cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שרק השלישי
עלילה
הסרט מתחיל כאשר הנסיך מקסים, הנבל הראשי של הסרט, מציג מחזה על שרק והצלת הנסיכה. לאחר הצגת המחזה, שלא הצליחה, בורח מקסים לאחורי הקלעים. שם מתאבל מקסים על אימו (דמותה היא דמות הנבל מהסרט השני). מקסים נשבע לנקום בשרק. מקסים הולך לפונדק הנבלים שם מגייס כמעט את כל הנבלים מהאגדות, לצאת ולנקום את נקמתם בגיבורי האגדות. לאחר הסרט השני, ממלכת "הרחק, הרחק מכאן" נותרה תחת המלך הארולד שהפך לקרפד. כאשר המלך גוסס, על שרק ופיונה לכהן כמנהיגי הממלכה. כאשר השניים מודיעים על אי רצונם בתפקידים אלו, המלך מטיל על שרק, פיונה, החמור והחתול את משימת מציאת היורש של הממלכה. פיונה ההריונית נשארת בממלכה בעוד החתול, חמור ושרק יוצאים למסע. פניהם מועדות אל עבר צדה אחר של הממלכה, במקום בו ארתי, אחיינה של המלכה ליליאן, עומד לסיים את התיכון. על הקבוצה מוטלת המשימה לשכנע את הנער המרדן, אשר יהפוך בעתיד למלך ארתור, לתפוס את מקומו כמלך הממלכה. אם לא יצליחו לשכנע אותו לתפוס את מקומו כמלך הממלכה - זוג העוגים הנשוי והחמור לא יוכלו לחזור אל ביצתם, ולחיות את חייהם השקטים. בינתיים בממלכה, הנסיך מקסים מתכנן מהפכה צבאית, כששרק מרוחק ולא יכול לפקד על צבאות הממלכה. בתגובה לכך, פיונה מארגנת ארגון מחתרתי-לוחמני, הכולל את כל נסיכות הממלכה, אשר נאבקות בנסיך ומנסות לשמור על הממלכה בדרך הטובה ביותר, זאת עד לשובם של שרק, החמור, החתול ו"היורש". בסוף הסרט נולדים לשרק ולפיונה שלישייה של עוגים. השניים חוזרים לחיות את חייהם בביצה כהורים טריים.
סוטה (הלכה)
בהלכה, סוטה (בעברית מקראית: שֹוטה) היא אישה נשואה שהתייחדה עם גבר זר לאחר שבעלה התריע בה. אם אין עדות שהשניים קיימו יחסי מין, נאסר על בעלה לקיים עימה יחסי אישות עד שייקח אותה לבית המקדש והיא תעבור טקס הכולל שתיית 'מים מרים', אשר לפי התורה יזיקו לה במקרה שזנתה, או לחלופין יוכיחו את חפותה, ואף יועילו לה במקרה שנחשדה לשווא.
אטימולוגיה
משמעות המונח "סוטה" השתנתה במהלך הזמן. בלשון המקרא משמעות השורש שׂ.ט.ה היא נטייה מדרך הישר, בעיקר בהקשר מיני. השורש מופיע שש פעמים בתנ"ך, מתוכן ארבע פעמים בפרשיית הסוטה ופעמיים בספר משלי.
הלשון "שֹוטה" נדרש גם על פי הכלל "אין אדם עובר עבירה אא"כ נכנס בו רוח שטות".
בלשון המשנה לשורשים סט"ה או שׂט"ה. יש משמעות של נטייה מהדרך, כבלשון המקרא. לעיתים התלמוד מבחין בין "סוטה ודאי", שידוע שזינתה, ובין "סוטה ספק", שאף היא אסורה לבעלה עד שתשתה מהמים, מחמת שיש "רגליים לדבר" שזינתה.
בהלכות הרמב"ם הנושא נקרא הלכות שוטה, והכתיבה היא באות שׂ.
קינוי וסתירה
על פי המבואר בתורה, כדי שהבעל יוכל להשקות את אשתו, מותנה הדבר שיזהיר את אשתו קודם לכן שלא תתייחד עם איש פלוני, (-קינוי), ואם לאחר מכן העידו עדים שאכן התייחדה עם אותו פלוני שהוזהרה עליו, (-סתירה), יכול הבעל להשקותה. וכך מתואר הקינוי והסתירה בתורה:
במקרא לא מפורש מהו המעל של האישה, שכשמעורר את קינאת הבעל, חל עליה דין סוטה. לפי התורה שבעל פה הכוונה היא להיסתרות עם גבר אחר במשך פרק זמן המאפשר ביאה, הבאה לאחר 'קינוי', כלומר התראה של הבעל לאשתו שלא להתייחד עם אותו גבר. אם לאחר הקינוי האשה נסתרת יחד עם אותו גבר זר, היא נעשית סוטה ואסורה לבעלה עד שתיבדק בשתיית 'המים המרים'. ישנה מחלוקת תנאים האם לסתירה יש צורך בשני עדים כשרים המעידים על ההתייחדות או שמספיקים דברי הבעל עצמו. בתוספתא מובאת דעה דחויה שלסתירה יש צורך בשני עדים אבל לקינוי די בדברי הבעל.
להלכה נפסק שהקינוי מצריך שני עדים בשביל שיהיה לו תוקף. באשר להתייחדות, העדים נצרכים רק בשביל לברר את התרחשותה.
מעמד הסוטה
לפי המשנה אסור לבעל לקיים יחסי אישות עם אשתו שסטתה, ולהתייחד עמה. וכן אשת כהן נפסלת מלאכול תרומה בינתיים. איסור זה נובע מכך שיש 'רגליים לדבר' שזנתה. האיסור מפקיע את מחויבות הבעל לכתובת אשתו, ככל שישנם שני עדים כשרים המעידים על הקינוי והסתירה, במידה והאשה אינה יכולה לשתות ולהיבדק, כגון בזמננו. אם אין שני עדים על הסתירה אך נודע לבעל עליה ממקור הנאמן עליו, הוא מחויב לגרשה ולשלם את כתובתהּ.
השקאת הסוטה
לפי המבואר בתורה על הבעל מוטלת מצווה להביא את אשתו אל הכהן, וכן להביא עבורה מנחת קנאות - קרבן מנחה מקמח שעורים, במקום סולת חיטים, שבו אין שמן או לבונה, כמנחת חוטא.
הכהן אוסף מים קדושים בכלי חרס ושם בהם עפר מקרקע המשכן. לאחר מכן, הכהן פורע את ראש האישה, שם בידיה את מנחת הקנאות, ומשביע אותה:
בשלב זה הכהן כותב את "האלות האלה" בספר ומוחה את הכתב אל המים, אותם האישה שותה. במקרה שבו האישה אכן נאפה עונשה הוא "וְצָבְתָה בִטְנָהּ וְנָפְלָה יְרֵכָהּ" ואילו במקרה שהאישה לא נטמאה אז "וְנִקְּתָה וְנִזְרְעָה זָרַע".
התיאור במקרא משאיר פתח לכמה אפשרויות בנושא זמן השקיית האישה במים המאררים וכן נוסח השבועה הנכתבת, וישנן בכך כמה דעות בקרב התנאים.
שתיית המים נתפסת כאמצעי לאפשר לאישה שלא זנתה להסיר את החשש, ובכך להציל את הקשר עם בעלה: בהשוואה לשיטות קדומות אחרות של משפט-האל (הכרעת אשמתו של חשוד באמצעות סימן אלוהי), מציין פרופסור יעקב שלום ליכט כי בדיקת הסוטה נבדלת ממרבית השיטות המוכרות בכך שהחשודה נבדקת בדבר שאין טבעו להזיק: מים עם מעט עפר ודיו, וכדי שתוכח אשמתה נדרשת מעורבות אלוהית על טבעית.
הטקס בספרות התנאית
בספרות התנאית הטקס מפורט יותר מהכתוב במקרא.
האישה והבעל עולים אל בית הדין הגדול (הסנהדרין) בהר הבית בירושלים, שם מבררים את טענות הבעל ומאיימים על האישה שתודה שנטמאה, היינו שאכן קיימה יחסי אישות עם גבר זר, אם אכן כך היה:
במקביל מעודדים את האישה שאם היא טהורה שתסכים לבדיקת המים:
במידה והאישה מסכימה מביאים אותה אל שער ניקנור בכניסה לעזרה שבבית המקדש. תיאור המשנה להשפלת האישה חריף הרבה יותר מזה הנדרש בתורה:
מהמשנה משתמע ששתיית המים ממיתה אישה שזנתה, אך ייתכן שהתהליך ייקח זמן:
המשנה מוסיפה ששתיית המים בידי האישה ממיתה גם את הנואף.
לפי פירוש התורה שבעל-פה לכתוב "ונִקתה ונזרעה זרע", שתיית המים גורמת לברך את הריונותיה הבאים של סוטה שלא שכבה עם אחר.
לפי ברייתא סגולתם של המים תלויה גם בבעל:. התלמוד מבאר שדי בכך שהבעל, או אפילו בניו או בנותיו, חטאו בעוון זנות עם אישה פנויה, בשביל שהמים לא יועילו לבדיקת אשתו.
אזכור לקיומו של הטקס מוזכר בספרות חז"ל רק פעם אחת - כרכמית, גיורת בימי שמעיה ואבטליון שהושקתה במים המרים. כמו כן מוזכר שהלני המלכה קבעה טבלה של פרשת סוטה בבית המקדש. לדעתו של ישי רוזן-צבי שהקדיש לנושא את ספרו "הטקס שלא היה" העדות הבודדת הזו שייתכן שהיא עיבוד של תיאור תאורטי וכן חוסר כל עדות חיצונית אחרת (למשל בכתבי פילון ויוספוס), ייתכן שהטקס מעולם לא התקיים.
ביטול הבדיקה
לפי המשנה בדיקת המים בוטלה בימי רבן יוחנן בן זכאי, ממש בסוף תקופת בית שני, בשל ריבוי הניאוף באותה תקופה. משחרב בית המקדש גם לא ניתן לקיימו. האיסור על קיום יחסי מין בין הסוטה לבעלה או לבועלה נותר בעינו ובהיעדר האפשרות לבצע את הבדיקה, לא ניתן להתירו גם כשאין ודאות לגבי הניאוף. לפיכך המליצו האמוראים לבעלים להימנע מקינוי, שכן לא יותרו לחזור לנשותיהם לצמיתות.
בדיקות סוטה חלופיות
על הרב חיים יוסף דוד אזולאי בן המאה ה-18 מסופר כי בהיותו בליוורנו שבאיטליה, בא אליו אדם חשוב בקובלנה על אשתו כי נסתרה (התייחדה) עם אדם זר. החיד"א פסק כי על אדם זה לגרש את אשתו. הדיינים שאלוהו מה הנימוק לפסיקה כשאין עדים? החיד"א קרא לאישה, לקח ספר תורה וקרא באוזניה את פרשת הסוטה, וכל הכתוב בפרשת סוטה נתקיים בה.
מפי הרב לוי יצחק בנדר מסופר בספר "שיח שרפי קודש" שיצא לעז על אישה שהייתה חשוכת בנים. רבי יקותיאל יהודה לאנדא, המגיד מטירהאוויץ, קרא בפניה את פרשת סוטה, ובסיום בירך אותה שאם החשד אינו נכון, ייוולדו לה בנים זכרים, ואכן כך היה.
מגילת אחימעץ, ספר יוחסין יהודי מהמאה ה-11, מספר על מעין ריבונות יהודית בקהילה יהודית בדרום איטליה במאה התשיעית שכללה הוצאה לפועל של ארבע מיתות בית דין ובכללן חניקת אשה שזנתה, וכן רמז לכך שנהגו בתורת הסוטה:
יובל הררי ראה בפסקה זו דיווח על קיום ממשי של הטקס גם אחרי חורבן הבית. דוד רוטמן כתב:. פרופ' גדעון בוהק בספרו "Ancient Jewish Magic" במחקרו על מגיה יהודית משווה בין טקס הסוטה המתואר בגניזה הקהירית לבין טקס הסוטה במגילת אחימעץ.
לקריאה נוספת
<DIV dir=ltr> </DIV>
שלומית
{{פירושונים| באמנות: ארגונים:
ראו גם
}}
מחנה בסטיון
מחנה בסטיון (Camp Bastion) היה הבסיס הצבאי הראשי של בריטניה באפגניסטן. הוא הוקם בשנת 2006 במחוז הלמנד שבדרום המדינה. המחנה שיכן כ-12,000 חיילים מבריטניה, ארצות הברית ומדינות נוספות, שפעלו במסגרת כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי, ושימש כבסיס מרכזי לפעולות במחוז הלמנד. בין היתר פעלו בו שדה תעופה ובית חולים שדה גדולים.
בספטמבר 2014 עזבו חיילי כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי את המחנה והוא נמסר לידי כוחות הביטחון של אפגניסטן.
המחנה
המחנה הוקם בשנת 2006 על ידי חיל ההנדסה הבריטי וקבלנים אזרחיים. כאתר להקמתו נבחר אזור מדברי מרוחק ממקומות יישוב בגובה של כ-850 מטרים מעל פני הים מצפון מערב לעיר לשקר גא (בפשטו: لښکرګاه), בירת מחוז הלמנד. במקור הוקם מחנה בקיבולת של 2,000 חיילים. מאז הורחב מספר פעמים. כיום הוא משתרע על שטח באורך של 6.4 קילומטרים וברוחב של 3.2 קילומטרים, והוא בעל קיבולת מקסימלית של 28,000 חיילים. הוא מוקף בגדרות ובתלתליות תיל דוקרני, בחיישני תנועה וחום ובמספר רב של מגדלי שמירה.
בבסיס שהו חיילים מבריטניה, ארצות הברית, אפגניסטן, אסטוניה, דנמרק וטונגה וכן עובדי חברות קבלניות אזרחיות העורכות עבודות עבור הכוח הצבאי הבינלאומי. במחנה נערכו גם אימונים של חיילי צבא אפגניסטן על ידי מדריכים בריטים.
בשכנות למחנה נמצאו בסיסים של צבא ארצות הברית (מחנה לת'רנק) ובסיס של צבא אפגניסטן.
בשנת 2006 ביקר במחנה ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר. הוא שוחח עם חיילים שם ותיאר בפניהם את המחנה כ"פיסת מדבר מיוחדת... שבה יוכרע גורל ביטחון העולם בתחילת המאה ה-21".
המחנה הותקף מספר פעמים על ידי אנשי הטליבאן. בהתקפה החמורה ביותר, ב-14 בספטמבר 2012, השתתפו 19 תוקפים. הם פוצצו פתח בגדר ההיקפית של המחנה וחדרו לתוכו, הרגו שני חיילים אמריקאים, השמידו שישה כלי טיס אמריקאים על הקרקע וגרמו נזק לעוד שני מטוסים ולמספר מבנים. התוקפים הובסו על ידי חיילים בריטים ואמריקאים וכולם למעט אחד נהרגו.
הבסיס האווירי
בשנת 2006 נסלל בבסיס מסלול הטיסה הראשון, שנועד לתנועת מטוסים מינימלית. בשנה שלאחר מכן נסלל בו מסלול בטון באורך של 2,350 מטרים, שהתאים לעד 5,000 תנועות מטוסים בחודש.
בפברואר 2011 הושלמה במחנה הקמת מסלול טיסה שני. מסלול הבטון, באורך של 3,500 מטרים, מתאים לשימוש של מרבית דגמי המטוסים הצבאיים והאזרחיים. באותה שנה הושלמה הקמת מגדל פיקוח חדש באתר.
בשנת 2014 היו בשדה התעופה 600 תנועות מטוסים ומסוקים ביום לצורכי מבצעים, רפואה ולוגיסטיקה.
בית החולים
במחנה פעל בית חולים שדה גדול, שאויש על ידי רופאי הכוחות המזוינים של בריטניה ושל ארצות הברית. צוותו כלל כירורגים כלליים, אורתופדים, רופאים מרדימים ואחיות. הוא העניק טיפול לנפגעים מכל יחידות כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן, והם הוטסו ממנו בהמשך לטיפול בבתי חולים בארצות מולדתם. בבית החולים טופלו גם אזרחים אפגנים. בית החולים נסגר בספטמבר 2014.
הנצחה
האנדרטה לזכר חללי בריטניה במלחמת אפגניסטן, הניצבת במשתלת הזיכרון הלאומית, נקראת אנדרטת מחנה בסטיון על שם המחנה.
רוברט דה ברוס (סרט)
רוברט דה ברוס (באנגלית: Robert the Bruce) הוא סרט פעולה ודרמה היסטורית משנת 2019 אודות רוברט הראשון ובבימויו של ריצ'רד גריי, המהווה סרט המשך לסרטו של מל גיבסון "לב אמיץ". הסרט הופק ונכתב על ידי אנגוס מק'פיידן, אשר גם מככב בתפקיד הראשי.
עלילת הסרט מתרחשת בתקופת המאה ה-14. המלך הסקוטי, רוברט דה ברוס, יוצא למלחמת העצמאות הראשונה של סקוטלנד ונאבק באנגלים.
עלילה
הסרט מתמקד בחורף אחד שבו מקום הימצאותו של רוברט דה ברוס אינו ידוע ומגולל את אחד מהסיפורים ששרדו ברשומות ההיסטוריות. בעקבות סדרה של אבדות צבאיות, כשצבאו קרוע, הצלחת המרד שלו מוטל בספק, רוברט דה ברוס נסוג משדה הקרב. בודד, פצוע, נרדף על ידי מחפשי ההון במטרה לאסוף את הפרס שהונח על ראשו בהוראת המלך אדוארד מאנגליה, הוא מוצא מקלט באסם של איכרה המטפלת בשלושה ילדים - אחיינית בגיל העשרה, אחיינית צעירה אחרת ובנה. הם דואגים לו וקושרים עמו קשר, אף על פי שהשבט שלהם מיישר קו עם אנגליה. הקשר הזה מעניק לרוברט הבנה עמוקה יותר של הפטריוטיזם הטבוע בלב הסקוטים, המניע את התשוקה הנלהבת שלו לשלב הלאומי ובסופו של דבר לניצחון להשגת העצמאות הסקוטית.
הפקה
הצילומים החלו בפברואר 2019 והושלמו תוך כמה חודשים.
הקרנת בכורה ושחרורו לאקרנים
הקדימון הרשמי הראשון יצא ב-7 ביוני 2019 על ידי חברת Signature Entertainment, האמונה על הפצת הסרט.
דרק פנסלר
דרק פנסלר (באנגלית: Derek Jonathan Penslar; נולד ב-1958) הוא היסטוריון יהודי קנדי המתמחה בהיסטוריה יהודית ובהיסטוריה של ישראל בעת החדשה.
אודות
פנסלר נולד בעיר לוס אנג'לס, במדינת קליפורניה שבארצות הברית, סיים תואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד ואחר כך המשיך את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בין השנים 1987 ל-1998 לימד באוניברסיטת אינדיאנה. בשנת 1998 החל ללמד באוניברסיטת טורונטו, שם הוא משמש כפרופסור בקתדרה על שם סמואל זאקס להיסטוריה יהודית. בין השנים 2002 ל-2008 עמד בראש המכון ללימודי יהדות באוניברסיטת טורונטו.
בשנת 2011 מונה לפרופסור ללימודי ישראל על שם סטנלי לואיס באוניברסיטת אוקספורד.
ערך את המדור "תנועות לאומיות וחברתיות" באנציקלופדיה זמן יהודי חדש.
כת צבאית
כת צבאית, הקרויה גם חונטה צבאית (בספרדית: Junta militar), או בקיצור חונטה ("אספה", "מועצה"), היא משטר המונהג במשותף על ידי קציני צבא בכירים, בדרך כלל בעקבות הפיכה צבאית. לעיתים מנהלת הכת הצבאית בעצמה את ענייני המדינה, ולעיתים היא ממנה את אחד מחבריה או אדם אחר לעמוד בראש הממשלה.
בניגוד למשטרים דיקטטוריים אחרים, הנבנים סביב אדם מסוים שתופס את השלטון, חונטות נוטות לתפוס את השלטון בדרך כלל במקרים של אי-יציבות פוליטית. כך, למשל, היווה החשש מהקומוניזם עילה לתפיסת השלטון בידי חונטות במדינות שונות בעולם בין שנות ה-50 לשנות ה-70.
חונטות שלטו במדינות כגון: בעוד חונטות אלה ידועות לשמצה, בפורטוגל הנהיגה חונטה את מהפכת הציפורנים ב-1974, כשלב ביניים בדרך להפיכתה של המדינה לדמוקרטיה.
מקור השם
לאחר שנפוליאון בונפרטה הדיח את פרננדו השביעי, מלך ספרד, והכתיר במקומו את אחיו ז'וזף בונפרטה, נוצר ואקום שלטוני בספרד. את מקום המלך מילאו חונטות שקמו בדרום ספרד, במקומות שלא נכבשו על ידי הצרפתים. הקריאולים במושבות הספרדיות באמריקה הלטינית ניצלו את ההזדמנות והקימו חונטות משלהם בתואנה שהם כפופים למלך אך לא לחונטות שהתיימרו להחליפו ושהמנדט שלהן הצטמצם לספרד עצמה, מה גם שהיכולת של ספרד לשלוט במושבותיה התבטלה. אותן חונטות מקומיות הובילו בסופו של דבר לעצמאותן של המושבות, ובהיסטוריה המקומית הן זכו למקום של כבוד. לימים, כאשר קבוצות קצינים תפסו את השלטון במדינות שונות באמריקה הלטינית, הן הכתירו את עצמן בתור "חונטות" כדי לנכס לעצמן את היוקרה של מוסד החונטות המקוריות.
דרז'ניה
דרז'ניה (באוקראינית: Деражня; בפולנית: Dzierażnia) היא עיר קטנה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, על גדות נהר וובק (Vovk), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
דרז'ניה נוסדה בשנת 1431. במהלך המאה ה-16 הותקף היישוב בידי הטטרים, ובמהלך המאה ה-17 הותקף בידי הקוזקים של חמלניצקי. בשנת 1672 נכבש היישוב בידי האימפריה העות'מאנית, וכעבור 10 שנים שוחרר בידי יאן סובייסקי.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1792 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית. עם הקמת תחנת רכבת בעיר בסוף המאה ה-19 הואץ פיתוחה.
יהודי דרז'ניה
תיעוד לישיבת יהודים בדרז'ניה קיים מהמחצית הראשונה של המאה ה-18, ומהמחצית הראשונה של המאה ה-19 הוקמו סביב העיר מספר מושבות חקלאיות יהודיות. בשנת 1897 נמנו בעיר 5,230 יהודים, מתוך 6,118 תושבים.
License to Kill
Licence to Kill (בעברית: רישיון להרוג) הוא סינגל מאת הזמרת האמריקאית גלדיס נייט, אשר שוחרר ב-30 במאי 1989. השיר שימש כשיר הנושא של הסרט "רישיון להרוג", ה-16 בסדרת סרטי ג'יימס בונד. השיר זכה להצלחה רבה, הגיע למקומות גבוהים במצעדי הפזמונים ברחבי העולם.
דרז'ניה
יהודי דרז'ניה
בין מלחמות העולם נמנו בדרז'ניה 2,650 יהודים, כ-40% מתושביה. בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה בוצעו ביהודי העיר מספר פוגרומים. בתקופה הסובייטית פעלו בעיר מועצה יהודית ובית ספר יידי.
License to Kill
כתיבה
השיר נכתב והולחן בידי צוות שכלל את נארדה מייקל וולדן, ג'פרי כהן, וולטר אפנסייף. הוא הוקלט בסן רפאל ובלאס וגאס. השיר יצא לאור ב-30 במאי 1989, זמן קצר לפני הקרנת הבכורה של הסרט.
דרז'ניה
בשואה
ב-11 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ויהודיה רוכזו בגטו שהוקף בגדר תיל, וחויבו לענוד טלאי צהוב. כ-500 יהודים מהגטו הועברו ממנו כעבור זמן מה, ובד בבד הובאו אל הגטו יהודים מיישובים סמוכים. בגטו מתו יהודים רבים מרעב וממגיפות. על יושביו הוטלו תשלומי כופר, ורכושם הוחרם.
License to Kill
כתיבה
ב-2017 ביצעה הזמרת דורגה מקבורן קאבר לשיר במסגרת הפרויקט Songs, Bond Songs: The Music of 007.
דרז'ניה
בשואה
בראשית ספטמבר 1942 בוצעה בגטו שבעיר אקציה, ונרצחו בה למעלה מ-1,500 יהודים. כעבור מספר ימים נרצחו יתר היהודים בגטו, והוא חוסל.
פסטיבל
פסטיבל (בלועזית: Festival. לפי האקדמיה ללשון העברית: תְּחִגָּה) הוא חגיגת אירועים אמנותיים או בידוריים בהיקף גדול מהרגיל. אירועי ותכני הפסטיבל הם על פי רוב בעלי מכנה משותף, כמו נושא או צורה אומנותית. רבים מהפסטיבלים מתקיימים באופן סדיר פעם בשנה.
מקור המונח
מקור המילה "פסטיבל" (Festival) בצרפתית ובאנגלית של ימי הביניים. המילה התפתחה מהמילה הלטינית festa, שפירושה סעודה, משתה, חגיגה.
סוגי פסטיבלים
ישנם פסטיבלים העוסקים בתחום רחב מאוד, אותו הם פורטים באמצעות תכנים שונים לנושאים וסוגות - לדוגמה פסטיבלי מוזיקה; וישנם אחרים, המקדישים עצמם לנושא מצומצם בתוך תחום רחב - כדוגמת "פסטיבל מוזיקת הרנסאנס של קופנהגן". לצד אלה ישנם אף "פסטיבלי-נישה": אלו הם אותם פסטיבלים המתמקדים ברעיון צר יחסית, או המעלים את קרנה או פועלה של אישיות ספציפית, למשל פסטיבל ריכרד וגנר. בשולי הפסטיבל יתקיימו, על פי רוב, הרצאות, פאנלים ומספר אירועי-משנה קטנים המיועדים לתמוך בנושא האירוע המרכזי - כתערוכות, או להשלים את אווירת החג, כדוכני מזון.
פסטיבל בהיקף קטן יכול להתרחש כולו על במה אחת, שעליה עולים הרכבים מוזיקליים רבים בזה אחר זה במשך שעות אחדות (למשל פסטיבל שירי ילדים). פסטיבל כזה ייועד על פי רוב לקהל מקומי או קטן. פסטיבל גדול, שמושך קהל רחב יותר ועשוי אף למשוך אורחים מארצות אחרות, יכול להתרחש במהלך ימים אחדים (כאלה הם למשל פסטיבלי רוק) ואפילו במשך חודש (למשל פסטיבל ישראל), ויכול להתרחש על במה אחת, במות אחדות או אף במקומות רבים ברחבי אותה עיר.
אנטוניו קסאנו
אנטוניו קסאנו (באיטלקית: Antonio Cassano; נולד ב-12 ביולי 1982 בעיר בארי) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ. לזכותו 39 הופעות בנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים
קסאנו עבר לשחק בקבוצת הכדורגל רומא בצעירותו. במהלך המשחקים ראשי רומא ואנטוניו הסתכסכו, ודבר זה כמעט גרם להעברתו ליובנטוס. בסופו של דבר, עבר קסאנו בינואר 2006 לריאל מדריד. כששיחק בריאל מדריד, זכה איתה קסאנו באליפות הליגה הספרדית, אך הסתכסך עם מאמן הקבוצה, פאביו קאפלו. בסופו של דבר השאילה ריאל את קסאנו לקבוצת סמפדוריה במהלך קיץ 2007, כאשר היא מממנת שני שלישים משכרו, ולסמפדוריה יש את האופציה להחליט בסוף העונה האם היא מעוניינת לרכוש את כרטיס השחקן של קסאנו. בינואר 2011 עבר קסאנו למילאן תמורת 2.5 מיליון יורו וחתם ל-3 וחצי שנים במועדון. כבש את שער הבכורה שלו במילאן מול פארמה. הוסיף עוד 3 נגד בארי (כדורגל), אינטר מילאנו וסמפדוריה. הוסיף עוד 6 בישולים בכל המסגרות.
במהלך חלון העברות של קיץ 2012 עבר קסאנו ליריבה העירונית אינטר בעסקת חילופי שחקנים שבמקביל ג'אמפאולו פאציני עבר למילאן.
מועדון הכדורגל אם.וה.דה
"מועדון הכדורגל אֶם.וֵה.דֵה" (ברוסית: ФК МВД России; מילולית: מועדון הכדורגל של משרד הפנים הרוסי) הוא מועדון כדורגל ממוסקבה. נוסד בינואר 2007.
בשנת 2009 הקבוצה מוזגה עם מועדון קרילאסקויה ושמם שונה ל"אֶם.וֵה.דֵה רוסיה קרילאסקויה". ב-17 יולי 2009 נשרה מהליגה הראשונה וזמן קצר לאחר מכן פורקה.
היסטוריה
אומנם זו לא הקבוצה הראשונה שהוקמה בחסות המשטרה. בעבר מאפריל 1923 ועד 1991 קבוצת דינמו מוסקבה הייתה קבוצת כדורגל מצליחה שפעלה בחסות המשטרה ועדיין מסורתית מקושרת עם זרועות הביטחון והמשטרה, אך מאז, המועדון נרכש על ידי VTB וכבר אין לו כל קשר למשטרה. לכן הועלה הרעיון לפיתוח מועדון כדורגל בחסות משרד הפנים ובתמיכת שר הפנים של הפדרציה הרוסית, הגנרל רשיד נורגאלייב. לנשיא המועדון מונה גיבור רוסיה וסגן שר הפנים אלכסנדר צ'קאלין. הקבוצה הוקמה על בסיס שוטרי מחלקת תחבורת המים והאוויר של משטרת מוסקבה.
בשנה הראשונה לקיומו, המועדון סיים במקום הרביעי באליפות העולם הראשונה בקרב המשטרה, שנערך בפראג בחסות פיפ"א. בחצי הגמר, הקבוצה הפסידה לנבחרת צ'כיה בפנדלים. קשר הקבוצה סרגיי פטוחוב נבחר לשחקן הטוב ביותר של הטורניר.
ב-2007, הקבוצה השתתפה באליפות מוסקבה, אזור "B", שבו סיימה במקום הראשון. בסוף העונה, הקבוצה גברה בפלייאוף על מועדון "ספרטק-אבטו", וזכתה בזכות לשחק בעונת 2008 בליגה השנייה.
בעונת 2008 המועדון שיחק באזור מערב של הליגה השנייה. מחזור אחד לפני סוף העונה המועדון הצליח לעלות ליתרון על פני הקבוצה המוליכה לאורך כל הטורניר, "טורפדו" מהעיר ולדימיר. בסוף העונה שתי הקבוצות השיגו מספר שווה של נקודות, אבל בזכות יתרון בנתונים אחרים קבוצת אם.וה.דה הייתה זו שהבטיחה את העפלתה לליגה הראשונה.
הקבוצה שיחקה במשך עונה אחת וב-17 ביולי 2009, חזרה לליגה השנייה. המועדון שינה את שמו למועדון "פטרובקה, 38" (על שם הרחוב בו שוכן מטה משטרת מוסקבה). ב-2011 המועדון התאחד עם קבוצת "סמנה מוסקבה" (שהייתה קיימת משנת 1974) ונקרא "פטרובקה, 38-סמנה".
ב-2013 המועדון פורק וקבוצת "סמנה מוסקבה" שבה לפעילותה בנפרד.
פקיניוס
הפקיניוס (בפורטוגזית: Pequeninos, הקטנים), או החזרזירים הם דמויות בדיוניות של חייזרים מפותחים מסאגת המשחק של אנדר מאת אורסון סקוט קארד. החזרזירים מופיעים לראשונה בספר קול למתים ומוצגים כתושבי כוכב לוזיטניה.
לפי דמוסתנס (שם העט של ולנטיין, אחותו של אנדר), החזרזירים הם ראמאן כמו הבאגים (המשחק של אנדר), כלומר יצורים תבוניים מגזע שונה, הבלתי מובן לבני האדם.
הקיום הראשון
הקיום הראשון נקרא גם כחיים החשוכים. לאחר שהפקיניוס אכלו את דרכם אל מחוץ לגוף אימם, שמתה בעקבות כך עוד בילדותה, הם נמצאים בתוך עץ האם לצד חזרזירים אחרים, ניזונים משרף העץ. בסופו של קיום קצר זה, הם יוצאים מתוך העץ ועוברים לקליפת העץ, אל הקיום השני.
הקיום השני
ידוע גם כחיים המוארים למחצה. לאחר היציאה אל קליפת העץ החזרזירים שוב מנסים להשיג את שרף העץ ולשרוד. ברגע שהם גדלים, הם יורדים מהעץ והופכים להיות אחים בוגרים בשבט. האחים מבצעים את הטקסים, יוצאים להילחם נגד שבטים אחרים ונושאים את האמהות הקטנות בדרכן להפריה על עצי הטוטם, ההנאה הגדולה ביותר של חזרזיר אח. החזרזירים חיים את רוב חייהם הגשמיים בקיום השני. עם סיום חייהם, ברצח או במוות טבעי, על החזרזירים מונח שתיל עץ טוטם שגדילתו מאפשרת את המעבר לקיום השלישי.
הקיום השלישי
נקרא גם חיי האור. כחלק ממחלת הדסקולדה, לאחר מות החזרזירים וקבירתם, התאים שלהם מתפצלים ומומרים לעצי הטוטם, וכך הופכים לעצים הקדושים להם סוגדים הפקיניוס האחים. חלק מהעצים הופכים לעצי אבות שנחשבים לעצים הטובים יותר, האמיצים יותר והראויים יותר להפריית האמהות הקטנות.
בקיום השלישי ניתן עדיין לבצע פעילות פיזית כגון הכנת מוצרים שונים אותם יבקשו האחים, אך בעיקר לחשוב. כדי לדבר עם עצי הטוטם משתמשים בשפת האבות הכוללת תיפוף באמצעות שני מקלות. קיום זה נחשב לנעלה ביותר. הריגת החזרזיר נחשבת לכבוד, לסימן שהגיע להישג דגול בחיים שלו. נתינת זכות ההריגה מכבדת גם את ההורג עצמו. בשעת המוות, לועסים הפקיניוס עשבי קאפים המצויים במקום ומשמשים כסם אלחוש. לפני המוות מנקים את האזור מכל עשב או חפץ. לאחר המוות הטקסי, משתנים איבריו הפנימיים של החזרזיר (למשל לב וכבד) ויוצרים עץ שתיל.
רמה אינטלקטואלית
מבחינה אבולוציונית הפקיניוס התפתחו בדומה לבני האדם, אך מפני שבני האדם התחילו להתפתח לפני החזרזירים, הרמה הטכנולוגית שלהם והישגיהם האינטלקטואליים גבוהים יותר.
שפות
הפקיניוס הם יצורים בעל יכולת גבוהה מאוד ללמידת שפות, הגבוהה משל בני האדם. החזרזירים דוברים שש שפות: סטארק, השפה הבין-כוכבית (היא האנגלית); פורטוגזית, שפתם של תושבי לוזיטניה; ואת ארבע שפותיהם של החזרזירים - שפת הזכרים, שפת הנשים, שפת האבות והעצים. את שפות הסטארק והפורטוגזית למדו מתושבי לוזיטניה. שפת האבות היא שפת התקשורת עם עצי הטוטם, בעזרת תיפוף במקלות עבים. שפת הנשים היא שפת התקשורת עם הנשים. שפת הזכרים היא השפה היומיומית אותם דוברים האחים.
טכנולוגיה
רמת הטכנולוגיה של החזרזירים נמוכה. הטכנולוגיה שלהם כללה בתים בלבד, עד שפיפו נפטר. ליבו, מירו ואואנדה הפרו את חוקי הקונגרס והעניקו לחזרזירים טכנולוגיה אנושית. הם לימדו אותם חקלאות, שימוש בצמחים לשתייה, חשבון ועשיית חצים. את הכלים יצרו מהעצים שנוצרו מעץ טוטם של אחד מהאחים המתים. בסוף הספר החזרזירים לומדים גם לכתוב את שפתם. חלומם של החזרזירים הוא לטוס לחלל, לכוכבים, בחלליות.
נשים
הנשים נחלקות לשתי קבוצות, אילו היכולות ללדת ילדים ואילו שלא. אילו שיכולות נקראות "האמהות הקטנות" ואילו שלא נקראות "הנשים".
האמהות הקטנות
האמהות הקטנות הן האמהות של החזרזירים. בעת שהן נולדות הן נמצאות בקיום הראשון בתוך גזע העץ. לאחר מכן מועברות לבטן האחים של השבט שמעבירים את האמא הקטנה לאחד מעצי הטוטם. עצי הטוטם מעבירים אל האמא הקטנה חומר גנטי והיא חוזרת אל הנשים הרה. לפי אלה, קסנוביולוגית, הבגרות המינית מתרחשת בעוד האמהות הקטנות בגיל מאוד צעיר, כמעט עוברי. עצי הטוטם שמעבירים את החומר הגנטי שלהם הם הנקראים "האבות". האמא הקטנה נמצאת אצל הנשים עד שהחזרזירים הקטנטנים בתוך רחמה מספיק גדולים וחזקים כדי לאכול את דרכם החוצה מהרחם.
הנשים
על הנשים לא מסופר הרבה בסאגת המשחק של אנדר. ידוע שהן שרות ומדברות בשפת הנשים ובשפת הגברים והן שרות אותן. הן שומרות על האמהות הצעירות ומטפלות באחים הקטנים. הנשים הם השולטות בזכרים ומקבלות את ההחלטות, והנשים שגדלות לכך, הן עקרות מכיוון שהנשים הפוריות מתות ב'לידה'. היחס אליהן מצד הגברים משתנה, לפעמים הם מכנים אותן בשמות גנאי ולפעמים מתייחסים אליהן בכבוד וחרדת קודש.
גברים
הגברים הם הרוב בשבט החזרזירים. הם נלחמים, נושאים את האמהות הקטנות ומדברים עם הקסנולוגים. הגברים מחולקים לאחים הקטנים (התינוקות), לאחים (האנשים הרגילים) והאבות (עצי הטוטם).
חזרזירים ידועים
החזרזירים עליהם מסופר ב"קול למתים": רוטר, אדם, מנדצ'ובה, קלנדר, קאפס, חץ, אוכל-עלים וצעקנית (צופת-כוכבים, הנקבה היחידה שמוזכרת בשמה).
חלוקה בשתיים
חלוקה בשתיים או חצייה היא פעולת חילוק שבה המחלק הוא 2.
חלוקה זו זכתה ליחס מיוחד כבר במצרים העתיקה, שם אלגוריתם הכפל כלל חלוקה בשתיים כאחד הצעדים הבסיסיים. מתמטיקאים אחדים, עד המאה ה-16 המשיכו להתייחס לחלוקה בשתיים כאל פעולה נפרדת. במחשב, שבו מיוצגים מספרים בבסיס בינארי, קיימת פקודת מכונה מיוחדת לחלוקה בשתיים (או בכל חזקה טבעית של 2), נפרדת מפקודת החלוקה הכללית במספר שלם, וברוב המעבדים גם מהירה ממנה.
מספר זוגי הוא מספר שמתחלק ב-2 ללא שארית, ואילו מספר אי-זוגי נותן שארית 1 בעת חלוקתו ב-2. ניתן לנסח זאת כמבחן התחלקות: מספר מתחלק ב-2 אם ורק אם ספרת האחדות שלו מתחלקת ב-2.
אריתמטיקה בינארית
חלוקה בשתיים של מספר בינארי נעשית פשוט באמצעות הזחת המספר סיבית אחת ימינה. דוגמה: חלוקה בשתיים של המספר הבינארי 1101001 (שהוא 105 עשרוני), נותנת, בהסרת הסיבית הימנית, את המנה 110100 (52 עשרוני). חלוקה בכל חזקה של שתיים, \ 2^k, נעשית באמצעות הזחת המספר \ k סיביות ימינה.
הזחה ימינה היא בדרך כלל פעולה פשוטה ומהירה מאשר חלוקה, ולכן החלפת חלוקה בשתיים בהזחה היא דרך לאופטימיזציה של התוכנית. עם זאת, משיקולים של קריאוּת וניידות של התוכנה, בשפה עילית עדיף להשתמש בפקודת חלוקה ולא בהזחה, ולתת למהדר לבצע את האופטימיזציה. כאשר המחולק הוא מספר בעל סימן (כלומר יכול להיות חיובי או שלילי) לא תמיד אפשרית אופטימיזציה זו. בשפת Java, למשל, הוראה החלוקה   תיתן תוצאה  , ואילו הוראת ההזחה   תיתן תוצאה  , עקב הבדלים באופן העיגול בשתי ההוראות.
אריתמטיקה בינארית בנקודה צפה
חלוקה בשתיים של מספר בינארי בנקודה צפה נעשית באמצעות הפחתת 1 מהמעריך. שפות תכנות רבות כוללות לפיכך פונקציה לחלוקת מספר בנקודה צפה בחזקה של שתיים. בשפת Java משמשת לכך המתודה, ובשפת C משמשת לכך הפונקציה.
גאומטריה
הגאומטריה עוסקת במקרים אחדים של חצייה:
תורת המשחקים
חלוקה הוגנת היא בעיה בתורת המשחקים הדנה בחלוקת משאב באופן שיגרום לכל אחד מהשחקנים להאמין שקיבל חלק הוגן. הבעיה ידועה גם בשם "בעיית חלוקת העוגה". כאשר מדובר בחלוקת עוגה בין שני שחקנים, חלוקה הוגנת נעשית באמצעות שיטת 'חלק ובחר'. שחקן אחד מחלק פרוסת עוגה לשני חלקים הנראים לו שווים והשחקן השני בוחר איזה חלק הוא רוצה מבין השניים. לשחקן שמחלק יש סיבה לחלק בצורה כמה שיותר הוגנת. אחרת, הוא עלול להישאר עם החלק הקטן יותר. חלוקה זו היא חלוקה נטולת-קנאה.
פוטהנדו
פוטהנדו ( בטמילית : தமிழ்ப்புத்தாண்டு, באנגלית Puthandu), הוא ראש השנה הטאמילי. זהו היום הראשון בשנה בחודש צ'יטיראי, שהוא החודש הראשון בלוח השנה הטמילי, ונחגג באופן מסורתי כפסטיבל. לוח השנה הטאמילי הוא לוח שמשי, המהווה את אחד המרכיבים בלוח השנה ההינדי, שהוא לוח ירחי-שמשי מסונכרן. מועד הפסטיבל הוא חלק מהלוח ההינדי הכללי ונחשב יום חג. יום זה, שהוא תחילתו של החודש הטמילי צ'יטיראי (Chithirai), חל ב־14 באפריל לפי לוח השנה הגרגוריאני. חג הפוטהנדו מקובל על ידי הינדים מסוימים אף במקומות אחרים כראש השנה החדשה המסורתית, ואצל אחרים הוא נקרא בשמות אחרים כמו וישו במדינת קרלה, או באיסאקי במרכז וצפון הודו.
ביום זה, אנשים טאמילים מברכים זה את זה באומרם "Puthāaṇdu vāazhthugal!" ( புத்தாண்டு வாழ்த்துக்கள் ) או "Iṉiya puthaandu nalvāazhthugal!" ( இனிய புத்தாண்டு நல்வாழ்த்துக்கள் ), ברכה המקבילה ל"שנה טובה ". היום נחשב כזמן משפחתי. משקי הבית מנקים מראש היטב את הבית, מכינים מגש עם פירות, פרחים וחפצים מברכים, מאירים את מזבח הפוג'ה המשפחתי ומבקרים במקדשים המקומיים. אנשים לובשים בגדים חדשים וילדים הולכים למבוגרים כדי לחלוק להם כבוד ולבקש את ברכתם. הסעודה המשפחתית החגיגית היא סעודה צמחונית.
פוטהנדו נחגג גם על ידי טמילים והינדים מחוץ טמיל נאדו ו פונדיצ'רי, במקומות בהם מקובלת המורשת הטאמילית, כגון סרי לנקה, מלזיה, סינגפור, ראוניון, מאוריציוס ומדינות אחרות עם פזורה טמילית.
מקור ומשמעות
ראש השנה הטמילית רואה בשוויון האביב נקודת דרך חשובה בשנה, ומתחיל מעט אחריה, בדרך כלל חל ב -14 באפריל של השנה הגרגוריאנית. היום מציין את היום הראשון של לוח השנה הטמילי המסורתי והוא חג ציבורי רשמי, הן בטמיל נאדו והן בסרי לנקה. תאריך זהה מקובל לחגיגת השנה המסורתית במקומות נוספים, לדוגמה אסאם, מערב בנגל, קראלה, טריפורה, ביהר, אודישה, פונג'אב, הימאצ'אל פראדש, הריאנה, כמו גם בנפאל ובנגלדש. מיאנמר, קמבודיה, לאוס, תאילנד ובסרי לנקה. ציון יום זה במקומות כה רבים מבהיר את ההשפעה התרבותית ההדדית בדרום מזרח אסיה כבר באלף הראשון לספירה.
המועד מוזכר בספרות הטמילית הקדומה. Nakkirar, מהאבות המייסדים של התרבות הטאמילית, כתב כי השמש העוברת דרך 11 סימני גלגל המזלות מתחילה במועד זה. Tolkaapiyam, שהוא ספר הדקדוק הטמילי העתיק ביותר שנותר, וגילו אלפי שנים, מחלק את השנה לשש עונות בהן Chitterai שהוא החודש הראשון, ומסמן את תחילת עונת האביב. גם Silappadikaaram מזכיר את גלגל המזלות המתחיל במועד זה. וכן באזכורים עתיקים נוספים.
החגיגות
חודש צ'יטיראי הוא החודש הראשון של לוח השנה שמשי הטמילי, ופוטהנדו בדרך כלל חל ב -14 באפריל. בחלקים מסוימים של דרום טמיל נאדו, הפסטיבל נקרא Chittirai Vishu.
בערב פוטהנדו, נוהגים להגיש על גבי מגש שלושה סוגי פירות: מנגו, בננה ופרי-הג'ק. את המגש נוהגים לקשט בעלים של בטל ועלים של דקל ארקנה, ולצרף לקישוטים תכשיטי זהב / כסף, מטבעות / כסף, פרחים ומראה. על פי המסורת הטמילית, מגש חגיגי זה מסמל את התעוררות השנה החדשה. הכניסות לבית מעוטרות באבקת אורז צבעונית, בעיצובים הנקראים קולאם.
בעיר המקדש של מאדוראי מתקיימת תערוכת ענק הנקראת Chitterai Porutkaatchi. פסטיבלים נערכים גם ב טירוצ'יראפאלי, Kanchipuram ובמקומות אחרים.
בנוסף, ילדים הולכים למבוגרים כדי לחלוק להם כבוד, והמבוגרים נותנים להם את ברכתם וכן דמי כיס כמתנה בתמורה, כאשר זו נחשבת תחילתה של שנה עסקית וסימן כלכלי טוב לבאות. בין בני הנוער בכפרים מקובל לנהל מלחמות קוקוס, ובחלק מהמקומות גם מרוצי עגלות. עונת הפוטהנדו החגיגית באפריל היא זמן לביקורי משפחה ולחידוש קשרים.
בהמשך היום, המשפחות נהנות מסעודת החג. מוכנת לרוב מנה מיוחדת הנקראת Mangai-pachadi העשויה ממגוון טעמים. יש במנה דבש תמרים מתוק, חרדל חריף, מנגו גולמי חמצמץ, נים מריר וצ'ילי אדום. את המנה המורכבת טועמים הטמילים באופן פולחני, ויש משמעות לכל אחד מהטעמים במנה. המנה היא תזכורת סמלית לכך שחייבים לצפות לכל הטעמים והחוויות בשנה החדשה הקרובה, שאף אירוע או פרק אינו מתוק או מר לחלוטין, החוויות הן ארעיות, ויש להפיק מהן את המרב.
המחלוקת בעניין המועד
ממשלת טאמיל נאדו (Dravida Munnetra Kazhagam) (DMK) הכריזה בשנת 2008 כי יש לחגוג את השנה הטמילית ביום הראשון לחודש הטמילי Thai (14 בינואר) במקביל לפסטיבל הקציר של פונגל.
קיים דמיון מסוים בין השנה הטאמילית, לשנה העברית, אשר גם בה קיימים מספר ראשי שנה, ובה נכתב על חודש ניסן כי הוא החודש הראשון, אך במקביל נספרת השנה מחודש תשרי. אך בניגוד לשנה העברית, בה מדובר בהגדרה סמלית, בתרבות הטמילית קיימת מחלוקת קשה ועתיקת יומין בנוגע להגדרת החודש הראשון בלוח השנה הטמילי.
שינוי מועד חגיגת השנה החדשה של טאמיל נאדו (הצהרת 2008) נחקק כחוק המדינה, על ידי חברי אספת ה- DMK וממשלתה, במדינת טאמיל נאדו ב־29 בינואר 2008. המעבר לחגיגות בינואר התאים לממשלה גם מסיבות אחרות, של התאמה וסינכרון עם לוחות שנה אחרים. עם זאת, רוב הציבור התנגד לחקיקה זו, אף שהיא הסתמכה על מסמכים עתיקים. החוק בוטל לאחר מכן, על ידי פעולת חקיקה נפרדת באספת טאמיל נאדו עם ממשלת AIADMK, בהובלת הרוב, ב־23 באוגוסט 2011. רבים בטמיל נאדו התעלמו מחקיקת ממשלת DMK שקבעה את תאריך הפסטיבל והמשיכו בחגיגת פסטיבל השנה החדשה המסורתית של פוטהנדו באמצע אפריל.
טענת החקיקה לשינוי השנה הדתית המסורתית על ידי ממשלת DMK נחקרה על ידי אנשי דת הינדים וחוקרים טמילים. החוק זכה להתנגדות מצד הטמילים במדינה ובמקומות אחרים. ואף נעשה ערעור לבית המשפט. מפלגות האופוזיציה בטאמיל נאדו, גינו את החלטת הממשלה ודחקו בתומכיהם להמשיך ולחגוג את המועד המסורתי באמצע אפריל. טאמילים בסרי לנקה, סינגפור, מלזיה וקנדה, שאינם כפופים לממשלת טאמיל נאדו, המשיכו לקיים את חגיגות השנה החדשה באמצע אפריל.
בניסיון להרגיע את הרגש העממי הודיעה ממשלת טאמיל נאדו כי למרות העברת ראש השנה לחודש ינואר, יתקיים במועד המקורי פסטיבל חדש ששמו "Chithirai Tirunal" (פסטיבל צ'יטיראי). היום נותר חג ציבורי בטמיל נאדו תחת ממשלת DMK, אך לא כראש השנה הטמילית, אלא כביכול לזכרו של בהימרו רמג'י אמבדקאר, שהיה יו"ר הוועדה המנסחת של החוקה ההודית כל ערוצי הטלוויזיה בטאמיל נאדו, כולל הטלוויזיה המקדימה DMK Sun, המשיכו להקרין את התוכניות החגיגיות "Chithirai Tirunal" ב -14 באפריל 2010. מנהיג ה- AIADMK, ג'אליאליטה סירב להכיר בפסטיבל שנארז מחדש והעביר את העם הטמילי לרגל השנה החדשה הטמילית המסורתית. מנהיג ה- MDMK Vaiko, הלך בעקבותיו. המחלוקת בין שני המועדים שככה, החגיגות הרשמיות במהלך השנה החדשה המסורתית באפריל התחדשו והחג הציבורי הושב לשנה החדשה הטמילית.
נבחרת מזרח טימור בכדורגל
נבחרת מזרח טימור בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מזרח טימור.
נבחרת מזרח טימור היא מבין הנבחרות הלאומיות הצעירות בעולם, ונחשבת לאחת הנבחרות החלשות בעולם.
וושינגטון אירווינג
וושינגטון אירווינג (באנגלית: Washington Irving; 3 באפריל 1783 – 28 בנובמבר 1859) היה סופר, הוגה דעות, ביוגרף והיסטוריון אמריקאי בתחילת המאה ה-19. הוא היה ידוע במיוחד בזכות סיפוריו הקצרים "האגדה על סליפי הולו" (The Legend of Sleepy Hollow) ו"ריפ ואן וינקל" (Rip Van Winkle), שניהם הופיעו ב"ספר האיורים של הג'נטלמן ג'פרי קריון" (The Sketch Book of Geoffrey Crayon, Gent). חיבוריו ההיסטוריים כוללים ביוגרפיות של ג'ורג' וושינגטון, אוליבר גולדסמית', מוחמד וכמה חיבורים על היבטים בהיסטוריה של המאה ה-15 בספרד כולל כריסטופר קולומבוס, המורים, ואלהמברה. אירווינג שירת אף כשגריר ארצות הברית בספרד בין השנים 1842–1846.
פרסומיו הראשונים היו בשנת 1802, אז פרסם סדרת מכתבים תאוריים לעיתון מורנינג כרוניקל, תחת שם העט ג'ונתן אולדסטייל. לאחר שעקר לאנגליה בשנת 1815, לצורך ניהול העסק המשפחתי, הוא זכה להכרה בינלאומית בשנת 1819, עם פרסום ספרו "ספר האיורים של הג'נטלמן ג'פרי קריון". הוא המשיך לכתוב ספרים לאורך חייו, כולל ביוגרפיה בת חמישה כרכים של ג'ורג' וושינגטון שהושלמה רק שמונה חודשים בטרם מותו, וכמעט תמיד זכה להצלחה. הוא נפטר בגיל 76 בכפר טריטאון במדינת ניו יורק.
לצד ג'יימס פנימור קופר, אירווינג היה אחד הסופרים האמריקאים הראשונים שזכו להכרה באירופה, והוא עודד וליווה סופרים אמריקאים אחרים, ביניהם, נתניאל הות'ורן, הרמן מלוויל, הנרי וודסוורת' לונגפלו ואדגר אלן פו. מספר סופרים אירופים העריצו את עבודתו של וושינגטון ובהם וולטר סקוט, לורד ביירון, תומאס קמפבל, פרנסיס ג'פרי וצ'ארלס דיקנס. כסופר אמריקאי ראשון שחיבר רב-מכר בינלאומי, אירווינג קידם את הכתיבה הספרותית כעיסוק לגיטימי ותמך בחקיקה נוקשה יותר להגנת סופרים אמריקאים מהפרות זכויות יוצרים.
ילדותו ונערותו
הוריו של אירווינג, ויליאם אירווינג האב ושרה, היגרו לארצות הברית מסקוטלנד. הם נישאו בשנת 1761 בשעה שאביו של אירווינג שירת כקצין זוטר בצי הבריטי. לזוג נולדו אחד עשר ילדים, רק שמונה מתוכם שרדו עד גיל בגירות. וושינגטון היה הצעיר מבין ילדיהם ששרדו.
משפחת אירווינג התיישבה במנהטן ושם נולד וושינגטון ב-3 באפריל 1783, אותו שבוע שבו שמעו תושבי העיר על הפסקת האש עם הבריטים אשר הביאה לסיומה של מלחמת העצמאות האמריקאית. אימו של וושינגטון אירווינג קראה לו על שם גיבור המלחמה, ג'ורג' וושינגטון. בשנת 1789, בגיל שש, זכה אירווינג לפגוש את הגיבור שעל שמו נקרא, בעת שוושינגטון התגורר בניו יורק לאחר בחירתו לנשיא ארצות הברית. הנשיא בירך את הילד הצעיר, מעמד שהונצח בציור אשר תלוי עד היום בביתו של אירווינג. כמה מאחיו הבוגרים של אירווינג היו לסוחרים בעיר ניו יורק ועודדו את שאיפותיו הספרותיות של אחיהם הצעיר, בכך שסייעו לו לעיתים קרובות בכסף בשעה שניסה לזכות בהכרה כיוצר ספרותי.
אירווינג לא היה תלמיד חרוץ, הוא העדיף לקרוא ספורי הרפתקאות ודרמות, ובגיל 14 החל להיעדר באופן קבוע מן הכיתה כדי ללכת לתיאטרון. בשנת 1789, עם פרוץ מגפת קדחת צהובה במנהטן, שלחה אותו משפחתו במעלה נהר הדסון, לכפר טריטאון במדינת ניו יורק כדי שישהה בחברת חברו ג'יימס פאולדינג. בעת שהותו בטריטאון הכיר אירווינג את הכפר השכן סליפי הולו, על מנהגי תושביו ממוצא הולנדי וסיפורי השדים המקומיים. כנער, אירווינג טייל מספר פעמים נוספות במעלה נהר ההדסון, כולל ביקור ממושך בעיר ג'ונסטאון, אז חצה את הרי קטסקיל, מקום התרחשות סיפורו "ריפ ואן וינקל". מאוחר יותר כתב: "מכל נופי ההדסון, להרי קטסקיל הייתה את ההשפעה המכשפת ביותר על דמיוני כנער."
בשנת 1802, בהיותו בן 19, החל אירווינג כותב מכתבים לעיתון "ניו יורק מורנינג כרוניקל", בהן הביע דעות על חיי החברה בעיר ועל המתרחש בתיאטראות כשהוא חותם בשם העט ג'ונתן אולדסטייל (בעברית "סגנון ישן"). בשם שבחר גילה את נטיות ליבו למפלגה הפדרליסטית. היה זה הראשון מבין שורה של שמות עט בהם השתמש לאורך חייו. המכתבים שפרסם הביאו לאירווינג תשומת לב בעיר.
בשנת 1804, בגלל חששות לבריאותו, שלחוהו אחיו לסיור בן כשנתיים באירופה. בעת ביקורו ביבשת פסח אירווינג על רבות מן הערים האירופיות שנחשבו באותה עת כיעדי חובה לתייר המשכיל, זאת לאכזבת אחיו ויליאם. ויליאם כתב לו כי אף שהוא שמח על התאוששות בריאותו, אין הוא אוהב את האופן שבו אירווינג דוהר דרך איטליה כשהוא מותיר את פירנצה לשמאלו ואת ונציה לימינו. תחת לבקר בערי התרבות, אירווינג חידד את יכולותיו החברתיות ואת כישורי השיחה שלו, דבר שהפך אותו במהלך השנים לאחד מן המוזמנים המרכזיים לאירועים חברתיים. אירווינג כתב: "אני שואף לקחת את הדברים כפי שהם מתרחשים ברוח טובה, וכאשר אינני משיג מוצא ארוחת ערב שערבה לטעמי, אני שואף לטעם המתאים לארוחת הערב." בעת שביקר ברומא, בשנת 1805, קשר אירווינג קשרי חברות עם הצייר האמריקאי וושינגטון אלסטון, וכמעט ששוכנע על ידי אלסטון להיות צייר.
כתביו הבולטים הראשונים
בשנת 1806 אירווינג שב לעיר ניו יורק כדי ללמוד משפטים אצל השופט ג'וסיה אוגדן הופמן. הוא הודה כי לא היה תלמיד טוב ובקושי עמד בבחינות לשכת עורכי הדין בשנת 1806. אירווינג החל להתראות באותה תקופה עם חבורה של גברים צעירים ומשכילים, אותם כינה "הבחורים מקילקני". בשיתוף פעולה עם אחיו ויליאם וחברו ג'יימס פאולדינג, אירווינג יסד בינואר 1807 את הירחון הספרותי סלמגונדי. בכותבו תחת שמות עט שונים, אירווינג שם ללעג את תרבות ניו יורק ואת הפוליטיקה בעיר, בדומה לאופן הכתיבה שאפיין את המד מגזין שנים רבות אחר כך. סלמגונדי זכה להצלחה צנועה ושמעו של אירווינג יצא אף מחוץ לגבולות העיר ניו יורק. בגיליון ה-17 של הירחון, אשר יצא ב-11 בנובמבר 1807, אירווינג כינה את העיר ניו יורק בכינוי "גוטהאם", שם אנגלו-סקסי שפירושו "עיר העז".
הקוראים שלא חשדו בדבר, עקבו בעניין אחר הסיפור על ניקרבוקר וכתב-היד שהותיר, ואפילו אנשי ממשל מקומיים שקלו להציע פרס כספי למי שיאתר את ההיסטוריון הנעדר. ב-6 בדצמבר 1806, כאשר חש שקיים די עניין ציבורי בפרשה, אירווינג פרסם את הספר "היסטוריה של ניו יורק" וזכה להצלחה מסחרית מיידית. הוא סיפר: "הציבור התלהב וזכיתי למעמד של ידוען, כיוון שחיבורים מקוריים היו בבחינת מחזה נדיר ויוצא דופן באמריקה." בימינו, שם המשפחה של דמות ההיסטוריון הדמיוני ניקרבוקר, הפכה לכינוי נפוץ לכלל תושבי מנהטן.
לאחר הצלחת הספר "היסטוריה של ניו יורק" אירווינג חיפש עבודה ולבסוף קיבל משרת עורך לירחון "אנלקטיק", שם פרסם ביוגרפיות על גיבורי הצי ג'יימס לורנס ואוליבר פרי. הוא היה אף בין עורכי הירחונים הראשונים שפרסמו את שירו של פרנסיס סקוט קי "ההגנה על מצודת מקהנרי", שזכה מאוחר יותר לתהילת נצח כהמנון ארצות הברית, "הדגל זרוע הכוכבים".
ספר האיורים
את השנתיים הראשונות לשהותו באנגליה הקדיש אירווינג בניסיון להציל את העסק המשפחתי, אולם לבסוף נאלץ להכריז על פשיטת רגל. אירווינג המשיך בכתיבתו בשנים 1817–1818 מבלי שיוכל למצוא עבודה. בקיץ 1817 הוא ביקר בביתו של הסופר וולטר סקוט, ביקור שסימן את תחילתה של ידידות אישית ומקצועית בין שניהם. אירווינג המשיך לכתוב באופן פורה, את סיפורו "ריפ ון וינקל" כתב בלילה אחד בעודו שוהה בבית אחותו ובעלה בברמינגהאם, מקום שהעניק השראה אף לסיפורים אחרים שכתב. באוקטובר 1818 מצא לו אחיו ויליאם משרה כפקיד ראשי לצי ארצות הברית, ועודדו לשוב לאמריקה. אירווינג סירב להצעה והעדיף להישאר באנגליה כדי להמשיך ולהתפתח כסופר.
באביב 1819 אירווינג שלח אסופת חיבורים לאחיו אבנעזר בניו יורק ובקשו שיפרסמם בכותרת "ספר האיורים של ג'פרי קריון, ג'נטלמן". הכרך הראשון שהכיל את הסיפור "ריפ ואן וינקל" הפך להצלחה ענקית, ושאר הכרכים הצליחו באותה מידה. היצירה כולה פורסמה בניו יורק בשנים 1819–1820 בשבעה כרכים ובשני כרכים בלונדון.
בדומה לסופרים מצליחים אחרים באותה תקופה, אירווינג נאלץ להאבק במפירי זכויות יוצרים. באנגליה התפרסמו חלק מן הסיפורים הקצרים שכתב בירחונים, מבלי שנתן את רשותו, מעשה שלא היה מנוגד לחוק אותה עת כיוון שלא היו בנמצא חוק בינלאומי להגנת זכויות יוצרים. כדי למנוע העתקות בלתי מורשות נוספות בבריטניה, אירווינג שילם למוציא לאור אנגלי, ג'ון מילר, כדי שיפרסם את ארבעת הכרכים הראשונים שהתפרסמו בניו יורק, ככרך בודד בלונדון. לבקשת אירווינג, הפנה אותו וולטר סקוט למוציא לאור שלו לצורך הוצאת הכרכים הנותרים במהדורה אנגלית, ואלה התפרסמו בלונדון בהוצאת ג'ון מורי. מאותה עת הקפיד אירווינג להוציא לאור את ספריו באותה עת באנגליה ובארצות הברית, כדי להגן על זכויות היוצרים, וג'ון מורי המשיך להיות המוציא לאור המועדף עליו בלונדון.
שמו של אירווינג התפרסם מאוד, ובמהלך השנתיים הבאות הוא היה פעיל מאוד בחיי החברה בפריז ובאנגליה, שם תואר לעיתים קרובות כיוצא דופן בעולם הספרות, סופר אמריקאי עולה שהעז לכתוב ספרות אנגלית טובה.
ברייסברידג' הול וסיפורי טייל
בשאיפה להיבנות מן ההצלחה המסחרית של ספר האיורים אירווינג בילה את רוב שנת 1821 בסיורים באירופה בחיפוש אחר חומר חדש לכתיבה, תוך שהוא קורא סיפורי עם הולנדים וגרמנים רבים. לאחר סבל ממחסום כתיבה וחש בדיכאון לאחר מות אחיו ויליאם, כתיבתו התקדמה באיטיות ולבסוף השלים כתב-יד שאותו הביא למוציא לאור ג'ון מורי בחודש מרץ 1822. הספר, "ברייסברידג' הול, או ההומוריסט, אוסף סיפורים", התפרסם בחודש יוני 1822.
מבנה הספר היה דומה לזה של ספר האיורים, שבו אירווינג בדמותו של קריון, שימש כמספר ליותר מחמישים סיפורים קצרים ומסות שהקשר ביניהם רופף למדי. בעוד שחלק מן המבקרים חשבו ש"ברייסברידג'" היה חיקוי נחות לספר האיורים, קהל הקוראים ומבקרים אחרים קיבלו את הספר באהדה. הספר קיבע את מעמדו של אירווינג בקהל קוראיו האירופי.
כיוון שעדיין סבל ממחסום כתיבה, אירווינג נסע לגרמניה בחורף 1822 והתגורר בעיר דרזדן. הוא הקסים את משפחת המלוכה ואף חבר לגב' אמיליה פוסטר, אמריקאית שחיה בעיר עם חמשת ילדיה. אירווינג נמשך במיוחד לבתה בת ה-18 של פוסטר, וביקש את ידה למרות דחיותיה. היא דחתה סופית את הצעת הנישואין שלו באביב 1823.
הוא שב להתגורר בפריז והחל משתף פעולה עם המחזאי ג'ון הרווארד פיין בתרגום מחזות צרפתיים לשפה האנגלית, אולם נחל הצלחה מעטה. הוא אף למד מפיין כי הסופרת מרי שלי מפגינה בו עניין רומנטי, אף שלא טווה עימה קשרים.
באוגוסט 1824 אירווינג פרסם אוסף מסות בשם "סיפורי טייל" - הכולל סיפור קצר בשם "השטן וטום ווקר" - תחת שם העט ג'פרי קריון. לאחותו סיפר כי לדעתו נכללו בספר כמה מן היצירות הטובות ביותר שלו. אף שהספר זכה למכירות מכובדות, המבקרים קטלו את הספר. אירווינג נפגע מדעות המבקרים ושב לפריז שם התגורר במשך השנה לאחר פרסום הספר, שהוא חושש לעתידו הכלכלי ורושם לעצמו רעיונות לחיבורים שמעולם לא מימש.
ספרים ספרדיים
בעודו בפריז אירווינג קיבל ב-30 בינואר 1826, מכתב מאלכסנדר היל אברט, שהיה השגריר החדש של ארצות הברית בספרד, וזה עודד את אירווינג להגיע למדריד, כשהוא מציין כי מספר ספרים העוסקים בכיבושי ספרד ביבשת אמריקה התפרסמו לאחרונה. אירווינג הגיע למדריד מלא התלהבות והחל נובר בארכיונים ספרדיים אחר חומר מעניין לכתיבה.
משקיבל גישה חופשית לספרייה הענקית של היסטוריה ספרדית בבית הקונסול האמריקאי, אירווינג החל לכתוב מספר ספרים באותה עת. הספר הראשון שראה אור, פרי עבודה זו, בינואר 1828, היה "חייו ומסעותיו של כריסטופר קולומבוס". הספר זכה להצלחה בארצות הברית ובאירופה ובטרם הסתיימה המאה ה-19 התפרסם ב-175 מהדורות. היה זה הספר הראשון שאירווינג פרסם בשמו האמיתי ולא בשם עט. שנה אחר פרסם את הספר "תולדות כיבוש גרנדה" ובשנת 1831 את "מסעותיו ותגליותיו של חבריו של קולומבוס".
בשנת 1829 אירווינג עקר לארמון אלהמברה בגרנדה כשהוא נחוש בדעתו לשהות במקום עד שיתחיל לכתוב דבר מה הקשור למקום. אולם, בטרם החל בכתיבה משמעותית קיבל הודעה ולפיה מונה כמזכיר למשלחת הדיפלומטית של ארצות הברית בלונדון. מתוך חשש שמא יאכזב את בני משפחתו וידידיו, אם יסרב להצעה, הוא עזב את ספרד ושב ללונדון ביולי 1829.
מזכיר למשלחת האמריקאית בלונדון
לאחר שהגיע ללונדון הצטרף אירווינג לשגריר האמריקאי לואיס מקליין. מקליין מיד העביר את עבודת המזכירות היומית לפקיד אחר וגייס את אירווינג להיות מזכירו האישי. השניים עבדו יחדיו בשנה הראשונה במשא ומתן לכריתת הסכם סחר בין ארצות הברית לאיי הודו המערבית הבריטיים, הסכם שנחתם לבסוף באוגוסט 1830. באותה שנה הוענקה לאירווינג מדליה מטעם החברה המלכותית לספרות, ובשנת 1831 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפט אזרחי מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
לאחר שהשגריר מקליין נקרא לשוב לארצות הברית בשנת 1831 כדי לשמש כשר האוצר, אירווינג נותר במשלחת האמריקאית בלונדון בתפקיד Chargé d'affaires עד להגיעו של השגריר החדש מרטין ואן ביורן, שהיה מינוי של הנשיא אנדרו ג'קסון. מיד עם בוא השגריר החדש התפטר אירווינג ממשרתו, שב להתרכז בכתיבה, והשלים את הספר "סודות אלהמברה", אשר פורסם בארצות הברית ובאנגליה באותה עת בשנת 1832. על בסיסי סיפורים אלו ולדיסלב טרנובסקי כתב אופרה.
אירווינג עדיין שהה בלונדון כאשר הסנאט של ארצות הברית סירב לאשר את מינויו של ואן ביורן לשגריר החדש בלונדון. בדברי נחמתו לואן ביורן אירווינג ניבא כי עמדתו הפלגנית של הסנאט עשויה להניב תגובת-נגד. "לא אופתע" הוא אמר, "אם ההצבעה הזו של הסנאט איננה מקדמת אותו במידה רבה לכס הנשיא."
שובו לארצות הברית
אירווינג שב לניו יורק, לאחר 17 שנה באירופה, ב-21 במאי 1832. בחודש ספטמבר הוא ליווה את הממונה האמריקאי על יחסים עם האינדיאנים במשלחת סקר בטריטוריה האינדיאנית בתחומי מערב ארצות הברית. לאחר סיום המשלחת אירווינג נסע לוושינגטון די. סי. ולבולטימור, שם הכיר את המדינאי והסופר ג'ון פנדלטון קנדי.
לאחר שלא הצליח בעסקיו, אירווינג שב לכתיבת ספרים כדי למצוא מקור הכנסה נוסף. הוא כתב את הספר "טיול בערבות" המבוסס על ניסיונו במשלחת לטריטוריה האינדיאנית. הספר זכה להצלחה בקהל הקוראים. בשנת 1834 פנה אליו איל הון בתחום תעשיית הפרוות, ג'ון ג'ייקוב אסטור, ושכנע אותו לכתוב ספר על ההיסטוריה של מושבת סחר בפרוות אותה הקים בצפון-מערב ארצות הברית, הידועה היום כעיר אסטוריה, במדינת אורגון. אירווינג סיים במהירות את הספר שנקרא "אסטוריה" ופורסם בפברואר 1836.
בעת שהותו במושבה של אסטור אירווינג הכיר את המגלה בנג'מין בונוויל, אשר הקסים את אירווינג במפותיו וסיפוריו על הטריטוריות שמעבר להרי הרוקי. כאשר השניים נפגשו שוב חודשים מספר אחר כך, בוושינגטון די. סי., בונוויל הסכים למכור את מפותיו ורשימות שכתב לאירווינג בסכום של 1,000 דולר. אירווינג השתמש בחומרים אלה כדי לכתוב את הספר "הרפתקאות קפטיין בונוויל" בשנת 1837.
שלושת הספרים הללו, אשר עסקו בחיי "המערב הפרוע" בארצות הברית, נכתבו בחלקם כתגובה לטענות שהושמעו נגדו ולפיהן במהלך שנותיו הרבות באירופה הפך יותר אירופי מאשר אמריקאי. ספרים אלה התקבלו באהדה בקהל הקוראים ובמיוחד הספר "טיול בערבות", אף שמבקרים בריטים טענו כי אירווינג "מייצר ספרים".
בשנת 1835 קנה אירווינג בית כפרי מוזנח, על גדת נהר, בכפר טריטאון במדינת ניו יורק. בשנת 1841 אירווינג קרא לבית בשם "סאניסייד" (Sunnyside), והוא שיפץ אותו לאיטו במהלך עשרים שנים. בשנת 1839, משהאמירו הוצאות אחזקת הבית, הוא הסכים להתחיל לכתוב בקביעות לירחון "ניקרבוקר" ופרסם בו מאמרים וסיפורים קצרים תחת שמות העט "ניקרבוקר" ו"קריון".
סופרים צעירים ושאפתניים פנו לאירווינג בקביעות בבקשה לעצה או לעזרה בקידום עבודותיהם. בהם הסופר אדגר אלן פו. אירווינג אף היה דובר בולט למען קידום הספרות האמריקאית ותמך בהחמרת חוקי זכויות יוצרים כדי להגן על סופרים מפני העתקות ספריהם, כפי שסבל אף הוא. בינואר 1840 כתב מאמר בירחון ניקרבוקר בו תמך בגלוי בחוק זכות יוצרים שהיה מונח בקונגרס האמריקאי. למרות תמיכתו, החקיקה לא זכתה לרוב בהצבעה.
אירווינג החל להתכתב באותה עת אף עם הסופר האנגלי צ'ארלס דיקנס, ואירח את דיקנס ואשתו בביתו בסאניסייד בעת שהלה ביקר בארצות הברית בשנת 1842.
שגריר בספרד
בשנת 1842, לאחר שזכה לתמיכת מזכיר המדינה דניאל ובסטר, מינה הנשיא ג'ון טיילר את אירווינג לשגריר ארצות הברית בספרד. אירווינג הופתע וחש בכבוד גדול במינוי, הוא כתב "אתקשה עד מאוד להיפרד לתקופה מה מביתי הקט בסאניסייד, אבל אני אשוב אליו כשבידי אמצעים טובים יותר להמשיך ולהחזיקו בנוחות."
אירווינג קיווה שמשרת השגריר תאפשר לו לפנות זמן רב לכתיבה, אולם ספרד סבלה מאי-יציבות שלטונית בעת שהותו בה, עם כוחות פוליטיים שונים נאבקים לשליטה בעת שעל כס המלכות ישבה איזבלה השנייה, מלכת ספרד בת ה-12. אירווינג שמר על קשרים טובים עם גנרלים ופוליטיקאים שונים, בעוד השליטה במדינה עוברת מיד ליד. החיכוך המתמיד במדינאים והמאבקים בשלטון התישו את אירווינג, אשר סבל מגעגועים לביתו ומהתפתחות של מחלת עור. בנוסף למעקב אחר מאבקי הכוחות המקומיים, על אירווינג אף הוטל לנהל משא ומתן על הסכמי סחר של ארצות הברית עם קובה וכן לעקוב אחר הדיונים בפרלמנט הספרדי על הסחר בעבדים. הוא אף נקרא על ידי שגריר ארצות הברית בלונדון כדי לסייע ביישוב חילוקי הדעות האנגלו-אמריקאים בנושא הגבול של מדינת אורגן, שהיה חלק מהתחייבויות הנשיא החדש ג'יימס פולק.