cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרתה רובי
ביוגרפיה
שנתיים לאחר מכן היא נתקלה בהתנגדות עזה בבחירות המקדימות הרפובליקניות. בסוף הסיבוב הראשון היא זכתה רק ב-39% מהקולות ומצאה עצמה מעפילה בעל כורחה לסיבוב שני מול קודמהּ בתפקיד בובי ברייט, שהספיק בחלוף השנים להצטרף למפלגה הרפובליקנית. אולם, רובי זוכה לתמיכתו של נשיא ארצות הברית טראמפ, והטיחה בברייט האשמות בדבר אופורטוניזם. היא זכתה בקלות בסיבוב השני של הפריימריז עם כשני שלישים מהקולות. היא נבחרה מחדש ללא קושי בנובמבר 2018, ובינואר שלאחר מכן הושבעה לכהונתה החמישית.
די.סי. נגד מארוול
הכותרת אשר עיטרה את המיני-סדרה השתנתה לאורך ארבע החוברות, זאת בהתאם לזהות המוציאה לאור בפועל. כך החוברת הראשונה וזו האחרונה נקראו "די.סי. נגד מארוול קומיקס" ("DC versus Marvel Comics") כש-DC ביצעה את ההפצה, בעוד שתי האמצעיות נקראו "מארוול קומיקס נגד די.סי." ("Marvel Comics versus DC") כשמארוול ביצעה את ההפצה. בנוסף לסדרה הראשית, שתי החברות הוציאו תחת החותם המשותף "אמלגם קומיקס" עוד 12 חוברות קשורות שהרחיבו את עלילת הסיפור. הפופולריות לה אירוע זה זכה הולידה שיתוף פעולה גדול נוסף בתחילת שנות ה-2000, "ליגת הצדק/האוונג'רס".
מרתה רובי
ביוגרפיה
ביולי 2019 הצהירה רובי על פרישתה מהקונגרס של ארצות הברית לקראת בחירות 2020. בגיל 43 היא נמנית בין הרפובליקנים הצעירים ביותר בבית הנבחרים ובין 13 הנשים הרפובליקניות היחידות. כהונתה נחתמה ב-2021 עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
דוד קלטינס
נבחרת ישראל
ב-6 בנובמבר זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של ישראל, על-ידי המאמן הלאומי אלישע לוי. ב-24 במרץ 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בהפסד החוץ 1–4 מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
די.סי. נגד מארוול
עלילה
במהלך לילה "שגרתי" בניו יורק, גיבור-העל ספיידרמן נלחם בפושעים. הוא נמשך אל סמטה ממנה בוקע אור חזק, ונתקל בנבל-העל ג'וקר המגיע מיקום מקביל. במקביל, ג'אגרנוט נלחם באקס-מן ברחובות וסטצ'סטר. לפתע, הוא עובר בפתאומיות אל יקום מקבל ונתקל בסופרמן. בדומה לאירועים אלו, שלל גיבורים ונבלים נוספים עוברים בפתאומיות ליקומים מקבילים. התערערותה של המציאות והיקום מובילים לתבהלה בציבור, ואי ההבנה הכוללת מובילה לקרבות קשים בין הגיבורים והנבלים מהיקומים השונים. במעמקי החלל, הספקטר חש בהשפעה חיצונית על האירועים.
דוד קלטינס
חיים אישיים
אמו פלורי (לבית בן-הרוש) היא ממוצא מרוקאי ואביו יוסי קלטינס הוא הולנדי. ובשל כך מחזיק קלטינס גם בדרכון הולנדי. סבו מצד אמו היה כדורגלן במרוקו.
די.סי. נגד מארוול
עלילה
שני אחים אלים, המייצגים את יקומי DC מארוול, נעשים מודעים לקיום זה של זה, ומסתכסכים אחד עם השני. הם מחליטים לפתור את העניין ב"תחרות", סדרת 11 קרבות בין הגיבורים והנבלים השונים שתכריע איזה יקום ימשיך להתקיים ואיזה לא. תוצאותיהם של 5 קרבות נקבעו לפי הצבעות קהל הקוראים, ו-6 בהחלטת הצוות היצירתי של הסיפור.
דוד קלטינס
חיים אישיים
את שירותו בצה"ל עשה כאחראי מחסן במטבח.
די.סי. נגד מארוול
עלילה
בקרבות שהוכרעו על פי הצוות היצירתי, אלו היו התוצאות:
בקרבות שהוכרעו על פי קהל הקוראים, אלו היו התוצאות:
עוד בטרם מוכרז באופן רשמי המנצח בתחרות, ישות חדשה בשם "אקסס" מופיעה. בעוד הספקטר ובית הדין החי מנסים להגיע לפשרה בין האחים שתבטיח את שלום שני היקומים, אקסס משתלט על נשמות וגוף הגיבורים והנבלים השונים ויוצר את יקום "אמלגם" בניסיון לפתור את המצב. שם, חיות גרסאות ממוזגות של גיבורי ונבלי יקומי מארוול ו-DC. בעקבות הכאוס שמתחולל ביקום החדש, אקסס מבין טעותו ומחליט לפעול לגישור בין האחים שיחזיר את המצב לקדמותו.
נבחרת איטליה בכדורגל עד גיל 20
נבחרת איטליה בכדורגל עד גיל 20 מייצגת את איטליה בתחרויות כדורגל בינלאומיות עד גיל 20. היא מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית.
היסטוריה
נבחרת איטליה עד גיל 20 מבוססת למעשה על נבחרת איטליה עד גיל 19 של השנה הקודמת ופועלת בעיקר כנבחרת המיועדת לבחירה לנבחרת עד גיל 21, ומספקת פיתוח בינלאומי נוסף לשחקנים צעירים.
הנבחרת מתחרה על הטורניר הרשמי היחידי שלה, גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 של פיפ"א, בהתאם לתוצאות נבחרת איטליה עד גיל 19 באליפות אירופה עד גיל 19. התוצאה הטובה ביותר שהשיגה נבחרת איטליה בגביע העולם עד גיל 20 היא המקום השלישי שהושג בעונת 2017. איטליה הצליחה להעפיל לראשונה לשני גביעי עולם עד גיל 20 ברציפות לאחר שזכתה בקבוצה שלה באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2018, ולאחר מכן סיימה במקום הרביעי במונדיאל בשנה שלאחר מכן.
בכל עונה הקבוצה משתתפת בעיקר בטורנירי ידידות, בהם ניתן גם לבחור שחקנים מעל גיל. נבחרת איטליה עד גיל 20 השתתפה עד 2017 בטורניר ארבע האומות השנתי עם גרמניה, שווייץ ופולין (שהחליפה את אוסטריה).
דיסטורשן (סרט)
דיסטורשן הוא סרט של חיים בוזגלו (תסריט, בימוי, הפקה ושחקן ראשי) משנת 2005. הסרט צולם בוידאו, בסגנון סרטי דוגמה 95, והוא בעל בעל אלמנטים אוטוביוגרפיים. ברקע הסרט - האינתיפאדה, סיפור דיסטורשן משפחתי וחברתי.
תקציר העלילה
במאי תיאטרון (חיים בוזגלו) נקלע ליובש יצירתי בתקופת האינתיפאדה השנייה, שוכר את שרותיו של בלש פרטי (אבי גילאור) לעקוב אחרי אשתו (סמדר קילצ'ינסקי) ושואב ממנו את רעיון המחזה שהוא חייב חוזית לנועם סמל (נועם סמל).
פרסים
זכה בפרס Platinum Remi Award בקטגוריה של סרט עלילתי – דרמטי בפסטיבל Worldfest Houston Film & Video&lrm;. זכה בפרס העריכה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע של סירקיוז. זכה בשני פרסים בפסטיבל בורדו.
האן מיונג-סוק
האן מיונג-סוק (בקוריאנית: 한명숙; ) היא פוליטיקאית דרום קוריאנית. בוגרת אוניברסיטת אווה לנשים שבסיאול שם קיבלה תואר בספרות צרפתית.
במקור השתייכה למפלגת UNDP, כנבחרת מחוז אילסאן. כיהנה בראשות ממשלת קוריאה הדרומית מאפריל 2006 עד מרס 2007, והייתה האישה היחידה ששרתה בתפקיד זה.
הודיעה על התמודדותה לנשיאות קוריאה הדרומית בבחירות בשנת 2007, אך לא נבחרה. ב-15 בינואר 2007 הפכה למנהיגת מפלגת האופוזיציה המרכזית.
אינגיביורג פינסדוטר
אינגיביורג פינסדוטר (באנגלית: Ingibiorg Finnsdottir, בנורדית: Ingibjörg Finnsdóttir - "אינגיביורג בתו של פין") הייתה המלכה הרעיה של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד.
קורות חיים
אינגיביורג הייתה בתם של הרוזן פין ארנסון ושל ברגליוט האלבאנדסוטיר, אחייניתם של אולף השני ושל הרולנד השלישי מלכי נורווגיה.
אינגיביורג נישאה לתורפין סיגורדסון, רוזן אורקני. מועד החתונה לא ידוע, וככל הנראה נערך בין 1035–1047, שנות מלכותו של מגנוס הראשון. לאחר מותו של תורפין (ככל הנראה בשלהי מלכותו של הרולנד השלישי) נישאה אינגיביורג למלקולם השלישי, ונולדו להם שני בנים, בהם דאנקן, לימים "דאנקן השני" מלך סקוטלנד.
אינגיביורג נפטרה בשנת 1069 לערך, ומלקולם השלישי נישא למרגרט הקדושה מסקוטלנד בשנת 1070 לערך, אולם ישנם היסטוריונים הסבורים כי אינגיביורג נפטרה לפני שנת 1058, ולמעשה מעולם לא הייתה מלכה רעיה של סקוטלנד, מאחר שנפטרה לפני הכתרתו של בעלה, וזאת בהסתמך על רישום ב-"Liber Vitae Ecclesiae Dunelmensis" רשימת אנשים שלזכרם נאמרו תפילות בדורהם משנת 1058 המזכירה אישה בשם "אינגבורג קומיטיסה" (Ingeborg comitissa).
ישראל מאיה
ישראל מאיה (נולד ב-25 בדצמבר 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדות הקשר ומגן שמאלי.
קריירת משחק
מאיה היה בעל שליטה טובה בכדור, שיחק גם כקשר אחורי וגם כמגן שמאלי. התחיל בגיל 10 במחלקת הנוער של שמשון תל אביב. בגיל 17 העלה אותו המאמן יצחק שניאור לקבוצת הבוגרים. בגיל 19 שחרר אותו שניאור משמשון בטענה של חוסר רצינות באימונים. מאיה הצטרף לקבוצת הפועל יהוד בליגה הלאומית למשך לעונה אחת. לאחר מכן החליט להפסיק לשחק ונסע לארצות הברית במטרה לעבוד ולגור עם אחיו. מאיה חזר לישראל בשנת 1985 בעקבות מחלת אימו. לאחר מכן שב לארצות הברית ואימו חלתה שוב ונפטרה כעבור חודש וחצי. בעונת 1986–1987 שב לישראל וחזר לשחק כדורגל בקבוצת הפועל לוד אצל המאמן צבי רוזן. בעונת 1987–1988 הגיע לבית"ר תל אביב, שם שיחק במשך שתי עונות במהלכן הייתה לו תקרית אלימה עם השוער אריה חביב.
למרות שכנועיו של ארצי בן-יעקב, יושב ראש בית"ר תל אביב שלא יעזוב, חתם מאיה בעונת 1989–1990 בהפועל ירושלים בליגה הלאומית, אך באמצע העונה עזב את הקבוצה בעקבות חילופי האשמות בינו לבין יושב הראש יואב דוגה. מאיה הצטרף להפועל תל אביב שהייתה בעיצומו של מאבק העלייה בליגה הארצית וסוף העונה חגג איתה את החזרה ללאומית.
בעונת 1992–1993 חזר לבית"ר תל אביב ושיחק עונה אחת, שבסיומה ירדה הקבוצה לליגה הארצית מבמקום האחרון. בעונת 1993–1994 הצטרף לקבוצת צפרירים חולון בליגה הלאומית, בה שיחק עונה וחצי. לאחר מכן עבר לחצי עונה לקבוצת מכבי עירוני אשדוד ובסוף עונת 1994–1995 ירד איתה לליגה הארצית במחזור האחרון.
בעונת 1995–1996 הצטרף להפועל בת ים מהליגה הארצית, בה שיחק מספר עונות ופרש ממשחק בגיל 35. מאיה השתתף בכדורגל באולמות עם אבירי בת ים בתחילת שנות האלפיים. כיום לוקח מאיה חלק בקבוצת הוותיקים של הפועל תל אביב.
אילן גולדשמיט
אילן גולדשמיט (נולד ב-30 באפריל 1983) הוא לוחם טאקוונדו ישראלי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 62 ק"ג. בשנת 2005 גולדשמיט זכה במדליית ארד באליפות העולם בטאקוונדו, והפך לישראלי הראשון שזוכה במדליה באליפות העולם בטאקוונדו.
אילן גולדשמיט היה חבר ב"סגל היהלום" - הסגל הבכיר ביותר בוועד האולימפי הישראלי וסומן כאחת התקוות של ישראל למדליה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), אולם פרש מנבחרת ישראל בשל מחלוקת עם הנבחרת.
קריירה
באליפות העולם 2005 שנערכה במדריד, זכה גולדשמיט במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 62 ק"ג. בקרב הראשון הוא ניצח את אוקן מוטום ההודי בתוצאה 5:3, בקרב השני הוא ניצח את איונל מנגירו הרומני בתוצאה 7:2 ובשמינית הגמר הוא ניצח את מיגל טולדו מאנדורה בתוצאה 8:3. ברבע הגמר ניצח אוטומטית לאחר שיריב איראני לא הופיע מולו לקרב. בחצי הגמר גולדשמיט התמודד מול מרסיו פריירה הברזילאי והוביל בתוצאה 3–4 אחרי שני סיבובים, אבל בסיבוב השלישי והאחרון חולל הברזילאי מהפך וניצח 6–8 בסיום. עד זכייתו של גולדשמיט, לא זכה ישראלי או ישראלית במדליה כלשהי באליפות עולם בענף זה. באותה השנה גולדשמיט זכה במדליית ארד בטורניר 'Dutch Open'.
בשנת 2006 זכה גולדשמיט שוב במדליית ארד בטורניר 'Dutch Open' הנערך באיינדהובן.
גיזה (מפעל אריגה)
גִזה (באנגלית: Giza) היה אחד המפעלים הראשונים לאריגה בארץ ישראל. המפעל פעל בין השנים 1932–1952 בבית החלוצות בחיפה, מוסד שהוקם ביוזמת ארגון הנשים הפילנתרופי ליגת נשים למען ישראל (לנ"י). המפעל פעל במתכונת קואופרטיבית של חברות לייצור אריגים אומנותיים שהיה משותף לקיבוץ יגור ולקיבוץ משמר זבולון (לימים כפר מסריק). כלל היבטי הייצור נוהלו בידי החברות עצמן. מספר העובדות נע בין בין שמונה לשש עשרה ולעיתים התווספו אליהן גבר אחד או שניים.
רקע
אמנות האריגה תויגה כמקצוע נשי מובהק ונשות לנ״י ראו באריגה כמקצוע משתלם לנשים ולכן דרשו את הקמת הקואופרטיב. מטרתו הייתה לשמש כ"בית לקליטת עלייה, להכשרה מקצועית ובית לעבודה". בפרט, ההכשרה המקצועית הייתה מטרה מרכזית בבית החלוצות והיוותה מודל ייחודי להכשרה ולעבודה באמצעות קבוצות עבודה קואופרטיביות. במסגרתו הועברו קורסים שנועדו לשיפור חיי היומיום, להעצמה של נשים ולשיפור יכולתן לתרום מבחינה יצרנית לחברה.
ההקמה
בשנת 1932 הגיעה לארץ מארצות הברית גברת רות ברדין (ברדינה) ששמה לה למטרה לפתח בארץ את תעשיות הבית (Cottage Industry). זאת במחשבה לתת פתרון לבעיות תעסוקה ולטפח מלאכת מחשבת עברית. בפרוטוקול אחת הישיבות שהתקיימו בארגון ויצו לצורך מיפוי שדה האומנות בארץ ישראל נאמר שמפעל פיתוח תעשיות הבית הוא .
ברדין, בעזרת מועצת הפועלות ארגנה בבית החלוצות בחיפה קורס של ארבעה חודשים לשמונה חברות (שלוש חברות קיבוצים וחמש נשים עירוניות) וסיפקה את הנולים לשם כך. מטרת הקורס הייתה להכשיר מדריכות לתעשיית הבית. שתיים מהחברות הגיעו מפלוגת חיפה – אחת מיגור וחברה אחת ממשמר זבולון. החברות שבאו מן העיר אל הקורס עזבו אותו לפני שהסתיים, מאחר שלא האמינו שתוכלנה למצוא עבודה במקצוע האריגה הידנית. שלוש חברות הקיבוצים שנשארו היוו את הגרעין להקמת מפעל האריגה. המנהלת והמייסדת בפועל הייתה גוסטה שטרומף שהייתה מנהלת בית החלוצות. בחודש מרץ בשנת 1933 נוסד הקואופרטיב, שהחל באריגת אריגים אמנותיים לקישוטי בית באמצעות שישה נולי בית קטנים מסוג "ספרט".
האריגה בבית החלוצות בחיפה
בתחילת פעילותו, המפעל הניב תוצרת מועטה, בשל חוסר בניסיון מצד העובדות, ובהכשרה עבורן. נעשה ניסיון ללמוד מדוגמאות אריגים שיובאו מחוץ לארץ ישראל. העובדות יצרו קולקציה ראשונית לדוגמה, והאריגים נשלחו לחנויות שונות בערים, אך הניסיון הסתיים במספר מצומצם של הזמנות.
בתום תשעה חודשים מהקמת הקואופרטיב, הוחלפו הנולים המקוריים בנולים גדולים אשר נקנו אצל גב' הלן לינדהיים, בעלת בית מלאכה לאריגה בתל אביב, ואף נרכשה מכונת סלילה. בשלב זה ניתן לבית המלאכה שמו – גִזה. גברת הלן לינדהיים קיבלה סכום חודשי עבור שיווק והפצת הסחורה של גִזה.
ההזמנה הגדולה הראשונה שהתקבלה, ושגם פרסמה את בית המלאכה, הייתה אריג למסך הגדול עבור קולנוע "ארמון" בחיפה. בהמשך בוצעו גם עבודות עם אדריכלים שונים שהזמינו עבודות אריגה לפי תוכנית וטווח המוצרים התרחב. בבית המלאכה ייצרו בעיקר מרבדים ואריגי ריפוד לרהיטים. ניסיונות לייצר בדים לשמלות, וילונות, מפות וכיסויי כרים לא הצליחו מבחינה מסחרית.
באותה תקופה הייתה תחרות בין האריגים המקומיים לאריגים שיובאו מחו״ל, ושיוצרו במפעלי תעשייה מכנית. מדי פעם הוזמנו מומחים מגרמניה, בוגרי בתי ספר לתעשיית האריגים, כדי להדריך את העובדות הן מבחינה אמנותית והן מבחינה מקצועית. ביניהם, הייתה בלה אולמן, אשת מקצוע הולנדית שהייתה מומחית בטוויה ובצורות עבודה שלא היו ידועות בארץ, וכן רות (כהן) קייזר שהייתה אורגת מיומנת ובוגרת של בית הספר באוהאוס בגרמניה. קייזר עבדה בשנים 1936–1937 כמדריכה מקצועית בבית האריגה.
תוצרת בית המלאכה הלכה והשתפרה, ובמשך הזמן עיצבו האורגות דוגמאות חדשות בעצמן, הפסיקו להסתמך על חיקויים של הסגנון המקובל האירופאי, ואף הפכו מושא לחיקוי מקומי. על פי העדות של צילה חמר, אחת האורגות במפעל, יצירת סגנון מקורי עברי העסיקה מאוד את החברות בקואופרטיב. בין היתר היה גם ניסיון לייצר אריגים בסגנון מזרחי, אך לא הושקע מאמץ רב באריגת בדים אלה: לא הייתה הכשרה ערבית מקומית ונעשה שימוש בהרכב צבעים וחומרים מסגנונות אחרים.
בקומה התחתונה של בית החלוצות היו מפעלים נוספים, ביניהם מכבסת יגור, משתלה ועוד.
העברת המפעל לקיבוץ יגור
בית המלאכה התחיל מחדר אחד, ועם התרחבותו נוספו שני חדרים נוספים בבית החלוצות. החזקת המפעל בחיפה גרמה להוצאות רבות ולבזבוז זמן על נסיעות, והוחלט על העברת המפעל ליגור. הדבר התאפשר עם עזיבתו של קיבוץ כפר מסריק את השותפות בשנת 1945, בגלל ריחוקו מהמפעל שבחיפה.
ההעברה ליגור לוותה בוויכוחים רבים בין החברים על גורלו של בית המלאכה ועתידו. כשהמפעל הועבר למשק יגור הוא שוכן בבית הספר טיץ. המעבר איפשר להגדיל את התוצרת באופן ניכר, כך שעבדו במפעל מרכזת ושש עד שבע עובדות.
סגירת המפעל
לאחר 12 שנים של פעילות המפעל, היו כבר בשוק בתי מלאכה נוספים וזאת חרף הקושי בהשגת רישיונות ליבוא חומרים. מפעל גִזה זכה להצלחה, אך נוצר קושי למלא את ההזמנות במועדים הדרושים, ולכן הוחלט על הכנסת שיפורים אשר יגדילו את כושר הייצור ואת פריון העבודה. כמו כן הוחלט על הכנסת המקצוע לתוכנית הלימודים של בית הספר הן לבנות והן לבנים, גם בבית הספר העממי וגם בבית הספר המחוזי כדי להכשיר דור חדש של אורגים. במקביל הוחלט בקיבוץ על הכנסת מיכון לענף האריגה, על השגת הלוואה שתאפשר לרכוש את המכונות הדרושות.
חומרים, תוצרים והעבודה במפעל
בגִזה השתמשו בכותנה ובצמר. לפני מלחמת העולם השנייה, את חוטי הכותנה קיבלו מסלובקיה, והצביעה נעשתה במצבעות מקומיות. בימי המלחמה התחילו לטוות כותנה בארץ, והצמר היה צמר מיובא מחוץ לישראל. בשלב מאוחר יותר החל שימוש בצמר מהמשקים בארץ. בשנות המלחמה התחילו לפתח במשקים את טווית הצמר. אחת מהעובדות נשלחה ליגור כדי להדריך את החברות במלאכת האריגה וכך, ארגו ביגור מרבדים למיטות לבתי ילדים ולחברי קיבוץ.
מראשית הקמת המפעל היו יחסים הדוקים בין המפעל לבין משפחת מולר, בעלי בית החרושת "אתא", ואלו סייעו בהשגת חומרי גלם בארץ ובחו"ל. "אתא" סיפקה תקופה מסוימת את חוטי השתי שהיו מסוג משובח. בנוסף לכך, בזמן המנדט הבריטי התחילה חברת "המשביר" בעיבוד צמר כבשים וסיפקה כמות גדולה של חומר גלם. קבלתו הייתה תלויה באישור מטעם משרד המסחר והתעשייה הבריטי, ורק לאחר מלחמת השחרור נפתח השוק החופשי לקניית חומרי גלם.
בשנת 1942 קבעה הממשלה חוק אשר חייב את כל תעשיית הטקסטיל בארץ שקיבלה חומרי גלם מטעם הממשלה, ליצור תוצרת "תועלת" – בד פשוט, חלק וזול, שהגיע עד שני שלישים של הייצור. חוק זה יצר קושי רב. בשל חוסר הניסיון של גִזה בייצור תוצרת זולה בכמויות גדולות, היה צורך בעוד ידיים עובדות, אפילו זמניות. עוד קבע החוק כי רק לקבוצה עם 60 נולים לפחות יתאפשר להזמין חומרים. לכן, התארגנו כל בתי האריגה של הקיבוצים תחת "המשביר", אשר הזמין עבורם את החוטים במרוכז. בראשית הדרך ייצרו את חוטי השתי בבתים פרטיים, והעבודה הייתה רבה ומורכבת, אך עם העלייה בייצור קנו שתי מוכן מבתי מלאכה מכניים בעיר. אורך השתי הקנוי הגיע לכמה מאות מטרים, בעוד הייצור הביתי היה מוגבל באורך. השיטות ואמצעי העבודה לא היו משוכללים. כל העבודות נעשו באופן ידני, ולכן ההספק היה קטן: מרבד וחצי לאיש או אישה ליום עבודה. במשך הזמן הוכנסו שכלולים וחלה התייעלות, כך שההספק על ה ל־4 מרבדים ביום עבודה לאיש או אישה. כאשר התרחבה עבודת האריגה בארץ, התחילו לבצע את סלילת החוטים במכונה שהעלתה את ההספק. חברים נוספים הצטרפו לעבודה במפעל. העבודה המכנית לא הייתה קשה, אך עבודת האריגה ליד הנול הייתה קשה פיזית וגופנית.
שיווק בחו"ל
התוצרת של גִזה נחשבה יקרה, איכותית ונאה. החברה השתתפה בתערוכות שונות ביריד המזרח בתל אביב, ובתערוכות של תוצרת הארץ באמריקה ובאיטליה. בשנת 1938, לפני מלחמת העולם השנייה, החלו בגִזה לקשור קשרי מסחר עם ארצות הברית, בריטניה ודרום אפריקה. בארצות הברית פעלו נשות הליגה למען החלוצות, מועצת הפועלות וליגת הנשים – לנ"י (ממקימות בית החלוצות) ועזרו להפיץ את התוצרת, שכללה בין היתר שטיחי רצפה וחגורות. במסגרת ההזמנות מחו״ל נשלחו עבודות מוזמנות לבריטניה, בין היתר לבית הרב של לונדון. בדרום אפריקה הוצגה תערוכה תמידית למלאכת יד אשר גִזה נטלה בה חלק.
משברים לאורך שנות פעילותו של המפעל
החל משנת 1933, עם חתימת הסכמי ההעברה מול גרמניה החלו להגיע לארץ עולים מגרמניה ואלו הביאו אריגים בכמויות גדולות ובמחירים זולים. עם עליית המהגרים הגיעו גם אורגים רבים מגרמניה, צ'כיה ואוסטריה שהקימו מפעלים מכניים והתחרו בעבודות הידניות והאיטיות בבית המלאכה של גִזה. העובדה שהמפעל סיפק עבודה בשכר הוגן לעובדות הקשתה גם היא לעמוד במחירים התחרותיים. העובדות בגִזה החלו לפקפק בכישוריהן וביכולותיהן והן הביעו רצון לעזוב את המפעל, אך הקיבוצים והמוסדות הציוניים הביעו אמון בעובדות, והחליטו להיאחז במפעל ולחייב את החברות להישאר בו גם בתנאים של הפסד בתקופה הראשונה לקיומו.
בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט פחתו מאוד ההזמנות הפרטיות והמפעל התבסס בעיקר על ההזמנות של המוסדות היישוביים וההסתדרות. המוסדות הזמינו מאות מטרים של אריגים לציפוי תיאטרון "הבימה" בתל אביב ווילונות לבנק הגדול בירושלים, לבתי חולים שונים ולמטבחי פועלים בערים השונות.
בזמן מלחמת העולם השנייה צומצם הייבוא וגדל הביקוש לתוצרת המפעל מצד בתי מסחר וקונים בודדים. שינוי זה אפשר להרחיב את המפעל, אך בו בזמן חסרו אורגות מיומנות, משום שהקיבוצים לא שחררו עובדות למפעל. זאת, בשל מחסור בידיים עובדות לעבודות בקיבוץ.
בשנת 1935 נוסד מפעל גִזה בתל אביב – מפעל של קבוצת בחורות סוציאליסטיות בשכונת בורכוב (שהיה שייך לקיבוץ "גליל ים"). בתחילה ראו בו מעין סניף של מפעל גִזה המקורי, שפעל בחיפה, אבל כדי שיוכלו לעמוד בתחרות מצד בית האריגה בתל אביב נשלחה עובדת מחיפה לתל אביב לכמה חודשים כדי לעזור בארגון ובהדרכה. במשך הזמן נעשה המפעל בתל אביב עצמאי, פרט לקנייה משותפת של חומרים עם המפעל בחיפה, לעיתים אף חלוקה של ההזמנות הגדולות. בגִזה נוצרו כעסים רבים על המפעל התל אביבי מאחר שלקח מהמפעל החיפאי את השם ללא רשות, וכמו כן התחרה בהם במוצרים. רוב השוק של גִזה חיפה היה בעיר תל אביב 60% מהסחורה. המפעל בתל אביב צמצם את הפצת הסחורה מחיפה ל־20% (1938).
עבודת הנשים האורגות
הקיבוצים השותפים בתחילה מינו לעבודה בקואופרטיב חברות שנחשבו חלשות מבחינה פיזית, כי העבודה נחשבה כקלה. עם זאת, במשך הזמן התבהר כי חברות אלה אינן עומדות בעבודה ובמאמץ הכרוך בה. לאורך השנים חלו חילופים רבים בכח האדם, ורק כשש חברות המשיכו את עבודתן מאז כניסתן לעבודה באופן רציף.
החברות היו יוצאות "החלוץ", "החלוץ הצעיר", "הבונים" ותנועת "השומר הצעיר" מפולין, ליטא, גרמניה וצ'כיה.
עונת העבודה הייתה בעיקר בחורף, כאשר בקיץ עבדו החברות בענף אחר בקיבוץ. המרחק מהקיבוצים והנסיעות הארוכות האריכו את יום העבודה משמונה לעשר שעות. החברות יצאו לפנות בוקר, וחזרו לפנות ערב, ההסעות היו צפופות והנסיעה התקיימה בעמידה. מאחר שהחברות היו גם אימהות, הוגשה בקשה להעביר את המפעל לאחד משני הקיבוצים השותפים, ולקיים בחיפה משרד מיוחד לצורכי ריכוז ולמכירה.
נאמר כי בבית המלאכה שררה אווירה טובה וכי בית החלוצות שקק חיים ויצירה.
טומיקאירה ZZ
טומיקאירה ZZ (באנגלית: Tommykaira ZZ) היא מכונית ספורט, בעלת מנוע מרכזי, 2 דלתות, 2 מושבים, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב היפנית ‎טומיקאירה‎ בין השנים 1990–2000, ומיוצרת משנת 2014 ועד היום.
עד סוף שנת 1990 היצרנית הייתה קרויה "Tomita Yume Hanbai".
טומיקאירה ZZ
בשנת 2014 החלה היצרנית "Tommykaira" לייצר את דגמי "טומיקאירה ZZ" כ- מכונית חשמלית הקרויה "ZZ-EV".
מחיר היחידה (דור שני) עומד על 80,000 דולר.
תאוצת "טומיקאירה ZZ" (דור ראשון) בין 0-97 קמ"ש הוא 4.0 שניות.
תאוצת "טומיקאירה ZZ" (דור שני) בין 0-97 קמ"ש הוא פחות מ-4.0 שניות.
חדקן רוסי
חדקן רוסי (שם מדעי: Acipenser gueldenstaedtii) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, מסוג החדקן.
מאפיינים
המין חי במים מלוחים במקצת או במים מתוקים, בעומק של מטר אחד ובקרבת הקרקעית. זהו מין אנאדורמי שמהגר מהימים שבהם הוא חי לנהרות כדי להשריץ. חי במים שהטמפרטורה הממוצעת שלהם נעה בין 10 ל-20 מעלות צלזיוס.
תפוצה: 61° צפון - 36° צפון, 26° מזרח - 54° מזרח. נפוץ באירואסיה, בים השחור ובים הכספי, ומגיע לכל הנהרות הגדולים הזורמים אליהם: קובן, דון, דנובה, דניסטר, דנייפר.
חשיבות: מדגה, גידול במספר מצומצם של חוות חקלאיות בעולם, אקווריומים ציבוריים, קוויאר רוסי.
זמן הכפלת האוכלוסייה ארוך יחסית ועומד על למעלה מ-14 שנה.
ביולוגיה
הוא נמצא בעיקר ליד החוף. בדרך כלל חי בגפו ומתלהק לצורך שנת חורף או בזמן הנדידה לצורך רבייה. ניזון מרכיכות, מסרטנים ומדגים קטנים (אנשובי, וגובי). עונת הרבייה היא ממאי עד יוני.
המין מצוי בסכנת הכחדה חמורה.
גידול בישראל
החדקן הרוסי מגודל בחוות דגי הדן בקיבוץ דן בגליל העליון. בתחילה הפיקו מדג זה רק בשר, שנחשב למעדן, אולם בשנת 2005 הוחלט לשנות אסטרטגיה ולהפיק מביצי הדג קוויאר. הקוויאר הוא מהסוג "אוסטרה", השני באיכותו רק ל"בלוגה", ומיועד לייצוא ולא לשיווק בארץ, מפני שדגי החדקן וביציהם אינם כשרים.
אריה האבן של המדאן
אריה האבן של המדאן (בפרסית: شیر سنگی همدان, תעתיק: שיר-י סנגי-י המדאן) הוא מונומנט היסטורי בעיר המדאן שבאיראן.
אריה האבן – חלק אחד מתוך "שער האריות" – ניצב על גבעה שבה היה קיים כנראה בית קברות מהתקופה הפרתית. כאשר נבנה הפסל לראשונה, הוא כלל חלק נוסף, מקביל, ויחד שני החלקים היוו את שער הכניסה העתיק לעיר. במהלך הכיבוש המוסלמי של פרס, הערבים המוסלמים קראו לשער "שער האריה" (בערבית: باب‌ الاسد). השערים נהרסו בשנת 931 בזמן השתלטות הדילמים על העיר.
מייסד השושלת הזיארית, מרדאוויג' (مرداویج) ניסה ללא הצלחה להעביר את האריות לעיר רַי (شهر ری). מרוב כעס על כישלונו בהעברת הפסלים, מרדאוויג' ציווה להרוס אותם. אריה אחד נהרס כליל, ואילו השני סבל מנזק חלקי: רגליו הקדמיות נשברו והוא הופל ארצה. האריה ההרוס חלקית שכב שרוע על צידו על הארץ עד שנת 1949, אז הוא הורם שנית בעזרת זרוע תומכת שחוברה אליו.
הארגון למורשת תרבותית באיראן מספר כי בתחילה סברו שהאריות נבנו בפקודת אלכסנדר הגדול כדי לציין את מותו של חברו הקרוב הפאיסטיון.
בקרב נשות העיר התפתחה אמונה טפלה לפיה אישה עקרה הנוגעת בפסל תזכה להתעבר וללדת.
אצטדיון פארקן
אצטדיון פארקן הוא אצטדיון כדורגל המשמש את פ.צ. קופנהגן ונבחרת דנמרק, האצטדיון נבנה בין השנים 1990–1992 ויכול להכיל עד 38,050 צופים למשחק כדורגל ועד כ־55,000 צופים להופעות חיות.
היסטוריה
האצטדיון נחנך ב-9 בספטמבר 1992 בהפסד של נבחרת דנמרק 2-1 לנבחרת גרמניה במשחק ידידות. בעבר, היה מסוגל האצטדיון להכיל כ-42,000 צופים, אך בעקבות סדרת שיפוצים שעבר האצטדיון, שבמסגרתם הותקנו בו תאי צפייה, ירדה קיבולת האצטדיון ל-38,050 מושבים. באצטדיון התקיימה תחרות האירוויזיון לשנת 2001. הוא גם נבחר לארח ביורו 2020 שלושה משחקים של נבחרת דנמרק בשלב הבתים ומשחק אחד בשמינית הגמר (ספרד נגד קרואטיה בו ניצחה ספרד 3-5 אחרי הארכה).
אנקונה
אנקונה (באיטלקית: ) היא עיר בת כ-100,000 תושבים במחוז מארקה באיטליה, לחוף הים האדריאטי. אנקונה היא בירת הנפה והמחוז. חשיבותה של העיר התבטאה בעבר בנמל שלה.
אנקונה שוכנת 210 ק"מ צפונית-מזרחית מרומא ו-200 ק"מ דרומית-מזרחית לבולוניה. העיר בנויה במדרונות של שלוחות הרי האפנינים : מצדה האחד היא משתרעת על מדרונות מונטה קונרו (Monte Conero) ומונטה אסטניו (Monte Astagno), שם שוכנת מצודת העיר; ואילו מעברה האחר מתנשא מונטה גואסקו ( Guasco; 150 מ' מעל פני הים), עליו ניצבת הקתדרלה העירונית, הדואומו. הקתדרלה מקודשת ליהודה קיריאקוס, הקדוש המגן של העיר. נטען כי הקתדרלה הוקמה על חורבות מקדש עתיק לאלה ונוס.
תולדות העיר
אנקונה נוסדה בידי מתיישבים יווניים מהעיר סירקוזה בשנת 390 לפנה"ס. שמה של העיר (ביוונית "מרפק") ניתן לה בשל הכף המגן על הנמל, שצורתו כצורת מרפק. סוחרים מיוון הקימו בה תעשיית ארגמן, אשר כונה "ארגמן צורי", על שם העיר צור הלבנונית לחופי הים התיכון. בתקופה רומא העתיקה היה לנציגות תושבי העיר רשות להטביע מטבעות ויכלה לשמור על ייחודה היווני.
מועד היותה אנקונה למושבה רומית אינו ברור. מניחים כי היא עברה לשלטון רומא לאחר כיבוש ארץ איליריה, בחוף המזרחי של הים האדריאטי (אנקונה בחוף המערבי). מלחמה שבאה לאחר שהאילירים תקפו את קווי המסחר הרומים בים. בשתי המלחמות האיליריות שפרצו האחת ב-229 לפנה"ס והשנייה ב-219 לפנה"ס, הצליחו הרומאים להסיר את האיום האילירי מעל הים האדריאטי והתיישבו גם באנקונה. יוליוס קיסר השתלט על האי בשנת 49 לפנה"ס כאשר חצה עם צבאו את נהר הרוביקון בדרכו לרומא אשר בסיומו השתלט על הרפובליקה של רומא. קרבת העיר לארץ דלמטיה, בחוף המזרחי של הים האדריאטי בקרואטיה הפכה את העיר לנמל חשוב. בימי האימפריה הרומית, הקיסר טראיאנוס 53–117) הרחיב את הנמל. שער שהוקם לכבודו בשנת 115 מצוי בקרבת הנמל.
בימי הביניים נשארה אנקונה תחת שלטון האימפריה הביזנטית ולא נפלה בידי שבטי הגותים אשר באו מצפון וכבשו את צפון איטליה ומרכזה. בשנת 848 היא נחרבה בעקבות כיבושה על ידי הסרצנים. לאחר שהוקמה מחדש, בשנת 1096, היא עמדה לרשות מסע הצלב הראשון. במשך ימי הביניים היו סוחריה בתחרות עם סוחרי ונציה על הסחר ללבנט ואל המזרח הרחוק שהתבצע באמצעות דרך המשי. בשנת 1532 היא סופחה למדינת האפיפיור. בשנת 1797 היא נכבשה על ידי הצרפתיים ובשנת 1860 באיחוד איטליה הייתה לחלק מאיטליה. במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה נמל העיר ניזוק.
יהדות אנקונה
יהדות אנקונה מפורסמת באישים שיצאו ממנה: יהודה מסר לאון, רב, מורה, רופא ופילוסוף, הרופא אמטוס לוזיטנוס, הרב משה בסולה, יעקב ד'אנקונה, אלסנדרו ד'אנקונה Alessandro d'Ancona חוקר ספרות איטלקית ומדינאי איטלקי ידוע.
במאה ה-15 באו לגור בעיר הנמל אנקונה יהודים מספרד ומהלבנט עקב היותה מרכז הסחר בינלאומי בין מרכז איטליה לבין המזרח התיכון והמזרח הרחוק. בשנת 1555, לאחר שאנקונה כבר הייתה במדינת האפיפיור, הוקם בה גטו. באותה שנה הועלו 24 אנוסים על המוקד בכיכר העיר. אירוע זה הטביע את חותמו בעולם היהודי באותה עת, והוביל לחרם על העיר, הוא חרם אנקונה. החל משנת 1569 היה הגטו אחד משלושת המקומות היחידים במדינה שהיהודים הורשו לגור בהם.
בשנת 1871 ניתנו זכויות אזרחיות מלאות ליהודי העיר. מספר היהודים בעיר הגיע לשיא של 2,336 תושבים. מתחילת המאה ה-20, לאחר ירידת חשיבותו של נמל העיר, התרחשה הגירה של יהודי העיר לשאר הקהילות היהודיות באיטליה. בשנת 1932 העירייה, שהייתה בשליטה פשיסטית, הרסה את בית הכנסת האיטלקי על מנת לפנות מקום לנתיב תחבורה. ריהוט בית הכנסת הועבר למבנה בית הכנסת הלבנטיני, בו הוא נמצא עד היום. במבנה מצויים היום שני בתי הכנסת. שניהם לא פעילים.
בשנות השואה 157 מיהודי העיר נשלחו לגרמניה - 15 מהם חזרו. מספרם המשוער של יהודי העיר היום הוא 300.
תרבות
בין האתרים הבולטים בעיר נמנה שער טראיאנוס שנבנה בסביבות שנת 115. כמו כן בעיר פועל מוזיאון ארכאולוגי. באוסף שלו כולל מיצגים מתקופה האטרוסקית ורומית. עד לשנת 1972 בוצואיון היו מוצגים פסלי הארד המוזהבים מקרטוקטו די פרגולה.
פלוריאן קליין
פלוריאן קליין (נולד ב-17 בנובמבר 1986) הוא כדורגלן אוסטרי, המשחק בעמדת המגן.
קריירת מועדונים
קליין החל לשחק כדורגל בספטמבר 1994, בקבוצת הילדים של ל.א.ס.ק. לינץ. הוא עבר בכל מחלקות הנוער של המועדון, עד אשר קודם לסגל הבכיר של הקבוצה ביולי 2004. לפני כן, הספיק לשחק כמושאל לעונת 04–2003 בקבוצת בלאו-וייס לינץ. אחרי 14 שנים במועדון ילדותו, 163 משחקי ליגה ו-13 שערים, קליין חתם ב-30 באפריל 2009 על חוזה לשנתיים בקבוצת אוסטריה וינה. ב-2012 עבר לשחק בשורות רד בול זלצבורג. במדי רד בול, קליין היה שותף לזכייה בדאבל המקומי לעונת 14–2013. אחרי שפג חוזהו בזלצבורג, חתם ב-1 ביולי 2014 בשורותיה של שטוטגרט הגרמנית בהעברה חופשית. בעונת 2015/16 נשר קליין עם שטוטגרט לבונדסליגה השנייה. ב-23 באוגוסט 2017 חזר קליין לאוסטריה וינה.
קריירה בינלאומית
אחרי ששיחק בנבחרות האוסטריות הצעירות, קליין ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת האוסטרית ב-19 במאי 2010, במשחק מול קרואטיה.
I Wish You Love: More from The Bodyguard
I Wish You Love: More from The Bodyguard (מאחלת לך אהבה: עוד משומר הראש) הוא אלבום פסקול של הזמרת ויטני יוסטון אשר יצא לאחר מותה בתאריך 17 בנובמבר 2017 על ידי Legacy Recordings. האלבום הוא למעשה הוצאה מחודשת לאלבום הפסקול המצליח The Bodyguard לציון 25 שנים מיציאתו, בו לקחה חלק נרחב יוסטון עצמה.
הפסקול היה מיועד לסרט "שומר הראש" בו כיכבה יוסטון עצמה.
רקע
האלבום האו הוצאה מחודשת לפסקול של הסרט שומר הראש אשר יצא 25 שנים קודם לכן. האלבום מכיל את השירים אותם ביצעה יוסטון לפסקול בשילוב של גרסאות לייב וגרסאות רמיקס לשירים אלו. על מנת לקדם את האלבום ביצעה הזמרת כריסטינה אגילרה מספר שירים מתוך האלבום בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית.
ג'רג' ארדי קראוס
ג'רג' ארדי קראוס (בהונגרית: Érdi Krausz György; בודפשט, 31 באוגוסט 1899 – בודפשט, 25 בספטמבר 1972) היה מהנדס גאודזיה, מודד, קרטוגרף יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
ג'רג' קראוס נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון קראוס (1873–1938), בנקאי, פוליטיקאי-כלכלי ושל אידה קצאו (1880–1936). סבו וסבתו מצד אביו היו מור קראוס ובורבאלה קוריטשונר, סבו וסבתו מצד אמו היו פרידייש קצאו (1842–?) סוחר, ורוזה שוורץ. את התואר בהנדסה קיבל קראוס באוניברסיטת ברלין-שרלוטנבורג בשנת 1924. בין השנים 1925–1938 עבד בבודפשט כמהנדס פרטי עצמאי.
היטל ארדי קראוס
שמו של ארדי קראוס קשור לפרסום היטל שנקרא על שמו שפרסם בשנת 1960 ויצר אותו על ידי טרנספורמציה של היטל מולביד (Mollweide projection) ושל היטל מרקטור-סנסון (Mercator – Sanson projection). היטל מולביד והיטל מרקטור-סנסון הן בין ההיטלים הגליליים שאחת התכונות החשובות שלהן היא שהתמונות של מעגלי קוי הרוחב של כדור הארץ הם מקבילים בהיטלים. ההתאמה של ארדי קראוס בוצעה לאורך קו הרוחב ה-60 או ה-70. מאחר שהחלקים הבודדים של ההיטל היו צריכים להיות מוגדלים בדרגות שונות עבור ההתאמה, היה צריך לצפות ליחס רוחב-גובה שונה באזור הקטבים מאשר בקווי הרוחב הנמוכים יותר. פגם היופי הנוסף בהיטל הוא שקו המרידיאנים נשבר (בערך 10 מעלות). ללא קשר לחסרונות אלו, ניתן להשתמש בהיטל של ארדי קראוס היטב והוא גם משמש באופן קבוע באטלסים שונים של קרטוגרפיה, כדי לייצג את כל כדור הארץ.
קריירה
עבודתו הקרטוגרפית התמקדה בעיקר בניתוח היטלי מפות. תחום נוסף בעבודתו היה טיסות חלל ותצפית על לוויינים. הוא עידכן ועיבד את הפטנט של הגיליון האלקטרוני האסטרונומי בשם Navicard כדי לעקוב אחר לוויינים (1961). הייתה לו פעילות ספרותית בולטת בהפצה מדע בתחום האסטרונאוטיקה.
יורם חטב
יורם חטב (נולד ב-13 באוגוסט 1966 בירושלים) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי החל משנת 1992, זוכה פרס אופיר לשחקן הקולנוע הטוב ביותר, פרס התיאטרון הישראלי לשחקן הטוב ביותר ופרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
תיאטרון
חטב סיים בשנת 1992 את לימודי המשחק בסטודיו של יורם לוינשטיין ובבית הספר הגבוה לדרמה בית צבי, והחל את דרכו כשחקן מקצועי בתיאטרון באר שבע. שם שיחק בין היתר במחזות "כולם היו בני", "יתוש בראש", "הנסיכה והרועה" ו"זינגר". במקביל שיחק בהצגת יחיד אותה גם כתב וביים "המופע של אדון שפריץ" - מופע יחיד של ליצנות ולהטוטים. בהמשך דרכו, שיחק בתיאטרון הקאמרי של תל אביב בהצגות "תמול שלשום", "דבר מצחיק קרה", "הסוחר מוונציה", "הקמצן", "גורודיש", "הלילה השנים עשר", "רצח", "קפריסין", "תיקון חצות", "קוויאר ועדשים". בתיאטרון החאן שיחק בהצגה "מידה כנגד מידה". בתיאטרון חיפה שיחק בהצגה "ציד המכשפות". בתיאטרון הסימטה שיחק בהצגה "החדר". בתיאטרון הפרינג' שיחק בהצגה עצמאית - "הפותחן". בתיאטרון בית ליסין שיחק בהצגות "ריגוש", "גוד ביי אפריקה" ו"אנדה". בתיאטרון הלאומי הבימה שיחק בהצגות "קדיש לנעמי", "נשיקת אשת העכביש", "טנגו" ו"קפואים".
טלוויזיה וקולנוע
את דרכו כשחקן מסך החל חטב בשנת 1994 בתפקיד בדרמת הטלוויזיה "משפט קסטנר". בשנת 1997 כיכב בתוכנית "שערורייה" ובתפקיד אליעזר בן-יהודה ברחוב סומסום. בשנת 1998 שיחק בסרט הטלוויזיה האמריקאי "הבריחה" לצד אורי גבריאל וזאב רווח. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "קרקס פלשתינה" בבימויו של איל חלפון לצד השחקנים עמוס לביא ויבגניה דודינה. בשנת 1999 השתתף בסרטו של עמוס גיתאי "קדוש" שזכה להתחרות בתחרות הרשמית בפסטיבל קאן לצד יעל אבקסיס ורבקה מיכאלי. באותה שנה שיחק גם בסרט הקולנוע "צומת וולקן" בבימויו של ערן ריקליס לצד דני שטג. בשנת 2000 שיחק בסרט הקולנוע "כיפור" בבימויו של עמוס גיתאי. בשנת 2000 השתתף בסדרת הטלוויזיה "לתפוס את השמים" בבימוי יעקב גולדווסר ורוני ניניו לצד אורלי זילברשץ בנאי. בשנת 2002 שיחק בסדרת הטלוויזיה "מיי פירסט סוני" בבימויו של אורי ברבש לצד דפנה רכטר. בשנת 2003 שיחק בסרט הקולנוע "האסונות של נינה" בבימויו של שבי גביזון לצד איילת זורר ואלון אבוטבול וכן בדרמה הטלוויזיונית "שתיקת הצופרים" בה שיחק את דמותו של הקמ"ן שמנסה להתריע על מלחמה לפני מלחמת יום הכיפורים. בשנת 2004 שיחק בדרמת הטלוויזיה "עור" לצד אסי לוי, ובאותה שנה השתתף בתפקיד אורח בפרק בסדרה "שבתות וחגים" (עונה 5). בשנת 2005 שיחק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "לתפוס את השמים" בבימויו של רוני ניניו. בשנת 2006 שיחק בסרט הקולנוע "שלוש אמהות" בבימויה של דינה צבי-ריקליס. בשנת 2007 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אבידות ומציאות" בבימויו של שבי גביזון, ושיחק בסדרת הדרמה "מסכים". ב-2008 שיחק בסדרת הדרמה של האחים בני ואורי ברבש "האמת העירומה" בערוץ 10 וגילם את מנחם בגין בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "אלטלנה". בשנת 2010 השתתף בסדרה "חיים אחרים" בתור אביו של יקיר (עוז זהבי) בערוץ 2.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "כבודו" בבימויו של רוני ניניו, שעלתה לשידור בשידורי YES בתחילת 2017. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "נמל בית" בבימויו של ארז תדמור.
פעילות ציבורית
חטב היה ממייסדי שח"ם - ארגון השחקנים בישראל בשנת 2000, וכיהן במשך תשע שנים כמנכ"ל וכיו"ר הארגון עד לשנת 2008. בתפקידיו אלה נמנה יורם חטב עם מובילי המאבק הציבורי המתמשך לקידום היצירה הישראלית בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון, לקידום מעמד האמן בישראל, והמאבק הציבורי נגד הקיצוצים בתקציבי התרבות, הקולנוע, התיאטרון והיצירה הישראלית בטלוויזיה. בשנת 2008 פעל למיסודה של תוכנית פנסיה וביטוח מפני אובדן כושר עבודה לכל שחקן.
ייעוץ ארגוני ואימון אישי
בשנת 2002 הקים חטב חברה לפיתוח ואימון ארגוני - "יורם חטב - הגורם האנושי". בין השנים 2012–2014 למד חטב לתואר שני במינהל עסקים והתנהגות ארגונית (M.Sc) באוניברסיטת תל אביב. חטב הוא יועץ ארגוני (M.Sc OD), מאמן אישי עסקי ומומחה לתקשורת בינאישית (Facilitator & Trainer).
יחסי דרום אפריקה–מרוקו
יחסי דרום אפריקה–מרוקו הם יחסי החוץ בין דרום אפריקה למרוקו.
סקירה כללית
מרוקו תמכה בדרום אפריקה מאז שנות המאבק הראשונות שלה נגד משטר האפרטהייד. נלסון מנדלה שהה בין השנים 1960–1962 במרוקו, בעיקר באוג'דה, שם קיבל תמיכה פוליטית וכלכלית והכשרה צבאית. בנאום השבעתה של הממשלה הדמוקרטית הראשונה בשנת 1994, שיבח מנדלה את המלך חסן השני על תמיכתו הכספית והצבאית בלוחמי ה-ANC. עם זאת, מרוקו הייתה התומכת הזרה הראשונה שהעבירה נשק לארגונו של מנדלה. לאחר שחרורו בשנת 1990, נלסון מנדלה ערך כמה ביקורים רשמיים בממלכת מרוקו: בינואר 1992 ביקר מנדלה במרוקו והעניק מחווה למרוקו והודה לממלכה על "הסולידריות הכושלת שלה עם העם הדרום אפריקאי". הוא התקבל על ידי המלך חסן השני שעיטר אותו בעיטור ויסאם העלאוי הגבוה ביותר; ביוני 1993, כשחזר מפסגת OAU בקהיר, הוא נפגש עם המלך חסן השני. דיוניהם התמקדו בהקמת ועדה משולשת (מרוקו-חוף השנהב-ANC) שתסייע בפתרון המשבר האנגולי; בנובמבר 1994 ערך את ביקורו הרשמי הראשון במרוקו כנשיא הרפובליקה של דרום אפריקה; בנובמבר 1994 ערך ביקור פרטי בן שלושה ימים במרוקו ובמהלכו נפגש עם המלך חסן השני, נשיא פורטוגל מר סוארס ומזכ"ל האומות המאוחדות מר בוטרוס בוטרוס ראלי שהיה במרוקו; בנובמבר 1997 הוא נסע למרוקו בביקור עבודה במהלכו התקבל על ידי המלך חסן השני; במאי 1998 הוא הגיע לביקור פרטי עם אשתו גרסה מאכל, והוא התקבל על ידי המלך חסן השני; ביולי 1999 הוא בא על מנת להביע את תנחומיו בעקבות פטירתו של המלך חסן השני.
היחסים הדיפלומטיים בין דרום אפריקה לממלכת מרוקו כוננו רשמית בשנת 1991, כאשר משרד אינטרסים בדרום אפריקה נפתח ברבאט ב-2 בספטמבר 1991. משרד אינטרסים מרוקאי נפתח ב-1 באפריל 1992 בפרטוריה ושני המשרדים שודרגו לאחר מכן לשגרירויות מלאות.
בשנת 2019, בעקבות הפגישה ההיסטורית הבילטרלית בין המלך מוחמד השישי לנשיא ג'ייקוב זומה, בשולי הפסגה החמישית המשותפת של AU ו-EU באביג'אן, דרום אפריקה ומרוקו, הסכימו לעבוד יחד למען עתיד מבטיח, במיוחד מכיוון ששתי המדינות מהוות קטבים חשובים של יציבות פוליטית ופיתוח כלכלי, בהתאמה בצפון הקיצוני ובדרום הקיצוני של היבשת. נכון לרגע זה, מרוקו ודרום אפריקה התחייבו לקיים קשרים ישירים ולפתוח שותפות כלכלית ופוליטית פורייה על מנת לבנות יחסים חזקים, קיימים ויציבים. ב-20 באוגוסט 2018 מינה המלך מוחמד השישי, את מר יוסף אמראני, לשעבר סגן שר החוץ ויועץ בקבינט המלכותי, לשגריר בפרטוריה.
ליגת העל הליטאית בכדורגל
ה-A ליגה (בליטאית: A Lyga) היא ליגת הכדורגל הבכירה בליטא.
הליגה החלה להתקיים בשנת 1922, עם קבלת העצמאות בפעם הראשונה מרוסיה אך האליפות נפסקה במהלך שנת 1940 עם כיבוש השטח על ידי ברית המועצות. הליגה הוקמה שנית בשנת 1990 עם קבלת העצמאות מברית המועצות. הליגה מתחילה מדי שנה בחודש מרץ ומסתיימת בחודש נובמבר.
הקבוצות בליגה
להלן הקבוצות המתמודדות בליגת העל הליטאית בעונת 2023:
ליגת האינטרבלום ומלחמת העולם השנייה (1922–1944)
לאחר מלחמת העולם הראשונה וקבלת עצמאות ליטא, הליגה החלה לראשונה בשנת 1922.
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע הליטאי באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
אליפות הליגה האזורית של ליטא הסובייטית אחרי מלחמת העולם השנייה (1945–1990)
בזמן שליטת ברית המועצות בליטא אחרי מלחמת העולם השנייה, לכל רפובליקה סובייטית הייתה אליפות רפובליקה אזורית, ומעליה הייתה ליגת המשנה הסובייטית, ממנה היו מעפילות הקבוצות מכל ברית המועצות הסובייטית לליגה הבכירה, ליגת העל הסובייטית. הקבוצות הליטאיות לא הצליחו להעפיל לליגה הבכירה, למעט קבוצה ליטאית אחת - ז'לגיריס וילנה שהצליחה לשחק בליגת העל הסובייטית, והישג השיא שלה הוא המקום השלישי בשנת 1987.
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע הליטאי הסובייטי באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
לאחר התפרקות ברית המועצות (1991 ועד היום)
אחרי קבלת עצמאותה מחדש, הוקמה פדרציית הכדורגל של ליטא (ההתאחדות הליטאית לכדורגל) ב-1991 שהקימה מחדש את ליגת העל הליטאית ה-"A-Lyga" באותה השנה. כל הקבוצות הליטאיות חזרו לשחק בליגה זו בלבד. מסיבות פוליטיות לא קיבלה בשנה הראשונה אופ"א את ליטא תחת הקונפדרציה שלה, ולא אישרה לאלופה ז'לגיריס להתחרות במפעלים האירופיים שלה. רק ב-1992 הפכה ההתאחדות הליטאית לחברה מן המניין באופ"א וקבוצותיה החלו להתחרות במפעלי ליגת האלופות וגביע אופ"א.
עד 1999 התקיימה הליגה במתכונת עונתית מקיץ של שנה אחת עד קיץ של שנה אחרת, והפורמט השתנה מספר פעמים. בשנה זו ובשנת 2000 התקיימה ליגה במתכונת של 2 סיבובים ולאחר מכן 3 סיבובים (36 מחזורים). ב-2002 הורדו מספר הקבוצות בליגה מ-10 ל-8 במתכונת של 4 סיבובים (28 מחזורים). ב-2006 הורחבה הליגה ל-10 קבוצות, ושנתיים לאחר מכן צומצמה שוב ל-8 קבוצות. ב-2010 הורחבה הליגה שוב ל-10 קבוצות וב-2011 הורחבה הליגה ל-12 קבוצות. לאחר מכן הליגה צומצמה והורחבה שוב בהדרגה.
החל מ-2016 נקבעה כמות הקבוצות בליגה על 8 קבוצות והמתכונת שונתה כך שלאחר הליגה הסדירה ישנה חלוקה לפלייאוף אליפות של 6 הראשונות ופלייאוף הישרדות של 2 האחרונות בליגה. השינוי האחרון בליגה הוא צמצומה ל-6 קבוצות בלבד ונעשה בתחילת עונת 2020 בעקבות פסילתן של אטלנטאס קלייפדה ופלאנגה שהתברר כי היו מעורבות בפרשת הטיית משחקים בסוף עונת 2019. במקומן יעלו 2 קבוצות בעונה הבאה ולא תהיינה יורדות בעונת 2020.
פיורד
פְיוֹרְד הוא עמק שהועמק על ידי קרחון יבשתי או רעש אדמה. פיורדים מאופיינים בדרך כלל בשוליים תלולים אשר ממשיכים מתחת לפני הים.
תהליך היווצרות
פיורד נוצר כאשר קרחון אשר הטמפרטורה בו נמוכה מאפס מעלות צלזיוס, מעצב את צורת ה-U הטיפוסית של העמק, פוגש במי הים ומפשיר. התוצאה היא עמק בעל שוליים תלולים המוצף על ידי מי הים. ההצפה יוצרת אגם צר ועמוק המחובר לים. קיימים פיורדים שבהם האגם מגיע לעומק של 1,300 מטר. מורנת הקצה שהיא סחופת קרחונים הנדחפת מטה לתוך העמק על ידי הקרחון, נמצאת מתחת לפני המים בכניסה לפיורד וגורמת לצוואר פיורד רדוד בהשוואה למרכז הפיורד.
מאפיינים
פיורדים נפוצים במקומות בהם קרחונים הגיעו בעבר או מגיעים בהווה לפני הים. סף הכניסה הרדוד מן הים וההגנה על ידי שולי העמק התלולים הופכים את הפיורד לנמל טבעי מוצלח. בשל כך, פיורדים שימשו כנמל בית לציי דייג, ובאזורים תעשייתיים הפכו לאתרי גידול דגים ובניית ספינות. עם זאת, פיתוח נמלים תעשייתיים בפיורדים עלול להיות בעייתי עקב הכניסה הרדודה מן הים והניתוק היחסי משאר חלקי היבשה שנובע מקירות הסלע הגבוהים.
פריסה
ניתן למצוא פיורדים לאורך חופי נורווגיה, איסלנד וגרינלנד, בפינה הדרום-מערבית של ניו זילנד (ראו ארץ הפיורדים), בחוף המערבי של ניופאונדלנד, ובחופים הדרומיים והמערביים של אלסקה. החוף המערבי של סקוטלנד מכיל גם הוא פיורדים (הידועים כ-sea lochs), והמפרצים הארוכים דמויי הפיורדים של חופי ניו אינגלנד מכונים לעיתים "פיארדים" (fiards). הפיורד הגדול ביותר בעולם הוא קנגרטיטיווק שבגרינלנד, שאורכו 350 ק"מ.
חצי האי איסטריה בקרואטיה הוא מקום בו יש תצורות הדומות לפיורדים של סקנדינביה. לים פיורד, שאורכו 12 ק"מ, נמצא מדרום לפורץ', ליד העיירות וורסאר ורוביני. טכנית, אין מדובר בפיורד, שכן הוא נוצר על ידי הנהר פזינקיקה, שגרם לבלייה בקרקע בדרכו לים האדריאטי.
שריאל שליו
שריאל שליו (נולד ב-3 ביולי 1952) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה. שימש כמנהל המעבדה הארכאולוגית של חומרים וטכנולוגיות עתיקות ומסורתיות. במחקריו מתמקד פרופ' שליו בכימיה ופיזיקה של פריטים וסדימנטים ארכאולוגיים, כאשר בעזרת אנליזות כימיות ופיזיקליות משוחזרים מקורות חומרי הגלם, תהליכי הייצור, התפוצה ועוד. כיום עורך פרופ' שליו מחקרים בעיקר על מתכות עתיקות, כלי חרס, זכוכית וסדימנטים ארכאולוגיים.
קריירה אקדמית
שליו, יליד תל אביב, החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב, בה השלים בשנת 1979 תואר ראשון בארכאולוגיה ולימודי המזרח הקדום, ותואר שני באותם התחומים - בשנת 1986. בשנת 1993 הוענק לו תואר דוקטור לארכאולוגיה מטעם אוניברסיטת תל אביב על מחקר תעשיית המתכת בארץ ישראל בתקופה הכלקוליתית ובתקופת הברונזה הקדומה ותרומתה להבנת המבנה החברתי. החל משנת 1978 לימד פרופ' שליו באוניברסיטת תל אביב ומכללת בית-ברל, ובשנת 1992 החל ללמד כמרצה בכיר באוניברסיטת חיפה ובשנת 2007 מונה כפרופסור חבר בחוג לארכאולוגיה ובחוג לציוויליזציה ימית באוניברסיטת חיפה. בין הקורסים שמנחה פרופ' שליו: מבוא לארכאולוגיה ימית, ארכאומטלורגיה, טכנולוגיות עתיקות, ויישומים מדעיים בארכאולוגיה. בין תפקידיו האקדמאיים שימש כחבר סנאט באוניברסיטת חיפה, אחראי קשרי מחקר מול אוניברסיטת סורבון בפריז, ומשנת 2011 משמש כראש החוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה.
דוקטורט
מטרולוגיה עתיקה בארץ ישראל ותרומתה להבנת המבנה החברתי, בהנחייתם של פרופ' ז. הרצוג ופרופ' א. גרינבאום, אוניברסיטת תל אביב, 1993
הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית
הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית (באנגלית: Obsessive-compulsive personality disorder, או הפרעת אישיות אובססיבית-קומפולסיבית, בראשי תיבות: OCPD) היא הפרעת אישיות מאשכול ג'. הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית היא דפוס כרוני ולא אדפטיבי של פרפקציוניזם קיצוני, התעסקות בפרטים קטנים וצורך מופרז בשליטה על סביבתו של האדם, הגורמים למצוקה ופגיעה בתפקוד, בפרט בתחום של יחסים בינאישיים. הפרעה זו שונה מהפרעה טורדנית-כפייתית, אך חולקת עמה קווי דמיון. אנשים הסובלים מהפרעה זו מאופיינים בצמצום רגשי, חוש סדר מפותח, עקשנות, צורך מופרז בשליטה, פרפקציוניזם וחוסר גמישות.
אבחנה
האבחנה להפרעה זו ניתנת על ידי פסיכיאטר. על פי ה-DSM V, הפרעה זו מאופיינת על ידי דפוס חוזר של עיסוק יתר בסדר, פרפקציוניזם, שליטה נפשית ובינאישית על חשבון גמישות, פתיחות ויעילות. דפוס זה מתחיל בבגרות המוקדמת ומתקיים במגוון קשרים כפי שמתאפיין בארבעה או יותר מהבאים:
== מאפיינים קליניים == אנשים החיים עם הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית עסוקים מאוד בחוקים, תקנות, סדר וניקיון, פרטים והגעה לשלמות. תכונות אלו מובילות לצמצום הכללי של אישיותם ככלל. פעמים רבות הם מתארים סגנון חינוך קפדני למשמעת בילדותם. אנשים החיים עם הפרעה זו חווים טווח מצומצם יחסית של רגשות ומבטאים טווח מצומצם מהנורמלי של רגשות כלפי הסביבה. הם יכולים להביע חמימות ורוך אך במידה פחותה מאנשים ללא ההפרעה. החוויה הרגשית של החיים עם הפרעה זו היא חיים במתח מתמיד וקושי להגיע למצב של רגיעה ונינוחות. אנשים אלה ייתפסו על ידי סביבתם כרציניים מאוד ומסורים בצורה קיצונית לעבודתם. עם זאת חלק מהאנשים מסביב יהיו מתחים בין אנשים עם הפרעת אישיות זו לבין סביבתם, מתח הנובע בין השאר מחוסר נכונות להתפשר על דברים.
אנשים עם הפרעת אישיות זו עשויים להצליח מאוד בסוגי עבודה הדורשים אחריות, סדר, התמדה והקפדה על פרטים. הם יבצעו משימות תוך תשומת לב רבה מאוד לפרטים הקטנים ביותר. לעיתים הדבר גורם לכך שהם עסוקים יותר בפרטים שוליים וטכניים של לוחות זמנים, ופרטים טכניים אחרים, וישכחו את התמונה הגדולה (המשימה שיש לבצע). הנוקשות החשיבתית והגישה לפיה דברים חייבים להתרחש רק בדרך המסוימת שהם מוצאים כנכונה, תגרום לכך שיחסיהם של אנשים החיים עם הפרעה זו עם הסביבה יהיו גרועים במקרים רבים. מעשיהם של אנשים החיים עם הפרעה זו מתוכננים והם אינם נוטים לספונטניות או אימפולסיביות, להפך. אנשים החיים עם הפרעה זו יתקשו לעיתים קרובות בקבלת החלטות בצורה עצמאית, הן בשל התפיסה שההחלטה חייבת להיות על פי הכללים והנוהלים המקובלים, והן מפני שההחלטה חייבת להיות ההחלטה הנכונה והמדויקת ביותר האפשרית. אנשים החיים עם הפרעה זו נוטים להיות מחושבים ורציניים, עם מידה מסויגת של אדיבות, ונימוסים טובים. עם זאת מתחת לנימוסים אלה עלולים להתקיים מתח, כעס ותוקפנות היכולים להתפרץ בעוצמה.
מהלך ופרוגנוזה
אנשים החיים עם הפרעה זו יוכלו להצליח מאוד בתפקידים הדורשים סדר משמעת ואחריות. עם זאת היחסים עם הזולת הם בחלק מהמקרים קשים וסבוכים. כשיש שינויים לרעה ומשברים (בפרט משברים לא צפויים) בנסיבות החיים יש סכנה מוגברת להתפתחות הפרעה דיכאונית.
תחלואה נלווית
ממצאי עדכניים על תחלואה נלווית מצביעים על שכיחות תחלואה נלוית של דיכאון, אנורקסיה נרבוזה, היפוכונדריה וכן מחלת הפרקינסון. כמו כן יש שיעור גבוה של הפרעות חרדה שונות, והפרעות בוויסות רגשות.
שכיחות ואפידמיולוגיה
השכיחות של הפרעת אישיות טורדנית כפייתית היא מהגבוהות מבין הפרעות האישיות בקרב האוכלוסייה הכללית עם אומדן ממוצע הנע בין 2.1% ל 7.9%. ו-3%-10% בקרב מטופלים פסיכיאטריים. הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית שכיחה פי שניים בקרב גברים מאשר בקרב נשים. ולרוב מאובחנת בילדים הבכורים במשפחתם. ישנה שכיחות גבוהה יותר של ההפרעה בקרובי משפחה מדרגה ראשונה של הסובלים ממנה מאשר באוכלוסייה הכללית, דבר המצביע על מרכיב גנטי.
אבחנה מבדלת
הפרעה טורדנית כפייתית: קיימים קווי דמיון מסוימים בין OCPD להפרעה טורדנית כפייתית (OCD). כך, למשל, גם ב-OCD וגם בהפרעת אישיות טורדנית כפייתית יכול להיות עיסוק יתר בניקיון וסדר, כמו כן, קיים קשר חזק בין OCD להפרעת אישיות טורדנית כפייתית, כשבין 23% ל-32% מהאנשים עם OCD עונים גם לסימפטומים של הפרעת אישיות טורדנית כפייתית (ששיעורה, כאמור, הוא כ-1% באוכלוסייה הכללית). עם זאת, יש הבדלים בין ההפרעות:
אגרנות כפייתית: אנשים עם הפרעת אישיות טורדנית כפייתית עשויים לאגור חפצים ולהתקשות להפטר מהם. אבחנה של אגרנות כפייתית תיתכן לצד הפרעת האישיות רק אם האגרנות היא קיצונית (לדוגמה אם אדם אוסף חפצים חסרי ערך ואשפה, ואוגר אותם בביתו).
סוגיות תלויות תרבות
כמו בכל הפרעה אחרת, גם בהפרעת אישיות זו חשוב לקחת בחשבון מהם ערכי החברה ממנה מגיע האדם המאובחן. האם זו חברה שבה נוקשות והקפדה יתרה על פרטי פרטים הם בבחינת נורמה מקובלת או תכונה מוערכת אזי תכונות אישיות כאלה לא יעוררו קשיים רבים. לעומת זאת בחברות שבהן אין אלו תכונות מוערכות הפגיעה באיכות החיים (קשרים עם אנשים וכדומה) תהיה קשה יותר והאדם יחוש שהוא חריג במידה רבה יותר.
מחקר
במחקרים רבים נעשה שימוש בחלוקת הנבדקים לקבוצה של אנשים עם הפרעת אישיות טורדנית כפייתית ואנשים שיש להם גם הפרעה טורדנית כפייתית. כדי לעמוד על המאפיינים של ההפרעה מבחינת היכולת לבצע מטלות נבדקים היבטים של התפקוד הפסיכולוגי (רגשות, וכן מדדים פיזיים כמו קצב פעימות לב) בעת ביצוע משימות שונות כיוון אחר של מחקר מנסה להתחקות אחר הגורמים להפרעה זו. כך למשל ישנו מחקר שבדק את הקשר בין היקשרות לא בטוחה ובין הפרעת אישיות טורדנית כפייתית.
שיקום
אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו 40% נכות רפואית על ידי המוסד לביטוח לאומי בעקבות הפרעה נפשית זכאי לקבל שירותי סל שיקום, ראה ערך מורחב להלן
הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות
הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות (ברוסית: Центральное телевидение Гостелерадио СССР ,ЦТ СССР) היה הארגון האחראי על טלוויזיה הממלכתית הכלל ארצית ברית המועצות ובחלקו גם על הטלוויזיה האזורית. הארגון היה בשליטת המדינה, באמצעות הוועדה הממלכתית לשידורי רדיו וטלוויזיה (Государственный комитет СССР по телевидению и радиовещанию). הטלוויזיה המרכזית התקיימה מ-1951 עד 1991 עת התפרקה המדינה והטלוויזיה המרכזית פוצלה למספר רב של ערוצי טלוויזיה עצמאיים.
ב-22 במרץ 1951 הוקם אולפן הטלוויזיה המרכזית (Центральная студия телевидения) ששידר תוכניות רבות ומגוונות מדי שבוע, החל מה-1 בינואר 1955 הטלוויזיה החלה לשדר באופן יומיומי ומאז לא חדלה לשדר. ב-4 בנובמבר 1967 הטלוויזיה כבר שידרה בכל תחומי ברית המועצות וב-1 בינואר 1977 החלה לשדר בצבע ולא בשחור-לבן.
ג'רג' ראדו
ג'רג' ראדו (במקור רייזמן, בהונגרית: Radó György; בודפשט, 10 באוקטובר 1912 – בודפשט, 2 ביולי 1994) היה סופר יהודי-הונגרי, מתרגם ספרותי, היסטוריון ספרות, חבר באגודת מיצקיביץ ההונגרית.
הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות
התוכנית השנייה (המוסקבאית) של הטלוויזיה המרכזית (Вторая (московская) программа ЦТ) יצאה לדרך ב-14 בפברואר 1956, והחלה לשדר בצבעוני ב-14 בינואר 1960.
ג'רג' ראדו
ביוגרפיה
ג'רג' ראדו נולד במשפחה יהודית כילדם ראשון של ריקארד ראדו (1876–1945), עורך העיתון של "עיתון הבירה" ושל אירמה קסגי (1887–1975). סבו וסבתו מצד אביב היו שמעון רייזמן ושרולטה רוהמן. סבו וסבתו מצד אמו היו שמעון קסגי והרמין שולהוף. בשנת 1919 הוריו המירו את דתם לקתולית.
הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות
ב-7 במרץ 1991 בהתאם להחלטת הממשלה נוסדה החברה הממלכתית לטלוויזיה ורדיו ( Всесоюзная Государственная Телевизионная и Радиовещательная Компания) בקבלה את הערוצים הארציים של הטלוויזיה המרכזי. באוגוסט 1991 הערוץ הרביעי ששידר רק בערבים, התחיל לשדר במשך כל היום. ב-16 בספטמבר 1991 הערוץ השני חדל לשדר ואת שידוריו מחליף ערוץ מקומי של הרפובליקה הסובייטית הרוסית, באוקטובר אותה שנה הערוץ המוסקבאי (התוכנית הראשונה של הטלוויזיה המרכזית) חדל לשדר ואת מקומו יורש ערוץ טלוויזיה מוסקבאי.