cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תסמונת זיכרון שווא
תסמונת זיכרון שווא (נקרא גם: תסמונת זיכרון שגוי) הוא מצב בו זהותו של אדם ויחסיו עם הסביבה מושפעים מזיכרונות שהוא מאמין בנכונותם אך לא קרו במציאות. קיומה של התסמונת נתון במחלוקת והיא אינה מוכרת כאבחנה פסיכיאטרית, אך בתחום חקר המוח מוסכם כי זיכרונות ניתנים לשינוי ואינם בהכרח משקפים נאמנה את המציאות.
התומכים בקיומה של התסמונת טוענים כי זיכרונות שווא ניתנים להשתלה באמצעות שיטות פסיכותרפויטיות העוסקות ב"העלאת זיכרונות טראומטיים מודחקים למודעות".
היסטוריה
התיזה התפתחה החל משנות ה-90 בקרב פסיכולוגים ופסיכיאטרים, ובעקבותיהם משפטנים. ראשיתה בהקמת ארגון "הקרן לתסמונת זיכרון שווא" בארצות הברית, ב-1992. הקרן הוקמה על ידי בני הזוג ד"ר פמלה פרייד (פסיכולוגית) וד"ר פיטר פרייד (מתמטיקאי) לאחר שבתם, ג'ניפר פרייד, פסיכולוגית גם היא, ניתקה את קשריה עמם והאשימה את אביה בהתעללות מינית בילדותה, בעקבות זיכרונות שעלו בטיפול שעברה. טענות אלה הוכחשו בתוקף על ידי שני בני הזוג, שטבעו את המושגים תסמונת זיכרון שווא (False Memory Syndrome) וטיפול בשחזור זיכרון (Recovered Memory Therapy).
לקרן הצטרפו תוך שנים ספורות אלפי חברים מתחומי הרפואה, המשפטים, וחקר הזיכרון, והיא גייסה חוקרים בתחומים אלה למתן הגנה משפטית לנאשמים שהטענות נגדם התבססו על זיכרונות שהועלו בטיפולים פסיכותרפיים. הקרן גם עמדה מאחורי תביעות נגדיות המוגשות בביהמ"ש בארצות הברית. בתחילת פעולתה הועלתה על ה-FMSF ביקורת נוקבת בטענה שהיא תורמת לטיוח של מקרי התעללות בילדים וגילוי עריות. עם זאת, בשנים שלאחר הקמתה, חל שינוי ניכר במגמות הדיווח על סיפורי התעללות בעיתונות האמריקנית, שלפני כן נטו לתת אמון מוחלט בדיווחים של קורבנות, גם אם התבססו על שיטות תרפיה מוטלות בספק; הרעיון של זיכרונות שווא והאשמות בלתי מבוססות נתפס כחלופה לגיטימית לרעיון של שחזור זיכרונות מודחקים.
ה-FMSF הפסיקה את פעולתה בסוף 2019.
טענות ומחקרים
התיזה המרכזית של תומכי התסמונת היא כי טיפולים הכוללים שימוש בשיטות כגון היפנוזה, שילוב תרופות הרגעה, דמיון מודרך, פירוש חלומות ועוד, על ידי מטפלים המאמינים כי מטופליהם סובלים מזיכרון מודחק, יכולים ליצור זיכרונות שווא. זיכרונות אלה יכולים להיות משמעותיים כך שהמטופלים יהיו משוכנעים לחלוטין בנכונותם, יפתחו רגשות עמוקים הקשורים אליהם ושינויים התנהגותיים וחברתיים כתוצאה מהם, עד כדי ניתוק קשרים ויצירת נטיות אובדניות.
אחת מהחוקרות העיקריות בתחום היא הפסיכולוגית האמריקנית אליזבת לופטוס, פסיכולוגית חוקרת ומרצה בכירה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. לופטוס כתבה 22 ספרים ופרסמה יותר מ-400 מאמרים מדעיים. היא אף מופיעה כעדת הגנה במשפטים פליליים המבוססים על זיכרון מודחק של אירועים טראומטיים מהילדות של הקורבן. במחקרים שערכה לופטוס השתתפו כ-25 אלף נבדקים, וממצאיהם הראו כי ניתן לשתול זיכרונות ולהשפיע על זיכרונות קיימים ובכך לחזק רגשות הקשורים אליהם. מחקרה המרכזי בתחום הוא "אבודים בקניון", במסגרתו מספרים לנבדקים ארבע חוויות טראומטיות מהילדות, ששלוש מהן דווחו על ידי הוריהם, ואחת נוספת, הליכה לאיבוד בקניון הומה, בדויה. ממצאי המחקר העלו פרדיגמה חדשה על איך נבנה ומתארגן הזיכרון במוחם של אנשים. 25% מהנבדקים "נזכרו" שהלכו לאיבוד בקניון וסיפקו פרטים נוספים שחיזקו לכאורה את הסיפור.
חוקרים אחרים חזרו על מחקרה של לופטוס תוך שכלול השיטות וקיבלו תוצאות מובהקות אף יותר: 50% מהאנשים האמינו שחוויות בדויות שסופרו אכן קרו להם.
האפשרות של יצירת זיכרונות כוזבים בהשפעה חיצונית מקובלת כיום על רוב החוקרים, והרעיון של שחזור זיכרונות אירועים טראומטיים כחלק מטיפול נחשב כיום למוטל בספק בארגונים מקצועיים מרכזיים בתחום בריאות הנפש. טיפולים המתמקדים בשחזור זיכרונות מודחקים הם בסיס לתביעות משפטיות ברחבי העולם.
מחלוקת
שאלת קיומה של התסמונת נתונה במחלוקת השזורה עם המחלוקת לגבי זיכרון מודחק. קיימת התאמה מסוימת בין התומכים בקיומה של תסמונת זיכרון שווא לבין השוללים קיומם של זיכרונות מודחקים, ולהפך.
מבקרי התיזה מעלים ספק בתקפות הניסויים של לופטוס ודומיהם, בטענה שהספרות המדעית אינה מעלה כל ממצא שיתקף את הטענה, בהבאת מחקרים נוגדים, וכן בטענה כי השתלת סיפור קצר כמו הליכה לאיבוד בקניון אפשרית, בשונה מהטענה כי אפשר להשתיל רצף זיכרונות של מסכת התעללות פיזי, מינית ונפשית ארוכת שנים. נטען כי הפופולריות של רעיון זיכרונות השווא פוגמת בהשגים של החברה המודרנית בהכרה בהתעללות מינית בילדים ואף בפגיעות בקבוצות מוחלשות אחרות.
התסמונת אינה מוכרת כאבחנה במדריך הפסיכיאטרי האמריקאי (DSM-5), אך בספר הלימוד המקובל בתחום הפסיכיאטריה, Synopsis of Psychiatry, מצוינת המחלוקת אודות יכולת ההסתמכות על עדות יחידה שמקורה בזיכרון משוחזר הנתון להשפעת המטפל ההיפנוטי או פסיכותרפי שמטרתו לשחזר זיכרונות שהודחקו.
בפסיקה בישראל
בפרשות פליליות של גילוי עריות במשפחה, בהן ההאשמות נשענות בעיקרן על עדות מאוחרות של קטין או קטינה, עלו טענות הגנה לפיהן גם אם המתלונן אכן מאמין בעדותו, ייתכן שהוא סובל מהתסמונת וזוכר אירועים שכלל לא אירעו, אך הושתלו בידי מטפלים או קרובים. טענות אלו התגברו בעקבות הארכת תקופת ההתיישנות על עבירות מין בקטינים. במספר מקרים הכריע בית המשפט לפי טענות אלה וזיכה את הנאשמים.
פסיקות נודעות בישראל כוללות:
עדי רגב
עדי רגב (נולד ב-20 במאי 1981) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הסנטר. גובהו 2.04 מטרים.
במחלקת הנוער
עדי רגב גדל במחלקת הנוער של מכבי רמת גן, ואף שימש כקפטן. הוא זכה בחודש מאי 2000 עם קבוצת הנוער של המועדון באליפות המדינה של עונת 1999/00, לאחר שקלע 25 נקודות. יחד עם עודד שעשוע, ליאור רובינשטיין והמאמן מאור חמו. לאורך השנים היה בסגל נבחרת הנוער ונבחרת העתודה.
בקבוצות בוגרים
משחק הבכורה שלו בבוגרים בליגת העל היה בעונת 1998/99 מול קבוצת הפועל ירושלים. לאחר מכן שיחק בקבוצת הבוגרים במשך 3 עונות,
בעונת 2001/02, הגיע לקבוצת מכבי אשדוד מהליגה הלאומית, שניהלה מאבק הישרדות עד למחזור האחרון ונשארה.
בעונת 2002/03 חזר לעירוני רמת גן ושיחק בה במשך עונה אחת. בעונות 2003–2005 שיחק באליצור אשקלון, איתה הגיע בעונה הראשונה לבית הגמר ולמקום הרביעי בליגה. ובעונה שלאחר מכן הגיע עם הקבוצה עד לרבע גמר היורוקאפ צ'לנג'.
בעונת 2005/06 חזר למכבי אשדוד ונתן עונה עם ממוצעים של 6.8 נקודות ו-2.1 ריבאונדים ב-7.2 דקות משחק. בעונה שלאחר מכן חזר לליגת העל וחתם בקבוצת בני השרון.
בעונת 2007/08 שיחק בקבוצת הפועל נס ציונה, איתה העפיל בסיום העונה לליגה הלאומית.
מאז עונת 2008/09 משחק רגב בקבוצת מכבי רחובות מהליגה הארצית. במקביל לומד מנהל עסקים ומרצה במכללה בנושאים של כלכלה ומתמטיקה.
עדי רגב נשוי להגר ומתגורר במושב בית חנניה.
עקבות במים
עקבות במים הוא סרטו הראשון של ראסל קרואו כבמאי. עלילת הסרט מתרחשת ב-1919, שנה מתום מלחמת העולם הראשונה וארבע שנים לאחר המערכה בגליפולי. הסרט עוקב אחר דרכו של חוואי אוסטרלי היוצא לטורקיה לחפש את שלושת ילדיו שנשלחו למערכה בגליפולי והוגדרו אחריה כנעדרים וזאת על מנת להביאם לקבורה בחוותו שבאוסטרליה. הסרט מציג עלילות משנה בהן מעורב האב וביניהן סיפור אהבה שלו עם בעלת מלון ומעורבותו במלחמת העצמאות של טורקיה ובמלחמת יוון–טורקיה.
רקע
במערכת גליפולי השתתפו 2 דיוויזיות אנזא"ק שרוב החיילים בהן היו מאוסטרליה. הקרבות נמשכו מאפריל 1915 עד פינוי כוחות בעלות הברית בדצמבר אותה שנה. בקרבות אלו נהרגו כ-10,500 מחיילי אנזא"ק כש-8,700 מהם היו אוסטרלים. הפינוי החפוז מחופי גליפולי הותיר מאחור את חללי הקרבות שחלקם לא זוהה ולא הובא לקבורה.
עם סיום המלחמה והשתלטות הצבא הבריטי על טורקיה החלו לפעול בגליפול נציגי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה (או בשמה המקורי "הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה") כדי לזהות את חללי המערכה ולהביאם לקבורה ב-44 בתי קברות שנפתחו בזירה זו. על אף מאמציהם של חברי הוועדה רבים מהחללים לא זוהו ונקברו ללא שם.
מייד לאחר כניעתה של טורקיה החלו שכנותיה ללטוש עיניים לשטחים של האימפריה העות'מאנית וחלקם אף פלשו לאותם שטחים במטרה לספח אותם. אחת הפלישות המשמעותיות הייתה פלישת יוון לחלק האסייתי של טורקיה (אסיה הקטנה) דבר שהביא לפרוץ מלחמת יוון–טורקיה. שאיפות אלו של שכנותיה של טורקיה הביאו להתחזקותה של התנועה הלאומית הטורקית (בהנהגתו של מוסטפא כמאל אטאטורק) שהובילה בסופו של דבר לפרוץ מלחמת העצמאות של טורקיה.
הנסיגה מגליפולי
הסרט נפתח ב-20 בדצמבר 1915, היום בו נסוגו בעלות הברית מגליפולי (צ'אנאקאלה בפי המקומיים). תהליך הפינוי המהיר ותנאי מזג האוויר גרמו לכך שהטורקים לא הבינו שהחל תהליך הפינוי וכשהם מסתערים על עמדות בנות הברית הם מגלים עמדות ריקות ורואים מרחוק את הספינות הבריטיות מפליגות למצרים. אחד ממפקדי הכוח הטורקי שתוקף את העמדות הריקות הוא מייג'ור חסן (אילמז ארדואן ).
החווה באוסטרליה
העלילה עוברת ל-1919 ולחווה חקלאית באוסטרליה בהם גרים בעל החווה ג'ושוע קונור (ראסל קרואו ואשתו אליזה (ליזי). עוד מתברר שעד פרוץ מלחמת העולם הראשונה גרו בה גם שלושת ילדיהם של בני הזוג (ארתור, אדוארד והנרי) שהתגייסו לאותה יחידה של אנזא"ק, יצאו ב-1915 למערכה בגליפולי ולא שבו ממנה. קונור ניחן בחושים מחודדים לגילוי מים מתחת לקרקע תוך שהוא נעזר ב-2 מוטות מכופפים והוא מצליח לחפור באר מים להשקיית השדות הצחיחים. בעוד שקונור מחזיק את החווה יושבת אשתו אליס בבית עטופה ביגונה על בניה, חיה בדמיונותיה ומאשימה את בעלה במותם. בסופו של דבר אליזה לא עומדת בצער ושולחת יד בנפשה. קונור שנותר ללא כלום מחליט לעזוב את החווה ולהפליג לטורקיה כדי לחקור מה עלה בגורל ילדיו ובידיו רק יומן שכתב בנו עד זמן קצר לפני פרוץ הקרב בו נפלו. חלק מהמוטיבצה של קונור הם חזיונות שמופיעים בראשו ובהם רמזים על גורל ילדיו.
איסטנבול
תחנתו הראשונה של קונור היא באיסטנבול. בזמן שהוא מנסה לברר לאן לפנות פונים אליו רבים מהתושבים המקומיים בהצעות למגורים. אחד מאלו הוא הילד אורהן (Dylan Georgiades) שאף לוקח את תיקו של קונור ללא רשותו. קונור רודף אחריו ברחובות איסטנבול עד הגיעם למלון קטן שמנהלת אימו של אורהן, עיישה (אולגה קורילנקו). קונור מתרצה ומסכים לישון במלון זה. לקונור מתברר שבעלה של איישה נעדר אף הוא בקרבות גליפולי והיא מנהלת את המלון בעזרת אחיו של בעלה עומר שמעוניין לשאת את עיישה כאישה שנייה בהתאם למסורת המוסלמית.
קונור פונה למפקדת הצבא הבריטי באיסטנבול כדי לקבל אישור להגיע לזירת הקרב בגליפולי כשקונור התעניין במיוחד בזירה בה התרחש קרב "לון פיין", ב-6 עד 10 באוגוסט 1915, בו השתתפו הבנים. בשיחה מתבשר קונור שהשטח מוגדר עדיין כשטח צבאי ולא ניתן לאזרחים להגיע למקום.
שדה הקרב בגליפולי
קונור נוחת בחופי גליפולי באתר בו התרחש קרב "לון פיין" שם הוא פוגש משלחת בריטית/אוסטרלית הפועלת מטעם ועדת חבר העמים לקברי מלחמה לאיתור חללי בעלות הברית שנהרגו במקום. מפקד המשלחת הוא לוטננט קולונל סיריל יוז (ג'יי קורטני) ולידו מסייעים מייג'ור חסן (ילמאז ארדואן ) ועוזרו סרג'נט ג'אמל (צ'ם ילמאז ) שנלחמו במקום ומכירים את המערכה באופן אישי.
התגובה הראשונית של יוז היא לגרש את קונור מהאזור אך קונור העקשן מתיישב על החוף וממאן לעזוב את המקום. מייג'ור חסן מתרשם מהאב העקשן ומציע ליוז לסייע לקונור למצוא את בניו. יוז שואל למה לעשות זאת וחסן עונה "כי הוא האב היחיד שבא לחפש את ילדיו". יוז משתכנע ומתיר לקונור לנוע בשדה הקרב וזה מסתייע בחזיונותיו וביכולתיו להרגיש את מה שקורה מתחת לפני השטח כדי לאתר את מקום הגופות. צוות החיפוש חופר ומאתר שניים מהבנים (אדוארד והנרי) כשבגולגולת של אדוארד מתגלה חור של כדור. מגלה הגופות טוען שהטורקים וחסן בראשם ירו בפצועים ושבויים במהלך המערכה וקונור מנסה לתקוף את הטורקים. קונור מבקש לקחת את שתי הגופות לקבורה באוסטרליה אך יוז אומר לו ש"הם בין חברים עכשיו, כנראה החברים הכי קרובים שהיו להם" וקונור משתכנע לקבור אותם במקום נפילתם ושומר רק את הדסקיות שלהם.
בהמשך מתנצל קונור והוא וחסן מתיידדים. חסן משיג רשומות של הצבא העות'מאני מתקופת המלחמה בהן הוא מגלה שבנו השלישי של קונור, ארתור, נלקח למחנה שבויים.
החיפוש אחר מחנה השבויים
קונור חוזר לבית המלון של איישה באיסטנבול ומנסה לאתר את מחנה השבויים. במקביל מתחיל להתפתח קשר בינו ובין איישה. כדי למצוא מידע על מחנות השבויים חוזר קונור למפקדת הצבא הבריטי שם הוא לומד שמחנות השבויים נבנו באסיה הקטנה ושהמקום משמש שדה קרב בין טורקיה ויוון. המפקד הבריטי במקום כועס עליו שהפר את הוראתם והגיע לגליפולי ולכן מחרימים את דרכונו ומודיעים לו שיגורש למחרת בבוקר.
קונור מנסה לדבר עם גורמי צבא שונים ובמקביל מתהדקים היחסים שלו עם איישה ובמיוחד עם בנה אורהן. גיסה עומר, שמרגיש בדבר, לוחץ עליה להודות באלמנותה ולהסכים להתחתן איתו אך היא מסרבת והקונפליקט ביניהם מגיע לאלימות פיזית. קונור נחפז להגן עליה ולגרש את עומר אך איישה אומרת לו שעל אף כוונותיו הטובות הוא הביא קלון על משפחתה ועליו לעזוב את המלון. בזמן שהוא יוצא משערי המלון הוא מותקף על ידי עומר -3 מחבריו שמכים אותו על החרפה שהביא למשפחה. למקום מגיע באותו רגע גם סרג'נט ג'אמל עם עוד שלושה מקבוצת "התנועה הלאומית הטורקית" ומצילים את קונור מידיו של עומר וחבריו ולוקחים אותו לחסן. במפגש חסן מספר שבהמשך חקירותיו מצא שהבן ארתור הוחזק במחנה שבויים לייד הכפר אפיון. חסן גם מספר לו שקבוצת המורדים מתכננים להגיע מאיסטנבול למחנה של התנועה לייד אנקרה ושהמסע עובר לייד אפיון והוא ינסה לאסוף שם מידע.
קונור חוזר למלון ושם חווה חזיון שבנו חי לכן הוא מחליט להישאר בטורקיה ועם שחר כשהחיילים הבריטים בעקבותיו הוא מצליח לברוח ולהצטרף לחסן וג'מאל במסעם דרומה לאנקרה.
המסע לאנקרה
קבוצת המורדים החמושים וקונור איתם עולים על רכבת דרומה. במהלך הדרך נחסמת המסילה ויושבי הרכבת מותקפים על ידי כוח יווני גדול שהורג את רוב הנוסעים ושובה את חסן, ג'מאל וקונור. רגע לפני שהיוונים יורים בשני הטורקים מצליח קונור להציל את חסן במחיר של מותו של ג'מאל. קונור וחסן נמלטים מהרכבת על גבי סוסים שלקחו מהיוונים ורוכבים לכוון אפיון.
המפגש
בדרכם מזהה קונור סמלים שמופיעים בחזיונותיו עד שהוא מגיע לכנסייה בכפר שם הוא פוגש את בנו ארתור המצייר את קירות הכנסייה. לאחר הפגישה החמה מספר הבן את קורותיו מאותו קרב בו נפגעו שלושתם. לדבריו הנרי נהרג מייד בעוד שאדמונד נפצע פצעי מוות וביקש מארתור לירות בו ולגאול אותו מיסוריו ואז גם מבין קונור שהירי בגולגולת של בנו לא נעשתה על ידי הטורקים אלא על ידי אחיו. קונור גם מבין שבנו בטראומה ואכול רגשי אשמה על כך שכאח הבוגר לא הצליח לשמור על אחיו למרות הבטחתו לאביו. זמן קצר לאחר הפגישה מגיעים היוונים לכפר ומתחילים להפגיז אותו וקונור ובנו נמלטים במעלה ההר למצודה עתיקה שם קיימת דרך מילוט בנהר תת-קרקעי. ארתור מציע לאביו להימלט אולם קונור מבהיר שהוא לא עוזב אותו וקונור משתכנע להצטרף לאביו בבריחה מהיוונים והם נשטפים עם הזרם הרחק מהיוונים.
אחרית דבר
לאחר 3 שבועות של נדודים חוזרים השניים לאיסטנבול והם מתקבלים בחום במלון של איישה. במפגש בין קונור לאיישה רומזת לו איישה שהיא מאוהבת בו ומעוניינת בחיזוק הקשר איתו והצופה מבין שקונור עם בנו לא יחזרו כבר לאוסטרליה.
הפקת והפצת הסרט
הדמות האמיתית היחידה בסרט הוא לוטננט קולונל סיריל יוז שאכן פעל לאחר המלחמה ביחידה לאיתור חללים בגליפולי. בשולי אחד ממכתביו הביתה התייחס יוז ל"בחור זקן אחד שהצליח להגיע לכאן מאוסטרליה והוא מחפש את קברו של בנו". מאחר שאותו אב לא זוהה טוו התסריטאים עלילה דמיונית על בסיס משפט זה.
ביוני 2013 חתם קרואו על חוזה לבימוי הסרט על בסיס התסריט הנ"ל.
ביקורות
בדרך כלל הביקורות על הסרט היו נייטרליות עד חיוביות:
עם צאת הסרט לאקרנים מחו רבים כנגד הצגת הטורקים בסרט כהומניים וזאת על אף המידע הרב שנאסף על יחסם האכזרי למיעוטים בטורקיה ובמיוחד הרציחות בתקופת השואה הארמנית.
ליגת הנשים הנאציונלית-סוציאליסטית
ליגת הנשים הנאציונלית-סוציאליסטית (בגרמנית: Nationalsozialistische Frauenschaft) היה אגף הנשים של המפלגה הנאצית. ב-1938 הליגה מנתה כ-2 מיליון חברות, שהיוו באותם ימים כ-40% מכלל חברי המפלגה הנאצית.
היסטוריה
ליגת הנשים הייתה כפופה להנהגה הראשית (הנהגת המפלגה הנאצית). נערות ובנות צערות היו חלק מאגודת הנערות הגרמניות ושיתבגרו והפכו לנשים, כבר היו חלק מליגת הנשים.
הליגה הוקמה באוקטובר 1931 כמיזוג של כמה אגודות נשים לאומניות ונאציות.
מפברואר 1934 ועד כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945 הנהיגה את ליגת הנשים גרטרוד שולץ-קלינק.
בין פעילותיה של הליגה היו הדרכה לשימוש במוצרי בית מתוצרת גרמנית, תוכניות מסוגלות עצמית, ניהול שיעורי בישול, חוגים לכלות (כחלק מתוכנית בתי הספר לכלות הרייך) וחוגים לתלמידות בית ספר. בתקופת מלחמת העולם השנייה נשות הליגה סיפקו כבוד לחיילים בתחנות רכבת וניהול הקצאות של משרתות שגויסו מהשטחים שגרמניה כבשה כחלק מהמערכה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה
עם כניעת גרמניה הנאצית פורק הארגון והוא הוצא מחוץ לחוק על ידי בעלות הברית.
שייע גלזר
יהושע (שייע) גלזר (29 בדצמבר 1927 - 29 בדצמבר 2018) היה כדורגלן ישראלי שנחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים בישראל בכל הזמנים, ונמנה עם מבקיעי השערים המצטיינים גם בנבחרת ישראל. שיחק בעיקר בקבוצת מכבי תל אביב, ונחשב לאחד מסמליה ומגדולי שחקניה.
ביוגרפיה
גלזר נולד לזהבה (לבית קופמן) ולאריה, אח לברוך, חיים, דוד (בבה), ומשה (פשיל). הוא גדל בצפון תל אביב, בשכונת אוסישקין ברח' אוסישקין סמוך לאצטדיון המכביה.
גלזר החל לשחק בקבוצת הילדים "מכבי מיכאל תל אביב", וממנה הוקפץ בהדרגה בשנת 1945 לקבוצת הבוגרים. זכה עם קבוצתו באליפות הליגה בעונת 1946/1947 ובגביע הארץ ישראלי לשנים 1946 ו-1947.
ב-1948, בשלהי מלחמת העצמאות, השתתף במשלחת של נבחרת ישראל בכדורגל, שיצאה לראשונה למסע משחקים בארצות הברית.
שייע זכה עם מכבי תל אביב באליפות הראשונה לאחר קום המדינה (בעונת 1949/1950), ובהמשך זכה עם הקבוצה בשלל תארים אישיים וקבוצתיים, הרבה בזכות כושר ההבקעה שלו.
את ראשית דרכו עשה כמגן, אך עד מהרה התקדם לעמדת החלוץ המרכזי וזכה באורח קבע בחולצה מספר 9. שייע ניחן בחוש הומור מפותח שבא לידי ביטוי על המגרש ומחוצה לו. בין היתר, כאשר פנרבחצ'ה הטורקית הציעה לו דירה כדי שיחתום בשורותיה, סירב באומרו כי "זו דירה מימי הטורקים...".
גלזר, שצורף לנבחרת ישראל ארבע שנים לאחר צירופו לקבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב, הבקיע 18 שערים ב-35 משחקים בינלאומיים בהם שיחק. בעונת 1951/1952 הבקיע 27 שערי ליגה - המאזן הגבוה ביותר של שחקן ישראלי בעונה אחת עד אז, ושיא הכיבושים של שחקן מכבי תל אביב בעונה אחת, עד שערן זהבי שבר שיא זה. שמו פרץ לתודעת כל אוהדי הספורט בישראל במשחק הגומלין נגד נבחרת יוגוסלביה בתל אביב, במוקדמות גביע העולם. לאחר הפסד 0–6 במשחק הראשון בבלגרד, הורכב גלזר ברגע האחרון במקום אחיו חיים, שחקן הפועל תל אביב ששמו הופיע בתוכנייה כחלוץ מרכזי, למשחק הגומלין באצטדיון המכביה בתל אביב. בפיגור 0–3 מול יוגוסלביה הבקיע שני שערים שהדהימו את הקהל אשר חיכה לתבוסה נוספת. משחק זה הסתיים בהפסד 2–5, אך הקנה לו שם בספורט הישראלי. לאחר מכן זכורים משחקיו מול נבחרת טורקיה בשנת 1950 שבו הבקיע שלושער לזכות ישראל בניצחונה בתוצאה 5–1. במשחק בין תל אביב לבין אתונה, שהיה למעשה משחק בין נבחרות ישראל ונבחרת יוון, והסתיים בניצחון ישראלי 5–0, הבקיע שוב שלושה שערים. שמו הפך סמל לחלוץ מבקיע שערים.
אחד המשחקים הבלתי נשכחים שלו היה נגד נבחרת ברית המועצות ב-1956 באצטדיון רמת גן, שהסתיים בהפסד 1–2 (המשחק הראשון במוסקבה הסתיים בתבוסה 0–5). לפני המשחק הורה דוד בן-גוריון לשחקני הנבחרת לשנות את שם משפחתם לעברית. גלזר שינה את שמו זמנית לגל-זה. אף על פי שישראל הפסידה באותו משחק נחשבה התוצאה להישג של הנבחרת, מאחר שהמשחק היה מעין דו-קרב בין דוד וגוליית. נבחרת ישראל הייתה קרובה ליצור סנסציה על ידי השוואת התוצאה לקראת סיום המשחק. כשתי דקות לקראת הסיום פרץ גלזר לכיוון שערו של לב יאשין. גלזר, מרוב התרגשות, בעט בעוצמה ישר לידיו של יאשין במקום לכוון לצידי השער. בתגובה להחמצה אמר מרכיב הנבחרת: "טוב שגלזר החמיץ את השער, אחרת היינו צריכים לראות אותו בנבחרת עוד דור לפחות!". באחד ממשחקיו האחרונים בנבחרת, שהסתיים בניצחון נבחרת ישראל 4–0 על נבחרת אנגליה הצעירה, לא הגיב גלזר לניסיון של המאמן גיולה מאנדי להחליפו לקראת ההפסקה (באותו משחק החלפות הותרו רק עד המחצית), ובמחצית השנייה כבש את השער השלישי מארבעת השערים של הנבחרת.
גלזר עבר בגיל 34 להפועל כפר סבא ולעונה נוספת בבית"ר נתניה, שתיהן בליגה השנייה. לאחר שתי עונות אלו הוסיף לשחק זמן מה בסקציה נס ציונה, ושיחק גם בבית"ר ירושלים. שייע פרש מהמשחק בגיל 36 והמשיך לעבוד ב"אגד", שם הייתה לו מניה שקיבל כדי שלא יעזוב לקבוצה טורקית שחפצה בו (ר' למעלה). עד שנות השבעים המשיך לשחק להנאתו בליגות נמוכות יותר. לזכות שייע ממוצע השערים הגבוה ביותר בליגה הראשונה. שייע קיבל את התואר "חלוץ היובל" במלאת 50 למדינה, יחד עם חברו לנבחרת החלוץ נחום סטלמך.
בשנת 2007 קיבל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
ביום הולדתו ה-90 של גלזר ערכה ההתאחדות לכדורגל חגיגת יום הולדת ביציע הכבוד באצטדיון רמת גן. באירוע השתתפו שחקני עבר שהגיעו לברך את גלזר.
ב-29 בדצמבר 2018, ביום הולדתו ה-91, הלך לעולמו.
תארים
תארים אישיים
רואדה
רואדה, או בשמו המלא רואדה דה קזינו (בספרדית: Rueda de Casino), הוא ריקוד פופולרי שהתפתח בקובה בשנות החמישים המאוחרות, והוא וריאציה של הסלסה בזוגות. הריקוד מבוצע ברחובות, במועדונים ובבתים. פירוש המילה "רואדה" הוא גלגל.
לעומת הסלסה בזוגות, ברואדה רוקדים מספר זוגות בו זמנית המרכיבים מעגל ועושים את אותן תנועות סימולטנית. תוך כדי הריקוד מתבצעת החלפת זוגות בין הרוקדים במעגל. לעיתים רוקדים כמה מעגלים אחד בתוך השני. ייתכן שהחלפת הזוגות בריקוד מושפעת מסגנון הריקוד הצרפתי (אשר הגיע לקובה עם בני האיטי). הריקוד החל להתפשט ולפרוח גם בארצות הברית בשנות השבעים ובשנות השמונים של המאה העשרים בעקבות ההגירה הקובנית ופריחת התרבות הלטינית באזור.
את הרואדה ניתן לרקוד החל משני זוגות ומעלה. לכל וריאציה יש שם ולרוב גם סימן ידיים מוסכם כדי שניתן יהיה לסמן במקום לצעוק כאשר רוקדים הרבה זוגות. בכל מעגל רואדה ישנו מוביל אחד הנקרא "הזמר" והוא אומר או מסמן לכל הזוגות את הווריאציה הבאה. הרואדה מאופיינת בווריאציות מסובכות וחילופים מהירים של בני הזוג ורוקדים אותה לצלילי סלסה קצבית ומהירה.
כאשר רוקדים רואדה מתפתחת דינמיקה קבוצתית אשר לא קיימת בריקוד בזוגות. כדי שהריקוד יזרום חלק ותהיה אחידות בין כל הזוגות צריכה להיות רמה גבוהה יותר של מודעות וקשב לסובב ולמוביל. רצוי גם לוותר על הסגנון האישי והאלתור לטובת הסגנון הקבוצתי, האחידות והיופי שברואדה.
בישראל ניתן ללמוד ולרקוד רואדה מאז שנת 2000 במועדונים, במסיבות ובפסטיבלים בהם מנגנים ורוקדים סלסה קובנית.
סאלי: נס על ההדסון
סאלי: נס על ההדסון (באנגלית: Sully) הוא סרט קולנוע אמריקאי בבימויו של קלינט איסטווד לפי תסריט מאת טוד קומרניקי (Todd Komarnicki) על טיסה 1549 של יו אס איירווייז ועל הטייס צ'סלי סאלנברגר, שהנחית את המטוס בנהר ההדסון לאחר שמנועיו חדלו לתפקד. בסרט מגלם טום הנקס את הטייס צ'סלי סאלנברגר (המכונה "סאלי"), ולצדו ארון אקהרט בתפקיד טייס המשנה, לורה ליני בתפקיד אשתו של "סאלי", ואנה גאן בתפקיד חברה בצוות החקירה של התאונה. הסרט יצא לאקרנים ב-9 בספטמבר 2016.
עלילה
ב-15 בינואר 2009 הטיס הטייס הוותיק צ'סלי "סאלי" סאלנברגר (טום הנקס) יחד עם ג'פרי "ג'ף" סקילס (ארון אקהרט) את טיסה 1549 של חברת התעופה האמריקאית "יו אס איירווייז". הטיסה המריאה מנמל התעופה לה גוארדיה בניו יורק. דקות ספורות לאחר ההמראה פגעה להקת אווזים במנועי המטוס איירבוס A320 והשביתה את שניהם. ללא מנועים וללא טווח אפקטיבי להגעה לנמל תעופה, מחליט סאלי להנחית את המטוס במי הנהר הקרים של ההדסון. עם 155 נוסעים ואנשי צוות על הסיפון, הצליח סאלי להנחית את המטוס נחיתה מושלמת על הנהר - הנחתה מוצלחת של מטוס סילון על מים, ללא תקדים - ומציל את חייהם של כל נוסעי המטוס. במהרה הוא הפך לגיבור היום, הן על ידי האנשים ששרדו את הטיסה והן על ידי התקשורת העולמית. במקביל לתשואות מן הציבור, סאלי נאלץ להתמודד עם האשמות חוקרי המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה באשר להחלטתו הרת הגורל להנחית את המטוס על הנהר ולא לחזור לאחד מנמלי התעופה באזור. חקירה זו והתמודדותו של סאלי אתה היא סיפור המסגרת של הסרט, ואירועי הנחתת המטוס וחילוץ נוסעיו מוצגים בתוך מסגרת זו.
לבירור ההיתכנות של חזרה בשלום לשדה תעופה נערכו סימולציות מחשב שהראו שצעד כזה היה אפשרי. סאלי דרש לחזור על הסימולציות עם טייסים בסימולטור טיסה, וגם אלה הראו שאפשר היה להנחית את המטוס בנמל תעופה. בשלב זה הסביר סאלי שהסימולציות היו שגויות, משום שהטייסים שהשתתפו בהן ידעו מראש למה הם הולכים, ולא נזקקו לזמן לשם קבלת החלטה. חזרה על הסימולציה, תוך השהיה של 35 שניות מרגע התקלה ועד תחילת פעולתם של הטייסים, הראתה שנחיתה בשלום בנמל תעופה לא הייתה אפשרית. בנוסף, בדיקת המנוע שנמשה מהנהר העלתה שהוא אכן שותק בעקבות ההתנגשות בעופות, בניגוד לרושם שנוצר מנתוני הבקרה, לפיהם נותר לו כושר פעולה מסוים. ממצאים אלה הובילו את החוקרים למסקנה שסאלי בחר באפשרות הטובה ביותר להצלת נוסעיו.
הפקה
הסרט מבוסס על האוטוביוגרפיה של קפטן צ'סלי "סאלי" סאלנברגר, והזכויות נרכשו בשנת 2010. סאלנברגר הדגיש כי הוא מצפה שהמוטיב החוזר של הסרט יהיה "האנושיות המשותפת לכולנו". בנוסף ציין כי האירועים קרו זמן קצר לאחר המשבר הכלכלי הגדול ב-2008, והמקרה נתן לאנשים רבים תקווה, בזמן שכולם היו זקוקים לה.
ביוני 2015 הוכרז כי טום הנקס ייכנס לנעליו של "סאלי" בסרט. באוגוסט של אותה שנה פורסם כי לצד הנקס יככבו ארון אקהרט, לורה ליני ואנה גאן.
הצילומים החלו ב-28 בספטמבר 2015 בניו יורק.
ביקורות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות בקרב הצופים ומבקרי הקולנוע. באתר "Rotten Tomatoes" דורג הסרט עם כ־82% ביקורות חיוביות ממבקרים. באתר IMDb קיבל הסרט ציון של 7.5 מתוך 10 נקודות. הביקורות היללו את איסטווד וכן את משחקו של הנקס בסרט. שמוליק דובדבני מאתר ynet כתב: "סאלי המגולם בידי טום הנקס המצויד בשיער ושפם לבנים, בהופעה שקרוב לוודאי תביא לו מועמדות לאוסקר...".
דה הבילנד דראגון
הדה הבילנד DH.84 דראגון (באנגלית: de Havilland DH.84 Dragon) היה מטוס נוסעים ומטען קל משקל דו-כנפי ודו-מנועי שנבנה על ידי חברת דה הבילנד הבריטית במהלך שנות ה-30. הדראגון נחשב כמטוס מוצלח, אשר שירת במספר מדינות בתפקידים אזרחיים וצבאיים.
עיצוב וייצור
פיתוח הדרגון התבסס על הפוקס מות' (Fox Moth) החד-מנועי, שביצע את טיסת הבכורה שלו בסוף ינואר 1932. היה זה מטוס קל דו-כנפי שנשא טייס וארבעה נוסעים, עם מנוע מדגם דה הבילנד ג'יפסי סימן III בעל 120 כוחות סוס. מטוס זה, שצויד בהמשך במנוע חזק מעט יותר בעל 130 כ"ס, הפך לפופולרי בקטגוריית מטוסי הנוסעים הקלים קצרי הטווח, אך בקרב חברות התעופה האזוריות הקטנות התעורר הצורך לגרסה דו-מנועית מוגדלת הניתנת לתפעול כלכלי חסכוני. במקביל, העביר גם חיל האוויר המלכותי העיראקי שזה עתה הוקם בקשה למטוס מטען קל, שיוכל לשמש בעת הצורך להפצצה, שיתוף פעולה עם כוחות קרקעיים ומשימות כלליות נוספות.
בתגובה, הציגה דה הבילנד את ה-DH.84, פרי תכנונו של ארתור האג (Arthur Hagg). עיצובו הפשוט של המטוס הורכב מגוף מטוס העשוי עץ לבוד וכנפיים מכוסות בד, צמד כנפיים מקבילות זהות בצורתן הניתנות לקיפול, זוג מנועים מדגם ג'יפסי מייג'ור בעלי 130 כ"ס וכן נסע קבוע. סוג המנוע, שלדת העץ ומבנה הכנפיים של ה-DH.84 הזהה לזה של הפוקס מות', נועד להוזיל את עלויות התכנון והייצור מצדה של דה הבילנד, ולייעל את התפעול והתחזוקה מצד חברות התעופה, שלעיתים הפעילו במקביל את שני סוגי המטוסים.
בתחילה סומנה הגרסה כ-"DH.84 דרגון מות'" אך לבסוף נקראה דראגון. אב הטיפוס שהוטס לראשונה ב-24 בנובמבר 1932, הפך לראשון מתוך סדרת הייצור שנכנס לשימוש מסחרי בחברת התעופה הילמנ'ס איירוויז (Hillman's Airways), שחנכה באמצעותו את קו לונדון — פריז ב-1 באפריל 1933. המטוס היה מסוגל לשאת שישה נוסעים עם מטען של עד 20 ק"ג לכל נוסע עם צריכת דלק של 49 ליטרים לשעה בלבד. שני מטוסי דראגון נוספים נמסרו להילמנ'ס ושמונת הבאים, בגרסה צבאית שסומנה DH.84M, בעלת מתלים חיצוניים לנשיאת פצצות והתקנים למקלעים, סופקו לחיל האוויר העיראקי והגיעו לבגדאד במהלך חודש מאי של אותה שנה.
הדראגון הוכיח עצמו כמטוס נוסעים קצר-טווח יעיל ביותר, ותוך זמן קצר שירת בחברות תעופה ברחבי העולם. החל מהמטוס ה-63 שנבנה בסוף 1933, שודרג המטוס לדרגון 2 עם חלונות ממוסגרים בנפרד וכיסויים לכן הנסע. על אף ששיפורים אלה היו בעיקר קוסמטיים, הם למעשה שיפרו את ביצועיו האווירודינמיים של המטוס: המהירות עלתה ב-8 קמ"ש, יכולת נשיאת המטען עלתה ב-113 ק"ג והטווח גדל ב-137 ק"מ.
ייצור ה-DH.84 בבריטניה הופסק ב-1937 לאחר 115 מטוסים, והוחלף במטוס האלגנטי והחזק יותר מדגם דראגון ראפיד. עם זאת, בתקופת מלחמת העולם השנייה הוחזר הדראגון לייצור בבאנקסטאון (Bankstown), אוסטרליה, על מנת לשמש כמטוס לאימון נווטים עבור חיל האוויר המלכותי האוסטרלי. הדראגון הועדף על פני הראפיד משום שמנועיו הקטנים יותר כבר יוצרו מקומית עבור הטייגר מות'. 87 יחידות נוספות נבנו בין השנים 1942–1943, עם עיצוב משופר לחלונות ודלתות רחבות יותר למטען. המטוס הראשון שנבנה באוסטרליה טס לראשונה ב-29 בספטמבר 1942.
שירות מבצעי
חילות אוויר רבים ברחבי העולם רכשו את המטוס ועשו בו שימוש כמטוס אימון, קישור ותובלה. בין רוכשי הדראגון לשימושים אזרחיים וצבאיים ניתן למנות את מדינות חבר העמים הבריטי, אירלנד, ספרד וברזיל. גרסה צבאית מיוחדת נמכרה לפורטוגל, דנמרק, ועיראק, שם נותרו מספר מטוסים שמישים שהשתתפו במלחמה האנגלו-עיראקית ב-1941.
במהלך מלחמת העולם השנייה גויסו מטוסי דראגון אזרחיים לתפקידים צבאיים של תובלת נוסעים ומטען, קישור וסיור, ולאחר סיומה נפלטו רבים מהם בחזרה לשוק האזרחי. בין מפעילותיו האזרחיות של הדראגון לאחר המלחמה ניתן למנות את מִצְר אייר המצרית, VASP הברזילאית וחברות תעופה רבות לטיסות פנים בבריטניה, אוסטרליה וניו זילנד.
אליפות צרפת הפתוחה 1982
אליפות צרפת הפתוחה 1982 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-24 במאי והסתיימו ב-6 ביוני. זו הייתה האליפות ה-81 מאז ייסודה.
הפרסים
סך הפרסים היה 368 אלף $.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
מנצח תחרות 1981 ביורן בורג לא השתתף בתחרות. במשחק הגמר מאטס וילאנדר שלא היה מדורג נפגש עם גיז'רמו וילאס  וניצח ב-4 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 1981 האנה מנדליקובה הודחה בחצי הגמר. במשחק הגמר מרטינה נברטילובה נפגשה עם אנדראה יגר  וניצחה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות וימבלדון.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצחי תחרות 1981 היינץ גונטהארט ובלאז' טארוצי  הודחו בחצי הגמר. במשחק הגמר שרווד סטיוארט ופרדי טאיגן נפגשו עם האנס גילדמייסטר ובלוס פראיו  וניצחו ב-3 מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן הזוגות החזקות שזכו בדירוג:
מזוג מנצחי תחרות 1981 רק ג'ימי אריאס השתתף בתחרות. במשחק הגמר ונדי טרנבול וג'ון לויד  נפגשו עם הזוג הלא מדורג קלאודיה מונטיירו וקאסיו מוטה  וניצחו בשתי מערכות.
ישראל ברולאן גארוס
שלמה גליקשטיין השתתף בתחרות הגברים וזוגות גברים. בתחרות גברים בסיבוב הראשון גליקשטיין הפסיד לג'ימי אריאס מארצות הברית ב-3 מערכות. בתחרות זוגות גברים הוא שיחק לצד סטיב קרולביץ' מארצות הברית שהיה בעל אזרחות ישראלית. לאחר ניצחון במשחק הראשון הם נפגשו בסיבוב השני עם הזוג האמריקאי שהיה מדורג מס' 12 ונצחו בשתי מערכות. בסיבוב השלישי הם שיחקו נגד הזוג שבסופו של דבר ניצחו בתחרות והפסידו לו ב-3 מערכות.
שמורת סאיאנו-שושנסקי
שמורת הטבע סאיאנו-שושנסקי (ברוסית: Саяно-Шушенский заповедник) היא שמורה אקולוגית באזור מרוחק של מערב הרי סייאן בדרום סיביר, על הגדה הדרומית של נהר יניסיי לאורך מאגר סאיאנו-שושנסקי. השמורה משתרעת על חלק גדול מהשטח המיוער וההררי מעל המאגר שנוצר על ידי סכר סאיאנו-שושנסקי, המהווה את תחנת הכוח הגדולה ביותר ברוסיה. הן השמורה והן הסכר הוקמו בשנת 1976 ומטרתה עיקרית של השמורה מלבד השימור היא לימוד ההשפעות האקולוגיות של מאגר גדול על האקולוגיה המקומית. השמורה משתרעת על שטח של 3.904,368 קמ"ר, במחוז שושנסקי שבחבל קרסנויארסק.
טופוגרפיה
שמורת סאיאנו-שושנסקי מכסה שטח הררי על הרכס הצירי של הרי סיאן המערביים, כולל רכס חמצ'סקי (המדרון הצפוני) ורכס קנטגירסקי (המדרון המזרחי). השמורה תחומה בצפון על ידי נהר יניסיי. גובהה נע בין 500 ל-2,735 מטר.
אקלים וסביבה
האקלים הוא תת-ארקטי, ללא עונה יבשה (לפי סיווג האקלים). אקלים זה מאופיין בקיצים קלים (1–3 חודשים בלבד מעל 10 מעלות צלזיוס) ובחורפים קרים ומושלגים (החודש הקר ביותר מתחת למינוס 3 מעלות צלזיוס). השמורה חווה לא רק הבדלי אקלים על בסיס גובה, אלא על פני הרמות: המדרון הצפוני רטוב (1000–1500 מ"מ משקעים בשנה), ואילו הצד הדרומי הדרומי כם ממוצע של 400 מ"מ בלבד לשנה. במדרון הצפוני ניתן לצפות ב-1.5 מטרים שלג ואילו במדרון הדרומי 0.3 מטרים בלבד.
חי וצומח
יערות השמורה משתנים בגובה ובקרבת המאגר. היערות האמצעיים ברובם הם בעיקר אשוח טאגה ואורן, עם אזורים מסוימים של יערות ליבנה. אזורי מדרגות ההרים מדורגים אפילו לשיחים - מדרגות ואדמות עשב. תנודות במפלס המים עקב פעולות הסכר יכולות להיות דרמטיות (עד 40 מטר). מה שמוביל לאזורי צמח המכילים מינים המשקפים את השפעתם של פעולות אנושיות והם מהווים מוקד עיקרי של מדעני השמורה. באזורים העליונים של המאגר, המים הנסוגים ייצרו שיטפונות נרחבים. היונקים הנפוצים ביותר בשמורה הם אלה הנפוצים בסיביר: דלק סיבירי, סנאי, איילים, זאב, לינקס ואחרים. במפלסים העליונים של ההרים ישנם מינים ארקטיים טיפוסיים: חדפיים סיביריים ואיילים. באזור הערבה נמצאים מינים שמייצגים יותר את המונגולים: עז הרים סיבירית, חתול פאלאס, אוגר ארוך הזנב והמרמוט האפור. שם מספר קטן של נמרדי שלג בשמורה. למעלה ממאה מיני ציפורים נרשמו כאן. נציגי הטייגה הסיבירית כוללים את השומר האירופי, הזמיר הכחול, שרקן הזמיר, מפצח האגוזים, הקוקייה ההימלאית, והרעשן. המדרונות המיוערים אופייניים לאזורי המדרונות הסלעיים וציפורי טרף כמו בזים ונשרים נפוצים בכל רחבי השמורה. זוחלים כוללים נחשים; דו-חיים מיוצגים על ידי צפרדע הבור והקרפדה הנפוצה.
חינוך אקולוגי וגישה
כשמורת טבע קפדנית, שמורת סאיאנו-שושנסקי סגורה לרוב לקהל הרחב, אם כי מדענים ובעלי מטרות 'לחינוך סביבתי' יכולים לקבוע הסדרים עם הנהלת הפארק לביקורים. השמורה מחזיקה מוזיאון טבע הפתוח לקהל ויש שני מסלולים "אקולוגיים" דרך השטח הפתוחים לקהל, אך דורשים אישורים מראש. המשרד הראשי של השמורה נמצא בעיר שושנסקויה.
עיט כתר (סוג)
עיט כתר (שם מדעי: Stephanoaetus) הוא סוג של עוף דורס גדול, מקבוצת העיטים הטרופיים אשר כולל כיום מין אחד - עיט כתר החי ביערות של אפריקה שמדרום לסהרה. בעבר הסוג הכיל מין נוסף - עיט כתר מלגשי מהאי מדגסקר. מין זה נכחד לפני שנת 1,500 לספירה, כנראה עקב הגעת האדם לאי.
עיטים אלה הם גדולים מאוד - משקלן של הנקבות יכול לעלות על 4.5 קילוגרם ומוטת הכנפיים יכולה להגיע ל-2 מטר. המין הנכחד היה אף גדול יותר עם פרטים במשקל 7 קילוגרם. עיט זה בעל ציצה מאחורי הראש, ממנה קיבל את שמו והוא בעל טפרים רחבים וארוכים מאוד שעוזרות לו להרוג את הטרף מיד.
בזכות אמצעים אלה העיטים הם טורפי-על חזקים היכולים לצוד מחופת היער מיני יונקים ועופות בינוניים, לרבות קופים שונים, אנטילופות קטנות או צעירות, עזים, שפניים, חוגלות וטרף דומה. המין הנכחד ממדגסקר ניזון מציד למורים בינוניים או גורי למורים גדולים.
מכלוף אביטן
מכלוף אביטן (1908–1960) היה מסאי, אינטלקטואל ומשכיל עברי יהודי-מרוקאי, שניסח חזון אוטופי לחברה מתוקנת.
ביוגרפיה
נולד בקזבלנקה שבמרוקו למשה אביטן. בצעירותו למד בתלמוד תורה ובישיבה, וכאוטודידקט למד את השפה הצרפתית. כשבגר נישא לסוליקה, ופתח חנות לממכר סדקית.
אביטן ייסד בביתו מועדון עברי ותמך כספית בפעילות ציונית. הוא החזיק בביתו ספרייה עברית גדולה, שהכילה מגוון רחב של ספרים, בהם ספרות ההשכלה וההגות של מזרח אירופה, ספרות המחשבה של ימי הביניים, לצד ספרות התנ"ך ומפרשיו, התלמוד, כתבי הרמב"ם וספרות ההלכה. לצד זאת, החזיק גם ספרות פילוסופיה צרפתית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, ולאור ההרס הרב שיצרה, פרסם אביטן חזון אוטופי, שבו הוא כואב על ההרס שגרמה המלחמה, וכפתרון מצייר תמונת עולם רעיונית ופוליטית שתביא עמה עולם בעל חברה אנושית טובה יותר וממשלה עולמית אחת שבמרכזה אהבת האדם.
עד עלייתו לישראל בשנת 1954, ניסה אביטן להפיץ את כתביו, ואף שלח אותם מחוץ למרוקו ולאו"ם. לרוב, הוא לא זכה למענה.
בישראל התיישב אביטן בתפרח, ומשם ניסה להפיץ את חזונו, והדפיס עותקים של אחד ממאמריו. הוא אף ניסה להיפגש עם דוד בן-גוריון, ושלח לו מכתבים ויצירות בבקשה לתרגם ולהנגיש את כתביו לשפות נוספות ולהעניק לעם היהודי מקום בהגותו האוניברסלית.
בשל מצבו הכלכלי, נאלץ לבסוף אביטן לזנוח את העיסוק בחזונו, ופנה לעסוק בחקלאות. לאחר תקופה עבר למושב תדהר, ושם החל לשמש כמזכיר המושב וכגורם המקשר בין העולים לסוכנות ולתנועת המושבים.
הלך לעולמו ב-30 באוגוסט 1960 (ז' באלול ה'תש"ך) מדום לב ונקבר בבית הקברות גוש יחדיו שבמושב תדהר.
חזונו
אביטן הגה ותכנן חזון אוטופי עולמי מפורט המציע מרחב עולמי אחיד, בעל שפה, מטבע, דגל והמנון אחידים ואוניברסליים, לצד ערכים משותפים לאנושות כולה. הוא שאף ליצור אדם חדש וחברה מתוקנת, שבראשה ממשלה עולמית שתחיל שלום עולמי ותספק השכלה וצרכים חומריים, שיושגו בין היתר בעיסוק בחקלאות.
אביטן גם הצביע על שלושה מכשולים קיימים הפוגעים ברקמת החיים האנושיים ומביאים למלחמות; האנוכיות, הדת והלאומיות, שאותן הוא קרא לבטל או לאחד. עם זאת, הוא ראה באל כמנחה האנושיות החדשה שתיווצר.
כשאביטן היה עסוק בכתיבת חזונו, מלחמת העולם השנייה הגיעה לסיומה, וההרס שהיא הותירה הדהד היטב. לאור היעדר המוסריות שהביאה עמה המלחמה, ביקש אביטן לאחד את האנושות מתוך אמונה ברוחה וביכולותיה. הוא גם היה מודאג מהמלחמות ותהה האם יש קץ לרוע האנושי. יותר מכל, תהה מדוע החכמים והמשכילים לא פועלים להועיל לאנושות, אלא להפך.
חיבוריו
בחודש יוני 2016 ראה אור הספר "אוטופיה מקזבלנקה" בעריכת דר' יעל דקל בהוצאת רעב. הספר כולל שלוש מסות שחיבר אביטן:
אדם ראיינר
אדם ראיינר (גרמנית: Adam Rainer; 1899 - 4 במרץ 1950) הוא האדם היחיד שתועד בהיסטוריה הרפואית הן כגמד והן כענק. נטען שהוא סבל מאקרומגליה.
חייו
ראיינר נולד בגראץ, אוסטרו-הונגריה. בשנת 1917 כשהיה בן 18 גובהו עמד על 122.5 סנטימטרים בלבד. לפי ההגדרה, אדם הלוקה בגמדות הוא אדם בוגר שגובהו מתחת ל-147 סנטימטרים. ואז כפי הנראה מגידול במוחו, הוא החל לצמוח בקצב מהיר כך שבשנת 1931 ובגיל 31 גובהו נסק לגובה של כ-218 סנטימטרים. הענקיות שלו גרמה לו לנכות והוא היה צריך לנוע בכיסא גלגלים לכל יתר חייו. עד למותו בשנת 1950 (בגיל 51) הגיע לגובה של 234 סנטימטרים. אורך כפות רגליו הגיע ל-33.3 סנטימטרים, והם גדלו ממידה 43 (לפי התקן האירופי) למידה 53 בשלוש שנים בלבד. אורך כפות ידיו הגיע ל-23.9 סנטימטרים והוא שקל בשיאו 109 קילוגרמים.
עיט כתר מלגשי
עיט כתר מלגשי (שם מדעי: Stephanoaetus mahery) הוא מין נכחד של עוף דורס גדול, שחי ביערות הגשם של האי מדגסקר. מין זה הוא קרובו לסוג של עיט הכתר המצוי כיום ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה, והוא אחד מהגדולים שבעיטים כיום.
מאפיינים
עיט זה היה גדול יותר מקרובו החי והוא הגיע עד למשקל 7 קילוגרם בנקבות, אך היה דומה לו במראהו. התזונה העיקרית שלו כללה כנראה את הלמורים שוכני האי. מין זה בדומה לקרובו החי היה טורף-על באי (לצידם של הפוסה הענקית ושני מיני תניניים) שיכל לצוד את מרבית המינים הננסיים של האי, תוך שימוש בטפריו הענקיים. ייתכן שהלמורים המודרניים החמקניים פיתחו את שיטת ההתגוננות הזו כתוצאה מעוף טורף זה, לצד מינים מלגשים נכחדים מהסוג עיט שפעלו באופן דומה.
מין נכחד גדול זה נראה מבעית למתיישבים, ואולי (לצידם של עופות הפיל) היה הבסיס לעוף המיתולוגי רוק.
סטרייט'ס
חברת אהרן סטרֶייט, שמוצריה משווקים תחת המותג סטריֶיט'ס (באנגלית:  - Streit's) היא חברת מזון כשר אמריקאית שבסיסה בניו יורק סיטי.
החברה, שבבעלות משפחת סטרייט, ידועה בעיקר בשל המוצר הנמכר ביותר שלה, "מצות סטרייט". החברה מחזיקה כ-40% משוק המצות בארצות הברית והיא המתחרה העיקרית בתחום זה של חברת מנישביץ.
היסטוריה
החברה נוסדה ברחוב פיט שבלואר איסט סייד של ניו יורק בשנת 1916 על ידי אהרן סטרייט (שטרַייט), מהגר יהודי מאוסטריה. בשנות פעילותה הראשונות ייצרה החברה מצות יד, ובשנת 1925 הפכה לחברה רשמית ועברה לרחוב ריווינגטון. עם הצלחת שיווק המצות, רכש סטרייט גם את הבניינים הסמוכים, והחברה פועלת גם בהעשור השני של המאה ה-21 בקומפלקס בן 4,400 מ"ר בלב מנהטן.
מתחם החברה לצד מוסדות מזון היסטוריים אחרים: "המעדנייה של כץ" ומאפיית הקניש של יונה שימל, נשארו כשרידים להיסטוריה היהודית של הלואר איסט סייד.
החברה עשתה מאמצים להתאים את עצמה לתהליך הג'נטריפיקציה שעובר האזור כולו, בשלב מסוים נבחנה אפשרות להקמת בית קפה או פאב שיגישו גם מצות, ולהשתלב במגמה החדשה של החיים ברובע.
מפעל המצות של החברה מייצר בממוצע 16,000 פאונד מצות בכל יום. המפעל ופועל 20 שעות ביממה. תנאי הכשרות מחמירים ועד שלב ההוצאה מהתנור, מותרת הגישה לבצק רק ליהודים שומרי שבת. התהליך כולו מתנהל תחת השגחתם של משגיחי כשרות, בהקפדה על דרישות ההלכה כמו משך זמן האפייה.
ב-2007 פורסם כי שטח המפעל יימכר תמורת 25 מיליון דולר, ייהרס, ובמקום יבנו דירות יוקרה. התוכנית לא יצאה לפועל.
נאסר א-דין שאה קאג'אר
נָאסֶר א-דִּין שָׁאָה קָאגָ'אר (בפרסית: ناصرالدین شاه قاجار; פונטית: Nāṣiru d-Dīn Shāh Qājār; 16 ביולי 1831 - 1 במאי 1896) היה שאה (מלך איראן) מ-17 בספטמבר 1848 ועד מותו בהתנקשות, כ-50 שנה לאחר מכן. השליט הרביעי בשושלת הקאג'ארית. תקופת שלטונו היא השלישית באורכה בהיסטוריה של פרס, אחרי תקופות השלטון של המלכים שאפור השני ושאה תהמאספ הראשון. אף על פי ששלטונו התאפיין במגמות של פתיחות למערב ולמודרנה וביטול סמכויות אזרחיות של אנשי דת ומסירתן לפקידות חילונית, הוא היה שליט טוטליטרי שרדף על רקע דתי, בין השאר, את בני העדות הבהאית והבאבית. נודע במיוחד בכך שמסר נכסים ואינטרסים כלכליים של ארצו לידיים בריטיות, דבר שהוביל בסופו של דבר לרציחתו על ידי לאומנים.
שנותיו הראשונות ונסיך הכתר
נאסר א-דין מִירְזָא נולד ב-17 ביולי 1831 בקאהנמו שבחבל אסקו בפרברי העיר תבריז. הוא היה ילדם השלישי של מוחמד מירזא והנסיכה ג'האן חאנום. כאשר מוחמד מירזא היה בן שתים עשרה, בשנת 1827, בפקודת פֶתַח' עָלִי שָׁאָה קָאגָ'אר, הוא נישא לבת דודו בת הארבע עשרה, המלכה ג'אהן חאנום. נישואים אלה נעשו מתוך כוונה לבטל את החלוקה בין ענפי קוואנלו ודולו של שבט המלוכה הקאג'ארי.
נוכחותה של הנסיכה ג'האן חאנום בכפר קאהנמו נבעה ככל הנראה מהמטרה להימנע מלחלות בכולרה לאחר התפרצותה בתבריז. בזמן לידתו של נאסר א-דין מירזא, אביו יחד עם הנסיך עבאס מירזא, הכניעו שבטים סונים טורקמנים בח'וראסאן. במקביל, מוחמד מירזא הביא לניצחון טקטי כאשר הוביל לשחרור 20,000 האיראנים השיעים שנלכדו על ידי הסונים. לכבוד הניצחון הזה הוא כינה את בנו שזה עתה נולד "נאסר א-דין" (ناصرالدین; בתעתיק מדויק: נָאצֶר אַל-דִּין; משמע "ניצחון האמונה") במקום שמו של אבותיו. פתח' עלי שאה, שהיה אז במרכז איראן, חגג את צירופו של חבר חדש למשפחת המלוכה. בארבע השנים הבאות, עם מותם של ילדיו הצעירים של מוחמד מירזא, הפך נאצר אלדין מירזה לבנו הבכור שעוד נותר בחיים, וכתוצאה מכך הפך לנסיך הכתר וליורש המיועד אחרי אביו, אשר היה יורשו של פתח' עלי שאה.
פרט לנאסר א-דין, בין ילדיהם של מוחמד מירזא וג'אהן חאנום שהיו בוגרים מנאסר א-דין, עזאת א-דאולה הייתה היחידה ששרדה לבגרות. ההכתרה של נאסר א-דין מירזא כנסיך הכתר התקיימה בטבריז בשנת 1834, לאחר מותו של פתח' עלי שאה וירושת הכתר בידי מוחמד מירזא, שהוכתר תחת השם מוחמד שאה קאג'אר. נאסר א-דין היה אמור למנוע את ניתוק הענף המלוכני של השושלת הקאג'ארית מענף דולו. שליחותו הרשמית הראשונה של נסיך הכתר הייתה לרכב לירוואן כדי לברך את קיסר רוסיה, ניקולאי הראשון, שביקר באותה עת במחוזות שנכבשו לאחרונה בידי האימפריה הרוסית בחבל עבר הקווקז. במהלך הפגישה הניח הצאר הרוסי את נסיך הכתר על ברכו והעניק לו את טבעת היהלום שלו כאות חיבה. במהלך המשלחת, בשנת 1837, היה נאסר א-דין בן שש בלבד, והמשלחת הונהגה בידי הדיפלומט מִירְזָא תָּאקִי חָ'אן פָרְאַהאנִי (לימים אמיר כביר) ומספר אנשי דת.
בקיץ של אותה השנה, זימן מוחמד שאה את בנו נאסר א-דין לבירה. אז לא ראה את אביו כמעט חמש שנים באותה העת עקב ההפרדה התרבותית בין הילוד והוריו. במהלך שנת 1844, התחתן נסיך הכתר בן השלוש עשרה עם בת דודו של אביו, גלן. הנישואים הראשונים של נאסר א-דין סימלו את בואו לגיל ההתבגרות, מה שביטל את הצורך במינוי משנה למלך עת יוכתר, מכיוון שהוא כבר לא היה נסיך כתר קטין. באותה השנה, נמלט מושל אזרבייג'ן הפרסית, בהמאן מירזא לאימפריה הרוסית ונאסר א-דין הציע את שירותו לאביו למילוי המשרה. לבקשת בנו, מינה אותו מוחמד שאה למושל אזרבייג'ן הפרסית. במהלך תקופה זו התוודע נסיך הכתר לפרשיות מנהל מרכזיות שהרתיעו את ההנהגה המחוזית. במקביל הובא עלי מוחמד שיראזי, הבַּאבּ לתבריז למשפט וחקירה בצו של חאג'י מירזא אחאסי, והמשפט נערך בנוכחותו של נאסר א-דין. הבאב הכריז על עצמו בתור המהדי (המושיע) האסלאמי המובטח ובכך עורר מחלוקת דתית שערערה את מעמדה השלט של השושלת הקאג'ארית. כשמוחמד שאה, שסבל משיגדון (גַאוּט בלועזית) במשך שנים רבות, נפטר בשנת 1848 בגיל 43, המדינה סערה ואזרבייג'ן נחשבה לחלק השקט היחיד ברחבי הממלכה הקאג'ארית הפרסית. בתקופה זו נאסר א-דין מירזא, נסיך הכתר, שהיה אז בן שבע עשרה; התגורר בתבריז במסגרת משרת ההנהגה שלו. עקב היותו יורש העצר החלו מדינאים ויועצים מחצרות ההנהגה מרחבי הממלכה לפגוש בו.
חאג'י מירזא אחאסי, שר בחצרו של מוחמד שאה, שלא יכול היה לשמור על רגיעה בבירה טהראן, תפס מקלט במקדש עבדול-עזים והתיישב על כס המלוכה הפרסי בתור הטוען לכתר. מירזא אחסאי שלט וקבע ברצונו בממלכה למשך 45 ימי שלטון. שגריר ממשלת רוסיה, שחש שהוא נאלץ לתמוך בנסיך הכתר, העביר מיד הודעה לקונסול שלו בתבריז, בהנאם אנסקוב, באמצעות שליחו, והודיע לו על מותו של מוחמד שאה ועל המצב בטהראן בכדי שזה יעביר את הידיעה לנאסר א-דין.
בשעה שנודע לו על מות אביו והמצב בבירה, רכב נאסר א-דין, בתמיכת פמלייתו שהונהגה בידי מירזא תאקי ח'אן פראהאני, לטהראן. עוד לפני שהגיע לעיר, מינה נאסר א-דין את מירזא תאקי ח'אן לשר הראשי שלו (תפקיד הדומה לזה של ראש ממשלה והנושא בו משמש היועץ הראשי למלך וממלא דברו), משרה שנקבעה רק בידי השאה. כשהגיע לטהראן, נפל מירזא אחסאי לנוכח התמיכה העממית בנאסר א-דין שאה. מבין פעולותיו הראשונות של נאסר א-דין הוא העניק לאמו ג'האן חאנום תפקיד של משנה למלך בשל יכולתה המדינאית והדיפלומטית לנהל את המדינה, והפך את אמו לשותפה בהנהגת הממלכה. נאסר א-דין שאה עלה על כס הטווס, מושב השאה, ב-13 בספטמבר 1848.
בחסותו של אמיר כביר
בשנותיו הראשונות של נאסר א-דין שאה קאג'אר בשלטון, רוב הסמכות ניתנה בידי השאה הצעיר לשר הראשון, מירזא תאקי ח'אן, שנודע בכינוי "אמיר כביר". אחד האירועים החשובים ביותר בתקופת אמיר כביר היה המרד של חסן ח'אן סלאר, בנו של ח'אן אסיף אל-דולה, השר הראשי בתקופת כהונתו של פתח' עלי שאה, שהתמרד לאחר תום שלטונו של מוחמד שאה בטענה לכתר. אמיר כביר שלח את המפקד הצבאי מוראד מירזא חסאם אל-סלטאנה כדי לדכא את המרידה, שאחרי שלוש שנות מאבק הסתיימה לבסוף בחיסולו של סלאר ובהסדר שלטונו של נאסר א-דין. כמו כן, בתקופה זו דוכאו מנהיגי הבאביזם והבאב עצמו הוצא להורג בידי כיתת יורים לפי פקודתו של השאה.
כאשר הגיעו אמיר כביר ונאסר א-דין לטהראן עבור הכתרתו של השאה החדש, הם מצאו את הצבא הפרסי מוזנח לנוכח קיצוצים בתקציב. אמיר כביר, שהיה בעצמו מפקד צבאי במהלך עברו, העביר תקציב צבאי נרחב שהוביל לחלוקה צבאית מחודשת, הבאת יועצים צבאיים מאירופה עבור הפיקוד הפרסי ותמיכה בפריחתה של תעשיית המלחמה. השאה הורה להסיר תוארי כבוד מרובים בעת ההתכתבויות רשמיות, ולפי פקודתו אפילו הוא כונה בתואר הפשוט 'כבוד מעלתו'. אמיר כביר גם ניסה למנוע הונאות כספיות בחצר המלוכה ופעל להסדיר את הכנסות של בירוקרטים ועובדי ממשלה בכלל בכדי להפחית הוצאות.
אמיר כביר ניסה נוסף על כך להסדיר סמכות שלטונית על טהראן בכדי לקבוע את התפתחות הבירה, בהקשר זה החל לבנות שני שווקים (באזארים) חדשים בתוך העיר. הוא גם דאג לניקיון המרחצות ותכנן תשתית שנועדה לשאוב חלק ממי נהר קראג' לשתיית תושבי טהראן, תשתית אשר ננטשה בסיום שלטונו.
פעולותיו של אמיר כביר, שהיו לטובת ההמונים האיראניים ולרעת נסיכים, אצילים, מולאים ומקורבי ממשל אחרים, עוררו את כעסם של קבוצות אלה, ומאחר ואמיר מנע פעמים רבות את ההתערבות של המעמדות העליונים בהליך הממשל, כלל ההנהגה המדינית התכנסה סביבו. יועץ השאה מהד אוליה ניסה להחליף את אמיר כביר במירזא א'עא ח'אן נורי, שהיה אז שר החלוקה המדינית. אז פעל מהד, בתמיכת ג'האן חאנום, לשכנע את נאסר א-דין להדיח את אמיר, אם כי השאה הצעיר התנגד בתחילה לבקשתו. אט עם הזמן, החל משנת 1850, חל קרע בין השאה לאמיר כביר, והשאה נעשה חשדן כלפי השר הראשי של ממשלתו. חילוקי דעות התגלעו בין השאה לאמיר. למשל, פעם השאה שלח את אחד מאחיו הצעירים למשול בקום, אך האמיר החזיר אותו לטהראן, והשאה, בזעם על כך ששרו המרה את פיו, החזיר את אחיו לקום. דרך קרע זה הדיח השאה את אמיר כביר מהכס ומינה אותו לשלוט בכאשאן; אך זמן קצר לאחר ששגריר רוסיה נקט בפעולה צבאית לכאורה לטובת אמיר כביר, נאסר א-דין שאה, שנבהל מהמהלך, שלח את עמיר לכלא באג'ה סנפיר בכאשאן, וזמן קצר לאחר מכן אמיר כביר נרצח בפקודת השאה.
חיסולו של אמיר כביר התרחש בינואר 1852. לאחר רצח אמיר כביר, נחישותו של נאסר א-דין הצעיר לשנות את המנגנון הממלכתי של השושלת הקאג'ארית לא חזר על עצמו, אך הוא גרם לנאצר אלדין שאה להתעניין במידת מה ברפורמה שיבצע בצורה עצמאית, כל זאת בכדי למנוע גורם סמכותי בממשל שיאיים על מעמדו. מדיניות החוץ ומדיניות הפנים של נאסר א-דין שאה בשנים הבאות שלאחר מכן, הושפעה במידה רבה מהמדיניות של אמיר כביר.
רדיפת הבאביזם
עם עלות השחר בבוקרו של יום שישי, 30 באוגוסט 1856, כאשר נאסר א-דין שאה היה בדרכו לציד מחוץ לארמון הקיץ של ניוואראן, קבוצת צעירים שפעלו בחסותו של שייח' עלי עזים, תקפה את השאה במרחק קצר מהארמון. הם עתרו להתקרב לפמילייה של השאה, שבה נכללו אנשים ספורים בלבד שנעו על רגליהם ללא סוסים או מרכבות, ודרשו פיצוי בגין הפגיעה המרה שנעשתה לדתם לאחר ההתנקשות בסייד עלי מוחמד שיראזי, הבאב. שלושה מהם ירו שלושה חצים, בהתאמה, מהם החץ השני פגע בנאסר א-דין. בהתכתשות, שומרי השאה הרגו את אחד התוקפים ועצרו שניים אחרים.
ג'האן חאנום חשדה בבנה השאה שהוא מתכנן להתנקש בחיי השר הראשי מירזא אע'א ח'אן נורי, ומירזא אע'א ח'אן נקט נמרצות בכדי לזכות את עצמו מהכפשות והשמצות על שהיה מעורב בניסיון ההתנקשות בכך שהורה על דיכוי וסדרת עצירות נרחבות של תומכי הבאב. היו תומכי באב שנתפסו בידי הרשויות הרוסיות בניסיום לברוח דרך הגדול ולאחר מכן, חלק מאותם עצורים הועברו לידי הרשויות הפרסיות.
נאסר א-דין ספג רק פצעים שטחיים בניסיון חיסול זה, אך הורה לטבח בכל תומכי הבאב. מאמינים באבים רבים, ואפילו אלה החשודים בהיותם באבים, עונו והוצאו להורג באכזריות בטיהור פוליטי אלים שהוצא לפועל בהנהגתם של האולמה, פקידי הממשל, הנסיכים הקאג'ארים, בירוקרטים ואנשי עסקים רבים. כדי להפחית את הסבירות לפעולת תגמול מצד הבאבים, הורה מירזא אע'א ח'אן נורי לחלק את הקורבנות בין קבוצות שונות, כמו אנשי הצבא, האצילים המלומדים והתלמידים (רבים מאלו שהוצאו להורג התלמדו בבית המדרש דאר א-פונון), כך שהאחריות לאירוע תתחלק בין כיתות מבצעיו. כמה אלפי אנשים נהרגו בטבח.
נאסר א-דין שאה, שאיבד את נסיך הכתר הראשון שלו, הסולטאן מחמוד מירזא, עקב פטירתו בגיל ינקות בשנת 1849, בחר בבנו השני, סולטאן מוין א-דין מירזא לנסיך הכתר; אף על פי כן, בשל גילו הצעיר של מוין א-דין מירזא, הוא לא יכול היה להיות שאה עצמאי אילולא נאסר א-דין היה נהרג. שגרירי רוסיה ובריטניה בטהראן העריכו כי אחיו של נאסר א-דין, עבאס מירזא, היה ראוי ומתאים לרשת את המלוכה. בשעה זו ניצלו השאה ואמו ג'האן חאנום (שלא הייתה אם ביולוגית לעבאס מירזא) את ההזדמנות לחסל את עבאס מירזא, וזמן מה לאחר ניסיון ההתנקשות האשימו את האחרון על שהיה מעורב בפרשה. על מנת להעניש את עבאס מירזא, השאה החליט תחילה לעוור אותו, אך באזהרת השגרירים הרוסיים והבריטים הוא הסכים לכלוא אותו. לפי תרבות הממשל הפרסית, נאסר על עיוורים לרשת את כתר המלוכה הפרסי.