cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה קרסו
ביוגרפיה
משה נולד בסלוניקי למשפחה שמוצאה מסביבות אגם קומו (שם המשפחה קרסו משמר את שם עיירת מוצאם carasso, כ-50 ק"מ מצפון לעיר קומו, כיום בתחומי שווייץ). אביו היה סוחר סיטונאי ובעל מכולת וממנהיגי קהילת סלוניקי. בילדותו קיבל משה חינוך מסורתי והיה פעיל באגודה הציונית קדימה. בגיל 14 התייתם משה מאביו וקיבל לידיו את ניהול המכולת המשפחתית. ב-1914 נשא לאשה את ציפורה (פלובה), לזוג נולדו שני בנים: חיים (1914) ואריה (1915). ב-1917 עברה המשפחה לפיראוס ושם התרחבו עסקי המסחר הענפים של משה והוא הפך לאחד מעשירי העיר. בפיראוס נולדו גם מרים, ובלה (אמו של איש העסקים יוסף דוד חכמי).
ב-1924, עקב מלחמת יוון–טורקיה, עלו בני המשפחה לארץ ישראל והשתקעו ביפו. ילדי המשפחה, שידעו עברית עוד מבית הוריהם, נשלחו ללמוד בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1933 נכנס קרסו אל תחום עסקי הרכב, אז עלה לארץ מאלכסנדריה שבמצרים יצחק ארדיטי, שקיבל את זיכיון הייבוא והשיווק של חברת ג'נרל מוטורס בארץ ישראל. הוא פתח בשדרות ירושלים (רחוב קינג ג'ורג' דאז) ביפו סוכנות שיווק מכוניות פרטיות בשותפות עם משה שנקראה "מואיז קרסו, מחלקת מכוניות".
ב-1935 ייסד עם ידידו ליאון רקנאטי את בנק דיסקונט.
בשנת 1945 הקים עם בניו את חברת "משה קרסו ובניו בע"מ" אשר עסקה בייבוא חלקי חילוף לרכבים, משאיות, אוטובוסים. בשנת 1947 היא החלה לייבא כלי רכב מתוצרת "הילמן" הבריטית. ב-1948 קיבלה החברה את הזיכיון למכירת מכוניות רנו במדינת ישראל הצעירה, במקום היבואן הערבי של רנו שנמלט מן הארץ. מניותיו בקבוצת קרסו חולקו בין ארבעת ילדיו בחלקים שווים.
יעקב מלונדון
יעקב מלונדון (המאה ה-12 - 1217) היה פרסביטר יהודי אנגליה הידוע הראשון. הוא מונה לתפקיד זה על ידי ג'ון, מלך אנגליה בשנת 1199, שגם נתן לו מסמך הגנה. הוא מת ככל הנראה בשנת 1217, כאשר יוסף מלונדון ירש אותו בתפקיד הפרסביטר. ייתכן שזהו רבי יעקב מלונדון שתרגם את ההגדה של פסח לאנגלית, כדי שנשים וילדים יוכלו להבין אותה.
עודד שמיר
שמיר מכהן חבר דירקטוריון בחברות, דור אלון, קנזון, ענבל חברה לביטוח וקבוצת ישרס.
ביוגרפיה
שמיר נולד בטבריה לברטה ומאיר שמיר. את לימודיו היסודיים סיים בצפת ובגיל 14 החל לימודיו בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
שירות צבאי
ב-1973, עם סיום לימודיו בפנימייה, התגייס לצה"ל ושירת כקצין בשורת תפקידי פיקוד ומחקר בחיל המודיעין.
בשנת 1981 מונה לשליש הצבאי ומ"מ המזכיר הצבאי לשר הביטחון אריאל שרון. כחלק מתפקידו נכח בכל פגישות השר עם ראש הממשלה בגין שנערכו פעמים רבות בבית ראש הממשלה ללא נוכחות אנשים נוספים.
בתקופת כהונתו ליווה את שרון באירועים מרכזיים ביניהם פינוי סיני ומבצע שלום הגליל. הוא השתתף בפגישותיו המדיניות עם מנהיגים רבים, ביניהם: ראשי השלטון במצרים, בכירים בצמרת הממשל האמריקאי בין היתר עם מזכירי המדינה הייג וויינברגר, מנהיגים באפריקה ועוד. כחלק מההכנות למבצע שלום הגליל השתתף גם בפגישות עם השליח האמריקאי פיליפ חביב, הנשיא ג'ומייל וראשי הפלנגות.
ב-1983 במהלך מלחמת לבנון הראשונה הוענקה לו דרגת סגן אלוף.
לאחר שחרורו
בשנת 1985 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בחוג למדעי המדינה והסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1987 מונה כמנהל מרכז השקעות ושנתיים לאחר מכן כמנכ"ל של חברת מבני תעשייה.(מבנה)
בשנת 1991 פנה שמיר לעבודה במגזר הפרטי, תחילה כמנהל הכללי ודירקטור בחברת נכסי אזורים (לימים חברת בריטיש ישראל שמוזגה עם מליסרון).
בין השנים 1997–2005 עמד בראש קבוצת אספן בע"מ, כאשר בשנים 2002–2013 כיהן כמנהל הכללי של כלכלית ירושלים ולאחר מכן שימש יו"ר מועצת המנהלים של חברת 'אנגל משאבים' למשך שנה. בין השנים 2015-2023 כיהן כיו"ר אגודת המים בעמק הירדן. במשך שנות פעילותו היה חבר במועצות מנהלים רבות, שהעיקריות בהם היו כי"ל, עמידר, אי.בי.אי, מליסרון ועוד.
בנתיבי ישראל
ב-21 בינואר 2015 החל לכהן כיושב ראש מועצת המנהלים של החברה הלאומית לתשתיות תחבורה - נתיבי ישראל. בנובמבר באותה שנה נחשפו אירועי שחיתות בחברה והחברה הייתה בסכנת סגירה. הנהלת החברה בראשות שמיר הובילה להבראתה וליציאתה מהמשבר. במהלך כהונתו הסתיימו פרויקטים רבים והחלו עבודות פיתוח של המסילה המזרחית החדשה, המסילה הרביעית באיילון, מסילת העמק, כביש 531, כביש 16, ועוד. החלו גם תכנונים של פרויקטים רבים דוגמת מסילת הרכבת לאילת, מסילת מנשה, שדה תעופה חליפי ועוד. הייתה התקדמות רבה גם בתחזוקה השותפת של החברה בנושאי ניהול התנועה, שיפור מערך המחשוב והמחקר והפיתוח של החברה. ב-2 בדצמבר 2020 סיים את כהונתו לאחר כ-6 שנים.
המשך דרכו
ב-12 בינואר 2021 החליט שר האוצר ישראל כץ על מינויו למנכ"ל משרד האוצר, אך המהלך נתקל בהתנגדות ועדת חריגים של נציבות שרות המדינה בגלל סמיכותו לבחירות לכנסת.
חיים אישיים
שמיר נשוי לסמדר ואב לשני ילדים.
בשנת 1970 שָכל את אחיו,, קצין צנחנים בגדוד 202 שטבע במהלך אימון צליחה בנהר הירדן. סגן אריק הונצח באמצעות קריאת גשר במקום נפילתו - "גשר אריק". הגשר המחבר בין גדות הירדן הוא כביש 87, המוביל מן הגליל התחתון אל רמת הגולן.
בג"ץ שדולת הנשים בישראל
בג"ץ 453/94 ובג"ץ 454/94 שדולת הנשים בישראל נגד מדינת ישראל ואחרים הוא פסק דין שניתן ב-1994 וידוע גם בשם "בג"ץ הדירקטוריונים". שדולת הנשים בישראל הגישה שתי עתירות לבג"ץ נגד ממשלת ישראל, שר התחבורה, שר האנרגיה והתשתית ושר האוצר בעניין אי חוקיות המינויים לדירקטוריונים ברשות הנמלים והרכבות ובחברת בתי הזיקוק לנפט בע"מ, המתבטא באי יישום החובה המוטלת על השרים בסעיף 18א לחוק החברות הממשלתיות, לחתירה לייצוג הולם של נשים בדירקטוריונים.
פסק הדין מהווה פריצת דרך ומתן הכרה תקדימית בצדקתו ובנחיצותו של מכשיר העדפה מתקנת לצורך ביעור נזקי האפליה של נשים בשל מינן. בית המשפט הכיר בחיוניות השימוש בהעדפה מתקנת לשם השגת היעד החברתי שהוא אחד מאדני הדמוקרטיה – השוויון בין המינים. רק לאחר התערבות בג"ץ בעניין (1994) החל החוק להיות מיושם, ובזכות זאת זאת עלה שיעור הנשים בדירקטוריונים משיעור מזערי לשיעור של כ-30%
סעיף 18א לחוק החברות הממשלתיות
היקף שיתופן של נשים בדירקטוריונים של חברות ממשלתיות ובמועצות הניהול של תאגידים סטטוטוריים היה מאז ומתמיד אפסי. מניחי הצעת חוק החברות הממשלתיות ( תיקון מס' 6) ( מינויים), תשנ"ג-1993, מטעם ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת, חברי הכנסת דוד צוקר וחיים אורון, ציינו לעניין זה, כי "רק אחוזים ספורים מקרב הדירקטורים הן נשים ובמספרים אבסולוטיים מספרן קטן ביותר. מכלל כאלף ושמונה מאות דירקטורים המכהנים בחברות הממשלתיות רק שלושים וחמש הן נשים (דברי הכנסת השלוש-עשרה, מושב שני (תשנ"ג) 4061). לשם תיקון המצב הוצע להוסיף לחוק החברות הממשלתיות את סעיף 18א. התיקון אושר בכנסת ב-16 במרץ 1993 והוא כולל שורה של תיקונים בחוק החברות הממשלתיות בדבר כשירותם ודרכי מינוים של מועמדים לכהונת דירקטורים בחברות ממשלתיות. בכלל תיקונים אלה הוסף לחוק החברות הממשלתיות סעיף 18א, המדבר על ייצוג הולם לשני המינים וקובע:
סעיף זה נועד להשיג שוויון בייצוג נשים בדירקטוריונים של חברות ממשלתיות ותאגידים סטטוטוריים. החוק מטיל על השרים חובה לתת עדיפות למינוי דירקטורים מקרב בני המין שאינו מיוצג באופן הולם, עד להשגת ביטוי הולם לייצוגם של בני שני המינים בהרכב הדירקטוריון, אך חובה זו אינה מוחלטת אלא יחסית. בחוק זה קיימת מגבלה המאפשרת להקל עם החלטות השרים בדבר מינוי נשים. מגבלה זו מתבטאת במילים "ככל שהדבר ניתן בנסיבות העניין" בקביעתו של סייג זה ביקש המחוקק לאזן בין שני אינטרסים העלולים להיות מנוגדים: חיוב להעדפה מתקנת מחד, וקיומם של אילוצים הנובעים מן האפשרויות המעשיות הקיימות, מאידך.
משמעות החובה למתן ייצוג הולם איננה כי יש לבחור מועמדים שאינם מתאימים, אלא כי יש לעשות מאמץ לאיתור מועמדים מתאימים מקרב הקבוצה שמיוצגת בחסר. במקרה שיש שני מועמדים בעלי כישורים דומים, יש להעדיף את מי שמיוצג בחסר.
פרופ' דפנה יזרעאלי הכינה דו"ח עבור התקופה שבין 1 בינואר 1994 ל-31 במאי 1994, בעקבותיו התברר לשדולת הנשים כי ב-31 חברות ממשלתיות בהן כיהנו בעבר בדירקטוריונים גברים בלבד, מונו גברים נוספים למרות שלא היו נשים בהרכב הקודם. נתונים אלה לימדו כי למרות תיקון חוק החברות הממשלתיות, הרי בשטח שולטת אפליית הנשים במלוא עוזה.
העותרת: שדולת נשים בישראל
שדולת הנשים בישראל היא עמותה פמיניסטית שהוקמה בשנת 1984 כארגון זכויות הפועל לקידום מעמד האישה באמצעות פעילות ציבורית, שדלנות לקידום חקיקה בכנסת ופעולות חינוכיות ומחקריות. מייסדת השדולה ומי ששימשה כיו"ר הארגון, פרופ' אליס שלוי זכתה על כך בשנת 2007 בפרס ישראל על מפעל חיים. על פעילות השדולה לקידום מספר הנשים המתמנות לתפקידי דירקטוריות בחברות ציבוריות, נמתחה ביקורת בנימוק שהוא רלוונטי למספר נשים מועט יחסית, רובן ככולן ממעמד כלכלי גבוה.
עובדות בבסיס פסק הדין
ב-24 בינואר 1994 הגישה שדולת הנשים בישראל שתי עתירות לבג"ץ נגד ממשלת ישראל, שר התחבורה, שר האנרגיה והתשתית ושר האוצר, בהן תבעה ביטול מינויים של דירקטורים ברשות הנמלים והרכבות ובחברת בתי זיקוק לנפט בע"מ שנעשו בידי השרים הנ"ל ובידי הממשלה אחרי 7 ביוני 1994 - מועד תחילתו של תיקון מס' 6 לחוק החברות הממשלתיות. ערב מינויו של דירקטור חדש ברשות הנמלים והרכבות כיהנו במועצת הרשות חמישה־עשר חברים, כולם גברים. הבקשות הוגשו לאחר שהתברר לשדולת הנשים כי הממשלה והשרים הנ"ל פעלו בניגוד לחובה שהוטלה עליהם לפי סעיף 18א לחוק החברות הממשלתיות.
הדיון
העתירות בבג״ץ 453/94, 454/94 מתייחסות למינוים של חברים חדשים למועצת רשות הנמלים והרכבות ולהרכב הדירקטוריון בחברת בתי זיקוק לנפט בע"מ.
פסק הדין עוסק בזכות לשוויון בין שני המינים באשר לייצוגם בהרכבי הדירקטוריונים בחברות ורשויות ממשלתיות. השוויון אמור להתבטא ב"ביטוי הולם" לייצוגם של שני המינים בהרכב. במידה ויש בהרכב של הדירקטוריון מין "מופלה" בייצוג יש לתת עדיפות למין זה בעת חיפוש מועמד לתפקיד. יחס מועדף בלבד הוא זה שיכול להקטין את הפער שנוצר בין הקבוצות, ולא די במתן הזדמנות שווה לכול. לטענתן של רשות הנמלים והרכבות ושל חברת בתי זיקוק לנפט, "ביטוי הולם" החוזר בשני חלקי הסעיף לוקה בעמימות, לביטוי הולם אין מכסה. עם זאת יש ביניהן לבין עמותת שדולת הנשים הסכמה לגבי העובדה שלא ניתן "ביטוי הולם" לייצוגן של נשים כיוון שערב המינויים לא כיהנה אף אישה ולכן מסכימים כי היה עליהם לנהוג על פי סעיף 18א בגיבוש החלטותיהם באשר לבחירת המועמדים.
המחלוקת הייתה סביב שלוש שאלות:
טענות העותרת
טענת העותרת היא, כי בנסיבות אלו ולפי הוראתו של סעיף 18א לחוק, מן הדין היה להעדיף מינוי של אישה לתפקיד זה. העותרת אינה חולקת כי למר חייק יש כל הכישורים החיוניים לכהונה אשר לה מונה. כן מסכימה היא, כי הוא ניחן בתכונות ובסגולות אישיות נאותות. עם זאת מצביעה העותרת על כך שסגל עובדיו הבכירים של משרד התעשייה והמסחר מונה גם כעשרים וחמש נשים. אלו הן עובדות המשרד המדורגות בארבע הדרגות הבכירות, בדירוג האקדמאים או בדירוג המשפטנים. טענתה היא, שאילו ניתנה הדעת לכך, אפשר היה לאתר בקרב עובדות אלו מועמדת מתאימה לחברות במועצת הרשות. הבחירה במועמד גבר, בעוד שהאפשרות להציע לבחירה מועמדת מתאימה כלל לא נבדקה, אינה מתיישבת עם הוראת סעיף 18א לחוק, ודינה להיבטל.
טענות המשיבים
השר דחה את טענת העותרת כי היה בידי שר התחבורה להביא לפני הממשלה הצעה למינויה של אישה מקרב העובדות הבכירות במשרד התעשייה והמסחר. הטענה היא כי משעמד צורך בבחירת נציג חדש של המשרד, שיקול הדעת לבחירת המועמד המתאים הופעל על ידיו, כשר הממונה על המשרד. חובת המינוי של נשים אינה מוחלטת, אלא מוטלת על השרים לפי האמור בסעיף 18א "ככל שניתן בנסיבות העניין". אף שהשר אינו חולק על כישוריהן הטובים של העובדות הבכירות במשרדו, אין באי־בחירתה של מי מהן כדי להעיד כי לא מילא את חובתו על־פי דין; שכן, בהתחשב בכישורים המיוחדים שנדרשו מן המועמד, וההכרח שיהיה בעל התמצאות כוללת ומקיפה בכל צורכי ודרישות המשרד, על חטיבותיו ומחלקותיו השונות, נסיבות העניין לא אפשרו הצעת מועמדותה של אישה לתפקיד זה.
בג"ץ 454/94
העתירה בבג״צ 454/94 מתייחסת למינוי שני דירקטורים חדשים מטעם המדינה לדירקטוריון של בתי זיקוק לנפט בע״מ. במהלך שנת 1993 סיימו את כהונתם מספר דירקטורים ומונו במקומם דירקטורים חדשים. ארבעה מן הדירקטורים החדשים מונו לכהונתם מטעם המדינה, והליכי המינוי של שלושה מתוכם נעשו לאחר תחילתו של סעיף 18א לחוק החברות הממשלתיות. תחילה (ב-7 ביוני 1993) מונה מר משה ריטוב. ב-9 בנובמבר 1993 מונה מר דורון קשוב, אשר תואר בתצהיר כאיש ניהול בכיר, בעל השכלה רחבה במנהל עסקים ומומחה בנושאי מימון ושיווק. ב-16 בדצמבר 1993 הושלם גם מינויו של מר יעקב וגנר, שעבד שנים רבות בבתי הזיקוק וכיהן בה כסמנכ"ל (שני האחרונים - משיבים בעתירה).
טענות העותרת
העותרת מלינה על מינוים כדירקטורים של מר קשוב ושל מר וגנר. העותרת אינה חולקת כי מר קשוב ומר וגנר הם מועמדים מוכשרים וראויים לכהונה שהוטלה עליהם. אלא שמינוים של שני גברים נוספים, כדירקטורים חדשים לדירקטוריון המונה גברים בלבד, מנוגד להוראתו של סעיף 18א. זאת ועוד העותרת קובלת כי המשיב לא בחן רשימה של מועמדות מתאימות ולא הוכנה עבורו רשימה כזו.
טענות המשיבים
בהצהרת המשיב מטעם שר האנרגיה והתשתית נטען כי ההחלטה למנות כדירקטורים את מר קשוב ואת מר וגנר התבססה על כישוריהם המקצועיים של המועמדים, שכמותם נדרשו בדירקטוריון בתי הזיקוק. צוין כי השר ער לצורך להציג מועמדות של אישה לחברות בדירקטוריון של בתי הזיקוק. גם הוועדה לבדיקת מינויים, במסגרת אישורה למועמדותו של מר וגנר, הסבה את תשומת לב השר כי בהרכב הדירקטוריון של בתי הזיקוק אין נשים. אלא שמכסת הדירקטורים מטעם המדינה בבתי הזיקוק טרם הושלמה, ולקראת מילוי שני המקומות שעודם פנויים אכן שוקל השר מינויה של אישה לדירקטוריון זה. עוד צוין כי השר שקל בשעתו את מינויה של עובדת בכירה במשרדו לכהונת דירקטור בבתי הזיקוק, אלא שמועמדותה של עובדת זו הוסרה מן הפרק מחשש שתיקלע לניגוד עניינים בין צורכי בתי הזיקוק לבין מדיניותו של המשרד ביחס למעמדה של בתי הזיקוק. כמו כן הודה המצהיר שלקראת המינויים לא בחן השר רשימה של מועמדות מתאימות, שכן רשימה כזאת ־ המצויה בידיו כיום - עדיין לא הייתה קיימת בזמן ביצוע המינויים הקודמים.
באשר לביטול המינויים: אין לבטל את המינויים שנעשו אלא להסתפק בסעד הצהרתי בלבד, שמטרתו להעמיד את הממשלה והשרים על שגגותיהם הנובעים מאי מודעותם המספקת למהות והיקף החובה שהוטלה עליהם ולהנחותם בדבר דרכי הפעלתה של הוראת סעיף 18א(ב) לעתיד לבוא. הן המועמדים אשר מונו הם מוכשרים וראויים, אי לכך אין פגיעה בציבור בהשארתם בתפקידים אלו.
בנוסף לכך ביטול המינויים בדיעבד של הנמנים יפגע בכל אחד מהם (בשמם הטוב ובמוניטין) ויפר את הכלל שאין מתקנים עוול בעוול.
פסק הדין
פסק הדין עוסק בזכות לשוויון בין שני המינים באשר לנציגותם בהרכבי הדירקטוריונים בחברות ורשויות ממשלתיות. לבו של עקרון השוויון, על־פי התפיסה המסורתית, הוא במתן הזדמנות שווה לכול, אך למרבה הצער, המצב הזה, מתן הזדמנות שווה, עשוי להשיג תוצאה שוויונית רק כאשר האוכלוסיות המתמודדות עושות כן בתנאים של שוויון התחלתי ולא כך המצב בחברה שבה אנו חיים. לכן ההעדפה המתקנת באה להקטין את הפער בשוויון הקיים בין הקבוצות החזקות לבין הקבוצות החלשות. היא מבוססת על התפיסה, כי בחברה שחלק מהחברים בה מצויים בעמדת מוצא נחותה, אין די במתן הזדמנות שווה לכול, המקיים שוויון פורמלי בלבד. במידה ויש בהרכב של הדירקטוריון מין "מופלה" בייצוג יש לתת עדיפות למין זה בעת חיפוש מועמד/ת לתפקיד. יחס מועדף בלבד הוא זה שיכול להקטין את הפער שנוצר ולהשיג שוויון בין הקבוצות ולא במתן הזדמנות שווה לכול. זכות זו הופרה לטענת השדולה כי השרים לא נתנו עדיפות במינוי לנשים וכל שלושת המתמנים החדשים הם גברים, ובהרכבי שתי המועצות הנוגעות בדבר אין (וערב המינויים הנדונים לא הייתה) גם אישה אחת.
דעת הרוב - השופט אליהו מצא
בדבריו מציין השופט מצא חוק שיווי זכויות האשה התשי"א-1951, שבא לתת ביטוי חקיקתי בעל תוכן משפטי מחייב לשוויון זכויות גמור לנשים, משום שמצא המחוקק שמסיבות היסטוריות הקשורות בהלכות דתיות ובמסורות עדתיות, היווה שוויונן של נשים בעיה מיוחדת. בנוסף על כך, במסגרת סעיף 18א לחוק החברות הממשלתיות ביטא המחוקק כוונה מפורשת לחייב את השרים (ולפי העניין, את הממשלה) לפעולה יזומה, מחושבת ומכוונת, להעדיף במינויים נשים לתפקיד דירקטוריונים על פי סעיף 18א(ב) לתקן עיוותים הקיימים במגזר הציבורי שבשליטת הממשלה. השופט מצא מדגיש שאת חידושו של סעיף 18א לחוק ראוי וצריך לפרש על רקע הקשרו הענייני של צורך חברתי רחב; כלומר, הצורך לחזק את חלקן של נשים במערכות התעסוקה בכלל, וברמות הניהול בפרט, של כל מגזרי הפעילות המשקית לענפיה במתן עדיפות בבחירתן כנציגות משרות בכירות ובהרכבי הדירקטוריון. מצא אומר כי הגישה האמורה מתחייבת גם מן ההכרה שעם חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו הועלה עקרון השוויון למדרגה נורמטיבית חוקתית, על־חוקית. הואיל והפלייתן של נשים בחברה המודרנית היא, בעיקרה, תופעה המושרשת בתפיסות סמויות, חוסנה המוסרי של חברה שוחרת שוויון יכול להיבחן בהיקף האמצעים והמאמצים החיוביים שנכונה היא לנקוט ולהשקיע בשבירת הסטאטוס-קוו וביצירת מציאות חדשה ושוויונית. להעדפה המתקנת נודעת, בהקשר הזה, חשיבות רבה, ואפשר אף מכרעת; שכן בקידומה המעשי - המתוכנן והמוכוון - של הקבוצה המופלית לרעה, לעבר העמדות שנשללו ממנה בעבר, יש לא רק משום תיקון עיוותיו המעשיים של חוסר השוויון אלא גם משום יצירתה של מציאות חדשה שסופה להעביר מן העולם גם את שורשיה הנסתרים של ההפליה ואת תוצאותיה הנלוות לפיכך. מתייחס לשלוש טענות שמעלה המשיבה כנגד ביטול המינויים.
דעת יחיד - השופט יצחק זמיר
השופט זמיר מסכים עם השופט מצא שאומר שהחוק הופר לפי סעיף 18א ויש ליישמו, אך בשונה ממצא אומר כי אין לעשות קישור לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ויש להיזהר בשימוש בעקרון השוויון ואין להפוך את זכות השוויון לזכות בעלת מעמד חוקתי על חוקי ללא דיון עמוק. השופט זמיר חושב שבחינת החובה שבסעיף 18א לחוק החברות הממשלתיות הקובע את זכות לשוויון במשמעות של העדפה מתקנת מספיקה כדי להגיע לתוצאה אליה הגיע השופט מצא. חושב שכדאי לאמץ מבחן גמיש על פיו ייקבע מתי הופרה החובה להעדיף מינוי אישה. הסייג שבהוראת החוק אמור לחול רק במקרים חריגים שבהם קיום החובה אינו אפשרי
דעת מיעוט - השופט יעקב קדמי
השופט קדמי אומר שקודם כל יש לבחון את המקצועיות על פני אימות העיקרון שלהעדפה מתקנת ולכן הוא אינו מחייב את יישומו במשמעות הקיצונית של נקיטת כל דרך אפשרית על מנת לאתר מועמדת מבני המין ה״מופלה״ כפי שסובר השופט מצא אלא מספיק שהשר יפעל במתחם הסבירות בבחינת רשימת מועמדות. ואין הוא חייב לפנות לגורמים "חיצוניים" ולעשות כל מאמץ אפשרי לאתר "עובדות" דווקא, מחוץ למשרד, גם אם ניתן למנות לתפקיד מי שאינו "עובד המשרד". החובה המוטלת על השר, לדברי השופט קדמי, אינה לתקן את היעדר ייצוג הולם אלא - לפעול בדרך סבירה להבטחת שוויון בבחירה בין שני המינים, תוך העדפת מועמדים "שקולים" של בני המין שאינו מיוצג באורח הולם. והכול - במידת הסבירות ותוך הקפדה ששמירת השוויון לתיקון המצב לא תבוא על חשבון מידת ההתאמה של המועמד לדרישות המיוחדות של התפקיד. השופט נותן משקל מכריע לסייג שבהוראת חוק :"ככל שניתן בנסיבות העניין"- שיקול ענייני של דרישות התפקיד וכישורי המועמד. על כן אין לומר שדי בהצבעה על אי־נקיטה של דרך ״אפשרית״ כלשהי כדי להשמיט את הבסיס מתחת לחוקיות בחירתו של בן המין האחר. ולכן לא הוכח כי השר פעל שלא כהלכה. לעומת זאת בנוגע לטענות כלפי בתי הזיקוק לנפט בע"מ השופט קדמי מסכים עם הטענה כי השרים לא עמדו במילוי החובה של מתן העדפה מתקנת למין שלא מיוצג באופן הולם ואכן מוצא פגם במינויים. השופט מציין כי לא ננקטו מטעמו של השר הצעדים הסבירים הדרושים להכנת רשימת מועמדות, ועל-כן, מטבע הדברים שלא נבחנה כשירותן של מועמדות כאלו. עם זאת מוצא את הדירקטורים החדשים כבעלי כישורים בהתאמה מוחלטת לדרישות התפקיד ובשקילתו אי חוקיות שבמינוי לעומת הפגיעה האישית בשניים, כלומר בעניין המינויים בחברת בתי זיקוק לנפט בע"מ המשקל המכריע ניתן על ידי השופט קדמי לפגיעה האישית ורואה בביטול מינויים כצעד חריף וקיצוני אשר אינו מוצדק בנסיבות העניין במיוחד כשהאפשרות הממשית של קיום מחליפות שקולות לא הוכחה.
החלטה
ב-1 בנובמבר 1994 נתן בית המשפט העליון את פסק דינו. טענותיה של שדולת הנשים נתקבלו ברוב דעות השופטים אליהו מצא ויצחק זמיר כנגד דעת המיעוט של השופט יעקב קדמי. בית המשפט העליון ביטל את המינויים של שלושת הדירקטורים אשר מונו תוך הפרת הוראות סעיף 18א לחוק החברות הממשלתיות. בית המשפט הורה לכל אחד מהשרים שבידם הופקדה הסמכות למינוי הדירקטורים לקיים מחדש את הליכי מינוי הדירקטורים תוך כיבוד ומימוש התכלית והחובה שעוצבה בתיקון לפקודת החברות, כלומר מתן ביטוי הולם לייצוגם של שני בני המינים.
השלכות פסק הדין
עוד נקבע על ידי בג"ץ כי בחינת הייצוג ההולם תיעשה על פי מבחן התוצאה ואין די בכוונה טובה או בחיפוש פורמלי.
שדולת הנשים מציגה נתונים סטטיסטיים שנאספו על ידי מרכז המחקר והמידע של הכנסת ב-2011. מתוך הנתונים עולה כי ישנו גידול מרשים בייצוג נשים במועצות המנהלים של חברות ממשלתיות. הגידול הוא שילוב בין שני תהליכים: עלייה בשיעור הנשים שמועמדותן הוגשה לוועדת המינויים כאשר מרדכי בן דרור מכהן כיושב ראש של הוועדה. הוועדה עסקה בבדיקת כשירותן של מועמדים בכירים לחברות ממשלתיות, ועדת בן דרור עמדה על המשמר ודחתה מינויים של גברים לדירקטוריונים שבהם לא כיהנו כלל נשים. ועלייה בשיעור הנשים שמינוין אושר על ידי הוועדה. יועצי/ות השרים/ות הפנימו את המסר ופנו לנשים שהיו קשורות בקשרי עבודה עם אותם שרים; או לנשים שלמיטב ידיעתם נמצאו בעמדה אסטרטגית שאפשרה להן להמליץ על נשים ראויות אחרות להגיש את מועמדותן; או ליועצת למעמד האישה, שתסייע להם ותספק רשימת שמות. נשים יזמו גם הן, יותר מבעבר, מגע עם שרים, בין במישרין ובין דרך "חברים" או "חברים של חברים" כדי לדרוש מינויים. העמדה התקיפה שנקט בית המשפט העליון בסוגיה זו הייתה בעלת השפעה כמעט מידית על המינויים לחברות ממשלתיות
כף ורדה במשחקים האולימפיים
כף ורדה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף. בכל המשחקים בהם השתתפה התחרו מטעמה ספורטאים בענף האתלטיקה, ולעיתים גם באיגרוף, ג'ודו, התעמלות אמנותית וטאקוונדו.
לאורך השנים היו הישגיהם של הספורטאים הכף ורדים שהשתתפו במשחקים נמוכים למדי, ואיש מהם לא היה קרוב לזכייה במדליה אולימפית.
אוכף דוריונס
אוכף דוריונס (באנגלית: Doriones Saddle; בבולגרית: седловина Дорионес) הוא אוכף מכוסה קרח באי בראבנט בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
האוכף ממוקם 730 מטרים מערבית - דרום-מערבית מפסגת אופיזו, 10.8 קילומטרים צפונית - מזרחית מהר פארי, ו-6.85 קילומטרים דרומית - מזרחית מפסגת בלסנה.
גילוי ומיפוי האוכף
האוכף מופה על ידי סקרים בריטיים בשנת 1980 ובשנת 2008.
מקור השם
האוכף נקרא על שם המוצב הרומי העתיק דוריונס במערב בולגריה.
קווי אשראי לישראל
קווי אשראי לישראל (קווי אשראי, קאל) הוא שמו של תאגיד חברות ישראלי שפעל בין השנים 1993–1997 במבנה פירמידה תחת חברת האם "קווי אשראי לישראל שירותים פיננסיים בע"מ". מקור השם הוא בפעילותה המרכזית של החברה - מתן אשראי ללקוחות פרטיים ולעסקים קטנים ובינוניים.
יו"ר הדירקטוריון ומנכ"ל החברה עד סמוך למועד פירוקה היה יובל רן.
החברה השקיעה בתחומים נרחבים ומגוונים, בעיקר בתחומי הלוואה בריבית, פיננסים, נדל"ן ומסחר. עם החברות המוכרות שהיו בשליטתה לאורך השנים נמנות חברת אקוויטל (או כשמה דאז פספורט), יואל, נפטא, אספייד ואוקידוק. מספר רב של עסקאות כושלות שביצעה החברה, כמו גם ירידה חדה בהיקף הגביה של ההלוואות הרבות שהעניקה החברה הביאו אותה למצב כלכלי קשה.
בשנת 1997 הועבר הנכס המרכזי של החברה, השליטה בתאגידי הנפט של קבוצת יואל, לקובי מימון ולמשפחת לבנת. זאת, לאחר שקווי אשראי לא הצליחה להחזיר את ההלוואה שנתנו לה השניים.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1993 ושלטה לאורך השנים בכ-100 חברות ציבוריות ופרטיות. מנהלי החברה היו יובל רן, נתן שוורץ, אברהם גולדרייך ונתן טורנר.
במהלך שנות פעילותה גייסה החברה מאות מיליוני שקלים ממשקיעים. החברה השקיעה את הכספים שגייסה בכמאה חברות ודיווחה על רווחים גדולים כל שנה. בשנת 1995 התברר שהחברה נקלעה לקשיים והפסידה 66 מיליון שקל מפעילותה בעסקי מימון.
בחודש אוגוסט 1995 רכשה החברה מיוסף (ג'ו) אלמליח את גרעין השליטה בחברת פספורט, אשר החזיק בשרשור גם את חברות ישראמקו, יואל, נפטא ועוד. לאחר שבהתחלה ניסה קובי מימון למנוע מקווי אשראי לרכוש את פספורט מטולדנו באמצעות מאבק משפטי, בחודש נובמבר 1995 הצטרף מימון בעצמו לגרעין השליטה של פספורט ורכש 50% ממניות החברה. בחודש פברואר 1996 הצטרפה לגרעין השליטה של פספורט משפחת לבנת, בעלת השליטה בקבוצת תעבורה.
בחודש אפריל 1997 נמלט יובל רן מישראל להולנד ולאחר מכן לארצות הברית שם התיישב בעיר יוסטון שבטקסס. מיד לאחר בריחתו, החל רן לשמש כמנכ"ל חברת ישראמקו ארצות הברית. כמו כן מכר שתי חברות שהיו בשליטתו למוטי מנשה, ששימש כדירקטור בחברה.
בחודש יולי 1997 כשלה החברה בהחזר התשלום הראשון של הלוואה שניתנה לה בחודש ינואר על ידי קובי מימון וקבוצת תעבורה. כתוצאה מכך, קיבלו קובי מימון ומשפחת לבנת את מניותיה של קווי אשראי בתאגידי הנפט.
בשנת 1998 מונה לחברת הבת, קווי אשראי (מרכז), עו"ד ישראל קנטור ככונס נכסים זמני. במאי 2001 מונו עו"ד יצחק מירון ורו"ח חיים רבינוביץ' למפרקי החברה.
בחודש ינואר 1999 הוצת ארכיון החברה בפתח תקווה.
מבנה ארגוני
בעלי השליטה בחברת האם "קווי אשראי לישראל שירותים פיננסים בע"מ" החזיקו באמצעותה בשאר חברות הקבוצה, ובהן: קווי אשראי (מרכז), פספורט, ישראמקו, יואל, נפטא, אספייד, אוקידוק, אוקטובה, מדרומיאה, פילסברי ישראל (נילס קוקיס), ניליביט, נביגטור נדל"ן ועוד.
תביעת המפרקים
בחודש ספטמבר 2004 הגישו מפרקי החברה, עו"ד יצחק מירון ורו"ח חיים רבינוביץ', תביעה נגד שורה של מנהלים, בעלי שליטה ונושאי משרה בחברה. בתביעה נטען כי הנתבעים ביצעו פעולות תרמית והונאה, ופעלו בניגוד עניינים חמור, באופן אשר הביא לריקון קופת החברה ולהברחת נכסיה לטובת שורת בעלי עניין. הנתבעים המרכזיים בתביעה זו הם יובל רן, קובי מימון, חיים צוף, משפחת לבנת, עופר קרז'נר ובנק דיסקונט. המפרקים הצביעו על שורה של פעולות חשודות שהתרחשו בחברה במהלך שנות פעילותה במעורבות גורמים אלו. התביעה הוגשה בגין עסקות סיבוביות שביצעו בעלי השליטה בחברה. לפי הטענה, באמצעות עסקות אלה הועברו שלא כדין מיליוני שקלים מקופת החברה לידיהם הפרטיות של בעלי השליטה, לאחיו של רן יואב, לאחים עודד ורם לוסקי ולעופר קרז'נר.
בשנת 2010 החליט יובל רן לשתף פעולה עם מפרקי החברה. רן טען שהוא עושה זאת משום שלאחר שתביעת המפרקים נדחתה בשנת 2008, קובי מימון, חיים צוף ומשפחת לבנת, שעד לרגע זה דאגו לכל צרכיו והעבירו לו תשלומים קבועים, החלו להתכחש לו ומשום שברצונו לפתוח דף חדש בחייו.
בשנת 2011 הגיש עו"ד מירון לבית המשפט תביעה נוספת הנסמכת על טענותיו של יובל רן. לפי גרסתו של רן, קווי אשראי ויתרה על החזקותיה בחברת אקוויטל שהייתה בבעלותה, תמורת תשלום שוחד של 6 מיליון דולר למנהלי החברה ממשפחת לבנת ומקובי מימון. בנוסף טען רן כי לבנת ומימון ידעו כי העסקה תוביל לקריסת קווי אשראי וכי הדברים נעשו בכוונת תחילה.
התביעה הסתיימה בפשרה לפיה הנתבעים העיקריים בתיק, קובי מימון, חיים צוף, משפחת לבנת ובנק דיסקונט, ישלמו לקופת הפירוק 65 מיליון ש"ח.
מייק הרמן
מייק הרמן (באנגלית: Mike Herman; נולד ב-27 באוגוסט 1937), הוא אתלט יהודי-אמריקאי בעבר, בעל מדליית ארד מאליפות ארצות הברית בקרב עשר, אלוף ושיאן המכביות (החמישית 1957 והשישית 1961) בקפיצה במוט ובקרב עשר ואלוף ושיאן המכביה השישית בקפיצה לרוחק. הרמן עדיין מחזיק (2017) במספר שיאים של אוניברסיטת ניו יורק (באצטדיון: קפיצה לרוחק - 7.84 מטר וקרב עשר - 6,760 נקודות, באולם: ריצת 55 מטר משוכות - 7.40 שניות, קפיצה לרוחק: 7.64 מטר).
ביוגרפיה
הרמן למד באוניברסיטת ניו יורק.
1957
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכה הרמן ב-4 מדליות אישיות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב, בקרב עשר בתוצאה של 5230 נקודות, לפני דוד קושניר מישראל (4712 נקודות) וסיד קיוויט מארצות הברית (3863 נקודות) ובקפיצה במוט בתוצאה של 3.55 מטר, לפני יצחק לוי (3.10 מטר) וצבי ינובר, שניהם מישראל. מדליות כסף, בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.2 שניות, אחרי רוברט ריטנברג מארצות הברית (14.8 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.96 מטר, אחרי דוד קושניר (6.97 מטר) ולפני רוברט ריטנברג (6.86 מטר).
1958
בתחרות שנערכה בניו יורק ב-19 באפריל 1958 קבע הרמן בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 7.84 מטר, תוצאה שדירגה אותו במקום שלישי בארצות הברית באותה שנה.
1959
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1959 זכה הרמן במדליית ארד בקרב עשר בתוצאה של 6760 נקודות. בתחרות שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה ב-19 ביולי אותה שנה הוא קבע בקרב עשר שיא אישי חדש של 7026 נקודות.
1960
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה ביוג'ין אורגון ב-8 וב-9 ביולי 1960 וגם ששימשה כמבחנים האמריקאים לאולימפיאדת רומא (1960) סיים הרמן במקום שישי בקרב עשר בשיא אישי חדש של 7092 נקודות, על אף שלא סיים את ריצת ה-1500 מטר (ריצת 100 מטר: 10.8 שניות, קפיצה לרוחק: 8.00 מטר, הדיפת כדור ברזל: 13.28 מטר, קפיצה לגובה: 1.88 מטר. ריצת 400 מטר: 53.3 שניות, ריצת 110 מטר משוכות: 14.6 מטר, זריקת דיסקוס: 39.78 מטר, קפיצה במוט: 3.64 מטר, הטלת כידון: 52.35 מטר, ריצת 1500 מטר: לא סיים) וכן השתתף בגמר הקפיצה לרוחק, אך פסל את שלוש הקפיצות. במסגרת תחרות קרב עשר הוא קפץ לרוחק בתוצאה של 8.00 מטר, התוצאה השנייה בטיבה במבחנים, אחרי ראלף בוסטון (8.09 מטר) ובכל זאת לא נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים. שיאו בקפיצה לרוחק במסגרת קרב עשר נישבר רק בשנת 1990 על ידי דן אובראיין מארצות הברית.
1961
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1961 סיים הרמן פעמיים במקום חמישי, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.56 מטר ובקרב עשר בתוצאה של 6489 נקודות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר אותה שנה הוא זכה ב-5 מדליות אישיות, 3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד ובכך היה לאתלט המצטיין של המשחקים. מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בשיא מכביה חדש של 7.47 מטר, לפני דוד קושניר (7.22 מטר) ועמוס גרודז'ינובסקי מישראל (7.06 מטר), בקפיצה במוט בתוצאה של 3.71 מטר, לפני יצחק לוי (3.61 מטר) וסגל מארצות הברית (3.61 מטר) ובקרב עשר בשיא מכביה חדש של 6258 נקודות וזאת על אף שויתר על ריצת 1500 מטר. מדליית כסף, בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.07 מטר, אחרי אליהו קייקוב מישראל שקבע שיא מכביה חדש של 14.12 מטר ולפני פביאן דרזנר מישראל (13.45 מטר) ומדליית ארד, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.90 מטר, אחרי לוי מבריטניה שקבע שיא מכביה חדש של 1.95 מטר וג'ין זוברינסקי מארצות הברית (1.95 מטר).
Screamadelica
Screamadelica ("סקרימדליקה") הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הרוק האלטרנטיבי הסקוטית פריימל סקרים. הוא יצא לאור לראשונה ב-23 בספטמבר 1991 בבריטניה בלייבל "Creation Records" וב-8 באוקטובר 1991 בארצות הברית ב-Sire Records. האלבום סימן שינוי כיוון משמעותי מצליל האינדי רוק המוקדם של הלהקה. חלק ניכר מהפקת האלבום נעשה על ידי אנדרו וות'רול וטכנאי ההקלטות הוגו ניקולסון, שעשו רמיקסים להקלטות הלהקה בהשפעת סגנון האסיד האוס.
סקרימדליקה, היה האלבום הראשון של הלהקה שזכה להצלחה מסחרית, והגיע לשיא במקום השמיני במצעד האלבומים הבריטי עם יציאתו. הוא זכה לשבחים רבים מהמבקרים, וזכה לא פעם בתואר אחד האלבומים הטובים של שנות ה-90 בסקרים שונים. הוא זכה בפרס מרקורי למוזיקה הראשון בשנת 1992, ונמכר בלמעלה משלושה מיליון עותקים ברחבי העולם.
רקע, מוזיקה, השפעות והקלטות
כשנשאל מה היו ההשפעות על "Screamadelica", הזמר בובי גילספי אמר שפריימל סקרים היו כמו להקת רוקנ'רול שיש לה טעם מגוון למדי. ז'אנרים רבים עניינו אותם כמו ג'אז חופשי, פאנק, סול, קאנטרי, בלוז, מוזיקה אלקטרונית, פוסט-פאנק, מוזיקת אמביינט ומוזיקה פסיכדלית משנות ה-60. לגבי להקות הפוסט-פאנק שהאזין להן בשנותיו המכוננות אמר: "הרבה מהרעיונות האלה מושרשים בפריימל סקרים, ואולי להקות הרוק הגדולות האחרונות היו סוזי והבנשיז, הבאזקוקס וג'וי דיוויז'ן . [. . . ] הרעיונות במוזיקה והמילים של שלוש הלהקות הללו השפיעו לחלוטין על פריימל סקרים". "סקרימדליקה" הושפע גם מהאלבום Pet Sounds של הביץ' בויז (1966). גילספי אומר שאחרי שגילו את האלבום, השירים שלהם נעשו הרבה יותר רכים. גילספי גם ציין את אלבומה של ניקו "The Marble Index" כבעל השפעה גדולה עליו בזמן הקלטת "סקרימדליקה" ואמר שהוא "האזין לו כל הזמן". חברי הלהקה היו גם "מעריצים גדולים של הרגאיי והדאב של שנות ה-70."
בהשראת סצנת האסיד האוס, שפרחה באותה תקופה, גייסה הלהקה לתפקיד המפיק את התקליטן אנדרו וות'רול. הלהקה אהבה את העובדה שוות'רל היה דיג'יי שמעולם לא היה מפיק ראשי באולפן לפני כן. לדברי גילספי היה לוות'רול: "הכישרון הטבעי ליצור את המוזיקה והמבנה ולעבד מוזיקה בצורה שמעולם לא שמענו קודם". וות'רול בחר את החלקים והכלים מההקלטות של הלהקה שהוא אהב ויצר מהם עיבוד מוזיקלי חדש: "הוא היה ממש מעולה בלקחת את כל הדברים האלה ולארגן אותם מחדש ולהפוך אותם למוזיקה הפנטסטית הזו".
"Loaded" היה השיר הראשון בו השתתף וות'רול. הוא עשה רמיקס לבלדה "I'm Losing More Than I'll Ever Have", מהאלבום הקודם של הלהקה, שבו פירק את השיר ובנה אותו מחדש עם לופ תופים שלקח מגרסת בוטלג איטלקית של השיר "What I Am" של אידי בריקל, איתו שילב סאמפל מהשיר "I Don't Want to Lose Your Love" של להקת "The Emotions", סאמפל של גילספי שר שורה מתוך "Terraplane Blues" של רוברט ג'ונסון, ואת הסאמפל הפותח את השיר מתוך הבי מובי עם פיטר פונדה "The Wild Angels". התוצר הפך ללהיט הגדול הראשון של הלהקה, והגיע למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי.
הסינגל השני מהאלבום, "Come Together" יצא לאור באוגוסט 1990 והגיע למקום ה-26. גרסת הסינגל של השיר, במיקס של טרי פארלי, שונה בתכלית מגרסת האלבום שהופקה על ידי אנדרו וות'רל. בעוד שלמיקס של פארלי יש מבנה של שיר פופ סטנדרטי, גרסת האלבום המורחבת של וות'רול מושפעת יותר ממוזיקת האוס ודאב, מכילה סאמפל מנאום של ג'סי ג'קסון, ואין בה את השירה של בובי גילספי בכלל. הגרסה הקצרה של השיר מופיעה באלבום השני של פסקול הסרט טריינספוטינג.
שני סינגלים נוספים יצאו לאור בהמשך, "Don't Fight It, Feel It" בו שרה הזמרת דניס ג'ונסון, שהייתה פעילה בסצנת המוזיקה של מדצ'סטר, ו-"Higher Than The Sun" שהופק על ידי The Orb. הלהקה כתבה גם שיר בשם "Screamadelica", אך הוא לא מופיע באלבום. שיר זה, בן עשר הדקות, הופק גם הוא על ידי וות'רול ושרה בו דניס ג'ונסון. הוא מופיע ב-EP "Dixie-Narco" שיצא ב-1992, וגם בפתיחה של קלטת הווידאו הנדירה "Screamadelica".
עטיפה
עטיפת האלבום של "Screamadelica" צוירה על ידי האמן הבית של "Creation Records", פול קאנל. קאנל קיבל השראה מכתם רטיבות שראה על תקרת משרדי חברת התקליטים לאחר שנטל LSD.
האלבום היה בין עשר עטיפות אלבומים שנבחרו על ידי הדואר המלכותי לסט של בולי דואר "Classic Album Cover" שהונפקו בינואר 2010.
הצלחת האלבום
"Screamadelica" יצא לאור ב-23 בספטמבר 1991 בבריטניה. הוא הגיע למקום ה-8 במצעד האלבומים הבריטי, ולאחר מכן זכה למעמד פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי. האלבום מכר 715,000 עותקים נכון לספטמבר 2020. הסינגל "Movin' on Up" היה הלהיט הפורץ של הלהקה בארצות הברית: הוא הושמע רבות תחנות רדיו של רוק אלטרנטיבי, והגיע למקום השני במצעד הבילבורד "Modern Rock Tracks". הוא גם הגיע למקום ה-28 במצעד "Mainstream Rock Tracks" היות שהושמע גם בתחנות רדיו רוק.
ביקורת ומורשת
"Screamadelica" התקבל היטב בקרב המבקרים. בביקורת למגזין "Spin", נכתב שהתקליט "מעיף את המוח לחלוטין" וששיריו הטובים ביותר היו "כמעט בלתי ניתנים לסיווג". ב-AllMusic, נכתב שה"אלבום מתעלה על הזמן וההשפעה שלו". AllMusic רואה באלבום כטוב ביותר של הלהקה. פיצ'פורק שיבחו את האלבום ברשימת "100 האלבומים המובילים של שנות ה-90" לשנת 2003, ואמרו: "ההכלאה מלאת הדמיון של האווירה ב-"Screamadelica" של עבר, הווה ועתיד תפסה את הרגע בצבעים ובהדר, והוא עדיין מקרין עם זוהר קליידוסקופי." רוברט כריסטגאו מ- The Village Voice, לעומת זאת, הקצה לו דירוג "לא זה ולא זה", המעיד על אלבום שאינו מצדיק האזנה חוזרת אך אינו נפל מוחלט.
האלבום היה אלבום השנה של מלודי מייקר בשנת 1991 כמו גם של המגזין "Select" בעוד NME מיקמו אותו במקום השלישי. האלבום זכה בפרס מרקיורי, בפעם הראשונה שהוענק, ב-1992. בשנת 1996, "Select" בחר בו כאלבום מספר 1 של שנות ה-90. בשנת 2000, מגזין Q מיקם את האלבום במקום ה-18 ברשימת "100 האלבומים הבריטיים הגדולים". בשנת 2001, בסקר של מגזין Q מוקם האלבום במקום ה-81 ברשימת "100 האלבומים המובילים בכל הזמנים". בשנת 2003, NME דרגו אותו במקום 23 ברשימת "100 האלבומים הטובים ביותר אי פעם". ב-2003, פיצ'פורק מיקם אותו במקום ה-77 ברשימת "100 האלבומים המובילים של שנות ה-90". הוא הופיע ברשימת "100 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" של ערוץ 4. בביקורת משנת 2009, ה-BBC הכתיר את האלבום כ"קלאסיקה מזהב מוצק". NME גם כינה אותו ב-2011 "האלבום הכי מסומם אי פעם". לפי Acclaimed Music, אתר שמשתמש בסטטיסטיקה כדי לייצג באופן מספרי קבלת ביקורת, "Screamadelica" הוא האלבום ה-107 המוערך ביותר בכל הזמנים, וה-16 המוערך ביותר בשנות התשעים. הוא דורג במקום ה-437 במהדורת 2020 של רשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של הרולינג סטון.
לרגל יום השנה ה-30 לאלבום בשנת 2021, פנדר יצרה מספר מוגבל של פנדר סטראטוקסטר עם עטיפת האלבום על גוף הגיטרה.
לציון יום השנה ה-20 ליציאת האלבום, פריימל סקרים ביצעה את כל האלבום בהופעה חיה בלונדון ב-26 וב-27 בנובמבר 2010. ההופעה כללה מקהלת גוספל מלאה. אחרי הופעות אלו יצאה הלהקה גם לסיבוב הופעות בבריטניה במרץ 2011, שגם בו הלהקה ביצעה את האלבום במלואו.
מילארד המפטון
מילארד פרנק המפטון ג'וניור (באנגלית: Millard Frank Hampton Jr.; נולד ב־8 ביולי 1956) הוא אתלט עבר אמריקאי שזכה במדליית זהב אולימפית (מרוץ שליחים 4X100 מטר) ומדליית כסף (ריצת 200 מטר) באלימפיאדת מונטריאול (1976).
ביוגרפיה
מילארד המפטון נולד ב-1956 בפרזנו, קליפורניה למילארד המפטון סיניור שהיה אף הוא אתלט שעסק בריצות קצרות. למד בתיכון סילבר קריק שבסאן חוזה. כבר בתקופה זו החל לעסוק בספורט ומחזיק עד היום בשיא התיכון בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. ב-1974 החל המפטון ללמוד במכללת סאן חוזה. לאחר סיום לימודיו במכללה החל ללמוד בUCLA
1976
בתחרות איגוד האתלטים החובבים זכה המפטון במדליית זהב בריצת 200 מטר.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מונטריאול זכה המפטון, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב במרוץ שליחים 4X100 מטר בתוצאה של 38.33 שניות לפני נבחרת מזרח גרמניה (38.66 שניות) ונבחרת ברית המועצות (38.78 שניות) וכן במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.29 שניות אחרי דון קווארי מג'מייקה (20.23 שניות) ולפני דוויין אוונס מארצות הברית (20.43 שניות).
1980
באליפות ארצות הברית באתלטיקה זכה המפטון במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.37 שניות אחרי למונטה קינג (שיא אליפות 20.08 שניות) ולפני פרדריק טיילור (20.48 שניות).
המפטון היה מועמד להתחרות באולימפיאדת מוסקבה אך ההשתתפות נמנעה ממנו בגלל החרם שהטיל המערב על ברית המועצות.
אלכסיי סוואטייב
אלכסיי ולדימירוביץ' סוואטייב (ברוסית: Алексей Владимирович Савватеев; נולד ב-13 בדצמבר 1973 במוסקבה) הוא מתמטיקאי רוסי ומומחה בכלכלה מתמטית, פופוליזטור של מתמטיקה. דוקטור למדעי הפיזיקה והמתמטיקה, חבר בהתכתבות באקדמיה הרוסית למדעים (2022). פרופסור במכון מוסקבה לפיזיקה טכנית, פרופסור באוניברסיטת אדיגיה הממלכתית , חוקר מוביל במכון המרכזי לכלכלה ומתמטיקה של האקדמיה הרוסית למדעים.
ביוגרפיה
אלכסיי סוואטייב נולד ב-13 בדצמבר 1973 במוסקבה, ברית המועצות. סבא מצד האם - יצחק אלכסנדרוביץ' לוריא (1890–1956) - מתמטיקאי, פרופסור וראש המחלקה למתמטיקה גבוהה של האקדמיה להנדסה צבאית של הצבא האדום ע"ש קויבישב.
בשנת 1990 סיים סוואטייב את בית הספר למתמטיקה מס' 57 במוסקבה, ולאחר מכן נכנס לפקולטה למכניקה ומתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה, סיים את לימודיו בשנת 1995 בהצטיינות. המשיך את לימודיו בבית הספר הרוסי לכלכלה (NES), סיים את לימודיו ב-1997 בהצטיינות יתרה.
לאחר דִּיסֶרְטַצְיָה, בהזמנת פרופסור שלמה ובר, יצא לשנה וחצי ללימודי פוסט-דוקטורט בבלגיה במרכז לחקר תפעול ואקונומטריה.
מרטין שולר
מרטין שולר (באנגלית: Martin Schoeller; נולד ב-12 במרץ 1968) הוא צלם ניו יורקי שסגנון "תצלומי התקריב המפורטים" שלו מתאפיין בטיפול דומה בכל הנושאים, בין אם הם ידוענים או אנונימיים. עבודתו המזוהה ביותר היא הדיוקנאות שלו, שצולמו בתאורה, רקע וסגנון דומים. עבודתו מופיעה ב"מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק ", הניו יורקר, ב"ניו יורק טיימס מגזין", ב"טיים", GQ, ו-ווג. הוא צלם צוות ב"ניו יורקר" מאז 1999.
ראשית חייו והשכלתו
נולד במינכן, גרמניה ב-12 במרץ 1968. בשנותיו הראשונות הושפע מהצלמים אוגוסט זנדר, ברנד בכר והילה בכר. שולר למד צילום ב-Lette-Verein בברלין.
קריירה
שולר החל את הקריירה שלו בגרמניה. הוא הגיע לניו יורק ב-1993 ועבד כעוזר של אנני ליבוביץ' מ-1993 עד 1996. הוא פיתח את טכניקת דיוקן "הראש הגדול", מונח שטבע לסגנון "תצלומי תקריב היפר-מפורטים", סגנון שהעניק לו לימים הערכה עולמית. הוא עזב ב-1996 כדי להמשיך בקריירת פרילנסר. דיוקנאות רחוב שלו הופיעו ב- Rolling Stone, GQ, Esquire, Entertainment Weekly ובמגזין W. בשנת 1999 הצטרף לריצ'רד אבדון כצלם דיוקנאות בניו יורקר.
דיוקנאותיו הוצגו במוזיאונים וגלריות ברחבי העולם. ספר דיוקנאות שלו יצא לאור על ידי teNeues בשנת 2005: "Close Up: Portraits 1998-2005". בספר 75 דיוקנאות שנבחרו מלמעלה מ-300 צילומים עם ידוענים. ספר אחר, "Female Bodybuilders", פורסם בהוצאת Pond Press ב-2008. באותה שנה פרסם בית ההוצאה שטרן תיק עבודות (portfolio) שלו, "Fotographie Portfolio #54". ספרו "דיוקנאות" פורסם ב-2014 על ידי teNeues, ומציג רטרוספקטיבה של 15 שנים של דיוקנאות הסביבה שצילם. הוא השיק תערוכות בו-זמנית בברלין ובניו יורק, בהן הוצגה העבודה על יציאת הספר לאור. עבודתו נמצאת באוסף הקבוע של גלריית הדיוקנאות הלאומית של סמיתסוניאן.
צילם את השער השנוי במחלוקת של גיליון 21 במאי 2012 של "טיים" על התקשרות הורית ("Are You Mom Enough?"). בספרו האחרון "Identical: Portraits of Twins", בהוצאת teNeues בחן 40 קבוצות של תאומים ואחים זהים בסגנון הקלוז אפ הייחודי שלו.
חיים אישיים
נישא להלן רוטמן שולר, מעצבת גרפית, בשנת 2000. חי ועובד במנהטן, ניו יורק.
שפות באמריקה הצפונית
השפות המדוברות באמריקה הצפונית כוללות את שפותיהם של העמים הילידיים ביבשת, וגם את שפות השלטונות הקולוניאליים האירופאיים. השפות המדוברות ביותר באמריקה הצפונית (כולל אמריקה המרכזית והקריביים) הן אנגלית, ספרדית ובמידה פחותה יותר צרפתית. כמו כן, בעיקר בקריביים, מדוברות שפות קריאוליות שמושפעות מהשפות הללו.
שפות ילידיות
אמריקה הצפונית היא בית למשפחות שפות רבות ומספר שפות מבודדות. בצפון הארקטי, מדוברות שפות אסקימו-אלאוט מאלסקה עד לגרינלנד. המשפחה הזו כוללת את השפה האלאוטית בהאיים האלאוטיים, שפות יופיק באלסקה והמזרח הרחוק הרוסי, והשפות האינואיטיות באלסקה, יוקון, הטריטוריות הצפון-מערביות, נונאווט וגרינלנד.
שפות ממשפחת נא-דנה, שמתוכן הנפוצות ביותר הן שפות אתבסקה, כוללות את השפות של מרכז ומזרח אלסקה וצפון-מזרח קנדה, וכמו כן גם את משפחות השפות האפאצ'יות בדרום-מערב ארצות הברית. השפות האלגיות, שכוללות את ענף השפות האלגוקניות הגדול, נמצאות בקנדה ובארצות הברית. הן כוללות את שפות הקרי, אוג'יבווה שפת מי'קמק  ושפת בלאקפוט. שפות אירוקוי מדוברות באזור סביב נהר סנט לורנס ובאגמים הגדולים המזרחיים, וכוללות גם את צ'ירוקי. השפות הסיואניות, כולל שפות קרואו וסיו , נפוצות על המישורים הגדולים. משפחות שפות קטנות רבות מדוברות בצפון מערב האוקיינוס השקט, מקולומביה הבריטית ועד קליפורניה.
שפות יוטו-אצטקיות נמצאות ברחבי מערב ארצות הברית, צפון ומרכז מקסיקו, ודרומה עד אל סלבדור; הן כוללות בין השאר את שפות הופי או'אודהם  ונאוואטל. משפחות גדולות אחרות במקסיקו כוללות את שפות המאיה (המדוברות גם בבליז ובגואטמלה), שפות מיהיי-זוקיי, ושפות אוטו-מנגיאניות. באיים הקריביים שפות אראוואק היו נפוצות בעבר, אך כיום הן מוגבלות לשפת גריפונה במרכז אמריקה; המשפחה עדיין מיוצגת היטב בדרום אמריקה. שפות צ'יבצ'ניות מדוברות בקוסטה ריקה ובפנמה, כמו גם בדרום אמריקה.
שפות זרות
השפה המדוברת ביותר באמריקה הצפונית היא אנגלית, והבאות אחריה בשכיחות הן ספרדית וצרפתית. שלוש השפות הללו הובאו לאמריקה הצפונית כתוצאה מקולוניזציה של היבשת על ידי מתיישבים קולוניאליים מאירופה.
אנגלית היא השפה העיקרית בארצות הברית, קנדה, ברמודה ואיי קיימן, והיא מדוברת לצד שפות קריאוליות המבוססות על אנגלית באנגווילה, אנטיגואה וברבודה, איי בהאמה, ברבדוס, בליז, גרנדה, ג'מייקה, מונסראט, סנט קיטס. ונביס, סנט וינסנט והגרנדינים, טרינידד וטובגו, איי טורקס וקייקוס ואיי הבתולה. זוהי גם השפה הרשמית של דומיניקה וסנט לוסיה, שם מדוברת גם קריאולית אנטילית המבוססת על צרפתית.
ספרדית היא השפה העיקרית במקסיקו ובכל מרכז אמריקה מלבד בליז, ובנוסף גם בקובה, ברפובליקה הדומיניקנית ובפוארטו ריקו (בה מדוברת גם אנגלית); היא מדוברת גם בארצות הברית.
צרפתית היא השפה הדומיננטית בקוויבק ובסן-פייר ומיקלון, והיא מדוברת גם במניטובה, אי הנסיך אדוארד, אונטריו, ניו ברונסוויק, נובה סקוטיה, מיין, ניו המפשייר, ורמונט ולואיזיאנה. היא מדוברת לצד שפות קריאוליות מבוססות צרפתית בסנט לוסיה, דומיניקה, גוודלופ, האיטי, מרטיניק, סנט ברתלמי, ובצד הצרפתי של סן מרטן. צרפתית היא אחת משתי השפות הרשמיות של קנדה.
באלסקה, רוסית דוברה בעבר כשפת השלטון והמסחר ושפתם של המתיישבים הרוסים שם, שהתערבבו לעיתים קרובות עם המקומיים (מספרם היה פחות מאלף), ויצרו אוכלוסייה רב-גזעית ניכרת. השימוש בשפה החל לפחות לאחר שארצות הברית רכשה את אלסקה מהאימפריה הרוסית. למרות זאת, השפה, שנקראת "רוסית ישנה" בפי דובריה, עדיין מדוברת כיום בחלקים של אלסקה כמו נינילצ'יק וקודיאק ידי צאצאי המתיישבים הרוסים וילידי אלסקה שעברו רוסיפיקציה. הניב ידוע בשל אוצר המילים הרוסי הארכאי שלו והשפעות השפות הילידיות עליו. רובם המכריע של דוברי הניב הדוברים הם קשישים, כך שהניב הרוסי הייחודי הזה נמצא בסכנת הכחדה. בנוסף, שפה קריאולית-רוסית דוברה פעם בכמה מהאיים האלאוטיים. רק מספר דוברים קשישים עדיין דוברים אותה. בשל הגירה מרוסיה בעשורים האחרונים, השפה הרוסית חזרה להיות מדוברת בקרב חלק מאוכלוסיית אלסקה.
אף על פי שאף מדינה גרמנית לא שיחקה תפקיד מרכזי בקולוניזציה האירופית ביבשת אמריקה, אנשים בני העם הגרמני כן הקימו מושבות משלהם. הניבים הפנסילבני, ההוטרי והטקסני של השפה הגרמנית, שכולם התפתחו באמריקה הצפונית, כמו גם שפת פלאוטדיץ' מבוססת הגרמנית, מדוברים כולם על ידי צאצאים של מתנחלים אלה בארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
הודים הובאו לקריביים מדרום אסיה באמצע המאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20 כדי לעבוד על מטעי קנה הסוכר, פולי הקקאו, האורז ופולי הקפה לאחר ביטול העבדות. הינדוסטנית קריבית מדוברת על ידי הודים-קריביים באיים באיים קריביים כמו טרינידד וטובגו וג'מייקה שבה רוב ההודים מגיעים מצפון הודו. טמילית וטלוגו דוברו כלינגואה פרנקה של התושבים ההודים באיים כמו מרטיניק וגוודלופ, שם רוב ההודים מגיעים מדרום הודו (דוברי שפות דראווידיות). הגירה החל משנות השישים מהודו לקנדה וארצות הברית הפכה את השפות ההודיות במדינות אלה לשכיחות יותר. כיום הינדי, אורדו ושפות נוספות מדרום אסיה מדוברות ברחבי אמריקה הצפונית.
רב פפי
רב פפי היה אמורא בבלי בדור החמישי. מגדולי תלמידיו של רבא. חבר ובר-פלוגתא של רב פפא ושל רב הונא בריה דרב יהושע. מתלמידיו היו רב אשי ורב ירמיה מדפתי.
חייו
על משפחתו לא נמסרו פרטים רבים. ידוע שהיה חתנו של רבי יצחק נפחא.
היה מצוי בקרבתו של ראש הגולה.
רבותיו
רבו המובהק של רב פפי היה רבא, והוא מסר מאמרים הלכתיים רבים בשמו.
באטמן: מתקפה על ארקהם
באטמן: מתקפה על ארקהם (באנגלית: Batman: Assault on Arkham) הוא סרט אנימציה מסוגת גיבורי-על המבוסס על הקומיקס באטמן ויחידת המתאבדים מבית DC קומיקס. הסרט בוים בידי ג'יי אוליבה ואיתן ספולדינג, בכתיבת הית' קורסון ובהפקת ג'יימס טאקר. הסרט הוקרן לראשונה בכנס קומיק-קון, סן דייגו ב-25 ביולי 2014, הופץ דיגיטלית ב-29 ביולי וב-DVD ב-12 באוגוסט.
עלילה
באטמן מציל את איש החידות מהתנקשות שאורגנה בידי אמנדה וולר, ומחזיר אותו לארקהם. וולר לוכדת את דדשוט, הארלי קווין, קילר פרוסט, קפטן בומרנג, קינג שארק, בלאק ספיידר וחיית הק.ג.ב. כדי ליצור את קבוצת יחידת המתאבדים. מטרתם היא להביא כרטיס זיכרון הטמון במקלו של איש החידות, המכיל בתוכו את זהויותיהם הסודיות. איש החידות אסף מידע זה כאשר עבד בשירותה של וולר, ומתכנן להפיץ אותו לציבור. וולר שולחת את הקבוצה לפרוץ לכלא ארקהם ולהביא את המקל, באיום שתפוצץ פצצות זעירות שהוטמנו בעורפם. בהאמינו שהפצצה לא תעבוד, חיית הק.ג.ב יוצא מהחדר, אך נהרג כשוולר מפעילה את הפצצה.
הצוות נוסע לגות'אם סיטי, שם מקבלים נשק, ציוד ומקום לינה מהפינגווין. שם, קילר פרוסט מקבלת מוולר משימה אישית להרוג את איש החידות, ואילו דדשוט והארלי מקיימים סטוץ. המתח עולה בקבוצה במיוחד בין דדשוט לקפטן בומרנג, שמפקפק במנהיגותו של דדשוט. כחלק מהתוכנית, הארלי פורצת לחנות בובות, ובאטמן מגיע למקום ודורש ממנה לדעת איפה הג'וקר הסתיר פצצה מלוכלכת בגות'אם. כאשר גילה שהארלי אינה יודעת, באטמן שלח אותה לארקהם. דדשוט בתחפושת מוביל את הארלי לארקהם, שם היא נלעגת בידי הג'וקר ומנסה להורגו. הסחת דעת זו ואחרות אפשרה לקבוצה להסתנן לארקהם במגוון דרכים, להמשיך בתוכנית ולמצוא את המקל יחד עם הפטיש של הארלי ופריטים אחרים. באטמן מופיע ונלחם בכל אחד מחברי הקבוצה, שעוזבים כשמתפתח דו-קרב בינו לבין בלאק ספיידר. ספיידר יוצא, לכאורה מנצח, אך הם מגלים שקילר פרוסט נעלמה והמקל לא מכיל נתונים. בתאו של איש החידות, קילר פרוסט החליטה לא להרוג אותו, אחרי שאמר לה כי הוא יודע איך לנטרל את הפצצות. הג'וקר, כועס על הארלי, מגלה כי מתקפתה יצרה חור בקיר, דרכו הצליח לנטרל את הגנות תאו וברח.
הקבוצה חסה על חייו של איש החידות בתמורה לעזרתו, והוא מנטרל את רוב הפצצות. כאשר גילתה זאת, וולר פוצצה את הפצצות, אך רק שניים מחברי הקבוצה נהרגו: קינג שארק בגלל עורו העבה, ובלאק ספיידר. התגלה כי באטמן הוא זה שניצח בקרב, הביס את ספיידר והתחזה לו. שאר הקבוצה ברחו, והארלי התאחדה עם הג'וקר - שחשף שהפצצה הוטמנה בפטיש של הארלי ושיחרר את כל אסירי ארקהם. כאוס מתרחש באי ארקהם, והצוות מתפרק כשקילר פרוסט וקפטן בומרנג נוטשים את דדשוט. הם מנסים כולם לברוח באמצעות מסוק, אך רק דדשוט מצליח (קילר פרוסט נהרגה בשוגג בידי ביין, וקפטן בומרנג הובס בידי דדשוט ונתפס). דדשוט עף בשמי גות'אם, כשלפתע הארלי והג'וקר צצים במסוק. בין דדשוט והג'וקר מתפתח קרב, והארלי מרסקת את המסוק לתוך גורד שחקים. דדשוט ממשיך בקרב נגד הג'וקר, ואילו באטמן מביס את הארלי ומנטרל את הפצצה. למרות שנפצע קשה, דדשוט ריתק את הג'וקר למסוק, שנפל מהבניין והתפוצץ. למרות הרושם שנהרג, המשטרה לא מצאה את גופתו. באפילוג, באטמן מתעמת עם וולר בדבר תוכנית יחידת המתאבדים. אחרי שבאטמן יוצא, דדשוט החופשי שהתאחד עם בתו מכוון רובה צלפים על וולר, והסרט מסתיים לפני שהוא לוחץ על ההדק.
צוות שחקנים
אריק באוזה, טרוויס וילינגהאם, פיטר ג'סופ ומיק ויניגרט מדבבים שומרים בכלא ארקהם ואנדריאה רומנו מדבבת אישה שנלכדה בידי ויקטור זאס. בהופעות ללא קול מופיעים ביין, הארווי דנט/דו-פרצוף ופמלה אייזלי/פויזן אייבי.
משחק על זמן
משחק על זמן (באנגלית: Sudden Death) הוא סרט פעולה אמריקאי בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-22 בדצמבר 1995.
הסרט נעשה בתקציב של 35 מיליון דולר והכניס כ-64 מיליון דולר. הביקורות על הסרט בזמן אמת היו ביקורות מעורבות עד שליליות, אך ביקורות רטרוספקטיביות היו חיוביות בהרבה וכיום הסרט נחשב בעיני רבים לאחד מהטובים יותר של ואן דאם.
עלילה
דארן מקורד (ז'אן קלוד ואן-דאם) הוא כבאי בשירות הכבאות של פיטסבורג, שסבל ממשבר אישי אחרי שלא הצליח להציל ילדה צעירה משריפה. שנתיים לאחר האירוע מקורד הוא קצין כיבוי באולם הוקי.
בזמן שהיה במשחק 7 של גמר "גביע סטנלי" בין פיטסבורג ושיקגו עם בתו אמילי ובנו טיילר, הוא מגלה פעולת טרור שמתקיימת באולם. כנופיה של טרוריסטים צמאי דם בראשות עובד ממשל ארצות הברית לשעבר יהושע פוס מחזיקה בסגן נשיא ארצות הברית וכמה אישים חשובים נוספים כבני ערובה בתא הכבוד המפואר.
פוס מילכד את כל האולם בחומרי נפץ ומתכנן לפוצץ אותו בסוף המשחק אחרי שהעבירו לו מאות מיליוני דולר לכמה חשבונות. דארן חייב לא רק לעצור את פוס, אלא גם להציל את בנו ובתו בו-זמנית.
דארן נמשך לתוך העלילה כאשר ביתו אמילי נחטפת על ידי קרלה, האישה היחידה מבין החוטפים כשהתחפשה לקמע הקבוצה. קרלה לוקחת את אמילי לתא הכבוד להיות יחד עם שאר בני הערובה העומדים לצאת להורג. דארן מגיע למשרדי ההנהלה ומוצא טלפון, שבה הוא מקושר עם סוכן השירות החשאי מתיו הולמרק, שמייעץ לו לא לעשות כלום בזמן הסוכנים לוקחים אחריות. הוא מסרב בכעס, ואמר כי יתמודד עם זה בעצמו.
ככל שהזמן אוזל דארן מצליח לנטרל עוד פצצות, אך הוא מואט באופן משמעותי על ידי עימותים עם אנשיו של פוס. בשלב מסוים, דארן חייב להעמיד פני שוער פיטסבורג על מנת לברוח מהבריונים, ובסופו של דבר מציל בהצלחה זריקה. השליש השלשי הולך ונגמר, וכשפיטסבורג בפיגור שער אחד הם מצליחים להבקיע ולהשוות בשנייה האחרונה, לקבוע הארכה ולהאריך את המשחק, עד שהגול הבא נכבש. דארן מחליט שלא נותר מספיק זמן למצוא את כל הפצצות שנותרו, ומטפס לגג האולם. הוא מתקדם לתא הכבוד מלמעלה, ובכוחותיו הנותרים מצליח להציל את ביתו אמילי ושאר בני הערובה, בהם גם סגן נשיא ארצות הברית.