cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נסיכות אשפנבורג
היסטוריה
לאחר פירוק נסיכות הבוחר ממיינץ בעקבות חילוט נכסי הכנסייה באימפריה הרומית הקדושה, קיבל הארכיבישוף של מיינץ בתור פיצוי את חלק משטחי הנסיכות, שנקראו נסיכות אשפנבורג.
בשנת 1810 נאלץ פון דלברג לוותר על נסיכות רגנסבורג שהייתה אף היא בחזקתו, לטובת ממלכת בוואריה, ובעקבות כך צירף את השטחים שהיו בחזקתו יחד עם העיר פרנקפורט, ליצירת הדוכסות הגדולה של פרנקפורט.
בלו
{{פירושונים|* בלו (מס) – מס המוטל על טובין
מוזיקה: אישים:
ראו גם
}}
נאוארכוס
נָאוּאַרְכוֹס (ביוונית: ναύαρχος, בתעתיק ללטינית: nauarchus) היה תוארו של מפקד צי מלחמתי ביוון העתיקה ובמיוחד בספרטה. השם הוא הלחם של naus (אונייה) ו-archos (מפקד). בספרטה נשא בתואר זה המפקד העליון של הצי, שכן הפיקוד העליון על הצבא היה מסור בידי מלכי ספרטה. באתונה, לעומת זאת, שימש המונח לציון מפקד שייטת ולא למפקד הצי המלחמתי כולו; הלה היה כפוף לסטרטגים, עשרת המצביאים שנבחרו מדי שנה כדי לעמוד בראש כוחות הצבא והצי גם יחד.
נָבְאַרְכוֹס (כפי שהשם מבוטא ביוונית מודרנית) הוא שם הדרגה המקבילה לאדמירל בצי היווני של ימינו.
הנאוארכיה בספרטה
בספרטה נמסר הפיקוד על הצבא לידי המלכים, שלא נקראו "סטרטגוי" בעת פיקודם על הצבא, בעוד הפיקוד על הצי היה בידי הנאוארכוס. משרת הנאוארכוס, הנאוארכיה (nauarchia), ארכה שנה אחת בלבד, ואדם לא יכול היה להחזיק בה יותר מפעם אחת. במקרים מיוחדים ניתן היה לעקוף חוק זה: הנאוארכוס הנכנס לא היה מקבל את הפיקוד אלא זמן מה לאחר בחירתו, אשר התקיימה באמצע הקיץ, ובינתיים נותר קודמו מפקד הצי בפועל; אפשרות אחרת הייתה למנות את הנאוארכוס הפורש מיד עם סיום כהונתו לסגנו של הנאוארכוס החדש, לאפיסטולאוס (επιστολεύς). הנאוארכוס החדש נשא למעשה בתואר בלבד, והיה כפוף להוראותיו של האפיסטולאוס ולעיתים אף נשאר בספרטה עצמה ולא יצא עם הצי.
מכיוון שהנאוארכוס לא היה כפוף לשני מלכי ספרטה ולא היו לו עמיתים לפיקוד, הוא החזיק בידיו עוצמה פוליטית רבה. כפיפותו הייתה לאפורים בלבד, אשר יכלו לשלול ממנו את התפקיד אם נכשל במילויו, אך על פי רוב העדיפו במקרה שכזה לצרף אליו חבר יועצים ולא לסלקו ממשרתו. נאוארכוס יכול היה למנות את סגנו לפיקוד על חלק מן הצי או על כולו, ואם נהרג מילא סגנו את מקומו.
אברהם יחזקאל
אברהם (אבי) יחזקאל (נולד ב-10 ביוני 1958), הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה. מכהן כיום כסגן יו"ר ההסתדרות ויו"ר אגף ארגון ומרחבים בהסתדרות.
ביוגרפיה
יחזקאל נולד בתל אביב. הוא שימש מזכ"ל המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה וטרם כניסתו לכנסת כיהן כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות ויו"ר אגף כח אדם בהסתדרות.
יחזקאל נבחר לראשונה לכנסת בשנת 1992, וכיהן כחבר הכנסת עד תום כהונת הכנסת החמש עשרה. כיהן כיו"ר ועדת הספורט בכנסת השלוש עשרה, כיו"ר ועדת הכלכלה בכנסת הארבע עשרה וכיו"ר הוועדה לפניות הציבור וועדת המשנה לתקציב הביטחון בכנסת החמש עשרה.
בשנת 1997 הועמד לדין וזוכה מאשמה כי ניצל את משאבי ההסתדרות על מנת לסייע לו במערכת הבחירות הפנימית של מפלגת העבודה של שנת 1992. בחקירתו במשטרה ניצל את זכות השתיקה והשופט שהחליט לזכותו אמר כי "כי לא נפל כל פגם בהחלטתו של יחזקאל לנצל את זכות השתיקה במשטרה, מתוך נימוק שמדובר בחקירה מגמתית שנועדה להביא להרשעה".
ב-1997 הציג שאילתה למשרד המדע בשאלה האם יש לממשלה קשר עם חייזרים או שהמדינה חוקרת בתחום. בממשלת שרון הראשונה מונה לסגן שר התחבורה, אך התפטר מהתפקיד ב-29 באפריל 2002 תוך שהוא מכנה את הממשלה "ממשלת כישלון", תוקף את התוכנית הכלכלית שאושרה באותו יום בממשלה כ"בדיחה, גסות רוח וכניסה לכיסי האזרחים" וקורא לחבריו למפלגת העבודה לפרוש גם הם מהממשלה.
יחזקאל הגיש בשנת 2002 מספר הצעות חוק אשר הגיעו לידי מימוש. בין השאר הוא הציע לאסור עיסוק נוסף על רבנים ראשיים, רבני ערים וחברי מועצות דתיות, להעניק נקודות זיכוי ממס הכנסה למקבלי תואר אקדמי, לחיוב הבנקים לעבוד עם כל חברות כרטיסי האשראי ולחייב כל רוכב אופניים בחבישת קסדת מגן.
בשלהי ימי הכנסת ה-16, בעקבות ריבוי ההתפטרויות מהכנסת לצורך מעבר למפלגות אחרות, נכנס יחזקאל לכנסת ב-17 בינואר 2006 במקומה של דליה איציק, אך התפטר מתפקידו ב-28 בינואר, עוד קודם שהצהיר אמונים, ובמקומו נכנס לכנסת דני קורן.
מאז פברואר 2007 מכהן יחזקאל כחבר הנהגה וכיו"ר אגף ארגון ומרחבים בהסתדרות החדשה. ביולי 2021 מונה לתפקיד סגן יו"ר ההסתדרות.
חיים אישיים והשכלה
יחזקאל בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. הוא מתגורר בראשון לציון, נשוי ואב לארבעה ילדים.
אקסולוטל מקסיקני
אקסולוטל מקסיקני או אמביסטומה מקסיקנית (שם מדעי: Ambystoma mexicanum) הוא מין במחלקת הדו-חיים מסדרת בעלי זנב.
מאפיינים
אורך בוגר נע בין 25 ל-30 ס"מ. גודל התטולה הוא 200 עד 600 ביצים. הראשן ניזון מפלנקטון. תפוצת המין היא באגם סוצ'ימילקו שבמקסיקו.
מראה הגוף
ראשו של האקסולוטל גדול, שטוח ומעוגל. עיניו גדולות ופיו רחב ומעוגל. מאחורי ראשו שלושה זימים חיצוניים ארוכים דמויי ענף עם עלים בכל צד. גופו צר וזנבו לחוץ משני צידיו. לאקסולוטל מגוון רחב של צבעים ונושא זה אף נחקר בעבר פעמים רבות, יש לו צבעי ורוד, שחור וחום.
אורח חיים
האקסולוטל הוא יצור מיוחד במינו ואורח חייו שונה ביותר בהשוואה ליתר דו החיים. בניגוד אליהם, הוא ממשיך לחיות כראשן (לראשן שלו קראה האקדמיה ללשון "אַקְסוֹלוֹטֶל" או "זִימְעַד") וממדיו גדלים, כל עוד המים הם בעלי טמפרטורה מתאימה ומכילים שפע של מזון. הוא יתפתח לצורה בוגרת רק כשיופרו התנאים הדרושים לקיומו במי האגם. עם עלותו ליבשה משתנה צורת חייו וצורת גופו. הריאות מתפתחות והזימים נעלמים. גם תפריט מזונו משתנה וכולל: חסרי חוליות ובהם פרוקי-רגליים קטנים כגון חרקים. ביבשה הוא שוכן בתנאי טחב ואפלולית. כאשר גפיו או זנבו נתקים, הם צומחים מחדש תוך יומיים או שלושה, ואילו לשאר הדו-חיים מסדרת בעלי הזנב הצמחת זנב חדש נמשכת כמה שבועות.
הרבייה מתרחשת במים בטמפרטורה שבין 15-20 מעלות צלזיוס. הזכר מטיל תיקי זרע על קרקעית המים. הנקבה אוספת מספר תיקי זרע אל נרתיקה. כעבור כיום הנקבה מטילה כמה מאות ביצים מופרות הנדבקות לצמחי מים. בקיעת הראשנים מתרחשת כעבור 25-30 ימים. האקסולוטל אינו מתרבה מחוץ למים והגלגול הבוגר שלו ביבשה הוא, ככל הנראה, עקר.
ג'נט בייקר
ג'נט בייקר (אנגלית: Janet Baker, נולדה ב-21 באוגוסט 1933) היא זמרת מצו-סופרן אנגליה, הנודעת כזמרת אופרה, קונצרטים ולידר.
שמה של בייקר נקשר בעיקר עם אופרה מתקופת הבארוק ואופרה איטלקית מוקדמת ועם יצירותיו של בנג'מין בריטן. במהלך הקריירה שלה, שנמשכה משנות ה-50 עד שנות ה-80 של המאה ה-20, נחשבה לשחקנית מזמרת משכמה ומעלה וזכתה להערכה והתפעלות רבה על עוצמתה הדרמטית, המיוצגת, אולי, באופן הטוב ביותר בגילומה המפורסם את דידו, הגיבורה הטרגית של "הטרויאנים", יצירת המופת של ברליוז. כזמרת קונצרטים הצטיינה בייקר בפרשנויותיה למאהלר ואלגר.
קורות חיים
ג'נט בייקר נולדה בהאטפילד, דרום יורקשייר. בשנת 1956 הופיעה לראשונה על הבימה עם מועדון האופרה של אוניברסיטת אוקספורד בתפקיד מיס רוזה ב-"הסוד". אותה שנה הופיעה לראשונה גם בפסטיבל גליינדבורן. ב-1959 שרה את אדוויגה ב"רודלינדה" של הנדל; תפקידים אחרים מאופרות של הנדל שביצעה היו אריודנטה (1964) ואורלנדו (1966), ששרה במכון בארבר בברמינגהאם.
עם "להקת האופרה האנגלית" בפסטיבל אלדבורו שרה בייקר את דידו ואניאס של פרסל בשנת 1962, פולי (בגרסה של בריטן ל"אופרת הקבצנים") ולוקרציה. בגליינדבורן הופיעה שוב כדידו (1966), כדיאנה/יופיטר (ב"לה קאליסטו" של פרנצ'סקו קאוואלי) וכפנלופ (ב"שיבת אוליסס למולדת" של מונטוורדי. עם האופרה הסקוטית שרה את דוראבלה ב"כך עושות כולן" של מוצרט, דידו, אוקטביה, המלחין ב"אריאדנה בנקסוס" של ריכרד שטראוס ואורפיאו ב"אורפיאו ואאורידיצ'ה" של גלוק.
ב-1966 הופיעה בייקר לראשונה בתפקיד הרמיה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון והמשיכה להופיע שם כדידו של ברליוז, קייט ב"אוון וינגרייב", ויטליה ואידאמנטה של מוצרט, קרסידה של וולטון ואלצ'סטה של גלוק (1981). עם האופרה האנגלית הלאומית שרה את פופיאה, את מרי סטיוארט של דוניצטי, שרלוט ב"ורתר" של ז'יל מאסנה ואת התפקיד הראשי ב"יוליוס קיסר" של הנדל.
במקביל הרשימה לא פחות את קהל המאזינים באולמות הקונצרטים, הן בתפקידי אורטוריות והן ברסיטלים לקול סולו. בין הישגיה הזכורים ביותר הקלטותיה בתפקיד המלאך ב"חלומו של גרונטיוס" של אלגר, בניצוח סר ג'ון ברבירולי בדצמבר 1964 וסר סיימון ראטל עשרים שנה אחר כך; הופעתה ב"תמונות ים" של אלגר, שהוקלטה גם היא עם ברבירולי, והקלטת ביצוע הבכורה של אורטוריית חג המולד "הודיה" של ראלף ווהן ויליאמס משנת 1965, בניצוח סר דייוויד וילוקס. בייקר קצרה שבחים רבים עם על שירת ה"רפסודיה לאלט" ולידר רבים של יוהנס ברהמס.
בשנת 1982 פרשה בייקר מן האופרה, אחרי ששרה את "מרי סטיוארט" באופרה הלאומית האנגלית ואת "אורפיאוס" של גלוק בגליינדבורן. היא הוציאה ספר זכרונות בשם "סיבוב שלם" בשנת 1982 ונבחרה לנשיאות אוניברסיטת יורק בשנת 1991. בתפקיד זה החזיקה עד 2004, אז החליף אותה גרג דייק.
ג'נט בייקר קיבלה תואר דיים בשנת 1976 והייתה לחברה במסדר כבוד בשנת 1993.
הפלישה האיטלקית לאלבניה
רקע
ממלכת אלבניה הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית רבה מבחינת ממלכת איטליה. האלבנים החזיקו בנמל האסטרטגי ולורה, וכן באי סאזאן, שני אזורים אלו היו נותנים לאיטליה שליטה מלאה בים האדריאטי. ופיקוח על ספינותיהם של מרבית המעצמות הבלקניות. בנוסף, אלבניה יכלה לספק איטליה ראש גשר לפלישה עתידית לבלקן. לפני מלחמת העולם הראשונה איטליה והאימפריה האוסטרו-הונגרית סייעו בהקמתה של מדינה אלבנית עצמאית, אולם עם פרוץ המלחמה, איטליה ניצלה את ההזדמנות וכבשה את המחצית הדרומית של אלבניה, זאת במטרה למנוע כיבוש אוסטרו-הונגרי שלה, שייתן לאוסטרים את אותם יעדים שאיטליה רצתה לעצמה. ההצלחה האיטלקית לא נמשכה זמן רב, תנועות מרי אלבניות צצו בכל רחבי הארץ ובמיוחד בוולורה, מה שהכריח את האיטלקים לפנות את כוחותיהם בשנת 1920. הרצון לפצות על כישלון מביך זה, היה אחד המניעים העיקריים של מוסוליני בפלישה לאלבניה.
כאשר בניטו מוסוליני עלה לשלטון באיטליה, הוא החל ליזום מדיניות של השלטת איטליה עם הים התיכון כולו, ובמסגרת מדיניות זו גבר העניין האיטלקי באלבניה. איטליה החלה לחדור לכלכלת אלבניה בשנת 1925, כאשר אלבניה הסכימה לאפשר לאיטליה לנצל את משאבי המינרלים האדירים שלה. בשנת 1926, נחתמה אמנת טירנה הראשונה, ובשנת 1927 נחתמה אמנת טירנה השנייה, לפיה איטליה ואלבניה נכנסו לברית הגנה. הממשלה והכלכלה אלבנית היו הונעו בעזרת הלוואות איטלקיות, הצבא האלבני הוכשר על ידי מדריכים צבאיים איטלקים, והגירה איטלקית לאלבניה זכתה לעידוד שתי הממשלות. אולם למרות ההשפעה האיטלקית הרבה, זוגו הראשון, מלך אלבניה סירב להיכנע לחלוטין ללחץ האיטלקי. ב-1932, כשאלבניה לא הייתה מסוגלת לשלם את הריבית על הלוואות שנטלה, ניצלה זאת איטליה כדי להגביר את מעורבותה במדינה. היא דרשה לשלב איטלקים בפיקוד על הז'נדרמריה, לאחד מכסים בין המדינות, להעניק לאיטליה את כל הזכויות על הסוכר הגדל באלבניה ועל שירותי הטלגרף והחשמל, ולחייב לימוד איטלקית בבתי הספר. זוגו הראשון התנגד נחרצות לדרישותיה של איטליה, ובתגובה גירש מהמדינה את היועצים הצבאיים האיטלקיים והלאים בתי ספר קתוליים בניהול איטלקי. כדי להתמודד עם הקשיים הכלכליים, קיצץ 30% מתקציב המדינה. זוגו החל ליצור קשרים עם מדינות בלקניות שונות כמו יוגוסלביה ויוון בתגובה מוסוליני הזועם שיגר צי איטלקי לחופי אלבניה, אולם הצי הוחזר כאשר מוסוליני הבין שהמלך לא מתרשם.
כאשר סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה מבלי לעדכן קודם את איטליה, חש מוסוליני שאיטליה הופכת לחברה משנית בברית הפלדה. מוסוליני קיווה שלאחר מותו של זוגו, אלבניה תיכנס לבעיית ירושה שתאפשר כיבוש איטלקי מהיר ונוח שלה. ולאחר מכן אף היו פתוחות אפשרויות לכיבוש יוגוסלביה. אולם אז התברר שמלכת אלבניה בהריון, פירוש הדבר היה ששושלת זוגו עלולה להימשך. ב-15 במרץ 1939, כבש הרודן הגרמני היטלר את צ'כוסלובקיה, פעולה שתגובותיה הסתכמו בקול ענות חלושה מצד צרפת ובריטניה. מוסוליני כעס על כך שהסיפוח נעשה ללא ידיעתו, אולם גם גילה שמעצמות המערב חפצות בשלום בכל מחיר ויפקירו את אלבניה לנפשה. מוסוליני סבר שכעת כשהעולם כולו עוסק בפרשת צ'כוסלובקיה, הגיעה שעת הכושר להפתיע את היטלר ביוזמה איטלקית נגד אלבניה. ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה מתח ביקורת על התוכנית וסבר שמדובר בסיכון מיותר, אולם זה זמן מה שהמלך היה בסך הכל שליט בובה בידי המועצה הפשיסטית העליונה. ב-25 במרץ 1939 הגיש שר החוץ האיטלקי גליאצו צ'אנו, אולטימטום לטירנה. האולטימטום כלל דרישות שהיו מוגזמות אפילו לדעת צ'אנו עצמו. במקביל הורה מוסוליני על ריכוז כוח גדול בגבול אלבניה.
אף על פי ששגריר אלבניה באיטליה הוחזר לטירנה, הממשלה אלבנית ניסתה לשמור בסוד את החדשות על האולטימטום האיטלקי. בעוד הרדיו האלבני שידר בעקשנות ששום דבר לא קורה, אולם החדשות על האולטימטום האיטלקי התפשטו ברחב הממלכה התפשטו ממקורות לא רשמיים, מה שהפך את האזרחים לחשדנים. עד כדי כך היו גבוהים החשדנות והפחד עד שכאשר ב-5 באפריל כאשר חדשות לידת בנו של המלך בושרו בטירנה בידי תותחים, אנשים יצאו מבוהלים בהמונים לרחובות משוכנעים שמדובר כבהתקפה איטלקית. עוד באותו היום נערכה בטירנה הפגנה אנטי-איטלקית גדולה. ב-6 באפריל היו מספר הפגנות דומות בערים המרכזיות של אלבניה, בשעות הצהריים מטוס של חיל האוויר המלכותי האיטלקי הצניח מעל שמי ולורה כרוזים הקוראים לאזרחים לשתף פעולה עם הכובש האיטלקי. האזרחים האלבנים, זועמים על הפגנה זו של כוח, קראו לממשלה להתנגד, ולשחרר את האסירים הפוליטיים. המלך זוגו הורה לגייס את חיילי המילואים, אולם קצינים אלבנים רבים החלו נמלטים מהארץ בהמוניהם. הממשלה האלבנית גם היא החלה להתפרק, שר הפנים, מוסא יוקה, נמלט ליוגוסלביה באותו היום. בעוד המלך זוגו שידר לאומה שהוא יתנגד לכיבוש איטלקי. נערכה הפגנה מול השגרירות האיטלקית, במהלכה הצהירו ההמונים ש-"רק על גופותינו יעברו האיטלקים".
הפלישה
על פי התוכניות האיטלקיות המקוריות, בפלישה היו אמורים להשתתף עד 50,000 לוחמים, הנתמכים על ידי 137 יחידות ימיות ו-400 מטוסים. בסופו של דבר כוח הפלישה גדל עד ל-100,000 לוחמים הנתמכים על ידי 600 מטוסים. ב-7 באפריל "יום שישי הטוב", אנשי הצבא האיטלקי, בפיקוד הגנרל אלפרדו גוצוני, פלשו לאלבניה, ותקפו את כל הגבול האלבני בו זמנית. הצבא האלבני לעומת זאת כלל רק 15,000 חיילים מצוידים היטב, שעברו הכשרה על ידי קצינים איטלקים. תוכניתו של המלך זוגו הייתה לנטוש את הערים העיקריות והצפופות, ולעבור ללוחמת גרילה בהרים. אבל סוכנים איטלקים שהיו ממוקמים באלבניה כמדריכים צבאיים, חיבלו בתוכנית זו. ביום הפלישה האלבנים גילו שהתותחים שלהם היו פגומים וללא שום תחמושת. כתוצאה מכך, ההתנגדות העיקרית בוצעה בידי ז'נדרמים וקבוצות קטנות של פטריוטים.
הפלישה החלה בהתקפה על ערי החוף ואלונה ודוראצו, האיטלקים הפציצו את הערים ארבע פעמים מהים ומהיבשה, ולאחר מכן הנחיתו כוחות. לאחר התנגדות אלבנית אמיצה נכבשה העיר. בעיר דורס, כוח של רק 360 אלבנים, בעיקר שוטרים ואנשי העיירה, בראשות אבז קובי (Abaz Kupi), מפקד הז'נדרמריה בדורס, ואדמירל מויו אולצ'ינקו (Mujo Ulqinaku), ניסה לעצור את ההתקדמות האיטלקית. מצוידים רק עם נשק קל ושלושה מקלעים, הם הצליחו לשמור על האיטלקים במפרץ במשך כמה שעות עד שמספר גדול של טנקים קלים נפרקו מספינות הצי המלכותי האיטלקי שעגנו בנמל. לאחר מכן התנגדות החלה להתפורר, ותוך חמש שעות איטליה כבשה את העיר.
בסביבות השעה 1:30 ביום ראשון 7 באפריל, כל ערי הגבול האלבניות היו בידיים איטלקיות. באותו יום המלך זוגו, אשתו המלכה ג'ראלדין, ובנם התינוק לאקה נמלטו ליוון, ולאחר מכן ללונדון, תוך שהם לוקחים אתם חלק גדול מעתודות הזהב של הבנק המרכזי האלבני. כאשר התפרסמו החדשות, המון זועם תקף את בתי הכלא, שחרר את האסירים הפוליטיים ובזזו את מגוריו של המלך. בשעה 9:30 בבוקר ב-8 באפריל, חיילים איטלקים נכנסו לטירנה וכבשו במהירות את כל בנייני הממשלה. יחידות של חיילים איטלקיים המשיכו וצעדו לכיוון העיר שקודר. שקודר נכנעה בערב לאחר 12 שעות של לחימה. עם זאת, שני קצינים שחנו בטירת רוזאפה סירבו לציית לצו הפסקת האש, והמשיכו להילחם עד שאזלה תחמושתם. מאוחר יותר שיבחו החיילים האיטלקים את לחימת החיילים האלבנים בשקודר, על שהצליחו להאט את התקדמותם במשך יום שלם. במהלך שנועד למטרות תעמולה, שחררו האיטלקים 200 אסירים מבית הכלא המחוזי בשקודר.
מספר הנפגעים בקרבות אלה שנויים במחלוקת. כוחות הצבא האיטלקים טענו כי בדורס 25 איטלקים נהרגו ונפצעו 97 ו-160 אלבנים נהרגו וכמה מאות נפצעו, ואילו מקורות אלבניים הצהירו כי כ-400 איטלקים נהרגו. כדי לחפות על ההפסדים שלהם, פינו האיטלקים במהירות את גופות חייליהם שנהרגו בדורס, וניקו את סימני הדם.
ב-12 באפריל, הפרלמנט האלבני הצביע להדיח את זוגו ולאחד את האומה האלבנית עם איטליה. כתר אלבניה הוצע לוויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה שגם החזיק בתואר "קיסר אתיופיה" וכעת הוסיף לו גם את התואר "מלך אלבניה". ב-15 באפריל 1939 פרשה אלבניה מחבר הלאומים ממנו פרשה איטליה עוד בשנת 1937. ב-3 ביוני 1939 מוזג משרד החוץ האלבני עם משרד החוץ האיטלקי. הצבא האלבני הוצב תחת פיקוד איטלקי, ומוזג באופן רשמי עם צבא איטליה ב-1940. כן גויסו אלבנים ליצירת גדודים אלבנים של החולצות השחורות, מתנדבים אלבנים גויסו לאס אס לדיוויזיה שכונתה דיוויזיית אס אס הררית ה-21 (סקנדרבג). במקביל, לחמה תנועה פרטיזנית עממית בראשות אנוור הודג'ה כנגד הכובשים.
תוצאות
במהלך מלחמת העולם השנייה הכריזה אלבניה מלחמה על בריטניה וצרפת, ביום בו עשתה זאת איטליה, 10 ביוני 1940, ושימשה בסיס למתקפה על יוון במלחמת איטליה–יוון ב-1940. היוונים הדפו את המתקפה והחזיקו בחלקה הדרומי של אלבניה עד אפריל 1941 כאשר התערבות גרמנית הכריעה את הכף, והביאה לכניעת יוון. לאחר כיבושה ופירוקה של יוגוסלביה סופחה מונטנגרו לשטח אלבניה. ויטוריו אמנואלה הכריז מלחמה בשם אלבניה על ברית המועצות בשנת 1941 ועל ארצות הברית בשנת 1942.
מל מרמלשטיין
מל מרמלשטיין (25 בספטמבר 1926 – 28 בינואר 2022) היה ניצול שואה יהודי-הונגרי. מרמלשטיין היה הניצול היחיד ממשפחתו, שהושמדה כולה באושוויץ. מרמלשטיין יצא כנגד המכון לסקירה היסטורית, וניצח. בעקבות משפטו הוחלט פסק דין תקדימי, כי השמדת היהודים בתאי הגזים באושוויץ היא עובדה שלא ניתן לערער עליה בבתי משפט.
הפלישה האיטלקית לאלבניה
תוצאות
ב-10 בספטמבר 1943 בעקבות הדחתו של מוסוליני וכריתת הסכם שביתת הנשק עם בעלות הברית הודיע ויטוריו אמנואלה כי הוא מוותר על כתר אלבניה. לאחר מכן פלשו הגרמנים לאלבניה, והחזיקו אותה כמדינה כבושה, אל מול התנגדות עממית עזה, עד לשחרורה על ידי הבריטים ב-29 בספטמבר 1944.
מל מרמלשטיין
ביוגרפיה
מרמלשטיין נולד באורוסוויג אוקראינה, ליד מוקצ'בו. ב-1980 המכון לסקירה היסטורית הציע פרס כספי של 50,000 דולר לכל מי שיכול להוכיח כי יהודים הושמדו בגז באושוויץ. מרמלשטיין כתב בתגובה מכתב למערכת של העיתונים לוס אנג'לס טיימס, וג'רוסלם פוסט כנגד המכון. המכון חזר והציע למרמלשטיין אישית את הפרס אם יוכל להוכיח את דבריו. מרמלשטיין הגיש הצהרה נוטריונית בה הוא מעיד על כי ראה את אמו ואחיותיו מובלות לתאי הגזים. המכון לסקירה היסטורית סירב לתת לו את הפרס בטענה כי עדותו היא לא הוכחה מספקת. באמצעות עורך הדין ג'ון קוקס מרמלשטיין תבע את המכון בבית המשפט העליון בלוס אנג'לס, עבור הפרת חוזה, הטעיה, השמצה, הכחשה של עובדות מוכרות למטרות לא צודקות, וגרימה של מצוקה רגשית. שני הצדדים ביקשו מהשופטים להוציא הצהרה. מרמלשטיין טען כי הדרישה של המכון "לראיות" על שימוש בתאי הגזים, הוא כשלעצמו פוגעני. המכון לעומתו טען כי מרמלשטיין אכן לא הוכיח את ההשמדה של יהודים בגז ולכן לא חייבים לשלם לו. ב-1981, השופט תומאס ג'ונסון קבע לטובת מרמלשטיין בהתבססו על כך שעובדת השימוש בגז להשמדת יהודים היא בגדר ידיעה שיפוטית, שאין צורך להוכיחה בבית המשפט. ב-1985 השופט רוברט וונקה פסק לטובת מרמלשטיין וקבע כי על המכון לסקירה היסטורית לשלם לו 90,000 דולר ולפרסם בפניו ובפני כל הניצולים התנצלות פומבית.
הפלישה האיטלקית לאלבניה
לקריאה נוספת
.Fischer, Bernd (2/25/15). Albania at War, 1939-1945. Purdue University Press
מל מרמלשטיין
ביוגרפיה
ב-1980, מכחיש השואה דיטליב פלדרר, פרסם מאמרי שנאה בפרסום שנקרא "The Jewish Information Bulletin". אחד הפרסום כלל מכתב פתוח לתושבי לונג ביץ' שם מתגורר מרמלשטיין, בו הוא לועג לו, ומכנה אותו גזען. ב-1981 תבע מרמלשטיין את פלדרר. הוא העיד שם על חוויותיו כאסיר במחנה ההשמדה אושוויץ. הפסיכיאטר ד"ר דניאל בורנשטיין, המטפל במרמלשטיין העיד במשפט על מצבו הרגשי. אחרי טיפול מסיבי וארוך, מצבו של מרמלשטיין השתפר, וב-1973, בורנשטיין הגדיר את מרמלשטיין כבריא מבחינה נפשית. לאחר שהפרסומים של פלדרר החלו, חלה נסיגה חמורה במצבו. בית המשפט פסק לטובת מרמלשטיין, וקבע פיצויים של חמישה מיליון דולר.
ב-1986 המכון תבע את מרמלשטיין תביעת דיבה, אך ביטל אותה שנתיים אחר כך. מרמלשטיין תבע פעם נוספת את המכון ב-1988 בעקבות פרסום במגזין שלהם. מרמלשטיין פרסם ספר ביוגרפיה הנקרא By bread alone. בספר סיפר אודות המאבק המשפטי שלו כנגד המכון. סרט הטלוויזיה לעולם נזכור, בכיכובו של לנרד נימוי, מ-1991, מספר את סיפורו של מרמלשטיין והתביעה כנגד המכון.
שלמור אבנון עמיחי
שלמור אבנון עמיחי הייתה אחת מעשר חברות הפרסום הגדולות בישראל.
החברה נמצאת בבעלות תאגיד הפרסום הבינלאומי, הנמנה עם קונצרן התקשורת.
דוכסות הולשטיין
דוכסות הולשטיין (בגרמנית: Herzogtum Holstein, בדנית: Hertugdømmet Holsten) הייתה המדינה הצפונית ביותר של האימפריה הרומית הקדושה, הממוקמת במדינת שלזוויג-הולשטיין הגרמנית הנוכחית. הדוכסות הוקמה כאשר רוזנות הולשטיין-רנדסבורג שהייתה בשליטת כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שודרגה לדוכסות על ידי הקיסר פרידריך השלישי ב-1474. חברי הבית הדני של אולדנבורג שלטו בהולשטיין – במשותף עם דוכסות שלזוויג – במשך כל קיומה.
יחסי מונגוליה–קנדה
יחסי קנדה-מונגוליה הם יחסי חוץ בין קנדה ומונגוליה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 בנובמבר 1973. קנדה מיוצגת במונגוליה באמצעות שגרירות מאז 2008. במונגוליה יש שגרירות באוטווה, ובשנת 2002 פתחה קונסוליית כבוד בטורונטו. אף על פי שקנדה ומונגוליה הקימו קשרים דיפלומטיים ב-1973, התקיימו קשרים אד-הוק ופעילויות קלות בין שתי המדינות בעיקר באמצעות אגודת קנדה-מונגוליה, שהתפרקה ב-1980. כאשר מונגוליה הקימה ממשלה דמוקרטית בשנת 1991 לאחר קריסת ברית המועצות, קנדה החלה לתמוך במונגוליה בפעילויות התורמים באמצעות המרכז לחקר הפיתוח הבינלאומי, הסוכנות הקנדית לפיתוח בינלאומי וכמה ארגונים לא ממשלתיים.
דוכסות הולשטיין
מ-1490 עד 1523 ושוב מ-1544 עד 1773 חולקה הדוכסות בין ענפים שונים של אולדנבורג, בעיקר הדוכסים של הולשטיין-גליקשטדט (זהה למלכי דנמרק) והולשטיין-גוטורפ. הדוכסות חדלה להתקיים כאשר ממלכת פרוסיה סיפחה אותה ב-1866 לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
היסטוריה
הגבול הצפוני של הולשטיין לאורך נהר האידר כבר היווה את הגבול הצפוני של האימפריה הקרולינגית, לאחר שהקיסר קרל הגדול בעקבות המלחמות הסקסוניות הגיע להסכם עם המינג, מלך דנמרק בשנת 811. אדמות שלזוויג שמעבר לנהר נותרו נחלה של הכתר הדני, בעוד שהולשטיין הפכה לחלק בלתי נפרד ממזרח פרנקיה, ממלכת גרמניה והאימפריה הרומית הקדושה.
אדולף השמיני, הרוזן האחרון של הולשטיין-רנדסבורג ודוכס שלזוויג מת ללא יורשים ב-1459. מכיוון ששלזוויג הייתה נחלה דנית, היא נפלה לכריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שבעצמו היה אחיינו של אדולף, וביקש גם לקבל את החזקה על הולשטיין. הוא נתמך על ידי האצולה המקומית, שתמכה בהמשך הממשל המשותף של שתי האדמות ועל ידי הסכם ריבה משנת 1460 הכריזה עליו כרוזן החדש של הולשטיין.
אף על פי כן, אדמות הולשטיין הממוקמות מדרום לנהר האידר נותרו רשמית כנחלה שהוחזקה בידי הדוכסים האסקנים של סקסוניה-לאוונבורג. בשנת 1474 העניק הקיסר פרידריך השלישי לכריסטיאן את התואר דוכס הולשטיין.
חלוקה
ב-1544 חולקו דוכסות שלזוויג והולשטיין לשלושה חלקים בין נכדו של כריסטיאן, כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק לבין שני אחיו למחצה הצעירים (שהיו צריכים לוותר על כס המלכות הדני), באופן הבא:
בנוסף, חלקים משמעותיים מהולשטיין נוהלו במשותף על ידי הדוכסים של הולשטיין-גליקשטדט והדוכסים של הולשטיין-גוטורפ, בעיקר על חוף הים הבלטי.
יחסי מונגוליה–קנדה
דיפלומטיה
האירועים הבאים אירעו עם כינון יחסים דיפלומטיים:
דוכסות הולשטיין
חלוקה
בשנת 1640 אוחד מחוז הולשטיין-פינברג, שבית השלטון שלו נכחד, בחלק המלכותי של דוכסות הולשטיין.
יחסי מונגוליה–קנדה
מסחר
קנדה היא המשקיעה השנייה בגודלה במונגוליה. ישנן 20 חברות כרייה ונכון לשנת 2008 השקיעו כ 400 מיליון דולר במונגוליה.
דוכסות הולשטיין
איחוד מחדש
בשנת 1713, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, נכבשו אחוזותיהם של הדוכסים של שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ בשלזוויג, כולל שלוס גוטורף, על ידי חיילים דנים מלכותיים. בהסכם פרדריקסבורג משנת 1720, קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ הסגיר אותם לאדונו, הכתר הדני.
השטחים הנותרים שלו יצרו את דוכסות הולשטיין-גוטורפ, המנוהלת מקיל. בשנת 1773, נכדו של קרל פרידריך, פאבל הראשון, קיסר רוסיה, נתן לבסוף את אדמות הולשטיין שלו למלך הדני, בתפקידו כדוכס הולשטיין, בתמורה לדוכסות אולדנבורג, והולשטיין התאחדה כמדינה אחת.
עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806, זכתה דוכסות הולשטיין בריבונות.
לאחר קונגרס וינה ב-1815, דוכסות הולשטיין הפכה לחברה בקונפדרציה הגרמנית, וכתוצאה מכך נוצרו מספר סכסוכים דיפלומטיים וצבאיים על מה שנקרא שאלת שלזוויג-הולשטיין. דנמרק הגנה על שלטונה על הולשטיין במלחמת שלזוויג הראשונה של 1848–1851 נגד ממלכת פרוסיה. עם זאת, במלחמת שלזוויג השנייה (1864) כבשו כוחות פרוסים ואוסטרים את שלזוויג. כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק נאלץ לוותר הן על שלזוויג והן על הולשטיין בהסכם וינה (1864) ב-30 באוקטובר. תחילה הועמדו תחת שלטון משותף בית משותף, פרוסיה ואוסטריה קיבלו על עצמם את הניהול של שלזוויג והולשטיין, בהתאמה, במסגרת אמנת גאשטיין מ-14 באוגוסט 1865. עם זאת, המתיחות בין שתי המעצמות הגיעה לשיא במלחמת אוסטריה–פרוסיה של 1866. בעקבות שלום פראג (1866), הפרוסים המנצחים סיפחו הן את שלזוויג והן את הולשטיין בצו מ-24 בדצמבר 1866, ולאחר מכן הקימו את המחוז המאוחד של שלזוויג-הולשטיין.
שלמור אבנון עמיחי
ב-20 ביוני 2012 שינה את שמו ל-Y&R ישראל.
במרץ 2021 הגישה חברת שלמור אבנון עמיחי לבית המשפט המחוזי בתל אביב בקשה למתן צו לפתיחת הליכים לפירוקה.
פעילות
משרד הפרסום נוסד ב-22 במאי 1989, על ידי שלומי אבנון ורמי שלמור. במאי 1994 הצטרף גדעון עמיחי כשותף וכמנהל קריאייטיב ראשי. ב-1999 החלה התקשרות עם חברת הפרסום האמריקנית Young & Rubicam הנמנית עם תאגיד התקשורת WPP. משרד הפרסום כולל גם סטודיו למיתוג ולעיצוב, מחלקת אינטראקטיב (Y&R interactive), מישב הפקות, שיוך קבוצתי לחברת המדיה Union Media, שיתוף פעולה עם משרד פרסום מגזרי לציבור הערבי "מזאווי מפרסמים", "Wunderman Israel"- הנמנה עם רשת "Wunderman" הבינלאומית.
החל מחודש יולי 2011, הפכו מייסדי החברה, רמי שלמור, שלומי אבנון וגדעון עמיחי, ליושבי ראש פעילים ומינו מחליפים. ב-2016 נסגר המשרד.
המשרד ליווה שיווקית ופרסומית בהתנדבות (פרו בונו) כ-27 עמותות.
מנהרת תשתיות
מנהרת תשתיות היא מנהרה המיועדת להנחת תשתיות תת-קרקעיות. שיטה זו מאפשרת הטמנת מכלול תשתיות במנהרה משותפת. המנהרה עשויה ממובל בטון (צינור או קופסה מאורכת) ועשויות להתרכז בה תשתיות מסוגים שונים כדוגמת צנרת מים, ביוב או ניקוז, וכבלי חשמל, טלפון, תשתית לרמזורים ועוד.
בישראל
בניית מנהרות תשתית בישראל הפכה נפוצה יותר בעשור הראשון של המאה ה-21, כחלק מפרויקטי הסדרה ואחזקת תשתיות. דוגמאות לפרויקטים:
את עיניך שא מזרחה
את עיניך שא מזרחה הוא שיר שהקליטה להקת פיקוד המרכז. הוא התפרסם ב־1985 כאחד משיריה של תוכנית מס' 21 של הלהקה, "בשערייך יריחו". אורי קריב הלחין ועיבד אותו למילותיו של יורם טהרלב. השיר, שהיה אחד משיריה הבולטים של התוכנית, נכלל גם באלבום ששמו כשם התוכנית שיצא באותה השנה. הסולן היה רועי ששון, ודוד ד'אור סיפק לו קול שני.
רקע וכתיבה
ב־1978 פירק הרמטכ"ל רפאל איתן את הלהקות הצבאיות, בהן להקת פיקוד המרכז, בטענה שהן כבר לא משמשות את יעודן האמיתי – לעודד חיילים לאחר הקרב. ב־1985 הוקמו הלהקות מחדש, ולהקת פיקוד המרכז הפיקה את תוכניתה ה־21, "בשערייך יריחו". התוכנית הוכנה בקפדנות על רקע הצלחתן של הלהקות המתחדשות האחרות. חלק מחבריה הובאו ממקהלת צה"ל, ההפקה הייתה איכותית ומיטב הכותבים לקחו חלק בכתיבת המערכונים והשירים. התוכנית, שעלתה בינואר 1985, נחלה הצלחה, כמה משיריה הפכו להיטים, וחברי הלהקה הופיעו ברחבי הארץ ובתוכניות טלוויזיה. בתוכנית בלטו השירים "יא ליל", "את עיניך שא מזרחה", "נאהב", ו"מכתב קטן", והשתתפו בה דוד ד'אור (אז נחייסי), מירון מינסטר, רועי ששון וסיגי חזמה.
השיר של טהרלב מזכיר את "ארץ הבקעה על שתי גדותיה", ש"צומחת ועולה מתוך אלפי שנותיה", באופן שמביע תקווה ושלום. בניגוד ליוצרים אחרים, קולו של טהרלב לא נשמע בנושאים פוליטיים:
הצלחה
"את עיניך שא מזרחה" הוצג כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־1 באוקטובר 1985, זכה להצלחה וצעד 13 שבועות, עד 14 בינואר 1986, אז יצא מהמצעד. בשיאו הגיע השיר למקום השני (ב־3 בדצמבר 1985).
הדקה ה-90
הדקה ה-90 היא חברה בע"מ, העוסקת בשיווק ישיר של מוצרי תיירות בישראל ומחוצה לה. החברה הוקמה בשנת 1998 על ידי צבי מושקוביץ, אילן כהן וקבוצת משקיעים מאירופה. בשנת 2000 נמכרו חלק ממניות החברה לקבוצת ידיעות אחרונות.
בשנת 2019 נמכרו מניות החברה לארנון אנגלנדר ועמי כהן, בעלי קבוצת התיירות קווי חופשה.
החברה פועלת באמצעות שני ערוצי מכירה: מסחר אלקטרוני באינטרנט ושיווק ישיר באמצעות מוקד טלפוני ממוחשב ומאויש. לחברה גם סניף בנתב"ג. לחברה מחלקה עסקית ומחלקת קבוצות ואירועים. החברה מעסיקה כ-150 עובדים במוקד הטלפוני, בתמיכה באינטרנט, במשרד מכירות ושירות נתב"ג.
תחומי הפעילות של החברה
בתחום תיירות הפנים, החברה עוסקת בשיווק בתי מלון וצימרים בישראל ושיווק אטרקציות ובילויים. בתחום התיירות היוצאת, חבילות נופש, טיסות סדירות, טיסות שכר, טיפול בלקוחות עסקיים, טיפול בקבוצות, בתי מלון, וכן שירות לתרמילאים, חופשות ספורט וסקי ולתיירות מרפא, שיט תענוגות ומוצרי מותרות אחרים. מוצרי החברה השונים בארץ ובעולם זמינים בזמן אמת באינטרנט. בנוסף החברה משתפת פעולה גם בשיווק מוצרי תיירות עם חברות כרטיסי האשראי.
סל המוצרים של הדקה ה-90
חבילות נופש בחו"ל, טיסות לכל רחבי העולם, טיולים מאורגנים בחו"ל, בתי מלון בחו"ל, השכרת רכב, בתי מלון בישראל, חבילות נופש בישראל, טיסות פנים, ביטוחי מטען ובריאות לנוסעים, מוצרי פנאי ובידור.
בעלי החברה
החברה הוקמה על ידי צבי מושקוביץ, אילן כהן וקבוצת משקיעים מאירופה. לאחר מספר שנים קבוצת ידיעות אחרונות הצטרפה לחברה. אילן כהן ששימש כמנכ"ל משרד ראש הממשלה בתקופת כהונתו של אריאל שרון.
בדצמבר 2019 נמכרה הדקה ה-90 לארנון אנגלנדר ועמי כהן הבעלים של חברת "קווי חופשה".
פרויקט הכניסה לעיר
פרויקט הכניסה לעיר (נקרא גם קריית אריאל שרון או רובע מבוא העיר) הוא כינוי לפרויקט ענק הכולל הקמת רובע עסקים חדש באזור הכניסה המערבית לירושלים. התוכניות לאזור כוללות הקמת מגדלי משרדים, מלונות חדשים, מגורים ועסקים. הפרויקט ייצור את המרכז התחבורתי הגדול בישראל, אשר יחבר את התחנה המרכזית של ירושלים, תחנת רכבת ישראל – ירושלים – יצחק נבון, מספר תחנות של שלושה קווי רכבת קלה וחניונים תת-קרקעיים גדולים. מלבד מגדלי המשרדים, המלונאות והמגורים, גם מרכז הכנסים בנייני האומה יורחב ויהפוך למרכז הקונגרסים הגדול במזרח התיכון. כמו כן, כחלק מהפרויקט תיבנה קריית הממשלה המחוזית - ירושלים, ובנוסף היכל המשפט, אליו צפויים לעבור כל בתי המשפט בירושלים (מלבד העליון).
בסך הכל כולל הפרויקט הקמת כ-1,500,000 מטרים רבועים של שטח בנוי בתוך כ-300 דונם. שלושה רחובות חדשים מתוכננים להיסלל, לצד פיתוח מרחבים ציבוריים גדולים להולכי רגל בכל שטח הרובע. הגוף המנהל את הפרויקט הוא חברת עדן - החברה לפיתוח כלכלי בירושלים, והניהול ההנדסי מופקד בידי חברת מוריה, שתיהן חברות עירוניות בשליטת העירייה.
רקע
הכניסה לירושלים מהווה עורק התחבורה העיקרי אליה וממנה, מתאפיינת בתנועה רבה של כלי רכב פרטיים ותחבורה ציבורית. תוכניות פיתוח בכניסה לעיר יצאו לדרך במקביל, עוד בשנת 2008: רובע הכניסה לעיר מכביש 1 (שגבולותיו הם גשר המיתרים וקצה רחוב שז"ר); הדרך אל בנייני האומה עד קריית הלאום (קריית הממשלה); ושדרות מנחם בגין, החוצות את העיר מצפון לדרום (בקטע שבין הכניסה לקריית הלאום עד מחלף גבעת מרדכי, בקצה הדרומי של קמפוס גבעת רם).
מאפייני הפרויקט
במסגרת הפרויקט, יוקם רובע עסקי חדש בגודל של 1.6 מיליון מ"ר שישמש לתעסוקה, למסחר, בידור, מלונאות ופנאי. שטח הפרויקט יכלול 24 מבנים, בהם 9 גורדי שחקים. כמו כן ישופץ ויורחב מבנה בנייני האומה ויהפוך למרכז קונגרסים בינלאומי, הגדול במזרח התיכון. כמו כן, יוקם היכל המשפט, מתחם אליו יעברו כלל בתי המשפט בבירה. בנוסף, יוקם מרכז תחבורתי עם רכבת מהירה מתל אביב לירושלים, שני קווי רכבת קלה, חניון תת-קרקעי, תחנה מרכזית לאוטובוסים ומחלף עם הפרדה מפלסית לתנועה משולבת של תחבורה ציבורית ופרטית, הולכי רגל ושבילי אופניים. מיקומו המרכזי של הפרויקט ברובע הכניסה לעיר יאפשר מעבר נוח ומהיר, אשר יקשר בין חלקים שונים בעיר ובהם; קריית הממשלה, קמפוס גבעת רם ומרכז העיר. באמצעות הפרויקט ניתן יהיה להגיע בהליכה קצרה למחנה יהודה, רחוב יפו, ממילא, העיר העתיקה ולכיכר ספרא. כמו כן, הוא יכלול חללי עבודה ומתחמי משרדים משותפים. עלות הפרויקט מוערכת במיליארדי ש"ח, ותתוקצב על ידי משרד האוצר, משרד התחבורה, עיריית ירושלים ורשות מקרקעי ישראל
בין המגדלים שאושרו ברובע הכניסה לעיר סמוך לרחוב יפו ונמצאים בשלבי בנייה, מגדל בן 18 קומות מעל המרכז המסחרי "סיטי קורט", ושני מגדלים בני 24 קומות בפרויקט "הקריה המחוזית ירושלים".
פרויקטים נוספים שנמצאים בהליכי תכנון ואישורים, ארבעה מגדלים של עד 42 קומות במתחם בליליוס מאחורי מבנה שערי צדק הישן ולצד מגדלי "הקריה המחוזית" שימותגו כפרויקט "מידטאון ירושלים", לצידם שני מגדלים של 34 ו-30 קומות למגורים ומשרדים שימותגו כפרויקט THE CAPITAL, שני רבי קומות המתוכננים לצד תחנת הרכבת נבון; מגדל "אמות" בן 40 הקומות בתכנון רון ארד ו"מגדל מרום" בן 40 הקומות בתכנון איאן ביידר. כמו כן נמצאים בהליכי תכנון מגדלים במסגרת הרחבת "בנייני האומה". עם זאת נדחה פרויקט להקמת מלון במגדל של 30 קומות לצד בניין "שערי העיר".
הבניינים
פרויקט הכניסה לעיר מחולק למספר מתחמים ובו מגדלים המנוהלים על ידי
היסטוריה
בשנת 2008 הכריזה עיריית ירושלים על שתי תחרויות אדריכלים פתוחות שנוהלו על ידי הרשות לפיתוח ירושלים, הראשונה לתכנון "המרחב הפתוח והשלטוני" - אזור קריית הממשלה, הכנסת וגן סאקר, והשנייה לתכנון אזור הכניסה לעיר. במאי 2009 הכריזה העירייה על זכיית ההצעה של משרד פרחי-צפריר אדריכלים.
באוגוסט 2012, לאחר אישור הפרויקט בוועדת התכנון המקומית, החל מאבק ציבורי שמטרתו לשנות את התוכנית, כך שתכלול 20% דיור בר השגה. על פי הצעירים שהובילו את המאבק, הקצאה של 20% מהפרויקט למטרה זו עשויה ליצור באזור כ-2,000 יחידות דיור שמחירן לא יעלה על מיליון ש"ח, ולסייע בפתרון מצוקת הדיור הקשה בירושלים. העירייה התנגדה לשינוי המוצע, וטענה כי הכניסה לעיר אינה מקום מתאים לדיור בר השגה, וכי הדירות שתימכרנה בפרויקט תהיינה דירות יוקרה בלבד.
באוקטובר 2016 הונחה אבן הפינה לפרויקט. בשלב הראשון של העבודות החלו בכריית מנהרה עבור חניון תת-קרקעי עם חמש קומות ו-1,300 מקומות חניה, וכן הפרדה מפלסית לכלי רכב בשדרות שז"ר, במטרה לייחד את מפלס הקרקע בשדרות שז"ר לתחבורה ציבורית, אופניים והולכי רגל.
ב-2017 החלו העבודות להקמת היכל המשפט החדש, ובשנת 2018 החלו להבנות מגדלי קריית הממשלה המחוזית הסמוכה אליו. ב-2020 החלו לבנות מגדל מעל למרכז סיטי קורט בצומת יפו-שרי ישראל הסמוך למגדלי קריית הממשלה המחוזית.
במקור כללו התוכניות בניה למשרדים, מלונאות, תרבות ומסחר בלבד, ללא מגורים. בדצמבר 2017 פורסם כי לשכת התכנון המחוזית הכינה הצעה לתיקון התוכנית כך שתכלול בניה למגורים בהיקף של 1,500–2,000 דירות קטנות, על ידי הגדלת זכויות הבניה לשינוי יעוד לחלק משטחי המלונות.
פרדי קוקס
פרדריק ג'יימס ארתור "פרדי" קוקס (אנגלית: Frederick James Arthur "Freddie" Cox; 1 בנובמבר 1920 - 7 באוגוסט 1973) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
קריירה
קוקס נולד ברדינג שבברקשייר, והחל את הקריירה שלו במספר מועדונים זוטרים לפני שהצטרף לטוטנהאם הוטספר ב-1938 כשחקן חובב. הוא שיחק בדרך כלל בעמדת הקיצוני הימני, וערך את הופעת הבכורה שלו בטוטנהאם במשחק הליגה השנייה מול סוונסי טאון בנובמבר 1938. זמן קצר לאחר שצורף לסגל הבכיר של טוטנהאם פרצה מלחמת העולם השנייה, וכל תחרויות הכדורגל הושהו. הוא שירת כטייס קרב עבור חיל האוויר המלכותי (בזמנו הפנוי השתתף כשחקן אורח במשחקי המועדון המקומי רדינג), וקיבל את אות ההצטיינות Distinguished Flying Cross. לאחר תום המלחמה הוא חזר לטוטנהאם, ושיחק שם במשך שלוש עונות נוספות. בספטמבר 1949 הוא עבר לארסנל, המועדון היריב בדרבי של צפון לונדון, תמורת סכום של 12,000 לירות שטרלינג.
קוקס ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל כבר ב-7 בספטמבר, במשחק מול וסט ברומיץ' אלביון, והפך לשחקן הרכב קבוע במועדונו החדש. מאמציו על המגרש התבטאו בצורה טובה יותר בגביע ה-FA. בחצי הגמר מול צ'לסי הוא הבקיע את השער הראשון בתיקו 2 - 2, והבקיע את השער היחיד בניצחון של ארסנל במשחק החוזר. במשחק הגמר מול ליברפול הוא בישל את השער היחיד במשחק לרג' לואיס, שהקנה לארסנל את התואר.
שנתיים לאחר מכן הוא מילא תפקיד חשוב בחצי גמר גביע ה-FA, גם כן מול צ'לסי, בו הבקיע את השער היחיד בתיקו 1 - 1 במשחק הראשון, ושניים מתוך שלושה בניצחון 3 - 0 במשחק החוזר. אולם, משחק הגמר הסתיים בהפסד 0 -1 לניוקאסל יונייטד, בין השאר בשל פציעתם של שחקנים אחדים והרחקתו של וולי ברנס במהלך המשחק.
למרות הצלחותיו בגביע הוא לא היה שחקן הרכב קבוע בליגה; הוא התמודד על מקומו בהרכב מול איאן מקפירסון, ומאוחר יותר מול השחקן הצעיר ארתור מילטון. בעונת האליפות 1952/1953 הוא השתתף בתשעה משחקי ליגה בלבד עבור ארסנל, החליט לעזוב את המועדון והצטרף לווסט ברומיץ' אלביון בתפקיד מאמן-שחקן.
קוקס השתתף בארבעה משחקים בלבד במדי וסט ברומיץ', ולאחר מכן היה אחד מעוזריו של ויק בקינגהאם בצוות האימון. ב-1956 הוא החל לאמן את בורנמות' מהליגה השלישית הדרומית. בורנמות' שיחקה באופן יציב בליגה, והפתיעה רבים כשגברה על טוטנהאם הוטספר בגביע ה-FA בעונת 1956/1957. ב-1958 הוא הצטרף לפורטסמות' בתפקיד המאמן, אך זכה להצלחה פחותה כשהמועדון ירד מהליגה הראשונה בעונתו הראשונה. הוא פוטר מהמועדון בפברואר 1961.
הוא הצטרף לג'ילינגהאם מהליגה הרביעית ב-1962 לאחר תקופה קצרה שבה לא עבד, והוביל את המועדון למקום החמישי כשהוא מחמיץ את העלייה לליגה השלישית בגלל הפרש שערים. הוא הנהיג בג'ילינגהאם משחק הגנתי ממושמע, ובעונה שלאחר מכן (1963/1964) הוביל את המועדון למקום הראשון ולהעפלה לליגה השלישית. רמת המשחק של המועדון בתחילת העונה שלאחר מכן הייתה טובה, אך היא נחלשה בהמשך והמועדון סיים את העונה במקום השביעי. קוקס התפטר זמן קצר לפני חג המולד של 1965 וחזר לבורנמות', גם כן בליגה השלישית. הישגו הטוב ביותר בקדנציה השנייה בבורנמות' היה המקום הרביעי בעונת 1968/1969, אך בסיום עונת 1969/1970 ירד המועדון מהליגה. קוקס פוטר באותו קיץ, ולא עבד יותר כמאמן.
בין פיטוריו מבורנמות' למותו ב-1973 הוא ניהל את החנות המשפחתית לממכר עיתונים.
משפטי נירנברג (סרט)
משפטי נירנברג (באנגלית: Judgment at Nuremberg) הוא סרט משנת 1961 המתאר סיפור בדיוני המבוסס על ההתרחשויות שלאחר מלחמת העולם השנייה באחד ממשפטי המשנה של משפטי נירנברג. הסרט נכתב על ידי אייבי מאן ובוים על ידי סטנלי קריימר, בכיכובם של ספנסר טרייסי, ברט לנקסטר, ריצ'רד וידמרק, מרלן דיטריך, מקסימיליאן של, ג'ודי גארלנד, מונטגומרי קליפט, ורנר קלמפרר, וויליאם שטנר.
עלילה
הסרט אינו מתאר את המשפטים של ראשי הצבא והמשטר הנאצי האחראים לפשעים נגד האנושות במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה, אלא את הליכי משפט השופטים שפעלו תחת המשטר הנאצי.
הסרט בוחן תפיסות מורכבות של פרט המבצע פשעים עבור המדינה. הסרט לא תעמולתי, ולא נוקט עמדה גם בנושאים הקשים ביותר. לדוגמה, הנס רולפה (מקסימיליאן של), עורך דין ההגנה, מעלה סוגיות כואבות של הגזענות בארצות הברית ודברי השבחים שנאמרו על היטלר לפני המלחמה בבריטניה.
סצנה זכורה היא הסצנה של עדותו של רודולף פיטרסן (מונטגומרי קליפט), אופה ממוצא גרמני, שנחשב למוגבל שכלית ועבר סירוס על ידי הנאצים על פי חוקי המשטר. הסצנה, הזכורה כמותחת וקשה, מציגה את פיטרסן מעלה את סיפורו הטראומטי, וגם נחקר על ידי ההגנה, המנסה לחזק את הטענה שפיטרסן אכן חולה נפש ומעלה ראיות לגבי אמו והעובדה שפיטרסן עצמו לא התקבל לאף בית ספר בצעירותו.
ציטוט קולנועי של השיר "לילי מרלן", המנון חיילי כל הצבאות במלחמת העולם השנייה, מובא בסצנה שבה מלווה השופט הייווד את גברת ברטהולד לביתה ובדרך הם חולפים על פני מסבאה בה מושר השיר. ברטהולד, אלמנתו של קצין נאצי שהוצא להורג במהלך משפטי נירנברג, המגולמת על ידי מרלן דיטריך, מסבירה לשופט את משמעות השיר בימי המלחמה. הגרסה הפופולרית ביותר של השיר בוצעה על ידי מרלן דיטריך עצמה כחלק ממאמצי התעמולה של בעלות הברית כנגד גרמניה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (מקסימיליאן של) וגם לתסריט המבוסס על יצירה כתובה. כמו כן קיבל מספר מועמדויות נוספות, בהן של שחקן ראשי (ספנסר טרייסי), שחקנית בתפקיד משנה (ג'ודי גרלנד), שחקן בתפקיד משנה (מונטגומרי קליפט), הסרט הטוב ביותר, בימוי והצילום הטוב ביותר. ב-2013 הוכרז הסרט על ידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
Feelin' Myself
"Feelin 'Myself" הוא שיר של הזמר האמריקאי ויל.איי.אם בהשתתפות מיילי סיירוס, פרנץ' מונטנה, ויז קאליפה ומאסטרד. הוא יצא לאור ב-26 בנובמבר 2013, על ידי אינטרסקופ רקורדס כסינגל הראשון מהמהדורה המחודשת של אלבום האולפן הרביעי של ויל.איי.אם, Willpower משנת 2013.
רקע כללי
"Feelin 'Myself" מסמן את האחרון מתוך שלושה שיתופי פעולה בין ויל.איי.אם וסיירוס בשנת 2013. היא הופיעה לראשונה בשיר "Fall Down" המופיע בגרסה המקורית של אלבום האולפן הרביעי שלו, Willpower. מאוחר יותר היה ויל.איי.אם פזמונאי ומפיק בשיר "Do My Thang" הנכלל באלבום האולפן הרביעי של סיירוס, Bangerz.
וידאו קליפ
הקליפ הנלווה ל"Feelin 'Myself", בבימויו של מיכאל יורקובאק עם המעצבת הגרפית פשה שפירו, יצא לאור בVevo ב-26 בנובמבר 2013. כל ארבעת הזמרים מופיעים בסרטון.
רוזה לוקסמבורג
רוזה (גם רוזליה) לוקסמבורג (בפולנית: Róża (רוּז'ה) Luksemburg, בגרמנית: Rosa Luxemburg; 5 במרץ 1871 – 15 בינואר 1919) הייתה מהפכנית יהודייה פולנייה-גרמנייה, ותאורטיקנית מרקסיסטית פמיניסטית. נרצחה בידי אנשי מיליציית פרייקור לאחר כישלון מרד הספרטקיסטים, מרד קומוניסטי בהנהגתה.
ילדות ונעורים
רוזה לוקסמבורג, נולדה בעיירה זמושץ' בפולין, אז חלק מהאימפריה הרוסית, למשפחה יהודית משכילה ומתבוללת מן המעמד הבינוני. אמה, לינה לבית לוונשטיין, הייתה דתייה שהרבתה לקרוא ספרי דת. אביה, אליאש (לימים אדוארד), היה סוחר עצים. היא הייתה הצעירה מבין חמשת הילדים במשפחה. בבית הוריה דברו גרמנית ופולנית ורוזה הצעירה למדה גם רוסית. בבית קראו ספרות יפה, ונערכו דיונים על ענייני העולם והשעה.
המשפחה עברה לוורשה, וכשלוקסמבורג הייתה בת 5 פיתחה מחלה בירכיה, אשר ריתקה אותה למיטה במשך שנה וגרמה לה לצליעה קשה כל ימי חייה. בשנים 1880–1887 למדה בגימנסיה בוורשה והצטיינה בלימודיה. היא למדה ארבע שפות על בוריין, פיתחה בגיל צעיר חיבה לשפה המדוברת והכתובה ונעשתה לפעילה פוליטית בתנועות שמאל פולניות. בשלב זה כבר החלה להיות מעורבת בתנועות מהפכניות. כעבור שנתיים נאלצה להימלט לשווייץ על מנת להימנע ממאסר. בשווייץ השתלמה באוניברסיטת ציריך במדעי הטבע, במשפטים ובכלכלה ובשנת 1897 קיבלה תואר דוקטור במדע המדינה בנושא "ההתפתחות התעשייתית של פולין".
בציריך פגשה את המהפכן לאו יוגיכס (Leo Jogiches), והתפתחה ביניהם מערכת יחסים אישית ואינטלקטואלית, שהייתה בעלת השפעה על חייה. השניים התנגדו ללאומנות של המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS), וייסדו ביחד בשנת 1893 את העיתון "מטרת הפועלים". לוקסמבורג הביעה בעיתון את דעתה לגבי המהפכה בפולין וטענה שהיא אפשרית רק אם תתחולל מהפכה כזו גם בארצות השכנות - גרמניה, אוסטריה ורוסיה, וכי המאבק בקפיטליזם חשוב יותר מן המאבק הפולני לעצמאות לאומית. בניגוד ללנין, שללה לוקסמבורג את הזכות להגדרה עצמית של הלאומים.
בשנת 1897 עברה רוזה לוקסמבורג לגרמניה ונישאה לסוציאליסט הגרמני גוסטב ליבק, על מנת להשיג אזרחות גרמנית, ולפעול במסגרת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. נישואים אלו היו לשם מטרה זו בלבד, והשניים לא קיימו חיי משפחה בפועל.
בשנים 1907–1914 שימשה כמרצה בבית הספר של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בברלין.
הוגת דעות מהפכנית
בשנת 1903 הייתה לוקסמבורג מראשי הדוברים בוויכוח שבין אדוארד ברנשטיין ואוגוסט בבל על נושא ה"רוויזיוניזם". ברקע הדברים היה ניצחון אלקטורלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית שהעניק לה כשלושה מיליוני קולות ושמונים ואחד מושבים ברייכסטאג. ברנשטיין ואנשי קבוצתו הרוויזיוניסטים, ראו בכך הזדמנות לקחת חלק בשלטון ולקבל משרות המגיעות להם מכוח ההישג בבחירות, כגון סגנות נשיאות הבית. בבל ולוקסמבורג, ועמה קרל ליבקנכט ראו בכך שיתוף פעולה עם הגורמים הבורגניים שאותם הם רוצים לחסל, ובגידה במשנתו של קרל מרקס. לוקסמבורג האמינה במהפכה, ולא בהשתלבות שקטה במשטר, אשר לדעתה, תחניק את הגורמים המהפכניים במעמד הפועלים.
לוקסמבורג התנגדה למלחמת העולם הראשונה, וחזתה את התמוטטות גרמניה והאימפריה האוסטרו הונגרית. עם פרוץ המלחמה, ייסדה לוקסמבורג ביחד עם ליבקנכט את "הליגה הספרטקיסטית", בתחילה כחלק מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ולאחר מכן כמפלגה נפרדת. ארגון זה היה הבסיס למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. על רקע זה נעצרה, ביחד עם ליבקנכט, וב-28 ביוני 1916 נידונה לשנתיים מאסר. בכלא המשיכה לכתוב ולהיות מעורבת בענייני השעה, והביעה תמיכה בלנין ובמהפכה הבולשביקית; אם כי בקרה את דרכם בכמה עניינים.
יחסה של לוקסמבורג לאלימות במסגרת מהפכה קומוניסטית שתעביר את הגה השלטון לידי מעמד הפועלים היה מורכב. בכמה מכתביה ניכרת התנגדות לאלימות, כמו במאמר שכתבה בשנת 1911 שנקרא "אוטופיית השלום", אך במקומות אחרים היא מסרבת לגנות את הטרור במהפכת 1905 ברוסיה ובמאמרה "מהי ברית ספרטקוס" היא קוראת להתנגד למה שהיא תופסת כאלימות של הבורגנות "באגרוף ברזל" וקוראת "להעמיד את האלימות המהפכנית של הפרולטריון". באותו מאמר היא גם כותבת: "במלחמת המעמדות הזאת, האחרונה בתולדות העולם, ולמען המטרות הנעלות ביותר של האנושות, המסר שלנו לאויב הוא: אגודל לעין וברך לחזה!" . לוקסמבורג ביקרה את הפשרנות של הסוציאל-דמוקרטים בארצה אף יותר מאשר ביקרה את לנין; היא האמינה במהפכה באמצעים בלתי אלימים כמו שביתות ומרי אזרחי אך במקרה הצפוי של התנגדות אלימה מצד השלטון הקיים לא שללה אלימות.
ב-8 בנובמבר 1918 שוחררה לוקסמבורג מן המאסר, במסגרת חנינה כללית שהעניק הקאנצלר, הנסיך מקס פון באדן, בימיו האחרונים של משטר הקייזר, בטרם הכרזתה של רפובליקת ויימאר. בתקופה זו החלו הספרטקיסטים בניסיון להביא למהפכה קומוניסטית בגרמניה לפי המודל שאותו ראו ברוסיה - מדינה שהובסה בקרב, התמוטטות בית המלוכה, ויצירת מועצות פועלים שיהפכו לגופי שלטון. הרפובליקה הצעירה נאבקה בניסיונות אלו, שכללו הפגנות ענק של פועלים וחיילים משוחררים. על אף שלוקסמבורג סברה כי פעולות אלו הן מוקדמות מדי והרפתקניות, היא עמדה בין מנהיגי הפועלים, והייתה נושאת נאומים מדי יום. נאומה האחרון ניתן בוועידת היסוד של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
ב-15 בינואר 1919 נתפסה לוקסמבורג יחד עם וילהלם פיק וקרל ליבקנכט על ידי חברי ארגון הפרייקור - ארגון ימני קיצוני של חיילים משוחררים. במשך מספר ימים לא נודע גורלם. מאהבה של לוקסמבורג, לאו יוגיכס, אשר ניסה להתריע על היעלמותה, נעצר אף הוא ונרצח. ארבעה חודשים לאחר מכן נמצאה גופתה צפה בנחל בלב פארק טירגארטן בברלין, שם ניצבת אנדרטה צנועה לזכרה. כפי הנראה נחבטה בגולגולתה בקת של רובה, ולאחר מכן נורתה בראשה. היא קבורה בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה.
הנצחתה
בגרמניה המזרחית שהוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה, נחשבה לוקסמבורג לגיבורה לאומית, ועל שמה נקראה כיכר בברלין. לאחר איחוד גרמניה החליטה עיריית ברלין שלא לשנות את שם הכיכר. לוקסמבורג הונצחה בבול שהונפק בגרמניה המזרחית, והועלה כרעיון בישראל.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
לארס אולריך
לארס אולריך (אנגלית: Lars Ulrich; נולד ב-26 בדצמבר 1963) הוא מוזיקאי, מלחין וכותב שירים אמריקני ממוצא דני. אולריך התפרסם כמתופף ואחד ממייסדיה של להקת המטאל האמריקאית מטאליקה, יחד עם הגיטריסט והסולן ג'יימס הטפילד.
ביוגרפיה
אולריך נולד בקופנהגן בירת דנמרק ללונה ולטורבן אולריך טניסאי מקצועי בן לאם יהודיה שהיגרה לדנמרק. אולריך הושפע מהמקצוע של אביו טורבן, וכתוצאה מכך רוב ימי ילדותו של לארס הוקדשו לטניס. אולריך אף זכה באליפות דנמרק בטניס לנוער. בנעוריו התחבר עם זמר מתחיל בן גילו בשם קים בנדיקס פטרסון, אשר לימים נודע כזמר האימה הדני קינג דאיימונד.
כשהיה בן 17 היגרה משפחתו של אולריך לקליפורניה שבארצות הברית, כדי לחפש סוכן ומאמן טוב עבור הטניסאי העולה. בקליפורניה חל שינוי בתחומי עיסוקו של אולריך והוא פיתח אהבה אחרת - רוק כבד.
לאחר שהיגר לארצות הברית, הקים את מטאליקה והפך לכוכב מטאל, שמר אולריך על קשר עם חברו פטרסון מדנמרק, שבינתיים הפך בעצמו לכוכב מטאל, כסולנה של להקת מרסיפול פייט, ותחת הכינוי "קינג דאיימונד". בשנת 1998, במסגרת האלבום Garage Inc.‎, אף הוציאה מטאליקה מחרוזת של גרסאות כיסוי לשיריה של מרסיפול פייט.
חיים אישיים
כיום אולריך נשוי בפעם השלישית, לדוגמנית האמריקאית ג'סיקה מילר אשר נשואה לו משנת 2015. אולריך התחתן לראשונה בשנת 1988 עם בריטית בשם דבי ג'ונס, הנישואים נמשכו שנתיים בלבד עד שנת 1990. בשנת 1997 הוא התחתן עם סקיילר סטנסטיין, מנישואים אלו נולדו לאולריך שני בנים, בני הזוג התגרשו ב-2004. באותה שנה אולריך התחיל במערכת יחסים עם השחקנית הדנית קוני נילסן, זוגיות שנמשכה שמונה שנים. ממערכת היחסים שלו עם נילסן לאולריך יש בן שנולד בשנת 2007.
ציוד
לארס הוא חובב גדול של תופים מתוצרת טאמה, מצילות זילדג'יאן ועורות תופים של רמו. לעיתים נדירות הוא נראה מתופף על תופים ממותגים אחרים. באולפני ההקלטות השתמש לארס בתופים של לודוויג, גרטש ובמצילות של סביאן. לארס מנגן עם מקלות תופים מדגם שפיתחה עבורו חברת Ahead.
יחסי יפן–סין
יחסי יפן–סין (סינית פשוטה: 中日关系; סינית מסורתית: 中日關係, פין-יין: Zhōngrì guānxì, יפנית: 日中関係) הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה העממית של סין לבין יפן. המדינות מופרדות גאוגרפית על ידי ים סין המזרחי.
היסטוריה
לדברי ממשלת סין, היחסים בין סין ליפן מתוחים לעיתים בעקבות סירובה של יפן להכיר בעברה בזמן מלחמת העולם השנייה. עם זאת, על פי ממשלת יפן, התרחבות צבא השחרור העממי ופעולות התקפיות שלו הזיקו ליחסים בין שתי המדינות. הערות רוויזיוניסטיות שנאמרו על ידי עובדי ציבור יפנים בולטים וכמה ספרי לימוד יפניים על טבח ננקינג משנת 1937 היו מושא למחלוקות. היחסים בין סין ויפן התחממו במידה ניכרת לאחר מינויו של שינזו אבה לראשות ממשלת יפן בספטמבר 2006, ומחקר היסטורי משותף שנערך על ידי סין ויפן פרסם דו"ח בשנת 2010, אשר הצביע על הסכמה חדשה בנושא מעשי זוועה שנעשו בתקופת מלחמת העולם השנייה. עם זאת, בתחילת העשור השני של המאה ה-21, היחסים הידרדרו עוד יותר, כאשר יפן האשימה את סין בהטלת מגבלות יצוא יסודות נדירים הנמצאים בשטחה. המחלוקת על איי סנקאקו גרמה למספר היתקלויות עוינות בים סין המזרחי, שימוש ברטוריקה חריפה ולמהומות אנטי-יפניות ברפובליקה העממית של סין.
יחסים כלכליים
הכלכלות של סין ושל יפן הן בהתאמה הכלכלות השנייה והשלישית בעולם לפי תוצר מקומי גולמי נומינלי. כמו כן, הכלכלות של סין ושל יפן הן בהתאמה הכלכלות הראשונה והרביעית בגודלן בעולם בהתבסס על שווי כוח הקנייה. הסחר בין סין ליפן גדל ל-266.4 מיליארד דולר, עלייה של 12.5% ב-2007, מה שהפך אותן לשותפות סחר מובילות. סין הייתה גם היעד הגדול ביותר ליצוא היפני בשנת 2009.
שתי המדינות אשררו את הסכם השותפות הכלכלית האזורית המקיפה שצפוי להיכנס לתוקף בינואר 2022. בסוף מרץ 2023 הודיע משרד המסחר והתעשייה היפני על מגבלות ייצוא של ציוד לייצור שבבים לסין.
יחסים מדיניים
מאז תום מלחמת העולם השנייה, היחסים בין סין ליפן עדיין מתוחים. מצב זה מהווה סכנה לפריצה של סכסוך באסיה. העוינות בין שתי המדינות נובעת מההיסטוריה הלוחמנית-אימפריאליסטית של יפן והסכסוכים הימיים בים סין המזרחי. לכן, עם זאת ששני העמים הללו הם שותפים עסקיים קרובים, מתחת לפני השטח קיימת מתיחות מתמשכת, אשר המנהיגים משני הצדדים מנסים למתן את העוינות ההיסטורית.
נשיא סין שי ג'ינפינג וראש ממשלת יפן, שינזו אבה, נפגשו פנים מול פנים מספר פעמים כדי לנסות לבנות מערכת יחסים לבבית בין שתי המדינות. השאלה המרכזית בקרב המשקיפים והפרשנים היא האם היחסים בין סין ליפן יישארו יציבים בזכות עסקאותיהן הדו-צדדיות הגדולות, או שהיחסים יתמוטטו בגלל היריבות והעוינות ההיסטורית.
בשנים האחרונות חלה עלייה הדדית בשנאה והעוינות בין היפנים והסינים. על פי סקר עולמי של ה-BBC משנת 2014, 3% מהיפנים רואים את השפעתה של סין באופן חיובי, כאשר 73% מבטאים דעה שלילית. נתונים אלה מצביעים על כך שליפנים יש את התפיסה השלילית ביותר על סין בעולם. בסין לעומת זאת, בעוד ש-5% מהאנשים הסינים רואים את ההשפעה היפנית באופן חיובי, 90% הביעו דעה שלילית, התפיסה השלילית ביותר על יפן בעולם. סקר שנערך על ידי מרכז המחקר פיו בשנת 2014 הראה כי 85% מהיפנים חוששים כי סכסוכים טריטוריאליים בין סין למדינות השכנות עלולים להוביל לעימות צבאי.