cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אשר לוי
שירות צבאי
ביום הראשון למלחמת ששת הימים חזר לישראל בטיסה ונשלח לפיקוד הדרום, שם החליף את קצין האג"ם הפיקודי שנפצע. עם שוך הקרבות התמנה לראש מטה פיקוד הדרום, תפקיד לו היה מיועד מראש. לוי שירת כרמ"ט הפיקוד עד תחילת 1970, תקופת ההתארגנות בסיני ומלחמת ההתשה. ב-21 במרץ 1968 פיקד כממלא מקום אלוף הפיקוד על מבצע אסותא (שנערך במקביל לפעולת כראמה), פשיטה משוריינת והנחתת כוח צנחנים על ע'ור א-צאפי (غور الصافي) ומשטרת הגבול הירדנית מדרום מזרח לים המלח.
בינואר 1970 פרש משירות קבע, אך המשיך לשרת במילואים. תחילה שירת במילואים כמפקד העורף של פיקוד הדרום, שאך הוקם, ומאוחר יותר כסגן מפקד אוגדת שריון מילואים. במלחמת יום הכיפורים שירת כאיש מילואים ושימש כסגן נוסף באוגדה 252. שבוע לאחר תחילת המלחמה, התמנה לוי לראש מטה פיקוד דרום כפקודו של האלוף שמואל גונן (גורודיש), תפקיד בו שירת עד לסיום המלחמה ושחרורו משירות המילואים.
תפקידים אזרחיים
עם שחרורו מצה"ל התמנה אשר לוי למנכ"ל פזגז. בשנות ה-70 שימש כנשיא ארגון "וראייטי" בישראל. מאז ועד 1991 כיהן כמנכ"ל וכיו"ר של חברות תעשייתיות בישראל, באנגליה ובארצות הברית, ביניהן גלנויט ישראל, גלנויט אנגליה וגלנויט ארצות הברית, אינלנד ישראל. הוא שימש כיו"ר פעיל של מועצת המנהלים של אתא, כמנכ"ל של USOP, של NSI מקבוצת אייזנברג בארצות הברית ושל חברת אסם.
מ-1992 כיהן כדירקטור בחברות ציבוריות ביניהן: גרנית הכרמל, החברה לישראל, ריטליקס, עשות אשקלון, ח.מר תעשיות ופרדס תעשיות. כמו כן היה חבר במועצה המייעצת של רפא"ל. הוא הקים מועצות מנהלים והיה יו"ר של טרפלקס בקיבוץ רשפים, "פלסן סאסא" "וסאסאטק" בקיבוץ סאסא ויו"ר ב"חופית" בקיבוץ כנרת. ממרץ 2000 כיהן כנציג ציבור במועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב.
מ-1990 עד 2004 שימש לוי כחבר הוועד הפועל של אורט ישראל וכחבר מועצת המנהלים של אורט העולמי. לוי כיהן כחבר הנהלת עמותת השריון מאז היווסדה.
פיטר בראון
פיטר רוברט למונט בראון (באנגלית: Peter Robert Lamont Brown; נולד ב-26 ביולי 1935) הוא פרופסור ומופקד על הקתדרה על-שם רולינס להיסטוריה באוניברסיטת פרינסטון. תרומותיו העיקריות הן בשדה מחקר שלהי העת העתיקה ובמיוחד, התרבות הדתית של אחריתה של האימפריה הרומית וראשית ימי הביניים באירופה.
קורות חייו
פיטר בראון נולד בדבלין, אירלנד, למשפחה פרוטסטנטית ממוצא אנגלי-אירי. הוא למד בבית ספר אראבון (aravon), בית ספר היסודי הוותיק ביותר באירלנד, ואחר-כך בבית ספר שרוסברי (Shrewsbury) בשרופשייר, בית ספר פרטי ידוע באנגליה. בשנים 1953–1956 למד היסטוריה מודרנית בניו קולג', שבאוניברסיטת אוקספורד. הוא זכה במלגת המרסוורת' במרטון קולג', אוקספורד ובמלגה לשבע שנים מאול סולס קולג', אוקספורד.
בתום לימודי התואר הראשון החל בראון, אולם לא סיים, לכתוב עבודת דוקטורט בהנחייתו של ארנלדו מומיליאנו (באותה עת פרופסור להיסטוריה עתיקה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון). הוא נבחר בידי אול סולס קולג' לעמית מחקר ב-1963 ולעמית מחקר בכיר ב-1970. הוא מונה למרצה להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת אוקספורד ב-1966 ולרידר (מקביל לפרופסור חבר) ב-1973. הוא נבחר לעמית באקדמיה הבריטית ב-1971. בראון עזב את אוקספורד על מנת לכהן כפרופסור להיסטוריה חדשה וכראש המחלקה להיסטוריה ברויאל הולווי קולג' (Royal Holloway) שבאוניברסיטת לונדון (1975-8), ולבסוף עזב את בריטניה משקיבל מינוי של פרופסור ללימודים קלאסיים והיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1978-86) והחל משנת 1986 הוא מופקד על הקתדרה על שם פיליפ ובולה רולינס להיסטוריה באוניברסיטת פרינסטון. הוא נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1979 ולעמית בחברה הפילוסופית האמריקאית ב-1995. בעקבות פרסום ספריו הראשונים הוא זכה במענקי מחקר חשובים, בכללם עמית מקארתור ופרס לחוקרים במדעי הרוח מקרן אנדרו מלון ב-2001. הוא נשא את ההרצאה לזכרו של זיגמונד דנציגר באוניברסיטת שיקגו ב-1997. הוא נשא את הרצאת צ'ארלס הומר הסקינס ("חיים של מחקר") בפני המועצה האמריקאית לחברות מחקר (American Council of Learned Societies).
בראון זכה במספר רב של תוארי כבוד. מחוץ לארצות הברית זכה בדוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פריבור, שווייץ (1974), טריניטי קולג' (דבלין) (1990), אוניברסיטת פיזה (2001), אוניברסיטת קיימברידג' (2004), האוניברסיטה המרכז אירופית בבודפשט (2005), אוניברסיטת אוקספורד (2006), קינגס קולג' לונדון (2008) והאוניברסיטה העברית בירושלים (2010). בארצות הברית קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שיקגו (1978), אוניברסיטת וזליאן ( Wesleyan) (1993), אוניברסיטת טוליין (Tulane) (1994), אוניברסיטת קולומביה (2001), אוניברסיטת הרווארד (2002), האוניברסיטה המתודיסטית הדרומית (Southern Methodist University) (2004), אוניברסיטת ייל (2006), אוניברסיטת נוטרדאם (2008) ואמהרסט קולג' (2009). הוא חבר של כבוד ברויאל הולווי קולג', באוניברסיטת לונדון ובניו קולג', אוקספורד. הוא גם חתן פרס היינקן להיסטוריה מטעם האקדמיה ההולנדית לאמנויות ולמדעים (1994), פרס אוסונסיוס (Ausonius) להיסטוריה עתיקה מאוניברסיטת טריר (1999) ופרס Premio Anaxilao מטעם עיריית רג'ו די קלבריה (1999). ב-2008 זכה ביחד עם ההיסטוריון ההודי רומילה תאפאר (Romila Thapar) בפרס קלוג על מפעל חיים בחקר מדעי הרוח. הוא חבר מן החוץ באקדמיה ההולנדית לאמנויות ולמדעים, באקדמיה המלכותית בברצלונה, עמית של כבוד באגודה האיטלקית לחקר הקדושה, הכתות וההגיוגרפיה, וחבר של כבוד באקדמיה האירית המלכותית. הוא אביר מסדר האמנויות והספרות בצרפת.
עבודתו
בראון, שקורא לפחות חמש עשרה שפות, קנה לעצמו מעמד בהיותו בן 32 כשכתב את הביוגרפיה של אוגוסטינוס, מאז אותה עת הוציא תחת ידו יבול רב של ספרים ומאמרים רבים וכעת בראון הוא מחשובי ההיסטוריונים של שלהי העת העתיקה. בראון סייע להגברת הפופולריות של שלהי העת העתיקה, ולדמות "האיש הקדוש" ולמחקר הכתות והקדושים.
בספרו The World of Late Antiquity (1971), הוא הציע פרשנות חדשה לתקופה שבין המאה השלישית למאה השמינית לספירה. הפרשנות המסורתית לתקופה זו החזיקה ברעיון של ניוון שמתרחש מאז 'עידן הזהב', התרבויות הקלאסיות, בעקבות עבודתו המפורסמת של אדוארד גיבון "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" (1779). בראון הציע בניגוד לכך להתבונן על התקופה הזו במונחים חיוביים, בטענו ששלהי העת העתיקה הייתה תקופה של חדשנות תרבותית עצומה.
מחקרו הוקדש בעיקר לתמורה הדתית בעולם הרומי המאוחר. תרומתו הראשונית המפורסמת ביותר בשטח זה נוגעת לדמותו של 'האיש הקדוש'. לפי בראון, הסגפן הנוצרי הכריזמטי (האיש הקדוש) היה בולט בעיקר בשלהי האימפריה הרומית ובראשית העולם הביזנטי כמתווך בין הקהילות המקומיות לאלוהים. הקשר ביטא את חשיבותה של הפטרונות במערכת החברתית הרומית, שאת מקומה תפשה הסגפנות הנוצרית. אולם החשוב ביותר, טוען בראון, עלייתו של האדם הקדוש הייתה תוצאת השינוי הדתי העמוק יותר שהשפיע לא רק על הנצרות, אלא גם על הדתות בשלהי העת העתיקה - כלומר, הצורך בגישה אישית יותר לאלוהים.
דעותיו השתנו מעט בשנות השמונים. במאמרים חדשים בראון כותב שצריך לכתוב מחדש את עבודתו המוקדמת, שניתחה רבים מההיבטים הדתיים של המחקר. בעבודתו המאוחרת הוא מבטא הערכה עמוקה יותר בייחוד לרבדים הנוצריים של שטח מחקרו. ספרו The Body and Society (1988) מציע גישה חדשה למחקר הפרקטיקות של ראשית הנצרות, והיא מושפעת מגישתם של פייר אדו ומתולדות המיניות של מישל פוקו.
בשנת 1999 הוא פרסם Late Antiquity: A Guide to the Postclassical World שערך יחד עם אולג גרבר וגלן בואורוק.
מחקרו העכשווי מתמקד בעושר ועוני בשלהי העת העתיקה, במיוחד אצל סופרים נוצריים.
איש המוזיקה
איש המוזיקה (באנגלית :The Music Man) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1962 בבימויו של מורטון דה קוסטה, עם רוברט פרסטון ושירלי ג'ונס בתפקידים הראשיים.
התסריט והמוזיקה מבוססים על המחזמר "איש המוזיקה" של מרדית' וילסון שהועלה בהצלחה גדולה בברודוויי בשנת 1957 וזכה בחמישה פרסי טוני.
הבמאי המפורסם רון הווארד מופיע בסרט בתור ילד. בשנת 2003 הופק סרט טלוויזיה בשם זה על ידי רשת ABC עם מתיו ברודריק וקריסטין צ'נוות' בתפקידים הראשיים.
הסרט זכה בפרס אוסקר לפסקול המעובד הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר על הבימוי, עיצוב התלבושות, עיצוב אמנותי, עריכה וסאונד.
דלקת עור אטופית
לדלקת עור אטופית יש רקע גנטי. מרכיבים תורשתיים בקיום המחלה כוללים שינויים בגנים המקודדים למרכיבים האחראים על שלמות המעטפת העורית ועל זרועות שונות במערכת החיסון. מוטציות בגן FLG המקודד לחלבון פילגרין הוא גורם הסיכון הגנטי המוכר ביותר למחלה. פילגרין הוא חלבון המופרש בשכבות העליונות של העור ומהווה חלק חשוב במעטפת התאים (Cornified envelope) בשכבה הקרנית. מוטציות בגן זה פוגמות בביטוי התקין של פילגרין. הן שכיחות באוכלוסייה (עד 10 אחוזים באוכלוסייה האירופאית), ומגבירות את הסיכון לאטופיק דרמטיטיס.
איש המוזיקה
בשנת 2005 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית שבספריית הקונגרס על חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית.
דלקת עור אטופית
מנגנון המחלה
ישנן שתי תיאוריות להבנת מנגנון המחלה. על פי התיאוריה הראשונה המכונה Inside-Outside, בסיס המחלה היא בהפרעה בתפקוד המערכת החיסונית, הגורמת באופן משני להפרעה בפעילותו התקינה של מחסום האפידרמיס בעור. דבר זה מביא לחדירה מוגברת של אנטיגנים לעור, לגירוי להפרשת ציטוקינים (Cytokines) ולהחמרה של התגובה הדלקתית. על פי התיאוריה השנייה המכונה Outside-Inside, הבסיס הראשוני למחלה הוא דווקא פגם במחסום האפידרמיס, המוביל להפרעה חיסונית משנית. כלומר בבסיס המחלה יש פגם במחסום האפידרמיס וגם הפרעה חיסונית.
איש המוזיקה
המחזמר הועלה פעמיים בברודוויי, ההצגה הראשונה הועלתה ב-1957 בכיכובם של רוברט פרסטון וברברה קוק. ההפקה השנייה עלתה בשנת 2001 וההפקה השלישית עתידה לעלות באוקטובר 2020 בכיכובם של יו ג'קמן וסאטון פוסטר.
דלקת עור אטופית
מנגנון המחלה
דלקת עור אטופית נחשבת למחלה מסוג 2-TH (T Helper cell), דהיינו הציטוקינים המשתתפים בתהליך הדלקתי הם IL-5, IL-4, ו-IL-13. בדלקת עור אטופית כרונית הציטוקינים הדומיננטיים הם דווקא מסוג TH-1 לאחרונה התברר שבדלקת עור אטופית חריפה יש עלייה ברמה של TH-17, כלומר גם סוג זה משתתף בתהליך הדלקתי של דלקת עור אטופית. מחקרים בשנים האחרונות מראים שגם אאוזינופילים (Eosinophiles), בזופילים (Basophils) ותאי פיטום (Mast cells) משתתפים בפתוגנזה של דלקת עור אטופית.
מחסום אפידרמיס משובש וגורמים סביבתיים מעוררים קרטינוציטים לשחרור IL-1β, IL-25, IL-33, MDC, TARC ו-TSLP, המפעילים תאים דנדריטים ותאי לנגרהאנס. תאי דנדריטים מופעלים מגרים תאי Th2 לייצר IL-4, IL-5, IL-13, IL-31 ו-IL-33, מה שמוביל לתפקוד לקוי של המחסום, ירידה בייצור AMP, הפרעה בקידום קרטינוציטים ותסמיני גירוד. AD כרוני מאופיין בגיוס של תת-קבוצות Th1, Th22 ו-Th17, מה שמביא לעיבוי האפידרמיס ולהתפשטות חריגה של קרטינוציטים.
איש המוזיקה
תקציר העלילה
ביולי 1912 מגיע לעיירה מנומנמת באיווה בשם "ריבר סיטי", סוכן נודד שכולו מטענו נמצא במזוודה ומציג את עצמו בפני אנשי העיירה בשם "פרופסור הרולד היל" (רוברט פרסטון), בוגר הקונסרבטוריון של גארי, אינדיאנה משנת 1905. הוא למעשה נוכל. בכל מקום שהוא מגיע הוא מציג עצמו כפרופסור למוזיקה, משכנע את התושבים שיש צורך להקים להקת כלי נשיפה של ילדים, אוסף כסף לכלי נגינה, תלבושות ותווים ומסתלק במהירות למטרה נוספת.
דלקת עור אטופית
תסמינים
התסמינים כוללים עור יבש, מגורה, גרד ופציעות כתוצאה מגרד נשנה. לרוב האזורים הנגועים הם בקפלי הברך ופנים הזרוע, פנים, ירכיים, בטן וגב. המחלה אינה מדבקת ולרוב אינה מסוכנת, אך היא פוגעת באיכות החיים של החולה. עם הופעת התסמינים, תינוקות הסובלים מן המחלה מתגרדים עד זוב דם ומתקשים לישון. המחלה עלולה לגרום סבל רב לסובלים ממנה ובני משפחותיהם.
טיפול
הטיפול בדלקת עור אטופית מתחלק לטיפול מונע - באנטי-היסטמינים שיכולים להפחית את רמות הגרד, בשמירה על לחות העור בעזרת קרמים טיפוליים, בלבישת בגדים מאווררים, בעיקר מכותנה, ובשהייה באזורים בהם רמות הלחות באוויר גבוהות יחסית (בישראל - מישור החוף); וכן טיפול בעת החמרה - בעיקר בעזרת משחות מבוססות הסטרואיד קורטיזון, אך גם בקרמים מרגיעי גרד כמו אלוורה ותרחיצים שונים. לטיפול בקורטיזונים למיניהם יש תופעות לוואי רבות ועל פי רוב אינו מומלץ לשימוש במשך יותר משבועיים. גם פוטותרפיה היא טיפול יעיל. טיפול נוסף הוא משחת פרוטופיק (טקרולימוס).
היות שדלקת עור אטופית נוטה להחמיר על רקע לחץ נפשי, במקביל לטיפול תרופתי מומלץ לטפל במתחים שונים ולהימנע ממצבי לחץ.
שימוש קבוע בקרם לחות (נגד יובש ועור מגורה) יכול לעזור בהגברת הלחות באזור היובש, מה שיגרום להפחית את כמות הגירודים באזור.
המלצות רפואיות נוספות הן המעטה של מקלחות ואורכן, הימנעות מרחצה במים חמים במיוחד ושימוש מופחת בסבון ורצוי מסוג שאינו מקציף.
שטיפה נוספת של הכביסה יכולה לעזור לנקות שאריות אבקת כביסה.
בשנת 2017 מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) אישר את התרופה הביולוגית הראשונה למחלה, הנקראת Dupixent. בניסויים קליניים, הראתה התרופה הפחתה משמעותית של תסמיני המחלה הכוללים גירוד, אדמומיות, עור דליל, נפיחות ועור שרוט.
הערות שוליים
2. Kim, J., Kim, B. E., & Leung, D. (2019). Pathophysiology of atopic dermatitis: Clinical implications. Allergy and asthma proceedings, 40(2), 84–92.
3.Bitton, A., Avlas, S., Reichman, H., Itan, M., Karo-Atar, D., Azouz, N. P., Rozenberg, P., Diesendruck, Y., Nahary, L., Rothenberg, M. E., Benhar, I., & Munitz, A. (2020). A key role for IL-13 signaling via the type 2 IL-4 receptor in experimental atopic dermatitis. Science immunology, 5(44), eaaw2938.
איש המוזיקה
תקציר העלילה
הרולד מתאהב ומתחיל לחזר אחרי מריאן פארו (שירלי ג'ונס), העובדת כספרנית ונותנת שיעורי נגינה בפסנתר. הוא מגיע לספריה ושר לה שיר אהבה (Marian The Librarian) אך היא לא נענית לו בתחילה לאחר שגילתה כי הוא משקר בקשר ללימודיו בגארי, אינדיאנה.
למריאן יש אח קטן בשם וינת'רופ (רון הווארד). הוא מדוכא וכמעט אינו מדבר לאחר מות האב. הרולד מעודד אותו, קונה לו קורנית ומבטיח לצרף אותו ללהקה. וינת'רופ מתחיל לדבר ולקבל ביטחון עצמי. זה מוצא חן בעיני מריאן והיא מתחילה להתאהב בהרולד למרות שהיא יודעת שהוא נוכל.
הרולד מתחנף וקונה את ליבה של אשת ראש העיר, יוללי שין (הרמיוני גינגולד) ונשות העיירה המבוגרות. הוא גם תומך בקשר של בתה זניטה (סוזן לאקי) עם טומי (טימי אוורט). אויבו הגדול הוא ראש העיירה, ג'ורג' שין (פול פורד) ששונא אותו בגלל פגיעה בעסקי הפול שלו וגם בגלל סלידתו מטום. הוא מבקש מהארולד מסמכים על עברו אבל לא מקבל.
תושבי העיירה חוגגים את ה-4 ביולי בשירה וריקודים (Shipoopi). הרולד מחליט לברוח. הוא נפגש עם מריאן והיא מתוודה על אהבתה בשיר Till There Was You. הרולד נתפס ומובל כבול לבית העירייה שם רוצה ראש העיירה למשחו בזפת ונוצות.
רק מריאן מדברת בזכותו ואומרת כי הוא הכניס רוח חדשה לעיירה. היא מעלה להקת ילדים שהדריכה לנגן מינואט של בטהובן ומורה להרולד לנצח עליהם. הם מזייפים אבל ההורים שרואים את ילדיהם מנגנים, מתמלאים אושר ודורשים לשחרר את הרולד. לפתע הופכים המנגנון ללהקת כלי נשיפה מהודרת הפוסעת במצעד ברחובות העיירה ומנגנת את "76 הטרומבונים" כשבראש צועדים הרולד ומריאן.
סוואעד חמירה
סואעד חמירה (בערבית: سواعد حميرة) הוא כפר בדואי במערב הגליל התחתון, מדרום לשפרעם וסמוך לקיבוץ הרדוף. הוא נמצא בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
הכפר היה חלק מפזורה של בדואים משבט סואעד החיים באזור, וזכה להכרה על ידי המדינה בשנת 1996. בפברואר 2006 אושרה תוכנית המתאר המפורטת של היישוב. מטרת התוכנית הייתה לקבוע הסדר סטטוטורי, המאפשר הוצאת היתרי בנייה להקמת שכונות מגורים תוך מתן מענה למגורים, שטחים ציבוריים ותשתיות. התוכנית אישרה הקמת 100 יחידות דיור ועד 60 יחידות אירוח. במהלך שנת 2008, לאחר שתוכנית המתאר שלו אושרה, הוא חובר לראשונה רשת החשמל הארצית. והחלו הכנות לחיבור בתי הכפר לרשתות המים והביוב.
ראש הכפר הוא טהא (אבו אמין) סואעד. בנו, פאיז סואעד, חבר לדרך הרוחנית של קיבוץ הרדוף, הצטרף לאנתרופוסופיה ולמד במשך שנים רבות בארץ ובאירופה את תורתו של רודולף שטיינר. פאיז יוזם מפגשים של "שער לאדם" יחד עם היזם העיקרי יעקב ארנן ועם הכמרית אילסה. המפגשים מתקיימים בין הרדוף והכפרים השכנים. וכך היה כפר סואעד חמירה למרכז רעיוני בנושאי השלום והחיים המשותפים בין יהודים וערבים באזור.
אלבוין
אלבוין (Alboin או Alboïn) (נולד לפני 526 - מת ב-28 ביוני, שנת 572 או 573) היה מלך הלומברדים בשנים 560 - 572 (בערך) וכובש איטליה. הוא ירש את כס המלוכה מאביו, אודוין, בשנת 565 לערך.
מושב הלומברדים בתקופת לידתו היה בנוריקום ובפאנוניה. על פי פאולוס הדיאקון נישא לקלותזינד, בתם של אינגונד וכלותאר ה-1 ממנה נולדה לו בת אחת, אלבזוינדה (Albsuinda). אינגונד נפטרה לפני 567. ב-566, בברית עם חאן האווארים, באיאן הראשון, הרג את מלך הגפידים קונימונד ונשא לאישה (בכפייה) את בתו, רוזמונד. לאחר מכן החל במסע לכיבוש איטליה. המסע היה בעיקרו נדידה של הלומברדים לאיטליה. העילה הרשמית ליציאה לכיוון איטליה הייתה קריא לעזרה של נרסס, השליט מטעם האימפריה הביזנטית, אך למעשה היה אלבוין מעוניין להוריד את המתיחות שהתעוררה בינו לבין האוורים לאחר הניצחון המשותף. יחד עם הלומברדים נדדו לאיטליה גם בני עמים אחרים, כמו הסקסונים והגפידים.
נרצח ב-28 ביוני 572 בארמונו שבוורונה בהוראת אשתו רוזמונד. על פי פאולוס הדיאקון, רוזמונד יזמה את רציחתו כנקמה על כך שהגיש לה יין בתוך גולגולתו של אביה קונימונד, באמרו: "בואי נשתה יין עם אביך!".
מבצע חנית נפטון
מבצע חנית נפטון (באנגלית: Operation Neptune Spear; בתחילה כונה בטעות באמצעי תקשורת ברחבי העולם מבצע ג'רונימו) היה מבצע צבאי של צבא ארצות הברית, בו חוסל הטרוריסט הסעודי אוסאמה בן לאדן, מנהיגו של ארגון הטרור האסלאמיסטי הסוני הקיצוני אל-קאעידה, אשר היה אחראי לפיגועים רצחניים ברחבי העולם ובהם פיגועי 11 בספטמבר.
המבצע הצבאי לחיסולו של בן לאדן תוכנן ונוהל על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, בהוראתו של הנשיא ברק אובמה, בביצוע לוחמי הכוחות המיוחדים, "צוות 6" של יחידת "אריות הים" (Navy SEALs), ב-2 במאי 2011, בעיר אבוטאבאד, כ-50 קילומטרים צפונית לאיסלאמאבאד בירת פקיסטן.
רקע
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר פתחה ארצות הברית במצוד רחב היקף ללכידתו או הריגתו של אוסאמה בן לאדן, מנהיג ארגון הטרור אל-קאעידה, שסומן כאחראי לפיגועים אלה. עם כניסתו לתפקיד נשיא ארצות הברית, הורה ברק אובמה לראש סוכנות הביון המרכזית, ליאון פאנטה, כי משימת איתורו והריגתו של בן לאדן היא משימה ראשונה במעלה ויש להפנות אליה את כל המאמצים הנדרשים.
איתור הבלדר
איתור הבלדרים של ארגון אל-קאעידה היה בעדיפות ראשונה עבור חוקרי ה-CIA, בשל הנחת העבודה לפיה בן לאדן לא יידע את פעילי ארגון אל-קאעידה או את המפקדים הבכירים של הארגון בדבר מקום הימצאו, ובמקום זאת נהג לתקשר עם מפקדי ופעילי הארגון באמצעות בלדרים.
בשנת 2004 אסיר בשם חסן גול ציין במהלך חקירה כי אל-כוויתי היה מקורב לבן לאדן, כמו גם ח'אלד שייח' מוחמד ויורשו של מוחמד - אבו פרג' אל-ליבי. כמו כן גול ציין גם כי אל-כוויתי לא נראה במשך זמן רב – עובדה אשר הובילה את החוקרים האמריקנים לחשוד כי אל-כוויתי עבד בשירותו של בן לאדן. אבו פרג' אל-ליבי נלכד בשנת 2005 והועבר למתקן הכליאה בגואנטנמו בספטמבר 2006. אבו פרג' סיפר לחוקרי ה-CIA כי השליח של בן לאדן היה אדם בשם מאולאווי עבד אל-ח'אליק ג'אן והכחיש את הסברה לפיה הכיר את אל-כוויתי. מכיוון שגם מוחמד וגם אל-ליבי המעיטו בחשיבותו של אל-כוויתי, החוקרים האמריקנים העריכו כי אל-כוויתי היה חלק מהמעגל הפנימי של בן לאדן.
המתחם
ה-CIA קיים תצפית על הבית ממקום לא ידוע בתוך אבוטאבאד במשך מספר חודשים. צוות של ה-CIA השתמש בסייענים ובטכניקות אחרות על מנת לאסוף מידע מודיעיני על המתחם. המתחם נותר נטוש לאחר חיסולו של בן לאדן.
ההכנות למבצע
חודשים של עבודה קדחתנית הובילו את אנשי המודיעין האמריקני להעריך במידה רבה של ודאות שהמתחם המבוצר משמש מקלט לבן לאדן ובני משפחתו. בהתאם, נשיא ארצות הברית דאז, אובמה קבע כי המידע המודיעיני שהוצג לו מהימן דיו כדי להתחיל את תכנונו של מבצע צבאי. על תכנון המבצע והפיקוד עליו הופקד מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים, תת-אדמירל ויליאם מקרייוון, איש הקומנדו הימי האמריקני בעברו.
צוות שש של הקומנדו הימי האמריקני יחידת אריות הים (המתמחה בלוחמה בטרור ונחשב למעולה שבצוותים), אשר מקרייוון שירת בו כמפקד פלוגה, נבחר לבצע את המשימה בשיתוף עם טייסת המסוקים וטייסים של יחידת העילית הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160, לצד לוחמי האגף לפעולות מיוחדות של ה-CIA. הלוחמים התאמנו במשך כחודש על מודלים מבוצרים במזרח ובמערב ארצות הברית. הנשיא אישר את המבצע ב-29 באפריל.
מהלך המבצע
הכוחות למבצע, שקיבל את שם הקוד "חנית נפטון", התמקמו בבסיס פעולה קדמי בעיר ג'לאלאבאד שבאפגניסטן. המועד המוקדם ביותר בו ניתן היה לבצע את הפעולה היה יום שבת, 30 באפריל, אולם הפעולה לא יצאה לפועל עקב מזג אוויר קשה באזור המתחם בו שהה בן לאדן. למחרת ביום ראשון השתפר מזג האוויר.
באישון לילה חצו שני מסוקי בלק-הוק חמקניים של צבא ארצות הברית את הגבול בין אפגניסטן לפקיסטן. 45 דקות אחריהם טסו שני מסוקי צ'ינוק לגיבוי ועם דלק למסוקי הבלק הוק והמתינו בנקודה בשם ביליאני צפונית לאבוטאבאד. ביום שני, 2 במאי, לפנות בוקר, לאחר טיסה של כ-90 דקות, הגיעו המסוקים ליעד. אחד מהמסוקים שהיה אמור לרחף מעל הבית ולהנחית לוחמים על הגג, בשל זרמי אוויר שעלו מהמתחם איבד את היציבות שלו ונחת נחיתת חירום בתוך המתחם והושבת. למרות התקלה הזו האמריקנים הנחיתו את כל 24 הלוחמים מצוות שש בשלום.
מרגע הנחיתה התפתח במקום קרב יריות מטווחים קצרים עם הבלדר של בן לאדן. במהלך חילופי האש עם הבלדר הרגו הכוחות האמריקנים את הבלדר של בן לאדן בנוסף לאישה בוגרת, אשר לפי ההערכה הייתה אשתו של הבלדר. קרוב המשפחה של הבלדר ובנו של בן לאדן נהרגו בהמשך על ידי הכוחות האמריקנים בקומה הראשונה של הבית הראשי במתחם. בהמשך עברו הכוחות האמריקנים מחדר לחדר וטיהרו את הבית מן הקומה התחתונה לעליונה, כאשר הם אוזקים באזיקוני פלסטיק מספר אנשים לא חמושים אשר שהו ברחבי המתחם, בהם נשים וילדים.
הכוחות האמריקנים נתקלו בבן לאדן בקומה השלישית של הבניין הראשי במתחם – לפי הדיווחים בן לאדן הציץ מעל למעקה שבקומה השלישית ובאופן מיידי נסוג לחדרו. הכוחות האמריקנים עקבו באופן מיידי אחריו לחדרו ושם ירו בו למוות. על אף שנמצאו כלי נשק בחדרו של בן לאדן, בן לאדן לא היה חמוש בעת שנורה. בן לאדן נפגע מכדור בחלק השמאלי של ראשו ומכדור בחזהו.
הנשיא אובמה ויועציו עקבו אחר המבצע מחדר המצב בבית הלבן ועודכנו בזמן אמת. בסיום הפשיטה, שארכה 38 דקות, התפנו הלוחמים במסוקים כשברשותם הגופה של בן לאדן. לא היו נפגעים לכוח הפושט. הכוחות האמריקנים הותירו את הגופות של ארבעת האנשים האחרים שנהרגו בפשיטה באזור המתחם. כמו כן, הכוחות האמריקנים החרימו במהלך הפשיטה דיסקים קשיחים, מסמכים, תקליטורי DVD, מכשירי אחסון נתונים ניידים, כדי לנתח את המידע אשר מצוי בהם במועד מאוחר יותר.
אחד המסוקים האמריקנים אשר נפגע במהלך הפשיטה ונאלץ לבצע נחיתת חירום בשטח המתחם, פוצץ על ידי הלוחמים האמריקנים באמצעות חומר נפץ. עם זאת שרידי הזנב שלו שרדו והיה בהם להסגיר חלק ממאפייני החמקנות שלו. מסוק צ'ינוק 1 טס לעבר המתחם וחילץ את הלוחמים של המסוק שנפגע וטס ישירות לאפגניסטן, בעוד שהבלק הוק השני טס צפונה וחבר למסוק צ'ינוק 2 בביליאני כדי לתדלק, ולאחר מכן שניהם חזרו ביחד לאפגניסטן, כאשר מטוס F16 פקיסטני מנסה לאתר אותם. לאחר ארבע שעות פעילות כל הכוחות שהשתתפו במבצע חזרו לאפגניסטן.
למרות שהזיהוי של בן לאדן לא היה ודאי בנקודת הזמן הזו והתבסס בעיקר על נתונים פיזיים כמו גובה ודמיון חיצוני, נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, החליט לצאת בליל ה-1 במאי (זמן מקומי בארצות הברית) בנאום לאומה האמריקנית שבו בישר:
הנשיא ברק אובמה העניק ללוחמי הקומנדו הימי צל"ש נשיאותי יחידתי בשל הצלחתם במשימה.
זיהוי הגופה וקבורתה בים
כוחות הצבא האמריקנים השתמשו בשיטות מרובות על מנת לאמת את זהות גופתו של אוסאמה בן לאדן:
העדויות המצולמות של הגופה
גופתו של בן לאדן צולמה על ידי כוחות ארצות הברית מספר פעמים (בפקיסטן, באפגניסטן ועל סיפונה של ה-USS Carl Vinson) לפני שהגופה נקברה בים. בהמשך התעורר ויכוח בשאלה האם להפיץ את התמונות לאמצעי התקשורת. התומכים בהפצת תמונות הגופה טוענים כי התצלומים יוכיחו באופן חד משמעי כי בן לאדן חוסל וימנעו את היווצרותן של תאוריות קונספירציה אלטרנטיביות לפיהן בן לאדן עדיין בחיים, בעוד שאחרים הביעו חשש כי תצלומי הגופה ילהיטו סנטימנטים אנטי אמריקניים במזרח התיכון, ישמשו בעתיד לצורך תעמולה אנטי אמריקנית ובכך יסכנו את הציבור האמריקני.
ראש ה-CIA, ליאון פאנטה, ציין בריאיון לרשת NBC כי לפי דעתו תמונות הגופה של בן לאדן "בסופו של דבר" יפורסמו באמצעי התקשורת, אך בעקבות דבריו גורמים רשמיים בבית הלבן הכחישו במהרה כי התקבלה החלטה לפרסם את התצלומים וציינו כי הצילומים "מבעיתים".
הנשיא אובמה החליט בסופו של דבר שלא להפיץ את תמונות הגופה באמצעי התקשורת.
ב-4 במאי, פרסמה סוכנות רויטרס תמונות אשר לטענתה צולמו על ידי פקיד ביטחון בפקיסטן לאחר הפשיטה על המתחם בו שהה בן לאדן. תמונות אלו כללו תמונות של הריסות המסוק ושל שלוש גופות של גברים.
טענות בדבר תמיכה פקיסטנית בהסתרת בן לאדן
לאחר המבצע גורמים רשמיים רבים ברחבי העולם מתחו ביקורת רבה על תפקידה של פקיסטן במבצע. מנגד, גורמים רשמיים בפקיסטן עמדו בתוקף על כך שלא היה ברשותם שום מידע מוקדם שהצביע על כך שמקום הימצאו של בן לאדן הוא באבוטאבאד.
טענות נגד פקיסטן
בראיון הראשון שלו לאחר ניתוח המבצע, ציין יושב ראש ועדת הכוחות המזוינים בסנאט, קרל לוין, כי ה-CIA קיבל החלטה שלא לערב את פקיסטן במבצע מתוך החשש כי "הניסיונות לשתף פעולה עם הפקיסטנים עלולים לסכן את המשימה. הם יכולים להזהיר את כוחות האויב.". עם זאת, מזכירת המדינה, הילרי רודהם קלינטון, ציינה כי "שיתוף הפעולה עם פקיסטן סייע להוביל אותנו לבן לאדן ולמתחם בו הוא הסתתר." בהמשך הנשיא אובמה חזר בשנית על עמדתה של קלינטון.
תגובת פקיסטן
במהלך ראיון בתוכנית "60 דקות" אשר נערך בספטמבר 2005, הכחיש נשיא פקיסטן פרבז מושארף ספקולציות לפיהן בן לאדן הסתתר בפקיסטן. אף על פי כן, לפי תמונות הלוויין השונות אשר פורסמו לאחר מבצע חנית נפטון על ידי הצבא האמריקני, המתחם של בן לאדן באבוטאבאד נבנה במהלך שנת 2005.
נשיא פקיסטן שלאחריו, אסיף עלי זרדארי, הכחיש בתוקף את הטענות לפיהן כוחות הביטחון של ארצו הגנו על אוסאמה בן לאדן.
לילת אל-קדר
לַ֫יְלַת אל-קַדְר (בערבית: لیلة القدر משמעות בעברית: ליל הגורל, ליל הרוממות; מכונה גם שאבּ-אִ-קדר) הוא שמו של אחד הלילות האחרונים בחודש הרמדאן. על פי המסורת המוסלמית, זהו הלילה שבו ניתנה הגרסה הראשונית של הקוראן על ידי המלאך ג'יבריל (גבריאל) לנביא מוחמד. על פי אמונה זאת, לילת אל-קדר הוא לילה בו משפיע אללה שפע של ברכה על המאמינים, ובלילה זה נפתחים שערי הרקיע לתפילתם והם מקווים שכל בקשותיהם תתקבלנה.
הלילה מצוין באחד מהימים האי-זוגיים מ-21 בחודש עד סופו (על-פי המסורת המקומית, הרוב פסקו שמדובר בליל ה-27). על לילת אל-קדר נאמר שהוא "טוב יותר מאלף חודשים" (סורה 97, פסוק 3). יש מסורות ואמונות עממיות שונות לגבי לילת אל-קדר. יש המאמינים כי לילה זה מתאפיין תמיד בשמים נקיים מעננים, ובמזג אוויר נוח. יש המאמינים כי בלילה זה שורר שלום זמני בכל העולם: שבאותו לילה אין הרג, אונס, מעשי גנבה וכל דבר רע אחר. אמונה נפוצה אחרת היא שלילת אל-קדר הוא מועד להבעת משאלות, ומשאלה שמובעת בו עתידה להתממש.
תאריך לילת אל-קדר
התאריך הספציפי המדויק של לילת אל-קדר אינו מוזכר בקוראן. הסיבה לכך היא שמוחמד קיבל את התאריך המדויק של קבלת הגרסה מאללה בחלום, לאחר מכן הוא הלך לספר לצחאבה על אותו תאריך. אבל בדרך ראה הנביא מוחמד כמה אנשים נלחמים ומרגיזים את אללה, ולכן אללה גרם למוחמד לשכוח את התאריך.
באסלאם הסוני
בקהילות הסוניות בכל רחבי העולם נחגג לילת אל-קדר בעשרת הלילות האחרונים של הרמדאן, לרוב באחד הלילות האי-זוגיים (21, 23, 25, 27 או 29). מסורות רבות מתעקשות במיוחד שהתאריך הנכון הוא בלילה שלפני ה-27 ברמדאן.
תאריך ה-27 ברמאדן לפי הלוח הגרגוריאני
באסלאם השיעי
כמו בזרם הסוני, הזרם השיעי מאמין כי לילת אל-קדר מתקיים באחת מעשרת הלילות האי-זוגיים האחרונים של הרמדאן, אך בעיקר ב-19, 21 או 23 ברמדאן, כאשר ה-23 מבחינתם הוא הלילה הנפוץ ביותר.
תאריך ה-23 ברמאדן לפי הלוח הגרגוריאני
תורת הספרות
תורת הספרוּת (באנגלית: Literary theory) הוא שם כולל לתאוריות שונות אודות הספרות כתחום אקדמי, אופני הפרשנות שלה ואופיה האונטולוגי. תיאוריות אלו חוקרות ומנתחות באופן מדעי, את טבעה של התיאוריה הספרותית בשיטות מחקר שונות, ומעצם כך התגבשו לכדי דיסציפלינה מדעית הנלמדת באוניברסיטאות (literary analysis). מבחינה היסטורית, גוף ידע זה התמסד והתפתח במהלך המאה ה-19 בעיקר בעולם המערבי והכיל לתוכו תחומי ידע נוספים, כגון: היסטוריה של הרעיונות, פילוסופיה, תאולוגיה ובלשנות.
התפתחות תורת הספרות
המחצית הראשונה של המאה העשרים הביאה תחת כנפיה שורת אסכולות שעסקו בתורת הספרות במובן דסקרפטיבי. מגמה זו החלה להשתנות עם עליית הזרם הפוסט-סטרוקטורליסטי ואסכולות המחקר שיצאו ממנו. כיום משמש המונח תורת הספרות לכיסוי מגוון אסכולות ותופעות בעלות אוריינטציה תאורטית (ואף אוריינטציה שאינה תאורטית במוצהר) שונה. אי לכך קשה, ואולי אף בלתי אפשרי, לתחום את גבולותיה של תורת הספרות.
אסכולות בתורת הספרות
נהוג ליחס את תחילתה של תורת הספרות המודרנית לפורמליסטים הרוסים, שפעלו בתחילת המאה ה - 20 וניסו להעמיד תאוריה מדעית של הספרות. במקביל לפורמליסטים קמה באנגליה הביקורת החדשה, שניסתה גם היא לייצר תאוריה של הספרות. הן הפורמליסטים והן הביקורת החדשה ניסו לאפיין את הספרות, ולו כדי לתחום את אזור המחקר שלהם. הפורמליסטים הרוסים טענו שהמייחד את הספרות הוא מנגנון ההזרה (ובשלבים מאוחרים יותר, טען רומן יאקובסון כי המייחד את הפואטיקה הוא תבניות אנלוגיות והתייחסות או "ריפרור" לעצמה), ואילו הביקורת-החדשה יצאה מנקודת הנחה כי המייחד את הספרות הוא דחיסות סמאנטית, רב משמעות.
לקראת אמצע המאה העשרים התפתחו אסכולות חדשות לחקר הספרות, ובהן הסטרוקטורליסטים - קבוצה רבת השפעה, שניסתה אף היא לתאר את הספרות באופן מדעי. ההבדל העיקרי בינם לבין הפורמליסטים הרוסים היה ניסיונם למצוא מבני עומק שמתקיימים בכל מערכת סימון, ולא רק בטקסטים ספרותיים. הסטרוקטורליזם יצא מתאוריות של הבלשן השווייצרי פרדינן דה-סוסיר.
דה סוסיר הבדיל בין הלאנג לפארול. כלומר, בין הכללים המייצרים את המשפטים (חוקי תחביר, לקסיקון מנטלי) לבין המשפטים עצמם. הסטרוקטורליסטים השתמשו בעקרונות אלה על מנת לתאר את המבנים שמנביעים את יצירות הספרות, כמו תופעות תרבותיות נוספות (מאגדות עם ועד לתפריטי מסעדות). רבים טוענים כי תרומתו הגדולה של הסטרוקטורליזם היא בפיתוח הנרטולוגיה והסמיוטיקה.
רולאן בארת, ממכונני הסטרוקטורליזם, פנה מאוחר יותר כנגד זרם זה. בארת טען עתה בזכות דיון בטקסטים ספציפיים, במקום בעקרונות כלליים, והעלה על נס את ההבדלים שבין הטקסטים (המפנה היה, ביסודו של דבר, מחיפוש אחר המאחד לחיפוש אחר המייחד טקסטים). נהוג לכנות את האסכולה שיצר רולאן בארת בשם פוסט-סטרוקטורליזם. אסכולה זו התפתחה מאוחר יותר לאסכולות שונות, למין הדקונסטרוקציה של ז'אק דרידה ופול דה מאן ועד לפוסט-קולוניאליזם, שראשיתו באדוארד סעיד ומישל פוקו.
מרבית הגישות מאמצע המאה העשרים משויכות על-פי-רוב לפוסט-מודרניזם ("תיאוריה וביקורת" בשם אחר), והן מאופיינות או בדגש פילוסופי וסמיוטי רב-חשיבות או בדגש פוליטי חזק.
רשימת אסכולות ואישים בולטים בהן
{{עמודות|מספר עמודות=6
פוסט סטרוקטורליזם
}}
ביקורת פסיכואנליטית
}}
{{עמודות|מספר עמודות=6
תאורטיקנים אחרים
}}
הבדלים בין אסכולות
במקרים רבים ההבדלים בין אסכולה אחת לשנייה הם כה רבים עד כי בלתי ניתן כמעט למצוא מאפיין משותף ביניהן. אף שכל האסכולות עוסקות בחקר הספרות, הן יוצאות לא רק ממטרות שונות אלא אף מהנחות שונות לגבי אופי הטקסט הספרותי ואופי הסימנים עצמם. אפילו אסכולות קרובות זו לזו ברוחן כמו הסטרוקטורליזם והפורמליזם הרוסי נבדלות זו מזו באופן בו הן מתייחסות לטקסטים ספרותיים. בעוד הפורמליזם ניסה למצוא את המאפיין העיקרי של הספרות, הסטרוקטורליזם בדק במקרים רבים את המשותף ליצירות ספרותיות עם תופעות תרבותיות אחרות. בין הסטרוקטורליזם לבין הפוסט סטרוקטורליזם ישנם גם כן הבדלים רבים, למרות מספר הנחות יסוד משותפות. הסטרוקטורליזם ניסה לתאר את הספרות במונחים מדעיים, וגייס לשם כך אף את תחומי המתמטיקה והסטטיסטיקה. הפוסט סטרוקטורליזם, לעומת זאת, יצא כנגד הניסיון הסטרוקטורלי לייצר הכללות, וטען בזכות אפשרויות קריאה שונות לאותו טקסט עצמו. רולאן בארת במאמרו, מות המחבר, טען שעלינו "להרוג" את המחבר כדי שהקורא יוכל להוולד. משמע, על הקורא להתעלם מקיומו של המחבר בקונטקסט היסטורי מסוים, כדמות המאחדת את יצירת הספרות, כדי שיפתחו לפניו אפשרויות פרשנות בלתי סופיות.
גם בין אסכולות מהמחצית השנייה של המאה העשרים יש הבדלים ניכרים. ההבדל העיקרי ביניהן, ניתן לטעון, הוא במידת החשיבות שהן מקנות לצד הפוליטי שביצירה. בעוד אסכולות כדוגמת הדקונסטרוקציה מנתחות טקסטים בהתעלם מהצד הפוליטי שבהם (מתוך הנחת היסוד שלא קיימת קריאה נכונה של טקסט, מאחר שהטקסט פרוץ לכל רוח, וכל סימן בו "מהדהד" סימנים קודמים עד אינסוף), הרי שהפוסט קולוניאליזם, נאו מרקסיזם והפמיניזם "מקבעים" את משמעות הטקסטים, בטענה שטקסטים ספרותיים לעיתים קרובות מייצרים דימויים מפלים של בני מיעוטים (פוסט קולוניאליזם, פמיניזם) או מקבעים הגמוניה פוליטית שלטת (נאו מרקסיזם).
תחומים בחקר הספרות
תורת הספרות עוסקת בתחומים שונים ומגוונים של חקר הספרות, בהתאם לאוריינטציה המחקרית של האסכולות השונות. בין עיסוקיה המרכזיים ניתן למנות תחומי מחקר אלה:
יובל אשכנזי (כדורסלן)
יובל אשכנזי (נולד ב-19 בפברואר 1971) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדות הרכז והקלע. גובהו 1.91 מטרים.
קריירה
יובל אשכנזי שיחק במדי העולה החדשה לליגה הלאומית הראשונה הפועל גבעתיים בעונת עונת 1992/1993, ונבחר בתום העונה לתגלית העונה. בעונה זו הגיעה גבעתיים לגמר גביע המדינה בכדורסל, אך הפסידה להפועל תל אביב, כאשר אשכנזי קלע בגמר 14 נקודות.
אשכנזי שיחק בקבוצה בסך הכל שלוש עונות והוא מלך הסלים בתולדותיה, בתקופה בה שיחקה בליגה הראשונה.
בשנת 1995 עבר להפועל תל אביב ושיחק בשורותיה במשך עונה אחת. לאחר מכן הצטרף להפועל אילת ובמדיה שיחק שלוש עונות.
בסוף עונת עונת 1998/1999 נפצע אשכנזי בברכו, לא חזר לשחק ובשנת 2000 הודיע על פרישה.
חיים פרטיים
אשכנזי השתקע באילת גם לאחר עזיבתו את הקבוצה המקומית. גם כיום הוא מתגורר באילת ונשוי לאודליה. שני בניו ירדן ואור הם כדורסלני הפועל אילת בהווה.
Planet Her
Planet Her הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת והראפרית האמריקאית דוג'ה קאט. האלבום יצא לאור ב-25 ביוני 2021, על ידי חברות התקליטים קימוסבי רקורדס ו-RCA רקורדס.
האלבום קיבל מועמדויות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריות אלבום השנה ואלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר.
רקע והכרזה
דוג'ה קאט הוציאה את אלבום האולפן השני שלה, Hot Pink, בנובמבר 2019, ובילתה את רוב שנת 2020 בקידום האלבום והסינגלים מתוכו. היא הציגה לראשונה את הרעיון של "Planet Her" במהלך רצף הפתיחה של הופעתה בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2020, שם התחזתה לפרשן טלוויזיה והצהירה, "דוג'ה קאט מופיעה ב-Planet Her. תהנו!". לאחר ההופעה, היא סיפרה ל-MTV כי אלבומה השלישי ישלב ז'אנרים מוזיקליים מרובים, כולל דאנסהול, אפרוביט, פאנק והאוס, וכן קבעה כי לכל שיר יש "אישיות" משלו. מאוחר יותר, בספטמבר 2020, דוג'ה קאט חשפה כי אלבום האולפן השלישי שלה הושלם ומוכן ליציאה. בנוסף, אמרה ב-iHeartRadio בדצמבר 2020 כי באלבום מספר שיתופי פעולה, ולכל שיר יש "אווירה מסוג אחר". בסוף דצמבר 2020, דוג'ה קאט החלה לפרסם טיזרים לאלבום בטוויטר, תוך שימוש בביטוי "Planet Her 2021".
ב-5 בינואר 2021 עקבה דוג'ה קאט אחרי שמונה מוזיקאים בחשבון הטוויטר שלה, ובהמשך צייצה, "עוקבת אחריהם מסיבה. נחשו מדוע.", תוך רמז לשיתופי פעולה קרובים עם האמנים הללו. שם האלבום, Planet Her, אושר בראיון למגזין V האמריקני במרץ 2021. באותו הראיון, אושרה הרצועה "Kiss Me More" בהשתתפות סיזה, שהיה לסינגל המוביל מתוך האלבום ויצא ב-9 באפריל 2021. באותו החודש, חשפה דוג'ה קאט כי השיר "You Right" עם דה ויקנד ישמש כסינגל השני מתוך האלבום. באותו הזמן, נחשפה גם הרצועה "Need to Know". ב-8 ביוני 2021 הודיעה דוג'ה קאט כי "Need to Know" ישמש כסינגל השיווקי הראשון מתוך האלבום, והודיעה על תאריך צאתו, 11 ביוני. יום לאחר מכן, ב-9 ביוני, הודיעה על תאריך צאתו של האלבום וחשפה את עטיפתו ורשימת הרצועות שלו בעמוד האינסטגרם שלה.
הרכב
מגאן גארווי מבילבורד כתב כי ב-Planet Her, דוג'ה קאט "מצמצמת את הניסוי הקופץ בז'אנר של Hot Pink, אך היא אינה מקריבה את צדדיה השובבים, חוגגת את נשיותה ומתענגת על חוש ההומור שלה".
קונספט
בראיון שנערך עם Audacy, הסבירה דוג'ה קאט כי האלבום הוא "מרכז היקום" שבו "כל גזעי החלל קיימים ושם כל המינים יכולים להיות בהרמוניה". היא נייצה כי כשכינתה את האלבום Planet Her, היא "רק ניסתה להיות חמודה" והסבירה כי זה לא כוכב לכת לנשים וגם לא "דבר פמיניסטי". דוג'ה קאט גם הצהירה באותו הראיון כי הקליפים לסינגלים מהאלבום יופיעו כולם במיקומים שונים ב-Planet Her. בראיון ל-iHeartRadio, היא תיארה את האלבום כפרויקט הכובש ביותר מבחינה ויזואלית שעשתה, וציינה כי מכיוון שהאלבום מתמקד במערכות יחסים, "זו לא אמירה ענקית, לא אמירה פוליטית. זה פשוט Planet Her". המנהל הקריאייטיבי ברט אלן נלסון גילה כי בתחילה חש מודאג כאשר דוג'ה קאט אמרה לו שהיא רוצה שהאלבום "ירגיש את עידן החלל", אולם הוא הסביר עוד: "אנחנו עושים סגנון של עתידנות שמרגיש טרי. אנחנו לא יודעים מה צופן העתיד האמיתי שלנו, ולכן אנו עושים את מה שהוא עתידה של דוג'ה קאט. לא מרגיש שאנחנו עושים כבוד למשהו; לא נראה שאנחנו באותו לוח פינטרסט כמו כולם".
דוג'ה קאט אמרה כי Planet Her הוא אלבומה הראשון ש"הרגיש לגמרי אני" וכי "במקום לשאוף להיות סוג מסוים של כוכבת פופ, אני פשוט מגלמת אחת כזו". היא אמרה שכמו אלבומה הקודם, Hot Pink, משנת 2019, כל שיר יהיה שונה זה מזה באופן מובהק, ובכל זאת תהיה עקביות רבה יותר ב-Planet Her, בניגוד ל-Hot Pink. לפני צאתו, דוג'ה קאט הביעה את התרגשותה מהוצאת מוזיקת R&B ו"חקירת מסלולים שונים", ואף תיארה את האלבום כ"לא יאומן".
עטיפת האלבום
עטיפת האלבום צולמה על ידי הצלם האמריקני דייוויד לה-שאפל ונחשפה לצד ההכרזה הרשמית של האלבום ורשימת הרצועות שלו.
ביקורות
האלבום קיבל בעיקר ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. ב-Metacritic, המקצה ציון מנורמל מתוך 100 לדירוגים מפרסומים מקצועיים, קיבל האלבום ציון ממוצע משוקלל של 76 בהתבסס על עשר ביקורות, מה שמעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל". קרייג ג'נקינס מ-Vulture תיאר את האלבום כאלבומה הטוב ביותר של דוג'ה קאט עד כה, וציין כי דוג'ה היא "מלכת הפופ החדשה שלנו", היות ש"היא מטילה רשת רחבה, גולשת ללא מאמץ מסגנון אחד אל הבא", תוך שהוא השווה אותו לאלבום הבכורה של הראפרית ניקי מינאז', Pink Friday, משנת 2010. בבילבורד שובחה "הרבגוניות השובבה" של האלבום וצוין כי דוג'ה קאט "חוגגת את נשיותה ומתענגת על חוש ההומור שלה".
מארק קנדי מ-Associated Press כתב כי ארבעת השירים הראשונים של האלבום הם "מנגינות חצי-אפויות שמחקות מקצבים ושירה של ניקי מינאז' וריהאנה", אך בשאר האלבום, דוג'ה קאט "ממלאת את ההבטחה עם רגש, סגנון בלתי צפוי ויכולת קולית שיכולה לעבור ממתיקות חמאתית לחיתוך ראפ". במגזין הגרדיאן הצהיר אלכסיס פטרידיס כי האלבום "משחק בכוחותיה של דוג'ה קאט" ויש לו "מספיק מקום לדרגת ניסוי", אך גם "מתנקש באמצע", בגלל "רצף של בלדות לא מהותיות", והוסיף, "באשר לשאלה מה קורה כאשר הרגע המסוים הזה בפופ חולף, Planet Her אינו מספק תשובה ברורה".
בביקורת מעט שלילית יותר, גבריאל סאנצ'יס מ-The A.V. Club כתב כי באלבום "חסרה המקוריות שדוג'ה התפרסמה בזכותה", כשהיא "מאבדת את עצמה במרחב הפופ" עם "צלילים צפויים ולא מעוררי השראה". ב-Slant Magazine נכתב כי מלבד הסינגל "Kiss Me More", שאר האלבום "נשען בכבדות" על צלילים עכשוויים, מה שמקשה על "להבדיל אותו ממספר מאמצי R&B אחרונים אחרים".
הצלחה מסחרית
במרץ 2022, האלבום נהפך לאלבום הראפ הראשון המבוצע על ידי ראפרית עם מספר הרב ביותר של שבועות בעשירייה הפותחת של המצעד האלבומים האמריקאי בילבורד 200.
דן מרידור
דן מרידור (נולד ב-23 באפריל 1947) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי. כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל מטעם סיעות הליכוד ומפלגת המרכז. עורך דין במקצועו.
מרידור, בנו של מנהיג אצ"ל אליהו מרידור, איש הליכוד, היה מזכיר הממשלה תחת ראשי הממשלות מנחם בגין ויצחק שמיר, לאחר מכן כיהן בתור שר המשפטים, שר האוצר, השר לענייני מודיעין וסגן ראש הממשלה. בתפקידו כשר המשפטים קידם את חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. בהיותו שר האוצר התנגד לביטול רצועת האלכסון ובהמשך היה מראשי מפלגת המרכז. הוא כיהן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת והתריע מפאת חוסר מוכנות של צה"ל בשנים שקדמו למלחמת לבנון השנייה. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה שב לשורות הליכוד אך עימותים חוזרים ונשנים מול ראש הממשלה בנימין נתניהו הובילו לפרישתו מהפוליטיקה כעבור מספר שנים.
למרידור מוניטין ותדמית של איש מרכז מתון היכול להבין לליבם של שני צדי המתרס. יחסי העבודה הטובים שלו קנו לו תשבחות ממגוון זרמים בפוליטיקה הישראלית ובמשך שנים היו שטיפחו וייעדו אותו לתפקיד ראש הממשלה, הבולט שבהם היה מנחם בגין. הוא מצדד בולט במערכת המשפט הישראלית ואף היה מועמד לתפקיד שופט בית המשפט העליון.
ראשית דרכו
מרידור נולד ב-1947 בירושלים, בנם הבכור של אליהו מרידור, עולה מרוסיה, מראשי האצ"ל, לימים חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל ושל רעננה מרידור (לבית טננבלט), עולה מאוסטריה, פרופסור חבר בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית. למרידור אח ושתי אחיות: פרופ' חגית הורביץ, לשעבר מנהלת מחלקת הילדים בבית החולים ביקור חולים, ד"ר אביטל דרמון, מנהלת היזמה למחקר יישומי בחינוך, וסלי מרידור, לשעבר יו"ר הסוכנות היהודית ושגריר ישראל בארצות הברית. הוריו היו חברים קרובים של משפחת בגין ובילדותו גדל בשכונת רחביה, לצד משפחות נתניהו, ריבלין, נאור ונוספים, שלימים יישאו בתפקידי מפתח בהנהגת הליכוד והמחנה הלאומי. הוריו ניסו להביא אותו לתנועת הנוער של בית"ר, אך הוא העדיף להצטרף לתנועת הצופים, שם התיידד עם יוסי אחימאיר ועוזי לנדאו.
התגייס לצה"ל בשנת 1965 ומויין לקורס טיס ממנו הודח לאחר כחודשיים ומויין מחדש לחיל השריון. לחם במלחמת ששת הימים כמפקד טנק בחזית סיני בפלוגתו של שמאי קפלן. השתתף במבצע קיתון 10. לחם במלחמת יום הכיפורים בדרום רמת הגולן. במהלך המלחמה הטנק שבו לחם נפגע ומרידור נפצע בידו ופונה לבית חולים. זמן קצר לאחר המלחמה ולאחר שהחלים נשלח לקורס קצינים ולחם כמ"מ במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. הוא סיים את שירותו בדרגת סרן.
סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית והוסמך כעורך דין. כמו רבים אחרים מבני המשפחה הלוחמת, מרידור המשיך את דרכו של אביו. אימו העידה עליו: "הרי כל החיים הוא [דן] רק חיקה את אבא שלו, דן העריץ את אבא שלו מהיום שנולד, הוא המשיך את דרכו של אביו ." בעת לימודיו היה פעיל בתא הסטודנטים של תנועת החרות ואחד ממנהיגיו של התא. כסטודנט השתתף בליל הסדר במלון פארק בחברון, שהיה צעד ראשון לחידוש היישוב היהודי בחברון. לאחר תום לימודיו עבד כעורך דין, והיה שותף במשרד עורכי דין עם יעקב נחושתן. ב-1970, לבקשתו הפרטית של בגין, עלה לנאום בכנס מרכז חרות, ביקר את תוכנית רוג'רס וקרא לסיעת גח"ל לפרוש מממשלת ישראל החמש עשרה בראשות גולדה מאיר והמערך . זמן קצר לאחר מכן, חרות אכן פרשה מהממשלה על רקע התוכנית.
קריירה פוליטית
דן מרידור הצטרף אל הליכוד ואל תנועת החרות, בעקבות אביו, שהיה ממייסדיה של תנועת החרות וח"כ מטעמה. בשנת 1977 התמודד על מקום ברשימת הליכוד לכנסת אך לא נבחר. בשנת 1981 מונה למליאת רשות השידור ובשנים 1982–1984 שימש כמזכיר הממשלה בעת כהונות ממשלת ישראל התשע עשרה בראשות מנחם בגין, וממשלת ישראל העשרים בראשות יצחק שמיר. כתוצאה ממלחמת לבנון הראשונה, השתנה יחסו של מרידור כלפי אריאל שרון, והוא ראה בו אדם שהוליך שולל את בגין לתוך הבוץ הלבנוני. בכך החל קרע פוליטי פנימי בתוך הליכוד, בין שרון לבין "הנסיכים", בני המשפחה הלוחמת ומרידור ביניהם, שנמשך שנים רבות.
בעקבות טבח סברה ושתילה הוקמה ועדת כהן לחקר אחריותם של בכירי הדרג המדיני-ביטחוני במחדל שאפשר את הטבח, ובמסגרת החקירות של הוועדה מרידור ייצג את ראש הממשלה בגין. במהלך שנת 1983, בין היתר כתוצאה מההתבוססות הצבאית בבוץ הלבנוני ומות רעייתו, ראש הממשלה בגין שקע בדיכאון והתקשה לתפקד ולמלא את תפקידו בניהול היום-יומי של המדינה, עד שבאוגוסט הכריז "איני יכול עוד" ופרש. בחודשים שקדמו לפרישתו, מיעט להתעסק בניהול המדינה ואת החלל שהותיר מילאו בעיקר מזכיר הממשלה מרידור והמזכיר הצבאי עזריאל נבו, לצד ראש הלשכה יחיאל קדישאי. כאשר פרש, בגין סירב להגיש את מכתב התפטרותו לנשיא המדינה חיים הרצוג, ומרידור הגיש לנשיא את מכתב ההתפטרות במקומו.
בשנת 1984 התמודד שוב על מקום ברשימת הליכוד לכנסת, והפעם היה פעיל יותר בפנייה לחברי מרכז תנועת החירות במטרה להשיג קהל תומכים. הוא נבחר לפאנל של 35 מועמדים של תנועת החירות, ואף על פי שלא נבחר לשביעיות הוצב ברשימה המשותפת במקום ה-35, ממנה נבחר לכנסת. באותה העת התפלג הליכוד לשלוש מחנות מרכזיים: המחנה שמיר-ארנס, מחנה דוד לוי ומחנה שרון. מרידור, כמו רוב הנסיכים, השתייך למחנה שמיר-ארנס, כאשר ראש הממשלה שמיר פועל לקדם אותו למשרת שר. בכנסת ה-11 כיהן כיושב ראש של ועדת המשנה לתפיסת הביטחון ובניין הכוח, ושל ועדת המשנה לחקיקת ביטחון. במסגרת הוועדה לתפיסת הביטחון גיבש מסמך לעדכון תפיסת הביטחון אותו הגיש לרמטכ"ל.
כאמור, מרידור, כמו גם "נסיכים" אחרים בשורות הליכוד, בני המשפחה הלוחמת, קודמו וטופחו בידי שמיר לעמדות שרים, וכך שמיר מינה את מרידור, ב-1988, לשר המשפטים. לאורך כהונת הכנסת ה-12 כיהן כשר המשפטים, הן בממשלת האחדות השנייה והן בממשלה הצרה של שמיר לאחר התרגיל המסריח. בין השנים 1988–1990 לקח חלק בקידום חקיקתם של שני חוקי יסוד שנחקקו בשנת 1992. מרידור, כמו גם משפטנים אחרים שישבו בשורות הכנסת, כגון אוריאל לין ואמנון רובינשטיין, רצו לקדם חוק יסוד שיבטיח את חירויות האזרח בישראל. ב-1990 קידם טיוטה להצעה שכזאת, אך היה עליו לגנוז אותה עקב "התרגיל המסריח". הוא המשיך לפעול ולקדם חקיקה מסוג זה על אף התנגדות נחרצת מצד הסיעות החרדיות. כתוצאה מכך קידם הידברות עם הסיעות הדתיות והחרדיות כדי להגיע לעמק השווה. לבסוף, בתחילת 1992, דרך משא ומתן עם יצחק לוי, יוסף עזרן ואברהם רביץ, הגיע להסכמה עם הסיעות הדתיות והחרדיות לגבי החקיקה, וקידם את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, בו הועלה לראשונה על הכתב באופן רשמי שישראל היא "מדינה יהודית ודמוקרטית". את החוק תיאר כ"גולת הכותרת של פעילותי כמשפטן". כדי להבטיח את מעמדם של זכויות האדם הטבועות בחוק היסוד, ניתן לו מעמד מיוחד, לפיו כל חוק הסותר אותו בטל (אלא אם כן הוא עונה על דרישות מיוחדות הקבועות בתוך חוק היסוד). בפסק דין בנק המזרחי, בית המשפט העליון פירשן זאת כך שלחוק היסוד יש מעמד של חוקה - שהוא עומד מעל לחוקים רגילים - ולפיכך בסמכות בית המשפט העליון לבטל חוקים הסותרים את אותו חוק יסוד. התהליך, שכונה בפי שופט בית המשפט העליון אהרן ברק "המהפכה החוקתית", היה למטרה המקורית של מרידור ושאר הוגי החקיקה, כך שבית המשפט העליון יגן על זכויות האזרח בעזרת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ובהמשך גם חוק יסוד: חופש העיסוק, שניתן לו מעמד שווה.
נוכח האינתיפאדה הראשונה, ניסח מרידור תקנות מעודכנות לפתיחה בירי התואמות את עקרונות המשפט הבינלאומי ואמנות ז'נבה בפרט. בתפקידו כשר המשפטים קידם את מינויה של דורית ביניש לפרקליטת המדינה, וקידם, בין היתר, את מינויו של מישאל חשין לשופט בית המשפט העליון. הוא תמך בקיצור מאסרם של פעילי המחתרת היהודית שהורשעו בטרור ובסיוע לטרור נגד ערבים בשטחים. מרידור התנגד לצירוף סיעת מולדת לממשלת ישראל העשרים וארבע, מתוך התנגדות למצע ה"טרנספר" שקידמה הסיעה. הוא תמך בקיומה של ועידת מדריד, ופעל לשכנע את ראש הממשלה שמיר בנכונותו של שליט סוריה הרודן חאפז אל-אסד להיכנס למשא ומתן לשלום עם ישראל. מרידור, נאמן לאידאולוגיה הרוויזיוניסטית של זאב ז'בוטינסקי, אמר:
בכנסת ה-13 היה יושב ראש ועדת משנה לעניין הצעת חוק החברות וחבר הוועדה לבחירת שופטים. הפסד הליכוד בבחירות לכנסת השלוש עשרה הביא את מרידור לאופוזיציה, והובילה לבחירות חדשות להנהגת הליכוד לאחר פרישת שמיר. גם שמיר וגם בגין בזמנו, הביעו את הערכתם כלפי מרידור וטענו כי הוא מועמד מתאים לרשת בבוא הזמן את ראשות הליכוד וראשות הממשלה, אך מרידור עצמו לא התמודד להנהגת המפלגה וב-1993 נבחר בנימין נתניהו לתפקיד. מרידור התנגד להסכמי אוסלו, אך נחרד נוכח האלימות וההסתה שהופנו נגד רבין וממשלתו, והדיר רגליו מהפגנות שארגן הליכוד נגד אוסלו. בהפגנת הימין בכיכר ציון נגד יצחק רבין והסכם אוסלו ב', בתקופה שקדמה לרצח רבין, עזב מרידור בהפגנתיות את הכיכר. לאחר רצח רבין, רבים בציבור האשימו את הליכוד בראשות נתניהו בהסתה לרצח, ועלתה האפשרות להחליף את נתניהו במרידור כמועמד לראשות הממשלה. אלא שנתניהו אושש את מעמדו, בין היתר בתמיכת שרון, שהתנגד נחרצות למינוי של מרידור ליו"ר הליכוד, והנהיג את המפלגה לניצחון צמוד בבחירות לכנסת הארבע עשרה.
בכנסת ה-14 בממשלתו של בנימין נתניהו מונה לשר האוצר, וכיהן בתפקיד במשך שנה, עד ל-20 ביוני 1997. במקור, נתניהו הציע למרידור משרות שר זוטרות, כדי שהלה ידיר רגליו מהממשלה. אך מרידור קבע ביחד עם בני בגין ששניהם יכנסו יחדיו לממשלה או יישארו יחדיו מחוצה לה. רק דרך לחץ זה, שבגין לא יכנס לממשלה, הסכים נתניהו להעניק למרידור את תפקיד שר האוצר. מרידור קידם בכהונתו האצה של תהליך ההפרטה והליברליזציה הכלכלית, תוך כדי צמצום הגירעון התקציבי בתמיכת ראש הממשלה נתניהו. מרידור היה תומך נלהב של הפרטה וליברליזציה כלכלית והתנגד להתערבות הממשלה במשק. בתקופת כהונתו שקל מרידור באופן פומבי להתפטר בעקבות פרשת בר-און חברון, אולם החליט בסוף להישאר בממשלה. הרקע לפרישתו לבסוף היה תמיכתו של נתניהו בנגיד בנק ישראל, יעקב פרנקל, בסכסוך בינו לבין מרידור על מדיניות האלכסון של סל המטבעות. מרידור דרש להשאיר את הרצועה במקומה, בעוד פרנקל קרא לאפשר לכוחות השוק לפעול בעצמם ולהפחית את התערבות הממשלה. הסכסוך היה חלק מיריבות ארוכת שנים בין משרד האוצר לבנק ישראל, שנסוב סביב האחריות של כל אחד מהם למדיניות הפיסקלית והמוניטרית, כאשר עם השנים הפך בנק ישראל לאחראי על המדיניות המוניטרית. חששם של מרידור ומנכ"ל משרדו שמואל סלבין, לפיו ביטול רצועת האלכסון יוביל לכך ששער החליפין יצא מכלל שליטה, התבררה כשגויה.
בסוף כהונתה של הכנסת ה-14 ועל רקע התככים בתוך הממשלה, פרש מרידור מהליכוד והכריז על כוונתו לרוץ לראשות הממשלה נגד בנימין נתניהו. לבסוף חבר ליצחק מרדכי, רוני מילוא ואמנון ליפקין-שחק והיה ממייסדיה של מפלגת המרכז, שמטעמה נבחר לכנסת ה-15. במקור, סקרי בחרו ניבאו למפלגתם בין 20 ל-25 מנדטים, אך תוך זמן קצר נקלעו מרידור ומילוא ליריבויות תכופות בשלל נושאים. כדי לישר את ההדורים הסכימו שהרמטכ"ל לשעבר ליפקין-שחקק יהיה מועמד המפלגה לראשות הממשלה, על אף הפער האידאולוגי ביניהם, כאשר ליפקין-שחק הוא תומך הסכמי אוסלו. לשם הצטרפותו של מרדכי למפלגה, דרש את המקום הראשון בה. כך קרה שבבחירות לכנסת החליטה המפלגה לעמיד מטעמה את מרדכי כמועמד לראשות הממשלה, אך כדי למנוע את התפצלות קול מתנגדי נתניהו החליט מרדכי לפרוש מהמרוץ ובכך סלל למעשה את הדרך לניצחונו של אהוד ברק בראשות ישראל אחת, ממשיכת דרכה של מפלגת העבודה. תככים פנימיים בין מנהיגי המפלגה, מרידור, מילוא, ליפקין-שחק ומרדכי, הובילו למפלתה המהירה, ובחירות עצמן היא השיגה שישה מנדטים בלבד והצטרפה לממשלת ישראל העשרים ושמונה בראשות ברק.
במהלך תקופת כהונתו של משה יעלון כרמטכ"ל, נערך תרגיל מטכ"לי רחב היקף בשם "מגן ארץ" המדמה מלחמה בצפון מול חזבאללה. במהלך התרגיל מרידור דימה את נושא תפקיד ראש הממשלה. מרידור, כמו גם הרמטכ"ל יעלון, הגיעו למסקנה כי צה"ל עומד בפני קשיים חמורים שיפגעו בהתנהלות הכוללת שלו במקרה של הסלמה מול חזבאללה בלבנון. בין היתר עלו קשיים חמורים נוכח תרחישים כגון הסלמת הטרור בשטחים או פתיחת חזית מקבילה ברמת הגולן מול סוריה. מרידור עצמו הציג אזהרות שונות בפני הממשלה לגבי חוסר מוכנות למקרה של הסלמה בצפון, שהתממש בדמות מלחמת לבנון השנייה. רבות מחששותיו ואזהרותיו המקצועיות התממשו במהלך המלחמה. מרידור התנגד להסלמת המאבק לכדי מלחמה, אך מרגע שהסלים, תמך בהמשכו עד ליצירת "תמונת ניצחון" שנועדה לשמר את יכולת ההרתעה הישראלית.
ב-9 בנובמבר 2008 הודיע על חזרתו לליכוד ועל התמודדותו בבחירות המקדימות לרשימה המפלגה לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה. מרידור ציין את סיבת חזרתו ככישלונה של מפלגת "קדימה" במלחמת לבנון השנייה והצורך להגן על מערכת המשפט מפני ההתקפות עליה. בבחירות המקדימות נבחר למקום ה-17 ברשימת הליכוד לכנסת השמונה עשרה ונבחר לכנסת ה-18 לאחר שהליכוד זכה ב-27 מנדטים. ב-31 במרץ 2009 הושבע כסגן ראש הממשלה והשר לענייני מודיעין והוועדה לאנרגיה אטומית. בבחירות הפנימיות שהתקיימו לקראת הבחירות לכנסת ה-19 נבחר למקום לא ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת.
במסגרת תפקידיו היה מרידור מעורב בענייני ביטחון המדינה והיה אחד מהאחראיים המרכזיים לגיבוש ועדכון תפיסת הביטחון של ישראל. בתחילה כחבר הכנסת בראשות "הוועדה לתפיסת ביטחון" בכנסת, הנפיק ב-7–1986 מסמך בן כ-30 עמודים בנושא, אותו הגיש לרמטכ"ל דן שומרון. פעילות הוועדה הוקפאה ורק כעשור מאוחר יותר, ב-1998 כיהן כראש ועדת משנה לנשק לא קונבנציונלי בוועדה לעדכון תפיסת הביטחון שריכז האלוף (מיל') דוד עברי, מנכ"ל משרד הביטחון, בהוראת שר הביטחון יצחק מרדכי. ב–2004 ריכז וועדת מומחים לעדכון תפיסת הביטחון של ישראל, לבקשת שר הביטחון שאול מופז. הוועדה שהיו בה למעלה מ-15 מומחים הגישה לממשלה ולמשרד הביטחון לאחר עבודת מטה של כשנתיים ב-2006, מסמך בן 250 עמודים, לעדכון תפיסת הביטחון של ישראל.