cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קינגסלי איימיס
ביוגרפיה
קינגסלי איימיס נולד בקלאפהאם, דרום לונדון. הוא בנו של ויליאם רוברט איימיס, פקיד במקצועו. הוא למד בבית הספר העיר לונדון, ובאפריל 1941 התקבל לסנט ג'ון קולג', באוניברסיטת אוקספורד, שם למד אנגלית. שם פגש את פיליפ לרקין, שהיה חברו הטוב והאדם בעל ההשפעה הגדולה ביותר עליו. לאחר שנה, ביולי 1942, זומן לשירות בצבא. אחרי ששירת בחיל האותות המלכותי (Royal Corps of Signals) במלחמת העולם השנייה, שב איימיס לאוקספורד באוקטובר 1945 על מנת להשלים את התואר שלו. אם כי הוא עבד קשה וקיבל תואר ראשון באנגלית ב-1947, הוא החליט בשלב זה להקדיש את מיטב זמנו לכתיבה.
ב-1946 פגש את הילרי בארדוול; הם נישאו ב-1948, אחרי שהיא נכנסה להריון עם ילדם הראשון, פיליפ. איימיס סידר לה בתחילה הפלה בחשאי, אולם שינה את דעתו, מתוך חשש לבריאותה. הוא התמנה למרצה לאנגלית באוניברסיטת סוונסי בווילס (1961-1949). אחרי פיליפ נולדו שני ילדים נוספים: מרטין, באוגוסט 1949 וסאלי, בינואר 1954. מספר ימים לאחר לידתה של סאלי, ראה אור הרומן הראשון של איימיס, ג'ים בר מזל וזכה להצלחה גדולה, המבקרים סברו שהוא תפס את רוח התקופה של בריטניה בשנות החמישים ויצר סגנון חדש של ספרות בדויה. ב-1972, בנוסף לשיעור מכירות מרשים בבריטניה, נמכרו רבע מיליון עותקים בכריכה רכה בארצות הברית והוא תורגם לבסוף לעשרים שפות, בכללן צ'כית, עברית, קוריאנית וסרבו-קרואטית. הרומן זכה בפרס סומרסט מוהם לספרות בדויה ושמו של איימיס נקשר בשמם של סופרים שכונו Angry young men. "ג'ים בר מזל" היה אחד מראשוני הרומנים בסוגת "רומן קמפוס" והציב תקדים לדור מאוחר יותר של סופרים בכללם מלקולם בראדבורי, דייוויד לודג', תום שארפ והווארד ג'ייקובסון. כמשורר היה איימיס חלק מהזרם הספרותי שכונה The Movement.
בשנים 1958–1959 הוא ביקר לראשונה בארצות הברית, פעמיים, שם התמנה למרצה אורח לכתיבה יוצרת באוניברסיטת פרינסטון ולמרצה אורח באוניברסיטאות אחרות בצפון-מזרח ארצות הברית. עם שובו לבריטניה, הוא חש שחיקה והחל לתור אחר משרה אחרת; אחרי שלימד שלוש עשרה שנים בסוונסי, התמנה איימיס לעמית בקולג' פיטרהאוס, באוניברסיטת קיימברידג' (1963-1961). הוא התחרט על המעבר כעבור שנה, אחרי שמצא את קיימברידג' מאכזבת אקדמית וחברתית והתפטר ב-1963, הוא התכוון לעבור למיורקה; אבל הגיע רק עד לונדון. באותה שנה נודע להילרי שאיימיס מנהל פרשיית אהבים עם הסופרת אליזבת ג'יין הווארד. הילרי ואיימיס נפרדו באוגוסט; הוא עבר לגור עם הווארד. הוא התגרש מהילרי ב-1965, ונשא לאשה את הווארד באותה שנה; ג'יין וקינגסלי התגרשו ב-1983. באחרית ימיו, איימיס חי בצוותא עם אשתו הראשונה הילרי ובעלה השלישי אלאסטיר בויד, הברון ה-7 קילמארנוק. בנו מרטין כתב את ספר הזכרונות Experience אודות חייו, קסמו ודעיכתו של אביו באחרית ימיו.
איימיס קיבל את התואר "מפקד" (CBE) במסדר האימפריה הבריטית ב-1990. באוגוסט 1995 הוא חש ברע, והתעורר חשש שהוא חווה שבץ. אחרי שנדמה היה שהחלים, מצבו החמיר, והוא התאשפז מחדש בבית החולים, שם הלך לעולמו ב-22 באוקטובר 1995, בבית החולים סנט פנקראס, בלונדון. גופתו נשרפה והאפר הוטמן בגולדרס גרין קרמטוריום.
עבודתו הספרותית
איימיס ידוע במיוחד בשל הרומנים הקומיים שכתב על חיי החברה הבריטית בין אמצע לסוף המאה העשרים, אולם עבודתו הספרותית הקיפה סוגות רבות - שירה, מסות וביקורת, סיפורים קצרים כתיבה בענייני גורמה, אנתולוגיות, ומספר רומנים בסוגות כמו מדע בדיוני ומסתורין. הקריירה שלו התפתחה בתחילה בדפוס שהיה הפוך לזה של חברו הקרוב, פיליפ לרקין. לפני שהוא נודע כמשורר, לרקין פרסם שני רומנים: איימיס לעומתו, רצה בתחילה להיות משורר, ופנה לכתיבת רומנים רק אחרי שפרסם כמה כרכי שירה. הוא המשיך במהלכה של הקריירה שלו לכתוב שירה שנודעת במיוחד באופי הישיר והנגיש שלה, עם זאת היא מכסה לעיתים על מנעד מחשבות, לדוגמה, “Bookshop Idyll” או “Against Romanticism”, בדיוק כפי שהוא נוהג ברומנים.
הרומן הראשון שלו, "ג'ים בר מזל" (1954), הוא ככל הנראה הידוע ביותר, ניזון מהתבוננותו על חיי החברה באוניברסיטת לסטר, שם עבד חברו פיליפ לרקין. הרומן הוא סאטירה על המלומדים באקדמיה ב-redbrick (מונח המתאר את שש האוניברסיטאות השוכנות בערים התעשייתיות באנגליה), כפי שהן נראות מבעד לעיניו של הגיבור שלו, ג'ים דיקסון, כשהוא מנסה להצליח כמרצה צעיר להיסטוריה. הרומן תואר בידי רבים כחלק מתנועת הAngry young men (קבוצת סופרים ומחזאים בריטים בני המעמד הבינוני שהייתה פופולרית בשנות החמישים, שהבולטים שבה הם ג'ון אוסבורן וקינגסלי איימיס, הללו ראו בצורה מפוכחת את החברה המסורתית האנגלית), אם כי איימיס מעולם לא ראה עצמו ככזה. הרומנים האחרים של איימיס בשנות החמישים וראשית שנות השישים מתארים באופן דומה מצבים בחיי החברה הבריטית של אותה עת, ולעיתים מתבססים על ניסיון חייו של איימיס עצמו. That Uncertain Feeling (1955) עוסק בספרן קרתני צעיר (שוב אולי הכוונה ללרקין, שהיה ספרן ב-Hull) שמתפתה לבגוד באשתו; I Like It Here (1958) מציג את דעתו המזלזלת של איימיס על "חוץ לארץ" ומתאר את מסעותיו ביבשת עם משפחתו הצעירה; Take a Girl Like You (1960) מתרחק מהאוטוביוגרפיה הקרובה, אבל נותר נטוע בעניינו במין ובאהבה בחיי המודרניים, מתחקה אחר חיזוריו ולבסוף פיתויה של הגיבורה ג'ני בון על ידי מנהל בית הספר הצעיר, פטריק סטנדיש.
ב-The Anti-Death League (1966), איימיס מתחיל להפגין חלק מניסוייו - בתוכן, אם לא בסגנון - שיאפיינו הרבה מעבודתו בשנות השישים והשבעים. נטישתו של איימיס את הריאליזם שאפיין את הרומנים הקומיים המוקדמים שלו אינו כה פתאומי כפי שנדמה בתחילה. הוא היה קורא נלהב של מדע בדיוני מאז ילדותו, ופיתח את העניין הזה בהרצאות כריסטיאן גאוס שנשא ב-1958, כשביקר באוניברסיטת פרינסטון. ההרצאות פורסמו באותה שנה תחת הכותר New Maps of Hell: a Survey of Science Fiction, ניתוח רציני, אך קליל של מה שיש לסוגה להגיד על האדם והחברה. איימיס היה נלהב במיוחד מעבודתם הדיסטופית של פרדריק פול וסיריל קורנבלות' וטבע בספרו את המונח "comic inferno" (גיהנום קומי) כדי לתאר את הסגנון ההומור הדיסטופי, במיוחד כפי שזה בא לידי ביטוי בעבודתו של רוברט שקליי. בשלב מאוחר יותר הקדיש עצמו קינגסלי לז'אנר במלאכת עריכה, אותה ביצע ביחד עם הסובייטולוג רוברט קונקווסט, של סדרת האנתולוגיה של המדע הבדיוני Spectrum I–V, שמתבססת במידה רבה על כתבים שהתפרסמו בכתב העת Astounding Science Fiction בשנות החמישים.
בתקופה זו, איימיס לא נטש לחלוטין את הריאליזם הקומי שאפיין את "ג'ים בר מזל" ו-Take a Girl Like You. הרומנים I Want It Now (1968) ו-Girl, 20 (1971) מתארים את האווירה הלא-יציבה של לונדון בשלהי שנות השישים, בה איימיס בוודאי לקח חלק, אם כי אף אחד מהספרים אינו ממש אוטוביוגרפי. Girl, 20, למשל, מעוצב בתוך העולם של המוזיקה (הקלאסית והפופ), עולם בו איימיס לא היה פעיל - אבל הוא מפגין ידע מרשים בטרמינולוגיה מוזיקלית ודעות שמפגינות את מסירותו למוזיקה כתחביב ברמה כמעט עיתונאית ושל מידת האינטליגנציה שהוא מפגין במושא עניינו. הוא מפגין הבנה רבה גם בעולם הכנסייה, בספרו The Alteration, אם כי איימיס לא היה רומי-קתולי, ולא היה שייך לשום כנסייה.
לאורך שנות החמישים, השישים והשבעים, איימיס כתב בקביעות מסות וביקורות, בעיקר בעיתונות. כמה ממאמרים אלו קובצו בספר What Became of Jane Austen? and Other Essays מ-1968, בהם חוכמתו של איימיס והשקפותיו הספרותיות והחברתיות מופגנת בעיסוקו במנעד רחב של ספרים כמו The Outsider של קולין וילסון (אותו הוא קוטל), "תחת הרשת", רומן הבכורה של אייריס מרדוק (אותו הוא משבח) ו-Milton’s God של ויליאם אמפסון (שהוא נוטה להסכים עמו). דעותיו של איימיס על ספרים ואנשים נראות (ובדרך-כלל אכן היו) שמרניות, ועדיין, כפי שניתן להבין מכותרת אסופת המאמרים, הוא לא היה מעריץ עיוור של "הקלאסיקה" ושל כללי המוסר המסורתיים, אלא יותר ביטא את שיפוטו העצמאי בכל הנושאים.
איימיס נעשה מזוהה עם רומני ג'יימס בונד של איאן פלמינג, אותו הוא העריץ, בשלהי שנות השישים, כשהוא התחיל לכתוב עבודות ביקורת הקשורות למרגל הבדיוני, בין אם תחת שם עט או שלא תחת שמו. ב-1965, הוא כתב את הספר הפופולרי The James Bond Dossier, תחת שמו שלו. באותה שנה, כתב את The Book of Bond, או Every Man His Own 007, מדריך המסביר צעד אחר צעד על איך להיות מרגל מתוחכם, אותו פרסם תחת שם העט "סגן-אלוף ויליאם ('ביל') טאנר", טאנר היה ראש הסגל של 'M' ברבים מרומני בונד של פלמינג. ב-1968 בעל זיכיון ג'יימס בונד ניסה להמשיך את הסדרה באמצעות העסקת סופרים שונים, כולם פרסמו תחת שם העט "רוברט מרקהאם". בסדרה זו, הרומן Colonel Sun, היה ספר בונד היחידי שכתב איימיס שיצא לאור בשם זה.
הסגנון והטון הספרותי של איימיס השתנה בצורה משמעותית אחרי 1970, עם היוצא מן הכלל של "האשמאים הזקנים", זוכה פרס מאן בוקר. מספר מבקרים האשימו אותו בהיותו מיושן ומיזנתרופי, בעוד אחרים סברו שהיה חסר האנושיות, החוכמה והחמלה של עבודתו המוקדמת.
איימיס נכלל ברשימה הסופית של מועמדי פרס מאן בוקר שלוש פעמים, עבור Ending Up (1974), Jake's Thing (1978) ו"האשמאים הזקנים", שעליו זכה בפרס לבסוף ב-1986.
חייו האישיים והשקפתו הפוליטית
כגבר צעיר באוקספורד, הצטרף איימיס לזמן קצר למפלגה הקומוניסטית. לימים תיאר את השלב הזה בחייו הפוליטיים כתקופת הטירונות המרקסיסטית שנדמה שהייתה הכרחית באוקספורד." איימיס נותר לכאורה שמאלני במשך זמן מה אחרי המלחמה, והצהיר בשנות החמישים שהוא תמיד יצביע עבור מפלגת הלייבור. אולם לימים הוא פנה ימינה, התפתחות בה הוא דן במאמרו "Why Lucky Jim Turned Right" (1967).
איימיס היה, לפי הודאתו שלו וכפי שחושפים הביוגרפים שלו, נואף סדרתי במשך רוב חייו. שלא במפתיע, היה זה אחד מהגורמים העיקריים שהביאו לפירוק נישואיו הראשונים. תצלום מפורסם של איימיס ישן בחוף יוגוסלבי מציג סיסמה (אותה כתבה אשתו הילי) על גבו "אנגלי שמן אחד - אני דופק כל דבר."
בזיכרונותיו כותב איימיס: "עם הזמן נעשיתי מודע לכך שיצא לי שם של אחד השתיינים הגדולים ביותר, אם לא של אחד השיכורים הגדולים ביותר, של תקופתנו." הוא העלה את הרעיון שהדבר נבע כתוצאה מנטייתם התמימה של הקוראים לייחס את התנהגותם של גיבורי ספריו, לו עצמו. הוא לא היה כנה; למען האמת הוא נהנה משתייה ובילה זמן ניכר מעתותיו במסבאות. הילרי רובינשטיין, שקיבלה את "ג'ים בר מזל" לפרסום אצל ויקטור גולאנץ, העירה: "אני מפקפקת בכך שג'ים דיקסון היה הולך לפאב ושתה עשר כוסות בירה... תראה, אני לא מכירה את איימיס היטב." קליב ג'יימס ציין: "הוא שתה כמו שולחן שלם במועדון גאריק אפילו לפני שנבחר חבר בו. אחרי שנהיה חבר בו, הוא שתה כל-כך הרבה, עד שבקושי הצליח להגיע למונית." איימיס היה משוכנע שמקור ההשראה שלו לא היה השתייה: "לא משנה איזה משקל היה למשקה בחייו של הסופר, הוא היה חסר חשיבות בכתיבה שלו או שלה." ההוכחה לאמיתות דבריו של איימיס לגבי עצמו הייתה במשמעת הגבוהה בה החזיק איימיס בכתיבתו. במשך 'שנים רבות', איימיס כפה על עצמו לוח זמנים יומי שבו הכתיבה והשתיים הופרדו לגמרי. הבקרים הוקדשו לכתיבה עם תפוקה יומית של מינימום 500 מילים. הוא החל לשתות רק בסביבות הצהרים כשהשלים את התפוקה היומית שלו. ההספק הגדול של איימיס לא היה אפשרי אילולא נהג בכזו משמעת עצמית. עם זאת, לדברי קליב ג'יימס, הגיע איימיס לנקודת מפנה בו השתייה שלו הפסיקה להיות חברתית ונהפכה להיות דרך בה הרגיע את מצפונו בשל התנהגותו כלפי הילי. "איימיס הזיק לעצמו בכוונה... זה יהיה נכון לנחש שכך הג'נטלמן המוטרד הביע את מורת רוחו מהתנהגותו שלו." חברו כריסטופר היטצ'נס אמר: "השכרות הייתה בעוכריו לבסוף, וגזלה ממנו את תבונתו וקסמו, כמו גם את בריאותו."
איימיס נגרר להשערות משלו בדבר הסטראוטיפים ההיסטוריים המקובלים המיוחסים לדמותו של היהודי. הוא הביע את הדעה הקדומה הבלתי מבוססת בפרובוקטיביות בכל שיחותיו ומכתביו לחבריו ועמיתיו.
משפחתו
נישואיו הראשונים של איימיס, שארכו 15 שנה, היו להילרי בראדוול. ממנה נולדו לו שני בנים ובת אחת: פיליפ איימיס, מעצב גרפי; מרטין איימיס, סופר, וסאלי איימיס, שהלכה לעולמה בשנת 2000.
קינגסלי איימיס נישא בפעם השנייה. היה זה לסופרת אליזבת ג'יין הווארד, לה היה נשוי מ-1965 עד ל-1983. לזוג לא היו ילדים. בתום נישואיו השניים, עבר להתגורר עם אשתו לשעבר ובעלה השלישי, דבר לו דאגו בניו פיליפ ומרטין, על מנת שניתן יהיה לטפל בו עד מותו.
סיבוטראמין
סיבוטראמין (בלועזית:sibutramine) (שם מסחרי באירופה: Reductil, בארצות הברית Meridia) היא תרופה נגד השמנה ולהפחתת משקל הנקראת גם רדוקטיל, המדכאת את התיאבון ומגבירה את קצב המטבוליזם. היא פועלת על ידי הגברת ריכוזי נוראדרנלין וסרוטונין במערכת העצבים המרכזית. ב-2010, בעקבות מחקרים שמצאו קשר בין התרופה לסיכון מוגבר להתקפי לב ושבץ, הוסרה התרופה מהמדפים בארצות הברית, בריטניה, האיחוד האירופי, ישראל, אוסטרליה, קנדה והונג קונג.
רדוקטיל הייתה תרופת מרשם שנפוצה בשוק ומיועדות להפחתת משקל (התרופה השנייה היא אורליסטט או בשמה המסחרי קסניקל).
תופעות הלוואי של רדוקטיל כוללות יובש בפה ועצירות, כמו כן לא ניתן לתת את התרופה למי שלחץ הדם שלו לא מאוזן.
אלחנדרו אגוסטין לנוסה
אלחנדרו אגוסטין לנוסה (בספרדית: Alejandro Agustín Lanusse; 28 באוגוסט 1918 - 26 באוגוסט 1996) היה איש צבא ארגנטינאי שכיהן כנשיא ארגנטינה בתקופת המשטר הצבאי במדינה.
ביוגרפיה
נולד בבואנוס איירס, למד באקדמיה הצבאית של ארגנטינה. בשנת 1951 נידון למאסר עולם על חלקו בניסיון להפיכה צבאית נגד חואן פרון, ובשנת 1958 לאחר שהופל משטרו של פרון שוחרר לנוסה ממאסרו. בשנת 1956 היה שגריר ארגנטינה לוותיקן, ולאחר מכן שב לארגנטינה וחזר לצבא שם התקדם בסולם הדרגות. בשנת 1966 נטל חלק בהדחתו של הנשיא ארתורו פרונדיסי, ובשנת 1968 מונה לנוסה על ידי הנשיא חואן קרלוס אונגאנייה למפקד הראשי של הכוחות המזוינים של ארגנטינה.
בבחירות בשנת 1973 התמודד לנוסה לנשיאות אולם נוצח על ידי יריבו הקטור חוסה קמפורה.
לאחר פרישתו מהצבא והפוליטיקה הפך לנוסה למבקר חריף של המשטר הצבאי שתפס את השלטון בשנת 1976 ופרסם ספר בעניין הפרות זכויות אדם בתקופת המלחמה המלוכלכת. בשנת 1994 הושם במעצר בית עקב ביקורת שמתח על הנשיא קרלוס מנם.
הוא מת ב-26 באוגוסט 1996 בביתו בבואנוס איירס.
פריץ ואלטר
פרידריך "פריץ" ואלטר (בגרמנית: Friedrich "Fritz" Walter; 31 באוקטובר 1920 - 17 ביוני 2002) היה כדורגלן גרמני אשר שיחק בעמדת החלוץ במדי קבוצת פ.צ. קייזרסלאוטרן וכקפטן נבחרת גרמניה אשר זכתה במונדיאל 1954.
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם השנייה, גויס ואלטר כצנחן לורמאכט ונשלח לחזית שם דאג הרברגר למשוך בחוטים על מנת שלא ימצא בסיכון כיתר הלוחמים. למרות זאת, נפל ואלטר בשבי במהלך המלחמה, ונשלח למחנה שבויים בעיר סיגט. במחנה, למרות שחלה במחלת המלריה, היה ואלטר משחק כדורגל עם שוביו אשר זיהו אותו. כשכבשו הסובייטים את המחנה והגלו את כל האסירים הגרמנים לגולאג, הציגו אותו הסוהרים כאוסטרי ובכך ניצל מהגליה.
הוא נפטר בשנתו ב-17 ביוני 2002.
סביון ענק
סביון ענק (שם מדעי Dendrosenecio kilimanjari) הוא צמח פרחים השייך למשפחת המורכבים.
מאפיינים
לצמח גזע גבוה המגיע עד לגובה של 7 עד 10 מטר, והוא נפוץ בסביבתם של מקורות מים. הצמח אנדמי להרים הגבוהים של מזרח אפריקה כמו הרי סמן באתיופיה, הקילימנג'רו בצפון טנזניה, רכס רוונזורי באוגנדה ולהר קניה במרכז קניה, והוא גדל על רצועה המקיפה את ההרים בגובה של בין 3,500 מטר ל-4,500 מטר. שושנת העלים הצפופה והשעירה מגנה על קודקוד הצמיחה מקיפאון. גם העלים היבשים מכסים את הגזע ומבודדים אותו מהקור. הגידול לגובה הוא ככל הנראה התאמה לקור, אזור הצמיחה מורחק מהקרקע הקרה. הסביונים מגנים על עצמם מקור על ידי סגירת שושנת העלים בלילה ופתיחתה ביום.
עלי הצמח נותרים מחוברים אל הגזע לאחר שהם מתייבשים, והם מגינים על העלים החדשים שמעליהם מפני קרה וטמפרטורות נמוכות. האבקת הצמח נעשית על ידי רוח בלבד. מיד לאחר הפריחה מתפצל הגבעול וכך ניתן לדעת את גיל הפרט ע"פ מספר הפיצולים שבדרך כלל אינם עולים על ארבעה. התאמות סביוני הענק לסביבה הקשוחה דומות מאוד לאילו של לובליות הענק וזו דוגמה לקואבולוציה (אבולוציה מתכנסת). מקצב הפריחה הוא רב שנתי, הסביונים פורחים ומבשילים פרי כל 5 עד 29 שנים והאוכלוסייה בכל ההר מתאמת את מועד הפריחה באופן שעדיין לא ברור.
נבחרת מונטנגרו בכדוריד נשים
נבחרת מונטנגרו בכדוריד נשים היא הנבחרת לאומית של מונטנגרו. לפני קבלת העצמאות, המונטנגריות היו חלק משמעותי בנבחרת יוגוסלביה בכדוריד. הנבחרת השתתפה בהצלחה במספר תחרויות בינלאומיות, זכתה באליפות העולם והייתה אלופה אולימפית. היא הפסיקה להתקיים לאחר פירוק המדינה. בשנים 1996–2006 המונטנגריות היו חלק של "נבחרת יוגוסלביה" ו"נבחרת סרביה ומונטנגרו". החל משנת 2007 מונטנגריות החלו להתחרות בנבחרת ארצם.
פרנצ'סקו לאנדיני
פרנצ'סקו לאנדיני או לאנדינו (באיטלקית: Francesco Landini; סביבות 1325 – 2 בספטמבר 1397) היה מלחין, נגן עוגב, זמר, משורר ובונה כלי נגינה איטלקי. לאנדיני היה מן המפורסמים והנערצים ביותר במלחיני המחצית השנייה של המאה ה-14, וללא ספק המלחין המפורסם ביותר באיטליה.
ביוגרפיה
הפרטים על חייו מעטים ומקוטעים, אבל יש מספר עובדות שאפשר לבסס בוודאות. מידע זה החל להתגבש ככל שנצבר חומר מחקרי, בייחוד מתוך הרשומות של פירנצה. רוב הנתונים הביוגרפיים המקוריים על לאנדיני באים מספר משנת 1385 על אזרחים פלורנטיניים מפורסמים, פרי עטו של מנהל הרשומות פיליפו וילאני, שגם הוא נולד בסביבות 1325.
סביר מאוד שלאנדיני נולד בפירנצה, אם כי נין-אחיו, ההומניסט כריסטופורו לאנדינו, קבע את מקום הולדתו בפייזולה. אביו, יאקופו דל קאזנטינו, היה צייר נודע באסכולת ג'וטו. לאנדיני, שהתעוור בילדותו (כתוצאה ממחלת אבעבועות שחורות), התמסר למוזיקה בגיל צעיר וקנה מיומנות בכלים רבים, ביניהם הלאוטה, בד בבד עם אמנות הזימרה, כתיבת שירה והלחנה. וילאני קובע ברשומותיו שלאנדיני היה גם ממציא כלי נגינה, ביניהם כלי מיתרים בשם "סירנה סירנארום", ששילב מאפיינים של לאוטה וכינור עתיק (פסאלטריום) ומקובל לראות בו את אבי הבאנדורה.
לדברי וילאני, לאנדיני קיבל נזר עלי דפנה ממלך קפריסין, שבא לוונציה לפרקי זמן אחדים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-14. קרוב לוודאי, שלאנדיני בילה זמן מה בצפון איטליה לפני 1370. במוזיקה שלו יש ראיות לכך: הוא הקדיש מוטט אחד לאנדריאה קונטאריני, שהיה הדוג'ה של ונציה משנת 1368 עד 1382; נוסף לכך, ליצירותיו יש יצוג נכבד במקורות צפון-איטלקיים.
הוא הועסק כנגן עוגב במנזר "השילוש הקדוש" (סנטה טריניטה) הפלורנטיני בשנת 1361 ובכנסיית סן לורנצו משנת 1365 ואילך. הייתה לו מעורבות משמעותית במחלוקות הפוליטיות והדתיות של ימיו, לפי וילאני, אבל נראה שלא איבד מחינו בעיני השלטונות הפלורנטיניים. לאנדיני הכיר רבים משאר המלחינים האיטלקיים של הטרצ'נטו, ביניהם לורנצו דה פירנצה, שאתו עמד בקשרים בסנטה טריניטה, כמו גם עם אנדריאס דה פלורנציה, שאותו הכיר בשנות ה-70' של המאה ה-14. בסביבות 1375 או זמן קצר אחר כך, שכר אותו אנדריאס כיועץ לבניית עוגב בפירנצה. בין הרשומות ששרדו יש מתכונים ליין, ששתו השניים במשך שלושת הימים שנדרשו לכיוון הכלי. לאנדיני עזר גם לבנות את העוגב החדש בכנסיית הבשורה (אנונציאטה) בשנת 1379 ובשנת 1387 לקח חלק בעוד מיזם לבניית עוגב, הפעם בקתדרלה של פירנצה.
כותבים רבים בני זמנו מעידים על פרסומו לא רק כמלחין, אלא גם כזמר, משורר, נגן עוגב ואזרח מסור ונאמן של פירנצה. המוניטין שיצאו ליכולתו להפעים קהל במוזיקה שלו היו איתנים כל כך, שסופרים ציינו כי "מתיקות המלודיות שלו הייתה כה רבה, שלבבות פרצו את סגור חזם."
לאנדיני נקבר בכנסיית סן לורנצו בפירנצה. המצבה שלו, שהתגלתה מחדש במאה ה-19 ומוצגת כיום בכנסייה, מכילה תיאור שלו עם עוגב פורטטיב (מיטלטל), דומה לזה שבתמונה.
מוזיקה והשפעה
לאנדיני נתן את שמו לקדנצת לאנדיני (או הסקסטה של לאנדיני), נוסחת קדנצה שבה משובצת הסקסטה של הסולם בין הצליל המוביל לפתרונו על הטוניקה. אלא שלא הוא המציא קדנצה זו, שגם אינה ייחודית למוזיקה שלו; אפשר למצוא אותה בהרבה יצירות פוליפוניות של התקופה וגם אחריה, הרבה אל תוך המאה ה-15 (למשל, השירים של ז'יל בנשואה. גרארדלו דה פירנצה הוא המלחין המוקדם ביותר, מאלה שהשתמשו בקדנצה זו, שיצירותיו שרדו. עם זאת, לאנדיני השתמש בנוסחה בעקביות במוזיקה שלו, כך שכינויה על שמו - נוהג שהחל אחרי ימי הביניים - מוצדק.
פמיניזם רדיקלי
פמיניזם רדיקלי (פמינה, Femina =אישה; מקורה של המילה רדיקלי ב-radix, בלטינית: שורש) הוא זרם פמיניסטי שדוגל במאבק יסודי לשחרור האישה. בהשקפת הזרם הרדיקלי של הפמיניזם, הדיכוי החברתי של האישה הוא עמוק ומבני, ונדרש שינוי יסודי של החברה כדי להביא לשוויון מהותי בין המינים.
רעיונות וסוגיות
לטענת הזרם הרדיקלי מקור אי השוויון הוא בעובדה שאנו חיים בחברה פטריארכלית, דהיינו, חברה בה שוררים יחסי כוח לא שוויוניים בין גברים לנשים ויחסי כוח אילו עיצבו את הנורמות החברתיות באופן שאינו שוויוני בין המינים. המינוח המתאר את אגד הנורמות הללו מכונה "המבנה", ומכאן השימוש במילים כגון "אפליה מבנית" וכדומה. האפיון של חברה כפטריארכלית הוא למעשה יישום של רעיונות העולים בתאוריה המרקסיסטית, תוך שהגורם המבחין באפליה המבנית אינו מעמד כלכלי-חברתי אלא מגדרי.
על פי ההגות הרדיקלית, האופן שבו החברה נשלטת על ידי גברים אשר שולטים בנשים באמצעות דיכוי החופש שלהן, המיניות שלהן, וכיוצא בזה. היות שהדיכוי הביא להבנייתן של נורמות חברתיות, הפרטים בחברה לאו דווקא ערים לחוסר הצדק החברתי. זאת משום שמדובר בתפיסות חברתיות שהושרשו ונטמעו בחברה באופן כזה שהן נראות כמעט טבעיות וברורות מאליהן, ועל כן נדרשת חשיבה ביקורתית היוצאת מגדרי מה שמוגדר כ"ברור מאליו" בחברה הנתונה. מאפיין זה של הביקורת הפמיניסטית הוא שמקנה לה את הביטוי "רדיקלית".
על פי גישה זו "האישי הוא הפוליטי" ולכן ישנה השפעה של המצב בבית על המצב החברתי, ומכאן מקור אי השוויון בזירה הציבורית (שוק התעסוקה וכדומה). הפמיניזם הרדיקלי העלה שאלות בנוגע להטרדה מינית, תקיפה מינית, גילוי עריות, אונס בתוך המשפחה, פורנוגרפיה, זנות וכו'. כמו כן, הפמיניזם הרדיקלי הוא הזרם היחיד בפמיניזם עד כה שהטיל ספק ברעיון האמהות.
עוד דן הפמיניזם הרדיקלי בזיקה ובתלות שבין מנגנוני הדיכוי השונים: לכאורה, על פי טענת הוגות בפמיניזם הרדיקלי "כל הדיכויים הם אחד". גם כאשר הקבוצות המדכאות והמדוכאות הן אחרות - הרי שהמנגנונים המדכאים הם אותם המנגנונים. כמו כן, דיכוי של קבוצה אחת מאפשר את דיכויין של קבוצות אחרות. אחת ההשלכות של רעיון זה הוא אוניברסליות של הפמיניזם הרדיקלי: בניגוד לתנועות פוליטיות אחרות, התומכים ברעיון הרדיקלי יגרסו כי מדובר במאבק הרלוונטי "לכל חברה" (ככל הנראה להוציא שבטים שלא עברו את המהפכה החקלאית בהם לעיתים נוהג סדר חברתי מטריארכלי ולעיתים סדר שלא ניתן לאפיון כפטריארכלי או מטריארכלי, אולם ההגות לא מתייחסת לעניין זה במפורש. השווה בעניין זה גם ל"Sex at Dawn how we mate why we stray and what it means for modern relationships", PhD Christopher Ryan and Cacilda Jethá).
כאמור, הביקורת הרדיקלית גורסת שאין טעם לנסות להגיע לשוויון בתוך המערכות הקיימות, בהיותן פגומות מיסודן. זרם עיקרי, (באנגלית: mainstream) הוא זרם גברי (באנגלית: malestream) - ומערכות גבריות שמבוססות על היררכיה ואגרסיביות. כניסה למערכות הקיימות משמעותה שיתוף פעולה עם הפטריארכיה. השינוי יוכל לבוא כשיוקמו ארגונים אלטרנטיביים לנשים שבהם יהיה אפשר לטפח ערכים ותרבות "נשיים" – בהנחה שיש כזה דבר, ערכים של שיתוף פעולה, של פעולה שוויונית, תמיכה הדדית, העצמה לנשים. מקלט סיוע לנשים מוכות מבוסס על עקרון כזה של ספרטיזם, מקומות שיש בהם רק נשים שפועלים על שוויון, ארגוני תמיכה בנפגעות אונס – להקים מרחב נפרד לנשים שפועל על ערכים אחרים. המטרה היא ליצור "לוח משחק" חדש ושונה שבו לא יתקיים דיכוי כלל (לא כלפי נשים ולא כלפי אף קבוצה/פרט אחר/ת).
המושג "נשיות" - בזיקה לפמיניזם הרדיקלי - אינה תכונה מולדת, אלא אוסף תכונות הנלמדות בתהליך החיברות.
ביקורת
יש הטוענים כי הזרם הספרטיסטי בפמיניזם הרדיקלי מקדם תפיסה מהותנית, מציג את הנשיות כשונה מאוד מהגבריות ונותן לה ערכיות אחרת. אם מייצרים דמות מהותנית, אפילו שהיא נעלה על הגבר, ואחראית למוסר, עדיין קשה לדרוש שוויון. תאוריות שמבוססות על שוני משמרות היררכיה. האם מתוך היפרדות ניתן להשפיע ולהביא לשינוי? אם נשים לא יהיו בכנסת, למשל, אז שוב אין להן השפעה. טענה נוספת היא שספרטיזם יוצר גטו לנשים, מנתק אותן, ומאפשר את המשך הפטריארכיה באופן עקיף.
טענה נוספת היא ששינוי לא יכול להתבצע מ"בחוץ". ההתעקשות על יצירת "לוח משחק" אלטרנטיבי - במקום להשתמש ב"לוח המשחק" הקיים ולהתאים אותו לביקורות ספציפיות - סופו ששום שינוי לא יעשה.
ביקורת נוספת מציינת את השימוש בנתונים ומידע השנויים במחלוקת, או נמצאים בסתירה למחקרים קיימים. בסוגיות כמו אלימות במשפחה, פערי השכר, סרבנות הגט, ונושאים נוספים.
ביקורת נוספת על הפמיניזם הרדיקלי מגיעה מפמיניזם של הגל השלישי. ביקורת זו שמה יהבה על האבחנה הדיכוטומית של הביקורת הרדיקלית בין נשים לגברים. כאמור, ההגות הרדיקלית מחויבת לרעיון שיש מעמד גברי אשר מדכא את בנות המעמד הנשי באמצעות המבנה החברתי הקיים, ואולם תמונה זו של המציאות, כך לפי נשות הגל השלישי, מדירה את מי שלא נכנס בתבניות של "גבר" ו"אישה".
מתח נוסף בין הפמיניזם הרדיקלי לפמיניזם הגל השלישי הוא פחות יסודי, ונוגע לדרכי הפעולה הרצויות. על פי הפמיניזם הרדיקלי, הוצאת מין מהקשרים רבים, כדוגמת מקומות עבודה, היא הליך הכרחי בשחרורן של נשים - שכן שהנורמות האופפות אותו רוויות אפליה ודיכוי. הדוגלים בפמיניזם של הגל השלישי עלולים למצוא קו פעולה זה בעייתי, שכן לגישתן הדבר ידכא את הביטוי המיני של מי שאינו נכנס בתבניות המקובלות.
זאב בוים
זאב דוד (זאביק) בוים (30 באפריל 1943 - 18 במרץ 2011) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
ביוגרפיה
בוים נולד ב-1943 בירושלים לחנה ויוסף בוים ונקרא על שם זאב ז'בוטינסקי ודוד רזיאל. משפחתו הייתה מראשוני המושב נחלת ז'בוטינסקי (כיום חלק מבנימינה). בילדותו היה חבר של אהוד אולמרט שגם גדל בנחלת ז'בוטינסקי. בצעירותו היה חניך ומדריך במעו"ז בית"ר. הוא היה ספורטאי מצטיין ששיחק כדורגל בקבוצת בית"ר בנימינה בליגה ב' וטניס שולחן וכן השתתף בתחרויות קפיצה לגובה וקפיצה לרוחק. שירת בנח"ל והיה מ"פ בשריון. השתחרר בדרגת רב-סרן. למד היסטוריה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית. בשנת 1970 קיבל תעודת הוראה.
בשנת 1967 עבר לקריית גת לשמש כמורה אחר כך כסגן מנהל, מנהל בפועל לפחות משנת 1972 ומנהל בבית ספר המקיף בעיר. בשנים 1980–1982 יצא עם משפחתו בשליחות והיה מנהל בית הספר היהודי-ספרדי במקסיקו.
קריירה פוליטית
בשנת 1983 נכנס לפעילות פוליטית בקריית גת, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות כאשר ראש העירייה דוד מגן הזמין אותו לשמש ראש מטה הליכוד, והוא הוצב במקום השני ברשימת הליכוד למועצת העיר. לאחר הבחירות מונה לסגן ראש העירייה. במקביל המשיך לשמש כמורה בבית ספר המקיף. בנוסף חיבר יחד עם ישראל זינגרוב ספר על תולדות הציונות ("להיות עם חופשי") וספר על תולדות המלחמה הקרה ("ההיסטוריה של ארצות הברית בשנות המלחמה הקרה", 1998).
בספטמבר 1986 מונה לראש העירייה, בעקבות פרישתו של דוד מגן. בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-1989 זכה ב-55% מהקולות. הוא שימש כראש העירייה של קריית גת ועמד בראשה עשר שנים, עד בחירתו לכנסת ה-14.
נבחר לראשונה לכנסת בשנת 1996 מטעם סיעת הליכוד והיה מצליף הסיעה. לכנסת החמש עשרה נכנס לאחר בחירתו של משה קצב לכהונת נשיא מדינת ישראל וכיהן כיושב ראש הסיעה ויושב ראש הקואליציה.
ב-5 במרץ 2003 לאחר הקמת ממשלת שרון השנייה, מונה לכהן בתפקיד סגן שר הביטחון. עם הקמתה של מפלגת קדימה, בסוף נובמבר 2005, פרש מהליכוד והצטרף למפלגה החדשה.
ב-18 בינואר 2006 מונה בוים לשר הבינוי והשיכון ולשר החקלאות, וזאת לאחר שב-7 בנובמבר 2005 כשל ניסיון למנותו לשר בממשלת ישראל השלושים לאחר שהכנסת דחתה את הודעה הממשלה על צירוף השרים, וזאת בשל הפילוג בליכוד.
בשנת 2007 נטען בעיתונות כי קורות החיים של בוים, שהוצגו באתר האינטרנט של הכנסת ובאתרים נוספים, כללו תואר שני שלא היה לו, ומיד לאחר חשיפת התואר הכוזב של אסתרינה טרטמן הוסר מהאתרים גם התואר של בוים. בדיעבד הודתה יושבת ראש הכנסת דליה איציק כי נפלה טעות ברישום באתר הכנסת ואין מדובר בהטעיה מצד בוים.
נבחר מטעם קדימה לכנסת ה-17 במקום ה-15 ברשימתה, ומונה לתפקיד השר לקליטת עלייה. ב-4 ביולי 2007, במסגרת סבב תיקים בממשלה, מונה לתפקיד שר הבינוי והשיכון, הממונה על מינהל מקרקעי ישראל.
לאחר שזכה במקום הרביעי בפריימריז שובץ בוים במקום ה-6 ברשימת קדימה לכנסת ה-18. בכהונה זו היה חבר ועדת החוץ והביטחון ויושב-ראש ועדת המשנה לבחינת מוכנות העורף במצבי חירום.
בוים נפטר ב-18 במרץ 2011 ממחלת הסרטן בבית חולים בעיר מילווקי שבארצות הברית.
חיים אישיים
היה נשוי ואב לארבעה. בנו התאבד במאי 1992, במהלך שירותו הצבאי.
לואיס פריי ריצ'רדסון
לואיס פריי ריצ'רדסון (באנגלית: Lewis Fry Richardson; 11 באוקטובר 1881 – 30 בספטמבר 1953) היה מתמטיקאי, פיזיקאי ופסיכולוג בריטי. הוא נולד בניוקאסל, אנגליה למשפחת סוחרים מאגודת הידידים (קווייקרים). התעניינותו במטאורולוגיה הביאה אותו למחקר באמצעות משוואות דיפרנציאליות ואפשרו, עם המצאת המחשב, חיזוי מדויק לטווח ארוך של מזג האוויר. כפציפיסט באמונתו היה חלוץ המחקר הסטטיסטי של תהליכי מלחמה ושלום.
באת'
באת' (באנגלית: Bath) היא עיר במחוז סאמרסט שבדרום-מערב אנגליה, השוכנת במרחק 156 קילומטרים מערבית ללונדון ו-21 קילומטרים דרומית-מזרחית לבריסטול. אוכלוסיית העיר מונה 101,557 תושבים (נכון לשנת 2021). באת' קיבלה את הצ'רטר המלכותי מהמלכה אליזבת הראשונה ב-1590, והפכה לרובע מחוזי ב-1889, כאשר הופרדה ממחוז סאמרסט שבו שכנה. העיר נכללה בתחום שיפוטו של מחוז אייבון (Avon) שהוקם ב-1974, ומאז ביטולו ב-1996 היא חלק מהרשות היוניטרית באת' וצפון-מזרח סאמרסט.
לואיס פריי ריצ'רדסון
ילדות וחינוך
לואיס פריי ריצ'רדסון היה הצעיר מבין שבעת ילדיהם של קתרין פריי ודייוויד ריצ'רדסון, משפחה קווייקרית אמידה שבבעלותה מפעל משגשג לבורסקאות. בגיל 12 נשלח ללמוד בפנימייה הקווייקרית היוקרתית בוטהאם ביורק, שם למד מדעים והתעניין בעיקר בידיעת הטבע. בהיותו בן 17 למד שנתיים בקולג' של אוניברסיטת דורהאם, שם לקח קורסים בפיזיקה מתמטית, כימיה, בוטניקה וזואולוגיה, ולאחר מכן התקבל לקינגס קולג' בקיימברידג', שם למד פיזיקה מג'יי ג'יי תומסון וסיים תואר ראשון בהצטיינות ב-1903. בהיותו בן 47 קיבל דוקטורט בפסיכולוגיה מתמטית באוניברסיטת לונדון.
באת'
העיר הוקמה בעמק נהר אייבון, מסביב למעיינות החמים היחידים במדינה. בתקופה הרומית נבנו בסמוך למעיינות מרחצאות רומיים ומקדש, והרומאים קראו לה "אקווה סוליס" (Aquae Sulis המים של סוליס). בתקופה הג'ורג'יאנית הפכה באת' לאתר נופש פופולרי, ובשל כך הורחבה במידה ניכרת. מאותה תקופה נותרו מבנים רבים שנבנו מאבן באת' בסגנון ג'ורג'יאני. באת' נחשבת לאחת הערים היפות באנגליה בזכות השילוב והתיאום בין הסגנונות האדריכליים הרבים המצויים בה.
ב-1987 הכריז אונסק"ו על באת' כאתר מורשת עולמית, ובנוסף ב-2021 היא נכללה באתר מורשת עולמית נוסף בשם ערי הספא הגדולות של אירופה יחד עם עשר ערים נוספות ברחבי היבשת. יש בה מספר רב של תיאטראות, מוזיאונים ומתקני תרבות אחרים, שבזכותם הפכה לאתר תיירות פופולרי עם כ-3.8 מיליון מבקרים בכל שנה. בעיר יש גם שתי אוניברסיטאות וכן בתי ספר אחדים ומכללות. הצמיחה הכלכלית והטכנולוגית שממנה נהנית באת' מאפשרת לה לספק מקומות עבודה רבים עבור התושבים המתגוררים בה ובאזור המקיף אותה.
גאוגרפיה פיזית
באת' שוכנת בתחתית עמק נהר אייבון, בסמוך לקצה הדרומי של הקוטסוולדס, רכס גבעות אבן גיר שהוכרז כאזור בעל יופי טבעי יוצא דופן על ידי הגוף האחראי על שמירת הטבע באנגליה (Natural England). העיר משתרעת על פני 29 קילומטרים רבועים של שטח שרובו גבעות. הגובה המרבי של באת' הוא 238 מטרים ברמת לנסדאון (Lansdown).
לואיס פריי ריצ'רדסון
פציפיזם
אמונתו הדתית של ריצ'רדסון כקווייקר חייבה פציפיזם שזיכה אותו בפטור מטעמי מצפון מגיוס לצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה. הפטור ניתן לו באופן חוקי, אך מאוחר יותר פסל אותו מלקבל משרות אקדמיות. בשנים 1916 עד 1919 היה ריצ'רדסון חבר צוות אמבולנס של אגודת הידידים הקווייקרית, שפעל תחת דיביזיית הרגלים ה-16 הצרפתית במלחמה.
באת'
גאוגרפיה פיזית
הגבעות המקיפות את באת' גורמות לרחובותיה להיות תלולים, ולאשליה אופטית כאילו המבנים "מטפסים" על המדרונות. מישור ההצפה של נהר אייבון, הזורם דרך מרכז העיר, נמצא בגובה 17.1 מטרים מעל פני הים. מערכת סכרים הסדירה את זרימת הנהר דרך ערוץ מים רצוף, לאחר שקודם לכן הוא היה אוסף נחלים המופרדים על ידי ביצות ובריכות מים. למרות זאת, עד לביצוע עבודות למניעת שיטפונות בשנות ה-70 היו מתרחשות מספר הצפות בפרקי זמן קבועים, שפגעו קשות במבנים השוכנים בחלק הנמוך של העיר.
לואיס פריי ריצ'רדסון
פציפיזם
בשובו מן המלחמה חזר לעבוד במשרד המטאורולוגי, אך חויב להתפטר מטעמי מצפון כאשר צורף המשרד למשרד האווירייה בשנת 1920. לאחר מכן עבד במשרות שונות בשולי העולם האקדמי, עד לפרישתו בגיל 59 שאיפשרה לו להתרכז בנושאי מחקר שעניינו אותו באופן אישי, ובפרט בחקר מלחמות. לדברי המתמטיקאי הבריטי תומאס קורנר, לפציפיזם של ריצ'רדסון היו השלכות ישירות על מחקריו: כאשר גילה שעבודתו בתחום המטאורולוגיה היא בעלת ערך למתכנני נשק כימי הוא זנח את כל מאמציו בתחום, ואף השמיד ממצאים שלו שעדיין לא פורסמו. גם התעניינותו באנליזה הסטטסיטית של מלחמות נבעה בחלקה מפציפיזם.
באת'
גאוגרפיה פיזית
המים הנובעים מהאדמה כמעיין גאותרמי הם במקור מי גשמים שירדו על גבעות מנדיפ (Mendip Hills). המים מחלחלים דרך האקוויפרים של אבן הגיר עד לעומק שבין 2,700 ל-4,300 מטרים, בו האנרגיה הגאותרמית גורמת לעליית הטמפרטורה שלהם לטווח שבין 64°C ל-96°C. בהשפעת הלחץ עולים המים החמים לכיוון פני הקרקע דרך סדקים ובקיעים באבן הגיר. המים נובעים בטמפרטורה של 46°C בקצב של 1,170,000 ליטרים ליום דרך העתק פניקוויק (Pennyquick fault ). ב-1983 נחפר בור ספא חדש, וממנו נשאבו מי שתייה נקיים עבור חדר המשאבות. אין הגדרה ברורה שלפיה ניתן להבחין בין מעיין חם לבין מעיין גאותרמי אחר, אך לפי מדדים אחדים, המעיינות בבאת' הם היחידים מסוגם בממלכה המאוחדת. שלושה מן המעיינות הללו מזינים את הספא "תרמה באת' ספא" (Thermae Bath Spa), שנפתח בשנת 2006 בעלות של 45 מיליון לירות שטרלינג ובכך הביא לסיומה של תקופה בת 28 שנים שבה לא היה ספא פעיל בעיר.
לואיס פריי ריצ'רדסון
חיזוי מזג אוויר
התעניינותו של ריצ'רדסון במטאורולוגיה הובילה אותו להציע שיטה לחיזוי מזג אוויר באמצעות פתירת משוואות דיפרנציאליות. אותה שיטה הנמצאת בשימוש כיום, אף כי בשנת 1922 כאשר פרסם את מאמרו Weather Prediction by Numerical Process, דרכים מתאימות לחישובים נומריים מהירים דים עדיין לא היו קיימים. הוא תיאר את חזונו כך (ב"מחשבים" כוונתו לאנשים העוסקים בחישובים. "מכונות חישוב" הן קרוב לוודאי מחשבים מכניים או אלקטרונים דוגמת קופות רושמות):
יענאים
יְעֵנָאִים (שם מדעי: Struthioniformes) היא סדרת עופות גדולים חסרי יכולת תעופה, במקורה מיבשת-העל פנגיאה השייכות לקבוצת עופות קדומים חסרי שיניים. בעבר היו בסדרה זו מספר משפחות גולות אך כיום רוב החוקרים סוברים שישנה רק משפחה אחת - יעניים (Struthionidae) ובה סוג אחד, יען (Struthio) ושני מינים קיימים: יען מצוי ויען סומלי. שניהם העופות הגדולים ביותר בעולם שמשקלו של הראשון מגיע ל-104-156 ק"ג ושל השני ל-90-130 ק"ג. הם חיים רק ביבשת אפריקה.
לואיס פריי ריצ'רדסון
חיזוי מזג אוויר
במסגרת עבודותיו באנליזה נומרית פיתח גם את השיטות הידועות כיום כאקסטרפולצית ריצ'רדסון לשיפור מהירות ההתכנסות לפתרון, ואיטרצית ריצ'רדסון המשופרת כשיטה איטרטיבית לפתירת מערכת משוואות ליניאריות.
ריצ'רדסון חקר את התחום הסבוך של זרימה טורבולנטית וביצע ניסויים שונים בנושא. מספר ריצ'רדסון הוא מספר חסר ממדים המבטא את היחס שבין ציפה למאמץ הגזירה של הזרימה. הוא משמש לחיזוי מזג האוויר, למחקר זרמים במקווי מים, באווירודינמיקה, בהולכת חום ובאוקיינוגרפיה. סיכום הומוריסטי מפורסם של ריצ'רדסון לטיבה הפרקטלי של זרימה טורבולנטית הוא החרוז:. חרוז זה הוא פרפרזה על חרוז של ג'ונתן סוויפט:.
אנליזה מתמטית של מלחמה
ריצ'רדסון היה חלוץ המחקר המתמטי של מלחמות ועימותים, ולשם כך יישם את אותם כלים ושיטות שיישם לחיזוי מזג אוויר - משוואות דיפרנציאליות ותורת ההסתברות.
בספרו הראשון בנושא נשק וחוסר ביטחון (Arms and Insecurity) שיצא לאור בשנת 1949 דן ריצ'רדסון במצב של מרוץ חימוש בין שתי אומות יריבות, והניח מערכת משוואות דיפרנציאליות שבה קצב ההתחמשות של אומה עמד ביחס הפוך לכמות הנשק שכבר בידיה, וביחס ישר לכמות הנשק שבידי יריבתה ולעוצמת הסכסוך ביניהן. פתרון מערכת המשוואות הוליך לתובנות לגבי אופיים של מרוצי חימוש, היציבות וחוסר היציבות שלהם, וליחסים בין אומות.
לצורך ספרו השני בנושא סטטיסטיקה של עימותים קטלניים (Statistics of Deadly Quarrels) בשנת 1950, אסף ריצ'רדסון את בסיס הנתונים הראשון של מלחמות, שכלל 315 מלחמות מתועדות בהיסטוריה בין השנים 1815 ועד 1945, ואף את שיעורי מעשי רצח פליליים באותה תקופה, וקודד את מספרי האבדות בהן באמצעות סקאלה לוגריתמית הדומה לזו של בהירות נראית כוכבים באסטרונומיה. הוא גם קודד את תאריכי פרוץ המלחמות ותאריכי סיומן, וגורמים אפשריים נוספים כמו סוגי הכלכלה, השפות והדתות של הצדדים בכל מלחמה. הניתוח הסטטיסטי של נתונים אלו גילה שתאריכי פרוץ המלחמות וסיומן אינם ניתנים להבחנה מתהליך אקראי פואסוני: בכל רגע בזמן ישנה הסתברות מסוימת לפרוץ מלחמה, ללא תלות נראית לעין במלחמות קודמות. תוצאה זו מטילה ספק בנראטיבים נפוצים במחקר ההיסטוריה, שלפיהם מלחמות הן תוצאות תהליכים היסטוריים בלתי-נמנעים.
בנוסף חישב ריצ'רדסון שההסתברות לפרוץ מלחמה לא גדלה במהלך תקופת הנתונים שלו. מצד שני מצא ריצ'רדסון מגמת עלייה במספר החללים שהפילה כל מלחמה, מגמה שהגיעה לשיאה במלחמת העולם השנייה. ריצ'רדסון מצא גם שהתפלגות המלחמות לפי מספרי החללים מתנהגת על פי חוק חזקה, בדומה לחוק זיף ולכללים רבים נוספים בתחומי הסוציולוגיה והפסיכולוגיה. זוהי התפלגות זנב עבה במיוחד, ונובע ממנה שמלחמות קטלניות מאוד, אפילו מסדרי גודל של 100 מיליון או מיליארד חללים, אינן בלתי-אפשריות אף על פי שהסתברותן נמוכה משל מלחמות קטנות יותר. בנוסף, הוא מצא שבמלחמות ממושכות יותר נפלו חללים במספרים גדולים אף ממה שניתן לצפות בשל משכן.
באת'
אקלים
האקלים בבאת' הוא אקלים ממוזג, בעיקר בגלל זרם הגולף, ובדרך כלל הוא לח ומתון בהשוואה לשאר חלקי אנגליה. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא בערך 10°C ותלויה בעונה, אך בגלל הקרבה לים טווח הטמפרטורות בין המקסימום למינימום קטן יותר בהשוואה לשאר המדינה. החודש הקר ביותר הוא ינואר, ובמהלכו הטמפרטורה המינימלית הממוצעת היא בין 1°C ל-2°C. יולי ואוגוסט הם החודשים החמים ביותר באזור, והטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בהם היא 21°C. מספר שעות השמש בשנה הוא בין 1,400 ל-1,600.
ירידת הגשמים קשורה בדרך כלל לשקעים ברומטריים אטלנטיים. השקעים חזקים יותר בסתיו ובחורף, ורוב הגשמים היורדים בעונות אלו בדרום-מערב אנגליה נובעים ממקור זה. כמות הגשמים הממוצעת היא בין 787 ל-889 מילימטרים בשנה, ובכל שנה יש 8 עד 15 ימים שבהם יורד שלג. הרוחות העזות ביותר נושבות בין נובמבר למרץ, ובין יוני לאוגוסט נושבות הרוחות החלשות ביותר. כיוון הרוח העיקרי הוא מדרום למערב.
היסטוריה
על פי האגדות המקומיות, נוסדה באת' על ידי המלך הבריטי בלאדאד במקום שבו גילה מעיינות חמים, כאשר עבר בו בתחפושת של רועה חזירים. לפי הממצאים הארכאולוגיים, האתר שבו נמצא המעיין הראשי של המרחצאות הרומיים היה מקדש קלטי לאלה סוליס, שהרומאים זיהו אותה כמינרווה; אולם השם סוליס נותר בשימוש גם לאחר הפלישה הרומית, וממנו נגזר השם "אקווה סוליס", שמשמעותו "המים של סוליס". חפירות ארכאולוגיות באתר חשפו מספר לוחות מתכת שעליהם חרוטות קללות בלטינית. על פי ההשערה, כותבי הקללות היו מכוונים אותם לאנשים אשר לדעתם חטאו כלפיהם; לדוגמה, אם בגדיו של אזרח נגנבו ממנו בבית המרחץ הוא היה כותב את הקללה, מציין מי החשודים, ומניח את לוח המתכת כך שהאלה מינרווה תוכל לקרוא אותו.
המקדש נבנה בין 60 ל-70 לספירת הנוצרים, ומתחם הרחצה כולו המשיך להתפתח ב-300 השנים שלאחר מכן. בתקופת הכיבוש הרומי בבריטניה, וככל הנראה לפי הוראה של הקיסר קלאודיוס, העבירו המהנדסים ערימות של עצי אלון לתוך הבוץ על מנת ליצור בסיס יציב והקיפו את המעיין במבנה אבן. במהלך המאה ה-2 הוקף המעיין במבנה עץ עם קמרון חבית, שבו היו קלדריום (אמבט חם), טפידריום (אמבט חמים), ופריג'ידריום (אמבט קר). מסביב לעיר הוקמו חומות, ככל הנראה במאה ה-3. לאחר נסיגת הרומאים בתחילת המאה ה-5 הידרדר מצב המרחצאות, ובסופו של דבר הן כוסו על ידי שכבת טין.
חוקרים אחדים טוענים כי באת' הייתה מקום התרחשותו של קרב מונס בדוניקוס בתחילת המאה ה-6, שבו הביס המלך ארתור את הסקסונים, אך טענות אלה שנויות במחלוקת. בדברי הימים האנגלו-סקסים נכתב כי באת' נכבשה על ידי ממלכת הסקסונים המערביים ב-577, לאחר קרב דירהאם. האנגלו-סקסים קראו לעיירה בשם "באום" או "באון" (Baðum, Baðan או Baðon) - "במרחצאות" - וממנו נגזר ככל הנראה השם הנוכחי של העיר. בשנת 675 הוקם במקום מנזר על ידי המלך אוסריק. המלך אופה ממרסיה השתלט על המנזר ב-781 ובנה מחדש את הכנסייה, שהוקדשה לפטרוס הקדוש. במאה ה-9 כבר לא ניתן היה להבחין בדפוס בניית הרחובות הרומי, ובאת' הפכה לרכוש מלכותי כאשר המלך אלפרד הגדול בנה את העיר מחדש, וייעד את חלקה המזרחי למנזר. המלך אדגר הוכתר במנזר באת' בשנת 973.
המלך ויליאם רופוס העניק את העיר לרופא המלכותי ג'ון מטור, שהתמנה לאב המנזר של מנזר באת' ב-1088. המדיניות האפיפיורית באותה תקופה הייתה שבישופים יתגוררו באזורים עירוניים, וג'ון העביר את מקום מגוריו מהעיירה ולס (Wells) לבאת'. ג'ון תכנן והחל לבנות כנסייה גדולה יותר בתור הקתדרלה שלו, ובסמוך אליה בנה את ארמון המגורים שלו. כמו כן, בתקופתו נבנו מסביב לשלושת המעיינות מרחצאות חדשים. אולם, הבישופים שכיהנו לאחר ג'ון החזירו את מקום המושב האפיסקופלי לוולס, בעודם שומרים על תוארם כבישופים של באת' וולס.
כנסיית המנזר של באת' הזדקקה לתיקונים רבים בתחילת המאה ה-15 כתוצאה מהזנחה. בשנת 1500 החליט הבישוף אוליבר קינג (Oliver King) לבנות את הכנסייה מחדש, אך בקנה מידה קטן יותר. בניית הכנסייה החדשה, שנבנתה בסגנון גותי ניצב, הסתיימה שנים אחדות לפני פירוק המנזרים ב-1539 על ידי המלך הנרי השמיני במסגרת הקמת הכנסייה האנגליקנית וההתנערות מסמכות האפיפיור. מצבה של הכנסייה הידרדר לאחר פירוק המנזרים, ורק בתקופה האליזבתנית היא שוקמה על ידי הקהילה, במקביל לפריחתה המחודשת של באת' כאתר ספא. במרחצאות בוצעו שיפורים ושכלולים שונים, והעיר החלה להוות יעד נופש פופולרי בקרב האריסטוקרטיה האנגלית. היא קיבלה את מעמדה כעיר באופן רשמי בצו מלכותי שנחתם על ידי המלכה אליזבת הראשונה ב-1590.
קרב לנסדאון, חלק ממלחמת האזרחים האנגלית, נערך בשוליים הצפוניים של העיר ב-5 ביולי 1643. תומאס גידו (Thomas Guidott), שהיה סטודנט לכימיה ולרפואה במכללת ואדהאם (Wadham College) שבאוקספורד, עבר לבאת' והקים שם משרד ב-1668. הוא התעניין בתכונות הריפוי של המים, וב-1676 הוציא לאור את ספר בן 200 העמודים "שיח על באת', והמים החמים שם. כמו כן, כמה מחקרים על טבע המים" (A discourse of Bathe, and the hot waters there. Also, Some Enquiries into the Nature of the water). כתוצאה מכך, זכו תכונות הריפוי של המים המינרלים החמים לפרסום ברחבי המדינה, והאריסטוקרטיה החלה לבקר במרחצאות.
חלקים מהעיר עברו מספר שינויים בתקופת בית סטיוארט, ומגמה זו נמשכה ביתר שאת במהלך התקופה הג'ורג'יאנית על מנת להתמודד עם הגידול במספר המבקרים בספא ובאתרי הנופש של העיר. האדריכלים ג'ון ווד האב וג'ון ווד הבן הניחו את היסודות לכיכרות הסימטריות העגולות, לרבעים ולרחובות החדשים, שחזיתם האחידה נתנה רושם של מקום מלכותי עם קישוטים קלאסיים. בתקופה זו נעשה שימוש רב באבן באת', שנודעה בזכות צבע הקרם-זהב שלה, לבניית החלקים החדשים של העיר. מקור הכרייה העיקרי של האבן היה מכרות קומב דאון ובאת'המפטון דאון, שהיו בבעלות תושב העיר ראלף אלן, מנהל סניף הדואר המקומי שנודע בזכות הרפורמות שלו בשירות הדואר של מערב אנגליה. אלן, שרצה לפרסם את איכות אבן הגיר שנכרתה אצלו, הטיל על ג'ון ווד האב להקים עבורו בית כפרי באחוזה שלו שבפארק פריור, בין העיר למכרות. הוא שירת כחבר במועצת באת' במשך שנים רבות וב-1742 נבחר לכהונתו היחידה כראש העירייה.
בתחילת המאה ה-18 נבנו בעיר התיאטרון הראשון, חדר המשאבות, הנמצא ליד המרחצאות הרומיים, ואולמות כנסים. מנהל הטקסים בו נאש, שניהל את החיים החברתיים בעיר מ-1705 עד מותו ב-1761, הנהיג קוד התנהגות לאירועי בידור ציבוריים.
במפקד האוכלוסין של 1801 נמנו בעיר 40,020 תושבים, ובשל כך היא הייתה אחת הערים המאוכלסות ביותר במדינה. ב-1822 רכש ויליאם תומאס בקפורד בית באזור סהר לנסדאון, ולאחר מכן רכש שני בתים נוספים על מנת להקים בהם את אחוזת המגורים שלו. הוא רכש את כל הקרקע בין הבית שלו לבין ראש גבעת לנסדאון הסמוכה, הקים גן נוי שאורכו כקילומטר, ובראש הגבעה הקים את מגדל בקפורד.
הקיסר האתיופי היילה סלאסי הראשון העביר את ארבע שנות גלותו, בין 1936 ל-1940, בבית פיירפילד שבבאת'. במלחמת העולם השנייה, בין ליל ה-25 באפריל לבוקר ה-27 באפריל 1942, סבלה העיר משלוש תקיפות אוויריות כנקמה על הפצצות חיל האוויר המלכותי בערים הגרמניות ליבק ורוסטוק. בהפצצות הגרמניות נהרגו למעלה מ-400 אנשים, ויותר מ-19,000 מבנים נפגעו או נחרבו. בתים בסהר המלכותי, הסירקס ודה פאראגון עלו בלהבות יחד עם אולמות הכנסים, בעוד שחלק מהצד הדרומי של כיכר המלכה נחרב.
בעקבות ביקורת מבנים שנערכה לאחר המלחמה הוחלט לנקות ולפתח אזורים גדולים ברחבי העיר לפי הסגנון שהיה מקובל אז, לעיתים קרובות באופן מנוגד למראה הג'ורג'יאני של העיר. בשנות ה-50 סופחו לעיר הכפרים הסמוכים קומב דאון (Combe Down), וסטון (Weston) וטוורטון (Twerton) על מנת לאפשר את פיתוחם של בתי מגורים נוספים, רובם כמבנים לדיור ציבורי. בשנות ה-70 ושנות ה-80 התברר כי בניינים אחדים שנועדו לשימור אינם במצב ראוי, והוחלט להרחיב את הטיפול והשימוש מחדש בבתים אלה ובמרחבים הציבוריים שלידם. ב-1987 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו, שהכיר בחשיבותה התרבותית הבינלאומית.
אדריכלות
ברחבי החלק המרכזי של באת' פזורים אתרים ארכאולוגיים רבים מהתקופה הרומית, אך רובם שוכנים בעומק 4 עד 5 מטרים מתחת למפלס העיר הנוכחי. ניתן לראות את המעיינות החמים, היסודות הרומיים, בסיסי עמודים ובתי מרחצאות, אך המבנים המסותתים שמעל המרחצאות הם מתקופה מאוחרת יותר.
מנזר באת' היה כנסייה נורמנית שנבנתה על יסודות קדומים יותר. המבנה הנוכחי מתוארך לתחילת המאה ה-16 ומעוצב בסגנון גותי ניצב עם תמיכות דואות וצריחונים קרוקטיים המקשטים את טיילת החומה. בית המקהלה והטרנספט (בית הרוחב) בנויים עם קמרונות מניפה, ובמאה ה-19 נבנה באולם התווך קמרון תואם. המבנה מואר על ידי 52 חלונות.
רוב המבנים בבאת' עשויים מהאבן המוזהבת המקומית הידועה בכינוי "אבן באת'", ומתוארכים למאה ה-18 והמאה ה-19. הסגנון העיקרי במרכז באת' הוא אדריכלות ג'ורג'יאנית; סגנון זה התפתח מסגנון האדריכלות הפלדיאנית שהיה פופולרי מאוד בתחילת המאה ה-18. לצורך פיתוח העיר הועסקו רבים מהאדריכלים הבולטים של אותה תקופה. המטרה המקורית של הסגנון האדריכלי בבאת' מוסתרת על ידי החזיתות הקלאסיות בצבע דבש; בתקופה שקדמה להקמת מלונות היוקרה, שימשו בתי המגורים היוקרתיים להשכרה, וניתן היה לשכור בהם חדר, קומה, או את כל הבית למשך תקופת הביקור בעיר, ולהיעזר בצוות המשרתים של הבית.
מבנה הקוטג'ים הטוריים הידוע ביותר בבאת' הוא הסהר המלכותי, שנבנה בין 1767 ל-1774 ותוכנן על ידי ג'ון ווד הבן. עם זאת, ווד לא השפיע במידה כה גדולה על עיצוב האזור, ותרומתו העיקרית הייתה עיצוב החזית הגדולה של 30 בתים עם עמודים איוניים. כל אחד מרוכשי הבתים קנה חלק מהחזית, ולאחר מכן העסיק אדריכל באופן פרטי על מנת לבנות מאחורי החזית בית בסגנון המתאים לו, כך שלעיתים מה שנראה כמו שני בתים הוא בעצם בית אחד. צורת התכנון העירוני הזאת אינה קיימת בעורף הסהר: בעוד שהחזית סימטרית ואחידה באופן מלא, העורף הוא תערובת של גגות בגבהים שונים, מבנים סמוכים ואלמנטים המשובצים בקירות, כגון חלונות. סגנון זה נפוץ באזורים רבים של באת'.
בערך ב-1770 החל האדריכל הנאו-קלאסי רוברט אדם לתכנן את גשר פולטני, שהיה גשר תלת-קשתי מעל נהר אייבון, והיה מבוסס על עיצובו של אנדראה פלדיו בגשר ריאלטו שבוונציה. באופן זה שימש גשר פולטני לחציית הנהר, אך גם כאזור קניות. ביחד עם גשר ריאלטו הוא נחשב לאחד הגשרים האחרונים באירופה המשמשים למטרה כפולה זו. מאז בנייתו בוצעו בו שינויים רבים. הגשר קרוי על שם ויליאם ופרנסס פולטני, שהתגוררו באחוזת באת'וויק שחוברה אל העיר באמצעות הגשר.
מרכז העיר הג'ורג'יאני היה הבניין המכונה חדר המשאבות הגדול (Grand Pump Room), שביחד עם אולמות הכנסים התחתונים תוכנן על ידי תומאס בולדווין (Thomas Baldwin), בנאי מקומי שבנה מבנים רבים בעיר, כולל מבני הקוטג'ים הטוריים ברחוב ארגייל ובית העירייה. בולדווין היה אחד האישים הבולטים באדריכלות של באת'. ב-1776 הוא התמנה לסוקר הראשי של העיר, וב-1780 לאדריכל העיר. רחוב גרייט פולטני, שבו התגורר בולדווין, הוא אחת מיצירותיו: שדרה זו נבנתה החל מ-1789 בקירוב, ממדיה הם 305 מטרים באורך ו-30 מטרים ברוחב, והיא מאופיינת משני צדדיה במרפסות ג'ורג'יאניות.
בשנות ה-60 ושנות ה-70 נערכו עבודות פיתוח מחדש בחלקים מהעיר, וכתוצאה מכך אבדו מספר מבנים מהמאה ה-18 והמאה ה-19. תהליך זה נעצר לאחר קמפיין ציבורי נרחב. המחלוקת בנושאי האדריכלות נמשכה עם הריסתו של בית צ'רצ'יל, שהיה מבנה בסגנון נאו-ג'ורג'יאני משנות ה-30 ששימש את חברת החשמל המקומית, על מנת לפנות מקום לתחנה המרכזית של באת'. היה זה חלק מתוכנית פיתוח שהחלה ב-2007, ובמהלכה נהרסו אזור הקניות משנות ה-60, תחנת האוטובוס והחניון הרב-קומתית, ובמקום נבנו רחובות קניות חדשים בסגנון המחקה את הסגנון הג'ורג'יאני. בעקבות השינויים הללו קבעה ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו כי תעריך מחדש את מעמדה של באת' כאתר מורשת עולמית, אך לבסוף החליטה שלא לבטל את מעמדה של העיר.
תרבות
באת' הפכה למרכז החיים האופנתיים של אנגליה במאה ה-18. בתקופה זו נבנה התיאטרון המלכותי, בנוסף לפיתוחים אדריכליים כגון סהר לנסדאון, הסהר המלכותי, הסירקס וגשר פולטני.
יש בבאת' חמישה תיאטראות - התיאטרון המלכותי, סטודיו יוסטינוב, הביצה, תיאטרון רונדו, ותיאטרון המיסיון - והיא מושכת אליה חברות ובמאי קולנוע רבים. לעיר יש מסורת מוזיקלית ארוכת שנים; מנזר באת', מקום משכנו של עוגב גדול ממדים מסוג "קלייס" (Klais), הוא אולם הקונצרטים הגדול ביותר בעיר, ובכל שנה נערכים בו כ-20 קונצרטים ו-26 רסיטלים לעוגב. מבנה תרבותי נוסף בעל חשיבות הוא הפורום, מבנה בן 1,700 מושבים בסגנון אר דקו שבמקור היה בית קולנוע. העיר מארחת את פסטיבל המוזיקה הבינלאומי של באת' ופסטיבלים שנתיים נוספים בתחום הקולנוע, הספרות וספרות ילדים, הפרינג' והבירה, וכן מספר פסטיבלים הנערכים אחת לשנתיים וחצי.
המוסד המלכותי של באת' לספרות ולמדע, השוכן בכיכר המלכה, הוקם ב-1824 על בסיס חברה מ-1777 לעידוד החקלאות, זריעה, ייצור, מסחר ואמנויות יפות. למוסד זה יש אוספים אחדים והוא מנהל תוכנית הרצאות לתושבי העיר.
מוזיאונים
בבאת' יש מספר מוזיאונים השוכנים בבתים שרובם מהתקופה הג'ורג'יאנית, ומוכרים כמבנים לשימור.
באת' בספרות ובאומנות
ג'פרי צ'וסר מספר על העיר ב"האישה מבאת'", אחד מסיפורי קנטרברי מהמאה ה-14.
מספר סרטים ותוכניות טלוויזיה צולמו בבאת', בהם הסרט "יריד ההבלים", המבוסס על "מחזהו" של ויליאם מייקפיס תאקרי, ו"הדוכסית" בכיכובה של קירה נייטלי.
באוגוסט 2003 הופיעו שלושת הטנורים בקונצרט חגיגי לרגל פתיחת המרחצאות החמים של באת' במרכז העיר, אך פתיחת המקום התבצעה בפועל רק ב-7 באוגוסט 2006.
בתערוכת "חזירי המלך בלאדוד בבאת'" מוקמו 104 פסלי חזירים במקומות ציבוריים ברחבי העיר במהלך 2008 והנציחו את העיר, שורשיה והאמנים שפעלו בה.
פארקים
בבאת' מספר פארקים ציבוריים, הידוע מביניהם הוא פארק ויקטוריה המלכותי הנמצא במרחק קצר ממרכז העיר. הפארק נפתח ב-1830 על ידי הנסיכה ויקטוריה, בת 11 בזמנו, והיה הפארק הראשון שנקרא על שמה. והוא משתרע על פני שטח של 230 דונם, רובם מדשאה, שבהם מספר מתקנים כגון מגרשי טניס, כדורת, מגרשי גולף, בריכה, קונצרטים באוויר הפתוח, ומגרש משחקים לילדים ומשקיף על הסהר המלכותי. הפארק זכה להכרה כעומד בתקנים הלאומיים לפארקים ומרחבים ירוקים באנגליה ובויילס, ואף הוכר כפארק בעל חשיבות היסטורית לאומית. הגן הבוטני, המשתרע על פני 40 דונם, הוקם ב-1887 ומשמש בית גידול עבור אוסף גדול של צמחים הגדלים על אבן גיר במערב אנגליה. העתק המקדש הרומי שבפארק שימש בתערוכת האימפריה הבריטית שנערכה ב-1924. שטח הגן הורחב ב-1987 וסופחה אליו מחצבת "גרייט בל" (Great Bell) הנטושה ובה פרטים רבים של מחטניים.
הפארקים האחרים בבאת' כוללים בין השאר את פארק אלכסנדרה, המשתרע על פני גבעה וממנו נשקף נוף של העיר כולה, גני פארייד לאורך הנהר באזור המנזר, גני סידני שנודעו במאה ה-18 כגן התענוגות, פארק הנרייטה, פארק הג'מיד ופארק אליס. אלכסנדרה, אליס והנרייטה נבנו בתוך האזור העירוני במקביל לבניית המבנים האחרים. לאורך מסילת הרכבת המחברת את באת' עם בורנמות' שוכן פארק שצורתו קווית.
מזון
שמה של באת' נקשר למגוון מזונות. לחמניית סאלי לן (סוג של עוגה המוגשת עם תה) מיוצרת במשך שנים רבות בעיר. האזכור הראשון לשם זה הופיע בעיתון מקומי בשם באת' כרוניקל כבר ב-1772. באותה תקופה הלחמניות נאכלו במקומות ציבוריים בעיר. לעיתים טועים ומייחסים את השם לחמניות סאלי לאן ללחמניות באת' הקטנות יותר, העגולות, ובעלות הטעם מתוק החזק יותר, שהפכו לנפוצות בתקופה שלאחר התערוכה הגדולה בלונדון. הציפוי על הלחמניות השתנה במשך השנים, וכיום מוסיפים אותו ללחמניית לונדון באת', הנקראת על שם הלחמנייה שנמכרה בתערוכה.
שמה של העיר מופיע גם במתכון נוסף - באת' אוליבר - ביסקוויט יבש ואפוי המורכב מקמח, חמאה, שמרים וחלב, ולעיתים קרובות נאכל ביחד עם גבינה. הבאת' אוליבר הומצא על ידי דוקטור ויליאם אוליבר, שהיה רופא שעבד בבית חולים בעיר ב-1740 והיה ידוע בין השאר בזכות מחאתו נגד השמנת יתר. חריץ באת' (Bath Chap), המורכב מלחי ועצמות לסת של חזיר שעברו עישון והמלחה, קרוי גם כן על שם העיר.
ספורט
באת' רוגבי היא קבוצת רוגבי יוניון המשחקת בליגת העל האנגלית. משחקיה נערכים באזור הנופש של באת' מאז שלהי המאה ה-19. הקבוצה זכתה בתארים רבים לאורך השנים, ובסגל שלה נכללים שחקנים הנוטלים חלק במשחקי הנבחרת הלאומית.