cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קולומבוס דלאנו
טבח האפאצ'י והסכם השלום
ב-10 בנובמבר שכנע דלאנו את גרנט שתינתן לאפאצ'ים שמורה חדשה באריזונה ובניו מקסיקו, בעקבות המלצתו של וינסנט קולייר למצוא עבורם שטחים בהם הם יוכלו להגן על עצמם מפני התקפות המתיישבים הלבנים. דלאנו טען שיש לשכן את כל האפאצ'ים בשמורות, כולל הגברים הצעירים והלוחמים, שהקימו חבורות פשיטה, ולא רק את הזקנים והנשים. גרנט שלח את מייג'ור גנרל אוליבר אוטיס האוורד לאריזונה כדי לסייע לפתרון הבעיה. במאי 1872 ארגן האוורד ועידת שלום עם מנהיג האפאצ'ים בקמפ גרנט. האוורד גם ניהל משא ומתן לשחרור שישה מבין הילדים החטופים. בדצמבר אותה שנה הוקמה שמורת האינדיאנים סן קרלוס, יישוב קבע, ליד הסתעפות נהר סן קרלוס ונהר גילה, במיקום שהוסכם בין האוורד לבין אסקימינזין. באוקטובר אותה שנה כרת האוורד הסכם שלום נפרד עם מנהיג האפאצ'ים, שהתיישב בשמורת.
ילוסטון
ב-1871 ארגן דלאנו את הראשונה בארצות הברית במימון פדרלי אל שטחי הפארק הלאומי ילוסטון, שבראשה עמד הגאולוג. דלאנו נתן הנחיות מדויקות להיידן להכין מפה גאוגרפית של האזור ולבצע תצפיות אסטרונומיות וברומטריות. הוא ציין שמשלחתו של היידן הונחתה "...לאסוף מידע רב ככל האפשר, הן מדעי והן מעשי... לתת את תשומת ליבה למשאבים הגאולוגיים, המינרולוגיים, הזואולוגיים והחקלאיים של הארץ". דלאנו גם הורה להיידן לאסוף מידע על שבטי האינדיאנים שחיו באזור. משלחת היידן אוישה בצוות מדעי רחב שכלל שני בוטנאים, מטאורולוג, זואולוג, אורניתולוג, מינרלוג, טופוגרף, צייר, צלם, רופא, ציידים, נהגי פרדות, אמבולנס וצוות תמיכה.
ב-1 במרץ 1872 חתם גרנט על החוק להקמת הפארק הלאומי ילוסטון, הפארק הלאומי הראשון בעולם. החוק קבע שלמזכיר הפנים תהייה "שליטה בלעדית" על הפארק. בשל העובדה שדלאנו כיהן אז בתפקיד, הפך אותו החוק למפקח על הפארק. הציד והדיג, כולל של ביזונים, נאסרו בשטחי הפארק, ודלאנו הוסמך לשמור על "המוזרויות ופלאי הטבע" שבתחומי הפארק. כעת היה דלאנו אחראי על שטח אדמה של מיליוני אקרים, אם כי לא הועמדו לרשותו תקציבים לבצע זאת. תחת זאת, ניתנה לו הסמכות להעניק חוזי חכירה של עשר שנים כדי לגייס כספים להוצאת אחזקת הפארק. משעה שהוקם הפארק, הוצף דלאנו בבקשות לזיכיונות להקמת בתי מלון. היה עליו גם להגדיר את השליטה ואת השימוש בתשתיות הקיימות בחלק הצפוני של הפארק.
דלאנו מינה את כמפקח הראשון על הפארק. לנגפורד אסר על קיומם של כבישי אגרה פרטיים והגיש תוכנית לסלילה ולתחזוקה של מערכת כבישים חופשית לשימוש הציבור, אך הקונגרס סירב לממן את התוכנית. הקונגרס סירב גם לממן את משכורתו של לנגפורד והיה עליו לממן את מחייתו בעבודה כבנקאי. ב-1874 ביקש לנגפורד מדלאנו שיפנה לקונגרס שיאשר הקצבות להגנת הפארק מפני ציידים ומסיגי גבול. דלאנו הסכים ודרש מהקונגרס תקצוב של 100,000 דולר כדי להקים את סוכנות הפארקים הפדרלית שתנהל ותגן על הפארק לטובת הציבור, וכן ביקש את הארכת הזיכיונות מעשר לעשרים שנה. ההצעה הושבה ריקם. רק באפריל 1877, בתקופת נשיאותו של רתרפורד הייז, אישר הקונגרס סכום של 10,000 דולר, עשירית מבקשתו המקורית של דלאנו, ללא הקמת סוכנות הגנה פדרלית עבור הפארק.
הסירוב לצו השירות הציבורי
במרץ 1871 חתם גרנט על חוק של הקונגרס להקמת, שנועדה לבצע רפורמות, לפקח ולצמצם את השחיתות בכוח האדם הפדרלי. יישום כללי החוק הושארו לשיקול דעתו של הנשיא. גרנט מינה את תומך הרפורמה מניו יורק ויליאם קרטיס כיושב ראש הנציבות. הנציבות דיווחה שמינויים וקידומים של עובדים יהיו בשליטה של בוחנים, וכל מחלקת ממשל פדרלית תקים מועצת בוחנים, בעוד שההערכות הפוליטיות שהיו נהוגות עד אז להחלטות על העסקתם וקידומם של העובדים יבוטלו. גרנט הורה על יישום הכללים החל מ-1 בינואר 1872. ב-1874 הוא פירק את הנציבות לאחר שהקונגרס סירב להפוך את כללי הנציבות לקבועים ולספק לה תקצוב קבוע. העניין של הקונגרס ברפורמה בשירות הציבורי נותר רדום עד 1883.
על פי סעיף 12 של הצו הנשיאות שהוציא גרנט, המועמדים לעבודה במשרד הקרקעות ובמשרד הגמלאות של מחלקת הפנים היו אמורים להיות מאושרים על ידי מועצת בוחנים. כאשר סירב דלאנו לקיים את לשון הצו, לא עשה גרנט דבר. למחלקת הפנים היו תחומי אחריות שונים ומגוונים שהשתנו והתווספו בקצב מהיר והיא התמודדה עם בעיות מנהליות רבות. מבחינתו של ראש המחלקה, שליטה על משרדיה ועיצוב המדיניות היו משימה מטילת מורא. דלאנו טען שהמורכבות של המחלקה הפכה את יישום הרפורמה בשרות הציבורי לבלתי מעשי. בתקופת כהונתו כמזכיר הפנים, חלחלה השחיתות בכל המחלקה, כולל סוכני דמה בלשכה לענייני אינדיאנים ופקידים במשרד הפטנטים ששלחו ידם בגניבה. דלאנו התפטר בסופו של דבר בשל עדויות שחוזי מדידה ניתנו לחברות שבהם לבנו ג'ון, הפקיד הראשי של המחלקה, ולאורוויל גרנט, אחיו של הנשיא, היו אינטרסים בבעלות עליהן. בימים אלו היה זה נוהג מתקבל על הדעת, אך לאנשים בעלי מודעות לרפורמה, כולל עורכי העיתון "" ועיתונים אחרים, התופעה ייצגה ניגוד אינטרסים והפרת אמון הציבור.
תמיכתו בהעמדה לדין של אנשי הקו קלוקס קלאן
כדי לחזק את חוקי תקופת השיקום ואת התיקונים ה-13, ה-14 וה-15 לחוקת ארצות הברית, חתם גרנט ב-1870 על חקיקה של הקונגרס להקמת מחלקת המשפטים של ארצות הברית. כדי להיאבק בהתפרצויות האלימות בדרום של הקו קלוקס קלאן, חתם גרנט על כמה חוקים שנודעו כ"" בשנים 1870 ו-1871. במאי 1871 הורה גרנט על שליחתם של כוחות פדרליים לסייע לשירות המרשלים של ארצות הברית במעצר אנשי הקלאן. התובע הכללי השני בממשלו של גרנט, איימוס טפן אקרמן, איש צבא הקונפדרציה לשעבר, ידע על התפרצויות הקלאן והיה קנאי להעמדה לדין של דרומיים לבנים שהטילו אימה על שכניהם השחורים. באוקטובר אותה שנה, בהמלצתו של אקרמן, השעה גרנט את צו הביאס קורפוס בחלקים של קרוליינה הדרומית ושיגר כוחות פדרליים לשם כדי לאכוף את החוק. לאחר ההעמדות לדין שבוצעו על ידי אקרמן ומחליפו ג'ורג' הנרי ויליאמס, קרס כוחו של הקלאן. ב-1872 כבר הגיעו שיעורי ההצבעה של האפרו-אמריקאים בדרום לשיא.
בנאום תמיכה בגרנט שנשא באספת בחירות לבחירתו מחדש של גרנט בראלי, קרוליינה הצפונית ב-24 ביולי 1872, שיבח דלאנו את ההעמדות לדין של אנשי הקו קלוקס קלאן. דלאנו טען שחוקי השיקום של הקונגרס הועברו כדי "לשמור על הסדר ועל הממשלה מפני הכאוס והמבוכה" שגרמה מלחמת האזרחים. אלה כללו את הענקת זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים, רובם עבדים משוחררים, שקיבלו "חירות לנצח" כתוצאה מהמלחמה. דלאנו ציין שאם יש דבר כלשהו שמייצג את משמעות החירות, הוא שהאפרו-אמריקאים "צריכים להיות שווים בפני החוק ושקולם ייוצג ברשות המחוקקת". לדבריו של דלאנו, הדרומיים שדחו את תוכנית השיקום הרפובליקנית בחרו במלחמה חתרנית נגד האפרו-אמריקאים ונגד הרפובליקנים הלבנים, כולל הקמת הקו קלוקס קלאן. דלאנו אמר שהקו קלוקס קלאן הרג 18 איש ב-14 מחוזות של קרוליינה הצפונית והכה באכזריות 315 רפובליקנים שלא חטאו בדבר. דלאנו אמר שהעדויות שהוצגו בכתבי האישום שהוגשו נגד חברי הקלאן בבתי המשפט הפדרליים הוכיחו "ברבריות ובגידה של הקו קלוקס קלאן". בבחירות אלו ניצח גרנט בקרוליינה הצפונית ובמדינות דרומיות נוספות רבות.
המדיניות כלפי האינדיאנים
ב-1873 הגדיר דלאנו באופן רשמי את הדרכים להשגת מטרות מדיניותו של גרנט כלפי האינדיאנים. מטרתו הסופית של גרנט הייתה המרת דתם של האינדיאנים לנצרות והטמעתם בתרבות הלבנה כדי להכינם לקראת אזרחות אמריקאית מלאה. עקרונות יסוד אלו המשיכו להשפיע על מדיניות השלום עם האינדיאנים, שכן כביכול הם הגנו עליהם מפני אלימות המתיישבים הלבנים בתקופה בה הלבנים נדדו אל האדמות שקודם לכן הוחזקו על ידי האינדיאנים. בנוסף, ארגונים נוצריים וארגוני מיסיון פעלו בשמורת ל"תרבות" האינדיאנים לאור האמונה הרווחת (כולל זו של דלאנו), שמתן אפשרות לאינדיאנים להמשיך בקיום תרבותם תוביל לחורבנם. להשקפתו של דלאנו, מעשיו היו אמורים להשיג את מטרתו של גרנט לאפשר את הטמעתם של האינדיאנים בתרבות האדם הלבן.
ההשתלטות על הגבעות השחורות
על פי הסכם פורט לארמי מ-1868, הוענקה לתת-השבט אוגללה של שבטי הסו, שטח נרחב של שמורה שכללה את הגבעות השחורות, בתחומי מדינת דקוטה הדרומית. בגבעות השחורות שכן אתר מקודש לשבטי הסו. בעקבות המשבר הפיננסי של 1873 שיוועה ארצות הברית למקורות עושר חדשים. ב-1874 נפוצו שמועות על גילוי זהב בגבעות השחורות שהגיעו ממשלחתו של ג'ורג' ארמסטרונג קסטר. גרנט שיגר את המשלחת, בתקווה למצוא זהב כדי שיהווה תמיכה למדיניות המוניטרית שלו. דלאנו התנגד למהלך, בהאמינו שמעבר דרך שטחי הציד של האינדיאנים וכיבושם יפרו את הסכם פורט לארמי ועלולים להוביל למלחמה עמם. דלאנו אמר לגרנט ש"מלחמה כוללת עם הסו תהיה הרת אסון. היא תחבל ביחסי השלום שהשגנו עם האינדיאנים". מיד לאחר מכן התרחשה נהירה של לבנים בחיפוש אחר זהב. ב-1875 הקציב הקונגרס סכום של 25,000 דולר לרכישת הגבעות השחורות, מתוך תקווה שהתשלום במזומן על העסקה ישכך את זעמם של האינדיאנים וימנע מלחמה.
באמצע מאי 1875 הובאו "", הצ'יף של שבט ה, ומנהיגי נוספים של השבט לוושינגטון הבירה כדי לשאת ולתת על מכירת הגבעות השחורות. אנשי הסו סברו שהסכום שהוצע על ידי הקונגרס נמוך מדי. בהבינו שבסופו של דבר הם יאבדו את הגבעות השחורות, החליט ענן אדום לנהל משא ומתן ואמר לדלאנו שהם יחתמו על ההסכם אם הסכום של 25,000 דולר במזומן יימשך קודם כל ממחלקת האוצר, כדי להבטיח את תשלומו. לדלאנו לא הייתה שום כוונה לשלם לענן לבן במזומן, אך הוא העביר לו קבלה על הסכום ממחלקת האוצר ומתנות נוספות שנרכשו באותו יום והועברו לחברי השבט. ענן אדום עמד על כך שהוא יקבל את הסכום במעמד החתימה, שאותו הוא ביקש לקחת עמו ולחלקו בין חברי השבט.
בשל סירובו של ענן אדום, התיר דלאנו לאינדיאנים לקחת את החוזה הבלתי חתום בחזרה לבני שבטם לדיון נוסף, כשהתנאים הסופיים והחתימה יבוצעו על ידי ועדה ממונה. כישלון הדיונים בוושינגטון להגיע לסיכום על חוזה תואר ב-19 ביוני במגזין המאויר "". עם שובם לשטחיהם, חתמו ענן אדום ושאר המנהיגים בסופו של דבר על ההסכם בו הם ויתרו על זכויות הציד שלהם בגבעות השחורות כפי שהוגדרו בסעיף 11 של הסכם פורט לארמי בתמורה להצעה המקורית של הקונגרס של 25,000 דולר. קבוצה אחרת של שבטי הסו, כולל פר רובץ וסוס משוגע, קראה תיגר על סמכותו של ענן אדום והחלה בהתנגדות חמושה, שממנה הזהיר דלאנו את גרנט. קריאת התיגר הזאת על סמכותו של ענן אדום בשילוב חוסר שביעות הרצון של שבטי הלקוטה מהשתלטות הלבנים על הגבעות השחורות הובילה לפרוץ מערכת הגבעות השחורות בפברואר 1876.
יקיר הר-זהב
יקיר הר-זהב (גולדברג) (תרס"ד, 11 במאי 1904 – א' באייר תשכ"ז, 20 ביוני 1967) היה ממנהיגי תנועת הנוער בית"ר, איש האצ"ל, חבר המועצה הארצית של "תנועת החרות", מנהל קרן תל חי ועיתונאי ישראלי.
קולומבוס דלאנו
מעשי שחיתות והתפטרותו
ב-1875 החל להתגלות ספק ביושרו האישי של דלאנו כאשר החלו להתבצע חקירות על חשדות למעשי שחיתות בממשל גרנט והחל להתנהל על כך דיון באמצעי התקשורת. אף על פי שלא היו ידועים מעשי שחיתות של דלאנו עצמו, תקופת כהונתו עמדה בצלה של מחלוקת, ומעשי ההונאה פשטו במחלקת הפנים. הועלו האשמות בנוגע ל"טבעת האינדיאנית" ובכך שסוכנים מושחתים ניצלו אינדיאנים. אנשי המערב, שלא היו שבעי רצון מקביעותיו של דלאנו בנוגע למענקי קרקעות וסוגיות אחרות, האשימו את בנו של דלאנו, ג'ון, שהיה עובד מחלקת הפנים, בשחיתות, שוחד והונאה ב.
יקיר הר-זהב
בפולין: מ-1904 עד 1933
יקיר הר-זהב (גולדברג) נולד בוורשה שבפולין, לגלה (לבית לוין) וליהושע גולדברג. הוריו היו צאצאים למשפחות יהודיות שישבו דורות רבים בעיר ורשה. הוא למד בחדר, בתלמוד תורה, בישיבה, בבית ספר יסודי פולני ולבחינות הבגרות הממשלתיות כ"אקסטרן".
קולומבוס דלאנו
טבעת המודד הכללי
העיתון "ניו-יורק טריביון" דיווח שג'ון דלאנו ביצע מעשי ספסרות באמצעות משרד המודד הכללי של מחלקת הפנים כאשר קיבל שותפות בחוזי מדידה בוויומינג מבלי שהוסמך כמודד או כסרטט מפות, ומבלי שתרם תרומה משמעותית לביצוע החוזים. ההשלכה הברורה הייתה שג'ון דלאנו לקח כספים שמקורם במעשי עושק מחוזים בלתי חוקיים. במרץ 1875 כתב הפקיד הראשי של משרד המודד, ל.ס. סטיבנס, לבנג'מין בריסטו, מזכיר האוצר של גרנט, בו הוא ציין שלמודד הכללי סילס ריד היו כמה חוזים מושחתים שיצרו רווחים לג'ון דלאנו. סטיבנס גם אמר שהן ריד והן ג'ון דלאנו סחטו כספים מחמישה סגני מודדים בסכומים של 5,000 דולר. לדבריו של סטיבנס, כפו ריד ודלאנו על סגני המודדים לשלם לג'ון דלאנו לפני שהוא יוציא את הצווים של מחלקת הפנים לקרקעות שסגני המודדים מכרו למתיישבים פוטנציאליים. מושל טריטוריית קולורדו, אדוארד מ. מק'קוק, טען שג'ון דלאנו קיבל שוחד בסכום של 1,200 דולר מבנקאי מקולורדו, ג'רום צ'אפי, כדי להבטיח זיכיונות קרקע ממחלקת הפנים. נזק רב יותר גרמה ההאשמה של סטיבנס שקולומבוס דלאנו ידע ואישר את כל מה שעשה ריד עבור ג'ון דלאנו.
בנוסף לבנו של דלאנו, קיבל אורוויל, אחיו של גרנט, תשלומים על שירותי מדידה בטריטוריית ויומינג, אף על פי שהוא לא ביצע שום עבודה. הפקיד הראשי של שלוחת שאיין של משרד המדידות הפדרלי העיד בפני הקונגרס בנוגע לאורוויל גרנט. כאשר נשאל אם אורוויל ביצע עבודה כלשהי בטריטוריית ויומינג, השיב הפקיד הראשי, "לא אדוני, אני לא חושב שהוא אי פעם היה בטריטוריה".
יקיר הר-זהב
בפולין: מ-1904 עד 1933
בשנת 1923 היה הר-זהב ממייסדי תנועת צעירים ציונית של מעריצי זאב ז'בוטינסקי בשם "הסתדרות הנוער האקטיביסטי ע"ש זאב ז'בוטינסקי". התנועה נרשמה לאחר שנה כאגודת ספורט בשם "השחר" של ההסתדרות הציונית, והקימה סניפים בקהילות ישראל בפולין. הר-זהב כיהן בראשות "השחר" במחוז ורשה והסביבה מקיץ 1925. ראש בית"ר, זאב ז'בוטינסקי, עודד את איחוד "השחר" עם תנועת הנוער בית"ר. ב-1926 נפגשו אנשי "השחר" עם אנשי בית"ר ובראשם אהרן צבי פרופס, ואחר כך עם ז'בוטינסקי, שהגיע לפולין ב-1926 והתקבל במשמר כבוד של חניכי "השחר". לאחר האיחוד בין בית"ר ל"השחר", היה הר-זהב לאחד ממנהיגיה, ונשא בתנועה בתפקידי ניהול והדרכה. בין השאר היה מפקד "ברית הרצל" ו"תל חי". ב-1928 השתתף בארגון "הכינוס העולמי של בית"ר" בוורשה בהשתתפות ז'בוטינסקי.
קולומבוס דלאנו
טבעת האינדיאנים
ביולי 1875 נפוצו שמועות שדלאנו ידע שאורוויל גרנט, אחיו של הנשיא, קיבל זיכיון לתחנות סחר עם האינדיאנים ולמכירת טובין לחיילים, שהיו מקור מושחת לרווחים. ככל שמחיר הסחורות ששילמו האינדיאנים והחיילים היה גבוה יותר, הרווחים היו גבוהים יותר. גם מכירת כלי נשק לשבטי אינדיאנים עוינים הותרה, כדי לגרוף רווחים נוספים. הרווחים חולקו לשאר השותפים למעשי השחיתות.
יקיר הר-זהב
בפולין: מ-1904 עד 1933
ב-1929 נשא לאישה את מרסה לבית גולדשטיין.
קולומבוס דלאנו
טבעת האינדיאנים
נפוצו שמועות שדלאנו איים על גרנט שהוא יחשוף את מעשי אחיו לציבור כאשר הנשיא כפה עליו להתפטר. הוא אמר לגרנט שהוא יעזוב את תפקידו בשקט לאחר שחקירות הקונגרס בנוגע למעשי ההונאה כלפי האינדיאנים הושלמו. בפברואר 1876 דיווח העיתון "ניו יורק הראלד" שאורוויל גרנט גרף כספים בארץ שבטי הסו באמצעות "הרעבת הנשים והילדים". אורוויל גרנט העיד בפני הקונגרס, שאחיו הנשיא השפיע על מחלקת המלחמה להשיג עבורו ספינות סוחר. אורוויל קיבל לידיו ארבע תחנות סחר וקשר קשרים עם "שותפים" שחלקו עמו מחצית מהרווחים. עדותו של אורוויל גרמה לאחיו הנשיא מבוכה.
יקיר הר-זהב
בפולין: מ-1904 עד 1933
הר-זהב היה שותף פעיל בהקמת יחידות אחדות בצבא הפולני בשנים 1929–1932. הוא היה ממייסדי הלגיון ע"ש ברק יוסלביץ בצבא הפולני, השתתף בכינוסי "הליגיונרים של המרשל יוסף פילסודסקי" בראדום ובטרנוב.
קולומבוס דלאנו
טבעת האינדיאנים
הציר המרכזי של טבעת האינדיאנים לא היה דלאנו, אלא מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ, שב-1870 קיבל מהקונגרס סמכות למנות מוכרים בתחנות הסחר במחנות הצבא, בארץ האינדיאנים, שנשלטו על ידי מחלקת הפנים בניהולו של דלאנו. בלקנאפ, שמינה את אורוויל גרנט כבעל זיכיון בארבע תחנות סחר, ניצל את ההזדמנות שניתנה לו בחוק לגרוף רווחים עבור עצמו. בלקנאפ יצר שותפות סחר בלתי חוקית, בינו, בין שתיים מנשותיו, קיילב פ. מארש והסוחר ג'ון ס. אוונס מתחנת הסחר בפורט סיל. רווחים אלו אפשרו לבלקנאפ ולשתי נשותיו סגנון חיים בזבזני בוושינגטון שמומן בסכום של 20,000 דולר שהוא קיבל ברווחים בלתי חוקיים.
יקיר הר-זהב
בפולין: מ-1904 עד 1933
בקיץ 1933 יצא עם חבריו לארץ ישראל. הר-זהב וארבעה מחבריו נסעו חלק מהדרך במכונית. הנסיעה הייתה ממושכת ולוותה בקשיים רבים. הם היו לבושים במדי בית"ר הרשמיים כחלק מהסברה על התנועה בציבור הרחב. המדים עוררו תשומת לב חיובית מצד אנשי הצה"ר ובית"ר; וגם עוינות, מצד חברי תנועות נוער של הציונות הסוציאליסטית - כאשר עברו בפולין, ומצד לאומנים מקומיים - כאשר עברו ברומניה.
קולומבוס דלאנו
טבעת האינדיאנים
במרץ 1876 חקר בית הנבחרים את בלקנאפ ומצא אותו אשם בחמישה סעיפי הדחה. לפני ההחלטה על ההדחה, פנה בלקנאפ במהירות לגרנט והגיש את התפטרותו. בלקנאפ הושם במעצר בית שהוטל עליו על ידי גרנט במהלך משפטו בסנאט. אף על פי שבסופו של דבר זוכה בלקנאפ, שמו הטוב נפגע במידה כזו שהוא מעולם לא שב אל החיים הפוליטיים.
יקיר הר-זהב
בארץ ישראל: מ-1933 עד 1967
המסע ארך שבועות ארוכים. חבורת הבית"רים הגיעה לארץ ישראל לאחר שעברה בערים איסטנבול וביירות, ממנה הפליגו בספינת דייגים וירדו בחוף שמצפון לעכו. משם הלכו ברגל עד לבית החרושת "נשר" שליד חיפה. בחיפה נעצרו הר-זהב וחבריו על ידי השלטונות הבריטיים באשמת היותם מהגרים בלתי-לגליים. הם נאסרו בכלא עכו כשלושה חודשים. ומשם הועברו לכלא ביפו, בו נפגשו עם ד"ר אב"א אחימאיר, צבי רוזנבלט ואברהם סטבסקי שנעצרו כחשודים ברצח חיים ארלוזורוב. לאחר חודשי מעצר אחדים, שוחררו הר-זהב וחבריו מהכלא בערבות כספית, בעקבות שתדלנותם של חברי הצה"ר ובית"ר אב"א אחימאיר, עקיבא ברון, יצחק ילין ואחרים. הר-זהב התקבל לעבודה כפקיד בחברה לקבלנות בניין של צבי סטריכלביץ בתל אביב, ואחר כך עבר לנהל את סניפה בחיפה, עד 1939.
קולומבוס דלאנו
התפטרותו
הן בריסטו, והן מזכיר המדינה המילטון פיש, דרשו שגרנט יפטר את דלאנו. גרנט דחה את הדרישה, ואמר לפיש, "אם דלאנו יתפטר כעת, תהיה זו נסיגה תחת אש, וההתפטרות תתקבל כהודאה באשמה". המחלוקת לא שככה. באמצע אוגוסט היה ברור שדלאנו לא יוכל להישאר במשרתו. דלאנו הציע שהוא יתפטר וגרנט הסכים, אך גרנט לא נתן פומבי לכך. בסופו של דבר הכריז גרנט שב-19 באוקטובר 1875 הוא קיבל את התפטרותו של דאלנו, לאחר שבריסטו איים להתפטר בעצמו אם דלאנו לא יוחלף. במקומו של דלאנו מינה גרנט את זכריה צ'נדלר, שעד מהרה יזם רפורמות בתחום השירות הציבורי ובתחומים נוספים במחלקת הפנים. ניהול המחלקה על ידי דלאנו נחקר על ידי הקונגרס, על ידי צ'נדלר ועל ידי ועדה נשיאותית מיוחדת. התנהלותו האישית נמצאה ללא רבב, אך שמו הטוב כאיש ממשל ישר וכשיר, ניזוק, והוא מעולם לא שימש יותר במשרה ציבורית כלשהי. באפריל 1876 אישרה "הוועדה על ההוצאות במחלקת הפנים" שריד הקים קרנות חשאיות בלתי חוקיות לטובת רווחיו של ג'ון דלאנו, ושקולומבוס דלאנו הודה לריד וגם אמר לו "להיזהר לא לעשות דבר שעלול להיות מראית עין למעשה עוולה כלשהו".
יקיר הר-זהב
בארץ ישראל: מ-1933 עד 1967
בשנות ה-30 של המאה ה-20, במקביל לעבודתו אצל סטריכלביץ, התמנה הר-זהב למנהל קרן תל חי - שטיפלה במצבם הנפשי והכלכלי הקשה של לוחמי האצ"ל ומשפחותיהם, היה מפקד בית"ר בחיפה, וכן היה פעיל ב"ברית החייל" - איגוד חיילים יהודים משוחררים של התנועה הרוויזיוניסטית - ושימש בו כמזכיר כללי. בעקבות גל המעצרים של חברי הצה"ר ובית"ר בשנים 1936–1937, כאשר רבים נשלחו אל כלא עכו לתקופת מעצר מנהלי משתנות, התמנה הר-זהב לטפל בצורכיהם של העצורים ולקשר ביניהם לבין מוסדות הצה"ר, ולשמש כ"מוכתר" המייצג את האסירים ומקשר בינם לבין מפקד הכלא גראנט. פעילותו עוררה אצל הבריטים והערבים בכלא חשדות ונקמנות. והוא נאסר בכלא עכו ב-1938. הוא נפגש עם שלמה בן-יוסף, שהיה חניך בית"ר והיהודי הראשון שעלה לגרדום. הר-זהב השיג רישיון מיוחד מסגן מפקד בית הסוהר, ובלווית מנחם ארבר (נציב בית"ר בארץ ישראל) כאשר רגשות עמוקים ממלאים את לבם של הנוכחים, הקריא לשלמה בן-יוסף את מכתבו של ז'בוטינסקי.
קולומבוס דלאנו
ההתגוננות של דלאנו
ב-26 בספטמבר 1875 מסר דלאנו מכתב לנשיא גרנט, בו הוא הגן על התנהלותו במהלך כהונתו כמזכיר הפנים. בתמצית הדברים, הוא טען שהיקף הפעילות והמורכבות של המחלקה גרמו לו קשיים להתנהל באופן יעיל. דלאנו ציין שהוא התפטר בשל כוונתו לשוב לעסקיו ולענייניו הפרטיים באוהיו. הוא הצביע על כך שמשימותיו כמזכיר הפנים היו "מייגעות, קשות, ועדינות", זאת בשל העובדה שהוא נדרש לפקח על חמישה משרדים נפרדים: משרד הקרקעות הכללי, הלשכה לענייני אינדיאנים, משרד הפנסיות, משרד הפטנטים, ומשרד החינוך, בנוסף ל"כמות אדירה של עניינים שונים שלא ידועים לאף אחד למעט אלו הקשורים להם".
יקיר הר-זהב
בארץ ישראל: מ-1933 עד 1967
במלחמת העצמאות פעל בקרב שורות האצ"ל, עד הקמת צה"ל. הוא מונה לאחראי על הטיפול בחללי האצ"ל בקרבות שנוהלו ביפו, ברמלה וביהודייה.
כתביו
הר-זהב היה עיתונאי פורה והשתתף בעיתונות היהודית והרוויזיוניסטית, כגון בעיתונים: "נאש פשגלאד" (בפולנית: Nasz Przeglad; בעברית: "סקירתנו"), בעלוני תנועת בית"ר ו"ברית החייל", ב"המשקיף" וב"חרות".
קולומבוס דלאנו
שנותיו האחרונות
לאחר התפטרותו שב דלאנו למאונט ורנון, שם, במשך עשרים השנים הבאות, הוא שימש כנשיא הבנק הלאומי הראשון של מאונט ורנון. במשך שנים רבות הוא היה חבר בחבר הנאמנים של, שהעניק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים. בין התרומות שהוא העניק לקולג' היה אולם שנקרא על שמו, בניין זה היה בשימוש עד שנחרב בשריפה ב-1906. אחוזת לייקהולם שבבעלותו, שנבנתה ב-1871 בפאתי מאונט ורנון, היא כיום חלק מ.
ב-3 באפריל 1880 הורשע ג'ון ו. רייט, שופט מאינדיאנה, בתקיפת דלאנו בפינת רחוב בוושינגטון הבירה ב-12 באוקטובר 1877. רייט, שהיה סוכן הלשכה לענייני אינדיאנים במחלקת הפנים בתקופה בה כיהן דלאנו כמזכיר הפנים, הורשע במעשי הונאה והאשים את דלאנו. ביום התקיפה היה דלאנו בחברת וולטר ה. סמית, הפרקליט לשעבר של מחלקת הפנים. רייט הואשם בכך שעורר את הריב כאשר הטיל ספק ביושרו של דלאנו כמזכיר הפנים ואז הכה את דלאנו במקל ההליכה שלו. רייט טען שדלאנו הטריד אותו מילולית ושהוא חש שנכפה עליו להגן על עצמו. דלאנו לא סבל מפציעות רציניות. ההגנה של רייט בבית המשפט נחלשה עקב עדות שלאחר התקיפה הוא זקף אותה לזכותו, והצהיר שהוא היה ממשיך בתקיפה אם עוברי אורח לא היו מתערבים בנעשה. רייט נדון למאסר של 30 יום ולקנס של 1,000 דולר. ב-8 באפריל 1880 חנן הנשיא רתרפורד הייז את רייט, ועונש המאסר שהוטל עליו בוטל בתנאי שישלם את הקנס.
ב-3 בדצמבר 1889 נבחר דלאנו כנשיא האיגוד הלאומי של מגדלי הצמר, קבוצת שדלנות שהתארגנה לקדם את הגנת המחירים על תעשיית הצמר הלאומית. האיגוד הוקם ב-1865 ונעשה פעיל יותר בשנות ה-80 כתגובה לירידה בהגנה על ייצור הצמר המקומי. מגדלי הצמר התמודדו עם תחרות הולכת וגוברת מעבר לים ומספר הכבשים בענף ירד מ-50 מיליון ב-1883 ל-40 מיליון ב-1888.
קולומבוס דלאנו נפטר במאונט ורנון ב-23 באוקטובר 1896. הוא נטמן בבית הקברות מאונד ויו המקומי.
אלדד לידור
אלדד לידור (נולד ב-21 באוגוסט 1949) הוא מלחין, מוזיקאי, נגן, ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם אלדד לדרמן ברמת גן. ב-1977 סיים את לימודיו במגמה לקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בירושלים, משם המשיך ללימודים בפריז - השתלמות במוזיקה קונקרטית. ב-1979 התחיל לעבוד כמוזיקאי במחלקת הדרמה של קול ישראל ותוך כך היה אחראי על מוזיקה מקורית ועיצוב הסאונד בתסכיתים.
בשנת 1986 פתח לידור את אולפני קיו סאונד, שבהם נתן שירותי הפקות מוזיקה ופוסט פרודקשן לסרטים.
בשנת 2001 זכה לידור בפרס מאיר מרגלית על המוזיקה להצגה "נשיקת אשת העכביש".
בשנת 2005 החל לידור ללמד בסמינר הקיבוצים. הוא מלמד במאים קורס בשם עיצוב מוזיקה. בעבר לימד גם בחוג תיאטרון.
בשנת 2012 קיבל מלגת השתלמות בת חצי שנה ב"סיטה" לאמנויות בפריז.
סרטים
הלחין בין היתר מוזיקה לסרטים הבאים: אש צולבת, חברות הכי טובות, יומני נחמני, חילמי שושן מת מעצמו, הנעלם, אישה באפור, 7 ימים באלול, צה"ל שנות החמישים, הצוללת דקר נמצאת כאן, מבצע שלמה, חיילים ללא גבולות (זוכה פסטיבל סרטי תעודה איטליה). קמפיין, אני היא אתה שאינך, אמיל חביבי, חרדת הבמאי.
מוזיקה למוזיאונים
לידור הלחין את המוזיקה המושמעת במוזיאונים הבאים:
חיים אישיים
לידור מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשניים.
פוקסיה (מערכת הפעלה)
פוקסיה (באנגלית: Fuchsia) היא מערכת הפעלה המפותחת על ידי חברת גוגל.
בניגוד למערכות אחרות מבית גוגל, כגון ChromeOS או אנדרואיד אשר מבוססות על ליבת לינוקס, פוקסיה מבוססת על מיקרו-ליבה בשם "זירקון" (Zircon, לשעבר "מגנטה" Magenta) היא כתובה בשפות: C++, Dart, Go, Rust, Python ו-C.
פוקסיה מיועדת לעבוד הן על טלפונים ניידים והן על מחשבים אישיים וגם על שעונים חכמים.
היסטוריה
באוגוסט 2016 דיווחו כלי תקשורת על קוד מסתורי שפורסם ב-GitHub שגילה כי גוגל מפתחת מערכת הפעלה חדשה בשם "פוקסיה". למרות שלא פורסמה הודעה רשמית, בחינה של הקוד הראתה כי ביכולתו לפעול על גבי כל המכשירים, כולל "מערכות מידע מקוונות למכוניות, למכשירים דוגמת רמזורים ושעונים דיגיטליים, וכלה בטלפונים חכמים, מחשבי לוח ומחשבים אישיים". הקוד שונה מאנדרואיד וממערכת ההפעלה Chrome OS בשל היותו מבוסס על ליבה חדשה בשם Magenta, ולא לינוקס.
במאי 2017 נכתב באתר Ars Technica על ממשק המשתמש החדש של פוקסיה כי שדרוג ממשק שורת הפקודה בחודש אוגוסט יחד עם היזם שכותב כי פוקסיה "זה לא צעצוע, זה לא פרויקט של 20%", וכי הפרויקט עדיין נמצא בפיתוח. בנוסף כלי תקשורת רבים כתבו על הקשרים ההדוקים לכאורה שמקיים הפרויקט עם אנדרואיד, והעלו השערות לפיהן פוקסיה עשוי להחליף את אנדרואיד, בצורה שתפתור בעיות במערכת זו.
בינואר 2018 פרסמה גוגל מדריך כיצד להפעיל את מערכת ההפעלה פוקסיה על מכשירי פיקסל מתוצרתה.
המערכת הושקה רשמית בסוף חודש מאי 2021.
אלברט ברלסון
אלברט סידני ברלסון (באנגלית: Albert Sidney Burleson; 7 ביוני 1863 - 24 בנובמבר 1937) היה פוליטיקאי אמריקאי, איש האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. הוא נודע כמי שהשיג את תמיכת עמיתיו לקבינט להנהגת ההפרדה הגזעית במחלקת הדואר של ארצות הברית, מהלך שהנשיא וודרו וילסון אימץ בסוכנויות פדרליות אחרות.
ראשית חייו
אלברט ברלסון נולד בסן מרקוס שבטקסס למשפחת חוואים דרומית עשירה. אביו, אדוארד ברלסון הבן, היה קצין בצבא הקונפדרציה. סבו, אדוארד ברסלון האב, היה מדינאי ברפובליקת טקסס ובראשית ימיה של מדינת טקסס. בראשית הקריירה שלו ייצג אלברט ברלסון את טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא היה פעיל בקידום החקלאות.
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית
בישיבת הקבינט שהתקיימה ב-11 באפריל 1913, חודש בלבד לאחר שהחלה תקופת נשיאותו הראשונה של וילסון, הציע ברלסון ש"הממשל החדש ידאג להפרדה גזעית בשירות הרכבות של הדואר", הצעה שהתקבלה על ידי הנשיא וילסון. ברלסון וחברי קבינט אחרים המליצו גם על הפרדה גזעית במקומות העבודה בממשל הפדרלי בכלל, הצעה שגם היא התקבלה על ידי הנשיא, ובמסגרתה בוצעה הפרדה בחדרי האוכל ובחדרי השירותים, ובכמה מקרים, גם בחללי העבודה עצמם. מאז תקופת השיקום, הייתה אווירה של אינטגרציה והאפרו-אמריקאים שירתו במסירות במספר רב של משרות בשירות האזרחי וכיהנו במספר משרות פוליטיות ממונות. הנשיא וילסון הנהיג אפליה גזעית בהעסקת עובדים, וערער את יסודותיה של המסירות בשירות הציבורי כאשר דרש לקבל את תמונותיהם של המועמדים למשרות. שחורים רבים הועברו לתפקידים בעלי מדרג נמוך וקבלתם לעבודה סורבה.
ברלסון הנהיג את ההפרדה הגזעית בקרב עובדי הדואר ופיטר עובדים שחורים בדרום. הוא גם מתח ביקורת על איגודי העובדים על שדחפו את עובדי הדואר לשבות.
בחוגי ההנהגה העסקית זעמו על חוסר היעילות ועל החד-צדדיות הכמעט רודנית בשליטה של הממשלה במערכות התקשורת. זמן קצר לאחר שנכנס לתפקידו ב-1913, עורר ברלסון גלי מחאה, במיוחד מצדם של העיתונים היומיים הגדולים, כאשר הכריז שהוא יאכוף את החוק שדרש שהעיתונים ידפיסו, בין השאר, תצהיר על היקף תפוצתם בקרב קוראים בתשלום, חוק שקודמו בתפקיד השהה עד שהוא יאושר מבחינה חוקתית. בית המשפט העליון של ארצות הברית מנע ממנו לעשות כן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באירופה, הוציא ברלסון ב-1915 הוראה לחסימת דברי דואר מהארצות הנלחמות. לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמה, אכף ברלסון במרץ את חוק הריגול, שהורה למנהלי הדואר המקומיים לשלוח לו כל חומר בלתי חוקי או חשוד שעבר דרכם. הפצתם בדואר של העלונים הראדיקלים העיקריים, כמו אמא אדמה של אמה גולדמן ו"ההמונים" של מקס איסטמן, הואטה באופן משמעותי ולעיתים קרובות, עלונים כאלו לא חולקו כלל. ברלסון אסר על שליחה בדואר של דברי דואר שבהם הובעה התנגדות למלחמה. צעדים אלו הובילו למחאה מצד העיתונות. החל מיוני 1918 ועד יולי 1919 הפעילה מחלקת הדואר את מערכות הטלפון והטלגרף הלאומיות, סידור שברלסון דחף לקידומו כבר ב-1913.
לאחר המלחמה המשיך ברלסון לדחוף לתהליך הלאמה קבוע של מערכת שירותי הטלפון והטלגרף. הוא היה מודע לכך שהקונגרס יפגין דעות עוינות כלפי הרעיון והוא פיקח על החזרתן של תשתיות התקשורת לבעליהם הקודמים. הוא הנהיג "מערכת אזורים", על פיה חויבו דברי דואר מדרגה השנייה על פי המרחק. ברלסון סיים את כהונתו כמנהל הכללי של הדואר עם תום נשיאותו של וילסון ב-1921.
שנותיו האחרונות
ב-1919 מונה ברלסון כיושב הראש של "מנהל הטלגרף והטלפון של ארצות הברית" (United States Telegraph and Telephone Administration). ב-1920 הוא היה ליושב ראש המשלחת של ארצות הברית לוועידת התקשורת הקווית הבינלאומית (International Wire Communication Conference).
אלברט ברלסון נפטר כתוצאה מהתקף לב בסן מרקוס, ב-24 בנובמבר 1937. הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבאוסטין.
שרגא סגל
שרגא סגל (1939 – 2006) היה פרופסור, דקאן (1994–2000) וממייסדי הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומשנה לרקטור האוניברסיטה. ראש המחלקה למיקרוביולוגיה, אימונולוגיה וגנטיקה בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. נשיא האגודה הישראלית לאימונולוגיה ויו"ר המועצה לניסויים בבעלי חיים. חוקר בתחום הסרטן.
ביוגרפיה
נולד בפששניץ שמצפון לוורשה שבפולין. אביו שירת בצבא פולין וסבא שלו לקח את המשפחה לוורשה, שם נתלה ואחיותיו נשלחו לאושוויץ. הוא נותר עם אמו. השניים גורשו לארכנגלסק שבצפון רוסיה. לאחר כמה שנים הצטרף אבא שלו אל המשפחה. בשנת 1949 עלה עם הוריו לישראל למעברת שער העלייה. אחר כך התיישבה המשפחה בבית דגן, בבית ערבי נטוש. כחמש שנים חיו ללא חשמל ומים זורמים.
סיים את לימודי התואר הראשון במחלקה למדעי החיים, מיקרוביולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. את הדוקטורט שלו סיים במכון ויצמן למדע. ואת הפוסט דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת סטנפורד. הגיע לדרגת אלוף-משנה בחיל השריון והיה בשירות מילואים פעיל עד ליום מותו.
בשנת 1975 הקים את המחלקה לאימונולוגיה ולמיקרוביולוגיה בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אשר ביססה את מעמדה כאחת המחלקות המובילות בארץ בתחומה. הוא שימש כראש המחלקה במשך שנים רבות, ובמקביל ייסד את החטיבה למדעי היסוד בפקולטה, ואף עמד בראשה בין השנים 1981–1984.
בין השנים 1994–2000 נבחר סגל לדקאן הפקולטה אף על פי שאינו רופא. תחת ניהולו הוקמו בית הספר למדעי המעבדה הרפואית, המחלקה לרפואת חירום, בית הספר לרפואה בינלאומית בשיתוף עם אוניברסיטת קולומביה, ותוכנית לימודי תואר שני בבריאות הציבור. הוא אף יזם והקים את בית הספר לרוקחות.
סגל כתב כ-200 מאמרים מדעיים אשר פורסמו בכתבי עת יוקרתיים.
סגל נפטר מאירוע לבבי בשנת 2006.
הנצחה
כיכר האור, בכניסה לשכונת רמות בסמוך לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב קרויה על שמו של פרופ' שרגא סגל. בכיכר פסל פרי עבודתה של פאולה עובדיה.
פשע האפרטהייד
ב-30 בנובמבר 1973, העצרת הכללית של האומות המאוחדות נפתחה לחתימה ולאשרורה של האמנה הבין־לאומית בדבר דיכוי ועונש פשע האפרטהייד (ICSPCA). היא הגדירה את פשע האפרטהייד כ"מעשים נפשעים במיוחד שבוצעו לצורך קיום ותחזוק של משטר שליטה של קבוצה גזעית אחת של בני אדם על פני כל קבוצה גזעית אחרת של אנשים ודיכוי שיטתי שלהם".
היסטוריה
המונח "אפרטהייד" מקורו באפריקאנס והוא היה השם הרשמי של משטר ההפרדה הגזעית הדרום אפריקאית שהונהגה על ידי המיעוט הלבן בדרום אפריקה משנת 1948 ועד שנת 1994. תלונות על משטר זה הובאו לאו"ם כבר ב-12 ביולי 1948, כאשר ד"ר פדמנאבהה פילאי, שגריר הודו באו"ם, הפיץ מכתב למזכ"ל, המביע את חששותיו בנוגע לטיפול באוכלוסייה ההודית בתוך איחוד דרום אפריקה. ככל שיותר מידע על דרום אפריקה נחשף לעולם, האפרטהייד של דרום אפריקה נידון בעולם כבלתי צודק וגזעני, ורבים החליטו כי נדרשת מסגרת משפטית רשמית כדי להפעיל לחץ בין־לאומי על ממשלת דרום אפריקה.
ב-1971 הגישו ברית המועצות וגינאה יחד טיוטות מוקדמות של ועידה העוסקת בדיכוי וענישה של האפרטהייד. בשנת 1973, העצרת הכללית של האומות המאוחדות הסכימה על נוסח האמנה הבין־לאומית בדבר דיכוי וענישה של פשע האפרטהייד (ICSPCA). האמנה כוללת 31 חתומים ו-107 צדדים. האמנה נכנסה לתוקף ב-1976 לאחר ש-20 מדינות אישרו אותה. המדינות שאישרו היו: בנין, בולגריה, בלארוס, צ'אד, צ'כוסלובקיה, אקוודור, גרמניה המזרחית, גינאה, הונגריה, עיראק, מונגוליה, פולין, קטר, סומליה, סוריה, אוקראינה, ברית המועצות, טנזניה, יוגוסלביה ואיחוד האמירויות הערביות.
76 מדינות נוספות חתמו בהמשך על האמנה, אך מספר מדינות, כולל דמוקרטיות מערביות, לא חתמו ולא אישרו את ה-ICSPCA, כולל קנדה, צרפת, גרמניה, ישראל, איטליה, הולנד, בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד וארצות הברית. בהתייחסו להצבעת ארצות הברית נגד האמנה, אמר השגריר קלרנס קלייד פרגוסון ג'וניור : "[...] איננו יכולים ... לקבל את העובדה שאפרטהייד יכול באופן זה להפוך לפשע נגד האנושות. פשעים נגד האנושות הם כה חמורים בטבעם שיש לפרט אותם בקפידה ולפרש אותם במשפט הבין־לאומי הקיים...". הנציג המזרח־גרמני טען נגד העמדה האמריקנית כי פשעים נגד האנושות היא מעין קטגוריית־על שתחתיה נמצאות ג'נוסייד ואפרטהייד ובעוד שפשע הג'נוסייד התייחס לניסיון מכוון להכחיד ישויות קולקטיביות מסוג מסוים (גזעיות, אתניות, לאומיות ודתיות), פשע האפרטהייד מתייחס לניסיון לכונן משטר בו קבוצה גזעית אחת היא עליונה ושולטת על קבוצה גזעית אחרת, תוך כדי דיכויה השיטתי.
בשנת 1977, תוספת פרוטוקול 1 לאמנות ז'נבה כינה את פשע האפרטהייד כהפרה חמורה של האמנה ופשע מלחמה. 169 מדינות חתומות על התוספת. בית הדין הפלילי הבין־לאומי קובע אחריות פלילית אישית לפושעים שביצעו פשעים נגד האנושות, כולל לפשע האפרטהייד.
הגדרת פשע האפרטהייד
לעניין אמנה זו, המונח "פשע האפרטהייד", שיכלול גם מדיניות ופרקטיקות דומות של הפרדה גזעית ואפליה כפי שהתרחשו בדרום אפריקה, יחול על הפעולות הלא אנושיות הבאות שבוצעו לצורך הקמה ותחזוקה של שליטה של קבוצה גזעית אחת של אנשים על כל קבוצה גזעית אחרת של אנשים ודיכוי שיטתי שלה:
הגדרת אפליה גזעית
על פי אמנת של האומות המאוחדות, המושג מגדיר אפליה גזעית ככל הבחנה, הגבלה, העדפה או הוצאה מן הכלל, על רקע גזע, צבע, מוצא לאומי או אתני, שבמגמתו למנוע, לפגום או לסכל שימוש ומימוש של זכויות האדם וחירויות היסוד בחיים המדיניים, כלכליים, חברתיים, תרבותיים ובכל תחום אחר בחיי הציבור.
הגדרה זו אינה מבחינה בין אפליה על רקע אתני לבין גזע, בין השאר משום שההבחנה בין השניים נותרת במחלוקת בין אנתרופולוגים. באופן דומה, בחוק הבריטי המונח "גזעני" פירושו "כל קבוצת אנשים המוגדרים בהתייחסות לגזע, לצבע, לאום (כולל אזרחות) או למוצא אתני או לאומי".
הגדרת בית הדין הפלילי הבין־לאומי לפשע האפרטהייד
סעיף 7 (2) (h) לחוקת רומא של בית הדין הפלילי הבין-לאומי מגדיר את פשע האפרטהייד כפשע נגד האנושות, כאשר הוא מבוצע במסגרת התקפה רחבה או שיטתית המכוונת נגד כל אוכלוסייה אזרחית. מאוחר יותר באותו סעיף, פשע האפרטהייד מוגדר:
טנגו אחרון בפריז
טנגו אחרון בפריז או הטנגו האחרון בפריז (באיטלקית: Ultimo Tango a Parigi; באנגלית: Last Tango in Paris) הוא סרט קולנוע דרמטי-ארוטי איטלקי משנת 1972, בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י ובכיכובם של מרלון ברנדו ומריה שניידר. סצנות העירום והמין הבוטות שנכללו בסרט עוררו מחלוקת וגרמו לסנסציה בינלאומית. הסרט נחשב על ידי רבים כפורנוגרפי, ועל הקרנתו הוטלו רמות שונות של צנזורה במדינות רבות בעולם.
פשע האפרטהייד
ישראל
מבקרים מאשימים את ישראל בביצוע פשע האפרטהייד; בדו"ח שפורסם ב-2007, כתב הדובר המיוחד לפלסטין באו"ם, ג'ון דוגרד, כי "יסודות הכיבוש של מדינת ישראל מהווים צורות של קולוניאליזם ושל אפרטהייד, המנוגדות לחוק הבין־לאומי". והציע כי "ההשלכות המשפטיות של כיבוש מתמשך עם תכונות של קולוניאליזם ואפרטהייד" יועברו לבית הדין הבין־לאומי לצדק.
טנגו אחרון בפריז
עלילה
פול (מרלון ברנדו), הבעלים האמריקאי והמזדקן של בית מלון, המתאבל על התאבדותה של אשתו, פוגש אישה פריזאית צעירה ומאורסת בשם ז'אן (מריה שניידר), בדירה ששניהם מתעניינים בשכירתה. פול וז'אן מתחילים לנהל קשר מיני אנונימי בדירה, ופול דורש ששניהם יימנעו מלחשוף פרטים אישיים כלשהם, אפילו לא את שמותיהם. הרומן נמשך עד שיום אחד ז'אן מגיעה לדירה ומגלה שפול ארז את חפציו ועזב ללא התראה מוקדמת.
מאוחר יותר פוגש פול את ז'אן ברחוב במקרה, ואומר לה שהוא מעוניין לחדש את הקשר ביניהם. הוא לוקח את ז'אן לפאב, מזמין אותה לריקוד טנגו יוצא דופן, ובהמשך מתחיל לספר לה על עצמו. אובדן האנונימיות גורם לז'אן להתפכחות בנוגע לקשר ביניהם, והיא אומרת לפול שאינה רוצה לראות אותו שוב. פול, שלא מוכן לוותר עליה, רודף אחריה עד דירתה, ואומר לה שהוא אוהב אותה ורוצה לדעת את שמה.
פשע האפרטהייד
ישראל
בשנת 2009 ערכה וירג'יניה טילי דו"ח גדול בהיקפו, שפורסם על ידי המועצה לחקר מדעי האדם  של דרום אפריקה, אשר קבע כי המדיניות הישראלית בשטחים הפלסטיניים הכבושים תואמת את הגדרת האפרטהייד. בשנת 2010 אמר ריצ'רד פאלק, ממונה מיוחד מטעם האו"ם לפלסטין, כי "המבנה הכללי של האפרטהייד הקיים בשטחים הפלסטיניים הכבושים ... הופך את הטענה לאמינה יותר ויותר למרות ההבדלים בין המאפיינים הספציפיים של האפרטהייד הדרום אפריקאי לזה של המשטר הישראלי הכובש". בשנת 2017 כתבו טילי ופאלק דו"ח שפורסם לראשונה על ידי הוועדה הכלכלית והחברתית של האו"ם למערב אסיה, ולאחר מכן בראשות ד"ר רימה ח'לף . לדברי ח'לף, הדו"ח הוכן לבקשת המדינות החברות בו, והוא מורכב מ -18 מדינות ערביות במערב אסיה. הדו"ח קבע כי ישראל הקימה משטר אפרטהייד, וקראה לממשלות לתמוך במדיניות BDS. שגרירת ארצות הברית, ניקי היילי, דרשה לדחות את הדו"ח, משרד החוץ הישראלי השווה את הדיווח לעיתון תעמולה נאצי ולבסוף מסר דובר האו"ם כי "הדו"ח כפי שהוא פורסם אינו משקף את עמדותיו של המזכיר הכללי", וכי הוא משקף רק את דעתם של מחבריו. לאחר לחץ הוסר הדו"ח מהאתר של הוועדה הכלכלית והחברתית של האו"ם, על פי הנחיות המזכיר הכללי אנטוניו גוטרס, ורימה ח'לף פרשה מתפקידה באו"ם. השופט הדרום אפריקאי ריצ'רד גולדסטון, ראש דו"ח משלחת האו"ם לבדיקת העובדות על העימות בעזה, הידוע גם בשם דו"ח גולדסטון, כתב בניו יורק טיימס באוקטובר 2011, ש"בישראל אין אפרטהייד. שום דבר לא מתקרב להגדרת האפרטהייד לפי חוקת רומא משנת 1998 כי אין ניסיון לשמור על משטר ממוסד של דיכוי ושליטה שיטתית על ידי קבוצה גזעית אחת" עם זאת, דו"ח גולדסטון אינו מכיל כל התייחסות לטענות של אפרטהייד בכלל.
טנגו אחרון בפריז
עלילה
ללא ידיעתו של פול, שולפת ז'אן ממגירה אקדח שהיה שייך לאביה המנוח. היא מגלה לו את שמה ואז נפלט לה בטעות כדור מהאקדח ופוגע בפול. פול, הפצוע באופן אנוש, מדדה מהחדר ויוצא למרפסת, מדביק את המסטיק שלו מתחת למעקה המרפסת, ואז מתמוטט ומת. הצופים רואים אז את ז'אן כשהיא המומה וממלמלת לעצמה שהוא היה רק אדם זר שניסה לאנוס אותה, משכנעת את עצמה שלא ידעה מי הוא היה, כהקדמה לחקירתה על ידי המשטרה.
פשע האפרטהייד
ישראל
בעקבות התמיכה ההולכת וגדלה אצל מספר גדל והולך של ידידי ישראל במרכז-שמאל וגם בקרב אויביה ברעיון של מדינה דמוקרטית אחת וככל שמציאות המדינה האחת מתבססת יותר בשטח, כך הפך האפרטהייד מרכזי יותר באופן שבו תנועת ה-BDS ממסגרת את הסכסוך והמושג מופיע לעיתים קרובות יותר בקמפיינים שקוראים לחרם. מנהיג מאבק השחורים באפרטהייד בדרום אפריקה, וחתן פרס נובל לשלום ארכיבישוף דזמונד טוטו ביקר בישראל ולאחר ביקורו אמר "ראיתי עדויות להשפלה המערכתית של גברים, נשים וילדים פלסטינים בידי אנשי כוחות הביטחון הישראליים. ההשפלה שלהם מוכרת לכל הדרום-אפריקאים השחורים, שנרצחו והוטרדו והותקפו על ידי כוחות הביטחון של ממשלת האפרטהייד". הפוליטיקאי הדרום-אפריקאי היהודי, רוני כתריאלס כתב שכפעיל במאבק להפלת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה הוא מוטרד מאוד מדברים דומים שהוא רואה מתרחשים בישראל. ונכדו של נלסון מנדלה עצמו אמר במלאת מאה שנה להולדת סבו, "העולם מציין מאה שנים להולדתו וחוגג את מנהיגותו במאבק לסיום האפרטהייד בדרום אפריקה. אבל בעוד ארצי חופשייה מזמן משלטון המיעוט הגזעני, העולם עדיין אינו חופשי מפשע האפרטהייד". גם הסופר הישראלי אברהם ב. יהושע השתמש במושג כשכתב "תהליך האפרטהייד שהולך ומכה שורש עמוק בחיינו מסוכן הרבה יותר, ולעקור אותו יהיה עוד מעט בלתי אפשרי. כבר הדגשתי בתחילת המסה הזאת: לא לזהות היהודית או הציונית אני דואג, אלא למשהו שהוא חשוב מכך — לאנושיותנו ולאנושיותם של הפלסטינים היושבים בתוכנו".
טנגו אחרון בפריז
הפקה
את הרעיון לסרט קיבל ברטולוצ'י מפנטזיה מינית שהייתה לו, שבה הוא פוגש אישה יפהפייה ואנונימית ברחוב ומקיים עמה יחסי מין מבלי לדעת עליה דבר, אף לא את שמה.
פשע האפרטהייד
ישראל
ב-27 באפריל 2021 ארגון Human Rights Watch פרסם דו"ח בשם "הסף נחצה: הרשויות הישראליות ופשעי האפרטהייד והרדיפה" שגורס כי שישראל מבצעת את פשעי האפרטהייד והרדיפה כנגד פלסטינים בישראל, בגדה המערבית וברצועת עזה, המהווים פשעים נגד האנושות. לפי הדו"ח בשלושת האזורים האלו מופעל דיכוי שיטתי כנגד הפלסטינים ונעשים מעשים לא אנושיים כנגדם. הדו"ח טוען שרמת הדיכוי הכולל אכיפת משטר צבאי דרקוני על פלסטינים, שעה שמתנחלים וישראלים זוכים למכלול הזכויות של החוק הישראלי, מגיע לכדי הדרגה הנדרשת להגדרתו כאפרטהייד. בנוסף הדו"ח מפרט הגבלות על תנועת הפלסטינים, כגון סגר על רצועת עזה והנהגת משטר היתרים לפלסטינים, כדי לאפשר להם לעבור בין שטחי הגדה והרצועה, הפקעת יותר משליש מאדמות הגדה המערבית, כפיית תנאים קשים בחלקים של הגדה באופן שהוביל להעברה בכפייה של אלפי פלסטינים מבתיהם, ושלילת תושבות מפלסטינים.
טנגו אחרון בפריז
הפקה
פסקול הסרט, בסגנון הג'אז, הולחן על ידי גאטו ברביירי.
פשע האפרטהייד
ישראל
בפברואר 2022 פרסם ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" דו"ח נרחב, הטוען שבישראל מתקיים אפרטהייד כלפי ערבים, בין השאר בכך שהיא שוללת את "זכות השיבה" מהפלסטינים. הדו"ח כולל קריאה למועצת הביטחון של האו"ם להטיל אמברגו נשק על ישראל. משרד החוץ הישראלי דחה את הדו"ח ומתח ביקורת על "אמנסטי" והאשים אותו באנטישמיות. ארגוני זכויות אדם בישראל פרסמו הודעת תמיכה באמנסטי אינטרנשיונל: "אנו דוחים בלב שלם את הרעיון לפיו דו"ח אמנסטי אינטרנשיונל הוא חסר בסיס, מפלה את ישראל או נובע מעוינות אנטישמית", נאמר בהצהרה, עליה חתמו אופק - המרכז הישראלי למדיניות ציבורית, במקום, בצלם, גישה - מרכז לשמירה על הזכות לנוע, הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, הורים נגד מעצרי ילדים, המוקד להגנת הפרט, הקרן למגיני זכויות אדם, חקל - ברית להגנה על זכויות אדם, יש דין, לוחמים לשלום, עדאלה, רופאים לזכויות אדם ושוברים שתיקה.
טנגו אחרון בפריז
השתתפותו של מרלון ברנדו
כמו בסרטיו הקודמים, גם במהלך צילומי סרט זה סירב ברנדו ללמוד בעל פה את הטקסט שלו עבור סצנות רבות. במקום זאת, הוא כתב את הטקסט שלו על כרטסות ופיזר אותן במקומות שונים על סט הצילומים. ברטולוצ'י נאלץ לוודא שהכרטסות נותרות מחוץ לטווח המצלמות ולא נכנסות בטעות לתוך הסרט. כך, למשל, בזמן המונולוג הארוך שלו מעל גופתה של אשתו, הרמת העיניים הדרמטית של ברנדו כלפי מעלה הייתה בעצם ניסיון שלו למצוא את הכרטסת עם הטקסט הבא שלו.
פשע האפרטהייד
סין
זכויות היתר והעדפתה של הקבוצה האתנית, האן באזורי מיעוטים אתניים מחוץ לסין, כגון שינג'יאנג בו חי רוב אויגורי והמדיניות הממשלתית להתיישבות בטיבט, והשחיקה לכאורה של הדת, השפה והתרבות של תושבים ילידים באמצעות צעדים מדכאים (כגון המיליציה של האן בינג-טואן בשינג'יאנג) וסיניזציה הושוו ל"ג'נוסייד תרבותי" ולאפרטהייד על ידי כמה אקטיביסטים אויגורים. לגבי הההתנחלות הסינית בטיבט, ב-1991 הצהיר הדלאי לאמה, "המתנחלים הסינים החדשים יצרו חברה חלופית: אפרטהייד סיני, שמכחיש את הטיבטים במעמד חברתי וכלכלי שווה בארצנו, ומאיים בסופו של דבר להציף ולספוג אותנו". בנוסף, שיטת רישום האוכלוסין של סין, ההוקואו, כבר הושוותה לאפרטהייד בשל סיווגם של מעמדות "כפרי" ו"עירוני", ולעיתים משולה למעין שיטת קסטות. ב-2014 החלה המערכת לעבור רפורמה, תוך הרחבת היתרי מגורים עירוניים על מנת להכיל עוד עובדים זרים.
טנגו אחרון בפריז
השתתפותו של מרלון ברנדו
ברטולוצ'י צילם גם סצנה שבה נראה בבירור איבר מינו של ברנדו, אבל הסצנה לא נכנסה לסרט בסופו של דבר. ברטולוצ'י הסביר, שהזדהה כל כך עם הדמות שגילם ברנדו, עד שוויתר על הסצנה הזאת מתוך בושה, מאחר שאם היה מראה את ברנדו בעירום היה מרגיש כאילו הראה את עצמו בעירום.
השתתפותה של מריה שניידר והפגיעה המינית על סט הצילומים
כמה שנים לאחר מכן, שניידר טענה שהושפלה מינית על סט צילומי הסרט במהלך צילומי סצנת המין האנאלי שלא תואמה אתה מראש:
בשנת 2016 פורסם ראיון שנתן ברטולוצ'י ב-2013, כשנתיים לאחר מותה של שניידר, שבו הוא הודה שסצנת המין האנאלי בסרט שבה נאנסת הגיבורה הראשית צולמה ללא הסכמתה מראש של שניידר אשר גילמה אותה. ברטולוצ'י העיד על כך באומרו,
הפרסום גרם לביקורת קשה על ברטולוצ'י ועל הסרט, ולגינויים רבים מצד שחקנים, ידוענים וברשתות החברתיות באינטרנט. מאוחר יותר ברטולוצ'י הבהיר, כי לא היה כל אונס והסצנה הייתה ידועה לכל השחקנים ונכתבה בתסריט. מה ששניידר לא ידעה הוא שהם ישתמשו בחמאה כחומר סיכה.
בארצות הברית
עיקר הסערה שעורר הסרט הייתה סביב סצנה של מין אנאלי, שבה השתמש ברנדו בחמאה כחומר סיכה. חלק מהמבקרים התמקדו בסצנה שבה מבקש ברנדו משניידר להחדיר את אצבעותיה לפי הטבעת שלו, ולאחר מכן דורש ממנה להתחייב שהיא תוכיח את מסירותה אליו, בין היתר על ידי כך שתקיים יחסי מין עם חזיר. מבקר הקולנוע וינסנט קנבי מ"הניו יורק טיימס" תיאר את תוכנו המיני של הסרט כ"ביטוי האמנותי מהעידן של נורמן מיילר וג'רמיין גריר". מבקרת הקולנוע הנודעת פאולין קאל מה"ניו יורקר" התלהבה מהסרט, וכתבה שהוא שינה את פני הקולנוע: "זהו סרט שאנשים יתווכחו לגביו עד קץ עידן הקולנוע". מפיצת הסרט, "יונייטד ארטיסטס", פרסמה את הביקורת המשבחת והמלאה של קאל כמודעת פרסומת מטעמה על עמוד כפול במהדורת יום ראשון של ה"ניו יורק טיימס". הביקורת שכתבה קאל על הסרט נחשבת לביקורת המשפיעה ביותר בקריירה שלה. רוג'ר איברט, אחד ממבקרי הקולנוע הידועים והמוערכים ביותר בארצות הברית, כינה אותה מספר פעמים "ביקורת הקולנוע המפורסמת ביותר שפורסמה אי פעם", וכלל את הסרט ברשימת "100 הסרטים הגדולים של כל הזמנים" שלו.
במאי הקולנוע האמריקאי רוברט אלטמן שיבח את הסרט: "יצאתי מההקרנה של הסרט ואמרתי לעצמי: איך אוכל להעז ולעשות עוד סרט? חיי האישיים והאמנותיים לעולם לא יהיו כשהיו".
הסרט קיבל בארצות הברית את סיווג הצפייה "X", ונאסר לצפייה על ידי קטינים מתחת לגיל 17. למרות סיווג הצפייה המחמיר, הסרט - שעלות הפקתו עמדה על 1.25 מיליון דולר בלבד - הניב הכנסות מרשימות של מעל 36 מיליון דולר בארצות הברית ומעל 96 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר: ברנדו היה מועמד בקטגוריית השחקן הטוב ביותר וברטולוצ'י היה מועמד בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר. כמו כן, הסרט היה מועמד גם לשני פרסי גלובוס הזהב, בקטגוריות הבמאי הטוב ביותר והסרט הדרמטי הטוב ביותר.
ברחבי העולם
בחודש הראשון להקרנת הסרט בצרפת השתרכו תורים ארוכים מחוץ לשבעת בתי הקולנוע בהם הוקרן.
הצנזורה בבריטניה התירה את הקרנת הסרט רק לאחר שנחתכה ממנו חלק מסצנת המין האנאלי. חבר הפרלמנט הבריטי ממפלגת הלייבור, מוריס אדלמן, תקף את ההחלטה להעניק לסרט סיווג צפייה "X" במקום לאסור לגמרי את הקרנתו, וכינה אותה "רישיון להשפיל".
בצ'ילה הסרט נאסר כליל להקרנה במשך קרוב ל-30 שנים.
באיטליה הסרט יצא לאקרנים ב-15 בדצמבר 1972, אולם שבוע לאחר מכן המשטרה החרימה את כל העותקים, בהוראת תובע שכינה את הסרט "פורנוגרפיה", וברטולוצ'י הועמד למשפט באשמת "הפצת תועבה". לאחר שנדון בערכאה ראשונה ובערכאת ערעור, גורלו של הסרט הוכרע על ידי בית המשפט העליון של איטליה ב-26 בינואר 1976. בית המשפט העליון הורה על השמדת כל העותקים של הסרט (אם כי מספר עותקים נשמרו בספריית הסרטים הלאומית). על ברטולוצ'י נגזר עונש של ארבעה חודשי מאסר על תנאי ושלילת זכויותיו האזרחיות לתקופה של חמש שנים, לרבות זכותו להצביע בבחירות. ב-1987, 15 שנים לאחר האיסור המקורי על הקרנת הסרט, פסיקה חדשה של בית המשפט איפשרה את הקרנתו באיטליה.
לצאת מבוסייר
לצאת מבוסייר הוא סרט דוקו-אקטיביסטי ישראלי ששודר ב-9 במרץ 2022 בכאן 11, ומגולל את סיפורם של יוצאי הישיבה "בית יוסף" הנמצאת בצרפת.
רקע ותקציר
הסרט מציג את ישיבת "בית יוסף", הנמצאת בבוסייר שבצרפת, הממוקמת בפאתי פריז. על פי אתר האינטרנט שלה, הישיבה נוסדה על ידי הרב גרשון ליבמן לאחר שהגיע לצרפת מפולין בשנת 1948, מבוססת על דרך ישיבת נובהרדוק, והיא חלק מרשת המוסדות "אור יוסף". לאורך השנים למדו בישיבה אלפי בחורים, מרביתם מישראל ומארצות הברית. הישיבה, שפעלה כ-25 שנה, הציעה מסגרת תורנית לבחורים, חלקם "נוער מתמודד", שלא מצאו את מקומם בישיבות הרגילות.
בסרט מוצגת האלימות שהופעלה בישיבה, שפעלה ככת, בה התלמידים הוכו על בסיס קבוע. לצד המכות הופעלו בישיבה שיטות אלימות נוספות כמו נידוי חברתי, השפלות, התעללות פסיכולוגית, פגיעות מיניות ושליטה על התקשורת עם המשפחה. חלק מהתלמידים בישיבה נקלעו למצוקות נפשיות כבדות, התמכרויות לסמים ומחשבות אובדניות. על פי העדויות שנאספו, הכת החלה להתבסס בישיבה בשנת 2002 וההחמרה של פעילותה התרחשה מאז 2005.
תוצאות התחקיר
בעת איסוף העדויות מהתלמידים, חלקן צולמו לטובת הסרט וחלקן הועברו לרשויות בצרפת על ידי הצוות הדוקומנטרי.
בעקבות התחקיר, בינואר 2022 פשטה משטרת צרפת על הישיבה, פינתה ממנה את כל תלמידיה, שהועברו לטיפול רשויות הרווחה, וסגרה אותה לצמיתות. בנוסף, באותו יום נעצרו 16 אנשי צוות, ​​מורים ומנהלים, שנחקרו בגין "חטיפה מאורגנת, אלימות בנסיבות מחמירות, מניעת טיפול ומזון והתעללות בחסרי ישע בנסיבות מחמירות". בהמשך הוגשו שבעה כתבי אישום נגד בכירים בה, ביניהם יוסי עניאל שרעבי, ראש הישיבה נתן יברא, ואברהם מאיר חזיזה.
הפשיטה על הישיבה התרחשה על רקע מאבק נגד בתי ספר חסרי רישיון בצרפת, שהחל בשנת 2020. המהלך, עליו הכריז נשיא צרפת עמנואל מקרון, נועד לבלום את פעילותם של בתי ספר מוסלמיים בלתי רשמיים כחלק מדחיקה רחבה יותר נגד אסלאם רדיקלי. יהודים צרפתים רבים תמכו בדיכוי.
ניסיונות סוכנות הידיעות היהודית (JTA) להשיג את צוות הישיבה לא צלחו בתחילה. רואה חשבון שעובד במוסד אמר שלא הצליח ליצור קשר עם מעסיקיו מאז המעצרים, והדיווחים בתקשורת הצרפתית על המעצרים לא כללו את תגובת המוסד להאשמות.
הרב הראשי של צרפת, חיים קורסיה, התייחס לפרשה באומרו לסוכנות הידיעות הצרפתית: "לא מתקבל על הדעת להעמיד כך את חייהם של ילדים בסכנה, התנאים בהם הם חיו אינם קבילים". הישיבה בחרה שלא לענות לטענות שעלו בתחקיר, ובכירים בה מסרו כי הם "דוחים את העובדות".
בתחקיר המשטרה הצרפתית שארך כחצי שנה התגלה כי ההאשמות ברובם נכונות וערכה פשיטה על המקום בתאריך ה31.01.22. במהלך הפשיטה נעצרו כל מנהלי המקום ונגבו עדויות מכל בחורי המוסד. ביום הפשיטה השוטרים מצאו בכספת הישיבה מאות אלפי יורו במזומן ועוד מעל למליון יורו בחשבון הבנק בצרפת. לאחר סיום החקירות, הוגשו כתבי אישום כנגד 7 ממנהלי המקום על התעללות בקטינים, הזנחת קטינים, ניהול מוסד ללא רישיון וסיכון חיי אדם.
הפקה ושידור
במקור הסרט היה אמור להיות משודר בדצמבר 2021, אך בעקבות בקשה מצד המשטרה הצרפתית מ"כאן" שידורו נדחה כדי לא לפגוע בחקירה. יוצרי הסרט הם נועה טל ודובי קרויטורו, אשר הפיק בעבר את תוכנית התחקירים "בולדוג", והוא שודר לראשונה ב-9 במרץ 2022 בכאן 11.
מטס
מטס (באנגלית: Flypast) הוא טיסה טקסית, שמבוצעת על ידי קבוצת מטוסים במבנה או מטוס בודד.
מטס מבוצע בדרך כלל באירועים לאומיים כגון חגיגות ימי עצמאות, או בימי הולדת של בני בית המלוכה, וגם בהלוויות וטקסי זיכרון בולטים. פעמים רבות מתקיים מטס במקביל לתהלוכות.
במדינות רבות מבוצעים המטסים על ידי צוות אווירובטי מיוחד של חיל האוויר שמתמחה בביצוע מטסים.
הבנקאי (סרט)
הקרנת הבכורה של הסרט תוכננה במקור ב-AFI Fest ב-21 בנובמבר 2019, לקראת יציאתו באופן מוגבל בתחילת דצמבר. יום לפני הופעת הבכורה, דחתה אפל TV+ את שחרור הסרט בשל האשמות על התעללות מינית נגד ברנרד גארט הבן, בנם של ברנרד גארט האב ומפיק-שותף של הסרט, שלאחר מכן הוסר שמו מהקרדיטים לסרט. האשמות על התעללות מינית בילדות אלה הועלו על ידי האחיות למחצה של גארט, סינתיה גארט ושילה גארט. הסרט שוחרר לבסוף במהדורה מוגבלת ב-6 במרץ 2020, לפני שהועלה לצפייה ישירה ב-20 במרץ 2020, על ידי Apple TV +.
עלילה
בשנת 1954 ברנרד גארט רוצה להיכנס לנדל"ן אך נתקל בגזענות שמונעת ממנו להיות משקיע נדל"ן מצליח. לאחר מפגש מקרי עם בעל המועדון העשיר ג'ו מוריס, הוא משכנע את ג'ו להיות שותפו. יחד הם משכנעים את מאט סטיינר, גבר לבן, להתחזות לפנים של החברה בפגישות כדי להקל על המכירות. בסופו של דבר הם מצליחים מאוד בנדל"ן בלוס אנג'לס, כאשר השניים מלמדים את מאט את היסודות להשקעה בנדל"ן. השלושה מאבטחים מספר נכסים בלוס אנג'לס ומשלבים ביעילות מספר שכונות מופרדות בעבר על ידי מכירת והשכרה למשפחות שחורות. לאחר הצלחה זו, גארט מפנה את מבטו לבנק המקומי בעיר הולדתו ויליס, טקסס כדי לתת הלוואות לתושבים השחורים. נוהלי הבנק הגזעני הדירו את השחורים מקבלת הלוואות לעסקים קטנים ובעלי בתים. ג'ו מוחה על הרעיון בהתחלה אך בסופו של דבר מתפשר והשלושה עוברים לטקסס.
מאט קונה את הבנק, מול ברנרד וג'ו, אך תושבי העיר המקומיים חושדים ביותר במהלך. מנהל הבנק עוקב אחר רישומי ההלוואות ומגלה שהם מעניקים הלוואות לאנשים שחורים, הוא עוקב אחר מאט ומגלה ששותפיו שחורים ואז מאיים עליהם בחשיפה שתגרום ללקוחות הלבנים למשוך את כל חסכונותיהם מהבנק. מאט משכנע את ג'ו וברנרד לרכוש בנק שני ולהפקיד אותו כאחראי עליו למרות חוסר הניסיון שלו. מנהל הבנק הגזעני קורא לחוקר פדרלי לבדוק את רישומי הבנק של מאט ומגלה מספר עבירות המיוחסות לחוסר הזהירות של מאט. מאט, ברנרד וג'ו נעצרים בגין הפרת חוקים בנקאיים פדרליים.