cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל-על (רמת הגולן)
הכפר שכן על רמה ברוחב כקילומטר וחצי בין הואדי של נחל נוב (אשר נשפך לכיוון מזרח לנחל רוקד) ושלוחת הואדי של נחל אל על (שקרוי כך על שם המקום ונשפך לכיוון מערב לכנרת). מיקום זה יוצר צוואר בקבוק גאוגרפי בין הקצה הדרומי של רמת הגולן לבין מרכזו.
בשטחי הכפר נמצאו שרידים מהתקופה היוונית והרומית שמצביעים על התיישבות קדומה במקום. בשטח הכפר אותרו גם שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד, הכוללים כתובת הקדשה. שם הכפר, "אלעאל", הוא גם הצורה שבה השתמר שמו של היישוב המקראי אלעלה שבדרום עבר הירדן.
גוטליב שומאכר שסייר וסקר את רמת הגולן בין השנים 1883–1886 תיאר את הכפר כיישוב דל יחסית אך בעל הכנסת אורחים חמימה;
בשנת 1967 מנתה אוכלוסיית הכפר 2,290 תושבים, מה שהפך אותו ליישוב השני בגודלו בנפת פיק אחרי העיירה פיק. אל-על שכן על הציר המרכזי אשר חיבר את יישובי דרום מחוז קוניטרה למרכזו, כ-4 קילומטרים צפונית לפיק וכ-4 וחצי קילומטרים מזרחית לכפר סקופיה. כיום נמצאות הריסות הכפר לצד כביש 98 באזור צומת אל-על, כאשר מושב אליעד נמצא אף הוא על חלק משטחי הכפר (שמו הראשון של המושב "אל על" אף נובע משם הכפר).
במהלך מלחמת ששת הימים ברחו תושבי הכפר לכיוון סוריה מפני כוחות צה"ל שהתקדמו ברחבי רמת הגולן. במהלך מלחמת יום הכיפורים, אזור הכפר היה לקו הגנה של כוחות מהדיוויזיה החמישית במהלך הלחימה בדרום הרמה, זאת כנגד התקפת נגד ישראלית שתגיע מכיוון העליות הדרומיות ברמת הגולן.
סמינר הרב מאיר
סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף, זיכרון צבי בהנהלת הרב מאיר (מכונה "סמינר הרב מאיר", או בקצרה "מאיר") הוא סמינר לבנות חרדיות, הכולל בית ספר תיכון וסמינר ללימודי הוראה ומקצועות נוספים בעיר בני ברק.
היסטוריה
בשנות ה-50 הוקם בבני ברק סמינר הרב וולף על ידי הרב יוסף אברהם וולף, בעידודו של החזון איש, על מנת לתת מענה לבנות שרצו חינוך חרדי.
בשנות ה-90, בעקבות גידול האוכלוסייה החרדית בבני ברק, החל גידול במספר הנרשמות לסמינר – שהיה היחיד באותה העת – דבר שייצר עומס רב. על פי הוראתו של רבי ניסים קרליץ ובעידודו של הרב שך הוקם סמינר נוסף "סמינר הרב מאיר" הנושא אף הוא את השם הרשמי "סמינר בית יעקב לבנות ע"ש הרב וולף". על אף שמו הוא מנוהל עצמאית. סמינר נוסף שהוקם באותה התקופה הוא סמינר הרב כהנא.
מנהל הסמינר הוא הרב שלמה מאיר, שעומד בראש הסמינר מיום היווסדו.
סערת המינויים
בשנת 2014 קיבל הרב מאיר התקף לב, וזמנית נמנע ממנו ניהול המוסד. בעקבות כך הוחלט שניהול הסמינר יעבור לידי הגברת רחל בורנשטיין. על מנת למנוע מינוי זה, מינה הרב מאיר את חנה אריאל לסגנית מנהלת. מינוי זה גרם לסערה ומחלוקות בין הפלג הירושלמי 'בני תורה' לבין אנשי דגל התורה, משום שאריאל מזוהה עם הפלג הירושלמי. בתוך כך נשלחה הודעה מטעמו של הרב מאיר שבה הוא מבקש לצאת לפנסיה, אך חזר בו במכתב נוסף ששלח לעירייה שם הוא מבהיר כי המכתב הקודם נשלח בעקבות הטעייה.
לאחר המינוי של אריאל הוציאה עיריית בני ברק הודעה רשמית שמינוי זה אין לו תוקף, ותחת זאת אישרה העירייה בהוראתו של הרב שטינמן, את מינויה של רחל בורנשטיין, אלמנתו של הרב גפן, ואשתו של שמואל יעקב בורנשטיין, למנהלת. בתוך כך נערכו הפגנות בסמוך על ידי מחנה הפלג בסמוך לביתה של בורנשטיין במחאה על המינוי.
בתגובה למנוי העירייה, ובעקבות ניסיונות שונים למנוע מהרב מאיר את הכניסה לסמינר, הוציא הרב מאיר הודעה מטעמו, על ידי משרד עורכי דין, לפיו הסמכות למינוי תפקידים בסמינר היא אך ורק למנהל המוסד הרב מאיר, ולא לגורמים אחרים. בעיתון הפלס המוזהה עם הפלג הירושלמי הובאו מכתביהם של רבנים שונים, שמחו על העוול והמחטף שנעשה.
בסמינר מתחנכות מעל 1000 בנות המשתייכות בעיקר לזרם הליטאי או הספרדי תורני.
מבנה הסמינר
ארבעה השנתונים הראשונים בסמינר – כיתות א עד ד, מיועדים לתמידות בגילאי התיכון. שני השנתונים הבאים, ה' ו', מיועדים ללימודי הוראה, גננות, תכנות ולימודים נוספים.
בסמינר נהוגה תלבושת אחידה, וכן תקנון צניעות שבעיקרו מושתת על תקנון בית הדין 'משמר התורה'. התקנון כולל בין היתר את אורך החצאית והחלוצה, וכן את סוגי התכשיטים והאיפור המותרים. תקנון זה תקף למשך כל שעות היום, גם בעת שהתלמידות שוהות מחוץ לכותלי הסמינר.
כדורגל בשוודיה
כדורגל הוא ענף הספורט השני הפופולרי ביותר בשוודיה (אחרי הסקי).
עד היום זכתה נבחרים הגברים השוודית להישגים נאים בגביע העולם בכדורגל: ב-1958 הגיעה למקום השני ובשנים 1950 ו-1994 הגיעה למקום השלישי. נבחרת הנשים של שוודיה נחשבת כאחת הנבחרות הטובות בעולם. נבחרת זו זכתה באליפות אירופה לנשים ב-1984, ובגביע העולמי לנשים בשנת 2003 סיימה שנייה.
פרסים אישיים
פרסי כדורגלן וכדורגלנית השנה בשוודיה הם פרסים שנתיים המוענקים על ידי התאחדות הכדורגל השוודית לכדורגלנים המצטיינים במהלך העונה. שני הפרסים מוענקים זה לצד זה בטקס הגאלה של ההתאחדות השוודית.
מלחמת המים של קוצ'במבה
מלחמת המים של קוצ'במבה (2000) הייתה סדרה של פעולות מחאה בקוצ'במבה, העיר השלישית בגודלה בבוליביה, בין דצמבר 1999 לאפריל 2000. המחאה החלה בתגובה לתוכנית העירייה להפריט את חברת המים הממשלתית SEMAPA. הבעלים החדשים התכוונו להעלות במידה דרמטית את מחיר המים. בעקבות המחאה בוטלה התוכנית.
רקע כלכלי
בשנת 1982 הסתיים משטר צבאי בבוליביה, אך הדמוקרטיה לא הביאה איתה רווחה כלכלית. בשנת 1985 פנתה ממשלת בוליביה לבנק העולמי, ובמשך 20 השנים הבאות ביצעו ממשלות בוליביה המתחלפות את הוראות הבנק. הוראות אלה כללו הפרטה של התחבורה, הטלפון, חברת התעופה הלאומית, ותעשיית הפחמימן.
תוכנית Aguas del Tunari
תוכנית ההפרטה של מערכת המים כללה את מכירת החברה הממשלתית SEMAPA לשותפות של שש חברות, EDISON מאיטליה, בכטל מארצות הברית, ABENGOA מספרד, INTERNATIONAL WATER LIMITED מבריטניה ושתי חברות פרטיות מבוליביה. כמו כן תוכנן להרחיב ולשפר את רשת המים ולהפיק גם חשמל מהפקת המים. נשיא בוליביה, הוגו בנזר, הסכים למכור את SEMAPA בעבור 2 מיליארד וחצי דולר אמריקאי.
חוק 2029
חוק 2029 עוסק בהפרטת משק המים. מבקרי התוכנית טענו שהחוק מאפשר ל- Aguas del Tunari להשתלט על מקורות מים שאיכרים ניצלו באופן פרטי, בלי שליטה של החברה הממשלתית. בין ראשי המקטרגים היה ארגון FEDECORE) Federación Departamental Cochabambina de Regantes), שהיה מורכב מפעילים סביבתיים, מהנדסים ואיכרים. אחד המנהיגים הבולטים הוא אוסקר אוליוורה.
העלאת מחיר המים
שש החברות השותפות ב-Aguas del Tunari התחייבו בעת קניית החברה להשקיע בשיפור התשתית. הם ניסו להתחמק מחובה זו, אך ראש העיר של קוצ'במבה לא וויתר. המהנדסים שביצעו את הפרויקט וניהלו את החברה בקוצ'במבה לא היו מבוליביה. הם העלו את מחיר המים ב-35 אחוזים לכדי 20 דולר לחודש, כשרוב התושבים משתכרים כ-100 דולר לחודש. כשהכעס התחיל לבעור, ראש העיר רייס וילה (Reyes Villa), שגם התמודד על משרת הנשיאות נגד מול אוו מוראלס, לא תמך יותר ב- Aguas del Tunari.
מחאה
אחרי העלאת מחיר המים, שהנימוק להעלאה היה בניית סכר, התחילה המחאה להתפשט. אל המפגינים, תחת הנהגתו של אוסקר אוליוורה, רובם איכרים ממוצא אינדיאני, אליהם הצטרפו פועלי התעשייה. הם חסמו כבישים, ובמהרה הצטרפו אליהם גם בעלי חנויות ופקידים. בעיר ישנה גם אוכלוסייה הולכת וגדלה של ילדים חסרי בית, שהצטרפו למהומות. במשך ארבעה ימים קיימו המפגינים שביתה כללית. משלחת נשיאותית הסכימה להוריד את מחיר המים. אבל המחאה המשיכה. בחודש פברואר בשנת 2000 נעצרו מאות מפגינים ונפצעו יותר ממאה בהתנגשויות עם המשטרה. דרישת המפגינים נשארה לבטל את תוכנית ההפרטה, אבל הממשלה התעקשה להמשיך בה. בינתיים דרשו המפגינים גם פתרון לאבטלה ולבעיות כלכליות נוספות. באפריל שוב החריפו העימותים. כשהלכו מנהיגי המפגינים לפגישה עם ראש העיר, הם נעצרו בתוך העירייה. הם שוחררו למחרת, וירדו למחתרת. המשטרה הרחיבה את המעצרים, ובינתיים המחאה התרחבה לכל המדינה. אוו מוראלס, שהנהיג אז את איכרי הקוקה, הוביל את האיכרים להצטרפות למחאה.
מצב חירום
חוקת בוליביה מאפשרת לנשיא להכריז מצב חירום למשך 90 יום במחוז אחד או יותר במקרה של "סכנה רצינית". ב-8 באפריל הפעיל הנשיא את האפשרות. זו הייתה הפעם השביעית מאז חזרה בוליביה לדמוקרטיה, שהוטל מצב חירום. האלימות התגברה, ורבים נהרגו. נאסר על מפגש של יותר מארבעה בני-אדם, ולמשטרה ניתנה יד חופשית לדיכוי ההפגנות. ב-10 באפריל שודרו בטלוויזיה תמונות של קצין הורג מפגין בן 17, וההפגנות התגברו עוד יותר. המשטרה הודיעה, שהיא לא יכולה יותר לערוב לביטחונם של אנשי Aguas del Tunari, והם ברחו. אוסקר אוליוורה יצא ממחבואו וחתם עם הממשלה על הסכם לביטול ההפרטה, מה שסיים את ההתקוממות.
תוצאות
אבו מוראלס זכה בפופולריות רבה בגלל העזרה לניצחון של אנשי קוצ'במבה, והוא נבחר כעבור חמש שנים לנשיא. מחירי המים חזרו למצב הקודם, אך נכון לשנת 2006 למחצית מ 600 אלף תושבי קוצ'במבה עדיין אין מים זורמים.
בתרבות
ניצחון תושבי קוצ'במבה מהווה השראה להרבה מאבקים בעולם, בעיקר בתחום ההפרטה. המאבק הונצח בסרט "בין טיפות הגשם" מאת איסיאר בוליין: צוות קולנוע מגיע לקוצ'במבה כדי לעשות סרט על כיבוש אמריקה על ידי קולומבוס לפני חמש מאות שנה, וצריך להתמודד עם קשיי הפקה, כי שחקנים חשובים בסרט, שגויסו בבוליביה עצמה, מעורבים במלחמת המים.
אוהיו
אוהיו (באנגלית: Ohio ) היא מדינה במזרח המערב התיכון של ארצות הברית. מצפון גובלת אוהיו בימת אירי ומדינת מישיגן, ממזרח היא גובלת במדינות פנסילבניה ווירג'יניה המערבית, מדרום היא גובלת בנהר האוהיו אשר מעבר לו מדינת קנטקי, וממערב היא גובלת במדינת אינדיאנה. רוב שטחה של אוהיו מישורי וכולל בעיקר שטחים חקלאיים, אך עם זאת, בדרום-מזרחה, אשר מעוצב על ידי הרי האפלצ'ים המשתרעים במזרח, אפשר למצוא גם שטחים מיוערים וגבעתיים.
קודם הקמת ארצות הברית שטחה של אוהיו היה בשלטון האימפריה הבריטית. האזור היה מאוכלס בדלילות רבה, ובשנת 1787, הוא הועבר לשלטון אמריקני במסגרת הטריטוריה הצפון-מערבית. בשנים הבאות שטחה של אוהיו ידע התיישבות של תושבים אמריקאים ממזרח, והאזור עבר פיתוח מסוים, כאשר בשנת 1803 הוקמה מדינת אוהיו באופן רשמי. לאחר מלחמת האזרחים, הפכה אוהיו למרכז תעשייתי גדול וחשוב, ובסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, קלטה אוהיו מאות אלפי מהגרים חדשים מאירופה.
נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2020 אוהיו היא המדינה השביעית בגודל אוכלוסייתה בארצות הברית, ונכון ל-2020 מתגוררים בה כ-11,799,448 תושבים. נכון למפקד שנערך ב-2010 רובם של התושבים, למעלה מ-80%, הם לבנים, כאשר המיעוט הגדול ביותר באוכלוסייה הם השחורים, המהווים כ-12.2% מהאוכלוסייה.
עיר הבירה של המדינה והעיר המאוכלסת ביותר בה היא העיר קולומבוס. ערים גדולות נוספות הן קליבלנד, סינסינטי ואקרון.
מקור השם
מקור השם אוהיו הוא משפת אירוקווי, שפה של מספר עמים אינדיאנים שאכלסו חלקים שונים בצפון מזרח ארצות הברית של ימינו. בשפה זו משמעות השם הוא "נהר גדול" או "נהר טוב", בהתייחס לנהר האוהיו שבגבולה הדרומי של המדינה.
לו יהי
לוּ יהי (במילותיו הראשונות: עוד יש מפרש לבן באופק) הוא שיר עברי שכתבה והלחינה נעמי שמר ב-1973. השיר חובר בסביבות מלחמת יום הכיפורים ובוצע בעצם ימיה. מאז נעשה לאחד מסמליה, וכן באופן כללי לשיר המסמל תקווה.
אוהיו
היסטוריה
אוהיו, שגבולה הדרומי הוא נהר אוהיו וגבולה הצפוני הם הימות הגדולות הייתה תחילה בשליטתם של שבטים מקומיים.
לו יהי
אף שהשיר נחשב לגרסה עברית לשירם של הביטלס, "Let It Be", הוא איננו נחשב כגרסת כיסוי: המילים מקוריות, אופיו של השיר שונה גם הוא מהמקור, נושאו שונה, שמו מקורי והוא בעל מנגינה מקורית.
אוהיו
היסטוריה
בשנת 1763 העבירה צרפת את השטח לידי בריטניה מתוקף חוזה פריז, והוא נשאר בשליטתה עד למלחמת העצמאות האמריקאית.
לו יהי
כמו כן, ייתכן שתיבותיו נסובו על ובעקבות דברי לבן שאמר ליעקב "הן, לו יהי כדברך" (בראשית פרק ל). שמשמעותם תקווה ותפילה שאכן יתקימו דברי המבקש, כפי שכותבת שמר "כל שנבקש - לו יהי".
אוהיו
היסטוריה
בשנת 1763 יצאה בריטניה בהכרזת 1763 לפיה אסרה על מתיישבים אמריקאים להתיישב באזור אוהיו. לאחר המהפכה האמריקנית עבר האזור לשליטת ארצות הברית. תקנות צפון-מערב משנת 1787 הכריזו על האזור כחלק מן הטריטוריה הצפון-מערבית של ארצות הברית, וכן נאסרה העבדות באזור זה (על כן מכונה התקנה "תקנת החירות"). הטריטוריה כוללת את השטחים המהווים כיום את אוהיו, אילינוי, חלק ממישיגן ואינדיאנה. על פי התקנה, כל אזור בטריטוריה יהפוך למדינה כאשר מספר התושבים בו יגיע ל-60,000.
אף שמספר התושבים היה רק 45,000 הקונגרס החליט בדצמבר 1801 על צירוף המדינה לאיחוד בשל גידול האוכלוסין המהיר, וב-19 בפברואר 1803 הכריז הנשיא תומאס ג'פרסון על אוהיו כמדינה ה-17 של ארצות הברית. לפני ההכרזה הופחת שטח מסוים מהאזור והפך להיות טריטוריית אינדיאנה. בשנת 1835 נלחמה מדינת אוהיו במדינת מישיגן בשל סכסוך גבולות על מחוז טולדו. מלחמה זו ידועה בשם מלחמת טולדו. המלחמה הסתיימה בשל התערבות הקונגרס והענקת השטח, לרבות העיר טולידו למדינת אוהיו.
לו יהי
חיבור השיר
עוד לפני המלחמה החליטה נעמי שמר לכתוב מילים עבריות לשירם של הביטלס "Let It Be". לדבריה, היא לא אהבה את תרגום שם השיר ל"שיהיה", וחשבה שיש לתת לו את השם "לו יהי". עם פרוץ הקרבות, כתבה את המילים המבטאות תקווה לסיום מהיר של המלחמה ולשלומם של חיילי צה"ל ("זה סוף הקיץ, סוף הדרך, תן להם לשוב הלום / כל שנבקש – לו יהי"). אף כי פול מקרטני עצמו פירש את מילות השיר בצורה שונה מהבנתה של נעמי שמר והסביר כי "Let it Be" הוא "אל תדאג – הנח לדברים להיות כפי שהם".
אוהיו
גאוגרפיה
גבולה הצפון־מזרחי של מדינת אוהיו כולל את חוף ימת אירי, אשר מהווה את הימה היחידה מהימות הגדולות שלאוהיו יש נגיעה אליה. גודלה של ימת אירי הוא כגודלה של מדינת ישראל, 25,667 קילומטר רבוע. ובעוד חציו המזרחי של הגבול הצפוני כוללת את ימת אירי, חציו המערבי של גבול זה כולל גבול יבשתי עם מדינת מישיגן השוכנת מצפון. מדרום לימת אירי משתרעת לכיוון דרום שפלה מישורית רחבה. בעוד בחלקה המזרחי של המדינה, ליד הגבול עם מדינת פנסילבניה הגובלת עם אוהיו ממזרח, השפלה צרה ונמתחת דרומה מהחוף רק לאורך כ-35 קילומטר, ככל שנעים מערבה השפלה מתרחבת, כאשר החל מהשליש המערבי של המדינה היא כבר נמשכת הרחק דרומה, עד לקצה הדרומי של אוהיו. אזורים מישוריים אלו של המדינה כוללים כמעט את כל אוכלוסיית אוהיו לרבות הערים הגדולות. רובם ככולם של מישורים אלו מנוצלים לצרכים חקלאיים, וכוללים שדות לרוב. השפלה של אוהיו ממשיכה להתרחב מערבה מעבר לגבול המערבי של המדינה, הגבול עם מדינת אינדיאנה השוכנת ממערב לאוהיו.
מעבר לשפלה של אוהיו, בדרום־מזרח המדינה, לא הרחק מהגבול עם מדינת וירג'יניה המערבית, נשלט הנוף של המדינה על ידי הרצועה המערבית של רכס הרי האפלצ'ים, רצועת הפידמונט (Piedmont). רצועה זו כוללת אזור של גבעות והרים מתונים, כאשר הגובה הממוצע של האזור נע בין 200 עד 400 מטרים מעל פני הים. למרות תנאי השטח הלא-מישוריים של רצועת הפידמונט, הודות לקרקע הפורייה של המקום אפשר למצוא בו גם כן מרחבים חקלאיים. למרות זאת, כיאה להרי האפלצ'ים, רובו של אזור זה מכוסה ביערות לרוב. בהמשך לכיוון דרום, לאורך הקצה הדרומי של מדינת אוהיו, ומה שגם מסמן את גבולה של מדינה זו עם קנטקי, זורם ממערב למזרח נהר האוהיו האימתני. הנהר מנקז את המים של שני השלישים הדרומיים אוהיו, ובעוד זאת, השליש הצפוני של המדינה מתנקז צפונה אל ימת אירי, ומשם הוא נשפך לבסוף אל האוקיינוס האטלנטי. אוהיו גובלת בצפון במישיגן וימת אירי, במזרח בפנסילבניה ומערב וירג'יניה, בדרום בקנטקי (בעברו השני של נהר אוהיו) ובמערב באינדיאנה.
לו יהי
חיבור השיר
כשהשמיעה שמר את השיר לזמרת חוה אלברשטיין כדי שתבצעו, טען מרדכי הורוביץ, בן זוגה של שמר, שחזר משירות מילואים, כי יש להתאים לשיר זה מנגינה מקורית, במקום הלחן של "Let It Be", ואמר לה: "אני לא אתן לך לבזבז את השיר על מנגינה של זרים; זו מלחמה יהודית ותכתבי לה מנגינה יהודית". שמר שינתה את הלחן כך שיתאים למילים העבריות. בערב חג הסוכות 1973 ביצעה אותו שמר בתוכנית מיוחדת של הטלוויזיה הישראלית "מפגש אמנים", וזמן קצר לאחר מכן הקליטה אותו יחד עם שלישיית הגשש החיוור. אלברשטיין, שמר ו"הגששים" שרו אותו בפני החיילים הלוחמים, והוא הפך לשיר המבטא את הכאב והתקווה שקיננו בהם בעת המלחמה. כן ביצעו אותו אומנים נוספים שבאו להופיע בפני הלוחמים, כמו עליזה קשי. השיר, בביצוע של חוה אלברשטיין ושולי נתן, נכלל בתקליטי אוספים של שירי מלחמת יום הכיפורים שהופיעו בסוף 1973 ותחילת 1974 וזכה לתשבחות.
השיר בביצוע אלברשטיין נכלל באלבומה "לו יהי" (1973), וזה של שמר ו"הגששים" נכלל באלבום "הגשש החיוור בשירי נעמי שמר" (1979).
אוהיו
ממשל ופוליטיקה
אוהיו היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת - מושל מדינת אוהיו, מחוקקת - המורכבת משני בתים: בית הנבחרים של אוהיו והסנאט של אוהיו, ושופטת, בראשה עומד בית המשפט העליון של אוהיו. המדינה מאפשרת התערבות ישירה של האזרחים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall Election ואישור חוק. בירת המדינה הנוכחית היא קולומבוס.
הרשות המבצעת באוהיו מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך. כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של ארבע שנים, ויכולים להיבחר לשתי קדנציות בלבד. ייתכן מצב בו ברשות המבצעת יושבים נבחרים ממפלגות שונות. הבחירות לתפקידים מתקיימות באותו הזמן.
לו יהי
חיבור השיר
הבית השני של השיר ("אם המבשר עומד בדלת, תן בשורה טובה בפיו, כל שנבקש – לו יהי") הושמט לאחר מכן מרוב הביצועים (למעט מהביצוע של חוה אלברשטיין), מפני שנעמי שמר התרשמה שמילותיו אינן מתאימות לאווירה הקשה שהייתה בתקופת המלחמה ולמספר המשפחות שקיבלו בשורות איוב.
אוהיו
ממשל ופוליטיקה
בבית המחוקקים 33 חברי סנאט הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-99 חברי אספה מחוקקת הנבחרים לתקופה של שנתיים. בחירות נעשות מדי שנתיים, ומחצית מחברי הסנאט מועמדים לבחירה בכל מערכת בחירות. המפלגה הרפובליקנית מחזיקה ברוב בשני בתי המחוקקים.
לו יהי
קישורים חיצוניים
ביצועים:
אוהיו
ממשל ופוליטיקה
בבית המשפט העליון של אוהיו שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים. שיטת המשפט היא שיטת המשפט המקובל האנגלי, אך ישנה השפעה של המשפט האזרחי הספרדי.
אוהיו היא מדינה המערבת אזורים עירוניים ואזורים כפריים. כמו כן נמצאות במדינה אוכלוסיות של עובדי מפעלים (אנשי צווארון כחול) ואזורים מסחריים רבים (עובדי צווארון לבן). שילוב של גורמים אלה מביא בדרך כלל לאיזון בין דעות קונסרבטיביות ודעות ליברליות.
בשל היות המדינה כוח הצבעה בבחירות לנשיאות ארצות הברית של 18 אלקטורים, מהווה המדינה לשון מאזניים בכל מערכת בחירות ומוגדרת כמדינה מתנדנדת. כך היה בבחירות לנשיאות בארצות הברית בשנת 2004 בין ג'ורג' בוש הבן לג'ון קרי, כאשר שינוי בתוצאה של אוהיו היה מביא לזכייתו של קרי בנשיאות. מקרים נוספים בהם הייתה המדינה לשון מאזניים היה בבחירות 1948 בה זכה המועמד הדמוקרטי הארי ס. טרומן על פני המועמד הרפובליקני תומאס דיואי וכן בשנת 1976 בבחירות לנשיאות בהן זכה המועמד הדמוקרטי ג'ימי קרטר על פני המועמד ג'רלד פורד. במערכת הבחירות ב-2008 וכן ב-2012 זכה הנשיא ברק אובמה ברוב קולות המדינה, ואילו ב-2016 זכה הנשיא דונלד טראמפ בהפרש של כ-8%, וגם ב-2020 זכה דונלד טראמפ במדינה בהפרש של כ-8%, שנחשב הפרש גדול ביחס למדינות מתנדנדות אחרות, על אף כי דונלד טראמפ הפסיד סה"כ באלקטורים לג'ו ביידן. בחירות 2020 היו הפעם הראשונה מזה 60 שנה שאוהיו לא הצביעה עבור המועמד המנצח, ולמעשה הייתה רחוקה יחסית מלעשות זו, מה שמסמל כי אוהיו נהפכת למדינה שנוטה יותר לרפובליקנים מאשר למדינה מתנדנדת ושקולה ביותר כפי שהייתה בעבר. מבחינה דמוגרפית מהווה אוהיו מדגם של ארצות הברית, מסיבה זו מושקעים כספים רבים וזמן רב במדינת אוהיו במהלך הקמפיין שקודם לבחירות.
אוהיו מכונה "מדינת אם הנשיאים" בשל העובדה ששלחה שמונה תושבי אוהיו לבית הלבן - שבעה רפובליקנים ואחד השייך למפלגת הוויגים.
כלכלה
אוהיו היא יצרנית עיקרית של מכונות, גלגלים ומוצרי גומי, פלדה, מוצרי מזון וכלי עבודה, והיא מהווה אחת המדינות המתועשות ביותר בארצות הברית.
באוהיו הומצא המטוס על ידי האחים רייט בעיר דייטון.
אוהיו מהווה חלק מחגורת התירס וככזו מהווה החקלאות מרכיב עיקרי בכלכלת המדינה. הגידולים החקלאיים העיקריים הם: סויה, מוצרי חלב, תירס, עגבניות, חזירים, בקר, עופות פיטום וביצים.
בימת אירי ישנה תעשיית דייג קטנה.
התוצר השנתי של אוהיו בשנת 2016 היה 625 מיליארד דולרים אמריקאים - והיא המדינה השביעית בגודלה מבחינה התוצר.
ההכנסה הממוצעת לנפש בשנת 2016 הייתה 44,876 דולרים אמריקאים (המדינה ה-19 בגודלה מבחינת שיעור הכנסה ממוצעת לנפש).
דמוגרפיה
בעוד בשנת 1800 חיו בשטחה של אוהיו 45,365 תושבים בלבד, עד לסוף המחצית הראשונה של המאה ה-19 המספר הזה עבר כבר את רף השני מיליון. בשנים הבאות הנתון הזה המשיך לגדול בהתמדה, נתמך על ידי גלי ההגירה לאוהיו. מגמה זו נעצרה רק החל משנות ה-70 של המאה ה-20, אז התגוררו באוהיו כבר למעלה מעשרה מיליון תושבים, ומאז גידול האוכלוסייה היה מתון בלבד. היום מתגוררים במדינה 11,594,163 תושבים. בעוד בעבר רוב התושבים היו כפריים, כיום 77.9% מתגוררים בערים, נתון נמוך במעט מהממוצע האמריקני. רוב התושבים מתגוררים בשלוש המטרופולינים הגדולות - קולומבוס במרכז המדינה, סינסינטי בדרום מערבה וקליבלנד בצפון מזרחה. בשלוש מטרופולינים אלה מתגוררים כשני מיליון תושבים בכל אחד.
באוהיו רוב לבן גדול - 81.1% מהאוכלוסייה הם לבנים. רוב שאר התושבים הם שחורים (12.2%), ובנוסף יש גם ייצוג קטן להיספאנים (3.1%) ולאסייתים (1.7%). ל-26.5% מאוכלוסיית אוהיו ישנם שורשים גרמניים, ל-14.1% שורשים איריים, ל-9% שורשים אנגליים, ול-7.9% שורשים אמריקאיים, כלומר מוצאם נטוע עמוק במתיישבים המייסדים של ארצות הברית. בדומה למדינות אחרות סביב הימות הגדולות, גם באוהיו ישנו ריכוז גדול יחסית של אוכלוסייה ממוצא מזרח אירופאי, ו-8% מהתושבים הם ממוצא סלאבי. האוכלוסייה הלבנה והשחורה של אוהיו פזורה בכל רחבי המטרופולינים הגדולות - קולומבוס, קליבלנד, סינסינטי וטולידו. האזורים הכפריים מאוכלסים בעיקר על ידי לבנים, והאוכלוסייה ההיספאנית במדינה מרוכזת בעיקר בטולדו ובקולומבוס, כאשר בקולומבוס יש גם אוכלוסייה אסייתית גדולה. כמעט כל תושבי אוהיו דוברים אנגלית (93.3%). שפות מדוברות אחרות הן ספרדית, גרמנית, סינית, ערבית וצרפתית.
מבחינה דתית הרכב האוכלוסייה של אוהיו דומה לזה הכללי של ארצות הברית. מלבד 29% המשתייכים לנצרות הפרוטסטנטית האוונגליסטית, ישנם 24% פרוטסטנטים שאינם אוונגליסטים, ו-18% קתולים. שאר הקבוצות קטנות במיוחד: כאחוז אחד של מורמונים, וכך גם אותו הנתון באשר לשיעורם באוכלוסייה של היהודים, המוסלמים והבודהיסטים. 17% מהתושבים אינם משתייכים לאף דת.
יהדות אוהיו
ההתיישבות היהודית במדינת אוהיו החלה ב-1817, אז התיישבו בסינסינטי מספר יהודים ממוצא אנגלי. בשנת 1824 התארגנו היהודים בסינסינטי במסגרת "קהילת בני ישראל", קהילה דתית אורתודוקסית. בשנים הבאות היגרו לאוהיו יהודים רבים מגרמניה, כאשר רובם השתייכו למעשה ליהדות הרפורמית. מכל מקום, בשנת 1850 היו באוהיו כבר שש קהילות יהודיות: ארבע בסינסינטי ושתיים בקליבלנד.
כיום הקהילה היהודית באוהיו היא מהגדולות בארצות הברית, ומונה קרוב ל-150 אלף יהודים שהם כ-1.3% מכלל האוכלוסייה.
תחבורה
באוהיו רשת כבישים נרחבת. כבישים החוצים את המדינה ממזרח למערב כוללים את אוהיו טרנפייק, דרך מהירה ארצות הברית 30 וכביש בינמדינתי 70 העובר דרך קולומבוס כבישים החוצים את המדינה מדרום לצפון כוללים את כביש בינמדינתי 75 העובר דרך טולדו, כביש בינמדינתי 71 העובר דרך קליבלנד, וכביש בינמדינתי 77 העובר במערב המדינה.
בני עטרות
המושב ממוקם בלב מוקד תחבורתי – מאחוריו המסילה המזרחית החדשה, מלפניו כביש 40, מימינו מתחם הטייסים, משמאלו נמל התעופה הבינלאומי, מעליו אחד מנתיבי התעופה העיקריים של מדינת ישראל ומתחתיו קו צינורות גז ונפט של קצא"א. בחלוף השנים, ביצוע פרויקטים תחבורתיים אלו בסביבה כל כך קטנה סביב המושב גרר ביקורת ציבורית וסביבתית.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1948 על ידי תושבים שנאלצו לעזוב את מקום מגוריהם עקב מלחמת העצמאות, למקום הגיעו משפחות מהיישובים עטרות (מצפון לירושלים), נחלים (ששכנה לשעבר בגליל העליון) ובארות יצחק (בנגב). במרץ 1949, שתי משפחות הגיעו למקום לאחר שנאלצו לעזוב את מושב בן-שמן, לאחר מספר חודשי המתנה ביהוד, הגיעו שתים עשרה משפחות יוצאי שאר ישוב מהגליל העליון. משפחות אלו הסכימו להתפנות משאר ישוב רק לאחר שהגיע גרעין חדש להתיישב במקום והובטח לעוזבים שיעברו למושב אחר כקבוצה מלוכדת. המשפחות מבארות יצחק הקימו קיבוץ דתי בסמוך לבני-עטרות והמשפחות מנחלים עברו לשטחים הקרובים יותר לפתח-תקווה והקימו שם מושב דתי.
בני עטרות הוקם על שטחי מושבת הטמפלרים וילהלמה, אשר פונתה מתושביה הגרמנים בידי כוחות המנדט הבריטי (אנשי התנועה הטמפלרית גורשו ברובם לאוסטרליה בגלל דעותיהם הפרו-נאציות). אנשי נחלים ובארות יצחק עזבו ובנו להם יישובים חדשים ובמקום נשארו מפוני עטרות, שקראו למקום בשם יישובם שניטש.
בעיית המגנט הנע והמוליך
בעיית המגנט הנע והמוליך הוא ניסוי מחשבתי מפורסם, שמקורו במאה ה-19, הנוגע לנקודת המפגש בין תאוריית האלקטרומגנטיות הקלאסית ותורת היחסות הפרטית. במסגרת הניסוי המחשבתי, גדלים מדידים כמו זרם חשמלי והספק החימום המתפתח בתיל מוליך הנע במהירות קבועה v ביחס למגנט, מחושבים בשתי מערכות ייחוס שונות: מערכת הייחוס שבה נמצא המגנט במנוחה ומערכת הייחוס שבה המוליך במנוחה. הגדלים הנצפים בניסוי, למשל הזרם, חייבים להיות זהים בכל תיאור, בהתאמה עם עקרון היחסיות הבסיסי, אשר קובע ש"רק תנועה יחסית ניתנת לצפייה; אין סטנדרט אוניברסלי של מנוחה". הבעייתיות נעוצה בחוסר העקביות בתיאור הסיבה לזרם המתפתח - תורת האלקטרומגנטיות הקלאסית סיפקה הסבר שונה עבור כל מערכת ייחוס.
במערכת הייחוס של המגנט, המטענים החשמליים החופשיים נעים במהירות התנועה v של התיל המוליך, ולכן הם יחוו כוח לורנץ המסיע אותם לאורך התיל, המשתנה בהתאם לחוזק השדה המגנטי בכל נקודה של התיל. בהנחה שהכח המגנטי הפועל על המטענים בחלקי התיל השונים הוא אסימטרי, יתפתח זרם חשמלי בלולאת התיל, ותיווצר אנרגיה בצורת חום במעגל. במבט שטחי נראה כאילו צצה כאן סתירה, כי שדה מגנטי לא מבצע עבודה, אולם מקור האנרגיה כאן איננו השדה אלא למעשה האמצעי המניע את המוליך; לאחר שהתפתח זרם מטענים לאורך התיל, למהירות המטענים יש רכיב נוסף לאורך התיל, ולכן יתפתח רכיב של הכוח המגנטי המנוגד לכיוון התנועה של המוליך - כך שהנעת המוליך במהירות קבועה כרוכה למעשה בביצוע עבודה מכנית.
ממערכת הייחוס של המוליך, המטענים החופשיים נמצאים במנוחה ואילו המגנט הוא שנע, כך שכוח לורנץ מתאפס. במקרה זה המטענים בלולאת התיל לא מקבלים את האנרגיה שלהם מהאמצעי המניע את המוליך, אלא מהשראה אלקטרומגנטית - לולאת התיל נמצאת בשדה מגנטי משתנה בזמן, כלומר עובר דרכה שטף מגנטי משתנה, כך שלפי חוק פראדיי נוצר כוח אלקטרו מניע לאורך הלולאה. גם כאן השדה המגנטי לא מבצע עבודה, אלא שהזרם הנוצר בלולאת התיל יוצר שדה מגנטי בעצמו, המפעיל כוח על המגנט הנע המנוגד לכיוון תנועתו. כלומר, מקור האנרגיה כאן הוא האמצעי המניע את המגנט, והעבודה המכנית שהוא משקיע באה לידי ביטוי בהשראה אלקטרומגנטית בלולאה המוליכה.
לפי התיאור הקלאסי של האלקטרומגנטיות (משוואות מקסוול), המטענים במוליך חווים כוח מגנטי במערכת הייחוס של המגנט וכוח חשמלי במערכת הייחוס של המוליך. לאותה תופעה מתקבלים איפה שני תיאורים שונים בתלות במערכת הייחוס של הצופה. מנקודת מבט מודרנית, בעיה זו אינה בגדר פרדוקס אמיתי, כשלמעשה ניתן להסתכל עליה כעל מעין הסבר לתקפותו של חוק פראדיי. כיום, במסגרת התיאור היחסותי של השדה האלקטרומגנטי, זוהי עובדה ידועה שבמערכת ייחוס אחת עשוי להימדד בנקודה שדה חשמלי בלבד ובמערכת ייחוס שנעה ביחס אליה עשוי להימדד שדה מגנטי בלבד באותה נקודה (אלו הן "הצורות השונות" שבהן בא השדה האלקטרומגנטי לידי ביטוי).
יחד עם ניסוי פיאזו, האברציה של האור, ובאופן ישיר פחות התוצאות השליליות של מבחני סחיפת האתר כדוגמת ניסוי מייקלסון-מורלי, בעיה זו מהווה חלק מהרקע האמפירי לשכתוב של יסודות הפיזיקה בידי אלברט איינשטיין ב"שנת הפלאות" שלו (1905) - והיא השפיעה באופן ישיר על הפיתוח הקונספטואלי של תורת היחסות הפרטית.
תל כיסון
תֵּל כִּיסוֹן (בערבית: تلّ كيسان, בתעתיק: "תַל כֵּיסַאן", "גבעת הבגידה") הוא תל בעמק זבולון, 9 קילומטר מדרום-מזרח לעכו.
אורך התל 350 מטרים ורוחבו 250 מטרים, שטחו כ-30 דונם והוא מתנשא לגובה 40 מטרים, 33 מטרים מעל אדמת העמק.
היסטוריה
במלחמת העצמאות, לאחר כיבוש עכו על ידי ההגנה, באמצע מאי 1948, נותר התל כמוצב ערבי חודר של צבא ההצלה באזור עמק זבולון. בתחילת מבצע דקל ביולי 1948, כבש את התל, ללא אבדות, כוח של גדוד 71 מחטיבה 7.
בחפירות שנערכו בתל בשנים 1935–1936 זוהו 16 שכבות יישוב מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה ההלניסטית. בחפירות שנערכו בשנים 1971–1976 נתגלו גם שרידים מהתקופה הביזנטית בראש התל. שיא היישוב היה בתקופה ההלניסטית, שאז שטח האתר שכלל את התל היה כ-140 דונם. כמו כן התגלו מסביב לתל עדויות ליישוב כלקוליתי. לתל מספר שכבות יישוב מתקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל. בראש התל נתגלתה כנסייה ביזנטית, וכן שרידים ממערכת המצור של צלאח א-דין שהקים שם בזמן מצורו על עכו. בתל כיסון התגלה בשנת 1972 חותמו האישי של הרמב"ן, והכיתוב עליו הוא: 'משה בר נחמן ננ (נוח נפש) גירונדי חזק'.
מטמון הכסף מתל כיסאן
מטמון הכסף של תל כיסאן נתגלה בחפירה ארכאולוגית בראשות (Jean baptiste ו-Colber ronald de vax) מטעם בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בירושלים.‚ המטמון נתגלה בחצר המוקפת יחידות דומסטיות בתוך פך פיניקי דו גוני‚ בשכבה 9a‚ בשטח B L635.
לפי הסטרטיגרפיה והקרמיקה ותיארוך פחמן-14 של הצרורות משייכים את מטמון הכסף מתוארך לתקופת הברזל 1 ב'. לגבי הקונטקסט בו נמצא מטמון הכסף היה קשה להבחין אם הוטמן בחצר או שרק הונח שם כי הא נמצא מתחת למפולת של קיר. בתוך הפך נמצאו ארבעה צרורות של כסף העטופים בטקסטיל‚ הצרורות היו בעלי משקלים שונים אחד המשקל שלו שווה ל-24.5 גראם‚ השני משקלו שווה ל-25 גראם‚ השלישי 32 גראם‚ והרביעי 100 גראם. ועל הצרורות נמצאו שאריות אריגים‚ ולצידם נחשפו ארבע בולות עם הטבעות של אריג בצידם הפנימי‚ שתי בולות הוטבעו על ידי אותה חרפושית‚ ושתי הבולות הנוספות מתארות דמות רכובה על בעל חיים‚ החוקרים שייכו אותם לתקופת הברונזה המאוחרת.
עקב משבר שהתרחש בסוף תקופת הברונזה סביב הים התיכון‚ הוביל להפסקת אספקת הכסף מהים האגאי ללבנט בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס‚ דבר שגרם למחסור בכסף‚ וכתוצאה מזה רואים הרבה פריטי כסף עם סגסוגת של נחושת‚ השילוב של נחוש עם הכסף נעשה בכמה שיטות‚ או על ידי שימוש במשטח כסף מועשר כדי להסתיר את ליבת הנחושת‚ או על ידי הוספת ארסון ואנטימון לסגסוגת.
חקר מטמון הכסף של תל כיסאן מהווה חוט חשוב להבנת את אמצעי המסחר והתשלום הקדומים‚ כי המטמון של תל כיסאן נחשב לאחד מטמוני הכסף הקדומים של תקופת הברזל בארץ‚ דבר שסייע לחוקרים להשוות אותו לתקופת הברונזה ותקופת הברזל המאוחרת.
עלים\Sheets
העלים הם פריטי כסף דקים ורחבים‚ העלים כמו הבצעים אין להם צורת בציעה אחידה לכן הם מופיעים בגדלים ובמשקלים שונים והם בדרך כלל דקים לכן קשה לדעת אם נבצעו או נשברו‚ נמצא בתל כיסאן ארבעה עלים ייחודיים כי היו מעוטרים‚ בנוסף נמצא חמישה עלים שבזכות הקורוזיה ידענו שמדובר בעלי נחושת מצופים כסף‚ שיטה שהייתה נפוצה בתקופה זו לזיוף הכסף.
המשקל של פריטי העלים מתחיל מ-0.2 גרם ולא יעלה על 2 גרם. במחקר מניחים שהעלים שמשו למסחר בצורה דומה למסחר בבצעים‚ אבל בהמשך הפסיקו להשתמש בהם למסחר.
אסימונים\Tokens
אסימונים הם פריטי כסף עגולים, שלמים או בצועים, שטוחים מצד אחד או משני הצדדים‚ בתל נמצאו שלושה אסימונים, אחד מהם חתוך. הפריטים השונים נאספו בשל הרכב הכסף שלהם, ולא בשל צורה כלשהי, כיוון שגם פריטים פגומים היו בעלי ערך. המשקל של פריטי האסימונים מתחיל מ-0.1 גרם עד גרם אחד.
אין לוודאות שהאסימונים שמשו לתשלום ייתכן שהיו בשימוש אבל אחרי תקופה מסוימת הפסיקו להשתמש בהם.
חוטים דקים\Thin wires
חוטים דקים שנמצאו במטמון תל כיסאן הם פריטי כסף ארוכים דקים וצרים, אחד מהם בעל חתך עגול, חלק מהם בעובי ובאורך משתנה. לעיתים חתוכים באופן מכוון ולעיתים נשברו באופן מקרי‚ וכולם נחתכים בצורות שונות. מתוך טיפוס החודים הדקים רואים תת-טיפוסים במטמון תל כיסאן: חוט דק בעל חתך עגול‚ חוט דק בעל חתך עגול מגולגל‚ בתל כיסאן נמצאו 13 חוטים דקים. נמצא חוט נחושת מצופה כסף כנראה ניסיון לזיוף כסף. מבחינת המשקל לא עלה על 0.5 גרם.
מבחינת המסחר בדומה לאסימונים, נראה כי מדובר בחלקי תכשיטים ועיטורים היו בשימוש למסחר ותשלום, ויצאו מכלל שימוש.
חוטים עבים/Thick wires
הם פריטי כסף ארוכים דקים וצרים, בעלי חתך רבוע או עגול (במקרה של תל כיסאן אין חוטים עבים עם חתך מרובע), בעובי ובאורך משתנה. בתל כיסאן נמצאו שמונה חוטים כולם בעלי חתך עגול, חלקם קצרים ורק אחד ארוך יותר מהשאר. המשקל שלהם מתחיל מגראם אחד ועד 20.89 גראם.
לגבי המסחר לא יודעים אם שמשו לתשלום אבל דוגמת החוט העבה העגול מתל כיסאן מניחים ששמש כמטיל לבציעה קלה של בצעים.
תכשיטים\Jewelry
תכשיטים הם פריטי כסף בצורה של תכשיט כלשהו או חלק ממנו‚ חלק מן התכשיטים עברו בציעה, המסה חלקית, או שבירה, אך צורתם המקורית ניתנת לזיהוי. מתוך טיפוס התכשיטים נמצא בתל כיסון שלושה תת-טיפוסים: תכשיט שבור‚ תכשיט בצוע ו תכשיט שבור גם עגיל מעוטר. כל התכשיטים בתוך המטמון נמצאו פגומים‚ חלק משברי התכשיטים מכילים אחוזים גבוהים באופן יחסי של זהב התכשיטים במטמון נבצעו, נשברו במטרה לוודא את טיב הכסף. המשקל של פריטי התכשיטים לא עלה על 0.5 גרם. התכשיטים כפי השם שלהם מעיד נאספו בשביל הערך שלהם ובשביל היופי של צורתם אך לא שמשו למסחר או לתשלום בצורה רשמית.
מקור הכסף
לפי תעודות של מסחר השייכות לעם האשורי ניתן להציע שהכסף בארץ הובא על ידי הפיניקים כחלק מתשלום מיסים אך גם למסחר עבור המלכים האשוריים. על פי אנליזות איזוטופיות נמצאו שני פריטי כסף מתל כיסאן שמייצגים את תחילת תחיית המסחר עם אנטוליה באסיה הקטנה, לאחר קריסת מערכות המסחר של תקופת הברונזה המאוחרת.
תהודה מגנטית אלקטרונית
תהודה מגנטית אלקטרונית (או: תהודה פראמגנטית אלקטרונית; תמ"א) היא שיטה ספקטרוסקופית לאפיון חומרים פאראמגנטיים. השיטה משמשת לחקר מבניהם ותכונותיהם של מאקרו-מולקולות ביולוגיות (כגון חלבונים, דנ"א, רנ"א), רדיקלים אורגניים ואנאורגניים, פגמים נקודתיים במוצקים גבישיים, קומפלקסים של מתכות מעבר, חומרים מזופורוזיביים, ממברנות פוספוליפידים ועוד.
השיטה מבוססת על אינטראקציות בין אלקטרונים בלתי-מזווגים לבין שדות מגנטיים: אלקטרון בלתי מזווג הנמצא בשדה מגנטי מסוגל בתנאים מסוימים לבלוע קרינת מיקרוגל. מתוך מדידת התנאים בהם מתרחשת בליעה ניתן להסיק על הסביבה הפיזיקלית והכימית שבה נמצא אותו אלקטרון, וכך ללמוד על מבנה החומר שמכיל את האלקטרון הזה.
תופעת התמ"א התגלתה על ידי הפיזיקאי הסובייטי יבגני זאבויסקי מאוניברסיטת קאזאן ב-1944.
סקירה היסטורית
ב-1896 גילה פיטר זימן את האינטראקציה בין חלקיקים לשדות מגנטיים סטאטיים (אפקט זימן). ב-1922 גילו אוטו שטרן ווולטר גרלך את המומנט המגנטי הקוונטי של אלקטרון בלתי מזווג (ניסוי שטרן-גרלך). וולפגנג פאולי תיאר "דרגת חופש דו ערכית" של אלקטרון ב-1924, וב-1925 הציעו ראלף קרוניג, ומעט לאחר מכן ג'ורג' אולנבק וסמואל גודסמיט , כי מהותה הפיזיקלית של אותה דרגת חופש היא תנע זוויתי אינטרינזי. פאולי, שהתנגד בתחילה לרעיון, ניסח את תורת הספין על בסיס מכניקת הקוונטים ב-1927.
ב-1938 תיאר איזידור רבי מעברים בין רמות אנרגיה בתגובה לשדה מגנטי מתנודד – התיאור הראשון של תהודה מגנטית גרעינית. ב-1944 היה יבגני זבויסקי הראשון לאתר תהודה מגנטית אלקטרונית, בה צפה במלחי נחושת ומגנזיום פרנקל תרם לפירוש תוצאות אלה. כמעט באותו הזמן גילה ברביס בליני מאוקספורד את אותה התופעה.
השימוש הנרחב בציוד לקרינת מיקרוגל במלחמת העולם השנייה תרם להתפתחות התמ"א. מן התאורטיקנים הראשונים שתרמו תרומות תאורטיות חשובות ניתן להזכיר את אנטול אברגם (en:Anatole Abragam) מהקולז' דה פראנס, ברביס בליני, מוריס פרייס (en:Maurice Pryce) מאוקספורד, וג'והן ואן-ולק מהרווארד, אם להזכיר רק אחדים. ספקטרומטר התמ"א התעשייתי הראשון הוצג ב-1956 על ידי יצרנית מיכשור מדעי בשם וריאן (Varian).
ב-1958 ריצ'רד בלום (Richard Blume) מאוניברסיטת קולומביה דיווח לראשונה על מדידת ההד הספיני האלקטרוני (לאחר גילוי ההד הספיני הגרעיני על ידי ארווין האן (en:Erwin Hahn)). באותה שנה דיווחו גורדון ובאוארס על הדים ספינים גרעיניים בתדרי מיקרוגל. בשנות השישים פותחה תמ"א בדפקים (להלן) בעיקר במעבדות בל, בהובלת ויליאם מימס. מעבדה זו הייתה הראשונה שדווחה על אפנון מעטפת הד ספיני אלקטרוני (Electron Spin Echo Envelope Modulation - ESEEM) ועל תהודה כפולה אלקטרונית-גרעינית בדפקים (Pulse Electron Nuclear Double Resonance – ENDOR) (ראו להלן). ESEEM ו – ENDOR מהוות כלים שימושיים בחקר סביבתם הכימית של אלקטרונים.
ב-1987 שווק ספקטרומטר הדפקים התעשייתי הראשון על ידי חברת ברוקר (en:Bruker). ב-1996 שווק הספקטרומטר התעשייתי הראשון שפועל בשדה גבוה.
תופעת התהודה המגנטית האלקטרונית
בבסיס התמ"א עומד הספין – תנע זוויתי אינטרינזי – של האלקטרון הבלתי-מזווג. האלקטרון הוא בעל ספין חצי, ובתור כזה ייתכנו לו שני מצבי ספין אפשריים בכל כיוון שהוא, המסומנים כ- ו-, או α ו-β בהתאמה. המספרים מציינים את גודל ההיטל של וקטור הספין בכיוון הנתון, ביחידות של קבוע פלאנק המצומצם, והסוגריים הם סימון מקובל למצב קוונטי. בדרך כלל, אין הבדל בין האנרגיות של שני מצבים אלה, כלומר מצבי הספין הם מנוונים. לכן באוכלוסייה גדולה של מולקולות המכילות אלקטרונים בלתי-מזווגים, שני מצבי הספין בכל שלושת הכיוונים האפשריים יאוכלסו במידה שווה.
המצב משתנה בנוכחות שדה מגנטי הפועל לאורך ציר z (לפי קונבנציה). לאלקטרון, כמו לכל חלקיק בעל ספין, יש מומנט מגנטי פרופורציונלי לספין. מומנט מגנטי שכיוונו אנטי מקביל לשדה הוא נמוך אנרגטית בהשוואה למומנט מגנטי שכיוונו מקביל לשדה. לכן בנוכחות שדה מגנטי, מוסר הניוון בין מצבי הספין לאורך ציר z: האנרגיה של מצב β יורדת עם החשיפה לשדה, בעוד שזו של מצב α עולה (אפקט זימן; ראו תמונה). כתוצאה מכך ישנו עודף אכלוס קל של מצב α על חשבון מצב β לאורך ציר z. לאורך ציר x וציר y לא חל כל שינוי, ולכן לא יהיה פער אכלוס לאורך צירים אלה.
בראייה מאקרוסקופית, מקובל להגדיר וקטור מגנוט שהוא סכום וקטורי של כל וקטורֵי המומנט המגנטי של האלקטרונים בחומר. בנוכחות שדה מגנטי ובתנאי שיווי משקל, המומנטים המגנטיים לאורך ציר x וציר y הם אקראיים, כך שסכומם הווקטורי מתאפס. רק לאורך ציר z, בגלל השדה, יש פער אכלוס בין מצבי הספין, שמביא למגנטיזציה שאינה אפס, וכיוונה אנטי-מקביל לציר z. מגנטיזציה זו מבצעת תנועה המכונה נקיפת לרמור – תנועה סיבובית סביב השדה המגנטי, בתדר לרמור, שנתון על ידי
כאשר הוא המגנטון של בוהר, g הוא פקטור g של האלקטרון, ו- הוא השדה המגנטי. האנרגיה של כל אחד משני מצבי הספין נתונה על ידי (מקובל בתחום התהודה המגנטית לבטא אנרגיה בממדים של תדירות זוויתית, על ידי חלוקה ב-\hbar), ולכן פער האנרגיה ביניהם הוא.
אלקטרון בלתי-מזווג הנמצא בשדה מגנטי מסוגל לעבור בין מצבי ספין תוך כדי בליעת קרינה אלקטרומגנטית. בליעה זו היא בליעת תהודה, שתתרחש רק כאשר תדר הקרינה זהה לפער האנרגיה בין מצבי הספין, כלומר לתדר לרמור. הקרינה המתאימה נמצאת בדרך כלל בתחום המיקרוגל. כתוצאה מהמעבר בין רמות אנרגיה שונות, המערכת נמצאת בחוסר שיווי משקל, וכאשר תיפסק הקרינה, המערכת תחזור מחדש לשיווי משקל, תוך כדי פליטת קרינה.
שם טוב לוי
שם טוב לוי (נולד ב-4 בפברואר 1950) הוא זמר, פסנתרן, חלילן, מעבד ומלחין ישראלי, מהמשפיעים ביותר בתרבות הישראלית, מחלוצי הרוק המתקדם בישראל. ידוע בשיתופי הפעולה הרבים שלו עם אריק איינשטיין, ובחברותו בלהקות ״קצת אחרת״ (עם שלמה גרוניך ושלמה יידוב) וב״צליל מכוון״ (עם יצחק קלפטר ושלמה יידוב). לוי הוא זוכה פרס אקו"ם למפעל חיים.
במהלך הקריירה הארוכה שלו, הוציא לוי אלבומי סולו הנחשבים לאבני דרך במוזיקה המתקדמת בישראל, לצד עבודה עם מוזיקאים רבים, ובהם אריק איינשטיין, אסתר עופרים, יהודית רביץ, שלמה יידוב, יצחק קלפטר, עפרה חזה, שלמה גרוניך ורבקה זהר.
ביוגרפיה
לוי נולד בשכונת שעריים שברחובות להורים מבולגריה. הוא החל ללמוד נגינה על חליל צד בגיל 13, אצל החלילן סרג'יו פיידמן. בהמשך רכש את השכלתו המוזיקלית המקצועית בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, באוניברסיטת תל אביב ובמכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון, ארצות הברית.
את דרכו המקצועית החל לוי כחלילן בלהקת פיקוד המרכז, בתוכניותיה "רד אלינו לבקעה" (1969) ו"ליד הירדן" (1970), לצידם של שלמה בראבא, ניצה שאול, עמרי ניצן, שלומית אהרון, אפרת לביא, דורון סלומון, גליה ישי.
בשנת 1972 הלחין לוי שניים משירי אלבומו של אריק איינשטיין "יסמין": "שיר של אחרי מלחמה" למילים של איינשטיין ו"דון קישוט" למילים של יהונתן גפן. שיתוף פעולה ראשוני זה הביא בעשורים הבאים ליציאתם של מספר אלבומים משותפים לאיינשטיין וללוי. באלבומו הבא של איינשטיין, "ארץ ישראל הישנה והטובה", עיבד לוי את כל השירים, למעט שני שירים שהוקלטו שנה קודם לכן עם להקת הצ'רצ'ילים, וכמו כן הלחין את הלהיט "יכול להיות שזה נגמר" למילים של יהונתן גפן.
בשנת 1973, בעת מלחמת יום הכיפורים, הלחין לוי את שירו של יהונתן גפן "הנסיך הקטן", שאותו מצא בטורו של גפן במעריב. ב-1974 השתתף באלבומו של אריק איינשטיין "סע לאט" בנגינה על פסנתר ובעיבודי מיתרים. בשנים 1974–1975 היה לוי חבר בהרכב "קצת אחרת" לצד שלמה גרוניך ושלמה יידוב. בין השירים המוכרים שביצע ההרכב ללחניו היו "הנסיך הקטן" ו"קטע שמי". ב-1976 יצא אלבומו הראשון של לוי כסולן, "מצב רוח", מתוכו בלט השיר "שירי סוף הדרך" שהלחין למילותיה של לאה גולדברג.
בשנת 1977 השתתף לוי יחד עם עוד חמישה מוזיקאים, ובהם יהודית רביץ ועדי רנרט, בלהקת "ששת". בין השירים המוכרים באלבומה של הלהקה היו "סמבה ברגל שמאל" (יעקב גלעד/יהודית רביץ), "ענבלים" ("בדרך הגדולה") (נתן אלתרמן/שם טוב לוי) ו"בלילות הסתיו" (דוד פוגל/שם טוב לוי). באותה שנה הלחין ועיבד לוי למילותיו של מאשה קלו את שיר "כוכב מטייל" שביצע דודו זכאי בפסטיבל שירי ילדים השמיני.
בשנת 1979 חבר לוי למוזיקאים יצחק קלפטר ושלמה יידוב, ויחד הם יצרו את השלישייה "צליל מכוון". אלבום הלהקה, שנקרא בפשטות "צליל מכוון", כלל להיטים רבים. השירים שאותם תרם לוי לאלבום הם "(סמבה) סיפורו של יום" (שם טוב לוי וצפנת לוי/שם טוב לוי), "יכול להיות שזה נגמר" (יהונתן גפן/שם טוב לוי), "בלדה לאיו" (צפנת לוי/שם טוב לוי) ו"בלילה" (אברהם חלפי/שם טוב לוי). באותה שנה גם הלחין ועיבד את פסקול הסדרה התיעודית עמוד האש, וניצח על התזמורת שביצעה את המנגינה בסדרה. ב-1981 הוציא את תקליטו השני כסולן, "התעוררות". בין השירים המוכרים באלבום היו "התעוררות", "סמבה צ'יק" (שהוקדש לפסנתרן הג'אז האמריקאי צ'יק קוריאה), "שובי לביתך" שכתבה דליה רביקוביץ ונעימת הפתיחה של סדרת הטלוויזיה "עמוד האש". בהקלטות האלבום השתתפו מלבד לוי, גם אלונה טוראל בפסנתרים, דריו מלכי בסינטיסייזר, מורדי פרבר בגיטרות, מיקי שביב בגיטרה בס, מאיר ישראל בתופים וכלי הקשה, להקת "ברור חיל" בכלי הקשה ברזילאיים ונגנים נוספים.
בשנת 1982 הקליט לוי את האלבום "ארץ שמש" יחד עם דפנה ארמוני, אפרים שמיר ומזי כהן. האלבום כלל שירים מצליחים כ"הידעת את הדרך", "גב אל גב", "נמה יפו" וחידוש ל"בין נהר פרת ונהר חידקל" של חיים נחמן ביאליק. במאי 1983 הוציא לוי עם שלמה גרוניך את "אלבום משפחתי", שנקרא כך משום שהשניים היו נשואים באותה עת לאחיות צפנת ירון ונירית ירון. לוי הלחין וביצע באלבום את השירים "בלילות הסתיו" ו"תנו אהבה", ואת הקטעים הכליים "ריקוד ההוביטים" ו"הלב נפתח".
בשנים 1983–1985 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומיה של עפרה חזה "שירי מולדת" ו"שירי מולדת ב'", והלחין את להיטה "גורל אחד". בספטמבר 1986 הוציא את האלבום "נעימות מולדת", שכלל גירסות אינסטרומנטליות לשירים שעיבד לחזה במסגרת הפרויקט "שירי מולדת".
בשנת 1984 חבר לוי לראשונה מזה עשור לזמר אריק איינשטיין, ליצירת האלבום "פסק זמן". לוי הלחין את כל עשרת שירי האלבום למילותיו של איינשטיין, למעט השיר "יעקב ועשיו" שאת מילותיו חיבר חיים נחמן ביאליק. שירים בולטים באלבום מתוך האלבום: "הוא חזר בתשובה", "פסק זמן", "שלוש ארבע לעבודה" ו"זה בראש שלך". את יציאת האלבום ליוותה תוכנית טלוויזיה ששודרה בטלוויזיה הישראלית. צוות הנגנים באלבום כלל את יצחק קלפטר, אלון אולארצ'יק, מאיר ישראל ומשה לוי. לוי עצמו ניגן באלבום על קלידים, חליל ושר קולות. בהמשך העשור המשיך לוי להתארח באלבומיו של איינשטיין, ובהם האלבום "הייתי פעם ילד".
ב-1987 הפיק לוי את אלבומה של רבקה זהר "עבריה", עיבד את רוב שיריו ואף הלחין שלושה מהם.
במרץ 1988 יצא אלבומו של לוי "שוחד", שבו נכללו השירים "נח" ו"פתרון זמני". בהקלטות השתתפו מלבד לוי גם יצחק קלפטר בגיטרות, אלון אולארצ'יק בבס, ז'אן פול זימבריס בתופים וכלי הקשה, משה לוי בסינתיסייזרים גרי אקשטיין בתיכנות תופים ונגנים נוספים.
ב-1992 יצא אלבום אוסף של לוי "שירים נבחרים", וב-1995 הוציא שני אלבומים של קטעים אינסטרומנטליים: "בשביל הנשמה" שהוקלט בהופעה חיה וכלל עיבודים חדשים למוזיקה שהלחין בעבר ו"מוזיקה מהסרטים", שכלל מוזיקה שהלחין לסרטי קולנוע ישראליים. באותה שנה הוציא גם אלבום משותף עם אריק איינשטיין, "יש בי אהבה", שהוא תוצר של סדרת הקלטות מהשנים 1991–1994. בלטו באלבום עיבודיו לשיר הנושא, "בגללך", סע לאט ב'", ו"לבכות לך". שנה לאחר מכן הוציא לוי עם אריק איינשטיין את האלבום "קצת לקחת חזרה", שבו עיבד והפיק מוזיקלית את כל השירים, למעט שני שירים שעיבד יוני רכטר. אלבום זה הכיל בעיקר חידושים לשירי עבר מהזמר העברי.
ב-1997 יצא אלבומו של אריק איינשטיין "לאן פרחו הפרפרים" שאת מרבית שיריו עיבד לוי, וכן ניגן בהקלטות בפסנתר, קלידים, אקורדיון וחלילית.
ב-1999 הוציא לוי את האלבום "99'", שבו נכלל השיר "באה מוזיקה" בדואט עם ארקדי דוכין, לו צולם גם קליפ.
בפברואר 2005 הוענק ללוי פרס על מפעל חיים למלחין מטעם אקו"ם. מנימוקי השופטים:
בשנת 2010 הוציא יחד עם ההרכב את האלבום "בן אדמה". על אף שניתן להגדיר את סגנונות המוזיקה של האלבום כדומים לסגנונות שבקודמו, באלבום זה שם לוי דגש על פיוטים ושירת ימי הביניים. נכללים באלבום זה לחנים שלו למילים של ר' אברהם אבן עזרא ("אשכים לבית השר") ור' יהודה הלוי ("בן אדמה") וכיוצא בזה.
חיים פרטיים
נשוי להילה, עובדת סוציאלית, ולהם שני ילדים. מתגורר בתל אביב.
הפאלופס
הפאלופס (שם מדעי: Hapalops) הוא סוג של עצלן קרקע קטן שחי במיוקן בברזיל, קולומביה, בוליביה וארגנטינה לפני 17.5–7.2 מיליון שנה.
עצלן זה היה קטן מהרבה מעצלני הקרקע של תקופתו והגיע לאורך של 1 מטר בלבד. נראה שהוא היה יכול לטפס על עצים בניגוד לקרובי משפחתו הענקים כמו המגתריום. היו לו גולגולת קצרה בעלת מעט מאוד שיניים, גוף חסון בעל עצמות גדולות וזרועות ארוכות שהסתיימו ב-3 טפרים גדולים מעוקלים וזנב קצר, אך יותר ארוך מרוב עצלני הקרקע.
יצור זה חי כנראה על העצים ונע על מפרקי האצבעות בדומה לגורילה על האדמה. הוא ניזון בדומה לקרוביו מצמחייה קרקעית או עצית ולעס אותם עם שיניו הקטנות.
האיש העשיר ואלעזר
האיש העשיר ואלעזר הוא משל נוצרי, אחד ממשלי ישו, המובא בבשורה על-פי לוקאס,.
אל-ג'ורג'אני
זאיין א-דין סייד אסמאעיל בן אל-חוסיין אל-ג'ורג'אני היה רופא פרסי מלכותי ידוע, בן המאה ה-12.
האיש העשיר ואלעזר
במשל מסופר על איש עשיר, שחי בנעימים ועל עני בשם אלעזר, שהתמקם בכניסה לבית העשיר וניזון מפירורי סעודת העשיר. העני מת והובל על ידי מלאכים לחיק אברהם. גם העשיר מת, אך הוא הגיע לשאול, שם נשא ייסורים קשים. העשיר הביט ממקומו בשאול וראה מרחוק את אברהם ואלעזר שוכן בחיקו. ביקש העשיר מאברהם שישלח את אלעזר להרטיב את קצה אצבעו במים ולקרר בה את לשונו של העשיר, כי הוא סובל מאוד מהחום. אברהם הזכיר לעשיר, שבחייו הוא נהנה מכל טוב ואלעזר סבל, לכן התהפכו כעת היוצרות ופרט לכך ציין שיש ביניהם תהום שנועדה למנוע מעבר מצד אחד לצד האחר.
אל-ג'ורג'אני
מוצא של אל-ג'ורג'אני, כפי שמעיד שמו, היה מהעיר הפרסית ג'ורג'אן. בשלב מסוים בחייו הוא היה תלמידם של הרופאים אבן עאדי סדיק ואחמד אבן פארוק. בשנת 1110, בהיותו כבר בן למעלה מ-70, עבר אל-ג'ורג'אני לח'ווארזם, פרובינציה פרסית עתיקה במרכז אסיה, שם מונה לרופא החצר של השאה של ח'ווארזם, קוטבּ א-דין מוחמד בן אנוש-תגין. הוא התגורר שם שנים רבות, ולקראת סוף חייו עבר לעיר מרוו, הבירה הסלג'וקית, ושם נפטר.
אל-ג'ורג'אני פרסם מספר ספרים, הידוע בהם הוא המילון הרפואי המפורסם שלו, "התזאורוס של השאה של ח'ווארזם", אותו הקדיש לאדונו. לפי סברה שהעלה יאן-גוסטאף ליונגרן, אל-ג'ורג'אני בן המאה ה-12 היה הראשון שתיאר את מחלת גרייבס, הפרעה אוטואימונית הגורמת בדרך כלל לעודף פעילות של בלוטת התריס. ליונגרן מבסס סברה זו על קטע בתזאורוס של אל-ג'ורג'אני בו מתוארים נפיחות בלוטת התריס ובלט העין הנובעת ממנה.
יונאס ירבקו
יונאס ירבקו (בשוודית: Jonas Jerebko; נולד ב-2 במרץ 1987) הוא כדורסלן שוודי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסמול פורוורד בקבוצת צסק"א מוסקבה מליגת היורוליג. נבחר בסיבוב השני של דראפט 2009, ובכך הפך לשחקן השוודי השני בהיסטוריה שנבחר בדראפט ה-NBA.
השנים הראשונות
ירבקו התחיל את הקריירה האירופאית שלו בקבוצת מרבו באסקט השוודית בעונת, ובעונה שלאחר מכן עבר לקבוצת פלניה באסקט, איתה זכה באליפות שוודיה. לאחר מכן עבר לקבוצת אנג'ליקו ביילה בשנת 2007.
דטרויט פיסטונס
ירבקו נבחר בדראפט ה-NBA 2009 בידי קבוצת דטרויט פיסטונס בבחירה ה-39, ובכך הפך ליליד שוודיה השני בהיסטוריה שנבחר בדראפט, לאחר מיילס סימון. לאחר הדראפט, החתימה אותו דטרויט על חוזה לשנתיים. בעקבות ריב עם ג'מאל מגלור במשחקי קדם העונה, הושעו השניים ממשחק ליגה אחד. למרות הפתיחה הקשה, הפך ירבנקו לשחקן חשוב בדטרויט בעונת הרוקי שלו, כאשר רשם של 9.3 נקודות, 6.0  ו-1.0 חטיפות למשחק, ונבחר בסיום העונה לחמישיית הרוקיז השנייה.
במשחק ההכנה לעונה מול מיאמי היט קרע ירבקו את גיד אכילס, והחמיץ את עונת כולה. הוא חזר למגרשים עם פתיחת עונת המשחקים המקוצרת, כמחליפו של ג'ייסון מקסייל. ירבקו תרם במהלך העונה הסדירה 8.7 נקודות ב-22.9 דקות בממוצע ולא הצליח לסייע לקבוצתו להעפיל את משחקי הפלייאוף.
בוסטון סלטיקס
בפברואר 2015, לאחר כ-4 עונות וחצי בדטרויט, הועבר יחד עם לואיג'י דאטומה בטרייד לבוסטון סלטיקס, בתמורה לטיישון פרינס. ביולי 2015 חתם ירבקו על הארכת חוזה בבוסטון לשתי עונות נוספות עבור כ-10 מיליון דולר.
יוטה ג'אז
ביולי 2017 חתם על חוזה לשנתיים ביוטה ג'אז עבור כ-8 מיליון דולר, אך בסיום עונתו הראשונה שוחרר מהקבוצה.
גולדן סטייט ווריורס
לקראת עונת חתם על חוזה לעונה אחת בגולדן סטייט ווריורס, אלופת ה-NBA בשנתיים הקודמות.
חימקי מוסקבה
באוגוסט 2019 עזב ירבקו את ה-NBA, וחתם על חוזה בחימקי מוסקבה מליגת ה-VTB והיורוליג.
נבחרת לאומית
ירבקו משחק במדי נבחרת שוודיה מאז גיל 18, והשתתף עמה באליפות אירופה בכדורסל 2013.
נביה ברי
נַבִּיהּ בֵּרִּי (ערבית: نبيه برّي; נולד ב-28 בינואר 1938) הוא יושב ראש הפרלמנט הלבנוני וראש מפלגת אמל השיעית.
רקע
ברי נולד בסיירה לאון להורים מהגרים מלבנון, אשר כמו שיעים אחרים עקרו למערב אפריקה בחיפוש אחר אפשרויות כלכליות טובות יותר. כילד חזר לעיר משפחתו, תבנין שבדרום לבנון, שם למד בבית הספר היסודי, ומאוחר יותר המשיך את לימודיו במקאצד ובאקול דה לה סאגסה שבביירות. הוא למד משפטים באוניברסיטה הלבנונית, שם הצטיין כפעיל פוליטי והפך ליו"ר אגודת הסטודנטים. בשנת 1963 קיבל את התואר הראשון, ואז המשיך את לימודיו בסורבון שבפריז. בשנות השישים הצטרף לתנועה הלאומית הערבית ("חרכת אלקומיין אלערב").
למרות נטיותיו הפוליטיות, לא היה מקובל ביותר בממסד השיעי המסורתי, ויו"ר הפרלמנט דאז כאמל אל-אסעד סירב לאפשר לו לרוץ ברשימתו לבחירות בשנים 1968 ו-1972.
בתחילת שנות השבעים הוא עבד בביירות כעורך דין מטעם חברת ג'נרל מוטורס. בשנים 1976–1978 הוא התגורר בדטרויט שבארצות הברית, יחד עם אשתו הראשונה (בת דודו).
תנועת אמל
כניסת ישראל למלחמת לבנון הראשונה ב-1982 פעלה תנועת אמל, יחד עם קבוצות לבנוניות אחרות בהשפעת סוריה, להדיפת הכוח הרב לאומי בראשות ארצות הברית מלבנון, להחלשת המדינה הלבנונית ולביטול הסכם השלום עם ישראל שחתם נשיא לבנון, אמין ג'ומאייל, ב-17 במאי 1983. שאיפתו המתמדת של ברי ליטול חלק בממסד הפוליטי קיבלה דחיפה ב-6 בפברואר 1984 כאשר המיליציה שלו הצליחה להרחיק את צבא לבנון ממערב ביירות. כתוצאה מכך נטש ג'ומאייל את בריתו הממושכת עם אסד והחל לשאת ולתת עם ברי, ועלה את קרנו כמנהיג החזק ביותר בקהילה השיעית. בהמשך אותה שנה, שנת 1984, הצטרף ברי לממשלת האיחוד הלאומי כשר לענייני שיקום הדרום, ומאוחר יותר כשר המשפטים וכשר למשאבי החשמל והמים, תחת ראש הממשלה רשיד כראמי. אז מילא תפקיד מפתח במשא ומתן לשחרורם של בני הערובה מחטיפת טיסה 847 של TWA.
בספטמבר 1985 חתמו נביה ברי ומנהיגים פרו-סוריים של מיליציות אחרות (וליד ג'ונבלאט ואלי חובייקה) על ההסכם התלת-צדדי שהושג בתיווכה של סוריה, ההסכם הלאומי לפתרון המשבר הלבנוני. הסכם זה כלל סעיפים מפורטים בדבר תיאום מלא בין סוריה לבין לבנון בנושאים ערביים, אזוריים ובינלאומיים. עקב לחץ ציבורי עז מצד הנוצרים בלבנון ואף מצד האופוזיצה הסונית, דחה הנשיא ג'ומאייל את ההסכם.
נטיותיו האוטוקרטיות של ברי, וכניעותו לאסד, גרמו לירידה בתמיכה בתנועת אמל בקרב הקהילה השיעית בלבנון. חסן האשם בעל הדמות הכריזמטית, שכיהן כסגנו של ברי, התפטר ב-1986 במחאה על התנהגותו הרודנית. מפקדים צבאיים בולטים כמו מוסטפא דיראני ואחרים אף הם נטשו את המיליציה. מנגד, התחזקה המיליציה השיעית היריבה, חזבאללה, והצליחה לגייס חברים נוספים. תלותו של ברי במשטר הסורי גברה, ומתוך חשש לשלומו בעקבות התנגשויות עם קבוצות אחרות, הוא עזב את לבנון ביולי 1986 ומצא מקלט זמני בדמשק. עם זאת, הוא המשיך לשלוט משם על תנועת אמל. בשנת 1987 הורה ברי לתנועת אמל לתקוף כוחות דרוזיים וכוחות שנשלטו על ידי אש"ף בביירות. מערכה זו התבררה ככישלון, אמל כמעט והובסה, עד שסוריה נחלצה לעזרתם.
חבר הממשלה
נביה ברי כיהן שוב כחבר הממשלה בשנים 1992-1989. ב-20 בנובמבר 1992 הוא נבחר למשרת יושב-ראש הפרלמנט, בבחירות שהוחרמו על ידי 87% מתושבי לבנון.