cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונטה ארג'נטריו
היסטוריה
במאה הרביעית העביר קונסטנטינוס הגדול את האי לידי הכנסייה הנוצרית. במהלך ימי הביניים הועבר חצי האי, יחד עם אזור אורבטלו המצוי מולו על היבשה, לידי משפחת אורסיני, לאחר מכן לממלכת נאפולי וב-1555 הועבר לרפובליקה של סיינה. שנתיים לאחר מכן רכשה ספרד את השליטה בחצי האי. בין השנים 1557 ל-1801 היה המקום מרכזה של מדינת הפרסידים (Stato dei Presidi), שטח שכלל את החוף הטוסקני והאיים מולו והשתייך עד ל-1733 לבית הבסבורג ומאז לבית בורבון. השלטון הספרדי הפך את שני הנמלים למעוז אסטרטגי לשליטה בים הטירני והקיף את האי כולו, ואת שני הנמלים בפרט בביצורים, הניכרים עד ימינו. מעל כל נמל הוקמה מצודה וסביב החופים נבנו מגדלי שמירה. ב-1801 הועבר האזור לשליטת האימפריה הצרפתית הראשונה של נפוליאון בונפרטה. עם תבוסת נפוליאון ב-1815 הועבר המקום לדוכסות הגדולה של טוסקנה וב-1860 נכלל בממלכת איטליה.
בשנת 1842 הוקם הסכר המלאכותי בהוראת לאופולד השני וב-1913 נחנכה מסילת רכבת שנסללה על גבי הסכר וקישרה את נמלי מונטה ארג'נטריו דרך אורבוטלו למסילת פיזה-גרוסטו-רומא. הרכבת פעלה באופן סדיר עד להפצצתה על ידי בעלות הברית ב-1944.
בשנים 1927-1933 השתמש איטלו באלבו בלגונה כמנחת למטוסים ימיים וכבסיס לטיסות תיירותיות. ב-1943, בעת מלחמת העולם השנייה, השתמשה טייסת 196 של הלופטוואפה (Bordfliegergruppe 196) בלגונה כבסיס להפעלת מטוסים ימיים. ההר המבוצר הופצץ קשות על ידי כוחות בעלות הברית, וההרס שוקם בשנות החמישים.
פורטו סנטו סטפנו
היישוב העיקרי בצפון האי. אוכלוסייתו הקבועה כ-8,800 איש, אך היא מוכפלת על ידי נופשים בעונת הקיץ. היישוב כולל ארבעה רבעים בעלי תודעה מובחנת, סמלים ולבוש טקסי עוד מימי הביניים: "הצלב" (שאנשיו קרויים crociaioli), "המצודה" (fortezzaioli), ה-pilarellai שסמלם הוא הדולפין ו"העמק" (vallaioli). מאז שנת 1937 מתקיימת בכל שנה ב-15 באוגוסט תחרות חתירה ססגונית (רגאטה) בין ארבעת הרבעים של פורטו סנטו סטפנו הנקראת Palio Marinaro.
ב-13 בינואר 2012 טבעה האוניה קוסטה קונקורדיה מול חופי פורטו סנטו סטפנו וניצוליה הובלו לעיירה.
האתרים המרכזיים הם נמל הדיג ומעגן היאכטות; המצודה הספרדית, הכוללת גם מוזיאון; הביצורים הימיים מן המאה ה-19 ומגדלי השמירה.
פורטו ארקולה
היישוב העיקרי בדרום האי. אוכלוסייתו הקבועה כ-2,600 איש. התושב המפורסם ביותר של המקום היה הצייר מיכאלאנג'לו מריזי דה-קרווג'ו, שהוגלה אליו בהוראת האפיפיור בשנת 1610 ומצא בו את מותו.
מעל היישוב מתנשאת המצודה Forte Filippo. כן מצויה בה הכנסייה Chiesa di Sant’Erasmo, המוקדשת לקדוש הפטרון של הדייגים וארמון המושל (Palazzo dei Governan), שהוקם בסוף המאה ה-16 עבור המושלים הספרדיים.
במקום נמצא בית הנופש של המשפחה המלכותית של הולנד.
חתושיליש השני
חַתוּשִילִיש השני היה מלך האימפריה החתית בין השנים 1370 - 1360 לפנה"ס, אשר קיומו ההיסטורי שנוי במחלוקת.
בהנחה והיה קיים, הוא היה ככל הנראה בנו של אַרְנוּוַאנְדַש הראשון ואביו של תודחליאש השני. קיומו ידוע לנו מכתובות העוסקות ביחסי החוץ שלו, אולם חלק מהחוקרים סבורים שהכתובות אינן עוסקות במלך החתים, ויש אף המרחיקים לכת וסבורים שהן עוסקות בחתושיליש הראשון, אשר מלך מאות שנים לפני כן. בהנחה שכך, הרי שאת ארנוואדש ירש תודחליאש, אשר היה כנראה בנו ולא נכדו.
קלרה פון וילה
קלרה פון וילה (בגרמנית: Clara von Wille; 1838 – 15 במרץ 1883) הייתה ציירת חיות גרמנית מבית הספר בדיסלדורף.
ביוגרפיה
קלרה פון וילה הייתה הצעירה מבין ארבע בנותיו של רב ההוסרים הפרוסי המלכותי קרל פרידריך פון בטשר (1785–1857) ואשתו יוליאנה וילהלמין שרלוט פון בוגנהאגן (1797–1871) ילידת דיסלדורף.
כתלמידה פרטית של קרל פרדיננד זון ולודוויג קנאוס, היא התאמנה בציור. לאחר מכן היא הייתה תלמידה של ציירת החיות הצרפתית רוזה בונר. עם ציור של כלבים היא הציגה לראשונה ציור בתערוכה השנתית של אגודת האמנות של ריינלנד ווסטפליה בשנת 1856/57 בדיסלדורף. בתערוכות של סוחרי האמנות של דיסלדורף אדוארד שולטה וביסמייר וקראוס, היא יוצגה אז באופן קבוע עם "יצירות בעלי חיים".
התמונות הבאות נרכשו עבור מפעל תרומות לבניין קתדרלת קלן: אחרי הציד (1865), כלב ועוף (1877) ומעבר לחיפוש (1880).
בתערוכת האמנות של ברסלאו בשנת 1871 היא הציגה תמונות נוספות: האורח הלא קרוא, דיוקן כלבים, מסטיף ומשחק שועלים צעירים. רפרודוקציות של ציוריה הופיעו במגזינים המאוירים של אותה תקופה, כמו אורח מוזר (עורב תוקף שני כלבים מול הצריף שלהם).
Close Your Eyes (שיר של קים פטרס)
Close Your Eyes (בעברית: עֲצֹם עֵינַיִם) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הגרמנייה קים פטרס, מתוך המיני-אלבום השלישי שלה, Turn Off the Light, Vol. 1. הוא יצא לאור ב-1 באוקטובר 2018, על ידי חברת התקליטים שלה, BunHead. בהמשך, בעקבות חוזה הקלטות עליו חתמה, הופץ מחדש בהוצאת חברות התקליטים אמיגוס רקורדס וריפבליק רקורדס.
"Close Your Eyes" הוא הרצועה העשירית מתוך הפרויקט השני באורך מלא של קים פטרס, Turn Off the Light.
רקע וכתיבה
"Close Your Eyes" הוא הרצועה השנייה מתוך המיני-אלבום, Turn Off the Light, Vol. 1, במסגרתה פטרס מגלמת את תפקידה של "מאהבת מפלצתית" ("Monstrous Lover"), שלא תתן למי שנפל עליה לצאת בחיים ואף תוודא את הריגתו. היא מציעה להם לא להתנגד ולעצום את העיניים שלהם.
בריאיון למגזין אאוט היא הצהירה את הדברים הבאים:
הופעה ואודיו
קים פטרס ביצעה את השיר ב-20 ביוני 2019, בשיקגו, ארצות הברית באולם לינקולן. ההופעה הייתה מלווה באפקטים שהותאמו במיוחד לאווירת ליל כל הקדושים ונכללה כחלק מתוך סיבוב ההופעות הראשון שלה "Broken Tour", שנועד לעזור בקידום אלבום הבכורה שלה, Clarity. בפברואר 2020, שנה לאחר מכן ביצעה את השיר בפריז, צרפת. פטרס ביצעה את "Close Your Eyes" עם טרוי סיון במהלך סיבוב ההופעות שלו, "The Bloom Tour".
האודיו הרשמי של השיר הועלה ליוטיוב ב-1 באוקטובר 2018, תוך שהצליח לצבור למעלה משני מיליון צפיות.
בועז ארד (ארדר)
בועז ארד (נולד ב-1962) הוא מנהל מרכז איין ראנד בישראל וממייסדי עמותת המרכז. מוציא לאור ועורך משנת 1987 את כתב העת "אנכי" ושותף לייסוד התנועה הליברלית החדשה. בעבר שימש בתפקיד עמית מחקר ודובר במכון ירושלים לחקר שווקים, חבר הפורום לרציונליות סביבתית. ארד היה חבר בצוות המערכת וכתב במהדורה העברית של ביזנסוויק וכתב טור קבוע במוסף הכלכלי של מקור ראשון. כמו כן, ארד מפרסם כתבות בעיתונים רבים נוספים.
ביוגרפיה
ארד נולד בתל אביב. בצעירותו למד בתיכון הסביבתי במדרשת שדה בוקר. לאחר השירות הצבאי כקצין חינוך למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1993–1998 ניהל את חברת ארדר אלקטרוניקה. בין השנים 2001–2008 היה הבעלים של חברת OnRoad לשיווק מוצרי סלולר. בשנת 2011 הקים ביחד עם מוטי היינריך, ירון לרמן ואחרים את התנועה הליברלית החדשה הפועלת לקידום הליברליזם בישראל. בין השנים 2008–2015 היה מנהל שיווק בחברת תוכנה. בשנת 2012 נבחר לנהל את מרכז איין ראנד בישראל. ארד הוא יושב הראש של "כנס החירות" המתקיים מדי שנה. מ-2014 הוא יושב בדירקטוריון של פרס אטלס.
בינואר 2021 איגד כמה עשרות מאמרים שכתב בין השנים 2009–2010 בעיתון מקור ראשון לספר שכותרתו "על הכוונת".
חיים אישיים
ארד מתגורר ברמת השרון.
אמרה קאראדומן
אמרה קאראדומן (בטורקית: Emrah Karaduman; נולד ב-4 בנובמבר 1992) הוא די ג'יי ומפיק מוזיקלי טורקי. זכה להצלחה בינלאומית לאחר הוצאת הסינגל "Cevapsız Çınlama", שיצא ביחד עם אליינה טילקי והפך לאחד מהשירים הטורקיים המצליחים ביותר בכל הזמנים. הקליפ שיצא עבור השיר צבר למעלה מ-444 מיליון צפיות ביוטיוב, ובכך הפך לקליפ הטורקי הנצפה ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2018, הוציא עם טילקי את הלהיט "Yalnız Çiçek", שהצליח לשחזר את הצלחת שירם הקודם.
קריירה
בשנת 2014, לקח חלק בכתיבת ובהפקת הלהיט "Prenses", של הזמרת-יוצרת הבלגית-טורקייה הדיסה. את אלבום הבכורה שלו Toz Duman, הוציא בשנת 2015. האלבום זכה להצלחה נאה בטורקיה ובאותה השנה הוציא את השיר המצליח "Nerden Bilecekmiş" ביחד עם הזמרת-יוצרת אירם דריג'י. בשנת 2016, הוציא את שירו המצליח ביותר "Cevapsız Çınlama", ביחד עם הזמרת אליינה טילקי. השיר הפך לשיר הטורקי הנצפה והמצליח ביותר בכל הזמנים.
בעקבות ההצלחה לה זכו השניים ביציאת השיר הראשון שלהם יחד, הוציא קאראדומן עם טילקי את השיר "Yalnız Çiçek", שזכה להצלחה בינלאומית גם כן, כאשר צבר ביוטיוב למעלה מ-200 מיליון צפיות. השיר נכלל באלבום הלהיטים, Yıldız Tilbe'nin Yıldızlı Şarkıları, Vol. 1. מיד לאחר צאתו, הוציא עם טילקי את השיר "Dipsiz Kuyum", שצבר קרוב ל-200 מיליון צפיות גם כן. כמו כן, תיפקד השיר כסינגל מתוך אלבומו השני של קאראדומן שיצא כמה זמן לאחר מכן.
בשנת 2018, הוציא את אלבום האולפן השני שלו, BombarDuman. מתוך האלבום יצא שיר נוסף עם טילקי, "Sevmek Yok". באותה השנה הוציא ביחד עם דריה אולו את הלהיט "Sürgün Aşkımız" שכבש את פסגת מצעד השירים של טורקיה.
רכוש פרטי
רכוש פרטי הוא כינוי כולל לזכויותיו של אדם או חברה כלשהם להשיג, לרכוש, לשלוט, לנהל, למכור, ולהחליף כל סוג של קניין דוגמת קרקע, הון, ומוצרי צריכה וחפצים שונים.
המונח רכוש פרטי מתייחס לרכוש שהגיע לחזקתו של בעליו כדין ולא באמצעות ביצוע פעולה אלימה או מהלך של הונאה או בכל דרך בלתי לגיטימית אחרת. רכוש שהושג בדרך של הטעייה או כפייה מסוג כלשהו לא יחשב כרכושו הפרטי של המחזיק. בדרך כלל הכוונה היא למשאבים אשר אותו אדם היה הראשון להפיק מן הטבע, או שקיבל אותם בירושה או במסירה בלתי מאולצת אחרת (כגון מתנה).
רכוש פרטי נבדל מרכוש ציבורי אשר מתייחס לנכסים הנמצאים בבעלות של מדינה, ממשלה, רשות מקומית וכל גוף אחר אשר אינו פרטי.
השימוש במונח רכוש פרטי התפתח במהלך המאה ה-18 כפועל יוצא של המהפכה התעשייתית אשר יצרה מעמד חדש של אנשים פרטיים אשר הפכו לבעלי שליטה על גורמי יצור וקרקע.
רכוש פרטי ואמצעי יצור
על פי התאוריה הכלכלית-פוליטית, קיימת הבחנה בין רכוש פרטי כגון מוצר צריכה כלשהו, לבין רכוש פרטי שהוא הון המשמש כאמצעי יצור.
הראשון משמעותו היא כי בעל הרכוש יכול למנוע מאחרים להשתמש או לקבל חזקה או שליטה ברכושו ללא הסכמתו. לעומת זאת השליטה ברכוש שהוא אמצעי יצור מתייחס לשליטתם של בודדים בכלים המאפשרים להם להגדיל את רכושם הפרטי כתוצאה מעבודתם של אחרים.
ההשקפה הליברלית
תומכי ההשקפה הכלכלית הליברלית המכונים לעיתים גם קפיטליסטים, רואים ברכוש הפרטי אבן יסוד בבנייתה של חברה בריאה המתנהלת בתהליך של צמיחה והתפתחות. כך למשל על פי השקפה זו, הבעלות הפרטית על קרקע, דוחפת את בעליה לפעול לפיתוח שלה, אשר תוצאתו תהיה שיפור הרווחה לכלל הציבור כתוצר של השימושים בקרקע המפותחת ובתוספת המס שיגבה מן הבעלים בגין הפיתוח לטובת אוצר המדינה. עם זאת, העלאת ערכה של הקרקע פועלת לטובת בעליה אשר סך הערך של רכושו הפרטי עולה.
המצדדים בזכויות האדם להחזקה של רכוש פרטי, טוענים עוד כי עצם ההחזקה של רכוש פרטי מעניקה לבעליה תחושה של יציבות כלכלית וחברתית, ולכן בעלי רכוש פרטי יפעלו להקפדה על אכיפת חוק ושמירה על ביטחון רכושם על מנת לשמר את הסדר הקיים המעניק להם את תחושת הביטחון. בעלי רכוש פרטי שואפים לצימצום תופעת השחיתות הציבורית בקרב בעלי התפקידים השונים בממשל שכן שחיתות ציבורית מהווה איום על רכושם וערכו.
ההשקפה הסוציאליסטית
בעלי ההשקפה הכלכלית מן האסכולה הסוציאליסטית טוענים כי החזקה ושליטה על רכוש בידי אנשים פרטיים מצמצמת את פוטנציאל הצמיחה היצרני של הכלכלה.
לטענתם, החזקה של רכוש פרטי היא בעייתית מכיוון שהיא יוצרת בהכרח תהליך שבו ההון והעושר מתרכזים בידי קבוצה מצומצמת של אנשים, אשר ככל שכמות הרכוש הפרטי המצויה בידיהם גדלה, כך הם מאבדים עניין בהמשך הפיתוח הכלכלי לטובת רווחת שאר החברה ומתרכזים בפעילות להגנה ושמירה על הרכוש שצברו לעצמם.
בעלי השקפת עולם כלכלית מרקסיסטית מגדירים את צבירת הרכוש הפרטי כ"זכותם של מספר מצומצם של בעלי הון למנוע מאחרים את ההחזקה ברכוש פרטי משלהם". בעלי השקפת עולם מרקסיסטית טוענים כי הצורה הקיצונית של החזקה ברכוש פרטי היא יצירת מערכת יחסים חברתית של עובד בשכר חסר רכוש מול בעל הון.
ויגדיס פינבוגדוטיר
ויגדיס פינבוגדוטיר (, כלומר: ויגדיס בת פינבוגי [אין באיסלנד שמות משפחה]); נולדה ב־15 באפריל 1930) היא פוליטיקאית איסלנדית, נשיאת איסלנד הרביעית, שכיהנה בתפקיד זה מ־1980 עד 1996. היא האישה הראשונה (והיחידה עד כה) בתפקיד נשיאה באיסלנד. כמו כן היא האישה הראשונה באירופה כולה שכיהנה בתפקיד נשיאה והאישה הראשונה בעולם שנבחרה בבחירות דמוקרטיות לתפקיד נשיאה. תקופת נשיאותה שארכה 16 שנים בדיוק היא גם תקופת הכהונה הארוכה השנייה בעולם של אישה בתפקיד ראש מדינה שנבחרה בבחירות (אחרי אנגלה מרקל).
נכון ל-2016, משמשת ויגדיס בת פינבוגי (פינבוגאדוטיר) כשגרירה של רצון טוב מטעם ארגון אונסק"ו והיא חברה במועדון מדריד (Club of Madrid).
ראשית חייה
ויגדיס פינבוגדוטיר נולדה ברייקיאוויק לאביה, פינבוגי רוטור בן תורוואלד (תורוואלדסון), מהנדס אזרחי ופרופסור באוניברסיטת איסלנד ולאמה, זיגרור אריקסדוטיר, אחות במקצועה ויושבת הראש של ארגון האחיות של איסלנד. יש לה אח אחד שצעיר ממנה בשנה. לאחר שסיימה ב-1949 את בחינות הבגרות, למדה פינבוגדוטיר לימודי שפה וספרות צרפתית באוניברסיטת גרנובל ובסורבון בפריז בין השנים 1949 – 1953 ולאחר מכן למדה היסטוריה של התיאטרון באוניברסיטת קופנהגן. לאחר מכן היא קיבלה תואר ראשון בצרפתית ובאנגלית ותעודת הוראה מטעם אוניברסיטת איסלנד. ב-1954 היא נישאה לרופא, ממנו היא התגרשה ב-1963 ובהיותה בגיל 41 היא אימצה ילדה והייתה לאם חד-הורית הראשונה באיסלנד שהורשתה לאמץ ילד.
בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20 השתתפה ויגדיס בעצרות מחאה רבות כנגד הנוכחות הצבאית האמריקאית באיסלנד, ובמיוחד בבשדה התעופה קפלאוויק שבו נעשה שימוש על ידי חיל האוויר האמריקאי. מדי שנה צעדו מאות ולעיתים אלפים מרחק של 50 ק"מ לאורך הכביש לקפלאוויק כשהם שרים: "איסלנד החוצה מנאט"ו, הצבא החוצה" (באיסלנדית: Ísland úr NATO, herinn burt).
קריירה אומנותית ואקדמאית
לאחר סיום לימודיה עסקה ויגדיס בהוראת השפה הצרפתית ודרמה צרפתית באוניברסיטה ועבדה בתיאטרון ניסיוני. היא עבדה במסגרת החברה לתיאטרון של רייקיאוויק בין השנים 1954 – 1957 ושוב בין השנים 1967 – 1972. בחופשות הקיץ היא גם עבדה כמדריכת תיירים. בשנים 1962 – 1972 היא שימשה כמורה לצרפתית בבתי ספר ברייקיאוויק. לזמן מה היא גם לימדה באוניברסיטת איסלנד ושידרה בקורסים בצרפתית בטלוויזיה האיסלנדית.
בין השנים 1972 – 1980 היא שימשה כמנהלת האומנותית של חברת התיאטרון של רייקיאוויק (לימים, התיאטרון העירוני). בין השנים 1976 – 1980 היא הייתה חברה במועצה המייעצת לנושאי תרבות של המדינות הנורדיות.
ב-1996 היא הייתה יושבת הראש המייסדת של "מועצת הנשים המנהיגות העולמית" (Council of Women World Leaders) במסגרת בית הספר לממשל על שם ג'ון פיצג'רלד קנדי שבאוניברסיטת הרווארד. שנתיים לאחר מכן היא מונתה להיות נשיאת הוועדה לאתיקה מדעית וטכנולוגית של ארגון אונסק"ו.
נשיאת איסלנד
לתנועת הנשים באיסלנד היסטוריה ארוכה. במהלך שנת הנשים הבינלאומית ב-1975 משכו נשות איסלנד תשומת לב רבה כאשר הן התארגנו לשביתה כללית כדי להוכיח את חוסר ההערכה לעבודתן. 90% מנשות איסלנד השתתפו בשביתה. בבחירות לנשיאות המדינה ב-1980 התמקדה תנועת הנשים בבחירת אישה לתפקיד. לאחר מאמצי שכנוע רבים קיבלה פינבוגדוטיר על עצמה לרוץ לתפקיד מול שלושה גברים. היא הייתה האישה הראשונה בעולם שנבחרה בבחירות דמוקרטיות לתפקיד של ראש מדינה, למרות שהיא הייתה גרושה ואם חד-הורית. תוצאות הבחירות היו צמודות. פינבוגדוטיר זכתה ב-33.6% מקולות הבוחרים, כאשר המועמד השני זכה ב-32.1% מהקולות. היא הייתה נשיאה אהודה מאוד וכתוצאה מכך נבחרה מחדש שלוש פעמים. בבחירות של 1984 היא הייתה המועמדת היחידה, בבחירות של 1988 היא זכתה ב-94.6% של הקולות מול אישה אחרת שהתמודדה מולה וב-1992 היא הייתה שוב המועמדת היחידה לתפקיד. ב-1996 החליטה פינבוגדוטיר שלא להתמודד שוב על התפקיד.
למרות שתפקיד נשיאת איסלנד הוא טקסי בעיקרו, לקחה פינבוגדוטיר חלק פעיל בנושאי סביבה וכן פעלה לקידום השפה והתרבות האיסלנדיים ושימשה כשגרירה תרבותית לקידומה של איסלנד. היא הדגישה את תפקידן של אומות קטנות וב-1986 היא אירחה את פסגת רייקיאוויק בהשתתפותם של נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן ושל מנהיג ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב. המוטו שלה היה: "לעולם אל תאכזב את הנשים" והיא פעלה רבות לקידום החינוך לילדות. היא הייתה מודעת גם לדוגמה שהיא משמשת לנשים צעירות.
ב-1993 הוקדשה לכבודה היצירה המוזיקלית Mitt Folk, מאת המלחין הבריטי, אוליבר קנטיש, כמתנה מממשלת בריטניה לכבוד 50 שנות עצמאותה של איסלנד.
לאחר הפרישה
מאז 1998 משמשת פינבוגדוטיר כשגרירה של רצון טוב מטעם ארגון אונסק"ו בנושאי שפות.
היא גם משמשת כחברה בחברה בוועדת הכיבודים של "מוסד ז'אק שיראק" מאז 2008 כאשר הוקם מוסד זה לקידום השלום העולמי.
פרידריך השני, מרקיז באדן-אברשטיין
פרידריך השני, מרקיז באדן (נפטר ב-22 ביוני 1333) היה המרקיז השליט של באדן-אברשטיין מ-1291 ועד מותו. הוא היה בנם של הרמן השביעי, מרקיז באדן-באדן ואגנס מטרונהנדינגן (נפטרה לאחר 15 במרץ 1309).
בנו הרמן התשיעי היה מנישואיו הראשונים. לא ברור לאיזה נישואים נולדו הילדים האחרים.
שלים-אחום
שלים־אחום (משמעות השם: "שומר על האחים בטוחים") היה מלך אשור, בנו של פוזור־אשור הראשון. הוא היה אחד המלכים אשר האפונים שלו לא ידוע, ולפיכך לא ניתן לתארך את תקופת חייו בבירור, רק ידוע שבאזור תחילת המאה ה־20 לפנה"ס. בכתובת עשויה בהט שהתגלתה בידי הארכאולוג הגרמני ולטר אנדריי, הוא מספר כי האל אשור ביקש ממנו לבנות לו מקדש, וכי הוא בנה באזור המקדש גם בורות שיכר ואזור אחסון.
על פי רשימת מלכי אשור, קדמו לו 30 מלכים, המחולקים לשלוש קבוצות: מלכים שעל פי תיאורם "גרו באוהלים"; מלכים ששם האב שלהם ידוע; ושלושה מלכים בעלי שמות חורים. יש חוקרים שהעלו את ההשערה שהמלכים ש"גרו באוהלים" ו"המלכים ששם אביהם ידוע" לא מלכו מעולם על אשור, והם הוספו לרשימת המלכים על ידי שמשי־אדד הראשון, מלך ממוצא אמורי שהשתלט על אשור ורצה לתת לגיטימציה למלכותו. חיזוק להשערה זאת נמצא בכך ששמות מלכים אלה תואמים למדי לשמות המלכים המופיעים בגנאלוגיה של חמורבי – מלך ממוצא אמורי שמלך בתקופה הבבלית הקדומה בבבל, וזו הייתה כנראה מסורת אמורית קדומה ששני המלכים ייחסו לעצמם. את שלים־אחום ירש בנו אילושומה.
דיילי הרלד
דיילי הרלד (באנגלית: Daily Herald) היה יומון בריטי, שהופיע בלונדון בשנים 1912–1964. התחיל כביטאון זמני של פועלים שובתים ב-25 בינואר 1911. בימי מלחמת העולם הראשונה היה שבועון. העיתון עבר מספר תהפוכות בהנהלתו עד שהפסיק להופיע בשנת 1964, כשאת מקומו לקח העיתון "סאן" (The Sun) בגרסה מלפני רכישתו על ידי רופרט מרדוק. "דיילי הרלד" היה לעיתון הראשון בבריטניה שנמכר בשני מיליון עותקים ביום.
התחלתו
בדצמבר 1910 איגוד עובדי הדפוס "The London Society of Compositors" (LSC) יצא למאבק בעד שבוע העבודה של 48 שעות והוציא לאור ביטאון יומי של מטה השביתה, תחת השם "The World". העיתון אויר על ידי האמן ממוצא אוסטרלי ויל דייסון. החל מ-25 בינואר 1911 שינה העיתון את שמו ל"דיילי הרלד" והוא המשיך להופיע עד לסיום השביתה באפריל אותה שנה. בשיאו הוא נמכר ב-25,000 עותקים ליום.
בן טילט, מנהיג איגוד עובדי המזח וחברים רדיקלים אחרים באיגודים המקצועיים מצאו שכדאי לאסוף כספים לצורך הקמת עיתון יומי קבוע של תנועת הפועלים, שיוכל להתחרות עם העיתונים של המפלגות הפוליטיות הבורגניות העיקריות - הליברלים והשמרנים. אמנם הם רצו שהעיתון החדש לא יהיה תלוי במפלגת הלייבור ובקונגרס האיגודים המקצועיים Trades Union Congress שתכננו עיתון משל עצמם (שהופיע לראשונה באוקטובר 1912 בשם "דיילי סיטיזן" (Daily Citizen).
קבוצת המייסדים של "דיילי הרלד" בגרסתו החדשה היו פרט לטילט, ט.א. ניילור מ- LSC, ג'ורג' לנסבורי, פוליטיקאי סוציאליסט, רוברט ויליאמס מאיגוד המובילים, ויליאם נורמן איואר ופרנסיס מיינל. הם שמרו על שם העיתון "דיילי הרלד" והקימו חברה באותו השם. קוראיו ותומכיו הקימו גם שלוחות מקומיות של החברה Daily Herald League, שדרכן יכלו להשפיע על קו העיתון.
התקופה הסינדיקלית 1912–1913
הגיליון הראשון של העיתון הופיע ב-15 באפריל 1912 בעריכתו של ויליאם ה. סיד. העיתון יכול היה להתהדר באיורים של דייסון, שתרמו לצבעו הפוליטי. הקו הפוליטי של העיתון היה במידה רבה סינדיקליסטי:תמך ללא תנאי בשביתות וברעיון המהפכה הסוציאליסטית המבוססת על התארגנות הפועלים באיגודים מקצועיים. הוא הביע תמיכה איתנה גם בסופרג'טות ובמאבק בקולוניאליזם, בעיקר באירלנד. הגליונות הראשונים עסקו, בין היתר, בטביעת הטיטניק, מתוך דגש על האובדן חסר הפרופורציה בחיי אנשי הצוות ושל הנוסעים במחלקה השלישית, לפי נקודת מבט חברתית אופיינית לעיתון.
צוות הכותבים כלל את וו.פ. ריאן, לנגדון אוורארד וג'ורג' סלוקומב. גם ג. ק. צ'סטרטון פרסם בו תכופות. אחיו ססיל והילר בלוק כתבו בו מדי פעם. ניתן למצוא בו מאמרים גם מפרי עטם של ה. ג'. ולס או ג'ורג' ברנרד שו. אחרי פיטוריו של סיד, עורכי העיתון היה זה אחר זה ראולנד קני, ס. שרידן ג'ונס ולבסוף צ'ארלס לפוורת'. ביוני 1913 אולצה חברת דיילי הרלד לפשוט רגל. לנסבורי ולפוורת' הקימו חברה חדשה, "לימיט" -The Limit Printing and Publishing Company. (כשנשאל פעם על דעתו לגבי "דיילי הרלד", השיב לויד ג'ורג':אותו עיתון הוא ה- limit, כלומר "הגבול".
שיתוף פעולה עם הידידים האמידים של לנסברי תרם להורדת מחיר ההפקה. אותם ייצג במערכת פרנסיס מיינל. בין דצמבר 1912-אוגוסט 1914 אחד התומכים הפיננסים הראשיים של העיתון היה הנרי הארבן, שהקים את ניו סטייטסמן". מרגע זה איבדו חברי ה-Daily Herald League את השפעתם על העיתון. בסוף שנת 1913 שני חברי מועצת המנהלים דרשו מלפוורת' להתפטר מתפקידו כעורך. לנסבורי והתומכים האמידים של העיתון כעסו על התקפותיהם של לפוורת' ועיתונאים אחרים על אנשים מסוימים בממסד ובתנועת הפועלים. "שנאה כלפי המצב, בבקשה, אך לא כלפי אנשים" - ציטט לפוורת' את דברי לנסבורי. על מה שקרה אחר כך פורסם בדצמבר 1913-אפריל 1914 במדור המכתבים של העיתון "The New Age".
ה"הרלד" תחת ניהולו של לנסברי, 1914–1922
העיתון המחודש נאבק מבחינה כלכלית והצליח איכשהו לשרוד, במידה רבה הודות למאמציו של לנסברי. תחת ניהולו, אימץ גישה פוליטית אקלקטית, אך תמיד מיליטנטית והישג מיכרות של 50,000-150,000 עותקים ביום. אולם פריצת המלחמה באוגוסט 1914, ובמיוחד הפילוג בשמאל בסוגיית התמיכה או ההתנגדות למלחמה - הפחית במידה רבה את מספר הקוראים. לנסברי ועמיתיו, שהיו ייצגו את הפלג השמנאלי שהתנגד בתוקף למלחמה, החליטו להוציא את העיתון רק פעם בשבוע. כשבועון, שיחק דיילי הרלד תפקיד מפתח במאבק נגד המלחמה בארבע השנים הבאות. הוא עמד בחזית הנאבקים נגד הגיוס ותמך בסרבני המצפון. ב-1917 קיבל בברכה את המהפכות של פברואר ושל אוקטובר ברוסיה. התפרסמו בו סקופים עיתונאים, ביניהם הכתבה משנת 1917 "איך הם מתים מרעב ב"ריץ", חשיפה של צרכנות המותרות של העשירים בזמנים שהמצוקה לאומית גרמה לממשלה להנהיג קיצוב בחלוקת מוצרי המזון. ויליאם נורמן איואר פרסם ראיון עם לב טרוצקי בסנט פטרסבורג.
"הרלד" חזר להיות עיתון יומי בשנת 1919, ואז בעיצומם של תהפוכות חברתיות שוב שיחק תפקיד בתעמולה למען השביתות ונגד ההתערבות הצבאית נגד הממשלה הבולשביקית ברוסיה. עם דעיכת הגל הרדיקלי, שוב מצא העיתון את עצמו ללא אמצעי קיום ושאי אפשר להמשיך כיומון שמאלי עצמאי. ב-1922 העמיד לנסברי את העיתון לרשות קונגרס האיגודים המקצועיים ולרשות הלייבור משנת 1919 התפרסמו בו קומיקסים של בובי הדוב.
באוגוסט 1920 ביקר בלונדון לב קמנייב בשליחות דיפלומטית מטעם ההנהגה הבולשביקית. במברק ששיגר קמנייב ללנין יורט ופוענח על ידי שרות המודיעין החשאי הבריטי. במברק צוין כי קמנייב שילם ל"דיילי הרלד" 40,000 לירות שטרלינג וכי תשלום נוסף של 10,000 לירות שטרלינג הוא בדרך.
דיילי הרלד בגלגולו השלישי
ב-1922 הפך "דיילי הרלד" לשופרו הרשמי של קונגרס האיגודים המקצועיים. מפלגת הלייבור הביאה להנהלת העיתון את המילטון פייף שגייס אליו עיתונאים בעלי יוקרה כמו ג'ורג' דאגלס הווארד קול הידוע כ-G.D.H.Cole ואת הברונית אוולין שארפ, שתמכו בסוציאליזם. פייף עזב ב-1926 עקב מחלוקות על התכנים. פרדריק סולסברי התמנה כעורך ראשי זמני. לפני התפטרותו של פייף עבד סלוסברי כעורך ב"דיילי אקספרס ובתוקף תפקידו זה יצר שם את מדור הרכילות "Beachcomber". הוא הקים בהצלחה מדור דומה גם ב"הרלד". תחת ניהולו התחיל סולסברי למשוך את העיתון קהלים משכבת הביניים והמעמד הגבוה, אם כי בסך הכל פנה יותר לקהל הפועלים.
בשנים 1923–1964 זכה "דיילי הרלד" בפרס "המסדר לגבורה תעשייתית" (הידוע כ Workers VC) שנועד להערכת מקרי גבורה אצל אנשים עובדים.
"דיילי הרלד" בגלגולו הרביעי - 1930-1964
בשנת 1930 מכר קונגרס האיגודים המקצועיים (TUC) % 51 מהחזקותיו בעיתון ל"אודהמס פרס" (Odhams Press), שהוציא לאור את "The People", עיתון ליום ראשון. אודהמס היה מעוניין להשתמש במכונות הדפוס שלו בימי חול. ב-TUC היו מעוניינים במומחיותם של מנהלי אודהם בקידום עיתונים. יצא לדרך מסע פרסומי שבעקבותיו בשנת 1933 הפך "דיילי הרלד" ליומון הנמכר ביותר בעולם, עם מכירות יומיות של 2 מיליון עותקים. הישג זה גרר אותו לתחרות קשה עם עיתונים יותר שמרנים שבלונדון, כדוגמת "דיילי אקספרס".
דיילי הרלד גינה בחריפות את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ואת הפלישה הסובייטית לפינלנד. במאמר מערכת על המתקפה הסובייטית הנ"ל טען העיתון כי
אחרי המלחמה עמדו מכירות העיתון במקום או ירדו, אך עדיין ב-1958 נהנה מההערכה הגבוהה ביותר בקרב "עיתוני הפועלים". 59% מקוראיו בקרב הזקנים והעניים היו גברים. לדברי רוי גרינסלייד, המערכת הייתה באותה תקופה חצויה בין המסרים הפופוליסטיים לפוליטיקה ללא סינתזה בין העמדות.
בסביבות 1961 חברת אודהמס והחזקותיה בעיתון יחד איתה נרכשה על ידי IPC Media (International Publishing Corporation). ב-1964 חברת IPC רכשה גם את חלק ה-TUC. בשנת 1964 ככל הנראה בגלל שינויים חברתיים, איבד העיתון לטובת דיילי מירור את רוב קוראיו. אולם הוא עמד להיוולד מחדש תחת השם "סאן" בראש עם העורך סידני ג'ייקובסון. ב-1969 ל"סאן" בגרסתו הראשונה היו עדיין פחות קוראים מאשר ל"דיילי הרלד" בסוף קיומו. העיתון נמכר לקבוצת News Limited של רופרט מארדוק והפורמט ולבסוף קוו הפוליטי השתנו ללא היכר.
ארכיון הצילומים של "דיילי הרלד", לרבות יצירותיהם של צלמים כמו ג'יימס ג'ארצ'ה נמצא במוזיאון הלאומי למדיה בברדפורד.
תקרת שכר (ספורט)
בספורט מקצועני, תקרת שכר היא חוק או הסכם קיבוצי המגביל את סכום הכסף שקבוצה יכולה לשלם לשחקניה כמשכורת. הגבול נקבע על ידי הגבלה יחידנית (הגבלת משכורת לשחקן בודד) או הגבלה קבוצתית (הגבלת הסכום הכולל של המשכורות שהקבוצה משלמת לשחקניה), או על ידי שתי ההגבלות יחד. מספר ליגות ספורט מקצועניות אימצו את שיטת תקרת השכר, כדי להפחית את העלויות הכוללות של שכר השחקנים וכדי ליצור שוויון וסטנדרט אחיד בין כל קבוצות הליגה.
בליגות בהן השחקנים מאוגדים נקבעת תקרת השכר בהסכמים קיבוציים שנחתמים מדי מספר שנים בין הליגה ובעלי הקבוצות לבין האיגוד היציג של השחקנים.
שימוש
ברחבי העולם ישנם שלושה מוקדים מרכזיים של שימוש בתקרת שכר, כשהמוקדים המרכזיים נמצאים ביבשות אמריקה הצפונית ואוסטרליה, שם כמעט כל ליגות הספורט המקצועניות משתמשות בהגבלת שכר מסוג מסוים. להלן רשימת הליגות ברחבי העולם המשתמשות בסוגים שונים של תקרות שכר, לפי מוקדים:
סוגי הגבלות שכר
ישנם שני סוגים עיקריים של תקרות שכר: תקרת שכר קשה ותקרת שכר רכה. ההבדל ביניהן הוא מה שקורה כשקבוצה עוברת את תקרת השכר (בין במשכורת של שחקן יחיד ובין במשכורות כלל השחקנים) - בליגות בעלות תקרת שכר קשה כל חריגה מההגבלות אסורה, ועלולה לגרור אחריה עונשים משמעותיים כמו ביטול חוזים בין שחקנים לקבוצות ונישול תארים שהקבוצה זכתה בהם בעת הפרתה את חוקי השכר. לעומת זאת, בליגות בעלות תקרת שכר רכה, כמו תקרת השכר של ה-NBA, ישנה אפשרות לחרוג מתקרת השכר תחת נסיבות ותנאים מסוימים, או תחת הידיעה שההפרה תגרור קבלת עונש ידוע מראש, כגון מס מיוחד שמשלמת הקבוצה לליגה על חריגה (מס יוקרה או מס מותרות) או קנס ספציפי. במרבית הליגות בהן קיימת תקרת שכר, היא מתעדכנת באופן שנתי על בסיס אחוז מסוים מהכנסות הליגה בעונה הקודמת.
סוג נוסף של הגבלת שכר הוא קביעה של רצפת שכר, שהיא הכמות המינימלית שקבוצה חייבת לשלם לשחקניה בסיכום כל משכורותיהם. רצפת שכר אינה מתייחסת לשכר מינימלי של שחקן בודד, שכן קביעת סכום זה היא באחריות הליגה (בדרך כלל כתוצאה מהסכם קיבוצי עם ארגון השחקנים שלה, המאגד את שחקניה באיגוד מקצועי) ותקפה לגבי השחקנים ולא לגבי הקבוצות. רצפת שכר היא בדרך כלל רכה, אך בליגות מסוימות (כגון ליגת ה-NFL) מונהגת רצפת שכר קשה. שילוב של רצפת שכר ותקרת שכר באותו סכום יוצרת מצב של חוזה אחיד, שיטת תשלום המונהגת בליגות הספורט המשניות באמריקה הצפונית, שבהן כל שחקן מקבל את אותו סכום כסף.
אטימולוגיה
ההתייחסות להגבלת השכר באופן טבעי כ"תקרה" ולא כ"רצפה" נובעת מהעובדה שרוב הליגות המשתמשות בהגבלה עושות זאת כדי ליצור שוויון. גורמים המונעים שוויון נובעים מכך שרוב ליגות הספורט (וספורט בכלל) מתנהלות באופן קפיטליסטי המעודד תחרות, ובדרך כלל קבוצות מסוימות מרוויחות יותר מהשאר (עקב זכייה בתארים או שוק גדול יותר). כדי להשאיר את התחרות בשוויון, כך שלכל קבוצה יהיה סיכוי לתואר, יש לשים "תקרה" דווקא, כדי שהשכר לא יעלה יתר על המידה.
רשימת בתי הכנסת בטורקיה
רשימת בתי כנסת בולטים בטורקיה:
גל אראל
גל אראל (נולד ב-9 ביולי 1989) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי. וכיום עוזר מאמן הפועל חיפה.
קריירה
ביולי 2013 חתם לארבע עונות בקבוצת הפועל באר שבע. ב-21 בספטמבר כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה, בניצחון 2–1 על הפועל עכו. ב-3 בפברואר 2015 הושאל להפועל פתח תקווה עד לסיום העונה. אראל כבש שער אחד במדי הקבוצה בעונה זו, בהפסד 2–3 לבני סכנין, ובתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-2 באוגוסט 2015 חתם אראל בקבוצת ז'ימנסטיק טרגונה מהליגה השנייה בספרד, אך שותף רק בארבעה משחקי ליגה במדי הקבוצה, וב-10 בפברואר 2016 חתם לעונה וחצי בזבישה בידגושץ' מהליגה השנייה בפולין, עמה הגיע לחצי גמר הגביע הפולני, ובמדיה כבש שער אחד ב-12 הופעות ליגה עד תום העונה. בקיץ 2016 חזר אראל לישראל וחתם בהפועל רעננה. ב-9 בינואר 2017 חתם בהפועל עכו מהליגה הלאומית, ובתום העונה העפיל עמה העפיל לליגת העל.
תארים
מחזיקת גביע הטוטו: 2012/13
Fashion Monster
Fashion Monster (בעברית: מפלצת אופנה; ביפנית: ファッションモンスター, Fasshon Monsutā) הוא הסינגל השלישי של זמרת הפופ היפנית קיארי פאמיו פאמיו. הסינגל פורסם ב-17 באוקטובר 2012, לכבוד ליל כל הקדושים. נעשה בשיר שימוש בפרסומות של החברה היפנית ".G.u". קיארי הוציאה מחדש את הסינגל דרך סייר רקורדס בארצות הברית ב-30 באפריל 2013.
מבצע קיילה מולר
הפשיטה
ב־26 באוקטובר 2019 ניהל כוח דלתא פשיטה במחוז אידליב שבסוריה, סמוך לגבול טורקיה-סוריה, כדי לתפוס את אל-בגדאדי. אל-בגדאדי התאבד במהלך הפשיטה בהפעלה עצמית של אפוד נפץ, לאחר שאוגף על ידי חיילי כוח דלתא לתוך מנהרה מתחת למתחם בו שהה באותה עת. בנוסף אליו נהרגו שלושת ילדיו הצעירים בעת שבגדאדי הפעיל את אפוד הנפץ. מותו אושר מאוחר יותר על ידי בדיקת DNA.
הפשיטה התרחשה לאחר מאמצי מודיעין של האגף לפעולות מיוחדות במטרה לתפוס את אל-בגדאדי. הכוחות הסוריים הדמוקרטיים סיפקו תמיכה ישירה ורחבה במבצע. הניו יורק טיימס דיווח כי ה-CIA השיג את המודיעין על מקום מחבואו של בגדאדי לאחר מעצרם של אשתו של בגדאדי ושליח. על פי הדיווחים, שמונה מסוקים (רובם מסוג בואינג CH-47 צ'ינוק) הנושאים את חיילי כוח דלתא ביצעו את הפשיטה. החיילים נתקלו באש ברגע הגעתם למתחם בו שהה בגדאדי. הם נחתו סמוך למתחם ולאחר מכן פרצו את חומות המתחם. בגדאדי הפעיל אפוד נפץ לאחר שחיילי הכוחות המיוחדים הניסו אותו אל תוך מנהרה, וכך התאבד והרג את שלושת ילדיו. המבצע ארך שעתיים, ומיד אחריו נעשתה בדיקת DNA כדי לוודא את זהותו של בגדאדי.
המבצע נקרא על שם קיילה מולר פעילת זכויות אדם אמריקאית שנאנסה ונרצחה על ידי אל-בגדאדי לאחר שנתפסה בידי מחבלי דאע"ש.
קאסיו פרננדס
קאסיו פרננדס מגאלייאס (בפורטוגזית: Kassio Fernandes Magalhães; נולד ב-11 בפברואר 1987) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הבלם.וכיום עוזר מאמן עירוני קריית שמונה.
קריירה
קאסיו את הקריירה שלו בקנואס מהליגות הנמוכות בברזיל. בקיץ חתם בא.א.ק. לרנקה מליגת העל הקפריסאית. בקיץ חתם באתניקוס אחנס. לאחר שבעונת איבד את מקומו בהרכב, במרץ  חתם בצ'אנגצ'ון יטאי הסינית, בדצמבר  שוחרר מהמועדון.
בקיץ הגיע לישראל וחתם בעירוני קריית שמונה. ב-18 בינואר 2014 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול בני סכנין שהסתיים בתיקו 1-1. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב בניצחון 1-0 על מכבי נתניה במשחק הגמר. ב-31 ביולי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית, בתיקו 1-1 נגד דינמו מוסקבה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
באוגוסט 2018 חזר לישראל וחתם במכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
ב-11 ביולי 2019 קאסיו חתם בוילפרנקואנסה מפורטוגל, בה שיחק עונה אחת בסיומה פרש מכדורגל.במאי 2023 חזר לישראל ומונה לעוזר מאמן עירוני קריית שמונה.
רודולף השלישי, מרקיז באדן-באדן
רודולף השלישי היה נשוי ליוטה משטראסברג. נישואים אלה נותרו ללא ילדים.
דודג' סדרה D8
דודג' סדרה D8 (באנגלית : Dodge Serie D8) - היא מכונית משפחתית אשר נבנתה במספר תצורות כולל תצורה של אמבולנס, מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר אשר יוצרה בארצות הברית במספר תצורות בין השנים 1938–1937
היסטוריה
חברת דודג' נוסדה בשנת 1900 על ידי האחים ג'ון פראנסיס דודג' והוראס אלגין דודג' בדטרויט שבמישיגן. בימיה הראשונים יצרה החברה חלקי מנוע ושלדה עבור תעשיית הרכב המתפתחת בעיר, בעיקר עבור החברות אולדסמוביל ופורד. למרות ההצלחה המסחרית שאפו האחים לייצר מכוניות משלהם. שאיפה זו התממשה לראשונה במכונית הראשונה, "דודג' דגם 30" (Dodge Model 30), ששיווקו ב-1915 כמתחרה יוקרתית יותר לדגם פורד מודל T הנפוץ. דגם 30 כלל כמה חידושים לאותה עת - גוף עשוי כולו פלדה, תיבת הילוכים חדשנית, ומערכת חשמל בת 12 וולט. תיבת ההילוכים והמנוע היו טובים מאלה של פורד T (35 כוחות סוס לעומת 20). בזכות איכות החלפים שייצרו ומעלותיה של המכונית היא הגיעה למקום שני במכירות הרכב בארצות הברית ב-1916. באותה שנה השתמש הצבא האמריקני בהצלחה בדגם 30 בפעילותו המבצעית כנגד המהפכן המקסיקני פנצ'ו וייה. בינואר 1920 הלך לעולמו ג'ון דודג' ובדצמבר אותה שנה נפטר גם הוראס דודג'. אלמנות השניים המשיכו בניהול החברה. דגם 30 שונה קלות ושווק כ"סדרת 116" (Series 116) אולם החברה ירדה למקום החמישי מכירות בארצות הברית ב-1925. באותה שנה מכרו אלמנות המייסדים את החברה ל-קבוצת משקיעים, שהחליטה, בעקבות ירידה נוספת במכירות (מקום שביעי ב-1927) למכור את דודג' ליצרן מכוניות אחר. בשנת 1928 רכש קונצרן קרייזלר את חברת דודג' ומבחר הדגמים המיוצר ירד ל-13 בשתי קטגוריות (מ-19 דגמים בשלוש קטגוריות).
"דודג' סדרה D8"
"דודג' סדרה D8" צוידה במנוע שישה צילינדרים בטור בעל 3,569 סמ"ק, שפיתח הספק של 87 כ"ס. יחידת הכוח הייתה קדמית ואילו הכונן היה אחורי. תיבת ההילוכים הייתה בעלת שלושה הילוכים ואילו המצמד היה יבש עם צלחת אחת. תיבת הילוכים חצי אוטומטית הוצעה כאופציה.
המכונית הוצעה בגרסאות: סדאן, קופה, קבריולה ולימוזינה. הדגם היה זמין בשני בסיסי גלגלים, 3,353 מ"מ עבור מכונית הסדאן עם שבעה המושבים, גרסאות הלימוזינה והקבריולה עם 5 מושבים, ובסיס גלגלים של 2,921 מ"מ לכל הגרסאות האחרות.
המכוניות הועברו ללקוח גם באמצעות שלדה חשופה, ללא גוף הרכב, כך שהקונה יוכל להשלים אותן.
"דודג' סדרה D8" יצאה מהייצור באוקטובר 1938.
הגירוש הגדול של מרץ
הגירוש הגדול של מרץ - שם למבצע של משרד לביטחון המדינה הסובייטי באסטוניה הסובייטית, לטביה הסובייטית וליטא הסובייטית במהלכו גורשו כ-100 אלף אזרחים לסיביר. המבצע נערך במרץ 1949.
רקע
בעקבות מהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה לאורך חוף הים הבלטי הוקמו מדינות עצמאיות אסטוניה, לטביה וליטא. בשנת 1940 כתוצאה מסיכומים של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב לשטחי מדינות אלו הוכנסו יחידות של הצבא האדום, משטרים דמוקרטיים הוחלפו בממשלות תומכות בברית המועצות ובסופו של תהליך המדינות סופחו לברית המועצות. כבר בתחילת יוני 1941 בוצע גירוש המוני של אזרחים לסיביר. במהלך מלחמת העולם השנייה השטח נכבש על ידי ורמאכט. תושבים לא מעטים הצטרפו לצבא הנאצי ולחמו נגד הצבא האדום. לאחר קריסת המשטר הנאצי ביערות הסתתרו מתנגדי הכיבוש הסובייטי ומספר שנים הם ניהלו מאבק מזוין נגד השלטון.
הכנות למבצע
בהתאם להחלטת הממשל הסובייטי מ-29 בינואר 1949 החלו הכנות לגירוש איכרים מבוססים ומשפחותיהם, משפחות מתנגדי המשטר, תומכי מתנגדי המשטר וכו'. ב-12 במרץ הוצא צו שר הפנים של ברית המועצות על ביצוע הגירוש. המבצע היה באחריות משרד לביטחון המדינה בראשות ויקטור אבאקומוב ומשרד הפנים היה היחידה המסייעת. לצורך המבצע לאזור הובאו יחידות צבא נוספות בהיקף של כ-10 אלף חיילים. הגירוש עצמו בוצע על ידי יחידות של 9-10 איש שכללו שלושה סוכני ק.ג.ב, 2 חיילים ו-4-5 פעילים מקומיים. בניגוד למבצע גירוש של יוני 1941 המשפחות לא הופרדו וכול חברי המשפחה הובאו לאותו מקום הגליה.
תוצאות המבצע
בהתאם לצו של הסובייט העליון קיבלו 75 עובדי מערכת הביטחון את עיטור הדגל האדום, ועוד 17 אנשים קיבלו עיטורים אחרים על הצטיינות בביצוע הגירוש.
לאחר פטירת יוסיף סטלין בשנת 1953 וקבלת הרשאה לחזור בשנת 1957 החל לזרום זרם חוזרים מסיביר ועד לתחילת שנות ה-60 חזרו כל המגורשים שנותרו בחיים. לפי הערכה כ-12% מהמגורשים נפטרו.
בתחילת המאה ה-21 נערכו באסטוניה משפטים נגד מבצעי הגירוש, והם נשפטו למספר שנות מאסר.
למאר אלכסנדר
למאר אלכסנדר (באנגלית: Lamar Alexander; נולד ב-3 ביולי 1940) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. בשנים 2021-2003 כיהן כסנאטור מטעם מדינת טנסי. קודם לכן כיהן כמזכיר מחלקת החינוך של ארצות הברית בממשלו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, כמושל טנסי וכנשיא אוניברסיטת טנסי.
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד במריוויל שבטנסי, דור שביעי לתושבי המדינה. ב-1962 סיים תואר ראשון בהיסטוריה של אמריקה הלטינית באוניברסיטת ואנדרבילט, ב-1965 סיים תואר JD במשפטים באוניברסיטת ניו יורק. לאחר הלימודים עבד כרשם בבית המשפט לערעורים ובהמשך שימש יועץ משפטי במטהו של הסנאטור הווארד בייקר ועבד במטהו של ברייס הרלו שהיה איש הקשר של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון עם הקונגרס. ב-1972 הקים פירמת עורכי דין פרטית.
בשנים 1979 עד 1987 כיהן כמושל טנסי, כשבשנים 1985–1986 כיהן כיו"ר אגודת המושלים הלאומית. ב-1987 ייסד יחד עם שותפים חברה בתחום טיפול בילדים שב-1997 הונפקה בנאסד"ק. ב-1988 מונה לנשיא אוניברסיטת טנסי. במרץ 1991 מונה למזכיר מחלקת החינוך של ארצות הברית וחבר הקבינט של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש הוא כיהן בתפקיד עד ינואר 1993. בשנים 1996 ו-2000 התמודד ללא ההצלחה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית.
אלכסנדר נשוי ואב לארבעה. הוא פרסביטריאני באמונתו. אלכסנדר בוגר תנועת הצופים בארצות הברית ואף קיבל את אות "צופה הנשר", האות הגבוה ביותר שניתן לקבל בצופי אמריקה.
תפילת האדם (סידור תפילה)
תפילת האדם הוא סידור תפילה שהוציאה לאור מועצת הרבנות הרפורמית בישראל והתנועה הרפורמית הישראלית בשנת תשפ"א (2021). הוא מחליף את הסידור העבודה שבלב, אשר שירת את קהילותיה של תנועה זו החל מראשית שנות השמונים של המאה העשרים.
על הספר
ניתן להבחין במפנים משמעותיים בסידור "תפילת האדם" לעומת הסידורים שקדמו לו בקהילה הרפורמית בישראל ובעולם במספר היבטים מרכזיים:
אלברט וולף
אלברט לואיס וולף (בצרפתית: Albert Louis Wolff 19 בינואר 1884 – 20 בפברואר 1970) היה מנצח ומלחין יהודי-צרפתי ממוצא הולנדי. את רוב שנות הקריירה שלו עשה באולמות קונצרטים אירופאים, להוציא שנתיים שעשה כמנצח במטרופוליטן אופרה בניו יורק ושנים אחדות שחי בבואנוס איירס בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא נודע בעיקר במשרתו כמנצח הראשי של האופרה-קומיק בפריז, שבה החזיק שנים אחדות. וולף היה נשוי לזמרת המצו-סופרן הצרפתייה סימון באלאר.
ילדות, נעורים ולימודים
וולף נולד בפריז להורים הולנדים, אך היה אזרח צרפת מלידה, מעולם לא חי בהולנד ולא החזיק בדרכון הולנדי. בגיל 12 התחיל את הכשרתו המוזיקלית בקונסרבטואר של פריז. בין מוריו שם היו אנדרה ז'דאלז', סאבייר לרו ופול אנטונין וידאל. במקביל ללימודיו ניגן בפסנתר בקברט ובמשך ארבע שנים היה נגן העוגב בכנסיית אגליז סן-תומא-דאקין בפריז. עם סיום לימודיו, בגיל 22, קצר וולף פרסים ראשונים בהרמוניה ובליווי.
ראשית קריירה
בשנת 1906 הצטרף וולף לסגל האופרה-קומיק, התיאטרון שהיה למוקד הקריירה שלו, ובמקביל ניהל הרכבים מוזיקליים במקומות אחרים בפריז. הופעתו הראשונה כמנצח הייתה במופע גאלה באופרה בשטרסבורג (שהייתה אז בשליטה גרמנית) ב-9 במאי 1909, ואחריה השתדל לרכוש ניסיון רב ככל האפשר בהזמנות לזמן קצר בכל הסוגות האופראיות ברחבי צרפת. עוד קודם לכן, ב-1908, התמנה וולף למנצח המקהלה באופרה-קומיק. הייתה זו התנסותו הראשונה ביצירה בימתית מכל סוג שהוא. הוא נשאר במשרה זו למשך שלוש שנים ואז ניתנה לו הזדמנות לנצח על ביצוע הבכורה של "לה ג'וטה" מאת ראול לאפארה. האופרה-קומיק, שהתרשמה מהופעתו, צירפה אותו בשנת 1911 למסע לארגנטינה, שם ניצח על ביצוע הבכורה בבואנוס איירס של "פליאס ומליסאנד" מאת דביסי בתאטרו קולון. בשנים הבאות ניצח על ביצועי בכורה של יצירה זו בנאפולי, קופנהגן, כריסטיאניה (כיום אוסלו וסטוקהולם. באוגוסט 1910 ניצח על המוזיקה למחזה "פליאס ומליסאנד" של פורה בהפקה של ז'ורז'ט לבלאנק למחזה "פליאס ומליסנד" של מוריס מטרלינק בגני מנזר סן ואנדריל.
וולף המשיך לנצח באופרה-קומיק עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במלחמה שירת וולף תחילה באיפר ואחר כטייס (שירות שכלל סיור במרוקו), וקיבל עיטור על אומץ לב.
עם תום המלחמה, יצא וולף לארצות הברית להצטרף לצוות הניצוח במטרופוליטן אופרה, שם החליף את פייר מונטה ברפרטואר הצרפתי. הופעתו הראשונה הייתה ב-21 בנובמבר 1919, באופרה "פאוסט" של גונו. על אף הביקורות החיוביות שקיבלה עבודתו עם הלהקה, לא השלים וולף את עונת הניצוח השנייה שלו במטרופוליטן אופרה. בתקופת שהותו שם ניתנה לוולף ההזדמנות לנצח על כמה הופעות של אופרה משלו; בהצגת הבכורה של האופרה היה נוכח מוריס מטרלינק, שעל המחזה שלו "הציפור הכחולה" התבססה האופרה, הנושאת אותו שם.
המשך הקריירה
וולף חזר לאופרה-קומיק בשנת 1921, כממשיכו של אנדרה מסאז'ה כמנצח ראשי, משרה שבה החזיק במשך שלוש השנים הבאות. הוא עשה לו שם כמי שניצח על ביצועי הבכורה בפריז של הילד והקסמים של מוריס ראוול ו"אנז'ליק" מאת איבר, ועל ביצוע הבכורה העולמי של Le brebis égarée (1923) מאת דריוס מיו. בערך באותו זמן, ייסד את ה"קונסרט מודרן פריז" כאמצעי לביצוע פומבי של יצירותיו החדשות. ב-1924 התפטר ממשרתו באופרה-קומיק והיה למנהל המוזיקלי של תאטר דה שאנס-אליזה.
ב-1925 התמנה למשנה למנצח של תזמורת פאדלופ, והרחיב מאוד את עבודתו במוזיקה תזמורתית בלבד (לרבות הופעה ברויאל אלברט הול, לונדון, ב-1926); בהמשך כיהן כמנצח ראשי ומנהל תזמורת פאדלופ, מ-1934 עד 1940. מ-1928 עד 1934 היה המנצח הראשי של תזמורת לאמורה. ראוי לציון בניצוחו ביצוע הבכורה של הסימפוניה הרביעית של אלבר רוסל (שהוקדשה לו) עם תזמורת לאמורה באוקטובר 1935; קודם לכן הקליט לראשונה את הסימפוניה השלישית של רוסל עם אותה תזמורת. ב-1938 ניצח פעמיים כמנצח אורח על התזמורת הפילהרמונית של ברגן. ב-1947 ניצח על אותה תזמורת עם גאיר טוואיט בהקלטה של הקונצ'רטו לפסנתר של טוואיט. כמו כן ניצח על שידור רדיו של הקונצ'רטו שלו לחליל עם פר ואנג כסולן והתזמורת הפילהרמונית של אוסלו.
וולף ניצח על הבכורות באופרה-קומיק של "בית ספר לבעלים" (1935) ו"מאדאם בובארי" (1951) מאת עמנואל בונדרוויל.
ב-1945 התמנה למנהל האופרה-קומיק לתקופה קצרה. בעת עבודתו שם, ניצח על הביצוע הראשון של "שדי טירסיאס" מאת פרנסיס פולנק (19047) ואף כי פרש מתפקידו זמן לא רב לאחר כניסתו אליו, המשיך וולף לנצח מדי פעם בתיאטרון עד למותו ב-1970. הוא ניצח על 124 הופעות של "פליאס ומליסנד" בבית האופרה, יותר מכל מנצח אחר. הוא עמד בקשר גם האופרה של פריז, שם היה למנצח החל ב-1949. ב-1960 ניצח על הקונצ'רטו לפסנתר בסול מז'ור של מוריס ראוול בסטוקהולם עם הפסנתרן השוודי המהולל לארס זלרגרן.
אלברט וולף מת ב-20 בפברואר 1970.
בית הכנסת ג'דבוסטן
בית הכנסת ג'דבוסטן (בטורקית: Caddebostan Sinagogu) הוא בית כנסת שנבנה בשנת 1953 ברובע קדיקוי באיסטנבול בטורקיה. שמו של האדריכל שבנה את בית הכנסת הוא אלברט ארדיטי. כתוצאה מגידול באוכלוסייה היהודית באזור, בית הכנסת הוא המאוכלס ביותר בצד האסייתי של העיר, וניתן לבקר בבית הכנסת ולהשתתף בתפילות רק באמצעות פנייה לרבנות הראשית. בית הכנסת היה פעיל בדרישת הרבנות הראשית מרשויות טורקיה ב-1 באפריל 1961.
נסיכה בהסוואה
תקציר העלילה
לוטי פמפקין תמיד רצתה להיות נסיכה. כשקיבלה מלגה לפנימיית רוזווד לא דמיינה עד כמה ישתנו חייה. שותפתה לחדר היא הנסיכה בהסוואה של ממלכת מרדובה, אלי וולף. אלי, לעומת לוטי, אינה רוצה להיות נסיכה ומעוניינת לחיות חיים רגילים.
בפנימייה הופצה שמועה שלוטי היא הנסיכה של מרדובה. מכיוון שאיש אינו מכיר את מראה הנסיכה ואת שמה, מחליטות לוטי ואלי לשתף פעולה עם השמועה ולהחליף זהויות ביניהן, כך שכל אחת מהן תוכל לחיות את החיים שתמיד רצתה.
לוטי מתחילה לקבל איומים אנונימיים על חיי משפחת המלוכה של מרדובה, וההורים של אלי שולחים את ג'יימי וולק, שומר הראש שלה, להשגיח עליה. השלושה חוקרים יחד את אנשי רוזווד ותלמידיה. ג'יימי חושד שאנסטסיה אלקרופט, חברתן של אלי ולוטי, היא השולחת את איומי המוות על משפחת המלוכה. חשדו מתגבר כשבמסיבת חג המולד של רוזווד, מתגלה רעל במשקה הלימונדה שאנסטסיה הכינה.
במהלך נשף הקיץ של משפחת המלוכה המרדובית, לוטי נחטפת על ידי ססקיה סן מרטין, אחת מחברותיה הטובות ברווזוד. מתברר שססקיה עוזרת לכנופיית פשע בשם "לוויתן", והיא זו שהוסיפה את הרעל למשקה הלימונדה של לוטי וג'יימי במסיבת חג המולד. אולם ססקיה לא הייתה זו ששלחה ללוטי את איומי המוות.
הספר הבא בסדרה
הספר הבא בסדרה הוא "נסיכה בתפקיד". הספר מתחיל במסיבת יום הולדתן ה-15 של לוטי ואלי. לוטי מבקשת רשות לספר לחברה הטוב ביותר, אולי, על העובדה שהיא הפורטמן (כלומר מתחזה לבת למשפחת המלוכה) של אלי. לוטי, אלי וג'יימי נוסעים לסנט אייבז כדי לספר זאת לאולי. בזמן שהם נמצאים בביתו של אולי מופיע דיווח בחדשות שנער ונערה שנחטפו שבוע קודם נמצאו והוחזרו בשלום, אך אינם זוכרים דבר מהימים בהם היו בני ערובה. כשהשלושה חוזרים לרוזווד הם מגלים שהשותף החדש של ג'יימי לחדר הוא פרסיבל "פרסי" באטר, חבר ילדות של שניים מחבריהם הטובים לולה ומיקי טומפקינס, ואחד מהנערים שנחטפו. מישהו מרעיל תלמידים ברוזווד, ותפקיד החבורה לגלות מיהו.
מאיר פרימן
הרב מאיר פרימן (נולד ב-31 בינואר 1965) הוא אב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים וראש "כולל עיון" בישיבת מרכז הרב.
ביוגרפיה
נולד בירושלים למרדכי פרימן, מוותיקי הקריינים בקול ישראל, עורך ומגיש תוכניות רדיו וטלוויזיה, ולרחל. גדל כבן יחידי עם עוד שתי אחיות. צאצא של משה יפה, שעלה לארץ ישראל בשנות ה-90 של המאה ה-18 והתיישב בחברון בהוראת "האדמו"ר הזקן" של חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא, והיה שליח דרבנן של אותו אדמו"ר לחיפוש אחר עשרת השבטים במזרח הרחוק. הרב פרימן הוא דור שמיני לילידי ישראל, ודור רביעי בירושלים.
למד בישיבת נתיב מאיר ולאחריה בישיבת מרכז הרב והיה לאחד מתלמידיו הקרובים של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. הוסמך לרבנות ולדיינות. במשך מספר שנים בודדות שימש כר"מ בישיבת מרכז הרב ולימד בעיקר גמרא בעיון. בנובמבר 2002 התמנה לכהן כדיין, ומכהן במקביל כדיין בבתי הדין בחיפה, בתל אביב ובאריאל. באוקטובר 2015 התמנה לכהן כאב בית הדין בבית הדין הרבני בתל אביב. ובשנת תש"פ התמנה לכהן כאב"ד בבית הדין הרבני בירושלים.
בשנת 1998 התמנה לראש 'כולל עיון' בישיבת מרכז הרב בירושלים.
אוניברסיטת קוריאה
אוניברסיטת קוריאה (בקוריאנית: 고려대학교) היא אוניברסיטה פרטית, הממוקמת בסיאול שבקוריאה הדרומית, אשר הוקמה ב-1905. באוניברסיטה לומדים כ-29,000 סטודנטים, והיא נחשבת לאחת משלוש האוניברסיטאות היוקרתיות ביותר בדרום קוריאה המכונות על ידי התקשורת בכינוי SKY. באוניברסיטת קוריאה פועלות 81 מחלקות ב-19 מכללות וחטיבות וכן 18 בתי ספר לתארים מתקדמים.
מאז הקמתה ועד היום (2020) סיימו את לימודיהם באוניברסיטה למעלה מ-280,000 איש.
היסטוריה
אוניברסיטת קוריאה הוקמה בשנת 1905 ונחשבה לסמל לאומי משמעותי בזמן הכיבוש היפני בקוריאה. בשנת 1937 נפתחה הספרייה המקומית. בתחילה האוניברסיטה פעלה כמכללה ונעשו מאמצים מצד מנהליה להפוך אותה לאוניברסיטה של ממש. מאמצים אלו כשלו בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר המכללה הוכפפה לפיקוח הדוק מצד השלטון היפני. בסופו של דבר, המוסד הפך לאוניברסיטה בשנת 1945, עם עצמאותה של קוריאה והחלו לימודים בשלושה תחומים: מדעי המדינה והמשפט, כלכלה ומסחר ואמנויות. בשנים שלאחר מכן החלו גם לימודי מדעים וחקלאות. בדצמבר 1963 החלו לראשונה (בפעם הראשונה במדינה) לימודי תואר שני בכלכלה.
מבנה
כיום פועלים באוניברסיטת קוריאה כ-17 בתי ספר:
יחסי טורקמניסטן–יפן
יחסי טורקמניסטן–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין טורקמניסטן לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים באפריל 1992, כשנה לאחר עצמאותה של טורקמניסטן.
סחר
בשנת 2018 שוויו של הייצוא הטורקמני ליפן עמד על 22 מיליון ין וכלל בעיקר ירקות וחומרים צמחיים אחרים. באותה השנה, שוויו של הייבוא הטורקמני מיפן עמד על 1.9 מיליארד ין וכלל בעיקר מכונות, מכוניות, חלקי רכב ומוצרים אופטיים.
יפנים בטורקמניסטן
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 התגוררו בטורקמניסטן שבעים ואחד אזרחים יפניים.
ליאוניד בלקלב
ליאוניד בָּלַקְלָב (ברוסית:Леонид Фёдорович Балаклав נולד ב-13 באפריל 1956) הוא צייר ישראלי יליד ברית המועצות.
מוטלה (שוודיה)
מוטלה (בשוודית: Motala) היא עיר במחוז אסטרייטלנד שבשוודיה. העיר שוכנת לחופו של אגם וטרן.
מוטלה היא עיר הולדתו של השחיין אנדרס סורן הולמרץ, אלוף העולם ואלוף אירופה, שזכה (בין היתר) ב-4 מדליות כסף אולימפיות.
האוניברסיטה הלאומית של בנגלדש
מטה האוניברסיטה שוכן בגזיפור שבפאתי הבירה דאקה. האוניברסיטה היא השנייה בגודלה בעולם כולו במספר התלמידים הרשומים בה.
נץ קופר
נץ קופר (שם מדעי: Accipiter cooperii) הוא מין של נץ בינוני החי ברוב שטחה של אמריקה הצפונית מדרום קנדה עד צפון מקסיקו ובמרבית ארצות הברית.
תיאור
זהו נץ באורך 35–46 ס"מ ומשקלו הממוצע 220–440 גרם אצל הזכרים. כמו מיני נצים אחרים הנקבות גדולות מעט מהזכרים. אורכן 42–50 ס"מ ומשקלן 330–700 גרם. מוטת הכנפיים של הנץ מגיעה ל-62–94 ס"מ. הנצים החיים במזרח גדולים יותר מהנצים החיים במערב. הנקבות הגדולות יכולות להידמות לפרטי נץ גדול קטנים, אך צבע הנץ הגדול בהיר יותר. נץ זה דומה מאוד למין הנץ Accipiter striatus ותחומי המחיה של שני המינים חופפים.
צבע הנץ אפור-כחול עם חזה לבן ובטן ואחוריים בצבע אפרסק ומפוספסים בלבן. הוא בעל זנב ארוך המפוספס באפור-כחול ובאפור בהיר וכנפיים מעוגלות, איתן הוא יכול לנוע בקלות ביער. לנץ יש עיניים חדות אדומות ו"כיפה" שחורה והוא בעל רגליים וטפרים צהובים.
התנהגות
הנץ מצוי באזורים שונים ברחבי אמריקה הצפונית מדרומה של קנדה עד מקסיקו. הוא מצוי בעיקר ביערות נשירים, מחטניים, יערות פתוחים, בתות וגם מדרונות הרים. בעבר חשבו שהנצים מתרחקים מיישובים עירוניים, אך במהלך השנים הם החלו להתאכלס גם בערים הגדולות, שם יש מושבות יונים גדולות מהם הם ניזונים.
הנץ פועל ביום ותוקף את הטרף בהפתעה בתוך עלוות היער. הוא מחכה לטרף לא זהיר ואז מתחיל להתקרב אליו בהדרגה. עם זאת מחקר הראה שדרך זו מסוכנת מאוד ובהרבה שלדי נצים התגלו בשברים בחזה, ככל הנראה מפגיעה בענפים. הטרף העיקרי הוא עופות קטנים יחסית כמו קיכליים, עורבנים, נקריים, זרזירים, פזאיים, יוניים, קוקיות וחוגלות, אך הם יכולים לטרוף דורסים אחרים כמו בז אמריקני ואפילו נצים אחרים.
בנוסף על עופות, הנץ ניזון גם מיונקים קטנים כמו טמיאסים, עכברים, חולדות, ארנבים, סנאיים ועטלפים. הוא יגוון גם בזוחלים וצפרדעים. הנץ הורג את טרפו עם טפריו הננעצים בבשר ועם מקורו המעוקל והוא נצפה גם מטביע את טרפו במים. כמה נצים נראו במרדף אחרי ציפורים קטנות או עטים במהירות על מינים החיים על הקרקע.
הנץ הוא עוף מונוגמי המקנן בין העצים ובונה קן מזלזלים וענפים.
היית'ם ד'יב
היית'ם ד'יב (בערבית: هيثم ذيب; נולד ב-12 במרץ 1986) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי בעל אזרחות פלסטינית ששיחק בעמדת הבלם בשבאב אל-ח'ליל.
קריירת מועדונים
ד'יב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער שלהפועל מג'ד אל-כרום, ממנה עבר לזו של הפועל בני טמרה ובגיל 19 הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בקיץ חתם במכבי שלומי/נהריה מליגה ב' וכעבור שנה חתם במכבי עירוני טמרה.
בקיץ ד'יב הצטרף להילאל אל-קודס מליגת העל הפלסטינית, עמה זכה בגביע ואליפות אחת.
בקיץ חזר לישראל וחתם באיחוד בני מג'ד אל-כרום, בה שיחק שנה.
לאחר מכן חזר לליגה הפלסטינית ושיחק בהמשך בג'בל מוכאבר, שבאב אל-ח'ליל ואהלי אל-ח'ליל.
ד'יב נוהג לשחק עם המספר 48 על גבו בשל הזדהותו כאחד מערביי 48.
קריירה בינלאומית
לאחר שהרשים בליגה הפלסטינית, קיבל הצעה לייצג את נבחרת פלסטין. ב-11 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד. ב-2 במרץ 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד.