cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כפירי אריות (סרט)
כפירי אריות (באנגלית: The Young Lions) הוא סרט מלחמה עתיר כוכבים משנת 1958. הסרט מבוסס על רב-מכר בשם זה מאת אירווין שו משנת 1948, בבימויו של אדוארד דמיטריק. הסרט צולם בשחור-לבן בשיטת סינמסקופ והופץ על ידי פוקס המאה ה-20.
העלילה מתרחשת במלחמת העולם השנייה ומתארת את קורותיהם של שלושה "כפירים": מהצד הגרמני לוטננט כריסטיאן דיסטל (מרלון ברנדו) ומהצד האמריקאי - מייקל ויטקר (דין מרטין) ונח אקרמן (מונטגומרי קליפט).
מרלון ברנדו מגלם תפקיד של קצין גרמני באופן חיובי ואנושי. בשל כך נפסל בתחילה הסרט להצגה בישראל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות אבל לאחר מכן הוא הותר.
זה היה סרטו הראשון והרציני של דין מרטין לאחר שנפרד מג'רי לואיס והצלחתו הזניקה את הקריירה שלו.
תקציר העלילה
הסרט מתחיל בליל סילבסטר 1938 בבוואריה. כריסטיאן דיסטל הוא מדריך סקי צעיר של האמריקאית מרגרט (ברברה ראש). הוא מזמין אותה למסיבה בה שרים את השיר הורסט וסל ומסביר לה כי היטלר נותן תקווה לכל הצעירים המובטלים בגרמניה. הוא מנסה לשכנע אותה להישאר בגרמניה אך היא נרתעת מכך ומעדיפה לחזור לארצות הברית לזרועותיו של חברה מייקל ויטאקר (דין מרטין).
עם פרוץ המלחמה מגיע כריסטיאן לפריז ומצטלם עם מפקדו קפטן הרדנברג (מקסימיליאן של) על מדרגות כנסיית הסקרה קר. עד מהרה מצטננת התלהבותו מהמלחמה ומהתנהגות הגרמנים. הוא מנהל מעצרים אחרי אזרחים חשודים והסגרתם לגסטפו. הוא מבקש לעבור ליחידה קרבית. הוא והקפטן מועברים לצפון אפריקה ומחסלים יחידה בריטית. כריסטיאן מסרב לוודא הריגה של הפצועים הבריטיים והקפטן מבצע זאת במקומו.
עם נסיגת צבאו של ארווין רומל נמלט כריסטיאן כשהוא נוהג באופנוע והקפטן מאחוריו. האופנוע עולה על מוקש והקפטן נפצע קשה. הם מפונים לגרמניה. כריסטיאן מבקר את הקפטן שכל גופו חבוש בגלל כוויות. הקפטן מבקש ממנו כידון כדי להרוג פצוע אנוש שמבקש למות וכן, לבקר את אשתו גרטשן בברלין.
כשכריסטיאן נפגש עם גרטשן (מיי בריט) לאחר שיטוט בחורבות ברלין. היא מספרת שבעלה התאבד בכידון ומנסה לפתות אותה. כריסטיאן דוחף אותה בבוז. לקראת סוף המלחמה מופצצת שיירתו של כריסטיאן. הוא מצליח לברוח ומגיע למחנה ריכוז שאנשי האס אס נטשו אותו ונפגש עם המפקד הגרמני שנשאר. המפקד מספר לו על המחנה על הלחץ שמפעילים עליו מברלין לחסל את 6000 האסירים כשאין לו כוח אדם לעשות זאת. כריסטיאן נבעת ממה ששמע וראה, בורח ליער ושובר את תת-מקלע שמייסר שלו. הוא ממשיך ללכת ביער עד שנתקל בשני הכפירים האמריקאים.
בלשכת גיוס בניו יורק נפגשים מייקל ויטקר (דין מרטין) ונח אקרמן (מונטגומרי קליפט) ומתפתחת ביניהם ידידות שרק שירות צבאי יכול ליצור. מייקל הוא זמר וידוען, איש בידור יפה מראה, מוקף נשים יפות. נח הוא יהודי חסר ביטחון עצמי ומרושש.
מייקל מזמין את נח למסיבה בביתו שם הוא מכיר את הופ פלוומן (הופ לאנג). מתפתחת ביניהם ידידות ועד מהרה הוא מבקש את ידה ואביה למרות הסתייגותו הראשונית מנח היהודי והמרושש, נותן את הסכמתו.
במחלקה נאלץ נח להילחם בתופעות האנטישמיות המעודדת על ידי מפקד היחידה וסמל היחידה ריקט (לי ון קליף). כספו נגנב והוא נאלץ לעמוד על כבודו בקרבות איגרוף עם חיילי היחידה. הוא עומד על כבודו באומץ אבל לבסוף בורח מהצבא ונאסר. בזכות מייקל מתפוצצת הפרשה, המפקד מודח ונח חוזר ליחידתו ומשתתף בקרבות בצרפת.
מייקל מוצב בתפקיד ערפי בלונדון אבל מצפונו מציק לו ובעזרת קשריו הוא מועבר לשירות מבצעי. בשדה הקרב הוא נפגש עם נח ועוזר לו לחלץ אחד מחיילי היחידה שבעבר הציק לנח.
לקראת סוף המלחמה נכנסים מייקל ונח עם יחידתם למחנה ריכוז שם הם נתקלים לראשונה באסירים שדופים השוכנים עד דרגשים וחלקם מוזלמנים.
רב המחנה מבקש לקיים טקס דתי לנספים אך ראש העיר הסמוכה מתנגד לכך מפני שזה יעורר חוסר סדר. המפקד האמריקאי מתיר לקיים את הטקס, אומר שיירה בכל מי שיפריע ומסלק את ראש העיר.
הוא שולח את מייקל ונח לפטרל בסביבות המחנה. הם נתקלים בכריסטיאן ומייקל יורה בו למוות. כך נסגר המעגל.
הסרט מסתיים עם נח החוזר לביתו. הוא מנופף להופ המתבוננת בו דרך החלון עם בתם.
אנגלית מודרנית
אנגלית מודרנית (באנגלית: Modern English) היא צורת השפה האנגלית, שמדוברת בעקבות סדרה של שינויים בהגייה של השפה האנגלית, שהתרחשו באנגליה בין סוף המאה ה-14 עד אמצע המאה ה-16, אשר השפיעו במידה רבה על כל הדיאלקטים של השפה האנגלית.
טקסטים מתחילת המאה ה-17, כגון יצירותיו של ויליאם שייקספיר ותרגום המלך ג'יימס, נחשבים לטקסטים שכתובים באנגלית מודרנית. במהלך המחצית השנייה של האלף השני הפכה האנגלית המודרנית לשפה הדומיננטית באזורים שונים בעולם, כגון אמריקה הצפונית, תת-היבשת ההודית, אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד בעיקר בעקבות קולוניזציה שביצעה האימפריה הבריטית.
לאנגלית המודרנית יש דיאלקטים מקומיים רבים במדינות השונות ברחבי העולם, בהן היא השפה הדומיננטית - אזור אשר לעיתים מכונה האנגלוספירה. דיאלקטים אלה כוללים אנגלית אמריקנית, אנגלית בריטית, אנגלית אוסטרלית, אנגלית קנדית, אנגלית קריבית, אנגלית הודית, אנגלית פקיסטנית, אנגלית ניגרית, אנגלית ניו זילנדית, אנגלית פיליפינית, אנגלית סינגפורית, ואנגלית דרום אפריקאית.
אוקראינה באירוויזיון 2021
אוקראינה השתתפה באירוויזיון 2021 עם השיר "Shum", שבוצע על ידי הלהקה האוקראינית גו איי.
לפני האירוויזיון
ב-22 בפברואר 2020, גו איי ניצחו בקדם האוקראיני לאירוויזיון 2020, ונבחרו לייצג את ארצם באירוויזיון עם השיר "Solovey". ב-18 במרץ 2020, איגוד השידור האירופי הכריז כי אירוויזיון 2020 יבוטל עקב מגפת הקורונה. באותו היום, רשות השידור האוקראינית הכריזה כי גו איי ייצגו את אוקראינה באירוויזיון 2021. רשות השידור ערכה קדם פרטי בן שלושה שירים, "Shum", "Tserkovka" ו-"Rano". הקדם נערך ב-1 בפברואר 2021, ובו חבר השופטים הכריז על "Shum" כשיר הזוכה.
באירוויזיון
ב-18 במאי 2021, ביצעה הלהקה את השיר בחצי הגמר של התחרות, ובתום ההצבעות, הגיעה למקום השני עם 267 נקודות. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיעה הלהקה למקום החמישי עם 364 נקודות.
פרדריק סנדיס
אנתוני פרדריק אוגוסטוס סנדיס (באנגלית: Anthony Frederick Augustus Sandys; 1 במאי 1829 – 25 ביוני 1904), המכונה בדרך כלל פרדריק סנדיס, היה צייר, מאייר ושרטט בריטי, המזוהה עם הפרה-רפאליטים. הוא היה קשור גם לבית הספר לציירים בנוריץ'.
ביוגרפיה
פרדריק סנדיס נולד בנוריץ', וקיבל את שיעורי האמנות המוקדמים ביותר מאביו, אנתוני סנדס, שהיה בעצמו צייר. ציוריו המוקדמים מראים כי היה לו כשרון טבעי לרישום זהיר ויפה. הוא התחנך בבית הספר נורוויץ' ומאוחר יותר למד בבית הספר לעיצוב נורויץ' בשנת 1846. באותה שנה הכירו בכישרונו באקדמיה המלכותית לאמנויות.
סנדיס התחתן עם ג'ורג'יאנה קריד, אך נישואים אלה נמשכו רק שלוש שנים, אם כי הם מעולם לא התגרשו. הוא ניהל רומן ארוך עם אישה אטלקית בשם קיומי גריי, שדיגמנה כמודל עבורו וגם עבור דנטה גבריאל רוזטי. לו ולגריי נולדו שתי בנות ושני בנים.
בשנת 1862 פגש פרדריק סנדיס את השחקנית מרי אמה ג'ונס, הידועה בשם מיס קלייב, כשדגמנה עבורו כ"מגדלנה". נוצר קשר בין השניים והוא התמסר אליה, ולקח אותה כאשתו המשותפת למשך שארית חייו. היא ילדה מספר רב של ילדים, מתוכם 10 גדלו בשם נוויל ושרדו לאחר מותו של סנדיס. היא מופיעה בציורים רבים שלו, עד כדי כך שהוא עשה לפחות 11 גרסאות שלה עד 1904.
פרדריק סנדיס השפיע על אחותו הצעירה, אמה סנדיס (1843–1877), שעבודותיה היו בעיקר דיוקנאות של ילדים ושל נשים צעירות, לעיתים קרובות בלבוש תקופתי או מימי הביניים.
סנדיס נפטר בקנזינגטון שבמערב לונדון בשנת 1904.
גן עדן (להקה)
גן עדן היא להקת רוק ישראלית שנוסדה בשנת 1975 בנתניה. הלהקה הוציאה אלבום בשם "גן עדן" ב-16 בינואר 1979, והתפרקה.
פרדריק סנדיס
עבודה מוקדמת
סנדיס הציג כישורים גדולים כשרטט, והשיג הכרה אחרי ההדפס שלו "הסיוט" (1857), שהוא קריקטורה - הצייר הפך את סוסו של סר איזומבראס לחמור צוחק ששמו "ג'י. אר. אוקסון", הכוונה לג'ון ראסקין. על החמור יושבים ג'ון אווארט מיליי עצמו, בדמותו של אביר, כאשר דנטה גבריאל רוזטי וויליאם הולמן האנט בדמות שני ילדים, אחד לפניו ואחד מאחוריו. הקריקטורה, שהופקה באמצעות תהליך ליטוגרפי אוטוגרפי חדש, עוררה תשומת לב רבה למי שצייר אותה. בסופו של דבר, היא פרסמה את סנדיס בקהילת האמנות בלונדון.
גן עדן (להקה)
לאורך גילגוליה השונים הייתה הלהקה קשורה לסירוגין לדמויות שונות כגון המפיק אשר ביטנסקי, המוזיקאי והמפיק גרי אקשטיין, הזמר אריק סיני, בעל חברת התקליטים מאיר אזולאי והמוזיקאים ערן כרמלי, צביקה פיק ומני בגר. הלהקה הופיעה בין השאר בפסטיבל נביעות 1978, בערבי רוק בבית ליסין ובקיבוצים. הבמאי אורי ברבש ביים סרט תיעודי אודות הלהקה הנקרא, גם הוא "גן עדן" (1977).
הלהקה התאחדה ארבע שנים לאחר מכן, כשההרכב מתחלף מספר פעמים ושוב התפרקה ב-1985. הפעם הלהקה הצליחה להוציא שירים מצליחים כמו: "שלוות הלילה", "בואי נרוץ", "כזה סימפתי" ו"שמש חמה".
פרדריק סנדיס
חריטות עץ ורישומים בגיר
סנדיס החל לאייר בשנות ה-60 של המאה ה-19 את המגזינים "אוונס א' וויק", את "קורנהיל," וכתבי עת אחרים. עבודתו הושפעה מאלברכט דירר, אמברוסיוס הולביין ואלפרד רטל. סנדיס עשה סך הכל 26 איורים בין השנים 1859–1866, אך כל אחד מהם היה ייצוג משובח של ז'אנר זה, שנחרט נאמנה על ידי חרטים מקצועיים. כדי שהחרטים יצליחו לחרוט על עץ את האיורים המורכבים, הם היו צריכים להתחיל בתכנון מפורט וברור עם האמן. לסנדיס הייתה עין וכישרון לפרטים, בכוונה לשקף במדויק את הנושא, שהתגלה באיכות עבודותיו, והיה מרשים באותה מידה לפרטיו הטכניים.
גן עדן (להקה)
חברי הלהקה
גלגול ראשון (1975–1976): גלגול שני (1976–1979): האלבום "גן עדן" גלגול שלישי (1983): הסינגל "שלוות הלילה". גלגול רביעי (1983–1984): הסינגל "בואי נרוץ" גלגול חמישי(1984): הסינגל "כזה סימפתי" גלגול שישי(1985): הסינגל "שמש חמה"
פרדריק סנדיס
חריטות עץ ורישומים בגיר
ציורו של סנדיס "מותו של המלך וורוולף" הוא דוגמה ליכולתו ליצור רישומים שתורגמו היטב לתחריטים. צורות להבות מסתחררות, קימורי הסירה, מפרשה ובגדי המלך הסובבים אותו יוצרים תחושה של תנועה. המוקד הוא ראשו המורכן של המלך.
חיתוך העץ האחרון שלו היה בנושא "דנה בתא הברזן". הוא נחקק על ידי סוויין עבור המגזין "אוואנס א וויק", אך נדחה על ידי העורך בנימוק שהוא חושני מדי, אף על פי שסנדי זכה בתמיכתם בעלי המגזין.
הוא עשה מספר רישומי גיר של אנשי ספרות מפורסמים, כולל טניסון, רוברט בראונינג, מתיו ארנולד וג'יימס ראסל לואל.
ציורי צבע
הרישום "בסתיו", שנעשה בשנת 1860, הוא אחד הרישומים הרבים שסנדי עשה לפני ציור הסתיו ומספק עדות למיומנותו של סנדי כשרטט. הוא לכד פרטים זעירים, כמו מדי החייל והצמחים והפרחים. הרישום דומה כמעט לציור המוגמר.
בתחילת שנות ה-1860 החל להציג את הציורים שהטביעו את חותם תהילתו. הידועים שבהם הם ויויאן (1863), מורגן לה פיי (1864), קסנדרה ומדיאה (1868).
סנדי מעולם לא הפך לצייר פופולרי. הוא צייר מעט, וההשפעה הדומיננטית על אמנותו הייתה של תפיסת עולם טרגית. הייתה בו עוצמה של עצב ויופי שהרימו את יצירתו מעל האידיאלים של הקהל. הסאגות הסקנדינביות ולה מורטה ד'ארתור נתנו לו נושאים קרובים ללבו.
נחמן שלמה גרינשפאן
הרב נחמן שלמה גרינשפאן (~ה'תר"ם, 1880 - אלול ה'תשכ"א, אוגוסט 1961) היה ראש ישיבת "עץ חיים" בלונדון, ומחבר תורני.
ביוגרפיה
נולד בלכוביץ שבפלך מינסק (כיום בבלארוס) לרב יעקב משה גרינשפאן. למד בישיבת מיר. בהמשך עברה משפחתו לסלוצק והוא שב לבית הוריו ונעשה תלמידו של הרב יעקב דוד וילובסקי (רידב"ז), רבה של העיר וראש הישיבה בה. לאחר שקיבל היתר הוראה מרבו זה, למד בישיבות נוספות בליטא ואצל רבי חיים סולובייצ'יק במסגרת "קיבוץ" הבחורים שלמדו אצלו בעירו בריסק. בהמשך נסע לוורשה בירת פולין כדי ללמוד אצל הרב אברהם בורנשטיין מסוכטשוב. בתקופה זו פרסם מחידושיו בכתבי עת תורניים.
בשנת תר"ע בהיותו בוורשה, פרסם הרב גרינשפן הצעיר, כתלמידו של הרידב"ז, השגות על ספרו של הראי"ה קוק "שבת הארץ". ההשגות נדפסו בעיתון חבצלת. בשנות מלחמת העולם הראשונה היגר גרינשפן לאנטוורפן, התגורר בה שנתיים ואז הגיע לאנגליה. חרף המחלוקת ביניהם קירבו הרב קוק, ששהה אז בלונדון, וסייע לו. בזמן הפולמוס על הספר "אורות" פרסם בעיתונות החרדית מאמרים בשבחו של הראי"ה:
באנגליה התגורר הרב גרינשפן תחילה בלידס, והחל להדפיס את ספריו במקביל לתפקידו כר"מ בישיבה ותלמוד תורה מקומיים. בהמשך לימד בישיבות "עץ חיים" בלונדון ו"תורת חיים" בליברפול, ושוב בלידס. בשנת ה'תר"ץ (1930) נקרא לכהן כראש ישיבת עץ חיים בלונדון, לצד הרב אליהו לופיאן. הוא החזיק במשרתו זו למעלה משלושים שנה עד פטירתו בחודש אלול ה'תשכ"א. כראש ישיבה העמיד מאות תלמידים, בהם הרב עמנואל יעקובוביץ.
הרב גרינשפן נפטר בלונדון באלול תשכ"א לאחר מחלה קצרה. הספידוהו הרבנים ישראל ברודי, אריה זאב גורביץ, אריה ליב גרוסנס, עמיתו הרב לופיאן ועוד.
החלק הראשון של ספרו על הפלפול התלמודי "פלפולה של תורה" נדפס בשנת תרצ"ה. שני כרכים נוספים בסדרה היו באירופה לצורך הכנה לדפוס ואבדו בזמן מלחמת העולם השנייה והשואה. פרקים אחדים מן החיבור פורסמו לאחר המלחמה. ספרו "מלאכת מחשבת" על הלכות שבת נדפס לראשונה בשנת תשט"ו וכעבור שנים במהדורה חדשה בשני כרכים (מכון ירושלים תשע"ז). במהדורה זו נדפסו גם תולדות חייו.
אחיו הוא המשורר והמתרגם אביגדור גרינשפן.
חופש ההפגנה
חופש ההפגנה הוא זכות יסוד במסגרת זכויות האדם. המחאה וההפגנה מהוות כלים להבעת תמיכה או ביקורת של פרטים באופן עצמאי או מאורגן.
בחלק מהמדינות החוקה מבטיחה את "הזכות לאסיפה" אולם בתי המשפט העניקו למונח זה פירוש מרחיב וקבעו שהיא כוללת בתוכה גם את זכות ההפגנה. הזכות להפגנה היא גם המשכו הטבעי של חופש הביטוי בשילוב עם חופש ההתארגנות. חירויות אלה, ועל כן גם הזכות להפגין ולמחות באופן פרטי או מאורגן, נמצאות בבסיס זכויות האדם וההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
אמנות רבות הנוגעות לזכויות האדם מאשררות ותומכות בזכות להפגנה. תמיכה זה באה לידי ביטוי באמנה האירופית לזכויות אדם בשנת 1950 (סעיפים 9–11) ובאמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות בשנת 1966 (סעיפים 22-18). גם בישראל, הזכות להפגין על רקע פוליטי או חברתי מוגנת כזכות חוקתית, כחלק בלתי נפרד מכבוד האדם המוגן בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
חשיבות חופש ההפגנה
מזה מאות שנים אנשים מקיימים הפגנות מטעמים שונים - מחאה על מצוקת רעב או אבטלה נרחבת, כדי לדרוש שיפור בתנאי השכר או תנאי התעסוקה, בדרישה להפחית מיסוי גבוה מידי, כדי למחות על שחיתות הממשלה, במחאה על מאסרים של מתנגדי המשטר, נגד מלחמה או הסכם שלום, במחאה נגד הפליה, בדרישה לזכויות אדם, בתביעה להעניק זכויות לנשים, או כחלק מתנועה לשינוי של שיטת המשטר.
כלים להגבלת הפגנות במשטר דכאני
הגבלת הפגנה בצורה גורפת מקובלת במשטרים דיקטטורים ודכאניים או משטר צבאי וזאת כדי למנוע מהציבור להפגין נגד השלטון, להתריע על שחיתות, לערער את יציבות השלטון או לשנות אותו לחלוטין על ידי מעבר לדמוקרטיה. גם שינוי הסדר החברתי וערעור על ערכים או מוסדות שמרניים כמו הכנסייה נתפסים כאיום, שכן בדרך כלל שלטון סמכותני מבסס חלק ניכר מהליגטימיות שלו בכך שהוא שומר על המסורת ועל הסדר הציבורי ומעניק בטחון לכלל התושבים, ולהמשך קיום המדינה והמסורת.
גם אספות שלוות או התקהלות ללא הפגנה עלולים להוות מאיימים על שלטון דכאני, שכן באסיפות כאלה אנשים עשויים לשמוע רעיונות חדשים או לתת דרור לקולות חופשיים מהשפעת השלטון או להחליט על הקמת ארגונים או קבוצות או לקדם פעולות שיהפכו לאיום על הסדר הקיים ועל השלטון עצמו. מסיבות אלה נוקטים משטרים דכאניים מגוון צעדים כדי למנוע הפגנות וכדי להגביל אספות או התקהלות.
במשטרים דכאניים צייתנות היא ערך חשוב, ולכן יש סקנציות חזקות נגד מפגינים. הפגנה נגד השלטון נתפסת כמעשה חתרני, והמפגינים מתוייגים כטרוריסט, בוגדים או כאויבי העם - שכן ההפגנה נגד המנהיג או השלטון היא בעצם הפגנה נגד הציבור כולו או נגד המדינה. עונשים נגדם יכולים לכלול כמו מעצר בית, פיטורים, הטרדות, מעצרים, מאסרים, התנכלות ואיומים על בני משפחה, הפעלת אלימות מול מפגינים, ירי על מפגינים בזמן ההפגנה, מעצרים, הגליה, מאסרים או הוצאה להורג. לדוגמה לפי ארגון זכויות האדם Iran Human Rights, ב-3 החודשים הראשונים להפגנות מהסה אמיני באיראן, הרגו כוחות הבטחון לפחות 448 מפגינים, בהם 60 קטינים
הפגנות במדינות דמוקרטיות וקשר לזכויות אדם אחרות
בניגוד להגדרת התקהלות או הפגנה כעבירה, בדמוקרטיות רבות חוקקו מסגרת החוקה שלהן את חרות האספה, ובצורה משתמעת גם את חופש לתהלוכה ולהפגנה.
הגנות נוספות על חופש ההתאספות וההפגנה נובעות מזכויות אזרח יסודיות כמו חופש הביטוי, חופש התנועה והזכות להגנה על הגוף (מפני אלימות המשטרה). הוראות ההלכה למעשה במדינות שבהן מוכרות חירויות אלו נגזרות מאיזון בין זכויות הפרט והרצון להימנע מהפרת הסדר הציבורי (דבר שעלול לפגוע בחופש התנועה ברכוש או בחיים של אנשים אחרים). במדינות רבות מסויגת הזכות להתאספות והזכות להפגנה בכך שתהיה 'בדרכי שלום' וכך יכולות רשויות החוק לתייג כבלתי חוקיות התקהלויות שאינן עומדות בתנאים אלו - במדינות דמוקרטיות יכולת זו מוגבלת באמצעות דעת הקהל ונורמות ומדובר בעיקר על הגבלת על הפגנות אלימות, הפגנות שעלולות לגרור פגיעה ברכוש או לגרור פגיעה בחופש התנועה של אנשים עקב חסימת רחובות וכבישים.
בנוסף, זכויות אדם ואזרח נוספות חשובות כדי להגן על מתאספים או מפגינים מפני אלימות של משטרה או מפני מניעה או פיזור הפגנה בצורה שרירותית. חופש העיתונות וחופש הביטוי מאפשרים למפגינים עצמם, לקרובים ולחברים לתעד את קיום ההפנגות ולתעד אלימות מצד המשטרה. תעוד ההפגנות חשוב כדי להוכיח שהמתאספים או המפגינים לא הפעילו אלימות, וכן כדי לקיים לחץ של דעת הקהל במדינה עצמה ובמדינות אחרות, דבר שמגביל לעיתים קרובות דיכוי אלים של הפגנות. חופש הקניין והעיסוק חשובים כדי להפחית את היכולת של השלטונות לאיים על מפגינים בעונשים נוספים כמו איום בפיטורין או החרמת רכוש אם ישתתפו בהפגנות.
במדינות דמוקרטיות, מלבד חופש ההפגנה באופן כללי, מוטלות הנחיות ומגבלות על המשטרה כדי למנוע אלימות משטרתית ובכך להבטיח חופש הפגנה של הפגנות שלוות. לדוגמה הכשרת שוטרים בעת שמירה או התמודדות עם הפגנות, המנעות ככל האפשר משימוש בכוחות צבא, חובה לענוד תגי משטרה, נהלים איך ובאילו נסיבות ניתן להפעיל אמצעים לפיזור הפגנות, יחידה עצמאית לחקירות שוטרים, שימוש במצלמות גוף על ידי השוטרים.
חופש ההפגנה במשפט הישראלי
במשפט הישראלי חופש ההפגנה מהווה זכות יסוד, הנגזרת מחופש הביטוי. הזכות כוללת בתוכה את קבוצת הזכויות לאספה, הפגנה ותהלוכה, והיא מהווה את אחת הדרכים שבהן יכול הציבור בישראל לבטא את דעתו באופן פומבי. הפגנות מותרות ולכל אדם בישראל קיימת הזכות לארגן הפגנה או להשתתף בה, כאשר מוטלת חובה על כל אדם לכבד זאת. לעיתים חופש ההפגנה משמעו פגיעה מוגבלת בזכות לפרטיות או בחופש התנועה.
זכות ההפגנה כוללת בתוכה ביטויים רבים, כאשר היא נבדלת מחופש הביטוי בכך שהיא משותפת לקבוצה פעילה המעוניינת להעביר מסר המתמקד במחאה. תוכן המסר אינו יכול להיות הסתה לגזענות ואלימות, המרדה, דת והסתה לטרור. בין דרכי הביטוי המרכזיים לזכות זו ניתן למנות בין היתר הפגנות, אסיפות, תהלוכות או משמרות מחאה. בשנים האחרונות הפגנות רבות החלו במחאות דרך הרשתות החברתיות אשר הובילו ליציאה לרחובות של אלפי מפגינים.
מעמדו המשפטי של חופש ההפגנה
הפסיקה בישראל מכירה בחופש ההפגנה כזכות חוקתית, אך הזכות מעולם לא עוגנה בחוקי היסוד או בחקיקה הראשית, ולא קיימת הגדרה שלמה וברורה הקובעת את היקפה של הזכות. בית המשפט העליון הגדיר את זכות ההפגנה כזכות חוקתית בעלת מעמד נורמטיבי עליון ובעלת מעמד חוקתי כחלק מרכזי מהאוטונומיה של הפרט לביטוי עצמי ומחשבתי, של כל אדם בישראל. בהצעות חוק, הצעות לחוקי יסוד והצעות חוקה שהונחו על שולחן הכנסת במשך השנים, נראה כי המחוקק התכוון לעגן את הזכות ליזום ולהשתתף בתהלוכות והפגנות בדרכי שלום, כשהגבלתם תיעשה בדרך מצומצמת ומכוח חוק בלבד, אך חקיקתם מעולם לא הושלמה.
כיום נהוג להכיל את הזכויות חופש הביטוי וחופש ההפגנה כחלק מהזכויות הנכללות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אך הן לא נועדו מלכתחילה להיכלל בחוק היסוד. בעת הדיונים בכנסת שקדמו לחקיקת חוק היסוד, צוין במפורש כי חופש ההפגנה איננו נכלל בו אלא עתיד להיכלל בחוק יסוד: חופש הביטוי והתאגדות. הקדמת הבחירות לכנסת ה-15 מנעה את ההצבעה על הצעת חוק היסוד: חופש הביטוי והתאגדות, והזכות נותרה כיציר פסיקה של בית המשפט העליון הנובע מעקרונות דמוקרטיים כלליים, אחת מהזכויות "שאינן כתובות על ספר". בפסיקותיהם מציגים שופטים שונים את חופש ההפגנה כאלו "הנובעות במישרין מאופייה של מדינת ישראל במדינה דמוקרטית השוחרת חופש".
לאחר חקיקתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, מעמדו של חופש ההפגנה קיבל מעמד רם עוד יותר. בית המשפט קבע כי קיימת חובה כפולה בשתי פנים על רשויות השלטון בהגנה על חופש ההפגנה: פן חיובי, הקובע כי על השלטון להקצות משאבים ואמצעים כדי לאפשר את מימוש ההפגנה, ופן שלילי, הקובע כי אין לפגוע או לאסור על יכולתו של הפרט לממש את זכות להפגנה.
בנוסף, הדין הישראלי שואב את התמיכה הרבה הקיימת בזכות להפגנה מהמשפט הבינלאומי, הבא לידי ביטוי באמנות הנוגעות לזכויות האדם ובהן האמנה האירופית לזכויות אדם, ובאמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות.
הסדרת ההפגנה בחוק הישראלי
בפקודת המשטרה נקבע כי המשטרה היא אחראית על מתן רישיונות לתהלוכות ואסיפות, ועל אף שאין שימוש מדויק במונח "הפגנה" בפקודה, משתמש בית המשפט במונחים אלו כדי לתאר את צורת הביטוי "הפגנה", ולמעשה מותיר את שיקול הדעת במתן רישיון לביצוע הפגנות בידי מפקד מחוז במשטרה. בנוסף, קיימת חובה למסור מראש הודעה בדבר עריכתן של "עצרת העם" - אספה שמספר המשתתפים בה הוא למעלה מ-500 משתתפים או אירוע ספורטיבי שמספר הצופים בו הוא מעל 7,000 איש.
הדרישה לרישיון לביצוע הפגנה קיימת רק עבור הפגנות "תחת כיפת השמים", ולכן לא קיימת דרישה לרישיון בהפגנות במקומות סגורים. כמו כן, אין דרישה לרישיון בעבור הפגנות שכוללות התאספות הפחותה מחמישים אנשים והפגנה ללא תהלוכה או נאום, הרצאה או דיון בעניין מדיני. אם מתקיימת הפגנה ללא רישיון, המשטרה רשאית להתערב במניעתה, ומבצעי ההפגנה או מארגניה עשויים להיות מואשמים בעבירה פלילית.
בנוסף, החוק מגביל על ביצוע הפגנות ללא אישור מיוחד בכנסת ובנמלים, אוסר על חיילי צה"ל לעורר או להפגין נגד הצבא, אוסר על עובדי מדינה לארגן הפגנות בעלות אופי מדיני, ואף קיים איסור השתתפות על עובדי מדינה בכירים בהפגנות אלו.
הגבלות על חופש ההפגנה
ייתכן מצב שבו שתי זכויות חוקתיות בעלות מעמד נורמטיבי זהה מתנגשות. במקרה כזה, על בית המשפט לבצע איזון אופקי, בין חופש ההפגנה לאותן הזכויות שעומדות מולה. בהפעלת שיקול הדעת בית המשפט יבצע איזון בין הזכויות כך שהפגיעה בכל אחת מהן תהא קטנה ככל האפשר ובאופן מינימלי. אם הזכות להפגנה מתנגשת עם אינטרס ציבורי במעמד נמוך מזכות חוקתית, יש לבצע איזון אנכי, ובית המשפט יפגע בחופש ההפגנה רק כאשר קיימת ודאות קרובה, שאם לא יוגבל חופש ההפגנה - ייגרם נזק מעשי לאותו אינטרס.
חופש ההפגנה מול זכויותיהם של אחרים לפרטיות
לאורך השנים, בית המשפט בישראל נאלץ לבחון בקשות שונות מצד מפגינים לקיים הפגנות בסמוך לביתם של אנשי ציבור, העולה לכדי פגיעה בפרטיותו של איש הציבור, משפחתו ושכניו. גישתו של בית המשפט השתנתה בנוגע להגבלת הזכות להפגנה, וכיום ההגבלה היא נוקשה במיוחד. בעבר, בית המשפט ביצע הבחנה בין בית פרטי של איש הציבור, שמשמש למנוחתו, וקבע כי אין להטריד איש ציבור ובני משפחתו במנוחתם כדי להשפיע על פעילותו הציבורית. מנגד, כאשר ביתו הפרטי של איש הציבור הוא בעל צביון ציבורי (לדוגמה מעון ראש הממשלה או בית הנשיא בירושלים), קיימת סמליות שלטונית באופי המקום ולכן קיימת חשיבות לאופיה הדמוקרטי של ההפגנה ויש להתירה. בהמשך התירו את קיום ההפגנה ליד ביתם של אנשי ציבור, אולם נותר בידי המשטרה שיקול דעת בנוגע למגבלות ההפגנה ובהן מניעה מביצועה בשעות מנוחה; תדירותן של ההפגנות; קיומן במרחק מסוים מביתו של איש הציבור; הגבלת מספר המשתתפים והסדרים בנוגע להגברה.
פרשה מרכזית בה ניתן לראות ביטוי מובהק לאיזון בין הזכות להפגין אל מול הזכות לפרטיות היא המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה ליד ביתו בפתח תקווה בשנים 2016–2017. הפגנות אלו התקיימו מדי שבוע בשכונה שבה גר היועץ המשפטי לממשלה וגרמה מטרד רעש לדיירי השכונה. המשטרה פיזרה חלק מן ההפגנות בטענה כי פעלה על פי חוק לאחר שהפעילה את שיקול דעתה כנדרש. בעתירה שהוגשה לבג"ץ הכריע בית המשפט כי המשטרה פעלה כראוי כשפיזרה את ההפגנות מאחר שהיועץ המשפטי לממשלה איננו נבחר ציבור ולכן החלטותיו צריכות להיות נייטרליות, ולא מושפעות מהפגנות, אשר נועדו להגשים את חופש הביטוי ולהשפיע על השיח הציבורי ולא כדי להפעיל לחץ פסול על עובדי ציבור בניסיון לכפות עליהם החלטות שלפי מיטב שיפוטם אינן תואמות את האינטרס הציבורי הרחב. כמו כן, בית המשפט קבע כי קיימת חלופה אפקטיבית לביצוע ההפגנות. לאחר מתן פסק הדין החריפו צעדי המשטרה בכל הנוגע למארגני ההפגנות מול ביתו של היועץ המשפטי לממשלה. המפגינים עמדו על זכותם להפגין והמשיכו לפעול בזירה המשפטית והציבורית כדי לקיים את ההפגנה אל מול בית היועץ המשפטי לממשלה.
חובת המשטרה להגן על המפגינים מפני קהל עוין
לא פעם סירבה המשטרה לאפשר קיום הפגנה או סירבה במתן רישיון להפגנה, בטענה כי קיים חשש מפני פגיעה פיזית בחייהם ובגופם של המפגינים עצמם על ידי "קהל". בית המשפט קבע כי איסור על ההפגנה צריך להיות האמצעי האחרון שיש לנקוט נוכח סכנה צפויה, ועל המשטרה לבצע את כל מה שביכולתה כדי לאפשר את ההפגנה ולמנוע את הסיכון למפגינים, במגבלת סבירות כוח האדם ותקציב, זאת כדי לא לפגוע בזכות ההפגנה ולתת "פרס" לגורמים אלימים המתנגדים לכך. כמו כן נקבע כי לא תדחה בקשה לקיום הפגנה מן הטעם של קושי בגיוס כוח אדם מצד המשטרה, ובעבר ביקר בית המשפט את משטרת ישראל על שניסתה לעצור הפגנה בשל מועדה הסמוך ליום הזיכרון לחללי צה"ל.
בשנת 1996 סירבה המשטרה לבקשה לקיים תהלוכה בשבת ברחוב בר-אילן בירושלים, רחוב המזוהה עם האוכלוסייה החרדית. טענותיה של המשטרה סבבו סביב הסברה כי אם התהלוכה אכן תתקיים, עלולה לפרוץ מהומה אלימה מצדה של האוכלוסייה החרדית. בנוסף, טענה המשטרה כי ניתן לקיים את התהלוכה במוצאי שבת, ובכך לצמצמם משמעותית את הסבירות לאלימות. בית המשפט בחן את הסוגיה, איפשר את קיומה של ההפגנה והסביר כי פגיעה בחופש ההפגנה תוך התחשבות בקהל עוין, עלולה להוביל ל"וטו דה פקטו". פגיעה בחופש ההפגנה בנסיבות שכאלה, היא המוצא האחרון של כלל האמצעים הסבירים הקיימים בידיהם של רשויות החוק, ורק אם אז לא תתאפשר ההגנה על הסדר הציבורי, יוגבל חופש הביטוי.
חופש ההפגנה מול זכויותיהם של אחרים לקניין
כאשר קיימת התנגשות של זכויות בין חופש ההפגנה לבין הזכות לקניין ציבורי, נקבע שכאשר ההפגנה כוללת הקמת מבנים בניגוד לחוק, באופן שבו ההפגנה יוצרת מפגע אסתטי ולמטרד, היא מנוגדת לחוק ולכן אסורה.
פילוסופיה ביקורתית
תנועת הפילוסופיה הביקורתית (בגרמנית: kritische Philosophie) המזוהה בעיקר עם הגותו של הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט, אך תקפה גם לרבים מהוגי הקאנטיאניזם, רואה את משימתה העיקרית של הפילוסופיה במתן ביקורת. זאת, בניגוד לפילוסופיות הנותנות קדימות לתיקוף הידע, ובכך (לפי הגישה הביקורתית) הן מועדות לאמץ דוגמות ואקסיומות ללא ביסוס. ביקורת, מבחינת קאנט, פירושה שיפוט באשר לתנאי האפשרות של הידע אפריורית להתנסות בידע עצמו ("שיפוט" בתור קְרִיטִיקָה, כנגזרת מהמונח היווני: kritike techne, "אמנות השיפוט"). משימתם הבסיסית של הפילוסופים, על פי תפיסה זו, אינה לבסס ולתאר תיאוריות אודות המציאות האובייקטיבית, אלא לכפוף את כל התיאוריות - כולל אלה אודות הפילוסופיה עצמה - תחת ביקורתית, ולמדוד את תוקפם על פי רמת הביקורת שהן מספקות.
"פילוסופיה ביקורתית" משמשת גם כשם אחר לפילוסופיה של קאנט, בפרט לתקופת הגותו השנייה של קאנט, שהחלה, כפי שתיאר זאת בעצמו, מרגע שהתעורר והתפקח מן הדוגמטיזם בזכות הגותו הספקנית של דייוויד יום: כלומר, כאשר קאנט זנח את הפילוסופיה הדומיננטית דאז, של כריסטיאן וולף (ממשיך דרכו של לייבניץ) אשר עליה היה אמון בתחילת דרכו. לדידי קאנט, החקירה הנכונה של הפילוסופיה איננה נוגעת למה שיש במציאות החיצונית לנו, אלא דווקא אודות אופייה ויסודותיה של ההתנסות עצמה. ראשית, עלינו לשפוט כיצד התבונה האנושית פועלת, ובאילו גבולות, כדי שנוכל ליישם אותה נכון בחוויה חושית, ולקבוע האם ניתן בכלל להחיל אותה על אובייקטים מטאפיזיים. קאנט רואה בביקרות תפקיד כפול, שלילי וחיובי, גם כמגבילה וגם כמאפשרת מה שלא היה מתאפשר בלעדיה. לשם כך הוא מדמה את הביקורת ל"בית משפט".
המקורות העיקריים לפילוסופיה הביקורתית הם "שלוש הביקורות" של קאנט, שפורסמו בין השנים 1781 ל-1790: "ביקורת התבונה הטהורה" (ביקורת המטאפיזיקה); "ביקורת התבונה המעשית" (ביקורת המוסר); ו"ביקורת כוח השיפוט "(ביקורת האסתטיקה). ביטוי מפורסם נוסף לפילוסופיה הביקורתית של קאנט מצוי במאמרו הקאנוני, "תשובה לשאלה: מהי נאורות?", בו הגדיר קאנט את הנאורות כשחרור האדם מכבליו, באומרו "העז לדעת" ו"אזור אומץ להשתמש בשכלך שלך", כלומר, ביקורת עצמית אוטונומית לעומת היסמכות על מקור הטרונומי.
גטו רגין
גטו רגין (ברומנית: Ghetoul Reghin) היה גטו בשואה שהוקם על ידי הנאצים ליהודי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. הגטו היה ממוקם ברגין, מחוז מורס, ממלכת הונגריה (כיום: רגין, מחוז מורס, רומניה) מכוון שהשטח הפך לחלק מהונגריה בעת התרחשות תכתיב וינה בצפון טרנסילבניה עד לסוף מלחמת העולם השנייה. הגטו היה פעיל מאביב 1944, לאחר מבצע מרגרטה, עד סוף 1944.
הקמת הגטו
הגטו שכן במפעל ללבנים שאינו היה מתאים למגורים, שנבחר על ידי ראש העיר אימרה שמידט ומפקד המשטרה יאנוס דודאס. יחד עם עוזרו של אדולף אייכמן, לסלו אנדרה, שניהם השתתפו בוועידת תכנון בטרגו מורש ב-28 באפריל. בענייני בחירת אתר לגטו ופעולת איסוף יהודים, נעזרו בלאסלו קומארומי, ראש יחידת הצבא המלכותי ההונגרי בעיר; בסגן מפקד יחידת הז'נדרמריה המקומית, קלמן סנטפאלי וביועץ העירייה וה-"מומחה" המקומי לענייני יהודים, ג'נו קסורדקסיקס.
אכלוס הגטו
רוב היהודים שוכנו במבנים ללא קירות, ששימשו בעבר לייבוש לבנים. חלקם נאלצו לגור בחוץ, ואילו מעטים הורשו להתגורר בבתים ליד הגטו וקצה העיר. בשיאו אכלס הגטו 4,000 איש, מתוכם כ-1,400 הגיעו מהעיר עצמה, והשאר הובאו מהחלק המזרחי של מחוז מארוס-טורדה ומצפון מחוז צ'יק. גם תושבי גטו סנט ג'ורג' הגיעו לגטו זה. יהודי ג'אורג'ני נלקחו מאזור מגורם בפיקוח של ראש העיר מתיאס תוץ' ומפקד המשטרה שלו גזה פולאנקאי. הקהילה כולה הושמה בבניין בית ספר יסודי, שם הוביל השוטר המקומי בלה פרנצי את החיפוש אחר חפצי ערך. לאחר שבילו שלושה ימים בבניין כמעט ללא מזון, הועברו היהודים לגטו של רג'ין.
תנאי החיים בגטו
התנאים היו דומים לאלו שנמצאו בגטאות אחרות באזור. משטרה מקומית ויחידה מיוחדת של ארבעים ז'נדרמים מסגד פיקחו על הגטו. אנשים אלה חיפשו ביהודים חפצי ערך, בסיועם של שוטרים מקומיים אחרים שהיו חברי יחידות חקירה מיוחדות מהז'נדרמריה. בלה פרנצי התבקש להגיע מג'אורג'ני לרג'ין על מנת לסייע בחקירת יהודים מעיר מולדתו. אירמה לובס הובילה בדיקות נרתיק לאיתור סחורות נסתרות. הגטו היה בפיקודו הישיר של יאנוס דודאס. ב-4 ביוני יצאו 3,149 יהודים מהגטו ברכבת לכיוון מחנה הריכוז אושוויץ.
משה רוזנברג
משה רוזנברג (15 בנובמבר 1898 – 11 במרץ 1987) היה מראשי בית"ר בארץ ישראל ומפקד האצ"ל בשנים 1937–1938.
קורות חייו
נולד ב-1898 ליחזקאל ואסתר לבית קופל במריאופול שבאוקראינה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. למד בגימנסיה בבאטום ובאוניברסיטה של רוסטוב על הדון. כיהן בבאטום כיושב ראש אגודת צעירי ציון וכחבר ועד הקהילה. היה ציר בקונגרס צעירי ציון בשנערך בפטרוגרד ב-1917. שירת במשך שנה בצבא הרוסי כמפקד פלוגה. ב-1920 נישא לשרה דוקטורסקי.
במרץ 1921 עלה לארץ ישראל והיה שותף בהגנת העיר יפו בזמן מאורעות תרפ"א. הצטרף לארגון ההגנה בירושלים והשתתף בקורס המדריכים ב-1922 יחד עם אברהם תהומי וירמיהו הלפרן.
ב-1925 עבר לתל אביב ועסק במסחר. הצטרף לתנועת הצה"ר ובית"ר וכיהן כמפקד בית"ר בתל אביב, קצין הנציבות ומפקד ברית החייל. ב-1929 התמנה לסגנו של ירמיהו הלפרן ב"בית הספר למדריכים" של התנועה ומאוחר יותר עמד בראשו בעקבות נסיעתו של הלפרן לחו"ל. בתקופת מאורעות תרפ"ט השתתף בהנהגת קבוצת החניכים מבית"ר שהשתתפה בהגנה על שכונות דרום תל אביב ואף תקפה באופן אקטיבי את הכפר סלמה. בעקבות המאורעות והמחלוקת על צורת התגובה הרצויה החלה תסיסה פנימית בתנועת בית"ר לקראת הקמת ארגון עצמאי, נפרד מההגנה. הלפרן, רוזנברג וחברים נוספים אימנו קבוצות של צעירים ומבוגרים בענפי ספורט ולחימה שונים.
בתחילת שנות ה-30 הצטרפה הקבוצה התל אביבית לארגון האצ"ל בראשותו של אברהם תהומי, מפקד סניף ירושלים של ארגון ההגנה, שפרש ממנו. רוזנברג עצמו מונה לסגן מפקד הסניף בתל אביב במקביל לפעילותו בבית"ר. ב-1937 בעקבות הפילוג באצ"ל וחזרתו של תהומי לשורות ההגנה, הוקמה מפקדה חדשה בראשותו של רוזנברג, בה היו חברים: אברהם שטרן (יאיר), דוד רזיאל, חנוך קלעי ואהרן חייכמן. ב-כ' בתמוז תרצ"ז (29 ביוני), יום פטירתו של הרצל, ערכו עשרות אנשי הארגון מסדר לציון ארגונה מחדש של המחתרת. מטעמי חשאיות נערך האירוע, לכאורה של ארגון "ברית החייל", באתר בנייה בתל אביב. תחילה מונה למפקד האצ"ל רוברט ביטקר, אולם כעבור חודשים ספורים הוא הוחלף על ידי רוזנברג.
שנות הנהגתו התאפיינו בוויכוח פנימי בתוך היישוב היהודי בארץ וארגון האצ"ל לגבי מדיניות ההבלגה נגד התוקפנות הערבית שהייתה נהוגה על ידי "ההגנה" וזכתה לתמיכת חלקים גדולים ביישוב. תחת פיקודו של רוזנברג ביצע האצ"ל כמה פעולות נקמה, אך בהיקף מצומצם יחסית. משפטו והוצאתו להורג של שלמה בן-יוסף ב-1938 הכריעו גם את הוויכוח הפנימי בתוך האצ"ל על ההבלגה. רבים מחברי הארגון כבר התמרמרו על שמירת ההבלגה היחסית על ידי רוזנברג, וההתמרמרות גברה כאשר רוזנברג יצא מהארץ לקפריסין ביום הוצאתו להורג של בן יוסף. בהמלצת מפקדת הארגון שחרר ז'בוטינסקי את רוזנברג מתפקידו כמפקד הארגון ומינה תחתיו את מי שעתיד היה להיות הבולט מבין מפקדי האצ"ל עד לתקופת מנחם בגין - דוד רזיאל. רוזנברג ששהה בחו"ל נפגש עם ז'בוטינסקי וזה הציע לו תפקידים שונים במסגרת בית"ר העולמית, אך רוזנברג העדיף לחזור לארץ ישראל. בתשובתו לז'בוטינסקי אמר: "אולי אדוני צודק שהציונות היא בגולה, אבל ארץ-ישראל היא המולדת וכוונתי לחזור הביתה". בסוף אותה שנה חזר לארץ.
לאחר חזרתו לארץ היה פעיל בתנועת בית"ר, ואף נפגש לצורך כך לעיתים מזומנות עם דוד רזיאל, מחליפו בראשות האצ"ל, שכיהן גם כנציב בית"ר בארץ ישראל. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1940, התגייס לצבא הבריטי ושימש כקצין בארץ ישראל ובמצרים. בשנת 1945 השתחרר מהצבא ועסק בתעשיית מכונות דפוס. לרוזנברג ולרעייתו שרה נולדו שני בנים.
משה רוזנברג נפטר בי' באדר תשמ"ז ונטמן בבית העלמין הדרום.
רכס סאפורטרז
רכס סאפורטרז (באנגלית: Supporters Range) הוא רכס הרים המהווה חלק מהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגית לאנטארקטיקה של ניו זילנד (New Zealand Geological Survey Antarctic Expedition בראשי תיבות: NZGSA), אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961 – 1962.
שם הרכס: "סאפורטרז" באנגלית משמעו "נותני חסות", או "תומכים".
גאוגרפיה
הרי המלכה מוד מהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים. אורכו של רכס סאפורטרז 40 קילומטרים והוא גובל בגדה המזרחית של קרחון מיל, בין קרחון קלטי בצפון, לבין זרם הקרח מיל בדרום. הנקודה הגבוהה ביותר ברכס היא בהר וייט שגובהו 3,470 מטרים מעל פני הים.
אתרי רכס סאפורטרז:
הרי הרכס העיקריים לפי גובהם:
אלסמריה
אלסמריה (שם מדעי: Elasmaria) הוא ענף של דינוזאורים צמחוניים מתת-סדרת האורניתופודים (ככל הנראה), שהתקיים בתור הקרטיקון מלפני 115 עד ללפני 66 מיליון שנה. המאובנים שלהם התגלו בחצי הכדור הדרומי, באזור של אמריקה הדרומית, אוסטרליה ואף באנטארקטיקה שבעבר הייתה חמימה בהרבה. הממצאים המשותפים הובילו חוקרים רבים למסקנה ששלוש היבשות היו מחוברות לאורך הקרטיקון וגם היו בעלות אקלים טרופי.
הקבוצה כללה מינים קטנים וזריזים, אולי מנוצים בדלילות ודו-רגליים. הם היו בעלי עיניים גדולות, חוטם מוארך מעט שהסתיים בבליטה דמוית מקור ובתוכה שורות שיניים שטוחות ששימשו ללעיסת צמחים עשבוניים.
ענף זה נחשב לעיתים כחלק ממשפחת ההיפסילופודוניים או הפארקוזאוריים, אך חוקרים אחרים רואים בו ענף של אורניתופודים עצמאי, הקרוב מעט יותר לקמפטוזאורוס והאיגואנודוניים. הוא הוגדר ב-2007 בידי החוקר קלבו וצוותו.
החוקרים חלוקים עדיין בשאלה האם קבוצה זו בהכרח מונופילטית או פוליפילטית. חוקרים רבים רואים בקבוצה זו קבוצה מבוטלת ובמקום משייכים את הסוגים בה למשפחת ההיפסילופודוניים או הפארקוזאוריים.
טליה מירון-שץ
טליה מירון-שץ היא חוקרת בתחום קבלת החלטות רפואיות, פרופסור חבר ב וראש התוכנית לתואר ראשון במנהל עסקים.
מחקריה עוסקים בקשר בין בריאות לפסיכולוגיה, לרבות קבלת החלטות רפואיות ושיתוף חולים במידע ובקבלת החלטות.
ביוגרפיה
מירון-שץ נשואה לאריאל שץ ולהם שלושה ילדים. יחד הם כתבו את הרומנים: "ללא כיסוי", "שקרים שקטים", ו"ציפור חמש", אשר זכו לשני פרסי אקו"ם.
מירון-שץ התנדבה במרכז לסיוע לנפגעות אונס על שם לינדה פלדמן בירושלים, ועבדה בו כרכזת. בעקבות זאת כתבה את 'הגוף שלי ברשותי', מדריך להתמודדות עם תקיפות בילדים.
החל משנת 1992 ועד לשנת 2003 ניהלה יחידת מיון עובדים והערכת פרויקטים בחברה למתנ"סים, כולל בחירה של מנהלי מתנ"סים ב-180 הסניפים של החברה.
בשנים 1999 ועד 2001 כתבה את הטור "החברה לישראל" – טור שבועי בנושאי שיווק ופרסום בגלובס.
בנוסף, משנת 2008 מירון-שץ הינה כותבת קבועה במגזין האמריקאי Psychology Today ובעלת המדור Baffled by Numbers.
קריירה מקצועית
מירון-שץ החלה את לימודיה בשנת 1986 באוניברסיטה העברית, מיד לאחר שירותה הצבאי, וסיימה את התואר הראשון שלה בפסיכולוגיה ב-1989 בהצטיינות. היא המשיכה לתואר שני שם, אשר סיימה בהצטיינות ב-1996. בשנת 2000 החלה את לימודי הדוקטורט שלה, אשר הסתיימו ב-2005. הדוקטורט, בהנחייתו של פרופ' גרשון בן-שחר, עסק בהשוואה של קבלת החלטות שנעשית בין מומחים בנושא לאנשים שאינם מומחים בכך, ובמציאת פתרונות להפחתת הטיות בשיפוט.
משנת 2004 מלמדת היבטים פסיכולוגיים של קבלת החלטות רפואיות במסלול לייעוץ גנטי בבית הספר למקצועות הרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביצעה את מחקר הפוסט דוקטורט שלה ב-Center for Health and Being של אוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי, בהנחיית חתן פרס נובל לכלכלה דניאל כהנמן, בין השנים 2009-2005. המחקר שלה בחן מספר היבטים של אושר – את ההבחנה בין אפיזודות ממושכות לבין רגעים של שיא ושפל, את ההשפעה של הסדר בו מדרגים אושר, ואת האופן בו המחשבות שלנו והדברים המטרידים אותנו משפיעים גם הם על האושר, מעבר להשפעה של הפעילויות בהן אנו עוסקים. כך הדגימה שמחשבות על ביטחון כלכלי שקולות להכנסה מבחינת ההשפעה על האושר.
בין השנים 2008 ל-2011 הייתה מרצה להתנהגות צרכנים לתלמידי BA ו-MBA, בבית הספר למינהל עסקים וורטון באוניברסיטת פנסילבניה שבעיר פילדלפיה בארצות הברית.
בשנת 2009 הצטרפה כחברת סגל לפקולטה למינהל עסקים בקריה האקדמית אונו. המחקר שלה מתמקד בקבלת החלטות רפואיות, וזאת ממספר זוויות: כיצד אנשים מבינים הסתברויות לגבי מחלות, ייעוץ גנטי ונושאי פוריות, כיצד לערב חולים בטיפול שלהם ובשימוש בבריאות דיגיטלית, ולאחרונה, בשיתוף עם פרופ' יסמין קלקשטיין-קונהיים שזכתה על כך במלגת פולברייט, הן חוקרות את האופן בו נשים חוות לידה ואת האתגרים הכרוכים בה, וכיצד הצוות הרפואי יכול להקל עליהן. יש לה למעלה מ 50 פרסומים אקדמיים בנושא קבלת החלטות רפואיות, אושר, והחלטות צרכניות.
החל מ-2018 היא מכהנת כחוקרת אורחת במכון וינטון באוניברסיטת קיימברידג', אנגליה.
מירון-שץ היא מייסדת ומנכ"לית חברת הייעוץ "Cure My Way", דרכה היא משמשת כיועצת בנושאי התנהגות צרכנים וקבלת החלטות רפואיות בחברות פארמה ומיכשור רפואי (בהן: Pfizer, ג'ונסון אנד ג'ונסון, נוברטיס), בסטארט אפים, בסוכנויות מדיה וכו'. בין הפרויקטים שבהם עוסקת – הכנסת תרופות חדשות לשוק, הגברת התמדה של חולים ללקיחת תרופה, ויצירת כלים דיגיטליים אפקטיביים לשיפור הבריאות.
מירון-שץ ייסדה והיא מנכ"לית חברת Buddy&Soul להעצמה אישית וניהול עצמי של מחלה. החברה מציעה כלים לניהול עצמי של מחלה ולהתמודדות איתה על ידי חולים, וכן ליצירת קשר מתמשך עימם.
במשך מספר שנים ארגנה בכנס הגדול בעולם למיכשור רפואי, MEDICA, את ה- eHealth Venture Summit and Innovation Award. כמו כן, ניהלה את מפגשי Pharma 2.0 במסגרת קבוצת ה Health 2.0, New York.
פרסומים
לפרופסור טליה מירון-שץ למעלה מ-50 מחקרים אקדמיים שפורסמו בכתבי עת בתחומי הפסיכולוגיה והרפואה.
ב-2021 יצא לאור ספר עיון שלה לקהל הרחב "Your Life Depends on It", בנושא קבלת החלטות רפואיות בהוצאת Basic Books בניו יורק, הפועלת תחת ההוצאה לאור Hachette.
פרסמה מאמרים ב: Psychological Science, Emotion , Health Psychology  ו-Journal of Medical Internet Research
מבצע אייל שחור
מבצעי אייל שחור (באנגלית: Black Buck) היו שבעה מבצעים, מהם יצאו לפועל חמישה, במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982. מטרתם הייתה תקיפת שדה התעופה בעיר פורט סטנלי שבאיי פוקלנד וההגנות סביבו, שנתפסו בידי צבא ארגנטינה בפלישתם ב-2 באפריל 1982. היו אלו משימות הפצצה ארוכות טווח שבוצעו על ידי מפציצי אוורו וולקן של חיל האוויר המלכותי הבריטי מכנף וודינגטון (RAF Waddington) במזרח אנגליה. המשימות כללו מטוסים מטייסות מס' 44, 50 ו-101  כנגד עמדות ארגנטינאיות באיי פוקלנד. הטיסות תוכננו להתבצע מבסיס חה"א הבריטי באי אסנשן (בעבר נקרא גם Wideawake), קרוב לקו המשווה, וכללו טיסה למרחק של כמעט 7,000 מיילים ימיים (12,500 ק"מ) במשך 16 שעות, הלוך ושוב.
כמו כן, הייתה זו הפעם היחידה בה השתתפו מטוסי הוולקן בפעילות מלחמתית בכל 28 שנות השירות שלהם בחיל האוויר המלכותי.
מפציצי הוולקן תוכננו לביצוע משימות לטווח בינוני באירופה, ולא למשימות ארוכות טווח כמו הפצצת איי פוקלנד. כדי לבצע משימה כזו נדרשו המפציצים למספר תדלוקים באוויר. מטוסי התדלוק של חיל האוויר המלכותי היו מפציצים מדגם הנדלי פייג' ויקטור שהוסבו לתפקיד זה. עם זאת, למטוסי הוויקטור היה טווח דומה, כך שגם הם נזקקו לתדלוק באוויר. על פי התכנון נדרשו אחד עשר מטוסי תדלוק לשני וולקנים (המטוס המבצע את המשימה ומטוס משני, לגיבוי), מאמץ לוגיסטי לא פשוט שכן כל המטוסים נאלצו להמריא ממסלול יחיד. הוולקנים היו יכולים לשאת עשרים ואחת פצצות של 1,000 פאונד (450 ק"ג) בתא פנימי, או שניים עד ארבעה טילים נגד מכ"ם "AGM-45 שרייק", שנשאו חיצונית.
שלוש מתוך חמש התקיפות שבוצעו לבסוף היו נגד מסלול ההמראה והמתקנים המבצעיים של שדה התעופה סטנלי, ואילו השתיים האחרות היו משימות בהן שוגרו טילי "שרייק" נגד מכ"ם תלת-ממדי ארוך טווח ווסטינגהאוס AN/TPS-43 באזור פורט סטנלי. טילי ה"שרייק" פגעו בשניים ממכ"מי בקרת האש המשניים, שהוחלפו במהרה, וגרמו לכמה נפגעים בקרב הצוות הארגנטינאי. וולקן אחד כמעט אבד כאשר מחסור בדלק אילץ אותו לנחות בברזיל.
ההפצצות גרמו נזק מזערי למסלול ולמכ"מים, שתוקן במהירות. על המסלול נוצר מכתש בודד, שמנע שימוש מטוסי סילון בשדה התעופה. עם זאת, צוות הקרקע הארגנטינאי תיקן את המסלול תוך עשרים וארבע שעות, לרמת איכות המתאימה לתובלות C-130 הרקולס. הבריטים היו מודעים לכך שהמסלול נותר בשימוש.
מקורות מסוימים, שהוסברו כתעמולה לאחר המלחמה, טענו כי פשיטות הוולקן השפיעו על ארגנטינה להעביר חלק ממטוסי הקרב שלהם כמו המיראז' III מדרום ארגנטינה לאזור בואנוס איירס כהגנה. אפקט זה אבד כאשר גורמים בריטיים הבהירו כי לא יתקפו את בסיסי חיל האוויר הארגנטינאי ביבשת עצמה. נטען גם כי משימות אלו בוצעו בשל לחץ של חיל האוויר המלכותי, שרצה להראות את יכולתו, על רקע הקיצוצים הכבדים שבוצעו בתקציבם של הכוחות המזוינים של בריטניה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. ההנחה היא כי חיל האוויר הציע לפעול בסכסוך כדי למנוע קיצוצים נוספים.
רקע
בשנות ה-50 הקימו הבריטים את כוח התקיפה הגרעיני האסטרטגי ובו שירתו שלושה דגמים של מטוסי הפצצה מדגם V (אנ'). בשנת 1964 כלל הכוח המדובר 50 מטוסי ויקרס ואליאנט (אנ'), 39 מטוסי הנדלי פייג' ויקטור (אנ') ו-70 מטוסי אוורו וולקן.
איום היחוס של משרד ההגנה הבריטי בראשית שנות ה-80 התמקד בפעילות מול ברית המועצות. עם זאת, פעמיים בשנה סקרו ראשי מטות ההגנה אזורים אחרים של עימות אפשרי ברחבי העולם, כולל איי פוקלנד. ההנחה הכללית הייתה שאיי פוקלנד לא ניתנים להגנה. שדה התעופה הצבאי הבריטי הקרוב ביותר היה באי אסנשן, שטח בריטי באוקיינוס האטלנטי, לא רחוק מקו המשווה, שבו מסלול יחיד של כ-3,000 מטרים. האי נמצא במרחק 3,700 מיילים ימיים (6,900 ק"מ) מבריטניה ו-3,300 מיילים ימיים (6,100 ק"מ) מאיי פוקלנד. ללא מטוסים שמסוגלים לחצות את המרחק הרב, לא היה חיל האוויר יכול לתכנן ביצוע פעולות בדרום האקיינוס האטלנטי. נקבע כי הפעילות בדרום האוקיינוס האטלנטי תתבצע על ידי הצי והצבא הבריטי, משימות חיל האוויר הוגבלו למטוסי הסיור הימיים הוקר סידלי נמרוד ותמיכה לוגיסטית בבסיס אסנשן על ידי מטוסי תובלה ויקרס VC10 ומטוסי הרקולס.
מטוסי תדלוק ויקטור
משימות ארוכות טווח היו תלויות לחלוטין בצי מטוסי התדלוק ויקטור K2 של חיל האוויר המלכותי. במקור נבנו 34 מטוסי ויקטור, כמפציצים; 24 מתוכם הוסבו בהמשך מטוסי תדלוק. אחד מהם אבד בתאונה ב-28 בספטמבר 1976, כך שבאפריל 1982 עמדו לרשות חיל האוויר המלכותי 23 מטוסי תדלוק בלבד; תשעה מטוסי VC10 היו בתהליך הסבה לתדלוק, אך ההסבה הראשונה לא הושלמה עד 22 ביוני. מתוך ה-23, שנים עשר הוקצו לטייסת מס' 55 ואחד עשר לטייסת מס' 57.
צוותי המטוסים היו מאומנים היטב לתפקידם, שכן גם בעת שלום נעשה שימוש נרחב במטוסי התדלוק לצורך תדלוק מטוסי קרב שהוזנקו ליירוט מפציצים של ברית המועצות שחדרו למרחב אווירי הבריטי, לעיתים בקצב של חמש פעמים בשבוע. עם זאת, טיסות ארוכות טווח מעל האוקיינוס האטלנטי הדרומי הצריכו שדרוגים לציוד הניווט של מטוסי הוויקטור, בעיקר התקנת מערכת ניווט אינרציאלית של חברת "דלקו" ומערכת הניווט "אומגה" גם מטוסי התדלוק עצמם היו ניתנים לתדלוק בטיסה.
חמשת מטוסי הוויקטור הראשונים פרסו לאסנשן ב־18 באפריל. למחרת הגיעו ארבעה נוספים ובסוף החודש הגיעו שישה נוספים. כך הגיע כוח המתדלקים לארבעה עשר, לאחר שאחד חזר לבריטניה ב-26 באפריל. כל אחד מהמטוסים תודלק באוויר על ידי ויקטור אחר לפני שעזב את המרחב האווירי בבריטניה. משימות התדלוק השוטפות שלהם הועברו למטוסי בואינג KC-135 סטרטוטנקר של חיל האוויר האמריקאי. מפקד בסיס מרהאם, מפקד להק (Group Captain) פרייס, הוצב באסנשן והיה לקצין הבריטי הבכיר שם. מפקד כנף (Wing Commander) מוריס-ג'ונס קיבל את הפיקוד על פריסת מטוסי הוויקטור באסנשן עד 22 באפריל, אז הוחלף על ידי מפקד כנף באומן, מפקד טייסת מס' 57.
המבצעים ארוכי הטווח הראשונים כללו שימוש במטוסי ויקטור לסיור באזור סביב איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, לקראת מבצע כיבושם מחדש על ידי כוח בריטי, מבצע שנקרא מבצע פרקיט ב-25 באפריל. ב-20 באפריל, בשעה 0400Z המריא מטוס ויקטור מאסנשן, בפיקוד מפקד הטייסת אליוט. המטוס לווה בארבעה מטוסי תדלוק לטובת הטיסה הלוך, וארבעה מתדלקים נוספים פעלו לתדלוק הטיסה בחזרה. שתי משימות סיור נוספות לאזור ג'ורג'יה הדרומית בוצעו ב־22/23 באפריל וב־24/25 באפריל. משימות אלה הדגימו את יכולת מתדלקי הוויקטור, שטסו מאסנשן, לתמוך בפעולות בדרום האוקיינוס האטלנטי.
מטוסי הפצצה וולקן
הוולקן היה האחרון מבין מפציצי ה-V הבריטים שהיו בשימוש מבצעי להפצצה, אך במרץ 1982 נותרו שלוש טייסות פעילות בלבד: 44, 50 ו-101. טייסות אלו אמורות היו להתפרק עד ל-1 ביולי 1982. בסיסן היה בוודינגטון, ומשימותיהן היו אמורות להיות מבצעי תקיפה גרעינית כנגד ברית המועצות, במסגרת תוכנית המלחמה של נאט"ו. המשימות לא היו אמורות להסתייע בתדלוק אווירי, והטייסים לא היו מתורגלים במשימה זו. בנוסף, הטייסים היו מאומנים בהפצצה גרעינית, השונה מהפצצה קונבנציונלית, שגם בה לא היו מתורגלים. ב-11 באפריל ביקש אדמירל משנה סנדי וודוורד (לימים אדמירל), מפקד קבוצת נושאות המטוסים שהפליגה דרומה, המלצה על מטרות לתקיפה באיי פוקלנד. בקשתו הביאה לבחינה מחודשת של האפשרות לתקיפות באמצעות הוולקנים. אפשרות לתקיפות על שדות תעופה ונמלים בארגנטינה נדחו כפרובוקטיביות ולא סביר היה שיניבו תוצאות ראויות. ראש מטה האוויר, מרשל אוויר ראשי סר מייקל ביטהאם, טען כי האיום בהפצצות וולקן יביא את הארגנטינאים להחזיק מטוסי קרב בצפון ארגנטינה.
התכנונים התמזגו בסופו של דבר לתקיפת שדה התעופה פורט סטנלי. ההתלבטות הייתה לגבי הכדאיות. בתחילה הציע בטהאם לתקוף עם וולקן יחיד שיטיל שבע פצצות של 450 ק"ג. מטען זה ימזער את דרישות התדלוק האווירי למינימום. עם זאת, בדיקות שנערכו במטווח ההפצצה של האי גרווי (סקוטלנד) הצביעו על כך ששבע פצצות לא יספיקו, אך למטען מלא של עשרים ואחת פצצות תהיה סבירות של 90 אחוז ליצור מכתש אחד במסלול ההמראה, וסיכוי של 75 אחוז ליצור שני מכתשים. ההפצצה הייתה צפויה גם לגרום לנזק למטוסים שחונים בסמוך. כדי למזער את הסכנה מתותחי נ"מ וטילים נגד מטוסים הועדפה האפשרות לבצע את הפשיטות בלילה, רצוי במזג אוויר גרוע. ההנחה הייתה שגם גרימת נזק לאזור שמסביב למסלול, כולל למטוסים חונים, יצדיק את הביצוע. בעוד אנשי הצבא היו משוכנעים שהמבצע אפשרי ויש סיכוי טוב להצלחה, האזרחים במשרד הביטחון לא היו כה בטוחים, והיו גם היבטים מדיניים לגבי המראות למטרות תקיפה מבסיס אסנשן שכן הבסיס היה משותף גם לארצות הברית. עם זאת, בהתייעצות עם מחלקת המדינה של ארצות הברית לא עלתה התנגדות. הסמכות להמשיך במבצע, בשם הקוד Black Buck - אייל שחור, ניתנה על ידי קבינט המלחמה ב־27 באפריל.
החלק השנוי ביותר במחלוקת בתוכנית היה מעורבותם של מטוסי ההרייר מכוח המשימה של וודוורד. אחת הסיבות לשימוש במטוסי וולקן הייתה להשאיר למטוסי ההרייר הימי של כוח המשימה את משימת הגנת הצי הבריטי, אך התוכנית חייבה אותם לערוך טיסת צילום באור יום מעל שדה התעופה להערכת נזק. אדמירל דרק רפל הציע להשתמש במטוסי ההרייר לתקיפת מכ"מי שדה התעופה לפני תקיפת הוולקן ובנוסף לבצע גיחת צילום לאחריה. ב-29 באפריל נמסר לוודוורד כי מבצע אייל שחור (תקיפת הוולקן) יבוצע ב-0700Z, ועליו להוציא את גיחת הצילום מייד לאחר מכן. וודוורד שידר שאם גיחת הצילום חיונית לביצוע "בלאק באק", הרי שהמלצתו היא לבטל את המבצע. למחרת נמסר לו כי "בלאק באק" אושר, וגיחת הצילום נדרשת לא רק לצורך הערכת נזק, אלא גם להפריך את הטענות הארגנטינאיות על הפצצה ללא הבחנה.
הכנות טכניות
מטוסי הוולקן נבחרו על פי המנועים שלהם; רק אלו עם מנועי בריסטול אולימפוס 301 נחשבו מתאימים. נבחרו שישה מטוסים: שניים מכל טייסת 44, 50 ו-101. נבחרו חמישה צוותים, אחד מטייסת 44, אחד מ-101, שניים מטייסת 50 ואחד מטייסת 9 שפורקה לאחרונה. לכל צוות וולקן צורף קצין מגף ההסבות שהדריך את צוותי מתדלקי הוויקטור. קצינים אלו היו חלק מצוות הוולקן במשימה עצמה, ישבו בכיסא טייס המשנה ותפעלו את התדלוק האווירי. בתום התדלוק האחרון, עבר הקצין לכיסא הרזרבי וטייס המשנה שב למקומו.
אחת המשימות המאתגרות ביותר הייתה השמשה והתקנה מחדש של מערכת התדלוק האווירי שנחסמה במכוון קודם לכן. הדבר כלל החלפת שסתומי אל-חזור 4 אינץ' (100 מ"מ). עשרים שסתומים אותרו במחסנים בבסיס סטאפורד. בחמשת המטוסים הותקנה מערכת הניווט של "דלקו" . פודי לוחמה אלקטרונית הוסרו ממטוסי קרב בלקברן בוקניר (אנ') מבסיס הנינגטון והותאמו לכנפי הוולקנים על פיילונים (אנ') מאולתרים, בנקודות תליה שיועדו במקור לטילי GAM-87 סקייבולט (אנ') . גחון המטוסים נצבע בגוון אפור ים כהה.
הכשרות ופריסה
בין ה-14 ל-17 באפריל בוצעה הכשרת צוותים בהפצצות קונבנציונליות ובתדלוק בטיסה. בקרי תעבורה אווירית צבאית ממרכז הבקרה בלונדון במערב דריטון, מידלסקס, שלחו את מפציצי הוולקן ומתדלקי ויקטור כ-250 מיילים מערבית לחופי קורנוול בבריטניה, שם הושלמה הכשרת התדלוק האווירי שלהם. כל האימון בוצע בלילה.
שני הוולקנים הראשונים, בפיקודם של מפקד הטייסת ג'ון ריב, ולפטננט טיסה מרטין ווית'רס, עזבו את וודינגטון ב-0900Z ב-29 באפריל והגיעו לאסנשן בשעה 1800Z לאחר תשע שעות במהלכן תודלקו פעמיים על ידי מטוסי ויקטור. לאחר מכן הגיעו לשם עוד שני מטוסים, אחד בפיקודו של מפקד הטייסת אלסטיר מונטגומרי שהגיע ב-14 במאי, והשני בפיקודו של ניל מקדוגל, ב-27 במאי. המטוס ביצע ניסויים עם טיל נגד מכ"ם "מרטל" (אנ')  לפני שצויד בטילי שרייק נגד מכ"ם.
אייל שחור 1
בלילה שבין 30 באפריל ל-1 במאי בוצעה התקיפה הראשונה, שהייתה הפעולה ההתקפית המשמעותית הראשונה שביצע הצבא הבריטי נגד הכוחות הארגנטינאים באיי פוקלנד. המטרה הייתה המסלול הראשי בשדה התעופה פורט סטנלי. מטוס הוולקן התוקף נשא מטען של עשרים ואחת פצצות של 1,000 פאונד (כ-454 ק"ג), אותן אמור היה להטיל תוך ביצוע יעף בזווית של 35 מעלות למסלול. מערכת שחרור הפצצות תוזמנה להטלה ברצף מגובה 10,000 רגל (כ-3,000 מטרים), כך שלכל הפחות פצצה אחת תפגע במסלול.
מכלי הדלק של הוולקן הכילו 42,000 ליטר במשקל 74,000 פאונד (34,000 ק"ג) בתוך 14 מיכלים בלחץ, חמישה בכל כנף וארבעה בגוף המטוס. בהתבסס על הערכות צריכת הדלק של הוולקן, הוטל על אחד עשר מטוסי תדלוק ויקטור, כולל שניים לעתודה, לתדלק את הוולקן הבודד לפני ואחרי התקיפה. למשימה ההפצצה עצמה הוקצו שני מטוסי וולקן, מטוס מוביל בפיקודו של ריב ומטוס עתודה בפיקודו של ווית'רס. מטוס העתודה אמור היה לשוב לאסנשן לאחר שוויטרס ישלים בהצלחה את התדלוק האווירי הראשון שלו. תוכנית המבצע הקצתה 15 גיחות ויקטור ו-18 תדלוקים אוויריים. באותה תקופה זו הייתה משימת ההפצצה הארוכה ביותר שבוצעה אי פעם.