cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טארה קאליקו
התפתחויות אחרונות
באוקטובר 2013 הוקם צוות של שישה אנשים לחקור את המקרה מחדש. ב-2016 יצא עדכון לתקשורת כי המידע שגיבשה המשטרה מעיד כי מספר נערים, ובהם האקס של קאליקו, תכננו לחטוף ולאנוס אותה, ולאחר מכן לרצוח אותה. שום אדם לא נעצר לאחר הפרסום הזה. לאחר ההודעה של המשטרה רצו צוות יוצרי דוקומנטרי לאסוף כספים כדי להפיק סרט על המקרה ולראיין את מי שמסר את המידע למשטרה אך משתפי הפעולה עם המשטרה הוטרדו וקיבלו איומים על חייהם וסירבו להתראיין והסרט לא יצא לפועל. היוצרים התריעו בפני הרשויות מדינת אריזונה, בה שהו באיסוף כספים, כי יש מישהו בעיר מגוריה של קאליקו שמחבל בחקירה או מסתיר משהו ומנסה להשאיר את התיק "קר".
מו (עיר)
גאוגרפיה
הקומונה נמצאת כ-40.5 ק"מ מבירת צרפת, פריז. בנוסף, הקומונה נמצאת ליד הנהר מארן.
אקלים
== ערים תאומות ==
יער חולדה
יער חולדה הנקרא גם יער הרצל, נמצא מזרחית לקיבוץ חולדה. היער ניטע לראשונה בשנת 1907 סביב חולדה הישנה לזכרו של בנימין זאב הרצל, חוזה מדינת היהודים שנפטר בשנת 1904. יער חולדה הוא היער הנטוע הראשון של הקרן הקיימת לישראל. ביער נטועים עצי מחט, עצי אשל, עצי חרוב, עצי זית ועצי ברכיכיטון. במקום נמצאת חוות חולדה ובית הרצל שהיוו את מקום ההתיישבות של חולדה הישנה.
נטיעת היער והקמת חוות הלימוד
בנק אנגלו-פלשתינה רכש בשנת 1905 כ-2,000 דונם באזור חולדה עבור התנועה הציונית. ב-1907 החלו בנטיעת עצי זית ביער לזכרו של הרצל. קרן קיימת לישראל הכינה משתלה בלוד ומינתה ב-1908 את האגרונום משה ברמן כאחראי על עבודה זו, שהחל בנטיעות על ידי פועלים ערבים. מעשה זה עורר התמרמרות רבה בקרב פועלים יהודים, שתמהו מדוע יער על שם המנהיג הציוני החשוב ביותר ניטע על ידי פועלים ערבים. כאות מחאה עקרו פועלים מהמושבות באזור את השתילים שנטעו הערבים, אך נטעו אותם מחדש כדי לא לגרום נזק למשתלה.
המנהל הראשון היה האגרונום לואי בריש, אבל חוסר ניסיונו ותנאי השטח שלא היו מוכרים לו הקשו על עבודת הנטיעות. לכן מתוך 12 אלף שתילי זית נקלטו רק שלושת אלפים. בתום שנה פיטר ארתור רופין את בריש ושכר את שירותיו של האגרונום יצחק וילקנסקי, לימים מייסד מכון וולקני. וילקנסקי שינה את פניה של חולדה והפך אותה לחוות לימוד. הוא הוסיף לצד כרמי הזיתים עצי בוסתן, חורש ויער, ביניהם עצי שקד, אורנים, שיטים, ברושים וחרובים. הוא זרע שדות פלחה והקים רפת ולול. ב-1909 הוקמה במקום חווה חקלאית ובית גדול למגורי מנהל החווה שהיה אמור לשמש גם כמוזיאון הרצל. בחצר חולדה התיישבו פועלים שעסקו בנטיעות יער הרצל.
בשנת 1912 תוגברה הנקודה על ידי קבוצת חלוצים שהקימו בחצר משק חקלאי. למקום הובילה דרך עפר לא סלולה ותחנת הרכבת הקרובה הייתה בוואדי צראר, היא תחנת נחל שורק, במסילת הברזל בין ירושלים ליפו, המרוחקת כשני קילומטר מהיישוב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ננטשה החווה והארבה שפשט על הארץ כילה את הנטיעות. עם סיום המלחמה הגיעו לחולדה קבוצות של חלוצים שקידמו את רעיון הנטיעות ויישוב הארץ.
מלחמות והתיישבות
בתקופת מאורעות תרפ"ט, בכ"ח אב, בליל 28 באוגוסט 1929, התנהל בחווה קרב עיקש בין ערביי הסביבה שתקפו אותה לבין המגינים, אשר מנו 24 לוחמים בפיקודם של מתניה אברמסון ואפרים צ'יזיק שנהרג בקרב. אחותו שרה צ'יזיק נהרגה בקרב להגנה על תל חי. הנשים והילדים פונו מבעוד מועד והמגינים פינו את החווה והתבצרו בבית הרצל. בהתערבות המשטרה הבריטית פונו הלוחמים מהבית והמקום נשדד ונשרף. הבריטים סירבו לאפשר ללוחמים לפנות איתם את גופתו של צ'יזיק. שיירי הגופה נותרה בשטח כשבוע, ורק אז הצליחה אחותו לארגן קבוצת חברים שבאה לחולדה בליווי של כוח בריטי, וקברה אותה בחולדה.
לאחר המאורעות טיפלה קרן קיימת באתר ושמרה על היער ועל שרידי החווה. החווה שימשה מרכז אימונים של ארגון ההגנה. בשנת 1931 התיישבו בחווה אנשי קבוצת גורדוניה מפולין, שעברו בשנת 1937 כקילומטר וחצי מערבה אל חולדה החדשה.
ב-1943 ערכו הבריטים בחולדה, לראשונה בתולדות היישוב העברי, חיפושים למציאת נשק המוחזק בצורה בלתי חוקית. הם הצליחו לגלות פגזי מרגמה אחדים, וכתוצאה מכך נעצרו כמה מחברי הקבוצה ונאסרו לתקופות ממושכות.
חולדה חלשה על צמתי הדרכים לירושלים ומילאה תפקיד חשוב במלחמת העצמאות. היא שימשה בסיס יציאה לרוב השיירות שיצאו לירושלים שהייתה תחת מצור. כיום ניצבת בצומת חולדה אנדרטת הגבורה לזכרם של פורצי הדרך לירושלים.
שחזור
במסגרת חגיגות ה-50 למדינה הוכרז המבנה כאתר לשימור. הקרן הקיימת לישראל שיקמה אותו בסיוע המועצה לשיקום אתרים ורשות הטבע והגנים. בשנת 1976 הוקם בה מרכז שדה של משרד החינוך ושל הקרן הקיימת לישראל. ביער הוכשר מסלול סיור טבעתי הכולל את החווה, בית הרצל, האנדרטה לזכרו של אפריים צ'יזיק שנבנתה על ידי הפסלת בתיה לישנסקי, ומשאבות ששימשו לקו אספקת המים לירושלים במלחמת העצמאות. כמו כן במקום "חורשת רחל" לזכרה של רחל המשוררת שנפטרה בשנת 1931 ומחצבה שהופעלה על ידי אנשי חולדה כדי לספק אבנים לבניין בתקופת המאורעות ומאוחר יותר שימשה כמטווח של "ההגנה".
המקום נפתח למבקרים בשנת 2000. היער משתרע על פני שטח בן למעלה מ-200 דונם וכולל חניונים, שולחנות לפיקניק וברזי מים. היער הוא גן לאומי המנוהל על ידי הקרן הקיימת לישראל. מהאנדרטה יוצאת דרך עפר לכיוון חולדה, שמצידיה שדרת דקלי וושינגטוניה. הדרך מסתיימת במצפה טל על שם סגן טל צמח, יליד חולדה, שנהרג בפעילות מבצעית בשנת 2002.
ממערב ליער חולדה נמצאת בריכת בטון גדולה שממנה יצא "קו השילוח" שהזרים מים אל העיר ירושלים הנצורה במלחמת העצמאות, לאחר שהקו הראשי לירושלים חובל.
מצפון וממערב ליער חולדה משתרעים כרמים יפים של יקבי ברקן שבקיבוץ חולדה. בשטחי הכרמים עובר קטע שביל האופניים "סובב לב גזר", שאורכו כ-12 קילומטר, והוא סובב בשטחים חקלאיים של ישובי המועצה האזורית גזר.
בחלק הצפוני-מזרחי של יער חולדה נמצאת בריכת חורף נחל שחם. בבריכה גדלים קנים והיא משמשת בית גידול לדו-חיים ובעלי חיים נוספים.
חגי אשד
חגי אשד (אידלשטיין; 7 באוקטובר 1928 – 18 בנובמבר 1988) היה עיתונאי וסופר ישראלי, חבר מערכת "דבר" מ-1954 ועד מותו.
קורות חיים
אשד נולד ב-1928 בתל אביב בשם אברהם שלמה אידלשטיין, הצעיר משלושת ילדיהם של אסתר לבית כ"ץ ויהודה אידלשטיין, ונקרא על שם ר' אברהם שלמה האיתמרי, אביו של הרב אליהו הכהן מאיזמיר, מאבותיו של יעקב כ"ץ, סבו מצד אמו. אביו היה מחנך עברי, עיתונאי וסופר, חבר מערכת "הבוקר" במשך 24 שנים.
בגיל 15 התגייס אשד ללח"י. עם קום המדינה אימץ את כינויו המחתרתי, "חגי", לשמו, ואת שם משפחתו עִברת: הוא נטל מן השם "אידלשטיין" שלוש אותיות, והחליפו ב"אשד". בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1954 הצטרף לעיתון "דבר" והיה חבר מערכת העיתון עד מותו. הוא שימש בתפקידים רבים בעיתון: עורך חדשות, כתב ופרשן מדיני, קורספונדנט בלונדון, ולבסוף – פרסם מאמרים בנושאים מדיניים והיה בעל טור קבוע שהוקדש לפרשנות וביקורת. הוא שלח ידו במלאכות עיתונאיות רבות: רפורטז'ה ומסה, עריכה וביוגרפיה, מחקר וביקורת.
חקר את "העסק הביש" (פרשת לבון), וחיבר דו"ח שהגיש דוד בן-גוריון לממשלת ישראל ב-1964 (הדו"ח הופיע כעבור 15 שנה בספרו של אשד "מי נתן את ההוראה"- והטיל את עיקר האחריות על שר הביטחון דאז, פנחס לבון).
היה שותף לשמעון פרס בחיבור הספר "כעת-מחר" (ירושלים 1978), שביקש להציע "רעיונות לחידוש פניה של ישראל לאחר כשלושים שנות עצמאות ממלכתית ולקראת שנת 2000". ב-1988 הופיע ספרו "מוסד של איש אחד", ביוגרפיה של ראובן שילוח, ממייסדי קהילת המודיעין הישראלית.
ב-1955 נישא אשד לוורה אלישיב, עיתונאית (בתו המאומצת של המחנך מרדכי אלישיב (פרידמן)), שאותה הכיר בבית ברל. היו אלה נישואים משבריים וטעוני מתח, והם הסתיימו באווירה קשה כעבור 13 שנה.
ב-1969 נישא לעליזה יעקבי, ובני הזוג היו הורים לשתיים: אריאלה (1970) ועופרה (1973).
אשד נפטר בנובמבר 1988, בגיל 60.
בשנת תשנ"ב-1991 ראה אור הקובץ "זה לא רק החום המלוח", ובו מבחר ממאמריו.
ספריו
לאחר מותו:
סמל איי הבתולה הבריטיים
על המגן מוצגת גברת לבושה לבן, האוחזת במנורת שמן מוזהבת, וסביבה 11 מנורות שמן נוספות על רקע של שדה ירוק. הגברת היא אורסולה הקדושה, עליה מסופר שיצאה במסע עלייה לרגל עם 11,000 בתולות נוספות.
כאשר גילה כריסטופר קולומבוס את האיים בשנת 1493, האיים הזכירו לו את סיפור הבתולה, ולכן קרא להם על שמה. הסמל מנציח את סיפור הבתולה.
ספאד וב
קריירת משחק
וב נלקח בבחירה ה-87 של דראפט ה-NBA 1985 על ידי דטרויט פיסטונס, אך שוחרר ממנה לפני פתיחת העונה וחתם על חוזה באטלנטה הוקס. במהלך עונת הרוקי שלו זכה בתחרות ההטבעות, לאחר שגבר על חברו לקבוצה דומיניק וילקינס עם שתי הטבעות מושלמות (ציון 50) בסיבוב הגמר, ובכך הפך לזוכה הנמוך ביותר בתולדות התחרות. ב-5 עונותיו הראשונות באטלנטה קלע 6.7 נקודות בממוצע למשחק כמחליפו מהספסל של דוק ריברס, ובעונת שובץ בחמישייה הפותחת לצידו של ריברס.
וילהלם גרים
וילהלם קארל גרים (בגרמנית: Wilhelm Carl Grimm;י 24 בפברואר 1786 – 16 בדצמבר 1859) היה סופר גרמני, אחיו הצעיר של יעקוב גרים, הזכורים בתור הצמד האחים גרים.
הוציא בשנת 1825 מהדורה מצומצמת למעשיות אלו בשם המהדורה הקטנה, וזאת עקב הביקורות הקשות לגבי המהדורות הרגילות.
ספאד וב
קריירת משחק
בקיץ 1991 הועבר בטרייד לסקרמנטו קינגס, וב-4 עונותיו בקבוצה שימש כרכז הפותח שלה ורשם ממוצעים של 13.7 נקודות ו-6.7 אסיסטים למשחק. בעונת הוביל את כל שחקני הליגה באחוזי קליעה מקו העונשין, עם 93.4%. לאורך תקופתו עם הקינגס לא הצליחה הקבוצה להעפיל לשלב הפלייאוף, וניצחה בכ-37% בלבד ממשחקיה.
לקראת עונת נשלח בטרייד בחזרה לאטלנטה הוקס, ולאחר 51 משחקים הועבר בטרייד נוסף למינסוטה טימברוולבס.
וילהלם גרים
ספרים נוספים שהוציא: "סיפורי גיבורים גרמנים" (1829), "שירת רולאנד" (1838) ו"כור הזהב" (1840). בשנת 1835 התמנה לפרופסור באוניברסיטת גטינגן.
וילהלם גרים נולד בהנאו במדינת הסן בגרמניה ובשנת 1803 הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת מרבורג, שנה לאחר שאחיו יאקוב החל ללמוד שם. כל חייהם של שני האחים עברו ביחד. בימי הלימודים, הם חלקו מיטה ושולחן יחדיו. כתלמידים, היה להם שתי מיטות ושני שולחנות באותו חדר. הם תמיד חיו תחת קורת גג אחת, וחלקו את ספריהם ורכושם. בשנת 1825 נשא וילהלם לאישה בת של רוקח בשם הנרייט דורותי ווילד בגיל 39. נישואיו של וילהלם לא הפריעו בשום דרך להרמוניה של האחים. לווילהלם והנרייט היו ארבעה ילדים: יאקוב גרים (3 באפריל 1826 - 15 בדצמבר 1826), הרמן פרדריך גרים (6 בינואר 1828 - 16 ביוני 1901), רודולף ג'ורג' גרים (31 במרץ 1830 - 13 בנובמבר 1889), וברברה אוגוסט לואיס פאולין מרי (21 באוגוסט 1832 - 9 בפברואר 1919). וילהלם גרים מת בברלין עקב זיהום בגיל 73.
ספאד וב
קריירת משחק
בקיץ 1996 עזב את ה-NBA וחתם על חוזה בסקאליג'רה ורונה מליגת העל האיטלקית.
במהלך עונת שיחק לתקופות קצרות באורלנדו מג'יק ובאיידהו סטמפיד מליגת ה-CBA, בטרם פרש ממשחק.
אברהם נוחם
ביוגרפיה
אברהם נוֹחַם נולד בשנת 1923 בירושלים להוריו, שמואל (1899-1988) ושרה (1900-1987). משפחת אביו של אברהם נוחם, שמואל נחמה, עלתה לארץ ישראל מיוון בתחילת המאה ה-18. אימו, שרה, היא ממשפחת עזרא מחברון, משפחה אשר עלתה לארץ מספרד לאחר גירוש היהודים שם ב-1492. אביו של שמואל, רחמים נחמה (1864-1970), נולד בין חומות העיר העתיקה והיה בין מייסדי שכונת יגיע כפיים (1906) בירושלים ועבד כאח בבית החולים אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
אברהם הוא הבכור בין 8 אחים ואחיות, במשפחתו דיברו בשפת הלדינו.
נוחם היה מעורב במסגרת פעילות ארגונית ורעיונית מפלגת פועלי ארץ ישראל- מפא"י וכך גויס לארגון ההגנה ב-1945 ועם תחילת ההתקפות של הערבים שירת שלוש שנים כחובש צבאי, רובם כחובש גדודי. במלחמת העצמאות נלחם בקרבות בירושלים ובסביבתה. כמו כן נטל חלק במלחמת קדש, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
אברהם היה נשוי לארינה ז"ל מבית נגלר, להם נולדו בת, ליאור, ובן, אמיר.
אברהם נשוי לבלה מבית קיל, אשר עלתה מריגה, לטביה. אברהם ובלה הורים לדניאל ומיכאל (בניה של בלה מנישואיה הקודמים, שאותו אימץ), שרילי ונילי.
ציורים – סגנון אמנותי
אברהם נחם נכנס לתחום האמנות במטרה לנסות להביע השקפת עולם ציונית ויהודית, בצורה אמנותית (ולא רק בכתובים), בפיסול ובעיקר בציור. תחילה, הוא החליט להתמקצע מבחינה טכנית ולכן בשנים הראשונות יצירתו עסקה במגוון נושאים: נופים, דיוקנאות, טבע ודומם. בהמשך נושאי הציורים הפכו להיות רוחניים, ציוניים ולאומיים: ירושלים, דמויות תנ"כיות (מאברהם ועד ישעיהו ), דמויות היסטוריות (מהרמב"ם ועד דוד בן-גוריון). הסגנון האמנותי הוא מעורב ורב תחומי.
פסלים
פסליו ברובם מציגים ביטויים של זוגיות בסגנון סימבולי מודרני.
משה סלוחובסקי
משה סלוחובסקי (נולד ב-1958) הוא פרופסור חבר, ראש המכון להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים וראש מרכז לייפר ללימודי נשים ומגדר. היה ראש תוכנית "אמירים" לתלמידים מצטיינים.
ראשית חייו
סלוחובסקי נולד וגדל בירושלים. הוריו למדו באוניברסיטה העברית.
פעילות אקדמית
למד לתואר ראשון ושני במחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנים 1980 עד 1986. לאחר סיום המוסמך למד שנה לתואר מוסמך בפריס, ואת עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטת פרינסטון בנושא פולחן הקדושים בפריז בימי הביניים המאוחרים. את עבודת הפוסט-דוקטורט ביצע במכון הטכנולוגי של קליפורניה. הוא שב לירושלים ב-1995 ומאז מלמד בחוג להיסטוריה. סלוחובסקי מכהן בקתדרה על שם פולט וקלוד קלמן לתולדות יהדות צרפת. תחומי העיסוק שלו הם היסטוריה צרפתית, היסטוריה של המיניות, היסטוריה דתית והיסטוריה של קולוניאליזם. סלוחובסקי מרכז מזה שלוש שנים את קבוצת הקריאה ההומו-לסבית של מרכז לייפר (שמתקיימת במרכז הגאה בתל אביב). בין 2014 ל-2017 היה ראש החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית.
כריסי טיגן
כריסטין דיאן "כריסי" טיגן (באנגלית: Christine Diane "Chrissy" Teigen; נולדה ב-30 בנובמבר 1985) היא דוגמנית, אשת טלוויזיה וסופרת אמריקאית, שערכה את הופעת הבכורה שלה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד בשנת 2010, ובהמשך הופיעה על השער של אותו מגזין במהדורה לציון 50 שנה לצידן של נינה אגדל ולילי אולדרידג' בשנת 2014. היא גם הנחתה את התוכנית "קרב הליפסינק" ביחד עם אל אל קול ג'יי בערוץ Paramount Network.
ראשית חייה
טיגן נולדה בדלתה, יוטה, ארצות הברית. אמה תאילנדית ואביה ממוצא נורווגי. שם המשפחה שלה מבוטא / taigen / על ידי המשפחה, אם כי לימים היא העדיפה את ההגייה ה"שגויה" של / ti.gen /. אביה של טיגן עבד כחשמלאי והמשפחה עברה תכופות ממקום למקום. לאחר שהתגוררה בהוואי, איידהו ובוושינגטון, המשפחה התיישבה בסופו של דבר בהנטינגטון ביץ', קליפורניה כאשר טיגן הייתה נערה. טיגן למדה בתיכון סנוהומיש במדינת וושינגטון, שם הייתה מעודדת. היא התגלתה על ידי צלם בזמן שעבדה בחנות גלישה.
קריירה
היא מיוצגת ברחבי העולם על ידי סוכנות הדוגמנות IMG Models בניו יורק. היא הפכה ל-IGN Babe בשנת 2004 ודוגמנית מחליפה בתוכנית Deal or No Deal לשנים 2006–2007. ביולי 2007 היא הופיעה על שער לוח השנה של מגזין מקסים.
הקמפיינים שלה כוללים את:
היא שימשה גם כמארחת ומנחה חוזרת ותורמת ב-!FUSE/MSG ,MTV ,TMZ ,E ובתוכנית Extra לצד מריו לופז, והופיעה בתוכניות הטופ מודל הבאה של אמריקה וב-Watch What Happens Live עם אנדי כהן. באביב 2013 היא התארחה בותוכנית הריאליטי Model Employee בערוץ VH1.
טיגן הופיעה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד בשנת 2010, וזכתה לתואר "רוקי השנה". חברתה ועמיתתה, הדוגמנית ברוקלין דקר, הציגה אותה בפני האנשים בספורטס אילוסטרייטד כדי ללהק אותה. היא גם הייתה חלק מגיליונות בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד של השנים 2011, 2012, 2013 ו-2014. בשנת 2014 היא הופיעה על השער של ספורטס אילוסטרייטד במהדורה לציון 50 שנה לצידן של נינה אגדל ולילי אולדרידג'.
בנוסף לספורטס אילוסטרייטד, טיגן הופיעה על שערי המגזינים "Ocean Drive", קוסמופוליטן, ובמאמרים ראשיים של ווג האיטלקי, אסקוויר, Galore ,Glamour וקוסמופוליטן.
פרויקטים צדדיים אחרים שלה כוללים עיצוב מלתחת קפסולה עם מעצבת בגדי הים דיניילה ברזיל (שעלתה לראשונה בשבוע אופנת השחייה של מרצדס-בנץ במיאמי בקיץ 2011) והופיעה כדמות מובילה במשחק הווידאו "Need for Speed: The Run" של EA Sports.
כשהיא לא עובדת בעולם דוגמנות האופנה, טיגן מבשלת וכותבת. היא הופיעה גם בספיישל נוסף בערוץ הבישול בפברואר 2013, תחת הכותרת Chrissy Teigen's Hungry, כשהיא מפרטת את תפריט הטעימות לחתונה שלה עם ארוסה אז ג'ון לג'נד. טיגן צילמה לאחרונה ספיישל בערוץ הבישול בשם "Cookies and Cocktails".
בשנת 2012, זכה טיגן בתואר "החברה החדשה שלנו" של ערוץ ספייק TV. בשנת 2013 הופיעה טיגן בקליפ המוזיקלי של בעלה ג'ון לג'נד לשיר "All Me Me", אשר היה בהשראת מערכת היחסים ביניהם. באפריל 2014 הופיעה טיגן בסדרה "Inside Amy Schumer", כששיחקה גרסה בדיונית של עצמה כיועצת לענייני זוגיות. טיגן הופיעה כשופט בתוכנית הבישול "Snack-Off" של ערוץ MTV2. בינואר 2015 הופיעה טיגן ככוכבת אורחת בסדרה "מינדי" כחברתו של האיש לו מינדי איבדה את בתוליה. באפריל 2015, טיגן גם הנחתה את התוכנית "קרב הליפסינק" ביחד עם אל אל קול ג'יי בערוץ Paramount Network. טיגן הגישה יחד עם לודאקריס את טקס פרסי בילבורד למוזיקה. מספטמבר 2015 ועד יוני 2016, היא הייתה סטייליסטית האוכל בתוכנית האירוח "FABLife" של טיירה בנקס.
ב-18 בספטמבר 2018, טיגן הוציאה את ספרה השני, תחת הכותרת "Cravings: Hungry For More". במקביל, טיגן הוציאה ליין של כלי מטבח תחת שם המותג "Cravings" על ידי טארגט.
בפברואר 2019 הוכרזה טיגן כשופטת בסדרת התחרות הקומית Bring the Funny של רשת NBC. ב-4 בנובמבר, השיקה טיגן אתר בישול משלה, Cravings by Chrissy Teigen, המציג מתכונים חדשים, הצעות לכלי מטבח, אנקדוטות לטיולים וטיפים, ומציג היבטים של חייה המקצועיים והאישיים של טיגן.
טיגן מככבת בימים אלה בתוכנית Chrissy's Court, סדרת ריאליטי בסגנון השופטת ג'ודי, שעלה לראשונה באפריל 2020 בשירות קוויבי. טיגן משמשת גם כמפיקה המנהלת של התוכנית.
אקטיביזם
טיגן תרמה לארגון הורות מתוכננת בשנת 2015 בעקבות אירוע הירי בקולורדו ספרינגס, במדינת קולורדו, ושוב בשנת 2018. היא תומכת בזכויות המהגרים, ונשאה נאום באירוע מטעם Families Belong Together בלוס אנג'לס.
טיגן היא מבקרת מוצהרת של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. ביוני 2018 היא תרמה 72,000 דולר ל-ACLU לזכר יום הולדתו ה-72 של טראמפ. טיגן ובעלה תמכו באליזבת וורן במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020.
חיים אישיים
טיגן התחתנה עם הזמר ג'ון לג'נד ב-14 בספטמבר 2013 בקומו, איטליה. לג'נד הציע נישואין לטיגן בדצמבר 2011, לאחר ארבע שנים של הכרות; הם נפגשו לראשונה על הסט של הקליפ המוזיקלי שלו משנת 2006 לשיר "Stereo". יש להם שני ילדים, בת, לונה, ילידת 14 באפריל 2016 ובן, מיילס, יליד 16 במאי 2018. שני הילדים התפתחו באמצעות הפריה חוץ-גופית. היא דיברה בגלוי על המאבק שלה עם דיכאון לאחר לידה.
ב-2020 הזוג ציפה לילד שלישי, אך בספטמבר, בחודש החמישי להריונה, עברה טיגן לידה שקטה, שבה נולד בנם, ג׳ק.
ב-4 בפברואר 2021 חשפה טיגן כי עברה לניתוח לטיפול באנדומטריוזיס, מחלה גינקולוגית כרונית ורב מערכתית ממנה היא סובלת. המחלה פוגעת בכ-10% מהנשים, ובמקרים רבים היא עלולה לגרום לקשיי פוריות.
ביוני 2023 הודיעה על לידת בנה, שנולד מאם פונדקאית, וורן אלכסנדר, על שמה של הפונדקאית שלהם אלכסנדרה.
11:14
עלילת הסרט מתארת השתלשלות אירועים שגורמים לשתי תאונות דרכים בו-זמנית בלילה אחד, בעיירה אמריקאית קטנה. העלילה איננה ליניארית, אלא האירועים מוצגים מחמש פרספקטיבות שונות של הדמויות המעורבות, והסיפור נשלם בהדרגה כמו פאזל, בעוד הדמויות פועלות לפי אינטרסים אנוכיים, וכל אחת מהן מקבלת החלטה שגויה, בניסיון להציל את עורה ברגעי דחק ומצוקה.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-16 במאי 2003 בפסטיבל הקולנוע בקאן, אך הסרט הופץ לקהל הרחב רק במהלך שנת 2005 וזכה לביקורות חיוביות בדרך כלל.
מבנה
זהו סרט אנתולוגיה המורכב מחמש אפיזודות שאירועיהן האקראיים לכאורה, מובילים לשתי תאונות דרכים המתרחשות בשעה 11:14 בלילה אחד, בשני מקומות שונים במידלטון, עיירה אמריקאית מנומנמת. מבחינה כרונולוגית, האירועים נפרשים על פני 40 דקות, מהשעה 10:54 עד 11:34, ונקודת הזמן 11:14 מחלקת את פרק הזמן הזה לשני חלקים בני 20 דקות: ההתרחשויות שהובילו לתאונות, ואלה שבעקבותיהן, ומוצגות ונמשכת עשרים דקות. הקשר בין שתי התאונות מתברר כאשר האפיזודה האחרונה סוגרת מעגל עם הראשונה, והסרט מסתיים באותה נקודת זמן שבה התחיל.
למכוניות ולמפתחות המכוניות, יש תפקיד בהנעת העלילה וקידומה, כמו לכל אחד מהשחקנים. מרכזיותן של המכוניות בסרט, מוטרמת בכתוביות הפתיחה המעוצבות כמכוניות נעות בכביש במהירויות שונות, פונות בפינות רחובות ועוצרות בצמתים.
סדר כרונולוגי של האירועים
הנערה שרי טוענת שהיא בהיריון ודורשת 500 דולר למימון הפלה משני אבות פוטנציאליים, כל אחד בנפרד: בן זוגה דאפי נִיקוֹלְס, והיזיז שלה ארון לואיס. ארון בא אל ביתה מעט לפני השעה אחת עשרה בלילה לתת לה המחאה, והם יוצאים לבית הקברות שמאחורי ביתה כדי לקיים מגע מיני חפוז מתחת למצבה. מתנודות גופם נשבר ראש פסל המלאך שעל המצבה, נופל ומוחץ את ראשו של ארון. שרי מחליטה להפליל את דאפי ברצח, ולשם כך היא צריכה להשיג את כדור הכדורת שלו, שעליו חרות שמו, כדי "לשתול" את הכדור במקום. היא מתקשרת לחברתה סְטֵף ומספרת לה שדאפי תפס אותה עם ארון והוא זועם. בינתיים, לדאפי אין כסף לתת לשרי. לכן הוא נוסע לחנות הנוחות שבה עובדים הוא וצעירה בשם באזי, ולוחץ על באזי לתת לו את הכסף שבקופה ולביים שוד, אבל היא מסרבת מחשש שתאבד את מקום עבודתה, והוא שולף אקדח ומאיים עליה. באותו הזמן יוצאים שלושה נערים לנסיעה פרועה ברחובות העיירה: מארק, הנוהג במסחרית של אמו, וחברו אדי, עוברים בחנות הנוחות וקונים סופגניות להשליך מהמכונית תוך כדי נסיעה לשם שעשוע, ואוספים את טים שמביא איתו ארגז ספרים ישנים לשרוף.
שרי חוזרת מבית הקברות הביתה נסערת. מאחר שבדרך היא איבדה את צרור המפתחות שלה, שרי מבקשת מאביה פרנק מפתח ל"הונדה" הישנה והמקרטעת שלו. בצאתה, עוברים במקום הנערים במסחרית ומספרים שהם ראו את דאפי בחנות, והיא נוסעת לשם. פרנק יוצא לטיול לילי עם הכלב מוליגן, ובעוברם בבית הקברות, הוא מוצא את המפתחות של שרי ואת גופתו של ארון. מחשש ששרי הרגה את ארון בעקבות תקיפה מינית ועלולה להסתבך, פרנק קובר את ראש הפסל, אחר כך פושט את חולצתו, עוטף בה את ראש הגופה ומכניס אותה לתא המטען במכוניתו של ארון. הוא נוסע משם, עוצר על גשר בכניסה לעיירה, ובשעה 11:14 פרנק משליך את הגופה מהגשר. בכביש למטה נוהג גבר בשם ג'ק לוין כשהוא שתוי, ומשוחח בטלפון עם מישהי. הגופה נופלת על מכוניתו של ג'ק שסוטה ועוצרת בשול הכביש. ג'ק חושב שפגע בצבי.
בזמן שפרנק עסוק בסילוק הגופה מבית הקברות, שרי מגיעה לחנות כאשר דאפי ובאזי מתווכחים על ביום שוד. מאחר שהכדור נמצא בתוך מכוניתו הנעולה של דאפי, שרי נכנסת לחנות, מבקשת לשוחח עם דאפי ומתגפפת איתו בחדר אחורי בניסיון לכייס את המפתחות מהמעיל שלו. באזי משתעשעת באקדח שדאפי השאיר על הדלפק, ופולטת ירייה שמרסקת את שמשת המקרר. דאפי המבוהל לוקח מבאזי את האקדח, מוציא את שרי מהחנות, לבקשתה משאיל לה את מעילו עם המפתחות, והיא גונבת את הכדור. כעת באזי מסכימה לביים שוד ולחלק את הכסף ביניהם, אך מאלצת את דאפי לירות בזרועה כדי לשוות אמינות לשוד, ואז מזעיקה אמבולנס. שרי רואה את אירוע הירי מבעד חלון החנות, מתקשרת להודיע למשטרה, מוסרת פרטים מפלילים ונוסעת מהמקום. דאפי יוצא מהחנות עם הכסף, מוצא ששרי השאירה את המפתחות על מושב המכונית, ונוסע. שרי חוזרת לבית הקברות ומספיקה לראות את מכוניתו של ארון יוצאת משם. היא נכנסת פנימה מבוהלת ולא מוצאת את הגופה, שומטת מידיה את כדור הכדורת, חוזרת למכוניתה ולא מצליחה להניעה. בייאושה, היא מתקשרת לג'ק שנמצא בכניסה לעיירה בדרכו לביתו ומבקשת שיבוא לאסוף אותה, כי היא רוצה לברוח עוד באותו לילה. מתברר שהיא לא הייתה בהיריון, אלא סחטה את דאפי ואת ארון כדי לברוח מהעיירה עם ג'ק. דאפי מגיע במכוניתו וצועק לה שהביא את הכסף. שרי עונה שהיא לא מצליחה להניע את ה"הונדה", מסיימת את השיחה עם ג'ק והולכת לעבר דאפי.
שלושת הנערים ממשיכים להתפרע ברחובות ומשליכים מהמסחרית ספר בוער. אדי פותח חלון ומשתין החוצה תוך כדי נסיעה. מארק מתרגז, במכונית מתפתחת קטטה, וכאשר שרי הולכת מה"הונדה" המושבתת אל דאפי, בשעה 11:14 הטלפון שלה מצלצל, היא משתהה באמצע הכביש, המסחרית פוגעת בה והיא נהרגת במקום. דאפי הנזעם יורה שתי יריות שפוגעות בשמשה האחורית של המסחרית הנמלטת. אחרי שברחו, מתברר לנערים שמעוצמת הפגיעה, חלון המסחרית נטרק וכרת את איבר המין של אדי. טים מתנדב לחזור לקחת את האיבר הכרות כדי לנסוע לבית החולים לחבר אותו חזרה. למקום התאונה מגיע השוטר ג'ורג' שרואה את דאפי רוכן על שרי עם אקדח, עוצר אותו ומודיע שדאפי חשוד ששדד את החנות וירה במוכרת. לא רחוק משרי המתה, ג'ורג' מוצא את האיבר הכרות ומזעיק אמבולנס. מגיע האמבולנס שפינה קודם את באזי הפצועה, וכאשר היא רואה את דאפי העצור, באזי מודה ששיתפה פעולה בשוד, ונעצרת איתו.
טים חוזר למקום הפגיעה בשרי ומנסה לגנוב מהאמבולנס את האיבר של אדי, אך הפרמדיקים תופסים אותו. באותו זמן, פרנק המחפש את הצבי, רואה את האמבולנס ובסמוך לו את ה"הונדה" שלו, ניגש לפרמדיקים ושואל בבהלה לגורל בתו שרי. טים מנצל את היסח הדעת ובורח אל חבריו במסחרית, כשהאיבר בידו. הם מתאמים גרסאות לגבי נסיבות האירוע וממשיכים לנסוע לבית החולים,
סדר האפיזודות המוצג לצופים
שעונים שונים מציגים את זמני תחילת כל אפיזודה (בהתאמה: שעון המכונית של ג'ק; שעון המסחרית של הנערים; שעון מכשיר הווידאו של פרנק; שעון קיר בחנות; רדיו-שעון בחדר של שרי). חפיפת הזמנים בין האפיזודות מתבטאת בצלצול פעמון הכנסייה המורה על השעה, בסירנות של ניידת המשטרה והאמבולנס, בקול יריות האקדח של דאפי, בשירים הנשמעים ממכשירי רדיו במכוניות שונות בנקודת זמן נתונה, וכן במכוניות המעורבות החולפות זו על פני זו במהלך ההתרחשויות. נוכחותה של מכונית כלשהי מוסברת בהקשר של אפיזודה נתונה, אך מנותקת מהקשר כאשר היא מופיעה באפיזודה אחרת.
הפקה
גרג מרקס הציע בתחילה להילרי סוונק את התפקיד של שרי, אולם אחרי שהיא קראה את התסריט, דווקא הדמות של באזי "דיברה" אליה, ומאחר שהתפקיד במקורו נכתב כדמות גברית, סוונק ביקשה ממרקס לשכתב את הדמות לנשית
בנוסף לאזור High Street בעיירה מורפארק שבקליפורניה, לפי כתוביות הסיום שימשו כאתרי צילום גם הערים אלטדינה  ופירו  בקליפורניה, וכן צ'למספורד  שבמסצ'וסטס. תקציב ההפקה עמד על 6 מיליון דולר.
ביקורות
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט דירוג של 92% דעות חיוביות על בסיס 12 ביקורות. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 65 (מתוך 100) על בסיס ארבע ביקורות שהוגדרו "חיוביות בדרך כלל".
מיק לסאל כתב בסן פרנסיסקו כרוניקל שמדובר בקומדיה שחורה יצירתית וחכמה, והסרט מוצלח לא רק משום שמרקס מספר רומן הבנוי כפאזל, אלא משום שזהו סיפור טוב באמת, שבו רוב הדמויות פועלות ממניעים נסתרים וחייהן נשזרים זה בזה לא במקרה, אלא כתוצאה ישירה של הפעולות שהן נוקטות. באופן דומה, דקלאן קוקראן הביע דעה שזוהי יצירה קטנה, אפלה ומצחיקה בסגנון טרנטינו, עם סיפורים שזורים ודמויות מוזרות, והסרט מחפה על פגמיו באומץ. קוקראן מוסיף שהאופן שבו מסופר הסיפור מוצלח בזכות הדמויות הביזאריות, הנימה האפלה, העוקץ האלים, והאופן שבו מרקס מעניק לכל דמות קול ומניע משלה. בנוסף, קוקראן מציין לחיוב את הפסקול האפקטיבי והצילום בצבעים אפלים ועמומים. סקוט טוביאס כתב שגרג מרקס תיזמר במיומנות סדרת אירועים השזורים זה בזה, אך הבחירה שלו במבנה הדומה לסרטים כגון "ממנטו", "ספרות זולה" ו"ראן לולה ראן", איננה אלא ראוותנות. טוביאס מסכם את ביקורתו בכך שעצם צירוף חלקי הפאזל אינו הישג כשלעצמו, אלא, כפי שמוכיח "ממנטו", התמונה הגדולה היא המשמעותית. סטלה פאפאמייקל כתבה שמדובר באנסמבל שחקנים מבוזבז, כגון הילרי סוונק זוכת האוסקר, ובמקום דמויות עגולות, השחקנים אינם אלא אביזרי תפאורה בתרגיל שגרתי של בניית עלילה. פיליפ פרנץ' כתב בגארדיאן הבריטי שמדובר בייצוג גרוע של הסוגה הקולנועית של מותחנים המספרים סיפורים שונים המתבררים כקשורים זה לזה, והסרט לא מעניין כפי שהוא נשמע.
ליסה נסלסון כתבה ב"וראייטי" שכטירון עם עתיד מבטיח, גרג מרקס משלב את חוסר המזל של עשר דמויות לכדי מכלול מהנה ומבדר, וזוהי קומדיה שחורה המלהטטת בביטחון בין נקודות מבט רבות וחופפות.
סיפון טיסה
סיפון טיסה בנושאת מטוסים הוא המשטח ממנו ממריאים ועליו נוחתים כלי טיס. למעשה, זהו מעין שדה תעופה קטן בים. באוניות קטנות יותר, שמשימתן העיקרית אינה תעופה ימית, קיים לעיתים משטח לנחיתת והמראת מסוקים או מטוסים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית (VTOL). גם משטח זה נקרא סיפון טיסה.
סיפוני טיסה מוקדמים
סיפוני הטיסה הראשונים היו משטחי עץ משופעים שהותקנו מעל. הטייס הראשון שהמריא מסיפון כזה היה יוג'ין אילי. הוא עשה זאת ב-14 בנובמבר 1910 מסיפון טיסה שהותקן על הסיירת בירמינגהם, של צי ארצות הברית. חודשיים מאוחר יותר, ב-18 בינואר 1911, הנחית אילי מטוס קרטיס דגם D על משטח שהותקן בסיירת המשוריינת פנסילבניה, שעגנה במפרץ סן פרנסיסקו, תוך שהוא עושה שימוש בפעם הראשונה בוו עצירה. איש שירות האוויר של הצי המלכותי, קומנדר צ'ארלס ראמני סמסון היה הראשון שהמריא מעל אונייה שהייתה בתנועה: סמסון המריא ב-9 במאי 1912 מעל סיפון אוניית המערכה אה"מ היברניה במטוס שורט S.27, כאשר האונייה הפליגה במהירות 10.5 קשר (19.4 קמ"ש). מהירותם של המטוסים באותה תקופה הייתה נמוכה מאוד, ולכן ניתן היה להמריא מעל משטח קצר כאשר האונייה הפליגה אל הרוח. בשנים שלאחר מכן הותקנו משטחי המראה על צריחי תותחים של סיירות ואוניות מערכה. האונייה הראשונה בה הותקן משטח כזה הייתה אוניית המערכה הבריטית אה"מ ריפאלס. בדרך זו ניתן היה לשגר מהאוניות מטוסי סיור, אך לא הייתה כל דרך להנחית אותם חזרה על האונייה, והטייסים נאלצו להגיע אל היבשה לנחיתה, או לנטוש אותם בים.
הפעם הראשונה בה הונחת מטוס על אונייה הייתה ב-2 באוגוסט 1917. בתאריך זה הנחית בהצלחה מפקד טייסת אדווין האריס דאנינג מטוס מדגם סופווית' פאפ על משטח המראה שהותקן על סיירת המערכה אה"מ פיוריוס, שהייתה בתנועה. אונייה זו הוסבה לנושאת מטוסים על ידי התקנת סיפון טיסה משופע בחלקה הקדמי. סידורי הנחיתה על "פיוריוס" היו בעייתיים: כדי לנחות היה על המטוס לתמרן סביב ה ולהגיע לנחיתה על סיפון הטיסה. נחיתתו של האריס בוצעה בהצלחה במהלך סדרת ניסויים, והאריס הצליח לחזור על כך גם בניסיון נוסף שעשה למחרת. ואולם, בניסיון השלישי התפוצץ אחד מגלגלי המטוס שהתהפך ונפל לים. האריס נהרג, ובכך רשם שיא מפוקפק והיה לאדם הראשון שנהרג במהלך נחיתות על נושאות מטוסים. בשל כך הוחזרה האונייה למספנה, ובה נבנה סיפון טיסה שנועד לנחיתה באורך 91 מטרים בחלקה האחורי. מתחת לסיפון זה נבנה האנגר חדש. עם זאת, המבנה העילי המרכזי נותר במקומו, ומערבולות הרוח שנגרמו בשל מיקומו השפיעו לרעה על סיפון הטיסה.
סיפוני טיסה באורך מלא
נושאת המטוסים הראשונה שהייתה בעלת האפיונים של נושאות המטוסים המודרניות הייתה אה"מ ארגוס. זו הייתה אוניית נוסעים שהוסבה לנושאת מטוסים על ידי התקנת סיפון טיסה מעץ לכל אורכה, ללא כל מבנה עילי שהיה עלול ליצור הפרעות בזרימת האוויר במהלך ההמראות והנחיתות. מכיוון שלא היו לאונייה ארובות (כדי לא לגרום להפרעות על סיפון הטיסה) נפלטו גזי הפליטה של המנועים ממפלטים מתחת לסיפון הטיסה בחלקה האחורי של האונייה, דבר שגרם ל"קפיצה" לא רצויה של המטוסים דווקא בעת הגישה הסופית לנחיתה. מרכיב נוסף שלא היה על הסיפון, בשל הרצון לשמור אותו נקי מהפרעות, היה צריח היגוי (Conning tower), שלהיעדרו לא נמצא פתרון משביע רצון. נעשו כמה ניסיונות לפתור את הבעיה, ובהם התקנת מבנה עילי בצידו הימני של סיפון הטיסה. הבחירה בצד זה הייתה בשל העובדה שמנועי הבוכנה של המטוסים באותה תקופה יצרו מומנט פיתול שגרם למטוס לפנות שמאלה, והביא לסבסוב של המטוסים לשמאל בעת המראה. בשל כך הוצב המבנה העילי מימין, כדי למנוע התנגשות של המטוסים בו. "ארגוס" נותרה בסופו של דבר ללא מבנה עילי, אך בנושאות המטוסים הבאות שנבנו עבור הצי הבריטי, אה"מ הרמס ואה"מ איגל נבנה מבנה עילי בצידו הימני של סיפון הטיסה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוסבו סיירות מערכה לנושאות מטוסים. אוניות אלה התאימו לתפקיד מכמה היבטים: ראשית, אמנת וושינגטון שנחתמה ב-1922 הגבילה את מספרן של אוניות השטח הגדולות שהיה מותר לכל מדינה להחזיק, אולם לא הטילה מגבלות על בניית נושאות מטוסים. מכיוון שכך, הסבתן של סיירות מערכה לנושאות מטוסים הייתה פתרון יעיל, במקום להוציאן מהשירות. שנית, מהירותן וגודלן התאימו מאוד לתפקיד. מכיוון שיעילותן ותפקודן של נושאות המטוסים בעת קרב לא היו ידועות, הוחלט להשאיר בהן את התותחים שהותקנו בהן, כדי לאפשר לאוניות יכולת התגוננות. תותחים אלה הוסרו במהלך מלחמת העולם השנייה, והוחלפו בתותחים נגד מטוסים, כאשר הוברר שההגנה הטובה ביותר לנושאת מטוסים היא אש הנ"מ של אוניות הליווי שלה והכוח האווירי שעל סיפונה.
באוניות מוסבות אלה היה סיפון ההאנגר חלק אינטגרלי מגוף האונייה, ואילו ההאנגר עצמו וסיפון הטיסה שמעליו נחשבו חלק מהמבנה העילי. תצורת מבנה זו, שבה סיפון ההאנגר הוא המהווה חלק מגוף האונייה ולא סיפון הטיסה שימשה עד אמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, ועל פי תצורה זו נבנו נושאות המטוסים מסדרת אסקס. לעומת זאת, בסוף 1936 החל הצי המלכותי הבריטי בבניית נושאות המטוסים מסדרת אילוסטריוס, ובהן סיפון הטיסה היה המרכיב המבני המהותי. סיפון זה נשא את העומסים המבניים כחלק מגוף האונייה העיקרי. בסדרה זו היה סיפון הטיסה ממוגן ונועד לספק מיגון לאונייה ולמרכיב האווירי שנשאה.
סיפוני טיסה משוריינים
ההבדל בבניית נושאות המטוסים בין הצי הבריטי לצי ארצות הברית נבע מהבדל עקרוני בתפיסת העולם של שני הציים. הצי הבריטי העדיף מיגון, על חשבון מספר המטוסים שהייתה האונייה יכולה לשאת, ואילו צי ארצות הברית העדיף מספר גדול ככל האפשר של מטוסים. מיגון סיפון הטיסה כלל את מיגון צידי ההאנגר, משני צידי האונייה וגם בחרטום ובירכתיים, אך בשל משקלו הרב היה עלול להביא לחוסר יציבות של האונייה, שמרכז הכובד שלה ממוקם גבוה מדי. בשל כך נאלצו המתכננים הבריטיים לצמצם את גובהו של ההאנגר שמתחת לסיפון הטיסה כדי להקטין את גובהו של מרכז הגובה. אילוץ זה הביא להגבלה בסוגי המטוסים אותה יכולה הייתה נושאת המטוסים להפעיל. בנוסף, היה צורך לקצר את אורכו של הסיפון הממוגן ובשל כך ניתן היה להפעיל ממנו פחות מטוסים.
עד 1943 לא החזיקו נושאות המטוסים של הצי המלכותי מטוסים על סיפון הטיסה באופן קבוע אלא רק בהאנגר, ולפיכך ניתן היה לשאת על האוניות מטוסים רק על פי קיבולת ההאנגר שלהן. נושאות המטוסים מסדרת אילוסטריוס, שהיו בעלות הדחק של 23,000 טון, נשאו כנף שמנתה 36 מטוסים מדגם פיירי סורדפיש או מטוסים אחרים בגודל דומה, ועל סיפונן נשאו עוד 57 מטוסים. סדרת נושאות המטוסים הבריטית הבאה, סדרת אימפלאקבל, שהיו בעלות הדחק של 23,400 טון נשאו בשני ההאנגרים שהיו באוניותיה 52 מטוסי סורדפיש (או מטוסים בגודל דומה) ועד 81 מטוסים על הסיפון. לעומתן, נושאות המטוסים מסדרת אסקס של צי ארצות הברית, בעלות הדחק של 27,000 טון, נשאו בסך הכל 104 מטוסים, בהאנגר ועל סיפון הטיסה. ואולם, הניסיון שנצבר בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה הביא לשינוי בתפיסתו, ולמעבר לסיפוני טיסה משוריינים. סדרת נושאות המטוסים הבאה של צי ארצות הברית, סדרת מידוויי, שנבנתה לקראת תום המלחמה (אם כי האוניות בסדרה לא הספיקו ליטול בה חלק) היו בעלות סיפון טיסה משוריין, וכך היה בכל נושאות המטוסים שנבנו מאז בארצות הברית.
סיפון טיסה זוויתי
לסיפון הזוויתי יתרונות רבים: ניתן לקיים בו המראות ונחיתות באותה עת, כאשר מטוסים יכולים להמריא מהסיפון שלאורך האונייה בעוד מטוסים אחרים נוחתים על המסלול הזוויתי. יתרון נוסף הוא באפשרות למטוס שלא הצליח להיעצר על ידי אחד מכבלי העצירה (שנקרא בעגה להמריא מחדש לניסיון נוסף, בלי לפגוע במטוסים החונים בחלקה הקדמי של האונייה או במטוסים בשלבי המראה.
שדרוג הסיפון לסיפון זוויתי איפשר שינויים מבניים ומבצעיים נוספים. ניתן היה להגדיל את ה"אי", המבנה העילי שעל הסיפון, ובכך להקל על ניהוג ותפעול האונייה ולאפשר בקרת טיסה טובה יותר. ניהול תנועת המטוסים על הסיפון השתפר והוקל מאוד, כאשר המראות נעשות מחלקה הקדמי של האונייה על ציר האורך של האונייה ונחיתות מתבצעות על הסיפון הזוויתי. השטח שבין שני המסלולים, באמצע האונייה, נותר פנוי לחימוש המטוסים ולתדלוק. סיפון טיסה זוויתי מקובל היום בכל נושאות המטוסים הפועלות על פי עקרונות STOBAR (Short Take-Off But Arrested Recovery, המראה קצרה אך נחיתה באמצעות כבל עצירה) או CATOBAR (Catapult Assisted Take-Off But Arrested Recovery, המראה בעזרת מעוט אך נחיתה באמצעות כבל עצירה).
סיפון טיסה זוויתי נוסה לראשונה ב-1952. על נושאת המטוסים הבריטית טריומף. השינוי לא היה מבני, והתבטא בצביעה מחדש של מסלול נוסף, בזווית לציר האורך של האונייה. ניסיון דומה נעשה באותה שנה גם בנושאת המטוסים מידוויי. בשני המקרים נותרו כבלי העצירה ומחסומי הרשת מיושרים לפי ציר האורך. ניסיון ראשון לשינוי מבני נעשה בנושאת המטוסים אנטיאטם (CV-36) בין ספטמבר לדצמבר באותה שנה, בה הותקנה מעין בליטה ועליה סיפון זוויתי. על סיפון זה נעשו ניסויים בנחיתות עם כבלי עצירה, שהוכחו כמוצלחות. ב-1953 השתתפה האונייה בתרגילים עם אוניות מציי ארצות הברית ובריטניה, בהם הוכחה יעילותו של סיפון כזה. בשנים שלאחר מכן שודרגו נושאות המטוסים בשני הציים, והותקנו בהן סיפוני טיסה זוויתיים. שדרוג כזה היה חלק מתוכנית SCB-125 שהוטמעה בחלק גדול מנושאות המטוסים מסדרת אסקס ומתוכנית SCB-110/110A שהוטמעה בנושאות המטוסים מסדרת מידווי. נושאת המטוסים הראשונה שנבנתה מלכתחילה עם סיפון טיסה זוויתי הייתה האונייה הבריטית ארק רויאל, ב-1955, ולאחריה נושאות המטוסים מסדרת מג'סטיק הבריטיות ונושאות המטוסים מסדרת פורסטל של צי ארצות הברית.
"מקפצת סקי"
שיפור נוסף בסיפוני טיסה, בעיקר בנושאות מטוסים קטנות יותר, הוא מעין רמפה, כֶּבֶשׁ בקצה הסיפון, המכונה "מקפצת סקי". מקפצה זו הופכת חלק מהתנועה קדימה של המטוס לתנועה כלפי מעלה, והמטוס מתחיל את הטיסה כאשר הוא נמצא בקצב טיפוס חיובי. כוח המשיכה מקטין במהירות את המהירות כלפי מעלה, אך במקביל לכך מפצה על כך המטוס בתאוצה שיוצרים מנועיו, ומגיע לתנועה מהירה דיה כדי שיוכל להגיע לטיסה יציבה. מקפצת הסקי מאפשרת למטוסים להמריא למרות שכח העילוי שלהם קטן יחסית. מבנה זה מתאים לנושאות מטוסים הפועלות בתצורת STOBAR, וכן מאפשר למטוסי המראה ונחיתה אנכית או קצרה להמריא עם מטען כבד יותר.
המראות
אורכו של סיפון הטיסה של נושאות המטוסים הגדולות ביותר כיום (2017) הוא כ-330 מטרים, לעומת אורכם של מסלולי המראה בבסיסים קרקעיים, שאורך הקצרים שבהם הוא כ-900 מטרים, ובדרך כלל אורכם 2,000 מטרים ויותר - פי שישה ויותר. כדי לאפשר את המראתם של מטוסי קרב ותקיפה סילוניים נמצא על סיפון הטיסה מתקן הנקרא מעוט, קטפולטה, בשבאמצעותו מתבצעת ההמראה. המעוט פועל באמצעות קיטור בלחץ גבוה הנוצר במנועי האונייה. המטוס מחובר למעוט, ועם קבלת האישור נעה זרוע המעוט במהירות רבה קדימה ובתוך 2 - 4 שניות מספקת למטוס את המהירות הנדרשת להמראה. בדרך כלל נמצאים על סיפוני טיסה שניים עד ארבעה מעוטים.
נחיתות על נושאות מטוסים
הנחיתה על נושאות המטוסים הראשונות היו פשוטות מאוד, וכללו צוות של ימאים שהיו רצים אל המטוס הנוחת ואוחזים בכנפיו כדי להאט אותו. מכיוון שמהירותם ומשקלם של המטוסים הראשונים הייתה נמוכה היה נוהל מסוכן זה אפשרי. בנוסף הותקנו באוניות רשתות שנועדו לסייע בעצירת המטוס אם נוהל ההאטה הידנית היה נכשל, אך בלימה ברשתות כאלה הייתה עלולה לגרום לנזקים למטוס הנוחת.
מטוסים מודרניים, שמהירותם ומשקלם גדולים בהרבה, נעזרים בכבל עצירה כדי לבלום את נחיתתם. כאשר המטוס מתקרב לנחיתה נשלף וו עצירה בחלקו האחורי של המטוס, וזה נתפס באחד הכבלים ומביא לעצירת המטוס. באוניות מוקדמות היה מספר רב של כבלי עצירה על סיפון הטיסה, אך כיום באוניות של צי ארצות הברית ישם ארבעה כבלים המתוחים לרוחב הסיפון, במרחק של 6.1 מטרים זה מזה (20 רגל). כל כבל מחובר בשני קצותיו לצילינדר הידראולי, המאפשר מתיחה מסוימת של כבל העצירה מחד, ומאידך ספיגת האנרגיה ועצירת המטוס. כבלי העצירה בנויים כך שיוכלו לבלום מטוס במשקל עד 24 טון המגיע לנחיתה במהירות 240 קמ"ש בתוך 98 מטרים. במקרי חירום, כאשר המטוס אינו יכול להסתייע בכבל עצירה, נמצאת על סיפון הטיסה רשת עצירה, שתכליתה לבלום את המטוס הנוחת.
סימול צבעי אפודי אנשי הסיפון
לבן: קציני טיסה האחראיים על הפעילות בסיפון
צהוב: מכווינים שתפקידם להנחות את הטייסים בעת הנסיעה על הסיפון וכן להזניק את המטוסים לאחר שהסתיימו כל ההכנות
ירוק: אחראיים לתפעל את ציוד ההאצה והעצירה בסיפון וכן להתאים את מהירות ההזנקה למשקל המטוס
אדום: אחראיים על חימוש המטוס ועל כיבוי אש
חום: אחראיים על תחזוקת המטוסים
סגול: אחראיים על תדלוק המטוסים בהתאם למשימה ולציוד הנמצא עליהם
כחול: אחראיים לשינוע המטוסים בסיפון הטיסה
כסוף: חילוץ אנשי צוות טיסה בעת התרסקות
Creepin on ah Come Up
Creepin on ah Come Up הוא מיני-אלבום מאת להקת ההיפ הופ Bone Thugs-n-Harmony. האלבום הופץ ב-1994 בהוצאת חברת התקליטים רות'לס רקורדס. ב-1998 האלבום נבחר לאחד ממאה האלבומים הטובים ביותר על ידי מגזין הסורס.
רקע
זה הוא אלבום הבכורה של הלהקה, בו הסינגלים "Thuggish Ruggish Bone" ו-"$ Foe tha Love of". באלבום מתארחים שטאשה ויליאמס ואיזי אי, שיתוף פעולה זה החל סגנון חדש של שירה בפזמון ושירת ראפ מהירה וזורמת. במאמר "Crossroads To Riches" של מגזין הסורס סיפרו חברי הלהקה שהם שינו את שם הלהקה ל-Bone Thugs-n-Harmony מכיוון שהיה להם שיר שנקרא "Thugs-N-Harmony".
יחסי דנמרק–ספרד
יחסי דנמרק–ספרד הם יחסי החוץ בין ממלכת דנמרק לממלכת ספרד. היחסים בין ספרד לדנמרק נקבעים במידה רבה על ידי חברות של שתי המדינות באיחוד האירופי ובנאט"ו. לדנמרק יש שגרירות במדריד. לספרד יש שגרירות בקופנהגן.
היסטוריה
היחסים ההיסטוריים בין המדינות ראשיתם במהלך המאה ה-16, כאשר כריסטיאן השני, מלך דנמרק התחתן עם איזבלה מאוסטריה, בתם של פליפה הראשון, מלך קסטיליה וחואנה, מלכת קסטיליה, ואחותו של קרלוס הראשון, מלך ספרד.
כיום שתי המדינות הן חברות האיחוד האירופי ונאט"ו, וסופיה, מלכת ספרד, מוצאה מבית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג הדני.
יחסי סחר
ספרד היא התשיעית בגודלה מבחינת הייצוא של דנמרק. בשנת 2009 היצוא לספרד היה יותר מ-13 מיליארד קרונה דנית. הייצוא הדני לספרד כולל תרופות, מכונות תעשייתיות וריהוט.
מרצ'ל צ'ולאקו
ילדות וצעירות. לימודיו
יון-מרצ'ל צ'ולאקו נולד ב-1967 בעיר בוזאו שבחבל מונטניה ברומניה. הוא הצעיר מבין שלושת בניהם של הטייס, קומנדור בדימוס, יון צ'ולאקו ושל אשתו.
פעילותו הפוליטית
צ'ולאקו נמנה עם מייסדי הסניף של החזית להצלה לאומית בעירו, לידמים סניף של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ב-1996 נבחר לסגן יושב ראש ארגון הנוער של המפלגה בעיר בוזאו וכחבר במועצת העיר. צמח בסביבתם של שני מנהיגים מקומיים של המפלגה, הסנטור יון ואסילה וקונסנטנין בושקודיאלה, שכיהן ב-1996–2016 כראש העיר בוזאו. ב-2008–2012 כיהן צ'ולאקו כסגן ראש העיר. נכנס לזירה הפוליטית הלאומית ב-2012 כשנבחר חבר בבית הנבחרים. ב-2015 אחרי שבושקודיאלה הסתבך בחקירות ומשפטים (לבסוף נמצא אשם בהפרת אמונים), החליף אותו צ'ולאקו כראש הסניף בוזאו של המפלגה. ב-2016 צ'ולאקו נבחר מחדש לפרלמנט.
ב-2017 -2018 כיהן צ'ולאקו כסגן ראש הממשלה בממשלת מיכאי טודוסה. בתוך המפלגה הצטרף למחנה שהתנגד למנהיגותו של ליביו דראגניה.
ב-27 במאי 2019 דראגניה נידון לשלוש וחצי שנים מאסר בגלל הפרת אמונים.ב-29 במאי 2019 צ'ולאקו נבחר במקומו כיושב ראש בית הנבחרים בהמשך באותה שנה נבחר במקום ויוריקה דנצ'ילה כיושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
סוגיות שנויות מחלוקת
הועלו האשמות נגד צ'ולאקו שבעת עבודתו בעיריית בוזאו נמצא לכאורה בניגוד עניינים בטיפולו בחוזה עם חברת בנייה Mecan Construct שהשתייכה לאחד מעמיתיו במפלגה. לדבריו הוחלט שלא לפתוח תיק פלילי נגדו. נטען שבגלל החקירה ראש הממשלה ויקטור פונטה הדיח את צ'ולאקו מהתפקיד של יועץ כבוד בלשכת ראש הממשלה. התקשורת דנה הרבה בקשר של צ'ולאקו עם איש עסקים סורי בשם עומר חייסאם שנידון ב-2007 ל24 שנות מאסר על יזימת חטיפת שלושה עיתונאים רומנים בעיראק. נטען שפעם בהתחלת שנות ה-2000 צ'ולאקו לווה מחייסאם סכום של כסף ופורסם צילום על נוכחותם ביחד במסיבת ציד של פוליטיקאים במחוז בוזאו.
עמדות פוליטיות
צ'ולאקו תמך במהלך הזמן ב"פטריוטיזם כלכלי", עמדה שתוארה כתערובת בין "לאומנות שמאלית" ו"שמרנות חברתית". הוא מתנגד לנישואים חד מיניים ולהסכמי זוגיות מסוג זה.
חיים פרטיים
צ'ולאקו נשוי לרוקסאנה, מהנדסת, שניהלה קונדיטוריה וחברה בתחום הלחמים והמאפים, ויש להם בן, אנדריי פיליפ.
המיסיונים הפרנציסקניים בסיירה גורדה דה קרטרו
המיסיונים הפרנציסקניים בסיירה גורדה דה קרטרו (בספרדית: Misiones franciscanas de la Sierra Gorda de Querétaro) הם חמישה מבני מיסיון שנבנו על ידי המסדר הפרנציסקני באזור במדינת קרטרו במרכז מקסיקו שהוכרזו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית בשנת 2003. הם מיוחסים ל מהמסדר הפרנציסקני, שייסד גם מיסיונים חשובים ב.
חמשת המיסיונים הם: סנטיאגו דה חלפן (Santiago de Jalpan) ונואסטרה סניורה דה לה לוס דה טנקויול (Nuestra Señora de la Luz de Tancoyol) בעיירה, סנטה מריה דל אגואה דה לנדה (Santa María del Agua de Landa) וסן פרנסיסקו דל ואייה דה טילקו (San Francisco del Valle de Tilaco) בעיירה , וסן מיגל קונקה (San Miguel Concá) בעיירה. חזיתות הכנסיות הללו חשובות בגלל סגנון "מסטיסו בארוק", המראה השפעה ילידית משמעותית של האינדיאנים מהקבוצה האתנית של שבנו אותם.
האזור
הוא אזור אקולוגי שמרכזו בשליש הצפוני של מדינת קרטרו ומשתרע עד מדינות גואנחואטו, אידלגו וסן לואיס פוטוסי. האזור נמצא על שלוחה של רכס ההרים ומורכב מסדרה של שרשראות הרים שכיוונן מצפון-מערב לדרום-מזרח. בתוך קרטרו, המערכת האקולוגית נמשכת ממרכז המדינה החל בחלקים מהרשויות ו ומכסה את כל שטחי הרשויות, , ,  ו, בסך הכל שטח של 250 קילומטרים רבועים.
כל סיירה גורדה מאופיינת בשטח טרשי מאוד, הכולל קניונים והרים תלולים. הגבהים נעים בין 300 מטרים בלבד מעל גובה פני הים בקניון ריו סנטה מריה (Río Santa María) בחלפן ועד ל-3,100 מטר בסרו דה לה פינגואיקה (Cerro de la Pingüica) בשטח הרשות פינל דה אמולס. המיקרו סביבות של האזור נעות בין יערות מחטניים, יערות אלון, המצויים בעיקר בפסגות הרים, בננות ושדות קני סוכר בקניונים העמוקים יותר. בצד המזרחי יש יערות נשירים. בצד המערבי, הגובל ב, ישנם תנאי מדבר ומדבר למחצה, עם מגוון קקטוסים וסבך שיחים עמידים ליובש. בין מאפייניו ניתן למצוא את הפסגות הקשורות לסיירה אלטה דה אידלגו (Sierra Alta de Hidalgo), יערות האורנים של סמוראנו (Zamorano), קניון אקסטורקס (Extorax) ומורדות ואסמסונטה (Huazmazonta), העמקים בין ההרים בהם שוכנים חמשת המיסיונים וסדרת הגבעות המובילות אל. השינויים הגדולים בגובה ובכמות המשקעים יוצרים תנאים להתפתחות מגוון רחב של צמחייה וחיות בר.
היסטוריה
אף שהיה מעט בניין ערים באזור זה בתקופה הפרה-קולומביאנית, כשהשיא היה בין המאות ה-6 וה-10, ערים אלה ננטשו הרבה לפני שהספרדים הגיעו במאה ה-16. בתקופה זו, העמים הילידים של האזור היו לקטים-ציידים נוודים למחצה, כגון ה, ה, ה וה, המכונים בדרך כלל יחד כ. בנוסף, נמצאו גם קבוצות של ווסטקה (Huasteca). הספרדים שלטו במערב הרחוק ובמזרח הרחוק של סיירה גורדה (כיום במדינות גואנחואטו ואידלגו), אך לא יכלו להשתלט על המרכז במה שנמצא כיום בקרטרו. הסיבה לכך היא השטח הטרשי וההתנגדות העזה, במיוחד על ידי החונאס.
המאמצים לשלוט באזור כללו מאמצים להפיץ את הדת הקתולית, שרובם נכשלו לפני אמצע המאה ה-18. במהלך המאות ה-16 וה-17, היו ניסיונות לנצר את סיירה גורדה של קרטרו על ידי האוגוסטינים, הפרנציסקנים והדומיניקנים. עם זאת, כמעט כל המיסיונים הללו מעולם לא הושלמו או נהרסו זמן קצר לאחר שנבנו על ידי הקהילות הילידות. הדוגמה הידועה ביותר היא מיסיון בוקרלי (Bucarelí) השוכן בקהילת פוארטו דה טחמניל (Puerto de Tejamanil) ברשות המקומית פינל דה אמולס. המיסיון נוסד בשנת 1797 על ידי חואן גוואדלופה סוריאנו (Juan Guadalupe Soriano) הפרנציסקני במטרה לנצר את הילידים בני החונאס המקומיים. שמו המלא של המיסיון הוא פוריסימה קונספסיון דה בוקרלי (Purísima Concepción de Bucarelí, מיסיון בוקרלי של "העיבור ללא חטא"). הוא מעולם לא הושלם, כאשר רק חלק מהמנזר, המכרות והכנסייה נראים לעין. ב-4 בפברואר מתקיימת כאן מיסה לכבוד פרנציסקוס מאסיזי, בקפלה קטנה ששרדה, אף על פי שאין גג בשום חלק מהמתחם. המיסיון ננטש לחלוטין במהלך המהפכה המקסיקנית בשנת 1914 והבנייה הופסקה רשמית בשנת 1926.
בשנת 1740 החליטה הממשלה הקולוניאלית לחסל את ההתנגדות של הילידים, במטרה לאבטח את נתיבי הסחר לגואנחואטו ולסקטקס. מטרה זו הושגה על ידי חוסה דה אסקנדון (José de Escandón), שהמסע הצבאי שהוביל הגיע לשיאו בקרב מדיה לונה, שבו הביס את החונאס והשימפקה. הכנעת האזור על ידי חוסה דה אסקנדון בשנות ה-40 של המאה ה-18 אפשרה בניית מיסיונים קבועים בלב סיירה גורדה. עם זאת, על פי החלטה של נבנו חמישה מיסיונים פרנציסקנים בשטחם של בני הפאמה, מכיוון שבני קבוצה אתנית זו היו נכונים יותר לקבל על עצמם שלטון ספרדי. הספרדים החליטו לשרוף את הכפרים המקוריים של הפאמה, וליישב מחדש את האוכלוסייה סביב המיסיונים לשם פיקוח טוב יותר. אלה שלא הסכימו למעבר התאבדו או שעברו להתגורר בהרים. מיקום המיסיונים נועד לחלק את הליבה של סיירה גורדה ולפתוח דרכים לסן לואיס פוטוסי.
חוניפרו סרה בילה שמונה שנים בפרויקט בניית המיסיונים עד לשנת 1770, כאשר מספר אירועים היסטוריים, כולל גירוש הישועים, אילצו להפקיר את המיסיונים, וסרה עבר לקליפורניה. מאז ועד סוף המאה ה-20 היו המתחמים נטושים, וחוו הידרדרות ונזקים. הדבר היה נכון במיוחד במהלך המהפכה המקסיקנית, כאשר כנסיות רבות באזור נבזזו וראשים של מספר דמויות בשערים על כנסיות פרנציסקניות אלה נערפו.
בשנות השמונים שח המאה ה-20, הלכה קבוצה ממשרד של  של מקסיקו (בראשי תיבות INAH) לאיבוד באזור ונתקלה באחד המיסיונים. הגילוי הוביל למאמצים להצלת המיסיונים והגיע לשיאו עם הכרזתם כאתר מורשת עולמית בשנת 2003. עבודות שיקום ראשונות למבנה ולחיצוניות של כנסיות המיסיון החלו בשנות השמונים. בשנים 1991–1997 נעשתה עבודת פנים על המזבחות, בתי המקהלות, העוגבים והציורים. עבודה נוספת הייתה בחסות המדינה בין 1997 ל-2002, שכללה את הכיכרות והמונומנטים שמסביב. עלויות השיקום למיסיון טנקויול בלבד היו למעלה משלושה מיליון פסו עד 2008. הניסיון לרשום את המיסיונים כאתר מורשת עולמית החל בשנת 2000 על ידי קבוצת אינטלקטואלים מקסיקנים כולל ד"ר מיגל לאון פורטייה. ניסיונות השכנוע ארכו שנתיים וחצי, אך בסופו של דבר הצליחו בשנת 2003, כאשר האתר נוסף במהלך הכנס ה-27 של ועדת המורשת העולמית. חמשת המיסיונים מפורסמות על ידי רשות התיירות הממלכתית בשם Ruta de las Misiones (מסלול המיסיונים).
המיסיונים
אף על פי שהמיסיון בחלפן הוקם לפני הגעתו של חוניפרו סרה לאזור בשנת 1750, ניתן לסרה קרדיט על בניית חמשת המיסיונים העיקריים של אזור זה והשלמת התנצרותם של התושבים המקומיים. במציאות, המיסיונים נבנו בידי בני הפאמה, בניהול נזירים פרנציסקנים שונים, כולל חוסה אנטוניו דה מורגיה (José Antonio de Murguía) בקונקה (Concá), חואן קריספי (Juan Crispi) בטילקו (Tilaco), חואן ראמוס דה לורה (Juan Ramos de Lora) בטנקויול (Tancoyol) ומיגל דה לה קמפה (Miguel de la Campa) בלנדה (Landa). עם זאת, החזון לבניית המיסיונים היה של סרה, שדמיין סוג של אוטופיה המבוססת על עקרונות הפרנציסקנים. סרה התעקש שהמיסיונרים ילמדו את השפות המקומיות ויחוו רעב יחד עם שאר האוכלוסייה. עדיין הייתה עוינות לנוכחות הספרדית, והתגובה של סרה הייתה כלכלית וגם רוחנית.
המאפיין העיקרי של כנסיות אלה הוא הקישוט המעוטר של השערים העיקריים, אם כי יש קישוט גם על מגדלי הפעמונים ובכמה כנסיות, גם באזורים אחרים. סוג עיטור זה מכונה על פי INAH "בארוק מסטיסו" או "אדריכלות מסטיסו". הקישוט המעוטר נועד בעיקר ללמד את הדת החדשה לילידים, אך בניגוד אפילו ליצירות הבארוק במבנים דרומה יותר, ההשפעה הילידית ברורה מאחר שהרעיון של סרה היה להפגין מיזוג של תרבויות ולא כיבוש מלא. אחד האלמנטים היה השימוש באדום, כתום וצהוב, כולל גוני פסטל, ומופיעים דמויות קדושות כמו ארנב ויגואר. לכנסיות המיסיונים ישנה ספינה אחת המכוסה קמרון חבית, אך לכל אחת מהן יש את האלמנטים הייחודיים שלה, במיוחד בשערים. סרה בילה אחת עשרה שנים בסיירה גורדה לפני שעבר צפונה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-18. המיסיונים שהוקמו בקרטרו יהיו הראשונים מתוך שורה ארוכה של מיסיונים שיוקמו כשהספרדים יעשו את דרכם צפונה אל מה שהוא כיום דרום קליפורניה.
מיסיון סנטיאגו בחלפן (Misión de Santiago de Jalpan) הוקם לפני הגעתו של חוניפרו סרה בשנת 1744, אך סרה היה אחראי על בניית מתחם המיסיון הנוכחי בשנים 1751–1758, הראשון שנבנה. הוא מוקדש ליעקב הגדול, השליח הראשון. מתחם זה ממוקם במרכז העיר המודרנית מול הכיכר המרכזית וכולל אטריום, קלויסטר, השער לעולים לרגל וכנסייה, עם תוספת קפלה בצד שמאל. קיר האטריום המקורי אבד, אך שוחזר באותו סגנון, עם שלושה שערים וקשתות הפוכות. הדמויות העיקריות של השער המעוטר בחזית הם ו, שתיהן עם סממנים מסו-אמריקאים, כמו גם עיט כפול ראש, שנועד לסמל את מיזוגן של שתי התרבויות.