית הממוחשב. עם זאת, מידע זה לא יוצג בתעודת הזיהוי הלאומית או בתעודת משק הבית (האחרונה מציגה את המידע האישי הבסיסי של כל האנשים הרשומים באותה כתובת ואת הקשר בינם). במקום זאת, המשרד הרושם את משק הבית מוציא מכתב לפונים המאשר את הרישום. עיריות גאושיונג וטאיפיי מנפיקות כרטיסי שותפות בנוסף. אזרחים עם שותף זר זכאים גם הם לרישום, אך השותף הזר צריך לספק תעודת אי נישואים, או שווה ערך, ממדינת המוצא ולאמת אותה על ידי השגרירות או הנציגות המתאימה של טאיוואן.
אף על פי כן, רישום שותפות חד מינית, בהיותה אמצעי מינהלי, אינו מקנה מעמד משפטי ממשי לזוג חד מיני. ההגנות המוצעות לבני זוג חד מיניים מוגבלות מאוד, כגון הזכות לבקש חופשת טיפול משפחתי, בקשה לדיור ציבורי כתא משפחתי (בטאיפיי בלבד) ומתן הסכמה לניתוח מטעם בן הזוג.
פסיקת בית המשפט לחוקה ומשאל עם
ב-24 במרץ 2017, בית המשפט לחוקה דן בתיק שהוגש על ידי הפעיל צ'י צ'יה-ווי (שניסיונו לרשום את נישואיו עם בן זוגו ב-2013 נדחה) והמחלקה לעניינים אזרחיים של עיריית טאיפיי בעוד שני העותרים ביקשו פרשנות חוקתית בנושא. בית המשפט החליט לתת פסק דין בשאלה האם הקוד האזרחי הנוכחי מתיר למעשה נישואים חד מיניים ואם לא, האם הוא מפר סעיפים לפי חוקת טאיוואן הנוגעים לשוויון זכויות וחופש נישואים. אלה שהופיעו בפני בית המשפט באותו יום כללו יועצים של שני העותרים, שר המשפטים צ'יו טאי-סאן (שהגן על חוקי הנישואים הקיימים עבור הטרוסקסואלים בלבד) ופאנל של חוקרים משפטיים. זו הייתה הפעם הראשונה שדיון בבית המשפט לחוקה שודר בשידור חי.
בית המשפט לחוקה קבע ב-24 במאי 2017 כי הסעיפים הנוגעים לנישואים בקוד האזרחי אינם חוקתיים. חבר השופטים נתן לפרלמנט כשנתיים לתקן או לחוקק חוקים חדשים בנושא. בית המשפט קבע עוד כי אם הפרלמנט לא יצליח להכשיר נישואים חד מיניים בתוך שנתיים, זוגות חד מיניים יוכלו להינשא על ידי מעבר הליך רישום נישואים קיים בכל משרד רישום משק בית. ב-24 בנובמבר 2018, הוצגו בפני מצביעי טאיוואן חמש יוזמות משאלי עם הקשורות לנושאים כלפי חברי קהילת הלהט"ב בטאיוואן בהן: לאסור על הכרה בנישואים חד מיניים (שאלה 10), לאסור חינוך מיני הכולל נושאי להט"ב בבתי ספר (שאלה 11), לאפשר סוג אחר של איחוד לזוגות חד מיניים (שאלה 12), הכרה בנישואים חד מיניים (שאלה 14), והתרת חינוך מיני הכולל נושאי להט"ב בבתי הספר (שאלה 15). שלוש מהשאלות הראשונות הוגשו על ידי מתנגדים עבור מתן זכויות לאזרחי להט"ב והשתיים האחרות הוגשו על ידי פעילי להט"ב. תוצאות המשאל הציגו את קבלת שלוש השאלות הראשונות 10, 11 ו-12 ודחיית 14 ו-15. עם זאת, ממשלת טייוואן עדיין הייתה מחויבת מבחינה משפטית לספק חקיקה שתואמת את פסיקת בית המשפט החוקתי. במקום לשנות את הקוד האזרחי הקיים, צפויים היו המחוקקים להעביר חוק נפרד לזוגות חד מיניים. בימים שלאחר תוצאות משאל העם, במוקדי ההתאבדות נרשמה עלייה של 40% בקרב אזרחי להט"ב, בבני נוער בפרט.
חקיקת הפרלמנט
ב-21 בפברואר 2019, הפרלמנט יואן העביר טיוטת הצעת חוק, שכותרתה "חוק האכיפה של פרשנות יואן המשפטית מס' 748:, אשר שוחררה ביום הקודם. טיוטת הצעת החוק משמשת כבסיס חוקי לנישואים חד מיניים ונשלחה ליואן לבדיקה מהירה לפני קיום חקיקה ב-24 במאי 2019. טיוטת הצעת החוק מעניקה לזוגות חד מיניים נשואים כמעט את כל הזכויות המוקנות לזוגות נשואים הטרוסקסואלים לפי הקוד האזרחי, אך היא מאפשרת לזוגות חד מיניים לאמץ ילדים הקשורים גנטית לאחד מתוכם בלבד ולא במשותף (אימוץ חורג).
ב-17 במאי 2019, הפרלמנט אישר את הצעת החוק להכרה בנישואים חד מיניים. הנשיאה צאי יינג-ון חתמה על הצעת החוק ב-22 במאי 2019 אשר נכנסה לתוקף ב-24 במאי. בכך, הפכה טאיוואן למדינה הראשונה ביבשת אסיה אשר החלה להכיר בנישואים חד מיניים. כ-2,939 נישואים חד מיניים התרחשו בשנת כניסתה לתוקף של הצעת החוק.
הצעת החוק, שהוגשה על ידי יואן ההנהלה, ואושרה על ידי היואן המחוקקת, מאפשרת לזוגות חד מיניים להצטרף ל-"איחוד קבוע בלעדי" ולהגיש בקשה ל"רישום נישואים" בסוכנויות ממשלתיות. שתי הצעות חוק נוספות, אשר הוגשו על ידי מחוקקים שמרניים שביקשו להתייחס לשותפויות חד מיניות כאל "יחסי משפחה חד מיניים" או "איגודים חד מיניים" אך לא כ-"נישואים", הוגשו לפרלמנט ונדונו אם כי נדחו.
הורות ואימוץ
זוגות חד מיניים יכולים לאמץ באופן חוקי. עם זאת, מותר להם לאמץ רק את הילד הביולוגי של בן זוגם (אימוץ חורג). החוק בטיאוואן מאפשר רק לזוגות נשואים לאמץ, אך מאפשר גם ליחידים לאמץ, בהתאם לנסיבות, כולל עבור אזרחי להט"ב בודדים. חוק הנישואים חד-מיניים שהעביר הפרלמנט במאי 2019 מעניק לזוגות חד-מיניים נשואים את הזכות לאמץ ילדים הקשורים גנטית לאחד מבני הזוג.
SPFL
ליגת הכדורגל הסקוטית המקצועית (באנגלית: Scottish Professional Football League או בקיצור SPFL) הוא הארגון האחראי על כדורגל גברים בסקוטלנד. הארגון הוקם ביוני 2013 בעקבות מיזוג בין הפרמייר ליג הסקוטי והתאחדות ליגת הכדורגל הסקוטית, אשר הפעילה את הליגות הנמוכות בסקוטלנד מאז הקמת הפרמייר ליג. ה-SPFL מפעיל את ארבע הליגות העליונות בסקוטלנד, וכן את גביע הליגה הסקוטית וגביע האתגר הסקוטי.
זכויות להט"ב בטאיוואן
הורות ואימוץ
על פי חוק הרבייה המלאכותית, טכנולוגיות רבייה בסיוע (טיפולי פוריות) זמינות רק לזוגות נשואים הטרוסקסואלים. עם זאת, קבוצה הפועלת עבור גישה להפריה חוץ-גופית (IVF) בטאיוואן, שעבדה בשיתוף פעולה עם המרכז לפוריות ובריאות רבייה של אוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, הפעילה לפחות מרכז אחד שסיפק גישה להפריה חוץ-גופית ופונדקאות עבור הומואים ולסביות בודדות במדינה מאז שנות ה-90.
SPFL
רקע
מערכת ליגת הכדורגל הסקוטית נוצרה לראשונה בשנת 1890, כאשר ליגת הכדורגל הסקוטית הוקמה. באופן מסורתי היו רק שתי ליגות (ליגה אחת וליגה שנייה) שבהן המועדונים קודמו וירדו בסוף כל עונה. באמצע שנות ה-1970, ארגון זה נתפס כבעייתי, והוחלט לפצל למבנה של שלוש חטיבות: ליגת פרמייר (לשעבר הליגה הראשונה), ליגה ראשונה (לשעבר הליגה השנייה) וליגה שנייה שנוספה. מערכת זו נכנסה לתוקף בעונת 1975/1976. מבנה זה נמשך עד עונת, כאשר הוצג מבנה של ארבע ליגות, יחד עם ליגה שלישית חדשה, בכל ארבע הליגות היו עשרה מועדונים.
ב-8 בספטמבר 1997, מועדוני ליגת פרמייר החליטו להתפצל מליגת הכדורגל הסקוטית והם יצרו את הפרמייר ליג הסקוטי, בעקבות הדוגמה של הפרמייר ליג האנגלי. החלטה זו מנעה רצון של המועדונים המובילים בסקוטלנד לשלוט ביותר הכנסות שהופקו על ידי משחק ולנהל משא ומתן על החוזים שלה עם ספונסרים וגופי שידור. הכנסות הפרמייר ליג היו מחולקים באופן יחסי בין המועדונים בכל ארבעת הרמות.
התחילו לחשוב על שינוי המבנה של הכדורגל הסקוטי שוב בשנות ה-2000 המאוחרות, כמועדונים סקוטיים ונבחרות שנלחמו בתחרות בינלאומית וההכנסות היו להיות גדולה מדי בשביל מאוד מהליגה האנגלית השכנה. ביקורת, בראשותו של השר הראשון של סקוטלנד לשעבר הנרי מקליש, נערכה על ידי התאחדות הכדורגל הסקוטית והדו"ח שלה פורסם בחודש דצמבר 2010. מקליש המליץ שהכדורגל הסקוטי צריך להיות גוף יחיד על הליגה ושיש לצמצם את הליגה העליונה עד 10 מועדונים. ההצעה לשנות את מספרי הליגה העליונה לא בוצעה בגלל התנגדות של ארבעה מועדוני ליגת הכדורגל הסקוטית, שהיה צריך רק שני מועדונים שיתנגדו כדי לחסום את ההצעה.
הליגה חברה מן המניין בארגון הליגות האירופיות.
הליגות ומבנה ארגוני
ב-24 ביולי 2013 השמות של ארבע הליגות של ה-SPFL הוכרזו: הפרמיירשיפ הסקוטי, הצ'מפיונשיפ הסקוטי, הליגה הסקוטית הראשונה, והליגה הסקוטית השנייה. המיזוג ספג ביקורת על ידי אלכס אנדרסון שאמר שזה הבאת חוסר ודאות נוספת לכדורגל הסקוטי. הוא מחזיק באמונה שהמועדונים חצי מקצועיים בחטיבות התחתונות היכנסו לליגה אזורית עתידית.
SPFL מופעלת כתאגיד ונמצא בבעלות 42 המועדונים החברים. כל מועדון הוא בעל מניות, על כל אחד מהם להצביע בנושאים כגון שינויי שלטון וחוזים. המועדונים לבחור שישה אנשים לדירקטוריון כדי לפקח על הפעילות היומיומית של הליגה. הדירקטוריון בכוחו למנות את המנכ"ל. ניל דונקסטר הפך למנכ"ל הראשון של SPFL ביולי 2013, לאחר שגבר על דוד לונגמואיר לתפקיד. הדירקטוריון מורכב משמונה חברים, שנבחרו באספה הכללית השנתית של החברה.
המועדונים החברים ב-SPFL
המועדונים החברים ב-SPFL הם המועדוני הכדורגל המשחקים בארבע הליגות הראשונות והמקצועיות בסקוטלנד. הרשימה שלהלן הם 42 המועדונים החברים ב-SPFL, נכון לעונת 2015/16.
(נכון לעונת )
זכויות להט"ב בטאיוואן
הגנה מפני אפליה
בתי ספר בטאיוואן מחויבים למנוע ולדווח על בריונות המכוונת לנטייה המינית או לזהותו המגדרית של אדם. אפליה על בסיס נטייה מינית, זהות מגדרית ותכונות אחרות הקשורות למגדר בחינוך נאסרה מאז יוני 2004 כאשר התקבל חוק החינוך לשוויון מגדרי. בתי ספר המפלים תלמידים בשל נטייתם המינית או זהותם המגדרית, מבחינת קבלה, הדרכה, הערכה וכדומה, צפויים לקנס של 100,000 דולר טאיוואני חדש. ביוני 2011 נוספו לחוק סעיפים חדשים בנושא בריונות מינית. בשנים 2007 ו-2008, הפרלמנט העביר תיקונים לשני חוקי עבודה האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה. כל מעסיק שיפר את סעיפי האפליה בחוק שירות התעסוקה או חוק השוויון בין המינים בתעסוקה עלול לעמוד בפני קנס של 10,005,000-10,00,000 דולר טאיוואני חדש.
במרץ 2010 הודיע משרד החינוך כי החל משנת 2011 יכללו תוכניות הלימודים וספרי הלימוד של בתי הספר נושאים בנושאי זכויות להט"ב ואי-אפליה. לטענת המשרד, התוכנית שואפת "להשרש את האפליה" שכן "תלמידים צריכים להיות מסוגלים לגדול בשמחה בסביבה של סובלנות וכבוד". עקב התנגדות עזה של קבוצות אנטי-הומוסקסואליות, נעשתה פשרה בתכני התוכנית בהם יעד הוראה אחד שונה מקטגוריית "הבנת הנטייה המינית" ל-"כיבוד נטיות מיניות מגוונות". בנובמבר 2018, בעקבות תוצאות משאל עם אשר הוערך בנושא, הצהיר שר החינוך יה ג'יאן-רונג כי אישור השאלה "האם אתה מסכים שמשרד החינוך ובתי ספר בודדים לא צריכים ללמד בבתי הספר חינוך הקשור ללהט"ב" אינו אומר שמשרד החינוך יפסיק לקדם חינוך לשוויון מגדרי, אך תכנים הקשורים ללהט"ב ייבדקו כדי לראות אם יש צורך בתיקון בהתאם לתוצאות משאל העם.
חוק שירותי הסיעוד לטווח ארוך שנחקק בינואר 2017 להסדרת שירותי סיעוד לאנשים עם מחלה או מוגבלות שאינם יכולים לחיות באופן עצמאי לחלוטין, מכיל סעיף נגד אפליה המכסה נטייה מינית וזהות מגדרית.
בשנת 2017, בית המשפט החוקתי של טאיוואן, הידוע גם בשם יואן המשפטי, הוציא את J.Y. פרשנות מס' 748, שקבעה כי סעיף 7 לחוקה אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית. הפסיקה קבעה כי "חמשת הסיווגים של אפליה בלתי מותרת הקבועים בסעיף 7 לחוקה הם מודגמים בלבד, לא מנוטים ולא מוצו. לפיכך, טיפולים שונים המבוססים על סיווגים אחרים, כגון נכות או נטייה מינית, יהיו כפופים גם הם לזכות לשוויון לפי הסעיף האמור".
זהות מגדרית
בשנת 2002, הפעילה הטרנסג'נדרית צאי יא-טינג פנתה ללא הצלחה למשרד הנשיאות לאפשר לה להשתמש בתמונה המייצגת את מגדרה בפועל בתעודת הזהות הלאומית שלה.
בשנת 2008 קבע משרד הפנים בהוראת ביצוע כי על טרנסג'נדרים ואינטרסקסים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית על מנת לשנות את מינם החוקי במסמכים אישיים. תוכניות להסרת דרישת הניתוח נדונו בסוף 2014, אך לא יושמו.
אלברט רובין
אלברט רוּבין (באנגלית: Albert Rubin; 10 ביולי 1887 – 31 במאי 1956) היה צייר, פַּסָּל, גרפיקאי ומאייר יהודי-בולגרי. למד במחזור הראשון של בית הספר לאמנות "בצלאל" ועם סיום לימודיו עבר לצרפת, שם חי, פעל והציג את יצירותיו.
נעוריו
אלברט רובין נולד בסופיה, בירת בולגריה, ב-10 ביולי 1887. אביו ניסים רובין עבד כמתורגמן לתיירים ודיפלומטים מזדמנים. משפחתו הייתה דלת אמצעים ולכן הוריו החליטו להוציאו מבית הספר כדי שיעבוד כשוליית נגר ויעזור לפרנסת המשפחה. בעקבות מפגש עם פרופסור בוריס שץ, שהיה ידיד המשפחה, החל רובין ללמוד ציור ופיסול באקדמיה לאמנויות יפות בסופיה (Ecole des Beaux Arts De Sofia). בעת ביקורו של בנימין זאב הרצל בסופיה, הוזמן רובין לצייר את פניו. בעקבות הרעיון להקים את "בצלאל", שעלה בקונגרס הציוני השביעי ב-1905 בבזל, הוחלט לבחור כשלושים אמנים צעירים שישתתפו בהקמת בית הספר. לצורך כך נערכו מבחנים ברוב מדינות אירופה. אלברט רובין, שהשתתף במבחנים, התקבל והוא בן 19.
תקופת בצלאל
בתחילת 1906 הגיע רובין לירושלים יחד עם כל משפחתו. ב-1 במרץ 1906 החל את לימודיו ב"בצלאל" במחלקת האמנות בכיתה העליונה (כיתת המתקדמים), כיוון שהיה בעל השכלה אמנותית מסוימת. יחד אתו למדו בין היתר שמואל לוי (אופל), שמואל בן-דוד (דוידוב). עוד נמנו עם בני מחזורו של רובין יעקב שטארק, ראובן ליף (ליפשיץ), שמואל פרסוב, אברהם בר-אדון, ויוסף חברוני. כדי להתגבר על בליל השפות מונה אליעזר בן-יהודה ללמד אותם עברית. בבצלאל למד רובין מפרופסורים כמו אפרים משה ליליין, שמואל הירשנברג לצייר לפי מודלים וציור נופי ארץ ישראל, ובעיקר נופי ירושלים, עם דגש על מקומות קדושים מושפע מהאווירה הייחודית של ירושלים, וכן פיסול. רובין השאיר בבצלאל כמה פסלים, בין היתר שני ראשי ילדים (אחיו שימשו מודל). בשנת 1909 סיים את לימודיו בבצלאל וחזר עם משפחתו לבולגריה.
תקופת פריז
לאחר שאמו נפטרה בבולגריה מצטרפת משפחתו ומגיעה לפריז שם מוצא אביו עבודה כשומר באתר בנייה. ב-31 בינואר 1914 נספה אביו ואלברט רובין נותר לשמש כאפוטרופוס לחמשת אחיו ואחיותיו. באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מתנדב אלברט רובין לשרת בצבא הצרפתי. תפקידו היה להדריך כיתות אמן לחיילים בלגים וצרפתים. על תרומתו למאמץ הצבאי קיבל מדליה. בשנת 1918 הקדיש כתב העת "ההד של הרובע התשיעי" ("L'Echo du IX'eme Arrondissment") מאמר שסקר את הקריירה של אלברט רובין. בשנת 1922 פרסם אותו כתב העת שני פורטרטים שצייר אלברט רובין בטוש על נייר. באותו הזמן המשיך רובין (שהיה חבר באגודת האמנים הצרפתיים) להציג באופן קבוע כל שנה, החל משנת 1914, בתערוכה השנתית של אמני צרפת. ציוריו זכו לביקורות אוהדות בעיתונות. העיתון " לה פיגארו (Le Figaro)" שיבח את איכות ציוריו ובעיתון "La presse" פורסמה ביקורת של מבקר האמנות לואי-לוסיאן קלוץ (Louis-Lucien Klotz) ששיבח את עבודתו של אלברט רובין. שוחרי אמנות רבים רכשו את ציוריו של אלברט רובין ושלחו לו מכתבי תודה והערכה. אלברט רובין היה חבר מייסד בארגון בשם C.T.I שהוקם על ידי תלמידיו הוותיקים של פרופסור קורמון וכן באיגוד אמני הנוף בצרפת. ציוריו הוצגו בתערוכות בפריז ובמקומות אחרים בצרפת וכן בשווייץ. בשנת 1927, תשע שנים לאחר תום המלחמה קיבל אזרחות צרפתית לה ציפה שנים רבות. והתחיל לעבוד כגרפיקאי וכמאייר בענף הפרסום. קטיה גראנוף Katia Granoff, שהייתה בעלת גלריה ידועה, ביקרה באחת התערוכות שלו והתרשמה מיצירותיו ורכשה כמה מהם עבור אוספה הפרטי. בשנת 1931 מאבד אלברט רובין את ראייתו בעינו השמאלית, דבר הגורם לו למאמץ ועייפות בעינו הימנית. בשנת 1933 בגיל 46 אלברט רובין נושא לאישה את אז'ני תמר באדי ולזוג נולדים שני ילדים - קלוד וסילביה. באותה תקופה אחד מן הפורטרטים המתארים את אשתו זוכה בפרס בתערוכת האמנים הצרפתים. בשנת 1934 פרסם מבקר האמנות לנדובסקי (Landowsky) מאמר בעיתון "Jurnal", שהוקדש לפורטרט שצייר אלברט רובין של העיתונאי גאו לונדון ושהוצג בתערוכת האמנים הצרפתים. חלק מעבודותיו ובהן ציור השמן "הרקדנית ההודית" הוצגו בתערוכה בבניין העירייה של הרובע החמישי בפריז. כמו כן הציג רובין את עבודותיו במוזיאון ואל-דה-גראס ובמוזיאון של העיר בורדו. בארבעת השנים שלאחר מכן הרבה רובין לצייר ולהציג בשווייץ - שם נעשה עד מהרה מוכר וידוע.
תקופת המלחמה ואחריה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה אלברט רובין נמצא בשיא תהילתו, אך כיבוש צרפת בידי הנאצים מקשה על חייו. פעמיים הלשינו עליו לשלטונות - אולם הוא מצליח להתחמק מהסגרה ומאסר. בתום מלחמת העולם השנייה המשיך אלברט רובין להיות חבר באיגודים אמנותיים רבים ועבודותיו פורסמו בעיתונים רבים, אולם בתקופה הקשה שלאחר המלחמה, מספר הזמנות העבודה שקיבל התמעטו. לאחר המלחמה נמנה אלברט רובין יחד עם אמנים יהודים אחרים למייסד אגודת הציירים והפסלים היהודיים בצרפת והציג במסגרתה בתערוכות השנתיות שערכה. בשנת 1950 זכה אלברט רובין בפרס בתערוכת אמני צרפת. הוא המשיך להציג כמעט כל שנה ב גראנד פאאלה - Grand Palais.
מותו
ביום חמישי 31 במאי 1956, אלברט רובין נפטר, לאחר שנפצע קשה בתאונת דרכים בפריז והוא בן 68 במותו. הוא נטמן בקבר משפחתי בבית קברות "סימטייר דה באנייה" מחוץ לפריז, שבו היה קבור אביו.
אפילוג
בתו סילביה, בעלה וביתה עלו לישראל בשנת 1969 ובישראל נולד להם בן נוסף. בשנת (1984) נפטרה אשתו אז'ני תמר ובשנת (2003) נפטר בנו קלוד. שניהם נטמנו לצידו בקבר המשפחתי. בתו סילביה, בעלה ילדיהם ונכדיהם חיים כיום בישראל.
מיצירותיו הנודעות
רובין צייר יצירות רבות. להלן יצירותיו הנודעות:
כביש רובליובו-אוספנסקויה
כביש רובליובו-אוספנסקויה (ברוסית: Рублёво-Успенское шоссе) הוא כביש פדרלי בכיוון מוסקבה-זווניגורוד.
כביש רובליובו-אוספנסקויה מתחיל בהפרדה מכביש רובלבסקויה בצומת עם כביש הטבעת של מוסקבה, עובר לאורך נהר מוסקבה ומסתיים ליד זווניגורוד.
הכביש המהיר A106 הוא כביש בעל משטח משופר. זהו אחד הכבישים הפדרליים הקצרים ביותר - אורכו כ-30 ק"מ.
זכויות להט"ב בטאיוואן
זהות מגדרית
באוגוסט 2013, השלטונות בטאיוואן קיבלו בקשה לנישואים טרנסג'נדרים ראשונים במדינה, לאחר שתחילה חקרו את מינם החוקי של בני הזוג.
כביש רובליובו-אוספנסקויה
מבחינה היסטורית, הכביש נקרא "צארסקאיה", שכן הוא שירת את הצארים הרוסים בנתיב הראשי לעלייה לרגל למנזר סאבינו-סטורוז'בסקי.
זכויות להט"ב בטאיוואן
זהות מגדרית
באוגוסט 2016, אודרי טאנג, תוכניתנית מובילה, אשר תוארה כאחת "מעשרת אישי המחשוב הטייוואנים הגדולים ביותר", מונתה על ידי הנהלתה של הנשיאה צאי יינג-ון לקבינט והפכה לשרה הטרנסג'נדרית הראשונה של טאיוואן. תפקידה כשרה בלי תיק לענייני דיגיטל עוסק בסיוע לסוכנויות ממשלתיות לתקשר יעדי מדיניות וניהול מידע שפורסם על ידי הממשלה, הן באמצעים דיגיטליים. טאנג הוגדרה בנוסף כשרה הצעירה ביותר ללא תיק בהיסטוריה של טאיוואן (בגיל 35). בינואר 2018, הוכרז כי תוכניות להכנסת אפשרות להכרה במגדר שלישי במסמכי זיהוי, כגון דרכונים ותעודות זיהוי לאומיות ייושמו בעתיד הקרוב. בנובמבר 2018 הודיע שרת המועצה הלאומית לפיתוח, חן מיי-לינג כי תוכניות אלו ייכנסו לתוקף ב-2020.
כביש רובליובו-אוספנסקויה
נכון לעכשיו, הכביש עובר ביישובים הבאים: רזדורי, בארוויחה, ז'וקובקה, אוסובו, גורקי-2, בוזאייבו, בורקי, ניקולינה גורה, אוספנסקויה, גורקי-10, דונינו.
זכויות להט"ב בטאיוואן
זהות מגדרית
באוקטובר 2019, אישה טרנסג'נדרית ניסתה לשנות את מגדרה המוצג בתעודת הזיהוי הלאומית שלה. משרד הרישום המקומי של משק הבית שלה סירב לבקשה, מכיוון שהיא סיפקה רק ראיות אבחנתיות לדיספוריה מגדרית, וללא עדות להעברת ניתוח להתאמה מגדרית בעוד פנייתה לממשלה המקומית לא צלחה. בית המשפט למינהל גבוה בטאייפי פסק בתיק בספטמבר 2021, והתיר לרשום את מגדרה כנקבה ללא חיוב הצגת ראיות להעברת ניתוח להתאמה מגדרית. בית המשפט הוציא את ההחלטה על סמך החוקה, המבטיחה "את כל החירויות והזכויות שאינן פוגעות בסדר החברתי או ברווחת הציבור". בנוסף, ציטט בית המשפט פרשנויות משפטיות קודמות שהסיקו את כל ההגבלות על זכויותיהם של אנשים שיש למנות בחוק ספציפי.
טיפולי המרה
ב-13 במאי 2016, לשכת הבריאות של ממשלת העיר טאיג'ונג הודיעה איסור למוסדות רפואיים בעיר לעסוק ב-"טיפולי המרה". לדברי שאדר ליו, חבר בוועדה לשוויון מגדרי של טאיג'ונג, "כל קבוצה - רפואית, אזרחית או דתית - שנוהגת בכך מפרה את חוק הרופאים ואת חוק הפסיכולוגים". הוועדה פנתה למשרד הבריאות והרווחה בבקשה להחיל את הכלל החדש בכל המדינה, עבור ביטול מוחלט של הנוהג.
ב-30 בדצמבר 2016 הודיע משרד הבריאות והרווחה כי ינסח תיקון לחוק הרופאים לאיסור שימוש בטיפולי המרה. האגודה הטייוואנית לפסיכיאטריה וארגוני זכויות אדם המליצו לאסור על שימוש הנוהג גם כן. לציבור הייתה הזדמנות להביע את דעתם על טיוטת התיקון במשך 60 יום, ולאחר מכן המשרד עתיד היה לתת תקנות. התקנות היו צפויות לעקוף את הפרלמנט בסוף ינואר 2017 ולהיכנס לתוקף במרץ 2017. על פי חוק הרופאים, רופאים העוסקים בטיפולים אסורים צפויים לקנסות של בין 100,000 דולר טאיוואני חדש ( 3,095 דולר אמריקאי) עד 500,000 דולר טאיוואני חדש (15,850 דולר אמריקאי) ועשויים להיות מושעים למשך חודש עד שנה מפעילותם המקצועית. עם זאת, התקנות המוצעות נעצרו עקב התנגדות עזה מצד קבוצות אנטי-הומוסקסואליות.
שירות צבאי
לסביות, הומואים וביסקסואלים יכולים לשרת בגלוי בצבא טאיוואן מאז 2002.
תרומת דם
בדצמבר 2016, המרכז לבקרת מחלות הודיע כי יבטל את האיסור לכל החיים על גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם. קרן שירותי הדם של טאיוואן העירה שקריטריוני אי-הכללה אחרים "מספקים אמצעי הגנה נאותים מפני תרומת דם לא בטוח".
במרץ 2018, הממשלה פרסמה, לצורך התייעצות ציבורית של חודשיים, תיקונים לתקנים להערכת התאמה של תורם לתרומת דם, שכללו מתן אפשרות לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים שלא קיימו יחסים עם גבר אחר במשך חמש השנים האחרונות לתרום דם. דובר משרד הבריאות והרווחה אמר כי "תקופת ההתנזרות תצומצם עוד לשנה אחת בעתיד, כדי להתאים את התקן הטייוואני למדינות המערב". מאז אותה שנה, רשאים גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם לאחר תקופת דחייה של 5 שנים.
מצעד הגאווה בטאיפיי
ב-1 בנובמבר 2003 נערך בטאיפיי, בירת טאיוואן, מצעד הגאווה הראשון בעולם דובר הסינית, בו השתתפו למעלה מ-1,000 איש. מאז התקיים בכל שנה. בשנים הראשונות ניכר היה כי מספר רב של משתתפים לבשו מסכות כדי להסתיר את זהותם כיוון שהומוסקסואליות נותרה טאבו חברתי במדינה בזמנו. מצב אשר השתנה בהדרגה עם השנים. מצעד 2010 משך מעל 30,000 משתתפים והגביר את תשומת הלב התקשורתית והפוליטית בנושא, בעודו מדגיש את הקבלה הגוברת של החברה בטאיוואן עם זכויות קהילת הלהט"ב. מאז 2010 החל מצעד גאווה בגאושיונג שמשך בשנתו הראשונה למעלה מ-2,000 איש. העיר טאיג'ונג מקיימת גם כן מצעדי גאווה, כאשר מצעד 2016 משך כ-20,000 אנשים. מצעד הגאווה של טייוואן 2017 משך על פי ההערכות כ-123,000 איש, כ-137,000 איש בשנת 2018, ושנה לאחר מכן, 2019, מספר הצועדים הגיע לשיא של כ-200,000 ובכך, הפך למצעד הגאווה הגדול ביותר ביבשת אסיה יחד עם מצעד הגאווה בתל אביב בין השנים 2018–2019 ברחבי המזרח התיכון עם מעל ל-250,000 צועדים.
בשנת 2021 מעל 300 ארגונים חברים ברחבי העולם השתתפו בתהליך ההצבעה, סדנאות, ישיבות מליאה, ישיבות אזוריות ודירקטוריון במהלך האירוע הווירטואלי בן 8 הימים עבור בחירת אזור קיומם של אירועי "WorldPride" לשנת 2025, אשר נבחרו על ידי הארגון "InterPride" בגאושיונג, טאיוואן, בפעם הראשונה במדינה במזרח אסיה בעודה ניצחה את המתחרה השנייה אשר הייתה לוושינגטון הבירה, ארצות הברית.
טו'ר שן (אל הארנב)
טו'ר שן (兔兒神), הידוע גם בשם "אל הארנב" (兔神), הוא האל השדכני הטאואיסטי ליחסים הומוסקסואלים המוגדר כ-"אלוהות של האהבה ההומוסקסואלית". על פי אוסף הסיפורים החכם לא ידבר, שנכתב על ידי המלומד יואן מיי בתקופת שושלת צ'ינג הכולל 746 סיפורים ב-24 כרכים, טו'ר שן היה אדם בשם הו טיאנבאו (胡天保) שהתאהב במפקח קיסרי נאה מאוד במחוז פוג'יין בסין. יום אחד הוא נתפס מציץ על המפקח דרך קיר בחדר אמבטיה, ובשלב זה הוא התוודה על חיבתו בעל כורחו כלפיו. המפקח הקיסרי גזר על טיאנבאו גזר דין מוות במכה. חודש לאחר מותו, הוא הופיע לאדם מעיר הולדתו בחלום, בטענה שמכיוון שפשעו עליו נרצח היה פשע של אהבה, פקידי העולם התחתון החליטו לתקן את העוול על ידי מינויו לאל ושומר על אהבה הומוסקסואלית. לאחר חלומו הקים האיש מקדש להו טיאנבאו, שהפך לפופולרי מאוד בפוג'יין, עד כדי כך שבתקופת צ'ינג המאוחרת, אנשי של טיאנבאו נועדה להשמדה על ידי ממשלת צ'ינג. בשנת 2006, כומר בשם לו ווי-מינג הקים מקדש להנצחתו של טו'ר שן במחוז יונגה בעיר ניו טאיפיי בטאיוואן. כ-9,000 עולי רגל הומוסקסואלים מבקרים מדי שנה במקדש כדי להתפלל, במיוחד עבור בן זוגם. המקדש מקיים גם טקסי נישואים עבור זוגות חד מיניים. המקדש מוגדר נכון לשנת 2021 כמקדש הדתי היחיד בעולם עבור הומוסקסואלים.
תרבות
בשנות ה-70 פורסמו מספר רומנים בנושא הומוסקסואליות בטאיוואן. אחד הסופרים הבולטים אשר הוציאו לאור רומנים מסוגים אלו היה הסופר הטאיוואני, פאי הסיין-יונג, שהציג דמויות הומוסקסואליות בסיפוריו, כשהמפורסם ביותר מתוכם הוא קריסטל בויז. הרומן, המתרחש בבירה טאיפיי ב-1971 (או בעיבוד הקולנועי האחרון ב-1973), עוקב אחר תקופה קצרה בחייו של צעיר בשם לי-צ'ינג (李青, המכונה א-צ'ינג). כאשר א-צ'ינג גורש מבית ספרו שלו בגלל "יחסים שערורייתיים" עם חברו לכיתה ג'או יינג (趙英), אביו מעיף אותו מבית המשפחה. א-צ'ינג מתחיל לבלות בפארק שנקרא ניו פארק, אזור שיוט ובילוי לגברים הומוסקסואלים, שם הוא פוגש את הדמויות הראשיות האחרות של הרומן. קריסטל בויז יצא למחזור בסין בשנת 1988 בעוד תרגומיו לצרפתית ואנגלית פורסמו ב-1985 וב-1989 בהתאמה ובשנת 1995 לגרמנית. סרט בשם "Outcasts" המבוסס על עלילתו, יצא לאקרנים בשנת 1986. בשנת 2003, עובד על ידי קרן שירותי הטלוויזיה הציבורית של טאיוואן למיני-סדרה.
בשנים האחרונות הופקו מספר סדרות וסרטי טלוויזיה בנושאי להט"ב וזכו לתשומת לב רבה בקרב קהילות הלהט"ב בטאיוואן וסין לאור יצוגם בשפות הסיניות. דוגמאות מתוכם כוללות את סדרת הטלוויזיה קריסטל בויז, שעובדה מהרומן של פאי הסיין-יונג באותו השם, ואת הסרט פורמולה 17. הסרט הפך לבעל הסוגה הבדיוני בעל הרווחים הגבוהים ביותר בטאיוואן בשנת 2004. עם זאת, נאסר בסינגפור מכיוון שהציג "הומוסקסואליות כנורמה בחברה". בשנת 2005, הבמאי הטאיוואני, אנג לי, ביים את סרט המערבון ההומוסקסואלי הר ברוקבק אשר זכה לשבחים רבים מהמבקרים ובפרס באפטא, פרס גלובוס הזהב ובשלושה פרסי אוסקר. הסרט מתאר מערכת יחסים רומנטית הומוסקסואלית בין שני בוקרים במערב התיכון של ארצות הברית בשנות ה-60, ה-70 וה-80 של המאה ה-20. במהלכו מככבים הית' לדג'ר, ג'ייק ג'ילנהול, אן האת'וויי, מישל ויליאמס ורנדי קווייד. חבצלות עכביש, סרט לסביות טאיוואני אשר יצא לאור במרץ 2007, הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין וזכה בפרס טדי בקטגוריית "הסרט העלילתי הגאה הטוב ביותר".
ג'ון הסליוס
ג'ון הסליוס (באנגלית: John Hesselius; 1728 – 1778) היה צייר דיקנאות, שעבד בעיקר בוירג'יניה ובמרילנד. הוא היה בנו של הצייר יליד שוודיה גוסטבוס הסליוס. הוא צייר את דיוקנאותיהם של פוליטיקאים עשירים רבים במרילנד הקולוניאלית, והפך לאדם מצליח ועשיר. במותו בשנת 1778 הוא השאיר אחוזה גדולה עם אדמות ועבדים.
ביוגרפיה ורקע
ג'ון הסליוס נולד ככל הנראה בפילדלפיה, שם אביו היה הבעלים של בית, שאותו מכר שנתיים לפני הולדת ג'ון. בשנת 1750 מתועד כי אביו גוסטבוס קיבל שני מכתבים מבנו, שכתב מאזור ויליאמסבורג. ג'ון כנראה יצא מפילדלפיה במטרה להימלט מהתחרות מצד אמנים ידועים יותר באזור, כמו אביו, ג'יימס קלייפול, ג'ון וולסטון ורוברט פקה.
קריירה
ציוריו המוקדמים ביותר של ג'ון מיוחסים לשנת 1750, כאשר עבד בסביבות ויליאמסבורג ויורקטאון. בשנה שלאחר מכן הוא התבסס כצייר "חצר" קולוניאלי, וצייר רבות מהמשפחות הבולטות באזור מפרץ צ'ספיק. בשנת 1751 הוא עשה שישה פורטרטים עבור אחת פיטצ'י המשפחות הראשונות של וירג'יניה. בסופו של דבר הוא צייר או העתיק חמישה דורות מהמשפחה במהלך שני העשורים שבהם עבד עבורם. גם בשנת 1751 הוא השלים ארבעה פורטרטים עבור שופט בפילדלפיה, ג'ושוע מדוקס ומשפחתו.
עם מותו של גוסטבוס בשנת 1755, ירש ג'ון את בית אביו ברחוב היי (רחוב מרקט, פילדלפיה).
בשנת 1762 הוא הפך למדריך הראשון של האמן צ'ארלס וילסון פיל. הסליוס עצמו קיבל מספר שיעורים בשנות ה -60 של המאה ה-18 מאת ג'ון וולסטון. סגנונו של וולסטון השפיעו עוד יותר על עבודתו של הסליוס.
שנת 1763 הייתה עמוסה עבור ג'ון, שכן ב־30 בינואר הוא התחתן עם האלמנה העשירה מרי יאנג וודוורד, שבעלה היה הבעלים של פרימרוז היל, והוא עבר לגור עמה. הוא הקדיש זמן לקהילה המקומית שלו, בכנסיית סנט אן באנאפוליס.
ברשומות נראה שהסליוס היה איש רב פנים. במלאי של רכושו שמופיע בצוואתו ניתן לראות כי הוא החזיק 31 עבדים, מכשירים מדעיים רבים הכוללים מצלמה אובסקורה, מיקרוסקופ, שלושה כינורות, צ'מבלו וגיטרה. עבודתו הידועה האחרונה הייתה משנת 1777, שנה לפני מותו ב־9 באפריל 1778.
סגנון
ג'ון הסליוס עבד "אך ורק במסורות הבארוק האנגליות המאוחרות ובמסורת הרוקוקו האנגלית, ותמיד השתמש בצבעי שמן על בד." דיוקנאותיו המוקדמים מראים קושי שהיה לו לתאר במדויק את האנטומיה האנושית, במיוחד בידיים ובאפים של מצויריו. הסליוס הושפע רבות מיצירותיו של רוברט פקה, שסגנונו הבהיר והדקורטיבי עשה רושם יותר על ג'ון מאשר של אביו. אלמנטים מהסגנון של פקה ניכרים בכל עבודותיו של הסליוס, ותשומת הלב המוקפדת שלו לאריג ולצבע גורמת למצוירים שלו להיראות אלגנטיים.
הוא הושפע גם מעבודתו של ג'ון וולסטון, שהעביר לו כמה שיעורים בפורטרטים. רוב הדיוקנאות הקולוניאליים חיקו ציירים מצליחים, ולכן חנקו את מרבית ההתפתחות האמנותית במושבות האמריקאיות. ג'ון הסליוס הוא דוגמה מצוינת לתופעה זו כפי שמופיעה גם אצל אמנים קולוניאליים אחרים. הציירים הבולטים כמו ג'ון סינגלטון קופלי או בנג'מין וסט עזבו את אמריקה למרכזי הציור המפותחים יותר, כלומר לונדון.
חיים האוזמן
חיים (פרד) האוזמן (1921–2006) היה מאייר ופרסומאי.
ביוגרפיה
נולד בשם פריץ זיגמונד האוזמן בבינגן על הריין בגרמניה, עלה לארץ ישראל טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה והתחנך בכפר הנוער בן שמן. הוא בחר לעברת את שמו ל"חיים" על שם חיים ארלוזורוב. עם תום לימודיו החל לעבוד כמאייר. ככל הנראה עבודתו הראשונה הייתה איור הספר "אנטומיה ומורפולוגיה של הצמח" מאת ד"ר זכריהו גוטליב, שהיה מורה בבן שמן. ב-1941 התגייס לצבא הבריטי שם שירת בפלוגת ההובלה 462 וניצל מטביעת האוניה ארינפורה. האוזמן זכה במדליית ההתנהגות המצוינת (DCM) שהיא האות הגבוה ביותר שזכה בו חייל מתנדב מארץ ישראל. במהלך שירותו אייר הגדה של פסח שהוצאה לטובת החיילים היהודים ששירתו בצבא הבריטי על אדמת איטליה. כשהשתחרר ב-1946 היה למאייר ומעצב ראשי של הוצאת הקיבוץ המאוחד (בין היתר עיצב את עטיפת ספרו של ניקולאי אוסטרובסקי "כיצד נתחשלה הפלדה"). במהלך שנה זו הוא אייר את סיפרה של פניה ברגשטין "ויהי ערב" (עיבוד מחורז לסיפור על פי אנדרסן)". נתברר כי הציורים היו למורת רוחה של המשוררת שהעדיפה את ידידתה המאיירת אילזה קנטור. יש שביקרו את איוריו ב'אי התאמה' לרוח הקיבוץ של אותם הימים ותוארו כגלותיים ואף כבעלי חזות שאינה יהודית.
לקראת סוף חייו בחר לאייר ספר לימוד ספרדית גדול ממדים שנכתב על ידי ז'ניה זקס דה סילבה.
האוזמן נפטר בגיל 85 בניו יורק בשנת 2006.
זהותו של מאייר "ויהי ערב" הייתה במשך שנים רבות תעלומה. זו הייתה עבודתו היחידה המוכרת של מאייר ששהה בישראל תקופה קצרה וינק בעיקר ממקורות השראה זרים. מחקר מקיף שערכה חוקרת ספרות הילדים הקיבוצית עינת אמיתי בשנים 2010–2011 חיבר את פרטי המידע השונים וזיהה בין הגרפיקאי והפרסומאי האמריקאי למאייר העלום של "ויהי ערב". בהמשך למחקרה של אמיתי היא איתרה ויצרה קשר עם בנו אריק יוסטון. הבן שהתרשם מהמחקר המעמיק פתח בעצמו במחקר אודות חיי אביו. המחקר התמקד בחלקו של האוזמן בלחימה בצבא הבריטי. את עבודתו סיכם בספר שהוציא בשם The Lost Artist. הספר מתמקד במדליה שהוענקה לו, ונגנבה במרמה ובמאבק להשיבה שלא צלח. בעלילת משנה משולבת בסיפור דמות אשה מישראל שמנסה להתחקות אחר המאייר הנעלם של ספר הילדות האהוב עליה.
בניין המשרדים של הסנאט הארט
בניין המשרדים של הסנאט הארט (באנגלית: Hart Senate Office Building) או בשמו המלא '''בניין המשרדים של הסנאט פיליפ א. הארט (באנגלית: Philip A. Hart Senate Office Building''') הוא בניין המשרדים השלישי של הסנאט של ארצות הברית. הבניין הוא ממוקם ברחוב 2 צפון מזרח (2nd Street NE) בין שדרת החוקה (צפון מזרח) לבין רחוב C צפון מזרח בוושינגטון בירת ארצות הברית.
הבנייה החלה בינואר 1975, והסתיימה בנובמבר 1982.
באוגוסט 1976 הבניין נקרא על שם פיליפ הארט, ששירת 18 שנים כסנאטור מטעם מדינת מישיגן.
תכנון המבנה ובנייתו
בניין המשרדים של הסנאט דירקסן אמור היה להשתרע על כל המתחם המצוי בין רחוב 1 צפון מזרח (1st Street NE), שדרות החוקה צפון מזרח, רחוב 2 צפון מזרח ( 2nd Street NE) ורחוב C צפון מזרח (C Street NE).
ואולם, בשל המשאבים המוגבלים ומחסור בכספים בשל מלחמת קוריאה, הוקטן בניין דיקרסן המתוכנן, והמבנה נבנה על מחצית השטח המערבי מהמתחם שיועד לו. בשנת 1969, הקונגרס הצביע על רכישת מחצית השטח המזרחי של המגרש, על מנת לבנות "בניין משרדים חדש עבור הסנאט". בתחילה התכוון הסנאט לבנות אך ורק מגרש חנייה תת-קרקעי באתר (והוקצה לכך סכום של 21 מיליון דולרים (שוויים נכון לשנת 2018 הוא 129.9 מיליון דולרים) בהצבעה שנערכה ביוני 1971.
במאי 1972 ועדת משנה של הסנאט (ועדת משנה של ועדת הסנאט לעבודות ציבוריות), אשרה הקמת מבנה משרדים מעל החניין התת-קרקעי. עלות המבנה הוערכה ב-48 מיליון דולרים ביוני 1972 (השווים, נכון לשנת 2018, 296.5 מיליון דולרים). הסנאט הצביע ואישר את התוכנית בספטמבר 1972 - בשל עליה בהערכות עלות הבנייה אושרו 53.5 מיליון דולרים (ששוויים 320 מיליון דולרים נכון לשנת 2018).
באפריל 1973 בחר אדריכל הקפיטול באדריכל ג'ון קארל וורנקה, אדריכל ידוע שעבד במחוז קולומביה שעזר לתכנן מחדש את כיכר לאפייט ותכנן את אתר הקבר של ג'ון קנדי.
תוכניתו של וורנקה אושרה על ידי ועדת הסנאט לעבודות ציבוריות ב־8 באוגוסט 1974. לוורנקה ניתנו כשבועיים בלבד להעריך את אומדן עלות הבנייה, (לימים טען אדריכל הקפיטול שהיה מעט מדי זמן לייצר תחזית עלות מדויקת) ובסוף השנה עלות ההקמה המשוערת עלתה ל -69 מיליון דולרים.
בית הכנסת בנורשפין
בהתאם לחוק משנת 1782, נורשפין יחד עם סטוקהולם וגטבורג הפכו לערים היחידות בהן הורשו היהודים להתיישב באופן קבוע באותה תקופה. בית כנסת קטן הוקם בשנת 1790, במימון הסוחר היהודי-גרמני יעקב מרכוס. בית הכנסת הנוכחי נבנה בין השנים 1855–1858 בסגנון נאו-קלאסי בתכנון של האדריכלים אדוורד מדן וקרל סטול.
בניין המשרדים של הסנאט הארט
תכנון המבנה ובנייתו
עבודות העפר באתר החלו בינואר 1975; בעת שהסתיימו עבודות פינוי השטח - בחודש אפריל - עלתה הערכת עלות הבנייה ל־84 מיליון דולרים. איכות העפר שבאתר, והעדר הומוגניות בסוג העפר ובפני השטח, האריכו את משך חפירת השטח (לצורך בניית היסודות, וקומות המרתף), והעלו את עלויות הבנייה.
לאחר סיום בניית היסודות, התגלה כי חלקם נבנו במיקום שגוי - והיה צריך להרסם ולהחליפם - דבר שהעלה אף יותר את עלויות הבנייה.
בית הכנסת בנורשפין
מצב נוכחי
בית הכנסת סגור לתפילות בגלל מיעוט אוכלוסייה יהודית באזור. עם זאת, הבניין עדיין משמש מדי פעם לקונצרטים ואירועים אחרים. בית הכנסת מסווג כמבנה רשום מאז 1978.
בניין המשרדים של הסנאט הארט
תכנון המבנה ובנייתו
ב־30 באוגוסט 1976 הצביע הסנאט לקרוא לבניית המשרדים החדשה בבניין המשרדים של הסנאט של פיליפ א. הארט לציון פרישתו של הסנאטור פיליפ הארט (נציג המפלגה הדמוקרטית - ממדינת מישיגן). הארט נפטר ב־26 בדצמבר 1976 ממלנומה, שבעטייה בחר לפרוש מבית הנבחרים, ולא לעמוד לבחירות נוספות.
באוגוסט 1978, הגיעו עלויות הבנייה ל-85 מיליון דולרים, והוערך כי הן יגיעו ל-122 מיליון דולרים עד סיום הבנייה. הסנאט אישר להשקיע סכום נוסף של 54 מיליון דולרים במבנה (וכך העלות הכוללת המאושרת הייתה 135 מיליון דולרים). בתחילה בית הנבחרים אישר את ההשקעה, אולם לאחר מכן בית הנבחרים הפך את ההחלטה.
בשנת 1979, הערכת עלויות הבנייה הגיעה ל-179 מיליון דולרים, והערכה אחרת הייתה של 230 מיליון דולרים.
ביולי 1979 הסנאט אישר סכום כולל של 137.7 מיליון דולרים (לאחר דיון סוער, במהלכו הציעו סנטורים להפסיק את הבנייה ולהרוס את מה שנבנה), והורו לאדריכל הקפיטול לשנות את תוכניות המבנה על מנת לעמוד בסכום המאושר. שינוי התוכניות כלל:
השימוש בבניין החל ב־22 בנובמבר 1982. במבנה היו משרדים ל־50 סנאטורים (מחצית מחברי הסנאט), אולם 25 מהם סירבו לעבור למבנה. כדי לחסוך בעלויות, הבניין נתן לכל אדם תא בחדר ולא משרד, דבר שהרגיז מאוד את צוות הסנאט. כדי לפתור את הסוגיה, סנאטורים זוטרים (שבדרך כלל לא היו מסוגלים לבחור אילו משרדים הם רוצים, וגם לא להשיג משרדים מרווחים ומאובזרים) הצליחו לתבוע את המשרדים הגדולים והמודרניים בבניין המשרדים של הסנאט הארט.
תיאור המבנה
במבנה 9 קומות מעל הקרקע, המכילות 93,000 מטרים רבועים של שטחי רצפה, מהם 30,900 מטרים רבועים בהם ניתן להשתמש.
בשונה מהסגנון הנאו-קלאסי בו נבנו בניין משרדי הסנאט על שם דירקסן, ובניין משרדי הסנאט על של ראסל, בנוי בניין הארט בסגנון מודרני. כדי להתאים במראו לבנייני המשרדים האחרים של הסנאט (על אף הסגנון האדריכלי השונה) צופה בניין הארט בשיש לבן ובוהק ממדינת ורמונט, כל חלקי המבנה חופו בשיש (גם המסדרונות הפנימיים), ובכלל זה גם חלקים ממבנה אשר על פי רוב אינם מחופים (כמו מבניים טכניים על גג הבניין). לצורך עבודות החיפוי נעשה שימוש ב-8,129 טונות שיש.
על מנת להזכיר את בנייני דירקסן וראסל, בהם מצויה חצר פנימית, בבניין הארט נבנה אטריום ובו תקרת זכוכית גדולה; קירות האטריום חופו אף הן בשיש לבן מוורמונט, כאשר שאר חלקי אותה קומו חופו בשיש בצבע ורוד ממדינת טנסי.
בשונה ממשרדי הסנאט האחרים, בהם לסנאטור משרד, ולצוותו משרדים אחרים, לעיתים במקומות מרוחקים, בבניין הארט תכנן אדריכל הקפיטול בניין משרדים משולבים. לכל סוויטת משרדים כניסה ציבורית בקומות האי זוגיות של המבנה, וכניסה פרטית עבור צוות הסנאטור, בקומות הזוגיות של מבנה. גובהה של כל סוויטה 4.9 מטרים.
כל סוויטה כוללת משרד עבור הסנאטור, וחדר עבודה ובו תאים עבור צוותו, שכולל שתי קומות עבודה, שגובהה של כל אחת מהן 2.4 מטרים, בין התאים מפרידות מחיצות עץ אלון, המחופות בבד אקוסטי, הסופג קולות), כמו כן, בכל סוויטה יש חדר שירותים פרטי.
דלתות מעליות המבנה עשויות ברונזה.
מכסי פתחי הביוב במדרכות ברחובות הסמוכים למבנה שהיו עשויים ברזל, הוחלפו בפתחי ביוב העשויים ברונזה, כדי למנוע מראי מכסי ביוב חלודים מחלונות המבנה. חלודה מכוערים כתמי מסורתי ברזל מכסה הביוב (כרגיל חומר).
חדר הקפיטריה בבניין דירקסן (בקומת המרתף שלו), הוכפל בגודלו (כאשר השטח הנוסף מצוי בבניין הארט), דבר שאפשר לציבור לאכול בקפיטריה (קודם לכן היא שמשה רק את צוותי הסנאט).
מתחת למבנה חניון ובו מקום ל-350 רכבים.
חדר השימועים המרכזי
בניית וריהוט חדר השימועים המרכזי (The Central Hearing Facility) הושלמה באוקטובר 1987; בחדר נעשה שימוש לראשונה בינואר 1988. החדר ממוקם בקומה השנייה של בניין הארט, וגובהו שתי קומות. החדר מותאם לשידורי טלוויזיה מבחינת האקוסטיקה בו, והתאורה. בקירות החדר נבנו מרפסות עבור צוותי צילום וטלוויזיה, בהם יכולים לשבת כתבי חדשות, ולשדר מבלי להפריע להליכי השימוע.
קירות החדר מחופות עץ, ומאחורי הקתדרה שבמרכז החדר, קיר מחופה אבן.
הציבור יכול להיכנס לחדר השימועים באמצעות שני מסדרונים ציבוריים. לחברי הקונגרס מסדרונות פרטיים באמצעותם הם יכולים להיכנס לחדר השימועים.
מאחורי חדר השימועים מצוי חדר המתנה קטן, בו יכולים העדים להתכונן לעדותם.
גישה לרכבת תחתית
במהלך בניית בניין הארט, נבנתה שלוחה חדשה של הרכבת התחתית של קפיטול ארצות הברית, המקשרת את הבניין לקו הרכבת שמקשר בין בניין דירקסן ובניין הקונגרס.
בשנת 1989 אישור הסנאט תוכנית לשדרוג מערכת הרכבת התחתית המקשרת לשני בניינים אלה. במסגרת התוכנית נרכשו ארבעה קרונות חדשים, בהם מקום ל-25 נוסעים (בקרונות היישנים היה מקום ל-18 נוסעים בלבד). כמו כן במסגרת השדרוג הונגשו הרציפים והרכבות למוגבלים בתנועה.
השדרוג קיצר את זמן ההתנה לרכבות מ-4 דקות ל-2 דקות.
לאדריכל הקפיטול הוקצו 2 מיליון דולרים לצורך תכנון מערכת הרכבות החדשה, ועלות הרכבות שנרכשו מ-"קבוצת טרנספורטיישן בע"מ" (Transportation Group Inc) מאורלנדו שבפלורידה הייתה 15.8 מיליון דולרים.
האטריום
גובהו של האטריום שבמרכז המבנה 27 מטרים, ולו חלון תקרה המורכב מ-18 חלונות תקרה סמוכים, שבכל אחד מהם 9 פנלים.
הרים, עננים
החלק התחתון של הפסל הוא חלק משולש סטטי, העשוי לוחות פלדה צבועים בצבע שחור מהנתמך על ידי שתי חצובות. גובה החלק של הפסל הוא 16 מטרים, ומשקלו 34 טונות.
"הרים ועננים" הייתה העבודה האחרונה של קלדר שהושלמה. קלדר ביקר בוושינגטון, ב-10 בנובמבר 1976, כדי להראות את הדגם הסופי של הפסל לאדריכל הקפיטול ג'ורג' וייט. וייט אישר את התקנת הפסל וקלדר טס לבקר את ביתו בניו יורק, שם נפטר עקב התקף לב ב-6:00 בבוקר ב-11 בנובמבר.
הפסל הוא ייחודי מבין יצירותיו של קלדר, שכן הוא הפסל היחיד המכיל גם חלק נייד וגם חלק נייח.
בעקבות רעידת האדמה בווירג'יניה בשנת 2011 התעורר החשש כי חלקו הנייד של הפסל (התלוי מתקרת המבנה) הפך לא יציב. בשל כך הורד החלק הנייד של הפסל (ה"עננים") בשנת 2014 ונבדקה יציבותו. החלק הנייד הוחזר למקומו בשנת 2015.
מתקפת האנתרקס
ב-15 באוקטובר 2001, במסגרת מתקפת טרור - מתקפת האנתרקס, מספר סוויטות בבניין זוהמו בנגיף אנתרקס שנשלח במעטפת דואר אל מנהיג הרוב בסנאט טום דאשל הבניין נסגר ב-17 באוקטובר, ומאות אנשי צוות נותרו בלא משרדי עבודה.
הבניין עבר חיטוי באמצעות כלור דו-חמצני בחודשים נובמבר עד דצמבר 2001.
הבניין נפתח מחדש לשימוש ב-23 בינואר 2002.
וועדות הסנאט
משרדי שלוש מוועדות הסנאט ממוקמת בבניין הארט:
אנדרטת החלוצים
אנדרטת החלוצים (באפריקאנס: Voortrekkermonument) היא אנדרטה ופנתאון לזכר הטרק הגדול. האנדרטה, היא אתר ההנצחה המרכזי לטרק הגדול, והיא כוללת גם מוזיאון.
מבנה האנדרטה
רוחבה, אורכה וגובהה של אנדרטת החלוצים הוא 40 מטר. מקובל לראות דמיון, הן בעיצוב הן בשימוש, בין האנדרטה למונומנטים אירופאים שונים כמו אנדרטת קרב האומות בלייפציג ולארמון האינווליד בפריז. עם זאת אפשר להבחין באנדרטה גם במאפיינים אפריקאים מקומיים.