cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפת חואן דה לה קוסה
מפת חואן דה לה קוסה (Juan de la Cosa) היא מפת עולם (מפה מונדי) המצוירת על קלף משנת 1500. המפה, המוצגת כיום במוזיאון הימי של מדריד, בספרד, צוירה על ידי הקרטוגרף והספן חואן דה לה קוסה, בעת שהותו בעיר הנמל פוראטו דה סנטה מריה שבאנדלוסיה.
אורכה של המפה 93 ס"מ ורוחבה 183 ס"מ. המפה מעוטרת בעיטורים רבים, ובשל עושר ציוריה, סביר להניח שהמפה הוזמנה על ידי בית המלוכה של קסטיליה וארגון.
מפה זו היא המפה הקדומה ביותר המציגה את יבשת אמריקה שתאריך יצירתה אינו שנוי במחלוקת.
המפה מתארת את חלקי יבשת אמריקה אשר התגלו עד מועד ציורה על ידי מגלי ארצות ספרדים פורטוגזים ואנגלים.
המפה מתארת גם את יבשת אסיה, את אמריקה ואת אפריקה, וכמקובל באותה עת מציינת אירועים ובהם הגעתו של וסקו דה גאמה להודו בשנת 1498.
מנס סאנה סיינה
מנס סאנה סיינה (באיטלקית: Mens Sana Basketball Academy, הידועה גם בשם Mens Sana Siena או בקיצור Mens Sana, ובשנים 2000–2014 – מונטפסקי סיינה) היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר סיינה, המתמודדת בליגה האיטלקית הרביעית. אולם הבית של הקבוצה הוא פאלאספורט מנס סאנה המכיל 7,025 מקומות.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1871 כמועדון רוגבי ואתלטיקה, ורק ב-1893 נוסדה קבוצת כדורסל למועדון ובשל כך הוא אחד ממועדוני הכדורסל הראשונים באירופה, והראשון במדינתו שלו, איטליה. המועדון שיחק שנים רבות בליגה השנייה ורק ב-1994 עלה לליגה הראשונה שם הוא שיחק עד עונת 2013/14.
מתחילת שנות האלפיים המועדון נהפך למועדון המוביל באיטליה כאשר הבנק האיטלקי הוותיק מונטה-פסקי די סיינה החל לשמש כספונסר המועדון ואפשר רכישה של שחקנים מובילים. בעונת זכתה סיינה באליפות איטליה לראשונה. בעונת זכה המועדון בפעם השנייה באליפות ובאותה עונה זכה גם בסופר קאפ האיטלקי. לאחר עונה זו המשיכה סיינה לזכות ב-6 אליפויות נוספות רצופות, וב-5 "דאבלים" לאחר שזכתה גם בגביע המדינה.
סיינה גם זכתה בגביע ספורטה לעונת 2002. בעונות 2003, 2004, 2008 ו-2011 היא העפילה לפיינל פור היורוליג, כאשר בכל המקרים הפסידה בחצי הגמר. מאמן הקבוצה בתקופה זו היה סימונה פיאנג'יאני.
בעונת 2013/14 עזב פיאנג'יאני ותקציב הקבוצה ירד משמעותית. הקבוצה הפסידה לראשונה בגמר הגביע האיטלקי ובהמשך גם את האליפות, בסדרת הגמר לקבוצת אולימפיה מילאנו, לראשונה לאחר 7 שנים. היא גם הודחה כבר בשלב הראשון ביורוליג. הקבוצה נכנסה לחובות לאחר עזיבת הספונסר, הואשמה באי תשלום מס ואף בשוחד. בחודש יולי 2014 הכריזה הנהלת המועדון על פשיטת רגל והקבוצה הורדה לליגה השלישית. שנה לאחר מכן עלתה לליגה השנייה. ב-2019 הקבוצה ירדה פעם נוספת ליגה ומאז לא חזרה לליגת המשנה.
ואדי מע'רה
ואדי מע'רה (בערבית: وادي مغارة; "ואדי המערה") הוא ואדי המצוי במצרים בדרום מערב חצי האי סיני. הוואדי נתפרסם כאתר ארכאולוגי בו נתגלו מכרות טורקיז וממצאים ממצרים העתיקה מתקופות הממלכה העתיקה, הממלכה התיכונה והממלכה החדשה. מרבצי הטורקיז נמצאו באמצע מצוק הנחל והכורים בימי קדם הכשירו משטחי עבודה במצוק מהם נפערו פתחי חציבה. משטחי עבודה אלו הקנו כנראה לאתר את הכינוי "טרסות הטורקיז" בו הוא מוזכר בכתובים.
האתר נמצא כ-19 קילומטרים מזרחית לחוף אבו רודס, צפונית לוואדי פיראן. האזור הוא הררי והנוף השולט הוא של סלעי אבן חול. כ-30 ק"מ צפונית לאתר ואדי מע'רה נמצא סרביט אל-ח'אדם, האתר הגדול יותר שבו נכרה טורקיז בסיני בתקופת מצרים העתיקה.
תולדות מחקר האתר
ב-1809 היה הנוסע הגרמני אולריך יספר זצן בן המערב הראשון שגילה את האתר. מספר משלחות ארכאולוגיות חפרו באתר מאז. ב-1845 נחפר האתר לראשונה על ידי משלחת בראשות קרל ריכרד לפסיוס. הקצין הבריטי סי. קיי. מקדונלד ביקר במקום ואף התגורר בו וניסה לחדש את כריית הטורקיז בין השנים 1854–1866. ממצאיו הארכאולוגים היו דלים ביותר. בשנים 1868–1869 נערך סקר של שירות הסקר והמיפוי הממשלתי של בריטניה בראשות צ'ארלס וילסון. ב-1905–1906 נחפר המקום על ידי משלחת בראשות פלינדרס פיטרי ונמצאו שרידים של התיישבות באזור המכרות, כמו גם כתובות עתיקות. ב-1932 נערכו חפירות על ידי משלחת מאוניברסיטת הרווארד שמצאה מספר כתובות נבטיות בוואדי קנא.
ממצאים
על סלעי הוואדי נתגלו מספר כתובות ותבליטים של שליטיה המוקדמים של מצרים שהנציחו את משלחותיהם לכריית טורקיז ונחושת שנחשבו באותה עת למינרלים יקרי ערך. המינרלים שנחצבו במעלה ההר הובלו בדרך קדומה, הקיימת עד היום, אל הוואדי, משם עשו את דרכם לחוף מפרץ סואץ ומשם הובלו בסירות למצרים. במיוחד נחשב הטורקיז כיקר ערך מאחר שנעשה בו שימוש בתכשיטים ובפסלים. משלחות הכרייה לסיני נמשכו לפחות עד הממלכה החדשה (1070-1550 לפנה"ס).
אמנם נמצאו עדויות מעטות למעורבות מצרית בכריית מחצבים בסיני עוד בתקופה הקדם-שושלתית, אך המלך הראשון שנמצאה עדות לגבי מעורבותו בכרייה בוואדי מע'רה הוא דז'וסר מהשושלת השלישית שבנה את פירמידת המדרגות בסקארה. פעילות הכרייה המאורגנת בסיני נחשבת כאחת מההתפתחויות המשמעותיות בתקופת מלכותו. יורשו של דז'וסר, סחמחת, המשיך את משלחות הכרייה לסיני ותבליט מפורסם חקוק בסלע המשקיף על הוואדי ומתארת את המלך החובש כתר לבן כשהוא מכניע שבוי. תחילה יוחס תבליט זה לסמרחת מהשושלת הראשונה, אולם בשנות ה-50 שויך לסחמחת לאחר שנחשפה הפירמידה של סחמחת בסקארה. התבליט נתגלה על ידי פלמר בסקר של 1869 בו השתתף כחבר במשלחת. כשחפר פיטרי במקום בשנים 1904–1905 הוא מצא 12 כתובות סלע נוספות.
מלך נוסף שהשאיר את רישומו בוואדי מע'רה הוא סנחת, שמעמדו בשושלת השלישית אינו ברור. אך מעט ידוע עליו מלבד מקום קבורתו בקבר גדול העשוי לבני בוץ, המצוי צפונית לאבידוס. הממצאים המשמעותיים באתר המיוחסים לסנחת הם שני תבליטי סלע. האחד מראה את המלך חובש כתר לבן ובשני הוא חובש כתר אדום ונמצא בתנוחה בה הוא מכניע שבוי. מלכים נוספים מהממלכה העתיקה ששמותיהם מופיעים בממצאים מהאתר הם: ח'ופו, סנפרו, סהור, ניוסר ומנקאוהור.
חלק מהתבליטים נותרו על גדות הנחל וחלקם נמצאים במוזיאונים. תבליטים רבים נהרסו ואבדו בעת ניסיונות כרייה שנערכו מאז תקופת מצרים העתיקה.
צבאות ימי הביניים באירופה
הצבאות של ימי הביניים באירופה הם היורשים של השבטים הברברים שפלשו ל והאימפריה הרומית המזרחית (גותים, גרמאנים, סלאבים ואחרים) יחד עם השרידים של האימפריה הרומית המערבית במערב אירופה ושטחים שנכבשו מידי האימפריה הרומית המזרחית (האימפריה הביזנטית) במזרחה.
נוהגים למנות את תחילת ימי הביניים מנפילת רומא העתיקה באמצע המאה ה-5 לספירה ולסיימם במאה ה-15 עם תחילת הרנסאנס, אם כי בחלקים מאירופה ימי הביניים נמשכו גם לתוך המאה ה-16.
כלי נשק, ציוד ותורת לחימה
כלי הנשק הנפוצים ביותר בימי הביניים היו קרים. רק לקראת שלהי ימי הביניים הופיעו תותחים וכלי ירייה אישיים שהיו פרימיטיביים מאוד. בדרך כלל השתמשו בסוגים שונים של נשקי מוט, גרזני קרב, חרבות וקשתות. רוב הלוחמים עטו סוג כלשהו של שריון שכלל קסדה, שריון גוף ומגן. את השריונות הכבדים והאיכותיים יותר יכלו להרשות לעצמם רק האבירים העשירים והם עטו שריון שרשראות ושריון לוחות, שסיפקו הגנה טובה מאוד מפני רוב כלי הנשק.
המצור התנהל בעזרת כלי מצור משוכללים שכללו כלי הטלה למיניהם דוגמת הטרבושה, הקטפולטה ואחרים.
לעיתים הוקמו ביצורי שדה בעזרת עגלות וכלונסאות עץ מחודדים, אך לרוב לא היה נהוג להקים מחנות מבוצרים. חיל הפרשים נחשב ברוב הארצות לחיל הבכיר לעומת החילות האחרים ושירתו בו בדרך כלל בני אצולה ממעמד האבירים.
תורת הלחימה נבעה בראש ובראשונה מכלי הנשק שהיו בשימוש. הנשק הקר לא מאפשר פגיעה מרחוק ואפילו טווח הקשת לא עולה על כמה מאות מטרים, וכושר חדירת השריון ירד עם הטווח. בנוסף לכך, קצב הירי של הקשת היה בדרך כלל נמוך יחסית. לכן, רוב הקרבות הוכרעו בקרב פנים אל פנים ולא בירי מרחוק כמו שנהוג בקרבות מודרניים. בדרך כלל הקרב הוכרע בהסתערות פרשים כבדים לתוך גושי האויב, אך לעיתים השתמשו בטקטיקה מתוחכמת יותר דוגמת זו שהייתה בשימוש האנגלים במלחמת מאה השנים (המאות ה-14 וה-15). ארצות אחרות שלא היו להם פרשים רבים הסתמכו על מערכי חי"ר כבד להכרעת הקרב. פרשים קלים וחיל רגלים קל היו בשימוש גם כן, אך לא היו נפוצים כל כך באירופה המערבית.
ארגון הצבאות
תחילת ימי הביניים התאפיינו בהתפוררות השלטון המרכזי באירופה ונפילת היבשת למצב של אנרכיה ו"כל דאלים גבר" אותו ניצלו תקיפים מקומיים (לרדות באוכלוסייה המקומית ולגבות מיסים) וכנופיות שודדים (שחמסו באלימות כסף ורכוש ולא היססו לטבוח בקורבנותיהם).
לאט לאט נוצר סדר חדש, שהתבסס על בעלי אדמות ששלטו מתוך טירה על איכרים צמיתים ששילמו להם מיסים תמורת הגנה. סדר זה נקרא "פיאודליזם" והוא התפתח לפירמידת שליטה שבכל מדרגה בה היו אציל "סניור" שלו היו כפופים מספר ואסאלים (אצילים זוטרים יותר). הסניור העניק לוואסאלים תוארי אצולה וקרקעות, ואילו הם נשבעו לו אמונים, שילמו מיסים והתחייבו לשירות צבאי (הם וחייליהם) כאשר הסניור קורא להם לדגל. בתחתית הפירמידה עמדו האבירים - לוחמים בני אצולה ששירתו סניורים ולהם לא היו וסאלים, ומתחתם הצמיתים - איכרים ופשוטי העם חסרי תואר אצולה שהיו כבולים לאדמתם ונאלצו לשלם מיסים ללורד המקומי ששלט עליהם. האצילים (הן הסניורים והן הוואסאלים) שלטו על אחוזותיהם מתוך טירה מבוצרת שהיוותה גם מרכז כוח צבאי ומרכז שלטוני. האצילים השונים נלחמו זה בזה על כוח, אדמות ושליטה.
באמצע ימי הביניים עלה מעמדם של המלכים, וכל הסדר הפיאודלי הוכפף אליהם, כלומר: המלך עמד בראש הפירמידה הפיאודלית. עם זאת, אצילים רבים סירבו לקבל את מרות המלך והיה צורך ביציאה למלחמות, שלרוב כללו מצור על טירתם, כדי להכניעם.
ימי הביניים המוקדמים (המאה ה-5–10)
בתחילת ימי הביניים הצבאות היו מורכבים בעיקר מחיל רגלים. חלקם של הפרשים עלה בהדרגה, עד אשר הגיע לשיאו ברב ארצות אירופה המערבית לקראת המאה ה-10. במאה ה-9 נכנסה הקשת האופקית לשימוש צבאי. נשק זה היה חזק יותר מקשת רגילה, אבל קצב הירי בו היה איטי יותר; כיוון שלא נראה יתרון ברור של הקשת האופקית על-פני קשת רגילה (או להפך), שתיהן נשארו בשימוש. רוב חיילי החי"ר היו בעלי חימוש קל, עם מגיני עץ ושריון קשקשים במקרה הטוב, ובדרך כלל ללא כל שריון. מדינות מסוימות שמרו על חיל רגלים כבד, אך הם לא היו נפוצים כל כך. חיילי חי"ר כבדים השתמשו בשריון קשקשים או בשריון שרשראות ומגן. האבירים היו מוגנים בדרך כלל בשריון שרשראות והיה להם מגן עץ גדול, המחוזק על ידי פסי פלדה. המבצרים היו בנויים מעץ. מלאכת המצור הייתה מפותחת מאוד, ומהנדסי התקופה היו מסוגלים לבנות מגוון רחב של מכונות מצור.
הטקטיקה הייתה פשוטה ביותר. לא היה תכנון מוקדם של מהלכי הקרב ולא היה מטה. בדרך כלל החיילים סודרו בגושים גדולים והגוש הגדול יותר ניצח.
ימי הביניים התיכוניים (המאה ה-10–14)
חיל הפרשים הכבד התחיל לדחוק את רגלי החי"ר משדות הקרב וברב ארצות אירופה המערבית הפך לחיל הדומיננטי. בעקבות מסעות הצלב, האירופאים התחילו לבנות מבצרים מאבנים. השיפורים בטכנולוגית יצור הקשתות במאה ה-13 - הקשת האופקית והקשת הארוכה הביאו לשכלולים בשריון האישי. במקום שריון השרשראות החלו לעשות את שריון הלוחות (המוכר מסרטים הוליוודים). באותה תקופה החלה עלייה באיכות וכמות החרבות והפגיונות. החרב נהפכה לכלי נשקו הרשמי של האביר ושימשה גם למטרות טקסיות. בנוסף לחרב השתמש האביר במגוון רב של כלי נשק כגון רמחים ואלות.
המצור והגנה על מקומות מבוצרים עדיין היו האסרטגיה החשובה.
הטקטיקה נשארה דומה פחות או יותר - גוש נגד גוש, רק שבמקום גוש חי"ר התנגשו זה בזה גושי פרשים כבדים. במקרים הבודדים בהם הופעלה מחשבה רציונלית בשדות הקרב, הצבא המאוזן בדרך כלל ניצח. עם השינויים במבנה הקשתות, המבנה הפך לחשוב יחסית והקשתים סודרו בדרך כלל בגושים גדולים על מנת להעצים את הקטל.
ימי הביניים המאוחרים (המאה ה-14–15)
בתקופה זו חלה התפתחות ניכרת בנשק ובשריון. תפוצת שריון הלוחות גדלה באופן ניכר שכן היה ביכולתו להתמודד מול רוב כלי הנשק, לרבות קשת ארוכה. כדי לחדור את השריונות האלה פותחו מגוון רב של כלי נשק ייעודיים לצורך כך, חלקם נועדו לתפעול בידי חי"ר פשוט שבא מהמעמדות הנמוכים. כלי נשק אלה כללו את פטיש הקרב והמוט-גרזן (שהיו שיפורים של כלי נשק קיימים עם מוט הנפה ארוך, חוד חנית וקרס-מקור אחורי), נשקי מוט (Pole Arms) שכללו מגוון להבים וקרסים המותקנים על כידונים ארוכים, רובה קשת כבד (עם עוצמה לחדור שריון) וחרבות דו-ידניות כבדות שנועדו לחדור שריונות כבדים.
השיפורים הנוספים בכלי הנשק, בעיקר בנשק החם, הביאו לתבניות מסודרות יותר בשדות הקרב. לא עוד גושי אבירים חסרי משמעת הדוהרים כנגד האויב, אלא תכנון מוקדם של הקרב.
מסדרים צבאיים
מקורם של רוב המסדרים הצבאיים הוא בארץ ישראל בתקופת מסעות הצלב (המאה ה-12). מדובר בארגונים נוצרים שלצד עבודת הקודש עסקו גם בלחימה. מסדרים אחרים הוקמו בחצי האי האיברי ומקומות נוספים בדרך כלל הייתה הפרדה בין הכמורה ללוחמים בארגונים אלו. בשונה מהאבירים האירופאים, אבירי המסדרים הצבאיים היו ממושמעים מאוד. הדבר הזה תרם רבות לניצחונותיהם על הכוחות הערביים ברוב הקרבות בארץ ישראל.
להלן רשימה חלקית:
סולטנות אצ'ה
סולטנות אצ'ה (שם רשמי: ממלכת אצ'ה משכן השלום (Keurajeun Acèh Darussalam בג'אווי: كاورجاون اچيه دارالسلام) הייתה סולטנות שמרכזה באזור שהוא כיום מחוז אצ'ה בקצה הצפוני של האי סומטרה באינדונזיה. סולטנות אצ'ה הייתה מעצמה אזורית מרכזית במאה ה-16 וה-17, אך לאחר מכן חוותה תקופה ארוכה של הידרדרות. בירתה הייתה קוטארג'ה, כיום בנדה אצ'ה - עיר הבירה של מחוז אצ'ה.
בשיאה הייתה הסולטנות אויב מר של סולטנות ג'והור ושל העיר מלאקה בשלטון הפורטוגזים, שתיהן בחצי האי המלאי, כאשר כל השלוש ניסו לשלוט על המסחר שעבר דרך מצר מלאקה ועל הייצוא האזורי של פלפל שחור ובדיל. לאורך השנים חוותה כל אחת מהן גם הצלחות וגם כישלונות. בנוסף לעוצמתה הצבאית הניכרת שימשה הסולטנות מרכז מסחר אזורי וחצר הסולטאן באצ'ה שימשה כמרכז בולט ללימודי האסלאם.
ייסוד והתרחבות
המייסדים של אצ'ה הם ללא ספק בני הצ'אם, לאחר שמלך צ'אמפה, טרה-טואן (הידוע גם בכינויו פאו קוּבאה), שלח את בנו, סִיָה פאו לינג לשלוט על אצ'ה, זמן קצר לפני שוויג'איה בירת צ'אמפה, נכבשה ונחרבה על ידי ממלכת דאי ויאט ב-1471.
שליט אצ'ה התאסלם באמצע המאה ה-15. הסולטנות נוסדה על ידי עלי מוגאייט שאה (Ali Mughayat Syah; שלט 1514–1530), שהחל בסדרת מערכות צבאיות שהרחיבו את תחום שלטונו על צפון סומטרה ב-1520. כיבושיו כללו את סולטנויות דלי, פדיר ופאסאי. בנו, אלודין אל-קאהר (Alauddin al-Kahar; שלט 1537–1571) הרחיב את תחום השלטון דרומה לתוך סומטרה, אבל הצליח פחות בניסיונותיו להשיג דריסת רגל מעבר למצר מלאקה, אף שיזם כמה התקפות הן על ג'והור והן על מלאקה בעזרת סיוע בכוח אדם ובנשק חם שנשלחו מהאימפריה העות'מאנית תחת שלטונו של הסולטאן סלים השני.
סאלאהודין (Salahuddin), בנו הבכור של עלי מוגאייט שאה ויורשו (שלט 1530–1537), נחשב שליט חלש. ב-1537 יזמה אצ'ה התקפה על מלאקה שנכשלה וסאלאהודין הודח. תקופתו של הסולטאן החדש אלאודין ריאייט שאה אל-קאהר (Alauddin Riayat Syah al-Kahar; שלט 1537–1571) התאפיינה במסעות כיבושים שחלקם הצליח (בטק (1539) וארו (1564) בסומטרה), חלקם הצליח חלקית (כיבוש ג'והור ב-1565) וחלקם נכשל (מלאקה (1547 ו-1568)). על פי המסורת באצ'ה חילק סולטאן זה את החברה באצ'ה למעמדות מנהליים העוברים בירושה.
ב-21 ביוני 1599 הגיע קורנליוס דה האוטמן (Cornelius de Houtman) רב חובל הולנדי ל"אצין" (Acheen - השם בו הכירו ההולנדים את הסולטנות) על גבי הספינה ליונס (Lioness), בשני מבין שלושה מסעות מתוכננים ל"הודו המזרחית" (הכינוי באירופה לשטחים שכללו את תת-היבשת ההודית, ודרום מזרח אסיה). הצוות שהה באצ'ה כשלושה חודשים ורכש מטען של פלפל שחור ותבלינים אחרים. אלא שהאוטמן העליב את הסולטאן, והוא נהרג בקרב הימי שהובילה נגדו קאומלאהייאטי (Keumalahayati), מפקדת הצי של אצ'ה. לאחר כמה תקריות נוספות שלחו ההולנדים ב-1601 שליחים לאצ'ה וכרתו ברית שלום עם הסולטנות. שמעה של סולטנות אצ'ה הגיעה גם לאנגליה ואליזבת הראשונה, מלכת אנגליה שלחה את ג'יימס לנקסטר (James Lancaster; 1618-1554) על מנת לכרות חוזה ידידות עם הסולטנות.
מחלוקות פנימיות בסולטנות מנעו עלייה לשלטון של סולטאן חזק, ובין השנים 1571 ל-1607 שלטו באצ'ה שמונה סולטאנים, חלקם במשך תקופה שלא עלתה על כמה חודשים או כמה שנים. השינוי חל ב-1607, כאשר אסכנדר מודא (Iskandar Muda; 1636-1583. משמעות השם במאלאית "אלכסנדר הצעיר") עלה לשלטון. הוא הרחיב את השליטה של הסולטנות על מרבית סומטרה. ב-1613 נכבשה סולטנות ג'והור שבחצי האי המלאי לתקופה קצרה, והסולטאן ומשפחתו נלקחו בשבי. ג'והור הצליחה לגרש את הכובשים באותה שנה, אבל שנתיים אחר כך היא נכבשה שוב, והסולטאן הוצא להורג. יורשו נאלץ לנדוד, לאחר שבירתו נכבשה, אבל סולטנות אצ'ה לא הצליחה לשמור על שלטונה בג'והור. ב-1617 כבש מודה את סולטנות פהנג, אזור עשיר בבדיל בחצי האי המלאי, ב-1619 נכבשה סולטנות קדה, וב-1620 נכבשה סולטנות פרק. בכל המקרים נלקחו השליטים לאצ'ה. ב-1628 נכבשה גם מלאקה הפורטוגזית, אבל סולטנות אצ'ה החזיקה במקום 8 חודשים בלבד, וב-1629 הנחילה ברית בין הפורטוגזים לבין ג'והור תבוסה ניצחת לצבא סולטנות אצ'ה, כשלדברי הפורטוגזים אבדו לסולטנות כ-200 ספינות וכ-19,000 חיילים. תבוסה זו גרמה להפסקה כמעט מוחלטת של המסעות הצבאיים. אבל למרות התבוסה נחשבת תקופת שלטונו של אסכנדר מודא לתור הזהב של סולטנות אצ'ה. לאחר שמודא הורה להרוג את בנו הוא הוריש את הסולטנות לאסכנדר תאני (Iskandar Thani; שלט 1636–1641), בנו של סולטאן פהנג שהובא לאצ'ה כשבוי ואחר כך נישא לבתו של מודא. תקופתו התאפיינה בהתמקדות בהפיכת אצ'ה למרכז אסלאמי אזורי.
תרבות וכלכלה
אצ'ה ראתה עצמה כממשיכת דרכה של פאסאי, המדינה המוסלמית הראשונה בדרום מזרח אסיה, והמשיכה בפעילות המוסלמית המיסיונרית של מלאקה, לאחר שזו נכבשה על יד הפורטוגזים הקתולים. היא כונתה "המרפסת הקדמית של מכה", והייתה מרכז לימודים מוסלמי, שבו הקוראן וטקסטים מוסלמים אחרים תורגמו למלאית. המלומדים הידועים ביותר היו חמזה פנסורי (Hamzah Pansuri), שמסודין (Syamsuddin) מפאסאי, אבדוראוף (Abdurrauf) מסינגקיל, וההודי נורודין אר-רינארי (نورالدين بن علي الريناري) שהיה מתנגד חריף לפנסורי ושמסודין והורה לשרוף את כתביהם.
עושרה של אצ'ה בא מהסחר הבינלאומי. אצ'ה סחרה עם אנגליה, צרפת, הודו, אפריקה, מצרים, סין ויפן. סוחרים השתמשו בנמל בנדה אצ'ה כתחנת ביניים לסחר בחרסינה, בדים, שטיחים, משי אורז, חיטה וחפצים מצופים בלכה. אצ'ה עצמה יצאה בעיקר פלפל שחור, ותבלינים נוספים (אגוז מוסקט, ציפורן וקינמון) וכן זהב, בדיל ושנהב. עם זאת, הכלכלה של אצ'ה הייתה רעועה במידת מה משום הקשיים של העורף החקלאי לספק מספיק מזון לתמוך בהרפתקאות הצבאיות והכלכליות של המדינה.
הידרדרות
לאחר תום שלטונו של אסכנדר תאני נשלטה אצ'ה על ידי סדרה של נשים, לפחות 4 ברצף, (1699-1641) בעלות התארים המלכותיים "סרי" שמשמעו "אור" במאלאית ,"פאדוקא" שמשמעו "הוד מעלתה" וגם "הוד מעלתו" וגם "שאה" למרות שהתואר שמקורו פרסי הוענק באיראן לגבר. התארים הופיעו על מטבעות הזהב בכתב ג'אווי. המדיניות של אצ'ה לקחת בני ערובה ועבדים מהאוכלוסייה של הממלכות שנכבשו הגביר את רצונם של תושבי ממלכות להשתחרר, ועקב כך שליטתה של אצ'ה הלכה והתערערה, ובמקביל שליטי המחוזות באצ'ה עצמה התחזקו והסולטאן הפך לתואר סמלי בלבד. בין 1699 ל-1838 היו באצ'ה 11 סולטאנים חסרי משמעות. ב-1680 תיאר נוסע פרסי את צפון סומטרה כמקום שבו "כל פינה מאכלסת מלך או מושל נפרד וכל השליטים המקומיים הם עצמאיים ואינם מעלים מס לרשות גבוהה יותר". דוגמה לכך היא תרומון, שהייתה עיר קטנה סמוך לקצה הדרום מערבי של אצ'ה ועל לפחות אחד מכמה מטבעות שיוחסו רק לה במאה ה-19 נקראה "נגרי תרומון", "מדינת תרומון" במאלאית.
במקביל לאבדן הלכידות הפוליטית במאה ה-17 הלכה אצ'ה ואיבדה את ההגמוניה לחברת הודו המזרחית ההולנדית שהפכה למעצמה הצבאית והכלכלית האזורית השלטת בעקבות המצור וכיבוש מלאקה ב-1641.
שנים אחרונות והכיבוש ההולנדי
בשנות ה-20 של המאה ה-19 ייצרה אצ'ה מעל למחצית הצריכה העולמית של פלפל שחור. בתקופה זו בולטת פעילותו של תואנכו אבראהים (Tuanku Ibrahim). הוא צבר השפעה במהלך הסולטנות של אחיו, הסולטאן מחמד שאה (Muhammad Syah; שלט 1824–1838), ושלט מאחורי הקלעים בזמן שלטונו של יורשו של אחיו, הסולטאן סלימאן שאה (Sulaiman Syah; שלט 1838–1857), לפני שנטל את הסולטנות לידיו כסולטאן עלי אלאודין מנצור שאה (`Sultan Ali Alauddin Mansur Syah, שלט 1857–1870) והצליח להחזיר חלק מסמכות הסולטנות ולהשתלט על "הרג'ות של הפלפל", לכאורה וסאלים של הסולטאן, בכך שהסית אחד כנגד השני. הוא הרחיב את שליטתה של אצ'ה דרומה בזמן שההולנדים הרחיבו את שליטתם צפונה.
עצמאותה של אצ'ה הייתה תלויה באותה תקופה ברצונה של בריטניה למנוע את נפילת אצ'ה לידיים הולנדיות כפי שהולנד גם התחייבה במסגרת ההסכם האנגלו-הולנדי של 1824. אלא שהיא ביצעה הערכה מחודשת של מדיניותה במסגרת החוזה האנגלו-הולנדי של 1870–1871 שאפשר להולנד שליטה מלאה על כל סומטרה בתמורה למכירת מושבתה של הולנד בחוף הזהב. המכירה בוצעה ב 1872 תמורת סכום ידוע של כסף, כיום השטח הוא חלק מגאנה, ולמתן זכויות סחר שוות בצפון אצ'ה. החוזה היה שקול להכרזת מלחמה על אצ'ה, ואכן ב-1873 החלה מלחמת אצ'ה. בזמן שההולנדים התכוננו למלחמה פנה הסולטאן מחמוד שאה (Mahmud Syah; שלט 1870–1874) פנה בבקשת סיוע למעצמות של אותה תקופה, ארצות הברית סרבה למכור לו נשק, ומהאימפריה העת'מאנית אמרו לו שהם משתתפים בצערו אבל אין ביכולתם לסיע, למרות זאת הוא הצליח לקנות תותחי חוף עת'מאניים שהוצבו בחוף בנדה אצ'ה. הפניה לארצות הברית בשנת 1872 נתנה להולנדים את התרוץ הרשמי לפתוח במלחמה נגד אצ'ה, שהוכרזה ב-25 בינואר 1873. באפריל 1873 תקף הצי ההולנדי את בנדה אצ'ה.
ב-1874 נטש הסולטאן את הבירה, ישנו צלום שהראה את תותחי החוף מפורקים שם, לאחר נפילתה. נסוג הסולטאן להרים על מנת להמשיך במלחמה, בסוף של דבר הוא מת הסולטאן מכולרה, כשם שמתו ממנה רבים מהלוחמים משני הצדדים, אבל האצ'ינים הכריזו על נכדו של תואנכו אבראהים כסולטאן הבא. בשנת 1891 הכריזו ההולנדים על סיפוח אצ'ה, ומנו לה מושל. השליטים המקומיים של הנמלים באצ'ה נכנעו לכאורה למרות של ההולנדים כדי להימנע מהטלת הסגר ימי על נמליהם, אבל הם השתמשו בהכנסות מנמלים אלו על מנת לתמוך בתנועת ההתנגדות.
עם זאת, בסופו של דבר התפשרו רבים מהם עם ההולנדים, וההולנדים הצליחו לייצב ממשל באצ'ה בעזרת שיתוף הפעולה מהם. ב 20 בספטמבר 1903 נכנע הסולטאן ואחרי מותו ב-1907 לא מונה יורש, אם כי המרד נגד שלטון ההולנדים נמשך על ידי צ'וט ניאק דהיין שהייתה קרובת משפחתו של דאוד, שהנהיגה את המשך הלחימה מאז 1903 עד שהיא נפלה בשבי ההולנדים בשנת 1908 ואחר כך בהנהגת הע(ו)למאא, מנהיגי הדת המוסלמים, עד 1918. באשר לקציר הדמים, יש 2 גרסאות: הנמוכה הזכירה 50000 מתושבי אצ'ה ו 37000 הולנדים, והגבוהה הזכירה 250000 בני אדם.
איוון אנדריאדיס
איוון אנדריאדיס (בצ'כית: Ivan Andreadis; 3 באפריל 1924 – 27 באוקטובר 1992) היה שחקן טניס שולחן יהודי-צ'כי, אלוף עולם, בעל 27 מדליות מאליפויות העולם, מהן 9 זהב, 5 בזוגות, 10 כסף מהן 2 ביחידים (סגן אלוף העולם) ו-8 מדליות ארד. נוסף לכך, הוא זכה 3 פעמים (1955, 1962 ו-1963) בתואר לזוגות באליפות בריטניה הפתוחה.
ביוגרפיה
אנדריאדיס נולד וגדל בפראג. הוא שיחק בקבוצת ספרטה פראג. במלחמת העולם השנייה הוא נעצר וניכלא במחנה שליד קרפקוביצה שבדרום מערב פולין.
יעקב אלבז (צלם)
יעקב אלבז (נולד ב-1945) הוא צלם עיתונות וצלם אמנותי, סוחר ויזם ישראלי בתחום האמנות.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1945 במקנס, מרוקו. בגיל 8 עלה עם משפחתו לישראל; תחילה שהתה המשפחה חודשיים במחנה מעבר לעולים במרסיי, ומשם הועברה למעברת שפרעם, בה חיו בני המשפחה בצריף בתנאים קשים במשך כשנה. בשנה זו נשלח אלבז ללמוד בכפר הנוער רמת הדסה שבקריית טבעון. בהמשך למד בקיבוץ שדה נחמיה בגליל העליון, חונך לערכי ציונות ולמד חקלאות ועבודות משק. בגיל 17 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 50 של הנח"ל המוצנח. בהמשך לקח חלק במחזור הראשון שהקים את היאחזות "כורזים", שלימים הפכה למושב אלמגור.
בתום השירות חזר לשדה נחמיה ועבד כחקלאי וכנהג ב"קואופרטיב גליל עליון". בכסף שחסך קנה את המצלמה הראשונה שלו, ובחורף 1963 הופיע לראשונה צילום שצילם על עמוד השער במוסף סוף השבוע של העיתון "ידיעות אחרונות". כך החלה הקריירה המקצועית שלו בתחום הצילום. הוא עבד כצלם בסוכנות "ישראל-סאן", ולאחר שצבר ניסיון בצילום עיתונות קיבל מלשכת העיתונות הממשלתית תעודה שאפשרה לו להיות נוכח באירועים ממלכתיים בכנסת ולתעד אישים חשובים, כגון מארק שאגאל, טדי קולק, משה דיין, זלמן שזר, גולדה מאיר, הרמטכ"ל דוד אלעזר, ועוד.
בשנת 1972 טס לבדו לטורונטו, קנדה, ועבד כצלם בעיתון "Canadian Jewish news". ב-1973 זכה בפרס ראשון בתחרות צילום קנדית בנושא ישראל. בתקופה זו החל גם לעסוק במסחר אמנות ובהפקת הדפסות לאמנים, ופתח בטורונטו את הגלריה הראשונה שלו. לאחר מכן פתח גלריה נוספת ברובע הסוהו במנהטן, ניו יורק, והפיק הדפסות לאמנים כגון יעקב אגם, אריה אזן, ניסן אנגל ואנדי וורהול.
ישראל ג'ייקובסון
ישראל ג'ייקובסון (ג' בכסלו ה'תרנ"ו, 20 בנובמבר 1895 - י"ז בסיוון ה'תשל"ה, 27 במאי 1975) היה עסקן חסיד חב"ד בולט בתקופת התבססות חסידות חב"ד בארצות הברית. יו"ר אגודת חסידי חב"ד.
בין היתר היה שותף למאמצים לאפשר את הגירתו לארצות הברית של האדמו"ר הרב יוסף יצחק שניאורסון מפולין הכבושה בזמן מלחמת העולם השנייה, הקים את ישיבת הדר התורה עבור חוזרים בתשובה וכיהן בה כמשפיע, והיה חבר בהנהלת ישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק.
קורות חייו
בשנת 1926 היגר לארצות הברית בעקבות הוריו, ושינה את שמו לג'ייקובסון בעקבות שם אביו. הוריו היו מקורבים לרב אברהם דובער לוין. הוא התגורר בשכונת ברנזוויל בברוקלין שבניו יורק ושימש כרב בבית כנסת חב"ד-בוברויסק בשכונה. עם הגעתו, מונה לחבר הנהלת אגודת חסידי חב"ד ולאחר פטירת המנהל חיים קרמר מונה למנהל תחתיו. באותה שנה, הקים את "אגודת התמימים", ארגון שפנה לבוגרי ישיבות תומכי תמימים ועסק בגיוס כספים לחצר האדמו"ר בפולין, סייע בהשגת אשרות הגירה לחסידי חב"ד ברוסיה שהיו מעוניינים להגר לארצות הברית או לארץ ישראל, גיבוש הבוגרים ושיפור חייהם הרוחניים, והדפסת ספרי חסידות חב"ד.
עבודתו בפיתוח תנועת חב"ד נעשתה בהשראת, עידוד והדרכת הרבי הריי"צ ולשם כך נסע בשנת תרצ"ז לאירופה למסור דו"ח מעבודתו ולדון על התוכניות לעתיד. הוא ביקר אצל הריי"צ ששהה אז בעיירת המרפא פרכטלסדורף בפרבר וינה והקדיש לו עשרות שעות בשיחות אישיות והשיב למאות מכתבים אישיים שג'ייקובסון הביא איתו מיהודי ארצות הברית. לאחר מכן נסע לכמה שבועות לפולין לבקר בישיבת חב"ד בורשה ובאוטבוצק לבדוק את אפשרות קליטתם של תלמידים מארצות הברית בישיבה. בשובו הקים ארגון "אחות תמימים" שיעורי חסידות חב"ד לבנות.
בשנת 1932 הקים בניו יורק את ישיבת "אחי תמימים" עבור צעירים יהודיים שהתקרבו באותה תקופה לחב"ד. בסתיו 1937 הקים בברוקלין את ישיבת תורת אמת, הישיבה החב"דית הראשונה בארצות הברית, ששרדה רק שנה. באותה שנה נסע לביקור באירופה אצל האדמו"ר מחב"ד שנפש אז בעיירת המרפא פרכטלסדורף, ובישיבות חב"ד בפולין כדי לבדוק אפשרות לקליטת בחורים מארצות הברית בישיבות אלו. עם שובו לארצות הברית הקים את ארגון שיעורי חסידות חב"ד לבנות "אחות תמימים".
תלמידים ששלח ללמוד בפולין ונמלטו עם פרוץ המלחמה בחזרה לארצות הברית, היוו את הבסיס לישיבת תומכי תמימים המרכזית שנוסדה בארצות הברית. וג'ייקובסון, שבפעילותו הניח חלק מהתשתית שהקלה על קליטתו של האדמו"ר בארצות הברית, ואף סייע בהשגת אשרת כניסה עבורו ללטביה כחלק ממסלול הבריחה שלו מפולין, התמנה כחבר בהנהלת הישיבה המרכזית של החסידות וכמשפיע בה. הוא סייע לאדמו"ר להשיג אשרות כניסה לארצות הברית עבור בתו חיה מושקא ובעלה רבי מנחם מנדל שניאורסון, אך לא הצליח להציל את הבת השנייה שיינא ובעלה מנחם מנדל הורנשטיין, והזוג נספה בשואה.
בשנת 1944 הקים סניפים של ישיבת תומכי תמימים בפיטסבורג, בניו הייבן וברובע הברונקס, בסניף זה כיהן חתנו הרב מרדכי אלטיין כראש ישיבה.
בשנת 1962 הקים בשכונת קראון הייטס בברוקלין את ישיבת "הדר התורה" לחוזרים בתשובה. במקביל ניהל את בית הספר לבנות "בית רבקה".
ארכיונו הכולל כעשר אלף מכתבים ומסמכים מפעילותו שמור בידי צאצאיו.
נקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל חב"ד לובביץ'.
משפחתו
ג'ייקובסון היה נשוי לשיינא ולהם שלש בנות: חיה (אשת הרב שלמה זלמן הכט), חוה ורחל (אשת הרב מרדכי דב אלטיין).
בני דודו הם שמעון הלקין ואברהם הלקין, כמו כן גם המשורר הסובייטי שמואל הלקין.
1728
אירועים
פרסום המהדורה הראשונה של ציקלופדיית צ'יימברס.
מת'יו ריס
מת'יו ריס אוונס (באנגלית: Matthew Rhys Evans; נולד ב-8 בנובמבר 1974) הוא שחקן ולשי, ידוע בעיקר מגילום דמותו של קווין ווקר בסדרת הטלוויזיה האמריקאית של רשת ABC "אחים ואחיות", דילן תומאס מ"קצה האהבה" ופיליפ ג'נינגס בסדרה של רשת FX "האמריקאים".
ביוגרפיה
ריס נולד בקארדיף לגלין אוונס, מנהל בית ספר, והלן ריס, מורה לילדים עם צרכים מיוחדים. אחותו הגדולה, רייצ'ל אוונס, היא עיתונאית ב-BBC. בגיל 17, לאחר שגילם את דמותו של אלביס פרסלי במחזה בית ספרי, הוא התקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
קריירה
בעת לימודיו, ריס הופיע בסדרת המשטרתית של BBC "Back-Up". הוא חזר לוויילס כדי לסרט בסרט הולשי "Bydd yn Wrol". על תפקידו בסרט הוא זכה בפרס הבאפט"א הולשי.
בינואר 1998, ריס עבר לניו זילנד על מנת לככב בסדרת הדרמה "Greenstone". הוא קיבל תפקיד בסרט "טיטוס", חידוש למחזה טיטוס אנדרוניקוס, בו מככבים אנתוני הופקינס וג'סיקה לאנג, ושיחק בסרט הקומדיה "Whatever Happened to Harold Smith?" לאחר שחזר לוויילס, הוא צילם שני סרטים עם ג'ונתן פרייס: "The Testimony of Taliesin Jones", שמספר על משפחה חד הורית בו הוא שיחק את הבן הבכור, והקומדיה "Very Annie Mary", שבה משחק את נוב לצד רייצ'ל גריפית'ס שבהמשך שיחקה לצדו בסדרה אחים ואחיות, סדרה בכיכובן של זוכת פרס אוסקר סאלי פילד, וקליסטה פלוקהארט, כוכבת הסדרה אלי מקביל.
בשנת 2000, ריס שיחק את התפקיד הראשי בסדרת הדרמה "Metropolis", שמספרת על שישה אנשים בשנות העשרים לחייהם שגרים בלונדון. בשנת 2000, ריס קיבל שבחים מהמבקרים לאחר שכיכב לצד קת'לין טרנר בהצגה הבוגר שמבוססת על סרט בעל אותו השם.
ריס נסע לאירלנד כדי לככב בסרט התקופתי "The Abduction Club". הוא גילם את התפקיד הראשי של דארן דניאלס בסרט "Tabloid", וחזר לניו זילנד כדי להצטלם לסדרת הדרמה האפית של BBC "Lost World". השתתף בין היתר בסרט האימה העצמאי "משמרת מוות", בסרט הפשע הקומי "Fakers" ובסרט העצמאי "אהבה וצרות אחרות" לצד בריטני מרפי. ב-2007, הוא שיחק בסרט "טריטוריית הבתולות" לצד היידן כריסטנסן, טים רות' ומישה ברטון. ב-2008, הוא שיחק את דילן תומאס בסרט האהבה הביוגרפי "קצה האהבה" לצד קירה נייטלי, סיינה מילר וקיליאן מרפי. החל משנת 2013, הוא משחק בסדרה "האמריקאים".
ב-12 בספטמבר 2018 זכה ריס בפרס אמי על תפקידו הראשי בסדרה "האמריקאים".
חייו האישיים
ריס חבר ב"תיאטרון היג'ינקס". הוא הודה פעם שהוא מוכן לוותר על קריירת המשחק שלו כדי להיות שחקן רוגבי.
מרי מייפס דודג'
מרי מייפס דודג' (באנגלית: Mary Elizabeth Mapes; 26 בינואר 1831 - 21 באוגוסט 1905) הייתה עורכת וסופרת אמריקאית. התפרסמה בזכות הרומן "הנס ברינקר".
מרי מייפס דודג' פנתה לכתיבה ולעריכה ספרותית אחרי מות בעלה, כדי להתפרנס ולגדל את בניה. החלה בכתיבת סיפורים קצרים לילדים, ועד מהרה פרסמה אותם כספר בשם "סיפורי אירווינגטון" (ניו יורק, 1864).
בשנת 1865 פרסמה את הנס ברינקר, או מחליקיים של כסף (אנגלית: Hans Brinker, or The Silver Skates). הספר תורגם להולנדית, צרפתית, גרמנית, רוסית, איטלקית ושפות נוספות, ובשנת 1876 זיכה אותה בפרס מונטיון מטעם האקדמיה הצרפתית.
ביוגרפיה
מרי מייפס נולדה בניו יורק בשנת 1831. הוריה היו המדען פרופסור ג'יימס מייפס, וסופיה פורמן. שמות אחיה הם סופיה וצ'ארלס. הבנות למשפחת מייפס מעולם לא ביקרו בבתי ספר. את השכלתן הן קיבלו בבית תחת תוכנית לימודים בפיקוח ממשלתי. בין הנושאים שהן למדו: צרפתית, ציור, מוזיקה ולטינית. בגיל צעיר מרי התבלטה בכישרונה לציור, למוזיקה ולכתיבה ספרותית.
בגיל 15, הוריה רכשו חווה ישנה בניו ג'רזי. בחווה זו עסק אביה המדען בפיתוח שיטות חקלאיות חדשות ומרי סייעה לאביה בעבודתו.
בשנת 1851, בגיל 20, מרי נישאה לעורך הדין וויליאם דודג' (William Dodge) ועברה להתגורר עמו בעיר ניו יורק, ובארבע השנים הבאות נולדו שני בניה ג'יימס והרינגטון.
בעלה נקלע לקשיים כלכליים והוא נטש את משפחתו ב-1858 וכחודש לאחר היעלמותו הוא נפטר.
מרי חזרה עם שני בניה אל בית הוריה. היה זה בית כפרי גדול ליד ניוארק, אשר בניו ג'רזי.
בשנת 1859, היא ערכה עם אביה שני מגזינים, Working Farmer ו United States Journal, בו פרסמה לראשונה את יצירותיה
כדי לפרנס את ילדיה היא פנתה אל הכתיבה. בית קטן שהיה צמוד למטע של אחוזת אביה, שימש אותה ואת בניה. בית זה, אשר רוהט בפשטות, והיה מרוחק מביתם הגדול של הוריה, העניק לה שקט ואיפשר לה להשקיע את רב זמנה בעבודה. עם זאת, אחת לשבוע, שעות אחר הצהריים היו מוקדשות לילדיה. תחילה העלתה על הכתב סיפורים שנהגה לספר לילדיה, ועד מהרה פרסמה אותם כספר בשם "סיפורי אירווינגטון" (ניו יורק, 1864).
ההצלחה האירה לה פנים והיא התפרסמה בזכות הספר הנס ברינקר-או מחליקיים של כסף אשר הודפס, עוד בחייה, בלמעלה ממאה מהדורות ותורגם לשפות רבות.
מרי הייתה מהעורכים הראשונים של כתב העת HEART AND HOME, יחד עם עם דונלד ג' מיטשל והארייט ביצ'ר סטואו, - מגזין שבועי אמריקאי מאויר אשר פורסם משנת 1868 עד 1875. בהמשך היא מונתה לנהל את מחלקת הילדים של כתב העת הזה.
בשנת 1873 היא מונתה לעורכת הראשית של כתב העת סנט ניקולס (St. Nicholas Magazine), אותו ניהלה במשך 32 שנים עד יום מותה. זה היה ירחון ילדים אשר פורסם בשנים 1873 ועד 1943 ובו פורסמו סופרים ידועים כגון: לואיזה מיי אלקוט, פרנסס הודג'סון ברנט, מארק טוויין, רודיארד קיפלינג ואחרים.
באחד המפגשים סיפר לה קיפלינג סיפור על הג'ונגל ההודי, ודודג' ביקשה ממנו לפרסם אותו בירחון סנט ניקולס. הוא מעולם לא כתב לילדים, אבל הבטיח שינסה, והתוצאה הייתה ספר הג'ונגל.
שנות חייה האחרונות
דודג' גרה בבניין דירות גדול המשקיף על הסנטרל פארק בניו יורק. בשנת 1888 היא רכשה קוטג', שאותו כינתה "יארו", במושבת הקיץ בפארק אונטורה, בהרי קטסקיל. זה היה בית-מגורים קטן ומרובע, אך מרי הרחיבה אותו משנה לשנה והפכה אותו לבית מרובה גמלונים.
מרי דודג' סבלה ממחלה קשה במשך מספר חודשים. היא חזרה לגור בקוטג' הקיץ שלה באונטורה בתקווה להחלים, אך מחלתה גברה עליה והיא נפטרה ב -21 באוגוסט 1905
מבחר מיצירותיה
פרוזה:
שירה וחרוזים:
פיק סגד
פִּיק סֶגֶד (בהונגרית: Pick Szeged) היא חברה הונגרית לייצור נקניקים, מותג מוביל של סלמי ובית חרושת לעיבוד בשר בעיר סגד. המעסיק הגדול באזור וספונסר קבוצת הכדוריד של העיר, אחת הטובות בהונגריה.
היסטוריה
עם מותו של פיק ב-1892, המשיכה אשתו קטרינה את המפעל וב-1898 המשיך אותו בנו ינו (Jenő) עד שברח מהעיר מן הנאצים ב-1944. המפעל הולאם על ידי הממשלה הקומוניסטית ב-1948 והפך למותג של מונופול הנקניק הממשלתי ולשם נרדף לסלמי הונגרי. ב-1992 הפכה החברה לחברה ציבורית וב-2009 נרכשה על ידי תאגיד המזון בונפארם (Bonafarm).
בשנת 2010 החברה רכשה את "הרץ", מותג סלמי הונגרי נוסף.
קתדרלת אלכסנדר נבסקי (טביליסי)
הקתדרלה הצבאית אלכסנדר נבסקי בטיפליס (בגאורגית: ტფილისის სამხედრო ტაძარი, טפּיליסיס סָמחֶדרוֹ טָדזַרי; ברוסית: Тифлисский Александро-Невский военный собор) הייתה קתדרלה נוצרת אורתודוקסית במרכז העיר טיפליס (כיום טביליסי) גאורגיה, שנבנתה בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה במחצית השנייה של המאה ה-19 ונהרסה בידי השלטונות הסובייטים בשנות ה-30 של המאה ה-20.
הקתדרלה הוקמה במטרה להנציח את הניצחון הרוסי במלחמת קווקז כנגד עמי צפון הקווקז ונקראה על שם הקדוש הרוסי מימי הביניים, אלכסנדר נבסקי. היא עוצבה בסגנון נאו-ביזנטי בידי האדריכל ד. גרים. מבנה הקתדרלה נחנך ב-16 באפריל 1871 בחלק העליון של גן אלכסנדר בכיכר גוניב (כיום כיכר סובורני בשדרות רוסתוולי). ב-21 במאי 1897, קודשה הקתדרלה על ידי האקסרך, ולדימיר מגאורגיה.
הקתדרלה נוהלה על ידי האיפרכיה של גאורגיה עד לשנת 1917 כאשר היא עברה לאוטוקפליהשל הפטריארכיה הגאורגית האורתודוקסית. בפברואר 1921, בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה וכיבוש טביליסי, הפך בית הקברות של הקתדרלה לאחוזת הקבר של הצבא הרוסי. בשנת 1930 נהרסה הכנסייה על ידי הממשל הסובייטי בגאורגיה שבנה במקומו את בית הממשל הגאורגי (שימש גם בתקופת גאורגיה הסובייטית). כיום משמש כמבנה הפרלמנט של גאורגיה.
2009 ברפובליקה העממית של סין
2009 ברפובליקה העממית של סין הייתה השנה בה חגגה הרפובליקה העממית של סין 60 שנה מיום היווסדה.
אורנוס
אוּרָנוּס (בלועזית: Uranus ; השם העברי: אוֹרוֹן) הוא כוכב הלכת השביעי במרחקו מן השמש, והוא מצוי במרחק ממוצע של 19.1914 יחידות אסטרונומיות ממנה. נמנה עם ארבעת ענקי הגזים ומסווג בתת-הקטגוריה "ענק קרח". מורכב בעיקר ממימן ומהליום, ובמרכזו ליבה מותכת של ברזל וסיליקטים, המוקפת בשכבה עבה של קרח, מתאן ואמוניה. מעבר לשכבות המוצקות משתרעת האטמוספירה העבה, המורכבת ממימן ומהליום.
גילוי
אוּרָנוּס נצפה פעמים רבות לפני שהוכרז רשמית ככוכב לכת, לרוב הוא הוגדר (בטעות) ככוכב. התצפית הידועה המוקדמת ביותר הייתה בשנת 1690 כאשר האסטרונום האנגלי ג'ון פלמסטיד (John Flamsteed) צפה בו שש פעמים וקטלג אותו עם ציון פלמסטיד 34 בשור. אחרי חצי מאה, בין השנים 1750 לבין 1769, האסטרונום הצרפתי פייר צ'ארלס למונייר (Pierre Charles Le Monnier) צפה בו לפחות תריסר פעמים, כשאחת מהן נמשכה ארבעה ימים ברציפות.
סר ויליאם הרשל צפה בכוכב הלכת ב-13 במרץ 1781, לראשונה בעזרת טלסקופ, אך הוא דיווח על התצפית לחברה המלכותית ב-26 באפריל 1781 ובדיווח הוא סיווג את התגלית כשביט. הרשל דיווח לנוויל מסקלין אודות הגילוי, וקיבל מכתב תשובה ב-23 באפריל בו כתב לו נוויל שלדעתו מדובר בכוכב לכת ולא בשביט בגלל מסלולו המעגלי סביב השמש ואי הימצאות זנב המאפיין שביטים.
בעוד הרשל המשיך להציג את התגלית החדשה שלו כשביט, אסטרונומים אחרים החלו לחשוב אחרת. האסטרונום הרוסי אנדרס ג'והן לקסל (Anders Johan Lexell) היה הראשון שחישב את מסלולו של הגוף. המסלול הכמעט מעגלי של הגוף הוביל אותו למסקנה כי מדובר בכוכב לכת ולא שביט. האסטרונומים מרחבי העולם החלו לאמץ את הקביעה כי מדובר בכוכב לכת ועד מהרה הגוף החדש קיבל מעמד אוניברסלי של כוכב לכת.
עד 1783 סר ויליאם הרשל עצמו הכיר בעובדה כי מדובר בכוכב לכת ולא בשביט. כהוקרה על תרומתו, העניק לו ג'ורג' השלישי, מלכה של הממלכה המאוחדת באותה עת, מלגה בסך 200 פאונד, בתנאי שיעבור לווינדזור על מנת לאפשר למשפחת המלוכה להתבונן בגרמי שמיים באמצעות הטלסקופ שלו.
מקור השם
נוויל מסקלין שאל את ויליאם הרשל באיזה שם הוא החליט לקרוא לגוף החדש. בתגובה כתב לו הרשל כי הוא בחר את השם גאורגיאם סידאס (הכוכב של ג'ורג') על שמו של המלך ג'ורג' השלישי, הפטרון החדש שלו.
הצעת השם של הרשל לא הייתה פופולרית מחוץ לבריטניה ושמות חלופיים החלו להופיע. האסטרונום הצרפתי ז'רום לאלנד הציע את השם הרשל על שם המגלה. האסטרונום השוודי אריק פרוספרין (Erik Prosperin) הציע את השם נפטון אשר נתמך על ידי אסטרונומים אחרים אשר תמכו ברעיון להנצחת הניצחון של הצי המלכותי הבריטי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית בכך שיקראו לכוכב הלכת החדש אפילו נפטון ג'ורג' השלישי או נפטון בריטניה הגדולה.
אולם יוהאן אלרט בודה העדיף את השם אוּרָנוּס, הגרסה הלטינית של שמו של אל השמיים מהמיתולוגיה היוונית - אוּרָנוּס. בודה טען שמאדים קרוי על שם מרס, צדק קרוי על שמו של יופיטר (אביו של מרס), ושבתאי קרוי על שם סטורן (אביו של יופיטר), כך שיש לקרוא לכוכב הלכת החדש על שמו של אביו של סטורן, דהיינו אוּרָנוּס, למרות שבנקודה זו חל בלבול כיוון שבשונה מהמסורת לקרוא על שם אלים רומיים בחר בודה את אוּרָנוּס היווני ולא את קיילוס הרומאי. הצעה זו התקבלה על ידי מרבית הגופים והאישים המשפיעים בתחום. ההצעה הפכה לאוניברסלית בשנת 1850, ואילו השם "נפטון" - אף הוא על שם אל במיתולוגיה הרומית, נפטון - התקבל מאוחר יותר לכוכב הלכת שנתגלה ב-1846, הוא נפטון.
ב-2009, לרגל סיום שנת האסטרונומיה הבינלאומית, הכריזה האקדמיה ללשון העברית על שמו העברי של אוּרָנוּס - אוֹרוֹן. משמעות השם 'אור קטן' והוא מרמז על האור החיוור של כוכב הלכת כפי שהוא נראה מכדור הארץ בשל מרחקו הרב מן השמש, והוא קרוב בצלילו לשם הלועזי.
נתונים פיזיים
אוּרָנוּס הוא השלישי בגודלו מבין ארבעת ענקי הגזים במערכת השמש שלנו וקוטרו הוא כ 51,118 ק"מ. תנועתו של אוּרָנוּס סביב השמש היא חריגה למדי ביחס לשאר כוכבי הלכת במערכת השמש. כמו נוגה, הוא סובב סביב צירו בכיוון ההפוך (retrograde) יחסית לכיוון שבו סובבים יתר כוכבי הלכת סביב צירם. משך השנה שלו הוא 84.01 שנות ארץ, וכל עונה, או מחצית "שנה", אורכת 42 שנים. נטיית ציר סיבובו סביב עצמו היא זווית של 97.86 מעלות יחסית למישור הקפתו את השמש. נטייה זו מביאה לכך שתנועתו סביב צירו היא כמעט מאונכת לתנועתו סביב השמש, לכן כל קוטב מואר ברציפות במשך חצי שנת אוּרָנוּס - 42 שנות ארץ - וחשוך במשך 42 השנים הבאות, ורק אזורים בקרבת קו המשווה של כוכב הלכת רואים שינויים מהירים של אור וחושך, בהתאם למהירות הסיבוב. עובדה זו גורמת לשינויים קיצוניים ביותר בין העונות. אוּרָנוּס נע במסלולו סביב השמש במהירות ממוצעת של 6.81 ק"מ לשנייה. בשנת 2018 נמצא בהדמיות מחשב כי נראה עיצובו מחדש של ציר הסיבוב של אורנוס אירעו תוך שעות ספורות בעקבות התנגשות עם גוף אחר.
מסה והרכב
לאוּרָנוּס יש אטמוספירה צפופה של מימן, הליום, ומתאן, ומעטפת של מים, אמוניה וקרח מתאן. במרכזו יש ליבת ברזל-צורן.
המסה של אורנוס היא בערך פי 14.5 מזו של כדור הארץ, מה שהופך אותו לפחות מסיבי מכוכבי הלכת הענקיים. הקוטר שלו גדול מעט מזה של נפטון, בערך פי ארבעה מזה של כדור הארץ. הצפיפות של 1.27 גרם/סמ"ק הופכת את אורנוס לכוכב הלכת השני הכי פחות צפוף, אחרי שבתאי. ערך זה מצביע על כך שהוא עשוי בעיקר מגושי קרח שונים, כגון מים, אמוניה ומתאן. המסה הכוללת של הקרח בחלק הפנימי של אורנוס אינה ידועה במדויק, כנראה בין 9.3 ל-13.5 ממסת כדור הארץ. מימן והליום מהווים רק חלק קטן מהכלל, עם בין 0.5 ל-1.5 מסות כדור הארץ. שאר המסה הלא-קרחית (0.5 עד 3.7 מסות כדור הארץ) מקורה בחומר סלעי.
הדגם הסטנדרטי של המבנה של אורנוס הוא שהוא מורכב משלוש שכבות: ליבה סלעית (סיליקט/ברזל-ניקל) במרכזה, מעטפת קפואה באמצע ומעטפת מימן/הליום גז חיצונית. הליבה קטנה יחסית, עם מסה של 0.55 ממסת כדור הארץ בלבד ורדיוס של פחות מ-20% מאורנוס; המעטפת כוללת את עיקרה, עם כ-13.4 ממסת כדור הארץ, והאטמוספירה העליונה יחסית חסרת משקל, שוקלת כ-0.5 ממסת כדור הארץ ומשתרעת על פני 20% האחרונים מרדיוס אורנוס. צפיפות הליבה של אורנוס היא בסביבות 9 גרם/סמ"ק, עם לחץ במרכז של 8 מיליון בר (800 GPa) וטמפרטורה של כ-5000 קלווין. מעטפת הקרח אינה מורכבת למעשה מקרח במובן המקובל, אלא מנוזל חם וצפוף המורכב ממים, אמוניה וחומרים נדיפים אחרים. נוזל זה, בעל מוליכות חשמלית גבוהה, נקרא לפעמים אוקיינוס ​​מים-אמוניה.
הלחץ והטמפרטורה הקיצוניים בעומק אורנוס עלולים לפרק את מולקולות המתאן, כאשר אטומי הפחמן מתעבים לגבישי יהלום הממטירים גשם דרך המעטפת כמו אבני ברד. תופעה זו דומה לגשמי יהלומים שלפי תיאוריה מדענים קיימים על צדק, שבתאי ונפטון ניסויים בלחץ גבוה מאוד במעבדה הלאומית של לורנס ליברמור מצביעים על כך שבסיס המעטפת עשוי להכיל אוקיינוס ​​של פחמן נוזלי מתכתי, אולי עם 'גלגי יהלום' מוצקים.
ירחים
לאוּרָנוּס מערכת של 27 ירחים, כולם נקראים על שם דמויות ממחזות של ויליאם שייקספיר ואלכסנדר פופ.
הירחים מחולקים לשלוש קטגוריות: 5 ירחים בעלי מסה גדולה, 13 ירחים פנימיים ו-9 הם ירחים לא שגרתיים, כלומר ירחים במסלול נטוי, אליפטי, ובסיבוב המנוגד למסלול כוכב הלכת אותם הם מקיפים.
חמשת הירחים הגדולים היו יכולים להחשב ככוכב לכת ננסי אם הם היו מקיפים את השמש:
13 הירחים הפנימיים הם ירחים אשר המסלול שלהם קרוב לטבעות של אוּרָנוּס, ורדיוס מסלולם קטן ממסלול מירנדה. הירחים הפנימיים ביותר הם קורדיליה ואופליה. שאר הירחים הפנימיים הם ביאנקה, קרסידה, דסדמונה, ג'ולייט, פורשיה, רוזלינד, קיופיד, בלינדה, פאק ומאב.
הירחים הלא-שגרתיים הם פרנסיסקו, קליבאן, סטפאנו, טרינקולו, סיקורקס, מרגרט, פרוספרו, סטבוס ופרדיננד.
טבעות פלנטריות
לאוּרָנוּס מערכת של 13 טבעות דקות - הראשונות שבהן נתגלו בשנת 1977 כאשר הן מסתירות את כוכב הלכת.
תצפיות טלסקופיות
אוּרָנוּס הוא כוכב הלכת הראשון שהתגלה בעקבות המצאת הטלסקופ.
חקר באמצעות גשושית
הגשושית וויאג'ר 2 הצליחה, בשל סידור גאומטרי נדיר של כוכבי הלכת שמתרחש אחת ל־175 שנה לעבור גם ליד אוּרָנוּס. המעבר הקרוב ביותר של הגשושית בקרבת אוּרָנוּס התרחש ב־24 בינואר 1986. הגשושית גילתה עשרה ירחים חדשים וחקרה את האטמוספירה הייחודית של כוכב הלכת (בשל הטיית הציר של אוּרָנוּס, בסך 97.77 מעלות) ואת מערכת הטבעות שלו.
מוזיאון רכבת ישראל
מוזיאון רכבת ישראל הוא מוזיאון הרכבת הלאומי בישראל. המוזיאון נמצא בבעלות רכבת ישראל וממוקם בתחנת הרכבת חיפה מזרח. תחנה זו הייתה בעבר תחנת הרכבת העיקרית בחיפה, והיום אינה פעילה לתנועת נוסעים. המוזיאון נפתח בחודש מרץ 1983 כיוזמה של מנכ"ל הרכבת דאז, צבי צפרירי, ומר אילן פלקוב מנהלו הראשון של המוזיאון. מנהלו הנוכחי של המוזיאון הוא חן מלינג.
אוספי המוזיאון
המוזיאון מציג את ההיסטוריה של התחבורה המסילתית בישראל ובמדינות השכנות החל מתחילתה בשנת 1892. למיקומו של המוזיאון חשיבות היסטורית, המבנה בו מוצג ציוד נייד שימש בעבר כמוסך קטרים של הרכבת החיג'זית, אשר פעלה במקום החל משנת 1905 ואילו המבנה בו מוצגים קטנים יותר, שימש בעבר כאחד המחסנים בתחנת הרכבת בימי השלטון העות'מאני. במוזיאון אוספים של ציוד נייד כולל קרונות, קטרים וציוד הנדסי, שלטי רכבות, כרטיסי רכבות מתקופות שונות, אוסף בולי רכבות, ועוד. חלק מן התצוגות במוזיאון נמצאות במבנים וחלקם בחצרות המוזיאון. למוזיאון ספרייה הכוללת ספרות מגוונת בנושאי הרכבת.
מוצגים בולטים
בינואר 2019 הועברו למוזיאון הרכבת כמה קטרים וקרונות שהוצגו מ-1988 בחצר מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב. הללו יוצגו מחדש במוזיאון הרכבת מ-2020 לאחר שישופצו וישוחזרו לצורכי התצוגה.
דגמי רכבות בקנה מידה HO המבוסס על הטופוגרפיה של הרי ירושלים.
בנאית ישראלית
בנאית ישראלית (שם מדעי: Tapinoma israele) היא מין נמלה אנדמית לישראל ולאלג'יריה. הנמלה הבנאית ידועה במבנה קינה: מעין תלולית עפר הבולטת מעל פני האדמה.
הנמלה הבנאית קלה לגידול בנמלול (קן מלאכותי), ולכן היא מושא מחקר נוח עבור מירמקולוגים.
תיאור חיצוני
הפועלות הן נמלים מבריקות בצבע שחור. גודלן הוא כ-3 מילימטר. בטנן עגולה, והיא מעט בהירה יותר משאר הגוף.
המלכה והזכרים גדולים יותר (כ-5–6 מ"מ), ויש להם כנפיים. מלבד כנפיה, המלכה דומה לפועלות באורח יוצא דופן.
התנהגות
גודל המושבות של הנמלה הבנאית יכול לנוע בין עשרות למאות פרטים. בניגוד לרוב מיני הנמלים, אצל הבנאית יש לרוב מספר מלכות באותו קן. המלכות גם פעילות יותר ממלכות אחרות, אם כי הן אינן משתתפות במשימות הקבועות של הנמלים.
הבנאית ניזונה ממגוון גדול במיוחד של מזון, החל בצוף של פרחים וכלה בפגרים של בעלי חיים מזדמנים. לעיתים הבנאית מקיימת סימביוזה עם כנימות וציקדות על מנת להשיג טל דבש.
בחורף, הבנאית בונה שלוחת קן דמוי חרוט חלול מעל לפני האדמה, במקומות החשופים לשמש, במבנה המכונה סולריום. מבנה הקן ומיקומו מאפשרים שימור אופטימלי של חום, והקן מסוגל להגיע לטמפרטורה הגבוהה בעשר מעלות צלזיוס מהסביבה. הטמפרטורה הגבוהה מתאימה יותר לגידול הזחלים הבוקעים מביצי המלכה בתקופה זו. בקיץ עוזבת הבנאית את התלולית, ועוברת לגור מתחת לאדמה, בחללים המוגנים מהחום, ובאזורים עשירים במים וצמחייה.
צעצוע של סיפור 4
הסרט הוא השני בסדרה שזכה בפרס האוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר, בו זכה בטקס פרסי אוסקר ה-92.
עלילה
הסרט מתחיל בילדותו של אנדי לפני 9 שנים, אחותו הקטנה מולי נותנת את בובתה בו-פיפ לתרומה, בובת פורצלן עם מנורה ישנה. שריף וודי חשב לבוא יחד איתה, אולם הבין שאנדי עדיין זקוק לו. כאשר אנדי גדל הוא תרם את צעצועיו לבוני, ילדה קטנה. כאשר הצעצועים היו מאושרים עם הילדה החדשה, בוני התעניינה פחות בוודי, אפילו השאירה אותו בארון בעוד היא משחקת עם הצעצועים האחרים.
ביום שבו בוני הלכה לגן חובה, וודי התגנב לילקוט שלה ויצא יחד אתה. לאחר שנכנסה לכיתה לשיעור מלאכה, וודי אסף מרכיבים מפח האשפה, כולל מזלגון. בוני הפכה את יצרה צעצוע חדש מהמזלגון וקראה לו פורקי (מהמילה Fork באנגלית, בעברית: מזלגוני). פורקי קם לתחייה והתחיל לחשוב למה הוא חי, פורקי מסרב להאמין שהוא צעצוע ומכנה את עצמו "אשפה". כאשר פורקי הפך לצעצוע האהוב על בוני, וודי נאלץ לשמור על פורקי ולדאוג שלא יזרוק את עצמו לפח האשפה.
כאשר המשפחה של בוני יצאה לטיול רכוב, פורקי קפץ מחוץ לחלון מעונוע ווודי ניסה לעצור אותו. לאחר שוודי הסביר לו כמה הוא חשוב לבוני, פורקי החליט לחזור אליה. ליד אתר ה-RV שם בוני ומשפחתה נשארו, וודי גילה את המנורה של בו-פיפ בחלון של חנות עתיקות ונכנס פנימה כדי לבדוק. בתוך החנות, הוא ופורקי גילו בובה מדברת בשם גאבי גאבי, ובובות פיתום אשר עובדות בשבילה. גאבי הציעה שתיקח אותם אל בו, אולם היא חשפה את תוכניתה לקחת את התיבה הקולית של וודי על מנת לתקן את שלה, בגלל שאף ילד לא ירצה בובה עם תיבה קולית שבורה כמו שלה. וודי ברח מהפיתומים, אולם גאבי חטפה את פורקי. במגרש המשחקים, וודי התאחד עם בו והכבשים שלה, אשר חיים עכשיו כצעצועים "עצמאיים". בו הסכימה לעזור לוודי להציל את פורקי ולקחת אותם אל בוני.
בינתיים, באז חיפש את וודי, וביקש עזרה מהקול הפנימי שבתוכו. כאשר הוא מגיע ליריד בתור צעצוע פרס, הוא ברח בעזרתם של בובות פרווה בצורת ברווז וארנב ששמם דאקי ובאני, ויחד הם פגשו את וודי ובו יחד עם שוטרת צעצוע קטנה בשם גיגל מקדימפלס ואופנוען צעצוע בשם דיוק קאבום, הם יחד ניסו להציל את פורקי ללא הצלחה. וודי לא רצה לוותר אולם בו והאחרים לא רצו להסתכן שוב והלכו. וודי החליט להיות אמיץ ונפגש שוב עם גאבי גאבי, אשר מספרת לו שהיא רוצה להיות עם נכדתה של בעלת החנות, הרמוני. לכן וודי וגאבי הגיעו להסכמה: התיבה הקולית של וודי תמורת שחרורו של פורקי. ההסכם בוצע, הפיתומים הסירו את התיבה הקולית של וודי ונתנו אתה לגאבי גאבי והם תפרו את גבו של וודי באמצעות מכונת תפירה. למרות זאת, הרמוני דחתה את גאבי וזרקה אותה. וודי שלח את פורקי עם מסר לבאז לפגוש אותו בקרוסלה של היריד. וודי עודד את גאבי שבורת הלב וסיפר לה שהיא מוזמנת להיות אחת מהצעצועים של בוני. בו וחבריה חזרו לעזור והם הלכו יחד ליריד. הצעצועים שנשארו ב-RV השפיעו על הרכב כדי שלא יוכל לנסוע ומנעו מהמשפחה לעזוב. כאשר גאבי ראתה ילדה אבודה בוכה ביריד, היא החליטה להיות הצעצוע שלה. כשהילדה חבקה את גאבי היא שמחה ובעזרתה של שומרת מהיריד היא התאחדה שוב עם משפחתה.
בקרוסלה, וודי ובו נאלצו שוב להיפרד. אולם לאחר שבאז סיפר לוודי שבוני תהיה בסדר בלעדיו, וודי החליט להקשיב לקולו הפנימי ולהישאר עם בו כצעצוע חופשי ביריד. הוא נפרד מחבריו הצעצועים ונתן לג'סי את סיכת השריף שלו. רכב ה-RV נסע עם הצעצועים של בוני ואילו וודי ובו נשארו ביריד והתחילו חיים חדשים במציאת בעלים חדשים לצעצועים אבודים.
הפקה
האישור הראשון לסרט ניתן כאשר טום הנקס נשאל על ידי עיתונאי האם מתוכנן חלק נוסף לסדרה. הנקס השיב בחיוב, ולאחר שפורסמה הכתבה ננזף על ידי המחלקה המשפטית של חברת דיסני בטענה כי הוא חתום על הסכם סודיות וכי נאסר עליו להסגיר פרטים על הסרט, או אף להזכיר כי הסרט עתיד לצאת, וזאת מכיוון שהדבר משפיע על מחיר המניה של החברה. הנקס, בתגובה, התנצל אך ציין "היי, אני וודי!", אמירה הרומזת כי דיסני אינה יכולה לתבוע אותו.
באקספו 2015 נחשפה שעלילת הסרט תתרחש שבע שנים לאחר עלילת הסרט השלישי בסדרה, ותתמקד בסיפור אהבתם של וודי ושל בו פיפ. דמותה של בו פיפ לא הופיעה בסרט השלישי מפני שנמכרה. בסרט הרביעי ייצאו וודי ובאז שנות-אור למסע בחיפוש אחריה. ג'ון לסטר וג'ים מוריס, נשיא פיקסאר, ציינו כי הסרט לא יהיה המשך לסרט השלישי, אלא יהיה פרק נפרד בסדרה.
יציאה לאקרנים
הסרט אמור היה לצאת לאקרנים ב-16 ביוני 2017, אך ב-8 באוקטובר 2015 הוחלט לדחות את תאריך ההפצה ל-15 ביוני 2018, ולשבץ בתאריך המקורי את מכוניות 3. ב-26 באוקטובר 2016 נדחה תאריך ההפצה של הסרט פעם נוספת, ל-21 ביוני 2019, והתאריך הקודם ניתן לסרט משפחת סופר-על 2 שהיה בשלבי הפקה מתקדמים יותר.
השקה
הטריילר הראשון הופץ ב-12 בנובמבר 2018 והציג לראשונה את דמותו של "פורקי" בדיבובו של טוני הייל, טריילר נוסף שהופץ הציג שתי דמויות נוספות חדשות בשם דאקי ובאני
מוזיקה
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב רנדי ניומן. ניומן כתב שני שירים לסרט: "The Ballad of the Lonesome Cowboy" ו-"I Can't Let You Throw Yourself Away". השיר "Cowboy" בוצע על ידי כריס סטייפלטון.
סרט המשך
בפברואר 2023, הכריז בוב אייגר על סרט המשך נוסף לסרט בתהליך עבודה. בנוסף, טים אלן חשף כי הוא עומד לדבב את באז שנות-אור בסרט ההמשך.
קישורים חיצוניים
ביקורות
אונסן
אונסן (ביפנית: Onsen 温泉) הוא מונח יפני המשמש לרוב לתיאור מעיינות חמים, אך גם את מתחם הרחצה ואת האכסניות שמסביבו. ביפן, כמדינה הפעילה מבחינה געשית, פזורים אלפי אונסן. באופן מסורתי שימשו האונסן בתי מרחץ ציבוריים, וכיום הם מהווים חלק חשוב מתיירות הפנים במדינה.