cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גשר הגלילים
מבצע אבירי לב
ב-18 באוקטובר בבוקר התברר שהמצרים נסוגו מאזור החווה הסינית והדרך פתוחה להעברת גשר הגלילים אל התעלה. לפני הגרירה נערך על ציר טרטור סיור לבדיקת התוואי בנסיעת טנק בודד (יהודה גלר, מג"ד 410) יחד עם ג'קי אבן (סגנו של שרון ומפקד מבצע הצליחה) בצריח. בסיור זה נתגלו ב"טרטור 42" גופות הצנחנים מגדוד 890 ומספר שריונאים מגדוד 100, אחד מהם בחיים.
הגשר נגרר לתעלה במהירות של 10 קמ"ש, על ידי טנקים מגדוד 410 (חטיבה 600) וטרקטורים. הובלת הגשר נעשתה תחת אש ארטילרית כבדה של המצרים ופינוי מוקשים מאולתר שביצעה חוליית הפלסים של חה"ן, שניווטה את הגשר. הגשר הגיע לגדות התעלה בשבע בערב והושק עד למחצית רוחב התעלה. הוחלט לא לבצע השקה מלאה עד שכח הצנחנים שנמצא בגדה המערבית יגיע למקום ההשקה. בסביבות השעה 11 הגיע כח הצנחנים ואז הושלמה השקת הגשר. את הגשר דחפו עשרה טנקים וכלי צמ"ה אל תוך התעלה ובכך הושק. בשעה 1:00 בלילה (19 באוקטובר) הוכשר הגשר למעבר טנקים. בשלב זה, כבר צלחה האוגדה של אריאל שרון את תעלת סואץ, וגשר הדוברות שימש לו לציר אספקה, וגשר הגלילים הרחיב את ראש הגשר.
לאחר השקתו נקרא הגשר בשם "גשר ג'וני", ע"ש סא"ל אהרן טנא (ג'וני) מפקד ההנדסה הפיקודי של פיקוד הדרום, שנהרג במבצע הצליחה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים
לאחר מלחמת יום הכיפורים והנסיגה מתעלת סואץ הוצא הגשר מהתעלה ונגרר צפונה כשהוא מפוצל למספר קטעים. בהמשך פוצל הגשר למספר גשרים קטנים יותר שהוצבו בנקודות מעבר על גדת נהר הירדן. חלק שלם של הגשר מוצג במוזיאון "יד לשריון" בלטרון, ומספר גלילים בודדים ללא מבנה הגשר הוצגו במוזיאון "בתי האוסף" ביפו.
בליה עירונית
סימני ההיכר הבולטים של התופעה הם נסיגת תשתיות בנייה, התפוררות של חזיתות והיעדר תנועת מסחר אל תוך השכונה. סימני היכר חברתיים יכולים לכלול התרוקנות של האזור מתושבים בעלי יכולת והישארותם של חלשים; גידול בעבריינות וביטויים נוספים שנובעים מגודש של מצוקה. אלה מלווים בסימנים כלכליים 'אובייקטיביים', שהמובהק בהם הוא ירידה של שווי הדירות לקרקעית.
תהליכי קורוזיה אורבנית קורים בסביבה ישנה, לא נוחה מבחינה תחבורתית - או לחליפין כזו שממוקמת בצד כבישים מהירים, פעמים רבות התהליך מועצם על ידי מתחים סוציולוגיים מגוונים ותחושות של אפליה שהיא לעיתים ממסדית; האוכלוסייה במקום תחוש שאין לה הזדמנויות כמו לחלקים אחרים במרחב העירוני המקיף אותה ותפתח אפאתיה ופסימיות. מרכיב זה נפגש עם שיקולי עדיפות מצד הרשות המקומית, שמטעמים שונים, בהם שמרנות, מייעדת את תקציבה אל החלקים המפותחים-ממילא וכך מעמיקה את הזנחת הרבעים החלשים.
בחלק מהמקרים תהליך הדעיכה משקף אי-יציבות לאומית או חל בעקבות פגיעה כתוצאה ממלחמה או אסון טבע.
במרוצת המאה ה-20 חלה בליה עירונית ברבים ממרכזי הכרכים במערב ובאופן ספציפי בשכונות בפאתי מרכז העיר, שהפכו ל"סלאמס" או נמצאו בסכנה כזו, ולקראת סוף המאה ניכרה התעוררות של עשייה נגדית לתופעה ובדוגמאות רבות המגמה השלילית לא רק נעצרה אלא חלה בה התהפכות.
היום מקובל לזהות מבעוד מועד תסמינים של בליה ואדריכלים משמשים כחלוצים לפני המחנה כמעט בכל מהלך של תכנון אלטרנטיבי תוך החלת עקרונות של שיתוף התושבים.
תהליכים עירוניים שעוצרים בליה יכולים להיות השקעה מצד הרשות המקומית או המדינה - על ידי שיפור התשתיות, שיקום חזיתות ו/או החלת חוקי שימור על אחד או יותר מהמבנים, אקט שמקרין על הסביבה הקרובה ויכול לבלום עזיבה של אוכלוסייה חזקה (ועשוי אף להניע תהליך של ג'נטריפיקציה), לצד החלת תוכניות ומיזמים חברתיים - שמטרתם לתת מענה לתחושות השליליות של התושבים ולדחוף אותם לפעולה חיובית ובכך לגרום להם להפסיק להזניח את האזור שבו הם גרים, ומהצד השני - יכול לקרות תהליך עצמאי של ג'נטריפיקציה, על פי רוב הוא יתוגבר על ידי 'אופנתיות' שתחול יש-מאין על האזור, או, יצירת פופולריזציה שלו באמצעות קישור – אם ברמת התכנון או בתקשורת – אל פרט היסטורי אותנטי-לכאורה שנתפס כמקובל בציבור של אותה העת או כל "באז" אמנותי שהוא לעיתים פיקטיבי ותכליתו שיווקית. מהלך זה עשוי להביא לתנודות דרסטיות כלפי מעלה בדימויו של הרובע ובשווי הנכסים בו, אולם ברוב המוחץ של המקרים גם הוא לא יכול להתהוות בחלל ריק בלי כל דחיפה ממסדית, וזו אפשרית רק בתנאי שחשיבותו של המקום תוכר אכן על ידי הרשויות.
דוגמאות לתהליך האמור הן רובע הנמל של בואנוס איירס, "מזח 17" בניו יורק ו"פּוֹנְטֶה סיטי" ביוהנסבורג, לצד אתרים אירופים רבים כמדריד וערים ותיקות אחרות.
בישראל דוגמאות לא מעטות של בליה עירונית בשלבים שונים, בכל הערים הגדולות. פרויקט שיקום שכונות הוא המפעל העיקרי מטעם המדינה שייעודו לשקם אזורים עירוניים נפגעי-בליה. תנועות ויזמויות פרטיות, לעיתים בשיתוף הקהילה, ידועות בארץ כבעלות משקל רב בשינוי דפוסים באזורים אורבניים מסוימים, עם זאת נכון לראשית המאה ה-21 אלה נראים כמוגבלים לאזור גוש דן.
פטהייה
פטהייה (בטורקית: Fethiye; ביוונית: Φετίγιε) היא עיר בנפת מולה במחוז הים האגאי שבדרום-מערב טורקיה, השוכנת לחופו של מפרץ מוגן הנושא שם זהה. שמה הנוכחי של העיר הוענק לה בשנת 1914 על שמו של הטייס פטהי ביי (Fethi Bey) שנהרג בהתרסקות מטוס בארץ ישראל, סמוך לימת הכנרת.
היסטוריה
פטהייה שוכנת במקום בו ניצבה בעת העתיקה טלמסוס או טלימיסוס (Τελμησσός). טלמסוס הייתה עיר נמל ואחת הערים הגדולות והחשובות במערבה של ליקיה, סמוך לגבולה עם קאריה. העיר השתייכה לליגה האטית-דלית במאה ה-5 לפנה"ס ונכבשה בידי קאריה במאה ה-4 לפנה"ס ולאחר מכן בידי אלכסנדר הגדול ב-334 לפנה"ס.
העיר שימשה מרכז נוצרי במאה ה-3 ובמאה ה-4. החל במאה ה-8 נודעה טלמסוס בשם אנסטסיופוליס, וכמקרי (Μάκρη) במאה ה-10 על שמו של האי הניצב בכניסה לנמלה. רעידת אדמה שפקדה את אזור בשנת 1958 הותירה מעט מאוד שרידים מהעיר העתיקה.
בין 1919 ל-1920 נכבשה פטהייה בידי איטליה ולאחר מלחמת העצמאות של טורקיה נעקרו ממנה תושביה היוונים בעקבות הסכם לוזאן מ-1923 וחילופי האוכלוסייה המוסכמים בין טורקיה ויוון. התושבים הקימו את העיר נאה מקרי (Νέα Μάκρη - "מקרי החדשה") סמוך לאתונה.
העיר כיום
פטהייה היא אתר קייט ותיירות בריביירה הטורקית לחופו של הים התיכון. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 177,702 תושבים. על הגבעה שמדרום לעיר ניצבים שרידיו של מבצר צלבני שבנו ההוספיטלרים מרודוס הסמוכה, ומזרחית לו חצובים בסלע קברים שנחצבו כמצבות לנכבדי טלמסוס. בפטהייה נמצא מוזיאון המציג ממצאים מהתקופה הליקית מהעיר וכן לוח תלת לשוני ביוונית, ארמית וליקית שהתגלה במקדשי לטואון ואשר סייע בפיענוח השפה הליקית. העיר היא נקודות ההתחלה של נתיב ההליכה הארוך של הדרך הליקית.
קרולין ג'ונס
ביוגרפיה
קרולין סו ג'ונס נולדה בעיר אמרילו שבטקסס. בתם של ג'נט סאותרן, עקרת בית וג'ליוס אלפרד ג'ונס, ספר. היא ננטשה בגיל 4 על ידי אביה וגדלה עם אמה ומשפחתה של אמה.
למדה משחק מגיל צעיר ב"תיאטרון פסדינה".
קריירת משחק
ג'ונס החלה את דרכה כשחקנית בשנות ה-50 של ה-20, היא התגלתה לראשונה בסרטים הקלאסיים "בית השעווה", סרט האימה של אנדרה דה תות' ו"פלישת חוטפי הגופות" סרט המדע הבדיוני של דון סיגל בו היא שיחקה בתפקיד טדי אשתו של ג'ק בלייק. בשנת 1958 הועמדה ג'ונס לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה של דלברט מאן "מסיבת הרווקים" בתפקיד האקזיסטנציאליסטית, כמו כן היא שיחקה לצידם של אלביס פרסלי וולטר מתאו בדרמה המוזיקלית של מייקל קורטיז "המלך קריאול" ובדרמה "מרג'ורי מורנינגסטאר" בהופעה משנית שהייתה מוערכת ביותר.
ב-1962 שיחקה ג'ונס במערבון המצליח "כיצד נכבש המערב" בתפקיד ג'ולי רולינגס בעלילה הראשונה "הנהרות" בבימויו של הנרי האת'וויי. בשנת 1964 לוהקה ג'ונס לסדרת האימה הקומית "משפחת אדמס" בתפקיד אם המשפחה, מורטישה.
ג'ונס ערכה את הופעתה האחרונה בקולנוע בשנת 1977 בסרט האימה "נאכל בחיים", באותה השנה השתתפה ג'ונס גם בסדרה ההיסטורית המצליחה "שורשים" בתפקיד גברת מור.
חיים אישיים
ג'ונס התחתנה ארבע פעמים במהלך חייה.
ג'ונס אובחנה בשנת 1981 כחולת סרטן המעי הגס, היא נאבקה במחלה במשך כשנתיים עד למותה ב-3 באוגוסט 1983 בביתה שבמערב הוליווד. בת 53 הייתה במותה. אפרה של ג'ונס נקבר ב"פארק הזיכרון מלרוס אבי" שבעיר אנהיים.
רובין הוד: גברים בגטקעס
רובין הוד: גברים בגטקעס (אנגלית: Robin Hood: Men in Tights) הוא סרט פרודי משנת 1993 שבוים על ידי מל ברוקס. הסרט מהווה פרודיה על אגדת רובין הוד וייצוגיה בקולנוע ההוליוודי. הסרט לועג בעיקר לסרט "רובין הוד: נסיך הגנבים", וכמו כן גם לסרטים "הרפתקאות רובין הוד" והסרט "רובין הוד" משנת 1973 של חברת וולט דיסני. הוא מבוסס בחלקו על קומדיית המצבים של מל ברוקס משנת 1975, "כשדברים היו רקובים".
עלילה
בו בזמן, הוא מושך על עצמו את זעמו של השריף מרוטינגהאם (חזיר מרקיב - משחק מילים על השריף מנוטינגהאם שהופיע בסיפור המקורי), ואת אהבתה של העלמה מריאן. חבורת הגנבים שלו מתגלה כקבוצת כפריים מטומטמים, והוא נאלץ להשקיע זמן ומאמץ מרובים בניסיון להכשירם למלחמה. רובין הוד מצליח לבסוף להביס את השריף והנסיך, ולהתחתן עם אהבתו מריאן, רק כדי לגלות שהיא מוגנת בחגורת צניעות אותה הוא לא יכול לפתוח.
פסטיבל הסרטים הקווירי של מוג'ודין
פסטיבל הסרטים הקווירי של מוג'ודין (בערבית: مهرجان موجودين للأفلام الكويرية) הוא פסטיבל קולנוע להט"בי שנתי בתוניסיה, מאז 2018. הפסטיבל נחשב כפסטיבל הקולנוע הקווירי הראשון בתנוסיה ובצפון אפריקה. הפסטיבל מאורגן על ידי הארגון הלא-ממשלתי, מוג'ודין. הפסטיבל מתמקד בזהויות קוויריות, במיוחד אצל אנשים מהדרום הגלובלי.
מוטיבציה
מטרת הפסטיבל היה ליצור מרחב לאנשים קווירים שאינו הטרונורמטיבי ואינו הומופובי. בשל סיבות ביטחוניות, מיקום הפסטיבל אינו נחשף כלל. אנשים שמעוניינים להשתתף בפסטיבל צריכים קודם ליצור קשר עם מארגני הפסטיבל.
המארגנים רואים בפסטיבל סוג של אקטיביזם:
המהדורה הראשונה
המהדורה הראשונה של הפסטיבל הראשון התקיימה ב-15–18 בינואר 2018, במימון קרן הירשפלד אדי. הנושאים העיקריים של מהדורה זו היו מגדר ונטייה מינית לא הטרונורמטיבית. בנוסף להקרנת 12 סרטים באורך קצר ובינוני, הפסטיבל כלל גם קונצרטים, דיבייטים ודיוני הפאנל "Queer as Art" ו-"Queer as Resistance".
המהדורה השנייה
המהדורה השנייה של הפסטיבל התקיימה ב-22–25 במרץ 2019, במרכז העיר תוניס. מהדורה זו כיסתה את כל הספקטרום הלהט"בי, והתמקד גם בפמיניזם. בסך הכל, הוקרנו 31 סרטים בין-לאומיים ומקומיים. בנוסף לסרטים שהוקרנו, התקיימו הצגות, דיבייטים וסדנת התיאטרון "Towards a Queer Theater".
המהדורה השלישית
המהדורה השלישית של הפסטיבל תוכננה להתקיים ב-20–23 במרץ 2020, אך נדחתה בשל מגפת הקורונה.
ואנג ליצ'ין
וָאנְג לִיצִ'ין (בשפות סיניות: 王励勤; באנגלית: Wang Liqin; ) הוא טניסאי שולחן סיני, הוא אלוף אולימפי בעל ארבע מדליות מהן שתיים זהב ואלוף עולם בעל 18 מדליות, מהן 11 מדליות זהב. בשנים 2004–2006 דורג ראשון בעולם.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה ואנג במדליית זהב בתחרות לזוגות גברים, באולימפיאדת אתונה (2004) זכה במדליית ארד בתחרות ליחידים ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ובמדליית ארד בתחרות ליחידים.
ואנג זכה באליפויות העולם ב-2001 באוסקה שביפן ב-3 מדליות זהב, ב-2005 בשאנגחאי שבסין ב-3 מדליות מהן 2 זהב ביחידים ובזוגות מעורבים וב-2007 בזאגרב שבקרואטיה ב-3 מדליות מהן 2 זהב ביחידים ובזוגות מעורבים.
סדרה מתכנסת
סדרות מתכנסות במרחבים מטריים
למושג הסדרה המתכנסת תפקיד מרכזי באנליזה של מרחבים מטריים. אומרים שסדרה של נקודות במרחב מטרי X (עם מטריקה d) מתכנסת לנקודה x (גבול הסדרה), אם לכל ערך חיובי \varepsilon יש מספר N שממנו והלאה מתקיים. במרחב מטרי, לסדרה מתכנסת יש גבול יחיד.
את ההתכנסות של סדרה ממשית אפשר לאבחן גם ללא התייחסות ישירה לגבול: סדרה ממשית היא מתכנסת אם ורק אם היא סדרת קושי. התכונה הזו מלמדת הרבה על מרחב המספרים הממשיים. אכן, סדרה מתכנסת היא סדרת קושי בכל מרחב מטרי, אבל ההפך לא תמיד נכון; למשל, סדרת קושי של מספרים רציונליים אינה מוכרחה להתכנס (במרחב המספרים הרציונליים). מרחב מטרי שבו כל סדרת קושי מתכנסת נקרא מרחב מטרי שלם. כל מרחב מטרי אפשר להשלים, כלומר לשכן באופן צפוף במרחב מטרי שלם.
התכנסות במרחבים טופולוגיים
את התנאי אפשר לנסח קצת אחרת:, כאשר B_r(x) הוא הכדור ברדיוס r סביב x. ניסוח זה מוביל להגדרה הכללית של סדרה מתכנסת במרחב טופולוגי X: אומרים שסדרה  של נקודות ב-X מתכנסת לנקודה x (גבול הסדרה), אם לכל סביבה פתוחה U של x, יש מספר N שממנו והלאה מתקיים a_n \in U.
מרחב טופולוגי שבו לכל סדרה מתכנסת יש גבול יחיד נקרא מרחב-US. כפי האמור לעיל, כל מרחב מטרי מקיים את התכונה הזו, ובאופן יותר כללי, כל מרחב האוסדורף הוא מרחב-US. מאידך, כל מרחב-US מקיים את תכונת ההפרדה T1. למעשה, תכונת יחידות הגבול מתקיימת במשפחה מעט יותר כללית של מרחבים טופולוגיים: כל מרחב-KC הוא מרחב-US, וכל מרחב האוסדורף הוא מרחב-KC.
בין מרחבים המקיימים את אקסיומת המניה הראשונה, מחלקות המרחבים שהם האוסדורף, KC ו-US מתלכדות. העובדה שתכונות אלה נבדלות במקרה הכללי, מראה שסדרות מתכנסות אינן יכולות ללכוד את המבנה הטופולוגי באופן כללי, ולכן נדרשת הכללה לרשתות.
רשתות מתכנסות
בסדרה, מותאמת נקודה של המרחב לכל מספר טבעי. ברשת, מחליפה את קבוצת המספרים הטבעיים קבוצה מכוונת. ההגדרה נותרת בעינה: הרשת a_{\lambda} מתכנסת לנקודה x (גבול הרשת), אם לכל סביבה פתוחה U של x, יש מקום \lambda_0 שממנו והלאה (כלומר לכל ) מתקיים.
סדרה היא סוג של רשת, והסדרה מתכנסת (כסדרה) אם ורק אם היא מתכנסת כרשת, ולאותן נקודות גבול. לרשתות יתרונות רבים על-פני סדרות. לדוגמה, מרחב טופולוגי מקיים את תכונת האוסדורף אם ורק אם לכל רשת מתכנסת יש גבול יחיד. (אם ורק אם לכל מסנן מתכנס יש גבול יחיד).
קצב התכנסות וסדר התכנסות
פעמים רבות נרצה לבדוק עד כמה מהר מתכנסת סדרה כלשהי. פרמטר זה חשוב במיוחד בבעיות אופטימיזציה שבהן אנו מנסים לשער ערך מסוים על-ידי פעולה איטרטיבית כלשהי אשר מתכנסת לערך הרצוי (לדוגמה, חישוב שורש של פונקציה באמצעות שיטת ניוטון-רפסון).
אחת הדרכים לייצוג מהירות ההתכנסות היא באמצעות חישוב קצב התכנסות וסדר התכנסות. בהינתן סדרה המתכנסת לערך L נאמר שהסדרה מתכנסת בקצב \mu ומסדר q אם ורק אם:
זאת כאשר q\ge1. ככל ש-q גדול יותר, כך הסדרה הלכה למעשה מתכנסת מהר יותר אל הגבול שלה.
המשרד לשירותי דת
המשרד לשירותי דת הוא משרד ממשלתי הממונה על שירותי הדת ליהודים בישראל. בעבר נקרא משרד הדתות או המשרד לענייני דתות, ועסק בשירותי דת לבני כל הדתות. מאז הקמתו מחדש בשנת 2008, אחראי המשרד רק לשירותי הדת היהודית.
המשרד הוקם בשנת 1949. במשך השנים כיהנו במשרד זה בעיקר שרים מטעם המפד"ל וש"ס.
שירותי הדת במדינת ישראל
מדינת ישראל מספקת לאזרחיה שורת שירותי דת בדרכים שונות באמצעות מוסדות דת המהווים חלק מן המנגנון הציבורי. תיאורם של השירותים והמוסדות כלולים בחוק שירותי הדת תשל"א-1971, שמשמש מסגרת לריכוז נושא שירותי הדת.
מוסדות הדת היהודיים:
משרד הדתות (עד לשנת 2003)
עיקר פעילותו של המשרד כללה:
למשרד היו שתי יחידות סמך:
פירוק המשרד ופיזור סמכויותיו בממשלה ה-30
בהסכם הקואליציוני בין הליכוד לשינוי, לאחר הבחירות בשנת 2003, הוחלט על פירוק משרד הדתות. על פי ההחלטה, משרד הדתות יפורק ואגפיו יחולקו בין משרדי הממשלה השונים. המועצות הדתיות, המספקות את מרבית שירותי הדת בישראל, יפורקו, והאחריות לאספקת שירותי הדת תועבר בעיקר לרשויות המקומיות. המשרד פורק ב-31 בדצמבר 2003, והחל מיום 1 בינואר 2004 פוזרו סמכויות המשרד, באופן הבא:
העברת האחריות על המועצות הדתיות למשרד ראש הממשלה, גררה שינויים מהותיים מעבר לשינוי במוקד הכוח. השינויים המשמעותיים הובילו להידרדרות באופן תפקודן של המועצות הדתיות. להלן שניים משינויים אלו:
מינוי שר לענייני דתות בממשלה ה-31
בהסכם קואליציוני בין קדימה לש"ס, הוחלט על מינוי שר במשרד ראש הממשלה, יצחק כהן, וניתנה לו האחריות על הרשות הארצית לשירותי דת. הסמכויות הקשורות ברשות נותרו פורמלית בידי ראש הממשלה.
הקמת המשרד לשירותי דת (2008)
דובר ש"ס הדגיש כי כל תכלית השינוי היא לאפשר פעילות שוטפת כבכל משרדי הממשלה והתמודדות עם מצוקות המשרד כדוגמת מצוקת השכר ומספר מועצות דתיות.
ראש הממשלה, אהוד אולמרט, אמר כי מדובר בפתרון טכני, שנועד להעביר סמכויות לשר יצחק כהן, על תחומים שכבר היו תחת אחריותו בשנתיים האחרונות וכי אין כוונה להקים את משרד הדתות מהעבר אלא כל היחידות שהועברו למשרדים אחרים, ימשיכו לפעול במסגרת הזאת.
מנהלת זהות יהודית
בעקבות הקמת הממשלה בשנת 2013 נוספו למשרד לשירותי דת, בהתאם להסכם הקואליציוני בין הליכוד לבית היהודי, הרבנות הראשית לישראל ומערך הגיור הממשלתי ממשרד ראש הממשלה, האחריות על המקומות הקדושים ממשרד התיירות, והוקמה בו יחידה בשם "מנהלת זהות יהודית". היחידה הוקמה על-פי החלטת ממשלת ישראל מיום 1 בספטמבר 2013. מטרותיה הראשיות הן "הגברת הכבוד, האהבה וההזדהות בין חלקי האוכלוסייה באמצעות שילוב של מרכיבי היסוד של הזהות ההיסטורית והמורשת הלאומית של העם היהודי".
הרב אביחי רונצקי מונה לכהן כראש המנהלת. החל מאוגוסט 2014 מכהן בראשות המנהלת אלי לבנון.
בשנת 2014 עמד תקציב המנהלת על כ-21 מיליון ש"ח, ובשנת 2015 עמד תקציבה המתוכנן על כ-25 מיליון ש"ח.
מארק קאמולטי
מארק קאמולטי (בצרפתית: Marc Camoletti; 16 בנובמבר 1923 ז'נבה – 18 ביולי 2003 דוביל) היה מחזאי צרפתי ממוצא שווייצרי-איטלקי, שנודע במיוחד כמחבר קומדיות בז'אנר "תיאטרון של בולוואר". הקומדיה הידועה ביותר שלו הייתה "בואינג בואינג".
ביוגרפיה
מארק קאמולטי, בעל אזרחות צרפתית, נולד בז'נבה בשנת 1923 כבן למשפחה של אדריכלים שווייצרים בעלי שורשים איטלקיים. מקור אבותיו מצד האב בעיר נובארה באיטליה והם השתקעו בשווייץ במאה ה-17. סבו מצד האב, שנקרא גם הוא מאק קאמלוטי, תכנן את המוזיאון לאמנות ואת האולם "ויקטוריה הול" בז'נבה. המחזאי גדל בפריז. בהתחלה עסק בציור, אך לבסוף התמסר לכתיבה יצירתית ולתיאטרון. בשנת 1955 עיבד וביים את המחזה "איזבלה והפליקן" בתיאטרון "אדווארד השביעי".
הקריירה שלו כמחזאי פרצה בגיל 35 ב-1958, עם שלושה מחזות שהוצגו בפריז בו זמנית וזכו להצלחה. הידוע שביניהם היה La bonne Anne (המטפלת אנה) שהוצג בתיאטרון דה קפוסין על ידי להקה של אשתו, המעצבת ז'רמן קאמלוטי. הקומדיה הועלתה 1300 פעמים ותורגמה לשפות רבות. מחזה אחר, Pyjama pour Six (בעברית:ארוחה בהפתעה) ששוחק בלונדון בעיבודו של רובין הודון תחת הכותרת "Don't dress for dinner רץ למשך שבע שנים בווסט אנד- קודם בתיאטרון אפולו ואחר כך ב"דאצ'ס תיאטר". אבל הצלחתו המסעירה ביותר, בארצו, באנגליה ובעולם, הייתה הקומדיה "בואינג בואינג". היא הוצגה לראשונה ב-10 בדצמבר 1960 ואחר כך החל משנת 1962 בתיאטראות "אפולו" ו"דאצ'ס" בלונדון. בפריז הועלתה למשך 19 שנה ברציפות. הפארסה הזאת התפרסמה בעולם גם הודות לסרט שהופק לפיה על ידי בברלי קרוס, בכיכובם של ג'רי לואיס וטוני קרטיס. עשרה ממחזותיו עובדו לקולנוע ולטלוויזיה, כולל Sexe et jalousie.
החל משנת 1972 יחד עם אשתו עבר לנהל את "תיאטרון מישל" בפריז. שם אהב קאמולטי להפיק ולביים את מחזותיו בעצמו. על במת "מישל" הועלו יצירות כמו "Duos sur canapé,, Bon anniversaire, On dinera au lit ,Le Bluffeur ובשנת 1987 Pyjama sur six, וריאציה על הנושא של "בואינג-בואינג".
מבין 14 הסרטים שהופקו לפי הקומדיות שלו רק "Duos sur canapé" (נכתב ב 1972 והוסרט ב 1979) בוים על ידו.
מארק קאמולטי נפטר בדוביל שבנורמנדי ב-2003. הוא נקבר יחד עם אשתו (שנפטרה ב-1994) בבית הקברות של מונמארטר. בנו, ז'אן-כריסטוף קאמלוטי, וכלתו, אריאן, ניהלו את תיאטרון מישל בשנים 2003–2008.
מחזות
מארק קאמולטי כתב כ-40 מחזות שתורגמו ל-18 שפות והוצגו ב-55 מדינות.
Far Beyond the Stars
Far Beyond the Stars (בעברית: הרחק מעבר לכוכבים) הוא הפרק ה-13 מהעונה השישית של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", הפרק ה-137 מתוך 176 פרקי הסדרה. התסריט לפרק נכתב על ידי אירה סטיבן בהר והאנס בימלר, על פי סיפור מאת מארק סקוט זיקרי. אייברי ברוקס ביים. פרק זה ייחודי בכך שכמעט כל צוות השחקנים המלא של "חלל עמוק 9" משחק דמויות אנושיות, ללא תלבושות ואיפור של חייזרים, כדוגמה נדירה של מטא-בדיון ביקום הבדיוני של "מסע בין כוכבים".
עלילה
קפטן בנג'מין סיסקו יושב במשרדו, כאשר מייג'ור קירה נריס מדווחת לו כי הדיפאיינט לא הצליחה למצוא ניצולים מבין 400 אנשי הצוות של ספינת החלל קורטז (Cortez), בפיקודו של קפטן קוונטין סוופורד (Swofford) - חבר ותיק של סיסקו. בעוד קירה יוצאת, אל המשרד נכנס אביו של סיסקו - ג'וזף. סיסקו מתוודה בפניו כי הוא שוקל לעזוב את צי הכוכבים, אבל לפני שהוא מקבל החלטה, דעתו מוסחת על ידי דמות של בן-אדם, הלבוש בחליפה וכובע האופייניים למאה ה-20. כאשר הוא יוצא החוצה ממשרדו, לחפש אחר האדם שחלף על פני דלת משרדו, הוא מגלה כי האדם נעלם, וכי אף אחד מבין אנשי הצוות הנוכחים במקום לא ראה אותו. בהמשך, כאשר סיסקו מלווה את בת-זוגו קסידי ייטס במסדרונות תחנת החלל חלל עמוק 9, הוא לפתע מבחין באדם, לבוש במדי שחקן בייסבול, הנכנס אל אחד החדרים. סיסקו הולך בעקבותיו, ומוצא את עצמו באמצע כביש בעיר ניו יורק של המאה ה-20. מונית חולפת פוגעת בו, והוא מאבד את הכרתו. כאשר הוא מתעורר, הוא מוצא עצמו במרפאתו של ד"ר ג'וליאן באשיר, אשר בדיקותיו מראות תוצאות זהות לאלו שהיו לסיסקו בפעם הקודמת בה היו לו חזיונות, לפני כשנה (בפרק "Rapture"). כאשר באשיר מגיש לו את תוצאות הבדיקות, על מנת שיתרשם מהן בעצמו, סיסק לפתע מוצא את עצמו אוחז במגזין, מול דוכן עיתונים, משוחח עם המוכר (נוג), בעיר ניו יורק של שנות ה-50 של המאה ה-20, המאוכלסת בגרסאות האנושיות של דמויות שונות מ-DS9.
סיסקו - מעתה: בני ראסל, סופר מדע בדיוני אפרו-אמריקאי - פוגש ברחוב בעמיתו, אלברט מקאלין (מיילס או'בריאן), המציע להתלוות אליו למקום עבודתם - מגזין המדע בדיוני "Incredible Tales". במערכת העיתון כבר נמצאים יתר הכותבים: הזוג הנשוי '''קיי.סי. האנטר ויוליוס איטון (קירה נריס וג'וליאן באשיר, בהתאמה; המגולמים על ידי הזוג הנשוי במציאות נאנה ויזיטור ואלכסנדר סידיק), והרברט רוזוף''' (קווארק). עורך העיתון דאגלס פסבט (אודו) מחלק לכותבים משימות לחודש הבא, המבוססות על ציורים של "הדוד רוי" (מרטוק), אשר בהם: ציור של תחנת חלל עתידנית מסוגננת, המושכת את תשומת לבו של ראסל, המתנדב לכתוב סיפור המבוסס על ציור זה. פסבט מודיע לכותביו כי בלחץ הקוראים, המוציא לאור החליט לצרף את תמונותיהם לגיליון הבא. הוא רומז להאנטר שאיננה נדרשת להיות נוכחת בזמן הצילומים, והיא מתרעמת על כך שמסתירים את עצם היותה אישה מפני קוראיה. ראסל מבין שגם תמונתו לא תופיע, ומביע את מחאתו, הנדחית על ידי פבסט.
בשעת לילה, כאשר ראסל יוצא ממשרדי מערכת העיתון, אשר נמצאים בבניין על שם ארתור טריל (הכלאה בין בניין בריל האמיתי, לבין גזע החייזרים הבדיוני "טריל"), הוא נתקל בשני שוטרים (דוקאט ווואיון), המציקים לו, אך מתירים לו ללכת בסופו של דבר, לאחר אזהרה. בהמשך דרכו הוא פוגש בכומר קתולי (ג'וזף סיסקו), העומד בפינת רחוב ומטיף. הכומר מעודד את ראסל לכתוב את האמת אשר בלבו.
ראסל מגיע לביתו, ומתיישב ליד מכונת כתיבה ומתחיל לכתוב סיפור, שגיבורו הוא "קפטן בנג'מין סיסקו". הוא מרים את ראשו ממכונת הכתיבה, ומבחין בהשתקפותו בחלון: הדמות המופיעה בהשתקפות איננה שלו, אלא של קפטן סיסקו, במדי צי הכוכבים. ראסל משפשף את עיניו, וממשיך לכתוב את "הסיפור הטוב ביותר של חייו".
למחרת בבוקר, ראסל מגיע לבית-קפה, בו עובדת חברתו קאסי (קסידי ייטס), ומשוחח שם עם שחקן בייסבול מצליח (וורף), המתלונן על אפליה בגין היותו שחור, על אף הצלחתו; כמו כן הוא משוחח עם ג'ימי (ג'ייק סיסקו), עבריין רחוב שמנסה למכור שעונים גנובים. ראסל מנסה לשכנע אותו, ללא הצלחה, למצוא עבודה.
במערכת העיתון, הרברט, האנטר, איטון, אלברט והמזכירה החדשה דרלין (ג'דזיה דקס) קוראים בעיון רב את סיפורו של ראסל. הסיפור שלו, "חלל עמוק 9", הוא אודות מפקד התחנה בנג'מין סיסקו, אדם ממוצא אפריקני (המכונה "כושי" בפרק). האנטר, אשר פניה ובגדיה הופכים לרגע לאלו של קירה נריס, והכותבים האחרים אוהבים את הסיפור ורואים בו עבודה חשובה, אולם פבסט מסרב לפרסמו בגלל התוכן הגזעי שבו. הוא מבקש מראסל שיכתוב סיפור אחר עבור הגיליון הבא, או להפוך את דמות הקפטן ללבן.
בבית הקפה, קאסי מנסה לעודד את רוחו של ראסל, בעוד ג'ימי לועג לו, ומחווה את דעתו כי "כושים" ("Niggers") לעולם לא יצליחו להגיע לחלל, אלא אם כן זה יהיה על מנת לצחצח את נעליהם של האנשים הלבנים. ראסל רואה בבית-הקפה את דמותו של הקלינגון וורף, נבהל ובורח מן המקום. בדרכו הביתה, הוא פוגש שוב בכומר, שמעודד אותו להמשיך לכתוב. ראסל חוזר לביתו, ובמקום לכתוב משהו אחר - הוא ממשיך וכותב שישה סיפורים קצרים נוספים אודות סיסקו. קאסי מגיעה לדירתו לנחם אותו, והשניים רוקדים. תוך כדי כך, ראסל מדמיין את עצמו ואת קאסי רוקדים כסיסקו וקסידי בתחנת החלל חלל עמוק 9.
למחרת, ויכוח לוהט מתעורר במשרד בין העובדים השונים, כאשר חלק מהעובדים סבורים שיש לפרסם את סיפוריו של ראסל. במהלך הוויכוח, אומר איטון: "אנחנו סופרים, לא ויקינגים" (פרפרזה למשפטו המפורסם של ד"ר לאונרד מק'קוי: "אני רופא, לא..."). אלברט מציע שראסל ישנה את הסוף של הסיפור הראשון, כך שיתברר כי כולו היה רק חלום, פשרה שהן ראסל והן פבסט מסכימים עליה, ובלבד שיסתבר כי את החלום חלמה דמות של אדם שחור. מרוצה מעצמו, ראסל עוזב את המשרד ופוגש ברחוב בג'ימי, ומבשר לו שסיפורו עומד להתפרסם. ג'ימי נראה לחוץ ועצבני, וממהר לעזוב. ראסל ממשיך אל בית הקפה של קאסי, ומבשר לה גם כן את החדשות.
באותו הערב, בזמן שראסל יוצא עם חברתו קאסי לחגוג את פרסום סיפורו, הוא פוגש שוב בכומר, שאומר לו שפרסום הסיפור הוא תחילת המסע שלו, ולא סופו. לפתע נשמע קול של יריות. ראסל ממהר להגיע למקום, ומגלה כי חברו ג'ימי נהרג על ידי שני השוטרים, לכאורה משום שהוא ניסה לפרוץ למכונית. כאשר ראסל מוחה על אי-צדק זה - השוטרים מכים בו באכזריות (תוך כדי שהם מכים בו - פניהם משתנות, לסירוגין, לאלו של דוקאט ווואיון).
כעבור מספר שבועות, לאחר שהחלים מפציעותיו - עוזב ראסל את דירתו וחוזר אל המשרד, נרגש לראות את סיפורו מודפס. הוא מגלה כי הבעלים של העיתון החליט לגנוז את הגיליון של אותו החודש ולספוג את ההפסדים, במקום למכור מגזין הכולל סיפור על גיבור כושי. ראסל מפוטר מעבודתו, ונשבר. הוא צועק שלמרות שהעולם יכול להתעלם ממנו - לא ניתן להרוס את הרעיונות שלו, וכי החזיונות שלו אודות העתיד הם אמיתיים. הוא מתמוטט על הרצפה מתייפח, ומפונה מהמקום על ידי אמבולנס. ראסל מאבד את הכרתו בהדרגה; הוא מוצא עצמו לבוש במדי קפטן של צי הכוכבים, ותוך כדי שהוא מסתכל מבעד לחלונות האמבולנס - במקום לראות נוף עירוני הוא רואה כוכבים החולפים במהירות, כאילו האמבולנס טס במהירות עיוות. הכומר שיושב לידו באמבולנס אומר לו כי הוא הן החולם והן החלום.
בנג'מין סיסקו מתעורר על תחנת החלל "חלל עמוק 9", לרווחתם של אביו ובנו. הוא מתרגש מאוד מהחיזיון שלו, מחליט להישאר בתפקידו בצי הכוכבים ותוהה אם אינם אלא יצירי הדמיון של ראסל, ואי שם, הרחק מעבר לכוכבים, בני ראסל חולם עליהם.
משמעות עלילתית
זוהי הופעתו הראשונה של בני ראסל, בחיזיון שנשלח לבנג'מין סיסקו על ידי הנביאים של באג'ור / החייזרים של חור התולעת.
הפקה
בהצעתו המקורית, זיקרי הציע כי ג'ייק סיסקו יהיה הדמות הראשית של הפרק, וכי הפרק לא יעסוק בצורה ישירה בסוגיית הגזענות בארצות הברית כלפי שחורים. כמו כן, במקור זיקרי ביסס את דמויותיהן של קירה, באשיר ואו'בריאן על פי הנרי קוטנר, סי. אל. מור ואייזק אסימוב (בהתאמה).
הסיפור של זיקרי היה שילוב של רעיונות שהועלו על ידי עורך התסריט רוברט יואיט וולף, אשר כתב תסריט בשם "Cold and Distant Stars", טיוטה מוקדמת למה שלבסוף הפך לפרק הכפול מהעונה השלישית "Past Tense", שבו וולף הציע סיפור ובו בנג'מין סיסקו הוא אדם חסר בית בן זמננו, שמאמין כי הוא קפטן של ספינת חלל, המאובחן כסכיזופרן והעובר טיפול תרופתי כפוי הנועד לדכא את החזיונות שלו. באותה הזמן, המפיק אירה בהר דחה את הפן ההזייתי של הסיפור, לטובת סיפור של מסע בזמן.
הצוות של "What You Leave Behind" (פרק סיום הסדרה של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9") השתעשע ברעיון להציג את בני ראסל בסצנה האחרונה של הסדרה, כשהוא נמצא מחוץ לאולפן צילומים כשבידו תסריט שכותרתו: "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", דבר המרמז כאילו הסדרה (וייתכן כל היקום של "מסע בין כוכבים") היה חלום. הרעיון נדחה בסופו של דבר.
מעצר
מַעֲצָר הוא כליאה המבוצעת על ידי שליחי השלטון, שאיננה מהווה ענישה.
המעצר מתבטא בכליאתו, הזמנית בדרך כלל, או בהגבלת תנועותיו של אדם. המעצר מבוצע על ידי שליחי שלטון, בדרך כלל שוטרים, אך גם בעלי תפקידים אחרים שהוסמכו לכך על ידי החוק. המעצר מבוצע על פי צו של מי שמוסמך על פי החוק להוציא צווים כאלה או ללא צו, בנסיבות בהן החוק מאפשר זאת. המעצר מהווה פגיעה חמורה בזכויות הפרט, לכן, במדינות דמוקרטיות, השימוש בכלי זה מוגבל מאוד, הן בנסיבות בהן הוא מופעל והן באורכו. במדינות טוטליטריות השימוש במעצרים נרחב יותר והוא משמש גם ככלי דיכוי בידי השלטון כנגד מתנגדיו הפוליטיים. המהפכה הצרפתית התחילה עם הרס הבסטיליה, המקום בו נהג השלטון המלוכני האבסולוטי לכלוא ללא משפט וללא שום הסבר נתינים שנעצרו על ידיו.
מעצרים במדינות טוטליטריות
בעבר, בתקופות בהן לא היו או כמעט לא היו זכויות אזרח, פעמים רבות שנעשה שימוש על ידי השליט במעצר לשם ביצור שלטונו, הרחקת מתחרים, פעמים גם מבני משפחתו, ככלי הרתעתי או כגחמה שלטונית. מובן שבמערכות שלטוניות טוטליטריות, בהן לא קיים העיקרון של שלטון החוק, מעצרים מסוג זה לא היו נתונים לביקורת שיפוטית, ולא היה חוק שהסדיר את השהות במעצר, תנאי המעצר, מספר הימים בהם ניתן לשהות במעצר ללא משפט וכדומה. פעמים שהדרך היחידה לצאת ממעצר מסוג זה הייתה מותו של הרודן, או קונסטלציה אחרת שאיפשרה את הוצאתו של העצור לחופשי. מעצרים מסוג זה היוו את הרקע לכתיבתם של לא מעט רומנים היסטוריים, כדוגמת הרוזן ממונטה קריסטו, שגיבורו נעצר מבלי לדעת את סיבת מעצרו ומבלה שנים רבות במעצר מבודד. דוגמה מודרנית לסוג זה של מעצרים ניתן לראות במעצרים ההמוניים שבוצעו על ידי המשטרים הנאצים/פשיסטים והמשטר הסובייטי, במחנות הריכוז בהם נעצרו אזרחים רבים בשל התנגדות למשטר, לשם 'חינוך מחדש', ובדרך כלל על לא עוול בכפם. דוגמה לשימוש במעצר ככלי דיכוי נגד האופוזיציה אפשר לראות עדיין במקומות כמו מיאנמר. בספרו "המשפט" מתאר פרנץ קפקא את הקושי והתסכול המלווים אדם שנעצר על לא עוול בכפו, ובלי יכולת להבין אפילו כיצד עליו להגן על עצמו ומפני מה. ככל שעלה לשיח הפוליטי שיח הזכויות, ועקרון שלטון החוק, השתנתה גם התמונה של המעצרים, ועוצבו הכללים המוכרים לנו היום מתוך חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה ומעצרים), המגדיר מתי, איך, כמה זמן ובאילו נסיבות מותר לעצור אדם.
מעצרים במדינות דמוקרטיות
במדינה דמוקרטית, המקיימת את עקרונות שלטון החוק והפרדת רשויות, המעצר מוגבל בעילותיו, באורך תקופתו וקיימת בקרה על התנאים בהם מוחזקים העצורים, כדי למנוע לחצים לא חוקיים על העצורים וסבל מיותר. הכלל הקובע שכל אדם חף מפשע עד שהוכחה אשמתו בבית המשפט, נכון גם לגבי עצורים.
גם בין המדינות הדמוקרטיות השונות יש הבדלים ניכרים בין אורך תקופת המעצר, העילות למעצר ואפילו התנאים בהם מוחזקים העצורים. ככל שחברה מרגישה יותר מאוימת, כך היא מצמצמת את זכויות החשודים ומעצימה את הכלים העומדים לרשות המנגנונים האוכפים את החוקים. השינויים בחקיקה הנוגעת לעצורים בארצות הברית, לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הם המחשה טובה לכך.
המציאות המשתנה של החיים, כולל הופעתם של איומים מסוג חדש, חייבו חקיקה מיוחדת להתמודדות איתם, כולל סוגים חדשים של מעצר, כמו במקרה של מעצר לוחמים בלתי חוקיים.
סמכויות המעצר בישראל
סמכויות המעצר בישראל מעוגנות בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), התשנ"ו-1996.
מטרות המעצר
מטרות המעצר המקובלות במדינות דמוקרטיות הן:
מקום המעצר
לאחר מעצרו של אדם, מי שעצרו אותו או הורו על מעצרו, קובעים את מקום שהותו בעת מעצרו ואלה האפשרויות המקובלות:
יש בתי מעצר שיצאו להם מוניטין מסיבות שונות, כך הבסטיליה הצרפתית, לוביאנקה הסובייטית, מחנה המעצר בעתלית ועוד.
תנאי המעצר
החוק הישראלי מצווה להחזיק את העצורים בתנאים שלא תהיה בהם פגיעה בכבודם או בבריאותם. החוק מציין במפורש שיש ליצור תנאים בהם תתאפשר השמירה על הניקיון האישי וקבלת טיפול רפואי לפי קביעות של רופא. כל עצור אמור לקבל מיטה, מזרן ושמיכה אישית ולקבל מזון בכמות ובהרכב מתאים לשמירת בריאותו. בחוק מוזכרים גם תנאי תאורה ואוורור מתאימים והליכה יומית באוויר הפתוח, אם התנאים מאפשרים זאת.
עצור יהיה זכאי לקבל אורחים, לקיים קשרים טלפוניים וקשרי דואר, אך זכויות אלה מותנות לגבי עצורים שעדיין לא הוגש נגדם כתב אישום באישור הממונים על החקירה, כדי שלא תיפגע החקירה.
במקומות המעצר יש חובה לפרסם את עיקרי הזכויות והחובות של העצורים.
קושי מיוחד ניצב בפני המשטרה כאשר נעצרים מספר חשודים שיש למנוע התרועעות ביניהם, כדי שלא יוכלו לתאם גרסאות לפני חקירתם. במקרים כאלה נאלצים לעיתים להסיע את העצורים למקומות מעצר מרוחקים יותר. על ההפרדה צריכים לשמור גם כשמביאים את החשודים להארכת מעצר בפני שופט. יש עצורים שעלולים לפגוע בעצורים אחרים בגלל סכסוכים מהעבר או כדי למנוע מהם מסירת עדות במשטרה וגם במקרים אלה מוטל על המשטרה ליצור הפרדה מתאימה. הפרדה נוספת עושים בין עצורים מבוגרים ובין עצורים צעירים, בהתאם לגיל ההפרדה המקובל במדינות השונות.
מעצר של קטינים
במדינות רבות, כולל ישראל, החקיקה מפלה לטובה את הקטינים ואף קובעת רף תחתון שמתחתיו אין מבצעים מעצרים. באותם מקרים, בהם החוק מתיר ביצוע מעצר של קטין, מוטלים סייגי נוספים בנוגע לדרך ביצוע המעצר, מטרתו, אורכו, מקום המעצר ותנאיו.
סיום המעצר
בסיום תקופת המעצר הקצובה ייתכנו התרחישים הבאים:
הימלטות ממעצר
הימלטות ממעצר היא בעצמה עבירה על החוק ויש עליה עונש מאסר. חשודים בפשעים שונים בורחים לעיתים אל מחוץ לגבולות המדינה בה ביצעו את פשעם, לכן מדינות שונות חותמות על הסכמי הסגרה ונעזרות בשירותי האינטרפול לשם מעצר חשודים נמלטים והסגרתם למדינה המבקשת להביאם לדין.
במקרים בהם אין הסכמי הסגרה בין המדינה אליה ברח החשוד (חשודים משתדלים לברוח למדינה שאין לה הסכם הסגרה עם המדינה בה ביצעו את פשעם) ובין המדינה בה בוצע הפשע, אך המדינה בה נמצא הפושע רוצה להסגירו, ננקטים לעיתים הליכי גירוש אל המדינה המבקשת את החשוד או אל המדינה ממנה הגיע החשוד למדינה המגרשת.
מעצר מנהלי
מעצר מנהלי הוא מעצר ללא משפט, לרוב מסיבות ביטחוניות. מעצרים הנעשים במדינות דיקטטוריות כנגד מתנגדי השלטון ללא משפט לרוב אינם נחשבים מעצרים מנהליים. מעצר מנהלי מוגדר בחוק ברבות מהמדינות הדמוקרטיות, אולם בדרך כלל לא נעשה בו שימוש. ארגוני זכויות אדם רואים בו פגיעה בזכויות האדם, בין היתר מכיוון שאמנת ז'נבה הרביעית - "טיפול באזרחים בזמן מלחמה" מציינת את המעצר המינהלי כדבר שנוגד את זכויות האזרח. על השימוש במעצר מינהלי בישראל במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני ניטש ויכוח, והנושא עלה פעמים רבות לדיונים בעצרת האו"ם נוכח השימוש החוזר בו במדינות שונות כדרום אפריקה ומדינות ערב.
צמצם תאורה
צמצם תאורה הא הרכיב האופטי במערכת הקובע את כמות האור במערכת. הדמייתו במרחב העצם היא אישון הכניסה, והדמייתו במרחב הדמות היא אישון היציאה. מלבד צמצם התאורה, במערכת קיים גם צמצם שדה שהוא הרכיב הקובע את שדה המערכת.
מציאת צמצם התאורה
כדי למצוא את צמצם התאורה במערכת אופטית, אנו נדרשים להבחין בין 2 סוגי מערכות: מערכות לעצם קרוב ומערכות לעצם רחוק. עבור מערכות עצם רחוק אנו מניחים שקרני האור מגיעות במקביל, ואילו עבור מערכות עצם קרוב קרני האור אינן מקבילות אלא בעלות זווית כלשהי. השלב הראשון במציאת צמצם התאורה הוא להדמות את כל הרכיבים של המערכת למרחב העצם (בדרך כלל הדמיה שמאלה). לאחר מכן, עבור מערכות עצם רחוק אנו ניקח את הרכיב במרחב העצם בעל הקוטר הקטן ביותר (כיון שהקרניים מקבילות - הרכיב הקטן ביותר הוא זה שיגביל אותנו). ועבור מערכת עצם קרוב - נשלח קרניים מהעצם אל קצות הרכיבים במרחב העצם - ואנו נבחר את הרכיב בעל הזווית הקטנה ביותר. הרכיב שבחרנו בשלב זה הוא אישון הכניסה. במידה והוא רכיב ממשי - אזי הוא גם יהיה צמצם התאורה. במידה והוא הדמיה צמצם התאורה יהיה הרכיב שאותו הדמנו כדי לקבל את אישון הכניסה. לאחר שמצאנו את צמצם התאורה, אנו נרצה למצוא את אישון היציאה - כלומר הרכיב במרחב הדמות שאחראי על כמות האור שתצא מהמערכת. כדי למצוא אותו אנו צריכים להדמות את צמצם התאורה למרחב הדמות (בדרך כלל ימינה) וההדמיה תהיה אישון היציאה, במידה ולא ניתן להדמות את צמצם התאורה, כיון שהוא הרכיב האחרון במערכת - צמצם התאורה יהיה גם אישון היציאה.
Diaphragm (optics)
סרן קירקגור
סֶרְן אוֹבִּי קִירְקֶגוֹר (בדנית: ; 5 במאי 1813 – 11 בנובמבר 1855), פילוסוף דני הנחשב לאבי האקזיסטנציאליזם.
ביוגרפיה
סרן קירקגור נולד בקופנהגן בשנת 1813, בן הזקונים השביעי למשפחה אמידה. אמו לא זכתה להשכלה מסודרת, וקודם לנישואיה שימשה כמשרתת באותו בית. אביו הקפדן, מיקל קירקגור, התעניין בפילוסופיה של עידן הנאורות והיה אדם שניחן בדמיון פורה במיוחד.
במהלך ימי התבגרותו של סרן קירקגור, נפטרו אמו וחמישה מאחיו ואחיותיו. בתחילת חייו הבוגרים כפר בדת והלך ללמוד תאולוגיה. אחרי מספר שנים הוא עזב את האקדמיה וניסה להשתלב בבוהמה של קופנהגן. לאחר מכן שב לבית אביו הזקן ואל הדת. אחר מות אביו חזר קירקגור אל האקדמיה והחליט להקדיש את חייו לכתיבה. עבודת הגמר שלו עסקה באירוניה הסוקרטית כפי שהיא מתבטאת בדיאלוגים של אפלטון. בשלב כלשהו הוא הכיר את רגינה אולסן, צעירה דנית משכילה, ושיתף אותה ברעיונותיו. השניים התאהבו והתארסו, אך קירקגור ביטל את האירוסין, אף שהמשיך לאהוב את רגינה, משום שחשב כי חיי הנישואין יפגעו ביכולתו להתמסר לתחושת השליחות שפעמה בו. פרשה זו השפיעה לא מעט על יצירתו, ובאה לידי ביטוי מפורש ומשתמע בכמה מכתביו. במהלך שנותיו האחרונות כתב ספרים רבים ומאמרים, חלקם הגדול תחת שמות העט יוהנס קלימקוס ויוהנס דה-סילנטיו. ב-1855 הוא התמוטט ונפל ברחוב, ומת לאחר שאושפז במשך כחודש. נראה שסיבת מותו הייתה סיבוכים שנגרמו עקב נפילה מעץ בילדותו. בן 42 היה במותו.
הגותו
יש הרואים בקירקגור את ראשון הפילוסופים האקזיסטנציאליסטים. בבסיס הגותו עומדת ההנחה כי לאדם יכולת לבחור את דרך חייו. קירקגור מונה שלוש דרכים, או כלשונו – שלושת "מעגלי הקיום" – המעגל האסתטי, המעגל האתי והמעגל הדתי. לאדם יש שלושה סוגים שונים של גדלות - גדלות בפני עצמך (המעגל האסתטי), גדלות בפני אחרים (המעגל האתי) וגדלות בפני אלוהים (המעגל הדתי).
יחסו של קירקגור למסורת הפילוסופיה המערבית, ובעיקר לזו המכונה "חדשה", הוא אמביוולנטי. מחד, משנתו מהווה המשך ישיר שלה, תוך אימוץ תמות פילוסופיות, מושגי יסוד ואופני חשיבה. מאידך, הגותו במובנים רבים היא בבחינת מרד בתולדות המחשבה המערבית. הביטוי המובהק ביותר לשניות זו, מצוי ביחסו של קירקגור לפילוסוף המשפיע והחשוב של זמנו, פרידריך הגל. קירקגור מאמץ מהגל את אופן החשיבה הדיאלקטי, אולם, לא כעיקרון מטפיזי או כמתודת ביאור של תופעות עולם ומגמות רוחניות, אלא כאמצעי להבנת קיומו הסובייקטיבי. עיקר ביקורתו על הגל, נסבה על הממד הבלתי אישי והספקולטיבי של הגותו של הגל, המתיימרת לבטא את "הרוח המוחלטת", בו בזמן שלהוגה הקונקרטי עצמו, הגל במקרה זה, אין בה דריסת רגל. דהיינו, קירקגור שאף ליצור פילוסופיה של "מגדל-אור" על פני "פילוסופיה של מגדל השן", כלומר העברת עיקר העיסוק לסובייקטיביות.
המעגל האסתטי
מעגל הקיום האסתטי מתאפיין בחיים שהדגש בהם הוא על פורקן מיידי של הצרכים האנושיים, בכל תנאי ובכל מחיר. בחירותינו בחיים, בדרך זו, צריכות להיקבע על פי שיקולים של הנאה, סיפוק, עניין ואושר, ולא על פי שיקולים מוסריים, כגון נאמנות, אחריות, חובה או מוסר.
בספר "או - או", קירקגור מציג חלק מהיתרונות שבחיים מסוג זה וגם את הבעייתיות שבהם. מצד אחד, מסביר קירקגור, חיים אלה רוויים בהתרגשות ובאנרגטיות רבה. מצד שני, ההנאה שבכל חוויה פיזית היא זמנית ולאחריה ישנה תחושה של שובע וחוסר סיפוק. לשם השגה מחדש של אותה הנאה, יש צורך ב"העלאת הרף" בכל פעם, ובהגדלת מינון החוויות הפיזיות. קירקגור מציין כי בחיים אלה ישנו יסוד בולט של תסכול, כתוצאה מהעובדה שכל ההנאות הפיזיות הן בנות-חלוף. הצורך בפורקן מיידי ותמידי מוביל לשעמום, הנובע מחזרה על גירויים וניסיונות להשיג פורקן נוסף. "האדם האסתטי" נתון גם בסכנה מתמדת של ניסיונות למודעות עצמית אשר יובילו אותו לתחושה של חוסר-תכלית וחוסר טעם בחייו ועליו למצוא את הדרך לטעון במשמעות את הנאותיו, כדי להגיע לסיפוק נפשי ולא רק לפורקן פיזי. בתיאורו את דון חואן, המייצג את "האדם האסתטי", קירקגור מציג את התוצאה הישירה של דרך חיים זאת - דיכאון וייאוש.
תחת זאת, מציג קירקגור את המונח "קפיצת אמונה", המתאר את ניסיונו של "האדם האסתטי" להעניק מחדש משמעות לחייו. בשל התסכול והייאוש הנובעים ממעגל החיים האסתטי, פונה האדם לדרך חיים שונה.
המעגל הדתי
במעגל החיים הדתי מושג החובה נשמר, אך מופנה לכיוון אחר. הסובייקט שכבר עמד בקריטריונים של מוסר תבוני אוניברסלי מגלה שאין בכך די. כדי להתבגר עליו לפרוץ מעבר לאתי אל המוחלט, האוניברסלי. עליו לעמוד לבדו מול המוחלט, להתמודד עם המועקה ולהחליט מי הוא יהיה. את מעגל האמונה מאפיינת השתיקה, כיוון שאדם אינו יכול להתייעץ עם אחרים בנוגע להחלטות החשובות ביותר בחייו, מה גם שהחלטות אלו לעיתים קרובות עלולות לפגוע באנשים הקרובים לו ביותר.
קירקגור הוא אמנם תאולוג אך הגותו אינה מכוונת רק לאנשים דתיים. את מעגל האמונה מאפיינים בנוסף לשתיקה ולמועקה גם הוויתור האינסופי, השהיית האתי, האמונה באבסורד ופרדוקס האמונה, להם מוקדש ספרו של קירקגור, "חיל ורעדה". בספר זה, קירקגור ממחיש את מצב האמונה באמצעות הדוגמה של אברהם בעת הצו של עקדת יצחק. מצד אחד, אברהם נדרש להקריב את בנו, וכ"אביר האמונה" (כפי שקירקגור מכנה אותו) הוא מחויב לבצע את מצוות האל. מצד שני, אברהם נתון באי יכולת להסביר לשרה ולאליעזר את הצו שקיבל ומדוע הוא מאמין בו. כל ניסיון לברר עם אחרים אם המעשה שהוא עומד לבצע הוא ראוי היה זורק את אברהם חזרה אל השלב המוסרי. בדוגמה זו מוכיח קירקגור כי מעגל האמונה דורש את השהיית האתי, או השהיית המוסר. היות שלאברהם יש יחס פרטי אל האל, אין הוא יכול להתייעץ באחרים שאין להם יחס דומה אל האל. בדוגמאות רבות נוספות בספר זה, קירקגור מוכיח כי הדילמה העומדת בפני הגיבור או הגיבורה, לדבר או לשתוק, מעידה על המעגל שבו הוא או היא נמצאים כרגע. מאפיין נוסף של מעגל האמונה הוא האמונה באבסורד - על פי קירקגור, אברהם הוא אביר האמונה כיוון שוויתר על הדבר היקר לו ביותר מתוך אמונה שיצחק יתקיים בידו. לכן אין הוא מתפלא ואינו נבוך כשהגזרה בוטלה. אברהם האמין באבסורד. קירקגור עצמו הפר הבטחת נישואין לאהובתו רגינה וכשרצה לחזור אליה, כבר הייתה נשואה לאחר. האמונה שלמרות זאת ישיג אותה היא אמונה באבסורד. האמונה של מריה, אמו של ישו, שפרי בטנה הוא אלוהים, היא אמונה באבסורד.
משנתו ודרך כתיבתו
בספריו נוקט קירקגור גישה שונה מאוד משיטת הכתיבה של הפילוסופים שקדמו לו. קירקגור מעדיף לרוב להציג עמדה אפשרית ואת ההשלכות שלה ולא להצדיקה על ביסוס טיעונים לוגיים. שיטת הכתיבה שלו קוראת תיגר על עמדתו של הגל, לפיה כל קונפליקט בין מושגים שונים ניתן למיצוע דיאלקטי ולסינתזה גבוהה יותר. קירקגור טוען כי הגל מבלבל בין עולם המושגים, שהוא ניתן לבחינה אוניברסלית, לבין המצב האנושי, שהוא ייחודי לכל אדם ופתוח בפני החלטותיו.
תפקיד הפילוסוף, לפי קירקגור, אינו להורות כיצד יש לפעול, אלא להבהיר מהן אפשרויות הבחירה המצויות בידינו ומהן המשמעויות השונות של כל אפשרות. אחד הדברים המאפיינים את קירקגור בשל עמדה זו, הוא הכתיבה בלשון דמויות שונות ותחת שמות עט שונים, כאשר כל דמות מייצגת עמדה שונה, דבר הדומה לדיאלוגים המופיעים בפילוסופיה היוונית.
אידיופוניים
כלי נגינה אידיופוני הוא כל כלי נגינה אשר הצליל מופק בו באמצעות הרעדת הכלי עצמו, ללא סיוע קרומית או מיתר. סיווג זה הוא אחד מארבעת הסיווגים העיקריים של כלי הנגינה לפי שיטת החלוקה המקורית של הורנבוסטל-זקס.
כלים אלו הם קרוב לוודאי העתיקים מבין כלי הנגינה למעט הקול האנושי. רוב כלי ההקשה שאינם תופים הם אידיופוניים. בסיווג כלי הנגינה המוקדם של ויקטור מהילון, כלי נגינה אלו נקראו אוטופוניים.
פעמון
פעמונים עשויים בדרך כלל ממתכת אך יש פעמונים קטנים שעשויים מזכוכית או מקרמיקה. פעמונים באים במגוון גדלים, מפעמונים קטנים שניתן להחזיק ביד אחת (פעמוני יד) ועד פעמונים גדולים השוקלים מספר טונות.
כיום ישנם פעמונים חשמליים שבהם המנגנון גורם להקשות מהירות על הפעמון, וגורם לצילצול. פעמונים כאלו הותקנו למשל במכשירי טלפון ובדלתות כניסה.
שימושים לפעמון
ישנם מגוון שימושים לפעמונים - החל מנגינה, דרך קריאה למתפללים, הכרזת השעה, השמעת אזהרות ואזעקות וכלה באותות לחגיגה או לניצחון.
טקסים דתיים
ביהדות, בבגדי הכהן הגדול היו תפורים פעמונים. הפעמונים נועדו בין היתר לסמן את עובדת הישארות הכהן חי בעת כניסתו ויציאתו מקדש הקדשים ביום הכיפורים. בנוסף, נהוג כבר מימי התלמוד לתלות פעמונים על מעיל ספר התורה ועל כתרי ספר התורה.
במערב צלצול איטי של פעמוני כנסייה מציין הלוויה. בחלק מהמסורות הפעמון מצלצל שנה אחת עבור כל שנה בחייו של המנוח.
התראה
בעבר השתמשו בפעמונים כאזעקה המתריעה בפני שרפה או פלישה של כוחות עוינים. שימוש בפעמונים נעשה גם במרכבות סוסים ובספינות נהר על מנת להתריע בפני התנגשות, בעיקר בזמן חשיכה או ערפל. פעמונים הורכו גם על צוואריהן של חיות מרעה. פעמון אופניים מותקן על הגה האופניים ומשמש את הרוכב להתריע רוכבים אחרים והולכי רגל.
נגינה
נגינה בפעמונים הייתה פופולרית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בעיקר במופעי וודביל בארצות הברית, אירופה ואוסטרליה. סוגי הפעמונים לנגינה הם פעמוני פרות, פעמוני יד אנגלים ופעמוני ארבע-ביד. בישראל נגנית הפעמונים נטלי פרוז מנגנת בכל סוגי הפעמונים הללו.
כיום ישנו שימוש נרחב בפעמוני מזחלת, בעיקר בתקופה של חג המולד.
פעמוני כנסייה ופעמוני מקדש
במערב השימוש הקלאסי לפעמון הוא בראש מגדל כנסייה שמופעל באמצעות חבלים המנענעים את הפעמון כולו בעוד הענבל נותר קבוע במקומו. פעמון זה נקרא 'פעמון המתנדנד בחופשיות'.
במזרח השימוש הקלאסי לפעמון הוא כפעמוני מקדש או ארמון. ישנם פעמונים קטנים שאותם מפעילים באמצעות נקישה באמצעות מקל וישנם פעמונים גדולים במיוחד שמופעלים באמצעות קורת עץ גדולה המוטחת בגוף הפעמון. טכניקה זו, של הקשה בגוף הפעמון, משמשת בעולם את מגדלי הפעמונים הגדולים כיוון שאם מציבים פעמון גדול מדי שמתנדנד בצורה חופשית בראש מגדל, תנודותיו עלולות להזיק למגדל.
צמצם שדה
צמצם השדה הוא הרכיב במערכת אופטית הקובע את שדה הראיה של המערכת. הדמייתו של צמצם השדה במרחב העצם הוא חלון הכניסה, והדמייתו במרחב הדמות הוא חלון היציאה.
מציאת צמצם השדה
כדי למצוא את צמצם השדה במערכת אופטית, אנו צריכים לדעת מיהו אישון הכניסה, נשלח ממרכז אישון הכניסה (נק' החיתוך של אישון הכניסה עם הציר האופטי) קרניים אל שאר רכיבי המערכת במרחב העצם - הרכיב שיוצר את הזווית הקטנה ביותר הוא יהיה חלון הכניסה. הרכיב שידמה אותו יהיה צמצם השדה (במידה והוא הרכיב עצמו - הוא יהיה גם חלון הכניסה וגם צמצם השדה), ההדמיה של צמצם השדה למרחב הדמות (בדרך כלל ימינה) תהיה חלון היציאה.
XFL
XFL הייתה ליגת פוטבול אמריקנית מקצועית שהתקיימה למשך עונה אחת בשנת 2001.
הליגה הייתה יוזמה משותפת בין NBC לבין משפחת מקמהן ששולטת בליגת ההיאבקות WWE. הליגה פעלה בצורה של יחידה אחת, כלומר כל הקבוצות היו תחת בעלות אחת ולא כל קבוצה תחת בעלות פרטית משלה.
האלופה הראשונה והיחידה של הליגה הייתה לוס אנג'לס אקסטרים (Los Angeles Xtreme).
אחת הסיבות בגינן נכנסה NBC לפרויקט הייתה שמנהלי החברה הגיעו למסקנה שיותר זול יהיה ליצור ליגת פוטבול חדשה ולשדר אותה מאשר לרכוש זכויות של משחקים של ליגת ה־NFL שהייתה ידועה בחוזים ארוכי טווח עם ערוץ ABC וקנית הזכויות ממנה הייתה כמעט בלתי אפשרית.
הליגה חזרה לפעילות בשנת 2020 והספיקה לקיים חמישה מחזורי ליגה, אך בשל התפרצות וירוס הקורונה הליגה נעצרה. בשל חובות כבדים מאוד נאלצה ליגת ה - XFL באפריל 2020 להודיע על פשיטת רגל.
A Timeless Evening with Sarah Brightman
A Timeless Evening with Sarah Brightman הוא סיבוב ההופעות הראשון של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. סיבוב ההופעות החל ב-5 בספטמבר 1997, והסתיים ב-29 באוקטובר באותה השנה.
כלפי סיבוב ההופעות הופנו שבחים וביקורות חיוביות משלל מבקרי מוזיקה שונים.
רשימת השירים
להלן רשימת השירים אשר בוצעו במהלך סיבוב ההופעות:
חוזה עומר
חוזה עומר (בערבית: اَلْعُهْدَة العُمَرِيَّة - "אלעֻהְדַה אלעֻמַרִיַה") הוא חוזה הכניעה של ירושלים לכובשים המוסלמים שנערך, על פי המסורת המוסלמית והנוצרית, בין הח'ליפה המוסלמי עמר בן אלח'טאב לבין פטריארך ירושלים סופרוניוס, ככל הנראה בשנת 638, בעת כיבוש ירושלים על ידי המוסלמים.
רקע
לאחר שצבאות האסלאם ניצחו את הצבא הביזנטי בקרב הירמוך (636), נפתחה בפניהם הדרך לכיבוש "א-שאם" (סוריה הגדולה). על פי מסורות מוסלמיות ונוצריות הסכימו תושבי ירושלים להיכנע לאחר מצור ממושך על העיר אך ורק בתנאי ש"מלך המוסלמים", הלוא הוא הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב, יאשר את הסכם הכניעה ויחתום עליו. חלק מן המסורות מספרות כי החוזה הובא אליו לג'אביה שבגולן, שם חתם על החוזה, ואלו אחרות מספרות כי עמר הגיע לירושלים בכבודו ובעצמו.
המפגש בין עמר אלח'טאב וסופרוניוס פטריארך ירושלים
במהלך המאה התשיעית נתגבשו מסורות המתארות את המפגש בין עמר לסופרוניוס. הן במסורת המוסלמית והן במסורת הנוצרית מתוארת כניסתו הצנועה של עמר לירושלים, כשהוא רכוב על גבי גמל ועוטה אדרת פשוטה. שני מקורות נוצריים בני המאה התשיעית מספרים אודות המפגש בין עמר וסופרוניוס. הפטריארך היעקוביטי דיוניסיוס מתל-מחרה (818 - 845 לספירה), מאמץ את המסורת המוסלמית ומספר כי סופרוניוס הציע לעמר, שבגדיו היו מאובקים ומלוכלכים, לקבל ממנו בגדים להחלפה, אך עמר בצניעותו סירב לקבל את הבגדים והסכים רק להשתמש בהם לזמן מה עד שבגדיו שלו יכובסו. גרסה עוינת של אותו סיפור עצמו מופיעה אצל ההיסטוריון הביזנטי תאופאנס (מת 813 לס') שמציג את עמר כשטן וכהתגלמותו של השקוץ המשומם בנזכר בספר דניאל.
גרסה אחרת המתארת את המפגש מופיעה אצל הפטריארך המלכיתי של אלכסנדריה אווטיכיוס (877 - 940 לס'). לאחר חתימת ההסכם התיישב עמר בחצר כנסיית הקבר וכשהגיע זמן התפילה הציע הפטריארך סופרוניוס לח'ליף להתפלל בחצר הכנסייה ואף בתוכה. אולם עמר סירב באומרו: "אלו התפללתי בתוך הכנסייה הייתה זו אובדת וניטלת מבין ידיך; המוסלמים היו לוקחים אותה ממך אחרי (זמני) והיו טוענים יחדיו: 'כאן התפלל עמר' ". לאחר מכן יצא עמר והתפלל בחוץ, על מדרגת כנסיית מר קונסטנטין, הלוא היא הבזיליקה הביזנטית של כנסיית הקבר. בהמשך התיאור מעניק סופרוניוס לעמר את הזכות לבנות מסגד על הר הבית, בתנאי שיבנה בעיר אך את המסגד הזה לבדו.
סיפור זה הוא סיפור נוצרי מגמתי שעניינו הדגשתה של ההתחייבות שנתן הח'ליפה המיתולוגי עומר בן אל-ח'טאב שלא לפגוע בכנסיית הקבר. הסיפור מסופר דווקא במצב של איום על זכויות הנוצרים במקום:
כפי שמדווח אווטיכיוס עצמו בהמשך, נבנה באותו מקום עצמו בתקופתו מסגד, והנוצרים ראו בכך פגיעה בזכויותיהם ובהבטחה ההיסטורית. לבנייתו של מסגד ממש במקום זה ישנם סימוכים ארכאולוגיים: כתובות ייסוד של מסגד שנבנה במאה העשירית באותו מקום עצמו נמצאה בסוף המאה ה-19 בתחומי ההוספיס הרוסי של אלכסנדר נייבסקי הסמוך לכנסיית הקבר ממזרח. מן המבנה המקורי שרד רק בסיס הצריח הקיים היום.
תוכן החוזה
בהיסטוריה המוסלמית נשמר נוסח חוזה הכניעה, המוגדר כאמאן - כתב חסות, בצורת מכתב מאת הח'ליף לתושבי העיר. הנקודות העיקריות בחוזה הן:
החוזה מציין את הזכויות והחובות של תושבי ירושלים בעקבות כניעתם לכובשים המוסלמים. במסגרת החוזה הבטיחו הכובשים ביטחון לנפשם ולרכושם של תושבי העיר, ולצדו חופש דת וביטחון למבני הדת השונים. בתמורה קיבלו על עצמם תושבי העיר לשלם את מס הג'יזיה לכובשים. קיים ויכוח מתמשך בין החוקרים לגבי אמינותו של החוזה. יש מי שמפקפקים בעצם כתיבתו וחתימתו של ההסכם בזמן הכיבוש, אחרים מטילים ספק בפרטים רבים נוספים הקשורים בו. ספק מיוחד הוטל על ידי ש"ד גויטיין בסעיף המטיל איסור על ישיבת יהודים בירושלים.
למעשה השתמרה במסורת המוסלמית גרסה אחת של החוזה, שנוסחה המוקדם ביותר הוא זה שנמסר על ידי ההיסטוריון אלטברי (838-923) על פי סיף אבן עמר. בסיפור המסגרת של החוזה, המצוטט אצל טברי מפי סיף בן עמר, נכתב החוזה באל-ג'אביה (בירתם של הע'סאנים, המצויה כיום בדרום סוריה). גרסה זו של החוזה מקובלת בקרב קהלים רחבים בעולם המוסלמי כאמת היסטורית ודתית ומקובלת כאמינה גם על ידי חלק מן החוקרים.
להלן נוסח החוזה:
בחוזה מצוין איסור על יהודים לשבת בירושלים. המזרחן שלמה דב גויטיין התייחס לאיסור זה במאמר משנת תש"ם תחת הכותרת "האמנם אסר הח'ליפה עומר על יהודים לשבת בירושלים?" במאמרו מסביר גויטין מדוע הוא אינו מקבל את האותנטיות של איסור זה, בראש ובראשונה בשל העובדה ההיסטורית הידועה שזמן קצר אחרי כיבוש ירושלים בידי המוסלמים חזרו היהודים לשבת בעיר ונשארו בה ברצף עד הקמת ממלכת ירושלים הנוצרית בתקופה הצלבנית.
פרשנות ומשמעות
מאמינים מוסלמיים רבים רואים בחוזה עמר הוכחה לבעלות המוסלמית על ירושלים ולדרך הצודקת שבה האסלאם נוהג בעמים שתחת חסותו. החוזה מוזכר בנאומיהם של מנהיגים פלסטינים והטקסט שלו נישא על ידי מפגינים. מקובל לראות את החוזה תלוי בבתי עסק רבים ברחבי הגדה המערבית (יהודה ושומרון) ובמזרח ירושלים.
מדברי יאסר ערפאת בנאומו בוועידת הפסגה הערבית באוקטובר 2000:
על ההצעה הישראלית לתת לפלסטינים את הרובע המוסלמי והמקומות הקדושים לנוצרים ולהשאיר את הרובע הארמני והיהודי בידי הישראלים הגיב סאאב עריקאת:
השיח' יוּסֻף אַלקַרְצַ'אוְי, מחשובי הפוסקים המוסלמים בדורנו, מציין בספרו "ירושלים - הבעיה של כל מוסלמי" ("אלקדס קצ'יה כל מסלם") את חוזה עומר כאמת היסטורית, אלקרצ'אוי מתייחס לחוזה בפרק הראשון של הספר: