cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טמילית
הטמילים הם עם אסיאתי שמקורו בדרום הודו ובצפון מזרח סרי לנקה. הוא מונה כ-75 מיליון איש, מתוכם למעלה מ-60 מיליון בהודו, 3 מיליון בסרי לנקה, כמיליון במלזיה, ועוד במקומות נוספים. הטמילית היא השפה הרשמית במדינת טאמיל נאדו בהודו, שהיא המדינה היחידה בה מהווים הטמילים רוב. טמילית היא השפה הרשמית, יחד עם שפות נוספות, גם בסרי לנקה ובסינגפור. בדרום הודו מצויה גם ספרות עתיקה הכתובה בשפה הטמילית.
דקדוק השפה הטמילית נקרא טולקאפײאם (Tolkappiyyam), ומקורו במאה הראשונה לספירה.
יחסי ארצות הברית–לבנון
יחסי ארצות הברית–לבנון הם היחסים הדיפלומטים המתקיימים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הלבנונית.
היסטוריה
ארצות הברית שומרת על קשרים הדוקים עם לבנון ומסייעת בשמירה על עצמאותה, ריבונותה ואחדותה של המדינה. ארצות הברית, ביחד עם הקהילות הבינלאומיות תומכת ביישום מלא של החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם, הכוללת פירוק כל המיליציות בלבנון.
בין השנים 1975–2005, ארצות הברית תרמה כ-400 מיליון דולרים ללבנון על מנת לסייע בשיקומה. במהלך השנים, ארצות הברית סייעה לאוניברסיטה האמריקנית בביירות עם תמיכה תקציבית ומלגות לסטודנטים.
בשנת 1983 התרחש פיצוץ בבניין שגרירות ארצות הברית בביירות. בעקבות הפיצוץ נהרגו 17 אמריקאים לרבות ראש ה CIA בלבנון רוברט קלייטון איימס ולבנונים רבים.
ב-1993, חידשה ארצות הברית את תוכניתה הלאומית לחינוך ולהכשרת צבא לבנון.
באלי (קמרון)
באלי (בצרפתית: Bali) היא עיירה שנמצאת באזור הצפון-מערבי של קמרון.
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת בצפון-מערב קמרון, כ-80 קילומטרים מהגבול של קמרון עם ניגריה. היא ממוקמת כ-278 קילומטרים מעיר הבירה יאונדה וכ-17 קילומטרים מבירת האזור במנדה.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 17 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא ינואר (20 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (12 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,592 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (317 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (6 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
העיירה ממוקמת על הכביש הלאומי N6. העיירה נמצאת כ-17 קילומטרים מהכביש הלאומי N11 וכ-8 קילומטרים מהכביש האזורי P18.
הקונפדרציה הגרמנית
הקונפדרציה הגרמנית (בגרמנית: Deutscher Bund) הייתה איחוד רופף של מדינות במרכז אירופה, אשר נוסד בקונגרס וינה (1815) והתקיים במשך 51 שנים, עד שנת 1866. ביסוד האיחוד עמד הצורך לארגן מחדש את מדינות האימפריה הרומית הקדושה, אשר קרסה בשנת 1806. בשנים שלאחר קריסת האימפריה הרומית הקדושה ועד לתבוסתו הסופית של נפוליאון בווטרלו בשנת 1815, חלק מאותן מדינות אוגדו בקונפדרציה של הריין.
שטח הקונפדרציה הגרמנית היה זהה במידה רבה לשטח האימפריה בזמן המהפכה הצרפתית (מלבד השטח שבו נמצאת בלגיה). מספרן של המדינות החברות בקונפדרציה, שבתקופת האימפריה מנה מאות בודדות, קוצץ לכשלושה תריסרים בלבד. עם זאת, המדינות זכו לריבונות מלאה ולהכרה דיפלומטית גורפת. הן קשרו עצמן בברית הגנה משותפת והחזיקו יחדיו בביצורים במיינץ, לוקסמבורג, ראשטאדט, אולם ולנדאו. אספה פדרלית התכנסה באופן קבוע בעיר פרנקפורט.
הקונפדרציה קרסה בשנת 1866 לאחר המלחמה האוסטרו-פרוסית, ותחתיה הוקמה הקונפדרציה הצפון-גרמנית. כל מדינות הקונפדרציה הגרמנית נעשו חלק מהאימפריה הגרמנית של אוטו פון ביסמרק לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871, להוציא את אוסטריה, לוקסמבורג, לימבורג וליכטנשטיין.
השפעת המהפכה הצרפתית והפלישות הנפוליאוניות
שלהי המאה ה-18 היו תקופה רצופה בשינויים פוליטיים, כלכליים, אינטלקטואליים ותרבותיים שהגיעו לשיאם במהפכה הצרפתית. התאוריות והלכי הרוח החדשים היו תגובה להתפוררות הסדר התרבותי הישן, כמו גם לחידושים בדפוסי הכלכלה הייצור, וליתר דיוק - עלייתו של הקפיטליזם התעשייתי.
עם זאת, תבוסתו של נפוליאון אפשרה למדינות ריאקציוניות ומסורתיות כגון ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית להוסיף ולהתקיים, במה שהניח את היסודות לקונגרס וינה ב-1815, ברית שתכליתה להתנגד לשאיפות המהפכניות לשינוי. המעצמות שהשתתפו בקונגרס ביקשו להשיב את הסדר הטרום-מלחמתי לאירופה ולהתנגד הן לליברליזם והן ללאומיות, תוך סירוס האיום הצרפתי. האימפריה האוסטרית, שמעמדה ביבשת היה לכאורה חזק ויציב יותר תחת הנהגתו של קלמנס פון מטרניך השמרן, עתידה הייתה לחסום גם את מדינות הלאום הגרמנית והאיטלקית שנוצרו לקראת סוף המאה ה-19. ואולם מאזן הכוחות הריאקציוני של קונגרס וינה, שנועד לפגוע בלאומיות הגרמנית והאיטלקית, נחל כישלון.
לאחר התבוסה האחרונה שנחל נפוליאון בווטרלו ב-1815, התאחדו מדינות האימפריה הרומית הקדושה לשעבר ויצרו את הקונפדרציה הגרמנית - ארגון רופף למדי, במיוחד לאור העובדה ששני היריבים הגדולים בקונפדרציה - האימפריה האוסטרית מחד וממלכת פרוסיה מאידך - חששו מפני השתלטות של אחד הצדדים על האיחוד כולו.
רגש מהפכני בפרוסיה - שתהא למדינה הגרמנית הדומיננטית, בסיסה הפוליטי של האימפריה הגרמנית ומעצמה מן הדרג הראשון - נתפס בעיני בני התקופה כבלתי סביר, וזאת בשל היותה של פרוסיה בעבר ממלכה זניחה שרובה שטחים סלאבים שנכבשו מפולין. המבנה החברתי-כלכלי של פרוסיה היה מסורתי למדי: אף על פי שהמערכת החקלאית שלה עברה תהליך של ביזור עוד בתקופת המסדר הטבטוני, האצולה הפרוסית הרחיבה במאות הבאות את נכסיה על חשבונם של האיכרים באותן אדמות טאוטוניות, שהלכו ונעשו צמיתים משוללי הון והשפעה. תהליך העיור בפרוסיה היה אף הוא איטי בהשוואה למדינות אחרות. האצילים בעלי הקרקעות צמצמו את אספקתם לערים, ובכך לא זו בלבד שהבטיחו את תלותן בבעלי הקרקעות, הם גם פגעו בקצב צמיחתן והפחיתו את הפוטנציאל המהפכני בהן. בזמן המלחמות הנפוליאוניות הייתה פרוסיה מדינה מפגרת, ריכוזית, ללא משטר פרלמנטרי יציב, הנשענת על מבנה היררכי נוקשה שבקודקודו האריסטוקרטיה הצבאית ובעלת האדמות.
מלבד פרוסיה, בגרמניה כולה - או ליתר דיוק, במדינות גרמניות רבות - הקשו פיצול פוליטי, סכסוכי אינטרסים בין אצילים וסוחרים וכן מערכת הגילדות, אשר לא עודדה תחרות וחדשנות, על תהליך התיעוש. מעמד הביניים נותר קטן בהיקפו, במה שהקנה ל"סדר הישן" בגרמניה מידה רבה יותר של יציבות מאשר בצרפת. ואולם פגיעותה של פרוסיה לצבאו של נפוליאון בראשית המאה ה-19 שימשה עבור אצילים גרמנים רבים הוכחה לכך, שגרמניה חלשה, מפולגת ומפגרת עשויה ליפול טרף לשכנתה המתועשת והמאוחדת ממערב.
ההפסדים שהנחילה צרפת הנפוליאונית לפרוסיה הדגישו את הצורך ברפורמות כלכליות, מינהליות וחברתיות, אשר יביאו למערכת פקידות יעילה יותר ויעודדו חינוך ערכי ומקצועי. הרפורמות הליברליות לכאורה של קרל אוגוסט פון הרדנבורג והרוזן שטיין, ששאבו השראה מהאופן בו ארגן נפוליאון את הנסיכויות הגרמניות והאיטלקיות, היו שמרניות במהותן ונועדו לשמר את המוסדות ואת זכויות היתר של האריסטוקרטיה בעידן של רפורמה, ריאקציה ומהפכנות על ידי הקמת צבא פרוסי לאומי.
הרפורמות הניחו את התשתית לעוצמתה הצבאית העתידית של פרוסיה, בכך שהביאו להתמקצעות של הצבא ולגיוס חובה כללי. רפורמות קרקעיות סיימו את המונופול של בעלי האדמות - היונקרים - על הקרקע, ובאופן זה בוטלה גם הצמיתות ושאר מנהגים פיאודליים. הדבר אפשר גם את ראשית התיעוש במסגרת המוסדות האריסטוקרטיים המסורתיים.
רומנטיות, לאומיות וליברליזם בעידן פורמרץ
התקופה שבין כינון הקונפדרציה הגרמנית ועד לכישלון מהפכת "אביב העמים" במרץ 1848 ידועה בכינוי "פורמרץ" (Vormärz) או "טרום-מרץ", בהתייחס לחודש בו פרצו המהומות הלאומיות. אף על פי שהלך הרוח של המהפכה הצרפתית היה כביכול בשליטה בתקופה שלאחר קונגרס וינה, הסכסוך בין השמרנים לבין הלאומנים הליברלים, ממשיכי המהפכה, לא נפתר כליל. החתך הסוציולוגי של המחנות היה ברור למדי: בעוד שהאחרונים עסקו במסחר ותעשייה וחיו כבורגנים בערי הקונפדרציה, הכוחות השמרנים כללו את האריסטוקרטיה הצבאית ובעלת האדמות בפרוסיה (היונקרים), תומכי בית הבסבורג באימפריה האוסטרית, וכן שליטי נסיכויות וערי-מדינה קטנות ברחבי גרמניה.
במהלך עידן "פורמרץ" הופיעו אישים כדוגמת יוהאן גוטליב פיכטה ויוהאן גוטפריד פון הרדר, אשר העלו על נס את הלאומיות הרומנטית. אחרים הפיצו רעיונות אלה בקרב הנוער. בפסטיבל ורטבורג ב-1817 תואר מרטין לותר כלאומן גרמני לכל דבר, ואילו הלותרניזם עצמו קושר ללאומיות הגרמנית, מתוך מגמה לעורר הבט דתי לכמיהות הלאומיות הגרמניות. הפסטיבל הגיע לשיאו בשריפת ספרים וסמלים ריאקציונרים במהותם, ככתביו של הסופר הגרמני אוגוסט פון קוצבו. שנתיים מאוחר יותר הואשם פון קוצבו בריגול לטובת רוסיה הצארית - מדינה רב-לאומית נוספת אשר ניסתה בכל כוחה לשמור על הסדר הישן שלפני המהפכה הצרפתית - אולם בטרם נשפט, נרצח על ידי סטודנט גרמני. מטרניך, שליטה השמרן של אוסטריה, הגיב בתקיפות, והשתמש באירוע זה כדי לשכנע את אספת הקונפדרציה לפרסם את צווי קרלסבד ב-1819, אשר פירקו אחוות סטודנטים לאומיות (Burschenschaften), הגבירו הפיקוח על העיתונות הליברלית והגבילו משמעותית את החופש האקדמי.
אינטגרציה כלכלית
בינתיים, פרוסיה הוסיפה לדכא גילויי ליברליזם בתחומה, והמשיכה במגמות ה"רפורמה מגבוה". בשנת 1834 נעשה מאמץ חשוב למיסוד הקונפדרציה עם כינון איחוד מכסים בין המדינות החברות, ה"צולפריין" (Zollverein). במקביל, המשטר הפרוסי המשיך ברוח התוכניות שהגו שטיין והרדנברג פחות משני עשורים קודם לכן, ועודד את פיתוח התעשיות הכבדות במטרה למגר את הפיגור הכלכלי של פרוסיה מחד, ולהפחית את חששותיה מפני אויבותיה החזקות מאידך. עם זאת, העלייה בהיקף הייצור התעשייתי הביאה להתחזקות מעמד הביניים הפרוסי, אשר תבע עוצמה פוליטית רבה יותר, ונתן ביטוי לשאיפותיו הלאומיות בדבר איחוד מדיני של פרוסיה עם יתר מדינות הקונפדרציה. איחוד המכסים פתח שוק משותף, שבו הוסרו היטלי המכס המקומיים בין מדינות הקונפדרציה ותוקננו משקלים, מידות ומטבעות. בשנת 1842 ה"צולפריין" כבר כלל את רוב המדינות הגרמניות (אוסטריה הייתה המדינה הבולטת היחידה שלא נטלה בו חלק). היה זה הבסיס לכלכלה טרום-לאומית.
בעשרים השנים הבאות התוצר הגרמני הוכפל. יצור הפחם, במיוחד, זינק בעשרות אחוזים. התעשיינים הגרמניים, בתורם, ובמיוחד משפחת קרופ, הפגינו יכולתם ביישום טכנולוגיה חדשה בפיתוחי נשק. הדבר שיפר את הביטחון הגרמני באופן משמעותי, והותיר את המדינה הפרוסית ואת שליטיה האצילים בטוחים מפני איומים חיצוניים. היצרנים הגרמניים ייצרו בכמות ניכרת גם עבור המגזר הלא ביטחוני, כך שהמצב בו בריטניה מספקת כמחצית מצורכי השוק הגרמני כבר לא התקיים.
עם זאת, באמצעות פיתוח בסיס תעשייתי חיזקה המדינה הפרוסית את מעמד הביניים והגדילה את היקפו, ואגב כך התחזקה גם התנועה הלאומית-ליברלית. האינטגרציה הכלכלית מזה, והמודעות הלאומית הגוברת במדינות הקונפדרציה מזה, הביאו לכך שהאפשרות לפיה כל מדינות הקונפדרציה יתאחדו לכדי מדינת לאום גרמנית לא נראתה עוד כתלושה מהמציאות: הקונפדרציה הגרמנית החלה מקיימת ברובה מאפיינים של טרום-מדינה.
הגורם המרכזי שבאמצעותו שרד המשטר השמרני של פרוסיה את עידן "פורמרץ" ואת ניצוצות הלאומיות שהופיעו בו היה קיומה של קואליציה רופפת בין האריסטוקרטיה השמרנית לבין קבוצות תעשיינים וסוחרים, קואליציה שהתבססה ברובה על ליכוד אינטרסים זמני. בניתוחם את כישלון מהפכות אביב העמים ב-1848, קבעו מרקס ואנגלס כי "בורגנות שהיא חלשה מכדי ליטול בעצמה את רסן השלטון, ומתמסרת לפיכך לזרועות בעלי האדמות האצילים והפקידות המלכותית, ממירה את הזכות לשלוט בזכות להרוויח כסף."
אף על פי שעד שנת 1848 הושגה יציבות יחסית, הנובעת בעיקר מנכונותם של די תעשיינים וסוחרים "להמיר את הזכות לשלוט בזכות להרוויח כסף", בעלי האדמות האצילים ברחבי גרמניה מצאו כי בסיסם הכלכלי הולך ושוקע, וכך נשחקים כוחם השלטוני והיציבות הכללית. שהרי, אף שה"צולפריין" הביא לקידמה כלכלית ולייצור המוני, ואף סיפק את צורכי הבורגנות לזמן מה, הוא הגדיל את מספר הנמנים עם מעמד הביניים הגרמני - בסיס התמיכה החברתי של ערכי הלאומיות והליברליזם, אותם שאפה המדינה הפרוסית לדכא.
ה"צולפריין" אף החליש את הדומיננטיות האוסטרית בקונפדרציה כיחידה כלכלית. בשנים הבאות, המדינות הגרמניות החלו לראות בפרוסיה, ולא באוסטריה, כמנהיגת הקונפדרציה.
מהפכות 1848
חרף השלכותיו החיוביות, לא היה בכוחו של ה"צולפריין" לבדו כדי לשכך את כמיהת מעמד הביניים הגרמני לעוצמה פוליטית, שתשרת את מטרותיו האידאולוגיות. חדשות בדבר המהפכה הלאומית שהתרחשה בפריז ב-1848, הראשונה בסדרת מהפכות שהתרחשו באירופה וזכו לכינוי אביב העמים, הגיעו לאוזניהם של בורגנים ליברלים ממורמרים ושל פועלים רדיקלים בגרמניה ובאירופה כולה. ב-15 במרץ 1848, נתיניו של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי ביטאו את שאיפותיהם הפוליטית המדוכאות זה שנים באמצעות הפגנות אלימות בברלין. כשם שהמלך הצרפתי לואי פיליפ נמלט לבריטניה, כך נכנע המלך הפרוסי לתביעות המהפכניות, בהבטיחו חוקה, פרלמנט ותמיכה באיחוד גרמניה.
בינתיים, מנקודת המבט של המלך הפרוסי, משטרו נותר בעינו והמצב לא החמיר כמו בצרפת. האריסטוקרטיה השמרנית בצרפת איבדה רבות מכוחה לאור מהפכות 1789, 1830, ו-1848. זו הייתה אחת הסיבות לפרוץ מלחמת אזרחים בין קבוצות מהפכניות - הבורגנים המתונים אשר העדיפו סדר ודמוקרטיה חוקתית, והסוציאליסטים, הנתמכים על ידי המוני הפועלים הפריזאים. בפריז נשאו הפועלים את הדגל האדום, שלראשונה הופיע כסמל הפרולטריון. הלחימה האכזרית, שדוכאה לאחר מכן בכוח רב, הותירה שנאה מרה בין הבורגנות לבין הפועלים בצרפת.
ב-18 במאי 1848, נפתח הדיון בפרלמנט הקונפדרציה שבפרנקפורט בדיון סוער בין המצדדים בפתרון "גרמניה הקטנה" (Kleindeutsche) - מתן הכתר האימפריאלי לפרוסיה - לבין התומכים בפתרון "גרמניה הגדולה" (Grossdeutsche) - מתן הכתר האימפריאלי לבית הבסבורג בווינה, במה שיספח את אוסטריה גופא ואת בוהמיה (אך לא את הונגריה) למדינה הגרמנית החדשה.
במהלך דיוני הפרלמנט בדבר אופייה של המדינה הגרמנית המאוחדת (מאי-דצמבר 1848), שהיו רצופים בהתנגדויות השמרנים לרפורמטורים, חלה מגמה של הקצנה בקרב האריסטוקרטיה השמרנית. בהיעדר בסיס כלכלי מוצק, פנתה האריסטוקרטיה לפוליטיקה על מנת לשמור על שלטונה. כיוון שהצבא הפרוסי היה נאמן למעמד העליון, ואילו האיכרים נותרו ברובם אדישים למתרחש, שב ביטחונו העצמי של המלך פרידריך וילהלם. וכך, שעה שהפרלמנט פרסם את "הצהרת זכויות העם הגרמני", בנוסף לחוקה (שהשמיטה את אוסטריה הסרבנית), הוצע הכתר הקיסרי לפרידריך וילהלם; אלא שזה "סירב ליטול כתר מהביוב", ובכך ביטל את יוזמת האיחוד כולה. הצירים שבו לביתם, והצבא הפרוסי דיכא המהומות שפרצו בעקבות פעולת המלך. אלפי ליברלים בני המעמד הבינוני היגרו מהמדינה, בעיקר לארצות הברית.
ב-1850 פרסם המלך הפרוסי חוקה משלו, בתגובה לכישלון הניסיון ל"מהפכה מלמטה". הוא ביקש לכונן קונפדרציה של מדינות צפון גרמניות, שבה תרוכז הסמכות בידי האריסטוקרטיה והקייזר. עם זאת, לחץ אוסטרי ורוסי, אשר נבע מגרמניה חזקה הנשלטת על ידי פרוסיה, הביא את המלך לחזור בו מתוכניתו במסגרת ועידת אולמוץ, במה שנודע לימים בתור "השפלת אולמוץ".
ביסמרק ומלחמות האיחוד
זמן מה לאחר "השפלת אולמוץ" נתנה תחלופת הדורות בפוליטיקה הפרוסית את אותותיה, כאשר דור מדינאים חדש עלה לשלטון וניאות להיענות לתביעות העממיות לאיחוד לאומי של גרמניה, בהמשיכם את המסורת הפרוסית האוטוקרטית של "מהפכה מגבוה". לצורך כך, נדרשו המנהיגים הפרוסים להמשיך בביצוע משימה פרדוקסלית לכאורה של מודרניזציה שמרנית. ביסמרק, בדומה לשטיין והרדנברג, ביקש לשמר את מעמד האצולה הפרוסית בתקופה רצופת תמורות. למעשה, ביסמרק, בעצמו "יונקר" (אציל צבאי בעל אדמות) מונה על ידי הקייזר וילהלם הראשון על מנת לפגוע בליברלים אשר התנגדו לתוכניתו של הקייזר לחזק את הצבא. בהדרגה, ה"יונקרים" בהנהגתו של ביסמרק גברו על מעמד הביניים הגרמני, ושיככו את תביעותיו המהפכניות שהביע ב-1848 על ידי יצירת הזדמנויות כלכליות חדשות עבור מגזריו העירוניים.
רשימת מדינות הקונפדרציה
היו צד לקונפדרציה הגרמנית החל מכינונה בשנת 1815 ועד לסופה ב-1866.
ג'לטין
ג'לטין (נקרא גם מקפית או גלדין) הוא חלבון קרישי שמופק בין השאר מעצמות ומעורות של בעלי חיים, בעיקר מבקר, חזירים ודגים. הג'לטין משמש כחומר מייצב בתעשיית המזון, בעיקר בתחום המגדנאות, וסימונו הוא: "E441". מקור השם ג'לטין מהמילה הלטינית "גֶלָטוס", שמשמעותה קשיח או קפוא, והמילה ג'ל היא למעשה נגזרת שלה.
תהליך הייצור
על מנת להפיק את הג'לטין משתמשים בעצמות, סחוס, או עורות של בעלי חיים. למעשה, ניתן להשתמש בכל רקמת חיבור של בעל חיים, אך השימוש בעצמות הוא הנפוץ ביותר. הפקת הג'לטין מורכבת מארבעה שלבים, שליישום כל אחד מהם קיימות טכניקות שונות הנבדלות זו מזו באיכות התוצר וזמן הביצוע. השלב הראשון כולל הכנה מקדימה של חומר הגלם לקראת תהליך ההפקה. המטרה היא להסיר חומרים מיותרים שעלולים לפגוע בג'לטין שיופק. למשל, אם מפיקים ג'לטין מעצמות, יש להיפטר מסידן וממלחים נוספים הקיימים בעצם, דבר שמושג על ידי השרייתה בתמיסה חומצית. בנוסף יש להיפטר גם משומנים עודפים, ולשם כך ניתן להשרות את העצמות במים חמים. אם משתמשים בעורות, ההכנה המקדימה כוללת שטיפה, הסרת שיער ושומן, חלוקה של העור לפיסות בגדלים מתאימים, ועוד. השלב השני כולל הידרוליזה של הקולגן, שהוא החלבון השכיח ביותר בגוף והמרכיב העיקרי של רקמות החיבור. בתהליך זה מולקולות הקולגן מתרכבות עם מולקולות מים ומתפרקות עקב כך לשני חלקים חדשים. מן התערובת שנוצרה ממצים בשלב השלישי את הג'לטין, בדרך כלל באמצעות מים חמים או חומצה מדוללת. לבסוף, הג'לטין עובר עיבוד בהתאם לתוצר הסופי הרצוי. שלב זה יכול לכלול ניפוי, זיכוך, סטריליזציה, אידוי, ייבוש, טחינה וכדומה, עד לקבלת אבקה מוכנה לשימוש. תצורות נוספות שבהן ג'לטין משווק הן גרגירים ודפים.
ג'לטין דגים ובהמות כשרות
מטעמי כשרות, השימוש בתוצרי לוואי של תעשיות החי במוצרי מזון בישראל הוא מועט יחסית לשימוש בהם בעולם המערבי. יצרנים מעדיפים להשתמש בחומרים צמחיים כדי שהמוצר יוגדר "כשר פרווה", כך שלציבור שומר הכשרות לא תהיה הגבלה באכילתו.
ג'לטין המופק מעצמות ומעורות דגים כשרים הוא כשר למהדרין ללא כל עוררין. לעומתו, ג'לטין המיוצר מבהמות אינו זוכה לכשרות למהדרין מכיוון שלרוב הוא מיוצר מעצמותיהן ועורותיהן של בהמות לא כשרות (על פי נתוני ארגון ייצרני הג'לטין באירופה, רוב ייצור הג'לטין העולמי מקורו בעורות ועצמות של חזירים). עד ל-2009, האיחוד האורתודוקסי של רבני ארצות הברית (OU), ארגון הכשרות הגדול בעולם, אסר לחלוטין על שימוש בג'לטין שמקורו בבהמות, וכך פוסקים גם רוב ארגוני הכשרות המהודרים. עם זאת, עקב דרישות מצד התעשייה, הקל הארגון את גישתו, והתיר ייצור ג'לטין שמקורו בבהמות כשרות שנשחטו שחיטה כשרה. מידת כשרותו של ג'לטין ממקור בשרי עודנה במחלוקת רבה בין הפוסקים, ורק ג'לטין שמקורו בדגים מקובל ככשר למהדרין. אולם ייצור ג'לטין מדגים יקר יותר ומסובך יותר לעומת ייצור ג'לטין מבהמות, ולכן הוא נמצא בשימוש במוצרים בעלי תו "כשרות למהדרין" בלבד. ג'לטין ממקור דגי מסומן כ"ג'לטין מעצמות דגים" או "ג'לטין מהודר".
ג'לטין בהמות שאינן כשרות
השימוש בג'לטין המופק מעצמות בהמות לא כשרות נתון במחלוקת מזה עשרות שנים. המחמירים סוברים שלמרות שבמקרים רבים כמות הג'לטין הנמצאת במאכלים בטלה בשישים, השימוש בו אסור השימוש בגלל דין מעמיד וביטול איסור לכתחילה. מנגד, המקילים סוברים שעצמות יבשות אינן בכלל איסור אכילת בעלי חיים טמאים, ובנוסף הן עוברות תהליך כימי המשנה באופן מהותי את צורתן והרכבן, מה שמבטל את איסורן מתוקף הכלל ההלכתי פנים חדשות באו לכאן.
דעת המקלים התקבלה בעיקר בקרב גופי כשרות בחו"ל, היות שיכולת דרישתם מהמפעלים להשתמש בחומרים מייצבים חלופיים מוגבלת. בישראל, ע"פ הוראת הרבנות הראשית, ג'לטין שיוצר מעצמות בהמות שאינן כשרות נאסר לשימוש, וכיום חברות המזון בישראל משתמשות בג'לטין שמקורו מדגים למרות ההבדל הקיים בתכונות הג'לטין.
שימושים
השימוש העיקרי של הג'לטין הוא כחומר מייצב בתעשיית המזון, בעיקר במוצרים כדוגמת מוס, קרם בוואריה, פנקוטה וקרמים נוספים. כמו כן, הוא המרכיב העיקרי בייצור מקפא (ג'לי) למאכל במגוון טעמים. הג'לטין משמש גם לייצור כמוסות (קפסולות) לתרופות, שכן הוגדר כבטוח לשימוש על ידי ה-FDA. רוב הכמוסות המשווקות בישראל מכילות ג'לטין. ג'לטין משמש גם בתחום הרפואה, בין השאר לעצירת דימומים, לטיפול בנשירת שיער ולטיפול במחלות פרקים.
עד לראשית המאה ה-20, הג'לטין שימש במיקרוביולוגיה כמצע גידול למיקרואורגניזמים. אולם הג'לטין נמצא במצב צבירה נוזלי בטמפרטורה של 37°C (טמפרטורת גוף האדם), וקשה היה להשתמש בו כמצע גידול למיקרואורגניזמים גורמי מחלות המשגשגים בטמפרטורה זאת. לכן, הג'לטין הוחלף בהדרגה באגר, הניתך בטמפרטורה גבוהה יותר.
תחליפים צמחוניים
צמחונים ושומרי כשרות המעדיפים תחליפים צמחיים לג'לטין במאכלים, מסתפקים בטפיוקה ובאגר, או באבקת ג'לי סינתטית-צמחית. אבקת הג'לי המשווקת בישראל היא, ברוב המקרים, צמחית ואינה מכילה ג'לטין או רכיבים אחרים מהחי. לכמוסות ג'לטין יש תחליף צמחי הקרוי Vegicaps, אשר נמצא בשימוש בעיקר בכמוסות של ויטמינים.
מפרץ קמפצ'ה
מפרץ קַמְפֵּצֶ'ה (בספרדית: Bahía de Campeche), הוא מפרץ בדרום מפרץ מקסיקו. חופי המפרץ נמצאים במדינות מקסיקו: קמפצ'ה, וראקרוס וטבסקו.
כלכלה
במפרץ מספר שדות נפט המהווים את אזור הפקת הנפט השני בתפוקתו בעולם. המפרץ מספק שני שלישים מייצוא הנפט של מקסיקו.
ב-3 ביוני 1979, בעקבות פיצוץ במתקן השאיבה איקסטוק I נגרמה דליפת הנפט מהגדולות בהיסטוריה.
השישייה הדורית
השישייה הדורית הייתה פדרציה של שש ערים דוריות:
יעקב אגור
יעקב אגור (1911–1996) היה צלם ישראלי, יליד האימפריה הרוסית.
ביוגרפיה
יעקב אגור נולד ברובנו  שבאוקראינה בשנת 1911 בשם יעקב גולדפרב. בנעוריו עבר לדנציג, שם נחשף לראשונה לצילום. בין השנים 1926-1923 שלחוהו הוריו לארץ ישראל ללימודים בבית הספר הריאלי בחיפה ובגימנסיה הרצליה בתל אביב. סיים את לימודיו התיכוניים בדנציג. לאחר מכן נרשם ללימודי ציור בנירנברג, גרמניה. בשנות ה-30 עבר לפולין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת אגור כקצין בצבא הפולני ומאוחר יותר ברח לברית המועצות, עסק בעיצוב תפאורות לסרטים ושירת כקצין מודיעין בצבא האדום. בני משפחתו נספו בשואה. לאחר המלחמה שב לפולין במסגרת הרפטריאציה ונשלח בשנת 1945 מטעם בית הספר הפולני לקולנוע בלודז' לברלין לרכוש ציוד צילום. את אשתו הרקדנית הלנה וולנסקי (שמה המקורי היה שרה לבקבוביץ') הכיר בלודז' עוד לפני המלחמה. עסק בצילום תיאטרון החל משנת 1956. השתתף ב"תערוכת הצילומים העולמית" באמסטרדם.
בשנת 1958 עלה לישראל עם משפחתו למעברת העולים פרדס רובין. משם עברו לתל אביב-יפו. כבר בשנת 1959, בעקבות מפגש עם עיתונאי מ"על המשמר" הציג גולדפרב את תערוכתו הראשונה בארץ בבית סוקולוב בתל אביב. אורי קיסרי שיבח את גולדפרב על כישרונו במאמר ב"הארץ". בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפך אגור לצלם הראשי של תיאטרון הבימה. בנוסף, תצלומיו פורסמו בעיתונים כגון "העולם הזה" (1962-1960) ו-"הארץ" (1980-1963). האמנית מיכל היימן שימשה כעוזרת שלו תקופה מסוימת. בשנת 1986, בעקבות החלשות ראייתו, נטש את הצילום והחל לעסוק בציור ורישום.
חלקה הגדול של יצירתו התמקד בתיעוד תיאטרון ומחול. תצלומיו התיעודיים נמנעו מביום סצנות ועשו שימוש בתאורה טבעית בלבד (סירב להשתמש במבזק). בנו העיד על עבודתו של אביו: ""הצילום של אבי הוא דבר בלתי רגיל. הוא אף פעם לא חשב על עצמו, רק על האובייקט, הבן-אדם שמולו ואופיו. הוא ידע להוציא מהם את הבפנים."
היה נשוי להלנה, רקדנית ומורה לריקוד. לשניים נולד הבן אלכסנדר אגור (נולד ב-1948), אף הוא צלם המתגורר בניו יורק. בסוף 1991 הוצגה תערוכת צילומים שלו (מן השנים 1948-1982) בקמרה אובסקורה (אוצרת: מיכל היימן).
רעייתו נפטרה כחודש לפניו. יעקב אגור נפטר ב-1996. ציווה את גופתו למדע. בנו תרם את ארכיון צילומיו, כולל למעלה מ-60,000 תשלילים למרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה באוניברסיטת תל אביב. שמעון לב-ארי ניהל את עיזבונו של אגור ושקד על הכנת ספר לזכרו, אולם לא סיים את מלאכתו מסיבות בריאותיות.
בשנת 2011 הוצגו תמונות היסטוריות שלו בתערוכה במוזיאון תל אביב. במקביל יצא לאור הספר, "יעקב אגור, צלם", הכולל מבחר מתצלומיו. את הספר ערכו פרופ' שמעון זנדהאוז ודני קרוון. גם מיכל היימן, שהייתה מיודדת עם אגור הייתה מעורבת במשך שנתיים ביצירת הספר. התערוכה והספר מומנו מטעם מועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
פנצ'ו
פנצ'ו ("Pentcho") הייתה אוניית מעפילים שהפליגה ב-1940 לעבר ארץ ישראל במסגרת עליית אף על פי. כאשר היא שטה בים האגאי, אירעה תקלה במנוע, והאונייה נסחפה אל האי כמילי שבדרום הים האגאי. לאחר עשרה ימים חולצו כ-500 נוסעיה על ידי כוחות איטלקים. הנוסעים הועברו למחנה ולקסרקטין סגור ברודוס ואחר כך למחנה מעצר בדרום איטליה, עד שבשנת 1944 הוסדרה עלייתם לארץ ישראל.
תולדותיה
האונייה, גוררת במשקל 279 טון, נבנתה במספנה בריטית בסביבות 1895. ונרכשה על ידי הצה"ר, לאחר שיצאה משימוש והייתה ישנה ורעועה. שמה הקודם היה "סטפנו".
ב־21 בספטמבר 1940 הפליגה האונייה אל הים השחור במטרה להגיע לארץ ישראל דרך הים התיכון. בדרכה, חנתה באי סאמוס, אך כיוון שלא הייתה אפשרות להשיג שם דלק הוחלט להפליג לפיראוס. במהלך ההפלגה נוצר מחסור במי שתייה, ונאלצו לשאוב מדוד הקיטור של האונייה חצי מכמות מי השתייה, ולהחליפם במי ים, וכתוצאה מכך הדוד התפוצץ.
ב־9 באוקטובר הם נסחפו עם הרוח עד שהתרסקו אל הסלעים שליד האי כמילי שבים האגאי. נוסעי האונייה ניצלו, ושרדו במשך כעשרה ימים על האי הבודד, בו מצאו נקיק מי גשם. הם הדליקו מדורות וכתבו על סדינים את הסימון SOS במטרה לאותת על מצוקתם. ביום השלישי לשהותם באי הם שלחו בסירת הצלה חמישה נערים (אחד מהם היה אימי שדאור ליכטנפלד) לנסות להזעיק עזרה. הנערים לא הצליחו במשימתם, סירתם נטרפה בים, ולבסוף ניצלו, ואושפזו בבית חולים באלכסנדריה.
לאחר ימים אחדים טס מעל שמי האי מטוס איטלקי שגילה את הספינה, ובעקבות כך נשלחו שתי אוניות איטלקיות מהאי רודוס כדי לחלצם. בתחילה הועברו למחנה אוהלים בקסרקטין צבאי ברודוס. כעבור שנתיים הועברו למחנה המעצר פרמונטי די טרזיה בדרום איטליה.
הגם שיהדותם הייתה ידועה לשלטונות האיטלקים, הם ניצלו מגורלם של אלה מיהודי איטליה ורודוס, שנשלחו למחנות ההשמדה במזרח אירופה.
באוקטובר 1943 נכבש המחנה על ידי כוחות בעלות הברית, וחיילי הבריגדה היהודית פגשו את העצורים. משה שרת שביקר במקום באפריל 1944 הסדיר עם שלטונות המנדט את עלייתם לארץ ישראל. לאחר ארבע שנים מתחילת מסעם, קיבלו הנוסעים אישורי עלייה (סרטיפיקטים) ועלו לארץ ישראל המנדטורית.
ייצוגיה בתרבות
אחד מעולי הספינה, צעיר יהודי מגרמניה, בן צבי קלישר, כתב עם עלותו לארץ ישראל ספר ובו תיאור מסע האונייה המבוסס על יומנו האישי. הספר ראה אור בשנת 1945 בשם "בדרך לארץ ישראל". הספר פותח בתיאור הייסורים והסבל שעבר המחבר במחנה ריכוז נאצי, שחרורו מן המחנה בעקבות שתדלנות משפחתו, הצטרפותו למסע "פנצ'ו" ותיאור התלאות שעברה בדרכה. הספר כולל צילומים רבים שצילם המחבר במצלמתו על סיפון האונייה ובאי כמילי.
ספר נוסף, "הביתה! ארבע שנים בדרך לציון", נכתב בידי יהושע הלוי, מארגן השיירה ומפקד האונייה "פנצ'ו", שליווה את הנוסעים מתחילת המסע ועד לסיום המסע בארץ ישראל ב-1944.
ב-15 ביולי 2008 הוסר הלוט מעל אנדרטה וקיר זיכרון למעפילי "פנצ'ו" בנתניה. הטקס נערך במעמד שגריר איטליה בישראל. האנדרטה עשויה מגוש שיש בצורת ספינה הנוטה על צידה כשהיא מתנגשת בסלע. על קיר הזיכרון חרותים שמותיהם של המעפילים.
ביולי 2020 יצא ספרה של תמי שם טוב "אני לא עוזב", רומן היסטורי בדיוני שמספר על איצ'ו, ילד בבית היתומים של יאנוש קורצ'אק ועל מסעו לארץ ישראל. האונייה בה הוא עולה ארצה (וגם נתקע על אי בודד, כמו הסיפור המקורי) היא הפנצ'ו.
סמבל
סמבל הוא רוטב אדום-כתום חריף הנפוץ במטבח המלזי, האינדונזי והסינגפורי.
הסמבל מוכן מפלפלי צ'ילי, והוא סמיך יותר ולרוב גם חריף יותר מרטבי פלפלים אחרים, כרוטב סלסה המקסיקני.
ישנם סוגים רבים של סמבל, ובהם:
משפחה וצרות אחרות
משפחה וצרות אחרות (באנגלית: Mount Pleasant; מאונט פלזנט) היא סדרת דרמה קומית בריטית ששודרה בערוץ Sky 1 החל מ-24 באוגוסט 2011. ב-2012 הועברה הסדרה לערוץ Sky Living, וב-2015 הוחזרה לערוץ Sky 1. פרק הסיום של הסדרה היה פרק ספיישל של 90 דקות ששודר ב-30 ביוני 2017.
רקע
מקום ההתרחשות של הסדרה הוא מנצ'סטר והיא עוקבת אחר חיי היום-יום של הדמות הראשית ליסה וכן בעלה, אביה, השכנים וחבריה לעבודה. כל פרק באורך שעה מתרחש במקומות אחדים בהם הבית והרחוב שם ליסה גרה, מקום עבודתה, הפאב המקומי (The Dog and Dart) ועוד.
הפקה
את הסדרה הפיקה חברת Tiger Aspect Productions עבור Sky1. הצילומים נערכו בהייל, טרפורד, צ'ורלטון, מנצ'סטר ובאולפני The Sharp Project בניוטון הית' שבמנצ'סטר. העונה הראשונה צולמה במהלך יוני 2011.
הפצה למדיה ביתית
העונה הראשונה של הסדרה יצאה ב-DVD ב-3 בספטמבר 2012. העונה השנייה הופצה ב-DVD ב-21 באוקטובר 2013.
מארק היינס
מארק היינס, (באנגלית: Mark Haynes; נולד ב-6 בנובמבר 1958, קנזס סיטי, קנזס) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL. את קריירת הפוטבול החל היינס באוניברסיטת קולורדו. לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1980 על ידי ניו יורק ג'איינטס בסיבוב הראשון כבחירה התשיעית בסך הכל. בשנים 1982, 1983, 1984 נבחר לשחק במשחק הפרובול. ב-1986 עבר לשחק בדנוור ברונקוס שם שיחק עד שפרש ב-1989.
גרינגו
גרינגו (בספרדית ובפורטוגזית ברזילאית: Gringo) הוא כינוי לזר שאינו דובר את השפה, ובפרט אם הוא דובר אנגלית. המילה שימושית במיוחד באמריקה הלטינית. המילה נתפסת לעיתים קרובות ככינוי גנאי בעיני דוברי אנגלית, אך לעיתים קרובות אין כוונה כזו בעיני דוברי ספרדית ופורטוגזית, שכן המילה משמשת כינוי וכשם כולל לאדם שאינו נולד (או שאינו מתגורר בדרך קבע) בברזיל בפרט, או במדינה דוברת הספרדית המסוימת בה הוא נמצא.
מקור המילה
המילה היא ככל הנראה שיבוש של המילה הספרדית Griego, שמשמעה 'יווני' או 'השפה היוונית'. "לדבר יוונית" הוא ביטוי שמקובל במספר שפות אירופאיות על מנת לתאר מלל לא מובן, ומשמעותו זהה לביטוי "זה סינית בשבילי" בעברית. באנגלית הביטוי "it's all Greek to me" שימש עוד ב-1599 את ויליאם שייקספיר במחזהו, יוליוס קיסר.
אזכורים מוקדמים
הגדרה מילונית למילה ניתן למצוא כבר ב-1793. מילון ספרדי שפורסם באותה שנה מגדיר 'גרינגו' כאדם זר המתקשה לדבר ספרדית בצורה טבעית. ומסביר שהמילה היא עיוות של המילה יוונית בספרדית.
במילון הרשמי של האקדמיה המלכותית ללשון הספרדית שפורסם ב-1869, מובא הפירוש: "משמש בביטוי 'לדבר גרינגו' השקול לביטוי 'לדבר יוונית' שמשמעו להשתמש בשפה לא מובנת".
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו
העימות הצבאי בין שתי המדינות במאה ה-19 הוליד מספר סברות למקור המושג, על אף שאלו נדחו מאחר שנמצאו עדויות מוקדמות יותר לשימוש בו. עם זאת, שמועות עיקשות טענו כי המדובר בשיבוש שנולד עקב שמות קוד לגדודים האמריקאים (כי אחד מהם נודע בתור "ירוק") או בעקבות שיר שהחיילים האמריקאים נהגו לשיר בשם "הלילך גדל ירוק". כביכול בעקבות זאת נפוצה קריאה בקרב המקסיקנים אל עבר האמריקאים "ירוקים לכו!" (Green Go!).
Queensrÿche
קווינסרייך (Queensrÿche) היא להקת פרוגרסיב מטאל אמריקנית הנחשבת לאחת מחלוצות התחום. הלהקה נוסדה בשנת 1981 בבלוויו, וושינגטון, ועד כה הוציאה עשרה אלבומי סטודיו ואלבום קאברים אחד.
הלהקה מכרה מעל 20 מיליון אלבומים ברחבי העולם, ביניהם 11 מיליון בארצות הברית בלבד.
ביוגרפיה
לפני הקמת Queensrÿche, ניגנה הלהקה בשם The Mob כלהקת קאברים לשירי מטאל, בעיקר לשירים של איירון מיידן וג'ודס פריסט.
ב-1983 יצא EP הבכורה Queensrÿche, שהסינגלים "Queen of the ryche" ו"הליידי לבשה שחורים" היו ידועים בו במיוחד. שם השיר הראשון הניח את הבסיס לשם הלהקה. אחרי ה-EP יצא האלבום הראשון באורך מלא The Warning (1984), שהופק על ידי ג'יימס גאת'רי, שהיה מעורב גם בהפקת The Wall של פינק פלויד. האלבום זכה לשבחי המבקרים, במיוחד על הלחנים ועל המנעד הקולי של הזמר טייט. אחרי האלבום Rage for Order מ-1986, הוציאה הלהקה בשנת 1988 את האלבום המלא השלישי שלה אלבום הקונספט Operation: Mindcrime. השיר I Don't Believe In Love זיכה את הלהקה במועמדות לגראמי. Queensrÿche נודעה לקהל הרחב עם השיר Silent Lucidity מהאלבום Empire משנת 1990. על כך קיבלה הלהקה שתי מועמדויות לגראמי וחמש מועמדויות ל-MTV Video Music Awards, אחת מהן זכתה. בין כמה אלבומים אחרים, הלהקה הוציאה המשך לאלבום הקונספט הפופולרי משנת 1988 עם Operation: Mindcrime II ב-2006. חברי הלהקה ושם כריס דגארמו עזב את הלהקה ב-1997, רק כדי לחזור פעם נוספת ב-2003 כדי לכתוב ולהקליט את האלבום Tribe. את מקומו תפסה אז קלי גריי. בשנת 2003, גריי הוחלף על ידי מייק סטון, ואת סטון בפברואר 2009 בתורו על ידי פארקר לונדגרן. בשנת 2012, ג'ף טייט הודח מהלהקה. הקריאה הרשמית הייתה שיש הבדלים מוזיקליים, אבל הצהרות שונות הצביעו על ויכוח סוער על עסקה סודית שבה טייט רצה למכור את זכויות הסרט ל-Operation: Mindcrime מאחורי גבם של חברי הלהקה האחרים, ועל פיטורי הלהקה. אישה ובתו החורגת של טייט, שהיה מנהל הלהקה ונשיא מועדון המעריצים. זמן קצר לפני הופעה בברזיל, טייט הגיע לשוחח עם חברי הלהקה האחרים, ובמהלך בדיקת הסאונד הוא תקף את חברי הלהקה האחרים. במהלך הקונצרט הוא ירק כמה פעמים על כמה מהם. את הריב לא ניתן היה ליישב, ולאחר חודשיים הלהקה החליטה לפטר את טייט. זמן קצר לאחר מכן, טייט ואשתו הגישו תביעה נגד הלהקה על שם המותג Queensrÿche. השופט קבע כי לשני הצדדים זכות להשתמש בשם עד שיקבע צו בית משפט או פשרה מי מהצדדים רשאי להשתמש בשם. טייט הוחלף בלהקה על ידי סולן קרימזון גלורי לשעבר טוד לה טורה. התביעה בין ג'ף טייט לשאר חברי הלהקה נדחתה מספר פעמים, בין היתר משום ששני הצדדים ביקשו דחייה בקשר למשא ומתן על הסדר. באפריל 2014, הושג הסכם בין שני הצדדים, שקבע ששאר החברים המקוריים רוקנפילד, ווילטון וג'קסון יקנו את הזכויות על שם המותג "Queensrÿche". ג'וף טייט קיבל את הזכויות הבלעדיות לבצע את האלבומים Operation: Mindcrime ו-Operation: Mindcrime II במלואם בהופעות מיוחדות. הוא גם הורשה לקרוא לעצמו הקול המקורי של הלהקה על פוסטרים של קונצרטים עד 31 באוגוסט 2014.
יום הפליטים הבין-לאומי
יום הפליטים הבין-לאומי מצוין בכל שנה ב-20 ביוני. מטרתו של היום היא העלאת המודעות למצב הפליטים ברחבי העולם.
היסטוריה
ב-4 בדצמבר 2000 נקבע 20 ביוני כיום הפליט הבינלאומי בהחלטת האו"ם מס' 55/67. בהחלטה אוזכר כי 20 ביוני 2001 יציין 50 שנה לוועידת האו"ם בנושא מצבם של הפליטים, שבה אושרה אמנת הפליטים הבינלאומית.
יום הפליט האפריקני צוין באופן רשמי במספר ארצות עוד לפני שנת 2000. האו"ם ציין כי ארגון האיחוד האפריקאי הסכים שיום הפליט הבינלאומי יתאחד עם יום הפליט האפריקאי ב-20 ביוני.
בכנסייה הקתולית מצוין יום המהגרים והפליטים העולמי בינואר מדי שנה מאז שנקבע בשנת 1914 על ידי האפיפיור פיוס ה-10.
אירועים
בין 18 ו-20 ביוני בכל שנה מציינת סוכנות הפליטים של האו"ם (UNHCR) את יום הפליט הבינלאומי בוושינגטון. זאת על-מנת למשוך את דעת הקהל העולמית למיליוני הפליטים שאולצו לברוח מבתיהם ולאפשר התייחסות ודיון במצבם. בכל שנה בוחרת סוכנות הפליטים נושא ליום זה, ומקיימת סביבו אירועים ברחבי העולם.
ונסדיי אדמס
ונסדיי פריידיי אדמס (באנגלית: Wednesday Friday Addams) היא דמות בדיונית שנוצרה על ידי הקריקטוריסט האמריקאי צ'ארלס אדמס ומופיעה בזיכיון האמריקאי "משפחת אדמס".
יום הפליטים הבין-לאומי
הערות שוליים
Flüchtling
ונסדיי אדמס
מקור שמה
ברצועות הקומיקס העוסקות במשפחת אדמס, שהופיעו לראשונה בטור של "הניו יורקר" בשנת 1938, לוונסדיי ולבני משפחה לא ניתנו שמות. כאשר המפיק דן לוי ביקש לעבד את רצועות הקומיקס העוסקות במשפחה לסדרת טלוויזיה, בחר אדמס להעניק לה את השם "ונסדיי", על בסיס הפזמון, "Wednesday's child is full of woe / ילדו של יום רביעי מלא בצער". את הרעיון לשם סיפקה השחקנית והמשוררת ג'ואן בלייק, שהייתה מכרה של אדמס. בנוסף, ניתן לה השם האמצעי "פריידיי". ונסדיי היא אחותו של פאגסלי ובתם היחידה של גומז ומורטישה אדמס. בעיבודים המוקדמים יותר בזיכיון, היא אחותו הצעירה של פאגסלי, ובעיבודים המאוחרים יותר, אחותו הגדולה.
מראה ואישיות
במהלך הופעותיה בזיכיון, ונסדיי אדמס מוצגת כילדה בת 13 האובססיבית למוות ועינויים; כשאת רוב ניסוייה היא מנסה על אחיה, פאגסלי, בשביל ה"כיף" או על מנת "להעניש" אותו. ונסדיי מנסה להרוג את פאגסלי פעמים רבות; היא אוהבת לגדל עכבישים ולחקור את משולש ברמודה; ויש לה נטייה להבהיל את הסובבים אותה בשל אישיותה הגותית.
מאפייניה החיצוניים הבולטים של ונסדיי הם עורה החיוור ושיערה השחור כעורב הקלוע בצמות ארוכות. ונסדיי לובשת לרוב שמלה שחורה בעלת צווארון לבן, גרביים ונעליים שחורות; ובנוסף, היא מפגינה את רגשותיה לעיתים רחוקות, ותחת זאת מראה אדישות ונטיות סדיסטיות אל הסובבים אותה.
בסדרה המקורית, דמותה של ונסדיי מוצגת כילדה מתוקה בת 6 המחפה על מוזרותם של הוריה ואחיה בעיני הסביבה. על אף שתחביבה האהוב ביותר הוא גידול עכבישים; מתגלה גם כי ונסדיי חולמת להיות בלרינה וכי היא אוספת בובות ערופות-ראש, כשהאהובה עליה ביותר הוא בובת מארי אנטואנט, לה אחיה עורף את הראש (לבקשתה). למרות היותה קטנה, ונסדיי חזקה בצורה יוצאת-דופן.
בסרטי הלייב אקשן שעלו לאקרנים בשנות ה-90 של המאה ה-20, דמותה של ונסדיי תוארה לראשונה בצורה אפלה יותר: היא מפגינה נטיות סדיסטיות ומתגלה כבעלת עניין עמוק במשולש ברמודה והערצה עמוקה לאחת מאמותיה הקדמוניות (דודה-רבתא קליפורניה אדמס) שנשרפה על המוקד כמכשפה בשנת 1706. ונסדיי אף קוברת חתול בעודו חי, מנסה לחשמל את פאגסלי ולערוף את ראשו של פיוברט, אחיה התינוק, מציתה את מחנה צ'יפווה, ומפחידה למוות את בן-זוגה, ג'ואל. סרטים אלו היו הראשונים לתאר על המסך את מעשיה האלימים של ונסדיי במקום לרמוז עליהם.
בסדרת הרשת הפארודית "Adult Wednesday Addams", גם בבגרותה, ונסדיי (בגילומה של מליסה האנטר), נשארת אפלה, סוציופטית וסדיסטית (אם כי כמו במקור, כל מעשיה הנוראיים רק נרמזים ומתרחשים מחוץ למצלמה) וכבעלת צמות ארוכות. מנגד, בעיבודו המוזיקלי של הזיכיון, מוסבר כי ונסדיי "התבגרה" וויתרה על נטיותיה הסדיסטיות ועל מאפייניה החיצוניים לאחר שהתאהבה והתארסה ללוקאס ביינק.
בסרט ההנפשה משנת 2019, ונסדיי נשארת בעלת אופי אדיש ונטיות סדיסטיות. עם זאת, היא גם משועממת מחייה המורבידיים בחיק המשפחה, ומשתוקקת לראות את העולם למרות התנגדותה של מורטישה. רצונותיה אלו מובילים לכך שהיא מתיידדת עם פרקר נדלר ואף לובשת בגדים צבעוניים לזמן קצר.
הופעותיה הבולטות בזיכיון
בסרטי הלייב אקשן "משפחת אדמס" (1991) ו"החיים על פי משפחת אדמס" (1993), דמותה של ונסדיי מוצגת בצורה יותר נאמנה לרצועות הקומיקס, ואף בצורה אפלה יותר. אישיותה של ונסדיי יותר חריפה, ובעלת שנינות מוריבידית ועניין חולני לפגוע באחיה הצעירים; תחילה בפאגסלי ולאחר כך גם בפיוברט. בשני הסרטים, את דמותה מגלמת כריסטינה ריצ'י. בסרט ההמשך, ונסדיי ופאגסלי נשלחים למחנה קיץ, שם מתאהב בה ג'ואל גליקר – חניך נוירוטי ומנודה חברתית. במהלך הסרט, ונסדיי, פאגסלי וג'ואל ננעלים ב"צריף ההרמוניה" ונאלצים לצפות בסרטי משפחה עליזים על מנת לרסן את התנהגותם האנטי-חברתית. במהלך מופע הסיום, ונסדיי מובילה את שאר החניכים המנודים במרד נגד גארי, בקי ואמנדה ועוזבת את המחנה עם פאגסלי וג'ואל בחסות הכאוס. בסוף הסרט מרומז כי ונסדיי, למרות רגשותיה ההדדיים לג'ואל, מנסה בכוונה תחילה להפחיד אותו למוות לאחר שהוא מעלה את הרעיון להינשא לה בעתיד.
את דמותה של ונסדיי בסרט ה-DVD "משפחת אדמס: האיחוד" ובסדרת הטלוויזיה "משפחת אדמס החדשה", ששניהם הופקו בשנת 1998, מגלמת ניקול פוגר. בשני עיבודים אלו דמותה של ונסדיי נשארה זהה לדמותה בסרטי הלייב אקשן.
באפריל 2010, הועלה עיבוד מוזיקלי בהשראת הזיכיון על תיאטראות ברודוויי. בעיבוד זה, את דמותה של ונסדיי גילמה קריסטה רודריגז. בעיבוד זה, דמותה של ונסדיי, כעת בת 18, "הפכה לאישה", ולפיכך נפטרה מנטיותיה הסדיסטיות והאנטי-חברתיות, וכן ממאפייניה החיצוניים. במרץ 2011, את רודריגז החליפה רייצ'ל פוטר. בספטמבר 2011, הפקת המחזמר יצאה לסיור הלאומי הראשון שלה; בה את דמותה של ונסדיי גילמה קורטני וולפסון, לאחר שגילמה את דמותה של הכלה / האם הקדמונית המתה בתיאטראות ברודוויי.
בסדרת הרשת הפארודית "Adult Wednesday Addams", את דמותה של ונסדיי המבוגרת מגלמת מליסה האנטר. בסדרה זו, הממשיכה את אירועי סרטי הלייב אקשן, גם בבגרותה נשארה ונסדיי אפלה, סוציופטית וסדיסטית, בדומה לתיאורה מרצועות הקומיקס המקוריות ומהסרטים. סדרה זו, עסקה בחוויותיה של ונסדיי כאישה בוגרת לאחר שעזבה את בית משפחת אדמס. סדרת הרשת זכתה לתשומת לב תקשורתית במיוחד בפרק השלישי של העונה השנייה, בו ונסדיי מענישה שני גברים מיזוגניים. The Tee & Charles Addams Foundation, בעלי זכויות היוצרים על הזיכיון, דיווחו על הסדרה בגין הפרת זכויות יוצרים וכתוצאה מכך הסדרה הוסרה באופן זמני מיוטיוב, אולם בשנת 2016, הסדרה הושבה לפלטפורמה.
את דמותה של ונסדיי בסרט ההנפשה "משפחת אדמס" (2019) ובהמשכו, "משפחת אדמס 2" (2021), מדבבת קלואי גרייס מורץ. בשני הסרטים, דמויותיהם של בני המשפחה זהות לרצועות הקומיקס המקוריות, בשילוב פרטים נוספים: למשל, צמותיה של ונסדיי מסתיימות בלולאות תלייה.
את דמותה של ונסדיי בסדרה "ונסדיי" של נטפליקס מ-2022 מגלמת ג'נה אורטגה. בסדרה זו, דמותה של ונסדיי מופיעה כמתבגרת בת 15–16 בעלת יכולות מנטליות ותפיסה על-חושית הלומדת בפנימיית "אקדמיית נוורמור", שם היא מנסה לסכל מסע הרג מפלצתי המטיל אימה על העיירה המקומית ולפתור תעלומה על-טבעית, בה הסתבכו הוריה 25 שנה קודם לכן. ונסדיי מתוארת כבעלת אישיות אנטי-חברתית, מתבודדת, ולמרות ממדיה הקטנים היא בעלת כח פיזי ויכולות לחימה.
אדיסו מאסלה
אדיסו מסלה (באמהרית: አዲሱ መሰለ; נולד ב־16 ביוני 1961), הוא פוליטיקאי ישראלי וחבר הכנסת בכנסת ה-14 מטעם מפלגת העבודה ומפלגת עם אחד, וחבר הכנסת הראשון יוצא אתיופיה.
ביוגרפיה
אדיסו מסלה נולד בכפר במחוז בגמדר שבאתיופיה. בזמן פרוץ מלחמת האזרחים האתיופית היה חבר בארגון המורדים המרקסיסטי יחאפה. לאחר שהדרג החל לפעול כנגד הארגון ולרדוף את חבריו, מסאלה ברח לסודאן והגיע לישראל בשנת 1980. בישראל עבר את הגיור לחומרא שדרשה הרבנות מעולי ביתא ישראל בזמנו. מסאלה עבד במסגרת הסוכנות היהודית בקרב בני קהילתו.
קריירה פוליטית
מאסלה פעיל למען עלייתם של יהודי אתיופיה, מכהן כיו"ר ארגון הגג של עולי אתיופיה, חבר הנהלת המועצה הציבורית לקליטת עלייה, חבר הנהלה בהלצין (מרכז למורשת יהדות אתיופיה), חבר הנהלת מרכז ההיגוי לחינוך ילדי אתיופיה, חבר הנהלת מרכז ההתנדבות בישראל, וחבר הנהלת הפדרציה הספרדית בישראל.
בשנת 1996 היה מאסלה מראשי המאבק נגד מגן דוד אדום בפרשת השמדת מנות הדם של עולי אתיופיה.
בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה בשנת 1996, נבחר מאסלה לרשימה כנציג העולים, בגלל פיצול במחנה העולים מברית המועצות, בניגוד לעמדת שמעון פרס וראשי המפלגה, שהעדיפו נציג מן העולים מברית המועצות כדי למשוך קולות של עולים אלו. בעקבות זאת, שוריין מקום נוסף ברשימה לכנסת ה-14 לסופה לנדבר.
בשנת 1997 עתר חבר הכנסת מאסלה לבג"ץ כנגד הענקת פרס ישראל לשמואל שניצר, בעקבות מאמר בוטה שלו נגד העלאת בני הפלאשמורה לישראל, ובהסתמך על ביקורת חריפה שמתח בית הדין לערעורים של מועצת העיתונות על מאמרו של שניצר. בג"ץ קיבל את העתירה ובדיון חוזר החליטה ועדת הפרס לא להעניקו למר שניצר. חבר הכנסת מסאלה שימש כחבר בוועדת העלייה והקליטה, בוועדת העבודה והרווחה, וכממלא-מקום בוועדת הכספים של הכנסת.
בבחירות הפנימיות בעבודה ב־1999, לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה לא נבחר מאסלה במשבצת העולים והוא טען בעקבות תחקיר של נחום שחף שהבחירות זויפו במגזר הדרוזי, ובעיקר במחשב הספירה המרכזי. במחאה על אי הסדרים בבחירות הוא תקף בחריפות את אהוד ברק במרכז העבודה, אך לא זכה למקום ברשימה. בעקבות זאת, הוא פרש ממפלגת העבודה והקים יחד עם עמיר פרץ ורפיק חאג'-יחיא את סיעת עם אחד. מאסלה שובץ במקום הרביעי ברשימת עם אחד בבחירות לכנסת ולא הצליח להיבחר לכנסת ה-15.
במאי 2015, לאחר הפגנות הקהילה האתיופית, התראיין מאסלה לחדשות 2 והסביר כי חי על קו ישראל - אתיופיה במסגרת עבודה והיה נשאר במידה והיו הצעות להשתלב במגזר הפרטי לאחר שסיים את הקריירה הפוליטית שלו. אשתו ושלוש בנותיו מתגוררות בישראל.
Taking Chances World Tour
Taking Chances World Tour הוא סיבוב ההופעות התשיעי של הזמרת סלין דיון על מנת לקדם את אלבומה ה-16 בשפה הצרפתית D'elles ואת אלבומה ה-10 בשפה האנגלית Taking Chances ואת אלבומה ה-26 בכללי. זה היה סיבוב ההופעות הבין לאומי הראשון שלה מאז שנת 1999 מכיוון שבסיבוב ההופעות הקודם הצהירה על רצונה בלהתמקד בלהיות אמא.
במהלך סיבוב ההופעות הופיעה באוסטרליה, אפריקה, אסיה, אירופה וצפון אמריקה. סיבוב ההופעות גרף 279.2 מיליון דולר מ-132 יעדים בלבד מה שהופך אותו לסיבוב ההופעות הרביעי המצליח ביותר לאמן סולו באותה תקופה ולאחד מסיבובי ההופעות המרוויחים ביותר בכל הזמנים.
רקע ופיתוח
סיבוב ההופעות בוים על ידי ג'יימי קינג שעבד גם עם מדונה אשר שילב בהופעה צבע, ריקודים ואופנה. רשימת השירים הורכבה מלהיטים ידועים של הזמרת ביחד עם שירים מהאלבומים שאותם מקדם סיבוב ההופעות. המופע ארך שעתיים והתחלק ל-4 חלקים: נשמה, רוק, המזרח התיכון וקורבן-אופנה. במהלך המופע שולבו 8 רקדנים (4 גברים ו-4 נשים). החרות למופע התחילו בדצמבר 2009. בנוסף הכל מופע כלל גם 20 מסכי LED ביניהם אחד שהקיף את הבמה עם חגורות משא ומעליות. דיון הקליטה מראש מבחר של קטעי וידאו עבור המופע, בין היתר קטע בו היא נוהגת במהירות גבוהה במכונית כל הלילה תוך כדי שמתנגן רמיקס לשיר "I Drove All Night" בתחילת כל מופע. ברטו נוסף הראה את דיון לבושה בתלבושות שונות שלבשה לאורך השנים תוך כדי ששירה "My Heart Will Go On" מתנגן ברקע.
רשימת השירים של סיבוב ההופעות השתנתה בהתאם למדינות בהן הופיעה הזמרת. במדינות דוברות צרפתית הופיעה הזמרת עם 10 שירים בצרפתית בניגוד לשאר המדינות בהם הופיעה עם באנגלית. במהלך החזרות למופע דיון והלהקה שלה עשו חזרות על 60 שירים אך רק 27 מהם נכנסו לרשימות השירים השונות. אחד השירים אותה ביצעה דיון בקביעות במהלך כל המופעים היה השיר "Pour que tu m'aimes" שבוצע כחלק מההדרן בעקבות הצלחתו גם במדינות שאינם דוברות צרפתית. בנוסף גם ביצעה קאברים לשירים של ג'יימס בראון "I Got the Feelin" ו-"It's a Man's Man's Man's World" וגם קאברים לשירים הידועים של להקת קווין, "We Will Rock You" ו-"The Show Must Go On". בנוסף היא גם הופיעה עם השיר "I've Got the Music in Me" של קיקי די, אך הוא הוסר מרשימת השירים לאחר ההופעות בדרום קוריאה.
קישורים חיצוניים
סיבוב ההופעות על פי, goodreads
מדינות החברות באומות המאוחדות
נכון ל-2022, ישנן 193 מדינות החברות באומות המאוחדות. על פי מגילת האומות המאוחדות, פרק 2, סעיף 4, קבלת כל מדינה כחברה באו"ם "תוכרע מהחלטה של העצרת הכללית על פי המלצת מועצת הביטחון".
עקרונית, רק מדינות ריבוניות יכולות להיות חברות באו"ם וכיום אכן כל המדינות החברות הן ריבוניות לחלוטין. אך בעת הקמת האו"ם, לפחות ארבע מהחברות המקוריות (הודו, הפיליפינים, בלארוס ואוקראינה) לא היו עצמאיות ומדינות נוספות, כמו ניו זילנד, לא היו עצמאיות לחלוטין. בנוסף, מכיוון שמדינות יכולות להצטרף לאיחוד רק עם אישור מועצת הביטחון, ישויות שונות שנחשבות לריבוניות על פי אמנת מונטווידאו, אך אינן חברות בשל אי-הכרה בינלאומית או התנגדות מצד מדינות מסוימות.
ישויות אחרות יכולות להיות משקיפות בעצרת הכללית, מה שמאפשר להן לשאת דברים בעצרת, אך לא להצביע.
החברות המייסדות
ארגון האומות המאוחדות הוקם באופן רשמי ב-24 באוקטובר 1945, לאחר אשרור מגילת האומות המאוחדות על ידי חמש המדינות הקבועות במועצת הביטחון ועל ידי רוב החברות המייסדות.
50 מבין 51 החברות המייסדות חתמו על המגילה כבר ב-26 ביוני ופולין, שלא הייתה מיוצגת באותה עת, חתמה ב-15 באוקטובר.
החברות החתומות על המגילה (לא כל החברות היו מדינות עצמאיות) הן:
החברות הקבועות במועצת הביטחון:
ויתר המדינות:
המדינות החברות כיום
המדינות החברות רשומות על פי סדר אלפביתי בצמוד לתאריך הצטרפותן. היו 51 מדינות שהצטרפו לאו"ם בעת הקמתו ב-1945 (מסומנות בהדגשה), מהן 49 עדיין בארגון או שמקומן נלקח על ידי ממשיכת דרכן (למשל הודו במקום הודו הבריטית או רוסיה במקום ברית המועצות). שתי המדינות הנוספות שהצטרפו לארגון בעת הקמתו היו צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה.
צ'כוסלובקיה
צ'כוסלובקיה הצטרפה לאו"ם ב-24 באוקטובר 1945 כאחת החברות המקוריות בארגון. ב-10 בדצמבר 1992, הודיעה המדינה למזכ"ל האו"ם כי היא תפסיק להתקיים ב-31 בדצמבר 1992, וממשיכות דרכה, צ'כיה וסלובקיה, יגישו מועמדות להצטרפות לאו"ם. שתיהן קיבלו את אישור מועצת הביטחון ב-8 בינואר 1993 והצטרפו כחברות מלאות ב-19 בינואר 1993.
יוגוסלביה
יוגוסלביה הצטרפה לאו"ם ב-24 באוקטובר 1945 כאחת החברות המקוריות בתור יוגוסלביה הפדרלית הדמוקרטית, שמאוחר יותר שינתה את שמה לרפובליקה הסוציאליסטית פדרלית של יוגוסלביה. לאחר פירוק הרפובליקה הסוציאליסטית ב-1992, ייצגה את המדינה הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. האו"ם קיבל את הרפובליקה הפדרלית כמדינה חדשה, מכיוון שהאו"ם ושאר המדינות שנוצרו בעקבות הפירוק סירבו להכיר במדינה כממשיכת דרכה הלגיטימית של הרפובליקה הסוציאליסטית.
כל המדינות שנוצרו בעקבות הפירוק חברות כיום באו"ם פרט לקוסובו:
ברית המועצות
ברית המועצות הצטרפה לאו"ם כאחת החברות המקוריות ב-24 באוקטובר 1945. ב-21 בדצמבר 1991, הודיע בוריס ילצין למזכ"ל האו"ם שהפדרציה הרוסית תחליף את ברית המועצות כחברה במוסדות האו"ם לאחר פירוקה, בצירוף חבר המדינות.
כל המדינות שנוצרו בעקבות הפירוק חברות כיום באו"ם:
הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה והרפובליקה הפדרלית של גרמניה
הרפובליקה הדמוקרטית של גרמניה (הידועה בתור גרמניה המזרחית) והרפובליקה הפדרלית של גרמניה (הידועה בתור גרמניה המערבית) הצטרפו לאו"ם ב-18 בספטמבר 1973. שתי המדינות התאחדו ב-3 באוקטובר 1990 ומאז הן חברות כמדינה אחת תחת השם גרמניה.
טנגניקה וזנזיבר
טנגניקה הצטרפה לאו"ם ב-14 בדצמבר 1961, וזנזיבר הצטרפה לאו"ם ב-16 בדצמבר 1963. ב-26 באפריל 1964 התאחדו השתיים ליצירת "הרפובליקה המאוחדת של טנגניקה וזנזיבר" והן יוצגו כמדינה אחת. ב-1 בנובמבר 1964 שינתה את שמה ל"רפובליקה המאוחדת של טנזניה" ומאז היא מיוצגת כך.
הרפובליקה הערבית המאוחדת
מצרים וסוריה הצטרפו לאו"ם כשתיים מהחברות המקוריות ב-24 באוקטובר 1945. שתי המדינות התאחדו ליצירת הרפובליקה הערבית המאוחדת ב-21 בפברואר 1958 ויוצגו באו"ם כמדינה אחת עד 13 באוקטובר 1961, כשסוריה קיבלה מחדש את עצמאותה. מצרים המשיכה להיות חברה תחת השם "הרפובליקה הערבית המאוחדת" עד 2 בספטמבר 1971, אז שינתה את שמה חזרה למצרים.
צפון ודרום תימן
תימן (צפון תימן) הצטרפה לאו"ם ב-30 בספטמבר 1947. תימן הדמוקרטית (דרום תימן) הצטרפה ב-14 בדצמבר 1967. ב-22 במאי 1990 התאחדו השתיים ליצירת הרפובליקה של תימן ומאז מיוצגת תימן כמדינה אחת.
מושבה של סין
סין, המיוצגת על ידי ממשלת הרפובליקה הסינית, הייתה אחת מחמש מייסדות האומות המאוחדות ב-1945. אך ב-10 באוקטובר 1949, בעת מלחמת האזרחים הסינית, פלשה ממשלת הרפובליקה, בהנהגת מפלגת הקוומינטנג, לטאיוואן בזמן שהממשלה הקומוניסטית של הרפובליקה העממית של סין שהוכרזה לא מכבר השתלטה על רוב חלקי סין. נציגי הרפובליקה הסינית המשיכו לייצג את סין באו"ם, למרות ששלטו רק על איים לצד סין לעומת שליטת הקומוניסטים ברוב שטחי סין. ב-25 באוקטובר 1971 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 2758, בה נסוג האו"ם מהכרתו ברפובליקה הסינית כמייצגת הלגיטימית של סין והכיר ברפובליקה העממית כנציגת סין. בעקבות החלטה זו, סולקה הרפובליקה הסינית מכל זרועות האו"ם וארגוניו (כולל מושבה במועצת הביטחון), והוחלפה על ידי הרפובליקה העממית. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 נעשו מאמצים רבים מצד הרפובליקה הסינית לשוב לאו"ם, לא כנציגת סין אלא כנציגת "23 מיליון אזרחי טאיוואן", אך היא לא עברה את ההצבעה.
מדינות משקיפות ולא-חברות
במשך מספר שנים, הייתה גם שווייץ משקיפה, אך בעקבות משאל עם לאומי, הפכה ב-10 בספטמבר 2002 לחברה מלאה.
לאיי קוק וניווה ממשלה אוטונומית המטפלת בעניינים פנימיים בטריטוריות, אך קשרי החוץ שלהן מנוהלים על ידי ניו זילנד, ולכן אינן חברות באומות המאוחדות.
מספר ארגונים בינלאומיים וישויות שמעמדן לא ברור, כמו האיחוד האירופי, הם בעלי מעמד של ארגונים משקיפים, אך לא של "מדינות משקיפות" או "לא חברות".
מוזיאון על התפר
מוזיאון על התפר הוא מוזיאון חברתי לאמנות עכשווית, ראשון מסוגו הנמצא בעמדת בית תורג'מן.
פעילות
באמצעות תערוכותיו מעלה המוזיאון לדיון סוגיות חברתיות שנויות במחלוקת העומדות במרכז השיח הציבורי. אל מול מציאות רווית קונפליקטים וברוח זכויות האדם, מבקש המוזיאון להביא לשינוי ערכי וחברתי במטרה לקדם דיאלוג. במוקד התערוכות המתחלפות במוזיאון עומדים תפרים לאומיים, מעמדיים, אתניים ודתיים בהקשריהם המקומיים והאוניברסליים.
המוזיאון נוסד ביוזמתו של רפי אתגר, הודות לתרומתה הנדיבה ותמיכתה המתמשכת של משפחת גאורג פון-הולצברינק מגרמניה, באמצעותה של הקרן לירושלים, ונבחר על ידי "הניו יורק טיימס" כאחד מ-29 המוסדות המובילים בעולם בתחום האמנות.