cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסתערים על אזור 51, הם לא יכולים לעצור את כולנו
דוברת חיל האוויר של ארצות הברית, לורה מקאנדרוס, אמרה כי גורמים בממשל ידעו על האירוע והרתיעו אנשים מלנסות להיכנס לאזור הצבאי. גורמי אכיפת החוק בנבדה הזהירו את המשתתפים הפוטנציאליים באירוע מפני הסגת גבול. האירוע, אף על פי שהוא קומי, השפיע על עסקים הן בנבדה והן ברחבי ארצות הברית, שמתכוננים להגעת המבקרים.
רקע
אזור 51 היה נושא לתאוריות קשר רבות בנוגע לחייזרים מאז שנות החמישים, כאשר כמה אנשים דיווחו כי ראו עב"מים במיקום הבסיס, בערך באותה התקופה שהצבא החל להטיס מטוסי לוקהיד U-2 של ה-CIA באזור. סיבה נוספת שקישרה את אזור 51 לתאוריות קשר רבות היא הסודיות הרבה סביב הבסיס, וניסיונות ה-CIA והממשל לסווג אותו. רבים המאמינים בתאוריות קשר מאמינים כי חייזרים, עב"מים או סודות הקשורים להם מאוחסנים באזור 51. ביוני 2019 סיפק הפנטגון לחברי הקונגרס תדרוך על עב"מים שטייסי חיל הים נתקלו בהם. נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ עבר גם כן תדרוך לגבי עב"מים.
מתי רוברטס, סטודנט אמריקאי ויוצר האירוע, העלה את הרעיון לאחר שצפה בפודקאסט הנוגע בתאוריית הקשר על אזור 51, בהופעתם של תאורטיקן הקונספירציה בוב לזר והקולנוען ג'רמי קורבל ב-20 ביוני 2019. לזר טען שעבד עם חלליות חייזרים כשעבד במתקן תת-קרקעי באזור 51.
אירוע הפייסבוק ומם האינטרנט
מתי רוברטס, הידוע גם כסטרימר משחקי הווידאו SmyleeKun, יצר את האירוע בפייסבוק ב-27 ביוני כבדיחה, ולא העלה על דעתו את ההתפשטות הוויראלית שהאירוע יקבל. האירוע מתכנן פשיטה בעמק אמרגוסה משעה שלוש לפנות בוקר לשש בבוקר (PDT) ב-20 בספטמבר 2019. בתיאור האירוע בפייסבוק נכתב, "אם אנו רצים ריצת נארוטו, נוכל לנוע מהר יותר מהכדורים שלהם. בואו לראות את החייזרים", בהתייחס לסגנון הריצה הייחודי של דמות האנימה נארוטו אוזומאקי ועוד כמה דמויות בסדרה, שרצות כשזרועותיהן מתוחות מאחוריהן, ראשם מוטה מטה ופלג גופם העליון מוטה קדימה. רוברטס אמר כי לאירוע היו בערך 40 נרשמים לרשימת האירוע ב-3 ימים לרשימת האירוע ולפתע הפך לוויראלי. ייתכן שהמם התפשט תחילה באפליקציה TikTok, ואף ב-Reddit ובאינסטגרם בהמשך. עמוד הפייסבוק לאירוע מלא באלפי פוסטים סאטיריים הדנים בדרך הטובה ביותר לפרוץ לאזור 51. לאחר התפשטות המם והפיכתו לוויראלי, רוברטס חשש שהוא יקבל ביקור מה-FBI. האירוע קיבל 2 מיליון סימוני "משתתף" וכ-1.5 מיליון סימוני "מתעניין" ממשתמשי פייסבוק שונים החל מ-22 באוגוסט. רוברטס תכנן מאז לארגן פסטיבל מוזיקה על בסיס האירוע שיכונה "Alienstock".
הראפר ליל נאז X פרסם קליפ מוזיקלי יחד עם יאנג ת'אג ומייסון רמזי רמיקס לשירו "Old Town Road" על הפשיטה המתוכננת.
בהשראת האירוע נוצרו גם אירועים שונים ברחבי הפייסבוק על הסתערות למקומות נוספים כמו של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, לוך נס, ומשולש ברמודה. בישראל התפשט אירוע דומה הקורא להסתער על הכור בדימונה. בהולנד דף ממים שמאלני הנקרא "Memes for the Masses" (ממים להמונים) יצר אירוע "מסתערים על מטה משרד החינוך" כמחאה על שכר הלימוד.
בפועל, ביום האירוע הגיעו פחות מ-200 איש לכניסה לאתר, והתפזרו ללא תקריות מיוחדות.
תגובת הממשלה
ב-10 ביולי, בשיחה עם הוושינגטון פוסט, אמרה דוברת חיל האוויר האמריקני, לורה מקאנדרוס, כי גורמים רשמיים היו מודעים לאירוע, והוציאו אזהרה באומרו: "[אזור 51] הוא טווח אימונים פתוח לחיל האוויר האמריקני, ואנו מרתיעים את כל מי שמנסה להגיע לאזור בו אנו מכשירים כוחות אמריקאים חמושים", והוסיפה: "חיל האוויר האמריקני תמיד מוכן להגן על אמריקה ועל נכסיה". קצין מידע ציבורי בבסיס חיל האוויר נליס אמר לתחנת הרדיו KNPR כי "כל ניסיון לגשת לאזור באופן לא חוקי הוא חמור ביותר". פוסט ויראלי ברדיט הראה תמונה בה מה שנראה כתדריך של חיל האוויר האמריקני על ריצת נארוטו.
מחוז לינקולן
באוגוסט 2019 ניסחו בכירים במחוז לינקולן הצהרת חירום ותוכנית לשיתוף משאבים עם מחוזות שכנים, וצפו כי האזור יוצף על ידי המון המונה 40,000 איש. במחוז יש רק 184 חדרי מלון, וגורמים רשמיים צפו כי רשת הסלולר המקומית לא תוכל להתמודד עם התנועה הנוספת, בנוסף הביעה חשש ודאגה מהצפיפות באתרי המחנאות, תחנות הדלק והשירותים הרפואיים הציבוריים.
העיירה רייצ'ל פרסמה אזהרה באתר שלה, והמליצה למשתתפים להיות "מנוסים בקמפינג, בטיולים ובשרידה בסביבה מדברית קשה ולהיות עם כלי רכב במצב טוב". בנוסף, הודיעו כי העיירה ככל הנראה לא תוכל לספק די אוכל, מים או דלק לכל המבקרים ומצפים כי גורמי אכיפת החוק המקומיים "יוצפו". האתר הזהיר כי תושבי המקום יהיו מוכנים "להגן ולשמור על רכושם", והוסיפו כי "זה יהיה מכוער".
עסקים
בעלי עסקים ברייצ'ל, נבאדה, עיירה המונה 56 אנשים בלבד ממש מחוץ לבסיס הצבאי, התכוננו להגעת מבקרים שרוצים להגיע לאזור 51. קוני ווסט, הבעלים של המסעדה והפונדק "אליין הקטנה", אמר בראיון כי כל 13 חדרי הפונדק הוזמנו וכי הוא מתכנן להקים אתר קמפינג בגודל 120 דונמים ולייבא סחורה לאירוע. איש העסקים מלאס וגאס, ג'ורג' האריס, אמר כי הוא מתכנן להביא להקות שינגנו באזור, והוא מקווה שהאירוע יהפוך לפסטיבל שנתי בשם "הנחיל". מתי רוברטס הביע גם הוא עניין בפסטיבל מוזיקה שייערך מחוץ לאזור 51. קו קוסמי, הבעלים של החנות Aliens R Us (חייזרים הם אנחנו) בבולדר סיטי, אומר שאף על פי שהחנות נמצאת במרחק של 270 קילומטרים מאזור 51, העסקים גדלו בגלל ההתעניינות הפתאומית בחייזרים.
פילקרו
פּילְקְרוֹ (מאנגלית: pilcrow; ¶; בעברית: סימן קטע; יוניקוד U+00B6) הוא תו טיפוגרפי, המשמש לציון סוף פיסקה בדפוס ובתוכנות הוצאה לאור שונות.
הפילקרו עשוי להופיע בתחילת הפסקה או כדי לציין פסקה חדשה בקטע טקסט ארוך, כפי שעשה אריק גיל בספרו מ-1931 "An Essay on Typography". פילקרו היה סוג של רובריקון בתקופת ימי הביניים כדי לציין חוט מחשבה חדש, לפני שהומצאה הפרדת הפסקאות הוויזואלית.
סימן פילקרו דומה בצורתו לאות q קטנה, כאשר הלולאה הפנימית עשויה להיות מלאה או ריקה. כתיבתה עשויה להיות כ-D הפוכה כאשר ה"קערה" הפנימית מצוירת בגובה נמוך יותר.
לוקה קאראג'אלה
לוקה יון קאראג'אלה, או גם לוקי (Luki או Luchi או Luky) קאראג'אלה (ברומנית: Luca Ion Caragiale 3 ביולי 1893 – 7 ביוני 1921) היה משורר, סופר ומתרגם רומני, שתרומותיו היו סינתזה של סימבוליזם, אסכולת הפארנאס וספרות מודרניסטית. הקריירה שלו, שנקטעה על ידי דלקת ריאות, יצרה בעיקר שירה לירית בעלת מאפיינים קוסמופוליטיים, העדפות מובהקות לתחדישים ו, וטיפול מרצון בקיטש כנושא פיוטי. נושאים אלה נחקרו בצורות פואטיות שונות, החל מהקונבנציונליזם של שחלקם היו מיושנים כבר אז, ועד לאימוץ מרדני של שירה מודרנית. שירתו זכתה לאחר מותו לתשומת לב ביקורתית ולבסוף נאספה במהדורה משנת 1972, אך עוררה ויכוחים בין היסטוריונים ספרותיים על חשיבותו ההקשרית של המחבר.
בנו של המחזאי יון לוקה קאראג'אלה ואחיו למחצה של הסופר מאטיי קאראג'אלה, לוקה הפך גם לחתנו של הקומוניסט המיליטנטי אלכסנדרו דוברוג'אנו-גריה. היה זה יחד עם אחיו של אלכסנדרו, הפילוסוף, שלוקה כתב את יצירת והרומן היחיד שכתב בשם Nevinovățiile viclene ("הנאיבים הערמומיים"), שבו הוא גרם למחלוקת באופן הצגתו של אהבת מתבגרים. כאן ובשיריו המודרניסטיים השונים הקפיד קאראג'אלה להטיל ספק בתפיסות המקובלות של אהבה ורומנטיקה.
נעוריו
לוקה, שנולד למשפחת קאראג'אלה שהייתה ידועה בפעילות בתחומי התיאטרון והספרות, ושהייתה בעלת, היה, באמצעות אמו אלכסנדרינה (Alexandrina), צאצא למשפחת בורלי (Burelly), משפחה מהמעמד הביניים. יפהפייה מפורסמת ואשת חברה בולטת, אלכסנדרינה הייתה המודל של האמן החזותי קונסטנטין ג'יקידי (Constantin Jiquidi) (שציורו שלה בתלבושת לאומית הפך לגלויה הראשונה שהונפקה על ידי רומניה). על פי חקירות גנאלוגיות שערך אביו של לוקה, גם היא הייתה ממוצא יווני.
לוקה היה בנו השני של יון לוקה קאראג'אלה, אחרי מאטיי (שהתפרסם מאוחר יותר כמחבר הרומן ["המלכים של החצר הישנה"]), שנולד מרומן מחוץ לנישואים של המחזאי עם מריה קונסטנטינסקו. לדברי החוקרת, בעוד שמאטיי חש אי נוחות תמידית לגבי חוסר הלגיטימיות שלו, לוקה היה "ללא ספק" החביב על אביו, ובניגוד לאחיו הגדול, "ידע ללא מאמץ להפוך את עצמו נאהב". אלכסנדרינה בורלי ילדה מאוחר יותר את אחותו הצעירה של לוקה, אקטרינה (Ecaterina), שבזקנתה עתידה לכתוב תיאור על היחסים המתוחים בין שתי המשפחות של קאראג'אלה.
ילדותו והתבגרותו של לוקה, במקביל לחי הנוודות של אביו, עברו מחוץ לרומניה: בעוד לוקה היה ילד צעיר, הוא נלקח על ידי משפחתו לטיול בצרפת, שווייץ, אוסטריה-הונגריה ואיטליה, וכולם התיישבו בסופו של דבר בעיר הבירה של האימפריה הגרמנית, ברלין (1905). גם הוא וגם אקטרינה היו "כמעט מרותקים לביתם" על ידי יון לוקה, שהיה לו פחד מטורף ממחלות ותאונות. בסביבות שנת 1909, קיבל לוקה, בהסכמת אביו, חינוך בנושאים מדעיים על ידי המשורר-פילוסוף, שהתארח בבית משפחת קאראג'אלה באימפריה הגרמנית בזמן שהשלים את לימודיו. בסופו של דבר, טוען היסטוריון הספרות, רכש לוקה הצעיר "תרבות עצומה, אם כי חסרת סדר", שהוסיפה ל"קלות האלתור" ו"הזיכרון יוצא מן הכלל" הטבעיים שלו. יון לוקה נקט גישה ישירה לחינוכו של בנו המתבגר, והשניים התווכחו לעיתים קרובות על נושאים תרבותיים, או על דעותיו השמאלניות של לוקה, כגון תמיכתו במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. יון לוקה ובנו הצעיר טיילו באינטנסיביות ברחבי צפון גרמניה, בילו על חוף הים הבלטי, ופעם אחת עשו את דרכם לדנמרק. לפני מותו של יון לוקה בברלין ב-1912, הם גם חזרו לביקורים קצרים במולדתם, ונפשו באתר הנופש סינאיה בעמק הפרחובה.
שנות מלחמה
כשרומניה הצטרפה במלחמה לצד מדינות ההסכמה והאזורים הדרומיים שלה נכבשו בידי מעצמות המרכז, שהה לוקה בבוקרשט, הבירה לשעבר שנכבשה על ידי הגרמנים. בתקופה זו הייתה מעורבותו השנויה במחלוקת עם הממשל משתף הפעולה, שגויס מקרב מתנגדי. החל מסוף 1916 היה לוקה ראש המטה של וירג'יל אריון (Virgil Arion), בממשלת הבובות. היומנים שניהל הפוליטיקאי השמרני, שהיה בעצמו מקורב ללובי של משתפי הפעולה, טוענים שלוקה מצא חן בעיני המשגיחים הגרמנים: הוזמן לחגיגות ב לכבוד המושל הצבאי אוגוסט פון מקנזן (אוקטובר 1917), נאמר כי לוקה משך תשומת לב שלילית של מפקד שמונה על ידי גרמניה, , שתהה מדוע נדרשת נוכחותם של "ילדונים" כאלה. מרגילומן תיעד גם תקרית מדצמבר 1917, שבמהלכה השפיל לוקה, כראש המטה של אריון, את ציגרה-סמורקאש כאשר ביקש נוכחות משטרתית באחת מתפקידי משרד התרבות שלו ישירות ממפקדיו הגרמנים. ביוני 1918 קיבל לוקה את ההחלטה השנויה במחלוקת להתגייס בפומבי למען תומכי מעצמות המרכז ברומניה: כנראה ביוזמתו של אחיו החורג מאטיי, לוקה חתם את שמו במכתב גלוי שקרא למנהיג המפלגה השמרנית, פטרה פ. קארפ, להשתלט על המדינה ולהקים ממשלה היפותטית גרמנופילית.
שנותיו האחרונות
במהלך התקופה המוקדמת בין שתי מלחמות העולם, המשיך לוקה קאראג'אלה להתגורר ברומניה, ופקד את החוגים הספרותיים שלה. הוא חיבר זיכרונות מחייו של אביו, שפורסמו בינואר 1920 בכתב העת Ideea Europeană. בכותרת Amintiri despre Caragiale ("זכרונות של קאראג'אלה"), הם כוללים במיוחד פרטים על הסלידה העמוקה של יון לוקה משירה לירית, כמו גם דיווחים על הפלירטוטים השמאלניים של אביו המזדקן (מהזעם שחש כשנודע על האלימות של השלטונות בדיכוי מרד האיכרים ברומניה ב-1907 ועד לידידותו עם הפעיל הסוציאליסטי כריסטיאן רקובסקי). באותה שנה, הוא פרסם עם החברה האחות של ויאצה רומניאסקה תרגום לרומן פאן של קנוט האמסון. עבודות התרגום האחרת שלו כללו את אדגר אלן פו, וכן את שירתו של פרנסואה ויון - הוא היה המתרגם הראשון של ויון ברומניה, כשהתרגום השני היה רק בשנות השלושים על ידי.
ב-1921 פעל לוקה קאראג'אלה לפרסום שירתו החדשה ככרך, שהיה אמור להיקרא Jocul oglinzilor ("משחק המראות"). במאי, הוא הופיע גם כעד להולדת בנה של אחותו אקטרינה, ולאד גבלסקו-קאראג'אלה. אלו היו חלק מהרישומים האחרונים שלו על פעילותו. תואר כאדם בעל מבנה "חולני" על ידי היסטוריון הספרות טודוראל אוריאן (Tudorel Urian), לוקה קאראג'אלה חלה בשפעת זמן קצר לאחר מכן, ופיתח במהירות סוג של דלקת ריאות שגרמה למותו ביוני. זריפופול היה עד ל"ייסוריו המטורפים" שחווה חברו הצעיר, ש"שבר לו בקבוק מעל ראשו, קרע בעצמו קווצות משיערו" בניסיון להרגיע את כאבו. קאראג'אלה נקבר בחלקת משפחתו ב.
פאני גריה נישאה בשנית עם ראדו ליפאטי, שהיה קרוב משפחה של הפסנתרן דינו ליפאטי; היא עברה לשווייץ, שם המשיכה לארח את קרוביה ממשפחת קאראג'אלה. אחותו של לוקה, שאחרי כמה נישואים כושלים הפכה לאשתו של הפקיד פטר לוגאדי בשנת 1933. הן היא והן בעלה נעצרו על ידי השלטונות הקומוניסטיים הרומניים בשנים 1951–1952; בשנת 1955, אחיינו הגולה של לוקה, ולאד, הפך לעורך בתחנה האנטי-קומוניסטית רדיו אירופה החופשית. אימו של לוקה, אלכסנדרינה, נפטרה ב-1954, וחולקת את קברו בבלו.
עניין מסוים בעבודתו של בנה התעורר מחדש בעשורים הבאים. בשנת 1969, פורסם מחדש Nevinovățiile viclene על ידי הוצאת המדינה למען הנוער, Editura Tineretului. כל שיריו קובצו בתור Jocul oglinzilor על ידי היסטוריון הספרות בארבו צ'וקולסקו (Barbu Cioculescu), לפי בקשתה של אקטרינה, ופורסמו ב-1972. אקטרינה נפטרה בבוקרשט בשנת 1987. בנה ולאד, שגם הוא היה סופר, מת ב בצרפת בשנת 2006, האחרון ששרד מצאצאיו של יון לוקה קאראג'אלה.
שירה סימבוליסטית ופארנאסית
השתייכותם הסגנונית של לוקה ומאטי קאראג'אלה לסימבוליזם המחישה שלב משני בהתפתחות עצמה. בחירה אידאולוגית זו, ציין היסטוריון הספרות ג'ורג'ה קלינסקו, עימתה את לוקה עם אביו, יריב ידוע של סימבוליסטים מהדור הראשון כמו אלכסנדרו מצ'דונסקי: "[קאראג'אלה האב] תיעב את הסימבוליסטים והוא גרם ללוקי ייסורים כל כך, שהאחרון פרץ בבכי. והכריז על אביו כחסר הבנה ל'שירה אמיתית'". המבקרים מציעים נקודות מבט שונות על תרומתו הכוללת של קאראג'אלה. לפי קלינסקו, הטקסטים הליריים שלו היו בדרך כלל "רבים ויבשים", בעוד שיצירותיו האחרות חסרות את "האמנות של סופר פרוזה". גם יואנה פרוולסקו סבורה שבעוד שמאטיי, שאביו ייחס לו הכי פחות כישרון, הצליח לכפות את עצמו על הספרות הרומנית, השירה "הסימבוליסטית במעורפל" של לוקה הפגינה רק "את כושר ההבעה הבלתי רצוני שמוצאים בכל הניסיונות הראשוניים". חוות דעת זו נפוצה בקרב מחברים אחרים: בארבו צ'וקולסקו והמסאי רואים בעיקר ב"לוקי" הצעיר אמן חקייני והיסטריוני. עבור, האופי הכולל של תרומתו של קאראג'אלה הצעיר היה יוצא מן הכלל: "לוקה יון היה למעשה וירטואוז שניסה את כוחו על כל הכלים והקלידים באותה מיומנות, בחיפוש אחר לא רק קיבעון פיוטי, אלא בקיבעון של האדם עצמו. בין הכאוס של זמנו. מעבר לתעתועים שהכישרון הבלתי מעורער שלו מציג בפנינו, אפשר להבחין בתהליך דרמטי של תודעה".
חלק גדול מתרומתו של קאראג'אלה לשירה כולל שירים פסטורליים, שקלינסקו מכיר בתיאור ה"תוסס" שלהם של נופים פראיים. שיטות הכתיבה, מציין שרבן צ'וקולסקו, הן אלה של "שלמות פארנאסית", הדומות בקפדנות ובמקצועיות לנטיות הנאו-קלאסיות של קאראג'אלה האב: בעמדה זו, קאראג'אלה העדיף "מינים מיושנים" של שירה, או כגון הבלדה, הרונדל והווילאנל. שיר אחד, שכותרתו Ars poetica (בלטינית עבור "אמנות השירה"), מתואר על ידי אותו מבקר כעדות לקשר הפארנאסית של קאראג'אלה, ואף על פי שנכתב ברומנית לא מושלמת (חרוזים בהתאם ל"משקל", אך שאינם מתיישרים עם ), בדומה לגישה הטהרנית של הסופר הסימבוליסטי לכאורה. הוא גם מציין שהאסתטיקה המרומזת של אמונה זו יוצרת קישור טבעי בין לוקה למאטיי, ומעמתת את שניהם כנגד אביהם המעשי יותר.
סדרת שירים זו מציעה תובנה לגבי נקודת המבט הלירית של לוקה קאראג'אלה על הטבע. לפי צ'וקולסקו Dintr-un oraș de munte ("מעיירה הררית. מדיטציות") ושירים אחרים בנושאי טבע מראים שלוקה ירש את רגשות הייאוש של אביו מול מזג אוויר גרוע, ששניהם מצאו את גשמי הסתיו בלתי נסבלים. המצב הדיכאוני בשירים כאלה מוגבר על ידי העדפתו של קאראג'אלה לאנטיתזה, ובמיוחד על ידי הבנתו את היקום כמדכא, מתעתע וקפוא - על פי צ'וקולסקו, "השקפת העולם שלו נשלטת על ידי גאון שכאשר אינו מרושע, הוא בכל מקרה מועל באמון, בוגדני".
לעקרות של הנופים הסתוויים, קאראג'אלה הצעיר התנגד ליקום שנשלט על ידי עיטור פרחוני. לפי צ'וקולסקו, השירים מתייחסים ל"יותר מארבעים מינים" של פרחים, החל מוורד, ציפורן, יסמין או שושן ועד למינים הנפוצים הרבה פחות בשירה (ברומנית: brebenel), בזיליקום (busuioc),  (caprifoi), קמומיל (mușețel) או  (frăsinel). לוקה הפך את מיני הפרחים לסמלים של מצבים רגשיים או מדיטטיביים, ולעיתים קרובות מיקם אותם בקשר ישיר עם אזכורים באותיות גדולות לאידיאלים פיוטיים (סתיו, אהבה, פאתוס, מוות, חוסר תקווה וכו'). אלגוריה אחת כזו, נוכחת בסדרה שכותרתה Alte stanțe ("בתים אחרים"), קשורה לאהבה אבודה, אבל וריח של פרחי יסמין.
נטיות אוונגרדיות
הקטגוריה השנייה של שירים היא בדרך כלל נושאים עירוניים, כשהמשורר בוחר באמצעים מודרניסטיים הן בנושאים והן באוצר המילים. בדיון על הסכסוך של קאראג'אלה הצעיר עם זמפירסקו, סיכם שרבן צ'וקולסקו: "ייתכן שלוקה נראה כמו משורר אוונגרד, מאלה שטיפחו שירה נטולת חריזה וחיקו מרצון כתיבת פרוזה, לצילומי היומיום, בשיטות כמו תמונות שנתפסו מזוויות שונות". הוא הוסיף: "המשורר הוא צלול, מודרני, אשר [...] מבטל את המיתוס ומבטל את הקודש של הנושאים הישנים של השירה". העניין הגנרי של קרגיאלה היה להתאים לשירה את המרכיבים של "טעם רע" בתרבות הפופולרית, של אסתטיקה קיטשית ובנאלית.
קשר מיוחד בין קאראג'אלה ל היה שאיפתו לשנות את הסטנדרטי, באמצעות הכנסת תחדישים או חידוש של  שכוחים. שרבן צ'וקולסקו טען כי על ידי אימוץ "המשטר התאום" הזה, קאראג'אלה האריך את הקשר הסגנוני שלו עם פארנאסיאניזם לתחום השירה האוונגרדית, אך עשה זאת תוך הסכנה שיבלבל את קוראיו. התחדישים, שחלקם תוארו כ"מוזרים מאוד" על ידי המבקר, כוללים מילים שלא התיישבו בשפה הרווחת, כמו perpetrat ("התחולל") ו-sfinctic ("דמוי ספינקס"); בין המילים הארכאיות שבהם השתמש יש כמה מילים שנמצאות באוצר המילים של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית - blagoslovenie ("ברכה"), pogribanie ("לוויה") - ותארים מיושנים כגון virhovnic ("מנהיג"). לפי צ'וקולסקו, היה לוקה היה שותף לאהבתו של מאטיי לדברים מיושנים, אך למעשה היה "מורכב יותר" מבחינה סגנונית מאחיו. מאפייני הדיבור הוכפלו בגלל הפנייה לגישות תיאטרוניות, מה שהוביל את בארבו צ'וקולסקו לדבר על גישה סגנונית המחברת מחדש את יצירתו של לוקה לאלה של אבותיו, ובעיקר לגישה ה"חקיינית" של יון לוקה קאראג'אלה לכתיבת קומדיות.
בין יצירות כאלה, המבקרים מצאו בלתי נשכח את הטריפטיכון המדריגלי שלו, אשר, לפי קלינסקו, עזר להכניס לספרות המקומית את "התחושה הקוסמופוליטית, המטופחת כל כך על ידי השירה המערבית ". מוקדש לאישה צעירה לא ידועה.
העיסוק הפרוזאי הזה, מציין קלינסקו, הוביל את קאראג'אלה לתאר את השכונות המכוסות באבק, מעבר של משאיות עמוסות, וקול הרעש של בנות פנימייה הולכות בשדרות. יצירות שונות בסדרה זו מציגות גם את אהדת המחבר שלהן למעמד הנמוך העירוני, ומציגות את הקרב האבוד של הקבצנים עם איתני הטבע, או נשים זקנות לא אהובות שצמצמו לקנאה בזוגות המאושרים שהם פוגשים ברחוב. בשירים שנכללו על ידי צ'וקולסקו בין הטקסטים "מבטלי הקודש", קאראג'אלה בודק גם את גבולות הנאותות, ומטיל ספק בטאבו המיניים של דורו, החל מתלמידות בית ספר המפנטזות על הפיכתן לנשים מופקרות, ועד לחומרה המוסרית שנכפתה על מבקרים קבועים בכנסייה וההשפעה של עכבה מינית על התת-המודע. רגישותו של המשורר לנושאים כאלה נגעה לא רק בבחירת הנושאים שלו, אלא גם בהערכתו לשירים אחרים. במכתב משנת 1922 למבקר טודור ויאנו, נזכר יון בארבו שהתלהבותו של קאראג'אלה מרסטורניקה (Răsturnica), שניתן לקרוא אותה כמחווה גרוטסקית, אך מלאת חמלה לזונה מתה, עלתה בהרבה על שלו: בהגדרתו של בארבו, ראסטוניקה הייתה "הזוהמה הזו שסחטה דמעות מלוקי קאראג'אלה".
כתבים אחרים
עם Nevinovățiile viclene, טענה יואנה פרוולסקו, הפיק קאראג'אלה הצעיר יצירה "מעניינת יותר" משיריו, אך אופיו של הטקסט לא איפשר להגדיר "איזה חלק שייך לאיזה מחבר", והוויכוחים סביבו נחשבים "מגוחכים". פרוולסקו מציינת ששני הגיבורים, ראדו בן ה-15 וסנדה בת ה-13, מצליחים לגנוב רק "את הנשיקות הראשונות". הארוטיקה קיימת, אך, לפי אותו פרשנית, היא גם "מפוזרת, מפוקחת ברמת הרמיזות", וניתן להשוות לסגנון הרומנים המאוחרים יותר מאת. גילוי האהבה של הילדים בחופשת קיץ יוצר ניגוד לפרקים במערכת היחסים הבוגרת בין דוד ודודה. המחשבה הבסיסית על אובדן התמימות של האדם מוצגת גם על ידי שני המוטו של הספר. האחד הוא ציטוט מאת עמנואל קאנט, המציע שתמימות "קשה לשומרה וקלה לאבדה"; השני "פתגם ספרדי": "השטן יושב בצד ימין של הצלב".
בין הטקסטים האחרים של קאראג'אלה היו כמה כתבי יד של פרוזה שהובאו לתשומת לב ביקורתית בעיקר בשל שמותיהם, כפי שנרשמו על ידי קלינסקו: Isvodul vrajei ("קטלוג הכישוף"), Chipurile sulemenite ("הפנים המצוירות"), Balada căpitanului ("בלדת הקפטן"). טקסט יוצא דופן יותר שהותיר המשורר הוא דיוקן עצמי בפרוזה. היצירה משכה את תשומת ליבו של הסופר והיסטוריון האמנות על היותה "כנה מהסוג שאפשר רק לקוות לפגוש בהווה", ועל כך שהעמיד ניגוד לטקסטים האוטוביוגרפיים ה"מתנשאים" של מאטיי עצמו. הטקסט עובר מנושאים הקשורים להופעתו הפיזית של לוקה ("עיניים חסרות חיים", שיער "לא נעים וטיפש") לחולשה מוסרית שהודה בעצמו (השמחה להתעמת עם פגמים של אנשים אחרים, ה"פחדנות" שגורמת לו "להגיד" דברים שאני לא מתכוון אליהם" וכו').
דן גרונפלד
דן גרונפלד (נולד ב-7 בפברואר 1984) הוא כדורסלן עבר ישראלי-אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
ביוגרפיה
גרונפלד שיחק ארבע שנים במכללת סטנפורד. הוא לא נבחר בדראפט ועבר ב-2006 לשחק בגרמניה בקבוצת אולדנבורג, בה שיתף פעולה עם דיאור פישר ודורון פרקינס. לאחר עונה אחת עבר גרונפלד לקבוצה הספרדית גראנדה ששיחקה בליגה השנייה, ושיחק בה בעונת 2007/08. בסיום עונה זו שבה קלע בממוצע 14.7 נקודות למשחק עזב גרונפלד את הקבוצה ונבחן בקבוצת ה-NBA ניו יורק ניקס שהחליטה לא לצרפו לעונת המשחקים 2008/09. הוא חזר לליגה הספרדית השנייה וחתם בוואיאדוליד. בעונה הראשונה שלו עלה עם הקבוצה לליגה הבכירה בספרד, ליגת ה-ACB. בקיץ 2009 השתתף גרונפלד במשחקי המכביה ה-18 עם נבחרת ארצות הברית שזכתה במדליית הזהב. במשחק הגמר מול הנבחרת הישראלית קלע גרונפלד 25 נקודות. הוא שב לשחק עונה נוספת בוואיאדוליד וסיים עמה במקום ה-13 בליגה הבכירה.
לקראת עונת 2010/11 חתם בקבוצת בני השרון מליגת העל בישראל. מתוקף חוק השבות זכה גרונפלד לאזרחות ישראלית ולפיכך נחשב כשחקן מקומי ולא כשחקן זר, עובדה שעזרה לקבוצתו להתמודד עם החוק הרוסי שהונהג באותה עונה. בני השרון סיימה את העונה הסדירה במקום ה-4 וגרונפלד קבע ממוצעים של 13.7 נקודות ו-4.5 ריבאונדים למשחק. לאחר עונה זו חתם בקבוצת הפועל חולון יחד עם מאמנו מבני השרון, דן שמיר. בעקבות קשיים תקציביים לא הצליחה חולון להעביר את חוזהו של גרונפלד בבקרה התקציבית והוא לא שותף במשחקיה בליגה. בעקבות זאת עזב את חולון וחתם ב-2 בנובמבר 2011 על חוזה לשתי עונות בהפועל ירושלים. לקראת עונת 2013/2014 חתם בבני הרצליה ובתום עונה זו פרש ממשחק.
ראדזימין
ראדזימין (בפולנית: Radzymin) היא עיירה במחוז וולומין שבפרובינציית מזוביה בפולין, צפונית מזרחית לוורשה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ראדזימין הוקמה בידי האציל הפולני ראדזימינסקי במאה ה-15, וזמן לא רב לאחר הקמתה הוענקו לה זכויות עיר. עד סוף המאה ה-18 הייתה העיירה בבעלות משפחות אצולה פולניות, ובאמצע המאה ה-17 נפגעה קשות כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית. שריפות גדולות שפרצו בעיירה בשנים 1696 ו-1742 בלמו גם הן את התפתחותה.
יהודי ראדזימין
יהודים ישבו בעיירה מראשיתה, ונטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי. בתקופה הפרוסית גדל מספר יהודי העיירה, ובשנת 1897 מנו כ-60% מתושביה. במהלך המאה ה-19 החלה לפעול בעיירה שושלת האדמו"רים של חסידות ראדזימין.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,200 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים. בזמן האדמו"ר רבי יעקב מראדזימין כיהן הרב נפתלי הרצקא לוואזער (ליבזר) כמורה צדק בעיירה. ביתו נישאה לרב חשוב בשם רבי משה מלמד חסיד של רבי ישראל מסטלין (בנו של רב שמשון מלמד רבה של טרנובקה) ששימש תקופה קצרה כשוחט וחזן בעיירה. הוא נפטר בשנת 1912
בשואה
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, החלו אלו בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה ובשוד רכושם, תוך הטלת סכומי כופר על הקהילה, והוצאה להורג של 14 מנכבדיה. בדצמבר 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו נצטוו לענוד סרט זרוע, וממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה. בתחילת 1941 הובאו לגטו שבעיירה יהודים שגורשו מיישובי הסביבה וממערב פולין, והצפיפות והרעב בו גברו, תוך התפשטות מגיפות קטלניות. בנובמבר 1941 גודר הגטו.
באביב 1942 הובאו לגטו שבעיירה יהודים מטלושץ' ועיירות נוספות בסביבה, ומספר יושביו הגיע לכ-2,800 איש. ב-2 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים, וניסו לרכז את יהודיו. במהלך האקציה התנגדו לגרמנים יהודים רבים, ואלו נרצחו במקום. בעת זו הצליחו להימלט מהגטו ליערות הסביבה כ-200 יהודים. כ-70 יהודים שולחו למחנה עבודה ליד ורשה, בו חלקם הגדול נרצחו כעבור זמן מה.
למחרת, 3 באוקטובר 1942, שולחו אחרוני היהודים מהגטו שבעיירה בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה. אחר היהודים שנמלטו ליערות הסביבה ערכו הגרמנים מצוד, בסיוע פולנים מקומיים, ורק בודדים מתוכם הצליחו לשרוד.
אבן מנחם
אֶבֶן מְנַחֵם (בתעתיק לטיני: Even Menah̠em) הוא מושב ישראלי של תנועת המושבים בגליל המערבי, הממוקם 6 ק"מ צפונית למעלות-תרשיחא בגובה של כ־620 מטר מעל פני הים. אוכלוסיית היישוב מונה כ־300 נפשות. שייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
אבן מנחם הוקם בשנת 1960 על אדמות הכפרים הערביים הנטושים תרביחא, נבי רובין, סורוח ואיקרית, על ידי יוצאי ארצות צפון אפריקה. הכפר נקרא על שמו של ארתור מנחם הנטקה, אחד מראשי תנועת הציונות בגרמניה.
ליד אבן מנחם נמצא חניון הסרנים (חניון נו"י) על שם הסרנים ניר זהבי ו שנפלו במבצע שלכת, פשיטה ללבנון ב-9 ביוני 1978.
אנשי המושב מתפרנסים בעיקר מחקלאות מטעים נשירים: אפרסק, נקטרינה, שזיפים, תפוחים. כמו כן קיימים משקים לשיווק ביצים לתנובה. במושב קיימות בקתות אירוח פרטיות. בנוסף קיימים יקבי בוטיק, מכולת, שדות פטל ודובדבן לקטיף עצמי.
ארנסט קינג
ארנסט קינג (באנגלית: Ernest Joseph King; 23 בנובמבר 1878 – 25 ביוני 1956) היה מפקד צי ארצות הברית וראש המבצעים הימיים של הצי במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
קינג למד באקדמיה הימית של ארצות הברית בשנים 1897–1901. בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד שירת כצוער על הספינה "סן פרנסיסקו". לאחר סיום לימודיו שירת כקצין זוטר בספינת המפוי "איגל" ובאוניות הקרב "אילינוי", "אלבמה", "ניו המפשיר" ו"סינסינטי". ב-1914 השתתף בקרב על ורה קרוס כמפקד משחתת.
מלחמת העולם הראשונה ואחריה
ב-1919 מונה למפקד בית הספר הקדם ימי של הצי והכין עם עמיתיו תוכנית לשינוי דרכי האימונים בצי. רוב ההמלצות נתקבלו ויושמו.
בשנים 1922–1925 עבר קינג השתלמות בצוללות ופיקד על בסיס הצוללות "ניו לונדון" בקונטיקט.
בינואר 1927 החל קורס טיס אותו סיים במאי. הוא מונה למפקד נושאת המטוסים "רייט" ולאחר מכן למפקד בסיס האוויר של הצי בנורפוק (וירג'יניה). ב-20 ביוני 1930 מונה למפקד נושאת המטוסים לקסינגטון. ב-1932 למד במכללה ללוחמה ימית. ב-1933 -1936 עמד בראש המשרד לאווירונאוטיקה בדרגת אדמירל משנה. ב-1938 הועלה לדרגת תת אדמירל ומונה כראש להק האוויר של הצי.
מלחמת העולם השנייה
בפברואר 1941 התמנה למפקד השייטת האטלנטית והועלה לדרגת אדמירל.
ב-30 בדצמבר 1941 מונה למפקד העליון של הצי האמריקאי. ב-18 במאי 1942 מונה גם למפקד המבצעים הימיים והיה היחידי שנשא בו בזמן בשני תפקידים אלה. במלחמה היו לו חילוקי דעות עם הבריטים בנוגע לשיטת השיירות שהם הציעו.
ב-17 בנובמבר 1944 הועלה קינג לדרגת אדמירל צי (5 כוכבים).
לאחר המלחמה
ב-15 בדצמבר 1945 פרש מהשירות בצי. בשנים 1946–1949 שימש כנשיא האגודה ההיסטורית של הצי. ב-1950 נקרא שוב כדי לשמש יועץ למזכיר הצי. נפטר ב-26 ביוני 1956 ונקבר בבית הקברות של האקדמיה הימית של ארצות הברית באנפוליס.
הנצחה
חצי האי קינג בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ארנסט קינג, בשל סיועו להכנת מבצע קפיצה לגובה.
קאסידי פרימן
קאסידי פרימן (באנגלית: Cassidy Freeman; נולדה ב-22 באפריל 1982) היא שחקנית ומוזיקאית אמריקאית ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
פרימן נולדה בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית, לאב יהודי ולאם נוצרייה. הוריה הם עורכי הדין גלינה (לבית וגר) ולי פרימן, זוג פרקליטים ובעלי חווה חקלאית במונטנה. לה שני אחים גדולים: קריספין פרימן, מדבב; וקלארק פרימן, מוזיקאי.
סיימה בהצטיינות לימודי תיאטרון וספרדית במידלברי קולג'.
מוזיקה
קאסידי פרימן שרה ומנגנת בפסנתר בלהקת "The Real D'Coy". חבריה ללהקה הם אנדי מיטון ואחיה קלארק פרימן.
גבריאלה רוזנטל
גבריאלה רוזנטל (22 בספטמבר 1913, מינכן שבגרמניה - 31 במרץ 1975 בישראל) הייתה ציירת, קריקטוריסטית, מורה לאמנות, ומדריכת תיירים ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה למרגריטה וארווין רוזנטל התחילה לצייר בגיל צעיר, על פי דברי אביה, למעט מספר תקופות של ספק עצמי ביכולותיה האמנותיות, היא המשיכה לצייר גם על פי הזמנה וגם עבור עצמה. היא למדה אמנות בגרמניה ובפריז וב-1935 עלתה לישראל, והתגוררה בירושלים. רוזנטל ציירה קריקטורות שהופיעו בכל יום ששי ב"פלסטין פוסט" (כעת ג'רוזלם פוסט). רוזנטל גרה בשכונת אבו תור, התערבבה בבני כל העדות ציירה את דמויותיהם וכתבה סיפורים קצרים על ירושלים. היא כתבה ופרסמה בארבע שפות. האיורים שלה היו מלאי הומור, אהבת אדם ותבונה, גם העוקצניות שבהם לא העליבה איש. אמנותה הייתה בסגנון המאיירים הצרפתיים דומייה, וילהלם בוש וולטר טריר.
רוזנטל הייתה דוברת ערבית שוטפת וחלוצה בהוראת איור וציור מהטבע, בכפרים ערביים ודרוזים. זמן מה גרה בכפר דרוזי. רוזנטל כתבה כמה סיפורים קצרים על חוויותיה אלו.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, היא התגוררה בעכו, בדלית אל-כרמל, בבית אוליפנט ובנהריה. כדרכה התבוננה איירה ורשמה את מראה עיניה. רוזנטל גם לימדה קבוצות שונות.
פרטים על יצירותיה אפשר למצוא גם במרכז המידע לאמנות ישראלית.
בשנת 1975 הלכה לעולמה. בחודש מרץ 2011, הוצגה התערוכה "הלב פתוח והיד רושמת" שכללה איורים וציורים של רוזנטל, מאזור עכו והגליל המערבי במוזיאון "אוצרות בחומה".
על ספריה
היא ציירה את הפרקים ב'ספר בישול פולקלורי' של מולי בר דוד.
ב־1953 היא ציירה 'מגילת אסתר' צבעונית ומבדרת. כתובה בכתב סת"ם ספרדי, בהוצאת א.'. הרצפלדר המגילה נמצאת כיום בארכיון הציוני המרכזי.
ב-1982 יצא לאור ספר עם ציוריה וסיפוריה In and around Jerusalem with Gabriella Rosenthal
Gabriella Rosenthal, Es war einmal in Jerusalem. A very personal view, Zeichnugen, Drawings, Palestina/Israel 1938–1955
חיים אישיים
הייתה אמו של טוביה בן חורין, רב רפורמי. היא גרושתו של העיתונאי שלום בן חורין.
ממלכת טונדו
ממלכת טונדו (נקראת גם ממלכת לוזון) הייתה ממלכה פיליפנית (עיר-מדינה) קטנה ומבוצרת היטב בעידן הפרהקולוניאלי שנמצאה באזור שמכונה בימינו מפרץ מנילה. הממלכה היא הגוף המדיני הידוע העתיק ביותר שהתקיים בפיליפינים. הממלכה מוזכרת בין השאר גם בחיקוק צלחת הנחושת של הלגונה. בשיא עוצמתה ידוע שקיימה קשרים עם שושלת מינג ששלטה בסין באותו זמן והייתה שחקן מרכזי בתנועת המסחר באזור. בד בבד נחלשה הממלכה עם פלישתו של הסולטאן החמישי של ברוניי בולקיה והגיעה לסופה עם בואם של הספרדים. לאחר מכן כללו הספרדים את שטח הממלכה בעיר החדשה מנילה. כתוצאה מכך איבדה ממלכת טונדו את עצמאותה והפכה ללא יותר ממחוז במנילה.
היסטוריה
שחזור ההיסטוריה של ממלכת טונדו הוא בעייתי ולוקה בחסר עקב חוסר גדול ביותר של עדויות כתובות. למרות זאת מהתעודות המועטות הכתובות בלשונות הפיליפיניות (ובשפות נוספות) ובעיקר מכתביה ההיסטוריים של שושלת מינג. אפשר לשחזר לפחות חלקים מההיסטוריה של ממלכת טונדו. האזכור הראשון בהיסטוריה לממלכת טונדו מופיע בחיקוק צלחת הנחושת של הלגונה. שם מסופר על אדם בשם נאמוואראן אשר נוקה מחובו כלפי מנהיגה של טונדו.
עוד מוזכרים בחיקוק מספר שמות נסיכויות ומנהיגיהם. למרות זאת לא ברור מהחיקוק יחסיה של טונדו עם אותם נסיכויות ומעמדה. אך הסברה הרווחת בקרב החוקרים היא שלטונדו היה המעמד הגבוה ביותר.
הקשרים עם סין
האזכור השני וגם המשמעותי ביותר של ממלכת טונדו בא מכתבי ההיסטוריה של שושלת מינג. זהו גם האזכור הסיני הראשון בהיסטוריה של ממלכת טונדו ושל ממלכה פיליפינית בכלל. הכתובים עוסקים במתרחש ב-1373 לספירה עת הגעתו של שגריר מממלכת טונדו לחצרה של שושלת מינג. מהכתבים עולה ששליטי שושלת מינג והאצולה הסינית הסתכלה על ממלכת טונדו לא כעוד נסיכות שבטית אלא כממלכה מאורגנת וחזקה לכל דבר שראוי לקיים איתה מגעים וקשרי מסחר.
בקרב החוקרים ישנה תאוריה הגורסת כי קשרי מסחר ותרבות מוגבלים בין סין לדרום-מזרח אסיה היו קיימים עוד בימים פרהיסטוריים ובתחילת ימי קדם שבהם דרום-מזרח אסיה אוכלסה לראשונה אולם ראיות ממשיות לקיומם של מגעים כלשהם בין סין לאזור שמוכר כיום כפיליפינים מגיעים לראשונה רק בתקופות השושלות טאנג וסונג בצורת חיקוק צלחת הנחושת של הלגונה ובצורת קדרות (בעיקר שברי חרסינה) מאוחר הרבה יותר מאשר התאוריה מציעה.
מאוחר יותר כאשר שושלת מינג עלתה לשלטון החלו מתיישבים סינים להגר לאזור הפיליפינים. הם השתלבו היטב עם המקומיים והתחתנו איתם בנישואי תערובת. הדבר הוביל לבסוף ליצירת המראה הפיליפיני כפי שאנו מכירים אותו כיום.
קשרי סין-טונדו היו חשובים מספיק לסינים כדי לשמר אותם אפילו כאשר חוקקו את חוקי חאי ג'ין אשר אסרו על סין לקיים מסחר ימי. אולם לאחר הוצאת החוקים לפועל המסחר בין שתי המדינות התקיים במסווה של מחווה ובעיקר באמצעות רשת מסחר שהתנהלה בסודיות. כתוצאה מהגבלת קשרי המסחר של הסינים עם מדינות זרות הפכה טונדו למרכז להחלפת סחורות סיניות לכל אזור דרום-מזרח אסיה.
אולם השפעתו של המצב החדש במאה ה-16 חרג קצת אפילו מעבר לדרום-מזרח אסיה ונוכחותה החזקה של טונדו כשותפת המסחר המועדפת על סין הורגשה אפילו ביפן. ניתן לומר בוודאות שממלכת טונדו באותה תקופה הייתה מועמדת עדיפה בהרבה בעיני הסינים על יפן שכן לטונדו הסינים הרשו לפחות לסחור עימם פעם בשנתיים. הסוחרים היפנים לעומת זאת נאלצו להאבק קשה על מנת לסחור עם סין פעם בעשר שנים. עד כדי כך היה הקושי שלעיתים נאלצו הסוחרים היפנים לעסוק במסחר פיראטי על מנת להשיג את הסחורות הסיניות הנחשקות כמו משי וחרסינה.
כל הקושי העצום הזה במסחר עם סין הוביל את הסוחרים היפנים לפתוח נציגויות מקומיות בטונדו.
תחילת שקיעתה של טונדו
אושרה ומעמדה של טונדו בתחילת המאה ה-16 משכו את תשומת לבן של שכנותיה, ובמיוחד את סולטנות ברוניי, דבר שהוביל לתקיפתה מאוחר יותר. בשנת 1500 תקפה סולטנות ברוניי את ממלכת טונדו וייסדה בחלק מהשטח הכבוש עיר חדשה בשם סלורונג. סלורונג בתורה תהווה את הבסיס לעיר מנילה המודרנית. מנגד ממלכת טונדו הצליחה לשמר לפחות חלק מכוחה ושליטיה נסוגו לחלק אחר של נהר פסיג שם הצליחו לשמר את התואר לאקאנדולה.
סופה של ממלכת טונדו
בשנת 1570 הופיעו הספרדים הראשונים באזור האי סבו והקימו בו התיישבות. המושל הספרדי של ההתיישבות החדשה הגנרל מיגל לופס דה לגאספי חיפש עוד אזורים מתאימים להתיישבות באיים. בעקבות שמועה שהגיעה לאוזניו על ממלכה מוסלמית עשירה באי לוזון, הוא שלח שליח שיברר את אמיתותן של השמועות. השליח מרטין דה גויטי גילה שם סולטנות שמנהיגה היה ואסל של סולטנות ברוניי. שליט הסולטנות (וגם של ממלכת מנילה) באותה העת ראג'ה סולימאן סירב לדרישותיו של דה גויטי להיכנע ולמסור את השלטון לידי הספרדים. הסרוב נתן לדה גויטי את האמתלה לתקוף ולהביס את כוחותיו של סולימאן. לאחר הניצחון הכריז דה גויטי על האזור ובמיוחד על ממלכת מנילה כשטח ששייך למלך ספרד ולאחר מכן חזר על מנת לדווח על ניצחונו למושל לגאספי.
מאוחר יותר הופיע לגאספי עצמו עם כוח צבאי ספרדי מלא על מנת ליישם את הכרזתו של דה גויטי ולכבוש את האזור. כשהמקומיים שמעו שהספרדים עומדים להגיע הם נתקפו פחד שרפו את כל המבנים בממלכת מנילה וברחו (כולל סולימאן השליט) בהמוניהם לממלכת טונדו ולאזורים הסמוכים.
לגאספי וכוחותיו התיישבו באזור שהיה פעם מנילה, הקימו בו מבצר ושלחו הצעת הידברות וכינון קשרי ידידות לשליטה של ממלכת טונדו באותה העת ראג'ה לקנדולה שבתורו קיבל את ההצעה. דבר שמאוד לא מצא חן בעיני סולימאן ששהה בטונדו באותה עת. סולימאן ניסה לגייס תמיכה בטונדו, בפאמפאנגאן ופאנגאסינאן (נסיכויות פיליפיניות) על מנת לצאת למלחמה בספרדים אך לשווא.
כריסטין וורמות'
כריסטין אליזבת' וורמות' (באנגלית: Christine Elizabeth Wormuth; נולדה ב-19 באפריל 1969) היא פקידת ממשל אמריקאית, המכהנת כמזכירת הצבא של ארצות הברית, האישה הראשונה בתפקיד זה. טרם מינויה לתפקיד זה בידי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, שירתה כתת-מזכיר ההגנה לענייני מדיניות בין השנים 2014–2016.
ביוגרפיה
וורמות' נולדה בשכונה לה חויה שבדרום קליפורניה, השוכנת בצפון העיר סן דייגו. לאחר שגדלה בקולג' סטיישן שבטקסס, השלימה את לימודיה הגבוהים בוויליאמס קולג' שבמסצ'וסטס עם תואר ראשון במדע המדינה. לאחר מכן השלימה באוניברסיטת מרילנד לימודי תואר שני במדיניות ציבורית. וורמות' הצטרפה לשירות הציבורי הפדרלי כעמיתת ניהול נשיאותי (PMF) בשנת 1995. היא בילתה את שש השנים שלאחר מכן כעובדת מדינה במחלקת ההגנה של ארצות הברית. בהמשך עבדה כיועצת ממשלתית ואחר כך כעמיתה בכירה במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים.
לפני שהועמדה לתפקיד תת-מזכיר ההגנה לענייני מדיניות, הייתה וורמות' חברה במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית כעוזרת מיוחדת לנשיא ומנהלת בכירה לענייני מדיניות ביטחון לאומי ואסטרטגיה צבאית. בין השנים 2009–2010 הייתה עוזרת הסגן הראשית למזכיר ההגנה עבור ענייני הגנת המולדת. וורמות' הייתה כאמור מועמדת הנשיא ברק אובמה כתת-מזכיר ההגנה לענייני מדיניות. ב-19 ביוני 2014 אישר הסנאט של ארצות הברית בהצבעה קולית את מינויה לתפקיד. בתפקיד זה תרמה וורמות' לפעולות מלחמה בטרור ועסקה ביחסי הגנה עם האיחוד האירופי, עם מדינות אסיה ובפרט זה המזרח התיכון. עם סיום כהונתה במחלקת ההגנה מונתה וורמות' למנהלת המרכז למדיניות לביטחון בין-לאומי ולמדיניות הגנה של מכון ראנד.
בנובמבר 2020, לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית שהתקיימו באותו החודש, התמנתה וורמות' לחברה מתנדבת בסוכנות הסקירה של צוות המעבר הנשיאותי של הנשיא הנבחר ג'ו ביידן והתמקדה בחילופי השלטון במחלקת ההגנה.
ב-12 באפריל 2021, מינה הנשיא ביידן את וורמות' למזכירת הצבא ה-25 של ארצות הברית. היא האישה הראשונה המכהנת בתפקיד זה, אם כי לא המזכירה הראשונה בכוחות המזוינים שכן היו מספר מזכירות במחלקת חיל האוויר של ארצות הברית. מזכיר הצבא בממשל דונלד טראמפ, ראיין מקארתי, הביע תמיכה במועמדותה. ב-15 באפריל נשלחה מועמדותה אל הסנאט. ב-24 במאי עברה שימוע בפני ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט. יומיים לאחר מכן, אישרה מליאת הסנאט פה אחד את מועמדותה לתפקיד, אך מנהיג סיעת הרוב צ'אק שומר מניו יורק ביקש לבטל את תוקף האישור, שקיבל גושפנקא רשמית שעות אחדות לאחר מכן. שומר לא נימק את החלטתו לעשות כן. למחרת הוסרה אבן הנגף, והמועמדות אושרה מחדש ב-27 במאי, שוב פה אחד. היא הושבעה לתפקיד למחרת.
הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית
הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית הוא שמה של קואליציה שהתקיימה בשנים 1806-1807 והיו שותפות יריבותיה של הרפובליקה הצרפתית באירופה: בריטניה, רוסיה, פרוסיה, שוודיה וסקסוניה. הקואליציה ייצגה מאמץ נוסף מבין שורה של מאבקים כנגד צרפת שלאחר המהפכה הצרפתית וכנגד מנהיגה נפוליאון בונפרטה. הקואליציה היוותה המשך ישיר לקואליציה השלישית, שכן בריטניה ורוסיה כבר היו שרויות במצב מלחמה עם צרפת עוד מימי הקואליציה הקודמת.
הר אומיי
הר אוּמיי (סינית: 峨嵋山, פין-יין: Éméi Shān, מילולית "הר הגבה הנישאת") הוא הר במחוז סצ'ואן במערב סין, אחד מארבעת ההרים הקדושים לבודהיזם בסין. ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על ההר כאתר מורשת עולמית.
הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית
מלחמתה של הקואליציה הרביעית החלה עם הצטרפותה של פרוסיה לצד בריטניה ורוסיה. המלחמה הוכרעה במבצעי בזק של הצבא הצרפתי בראשותו של נפוליאון, כאשר הובס הצבא הפרוסי בקרב ינה-אאורשטדט והצבא הרוסי בקרבות אילאו ופרידלנד. חוזה טילזיט, שסיים את המלחמה ושם קץ לקואליציה הרביעית, מייצג בעיני רבים את שיא גדולתו של נפוליאון. השותפות לקואליציה, כמו שקרה לעיתים קרובות לאורך המלחמות הנפוליאוניות, התקשו לתאם את פעולותיהן, וכך הצליח נפוליאון באמצעות פעולה מהירה ונחרצת להתמודד ולגבור בנפרד על שני הצבאות של יריביו העיקריים ביבשת, הצבא הפרוסי והצבא הרוסי. הבריטים לא הגיעו לעימות צבאי ישיר עם צרפת במהלך המערכה, והשוודים מילאו תפקיד שולי.
הר אומיי
תיאור
הר אומיי שוכן כ-160 קילומטרים דרומית מערבית לצ'נגדו בירת סצ'ואן, ומהווה חלק מהגבול המערבי של מישור צ'נגדו. שטח ההר הכלול באתר המורשת העולמית הוא 154 קמ"ר, והוא מתנשא מבסיסו במישור, בגובה של 500 מטרים מעל פני הים, עד לגובה של 3,099 מטרים מעל פני הים. פסגתו הגבוהה ביותר, וָאנְפו (מילולית "עשרת אלפים בודהות"), צופה אל המישור מרום של 2,600 מטרים. לרכס ההר צורה קשתית הדומה לגבה, וזו העניקה לו את שמו ("הר הגבה הנישאת"). ההר ניחן בנופים מגוונים של גבעות, עמקים, קניונים עמוקים ופסגות נישאות. קרוב ל-90% מהשטח מכוסים צמחייה שאופייה משתנה בהתאם לגובה, מיערות עצים רחבי-עלים סובטרופייים ועד שיחים תת-אלפיניים בגבהים שמעל 2,800 מטרים. בשטח אותרו כ-3,200 מינים של צמחים, בהם כ-100 מינים אנדמיים. אחד הבולטים בהם הוא הדווידיה אינוולוקרטה, המכונה באנגלית "Dove tree" ("עץ היונה") או גם "Handkerchief Tree" (עץ הממחטה), בשל עלי החפה הלבנים והארוכים של פרחיו הדומים לכנפי יונה או לממחטה. הפאונה כוללת 2,300 מינים, ובהם פנדה אדומה, סרו סיני ( Capricornis sumatrensis), חתול זהוב אסייתי, מקוק טיבטי ו-Liocichla omeiensis, סוג של ציפור שיר הקרויה באנגלית על שם ההר "Emei Shan Liocichla". הקופים מהמין מקוק טיבטי התרגלו לכך שבני האדם מאכילים אותם, והם נעשו תוקפניים למדי כאשר תיירים אוכלים בקרבתם.
הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית
המהפכה הצרפתית
בשנת 1789 פרץ בצרפת מרד מהפכני, שבסופו בוצעה הפיכה והמלך לואי ה-16 הודח מתפקידו. במקום המשטר המלוכני, כונן בצרפת משטר רפובליקני בשלטון העם. מחשש להתפרצות רוח לאומית בכל רחבי אירופה אשר תדיח את בתי המלוכה משלטונם, החליטו מדינות אירופה להיאבק נגד השלטון החדש בצרפת.
הר אומיי
תיאור
האקלים משתנה במידה ניכרת בהתאם לגובה. הטמפרטורה השנתית הממוצעת נעה בין 17.2 °C באזור הסובטרופי ועד 3 °C באזור האלפיני. האזור מכוסה בעננות גבוהה, ולכן הלחות בו וכמות המשקעים היורדת עליו גבוהה. באזורים בגובה שמעל ל-2,000 השלג נשאר על פני האדמה כשישה חודשים בשנה.
הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית
עלייתו לשלטון של נפוליאון
למרות כישלונותיו של נפוליאון במזרח התיכון לא נתפס המסע ככישלון, ולאחר שחזר לפריז ב-1799 מונה נפוליאון למפקד הצבא. זמן קצר לאחר מכן השתתף בהפיכת 18 בברימר בה קיבל חלק מרכזי בשלטון ונסללה דרכו לשלטון-יחיד.
הר אומיי
היסטוריה
מבחינה גאולוגית הר אומיי הוא חלק מאזור נרחב יותר המכונה "משטח הבזלת הנרחב מתקופת הפרם של אומיישאן" (Permian Emeishan Large Igneous Province) או גם מדרגות אומיישאן, משטח בזלת נרחב (large igneous province) שנוצר על ידי סדרת התפרצויות געשיות שבהן נוצרו כמה שכבות של סלעי יסוד בתור הפרם לפני כ-260 מיליון שנים. הגורם להתפרצויות הוא פעילות מתמשכת של תימרת מעטפת. להתפרצויות אלו נלווה אירוע של הכחדה המונית והמדענים חלוקים בדעה האם התפרצויות אלו היו הגורם לכך.
הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית
עלייתו לשלטון של נפוליאון
מלבד כיבוש צפון-איטליה מידי האוסטרים (בשנית) בשנת 1800, ניצל נפוליאון את שנות שלטונו הראשונות לביסוס מעמדו בצרפת ולהחזרת היציבות למדינה. הוא ביצע מספר רפורמות במערכת החינוך, המשפט, הפיננסים ומערכות השלטון. רפורמות אלו היוו בסיס למערכות האזרחיות בצרפת לשנים רבות. בשנים אלו נוצר גם "קוד נפוליאון" שריכז את הזכויות של אזרחי המדינה.
הר אומיי
היסטוריה
מממצאים ארכאולוגיים עולה שהאדם ישב את ההר כבר לפני 10,000 שנים, אך ההר קיבל משמעות תרבותית מיוחדת עם הגעת הבודהיזם לאזור. הבודהיזם הגיע לראשונה לסין דרך דרך המשי במאה ה-1 לספירה. איכר שגידל צמחי מרפא בשם פּוּגונְג בנה את המקדש הבודהיסטי הראשון על "הפסגה המוזהבת"(הפסגה השנייה בגובהה בהר) בתקופה זו וכינה אותו "היכל פּוּגוָאנְג". במאה ה-3 התקבלה הדוקטרינה הבודהיסטית של הבודהיסאטווה סמנטבהדרה, הידוע במנדרינית תקנית בשם "פּוּשְׂייֵן" (普贤菩萨), כדוקטרינה השלטת בהר. במאה ה-4, בתקופת שושלת ג'ין, בנה נזיר בודהיסטי סיני בשם חְווֵיצְ'ה לרגלי רכס גְווָאנְשִׂין את "מקדש פּוּשְׂייֵן", מקדש הפעיל עד היום, אם כי כיום הוא קרוי "מקדש וָאנְנְייֵן". במאה ה-6 הפכה סין למרכז עולמי של הבודהיזם, ומחוז סצ'ואן הפך למרכז הזן בודהיזם הסיני, ונבנו בו למעלה ממאה מקדשים. באמצע המאה ה-10 שלח הקיסר טָאידְזו משושלת סונג (שלט 976-960) משלחת בודהיסטית בראשות המלומד גִ'ייֵה להודו. לאחר שגִ'ייֵה חזר לסין הוא התיישב בהר אומיי, עסק בתרגום הכתבים שהביא עמו מהינדית לסינית, והטיף את תורתו. גִ'ייֵה קיבל רשות ליצוק את דמותו של סמנטבהדרה בארד, פסל בגובה של 7 מטרים הנמצא עד היום במקדש "מקדש וָאנְנְייֵן". מאז ההר הפך להר קדוש במסורת סינית. קיסרים משושלות שונות ומלומדים נהגו להעניק תשורות למקדשים ולנזירים הנודעים שהתגוררו בהם, או לכתוב להם שירים המוצגים כיום במקדשים. השירים כתובים על קלף ומוצמדים לעמודים באולמות המקדש, או כהקדשות חקוקות באבן. קיימות הערכות כי במאה ה-15 חיו מעל ל-1,000 נזירים בודהיסטים על ההר, והיו בו מעל למאה מקדשים. תפילה, לימוד והעתקת הכתבים לא היו הפעילויות היחידות במקדשים. מקורות מהמאה ה-16 וה-17 מספרים על נוהג ללמוד אמנויות לחימה במנזרים שעל הר אומיי. סגנונות הלחימה שפותחו במנזרים על ההר נקראים "אומיי פאי וו-שו", זרם בוו-שו.
הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית
עלייתו לשלטון של נפוליאון
בשנת 1801 הגיע נפוליאון להסדר עם הכנסייה הקתולית והאפיפיור פיוס השביעי, שעמד בראשה. כחלק מהסדר זה הוכרה הקתוליות כדת המדינה, אולם מינוי אנשי הכמורה הושאר בידי נפוליאון. ב-2 בדצמבר 1804 הכתיר נפוליאון את עצמו כקיסר צרפת בברכת האפיפיור, כאשר במהלך הטקס הקפיד נפוליאון להניח את הכתר על ראשו בעצמו, כדי שלא ליצור מראית-עין של כפיפות לאפיפיור. ז'וזפין הוכתרה אז כאשת הקיסר. חצי שנה מאוחר יותר הוכתר נפוליאון במילאנו גם כמלך איטליה.
מלחמת הקואליציה השלישית
הקואליציה השלישית קמה בשנת 1805 וכללה את בריטניה, אוסטריה ורוסיה. הכוחות האוסטרים ספגו מפלות חמורות בקרב אולם ובקרב אוסטרליץ, ובעקבות כך חתמו בדצמבר אותה שנה על חוזה פרסבורג.
הר אומיי
היסטוריה
ב-1939 נתגלו בהר מאובנים של סוג חדש של דינוזאורים. סוג זה קיבל את השם אומייזאורוס על שם המקום בו נתגלה.
הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית
התהוות הקואליציה הרביעית
עם סיום מלחמת הקואליציה השלישית והניצחון בקרב אוסטרליץ, חיפש נפוליאון דרך להשכין שלום באירופה, ובעיקר עם שתי המעצמות העוינות לו, רוסיה ובריטניה. אולם, הסלמה ביחסיו עם פרוסיה גרמו לכך שבמקום הסכם שלום כלל-אירופאי הגיעה מלחמה נוספת.
הר אומיי
היסטוריה
מהפכת התרבות (1976-1966) חוללה שמות במנזרים הבודהיסטיים על ההר כשם שפגעה באתרים דתיים אחרים בסין. אחרי שהיא הסתיימה שוקמו מחדש חלק מהמקדשים וכיום פועלים על ההר 26 מקדשים. ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על הר אומיי ועל האזור הכולל את פסל בודהה הענק בלשאן כאתר מורשת עולמית אחד בשם "נופי הר אומיי והאזור הנופי של הבודהה הענק של לֶשָׁאן".
האתרים העיקריים
הר אומיי הוכרז כאתר מורשת עולמית בשל המורשת התרבותית הבודהיסטית וכן כאתר טבע שבו מגוון צמחייה נרחב. כיום כאמור פועלים בהר 26 מקדשים בודהיסטיים, כולם קשורים לפולחן סמנטבהדרה. מכיוון שהאגדה טוענת כי סמנטבהדרה עף אל ההר על גבי פיל לבן בעל שישה חטים, קיים בכל מקדש לפחות פסל אחד שלו. לעיתים לבד, לעיתים על גבי הפיל הלבן, ולעיתים יש פסלים של הפיל הלבן בלבד. להלן האתרים החשובים בהר:
הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית
ההסלמה בין צרפת לפרוסיה
לפני קרב אוסטרליץ, במטרה להפגין כח בפני אשתו, שלח פרידריך וילהלם השלישי את שר החוץ שלו האוגוויץ עם אולטימטום לנפוליאון, שדרש מצרפת להתנצל על פלישת קורפוס צרפתי לשטחי הנסיכות הפרוסית אנסבך בדרכו לקרב. אולם, האוגוויץ הגיע אל נפוליאון יומיים לאחר קרב אוסטרליץ, ולכן שינה את הודעתו לנפוליאון, ובמקום לאיים עליו בירך אותו על ניצחונו בקרב. נפוליאון ידע מה היה תוכנה של ההודעה המקורית שלשמה נשלח האוגוויץ, ולכן במקום לקבל את הברכות הוא השיב הודעה משפילה לפרוסיה, ובה הודיע שהנסיכויות אנסבך, קלווה, נוישאטל ווסל יעברו לשליטה צרפתית, וכפיצוי פרוסיה תקבל את הנובר מבריטניה.
אולם, כדי להגשים את מטרת השלום עם בריטניה נפוליאון היה מוכן להחזיר לה את הנובר, אותה הוא נתן. דבר זה העלה את יחסי שתי המדינות על שרטון.
נוסף על סוגיית הנובר, בפרוסיה הייתה עוד סיבה משמעותית לטינה כלפי נפוליאון. בעקבות מפלתה של האימפריה האוסטרית במלחמת הקואליציה השלישית, היא איבדה את אחיזתה הכוחנית במרכז אירופה. כיוון שכך, המאבק ההיסטורי בין פרוסיה לאוסטריה בנוגע לאיחוד העמים העמים הגרמאניים תחת דגל אחד יכול היה להיות מוכרע סופית לטובת הפרוסים, במיוחד לאור העובדה שאוסטריה ויתרה רשמית על השאיפה הזו, כאשר הקיסר האוסטרי ויתר על תואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806. אולם, במקום לאפשר לפרוסים לאחד את כל המדינות הגרמניות הקטנות, נפוליאון הקים את קונפדרציית הריין, איחוד של 16 מדינות גרמניות שהייתה מדינה גרורה צרפתית, וכך לא התאפשרו שאיפותיה הלאומיות של פרוסיה. יתר על כן, הוצב חיל מצב צרפתי בשטח הקונפדרציה, דבר שהיווה סכנה מיידית על גבולות פרוסיה.
לבסוף, עוד גורם בהרעת היחסים בין שתי המדינות היה אופיו החלש של הקיסר הפרוסי. אשתו, לואיזה, שהייתה בעלת אופי חזק הרבה יותר ממנו, לחצה עליו לצאת למלחמה כנגד נפוליאון על מנת להפגין בפני העולם את כוחו של הצבא הפרוסי.
גם נפוליאון היה מעוניין במלחמה מסיבות שלו, שהיו בעיקרן מגולמניות. לכן הוא נקט במדיניות כה אגרסיבית ומשפילה כלפי פרוסיה, במטרה להביא אותה להכרזת מלחמה בסופו של דבר.
הכרזת המלחמה
באוגוסט 1806, לאחר שמונה חודשי שלום בלבד, ובעקבות ההסלמה ההדדית בין הצדדים, הכריז פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה מלחמה על צרפת. בכך הצטרפה פרוסיה לרוסיה ולבריטניה, שכבר היו שרויות במלחמה עם צרפת. בעקבות ההכרזה של פרוסיה, הכריזו מדינות נוספות מלחמה על צרפת, ובהן שוודיה, פורטוגל ונסיכות סקסוניה. בכך פרצה מלחמת הקואליציה הרביעית.
המערכה נגד הפרוסים
נפוליאון אסף את כוחותיו ויצא לקראת עימות ישיר עם הפרוסים. בשל חוסר הבנה בצד הפרוסי באשר למיקומם של הכוחות הצרפתיים, נשלח רק חלקו המשני של הכוח להתעמת עם עיקר הצבא הצרפתי בראשות נפוליאון, ואילו רוב הכוח הפרוסי נתקל בכוחות משנה צרפתיים בראשותו של דאבו. לאחר שנפוליאון זכה בניצחון קל והשמיד את הכוח שנתקל בו, הוא חזר לאחור וגילה שעיקר הצבא הפרוסי הושמד בידי דאבו למרות חסרונו המספרי הגדול.
צווי ברלין
ב-24 באוקטובר 1806 עלה נפוליאון לקברו של פרידריך הגדול, אותו העריץ כגנרל וכתאורטיקן צבאי. עם זאת, נפוליאון לקח את חרבו כשלל מלחמה.
ב-27 באוקטובר 1806 נכנס הצבא הצרפתי לברלין, הבירה השנייה שכבש נפוליאון במהלך מלחמותיו. בהכרה שדאבו היה זה שהביס את עיקר הצבא הפרוסי באאורשטדט, נפוליאון נתן לו להיכנס בראש הצבא לברלין.
ב-21 בנובמבר נפוליאון פרסם את צווי ברלין, שעיקר מטרתם היה חרם כלכלי על בריטניה. בצווים פורסם שעל בריטניה צריך לחול הסגר יבשתי, ועל כל נמלי אירופה להיות סגורים בפני סחורה בריטית. בעקבות זאת, הכריזה בריטניה על מצור ימי על צרפת.
המערכה נגד הרוסים
כיוון שהקיסר הפרוסי סירב להיכנע לנפוליאון וברח לקניגסברג שבמזרח בתקווה לסיוע מהצבא הרוסי, ולאור השמועות על הרפורמות וההיבנות מחדש של הצבא האוסטרי, נפוליאון חידש את מסע המלחמה שלו כנגד לרוסיה, כדי למנוע ממנה לחבור למדינות עוינות נוספות.
הצבא הצרפתי התחיל לנוע מזרחה לעבר רוסיה, באזור שהיה פולין לפני שחולק בין המעצמות המזרח האירופאיות. בנובמבר 1806 כבש הצבא את ורשה, בתמיכת האוכלוסייה המקומית. כיוון שהצבא הצרפתי היה תשוש לא נמשכה התנועה מזרחה לעבר רוסיה עד לסוף ינואר, אז התחדשה התנועה לעבר רוסיה.
ב-8 בפברואר 1807 נפגשו צבאות רוסיה וצרפת בקרב אילאו. הקרב, שהתחולל באמצע סופת שלגים, היה הראשון בו נפוליאון לא הכריע את האויב בצורה חד משמעית. למעשה, הצרפתים היו על סף הפסד לולא נסיגה מוקדמת של הרוסים. שני הצבאות נסוגו לבסוף לחניית חורף.
סיום המלחמה וחוזה טילזיט
עם קבלת הידיעות על תבוסת צבאו, הורה אלכסנדר הראשון לנסיך דמיטרי לובאנוב-רוסטובסקי להגיע אל המחנה הצרפתי כדי לפתוח בשיחות שלום בין הצדדים. מלבד הנציג הרוסי הגיע אל מחנה נפוליאון גם נציג פרוסיה, גנרל קלקרייט, עם מטרה זהה לזו של לובאנוב, אך נפוליאון סירב בתוקף לשליח הפרוסי בטענה הפשוטה כי הברית היחידה בה הוא מעוניין היא ברית עם הצאר הרוסי. נפוליאון פתח במשא ומתן עם הצאר הרוסי וגילה נדיבות כלפי הרוסים המפסידים, שנותרו עדיין רבי-עוצמה, בתקווה למשוך אותם לצדו. בסעיפים הסודיים של ההסכם התחייבו רוסיה וצרפת להגנה הדדית, ורוסיה הסכימה להצטרף למערכת היבשתית, החרם שהטיל נפוליאון על הסחר הבריטי עם יבשת אירופה.