cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמואל נח אייזנשטדט
הסוציולוגיה הישראלית
חלק מרכזי בעבודותיו של אייזנשטדט היה ניתוח החברה הישראלית, ובעיני רבים הוא נחשב כאבי הסוציולוגיה הישראלית. עבודותיו והרצאותיו היוו יסוד למחקר הסוציולוגיה המודרנית של החברה הישראלית. הנדבכים הראשונים למחקרו זה היה הסמינר לחקר הסוציולוגיה של היישוב שנוסד ב-1946 באוניברסיטה העברית ביזמתו ובהנחייתו של מרטין בובר. במסגרת זו חקר אייזנשטדט יחד עם יונינה גרבר-טלמון דפוסי חיים במושבי העובדים. המחקר בוצע בסוף תקופת המנדט ובגלל נסיבות מלחמת העצמאות לא פורסם, אך שימש נקודת מוצא לעבודתה של טלמון על התנועה הקיבוצית.
ב-1952 פרסם אייזנשטדט בעברית את ספרו "קליטת עלייה" (תורגם לאנגלית ב-1954). ספר זה הוא המחקר הסוציולוגי המודרני הראשון בסוציולוגיה הישראלית. המחקר נעשה בשנים 1949–1950 ובחן את גלי העלייה הראשונים למדינה. אייזנשטדט מנה בספר שלושה תנאים הכרחיים להצלחת המהגרים במדינה החדשה: פיזור בין רבדים חברתיים שונים, תעסוקות שונות, והיקלטות של קבוצות עולים שונות בתוך המסגרות הקיימות תוך פיתוח יחסים ראשונים ביניהם בין קבוצות העולים. מחקרים שונים שבוצעו במסגרת מחקר גג זה במחלקה לסוציולוגיה של האוניברסיטה העברית על ידי חבריו ותלמידיו של אייזנשטדט היוו בסיס למחקר סוציולוגי של החברה הישראלית, מחקר שבבוא הזמן התפתח בכיוונים שונים ובהם גם ביקורתיים כלפי עבודותיו וכלפי מחקרים ראשוניים אלה. אייזנשטדט המשיך בעבודות על החברה הישראלית במאמרים שונים ובמספר ספרים בהם הציג מעקב מתמיד אחר תהליכי השינוי ובעיות היסוד של החברה הישראלית בתקופות שונות.
ספרו הראשון, "החברה הישראלית", מבוסס על ההרצאות שנתן באוניברסיטה העברית, והיוו בסיס לניתוח סוציולוגי שלה, ובהן הציג בצורה שוטפת את המערכת המוסדית והאידאולוגית של חברה זו כפי שגובשו בסוף תקופת המנדט ובעיקר ב-15 השנים הראשונות של המדינה, כשהוא מקיף את המערכת המוסדית, את התשתית האידאולוגית ההגמונית, וכן עוסק גם בבעיות קליטת גלי העלייה.
בספר מסווג אייזנשטדט את ישראל כחברת מהגרים-מתיישבים (ולא כחברה קולוניאלית שבה המהגרים מנצלים את כוח העבודה הזול של הילידים בלי להעניק להם זכויות כלל). הוא סובר כי היה מאבק בציונות בין בניית חברה קולוניאלית לבין בניית חברת מתיישבים, אך מאבק זה הוכרע לטובת חברה התיישבותית. עם זאת הוא סובר שבעקבות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים גברו מאוד המגמות הקולוניאליות בישראל בעקבות הכיבוש.
בספר זה, כמו כבר במחקרים הראשונים על קליטת עלייה, הודגשו המגמות המנוגדות, והסתירות אשר התפתחו בחברה זו, במיוחד בין המגמות הכוחניות והבירוקרטיות שהתפתח בתוכה, לבין האתוס החלוצי וההשתתפות והוולונטריה, מגמות אשר בלטו בעיקר ביחסים בין העולים (במיוחד בין יוצאי ארצות ערב לבין הוותיקים), אך גם בין הוותיקים לבין הדור הצעיר שלהם עצמם. אייזנשטדט הדגיש ניגודים אלה במבוא למהדורה החדשה של הספר שיצאה ב-1973, ומאוחר יותר ובצורה מפורשת יותר, בספרו "החברה הישראלית ותמורותיה" שיצא ב-1989.
התוצאות העיקריות של תהליכים אלה היו הגדלת הפערים הכלכליים הפוליטיים בין הקבוצות והמגזרים השונים בחברה בישראל, האטרופיזציה של התהליך הפוליטי, החלשה של ההשתתפות הפוליטית העצמאית של סקטורים שונים, הביורוקרטיזציה והאוליגרכיזציה הגוברת של מסגרות אלה, והתפתחותה של ה'בעיה העדתית' כבעיה מרכזית של החברה הישראלית.
כל אלה היוו ביטויים של מיצוי עוצמת החזון החלוצי הציוני ההגמוני בעיקר של תנועת העבודה, לא מתוך כישלון אלא מתוך הצלחה ניכרת, אך ההצלחה המלווה בהתגבשות של ניגודים פנימיים. תהליך זה מתרחש תוך שההנהגה מציגה את עצמה כנושאת החזון המהפכני ומצדיקה את הלגיטימציה שלה בלשון חלוצית, שוויונית ומשתפת, אך למעשה מפתחת פרקטיות המנוגדות להנחות אלה, וכשלכל אלה מתלווה מצב שבו הדפוסים המוסדיים הקיימים אינם מסוגלים עוד לספק תשובות יצירתיות לבעיות ושעלו בתקופה זו בעיקר כאשר כל המגמות הללו משתלבות עם שאלת בינוי הזהות הקולקטיבית של החברה הישראלית, אשר עלתה ביתר שאת אחרי מלחמת ששת הימים, ועם חילוקי הדעות בתוך החברה בעניין פתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לדעתו של אייזנשטדט המהפך הפוליטי שהתרחש ב-1977 סימן את המפנה בתהליכי גיבוש והדינמיקה של החברה בישראל. היו אלה הבחירות לכנסת התשיעית שבעקבותיהן הליכוד עלה לשלטון, ובכך סיים את ההגמוניה של תנועת העבודה, הגמוניה שראשיתה בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20.
את הסיבות המיידיות למהפך זה ראה אייזנשטדט לא במרד של "שכבות המצוקה", אלא בסתימת דרכן של קבוצות אקטיביות, הן קבוצות מבין יוצאי ארצות ערב שעברו לתמוך בליכוד והן בתוך הדור הצעיר של הוותיקים אשר תמכו בד"ש, וראו שדרכם אל המרכזים הפוליטיים של החברה הישראלית חסומה. ברקע פעל גם ההלם ממלחמת יום הכיפורים, לאחר האופוריה שלאחר מלחמת ששת הימים, שהחליש את הלגיטימציה של ההנהגה הקיימת. השילוב בין תהליכים ומגמות אלו פתח באופן מחודש את מערכות הזהות הקולקטיבית של החברה הישראלית; ובה בעת שינה גם את יחסה של ישראל לסביבה הבינלאומית: אל ארצות ערב ואל הפלסטינים. המהפך הביא לשינוי מהותי בסדר היום החברתי-פוליטי והסיט מהמרכז לשוליים את הדיונים והעיסוק הפוליטי בבעיות של גיבוש דפוסים חברתיים פנים-ישראליים. במקומו הוצב במרכז ההווייה החברתית-קולקטיבית-קיומית הסכסוך עם הפלסטינים, וממנו נגזרו צורות, דפוסים ואופני גיבוש הזהות הקולקטיבית. תהליכים אלה עומדים במרכזם של הספר "תמורות בחברה הישראלית", בספרים, ובמאמרים האחרונים שלו העוסקים בחברה הישראלית.
ממד נוסף שהודגש ופותח בספר זה על החברה הישראלית וכן בזה על הציוויליזציה היהודית הוא הקשר בין התפתחותה של החברה הישראלית לבין הציוויליזציה היהודית והניסיונות ההיסטוריים של הקיבוצים היהודיים. בתקופה זו גם ערך אייזנשטדט יחד עם משה ליסק כנס שכותרתו "האם החזירה הציונות את היהודים להיסטוריה" ביד בן-צבי, שדבריו פורסמו מאוחר יותר בספר.
בעבודותיו השונות מסביר אייזנשטדט מדוע אינו מקבל את התזה שהגברת הסקטוריאליות בחברה הישראלית היוותה כשלעצמה סימן להתפוררות חברתית. לטענתו החברה בישראל הייתה תמיד סקטוריאלית, וההבדל הגדול בין התקופות השונות אינו מתמצה בעלייתם של סקטורים חדשים (העולים מברית המועצות לשעבר ומאתיופיה) ובהתגבשות דפוסים חברתיים בתוך סקטורים קיימים (כמו עליית מפלגת ש"ס בסקטור המזרחי), אלא גם בשינוי היחסים בין הסקטורים וביניהם לבין המסגרות החברתיות הרחבות. המאבק בין סקטורים שונים אינו רק כלכלי או פוליטי, אלא קשור לזיקה למרכז, ולמידת ואופי ההשתתפות בבינוי המרחבים והזירות הכלליות של החברה בישראל. אף שאין ספק שהמסגרות הסקטוריאליות והמגמות הבדלניות הקשורות בהן גברו בשנים האחרונות בחברה הישראלית, אין זה אומר שהסקטורים השונים אינם מפתחים גם אוריינטציות כלפי המסגרות המרכזיות של החברה. אחת המגמות המאפיינות תקופה זו ואת המאבקים אשר התפתחו בתוכה היא החלשה של המסגרות המוסדיות והבסיסים הנורמטיביים שלהן. כאשר בכל אלה מתפתחות מגמות חזקות של קריסה והתפוררות המשתלבות עם הניגודים והמתחים בין הסקטורים השונים ובמסגרות השונות באשר לדפוסי הזהות הקולקטיבית. מתחים וניגודים אלה בכיוונים שונים אף מנוגדים. כיוון אחד, אוניברסלי, המדגיש את זכויות האדם; וכיוון שני, פרטיקולריסטי, המדגיש את ההגמוניה הלאומית והדתית במסגרות שונות, כאשר המאבק ביניהם משתלב בניגוד הפוליטי בעניין פתרון של הסכסוך המדיני בין ישראל והפלסטינים, כשזה הופך להיות המוקד של השיח הפוליטי.
אחת המגמות המאפיינות תקופה זו והקשור במאבקים אשר התפתחו בתקופה זו הוא ההחלשה של המסגרות המוסדיות והבסיסיים הנורמטיביים שלהן, כאשר בכל אלה מתפתחות מגמות חזקות של קריסה והתפוררות, כאשר סכנה זו משתלבת עם הניגודים והמתחים בין הסקטורים השונים.
בספריו ובמאמריו האחרונים מדגיש אייזנשטדט את החלשת היסודות היצירתיים בגיבוש החברה הישראלית ואת התגברותו של היסוד האדפטיבי ביצירתם של דפוסים מוסדיים ישראליים ספציפיים. כך למשל, חלק מהתגובות בישראל לתהליכי גלובליזציה נעדרות כל ייחוד, לעומת המתרחש למשל במידה מסוימת בשוודיה ובהולנד הפועלות בצורה יצירתית יותר. אייזנשטדט טוען שבהקשר זה יש לזכור שישראל היא ארץ קטנה, והעובדה שלעיתים אנו משווים את עצמנו לארצות הברית יש בה טעות אופטית עצומה. יש להסתכל כמודל וכנקודת השוואה על ארצות קטנות יותר כמו הולנד ושוודיה, שגיבשו דרכים להתמודדות עם בעיות הגלובליזציה והפערים החברתיים והכלכליים בצורות מיוחדות והמתאימות להן, בין היתר באמצעות מסגרות שאינן קבועות וקפואות אלא דינמיות ביותר.
אייזנשטדט מדגיש שבו בזמן שכוחות יצירתיים גדולים פועלים בתחומים רבים בחברה הישראלית כולל בספרות, באמנות, במוזיקה, במדע, בטכנולוגיה, ביזמות כלכלית ואף בגיבושי דפוסי חיים ברמות מיקרו שונות, הרי יצירתיות זו קטנה מאוד בתחום המאקרו, בעיקר בתחום הפוליטי. תחומים אלה מצטיינים בשמרנות ואף קיפאון, כשלכל אלה גם מתלווה גם הריסה של מערכות הנורמות החברתיות, וכן פילוגים פוליטיים בקשר לפתרון הסכסוך עם הפלסטינים.
אחד הסימנים המובהקים של העימות בין הכושר היצירתי לבין התפוררותן של מסגרות חברתיות הוא הניגוד בין הצמיחה הכלכלית המרשימה שאפיינה את החברה הישראלית בשנות ה-90, כשהיא מונעת, בניגוד למרכיבים בעלי מגמות קולקטיביסטיות של השיטות ההגמוניות הקודמות על ידי מגמות נאו-ליברליות אשר התחזקו בעידן הגלובליזציה, לפחות עד המשברים של 2008, לבין הגברת הפערים החברתיים והכלכליים בין מגזרים שונים, פערים אשר בישראל הם בין הגדולים ביותר בחברות המערביות העיקריות, ואף שחיקת מעמדות בינוניים רבים.
אכן, קיימת במרחב זה חברה ישראלית שהפרמטרים שלה נבנו מתוך המגמות שהוצגו לעיל, אך הצורות הקונקרטיות שלה, כולל המכנים המשותפים כמו-גם נקודות העימות, משתנים כל הזמן. במיוחד כשחברה זו עומדת כל הזמן – והיום אולי עוד יותר מאשר בתקופות קודמות – בפני אתגרים קשים ביותר ובתוכם האיום הביטחוני.
מקומו של אייזנשטדט בסוציולוגיה הישראלית
בשנות ה-50 וה-60 הופנו עיקר מאמציהם המחקריים של אייזנשטדט ושל תלמידיו לחקר תופעות מרכזיות בחברה בישראל. בהן בעיות שהתעוררו במפגש בין הקולטים לנקלטים במסגרות הקליטה השונות ובמיוחד במושבים, בעיירות הפיתוח ובפרוורים עירוניים; חקירת צורות ההתיישבות השונות תוך דגש רב על התנועה הקיבוצית; מבנה תנועות הנוער; וראשית הגיבוש המוסדי של החברה בישראל. החל מהמחצית השנייה של שנות ה-60 הוקדש הפרויקט המחקרי של אייזנשטדט לאנליזה כוללת של החברה בישראל. מאז נשאו מחקריו הרבים אופי רב-צירי ורב-שכבתי. הם נעו קדימה ואחורה בזמן ובמרחב, תוך התמקדות בשלושה ממדים מרכזיים – הפוליטי, הריבודי והתרבותי. כל זאת תוך חקירה של אופני פעולתם, באמצעות ניתוח הפרוגרמות שלהם ודרך אופני ההתייחסות השונים אליהם.
החל מעבודותיו הראשונות של אייזנשטדט על החברה הישראלית, שהניחו את היסודות למחקר הסוציולוגי בישראל, ועד לעבודותיו האחרונות – מחקריו וספריו מהווים נקודות התייחסות מרכזיות ואף מחלוקות. נקודות המחלוקת נסבו גם על עמדות אידאולוגיות וגם על הבדלי גישות תאורטיים. על ההבדלים האידאולוגיים ניתן ללמוד ממאמרו של סמי סמוחה, שפורסם בכתב העת "סוציולוגיה ישראלית" בשנת 2005 וסקר את ספרו של אייזנשטדט "תמורות בחברה הישראלית" שיצא לאור שנה קודם לכן. סמוחה כתב, בין היתר, כי האסכולות הביקורתיות סבורות כי 1948 הייתה נקודת מפנה בה אגרו היהודים כוח והביסו את הפלסטינים, גירשו אותם ויצרו משטר כיבוש; והמהפך ב-1977 רק הפך את האידאולוגיה של ארץ ישראל השלמה לזו השלטת. לדבריו, בעוד הזרם המרכזי בסוציולוגיה, כולל אייזנשטדט, רואה בשני העשורים הראשונים של המדינה "תור הזהב" (הצלחה גדולה בבינוי, בפיתוח כלכלי מואץ, ביצירתיות, בגיבוש זהות ישראלית-יהודית ועוד), האסכולות הביקורתיות מציירות פרק זה ב"תוקפנות כלפי מדינות ערב, ההדרה של הערבים, דיכוי תרבותי ואפליה מוסדית של העולים, החמצת הזדמנות היסטורית ליצירת משק סוציאליסטי מעורב ומשטר סמכותי ספק-דמוקרטי של בן-גוריון". בין אלה לאלה מצוי לדבריו אייזנשטדט, ש"ספרו ספוג בביקורות על המצב הקיים במדינה, וניתוחו המדעי מודרך על ידי תפיסת עולם מובלעת שעל-פיה ישראל צריכה להיות מדינת חוק ודמוקרטיה מערבית איכותית, לקיים צדק חברתי ושוויון, לעודד יצירתיות, לסיים את הכיבוש ולהשיג הסדר שלום על בסיס שתי מדינות לשני עמים, ולהתפתח כחברה רב-תרבותית". למחלוקת זו ניתן לקשור גם את הטענות על הממסדיות של גישתו.
נקודות הביקורת התוכניות היו נגד הגישה הפונקציונליסטית, שראו בה כמאפיינת את עבודותיו הראשונות. מאוחר יותר נסבה הביקורת על התעלמותו ממקומו המרכזי של הסכסוך עם הפלסטינים בבינוי החברה הישראלית וגבולותיה, ועל חוסר הדגש למגמות אופוזיציוניות של מגזרים שונים בחברה בישראל: מזרחים, נשים והמיעוט הערבי בישראל, כפי שאפשר לראות במאמרו של ברוך קימרלינג.
לדבריו, אייזנשטדט הוא אבי "האסכולה הירושלמית בסוציולוגיה הישראלית" ששלטה בקביעת סדר היום ושיטות העבודה של המחלקה הסוציולוגית באוניברסיטה העברית החל משנות ה-50. משנות ה-80 ירדה בהדרגה השפעתו, הן כיוון שסוציולוגים שלמדו מחוץ לישראל לתארים מתקדמים שבו לישראל וקיבלו משרות באוניברסיטאות, הן בגלל ירידת קרנו של הפונקציונליזם, שאייזנשטדט היה מזוהה עמו חלקית, והן בגלל צמיחת האסכולה הביקורתית בסוציולוגיה, שיצאה בעיקר מתוך המחלקה הסוציולוגית באוניברסיטת תל אביב. לפי קימרלינג, שהיה ממתנגדיו, אייזנשטדט נותר הסוציולוג הישראלי המצוטט ביותר ומבין הסוציולוגים המצוטטים ביותר בעולם.
פרסים ואותות כבוד
תוארי דוקטור לשם כבוד
מינויים
אייזנשטדט נבחר כחבר כבוד בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון; חבר כבוד באגודה הסוציולוגית הפולנית; שימש כעמית בכיר במרכז התרבות באוניברסיטת ייל, וחבר כבוד באוניברסיטה הפתוחה והאגודה הסוציולוגית הישראלית. בנוסף היה חבר במועצה של המכון להיסטוריה גלובלית ומקומית באוניברסיטת סטוני ברוק (Stony Brook) בניו יורק.
ספרי יובל לכבודו
'''ספר לזכרו ''' Benjamin Z. Kedar, Ilana Friedrich Silber and Adam Klin-Oron, eds., Dynamics of Continuity, Patterns of Change: Between World History and Comparative Historical Sociology. In Memory of Shmuel Noah Eisenstadt (Jerusalem, Israel Academy of Sciences and Humanities and The Van Leer Institute, 2017), 290 pp.
ספרים שכתב
[a] Hebrew: 1989. “The Transformation of Israeli Society.” Jerusalem: Magnes.
ויקטור לואי קורדונייה
ויקטור לואי קורדונייה (בצרפתית: Victor Louis Cordonnier; 23 במרץ 1858 – 17 בנובמבר 1936) היה גנרל וסופר צרפתי, מפקד דיוויזיה וקורפוס בחיל הרגלים, אשר לחם בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. קורדונייה כיהן גם כמפקד הקורפוס הצרפתי בחזית המקדונית תחת פיקודו הכולל של הגנרל מוריס סראי.
תחילת הקריירה
קורדונייה למד באקדמיה הצבאית סן-סיר וב-1879 הוסמך כקצין רגלים בדרגת סגן משנה. ב-1887 סיים הכשרה לתפקידי פיקוד ומטה באקדמיית המלחמה הצרפתית ומילא שורת תפקידי מטה זוטרים בגדודי רגלים. ב-1905 הוצב לתפקידי הדרכה באקדמיית המלחמה ובהמשך פיקד על קורסי קצינים. ב-1910 הועלה לדרגת קולונל ושנה מאוחר יותר פרסם את ספרו הראשון שעסק בנסיבות שהובילו למלחמת רוסיה–יפן ותורגם למספר שפות. ב-1913 מונה למפקד החטיבה ה-87 של הצבא הצרפתי.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצבה חטיבתו של קורדונייה בחזית המערבית ובשלהי אוגוסט 1914, נטלה חלק בקרב הארדנים במסגרת המערכה על הגבולות. לאחר הקרב מונה קורדונייה למפקד הדיוויזיה ה-3 והוביל אותה במהלך הקרב הראשון על המארן. ב-15 בספטמבר נפצע קורדונייה בעת הפגזה ארטילרית ופונה מהחזית. בדצמבר חזר לפקד על אוגדתו שלחמה בקרב שמפאן הראשון. בינואר 1915 מונה למפקד הקורפוס ה-8 בחזית המערבית.
ביולי 1916 מונה למפקד הקורפוס הצרפתי בחזית המקדונית ופעל תחת פיקודו של מפקד כוחות מדינות ההסכמה בזירה הגנרל מוריס סראי. קורדונייה פיקד על הכוחות הצרפתיים במהלך קרב לרין אשר במהלכו כבש צבא ממלכת בולגריה את העיר פלורינה ובהמשך השתתף בקרבות לשחרור העיר. לקורדונייה כמו לרבים מקציני מדינות ההסכמה בחזית, הייתה מערכת יחסים עכורה עם הגנרל סראי, בפברואר 1917 נאלץ לסיים את תפקידו ובמקומו מונה הגנרל פול פרנסואה גרוסטי.
פיתום ורעמסס
פיתום ורעמסס הן שתי ערים הנזכרות במקרא, שבנו בני ישראל במצרים. הערים כונו "ערי מסכנות", ככתוב:. "מסכנות" הן אוצרות לאחסון תבואה.
ביציאת מצרים יצאו בני ישראל מרעמסס 'וַיִּסְעוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל מֵרַעְמְסֵס סֻכֹּתָה כְּשֵׁשׁ מֵאוֹת אֶלֶף רַגְלִי הַגְּבָרִים לְבַד מִטָּף'.
העיר רעמסס
מקובל כיום על מרבית החוקרים כי העיר רעמסס הייתה בירת מצרים "פר-רעמסס" שמיקומה בקאנטיר השוכנת 2 ק"מ מצפון  לאתר העתיק של אווריס שבמזרח דלתת הנילוס. העיר קרויה על שם אחד מהפרעונים שנקראו רעמסס מהשושלת ה-19. חלקה הדרומי של העיר היה מיושב בתקופות קודמות באוכלוסייה ממוצא כנעני (החיקסוס) ששלטה באזור עד לכיבוש העיר בידי פרעה יעחמס או יורשו. לאחר כיבוש העיר נבנו על חורבותיה מאגורות. התרגום הירושלמי (שמות, פרק א', פסוק י"א) מזהה את פילוסין עם רעמסס המקראית. יצוין, כי המסורה מבחינה בין "רַעַמְסֵס", עיר המסכנות, לבין "רַעְמְסֵס", העיר בה ישבו בני ישראל בבואם למצרים וממנה יצאו בסופו של דבר.
העיר פיתום
מקובל כיום על החוקרים כי מקור השם פיתום הוא "פי אתום", שפרושו במצרית עתיקה בית (האל) אתום שהיה אל השמש.
עיר נוספת על שם האל אתום הייתה הליופוליס (ביוונית: "עיר השמש"), כיום בפרברי קהיר.
בעבר זוהו הערים בתל-מסחותה ובקנאטיר שבמזרח הדלתה של הנילוס, סמוך לוואדי תומילאת, שיש הרואים בו את ארץ גושן.
באגרת רב שרירא גאון מסופר על רב סעדיה גאון שהיה ידוע בעיר "פיתום" במצרים ובגרסה הצרפתית לאגרת נקראת העיר "פאיום" המוכרת בשמה פיום בימינו. (כך כתב רבי דוד צבי הופמן בפירושו לספר שמות א, יא).
תאריך הקמת הערים
העיר רעמסס הוקמה על ידי אחד הפרעונים הראשונים של השושלת ה-19, פרעה רעמסס הראשון או השני, על חורבות בירת החיקסוס אווריס. המאגורות הוקמו בעיר בתקופה שקדמה לשושלת ה-19, לאחר הכנעת החיקסוס בשנת 1530 לפנה"ס, כך שטווח התאריכים הנוגע לסיפור המקראי נע בין 1530 לפנה"ס ל-1300 לפנה"ס.
בפפירוס ליידן מספר 348, מצוין כי ניתנו הוראות לספק מזון לחבירו ולחיילים ש"סחבו אבנים למקדש רעמסס". כמו כן העיר נזכרת באוסטרקון שנכתב בכתב היראטי, שבו מוזכרים החבירו (אפשר לקרוא גם ע'פירו או עבירו) כעובדים בעבודת פרך בבניית העיר פר-רעמסס. היו חוקרים שהציעו כי החבירו הללו הם העברים המקראיים ששועבדו על ידי פרעה. בנוסף, נמצא כי ליד המקדשים, שנבנו מאבן, נבנו בתי לבנים, שיוצרו מחומר ומקש, בדומה לכתוב בספר שמות:
מפציעי השחר (ספר)
מפציעי השחר – סיפורו של נביל על ימיה הראשונים של ההתגלות הבהאית או סיפורו של נביל (אנגלית: The Dawn-Breakers: Nabíl’s Narrative of the Early Days of the Bahá’í Revelation or Nabíl's Narrative) (בפרסית: تاریخ نبیل תאריח'-י נביל) הוא תיאור היסטורי של ימיהן הראשונים של הדתות הבאביות והבהאיות, אשר נכתב על ידי נביל זרנדי, הידוע גם בכינוי "נביל-י אעט'ם" (נביל הגדול) בין השנים 1889–1890. התרגום האנגלי מאת שוגי אפנדי יצא לאור בשנת 1932. הספר מלווה בצילומים רבים שצילמה הצלמת האוסטרלית אפי בייקר במסעותיה במזרח התיכון, לבקשתו של שוגי אפנדי.
הכותב
נביל הצטרף לבאביזם בסביבות שנת 1847. בזמן שהיה באבי נסע ברחבי איראן וקידם את התנועה על ידי פגישות עם מנהיגים מקומיים והפצת ספרות באבית. לאחר מות הבאב, היה אחד מהטוענים להגשמת נבואותיו המשיחיות של הבאב, אך לבסוף ויתר על כך והצטרף לבהאא אללה בבגדאד בשנת 1858. לאחר מכן נסע ברחבי המזרח התיכון כדי להפיץ את האמונה הבהאית, וכתב את "מפציעי השחר" בעכו, שם גם נפטר בשנת 1892.
המקורות לספר
הספר מסתמך בעיקר על זכרונותיהם של אנשים מראשוני הבאבים, וגם על זכרונתיו של נביל עצמו, אשר השתתף באירועים רבים אותם הוא מתאר.
תוכן הספר
חלקו של הספר אשר ראה אור באנגלית מספר על ראשית ההיסטוריה הבהאית באיראן של המאה ה-19, עד שנת 1853 בערך, עם גירושו של בהאא אללה לבגדאד. לספר שני חלקים: קודם לתחילת הבאביזם, ואחריה. בחלק הראשון מסופר על שייח' אחמד אחסאי, תאולוג שיעי אשר קדם לבאב, אשר הקים תנועה משלו בתוך האסלאם השיעי, אשר רבים מחבריה הצטרפו לבאביזם ולבהאיזם. לאחר מכן מסופר על יורשו סייד כזים רשתי, איתו הבאב נפגש ולמד אולי חלק מתורתו. נביל מקשר אותם ישירות לתנועה הבאבית ומספר כי סייד כזים חזה את בואו של הבאב ואמר: "אתם רואים אותו בעיניכם ועדיין אינכם מזהים אותו!" בחלק השני מסופר על חיי הבאב ואותיות הח"י (שמונה-עשר המאמינים הראשונים בבאב) וביניהם מולא חוסיין, טאהרה, ובהאא אללה עצמו. הבאב נולד בעיר שיראז.
משם, לאחר מות סייד כאט'ים, הכריז הבאב על עצמו כ'מובטח', אסף אליו את אותיות הח"י ושלח אותם להפיץ את בשורתו ברחבי איראן, מה שגרם למהומות וסכסוכים עם השלטונות, שלא ראו בעין יפה את מה שנדמה היה להם כבגידה באסלאם האורתודוקסי הקיים. בעקבות זאת, באביים רבים נהרגו על דתם, ובסופו של דבר אף הבאב בעצמו נכלא במצודת מאקו והוצא להורג בתבריז.
השוואה לספרים אחרים דומים
ישנו גם ספר בשם "תאריח-י-ג'דיד" (ההיסטוריה החדשה), אשר נערך בשנת 1880 על ידי מירזא חוסיין המאדני, אשר התבסס על זכרונות שכתב באבי בשם מירזא ג'אני קשאני אודות הבאב בין השנים 1850–1852. שלא כמו "מפציעי השחר", ספר זה אינו פרי ידיו של סופר אחד, ומכיל תוספות וגרסאות שונות של אותן זכרונות, בנוסף לשגיאות בהעתקת כתבי היד.
השפעת הספר
על פי פיטר סמית' ב A Concise Encyclopedia of the Bahá'í Faith, לספר הייתה השפעה גדולה על הבנתם של בהאים מערביים את דתם ואת קשריה לבאביזם.
תרגומים
הספר נערך, תורגם בחלקו לאנגלית, והודפס לראשונה בשנת 1932 על ידי שוגי אפנדי, נינו של בהאא אללה ומנהיג הדת הבהאית.התרגום מכסה בערך את חציו הראשון של הספר. הטקסט המקורי עוד לא יצא לאור בשלמותו, על אף שקיימים תרגומים לפרסית ולטורקית מתרגומו האנגלי של שוגי אפנדי. הספר תורגם גם לכמה שפות אחרות, ביניהן צרפתית וערבית. כתב היד המקורי נשמר בארכיון הבהאי הבינלאומי בחיפה.
נוקו נוקו
נוקו נוקו (יפנית: 万能文化猫娘, אנגלית: All Purpose Cultural Cat Girl Nuku Nuku) היא סדרת אנימה שהופקה ב-1998.
הסדרות השונות משודרות בישראל בערוץ האנימה.
בכל סדרות נוקו נוקו דובבה נוקו נוקו על ידי מגומי האיאשיבארה.
עלילה
נוקו נוקו היא נערה רובוטית עם מוח של חתול, שאותה יצר אותה המדען קיוסאקו, שאשתו עובדת בחברה לייצור טכנולוגיה מתקדמת. החברה מפתחת מוצרים רבים ועורכת ניסויים בפומבי. כאשר הניסויים יוצאים מכלל שליטה (כך קורה תמיד) נחלצת נוקו נוקו לעזרת חבריה ומגנה עליהם. קיוסאקו שולח את נוקו נוקו ללמוד בבית ספר תיכון, והדבר מאתגר את נוקו נוקו, שאינה יודעת איך צריכה נערה בגילה להתנהג- עליה להסתגל לחיים האנושיים ולהסתיר את זהותה הסודית, היותה רובוטית-חתולה.
נוקו נוקו דאש
לאחר הוצאת ה-OVA המקורית של הסדרה "נוקו נוקו" והפקת סדרת טלוויזיה בת 13 פרקים, הופקה סדרת OVA נוספת בת 12 פרקים המציגה את הסיפור מזווית אחרת.
הסדרה 'נוקו נוקו דאש' היא סדרת דרמה-אקשן עם נגיעות של אצ'י. הסדרה מספרת את סיפורו של ריונוסקה, נער בן 14 אשר מתאהב בנערה מבוגרת ממנו בשם נוקו נוקו אשר גרה איתו בבית. במקביל מופיעה בעיר גיבורת על יפהפייה וסקסית אשר דומה להפליא לנוקו נוקו. ריונוסקה מנסה לגלות מי היא אותה גיבורה מסתורית.
הקונספטים של הסדרות דומים אבל נעשו מספר שינויים מהותיים, ביניהם:
הסדרה מציגה גרסה חדשה ודרמטית יותר לסיפורה של הנערה הרובוטית נוקו נוקו. היא מציגה לבטים ודילמות בנוגע ליחסים שבין אדם ומכונה וגם מספרת סיפור עצוב על אהבת נעורים בלתי אפשרית.
טקיליט
טקיליט (מיוונית: ταχύς, טקוּס – מהר, λύειν, לוּאֵיין – להתמוסס; "מהיר להתמוסס") הוא סלע געשי – סוג של זכוכית געשית הנוצר מהתקררות מהירה יחסית של לבה מאפית, בהרכב היוצר סלעי בזלת ודיאבז.
היווצרות
טקיליט נמצא בתנאים המצביעים על התקררות מהירה יחסית של לבה. סלעי טקיליט נוצרים בשלושה אופנים: מקרעי לבה, מזרמי לבה, ובשולי מחדרים פלוטוניים.
היווצרות מקרעי לבה
אופן היווצרות אחד של טקיליט מתבטא בהתקררות של קרעי לבה בזלתית, המושלכים מתוך הר געש במהלך התפרצות געשית – באופן בו נוצרים פצצות געשיות וסלעי סקוריה. קרעי הלבה מתקררים בבואם במגע עם אוויר ונופלים לקרקע.
רסיסים של פומיס בהרכב טקיליטי נפוצים מאוד על קרקעית הים, כשהם מפוזרים בשכבות של חרסיות אדומות וסלעי משקע דומים. רסיסים כאלה עשויים ליצור שכבות המכוסות בתחמוצות מנגן ששקעו מעליהם מתוך מי הים. צבעם של שברי טקיליט כאלה אדום כהה, בעיקר בשל חמצון התרכובות הברזליות שלהם ומיום. מיום זה יוצר המרה של טקיליט לפלגוניט, בדומה לפלגוניזציה של היאלוקלאסטיט. לעיתים ניתן לראות רצועות המרה קונצנטריות ורכות מסביב לגרעיני טקיליט בהם לא חלה המרה.
דוגמאות לטקיליט שנוצר באופן זה נראות בסטרומבולי, באטנה, במקומות שונים בהונגריה, באיים הקנריים, בהרי הגעש באוברן ובאיסלנד.
היווצרות בזרמי לבה
סלעים בזלתיים מכילים לעיתים קרובות כמות קטנה של מסת אם זכוכיתית, ובלימבורגיט התופעה מודגשת עוד יותר. עם זאת, תופעה זו נפוצה יותר בלבה פלסית.
לעיתים נוצר טקיליט בזרמי לבה שלמים שהרכבם בזלתי. לבה כזו חמה ונוזלית מאוד, והתקררותה המהירה אינה מאפשרת היווצרות של גבישים. זרמים כאלה יוצרים לעיתים "מערות לבה", בהן ניתן לראות נטיפים וזקיפים של טקיליט שנוצרו מהתקרשות מהירה של חוטי לבה דקים.
דוגמאות לטקיליט בזרמי לבה ניתן לראות באיי הוואי.
היווצרות בשולי מחדרים
היווצרותו העיקרית של טקיליט מתרחשת בהתקררות מהירה של שולי מחדרים פלוטוניים דוגמת דייקים וסילים, וכן בעורקים ובשלוחות דקות היוצאים מהם. שולי התקררות אלה עשויים להיות דקים כמילימטר אחד, או להוות שכבות עבות יותר (סנטימטרים אחדים) המתמזגות לתוך הסלע הגבישי של המחדר.
באופן היווצרות זה נוצרים לעיתים פסי זרימה, לאורכם ניתן למצוא רצועות של ספרוליטים עגולים שצבעם חום כהה. חתך בספרוליטים מראה התפתחות של גבישים ממקור משותף, ולעיתים גם אִיזוּר – אזורי צבע שונים.
דוגמאות לאופן היווצרות זה נפוצות בין סלעי יסוד מתחילת הקנוזואיקון באיים ההברידיים הפנימיים בסקוטלנד ובמחדרים דולריטיים במרכז סקוטלנד, בצפון אנגליה ובחבל הסאר בגרמניה.
מאפיינים
טקיליט הוא סלע געשי דל בסיליקה. הרכבו הכימי דומה לזה של סידרומלן, אך הוא מכיל את תחמוצות הברזל הנעדרות מסידרומלן. סלעים אלה נפוצים פחות מאשר זכוכית געשית פלסית דוגמת אובסידיאן, מאחר שהלבה הנוזלית הבסיסית ממנה נוצרו נוטה יותר להיווצרות גבישים.
בטקיליטים טריים ניתן לראות פנוקריסטים של פלגיוקלז, אוגיט ואוליבין. בסלעי טקיליט שנוצרו במחדרים עשויים להימצא גבישים זעירים של מגנטיט.
לטקיליט ברק שמנוני כשל שרף וצבעו הטבעי שחור דמוי זפת או חום כהה. הסלע פריך ושביר מאוד, וניתך בקלות. הוא נוטה לבליה בעקבות חמצון ומיום – המשנים את צבעו לאדום, לחום או לצהוב כהה.
עזרא פאונד
עֶזְרָא פַּאוּנְד (באנגלית: Ezra Pound; 30 באוקטובר 1885 – 1 בנובמבר 1972) היה משורר אמריקאי נודע, אבי האימג'יזם. מלבד היותו אחד המשוררים האמריקאים החשובים בכל הזמנים, היה מתרגם חשוב, מהראשונים שהכיר למערב את השירה היפנית והסינית (למשל, את המשורר הסיני לי באי). בתקופת מלחמת העולם השנייה שיתף פעולה עם הפשיסטים באיטליה ועל כך נשפט לאחר המלחמה.
משפחתו
פאונד, שהגיע ללונדון ב-1909, התחבר שם למשוררי התקופה ובין השאר למשוררת אוליביה שייקספיר. ב-1914 נישא פאונד לביתה של אוליביה, דורותי שייקספיר (Dorothy Shakespear).
ב-1921 עברה המשפחה לפריז שם ניהל פאונד פרשיית אהבים ארוכת שנים עם אולגה רודגה שהייתה צעירה ממנו ב-10 שנים. היחסים האלו נמשכו גם כשעברה משפחת פאונד לאיטליה ובעקבות יחסים אלו הרתה אולגה וביולי 1925 ילדה את ביתם מארי. במקביל הרתה גם דורותי ובספטמבר אותה שנה ילדה את בנם אומאר פאונד.
דעותיו הפוליטיות
בשנת 1924 השתקע באיטליה בעיר ראפאלו שבריביירה. בתקופה זו החליט שלא די לו ביצירת שירה חדשנית והפך ל"מתקן עולם" בכתיבת שירה פוליטית ימנית רדיקלית. שיריו כוונו מאז בעיקר נגד הריבית העושקת ובהמשך הפך למסית אנטישמי בוטה, שיצא ביצירתו נגד היהדות כאשמה בכל תחלואי העולם, ולבסוף הגיע להערצת בניטו מוסוליני ואדולף היטלר.
קרבתו לחוגים בעלי דעות דומות הביאוהו לקצה הימני של המפה הפוליטית ולשנאת היהודים אותם האשים בכל צרות העולם. דעותיו אלו הביאו אותו, בתקופת מלחמת העולם השנייה, לשתף פעולה עם הפשיסטים באיטליה ועל כך נשפט, בסיום המלחמה, על ידי הצבא האמריקאי. לאחריה נקבע שהוא בלתי כשיר לעמוד לדין והוא הושם במשך 13 שנה בבית חולים פסיכיאטרי.
בתום המלחמה, בשנת 1945, נעצר פאונד על ידי השלטונות האמריקאים. תחילה נכלא במחנה צבאי אמריקאי ליד העיר פיזה ובהמשך הובא לארצות הברית על מנת להעמידו לדין באשמת בגידה. בלחץ ידידיו ומעריציו מחוגי הספרות והשירה, ובזכות מעמדו כמשורר גדול, הוא נמצא בלתי כשיר לעמוד לדין ואושפז ונכלא בבית חולים פסיכיאטרי, עד לשנת 1958. שחרורו התאפשר בעקבות עצומה של סופרים ואנשי רוח מכל העולם, דוגמת ז'אן-פול סארטר וארנסט המינגוויי, ידידו הטוב, שאף תמך בו כלכלית. בעת אשפוזו המשיך בכתיבת שירה שפורסמה בשנת 1957. שירתו זו, שנכתבה לאחר שדבר השואה כבר הפך לידיעת הכלל, הייתה שירה אנטישמית קיצונית וארסית. "היהודי" בשיריו הוא המרמה את הגוי, הוא השולט בכל והדוחף את הגוי למלחמה, שכוונתו היא להביא להשמדתו.
לאחר שחרורו מהאשפוז ב-1958 חזר פאונד לאיטליה וחי בוונציה עד למותו בשנת 1972. נקבר בסן מיקלה.
גם לאחר מותו ב-1972 המשיכו דעותיו הפשיסטיות והאנטישמיות בחייו להעיב על הערכתו כמשורר.
פרשת פרס בולינגן
פרס בולינגן לספרות לאומית אמריקאית נוסד ב-1948 על ידי משפחת מלון  ומומן על ידי קרן בולינגן. שם הפרס נלקח משם בית מגוריו של הפסיכולוג קרל יונג בשווייץ. מייסדי הקרן ואנשי ועדת הפרס היו כולם בני דמותו של פאונד דהיינו קתולים שמרנים וחלקם אף אנטישמים. ב-1949 הם החליטו (בשיתוף עם ספריית הקונגרס) להעניק את הפרס הראשון (בסך 1000 ליש"ט) לפאונד כהוקרה על ספרו "הפיזאן קנטוס" (זמירות פיזה - על שם המחנה בו נכלא עם סיום המלחמה) אותו כתב בתקופת מאסרו (כנראה שמתן הפרס היה גם חלק מהלחץ לשחררו מבית החולים הפסיכיאטרי). ההחלטה עוררה מחלוקת גדולה בעולם כשמצדדי מתן הפרס טענו לתרומה הספרותית הגדולה של פאונד ומתנגדי מתן הפרס העלו את דעותיו האנטישמיות ואת בוגדנותו בתקופת המלחמה.
תרגומים לעברית
שירים רבים של פאונד תורגמו לעברית, בדרך כלל בכתבי עת.
כנסיית האיחוד
כנסיית האיחוד (באנגלית: Unification Church, בקוריאנית: 통일교) או בשמה המלא אגודת רוח הקודש לאיחוד הנצרות בעולם היא דת מודרנית, המוגדרת לעיתים בתור כת, אשר הוקמה על ידי סאן מיאנג מון בשנת 1954 בקוריאה הדרומית. הדת מושפעת מהנצרות ומדתות אסייתיות שונות. ספר היסוד של התנועה נקרא "העיקרון האלוהי". המאמינים בדת (המכונים "מוניס" על שם מייסד הדת-moonies או moonists) מפוזרים ברחבי העולם והערכות למספרם נעות בין 250 אלף לשלושה מיליון.
אחילוף הגליל
אחילוף הגליל (שם מדעי: Biarum Pyrami) הוא גאופיט בעל פקעת גדולה ממשפחת הלופיים. עלי אחילוף הגליל מופיעים בחורף רק אחרי הפריחה. הפרח מזכיר את צורתו של הלוף הוא נראה כעלה בעל צבע סגול כהה. עלה זה עוטף מעין מקל בצבע דומה. בישראל הוא פורח בחודשים: ינואר, אוקטובר, נובמבר ודצמבר.
ואלרי גרגייב
ואלרי אביסאלוביץ' גרגייב (באוסטית: Гергиты Абисалы фырт Валери, ברוסית: Вале́рий Абиса́лович Ге́ргиев; נולד ב-2 במאי 1953) הוא מנצח ומנהל להקת אופרה רוסי. הוא מנהלו הכללי של תיאטרון מריאינסקי. בעבר עמד בקשר עם המטרופוליטן אופרה, התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, התזמורת הסימפונית של לונדון והפילהרמונית של מינכן.
ביוגרפיה
גרגייב נולד במוסקבה להורים אוסטים וגדל בולדיקווקז במולדתם אוסטיה הצפונית בהרי הקווקז. הוא לא היה ילד פלא. נגינה בפסנתר החל ללמוד בחטיבת הביניים ואחר יצא לסנקט פטרבורג (אז לנינגרד) ללמוד בקונסרבטוריון של לנינגרד.
בשנת 1978 התמנה לעוזר מנצח בבית האופרה קירוב (כיום בית האופרה מרינסקי) בהדרכת יורי טמירקאנוב. בהופעת הבכורה שלו שם ניצח על "מלחמה ושלום" של סרגיי פרוקופייב. בין השנים 1981 ל-1985 היה המנצח הראשי של התזמורת הממלכתית הארמנית.
בשנת 1991 ניצח גרגייב בפעם הראשונה על להקת אופרה מערב-אירופאית - האופרה הממלכתית של בוואריה - בהצגת "בוריס גודונוב" של מודסט מוסורגסקי במינכן. באותה שנה ניצח לראשונה בארצות הברית על "מלחמה ושלום" בביצוע האופרה של סן פרנסיסקו. מאז הוא מנצח על רפרטואר אופראי ותזמורתי כאחד בכל רחבי העולם.
גרגייב התמנה למנצח ראשי ומנהל אמנותי של מריאינסקי בשנת 1988 ולמנהל כללי של הלהקה מטעם ממשלת רוסיה בשנת 1996. בשנת 1995 התמנה למנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם ובשנת 1997 למנצח אורח ראשי של המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
ואלרי גרגייב עומד בקשר עם פסטיבלי מוזיקה רבים, בהם פסטיבל "לילות לבנים" בסנקט פטרבורג. הוא הקליט רפרטואר נרחב עם שתי התזמורות שלו, רוטרדם ומארינסקי, והוא עובד על סדרת סימפוניות של שוסטקוביץ' עם תזמורת משולבת.
גרגייב נודע בעיקר בסגנון הניצוח הנלהב, כמעט מורט עצבים, שלו ובנטייתו להשמיע ריטונים ונהמות על דוכן המנצחים. הוא מנצח נמרץ וחסר מנוח, המגיע למיטבו ביצירות מלודרמטיות במיוחד.
בשנת 2005 נבחר למנצח הראשי הבא של התזמורת הסימפונית של לונדון, וב-1 בינואר 2007 החליף בתפקיד זה את סר קולין דייוויס. גרגייב סיים את תפקידו בלונדון בשנת 2017, והוחלף בידי המנצח האנגלי סיימון ראטל.
גרגייב שם לו למטרה להקליט מלחינים רוסים, הן באופרות והן ביצירות סימפוניות, ביניהם צ'ייקובסקי, בורודין, פרוקופייב ושוסטקוביץ'. רוב הקלטותיו הן עם תזמורת קירוב, אך גם עם הפילהרמונית של וינה. עם התזמורת הסימפונית של לונדון הקליט את כל הסימפוניות של פרוקופייב.
מעורבות פוליטית
גרגייב וולדימיר פוטין הם חברים קרובים מאז 1992. כשגרגייב היה מנצח והמנהל האמנותי של תיאטרון "קירוב" בסנט פטרבורג ופוטין, אז סגן ראש העיר. גרגייב הוא תומך בולט של המשטר הרוסי של פוטין. בשנת 2012, אף הופיע בתשדירי בחירות בקמפיין השלישי של פוטין לנשיאות.
בדצמבר 2012, גרגייב צידד בממשל פוטין כנגד חברות להקת המחאה הרוסית פוסי ריוט והציע שהמוטיבציה שלהם היא פרסום. אחר כך גרגייב סירב להביע תמיכה באקטיביסטים של זכויות להט"ב, שדרשו ממנו לגנות את החוקים ההומופוביים של פוטין בשנת 2013. כתוצאה מכך, בכמה מהופעותיו התרחשו הפגנות של אקטיביסטים להט"בים. כך לדוגמה לפני צאתו אל הבמה בקונצרט בלונדון קפץ ועלה עליה פיטר טאצ'ל, פעיל זכויות אדם, ונשא נאום קצר שבו גינה את תמיכתו של גרגייב בפוטין.
במרץ 2014 הוא הצטרף לשורה של אנשי אמנות ותרבות רוסים אחרים בחתימה על מכתב תמיכה פתוח בעמדתה של רוסיה בנוגע לאוקראינה ולסיפוח קרים על ידי הפדרציה הרוסית. המכתב פורסם באתר האינטרנט של משרד התרבות של רוסיה ב-12 במרץ 2014. במכתב ציינו החותמים כי הם "מצהירים בתוקף על תמיכתנו בעמדת נשיא הפדרציה הרוסית" באזור.
בשנת 2015 החליף גרגייב את לורין מאזל (אשר נפטר בשנת 2014) בתפקיד המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של מינכן, הוא פוטר מתפקידו ב-1 במרץ 2022, לאחר שסירב לדרישת ראש העיר דיטר רייטר לגנות את פלישת רוסיה לאוקראינה. ולאחר שבוטלה שורה של קונצרטים בהשתתפותו, בין השאר עם הפילהרמונית של רוטרדם, לה סקאלה מילאנו והפילהרמונית של וינה באירופה, וכן בוטלו הופעות מתוכננות שלו בקרנגי הול, ניו יורק, עם תזמורת תיאטרון מריאינסקי.
הופעות בישראל
בשנת 1995 הופיע לראשונה בישראל עם תיאטרון מריאינסקי מסנקט פטרבורג (לשעבר בית האופרה "קירוב"), שהעלה את האופרה "חובנשצ'ינה". מאז הופיע פעמים רבות עם תיאטרון מריאינסקי בישראל. בין היתר בפברואר 2004, העלה בתל אביב את האופרה "מלאך האש" של פרוקופייב.
באוקטובר 2008 ערך קונצרט עם "התזמורת העולמית לשלום" בירושלים. בתוכנית שכללה יצירות של מנדלסון, מאהלר ויצירה של רוקסנה פנופיק בבכורה עולמית.
בשנת 2005 השתתף כמנצח הראשי בפסטיבל "קלאסי בים האדום" הראשון. אחר כך השתתף שוב בפסטיבל בשנים 2010, 2011, 2012, ו-2014. עם זאת ביטל מספר פעמים באותן השנים, את השתתפותו בקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ברגע האחרון.
חיים אישיים
בשנת 1999 נשא גרגייב לנטליה, מוזיקאית מוצא אוסטי אף היא, בהיותו בן 44 והיא בת 17, ולשניים שלושה ילדים.
ממערכת יחסים קודמת עם לנה אוסטוביץ', יש לו בת נוספת, נטשה.
יחסי סן מרינו–ערב הסעודית
יחסי סן מרינו-ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין הממלכה הערבית הסעודית.
הסכמים דיפלומטיים
בין שתי המדינות נחתם הסכם דיפלומטי אחד בלבד:
לנצ'יה אלפא
לנצ'יה אלפא (באיטלקית: Lancia Alfa) היא מכונית בסגנון מכונית עידן פליז בתצורת קבריולה, (תצורת הדגם הייתה קרויה באיטלקית "Phaeton" כפול: דגם קבריולה, 4 מושבים), שיוצרה על ידי יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה בשנת 1908. הדגם "לנצ'יה אלפא" היה "הדגם הראשון של מכונית שיוצר על ידי חברת לנצ'יה.
הדגם "לנצ'יה אלפא" יוצר במספר תצורות נוספות: לנדולט, לימוזינה וקופה.
הדגם הוצג לראשונה בתערוכת הרכב בטורינו ב-18 בינואר 1907.
מערכת ההיגוי הורכבה בצד ימין של הרכב.
סך הכול יוצרו 137 יחידות.
מועצת הפדרציה של רוסיה
מועצת הפדרציה של האספה הפדרלית של רוסיה (ברוסית: Совет Федерации Федерального собрания Российской Федерации), הידועה בתור "הסנאט הרוסי", היא הבית העליון של הפרלמנט של הפדרציה הרוסית, האספה הפדרלית, ואילו הבית התחתון של הפרלמנט הוא הדומה. מועצת הפדרציה מורכבת משני נציגים מכל אחד מהסובייקטים הפדרליים של רוסיה, אחד מהרשות המחוקקת והשני מהרשות המבצעת, הנבחרים לא בבחירות ישירות, אלא על ידי הממשל המקומי. מספר הצירים הכולל במועצת הפדרציה משתנה לעיתים עקב מיזוג ופיצול של סובייקטים פדרליים כגון אוקרוגים, אובלסטים ועוד. חברי מועצת הפדרציה (אשר על פי רוב מכונים "סנאטורים") אינם בעלי שייכות פוליטית. נכון לשנת 2017 כוללת מועצת הפדרציה 170 צירים.
בניין מועצת הפדרציה
המועצה שוכנת בקומפלקס מבנים ברחובות דמיטרובקה הגדולה 24 עד רחוב דמיטרובקה הגדולה 26 בנפת טברסקי שבמרכז העיר מוסקבה. בניית המבנים הושלמה בשנת 1983 ושימשה במהלך השנים את ועדת הבינוי הממשלתית (גוסטרוי) ואת הוועדה הממלכתית לאדריכלות עד 1994 עת השתכנה כאן מועצת הפדרציה.
היסטוריה
ההיסטוריה של מועצת הפדרציה מתחילה בזמן המשבר החוקתי ברוסיה ב-1993. במהלך משבר זה הלכה וגברה היריבות בין הרשות המבצעת בראשות נשיא רוסיה בוריס ילצין לבין הרשות המחוקקת, קונגרס נציגי העם שהתנגד למדיניות הליברלית שהנהיג ילצין. לבסוף נפתר המשבר עם משאל העם שנערך בנושא החוקה ובסופו אושרה ברוב של 54% חוקת רוסיה שהחליפה את חוקת ברית המועצות שלא תאמה את המציאות החדשה ברוסיה וברפובליקות האחרות שהרכיבו את ברית המועצות לשעבר. החוקה החדשה קראה להקמת פרלמנט דו ביתי שיקרא בשם האספה הפדרלית ויכלול שני בתים: הבית התחתון, הדומה והבית העליון מועצת הפדרציה.
הבחירות הראשונות למועצת הפדרציה התקיימו ב-12 בדצמבר 1993, במקביל לבחירות לבית התחתון, הדומה ולמשאל העם על כינון חוקת רוסיה שתחליף את חוקת ברית המועצות והן הותרו רק לפרלמנטים ולרשות המבצעת של כל אחד ממהסובייקטים הפדרליים. שיטה זו הוגדרה בחוק חוקתי פדרלי בשנת 1995 לאחר תקופת הכהונה הראשונה שהייתה רק שנתיים עקב צו נשיאותי של ילצין בו ביקש "ליצור" תקופת מעבר.
בשנת 2000, עם היכנסו של ולדימיר פוטין נשיא רוסיה לשלטון הוא יזם שינוי במועצת הפדרציה, כאשר הנציגים מהממשלים המקומיים שייבחרו למועצת הפדרציה יוותרו על מקומם בממשל המקומי. בתחילה, מועצת הפדרציה התנגדה למהלך בצורה חריפה, אך לאחר איומים של פוטין להתחיל בחקירות שחיתות נגדם החלו חברי הפרלמנט לתמוך בחוק המוצע שאושר ביולי 2000. מאז שנת 2000 מועצת הפדרציה נשארה גוף יציב יחסית ומאשרת חוקים רבים.
בספטמבר 2011 מונתה ולנטינה מטוויינקו ליושבת ראש מועצת הפדרציה של רוסיה והייתה לאישה הראשונה בתפקיד.
סמכויות
עקב העובדה שהיא הבית העליון, מועצת הפדרציה נחשבת לגוף פורמלי יותר מאשר הבית התחתון, הדומה. היא מדגישה יותר את המבנה הפדרלי של רוסיה מאשר את הדעות של הקבוצות השונות. עקב אופייה הפדרליסטי, והעובדה שחבריה אינם נבחרים בבחירות ישירות והחברות בה מוגבלת למעשה לאליטות של השלטונות המקומיים, היא נחשבת לגוף שדוגל פחות בשינויים קיצוניים.
על מועצת הפדרציה מוטלת המשימה לשתף פעולה עם הדומה בהכנתן והשלמתן של הצעות חוק, ובהצבעה עליהן.
סמכויות מיוחדות המוענקות לפי החוקה רק למועצת הפדרציה:
יושב ראש וחברי מועצת הפדרציה
בהתאם לאמור בסעיף 101 לחוקת רוסיה, על מועצת הפדרציה לבחור מבין חבריה יושב ראש. בין תפקידיו הרשמיים של יושב ראש מועצת הפדרציה: ניהול דיונים והצבעות במליאה, ניסוח והצגת של נושאים לדיון, מתן הוראות והתייעצות עם הוועדות השונות של מועצת הפדרציה, חתימה על טיוטות חוק שאושרו בדומה, הבית התחתון של הפרלמנט והעברתן לנשיא רוסיה לצורך אישור סופי, וייצוג מועצת הפדרציה בקרב גופים שונים.
יושבת הראש הנוכחית, ולנטינה מטוויינקו, נבחרה לתפקיד היו"ר לאחר כחודש של חברות במועצת הפדרציה. יושב הראש אינו נחשב לחבר המועצה וזהו התפקיד היחיד בעל שייכות מפלגתית במועצה.
באוקטובר 2020 התקבלה הצעת חוק לפיה נשיאים לשעבר ימונו לסנאטורים לכל חייהם, כאשר נשיא שסיים את תפקידו יוכל להגיש מועמדותו לחברות במועצה תוך 3 חודשים לאחר תום תקופת כהונתו כנשיא. נשיא מכהן יוכל למנות עד 30 חברי מועצה, שבעה מהם לכל חייהם. בנושא מושלי המחוזות יכול למנות חבר מועצת הפדרציה לחבר ב, כמייצג המחוז.
Mobile World Congress
GSMA Mobile World Congress (בראשי תיבות: MWC) היא ועידה המשלבת בין תערוכת מוצרי מובייל הגדולה בעולם, ובין כנס מנהלים ובכירים המייצגים מפעילות סלולריות, יצרניות מוצרים, ספקי מכשור ומנהלי תוכן מכל רחבי העולם. התערוכה כוללת תצוגת מגוון רחב של מוצרים הקשורים לשוק המובייל, כדוגמת סמארטפונים, מחשבי לוח, מחשוב לביש, מחשבים אישיים, אפליקציות ותשתיות רשת. הוועידה, שנקראה בעבר GSM World Congress, עדיין מכונה לעיתים קרובות בשמות 3GSM ו-3GSM World.
ועידת הסלולר העולמית נמשכת ארבעה ימים ומתקיימת פעמיים בשנה. האירוע המרכזי נערך מדי שנה בברצלונה שבספרד בסוף פברואר או בתחילת מרץ. האירוע המשני נערך בשאנגחאי בחודש יולי, ומתמקד בעיקר בתעשייה המקומית.
את האירוע המרכזי בברצלונה פוקדים מדי שנה כמאה אלף מבקרים מתחומים שונים בתעשייה, כ-40 אחוז מתוכם הם עיתונאים ואנשי תקשורת מכל העולם. את החשיפה הגדולה של הוועידה מנצלות חברות רבות לחשיפתם של מוצרים חדשים ולביצוע הכרזות עסקיות. החברות הלוקחות חלק בוועידה כוללות את מיקרוסופט, גוגל, סמסונג, סוני, מוטורולה, LG ,HTC ורבות אחרות.
היסטוריה
ועידת הסלולר Mobile World Congress התקיימה לראשונה ב-1987, ובמשך 19 שנים (עד 2005) נערכה בעיר קאן.
בשנת 2006 הועברה הוועידה לעיר ברצלונה, וזו תמשיך לארח אותה עד 2023 לפחות. בתחילה התקיימה התערוכה במתחם מונז'ואיק בעיר, אך בשל גודלה שרק הלך וגבר משנה לשנה, הועברה הוועידה ב-2013 למתחם האירועים והכנסים Fira Gran Via. בפברואר 2016 נחנכה במתחם הוועידה תחנת רכבת תחתית כחלק מקווי המטרו הפרוסים ברחבי העיר.
הוועידה שתוכננה להיערך בפברואר 2020 בוטלה לאחר שחברות אחדות הודיעו על ביטול השתתפותן עקב התפרצות נגיף קורונה-ווהאן.
יחסי ליכטנשטיין–צרפת
יחסי ליכטנשטיין–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות ליכטנשטיין לבין הרפובליקה הצרפתית. היחסים בין שתי המדינות הם "לבביים" לפי משרד החוץ הצרפתי, אך מוגבלים עקב היותה של המדינה אחת הקטנות ביותר באירופה ובעולם כולו.
הסכם לחילופי מידע בנושא מס נחתם על ידי צרפת וליכטנשטיין ב-22 בספטמבר 2009 בוואדוץ, בירת ליכטנשטיין. ההסכם נכנס לתוקף ב-19 באוגוסט 2010.
ברבו איסקובסקו
ברבו איסקובסקו (רומנית: Barbu Iscovescu; 24 בנובמבר 1816 – 24 באוקטובר 1854) היה צייר, גרפיקאי ומהפכן יהודי-רומני.
קורות חיים
ברבו נולד בבוקרשט בשם ברוך יהודה (Baruh Iehuda) כבנו של חיים איסקובסקו, המכונה "זוגרבו", צייר איקונינים. הוא יצא ללמוד ציור בווינה ולמד שם בין השנים 1835–1847. הוא למד יחד עם מישל מרטין דרולינג (Michel Martin Drolling), פרנסואה פיקו (Francois Picot) וקארול ואלנשטיין (Carol Wallenstein). מווינה יצא להמשך לימודיו בפריז, שם התחבר עם צעירים רומנים בעלי נטיות מהפכניות, ביניהם גם הצייר היהודי קונסטנטין דניאל רוזנטל והבנקאי היהודי הילל מנוח. הם שבו לרומניה ולקחו חלק במהפכת 1848 ברומניה. ברבו היה בקבוצה המנהיגה את המהפכה בבוקרשט והיה אחד משלושת השליחים שיצאו אל השליט, גאורגה ביבסקו, עם דרישות המהפכנים. על ברבו הוטל להכין את דגל המהפכה, דגל שלושת הצבעים עם הסיסמאות של המהפכנים "צדק, אחווה". הצבא הרוסי שדיכא את המהפכה, אילץ אותו לצאת לגלות, כמו חבריו למהפכה. יצא תחילה לפריז, עם שהות קצרה בסרביה, אך בסופו של דבר הגיע בשנת 1850 לקונסטנטינופול, שם נפטר כעבור כמה שנים ונקבר, על פי דרישתו, ליד חבריו המהפכנים, יון נגוליצ'י והכומר אטאנאסיה לוזין, בבית הקברות הנוצרי. המשורר הרומני קונסטנטין אריצ'סקו כינה את השלושה "שלישיית מרטירי החירות" ומשורר אחר, דימיטריה בולינטינאנו, כתב שיר הספד לאיסקובסקו, שיר שנחרט על מצבתו.
ברבו איסקובסקו היה מציירי הנופים הראשונים של רומניה. הוא צייר כמה פורטרטים מפורסמים ובהם אברם ינקו, מיכאי האמיץ, מאתיי בסאראב, קונסטנטין שרבאן ועוד. גם ציורי הנופים פרי מכחולו מפארים מוזיאונים רבים ובהם המוזיאונים הלאומיים לאמנות בבוקרשט ובקלוז'-נפוקה.
ציור הדגל הרומני
אין מסמכים המעידים על השתייכותו של איסקובסקו לקבוצה הסודית האחווה, אולם מעצם היותה קבוצה סודית היא נמנעה משמירת רשימות חברים. יונל ז'יאנו (Ionel Jianu), שכתב ספר ביוגרפי על ברבו איסקובסקו, סבר שאיסקובסקו היה חבר האחווה, לכן הוטל עליו לצייר את דגל המהפכה עם הסיסמה Dreptate - Frăție (צדק - אחווה), דגל שאיסקובסקו עצמו נשא בעת שההמון הקיף את ארמון השליט ביבסקו ב-11 ביולי 1848.
פאריס (מיתולוגיה)
פאריס (יוונית: Πάρις), ידוע גם כאלכסנדרוס (יוונית: Ἀλέξανδρος), בנו של פריאמוס, מלך טרויה, מופיע במספר אגדות יווניות. הדוגמה הבולטת ביותר היא חטיפתה או בריחה משותפת עם הלנה, מלכת ספרטה, אשר הייתה הסיבה המיידית לפרוץ מלחמת טרויה. מאוחר יותר במלחמה זו, פאריס פצע והרג את אכילס בעקבו בעזרת חץ.
כאשר נולד פאריס, אוראקל טען שהוא יביא לנפילתה של טרויה. לכן, הוריו שלחו אותו להר אידה, בתקווה שכך תימנע התגשמות הנבואה.
משפט פאריס
האלות הרה, אתנה ואפרודיטה הוזמנו יחד עם שאר הר האולימפוס לחתונה המאולצת בין פלאוס ותטיס, אשר יהפכו בעתיד להוריו של אכילס, אך אריס (אלת המריבות) לא הוזמנה בגלל נטייתה ליצור מהומות.
בעקבות כך, אריס הגיעה למסיבה בהיחבא והטילה על שולחן תפוח עשוי זהב שהיה כתוב עליו "ליפה מכולן", במטרה להסית את שלוש האלות להתחיל ויכוח בנוגע למי הכי ראויה. פאריס האומלל, נסיך טרויה, אשר אז עוד חי בהר אידה, מונה לבחור את היפה מכולן. כל אחת משלוש האלות הגדולות, ניסתה לשחד מיד את פאריס שיבחר בה. הרה הבטיחה כוח פוליטי ושליטה בכל אסיה, אתנה הבטיחה מיומנות קרב, חוכמה ויכולות של הלוחמים הגדולים ביותר, ואפרודיטה הבטיחה לו את האישה היפה ביותר בעולם, הלנה, אשתו של מנלאוס מלך ספרטה. פאריס, לאחר זמן מחשבה לא ידוע, בחר בסופו של דבר לתת את תפוח הזהב לאפרודיטה.
כיוון שהלנה הייתה האישה היפה בעולם, היו לה מחזרים רבים. כדי לשמור על שלום ביניהם, אודיסאוס גרם להם להבטיח להגן על הנישואים של הלנה עם מי שהיא תתחתן בסופו של דבר. היא בחרה במנלאוס, וכאשר פאריס חטף אותה, כאשר הגיע בספינה שנבנתה בידי פרקלוס (בגרסה אחרת - הלנה התאהבה בפאריס ועזבה איתו מרצונה), כל יוון התקיפה את טרויה, וכך פרצה מלחמת טרויה.
הנושא של משפט פאריס משמש עד היום מקור השראה בספרות, קולנוע, ציור ואמנויות נוספות.
סופו של פאריס
אוינונה, אשתו הראשונה של פאריס, הייתה נימפה מהר אידה בפריגיה. אביה היה צברן (Cebren), אל-נהר. פאריס חטף אותה והם התחתנו. אוינונה ילדה את קוריתוס. כאשר פאריס עזב אותה למען הלנה, היא חזתה מראש את התוצאות ההרסניות של ניסיונו לכבוש את הלנה (מלחמת טרויה, מותו של פאריס).
בגרסה אחרת, כאשר פאריס נפצע אנושות מידי פילוקטטס (שלא התאמץ כלל בזמן הקרב), הוא ביקש ממנה לרפא אותו, וזאת כיוון שהיא הייתה ידועה כמרפאה. אוינונה סירבה, ופאריס מת. מאוחר יותר היא השליכה את עצמה למדורת הקבורה שלו.
בגרסה שלישית, שלפעמים נוהגים להזכירה, אוינונה ניסתה להפריד בין פאריס להלנה. היא שלחה את קוריתוס בנם שייצור סדק בין פאריס והלנה, אך פאריס לא זיהה את בנו שלו והרגו.
לאחר מותו של פאריס, נשא אחיו דפובוס לאישה את הלנה עד אשר נרצח בידי מנלאוס, אשר לקח את אשתו חזרה.
ולנטין לבדב
קורות חיים
ולנטין לבדב נולד במוסקבה. בשנת 1942, לאחר סיום בית הספר הוא התקבל ללימודי הנדסה במכון למהנדסי תעופה במוסקבה. במקביל הוא עבר קורס טיס. עוד בהיותו סטודנט לבדב ניסה להתקבל ליחידת הקוסמונאוטים אך נכשל. בשנת 1966 הוא התקבל לעבודה במחלקת תכנון מס' 1. הוא היה חבר צוות קרקע של מספר משימות חלל ופיתח מספר מערכות לצורך חיבור חלליות בחלל.
בשנת 1972 הוא התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1982 ולנטין לבדב שוגר לחלל בפעם השנייה בחללית סויוז T-5 והיה חבר צוות שהשלים 211 ימים שהייה בחלל (שיא של אותו תקופה).
בשנת 1985 לבדב השלים את עבודת פוסט דוקטורט.
בשנת 1989 הוא התמנה לסגן מנהל מכון הגאוגרפי של הקדמיה הסובייטית למדעים, בשנת 2000 הוא היה הקוסמונאוט הראשון שהתקבל כחבר בארגון זה.
בשנת 2006 לבדב התמנה לפרופסור במכון למהנדסי טייס בו למד.
שרלוק הולמס - דמויות משנה
בסדרת הספרים על הבלש שרלוק הולמס, מאת ארתור קונאן דויל, ישנן דמויות רבות. אולם, ישנן מספר דמויות שהופיעו יותר מפעם אחת או שהייתה אליהן התייחסות יוצאת דופן מהולמס או מדוקטור ווטסון. להלן רשימה של חלק מהדמויות הללו:
גברת האדסון
גברת האדסון היא אישה המשכירה להולמס ולווטסון את דירתם שברחוב בייקר 221 ב'. בסיפורים ניתן עליה מידע מועט ביותר אך מודגש כי היא חשה דאגה רבה מאוד לדייר המפורסם שלה. דוגמה לכך ניתן למצוא בסיפור "פרשת הבלש הגוסס" כאשר היא מזעיקה את ווטסון כדי שיטפל בהולמס החולה. דוגמה נוספת היא בסיפור "תעלומת הבית הריק" שם מתברר כי גברת האדסון התרגשה מאוד כאשר הולמס "קם לתחייה" וכן שהיא סייעה לו בתוכניתו ללכוד את קולונל סבסטיאן מורן.
הפרחחים מרחוב בייקר
קבוצה של נערי רחוב שסייעו להולמס מפעם לפעם בחקירותיו. מנהיג הקבוצה נקרא ויגינס (אין לו שם פרטי והופעתו הראשונה היא בסיפור חקירה בשני). עבור שירותיהם הולמס נהג לשלם להם שילינג אחד ליום (בנוסף להוצאות), ופרס של גינאה אחת (שווה ערך לפאונד ושילינג אחד) לנער שימצא עבורו רמז חשוב. על הנערים נכתבה סדרת ספרים לילדים (לא על ידי ארתור קונן דויל), בה הם הדמויות המרכזיות.
המפקח בראדסטריט
בלש בדיוני העובד בסקוטלנד יארד. הוא מופיע בשלושה סיפורים: האיש מעוות השפה, הרפתקת הכדכוד הכחול ופרשת אגודלו של המהנדס.
דן הופנר
ביוגרפיה
נולד בגרמניה בשם היינץ הופנר והתגורר בלייפציג. ב-2 באפריל 1936 עלה באניה "תל אביב" עם עליית הנוער לקריית ענבים. לאחר שנפצע במרד הערבי הגדול, למד בעזרת מלגה של הסוכנות היהודית במחלקה הגרפית של בצלאל החדש, אצל מרדכי ארדון, משנת 1938 ל-1941. אחר כך החל ללמד בבתי ספר תיכונים, בהם תיכון חדש. בשנות החמישים החל ללמד ב'מדרשה למורים לציור' ואחר כך מונה למפקח במשרד החינוך על הוראת הציור בתל אביב.
שרלוק הולמס - דמויות משנה
המפקח בראדסטריט
קונאן דויל תיאר אותו כך: "פקיד גבוה ומוצק... כובע מחודד וחליפת פראק". באיוריו של סידני פאג'ט ניתן לראות כי לברדסטריד יש זקן מלא. אלו הם הפרטים היחידים שידועים על בראדסטריט מהקאנון.
דן הופנר
ביוגרפיה
בקיץ 1964 מונה למנהל בצלאל במקום פליקס דרנל, תפקיד בו כיהן עד 1979במהלך כהונתו בית הספר גדל והתגבש במתכונתו הנוכחית, וקיבל הכרה אקדמית.
שרלוק הולמס - דמויות משנה
המפקח בראדסטריט
בראדסטריט הופיע בשלושה פרקים בסדרת הטלוויזיה של חברת גראנאדה: האיש מעוות השפה, תוכניותיו של ברוס פארטינגטון (שם החליף את המפקח לסטרייד), והופעה קצרה בפרק הרפתקת אבן המזארין.
טוביאס גרגסון
בלש בדיוני העובד גם כן בסקוטלנד יארד שהופיע במספר רומנים וסיפורים קצרים. הופעתו הראשונה היא בסיפור חקירה בשני; לאחר מכן הוא הופיע בתעלומה במעון ויסטריה, בהרפתקת החוג האדום, ובמתורגמן היווני. הולמס מכתיר אותו בתואר "הבלש החכם ביותר בסקוטלנד יארד", אולם כאשר משווים זאת ליחסו הכללי של הולמס לבלשי היארד, אין מדובר במחמאה כה גדולה. באחד הסיפורים ווטסון מציין לשבח את התנהגותו הרגועה והמחושבת. יריבו בלוחמה בפשע הוא המפקח לסטרייד.
דן הופנר
יצירתו
פסל פרידברג כתב על יצירתו בשנת 1956: "הופנר ממשיך להתרכז בצורות גוף האדם והוא משווה להם מראה גרוטסקי ואפילו מבעית. הדמויות שלו נראות כאילו היו קרבנות של איזו מחלה איומה... אך בעבודותיו האחרונות אין האימה תופסת מקום כה רב. דומה, כאילו ערך הצייר את חשבון נפשו וכיוון שמצא בציוריו הקודמים יותר ערכים צורניים מאשר אקספרסיביים, החליט לעבור לתחום הדקוראטיבי יותר. ניסיונות אלה הם נחמדים ולעיתים אף עליזים. לעיתים אין הצייר חושש אף להתל בו עצמו. בעבודותיו הקודמות היינו מתרשמים כאילו נהרסו בנייניו במלחמה, ואלו עתה בראותנו את חוסר יציבותם של עמודים נראה לנו כאילו הם השתכרו... יש עתה בעבודותיו של דן הופנר איזה יסוד של נעימות שלא היה מצוי בהן מקודם."