cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי ספרד–קוסטה ריקה
קולוניזציה ספרדית
המושבה של קוסטה ריקה התפתחה לחברת איכרים ענייה ללא משפחות גדולות בעלות אדמות או אוכלוסייה ילידית גדולה, שרובה נטבחה במהלך הקולוניזציה הספרדית. רבים מהמתיישבים בשטח עסקו בחקלאות של קקאו וטבק. בשנת 1808 יובא קפה מקובה לקוסטה ריקה מקובה והפך ליבול העיקרי של המדינה.
עצמאות
בשנת 1808 הוכתר ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד וכמה מושבות אמריקאיות ספרדיות החלו להכריז על עצמאותן מספרד. כיוון שקוסטה ריקה ורוב מדינות אמריקה המרכזית נשלטו על ידי מקסיקו סיטי; ספרד החדשה הכריזה על עצמאותה מספרד בשנת 1810. בשנת 1821 הכריזה תוכנית איגואלה על מקסיקו כמונרכיה חוקתית. קוסטה ריקה הכריזה על עצמאותה מספרד ב-15 בספטמבר 1821 ובחרה להצטרף לאימפריה המקסיקנית תחת הקיסר אגוסטין דה איטורביד, מה שגרם למלחמת האזרחים הראשונה, מלחמת אוכומוגו.
במרץ 1823 התפטר אוגוסטין מתפקידו כקיסר ומקסיקו הפכה לרפובליקה. קוסטה ריקה החליטה להיפרד ממקסיקו ב-1 ביולי 1823. קוסטה ריקה, יחד עם אל סלוודור, גואטמלה, הונדורס וניקרגואה הקימו את הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. ב-1839 הפדרציה המרכז אמריקאית התפרקה וקוסטה ריקה הפכה למדינה עצמאית.
לאחר העצמאות
ב-10 במאי 1850 כרתו קוסטה ריקה וספרד יחסים דיפלומטיים עם חתימת חוזה הכרה, שלום וידידות. מאז העצמאות, מהגרים ספרדים רבים היגרו לקוסטה ריקה וחיפשו הזדמנויות טובות יותר במדינה. במהלך מלחמת האזרחים בספרד, קוסטה ריקה נותרה נייטרלית רשמית במהלך הסכסוך ולא תמכה בשום צד בסכסוך. כתוצאה מכך מעטים ספרדים היגרו לקוסטה ריקה כפליטים. בתום המלחמה הכירה קוסטה ריקה רשמית בממשלתו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו באפריל 1939.
בספטמבר 1977 ערך חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד ביקור רשמי בקוסטה ריקה. המלך חזר לקוסטה ריקה באפריל 1991 ושוב בנובמבר 2004 כדי להשתתף בפסגה האיברית-אמריקאית ה-14. נערכו כמה ביקורים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות.
יחסי סחר
בשנת 2016 הסתכם המסחר בין קוסטה ריקה לספרד ב-375 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של קוסטה ריקה לספרד כולל: פירות (קליפות הדרים ומלונים); ירקות; מכשירים וציוד לאופטיקה וצילום, וקטניות, צמחים, שורשים ופקעות מזון. הייצוא העיקרי של ספרד לקוסטה ריקה כולל: דוודים, מכונות, מכשירים ומכשירים מכניים; מוצרי ברזל יצוק או פלדה; מכונות, מכשירים וציוד חשמלי ומוצרים שונים של התעשייה הכימית. ספרד היא המשקיעה הזרה החמישית בגודלה בקוסטה ריקה עם השקעות בהיקף כולל של 120 מיליון דולר בשנת 2015. חברות רב לאומיות ספרדיות כמו Mapfre, Telefónica וזארה פועלות בקוסטה ריקה.
לירז אבני-סגל
קורות חייה
לירז אבני נולדה וגדלה בכרמיאל. אביה, פנחס אבני, יליד מרוקו ואמה, רחל אבני, ילידת תוניסיה. לירז רקדה מגיל צעיר בלהקת המחול הייצוגית של כרמיאל בהדרכתו של דדו קראוס (1990–1996), רקדה בלט ומחול מודרני אצל אביטל חוצב ושיחקה בקבוצת תיאטרון של דני רוזנפלד. היא למדה במגמת קולנוע וטלוויזיה באורט מגדים בכרמיאל. בצה"ל שירתה אבני כמפקדת צוות קשתיות בחיל הקשר.
בתום שירותה הצבאי נסעה אבני לים המלח ועבדה שם בצוות בידור. אחר-כך עברה להתגורר בתל אביב, שיחקה בהצגות ילדים ולמדה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין (2003–2006). במהלך לימודיה זכתה בשלוש מלגות הצטיינות. במחזור שלה למדו נטע שפיגלמן, ורד פלדמן, הילה סעדה, נועה קולר והדר רצון-רותם. במסגרת לימודיה שיחקה בהצגה "רשומון", על-פי סרטו של אקירה קורוסאווה, בבימויו של רפי ניב ונסעה עם צוות ההצגה להופיע בפסטיבל תיאטרון בבילבאו שבספרד בשנת 2006.
כיום משחקת אבני בהצגה "מלחמה בבית", בבימויו של רועי הורביץ, שהיא קופרודוקציה בין תיאטראות הקאמרי והמראה. היא משחקת לצידם של רמי ברוך, אסתי קוסוביצקי ואתי פולישוק. השתתפה בפרסומת והצטלמה לקטלוגי אופנה.
לירז אבני-סגל נשואה לרועי סגל, סוכן ביטוח פנסיוני ויזם הייטק במקצועו ולהם שתי בנות ובן.
אלכס אוסוקין
אלכסנדר (אלכס) אוסוקין (נולד ב-7 בנובמבר 1989) הוא שחקן כדורעף ישראלי, קפטן הפועל מטה אשר עכו ושחקן נבחרת ישראל בכדורעף בתפקיד חוסם אמצע.
ביוגרפיה
אוסוקין נולד וגדל ביאלטה שבאוקראינה הסובייטית. עלה לישראל עם אמו באוגוסט 1996. עם השנים התגורר בשדרות, אשקלון ובתל השומר. בבית הספר היסודי היה שחקן טניס וכשעלה לחטיבת הביניים, החל לשחק כדורעף. כשעלה לתיכון התקבל לנבחרת הנוער של ישראל ועבר להתאמן בפנימייה של אקדמיה מכון וינגייט ולמד בבית החינוך המשותף חוף השרון בשפיים.
משחק בנבחרת ישראל בכדורעף משנת 2010.
בעונת 2016–2017 שיחק ביפן בקבוצת VC nagano. לאחר מכן חזר לביתו בהפועל מטה אשר.
בשנת 2017 הוביל כקפטן את נבחרת ישראל בכדורעף במסגרת הליגה האירופאית למקום שביעי.
נוסף להיותו שחקן, הוא מאמן קבוצות מתחילות, בעבר אימן בבית חינוך אופק עברון וכיום מאמן קבוצות בבית חינוך מנור כברי, ובמרכז המצוינות של מועצה אזורית מטה אשר.
חיים אישיים
בדצמבר 2016 נישא לסאטסוקי מינאמי, שחקנית כדורעף מיפן. באפריל 2018 נולד בנם הבכור .מתגוררים בקיבוץ כפר מסריק.
טוביאס סנטלמן
ביוגרפיה
סנטלמן נולד בפרייבורג, גרמניה. הוא עבר עם משפחתו לנורווגיה כשהיה בן שנה. הוא גדל בדרום נורווגיה בלינדסנס ולאחר מכן עבר לאוסלו כשהיה בן 16.
קריירה
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הלאומית לאמנויות אוסלו בשנת 2006, שיחק סנטלמן בתיאטרון הנורווגי באוסלו. בנוסף לעבודתו בתיאטרון, סנטלמן השתתף בסרטים נורווגיים כמו קון-טיקי משנת 2012, "Flukt" באותה שנה, ו-"Jag Etter Vind" בשנת 2013. הוא שיחק בתפקידי משנה בסרטים כמו הרקולס בשנת 2014 ונקודת פריצה בשנה שלאחר מכן. סנטלמן שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "הממלכה האחרונה" (2015-2018). בשנת 2021 גילם רוצח סדרתי במיני-סדרה "Those Who Kill".
בשנת 2020, סנטלמן, גילם את אולף נסיך הכתר הנורווגי בסדרת הטלוויזיה "מרתה ופרנקלין", הפקה נורווגית-אמריקאית. בסדרה שיחקו סופיה הלין וקייל מקלכלן.
בשנת 2021 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת המסתורין הדנית "אלו שהורגים"; בעונתה השנייה.
ליברטריאניזם אזרחי
ליברטריאניזם אזרחי (בעברית ידוע גם כליברליזם אזרחי) הוא סט עקרונות מגוונים מתוך התפיסה הליברטריאנית המקדשים את זכויות הפרט, זכויות פוליטיות, והחופש האזרחי בכללותו אל מול גופי סמכות כגון מדינה, תאגיד, או נורמות חברתיות. בניגוד לתפיסות שונות במדע המדינה, ליברטריאניזם אזרחי אינה השקפה פוליטית שלמה, אלא אוסף של עקרונות משותפים כלפי מימוש זכויות הפרט והאזרח. על כן ניתן למצוא מוטיבים "ליברטריאנים אזרחיים" במספר פילוסופיות פוליטיות, הן בימין והן בשמאל המפה הפוליטית.
מהות התפיסה הליברטריאנית-אזרחית היא בהצרת ההגבלות על חופש הפרט מצד בעלי סמכות: המדינה, אוניברסיטה, מעסיק וכו' - אל המינימום האפשרי. בפרט, שמירה נרחבת על חופש הביטוי כחלק מהתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, אף כלפי שריפת דגל, דברי תועבה והסתה. אלמנטים נוספים של התפיסה הליברטריאנית-אזרחית הם הגנה על זכויות דיגיטליות ושמירה על פרטיות ברשת, הפרדת הדת מהמדינה ושמירה על חופש דת וחופש מדת, והתנגדות לצמצום והתעלמות מזכויות אדם בשם "ביטחון לאומי" או המלחמה בטרור.
בארצות הברית, שתיים מהתנועות המרכזיות הדוגלות בתפיסה זאת הן האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות וקרן החזית האלקטרונית.
חנניה גיבשטיין
חנניה גיבשטיין (נולד ב-25 בספטמבר 1933) הוא איש עסקים ישראלי, כיהן כראש עיריית ראשון לציון ה-7 בשנים 1969 עד 1983.
ביוגרפיה
גיבשטיין נולד בראשון לציון, אחד משבעה ילדיהם של קנדל יוכבד והרב יהושע גיבשטיין. אחיו הגדול הוא האמן יעקב אגם. הוא למד בתלמוד תורה ובגימנסיה הריאלית. היה חבר בתנועת בית"ר וכנער לקח חלק בפעילות האצ"ל במושבה. שירת בצה"ל באגף המודיעין. לאחר שחרורו סיים ב-1958 לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה אצל עו"ד אריה המבורגר. בשנת 1964 קיבל תואר מוסמך במשפטים.
המאבקים של גיבשטיין שנושאים העירוניים הקפיצו את הפופולריות שלו בראשון לציון ושלושה חודשים לפני הבחירות החליטו בגח"ל להציב אותו לבחירות באוקטובר 1969 כמועמדם לראשות העירייה. במהלך מערכת הבחירות סירב גיבשטיין להציג מצע או להבטיח הבטחות לבוחרים לפני שייכנס לתפקיד ויבחן את הנושאים העומדים על הפרק. הוא נחל הצלחה בבחירות ורשימתו קיבלה 8 מנדטים מתוך 15 במועצה. בבחירות לרשויות המקומיות ב-1973 התמודד בראשות רשימה עצמאית בעקבות חילוקי דעות עם הליכוד וכך גם במערכות הבחירות הבאות. כיהן כראש עיר עד 1983, שנה בה הפסיד בבחירות למאיר ניצן. הוא המשיך לכהן במועצת העיר כחבר אופוזיציה.
ב-1986 מונה ליו"ר המנהלה של המוסד לבטיחות ולגיהות וכיהן בתפקיד במשך 7 שנים. כיהן כחבר במליאת רשות השידור ובדירקטוריון מפעל הפיס.
גיבשטיין הוא איש עסקים שבבעלותו ובבעלות משפחתו נדל"ן רב. הוא היה ממייסדי חברת הכבלים מת"ב וב-1997 מכר 10% מהחזקותיו לולדימיר גוסינסקי תמורת 24.5 מיליון דולר. הוא המשיך לכהן בדירקטוריון הוט-מערכות תקשורת (בה המשיך להחזיק כ-5%) עד סוף 2006.
גיבשטיין אלמן ואב לשלושה. ב-1998 הוענק לו התואר יקיר העיר ראשון לציון.
ג'ואל ליטל
ג'ואל ליטל (באנגלית: Joel Little; נולד ב-13 בפברואר 1983) הוא מפיק מוזיקלי, מוזיקאי וכותב שירים ניו זילנדי, זוכה פרס גראמי. הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו בכתיבתו ובהפקתו לאמנים רבים, בין היתר ללורד, טיילור סוויפט, לנון סטלה, Foster the People, סם סמית', נואה קאהן, Imagine Dragons, ג'יימס ביי, 6lack, אלי גולדינג, חאליד, דאייה, רות ב., קשה, טייט מקריי, שון מנדס, ואנס ג'וי, גרייסי אברמס, אליסיה קארה, בישופ בריגס, מרינה דיאמנדיס, אוליביה רודריגו והאחים ג'ונאס.
קריירה
ג'ואל ליטל למד במכון למוזיקה ואודיו של ניו זילנד, והחל את הקריירה שלו כזמר וגיטריסט של להקת הפופ פאנק Goodnight Nurse. הלהקה הוציאה שני אלבומי אולפן, Always and Never ו-Keep Me on Your Side.
הוא אחד מהכותבים והמפיקים של אלבום הבכורה של Kids of 88, Sugarpills.
בשנת 2011 הקים ליטל אולפן הפקה משלו, Golden Age, באוקלנד, ניו זילנד.
ב-2012, ליטל היה שותף לכתיבה ולהפקה של המיני-אלבום הראשון של לורד, The Love Club EP. ליטל גם היה שותף לכתיבה ולהפקה של אלבום האולפן הראשון של לורד, Pure Heroine, שיצא ברחבי העולם ב-30 בספטמבר 2013.
בשנת 2019, ליטל כתב והפיק, יחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית, טיילור סוויפט, 4 שירים עבור אלבום האולפן השביעי שלה, Lover: "", "You Need to Calm Down", "The Man", ו-"Miss Americana & the Heartbreak Prince". ליטל וסוויפט גם כתבו והפיקו יחד שיר חמישי, "Only the Young", שנשאר מחוץ לאלבום ויצא רק ב-2020 יחד עם יציאתו של הסרט התיעודי, Miss Americana.
מדחף אפקט הול
מדחפי אפקט הול (באנגלית: Hall-effect thrusters) הם שיטת הנעה של חלליות וסוג של מנוע יונים. מדחפי אפקט הול לוכדים אלקטרונים בשדה מגנטי ולאחר מכן משתמשים באלקטרונים על מנת ליינן את החומר יוצר ההנעה. מדחפי אפקט הול נחקרים באופן תאורטי וניסויי ניכר משנות ה-60.
מדחפי הול פועלים על מגוון חומרים כשהנפוץ מביניהם הוא קסנון. חומרים אחרים הם קריפטון, ארגון, ביסמוט, יוד, מגנזיום ואבץ. החומרים משלבים שדה מגנטי סטטי מקומי חזק הניצב בשדה החשמלי שנוצר בין האנודה לה מתח חשמלי חיובי במעלה הזרם וקתודה הנקראת מנטרל לה מתח החשמלי שלילי במורד הזרם, כדי ליצור "קתודה וירטואלית" (שטח בו צפיפות האלקטרונים גבוהה) ביציאה של המכשיר. קתודה וירטואלית זו מושכת את היונים שנוצרו בתוך התמרון הקרוב יותר לאנודה. לבסוף אלומת היונים המואצת מנוטרלת על ידי חלק מהאלקטרונים הנפלטים על ידי הקתודה הנקראת מנטרל.
מדחפי הול נחקרו בארצות הברית ובברית המועצות, הם תוארו לראשונה בפומבי בארצות הברית בשנות ה-60 המוקדמות של המאה ה-20. ברם, מדחפי אפקט הול פותחו כמתקן הינע יעיל לראשונה בברית המועצות.
בברית המועצות פותחו שני סוגי מדחפים, האחד בשם SPT (Stationary Plasma Thruster) והשני בשם DAS. הסוג הראשון כונה SPT ופותח בעיקר בשל עבודת מדען רוסי בשם איי. איי. מורוזוב, כיום ה-SPT נמצא בשימוש הרב ביותר. מדחף ה-SPT הראשון שהיה בשימוש בחלל הוא SPT-50 ששוגר בדצמבר, 1971 והשימוש העיקרי במדחף ובאחרים מסדרת SPT שנשלחו אחריו היה בעיקר על מנת לייצב לוויינים בחלל.
ויקיפדיה המודפסת
ויקיפדיה המודפסת היא פרויקט אמנות של מייקל מאנדיברג בשיתוף ויקיפדיה האנגלית. במהלך הפרויקט הודפסו 106 כרכים מתוך 7,473 הכרכים של ויקיפדיה האנגלית כפי שהייתה קיימת ב-7 באפריל 2015 והוכנה גם תפאורה המציגה את הכריכה של כ-1,980 כרכים נוספים (אשר לא הודפסו). 36 כרכים נוספים שבהם כל 7.5 מיליון התורמים שתרמו לוויקיפדיה האנגלית היו גם כן חלק מהפרויקט. תוכן העניינים בלבד מתפרס על 91 כרכים בעלי 700 עמודים לכרך. הכרכים המודפסים כוללים רק את תוכנם של הערכים. תמונות והערות אינן כלולות. הפרויקט הוצג בגלריית דני בניו יורק בקיץ 2015.
מייקל חשב לראשונה על הפרויקט ב-2009, אך נתקל בקשיים טכניים. הוא ביקש משותפו לפרויקט, יונתן קיריפאראן, לסייע עם תוכנת הקוד, לקמפל אותה, לעצב אותה ולעלות הורדה של כל התוכן בוויקיפדיה האנגלית. קובצי ההדפסה הועלו להוצאת הספרים Lulu.com והם זמינים להדפסה ככרכי נייר.
המוטיבציה של מייקל הייתה לענות על השאלה, "כמה גדול זה?". כישות Big data, גודלה נמצא על סף מאגר מידע הניתן להצגה כאוסף רב של כרכים, אך לא גדול עד כדי כך שהצגת המידע באופן פיזי היא על גבול הבלתי אפשרי, כגון קובצי הנתונים של פייסבוק או NSA. קתרין מאהר, באותה עת דוברת קרן ויקימדיה (מאז שנת 2016 מנכ"לית הקרן), תיארה אותו כ"מחווה של ידע" ו"מחווה אדירה וחסרת משמעות". ויקימדיה שיתפה פעולה עם הפרויקט ועם הוצאת הספרים Lulu.com כדי לסייע במימון.
המשימה נמשכה שלוש שנים, ותהליך ההעלאה נמשך 24 ימים, 3 שעות ו-18 דקות. המשימה הושלמה ב-12 ביולי 2015. PediaPress ניסתה לגייס כסף לכיסוי על הוצאות ההדפסה ב-Indiegogo ב-2014, אך הפרויקט נעצר. מייקל מעריך כי עלויות ההדפסה של תדפיס מלא הן כ-500,000 דולר. בתערוכת האמנות דני הוצג רק חלק קטן מהכרכים המודפסים. על הקיר נראו כ-2,000 כרכים שהוצגו כטפטים על הקיר. קובצי ההדפסה הועלו לאתר Lulu.com.
מושג המספר ביוון העתיקה
מספרים ביוון העתיקה היוו את הבסיס שממנו צמחה המתמטיקה כולה באותה העת.
המספר לא היה אמנם המצאה או תגלית של היוונים הקדמונים, שכן שימוש במספרים החל כבר בתרבויות הבבלית והמצרית, אך מתמטיקאים יוונים הציגו מגוון תפישות חדשניות למושג הזה.
מתמטיקה ביוון העתיקה
הגם שלא נמצאו כתבים מלאים רבים המתוארכים לפני שנת 30 לפנה"ס, המתעדים את ההיסטוריה של המתמטיקה בימי יוון הקדומה באופן סינכרוני, קיימות התייחסויות רבות למתמטיקה מהתקופה הקלאסית ועד לסוף התקופה ההלניסטית ובכתבים מאוחרים יותר.
ישנן מספר בעיות מפורסמות, הידועות בשם "הבעיות הקלאסיות". בעיות אלו, לצד אחרות, הן עדות ליצירתיות ולייחודיות של המתמטיקה ביוון העתיקה, והן מדגימות את הבסיס לנושאים מתמטיים מתקדמים שאנחנו לומדים גם היום.
את הבעיות הללו ניסו מתמטיקאים יוונים לפתור בעזרת שימוש בסרגל ומחוגה, והן נחשבו לבעיות פתוחות עד המאה ה-19, שאז, בעזרת תורת גלואה, הצליחו להוכיח כי לא ניתן לפותרן באמצעות עזרים אלה.
הפיתגוראים ויחסם למספרים
פיתגורס, אחד מגדולי חכמי יוון בעת העתיקה, היה מתמטיקאי ופילוסוף ומייסד האסכולה הפיתגוראית שנקראה על שמו ופעלה באזור אסיה הקטנה בין המאה הששית לפנה"ס למאה הרביעית לפנה"ס.
התעניינותם של הפיתגוראים במספרים הובילה אותם לחקור את תכונותיהם, כאשר את צעדיהם הראשונים עשו בחקר ההבדלים בין מספרים זוגיים לאי זוגיים. הם האמינו כי המספר הטבעי הוא יסודו של העולם. כלומר, המספר הוא אבן הבניין של כל הדברים, כך שלכל דבר קיים יש מספר המייצג אותו, ומכאן הסיקו שדבר שאינו ניתן לביטוי מתמטי שכזה אינו קיים.
גישה מתמטית-פילוסופית זו באה לדוגמה באפיון הקשר בין אורכי מיתרים לצלילים שהם מפיקים או בין מרחקים בין כוכבים, לבין נוסחאות מתמטיות שונות. כמו כן, היא מתבטאת גם בגילויו של פיתגורס כי הסולם המוזיקלי הוא מספר וניתן לתאר צלילים באמצעות שברים של מספרים שלמים.
המספר
בתקופת הפיתגוראים לא נעשה עדיין שימוש במערכת הספרתית שנמצאת בשימוש היום, ובפרט שימוש במניפולציות אלגבריות, במערכות של משוואות ובהגדרת פונקציות, אלא בעיקר הסתמכו על גאומטריה.
עם זאת, היוונים השתמשו בשיטה העשרונית המקובלת היום. במאה השישית לפנה"ס, הא"ב היווני הכיל 24 אותיות. אליהן התווספו שלושה סמלים נוספים, כך שייצגו את האחדות (1–9), העשרות (10–90) והמאות (100–900) באופן הבא: כך לדוגמה:
סוגי מספרים ביוון עתיקה
השימוש במספרים ביוון העתיקה לא היה נפוץ כפי שהוא בתקופה המודרנית, ליוונים היו דרכים שונות לתאר מספרים. אחת מהן הייתה בנייה של צורות המתארות מספרים בעזרת אבנים, וכפי שנעשה במספרים ריבועיים, משולשים, מחומשים ומשושים.
מספרים פיתגוראים
פיתגורס ותלמידיו חשבו על המספרים הטבעיים כעל כללים שעל פיהם מתנהג העולם, ושדרכם אפשר ללמוד אותו ולהבינו. השקפתו של פיתגורס על מספרים באה לידי ביטוי גם בחיפוש תכונות מיוחדות, שלעיתים תוארו במונחים אסתטיים כ- "יפות" או "מכוערות", "מיוחדות" או "פשוטות". חלק מהתכונות הללו יכול לקבל תיאור מתמטי, כך לדוגמה מספר מושלם מוגדר כמספר השווה לסכום כל מחלקיו, לדוגמה 1+2+3=6, או, הם מספרים מושלמים.
סוג נוסף הוא מספרים המכונים מספרים ידידים. במתמטיקה, זוג מספרים הם ידידים אם כל אחד מהם שווה לסכום המחלקים של האחר. לדוגמה, זוג המספרים 220,284 הם מספרים ידידים, שכן: מחלקי המספר 220 הם 1, 2, 4, 5, 10, 11, 20, 22, 44, 55 ו-110, וסכומם הוא 284. מחלקי המספר 284 הם 1, 2, 4, 71 ו-142, וסכומם הוא 220.
כפועל יוצא מדרכם של הפיתגוראים לתאר מספרים, בעיקר כסידורים שונים של אבנים, הם הגו מספר תיאוריות מוכרות שעסקו בתכונותיהם של מספרים. לדוגמה, תכונה בסיסית עבור מספרים זוגיים היא שניתן לייצגם בעזרתם שתי שורות זהות של אבנים, ובעבור מספרים אי-זוגיים, אם נייצגם בשתי שורות, תמיד תהיה שורה גדולה (או קטנה) באחת מהשנייה. משתי תכונות אלו הסיקו הפיתגוראים שסכום מספרים זוגיים תמיד יהיה זוגי, וכן סכום זוגי של מספרים אי זוגיים, יהיה תמיד זוגי גם הוא (מה שהיום מכונה מכפלה של מספר אי זוגי במספר זוגי). בעזרת סידורים אלו יצרו הפיתגוראים סוגים שונים של מספרים, וחקרו את הקשרים ביניהם.
מספרים ריבועיים
מספרים ריבועיים הם מספרים שכאשר מתארים אותם בעזרת סידור של אבנים, מקבלים ריבוע. כיום, אנו מתייחסים למספרים אלה כאל מספרים שלמים חיוביים שיכולים להיכתב כריבוע של מספר שלם אחר.
לדוגמה, עשרת המספרים הריבועיים הראשונים הם:
מספרים משולשים
מספרים משולשים הם מספרים שייצוגם בעזרת סידור אבנים מוליד משולש שווה-צלעות. המספר המשולשי ה-nי שווה לסכום n המספרים הטבעיים הראשונים, המתקבל מחיבור סכום האיברים בשורה הראשונה, בשנייה, וכך הלאה עד קודקוד המשולש, שהוא 1.
המספרים המשולשים הראשונים הם 1, 3, 6, 10, 15, 21, 28, 36, 45.
על סמך התייחסות זו למספרים (כסידור של אבנים), טענו הפיתגוראים כי מספר ריבועי הוא סכום של שני מספרים משולשים עוקבים. לדוגמה: 10+6=16, וכאמור 16 הוא מספר ריבועי.
מספרים מוארכים
דוגמה למספרים כאלו: 0, 2, 6, 12, 20, 30, 42, 56, 72, 90, 110, 132, 156, 182, 210, 240, 272, 306, 342, 380, 420, 462 …
הפיתגוראים הגדירו מספר מוארך גם בעזרת הגדרתם למספר המשולשי, כך שמספר מוארך שווה לפעמיים מספר משולשי. לדוגמה, 3+3=6 או 15+15=30. בדרך זו ניתן להמשיך וליצור גם מספרים מחומשים (היוצרים מחומש בסידור), ומשושים.
כהכללה, אפשר להתייחס לסוגים שונים של מספרים, בהתייחס לצורה שהם יוצרים, גם כמספרים מצולעים.
מספרים שבריים
היוונים עסקו רבות ביחסים ובפרופורציות בין מספרים. אמנם במרבית התייחסויותיהם ליחסים ולפרופורציות לא השתמשו המתמטיקאים היוונים במושג "שברים" כפי שאנו נוהגים לעשות היום, אך עדיין הציגו שימוש בשברים, בעיקר בטקסטים מעולמות העבודה הרלוונטיים להם או בהקשרים אסטרונומיים.
המספרים השבריים היווניים לא רק נבדלים מהשברים המקובלים במתמטיקה של ימינו מבחינת ההקשרים שבו היה נהוג להשתמש בהם, אלא גם מבחינה מהותית.
יחסים ופרופורציה
אחד מהמאפיינים המרכזיים של האריתמטיקה הפיתגוראית היה השימוש בפרופורציה, כלומר המצב שבו ארבעה מספרים, המסודרים בזוגות מייצגים את אותו היחס. לדוגמה, שני זוגות המספרים 2,3 ו-4,6 שמסודרים כך: 2/3 ו-4/6 נקראים "בעלי פרופורציה".
כיום נהוג להתייחס למספרים הללו כעל שברים ולערוך "צמצום" שלהם. הפיתגוראים לעומת זאת, הגדירו יחס כקשר, בהתייחס למידה של שני גדלים מאותו סוג. כלומר, ארבעה מספרים הם בפרופורציה אם הראשון והשני נמדדים לפי מידה מסוימת, והשלישי והרביעי עומדים באותו היחס בהתאמה לאותה המידה. עבור שני זוגות של גדלים, a,b ו-c,d. נאמר שזוגות אלה הם בעלי פרופורציה (או עומדים ביחס), אם קיימים שני מספרים שלמים, נסמנם m,n כך שמתקיים ש-n פעמים איזשהו מספר שלם כלשהו (נסמנו Ζ) הוא a ו-m פעמים Ζ הוא b, ובנוסף קיים מספר שלם אחר (נסמנו Τ), כך ש-n פעמים (אותו ה-n) Τ הוא c, וגם m פעמים (אותו ה-m) Τ הוא d. לדוגמה, עבור \frac{2}{3} ו-\frac{4}{6} נקבל כי Ζ הוא 1 ו-Τ הוא 2.
כמו כן, אין אזכור לתיאור מובהק של פרופורציה בין מספרים אצל היוונים (לעומת קונבנציות אחרות מתקופת הרנסאנס שמסמנות a:b::c:d כדי לתאר פרופורציה בין a,b ל-c,d), והתיאור שלהם מילולי, כלומר "היחס בין a ל-b זהה ליחס בין c ל-d".
הגם שהיוונים השתמשו בפעולות חיבור חיסור וכפל במספרים, מבחינתם יחס היה דרך הנאותה להשוות בין מספרים ויחסים שיאפשרו להשוות בין סוגים שונים של יחס בלי לבצע פעולות על המספרים עצמם.
דוגמה לשוני בגישה של היוונים כלפי מושג היחס ובמסקנות שעלו מהן, בא לידי ביטוי במה שאנחנו מכירים היום כממוצע. אנחנו יודעים היום כי עבור שני מספרים, הממוצע שלהם הוא מספר שלישי שמקיים תנאי נוסף. הממוצע כפי שאנחנו מכירים אותו ("הממוצע החשבוני"), הוא מספר שלישי שנמצא במרחק שווה משני המספרים המקוריים. כלומר, בהינתן שני מספרים a ו-b, קיים מספר שלישי c המקיים c-a=b-c (או, ביתר פירוט, ).
המושג ממוצע הגיאומטרי מביע ביתר דיוק את ההתייחסות של היוונים למושג הפרופורציה. מבחינתם, הממוצע הגיאומטרי בין שני מספרים a,b היה מספר שלישי c, כך שהיחס בין a ל-c שווה ליחס בין c ל-b.
יחס הזהב
בעזרת הרעיונות של הפיתגוראים לגבי מושג הפרופורציה, נולד הרעיון המוכר לנו כיחס הזהב (המתמטיקאים ביוון העתיקה התייחסו אליו כ"mean and extreme ratio").
יחס הזהב מופיע בספרות המתמטית בהקשרים מגוונים, החל מסדרת פיבונאצ'י, דרך הופעתו בשלל תופעות טבע וביצירות אמנות ידועות במבנים מפורסמים, וכלה בתחום הסימטריה. ההקשר הבלעדי שהתייחסו אליו הפיתגוראים בכל הנוגע ליחס הזהב היה הפרופורציה. הם תיארו את יחס הזהב באופן הבא: "שתי עוצמות מתארות את יחס הזהב, אם היחס בין העוצמה הגדולה לקטנה שווה ליחס של סכומם לגדול מבניהם". ניתן לראות זאת בבירור בתמונה המופיעה לעיל. גילוי יחס הזהב אצל הפיתגוראים, התבסס, בין היתר, על החקירה של "הכוכב בעל חמשת הקודקודים", או הפנטגרם. גם בחקירה הזו, בדומה לחקירת הבעיות הקלאסיות של המתמטיקה היוונית, הם ניסו להבין האם ניתן לבנות צורה זו רק בעזרת סרגל ומחוגה. כלומר מדובר בבדיקה האם בניית פנטגרם אפשרית באמצעות היכולות לשרטט מעגל בהינתן רדיוס ומרכז, וכן למתוח קו ישר בין שתי נקודות - ותו לא. אחד מהגילויים המוקדמים של הפיתגוראים היה שיצירת צורה שכזו צריכה להתחיל משרטוט משולש שזוויות הבסיס שלו יהיו כפולות מהזווית השלישית (משולש ששתי זוויות הבסיס שלו שוות 72 מעלות וזווית הראש שלו שווה 36 מעלות). הם גילו שבשביל לקבל צורה כזו, עליהם לחלק ישר נתון לפי "יחס הזהב שלו".
העיסוק בשאלות אלו הוביל בין היתר לגילוי מושג האינקונמנזורביליות.
אינקונמנזורביליות
כאשר אנחנו מסתכלים לדוגמה על קטע מסוים, ניתן לחלק אותו למספר חלקים שאינם בהכרח שווים. אם ניתן לחלקו למספר חלקים, עולה השאלה מה היא המידה המשותפת האחידה שבעזרתה ניתן לחלק את הקטע.
האמונה עד אז של הפיתגוראים, הייתה שכל שני קטעים (או במונחים של ימינו - גדלים), ניתנים, כל אחד, לחלוקה למספר כלשהו של חלקים בעזרת מידה אחת משותפת כלשהי. מידה משותפת היא תכונה המאפשרת להשוות בין שני קטעים (או שני מספרים), לדוגמה a ו-b כך שקיים c שגם a וגם b ניתנים להרכבה ממספר שלם של עותקי c. במתמטיקה של ימינו, הכוונה היא שהיחס בין אורכי הקטעים הוא מספר רציונלי.
אם נחזור לבניית הפנטגרם של הפיתגוראים - בעזרתו הם הצליחו לגלות, ובהמשך גם להוכיח בניגוד לציפיותיהם, שעבור שני חלקים המקיימים את יחס הזהב - לא קיימת מידה משותפת ביניהם, מה שהוביל לגילוי "מידה אינקונמנזורבילית" או במתמטיקה של ימינו - מספרים אי רציונליים.
אם נשוב להגדרה של פרופורציה ויחס אצל הפיתגוראים אזי שבמצב כזה לא קיימים מספרים שלמים המקיימים את התכונה של פרופורציה.
דוגמה פשוטה לכך היא ריבוע היחידה - ריבוע שכל צלעותיו מאורך 1. ממשפט פיתגורס אנחנו יודעים שאורך האלכסון בריבוע כזה הוא שורש 2, כלומר לא קיימת מידה משותפת בין צלע הריבוע - 1, לבין אורך האלכסון שלו - \sqrt 2.
כלומר, היוונים נתקלו במצב שבו בצורה הגיאומטרית הפשוטה ביותר קיימת בעיה שסתרה את כל מה שהאמינו בו עד אז - שמספרים טבעיים הם הדרך לתאר את כל הדברים ביקום, ושעל פיהם העולם פועל.
מעבר לאמונה זו שהתבררה כלא נכונה, היוונים נתקלו גם בבעיה טכנית. השימוש בפרופורציות היה אחד הכלים המרכזיים בעבודתם, אשר כפי שראינו הסתמך על כך שכל הגדלים מדידים בזוגות, טענה שכפועל יוצא - אף היא אינה נכונה.
השורש הריבועי של 2
כמתואר לעיל (אינקונמנזורביליות), לא הרבה ידוע על הדרך שבה הגיעו היוונים להוכחה זו. למרות זאת היסטוריונים רבים העלו השערות שונות כיצד נראתה הוכחה זו, ובפרט הוכחה המראה מדוע השורש הריבועי של 2 - הגודל של האלכסון בריבוע היחידה, הוא מספר אי רציונלי.
על מנת לתאר הוכחה זו, נציג תחילה את ההוכחה המודרנית לכך ששורש 2 הוא מספר אי-רציונלי. לשם כך נעשה שימוש בהוכחה על דרך השלילה:
נניח כי שורש 2 הוא אכן מספר רציונלי, כלומר ניתן לבטא את שורש 2 בעזרת שני מספרים טבעיים p ו-q, כך ש:
. ניתן להניח כי ל-p ול-q אין מחלקים משותפים (שכן אחרת ניתן לצמצם אותם עד שנגיע למצב כזה). מכאן נובע ששני המספרים לא זוגיים (שכן אחרת 2 היה מחלק משותף של שניהם והיה אפשר להמשיך לצמצמם). כעת נעלה את שני אגפי המשוואה בריבוע ונקבל:. בעזרת פעולות אלגבריות פשוטות נקבל את המשוואה p^2 = 2q^2. לכן p^2 מספר זוגי, ובפרט p זוגי. לכן, ניתן לבטא את p באופן הבא: p=2k, כאשר k מספר טבעי כלשהו. מהצבה במשוואה הקודמת, נקבל 4k^2=2q^2, כלומר q^2=2k^2, ומאותו טיעון קודם, נקבל כי q^2 זוגי, ולכן גם q. בסה"כ נקבל כי גם p וגם q מספרים זוגיים, בסתירה להנחה שלנו, מה שמוביל לכך שההנחה שלנו כי שורש 2 הוא מספר רציונלי שגויה.
אם נחזור לפיתגוראים, העדות ההיסטורית להוכחה שלהם מופיעה בכתביו של אריסטו (prior Analytics Ι.23), שמתארת: "...האלכסון של ריבוע אינו בעל מידה משותפת לצלעו שכן אם נניח את קיומה של מידה משותפת, נקבל כי מספרים זוגיים שווים למספרים אי זוגיים - דבר המוביל לסתירה".
כלומר, אריסטו תיאר את ההוכחה של קיומן של מידות אינקונמנזורביליות כדוגמה להוכחה על דרך השלילה. לטענתו ההנחה היא שהאלכסון והצלע בריבוע הם בעלי מידה משותפת, ומתקבלת סתירה שאומרת שמספרים זוגיים שווים למספרים אי זוגיים. בספרו של אוקלידס, "יסודות", ובפרט בגרסה של תומאס הית', הוא מתאר גרסה מפורטת יותר של ההוכחה באופן הבא: נסתכל על ריבוע ABCD עם אלכסון BD. נניח שהאלכסון BD הוא בעל מידה משותפת עם הצלע BC. יהי a:d היחס בין הצלע לאלכסון, בעזרת המספרים הקטנים ביותר האפשריים. כעת,, וממשפט פיתגורס הקובע כי BD^2=2BC^2 נקבל כי d^2=2a^2. לכן נקבל כי d^2 זוגי ובפרט d זוגי. מתוך ההנחה כי היחס a:d מבוטא בעזרת המספרים הכי קטנים שניתן, נקבל כי a חייב להיות אי זוגי. נסמן d=2\gamma, ולכן, כלומר , ולכן a^2, כלומר a זוגי. אבל a הוא אי זוגי, ונקבל כי מספר זוגי שווה למספר אי זוגי - מה שלא ייתכן.
תאלס איש מילֵטוֹס
תאלס היה פילוסוף יווני קדום ממילטוס באיוניה, ונחשב לראשון המתמטיקאים ביוון העתיקה.
בראייה היסטורית, תאלס פעל אומנם לפני פיתגורס והפיתגוראים, אך הוא ראוי להתייחסות, שכן הוא המתמטיקאי הראשון שמוזכר בכתביו של פרוקלוס. ישנן לא מעט עדויות היסטוריות על תאלס, אבל רובן נכתבו מאות שנים אחרי מותו, כמו חיזויו את ליקוי החמה ב-585 לפנה"ס ומדידת המרחק של ספינה מהחוף.
תאלס התעסק רבות בגיאומטריה, ומשפטי תאלס שאנחנו מכירים היום מיוחסים אליו. תאלס נחשב ככל הנראה למתמטיקאי הראשון שהוכיח משפט.
תרודאנת
תרודאנת (נכתבת גם: תארודאנת, תרודאנט, תרודנט. בערבית: تارودانت; בברברית: ⵜⴰⵔⵓⴷⴰⵏⵜ; באנגלית: Taroudant), היא העיר המרכזית בעמק הסוס שבדרום מרוקו. היא ממוקמת מזרחית לאגאדיר בדרך ורזאזאת ומערבית למדבר סהרה ומדרום למרקש. העיירה ידועה בכינוי ה"סבתא של מרקש", מפני שהיא דומה למרקש אך קטנה יותר, ושלא כמו מרקש, כמעט כל העיר תרודאנת מוקפת חומה. במאה ה-16 השתמשה השושלת הסעדית בתרודאנת כבירתה, לפני שהעבירה את מושבה המלכותי למרקש. תרודאנת ידועה במלאכות המקומיות שלה, הכוללות תכשיטים ושטיחים.
היסטוריה
העיירה נכבשה על ידי המורביטון בשנת 1056. אירוע קשה היה טבח אוכלוסייתה על ידי מולאי איסמעיל בשנת 1687. בהובלת העלווים התנגדה העיר לשליטה מלכותית. אזרחים כרתו ברית עם אחמד בן מחרז, אחיינו המתנגד של מולאי איסמעיל. כיום העיר היא עיירת שוק (מסחר) ראויה לציון, ויש בה שווקים ליד כל אחת משתי הכיכרות המרכזיות שלה, "אסרג" ו"טלמוקלט". יש גם שוק שבועי מחוץ לחומות העיר, בסמוך לרובע האוניברסיטאות העתידי. אורכם של חומות העיר כמעט 6 ק"מ. הן מכילות מבצרים ובהן תשעה שערים שעדיין נמצאים בשימוש. מחוץ לחומה ישנו מפעל בורסקאות קטן לעיבוד עורות, העוסק בעיקר בייצור ציוד עבור רכיבה על גמלים, כגון: סנדלי עור גמלים, תיקי עור וחגורות ייעודיות. בשוק הברברי, המכונה ג'נאן אל-ג'אמי, נמכרים גם תבלינים ופירות יבשים, אך בעיקר בגדים ומוצרי בית. לעומתו השוק הערבי מתמחה בעבודות יד כמו: טרקוטה, ברזל יצוק, כלי חרס, פליז ונחושת, עור, שטיחים ותכשיטים.
יהודי תרודאנת
ראשית התיישבות היהודים בחבל הסוס הייתה לפני מאות שנים. רבי יעקב משה טולידאנו לומד מדברי מר זוטרא, בתלמוד בסנהדרין צז א, שדעתו כי עשרת השבטים האבודים גלו לאזור הסוס. בשנת ה'שי"ח (1556) כבשו הטורקים את האזור והתעללו ביהודים בשל תמיכתם במושל המרוקאי. בשנת ה'שנ"ח (1598)פקדו את תרודאנת רעב ומגפה שגרמו ליהודי העיר לגלות אל העיר אקקא. בשנת ה'ש"ע (1610) גלו מיהודי העיר אל העיר תמגראת. בין הגולים היה רבי יעקב איפרגאן, תלמידו של רבי משה בן מימון אלבאז, מחבר הספר "היכל הקודש", שהיה אף הוא מחכמי העיר במאה ה-16 וסביבו התאספו חכמים ויוצרים מקובלים.
Celine Dion in Concert
Celine Dion in Concert (בעברית: סלין דיון במופע) הוא סיבוב ההופעות הרביעי של הזמרת סלין דיון. סיבוב ההופעות כלל 51 יעדים בצפון אמריקה אשר נפרשו בין התאריכים 13 ביולי 1992 ל-13 במאי 1993 והוא נועד על מנת לקדם את אלבומה השני בשפה האנגלית. Celine Dion. סך הכל נמכרו חצי מיליון כרטיסים לכל ההופעות.
היסטוריה
בפועל סיבוב ההופעות התחיל רק ב-24 באוגוסט אותה שנה אך בחודש וחצי שקדמו לו דיון הופיעה בסיבוב ההופעות של הזמר מייקל בולטון Time, Love and Tenderness Tour" בקליפורניה. הם הופיעו ביחד במשך חודש באצטדיונים של 20 אלף מושבים. דיון התוודה כי סיבוב ההופעות המשותף שלהם היה מתיש בגלל שהיו צריכים להופיע בעיר אחרת כל יום אך בסופו של דבר דיון הייתה מרוצה והיא אמרה כי היא השיגה את מטרתה. תחילה דיון הופיעה מול קהל חסר סבלנות ומנוחה אשר רצה לשמוע את בולטון ולא התעניינו בה כלל. "הייתה לי מערכת שמע פגומה מאוד וחלל קטן מאוד כי כל המשאבים והמכשור נלקחו עבור המופע הראשי" אמרה דיון. דבר נוסף אשר הקשה על דיון היה העובדה שהמופעים נערכו בחוץ והיא הופיעה לאור יום עד שבסוף רנה אנג'ל (אשר לימים היה בעלה) הצליח לשכנע את המפיקים לתת לדיון לעלות לבמה אחרי חצי שעה. בסוף סיבוב ההופעות לסלין הייתה מערכת תאורה ומערכת קול טובים יותר.
לאחר מכן דיון המשיכה להופיע לבד באופן עצמאי כאשר הופיע בערים רבות בקנדה כמו מונטריאול, קוויבק, טורונטו, המילטון ועוד. באוגוסט אותה שנה היא אף נבחרה לקחת חלק בפסטיבל אשר יום השנה ה-350 של מונטריאול שם הופיעה מול 45 אלף איש. הופעה זו שודרה גם בטלוויזיה על ידי רשת CBC. בהמשך גם לקחה חלק בפסטיבלים נוספים. במרץ 1993 התחילה את החלק ה-3 והאחרון של המופע אשר היה למוצלח במיוחד כאשר כל הכרטיסים להופעותיה במונטריאול נמכרו. בנוסף כל הכרטיסים של שאר המופעים בחלק זה אשר כלל 28 יעדים נמכרו בתוך 5 שעות בלבד (75 אלף כרטיסים שנמכרו).
בנובמבר 1992 הופיעה דיון בתיאטרון Capitole Theatre, שם הופיעה מול 1,300 איש בממוצע פרק הופעה ובכך הפכה לאמן הרווחי ביותר שהופיע בתיאטרון זה.
דיון הופיעה עם 15 משיריה במהלך ההופעה אשר נערכה כשעה וחצי. רשימת השירים כללה בעיקר שירים מהאלבום הנתמך אך גם שירים מהאלבומים Unison ו-Dion chante Plamondon. בנוסף לכך גם ביצעה גרסאות כיסוי לשירים: "Sorry Seems to Be the Hardest Word" של אלטון ג'ון, "Can't Help Falling in Love" של אלביס פרסלי ו-"(You Make Me Feel Like) A Natural Woman" של אריתה פרנקלין.
לקראת סוף סיבוב ההופעות דיון ביטלה 7 מופעים בגלל מותה של האחיינית שלה. אך חלק ממופעים אלה הועלו מחדש לאחר מספר חודשים, שם כבר ביצעה גם שירים מאלבומה הבא "The Colour of My Love".
הזמר לני גלנט שימש כמופע הפותח של מרבית מהמופעים ואילו אנתוני קוואנאה שמש כאקט הפותח של המופעים בקוויבק.
בניין פונטיאק
בניין פונטיאק (באנגלית: Pontiac Building) הוא בניין רב קומות היסטורי הממוקם ברחוב דירבורן-דרום 542. בשכונת Printer's Row בשיקגו, אילינוי.
היסטוריה
נבנה בשנת 1891, הבניין הוא היצירה העתיקה ביותר ששרדה במרכז העיר שיקגו שתוכננה על ידי חברת האדריכלות הולאבירד ורוש. הבניין בן ארבע עשרה הקומות מייצג את בית הספר לאדריכלות בשיקגו והוא מתוכנן בקונסטרוקציית מסגרות פלדה מכוסה בלבנים. חזית רחוב דירבורן של הבניין כוללת שלוש קומות של חלונות מפרץ, בעוד שהחזית ברחוב הפדרל כוללת שכבה אחת של חלונות מפרץ שבצדדיו שתי קומות של חלונות שטוחים; בעוד ששתי השכבות החיצוניות בשתי החזיתות משתרעות על שני מפרצים, השכבה האמצעית משתרעת רק על אחד. החלק התחתון של שכבות החלונות הללו, הממוקמות בקומה השנייה של הבניין, כוללות קרניזי טרקוטה; כרכוב הבניין עשוי אף הוא מטרקוטה. בשתי הקומות הראשונות של הבניין יש עמודי אבן גיר עם כותרות דקורטיביות. בשל משמעותו האדריכלית של הבניין, הוא התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-16 במרץ 1976.
פסגות בראון
פסגות בראון (באנגלית: Brown Peaks) הם סדרה של פסגות נמוכות, ממזרח לקרחון אמונדסן, באזור חוף אמונדסן בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
אורכו של רכס הפסגות 7 קילומטרים.
הפסגות מצויות 11 קילומטרים ממצוק רובינסון.
גובהן של הפסגות 714 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמם של הפסגות ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגות נקראות על שמו של קנת' ר. בראון (Kenneth R. Brown), ביולוג ששהה בתחנת מקמרדו בחורף האנטארקטי של 1964.
לקריאה נוספת
• I.B. Campbell, G.G.C. Claridge, Antarctica: Soils, Weathering Processes and Environment, P. 76
ז'אן-בטיסט ינסן
ז'אן-בטיסט ינסן (בהולנדית: Jean-Baptiste Janssens; 1889 – 1964) היה כומר קתולי בלגי, שימש כראש המסדר הישועי, חסיד אומות העולם.
שנותיו הראשונות
ינסן נולד במכלן שבבלגיה. הוא למד בבית ספר קתולי בהסלט (Hasselt) שבבלגיה. בלימודיו הגבוהים באוניברסיטת סן לואי בבריסל (Université Saint-Louis Bruxelles) הצטיין בפילוסופיה ובפילולוגיה קלאסית. בשנת 1907 נכנס למסדר הישועי. הוא הגיש עבודה לתואר דוקטור בנושא המשפט הקונטיננטלי באוניברסיטת לובה (Louvain) שבבלגיה. הוא לימד משפט בסמינר תאולוגי ישועי, מונה לרקטור המכון התאולוגי ב-1929 ולאחר מכן היה ממנהיגי הישועים (Compagnie de Jésus) בבלגיה. בשנת 1939 ביקר בזאיר, אז מושבה בלגית (קונגו הבלגית), אך להוציא ביקור זה התגורר, עד מינויו לתפקיד ראש המסדר הישועי, באזור אנטוורפן ובריסל.
פעילותו בתקופת מלחמת העולם השנייה
בשנת 1942 מת ראש המסדר הישועי בבלגיה וינסן מונה לתפקיד במקומו, עד תום המלחמה. בתקופת השואה סייע לחסיד אומות העולם בנדיק גרינפס (Benedyk Grynpas), שהפעיל רשת להצלת יהודים בבריסל, וזאת על ידי הנפקת תעודות ומסמכים מזויפים שהעידו על הטבלתם לכאורה של ילדים יהודים רבים לנצרות. ינסן גייס לפעילות ההצלה כמרים רבים. ב-1975 העניק יד ושם את אות חסידי אומות העולם לינסן.
לאחר המלחמה
בשנת 1946 מונה ינסן, בוועידה כנסייתית ברומא, לראש המסדר הישועי. עקב בחירתו עבר להתגורר בסביבות רומא. במדיניותו ובדבריו בתפקידו זה חתר ינסן ליצור זיהוי בין הישועים לבין העניים והנזקקים, ולהתנתק מבעלי הון, וזאת ברוח שליחותם הרוחנית והחינוכית המקורית של הישועים, כפי שתפס אותה ינסן. ינסן חתר להרחיב את הפיקוח המרכזי שקיימו מוסדות ההנהגה הישועיים על מוסדות החינוך של המסדר הישועי ברחבי העולם, בעיקר בספרד ובאמריקה הלטינית.
זכויות להט"ב ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז ומעולם. עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מאז ומעולם. לפני קבלת העצמאות של המדינה מהאימפריה הבלגית בשנת 1960, הומוסקסואליות הפכה לחוקית בשטח האימפריה ב-1794. גיל ההסכמה מוגדר כשווה עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים ברפובליקה העצמאית מאז שנת 2006.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור). לצד אי הכרתה של הרפובליקה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקה של המדינה שמגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2006, באומרה: "לכל פרט ישנה הזכות להינשא לאדם שבחר, מהמין השני". בכך, קיימת הגבלה חוקתית להכרה בנישואים חד-מיניים במדינה.
זהות מגדרית
לא קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר במסמכי זהות רשמיים בקרב טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. נשים טרנסג'נדריות ברפובליקה נחשבות בעיני רבים ל-"מכשפות" שאחראיות לחלק גדול מהתחלואות במדינה, סטיגמה שמובילה לאפליה ואלימות משמעותית נגדן.
תנאי מחיה
דו"ח מעמד זכויות האדם ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו לשנת 2010 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי, "'הומוסקסואליות נותרה בגדר טאבו תרבותי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. אף על פי שהטרדות מצד כוחות הביטחון של המדינה נמשכו, לא היו דיווחים במהלך השנה על הטרדת מצד המשטרה נגד הומוסקסואלים ולסביות'."דו"ח מעמד זכויות האדם ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו לשנת 2021 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי, "אף על פי ששום חוק לא אוסר באופן ספציפי על התנהגות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים, אנשים שעסקו בפומבי בפעילויות חד-מיניות בהסכמה, כמו למשל נשיקות, הועמדו לעיתים לדין על פי הוראות פליליות לאיסור "מעשים מגונים בציבור" אשר רק לעתים נדירות יושמו על זוגות בני המין השני. ארגון לא ממשלתי מקומי דיווח כי הרשויות כמעט ולא נקטו צעדים לחקור, להעמיד לדין או להעניש פקידים שביצעו התעללות באזרחי להט"ב, בין אם בכוחות הביטחון ובין אם במקומות אחרים בממשלה.
הזדהות כלהט"ב נותרה טאבו תרבותי. אנשים שהוגדרו כלהט"ב היו נתונים להטרדה, סטיגמטיזציה ואלימות כולל "אונס מתקן". כמה מנהיגים דתיים, שידורי רדיו וארגונים פוליטיים מילאו תפקידי מפתח בתמיכה באפליה נגד אנשים שמוגדרים כלהט"ב".
הר אלדד
הַר אֶלְדָד הוא פסגה שטוחה ברכס הר הנגב, בין נחל עבדת לבין נחל צין. גובהו 652 מטר מעל פני הים. נמצא דרומית-מערבית לגן לאומי עבדת. למרגלותיו המזרחיים עובר כביש 40. ממזרח לו נמצא הר מידד ומצפון-מערב הר ערקוב. במקום נמצאו שרידי יישוב, עתיקות, כתובות וציורי סלע מתקופת הברונזה התיכונה, התקופה הנבטית והביזנטית.
באוגוסט 2013 הקימה קבוצה בת 60 חברים מבאר שבע יישוב בלתי חוקי על ההר, אשר פונה באוקטובר.
מנשה הלפרן
מנשה הלפרן (ביידיש: האלפערן או היילפערן; באוקראינית: Менаше Галперн; 8 בנובמבר 1871 – 9 בינואר 1960) היה סופר, משורר, עיתונאי וכותב זיכרונות ביידיש, יליד אוקראינה. פעל באימפריה הרוסית, בארצות הברית, בארץ ישראל ובברזיל, שבה היה מראשי התנועה הציונית ועיתונאות היידיש ונחשב ל'זקן סופרי היידיש' בדרום אמריקה.
ראשית דרכו
מנשה הלפרן נולד בשנת 1871 בכפר קורשטפובקה שבווהלין, האימפריה הרוסית, כיום אוקראינה, למשפחה אמידה של סוחרי עצים וחוכרי אחוזות. מגיל 3 התגורר בבית סבו, נחמיה סטרניק, שהיה כדבריו "חוכר עשיר ולמדן" בכפר קליניני בווהלין, ובגיל 6 עבר להתגורר עם הוריו בכפר ברניבקה שבפודוליה, סמוך לפרוסקרוב (חמילנצקי). ב-1881, בתקופת מגוריו בכפר, התרחשו ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני וגל הפוגרומים 'הסופות בנגב'. חוויותיו מאירועים אלו מפורטות בספר הזיכרונות שלו.
ב-1891, בגיל 20, נישא לתמה קורמנסקי, בתו של סוחר תבואות בשם נפתלי קורמנסקי ובת למשפחה של חסידי סדיגורה מבסרביה. בעקבות נישואיו עבר להתגורר לצד משפחתה ביידניץ שבבסרביה, שם עסק בסחר בתבואות, אך עקב ירידת מחירים הפסיד את כספי הנדוניה שלו. ביידניץ הוא פגש את יהודה שטיינברג, לימים סופר עברי נודע, שגם הוא הגיע לעיר עקב נישואים לבת למשפחה חסידית. ביחד הם החלו בפעילות ציבורית ברוח 'משכילית' כאשר הלפרן פועל בגלוי ושטיינברג בסתר. כך הם קבלו את האחריות ל'תלמוד התורה' המקומי ודאגו ל'מלמד דרדקים' לילדי העניים. כמו כן ביחד עם בעלי המלאכה בעיר הם הדיחו את ראש הקהל ומינו ראש קהל 'משכילי'. כמן כן הקימו ספרייה שבה צעירי העיר שאלו ספרים וביתו היה מוקד לפגישות של נערים שנטו להשכלה בלילות שבת. בתקופה זו הלפרן סייע לפרסומו של שטיינברג כסופר עברי. שטיינברג נואש מתקוותו להתפרסם כסופר עקב כישלון ספר הלימוד שהדפיס 'ניב שפתיים' והתפרנס כמורה. אך הלפרן שהעריך את כישרונו הספרותי של חברו אסף משלים של שטיינברג, בעזרת תלמידיו ואשתו, ושכנע אותו כי הם ראויים לפרסום. וכך ב-1893 נסע המשכיל והפעיל הציוני עזריאל איידלמן מידניץ לוורשה, ולקח עמו את כתב היד לספר המשלים 'בעיר וביער' של שטיינברג וכן דוגמאות מכתיבתו של הלפרן, כדי להראותם לי"ל פרץ ודוד פינסקי. ובעקבות כך ספרו של שטיינברג הודפס בהוצאת תושיה והוא התפרסם כסופר. בראש הספר הוא כתב הקדשה נרגשת להלפרן:
ב-1896 נסע הלפרן לסובאלק, בירת שבצפון-מזרח פולין, שם השתתף עם משפחת גיסו בבניית מחנות לצבא. בתקופה זו השתתף בוויכוחים על הציונות שהתעוררו בעקבות פרסום הספר 'אלטנוילנד' של הרצל. משם חזר ליידניץ ואחר כך אביו העביר אליו את החכירה של הכפר ברניבקה שבו הוא גדל. למרות האיסור על מגורי יהודים בכפרים ( כנובע מ'תקנות מאי' 1882), הלפרן קיבל את זכות החכירה בעזרת שיחוד פקידי הממשל. בתקופה זו עסק בתעמולה ציונית בעיר הסמוכה פרסקורוב, והשתתף ב'כנס הציוני הכלל אוקראיני הראשון' בקייב, ב-1898, בראשות דר' מקס מנדלשטאם. לאחר חמש שנות חכירה בברניבקה מצבו הכלכלי התחזק והוא תכנן להעביר את עסקיו לבסרביה. אך ערב נסיעתו נודע לו על הפוגרום בקישניב (1903). הלפרן פעל לאיסוף מזון ובגדים לנפגעי הפוגרום.
כרבים אחרים מיהודי רוסיה הפוגרום בקישניוב עורר את הלפרן ובני ביתו להגר לארצות הברית שם עבד בבית מרקחת בניו יורק שם התיידד עם דוד פינסקי ועם מנהיגי פועלים יהודיים כיוסף שלוסברג ומיכאל זמטקין שלימדו את השפה האנגלית. בתקופת שהותו שם הוא הוציא לאור שירים וסיפורי מעשיות במספר עיתונים יהודיים. משם נסע לפרובידנס, ברוד איילנד, ופתח שם בית חרושת אך עסקיו נכשלו. בעקבות כך, ובעקבות מכתב מהוריו שקרא לו לשוב החליט לחזור לאירופה ולנסות את מזלו בהקמת 'מכון לרפואת שיניים' בברלין. בברלין השתתף בתעמולה סוציאליסטית בקרב מהגרים יהודיים מרוסיה שנמלטו מפני גיוס למלחמת רוסיה-יפן. הוא הציג את עצמו כ'מהפכן בורגני' ופגש מחד תועמלנים סוציאליסטיים-ציוניים ומאידך בונדיסטים. בעקבות מהפכת 1905 והשמועות על פרסום חוקה הלפרן הצטרף אל זרם של מהגרים יהודיים שחזרו לרוסיה.אך בסמוך לחזרתו התרחש הפוגרום של המאות השחורות באודסה. בעקבות הפוגרום הלפרן קיבל את ברכת הוריו והיגר שוב לניו יורק ב-1.1906. שם רכש בשותפות בית מרקחת בברוקלין. בתקופה זו פרסם מאמרים בעיתוני יידיש, ובהם 'צוקונפוט'. לאחר שנתיים בניו יורק עקב לחץ של הוריו ואשתו החליט שוב לחזור לרוסיה, והתגורר בפרסקורוב סמוך להוריו שם עבד בחברת ביטוח. אחר כך נסע לוורשה כדי לנהל מפעל מסחרי. עם חזרתו מוורשה נפרד מאשתו הראשונה. ב 1911 קיבל הכרה כ'סוחר מדרגה ראשונה' שאפשרה לו מגורים בערי רוסיה שמחוץ לתחום המושב, קיבל אישור לפתיחת בנק ופתח בנק במוסקבה. הבנק ביצע פעילויות מסחריות עבור חברות מ'תחום המושב' ופירנס את בעליו עד ל'מהפכת פברואר' ב 1917. בשנת 1914 הלפרן הגיש ספר שירים לבית דפוס בוורשה אך פרוץ מלחמת העולם מנע את הדפסת הספר. במהלך מלחמת העולם הראשונה הלפרן נישא בשנית לדורה אוורבוך ממוסקבה. למרות האישור של 'סוחר ממדרגה ראשונה' הם נתקלו בקשיים בקבלת 'זכות המגורים' במוסקבה, ולכן עברו לבית קיץ בעיר פודולסק כ 36 קילומטר ממוסקבה.
פעילות ספרותית בעת המהפכה הרוסית
בעקבות מהפכת פברואר 1917 הלפרן ואשתו חזרו למוסקבה. בתקופה זו, כחלק מפריחת התרבות העברית במוסקבה עקב מהסרת הצנזורה הצארית התגברה גם פעילותו הספרותית של הלפרן. במוסקבה הוא נפגש עם סופרי יידיש נודעים כ'בעל מחשבות' וש. רוזנפלד. בהמלצתם הוא הוזמן לכתוב בעיתון "פעטראגראדער טאגבלעט" בעריכת יצחק גרינבוים, ועבר לפטרוגרד. בעיתון זה הוא כתב פליטונים סיפורים ומאמרים. בעת שהותו בפטרוגרד התרחשה המהפכה הבולשביקית, וכן הגיעו הידיעות על הכרזת בלפור שעוררו וויכוח חריף בקרב היהודים. בפברואר 1918 חוגי היבסקציה הפריעו להוצאת העיתון ובמרץ 1918 הלפרן חזר למוסקבה, שם גרו אשתו ובתו רבקה (לימים, עורכת ומתרגמת סובייטית ידועה).
במוסקבה נפגש עם חוג של סופרים ואומנים יהודיים ובהם דניאל טשארני, משה ברודרזון, והאומן אל ליסיצקי. מפגשים אלו הביאו להתאגדות פורמלית של חוג הסופרים והציירים במסגרת ה "מאָסקווער קרייז פון יידישע שרייבער און קינסטלער" (החוג המוסקבאי לסופרים ואומנים יהודיים). בחוג היו 35 חברים, כאשר הלפרן נבחר לראש הדירקטוריון של האיגוד וטשארני למזכיר. האיגוד ארגן תערוכה של ציור ופיסול שבפתיחתה נכח דוד פרישמן ונאם מבקר הספרות שמואל ניגר (אחיו של טשארני). תקופה זו היא תקופת שיא בפעילותו הספרותית של הלפרן בחלק הראשון של חייו. כך תרגומים שלו לשירת המשוררים רבינדרנת טאגור ועומר ח'יאם הודפסו באנתולוגית תרגומי שירה כבר ב-1917. כמו כן מחרוזת שירי הצוענים שלו: 'ציגיינער לידער' נדפסו במאסף 'קונסטרינג' ('טבעת האומנות'). וכן הוא הוציא ביחד עם חבריו לחוג משה ברודרזון, גרשון ברוידא ודניאל טשארני מאסף של שירים ליריים - 'זאלבעפארט'. כחלק מפעילותו הספרותית הלפרן רכש מהרץ אקצין את בית הדפוס של הוצאת 'חבר' והוציא בו לאור את ספרו של סגלוביץ' 'די וואנט' וכן את ספר שירים משל עצמו בשם 'זילבער-האר' (חוטי הכסף). ובנוסף הוציא לאור מחברת סיפורים וחרוזים לילדים מפרי עטו. אך עם התחזקות הפיקוח של השלטון הסובייטי על התרבות היהודית הלפרן נאלץ למכור את בית הדפוס שלו ליבסקציה במחיר זעום, ואלו החרימו גם את כל הספרים שהיו בדפוס. הלפרן חש כי הצ'קה, חושדת בו ולכן החליט ב 1922 לעבור לקייב. שם קיבל משרה בבית חרושת סובייטי לבירה. בתקופה זו הוא נזהר ממפגשים עם סופרי יידיש ופעילים ציוניים עקב חשש מהשלטונות.
הגירה לברזיל ופעילות עיתונאית, ספרותית וציונית בה
במרץ 1925 קיבל הלפרן אישור ליציאה מרוסיה והזמנה לקונגרס הציוני ה-14 בווינה, כנציג של שלושים וחמש נקודות היישוב הסודיות שנותרו באוקראינה. הלפרן השתתף בוועדה הציונית הכלל-אוסטרית אך בעקבות החיפושים אחר יעד הגירה לא השתתף בקונגרס עצמו. לאחר שקיבל מכתבי המלצה מהרב צבי פרץ חיות, ומהפעיל הסוציאליסטי-ציוני יעקב זאב לצקי-ברתולדי אל הפדרציה הציונית בריו דה ז'ניירו הוא החליט לנסות את מזלו בברזיל. וכך ב-4.1.1926 הלפרן הגיע בספינה לריו דה ז'ניירו. אשתו נותרה בשלב זה בווינה.
בריו דה ז'ניירו הוא התיידד עם אהרון קויפמן, עורך העיתון 'דאס אידישע וואכענבלאט' והחל להתפרנס מכתיבה של סיפורים, פליטונים ומאמרים עבור העיתון. הלפרן הרצה בציבור והשתתף בפולמוס אודות שפת ההוראה בבתי הספר היהודיים. למרות היותו סופר יידי הוא הגן על חשיבותה של העברית, בניגוד לעמדתם של היידישיסטים שסברו כי יש להתמקד ביידיש כשפת התרבות הבלעדית, וללמוד בבתי הספר היהודיים את התנ"ך בתרגום יהואש ליידיש וכך לוותר על העברית . משם יצא לסבב הרצאות בנושאים של ציונות מחד וספרות מאידך בערי החוף האטלנטי של ברזיל (סאו פאולו, קורטיבה, פורטו אלגרה) ואף ביישובים הקטנים שבדרך. לפי עדותו באחת התחנות המתינו לו התושבים ו'חטפו' אותו מהרכבת כדי שירצה בפניהם. במסעו הוא הקים מועדוני נוער במקומות בהם ביקר אך אלו לא החזיקו מעמד לאחר עזיבתו. משם המשיך לסיור בצפון ברזיל (באהיה ורסיפה) . עם הגעת אשתו לברזיל הם השתקעו בריו והלפרן קבל את משרת מזכיר התנועה הציונית בברזיל, וזאת במקביל להמשך כתיבתו ב'וואכענבלאט'. בשנת 1931 התמודד בבחירות לנציג הפדרציה הציונית לקונגרס הציוני ה-17 כנגד דר ש.א. יוריס נציג פועלי ציון. בעד הלפרן הצביעו הציונים הכלליים, הרוויזיונסטים והמזרחי. כלומר הוא נתפס כפעיל ציוני-כללי ללא השתייכות מפלגתית. כשחזר לריו מהקונגרס התחלפה הבעלות על העיתון ומשרתו של הלפרן בו בוטלה. בעקבות כך הוא נתקל בקשיי פרנסה, ואשתו עזרה בפרנסה על ידי מכירת אוכל שבישלה והשכרת חדרים. ב 1934 הוציא את ספרו הראשון בברזיל 'אויסן אלטן ברונעם' (מן הבאר הישנה) שהוא "ספר סיפורים על חיי העבר".
בארץ ישראל
עקב פעילותו ארוכת השנים בתנועה הציונית הלפרן ואשתו קיבלו סרטיפיקט לעלייה לארץ ישראל המנדטורית כ'ציוני וותיק'. וכך בערב חנוכה 1935 הוא עלה לארץ והתגורר בחיפה. אך לדבריו "הסוכנות היהודית לא הכינה מקומות עבודה עבור למעלה ממאתיים ציונים ותיקים ומצבם של תשעים וחמישה אחוזים מהם היה קשה". הוא מצא עבודה זמנית ככתב ב'יומן' של נתן אקסלרוד. לאחר כחצי שנה עבר לשכונת מוטניפיורי ומאוחר יותר לתל אביב. שם הוא עבד עם נתן פרלרברג ב'עזרה וביצרון'. כמו כן הוא ניסה לרכוש בית קפה ברחוב דיזנגוף אך הפסיד את כספי ההשקעה. לפרנסתם אשתו בישלה ארוחות צוהריים לפועלים. הלפרן חלה בריאותיו ונסע להתרפא בבית החולים לחולי שחפת בשכונת מקור חיים בירושלים אצל דר' וייזר. לאחר שמונה חודשי טיפול הוא שוחרר וייעצו לו לחזור לברזיל. אחותו רוזה ובנה יוסף שלחו לו כרטיסי נסיעה וב 12.5.1938 הם עלו על הספינה לברזיל "ובכינו כילדים על מר גורלנו לעזוב את ארץ ישראל".
אחרית ימיו בברזיל
וכך ערב מלחמת העולם השנייה הלפרן ודורה אשתו חזרו לריו שם קנו פנסיון לחוף הים שדורה הפעילה. אך עקב בריאותו הוחלט שמזג האוויר החם בריו לא מתאים לו והם עברו לקורטיבה. לא ידוע על פעילותו בתקופה זו ונראה כי מלחמת העולם השנייה והאיסור שהוטל על ידי ממשלת ברזיל על פעילות ציונית מחד ועיתונות יידיש מאידך גרמו לנסיגה בפעילותו הציבורית. לאחר תקופה בסביבות קורטיבה הם עברו לסאו פאולו, שם מנשה קיבל משרה בבית האבות החדש. הוא עבד שם במתן הרצאות והקראה לזקנים.
הלפרן תיאר תקופה זו כתקופת 'הסתיידות רוחנית' וחיים מתוך אינרציה בסביבת הקשישים. בתקופה זו הוא הפסיק לכתוב. עד שבשנות ה-40 הוא נפגש עם המלחין ברנרד הוף, כאשר השיחות ביניהם והתלהבותם המשותפת מ'הרוחני והיפה שבחיים' החזירו להלפרן את מרצו הרוחני. גם הזמנתו לקונגרס התרבות היהודי בניו יורק ב 1948 סייע לתחייה הרוחנית שלו. בקונגרס זה פגש מאות אנשי רוח יהודיים וראה את "המשך הספרות היהודית, את ההתנגדות לכליה בגלות ואת האפשרות לתחייה ". ככמו כן לדבריו גם הקמת מדינת ישראל תרמה להתעוררות כוחות היצירה שלו, ובעקבות אירועים אלו הוא ניגש לכתוב את הספר 'פארמעטן', שיצא לאור בסאו פאולו 1952. וכן ספר מקבץ של שיריו 'לידער'שיצא בסאו פאולו 1959. מנשה הלפרן נפטר ב-1960.
ספר זיכרונותיו
יצירתו החשובה ביותר של הלפרן היא ספר זיכרונותיו, 'פארמעטן: זכרונות און שילדערונגען'. הספר נכתב באחרית ימיו כשהוא מתקשה בראייה ונעזר בצעירה שרה צ'רשנייה לשם הכתיבה. למרות זאת הספר מלא בפרטי פרטים על חיי היהודים בתחום המושב בשלהי המאה ה-19. את המניע לכתיבת ספרו הוא מציג כך: