cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Biocad
היסטוריה
ב-31 במאי 2017 קיבלה Biocad מעמד של משקיע אסטרטגי בסנקט פטרבורג במסגרת פרויקט ההשקעה "ארגון ייצור היי-טק של חומרים כימיים וצורות מינון מוגמרות" באזור התעשייה פושקינסקאיה. תוכנן שההשקעות בפרויקט יסתכמו ביותר משלושה מיליארד רובל, וכ-223 מקומות עבודה חדשים ייווצרו בעיר.
בספטמבר 2017 זכתה החברה במכרז לאספקת תרופות נגד סרטן למוסקבה תמורת 14 מיליארד רובל.
בפברואר 2018 החברה רשמה את התרופה הביוסימילרי המקומית הראשונה של אינפליקסימאב. בספטמבר אותה שנה, החברה התקשרה עם חברות תרופות סיניות בשנחאי ליצירת שני מיזמים משותפים לפיתוח, רישום ושיווק תרופות המבוססות על נוגדנים חד-שבטיים.
באוקטובר 2018 רשמה החברה את האטאזנאוויר הגנרי לטיפול ב־HIV.
באפריל 2019 רשמה החברה את המעכב המקורי לאינטרלוקין 17 (אנטי IL-17) לטיפול בפסוריאזיס בינונית עד קשה. הפיתוח והמחקר הקליני של התרופה החדשה Efleira (שם בינלאומי שאינו קנייני - netakimab) ארכו 7 שנים, ההשקעות בפיתוח הסתכמו ב־568 מיליון רובל. Netakimab היא המולקולה הרוסית הראשונה שנוצרה בשיטות ביולוגיה חישוביות מתקדמות, כולל בתכנון סיליקו.
בשנת 2020, במהלך מגפת הקורונה ברוסיה החברה השתתפה במרוץ לפיתוח תרופות וחיסונים נגד קורונה. החברה קיבלה זיכיון לייצור המוני של החיסון Gam-COVID-Vac (הידוע כ"ספוטניק V").
תחומי פעילות
בשנת 2011 הפך גזפרומבנק לבעלי השליטה בחברה. בשנת 2014 מחצית ממניות החברה נרכשו על ידי ארגון מילהאוס (Millhouse), המנהל את נכסיו של רומן אברמוביץ'. בסוף 2015 מכרה מילהאוס את חלקה ל"צד שלישי" שזהותו לא פורסמה.
מוצרים
החברה מייצרת תרופות מקוריות וכן ביוסימילרים בתחומים הבאים:
הכנסות החברה בשנת 2018 הסתכמו ב-21.7 מיליארד רובל. הייצוא היווה כמעט עשירית מהכנסות החברה (9.44%) ועבר את גבול 2 מיליארד רובל. המכירות הגבוהות ביותר נרשמו באמריקה הלטינית, במזרח התיכון, באפריקה ובאסיה ובאזור הפסיפיק. כמות האספקה הכוללת לחבר המדינות בשנת 2018 הסתכמה ב-1.03 מיליארד רובל. תרופות החברה מיוצאות ל-24 מדינות: אזרבייג'ן, ארמניה, בלארוס, ג'ורג'יה, קזחסטן, קירגיזסטן, מולדובה, מונגוליה, אוזבקיסטן, וייטנאם, הודו, הונדורס, ניקרגואה, תימן, בוליביה, מקסיקו, מרוקו, בנגלדש, פיליפינים, סרי לנקה, פנמה, סוריה, כורדיסטן, קמבודיה.
פרויקטים של מחקר ופיתוח
פיתוח, ייצור וקידום של תרופות, כמו גם רפרודוקציות (גנריות); ייצור חומרים לייצור תרופות.
בשנת 2015 השקיעה החברה 200 מיליון רובל בפיתוח תרופות נגד הפטיטיס C וסרטן והחברה תכננה לבנות בפטרבורג קומפלקס של שמונה מעבדות בשטח כולל של 1,500 מ"ר.
דגל הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי
דגל הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי אומץ רשמית ב-8 בנובמבר 1990.
הדגל דומה לדגלי טריטוריות אחרות. ברביע העליון הקרוב לניצב (בקנטון) נמצא היוניון ג'ק. סמל האי נמצא במרכז הדגל, וסביבו רקע של גלים כחולים ולבנים. הגלים מייצגים את האוקיינוס, אולם לא ברור מדוע נבחרו הגלים על פני הרקע הכחול המסורתי של הנס הכחול.
מאחר שכל תושבי האי מצויים בבסיסים צבאיים בריטיים ואמריקאיים, ובבסיסים אלה מניפים דגלים צבאיים, לא ברור אם נעשה בדגל שימוש כלשהו.
אין דגל נפרד לנציב הטריטוריה (וממילא מקום מושבו של הנציב הוא במשרד החוץ וחבר העמים בלונדון ועל כן אינו מניף את דגלו).
פרידריך מרץ
יואכים-פרידריך מרטין יוזף מרץ (נולד ב-11 בנובמבר 1955) הוא עורך דין ופוליטיקאי גרמני, המכהן מאז 31 בינואר 2022 כמנהיג האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (CDU) וכמנהיג הקבוצה הפרלמנטרית של האיחוד ומאז 15 בפברואר 2022 כראש האופוזיציה בבונדסטאג.
מרז הצטרפה לאיחוד הצעיר ב-1972. לאחר שסיים לימודי משפטים ב-1985, הוא עבד כשופט ועורך דין תאגידים. ב-1989 נבחר לפרלמנט האירופי, ולאחר קדנציה אחת הוא נבחר לבונדסטג, שם ביסס את עצמו כמומחה המוביל למדיניות פיננסית ב-CDU. הוא נבחר ליו"ר קבוצת CDU/CSU באותה שנה שבה נבחרה אנגלה מרקל ליו"ר ה-CDU, ובאותה עת הם היו יריבים ראשיים על הנהגת המפלגה.
ב-2002 הוא פרש מתפקידו כמנהיג האופוזיציה לטובת מרקל ובהדרגה פרש מהפוליטיקה, וחזר להתמקד בקריירה משפטית. הוא עזב לחלוטין את הפרלמנט ב-2009, ושב לשם ב-2021. מרץ הפך ב-2004 ליועץ בכיר במאייר בראון, שם התמקד בין היתר במיזוגים ורכישות, בנקאות ופיננסים. הוא כיהן בדירקטוריונים של חברות רבות. ב-2018 הוא הכריז על שובו לפוליטיקה, והתמודד להנהגת CDU ב-2018 וב-2021, ולבסוף הצליח להיבחר למנהיג CDU ב-2022.
כפוליטיקאי צעיר בשנות ה-70 וה-80, הוא היה תומך נלהב של האנטי-קומוניזם, הדוקטרינה השולטת של מערב גרמניה. מרץ תיאר את עצמו כשמרן חברתית וליברלי מבחינה כלכלית, ונתפס כנציג של האגפים השמרניים והממסדיים המסורתיים והפרו-עסקיים של ה-CDU. ספרו Mehr Kapitalismus wagen (להעז יותר קפיטליזם) דוגל בליברליזם כלכלי. הוא היה יו"ר עמותת אטלנטיק-ברוקה המקדמת הבנה גרמנית-אמריקאית ואטלנטיות, והוא תומך של האיחוד האירופי ושל נאט"ו. מרץ דוגל באיחוד הדוק יותר וב"צבא לאירופה".
מרץ הוא קתולי וממוצא הוגנוטי צרפתי מצד אמו. אשתו, שרלוט מרץ, היא שופטת; ולהם שלושה ילדים. מלבד היותו עורך דין לתאגידים ומולטי-מיליונר, מרץ הוא גם טייס פרטי מורשה ובבעלותו שני מטוסים.
רקע וראשית חייו
יואכים-פרידריך מרטין יוזף מרץ נולד ב-11 בנובמבר 1955 ליואכים מרץ (נולד ב-1924), שופט וחבר ב-CDU, ולפאולה סוביני (נולדה ב-1928) בברילון שבמדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה המערבית. משפחת אמו הייתה משפחה פטריצית בולטת בברילון, ממוצא הוגנוטי צרפתי, וסבו מצד אמו היה ראש עיריית ברילון. הוא גדל בבית משפחתה של אמו בית סוביני בברילון, וב-2021 הוכרז הבית למכירה תמורת 2 מיליון יורו בשנת 2021. פרידריך מרץ הוא קתולי.
לאחר שסיים את בחינת האביטור (בגרות) ב-1975 שירת מרץ את שירותו הצבאי כחייל ביחידת ארטילריה מתנייעת של הצבא הגרמני. מ-1976 למד משפטים עם מלגה מקרן קונרד אדנאואר, תחילה באוניברסיטת בון, ואחר כך באוניברסיטת מרבורג. בבון הוא היה חבר באחוות סטודנטים קתולית. ב-1985 לאחר שסיים את לימודי המשפטים, הוא הפך לשופט בזארבריקן. בשנת 1986 עזב את תפקידו כשופט כדי לעבוד כעורך דין פנימי באיגוד התעשייה הכימית הגרמנית בבון ובפרנקפורט בין השנים 1986 ל-1989.
מרץ דובר גרמנית, צרפתית ואנגלית.
קריירה פוליטית לפני 2009
בשנת 1972, בהיותו בן שבע עשרה, הוא הצטרף לאיגוד הצעיר, אגף הצעירים של ה-CDU. הוא תואר על ידי התקשורת הגרמנית כחבר ב"ברית האנדים", קבוצת חברים שנוצרה על ידי חברי האיגוד הצעיר במהלך טיול לאזור האנדים בדרום אמריקה ב-1979. הוא הפך לנשיא סניף ברילון של האיחוד הצעיר ב-1980.
חבר הפרלמנט האירופי, 1989–1994
מרץ התמודד נבחר בבחירות לפרלמנט האירופי ב-1989 וכיהן קדנציה אחת כחבר הפרלמנט האירופי עד 1994. הוא היה חבר בוועדה לענייני כלכלה ומטבע ובמשלחת של הפרלמנט ליחסים עם מלטה.
חבר הבונדסטאג הגרמני, 1994–2009
מהבחירות בגרמניה ב-1994, כיהן כחבר הבונדסטאג של מחוז הבחירה שלו, הוכסאוארלנד. בקדנציה הראשונה שלו היה חבר בוועדת הכספים.
באוקטובר 1998 הפך מרץ לסגן יו"ר ובפברואר 2000 ליו"ר הקבוצה הפרלמנטרית של CDU/ CSU (לצד מיכאל גלוס), וירש את וולפגנג שויבלה. בתפקיד זה, הוא היה מנהיג האופוזיציה בבונדסטאג במהלך כהונתו הראשונה של הקנצלר גרהרד שרדר.
לקראת הבחירות של 2002, אדמונד שטויבר כלל את מרץ בקבינט הצללים שלו לקמפיין של הנוצרים-דמוקרטים להדחת שרדר. במהלך הקמפיין שימש מרץ כמומחה של שטויבר לשווקים פיננסיים ולתקציב הלאומי. לאחר התבוסה האלקטורלית של שטויבר, קיבלה אנגלה מרקל את הנהגת הקבוצה הפרלמנטרית; מרץ כיהן שוב כסגן יו"ר עד 2004. מ-2002 עד 2004, הוא גם היה חבר בוועד המנהל של ה-CDU, שוב בהנהגתה של מרקל.
קריירה במגזר הפרטי
עם עזיבתו את הפוליטיקה עבד מרץ כעורך דין תאגידי. מאז 2004 הוא היה יועץ בכיר במשרדו של מאייר בראון בדיסלדורף, ; לפני 2004 הוא היה עורך דין בכיר אצל קורנליוס ברטנבך הזמן. עבודתו כעורך דין וכחבר הנהלה הפכה אותו למולטי-מיליונר. הוא גם לקח על עצמו תפקידים רבים בדירקטוריונים של חברות שונות:
בין 2010 ל-2011 יצג מרץ את בעלי המניות של WestLB, מוסד בבעלות ציבורית שהיה בעבר המלווה השלישי בגודלו בגרמניה, בשיחות עם רוכשים. ב-2012 הצטרף מרץ לצוות הקמפיין של נורברט רוטגן לבחירות במדינת צפון ריין-וסטפאליה כיועץ למדיניות כלכלית. הוא שימש כנציג CDU לוועידה הפדרלית לבחירת נשיא גרמניה ב-2012 וב-2017.
בנובמבר 2017 מונה מרץ על ידי ארמין לשט נשיא נורדריין-וסטפאליה לנציב שלו לברקזיט ויחסים טרנס-אטלנטיים, תפקיד ייעוץ ללא תשלום.
חזרה לפוליטיקה
לאחר שאנגלה מרקל הודיעה על כוונתה לפרוש מתפקידה כמנהיגת מפלגת CDU, הודיע מרץ כי יתמודד בבחירות לראשות המפלגה ב-2018. הוא נהנה מתמיכתו של יו"ר ה-CDU לשעבר ו"נסיך הכתר" של תקופת קוהל, וולפגנג שויבלה. ב-7 בדצמבר 2018, בסיבוב השני של הבחירות למנהיגות, הובס מרץ על ידי אנגרט קראמפ-קרנבאואר.
ב-25 בפברואר 2020 הוא הכריז על מועמדותו בבחירות להנהגת CDU ב-2021. המתחרים הקרובים ביותר שלו היו ארמין לאשט ונורברט רוטגן. לאחר מספר דחיות, בחירתו של נשיא מפלגת CDU החדש התקיימה בקונגרס המפלגה ב-15–16 בינואר 2021, ולראשונה נערכו הבחירות באופן מקוון. בסיבוב הראשון קיבל מרץ 385 קולות, 5 יותר מלשט. בסיבוב השני קיבל מרץ 466 קולות מתוך 1001 נציגים, בעוד לאשט קיבל 521 קולות, ובכך לא הצליח לזכות בתפקיד נשיא המפלגה בפעם השנייה.
לקראת הבחירות הפדרליות בגרמניה ב-2021, פטריק זנבורג, יורשו של מרץ בכסאו בבונדסטאג, לא הצליח להבטיח את תמיכת מפלגתו במועמדות חדשה. מרץ החליף אותו, וחזר לבונדסטאג לאחר היעדרות של 12 שנים.
יושב ראש ה-CDU
ב-15 בנובמבר 2021 הכריז מרץ על מועמדותו בבחירות השניות להנהגת CDU ב-2021. הוא התמודד מול נורברט רוטגן והלגה בראון.
במהלך הקמפיין הקצר שלהם, יריביו של מרץ מיצבו את עצמם כיורשיה של מרקל. מולם הבטיח מרץ הפסקה מכרעת מהקו המרכזי שבו הלכה מרקל במשך 16 שנים.
בסך הכל כ-400,000 חברי CDU יכלו להצביע. כבר ב-17 בדצמבר 2021 נהנה מרץ מרוב של 62.1 אחוזים מהחברים בסבב ההצבעה הראשון, כך שלא היה צורך בסיבוב הצבעה שני. כך עלה בידו בניסיונו השלישי לזכות בראשות המפלגה.
ב-22 בינואר 2022הוא נבחר באופן רשמי ליושב ראש ה-CDU על ידי 1001 צירי הקונגרס שלה בקונגרס הווירטואלי של המפלגה הפדרלית. בסופו של דבר, 915 מתוך 983 נציגים הצביעו עבורו, וכך זכה ב-94.6% מהקולות הכשרים כדי להיות מנהיג מפלגת האופוזיציה הגדולה בבונדסטאג.
אחרי אנגרט קראמפ-קרנבאואר וארמין לאשט, היה מרץ למנהיג השלישי של האיחוד הנוצרי-דמוקרטי בתוך שלוש שנים. הוא נכנס רשמית לתפקידו כנשיא המפלגה ב-31 בינואר 2022.
אפיקים
היסטוריה
הקיבוץ נוסד בשנת 1932 על ידי חברי קבוצת כנרת וחברי גרעין חניכי השומר הצעיר מרוסיה ונקרא "קיבוץ השומר הצעיר מס.ס.ס.ר" שנודע גם כקיבוץ "נצ"ח" - נוער צופי חלוצי, מרוסיה, כשם התנועה העולמית של השומר הצעיר. הקיבוץ נוסד כקיבוץ היעד של כל חברי השומר הצעיר העולים מברית המועצות ובהמשך גם של חברי השומר הצעיר מלטביה.
בשנת 1932 עבר הקיבוץ למקומו הנוכחי. בהתחלה נקרא "הנקודה" או "טוצ'קה" (נקודה ברוסית), עד שיעקב פלמוני הציע לחבר הקבוצה ישראל חופש את השם "אפיקים", כי הקיבוץ ישב בין אפיקי הירדן והירמוך, והשם התקבל באספת הקיבוץ. באותה שנה הגיעה קבוצת חלוצות מלטביה כנציגות למכבייה הראשונה בתל אביב ומשם הגיעו לקיבוץ ורובן נישאו לחברי הקיבוץ. במרוצת הזמן קלט הקיבוץ גרעינים נוספים, רובם עולים מאירופה ומקצתם ילידי ישראל.
הקיבוץ היה שותף במפעל המים מכון חמשת הקיבוצים, שהוקם בשנים 1942–1943, וכלל מכון שאיבה על גדות הירמוך שהעלה את המים אל ראש אמת מים, ממנה זרמו המים במערכת תעלות פתוחות להשקיית השדות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייסו 37 מחברי אפיקים ליחידות העבריות.
בזמן מלחמת העצמאות שימש הקיבוץ לבסיס של הפלמ"ח, ולאחר הקמת מדינת ישראל שימש כבסיס נח"ל. בקיבוץ קיים אולם הספורט "בית איתמר" שנקרא על שמו של, בן הקיבוץ שנהרג בתאונת צניחה זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות. דמותו של גולני מונצחת בציור פרסקו שצייר הצייר היהודי-אמריקני שלדון שונברג באולם הספורט בשנת 1953.
הקיבוץ השתייך בעבר לקיבוץ המאוחד. עם הפילוג בקיבוץ המאוחד, לא התפלג כרבים מהקיבוצים, עזב את הקיבוץ המאוחד והצטרף כולו לקבוצת המיעוט בקיבוץ המאוחד, אשר הקימה את איחוד הקיבוצים המזוהה עם מפא"י (לאחר מכן: איחוד הקבוצות והקיבוצים) וחבר הקיבוץ יוסף יזרעאלי נעשה המזכיר הראשון של התנועה החדשה.
אפיקים הוא מגדולי הקיבוצים ומראשוני התעשייה הקיבוצית, שנהנה עשרות שנים מחסותו של דוד בן-גוריון. ספרו של אסף ענברי "הביתה" מספק קריאה מהנה על תולדות הקיבוץ, אולם ניתוח סוציולוגי מפורט המשתמש בנתונים נוספים מלמד כי שליטה בלתי-דמוקרטית של שלושת מנהיגיו ונאמניהם אומנם תרמה לצמיחתו המהירה אבל לא תמיד שירתה את טובת החברים כפי ששירתה את המנהיגים.
סווטו
סוֹוֶטוֹ (באנגלית: Soweto) היא מקבץ של עיירות שחורים שהוקמו לאורך השנים בשולי העיר יוהנסבורג, דרום אפריקה. כריכוז העירוני הגדול ביותר של שחורים במדינה, נודעה בימי האפרטהייד כחממת גידול לדור מתנגדי המשטר, וכזירת התנגשויות מתמדת בין השלטון הלבן למתנגדים ומפגינים שחורים.
מקור השם
למרות שיש המדמים לשמוע בשם סווטו צליל אתני-אפריקאי, השם אינו אלא ראשי תיבות באנגלית של South Western Townships – "עיירות דרום-מערביות", כאפיון של מיקומן ביחס ליוהנסבורג. המונח Township – עיירה – משמש בדרך כלל בדרום אפריקה לציון עיירות העובדים השחורים שקמו בשולי הערים ה"לבנות" בתקופה בה נאסר על השחורים להתגורר בתחומי העיר עצמה. השם סווטו נטבע רשמית בשנת 1963, בתום תחרות שנמשכה 4 שנים למציאת שם הולם לגוש אורבני זה.
היסטוריה
ראשיתה של סווטו בשנת 1904. בשנה זו החליטו השלטונות על פינוי פועלי מכרות הזהב האפריקאים ממשכנותיהם הארעיים בתוככי יוהנסבורג בנימוק רשמי של צפיפות ומגיפות, תוך הקמת עיירת שינה על שטחי חוות מחוץ לעיר. עם גידול אוכלוסיית העובדים האפריקאים ביוהנסבורג וסביבותיה הוקמו עיירות נוספות בסמוך, בעיקר בשנות ה-50 בהן הועברה אוכלוסייה גדולה מאזורים שהוגדרו כ"לבנים" תחת שלטון האפרטהייד. עיירות אלה צמחו על פני השנים לגוש אורבני מאוכלס וצפוף, ואשר לא אחת הוגדר כ"גטו". בשנת 1963 ניתן רשמית לגוש אורבני זה השם "סווטו", וב-1983 הוכרה סווטו במעמד עיר.
סווטו פרצה לתודעה העולמית בשנת 1976, כאשר מהומות התלמידים ב-16 ביוני החלו שם בעקבות החלטת הממשל להפוך את שפת האפריקאנס לשפת הלימוד בבתי הספר. השחורים ראו בצעד זה התגרות, היות שאפריקאנס נחשבה שפת שלטון המיעוט הלבן והמדכא, והתקוממו. המהומות התפשטו לריכוזי השחורים ביתר מחוזות המדינה, והיו אחד מציוני הדרך הבולטים במאבק נגד שלטון האפרטהייד ובהעלאת הנושא על סדר היום העולמי. למעלה מ-1,000 איש קיפדו את חייהם באותה סדרת מהומות. כיום מקובל לראות במהומות סווטו את תחילת התהליך לקראת קיצו של משטר האפרטהייד 14 שנה מאוחר יותר.
בשנת 2000, תחת השלטון החדש והשוויוני בדרום אפריקה, הורחבו והוגדרו מחדש גבולותיה המוניציפליים של יוהנסבורג, וסווטו סופחה רשמית לעיר. בשנת 2004 ציינה סווטו יובל 100 שנה להקמתה.
במאה ה-21
נכון ל-2015 סווטו היא ביתם של שליש (או יותר) מאוכלוסיית יוהנסבורג. ישנן הערכות שונות באשר לגודל אוכלוסייתה, הנעות בין מיליון (אומדן רשמי) ועד כדי 3 מיליון ומעלה. למרות ביטול החוקים המתחמים את אזורי המחיה לפי גזעים, סווטו היא עדיין רובה ככולה שחורה, וסובלת מתת-פיתוח יחסית ליתר חלקי יוהנסבורג. שיעורי הפשע והאבטלה גבוהים בה לאין שיעור מאשר ביתר חלקי העיר. יחד עם זאת, יש בסווטו אזורים אמידים עם חווילות פאר המדמות את אלה של הפרברים הלבנים. שפות רבות מדוברות בסווטו - עדות לערב הרב של בני שבטים שונים שנתקבצו בה - כאשר אנגלית היא השפה העיקרית המקשרת ביניהם.
הממשל הנוכחי משקיע מאמצים ומשאבים רבים בפיתוח חלק זה של העיר. סווטו היא אתר ביקור פופולרי לתיירים ביוהנסבורג המגלים עניין בחיים בדרום אפריקה בצל האפרטהייד. אתרי ביקור ראויים לציון הם מוזיאון מנדלה – הבית בו התגורר המנהיג נלסון מנדלה עם רעייתו ויני מדיקיזלה-מנדלה בטרם נאסר, ואנדרטת הקטור פיטרסון לזכרו של נער בן 13 שנהרג בידי כוחות הביטחון במהומות 1976.
יובל אליצור
יובל אליצור (21 באוקטובר 1927 – 10 בספטמבר 2019) היה עיתונאי, סופר, דיפלומט ולוחם בעד חופש העיתונות ישראלי; במשך כ-50 שנה ליווה במאמריו בעיתונים הארץ ומעריב ובכתביו את התפתחות הכלכלה הישראלית; כדיפלומט עסק בסיכול החרם הערבי וחרם הנפט על ישראל; מחברם של 8 ספרים על כלכלת ישראל, גלובליזציה, נפט, לוחמה כלכלית ועל יחסי חרדים-חילונים בישראל.
ילדותו ונעוריו
בשנים 1945 - 1946 שירת אליצור בפלמ"ח בהכשרה המגויסת של תנועת הצופים בקיבוץ גניגר ואחר-כך בקיבוץ אפיקים. בספרו האוטוביוגרפי "משחרית עד מעריב" הוא כתב: ; הוא עזב את ההכשרה באפיקים ועלה לירושלים ללמוד באוניברסיטה העברית. הוא לא מצא סיפוק בלימודי שנה א' וראה בהם פסק זמן לקראת לימודי עיתונאות בארצות הברית.
עיתונאות
כבר בהיותו תלמיד בבית הספר גילה נטייה לכתיבה עיתונאית; בגיל 8 הוא כתב את עיתון הכיתה, הדפיסו במכונת-כתיבה של אביו והפיצו מדי שבוע לחבריו. במקביל, השתתף בתור כתב צעיר וכשחקן-קריין בתוכניות נוער ובתסכיתים בשפה העברית ברדיו של המנדט הבריטי. כילד צעיר, הוא התגאה בתסכיתים שכתב וששודרו ברדיו המנדטורי. לימים, כשהצטרף להכשרה המגויסת במסגרת תנועת הצופים הוא ערך את "ביטאון", כתב העת של כל ההכשרות המגויסות של תנועת הצופים שהיו מפוזרות אז בקיבוצים דגניה א', דגניה ב', אפיקים, גניגר, יגור, גבעת חיים, מעברות ועין גב. קראו את "ביטאון" 350 חברים וחברות של ההכשרות המגויסות האלה. כשעזב את ההכשרה המגויסת באפיקים עבר לגור בירושלים לערוך את עיתון הסתדרות תנועת הצופים בארץ ישראל שנקרא "הייה נכון". אליצור ערך 4 גיליונות של העיתון הזה עד לצאתו לארצות הברית ללמוד עיתונאות.
ביוני 1947 הגיע אליצור לארצות הברית והתגורר בעיר קולומביה שבמדינת מיזורי, שם נעזר בפעילי תנועת הבונים דרור בעיר. במהלך לימודיו השתתף בפעילות ענפה של הסברה למען תוכנית החלוקה והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל; לאחר שגויס על ידי פעילים בסניף המקומי ארגון מיוחד בציונות האמריקנית שלא השתייך מבחינה פוליטית לשמאל או לימין הציוניים. IZFA מנתה אז כ-10,000 חברים שהיו מפוזרים בכ-100 אוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית. כשהתקבלה ההחלטה בעצרת האו"מ על "החלוקה", החליט אליצור להפסיק את הלימודים ולשוב מייד ארצה אלא שחבריו ונציג ההגנה שכנעו אותו להמתין עד שיגיע שליח מהארץ להחליף אותו, ובינתיים, הוא הועסק במקביל לפעילותו ב-IZFA גם בגיוס סטודנטים יהודיים להצטרף לההגנה ; כך, השתהה בארצות הברית שנה וחצי באישור ההגנה והמשיך לנסוע לאורכה ולרוחבה בשליחות IZFA . במסעותיו, סייע לארגון "אדמה ועבודה" (LAND AND LABOR), אחת מהזרועות של ההגנה בארצות הברית, לגייס לוחמים במקצועות נדרשים לחיל האוויר בישראל כמו טייסים, מכונאי מטוסים ואלקטרונאים. באחת מנסיעותיו פגש את הסטודנטית ג'ודי נוילנדר ילידת בוסטון, שלמדה ועשתה דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, מי שתהיה רעייתו כעבור 5 שנים בישראל (בקיץ 1951). שטרם עלייתה ארצה הייתה נשיאה של IZFA בארצות הברית.
בספטמבר 1949 חזר אליצור ארצה והצטרף לקיבוץ חצרים ולחבריו לתנועת הצופים שהקימו את הקיבוץ. כעבור שישה חודשים התגייס אליצור לשירות סדיר בצה"ל. ומילא תפקידים בלהק מודיעין ובבסיס ההדרכה של חיל האוויר. מכאן, פנה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים לימודי כלכלה והיסטוריה. הוא למד, בין היתר, אצל יהושע פראוור ויעקב טלמון (היסטוריה) ואצל דן פטינקין (כלכלה) וסיים עם תואר ראשון B.A. בספטמבר 1953 התקבל אליצור לבית הספר לעיתונאות על-שם יוסף פוליצר באוניברסיטת קולומביה בניו-יורק ואשתו עבדה בשגרירות ישראל בוושינגטון. לקראת סיום לימודיו (שנמשכו שנה אחת) התמזל מזלו להיפגש עם גרשום שוקן, עורך עיתון הארץ, שביקר בניו-יורק, שהציע לו עבודה ב"הארץ" כשישוב ארצה; וכך, כשחזר אליצור ארצה בספטמבר 1954 הוא נקלט ב"הארץ" בתפקיד של עורך לילה במשרד בתל אביב. כשפרש מאיר מרחב, הכתב הכלכלי בירושלים, מתפקידו, אליצור החליף אותו ועבר לגור בירושלים. הוא העדיף תפקיד בירושלים כי אשתו החלה להרצות באוניברסיטה העברית.
להשלמת הכנסתו (הנמוכה) מעבודתו ככתב כלכלי ב"הארץ", כתב אליצור, במקביל, לכתב-העת בטרם שעורכו היה אליעזר ליבנה (אז ליבנשטיין). אליצור הצטרף למערכת של כתב-העת, שבה השתתפו, בין השאר, עורך הדין הירושלמי צבי שווארץ (אביהן של רות דיין וראומה ויצמן) ופרופ' ישעיהו ליבוביץ, ששניהם תמכו בחשיפת שחיתויות שלטון מפא"י. בהשפעת פרופ' לייבוביץ ו"בטרם" הצטרף אליצור לשורת המתנדבים, שעסקה בהפצת השפה העברית בקרב עולים חדשים, לצד מאבק בשחיתויות.
אליצור היה פעיל כ-35 שנה במשרה מלאה בעיתון מעריב, כולל הפסקות קצרות. הוא כיהן, בין היתר, כפובליציסט כלכלי, כעורך כלכלי, ולימים נשלח כשליח מעריב לניו-יורק (מספטמבר 1978) ואחר-כך בוושינגטון. בתפקידו האחרון במעריב היה סגן עורך של העיתון. בשנת 1992, כשחשב כי מעריב נפל לידיהם הבלתי אמינות של יעקב נמרודי, נציג הבעלים החדשים, והעורך יעקב ארז, בכך שלא הבינו נכונה מהו חופש העיתונות, החליט לפרוש ולאחר "פסק-זמן" של 3 שנים, להתמסר לכתיבת ספרים. פרישתו ארעה כמה חודשים אחרי שרוברט מקסוול מבריטניה, שהתגלה אחר-כך כנוכל בינלאומי, רכש את השליטה במעריב ואחר-כך מכר אותה למשפחת נמרודי. אליצור היה הכתב הישראלי של מספר עיתונים זרים, בהם: העיתון השווייצרי "נוייא ציריכר צייטונג", והעיתונים האמריקניים הבוסטון גלוב ווושינגטון פוסט. בהקשר זה, היה אליצור חבר פעיל בתא כתבי החוץ בירושלים. בין השנים 1961 - 1964 כתב אליצור טור שבועי בנושאי כלכלה לשבועון הבריטי גואיש כרוניקל, כתב -העת החשוב ביותר בעולם היהודי.
פעילותו בשירות המדינה
בשנת 1957 הצליח אליצור במכרז חיצוני, להתקבל למשרד החוץ לתפקיד במחלקה הכלכלית, ועזב את משרתו בעיתון "הארץ". במשרד החוץ עסק בלוחמה כלכלית, דהיינו, בסיכול מאמצי האויב לבודד את ישראל בעולם מבחינה כלכלית, השקעות מחוץ-לארץ וסחר בינלאומי. לאחר לבטים רבים, אישיים ומשפחתיים, הגיע להחלטה לפרוש משירות המדינה לפני שחלפה שנה אחת, ולחזור לעבודה עיתונאית.
בשנת 1964 חזר אליצור לשירות המדינה כשהצטרף לרשות ההשקעות, שהוקמה כגוף בין-משרדי (של משרדי האוצר, מסחר ותעשייה ומשרד החוץ) לגיוס השקעות-חוץ, בתור עובד הרשות בני-יורק בדרגת קונסול. בתפקיד זה החזיק אליצור כשנתיים, והתמקד בעידוד מכירת ניירות-ערך (מניות ואגרות-חוב) של חברות ישראליות בשוק האמריקני, וכן בלוחמה כלכלית. פעילותו של אליצור בנושא ניירות-ערך התקבלה בהסתייגות של מפעל מלווה העצמאות והפיתוח, ששיווק אגרות-חוב והלוואות לזמן-ארוך של ממשלת ישראל ליהודים אמריקנים על בסיס עסקי בשילוב פילנתרופיה. ההסתייגות נבעה מכך שראו בפעילות של אליצור תחרות מזיקה ל"מפעל הבונדס".
הישגיו של אליצור באו לידי ביטוי בשני עניינים חשובים, שבהם הפעיל "מאחרי הקלעים" (שלא להכעיס את ממשלת ארצות-הברית) ארגונים יהודיים:
בעקבות מלחמת יום הכיפורים, חידש אליצור את פעילותו בנושא הלוחמה הכלכלית, כשהקים ביחד עם חבריו, רואה-החשבון דן בבלי והעיתונאי אליהו סלפטר, גוף ציבורי לא רשמי שנקרא "המכון לדו-קיום כלכלי" לשם מאבק בחרם הנפט שיצרניות הערביות הטילו על המערב ועל ישראל. הם חששו שמיליארדי "הפטרו-דולרים" שצברו יצרניות הנפט מהפקעת מחירי הנפט, ישמשו (בחלקם) לחיסולה של כלכלת ישראל באמצעים כלכליים ופוליטיים. דרך הפעולה של המכון הנ"ל הייתה ליזום או לפרסם מחקרים על הסכנה של ה"פטרו-דולרים" לערעור כלכלת העולם, ועל הצורך לסכל את הסכנה, וכן ארגון סמינרים בינלאומיים.
פעילות ציבורית
אליצור היה המפעיל בהתנדבות של "המכון לדו-קיום כלכלי" הנ"ל, שבהנהלתו כיהנו גם מאיר עמית, מנכ"ל "חברת-ההחזקות כור, יעקב לוינסון, יו"ר בנק הפועלים, ואברהם אגמון, מנכ"ל "דלק" חברת הדלק הישראלית. המכון גייס תרומות בארץ לכיסוי הוצאותיו ולאחר שנים כשסכנת החרם הערבי חלפה ופעילות המכון הסתיימה, נותרו כספים שלא נוצלו ; כספים אלה נתרמו למכללת תל-חי, לכיסוי שכרן של 15 עובדות-סוציאליות בכפרים ערביים בגליל ולהשתתפות בבניית מתקן לטיהור מי-שופכין בכפר ערבי. אליצור היה במשך כמה שנים חבר עמותת הידידים של בית חולים אלי"ן, בית החולים האורתופדי לילדים, שפועל בירושלים.
פאי סטייק וכליות
פאי סטייק וכליות (באנגלית: Steak and kidney pie) הוא מאכל מהמטבח הבריטי. פאי זה ממולא בתערובת של בשר בקר וכליות בקר, כבש או חזיר. הפאי נאפה בתנור, ומוגש עם רוטב חום העשוי מרוטב ווסטרשייר.
אכילת פאי הייתה נפוצה באנגליה כבר ב ואף קודם לכן. השימוש בבשר בקר בפאי מקורו בראשית המאה ה-19, לאחר המהפכה התעשייתית והליכי העיור שפקדו את אנגליה. החלפת חלק מהבשר הקצוץ בכליות של חזיר נועד להוזיל את עלויות המנה ולהגדילה (בשר הכליות היה זול יותר), וכן לשנות את טעמה ולגוון אותה.
פודינג סטייק וכליות
גרסה אחרת של המאכל היא פודינג סטייק וכליות (באנגלית: Steak and kidney pudding). המאכל עשוי מאותם מרכיבים, אולם כפודינג מאודה ברוטב העשוי בעיקר משומן. בניגוד לאפייה הקצרה יחסית של הפאי, להכנת הפודינג המרכיבים מאודים במשך מספר שעות.
דניאל מקליז
דניאל מקליז (באנגלית: Daniel Maclise; 25 בינואר 1806 – 25 באפריל 1870) היה צייר ומאייר אירי שעבד רוב חייו בלונדון, אנגליה.
ביוגרפיה
בשנת 1825 נודע לו שסר וולטר סקוט נסע לאירלנד, ומקליז הצעיר, שראה אותו בחנות ספרים, הכין רישום בחשאי של האיש הגדול, אותו הפך לתחריט מאוחר יותר. ההדפס הזה הפך לפופולרי מאוד והוביל להזמנות רבות של דיוקנאות שאותם ביצע מקליז בעפרון.
חברים משפיעים שונים זיהו את היכולות והכשרון של מקליז, ודאגו לספק לו את האמצעים ללימודים בלונדון; אך הוא סירב לכל סיוע כספי, וחסך את הכסף בעצמו והגיע ללונדון ב־18 ביולי 1827. שם הוא הכין סקיצה של צ'ארלס ג'ון קין, השחקן, וכמו בדיוקנו של סקוט, הוא נוצר בליטוגרפיה ופורסם וקליז קיבל סכום כסף נכבד. הוא נכנס לבית הספר המלכותי באקדמיה בשנת 1828, ושם הוענקו לו הפרסים הגבוהים ביותר.
קריירה
מקליז הציג לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1829. בהדרגה הוא התחיל להתמקד באופן בלעדי בתמונות בנושאים היסטוריים, כשהוא מגוון מדי פעם עם פורטרטים - כמו אלה של לורד קמפבל, הסופרת לטיטיה לנדון, צ'ארלס דיקנס ואחרים.
בשנת 1833 הציג שתי תמונות שהגדילו מאוד את המוניטין שלו, ובשנת 1835 נבחר לעמית של האקדמיה, בה הפך לחבר מלא בשנת 1840. בשנים שלאחר מכן עסק בסדרה ארוכה של תמונות של דמויות, שנגזרו מהנושאים היסטוריים וכן מיצירותיהם של ויליאם שייקספיר, אוליבר גולדסמית' ואחרים.
הוא עיצב גם איורים לכמה מספרי חג המולד של דיקנס ועבודות אחרות. בין השנים 1830–1836 תרם למגזין פרייזר, תחת שם בדוי אלפרד קרוקיז, סדרת דיוקנאות של ידוענים ספרותיים ואחרים מאותה תקופה. אלה פורסמו לאחר מכן כגלריית הדיוקנאות מקליז (1871).
במהלך בנייתם מחדש של בתי הפרלמנט בלונדון בשנים 1834–1850 על ידי צ'ארלס בארי, הוזמן מקליז בשנת 1846 לצייר ציורי קיר בבית הלורדים בנושאים כמו צדק ואבירות.
הוא מת מדלקת ריאות חריפה ב־25 באפריל 1870 בביתו בצ'לסי.
בשנת 1871 התפרסם ספר זיכרונותיו של מקליז מאת ידידו ויליאם ג'סטין אודריסול.
קמע (אדם או בעל חיים)
אדם או בעל חיים נחשב לקמע  כאשר מיוחסת לו יכולת להביא מזל טוב. בשפה מדוברת, קמע כולל כל דבר המשמש לייצוג קבוצה בעלת זהות ציבורית משותפת, כגון בית ספר, קבוצת ספורט, יחידה צבאית, או מותג מסחרי. קמע במובנים האלה נפוץ בעיקר בתרבות המערבית, ובפרט הממלכה המאוחדת וארצות הברית. בישראל התופעה אינה נפוצה.
הקמעות בספורט
בעולם הספורט, הקמע נוכח על המגרש בעת המשחק ומעודד את השחקנים ואת האוהדים.
לעיתים, דמות הקמע משקפת מטרה לשאוף אליה. דוגמה נפוצה לכך היא "רוח הלחימה" - קמע בעל אופי תחרותי, המגולם בדמות לוחמים או חיות טורפות. במקרים אחרים, קמעות מסמלים תכונה מקומית או אזורית, כגון הקמיע של אוניברסיטת נברסקה, המיוצג כגרסה מסוגננת של איכר, בשל המסורת החקלאית של השטח שבו האוניברסיטה ממוקמת. דמות הקמע משמשת גם כמוצרי מרצ'נדייז.
בארצות הברית, ישנם קמעות השנויים במחלוקת, בעיקר קמעות דמויי אדם. הדמויות המבוססות על שבטים אינדיאנים מעוררים מחלוקת במיוחד, ורבים טוענים כי השימוש בהן הוא ניצול פוגעני של תרבות שדוכאה.
לכמה קבוצות ספורט יש קמע לא רשמי: אוהד בודד או מעריץ, שהפך להיות מזוהה עם הקבוצה. הקמע הקודם של קבוצת הבייסבול טורונטו בלו ג'ייז, BJ הציפור (BJ Birdie), היה לבוש בתלבושות שנוצרו בתחילה על ידי אוהדי הקבוצה, ונשכר בסופו של דבר על ידי הנהלת הקבוצה להופיע במשחקי הבית. הקמע של קבוצת הרוגבי של נורת' המפטון, "ברני" היה בגילומו של שחקן הרוגבי לשעבר מקנזי לורנס.
בישראל ידוע התרנגול של בני יהודה תל אביב, שהיה קמע לא רשמי של מועדון כדורגל זה.
קמעות צבאיים
קמעות פופולריים גם ביחידות צבאיות. כך, לדוגמה, שימש קליגולה, לימים קיסר האימפריה הרומית, כקמע במחנות הצבאיים של אביו גרמניקוס. בעת המודרנית, משמשת עז כקמע בגדוד המלכותי הוולשי ומוגדרת כחייל מן המניין בדרגת טר"ש. בגדודים רבים אחרים של הצבא הבריטי משמשים כקמעות סוגים שונים של חיות שמופיעות גם במצעדי הצבא, לדוגמה: האיל של הגדוד ה-95 של דרבישייר, וולפהאונד אירי בגדוד המשמרות האירים ופוני שטלנד בגדוד "ארגיל וסאתרלנד ההיילנדרים". קמעות צבאיים בריטיים אחרים כוללים סוסים, אנטילופה, וסמור.
המשמר הנורווגי המלכותי אימץ פינגווין קיסרי בשם נילס אולף כקמע, לרגל ביקורה של להקת הגדוד באדינבורו. מפאת גודלו, הושאר הפינגווין בגן החיות באדינבורו וקודם בדרגה בכל הביקורים הרשמיים הבאים של הלהקה, או של פלוגות אחרות של המשמר. לאולף הוענק אות הצבא הנורווגי על שירות ארוך וכן מדליה על התנהגות טובה, בטקס רשמי בשנת 2005. בשנת 2016 הועלה לדרגת תת-אלוף.
ג'וזף קארנה
ג'וזף קארנה (Joseph Carne; 1782 – 1858) היה גאולוג ותעשיין בריטי.
ראשית חייו
ב־23 במרץ 1808 התחתן עם מרי תומאס, בתו של ויליאם תומאס מקדווילי. לאחר נישואיו התגורר תקופה קצרה בפנזנס, ובשנת 1808 הוא עבר לפילק כשמונה למנהל עבודות ההתכה של חברת הנחושת קורניש בהייל. יכולותיו העסקיות היו טובות, ובמהירות הצליח בתפקידו. שבעה משמונת ילדיו (שני בנים וחמש בנות) נולדו בביתו בחברת הנחושת, לפני שהתפטר מתפקידו כמנהל (אך נשאר משקיע בעסקים כמו אביו) וחזר לפנזנס.
חקירה מדעית
לאחר בחינת היווצרות העורקים המינרליים, בשנת 1818 שלח מאמר לחברה הגאולוגית של קורנוול שכותרתה "על הגיל היחסי של עורקי קורנוול". חקירה זו הובילה, כמה שנים לאחר מכן, להקמת קרן, שאפשרה לויליאם ג'ורי הנווד (William Jory Henwood) להקדיש במשך שנים רבות, לתצפיות בכל תחום הכרייה בקורנוול. תצפיות אלה הביאו לכך שקארנה נבחר לחבר עמית החברה המלכותית ב־28 במאי 1818. בשנת 1821 פרסם את מאמרו על הפקות המינרלים והגאולוגיה של אזור סנט ג'סט.
הנציבות האירופית
הנציבות האירופית (באנגלית: The European Commission) היא הרשות המבצעת של האיחוד האירופי והיוזמת של מרבית חוקיו (מה שהופך אותה גם לחלק מהרשות המחוקקת של האיחוד). כמו כן אחראית הנציבות על קיום אמנות האיחוד וניהולו השוטף. נשיאת הנציבות הנוכחית היא אורסולה פון דר ליין.
ג'וזף קארנה
חקירה מדעית
מחקרים אלה הובילו אותו ליצור אוסף מינרלים גדול, והשאיר בצוואתו את הטיפול בו לבתו אליזבת קארנה. לאחר מותה בשנת 1873, הם הפכו לחלק מהאחוזה המשפחתית ברשותו של צ'ארלס קמפבל רוס, לשעבר חבר פרלמנט של סנט איבס. אוסף המינרלים שלו, נרכש עבור אוניברסיטת קיימברידג', על ידי קואליציה של נותני חסות ופטרונים שהיו מעוניינים לראותו נשמר, לאחר פשיטת הרגל של נכסי הבנק המשפחתי - בשנות התשעים של המאה ה-19. אוסף קארנה מהווה חלק מהאוספים הגאולוגיים הגדולים שהוצגו במוזיאון סדג'וויק למדעי כדור הארץ בקיימברידג'.
הנציבות האירופית
הנציבות מתפקדת כממשלה ביצועית, כלומר אינה עוסקת בקביעת מדיניות-העל של האיחוד האירופי אלא מיישמת את ההחלטות שמתווה המועצה האירופית (המורכבת ממנהיגי מדינות האיחוד). עם זאת, לחבריה יש סמכויות ביצועיות נרחבות. לפיכך, מצויה הנציבות במצב ביניים בין ממשלה ריבונית (כמו במשטר פרלמנטרי) לבין ממשלה במשטר נשיאותי (למשל ממשלת צרפת).
ג'וזף קארנה
חקירה מדעית
המאמר של ג'וזף קארנה על המינרלים הפסאודו-מורפיים של קורנוול, השליך אור על השינויים המסתוריים שהתרחשו במינרלים. בקשר לנושא זה, קארנה בחן גם את מרבית סוגי עפרות הבדיל שנמצאו בעורקים, וגם כמרבצים בערוצי הנחלים. בשנת 1846 פרסם מאמר על שרידי יער מאובן בחלק הצפוני-מזרחי של המפרץ, ובשנת 1851 פרסם בחברה הגאולוגית המקומית, על חוף מורם שגילה.
הנציבות האירופית
הנציבות אמונה על העדפת האינטרסים של האיחוד האירופי על פני האינטרסים של המדינות החברות באיחוד. כך, הנציבים אינם רשאים לקבל הוראה כלשהי מממשלותיהם (שהן אלה שמינו אותם לתפקידם), וכאשר הם נדרשים להצביע על הצעות שונות בתוך הנציבות, הם עורכים הצבעה חשאית.
ג'וזף קארנה
חקירה מדעית
קארנה כתב גם על ההיסטוריה של כריית הנחושת ועל השיפורים שבוצעו בתהליכים. פרסם על היווצרות החולות של החופים הצפוניים במחוז, ותרם מאמר לחברה הסטטיסטית של לונדון בשם: "סטטיסטיקה של מכרות הבדיל בקורנוול וצריכת הבדיל בבריטניה".
קארנה היה חבר כבוד בחברה הפילוסופית של קיימברידג'. במשך שנים רבות היה גזבר האגודה המלכותית הגאולוגית של קורנוול בשל ידיעותיו הנרחבות במינרלים, והיכרותו האינטימית עם האזור.
הנציבות האירופית
הנציבות משמשת כמעין ממשלה, ותפקודה כפוף לביקורת הפרלמנט האירופי, הרשאי להצביע אי אמון קולקטיבי נגד הנציבות כולה וכך לגרום לפיטוריה. כמו כן, בית הדין של הקהילה רשאי לכפות את התפטרותו של נציב אשר מעל בתפקידו או שהפסיק להיות כשיר לתפקיד.
הרכב
הנציבות מונה 27 חברים, אחד מכל מדינה החברה באיחוד האירופי, כולל את נשיאה והנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון
ג'וזף קארנה
חקירה מדעית
בנוסף לפעילותו בענייני הגאולוגיה והמכרות, הוא פעל למען הכנסייה ומוסדות החינוך שלה. הוא היה אחראי על בתי הספר של יום ראשון ושמר מלאי ספרים גדול עבור המורים.
פאם פרידמן
פאם פרדמן (בשוודית: Pam Fredman; נולדה ב-13 במאי 1950, בגטבורג, שוודיה) היא פרופסורית שוודית למדעי המוח וסגן הנשיא לשעבר של אוניברסיטת גטבורג. משנת 2016, פרידמן היא הנשיאה של ארגון האוניברסיטאות העולמי
הנציבות האירופית
נשיא הנציבות
אחד מחברי הנציבות משמש כנשיאה. נשיא הנציבות ממונה על ידי המועצה האירופית באישור הפרלמנט האירופי לכהונה בת 5 שנים, עם אפשרות הארכה אחת לכהונה נוספת בת 5 שנים. נשיאת הנציבות הנוכחית היא אורסולה פון דר ליין. הנשיא רשאי למנות לו סגנים לפי שיקול דעתו, ובדרך כלל יש כמה סגני נשיא בנציבות. הנציג העליון, לעומת זאת, הוא סגן נשיא מכוח תפקידו מרגע שאושר על ידי הפרלמנט. מבין סגני הנשיא, לרבות הנציג העליון, ממנה הנשיא "סגן נשיא ראשון" שמשמש כממלא מקומו בעת היעדרותו.
ג'וזף קארנה
חקירה מדעית
ג'וזף קארנה נפטר בפנזנס ב־12 באוקטובר 1858.
הנציבות האירופית
הנציג של האיחוד לענייני חוץ וביטחון
בעל תפקיד מרכזי אחר בנציבות הוא הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, שתפקידו העיקרי מקביל לזה של שר חוץ. הנציג ממונה על ידי המועצה האירופית בהסכמת נשיא הנציבות, וזקוק לאישור הפרלמנט כדי להפוך לחלק מן הנציבות. תקופת כהונתו היא 5 שנים. הנציג העליון הנוכחי הוא ז'וזפ בורל.
פאם פרידמן
ביוגרפיה
פרדמן סיימה תואר שני במדעים בהנדסה כימית באוניברסיטת צ'למרס בשנת 1973 ודוקטורט לפילוסופיה בנוירוכימיה בשנת 1979. התזה שלה הייתה בנושא "מבנה ותפקוד של גנגליונים".
ג'וזף קארנה
חקירה מדעית
בתו, אליזבת קארנה הייתה גם גאולוגית ידועה. עם מותו של ג'וזף טיפלה באוסף המינרלים הגדול שלו והיא המשיכה לאסוף דגימות ויצרה מוזיאון פרטי. היא גם קיבלה את מקומו כשותפה מנהלת של הבנק המשפחתי, עד לפטירתה בשנת 1873.
פאם פרידמן
ביוגרפיה
בין השנים 1995–1997 הייתה ראש המחלקה למדעי המוח.
הנציבות האירופית
הנציבים
יתר חברי הנציבות נקראים "נציבים", וכל אחד מהם מחזיק בתיק ממשלתי, בדומה לשרים. הנציבים ממונים על ידי ממשלות המדינות החברות באיחוד, אך חלוקת התיקים הממשלתיים היא בסמכות הנשיא, ולכן בדרך כלל כל ממשלה ממנה נציב בתיאום עם נשיא הנציבות. הנציבות כולה זקוקה לאישור הפרלמנט האירופי כדי לפעול, ולשם כך נערכים בפרלמנט שימועים לנציבים-המיועדים.
רשימת התיקים של הנציבים היא דינמית, ומשתנה עם השנים ובפרט עם הצטרפותן של מדינות חדשות לאיחוד - דבר הדורש את הרחבת חברי הנציבות.
פאם פרידמן
ביוגרפיה
בשנת 1997 קיבלה מינוי כפרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת גטבורג, והפכה לסגן דיקן הפקולטה לרפואה בין השנים 1997–1998. לאחר מכן המשיכה להיות בתפקידים ניהוליים באקדמיית סולגריאנסקה.
הנציבות האירופית
הנציבים
רשימת התיקים נכון להיום היא:
ביצוע
הנציבות האירופית, היא למעשה הכוח הביצועי הראשי של האיחוד, והנציבות מתפקדת כמעין ממשלה של האיחוד. בנציבות מועסקים כעשרים אלף עובדים, בעיקר בבריסל ובלוקסמבורג. הנציבות מחולקת למשרדים ממשלתיים שונים (Directorate-General) כגון חקלאות, תרבות וחינוך, בדומה לחלוקה הנהוגה בממשלות של מדינות לאום מודרניות.
חקיקה
מבין שלושת חלקי הרשות המחוקקת של האיחוד, המורכבת מהנציבות, מהפרלמנט האירופי (הבית התחתון) וממועצת האיחוד האירופי (הבית העליון), הנציבות היא יוזמת החקיקה העיקרית. לעומתה, למועצה יש סמכויות מצומצמות להצעת חקיקה, ואילו הפרלמנט אינו רשאי ליזום חקיקה כלל. על-פי רוב, הצעת חוק מגיעה מן הנציבות האירופית, והוא מאושר רק לאחר שמושגת הסכמת הפרלמנט והמועצה.
פאם פרידמן
ביוגרפיה
לאחר מכן כיהנה כסגן הנשיא של אוניברסיטת גטבורג מ-2006-2017. בתפקיד זה, פרידמן שימשה כמנהלת האוניברסיטה ונציגתה העיקרית.
פרדמן שימשה גם כחברת הנהלה במספר ארגונים, ובהם המועצה השוודית למחקר רפואי (1999–2003), החברה הבינלאומית לנוירוכימיה (1995–1999) והפדרציה של מדעי המוח האירופיים (1996–2001)
משנת 2016, פרדמן היא נשיאת ארגון האוניברסיטאות העולמי. פרידמן ישבה במועצת המנהלים של האוניברסיטה השוודית והאגודה להשכלה גבוהה, SUHF, בין השנים 2007 ו-2014, והיושב ראש שלה בין השנים 2009–2014.
הנציבות האירופית
אכיפה
תפקיד נוסף המוטל על הנציבות הוא אכיפת החקיקה על המדינות. הנציבות מפקחת על יישום החוקים במדינות ובידה הסמכות לתבוע מדינה שמפרה את החוק בפני בית המשפט של האיחוד. בפועל, רמת הציות למשפט האיחוד ולחוקיו היא גבוהה. סמכות הפיקוח של הנציבות האירופית באה לידי ביטוי במתן כוח לנציבות להגיש תובענה לבית הדין האירופי לצדק, כנגד כל מדינה החברה באיחוד האירופי, אשר הפרה הוראה הכתובה באחת האמנות או כל דין אחר של האיחוד האירופי.
פאם פרידמן
ביוגרפיה
לפרידמן יש למעלה מ-100 פרסומים ו-4,700 ציטוטים.
משה מוריס סולר
ביוגרפיה
סולר נולד בניו יורק וקיבל את התואר הראשון בחקלאות באוניברסיטת ראטגרס בשנת 1951. לאחר מכן ב – 1956 הוא קיבל תואר שלישי בטיפוח בעלי חיים ותואר שני בסטטיסטיקה שימושית גם הם באוניברסיטת ראטגרס. בשנת 1957 משה עלה לארץ יחד עם משפחתו וקיבל משרה כמדען בכיר בטיפוח בעלי חיים במכון וולקני, וכמרצה בכיר במחלקה לביולוגיה וגנטיקה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1966 הוא חזר לארצות הברית להמשך לימודים בביוכימיה באוניברסיטת אינדיאנה, ובהמשך באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ובמקביל לימד באוניברסיטת רוזוולט. בשנת 1972 הוא חזר לישראל לעבודה במחלקה לגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם הוא נמצא עד היום (בדימוס מאז שנת 2000). במהלך שנת 2000 הוא היה בשנת שבתון באוניברסיטת אייווה סטייט בעזרת מלגת קוסטוואלד.
סולר נשוי ואב ל-3 ילדים, מתגורר בירושלים.
תחומי מחקר
תחומי מחקרו של סולר עוסקים בגנטיקה של תכונות מורכבות והיישום שלו בהשבחת בעלי חיים באמצעות שיטה חדשנית אותה פיתח והפיץ לאמוד את הערך הטיפוחי של כל פרט המבוסס על הרצף הייחודי של הדנ"א של הפרט, הגנוטיפ, במקום על המדידות של התוצאה בפועל, הפנוטיפ. באמצעות אמדן זה ניתן לשפר בצורה משמעותית ביותר את הברירה המלאכותית ולהגיע לתוצאה הרצויה בזמן קצר יותר. את תוצאות הניסויים סולר יישם על תכונות שונות במגוון מינים חקלאיים הכוללים בין השאר את: שיפור העמידות למחלה טריפוסומוסיס בבקר באפריקה, מחלה חמורה הנגרמת על ידי זבוב הצה-צה ואחראית למותם של אלפי ראשי בקר בשנה ביבשת אפריקה המשוועת למזון; השבחה של כמות ואיכות החלב בבקר בישראל ובאיטליה; וכן בשיפור העמידות של תרנגולות למחלת המרק (MD) שגורמת נזק של מיליוני דולרים למשק העופות בארצות הברית.
יש לו מעל 170 פרסומים שפיטים, ופרקים בספרים רבים.
חוש-חש הבלש
חוש-חש הבלש (באנגלית: Inspector Gadget, המפקח גאדג'ט) היא סדרת אנימציה קומית לילדים בת 86 פרקים, שהופקה בין השנים 1983–1986. הסדרה שודרה בערוץ המזרח התיכון באמצע שנות השמונים, בישראל בדיבוב לעברית בערוץ הראשון ב-1988, בערוץ 2 ב-1990 ובערוץ הילדים ב-1997 ובשידורים חוזרים במהלך השנים. הסדרה שודרה בעבר בערוץ ג'טיקס בישראל עד שהוחלף בערוץ דיסני וכיום משודרת בערוץ ג'וניור.
פסקול הסדרה הופק על ידי חיים סבן ושוקי לוי. מנגינת שיר הנושא של הסדרה המקורית מבוססת על יצירתו של אדוורד גריג, "בארמון מלך ההרים" מתוך פר גינט. את שיר הפתיחה בגרסה העברית שתרגם ארן אמיר מלהקת "נוער שוליים" ביצעה ליאורה בליווי של עמי מנדלמן.
בדיבוב הפרק השני לעברית, השחקן דודו דותן השתתף בהופעת אורח בדיבוב אחד מסוכני רשע.
עלילת הסדרה מתמקדת ב"חוש-חש", בלש מפוזר, מגושם ולא-יוצלח, שבגופו הושתלו איברים ביוניים ופטנטים שונים אשר מקנים לו יכולות מגוונות כגון גפיים מתארכות, מעיל מתנפח, הליקופטר היוצא מהכובע, עיני משקפת ועוד. אויבו העיקרי הוא דוקטור רשע ומסתורי, מנהיג ארגון פשע. לחוש-חש עוזרים, בלי ידיעתו, אחייניתו קרן וכלבהּ החכם "מוח", כמו גם שני הרובוטים פידג'ט ודיג'ט אשר מכונים "החושחשים". הם מצילים אותו מסכנות ומכוונים אותו לסיכול הפשע מבלי שהוא מודע לכך.
סדרות בת
בנוסף, לסדרה נוצרו גם ארבע סדרות בת פופולריות, אחת מהן, "חוש חש והחושחשים", יצאה בגרסה עברית:
חוש-חש הבלש מציל את חג המולד
פרק מיוחד של "חוש-חש הבלש", ששודר באופן חד פעמי ברשת NBC בארצות הברית, ב-4 בדצמבר 1992. כיום משודר הפרק בשידורים חוזרים בחלק מערוצי הילדים בארצות הברית.
העלילה מתרחשת במפעל לייצור צעצועים בקוטב הצפוני, שם סנטה קלאוס ושדוניו מייצרים מתנות לילדים לכבוד חג המולד. אבל פתאום סנטה נלכד על ידי דוקטור רשע. דוקטור רשע מתחזה לסנטה ומתגנב למפעל, ומתקין כלים לשליטת מוח על כל השדונים של סנטה, שגורמים להם לייצר צעצועים דפקטים כדי שיאשימו בכל העולם את סנטה האמיתי בייצורם כאילו הוא עשה את זה. הוא גם קונה את סוכני הרשע שלו כדי להשמיד את חוש-חש מפני שיסכל את מזימתו המרושעת. חוש-חש מקבל הודעת השמדה עצמית ובה המשימה, שמטרתה לעצור את דוקטור רשע מייצור הצעצועים הדפקטים ולהציל את סנטה האמיתי, ויחד עם קרן ומוח הוא יוצא לדרכו. בקטע בו חוש-חש חוקר מזייף בחקירתו את הנחקרים ומציג את סנטה המזויף כסנטה האמיתי ולהפך, נאמרים ציטוטים מהשיר "הלילה שלפני חג המולד".
גאדג'ט בוי והת'ר
הסדרה הייתה בת שתי עונות ו-52 פרקים, ושודרה לראשונה בצרפת בערוץ M6 ב-1995 ובהמשך גם בארצות הברית בסינדיקציה ובערוצים BBC ו-Cartoon Network בבריטניה. העונה הראשונה בין השנים 1996-1995, והעונה השנייה שודרה ב-1998 עד 4 ביולי של אותה שנה, היום בו שודר הפרק האחרון בסדרה, בערוץ ההיסטוריה.
גיבור הסדרה הוא גאדג'ט בוי, ילד העובד במפקדת משטרה באינטרפול שבדומה לחוש-חש, הושתלו בגופו איברים ביונים רבים וגם הוא בלש העובד במשטרה. הוא נעזר בכלבו הרובוטי (שלעיתים הופך לרובוטי למחצה, כפי שנראה בחלק מהפרקים, הבולט שבהם הוא פרק 20) ג'י-9 (G9), המקביל למוח בסדרה המקורית ובסוכנת הת'ר (Agent Heather; בצרפתית: Estelle), המקבילה לקרן בסדרה המקורית. האויבים הראשית של גאדג'ט בוי היא ספידרה (Spydra; בצרפתית: Arachna), הגרסה ה"נשית" של דוקטור רשע, חתולה המדבר בוריס ושני משרתיה של ספידרה, התאומים מולץ' והומוס (Mulch and Hummus).
העונה השנייה נקראת "הרפתקאותיו של גאדג'ט בוי בהיסטוריה" (Gadget Boy's Adventures in History). עלילתה שונה מהעלילה של העונה הראשונה והסדרה המקורית, בכך שגאדג'ט בוי נלחם בספידרה במסע תחנות בזמן, בחזרה אל העבר ולתקופות קדומות.
בניגוד לסדרה המקורית, גאדג'ט בוי משתמש ברוב הפרקים בגאדג'טים שלו ככלי נשק, אבל יותר כדי להיחלץ ממלכודות דביקות והוא מזהה את ג'י-9 גם אם הוא מחופש ואינו מאמין כי הוא בעצם סוכן של ארגון מרושעים. גאדג'ט בוי אפילו לומד בבית ספר. כל גופה של ספידרה נראה, פרט לפרצופה הממוסך כדי שלא יראו את פרצופה האמיתי.
טיול השדה של חוש-חש הבלש
הסדרה, בת 26 הפרקים בלבד, עלתה לשידור בערוץ ההיסטוריה ושודרה בין השנים 1998-1996. באפריל 2008 החלה הסדרה להיות משודרת בספרדית, במסגרת "Planeta U" בבקרי יום שבת ברשת Univision בשם "Los Viajes de Inspector Gadget".
הסדרה הזו שונה בהרבה משאר סדרות הבת ובכלל מהסדרה המקורית. הסדרה היא בעצם סדרה חינוכית, ובה חוש-חש לא נלחם אלא מטייל במדינות שונות על רקע צילומי הערים המפורסמות בכל מדינה, ומלמד על הגאוגרפיה של כל מדינה, על ההיסטוריה שלה והדמויות המפורסמות שלה, לעיתים תוך כדי "חיקוי" אותן דמויות (למשל את שרלוק הולמס). לפעמים חוש-חש מתנהג באופן קצת היתולי, למשל:
שיר הפתיחה של הסדרה דומה מאוד לשיר הפתיחה של שתי העונות של סדרת הבת "גאדג'ט בוי והת'ר". גאדג'ט בוי אף מופיע בחלק מהפרקים בתור אורח. הסיבה שגם הסדרה "הרפתקאותיו של גאדג'ט בוי בהיסטוריה" שודרה בערוץ ההיסטוריה במקביל ל"טיול השדה של חוש-חש הבלש" היא בגלל תוכנה, שגם הוא דומה לתוכן של הסדרה הזו, על אף שמשולבים בה קטעים בה גאדג'ט בוי מתנהג כמו גיבור על.
חוש חש והחושחשים
הסדרה הייתה בת שתי עונות ו-52 פרקים, ושודרה בערוץ YTV בצרפת וערוץ ג'טיקס בקנדה וישראל בין השנים 2003-2001. זו הייתה סדרת הבת היחידה ששודרה בישראל וגם בגרסה עברית. את שיר הפתיחה בגרסה העברית ביצע קובי אשל.
חוש-חש פרש מעולם הבלשות ועכשיו הוא חבר וסגן הארגון "WOMP" - הארגון העולמי של כוחות העל. לחוש-חש הושתלו מספר גאדג'טים חדשים בגופו, ביניהם קסדה אדומה עם מדחף הליקופטר. הוא נעזר בקרן, שעכשיו בוגרת יותר, וברובוטים שלו שקרן בנתה, פידג'ט (Fidget) הכתום ודיג'ט (Digit) הכחול, המכונים "החושחשים". בדרכם במשימה הם נמצאים בקשר עם קרן, שמחליפה את מוח שעכשיו הוא המנקה של בית הארגון "WOMP". המפקח שפמון הוא עכשיו המלשינון של הארגון ומוחלף בקולונל שפמצ'יק (Nosehair), לשעבר חבר בלגיון החוץ הצרפתי.
הסדרה הייתה שונה בהרבה משלוש סדרות הבת האחרות ובכלל מהסדרה המקורית:
חוש חש הבלש ב-2015
החל משנת 2012, מתוכנן ריבוט באנימציית תלת-מימד ל"חוש חש הבלש", בגרסה חדשה זו ישתמשו הדמויות באמצעים יותר טכנולוגים ובג'אדג'טים חדשים, ובגרסה זו יצטרף טאלון, האחיין המרושע של ד"ר רשע. הסדרה תופק על ידי החברות "Teletoon" ו-"DHX Media" ותשודר בערוץ Cartoon Network האמריקאי בשנת 2015. סדרה זו שודרה בישראל בדיבוב עברי בערוץ הילדים, ומאוחר יותר בדיבוב חדש בערוץ ג'וניור.
תיאטרון חזותי
תיאטרון חזותי הוא סוגה ניסיונית ובינתחומית באמנויות המופע, העשויה לכלול מיצג, מיצב, תיאטרון חפצים, תיאטרון בובות, תיאטרון צלליות, מופעי פולחן, פרינג', פנטומימה, ליצנות, תיאטרון מחול, מופעי מולטימדיה, ווידאו-ארט, תיאטרון דימויים, שילובים מגוונים ביניהם ועוד. המונח העברי "תיאטרון חזותי" הוצע על ידי אמן המופע הדס עפרת, ממקימי בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים בשנת 1986. "תיאטרון חזותי" הוא למעשה תרגום ל- "Visual Theater" - מונח המקובל מאז סוף שנות השישים בבריטניה. באותה תקופה נקראה אותה תופעה, פחות או יותר, "Theater of Images" בארצות הברית. על-פי הדס עפרת, "התיאטרון החזותי ממוקד בדימוי, באמצעי, בשפה האמנותית, באופן שבו מובעת האמירה ובהקשרים שבין המרכיבים האסתטיים והתרבותיים של המופע".
מעצם התנגדותו של התיאטרון החזותי להיות מוגדר ומובדל בצורה רציונלית, ובכך שהוא מטשטש את הגבולות בין המדיומים השונים וכן בין הקשר של אמנות ומציאות, הגדרתו של תיאטרון זה שנויה במחלוקת. בראיון מ-1990 אמר עפרת כי הציע את המונח "תיאטרון חזותי" כיוון ש"היה צריך לקרוא לילד בשמו" והיה מעדיף לקרוא לז'אנר בשם יותר פתוח.
ב-1996 כתב עתי ציטרון, מנהל בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים: "הכוונה היא ליצור (ולחנך ליצירת) תיאטרון שהוא חזותי ואמנות חזותית שהיא תיאטרלית; לטשטש עד ביטול את הגבולות השרירותיים המפרידים בין ציור ופיסול לתיאטרון ובין ריקוד לתיאטרון".
מקורות התיאטרון החזותי
ציטרון מצביע על אנטונין ארטו כ"נביא הזעם של התיאטרון החזותי". במסתו של ארטו "מד העצבים" (Le Pèse Nerfs", 1925"), הוא מגנה את השימוש המופרז והריק במילים בחברה המערבית המודרנית, הגורם לנתק בין חיים לתרבות:
התיאטרון והריקוד הגלום בו, טוען ארטו, לא נועדו לבדר או לעורר דיון ציבורי, אלא להשפיע באופן ממשי על העולם הפיזי. "במקסיקו" מציין ארטו, "אין אמנות והדברים נועדו לשימוש". החברות המסורתיות מעין אלו שארטו שואב מהן השראתו, אינן רואות באמנות מעשה וולנטרי אלא הכרחי כמו פעולות החיים האחרות. בספרו "התיאטרון וכפילו" (1933) טוען ארטו "שבירת השפה כדי לגעת בחיים פירושה עשייה או עשייה מחדש של התיאטרון". ארטו אשר החל דרכו כשחקן, במאי ומחזאי, ניסה לפתח סוג של תיאטרון חתרני, כזה אשר לא מציית להיגיון הסיבתי ואשר נובע בעיקר מן הייצריות של ההזיה והטירוף. בשנת 1926 הקים יחד עם חבריו, יוצאי התנועה הסוריאליסטית, את "תיאטרון אלפרד ז'ארי". ארטו הגה בכתביו "התיאטרון וכפילו" גם את "תיאטרון האכזריות" – תיאטרון פולחני – אולם זה מעולם לא בא לידי מימוש. יצירותיו של ארטו אם כמשורר, מסאי, מחזאי ותסריטאי היוו מקור השראה לאוונגרד התיאטרלי משנות השלושים של המאה העשרים והלאה.
קודם לארטו, האוונגרד באמנות האירופאית בסוף המאה התשע-עשרה, הוא שהחל בפריצת מסגרת המשקל והחרוז בשירה, למשל, בשירה הסימבוליסטית שהתקיימה בעיקר בחלל הציבורי, כמופע תיאטרלי. המשורר תיפקד כשחקן וניתן דגש לצליליות המילים. כך למשל כבחלק משיריו של פיליפו תומאזו מרינטי ממחוללי הפוטוריזם, אשר בהם הצלילים חופשיים, סוגסטיביים וישנן פחות מילים בעלות משמעות מוגדרת. ב-"Zang Tumb Tumb" שהוצג בשנת 1914 בלונדון למשל, שיחזר מרינטי את "תזמורת הקרב הגדול" לה האזין בזמן המצור על אדריאנופול במלחמת הבלקן. בעזרת לוחות עץ, פטיש, טלפון, פיו וגופו, חיקה מרינטי את קולות הארטילריה וצלילי מכונות הירייה, מדי פעם נתן פקודה בטלפון (במשהו שנשמע כמו טורקית), להשמיע את "רעם התותחים מעבר להרים" ואדם שישב בחדר סמוך הרעים על תופים ענקיים. כלומר הדגש היה על החיזיון והפעולה הבימתית, בניית התרחשויות סימולטניות רבות מוקדים, שבירת הקונוונציות התיאטרליות וציפיות קהל הצופים. מרינטי הטיף להחלפת הפסיכולגיזם של התיאטרון המערבי ב"פיזיקופיליה"- טירוף פיזי האמור לשלוט בבמה ולעבור באופן בלתי-אמצעי אל שריריהם של הצופים. חוויית התיאטרון לדבריו, אמורה להיות חושית וגופנית ולא שכלית ואכן לצד נטיית המחזה הפוטוריסטי לעתידנות ואהבתו למכונות המשוכללות היה בו מן הפולחני- חזרות על פעולות, צלילים, תנועות, אביזרים ומסיכות.
בהמשך לפוטוריסטים, תנועת הדאדא ובעיקר מופעו של הוגו באל את שירו "קראוון הפילים" בשנת 1916 בקברט וולטר, הן נקודות השפעה והשראה נוספות לתיאטרון החזותי. במופעו, עוטה תלבושת מקרטון בתכלת, זהב וארגמן וכובע מוארך, יצירתו של האמן מרסל יאנקו, קרא באל שיר פונטי מהברות פונאטיות בלבד : "gadji beri bimba glandridi laula lonni cadori…"
המילים, השפה כאן אינן מתווכות או יוצרות משמעות אלא מייצגות את עצמן כחומר כמו שהקו והצורה מייצגים את עצמם בציור המופשט שהחל באותה תקופה. התלבושת התיאטרלית, אביזרי הבמה והפעולה הבימתית, צירוף הצלילים, הצורות והצבעים יצרו מיזנסצנה יותר מאשר הקראת שירה קונוונציונאלית. יש כאן למעשה הרס של המבנה בו גלומים היסוד החקרני והחתרני כאחד. השירה האבסורדית, האקראית, הסימולטנית- גם הן ביטויים חשובים בבדיקה מחדש של חומרי המופע- על החלל והזמן שלו והמפגש עם הקהל.
בהמשך לדאדא, השפעות נוספות רלוונטיות על סוגת התיאטרון החזותי הן הסוריאליזם, האקספרסיוניזם, פסלי התיאטרון של הבאוהאוס, יוצרי ההפנינג, המיצג ותיאטרון הדימויים.
להקות כמו "התיאטרון החי", "תיאטרון לחם ובובות" ו"תיאטרון השמש" ("Théâtre du Soleil") בסוף שנות השישים של המאה העשרים, שברו את המסורת של מילה- תמונה- בימוי של התיאטרון הקונוונציונלי, כשהתנועות והתמונות הן שקובעות את מהות העשייה ולא המידע המילולי והפרשנות הלוגית. תגובה אל להקות אלו הם "תיאטרון המעבדה" הפולחני של יז'י גרוטובסקי בברסלאו ו"התיאטרון המינימלי" של רוברט וילסון – במאי אשר שימושו בדיבור במחזותיו אינו בהכרח אינפורמטיבי וליניארי כמו בתיאטרון הקובנציונאלי. חלק מן הדיבור נעשה בג'יבריש או בו-זמנית מה שיוצר טקסטורה אקוסטית לצד תמונות הבמה. החוקים הפנימיים המנחים את התיאטרון המינימלי דומים יותר לקמפוזיציה מוזיקלית מאשר בימוי תיאטרוני כשהתמונות הן מינימליות ולא ספקטקולריות.
יוצרת חשובה בתחום היא פינה באוש, רקדנית כוריאוגרפית אשר ביצירותיה משלבת בין המחול לתיאטרון תוך אימפרוביזציות המחברות תנועות "לא-ריקודיות" והתנהגויות יומיומיות לכדי מופע. יוצרים נוספים הראויים לציון הם טדאוש קנטור, פיטר ברוק, ז'וזף סבובודה, ג'ון קייג', זא'ק לקוק, לינדזי קאמפ, מריה איירין פורנס , מרדית' מונק, ריצ'רד פורמן ,לורי אנדרסון, לי ברויאר , מאבו מיינס , פינג צ'ונג , קבוצת ווסטר , לה פורה דה באוס , רומיאו קסטלוצ'י , וקבוצת קומפליסיטה.