cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלפרד סטיגליץ
אוקיף ואמנות מודרנית
במהלך אותה תקופה סטיגליץ ואוקיף המשיכו לגור יחד. היא הייתה בעלת רוח חופשייה והסתדרה היטב עם סטיגליץ וחבריו, אבל מדי פעם היא הזדקקה לפסק זמן של שבועות או חודשים בהם היא התמקדה בציור וביצירה. הסידור הזה עבד היטב עם אורח החיים של סטיגליץ והוא ניצל את זמן היעדרותה בצילום ובקידום אמנות מודרנית.
אחד הדברים החשובים שאוקיף סיפקה לו זה המוזה שהוא תמיד רצה. הוא צילם אותה באופן אובססיבי בין השנים 1918-1925, התקופה הפורה ביותר בחייו. בתקופה זו הוא ייצר יותר מ-350 תצלומים של אוקיף שהציגו מנעד רחב של דמותה, מצב רוחה ויופיה. הוא צילם תקריבים רבים של חלקי גופה במיוחד את הידיים שלה. התצלומים הללו נשארו אחד התיעודים הדינמיים והאינטימיים של אינדיבידואל אחד בהיסטוריה של האמנות.
ב-1920 הוזמן סטיגליץ על ידי מיטשל קנרלי מגלריית אנדרסון בניו יורק, להרכיב תערוכה מרכזית של צילומיו. הוא נענה ועסק זמן רב בהרכבת עבודות אחרונות ובתחילת 1921 הוא תלה את תערוכת הצילום הראשונה מאז 1913 בה איש אחד מציג את הצילומים שלו. מתוך 146 צילומים שבחר להציג, נראו לפני כן רק 17. 46 היו של אוקיף ביניהם הרבה צילומי עירום. שמה של אוקיף לא פורסם באף אחד מהצילומים על פי הסכם בין סטיגליץ לאוקיף.
בשנת 1922 סטיגליץ ארגן תערוכת ציורים גדולה של ג'ון מרינס בגלריית אנדרסון. לאחר מכן התקיימה מכירה פומבית של כמאתיים ציורים של יותר מארבעים אמנים לרבות אוקיף. סטיגליץ התמלא בכוחות מחודשים והחל את אחת היוזמות היצירתיות ביותר שלו-צילום סדרת מחקרים של עננים פשוט בשל צורתם ויופיים. הוא הסביר: "רציתי לצלם עננים כדי לברר מה למדתי בארבעים שנה על צילום. להעביר את פילוסופיית החיים שלי דרך העננים. להראות שהצילומים שלי לא מחויבים לנושא ספציפי-לא לעץ ולא לפנים או למותרות מיוחדות, העננים נגישים לכול". בסוף הקיץ הוא יצר סדרה בשם "מוזיקה - צילום של עשרה עננים ברצף". במהלך שתים עשרה השנים הבאות הוא צילם מאות צילומים של עננים ללא כל סימן היכר של מיקום או כיוון. הצילומים הללו מוכרים בדרך כלל כצילומים מופשטים ראשונים, הם נשארו חלק מהצילומים החזקים ביותר שלו.
ב-1922 אימו של סטיגליץ נפטרה וכפי שהתנהג כשאביו נפטר הוא קבר את צערו בעבודתו.
ב-1923 סטיגליץ ארגן תערוכה עבור אוקיף. הוא בילה את רוב תקופת האביב בפרסום וביחסי ציבור. לבסוף נמכרו עשרים ציורים שלה ביותר מ-3000 דולר. בקיץ אוקיף שוב פרשה לדרום המערב וסטיגליץ נשאר לבדו רוב הזמן, עם סטרנד ואשתו החדשה בק באגם ג'ורג'. הוא החל לצלם את בק בעירום ובמהרה הוקסם ממנה. היה להם רומן קצר לפני שאוקיף חזרה. בשובה היא הבינה שקרה ביניהם משהו אך לא ראתה במאהבת החדשה של סטיגליץ איום רציני למערכת היחסים ביניהם והיא נתנה לזה לחלוף. שש שנים מאוחר יותר היה לה רומן משלה עם בק בניו מקסיקו.
ב-1924 הגירושים של סטיגליץ אושרו סוף סוף על ידי שופט ותוך ארבעה חודשים אוקיף וסטיגליץ התחתנו בטקס פרטי וצנוע. לא הייתה שם קבלת פנים, מסיבה או ירח דבש. לא נראה שלנישואים הייתה השפעה מיידית על סטיגליץ או אוקיף. שניהם המשיכו לעבוד על הפרויקטים הפרטיים שלהם, כפי שעשו לפני כן. בשנים הבאות אוקיף בילתה את רוב זמנה בניו מקסיקו בזמן שסטיגליץ נשאר רוב הזמן בניו יורק, מלבד נסיעותיו בקיץ לאגם ג'ורג'.
בסוף 1924 המוזיאון לאמנות בבוסטון רכש אוסף של 27 צילומים של סטיגליץ. זו הייתה הפעם הראשונה שמוזיאון חשוב כלל צילומים באוסף הקבוע שלו. סטיגליץ תרם את הצילומים על מנת לזכות בשליטה מלאה על התמונות שייכנסו לאוסף.
שנים אחרונות
בראשית שנת 1938 עבר סטיגליץ התקף לב קשה, אחד מתוך שישה התקפי תעוקת לב שתקפו אותו במהלך שמונה השנים הבאות. לעיתים קרובות הוא ישן על מצע קטן בגלריה ככל הנראה כתוצאה מחולשתו או מחוסר רצון לחזור לבית ריק.
אוקיף נשארה בביתה כמעט כל תקופה זו, היא לא ראתה סיבה לחזור גם לאחר כל התקפותיו של סטיגליץ. בקיץ 1946 סבל סטיגליץ מהתקף הלב האחרון שלו, הוא נשאר בתרדמת זמן ארוך מספיק שאיפשר לאוקיף לחזור סוף סוף הביתה. אוקיף הייתה עמו כשהוא נפטר.
לאחר מכן החלה אוקיף לארגן את כל נכסיו של סטיגליץ. היו לו למעלה מ-3000 צילומים, 850 עבודות אמנות רובן של אמנים שהוא ייצג, 580 הדפסים ועותקים של צלמים אחרים, אוסף עצום של ספרים וכתבים ועוד 50,000 מכתבי התכתבות. אוקיף קיבלה את הסמכות הבלעדית להחליט מה לעשות עם כל החפצים שלו, לקח לה שלוש שנים למיין באופן אישי את כל חפציו. היא תרמה כמעט את כל עבודותיו למוזיאונים מרכזיים בארצות הברית.
סרדאר ברדימוחמדוב
סרדאר גוּרְבָּנְגוּלִיֶיבִיץ' בֶרְדִימוּחָמֶדוֹב (בטורקמנית: Serdar Gurbangulyýewiç Berdimuhamedow; נולד ב-22 בספטמבר 1981) הוא חבר פרלמנט, מדינאי ודיפלומט טורקמני שמכהן מאז מרץ 2022 כנשיא טורקמניסטן. בעבר כיהן כסגן שר החוץ של טורקמניסטן.
ברדימוחמדוב זכה בבחירות לנשיאות טורקמניסטן ב-2022 ברוב של כ-73% מקולות המצביעים. הבחירות הוגדרו על ידי משקיפים מהמערב כלא חופשיות ולא הוגנות. הוא ירש תפקיד הנשיא מאביו, נשיא טורקמניסטן לשעבר גוּרְבָּנְגוּלִי בֶרְדִימוּחָמֶדוֹב.
ביוגרפיה
ברדימוחמדוב נולד בספטמבר 1981 בעיר אשגבאט שבהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית. סרדאר הוא דיפלומט בהשכלתו. בשנת 2001 השלים את לימודיו באניברסיטה לחקלאות בטורקמניסטן כמהנדס. בשנת 2011 למד באקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ הרוסי והתמחה בתחום היחסים הבינלאומיים. ב-2013 השלים את תוכנית מרכז ז'נבה למדיניות ביטחון בתחום ביטחון בינלאומי ואירופי.
בשנת 2001 התגייס לצבא טורקמניסטן ושירת בו במשך 3 שנים. לאחר שסיים את שירותו הצבאי עבד בהתאחדות לתעשיית המזון של טורקמניסטן כיועץ ראשי ובשנים 2008—2011 שירת כיועץ בשגרירות הטורקמנית ברוסיה. בשנים 2011—2013 שירת בנציגות הדיפלומטית של טורקמניסטן במשרדי האו"ם שבז'נבה.
ב-2013 חזר לטורקמניסטן ומונה לעמוד בראש מחלקת מדינות אירופה במשרד החוץ הטורקמני ולאחר מכן בשנים 2013—2016 כיהן כסגן הסוכנות הממלכתית לניהול ושימוש במשאבי מימן ופחמן. במשך כשנה (2016—2017) כיהן כראש מחלקת מידע בינלאומי.
בנובמבר 2016 נבחר כחבר במג'יליס, האספה המחוקקת של טורקמניסטן. במרץ 2017 מונה ליושב ראש הוועדה לחקיקה ותקינה. במרץ 2018 נבחר מחדש כחבר פרלמנט ובמרץ 2018 הוחלט למנותו לתפקיד סגן שר החוץ.
בפברואר 2022 אושר כי ברדימוחמדוב יתמודד לבחירות לנשיאות ב-12 במרץ. הוא ניצח בבחירות עם 72.97% מהקולות, והפך ליורשו של אביו כנשיא.
חייו האישיים
הוא נשוי ולו ארבעה ילדים. הוא דובר אנגלית, רוסית וטורקמנית.
מעלה גלבוע
מַעֲלֵה-גִּלְבּוֹעַ הוא קיבוץ דתי, השוכן בפסגת הר הגלבוע, בקצה הצפון מערבי של רכס הרי השומרון, בסמיכות לקיבוץ הדתי מירב. עקב היותם שני הקיבוצים הדתיים היחידים באזור, הוחלט כי למרות מיקומם על הרי הגלבוע, הם לא ישויכו מבחינה מוניציפלית למועצה אזורית הגלבוע, אלא למועצה אזורית עמק המעיינות, שבה קיים גוש הקיבוצים הדתיים טירת צבי, שדה אליהו, עין הנצי"ב ושלוחות. היישוב מונה כ-150 משפחות וכ-840 תושבים.
היסטוריה
קיבוץ מעלה גלבוע, הוקם כהיאחזות נח"ל ב-29 בנובמבר 1962, לציון יום כ"ט בנובמבר. בעת הקמתו הייתה מחלוקת על שם המקום. הנח"ל התייחס אליו כאל "מצפור הגלבוע", בעוד יוסף ויץ קרא לו "מעלה גלבוע".
בשנת 1968 התאזרח ויושב בידי אנשי הקיבוץ הדתי. בשנת 1974 הוא אוכלס מחדש בעקבות משבר חברתי. בסוף שנות ה-80 היו בקיבוץ כ-50 משפחות, אולם בעקבות קשיים כלכליים ועזיבה הוא הגיע בשנת 1997 למצב משברי, וכמעט ופורק. לאחר תהליך הבראה כלכלת הקיבוץ יציבה יותר, והוא הצליח להחזיר את כל חובותיו. בתחילת 2013 היו בו 75 חברים ומועמדים ועוד כ-55 משפחות במעמד תושבות (חלקם בהרחבה קהילתית), כך שסך הכל היו במעלה גלבוע מעל 100 משפחות. בשנת 2023 יש סה"כ 175 משפחות במעלה גלבוע.
ענפי הפרנסה העיקריים בקיבוץ הם חקלאיים: גידולי גד"ש ומטעים (כרם יין, כרם מאכל, בננות, מנגו, ליצ'י) גידול ושיווק גזר, רפת חלב, מדגה ותרנגולי הודו. בנוסף קיבוץ מעלה גלבוע הוא חלוץ האנרגיה המתחדשת בישראל ומפעיל מתקנים רבים, מגוונים וחדשניים של ייצור אנרגיה ירוקה. כמו כן, בולטת בקיבוץ נוכחותה של ישיבת מעלה גלבוע, ישיבת שילוב של הקיבוץ הדתי, המשלבת לימוד תורה עם חיי מעשה ושירות צבאי. רב הקיבוץ הוא הרב בני הולצמן.
כמו מרבית הקיבוצים, גם קיבוץ מעלה גלבוע עבר תהליך של הפרטה. היבטים אחדים של השיתופיות הקיבוצית נעלמים, ושירותים אחרים שלהם זכאי חבר הקיבוץ מתורגמים לערכם הכלכלי.
ניתן להתקבל לקליטה בקיבוץ. יש לעבור תהליך קליטה שבסופו ניתן לשכור דירה מהקיבוץ. כעבור שנתיים יש להחליט האם נשארים במסלול של תושבות בקיבוץ או שמעדיפים להצטרף לחברות.
חוות הרוח במעלה גלבוע
בשטח החקלאי של הקיבוץ הוקמה חוות רוח על ידי חברת "אפקון תעשיות" (מקבוצת "שלמה Sixt"), ובה 14 טורבינות רוח (חוות רוח דומה נמצאת ברמת סירין ובה 11 טורבינות).
בצמוד לחווה נמצאת הבריכה הגבוהה של מפעל אנרגיה שאובה של תחנת הכוח מעלה גלבוע.
אודי פרסי
אודי (יהודה) פרסי (נולד ב-30 באוקטובר 1982) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
אודי (יהודה) פרסי נולד וגדל בבת ים. הוא הבכור במשפחה של שלושה אחים, ובגיל 13 עברה משפחתו לראשון לציון. פרסי למד במגמת פסיכולוגיה בתיכון הגימנסיה הריאלית, שירת כמפקד לוחמים ביחידה מובחרת בחיל הים.
ב-2005, לאחר שירותו הצבאי, החל ללמוד משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים. במהלך לימודיו זכה במלגת קרן שרת בשנים- 2006 ו-2007. ובשנה לאחר מכן, במלגת הצטיינות (מונולוגים- "קרן אלי לאון"). בין ההצגות בהן שיחק במהלך לימודיו: "שתיקה" מאת הרולד פינטר, "שוליים קשים" ו"גריל פרצר בחנות הפורנו".
מיד לאחר שסיים את לימודי המשחק שלו ב-2008, החל פרסי את לימודיו האקדמיים בסמינר הקיבוצים ובשנת 2011 סיים וקיבל תואר הראשון משולב בבימוי והוראת תיאטרון. בשנה האחרונה ללימודי התואר זכה במלגת הצטיינות כבמאי מטעם סמינר הקיבוצים.
בשנת 2012, למד פרסי בסטודיו למשחק של איוואנה צ'בק בלוס-אנג'לס, ארצות הברית.
תיאטרון
עם סיום לימודיו החל לשחק בתיאטרון המדיטק, בתיאטרון הקיבוץ ("תרנגול כפרות"), בתיאטרון ארצי לנוער ("מזריץ'), בצוותא ("ביאטריצ'ה"), בתיאטרון הסימטה ("מעלית שירות"), בתיאטרון תמונע ("גן ריקי", "פריחת ההדרים") ובתיאטרון אורנה פורת ("הבחירה", "אקסודוס", "הרפתקה בחולות", "שתי פנים לאמת").
בשנת 2010 החל פרסי לשחק בתיאטרון הקאמרי ("האריסטוקרטים"). בשנת 2015 שיחק בתיאטרון באר שבע ("חבלי משיח") ובהצגה "הלב הנורמלי" במרכז הגאה בתפקיד נד וויקס. על תפקידו בהצגה היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי הבמה (קיפוד הזהב) והיה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי המדיה לקהילה הגאה.
בשנת 2016 החל לשחק במונודרמה (הצגת יחיד) "תשמעו סיפור" מאת אייל נחמיאס ובבימויו בתיאטרון אורנה פורת. בדצמבר 2016 ובתחילת 2017 החל לשחק במחזה "אידיאליזם" בתיאטרון תמונע. קומדיית מתח דרמטית על שכתב וביים יגאל זקס במסגרת אנסמבל קבוצת עבודה, משתתפים גם שרון אלכסנדר, מירב גרובר, בתאל משיאן ואסף פריינטא.
קולנוע וטלוויזיה
ב-2010 שיחק בפרק בתוכנית הניסוי החברתי מה אתם הייתם עושים? של חיים הכט, כחייל שרוצה להתאבד.
ב-2012 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "חדר 514" של שרון בר-זיו.
באוגוסט 2012 גילם פרסי את תפקידו של מנהל האולפן בסרטו עטור הכוכבים של הבמאי שמי זרחין- "העולם מצחיק".
ב-2014 שיחק בסדרת הנוער "כוכב הצפון" ו"זגורי אימפריה" בתפקידי אורח ובסרט קצר "MIND THE GAP" בתפקיד הראשי.
ב-2015 שיחק בסרט "המילים הטובות" של הבמאי שמי זרחין בתפקיד משני. לצד רותם זיסמן-כהן, צחי הלוי, רועי אסף.
בשנת 2015 יצא הסרט "10% ילדה שלי" שבו פרסי מככב בתפקיד הראשי יחד עם יהלי פרידמן בת ה־8 לצד השחקנים: עידן אלתרמן, ורד פלדמן, גור בנטוביץ' ואורי קלאוזנר.
באותה שנה צילם את הסרט של הבמאי ניצן גלעדי "חתונה טואלט" שלאחר מכן שמו שונה ל"חתונה מנייר" לצד רועי אסף, מורן רוזנבלט, אסי לוי. ואת סרטו החדש של אורי ברבש "קאפו בירושלים" יחד עם גיל פרנק ו מיה דגן.
בשנת 2016 שיחק פרסי בשלושה סרטים: "לעבור את הקיר" - סרטה השני של הבמאית רמה בורשטיין בתפקיד רונן ("הדייט העיוור"). "נמל בית" של הבמאי ארז תדמור בתפקיד משני, ובסרט קצר, קופרודוקציה קנדית-ישראלית של הבמאית רונה רוזן בתפקיד הראשי.
בשנת 2017 יצא לקולנוע הסרט "אנתרקס" של הבמאי שי שרף, בו פרסי משחק בתפקיד הראשי.
באותה השנה השתתף בסרט הקצר "בית מקרטון".
פרסי שיחק את הדמות של "אסי" - בן זוגו של תום אבני בסדרה "שלטון הצללים" של HOT, בשנת 2018.
בשנת 2019 השתתף בסדרות "כדברא" (YES), "מצולמים - מה קשור" (HOT), "המדובב" (YES) ובסרט קצר של הבמאית לירי בן דרור, והיה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל Little Wing festival / LONDON.
בשנת 2019 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "15 שנה". על תפקידו בסרט זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה יחד עם עודד לאופולד.
באפריל 2020 יצא לאקרנים הסרט "הלילה הארוך ביותר" שביים נדב שירמן והפיק נתי דינר, בתפקיד חיים פרץ.
בשנת 2020 השתתף בסדרה ספיידרז.
בנובמבר 2020 שיחק בסדרה "חזרות" של כאן 11, בתפקיד רעות, בן זוגה של מיה (אגם רודברג).
בשנת 2021 שיחק בסדרה "מותק בול באמצע" של כאן 11, בתפקיד ג'וליאנו, לוביסט שעובד תחת אלכס.
מלבד עבודתו בקולנוע ובתיאטרון, פרסי מלמד משחק מול מצלמה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, מכין שחקנים לתפקידים בקולנוע ובטלוויזיה ומעביר סדנאות להנחיית שחקנים לבוגרי בתי ספר למשחק יחד עם עמיתו דורון עמית.
חיים אישיים
פרסי מתגורר ברמת גן עם אשתו לי, וילדיו מיקה ודויד-דניאל.
ליסנדרו לופס
ליסנדרו לופס (בספרדית: Lisandro López; נולד ב-2 במרץ 1983 בבואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סרמיינטו. שיחק בעבר בנבחרת ארגנטינה.
קריירה
לופס, המכונה ליצ'ה בארגנטינה ולילו בפורטוגל, החל את הקריירה המקצועית בקבוצת ראסינג קלוב, אחת מחמש הקבוצות הגדולות של ארגנטינה. הוא הפך לאחד החלוצים הטובים בליגה הארגנטינאית וסיים כמלך השערים בשנת 2004 עם 18 שערים ב-37 משחקים (מלך השערים בסיכום שני הטורנירים של השנה).
יכולתו במדי ראסינג הביאה את פורטו, ענקית הכדורגל הפורטוגזית, לרכוש אותו תמורת 2.5 מיליון אירו. אחרי שנתיים בהן לא בלט במיוחד, הפך ליסנדרו לחלוץ המוביל של הקבוצה. הוא סיים את עונת 2007/2008 כמלך השערים של הליגה הפורטוגזית עם 24 שערים ב-27 משחקים. בתום העונה נבחר לופס לשחקן המצטיין בליגה.
בשנת 2009 חתם באולימפיק ליון הצרפתית ופתח את העונה מצוין עם 7 כיבושים בליגה ובאירופה. מאוחר יותר נפצע, וכושר המשחק שלו נפגע. ברבע גמר ליגת האלופות שבו אירחה ליון את בורדו הבקיע ליסנדרו צמד.
ב-8 באוגוסט 2013 חתם לופס באל-גארפה הקטרית.
אורסולה מלבין
אורסולה מלבין (Ursula Malbin; 12 באפריל 1917 – 3 ביוני 2020) הייתה פסלת ישראלית.
ביוגרפיה
מלבין נולדה בברלין, בירת הקיסרות הגרמנית למשפחה של רופאים. בשנת 1939 נמלטה לז'נבה שבשווייץ ובה למדה באקדמיה לאמנות והחלה את דרכה האמנותית. במהלך לימודיה פגשה את הפסל הנרי פיקוט (או פאגוט) ונישאה לו.
הנרי הפך במהרה לפסל מפורסם ומצליח ולאט לאט הצליחה גם אורסולה לזכות בהכרה למרות היותה אישה במקצוע גברי. בתחילת דרכה חתמה על פסליה בשם משפחתה בלבד, וזאת כדי שיקשה לזהות שמדובר בפסלת.
מלבין הגיעה לראשונה לישראל ב-1964 כתיירת, ובשנת 1967 החליטה לרכוש בית מגורים בעין הוד. מאז היא חילקה את זמנה בין בתיה - זה שליד ז'נבה וזה שבעין הוד. גם דרכה האמנותית הייתה מחולקת. בעין הוד היא קיבלה השראה ותכננה את הסקיצות לפסלים ואילו את היציקה עצמה היא ביצעה בשווייץ.
רוב פסליה היו דמויות, הן של נשים הן של ילדים והן של גברים, ועליהם זכתה בפרסים שונים שהחשוב שבהם הוא פרס האקדמיה הצרפתית לאמנות.
אחרי שיצקה מספר פסלים והעמידה אותם בחצר ביתה בעין הוד, הפך המקום לאתר ביקור. כשראתה זאת ומתוך רצון להציג את עבודותיה בפני הציבור הרחב הגתה את רעיון הקמת גן פסלים.
את גן הפסלים בחיפה (הנמצא בשדרות הציונות 114) בנתה מכספה ותרמה לו את כל 29 הפסלים המוצבים בו, ואחרי שאחד הפסלים העשוי מ-200 ק"ג ברונזה נגנב, תרמה פסל חליפי.
נפטרה בשווייץ ב-3 ביוני 2020.
היחידה למחקר ותשתית טכנולוגית
היחידה למחקר ותשתית טכנולוגית (בראשי תיבות: מת"ט) היא יחידת מחקר מדעי הכפופה למפא"ת במשרד הביטחון שמטרתה איתור, פיתוח וקידום טכנולוגיות הנותנות מענה לצרכים הביטחוניים של מדינת ישראל.
בנוסף לפעילות הדוקה עם התעשיות הביטחוניות בישראל, היחידה פועלת בשיתוף פעולה לטובת מחקרים עם גופי האקדמיה המרכזיים בישראל.
תחומי עיסוק
תחומי העיסוק המרכזיים של היחידה כוללים:
היינריך קארו
היינריך קארו (בגרמנית Heinrich Caro; 13 בפברואר 1834 - 11 בספטמבר 1910) היה כימאי יהודי גרמני.
ביוגרפיה
קארו נולד בפוזנן פולין לשמעון קארו ועמליה לבית שניצלר, יהודים חילונים מהמעמד הבינוני גבוה, שהיו ספוגים בתרבות הגרמנית
קארו למד בבית ספר בפוזן, ובשנת 1842 עברה המשפחה לברלין, כדי לעקוף את המגבלות שהוטלו על יהודים בפוזן.
בספטמבר 1852 סיים קארו את לימודיו התיכוניים, ובאוקטובר 1852 החל ללמוד כימיה בבית הספר המקצועי המלכותי בברלין. במקביל הוא לקח קורסים באוניברסיטת הומבולדט.
בשנת 1859 עבר למנצ'סטר אנגליה, ויצר קשרים עם אוגוסט וילהלם פון הופמן, פיטר גרייס (Peter Griess), וויליאם הנרי פרקין (William Henry Perkin), שהשפיעו על עבודתו.
במהלך שהותו באנגליה מצא דרך חדשה לייצור מובאין, גילה את האינדולין המומס באלכוהול, והוציא עם עמיתים פטנט על צבע צהוב המכונה הצהוב של מנצ'סטר.
בשנת 1866 שב לגרמניה למשרה בכימיה בהיידלברג. בשנת 1868 הוא מונה למנהל הטכני של BASF, תפקיד בו החזיק עד 1890. גם לאחר מכן, המשיך קארו בקשרים לחברת BASF, בתור יועץ. לקארו מיוחסת התפתחות החברה מחברה יחסית קטנה לחברת ענק חובקת עולם. בכתבה בעיתון בתחילת 1920 נמנתה עבודתו עם אלו של פריץ הבר ונתן גרינשטיין כאחראיות להתפתחות המואצת של התעשייה הכימית הגרמנית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
סלט ירוק
סלט ירוק הוא סלט המבוסס על ירקות עלים כגון חסה, רוקט (ארוגולה), תרד ועוד. נהוג לתבלו במלח וברוטב כגון שמן, חומץ, מיץ לימון, רוטב חרדל ודבש, רוטב אלף האיים, רוטב שום. יש המוסיפים לו בצל, רצועות פלפל או פלחי עגבנייה.
זאת מלחמה
זאת מלחמה (באנגלית: This Means War) הוא סרט ריגול אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית שבוימה על ידי הבמאי מקג'י. בסרט מככבים ריס וית'רספון, כריס פיין וטום הארדי בעלילה אשר במרכזה שני סוכני CIA הנאבקים ביניהם על אהבה של אישה אחת.
עלילה
שני סוכני CIA, פ.ד.ר פוסטר (כריס פיין), חתיך האוחז עצמו כמומחה בנשים, וחברו הטוב טאק האנסן (טום הארדי), גרוש עם ילד שמזה זמן רב לא יצא לדייטים, משרתים יחד בסוכנות CIA ופועלים לסיכול מזימתו של היינריך הגרמני. ניסיונם לעצור אותו במסיבה יוקרתית, מוביל להרג אחיו של היינריך, בלאגן והרס רכוש, והבטחה לנקמה.
המפעילה שלהם מודיעה להם שהיא אוסרת להם לצאת לפעילות שטח, ולפיכך השניים נאלצים להעסיק את עצמם באמצעים שונים.
לאחר שרואה פרסומת לאתר היכרויות מחליט טאק להכניס את שמו לאתר כזה. לורה סקוט, (ריס וית'רספון), מנהלת מכון לבדיקת מוצרים מגלה את שמו של טאק. השניים יוצאים לדייט, וזה האחרון מתאהב בה במהרה. פ.ד.ר ששהה באזור הדייט כדי שיוכל לסייע לחברו למקרה ויתקע, פוגש את סקוט בחנות וידאו, ללא ידיעה כי היא בת זוגו לדייט של טאק. הוא מנסה להזמין אותה לדייט, אך היא מסרבת. פ.ד.ר לא מתייאש, והוא מגיע למקום עבודתה ומפעיל עליה לחץ שתצא איתו לדייט. המהלך עוזר והיא מסכימה בלית ברירה.
בסופו של דבר, מודיעה לורה כי היא בוחרת בפ.ד.ר, טאק חוזר אל גרושתו ובנו והחברות בין השניים חוזרת לתיקנה.
לבסוף מתגלה שפ.ד.ר הציע נישואים ללורן וסיפר לטאק שלפני הרבה מאוד זמן הוא שכב עם אשתו עוד לפני שהוא הכיר אותה.
ביקורת
הסרט קיבל ברובו ביקורות שליליות. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 26%, בהתבסס על 184 סקירות. על הסרט נכתב, "שיא שפל בקריירה לכל אחד משלושת השחקנים, זאת מלחמה ערוך בצורה מגושמת, לא רומנטי ולא מצחיק".
במדור הביקורות של ynet קיבל הסרט ציון של 1.5 מתוך 5.
מנחם זולאי
מנחם זוּלַאי (Zulay; ב' באדר תרס"א, 1901, גליציה – ד' בכסלו תשט"ו, 29 בנובמבר 1954, ירושלים) היה חוקר הפיוט והשירה העברית בימי הביניים. היה מראשוני חוקרי הפיוט הארץ-ישראלי הקדום, בעיקר על בסיס ממצאי הגניזה הקהירית, והניח בכך את היסודות לחקר הפיוט. התמקד במיוחד בפיוטי יניי, שעליהם כתב את ספרו הגדול "פיוטי יניי" (1938).
ביוגרפיה
מנחם זולאי נולד בכפר אושציאנצי שליד העיירה רוּדקי (רידיק) בגליציה, שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרו-הונגרית והייתה משויכת תרבותית ללשון הגרמנית. הוא למד כילד אצל אביו, ועבר עם המשפחה לבירת האימפריה וינה. עלה לארץ ישראל בשנת תר"ף (1920), בהיותו כבן 19. את שנותיו הראשונות בארץ עשה בירושלים, שם עבד כפועל בניין והשלים לימודיו בבית המדרש למורים של תנועת "המזרחי" אצל ר' אליעזר מאיר ליפשיץ. בתרפ"ד סיים את לימודיו, ויצא להורות בכפר חסידים.
בשנת 1926 נסע זולאי לצוויקאו שבגרמניה, כדי להצטרף לצוות המקורב לשלמה זלמן שוקן בספרייתו. הוא היה מורה לעברית של ילדיו של שוקן, ועסק במיון ובקִטלוג ספרייתו העשירה של שוקן. תוך עבודתו בחקר הפיוט העברי הקדום, בסיוע אוצרות כתבי היד ודפוסים ראשונים, שרכש שוקן לספרייתו, גם השלים את לימודיו בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת בון אצל פרופ' פאול קאלה, עם דוקטורט בנושא הליטורגיה של יהדות בבל (הדיסרטציה, שכותרתה Zur Liturgie der babylonischen Juden: Geniza-Texte ediert, übersetzt und bearbeitet sowie auf ihre punktation hin untersucht, תורגמה לעברית על ידי בתו במלאת חמישים שנה למותו).
בשנת 1930 התמנה זולאי לעוזרו של חיים ברודי בספריית שוקן, קודם בגרמניה, ועם חזרתו לארץ, לירושלים, בשנת 1933, הצטרף לצוות הספרנים כשהועברה ספריית שוקן לירושלים, בשנת 1934. הוא עבד בספריית שוקן עד פטירתו.
זולאי היה מראשוני החוקרים של כתבי היד של הפיוט העברי הקדום. הוא שגילה לעולם המדעי ולקורא המשכיל את הפייטן הארצישראלי הקדום יניי; את פיוטיו הוא אסף, ליקט, פירש וההדיר. זולאי הרים תרומה ראשונית וחשובה גם לחקר שירתו של רב סעדיה גאון.
נפטר בשנת 1954 בירושלים ונקבר בהר המנוחות. בתו היא עדה ירדני. נינתו היא הזמרת אלה לי להב.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה
דני ספרים
דני ספרים בע"מ היא הוצאת ספרים ישראלית שנוסדה ומנוהלת על ידי המו"ל דני פחימה.
היסטוריה
ההוצאה החלה כחנות ספרים שייסד פחימה עם אחיו בירושלים בשנת 1981 ובשנת 1985 הוציא לאור את הספר הראשון כהוצאה, "מברשת השיניים הראשונה שלי", שכתבה נורית כהן, גיסתו. עד היום הוציאה לאור כ־500 ספרים, רובם ספרי ילדים. בין מחברי ספרי ילדים שהוצאו על ידי הוצאת לאור ניתן לציין את אורה קרופיק שמוציאה כל שנה ספר חדש.
משרדי ההוצאה נמצאים בקריית גת.
כמו כן מוציא שני עיתוני ילדים לציבור הדתי: "אותיות" ו"סוכריות". ההוצאה מפרסמת את סדרת ספרי קופיקו וצ'יפופו של תמר בורנשטיין־לזר. חגי ברקת משמש כעורך הראשי של ההוצאה.
בשנת 2009 רכשה ההוצאה את הוצאת הספרים יוסף שרברק, וכך קבלה בעלות על יצירות קלאסיות רבות בספרות העברית, בהם ספריה של דבורה עומר וספרי מוזיקה של יוני רכטר, אהוד מנור ומתי כספי.
דני ספרים חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
עימאד מורנייה
עימאד פאיז מורנייה (בערבית: عماد فايز مغنية, תעתיק מדויק: עִמאד פאיז מֻעְ'ניה; 7 בדצמבר 1962 – 12 בפברואר 2008) היה טרוריסט לבנוני, וראש הזרוע הצבאית ו"מספר 2" בארגון חזבאללה. נהרג בפיצוץ מכונית בשכונת כפר סוסה בדמשק, בהתנקשות שבוצעה, לפי תחקירים עיתונאיים בארצות הברית, במשותף בידי ה-CIA והמוסד.
ביוגרפיה
מורנייה נולד ב-7 בדצמבר 1962 בכפר טיר דבא שליד צור בדרום לבנון. הוא החל את מעורבותו בפעילות טרור במלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1975 בהצטרפות לפת"ח, ולאחר מכן הצטרף לכוח 17 של הפת"ח. בשנת 1982, בעקבות עזיבת הפת"ח לתוניס, הצטרף מורנייה לארגון חזבאללה. בתחילת שנות ה-90 הקים את "מנגנון המחקרים המיוחדים", הגוף האחראי על המבצעים הצבאיים המיוחדים של הארגון.
בשל תפקידו כראש הזרוע הצבאית של חזבאללה, היה מורנייה חבר ב"מועצת השורא המחליטה", שמנהלת את חזבאללה, תחת השם הבדוי "ג'ואד נור א-דין". הוא נחשב כ"מספר 2" בארגון, ותחת פיקודו ביצע חזבאללה פיגועים רבים (הפיגוע הקשה הראשון שמורנייה נטל חלק בתכנונו היה אסון צור הראשון). הארגון פגע בכוחות הזרים בלבנון, בפעולות טרור שגרמו לכ-400 אבדות והביאו ליציאת הכוח הרב-לאומי מלבנון ולהעמקת החסות הסורית על לבנון. בנוסף, עמד מורנייה בראש יחידות המודיעין, הביטחון המסכל; היה אחראי על אבטחתו האישית של חסן נסראללה (וככזה ידע כל פרט ופרט על מנהגיו, על משפחתו ועל התנהלותם היומיומית); והיה גם קצין הקישור לארגון משמרות המהפכה האיראני, לכוח קודס שפועל במסגרתו, וללשכת המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.
לאחר נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000, מיקד את פעילות הארגון בהתבצרות בדרום לבנון, הגדלת מלאי הקטיושות וחטיפת חיילים. בשנת 2000 הרג הארגון שלושה חיילים וחטף את גופותיהם ללבנון, וכן רכש את האזרח הישראלי החטוף אלחנן טננבוים מידי העבריינים שחטפו אותו, בפעולות שתכנונן מיוחס לעימאד מורנייה. טננבאום וגופות החיילים הוחזרו בעסקת חילופי שבויים בשנת 2004, הנחשבת הישג גדול לחזבאללה. בחודש יולי 2006 נהרגו ונחטפו שני חיילים נוספים, אהוד גולדוסר ואלדד רגב ללבנון, דבר שהוביל לפרוץ מלחמת לבנון השנייה.
לצד פעולות נגד ישראל, לאחר פרוץ מלחמת עיראק סייע מורנייה לאמן כוחות שיעיים אנטי-אמריקניים בעיראק, ובראשם "כוח בדר" ו"צבא המהדי". מספר רב של מטעני קלע הדומים לאלו שחזבאללה השתמש בהם בדרום לבנון התגלו בעיראק החל משנת 2006. בכירים במחלקת ההגנה האמריקנית הצביעו על שיתוף פעולה בין איראן באמצעות כוח קודס של משמרות המהפכה שבסיוע של יחידה 2800 של חזבאללה מאמן פעילים שיעיים ופיגועים נגד מטרות סוניות ואמריקניות.
המצוד אחר מורנייה
לדברי סוכנות הידיעות רויטרס, עימאד מורנייה שהה באיראן במשך חלק גדול משנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1994 נהרג אחיו פואד בפיצוץ מכונית בביירות, ודיווחים בתקשורת טענו ש"המוסד" עמד מאחורי הפיצוץ כחלק מתוכנית להריגתו של מורנייה בלוויית אחיו.
במאי 2000, סמוך ליציאת צה"ל מלבנון, לאחר מרדף בלתי פוסק של המודיעין הישראלי שנמשך משנת 1985, נוצרה לצה"ל הזדמנות לחסל את מורנייה, אולם המבצע לא יצא אל הפועל.
מורנייה היה ברשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI, יחד עם ראשי אל-קאעידה. על ראשו הושת פרס של חמישה מיליון דולר, למי שימסור מידע שיוביל לתפיסתו ולהעמדתו לדין. ב-7 בנובמבר 2007 הוציאה העצרת הכללית של האינטרפול, לבקשת ארגנטינה, צו מעצר בינלאומי נגדו ונגד חמישה בכירים איראנים בחשד למעורבות בתכנון הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס בשנת 1994.
ההתנקשות
מורנייה נהרג מפיצוץ מכונית בשכונת כפר סוסה (كفرسوسة) בדמשק בליל 12 בפברואר 2008, בצאתו מבית ספר איראני. עיתון הסאנדיי טיימס הלונדוני דיווח "מפי מקורות מודיעין ישראליים" כי ברכבו הותקנה משענת ראש המכילה מטען חומר נפץ מרסק קטן. באותה כתבה יוחסו למוסד הישראלי שש התנקשויות קודמות שאירעו בלבנון ובסוריה, בין דצמבר 2002 למאי 2006.
בעקבות ההתנקשות
ארגון חזבאללה האשים את ישראל בהריגתו. בתגובה פרסמה לשכת ראש הממשלה הודעה לפיה "ישראל דוחה את הניסיון של גורמי טרור לייחס לה מעורבות כלשהי באירוע זה". דובר משרד החוץ של ארצות הברית שון מקורמק בירך על הריגתו של מורנייה בציינו כי "העולם הוא מקום טוב יותר בלעדיו. הוא היה רוצח המונים וטרוריסט האחראי למותם של חפים מפשע רבים מספור". ואילו מנהל המודיעין הלאומי של ארצות הברית, הגנרל מייק מק'קונל, אמר כי "ייתכן כי חיסולו של עימאד מורנייה בוצע בידי גורמים פנימיים בחזבאללה, או בסוריה". הטענה בדבר חיסול חשבונות פנים-סורי קיבלה חיזוק מסוים כאשר נודע כי מורנייה הוא שמנע ניסיון הפיכה בסוריה. ביולי 2012 אמר עוזי ארד, לשעבר ראש המועצה לביטחון לאומי, "אנחנו פגענו בעימאד מורנייה".
בתקשורת פורסם כי לאחר מות מורנייה מונה מוסטפא בדר א-דין, בן דודו וחברו של מורנייה, למפקד הצבאי של ארגון החזבאללה. בחודשים שלאחר ההתנקשות במורנייה סיכלו גורמי הביטחון של ישראל בשיתוף עם גורמי ביטחון זרים שורה של תוכניות מצד חזבאללה לבצע פיגועי נקמה ביעדים ישראליים בחו"ל. הטיימס הלונדוני דיווח כי סוכל פיגוע שתוכנן בשגרירות ישראל באזרבייג'ן, וכן נחשף תא טרור של חזבאללה בסיני.
ב-14 באפריל 2009 פורסם בעיתון המצרי "אל-אהראם" (בעקבות חקירת חברי התארגנות של חזבאללה שנחשפה במצרים) כי מי שהחליף את מורנייה בראש הזרוע הצבאית של הארגון הוא טלאל חמיה (طلال حمية), ששימש כסגנו עד ההתנקשות.
ב-2011 פרסם העיתון הכוויתי "אל-קבס" כתבה ובה נאמר כי, לפי מקורות לבנוניים, מורנייה חוסל על ידי סוריה.
ב-13 בפברואר 2012, למחרת יום השנה הרביעי להתנקשות במורנייה, נפצעה אשת נציג משרד הביטחון מפיצוץ מטען שהוצמד לרכב שגרירות ישראל בניו דלהי, וכן התגלה ונוטרל מטען ברכב שגרירות ישראל בטביליסי.
ב-18 בינואר 2015 נהרג בנו, ג'יהאד מורנייה, מפקד בכיר בחזבאללה, בתקיפה אווירית בגבול ישראל-סוריה שיוחסה לישראל.
ב-16 באפריל 2020 פורסם בערוץ אל-ערביה על תקיפה שמיוחסת לישראל על רכב שנסע בין סוריה ללבנון ע"פ הפרסומים ממידע שהגיע לידיו עולה כי ברכב שהה גם מוסטפא מורנייה, בנו של עימאד מורנייה. התקיפה הוחטאה והטיל פגע מטרים ספורים מהרכב.
פיגועים בולטים המיוחסים לעימאד מורנייה
עימאד מורנייה היה מעורב בביצוע פיגועים רבים נגד יעדים ישראליים, יהודים ומערביים:
משה נחומוביץ
משה נחומוביץ (נולד ב-18 ביוני 1985) הוא צלם ואמן דיגיטלי ישראלי, המתמחה בצילום פורטרטים, עיבודים ממוחשבים לתמונות וצילום קונספטואלי. במרוצת השנים צילם מספר רב של אמנים ישראליים, ביניהם נועה קירל, עומר אדם, עידן רייכל ונטע ברזילי, וצילם וערך עשרות פוסטרים לתוכניות טלוויזיה כמו "ארץ נהדרת", "קופה ראשית" ו"המפקדת". בדצמבר 2022 זכה עם במקום הראשון בטקס פרסי פרומקס בקטגוריית "הפוסטר הטוב ביותר לשנת 2022 בעולם לסדרת טלוויזיה" עבור התמונה שצילם וערך לעונה השלישית של "קופה ראשית".
ראשית חייו
נחומוביץ נולד בפרדס חנה-כרכור לאבא שעלה לארץ מאוקראינה לאמא צברית. הוא למד בבית הספר היסודי "אלונים" ובתיכון חקלאי בעיר מגוריו. כבר מילדותו רכש ידע וחיבה לעולם האומנות: כשהיה צעיר, היה נוהג להביט באביו מצייר בצבעי שמן במחסן הצמוד לביתם. הוא הושפע מאביו ופיתח את הכישרון לצייר. בתקופה זו הושפע בעיקר מעולם הקומיקס והפנטזיה. בשנת 2003, במהלך שירותו הצבאי ביחידת חרוב, קנה מצלמה והתחיל לתעד את חייהם של החיילים לצדו בבסיס. כשחזר הביתה היה נחומוביץ עורך את התמונות ומפתח אותן. בשנת 2009 החל ללמוד במכינה לתקשורת חזותית בסטודיו 6B. באחד מהימים שוטט בספרייה והבחין בספרו של הצלם דייוויד לה-שאפל. קריאתו השפיעה רבות על תשוקתו של נחומוביץ לצילום, ועודדה אותו לרכוש את המצלמה המקצועית הראשונה שלו. זוהי נקודת מפנה בחייו, שכן בעת הזו בחר להתעסק בצילום בלבד.
קריירה
בשנת 2010 החל לפנות לזמרים ולאמנים ישראליים דרך עמוד הפייסבוק שלהם במטרה לצלמם, ולפתח את עבודת הצילום המקצועית הראשונה שלו. לאחר כמה ניסיונות סרק, נענה אברהם טל להצעתו של נחומוביץ. השניים נפגשו ליום צילומים בצורה ספונטנית. בשנת 2012 פיתח את הפרויקט הראשון שלו, "The World In Our Hand" ("העולם בידיים שלנו"). הרעיון לפרויקט שאוב מספר שנהג לקרוא על צלליות ידיים שנעשו על גבי קיר לבן. נחומביץ' צילם את ידיו, ובעזרת תוכנות דיגיטליות הלביש עליהן דמויות של בעלי חיים כמו כלב, פיל, ג'ירפה ותנין. התמונות פורסמו בגיליוני המגזין "Fsroppers", המתמחה בסיקור אירועי צילום ואמנות דיגיטלית, ובמספר אתרי צילום כמו 1X ו-One Eyeland, שם הם אף זכו בתואר "תמונות החודש".
באוקטובר 2013 מנהלי מועדון הפורום בבאר שבע פנו לנחומוביץ בבקשה לצלם את אנשי המפתח בהיסטוריית הקמת המועדון לאורך השנים לרגל פתיחתו מחדש. כל אדם בחר סט ייחודי, שהוכן במיוחד לתמונה שלו. בין האנשים שצולמו נמנים סקאזי, אלון דה לוקו.
בתחילת 2015 פנה אל נחומוביץ הצלם רונן אקרמן בנוגע לתערוכה שאוצר לחברת החשמל. נחומוביץ נבחר להסתובב באופן חופשי במתקני חברת החשמל ברחבי המדינה ולצלמם. התמונות נאגדו לבסוף לתערוכה בשם "זרמים בזמן", שהוצגה בהיכל התרבות תל אביב. באוקטובר 2016 צילם את סטטיק ובן-אל תבורי לשער של "ידיעות אחרונות". הוא עבד עם הצמד גם בצילום העטיפות של "טודו בום", "כביש החוף", "גומיגם", "חביב אלבי", "סלסולים" ו"יאסו". בעקבות העבודה עם הצמד המוזיקלי, התחיל לעבוד עם העיתון. במרוצת הזמן צילם מספר אמנים לשערי מגזינים שונים, כמו אביתר בנאי, אברי גלעד, צביקה הדר, נטע ברזילי, עידן רייכל, חנן בן ארי, אהוד ברק ועוד.
בשנת 2017 פרץ לראשונה בתעשיית הטלוויזיה כשהכין את הפוסטר לעונה השנייה של "להיות איתה", ששודרה בקשת. מאז ממשיך נחומוביץ לעבוד עם רשת, קשת וכאן 11 בעריכת ובצילום פוסטרים לסדרות שונות, דוגמת "נינג'ה ישראל", "הישרדות", "ארץ נהדרת", "קופה ראשית", "המפקדת", "מנאייכ" ו"היהודים באים". באותה שנה צילם את עומר אדם לעטיפת אלבומו החמישי אחרי כל השנים. בשנת 2019 צילם את עטיפת השיר "אלוף העולם" של חנן בן ארי.
חיים אישיים
ב-2017 התחתן עם בת-זוגו אביב. ב-2020 נולדו להם זוג תאומות, אורי ואלמה.
גתין ג'ונס
ביוגרפיה
גתין ג'ונס נולד בקארדיף למשפחת מורה לניגון בוויולה ומורה בבית הספר. במקביל ללימודי בבית הספר הוא התקדם בלימוד נגינה בויולה ובפסנתר. במהלך לימודיו באוניברסיטה במנצ'סטר הוא היה חבר נבחרת הרוגבי ואף קיבל הזמנה להשתתף במבחנים לקבוצה מקצועית. בסופו של דבר הוא חזר לקארדיף ועסק בעבודות שונות.
בהיותו בקארדיף גתין ג'ונס הצטרף לצוות של ערוץ טלוויזיה מקומי והחל להנחות תוכניות ילדים.
בשנת 2005 הוא הוזמן להנחות תוכנית ילדים של BBC Blue Peter הוא התחיל באפריל כאשר סימון תומאס עזב את התוכנית. במהלך התוכנית הוא טס עם החיצים האדומים והפליג בצוללת מתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא היה בין האזרחים בודדים שקיבלו אישור להשתתף במסע של חיל הנחתים המלכותי והשלים אותה. ג'ונס מנחה התוכנית במשך מספר עונות ועזב אותה לאחר עונת שנת 2008.
גתין ג'ונס ממשיך להופיע בערוצים שונים בבריטניה כמנחה של תוכניות שונות.
בשנת 2006 הוא היה האזרח השני שהצליח לסיים את המסע של חיל הנחתים המלכותי באורך של 48 ק"מ.
בשנת 2009 הוא היה מנחה של "תמכור לי את השאלה".
בנוסף לפעילותו העיקרית כמנחה, גתין ג'ונס הצטלם במספר סדרות טלוויזיה ותוכניות טלוויזיה כמשתתף (למשל ברוקדים עם כוכבים).
בשנת 2008 ו-2010 הוא היה חלק של נבחרת אנגליה במשחק כדורגל Soccer Aid.
בסתיו 2020 הוא התחיל להגיש תוכנית טלוויזיה Morning Live ב-BBC One.
אגם ג'ורג'
אגם ג'ורג', המוכר גם כאגם דוורו (Dweru) הוא מאגמיה הבינוניים של אוגנדה שבמזרח אפריקה.
גאוגרפיה
האגם משתרע בדרום-מערב המדינה על פני שטח של 250 קילומטר רבוע. האגם ממוקם על פני קו המשווה ובגובה של 914 מטר מעל פני הים. אורכו הוא 23 קילומטר ורוחבו 18 קילומטר. עומקו הממוצע הוא 2.4 מטר ועומקו המרבי - 7 מטר.
האגם ניזון מנחלים שמקורם ברכס רוונזורי. הוא מנקז את מימיו אל אגם אדוארד הממוקם מדרום-מערב לו דרך תעלת קזינגה. התעלה, שאורכה 32 קילומטר, מצויה בתוך הפארק הלאומי המלכה אליזבת.
כמו אגמים רבים באפריקה ניתן לאגם שמו של אחד מבני משפחת המלוכה הבריטית: הוא נקרא על שמו של הנסיך ג'ורג', שהיה לימים המלך ג'ורג' החמישי.
הנוסע האירופי הראשון שהגיע אל האגם היה הנרי מורטון סטנלי בשנת 1875. סטנלי סבר בטעות כי האגם הוא חלק מאגם אלברט, ונתן לו את השם מפרץ ביאטריס. סטנלי נאלץ לקטוע את מסעו ושב למקום בשנת 1888. אז גילה את אגם אדוארד ולאחר שנוכח שמדובר בשני אגמים נפרדים נתן לאגם ג'ורג' את שמו הנוכחי.
האגם הוא בית למספר מינים של יונקים גדולים ולמינים רבים של עופות נודדים. בשנת 1988 הוכרז האגם כאתר רמסר.
עימותי טג'יקיסטן–קירגיזסטן (2022)
עימותי גבול התחדשו בין קירגיזסטן וטג'יקיסטן ב-27 בינואר 2022, לאחר סדרה של עימותים באביב ובקיץ 2021 בין שתי המדינות.
גורמים רשמיים בקירגיזסטן אמרו כי העימותים הסלימו ב-14 בספטמבר 2022, כאשר כוחות טג'יקים השתמשו בטנקים, נושאות אנשי שריון ומרגמות כדי להיכנס לפחות לכפר קירגיזי אחד והפגיזו את נמל התעופה של העיירה הקירגיזית בטקן ואזורים סמוכים. שתי המדינות האשימו זו את זו בלחימה. הסכסוך נמשך יומיים, ולאחר מכן הצליחו הצדדים להסכים על הפסקת אש בליל ה-16 בספטמבר 2022, שנמשכה רק יממה.
נשיא קירגיזסטן, סאדיר ג'פארוב, אמר בנאום בטלוויזיה כי ארצו תמשיך במאמצים לפתור את סוגיות הגבול הטג'יקי–קירגיזי בדרכי שלום גרידא. משרד החוץ של טג'יקיסטן הצהיר כי המפתח לפתרון הסכסוך טמון במשא ומתן, והוא חזר על עמדתו כי קירגיזסטן עוררה את הלחימה. סוכנויות תעמולה רוסיות דיווחו כי גם קירגיזסטן וגם טג'יקיסטן הסכימו להוציא כוחות צבאיים מהגבול, תוך ציטוט הצהרת ראש מחוז סוגד בטג'יקיסטן. ב-20 בספטמבר 2022 חתמו טג'יקיסטן וקירגיזסטן על הסכם שלום.
עימותים קודמים
סכסוך הגבול החל בין קירגיזסטן לטג'יקיסטן ב-28 באפריל 2021. זהות האירועים שגרמו לפרוץ הסכסוך שנויה במחלוקת, אך לפי דיווחים העימותים החלו עקב סכסוך מים ישן בין שתי המדינות. מקורות מסוימים מדווחים שהסיבה המיידית לסכסוך הייתה חוסר שביעות הרצון של האוכלוסייה המקומית מהתקנת מצלמות ליד גבול טג'יקיסטן–קירגיזסטן. לפחות 55 בני אדם נהרגו באירועים ויותר מ-40,000 אזרחים משתי המדינות נעקרו מבתיהם בעקבותיהם.
ב-3 במאי 2021 השלימו שתי המדינות את נסיגת החיילים מהגבול, וב-18 במאי 2021 הודיעו גורמים רשמיים בשתי המדינות כי הסכימו לבקרות ביטחוניות משותפות לאורך הגבול השנוי במחלוקת. מלבד תקרית בקנה מידה קטן ב-9 ביולי 2021, הפסקת האש נמשכה עד ינואר 2022.
עימותים בלתי-סדירים
ב-27 בינואר 2022, עימותים הביאו למותם של שני אזרחים ולפציעתם של כמה נוספים. הוועדה הממלכתית לביטחון לאומי של טג'יקיסטן אמרה בהצהרה כי עשרה מאזרחיה נפצעו, שישה מהם אנשי הכוחות המזוינים של טג'יקיסטן והשאר אזרחים. מהצד השני, משרד הבריאות של קירגיזסטן אמר כי לפחות 11 אזרחים מטופלים בפציעות בינוניות. שלטונות קירגיזסטן הצהירו כי חסימת הכביש בין מרכז מחוז בטקן לכפר הקירגיזי איספנה על ידי אזרחים טג'יקים היא הסיבה לעימותים.
ב-10 במרץ, בתקרית מזוינת בין משמרי הגבול של שתי המדינות בגבול טג'יקיסטן–קירגיזסטן, באזור טסקי, נהרג לוחם משמר הגבול הטג'יקי. בעקבות התקרית קיימו שיחות גורמים ממחוז בטקן בקירגיזסטן ומחוז סוגד בטג'יקיסטן.
לפי מקורות טג'יקיים, תקרית גבול התרחשה ב-3 ביוני לאחר שחיילים קירגיזים חצו את הגבול בין שתי המדינות, בסמוך לוורוך. שבועיים לאחר מכן, ב-14 ביוני, נהרג לוחם משמר הגבול הטג'יקי ושלושה נוספים נפצעו בהתנגשות עם כוחות משמר הגבול הקירגיזי.
הסלמה
ב-14 בספטמבר, לוחם משמר הגבול של טג'יקיסטן נהרג ושניים נוספים נפצעו במהלך עימותים עם שומרים קירגיזים שהאשימו את טג'יקיסטן בתפיסת עמדות באזור קו התיחום. מאוחר יותר באותו היום דווח על שני לוחמי משמר גבול שנהרגו ואחד עשר נוספים שנפצעו, חמישה מהם אזרחים.
ב-16 בספטמבר הסלים הסכסוך. דווח על שימוש בטנקים ובנגמ"שים וכן על הפגזה על שדה התעופה של בטקן שבקירגיזסטן. טג'יקיסטן האשימה את קירגיזסטן בהפגזת מוצב ושבעה כפרי גבול בנשק כבד. כוחות טג'יקים נכנסו גם לכפר גבול קירגיזי. לפחות 31 פצועים דווחו בקירגיזסטן, בעוד אזרח אחד נהרג ושלושה נוספים נפצעו על פי כוחות טג'יקים באיספרה, וקירגיזסטן הודיעה מאוחר יותר כי 24 בני אדם נהרגו ו-87 נוספים נפצעו.
הפסקות אש רבות נחתמו בין קצינים בדרגים גבוהים יותר, אך אלו הופרו שוב ושוב. במקרה, מנהיגי שתי המדינות השתתפו בפסגה באוזבקיסטן של ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה, שם נפגשו ודנו בסכסוך. הפרלמנט הקירגיזי קיים ישיבת חירום בשל המצב. יותר מ-136,000 בני אדם פונו מאזור הסכסוך על ידי קירגיזסטן. טג'יקיסטן מסרה כי 15 מאזרחיה נהרגו בתקיפת מל"ט באירקטאר TB-2 קירגיזי על מסגד. קירגיזסטן הכריזה על מצב חירום במחוז בטקן.
פרשנויות
חלק מהפרשנים טענו כי הביצועים הצבאיים של רוסיה בפלישתה לאוקראינה היו "חסרי ברק" והעצימו את בעלות בריתה להתחיל מחדש סכסוכים קפואים, מכיוון שרוסיה אולי לא תוכל להשתמש בכוח צבאי כערבה ביטחונית.
הדיפלומט כינה את הסכסוך מעשה תוקפנות של טג'יקיסטן. נאמר כי המתקפה עשויה להיות קשורה להשערות כי נשיא טג'יקיסטן, אמומאלי רחמון, מתכנן להעביר את תפקידו לבנו רוסטם אמומאלי, שכיום מכהן כיושב ראש האספה הלאומית של טג'יקיסטן. הוא גם העלה תאוריה שהנשיא רחמון עשוי לרצות למשוך את תשומת הלב של הקהל המקומי והבינלאומי מההפגנות באזור האוטונומי גורנו-בדחשאן על ידי הפמיריס.
דמיטרי יבלונסקי
דמיטרי אלברטוביץ' יבלונסקי (באנגלית: Dmitry Yablonsky; ברוסית: Дмитрий Альбертович Яблонский; נולד ב-1962) הוא צ'לן ומנצח רוסי-אמריקאי בעל אזרחות ישראלית.
ביוגרפיה
נולד במוסקבה למשפחה מוזיקלית. אמו, אוקסנה יבלונסקיה, היא פסנתרנית מפורסמת ומורה בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק, ואביו, אלברט זאיוֹנְץ, היה נגן אבוב במשך 30 שנה בתזמורת הרדיו והטלוויזיה במוסקבה.
בגיל תשע הופיע לראשונה בנגינת הקונצ'רטו לצ'לו בדו מז'ור מאת היידן. ב-1977 היגר לארצות הברית עם אמו. בארצות הברית למד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד אצל לורן מונרו והמשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם החל להתעניין בניצוח.
כצ'לן הוא הופיע בכל רחבי העולם במקומות ידועים כאולם קרנגי הול, לה סקאלה, אולם הקונצרט הגדול במוסקבה, אולם התזמורת הפילהרמונית בסנקט פטרבורג, אולם הקונצרטים הלאומי בטאיוואן, תיאטרון מוגדור, סיטה דה לה מוזיק, הלובר ואחרים. בין האמנים שניגן אתם מוזיקה קאמרית היו בוריס ברזובסקי, שלמה מינץ, ויקטור טרטיאקוב, לייף אווה אנדסנס ויורי בשמט. בין היתר ניגן יבלונסקי את ביצועי הבכורה בארצות הברית של הסונטה מס' 26 מאת בוקריני.
בשנת 1990 עלה לראשונה על דוכן המנצחים בביצוע של שמינייה מאת סטרווינסקי עם מוזיקאים מתזמורת סנטה צ'צ'יליה ברומא. בשנים שלאחר מכן כיהן במשך ארבע שנים כמנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה וניצח על תזמורות רבות ברחבי העולם, ביניהן התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון, התזמורת הלאומית של בלגיה, תזמורת האופרה בקטניה, סיציליה, התזמורת של צפון הולנד, התזמורת הקאמרית של בולוניה, התזמורת הלאומית של טייוואן, התזמורת הלאומית של איל-דה-פראנס, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ואחרות.
במאי 2014 התמנה יבלונסקי למנהל מוזיקלי בתזמורת הקאמרית האוקראינית "הווירטואוזים של קייב" – תזמורת של נגנים צעירים שגילם נע סביב 30.
יבלונסקי הקליט למעלה מ-70 הקלטות כמנצח וכצ'לן. כמה מהקלטותיו זכו בפרסים רבים, ובהם פרס המבקרים של ברלין. ההקלטה של סוויטות הג'אז של שוסטקוביץ בביצועו צעדה במשך זמן רב במצעדי המוזיקה בבריטניה ובארצות הברית והייתה מועמדת לגראמי ב-2007.
בשנים האחרונות שיתף פעולה עם אמו, והקונצרטים המשותפים שלהם זכו לשבחים רבים הן מהקהל והן מהמבקרים. יחדיו הקליטו תקליטורים רבים של יצירות לצ'לו ולפסנתר וכן קונצ'רטי לפסנתר עם התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה בניצוחו של יבלונסקי.
יבלונסקי מארגן פסטיבלי מוזיקה ברחבי העולם, ומשנת 2009 הוא מכהן כמנהלו האמנותי של פסטיבל גבלה באזרבייג'ן. לפני שנים ספורות עלו יבלונסקי ואמו לישראל, וכעת הם מחלקים את זמנם בין הארץ לקריירה מצליחה בחו"ל.
כיום יבלונסקי מלמד בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
אל-מת
במיתולוגיה ובסיפורי עם, אַל-מֵת הוא ישות שהייתה בעבר בחיים, והמשיכה להתקיים בעולם החיים גם לאחר מותה. אל-מתים מסוגים שונים, כגון ערפדים או זומבים, מתוארים באגדות של רוב תרבויות העולם, וביצירות בדיוניות רבות, בעיקר יצירות פנטזיה וספרות אימה.
מסורת האל-מתים
המונח "אל-מת" (באנגלית: Un-dead) הומצא על ידי ברם סטוקר, ברומן פרי-עטו "דרקולה":
המסורת בתרבויות שונות גורסת כי אל-מתים נוצרים כשרוחות המתים לא מצליחות לעלות לשמים (גן עדן או גיהנום), ולכן נשארות על פני האדמה בגופן הקודם או ללא גוף גשמי בכלל. הסיבות להשארות הרוחות בעולמנו הן שונות: על הרוח נאסר לעלות בשל חטא שביצעה בעודה בחיים, הכניסה לעולם הבא נחסמה עבור הרוח על ידי כישוף מרושע, על ידי פגיעה מאוד קשה שנגרמה לה והרוח לא יכולה לעבור לעולם הבא עד שתקבל נקמה, או תרפא את הפגיעה ועוד. לפעמים הגורם שמכריח את הרוח להישאר בעולם החיים מטיל עליה משימה כלשהי, ומתנה את שחרורה של הרוח מכבליה בהשלמת המשימה. לפעמים, לעומת זאת, משימתו האל-מת היא נצחית ולכן נגזר עליו להישאר לעולמי עד מחוץ לעולם הבא (לעיתים הוא כבר הגיע לעולם הבא, אך הוחזר ממנו) ולבצע את אשר הוטל עליה; האל-מוות נתפס כסוג של קללה, שבה המקולל מתמיד בקיומו אך לא יכול לחוש סיפוק והנאה. חשוב להבדיל בין "אל-מת" לבין "בן אלמוות" - אל-מת הוא מישהו שמת במובן הראשוני של המילה, אולם הוא שב מעולם המתים, או לא מצליח להשלים את ההליך ולנתק לחלוטין קשר עם העולם הזה, בן אלמוות לעומת זאת, אינו יכול למות.
לעומת זאת, אל-מתים רבים מתוארים כמפלצות חסרות בינה, שנשלטות כבובות על חוט בידי מפעיל מרושע. דוגמה לאל-מתים כאלה הם שלדים וזומבים (גופות מהלכות) שכוח מרושע מניע את איבריהם ועצמותיהם ומאפשר להם לבצע את מצוות אדוניהם.
גשמיים
לאל-מתים גשמיים ישנו גוף מוחשי מסוג כלשהו.
לא גשמיים
אל-מתים אשר אינם גשמיים הם חסרי גוף מוחשי, אך מתקיימים בעולם החיים כיישויות רוחניות.
אל-מתים שמקורם בספרות או בקולנוע בדיוני או במשחקים
בספרה של מרי וולסטונקראפט שלי, "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני", תוארה צורה חדשה של המתים המהלכים בשנית, כשגופה הושבה ל'חיים' באמצעות המדע. פעולה דומה מכילים סיפורו הקצר של ה.פ. לאבקרפט "הרברט ווסט, מנפיש-מחדש", והסרט "המנפיש" שקיבל השראה מספר זה.
מספר עצום של סרטי-קולנוע נעשה על אל-מתים.
מבוכים ודרקונים
ב"מבוכים ודרקונים" ומערכות משחק דומות, כהן יכול לנסות "לגרש" אל-מתים על ידי פניה לאל הפטרון שלו או על ידי תיעול אנרגיה חיובית מסוג כלשהו. פעולה זו מאלצת את האל-מת לסגת מהכהן. כהנים עוצמתיים מסוגלים להשמיד לחלוטין אל-מתים חלשים באמצעות יכולת זו. למרות שהכוח לגרש אל-מתים תלוי בעיקר בעוצמת האמונה, חפץ או שריד קדוש בדרך כלל נחוצים על מנת למקד את הכוח האלוהי הנקרא לעזרה. עניין זה לקוח מהתפיסה המסורתית שניתן לדחות ערפדים על ידי צלב. כהנים של אלים מרושעים או מכשפים מרושעים עוצמתיים יכולים לעורר מתים מהמוות אל חיי אל-מת, ולשלוט על האל-מתים בצורה דומה, באמצעים של תאובה.
וורקראפט
ב-"World of Warcraft" האל-מתים מתחלקים לשני פלגים: המענים ומקוללים. המענים (Scourge) הם קבוצה גדולה של אל-מתים הנשלטת על ידי ישות חצי אל-מתה שנקראת הליץ' קינג (המלך הליץ'). הם היו הראשונים שהתפתחו בעולם של Warcraft הנקרא Azeroth. הפלג השני, העזובים (Forsaken), הצטרף לצד העדר (Horde) במלחמה.
כשהמענים החלו לפלוש לעולם הם הגיעו לעיר האלפים הגבוהים קואלת'אלס. הם הרגו את מנהיגת משמר האלפים, סילבאנאס ווינדריידר, והחזירו אותה לחיים בתור משרתתם. בשלב מסוים הליץ' קינג נחלש והיא הצליחה להשתחרר משליטתו. היא ועוד קבוצה של אל-מתים שהשתחררו משליטת מלך הליץ' הקימו את מסדר הForsaken ומאוחר יותר הצטרפו ל"עדר" ביחד עם האורקים של אורגימאר, הטאורנים וטרולי הג'ונגל משבט חנית האפלה.
במשחק World of Warcraft ניתן לשחק בתור אל-מת מהמקוללים ולבחור מבין המקצועות הבאים: לוחם, גנב, כהן, קוסם, מכשף, ובשלב מאוחר יותר גם כאביר מוות, צייד ונזיר.
יחסי איראן–ירדן
יחסי איראן–ירדן הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין ממלכת ירדן.
היסטוריה
בתקופת שלטונו של השאה התקיימו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, אולם לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979, ופרוץ מלחמת איראן–עיראק בשנת 1980 נותקו היחסים בין שתי המדינות. בשנת 1991 חודשו היחסים בין שתי המדינות, ובספטמבר 2000 נפגש המלך עבדאללה השני עם נשיא איראן מוחמד ח'אתמי בשולי פסגת המילניום בניו יורק. זמן קצר לאחר מכן, הסחר בין ירדן לבין איראן צמח באופן דרמטי. על פי נתוני הבנק המרכזי של ירדן, "הסחר בין ירדן לאיראן הגיע ל 20 מיליון דולר בשנת 2001, עלייה של כ 46 אחוז לעומת 13.7 מיליון דולר בשנה שקדמה לה."
ב-2 וב-3 בספטמבר 2003 ביקר המלך עבדאללה השני בטהראן, ובכך הפך למלך הירדני הראשון שביקר בטהראן, מאז פרוץ המהפכה האסלאמית באיראן בשנת 1979. בשנת 2010 נחשף כי ירדן חוששת מאוד מתוכנית הגרעין האיראנית, ובסתר אף תומכת בפעולה צבאית להשמדתה. בשנת 2019 טען ד"ר עבדאללה סוואלחה הירדני, כי איראן היא האויב הגורם להידוק הקשרים בין ישראל למדינות ערב.
יחסים דיפלומטיים
איראן מחזיקה בירדן שגרירות בעמאן, ואילו ירדן מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
נבחרת אוקראינה בכדורגל עד גיל 21
נבחרת אוקראינה בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל הצעירה של אוקראינה, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות. היא מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל האוקראינית, ומורכבת מכדורגלנים המחזיקים באזרחות אוקראינית ושגילם מתחת ל-21.
הנבחרת משתתפת במשחקי המוקדמות לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, הנערכת מדי שנתיים, ולמשחקים האולימפיים המתקיים כל ארבע שנים.
הנבחרת שיחקה לראשונה ב-28 באוקטובר 1992, מול בלארוס. התחרות הרשמית הראשונה בה נטלה הנבחרת חלק הייתה מוקדמות אליפות אירופה 1996. הישג השיא של אוקראינה היה העפלתה לגמר אליפות אירופה 2006, שם נוצחה 3-0 על ידי הולנד.
גביע אלופות חבר המדינות
הישגי הנבחרת בטורניר:
המכון למחקר יישומי - ירושלים
המכון למחקר יישומי - ירושלים (באנגלית: Applied Research Institute - Jerusalem, או ARIJ) הוא ארגון חוץ ממשלתי פלסטיני שהוקם בשנת 1990, אשר משרדו הראשי בבית לחם שבגדה המערבית. ארגון ARIJ פעיל במיזמים מחקריים בתחומי ניהול משאבי טבע, ניהול מים, חקלאות בת-קיימא, קידום נשים ודינמיקה פוליטית של פיתוח בשטחים הפלסטיניים. בשנת 2014 הופיע המכון ברשימת ארגונים שקוראים לאנשים בעולם להצטרף לחרם על ישראל במסגרת ה-BDS. על פי עמותת NGO monitor, לארגון מדיניות אנטי ישראלית הכוללת תמיכה ב-BDS, "שימוש במוטיבים אנטישמיים קלאסיים" כנגד ישראל ושימוש בעובדות שקריות.
הומברו
הומברו (באנגלית: Homebrew) היא מערכת ניהול חבילות תוכנה חופשית ובקוד פתוח, המפשטת את תהליך התקנת התוכנות במערכות ההפעלה MacOS של אפל ולינוקס. השם, שמשמעותו בירה תוצרת בית, רומז על בניית תוכנה בהתאם לטעמו של המשתמש. מנהל החבילות צבר בהתחלה פופולריות בקהילת Ruby on Rails וזכה לשבחים על אפשרויות ההרחבה שלו. הומברו הומלץ בשל נוחות השימוש בו וכן שילובו בממשק שורת הפקודה. הומברו הוא אחד הפרויקטים של מוסד חופש התוכנה, ומנוהל כולו על ידי מתנדבים ללא תשלום.
המכון למחקר יישומי - ירושלים
מיזמים של המכון
למכון מספר מיזמים כדוגמת חיזוק ארגוני זכויות אדם פלסטינים, מיצוי מקורות השגת מים וקידום הקמת מדינה פלסטינית.
הומברו
הומברו עשה שימוש נרחב ב-GitHub כדי להרחיב את התמיכה במספר חבילות באמצעות תרומות משתמשים. בשנת 2010, הומברו היה הפרויקט עם הכי הרבה תורמים ב-GitHub. בשנת 2012, להומברו היה המספר הגדול ביותר של תורמים חדשים ב-GitHub. בשנת 2013, להומברו היו המספר הגדול ביותר של תורמים ושל בעיות שנסגרו בכל GitHub.
המכון למחקר יישומי - ירושלים
טיפול בפסולת עצי זית
ב-2011, בשיתוף עם מכון מחקרי בברמרהאפן, אוניברסיטת אקסטרמדורה, והמכון לטכנולוגיית ממברנה, של המועצה הלאומית האיטלקית למחקר, החל הארגון במיזם בנושא טיפול בפסולת עצי זית בשטחי הרש"פ. הפרויקט ממומן על ידי האיחוד האירופי.
הומברו
הומברו הוליד כמה פרויקטי משנה כמו Linuxbrew, גרסת לינוקס שכיום היא ממוזגת באופן רשמי בהומברו, Homebrew Cask, המבוסס על הומברו ומתמקד בהתקנת יישומי ממשק משתמש גרפי ו"ברזים" המוקדשים לאזורים ספציפיים או לשפות תכנות כמו PHP.
היסטוריה
הומברו נכתב על ידי מקס האוול בשנת 2009. במרץ 2013, הומברו השלים בהצלחה קמפיין Kickstarter לגיוס כספים לשרתים והצליח לגייס כ-15 אלף פאונד. ב־13 בדצמבר 2013 הקוד של הומברו עבר מחשבון GitHub של האוול לחשבון עצמאי של הפרויקט. בפברואר 2015, בגלל תקלה בסורספורג' שהביאה לכך שלא היה ניתן לגשת לקבצים, הומברו העביר את אירוח הקבצים לבינטריי. ב־21 בספטמבר 2016 פורסמה גרסת הומברו 1.0.0. החל מפברואר 2021, הומברו מתוחזק על ידי צוות של 34 אנשים. בינואר 2019, Linuxbrew מוזג להומברו, והוסיף תמיכת בטא עבור לינוקס לסט היכולות של הומברו. ב-2 בפברואר 2019 פורסמה גרסת הומברו 2.0.0. ב־21 בספטמבר 2020 שוחררה גרסת 2.5.2 הומברו עם תמיכה ב"ברזי בקבוקים" (מאגרי חבילות בינאריות) באמצעות GitHub Releases. גרסה 3.0.0 שוחררה כמעט שנתיים בדיוק לאחר 2.0.0, ב-5 בפברואר 2021, והוסיפה תמיכה רשמית עבור מחשבי מקינטוש עם מעבדי Apple M1. ב־12 באפריל 2021 שוחררה גרסת 3.1.0 של הומברו שהשלימה את העברת הבקבוקים שלהם (חבילות קוד בינאריות) לחבילות GitHub לפני סגירת Bintray ב-1 במאי 2021 כפי שהוכרז בעבר על ידי JFrog.