cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עונת 1967/1968 ב-NBA
אולסטאר
משחק האולסטאר בעונה זו נערך ב-23 בינואר 1968 בעיר ניו יורק. המאמנים במשחק היו אלכס האנום מפילדלפיה 76' וביל שרמן מסן פרנסיסקו ווריורס. חמישיית המזרח כללה את אוסקר רוברטסון, דייב בינג, ג'רי לוקאס, ויליס ריד ו-וילט צ'מברלין, וחמישיית המערב כללה את לני וילקינס, ג'רי וסט, אלג'ין ביילור, בוב בוזר וזלמו ביטי. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המזרח בתוצאה 144-124, ובתואר ה-MVP של משחק האולסטאר זכה האל גריר מפילדלפיה, שעלה כמחליף וקלע 21 נקודות עבור הקבוצה המנצחת.
פלייאוף 1968
סגל האלופה, בוסטון סלטיקס: ביל ראסל, ג'ון האבליצ'ק, סם ג'ונס, ביילי האוול, לארי זיגפריד, דון נלסון, סאץ' סנדרס, ויין אמברי, טום ת'אקר, מל גראהם, ג'וני ג'ונס וריק ויצמן.מאמן ראשי: ביל ראסל.
מגדל המשרדים בעיר המודרנית טיינג'ין
מגדל המשרדים בעיר המודרנית טיינג'ין הוא גורד שחקים בעיר טיינג'ין שבסין. המגדל מתנשא לגובה של 338 מטרים וכולל 65 קומות. בניית המגדל החלה בשנת 2011 והסתיימה בסוף שנת 2016. המגדל נכלל בתוך פרויקט הכולל שני מגדלים נוספים בגובה של 205 מטרים אשר יכללו מלון ברמה של 5 כוכבים בנוסף לדירות פאר אשר ישכנו גם הן בתוך המגדלים.
ורנר גולדברג
ורנר גולדברג (בגרמנית: Werner Goldberg; 3 באוקטובר 1919 – 28 בספטמבר 2004) היה חייל גרמני יהודי-למחצה (מישלינג), ששירת בצבא גרמניה במלחמת העולם השנייה. תמונתו במדים הופיעה בברלינר טאגבלאט כ"חייל הגרמני האידיאלי" והוורמאכט השתמש בתמונתו ככרזת גיוס.
רקע
על פי חוקי נירנברג מ־1935 מי ששלושה מסביו וסבתותיו היו יהודים נחשב כיהודי, אולם אלו שרק שניים מסביהם וסבתותיהם היו יהודים, ולא חונכו כיהודים או שלא נישאו ליהודים נחשבו כבני הגזע הארי (מישלינג מדרגה ראשונה).
אביו של גולדברג היה יהודי, אולם אימו הייתה ארית ולפיכך גם גולדברג הבלונדיני ובעל העיניים הכחולות נחשב בעיני השלטונות הנאציים (עד 1940) כארי, וגויס, כמו צעירים אחרים ממוצא מעורב, לצבא.
מהלך חייו
אביו של גולדברג גדל בקניגסברג כחבר בקהילה היהודית המקומית, אך החליט להתנצר. הוא הוטבל בכנסייה הלותרנית המקומית ונישא לאימו הנוצרייה של ורנר. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, גולדברג האב איבד את משרתו בשירות המדינה הגרמני על פי החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. דודו של גולדברג מצד אימו הצטרף למפלגה הנאצית וניתק את קשריו עם משפחת גולדברג, כולל עם אחותו (אימו של גולדברג).
ב-1935, לאחר סיום כיתה י', לא המשיך גולדברג בלימודים פורמליים בבית-ספר והפך לשוליה בחברת הטקסטיל "שנלר ושמיידר" (Schneller und Schmeider), חברה בבעלות מעורבת של שותף יהודי ושותף ארי. רבים מהשוליות בחברה היו יהודים או מישלינגים.
בתחילת 1938 שירת גולדברג במשך חצי שנה בשירות העבודה של הרייך כשהוא לובש מדים הכוללים סרט זרוע ועליו צלב קרס. ב-1 בדצמבר 1938 גולדברג הצטרף לצבא הגרמני. הוא השתתף בפלישה לפולין ב-1 בספטמבר 1939. זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, התצלום של גולדברג הופיע במהדורת יום ראשון של העיתון ברלינר טאגבלאט עם הכיתוב "החייל הגרמני האידיאלי". התצלום נמכר לעיתון על ידי הצלם הרשמי של הצבא. מאוחר יותר השתמשו בצילום בכרזות גיוס.
אחרי הסכם שביתת הנשק של 22 ביוני 1940 גורש גולדברג מהצבא בהתאם לצו של היטלר מ-8 באפריל 1940, בו נקבע שיש לגרש מהצבא את כל בני התערובת מדרגה ראשונה (כלומר חצי יהודים). גולדברג חזר למקום עבודתו הקודם, שבינתיים מחק את שם השותף היהודי שנלר ושינה את שמו ל"פיודור שמיידר" (Feodor Schmeider). הוא התקדם לתפקידים בכירים יותר בחברה בזמן שהחברה זכתה במכרזים לאספקת מדים לצבא ולצי הגרמני. במקביל למד בבית הספר ללימודי עבודה של הרייך, והיה אחד מתוך 4 בוגרים (מתוך 80) שעברו את הבחינות להיות מורי REFA - האגודה לעיצוב, ארגון תעשייתי ופיתוח ארגוני.
בדצמבר 1942 אביו של גולדברג אושפז בבית חולים בבוואריה. הגסטאפו העביר אותו לבית חולים יהודי ששימש למעשה ככלא וכמרכז שילוח לאושוויץ. בערב חג המולד, הימר גולדברג כי השומרים יהיו שיכורים וייעדרו מהמשמרת וחילץ את אביו מבית החולים. באפריל 1943 זומן האב לגסטאפו למטרות גירוש, אולם גולדברג שכנע אותו לא להתייצב, וכך ניצלו חייו. ורנר ואביו היו היחידים ממשפחת גולדברג ששרדו את המלחמה.
קריירה פוליטית
אחרי המלחמה הצטרף גולדברג למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית. מ-1952 היה חבר במועצה של מחוז וילמרסדורף בברלין. היה חבר בית הנבחרים של ברלין בין השנים 1959–1979. ב-1985 זכה לתואר זקן העיר של ברלין.
ב-2006 הפיקה רשות השידור את הסרט "החיילים היהודים של היטלר" המספר בין היתר את סיפורו של גולדברג.
חיים אישיים
גולדברג נפטר בברלין, הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
מריה אמליה מסקסוניה
מריה אמליה מסקסוניה (לבית וטין, 24 בנובמבר 1724 - 27 בספטמבר 1760) הייתה אשתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד, וכיהנה כמלכת נאפולי וסיציליה, ולאחר מכן כמלכת ספרד.
ביוגרפיה
מריה אמליה נולדה ב-24 בנובמבר 1724 בדרזדן כבתם של הנסיך פרידריך אוגוסט, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מסקסוניה ומלך פולין ומריה יוזפה מאוסטריה, בתם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ווילהלמינה אמליה מבראונשווייג. בשנת 1738 התחתנה מריה אמליה עם קרלו השביעי, מלך נאפולי וסיציליה, והייתה מעורבת מאוד בניהול הממלכות.
בשנת 1759 מת גיסה פרננדו השישי, מלך ספרד, ובעלה קרלוס עלה לשלטון במקומו. בנם פרננדו עלה לשלטון בנאפולי וסיציליה, ונשאר לגור שם. מריה אמליה הייתה מלכה מאוד פופולרית, אך מתה בפתאומיות משחפת ב-27 בספטמבר 1760.
משפחתה
בשנת 1738 התחתנה מריה אמליה עם קרלוס השלישי, מלך ספרד, ממנו היו לה 13 ילדים מהם 6 נפטרו בינקותם או בגיל צעיר.
סנטינל (קומיקס)
זקיפי הסנטינל (באנגלית: Sentinel) הם קבוצת רובוטים ציידי מוטאנטים המופיעים בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The X-Men #14 מנובמבר 1965 ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
דמותו של הסנטינל מדורגת במקום 38 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. הסנטינלים שיחקו תפקיד מרכזי ב"אקס-מן: סדרת האנימציה" של שנות ה-90, והופיעו גם בסדרות "ספיידרמן וחבריו המופלאים", "ספיידרמן: סדרת האנימציה", "אקס-מן: אבולוציה" ו"וולברין והאקס-מן". גרסאות לייב אקשן של הסנטינלים מופיעות בסדרת הטלוויזיה "בעלי היכולות" וכמו כן סרט הלייב אקשן "אקס-מן: העתיד שהיה" (2014), בעוד גרסאות סימולציה שלהם מופיעים בסרטים "אקס-מן 3: המפלט האחרון" ו"אקס-מן: אפוקליפסה".
איפיון
האבטיפוס הראשוני לסנטינל פותח בידי מועדון הלפייר בשנות פעילותו של המועדון בסן פרנסיסקו בראשית המאה ה-20. הם השתמשו בפיזיקה כדי ללמוד עוד על בריאתם של אנשי-העל - השלב הבא באבולוציה האנושית. הם עיצבו את חליפת האבטיפוס הראשונה של הסנטינל כדי לעזור ולאתר את המוטאנטים אם וכאשר ייצאו מכלל שליטה. זקיפי הסנטינל שהגיעו בעקבותיו מעוצבים לצוד אחר מוטאנטים. הם מתקדמים ביותר מבחינה טכנולוגית, וברשותם מגוון יכולות. הם חמושים בכלי נשק אנרגטיים, בעלי יכולת תעופה ומסוגלים לאתר מוטאנטים למרחקים גדולים. יש להם חוזק עצום ביותר, וגופם חסין ביותר מפני נזק. כמה מהם יכולים לשנות את מראם החיצוני, לפרק את עצמם ולהרכיב את עצמם מחדש לאחר שהושמדו. קיימים מספר דגמים של זקיפים - סימן 1-7 הם הזקיפים הראשוניים, שנשלטו בידי פעילים שונאי מוטאנטים כבוליבר טראסק וסטיבן לאנג; זקיפי פריים סנטינל המתקדמים יותר, שיוצרו בידי באסטיון; וזקיפי האבטיפוס נמרוד, אשר הגיעו מהעתיד הדיסטופי "ימי עבר עתידי".
בעקבות אירועי "בית אם" ו"עשירית" של שנת 2005 הוקם הארגון לחירום לאומי (O*N*E). ד"ר ולרי קופר - העוזרת המיוחדת לנשיא ארצות הברית בענייני ביטחון לאומי - העלתה הצעה לבנייתם של סנטינלים מיוחדים הניתנים להטסה ידנית. היא מציינת שברגעי משבר, ממשלת ארצות הברית אינה יכולה להסתמך על ארבעת המופלאים או על האוונג'רס, שלא לדבר על האקס-מן, והיא צריכה קבוצת גיבורי-על מורשית משלה. הדגמים החדשים פותחו בידי טוני סטארק וג'יימס רודס נבחר לקצין הפיקוד ולמדריך הראשי של צוות היחידה.
באירועי "איירון מן 2020" (ינואר-אוגוסט 2020) כאשר טוני סטארק גילה שהוא בינה מלאכותית, הוא גייס צבא שכלל בנוסף לדמויות כמו איש המכונה, סופר אדפטויד, האנדרואיד המגניב ומודלים לחיקוי אנושי של ניק פיורי גם זקיף סנטינל.
יחידות בולטות של סנטינלים
קיימות מספר יחידות בולטות של הסנטינלים, כפי שהוצגו לפי סדר הופעתם:
נעמי לוי
נעמי דה-מאיו (התפרסמה בשם נעוריה, נעמי לוי) היא זמרת ישראלית, שעיקר פרסומה בא מכיכובה בילדותה כסולנית מקהלת הילדים של צדיקוב שבה החלה להופיע כבר בגיל 12.
לוי השתתפה כסולנית באלבום הראשון של מקהלת ילדי צדיקוב, שיצא בשנת 1963. היא שרה את השירים "פעמונים" וכן את השיר מהמחזמר "צלילי המוסיקה", "שיעור בזמרה". ב-1964 השתתפה לוי בת ה–14 בפסטיבל הזמר תשכ"ד. היא ביצעה את השיר "דברים של לא כלום", מאת חיים קינן ושמעון כהן, שזכה במקום השני. התפרסמה בעיקר בזכות ביצועה לשיר "אחרי השקיעה בשדה", מאת נעמי שמר, עם מקהלת גברי השריון. חיה כיום בקצרין.
אליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה
אליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Elisabeth Franziska von Österreich; 17 בינואר 1831 – 14 בפברואר 1903), הייתה בתו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, וסבתו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד.
ביוגרפיה
אליזבת פרנציסקה נולדה ב-17 בינואר 1831 בבודה, לארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ולמריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
בשנת 1847 התחתנה אליזבת פרנציסקה עם בן דודה מדרגה שנייה פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, בנו של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואחר מותו התחתנה בשנת 1854 עם בן דודה קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בנו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן. ב-14 בפברואר 1903 מתה אליזבת פרנציסקה בארמון אלברטינה בווינה, כתוצאה מדלקת ריאות, ונקברה בבאדן על יד וינה, שם יש רחוב על שמה.
משפחתה
ב-4 באוקטובר 1847 התחתנה אליזבת פרנציסקה עם בן דודה מדרגה שנייה פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, בנו של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ממנו נולדו לה בת אחת:
ב-18 באפריל 1854 התחתנה אליזבת פרנציסקה עם בן דודה קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בנו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
מייקל ריי ריצ'רדסון
מייקל ריי ריצ'רדסון (נולד ב-11 באפריל 1955) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1978–1986, בעמדות הרכז והקלע. לאורך הקריירה השתתף ארבע פעמים במשחק האולסטאר, נבחר פעמיים לחמישיית ההגנה של העונה ורשם ממוצעים כוללים של 14.8 נקודות, 5.5 ריבאונדים, 7.0 אסיסטים ו-2.6 חטיפות למשחק. קריירת ה-NBA של ריצ'רדסון נגדעה בשיאה, לאחר שהואשם בנטילת סמים אסורים במהלך עונת והושעה מהליגה לצמיתות. בין השנים 1986–2002 המשיך לשחק כדורסל מקצועי בליגות משנה אמריקאיות ובאירופה.
ב-NBA
ריצ'רדסון נולד בעיר לאבק שבטקסס, ולמד באוניברסיטת מונטנה בין השנים 1974–1978. כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע ריצ'רדסון 17.1 נקודות בממוצע למשחק, והיה שותף בשנת 1975 להישג הגדול בתולדותיה – העפלה לשלב "16 הגדולות" (Sweet Sixteen) של טורניר אליפות המכללות.
בדראפט ה-NBA לשנת 1978 נבחר ריצ'רדסון על ידי קבוצת ניו יורק ניקס בבחירה הרביעית, שתי בחירות לפני שנלקח לארי בירד. אחרי עונת רוקי חלשה, הפציע ריצ'רדסון בעונתו השנייה בניקס כשקלע 15.3 נקודות למשחק והיה מלך האסיסטים (10.1) ומלך החטיפות (3.2) של ה-NBA, שניהם שיאי מועדון. בזכות יכולתו הטובה נבחר ריצ'רדסון להשתתף במשחק האולסטאר, כמו גם בשתי העונות הבאות בהן העמיד ממוצעים של 17.2 נקודות, 6.9 ריבאונדים, 7.4 אסיסטים ו-2.8 חטיפות למשחק. בארבע עונותיו בניו יורק, תחת מאמן הקבוצה רד הולצמן, העפילה הקבוצה לשלב הפלייאוף פעם אחת בלבד, ולא ניצחה אף משחק פלייאוף.
לקראת עונת נשלח ריצ'רדסון בטרייד לגולדן סטייט ווריורס בתמורה לסמול פורוורד הצעיר ברנרד קינג, אך לאחר כשלושה חודשים הועבר בטרייד נוסף לניו ג'רזי נטס עבור סליפי פלויד ומיקי ג'ונסון. בכל שלוש עונותיו בניו ג'רזי הוביל את הנטס לשלב הפלייאוף, לצד הקלע אוטיס בירדסונג וצמד הגבוהים באק ויליאמס ודריל דוקינס. הישג השיא של הקבוצה בתקופה זו היה הדחתה של האלופה היוצאת פילדלפיה 76', בה שיחקו מוזס מלון וג'וליוס אירווינג, בסיבוב הראשון של פלייאוף 1984. במשחק החמישי והמכריע של הסדרה רשם ריצ'רדסון שורה סטטיסטית נדירה של 24 נקודות, 6 ריבאונדים, 6 אסיסטים ו-6 חטיפות כדי להוביל את קבוצתו לניצחון בתוצאה 101–98. בסדרת חצי גמר המזרח הפסידו הנטס למילווקי באקס בתוצאה 4–2 והודחו מהפלייאוף.
בפברואר 1986 נמצא ריצ'רדסון אשם בנטילת סמים אסורים בפעם השלישית, והושעה מליגת ה-NBA לצמיתות. בתגובה להשעיה טען ריצ'רדסון כי איננה הוגנת, לאור העובדה כי השחקן כריס מאלין מעולם לא הוענש על ידי הליגה בגין בעיית האלכוהוליזם ממנה סבל. באמירתו רמז על מוסר כפול מצד ה-NBA, מכיוון שריצ'רדסון עצמו אפרו אמריקאי שחור, ואילו מאלין זוכה ליחס שונה הודות להיותו לבן. בשנת 1988 הוענקה לריצ'רדסון חנינה במסגרתה הורשה לחזור ל-NBA, אך הוא בחר להמשיך את קריירת המשחק שלו באירופה.
מחוץ ל-NBA
עד סיום קריירת המשחק שיחק ריצ'רדסון עבור קבוצות שונות מליגת החובבים האמריקאית, ליגת ה-CBA וליגות העל של איטליה, קרואטיה וצרפת. בתקופתו באירופה זכה בגביע ספורטה כשחקן וירטוס בולוניה (1990) ובאליפות הליגה הצרפתית כשחקן שארקס דאנטיב (1995). בשנת 2002 הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 46.
קריירת אימון
בשנת 2004 מונה ריצ'רדסון למאמנה של קבוצת אולבני פטרונס, אותה הוביל כשחקן לזכייה באליפות ליגת ה-CBA בשנת 1988. לקראת סיום עונתו השלישית כמאמן הקבוצה הושעה עד סיום העונה בגין אמירות אנטישמיות, לכאורה, לאחר שציין בראיון כי "יהודים הם ערמומיים מכיוון שהם שנואים בכל העולם". במקביל לראיון פורסם כי ניבל את פיו כלפי אוהד במשחק, ואף כינה אותו בשמות גנאי הומופוביים. יש לציין כי נישואיו השניים של ריצ'רדסון היו לאישה יהודייה, דבר שמערער את האשמת ריצ'רדסון באנטישמיות. קומישינר ה-NBA באותה תקופה, דייוויד סטרן, תמך בריצ'רדסון כשאמר "אין לי ספק כי ריצ'רדסון אינו אנטישמי... ייתכן שכושר השיפוט שלו לקוי, אך אין הדבר משקף את יחסו של ריצ'רדסון כלפי יהודים".
פאני ואלכסנדר
פאני ואלכסנדר (שוודית: Fanny och Alexander) הוא סרט הקולנוע משנת 1982, האחרון שביים אינגמר ברגמן (הוא ביים מאוחר יותר רק עבודות לטלוויזיה ולתיאטרון). הסרט נוצר תחילה כמיני סדרת טלוויזיה ועבר עריכה נוספת, לסרט באורך 188 דקות. בנוסף יצא לאור התסריט כספר ב-1987 גם בעברית.
עלילה
בסרט מתוארים שני ילדים, פאני (Pernilla Allwin) ואלכסנדר (Bertil Guve), שגרים במשפחה מורחבת תוססת וחילונית, בעשור הראשון של המאה העשרים. הם שמחים בחברת הוריהם, דודיהם ודודניהם, עד שאביהם מת במפתיע. אימם (אווה פרולינג), שרוצה דמות אב עבור ילדיה, מתחתנת בשנית. בעלה החדש הוא כומר צדקן, שתלטן וחסר שמחת חיים.
האם והילדים סובלים מאוד מהאב החדש ולא מצליחים ליזום גירושים בעצמם. הדודים הביולוגים של הילדים מביאים לעזרתם את ידיד המשפחה הסוחר היהודי. כשהוא מספק סחורה לכומר, הוא מזמין את הילדים לברוח בכרכרה שלו. בביתו של היהודי, פוגשים הילדים את בנו בעל הלקות, שהוא גאון בקבלה, אך גר כאסיר בחדר מרופד. אחרי בריחת הילדים, הדודים מאלצים את הכומר לחתום על מסמכי הגירושין.
אדוארדו פרנקו
אדוארדו פרנקו (באנגלית: Eduardo Franco; נולד ב-29 באוגוסט 1994) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי. הוא ידוע בתור גילומו של ארגייל בסדרת המדע-בדיוני של נטפליקס "דברים מוזרים".
ביוגרפיה
פרנקו נולד בעיר יומה שבדרום-מערב אריזונה להורים ילידי מקסיקו. הוא תיאר את חינוכו כשל מעמד הפועלים.
קריירה
בשנת 2015 לוהק לתפקיד החוזר של סטו בסדרה הקומית "המדריך השלם לגיימר" בדיסני XD, ובאותה שיחק גילם את גיוויס בסדרה הקומית החינוכית "אדם הורס הכל"  של רשת הכבלים TruTV.
בשנת 2017 קיבל את התפקיד המשמעותי הראשון שלו היה כספנסר דיאז בעונה הראשונה של הקומדיה "חוליגן אמריקאי" של נטפליקס. בשנת 2019 היה לו תפקיד משנה בסרט קומדיית התבגרות "חורשות את הלילה" בבימויה של אוליביה ויילד.
בשנת 2020 פרנקו כיכב בתפקיד ראשי כאנדרו בסרט של הולו "The Binge".
בשנת 2022 פרנקו זכה לשבחים על כך ששיחק את ארגייל, חברו של ג'ונתן באיירז בעונה הרביעית של סדרת האימה מדע בדיוני "דברים מוזרים" בנטפליקס; פרנקו בהתחלה נבחן לתפקיד של אדי מנסון.
המצור על עזה (332 לפנה"ס)
המצור על עזה היה מצור וקרב שנערך במסגרת כיבוש האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול. היה זה אחד הקרבות הקשים של אלכסנדר, שהחריב את העיר עד עפר לאחר שכבש אותה.
רקע
בשנת 334 לפנה"ס יצא מלך מוקדון אלכסנדר הגדול למסע לכיבוש האימפריה הפרסית. הוא הביס את הגנרלים הפרסים בקרב גרניקוס, ומלך פרס דריווש השלישי יצא בעצמו כדי להדבירו. השניים נפגשו בקרב איסוס, במהלכו הובסו הפרסים סופית. לאחר הקרב שלח אלכסנדר את פרמניון לכבוש את דמשק, משום ששם השאיר המלך את האוצר המלכותי, ואלכסנדר היה זקוק נואשות לכסף. דמשק נפלה בקלות בעקבות בגידת המושל המקומי, פרמניון המשיך והכניס בעל המוקדוני עוד מספר חבלי ארץ באזור ביניהם ככל הנראה ארץ ישראל. לאחר מכן פנה אלכסנדר בעצמו אל פיניקיה (כיום לבנון), הארץ כולה נכנעה לפניו פרט לעיר החזקה והמבוצרת צור. אלכסנדר הטיל עליה מצור ממושך שהסתיים רק ביולי 332 לפנה"ס.
המצור
במאה הרביעית לפנה"ס הייתה עזה עיר פרסית מבוססת היטב חזקה ומבוצרת ולה חומות גבוהות. אוכלוסיית העיר הייתה ערבית ברובה. הגנתה הסתמכה על חיל מצב פרסי, כמו גם על צבא של שכירי חרב ערבים. מושל העיר היה אדם בשם בטיס, שהחליט להישאר נאמן למלך פרס ולא להיכנע לכובש המוקדוני. קציניו של אלכסנדר סברו שלא ניתן לכבוש את העיר, אולם הדבר רק עודד את אלכסנדר שקיווה באמצעות כיבושה למנוע הישנות של המקרה. מכיוון שעזה הייתה בנויה על תל גבוה, אלכסנדר הציע להביס אותה על ידי הקמת תל גבוה יותר שיקיף את העיר מכל הכיוונים, ויאפשר למכונות המצור של אלכסנדר לזרוע בה הרס. בד בבד החלו לחפור תעלות תחת החומות העיר כדי להפילן.
על פי תיאורי אריאנוס התל שאלכסנדר תכנן לבנות היה בגובה של 25 מטרים וברוחב של 265 מטרים. ביצוע המשימה התעכב בשל הגנתם הנואשת של אנשי עזה שירו חיצים בפועלים. ייתכן שאלכסנדר נעזר גם בעשרות אלפי שבויים מצור במשימה זו. פלוטרכוס מספר שבזמן המצור ציפור הפילה גוש עפר על כתפו של אלכסנדר, ולאחר מכן הסתבכה בחבלים. המכשף של אלכסנדר אריסטנדרוס ראה בכך סימן טוב וסימן רע, הוא חזה שאלכסנדר יכבוש את עזה, אולם יפצע קשה.
לאחר כ-9 שבועות, בספטמבר, נשלמה מלאכת הבנייה. אילי הברזל המוקדונים הכו מבחוץ, והמנהרות שהמוקדונים חפרו זעזעו את החומות, אולם למרות זאת העיר עמדה בהתקפה. אלכסנדר תקף עוד מספר פעמים, ובפעם הרביעית הצליחו להציב סולמות על החומה. המוקדונים פרצו פנימה ופתחו את השערים, והצבא כולו זרם פנימה. אלכסנדר בתחילה לא התערב בקרב זוכר את אזהרת אריסטנדרוס, אולם משראה שאחת היחידות הסתבכה בעימות קשה, נכנס גם הוא לקרב ונפצע בכתפו מקליע. אריאנוס כותב שהוא לא החלים במהרה מפציעה זו. העזתים לחמו עד האיש האחרון, אלכסנדר הרג את הגברים ומכר את הנשים והילדים לעבדים, הוא הביא לעיר מתיישבים חדשים ומאז הפך אותה למבצר שלו.
מותו של בטיס
על פי קורטיוס רופוס אלכסנדר לכד את בטיס והכריז לפניו: "לא תזכה למוות שייחלת, אתה צפוי לכל עינוי שאפשר לענות בו אסיר." בטיס לא השיב, אלכסנדר אמר: "אתם רואים את שתיקתו העקשנית? האם הוא השתחווה לפני? האם אמר מילת הפצרה? אבל אני אשבור את השקט שלו, או שלפחות אדאג שיהיו בו הפסקות לאנחות כאב!" אלכסנדר נהג בו כפי שנהג אכילס בהקטור, הוא ניקב את עקביו והשחיל דרכם חוטים. בטיס נקשר למרכבה ונגרר ברחבי עירו המובסת.
מגירה
מגירה היא מכל מורכב בתוך רהיט וניתן להסטה מתוכו.
מגירות נבנות ממגוון חומרים, כגון עץ, מתכת וחומרים פולימריים. המגירות מוסטות על מסילות מחומרים שונים ומורכבות אל הרהיט שבתוכו המגירה. מגירות נמצאות בפריטי ריהוט מסוגים שונים: שולחנות, שידות, מיטות וארונות: במשקי בית ובמשרדים; מגירות נבנות גם במכשירים שונים, כגון מחשבים, ובכלי רכב, שיט ותעופה. מגירות ניתנות לנעילה על ידי מנעול ומפתח.
קיימות מגירות עם מנגנון לטריקה איטית או ללא טריקה, למטרת בטיחות, בעיקר בטיחות לילדים - מניעת סגירתן על אצבעות הסוגר.
קזיס בינקיס
קזיס בינקיס (בליטאית: Kazys Binkis; 1893, Gudeliai, ליטא – 1942, קובנה) היה משורר, עיתונאי ומחזאי ליטאי שהשתמש בשמות בדויים רבים, וכן חסיד אומות העולם.
קורות חייו
בינקיס למד בבית הספר היסודי בפפיליס, ובבית הספר Saulė (השמש), ולמד הוראה. בשנת 1910 החל ללמוד חקלאות ליד שווינציאן, אבל עקב מחסור כלכלי עבר לווילנה בשנת 1913 והחל להתכונן לבחינות הבגרות. בשנת 1909 החל לפרסם פרוזה ובשנת 1915 סיים קורס מורים והיה למורה בבית הספר בו למד בצעירותו. ב-1918 נבחר לתפקיד יו"ר מחוז מגוריו. בשנת 1919 מונה לתפקיד מזכיר מערכת כתב העת Liepsna (הלהבה) בווילנה. באותה שנה עבר לקובנה, שם עבד בבית הדפוס, התנדב בגדוד צבאי והשתתף בקונצרטים. ב-1920–1923 למד, בהפסקות, ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין, השתתף בתנועה ספרותית והיה ממנהיגי התנועה הפוטוריסטית הליטאית (1922-1928).
בינקיס התפרנס מיצירתו הספרותית. בשנת 1922 פרסם וערך עם חברים אחרים מספר יצירות ספרותיות ואנתולוגיות של יצירות שירה וספרות ליטאיות עממיות. בינקיס עבד באגודת הסופרים הליטאים; במשך מספר שנים היה חבר בחבר המנהלים שלה. הוא כתב בכתב עת ספרותי והיה עיתונאי.
בינקיס נקבר בבית הקברות פטרישיונאי, בית הקברות הלאומי הבלתי רשמי של ליטא.
יצירות ספרותיות
מורשתו של בינקיס אינה רבה אך משמעותית. הוא כתב בסוגות (ז'אנרים) ההומור, הסאטירה והשירה, ופרסם ספרי שירה לילדים.
אוסף שיריו הראשון של בינקיס התפרסם ב-1920 והושפע מהזרם המודרניסטי בשירה, השפעה שנחל במהלך לימודיו בברלין. כך השפיע בינקיס רבות על השירה הליטאית. בשנת 1923 (מהדורה שנייה ב-1926) פרסם את ספרו השני, קובץ שירים בגוון עתידני בשם מאה אביבים. מ-1927 עד 1931 פרסם שירים הומוריסטים במגוון כתבי-עת; חלקם פורסמו בספרים, גם לאחר מותו.
מחזהו הראשון של בינקיס יצא לאור ב-1938. הצלחת המחזה, Atžalynas (הצמחייה), עודדה אותו לכתוב מחזה חדש, Generalinė repeticija (חזרה גנרלית), אשר לא הושלם. מחזה זה הוצג בהנאו ב-1948, פורסם כספר ב-1958 והוצג לראשונה בליטא בשנת 1959.
חסיד אומות העולם
במהלך הכיבוש הנאצי סייעו בני משפחת בינקיס להסתיר יהודים רבים מגטו קובנה בביתם. יד ושם הכיר בו, בסופיה אשתו, ובבני משפחה נוספים כחסידי אומות העולם.
לייטקבליס
מועדון הכדורסל לייטקבליס (בליטאית: Krepšinio klubas Lietkabelis) הוא מועדון כדורסל ליטאי מפוניבז' המשחק בליגת העל הליטאית וביורוקאפ.
שנים מוקדמות
ההיסטוריה של המועדון החלה ב-1964. שם המועדון לא השתנה במשך 32 שנים רצופות. עד להקמת הליגה הליטאית בכדורסל ב-1993 הייתה ליטקבליס בין קבוצות הכדורסל החזקות במדינה. המועדון זכה פעמיים באליפות ליטא (1985, 1988), זכה שלוש פעמים במקום השלישי (1983, 1984 ו-1991) והעפיל לגמר הגביע הליטאי פעמיים (1985, 1986).
1978–1986
משנת 1978 עד 1986 ייצגה לייטקבליס את ליטא בטורניר החטיבה הראשונה של ברית המועצות (תחרות התחרות המשנית בברית המועצות).
1993
בעונת 1999/2000 השתתפה הקבוצה בטורניר בינלאומי ראשון - גביע קוראץ', בפעם הראשונה לאחר עצמאותה של המדינה. בעונת 2004/2005 ובין 2007 ל-2012 השתתפה הקבוצה בליגה השנייה של הליגה הבלטית, שנודעה כגביע האתגר הבלטי. הם גם שיחקו בליגה הבלטית הבכירה מ-2005 עד 2007 ומ-2012 עד 2014. במהלך עשר שנים בליגה זכתה הקבוצה זכתה פעמיים במקום הראשון בגביע האתגר ופעמיים במדליות ארד (ב-2008 וב-2011). המועדון זכה במקום השלישי בליגה הבלטית ב-2016. עם זאת, בליגה המקומית ההישג הגבוה ביותר שהשיגה הקבוצה היה רבע הגמר.
2015–הווה
ב-21 ביולי 2016 הוזמנה לייטקבליס לשחק בירוקאפ לעונת, לאחר שנרשמה כבר ליורופקאפ. בעקבותיו החתימה הקבוצה את האחים דריוש וקשישטוף לברינוביץ'. העונה הטובה הביאה למכירות שיא של למעלה מ-700 מינויים רק ביום פתיחת המכירות. עונת הליגה החלה בניצחון היסטורי על ז'לגיריס קובנה 90–86 לראשונה זה 16 שנים. העונה הפכה לטובה בתולדות המועדון - לייטקבליס ניצחה את ז'לגיריס, ריטאס וילנה ונפטונאס, הקבוצות המובילות בליטא. בפלייאוף ניצחה לייטקבליס את ויטאוטאס 3–0 ברבע הגמר ואת ריטאס וילנה 3–1 בחצי הגמר לפני שהפסידה לז'לגיריס בגמר 1–4. הקבוצה הגיעה גם לגמר הגביע הליטאי 2017, והפסידה גם בו לז'לגיריס 63–84. במהלך העונה והפלייאוף שברה הקבוצה את שיאי הצופים במשחק פעמים רבות.
הופעת הבכורה של המועדון ביורוקאפ הייתה לא פחות טובה. ב-12 באוקטובר 2016 העניק סל ניצחון של דונטאס טארוליס את הניצחון הראשון בתולדות לייטקבליס ביורוקאפ, 89–88 על מזט סקופיה. לייטקבליס המשיכה את הצלחתה בזאגרב, כשניצחה את אלופת קרואטיה צדביטה זאגרב 80–76. ב-23 בנובמבר קבעה הקבוצה שיא קהל, כש-4,427 צפו במשחק השני מול צדביטה, בו הפסידה לייטקבליס 68–69. לייטקבליס העפילה לטופ 16 של היורוקאפ עם מאזן 3–5 בשלב הבתים עם ניצחון נוסף מול מזט סקופיה, אם כי הפסידה בשני המשחקים לקבוצות המובילות בבית - גראן קנריה וניז'ני נובגורוד. בשלב הטופ 16 שיחקה לייטקבליס בבית F מול אלופת הטורניר לשעבר חימקי, והענקיות הגרמניות באיירן מינכן ורטיופארם אולם. בעוד שלא הצליחה לנצח את חימקי ובאיירן, הקבוצה ניצחה בשני המשחקים מול אולם החזקה, וסיימה את שלב הטופ 16 במאזן מכובד של 2–4.
ב-13 ביוני 2017, פורסם כי בעונת תשתתף לייטקבליס בפעם השנייה ברציפות ביורוקאפ. כתוצאה מכך האריכה הקבוצה חוזים לתאומים לברינוביץ' והחתימה את שחקן נבחרת ליטא לשעבר סימאס יסאיטיס. הקבוצה שמרה על מעמדה המכובד כשהחלה את הליגה עם מאזן מושלם של 8–0 ואת עונת היורוקאפ עם ניצחון על אלופת ישראל הפועל ירושלים 86–72. עם זאת, הקבוצה החלה להתדרדר עם תבוסה לבאיירן מינכן 57–93 והפסד בית לרג'יו אמיליה 75–82. לייטקבליס התאוששה עם ניצחון חוץ מפתיע על גלאטסראיי 78–73 וניצחון בית על בודצ'נוסט 86–79 בהופעה חזקה של עדס יושקביצ'יוס, שקלע 32 נקודות ו-9 שלשות, 7 מהן ברבע הראשון. לאחר הסיבוב הראשון ביורוקאפ הייתה לייטקבליס במאזן 3–2 חיובי, אך הסיבוב השני היה רע מאוד למועדון: לייטקבליס הפסידה בחוץ להפועל ירושלים 81–93, ואחריו הפסידה שוב לבאיירן, 87–88 בבית. המאמן הראשי ארתורס שטאלברגס פוטר לאחר רצף הפסדים בליגה, והוחלף על ידי עוזרו ויטלי צ'רני. לייטקבליס ניצחה את רג'יו אמיליה בחוץ 85–82 לאחר השינויים, אבל גם זה לא הציל את הקבוצה. הפסדים לגלאטסראיי 77–84 בבית, ו-62–76 לבוגצ'נוסט בפודגוריצה הותירו את לייטקבליס עם מאזן 4–6 ומחוץ לטופ 16.
צ'ארלס האלה
סר צ'ארלס האלה (מלידה קארל האלה באנגלית: Charles Hallé ; 11 באפריל 1819 – 25 באוקטובר 1895) היה פסנתרן ומנצח אנגלי-גרמני, מייסד תזמורת האלה בשנת 1858.
ביוגרפיה
האלה נולד בשם קארל האלה בהאגן, וסטפאליה. אחרי שהיגר לאנגליה, שינה את שמו לצ'ארלס האלה.
את שיעורי המוזיקה הראשונים שלו קיבל מאביו, נגן עוגב. כילד גילה כישרון יוצא דופן לנגינה בפסנתר. הוא ביצע סונאטינה לפני קהל בגיל ארבע, ובילדותו ניגן בכלי הקשה. באוגוסט 1828 השתתף בקונצרט בקאסל, שם עורר את עניינו של לואי שפור.
בשנת 1835 למד אצל כריסטיאן היינריך רינק בדרמשטאדט, גרמניה וב-1836 נסע לפריז, שם התרועע תכופות עם לואיג'י כרוביני, פרדריק שופן, פרנץ ליסט ועוד, ונהנה מקשרי ידידות עם אישים ידועי-שם בספרות כמו אלפרד דה מיסה וז'ורז' סאנד. הוא יזם סדרת קונצרטים קאמריים עם ז'אן-דלפין אלאר ואוגוסט פרנשון, בהצלחה רבה.
לאחר סדרה אחת של קונצרטים אלה דחקה אותו מהפכת 1848 מפריז, והוא התיישב, עם אשתו הראשונה ושני ילדיהם, בלונדון.
האלה הופיע בקונצרטים במקומות שונים באנגליה, הן כמנצח והן כפסנתרן. הוא היה הפסנתרן הראעשון שניגן את מכלול הסונאטות לפסנתר של בטהובן באנגליה. הרסיטלים לפסנתר של האלה, תחילה בביתו משנת 1850 ואחר- משנת 1861, בסנט ג'יימס הול פיקדילי, תפסו מקום חשוב בחיי המוזיקה של לונדון, ואחראים במידה רבה להכרת הסונאטות לפסנתר של בטהובן בקרב החברה האנגלית.
האלה גם המציא מתקן מכני להפיכת דפים לפסנתרנים. הדפים הותקנו מראש במכשיר, והפסנתרן היה הופך כל דף באמצעות מכניזם רגלי. "אנשים היו הולכים לקונצרטים שלו רק כדי לחזות בדפים התווים הנהפכים בזה אחר זה, באורח פלא, ללא מגע ידי אדם."
עתה יזם האלה סדרת קונצרטים משלו והעלה את התזמורת לדרגת שלמות, שכמותה לא נודעה באנגליה של אותה תקופה. האלה החליט להמשיך לעבוד עם התזמורת כארגון רשמי, וכך הופיעה בקונצרט הראשון שלה ב-30 בינואר 1858. משכנה הראשון של התזמורת היה באולם הסחר החופשי. בשנת 1861 סבלה התזמורת מקשיי מימון (היא הופיעה בשני קונצרטים בלבד באותה שנה), אך שרדה תחת שרביטיהם של שורת מנצחים מוכשרים.
ב-1888 נישא האלה בשנית, לכנרת וילמה נרודה, אלמנתו של לודוויג נורמן ובתו של יוזף נרודה, בני משפחה שנודעה זה מכבר בכישרון מוזיקלי.
האלה מת במנצ'סטר ב-25 באוקטובר 1895 ונקבר בבית העלמין ויסט בסאלפורד. ליידי האלה, שהייתה משנת 1864 כנרת סולנית, מהראשונות במעלה בתקופתה, הופיעה בקביעות עם בעלה על בימת הקונצרטים עד מותו.
נמל התעופה בן-גוריון
נמל התעופה הבינלאומי בן-גוריון (ראשי תיבות: נתב"ג) הוא נמל התעופה הבינלאומי הגדול ביותר בישראל מבחינת תעבורת נוסעים וכלי טיס, ומשמש כשער הכניסה הראשי למדינה מאז הקמתו. הנמל שוכן במרחק של כ-15 ק"מ ממרכז תל אביב וכ-40 ק"מ ממרכז ירושלים.
בעת הקמתו על ידי רשויות המנדט הבריטי בשנת 1934, לפני קום המדינה, כונה שדה התעופה בשם "LYDDA Airport" וגם "שדה התעופה וילהלמה", על שם היישוב הטמפלרי ששכן בסמוך.
לאחר מלחמת השחרור המשיך להיקרא "שדה התעופה לוד" על שם העיר לוד הסמוכה לו מדרום.
בשלהי 1973, כשבוע לאחר מותו של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של ישראל, הוסב שמו של נמל התעופה על שמו של בן-גוריון.
השדה מופעל על ידי רשות שדות התעופה, ומשמש כמרכז הפעילות ומושב הנהלתה של חברת אל על, חברת הדגל של ישראל. עוד משמש הנמל כמרכז פעילותן של חברות התעופה הישראליות ישראייר וארקיע ושל חברת המטען ק.א.ל.. בשנת 2022 עברו בנמל 20,008,532 נוסעים.
נמל התעופה משמש גם כמרכזה של התעשייה האווירית לישראל וכמקום מושבה של רשות שדות התעופה. רשות התעופה האזרחית שוכנת סמוך לו, באיירפורט סיטי.
גאוגרפיה
נמל התעופה בן-גוריון שוכן בשטח מישורי בשפלה בגובה של 30 עד 41 מטרים מעל פני הים. הוא נמצא בשוליו של גוש דן ובסמיכות לדרך לירושלים (כביש 1), כ-20 ק"מ דרומית-מזרחית לתל אביב וכ-13 ק"מ מחופי הים התיכון. צורתו של הנמל כשל משולש, ושטחו מנוקז על ידי נחל איילון, הזורם בתעלה מלאכותית מדרום לשדה, נחל בית עריף, החוצה שניים ממסלולי הטיסה, ויובלו נחל יהוד, העובר מצפון לשטח השדה, בינו לבין העיר יהוד. מספר יישובים שוכנים בקרבת גבולותיו של הנמל, זיתן ויגל מדרום, צפריה, חמ"ד וכפר חב"ד ממערב, אור יהודה ויהוד-מונוסון מצפון, ובני עטרות, טירת יהודה, בית עריף וכפר טרומן ממזרח. סמוך ממזרח לנמל שוכן גם פארק העסקים ותעשיית ההיי-טק איירפורט סיטי, שבו מספר חברות וארגונים הקשורים לנמל, ובהם רשות התעופה האזרחית, DHL, חברת ק.א.ל. ודיוטי פרי ג'יימס ריצ'רדסון.
שטח הנמל מוגדר כשטח גלילי, אך במשך השנים עלו מספר ניסיונות לבחון את מעמדו של שטח הנמל. כך, בדצמבר 2000 הקים שר הפנים חיים רמון, ועדה בראשותו של האדריכל יוסי פרחי לבחינת הגבולות של לוד ורמלה (שבחנו איחוד), וסיפוח נתב"ג ללוד-רמלה, כשתחילה הוועדה אף נועדה לדון בצירוף איירפורט סיטי לרשות המאוחדת בטרם הופקע השטח מסמכות הדיון בוועדה, אך הוועדה כשלה בגיבוש מסקנות. באוגוסט 2002 הקים מנכ"ל משרד הפנים ועדה נוספת בראשות אריה שחר לבחינת סוגיית השטח עליו עומד נתב"ג ואזור התעשייה איירפורט סיטי ואפשרות לחלוקת ההכנסות בין הרשויות הסמוכות. רשות שדות התעופה התנגדה לסיפוח ואף בג"ץ לא הכריע בסוגיה לאחר שהוגשה לו עתירה. בשנת 2008 העלה חבר הכנסת יורם מרציאנו הצעת חוק לספח אותו לעיר לוד, שתאוחד, אגב כך, עם המועצה המקומית שוהם. מטרת ההצעה הייתה לאפשר לעירייה החדשה ליהנות מפירות מסי הארנונה העירוניים ולשקם את העיר לוד, אולם ועד עובדי רשות שדות התעופה הביע את התנגדותו להצעה. בנובמבר 2016 פנו חמש רשויות הסמוכות לנתב"ג (יהוד-מונסון, אור יהודה, עמק לוד, חבל מודיעין והעיר לוד) לשר הפנים אריה דרעי בדרישה לחלק את הכנסות הארנונה מנתב"ג בין הרשויות שסובלות מהמגבלות שמטיל נתב"ג כגון רעש, גובה בנייה ועוד, בלי לחלוק מהכנסות. בעקבות כך החליט השר להקים ועדה תחת מנכ"ל משרד הפנים לשעבר גבי מימון שתבחן את הגבולות הגאוגרפיים של נתב"ג ואת סוגיית חלוקת הכנסות הארנונה בין נתב"ג ליישובים הסמוכים (לוד, עמק לוד, יהוד־מונסון, שוהם, אור יהודה וחבל מודיעין). על פי ההחלטה שהתקבלה בתחילת 2018 ואושרה בוועדת הכספים במרץ 2018, הוחלט ששטחי נתב"ג יישארו בהגדרה "שטח גלילי" ולא ישוייכו לרשויות הסמוכות, ולכן לא ישולמו גם כספי ארנונה מנתב"ג לרשויות סביבו, אך חלק מהתקציבים המועברים למשרדי הפנים על רווחי הפעילות יחולקו על ידי משרד האוצר בין הרשויות כמענקים, 150 מיליון שקלים מדי שנה לשנים 2018 ו-2019 ו-100 מיליון שקלים מ-2020.
בתקופת המנדט הבריטי
שדה התעופה נפתח כשדה תעופה זמני בשנת 1934, בגלל הצורך בשדה תעופה במקום קרוב יותר למרכזי האוכלוסייה בארץ ישראל, מאשר עזה בה היה שדה התעופה הקודם של ארץ ישראל. לוד שמשה אז צומת לוגיסטית מרכזית של שלטונות המנדט הבריטי והיו בו תחנת הרכבת לוד ובסיס סרפנד (צריפין) הסמוך.
השדה נחנך על ידי הנציב העליון ב-26 באפריל 1934, ביום פתיחת יריד המזרח, בין השאר לצורך הגעת מבקרים ליריד. לשאלת כתבים האם השדה ימשיך לפעול באופן קבוע, ענה הנציב העליון ביוני 1934 שהנושא בבחינה של ועדה. בינואר 1935 הוחלט ששדה התעופה בלוד יהיה אחד משני שדות התעופה בארץ ישראל (השני יהיה ליד חיפה) ושבשדה התעופה לוד תהיה תחנת העצירה בטיסות בין אנגליה והודו, במקום העצירות בעזה ובגדד. בתחילת 1938 הורחב השדה לשטח כולל של 1600 דונם, לאחר שצורפו אליו 100 דונם שהופקעו מהכפר יהודייה. שדה התעופה בלוד היה אז שדה התעופה הגדול במזרח התיכון.
בשנת 1937 נחנכו מסלולי הבטון הראשונים שאורך כל אחד מהם עמד על 800 מטר ורוחבם הגיע ל-100 מטר. השדה הוקם במהלך המרד הערבי הגדול בשיתוף פעולה יוצא דופן לתקופה של יהודים, נוצרים ומוסלמים. על הקמת השדה הופקדה החברה הקבלנית אלבינה, דוניה וקטינקא הירושלמית.
לפני מלחמת העולם השנייה שימש השדה מספר מועט של חברות תעופה – מסראייר המצרית טסה ממנו ליעדים באזור, ביניהם קהיר, ניקוסיה, ביירות ובגדאד. מטוסי חברת KLM ההולנדית ביצעו חניית ביניים בשדה בטיסות מאמסטרדם לאינדונזיה, ולוט הפולנית הפעילה קו סדיר לוורשה. צ'ק איירליינס הפעילה קו למזרח אירופה (דרך איטליה) ואימפיריאל איירווייז הבריטית, פעלה בשדה גם היא. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש השדה את המטוסים הצבאיים של בעלות הברית, והחל ביום 1 במרץ 1943 שכן במקום בסיס של חיל האוויר המלכותי (RAF Lydda). בתקופה זו כמעט ופסקה כליל הפעילות האזרחית בשדה. מיד לאחר המלחמה התחדשה הפעילות האזרחית בנמל, וב־1946 חנכה חברת TWA קו טיסות ראשון לארצות הברית.
ב־25 בפברואר 1946, במסגרת התקפת שדות התעופה הבריטיים, תקפו כוחות האצ"ל את בסיס חיל האוויר המלכותי בשדה התעופה, והשמידו 11 מטוסי קרב בריטיים. בפרוץ מלחמת העצמאות, בסוף 1947, עבדו בשדה התעופה 250 עובדים, מהם כ-120 יהודים. כן היה במקום בית מלון ובו עבדו 40 יהודים. בנוסף, עבדו בשדה 20–25 עובדי החברה הקבלנית שהרחיבה את הבניין המרכזי בשדה, כמחציתם יהודים, ועובדי חברות תעופה שונות. בסמוך לשדה התגוררו משפחות אנגליות, יהודיות וערביות אלה לצד אלה. השדה נשמר על ידי שתי יחידות של משטרת המנדט ומצב הביטחון היה מעורער. בתחילת ינואר 1948 הושגה הסכמה חשאית עם האחראי הבריטי על הביטחון, להכניס לשדה כוח ביטחון יהודי של כ־30 איש אשר יוסוו כפועלים. הכוח, שכונה "ציפורה", הוקם ממתנדבים מחטיבת גבעתי ובראשו הועמד יעקב פרנק. ב-15 בינואר הועבר הביטחון בשדה התעופה לאחריות הצבא הבריטי. לקראת קום המדינה, פינתה ההגנה מהשדה את כל העובדים היהודיים ואת יחידת ציפורה, והלגיון הערבי השתלט על השדה.
מקום המדינה עד סוף שנות ה־50
בחודש יולי 1948, נכבש השדה במסגרת מבצע דני לכיבוש לוד ורמלה על ידי חטיבה 8 בפיקודו של יצחק שדה, וסמוך לצומת אל על ניצבת האנדרטה לחללי החטיבה.
ב-14 ביולי 1948 כתב דוד בן-גוריון ביומנו: "יצאתי ללוד, יותר נכון לשדה־התעופה. עברנו עם 3 משוריינים של יצחק שדה את סלמה, כפר עאנה, יהודיה, וילהלמה. המעשים הכבירים שנעשו בימים המעטים שלאחרי ההפוגה כמעט לא יאומנו, שדה התעופה – מי יודע אם במשך 10 שנים הייתה ממשלת ישראל בונה שדה תעופה כזה – בידינו. הוא כמעט שלם. ראיתי שני הטנקים הכבדים – "קרומבלים" – שירשנו מהאנגלים ביום האחרון לשהותם בארץ. הם כבשו שדה־התעופה."
ב-24 בנובמבר 1948 הוא נפתח כנמל התעופה הבינלאומי הרשמי היחיד של המדינה החדשה. עמנואל צור שמונה למנהל שדה התעופה, ערך את טקס הפתיחה שבו נאם שר התחבורה דוד רמז. בשנה הראשונה לפעולתו עברו בו 40,000 נוסעים והשדה היה קטן במידותיו. עם זאת היה השדה מרכיב חשוב בקליטת העלייה ההמונית לאחר קום המדינה, ובמיוחד במבצע על כנפי נשרים להעלאת יהודי תימן ובמבצע עזרא ונחמיה להעלאת יהודי עיראק. השדה ממשיך לשמש גם כיום כשער הכניסה העיקרי ליהודי התפוצות העולים למדינת ישראל.
בשנת 1949 הוקמה חברת אל על ושדה התעופה בלוד היה לבסיס האם שלה. בשנת 1950 החלה חברת ארקיע להפעיל קווי תעופה פנימיים מהנמל לאילת, לחיפה ולמחניים. שנה לאחר מכן הורחב הנמל באופן משמעותי, כך שיוכל לטפל בתעבורה שנתית של כ-1,200,000 נוסעים, וכן הוארך המסלול העיקרי בו לכ־2,400 מטר. השדה כלל בנוסף מסלול משני באורך 1,770 מטר ומסלול שלישי באורך 1,280 מטרים. בפועל עברה בשנים 1957–1958 תנועה שנתית של כ-130,000-110,000 נוסעים. ב-1953 הוקם בשדה "המכון הממשלתי לבדק מטוסים" שהפך בהמשך למפעל התעשייה האווירית.
מסוף שנות ה־50 עד שנות ה־90
באמצע 1959 הוחל בבניית מסלול באורך של 2,700 מטרים, להם נוספו עוד 300 מטר תוך כדי העבודות, לצורך נחיתת מטוסי סילון גדולים. המסלול נחנך ב־21 בדצמבר 1960 בהמראת מטוס לא סילוני של אל על. במקביל, שופץ מבנה הטרמינל.
מטוס סילוני גדול ראשון נחת בנמל בתחילת ינואר 1961. כניסת מטוסי הסילון הציבה בפני הנהלת הנמל אתגרים שונים וביניהם, יצירת שקעים בחניות המטוסים בשל כובד המטוס, צמצום מקומות החניה למטוסים אחרים וכן קשיים בתדלוק.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הופסקה הפעילות האווירית הפנים ארצית בנמל והועברה לשדה דב. רק ב-1969 שבו טיסות פנים לפעול בנמל.
בשנת 1961 נפתח בקרבת שדה התעופה מלון אוויה, מלון התעופה הראשון במזרח התיכון, ששירת אנשי עסקים וצוותי אוויר. שירותי המלון פעלו ללא הפסקה לאורך כל היום והלילה כולל המסעדות ושירות ההסעה לשדה התעופה אשר יצא מדי חצי שעה.
עד שנת 1972 היה אולם הנוסעים הנכנסים פתוח ומקבלי הפנים יכלו לגשת אל הנוסעים המגיעים מיד עם נחיתתם, אולם בעקבות הטבח בנמל התעופה לוד הוקם קיר זכוכית משוריין גדול שהפריד בין מקבלי הפנים לבין הנוסעים.
לאחר מותו של דוד בן-גוריון בדצמבר 1973, נקרא על שמו שדה התעופה, ושנים ספורות לאחר מכן השתרשו ראשי התיבות "נתב"ג" ככינויו של נמל התעופה.
עם השנים והעלייה בתנועה האווירית, הורחב השדה באופן משמעותי על ידי רשות שדות התעופה שקמה ב-1977 והופקדה על ניהולו של הנמל. בין היתר, נוספה קומה שנייה לטרמינל הנוסעים ובה מתחם לחנויות פטורות ממע"מ (דיוטי פרי), נבנו שערי עלייה למטוס חדשים, אולם מקבלי פנים חדש ומגדל פיקוח חדש. כל אלה נוספו לבניין המנדטורי בשיטת "טלאי על טלאי". בתחילת שנות ה-90 נסלל מסלול הסעה במקביל למסלול הנחיתה הראשי.
מראשית שנות ה־90
ב־1990 נערכה הבדיקה הראשונה למציאת חלופות להקמת בית נתיבות חדש בנמל. טרמינל 1 היה מסוגל באותה עת להעניק מענה להיקף תנועה של עד 5 מיליון נוסעים בשנה, וההערכות דיברו על הכפלת היקף התנועה בנמל בתוך 7 עד 10 שנים, ועל סיום הקמת המבנה בתוך 4 עד 5 שנים, בעלות של כ־500 מיליון דולר.
לפי ההחלטה המקורית של ממשלת ישראל ב־16 בינואר 1994, הוכרזה הקמתו של טרמינל 3 כפרויקט לאומי ותאריך היעד לפתיחתו נקבע לשנת 2000, כחלק מאירועי המילניום החדש. לפי התחזיות, שנת 2000 הייתה אמורה להביא ארצה גל של תיירות צליינית, ומסיבה זו שמו המקורי של הטרמינל היה "נתב"ג 2000". תנועת הנוסעים והמטוסים בנמל אכן הגיעה לשיא בשנת 2000, אך לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה בחודש ספטמבר באותה שנה, צנח מספר הנוסעים השנתי בכ־2.5 מיליון בשנת 2002. הנמל התאושש מתקופת שפל זו לאחר חמש שנים, ורק בשנת 2007 עברו נתוני התעבורה דרכו את אלה של שנת 2000.
בשל התדיינות משפטית הוקפאו עבודות ההקמה של טרמינל 3 עד שנת 1997. לתוכנית היו מתנגדים רבים שטענתם המרכזית הייתה כי הגדלת שדה תעופה, הנמצא בלב גוש דן, במקום בניית שדה תעופה חדש מרוחק יותר, היא צעד שגוי. כך הוצעו מספר אתרים חלופיים לתוכנית בניית טרמינל חדש, ביניהם בסיסי חיל האוויר בחצור ובנבטים. על פי התוכנית החלופית, היה אמור שדה התעופה המרוחק להיות מחובר אל מרכז הארץ באמצעות רכבת מהירה או כביש מהיר. בניית הטרמינל התעכבה בעקבות התנגדויות תושבי האזור, באמצעות פעילות ציבורית ומשפטית. לאחר שכשלו במאבקם נגד הרחבת שדה התעופה, הונחה אבן הפינה לטרמינל החדש ב־25 באוקטובר 1998. שנתיים מאוחר יותר הקבלן הראשי של הטרמינל, חברת קבלנות טורקית, פשט רגל, והפרויקט התעכב בשנה נוספת. את מקומה של החברה הטורקית תפסו קבלנים ישראלים, אולם אף בעבודתם חלו מספר עיכובים והפתיחה התעכבה ב־18 חודשים נוספים. לבסוף נחנך טרמינל 3 באופן רשמי ב־2 בנובמבר 2004.
למעלה משמונים גופי תכנון השתתפו במערך התכנון של נתב"ג 2000, דבר המצביע על מורכבותו וגודלו של הפרויקט. משרדי האדריכלים המרכזיים שפעלו באתר היו משרד "יונה פיטלסון־שילה־יעקובסון אדריכלים" שתכננו את מבנה הטרמינל המרכזי, את האגפים הלוגיסטיים ואת מבני החניונים, משרד רם כרמי ועדה כרמי בשיתוף משרד האדריכלים לישר־אלדר שתכננו את אגף מקבלי הפנים, משה ספדיה שתכנן את אגף היוצאים וכן את קניון הדיוטי פרי. את גן הדקלים הסמלי שבין שני מבני החניונים שבחזית הטרמינל, תכנן משרדו של אדריכל הנוף הירושלמי שלמה אהרונסון.
בתקופת ההרצה של הטרמינל החדש התגלה כי זמן היציאה הצפוי לנוסעים עלה משלוש שעות בטרמינל הישן לארבע שעות בטרמינל החדש וחברות התעופה הזרות הצביעו על ליקויים נוספים. המרחק בין נקודות הרישום והבידוק לשערי היציאה הוא כ־900 מטר והפתרון שניתן לכך הוא שילוב מסועי הליכה (דרכנועים) שמקצרים את זמן המעבר. אף על פי שבטרמינל החדש הותקנו 24 גשרי עלייה למטוס ("שרוולים"), כמקובל ברוב נמלי התעופה המודרניים בעולם, חלק מחברות התעופה עדיין מעדיפות להשתמש באוטובוסים על מנת להעביר נוסעים מהטרמינל למטוס מטעמי חיסכון בעלויות, ומותקנים בו שישה שערי יציאה המיועדים למטרה זו.
בעקבות הקמת הטרמינל החדש הוגשו כחמשת אלפים תביעות לפיצויים בסכום כולל הנאמד בחמישה מיליארד ש"ח במחירי שנת 2000, על ירידת ערך נכסים בסביבת נמל התעופה בגלל התגברות הרעש מהרחבת הנמל. בתחילת שנת 2011 טרם גובש מתווה מוסכם לקביעת גובה הפיצויים והעניין מצוי בערעור בפני בית המשפט העליון.
בחודש יוני 2010 החלו עבודות להארכת המסלולים הקיימים והוספת מסלולי הסעה שהסתיימו בתחילת שנת 2014. במסגרת שיפור השירותים ותנאי הבטיחות האווירית בנמל, החלה הקמת מגדל פיקוח חדש ובניית זרוע רביעית בטרמינל 3. במהלך העבודות הופעל הנמל במשך כל שעות היממה עקב סגירת מסלולי טיסה, דבר שגרם למפגעי רעש לתושבי האזור, עד שעתירת ראש עיריית חולון, מוטי ששון, התקבלה, ונקבע כי המצב ישוב לקדמותו.
בחודש יולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, השתנו סדרי ההמראה והנחיתה בנמל בעקבות סגירת חלקים מהמרחב האווירי האזרחי, ומסירתם לשימושו של חיל האוויר. דבר זה, יחד עם שיגורי הרקטות התכופים לעבר מרכז הארץ, שבמהלכם לא התאפשרו נחיתות והמראות, הביא לעיכובים ולאיחורים בזמני הטיסות. ב־22 ביולי 2014, בעקבות נפילת רקטה ביהוד, הודיעו עשרות חברות תעופה אמריקניות ואירופאיות על הפסקת טיסותיהן לישראל וממנה. שינוי מדיניות היירוט של רקטות לאזור הנמל הביא לחידוש הטיסות, למעט טיסותיה של חברת קוריאן אייר אשר חידשה את פעילותה רק ב־13 בספטמבר 2014.
תוכניות עתידיות
בדצמבר 2017 פרסמה רשות שדות התעופה האזרחית תוכנית להרחבה של נמל התעופה ולניצול כלל זכויות הבנייה בו. התוכנית צפויה להתבצע בהשקעה כספית כוללת של כ-9 מיליארד שקלים. בין מטרות התוכנית הרחבת הפעילות בטרמינל 1 לטיסות בינלאומיות מוזלות, הרחבת הפעילות בטרמינל 3 לטיסות הרגילות כולל הרחבת אזור הבידוק וביקורת הדרכונים ומספר שרוולי העלייה למטוסים, בניית טרמינל חדש ייעודי לטיסות הפנים (פינוי מחלקת טיסות הפנים מטרמינל 1 לטרמינל חדש), הרחבת שטחי החנייה למטוסים, פינוי אזור המטענים ליד הטרמינלים והקמת מסוף מטענים גדול בהרבה מצידו השני של השדה, בגבול בינו לאור יהודה ויהוד, וכן סלילת כביש גישה נוסף סמוך לכפר חב"ד בעלות כ-400 מיליון שקלים, הכולל מחלף ומנהרה מתחת לכביש 1, שיקצר את דרך הגישה לנמל התעופה לבאים ממרכז הארץ.
על פי הסכם שנחתם בנובמבר 2018, נתב"ג צפוי להתחבר עד סוף 2020 לרשת הולכת הגז הטבעי בישראל, וישודרג מרכז האנרגיה הקיים בנמל התעופה, הכולל כיום תחנת כוח לייצור חשמל באמצעות סולר כגיבוי למערכת הולכת החשמל של חברת החשמל. מרכז האנרגיה המשודרג, שכולל הסבה של תחנת הכוח להפעלה בגז, יאפשר לנמל התעופה לייצר חשמל באופן עצמי לכל צרכיו ללא מעורבות של חברת החשמל. עלות פרויקט חיבור נתב"ג לצינורות הגז הטבעי ושדרוג מרכז האנרגיה היא כ-150 מיליון שקלים.
במאי 2019 אישר משרד התחבורה לרשות שדות התעופה תוכנית להרחבת נמל התעופה בן-גוריון בעלות מוערכת של כ-3 מיליארד שקלים. במסגרת התוכנית יורחב טרמינל 3 על ידי הוספת 86 דלפקי צ'ק-אין במבנה חדש בן ארבע קומות על שטח של 58 אלף מ"ר שייבנה בצמוד למבנה הקיים, אזורי בידוק כבודת היד וביקורת הגבולות יורחבו, וגם יותקנו בהם מערכת בידוק אוטומטיות נוספת לבדיקת כבודת הנוסעים (HBS) ומערכת נוספת למיון כבודה (BHS). בשטח האווירי של טרמינל 3 תבנה זרוע חמישית (זרוע A), מתחם חנויות הדיוטי פרי יורחב, ויוקמו ארבעה מסועים חדשים לאיסוף כבודת הנוסעים הנכנסים. סך הכול יורחב טרמינל 3 בכ-80 אלף מ"ר. פרויקטים מתוכננים נוספים כוללים הרחבת מערכת החניונים, והקמת יחידת בקרת מטוסים מרכזית (יב"ר) שתאחד את כל בקרות המטוסים בצפון ובדרום. מספר חודשים לאחר מכן, בנובמבר 2019, חתם שר התחבורה על תקציב פיתוח נוסף של 5.9 מיליארד ש"ח, שנועד לאפשר את הגדלת פעילות הטיסות עד ארבעים מיליון נוסעים בשנה, וכן כ-280 פרויקטים נוספים בתחום הבטיחות, הביטחון והשירות. על מנת להתחיל בביצוע העבודות, מחכה רשות שדות התעופה לאישור הוועדה המחוזית במסגרת תוכנית התב"ע הקיימת, ולכשיתקבל האישור תצא במכרז לביצוע הפרויקט.
ב-2022 תושלם בנייתו של מפעל הסעדה מוסדי גדול, קומפלקס בשטח של כ-14,000 מ"ר המוקם בשיטת ה-BOT בשטח התפעולי של נתב"ג ממערב לטרמינל 3, שיספק עד 35,000 ארוחות ביום מטעם חברת הקייטרינג הבינלאומית "ניורסט" עבור נוסעי חברות התעופה הזרות הפועלות בנתב"ג.
בשנת 2023 מתוכננת הקמת אגף בידוק נוסף, בצידו המערבי של טרמינל 3 לטיסות היוצאות, שיכונה טרמינל 3A, בשטח של כ-3,900 מ"ר. האגף יוסיף 22 דלפקי צ'ק אין ומערך בידוק נלווה, וזאת לאחר שמצידו המזרחי של הטרמינל הוקם ב-2018 אוהל בידוק ממוזג בשטח כ-2,450 מ"ר ו-26 עמדות בידוק וצ'ק אין. מימוש הפרויקט הוא שלב ראשון במסגרת התוכנית להרחבת שירותי הטרמינל, שמימושה נדחה בימי משבר הקורונה.
ביולי 2022 הוצגה תוכנית ראשונית, שפורטה יותר בדצמבר אותה שנה על ידי גורמים מטעם רשות מקרקעי ישראל, של אפשרות לפינוי שטח נתב"ג והעברתו אל איים מלאכותיים בים התיכון ליד חדרה.
רקע
בשנת 2008 עברו בנמל לראשונה בתולדותיו מעל אחד־עשר מיליון נוסעים. נתון זה הוא תוצאה של ההתאוששות בן מספר שנים, שבמהלכו שב השדה להיקף התנועה שלפני האינתיפדה השנייה, ואף עבר אותו. לתהליך זה תרמו קידומה של מדיניות השמים הפתוחים על ידי משרד התחבורה, ומעברן של עשר חברות שכר להפעלת טיסות סדירות. לפי נתוני משרד התחבורה בשנת 2008 פעלו בנמל 42 חברות תעופה סדירות, לעומת 38 בשנת 2007, 36 בשנת 2006 ו־33 בשנת 2005, והיקף קיבולת המושבים בטיסות לנמל וממנו עלה ב־18% בשנת 2008. בחודשים יולי ואוגוסט 2008 עברו דרך הנמל 2,534,803 נוסעים בסך הכול, נתון המהווה עלייה של שלושה אחוזים לעומת התקופה המקבילה בשנת 2007. כצפוי, בעקבות המשבר הכלכלי העולמי שפרץ בסוף 2008 והורגש ביתר שאת במהלך שנת 2009, חלה ירידה דרסטית של יותר מ־5% בסך תנועת הנוסעים בנמל, וזו ירדה שוב אל מתחת ל־11 מיליון. עם זאת, במחצית השנייה של 2009 חלה התאוששות במספר הנוסעים, וחודש אוגוסט 2009, שבמהלכו עברו 1,421,846 נוסעים בנמל, היה החודש העמוס ביותר בתולדותיו עד אותה עת. בשנת 2010 שוב התחדשה מגמת הצמיחה בתנועת הנוסעים והמטוסים בנמל, ושוב נשבר שיא כל הזמנים, עת סך הנוסעים שעברו דרכו עלה על 12 מיליון, מהם כמעט 11 מיליון וחצי בטיסות בינלאומיות. ב־23 באוגוסט 2013 נשבר שיא התנועה בנמל ביממה אחת בכל הזמנים, ו־73,000 נוסעים עברו דרכו. בשנת 2013 נשבר שיא תנועות המטוסים בנמל, ולראשונה בתולדותיו נרשמו בו למעלה מ־100,000 תנועות מטוסים. מגמת הצמיחה המשיכה בשנת 2015 ומספר הנוסעים הכולל שעברו בנמל הגיע ליותר מ־16 מיליון. בכך עבר הנמל לקטגוריה של נמלי תעופה גדולים.
להלן נתוני התפתחות תנועת הנוסעים המלאים בשדה בין שנת 2000 לשנת 2022: בניגוד לתנועת הנוסעים בנמל בטיסות פנים הנותרת יציבה במשך כל השנה, כפופה תנועת הנוסעים הבינלאומית דרכו לתנודות עונתיות. תנועה ערה יחסית מורגשת החל בחג הפסח עד לאחר חגי תשרי, והיא מגיעה לשיאה בחודשי הקיץ. כך יוצא שהתנועה בחודש העמוס ביותר (אוגוסט) גדולה פי 2.15 מהתנועה בחודש השפל (פברואר). ניתן לראות דוגמה לתנודות אלה בנתוני תנועת הנוסעים והתנועות בשנת 2018: קיימים הבדלים בהיקף תנועת הנוסעים גם בין ימות השבוע השונים. ימי ראשון וחמישי עמוסים יחסית בגלל עלייה בהיקפן של טיסות השכר, וגם בשל תוספת של טיסות פנים לאילת. מיום שישי בערב עד מוצאי שבת התנועה בנמל קטנה יחסית מכיוון שאל על אינה טסה בשבת. בשעות הבוקר המוקדמות מורגשת תנועה ערה של טיסות יוצאות, לאחר סיום איסור ההמראות בשעה 04:10. התופעה חוזרת על עצמה בשעות הערב המאוחרות ולפני שהאיסור נכנס שוב לתוקפו בשעה 01:40. עומס בהיקף הטיסות הנכנסות מורגש בעיקר בשעות אחר הצהריים. ב־8 באפריל 2010 הודיע משרד התחבורה כי בהתאם להחלטת הממשלה לצמצם את הגבלות התנועה בנמל התעופה, יבוטל איסור המראות הלילה בתקופות בהן מתבצעות עבודות שדרוג במסלולי הטיסה. בנוסף הוחלט על הקמת צוות בקרה ומעקב שיבחן את התועלת וההשלכות של החלטת הממשלה. אחת לשנה, ביום הכיפורים, נפסקת בדרך כלל הפעילות האווירית בנמל לחלוטין למשך כ־32 שעות.
מטען
לצד הקיטון בהטסת סחורות, בשנים האחרונות השתנתה המגמה וחל גידול במשלוח חבילות פרטיות ככל שהישראלים התרגלו לבצע הזמנות של מוצרים ישירות מחוץ לישראל ובמיוחד מסין וארצות הברית ואחריהן אנגליה, מה שיצר גידול משמעותי בכמות החבילות שנשלחו לנתב"ג. על פי נתונים שסיפק דואר ישראל, ב־2016 הגיעו לנתב"ג כ־52 מיליון חבילות פרטיות במשקל כולל של כ־8,100 טונות. כשעיקר ההזמנות מתבצע בחודשים נובמבר ודצמבר. לפי ארגון ה-OECD ישראל נחשבת לשיאנית בכמות החבילות המוזמנות מחוץ לישראל ביחס לגודל האוכלוסייה. בתחילת 2017 יצאה רשות שדות התעופה במכרז להקמת מרכז לוגיסטי חדש סמוך לכניסה למתחם שדה התעופה מכביש 1 שיתוכנן על ידי הזוכה במכרז ושטחו יעמוד על 10,000 עד 18,000 מ"ר בנויים.
במסגרת תוכניות הפיתוח העתידיות שהוצגו לנמל בסוף 2017 מתוכננים שטחי מחסנים לוגיסטיים בצידו השני של הנמל, בין מסלול 08/26 וגבול השדה ליד יהוד ואור יהודה, בעוד חלק מהמבנים הלוגיסטיים לצד טרמינלי הנוסעים יפונו לטובת הכשרת טרמינל נפרד לטיסות פנים וטרמינלים 1 ו-3 ייועדו לטיסות בינלאומיות בלבד כחלק מההיערכות להגדלת קיבולת התנועה הצפויה בנמל התעופה.
יעדים
נכון לשנת 2018 פועלות בנמל כ־140 חברות תעופה בסך הכול, והחברות המובילות בהיקף תנועת הנוסעים הן: אל על (25.20%), טורקיש איירליינס (4.85%), ויז אייר (4.71%), איזיג'ט (4.53%), ישראייר (3.61%), אארופלוט (3.40%), יוקריין אינטרנשיונל איירליינס (3.15%), ארקיע (3.06%), יונייטד איירליינס (2.69%) ולופטהנזה (2.69%).
מדינות היעד העיקריות בשנת 2018 היו טורקיה (2,113,036 נוסעים), ארצות הברית (1,665,667 נוסעים), גרמניה (1,431,540 נוסעים), איטליה (1,431,148 נוסעים), צרפת (1,397,715 נוסעים), יוון (1,305,747 נוסעים), רוסיה (1,280,603 נוסעים) והממלכה המאוחדת (1,228,902 נוסעים).
היקף תנועת הנוסעים בטיסות פנים עמד בשנת 2013 על כ־5.7% מסך הנוסעים, וקו שירות הפנים הסדיר היחיד המופעל מנתב"ג כעניין שבשגרה הוא לנמל התעופה אילת. תנועת הנוסעים בטיסות הפנים כמעט והכפילה את עצמה בין השנים 2005 ו־2013, ובשנת 2010 לבדה גדלה בשיעור של כ־50 אחוזים, בעיקר בגלל חנוכת קו התעופה של אל־על לאילת.
פרכוס
פִּרְכּוּס (באנגלית: Convulsion) הוא מצב רפואי שבו שרירי הגוף מתכווצים ומתרפים במהירות שוב ושוב. התוצאה היא טלטול לא מבוקר של הגוף. ישנם שני סוגי פרכוסים: פרכוס אפילפטי ופרכוס לא-אפילפטי.
נמל התעופה בן-גוריון
יעדים
קווי הטיסה העמוסים ביותר בשנת 2022 היו ליעדים הבאים: