cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חכירה
חכירה היא חוזה המעביר מאדם או גוף לאחר את הזכות לעשות שימוש בנכס בדרך כלל לתקופה ארוכה (למעלה מחמש שנים) תמורת דמי חכירה. חכירה יכולה להתקיים בנכס שעל פי מהותו ניתן להחזקה ולשימוש ממושכים ולכן הוא אפשרי רק לגבי נכסים שאינם כלים.
כאשר חוכר מקבל נכס לשימושו לתקופת חכירה ארוכה (ב, למשל, חכירה של למעלה מעשר שנים) שיש עמה זכות לחוכר לרכשם בתום תקופת החכירה בחינם או במחיר הזדמנותי נקראת חכירה מימונית שלעיתים רואים אותה כרכישה מלאה של הנכס, תוך פירעון הסכום בתשלומים. חכירה לתקופה קצרה יותר נקראת חכירה תפעולית והיא במשמעות של שכירות.
הסכם שכירות במקרקעין לתקופה ארוכה מ-25 שנים מכונה "חכירה לדורות".
החכירה משמשת בעיקר בקרקעות, למשל בישראל בהסכמי חכירה של מינהל מקרקעי ישראל. כמו כן נעשה שימוש בחכירה בתחום התחבורה בהסדר הידוע כליסינג, שהוא חכירה של כלי רכב לתקופה של מספר שנים, וכן בתחום הספנות והתעופה כאשר חברת תעופה או חברת ספנות חוכרת ספינה או מטוס מבעליו.
הגדרה
חכירה היא מערכת יחסים משפטית המבוססת על הסכם, שבו צד אחד (המחכיר) שהוא בעל הקניין, מעניק זכויות קנייניות מסוימות לצד שני (החוכר). בתמורה להענקת הזכויות, החוכר משלם למחכיר "דמי חכירה". הסכמי חכירה עשויים להיכרת באשר לנכסי דלא ניידי או למטלטלין. לרוב הסכם חכירה עוסק בהקניית זכויות החזקה והשימוש בדומה להסכמי שכירות, ולעיתים ההסכם כולל התייחסות מפורשת ביחס לזכויות נוספות (בנייה בקרקע או מכירה לצד שלישי). במקרים מסוימים החכירה כוללת העברה גורפת של כלל הזכויות בקניין.
חכירת משנה
חכירת משנה (נקראת בשפה העממית "סאבלט") היא הסדר שבו החוכר מעביר את הזכות לעשות שימוש בנכס לצד שלישי. לדוגמה, חברה יכולה לשכור שטחים משרדיים בבניין עסקי, ישירות מבעל הבניין (המשכיר), ולאחר מכן להשכיר חלק מהשטחים לחברה אחרת. החוק מגדיר כי במקרים של חכירת משנה כל המחויבויות החוזיות של המחכיר המקורי נותרות בתוקף, וחלות על הצד השלישי.
בנדל"ן למגורים, "סאבלט" מתאר מצב שבו אדם גר בדירה שכורה, אבל מאפשר לצד שלישי להשתמש בדירה, או בחלקים ממנה, לפרק זמן קצוב. בדרך כלל שימוש כזה מנוגד להסכם בין הדייר לבעל הבית, ולעיתים הוא נעשה ללא ידיעתו.
חכירת הקרקעות של מינהל מקרקעי ישראל
עם קום המדינה ב-1948 (ה'תש"ח) החל דיון על מעמדן של קרקעות שנקנו במסגרות שונות בידי קרנות של יהודים מהעולם, ובראשן הקרן הקיימת לישראל. בדיון זה הוחלט על הקמת מינהל מקרקעי ישראל. על פי הצעתו של השר זרח ורהפטיג הוחלט שקרקעות אלו יעמדו לטובת העם היהודי, בייחוד במקרה של עליה המונית, ולכן הן לא יימכרו לצמיתות אלא יוחכרו לחמישים שנה. חכירה זו הייתה אמורה להתחדש בתום התקופה. מינהל מקרקעי ישראל ואגף ההתיישבות בסוכנות היהודית בנו על אדמות אלו יישובים ליהודים, בדרך כלל על פי מפתח פוליטי או עדתי. במושבים ובקיבוצים הייתה ועדת קבלה שיכלה לסנן את המועמדים להתיישבות, ולשמור על אחידות האוכלוסייה ביישוב. רוב המושבים, הקיבוצים ועיירות הפיתוח נבנו על אדמות אלו, ותושביהם שילמו דמי חכירה שנתיים, או דמי היוון (דהיינו: תשלום חד-פעמי המשקף את ערכם של דמי החכירה השנתיים).
חכירה זו הייתה נתונה בוויכוח, בייחוד לאחר 1997, כאשר הקשת הדמוקרטית המזרחית תבעה שוויון זכויות לאור החלטות המוסדות המיישבים לאורך השנים. לאור מדיניות האקטיביזם השיפוטי של נשיא בית המשפט אהרן ברק, מדינת ישראל ומינהל מקרקעי ישראל נתבעו בידי קבוצת ארגונים ובראשם עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל. בעקבות ותביעה זו, הסתמנה החלטה במינהל מקרקעי ישראל ובקרן הקיימת לשנות את אופן פעולתה, ובמיוחד להעביר קרקעות של הקרן הקיימת למנהל, על מנת להסיר מעליה אחריות.
ב-3 ביולי 2009 החליטה הכנסת, בדיון מיוחד במהלך פגרת הקיץ, ובלחץ ראש הממשלה בנימין נתניהו על העברת הבעלות במרבית הקרקעות הנתונות לחכירה מידי המינהל לידי החוכרים, והפרטת המינהל.
השימוש בחכירה בשוק הפרטי
השימוש בחכירה נפוץ בשוק הפרטי במטרה לעקוף את הוראות. הסעיף נועד למנוע ביצוע עסקה בחלק מחלקת מקרקעין, כיוון שעסקה כזו תפצל את החלקה. הסעיף קובע: "...ואין תוקף לעסקה בחלק מסוים במקרקעין, והכל כשאין בחוק הוראה אחרת".בעלי מקרקעין שביקשו למכור רק חלק מן המקרקעין שברשותם, עקפו את הוראת סעיף 13 על ידי ביצוע עסקת שכירות (שמוכרת כחריג לסעיף 13, על-פי ) לתקופות ארוכות מאוד (לדוגמה 99 שנים או אפילו 999 שנים). מובן שעסקה כזו מעבירה הלכה למעשה את הבעלות רק בחלק מהמקרקעין, חרף הוראת סעיף 13. בתי המשפט בישראל נמנעו מלקבוע שהעסקאות הללו נוגדות את סעיף 13 וכך הפכה החכירה לכלי שבאמצעותו הצליחו בעלי מקרקעין לבצע עסקאות שהחוק אוסר.
במקורות יהודיים
החכירה מוזכרת בתלמוד במקומות שונים, ובייחוד בסוגיית השבת קרקעות "אבות" ליהודים ו"יישוב הארץ":
המשחקים הפרנקופוניים 2009
המשחקים
אירוח המשחקים נמסר לידי לבנון בשנת 2003. קנדה תרמה סכום של מיליון דולר למימון המשחקים.
בטקס הפתיחה של המשחקים הכריז על פתיחתם נשיא לבנון מישל סלימאן. בין הנוכחים בטקס היו ראש ממשלת צרפת פרנסואה פיון ואלבר השני, נסיך מונקו. בשידורי הטקס צפה קהל של כ-70 מיליון איש ברחבי העולם.
לוגו המשחקים והקמע שלהם היה סדרוס (Cédrus), דמות של עוף החול בצבעי ארגון הלה פרנקופוני, אשר עוצבה על ידי הקריקטוריסט הלבנוני ארמנד חומסי (Armand Homsi).
אתרי המשחקים
המשחקים והתחרויות נערכו באתרים בביירות ומחוץ לה: משתתפי התחרויות השתכנו במעונות האוניברסיטה הלבנונית בביירות והשתמשו במתקני הספורט שלה לאימונים.
משתתפות ומדליות
להלן פירוט המדינות והארצות ששלחו משלחות למשחקים והמדליות שבהן זכו:
המשלחות מהמדינות והארצות הבאות השתתפו במשחקים אך לא זכו במדליות כלשהן:
שיר הייחוד
מחבר הפיוט
לא ידוע בוודאות מיהו מחבר הפיוט. יש מייחסים אותו לר' יצחק החסיד או לר' יהודה החסיד, יש המייחסים אותו לר' ברכיה הנקדן, ויש הטוענים שהוא ר' שמואל בר קלונימוס אביו של ר' יהודה החסיד, כשההוכחה שלהם היא השם 'שמואל' המופיע בסוף השיר ליום רביעי בחרוז ש'די מ'לכי ואל'י. מכל מקום נראה כי מחברו הוא מתקופת חסידי אשכנז במאה ה-12 או מהמאה ה-13.
כל החרוזים מחולקים לשניים, והם בנויים על פסוקי מקרא. הרבה מהם מקורם בספר אמונות ודעות לרב סעדיה גאון, על פי תרגום לא ידוע לעברית (ולא תרגומו הידוע של יהודה בן שאול אבן תיבון), ויש גם שימוש רב בלשון ר' אלעזר בעל הרוקח בשורש קדושת הייחוד.
אמירתו
היו קהילות שנהגו לומר בכל יום את שיר הייחוד של אותו יום, אחרי עלינו לשבח, ויש פוסקים שהתנגדו לכך. יש קהילות האומרות בשבת בסוף התפילה או במקום אחר את שיר הייחוד ליום שבת, ובימים טובים אומרים את חלק השיר השייך לאותו היום בשבוע. המנהג הרווח ברוב קהילות האשכנזים, לאמרו בליל יום הכיפורים אחרי תפלת מעריב בשלמות (כלומר לכל ימי השבוע), חזן וקהל פסוק בפסוק.
נושאי הפיוט
הפיוט מתחיל: "אשירה ואזמרה לאלהי בעודי". שלושה החרוזים הראשונים הם פתיחה, וגוף הפיוט מתחיל "אלהי מרום במה אקדם".
יום ראשון
השיר ליום ראשון עוסק במוגבלות יכולתו של האדם לדבר עם ה' ולעבוד אותו:
יום שני
השיר ליום שני עוסק באי יכולתו של האדם לספר במעשיו של האלוהים, אלא רק מקצתם:
יום שלישי
השיר ליום שלישי עוסק במוגבלות האדם להבין את מהותו של ה' ואת תכונותיו, שהוא בורא ואינו נברא, שהוא היה לפני הזמן ויהיה אחריו:
יום רביעי
השיר ליום רביעי עוסק בכוחו ובהשגחתו הנצחית ובלתי מוגבלת של ה', ללא גבולות מרחב או זמן:
יום חמישי
השיר ליום חמישי עוסק בקדמות הבורא, ייחודו והתגלות רצונו בעולם נברא, העולים מעל כל חוכמה גשמית בעולם שברא:
יום שישי
השיר ליום שישי עוסק בהשתלשלות הבריאה כפי שמתוארת בתורה:
יום שבת
השיר ליום שבת עוסק בהתגלות של הקב"ה דרך תולדות עם ישראל, המגיעה לשיא בבניית משכנו בבית המקדש, שבו קיים מפגש תמידי בין הבורא לנברא:
דברים אלו הם רק על דרך הפשט של הפיוט, ולשיר יש רבדים נוספים ונסתרים, ולא לחינם נהגו לומר את השיר בשלמותו דווקא בליל יום הכיפורים.
רבן גמליאל הזקן
רַבַּן גַּמְלִיאֵל הַזָּקֵן היה תנא בדור הראשון לתנאים, נשיא הסנהדרין סביב השנים -, 10-50 לספירת הנוצרים. נכד להלל הזקן. היה הראשון שנקרא בתואר "רבן", והתוספת "הזקן" באה להבדילו מנכדו, רבן גמליאל דיבנה.
סתם רבן גמליאל הוא, בדרך כלל, רבן גמליאל דיבנה, נכדו של רבן גמליאל הזקן. ואולם, לפעמים נקרא גם רבן גמליאל הזקן בשם הסתמי "רבן גמליאל", דבר שיוצר בלבול מסוים.
משפחתו
רבן גמליאל הזקן היה בנו של שמעון בן הלל, ונכדו של הלל הזקן.
השיא את בתו לרבי שמעון בן נתנאל הכהן, מתלמידי רבן יוחנן בן זכאי (תוספתא עבודה זרה פרק ג).
בנו, שירש את מקומו בנשיאוּת, היה רבן שמעון בן גמליאל הזקן, שהיה מעשרת הרוגי מלכות.
מנהיג רוחני בתקופה קשה
בתקופת רבן גמליאל הזקן, שלא כמקובל, לא היה חכם בתפקיד אב בית דין במקביל לנשיא הסנהדרין.
גלות הסנהדרין
בימיו "גלתה סנהדרין וישבה לה בחנות", כלומר, נעקרה ממקומה בלשכת הגזית ועברה למקום מסוים בהר הבית, שנקרא "חנות". וזאת כדי שלא יהיה חיוב מיתה על הרוצחים, שאין סנהדרין קטנה דנה למוות אלא כשיושבת הסנהדרין הגדולה בלשכת הגזית. צעד זה נעשה בעקבות ריבוי הרוצחים וחוסר היכולת לדון אותם (בבלי, עבודה זרה ח ע"ב).
תפילת שמונה עשרה ותיקון ברכת המינים
יש הסוברים כי כבר בימיו של ר"ג הזקן סודרו 18 הברכות שבתפילת שמונה עשרה, ונתקנה ברכת המינים על ידי שמואל הקטן.
האוחזים בדעה זו מנסים להוכיח זאת בהסתמך על כך שבתלמוד הבבלי (סוטה מח ע"ב) מובא ששמואל הקטן ניבא בשעת מיתתו את הריגתם של רבן שמעון בן גמליאל הזקן ושל רבי ישמעאל כהן גדול, שהיו מעשרת הרוגי מלכות. (להרחבה ראו שמואל הקטן). לדעתם הדבר נעשה ביבנה למרות העובדה שמושב הסנהדרין וההנהגה הרוחנית היה אז עדיין בירושלים, וההשערה היא שנוכחותם של צדוקים ומינים בירושלים מנעה אפשרות לצעד משמעותי כזה, ולכן הוצרך ר"ג לעשות זאת ביבנה.
קיימת דעה אחרת, והיא המקובלת במחקר התלמוד, לפיה הברכה נתקנה בימי רבן גמליאל דיבנה, ושמואל הקטן שמוזכר שם אינו זה שניבא בשעת פטירתו, אלא תנא אחר בשם זהה (הגהות היעב"ץ לתלמוד, על סנהדרין, יא ע"א). זו דעתו של פרופ' עזרא פליישר במאמרו המקיף על נושא תקנת תפילות הקבע בישראל.
כבוד התורה
המשנה (סוטה ט, טז) כותבת ש"משמת ר"ג הזקן בטל כבוד התורה ומתה טהרה ופרישות". הדברים מתפרשים בתלמוד (בבלי, מגילה כא ע"א). שם נכתב שמימות משה ועד רבן גמליאל הזקן היו לומדים תורה בעמידה. משמת רבן גמליאל ירד חולי לעולם והחלו ללמוד בישיבה.
קשרים עם אגריפס המלך
מקובל להניח שרבן גמליאל עמד בקשרים עם המלך אגריפס הראשון, וזה היה נוהג להתייעץ עמו ועם שאר החכמים בעניינים שונים. הנחה זו מתבססת על גרסת התלמוד הבבלי (פסחים פח ע"ב) המביא ברייתא ובה מסופר, שבקרבן הפסח של המלך והמלכה התעוררה בעיה הלכתית כיוון ששליח המלך שחט שתי בהמות לקרבן פסח, במקום אחת. עוד סופר על שאלה הלכתית בעניין שרץ שנמצא בבית המטבחיים, "ובקשו לטמא כל הסעודה כולה. באו ושאלו את המלך, אמר להם: לכו ושאלו את המלכה. באו ושאלו את המלכה, אמרה להם: לכו ושאלו את רבן גמליאל. באו ושאלו אותו". הברייתא מסיימת, "נמצא מלך תלוי במלכה, ונמצאת מלכה תלויה ברבן גמליאל; נמצאת כל הסעודה תלויה ברבן גמליאל". אמנם גרסת התלמוד בבלי על פי כתב יד מינכן, וכן גרסת ר' חננאל (פסחים שם) והרשב"ץ בבאורו למסכת אבות (פ"א מט"ז) שהמדובר ברבן שמעון, ולא ברבן גמליאל. לפיכך מסתבר שהמלך עליו מסופר הוא אגריפס השני. והמדובר בבנו של רבן גמליאל - רבן שמעון בן גמליאל הזקן (רשב"ג הראשון). גרסה זו מסתברת ביותר, משום שהמלך נזכר בסיפור לגנאי, כמי שאינו נשמע לדעת חכמים, לעומת אשתו שכן נשמעה לדעתם. כמו כן, מהפסק ההלכתי המיוחד: "אמר להם: מלכה ומלך דדעתן קלה עליהן - יאכלו מן הראשון, אנן לא נאכל לא מן הראשון ולא מן השני", עולה שדווקא מפני החשש שהמלך והמלכה יפגעו במשרתים האחראים על המטבח, הותר קורבן הפסח (עיין פי' הרמב"ם והמאירי למשנה שם), ולכן יש להסיק שאין המדובר באגריפס הראשון אלא באגריפס השני.
מתורתו
המאמר של רבן גמליאל הזקן במסכת אבות (פרק ראשון):
תקנותיו
רבן גמליאל הזקן התקין כמה תקנות, כמה מהן בענייני גיטין, ו"מפני תיקון העולם". בין התקנות:
רבן גמליאל הזקן במקורות נוצריים
על פי המקורות הנוצריים רבן גמליאל הזקן היה מורו של בכיר השליחים, פאולוס:
אולם עם זאת, באגרותיו של פאולוס, המהוות מקור ראשוני לחייו של השליח, אין הוא מזכיר את עובדת היותו תלמידו של רבן גמליאל הזקן. כמו כן העדות בחיבור "מעשי השליחים" אודות היותו פאולוס תלמידו של רבן גמליאל מתאימה למגמות החיבור המעוניינת להציג את פאולוס כיהודי הנאמן למצוות ומאמין במשיחיותו של ישו אך נדחה על ידי היהודים. יש הסבורים כי ספק אם פאולוס התחנך אצל רבן גמליאל משום שקשה ליישב את הקבילה של פאולוס באגרותיו נגד התורה והיהדות הפרושית עם חניכות אצל רבן פרושי בכיר כמו רבן גמליאל הזקן.
ע"פ המסורת הכנסייתית הנזכרת לראשונה על ידי פוטיוס מקונסטנטינופול, הוטבל רבן גמליאל על ידי השליחים פטרוס ויוחנן ואימץ את האמונה הנוצרית יחד עם בנו אביבוס-חביב ונקדימון, אולם הוא עשה זאת בחשאי והמשיך לכהן בסנהדרין היהודית בירושלים כדי להגן על הנוצרים האחרים. בשל פעילותו זו נחשב רבן גמליאל בכנסייה לקדוש ויומו נקבע ל-3 באוגוסט אצל הקתולים. ע"פ מסורת זו, הם נקברו יחד עם סטפנוס הקדוש. במאה ה-5 נטען כי גופתו נתגלתה דרך נס והועברה לקתדרלה של פיזה בפיאצה דיי מיראקולי באיטליה.
דן תורג'מן
דן תורג'מן (נולד ב-17 באוקטובר 1958) הוא במאי קולנוע וטלוויזיה ושחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
תורג'מן נולד, גדל והתחנך בירושלים. שירת כקצין בחטיבת הצנחנים ולאחר שחרורו למד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בחוג לתיאטרון במגמת משחק. הוא השתתף בהצגות תיאטרון רבות, ביניהן: "החייזר", "שחק אותה סם", "המלך ארתור ואבירי השולחן העגול", "הנסיך הקטן", "הפיצוץ ברחוב אהלן", "תשליך", "אש צולבת", "טיטוס אנדרוניקוס" ו"הסוחר מוונציה" והיה אף מועמד מספר פעמים לתואר "שחקן השנה".
הוא שיחק בסרטי קולנוע רבים, ביניהם ניתן למצוא את "רכבת העמק", "בצילו של הלם קרב", "בני ערובה", "בשם האהבה", "אש צולבת", "משהו מתוק" ו"מינוטאור" (המבוסס על ספרו של בנימין תמוז).
בשנת 2000 שיחק בסרט הקולנוע "זאיה", בבימויו של יונתן פז. הסרט לא הופץ ונערך שוב בשנת 2016 בשם "מבחן החלב".
ב-2012 ביים את הסרט "רימון הזהב" עם אחינועם ניני, מיכאל מושונוב, גלית גיאת והדר עוזרי. ב-2016 השתתף בסרט "חדרי הבית" של איתן גרין.
בטלוויזיה שיחק תורג'מן בהפקות רבות, כגון: "החופש האחרון", "חיית החושך", "סיטי טאוור" בתפקיד עמית בעל מסעדה, “Desperate Rescue”, "חדר מיון", ”סיפורים לשעת לילה מאוחרת", וכן כיכב בתפקיד ראשי בטלנובלה הישראלית הראשונה" לגעת באושר", וכן בסדרות "השמיניה" ו"אננדה". בשנת 2002 הנחה את הטקס "אני רוצה להיות נטליה", לאחר הצלחת הסדרה "לגעת באושר" ששודרה בהוט 3. ב-2016 החל להשתתף בהצגה "לכודים" בתיאטרון הקאמרי. ב-2017 השתתף בסרטו של רפאל רביבו "אמור".
כיום הוא עוסק בשיווק ויזמות קרקעות, ובבעלותו חברת הפקות ו-30% בחברת מלון כנרת ספא בע"מ.
במאי 2018 נחקר על ידי רשות המיסים בחשד להעלמת הכנסות בסך 3 מיליון ש"ח.
תורג'מן היה נשוי לשחקנית ענת עצמון, אותה הכיר על סט הסרט "בצילו של הלם קרב", ולהם שני ילדים משותפים.
ניקומרורו
ניקומרורו (באנגלית: Nikumaroro) אשר נקרא בעבר האי גארדנר (באנגלית: Gardner Island) הוא אטול אלמוגים מוארך, המהווה חלק מאיי פניקס שבקיריבטי באוקיינוס השקט. במרכז האטול לגונה גדולה. אורכו של האטול כ-6 ק"מ ורוחבו כ-2 ק"מ. שתי תעלות מקשרות את הלגונה עם האוקיינוס, והן יבשות בעת השפל.
שם האטול
לאטול שמות רבים. במהלך המאה ה-19 נקרא האטול בשמות: האי קמינס (Kemins' Island), מוטו אונגה (Motu Oonga) והאי מרי לטישה (Mary Letitia's Island). ב-19 באוגוסט 1840 עגנה באי אוניית מחקר של הצי האמריקאי "וינסנס", אשר מיפתה את מיקומו המדויק ועשתה שימוש בשם - "האי גארדנר" (Gardner Island). מקורו של שם זה ב-1825 והוא הוענק לאי על ידי צייד לווייתנים אשר קרא לאי על שם חתנו גידיון גרדנר, חבר בקונגרס של ארצות הברית.
היסטוריה
בשנת 1865 הכריזה חברת ס. א. ויליאמס ושות' (CA Williams & Co) מניו לונדון בקונטיקט שבארצות הברית על האי כשטח כלכלי של ארצות הברית בהתאם לחוק איי הגואנו. בשנת 1892 עגנה אוניית הוד מלכותה "קוראסאו" באי והכריזה עליו כעל שטח בריטניה. בריטניה העניקה באותה שנה רישיון ליזם ג'ון ארונדל לנטיעת עצי קוקוס באי. באי יושבו 29 מתיישבים מאיי הסביבה ומספר מבנים נבנו במקום לצרכיהם. ניסיון גידול דקלים זה כשל בשל בצורת שפקדה את האטול בשנת 1893.
ב-1 בדצמבר 1938 הגיעה לאי משלחת החקר הבריטית לאיי האוקיינוס השקט, במטרה לבדוק התכנות בניית שדה תעופה באי למטוסים ימיים. ב-20 בדצמבר הגיעו לאי מתיישבים מאיי גילברט במסגרת התוכנית ליישוב האיים. מחסור במי שתייה הקשה על יישוב האי ועל נטיעת עצי קוקוס. מספר בארות נכרו באי ביוני 1939 ו-58 מתיישבים מאיי גילברט הגיעו אל האי. באי התמקמה גם מפקדת התוכנית ליישוב איי פניקס. הכפר הוקם בקצה המערבי של האי, דרומית למעבר העיקרי אל הלגונה, ונבנו מספר רחובות. בין השנים 1944-1945 הייתה למשמר החופים של ארצות הברית תחנה באי ובה 25 אנשי צוות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 התגוררו באי כ-100 תושבים, אולם בשל הבצורות והמחסור במי שתייה עזבו המתיישבים את האי ופונו לאיי שלמה בשנת 1963. בשנת 1965 הוכרז האי באופן רשמי כבלתי מיושב. בשנת 1971 העניקה בריטניה אוטונומיה לאיי גילברט והשליטה באי נמסרה להם במסגרת אוטונומיה זו. בשנת 1979, עם קבלת עצמאותה של קיריבטי הפך האי לחלק מהרפובליקה. באותה שנה, ארצות הברית, לאחר שמיפתה את האי ובדקה את התאמתו לניסויים בכלי נשק, החליטה לוותר על תביעתה לריבונות באי והכירה בריבונותה של קיריבטי. בעקבות זאת שונה שם האי ל"ניקומרורו" - שם מהמיתולוגיה הגילברטית.
בשנות ה-90 נעשו באי חיפושים על ידי הקבוצה הבינלאומית להנצלת כלי תעופה היסטוריים במטרה למצוא את מטוסה של אמיליה ארהארט שהתרסק לטענתם באי ביולי 1937.
מרבית המבנים שנותרו באי נהרסו בסופה בשנת 2002.
פחות אבל כואב
פחות אבל כואב הוא אלבומו הרביעי של יהודה פוליקר כסולן. האלבום כלל תשעה שירים, בהם שני שירים אינסטרומנטליים ("טרנס אוריינט" ו"סיפור זמנים עברו"), וארבעה מחודשים (את שיר הנושא שרה עשר שנים קודם עדנה לב, את "דברים שרציתי לומר" שר שנה קודם דני בסן, ואת השירים "יורם" ו"פרח" שר שלוש שנים קודם גידי גוב). אך נתונים אלו לא הקטינו את סיכוייו של האלבום להצליח, ועם להיטים דוגמת "פחות אבל כואב" ו"הצל ואני", היה האלבום לאחד הנמכרים ביותר של פוליקר, עם מכירות של יותר מ-140,000 עותקים. כמו כן, השיר "דברים שרציתי לומר" הפך ללהיט גדול לאחר החידוש של פוליקר.
למצעד הפזמונים השנתי של שנת תשנ"א הגיעו שני שירים מן האלבום: "פחות אבל כואב" למקום השביעי, ו"הצל ואני" למקום השישה-עשר. בקטגוריית זמר השנה הגיע פוליקר למקום השני. השיר "פחות אבל כואב" בוצע במקור על ידי עדנה לב בצורה שונה במקצת - בלשון נקבה ובגוף ראשון רבים, ובלחנה של נורית הירש, והופיע באלבומה "עדנה לב" משנת 1980.
שותפים באלבום
ביצירת האלבום השתתפו:
אנפת לילה מצויה
אנפת לילה מצויה (שם מדעי: Nycticorax nycticorax) היא מין עוף מים מתת-המשפחה אנפות לילה שבמשפחת האנפתיים. שמו של המין מגיע מכך שהוא פעיל בעיקר בשעות הלילה.
תיאור
אנפת הלילה המצויה יכולה להגיע לאורך של כ-64 סנטימטרים ולמשקל ממוצע של כ-800 גרם, ללא הבדלים שמשעותיים בין הזוויגים.
צווארה הקצר מקנה לראשה מראה עגלגל. הגב, הכיפה והמקור שחורים, הכנפיים והזנב אפורים כהים וחלקי גופה התחתונים לבנים. רגליה צהובות ועיניה אדומות. לאנפה זו יש שתי נוצות ציצית לבנות וארוכות מאחורי ראשה.
תפוצה ובית גידול
בעלת תפוצה רחבה ביותר ולמעשה מקננת בכל היבשות מלבד אנטארקטיקה ואוסטרליה, עם העדפה לאזורים חמים וטרופיים.
מין זה מצוי בישראל הן כמין יציב והן כעוף נודד. בשנים האחרונות חלה עלייה משמעותית בכמות אנפות הלילה המקננות וניתן למצוא אנפות לילה כמעט בכל מושבות קינוני האנפות המעורבות.
בעבר קיננה אנפה זו בעיקר בצפון הארץ אך כיום מין זה מתפשט גם לאזורי פארקים במרכז הארץ.
רבייה
אנפות לילה הן עופות חברתיות שחיות במושבות. בעונת הרבייה מתקיים הקינון על איים או במקומות מרוחקים מטורפים. הזכר מקים טריטוריה ומחזר אחר הנקבה בתצוגות ראווה שונות, הכוללות השתחוויות המבליטות את נוצות העורף הלבנות והרטטת המקור. גם הזכרים וגם הנקבות משתתפים בהגנה, האכלה והקינון, גם הזכר וגם הנקבה דוגרים על הביצים במשך כ-25 ימים עד לבקיעתם.
הגוזלים עוזבים את הקן בגיל חודש ומתחילים להלך בתוך המושבה, ובגיל שישה שבועות הם לומדים לעוף.
תזונה
אנפת הלילה נוהגת לחפש אחר מזונה ביחידות משקיעת השמש עד שעות הבוקר המוקדמות ומסתייעת בראיית לילה.
תזונת אנפת הלילה מגוונת וכוללת דגים קטנים, סרטנאים, נחשים, דו-חיים, מכרסמים קטנים, עופות קטנים, גוזלים ואפרוחים, חרקים ולעיתים גם צמחים.
יחסי ארצות הברית–טנזניה
יחסי ארצות הברית–טנזניה הם היחסים ההדדיים בין טנזניה לבין ארצות הברית.
היסטוריה
חלק ניכר מהיחסים בין שתי המדינות הושפע מהמלחמה הקרה, ולאחרונה גם מהמדיניות האמריקנית כלפי אפריקה ופיתוח. לפעמים היחסים בין שתי המדינות היו מתוחים, אם כי בשנים האחרונות שתי המדינות הקימו שותפות שהולכת וגדלה.
חלק מהמתיחות שהייתה בין המדינות, שורשיה הם מהמדיניות האנטי-קולוניאלית של טנזניה, לעומת האינטרס שהיה לארצות הברית בהגנה על השווקים ועל האינטרסים העסקיים באפריקה. האינטרסים האלה גרמו לקונפליקט בשנת 1961, ובשנות ה-80 המאוחרות. מאז היחסים בין המדינות השתפרו כתוצאה מאינטרסים משותפים בהפחתת חובות, משברי פליטים רצופים, שחרור מדינות דרום אפריקה ושיפור הכלכלה הטנזנית. ב-7 באוגוסט 1998 טרוריסטים הקשורים לאל-קאעידה פוצצו את שגרירויות ארצות הברית בדאר א-סלאם ובניירובי, קניה, מה שגרם להרבה נפגעים הן טנזנים והן אמריקאים, וספג גינוי מכל רחבי העולם. בעקבות הפיגוע, טנזניה החלה לקבל עזרה פיננסית מארצות הברית ללחימה בטרור ולהכשרה משטרתית. בספטמבר 1999 ביקר הנשיא בנג'מין מקאפה בארצות הברית עם משלחת של אנשי עסקים בכירים, מה ששיקף את הרמה המוגברת של שיתוף הפעולה על סחר והשקעות של טנזניה ומחויבותה לליברליזציה כלכלית. הנשיא ג'קיה קיקוואט ביקר בארצות הברית במאי 2006, ונפגש עם מזכירת המדינה רייס, סגן הנשיא דיק צ' ייני, ועם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. קיקוואט רוצה להרחיב את הקשרים של טנזניה עם ארצות הברית בכל התחומים, כולל פוליטיים, כלכליים, וצבאיים.
ממשלת ארצות הברית מספקת סיוע לטנזניה על ידי תמיכה בתחומי בריאות, איכות הסביבה, דמוקרטיה, ופיתוח של המגזר הפרטי. בנוסף, הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי משקיעה בטנזניה כ-20 מיליון דולר בשנה. חיל השלום אשר פעל בטנזניה, והופסק בשל התנגדות טנזניה למעורבות במלחמת וייטנאם בשנות ה-60, הוקם מחדש בשנת 1979, והוא מספק סיוע בחינוך דרך ההוראה של המורים. חיל השלום גם מסייע בבריאות וסביבה, וכיום 147 מתנדבים משרתים בטנזניה. הגברת הראשונה, לורה בוש ביקרה בדאר א-סלאם ובזנזיבר באמצע יולי 2005.
יחסים דיפלומטיים
טנזניה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די. סי. ו-8 קונסוליות באלבקרקי, אטלנטה, דטרויט, מיניאפוליס, ניו אורלינס, פילדלפיה, סן פרנסיסקו וסנט לואיס, ואילו ארצות הברית מחזיקה בטנזניה שגרירות בדאר א-סלאם בלבד.
ישי ריבו
ביוגרפיה
נולד במשפחה דתית לראובן ורוחמה, וגדל במרסיי שבדרום צרפת. בגיל שמונה וחצי עלה עם משפחתו לישראל. בתחילה, התגוררה המשפחה בכפר אדומים. המשפחה עברה תהליך של התחרדות ולאחר שש שנים, עברה ליישוב תל ציון. ריבו למד בכמה ישיבות חרדיות, בהן גם בישיבה ספרדית בקרית ספר, ובישיבה לעולים מצרפת בירושלים. שירת שנה וארבעה חודשים בחיל החימוש במסגרת ישיבת הסדר. לאחר נישואיו עבר ללמוד במדרשת זיו, בראשות הרב אליהו אילני, בשכונת שערי חסד בירושלים.
קריירה מוזיקלית
בגיל 13 החל לכתוב שירים, להלחינם ולהקליטם בביתו. בגיל 18 החל ללמוד לנגן בגיטרה. הקים עם חברים את להקת "תכל'ס" שביצעה מטאל רוק יהודי. לקראת סוף השירות הצבאי השתתף בכמה הופעות של להקת הרבנות הצבאית, בעקבות בקשה של שי אברמסון, החזן הצבאי הראשי. על אלבומו הראשון החל לעבוד במהלך שירותו הצבאי.
ב-2006 כתב והלחין את השיר "תודה" שביצע רועי ידיד באלבום הבכורה הנושא את שמו.
ב-2012 כתב והלחין את השיר "כבתחילה" עבור גד אלבז. בהמשך שנה זו זכה בפרס אקו"ם לעידוד היצירה. במהלך 2012 היה ריבו הזמר הדתי הראשון שנטל חלק בפרויקט של עידן רייכל, כאשר ביצע את השיר "אור כזה" באלבום "רבע לשש".
ב-2013 זכה עם שירו "קול דודי" במקום השני בדירוג השופטים בפסטיבל הזמר והפזמון.
בניסן תשע"ד (2014) יצא אלבומו הראשון "תוכו רצוף אהבה", ובעקבותיו יצא לסיבוב הופעות. במופעי ההשקה אירח את דניאל זמיר ויונתן רזאל. האלבום הגיע למעמד אלבום זהב ויצא במהדורה חדשה בתוספת השיר "השבעתי" אותו שר עם מקהלת ישיבת ירושלים לצעירים. באותה שנה ביצע את השיר "חדש ששוני" באלבום "שמחת עולם" המאגד שירים שהלחין הרב יצחק גינזבורג, וביצע 2 שירים באלבום "אחכה לו" שהוציאה להקת "הלב והמעיין".
שירו "קול דודי" זכה במקום הראשון במצעדים השנתיים של רדיו גלי ישראל ורדיו קול חי. השתתף בשיר "פתח לבך" בהפקת דוד ד'אור, שנכתב והולחן לזכרם של שלושת הנערים החטופים.
בפרויקט "צמאה" הראשון, ביצע את השיר "דרכך אלוקינו"; בפרויקט השני ביצע את השיר "והריקותי לכם ברכה"; בפרויקט השלישי ביצע את השיר "ימין ה' רוממה" ובפרויקט הרביעי, ביצע את השיר "שיבנה".
באוקטובר 2015 הוציא סינגל ראשון מאלבומו השני - "מקשה אחת זהב", שכתב על הולדת בנו. במרץ 2016 הוציא את האלבום השני שלו - "פחד גבהים". האלבום זכה בתואר אלבום זהב. באותה שנה התארח באלבומו של שלמה ארצי "קצפת", והשניים ביצעו בדואט את השיר "והאמת". כמו כן הוא הלחין שיר עבור רועי ידיד.
בפברואר 2018 הוציא את אלבומו השלישי "שטח אפור", שהגיע למעמד של "אלבום פלטינה". עוד קודם הוציא מתוכו את הסינגלים "הנה ימים באים", "אחת ולתמיד" ו"לשוב הביתה", שהגיעו לצמרת המצעד של גלגלצ.
באוגוסט 2019 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום מוזיקה ע"ש אורי אורבך.
ב-3 בספטמבר 2019 הוציא את הסינגל "סדר העבודה" המבוסס על פיוטי סדר העבודה המתארים את עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים בבית המקדש ומהווה סינגל שלישי מאלבומו "אלול תשע"ט".
בספטמבר 2019 הוציא את האלבום "אלול תשע"ט", המשלב פיוטי סליחות וסינגלים שהוציא לפני כן, האלבום זכה במעמד "אלבום זהב".
באוקטובר 2019, זכה ריבו בתואר "זמר העשור" במצעד העשור של המוזיקה החסידית של רדיו קול חי, ושל רדיו קול ברמה.
ב-24 בנובמבר 2019 הוציא דואט יחד עם נתן גושן בשם "נחכה לך", שנחל הצלחה רבה במצעדי הפזמונים.
ב-1 באפריל 2020 הוציא את הסינגל "כתר מלוכה", שיר שנסוב על תקופת הקורונה.
בספטמבר 2020 הוציא אלבום הופעה משולש: "במה קהל ואהבה", הכולל בתוכו שירים שהוקלטו בהופעות ודואטים עם זמרים שונים.
ב-24 בפברואר 2021 הוציא את הסינגל השני מתוך אלבומו החמישי, "סיבת הסיבות". לראשונה צורף לשיר קליפ, השיר הגיע למקום הראשון במצעדים השנתיים של קול חי, קול ברמה, קול פליי, כיכר השבת וסרוגים, במקום ה-13 במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשפ"א והיה השיר הישראלי המושמע ביותר ברדיו בשנת 2021.
באותה שנה השתתף בשיר "בשלב הבא" מתוך האלבום "יבוא היום" של יוסף נטיב, ושר בשיר "אני מאמין" מבית ותן חלקנו.
במרץ 2023, לקראת חג הפסח, הוציא את הסינגל "אני שייך לעם".
באפריל 2023 הופיע בפעם השנייה בטקס הדלקת המשואות.
חיים אישיים
ריבו נשוי ליעל, בתו של הרב אבנר טוניק, ראש ישיבת "נחת רוח" שבמושב תפרח, ולהם ארבעה בנים ובת אחת. הם מתגוררים בקריית משה, ירושלים.
פרסטו
פרסטו (באנגלית: Presto) הוא סרט קצר אמריקאי חסר מילים בהנפשה ממוחשבת מסוגת פנטזיה וקומדיה. הסרט בוים ונכתב על ידי דאג סוויטלנד על פי סיפורם של טד מאטו, ואלרי לפוינטה וג'סטין רייט והופק על ידי ריצ'רד א. הולנדר. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי ב-10 ביוני 2008, ולאחר מכן באותה שנה בארצות הברית ב-27 ביוני לפני הקרנת סרט האנימציה של חברת וולט דיסני ופיקסאר "וול-E". בישראל הסרט הוקרן לראשונה ב-3 ביולי 2008 גם לפני הקרנת הסרט "וול-E". אורך הסרט הוא כ-5:17 דקות.
תחילה הרעיון של הסרט היה להציג קוסם שסובל מפחד במה, אך לבסוף החליטו להציג קוסם המנסה לבצע קסם עם ארנבו שלא משתף פעולה. הסרט הוא מחווה לקריקטורות קלאסיות, ביניהן "טום וג'רי" ו"לוני טונס". על בסיס הסרט נוצר ספר בעל אותו שם. הסרט קיבל ביקורות חיוביות, והיה מועמד לפרס אנני ולפרס אוסקר. בשנת 2008 הסרט נכלל במקבץ "Animation Show of Shows".
עלילה
קוסם מפורסם בשם פרסטו שולף ממגבעת את הארנב "אלק אזאם". אלק הרעב נעול בכלוב, ולא מסוגל להגיע לגזר שלו. לאחר שפרסטו חוזר מאכילת ארוחה, הוא מתחיל לתרגל את המעשה שלו עם אלק, ומגלה כי כובע המגבעת שלו מחובר בצורה קסומה לכובע מחודד המוחזק מאחורי הקלעים. כל דבר שיעבור מאחד הכובעים יצא מהשני.
מתוך כוונה להאכיל את אלק, פרסטו מבין שהמופע שלו מתחיל וממהר לבמה במקום. אלק מסרב לשתף פעולה עם המופע והופך את הכובעים נגד פרסטו במגוון דרכים משפילות שהולכות וגוברות, כמו לתת לו לתפוס את אצבעו בתוך מלכודת עכברים, להכות את עצמו בעין עם ביצה ולשאוב את ראשו למאוורר, כל אחת מהתקלות הללו מתפרשת על ידי הקהל כחלק מהמופע. פרסטו ממשיך להתנגד לאלק באותו הזמן, תחילה הופך את הגזר לפרח ומאוחר יותר מנפץ אותו לעיסה בעזרת חתיכת סולם, כשהאחרון הביא לכך שפרסטו קיבל הלם חשמלי בכך שתקע את ידו בשקע חשמל.
נמאס לו מהתנהגותו של אלק, פרסטו מסתער מאחורי הקלעים אחריו, אך משחרר בטעות סט של אביזרי במה תלויים וכך רגלו נתפסת בחבל. הוא נמשך לחלל שמעל הבמה. כשכף רגלו משתחררת, הוא נופל שוב ומוצא את עצמו בסכנת מחיצה הן על ידי האביזרים והן על ידי פסנתר נופל. כשהוא מבין זאת, אלק משתמש בקסם של הכובעים כדי להציל אותו, ומרוויח את אישורו הפרוע של הקהל עבורו ופרסטו, שנותן לו בהכרת תודה את הגזר שלו (לאחר שהשתמש בכישורי הקוסם שלו כדי להחזיר אותו לצורתו המקורית) ושניהם מתחילים להופיע יחד מרצונם.
הפקה
סרט זה הוא סרט הבכורה של דאג סוויטלנד. סוויטלנד עשה את הקול בסרט ללא דיאלוג משחק בין שתי הדמויות. הוא התחיל את ההפקה של הסרט בתחילת שנת 2007, ולבסוף סיים אותו במאי 2008. הסרט מבוסס על קריקטורות קלסיות רבות, ביניהן "טום וג'רי" ו"לוני טונס". עיצוב הדמויות בסרט התבססו על ויליאם פאוול.
הרעיון של הסרט היה להציג קוסם שסובל מפחד במה, דבר שהשווה סוויטלנד לעלילה של הסרט "כוכב נולד" משנת 1937.
בשביל ליצור את הסביבה הרשמית והטובה ביותר, צפו יוצרי הסרט בבית האופרה המלכותית שבלונדון, בבית האופרה גרנייה שבצרפת, ובמופעי וודוויל.
כדי לחסוך זמן עבודה, רוב האנשים שמופיעים בקהל הם מן הסרט "רטטוי", בנוסף גופו של הקוסם מהצוואר למטה הוא גופו של טאלון, עורך הדין של סקינר מהסרט "רטטוי".
הפצה
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי ב-10 ביוני 2008, ולאחר מכן באותה שנה בארצות הברית ב-27 ביוני לפני הקרנת סרט האנימציה של חברת וולט דיסני ופיקסאר "וול-E". בשנת 2008 הסרט נכלל במקבץ "Animation Show of Shows". בשנת 2012 הופץ הסרט באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 2.
בישראל הסרט הוקרן לראשונה ב-3 ביולי 2008 גם לפני הקרנת הסרט "וול-E".
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות. מגזין "If" אמר על הסרט "זוכה דרך ודרך". סוכנות הידיעות האמריקאית "Associated Press" אמרה שהסרט הוא "מתאבן מענג וקריקטורי". טלוויזית ניו זילנד אמרה שלמרות שהסרט "וול-E" הוא סרט מענג בעל סיפור מדהים, הסרט "פרסטו" כמעט גנב את כל התהילה. עיתון "Kalamazoo Gazette" קרא לסרטון מצחיק, ותיאר אותו כגרסה יוקרתית של באגס באני.
הסרט היה מועמד לפרס אנני לסרט הקצר הטוב ביותר. בנוסף הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר, אך הפסיד אותו לסרט "The House of Small Cubes".
ויוריקה אגריצ'י
במלחמת העולם השנייה ויוריקה אגריצ'י הייתה נשיאת הצלב האדום בעיר רומאן. כאשר אחת מרכבות המוות שיצאה מיאשי לאחר פרעות יאשי חנתה ביום 2 ביולי 1941, נעולה, על מסילה צדדית ברומאן, שמעה ויוריקה גניחות וקריאות לעזרה. היא דרשה מהשומרים לפתוח את הקרונות בהם היו דחוסים אלפי יהודים שרבים מהם כבר מתו, ללא מים, מזון או תרופות ועם מעט מאוד אוויר לנשימה. השומרים, חיילים גרמנים, סירבו לפתוח ואיימו בנשק על ויוריקה ועל בני הלוויה שלה. בני הלוויה נסוגו, אך לא ויוריקה, היא נעמדה לפני הקטר והכריזה שהרכבת תעבור הלאה רק על גופתה. השומרים לא התרגשו מכך, אך בינתיים חבריה של ויוריקה יצרו קשר עם פמלית מלכת האם, אלנה והיא בתורה יצרה קשר עם בנה, המלך מיכאי והוא התקשר ליון אנטונסקו ולפי דרישתו נפתחו הקרונות, ניתן לשורדים לרדת לצורכי חילוץ עצמות ונשימת אוויר, ניתנו להם מים ומעט מזון ופונו הגוויות הרבות מתוך הקרונות. רופאה מקומית בדקה את הפצועים והחולים וכמה מהם אושפזו בבית החולים הצבאי המקומי. העזרה הזאת הייתה קריטית לשרידתם של היהודים שנותרו בחיים והובלו למחנה ריכוז בטרגו פרומוס. זמן קצר לאחר מכן השלטונות סלקו את ויוריקה מתפקידה.
לאחר המלחמה הקהילה היהודית תמכה בוויוריקה והיא הוכרה כאחת מ-52 חסידי אומות העולם מרומניה.
בקעת בית נטופה
בִּקְעַת בֵּית נְטוֹפָה (בערבית: سهل البطوف, סַהְל אַל-בָּטוּף) היא עמק בגליל התחתון המשתרעת בין רכס תורען בדרום ורכס יודפת בצפון. מרבית שטחה של הבקעה מנוצל לחקלאות. הכפרים בועיינה ונוג'דאת נמצאים בחלקה הדרומי של הבקעה, על צלע הר תורען וחלק גדול מאדמת הבקעה מעובד על ידי תושביהם. יישובים נוספים בבקעה הם כפר מנדא, רומאנה, עוזייר ורומת אל הייב, וכן אדמות חקלאיות של עראבה, ודיר חנא שבבקעת סכנין. מזרח הבקעה מוצף ברובו לעיתים קרובות בחורף בשל העובדה כי האדמה באזור איננה מחלחלת.
מקור שמה של הבקעה הוא בבקעת בית נטופה הנזכרת במקורות חז"ל באזור זה, והשתמרות השם בצורה "אלבטוף":, וכן: . בקעת בית נטופה נודעת בקרב מטאורולוגים בשל היותה המקום בו נמדדו הטמפרטורות הנמוכות ביותר בארץ ישראל מאז תחילת המדידות ועד לינואר 2015: 13.7 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, ב-7 בפברואר 1950.
בעבר שימשה הבקעה לגידול אבטיחים שאף יוצאו דרך נמל עכו.
דרך נוף הר תורען עוברת ממצפה נטופה עד לקיבוץ בית רימון וממנה תצפיות יפות על הבקעה. ליד בית רימון הוקם "מצפור לאודרמילק" על שם וולטר קליי לאודרמילק שהגה לראשונה את תוכנית המוביל הארצי ואיגום המים בבקעת נטופה.
בדרום מערב הבקעה נמצא אתר ארכיאולוגי תל אל-ואויאת.
פדרו לאון
פדרו לאון סאנצ'ס חיל (בספרדית: Pedro León Sánchez Gil; נולד ב-24 בנובמבר 1986 במולה, מחוז מורסיה) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני הימני בריאל מוריסיה. אחיו הגדול הוא רוכב האופניים לואיס לאון סאנצ'ס.
קריירה
את דרכו בכדורגל החל לאון בקבוצת הנוער מולנייו, בה שיחק במשך שנתיים. לאחר מכן שיחק עונה אחת בנווה ונגוורדיה ובשנת 2004 עבר לקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל ריאל מורסיה. בעונת החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון ובעקבות יכולת טובה הועלה כבר באמצע העונה לקבוצה הבוגרת (ששיחקה אז בליגה הספרדית השנייה). ב-15 בינואר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו במורסיה, במשחק נגד ליידה ולקראת סיום העונה אף כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה, בניצחון 1:3 על סיודאד מורסיה. בעונה הבאה הפגין יכולת יכולת לא מרשימה וב-28 משחקים בהם שותף, כבש שני שערים בלבד וקבוצתו סיימה את העונה במקום ה-16 בליגה.
בעונתו השלישית והאחרונה במורסיה,, שיפר לאון את יכולתו בצורה משמעותית והפך לשחקן המוביל של הקבוצה יחד עם איבן אלונסו. הוא כבש שבעה שערים ב-31 משחקים והוביל את קבוצתו למקום השלישי בליגה, ממנו עלתה מורסיה לליגה הספרדית הבכירה. לאחר עונה זו עבר לשחק בקבוצת לבאנטה, אך במדיה היה שחקן משני ופתח בהרכב ב-11 משחקים בלבד מתוך 24 המשחקים בהם שותף. הוא כבש בסך הכל שלושה שערים וקבוצתו סיימה את העונה במקום האחרון בליגה וירדה לליגת המשנה.
בעונת עבר לאון לריאל ואיאדוליד, במדיה ערך את עונת הפריצה שלו בליגה הספרדית. כבר בתחילת העונה הפך לאחד השחקנים המשמעותיים בוויאדוליד וב-15 בנובמבר 2008 אף בישל לפביאן קאנוביו את השער היחיד בניצחון 0:1 על האלופה היוצאת, ריאל מדריד. שבוע לאחר מכן כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון המרשים 0:3 על ויאריאל. בסך הכל סיים את העונה כמלך הבישולים של קבוצתו עם שמונה בישולים, להם הוסיף ארבעה שערים ב-33 משחקים והוביל את ויאדוליד להישארות בליגה, לאחר שזו סיימה את העונה במקום ה-16 עם 43 נקודות, מרחק נקודה אחת בלבד מריאל בטיס שירדה לליגה השנייה.
בעקבות יכולתו המצוינת בוויאדוליד, בעונת הועבר לאון לחטאפה תמורת 4 מיליון אירו. בחטאפה הפגין יכולת שיא ויחד עם שחקנים כגון רוברטו סולדדו ומנו דל מוראל הוביל את הקבוצה להישג השיא שלה בכל הזמנים – המקום השישי המוביל למוקדמות הליגה האירופית. בסך הכל סיים את העונה עם שמונה שערים (סגן מלך השערים של חטאפה) ותשעה בישולים (מלך הבישולים של חטאפה, רביעי בליגה) ב-35 משחקים.
ב-15 ביולי 2010 חתם לאון בקבוצת הצמרת ריאל מדריד תמורת 10 מיליון אירו וב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במדיה, כאשר נכנס כמחליף לקארים בנזמה בדקה ה-71 של משחק הליגה נגד אוסאסונה, בו ניצחה ריאל 0:1. ארבעה ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, במשחק נגד אייאקס אמסטרדם, בו ניצחה קבוצתו 0:2. במשחק אחרי לאון כבש נגד מילאן בליגת האלופות את שערו הראשון במדי ריאל מדריד והציל אותה מהפסד. לאון נכלל בסגל נבחרת ספרד הצעירה לאליפות אירופה עד גיל 21 ב-2009 והבקיע את השער השני שהבטיח את ניצחונה היחיד של הנבחרת בטורניר, 0:2 על, אולם לא הצליח למנוע את הדחתה של ספרד כבר בשלב הבתים.
בשנת 2011 חזר לאון לחטאפה בהשאלה. ב-5 ביולי 2016 חתם לשנתיים באייבר.
יחסי גאורגיה–טורקיה
יחסי גאורגיה–טורקיה הם היחסים הפוליטיים ושיתופי הפעולה שבין הרפובליקה של גאורגיה לבין מדינת טורקיה. לאחר פירוקה של ברית המועצות, טורקיה הכירה בעצמאות של גאורגיה ב-16 בדצמבר 1991. הגושפנקה הרשמית לכינון יחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נחתמה ב-21 במאי 1992. שתי המדינות חתמו גם על הסכם הסחר החופשי, שעד היום נמצא בתוקף.
גאורגיה מיוצגת בטורקיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באנקרה, ובדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות כלליות הנמצאות באיסטנבול ובטרבזון. טורקיה מיוצגת בגאורגיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בטביליסי, ובדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה כללית בעיר בתומי.
שתי המדינות הללו הן ריבוניות והן חברות בארגונים: מועצת אירופה, הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה, הכוח הימי של הים השחור, ארגון שיתוף הפעולה הכלכלי של הים השחור וארגון הסחר העולמי. טורקיה היא כבר חברה בנאט"ו, בעוד שגאורגיה מועמדת לכך בלבד.
ביוני 2021, ביקר ראש ממשלת גאורגיה, איראקלי ר'אריבאשווילי בטורקיה, במהלך הביקור אמר נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן כי צריך ליישב את הסכסוך בין אבחזיה ודרום אוסטיה לבין גאורגיה במסגרת שלמותה הטריטוריאלית של האחרונה, דבר הגרר ביקורת מצד הישויות הבדלניות - אבחזיה דרום אוסטיה.
ארנה סיץ'
ארנה סיץ' (במקור סיס, בהונגרית: Szücs Ernő; גיור, 21 בפברואר 1908 – בודפשט, 21 בנובמבר 1950) היה קומוניסט יהודי-הונגרי שדגל בקו קשוח, חבר ה-נ.ק.ו.ד. הסובייטי, קולונל וסגן המנהל של המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVO) ששינה את שמו לאחר מכן ל-ÁVH.
לפני המלחמה
ארנה סיס נולד במשפחה יהודית ענייה כבנו של קמעונאי בגיור. אמה הייתה רוזליה שטרן. היו לו שני אחים; מיקלוש ודז'ה. בתקופת משטרו של עוצר ממלכת הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי הימני ואנטישמי, הוא נידון לשנתיים מאסר בגין פעילות קומוניסטית בלתי חוקית, ובפעם נוספת לחמש שנים. את מאסרו האחרון בילה (לפחות חלקית) בכלא צ'ילג (כוכב) בסגד, שם היה אסיר עמית עם מתיאש ראקושי ופאל דמן.
בשנות המלחמה
עם שחרורו ב-1941, נסע לברית המועצות עם "דרכון חזרה למולדת", שם ב-1942 הצטרף לסוכנויות הביטחון של המדינה והפך לחבר בנ.ק.ו.ד. (קודמו של הק.ג.ב.). במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא גם ביצע שירות קו ראשון בחזית, עליו קיבל מאוחר יותר את פרס "למען הגנת מוסקבה", ולקראת סוף המלחמה היה גם חבר צוות של רדיו קושוט ההונגרי במוסקבה במשך זמן מה. בינתיים, התחתן עם אישה סובייטית והפך לאזרח סובייטי וכן ניהל מערכת יחסים טובה עם ויקטור אבאקומוב, ראש המודיעין הנגדי הסובייטי ולימים השר לביטחון המדינה.
לאחר המלחמה
הוא חזר להונגריה ב-28 באוגוסט 1945 לבקשתו של סגן הקולונל יאנוש קובאץ', הוא הועבר לתת-מחלקת בקרת עיתונות (צנזורה) במשרד הפנים, שכללה גם בדיקת מכתבים ומברקים. משם הועבר במהרה למשטרה הפוליטית (PRO) שקדם למשטרה החשאית ההונגרית. כסוכן סובייטי הוא אסף בקביעות, בשם הבדוי "Gerendás", והעביר חומר על המנהיגים הקומוניסטים ההונגרים. ארנה סיץ', שהיה נאמן לקומוניזם עד קיצוניות והיה מחויב לאידיאל של "האיש הסובייטי", חשד אפילו באחיו הצעיר כמרגל, במיקלוש, שהיגר ללונדון. באביב 1950, הוא הפך לסגנו של גאבור פטר ברשות ההגנה של המדינה, כמו הפך גם לראש הסיכול (ריגול נגדי) של הצבא ההונגרי. היה לו תפקיד מכריע בהכנת משפטי ראווה הראשונים. כוחו באותה תקופה התאפיין היטב בכך שהוא יכול היה, ללא השלכות, לחשוד גם ביוז'ף רוואי, האידאולוג הראשי של המערכת הפוליטית הקומוניסטית ההונגרית, ב"סטיות אידאולוגיות", כטרוצקיזם, אנטי-סובייטיות ושוביניזם (למען האמת לא היו כל השלכות לחשדותיו, האשמותיו). הייתה לו גם קבוצה נפרדת בתוך השרות החשאי (בלה קוש ורעייתו, ורה שוש), שלגבי פעילותה אפילו שאר העובדים של ÁVH לא ידעו הרבה. המשימה שלהם הייתה לרשום את אויבי המערכת החיצוניים ולאחר מכן הפנימיים, ולנהל מיני אדמיניסטרציה שהייתה קשורה לתיקים (דוחות, כתבי אישום וכו') על פי הנחיותיו של סיץ'.
מעצרו, מותו
כשאחיו הצעיר, מיקלוש, ביקר בהונגריה בספטמבר 1950, הוא שכנע אותו לגור איתו על פי הוראות המפלגה. ראקושי, שרק חיכה להזדמנות כזו ומייד ניצל אותה, אך חשש מתגובת הסובייטים, עצר את ארנה שיץ' ששלח אפיונים ודיווחים גם אודותיו (אודות ראקושי) למוסקבה. הוא נעצר ביחד עם אחיו בחשד לריגול למען המערב. ההאשמות המפוברקות נגדו היו:
הוא נלקח לבית הטרור בשדרת אנדראשי 60. אשתו של סיץ', ולנטינה וילדיהם הועלו על רכבת למוסקבה. האחים עונו בכלא בהוראת ראקושי ("הכו אותו יום ולילה במשך יומיים עד שעצמותו יסדקו!"), אך הקבוצה שביצעה את המשימה פספסה את המטרה. ב-21 בנובמבר, שניהם הוכו למוות. את החקירה בעניינו של של סיץ' (על בסיס האשמות מפוברקות) הוביל ולדימיר פרקש והוא היה מעורב גם בהכאתם למוות, אך הוא הכחיש את אחריותו הישירה בתיק זה עד סוף ימיו, וניסה להפריך זאת באמצעות ראיות. לפי השקפתו, סיץ' לא הוכה למוות בטעות, אלא היה קורבן לרצח בכוונה תחילה.
אלמנת אחיו, נשארה בבודפשט וקיבלה פיצוי של 5,000 HUF (כ-2200 דולר אז ב-1962). בשנת 1967 ביקשה אלמנתו של ארנה סיץ' במכתב ממוסקבה מיאנוש קאדאר לאפשר לה ולילדיה לבקר את קברו של בעלה, מה שכנראה מעולם לא קרה.
בוב קאופמן
רוברט אלן "בוב" קאופמן (באנגלית: Robert Alan "Bob" Kauffman; 13 ביולי 1946 – 25 ביולי 2015) היה כדורסלן יהודי-אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1968–1975. לאורך הקריירה נבחר 3 פעמים להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, וממוצעיו הכוללים הם 11.5 נקודות, 7.0 ריבאונדים ו-2.7 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק
קאופמן נולד ברובע ברוקלין שבניו יורק, ובין השנים 1964–1968 למד במכללת גילפורד אשר בגרינסבורו, קרוליינה הצפונית. ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 22.7 נקודות ואסף 15.9 בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 1968 נלקח קאופמן על ידי סיאטל סופרסוניקס בבחירה השלישית, אחרי אלווין הייז ווס אנסלד. בשתי עונותיו הראשונות ב-NBA שימש כשחקן ספסל בסיאטל ובשיקגו בולס, בהתאמה, וקלע כ-6.3 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת הועבר בטרייד לבאפלו ברייבס, לקראת עונת הבכורה של המועדון. באותה עונה הגיעה הפריצה שלו, כשהפך לכוכב הקבוצה ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר לאחר שהעמיד ממוצעים של 20.4 נקודות, 10.7 ריבאונדים ו-4.5 אסיסטים למשחק. בעונה העוקבת רשם ממוצעים דומים, אך קבוצתו סיימה במקום האחרון באזור המזרחי, עם מאזן 22–60. בעונת נבחר בפעם השלישית ברציפות להשתתף במשחק האולסטאר, כשרשם ממוצעים של 17.5 נקודות, 11.1 ריבאונדים ו-5.1 אסיסטים למשחק. בעונת דעכה תפוקתו באופן ניכר, בשל פציעות במפשעה ובמפרק הירך, ועד לסיומה קלע 6.1 נקודות למשחק בלבד כשחקן ספסל. באותה עונה העפיל עם הקבוצה לשלב הפלייאוף, לראשונה בתולדותיה.
לקראת עונת הועבר קאופמן לאטלנטה הוקס, ובעונתו היחידה במדיה קלע 3.9 נקודות למשחק, בטרם פרש ממשחק.
לאחר הפרישה ממשחק
בין השנים 1975–1977 שימש כעוזר ג'נרל מנג'ר עבור אטלנטה הוקס. לקראת עונת מונה לג'נרל מנג'ר של דטרויט פיסטונס, ונשאר בתפקיד זה במשך כשנה. בדצמבר 1977 פיטר את מאמן הקבוצה הרב בראון, ומינה את עצמו כמחליפו עד לסיום העונה. בתקופתו כמאמן הקבוצה רשמו הפיסטונס מאזן 29–29, אך החמיצו את הפלייאוף מכיוון שמאזנם הכולל היה 38–44. ביולי 1978 פוטר מתפקידיו בדטרויט בעקבות אי-הסכמות על הבעלים של המועדון, ביל דוידסון.
ב-25 ביולי 2015 נפטר קאופמן כתוצאה מהתקף לב, בגיל 69.
כיפה (אתר אינטרנט)
כיפה הוא אתר חדשות ותוכן המיועד לציבור הדתי לאומי.
היסטוריה
האתר הוקם על ידי בעז נכטשטרן בשנת 2000 כאשר היה תלמיד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה (לאחר מכן עבר לישיבת אורות שאול). מטרתו המקורית הייתה לאפשר למכור חמץ לפני פסח דרך האינטרנט והוא כלל בתחילה רק מתכונים של אמו של בעז ודברי תורה שלוקטו, תוכני הפורטל הורחבו עם הזמן.
תוכן האתר
האתר משמש כאחד מאתרי החדשות ופורטלי הרשת הדתיים המובילים.
מערכת הפורומים של האתר מגוונת ועוסקת בנושאים שונים אשר רובם סביב הווי החיים הדתי, כגון "היריון ולידה", "נשואים טריים", "ישיבות", "שירות לאומי וכן פורומים של תנועות נוער ויישובים דתיים. הפורומים הבולטים ביותר הם "הורות ומשפחה" העוסק בנושאי זוגיות וילדים, התרבות של המגזר הציוני דתי ונושאים בוערים שעל סדר היום המגזרי ופורום "לא כלה דרכנו" העוסק בנושא הפנויים פנויות במגזר הדתי לאומי. באתר קיימת גם פינת מתכונים כשרים משוכללת אשר הוקמה על בסיס פורום המתכונים, מספר בלוגים, מדורים קבועים ואמרים בנושאים שעל סדר היום, כגון פרשת השבוע, משפחה, כשרויות, חדשות ועוד.
בנוסף ישנן באתר רשימות וביקורות על מקוואות ברחבי הארץ, פינת ביקורת סרטים עם דירוגי צפייה לפי אמות מידה הלכתיות וחינוכיות, לוחות מכירה שונים, דוגמאות לכיפות, הכרויות, קישורים לאתרי יהדות שונים וכן אתר לקראת חתונה.
בין כותבי המאמרים והבלוגים באתר, ניתן למצוא את הרב יובל שרלו, הרב אלדד יונה, הרב ירֹחם שמשוביץ, דוד נתיב, אלישיב רייכנר, נדב גדליה, אהוד מקסימוב, שירה אליצור, יוני לביא ועוד.
פעילויות נוספות
בנוסף לפעילות באינטרנט ארגן האתר בשנים 2006 עד 2008 כנס שנתי בנושא "יהדות, חברה ואינטרנט" בשיתוף עם מכללת ליפשיץ. הכנס שילב הרצאות ופאנלים של רבנים, אקדמאים, פעילי אינטרנט ואישי ציבור, ועסק בהיבטים השונים של יחסי הגומלין בין האינטרנט והחברה הדתית.
החברה המפעילה את כיפה משמשת כחברת אינטרנט המייצרת אתרים מגוון גופים בציונות הדתית כדוגמת צהר, ישיבות הסדר שונות ואחרים.
שאטו
שאטו (בצרפתית: château, ברבים: châteauxׂׂׂׂ) הוא בית אחוזה, אשר שימש גם למגוריו של בעל האחוזה שהיה ממשפחות האצולה או ממשפחות מיוחסות אחרות. אחוזות אלו הוקמו בדרך כלל באזורי הפרוורים, עם או ללא ביצורים, ולעיתים קרובות ביותר באזורים דוברי צרפתית.
הגדרה
המקבילה העירונית של שאטו בצרפתית הוא palais, ארמון. גם שימוש זה שונה מן המונח "ארמון" באנגלית, שבו אין דרישה לפיה ארמון חייב להיות בעיר.
המושג "שאטו"
שאטו הוא בית המייצג מעמד בעל השפעה, כמו בתי המידות, stately homes, באנגליה ואירלנד אשר מהווים את המקבילה הארכיטקטונית לשאטו. בעלי השאטו הם בעלי מעמד אישי שבדרך כלל עובר בירושה ומייצג באופן יחסי את השלטון הממלכתי. לפיכך, המילה "שאטו" לעיתים קרובות מתייחסת לבתי המגורים של חברי המלוכה או האצולה הצרפתית, אבל ישנם גם שאטו מפוארים כגון Vaux-le-Vicomte, אשר נבנו מתוך צורכי מגורים למעמד הבורגני הגבוה שקיבלו מעמד אצולה: חקלאים שהוסמכו לגבות מיסים, שרים ויורשים של מלך צרפת, Louis XIII. עם זאת, איכות המגורים יכולה להשתנות במידה ניכרת, בין שאטו מלכותיים של עשירי העילית ליד הערים הגדולות לבין שאטו שאוכלסו על ידי בני אצולה עיניים ופקידי ממשל זוטרים בכפרים מבודדים ופגיעים.
מבחינה היסטורית, בתי האחוזות, ה"שאטו", נתמכו כלכלית על ידי האדמות השייכות להם, הנחלות שהועברו לחברה נוהלו ביעילות ובאופן עצמאי יחסית לתקופה הרומית ותחילת ימי הביניים (cf. מנוריאליזם, אסיינדה). סביב הוילות הפתוחות של רומא בימי פליניוס הזקן, Maecenas והקיסר טיבריוס נבנו חומות ואז בוצרו במאה ה-3 לספירה, מה שהביא להתפתחות הטירות מסוג שאטו. בתקופה המודרנית נשארו כמה סממנים בשאטו שמעידים על הבנייה הממגנת הזו: גדרות, שערים, חצרות סגורים, חדרי מגורים לאורחים ומשרתים ומבני עזר (אורוות, מטבחים, מבשלות, ומאפיות). חוץ מחצר הכניסה המפוארת אפשר שלשאטו הייתה חצר פנימית במגורי הבעלים כאשר עורף הטירה היה פונה אל מול חצר סגורה ופרטית אשר הייתה משתרעת על פני גנים שטחי טבע עצומים.
בעיר פריז, הלובר וגני לוקסמבורג ייצגו את השאטו המקורי אבל הם איבדו את השייכות האטימולוגית שלהם כאשר הפכו ל"ארמונות". בארצות הברית, המילה שאטו נשתרשה באופן סלקטיבי. המשמעות הראשונה נולדה בסוף המאה ה-19 (Gilded Age) בעיר הנופש ניופורט, רוד איילנד, שם קראו ל"קוטג'ים" שאטו. לעומתם, צפונית לבווילמינגטון, דלאוור, באזור הכפרי העשיר, שנשלט על ידי משפחת דו-פונט החזקה, המילה שאטו נמצאה בשימוש עם המשמעות המקורית שלה. בקנדה, במיוחד באנגלית, המילה שאטו בדרך כלל מעידה על המלונות הגדולים והמפוארים ביותר אשר נבנו בתקופת הזהב של קנדה, כגון שאטו לייק לואיז, באגם לואיז, אלברטה, שאטו לוריאר, אוטווה, שאטו מונטבלו במטונבלו, קוויבק ואת המפורסם ביותר שאטו פורטנאק, בקוויבק סיטי. יתר על כן, באזורים אחרים דוברי צרפתית באירופה דוברי כגון ב ולוניה, בלגיה, המילה שאטו משמשת גם היא בהתאם להגדרתה המקורית ואכן בבלגיה, ניכרת השפעה אדריכלית צרפתית חזקה במאה השבע עשרה כמו ב Château des Comtes de Marchine וגם ב Château de Seneffe מהמאה השמונה עשרה.
עמק הלואר
עמק הלואר (Loire Valley) הוא ביתם של יותר מ - 300 שאטו. הם נבנו בין המאות ה-10 וה-20, ראשית על ידי מלכי צרפת וזמן קצר לאחר מכן על ידי האצולה; לפיכך, העמק כונה "עמק המלכים". לחלופין, בשל אקלים מתון, שטחי גידול ליין וקרקע חקלאית עשירה, עמק הלואר מכונה גם "הגן של צרפת". גודל האחוזות נע בטווח רחב מעצום (בימים אלו לרב בידיים ציבוריות) לקנה מידה יותר אנושי כגון שאטו דה בוליו ב Saumur או השאטו מימי הביניים Château du Rivau קרוב לChinon אשר נבנו באבן המקומית tuffeau.
Vaux-le-Vicomte
שאטו Vaux-le-Vicomte היא טירה צרפתית הבנויה בסגנון בארוק. ממוקמת במנסי (Maincy) ליד מילו (Melun), כ־55 ק"מ מדרום מזרח לפריז. טירה זו נבנתה בין השנים 1658–1661 למען Nicolas Fouquet, המרקיז של בל-איסלה (Belle-Île-en-Mer), המפקח על ענייני הכספים של לואי הארבעה עשר.
Chenonceau
טירת שאנונסו (Château de Chenonceau) היא טירה צרפתית הבנויה בתוך הנהר צ'ר (Cher), ליד הכפר הקטן שנונסו באזור אנדרה-אל-לואר (Indre-et-Loire) בעמק הלואר (Loire Valley) בצרפת. זוהי אחת מהטירות היותר ידועות בעמק הלואר. טירת שאנונסו כמבנה, מוזכרת לראשונה בכתב במאה ה-11. הטירה הנוכחית נבנתה בשנים 1514–1522 על יסודות של טחנה ישנה ולאחר מכן הורחבה בנייתה לאורך הנהר. הגשר מעל הנהר נבנה ב־1556-1559 בעיצוב של ארכיטקט צרפתי בסגנון הרנסאנס, Philibert de l'Orme. הגלריה על הגשר, נבנתה ב־1570-1576 בעיצובו של עוד ארכיטקט צרפתי Jean Bullant.
Dampierre-en-Yvelines
הטירה בסגנון בארוק צרפתי נבנתה על ידי Jules Hardouin-Mansart עבור הדוכס קרוורוס, duc de Cevreuse, אחיינו של איש הממשל קולבר, Colbert. הטירה מוגנת מאחורי שערים כפולים מברזל, המבנה הראשי שלה מקושר אל יתר המבנים באמצעות מעקות המסודרים באופן סימטרי סביב החצר המרכזית המרוצפת חצץ בסגנון סימטרי ותבניתי (parterres)
ורסאי
ארמון ורסאי, או בצרפתית שאטו דה ורסאי, הוא טירה מלכותית ב- Île-de-France, ורסאי. כאשר הטירה נבנתה ורסאי, היה אזור כפרי; היום, לעומת זאת, זהו פרבר עשיר של פריז, כ-20 ק "מ מדרום-מערב הבירה הצרפתית. בית המשפט של ורסאי היה מרכז כוח פוליטי בצרפת מ-1682, זאת כאשר לואי הארבעה עשר עבר מפריס לארמון בורסאי, עד שהמשפחה המלכותית נאלצה לחזור לבירה באוקטובר 1789, לאחר תחילת המהפכה הצרפתית. ולכן טירת ורסאי מפורסמת לא רק כבניין, אלא כסמל של המערכת של מונרכיה מוחלטת ב"משטר הישן".
בורדו
בבורדו ישנן הרבה אחוזות בסגנון שאטו היות שזוהי קידומת שמתלווה כמקובל לכל המבנים בהם מייצרים יין, ללא קשר לכמה צנועה האחוזה או ראוותנית ומפוארת. אם היו עקבות של ספק, שהוילות רומיות של אקיטן התפתחו ל châteaux מבוצר ועצמאי, אזי יצרני היין הקנאים למעמדם, ידאגו לפזרו. עם זאת, עדיין ישנם גם châteaux רבים באזור בורדו, המעוצבים בסגנון האדריכלות של הווילה הרומית, דוגמה לכך היא Château Lagorce ב- Haux.
ויה אדריאנה
ויה אדריאנה (בלטינית: Via Hadriana, ביוונית: Ἁδριανὴ ὁδός) הייתה דרך רומית שעברה במדבר המזרחי, קישרה בין עמק הנילוס לחוף ים סוף והמשיכה דרומה עד לנמל ברניקי טרוגלודיטיקה שבקצה הפרובינקיה הרומית של מצרים. סלילתה הושלמה בשנת 137, בתקופת הקיסר אדריאנוס.
הדרך, שאורכה כ-800 ק"מ, התחילה באנטינואופוליס שעל גדות הנילוס, פנתה לצפון-מזרח וחצתה את מכשול ההרים במדבר המזרחי, הגיעה לחוף ים סוף באבו שער, כ-20 ק"מ צפונית להורגאדה, ומשם נמשכה דרומה אל נמל ברניקי.