cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זאב לקויר
ראשית חייו בגרמניה ובארץ ישראל
לקויר נולד בשנת 1921 בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב שבפולין) למשפחה יהודית חילונית. אביו, פריץ לאקֶר או לקויר (Laqeur) היה יצרן סרבלים ואמו, אלזה לבית ברלינר הייתה עקרת בית. למד בבית ספר יסודי שאותו פקדו ילדי האריסטוקרטיה הגרמנית והמעמד הגבוה היהודי. עם חבריו לבית הספר נמנה ווילי כהן, לימים היסטוריון שנספה בשואה בליטא. לקויר הצטיין בלימודים וקיצר את שנות הלימודים כך שאחרי לימודים בגימנסיית יואכים בברסלאו הספיק לסיים בגרות לפני הפקעות נוספות של הזכויות הבסיסיות של התושבים היהודים בגרמניה בשנת 1938. בנעוריו פרט לחיי תרבות עשירה, כולל קריאה נלהבת בעיתונים, עסק לקויר בספורט - אתלטיקה קלה, כדורגל, כדוריד, איגרוף. מבחינה פוליטית נמשך בהתחלה כנער לרעיונות הקומוניסטים שנפוצו במחתרת. בגיל 17 דחה את הרעיון להירשם ללימודי הנדסה בצ'כסלובקיה ובנובמבר 1938, שלושה ימים לפני ליל הבדולח עלה לקויר לארץ ישראל. התחיל לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים בעזרת אחד מדודיו, אך הפסיק אחרי שנת לימודים אחת. בשנים 1939–1944 עבד בחקלאות בקיבוצים שער הגולן, עין שמר והזורע שבו התקבל כחבר. בתקופה שבה היה פצוע משבר ברגל ניצל את הזמן ללימוד השפה הרוסית שהפכה לשפה השישית בה שלט, לצד גרמנית, עברית, ערבית ואחרות. בהמשך היה עיתונאי בירושלים, כולל בימי המצור במלחמת העצמאות וגם אחריה. בירושלים התגורר קודם בשכונת עיסאוויה אחר כך במושבה הגרמנית. הפך לאוטודידקט ופקד תכופות את הספרייה הלאומית. עבד בעיתון של תנועת השומר הצעיר, "המשמר" שהפך לעל המשמר וכמו כן בפלסטיין פוסט, לימים ג'רוזלם פוסט. נשלח בין היתר לסקר את מחנות המעצר בקפריסין. בנוסף היה כתב של עיתונים אמריקאים במזרח התיכון ופרשן מדיני של "ג'רוזלם פוסט" ושל קול ישראל. הוריו, שלא עלה בידם להגר, נספו בשואה.
באנגליה ובארצות הברית
הוא היה למנהל המכון להיסטוריה יהודית בת זמננו בספריית וינר בלונדון בשנים 1965–1994. בצוותא עם ג'ורג' מוסה בשנים 1955–1964 הקים וערך את Journal of Contemporary History and of Survey. היה העורך המייסד של The Washington Papers. מ-1969 הוא היה חבר, ולאחר מכן יושב ראש (עד שנת 2000) של מועצת המחקר הבינלאומית בוושינגטון International Research Council CSIS Washington. כיהן כפרופסור להיסטוריה של הרעיונות באוניברסיטת ברנדייס בשנים 1968–1973, פרופסור באוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנים 1976–1988. ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
מחקריו
עבודתיו העיקריות דנו בהיסטוריה של אירופה במאות התשע-עשרה והעשרים, בייחוד היסטוריה של רוסיה, היסטוריה של גרמניה, והיסטוריה של המזרח התיכון. כתיבתו השתרעה על נושאים רבים, מתנועות נוער גרמניות, ציונות, היסטוריה של מדינת ישראל והיסטוריה תרבותית של רפובליקת ויימאר ורוסיה, קומוניזם, השואה (ספרו "הסוד הנורא" הוא הספר הראשון המתאר כיצד נודע לעולם וליישוב דבר הפתרון הסופי, למרות ניסיונות ההסתרה של הנאצים), פאשיזם והיסטוריה דיפלומטית של המלחמה הקרה. ספריו תורגמו לשפות רבות והוא היה אחד המייסדים של חקר הטרור, ושל הגרילה. פרשנותו לעניינים בינלאומיים הופיעה בעיתונים ובכתבי-עת אמריקאיים ואירופיים רבים.
יוהאן גאורג השני, דוכס סקסוניה-אייזנך
יוהאן גאורג השני, דוכס סקסוניה-אייזנך (בגרמנית: Johann Wilhelm von Sachsen-Eisenach, 24 ביולי 1665 - 10 בנובמבר 1698), היה דוכס סקסוניה-אייזנך בין השנים 1686–1698.
ביוגרפיה
יוהאן גאורג נולד ב-24 ביולי 1665 בפרידוואלדה, ליוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך וליוהאנטה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין, בתם של ארנסט, רוזן זיין-ויטגנשטיין ולואיזה יוליאנה, רוזנת ארבאך.
בשנת 1686 מת אביו יוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך, יוהאן גאורג עלה לשלטון במקומו. ב-20 בספטמבר 1688 התחתן יוהאן גאורג עם סופיה שרלוטה מווירטמברג-שטוטגרט, בתם של אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג ומריה דורותיאה סופיה, רוזנת אטינגן, אך לא היו לו ילדים ממנה. בשנת 1690 מת בן דודו יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ינה ללא ילדים, ויוהאן גאורג חלק את דוכסות סקסוניה-ינה יחד עם בן דודו וילהלם ארנסט, דוכס סקסוניה-ויימאר.
ב-10 בנובמבר 1698 מת יוהאן גאורג באייזנך כתוצאה מאבעבועות שחורות ללא ילדים, ואחיו יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך עלה לשלטון במקומו.
מאיר הלוי אבולעפיה
רבי מאיר בן טודרוס הלוי אבולעפיה ובראשי תיבות שגורים: הרמ"ה (או הר"ם הלוי) (בסביבות ד'תתק"ל, 1170 או קודם לכן, בּוּרגוֹס, ספרד - י"ח בניסן ה'ד', מרץ 1244, טולדו) היה מקובל, חוקר המסורה, מפרשני התלמוד, פוסק הלכה מן הראשונים ומשורר.
קורות חיים
הרמ"ה נולד למשפחת חכמים מכובדת בעיר בורגוס. הוא ואביו, רבי טודרוס בן יהודה אבולעפיה (הראשון), עברו לטולדו, שם הקים הרמ"ה ישיבה. אביו הוכתר בתואר "נשיא", תואר שעבר לבנו מאיר לאחר מותו בשנת 1225. נשא אשה את בתו של יוסף אבן שושן מטולדו, מנכבדי טולדו.
בשנות הארבעים לחייו התמנה הרמ"ה על ידי הקהילה היהודית לכהן כדיין בבית הדין הרבני של העיר. חבריו לבית הדין היו רבי יצחק מאיר אבן מיגאש (בנו של יוסף אבן מיגאש) וראב"ן הירחי. הרמ"ה נחשב מגדולי הפוסקים בספרד ורבים פנו אליו בשאלות, ביניהם חברו הרמב"ן, תלמידו רבי יונתן בן יעקב מקונקה וחכמי לוניל שחיו בפרובאנס - רבינו יהונתן הכהן מלוניל ורבי אהרון בן משולם מלוניל.
בין שאר תלמידיו נמנה גם רבי, מחבר ספר "מדרש החכמה".
עמדתו של הרמ"ה בפולמוס נגד הרמב"ם
בשנת 1200 לערך, בהיותו צעיר, קיבל הרמ"ה לידיו את ספר משנה תורה, וגילה כי בהלכות תשובה, הרמב"ם מתאר את העולם הבא כעולם "שאין בו גוף וגויה", לדעתו היה בכך משום הכחשת לאמונה בתחיית המתים. הרמ"ה גם התנגד לפרשנות האלגורית העולה מכתבי הרמב"ם לאגדות חז"ל.
הרמ"ה ערך את השגותיו על כתבי הרמב"ם, באיגרת ששלח לחכמי פרובנס שבדרום צרפת, ובראשם לרבינו יהונתן הכהן מלוניל, כדי שהללו ישלחו לרמב"ם עצמו כדי להוכיח אותו. חכמי לוניל, שהעריצו מאוד את הרמב"ם, לא קיבלו את דברי הביקורת של רבי מאיר, ורבי אהרון בן משולם מלוניל אף החזיר לו איגרת תשובה נוזפת בה האריך להשיב על השגותיו, דבר שהוביל לחליפת איגרות שלמה ביניהם הנקראת "כתאב אל רסאיל" (פאריס תרל"א), ונכללה ב"ספר האיגרות" של הרמ"ה (ראה להלן). בסופו של דבר הוא נכשל בגיוס חכמי דרום צרפת כנגד הרמב"ם, ועורר עליו זעם רב מצידם.
גם אצל חכמי ספרד עוררו דבריו כנגד הרמב"ם כעס, ואחד מחכמי ספרד אף כתב:
הרמ"ה לא שקט ושלח את חליפת האיגרות כולה למרכז הרוחני הראשי של צפון צרפת, הבסיס לפעילותם של בעלי התוספות; הוא מיען את המכתב לראשי חכמי צרפת, ובראשם גדולי הדור - האחים רבינו שמשון משאנץ והריצב"א, מבעלי התוספות, וביקש מהם להכריע בוויכוח בינו לבין חכמי לוניל. רוב הרבנים אליהם מוען המכתב נמנעו מלהשיב כפי הנראה, אך הר"ש משאנץ תמך בדעתו של הרמ"ה לגבי תחיית המתים ושלילת הפרשנות האלגורית; עם זאת, סירב להצטרף למלחמה כנגד הרמב"ם, בהיותו רוחש לו כבוד רב.
עם כל זאת, רחש הרמ"ה לרמב"ם כבוד רב ואף כתב קינה למותו. עם השנים הצטננה ביקורתו של הרמ"ה כנגד הרמב"ם, ושלושים שנה לאחר מכן, בשנת 1232 כשהתלקח בשנית הפולמוס על תורת הרמב"ם ורבי שלמה מן ההר ותלמידו רבי יונה גירונדי הנהיגו חרם על חלק מספריו של הרמב"ם ונענו בחרם נגדי עליהם ועל חסידיהם - אף שתמך בדעת החולקים על הרמב"ם ואף התבטא בכתביו בלשונות חריפים על ספרו המורה נבוכים, נשאר הרמ"ה נייטרלי והתנגד לחרמות על תומכי הרמב"ם.
חגי זמיר
חגי זמיר (נולד ב-1951), הוא אלוף פאראלימפי ישראלי, בעל 4 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב ו-4 מדליות מאליפות העולם לנכים, מהן 2 זהב בכדורעף נכים.
ביוגרפיה
זמיר נולד וגדל בקיבוץ זיקים והיה בן הקיבוץ הראשון. בשירותו הצבאי היה בסיירת צנחנים.
ב-22 בינואר 1970, בתקופת מלחמת ההתשה, נשלח זמיר עם יחידתו להשתתף בפשיטה על האי שדואן, במטרה לשבות בשבי כ-100 חיילים מצבא מצרים. הגיעם אל שדה מוקשים עיכב את ביצוע המשימה, בעקבות פציעתם של שלושה חיילים - בהם זמיר ואהרון דנציגר. רגלו השמאלית נקטעה ובתום שישה חודשי שיקום חזר זמיר לקיבוץ ועבד בענף הכותנה. כמו כן הוא חזר לשחק כדורעף ובשנת 1973 הצטרף לראשונה לנבחרת הנכים בתחום. במשך שלושים שנים התחרה זמיר במסגרת נבחרת הכדורעף של בית הלוחם ומטעמה השתתף בשבע אולימפיאדות נכים.
זמיר הוא בוגר סמינר הקיבוצים ומוסמך כמאמן כדורעף וטניס. בשנת 1980 הוא החל לעסוק בהוראת חינוך גופני ומשנת 1992 הוא חבר הסגל של מועדון הכדורעף הפועל כפר סבא. בשנת 1994 החל זמיר לאמן את נבחרת הבנות של תיכון "גלילי" בעיר, אשר זכתה פעמים ספורות תחת אימונו באליפות הארץ.
ב-1998 צוין זמיר ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח ספורטאים יהודים שהגיעו להישגים יוצאי דופן.
זמיר מתגורר באבן יהודה, נשוי ואב לשניים.
מדעי הקרקע
מדעי הקרקע או תורת הקרקע (באנגלית: soil sciences) הוא תחום מדעי אשר נושא מחקרו הוא הקרקע. הקרקע, כתָּוֶךְ המחבר בין הליתוספירה, האטמוספירה, הביוספירה וההידרוספירה, נחקרת על ידי מדענים הבאים מתחומים שונים.
כיום נהוג פצול מדעי הקרקע לשני תת-תחומים שונים אשר החפיפה ביניהם רבה מאד: לא כל העוסקים בתחום מקבלים פיצול זה.
מבוא
מדעי הקרקעי הם תחום מדעי צעיר יחסית. כאבי התחומים נחשב הגאולוג והגאוגרף הרוסי וסילי דוקוצ'ייב אשר הצעיד וקידם את מדעי הקרקע ברוסיה ב. הוא הגה את רעיון חמשת הגורמים המשפיעים של הקרקע: אקלים, ביוטה, סלע האם, זמן וטופוגרפיה.
קרקעות
קרקעות שונות מסלעים על אף שהן נובעות מסלעי האם. קרקעות מתבלות מהר עקב השפעות חיצוניות ופנימיות וגילן של קרקעות נמדד באלפי שנים בלבד. עם הקרקעות הישנות ביותר בנות כ־16,000 שנה נמנות קרקעות מתקופת הדריאס הקדומה.
בתחום מיון הקרקעות יש להבחין בין מיון קרקע של מדעני קרקע לבין מיון קרקע של מהנדסים. בעוד שהראשונים מעוניינים בהבנת הקרקע כשלעצמה האחרונים מתעניינים יותר בתכונותיה של קרקע נתונה והאם היא תעמוד בשימוש מיועד בקרקע על ידי בני אדם.
מיון הקרקעות הנפוץ ביותר כיום הוא המיון של מחלקת החקלאות של ארצות הברית. מיון זה מבחין בין 12 סוגי אב שונים של קרקעות המתפצלים לתת-קבוצות רבות יותר.
קיו (מסע בין כוכבים)
קיו (באנגלית: Q) הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים". את הדמות, אשר הופיעה בסדרות הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" ו-"מסע בין כוכבים: סיפונים תחתונים", ומופיעה גם בעונתה השנייה של הסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד", מגלם השחקן האמריקאי ג'ון דה לנסי. השם "קיו" מתייחס לכל אינדיבידואל שהוא ברצף הקיו.
קיו הוא כל יכול, אשר באופן עקבי מתחמק מלחשוף את המניעים האמיתיים למעשיו. ביתו, רצף הקיו, נגיש לקיו ולאורחיהם. נאמר כי הטבע האמיתי שלו הוא מעבר ליכולת הבנתם של בני-האדם, ועל כן הוא מוצג בפניהם בדרכים שהם יכולים להבין.
בין קיו, דמות אורחת-חוזרת אשר הופיעה לראשונה בפרק הבכורה של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", לבין קפטן ז'אן לוק פיקארד קיימת כימיה קומית-דרמטית. קיו הוא האנטגוניסט העיקרי, בעונותיה הראשונות של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", אולם עם הזמן, במהלך השתתפותה של הדמות הן ב-"הדור הבא", הן ב-"חלל עמוק 9" והן ב-"וויאג'ר", הדמות מתפתחת והופכת, תחילה, מאנטגוניסט לאנטי גיבור, ומאוחר יותר - אף לגיבור לכל דבר.
ג'ין רודנברי בחר את האות "Q" לכבודה של חברתו, ג'נט קווארטון.
הדור הבא
בפרק "Q Who" קיו מציע לפיקארד את עזרתו במסעות אל טריטוריות שטרם מופו ולהכין אותו לקראת איומים לא ידועים. כאשר פיקארד טוען כי בני האדם מסוגלים להתמודד עם כל דבר, קיו לוקח את האנטרפרייז למערכת כוכבים המכונה J-25, בה לכאורה יתקיים המפגש הראשון אי פעם של בני אדם עם הבורג. פיקארד מבקש מקיו כי יציל את הספינה, וקיו המופתע משיב אותם הביתה, באומרו לפיקארד כי גברים אחרים ייתכן והיו מעדיפים למות, מאשר לבקש עזרה.
בפרק "Déjà Q", קיו נענש על ידי רצף הקיו והופך לבן-תמותה; לאחר ביצוע מעשה לא-אנוכי, שאינו אופייני לו - נכונות להקריב את חייו למען הצלת האנטרפרייז וכל צוותה - הוא זוכה בכוחותיו בחזרה. במהלך אותו פרק קיו אומר כי פיקארד הוא "הדבר הקרוב ביותר לחבר שיש לי ביקום הזה". לקראת סיומה של הסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", קיו מתנהג פחות ופחות בצורה עוינת כלפי פיקארד; בפרק "Tapestry" הוא לכאורה מציל את חייו של הקפטן, ומאפשר לו להבין את עצמו טוב יותר (על אף שהתשובה לשאלה האם קיו אכן הופיע בפרק זה, או שהייתה זו רק הזייה של פיקארד שחווה במהלך הניתוח, נותרת מעורפלת במכוון). בפרק סיום הסדרה "All Good Things...", קיו עוזר לפיקארד להציל את האנושות בכך שהוא עוזר לו להבין מה גורם ל-"אנטי-זמן" להופיע ברחבי היקום, בקצב הולך וגדל, אשר בסופו של דבר ימנע מהאנושות מלהיווצר.
חלל עמוק 9
בפרק "Q-Less", קיו נכנס עם קומנדר סיסקו לתוך זירת איגרוף, לקרב אגרופים, תוך שהוא משפיל ומעליב אותו. כאשר סיסקו מאבד את סבלנותו, מכה את קיו ומפיל אותו לקרקע, קיו הנדהם אומר: "אתה היכית אותי! פיקארד מעולם לא הכה אותי". סיסקו עונה לו: "אני לא פיקארד". קיו מגיב, עם חיוך: "אכן, אתה לא... אותך הרבה יותר קל להכעיס". בעודו על התחנה, קיו מעניק רמזים אשר עוזרים לצוות התחנה להציל אותה מלהיהרס על ידי חפץ ארכאולוגי שהובא אליה.
וויאג'ר
בפרק "Death Wish", קיו רודף אחרי חבר סורר של רצף הקיו, בשם קווין (Quinn), אשר שוחרר בטעות מכלאו, וכעת מבקש מקלט על סיפון הוויאג'ר. הוא דורש כי קיו יהפוך אותו לאנושי, מאחר שאיננו רוצה להיות עוד חבר ברצף, אך קיו מסרב לעשות כן, שכן קווין מתכוון להתאבד מיד לכשיהפוך לאנושי. שני הצדדים מסכימים לאפשר לקפטן ג'יינוויי לשמש כמתווכת בסכסוך ביניהם, ולאחר שהיא פוסקת לטובתו של קווין - קיו הופך אותו לאנושי, והוא מתאבד.
מאוחר יותר, בפרק "The Q and the Grey", קיו חוזר ומופיע על הוויאג'ר, מבקש מג'יינווי שתביא לעולם ילד עבורו. בסופו של דבר הוא מגלה כי הביא להכרזת מלחמה בקרב החברים ברצף הקיו, אודות חירויות הפרט, בהשראת קווין. קיו סבור כי הולדתו של חבר חדש תרענן את רצף הקיו. ג'יינווי מסרבת, ולאחר שהיא וצוותה מביאים להפסקת אש ברצף, קיו מזדווג לבסוף עם נקבת-קיו, אשר היה לו רומן איתה בעבר. לשניים נולד בן, וג'יינוויי היא הסנדקית שלו. צאצא זה נולד עם מודעות ועם כל הכוחות שיש לכל יתר הקיו, על אף שחסרה לו עדיין בגרות.
בפרק "Q2", קיו מופיע בוויאג'ר ביחד עם בנו הלא-בוגר והמרדני, כאשר נראה כמו בן אדם בגיל העשרה (מגולם על ידי בנו האמיתי של ג'ון דה לנסי, קיגן). קיו מבקש מג'יינוויי שתשמש לו לאמא, ושני המבוגרים מסכימים ביניהם כי הילד יישאר על וויאג'ר, ללא כוחות, וילמד איך להיות תושב אחראי ופרודוקטיבי של הקוסמוס; ואם לא - יחיה לנצח בצורה אמבה. בסופו של דבר, קיו הצעיר מתבגר, אך הרצף לא משתכנע, ולאחר משא-ומתן עם קיו האב, הם מגיעים להסכמה: קיו חייב להתלוות אל הילד, לשמור עליו ולצפות בו, על מנת להבטיח כי התנהגותו נאותה.
סיפונים תחתונים
דמותו של קיו הופיעה בפרק אחד בסדרה כדמות אורחת, והוזכרה בעוד מספר פרקים. בפרק Veritas, הפרק השמיני בעונה הראשונה של הסדרה, מופיע קיו פעמיים כשהוא מאתגר את הסגל הבכיר של הסריטוס ולאחר מכן מנסה לאתגר גם את מארינר שמתעלמת ממנו בהפגנתיות.
פיקארד
קיו מופיע כדמות מרכזית בסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד". בפרק הראשון של העונה השנייה, משנה קיו אלמנט בודד בעבר, והדבר גורם לשינוי מהותי בקו הזמן, כך שבמקום פדרציית הכוכבים המאוחדת קיימת קונפדרציה אימפריאליסטית, לוחמנית וגזענית שדוגלת בגלקסיה המונהגת על ידי המין האנושי ורומסת את יתר הגזעים. במהלך העונה חוזרים פיקארד וצוותו לעבר (שנת 2024) במטרה לגלות מה השינוי שביצע קיו ולהפוך אותו.
הערות שוליים
Figuren im Star-Trek-Universum
אבישי אביבי
אבישי (אבי) אביבי (26 בדצמבר 1947 - 18 באוקטובר 2016) היה בתחילת דרכו שחקן וזמר, ומשנות השמונים היה אחד המעצבים האמנותיים (ארט דיירקטור) ומעצבי התפאורות הבולטים בישראל, בסרטי קולנוע, בהפקות טלוויזיוניות ובפרסומות. אביבי התגורר בתל אביב והיה נשוי לענת אביבי, נכדתה של מרים ברנשטיין-כהן.
קריירה
אביבי החל את דרכו כזמר ושחקן. הוא כיכב ב-1971, לצד עוזי פוקס במחזמר "קפוץ", שעיקרו היה שירים שהלחין עבור המחזמר דני סנדרסון. המחזמר, שכלל סצנות עירום, לא זכה להצלחה רבה. אותה תקופה ביצע אביבי את השיר "תנו ללכת", שחודש מאוחר יותר על ידי גבי שושן תחת השם "בראשית".
אביבי היה בשנות השבעים חבר קבוצת העין השלישית. בין השאר ביצע במסגרת פעילות החבורה את השיר "היי ג'ו בוא נעלה על הגל" של דוד אבידן. השיר הופיע בסרט "שלושה ואחת" של החבורה (1973), בו כיכב לצידם של אסי דיין, יונה אליאן ואורי לוי.
משנות השמונים התמקד אביבי בעיקר בעיסוקו כמעצב אמנותי וכמעצב תפאורות. בין השאר שימש בתפקיד זה בסרטים ישראליים כמו "המיועד" עליו זכה עם ענת אביבי בפרס אופיר; "רומן בהמשכים", "השגעון הגדול", "אלכס חולה אהבה", "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש", "איש שאהב בעברית", "מול היערות", "אדמה משוגעת" (עליו זכה בפרס אופיר נוסף), "מלך של קבצנים" ו"המילים הטובות" של שמי זרחין. במקביל, שימש אביבי כמעצב בהפקות הוליוודיות כמו "שעתם היפה ביותר" (של שמעון דותן), "פגישה עם המוות" (עם פיטר יוסטינוב), "הנזל וגרטל" בהפקת קנון גרופ, "לא בלי בתי" (עם סאלי פילד), "רחובות ההרג (עם מייקל פארה), "גיבורים קטלניים" (1994, עם מייקל פארה), "הטל צל ארוך" (של וילמוש זיגמונד, עם מייקל יורק וליב אולמן) ו"המקור" (עם אל פצ'ינו). בשנת 2010 זכה בפרס אופיר על העיצוב האמנותי בסרט "זוהי סדום". אביבי שימש כמעצב אומנותי בסרט "יונה" משנת 2014 של הבמאי ניר ברגמן (עליו זכה בפרס אופיר רביעי). ובשנת 2015 עיצב תפאורה לסרט "המילים הטובות" ובשנת 2016 לסרט "הלהקה האחרונה בלבנון".
החל באמצע שנות התשעים החל אביבי עוסק גם בעיצוב אמנותי לפרסומות ולהפקות טלוויזיה מיוחדות. אביבי עיצב מאות פרסומות ושלח ידו גם בעיצוב תפאורה לתוכניות טלוויזיה כמו "לילה גוב" והפקת ליל בחירות 2006 של ערוץ 10.
עמוס אלקנה
עמוס אלקנה (נולד ב-20 באוגוסט 1967 בבוסטון, ארצות הברית), הוא גיטריסט, מוזיקאי ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
עמוס אלקנה, בנו של יהודה אלקנה. זוכה פרס ראש הממשלה לשנת 2011 ופרס רוזנבלום לשנת 2012, נולד בבוסטון אך גדל והתחנך בירושלים. בהיותו בן 15 החל ללמוד מוזיקה ולנגן בגיטרה. לאחר שירותו הצבאי חזר לבוסטון ולמד ג'אז במכללת ברקלי וקומפוזיציה בקונסרבטוריון של ניו אינגלנד. לאחר מכן המשיך בלימודי הקומפוזיציה בפריז אצל המלחינה מישל רברדי והשתלם בכיתות אמן עם המלחינים אריק נורבי בקופנהגן ועם פאול-היינץ דיטריך ואדיסון דניסוב בברלין. בהמשך דרכו השלים את לימודיו לתואר שני במוזיקה וסאונד במכללת בארד בניו יורק. במהלך לימודיו בבארד התמחה אלקנה במוזיקה אלקטרונית ולמד בין היתר אצל פאולין אוליברוס, דייוויד בהרמן, ריצ'רד טייטלבאום, ג'ורג' לואיס, מריאן אמצ'ר ולארי פולנסקי.
יחסי יפן–ספרד
יחסי יפן–ספרד הם יחסי החוץ שבין ספרד ליפן. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי. שתי המדינות חתומות על הסכמי שיתוף פעולה בתחומים רבים, בהם סחר, תרבות, מדע, תעשייה, ספורט וביטחון.
עמוס אלקנה
ביוגרפיה
יצירותיו של אלקנה נוגנו והוקלטו על ידי תזמורות והרכבים קאמריים רבים בעולם, בהם התזמורת הסימפונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של ורשה, הקלרינטן ריצ'רד שטולצמן, התזמורת הסימפונית של רדיו סלובקיה, רביעיית הסקסופונים של ברלין, רביעיית הסקסופונים של סטוקהולם, אנסמבל מיתר, חמישיית כלי הנשיפה הישראלית החדשה, רביעיית כרמל, הרביעייה העכשווית ועוד רבים אחרים.
יחסי יפן–ספרד
לספרד יש שגרירות בטוקיו בירת יפן, בעוד שליפן יש שגרירות בבירה מדריד וקונסוליות בלאס פאלמאס דה גראן קנריה ובברצלונה.
עמוס אלקנה
ביוגרפיה
בנוסף להלחנה, אלקנה מופיע בקביעות בארץ ובעולם כנגן מוזיקה מאולתרת. בשנת 2010 נבחר לפתוח בנגינתו את הפסטיבל הבינלאומי העשירי לספרות בברלין. יום לאחר מכן ניגן במסגרת הפסטיבל קונצרט לגיטרה ואלקטרוניקה העוסקות בשירי משוררים בערב שהוקדש ליצירותיו במסגרת הפסטיבל.
יחסי יפן–ספרד
היסטוריה
הקשר הראשון בין התרבויות היה כאשר המסיונר הספרדי פרנסיסקו חאווייר הגיעו ליפן בשנת 1549, שם הקים את היישוב הקתולי הראשון בארץ. בשנת 1565, ספרד יצרה את נתיב הגליאון של מנילה- נתיב סחר שקישר את מנילה, בירת הפיליפינים לעיר הנמל המקסיקנית אקפולקו (שני אזורים תחת שלטון ספרדי). נתיב סחר זה עבר בסמוך ליפן, ובכך התחזק הקשר בין המדינות. בשנת 1582 קבוצת יפנים-נוצרים יצאו לביקור באירופה, שבמהלכו גם ביקרו בספרד ואף את פליפה השני, מלך ספרד. באוקטובר 1613 נשלחה המשלחת הדיפלומטית הראשונה מיפן לספרד. היחסים הדיפלומטיים הוכרזו באופן רשמי ב-12 בנובמבר 1868 עם חתימת הסכמי-ידידות בין המדינות.
עמוס אלקנה
ביוגרפיה
יצירתו "שיעורים בערבית" זכתה בפרס נוצת הזהב של אקו"ם. היצירה היא מחזור שירים הכתוב בערבית, עברית וגרמנית לשלוש זמרות סופרן ואנסמבל קאמרי, מאת הסופר והמשורר הגרמני, מיכאל רוס. היצירה הוזמנה במשותף על ידי פסטיבל ברלין ועיריית תל אביב-יפו. "אופוס רב משמעי ומתעתע בן 40 דקות, בו מאתגר המחבר את הצורה ה"מקובלת" של הלידר, הורס אותו ובונה אותו מחדש, וכאילו בונה עולם חדש מאפרו. ... "שיעורים בערבית" היא מהיצירות המשמעותיות ביותר שהולחנו בארץ מזה זמן רב", כך בביקורת אודות "שיעורים בערבית", בעיתון ג'רוזלם פוסט.
יחסי יפן–ספרד
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה, ספרד תמכה באופן לא רשמי במדינות הציר, בהן יפן. תמיכה זו פחתה בשנת 1944, כאשר ככל הנראה פרנסיסקו פרנקו הבין כי בעלות הברית הן אלו שינצחו במלחמה. הקשרים בין המדינות נחלשו מאוד עד שכמעט והופסקו לגמרי במרץ 1945.
עמוס אלקנה
ביוגרפיה
על יצירתו "קזינו אומברו” נכתב: “היצירה האחרונה הייתה בשבילי הפתעה גמורה, והפתעה נהדרת. Casino Umbro של עמוס אלקנה. במובן מסוים סיכמה יצירה זו את הקודמות לה - ועלתה עליהן. מה לא היה בה: מקצבים חריפים מתחלפים, רמזי בארוק צרפתי בהתחלה ובסוף, מבניות ברורה, מינימליזם כמו-אמריקאי מכניסטי, שבדרך כלשהי צבר אנרגיה ובשום פנים ואופן לא היה מונוטוני, ומאידך מעברים למצלול רך יותר, עד לכינור מלא ויברטו, רומנטי לחלוטין, נטול בושה ויפהפה. וכל זה הגיוני, דבר מוביל לדבר, ונסגר בדיוק ברגע הנכון. המלחין הזה נמצא בשטח לפחות עשרים שנה ואני, לבושתי, לא שמעתי עליו עד כה. חיפשתי ושמעתי עוד יצירות פרי עטו והן יפהפיות. לא ציפיתי לדבר כזה. בתור אקט של פרומושן חסר בושה למלחין זה שלא הכרתי עד עתה, אני מוסיף לינק לאתר שלו, שם ניתן לשמוע עוד יצירות, כגון המחווה לליגטי, ורביעיית המיתרים השנייה. יש בנמצא מלחינים נגישים, שנוגעים ישר בלב, בלי לוותר כמלוא הנימה על שפתם הייחודית והמורכבת. עמוס אלקנה הוא כנראה אחד מהם.”
יחסי יפן–ספרד
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה השתפרו היחסים בין יפן לספרד. באוקטובר 1980, חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ביקר ביפן. בספטמבר 1994 ביקר הקיסר היפני אקיהיטו בספרד. מאז ביקורים אלו, חלו עוד ביקורים רבים מטעם הממשלות. בשנת 2017 שתי המדינות חגגו 150 שנה של יחסים דיפלומטיים.
תיירות
ספרד היא היעד החמישי בגודלו עבור תיירים יפנים. בשנת 2017 הגיעו לספרד כ-473,000 תיירים יפנים שהכניסו למדינה כ-900 מיליון אירו. באותה השנה כ-100,000 אזרחי ספרד נסעו ליפן. חברת איבריה איירליינס מפעילה טיסות ישירות בין מדריד לטוקיו.
אנה סוקולוב
אנה סוקולוב (Anna Sokolow; 9 בפברואר 1910, הרטפורד, קונטיקט – 29 במרץ 2000, ניו יורק) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית יהודייה-אמריקאית.
ביוגרפיה
סוקולוב החלה את הכשרתה בריקוד אצל לואיס הורסט ומרתה גרהם בבית אמנויות הבמה השכונתי. בשנות השלושים הייתה חברת להקת הריקוד של גראהם במשך שמונה שנים, ובמקביל שימשה מתמחה מדגימה בשיעורי הכוריאוגרפיה של הורסט. באותה תקופה, במהלך השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית, הקימה סוקולוב להקה משלה, אשר הייתה קשורה לאיגודים המקצועיים, ויצרה עבורה עבודות אנסמבל וסולו. דמותה של איזדורה דאנקן היוותה מקור השראה מרכזי עבורה.
בסוף שנות השלושים סוקולוב הוזמנה עם להקתה, וכן המנהל המוזיקלי אלכס נורת', למקסיקו ובשנות הארבעים ייסדה להקת מחול מודרני ראשונה במקסיקו.
כרקדנית בלטו עבודותיה המקוריות "קדיש" (1945), כתגובה למאורעות השואה, ו"הדיבוק" (1951), בהשראת המחזה. זהו גם היה תפקידה האחרון בריקוד.
סוקולוב הביאה את המחול המודרני לברודוויי ועבדה עם טנסי ויליאמס, איליה קאזאן (סוקולוב שימשה עוזרת במאי בקמינו ריאל), קורט וייל (תמונת רחוב), ברטולט ברכט (גליליאו), מארק בליצשטיין (רג'ינה) וליאונרד ברנשטיין (קנדיד). בניו יורק הייתה חברה בקבוצה המייסדת של בית הספר למשחק "אולפן השחקנים", שפעל על בסיס שיטת סטניסלבסקי. כארבעים שנה לימדה במחלקות למחול ולדרמה בג'וליארד.
סוקולוב חיפשה את הקשר בין צורות האמנות השונות והייתה הראשונה שהשתמשה בג'אז לעבודת מחול רציני. חרף השתייכותה למחול המודרני בלטו יצירותיה הכוריאוגרפיות בלהקות בלט חשובות ובאופרה. בין מקורות ההשראה שלה להקמת תיאטראות מחול הייתה אמנות פלסטית.
לשיטתה, צעדי מחול מכילים בתוכם משמעות פנימית ולכל צעד בודד זכות קיום רק כחלק מהמבנה הכוריאוגרפי. סוקולוב נודעה ביכולת האבחון שלה לתנועות וביכולתה להוביל רקדנים משימוש בתנועות "חסרות משמעות" לתנועות "אמינות".
עיסוקה בכוריאוגרפיה, כמרצה וכיוצרת, נמשך עד סמוך לפטירתה, בגיל תשעים. רבות מעבודותיה צולמו ונכתבו בשפת תנועה.
בשנת 1956 הייתה מועמדת לפרס טוני על כוריאוגרפיה להצגה Red Roses for Me של המחזאי שון או'קייסי. בשנת 1991 הוענק לסוקולוב פרס אמריקן דאנס פסטיבל לשנת 1991. (Samuel H. Scripps American Dance Festival Award). כאות הוקרה על עבודתה נקרא בשנת 2004 רחוב במנהטן על שמה.
אוגטה קורין
חיי האמן
אוגטה קורין היה בן למשפחת סוחרי טקסטיל בקיוטו, סמוראים במקור, שהתעשרו מאז תקופת מומויאמה בעסקי הטקסטיל. סבו של קורין הפך לספק הרשמי לממשל באדו, ולמעצב הבדים של טופוקומון אין, בתו של השוגון. תחת תמיכת המשפחה העשירה, אביו של קורין התעסק באמנות והצטרף לקבוצת אמנים באזור קיוטו. כך, גדל קורין במשפחה עשירה בעלת קשרים אישיים ועסקיים עם משפחות הקיסר והשוגון, בסביבה של מודעות אסתטית בעיצוב טקסטיל יוקרתי, חשוף למסורת האמנותית של האמנים קואצו (Kōetsu) וסוטאצו (Sotatsu). במשפחה זו, קורין התחנך על פי חינוך של שכבות האליטה, שכלל לימודי אמנויות כתיאטרון הנו, טקס התה ומוזיקה. קורין בילה רבות ברובעי השעשועים וחי חיי הוללות (במסגרתם נולדו לו ארבעה ילדים לא חוקיים ממאהבותיו). עם מותה של טופוקומון אין איבדה המשפחה את הונה. למרות ניסיונו של קורין לשמר את אורח החיים הנהנתי, הכסף שירש מאביו לא הספיק והוא נאלץ לחפש פרנסה, אותה מצא באמנות.
חייו המקצועיים ויצירותיו
קורין למד ציור תחת אביו, ותחת האמן יאמאמוטו סוקן (Yamamoto Soken). עם החלטתו למצוא מקור פרנסה, חבר קורין לאחיו קנזן (Kenzan), צייר ואמן קרמיקה מוכר, תחת הפטרון האציל ניג'ו צונאהירה (Nijō Tsunahira), אשר בסלונו ביקר גם סוקן. בשנת 1701, עם קבלת אות הכבוד הוקיו "גשר החוק", החלה הקריירה של קורין כאמן רשמי. עם זאת, גם עבודה זו לא הבטיחה לקורין את אורח החיים אותו רצה לשמר. כך, בשנת 1705 הוא עזב את קיוטו לאדו, עיר תוססת בתקופה זו, על מנת למצוא עבודה אצל פטרון עשיר ונדיב יותר. בשנת 1707 עבד קורין תחת פטרונותו של הדאימיו הימאג'י (Himeji), והיה האמן הראשי למשפחה החזקה סאקאי. משפחה זו שילמה לו כסף רב, ואפשרה לו ללמוד את היצירות של האמן החשוב טויו סשו (Tōyō Sesshū). אך למרות השיפור במצבו הכספי, בשנת 1709 קורין שלח מכתב לחברו, בו התלונן על הגבלתם של הדאימיו את אמנותו, ואף הילל את חיי העוני, שמעניקים חופש לאמן. משנה זו, בא גם חזר לקיוטו, אמנותו התפתחה לסגנונו הבשל והייחודי, שיכונה בהמשך "רינפה".
סגנונו של קורין התפתח לאורך הקריירה האמנותית שלו. ניתן לתארך את יצירותיו, אשר מלבד יצירה אחת חסרות תאריכים, על פי השינוי בסגנון. יצירה מוקדמת, הוטיי בועט בכדור, שנעשתה לפני 1701, מציגה סגנון שונה מאוד מסגנונו המאוחר, אך גם מציגה את נטייתו לחיפוש אחר סגנונו אישי. היצירה היא ציור דיו בשחור לבן, המציג את אל המזל בועט בכדור, תיאור, אשר על פי החוקר מיזואו, מציג את ההומור האפלולי והעוקצני של קורין, על פיו נראה הנזיר כמעורר גיחוך. אך טכניקת הציור, כמו השימוש במכחול יבש, מזכירה את ציורי הנזירים.
בשנת 1700, קורין מציג את יצירת המופת אירוסים, המורכבת מזוג של פרגודים מתקפלים בעלי שישה פנלים. נושא היצירה לקוח מ"סיפורי איסה" מהמאה העשירית. בסיפור, הגיבור מטייל על גשר ובהביטו ביופי האירוסים, הוא מקבל השראה לכתיבת שירה מרגשת. ביצירתו של קורין, לעומת זאת, בולט הצמצום הרב באלמנטים נרטיביים, לכדי פרחי האירוס בלבד. הפרחים מסודרים בשמונה מקבצים, ומורכבים משלושה צבעים עזים, ירוק מלכיט ושני גוונים של כחול אזוריט. הפרחים ממוקמים על רקע של עלי זהב, באופן היוצר קצב המרצד בעיני המתבונן. הדמיון בין המקבצים חושף את הנטייה של האמן לדקורציה המושפעת מאמנות העיצוב, ולא ממשיכות מכחול ספונטניות, שבלטו ביצירות המצוירות של התקופה. קווי המתאר המעוגלים, והצבעים הרכים, מצביעים על תקופה מוקדמת בהתפתחותו האמנותית.
יצירה מאוחרת יותר, פריחת עץ השזיף באדום ולבן מהווה דוגמה המציגה באופן מסכם את המאפיינים של סגנונו הבשל של קורין, המכונה סגנון "רינפה". בסגנון רינפה קיימת הדגשה על הדקורטיביות, אשר מהווה אמצעי להדגשת ההבעתיות. הדקורציה והעיצוב מתבססים על דוגמאות בהן משתלבים צבעים עזים וצבעי זהב וכסף, תוך שימוש בטכניקות שונות באותה היצירה. ביצירה זו בולטת ההדגשה על חשיבות העיטור והעיצוב, הנראים כמושפעים מבדים מעוצבים. הנחל והעצים, האלמנטים היחידים אשר מתוארים ביצירה זו, מוצגים בצורה מסוגננת ביותר היוצרת מתח הבעתי ביחס לרקע הזהב החלק. קורין משלב ביצירה זו טכניקה אופיינית לסגנון רינפה, הטאראשיקומי (Tarashikomi), המדגישה את ההבדל בטקסטורות שבין העצים למים. נוצר ניגוד בין הצבעים הכהים בגוונים הזהובים והכסופים המופיעים בנחל ובעצים לבין הצבעים הבוהקים בגווני אדום ולבן בפריחת העצים, ניגוד זה, המעשיר מבחינה דקורטיבית את היצירה, יוצר מקצב מהיר הגורם לריצוד של צבעים ביצירה, המוסיפים להבעה. בנוסף לכך, יצירה זו מציגה שינויים נוספים בסגנונו של קורין. קווי המתאר הפכו לחדים וזוויתיים לעומת הקווים המעוגלים שביצירות הקודמות. כמו כן, קורין מפתח את אופן בניית החלל, על ידי יצירת ניגוד נוסף בין ההשטחה הנוצרת על ידי הדקורציה, לבין החלל הגדול שנוצר באמצעות מיקום האלמנטים על פני היצירה.
קורין יצר יצירות רבות נוספות בסוגי מדיה אחרים. ציוריו של קורין על כלי קרמיקה, מציגים, על פי מיצו, את העניין האמנותי הרב שהיה לקורין בהתמודדות עם סוגי מדיה אחרים. ויצירותיו בעיצוב בדים, מציגות את הרמה הדקורטיבית הגבוהה אליה שאף ביצירות האמנות במדיה אחרים. ציורים על גבי מניפות עגולות, מדגישות את העדפתו של קורין לציור פרחים עונתיים צבעוניים ביותר.
יצירותיו של קורין, החושפות חידושים רבים, חושפות יחד עם זאת, את ההשפעות הרבות מאמנים קודמים. אמנים מרכזיים שהשפיעו על קורין היו קואטסו וסוטטסו, אשר הדגישו את האלמנטים הצבעוניים והדוקרטיביים שבאמנות. עם זאת, ההשוואה בין היצירות מדגישה את השוני והחידוש ביצירותיו של קורין, היוצרות תחושה קרה יותר לעומת זו החמימה, שביצירות הקודמות. מיזואו מנסה לקשור מאפיינים אלו לאישיותו של קורין, שתעב את הבורגנות שצמחה באותה התקופה, תוך שאיפה מתמדת להישאר חלק מהמעמד העשיר.
לאחר מותו
בחייו ולאחר מותו, היה קורין אמן מוערך ובעל שם. לאחר מותו התפרסם ספר שכלל דוגמאות דקורטיביות שעיצב קורין. בסוף המאה השמונה עשרה, האמן סאקאי הויצו (Sakai Hoitsu) אסף, הציג ופרסם את יצירותיו של קורין, ואף המשיך את מסורת הציור בסגנונו של קורין.
קו J/Z של הרכבת התחתית של ניו יורק
קו J/Z או בשמו המלא קו מאסף/מהיר רחוב נאסו (באנגלית: J Nassau Street Local and Z Nassau Street Express) הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק. סמל המסלול של הקו הוא בצבע חום ופועלות בו 30 תחנות. הקו מתחלק לשני חלקים: קו J: הקו הרגיל הנוסע ממרכז מנהטן עד לג'מייקה שבמזרח קווינס, הקו הוא מאסף ועוצר בכל התחנות. וקו Z הנוסע באותו המסלול בדיוק אך משמש כגיבוי לקו בשעות העומס ומדלג על תחנות רבות במסלולו.
מסלול הקו
הקו מתחיל את מסלולו בדרום מנהטן תחתית. הקו נוסע מעט לכיוון צפונה אך באזור לואר איסט סייד הוא פונה מזרחה ונכנס לברוקלין דרך גשר ויליאמסבורג. לאחר הגשר נוסע הקו במסלול אלכסוני לכיוון דרום מזרח על קו התפר שבין ברוקלין וקווינס. סמוך לאזור פלטבוש פונה הקו לכיוון צפון מזרח ונוסע במסלול אלכסוני עד לג'מייקה שבצפון מזרח קווינס שם תחנתו הסופית.
Make Her Say
Make Her Say (במקור: I Poke Her Face) הוא שיר של אמן ההיפ הופ האמריקאי, קיד קאדי, והוא הופץ בתור הסינגל השני מתוך אלבום הבכורה שלו, Man on the Moon: The End of Day. השיר ראה אור ביוני 2009 ונקרא במקור I Poke Her Face, אך שמו שונה על מנת להפוך אותו למקובל יותר בתחנות הרדיו. קניה וסט, שהשתתף בשיר ביחד עם הזמר קומון, הפיק את השיר בעצמו. השיר מכיל סמפול ווקאלי מהגרסה האקוסטית לשירה של ליידי גאגא, Poker Face, מתוך המיני אלבום שלה, The Cherrytree Sessions. גאגא הביעה הסכמה לשימוש ברצועה, ואמרה כי לוסט "הייתה תובנה בהיקף כה רחב על מה כוונות השיר". השיר הועמד לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הראפ הטוב ביותר על ידי צמד או הרכב" בטקס גראמי ה-52.
קרם ברולה
קרם בְּרוּלֶה (בצרפתית: Crème brûlée, "קרם שרוף") הוא קינוח מפורסם מהמטבח הצרפתי.
מהות הקינוח
הברולה מורכב מקרם וניל אפוי, המצופה בסוכר או בסוכר חום, אשר הופך לקרמל פריך בזכות חשיפה קצרה לחום גבוה (לרוב באמצעות להביור גז). במתכון הקלאסי נעשה שימוש בקרם אנגלז הנתון בתבניות קטנות, ונאפה על גבי תבנית שבה מים רותחים (אמבט מרים) עד להתייצבות הקרם. את הקרם נהוג להגיש קר, כאשר זיגוג הסוכר העליון חם.
ישנן גרסאות של המאכל בהם משולהב אלכוהול על גבי המאכל בעת הגשתו.
מקור הקינוח
מקורו של הקינוח בצרפת במאה ה-17. הופיע לראשונה בספר מתכונים של Francois Massialot.
ברברה ארנרייך
ברברה ארנרייך (באנגלית: Barbara Ehrenreich; 26 באוגוסט 1941 – 1 בספטמבר 2022) הייתה סופרת אמריקאית, מבקרת תרבות, עיתונאית חוקרת ופעילה פוליטית. ארנרייך החזיקה בעמדות פמיניסטית וסוציאליסטית.
קריירה
ברברה ארנרייך נולדה בביוט שבמונטנה כברברה אלכסנדר לאיזבל הוקסלי, פעילה במפלגה הדמוקרטית ולבן אלכסנדר, כורה נחושת שבהמשך למד באוניברסיטת קארנגי מלון והיה למנהל בתאגיד ג'ילט. ארנרייך למדה פיזיקה בריד קולג' וסיימה את לימודיה ב-1963. ב־1968 היא קיבלה דוקטורט בתחום הביולוגיה של התא מאוניברסיטת רוקפלר. ארנרייך לא המשיכה בקריירה אקדמית בתחום הביולוגיה, אלא פנתה למחקר מעשי ב - Health Policy Advisory Center שעסק במתן שירותי בריאות לבעלי הכנסה נמוכה. במקביל היא החלה בפעילות ב- HealthRight (הזכות לבריאות), פרויקט שעסק בבריאות נשים בניו יורק. שם היא החלה להיות פעילה פוליטית ולכתוב. את ספרה הראשון Long March, Short Spring: The Student Uprising at Home and Abroad שעסק בתנועת הסטודנטים בארצות הברית כתבה יחד עם בעלה הראשון. הספר השני שהזוג כתב יחד The American Health Empire: Power, Profit, and Politics עסק ביחסי הכוחות במערכת הבריאות בארצות הברית.
ב-1972 ארנרייך החלה ללמד קורס בשיתוף עם דיידרה אינגליש. כהכנה לקורס הן אספו חומרים שהפכו לחוברת בשם Witches, Midwives, and Nurses: A History of Women Healers (מכשפות, מילדות ואחיות: היסטוריה של נשים מרפאות) שעסק במקומן של נשים כמרפאות. הן הוציאו את החוברת בהוצאה עצמית. לחוברות היה ביקוש רב, ואינגליש וארנרייך העבירו את ההוצאה לאור וההפצה להוצאה לאור פמיניסטית (Feminist Press). הן הוציאו חוברת המשך Complaints and Disorders: The Sexual Politics of Sickness וב-1978 את הספר For Her Own Good: 150 Years of Experts' Advice to Women. במהלך שנות השבעים הייתה ארנרייך מרצה מבוקשת לבריאות האישה. היא הופיעה באופן קבוע במרכזי בריאות נשים מקומיים, קבוצות נשים, אוניברסיטאות ואירועים של הממשל הפדרלי.
במקביל לפעילותה בנושא בריאות נשים, ארנרייך החלה להיות מעורבת בתנועה האמריקנית החדשה ((The New American Movement (NAM) שהיה ארגון פוליטי סוציאליסטי ופמיניסטי שהוקם ב-1971. היא הייתה פעילה בארגונים סוציאליסטיים ושימשה כיושבת ראש או כיועצת באחדים מהם.
החל מ-1979 ועד למותה ארנרייך חקרה ולימדה באוניברסיטאות שונות ברחבי ארצות הברית: היא הייתה פרופסור חבר נלווה באוניברסיטת ניו יורק; מרצה אורחת באוניברסיטת מיזורי שבקולומביה ובאוניברסיטת סנגמון; מרצה באוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה; שותפה בתוכנית שהות לסופרים באוניברסיטה של אוהיו ועמיתת הוראה בבית הספר לעיתונאות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. כמו כן, הייתה עמיתה במכון למדעי הרוח בניו יורק, במכון לחקר מדיניות ובאגודת ההיסטוריונים האמריקאים בניו יורק.
על אף שלא למדה עיתונאות או עבדה בצורה קבועה בארגון תקשורת אחד, ארנרייך כתבה עבור עיתונים וכתבי-עת רבים: הניו יורק טיימס, מאדר ג'ונס, האטלנטיק, Ms, הניו רפובליק, זד מגזין, אינדיס טיימס, סאלון. קום, כתב העת טיים והירחון The Progressive.
ב-2006 ייסדה ארנרייך את "מקצוענים מאוחדים" (United Professionals), ארגון ששם לעצמו למטרה לסייע לעובדי צווארון לבן לחיות בביטחון כלכלי.
הוקרה
בשנת 1980, ארנרייך זכתה בפרס המגזין הלאומי על מצוינות בדיווח ביחד עם עמיתים ממגזין אמא ג'ונס על התחקיר פשעי המאה של התאגידים (The Corporate Crime of the Century). התחקיר הראה שממשלת ארצות הברית אוסרת שימוש בחומר שמוגדר כמסוכן בארצות הברית, הייצרנים מפנים את התוצרת המסוכנת לייצוא, בתמיכת מחלקת המדינה.
בשנת 2000 זכתה בפרס מטעם קרן סידני הילמן על התחקיר שעשתה כעיתונאית סמויה, שבדקה את השפעת חוק רפורמת הרווחה משנת 1996 על העובדים העניים בארצות הברית. מאוחר יותר התחקיר המלא פורסם כספר כלכלה בגרוש: איך (לא) להצליח באמריקה.
בשנת 2004 ארנרייך זכתה ב-Puffin/Nation Prize for Creative Citizenship לאזרחים אמריקאים שמאתגרים את הסטטוס קוו. בשנת 2007 היא זכתה במדליית ארבע החירויות (על פי נאומו של הנשיא רוזובלט: חופש הדיבור והביטוי, חופש הפולחן, חופש הרצון והחופש מפני הפחד). ארנרייך קבלה את מדליית חופש הרצון.
חיים אישיים
ארנרייך פגשה את בעלה הראשון, ג'ון ארנרייך, פסיכולוג קליני, במהלך פעילות פוליטית והם נישאו ב-1961. הזוג כתב מספר ספרים ביחד. ב-1970 נולדה בתה רוזה (לימים רוזה ברוקס) וב-1972 נולד בנה בנג'מין. היא התגרשה מג'ון ארנרייך ב-1977 ונישאה בשנית ב-1983 לגארי סטיבנסון, נציג איגוד מקצועי. השניים התגרשו ב-1993.
חומץ
חומץ הוא נוזל חמוץ הנוצר מחמצון של אתנול הנמצא ביין, בירה, שיכר תפוחים, או כמעט כל נוזל אחר המכיל אלכוהול. בחומץ יש בדרך-כלל בין שלושה לחמישה אחוזים של חומצה אצטית (CH3COOH; שמה הכימי: חומצה אתנואית; זוהי החומצה הקרבוקסילית הפשוטה ביותר, לאחר חומצה מתנואית). חומץ טבעי מכיל גם כמויות מועטות של חומצה טרטרית וחומצת לימון.
חומץ מיוצר על ידי הוספת אם החומץ ליין או לסיידר. החימצון מתבצע באמצעות חיידקים, כפי שגילה לואי פסטר בשנת 1864.
לחומץ שימושים מגוונים במטבח, בניקיון וברפואה.
חומץ בירה
חומץ בירה מיוצר על ידי חימצון של לתת הגורם לעמילן שבזרעים להפוך לסוכר. את המשקה שנוצר ניתן להפוך לחומץ. חומץ זה נפוץ בבריטניה ובארצות הברית.
חומץ מאלט
חומץ העשוי משעורה שהפכה לבירה ולאחר מכן לחומץ. צבעו כהה, פופולרי במיוחד הממלכה המאוחדת (כתיבול לפיש אנד צ'יפס) ובארצות הברית
חומץ בן יין
חומץ בן יין מיוצר הן מיין אדום והן מיין לבן, והוא נפוץ באירופה (למטבע הלשון ראו להלן).
חומץ תפוחים
חומץ זה נעשה מהחמצה של מיץ תפוחים או סיידר.
חומץ בלסמי
חומץ בלסמי הוא סוג של חומץ מיושן, שבאופן מסורתי מיוצר במודנה שבצפון איטליה, ממיץ מרוכז או מתירוש של ענבים לבנים (בדרך כלל מענבים ממשפחת הטרביאנו). צבעו חום כהה והוא בעל ריח חזק, טעם עשיר, מתוק ומורכב. לחומץ הבלסמי דרגת חומציות גבוהה, אך מתיקותו מכסה על עפיצותו, דבר המרכך את טעמו. חומץ בלסמי איכותי מתקבל לאחר שנות יישון רבות (בין 3 ל-12 שנים) במגוון חביות עשויות סוגי עץ שונים (וביניהם אלון, תות, ערמון, דובדבן, ערער, מילה ושיטה). החומץ הבלסמי המסחרי, הנמכר בסופרמרקטים, מיוצר מחומץ יין אדום או מיץ ענבים מרוכז המעורב עם חומץ חזק המשולב עם קרמל וסוכר. מכל מקום, על מנת שחומץ ייקרא "בלסמי" עליו להיות מיוצר מענבים.
בעבר, החומץ הבלסמי היה מוצר מלאכת יד, ולכן היה יקר והיה זמין רק לאנשי המעמד הגבוה האיטלקיים, אך במאה ה-20 הפך החומץ הבלסמי ידוע וזמין באופן נרחב בעולם.
חומץ אורז
חומץ אורז הוא חומץ עדין העשוי מאורז. השימוש בחומץ זה נפוץ בעיקר ביפן. לחומץ זה תפקיד בהכנת אורז לסושי.
חומץ ריחני
ניתן להוסיף לחומץ טעמי פירות או תבלינים כגון טימין או אורגנו המעניקים לחומץ מטעמם.
כחומר ניקוי
החומץ משמש להסרת משקעי אבנית מקומקום, ממכונת כביסה (התוף וגוף החימום) או מתכשיטים.
ברפואה
שטיפה בחומץ (מדולל במים) משמשת כטיפול טבעי לצורך שינוי חומציות הנרתיק. ברפואה העממית יש שימוש רב בחומץ. כך למשל ניסו בסין להשתמש בחומץ על-מנת להילחם במגפת ה-SARS. החומץ ידוע כטיפול הראשוני לעקיצת מדוזות קובייתיות שאינן נמצאות בישראל.
כמטבע לשון
"חומץ בן יין" הוא מטבע לשון נפוץ שפירושו: רשע בן צדיק.
המקור לניב הוא סיפור המופיע בתלמוד: רבי אלעזר, בנו של רבי שמעון היה תופס גנבים, שביניהם גם יהודים, ומוסרם לידי מלכות רומי. רבי יהושע בן קרחה טען כנגדו: אתה חומץ בן יין - כלומר: מאביך הצדיק יצא בן רשע - כיצד אתה מעז למסור אנשים יהודים למלכות, שם סופם להענש במוות? מקום נוסף בתלמוד בקשר לחובת המתנה בין בשר לחלב, שמר עוקבא אמר על עצמו שהוא "חלא בר חמרא" (=חומץ בן יין) לעומת אביו שהיה מחמיר להמתין בין בשר לחלב יממה שלמה, ואילו הוא ממתין זמן קצר יותר. על אותו משקל, מקובלים בשימוש גם הביטויים "חומץ בן חומץ" שפירושו: רשע בן רשע, או "יין בן יין" שפירושו צדיק בן צדיק.
ג'וני אינגליש 3.0
עלילת הסרט
MI7 הוא היעד להתקפת סייבר מסיבית בידי ישות מסתורית, אשר חשפה את זהותם של כל סוכניו. כתוצאה מכך, MI7 נאלצת להחזיר סוכנים מהעבר כדי לאתר את הפושעים שעומדים מאחורי ההתקפה. ג'וני אינגליש, אשר עזב מאז את השירות החשאי, עובד כעת כמורה לגאוגרפיה, אך למעשה מבלה את רוב זמנו בבית הספר בהכשרת תלמידיו הצעירים באמנות הריגול. אינגליש מתגייס למשימה ומתעקש לעבוד יחד עם שותפו הוותיק, אנגוס בוף, שעדיין משמש כפקיד ב-MI7.
אינגליש ובוף נוסעים לדרום צרפת כדי להתחיל בחקירתם, כיוון שמשם מתקפת הסייבר מגיעה. הם מאתרים יאכטה בשם "דוט קאלם" במרינה הסמוכה ומנסים לעלות עליה במהלך הלילה. בעוד הם נכנסים, הם נתפסים על ידי אופליה, סוכנת שנמצאת על הספינה, אבל מצליחים לברוח מהתא שבו הם ננעלו בעזרת מקל אוזניים מתפוצץ, מוצאים שם מערך שרתים ועוזבים את היאכטה. למחרת, הם מחליטים לעקוב אחרי אופליה. כאשר בסופו של דבר הם מזהים אותה עוזבת את היאכטה, הם רודפים אחריה בכבישים המתפתלים של דרום צרפת, עד שאוזל להם הדלק ברכב. אופליה, שמודעת היטב למרדף שלהם, חוזרת אליהם, והיא ואינגליש מסכימים להיפגש. בינתיים, ראש ממשלת בריטניה שוקלת פגישה עם המיליארדר מעמק הסיליקון ג'ייסון וולטה, כדי ליצור איתו הסכם.
בינתיים, לאחר סדרה נוספת של התקפות סייבר, ראש הממשלה והמיליארדר וולטה מגבשים את ההסכם שייחשף במהלך פסגת ה-G12. לקראת החדירה, אינגליש מחויב לעבור סימולציה באמצעות מציאות מדומה שבה הוא סוקר את האחוזה של המיליארדר. עם זאת, הוא לא מבטל בטעות את הנעילה של הפד שנועד לשמור שהוא יישאר בתוך החדר, ומסתובב ברחבי לונדון מבלי משים, תוך שהוא פוגע באזרחים רבים.
לאחר שהוא חודר לאחוזה האמיתית ומקליט ראיות של התוכנית הזדונית של וולטה באמצעות הטלפון, אינגליש נתפס, אבל מצליח לברוח כשהוא חוטף מכונית ללימוד נהיגה. הוא הודף את המרדף עם וולטה ומצליח להגיע בשלום בחזרה ל-MI7. למרות זאת, הוא בטעות לוקח את הטלפון הלא נכון כשהוא יוצא מהמכונית ולא מצליח לשכנע את פגסוס וראש הממשלה על התוכנית של וולטה. לראש הממשלה נמאס מהתעלולים של אינגליש, והיא מפטרת אותו ומחליטה להמשיך בפסגת ה-G12. בוף משכנע את אינגליש להמשיך ולעצור את וולטה, גם ללא תמיכה מ-MI7. הם מגייסים את עזרתה של אשתו של בוף לידיה, הקפטן של צוללת "נאבי", ומגיעים למקום המפגש.
במעלֵה מגדל הטירה, וולטה מגלה לאופליה כי הוא זיהה את זהותה האמיתית כמרגלת כבר מתחילת דרכה, והודף את הניסיון של אופליה להרוג אותו. למרבה המזל, אינגליש מטפס במעלה המגדל באמצעות חליפת היצמדות ומצליח להתערב לפני שוולטה מצליח להרוג את אופליה, אבל עף החוצה מהחדר דרך החלון בגלל רצועה שנתפסה בו, ובעקבות כך נכשל בללכוד את וולטה.
וולטה מצטרף כעת לראש הממשלה ולמנהיגי מדינות G12 נוספים לפגישה. אינגליש מנסה לעצור את וולטה ללא הצלחה פעם נוספת. אז מגלה וולטה את תוכניתו האמיתית לסחוט את מנהיגי המדינות לשליטה בנתונים של מדינותיהם. אינגליש מחליט להתקשר לעזרה לפגסוס, אבל שוכח את האזהרה על שימוש בטלפון ליד הצוללת. שיחתו גורמת לצוללת לשגר טיל, אשר משמיד היאכטה של וולטה. אינגליש, בוף ואופליה רודפים אחרי וולטה, כשהוא פונה לעבר המסוק שלו כדי להימלט מן המקום. אחרי שוולטה לועג לאינגליש על כך שלא יוכל לתפוס אותו, אינגליש זורק טאבלט לראש של וולטה כדי לעלף אותו, וכדי שיוכל לרסק את הטלפון של וולטה כדי להפסיק את התוכנית כולה. אינגליש חוזר לבית הספר ומוצא את תלמידיו מברכים אותו על חזרתו כגיבור.
הפקה
במאי 2017 הוכרז כי רואן אטקינסון יחזור לגלם את ג'וני אינגליש.
ב-3 באוגוסט 2017 הודיעה חברת Working Title Films על תחילת ההפקה והצילום של הסרט עם הבמאי דייוויד קר.
קישורים חיצוניים
ביקורות
אטלס (מיתולוגיה)
אַטְלָס (ביוונית: Άτλας) הוא טיטאן במיתולוגיה היוונית, בנם של יאפטוס ואסיה. נלחם לצד קרונוס במלחמה נגד האלים היווניים. מוכר בעיקר בשל העונש שהוטל עליו לאחר שהטיטאנים הפסידו במלחמתם: עליו לשאת לנצח את כיפת השמיים על שכמו. הודות לעונש זה מהווה אטלס מוטיב המסמל סבל מתמשך הדורש סיבולת ונשיאה בנטל כבד. מסיבה זו מתואר אטלס ביצירות אומנות רבות כאדם הכורע תחת נטל נשיאת כדור גדול על שכמו. על-פי אפלטון, אטלס מונה כשליט אטלנטיס שהוא אי אגדי הנמצא באוקיינוס הנושא את שמו של אטלס: האוקיינוס האטלנטי.
משפחה
אטלס הוא בן הטיטאנים יאפטוס ואסיה, ואחיהם של פרומתאוס, אפימתאוס ומנויטיוס. הוא אחיינו של מלך הטיטאנים קרונוס ובן דודו של מלך האלים זאוס. יחסית לבן לדור הצעיר של משפחת הטיטאנים, הוא קיבל תהילה גדולה מאוד בין בני משפחתו, יותר חשובה אף משל אביו.
עונשו וגורלו
בשל מלחמתו לצד הטיטאנים נגד אלי האולימפוס, העניש אותו זאוס בנשיאת הנטל של כיפת השמים על כתפיו: "ללכת לצוק גבוה שבמזרח ולשאת על כתפיו את השמיים". בהמשך אטלס נהפך לאבן על ידי פרסאוס בעזרת הראש של מדוזה, במקום שבו עומדים כיום הרי האטלס.
אטלס והרקולס
כחלק מ-12 המטלות שהוטלו על הגיבור הרקולס היה עליו לגנוב תפוחי זהב המקנים חיי אלמוות, מגנה של הרה. הרקולס, שלא רצה להתעמת עם הספרידות (בנותיו של אטלס, נימפות ששמרו על המטע של הרה) שידל את אטלס להשיג עבורו את התפוחים הזהובים. כדי לאפשר לו לצאת לעזרתו, הבטיח הרקולס לשאת את השמיים במקומו של אטלס, עד שישוב. כשחזר אטלס עם התפוחים, הוא נמלך בדעתו והחליט שלא לקחת את השמים בחזרה מהרקולס. הרקולס עשה עצמו כאילו הוא מסכים להמשיך ולשאת את כיפת השמיים במקום אטלס אך ביקש שאטלס יחליפו לרגע, בזמן שהוא מסדר את הגלימה שלו כריפוד לכתפיים. אטלס הסכים והרקולס עזב עם התפוחים.
אטלס בתרבות
עש אטקוס אטלס הוא בין הפרפרים הגדולים בעולם נקרא על שמו.
על שם אטלס המיתולוגי, הנושא על כתפיו את כיפת השמיים, נקראת החוליה העליונה בעמוד השדרה, זו הנושאת את הגולגולת, בשם אטלס.
קו L של הרכבת התחתית של ניו יורק
קו L או בשמו המלא קו מאסף קאנארסי (באנגלית: 14th Street–Canarsie Local) הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק. סמל המסלול של הקו הוא בצבע אפור ופועלות בו 24 תחנות. הקו נקרא קו מאסף שכן הוא עוצר בכל התחנות שבמסלולו ומשלים את השירות של קווים אחרים במנהטן ובברוקלין אותם הוא חוצה במסלולו.
מסלול הקו
הקו מתחיל את מסלולו במערב מרכז מנהטן וליתר דיוק בפינת השדרה ה-8 עם רחוב ה-14. הוא חוצה את הרובע ממערב למזרח ומשמש כקו מקשר בין הקווים הרבים הנוסעים מצפון לדרום. אל ברוקלין נכנס הקו דרך גשר ויליאמסבורג וחוצה את ברוקלין ממערב למזרח סמוך מאוד לקו התפר המפריד בין ברוקלין לקווינס. תחנתו הסופית של הקו היא בתחנת רוקוואי פארקווי שבדרום מזרח ברוקלין.
החוג הליבנברגי
החוג הליבנברגי (בגרמנית: Liebenberger Kreis) הוא הכינוי שהיה נפוץ בקיסרות הגרמנית לחוג חבריו הקרובים של וילהלם השני, קיסר גרמניה. השם נגזר משמה של טירת ליבנברג - מקום מושבו של פיליפ, הנסיך מאוילנבורג, אשר היה אחד מידידיו הקרובים ביותר של הקיסר.
הקשר בין וילהלם לבין הנסיך מאוילנבורג החל כאשר וילהלם היה עוד נסיך צעיר. לווילהלם הייתה ילדות אומללה עם הורים שלא הבינו לרוחו, והוא מצא מקלט וחום בטירתו של אוילנבורג המבוגר ממנו בשתים עשרה שנים. הוא ביקר בטירתו של אוילנבורג שנה אחר שנה, בעיקר למטרות ציד, אך גם עבור חברתו של אוילנבורג. בשנת 1888 עלה וילהלם לשלטון כקיסר, אולם המשיך לבקר בטירת ליבנברג כאשר נזקק להירגעות ולהסחת דעת. כך נוצר בליבנברג מעין מועדון או קמרילה של בני אצולה אשר היו בקשר קרוב עם הקיסר.
חברי החוג הליבנברגי עסקו בעיקר בשעשועים. אוילנבורג עצמו היה שר ומנגן, ובני אצולה אחרים היה ממציאים דרכים שונות ומשונות כדי לשעשע את הקיסר. חרף העוצמה הרבה ששידר, היה הקיסר חסר ביטחון עצמי ונהנה מהחנופה הרבה. רשמית לא היה זה מועדון פוליטי, אולם בפועל לחבריו הייתה השפעה רבה על מעשיו של הקיסר, ועצמתו של אוילנבורג הייתה כמעט בלתי מוגבלת. חברים בולטים בחוג היו: החוג התפרק בעקבות פרשת הארדן-אוילנבורג אשר בה איבדו כמה מחבריו, ואף הקיסר עצמו, הרבה מיוקרתם. הקריירה של אוילנבורג התנפצה לחלוטין. את מקומו בתור איש סודו של הקיסר תפס עד מהרה מקסימיליאן אויגן השני, נסיך פירסטנברג.
קברדינים
קברדינים (בצ'רקסית: Къэбэртайхэр-адыгэ; ברוסית: Кабарди́ны) הם קבוצה אתנית השוכנת בצפון הקווקז, במיוחד ברפובליקת קברדינו-בלקריה. מקורם של הקברדינים (יחד עם השבט הבסלני) הוא בענף של חבר שבטים הצ'רקסים מזרחי חצי-נוודי. הקברדינים עצמם עדיין רואים עצמם כשבט אדיגי.
רוב הקברדינים, כ-520,000 איש, מתגוררים ברוסיה, בעיקר ברפובליקת קברדינו-בלקריה, שם הם מהווים כ-65% מאוכלוסיית הרפובליקה. רק 10%-15% מתוכם מתגוררים ביישובים עירוניים. אוכלוסייה ניכרת של קברדינים ניתן למצוא גם בטורקיה ובגאורגיה. ישנה גם קהילה של קברדינים בארצות הברית. כפרי הקברדינים בטורקיה מרוכזים ברמת אוזוניאילה שבנפת קייסרי.
דתם של רוב הקברדינים היא מוסלמית-סונית. עם זאת, קברדינים המתגוררים במחוז מוזדוק שבצפון אוסטיה הם נוצרים אורתודוקסים.
שפתם של הקברדינים היא קברדינית, שהיא שפה קווקזית ממשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות המייצגת את הנקודה המזרחית ביותר של משפחת השפות הצ'רקסיות (האדיגית והקברדינית).
אליפות אירופה בשחייה 2010
אליפות אירופה בשחייה נערכה בפעם הרביעית בבודפשט, הונגריה, בין ה-4 באוגוסט ל-15 באוגוסט 2010. האליפות כללה ארבעה ענפים אולימפיים: שחייה, קפיצה למים ושחייה צורנית ותחרויות שחייה במים פתוחים שנערכו באגם בלטון.
בתחרות השתתפו 969 ספורטאים מ-43 מדינות.
רוסיה ניצחה בתחרות הכללית, עם 13 מדליות זהב ו-28 בסך הכל, לפני גרמניה שצברה 8 מדליות זהב ו-20 מדליות בסך הכל. צרפת סיימה שלישית עם 8 מדליות זהב ו-23 בסך הכל (סיימה ראשונה בתחרויות השחייה, כל המדליות שלה הושגו בתחרויות השחייה, פרט לשתי מדליות אחת כסף ואחת ארד).
תחרויות השחייה נערכו לאחר שהוחלט על ידי פדרציית השחייה הבינלאומית (FINA) למנוע שימוש בחליפות השחייה.
נשים
השחייניות הבולטות בתחרות היו קטינקה הוסו שזכתה ב-4 מדליות (3 זהב, 1 כסף) פרנצ'סקה הלסול  שזכתה ב-5 מדליות (2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד), תרסה אלסהמר  שזכתה ב-5 מדליות (2 זהב, 1 כסף ו-2 ארד), לוטה פריס  שזכתה ב-3 מדליות (2 זהב ו-1 ארד) ויוליה יפימובה  שזכתה בשתי מדליות זהב.
גברים
השחיינים הבולטים בתחרות היו קמיל לקו שזכה ב-3 מדליות זהב, פרד בוסקה  שזכה בשתי מדליות זהב ואחת כסף וסבסטיאן רואו  שזכה בשתי מדליות זהב ולאסלו צ'ה  שזכה בשתי מדליות זהב.
שחייה
משלחת של 12 שחיינים ייצגה את ישראל - 5 שחייניות ו-7 שחיינים. השחיינים הבולטים היו גל נבו, שזכה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי וסיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, גיא ברנע שזכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר גב ועמית עברי שסיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר ובמקום שמיני במשחה ל-50 מטר פרפר.
ויליאם קיד
ויליאם קיד (אנגלית: William Kidd; 1645 - 23 במאי 1701), היה שודד ים ידוע, שנודע בשם "קפיטן קיד".
שודד ים מטעם בית המלוכה
ויליאם קיד נולד בסקוטלנד לכומר קלוויניסטי. משנת 1689 פעל כשודד ים מורשה נגד הצרפתים באיי הודו המערבית וסמוך לחוף של אמריקה הצפונית. בשנת 1695 קיבל בלונדון כתב הרשאה מטעם בית המלוכה הבריטי לעצור את שודדי הים שהתנכלו לספינות של חברת הודו המזרחית הבריטית בים סוף ובאוקיינוס ההודי. אנייתו של קיד, "אדוונצ'ר גאלי" (Adventure Galley, ספינת ההרפתקה), צוידה היטב באמצעות הסיוע הכספי של כמה אנשי מעלה, בהם הרוזן מבלומונט והרוזן מאוקספורד. בדצמבר 1697 הקיף קיד את כף התקווה הטובה בדרכו למדגסקר.
שודד ים עצמאי
תנאי העסקתו לא כללו תשלום לקברניט ולצוות אלא אם כן לכדו שלל. מאחר שלא לכדו כל שלל, החליט קיד להיות שודד ים. באוגוסט 1697 התקיף את הצי של מוקה שבא מתימן, אולם התקפתו זו נחלה כישלון. לאחר מכן הצליח ללכוד אוניות קטנות. בשל סירובו להתקיף אונייה הולנדית כמעט פרץ מרד בצוותו, ובמהומה הסוערת שפרצה הרג קיד את התותחן שלו, ויליאם מור. לאחר מכן, משנודע לו כי הוקע כשודד ים, עזב קיד את אונייתו בהיספניולה, והפליג באונייה חדשה שקנה לניו אינגלנד, וניסה לשכנע בחפותו את הרוזן מבלומונט שהיה מושל ניו יורק באותם ימים.
משפטו והוצאתו להורג
משנכשל בניסיון לשכנע את הרוזן מבלומונט שהוא חף מפשע, הוא נשלח לאנגליה כדי לעמוד למשפט. במאי 1701 נשפט על רצח מור ועל עבירות שוד והורשע בכל ההאשמות. הוא הוצא להורג בוופינג ב-23 במאי 1701, וגופתו הונחה תלויה בשלשלאות ברזל בטילבורי. מקצת מטמוניו התגלו באי גרדינר סמוך ללונג איילנד. הוא הניח אחריו אישה, ובן יחיד שנהרג בקרב ב-1715.