סיבוב_קנדי
שיטת ההפחתות וחוק הרחבת הסחר
בדיונים קודמים ב-GATT היה מקובל להוריד מכסים לפי פריט ולפי מדינה (השיטה המסורתית), גישה שמקורה בחוק הסחר ההדדי (Reciprocal Trade Act) האמריקאי משנת 1934. מעבר לשיטה הליניארית, הדוגלת בהפחתה דומה לרוחב תחומי המוצרים, נתנה למדינות להעמיק ולהרחיב יותר את ההפחתות. בנוסף, כבר בשנות השישים הייתה החברות ב-GATT כה נפוצה, שהמדינות לא דאגו מהדלפת הטבות למדינות אחרות (דרך הסכמים לשיתוף הטבות מסחריות בין מדינות) כתוצאה ממשא-ומתן בשיטה הליניארית. למעשה, המעבר לשיטה החדשה הובטחה על ידי חוק הרחבת הסחר האמריקאי משנת 1962, שהתקבל בקונגרס כתוצאה מבקשת הנשיא קנדי. החוק החדש העניק לנשיא רשות מוגבלת להשתתף במשא-ומתן להורדת חסמי סחר לפי השיטה הליניארית ולהגיע להסכמים מחייבים, כאשר כל הפחתה תחולק לחמש הפרדות ותבוצענה פעם אחת בשנה במשך ארבע שנים ויום אחד, כדי למנוע זעזוע כלכלי חמור מדי. הסמכות ניתנה עד סוף יוני 1967. בדרך כלל החוק נתן לנשיא להפחית מכסים עד חמישים אחוזים, אך ניתן היה להפחית בשמונים אחוזים במקרה פריט של פריט ששמונים אחוזים מהסחר העולמי בו מתנהלים על ידי ארצות הברית והקהילה האירופית, וכן לבטל מכס כשהוא כבר מתחת לחמישה אחוזים מערך המוצר או מכס למוצר טרופי או יערי המיוצר בקושי בארצות הברית. בכל זאת, ראוי לציין שסמכות הנשיא הנובעת מחוק הרחבת הסחר לא חלה על פריטים מסוימים, ובכלל לא הוחלה השיטה הליניארית על מוצרים חקלאיים. גם מדינות אחרות הגבילו את הפריטים שעליהם תישאנה ותיתנה. חוק הרחבת הסחר נחשב כחידוש גם עקב יצירתו לראשונה את משרת נציג הנשיא המיוחד למשא ומתן לגבי סחר (president's special representative for trade negotiations), המוגדר כשגריר: לראשונה אושר על ידי הקונגרס מינוי פקיד הממונה על משא ומתן בתחום הסחר, ועל-ישי כך נציג ארצות הברית בסיבוב קנדי, קריסצ'ן א' הרטר (Christian A. Herter) היה במעמד שווה לנציג הקהילה האירופאית. החוק גם עודד את הקונגרס לשתף פעולה בהמשך על ידי חידוש משרות נציגי הקונגרס בסיבוב סחר (House and Senate Congressional delegates for trade negotiations), הזכאים על פי חוק לגישה לכל חומר ולכל עמדה רשמית של המשלחת האמריקאית (שלא כנציגים קודמים). הדחף הראשוני ליצירת החוק החדש היה אי ההתאמה בסיבוב דילון בין סמכויות המשלחת האירופאית והמשלחת האמריקאית: כשהראשונה הציעה הפחתת עשרים אחוזים באופן ליניארי, השנייה לא הייתה יכולה לקבל את ההצעה מחמת חוסר סמכות כזאת מצידה. סיבוב דילון ניצל רק בזכות הרשאת הנשיא קנדי למשלחתו לעבור את הנקודות האלה בסך 76 מיליון דולרי ייבוא, וגם ככה כתוצאה מהסיבוב הורדו מכסים תעשייתיים רק בכעשרה אחוזים על ידי הקהילה האירופאית ובמעט פחות על ידי ארצות הברית. בכל זאת נקבע בסיבוב דילון תקדים להורדות הדדיות בין ארצות הברית והקהילה האירופאית, ובמערכת ה-GATT נשמר מומנטום עד חקיקת חוק הרחבת הסחר וסיבוב ה-GATT הבא. לאחר חקיקת חוק הרחבת הסחר, רוב המדינות האחרות דורבנו להסכים לשיטת ההפחתות האמריקאית כדי שלא יחמיצו את ההזדמנות לזכות בגישה מורחבת ביותר לשווקים האמריקאים. הקהילה האירופאית התנגדה להפחתות ליניאריות. היא אמנם הציעה את השיטה הזאת בסיבוב דילון, כאמור, אבל לאחר שארצות הברית אימצה הפעם את השיטה הליניארית, המשלחת האירופאית, בהנהגת צרפת, דחתה אותה לטובת שיטת ההגבלה (écrêtement), במסגרתה הציעה הפחתות בכוונה להגיע לרמת עשרה אחוזי מכס למוצרי תעשייה, חמישה אחוזים למוצרי תעשייה למחצה ואפס אחוזים לחומרי גלם, בסך הכול הפחתת עשרה עד שנים עשר אחוזים, המהווה הפחתה רבה למכסים גבוהים ומועטת למכסים נמוכים. לפי השיטה הזאת הקהילה האירופאית הייתה מפחיתה מכסים הרבה פחות מרוב המדינות הסוחרות החשובות, כי המכסים האירופאים בדרך כלל היו נמוכים ואחידים יותר. לבסוף שיטת ההגבלה נדחתה על ידי מועצת השרים בגלל החישובים המסורבלים שהיא דרשה ובגלל התנגדות ארצות הברית ושאר המדינות המעדיפות את השיטה הליניארית, והוחלט לנקוט בשיטה הליניארית על בסיס ההצעה האמריקאית. לאחר דחיית ההצעה הראשונית וקבלת ההצעה האמריקאית כבסיס למשא-ומתן, הקהילה האירופאית הציעה להתבסס על השוני שבין מכסי ארצות הברית ומכסי הקהילה האירופאית; בעוד מכסי אירופה היו אחידים יחסית, בגלל שהם תוצאת מיצוע מכסי מדינות בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, צרפת, גרמניה ואיטליה, בעוד מכסי ארצות הברית היו מגוונים יותר, כשבעשרים ושניים אחוזי המקרים המכס מתחת לחמישה אחוזים וב-28.1% מהמקרים המכס מעל לעשרים אחוז. לכן הציעה הקהילה האירופאית להתמקד בהפחתת מכסים ברמת שלושים אחוז ומעלה, הגבוהים ממכסי מדינות אחרות בעשרה אחוזים. ארצות הברית העדיפה רמת שישים אחוזים מזערית והפרש של שליש; מדינות אחרות לא התנגדו באופן ממשי להצעה האירופאית. מחמת כישלון למצוא פתרון המקובל על כל המשתתפות, לא נקבעה הגדרה מסודרת שחלה על כל קבוצת מוצרים, אבל השיטה הליניארית נשארה בתור עקרון מנחה. עוד נקבע שהמדינות המשתתפות יגישו לפני תחילת המשא-ומתן רשימות מוצרים יוצאי דופן, שאינן מוכנות להוריד את המכסים עליהם. הרשימה האירופאית כללה הרבה מוצרי טכנולוגיה גבוהה כגון מחשבים, כאשר רשימת ארצות הברית כללה בעיקר נפט ומוצרי צריכה עתירי עבודה. לפי התוכנית המקורית שהתקבלה לפני פתיחת הסיבוב, כל מדינה הייתה צריכה להצדיק את כל יוצאי הדופן ברשימתה באופן רב-צדדי, בפני כל ועדה המאוישת על ידי המדינות האחרות, אך התוכנית לא התממשה במלואה ומתחילת שנת 1965 התקיימו שיחות דו-צדדיות במקום זאת לגבי כימיקלים, ברזל, פלדה, כותנה, אלומיניום ונייר.