cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפיצוץ בנמל ביירות
בעקבות האירוע
באמצעי התקשורת מיהרו לפרסם בשם "גורם מדיני" שלישראל אין כל קשר לפיצוץ. כעבור שלושה ימים טען מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, שארגונו לא החזיק נשק בנמל. עם זאת, היומון הגרמני די ולט דיווח כי לפי שירותי ביטחון מערביים, החומר שאוחסן בנמל והתפוצץ נרכש בשנת 2013 בידי חזבאללה ממשמרות המהפכה באיראן.
ב-8 באוגוסט, מספר ימים לאחר האסון, התעמתו מפגינים עם שוטרים במרכז הבירה, ניסו לפרוץ לפרלמנט ודרשו ממנהיגיה של לבנון לקחת אחריות: "תתפטרו או שתיתלו". הם הציבו עמודי תלייה וקראו למדינות זרות להשתלט על ארצם: "אין שום אמון בממשלה". כמה ממתנגדי הממשלה התפטרו מהפרלמנט. למחרת התפטרה שרת ההסברה, ולאחריה הודיעו שרים נוספים על התפטרותם. לבסוף, ב-10 באוגוסט, הוכרז על התפטרות הממשלה.
חודש אחרי האירוע, צוינה דקת דומייה לזכר הנספים באסון.
בעקבות הפיצוץ חזר לפופולריות רבה השיר של פיירוז "לביירות" (لبيروت) שנכתב כשיר אהבה לעיר וקינה בעקבות מלחמת האזרחים.
חקירת האירוע
בלבנון החלה חקירת הפיצוץ, במהלכה נעצרו מנהל הנמל ו-15 מעובדיו.
בראש ועדת החקירה לנסיבות האירוע עמד בתחילה השופט פאדי סוואן, שמונה לשופט חוקר. בפברואר 2021 הוא הודח על ידי בית משפט המקורב לארגון חזבאללה, ובמקומו מונה השופט טארק ביטאר. ב-14 באוקטובר 2021 פתחו פעילי חזבאללה במחאה אלימה וקראו לפיטוריו של ביטאר.
החקירה נמשכה עד דצמבר 2021, ומספר חשודים הושמו במעצר בית, אך בסוף 2021 היא הוקפאה על ידי פוליטיקאים. בינואר 2023 הוחלט על חידוש החקירה ופורסם שבכוונת השופט ביטאר לזמן מספר בכירים לחקירה, בהם התובע הכללי ע'סאן עוידאת, שהורה על המשך החקירה, וחסן דיאב, ראש הממשלה לשעבר. יממה לאחר מכן הודיע עוידאת על הקפאת החקירה.
הוורין ח'לף
הֶוְרִין ח'לף (בערבית: هفرين خلف; בכורדית: Hevrîn Xelef; 15 בנובמבר 1984 – 12 באוקטובר 2019) הייתה מהנדסת-חקלאות ופוליטיקאית כורדית-סורית, אשר שימשה כמזכירה הכללית של מפלגת "סוריה – העתיד", פעילת זכויות נשים ולוחמת למען דו-קיום כורדי-ערבי. היא נרצחה על ידי כוחות צבא חירות סוריה, מיליציה הנתמכת בידי טורקיה. במהלך הפלישה הטורקית לצפון סוריה באוקטובר 2019, שמטרתה הייתה לחסל את המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה והזרוע הצבאית שלו, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים, נקלעה ח'לף יחד עם הנהג שלה למארב, ושניהם נהרגו. פעילים פוליטיים נוספים נרצחו בידי הכוחות הסוריים-טורקיים ברחבי תל אבייד שברוז'אבה (כורדיסטן הסורית) באותו היום.
חייה
ח'לף נולדה בשנת 1984 בעיר אל-מאליכיה, שבצפון סוריה. היא למדה בבית הספר היסודי ובתיכון באל-מאליכיה, והמשיכה ללימודי הנדסה אזרחית באוניברסיטת חלב, ושם סיימה תואר ראשון בשנת 2009.
ח'לף, שהייתה פעילת זכויות נשים וזכויות מיעוטים בסוריה, בעיקר הנוצרים והכורדים, הגבירה את מעורבותה הפוליטית אחרי תחילת המלחמה בסוריה ב-2011. היא עבדה עבור מספר עמותות לזכויות אדם, והייתה לראשת המועצה הכלכלית של העיר קמישלי. בשנת 2014, עם הצהרת האוטונומה הכורדית ברוז'אבה, התמנתה ח'לף לחברת ועדת האנרגיה של האוטונומיה, ולאחר מכן ליו"ר הוועדה האחראית על אספקת אנרגיה לכל האזורים שבשליטה כורדית בסוריה.
במרץ 2018, נבחרה ח'לף לראשות מפלגת "סוריה – העתיד", אשר מקושרת לכוחות הסוריים הדמוקרטיים. מפלגה זו נטלה חלק במנהל צפון סוריה לאחר שא-רקה שוחררה משליטת המדינה האסלאמית.
על פי דיווחים בתקשורת, ח'לף, שהייתה ידועה בשל כישוריה הדיפלומטיים, השתתפה במשא ומתן מול ארצות הברית, והאמינה בפתרון לאחדות סוריה בדרך הידברות.
רציחתה
בשבת, 12 באוקטובר 2019, נקלע הרכב בו נסעה ח'לף למארב בכביש M4, דרומית לעיר תל אבייד, כשהיא הייתה בדרכה הבייתה מישיבה באל-חסכה. חיילים של כוחות מורדים המשתתפים בפלישה הטורקית לצפון סוריה ירו בה ובנהג שלה, ובנוסף בעוד לפחות שבעה אזרחים ברחבי תל אבייד באותו היום. חלק מההריגות צולמו בידי הרוצחים, אך במקרה של ח'לף פורסמו ברשתות החברתיו רק צילומים חלקיים מן האירוע. התקשורת הכורדית דיווחה שח'לף ונהגה עונו ונסקלו באבנים, ושח'לף נאנסה באכזריות לפני שהוצאה להורג בירי. עם זאת, כאשר פורסמו צילומים של הרכב מחורר מירי, עלו בתקשורת המערבית תאוריות שהשניים נהרגו בתוך המכונית, ושבכל מקרה יש ספק לגבי סיבת ותנאי המוות, עד אשר הנושא ייחקר.
בתגובה לידיעה על שרשרת ההריגות, הכחישו "צבא חירות סוריה" והממשל הטורקי כל מעורבות, אך הסרטונים והתמונות שצולמו ופורסמו על ידי החיילים עצמם ברשתות החברתיו מראים את מעשיהם של המורדים הסורים.
חמישה ימים לפני הירצחה, ב-5 באוקטובר 2019, השתתפה ח'לף בכנס בעיר קמישלי, בו העבירה ביקורת על טורקיה, באומרה שנסיונותיה של טורקיה "לכבוש את ארץ זו כדי להגן על העם הטורקי אינו עולה בקנה אחד עם המציאות", מכיוון שהכוחות הסוריים הדמוקרטיים כבר ניקו את צפון סוריה מקבוצות טרור. "אנו - כל הכוחות הפוליטיים - דוחים מכל את האיומים הללו, במיוחד מכיוון שהם מונעים מהקמפיין שלנו ליצור פתרון למשבר הסורי", אמרה והוסיפה כי בגלל זה, "הקהילה הבינלאומית צריכה לתמוך באנשים החיים על אדמות סוריה כדי לשמור על הביטחון ולא לאפשר לכוחות טורקיים לכבוש את אדמות סוריה".
על פי עיתון הוושינגטון פוסט, הרצח הוא "כמעט בוודאות פשע מלחמה תחת החוק הבינלאומי".
לעומת זאת, העיתון הטורקי יני סאפאק קרא להריגתה "מבצע מוצלח" נגד פוליטיקאית המשויכת לארגון "הטרור", האיחוד הדמוקרטי העממי, המפלגה הכורדית אשר מנהלת את צפון-מזרח סוריה. העיתון אפיין את הריגתה כ"ניטרול" והביע ביטחון שמותה מהווה נזק גדול עבור הממשל הכורדי.
משרד זכויות האדם של האומות המאוחדות הצהיר ב-15 באוקטובר 2019 שהוא חוקר את הרציחות, ושטורקיה תישא באחריות בגין כל פשע מלחמה אשר בוצע על ידי שליחיה.
קורט בלומנטל
ד"ר קורט (דוד) בלומנטל (בנטל) (25 בספטמבר 1893 – 26 בינואר 1976) היה נוירופסיכיאטר בחיפה.
חייו
בלומנטל נולד בברלין בירת גרמניה לברנהרד וקלרה בלומנטל, משפחה מבוססת לא ציונית. הוא החל ללמוד רפואה בברלין ב-1912, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, ניסה להתגייס לצבא ונדחה בשל משקל נמוך. הוא הצליח להתגייס ב-1915, ובשל היותו סטודנט לרפואה גויס כקצין רפואה. אחרי המלחמה סיים את לימודיו ב-1919 ברוסטוק והתמחה בבית החולים הנוירו-פסיכיאטרי רוסטוק-גלסהיים (Rostock-Gelsheim) עד ספטמבר 1922.
ב-1921 נשא את ארנה (לבית מנזור), וב-1923 עבר הזוג להתגורר בדסאו. ביתם היה ביתם של הסוציאל-דמוקרטים ואנשי האקדמיה של הבאוהאוס.
עם עליית הנאצים הבינו בני הזוג שאין עתידם מובטח בגרמניה, והחלו בהכנות לעלייה לארץ ישראל. תחילה שלחו את ילדיהם לחינוך יהודי וציוני, ומאוחר יותר, ביולי 1933, עלו לבדם לארץ. ילדיהם הצטרפו אליהם באוקטובר אותה שנה.
אטלנטיס: האימפריה האבודה
אטלנטיס: האימפריה האבודה (באנגלית: Atlantis: The Lost Empire) הוא סרט אנימציה של חברת וולט דיסני משנת 2001. בגרסה האנגלית של הסרט דיבב ג'ים ורנלי וזהו היה התפקיד האחרון בטרם נפטר. הסרט מספר את הרפתקאותיו של חוקר צעיר משנת 1914 אשר נחוש להוביל את הצוות שלו ליבשת האבודה אטלנטיס. הסרט הופץ לאקרנים ב-15 ביוני 2001, אף על פי שהוצג שבועיים לפני כן בתיאטרון בקליפורניה.
קורט בלומנטל
חייו
בלומנטל פתח מרפאה בסמוך לכיכר חמרה בחיפה (כיום כיכר פריז) ומאוחר יותר ברחוב אחד העם 4. היות שהיצע הרופאים בעלייה החמישית היה גדול, פתחו בביתם פנסיון קטן. מאחר שלא נמצא מקום לחולי נפש באותה תקופה, שוכנו חוליו של אב המשפחה בפנסיון, וכך ללא תכנון מוקדם הפך הפנסיון לבית חולים פסיכיאטרי קטן ולמוסד הראשון לאשפוז חולי נפש בחיפה. ב-1935 הבינו בני המשפחה שצר המקום והם וחוליהם עברו להשתכן ב"בית עברי" (בנימין בן-ישראל ברשטיין) ברחוב לבונטין.
ברחוב יאיר כ"ץ (אז המשך של רחוב ישורון) במרכז הכרמל נבנה בית עבור ליאון כהן, יהודי רומני אמיד, שחזר לרומניה. ד"ר בלומנטל רכש את הבניין, ביצע בו מספר שינויים והמשפחה וחולי אב המשפחה עברו לביתם החדש ביולי 1936.
אטלנטיס: האימפריה האבודה
הסרט הועמד לשבעה פרסי אנני והכנסותיו היו כ-186 מיליון דולר ארצות הברית.
קורט בלומנטל
חייו
בקומת הקרקע שכנו החולים הקשים, בקומה השנייה הייתה מחלקה לחולים הקלים ואילו הקומה השלישית שימשה את המשפחה וחדרי העזר של בית החולים (כגון מטבח, משרדים וכיוצא בזה). בזמן מאורעות 1936 שימש גג הבניין כעמדת "ההגנה".
אטלנטיס: האימפריה האבודה
עלילה
מילו ת'אץ' הוא הרפתקן. מילו מחזיק בידיו את המפתח לגילוי היבשת האבודה אטלנטיס אשר שקעה במצולות. הוא מצטרף אל צוות נועז של חוקרי יבשות במימון מיליונר אקסנטרי. הוא לוקח עמו את קפטן רורק, הם יוצאים למסע מופלא בממלכה התת-ימית. הדברים הנגלים לעיניהם ברורים רק למילו שיכול לחשוף את סודה עתיק השנים של אטלנטיס ולהוביל את הצוות ליבשת החמקמקה והבוגדנית.
קורט בלומנטל
חייו
בשיא פעילותו של בית החולים מנה הצוות עוד חמישה רופאים בנוסף לבלומנטל. בית החולים אמנם עבד ללא רישיון ממשלתי, אך גם הרשויות הבריטיות שלחו חולים לבית זה, שנקרא בפיהם "The Blue Mental Hospital". ד"ר בלומנטל דגל בשיטת ריפוי בהלם חשמלי, שהייתה נהוגה באותה תקופה והיה הראשון שהשתמש בה בארץ.
בבית חולים זה התרחשה שביתת העובדים הראשונה בבית חולים בחיפה (ויש האומרים בארץ כולה) שהונהגה על ידי אבא חושי. חושי בחר בבית חולים זה שכן שאר בתי החולים הפרטיים בחיפה היו ליולדות או לכירורגיה, וחושי חשש לחיי המטופלים. שלושה מן השובתים "שברו שביתה" ומפ"ח (מועצת פועלי חיפה) פרסמה את שמם ברבים.
אטלנטיס: האימפריה האבודה
הפקה
הפקת הסרט החלה לאחר הגיבן מנוטרדאם משנת 1996. במקום מחזמר החליט הצוות של דיסני להפיק סרט הרפתקאות ופעולה בהשראת עבודותיו של ז'ול ורן. הסרט עשה שימוש רב באנימציה ממוחשבת יותר מכל הסרטים באותן השנים של דיסני, דמויות הסרט ועוד כמה הופקו באנימציה קלאסית. הבלשן מארק אוקרנד יצר עבור דיסני, שפה מיוחדת, אותה דיברו בני אטלנטיס בסרט. הסרט היה מבין האחרונים של דיסני באנימציה קלאסית.
קורט בלומנטל
חייו
ב-1945 החל להשגיח על האגף המיוחד לחולי נפש בבית הסוהר בעכו (לימים הגרעין שממנו נוסד בית החולים לחולי נפש בעכו). ב-1947 השתתף בכינוס הראשון של "החברה להיגיינה רוחנית" שהתקיים בירושלים.
ב-1949 עיברת את שמו לבנטל. עד 1964 ניהל בלומנטל את בית החולים ובשל קשיים כספיים העביר את הניהול לצוות העובדים הבכיר (אונגר, שמילוביץ ותדמור) ושימש כיועץ עד 1973.
אטלנטיס: האימפריה האבודה
סרט המשך
במהלך שנת 2003 יצא סרט המשך בשם "אטלנטיס: שובו של מיילו". הסרט לא הוקרן בקולנוע ויצא ישירות לווידאו ול-DVD.
קורט בלומנטל
חייו
במהלך השנים פתחו בלומנטל ושותפיו סניפים נוספים לבית החולים, כשחלקם התמקדו במגזרי אוכלוסייה מוגדרים. בהם בית החלמה הפסיכו-גריאטרי "רפיח" ששכן במושבה הגרמנית בחיפה (כיום מלון קולוני), בית החלמה עדה בקריית טבעון, בית החלמה גיל ו"נאות הכרמל" (ב"וילה צופיה" בפינסקי 26).
בנו פרופסור אפרים בנטל ניהל את המחלקה הנוירולגית בבית החולים רוטשילד ואחר כך בבית החולים רמב"ם והיה ממייסדי הפקולטה לרפואה בטכניון. בן נוסף בנימין (ביני) תלם שירת כמפקד חיל הים.
עונת 2002/2003 ב-NBA
עונת 2002/2003 היא העונה ה-57 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה כשסן אנטוניו ספרס זכתה בתואר האליפות השני שלה לאחר שניצחה בסדרת הגמר את ניו ג'רזי נטס בתוצאה 2–4. טים דאנקן זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר לאחר שהעמיד של 24.2 נקודות, 17.0 ריבאונדים ו-5.3 חסימות למשחק לאורך הסדרה. כמו כן נבחר דאנקן ל-MVP של העונה הסדירה בפעם השנייה ברציפות.
בסיום עונת 2002/2003 פרש מייקל ג'ורדן ממשחק פעיל בפעם השלישית והאחרונה. משחקה של וושינגטון ויזארדס נגד הפילדלפיה 76' ששוחק בפילדלפיה ב-16 באפריל 2003 היה משחקו האחרון של ג'ורדן בליגת ה-NBA. כמו כן פרשו בסיום העונה שני חברי היכל התהילה דייוויד רובינסון וג'ון סטוקטון.
לפני תחילת העונה עברה קבוצת שארלוט הורנטס לניו אורלינס, לואיזיאנה, וכונתה "ניו אורלינס הורנטס". בעונת 2004/2005 נוסדה בשארלוט קבוצה חדשה - שארלוט בובקאטס - שבעונת 2014/2015 החזירה לעצמה את הכינוי "הורנטס" לאחר שהמועדון בניו אורלינס שינה את שמו לניו אורלינס פליקנס.
דראפט 2002
טיפון המילטון לא נבחר בדראפט, אך הוחתם במיאמי היט לשנתיים.
אולסטאר
סוף שבוע האולסטאר של שנת 2003 נערך באולמה של אטלנטה הוקס, הפיליפס ארנה שבאטלנטה, ג'ורג'יה. הוא החל ב-7 בפברואר 2003 והסתיים במשחק האולסטאר ב-9 בפברואר.
המאמנים במשחק האולסטאר היו אייזיאה תומאס מאינדיאנה פייסרס המזרחית וריק אדלמן מסקרמנטו קינגס המערבית. את החמישיות למשחק האולסטאר בחרו האוהדים ואת השחקנים המחליפים בחרו המאמנים בליגה. בהצבעת הקהל לשחקני החמישייה הוביל קובי בראיינט מלוס אנג'לס לייקרס שקיבל 1,474,386 קולות אשר הקנו לו מקום בחמישיית המערב. וינס קרטר, שנבחר כשחקן פותח בקבוצת המזרח, ויתר על מקומו בחמישייה לטובת מייקל ג'ורדן שהודיע זה מכבר שיפרוש בסיום העונה. חמישיית המזרח כללה את אלן אייברסון, מייקל ג'ורדן, טרייסי מקגריידי, ג'רמיין אוניל ובן וולאס. חמישיית המערב כללה את סטיב פרנסיס, קובי בראיינט, קווין גארנט, טים דאנקן ויאו מינג, בעונתו הראשונה ב-NBA. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המערב בתוצאה 145–155. ל-MVP של משחק האולסטאר נבחר קווין גארנט ממינסוטה טימברוולבס שקלע 37 נקודות. את קבוצת המזרח הוביל אלן אייברסון עם 35 נקודות.
פלייאוף 2003
סגל האלופה, סן אנטוניו ספרס: טים דאנקן, טוני פארקר, סטיבן ג'קסון, מאנו ג'ינובילי, ברוס בואן, דייוויד רובינסון, מליק רוז, ספידי קלקסטון, דני פרי, קווין ויליס, סטיב סמית' וסטיב קר.מאמן ראשי: גרג פופוביץ'.
אבי אדרי
אברהם (אבי) אדרי (נולד ב-1967) הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת ניצב. כיהן כראש אגף התנועה.
ביוגרפיה
אדרי שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת גולני. התגייס למשטרת ישראל ב-1990, שירת בתחנת זבולון, שימש מפקד תחנת זכרון יעקב ומפקד תחנת עכו. ב-2010 מונה למפקד קורס קצינים במרכז ללימודי משטרה. באוקטובר 2012 מונה למפקד תחנת חיפה. באפריל 2016 מונה למזכיר הביטחוני של השר לביטחון הפנים וקודם לדרגת תת-ניצב. בספטמבר 2018 קודם לדרגת ניצב.
במרץ 2019 מונה לראש אגף התנועה. במאי 2020 סיים את תפקידו ופרש משורות המשטרה.
אשת מנוח
אשת מנוח היא אמו של שמשון ואשתו של מנוח. מלאך ה' מתגלה בפניה ומודיע כי תלד ילד אשר "נזיר אלוהים יהיה הנער מן הבטן". שלא כבסיפורי לידה אחרים ששמות הנשים נזכרים בהם, שמה של האישה לא נזכר. נאמר עליה רק שהיא "עקרה ולא ילדה".
ההתגלות הראשונה
מלאך האלוהים מתגלה אל האישה. הוא אומר לה שהיא עקרה ובן ייוולד לה. גם המספר מקדים ומספר כי היא עקרה. מצד האם אין תגובה, לא על צורת ההתעברות ואף לא על יעודו של בנה. המלאך חוזר על דברי הפתיחה בסיפור. מכאן אפשר להבין שהמלאך מצוי בידיעת הנסתר. האישה נמצאת בשדה ושם מתגלה מלאך האלוהים. ההבטחה לבן טומנת בחובה ציווים, אזהרות ובשורה על עתידו של הרך הנולד. פסוק ד' הופך להיות תנאי:'''וְעַתָּה הִשָּׁמְרִי נָא, וְאַל-תִּשְׁתִּי יַיִן וְשֵׁכָר; וְאַל-תֹּאכְלִי, כָּל-טָמֵא. ''' האישה תלד אם תשמור על ציווי הנזירות. האישה מספרת לבעלה כי מלאך האלוהים נראה אליה, "אֲשֶׁר-בָּא בַיּוֹם אֵלָי". צמד המילים "בא אל" בתנ"ך משמש פעמים רבות לתיאור יחסים מיניים.
האישה ממהרת לתאר לבעלה כיצד נראה איש האלוהים. היא מצטדקת באומרה שאת שמו לא שאלה ואת שמו לא מסר לה. האישה משמיטה בתחילה את הגילוי "הנך עקרה וילדת בן" ומשלבת את פרשנותה שלה לדברי המלאך. האישה ממשיכה ומתחילה לדבר על בשורת הלידה: "הנך הרה". לאחר זה היא ממשיכה בהדרגה ומספרת לבעלה על עתידו של הנער אשר יהיה נזיר אלוהים. היא אינה מוסרת לבעלה כי מורה, סכין, לא יעלה על ראשו. היא מדברת בפירוט רב על האיסורים החלים עליה.
גילוח שיער הוא אחד מהאיסורים החלים על הנזיר בחוקת הנזיר המופיעים בספר. בניגוד לסיפור הלידה בספר, האיסור לא ניתן מה' או שליחו כמו בפרק זה אלא בא ביוזמת חנה אם שמואל. האיסורים חלו על אימו מפני ששמשון הוקדש טרם לידתו.
האישה מחסירה את הפרט החשוב הקשור להיותו מושיע, אך מוסיפה "עד יום מותו".
ההתגלות השנייה
מנוח מתפלל לה' ומבקש כי איש האלוהים יופיע שוב. אך איש האלוהים מתגלה שוב רק לאישה. האישה שוב ממהרת לספר לבעלה וחוזרת שוב על הצירוף "אשר בא ביום אליי". איש האלוהים פוגש במנוח ואשתו לאחר בקשה מאלוהים. איש האלוהים אינו משיב למנוח על שאלתו אלא חוזר על דברים שאמר לאישה בלבד. הסצנה מסתיימת בפחדו של מנוח מכך שראו את איש האלוהים. תפקיד המרגיע, את מי שנחרדו לאחר שראו את פני האל, עובר מאלוהים אל האישה.
דבריה מסיימים את בשורת הלידה על ידי המלאך ובכך הקורא חוזר לדברי המלאך בראשונה "והרית וילדת בן". האישה האלמונית שאליה, מתגלה מלאך האל, נותנת לבנה את שמו, כנהוג בימים ההם (כמו אצל לאה, רחל, חנה, שכנותיה של נעמי ועוד, שקוראות לבן בשם).
זיהויה עם הצללפוני
בסיפורי לידה אחרים בתנ"ך שמות הנשים נזכרים, ואילו בסיפור זה נפקד שמה של האישה. ניתן לשער שכוונת הסופר המקראי היא להמעיט בחשיבות המשפחה ולתת ביטוי יתר לבשורה האלוהית שקדמה ללידת שמשון.
חז"ל זיהו את אשת מנוח עם "הַצְלֶלְפּוֹנִי" הנזכרת ב בייחוסי משפחת כלב בן יפונה משבט יהודה: . אחיה של הצללפוני היו יזרעאל, ישמא וידבש. היא הוזכרה בשמה עם שאר אחיה, ככל הנראה משום חשיבותה. הרב חיים דב רבינוביץ (דעת סופרים) כותב:
משמעות השם
במספר מדרשים מוסברת משמעות שמה של אשת מנוח:
בקרב החולקים על זיהוי חז"ל, הוצעו הצעות שונות לתיקון הנוסח, ובייחוד הוצע לחלק את השם "הצללפוני" לשני שמות של זכרים: "יהללאל" ו"צפוני" ולזהות את "יהללאל" עם איש ששמו כך, הנזכר ב – בלא ציון ייחוס. אולם לגבי סברות אלו הועלו ספקות. יש המפרשים "הצללפוני" כלשון הצל את פניי, כלומר, תן לצילך לכסות את פניי, פרוש עליי את חסותך. לפי זה, השם מביע את בקשת העלמה המופנית אל האל.
שימושים בזיהוי
על פי זיהוי זה, נקרא על שמה של אשת מנוח היישוב צלפון, אזור בו כמה מקומות ששמם קשור בשמשון, כמו בית שמש, צומת שמשון וכדומה.
גם זאב ז'בוטינסקי, ברומן שמשון, אימץ את השם הצללפוני כשמה של אם שמשון.
עקרותה
"ויאמר לי: "הנך הרה", אבל מה שאמר לה: "הנה את עקרה" לא גילתה לו, שלא רצתה לגלות קלקולה" (במדבר רבה י, ה). המונח 'קלקולה' מופיע פעמים רבות בתלמוד לעבירות שקשורות ביחסים שאינם כשרים כמו יחסי ניאוף ולכן מוסיף הדרשן כי "לא גילתה לו דבר עקרותה שלא רצתה לגלות דבר קילקולה".
איתן מור (רופא)
איתן מור (נולד ב-30 בדצמבר 1951) הוא כירורג ישראלי, המכהן כמנהל המרכז להשתלות איברים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר. פרופסור לרפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
מור נולד בחיפה וגדל בירושלים. הוא למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה. ב-1970 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בסיירת מטכ"ל. לאחר שחרורו למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא עשה את הסטאז' במרכז רפואי הדסה, ואת ההתמחות בכירורגיה אותה סיים ב-1989 עשה בבית חולים קפלן. לאחר מכן נסע לארצות הברית ושימש עמית ביחידת ההשתלות של המרכז הרפואי של אוניברסיטת ביילור בטקסס וביחידת ההשתלות של בית החולים מאונט סיני בניו יורק. בשובו לישראל ב-1994 עבד ביחידת הניתוחים וההשתלות של מרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר. ב-1995 עבר לבית החולים בילינסון וב-1997 מונה למנהל היחידה להשתלות כבד בבית החולים בילינסון. ב-2002 מונה למנהל מערך ההשתלות בבית החולים בילינסון ובבית החולים שניידר. מור ביצע את השתלות הכבד מתורם חי בילד ובמבוגר הראשונות בישראל. הוא הוביל את ביצוען הראשון של השתלות כליה שאינן תואמות סוג דם והשתלות מוצלבות. ב-2019 מונה למנהל המרכז להשתלות איברים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
מור שימש יו"ר החברה הישראלית להשתלות (2006–2008) וחבר ועדת ההיגוי של המרכז הלאומי להשתלות.
בתחום המחקר והאקדמיה פרסם למעלה מ-170 מאמרים מדעיים. ב-1997 מונה למרצה בכיר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ב-2001 לפרופסור חבר ומאז 2011 מכהן כפרופסור מן המניין בפקולטה.
הוא נשוי ליעל ואב לארבע בנות.
זכויות להט"ב בסורינאם
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בסורינאם מאז 1869. עם זאת, גיל ההסכמה איננו מוגדר כשווה בין זוגות הטרוסקסואלים (16) להומוסקסואלים (18).
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
סורינאם אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן סורינאם) מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא. הפסיקה, שקבעה תקדים מחייב למדינות רבות באמריקה הלטינית, קובעת כי,
הגנה מפני אפליה
במרץ 2015 הציגה הממשלה חקיקה עבור דברי שטנה הכוללת נטייה מינית כאיסור על אפליה. סעיפים 175, 175א ו-176 של חוק העונשין של סורינאם עודכנו כך שיכללו נטייה מינית בתוכנם לאחר מכן. עבירה על חוק זה עלולה לגרור עונש מאסר של עד שנה או קנס. בנוסף, סעיפים 176ג ו-500א אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה ובמתן סחורות ושירותים.
זהות מגדרית
בינואר 2017, בית משפט מחוזי העניק לאישה טרנסג'נדרית את הזכות לשנות את מגדרה באופן רשמי בלשכה המרכזית לעניינים אזרחיים והורתה למרשם לשנות רשמית את הרישום שלה כדי לשקף את מעמדה. איגוד הכנסיות הפנטקוסטליות בסורינאם (VVPES) והאגודה האסלאמית של סורינאם (SIV), שמחו נגד מתן זכות להכרה בהתאמה מגדרית עבור טרנסג'נדרים ציינו כי "יקבלו את פסק הדין". בפברואר 2017 ערערה הלשכה המרכזית לעניינים אזרחיים על פסיקת בית המשפט.
תנאי מחיה
מצעד זכויות הלהט"ב הציבורי הראשון של סורינאם התקיים ב-11 באוקטובר 2011 (יום היציאה מהארון הבינלאומי) בפרמריבו, בעקבות הערות הומופוביות מטעם חבר הפרלמנט רוני אסבינה נגד הומוסקסואליות. שני חברי האספה הלאומית, בהם חריש מונורת', השתתפו באירוע. ציונו אורגן בחלקו על ידי "Suriname Men United", ארגון הגברים ההומואים הגדול במדינה.
קבוצות למען זכויות להט"ב נוספים במדינה כוללות את "PAREA" ו-"LGBT Platform Suriname" אשר מארגנות לעיתים סמינרים עם המשטרה בנושאי זיהוי אלימות נגד להט"ב, והכרה משפטית בזוגות חד מיניים.
בסוף 2016, שרת המשפטים ג'ניפר ואן דייק-סילוס ארגנה מספר דיונים ציבוריים עבור זכויות להט"ב בשיתוף החברה האזרחית בסורינאם.
פיימר
פיימר הוא שם משפחה.
סטיב אובט
סטיבן מייקל ג'יימס "סטיב" אובט, קצין (אנגלית: Stephen Michael James "Steve" Ovett, OBE; נולד ב-9 באוקטובר 1955) הוא אתלט בריטי בעבר. הוא אלוף אולימפי בריצת 800 מטר (מוסקבה 1980), אלוף אירופה בריצת 1500 מטר (פראג 1978), ושיאן העולם בעבר בריצת 1500 מטר ובריצת מייל.
ביוגרפיה
אובט נולד בברייטון, שבמחוז סאסקס. בשנת 1973 הוא זכה בתואר הבינלאומי הראשון שלו באליפות אירופה לנוער בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.53 דקות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 זכה אובט במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.77 דקות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים אובט במקום חמישי בריצת 800 מטר בתוצאה של בתוצאה של 1:45.44 דקות ובמקום 11 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:40.34 דקות. בשלב המוקמות הוא קבע תוצאה של 3:37.89 דקות.
אלוף אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1978 זכה אובט בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:35.59 דקות ומדליית כסף בריצת 800 מטר 1:44.09 דקות.
בתחרות הגביע הביניבשתי של IAAF שנערכה בדיסלדורף, מערב גרמניה בשנת 1977 כנציג יבשת אירופה זכה אובט במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:34.45 דקות.
אלוף אולימפי ושיאן עולם
בתחרות שנערכה בקובלנץ ב-26 באוגוסט 1981 קבע אובט בריצת מייל שיא עולם חדש של 3:48.40 דקות, שיפור לשיא הטרי בן השבוע של קו (3:48.53 דקות). שיא זה החזיק מעמד יומיים ונישבר שוב על ידי קו (3:47.33 דקות). שבוע לאחר מכן, בתחרות הגביע הביניבשתי של IAAF שנערכה ברומא, בספטמבר כנציג יבשת אירופה הוא זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:34.95 דקות.
במשחקי חבר העמים שנערכו באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1986 זכה אובט במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:24.11 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה ברומא בשנת 1987 סיים אובט במקום עשירי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:33.49 דקות.
חייו האישיים
לאחר המשחקים האולימפיים (מוסקבה 1980) התחתן אובט עם חברתו, רייצ'ל וולר. משנת 1992 הוא עובד כפרשן אתלטיקה בטלוויזיה ברשת CBC. כיום, הוא גרוש ומתגורר באוסטרליה. במסגרת משחקי חבר העמים שנערכו במלבורן 2006 עבד כפרשן ספורט ברשת BBC.
אחיו הצעיר, ניקולאס "ניק" אובט, הוא ספורטאי אולימפי שהשתתף בקלגרי 1988 ובאלברוויל 1992 בתחרות מזחלות מסוג לוז'. בנו, פרדי הוא אתלט המתמחה בריצות למרחקים בינוניים גם כן וזכה לאחרונה באליפות הפאן פסיפיק בריצת 800 מטר.
אוסובה (מחוז משנה קוסטופיל)
אוסובה (באוקראינית: Осова), הידוע גם בשם אוסובה וישקה (בפולנית: Osowa Wyszka), הוא כפר במחוז משנה קוסטופיל במחוז רובנו באוקראינה, שנמצא במרחק של כ-380 קילומטרים מקייב. עד למלחמת העולם השנייה אוסובה הייתה מושבה חקלאית יהודית.
היסטוריה
אוסובה וישקה הוקמה ב-1836, בימי הצאר ניקולאי הראשון, על ידי 137 יהודים מבריסק שרכשו קרקעות על שטח של 28,950 דונם.
אוסובה וישקה החלה כמושבה חקלאית יהודית, בחלוף השנים שטח הקרקע הצטמצם, הן משום שחלק מן הרכישה לא מומש ונשאר בחכירת איכרים פולניים, והן מפני שהבעלים היהודים מכרו חלק משטחיה לצרכים שונים. בסוף המאה ה-19 התגוררו במקום 577 יהודים וב-1921 נמנו במפקד 700 יהודים, שהיו 97% מכלל האוכלוסייה. מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 החלה באוסובה וישקה פעילות של תנועות נוער יהודיות: "החלוץ", "השומר הצעיר" ו"בית"ר". אלה נסגרו בפקודת השלטונות, משום שהשלטונות חשדו בראשי הסניפים שהם קומוניסטים. היהודים בעיירה עסקו במגוון עבודות הקשורות במלאכה. ביניהם היו חייטים, סנדלרים, נפחים, נגרים וזגגים. בנוסף לכך היה במקום בית מלאכה לבניית לבנים וטחנת קמח. במושבה היו שלושה בתי מדרש ובית ספר יסודי אחד.. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה השטח עבר לפולין ובשנת 1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סופח לברית המועצות.
במלחמת העולם השנייה
מספרם המוערך של היהודים באוסובה וישקה ב-1941 היה 850. בימים הראשונים של יולי 1941 נכבשה אוסובה וישקה על ידי גרמניה הנאצית. בסוף אותה שנה הוקפו חלק מן הבתים בתיל דוקרני ונוצר מעין גטו עליו שמרה משטרת העזר האוקראינית. יהודי אוסובה וישקה המשיכו לעבד את שדותיהם תחת פיקוח השוטרים. בחודש אוקטובר 1942, לאחר שנאספו היבולים משדות אוסובה וישקה, אספו הגרמנים את יהודי המושבה, הצעידו אותם ברגל ואחר כך הסיעו אותו ברכבת לאזור קוסטופול ושם נרצחו בבור ירי ביחד עם יהודי הגטו של דרז'נה.
לפני חיסול היהודים התארגנה ביערות הקרובים לאוסובה וישקה קבוצה של 30 צעירים תחת פיקודו של יצחק זקוסקה. יצחק שירת כחייל בצבא הסובייטי, נפל בשבי הגרמנים ליד סמולנסק, הצליח לברוח וחזר לאוסובה. אך מכיוון שחשדו בו שהוא צנחן סובייטי, הוא ברח והסתתר ביערות. באחת הפעולות, לאחר חיסול הגטו, העלתה קבוצת צעירים זו באש את בתי היהודים ולקחו משוטרים אוקראיניים את נשקם. באפריל 1943 מנתה היחידה 63 אנשים. בסוף אותו חודש נערך קרב עם הגרמנים ובמהלכו נפלו 29 איש.
בסוף ינואר 1944 שוחררה אוסובה וישקה. 15 יהודים מתושבי המקום ניצלו בזכות מחבואם ביערות.
יונה לייבזון
יוּנה לייבזון (נולדה ב-21 במרץ 1989) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת בארצות הברית של חברת החדשות של קשת 12.
ביוגרפיה
לייבזון נולדה בליטא, אז חלק מברית המועצות. בשנת 1990 עלתה משפחתה לישראל. היא גדלה והתחנכה בראש העין, למדה בחטיבת הביניים "גוונים", ולאחר מכן בתיכון "בגין".
את שירותה הצבאי עשתה בגלי צה"ל. בתחילת דרכה סיקרה את תחום העלייה והקליטה והעולם היהודי, וכן שימשה כתבת לענייני איכות הסביבה. בסוף 2009 מונתה לכתבת לענייני כלכלה ואיכות הסביבה. שימשה עורכת יומני הבוקר בתחנה, וסגנית ראש מחלקת אקטואליה. היא זכתה בשני פרסי מפקד גל"צ, הראשון ב-2010 והשני ב-2015.
ב-2013 הצטרפה לסגל תוכנית הטלוויזיה "העולם הלילה" בהנחיית יעקב אילון. ב-2014 מונתה לראש הדסק לענייני כלכלה בגלי צה"ל. בינואר 2014 נבחרה להחליף את אסף ליברמן בתפקידו כמגיש התוכנית "יהיה בסדר", והנחתה אותה לצדו של אביב לביא.
באוגוסט 2014 הצטרפה להגשת תוכנית שבועית בערוץ 20.
משנת 2015 שימשה לייבזון, לתקופה מסוימת, כמרצה בבית הספר לתקשורת שבאוניברסיטת אריאל בשומרון.
באפריל 2019 החלה לשמש כשליחת חברת החדשות לארצות הברית במקום אהרן ברנע, אשר יצא לגמלאות.
חיים אישיים
ב-2016 נישאה לייבזון לרועי הררי, הם התגוררו בתל אביב ועברו לניו יורק בעקבות עבודתה של לייבזון. בינואר 2023 נולד לזוג בן.
רצח משפחת גצלר
שכונת נווה מגן ברמת השרון הוקמה ב-1955 והתיישבו בה קצינים משוחררי הצבא הבריטי וצה"ל, ובהם חיים בר-לב ועזר ויצמן. הבתים היו חד ודו-משפחתיים צמודי קרקע. כאן התיישב רב-סרן יהודה גצלר עם משפחתו. אשתו, חנה, הייתה גרפיקאית ומאיירת שאיירה ספרי ילדים וכן את ההגדה של פסח. לזוג היו ארבעה ילדים: יהודית בת 15, יעל בת 13, יגאל בן 10 ויובל בן 7 וחצי.
יהודה גצלר, בן 52, הקים לאחר שחרורו מצה"ל חברת פרסום בה השקיע את כל כספי הפיצויים שקיבל וגם לווה מאנשים פרטיים. החברה קרסה וגצלר שקע בחובות כבדים, דבר שכנראה היה סיבה לפעולה הקיצונית שהחליט לבצע.
למחרת בבוקר התעורר יובל וראה את כל בני משפחתו שוכבים כשדם ליד ראשם. הוא התרחץ, התלבש והלך לבית הספר. בסוף היום הוא פנה למורתו וסיפר לה את מה שראה בבית, וכשהתברר שגם אחיו ואחותו לא הגיעו לבית הספר הועברה הידיעה למנהלת שהגיעה איתו במהירות לביתו וראתה את כל בני המשפחה ירויים.
הערכת המשטרה הייתה כי חובותיו של האיש גרמו לו לבצע את הרצח, וכי רק כשל טכני הותיר בחיים את יובל.
המתים כולם נקברו בקבר משותף בבית הקברות הישן ברמת השרון. בהלוויה השתתפו מאות אנשים, וביניהם קציני צה"ל רבים ובהם אל"ם אהרון דורון, שהיה אז ראש מנהל הסגל בצה"ל. הרב יעקב אדלשטיין, רבה של רמת השרון, פסק שאפשר לקבור את יהודה גצלר ביחד עם משפחתו היות שבשעת התאבדותו הוא היה בלתי שפוי. על מצבת הקבר המשותף נכתב כי הם "נפטרו".
יובל אומץ על ידי דודו ועבר להתגורר עימו בארצות הברית.
טל שלו
טל שלו (נולדה ב-26 ביולי 1981) היא עיתונאית ישראלית. משמשת ככתבת והפרשנית הפוליטית של אתר וואלה!. לשעבר כתבת מדינית בערוץ i24NEWS הבינלאומי.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בירושלים. אביה, חמי שלו, הוא עיתונאי ותיק. אמה, כרמל שלו, היא משפטנית, מומחית לאתיקה, זכויות אדם וזכויות זקנים. למדה בתיכון בויאר בירושלים. את שירותה הצבאי עשתה כמדריכת שריון בביסל"ש במחנה סיירים.
בעלת תואר ראשון במדע המדינה ופילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
את הקריירה התקשורתית שלה החלה במאי 2006, כעורכת בדסק החדשות והעמוד הראשון של עיתון הארץ, בהמשך שימשה בנוסף כרכזת הכתבים של העיתון.
באוקטובר 2010 הצטרפה לאתר וואלה!, שם מונתה לסגנית ראש מערכת החדשות, במקומה של דוריה למפל שעברה לערוך את עמוד הבית החדש של האתר. לאחר כשנה, באוגוסט 2011 מונתה לתפקיד הכתבת המדינית של האתר. בינואר 2013, כשבוע לאחר הבחירות לכנסת, התפטרה מאתר "וואלה".
במאי 2013 הצטרפה לצוות מערכת החדשות של הערוץ הבינלאומי "i24NEWS", שהקים המיליארדר הישראלי–צרפתי פטריק דרהי. שם שימשה ככתבת המדינית באנגלית. בנוסף, כתבה טורים קבועים ל"מגזין ליברל".
באפריל 2016 חזרה שלו לאתר "וואלה", והחלה לשמש ככתבת והפרשנית הפוליטית של האתר, תפקיד אותו היא ממלאת עד היום.
בשנת 2018 נבחרה לרשימת 40 הצעירים המבטיחים מתחת לגיל 40, בתחום המדיה הפרסום והדיגיטל, של אתר אייס.
בנובמבר 2019 פרסם רביב דרוקר בחדשות 13, חומרי חקירה מתיק 4000, בהן שיחה בין מנכ"ל "וואלה" אילן ישועה, לאיריס אלוביץ אשתו של שאול אלוביץ בעל השליטה, בה היא אומרת:.
בעבר כתבה מאמרים ל.
שלו מנחה כנסים ופאנלים פוליטיים ומשמשת מגישה-מחליפה מעת לעת בתוכנית "פרלמנט צהריים" בערוץ הכנסת. היא משמשת עמיתה ב"מכון גשר למנהיגות" ומרצה על ענייני פוליטיקה וממשל, בפני קבוצות דוברות אנגלית המבקרות בארץ.
הקיפוס של עבדמסכר
הקיפוס של עבדמסכר הוא קיפוס ועליו כתובת שהתגלה בצידון, ומתוארך למאה ה־3 לפנה"ס, כנראה מתחילת המאה.
הקיפוס התגלה בצידון בשנת 1890 על ידי יוסף־אנג'ה דוריג'לו (בנו של מגלה הסרקופג אשמנעזר השני). כיום הוא מוצג בלובר.
תיאור
הקיפוס עשוי שיש לבן בצורת אובליסק, ומידותיו הן 105 ס"מ גובה ו־30×30 ס"מ אורך ורוחב. בשל צורתו הוא הושווה לאובליסקים במקדש האובליסקים בגבל. בסיס הקיפוס מעוטר בעיטורי צמחים בתבנית חזרתית, באמנות בסגנון אמנותי יווני, ועל חלקו העליון חרותה כתובת פיניקית.
הכתובת
הכתובת ידועה כ־KAI 282 או RÉS 930, ותוכנה הוא:
נחום סלושץ פרש את הכתובת כך:. הכתובת מוקדשת לאל שלמן. הכתובת דומה מאוד בסגנונה לכתובות אש נדר. שם הנותן, עבדמסכר, מכיל את הרכיב התיאופורי "מסכר", שהוא כנראה שם אל הזכרון הפיניקי (בפיניקית השורש ס־כ־ר הקביל לשורש ז־כ־ר הכנעני דרומי), וניתן להשוותו ל"חטרמסכר" שהוזכר בכתובות פיניקיות בעבר הים, כמו בקרתחדשת ובמכתר.
תוארו של נותן הקיפוס,, הוא תואר פקידותי גבוה; "רב" הוא תואר מוכר למפקד או ממונה. ייתכן ש"רב עבר לספת" הוא מפקד חבל "עבר לספת", אולי עבר הנהר ששמו היה "ספת". בכך אולי יש עדות להתרחבות טריטוריאלית של מלכי צידון, כפי שמעידה גם כתובת אשמונעזר, אף שכיום אין זיהוי למקום או לנהר שנקרא "ספת". אפשרות אחרת היא ש"רב עבר" הוא מפקד העוברים בים ("עובר ים" הוא תואר המוכר מקינת ישעיהו על צור, ), "לספת" הוא "להוסיף", כך שהתואר הוא "רב עוברי הים, נוסף על רב שני". עוד אפשרות, קרובה לקודמת, היא ש"ספת" היא שׂפה (שכן ה' נקבית ושׂ' שמאלית בשפות כנעניות דרומיות מקבילות בפיניקית לת' נקבית וס'), וכך "רב עבר לספת" הוא המפקד על עניינים שמעבר לשפת הים, המטפל בתחום הימי. "רב שני" הוא הדרגה השנייה בהיררכיה. המערכת בה התקיים התפקיד תלויה בתארוך: ייתכן שמדובר בפקיד במסגרת פרסית; ייתכן שמדובר בפקיד במסגרת המלוכה הצידונית אחרי כיבושי אלכסנדר, וכך הכתובת מאפשרת להעלות השערה שאכן התקיימה המלוכה בצידון גם לאחר הכיבוש (ייתכן שאלכסנדר הציב איש בשם עבדאלנִם כמלך צידון); וייתכן שמדובר בפקיד באדמיניסטרציה האוטונומית הצידונית בתקופה הסלאוקית, כך שעבדמסכר היה המשנה למלך פילוקלס.
משה סער
משה סער (סימי) (נולד ב-5 בדצמבר 1935) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. שירת כטייס קרב, פיקד על שתי טייסות קרב במלחמת ההתשה ושימש מפקד כנף בחיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
סער נולד בעיירה ראדיביליב (בפולנית Radziwiłłów ובאוקראינית Радивилів) שבפולין (כיום אוקראינה) בשם משה סימיגרן, ושרד כילד את השואה. לאחר המלחמה ופטירתו של אביו, שמחה סימיגרן, העפיל עם משפחתו (אמו מלכה, אביו החורג משה ואחיו בני) לארץ ישראל באוניית המעפילים "מולדת". האונייה נתפסה על ידי הבריטים והם הוגלו למחנות המעצר בקפריסין (מחנה 67). ביולי 1948 עלו מקפריסין לארץ באונייה "עצמאות". בארץ שוכנו במעברת כפר ברנדייס (ליד חדרה) ומשם הועברו לשכונת ואדי ג'מאל בחיפה (עין הים). שם, התגוררה המשפחה כשנה ולאחריה עברה לדירה בשכון עולים בקריית חיים שם למד בבית ספר מקצועי "עמל". לאחר סיום לימודיו עבד בבוקר במפעל "המגפר" והשלים את בחינות הבגרות בבי"ס "אליאנס" בחיפה. אביו החורג, משה פיטקוביץ, עבד בעבודות דחק וכנגר בחברת "העוגן" במספנות חיפה. אמו, מלכה פיטקוביץ, עבדה כאחראית מטבח בבית ספר.
סער התגייס לצה"ל בשנת 1955 וב-1957 סיים את קורס טיס מס' 23 כחניך מצטיין והוצב בקורס אימון מתקדם בטייסת 113. לאחר מכן עבר לשרת בטייסת 109 (טייסת מיסטר בבסיס רמת דוד) ובהמשך עשה הסבה למטוסי ווטור ושירת בטייסת 110 בין היתר בתפקיד סמ"ט א' והדריך בבית הספר לטיסה.
בשנת 1966 סיים למודיו בפו"מ והוצב כראש מדור במטה חיל האוויר בהצבת חירום שירת כטייס קרב בטייסת 110. עם פרוץ מלחמת ששת הימים הוביל במסגרת מבצע מוקד את מבנה התקיפה הראשון של בסיס בני סואף במצרים עילית כשנווטו הוא עלי מלצר (ענבר). בהפצצה הושמדו שמונה מפציצי טופולב Tu-16, כרבע מכוח המפציצים האסטרטגיים של חיל האוויר המצרי. בגיחתו הבאה באותו יום הוביל מבנה תקיפה לשדה התעופה דמייר בסוריה כשנווטו הוא אורי טלמור. בגיחה נוספת הוביל מבנה לתקיפה השנייה של שדה התעופה H-3 בעיראק.
לאחר מלחמת ששת הימים, בדצמבר 1967 מונה למפקד טייסת 116, טייסת מטוסי מיסטר. בדצמבר 1969 מונה למפקד טייסת 102 (מטוסי סקייהוק), שמפקדה הקודם ניסים אשכנזי נפל בשבי המצרי. סער עשה הסבה לסקייהוק ופיקד על הטייסת עד דצמבר 1970. בתקופה זו הוביל את הטייסת למבצעים רבים במלחמת ההתשה. בהמשך שירותו שימש בתפקיד מפקד טייסת תעופה וסגן מפקד בסיס חצרים.
במאי 1973 מונה למפקד כנף 15 ובמלחמת יום הכיפורים טס בהצבת חירום בטייסת 102. בספטמבר 1974 הקים את מנהל בקרת איכות ובטיחות (מבק"א) במטה חיל האוויר ושירת בתפקיד במשך ארבע שנים והשתחרר מצה"ל בדרגת אל"ם בשנת 1982.
לאחר שחרורו הצטרף למנהלת פרויקט הלביא בתעשייה האווירית, סיים תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן והמשיך ללימודי תואר שני וכיום עובד כיועץ לארגונים עסקיים בתחום מערכות אבטחת איכות.
סימי נשוי לצפרא סער (לבית ליכטמן) ולהם שני ילדים.
אודי דיין
אהוד (אודי) דיין (31 בינואר 1942 – 19 בנובמבר 2017) היה אמן ופסל ישראלי, בנו האמצעי של השר והרמטכ"ל משה דיין.
ביוגרפיה
דיין העביר את ילדותו בתל אביב ובירושלים, ובנערותו הצטרף לפנימיית הדסים. בשנת 1960 התגייס לצה"ל, והחל את שירותו בקורס טיס, אך נשר ממנו. בהמשך התנדב לשירות בשייטת 13. בשנת 1962 התהפכה סירתו בחוף תל ברוך, ובשנת 1969 נפל מסוסו בעת מרוץ שנערך בנהלל ביום העצמאות, נפצע ואושפז.
לאחר שחרורו עבר למשק הוריו בנהלל, שם התוודע למתכת וביצע עבודות ריתוך שונות במשק, באמצעות מכשירים שאביו רכש עבורו בחו"ל. בהמשך, עבר לפונדק ה-101 בערבה שהיה שייך לחברו מנוער כושי רימון. שם בנה כלובים, סורגים ושערים וכן פיסל דמויות שונות שהוצבו במקום.
דיין העשיר את המקום בעבודות ברזל, ובהן היצירה "דון קישוט" הדוהר על אופנועו הישן מהכפר ותוקף טחנת רוח שמוטת-כנפיים, שהיא הטחנה המקורית ששאבה את מי באר מנוחה (הנמצאת בסמוך לפונדק), וכן קבוצת ינשופים זועפים עם ראשי בטון השומרים על החורבה העתיקה שבמקום מפני ביזה. עבודותיו הוצגו במספר תערוכות וכן כפסלי רחוב. אחד מפסליו, "זורק הדיסקוס תופס ראש", הוצב בדרך הפסלים בחצרים.
בשנת 1974 הגן על אביו משה דיין, יחד עם אחיו יעל ואסי, למול הדרישה הציבורית להתפטרות דיין האב עקב כשלי מלחמת יום הכיפורים, במהלכה כיהן כשר הביטחון.
לאורך חייו מיעט דיין להתראיין, אך בשנת 1976 נקשר שמו בפרשייה כלכלית בה היה מעורב גם כושי רימון בגרמניה, ומספר שנים לאחר עלה שוב לכותרות עקב אי-תשלום מזונות לגרושתו, בגינו אף הוצאה כנגדו פקודת מאסר.
בשנתו האחרונה, סבל דיין ממחלת דם, ממנה נפטר ב-19 בנובמבר 2017, בגיל 75. הוא נקבר לצד אחיו אסי בבית העלמין בנהלל.
חיים אישיים
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 נישא דיין לאביגיל לבית בירנצווייג ונולדו להם הבת גל (גלי) והבן סער. בערך בשנת 1968 התגרשו.
בשנת 1969 נישא לטליה הייטנר לבית קירשנר, ונולדה להם בת, אלה. בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 ניהלה טליה רומן עם יוסי בן-חנן, במהלכו עבר להתגורר בביתם של טליה ואודי למגינת לבו של האחרון. בשלב מסוים נפרדו ולאחר מכן התגרשו רשמית.
בסדרה "דיין: המשפחה הראשונה" שביימה ענת גורן, ובה מתראיינים ילדיו של אודי דיין וכן גרושתו טליה, מעלה הבן סער טענות קשות כלפי אביו המנוח, בדומה לטענות שהעלה אודי כלפי אביו משה.
יוסף שטיינר
יוסף א' שטיינר (כ"ז באייר תרפ"ח, 17 במאי 1928 – ד' באב תשע"ב, 25 ביולי 2012) היה אמן, צייר ומעצב גרפי, סופר ועורך ספרותי, חניך בית"ר ונציב בית"ר אוסטרליה, ופעיל התנועה הרוויזיוניסטית בישראל.
ביוגרפיה
יוסף א' שטיינר נולד ב-1928 בפולין והיה חניך תנועת הנוער בית"ר. הוא הגיע עם משפחתו להונגריה ב-1940. עם הכיבוש הגרמני של הונגריה ב-19 במרץ 1944, ורדיפת היהודים על ידי הנאצים, נאלצו חברי בית"ר, לרבות החניך הצעיר שטיינר לרדת למחתרת. ההיסטוריון חיים לזר כתב על הנסיבות הקשות:. אביו נרצח על ידי הפשיסטים ההונגריים. שטיינר נמנה עם פעילי המחתרת שלא נעצרו ושרדו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה ושחרור אירופה מעול גרמניה הנאצית, הגיע לבודפשט יחד עם חבריו הבית"רים. בהונגריה שלאחר השואה לא הסתיים המאבק באנטישמיות, אשר הרימה ראש לאחר המלחמה. שטיינר כיהן בתפקיד סגן מפקד קן בית"ר בודפשט, ונטל חלק בהפגנה המונית של חברי בית"ר נגד האנטישמים ההונגרים. בהפגנה זו לא השתתפו יהודים חברי תנועות הנוער האחרות מתוך חשש לתת ביטוי לזעם היהודי ללא אישור השלטונות. שטיינר וחבריו חשבו אחרת. הם ערכו הפגנה גדולה שנבלמה על ידי כוחות משטרה שחסמו את המשך דרכם. אחר כך, שהה עם אמו במחנה שארית הפליטה בשטוטגרט שבגרמניה. בשנת 1947 הגיע לאוסטרליה והתמנה שם לתפקיד נציב בית"ר. נישא לדורה במלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה ב-11 בדצמבר 1952.
בשנים 1950 – 1951, נסע ללימודים בישראל. שמונה שנים לאחר מכן, ב-1955, עלה לישראל והתיישב בה. שטיינר היה פעיל במכון ז'בוטינסקי בישראל, ולקח חלק בעשייה המחקרית והתיעודית בו.
הוא המשיך את פעילותו הציבורית, ללא קבלת שכר, ואף נבחר ליו"ר ותיקי בית"ר בארץ ישראל ובתפוצות.
בגיליון הראשון של כתב-העת "בדרכו", שהוא היה יו"ר העמותה שלו, אמר בריאיון עמו, כי . ויחד עם חבריו במכון ז'בוטינסקי עשה כל מאמץ, באיסוף מקורות, במחקר, בלימוד, בתצוגה, בהוצאה לאור, בימי-עיון ובהנצחה, לזכור את מורה הדור זאב ז'בוטינסקי ומורשתו.
לפרנסתו עבד כאמן, צייר ומעצב, בעל ידע רב במקצועות הדפוס וההוצאה-לאור. בין השאר הוא עיצב כרזות פוליטיות, ספרים ועטיפות רבים להוצאות לאור, כגון ההוצאה לאור של משרד הביטחון, והוצאת המרכז למורשת ירושלים ע"ש זאב ז'בוטינסקי וההנהגה העולמית של בית"ר. ברוב עבודותיו עובר כחוט השני קו מעצב ייחודי – צבע עז, זוהר ומרושת.
ארכיונו הופקד בארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
אנטוניו קרבחאל
אנטוניו "טוטה" קרבחאל רודריגס (בספרדית: Antonio "Tota" Carbajal Rodríguez; 7 ביוני 1929 – 9 במאי 2023) היה כדורגלן ומאמן מקסיקני ששיחק בעמדת השוער.
קרבחאל שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת לאון, וזכה עמה בשתי אליפויות וגביע. הוא ערך 48 הופעות במדי נבחרת מקסיקו, והיה לכדורגלן הראשון בהיסטוריה שנוטל חלק בחמישה טורנירי מונדיאל (1950, 1954, 1958, 1962 ו-1966). על שם כך, הוא זכה לכינוי "אל סינקו קופאס" (בספרדית: "El Cinco Copas", חמשת הגביעים).
לאחר פרישתו החל בקריירת אימון בליגה המקומית, ובין היתר הוביל את לאון לזכייה בשני גביעים.
קריירת משחק
קרבחאל החל את הקריירה הבוגרת בקבוצת ריאל קלוב אספניה בעונת. לאחר שתי עונות בקבוצה התפרקה קלוב אספניה בשל אילוצים פוליטיים, וקרבחאל עבר לתחנה השנייה והאחרונה שלו בקריירה, לאון. קרבחאל לא החמיץ ולו משחק ליגה אחד בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה. עונת, עונתו השנייה, אף הסתיימה בזכייתה של לאון באליפות מקסיקו, עם מאזן הספיגות הנמוך בליגה באותה עונה – עשרים שערי חובה ב-22 משחקים.
קריירת המשחק של קרבחאל בלאון נפרשה על פני 16 עונות, ולמעט עונת הפרישה שלו שימש קרבחאל השוער הראשון של הקבוצה לאורך כל התקופה. הוא זכה עם הקבוצה באליפות שנייה בקריירה בעונת, ושנתיים לאחר מכן הניף עמה את הגביע המקסיקני. בסך הכול לזכותו של קרבחאל 364 הופעות ליגה במדי לאון. הוא פרש ממשחק פעיל בשנת 1966, בגיל 37.
נבחרת מקסיקו וחמשת המונדיאלים
את הקריירה הבינלאומית החל קרבחאל בסגל הנבחרת האולימפית לאולימפיאדת לונדון (1948), שלאחריה החל את קריירת המשחק שלו בקלוב אספניה. מאמנו בעונתו השנייה בקלוב אספניה, אוקטביו ויאל, היה מי שזימן אותו לסגל נבחרת מקסיקו לקראת מונדיאל 1950 בברזיל, ואת הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת ערך במשחק הפתיחה של המונדיאל במרקנה ב-24 ביוני 1950, בתבוסתה של מקסיקו 4-0 לנבחרת המארחת. קרבחאל ומקסיקו נחלו שני הפסדים נוספים בשלב הבתים, 1–4 ל ו-1–2 ל, וסיימו את הטורניר במקום האחרון בבית. קרבחאל היה לצעיר השוערים בטורניר, אליו זומן בגיל 21 בלבד.
המאמן אנטוניו לופס הראנס זימן את קרבחאל לטורניר מונדיאל 1954 בשווייץ. הפעם קרבחאל לא שותף במשחק הפתיחה, בו הובסה מקסיקו 0–5 על ידי ברזיל. במשחק השני והאחרון של מקסיקו בטורניר, עמד קרבחאל בין הקורות כשנבחרתו נוצחה 2–3 על ידי. ארבע שנים אחר כך זימן לופס הראנס את קרבחאל לסגל לקראת מונדיאל 1958 בשוודיה. הפעם הוביל קרבחאל את נבחרתו כקפטן, ופתח בכל משחקיה בשלב הבתים. לאחר הפסד 0–3 ל המארחת, רשם קרבחאל משחק ראשון בטורניר ללא הפסד, כשנבחרתו נפרדה בשוויון 1–1 מול. את שלב הבתים סיימה מקסיקו במקום האחרון, לאחר שהובסה במשחק השלישי 0–4 על ידי.
המאמן איגנסיו טרייס זימן את קרבחאל למונדיאל 1962 בצ'ילה, וקרבחאל היה לכדורגלן הראשון בהיסטוריה שנוטל חלק בארבעה טורנירי מונדיאל. קרבחאל הוביל כקפטן את נבחרתו לאורך כל שלב הבתים. לאחר הפסדים 0–2 לברזיל ו-0–1 ל, היה שותף קרבחאל לאירוע היסטורי נוסף, כשהוביל את מקסיקו כקפטן לניצחונה הראשון אי פעם בתולדות המונדיאל, 1–3 על.
על אף שהיה בשלהי הקריירה, זכה קרבחאל לזימון מטרייס לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1966 באנגליה, ובכך האריך את שיאו לחמישה מונדיאלים. קרבחאל זכה למשחק פרישה מהנבחרת וממשחק פעיל באצטדיון ומבלי ב-19 ביולי 1966, במשחקה האחרון של מקסיקו בשלב הבתים. היה זה משחקו ה-11 והאחרון בטורנירי המונדיאל, ובו שמר לראשונה על שער נקי כשנבחרתו סיימה בשוויון 0–0 עם. בסך הכול עמד קרבחאל בשער הנבחרת ב-48 משחקים.
רק במונדיאל 1998, 32 שנים לאחר המונדיאל החמישי של קרבחאל, הצליח שחקן אחר להשוות את שיאו. היה זה שחקנה של, לותר מתאוס. במונדיאל 2014 השווה את שיאו ג'אנלואיג'י בופון, שוערה של. במונדיאל 2018 השווה את שיאו בן ארצו, רפאל מארקס.
קריירת אימון
בעונת חזר קרבחאל ללאון והתמנה למאמן הקבוצה. החל מעונתו השנייה בקבוצה, הוא הצליח להוביל אותה לשתי זכיות רצופות בגביע המקסיקני.
בעונת הצטרף לעולה החדשה לליגת העל המקסיקנית, אוניון דה קורטידורס. כבר בעונה זו הוביל אותה להישג מרשים, השתתפות בבית הגמר של העונה, שהורכב מארבע קבוצות בלבד. קרבחאל הוביל את הקבוצה למקום השישי בעונה הסדירה, ולהשתתפות במוקדמות בית הגמר – שהורכבו משני בתים בני עשר קבוצות כל אחד. הקבוצה הבטיחה את השתתפותה בבית הגמר כשסיימה שנייה בבית שלה. בבית הגמר סיימה הקבוצה במקום השלישי. עונה אחר כך שוב רשם המאמן הישג מרשים עם הקבוצה הקטנה, אותה הוביל עד לחצי גמר הפלייאוף, שם נעצרה לאחר הפסד לקלוב אמריקה, שהמשיכה לזכייה בתואר האליפות. קרבחאל נפרד מהקבוצה במהלך עונת, בה סיימה הקבוצה אחרונה בליגה הסדירה.
בעונת חזר קרבחאל ללאון, אך נפרד ממנה בשלב מוקדם של עונת  בעקבות חוסר הצלחה מקצועית. הוא הצטרף לאתלטאס קמפסינוס מליגת המשנה, ובאותה העונה העלה אותה לליגה הבכירה.
בעונת הצטרף קרבחאל למונרקס מורליה, אותה אימן במשך עשר שנים. על אף שלא הצליח להוביל אותה לתארים, קבע את שיא המשחקים למאמן בקבוצה אחת בליגה המקסיקנית.
מבטיח
מבטיח הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עדן חסון. את השיר הוציאה חברת התקליטים שרית הפקות, ב-10 באוגוסט 2021, כסינגל מתוך אלבום 2. השיר נכתב והולחן על ידי חסון, והופק על ידי יעקב למאי.
ביקורות
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי כתב ביקורת חיובית על השיר, והעניק לו שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
מונאל ההימלאיה
מונאל ההימלאיה (שם מדעי: Lophophorus impejanus), או מונאל נוצץ, הוא מין דמוי תרנגול צבעוני מהסוג מונאל, החי בהרי ההימלאיה הגבוהים והוא הציפור הלאומית של נפאל.
זהו פסיון גדול יחסית, אורכו עד 70 ס"מ ומשקלו עד 2,150–2,380 גרם. מין זה מקושט ובוהק מאוד, ראשו הירוק והבוהק מעוטר בזוג ציצות, נוצותיו בצבע אדום-נחושת על העורף, הכנפיים בצבעי צהוב, ירוק כהה, סגול וכחול והזנב גם נחושת. לעומתו הנקבה אפורה ובעלת צבעי הסוואה והיא גם קטנה ממנו בהרבה.
המונאל נפוץ ביערות הרריים, ערבות וצוקים במדינות הבאות: אפגניסטן, פקיסטן, חבל קשמיר, הודו, נפאל, דרום טיבט, בהוטן וככל הנראה גם בבורמה.
פרסי ההיפ הופ של ה-BET
טקס פרסי ההיפ הופ של ה-BET (באנגלית: BET Hip Hop Awards) הוא טקס מוזיקה המשודר ב-BET. הפרס ניתן לאמני היפ הופ, מפיקים ובמאי וידאו קליפים. הטקס החל בשנת 2006, ונערך לראשונה ב-12 בנובמבר 2006 בתיאטרון פוקס שבאטלנטה בהנחיית הקומיקאי קאט ויליאמס.
הטקס השני נערך ב-13 באוקטובר 2007 ושודר ב-17 באוקטובר באותה השנה. כמו קודמו, הטקס נערך גם בתיאטרון פוקס באטלנטה והונחה על ידי קאט ויליאמס. הטקס השלישי הוקרן בבכורה ב-23 באוקטובר 2008 והונחה על ידי אמן ה-R&B וההיפ הופ טי-פיין. הטקס הרביעי נערך ב-10 באוקטובר 2009, הונחה על ידי מייק אפס ושודר ב-27 באוקטובר. הטקס החמישי נערך ב-2 באוקטובר 2020, שודר ב-12 באוקטובר והונחה אף הוא על ידי אפס. אפס הנחה שני טקסים נוספים בשנים 2010 ו-2011, והראפר סנופ דוג הנחה את הטקס בשנים 2013, 2014 ו-2015.
נכון לשנת 2020, ג'יי זי מחזיק ב-22 זכיות בטקס, מספר הזכיות הרב ביותר.
וסטרוס
וֵסְטֶרוֹס (בשוודית: Västerås) היא עיר-המושב של מחוז וֵסְטְמַנְלַנד והעיר הגדולה ביותר בחבל וסטמנלנד שבלב ארץ סביאלנד, שוודיה. זוהי העיר החמישית בגודלה בממלכה (אחרי סטוקהולם, גטבורג, מאלמה ואופסלה). בעיר חיים כ-107,000 תושבים, ובשטח העירייה, שמקיפה 25 יישובים וכפרים נוספים, מתגוררים 137,029 נפש נכון ל-2010.
העיר מכונה "עיר מלארן" על שום מיקומה לשפת האגם; כינוי נוסף שניתן לה הוא "עיר המלפפון", זאת על שום הגידול החקלאי שנפוץ בסביבתה מאז השרפה שפגעה בה ב-1714.
היסטוריה
וסטרוס היא מהעתיקות בערי שוודיה. היא הוכרה כעיר בשנת 990, ובסוף המאה ה-13 קיבלה את חותמה. היישוב וסטרה ארוס (Westra Aros) היה כבר בעידן הוויקינגי מקום מסחר חשוב שישב לשפת שפכו של נחל סווארט אל אגם מלארן. המקום נחשב טוב, והאזור שסביבו כבר היה מקושר ברשת של דרכים.
בראשית המאה ה-11 הייתה וסטרוס העיר השנייה בגודלה בשוודיה, ובמאה ה-12 מונתה כמושב בישופות והוחל בבניית הקתדרלה שלה, שגובהה 92 מטרים. במהלך המאה ה-13 נבנה מנזר, במקום שבו עומד כעת בית העירייה. בשפך הנהר עמד מוצב קטן. טירת וסטרוס נבנתה אף היא באותה המאה, לצורכי הגנה, אולם במהלך המאה ה-14 התפתח המוצב הקטן לכדי מצודה, שממנה הגנו מעתה על העיר מפני פולשים מהאגם. במאה ה-13 הפכה וסטרוס לנמל המוצא החשוב ביותר של ברזל ונחושת בברגסלאגן.
בשנת 1501 כותרה טירת העיר למשך חודשיים, בידי צבאו של סטן סטורה הזקן. בראשית העשור השני למאה, כשמלך דנמרק פלש לאזור וסטרייטלנד, שימש בישוף וסטרוס אוטו אולאבי ראש-חזיר כנציג אל מול המלך. לאחר סבבי משא-ומתן רבים, הואשם אוטו בהתרפסות בפני הדנים, ונכלא בטירה. ב-1520 כבשו הדנים את הטירה ולקחו עימם את אוטו לסטוקהולם. כריסטיאן השני עלה למלוכה, ומרחץ-הדמים לא אחר לבוא. כאחת מהסיבות להוצאות הרבות להורג, שימשה עבור המלך תלונתו של הבישוף אוטו על היחס בכלא.
מלך שוודיה גוסטב ואסה ניהל את הקרב על וסטרוס בהצלחה יתרה, ועד 1522 היו המנזר והטירה בידי השוודים.
הודות לקרבתה למכרות כסף הייתה העיר לאורך המאה ה-16 מוקד של "יצוא" כסף דרך הנמל שלה, והייתה מהחשובים שבאתרי הטְבעת-המטבעות בממלכה כולה.
ב-1623 נוסד בעיר בית הספר התיכון הראשון בשוודיה, וב-1630 בית הספר הראשון לבנות. שני המוסדות, שהקים הבישוף יוהנס רודבקיוס, היו מסופחים לקתדרלה שבמרכז וסטרוס. באותה שנה התגלה המקרה הראשון של דבר - שהרג חמישית מאוכלוסיית העיר (שאז מנתה פחות מ-1,800 נפש).
במפנה המאה ה-20 הטביע התיעוש את חותמו על העיר. באותה עת עלו גם תוכניות לבניית בית מלון במרכז העיר, שיכלול בר, חלל ריקודים וכיוצא בזה שירותים יוקרתיים; מבנה האר נובו, בתכנונו של האדריכל אריק ראהר (Rahr), נחנך לבסוף בשנת 1907, והוא נחשב כיום כאחד המבנים היפים בשוודיה.
בחלקיה המרכזיים של וסטרוס נשתמר חלקית מערך הרחובות הימי-ביניימי. בעיר גשרים ופארקים רבים, וברחביה פרוסים כ-340 ק"מ של שבילי אופניים. כ-30% מהתושבים רוכבים על אופניהם בדרך לעבודה וממנה.
כלכלה
תעשייה מסורתית עודנה חשובה בכלכלת וסטרוס, אולם תעשיית הגרפיקה, תאגידי מחשבים, אלקטרוניקה ותקשורת לצד שירותים, הופכים למרכזיים יותר ויותר. בתחומי העיר פועלות כ-3,700 חברות קרן הון משותף רשומות; טכנולוגיית המידע ואוטומציה - לצד האוניברסיטה של עמק מלארן ו"הכפר הטכני" (Teknikbyn - Science Park Västerås) שפועלים בעיר - הם ליבת תעשייה שהפכה את וסטרוס למרכז ידע בקנה מידה בינלאומי.
המעסיק הגדול ביותר בסקטור הציבורי הוא העירייה (כ-11,000 עובדים). התעשייה הגדולה ביותר היא קונצרן האוטומציה השווייצרי-שוודי ABB, עם כ-4,500 עובדים.
משדה התעופה של וסטרוס יוצאות טיסות לספרד, לאנגליה, לגטבורג ולאומאו.
הנמל של וסטרוס הוא הנמל הגדול ביותר בסקנדינביה שממוקם על שפת אגם.
חברת ההלבשה העולמית H&M פתחה את חנותה הראשונה בווסטרוס, ב-1947.
נווה יעקב (מושבה)
נווה יעקב (בהתחלה כפר עברי או הכפר העברי) הייתה מושבה יהודית, שהוקמה כ-7 ק"מ מצפון לירושלים. המושבה נוסדה בשנת ה'תרפ"ה–1925 וחרבה במלחמת העצמאות.
שכונת נווה יעקב בירושלים הוקמה בשנת 1970 ונקראה על שם יישוב זה, אולם נמצאת קילומטרים ספורים צפונית-מזרחית למיקומה המקורי של המושבה נווה יעקב.
תכנון היישוב, רכישת הקרקעות וחלוקתן
רכישת קרקעות באזור ירושלים החלה עוד בשלהי התקופה העות'מאנית עקב גידול רב של אוכלוסיית העיר ועליית מחירי הדיור. בתחילת תקופת המנדט הבריטי עיקר הרכישה מצפון לירושלים התמקדה באזור ציר ירושלים–רמאללה, שהיה נגיש יותר.
נווה יעקב היה היישוב העברי השני שהוקם מצפון לירושלים. בשנת 1919 הוקמה עטרות ששכנה כ־11 קילומטרים צפונית לירושלים, בדיוק במקום בו עומד כיום הכפר הערבי קלנדיה.