cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קנסור
תפקיד נוסף וחשוב במיוחד של הקנסור היה הרכבת רשימת הסנאט (lectio senatus), אשר הורכבה מהמגיסטראטים שנבחרו על ידי הקנסורים בסדר יורד. הם הוסמכו גם לסלק סנאטור אם חשבו כי ביצע מעשה "כנגד המוסר הציבורי", אולם בדרך כלל סולקו רק סנאטורים זוטרים, להוציא מקרים יוצאי דופן בזמן כהונתם של קנסורים נוקשים ומחמירים כמו מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס. בזמן הטריבונאט של פובליוס קלודיוס פולכר חוקק חוק שמחייב את הקנסורים להעמיד למשפט את חבר הסנאט החשוד ובכך הוגבלה סמכותם לסלק אישים מן הסנאט.
משרה נוספת שלה היו הקנסורים אחראים הייתה הפיקוח המוסרי על אזרחים (מכאן גם לקוח המונח המודרני "צנזור"), והוצאתם וביצועם של מכרזים לעבודות ציבוריות, כגון בניית מקדשים ובניין דרכים.
משרת הקנסור נוצרה, לפי המסורת הרומאית, בשנת 443 לפנה"ס, לאחר שהקונסולים לא יכלו לעמוד בנטל העבודה שהוטלה עליהם. כמו ביחס למשרות אחרות, הייתה גם משרת הקנסור פתוחה בשלב הראשון רק לבני מעמד הפטריקים. החל משנת 351 לפנה"ס הותר גם לפלבאים להיבחר לתפקיד. בדרך כלל, היה מקובל לבחור לתפקיד קונסולים לשעבר, בזכות מעמדם הרם.
בעת הדיקטטורה המיוחדת של לוקיוס קורנליוס סולה בשנת 82 לפנה"ס, בוטלה המשרה וסולה לקח על עצמו את המשימה. אחרי מותו, בשנת 70 לפנה"ס נוצרה המשרה מחדש, אך איבדה חלק ניכר מכוחה ביחס לסנאט, בגלל הרפורמה של סולה שהפכה את כניסת החברים לסנאט לאוטומטית. עם היווצרות הקיסרות הרומית נעלמה בהדרגה המשרה וסמכויותיה, ובעיקר הפיקוח על הסנאט, עברו לידי הקיסרים הרומים. הקנסוסים האחרונים נערכו על־ידי הקיסרים אספסינוס וטיטוס.
רשימת קנסורים
רשימה חלקית של קנסורים ברפובליקה הרומית ולאחריה באימפריה הרומית:
לבנון במשחקים הפאראלימפיים
לבנון השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים סידני (2000), נעדרה מהטורניר הבא, ומאז השתתפה פעמיים נוספות, באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) ובאולימפיאדת הנכים לונדון (2012). במשחקי החורף לא נטלה לבנון חלק מעולם.
היסטוריה
המשלחת הראשונה אותה שלחה לבנון למשחקי הקיץ הפאראלימפיים הייתה משלחת של שני ספורטאים, גברים שניהם, שנשלחו אל המשחקים שנערכו בסידני בשנת 2000, אך חזרו בידיים ריקות לאחר שלא הצליחו להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים.
לאחר היעדרות מהמשחקים באתונה, שבה לבנון להשתתף במשחקים שנערכו בבייג'ינג בשנת 2008 כששלחת משלחת של ספורטאי בודד, רוכב אופני היד אדוארד מעלוף שהיה ללבנוני הראשון שקוטף מדליה פאראלימפיות, כשזכה בשתי מדליות ארד.
שערי קיליקיה
שערי קיליקיה (בטורקית: Gülek Boğazı – "מעבר גילק") הם מעבר ההרים העיקרי בהרי הטאורוס בדרום טורקיה, ומחברים את מישור צ'וקורובה (Çukurova) שלחופי הים התיכון עם רמת אנטוליה שבמרכז אסיה הקטנה.
בעת העתיקה עברה דרך צרה דרך שערי קיליקיה, אשר יכלה לשמש לתנועת בני אדם ופרדות, אך לא לכלי רכב, ואלכסנדר הגדול עבר דרכם בשנת 333 לפנה"ס בדרכו דרומה לפני קרב איסוס מול הפרסים. המעבר שימש גם את השליח פאולוס הקדוש בדרכו צפונה לגלטיה ואת אבירי מסע הצלב הראשון.
כיום עוברים מסילת רכבת והכביש המהיר E-90 דרך שערי קיליקיה.
יוסי אבוקסיס
יוסף (יוסי) אבוקסיס (נולד ב-10 בספטמבר 1970) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ומאמן בית"ר ירושלים. אבוקסיס נחשב לאחד הקשרים האחוריים הטובים ששיחקו בישראל ונכלל בהיכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
קריירת משחק
אבוקסיס נולד בבת ים לעזר וחנה אבקסיס, שעלו ממרוקו ב-1963. בצעירותו שיחק במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ובעונת 1987/1988 עבר לקבוצת הבוגרים. באותה שנה זכתה הקבוצה באליפות, ואבוקסיס הוחתם לחמש שנים הבאות. בעונה שלאחר מכן ירדה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה, בה כבש את שער הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב, במחזור ה-29 מול מכבי פתח תקווה. שבוע לאחר מכן, במחזור האחרון של עונת 1989/1990, כבש את השער האחרון בניצחון 6–0 על מכבי רמת עמידר, שהבטיח את חזרתה של הפועל תל אביב לליגה הבכירה. בשלוש השנים הבאות כבש 11 שערים בליגה הבכירה ולאחר שתם חוזהו שוחרר מהקבוצה.
בעונת 1993/1994 שיחק בבני יהודה תל אביב. שנה לאחר מכן שיחק בהפועל צפרירים חולון, ושנה אחר כך עבר לבית"ר ירושלים. שיחק בבית"ר מעונת 1995/1996 עד 2000/2001, ובתקופה הזו בית"ר זכתה בשתי אליפויות ובגביע טוטו אחד. בעונת 1997/1998 היה מהשחקנים המשמעותיים ביותר בקבוצה שזכתה באליפות שנייה ברציפות, ונבחר לכדורגלן העונה בישראל.
בתחילת עונת 2003/2004 עבר יחד עם אסי דומב למועדון ספורט אשדוד שבנתה באותו קיץ קבוצת כוכבים שכללה גם את חיים רביבו, אילן בכר ואלון חזן. הקבוצה נכשלה ואבוקסיס, שהתקשה להתאקלם באשדוד, חזר עוד באותה עונה להפועל תל אביב.
בעונת 2004/2005 מונה גיל לנדאו למאמן קבוצת הפועל תל אביב. לנדאו שילב שחקנים צעירים כמו עידן סרור ומסאי דגו על חשבונו של אבוקסיס הפצוע. לנדאו טוען כי בתגובה לכך חתר אבוקסיס תחתיו, ולטענתו הביא בסופו של דבר לפיטוריו של לנדאו במחזור השמיני.
בדצמבר 2006, במשחק של הפועל תל אביב נגד בית"ר ירושלים באצטדיון בלומפילד, לאחר שריקת פנדל לזכות הפועל תל אביב, נזרק מהיציע שבו ישבו אוהדי הפועל רימון הלם, במטרה לפגוע בשמעון גרשון. הרימון נחת סמוך לנקודת ה-11, בה הניח באותו הרגע אבוקסיס את הכדור, ופצע אותו קלות ברגלו.
אבוקסיס זכה עם הפועל בשני גביעים רצופים, ב-2006 וב-2007. בעונתו האחרונה בקבוצה כשחקן פעיל, 2006/2007, שימש כקפטן הפועל תל אביב. ב-16 במאי 2007, במשחקו האחרון בקבוצה, כבש את השער הראשון בדרך לניצחון 3–0 בדרבי מול מכבי תל אביב, במסגרת המחזור האחרון של ליגת העל.
בסך הכל הופיע אבוקסיס ב-465 משחקים בליגה הבכירה, והוא מדורג במקום השלישי בטבלת מלך המבשלים של הליגה בכל הזמנים, עם 95 בישולים. אבוקסיס ספג 12 כרטיסים אדומים במהלך הקריירה, והחזיק בשיא הכרטיסים הצהובים בליגה, עם 124 כרטיסים שנשלפו לחובתו, עד ששיאו נשבר בשנת 2017 על ידי חאלד חלאילה.
נבחרת ישראל
אבוקסיס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-14 באוגוסט 1996, במשחק ידידות מול נבחרת רומניה. הוא שיחק במדי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1998, מוקדמות יורו 2000, מוקדמות מונדיאל 2002 ואת משחקו האחרון בנבחרת ערך ב-11 באוקטובר 2003 מול נבחרת צרפת בפריז, במסגרת מוקדמות יורו 2004. בסך הכל רשם 35 הופעות במדים הלאומיים, בהן כבש שלושה שערים.
קריירת אימון
לקראת עונת 2007/2008, עם מינויו של גיא לוזון למאמן הפועל תל אביב, פרש אבוקסיס ממשחק פעיל, ומונה לסקאוט הקבוצה.
ב-5 בדצמבר 2007, עם מינויו של אלי גוטמן כמחליף ללוזון, מונה לעוזר המאמן. כעוזרו של גוטמן זכה עם הקבוצה בדאבל בשנת 2010, ובגביע נוסף בשנת 2011. בעונת 2010/2011 נעדר גוטמן למספר שבועות בעקבות אירוע לב, ואבוקסיס שימש כמאמן הראשי של הקבוצה.
ב-12 ביוני 2008, בעודו משמש כעוזר המאמן של הפועל תל אביב, חזר אבוקסיס גם לשחק, כשהצטרף לקבוצת האוהדים מכבי קביליו יפו מליגה ג'. הוא זכה עם הקבוצה בגביע המדינה לליגה ג' מחוז ת"א ועלה עם הקבוצה לליגה ב' מהמקום ראשון. בעונה שלאחר מכן היה שותף גם לעלייתה של הקבוצה לליגה א'.
ביוני 2011 עזב את הפועל תל אביב, וחתם על חוזה לאמן את בני יהודה תל אביב לעונה אחת, ובכך הפך למאמן ראשי בפעם הראשונה, ובתום עונת 2011/2012 הוביל את הקבוצה למקום השלישי בטבלה
באפריל 2012 מונה לעוזר מאמן נבחרת ישראל לצידו של מאמן הנבחרת אלי גוטמן.
ב-27 בספטמבר 2012 מונה, במקביל לתפקידו בנבחרת, למאמן הפועל תל אביב. ב-16 בפברואר 2013 פוטר מתפקידו לאחר רצף של חמישה משחקים ללא ניצחון.
ב-22 בדצמבר 2013 חזר לבני יהודה, לאחר שהקבוצה נקלעה לתחתית הטבלה, וחתם על חוזה כמאמן לעונה וחצי, אך לא הצליח להציל את המועדון מירידה לליגה הלאומית. בעונת 2014/2015 הוביל את הקבוצה למקום הראשון בליגה הלאומית, ולאחר שהעפיל עמה בחזרה לליגת העל חתם על חוזה לעונה נוספת במועדון. ב-8 בדצמבר 2015 פוטר מתפקידו לאחר נתק בינו לבין הבעלים משה דמאיו, וכעבור שבועיים מונה למאמן בני סכנין לאחר פיטוריו של אלי כהן. אבוקסיס הוביל את הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה ולמקום החמישי בטבלת הליגה. בעונת 2016/2017 סיימה הקבוצה שוב במקום החמישי, ובסופה סיים את חוזהו והחליט לעזוב את המועדון.
ב-8 במאי 2017 חזר לקבוצתו הקודמת וחתם לשנתיים בבני יהודה. בעונת 2017/2018 הוביל את בני יהודה לפלייאוף העליון, ובתום העונה חתם על חוזה חדש לחמש שנים במועדון. בעונת 2018/2019 הוביל את הקבוצה שוב לפלייאוף העליון, וכן זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שבחצי הגמר הדיחה את האלופה מכבי תל אביב, ובמשחק הגמר ניצחה את מכבי נתניה.
טוני נאדר
ד"ר טוני אבו נאדר (באנגלית: Tony Nader; בערבית: طوني أبو ناضر, טוני אבו נאצ'ר) הוא מדען מוח לבנוני. חוקר, דיקן אוניברסיטה והמנהל העולמי של תוכנית המדיטציה הטרנסנדנטלית.
נאדר עבד עם דיפאק צ'ופרה במרכז הרפואי "מהרישי איורוודה" במסצ'וסטס וב-1994 פרסם את ספרו הראשון, "הביטוי של הוודה והספרות הוודית בפיזיולוגיה אנושית". הוא נשיא האוניברסיטה למינהל מהרישי (הולנד) והאוניברסיטה הפתוחה ע"ש מהרישי.
בשנת 2000 קיבל נאדר את התואר "הריבון הראשון של המדינה הגלובלית לשלום עולמי " ממייסד המדיטציה הטרנסנדנטלית מהרישי מהש יוגי, בשנת 2008, הוכרז כממשיך דרכו של המהרישי כמנהיג הכלל-עולמי של ארגון המדיטציה הטרנסנדנטלית. נאדר פרסם את ספרו השני, "הראמאיאנה בפיזיולוגיה האנושית" בשנת 2011. בשנת 2015 ייסד נאדר את "כתב העת הבינלאומי למתמטיקה ולתודעה", שהוא משמש כעורכו הראשי..
השכלה
הוא בעל תואר שני ותואר דוקטור (MD) ברפואה פנימית ופסיכיאטריה, קיבל דוקטורט (PhD) נוסף מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בתחום המוח ומדעים קוגניטיביים. הוא היה רופא אורח במרכז המחקר הקליני שלו. את הפוסט-דוקטורט שלו עשה כעמית קליני למחקר בבית החולים הכללי מסצ'וסטס ובבית הספר להוראת רפואה של אוניברסיטת הרווארד.
קריירה
נאדר ערך מחקרים בתחום הפעילות ההורמונלית, הנוירוכימיה, הנוירואנדוקרינולוגיה, על התפקיד הרפואי של המוליכים העצביים ועל הקשר בין גיל, התנהגות, תזונה, השפעות עונתיות ומצבי רוח. נאדר מדווח כי ברצונו לזכות בהבנה מלאה של הרוח והגוף ויחסיהם עם התודעה והפיזיולוגיה האנושית, הובילו אותו ל"התעוררות רוחנית" ולחקר המדע הוודי עם המהרישי. נאדר אמר כי למד ממהרישי על "שדה הרוחני (הלא-פיזי), שאינו חומר וכיצד הוא מתבטא ביקום". כפרופסור ומנהל, נאדר ניהל את התוכניות לבריאות הוודית על שם מהרישי והרצה בלמעלה מ-50 מדינות.
סמיתסוניט
סמיתסוניט או פצלת האבץ הוא מינרל קרבונטי הבנוי מאבץ (Zn) ופחמה (קרבונט CO3). צורת הגבישים של הסמיתסוניט היא מעוינון או במקרים נדירים יותר סקלנוהדרון, אבל לעיתים רחוקות בלבד מוצאים גבישים מפותחים של סמיתסוניט ובדרך כלל הוא מופיע בתצורת אשכול ענבים. צבע גבישי הסמיתסוניט משתנה בין צהוב ירוק וכחול. את הסמיתסוניט היה נהוג לכרות מימים ימימה מהשכבות העליונות של עפרות אבץ ועופרת. הסמיתסוניט מופיע בדרך כלל עם המינרל המימורפיט. למעשה נהגו בדרך כלל להניח כי סמיתסוניט והמימורפיט הם מינרל אחד שאותו היה נהוג לסווג תחת השם קלמין. הסמיתסוניט כמינרל נפרד תואר לראשונה ב-1832 והוא קרוי על שמו של הכימאי והמינרלוג הבריטי, ג'יימס סמיתסון (1829-1754) הידוע כיום בעיקר בשל הירושה שהותיר שמימנה את הקמת מוסד הסמית'סוניאן הקרוי אף הוא על שמו.
סמיתסוניט נוצר כמינרל משני של בליה או התחמצנות של מרבצים של עפרת אבץ, למשל מספלריט. החלפה של האבץ שבסמיתסוניט במנגן יוצרת שורה איזומורפית מוגבלת עם המינרל רודוכרוזיט והחלפה של האבץ בברזל יוצרת שורה איזומורפית מוגבלת עם המינרל סידריט.
השימוש העיקרי בסמיתסוניט הוא כמקור משני של אבץ. כך למשל במשך שנים התעלמו ממרבצי הסמיתסוניט שבלידוויל (Leadville) שבמדינת קולורדו וכיום כורים אותו לאחר שהובהר הפוטנציאל הכלכלי הגלום במינרל. בקרבונט האבץ נעשה שימוש בתמיסת קלמין שבה נעשה גם כיום שימוש כאמצעי להקל על עקיצות יתושים וגירויים שונים בעור אף על פי שמנהל המזון והתרופות האמריקאי הודיע ב-1992 כי לא מצא שום הוכחה כי יש לתמיסה השפעה מרפאה.
המקומות הידועים ביותר בהם מצוי הסמיתסוניט כוללים את המכרות של צואמב בנמיביה (המקור לתמונת המינרל משמאל), שדגימות הסמיתסוניט מהם מכילות כמויות זעירות של קובלט הצובעות את המינרל בצבעים מרהיבים ומכרה ברוקן היל בזמביה. מקומות נוספים כוללים את מכרה קלי (Kelly) במגדלנה שבמדינת ניו מקסיקו, מקסיקו, לוריון ביוון, מורסנט בבלגיה ועוד.
פורום באר שבע
מועדון הפורום הוא מועדון לילה בבאר שבע.
המועדון ממוקם באזור התעשייה "קריית יהודית" בדרום העיר באר שבע ומורכב מארבעה אולמות: האולם המרכזי, פקטור דאנס בר, גלריה חדשה ופקטור קיץ. לכל אולם עיצוב ייחודי המשרה, יחד עם המוזיקה שמשתנה מאולם לאולם, אווירה שונה. המועדון עצמו עוצב על ידי גדי הלפרין.
מעבר למועדון עצמו, מחזיקה חברת פורום באר שבע גם עסקים נוספים, כמו שלטי חוצות להשכרה.
היסטוריה
המועדון הוקם על ידי האחים יוסי ורועי שוורץ ונחנך רשמית ב-14 בנובמבר 1988. נחשב למועדון הלילה המוביל בדרום ונבחר לא פעם על ידי דירוגים שונים לאחד מן המועדונים המובילים בישראל, ובשנות פעילותו התארחו בו זמרים ולהקות ישראליים מובילים, כאשר לא מעט אומנים בעלי זיקה למוזיקה אלקטרונית הגיעו להופיע במועדון גם מחוץ לארץ.
הפורום שהחל את דרכו כמועדון לילה בלבד, הפך עם השנים ל"קבוצת הפורום" המאגדת בתוכה חברות המתמחות בתחומים שונים ביניהם גינון, מסעדנות, ארגון אירועים, הפקת פסטיבלים, צעצועים ועוד. בין המקומות ניתן למנות את הבר הדו קומתי בשם "דראפט", ואת חברת השילוט חוצות "פורום ארט". "קבוצת הפורום"
בין האמנים שהופיעו בפורום באר שבע: שלום חנוך, שלמה ארצי, יהודה פוליקר, ריקי גל, מאיר בנאי, אביתר בנאי, משינה, אהוד בנאי, דני סנדרסון, גידי גוב, נתן גושן, מוש בן ארי, אביב גפן, התקווה 6, ברי סחרוף, היהודים, עברי לידר, הדג נחש, בלקן ביט בוקס ועומר אדם.
ב-12 במאי 2013 המועדון נסגר באופן זמני לצורך מעבר למתחם חדש ב"ישפרו סנטר" בבאר שבע ונפתח מחדש לאחר מספר חודשים. בהקמת המתחם החדש הושקעו יותר מ-15 מיליון ש"ח והוא המועדון הגדול ביותר בארץ המשתרע על פני 8 דונם.
קתדרלת מרי הקדושה (סידני)
קתדרלת מרי הקדושה בסידני, אוסטרליה, היא קתדרלה רומית-קתולית הבנויה בסגנון התחייה הגותית. הקתדרלה מוקדשת ל"מרי, עזרת הנוצרים", הפטרונית של אוסטרליה. הקתדרלה ממוקמת ברחוב קולג' סטריט בלב הסיטי של סידני. למרות הבנייה הגבוהה שמסביב, מבנהה הגדול והמרשים, עם זוג הצריחים המחודדים הופכים אותה לנקודת ציון עירונית בולטת.
רקע
סידני יושבה לראשונה ב-26 בינואר 1788 כמושבת עונשין בריטית תחת שלטונו קפטן ארתור פיליפ, ששלט בה בשם ג'ורג' השלישי, מלך אנגליה. רבים מהאנשים שהגיעו למושבה היו אנשי צבא שבאו עם משפחותיהם, והיו גם מספר מתיישבים חופשיים שבאו למושבה. הכומר של הקהילה היה ריצ'רד ג'ונסון מהכנסייה האנגליקנית, והממשל לא דאג לצרכים של המתיישבים הקתולים. כדי לענות על צורך זה, כומר קתולי בשם האב או'פלין עבר למושבת ויילס הדרומית אך גורש משם משום שהגיע ללא אישור ממשלתי. רק ב-1820 הגיעו באופן רשמי כמרים קתולים (הכומר קונולי והכומר ג'ון ת'רי) כדי לספק את צורכי הדת של הקהילה הקתולית באוסטרליה. קונולי נשלח לטסמניה וג'ון ת'רי נשאר בסידני. יש הטוענים שביום בו ת'רי הגיע היה לו חזון של כנסייה גדולה מאבן מוזהבת המוקדשת למרים, אם ישו עם זוג צריחים מחודדים שיתנשאו מעל העיר של סידני. חזון זה התממש לבסוף אך רק אחרי 180 שנה ו-3 כנסיות ביניים.
כנסיות הביניים
הכומר ת'רי ביקש מענק לשם בניית כנסייה. הוא ביקש שטח בצד המערבי של סידני, לכיוון נמל דארלינג אך קיבל שטח בצד המזרחי, סמוך למספר בניינים של המושל לכלן מק'קווארי בהם בית החולים של 1881, קסרקטין הייד פארק וכנסיית סנט ג'יימס האנגליקנית ששימשה גם כבית משפט. השטח שיועד לכנסייה הקתולית חלש על אזור נידח שבו יוצרו הלבנים לבנייניו של מק'קווארי. בדיעבד התברר השטח כמיקום מצוין. הכנסייה נמצאה במיקום שבו היא נראית מכל סידני ושדה הלבנים שהיה פעם הוא כיום הייד פארק עם שדרות עצים ומזרקת ארצ'יבלד המפורסמת.
אבן הפינה לקתדרלה הראשונה הונחה ב-29 באוקטובר 1821 בידי המושל מק'קווארי. זה היה מבנה אבן פשוט בצורת צלב שהשתמש במספר מאפיינים גותיים בהם חלונות עם קשתות מחודדות וצריחונים. ב-1835 הפך הכומר ג'ון פולדינג לארכיבישוף הראשון של הכנסייה הקתולית באוסטרליה. ב-1851 שונתה הקתדרלה לפי תוכניות של אוגוסטוס ולבי נורת'מור פיוג'ין. הכומר ת'רי מת ב-25 במאי 1864. ב-29 ביוני 1865 הרסה שרפה את הכנסייה.
הארכידיאקון מק'אנרופ מיד החל במסע גיוס כספים ותכנונים על מנת להקים את הקתדרלה הנוכחית. התוכניות התבססו על תוכנית של הארכיבישוף פולדינג. פולדינג כתב לויליאם וארדל, תלמיד של אדריכל התחייה הגותית אוגוסטוס ולבי נורת'מור פיוג'ין. הארכיבישוף התרשם מסנט ג'ון קולג' (כיום באוניברסיטת סידני), שאותו בנה וארדל. במכתבו העניק פולדינג חופש מלא לווארדל בתכנון הכנסייה החדשה, באומרו "כל תוכנית, כל סגנון, כל דבר רק בתנאי שיהיה יפה וגדול, במידה בה כוחנו מאפשר." וארדל גם תכנן והשגיח על עבודת בניית קתדרלת פטריק הקדוש במלבורן.
אך היו שני שלבי ביניים. קתדרלה זמנית נבנתה מעץ אך נשרפה בקיץ 1869. על חורבותיה נבנתה כנסייה מלבנים ששימשה את בית הספר של סנט מרי, והמשיכה בכך גם לאחר שנבנתה הקתדרלה הנוכחית.
בניית הקתדרלה הנוכחית
הארכיבישוף פולדינג הניח את אבן הפינה ב-1868. היא תוכננה להיות מבנה כביר ושאפתני עם ספינה ראשית רחבה, ספינות משניות ושלושה מגדלים. לרוע מזלו, פולדינג מת בטרם ראה את חלומו מתגשם שכן מת ב-1877. חמש שנים מאוחר יותר, יורשו, הארכיבישוף ואוגהן הנחה את מיסת ההקדשה. ואוגהן נתן את ההוראה לצלצל בפעם הראשונה בפעמונים. ואוגהן מת ב-1883 בעת ששהה באנגליה. חרף ההקדשה, קתדרלת מרי הקדושה הייתה רחוקה מסיום. העבודות המשיכו תחת הקרדינל פטריק מוראן. ב-1913 הארכיבישוף קלי הניח את אבן הפינה לספינה הראשית, שבנייתה נמשכה תחת חברת האדריכלים הנסי, הנסי ושות'. קלי הקדיש את הספינה הראשית ב-1928, בזמן עריכת הקונגרס הבינלאומי של סעודת האדון ה-29. הבדל קטן בצבע ובמרקם של אבן החול בקירות הפנימיים מסמן את החלוקה בין שלבי הבנייה השונים.
קישוט ועיטור הקתדרלה נמשכו גם מאוחר יותר, וגופתו של ואוגהן הוחזרה לסידני ונקברה בקפלת הקדושים האירים. הקריפטה המקושטת בעושר רב המכילה את גופותיהם של כמרים ובישופים ותיקים הושלמה רק ב-1961, אז היא נחנכה על ידי הקרדינל גילורי.
במשך שנים המגדלים המרובעים חסרי הצריחים שבחזית פגמו ביופיו הכולל של הבניין האלגנטי. מעת לעת הציעו לבנות 4 צריחונים בפינות המגדלים כמו שנעשה במגדל המצלב, משום שחשבו שהצריחים שהציע וארדל לא ייבנו לעולם. בעזרה ממשלתית לכבוד האלף השני, הצריחים המחודדים נבנו בשנת 2000 וכיום הם הרביעים בגובהם באוסטרליה.
תוכנית
קתדרלת מרי הקדושה שונה בתוכניתה מקתדרלות רבות בעולם. בגלל גודלה, תוכנית העיר סידני והשיפוע בקרקע, היא ניצבת בציר צפון-דרום במקום מזרח-מערב. קתדרלות באירופה בנויות כך שהחזית פונה מערבה, בית הרוחב חותך מצפון לדרום והאפסיס נמצא במזרח. בקתדרלת מרי הקדושה החזית הראשית פונה דרומה.
מלבד זאת, התוכנית של הקתדרלה אופיינית לקתדרלה אנגלית. בזיליקה בצורת צלב לטיני עם מגדל מעל מקום המצלב (שם נפגשים הספינה הראשית ובית הרוחב). בית המקהלה מסתיים בקיר ישר ולא באפסיס מעוגל, כמו בית המקהלה של קתדרלת לינקולן, קתדרלת יורק ומספר קתדרלות אנגליות אחרות. ישנם שלושה שערים בחזית הדרומית עם כניסות נוספות בחזיתות בית הרוחב, המובילים מהייד פארק ומבניין הכמורה ובית הספר הסמוכים לקתדרלה.
סגנון
האדריכלות טיפוסית לתחייה הגותית של המאה ה-19, שקיבלה השראה מכתבי העת של קיימברידג' קאמדן סוסייטי, כתביו של ג'ון רסקין והאדריכלות של אוגוסטוס ולבי נורת'מור פיוג'ין. בזמן שאבן הפינה הונחה, האדריכל אדמונד בלקט השלים את הקתדרלה האנגליקנית של סידני, שהייתה קטנה בהרבה מקתדרלת מרי הקדושה, בסגנון גותי ניצב ואת הבניין הראשי של אוניברסיטת סידני. בלקט היה אדריכל מוכשר ואלגנטי בצורה יוצאת מגדר הרגיל. ארכיבישוף פולדינג בוודאי התרגש לראות מה היה בגדר האפשר, בעיר המתפתחת של סידני. קתדרלת מרי הקדושה, כאשר מומשה לפי תוכניותיו של ויליאם וארדל, הייתה הרבה יותר גדולה, מרשימה וקודרת מאשר קתדרלת אנדרו הקדוש (סידני) הקטנה והיפה. בגלל מקומה המצוין עודנה שולטת בשמי העיר, חרף גורדי השחקים.
סגנון הקתדרלה הוא אדריכלות גותית בסגנון גאומטרי מקושט (Geometric Decorated) אנגלי, סגנון עתיק מסוף המאה ה-13 באנגליה. למעשה, היא מבוססת במידה רבה על הסגנון של קתדרלת לינקולן. תחרת החלונות של החלון הענק במזרח בית המקהלה הוא כמעט העתקה של זה בלינקולן.
החוץ
מראה הקתדרלה מכיוון הייד פארק מאופיין בתבנית סדירה של חלונות גותיים עם קשת מחודדת ותחרת חלונות פשוטה. קו הגג זוכה לגימור מעקה, המקוטע בגמלונים מקושטים. מעל חלונות קומת התאורה נמצא גג רעפים שבהם משובצים שובכים בסגנון צרפתי. הגג של הספינות המשניות מקושט באבני ראשה מגולפות הניצבות בין העמודים התומכים את התמיכות הדואות של קומת התאורה.
הופעתה של קתדרלת מרי הקדושה למבקר הבא מהעיר דרך הייד פארק היא מרשימה, עם חזית בית הרוחב המקושטת בחלון רוזטה ומעליה מתנשא מגדל המצלב עטור הצריחונים, מאחורי מזרקת ארצ'יבלד. הגננים הגבירו את ההנאה האסתטית מהמבנה באמצעות שתילת גנים סביב הקתדרלה, בהם חלק מהשתילים הם בצורת צלב. למרות המאפיינים האנגליים הרבים של אדריכלות הקתדרלה, כגון הסיומת הישרה של בית המקהלה, החזית הראשית איננה אנגלית כלל בסגנונה. היא מבוססת על החזית הגותית המפורסמת ביותר, זו של קתדרלת נוטרדאם דה פארי, באיזון האופקי לאנכי, בשלושת שערי הכניסה הגדולים ובחלון הרוזטה הגדול. ברם, חזית זו כללה שני צריחים מחודדים, כמו אלה שבקתדרלת ליצ'פילד, אך אלה הושלמו רק 132 שנה אחרי תחילת בניין הקתדרלה.
מגדל המצלב מכיל בתוכו את הפעמונים. הוא חסון למדי, אך צלליתו אלגנטית בזכות הצריחונים שבפינותיו, המעוטרים בקרוקטים. הצריחים המחודדים של החזית הראשית מחזקים את הרושם מהקתדרלה ממבט מקולג' סטריט ובפרט בהתקרבות הטקסית לקתדרלה מגרם המדרגות שלפני החזית. גובה הצריחים הוא 76.4 מטרים, דבר ההופך את הקתדרלה לרביעית בגובהה באוסטרליה (אחרי קתדרלת פטריק הקדוש (מלבורן), קתדרלת סנט פול (מלבורן) וקתדרלת הלב הקדוש (בנדיגו)).
פנים
החתך הרוחבי של הקתדרלה אופייני לזה של כנסיות גדולות, וכולל ספינה ראשית בת שלושה אגפים (אולם תווך ושתי ספינות משניות), כאשר האגפים הצידיים נמוכים מאולם התווך. הספינות המשניות תומכות בספינה הראשית הגבוהה ומספקות מעבר סביב הפנים. קיר הספינה הראשית היא בעלת שלושה אזורים: קומת קשתות וארקדה, הגלריה וקומת התאורה ובה חלונות המאירים את פנים הכנסייה (להרחבה ראו אדריכלות כנסיות).
הקתדרלה בנויה מאבן חול בצבע זהוב שדהה בחוץ עקב פגעי מזג האוויר לחום-זהוב. הגג בנוי מאזדרכת אדומה, כאשר החלק המקרה את הספינה הראשית כולל בנייה ובה תמיכה של חבק-קשתי פתוח הזוכה לקישוט על ידי גילופים וסיתותים. בית המקהלה מקורה בעץ, שכנראה נועד להיות מקושט באדום, כחול וזהב כמו גג העץ בפטרבורו, אך דבר זה לא יצא לפועל כיוון שהצבע החם של העץ מנוגד ומשלים היטב את צבע אבן החול.
תאורה
התאורה בקתדרלה היא הפחות מספקת מבחינת תכונותיה האסתטיות של הקתדרלה. בגלל בהירותה של השמש האוסטרלית הוחלט לזגג את קומת התאורה עם זכוכית צהובה. הזיגוג התכהה במהלך השנים והעביר מעט אור, דבר שהיה מנוגד בצורה לא טובה לחלונות הכחולים הנמוכים יותר. כדי לגבור על החשכה, ועם מעט הבנה של האסתטיקה של האדריכלות הגותית, הותקנה בקתדרלה מערכת תאורה בשנות ה-70 של המאה ה-20 במטרה לתת פחות או יותר תאורה שווה לכל חלקי הקתדרלה. פנים הקתדרלה מואר באור צהוב בניגוד לאפקט התאורה הטבעית שחודרת דרך חלונות הזכוכית הצבעונית, ובכך מסירה את תחושת המסיביות של המבנה. קירויי האבן של הספינות המשניות שטופים באור שווה ששולל את דיגום המשטח האינטגרלי לפנים מקורה בקמרונות. חלק התאורה בספינה הראשית שמכוון כלפי מעלה מאיר את קומת הביניים - הגלריה והטריפוריום - יותר משאר חלקי הקתדרלה. יש הטוענים שתאורה בעייתית זו מקשה על צילום נאות של פנים הקתדרלה.
חלונות ויטראז'
בקתדרלת מרי הקדושה מותקנים חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית, כולם פרי עבודתה של חברת Hardman & Co שנוצרו במשך 50 שנה. ישנם 40 חלונות מצוירים המייצגים מספר נושאים, המגיעים לשיאם בחלון של קצה בית המקהלה, המראה את נפילת האדם ואת מרים, מוכתרת ויושבת על כס מלכות לצד בנה, והם שופטים אנשים בכניסה לגן עדן. חלונות אחרים כוללים את מסתורי ה-Rosarium, ילדותו של ישו וחיי קדושים. מבחינת סגנון, החלונות נעים מהתחייה הגותית של המאה ה-19 לסגנון יותר ציורי של המאה ה-20. חלונות חלונות הרוזטה מעל הכניסות הם בסגנון Rayonnant וזוכים להערצה ותהילה רבה. רבים מהחלונות הם מאיכות גבוהה אך יצירת המופת היא החלון הענקי של קצה בית המקהלה, שנחשב לאחד היפים שבחלונות הוויטראז' של המאה ה-19 ויש לו רק מעט מתחרים ביופי ותכנון.
אוצרות
קתדרלת מרי הקדושה מלאה באוצרות יפים ועצמי סגידה. סביב קירות הספינות המשניות נמצאת סדרת ציורים "תחנות הצלב" מאת ל. שובה מפריז שנבחרה לקתדרלה בידי הקרדינל מוראן ב-1885. בבית הרוחב המערבי ישנה רפליקה של "הפייטה" של מיכלאנג'לו (הפסל המקורי נמצא בבזיליקת סן פייטרו ברומא). פסל זה הובא לתצוגה בקתדרלה בידי חנות הכלבו דייוויד ג'ונס בע"מ ומאוחר יותר נתרמה לקתדרלה.
קבר החייל האלמוני שכן בעבר בקריפטה, שם נגעו בו כל ערב קרני השמש השוקעת. הפסל על הקבר הוא פסל ריאליסטי של חייל מת, שנוצר על ידי ג'ורג' וושינגטון למברט. למרות שגם בקריפטה הוא היה נגיש לציבור, הפסל הועבר לאחת הספינות המשניות כדי שיהיה יותר נגיש לציבור.
בקריפטה ישנה רצפת פסיפס גדולה, שנוצרה על ידי פיטר מולוקו וחברתו. בבסיס התכנון צלב המקושט באיורי כתבי יד קלטים עם רונדלים המתארים את ששת ימי הבריאה ואת כותרת "גבירתנו".
מקהלות
ישנן שלוש מקהלות ראשיות שמופיעות באופן סדיר בקתדרלה: מקהלת הקתדרלה (St. Mary's Cathedral Choir), מקהלת הזמרים (St. Mary's Singers) ומקהלת זמרי עמנואל (Emmanuel Singers).
מקהלת הזמרים
מקהלת הזמרים של הקתדרלה היא מקהלה מעורבת של גברים ונשים המנוהלת בידי מיכאל היסי. המקהלה מופיעה בכל יום ראשון שלישי של החודש במיסת השעה 9 בבוקר ובימים ליטורגיים מיוחדים, וכן באירועים מיוחדים כמו חתונות.
זמרי עמנואל
המקהלה נוסדה בשנת 2000 כחלק מיוזמת "הקהילות החדשות" של הקתדרלה. זמרי עמנואל שמים דגש על מזמורי ליטורגיה והמנוני הלל. הם בדרך כלל שרים בתפילת יום ראשון ב-6 בערב.
פעמונים
לפעמונים של קתדרלת מרי הקדושה יש מקום מיוחד בהיסטוריה של אוסטרליה. בעבר היו שלוש קבוצות פעמונים נפרדות בקתדרלה, כולם נוצקו בידי וייטצ'אפל מלונדון. הקבוצה הראשונה של 8 פעמונים הגיעה לסידני באוגוסט 1843 והותקנה על מגדל פעמונים מעץ, רחוק ממבנה הקתדרלה (במקום שבו נמצאת כיום בימת ההטפה). הם היו הפעמונים הראשונים באוסטרליה וצילצלו בהם לראשונה בערב ראש השנה ב-1844.
כאשר הקתדרלה נהרסה בשרפה ביוני 1865, הפעמונים נותרו ללא פגע. בניית קתדרלה חדשה החלה ב-1866 ובמהלך שנת 1858 הפעמונים הועברו ממגדל העץ למגדל החדש שנבנה זה עתה, בדרום-מערב הקתדרלה.
ב-1881 שונו פעמונים אלה לקבוצה חדשה של 8 ואלה הותקנו בשנה שלאחר מכן. ב-1885 נחתם חוזה לבניית מגדל מצלב (מגדל מוראן) ואליו הועברו הפעמונים ב-1898.
כ-7 פעמונים מהקבוצה של 1882 מהווים כיום חלק מקבוצה של 12 פעמונים בקתדרלת סנט פרנסיסקו חאווייר באדלייד (St Francis Xavier Cathedral in Adelaide). פעמון הטנור הישן (פעמון מוראן) הועבר למגדל הדרום-מערבי בקתדרלת מרי הקדושה ושמו שונה ל-Angelus.
הסכם קופנהגן
הסכם קופנהגן היה הסכם שלום שנחתם ב־27 במאי 1660 בקופנהגן, וציין את סיום המלחמה הצפונית הקטנה בין שוודיה לברית של דנמרק-נורווגיה והאיחוד הפולני-ליטאי.
יחד עם הסכם רוסקילד (Roskilde), הוא סיים תקופה של לוחמה וקבע את הגבולות בין דנמרק, נורווגיה ושוודיה, שתקפים עד היום.
חוזה קופנהגן, שנחתם ב־27 במאי 1660, החזיר את פונן ואת בורנהולם לדנמרק ואת טרנדלג לנורווגיה. מחוזות יבשת לשעבר של דנמרק ממזרח לאורסונד, עם זאת, נותרו חלק משוודיה. כתוצאה מהשלום, האצולה הדנית, שלא תמכה במאמץ המלחמתי הדני, הפכה לשעיר לעזאזל להפסדי המדינה.
סדרת דרמה המשכית
סדרת דרמה המשכית (באנגלית: Serial Drama) הוא נרטיב טלוויזיוני המגדיר סדרת טלוויזיה המסתמכת על עלילה מתמשכת. עלילה זאת מתגלה בצורה הדרגתית, תוך שמירת טבעו של הסיפור חבוי וגילוי האלמנטים שבו פרק אחר פרק, ובכך שומרת על מוטיב המתח בציפייה לקראת הפרק הבא. דרמות סדרתיות עוקבות אחר עלילה מרכזית שמקיפה עונות או אף לעיתים משך הסדרה כולה, מה שמייחד אותן מסדרות טלוויזיה רגילות. בדרך כלל, הפרקים מלווים בקטעי סיכומים בתחילת הפרק עם קליף האנגר בסופו.
סוגת הדרמה הטלוויזיונית התפתחה במקורה מהדרמה התאטרלית, שיוחסה בעת העתיקה לטרגדיה וקומדיה גם יחד. בראשית המאה ה־21 יצירות הדרמה המצולמות תופסות נפח משמעותי מהתוכן הנצפה, ומתפרסות על פני סוגות שונות, סרטי דרמה, סדרות דרמה "סגורות" או "פתוחות", יצירות דרמה קומית, דוקו דרמה ועוד.
בטלוויזיה הבריטית, המונח "סדרתי" (Serial) הוא שם נרדף למונח "מיני-סדרה" (Miniseries) בטלוויזיה האמריקנית, היינו, סדרה קצרת טווח בעלת עלילה אחת. סיומה של הסדרה הוא לעיתים סיומה של התוכנית כשלם. כאשר סדרות המשך יכולות להמשיך את העלילה שהתוותה בסדרה הראשונה (כדוגמת סדרות הספין אוף "CSI: מיאמי" ו-"CSI ניו יורק" לסדרת הדרמה CSI, או סדרת הספין-אוף "אנג'ל" המהווה המשך לסדרה "באפי ציידת הערפדים").
עם הזמן, המונח "סדרת דרמה המשכית" נהפך למיושן, וזאת עקב השימוש השגור בפי הצופים בקשת סיפור (Story Arc). בנוסף, השימוש בקליף האנגרים מיוחס לרוב לסדרות הרפתקאות, כאשר יש צורך בהם כדי לעבור לפרסומות.
לדרמות טלוויזיה רבות (אם כי לא לכולן) מבנה עלילתי קלאסי ליניארי של התחלה, אמצע וסוף, כאשר נקודת ההתחלה והסיום הצפוי ברורים לצופים כבר מראשית הצפייה, בעוד הסקרנות לגבי השתלשלות העניינים, תוך הידיעה על הסוף הצפוי, יוצרת שילוב של מתח וסיפוק אצל הצופים.
היסטוריה והתפתחות
הפיתוחים הטכנולוגיים בהקרנת המדיה שהתפתחו במאה ה־20 במדינות המפותחות יצרו מצב חסר תקדים בו לרוב האוכלוסייה יש גישה קבועה לדרמה, מעבר לאירועים חגיגיים יוצאי דופן. התפתחות זו יצרה סוג חדש של דרמה, כזה המתמקד באירועים יומיומיים ומשתלב עם חיי השגרה של הצופים.
פורמט הטלוויזיה הסדרתית המוכר כיום מקורו בתוכניות רדיו: אופרות סבון בנות 15 דקות ותוכניות הרפתקאות לילדים. תוכנית בשם "The Smith Family", ששודרה על בסיס יומי באמצע שנות ה-20 נחשבה ל"אבי-סבהּ של אופרות הסבון", ואילו תוכנית אחרת בשם "The Guiding Light" ("האור המנחה") שהחלה כתסכית רדיו בשנת 1937 והמשיכה עד 2009 בשידורה הטלוויזיוני, תוך שהיא מחזיקה בתואר "הסדרה הארוכה ביותר" לפי ספר השיאים של גינס (מעל 15,000 פרקים). כמה מן הדמויות באופרות הסבון תוארו כנושאות סבל ממושך, לרוב כתוצאה מהנושאים החברתיים והסוציו-אקונומיים של ימינו.
תוכניות טלוויזיה כ-"The Guiding Light" ואחרות היו פופולריות ביותר במהלך תור הזהב והכסף של הטלוויזיה, עד היום. בין הסדרות ניתן למנות את "As The World Turns" ("כשהעולם סובב"), שהתחילה שידוריה בשנת 1956 וירדה מהמסכים בספטמבר 2010; "בית חולים כללי" (מאז 1963); "ימי חיינו" (מאז 1965); "לחיות את החיים" (מאז 1968); "כל ילדיי" (מאז 1970); וצעירים חסרי מנוח (מאז 1973).
עידן אופרות הסבון שבשעות הפריים טיים עלה לשיא חדש עם תחילת שידורה של "דאלאס" בשנת 1978. זו הסדרה שהגדירה את השימוש בקליף האנגר, שעדיין בשימוש כיום. עלילות שעסקו במסתורין כדוגמת "האם סו-אלן תחיה?" או "מי ירה בג'יי אר?", נותרו ללא מענה אלא לאחר צפייה בעונה הבאה.
עם התפתחותה של הטלוויזיה הביתית וירידת מספרם של קהל הצופים ההולך לקולנוע, הפקת סרטוני קולנוע נפסקה לנוכח המספר ההולך ומצטמצם של הצופים (וההכנסות). אך הסדרות המשיכו, בעברם למסך הקטן והודות לשידורים החוזרים.
בשנות ה-80 נוספו סדרות פריים טיים נוספות כשושלת, "נוטס לנדינג" ו"פלקון קרסט", כמו גם סדרות דרמה המשכיות כ"בלוז לכחולי המדים" ו"מקום אחר" (St. Elsewhere). "בלוז לכחולי המדים" נחשבת לעיתים כסדרה שהחלה את הדיון האקדמי לגבי חשיבותן האמנותית של סדרות הדרמה, שעד אז נחשבו, לצד שאר התוכן הטלוויזיוני כאמנות "ירודה" עם משקל גבוה של שיקולים מסחריים וניסיון לכוון ל"מכנה המשותף הנמוך ביותר". על אף שהסדרה הופקה לערוץ המסחרי NBC, היא הייתה יוצאת דופן לתקופתה בתכניה הפלורליסטים, בביקורת שהפנתה כלפי הממסד ואף בגיוון אתני של השחקנים.
בסוף שנות ה-90, הפורמט של אופרות הסבון חדל להוביל את ז'אנר סדרת הדרמה ההמשכית בשעות הפריים טיים, ופינה את מקומו לפורמטים חדשים ובהם סוגות רבות. המבנה הסדרתי נשמר, לצד סדרות דרמה שאינן מסווגות כהמשכיות ובהן כל פרק הכיל עלילה עצמאית משלו. לאחר הצלחות כדוגמת "24" ו"אבודים" בשעות הפריים טיים של הטלוויזיה האמריקאית בראשית שנות ה-2000, כמה מהסדרות החדשות שצצו על המרקע שמרו על האופן הסדרתי של הז'אנר.
ייחודיותן של הדרמות הטלוויזיוניות
בסוגת הדרמה, בה יש משקל חשוב למפגש של פעולות השחקנים עם הקהל והתגובות והרגשות שפעולותיהם מעוררות בו, יש יתרון מסוים לפורמט הטלוויזיה. סדרה המשכית הנוצרת בהדרגה יכולה לספק ליוצריה מידע מהקהל, המגיע למשל מאחוזי צפייה, מחקרי שווקים, תגובות ברשתות החברתיות, ביקורות ועוד. באופן זה יכולים היוצרים לבצע שינויים בסדרה בהתאם לתגובות הקהל.
להבדיל מתיאטרון וקולנוע, אליהם במקרים רבים הולכים הצופים כבילוי מיוחד, סדרות דרמה טלוויזיוניות פונות לקהל רחב יותר, שלעיתים עוסק במקביל בפעילות ביתית נוספת בזמן שהסדרה פעילה ברקע, ולכן דרמות טלוויזיוניות רבות – אם כי בהחלט לא כולן – פונות למה שמכונה "המכנה המשותף הנמוך ביותר". הסדרות הטלוויזיוניות מאופיינות באוצר מילים שאינו גבוה במיוחד, אך גם לרוב אינו נמוך מאוד. השפה, וכך גם הערכים המוצגים בסדרה כמקובלים, פונים בדרך כלל ל"זרם מרכזי" של החברה, או למעמד הבינוני, משום שאלו לרוב קהל הלקוחות בעל כוח הקנייה הרלוונטי לפרסומות המשודרות בטלוויזיה. שפת היומיום מתאימה לפורמט הטלוויזיוני גם מכיוון שזהו מדיום נגיש יותר העוסק באופן "טבעי" יותר בנושאים יומיומיים.
הז'אנרים הטלוויזיונים שואבים השראה מסוגות מגוונות, ונוטים יותר לטשטוש גבולות הסוגה, בהשוואה לקולנוע למשל. חוקר התרבות ג'ון אדאמס סבר כי כל הטווח הרחב של הסוגות של הדרמות הטלוויזיוניות הן ממשיכות דרכן של המלודרמות, המתאפיינות בהעדפה ל"תפאורת פנים" מרכזית וקבועה, ולדמויות המגיבות באופן רגשי ולא שכלתני. תפאורת הפנים ממוקדת לרוב במספר מקומות אחדים מרכזיים (למשל, סלון, מסעדה או בית קפה, מקום עבודה דוגמת בית חולים או תחנת משטרה, ועוד), ומקומות אלו הופכים למרכזו של עולמן של דמויות הסדרה, ובמקרים רבים בין הדמויות נוצרת דינמיקה של "משפחה טלוויזיונית".
בטלוויזיה, להבדיל מהקולנוע והתיאטרון למשל, בנויים התכנים מ"סגמנטים" קצרים של מספר דקות, או כמה עשרות שניות, כך שהרצף של סדרת טלוויזיה מוספק לעיתים על ידי קטעים קצובים של פרסומות או חדשות. אילוצים אלו גרמו ליוצרי סדרות הדרמה הטלוויזיונית לתכנן את הסדרות בקטעים קצרים של מספר דקות כל אחד.
הבדל נוסף הוא שבדרמות הטלוויזיוניות גוברת חשיבות הדמויות בהשוואה לעלילה, זאת מכיוון שלאורך הצפייה בסדרה ההמשכית נוצרות תחושות של חיבור רגשי וקרבה בין הצופים לדמויות. מאפיין זה שם את הדמויות במרכז בדרמות הטלוויזיוניות, כך שלעיתים ישנן סדרות הנקראות על שם הדמות הראשית, וכך גם עומדות הדמויות במקום מרכזי יותר בקמפייני קידום של הסדרה. גם חשיבות הדיאלוג עולה בדרמה הטלוויזיונית, מכיוון שבמסך הקטן (בהשוואה לקולנוע ולתיאטרון) ובאווירה ביתית שלעיתים כוללת הסחות דעת, לא תמיד יכולים הצופים לעקוב בתשומת לב אחרי כל הפרטים הוויזואלים, ולכן תפקיד הדיאלוג לשמור עבור הצופים על הקשר למתרחש.
תת סוגות
סדרות הדרמה נחלקות לתתי סוגות הזוכות למעמד שונה בתעשיית הבידור. מחד, יש סדרות דרמה הנחשבות "נחותות" יחסית מבחינה אמנותית, דוגמת אופרות סבון וטלנובלה, שנחשבות למסחריות יותר. מאידך, ישנן סדרות דרמה שנתפסות כ"איכותיות" יותר, אותנטיות יותר ואף "אמנותיות" יותר. מקורה של תדמית זו בגישת "האידאולוגיה של האמנות האוטונומית", לפיה יצירה נחשבת "אמנות גבוהה" אם מתעלמת משיקולים מסחריים ונוצרת, כאידיאל, תוך מחשבה על שיקולי היצירה בלבד. במשך שנים רבות נחשבו כל התכנים הטלוויזיונים, לרבות סדרות הדרמה, לסוג אמנות נחות יחסית, המעניק משקל גבוה לשיקולים מסחריים ומכוון ל"מכנה המשותף הנמוך ביותר". עם זאת, בעשורים האחרונים עם התפתחות הסוגה, אף התגבש תת-סוגה המכונה "סדרת דרמה איכותית" (הקשורה גם למושג הטלוויזיה האיכותית ) והוא חוד החנית של סדרות הדרמה הנחשבות לאמנות גבוהה.
סדרות קומיות
בסוגות הקומיות לעלילה חשיבות מעטה יחסית, ותפקיד הדמויות על פי רוב לשרת מטרה אחת, והיא להצחיק את הצופים. קומדיה משקפת את החברה האנושית, אולם לא מתוך כוונה להציג את המציאות באופן מדויק וריאליסטי, אלא להדגיש באופן מכוון תופעות ותכונות אשר יוצרות שיקוף מעוות של המציאות. הקומדיה בדרך כלל מאופיינת בגישה אופטימית, השואפת ליצירת סוף טוב. לעיתים מתוכננות הקומדיות במחזוריות מסוימת, עם עליות המובילות לשיאי הצחוק, ולאחריהן רגיעה למטרת פורקן מהצחוק.
הקומדיה לרוב מאשררת עם הצופים מוסכמות ונורמות חברתיות מקובלות, ומוקיעה סטייה מהן. לפיכך ניתן לראות בקומדיה כסוגה המספקת את הצורך של הצופה בביטחון. עם זאת, מפגישה הקומדיה עם הצופים דמויות "אחרות", שאינן בנורמה מבחינת מאפייניהן או תפיסות עולמן, ובסדרות המשכיות לעיתים מתחילות דמויות אלו "להתחבב" על ידי הצופים, המסתגלים אליהן בהדרגה. אולם, מכיוון שדמויות הקומדיה מעוצבות בדרך כלל כ"טיפוסים" סטריאוטיפיים, עלולה הקומדיה גם להחריף דעות קדומות. לפיכך בסדרות הקומיות ההמשכיות קיים מתח בהשפעה על הצופים, בין ניסיון להציג את שנאת האחר כתופעה שלילית, לבין נוקשותם של הסטריאוטיפים בהם מרבים להשתמש בסדרות אלו.
אופרת סבון
חוקרת התרבות טניה מודלסקי תיארה את אופרות הסבון כסדרות המציגות תמונה של משפחה הנמצאת במערבולת מתמדת.
בבסיסן של אופרות הסבון נמצאים קונפליקטים, ואלו יכולים לעסוק, למשל, בקונפליקט של יחיד מול קהילה, צעירים מול מבוגרים או אינדיבידואליות מול שיתוף פעולה.
סדרות תיעודיות
סדרות בסוגות דוגמת דוקו–דרמה, ולעיתים סוגת פשע אמיתי, משלבות קטעים דרמטיים עם תיעוד אותנטי של המציאות, באופן היוצר גבול לא ברור בין מציאות לבדיה. הגבול – עד כמה מותר ליוצרי הסדרה לשנות את הסיפור המקורי – מטושטש. המחזאי מוטי לרנר טען כי יש הצדקה לשינוי פרטים בסיפור כאשר אלו יכולים ללמד את הצופים על המציאות טוב יותר מאשר המציאות המקורית.
מחקר והגות אקדמית
חוקר הדרמה מרטין אסלין, שהוא בין המזוהים עם הגישה הדרמטית, החל לפרסם מאמרים אודות הדרמה הטלוויזיונית משנות ה־70 של המאה ה־20, והיה בין אלו שטענו להשפעה משמעותית של הדרמות הטלוויזיוניות על החברה, כנגד התפיסה שהייתה מקובלת באמצע המאה ה־20, שהתייחסה לטלוויזיה בביטול כאמצעי לבידור זול. חוקרים שונים תיעדו כיצד עם התפתחות מדיום הטלוויזיה, חלחלה הדרמה בהדרגה מסדרות הדרמה הייעודיות גם לסוגים אחרים של תכנים טלוויזיונים, דוגמת מגישי חדשות, מרואיינים, ואף פרסומות, המשתמשים במאפיינים של דרמה תאטרלית בהעברת המסרים.
תאורטיקן התרבות ג'ון פיסק הוא בין אלו המזוהים עם הגישה הסמיוטית–תרבותית. לפי תפיסתו של פיסק, הטלוויזיה היא סוכן תרבות המייצר משמעויות ומפיץ אותן. בהתאם, מחלק פיסק את התכנים הטלוויזיונים לשלוש רמות: "מציאות", "ייצוג" ו"אידאולוגיה". ברמת ה"מציאות" מנסים יוצרי התוכן בטלוויזיה לשקף את המציאות החברתית בהתאם לקודים שונים מקובלים, הבאים לידי ביטוי בין היתר בהופעה חיצונית, שפת גוף וכדומה. ברמת ה"ייצוג" משתמשים הבמאים בכלים של צילום, תאורה, קול ועריכה כדי לתת לסצנה מסוימת אווירה, למשל, יצירת אינטימיות או הצגת דמות מסויימת כעליונה לעומת דמות אחרת. רמת ה"אידאולוגיה" משלימה את התוכן של היצירה בהתאם לערכים המשותפים ליוצרים ולקהל היעד, אולם לא בהכרח משותפים לקהלים אחרים הצופים ביצירה.
הגישה ההיסטורית בוחנת את הקשר בין דרמות טלוויזיוניות לשינויים חברתיים, כולל השתתפותה של הדרמה הטלוויזיוני בעיצובם של השינויים החברתיים באופן פעיל. על פי חוקרי תרבות שונים, בבחינת הדרמות של תקופה מסוימת יש ערך בהבנה עמוקה יותר של התרבות באזור ובזמן בו נוצרו הדרמות, וכן בלימוד הקונפליקטים המעסיקים את בני התקופה והאזור. עם זאת, במקרים רבים ה"מראה" הדרמטית המחקה את החברה אינה אמורה להיות מדויקת, אלא מעוותת ומוגזמת.
ג'ון פיסק אף השווה בין שני מודלים עלילתיים טלוויזיוניים ואפיין אותם כ"דרמה גברית" ו"דרמה נשית". במודל הגברי (המודגם על ידי פיסק בין היתר באמצעות סדרת הפעולה "צוות לעניין") מקפידים יותר יוצרי הסדרה "לסגור" את סופו של כל פרק, כך שהגיבורים מצליחים לבצע את משימתם ולהדגים את יכולותיהם, בדרך כלל סמוך לשיא הפרק – לרוב באמצעות פעולה פיזית שיש לנקוט בה. במודל הנשי (המודגם באמצעות אופרות הסבון הקלאסיות) סיומי הפרקים נוטים להיות פתוחים, ופתרון הבעיות הוא תהליך מורכב ומתמשך שמצריך שיחות אינטימיות רגשיות. במובן זה, הסדרות במודל ה"גברי" המשכיות הרבה פחות מהסדרות במודל ה"נשי", שבעלות מאפיינים קלאסיים יותר של סדרות המשכיות, דוגמת התאמת חודשי השנה בסדרה לאלו במציאות, המשכיות עלילתית והתפתחות של הדמויות. במודל הגברי הסדרה מוצגת בדרך כלל מזווית אחת, של ה"טובים", בעוד שבמודל העלילה הנשי נסיבות מורכבות מוצגות לא פעם ממגוון זוויות, בהן דמויות שונות מגיבות באופן שונה לסיטואציה דומה.
בישראל
בעשורים הראשונים של הקמת הטלוויזיה הישראלית, שכללה אז שני ערוצים שיכלו לייצר תוכן – הערוץ הראשון והטלוויזיה הלימודית – היוצרים החלוציים של יצירות הדרמה המוקדמות היו מוגבלים מבחינת התכנים שהיו יכולים לעסוק בהם, ולא יכלו לעסוק, למשל, בסוגיות פוליטיות רבות, או בסוגיות שלא היו מקובלות מבחינה חברתית.
בעשורים אלו פנו התכנים הטלוויזיונים לזרם מרכזי ציוני שהלך ונחלש במהלך שני העשורים האחרונים של המאה ה־20, אז תמורות חברתיות העלו את חשיבותם החברתית של ערכים יותר אינדיבידואליים, כמו הגשמה עצמית וסיפוק עצמי, על חשבון ערכים חלוציים וקולקטיביים. מגמה זו השתקפה גם בדרמות הטלוויזיוניות.
ולאדיסלאבה חומס
קורות חיים
ולאדילבה גדלה בפולין בדרוהוביץ. בנערותה היו לה ידידים צעירים יהודים מפיהם שמעה על תנועות הנוער הציוניות. היא הייתה חברה במועצת העיר של דרוהוביץ ועמדה בראש מחלקת הסעד. במסגרת עבודתה סייעה ליהודים עניים והתעניינה בהם ובבעיה היהודית. נחשבת לאישה הראשונה שעמדה לבחירה למועצת העיר וכמו כן הייתה פעילה באיגוד הנשים בעיר. ב-1934 ביקרה בארץ ישראל עם בעלה. בני הזוג ערכו סיורי ברחבי הארץ והתעניינו במיוחד בבעיות היישוב היהודי, בבעיות רווחה ובארגוני נשים כגון, ויצו והדסה. עם חזרתה לפולין כתבה מאמרים והרצתה על ישראל. לאחר שעברה עם בעלה ובנה ללבוב היא הצטרפה למפלגה הדמוקרטית ובהמשך נבחרה ליו"ר המפלגה בעיר. חומס הייתה עדה לעליית האנטישמיות בפולין. היא לחמה נגד אפליית הנומרוס קלאוזוס של סטודנטי יהודים באוניברסיטאות בפולין, ואף השתתפה בהלווית המונים שנערכה לסטודנט יהודי צעיר שנרצח ב-1937 בלבוב. פעילותה להפסקת גילויי האנטישמיות גררו איומים על חייה וגם בעלה סולק מהצבא הפולני.
פועלה בתקופת השואה
במלחמת העולם השנייה כבש הצבא הסובייטי את לבוב ובעלה גויס מחדש אך נמלט יחד עם בנה לבריטניה והצטרף בהמשך ללחימה נגד הגרמנים ונפל בשבי. בנה הצטרף לכוחות בעלות הברית כטייס בחיל האוויר המלכותי. חומס נאלצה למצוא מקומות מסתור מאחר שהרוסים רדפו גם את נשות הקצינים שהתגייסו לצבא הפולני. בהמשך הצטרפה למחתרת הפולנית. באותה עת החלו להגיע פליטים יהודים מפולין ללבוב ובמסגרת פעילותה המחתרתית ארגנה עבורם קורסים ללימוד השפה הרוסית. ביוני 1941 לאחר הפלישה הגרמנית למזרח פולין ולברית המועצות נערך פוגרום ביהודי לבוב ויהודי העיר רוכזו בגטו. חומס הנהיגה את סניף לבוב של הארגון המחתרתי ז'גוטה שסייע ליהודים בתקופת הכיבוש הנאצי. חומס אספה תרומות והקימה קרן סיוע ליהודים. בנוסף פעלה לזיוף מסמכים כדי להקנות זהות ארית בדויה ליהודים שגרו מחוץ לגטו לבוב. היא סייעה ליהודים בגטו ומחוץ לגטו בדרכים נוספות, כגון מציאת מסתור והענקת טיפול רפואי. חומס דאגה להסתרת ילדים יהודים שהועברו לידיה בקרב משפחות פולניות ובבתי יתומים ודאגה לבקרם. על מנת שלא להיתפס נהגה לשנות את שמה ואת כתובתה מדי פעם. כשהחמיר המצב בגטו היא דאגה להבריח ילדים ומבוגרים יהודים דרך תעלות ביוב ובעגלות אשפה. כ-60 ילדים יהודים היו תחת חסותה.
לגרמנים נודע שבעלה ובנה בבריטניה לוחמים נגד הנאצים, ולכן הייתה חומס מבוקשת ונעה בין מקומות מסתור. בנובמבר 1943 נאלצה לעבור לוורשה. בנה נהרג במלחמת העולם השנייה במסגרת שירותו בחיל האוויר המלכותי.
לאחר המלחמה
בסיום המלחמה נודע לה שבנה נהרג. היא עזבה לצרפת ושם פגשה בבעלה ששוחרר מהשבי הגרמני. בצרפת הוא חלה במחלה ממארת ונפטר. לאחר פטירתו עברה ללונדון ונאלצה לעבוד בעבודות כפיים לפרנסתה. כמה מניצוליה שעלו לישראל, ואיתרו אותה, שכנעו אותה לעלות לארץ והבטיחו לסייע לה. במכתב שנשלח אליה ב-14 באוקטובר 1964 נתבשרה שהחל מחודש דצמבר יעמוד לרשותה חדר בבית הורים ולכן היא יכולה להתחיל בסידורים הנדרשים על מנת להגיע לישראל. היא נענתה להזמנתם ובאחרית ימיה התגוררה בחיפה בבית הורים "כרמל" בחיפה.
הנצחה
היא כונתה על ידי ניצוליה "המלאך מלבוב". ב-1966 העניק יד ושם לחומס את התואר "חסידת אומות העולם". היא ביקרה בישראל ונטעה עץ ביד ושם. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של ולאדיסלבה ואותר קברה בבית הקברות הלטיני בחיפה.
לקריאה נוספת
.Drzewieniecki, Joanna, ed. Dance with Death: A Holistic View of Saving Polish Jews During the Holocaust. Hamilton Books, 2019
כרמלי, עמוס. "המלאך מלמברג" לפגישה עם ניצוליה, עיתון דבר, 10.1.1961.
צ'ארלס דינין
צ'ארלס סמואל דינין (באנגלית: Charles Samuel Deneen; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-23 בשנים 1905–1913, הראשון מבין מושלי המדינה שכיהן בשתי תקופות כהונה רצופות שנמשכו בסך הכול שמונה שנים. הוא היה המושל במהלך המהומות הגזעיות הידועות לשמצה שהתרחשו בספרינגפילד ב-1908, אותן הוא סייע לדכא. בשנים 1925–1931 הוא כיהן כסנאטור מטעם אילינוי. קודם לכן, בשנים 1892–1894, הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של אילינוי. כעורך דין הוא היה התובע המוביל במשפט הרצח הידוע של אדולף לוטגרט.
ראשית חייו
צ'ארלס דינין נולד באדוארדסוויל, אילינוי כבנם של סמואל ה. דינין ושל מרי פרנסס אשלי. הוא גדל בעיר לבנון שבאילינוי, וב-1882 סיים את לימודיו בקולג' מקנדרי שבעיר. לאחר מכן הוא למד משפטים במקנדרי ובקולג' יוניון למשפטים, ובמקביל פרנס את עצמו מהוראה בבית ספר. ב-1886 התקבל דינין ללשכת עורכי הדין של אילינוי. ב-1891 הוא נשא לאישה את בינה דיי מלוני. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
ראשית הקריירה הפוליטית
הקריירה הפוליטית של דינין החלה זמן קצר לאחר מכן, כאשר ב-1892 הוא נבחר לבית הנבחרים של אילינוי. בשנים 1896–1904 הוא שימש כפרקליט המדינה של מחוז קוק. ב-1896 הוא מינה את פרדיננד לי ברנט כעוזר פרקליט המדינה האפרו-אמריקאי הראשון באילינוי על פי המלצתו של נציב המחוז אדוארד ה. רייט. דינין וברנט עבדו יחדיו בשיתוף פעולה קרוב במשך שני העשורים הבאים.
מושל אילינוי
ב-1905 היה דינין למושל אילינוי ה-23. באותה שנה הוא תמך בהעברת חוק המדינה נגד מעשי לינץ'. באילינוי לא אירעו מעשי לינץ' רבים, אך ב-1909 נרצח ויל ג'יימס במעשה לינץ' שבו נכח המון של 10,000 איש בקהיר. ההמון גם רצח את הנרי סלזנר, גבר לבן, שלכאורה רצח את אשתו. דינין שלח את כוחות המשמר הלאומי כדי לדכא את האלימות. על פי החוק שעבר ב-1905, פיטר דינין את השריף פרנק א. דייוויס על כך שכשל בשמירה על ג'יימס וסלזנר, והתנגד ללחצים מקומיים להשיב אותו לתפקידו.
סנאטור
ב-1924 הביס דינין את הסנאטור שכיהן עד אז תקופת כהונה אחת בלבד, מדיל מקומריק, בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לסנאט. באותה תקופה היה נהוג באילינוי לבחור סנאטור אחד מחלקה הדרומי של המדינה וסנאטור שני מאזור שיקגו, מושב אותו אייש מקומריק. בראשית 1925 התאבד מקומריק, ואלמנתו, רות האנה מקומריק (לימים חברת בית הנבחרים של ארצות הברית), האשימה בכך את דינין. בבחירות המקדימות של הרפובליקנים של 1930 היא הביסה את דינין, אך נוצחה בבחירות הכלליות על ידי ג'יימס המילטון לואיס. ב-1928 התפוצצה פצצה בביתו של דינין במהלך התפרצות אלימה של סיעות פוליטיות יריבות בשיקגו לפני הבחירות המקדימות של אותה שנה.
מותו
צ'ארלס דינין נפטר בשיקגו ב-5 בפברואר 1940. הוא נטמן בבית הקברות אוק וודס שבעיר. על שמו נקרא בית ספר למצוינות השוכן בדרום שיקגו.
נינו של דינין הוא השחקן ג'ייסון בגיי.
אישטוואן אורקני שטרסר
אִישְטוַואן אוֹרְקֵנִי שְטרַסֶר (בהונגרית: Örkényi Strasser István; סנטש, הונגריה 6 בפברואר 1911 – קִישְקוּנְהַלֹש, 11 באוקטובר 1944) היה פסל הונגרי-יהודי, שנספה בשואה.
קורות חיים
אורקני שטרסר נולד במשפחה יהודית בעיר סנטש בדרומו של המישור ההונגרי הגדול. אמו מתה מוקדם בילדותו. אביו, שאנדור שטרסר, שימש כיועץ המס של עירית סנטש. כישרונו של הנער בא לביטוי כבר בגיל מוקדם ובאמצעות מלגה עירונית למד במכללה לאומנויות בבודפשט בשנים 1933-1932. משנת 1935 השתתף בתערוכות. בשנים 1935, 1937 ו 1938 הוענקו לו מספר פרסים חשובים. הוא השתתף גם בתערוכה של האגודה החדשה לאמנים (KÚT) בסלון הלאומי. בשנת 1940 הוצגו יצירותיו בהיכל האמנות (בודפשט) ומאוחר יותר, בשל יהדותו, רק בתערוכות האמנות של האיגוד הלאומי לתרבות יהודית הונגרית אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך (OMIKE).
הוא יצר כמה דיוקנאות בהזמנה. משכר הטרחה שקיבל פתח בשנת 1939 בית ספר פתוח לאמנות שפעל עד 1943. את בית ספר הערב, שניהל בשותפות עם בֶּרְנַט אַאוּרֶל, פקדו בעיקר צעירים שבגלל מוצאם היהודי החוקים נגד היהודיים לא אפשרו להם להיכנס ללימודים בקולג'. משנת 1941 הוא נקרא מספר פעמים לשירות עבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי). בשרותו בקייב הוא עיצב דיוקנאות של קציני צבא, ולכן שוחרר מהעבודה הפיזית הקשה. בשנת 1944 הוא היה חלק מפלוגת שרות העבודה שחבריה נרצחו ב -11 באוקטובר על ידי חיילי אס. אס. בתחנת הרכבת של קישקונהאלאש בהונגריה. בשנת 1947 הוצגה תערוכת עבודותיו לזכרו (יחד עם עבודותיו של דוד ינדי) בגלריה פוקוס בבודפשט ובשנת 1969 בעיר הולדתו ב"מוזיאון קוסטה יוז'ף" בסנטש.
לקריאה נוספת
האתר הרשמי של אומיקה (בהונגרית)
ירוסלב יאך
ירוסלב יאך (בפולנית: Jarosław Jach; נולד ב-17 בפברואר 1994) הוא כדורגלן פולני שמשחק בעמדת הבלם בקבוצת פורטונה סיטארד מהליגה ההולנדית בהשאלה מקריסטל פאלאס.
מועדונים
יאך החל להתאמן ככדורגלן בשורות מחלקת הנוער של קבוצת פוגון פייזציסה, אך הפריצה הגדולה שלו הייתה לאחר שנת 2012 כשעבר לשחק במחלקת הנוער של קבוצת לכיה דז'רז'וניוב (Lechia Dzierzoniow) מהליגה השלישית, הרביעית ברמתה בכדורגל הפולני. יאך סייע למועדון להישאר במקום תשיעי והוא שיחק בקבוצה 20 משחקים, לפני שעבר לקבוצה הבוגרת של זגלבי לובין, שהעפילה בהמשך לליגת העל הפולנית ובה הוא חתום משנת 2013.
נבחרת
בשנת 2014 זומן לנבחרת פולין עד גיל 20 ועשה את הופעת הבכורה שלו ב-4 בספטמבר 2014 במשחק נגד שווייץ שהסתיים בשוויון 1-1.
שנה לאחר מכן זומן לנבחרת פולין עד גיל 21 והופיע לראשונה במשחק ידידות שהתקיים ב-8 בספטמבר 2015 נגד שוודיה והסתיים בשוויון 0-0. את שער הבכורה שלו הבקיע ב-6 בספטמבר 2016 במשחק נגד הונגריה שהסתיים בשוויון 1-1. הוא נכלל גם בסגל הנבחרת לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 שנערך ב-2017.
נסטור הכרוניקן
שמאל|ממוזער|180px|[[מרק אנטוקולסקי, נסטור, 1890 (המוזאון הרוסי)]]
נסטור, המכונה גם נסטור הכרוניקן (ברוסית: Нестор Летописец) או נסטור מקייב (בערך 1056–1114) היה נזיר מקייב אשר מיוחסת לו עריכת "הכרוניקה הרוסית הראשונה", הכרוניקה הסלאבית הקדומה ביותר שמתארת את תולדות העמים הסלאבים המזרחיים, ועותקים ממנה נשתמרו עד היום. בכרוניקה כלול גם תיאור תולדות עמים סלאביים אחרים, כגון הפולנים. כמו כן מיוחסים לו שני חיבורים ביוגרפיים אודות קדושים.
נסטור הוכרז כקדוש בנצרות האורתודקוסית המזרחית. יום החג שלו נחגג ב-27 באוקטובר. הוא מונצח יחד עם קדושים אחרים מלאוורת קייב-פצ'רסק ב-28 בספטמבר, וכן ביום ראשון השני של התענית הגדולה (התענית שלפני חג הפסחא).
ביוגרפיה
החל משנת 1073 היה נסטור נזיר במנזר המערות בקייב. הוא נשלח יחד עם שני נזירים נוספים למצוא את שרידיו של הקדוש תאודוסיוס מפרצ'ק (ברוסית: Феодосий Печерский), ממייסדי המנזר – משימה שעלה בידו למלא. לאחר מציאתם השרידים הועברו לקתדרלת המנזר, וארוחה חגיגית שנתית נקבעה ליום מציאתם, 14 באוגוסט 1091.
שמאל|ממוזער|200px|ויקטור ואסנצוב ([[:en:Viktor Vasnetsov|Васнецов), ציור איקונוגרפי של הקדוש נסטור הכרוניקן, 1919 (קתדרלת ולדימיר הקדוש, קייב)]] נסטור היה בן תקופתם של ווסוולוד הראשון ושל סוויאטופולק השני ששלטו בקייב לסירוגין (בהתאמה) בין 1078–1113 ובהיותו עד ראייה, היה באפשרותו לתאר את שלטונם.
בסביבות שנת 1114 מת נסטור, ונקבר במערות לאוורת קייב-פצ'רסק, שרידיו נמצאים שם עד היום.
ניתוח דמותו וכתביו במחקר
לפי השערות במחקר ההיסטוריוני יכול היה נסטור ללקט פרטים מפיהם של זקנים בני תקופתו – ובהם אולי גְיוּרַטַה רוֹגוֹביץ' מנובגורוד, אשר עשוי היה לתת לו מידע על שהתרחש באזור צפון רוס, בנהר פצ'ורה ובאזורים נוספים, וכן יאן וישאטיץ' (Вышатич), מצביא אציל שהיה אז מבוגר למדי, ונפטר ב-1106.