cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמק הפו
צורתו כשל משולש באורך של 650 ק"מ ממזרח למערב, התחום בהרי האלפים מצפון, הרי האפנינים מדרום והים האדריאטי ממזרח. במרכזו של העמק זורם נהר הפו ממערב למזרח, והוא שהעניק לעמק את שמו. בהקשר הפוליטי מקובל לעיתים להשתמש גם בכינוי "פדניה" (Padania) לתיאור שטחו של העמק ומורדות ההרים המקיפים אותו. עמק הפו משתרע על פני שטח של כ-46,000 קמ"ר, אם כי הגדרת שטחו המדויקת משתנה בהתאם לגוף המגדיר אותה. "רשות אגן נהר הפו" (Autorità di bacino del fiume Po), שהוקמה בשנת 1989 על מנת לפקח על שימושי המים בעמק, כוללת בשטחו גם את יובליו בצפון איטליה, באזור האלפים. הגדרת ארגון האו"ם לאיכות הסביבה כוללת את היובלים בהרי האלפים והאפנינים, אולם אינה כוללת את שפך נהר הפו אל הים האדריאטי באזור ונטו. ככלל, העמק משתרע בשטחם של המחוזות פיימונטה, לומברדיה, אמיליה, ונטו וליגוריה, וכן בשטחם של קנטון טיצ'ינו והאזור הדובר איטלקית בקנטון גראובינדן שבשווייץ. עוד מקובל לכלול בעמק את מישור ונטו-פריולי (Pianura veneto-friulana) השוכן צפונית-מזרחית לו, ואשר אינו קשור לנהר הפו. עמק הפו הוא אחד האזורים המתועשים והמאוכלסים באיטליה ובאירופה כולה, ומספר תושביו מוערך בכ-20 מיליון.
גאולוגיה
עמק נהר הפו מהווה, יחד עם הים האדריאטי, את מקום מפגשם של שני לוחות טקטוניים יבשתיים - הלוח האפריקאי מדרום והלוח האירו-אסיאתי מצפון. לפני כ-5 מיליון שנים היה העמק מפרץ של הים האדריאטי, אך בתהליך מתמיד של השקעת שפכים ומשקעי אדמה שהובלו על ידי נהר הפו מהרי האלפים והאפנינים אל שפך הנהר, התרחב העמק מזרחה לעבר הים האדריאטי. החל משנות ה-50 של המאה ה-20 פחתו משקעי האדמה והאפר בים האדריאטי בשל בניית תעלות מי ים עמוקות באזור ונציה, אך תהליך בנייתה של דלתת הנהר ממשיך גם כיום.
גאוגרפיה
עמק הפו כולל שני סוגי טופוגרפיה: במרכז העמק - "המישור נמוך" (la bassa pianura), ולרגלי ההרים - "המישור הגבוה" (l'alta pianura). מקור המושגים בקו הרוחב הגאוגרפי ולא בגובה הטופוגרפי, אם כי המישור הגבוה אכן גבוה מהנמוך גם מבחינה טופוגרפית. נהר הפו עצמו, אשר שימש בעבר להשקיית השדות בעמק, ולשתייה לתושביו, מזוהם כיום על ידי שפכים ודשנים, ועל כן תושבי הסביבה נאלצים לסמוך על מערכות השקיה נפרדות המבוססות על מי תהום הנשאבים מבארות ברחבי העמק.
אקלים
אקלים העמק ממוזג בחלקו וסובטרופי-לח בחלקו האחר. החורף קר ולח, ולעיתים פוקדת קרה את העמק. בעבר היה העמק מכוסה שלג בחורפים, אולם בשנים האחרונות בשל התחממות כדור הארץ, שוב אינו מושלג. חודשי הקיץ חמים ולחים, אולם לעיתים פוקדות את העמק סופות רעמים וברד בחודשים אלה. תופעה שכיחה בעמק היא ערפל הנוצר בשל הלחות הגבוהה השוררת בעמק המוקף בהרים כמעט מכל צדדיו. מאז שנות השישים נוסף לערפל גם הערפיח (עירוב של ערפל וזיהום אוויר), הנובע מהתיעוש המסיבי ומצפיפות האוכלוסייה בעמק.
עקב שינויי האקלים ומיעוט גשמים, דווח ביוני 2022 על בצורת באזור, מים מועטים לגידולים החקלאיים וקצוב צריכת המים לתושבים.
היסטוריה
המתיישבים הראשונים הידועים בעמק הפו היו הליגורים (שבט פרה-הינדו אירופאי). לאחר מכן התיישבו בעמק האומברים שהגיעו ממרכז איטליה. במהלך המאה השביעית לפנה"ס נכבש העמק על ידי האטרוסקים אשר הקימו בו מספר ערים, ובהן פארמה, רוונה ובולוניה. במהלך המאה החמישית לפנה"ס הגיעו אל העמק שבטים קלטים שחצו את האלפים והתיישבו ברחביו למעט באזור ונטו. בין היישובים שנוסדו על ידי הקלטים הייתה העיר ברגמו. העמק חולק בין השבטים הקלטים - הבואואי התגוררו באזור בולניה והטאוריני התגוררו באזור טורינו. שבטים אלה תקפו את העיר רומא בשנת 390 לפנה"ס. לימים כבשו הרומאים את העמק ובשנת 196 לפנה"ס שלטו שליטה מוחלטת בכולו. הרומאים בנו ערים רבות באזור, סללו את הויה אמיליה בדרומו, ויוליוס קיסר העניק אזרחות רומית לתושבי הערים בעמק. בין השנים 286–403 שמשה מילאנו כבירת האימפריה הרומית המערבית. לאחר מכן עברה הבירה לרוונה עד נפילתה של האימפריה. שבטים גרמניים אשר חצו את האלפים כבשו את העמק, הוא נכבש על ידי אודואקר ההוני ולאחריו על ידי תאודוריק הגדול מלך האוסטרוגותים במאה החמישית.
המלחמה הגותית ומגפת יוסטיניאנוס במחצית המאה ה-6, הביאו למותם של מרבית תושבי העמק. יתר תושבי העמק ברחו להרים, ולערי העמק השוממות פלשו הלומברדים - שבט גרמאני לוחם, אשר העניק את שמו לאזור לומברדיה. הלומברדים חילקו את העמק לשתי דוכסויות - טורינו במערב ופריולי במזרח. בירתם שכנה בתחילה בוורונה אולם בהמשך הועברה לפאביה. עיר נוספת בעלת חשיבות הייתה מונצה (שעלתה בחשיבותה באותה עת על מילאנו ההרוסה). במהלך תקופת שלטונם של הלומברדים בעמק, הם קבלו על עצמם את הנצרות. בשנת 774 כבש קרל הגדול את ממלכת הלומברדים והעמק היה לחלק מהאימפריה הקרולינגית. לאחר פירוקה של האימפריה שלט באזור אוטו הראשון מסקסוניה, והעמק הפך בשנת 962 לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה. בתקופה זו החלה עלייתה של הרפובליקה של ונציה באזור ונטו, ומילאנו שבה להיות העיר החזקה בעמק הפו (אף שנבזזה ונהרסה בשנת 1162). מילאנו עמדה בראש הליגה הלומברדית והביסה את קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרידריך ברברוסה בקרב לניאנו בשנת 1176. בשלהי ימי הביניים, עם עליית כוחה של ונציה, היא השתלטה על מרכז העמק, ומילאנו נותרה לשלוט בחלקו המערבי.
בשלהי המאה ה-15 החלו המלחמות האיטלקיות - מאבק בין צרפת וספרד על השליטה באיטליה. בתקופה זו נערכו קרבות רבים ברחבי איטליה ועמק הפו עבר מיד ליד. ונציה שמרה על נטרליות, אולם אפילו שווייץ פלשה לצפון העמק וכבשה את אזור קנטון טיצ'ינו המהווה עד היום חלק משווייץ. עם ניצחונו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על פרנסואה הראשון, מלך צרפת בקרב פאביה בשנת 1525, תמו המאבקים בין שתי המעצמות, והעמק נשלט על ידי ספרד אשר הנהיגה קונטרה-רפורמציה ואסרה על הפרוטסטנטיות בעמק. במהלך מלחמת הירושה הספרדית עברה השליטה במילאנו מספרד לאוסטריה. נפוליאון בונפרטה כבש את העמק בשנת 1796, ושוב ב-1800 בקרב מרנגו, והפך את העמק לחלק מממלכת איטליה הנפוליאונית. לאחר תבוסת נפוליאון שבו האוסטרים לשלוט בעמק, אולם הפעם התנגדו תושבי העמק לשליטה זו, בעיקר בהנהגתה של שושלת סבויה מפיימונטה. בשנת 1848 החל המאבק לאיחוד איטליה ו-1858 נכבשה לומברדיה על ידי הצבא הפיידמונטזי. בשנת 1866 הצטרפה ונטו לאיטליה בעקבות תבוסת אוסטריה בידי הפרוסים. בתחילת שלטונה של איטליה בעמק סבלו תושביו מעוני רב אשר הביא להגירה המונית לארצות הברית, אולם בשלהי המאה ה-19 החל תיעוש גובר של העמק בשל שפע המים שבו וכוח האדם הזול.
העמק כמעט ולא נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה. גרמניה הנאצית עשתה שימוש רב בתעשייה הענפה שבו, והאזורים המתועשים הופצצו על ידי חילות האוויר של בעלות הברית. ב-25 באפריל 1945 פרצה באזור מרידה כנגד הכוחות הגרמנים (הנסוגים ממילא בפני בעלות הברית). מרידה זו הביאה לנסיגה מואצת של הגרמנים, והערים מילאנו וטורינו שוחררו על ידי תושביהן קודם להגעת צבאות בעלות הברית אליהן. לאחר תום מלחמת העולם פרחה התעשייה בעמק. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו להשמע בעמק ובצפון איטליה בכלל דעותיה של מפלגת הליגה הצפונית (Lega Nord) הקוראת למתן אוטונומיה לעמק הפו - אותו היא מכנה בשם פדניה (Padania) - או לפרישתו המוחלטת של האזור מאיטליה.
היפרדות שליה
היפרדות שליה (באנגלית: Placental abruption) הוא סיבוך הריון שבו מעטפת השליה נפרדת מן הרחם לפני יציאת העובר לאוויר העולם.
זוהי אחת הסיבות השכיחות ביותר לדימום בשליש האחרון של מהלך ההיריון. שכיחות היפרדות השליה היא כ-1% מסך ההריונות, וסיבוך זה גורם לתמותת עוברים שבין 20% ל-40%, כתלות ברמת ההיפרדות. היפרדות שליה מהווה גם סיכון לאם ולא רק לעובר. קצב לב העובר יכול להוות סמן למידת חומרת ההיפרדות.
תסמינים קליניים
ניתן לחלק את התסמינים הקליניים ל-4 דרגות:
פתופיזיולוגיה
אירועים כגון טראומה, יתר לחץ דם, או בעיות קרישה וקואגולפתיות שונות, יכולות להביא להיפרדות של סיסי השליה מהסגמנט הרחמי הרלוונטי, תהליך אשר גורם לדימום לתוך הדצידואה. התהליך מביא להיפרדות נוספת ומכאן להמשך הדימום. בכ-80% מן המקרים הדימום יהיה וגינלי, אולם ביתר המקרים הדימום ייוותר ברחם (וייקרא היפרדות שליה פנימית- concealed form).
קיימים מספר מכניזמים המביאים להיפרדות השליה. מכניזם אחד כולל פגיעה וסקולרית (בכלי הדם) מקומית, המביא לקרע כלי הדם המקומיים בשליה, לדימום לתוך שכבת הדצידואה, וליצירה של המטומה. ההמטומה מביאה להיפרדות של רקמה נוספת ולדימום נוסף וכן הלאה. מכניזם נוסף הוא עלייה חדה בלחץ הדם הוורידי ברחם, המביא לשינויים בוורידי השליה ולגודש בהם, ומכאן להיפרדות השליה. גורמים המביאים לפגיעה בכלי הדם וידועים כמקושרים להיפרדות שליה, כוללים רעלת היריון, יתר לחץ דם כרוני, סוכרת, אי ספיקת כליות כרונית, עישון סיגריות ושימוש בקוקאין. גורמים המביאים להתרחבות כלי הדם הוורידיים וגודש כלי דם, כוללים למשל הימצאות במצב של שוק. סיבות מכניות המביאות להיפרדות שליה הן נדירות יחסית (1-5% מהמקרים). הן כוללות טראומה בטנית, או גורמים המביאים ללחץ על הרחם, כמו פקיעת מים מוקדמת, לידת תאום ראשון או חבל טבור קצר. סיבות נוספות כוללות היווצרות קרישי דם בשליה.
כאשר הדימום נותר פנימי (בכ-20% מהמקרים), הסיכוי להיפרדות שליה מלאה גבוה יותר.
גורמי סיכון
ניתן להוריד את הסיכון להיפרדות שליה על ידי שמירה על תזונה נכונה, נטילת חומצה פולית ושמירה על לחץ הדם במהלך ההיריון.
טיפול
יש לחשוד בהיפרדות שליה כאשר אישה הרה מתלוננת על כאבי בטן ממוקמים שהחלו באופן פתאומי, וכן על דימום וגינלי. יש לערוך אולטראסאונד כדי לשלול סיבות אחרות לדימום הווגינלי (כמו למשל, שליית פתח). במידה והאם היא בעלת סוג דם RH שלילי, יש לתת לה זריקת אנטי-D.
הטיפול הרפואי תלוי במידת כמות הדם שאבדה ובמצב העובר. במידה והעובר בן פחות מ-36 שבועות, ואינו מראה מצוקה עוברית, וכן במידה ואין לאם תסמינים קליניים, אזי יש לעקוב אחר ההיריון עד להגעת העובר לבשלות. יש ליילד את העובר במצבים בהם העובר בשל ללידה, או במצבים בהם העובר או האם נמצאים במצוקה. יש לתת מנות דם במקרה הצורך. לידה וגינלית מועדפת במקרים כאלו על פני לידה בניתוח קיסרי, אלא אם ישנה מצוקה עוברית. אין לעשות ניתוח קיסרי במצב של קרישה תוך כלית מפושטת. נשים שילדו במצב של היפרדות שליה, צריכות להיות מנוטרות למשך 7 ימים (כדי שלא יפתחו דימום במהלך משכב הלידה, post partum hemorrhage).
אפליה מעמדית
אפליה אינה מעשה יחיד אלא תוצאה של תהליך הנפרס על פני מעשים רבים. ממצא המעיד על כך שמעסיק אינו מפלה בשכירת עובדים אינו מעיד בהכרח על כך שהוא אינו מפלה בקידומם, ולהפך. לא פעם אפליה אינה מופיעה בתצורה של אמירה בוטה מהסוג של "לא נעסיקך משום שאת אישה"; אפליה נשזרת בתוך המבנה הארגוני המורכב אשר נפשות רבות לוקחות בו חלק, והחלטות רבות נשזרות זו בזו כדי לייצר את האפקט המפלה.
המונח אפליה מעמדית יכול להתייחס לדעות הקדומות האישיות נגד המעמדות הנמוכים, כמו גם לאפליה מעמדית מצד מוסדות, כפי שמונח הגזענות יכול להתייחס גם לדעות קדומות אישיות או גם לגזענות מצד מוסדות.
המונח הוא מונח במדעי החברה, והוא אחד מכמה סוגי אפליה שונים. אפליה מעמדית מתבטאת בהבדלים ביחס של בעלי עוצמה לקבוצות חברתיות בעלות סטטוס חברתי שונה. הבידול מעניק לקבוצה, קטגוריה או פרט מסוימים יתרונות או חסרונות יחסיים ללא הצדקה עניינית.
לפי קרל מרקס היחסים המעמדיים שהתקיימו מבוססים על ניגוד אינטרסים בין המנצלים והמנוצלים וקונפליקט זה הוא הכוח המניע בהיסטוריה. על-פי הגישה הזו תתקיים אפליה מעמדית: מערכות חברתיות שונות כמו רשויות המס והרווחה משמשות לשימור המבנה החברתי הבלתי-צודק הקיים בחברה, למשל, על ידי הקלת נטל המס על המעמד השליט והכבדתו על מעמד הפועלים. הגישה המרקסיסטית גורסת שמוסדות תקשורת ההמונים משרתים את הערכים, האידאולוגיה והאינטרסים של המעמד השליט שכן מעמד זה הוא לרוב הבעלים של מוסדות תקשורת. באופן זה תורמים אמצעי התקשורת לשימור אפליה מעמדית.
אפליה על רקע עדתי
בין הגורמים הקובעים להשגת מעמד בחברה המערבית, מובחן המוצא האתני (הדתי, הלשוני, הלאומי, הגזעי) כגורם חשוב. שיוכו העדתי של אדם יכול להשפיע באופן ישיר (כמנגנוני אפליה) ובאופן עקיף (כחלק ממארג מאפיינים אחרים של האדם). את הגורמים לאי-שוויון עדתי בקביעת מעמד של אדם ניתן לחלק לשתי קטגוריות עיקריות. האחד הוא אי-שוויון במשאבים להשגת מעמד, כמו יכולות סוציו-אקונומיות, מין, משכל והשכלה ומקום מגורים. השני הוא אי-שוויון עדתי בהמרות של משאבים להשגת מעמד. כך, למשל, בן לעדה בעלת מעמד נמוך בחברה, לעיתים רבות יותר מבן לעדה בעלת מעמד גבוה, יעדיף לצאת בגיל צעיר לשוק העבודה בשל מחסור באמצעים אישיים ומשפחתיים להשקיע בבניית קריירה ארוכת-טווח.
אפליה מעמדית על רקע מגדרי
אפליה על רקע מין (מגדר) באה לידי ביטוי בשוני בקידום והעדפה של גברים על פני נשים במגזר הפרטי והציבורי, למשל שוני במתן הזדמנויות שווה והבחנה בין עובדים/ות או מועמדים/ות לעבודה, שאינה מתבססת על שיקולים רלוונטיים לאופיו ומהותו של התפקיד, אלא על פי מינו/ה בלבד. לאור זאת בשנת 1988 נחקק "חוק שוויון הזדמנויות בחברה" וקבע נורמה חקיקתית ברורה של איסור אפליה בכל שלב בעבודה, החל ממודעות דרושים וכלה בזכויות הנוסעות מפיטורין.
אפליה מעמדית על רקע דתי
אפליה מסוג זה מתבטאת בהבחנה בין פרט או קבוצה בעקבות אמונתם הדתית, לרוב כאשר מאמיני דתות שונות (או זרמים בהן) מטופלים באופן לא שווה. אפליה מעמדית דתית מתייחסת גם לעמדות שליליות, דעות קדומות, עוינות, שנאה, פחד או אי-סובלנות כלפי איש המאמין בדת שונה או איש השונה בדעותיו הדתיות מקבוצה אחרת.
אפליה על רקע דת היא הבחנה בין עובדים/ות או דורשי/ות עבודה על רקע דתם/ן. היא באה לידי ביטוי בהחלטה על העסקה או אי העסקה של עובד/ת וכן בפיטוריו/יה על רקע דתו/ה.
ליליינטל בי-פלאן
ליליינטל בי-פלאן (שם במקור: Großer Doppeldecker) היה כלי טיס בתצורת דאון דו-כנפי למטרת גלישה אווירית שפותח על ידי המהנדס הגרמני אוטו ליליינטל בשנת 1895.
מבנה
הסיפון התחתון של "ליליינטל בי-פלאן" הוא בגודל זהה לזה ששימש בליליינטל נורמל-זגל-אפראט החד-כנפי של ליליינטל. הסיפון העליון אינו, כמו התחתון, מתקפל לחלוטין, אלא מתקפל באמצע, כך הרחפן מצטמצם בקלות לרוחב הניתן להעברה של קצת יותר משני מטרים.
הסיפון העליון שינה גם את התכונות המכניות לטיסה בהשוואה למטוס החד-כנפי. המרכז האווירודינמי תוכנן גבוה יותר ולכן הגביר את יציבות הטיסה, אך הפחית את סמכות השליטה לרוחב. המטרה של ליליינטל הייתה בסופו של דבר להשתמש ברוחות חזקות יותר כדי להשיג טיסות גלישה ארוכות.
הדאון היה יציב בשיפוע וגלגול וניתן היה להטיס אותו בבטחה בגובה בינוני באוויר חלק.
זואי סטארק
תרזה סראנו (באנגלית: Theresa Serrano; נולדה ב-27 בינואר 1994) הידועה יותר בשם הבמה שלה, זואי סטארק היא מתאבקת אמריקאי, המופיעה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT.
תחילת הקריירה (2013–2020)
ב-8 ביוני 2013, סראנו ערכה את קרב הבכורה שלה בקריירה עבור ארגון ההיאבקות Vendetta Pro Wrestling, שבסופו היא הפסיד להדסון אנווי. ב-16 בנובמבר של אותה השנה, היא החלה להופיע תחת שם הבמה לייסי ליין ואף ניצחה בקרב את לארי בוטאבי. במהלך אותה התקופה, היא זכתה באליפות אולטרה X של NWA UCW-Zero. היא החזיקה בתואר זה עד ל-25 בינואר 2014. ב-22 במרץ 2014, היא ערכה את הקרב האחרון שלה. לאחר היעדרות ממושכת, היא שבה להתאבק ב-16 באוגוסט 2018 בקרב מול ת'אנדר רוזה, שהסתיים ללא הכרעה. ב-23 במאי 2019, היא הופיעה תחת שם הבמה סראנו והתמודדה מול אלכס גרסיה בקרב שבו היא יצאה עם ידה על העליונה. ב-29 בספטמבר 2019, היא זכתה באליפות הנשים של FSW לאחר שגברה על טאיה ואלקירי. לעומת זאת, היא הפסידה את חגורת אליפות זו למזראטי ב-20 בנובמבר 2020.
WWE (2020–היום)
ב-20 בינואר 2021, דווח שסראנו חתמה על חוזה בארגון ה-WWE. ב-29 בינואר בפרק של התוכנית 205 לייב, סראנו, עתה תחת שם הבמה זואי סטארק, ערכה את קרב הבכורה שלה בארגון, כשהצטוותה לשורותיה של מרינה שפיר במסגרת טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס במהדורה הנשית הראשונה בתולדות הארגון. בקרב זה, השתיים הפסידו לאמבר מון ושוטצי בלאקהארט והודחו כבר בסיבוב הראשון. ב-17 בפברואר בפרק של התוכנית NXT, היא רשמה את קרב הבכורה שלה עבור המותג, שבסופו גברה על ולנטינה פרוז. שבוע לאחר מכן בתוכנית, היא הפסידה לאלופת הנשים של NXT, איאו שיראי בקרב שאינו היה על חגורת האליפות של האחרונה. לאחר הקרב, שיראי הביעה כבוד כלפי סטארק. במופע המקדים ללילה הראשון של האירוע NXT TakeOver: Stand & Deliver, שנערך ב-7 באפריל, סטארק רשמה ניצחון מפתיע על טוני סטורם. בפרק הספיישל המסיבה האמריקאית הגדולה, שנערך ב-6 ביולי, סטארק ואיאו שיראי ניצחו את The Way (קנדיס לאריי ואינדי הארטוול) וכתוצאה מכך זכו באליפות זוגות הנשים של NXT. הן שמרו על חגורות האליפות עד לפרק הספיישל NXT Halloween Havoc, שנערך ב-26 באוקטובר, שבו הפסידו לטוקסיק אטרקשן (ג'יג'י דולין וג'ייסי ג'יין) בקרב סולם משולש אשר כלל בנוסף את אינדי הארטוול ופרסיה פירוטה. ב-2 בנובמבר, סטארק הותקפה מאחורי הקלעים על ידי ג'יין ודולין; תקיפה זו כחלק מהעלילה גרמה לה להיעדר מן המרקע בעקבות קרע במניסקוס, ממנה סבלה במציאות. סטארק שבה למותג ב-19 ביולי, כאשר היא השתתפה בקרב באטל רויאל אשר קבע את זהות המועמדת לכתר לאליפות הנשים של NXT ואף זכתה בקרב זה. שבוע לאחר מכן, סטארק גברה על נציגת קבוצת טוקסיק אטרקשן, ג'יג'י דולין. ב-9 באוגוסט, סטארק ניצחה את קורה ג'ייד. ב-1 בנובמבר, סטארק הפסידה לאינדי הארטוול. שבוע לאחר מכן, סטארק וניקיטה ליונס כשלו בניסיונן לזכות באליפות זוגות הנשים של NXT לאחר שהפסידו לקטנה צ'אנס וקיידן קרטר; לאחר הקרב, סטארק תקפה את שותפתה לקרב, צעד שביסס את מעבר דמותה לדמות הרעה. ב-28 בפברואר 2023, סטארק הפסידה למייקו סאטומורה. ב-24 ביולי, סטארק נחלה הפסד לבקי לינץ'.
בוה (מחוז)
המחוז משתרע על שטח של 0.5 קילומטר רבוע, מה שהופך אותו למחוז הקטן בנאורו. אוכלוסייתו מונה 950 אנשים. גובה המחוז מעל פני הים הוא 5 מטר.
במחוז נולד נשיא נאורו בארון וואקה.
ברנדון ג'ונסון
ברנדון ג'ונסון (באנגלית: Brandon Johnson, נולד ב-27 במרץ 1976) הוא איש חינוך ופוליטיקאי מארצות הברית, המכהן כראש עיירית שיקגו החל ממאי 2023. משנת 2018 שימש כחבר במועצת עיריית שיקגו.
ג'ונסון חבר במפלגה הדמוקרטית, ונחשב לפרוגרסיבי בדעותיו.
קורות חיים
ג'ונסון נולד ב, למשפחה בת 9 ילדים. התחתן בגיל 22. השלים תואר ראשון בניהול משאבי אנוש וטיפול בנוער ב, ותואר שני בהוראה באוניברסיטת אורורה.
קריירה פוליטית
ג'ונסון עבד כמורה למדעי החברה בבתי ספר בשיקגו, והחל לפעול באיגוד המורים של שיקגו בשנת 2011. נטל חלק בארגון שביתת מורים בשיקגו בשנת 2012, ולאחר מכן היה פעיל בבחירות המקומיות.
בשנת 2018 נבחר למועצת העיר, כאחד מנציגי מחוז קוק, והוביל מספר שינויי חקיקה בתחומי הדיור והחינוך. בשנת 2022 נבחר לכהונה נוספת.
באוגוסט 2019 תמך ג'ונסון באליזבת וורן בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית.
הוא התמודד בבחירות לראשות עיריית שיקגו בשנת 2023. במסע הבחירות הדגיש את הנושאים הבאים:
כמו כן הביע התנגדות נחרצת להפרטה של שירותים ציבוריים.
חיים אישיים
ג'ונסון מתגורר בשכונת, במערב שיקגו. נשוי לסטייסי, ולהם שלושה ילדים.
ויליאם אורביט
ויליאם מארק ויינרייט (באנגלית William Mark Wainwright; נולד ב-16 בדצמבר 1956) הוא מוזיקאי, מלחין ומפיק מוזיקלי בריטי, שנמכרו למעלה מ-200 מיליון הקלטות ברחבי העולם אליהן היה לו קשר בין אם כמפיק שלהן או ככותב שלהן.
בנוסף לכך, זכה בפרסי גראמי רבים, בפרסי איבור נובלו ובפרסים אחרים בתעשיית המוזיקה.
ביוגרפיה
אורביט (ויינרייט) גדל בשורדיץ', במזרח לונדון. הוריו היו מורים בבית ספר; הוא היה הגדול מבין שני בנים. למרות התנגדות של הוריו, הוא עזב את בית הספר בגיל 16 ועסק במשך מספר שנים בעבודות שונות בעלות שכר נמוך, תוך שהוא חיפש מוצא ליצירתיות שלו.
בערך בזמן שגר עם חברו שניסה להקים אולפן הקלטות, הוא מצא את המוצא ליכולות המוזיקלית שלו.
Torch Song
בשנת 1980, אורביט התחבר עם לורי מאייר וגרנט גילברט כדי להקים את הלהקה האלקטרונית, Torch Song. בהתחלה, הם הוציאו הקלטות בצורה עצמאית. אותן ההקלטות נוצרו באולפן ההקלטות הביתי שלהם ובבית הספר שלהם. נוויל ברודי, שהיה מעצב הגרפי, הצטרף ללהקה למשך תקופה.
אורביט ומאייר היו אמנים חזותיים ויצרו סדרה של מגזיני אמנות בשם The Ralph Hoover Guide. הגיליונות נמכרו בגלריות בלונדון ובמכון לאמנויות עכשוויות בקניון.
הפקות ורמיקסים
אורביט יצר רמיקסים למדונה בעבר כמו " Justify My Love" ו-"Erotica", אך הוא לא פגש אותה באופן אישי עד שנת 1997. באותו הקיץ והסתיו הם כתבו יחד והפיקו את אלבומה השביעי עטור הפרסים והשבחים, Ray of Light. את האלבום הקליטו במשך ארבעה חודשים. פרק הזמן הארוך ביותר שלקח למדונה להקליט אלבום. הוא יצא לאור ב-22 בפברואר 1998. האלבום הפך לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים והסינגלים מתוכו כדוגמת "The Power of Good-Bye" ו-"Frozen", הפכו לשירי דגל של מדונה ולאבן דרך בפרט בקריירה של ויליאם אורביט.
בשנת 2000, המשיך אורביט את קריירת כתיבת השירים שלו והפעם באלבומה העשירי של מדונה, Music. האלבום הוקלט ב-The Factory Factory בניו יורק. בין היתר, כתב וביצע עמה את השיר "Beautiful Stranger". בהמשך, השניים חברו שוב במהלך הוצאת האלבום MDNA, בשנת 2012. מדונה כתבה והפיקה שישה קטעים באלבום. כמו כן, השיר "Masterpiece" זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
רפאל שלמה לניאדו (1876–1925)
הרב רפאל שלמה לניאדו (1876 – 1925) היה מקובל, ראש הישיבה הראשון של ישיבת פורת יוסף וישיבת "אוהל מועד", חבר אספת הנבחרים וועד העדה הספרדית בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1876 (ה'תרל"ו) בחלב שבסוריה לרב מאיר לניאדו, נצר למשפחת לניאדו - משפחת רבנים ידועה. בצעירותו למד והתחנך אצל הרב יוסף ידיד הלוי ואצל הרב עזרא חמווי. נישא לזינבול בת הרב אברהם עבאדי, וייסד יחד עם אליהו יוסף שמאע והרב מאיר נחמד את חברת "צדקה ומרפא" בחלב, שייסדה בעיר בית חולים, ומטרתה הייתה לסייע לחולים ועניים.
עלה לישראל בשנת 1900 (ה'תר"ס) והשתכן בירושלים. בתקופה זו החל לעסוק בהוראה כמורה לתלמידים בתלמוד תורה של עדת הבוכרים בירושלים, במשך שנים רבות. לאחר ייסוד ישיבת "אוהל מועד" בירושלים בשנת 1907 (ה'תרס"ז), מונה לשמש בה כראש הישיבה, עד לשנת 1914 (ה'תרע"ד), בה פורקה הישיבה בשל מצבה הכלכלי בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בתקופה זו שימש כמורה לתלמוד בבית המדרש דורש ציון ובישיבת "ציון" שבירושלים.
עם פתיחת ישיבת פורת יוסף, החל לשמש בה כראש הישיבה בחודש אפריל 1923 (אייר ה'תרפ"ג), לאחר שתלמידי ורבני ישיבת "אוהל מועד" עברו אליה עמו.
בין עיסוקיו למד את תורת הקבלה אצל הרב אברהם חיים עדס, ומדי יום היה לומד בחברותא עם הרב אצלאן עדיף. כן שימש כחבר אספת הנבחרים וחבר וועד העיר ליהודי ירושלים.
בחודש ינואר 1912 נבחר לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים לצד הרבנים אברהם ביג'אג'ו, דוד פאפו, יוסף מרדכי הלוי, חנניה גבריאל, ויוסף שאול אלישר.
הלך לעולמו לאחר מחלה ב-9 בפברואר 1925 (ט"ו בשבט ה'תרפ"ה), ונקבר בהר הזיתים שבירושלים.
בנו עו"ד מאיר לניאדו שימש כנשיא ועד העדה הספרדית בירושלים, ובנו אברהם שימש כמזכיר ועד העדה בעיר, ולאחר מכן כמזכיר הלשכה הערבית המאוחדת של הסוכנות היהודית לא"י. הרב רפאל שלמה לניאדו הראשון היה אחיו של אב סבו מצד אביו.
חיבוריו
חיבורים נוספים שלו על הש"ס, דרושים וציונים הודפסו בגליונות המאסף בעריכת הרב בן ציון קואינקה, בין השנים ה'תרנ"ו - ה'תרס"ב.
ג'וזף קמפבל
ג'וזף ג'ון קמפבל (באנגלית: Joseph John Campbell; 26 במרץ 1904 – 30 באוקטובר 1987) היה חוקר מיתולוגיה אמריקאי, סופר ומרצה, שנודע בזכות מחקריו במיתולוגיה השוואתית ודת השוואתית. עבודתו הקיפה היבטים רבים של החוויה האנושית. המגנום אופוס של קמפבל הוא הספר "הגיבור בעל אלף הפנים" (1949), שבו הוא מציג את תאוריית המסע של הגיבור הארכיטיפי החוזרת במיתולוגיות השונות בעולם. מאז פרסום הספר, התאוריה של קמפבל מיושמת במודע על ידי מגוון רחב של סופרים ואמנים מודרניים. הפילוסופיה שלו מתומצתת במשפט שלו-עצמו החוזר ונשנה לעיתים קרובות: "לכו אחרי אושרכם".
רקע
ג'וזף קמפבל נולד בווייט פליינס, ניו יורק, לג'וזפין (לבית לינץ') ולצ'ארלס ויליאם קמפבל. הוא היה בן למשפחה אירית-קתולית מהמעמד העליון. במהלך ילדותו, הוא עבר עם משפחתו לעיר הסמוכה ניו רושל. ב-1919 נהרס בית משפחתו בשריפה, וסבתו נספתה.
ב-1921 סיים קמפבל את לימודיו בבית הספר קנטרברי בניו מילפורד, קונטיקט.
בקולג' דארטמות' הוא למד ביולוגיה ומתמטיקה, אך החליט שהוא מעדיף את מדעי הרוח. הוא עבר לאוניברסיטת קולומביה, שם קיבל תואר ראשון בספרות אנגלית בשנת 1925 ותואר שני בספרות ימי הביניים בשנת 1927. בדארטמות' הצטרף לאחוות הסטודנטים דלתא טאו דלתא. הוא היה ספורטאי מצטיין שזכה לפרסים במקצועות האתלטיקה הקלה, ולזמן מה היה בין רצי חצי המייל (כ-800 מטר) המהירים ביותר בעולם.
אירופה
בשנת 1924 נסע קמפבל לאירופה עם משפחתו. בהפלגה בדרך חזרה הוא פגש את מי שכונה "המשיח הנבחר של "האגודה התיאוסופית", ג'ידו קרישנמורטי; הם דנו בפילוסופיה הודית, מה שעורר בקמפבל עניין בהינדואיזם ובמחשבה ההודית.
בשנת 1927 קיבל קמפבל מלגה מאוניברסיטת קולומביה ללמוד באירופה. הוא למד צרפתית עתיקה, פרובנסאלית וסנסקריט באוניברסיטת סורבון בפריז, צרפת ובאוניברסיטת מינכן בגרמניה. בנוסף למד צרפתית וגרמנית.
אברהם גורביץ
הרב אברהם גורביץ הוא ראש ישיבה אנגלי-ליטאי, המכהן מאז 1982 כראש ישיבת גייטסהד.
ג'וזף קמפבל
השפל הגדול
עם בוא השפל הגדול, בילה קמפבל את חמש השנים הבאות (1929–1934) בצריף שכור בוודסטוק, ניו-יורק, שם הרהר בדרכו בחיים בעודו עוסק במחקר עצמאי ונמרץ. מאוחר יותר אמר כי היה "מחלק את היום לארבע תקופות של ארבע שעות, כששלוש תקופות של ארבע שעות מתוך הארבע הייתי מקדיש לקריאה, ומפנה אחת מהן... הייתי מקדיש תשע שעות רצופות ביום לקריאה בלבד. וזה נמשך חמש שנים ברציפות."
אברהם גורביץ
ביוגרפיה
נולד באנגליה, בנם השני של ראש ישיבת גייטסהד הרב אריה זאב גורביץ וליבה בת הרב אליהו לופיאן. מצד אם אביו מתייחסת המשפחה לגאון מווילנה.
ג'וזף קמפבל
השפל הגדול
קמפבל נסע לקליפורניה לשנה (1931-32), בעודו ממשיך במחקרו העצמאי והופך לידיד קרוב של הסופר המתחיל ג'ון סטיינבק ואשתו קרול. קמפבל הוצג בפני בני הזוג על ידי הסופרת והתזונאית החלוצה אדל דייוויס, אותה פגש ואתה פיתח יחסים קרובים במהלך שיט באיים הקריביים עם אביו בדצמבר 1929. בחצי האי מונטריי, קמפבל, כמו ג'ון סטיינבק, נשבה בקיסמו של הביולוג הימי אד ריקטס (מקור ההשראה לדמותו של "דוק" ברומן של סטיינבק Canary Row וכן לדמויות מרכזיות בכמה רומנים אחרים). קמפבל חי זמן מה בשכנותו של ריקטס, השתתף בפעילויות חברתיות ומקצועיות בבית שכנו, והתלווה אליו, יחד עם קסניה וסשה קאשברוף, במסע לג'ונו, אלסקה על ה-Grampus. ב-1932. קמפבל החל לכתוב רומן שבמרכזו ריקטס כגיבור, אבל, שלא כמו סטיינבק, לא השלים את הספר.
אברהם גורביץ
ביוגרפיה
הרב גורביץ מעביר שיעור יומי ושיעור שבועי. חלק משיעוריו נדפס בסדרת הספרים "לקט הערות". מלבד ספרים אלו פרסם הרב גורביץ סדרת ספרים על סוגיות שונות בתלמוד בשם "ענפי ארז", ושיחות על התורה ועל המועדים בשם "וענפיה ארזי אל".
הרב גורביץ מדגיש את חשיבות מצוות שבין אדם לחברו. בשונה מרוב ראשי הישיבות הליטאיות הוא מוסר שיעור מוסר של כרבע שעה בחובות הלבבות בתחילת כל שיעור יומי. הוא מוסר גם שיעור בספר חפץ חיים בשבת אחר התפילה.
ג'וזף קמפבל
השפל הגדול
קמפבל המשיך בקריאה עצמאית בעודו מלמד במשך שנה ב-1933 בבית הספר קאנטרברי, ובתקופה זו ניסה לפרסם גם יצירות בדיוניות. הוא מכר את הסיפור הקצר הראשון שלו, "אפלטוני בלבד", לכתב העת "ליברטי".
קולג' שרה לורנס
ב-1934 קיבל קמפבל משרת פרופסור במכללת שרה לורנס.
בתחילת מלחמת העולם השנייה השתתף קמפבל בהרצאה של חוקר הודו היינריך זימר, והשניים הפכו לחברים טובים. אחרי מותו של זימר הוטלה על קמפבל המשימה לערוך ולהוציא לאור את כתביו של זימר, ובזאת עסק במהלך העשור הבא.
בשנת 1955-56,לקראת פרסום הכרך האחרון של עיזבונו של זימר ("אמנות אסיה ההודית, המיתולוגיה והתמורות"), יצא קמפבל לשנת שבתון מקולג' שרה לורנס ונסע, בפעם הראשונה, לאסיה. הוא בילה שישה חודשים בדרום אסיה (בעיקר הודו) ועוד שישה במזרח אסיה (בעיקר יפן). לשנה זו הייתה השפעה עמוקה על חשיבתו ביחס לדת ולמיתוסים של אסיה, וגם על הצורך לתת שיעורי מיתולוגיה השוואתית לקהל גדול יותר, שאינו אקדמי.
ב-1972 פרש קמפבל מקולג' שרה לורנס אחרי שלימד שם 38 שנים.
מותו
קמפבל מת בביתו בהונולולו, הוואי, ב-30 באוקטובר 1987, מסיבוכים של סרטן הוושט. לפני מותו הוא השלים צילומים של סדרת ריאיונות עם ביל מויירס ששודרה באביב הבא תחת הכותרת "כוחו של המיתוס".
המונומיתוס
מושג המונומיתוס (מיתוס אחד) של קמפבל מתייחס לתאוריה הרואה את כל הנרטיבים המיתיים כווריאציות של סיפור גדול יחיד. התאוריה מבוססת על הגילוי שקיים דפוס משותף מתחת לרכיבי הנרטיב של רוב המיתוסים הגדולים, ללא קשר למוצאם או לתקופת יצירתם. קמפבל התייחס לעיתים קרובות לרעיונותיו של אדולף בסטיאן ולהבחנה שלו בין מה שהוא כינה רעיונות "עממיים" ו"יסודיים", כשהאחרון מתייחס לחומר היסוד של המונומיתוס בעוד הראשון מתייחס לריבוי הצורות המקומיות שהמיתוס לובש כדי להישאר מוביל מעודכן של משמעויות מקודשות. הדפוס המרכזי שנחקר יותר מכל על ידי קמפבל נקרא לעיתים קרובות מסע הגיבור ותואר בראשונה ב"הגיבור בעל אלף הפנים" (1949). קמפבל, שהעריץ את הסופר ג'יימס ג'ויס, שאל את המונח מונומיתוס מ"פיניגנז וייק" של ג'ויס. קמפבל עשה גם שימוש רב בתאוריות של קארל יונג על מבנה נפש האדם, והשתמש לעיתים קרובות במונחים כמו "אנימה/אנימוס" ו"תודעת האגו".
כמאמין אדוק באחדות הנפש של האנושות ובביטוי הפואטי שלה במיתולוגיה, קמפבל עשה שימוש במושג כדי לבטא את הרעיון שניתן לראות את המין האנושי כולו כעוסק במאמץ להפוך את העולם "שקוף להתעלות" על ידי הדגמה כי מתחת לעולם התופעות קיים מקור נצחי שמזרים ללא הרף את האנרגיות שלו לעולם זה של זמן, סבל, ולבסוף מוות. כדי להשלים משימה זו, יש לדבר על דברים שהיו קיימים לפני המילים ומעבר להן, לכאורה משימה בלתי אפשרית, אשר פתרונה טמון במטאפורות הנמצאות במיתוסים. מטאפורות אלו הן הצהרות המובילות מעבר לעצמן אל ההתעלות. מסע הגיבור היה סיפורם של גבר או אישה אשר, מתוך סבל רב, זכו להתנסות במקור הנצחי וחזרו עם מתנות שדי בכוחן כדי להוציא את החברה שלהם לחופשי.
כאשר הסיפור הזה התפשט במרחב והתפתח עם הזמן, הוא פורק לצורות מקומיות שונות (מסכות), בהתאם למבנים החברתיים וללחצים הסביבתיים שהיו קיימים על התרבות שפירשה אותו, אולם המבנה הבסיסי נותר יחסית ללא שינוי וניתן לסווג אותו באמצעות שלבים שונים של הרפתקה של גיבור לאורך הסיפור, שלבים כגון "הקריאה להרפתקה, קבלת עזרה על-טבעית, מפגש עם האלילה, התפייסות עם האב" ו"חזרה". שלבים אלה, וכן הסמלים שנתקלים בהם במהלך הסיפור, מספקים את הצורך במטאפורות כדי לבטא את האמיתות הרוחניות שהסיפור מנסה להעביר. מטאפורה בעיני קמפבל, בניגוד להשוואות העושות שימוש במילה "כמו", הטוענות לפירוש מילולי של הדבר שהן מתייחסות אליו, כמו במשפט "ישו הוא בן האלוהים" ולא "מערכת היחסים של האדם עם אלוהים היא כמו זו של בן עם אביו."
בשנת 2000, בסרט התיעודי "ג'וזף קמפבל – מסע הגיבור", הוא מסביר את אלוהים במונחים של מטאפורה: אלוהים הוא מטאפורה למסתורין המתעלים על כל הקטגוריות של המחשבה האנושית, אפילו הקטגוריות להוויה ולאי-הוויה. אלה הן קטגוריות של מחשבה. כלומר, זה פשוט עד כדי כך. תלוי כמה אתה רוצה לחשוב על זה. אם זה מועיל לך או לא. אם זה מחבר אותך אל המסתורין שהם בבסיס ההוויה שלך. אם זה לא מועיל, אז זה שקר. אז מחצית מבני האדם בעולם הם אנשים דתיים שחושבים שהמטאפורות שלהם עובדות. הם אלה שאנו מכנים בשם תאיסטים. המחצית השנייה הם אנשים שיודעים שהמטאפורות אינן עובדות. ואי לכך הן שקרים. אלה הם האתיאיסטים. יש חוקרים שלא הסכימו עם רעיון ה"מונומיתוס" בגלל היחס הפשטני מדי שלו לתרבויות שונות. לדברי רוברט אלווד, "נטייה לחשוב במונחים כלליים של עמים, גזעים... היא ללא ספק הפגם העמוק ביותר בחשיבה המיתולוגית."
תפקידי המיתוס
קמפבל תיאר לעיתים קרובות את המיתולוגיה כבעלת ארבעה תפקידים בחברה האנושית. אלה מופיעים בסוף יצירתו "מסכות האלוהים: מיתולוגיה יצירתית", וכן בהרצאות שונות.
האבולוציה של המיתוס
תפיסת המיתולוגיה של קמפבל לא הייתה מקובעת, וספריו מתארים בפירוט כיצד מיתולוגיות התפתחו לאורך זמן, תוך מתן ביטוי למציאות שכל חברה נאלצה להסתגל אליה. בשלבים שונים של התפתחות תרבותית יש מערכות מיתולוגיות שונות אך ניתנות לזיהוי. אלה הן בקצרה:
השפעות מודרניות
מודל הגיבור של קמפבל עדיין מיושם בימינו על ידי בוראי עולמות מודרניים, סופרים שיצרו עולמות שלמים המתנהגים לפי חוקי המודל של קמפבל, אבל שייכים לסוגת המדע הבדיוני והפנטסיה.
קולנוע וטלוויזיה
ג'ורג' לוקאס היה הקולנוען ההוליוודי הראשון שהודה בהשפעתו של קמפבל עליו. לוקאס הצהיר, בעקבות יציאת הסרט הראשון של מלחמת הכוכבים ב-1977, כי הסיפור עוצב, באופן חלקי, לפי הרעיונות המתוארים ב"הגיבור בעל אלף פרצופים" ויצירות אחרות של קמפבל. הזיקה בין "מלחמת הכוכבים" וקמפבל התחזקה עוד יותר כאשר בהדפסות מאוחרות יותר של ספרו של קמפבל הופיעה על השער תמונתו של מארק המיל בתור לוק סקייווקר. לוקאס דן בהשפעה זו באריכות רבה בביוגרפיה הרשמית של ג'וזף קמפבל, "A fire in the mind"."אני [לוקאס] הגעתי למסקנה אחרי אמריקן גרפיטי שמה שחשוב לי הוא להציב אמות מידה, לא להראות אנשים את העולם כפי שהוא... בערך בתקופת הגילוי הזה... עלה בדעתי שאין באמת שימוש מודרני במיתולוגיה...המערבון היה כנראה האגדה האמריקנית הגנרית האחרונה, שמספרת לנו על ערכינו. וברגע שהמערבון נעלם, מעולם לא היה משהו שתפס את מקומו. בספרות עברנו אל המדע הבדיוני... אז התחלתי לערוך מחקר מאומץ יותר על אגדות, פולקלור ומיתולוגיה, והתחלתי לקרוא את ספריו של ג'ו. לפני כן לא קראתי אף אחד מספריו של ג'ו. זה היה מוזר מאוד, כי תוך כדי קריאת 'הגיבור בעל אלף הפנים' התחלתי להבין שהטיוטה הראשונה שלי של מלחמת הכוכבים התנהלה לפי מוטיבים קלאסיים, אז שיניתי את הטיוטה הבאה [של 'מלחמת הכוכבים'] בהתאם למה שלמדתי על מוטיבים קלאסיים והפכתי אותה לעקבית קצת יותר... המשכתי וקראתי את 'מסכות האלוהים' וספרים רבים אחרים."עם זאת, לוקאס לא פגש את קמפבל ולא שמע הרצאה שלו עד אחרי השלמת הטרילוגיה המקורית של "מלחמת הכוכבים" ב-1983. הסרט התיעודי "כוחו של המיתוס" (1988) צולם בחוות סקייווקר של לוקאס. במהלך הריאיונות עם ביל מויירס, קמפבל דן באופן שבו השתמש לוקאס ב"מסע הגיבור" בסרטי "מלחמת הכוכבים" (IV, V, IV) כדי להמציא מחדש את המיתולוגיה למען הצופה בן זמננו. מויירס ולוקאס צילמו 12 שנים מאוחר יותר, ב-1999, ריאיון שנקרא "המיתולוגיה של מלחמת הכוכבים עם ג'ורג' לוקאס וביל מויירס" כדי להוסיף ולדון בהשפעה של יצירותיו של קמפבל על סרטיו של לוקאס. בנוסף, מוזיאון האוויר והחלל הלאומי של מכון סמית'סוניאן נתן בסוף שנות ה-90' חסות לתערוכה שנקראה "מלחמת הכוכבים: קסם המיתוס", אשר דנה בדרכים שבהן יצירתו של קמפבל עיצבה את סרטי "מלחמת הכוכבים".
יוצרי סרטים רבים מסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הכירו בהשפעתו של קמפבל על אומנותם. בין הסרטים שצופים רבים זיהו כנצמדים לדפוס של המונומיתוס היו סדרת המטריקס וסדרת אינדיאנה ג'ונס.
התסריטאי ההוליוודי כריסטופר ווגלר כתב מזכר פנימי בן 7 עמודים המבוסס על יצירתו של קמפבל, "מדריך מעשי לגיבור בעל אלף הפנים", אשר הוביל לפיתוח הסרט מלך האריות של דיסני (1994).
יוצר סדרות הטלוויזיה "קומיוניטי" ו"ריק ומורטי", דן הרמון, מתייחס לעיתים קרובות לקמפבל כאל השפעה חשובה. לדבריו, תהליך כתיבת "מעגל הסיפור", שבו הוא משתמש כדי לפרק כל סיפור שהוא כותב, הוא יישום של יצירתו של קמפבל.
להלן מספר דוגמאות של "בוראי עולמות" מודרניים שבנו מיתולוגיות חדשות על בסיס חוקי המיתולוגיה הקיימים, שבמרכזה של כל אחת מהן גיבור מיתולוגי העובר את "מסע הגיבור" לפי המודל של קמפבל:
ספרות פופולרית
בעקבות הפופולריות האדירה של סרטי "מלחמת הכוכבים" ו"כוחו של המיתוס", יוצרים רבים בתחומי מדיה שונים זיהו את הפוטנציאל שבשימוש בתאוריות של קמפבל כדי לנסות לפענח תגובות של בני אדם לדפוסי הנרטיב. סופרים, כותבי שירים ומעצבי משחקי וידאו למדו את יצירותיו של קמפבל כדי להבין טוב יותר את המיתולוגיה - בעיקר את המונומיתוס - ואת השפעתו.
הסופר ריצ'רד אדמס מכיר בחוב שלו ליצירותיו של קמפבל, ובעיקר לרעיון המונומיתוס ביצירתו הידועה ביותר, גבעת ווטרשיפ, אדמס משתמש בציטוטים מ"הגיבור בעל אלף פרצופים" כבאפיגרמים לפרקים.
דן בראון ציין בריאיון לניו-יורק טיימס כי יצירותיו של ג'וזף קמפבל, בעיקר "כוחו של המיתוס" ו"הגיבור בעל אלף פרצופים", שימשו לו מקור השראה ליצירת דמותו ושל רוברט לנגדון.
"לכו אחרי אושרכם"
אחת האמירות המזוהות ביותר, המצוטטות ביותר וכנראה הבלתי מובנות ביותר של קמפבל הייתה הקריאה שלו "לכו אחרי אושרכם". הוא שאב את הרעיון הזה מהאופנישדות.:"הגעתי למושג הזה של האושר כי בסנסקריט, שהיא השפה הרוחנית הגדולה של העולם, יש שלושה ביטויים שמייצגים את הסף, מקום הקפיצה אל אוקיינוס ההתעלות: סאט-צ'יט-אננדה. המילה 'סאט' פירושה הוויה. 'צ'יט' פירושו תודעה. 'אננדה' פירושו אושר או מקסם. חשבתי, 'אינני יודע אם התודעה שלי היא תודעה ממש או לא; אינני יודע אם מה שאני יודע על ההוויה שלי הוא אכן ההוויה שלי או לא, אבל אני יודע איפה המקסם שלי. אני איאחז במקסם, והוא יביא לי גם הוויה וגם תודעה.' אני חושב שזה הצליח."הוא ראה בזה לא רק מנטרה, אלא מדריך שימושי ליחיד לאורך כל מסע הגיבור שכל אחד מאתנו עובר בחייו:"אם אתה הולך בעקבות אושרך, אתה מציב את עצמך על מעין מסלול שהיה שם כל הזמן, מחכה לך, והחיים שעליך לחיות הם החיים שאתה חי. באשר תהיה, אם אתה הולך אחרי אושרך, אתה נהנה מהרענון הזה, מהחיים שבתוכך, כל הזמן."קמפבל החל לשתף את הרעיון הזה עם תלמידיו במהלך הרצאותיו בשנות ה-70'. כאשר כוחו של המיתוס שודר ב-1988, שישה חודשים אחרי מותו של קמפבל, "לכו אחרי אושרכם" כבר היה פילוסופיה שעוררה הדים עמוקים בציבור האמריקאי - הן הדתי והן החילוני.
בשנותיו המאוחרות יותר, כשכמה תלמידים סברו שהוא מעודד נהנתנות, קמפבל, כך מדווחים, רטן, "הייתי צריך לומר, 'לכו אחרי יבלותיכם'."
ביקורת
כמה סופרים האשימו את קמפבל באנטישמיות. במאמר שפורסם בסקירת הספרים של הניו יורק טיימס ב-1989, ברנדן גיל האשים את קמפבל הן באנטישמיות והן בדעות קדומות נגד שחורים. המאמר של גיל גרר סדרה של מכתבים לעורך, חלקם תומכים בהאשמה באנטישמיות או מאשימים את קמפבל בנטיות ימניות אחרות, וחלקם מגינים עליו. רוברט אלווד כותב שגיל הסתמך על "שיירי ראיות, בעיקר שוליות" לתמיכה בהאשמות נגד קמפבל. הפסיכולוג לשעבר ג'פרי מוסאייף מאסון האשים את קמפבל ב"אנטישמיות סמויה" וב"נטייה להשקפות שמרניות, אנטישמיות."
גם למדנותו של קמפבל ובקיאותו בסנסקריט הוטלו בספק. מאסון, חוקר סנסקריט מלומד, אמר שפגש פעם את קמפבל, והשניים "שנאו זה את זה ממבט ראשון". מאסון ציין כי "כשפגשתי פעם את קמפבל בכינוס ציבורי, הוא ציטט פסוקים בסנסקריט. לא היה לו מושג על מה הוא מדבר; היה לו ידע שטחי ביותר על הודו, אבל הוא יכול היה להשתמש בו להאדרה עצמית. אני זוכר שחשבתי: האיש הזה מושחת. אני יודע שהוא פשוט משקר בנוגע להבנה שלו." לפי Richard Buchen, עורך המהדורה השלישית של הגיבור בעל אלף פרצופים, קמפבל לא ידע לתרגם היטב מסנסקריט.
אלווד ציין כי סדרת "מסכות האלוהים" "הרשימה הדיוטות מלומדים יותר מאשר מומחים"; הוא מצטט הערה של סטיבן פ' דן כי ב"המיתולוגיה המערבית" קמפבל "כותב בסגנון ארכאי מוזר - מלא שאלות רטוריות, קריאות של פליאה ועונג, ותוכחות המכוונות אל הקורא, או אולי אל האני האחר של המחבר, וזה מקסים כשליש מהזמן. ודי מעצבן בשאר הזמן." אלווד מציין כי "קמפבל לא היה באמת איש מדעי החברה, ומי שהיו כאלה ידעו את ההבדל" ומביע חשש מפני "הפשטת-יתר של נושאים היסטוריים ונטייה לייחס למיתוס כל המשמעות שהוא רוצה לייחס לו" של קמפבל. המבקרת קמיל פאליה כותבת ב"הדמות המינית" (1990) על אי-הסכמתה עם "הביקורת השלילית על אתונה במאה החמישית" ב"המיתולוגיה המערבית" של קמפבל, בטענה שקמפבל התעלם מהאנדרוגניות "הנבואית והנשגבת" בפסלים יווניים של ילדים עירומים. פאליה כתבה שאם כי קמפבל הוא "דמות מכוננת עבור פמיניסטיות אמריקאיות רבות", היא מתעבת אותו "על תפלותו והמחקר הלקוי שלו". פאליה קראה לקמפבל "רכרוכי" ו"מורה שקר", ותיארה את יצירתו כ"ערב-רב יומרני, ראוונתני".
חוקר הדתות ראסל ט' מק'קאצ'ן תיאר את יצירתו של קמפבל כ"לגיטימציה רוחנית ופסיכולוגית" ל'כלכלת רייגן".
שיתופי פעולה מוקדמים
היצירה הראשונה שפורסמה תחת שמו של קמפבל הייתה "שניים באו אל אביהם" (1943), טקס של שבט הנבאחו שנערך על ידי הזמר (רופא אליל) ג'ף קינג. והוקלט על ידי האמנית והאתנולוגית מוד אוקס, המספר את סיפורם של שני גיבורים צעירים הבאים אל ההוגאן של אביהם, השמש, וחוזרים עם הכוח להשמיד את המפלצות הפוגעות בבני עמם. קמפבל שימש כפרשן. הוא שב והשתמש בסיפור הזה בהמשך הקריירה שלו כדי להדגים הן את הסמלים והמבנים האוניברסליים של המיתוסים האנושיים והן את הפרטים ("רעיונות עממיים") של סיפורי ילידי אמריקה.
כפי שכבר צוין, לג'יימס ג'ויס הייתה השפעה רבה על קמפבל. הספר החשוב הראשון של קמפבל (יחד עם הנרי מורטון רובינסון), "מפתח שלד לפיניגנז וייק" (1944), הוא ניתוח ביקורתי של הנוסח הסופי של ג'ויס ל"פיניגנז וייק." נוסף על כך, יצירתו העיקרית של קמפבל, "הגיבור בעל אלף הפנים" (1949), דנה במה שקמפבל כינה בשם המונומיתוס – המחזור של מסע הגיבור – מונח שהוא שאל ישירות מ"פיניגנז וייק" של ג'ויס.
הגיבור בעל אלף הפנים
מימיו בקולג' ועד שנות ה-40', ג'וזף קמפבל עסק בכתיבת סיפורת. ברבים מסיפוריו המאוחרים יותר (שפורסמו אחרי מותו באוסף "דמיון מיתי") הוא החל לחקור את הנושאים המיתולוגיים שדן בהם בשיעוריו בקולג' שרה לורנס. רעיונות אלה הפכו בסופו של דבר מסיפורת לעיון.
הגיבור בעל אלף הפנים שנקרא במקור "לקרוא מיתוס", והיה מבוסס על שיעור המבוא למיתולוגיה שהוא לימד בקולג' שרה לורנס, פורסם ב-1949 בתור הניסיון הראשון של קמפבל לכתוב ספר לבדו; הספר ביסס את המוניטין של קמפבל מחוץ לחוגים האקדמאיים ואפשר לטעון שהוא עדיין, היצירה המשפיעה ביותר שלו עד היום. הספר טוען כי שסיפורי גיבורים כגון קרישנה, בודהה, אפולוניוס איש טיאנה וישו חולקים כולם בסיס מיתולוגי משותף. לא זאת בלבד שהוא הציג את רעיון מסע הגיבור בפני החשיבה הפופולרית, אלא גם החל להפוך לפופולרי את עצם הרעיון של מיתולוגיה השוואתית - חקר הדחף האנושי ליצור סיפורים ודימויים אשר עוטים מוטיבים של זמן ומקום מסוימים, אבל עם זאת שואבים מנושאים אוניברסליים, נצחיים. קמפבל טען: בכל מקום ששירת המיתוס מתפרשת כביוגרפיה, היסטוריה או מדע, היא נהרגת. הדימויים החיים הופכים רק לעובדות מרוחקות של תקופה רחוקה בשמים. יתר על כן, לעולם לא קשה להוכיח שבתור מדע והיסטוריה, המיתולוגיה מגוחכת. כאשר תרבות מתחילה לפרש מחדש את המיתולוגיה בדרך זו, החיים יוצאים ממנה, מקדשים הופכים למוזיאונים, והזיקה בין שתי התפיסות מתפוגגת.
מסכות האלוהים
"מסכות האלוהים", יצירתו בת 4 הכרכים של קמפבל שיצאה לאור בין השנים 1959–1968, מקיפה מיתולוגיה מכל רחבי העולם, מהעתיק למודרני. בעוד "הגיבור בעל אלף פרצופים" מתמקד במכנה המשותף של המיתולוגיה ("רעיונות יסודיים"), ספרי "מסכות האלוהים" מתמקדים במגוון ההיסטורי והתרבותי של המונומיתוס (ה"רעיונות העממיים"). במילים אחרות, בעוד "הגיבור בעל אלף פרצופים" שואב אולי יותר מהפסיכולוגיה, "מסכות האלוהים" שואב יותר מהאנתרופולוגיה וההיסטוריה. ארבעת הכרכים של "מסכות האלוהים" נקראים: מיתולוגיה פרימיטיבית, מיתולוגיה מזרחית, מיתולוגיה מערבית ומיתולוגיה יצירתית.
התומכים בתורת המיתוס של ישו מצטטים את הספר. קמפבל כותב, "ברור שבין אם היא מדויקת מבחינת פרטים ביוגרפיים ובין אם לאו, האגדה הנוגעת ללב על המשיח שנצלב וקם לתחייה הותאמה כדי להביא חמימות, מיידיות ואנושיות חדשים למוטיבים הישנים של המחזורים האהובים של תמוז, אדוניס ואוזיריס."
האטלס ההיסטורי של המיתולוגיה העולמית
לפני מותו, קמפבל היה בעיצומה של עבודה על סדרה בפורמט גדול, מאוירת בראוותנות, שכותרתה ה"אטלס ההיסטורי של המיתולוגיה העולמית". סדרה זו נועדה להיבנות על הרעיון של קמפבל שהוצג בראשונה ב"הגיבור בעל אלף הפנים", שהמיתוס מתפתח עם הזמן לאורך ארבעה שלבים: רק הכרך הראשון הושלם לפני מותו של קמפבל. העורך של קמפבל, רוברט וולטר, השלים את פרסומם של שלושה חלקים ראשונים מתוך חמישה של הכרך השני אחרי מותו של קמפבל. היצירות אזלו מהדפוס. נכון ל-2014, קרן ג'וזף קמפבל עובדת על יצירת מהדורה דיגיטלית חדשה.
כוחו של המיתוס
קמפבל זכה להכרה הפופולרית הרחבה ביותר בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם ביל מויירס בסדרה כוחו של המיתוס של פי. בי. אס, אשר שודרה בראשונה ב-1988, שנה אחרי מותו של קמפבל. הסדרה דנה בארכיטיפים מיתולוגיים, דתיים ופסיכולוגיים. זמן קצר אחרי השידור המקורי יצא לאור ספר, "כוחו של המיתוס", המכיל תמלולים מורחבים של השיחות ביניהם.
קרן ג'וזף קמפבל
ב-1991 עבדה אלמנתו של קמפבל, הכוריאוגרפית ג'ין ארדמן,עם ידידו הוותיק של קמפבל והעורך שלו, רוברט וולטר, על הקמת קרן ג'וזף קמפבל.
בין יוזמותיה של קרן ג'וזף קמפבל ניתן למצוא את "אוסף כתבי ג'וזף קמפבל"; פרס ארדמן קמפבל; השולחנות העגולים המיתולוגיים (רשת של קבוצות מקומיות ברחבי העולם הבוחנת את נושאי המיתולוגיה ההשוואתית, הפסיכולוגיה, הדת והתרבות; ואוסף הספרייה והמסמכים של קמפבל השוכן ב"בארכיון ומרכז מחקר OPUS (ראה להלן).
סדרת "אוסף כתבי ג'וזף קמפבל" היא פרויקט שמטרתו לרכז את המגוון העצום של יצירותיו של קמפבל, לפרסם מהדורות חדשות ומהימנות של כתביו שפורסמו ושלא פורסמו, וכן הקלטות שמע ווידאו של הרצאותיו, בשיתוף עם New World Library (אנ') ו-Acorn Media UK, וכן לפרסם הקלטות שמע וספרים אלקטרוניים תחת שמה. נכון ל-2014, הפרויקט הפיק יותר משבעים וחמישה כותרים. העורך הראשי של הסדרה הוא רוברט וולטר, והעורך-המנהל הוא דייוויד קודלר.
סרגיי וייסבורג
סרגיי וייסבורג (נולד ב-1964) הוא מאמן בתחום התעמלות המכשירים, המשמש כמאמן ההתעמלות האולימפי של נבחרת ישראל משנת 2005. חניכיו הבולטים של וייסבורג הם המתעמל אלכס שטילוב, אותו הוא מלווה מגיל 17, בעל שתי מדליות ארד באליפות העולם בהתעמלות, וארטיום דולגופיאט, אותו הוא מלווה מגיל 12, אלוף אולימפי שזכה במדליית זהב בהתעמלות קרקע באולימפיאדת טוקיו (2020), בנוסף למתעמלים אנדריי מדבדב, ופבל גופמן. וייסבורג הוא חבר נבחרת ואלוף ברית המועצות במתח לנוער לשעבר.
ביוגרפיה
בשנים 2002–2003 היה מאמן התעמלות מכשירים באגודת גדרות. משנת 2003 הוא מאמן ראשי בהתעמלות מכשירים באגודת מכבי תל אביב. וייסבורג למד תואר ראשון בהוראת חינוך גופני. משנת 2005 מאמן נבחרת ישראל בהתעמלות מכשירים.
הישגים כמאמן
וייסבורג מחזיק ב-4 מדליות באליפויות העולם: 2 מדליות כסף של ארטיום דולגופיאט ו-2 מדליות ארד של אלכס שטילוב. בנוסף יש לו 7 מדליות באליפויות אירופה עם אלכס שטילוב, אחת מהן זהב, 2 מדליות עם ארטיום ואחת עם אנדריי מדבדב. סה"כ הוא חתום על 14 מדליות באליפויות עולם ואירופה, ומדליית אולימפית אחת בזהב בתרגיל קרקע של ארטיום דולגופיאט
גושן (יהודה)
גֹשֶׁן הייתה עיר מקראית בדרום הר יהודה. העיר נזכרת ב, כחלק מתיאור נחלת שבט יהודה, ונמנית בקבוצה 5, קבוצת דרום ההר של רשימת ערי יהודה: "מח וּבָהָר שָׁמִיר וְיַתִּיר וְשׂוֹכֹה. מט וְדַנָּה וְקִרְיַת סַנָּה הִיא דְבִר. נ וַעֲנָב וְאֶשְׁתְּמֹה וְעָנִים. נא וְגֹשֶׁן וְחֹלֹן וְגִלֹה עָרִים אַחַת עֶשְׂרֵה וְחַצְרֵיהֶן."
יש הקושרים ליישוב זה גם את "אֶרֶץ (הַ)גֹּשֶׁן" מהתיאורים הטופוגרפיים בספר יהושע, בהנחה שבמסגרת התיאור ב "וַיַּכֵּם יְהוֹשֻׁעַ מִקָּדֵשׁ בַּרְנֵעַ וְעַד עַזָּה וְאֵת כָּל אֶרֶץ גֹּשֶׁן וְעַד גִּבְעוֹן" , הביטוי "כָּל אֶרֶץ גֹּשֶׁן וְעַד גִּבְעוֹן" מגדיר את גבולות כיבושי יהושע בהר מדרום ועד צפון; וראו גם התיאור הקשור בו ב: "וַיִּקַּח יְהוֹשֻׁעַ אֶת כָּל הָאָרֶץ הַזֹּאת הָהָר וְאֶת כָּל הַנֶּגֶב וְאֵת כָּל אֶרֶץ הַגֹּשֶׁן וְאֶת הַשְּׁפֵלָה..." .
בעיית הזיהוי
ההצעות העיקריות שהועלו לזיהוי גֹשֶׁן היו בד'הריה, בתל בית מירסים , בתל חליף\ חוילפה ובח' אל-קריתין. זכריה קלאי דחה את הזיהויים בתל חליף ובתל בית מירסים בהיותם מחוץ לתחומי ההר. טענה זו נכונה, אך יש להחיל אותה בה במידה גם על הזיהוי בקריתין, שכן חרף טענותיהם של גליל וקלאי חורבה זו מצויה באזור המובחן באופן חריף ביותר מההר, על ידי המתלול המזרחי של קמר כוחל-עירא. מהזיהוי בתל חליף נסוג מזר עצמו, בהציעו לזהות שם את רימון. הזיהוי בתל בית מרסים אינו סביר מכל בחינה, כפי שציין כבר קלאי, ויש לחפש שם את אחת מערי השפלה. אשר לד'הריה, אין לקבל את הטיעון על העדר שרידים מתאימים שם, שכן אף אחת מהמובאות המקראיות אינה מחייבת קיום אתר הקדום לתקופת הברזל 2, ותקופה זו מיוצגת היטב בד'הריה. אולם האתר אינו גובל בנגב, ומכל בחינה עדיף לזהותו כגילה.
את גֹשֶׁן יש לבקש איפוא בגבול ההר והנגב, עם עדיפות למקום בו המעבר ביניהם אינו חריף וחותך, שכן היא נזכרת יחד עם יישובים מדרום ההר ומן הנגב כאחד. האתר המתאים ביותר לכך לעת עתה היא ח' תתרית. אמנם משה כוכבי הציע לזהות כאן את מדמנה, כיוון שלא מצא ממצא מתאים בח' אם-דימנה הסמוכה ; אולם לאחר שהתגלה ממצא כזה בסקרים שאחריו, הרי המקום המתאים ביותר לזיהויה של מדמנה היא ח' אם-דימנה עצמה.
ח' תתרית מצויה ממש על הגבול בין דרום ההר והנגב, על שלוחה היורדת מהגבעות האחרונות של ההר אל בקעת באר שבע, באזור בו המעבר בין ההר לנגב הוא המתון ביותר. נוכח אי-הקשיחות של תחומי קבוצות הערים, הרי באזור של מעבר הדרגתי כזה ייתכן כי יישוב הנמנה בהר יימצא במרחק של כמה מאות מטרים דרומית לגבולו הגיאומורפולוגי הפורמלי, כפי שהמצב לגבי ח' תתרית. גם ה'איצבוע' בין גשן\ תתרית שבקצה קבוצת ההר הדרומי לבין מדמנה\ אם-דימנה שבקצה קבוצת הנגב ומעט צפונה לח' תתרית, אינו תופעה יוצאת דופן בקבוצות הערים. הקרבה בין ח' תתרית לח' אם-דימנה / מדמנה מחזקת את זיהוי גשן בתתרית, לאור סמיכותן ברשימות היחש.
הממצא בחורבת תתרית
חורבת תתרית, אתר סקר ישראל מספר (1/34/135{14-08}, היא חורבה מפוזרת ונרחבת ביותר, וקשה להעריך את גודל האתר הקדום. בולטים באתר הגבעה הצפונית, החורבה המערבית והגבעה הדרומית. השרידים הקדומים נמצאים בשתיים הראשונות ובמרכז האתר, ואילו בגבעה הדרומית אין ממצא הקדום לתקופה ההלניסטית. פרטי האתר: נ"צ 1432.0843 (מרכז האתר), גובה מוחלט 448 מ', גובה יחסי 15 מ' (גבהי הגבעה הצפונית), תצפית בינונית. שרידי החורבה מפוזרים בשטח של כ-240 דונם ויותר אך השטח הבנוי בפועל מוערך בכ-120 דונם ואף פחות. ראשית היישוב הקדום בתקופה הכלקוליתית (פזור על שטח של כ-60 ד'), והוא מגיע לשיא היקפו בתקופת הברונזה הקדומה 1 (שטחו אז הוערך בכ-100 ד' ויותר, אך נראה שמדובר ביישוב פזור ולא בעיר של ממש). לאחר פער חוזר האתר ונושב בתקופת הברזל 2 ומתקיים כנראה לכל ארכה, בהיקף שאולי הגיע ל 60–80 ד' (אך נראה שלא כל ההיקף היה מיושב). ייתכן שהיישוב גדל מעט בתקופה ההלניסטית, לא זוהו שרידים ודאיים מהתקופה הרומית 1, והוא מתחדש בהיקף של כ-60 ד' בתקופה הרומית 2. מאז מיושב האתר במלוא היקפו (240 ד'), אך השטח המיושב מוערך בתקופה הביזנטית רק בכ-110 ד'. בתקופות האיסלמיות נושבים חלקים שונים של החורבה, בהיקף שהוערך בלא יותר מכ-30 ד'.
סיכום
ח' תתרית היא אתר משמעותי בגדלו, המתאים היטב להיות יישוב הנותן שמו לחבל ארץ (אֶרֶץ הַגֹּשֶׁן). היום כבעבר הוא המבוא הדרומי להר, על נתיב התנועה העיקרי המוביל מבאר שבע דרך דביר וחברון אל בית-לחם, ירושלים, והלאה צפונה; גם בכך מתאים מאד האתר, וחבל הארץ סביבו, לציין את קצהו הדרומי של ההר.
אקווריום ישראל
אקווריום ישראל על שם משפחת גוטסמן (בשלב ההקמה נקרא: ים לי-ם ובאנגלית: Sea Israel) הוא אקווריום ציבורי הממוקם בירושלים, סמוך לגן החיות התנכ"י שנחנך ב-19 ביוני 2017. זהו האקווריום היבשתי היחיד במזרח התיכון והיחיד בעולם שבמרכזו בעלי חיים ימיים, שמקורם בים סוף והים התיכון.
האקווריום מתמקד בסביבה הימית של ישראל - בכנרת, בים המלח, בים סוף ובים התיכון. האקווריום נבנה על ידי גן החיות התנ"כי וממוקם בסמוך לגן, אך עומד כאטרקציה תיירותית נפרדת. האקווריום נפתח לקהל הרחב בספטמבר 2017.
היסטוריה ובניית האקווריום
בשנת 2008, עם סיום תהליכי התכנון והעברת שטח ההרחבה אל גן החיות התנ"כי, החל תהליך של תכנון עתיד גן החיות, כולל שטח ההרחבה. בתהליך לימודי ארוך ומשותף, ששיאו היה כינוס הוועדה הזואולוגית הבין לאומית של גן החיות הוחלט שפרויקט "העוגן" הראשון בשטח ההרחבה של גן החיות התנ"כי יהיה - האקווריום. ההחלטה על פיתוח האקווריום נבעה מכמה סיבות - במקביל לדיון על הפיתוח העתידי של גן החיות, הושלמה ואושרה התוכנית הלאומית לשמירת המגוון הביולוגי בישראל. המלצה בולטת בתוכנית זו הייתה להקים את האקווריום הראשון בישראל, לטובת קידום המודעות הציבורית לשימור בתי הגידול והסביבה הימית בארץ. במקביל, השאיפה הייתה שהאקווריום יקדם גם את הקמת גרעיני הרבייה ונושאי החינוך, הלימוד והמחקר בתחום זה. המלצות תוכנית זו, שנכתבה על ידי המשרד להגנת הסביבה, אומצו על ידי ממשלת ישראל.
כדי להקים את האקווריום בירושלים. הוחלט כי האקווריום יתמקד בהצגת בתי הגידול והסביבה הימית של ישראל. למיזם הוענק השם הזמני "Sea Israel" או "ים לי-ם" לאחר השלמת תהליך התכנון הראשוני, בשיתוף עם חברת אוקלהומה ביי (OK Bay), למיזם חברו יחדיו משפחת גוטסמן מניו יורק שתרמה 11 מיליון דולר ותורמים נוספים מישראל ומהעולם. יחד עם השקעת משאבים מהקרן הזמינה של גן החיות ובסיוע עיריית ירושלים ומשרד התיירות וסך הכול עלות ההקמה נאמדת בכ-100 מיליון ש"ח. המיזם כולו תוכנן על ידי האדריכל לני רביב ממשרד "רביב – טל", יחד עם חברת OK Bay.
התצוגות באקווריום נבנו במחשבה גם על הבילוי עבור הגיל הרך, בחלק מהתצוגות יש חלונות צפיה המותאמים לגובה של ילדים, בחלק מהתצוגות ניתן להיכנס לאמצע התצוגה ולצפות בה מבפנים ועוד.
התצוגות ובעלי החיים
האקווריום בנוי על שטח של כ-6,500 מ"ר. הוא כולל כניסה ומשרדים, מרכז חינוכי הכולל אודיטוריום וכיתת לימוד. המסלול כולל גלריות שונות:
אולם הכניסה
אולם הכניסה כולל עמדת מידע וחדר תאי אחסנה. באולם זה התצוגה הראשונה באקווריום - תצוגת התלהקות (Schooling) ובה מאות דגים השוחים לכיוון ימין ומסמנים את התחלת המסלול.