cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמון (דמות)
נפילתו ומותו
לאחר שמאקו וקורה גילו את טרלוק כלוא באי המקדש הוא סיפר להם את סיפור משפחתם. כעת התכוונה קורה להשתמש במידע זה על מנת לחשוף את עובדת היות אמון כשף ולפגוע בתמיכת ההמון בו. היא הסתננה לכינוס השוויונאים בזירת קרבות האולימפי-כשף וסיפרה להמונים על כך שאמון הוא כשף דם ובנו של יקון. אמון בתגובה חשף את פניו המצולקות, דבר אשר אימת לכאורה את גרסתו כי הוא בן למשפחת איכרים אשר נסחטה על ידי כשף אש שצילק אותו. לאחר מכן הועלו על הבמה טנזן ובני משפחתו קשורים לעמודי עץ ואמון הכריז כי עוד בכנס זה הוא עומד לפטור את האנושות מכשפות אוויר לנצח. בתגובה, ירה מאקו ברק לעבר הבמה וכמעט פגע באמון אשר התגלגל לאחור. בזמן שמאקו נלחם באמון ובאנשיו, קורה שחררה את כשפי האוויר ואת טנזן אשר העיף את אמון מהבמה. קורה הורתה לטנזן לברוח ולשחרר את אשתו ובנה התינוק בזמן שהיא ומאקו יסיחו את דעתו של אמון.
לאחר שהבין כי הפסיד את תמיכת מאמיניו הלך לשחרר את אחיו טרלוק בטענה כי רק הוא נשאר לו בעולם. השניים שכרו סירה וכוונת אמון הייתה להתחיל חיים חדשים אך טרלוק השתמש בכפפה המחשמלת של השוויונאים כדי להצית את מכל הדלק שלה וכך נהרגו שניהם לאחר הפיצוץ  וחיסלו את מורשתו של יקון.
לאחר מותו
גם בעונה השנייה וגם בשלישית (בעת שהורעלה) הוא מופיע בחזיונותיה של אווטאר קורה.
בעונה הרביעית, כחלק מסיפור של בולין הוא מופיע בתור גרסה הומוריסטית תוך שהוא מנהל דו-שיח עם זאהיר, אונלאק והרוח וואטו.
אישיות
בילדותו היה אמון רגיש ואכפתי והגן על אחיו הקטן מפני האלימות המילולית של אביהם כלפיו. עם התחזקותו בכשפות דם והתגברות הציפיות של אביו ממנו אופיו הפך קריר והוא החל להסתגר בתוך עצמו יותר ויותר. הוא הפסיק להגן על אחיו והמעיט בערכו בשל היותו חלש ורכרוכי. בניגוד לאביו, אמון סבר כי האווטאר הוא הכוח החזק בעולם בשל יכולתו ליטול את יכולת הכשפות גם מכשפי דם. הוא נטש את אביו פצוע בשלג ועזב את שאר משפחתו.
כבר בילדותו היה שאף להוגנות ולשוויון. ועל אף היותו כשף בעצמו הוא ראה את כוח הכשפות כמקור הרוע וככוח שיש להשמידו על מנת להשיג את השוויון המיוחל בין בני האדם. דבר זה הוביל אותו לבסוף לראשות ארגון השוויונאים. על מנת להשיג את מטרותיו הוא השתמש בכישוריו הרטוריים, בטכניקות הפחדה וזריעת תחושות קיפוח ושנאה כלפי כשפים. הוא לא בחל באמצעים על מנת להשיג את מטרתו ואף היה מוכן לחטוף ילדים קטנים לשם כך.
אמון היה אדם מחושב ומניפולטיבי שתכנן את צעדיו בקפידה, הוא תמרן את טונרק, קורה, טנזן ועוד. הוא נקט בפעולות אסטרטגיות כגון לאפשר לקורה להימלט מכנס "ההתגלות" על מנת שתספר על יכולתו הנדירה לעולם מתוך ידיעה שמידע זה יעורר פאניקה והיה בעל יכולת שליטה עצמית גבוהה, כשהייתה לו הזדמנות ליטול את הכשפות של קורה הוא נמנע מכך מתוך הבנה כי מעשה זה יהפוך אותה לקדושה מעונה ועורר את ההתנגדות אליו בטרם עת. הוא תמיד מסר פקודות בשלווה ובתמציתיות, שמר תמיד על קור רוח ולא חווה התפרצות רגשות בכל הופעותיו בספר הראשון.
מראה
שיערו של אמון בצבע חום כהה ועיניו כחולות. בילדותו גידל קוקו כמו רוב בני שבטי המים. בבגרותו נהג להסתיר את פניו מאחורי מסיכה המזכירה את מסכת "גאי פוקס" (המוכרת מהסרט "ונדטה", ובדומה לאלו של האנונימוס), היא עוצבה על ידי בריאן קונייצקו בהשראת עיצובים קוריאניים וסיניים מסורתיים אך לא מפורטים מידי על מנת להקל על האנימטורים וכן כדי שתוכל להיות אייקונית מספיק על מנת להיות סמלה של המהפכה. בנוסף, באזור המצח שבמסכה נראה עיגול אדום המזכיר את זה של האל המצרי באותו השם. אמון הסביר כי בילדותו כשף אש שרף את פניו והשאיר בהם צלקת מכוערת אותה חשף בכנס "ההתגלות". בפרק האחרון, לאחר קורה הפילה אותו למים מתגלה כי הצלקת הייתה לא אמיתית אלא בסך הכל צבע פנים אשר לא עמיד במים.
בילדותו היה לבוש כשאר בני שבט המים ותסרוקתו הייתה דומה לזו של קורה אך בבגרותו וכמעט בכל מהלך הסדרה לבש את בגדיו הייחודיים ואת כובעו לראשו אשר עוצבו על ידי דוס סנטוס.
כשפות מים ודם
כמו אביו, אמון הוא כשף מים ודם רב עוצמה. בניגוד לשאר כשפי הדם, הוא היה מסוגל לבצע כישוף דם גם ללא ירח מלא. בנוסף, הוא היה מסוגל לכשף בכוח המחשבה בלבד.
נטילת כשפות
אמון התעלה על אביו ועל כל כשפי הדם שלפניו בכך שהצליח להשתמש בכשפות הדם לצורך נטילת כשפות מבני אדם. עד אז יכולת זו הייתה שמורה לאווטארים בלבד אך בעוד שאמון נטל את הכשפות על ידי שבירת המרידיאנים בנקודות מפתח, האווטארים עשו זאת באמצעות כשפות אנרגיה.
לחימה
על מנת לזכות בתמיכתם של הלא כשפים נאלץ אמון להסתיר את עובדת היותו כשף ולוותר על שימוש בה בגלוי. למרות זאת הוא הביס מספר רב של כשפים זאת בזכות ההצטיינות שלו בלחימה מהירה ובידיים חשופות. בנוסף, הוא ידע לזהות את התזוזות הקטנות ביותר של אויביו.
קבלה
דוד צימרמן מהאתר CBR בכתבה שכותרתה "10 דברים בלתי הגיוניים בספר הראשון באגדה של קורה" ציין בין השאר כי תוכנית העל של אמון, להעלים את הכשפות מן העולם איננה ריאלית וזאת מתוך חוסר היכולת של מאמיניו לעזור לו בנטילת כשפות מאנשים מכיוון שפעולה זו דורשת יכולת כשפות דם ועל כן אמון לעולם לא יוכל ליטול בעצמו את הכשפות מכל האנשים החיים בעולם. בנוסף, הוא תהה על הצורך של אמון לזייף את הצלקת לפני כנס "ההתעוררת", שהרי זה מוכיח שיה בידיו מידע שקורה תסתנן לכנס ותאמת את סיפוריו ואם כן היה עליו להגביר את האבטחה מפני הסתננות שכזאת.
לואי קמנר מ-CBR תיאר את אמון כהפוך מקורה, כשבעוד שהיא מלאה באלתורים אמון מתכנן את תוכניותיו לפרטי פרטים. הוא גם ציין את הסתירה בין האידאולוגיה השוויונית של אמון לעומת זלזולו באביו לאחר שלא היה יכול לכשף ובאחיו על כך שלא הפיק את המרב מיכולת זו.
ג'קלין אפלגייט מ-CBR דירגה את אמון במיקום 6 ברשימת "10 הנבלים המצוירים הטובים ביותר בכל הזמנים" ותיארה אותו כ"בעל רעיון מפחיד אך ייחודי" וכ"נבל גדול".
אג'אי ארווינד מ-CBR ציינה את הכריזמה המצוינת של אמון שאף הצליחה לשכנע את מאמיניו במוסריות הענשת ילדיו של טנזן.
בראד קוראן מהאתר Screen Rant הבדיל בין אווטאר אנג לאמון והסביר כי בעוד שמטרתו של אנג כשלקח את יכולת הכשפות משליט האש אוזאי באווטאר: כשף האוויר האחרון הייתה להעניק הזדמנות לאדם שהשתמש בכוחו לרעה להתחיל את חייו מחדש. מטרתו של אמון בלוקחו את יכולת הכשפות מאנשים הייתה מתוך כוונה שכשפותם תאבד והם יישארו ריקים וחסרי כוח.
פריסילה רוזה מה-Screen Rant תיארה את אמון כנבל מפחיד וערמומי אשר נראה תמיד צעד אחד לפני יריביו.
מקרקעין
מקרקעין הם נכסים שאינם מיטלטלין, דהיינו קרקע וכל הבנוי והנטוע עליה. על פי רוב ההגדרות, המקרקעין כוללים כל דבר המחובר לקרקע חיבור של קבע, ויש אף הגדרות הכוללות דברים המחוברים חיבור זמני. לישות בעלת הבעלות במקרקעין יש זכות להחזיק במקרקעין ולעשות בהם עסקאות. הבעלות על מקרקעין חלה גם מתחת לפני הקרקע, וגם מעל הקרקע למעט מעבר אווירי מעל הקרקע. מקרקעין קרויים גם נִכְסֵי דְלָא נָיְדֵי (ובראשי תיבות: נדל"ן), מונח שמקורו בשפה הארמית ותרגומו לעברית "נכסים שאינם נודדים/נעים", משום שמאפיין של נכסים אלה הוא חוסר היכולת להזיזם ממקומם.
בכל מדינות העולם המדינה שומרת לעצמה את הזכות על המשאבים הטבעיים שלה, כגון מחצבים, ובסמכותה להפקיע את הקרקע.
העברת הבעלות על מקרקעין נעשית באמצעות מכירתם. קיימות עסקאות נוספות במקרקעין, המקנות זכות שימוש בנכס בלא העברה של הבעלות ובהן שכירות וחכירה, זכות שהוקנתה בתמורה להחזיק במקרקעין ולהשתמש בהם לתקופה מסוימת. בישראל יש גם עסקאות מסוג דמי מפתח, עסקת נדל"ן המהווה מעין הכלאה בין רכישת הנכס לשכירתו.
בהערכת שווי נכס מקרקעין, כבסיס לעסקה בנכס זה, לשם ביטוחו או לחישוב היטל השבחה עוסק שמאי מקרקעין.
מיטלטלים המחוברים לקרקע
בשיטות משפט שונות התחבטו מלומדים בשאלה מתי מיטלטלים המחוברים לקרקע נחשבים למקרקעין.
ספרי צמרת
ספרי צמרת היא הוצאה לאור ישראלית, המספקת שירות של הוצאה לאור במימון המחבר.
מקרקעין
מיטלטלים המחוברים לקרקע
במשפט העברי קיימות הגדרות שונות להיקף המיטלטלים המחוברים הנחשבים למקרקעין, ואף קיימות מחלוקות בין החכמים בנושא. במסכת שבועות רבי מאיר פוסק שענבים בשלים העומדים להיבצר אינם נחשבים למקרקעין, ולעומת זאת "חכמים אומרין, כל המחובר לקרקע, הרי הוא כקרקע". בהלכות טומאה וטהרה יש כלל ש"כל כלי המחובר לקרקע אינו מקבל טומאה", ואולם לפי הסבר הרב עובדיה מברטנורא והרב ישראל ליפשיץ למשנה במסכת כלים, כלל זה חל רק על כלים שחוברו מהתחלה לקרקע או שיועדו לשימוש במחובר לקרקע, וכלי שחובר לקרקע אף שהוא יכול לשמש במנותק מהקרקע אינו נחשב למקרקעין להיטהר.
ספרי צמרת
היסטוריה
הוצאת צמרת נוסדה ב-1981 על ידי משה ראובני. בראשית דרכה התמחתה ההוצאה בספרי ילדים ולאחר מכן עברה גם לענפי ספרות אחרים.
הוצאת צמרת עוסקת גם ביח"ץ של הספרים ובפרסום בעיתונות ובטלוויזיה.
בשנים האחרונות צמרת מוציאה גם משחקי קופסה.
המשרד להגנת הסביבה
המשרד להגנת הסביבה הוא משרד ממשלתי בישראל האחראי על שמירת הסביבה בישראל.
תפקידו של המשרד להגנת הסביבה הוא קביעת מדיניות ארצית, פיתוח אסטרטגיות, הכנת תקנים, קביעת קדימויות להגנת הסביבה וכן אכיפת המדיניות באמצעות המשטרה הירוקה שהיא הזרוע הביצועית של המשרד.
תחת אחריותו של השר להגנת הסביבה נמצאים גם גופים וחברות ממשלתיות בתחומי הגנת הסביבה וביניהם: רשות הטבע והגנים, החברה לשירותי איכות הסביבה, חברת פארק אריאל שרון, החברה להגנות מצוקי הים התיכון, רשות נחל הירקון ורשות נחל הקישון.
עד יוני 2006, היה שם המשרד המשרד לאיכות הסביבה. בהחלטת ממשלה מס' 193 מיום 25 ביוני 2006, אישרה הממשלה את בקשת השר הממונה על המשרד, גדעון עזרא, לשנות את שם המשרד, והוא נקרא מאז "המשרד להגנת הסביבה".
המשרד בראשית ימיו
בשנת 1973 הוקם תחת משרד ראש הממשלה "השירות לשמירת איכות הסביבה", ביוזמתו של יגאל אלון ואורי מרינוב אשר מונה לעמוד בראשו. בשנת 1976 השירות הועבר במהרה להיות תחת משרד הפנים, כגוף המופקד על איכות הסביבה בישראל וב-25 בדצמבר 1988 החליטה הממשלה על הקמת המשרד לאיכות הסביבה כמשרד עצמאי.
ימיו הראשונים של המשרד לאיכות הסביבה היו בכנסת ה-12, בממשלה ה-23. הראשון שכיהן בתפקיד זה היה רוני מילוא, מטעם הליכוד, כאשר מרינוב החל לכהן כמנכ"ל המשרד עד 1992. בממשלה ה-24 החזיק במשרד ראש הממשלה, יצחק שמיר, ויגאל ביבי מהמפד"ל היה לסגנו.
איכות הסביבה בימי רבין, פרס ונתניהו
ראש ממשלת ישראל יצחק רבין מינה את חברת הכנסת אורה נמיר לשרה לאיכות הסביבה. ב־31 בדצמבר 1992 הועברה נמיר למשרד העבודה והרווחה, ובמקומה מונה יוסי שריד ממרצ. שריד המשיך לכהן בתפקיד זה גם בממשלת פרס. בכנסת ה-14 ובממשלה ה-27, לאורך כל ימיה, היה רפאל איתן, יו"ר צומת, לשר החקלאות ואיכות הסביבה.
איכות הסביבה ואקולוגיה בכנסת ה-15 ובתחילת המאה ה-21
בממשלת ברק כיהנה דליה איציק כשרה לאיכות הסביבה. בממשלת שרון הראשונה, כיהן צחי הנגבי בתפקיד זה, בתקופתו מונו עשרות חברי הליכוד למשרות במשרדו ועל כך הוגש כתב אישום נגד הנגבי. בהיכנסה של שינוי לממשלה, דרשה ח"כ יהודית נאות את משרד זה, וכיהנה בו עד התפטרותה באוקטובר 2004. בתקופת כהונתה נחקק חוק שמירת הסביבה החופית האוסר על בנייה עד 100 מטרים מקו המים ומקשה על בנייה 300 מטרים מקו החוף. נאות הוחלפה בשר אילן שלגי, ולאחר כניסת מפלגת העבודה לממשלה מונה שלום שמחון לתפקיד. אחרי יציאתה של העבודה מן הממשלה, התמנה השר לביטחון פנים, גדעון עזרא לתפקיד, ובמהלך כהונתו במשרד הורה על סגירת תחנת הכוח רדינג וקידם את מעברה לשימוש בגז טבעי.
מצודות צבאיות בלונדון
מתחת לעיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת נבנו מספר מצודות צבאיות תת-קרקעיות. מצודות אלה נבנו בתקופת מלחמת העולם השנייה ותקופת המלחמה הקרה עבור הצבא והצי הבריטי. כמו כן, מתחת לעיר לונדון מצויות מנהרות תקשורת רבות המקשרות בין בנייני הממשל השונים ומפקדות הצבא והצי הבריטי. מנהרות אלה אינן פתוחות לציבור ואין מידע מדויק בדבר מיקומן וקישוריהן למצודות הצבאיות התת-קרקעיות.
המשרד להגנת הסביבה
איכות הסביבה ואקולוגיה בכנסת ה-15 ובתחילת המאה ה-21
במרץ 2022 הכריז המשרד להגנת הסביבה על הקמת מנהלת ניקיון שמטרתה ליצור בסיס לעבודה משותפת לטובת השמירה על ניקיון הארץ.
תפקיד המשרד
המשרד להגנת הסביבה פועל בשלוש רמות:
מצודות צבאיות בלונדון
פינדאר - PINDAR
המצודה הצבאית העיקרית במרכז לונדון היא פינדאר (באנגלית: PINDAR). מבנה בונקר תת-קרקעי זה מצוי מתחת לבניין משרד ההגנה בוייטהול. בנייתו של בונקר זה החלה עוד לפני תום המלחמה הקרה, והסתיימה בשנת 1994 בעלות של 126.3 מיליון ליש"ט. המבנה החל לפעול כמפקדה צבאית עוד קודם לסיום בנייתו, בשנת 1992.
המשרד להגנת הסביבה
רמה ארצית
המשרד הוא הגורם האחראי על ניסוח מדיניות ארצית בנושא ההגנה על הסביבה. באחריותו קביעת התקנים של המשרד והגדרת קדימויות להגנת על הסביבה.
מצודות צבאיות בלונדון
פינדאר - PINDAR
עלותו הגבוהה של בניית בונקר זה הביאה לדיון ציבור רחב בנחיצותו בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. העליות הגבוהות נגרמו בשל הקשיים להכניס אל הבונקרים ציוד אלקטרוני משוכלל בשל קשיי גישה אל הבונקר המצויי בלב לונדון (באזור תיירותי) בין בנייני ממשל הבנויים בצפיפות.
מטרת בונקר זה, לשמש כמפקדה לשעת חירום עבור משרד ההגנה הבריטי, וכמרכז קישור למפקדה הצבאית הראשית המצוייה בנורת'ווד. ככל הנראה בונקר זה מחובר במנהרה לבית ראש הממשלה ברחוב דאונינג מס' 10.
המשרד להגנת הסביבה
רמת השלטון המקומי
המשרד תומך בכ-52 יחידות סביבתיות מקומיות ואזוריות, השייכות לשלטון המקומי ברחבי ישראל. היחידות המקומיות מוציאות לפועל את המדיניות הסביבתית ברמה המקומית ואף מייעצות לרשות המקומית בנושאי איכות הסביבה.
מערכת היחסים בין המשרד לבין חברות התעשייה
מערכת היחסים של המשרד להגנת הסביבה עם חברות ומפעלים בתעשייה הישראלית מורכבת, כאשר בסמכות המשרד להגנת הסביבה לקבוע מגבלות שונות הקשורות לפליטת חומרים מזהמים, ובאחריותו לפקח על הנושא. לצד זאת, משתף המשרד פעולה במקרים שונים עם התאחדות התעשיינים במטרה למצוא את האיזון הנכון בין פיתוח התעשייה לבין שמירה על הסביבה.
מצודות צבאיות בלונדון
מצודת מיניסטריון הצי
מצודת מיניסטריון הצי (באנגלית: Admiralty Citadel) היא הידועה במצודות הצבאיות של לונדון, בשל מיקומה - במרכז אזור תיירות הומה, ובשל מראיה הבולט. המצודה ממוקמת מאחורי בניין מיניסטריון הצי, לצד חצר משמר הסוסים (Horse Guards Parade), ובסמוך לפארק סנט ג'יימס מול ארמון בקינגהאם. המצודה הוקמה בין השנים 1940–1941 כמרכז שליטה עבור הצי הבריטי, שנבנה כמקלט מפני הפצצות הלופטוופה במהלך הבליץ. תקרת המבנה העשויה בטון בעובי שישה מטרים, תוכננה לעמוד בפני הפצצות אלה.
המשרד להגנת הסביבה
האמנה הוולנטרית
בשנת 1998 חתמו 140 מפעלים על אמנה וולנטרית, ביזמה משותפת של המשרד להגנת הסביבה ושל התאחדות התעשיינים, במטרה לגרום להפחתת הזיהום. בדיקות שנעשו על ידי כלי תקשורת הראו שתרומתה של האמנה זניחה, ושמפעלים רבים מפרים באופן קבוע את האמנה ללא כל השלכות, והדבר עורר ביקורת מטעם פעילי סביבה על המשרד.
מצודות צבאיות בלונדון
מצודת מיניסטריון הצי
וינסטון צ'רצ'יל שנא את המבנה המכוער וכינה אותו "מפלצת ענקית המכבידה על חצר משמר הסוסים". שיחי קיסוס נשתלו על המבנה על מנת להסתיר את עמדות הירי הקבועות בקומתו העליונה. עמדות אלה נועדו לאפשר הגנה על אזור בנייני הממשל במקרה של פלישה גרמנית ללונדון.
המשרד להגנת הסביבה
מעבר בכירים מהמשרד לתעשייה
רבים מהבכירים במשרד להגנת הסביבה, ביניהם מרבית המנכ"לים מהקמת המשרד ועד שנת 2018, עברו לאחר סיום תפקידם לתפקידים בכירים בחברות התעשייה שקודם לכן היו בתחום אחריותו של המשרד. אף על פי שתופעה זו קיימת גם במשרדי ממשלה אחרים, פעילים סביבתיים וכלי תקשורת העלו חשש שמעבר זה חמור יותר כשמדובר בתחום הגנת הסביבה.
על פי תפיסה רווחת, מעבר זה של אנשי מקצוע ממשרד ממשלתי לתעשייה הפרטית היא דבר חיובי, מכיוון שכך לא עובר לבעלי ההון ידע ומוניטין של הציבור כדי שיוכלו להשתמש בו נגד הציבור, אלא להפך, "הרגולטור לשעבר מעביר לארגונים המפוקחים את אופן החשיבה הרגולטיבית ואת האידאולוגיה שעליה הוא צמח”. בשנת 2018 הציגו הח"כים - יעל כהן פארן, ראש התנועה הירוקה בכנסת, ודב חנין, יו”ר השדולה הסביבתית-חברתית בכנסת - תפיסה נגדית המבקרת את התפיסה הרווחת. חנין טען כי תפיסה זו "היא לדעתי נאיבית. מי שמעלה אותה לא מבין שהגופים המפוקחים הם גופים כלכליים עם אינטרסים פרטניים. לא מדובר בגופים נייטרליים של שיח אובייקטיבי וחילופי דעות וחשיבה פתוחה. לכן גם אם מישהו מביא חשיבה רגולטיבית, הוא מביא אותה לא ברמה הנורמטיבית של ‘מה צריך לעשות’, אלא ברמה האינסטרומנטלית, של ‘איך עושים את זה בצורה מוצלחת’. ובמילים אחרות: מייעץ לחברות כיצד להתמודד עם הרגולציה הקיימת”. תחקיר של קרן התחקירים בחן את המקרים בהם עבדו אנשי מפתח מהמשרד להגנת הסביבה לחברות התעשייה ומצא מספר מקרים בהם ניכר שלא הייתה במעבר תרומה אידאולוגית לחברה. ממצאים דומים תיארו גם פרופסור דני רבינוביץ ואיתי ורדי בספרם "כוחות מניעים", וכך כתבו על המעבר של מנכ"ל המשרד לשעבר, פרופסור אורי מרינוב, שעבר לעבוד כיועץ סביבתי בכביש חוצה ישראל יחד עם סגנו, ד"ר עמרם פרוזינין, על רקע מאבק סביבתי נגד כביש 6: "יזמי הכביש חששו שהמאבק עלול להזיק להם, ולפיכך נקטו מדיניות של קואופטציה, כלומר העבירו את היריב לצדם כדי לנטרלו".
אוזי ודריקס
אוזי ודריקס (באנגלית: Ozzy & Drix) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מונפשת המבוססת על הסרט "אוסמוזיס ג'ונס" משנת 2001, שעלילתה מתמקדת באוסמוזיס "אוזי" ג'ונס, תא דם לבן חצוף ואימפולסיבי, ודריקס, כמוסה נגד הצטננות, שנלחמים בחיידקים ובווירוסים בתוך גופו של הקטור קרוז, נער מתבגר. הסדרה מתרחשת בגרסה מסוגננת של גוף האדם, הדומה לעיר שבה חיים מיקרואורגניזמים ותאים אנתרופומורפיים.
הסדרה הופקה על ידי Conundrum Entertainment ו-Warner Bros. Animation, ושודרה בערוץ The WB כחלק מהרצועה "Kids' WB" במשך שתי עונות ו-26 פרקים משנת 2002 ועד לשנת 2004. בישראל הסדרה שודרה בערוץ לוגי בדיבוב עברי בשנת 2005.
רקע עלילתי
עם תחילת הסדרה, נאלצים אוסמוסיס "אוזי" ג'ונס (פיל למאר), תא דם לבן בעל אישיות אימפולסיבית ונטייה לאתגר את הממונים עליו, ודריקס (ג'ף בנט), כמוסה מרובעת וקפדנית נגד הצטננות, לרדוף אחר חיידק השנית (טים קארי). במהלך מרדפם, השלושה נשאבים על ידי יתוש מהגוף המארח שלהם, פרנק דה-טור (ג'ף בנט), ומועברים לגופו של נער מתבגר בשם הקטור קרוז (ג'סטין קאודן). לאחר שהביסו את החיידק ונאלצו להתמקם בביתם החדש, אוזי ודריקס נשכרים כחוקרים פרטיים, נשבעים להגן על בריאותו של הקטור ולהדריכו לאור חוויותיו כמתבגר טיפוסי.
דמויות נוספות אף כוללות את החפרפרת (ג'פרי טמבור), סוכן חשאי לשעבר שמחזיק במידע סודי על המתרחש בתוך הקטור; דנדר (פרנק ולקר), חיידק-כלב המחמד של דריקס, שנוצר מהרוק של אונו, כלבו של הקטור; כריסטין קולצ'וק (קימברלי ברוקס), חברתו לספסל הלימודים ומושא אהבתו של הקטור; טראוויס לום (רוב פולסן), חברו הטוב ביותר של הקטור; ארנסט סטרפינגר (בראד גארט בעונה 1; קאמינגס בעונה 2), חיידק והאנטגוניסט הראשי, שמשתמש בחבורת חיידקים ווירוסים על מנת לבצע את עבודתו המלוכלכת; והוריו של הקטור, מר וגברת קרוז (אלנה אובאך וג'ו לאלה), שדואגים לשלומו של הקטור.
בניגוד לסרט המקורי ממנו נוצרה, הסדרה הונפשה לחלוטין ולא הכילה סצנות בלייב אקשן. בנוסף, הסדרה הותאמה יותר לצופים צעירים מבחינת אינסטנסיביות והומור. דמויותיהם של אוזי ודריקס לוהקו מחדש; כשאת כריס רוק החליף למאר ואת דייוויד הייד פירס החליף בנט. במספר פרקים, המפיק רון מייריק שילב צילומים מהסרט המקורי, כגון הדמיית התנועה בתוך גוף האדם, פנים הפה והסכר שנפרץ באמצעות נזלת.
מדיה ביתית
כל פרקי הסדרה הופצו בפורמט DVD ב-20 ביוני 2017.
על מה אני מדבר כשאני מדבר על ריצה
על מה אני מדבר כשאני מדבר על ריצה (ביפנית: 走ることについて語るときに僕の語ること) הוא שמו של ספר זיכרונות מאת הסופר היפני הרוקי מורקמי. הספר נכתב ביפנית ותורגם לעברית בידי עינת קופר. בספר מתאר מורקמי את זיכרונותיו וחוויותיו כסופר מקצועי וכאצן חובב למרחקים ארוכים. הוא החל לכתוב בשנות השבעים המאוחרות ולרוץ ב-1982. מאז שהתחיל לרוץ הספיק להשתתף ביותר מעשרים ריצות מרתון, ריצת אולטרה מרתון (מאה קילומטרים) אחת ובמספר תחרויות טריאתלון.
הספר מורכב מתשעה פרקים שנכתבו בגוף ראשון וכיומן המתאר בסדר כרונולוגי תקופות בחייו, כשעיקר הספר מוקדש לתקופה של אמצע העשור הראשון של המאה העשרים ואחת, פרק אחד מוקדש לריצת האולטרה מרתון בה לקח חלק ב-1996 באי הוקאידו שבצפון יפן ושאר התקופות משורבבות בין לבין.
שם הספר לקוח משמו של קובץ סיפורים קצרים מאת ריימונד קארבר, שפורסם בשם "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה".
עונת 2021/2022 בליגה האדריאטית
עונת 2021/2022 ב הייתה העונה ה-21 של תחרות לקבוצות כדורסל. תחרויות התקיימו ב-2 חטיבות. בחטיבה הראשונה (עליונה) השתתפו קבוצות מהמדינות הבאות: סרביה - 5 קבוצות, קרואטיה - 3 קבוצות, סלובניה - 2 קבוצות, בוסניה והרצגובינה - קבוצה בודדת, מונטנגרו - 3 קבוצות.
התחרות כללה העונה הסדירה (26 סיבובים) ושלב הפיינל פור במתכונת של משחקי בית ומשחקי חוץ. משחקי חצי הגמר נערכו עד ל-2 ניצחונות. משחקי הגמר התקיימו עד 3 ניצחונות. הקבוצות שסיימו את עונה במקומות 1-2 עלו ישירות למשחקי חצי הגמר. בין הקבוצות שסיימו את עונה במקומות 3-6 נערכו משחקי עלי הלחצי הגמר.
בהתאם לתוצאות העונה הקודמת לחטיבה הראשונה עלתה קבוצת סטודנטסקי סנטאר ממונטנגרו.
העונה הסתיימה בניצחון של הכוכב האדום בלגרד מסרביה, בפעם השישית בתולדות המועדון.
בסיום העונה קבוצת קרקה נובו מסטו ירדה ליגה. מכיוון שלפי תקנון הליגה לא יותר מ-5 קבוצות מאותה מדינה יכלו לשחק בחטיבה העליונה, בוראץ צ'אצ'אק שיחקה משחקי מבחן עם קבוצה סרבית שניצחה בחטיבה השנייה, ניצחה אותה ונותרה בחטיבה העליונה.
פלייאוף
משחקי חצי הגמר נערכו עד ל-3 ניצחונות. משחקי הגמר נערכו עד ל-5 ניצחונות.
דנקו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אלחנן ליב לוינסקי
אלחנן ליב לוינסקי (בכתיב יידי: לעווינסקי 21 במרץ 1857 – 27 באוקטובר 1910) היה סופר עברי ויידי, מראשוני אגודת חובבי ציון ברוסיה, מו"ל עברי, מסופרי אודסה ומנהל סניף 'כרמל ארץ ישראל' בעיר ("כרמל אודסה"). היה ידיד קרוב של אחד העם, השתתף במספר קונגרסים ציוניים ופרסם מאמרים רבים בעיתונים הפרדס והשילוח.
קורות חיים
ספרו האוטופי של לוינסקי אמנם הקדים ב-10 שנים את ספרו האוטופי של בנימין זאב הרצל, אלטנוילנד, אולם זכה לתפוצה מצומצמת יותר. הסיבות לכך היו, בין השאר, העובדה שהספר נכתב בעברית ולא בגרמנית, וכן אישיותו הכריזמתית והשפעתו המדינית של הרצל.
בשנת 1901 היה שותף, יחד עם חיים נחמן ביאליק, ש. בן ציון, מאיר דיזנגוף ויהושע חנא רבניצקי, לייסוד הוצאת הספרים מוריה באודסה, שספריה היוו את המסד לספריית בית הספר העברי המודרני על ידי הספקת ספרי לימוד וספרי יסוד במקצועות העברית והמקרא ועיבוד לעברית קלה של סיפורי חז"ל ויצירות מתקופת ימי הביניים.
במדורו: "מחשבות ומעשים" בכתב העת "השילוח" כתב לוינסקי עשרות פיליטונים שזכו לפופולריות רבה בקרב הקוראים, והוא נחשב לאחד מהפיליטוניסטים הטובים של התקופה. "בחמישים פרקי הסדרה הביא לוינסקי את אמנות הפיליטון העברית לשיאה" כתב אבנר הולצמן. בפיליטונים רבים, כמו למשל במדור "יפיפותו של יפת" אשר בעיתון "המליץ" היה נוהג לחתום בשם-העט: "רבי קרוב".
י.ד. ברקוביץ, כותב בזכרונותיו על לוינסקי שהיה הפיליטוניסט השני המפורסם ביותר בזמנו, לאחר דוד פרישמן. "חן הפיליטון של לוינסקי היה מסוג אחר [לא מהסוג האמנותי]: קרן מתוך נועם מזגו, מתוך ההומור הרך והנוח, הממוזג לב טוב ושכל טוב, שבו המתיק את סממניו המרירים בשביל הקהל. הוא היה הומוריסט רך-המזג, נלבב ויפה עין בהשקפתו על עם ואדם, הומוריסט שאינו צוחק ומצחיק את הקורא, אלא מנעים לו בשיחה נאה, מרפרף בגיחוך קל על חולשותיהם של בני אדם, ומאמין בתום לבב, כי הכל עשה אלוהים טוב"
אלחנן ליב לוינסקי נפטר באודסה ולא זכה לראות את התגשמות חלומותיו הציוניים.
על שמו נקראים מכללת לוינסקי לחינוך, רחוב ושוק לוינסקי בתל אביב ורחובות בערים ברחבי ישראל.
השקפותיו
ללוינסקי היה חלק משמעותי בפולמוס על מעמד היידיש בספרות. בשנת 1889 הוא פרסם בעיתון "המליץ" מאמר נוקב בשם: "שפת עבר ושפת יהודית מדוברת" בגנותם של הסופרים החוזרים לכתוב ספרים ביידיש, בעקבות הוצאתו החדשה של שלום עליכם, "די יודישע פאלקס-ביבליותהעק". זכור במיוחד משפטו המוחה של לוינסקי: "וצר לי לראות כי השפחה תירש גבירתה". מאמרו של לוינסקי פתח דיון תוסס בנושא, שהתפתח מעל דפי "המליץ" ו"הצפירה", כאשר חלקם של הכותבים (שלום עליכם, רבניצקי ואחרים) תומכים בשימוש ביידיש, חלקם מתנגדים בתוקף (קמינקא, טביוב) וחלקם מנסים לפשר (סוקולוב).
קישורים חיצוניים
אודותיו:
כתביו:
בשפות זרות:
צנטוריון
צנטוריון הוא טנק בריטי, שפותח בסוף מלחמת העולם השנייה, אך יצורו החל מאוחר מכדי שיכנס לשירות במהלכה. הצנטוריון יועד להיות טנק שיוט, אך למעשה היווה את אבן הדרך לתפיסת שריון חדשה לפיה הצנטוריון סווג כטנק מערכה.
פיתוח
לאורך שנות מלחמת העולם השנייה מערך פיתוח הטנקים הבריטים סבל מתפיסת העולם הבעייתית שתפקיד השריון מחולק לשלושה סוגי טנקים בשדה הקרב; הטנק הקל אשר מסייר בשדה הקרב, טנק החי"ר בעל מיגון וחימוש רב לסיוע חיל רגלים, וטנק השיוט לפריצה ואיגוף כוחות האויב. הבעיה המרכזית עם תפיסה זו הייתה שאף אחד מסוגי הטנקים האלו לא נועד להילחם כנגד כוחות השריון של האויב, כך שלבריטים היו קשיים רבים במירוץ החימוש של לוחמת השריון ולא נמצאו מענים מספקים להתמודד עם פיתוח הטנקים הגרמניים שלרוב נועד לקרבות כנגד שריון.
בתקופה זו החל להיות ברור שישנה עדיפות רבה לטנקים "אוניברסליים" במקום החלוקה המורכבת לשלושה סוגים שונים. בסוף שנת 1943 החלו הבריטים לפתח ולבחון אופציות לטנק שכזה, שיהיה בעל חימוש, מיגון ומהירות המספיקים כדי להתמודד עם השריון של האויב. ב־7 באוקטובר 1943, בפגישה של הדירקטוריון של חיל השריון המלכותי, הוחלט ליישם צרכים אלו בצורת טנק שנקרא בשלב זה טנק השיוט A41, כלומר ממשיך דרכו של הקרומוול שהיה טנק השיוט האחרון בסדרה. בפגישה הוחלט על מפרט עתידי לטנק זה: מנוע בנזין 650 כ"ס, שריון קדמי בעובי 3 אינץ', משקל כולל של 45 טון ותותח 76.2 מ"מ - מפרט שהיה דומה מאוד לזה של הפנתר הגרמני בתקופה.
המנוע שנבחר ל־A41 היה מנוע הבנזין "רולס־רויס מטאור", שהיה התאמה לשימוש בטנקים של מנוע "מרלין" המוצלח של רולס־רויס, אשר שימש במטוסי ספיטפייר, במפציץ אוורו לנקסטר ובהוקר הוריקן. נבחנו מספר סוגי מערכות זחלים, נמצא כי מערכת זחלים מסוג 'קריסטי' שטנקי שיוט קודמים השתמשו בה, לא התאימה לטנק במשקל רב כל כך, ולבסוף נבחרה מערכת "גלגלי הבוגי הכפולים הורסטמן" (Horstmann) שהעניקה עבירות טובה בשטח ופשטות לטיפול. אלמנט חדשני שהוכנס לפיתוח הטנק היה השימוש במנוע רכב משני מסוג "מוריס" (8 כ"ס) כדי לשמש גנרטור להפעלת ציוד הקשר והתותח מבלי להפעיל את המנוע הראשי. המפרט הסופי של ה־A41 הוצג בפגישת הדירקטוריון ב־23 בפברואר 1944; המפרט אושר והוחלט לייצר 20 אבות טיפוס. במהלך המחצית השנייה של 1944, החלו בתהליך הייצור של אבות הטיפוס דרך המפעלים השונים, אך האבדות בכלים במהלך הפלישה לנורמנדי והצורך לייצר טנקים במהירות לשדה הקרב, עיכבה את הרכבת הטנק הניסיוני החדש והעבודה עליו החלה רק בינואר 1945. בזמן זה, המשיכו עבודות העיצוב והתכנון בעיקר בחלקי הצריח, והטנק הוגדר בשם טנק שיוט כבד A41A.
באפריל 1945, הורכבו הטנקים הראשונים והם נשלחו לשטחי האימונים לבחינה כללית. בשלב זה ה־A41 כבר קיבל את השם צנטוריון (Centurion), בהתאם לשמות טנקי השיוט האחרים המתחילים באות "C" לסימון "Cruiser" (שיוט). הניסוים הראשונים היו כל כך מוצלחים שהוחלט לשלוח 6 אבות טיפוס לבחינה קרבית עם היחידות הלוחמות באירופה במבצע שקיבל את הכינוי "מבצע זקיף", אלו הגיעו מספר ימים לאחר הניצחון באירופה אך זכו לתגובות אוהדות מאוד בקרב צוותי הטנקים של רגימנט האינסקילינג (הדרגונים ה־6) ורגימנט הטנקים החמישי המלכותי.
הצנטוריון שקל מעל 40 טון בשל השריון העבה למדי (17–118 מ"מ). החימוש הראשי היה תותח 17 ליטראות (76.2 מ"מ), שהוכיח את עצמו כמסוגל לחדור כל טנק גרמני בעת המלחמה (פרט לטיגר 2) מטווח מרבי של קילומטר. נקודת התורפה העיקרית הייתה המהירות הנמוכה, שנגרמה משילוב של משקל כבד יחסית ומנוע חלש. כמו כן טווח הפעולה היה קצר מאד.
היסטוריית שירות
בשנת 1949 נכנס הטנק לשירות וכ־4,000 צנטוריונים יוצרו, הנמנים עם 13 גרסאות מרכזיות. השיפורים לאורך השנים כללו שינוי התותח לתותח 20 ליטראות (83.4 מ"מ), ולאחר מכן לתותח L7; הוספת מערכות ראיית לילה וזרקורי תת־אדום; והוספת מערכות מיגון נגד אב"כ ומערכת בקרת אש משופרת. האחרון בדגמי הצנטוריון שיוצר היה הצנטוריון סימן 13. הצנטוריונים שירתו בצבאות רבים בעולם, כולל צבא ירדן, צבא סינגפור, צבא דרום אפריקה וצה"ל (ראה פירוט בהמשך). רוב המדינות המפעילות את הצנטוריונים היום מחזיקות בטנקים שעברו הסבה למנוע דיזל, ומערכות בקרת האש שלהם שופרו.
מלחמת קוריאה שהחלה ביוני 1950, הייתה טבילת האש הראשונה של טנקי הצנטוריון כאשר אלו שירתו בשלוש פלוגות ברגימנט ההוסרים האירי ה־8 המלכותי של המלך בצבא הבריטי. לקראת סוף המלחמה טנקים אלו שירתו גם כחלק מרגימנט הטנקים ה־3 המלכותי, הטנקים הוכיחו את עמידותם לתנאי מזג האוויר הקשים ואת יכולות הלחימה וכוח האש שלהם. טנקי צנטוריון נשלחו גם כחלק מכוח המשימה הבריטי לחצי האי סיני בשנת 1956 במהלך מבצע קדש ובהמשך, במהלך מלחמת וייטנאם שירתו צנטוריונים גם בצבא האוסטרלי.
בצבא הבריטי המשיכו דגמים המבוססים על הצנטוריון לשרת עד לשנות ה־90 של המאה ה־20, כשהם לוקחים חלק במלחמת המפרץ. בדרום אפריקה נמצאים שדרוגים מקומיים של הצנטוריון ("אוליפנט"; פיל) בשירות הצבא עד היום. בצה"ל, אף על פי שטנקי השוט (ראה בהמשך) כבר לא משרתים ביחידות השריון, נגמ"שים רבים המבוססים עליו עדיין משרתים ביחידות השונות, בהם הפומ"ה, הנגמ"חון והנקפדון.
השוט בשירות צה"ל
שוט הוא השם שניתן לצנטוריון כשנכנס לשירות בחיל השריון של צה"ל בשנת 1959. השם בא מן הפסוק:
שוט מטאור
צה"ל רכש צנטוריונים מדגמי סימן 3 וסימן 5. השם שוט מטאור ניתן לשוט בעל מנוע הבנזין עם קירור מים. לשוט זה היה מנוע נוסף (שהיה מורכב במקורו במכונית מוריס), וזה שימש להפעלת גנרטור לטעינת מצברים כשהמנוע הראשי לא עבד. הטנק נטל חלק במלחמת ששת הימים (כ־400 טנקים), במהלכה גם נלקחו שלל כמה עשרות צנטוריונים ירדניים.
שוט קל
לאחר מלחמת ששת הימים, הובהר הצורך להשביח ולהתאים את הטנק לצורכי צה"ל, בעיקר בשל טווח נסיעה לא מספיק ומנוע המטאור מיושן. ישראל בחנה מספר חלופות למנוע השוט ולבסוף נבחר מנוע הסולר AVD-S-1790-2A של טלדיין קונטיננטל, בעיקר משום שמנוע זה התאים גם לטנק M48A2 (מגח) שהיה גם הוא בתהליך של השבחה והתאמה לצורכי צה"ל. החלפת המנוע, שלמעשה הייתה החלפת חטיבת הכח כולה, הצריכה גם שינוי מבני של תא המנוע בהגדלה והגבהה של סיפון המנוע. חטיבת הכוח החדשה, בעלת קירור האוויר, כללה גם תיבת הילוכים אוטומטית מסוג "אליסון CD-850-6" מה שהקל מאוד על הנהיגה בטנק למרחקים גדולים. חטיבת הכח החדשה והמנוע שבה, שיפרו את מהירות הטנק, טווח הנסיעה שלו ומשום שהיה מנוע סולר, גם פחת סיכויי הדליקה במנוע ובכך השתפרה שרידות הצוות.
במאי 1970, לאחר כשלוש שנות פיתוח, יצאו ראשוני השוטים המשודרגים אשר נקראו בכינוי "שוט קל" משום שהורכב מהאות הראשונה והאחרונה בשם יצרן המנוע החדש "קונטיננטל". החלפת חטיבת הכח הובילה להסרה של צינורות הפליטה (אגזוז) והחלפתם בבתי מסנן וכאמור הגדלה של סיפון המנוע, בנוסף הורכב מכל דלק נוסף להארכת טווח הנסיעה. מספר שינויים שהחלו להתבצע על השוט מטאור הופיעו באופן מלא בשוט קל, בהם שדרוג כל הכלים לתותח L7 105 מ"מ והסרתם של הזרקור והמדוכות המקוריות (משגרי מדוכות עשן). בנוסף הוחלפו הפנסים הקידמיים המקורים בכאלו שהיו בשימוש כלי רכב אחרים בצה"ל.
שדרוג התותח התברר כמכריע ומשפיע. קצב האש של צוות מיומן בעזרת התותח הזה היה גבוה, ועמד על מעל ל־15 פגזים בדקה, בעוד הטנקים הסובייטים, דוגמת הT-54/55, שהיה טנק מקביל לצנטוריון, היה קצב אש אשר עמד על 4–5 פגזים בדקה. יתרון זה של טנקי הצנטוריון המשודרגים, היה בעל הכרעה משפיעה ומכרעת בקרבות ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, בהם הצליח חיל השריון שהיה מצויד בטנקי שוט קל לבלום כוחות שריון סורי בעלי עדיפות מספרית ניכרת.
לאחר פיתוח השוט קל (סימן א'), פותחו הסימן ב'  והסימן ג'  במהלך שנות ה־70 של המאה ה־20. אלו כללו שדרוגים למערכות האש ובקרת הצריח ושיפור נוסף למנוע כולל הוספת פתחי פליטה על גבי סיפון המנוע בחלק האחורי של הטנק. דגם ב' הוסב לצידוד הידראולי במקום מערכת הצידוד החשמלית המקורית, אך ללא מערכת ייצוב לתותח המאפשרת ירי בתנועה, בשונה מדגם א' שכלל מערכת ייצוב גזרתית. בדגם ג' הותקנה מערכת ייצוב חדשה.
טנקי השוט יצאו משרות בחטיבות השריון הסדירות בשנת 1992. בעת שחטיבה 188 שהייתה החטיבה הסדירה האחרונה שהייתה מצוידת בטנקי שוט, הוסבה למרכבה סימן 3. בחטיבות המילואים נמשך השימוש בשוט עד שנת 2002 אז יצאו אחרוני השוטים משרות צה"ל. עם זאת, עד היום מצויים בצה"ל כלים מסוגים שונים המתבססים על התובה של טנק השוט, בהם נגמ"שים ונגמ"שי הנדסה שונים.
נגמ"שים ישראליים מבוססי שוט
רצפתו העבה והעמידה של השוט הביאה להסבת חלק מהטנקים לנושאי גייסות משוריינים, תוך הסרת הצריח והוספת מיגון כבד. בהתחלה החל הנגמשו"ט כנגמ"ש שייעודו בעיקר הנדסה קרבית אך בהמשך שימש גם כנגמ"ש כבד עבור חיל הרגלים ודגמיו עברו שיפורים, שיכלולים והתמחויות בהתאם לייעודם.
דגמי נושאי הגייסות על בסיס טנק השוט:
קישורים חיצוניים
מידע: תמונות:
אבני מדינות ארצות הברית
קליפורניה הייתה המדינה הראשונה שקבע סלע מדינתי רשמי. לוורמונט יש שלושה סלעים רשמיים, ויש מדינות שאין להן אף סלע רשמי.
יש לשים לב כי האימוץ של סמל על ידי המדינה אינו בהכרח תואם את ההגדרה המינרלוגית המדעית שלה, כך למשל פנינה שהיא אינה אבן מוגדרת על ידי אחת המדינות ככזו. לצורך ההגדרה כ"מינרל", "סלע" או "אבן חן" יש להסתמך על הכתוב בערך המתאים ולא על השיוכים בטבלה להלן.
שבח וייס
שבח וייס (5 ביולי 1935 – 3 בפברואר 2023) היה פרופסור למדע המדינה, כיהן כחבר הכנסת וכיושב ראש הכנסת השלוש עשרה. שימש שגריר ישראל בפולין, ולאחר מכן כיהן כיושב ראש מועצת "יד ושם".
ביוגרפיה
שבח וייס נולד ב-5 ביולי 1935 בבוריסלב שבפולין (היום במחוז לבוב של אוקראינה). שרד עם בני משפחתו את השואה, כאשר הוחבאו על ידי שתי נשים, אוקראינית ופולנייה. בני משפחתו (הוריו, אחיו הגדול אהרון, אחותו מילה ובן משפחה נוסף) מצאו מסתור בבית שכנתם האוקראינית יוליה מטצ'שין, ובמהלך האקציות הסתתרו בקיר כפול במחסן שבחצר ביתם. מאוחר יותר עברו למחבוא שהוקם במרתף מתחת לרצפה של גן ילדים שהיה סמוך לביתם, בעזרת שכנה אחרת, פולנייה, מריה פוטז'נה, שם שהו עד לשחרור העיר באוגוסט 1944 על ידי הצבא האדום. שתי השכנות, שסירבו להסגיר את המשפחה ודאגו לצרכיהם תוך סיכון חייהן, קיבלו כעבור שנים הכרה כחסידות אומות עולם.
וייס עלה לארץ ישראל ב-1947 במסגרת עליית הנוער ונשלח ללמוד בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים. הוריו עלו ארצה כמה שנים אחריו. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד מדע המדינה באוניברסיטה העברית והשלים תואר ראשון ושני ב-1961. בשלב זה החליט "ללמוד מקצוע" וללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
בהיותו סטודנט, פעל כחידונאי, כתב חמישה ספרי חידות, ובשנים 1957 עד 1962 הגיש תוכנית חידונים ב"קול ישראל". ב-30 ביוני 1965 עבר תאונת דרכים שבה נפצע קשה. חרף זאת המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית וכתב דוקטורט בתחום מדע המדינה, נושא מחקרו היה השלטון המקומי בישראל, אותו השלים בהדרכתם של פרופ' בנימין אקצין ופרופ' עמנואל גוטמן בשנת 1969. בשנת 1975 זכה אף בפרס מטעם המרכז לשלטון מקומי על מחקריו במדיניות מוניציפלית והקים את המחלקה ללימודי חוץ בתקשורת באוניברסיטת חיפה.
עם קבלת תואר הדוקטור, הפסיק וייס לעסוק בחידונים, והחל משמש מרצה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה (שם גם שימש כראש החוג למשך שנתיים). נחשב מרצה מחונן ומרתק בנושאי משטר מדינת ישראל. במקביל, החל לעסוק בפוליטיקה. הוא היה חבר מועצת עיריית חיפה בשנים 1969–1981, חבר בוועדת הכספים, בוועדת התרבות ובהנהלת תיאטרון חיפה.
וייס שימש חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה כ-18 שנים (בשנים 1981–1999). בכנסת העשירית נבחר לראשונה ושימש חבר בוועדת חוק, חוקה ומשפט. בכנסת ה-11 כיהן גם כחבר בוועדת המשנה לעניין בחירת נשיא אוסטריה קורט ולדהיים ובוועדות כנסת נוספות, כולל ועדת החוץ והביטחון, בה היה חבר גם בכנסת ה-12.
וייס הושבע לתפקיד יושב ראש הכנסת ה-13 ע"י זקן חברי הכנסת, ראש הממשלה יצחק רבין. את התקופה הסוערת בה כיהן כיושב ראש הכנסת הוא תיאר בספרו "השלום והבלהות". בכנסת ה-14 כיהן כחבר בוועדת הכנסת, שימש משקיף מטעם הכנסת במועצת אירופה, והיה בין יוזמי חוק הדיור הציבורי.
בשנת 1995 זכה בתואר "יקיר התנועה לארץ ישראל יפה" ובשנת 2001 הוענק לו פרס התנועה לאיכות השלטון. קיבל את פרס הסובלנות מטעם ממשלת פולין בשנת 2002. בשנת 2003 זכה באות הכבוד הגבוה ביותר בפולין מטעם נשיא המדינה, "מסדר העיט הלבן". בין השנים 2000–2006 שימש יו"ר מועצת יד ושם.
שבח וייס חיבר למעלה מעשרים ספרים בתחומי התמחותו המדעית ותחומי החידונים. בשל פועלו רב השנים למען העיר חיפה, מדינת ישראל, זיכרון השואה והייצוג המכובד בפולין, הוענק לו התואר יקיר העיר חיפה בשנת 2004. באותה שנה ייסד את הקתדרה ללימודי ישראל באוניברסיטת ורשה וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 2006 מטעם אוניברסיטת ורוצלב.
לאחר מותו נקרא הקתדרה שבראשה עמד באוניברסיטת ורשה על שמו של פרופסור שבח וייס.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-114 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת, ובבחירות לכנסת ה-19 שובץ במקום ה-116 ברשימתה.
וייס נפטר ב-3 בפברואר 2023, בגיל 87, ונטמן בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
משפחתו
וייס היה נשוי לד"ר אסתר וייס, מנהלת בית הספר המחוזי להשתלמויות עובדי הוראה וחינוך בחיפה, עד פטירתה ב-2005. לזוג נולדו שני ילדים: פרופ' יפעת וייס ונועם וייס. אחיו הוא היסטוריון השואה אהרון וייס.
וייס היה אוהד מושבע של קבוצת הכדורגל הפועל חיפה.
יצחק אייזיק בן יעקב
יצחק אייזיק בן יעקב (בליטאית: Isaak Benjakob; כ"ה בטבת תקס"א, 10 בינואר 1801, רמיגאלה, האימפריה הרוסית (ליטא) – ט"ו בתמוז תרכ"ג, 2 ביולי 1863, וילנה) היה ביבליוגרף יהודי ליטאי, שגם עסק בסחר והוצאה לאור של ספרים. ממנהיגי הקהילה היהודית בווילנה.
ביוגרפיה
נולד בעיירה רמיגאלה (או רמגוֹלה; בליטאית: Ramygala; ברוסית: Рамигала) שליד וילנה שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), ובילדותו עבר עם הוריו לעיר הגדולה וילנה (שהייתה מרכז יהודי חשוב, וכונתה "ירושלים דליטא"), ובה גדל. למד בחדר ובנוסף למד עברית ודקדוק עברי. הוא רכש שליטה טובה מאוד בשפה וכתב שירים ומכתמים בעברית מקראית.
במשך כמה שנים חי בריגה, שם עסק במסחר ספרים. מאוחר יותר עבר ללייפציג, שהייתה באותה תקופה מרכז של מסחר בספרים, וגם שם עסק במסחר בספרים והוצאה לאור. בהיותו בלייפציג הוציא בשנת 1842 את ספרו הראשון: "מכתמים ושירים שונים, ומאמר מכתם ללמד כולל דרכי המכתם". בשנת 1848 חזר לווילנה, ושם עסק בנוסף לסחר בספרים גם בהוצאה לאור של התנ"ך עם תרגום לגרמנית באותיות עבריות. בשנים 1848–1853 הוציאו לאור בן יעקב ושותפו אד"ם הכהן את הספר בן 17 הכרכים, שבו נכלל הטקסט המקראי בעברית, פירוש רש"י והתרגום הגרמני של מנדלסון.
בזמן שהותו בלייפציג עמד בקשרים חברתיים ומדעיים עם מיטב הביבליוגרפים ואספני הספרים היהודים בגרמניה, בהם פרופ' יוליוס פירסט, והחשוב מביניהם משה שטיינשניידר, שהיה לו לעזר רב בעבודתו.
בן יעקב היה אחד ממנהיגי ונציגי הקהילה היהודית בווילנה. באִגרותיו הוא שופך אור על מצב הקהילה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
יצירתו הספרותית
אחרי חיבורו הראשון שהוציא, כאמור, בלייפציג, פרסם בן יעקב מהדורה מתוקנת של "חובות הלבבות" לבחיי אבן פקודה, עם מבוא, ביאור קצר ותולדות חיי המחבר. כמו כן הוציא מהדורה מתוקנת של "שם הגדולים" של החיד"א. בשנת 1862 הודיע בן יעקב שהוא מתכוון להוציא מחדש במהדורה עממית ספרים קלאסיים יהודים. הוא הספיק להוציא את "מאור עיניים" מאת עזריה דה רוסי (עזריה מן האדומים).
בנוסף, תרם רבות ובאופן קבוע לכתבי עת רבים, בהם "פרחי הצפון", "הכרמל", "כרם חמד", "אוצר חכמה" ועוד.
אוצר הספרים
חיבורו החשוב ביותר של בן יעקב הוא הספר 'אוצר הספרים', - ביבליוגרפיה מקיפה לספר העברי, שהיא למעשה סיכום מחקריו הביבליוגרפיים שכתב במשך עשרות שנים. בספרו זה רשם, על פי דבריו, 17,000 ספרים עבריים מראשית הדפוס ועד 1863.
בביקורת על הספר שפרסם ב-1881 ב-Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums (כתב העת לתולדות ישראל ומדעי היהדות) הובאו דבריו של צונץ, שטען כי ספר זה הוא הכרחי לכל מי שעוסק בספרות העברית. בניגוד לפירסט, שהוציא גם הוא ביבליוגרפיה מקיפה (Biliotheca Judaica) במטרה להקיף את כל הספרות היהודית ומה שנכתב עליה עד 1840, בן יעקב התמקד רק בספרות שנכתבה בעברית ובמספר קטן של ספרים ביידיש. הוא התבסס בכתיבת הביבליוגרפיה על מקורות קודמים לו כמו "שפתי ישנים" של שבתי בס, וראה בחיבורו השלמה של ספר זה, אך בפועל יצר יצירה חדשה העומדת בזכות עצמה. כמו כן, הסתייע בהוספות ובהערות הרבות שהוסיף במשך השנים לספרו של החיד"א, "ספרי שם הגדולים ועד לחכמים".
ספרו כלל הן ספרים מודפסים והן כתבי יד. הספר מצטיין בהגהה מדויקת של המקורות ובשיטה מדעית של רישום הפריטים הביבליוגרפיים.
הספר לא יצא על ידו; בן יעקב נפטר לפני שהספיק להשלים את חיבורו. רק בשנת 1880, 17 שנה אחרי מותו, הוציא את הספר בנו, יעקב בן יעקב, בווילנה, בבית הדפוס של האלמנה והאחים ראם (רוֹם). הספר כלל הערות של שטיינשניידר, רפאל נתן נטע רבינוביץ (בעל "דקדוקי סופרים") וחוקרים נוספים שאיתם התייעץ הבן בטרם הוציא את הספר לאור. הספר משלב ידע תורני מקיף יחד עם השכלה ומחקר יהודי מודרניים. במחקר זה שעשה על הספרים ובאינפורמציה המלאה שמסר על כל ספר נבדל משבתי בס.
במשך 40 השנים הבאות הוסיף גם הבן על ספרו של אביו והגיע עד כדי 60,000 ערכים, אך גם בנו לא זכה לראות את מפעל ההמשך שלו יוצא לאור. חתנו של הבן, פרופ' משה שור, פנה למספר מוסדות אקדמיים בארץ ישראל ובעולם, לרבות החברה לקידום מדע היהדות בברלין ואף האוניברסיטה העברית בירושלים, בבקשה להדפיס את הספר – אך לא נענה. כתב היד אבד בשואה.
לבנו יעקב, הייתה אידאולוגיה מאחורי כתיבת הספר, שאותה פרט בהקדמה. לדבריו, האדם מחויב לדעת את ההיסטוריה של עמו וארצו; הואיל ולעם ישראל אין מדינה, הרי ספרותו היא ארצו; ולכן בכתיבת ביבליוגרפיה כזו הוא בעצם כותב את תולדות ארצו:
מבנה הספר
הספר מסודר לפי אלפבית של חיבורים. בכל עיול מפורטים:
למן מות המחבר ועד להדפסת הספר נוסף עוד חומר ביבליוגרפי. בנו יעקב עבר על הספר "והוספתי אל תוכו מ"מ (=מראי מקום) וערכים חדשים. גם כנסתי לי מבחירי רשימות החדשות שראו אור אחרי מות אבי המחבר ז"ל".
סו פולס
סוּ פולס (באנגלית: Sioux Falls) היא העיר הגדולה ביותר במדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית. העיר משמשת כבירת מחוז מינהאהא שבדקוטה. בשנת 2020 מנתה אוכלוסיית סו פולס 192,517 נפש. האזור המטרופוליטני של העיר עצמה מונה 276,730 נפש, נכון לשנת 2020 ובצירוף עם העיר השכנה מדרום, סו סיטי שבאיווה, מונה המטרופולין מעל מיליון נפש.
העיר הוקמה בשנת 1856 על גדות הנהר סו הגדול (Big Sioux River), בערבת המישורים הגדולים, החוצה את ארצות הברית מדרום לצפון. הנהר נקרא על שמו של שבט הסו, שבט אינדיאני שחי באזור, והעיר נקראה על שם המפלים הקיימים בנהר. באזורים נרחבים אלו חיו בעבר גם השבטים האינדיאנים הו-צ'ונק, מיזורי, דקוטה, נקוטה, שאיין, אומהה, פונקה, אוסג', קנזה, איווה, קוופו, אריקירה ואוטו. עד היום מאוכלסת העיר בצאצאים רבים של השבטים הללו.
המאה התשע עשרה
העדות הראשונה להגעת אירופאים לאזור היא מתחילת המאה השמונה עשרה. חוקרים צרפתים הגיעו למקום כדי למפות אותו, ולמנות את האוכלוסייה הילידית של האזור. במפקד שערכו, מנתה אוכלוסייה זו כעשרת אלפים נפש.
ההתיישבות הלבנה באזור החלה רק באמצע המאה התשע עשרה. בשנת 1832 פקד את המקום פילנדר פרסקוט, שהיה סוחר, חוקר וצייד. בשנת 1844 הנהיג ג'יימס אלן משלחת צבאית, שיצאה ממצודת דה מוין שבאיובה כדי לתור את האזור. תיאור של מפלי נהר סו שהתפרסם ב-1856, עורר ביקוש לאזור בקרב יזמי נדל"ן שעסקו ביישוב ובבניית ערים חדשות. באותה שנה הגיעו לאזור שתי קבוצות מתיישבים, שאף שהסתכסכו בשאלת הבעלות על הקרקעות, שיתפו פעולה בהקמת מצודה שנקראה "מבצר סוד", ושתפקידה היה להגן על המתיישבים מפני השבטים האינדיאנים העוינים.
עד 1862 היו הסכסוכים בין הלבנים לאינדיאנים מעטים למדי, אך בשנה זו, עם פרוץ המרד של שבט הסו, הידוע כמלחמת דקוטה - 1862, ועם התפשטות המלחמה למינסוטה, נורו ונהרגו שני מתיישבים לבנים. עקב כך פונתה העיר ממתיישביה הלבנים והאינדיאנים בזזו ושרפו אותה כליל. עם סיום המלחמה וניצחון הלבנים, השתנה יחסם כלפי האינדיאנים ילידי דקוטה, ותופעות של התאכזרות והרעבה כלפיהם הפכו לשכיחות בקרב מתיישבי דקוטה הדרומית ומינסוטה.
ב-1865 הוקמה בעיר "מצודת דקוטה", ששימשה עמדת הגנה כנגד האינדיאנים. מתיישבים ותיקים רבים החלו לחזור העירה, לצד גל חדש של מתיישבים שנהרו מערבה. בשנים שלאחר מכן גדלה האוכלוסייה והחלה בנייה מואצת בעיר. בשנת 1876 התאגדו התושבים תחת השם "כפר סו פולס", וב-3 במרץ 1883, קיבלה העיר רישיון חוקי מטעם בית המחוקקים המחוזי.
התפתחותן של מסילות הרכבת בשנות השמונים של המאה התשע עשרה, גרמה להאצה רבה בהתפתחותה של דקוטה הדרומית בכלל ושל סו פולס בפרט. אוכלוסיית העיר זינקה מ-2,164 נפש בשנת 1880, ל-10,167 ב-1890. מגמה חיובית זו נקטעה בעשור שלאחר מכן, עקב מתקפת ארבה חמורה ושפל לאומי כללי. מספר תושבי העיר עלה בעשור האחרון של המאה התשע עשרה בשמונים ותשע נפש בלבד.
המאה העשרים
עם תחילת המאה העשרים חזרה הצמיחה לסו פולס. החלה תקופה של חקלאות ממוכנת, הוקמו מכלאות בקר, מהגדולים בארצות הברית, ונפתח מפעל גדול לעיבוד ואריזת בשר - חברת ג'ון מורל. תחומים אלו ביססו את כלכלת העיר עד מחצית המאה. בשנת 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הוקמו בסמוך לעיר בסיס אווירי ובסיס רדיו ותקשורת. בסיסים אלו העסיקו אזרחים, תושבי סו פולס, ותרמו בכך להתפתחות כלכלית נוספת. משנות החמישים ואילך, התרחבה הכלכלה לתחומים נוספים, בעיקר שירותים, בנקאות, ביטוחים, רפואה מונעת ועסקים קמעוניים.
בשנות החמישים והשישים נסללו בדקוטה הדרומית הכבישים הבין-מדינתיים: 90, 29 ו-229. התפתחות תחבורתית זו בצירוף העובדה שסו פולס היא המטרופולין הבודד ברדיוס של קילומטרים רבים, הגבירה את נגישותה של העיר לתושבי האזורים הכפריים שסביבה ותרמה רבות להתפתחות כלכלתה.
החקיקה הכלכלית המקלה של דקוטה הדרומית, היטיבה מאוד עם כלכלתה של סו פולס. הקלות בנושא הלוואת עם ריבית שהתקבלו בשנות השבעים, גרמו לבנק הניו יורקי המפורסם "סיטי בנק" להעביר את מרכז ניהול האשראי שלו לסו פולס. הקלות אחרות בנושא מס הכנסה, משכו אל העיר חברות פיננסיות רבות, ביניהן סיטיגרופ, מהמעסיקות הגדולות בעיר (3,200 עובדים), HSBC הולדינגס, Wells Fargo ועוד.
המעסיק הגדול ביותר בעיר הוא בית החולים סנפורד הלת', הכולל קליניקות טיפוליות ויחידות רפואה מונעת. בית החולים מעסיק למעלה מ-5,000 עובדים ומרים תרומה משמעותית לכלכלת האזור. במקביל פועלים בעיר שלושה בתי חולים נוספים: בית החולים אוורה מק'קנן (מעסיק כ-3,500 עובדים), בית החולים של החיילים הוותיקים של דרום דקוטה ובית החולים אוורה הרט של דרום דקוטה.
תיירות
אף כי סו פולס נהנית ממספר פארקים יפים, הידוע שבהם הוא פארק המפלים, העיר אינה אטרקטיבית לתיירים, המוצאים בה בעיקר מקומות לינה ומעדיפים לטייל באזורים המעניינים הסמוכים לה. בעיירה דה סמט הנמצאת מצפון לסו פולס, נמצא ביתה של לורה אינגלס ווילדר, שקורותיה בעיירה זו הועלו על הכתב בספר "עיר קטנה בערבה", מתוך סדרת הספרים "בית קטן בערבה" המנציחה את חייה של הסופרת. בעיירה נערכים פסטיבלים לזכרה, ונמכרים מזכרות העוסקות בנושא זה.
אתרים נוספים הסמוכים לעיר ומהווים מוקד משיכה לתיירים הם העיר מיטשל, צ'מברלין ופיר, בירת המדינה.
גאוגרפיה ואקלים
סו פולס שוכנת בדרום-מזרח דקוטה הדרומית, 24 ק"מ בלבד מערבית למינסוטה ו-13 ק"מ בלבד צפונית לאיובה. העיר בנויה על רמה שגובהה הממוצע הוא 448 מטר. שטחה של העיר לפי מדידות רשמיות הוא 145.9 קמ"ר, רובם המוחלט יבשה ורק 0.04% מים.
עקב מיקומה של העיר בעומק היבשת, הרחק מן האוקיינוסים, שורר בה אקלים יבשתי לח, המתאפיין בקיץ חם ולח ובחורף יבש וקר. הטמפרטורה הממוצעת בחודש החם - יולי, היא 30 °C, ובחודש הקר - ינואר, היא מינוס 15 °C. מידת החום הגבוהה ביותר שנרשמה בעיר היא 43 °C (בקיץ 1936) ואילו הנמוכה ביותר היא מינוס 41 °C (בחורף 1899). ממוצע הגשמים השנתי בסו פולס עומד על 627 מ"מ.
ערים תאומות
סו פולס עומדת בקשרי ערים תאומות עם שלש ערים אירופאיות:
דארסי קארדן
דארסי בת' קארדן (באנגלית: D'Arcy Beth Carden; נולדה ב-4 בינואר 1980) היא שחקנית וקומיקאית אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידה כג'נט בסדרת הקומדיה "המקום הטוב" ברשת NBC, ומתפקידה כנטלי גריר בסדרה "בארי" ברשת HBO.
ביוגרפיה
קארדן נולדה בשם דארסי בת' ארוקן, נולדה בדנוויל, קליפורניה. אביה, דניס ארוקן היה שחקן בתיאטרון הקהילתי המקומי וייסד את מגזין המוזיקה "BAM". יש לה שתי אחיות, מירנדה ולני, ואח אחד, וויל. ב-1998 סיימה את לימודיה בתיכון עמק סן רמון וקיבלה תואר ראשון באמנויות התיאטרון מאוניברסיטת דרום אורגון.
קריירה
לאחר שסיימה את לימודיה בקולג', עברה לניו יורק סיטי. בתחילת הקריירה שלה קארדן אף הייתה בייביסיטר עבור השחקן ביל היידר. לקארדן היה תפקיד חוזר בסדרה "ברוד סיטי" של קומדי סנטרל. קארדן גם השתתפה בתפקידי אורח בסדרות "איימי שומר" ו"האקסית המטורפת". לקארדן היה תפקיד קטן בסרט "אנשים אחרים".
מיקשה ברמן
קורות חיים
מיקשה ברמן נולד במשפחה יהודית של פחח עני עם עשרה ילדים. הוא למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה ובכמה אוניברסיטאות זרות. כסטודנט מוכשר, הוא גייס כסף להמשך לימודיו על ידי מתן שיעורים פרטיים ובאמצעות הגשת מועמדות וזכייה במלגות. הוא קיבל תואר בהנדסת מכונות. הוא שאף למשרה קבועה שהבטיחה גימלת פרישה, כך שמשנת 1885 הוא היה בשירות הרכבת הממלכתית ההונגרית, שהציעה ביטחון כלכלי מוצק. משנת 1892 היה ראש המחלקה של בית המלאכה הצפוני של הרכבת הממלכתית (MÁV), ומשנת 1910 היה סגן מנהל המחוז הצפוני. לאחר שנת 1912 הוא זכה להצטיינות רבה כראש בדיקת חומרי מעבדה עם המכשירים החדשים שלו. הוא פיתח נוהל חדש לזיהוי מהיר של דרגות הפלדה השונות. הוא עסק גם בבעיות חיסום וריתוך.
דארסי קארדן
קריירה
בין השנים 2016 ל-2020 היא כיכבה בקומדיה שיצר מייקל שור "המקום הטוב", בתפקיד ג'נט. לקארדן יש גם תפקיד משני כנטלי גריר בקומדיה הדרמטית של HBO "בארי", שמשודרת מ-2018. ב-2019 השתתפה בתפקיד משני בסרטים "כשהשלג יורד" ו"פצצה". קארדן משחקת את גרטה גיל בסדרה "ליגה משלהן" המבוססת על הסרט בעל אותו השם מ-1995. היא גם משחקת את הארייט בסרט "חתונה אש".
חיים אישיים
קארדן נישאה למפיק ג'ייסון קארדן ביולי 2010. הם גרים בלוס אנג'לס.
מיקשה ברמן
קורות חיים
מיקשה ברמן הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברקושקרסטור.
בייצור ובטיפול בחום של פלדות כלים
הוא בחן את התפקיד של חומרי סגסוגת על השפעתם על התכונות המכניות של פלדות - פרזול, ריתוך, קשיחות, אלסטיות. ברמן ערך ניסויים לתנאי החיסום הנכון והשתמש בבדיקה מהירה של הצלחת החיסום על סמך מבחן שבר. כהוקרה על עבודתו של מיקשה ברמן, הוא ייצג את מקום עבודתה פעמיים בקונגרסים של האגודה הבינלאומית לבדיקת חומרים: בשנת 1906 בבריסל ולאחר מכן בשנת 1909 בקופנהגן.
ניתוח פלדה המבוסס על בדיקת ניצוץ
בניגוד לבדיקות המטלוגרפיות שכבר היו בשימוש נרחב, הוא רצה לפתח שיטת בדיקה לא הרסנית בעלוּת נמוכה.
"במהלך לימודי פלדת כלי העבודה והניסויים שלי לבדיקה השוואתית של גלגלי השחזה, נתקלתי במבחן הניצוץ", כתב במאמרו הראשון בנושא בשנת 1908. כמובן, עוד לפניו, הרבה אנשים ראו את סילון הפלדה נוצץ על אבן השחזה, אך עם זאת מעולם לא עלה בדעתו של מישהו שניתן להסיק על איכות הפלדה מהזיקוקים הזעירים.
הנצחה
הוא נפטר ללא הכרה כלכלית ומוסרית, בשנת 1925, בגיל 63 בלבד. עבודתו מוכרת עד היום רק בחוג מצומצם למרות משמעותה.
אצטדיון לויטה
אצטדיון לויטה (ובשמו המלא "אצטדיון עירוני כפר סבא על שם יאיר לויטה"), הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר כפר סבא, ומשמש כמגרשן הביתי של הפועל כפר סבא ובית"ר כפר סבא. האצטדיון ממוקם ברחוב בן יהודה במזרח העיר, בסמוך לאזור התעשייה ופארק כפר סבא, ומכיל כ-5,800 מקומות ישיבה. עם עלייתה של הפועל כפר סבא לליגת העל בשנת 2019 לא אושר האצטדיון לליגה הבכירה, והיא משחקת באופן זמני באצטדיון המושבה בפתח תקווה.
היסטוריה
תכנונים לבניית האצטדיון החלו בשנת 1966, עת שיחקה הפועל כפר סבא במגרש הפרדסים ברחוב טשרניחובסקי בעיר, בסמוך לבית החולים מאיר. מספר שנים לאחר מכן אישרה העירייה את התוכנית לבנייתו. בניית האצטדיון נדחתה בשל קשיים בגיוס ממון להקמתו. חומות האצטדיון הוקמו בשנת 1976, ובניית היציעים החלה כשלוש שנים לאחר מכן. לאחר זמן מה הופסקו העבודות למספר שנים בשל קשיים תקציביים, ובנייתו הסתיימה בשנת 1986.
האצטדיון נחנך ב-11 באוקטובר 1986 במשחק ליגה בין הפועל כפר סבא לבין הפועל תל אביב שהסתיים בתוצאה 0-0. ב-26 באוקטובר נכבש השער הראשון באצטדיון על ידי שחקנה של הפועל כפר סבא, מאיר נזהר, אשר כבש בניצחונה של קבוצתו בתוצאה 0–2 על מכבי נתניה. שיא הצופים באצטדיון נקבע ב-18 באפריל 1987 כש-9,000 צופים חזו בניצחונה של בית"ר ירושלים, שזכתה באותה העונה באליפות המדינה, על הפועל כפר סבא בתוצאה 2–3. 2,000 מן הצופים שחזו במשחק הועברו לסוללת עפר בצדו המזרחי של המגרש לאחר שהיציע המערבי התמלא לחלוטין.
בשנת 2000 הוחלט לקרוא לאצטדיון על שמו של יאיר לויטה, אשר היה במשך 30 שנים יושב ראש הפועל כפר סבא. בצעירותו שימש לויטה, בין היתר, בתור שוערה של הפועל ומכבי כפר סבא.
בעונת 2009/2010 ערכה הפועל רעננה את משחקיה הביתיים באצטדיון, לאחר שמגרשה הביתי לא עמד בתקנים של ליגת העל.
בעונת 2019/2020 עברה הפועל כפר סבא לאצטדיון המושבה בפתח תקווה, לאחר שעלתה לליגת העל ואצטדיון לויטה לא אושר לליגה הבכירה.