cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיל הנחתים של רוסיה
היסטוריה
מאז ה-15 ביולי 1996, יום ה-27 בנובמבר מציין את הולדת חיל הנחתים הרוסי כחג רשמי של החיל. בתקופת ברית המועצות החיל מנה בין 12 ל-15 אלף חיילים מהם כ-5,000 בצי האוקיינוס השקט. בהתאם להערכה, החיל מונה כיום 12,500 חיילים.
שייטת הים הכספי
יחידות חיל הנחתים בשייטת הים הכספי נוצרו מפיצול מבריגדת המשמר הנפרדת של חיל הנחתים מספר 77, ב-1 בדצמבר 2008:
גן בלומפילד
גן בלומפילד הוא גן עירוני בירושלים. הגן מהווה חלק משרשרת גנים סביב אזור העיר העתיקה והסמוכים לו ביותר הם גן הפעמון שהוקם אחריו מעברו השני של רחוב דוד המלך וכן בוסתן קטן בשם "גן גוזלן" הגובל בגן ליד מלון המלך דוד.
הגן תוכנן על ידי האדריכל אולריק פלסנר והוא נמצא בין רחוב דוד המלך לשכונות ימין משה ומשכנות שאננים. הגן נבנה בתרומת ברנרד ולואיס בלומפילד ממונטריאול ונחנך בשנת 1964. בקצהו הדרומי של הגן שוכנת מזרקת האריות המפורסמת שהוצבה שם ב-1989 כמתנה מטעם ממשלת גרמניה. בלב הגן קיימות גם מערות קבורה עתיקות של אנשים חשובים, מתקופת בית שני, למשל מערת הורדוס.
ב-2014 הוצגה תוכנית להקים בגן סמוך לטחנת הרוח של ימין משה בית קפה המשקיף לגן. אך התוכנית בוטלה בשל התנגדות תושבי הסביבה. ב-2016 הוצגה תוכנית אחרת להקים בצפון הגן ליד מלון המלך דוד מרכז תרבות שישמש את הקרן לירושלים וכן את מועדון הצוללת הצהובה ואף צפוי להכיל בית קפה המשקיף לגן.
מספר סוריאליסטי
מספר סוריאליסטי הוא מבנה קומבינטורי המייצג משחק אסטרטגיה, שאותו ניתן לעיתים לפרש כמספר. המתמטיקאי האנגלי-אמריקאי ג'ון קונוויי המציא או גילה (כדבריו של קונוויי) את המספרים הסוריאליסטים בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. הם הופיעו לראשונה בנובלה פרי עטו של דונלד קנות' שאף נתן להם את שמם. מאוחר יותר הופיעה התאוריה בספרו של קונוויי On Numbers and Games. המספרים הסוריאליסטים מהווים מערכת מספרים משוכללת, המכלילה במובנים רבים את מערכות המספרים המוכרות (כגון שדה המספרים הממשיים ואוסף המספרים הסודרים). השם Surreal number רומז לאופי הסוריאלסטי-משהו של הבנייה, ולכך שמספרים אלו ניצבים (במידת-מה) מעבר למספרים הממשיים (Real numbers).
מערכת המספרים הסוריאליסטיים מאפשרת פיתוח של מערכות המספרים בדרך שונה מזו המקובלת במתמטיקה (והמוצגת בערך מערכות מספרים). בנוסף לכך, היא מהווה כלי תאורטי חשוב בניתוח משחקים, במסגרת תורת המשחקים הקומבינטורית.
משחקים
משחקי אסטרטגיה מופשטים הם משחקים שבהם יש שני צדדים (נאמר, L ו-R), המבצעים מהלכים לסירוגין, תוך ידיעה מלאה על מצב המשחק וללא השפעה של מזל. באופן המשחק המקובל, הצד שאינו יכול לבצע עוד מהלך חוקי, מפסיד. בין הדוגמאות למשחקים כאלה: דמקה, איקס עיגול ונים.
ספרי הסיבילות
ספרי הסיבילות (בלטינית: sibyllini libri) היו אסופה של ספרי אמירות האוראקל ברומא העתיקה, אשר אבדו עם הזמן.
מספר סוריאליסטי
משחקים
קונוויי הבחין שבמשחקים מעין אלה, אין צורך לתאר את המהלכים שיכול לבצע כל שחקן (ובוודאי שלא את כללי המשחק או חוקיו) – די לתאר את המצבים שאליהם יכול כל שחקן להגיע בתורו. הפשטה זו מביאה להגדרה של משחק סוריאליסטי כזוג סדור, שכל אחד משני רכיביו הוא קבוצה של משחקים סוריאליסטיים (ומכאן ואילך, משחקים סתם): ברכיב השמאלי מופיעים המשחקים שאליהם יכול להגיע בתור אחד השחקן L, וברכיב הימני המשחקים שאליהם יכול להגיע בתור אחד השחקן R. מקובל לסמן את הקבוצות בין סוגריים מסולסלים, ולהפריד אותן בקו ניצב:. הגדרה זו נדמית מעגלית, אך היא מייצגת מבנה אינדוקטיבי, וניתן בנקל להפוך אותה להגדרה באינדוקציה טרנספיניטית.
ספרי הסיבילות
נטען כי הספרים הושגו בזמן שלטונו של המלך האגדי לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס או לפי דיווחים אחרים בזמן המלך טרקוויניוס סופרבוס כאשר סיבילה, אשה שנחה עליה הרוח הנבואית, הציגה עצמה בפני המלך והציעה לו תשעה ספרים למכירה. כאשר המלך סירב לרכוש אותם היא שרפה שלושה מהם וחזרה ודרשה אותו מחיר עבור השישה שנותרו. המלך סירב שוב והסיבילה שרפה שלושה נוספים ודרשה אותו מחיר עבור אלו שנותרו. סקרנותו של המלך התעוררה והוא רכש את הספרים ואז נעלמה הסיבילה.
הספרים נכתבו ככל הנראה ביוונית, כפי שהיו המאוחרים יותר ומכך נובע ככל הנראה שמקורם היה יווני, אם כי אין הסכמה בין החוקרים מהיכן ביוון הגיעו. ספרי הסיבילות נשמרו בארון אבן תחת הקרקע במקדש יופיטר קפיטולינוס תחת שמירה של פקידים שמספרם עלה עם הזמן ונמנו עם הדקמוירי. לציבור לא הייתה רשות לעיין בספרים, אך לסנט הייתה הזכות להורות לדקמוירים לעיין בהם.
מספר סוריאליסטי
משחקים
לדוגמה, המשחק \ \{|\} מציין משחק נטול מהלכים (ומקיים את ההגדרה באופן ריק): כל שחקן שתורו לנוע, יפסיד. נסמן (כמקובל) את המשחק הזה ב-0. במשחק \ \{|0\} יש לצד R מהלך יחיד, המעביר את המשחק ל-0, ואילו לצד L אין מהלכים כלל. אם תורו של L, הוא מפסיד; ואם תורו של R, אז הוא בוחר (בלית ברירה) לעבור ל-0, ואז עובר התור לרשותו של L, המפסיד מיד. משחק זה מבטיח ניצחון לצד R והפסד לצד L. באופן דומה, המשחק \ \{0|\} מבטיח ניצחון לצד L, ואילו המשחק \ \{0|0\} מבטיח ניצחון לשחקן הראשון (R או L).
מִספרים כמשחקים
ישנם משחקים שאפשר להתאים להם ערך מספרי, האמור לייצג את "ערך המשחק" עבור השחקן L. לדוגמה, \ \{0|\} הוא משחק בעל ערך 1, ו- שניהם בעלי ערך 2. הערך מותאם באופן כזה שאם R יכול להשוות בין המהלכים השונים האפשריים בתורו, הוא יעדיף לבחור בזה שהערך שלו הוא הנמוך ביותר, בעוד ש- L יעדיף תמיד מהלכים בהם הערך הוא הגבוה ביותר.
בתנאים אלה, ההיגיון מחייב שערכו של משחק נמוך מכל הערכים שאליהם יכול R להוביל, וגבוה מכל הערכים שאליהם יכול L להוביל. ואכן, כך מוגדר מספר סוריאליסטי: משחק סוריאליסטי הוא מספר, אם כל המצבים שלו הם מספרים, וכל המצבים בימין גדולים מכל המצבים בשמאל. למשל, המשחקים בעלי ערך 2 מתאימים למספר 2, בעוד שהמשחק \ \{0|0\} (שבו השני מנצח) אינו בעל ערך מספרי. לצורך כך מוגדר יחס הסדר בין משחקים באופן הרקורסיבי הבא: \ x \leq y אם לא קיים רכיב שמאלי \ x^L (כלומר איבר של הצד השמאלי של x) כך ש-, ולא קיים רכיב ימני \ y^R כך ש-. אם \ x \leq y ו-\ y \leq x אומרים שהמשחקים שווים (אף על פי שהם עשויים להיות שונים זה מזה כזוגות של קבוצות).
ספרי הסיבילות
ספרי הסיבילות הושמדו בשריפה במקדש יופיטר בשנת 82 לפנה"ס וכדי לשחזרם נשלחו שליחים לערים באיטליה, יוון ואסיה הקטנה כדי ליצור אוספים חדשים, שהופקדו באותו מקום במקדש שנבנה מחדש. מאחר שספרי נבואה רבים, שחלקם התיימרו להיות מפי האוראקל הסיביליני נפוצו ברומא, הורה אוגוסטוס להביא את כולם לפראיטור העיר (praetor urbanus) ביום מסוים ולשרפם, וכן הורה כי איש לא ישמור ספרי נבואה באופן פרטי. כאלפיים ספרי נבואה נשרפו בעקבות זאת ואלו שנחשבו אמיתיים הופקדו בשתי תיבות מצופות זהב בבסיס פסל אפולו במקדש אפולו בפלטין והופקדו עליהם הקוינדקמוירי. אוגוסטוס גם הורה לכתוב מחדש חלק מהנבואות שדהו. הקיסר טיבריוס בחן שוב את הספרים ודחה רבים מהם כמיותרים ומספר שנים אחר כך הוצע להוסיף כרך חדש לספרי הנבואות.
מספר סוריאליסטי
פעולות על מספרים סוריאליסטים
על אוסף המספרים הסוריאליסטיים אפשר להגדיר באופן רקורסיבי פעולות של חיבור וכפל, ההופכות אותו לשדה סדור (שאינו ארכימדי).
ספרי הסיבילות
כותבים נוצרים טענו פעמים רבות כי בספרי הסיבילות ישנה התייחסות לבואו של המשיח ישו, אך בכל המקרים היו הטענות מבוססות על זיופים שונים. לא ידוע באיזה משקל בדיוק היו כתובות הנבואות הראשונות, אך אלו שנאספו אחרי שריפת הקפיטול הן ללא ספק בחרוז יווני (הקסמטר) ובאקרוסטיכון. יחד עם הספרים נשמרו גם הספרים של האחים המנבאים מרקיוס, הנבואות האטרוסקיות של הנימפה ביגואה ואלו של אלבונה מטיבור.
ספרי הסיבילות נותרו במקדש אפולו עד שנת 405 לספירה, ואז נטען כי נשרפו על ידי המצביא הונדלי סטיליקו, שהיה שליטה בפועל של רומא משנת 395.
מספר סוריאליסטי
פעולות על מספרים סוריאליסטים
החיבור מוגדר לפי, לכל \ x^L,x^R רכיבים שמאליים וימניים של x בהתאמה, וכן ל-y.
כדוגמה, נוכיח שמתקיים x+0=x: נניח שהתכונה מתקיימת לכל הרכיבים השמאליים והימניים של x, ונקבל: ל0 אין רכיבים ימניים ולא שמאליים, לכן הרכיבים השמאליים של x+0 הם x^L+0=x^L, והרכיבים הימניים הם x^R+0=x^R. קיבלנו.
הכפל מוגדר לפי.
כדוגמה, נוכיח שמתקיים x\cdot0=0: ל0 אין רכיבים ימניים ולא שמאליים, לכן הביטוי לא קיים (בשל אי קיומו של y^L), וכן לגבי שאר הביטויים המופיעים בהגדרת x\cdot0. לכן.
השדה מכיל מספרים כגון, אבל גם ואף.
שדה המספרים הסוריאליסטיים
האוסף של כל המספרים הסוריאליסטיים גדול כל כך, עד שאינו מהווה קבוצה, אלא מחלקה (כך לפי הפרדוקס של בורלי-פורטי, משום שכל מספר סודר הוא מספר סוריאליסטי). האוסף הזה הוא "שדה סדור אוניברסלי": כל שדה סדור ניתן לשיכון (יחיד) בתוכו.
צלב אליזבת
צלב אליזבת (באנגלית: Elizabeth Cross) הוא עיטור בריטי המוענק לקרובי משפחה של חללי הכוחות המזוינים של בריטניה שנפלו בפעילות מבצעית או כתוצאה ממתקפת טרור בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. העיטור קרוי על שם אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בעבר, במלחמות העולם ומלחמת קוריאה, משפחות שכולות קיבלו מגילה שמציינת את ההקרבה של קרוב משפחתם שנפל במילוי תפקידו אולם עם השנים מנהג זה הופסק. העיטור נוצר ב-2009 כתוצאה מלחץ של משפחות ששכלו את יקיריהם במלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק, כ-8,000 משפחות זכאות לקבל את העיטור, משפחות שיקיריהן נפלו לאחר שנת 2000 זכאות אוטומטית לעיטור בעוד שמשפחות שיקיריהן נפלו לפני שנה זאת צריכות לפנות למשרד ההגנה כדי לקבל את העיטור.
העיטור מעוצב בצורת צלב, במרכזו מופיע שמה של המלכה EIIR ומעליו כתר, בכל אחת מזרועות הצלב מופיע פרח שמייצג כל אחת מארבע האומות של בריטניה - שושנת טיודור האנגלית, הקוץ הסקוטי, התלתן האירי והנרקיס הולשי, הצלב מוקף בזר עלים.
איוואן אבאזאסדזה
איוואן אבאזאסדזה (בגאורגית: იოანე აბაზასძე) היה לורד גאורגי בימי הביניים מבית אבאזאסדזה, שהיה האריסתווי ("דוכס") של כארתלי בתקופת שלטונו של בגרט הרביעי (1027-1072).
בגרט הרביעי ירש את המלוכה מאביו כשהיה בגיל 9. אימו, מרים מוספוראקאן, מונתה לפיכך לעוצרת הממלכה. בתקופה זו החזיק אבאזאסדזה מקום חשוב בממשלה האריסטוקרטית של מרים. יחד עם ליפריט בר'וואשי, הוא הביא לתבוסתו של אל-פאדל הראשון איבן מוחמד מבית שאדאדיד, אמיר גנג'ה (1030), ושיחרר את מצודת בירטוויסי מידי ג'עפר, אמיר אמירות טביליסי (1032).
כשהסתיימה תקופת הכהונה של מרים כעוצרת הממלכה הגביל בגרט את השפעתם של אצילי הממלכה. איוואן וארבעת אחיו פרשו והפכו לאופוזיציה ומרדו כנגד בגרט. מרידה זו נכשלה ובגרט אסר את איוואן, שלל ממנו את תוארי האצולה שלו, והעביר את תואר הדוכס לליפריט בר'וואשי.
מדון
מדון היא עיר כנענית המוזכרת בספר יהושע כעיר חברה בקואליציה של ערים כנעניות מצפון ארץ ישראל שהתאגדו על מנת להילחם בשבטי ישראל תחת פיקודו של יהושע בן נון על השליטה בארץ כנען. מדון זוהתה במחקר הארכאולוגי המודרני בחורבת מִדין שבקרני חיטין משמרת ככל הנראה את השם העתיק, שלמרות צורתו הבלתי שגרתית השתמר לאורך ההיסטוריה.
פירוש השם
ככל הנראה שם העיר מדון נובע מהשורש דין או דון שמשמעותו, בין היתר, שליטה ובמשמעות זו נגזרים מן השורש השמות אדון, אדנות במשמעות של שליטה ושלטון. לפיכך השם מדון הוא שם הולם לקרני–חיטין, מודן משקף את כוחה של העיר הנמצאת במרומי הר בולט ותלול, שם המבוסס על צורת ההר השולט קרני חיטין ועל התנשאותו כמשלט על כל סביבותיו.
כאמור המחקר הארכאולוגי המודרני מזהה את מדון עם חרבת מדין שבקרני חיטין אך יש החולקים על זיהוי זה. הסיבה לחילוקי הדעות נובעת מההנחה כי מדון הייתה עיר גדולה וחשובה, בסדר גודל דומה לחצור הכנענית מאחר שרק שמות מלכי ערים אלו מוזכרים בברית הכנענית שהתעמתה עם יהושע בן-נון וככל הנראה אינדיקציה לכך שמלכים אלו ועריהן היו שוות במעלה אך הממצאים הארכאולגים מצביעים כי היישוב הכנעני בקרני חיטין היה קטן מידות בכלל ובהשווה לממצאים של חצור שהוא התל הגדול בארץ ישראל. יש השערה שמדון היא תל בית ירח על סמך גודלו וחשיבותו של האתר השערות נוספות הן ששמה של העיר מדון היה כנראה מרון או מרום שהשתבש בגלל חילוף אותיות וייתכן ששמה היה מי מרום, השערות אלו ממקמות את מדון בבקעת הלבנון הדרומית או באזור דמשקאו אולי מדובר בשִׁמְרוֹן שהייתה אחת הערים החשובות בצפון ארץ ישראל בעת העתיקה. התל שוכן מצפון-מזרח למושב נהלל, בגבול עמק יזרעאל והגליל התחתון, ליד כביש הכניסה לתמרת. העיר ידועה גם כשימרון מראון וההנחה היא שמראון הוא שיבוש של מרון-מרום-מדון
יוחנן אהרוני מן הארכאולוגים הבולטים בישראל, במיוחד בתחום הארכאולוגיה המקראית והגאוגרפיה-ההיסטורית של ארץ ישראל. ראה בשם מדין שם עתיק שנשתבש, ושנתחלפו בו האותיות, וזיהה חורבת מדין עם אדמה שבנחלת נפתלי או עם שמש–אדם הכנענית. בשנת 1976 נערכו באתר חפירות שחשפו שרידי יישוב מבוצר מהתקופה הכנענית המאוחרת ומהתקופה הישראלית הנזכר ככל הנראה כבר ברשימת הערים של תחותמס השלישי.
גלגול נוסף, אפשרי של השם מדון נובע מתהליך התפתחותן של מסורות קבורה יהודיות ומוסלמיות ניתנו שמות חדשים לאתרים ישנים, והשמות הקדומים נעלמו לחלוטין. כך, למשל, ניתן השם 'שועיב'- יתרו, ככל- הנראה, בעקבות שיבוש השם המקראי 'מדון ' ל'מדיין', ומכאן קצרה הייתה הדרך לקריאת האתר נבי שועייב על-שם כהן מדיין.
הסיפור המקראי
המלך היחיד הידוע כשליט העיר הוא יובב, שהשתתף בקרב בין יהושע בן נון לבין צבא בית יבין. ככל הנראה לעיר מדון ולמלכה היה מעמד נכבד בקרב מלכי ערי הגליל שנלחמו בבני ישראל. כך עולה מן העובדה שמכל המלכים בקבוצה נזכרו בשמם רק מלכי חצור ומדון, יבין ויובב.
צבא שבטי ישראל הצליח להפתיע את הכנענים במקום חנייתם ובמתקפת פתע ניצח את יבין ויובב ובני בריתם ניצחון מוחץ:
במחקר היסטורי מקיף על סיפורי המקרא על המלחמות של הישראלים מול חצור "מלחמת ברק ודבורה קובע סא"ל אלחנן אורן כי המחקר מצביע על שתי מלחמות עיקריות בגליל בין בני ישראל לכנענים, מלחמה אחת הוא מכנה "מלחמת דבורה" על שם דבורה הנביאה, ומלחמה נוספת הוא מכנה "מלחמת חצור" שתחילתה בקרב על מי- מרום וסופו בכיבוש ושריפת חצור. המחקר מציג את מסקנות החוקרים העיקריים של התקופה: ידין קובע שמלחמת חצור קדמה להתנחלות בגליל בעוד אהרוני מגיע למסקנה כי מספר דורות של התנחלות קדמו למלחמת מרום. הסיפור המקראי מצביע על הנטייה של הכנענים לכרות בריתות על בסיס אזורי וכי ממקורות המקרא ברור שחצור הייתה עיר המדינה העיקרית של אזור הגליל. על פי המחקר סיפור המלחמה הרבתי במי מרום הוא למעשה תיאור של אירוע מוגבל, לעזרתה של חצור נענו 3 ערים - ככל הנראה הקשורות יותר לחצור ואולי המאוימות יותר על ידי פלישת בני ישראל. ע"פ הסיפור, תקפו הישראלים את הכנענים במפתיע על מנת לשלול מהם את היכולת להפעיל את מרכבות הברזל שלהם בשדה קרב פתוח. אמנם הטקסט בספר יהושע מתאר תבוסה רבתית של הכנענים אך בין השורות מתוארת מציאות לפיה רק חצור נלכדה. אך בספר שופטים פרק א' מתואר כי שבט נפתלי לא הצליח לתפוס את הערים הסמוכות לחצור בית ענת ובית שמש, מסקנת המחקר היא שהמלחמה במי מרום הייתה עימות מוגבל מול מלך חצור ובני בריתו המיידיים.
ממצאים ארכאולוגיים
קרני חיטין הוא שמו של הר געש כבוי בגליל התחתון בקרבת הר ארבל; גובהו המרבי 326 מטר, והוא כ-5 ק"מ ממערב לטבריה, ומעליה. ההר זכה לשמו בשל שתי פסגותיו, שצורתן כשל קרניים. קיימת סברה כי שתי פסגותיו – הידועות כ"קרניים" – הן פקקים געשיים שנחשפו באמצעות סחיפה. השליטה מן ההר על הדרך העולה מהכנרת הקנתה לו חשיבות מיוחדת. דרך זו עברה בנחל רקת, ומשני צדיה חולשים עליה הרי געש: בקצה התחתון תל רקת ובקצה העליון קרני חיטין.
בקרני חיטין התקיימו יישובים בכמה תקופות, וב-1976 נערכו במקום חפירות מטעם רשות העתיקות. בחפירות שארכו עונה אחת ב 3 אזורים שהיו למעשה חפירות דגימה של האתר. באופן סכמתי האתר הוא בן 2 אזורים עיקריים: אזור גדול מוקף חומה שנשתמרה האופן חלקי בלבד, סביב היקף הר קרני חיטין ואזור סביב הפסגה הדרומית סביבו נחשפה מערה ביצורים כפולה, אחת, תחתונה, מקיפה את כל הכיפה והשנייה, עליונה, יוצרת טבעת סביב החלק העליון של הפסגה.
ממצאי החפירה חשפו מבצר מתקופת הברונזה המאוחרת שעליו נבנתה עיר מבוצרת בתקופת הברזל המאוחרת שהשתרעה על כל ההר הוולקני, בתקופה זו נבנה אקרופוליס מבוצר על הכיפה הדרומית של ההר. עיר זאת נהרסה ככל הנראה בעת מסע המלחמה של תגלת-פלאסר השלישי בין השנים 733 ל 732.
אזור חפירה A
אזור זה נחפר בקצה הטבעת החיצונית של מערכת הביצורים הכפולה על הכיפה הדרומית. בחפירה נחשפו שרידי חומה בעובי 2.6 מטר. החומה נבנתה מסלעי בזלת גדולים ונשתמרה לגובה של 1.6 מטרים במד הפנימי של החומה נחשף ריצוף מחלוקי בזלת וקיר צמוד שרידים אלו היו מכוסים בשכבת אפר שנותרה לאחר הריסת הביצורים ושריפתם. בחפירות נמצאו חרסים המתוארכים למאות ה13 וה 14 לפני הספירה.
אזור חפירה B
אזור חפירה B הוא בור בדיקה שנחפר בצד הדרומי של טבעת הביצורים העליונה בביצור הכפול. נחשף בסיס הרחב של החומה העליונה נמצאו מספר חרסים מהמאות העשירית והשמינית לפני הספירה.
אזור חפירה C
אזור זה נמצא בקצה הצפוני של ההר, בחפירות הבדיקה מנצא מגדל שמירה שחלקו העליון היה חשוף מעל פני הקרקע של המכתש נמצאו חרסים שונים מהמאות העשירית והשמינית לפני הספירה.
יונה קרמנצקי
יונה (יוהאן) קרמנצקי (בגרמנית: Johann Kremenezky; 15 בפברואר 1850 - 25 באוקטובר 1934) היה תעשיין, בעל-הון ויזם ציוני. מחלוצי תעשיית החשמל האירופית. כיהן כיושב ראש הראשון של קרן קיימת לישראל (1902–1907) והוגה מפעליה הציוניים הבולטים של קק"ל.
ביוגרפיה
נולד בשם יונס יוסופוביץ' לבנזון (Jonas Josofowitsch Leibensohn) ליוסף ופייגה לייבנזון באודסה שבאוקראינה. הוא נודע בשם יונה או יוהאן קרמנצקי. קרמנצקי זכה לחינוך מסורתי וכללי. לאחר סיום הגימנסיה פנה ללימודי הנדסת חשמל. משנת 1869 עבד קרמנצקי עבור הרכבת הרוסית. בשנת 1874 עבר לברלין כדי להמשיך את לימודיו באוניברסיטה הטכנית. לאחר סיום למודיו הוא מצא משרה בחברת Siemens & Halske בברלין, שם עבד בתחום התאורה שהיה בפיתוח. עם כניסתם של נורות יבלוקוב לשימוש לתאורת רחובות בפריז בשנת 1877, הוא הצטרף לחברה המייצרת ולקח לידיו את פריסת גופי התאורה לעסקים ולתאורת רחוב. בשנת 1880 נשלח על ידי החברה לווינה כדי להכניס את תאורת רחוב חשמלית גם שם. אף על פי שההפעלה הנסיונית בפולקסגרטן הייתה מוצלחת, העיר לא הסכימה להזמין את המערכת. ב-1878 היגר לווינה, בה גם סיים את חייו. בעיר וינה נחשף קרמנצקי לשני תחומי עיסוק חדשניים ושונים בתכלית זה מזה, אשר לשניהם התמסר באופן מוחלט כל ימיו: תעשיית החשמל וציונות.
יזם בתעשיית החשמל
במהרה לאחר הגעתו של קרמנצקי לווינה, הפך לאחד מחלוצי תעשיית החשמל בבירה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1880 הקים קרמנצקי מפעל לייצור נורות ומצברים אשר בין כתליו יוצרו נורות הלהט הראשונות באוסטריה. בשנת 1883, קרמנצקי ששמו כבר הלך לפניו בתחום תעשיית החשמל הוינאית, נתבקש על ידי רודולף, נסיך הכתר האוסטרי, להצטרף לוועדת ההכנה של תערוכת חידושי-החשמל שהתקיימה בווינה באותה שנה. בשנת 1884 הקים קרמנצקי בית חרושת גדול ממדים לייצור נורות תחת השם: "Kremenezky, Mayer & Co". בית החרושת הפך לאחד המובילים באירופה לייצור אמצעי-תאורה שונים כגון נורות חג-מולד, נורות נוי ונורות תעשייתיות. אתרי ייצור של החברה היו פרושים ברחבי אירופה וכללו מרכזים בווינה, בודפשט ובוואריה.
בשנת 1886 קיבל קרמנצקי רישיון להקמת תחנת הכוח הראשונה בעיר וינה. הארת הבירה האוסטרו-הונגרית הפכה את חברתו של קרמנצקי לשם דבר בכל רחבי האימפריה, דבר שהוביל, ב-1893, להקמת תחנות כוח נוספות גם בשטחן של הונגריה וקרואטיה. לימים, שם החברה קוצר ל"Kremenezky" והיא זכתה להצלחה עסקית רבה. נורות ורכיבים חשמליים מתוצרת המפעל של קרמנצקי יוצאו לאירופה ואף לחברות בארצות הברית. בראשית המאה העשרים, החל קרמנצקי לפעול בתעשיית האלחוט, בייצור המוני של מקלטי רדיו.
ב-1918, לאחר שפורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה, נותקה וינה משטחים רבים בהם פעלו תחנות כוח אשר שירתו את העיר. ביוזמתו של קרמנצקי, הורחב היקף ייצור החשמל והוקמו תחנות כוח חדשות במימונו. על תרומתו הרבה של לווינה שלאחר המלחמה ו-50 שנות פעילות חלוצית בתחום החשמל, זכה קרמנצקי ב-8 בפברואר 1929 בתואר "אזרח כבוד" של וינה.
קרמנצקי והתנועה הציונית
בווינה של סוף המאה ה-19 פגש קרמנצקי בבנימין זאב הרצל, אבי תנועת הציונות המדינית. רעיונותיו של הרצל קסמו לקרמנצקי אשר ראה עניין מיוחד בהצעתו של צבי הרמן שפירא להקים קרן לרכישת קרקעות בארץ ישראל. קרמנצקי העלה אף הוא מספר הצעות קונקרטיות הנוגעות לפעילות תעשייתית בארץ ישראל (חלקן אף מומשו לימים). ב–23 באוגוסט 1896, התייחס הרצל ביומנו לכמה מהצעותיו של התעשיין הוינאי:
בשנת 1898, עם סיומו של הקונגרס הציוני השני, פורסמה מודעה בשבועון התנועה הציונית, די וולט, בדבר פרס בסך 500 פרנק עבור מי שיציע שיר שיבחר כהמנון התנועה הציונית. סכום הפרס מומן מכיסו הפרטי של יונה קרמנצקי. ואולם בסופו של דבר, אף שיר שהוצע לא נמצא מתאים והפרס שהציע קרמנצקי לא הוענק לאיש. לימים, נבחרה "התקווה" להמנון התנועה הציונית.
הקמת קרן קיימת לישראל והנהגתה
רעיונו של צבי הרמן שפירא להקמת קרן לרכישת אדמות והכשרתן בארץ ישראל הועלה לדיון במהלך הקונגרס הציוני הראשון (1897). הרעיון לא יצא לפועל בגלל מותו הפתאומי של שפירא שנה לאחר מכן. רעיון הקמת קק"ל קסם מאוד לקרמנצקי אך הסוגיה נדחקה גם בקונגרסים הציוניים השני, השלישי והרביעי, ייתכן בשל העובדה שהרצל האמין שאדמות ארץ ישראל יתקבלו באמצעות צ'רטר מהסולטאן הטורקי ולא יהיה צורך לרוכשן באופן עצמאי. במהלך הקונגרס הציוני החמישי (1901) הפציר קרמנצקי בצירי הקונגרס לאשר את הקמת קרן קיימת לישראל, תוך שהוא מגיש לנוכחים הצעה מפורטת ומגובשת להקמתה.
בהצבעה על אישור הקמת הקרן ספג קרמנצקי תבוסה לאחר שההצעה נדחתה ברוב של 81 צירים מול 54. לאור תוצאות ההצבעה פרץ קרמנצקי בבכי ופנה להרצל, שלא נכח בהצבעה, לתיקון המעוות. הרצל חזר אל אולם ההצבעה וקרא להצבעה חוזרת בתואנה כי נעשתה שגיאה בניהול ההצבעה. לפני ההצבעה השנייה נשא הרצל נאום נלהב בדבר חשיבות הקמת קרן קיימת לישראל אשר הוביל בסופו של דבר לאישור ההחלטה ועל הקמת הקרן.
עם אישור הקמת הקרן, מיהר קרמנצקי להיות הראשון התורם לנכסיה. בדבריו מול באי הקונגרס, הסביר קרמנצקי כי התרומה על סך 10 ליש"ט מוקדשת לזכרו של יוזם הקמת הקרן - פרופ' הרמן שפירא. לאחר מכן, תרם הרצל את התרומה השנייה ודוד וולפסון, עוזרו של הרצל, הכריז על התרומה השלישית. חודש לאחר אישור הקמת קק"ל, נבחר יונה קרמנצקי לעמוד בראשה כיו"ר ראשון, תפקיד אותו מילא בין השנים 1902 ל-1907.
ד"ר מקס בודנהיימר, ממייסדי ההסתדרות הציונית העולמית, התייחס למקומו המשמעותי של קרמנצקי בהוצאת חזון הקמת קק"ל מהכוח אל הפועל:
הוגה אמצעי איסוף הכספים של קק"ל
עם בחירתו לעמוד בראשות הקרן הקימת לישראל, הקים קרמנצקי בווינה לשכה ראשית של קק"ל והחל מחפש אחר דרכים אפקטיביות להפיץ את בשורת הקמת הקרן ולאסוף כספים במסגרתה. בין רעיונותיו, הגה קרמנצקי שלושה אמצעים לאיסוף כספים אשר זכו לפופולריות רבה ומשמשים את קק"ל עד ימינו אנו:
לאחר הקמת קק"ל וגיבוש אמצעים לאיסוף כספים לקרן, פעלו ראשי התנועה הציונית להסביר ולהבהיר את מהותה של הקרן להמוני היהודים ברחבי אירופה. במסגרת מגמה זו, פורסמו מאמרי-הסברה רבים, בייחוד בשבועון התנועה הציונית, די וולט. בין הבולטים היה מאמרו של יונה קרמנצקי - "הקרן היהודית הלאומית" שהתפרסם בגיליון 34 של די וולט בשנת 1903.
בשנת 1934, התייחס מנחם אוסישקין למפעליו הציוניים:
איש עסקים בשירות התנועה הציונית
קרמנצקי, בהיותו איש עסקים ממולח ורב ניסיון, הקדיש מזמנו להפיכת החזון הכלכלי-עסקי של קק"ל - למציאות. הוא שאף לא להתערב בסוגיות הפוליטיות של ההסתדרות הציונית ולעסוק בהיבטים הביצועיים והכספיים של הקרן אותה הוביל. לדברי נכדו, ג'ון קרמנצקי, השקיע יונה קרמנצקי רבות מהונו הפרטי למימון פעילות קק"ל בשנותיה הראשונות.
במאי 1903, במכתב שכתב הרצל כתגובה לפניות בנושאי חלוקת קרקעות בארץ ישראל, הקצאת משאבים ובירוקרטיה בנקאית הפנה את הפונים לקרמנצקי במילים אלו:
גם לאחר שסיים קרמנצקי את תפקידו כיו"ר קק"ל, לא פסק לתרום מזמנו, ובעיקר מכספו, למימוש מטרות התנועה הציונית. בשנת 1909 הוקמה חברת "הכשרת היישוב" כחברה להכשרת קרקעות להתיישבות בארץ ישראל. הקמת החברה דרשה הון התחלתי רב אשר חלק ניכר ממנו שולם מכספם הפרטי של יונה קרמנצקי, פרופסור אוטו ורבורג והאנס (גדעון) היימן. לימים העיד עליו אוסישקין:
בשנת 1914, כחלק מפעילותו לקידום מעשי של ההתיישבות הציונית, יזם קרמנצקי יחד עם המהנדס והפעיל הציוני יוסף זיידנר את הקמתה של חברה שתכליתה ייצור בלוקים בתל אביב. לאחר עיכוב שנבע ממלחמת העולם הראשונה, נרשמה בשנת 1920 בארץ ישראל "חברת סיליקט ארץ-ישראלית" (PALESTINE CILICATE COMPANY) אשר הוקמה במימונו של קרמנצקי ותעשיינים ציונים נוספים. בחורף 1920–1921 החלה בנייתו של בית החרושת סיליקט לייצור לבנים בשטח חולי ומבודד, כק"מ צפונית לשכונות תל אביב דאז (לימים - באזור הרחובות "שלום עליכם" ו"חובבי ציון"). לבית החרושת הייתה תרומה משמעותית לבניית תל אביב, כאשר נכון ל-1930 היה אחראי על ייצור כ-90 אחוז מסך חומרי הבנייה בעיר.
קרמנצקי ומשפחת הרצל
יונה קרמנצקי היה אחד מידידיו האישיים הקרובים ביותר לבנימין זאב הרצל. לאור קרבתם של השניים, סייע קרמנצקי כלכלית הן לראשית מפעליו הציוניים של הרצל בווינה, והן להרצל ומשפחתו באופן אישי.
ביולי 1904, בעוד הרצל על ערש דווי, היה יונה קרמנצקי הידיד היחיד ליד מיטתו (מלבדו נכחו רק אשתו ואמו של הרצל וכן רופאו האישי). לאחר מותו של הרצל, המשיך קרמנצקי לסייע לאלמנתו של הרצל, ז'ולי, ואחרי שמצבה הנפשי של זו הלך והחמיר, אסף קרמנצקי לביתו את בתו של הרצל, פאולינה, בעודה בת 14.
לאור קשריו האמיצים עם משפחת הרצל, מונה קרמנצקי (יחד עם פרופסור ליאון קלנר וד"ר רייכנפלד) להיות נאמן העיזבון האישי של הרצל (כתביו ומסמכיו האישיים). רכוש זה נשמר בביתו של קרמנצקי בווינה עד שנת 1932, אז ביקר בארץ ישראל והעביר את רכושו של הרצל למרכז ההסתדרות הציונית בירושלים.
פטירתו וזכרו של קרמנצקי
בגיל 84, ביום חמישי ה-25 באוקטובר 1934, נפטר יונה קרמנצקי בעירו וינה. שלושה ימים מאוחר יותר, ב-28 באוקטובר, נערך לזכרו טקס אזכרה בלשכת קק"ל בירושלים בנוכחות מנחם אוסישקין, נשיא קק"ל ונחום סוקולוב, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית אשר ספדו לנפטר. במודעות האבל לעיתונות הירושלמית כונה קרמנצקי "הנשיא הראשון של קק"ל", ו"אחד הידידים הנאמנים המעטים של קק"ל מראשית הוסדה ועד סוף ימיו". בין שאר דבריו, ספד לו מנחם אוסישקין במילים:
מקומו של קרמנצקי בתודעה הלאומית בישראל
חרף תפקידו הבולט בייסוד קק"ל, דמותו של קרמנצקי נדחקה במידת מה מהתודעה הלאומית בישראל. תפקידו המכריע בהקמת קק"ל ובהובלת פרויקטיה הראשונים נעדרים כמעט כליל מספרי ההוראה בישראל ואף מטקסטים מכוננים בתודעה הציונית-ישראלית כגון האנציקלופדיה העברית.
לא ניתן לשלול את האפשרות כי הידחקותו של קרמנצקי מהתודעה העממית נבעה מרצונו של קרמנצקי עצמו במהלך חייו. העדות הבולטת לסברה זו נתקבלה בקונגרס הציוני הראשון ב-1897. פרוטוקול הקונגרס מציין כי חמשת חברי הוועד הציוני הפועל בווינה הם: ד"ר תאודור הרצל, ד"ר משה שנירר, ד"ר א' קוקש, ד"ר נתן בירנבוים והאדון יוהאן מאיר. לדעת ד"ר גבריאל אלכסנדר, הכינוי יוהאן מאיר נועד להסוות את שמו האמיתי של קרמנצקי אשר חשש מההשלכות האנטישמיות של קישור שמו ל"פרויקט הציוני" של הרצל. ייתכן והסתתרות זו בוצעה נוכח מעמדו החברתי והכלכלי הרם של קרמנצקי בחברה הלא יהודית בווינה, כמו גם מחששו של קרמנצקי מראש עיריית וינה דאז, ד"ר קארל לואגר, איתו ניהל קשרים פוליטיים ואשר החזיק בדעות אנטישמיות מוצהרות.
כמו כן, ניכר כי בהיותו איש מעשה אשר זכה לפרסום רב בשל תרומתו לתעשיית החשמל האוסטרית, קרמנצקי מיעט לקחת קרדיט על פועלו במסגרת קק"ל. הן בנו, אלכסנדר קרמנצקי, והן מנחם אוסישקין ציינו במיוחד את צניעותו הרבה של יונה קרמנצקי.
הנצחה
זכרו של יונה קרמנצקי מונצח במגוון מקומות ואתרים ברחבי מדינת ישראל. המושב גני יוחנן הסמוך לעיר רחובות קרוי על שם "יוחנן קרמנצקי", הלוא הוא עברות של השם יוהאן קרמנצקי. הקרן הקימת לישראל אותה ייסד קרמנצקי, חנכה בשנת 2005 מסלול טיול המכונה "משעול יונה" לזכרו. המסלול ע"ש קרמנצקי ממוקם ביער חולדה הסמוך לירושלים, אשר היה אחד מהיערות הראשונים שננטעו על ידי קק"ל על שטח שנרכש בהוראת קרמנצקי בשנת 1905.
עיריית בת-ים חנכה בשנת 2007 גן ציבורי על-שם יונה קרמנצקי במעמד נינו (הלא מוכר על ידי משפחת קרמנצקי) של קרמנצקי, איגור קרמנצקי, אשר מתגורר בעיר בת-ים.
בתל אביב קיים רחוב על שם קרמנצקי בשכונת ביצרון ובו מתחם לוגיסטי ומשרדים של חברת החשמל, ובירושלים יש רחוב על שמו בקריית היובל.
בית החולים בילינסון בפתח תקווה הוקם על מגרש בשם "גן קרמנצקי" אשר נרכש על ידי קופת חולים מקרן היסוד ב-1935.
גיבורי התנ"ך הגדולים
גיבורי התנ"ך הגדולים (באנגלית: Greatest Heroes and Legends of the Bible) היא סדרת הנפשה אמריקאית המבוססת על סיפורי התנ"ך והברית החדשה, אשר בוימה והופקה על ידי ויליאם ר'. קובאלצ'וק ג'וניור, הידוע בהפקת סרטי הנפשה רבים. הסדרה עוקבת אחר מספר סיפורים נודד בשם שמעון (מדובב על ידי לירון לב בעברית), אשר בכל פרק מספר לצופים סיפור חדש מהתנ"ך ומהברית החדשה. את קריינות הפתיחה בגרסה האנגלית עשה צ'רלטון הסטון, שגם דיבב את משה בפרק הרביעי.
הסדרה הופצה ברחבי העולם להפצה ביתית על גבי VHS ו-DVD, ודובבה לשפות שונות. הסדרה הופצה לראשונה בארצות הברית החל משנת 1998 עד שנת 2003. בישראל הסדרה הופצה בדיבוב עברי בקלטות וידאו בשנת 1999 על ידי אבן זוהר ובהמשך ב-DVD בשנת 2004 על ידי הד ארצי, כאשר הפרקים העוסקים בברית החדשה לא הופצו. לסדרה הופקה עונה אחת בעלת 13 פרקים, כאשר כל פרק באורך 45 דקות.
תקציר העלילה
בכל פרק בסדרה, שמעון, מספר סיפורים נודד, מספר לצופים על סיפור חדש מהתנ"ך ומהברית החדשה, ביניהם:
מדבבים בעברית
הסדרה בוימה לעברית על ידי הדס מוזס ואביטל דרור, והופקה על ידי נטע בן צבי.
ארכיטס
התקנים מכניים
ארכיטס נחשב לאחד ממייסדי המכניקה המתמטית. באמצעות יישום של סדרה של מושגים גאומטריים לחקר מבנים, קשרים ומפרקים, הוא ביסס את מדע המכניקה. הוא לא רק יישם עקרונות מתמטיים לחקר מכונות, אלא גם תכנן ובנה מכונות חדשות. ב-425 לפנה"ס, הוא יצר את כלי הטיס הבלתי מאויש הראשון בכל הזמנים - ציפור מכנית שיכלה לעוף באמצעות הנעת כנפיה בדומה לציפור רגילה. את האנרגיה להנעת הכנפיים סיפק מכניזם אוטומטי שהיה מותקן בקיבתה. הציפור עפה לאורך 200 מטר בערך, ולאחר שכל האנרגיה שלה נוצלה היא נפלה לקרקע.
מתמטיקה
ארכיטס הוא שנתן לממוצע ההרמוני את שמו. הוא פתר את בעיית הכפלת הקובייה באמצעות שימוש בעקום שנקרא מאז על שמו "עקום ארכיטס".
ראו גם
מקובל לייחס לו את המצאת הבורג.
כנסיית בית הכנסת
כנסיית בית הכנסת (בערבית: كنيسة المجمع, כניסת א-מג'מע) היא כנסייה יוונית-קתולית השוכנת בשוק העירוני בנצרת, במבנה אשר שימש כבית כנסת עתיק והיה בימי הביניים לכנסייה. לצידה הוקמה ב-1887 כנסייה חדשה.
המסורת הנוצרית
לפי מסורת נוצרית, במקום זה נהג ישו ללמוד ולהתפלל, ובו הכריז בפני המתפללים כי הוא המשיח. בעקבות הכרזה זו הוציאו אותו המתפללים מהעיר וביקשו לדחוף אותו מראש הר, אך הוא עבר בתוכם וניצל. על-פי המסורת המקובלת בעבר, ישו קפץ מההר וניצל - מסורת זו איננה מקובלת עוד, אולם, ההר עודנו נודע כהר הקפיצה:
לאחר הדברים האלה עבר ישו לפעול באזור הכנרת.
מקורה של המסורת כי במקום זה התרחשה הדרשה הוא ככל הנראה בתקופה הביזנטית, וסביר שהוא כלל לא היה קיים בתקופת ישו, שכן השוק שוכן מחוץ לתחומי נצרת בתקופה הרומית. המבנה שימש כדיר עד לאמצע המאה ה-18 עת החל שיקומו בידי הפרנציסקנים. מאוחר יותר מסר אותו שליט הגליל, דאהר אל-עומר, לידי הכנסייה היוונית-קתולית.
המבנה
שתי הכנסיות נמצאות בחצר קטנה וצרה, שהגישה אליה היא דרך שער מאחד מרחובות השוק בעיר. הכנסייה העתיקה שוכנת בעומק של מטר וחצי מתחת למפלס הרחוב וגרם מדרגות ובו שבע מדרגות יורד אליה. מעל הכניסה קבוע החלון היחיד במבנה. האולם קטן למדי והוא עשוי כולו מאבן. תקרתו עשויה מקמרון חבית ולאורך קירותיו ספסלים מוארכים. הרצפה עשויה גם היא באריחי אבן בגדלים שונים. בקצה הצפוני של האולם במה ועליה מזבח, ומאחוריו גומחה בקיר ובה ציור של הדרשה בבית הכנסת. מימין למזבח גומחה נוספת. לכנסייה פתח נוסף בקיר המזרחי המוביל אל חצר פנימית.
אפרים ושיץ
משפחתו ולימודיו
ושיץ נולד לאליהו, באחוזה ליד העיירה ייז'רנה (יזורנה) במחוז זלוטשוב במזרח גליציה (אז בקיסרות האוסטרו-הונגרית, לימים באוקראינה). אביו היה תלמיד חכם ומשכיל שהכיר את הספרות הגרמנית, ולימים כיהן בתפקיד מזכיר הקהילה בעיר ייז'רנה (אליה עברה המשפחה כאשר אפרים ושיץ היה בן 16). בילדותו ונעוריו קיבל חינוך תורני, רכש השכלה בשפה העברית ולמד בגימנסיה בעיר זלוצ'וב, עד שנת 1897.
לאחר שסיים את חוק לימודיו בגימסיה בעירו, נסע ושיץ לווינה, בירת הקיסרות. תחילה למד בבית המדרש לרבנים, ואחר למד משפטים באוניברסיטת וינה, והוסמך כדוקטור למשפטים וכעורך דין בשנת 1912. באותה שנה גם ביקר לראשונה בארץ ישראל. כמשפטן, סייע להגנה משפטית על יהודים כנגד תופעות אנטישמיות ונישול מרכושם על ידי הפקידות הממשלתית.
בתנועה הציונית במזרח אירופה
בתקופת לימודיו בווינה החל לפעול בתנועה הציונית. מלווה בחבריו, סטודנטים יהודים, חברי האגודה הציונית "בר כוכבא", פגש את ד"ר בנימין זאב הרצל במערכת העיתון "די ולט". לימים תיאר אייזיק רמבה את הפגישה כפי שתיארה ושיץ: "פגישתו זו פנים אל פנים עם הרצל, וכמה פגישות עם נורדוי (נורדאו) באותו זמן, הטביעו על ואשיץ את חותמם לעולמים". ושיץ היה פעיל בשלל ארגונים ומיזמים של תנועת הלאומיות היהודית והציונות במזרח אירופה. הוא ערך את השבועון "דער יוד", ונמנה עם מייסדי היומון הציוני "טאגבלאט", שיצא לאור בלבוב. היה מזכיר "הוועד הציוני" במערב גליציה, בשנים 1904–1910. ושיץ היה ממייסדי תנועת הנוער "השומר" (שלימים שונה שמה ל"השומר הצעיר"), פעיל באגודת הספורט הציונית "דרור" בלבוב. בשנת 1912 ביקר לראשונה בארץ ישראל, פגש בעיר את ד"ר יחיאל צ'לנוב וד"ר שמריהו לוין, וביקר עמהם באתר הבנייה של הטכניון. מ-1913 ועד 1918 עמד בראש תנועת הצופים היהודים בגליציה.
במלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי. בסתיו 1914, הוא יזם גיוס גדוד יהודי לצבא האוסטרי, אבל הרעיון נגנז. ושיץ התמנה לקצין בדרגת לוטננט. ונפצע בחזית ב-6 ביוני 1917 מרסיס של פצצה. כהוקרה על שירותו הצבאי קיבל מדליית "צלב הזהב של ההצטיינות", באמצעות הקונסוליה של אוסטריה (בהיותו בארץ ישראל, בשנת 1935). במהלך המלחמה ומספר שנים לאחריה אירועו פרעות רבות ביהודים במזרח אירופה. ושיץ פעל לארגון הגנה עצמית יהודית בסדרת פוגרומים בלבוב בשנת 1918, (שבהם נרצחו כמאה נפשות ונפצעו כ-437), והיה ממפקדיה של "המיליציה היהודית" בעיר שהתארגנה כנגדם. אחר כך, הוא נסע להכיר את הקהילות היהודיות בארצות סקנדינביה. ובחוזרו לווינה שימש כמזכיר כללי של "הועד הלאומי ליהודי אוסטריה", בראשותו של רוברט שטריקר.
במאורעות 1920–1921
עלה לארץ ישראל בשנת 1919. במאורעות הדמים בניסן תר"ף אפריל 1920, בחג הפסח הצטרף אל כוח ההגנה שארגן זאב ז'בוטינסקי. אנשי הכוח ניסו להגן על יהודי העיר העתיקה והרובע היהודי מפני פורעים ערבים בהצלחה חלקית. ושיץ היה בין הראשונים, שהגיעו לשער יפו להגיש עזרה ליהודים מותקפים על ידי המון ערבי במהלך הפרעות. 19 מאנשי ההגנה, ובהם ז'בוטינסקי, נעצרו על ידי הבריטים, הועמד לדין צבאי ונשלחו לכלא עכו. ואילו ושיץ, עו"ד דניאל אוסטר (לימים ראש העיר ירושלים), עו"ד ד"ר מנחם דונקלבלום ואחרים, הושארו במקום מעצרם, ושוחררו בערבות. הוא נשפט עם חבריו בבית דין צבאי בריטי על שלקחו נשק לידיהם בפעולות ההגנה על יהודי ירושלים בעת המאורעות, וזוכה מאשמה.
בהנהגה הציונית ובתנועה הרוויזיוניסטית
ושיץ כיהן בשלל תפקידים בהנהגת התנועה הציונית בשנות העשרים והשלושים. בראשית התקופה היה חבר במפלגת הציונים הכלליים, ובשנים 1925–1935 היה חבר הוועד הלאומי. ב-7 בדצמבר 1930 הצטרף לברית הציונים הרוויזיוניסטים בהנהגת זאב ז'בוטינסקי, וכיהן כיושב ראש מרכז הצה"ר בארץ ישראל בשנים 1933-1932. והשתתף כציר מטעמה בקונגרסים הציונים ה-7, ה-10, ה-17 וה-18. היה ציר באספת הנבחרים השנייה מטעם רשימת המרכז, וציר באספת הנבחרים השלישית מטעם הצה"ר. במקביל, בשנים 1933–1935, היה חבר הוועד הפועל הציוני.
בשלהי שנות השלושים, פעל ושיץ בהסתדרות הצ"ח של התנועה הרוויזיוניסטית. הוא נפגש כנציג "ועד המורשים" שלה, יחד עם חבריה: ד"ר דוד בוקשפן וד"ר שמשון יוניצ'מן, עם דוד בן-גוריון, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית לארץ ישראל, ב-5 במאי 1939. בפגישה נידונו דרכים אחדות להידברות ושיתוף פעולה בין הנהגת התנועה הרוויזיוניסטית לבין הנהגת היישוב ותנועת העבודה.
מנהיג ציבור ומשפטן בחיפה
בשנת 1920, עבר ושיץ לחיפה. הוא נבחר לחבר הנהלת ועד הקהילה בעיר, והיה ממקימי בית משפט השלום העברי שבו כיהן כשופט שנה. ופרש מכס המשפט, לאחר שאושרה הסמכתו לעבוד כעורך דין. והיה ממייסדי עיתון "הגליל" שראה אור בחיפה ב-1927. ושיץ השתתף בקונגרס הציוני בציריך כאשר פרצו מאורעות הדמים באב תרפ"ט אוגוסט 1929. הוא מיהר לחזור לארץ ישראל, ונסע לירושלים להתעדכן ולראות מה באפשרותו לעזור, ולבקר את הפצועים שהובאו מירושלים ומחברון. לאחר המאורעות, היה מנציגי היישוב בפני ממשלת המנדט הבריטי ועמד בתכתובת על המאורעות עם פקידיה. כמו כן, פעל בעבודתו למיצוי דינם של הפורעים הערבים בצפת.
מנהיג ציבור ומשפטן בירושלים
בשנת 1930 נשא את חנה לבית אפשטיין. ושנה אחר כך חזר להתגורר בירושלים. נבחר ל"וועד קהילת ירושלים", וגם עמד זמן מה בראשו. במאורעות הדמים בשנים תרצ"ו-תרצ"ט (1936-1939), תמך בפומבי בפעולות המחאה של הארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל), וזאת בשונה מ"מדיניות ההבלגה" שבה דגלו אנשי תנועת העבודה וההגנה. ובעקבות פעילותו נעצר על ידי הבריטים וישב בכלא.
אחרית ימיו והנצחתו
נפטר בירושלים בי"ד בשבט תש"ה 31 בינואר 1945.
על שמו נקרא רחוב בירושלים.
ספר הישר
ספר הישר הוא שמם של מספר חיבורים עבריים:
סהלאנתרופוס צ'אדנסיס
סהלאנתרופוס צ'אדנסיס (שם מדעי: Sahelanthropus tchadensis; "סהל" אזור תת-מדברי בסהרה. "אנתרופוס" מיוונית אדם. "צ'אד" מדינה באפריקה) הוא מין נכחד של הומינין או קוף אדם קדום, המוכר בעיקר מגולגולת שהתגלתה בצ'אד שבמדבר סהרה, וקיבלה את הכינוי הפופולרי "טומיי". זהו המין הידוע היחיד בסוג סהלאנתרופוס.
בשל מאפיינים הדומים לשל קופי-אדם עתיקים ותיארוך רדיומטרי של שישה עד שבעה מיליון שנה לפני זמננו, סהלאנתרופוס תופס עמדה חשובה בחקר האבולוציה של האדם, והוא מועמד להיות האב הקדמון המשותף של האדם והשימפנזה, או לחלופין האב הקדמון המשותף של האדם, השימפנזה והגורילה. ואולם בשל מיעוט מאובנים מאותה תקופה עדיין לא ניתן לקבוע זאת בוודאות.
גילוי ומורפולוגיה
המאובן המסומן בסימון הקטלוגי 01-TM 266 התגלה בצפון צ'אד בשנת 2001 על ידי הסטודנט הצ'אדי אהונטה דג'ימדומלביי והצרפתי אלן בובילן, חברי צוות בראשות הפלאואנתרופולוג הצרפתי מישל ברונה. בשנת 2002 קיבל המאובן מנשיא צ'אד אידריס דבי את הכינוי טומיי, (שפירושו "תקווה לחיים" בניב מקומי) והוגדר כסוג ומין חדש, סהלאנתרופוס צ'אדנסיס, על ידי ברונה ועמיתים. הגילוי של טומיי פרסם את ברונה, ובין השאר זיכה אותו בפרס דן דוד לשנת 2003 בסך מיליון דולר מטעם אוניברסיטת תל אביב.
טומיי כולל גולגולת שלמה למדי אך מעוותת במקצת ומספר חלקי לסת תחתונה ושיניים. נפח המוח מוערך ב-340 עד 360 סמ"ק, כלומר דומה לזה של השימפנזה וקטן בהרבה מזה של האדם המודרני. רכסי הגבות מודגשים כשל קופי אדם, אבל הניבים קטנים מאלו של שימפנזים זכרים, ושאר השיניים והפנים תוארו על ידי מספר פליאואנתרופולוגים כדמויי הסוג אדם.
מתוך הגולגולת לבדה לא היה ברור באיזו מידה סהלאנתרופוס הלך זקוף. ברונה ועמיתים טענו שהחיבור של עמוד השדרה לגולגולת הוא יותר תחתי מאשר בשימפנזה, דבר שיעיד על עמידה זקופה יותר, ומספר פלאואנתרופולוגים בעלי שם אכן התייחסו אל סהלאנתרופוס כהולך על שתיים, אבל אחרים טענו שבגלל העיוותים בגולגולת לא ניתן לקבוע זאת בוודאות, וכי סביר יותר שהוא הלך על פרקי האצבעות כמו קוף-אדם.
בשנת 2022 פורסמו חלקי שלד נוספים מאותו אתר: עצם ירך חלקית ושתי עצמות גומד משתי הזרועות. ממצאים אלו אינם שייכים לשלדו של טומיי, ולמעשה אף אין ודאות מוחלטת בהשתייכותם למין סהלאנתרופוס צ'אדנסיס, אך המגלים משייכים אותם למין זה כהנחה הסבירה והחסכונית ביותר. המבנה של עצם הירך תומך בהשערה שבעליה הלך זקוף, בעוד שעצמות הגומד מראות התאמות לטיפוס על עצים. אורח חיים הכולל גם הליכה זקופה על הקרקע וגם טיפוס מיוחס היום גם לארדיפיתקוס רמידוס ולמיני אוסטרלופיתקוס.
מיקומו הגאוגרפי של הממצא בצ'אד, כ-2500 קילומטרים מערבה מריכוז ממצאי ההומינינים באזור הבקע הסורי-אפריקני שבמזרח אפריקה, הוא יוצא דופן אבל לא ייחודי, שכן מאובן אוסטרלופיתקוס בן 3.5 מיליון שנה, המסווג כמין אפרנסיס או כמין מיוחד בהרלגזלי, התגלה אף הוא באתר סמוך בשנת 1995, גם הוא על ידי הצוות בראשות ברונה. האתר שבו התגלה טומיי, המכונה TM 266, הוא מחצבה בשטח של כ-5000 מ"ר באזור טורוס-מנלה שבמדבר דג'ורב, והוא עשיר במאובנים של מיני בעלי-חיים קדומים האופייניים לתקופת המיוקן. אף שלא ניתן לתארך אותו ישירות באמצעות תיארוך רדיומטרי, מגוון המינים שהתגלה בו דומה לזה שנחשף באתרים בקניה, אבל מעט עתיק יותר. מכיוון שהאתרים הקנייתים מתוארכים בשיטה הרדיומטרית ארגון-ארגון לגיל של כשישה מיליוני שנה, מקובל להעריך את גיל השכבות של אתר TM 266 בכשישה עד שבעה מיליוני שנים. באותה תקופה היה האקלים לח יותר, והאתר לא היה מדברי כפי שהוא היום.
תיארוך ואבולוציה
התיארוך של סהלאנתרופוס הוא שישה עד שבעה מיליון שנה לפני זמננו, מוקדם יותר משל כל הומינין אחר בן תקופתו. על פי האומדנים המעודכנים ביותר מהשוואות מולקולריות של גנום האדם, השימפנזה והגורילה, ההתפצלות בין האדם לשימפנזה התרחשה כחמישה עד שישה מיליון שנה לפני זמננו, וההתפצלות בין שניהם לגורילה לפני כשישה עד שבעה מיליוני שנה לפני זמננו. אם התארוך של סהלאנתרופוס נכון, הוא מתאים איפוא להיות אחד משני האבות הקדמונים האלו. התארוך של שכבת המיוקן באתר TM 266 נחשב אמין למדי, ואולם במקרה זה הוא בעייתי, משום שגולגולת טומיי התגלתה כשהיא מכוסה רק בחלקה, ולכן לא ברור לחלוטין לאיזו שכבה יש לשייך אותה.
בין אם התיארוך מדויק ובין אם לא, ייתכן גם שסהלאנתרופוס הוא ענף מקביל או קדום מעט יותר הנמצא מחוץ לשושלת ההומינינית, ולפי השערה זו יסווג כקוף אדם קדום, כפי שאכן הציעו כמה פלאואנתרופולוגים. הומינינים אחרים בני אותה תקופה או מעט צעירים יותר הם אורורין טוגננסיס וארדיפיתקוס קדבה. עדיין לא ברור מה יחסי הקרבה בינם לבין סהלאנתרופוס, ומי מהם הוא הטוען הסביר ביותר לכתר האב הקדמון המשותף לאדם ולשימפנזה.
אורנה כץ
ביוגרפיה
אורנה כץ היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב.
שיחקה בתיאטראות רבים, בהם - תיאטרון החאן, תיאטרון בית ליסין, תיאטרון הקאמרי, תיאטרון חיפה ותיאטרון אנסמבל הרצליה. בהם שיחקה בהצגות "וויצק", "המלט", "לס מואה ט'מה", "ארוחה עם חברים", "ריגוש", "רומיאו ויוליה", "מפלצת מקסימה שלי", "פרפר ברשת", "רצח", "מבזק חדשות", "אהובתי הנשואה", "האישה שבישלה את בעלה", "קומדיה של טעויות", "ירמה", "איש ואישה אחת" ועוד. כמו כן, כץ מדבבת בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה רבים, ביניהם "המלך בבר", "ספיידרוומן", "מדלן", "מדגסקר", "נסיך מצרים", "האגדה של קורה", "מעמקים","דיגימון", "תשאלו את ויקטור", "יש לנחש עם חן", "פלונטר עד עצם היום הזה", "מישמיש העכביש", "מדלן היפה", "אי המטמון", "סברינה: חברות לנצח", "זורו המדהים", "דרגון בול", "אמדאוס", "קוסמים ליום אחד: הפרח המכושף" ו"נאדי הבלש בארץ הצעצועים".
במהלך עבודתה בדיבוב פגשה את אלי לולאי וכתוצאה מזה החלה לשתף איתו פעולה ביצירת אלבום הסולו שלו "סובב", בו היא כתבה או השתתפה בכתיבת מילות כל השירים ותרגמה לעברית סדרת קומיקס. בנוסף, השתתפה בסרט "הגרעין הקשה" של ענר פרמינגר וגילמה את סמדר בטלנובלה "האלופה" בערוץ הוט 3. ב-2023 ייצא הסרט המוזיקלי "המנצחים" בוא היא משחק בתפקיד מרכזי.
פעמיים זכתה בפרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל עכו - בשנים 1989 ו-1996. לפני כן, זכתה בתואר "תגלית השנה" בעיר הנוער בתל אביב ב-1986.
בנותיה הן עלמא והללי היבש, אף הן מדבבות.
האלק (כדורגלן)
ז'יבאנילדו ויירה דה סוזה (בפורטוגזית: Givanildo Vieira de Souza; ), הידוע יותר בשם האלק (באנגלית: Hulk) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ באתלטיקו מיניירו ובנבחרת ברזיל.
קריירת מועדונים
האלק, יליד קאמפינה-גראנדי, התחיל את הקריירה המקצועית שלו בגיל 16 בויטוריה. הוא התחיל לשחק כמגן שמאלי, אחר כך כקשר ובסופו של דבר הועבר לעמדת החלוץ. ב-19 בספטמבר 2004 ערך את המשחק הראשון והיחיד שלו בוויטוריה מול אינטרנסיונל.
בפברואר 2005 הוחתם ז'יבאנילדו על ידי המועדון היפני קווסאקי פרונטייל. ערך את הופעת הבכורה שלו ב-17 באפריל נגד נגויה גראמפוס, את שערו הראשון האלק הבקיע ב-2 ביולי במשחק מול ג'ובילו איוואטה. באותה עונה האלק שיחק כקשר וערך 12 משחקים בהם כבש 3 שערים.
ב-2006 הושאל למועדון הסאפורי קונסאדולה מהליגה השנייה, שם שיחק כחלוץ. באותה שנה האלק הבקיע 25 שערים ב-38 משחקי ליגה, כאשר במשחק מול סיונאן בלמארה ב-26 בספטמבר הוא כבש 4 שערים. ב-2007 האלק שוב שיחק בהשאלה במועדון ליגת המשנה טוקיו ורדי. ב-42 הופעות לזכותו 37 שערים שעזרו למועדון מטוקיו להעפיל לליגת העל ובמקביל הוא זכה בתואר מלך השערים של העונה. אחרי שהאלק חזר לקווסאקי פרונטייל ב-1 באפריל 2008 הוא נמכר תמורת 5 מיליארד ין לטוקיו ורדי, בליגת העל כבש האלק 7 שערים ב-13 משחקים.
ב-26 ביולי 2008 האלק חתם 4 שנים בפורטו. ביצע את בכורתו במשחק הסופר קאפ הפורטוגזי בו פורטו הפסידה לספורטינג ליסבון. בעונת 2010/2011 האלק נהיה למלך שערי הליגה עם 23 שערים, עוד 5 הוא הבקיע בליגה האירופית, בעונה בה זכתה קבוצתו בתואר. הוא אף פתח בהרכב במשחק הגמר, בו ניצחה קבוצתו 1-0 את ספורטינג בראגה. בתום העונה הפך לשחקן המצטיין בליגת העל. בעונה הבאה שוב זכה באותו תואר.
ב-3 בספטמבר 2012 האלק ביצע מעבר לזניט סנקט פטרבורג כאשר המועדון הרוסי שילם תמורתו לפורטו 40 מיליון יורו ועוד 20 מיליון לכמה ממועדוניו הקודמים, לכדורגלן עצמו ולסוכנו. האלק חתם חוזה ל-5 שנים, בשנה הוא הרוויח 6.5 מיליון יורו. ב-14 בספטמבר האלק הופיע לראשונה במדי זניט במשחק ליגה מול טרק גרוזני בו קבוצתו הפסידה 2:0.
ב-28 ביוני 2016 האלק חתם בשאנגחאי SIPG כאשר המועדון הסיני שילם תמורתו לזניט 55 מיליון יורו, במה שהיה להעברה היקרה ביותר בתולדות הליגה הרוסית. בעונת 2017 הוכתר כמלך השערים בליגת האלופות האסייתית. בשנת 2018 מונה לקפטן הקבוצה.
בינואר 2021 עזב האלק את שאנגחאי SIPG וחתם באתלטיקו מיניירו מליגת העל הברזילאית בכדורגל.
נבחרת לאומית
ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת ב-14 בנובמבר 2009 במשחק ידידות בדוחה מול אנגליה, המשחק נגמר 0:1 לזכות הברזילאים. ב-26 במאי 2012 הבקיע את 2 שעריו הראשונים בנבחרת בהמבורג בניצחון 1-3 על דנמרק. ביולי הוא נבחר כאחד משלשת השחקנים המבוגרים בנבחרת האולימפית בלונדון, האלק הופיע בכל המשחקים כולל הגמר מול נבחרת מקסיקו בו הוא כבש אך קבוצתו הפסידה 2:1. האלק זומן לנבחרת ברזיל במונדיאל 2014, בו הגיעה הנבחרת למקום הרביעי.
=
UUU
המאסף
"הַמְאַסֵּף" היה כתב העת של אנשי תנועת ההשכלה היהודית בסוף המאה ה-18 בגרמניה. על שמו נקרא הדור הראשון של תנועת ההשכלה "דור המאספים".
היסטוריה
בסוף 1782 הוקמה בקניגסברג "חברת דורשי לשון עבר", חבורה של משכילים צעירים ששמה לה למטרה להפיץ השכלה בעולם היהודי ולהרחיב את השימוש בשפה העברית. בראשה עמדו יצחק אייכל, מנחם מנדל ברסלוי והאחים שמעון וזנוויל פרידלנדר. פעילותה המרכזית של החברה נועדה להיות הוצאת כתב עת עברי. לצורך זה הוציאה החברה ב-1783 חוברת בשם "נחל הבשור", ובה הודיעו המייסדים על כוונתם להתחיל בהפצת העלון, תיארו את תוכנו ומטרתו והחלו להחתים מנויים בקהילות היהודיות ברחבי אירופה.
כמאתיים מנויים חתמו על כתב העת והוא החל לצאת ב-1784. בשלוש השנים 1784 - 1786 יצא בקניגסברג פעם בחודש. העורך היה יצחק אייכל, והתוכן כלל ביוגרפיות של חכמי ישראל, ביאורים למקרא, שירים בעברית וכן תרגומים של יצירות של משוררים גרמניים. כן התפרסמו מזמן לזמן מאמרים בשאלות השעה וביקורת על ספרים חדשים - בעיקר ספרים הלכתיים שחיברו רבנים. בשלב מסוים נוסף לכתב העת חלק בגרמנית שהלך וגדל עם הזמן. הכותבים קראו להפצת הנאורות והתבונה הרציונלית, ביקרו את ההנהגה הרבנית ופרסמו חדשות אופטימיות על התמורות ההיסטוריות ברחבי אירופה. עורכיו הושפעו, ככל הנראה, מכתבי עת גרמניים שעסקו בנאורות שהחלו לצאת אז בברלין, ובראשם ה-Berlinische Monatsschrift, שהחל לצאת ב-1783.
ב-1786 עבר אייכל לברלין, מרכז ההשכלה היהודית באותן שנים. הוצאת כתב העת נפסקה לזמן קצר, ו"חברת דורשי לשון עבר" התמזגה עם "חברת שוחרי הטוב והתושיה" של משכילי ברלין. כתב העת יצא שוב בשנים 1788–1790 ונדפס בדפוס המשכילי "חינוך נערים". העריכה עברה לידיהם של יואל ברי"ל ואהרן האלה-וולפסון, שהחלו לבטא דעות יותר קיצוניות וביקורתיות כלפי העולם הרבני והמסורתי. היקפו של כתב העת הוכפל, ובכל שנה הודפסו כ-400 עמודים של "המאסף".
בשנת 1809 ניסה בכל זאת שלום הכהן להחיות את "המאסף", ואף הצליח להוציא את העלון במשך כשלוש שנים. ב-1829 נעשה ניסיון נוסף לפרסם את "המאסף", אך רק כרך אחד יצא. חלקים ומאמרים מתוך "המאסף" נדפסו שוב במהלך המאה ה-19 על ידי אנשי תנועת ההשכלה במזרח אירופה.
תוכן
תוכן העלון הושפע כל העת משני מוקדים שונים: הראשון הוא הספרות העברית הקלאסית, ובעיקר המקרא וכן ספרות ימי הביניים שנכתבה על ידי מי שהעורכים ראו כראשוני המשכילים, כגון הרמב"ם ואברבנאל; השני הוא עולם הנאורות האירופית (ה-Aufklärung) והספרות האירופית בת התקופה. לנגד עיני העורכים עמד גם "קהלת מוסר", ניסיונו של משה מנדלסון להוציא כתב עת עברי בשנות החמישים של המאה בברלין שלא עלה יפה.
עורכי כתב העת הציבו כאחת ממטרותיו את הכתיבה בעברית. הם ראו את העברית, ובעיקר את לשון המקרא, כשפה גבוהה ואיכותית לעומת הלשון הרבנית הבלולה בארמית וביידיש. הודגש גם הצורך בהרחבת השפה לעולם החול ובשימוש בה לצורך הבעת רעיונות של אסתטיקה, רגש, אמנות, מדע והשכלה, להשתלבות בעמי אירופה וגם לקשר בין קהילות ישראל בתפוצות השונות.
הז'אנרים העיקריים של החיבורים ב"המאסף" היו:
הערכת "המאסף"
הדורות הראשונים של המשכילים התייחסו בהערכה רבה ובגעגוע אל "המאסף", וכאמור ניסו לחדש את הופעתו והדפיסו מחדש חלקים מתוכו. בדורות מאוחרים יותר נשתנה היחס והפך לביקורת שלילית יותר, במקביל ליחס שלילי שהתפתח כלפי השכלת ברלין בכלל. מבקרי "המאסף" טענו שרמתו הספרותית לא הייתה גבוהה; שהוא לא עסק באירועי הזמן באירופה, למשל כמעט שלא הזכיר את המהפכה הצרפתית; שבין הכותבים בו לא היו אנשים גדולים אלא רק דמויות בינוניות; ושהכותבים בו עסקו בשעשועי לשון ובכתיבה בטלנית במקום לפעול לטובת היהודים, שמחוץ לגרמניה היו נתונים לגזרות ולרדיפות.
שיר האומץ
שיר האומץ הוא שיר מאת וולטר ד. וינטל, שחי בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. לא ידועים פרטים רבים על חייו של וינטל. בגרסה העברית הוא נקרא 'שיר האומץ', במקור הוא נקרא, "Thinking" ("חשיבה") וידוע גם בשם "האיש שחושב שהוא יכול".
המאסף
הערכת "המאסף"
ממחצית המאה העשרים השתנתה שוב ההערכה של "המאסף", והחלו לראות אותו על רקע תקופתו ומקומו. ההיסטוריונים וחוקרי הספרות הצביעו על חשיבותו כמפעל ראשוני וכנקודת פתיחה למפעלים נוספים בתנועת ההשכלה ובספרות העברית. הודגשה גם חשיבותו כשלב מוקדם בתחיית הלשון העברית הספרותית. הוא היה גם במה ראשונה למבחר ז'אנרים ספרותיים, שרווחו בספרות האירופית בת הזמן ויובאו אל הספרות העברית דרך "המאסף".
שיר האומץ
גרסאות שונות של השיר התפרסמו במהלך המאה ה-20. עד היום לא ברור איזו גרסה קרובה יותר לטקסט המקורי. הגרסה המתורגמת מטה פורסמה סמוך לתחילת המאה ה-20 במגזין המכללה "Unity", והיא משקפת ככל הנראה במדויק את גרסת המקור. תאריך הפרסום המקורי של השיר אינו ידוע.
המאסף
הערכת "המאסף"
חשיבותו של "המאסף" הייתה בעיקר בהיותו כלי הביטוי המרכזי של המהפכה שחוללו משכילי ברלין בעולם היהודי, היצירה של אליטה אינטלקטואלית מודרנית המהווה אלטרנטיבה לעולם הרבני. "המאסף" שימש מכשיר להפצת בשורת ההשכלה מברלין אל הקהילות היהודיות במערב אירופה ובמזרחה, ואפשר למשכילים צעירים לפרסם את דעותיהם ולמצוא הד לרעיונותיהם אצל משכילים אחרים. בין "המאספים" היו גם כמה מראשוני היוצרים של הספרות העברית החדשה ובהם אייכל, וולפסון וברי"ל הנזכרים, נפתלי הרץ וייזל, יהודה ליב בן-זאב, ברוך לינדא, דוד פרידלנדר, דוד פרנקו-מנדס, יוסף האפרתי מטרופלוביץ, יצחק סטנוב, אליהו מורפורגו, שלום הכהן ואחרים.
שיר האומץ
השיר מבהיר לקורא שיכולתו להצליח במעשיו תלויה בביטחונו בעצמו.
בישראל מיוחס שיר האומץ בטעות למשורר רודיארד קיפלינג, ככל הנראה בגלל שירו "אם", המזכיר במבנהו ובחלק מתוכנו את שיר האומץ.
דיזלגייט
פרשת דיזלגייט היא שמה בתקשורת של פרשת זיוף תוצאות בדיקות זיהום האוויר והפרת תקן זיהום אוויר במכוניות של קבוצת פולקסווגן שהתגלתה בחודש ספטמבר 2015. זיוף יוחס בתחילה ל-500 אלף מכוניות מבוססות דיזל של פולקסווגן ואאודי שנמכרו בין 2009 ו-2015, ואחר כך הודתה החברה שהוא קיים ב-11 מיליון מכוניות מתוצרת הקבוצה, כולל מותגי סקודה וסיאט. בהמשך התגלה כי התרמית רחבה אף יותר וכוללת גם את מכוניות הבנזין והגז הטבעי המיוצרות בתאגיד.
עם התקדמות הפרשה, התברר כי יצרניות רכב נוספות כדוגמת החברות BMW, מיצובישי וסוזוקי זייפו נתוני זיהום וצריכת דלק ברכבים אותם ייצרו.