cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טואולומי (נהר)
בין תחילת המאה ה-20 לשנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמו סכרים בדון פדרו ובעמק הץ' הצ'י, במטרה לספק מים לחקלאי העמק המרכזי ולעיר סן פרנסיסקו, בהתאמה. פרויקט הץ' הצ'י, שבוצע בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי, עורר מחלוקת ברמה לאומית, ונחשב לגורם שהביא להקמת התנועה לאיכות הסביבה. מאמצע המאה ה-20 התגברו הביקושים למי הטואולומי ושיאם בהשלמת סכר דון פדרו החדש (New Don Pedro Dam) בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. מיזמים אלו הפחיתו את כמות המים הזורמים מהטואולומי לסן חואקין למחצית מכמותם המקורית, ועקב כך הצטמצמו מאוד כמויות דגי הסלמון וטרוטת עין-הקשת בשני הנהרות.
מסלול
מקורותיו של הנהר טואולומי בפארק הלאומי יוסמיטי, גבוה ברכס סיירה נבדה, כהתמזגות בין שני פלגים (37.87528°N, -119.35222°W). לייל פורק (Lyell Fork), פלג באורך 11 קילומטרים שנוצר מהפשרת קרחון לייל (Lyell Glacier), מתחת להר לייל (Mount Lyell) הפסגה הגבוהה ביותר בפארק הלאומי יוסמיטי (3,997 מטרים מעל פני הים) וזורם צפונה דרך קניון לייל. ודיינה פורק (Dana Fork), פלג באורך 8 קילומטרים שמקורו בין הר דיינה (3,981 מטרים) והר גיבס (Mount Gibbs, 3,893 מטרים) וזורם מערבה.
מתחת לסכר אושונסי עובר הטואולומי את עמק פופנאוט (Poopenaut Valley) ונכנס לסדרה של קניונים רצופים כשהוא זורם למרגלות רכס הסיירה נבדה. לאחר שהוא חוצה את הגבול המערבי של הפארק הלאומי יוסמיטי הוא נכנס ליער הלאומי סטניסלוס (Stanislaus National Forest). מרבית היובלים של הטואולומי נשפכים אליו בקטע זה, החל בצ'רי קריק (Cherry Creek) הנשפך מצפון, מרחק קצר מנקודת כניסת המים למוביל המים הץ' הצ'י (Hetch Hetchy Aqueduct), המוביל את המים לסן פרנסיסקו. היובל "סאות פורק אוף דה טואולומי" (South Fork of the Tuolumne, "המזלג הדרומי של הטואולומי"), נשפך מדרום כמה קילומטרים במורד הזרם, סמוך ליישוב גרובלנד-ביג אוק פלאט (Groveland-Big Oak Flat), ואחרי כמה קילומטרים נוספים הנהר קלאוויי (Clavey River) נשפך מצפון. היובל "נורת פורק אוף דה טואולומי" (North Fork of the Tuolumne, "המזלג הצפוני של הטואולומי") נשפך מצפון בסמוך לקצה העליון של אגם דון פדרו (Don Pedro Reservoir), שנוצר ב-1971 כאשר נבנה סכר דון פדרו החדש במטרה לספק חשמל ומים להשקיה. הקטע ממקורות הנהר ועד סכר דון פדרו הוכרז ב-1984 כנהר פראי ונופי. מיד מתחת לסכר דון פדרו נמצא סכר נוסף סכר לה גראנג' (La Grange Dam) שבו מוטים כמחצית ממי הנהר לתעלות טרלוק (Turlock Canal) ומודסטו מיין (Modesto Main Canal) שנועדו להשקות שטח 810 קילומטרים רבועים בעמק המרכזי של קליפורניה.
לאחר שהטואולומי עוזב את מרגלות ההרים הוא זורם בערך 80 קילומטרים מערבה לאורך העמק המרכזי ועד לשפך לנהר סן חואקין, תוך כדי חציית היישובים ווטרפורד (Waterford), יוסון (Hughson), אמפייר (Empire), סרס (Ceres) ומודסטו. בחלקו התחתון הטואולומי הוא נהר רחב הזורם לאיטו כשהוא יורד מגובה של 70 מטרים מעל פני הים מבסיס סכר לה גראנג' ועד השפך בגובה 8 מטרים. כביש מדינתי 99 ומסילת סאותרן חוצים את הנהר במודסטו, ונמל התעופה של מודסטו שוכן בסמוך לנהר מרחק קצר במעלה הזרם. היובל דרי קריק (Dry Creek) נשפך לטואולומי מצפון בין שדה התעופה למסילת הרכבת. הנהרות טואולומי וסן חואקין נפגשים בשמורת חיות הבר הנהר סן חואקין (San Joaquin River National Wildlife Refuge), כ-3 קילומטרים צפונית לגרייסון (Grayson) במחוז סטניסלוס (37.60583°N, -121.17361°W ).
ספיקה
הטואולומי הוא הנהר הגדול ביותר המנקז את דרום רכס סיירה על פי נפח המים, כשהספיקה המקורית הממוצעת שלו מוערכת ב-2.82 מיליארד מטרים מעוקבים לשנה, בממוצע מעל ל-72 מטרים מעוקבים בשנייה. בסמוך לשפך הנהר הספיקה השנתית הגדולה שנמדדה הייתה ב-1983, 4.92 מיליארד מטרים מעוקבים, או 156.3 מטרים מעוקבים בשנייה, והספיקה השנתית הנמוכה ביותר נמדדה ב-1977, 165 מיליון מטרים מעוקבים או 5.2 מטרים מעוקבים בשנייה, יחס של 1 ל-30. אף שמרבית הזרם בנהר מקורו בהפשרת השלגים בקיץ, יכולים להתחולל שיטפונות כבדים כתוצאה מסופות בחורף. הזרימה הטבעית של הטואולומי בשפך מצומצמת מאוד בשל הטיית המים עבור מערכת השתייה של סן פרנסיסקו ממאגר הץ' הצ'י ותעלות ההשקיה של חברות המים מודסטו וטרלוק.
הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מפעיל, או הפעיל, כמה תחנות מדידה לאורך הנהר טואולומי. במצב הנוכחי מגיעה הזרימה השנתית הממוצעת של הנהר לשיאה בקטע הקצר שבין סכר דון פדרו וסכר לה גראנג',כ-80 קילומטרים מעל לשפך, לפני התחלת מפעלי ההטיה הגדולים. תחנת מדידה של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית תיעדה במקום זה ספיקה שנתית ממוצעת של 66.3 מטרים מעוקבים בשנייה בין ל-1911 ו-1970, כשהספיקה המקסימלית הייתה 1,710 מטרים מעוקבים בשנייה ב-31 בינואר 1911, וממוצע מינימלי חודשי של 1.63 מטרים מעוקבים בשנייה באוקטובר 1912. במהלך השיטפון הגדול של 1862 הגיע הנהר לשיא משוער של 3,700 מטרים מעוקבים בשנייה, לאחר שירדו 1,800 מילימטרים של גשם באגן הנהר טואולומי בין 11 בנובמבר 1861 ו-14 בינואר 1862 כפי שנמדד בסונורה. תחנת המדידה טרם פעלה בתקופה זו.
רחוק יותר במורד הזרם, בתחנת המדידה של הסקר הגאולוגי במודסטו, כ-15 קילומטרים מהשפך, נמדדה ספיקה שנתית ממוצעת של 37.5 מטרים מעוקבים בשנייה בין 1940 ל-2013. שיא הספיקה היה 1,600 מטרים מעוקבים בשנייה ב-9 בדצמבר 1950, והספיקה היומית הנמוכה ביותר הייתה 1.6 מטרים מעוקבים בשנייה ב-6 באוגוסט 1977.
גאוגרפיה פיזית
את אגן הניקוז של הנהר טואולומי אפשר לחלק לשלושה אזורים פיזיוגרפיים נבדלים. ממקורותיו ועד מתחת למאגר הץ' הצ'י, הנהר מנקז את הרמות של רכס הסיירה, המאופיינות בסלע אם גרניטי מוצק שגולף על ידי קרחונים, שכבת קרקע דקה ענייה ואזורים מיוערים בצפיפות. מרבית השלג המזין את הטואולומי מצטבר באזור זה. שיפוע הפלגים הוא לרוב חד, מימיהם צלולים וקרקעיתם סלעית, אבל כרי דשא אלפיניים מאפשרים בית גידול של צמחיית גדות וביצות, התורמים משקעים לנגר מאגן הניקוז. בנוסף יש בחלקו העליון של אגן הניקוז מספר רב של אגמים ואגמים קרחונים. על רכס סיירה קיימים מספר קרחונים, כולל קרחון לייל וקרחון מקלור (Maclure Glacier), הגדולים ביותר בפארק הלאומי יוסמיטי. הקרח הנמס מזין את חלקו העליון ביותר של הנהר טואולומי, ושומר על זרימת מים בשלהי הקיץ כאשר נחלים אחרים מתייבשים. קרחון לייל הוא הקרחון השני בגודלו ברכס סיירה נבדה אחרי קרחון פאליסייד (Palisade Glacier), המקור לנהר ביג פיין קריק (Big Pine Creek), יובל של הנהר אוונס. הן קרחון לייל והן קרחון מקלור התכווצו משמעותית משלהי המאה ה-19 כאשר נעשו המדידות הראשונות.
בין מאגר הץ' הצ'י לקצה העליון של אגם דון פדרו הנהר זורם למרגלות רכס הסיירה, שיפוע הנהר נמוך יותר, אבל הזרם עדיין מהיר. יש הרבה יותר בריכות בנהר ושרטוני חצץ המאפשרים בית גידול של צמחיית גדות. כשהנהר מגיע לאגם דון פדרו הוא צבר 90% מסך כל המים הזורמים בו כנגר עילי, מי הפשרת שלגים ומי תהום. מעבר לסכר דון פדרו הנהר זורם לאורך מישור סחף של עמק סן חואקין, שנוצר לאורך מיליוני שנים משקיעת סחף מרכס הסיירה. בהיסטוריה היה חלק זה של הנהר נתון לשינויי מסלול תכופים ויצר אלפי דונמים של ביצות עונתיות במהלך שיטפונות האביב. מאז שהוכנסה לאזור חקלאות בקנה מידה נרחב הפך מסלול הנהר לקבוע בתוך מערכת סוללות נרחבת. מעל ל-1,200 קילומטרים רבועים בעמק סן חואקין מושקים במי הטואולומי.
כ-1,730 קילומטרים רבועים, או 34% מאגן הניקוז של הנהר טואולומי שוכנים בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי. הנהרות שאגני הניקוז שלהם גובלים באגן הניקוז של הטואולומי הם: בצפון, סטניסלוס (Stanislaus) ווסט ווקר (West Walker), בדרום, מרסד (Merced), בצפון-מזרח, איסט ווקר (East Walker), במזרח, אגן אגם מונו, הנהרות מיל קריק (Mill Creek), לי וינינינג קריק (Lee Vining Creek) וראש קריק (Rush Creek) ובדרום-מזרח מקורותיו של הנהר סן חואקין.
יובלים
היובלים הראשיים של הטואולומי ונתונים רלוונטיים מוצגים בטבלה דלהלן. סדר השורות הוא מהמקור אל השפך.
שימוש בקרקע
כ-80% משטח אגן הניקוז של הנהר טואולמי שוכנים מעל סכר דון פדרו החדש והוא בעיקר מיוער כשיש בו גם אזורים אלפיניים וכרי עשב. השימוש העיקרי בשטח אגן הניקוז בחלקו התחתון של הנהר טואולמי הוא חקלאות, אבל יש בו גם שטחים עירוניים משמעותיים. אף שרק כ-280 קילומטרים רבועים (5.4%) משטח אגן הניקוז מעובדים, משמשים מי הנהר להשקות כמעט פי חמישה מגודל זה של שטחים מחוץ לאגן הניקוז. כ-67 קילומטרים רבועים (1.3%) משטח אגן הניקוז הם שטח עירוני, בעיקר במטרופולין של אזור מודסטו. בסך הכול מתגוררים כ-550,000 תושבים באגן הניקוז של הנהר טואולמי, כשמתוכם 210,000 מתגוררים במודסטו.
הנדסה ובקרת שיטפונות
כמו מרבית נהרות הסיירה נבדה הנהר טואולמי נסכר בצורה נרחבת במטרה למנוע שיטפונות, לספק מים ולייצר חשמל. הסכר הראשון על הנהר הוא סכר אושונסי, היוצר את מאגר הץ' הצ'י בנפח 440 מיליון מטרים מעוקבים, המספק מים וחשמל לעיר סן פרנסיסקו. המערכת ההידרואלקטרית של הץ' הצ'י מטה כמויות גדולות של מים למנהרות המזינות שתי תחנות כוח הידרואלקטריות, הקירקווד (Kirkwood) והמוקסין (Moccasin). מערכת החשמל יעילה בשל הפרשי הגובה הגדולים, מעל ל-840 מטרים בין גובה המאגר ופתח היציאה של תחנת הכוח מוקסין. עם זאת, היא גם גורמת לאובדן מים משמעותי מנהר הטואולמי, בייחוד בתקופת של שפל במים בקיץ כאשר מופסקת הזרימה במנהרות. לא כל המים שבשימוש תחנות הכוח מושבים לנהר. 301 מיליון מטרים מעוקבים של מים בשנה זורמים בכוח הכבידה דרך מוביל המים הץ' הצ'י על מנת לשרת את העיר סן פרנסיסקו והערים סביבה. בשל איכות המים הטהורים, מערכת הץ' הצ'י היא אחת ממערכת המים הבודדות בארצות הברית המשרתת עיר גדולה שאינה זקוקה למערכות סינון.
גם הנהר צ'רי קריק, היובל הגדול ביותר של הטואולמי, הוא חלק המערכת ההידרואלקטרית של סן פרנסיסקו. הצ'רי קריק סכור באמצעות סכר עמק צ'רי (Cherry Valley Dam), היוצר את אגם צ'רי (Cherry Lake) בנפח 338 מיליון מטרים מעוקבים. סכר על אלינור קריק (Eleanor Creek), יובל ראשי של הצ'רי קריק, יוצר את אגם אלינור (Lake Eleanor) ומימיו מוטים לאגם צ'רי דרך מנהרה. הזרם המאוחד מתועל לתחנת הכוח הולם (Holm Powerhouse) ומושב לנהר. שלא כמו מערכת הץ' הצ'י, מערכת צ'רי קריק משמשת אך ורק לאנרגיה הידרואלקטרית, ולא לאספקת מים, משום שאיכות המים לא מספיק טובה. עם זאת, יש מוביל מים מקשר המאפשר לאגם צ'רי לספק מים למערכת הץ' הצ'י בתקופת בצורת חמורה. מערכת גיבוי מים זו נוסתה בפעם האחרונה בשלהי 2015, כניסיון לוודא את כשירותה אם תנאי הבצורת יחמירו. הפעם הקודמת בה נעשה שימוש במערכת גיבוי זו הייתה ב-1988.
מתחת לשפך הנורת פורק לטואולמי הנהר זורם לאגם דון פדרו, המאגר הגדול ביותר באגן הניקוז של הנהר טואולמי והאגם המלאכותי השישי בגודלו בקליפורניה בנפח 2.5 מיליארד מטרים מעוקבים. סכר דון פדרו החדש הבנוי בעיקר מעפר בגובה 178 מטרים הוא הסכר העשירי בגובהו בארצות הברית ונבנה במטרה לענות על כמה מטרות: השקיה, מי שתייה לערים, אנרגיה הידרואלקטרית ובקרת שיטפונות. הוא החליף סכר בטון קודם שנבנה בערך באותו אתר. חברות המים מודסטו וטרלוק מקבלות את חלק הארי ממי המאגר, אם כי גם לעיר סן פרנסיסקו יש זכויות במאגר, בהם היא משתמשת בעיקר כדי לפצות על ההשפעות של המים המוטים במעלה הזרם בהץ' הצ'י. בשל השאיפה להגדיל את קיבולת המים הנאגרים לשימושים אחרים, רק 420 מיליון מטרים מעוקבים ממי המאגר מתוכננים לשמש כבקרת שיטפונות, מספר נמוך יחסית בהשוואה למאגרים אחרים בקליפורניה. עקב כך מתמלא אגם דון פדרו לעיתים קרובות במהלך הסופות בחורף מה שמאלץ לשחרר מים לערוץ תוך גרימת נזקים במורד הזרם.
הזרימה בטואולמי מעבר לסכר לה גראנג' מצומצמת מאוד עקב הטיית המים להשקיה. הנהר זורם בערוץ קבוע בתוך מישור הצפה מוגבל מאוד. לפני שמימיו נוצלו להשקיה היה הנהר מציף באביב שטחים גדולים תוך יצירת ביצות עונתיות ושינה מדי פעם את מסלולו במהלך השיטפונות התכופים. כיום מוגנים החוות והיישובים לאורך הנהר באמצעות מערכת של סוללות שביניהן הערוץ מסוגל להכיל ספיקה של בערך 250 מטרים מעוקבים בשנייה בנקודה בה הערוץ עובר מתחת לגשר רחוב 9 במודסטו – משמעותית פחות מפוטנציאל השיטפון המקסימלי של הנהר. העמק תלוי בבקרת השיטפונות באגם דון פדרו על מנת למנוע מצב שהספיקה בערוץ תהיה גבוהה מקיבולתו. למרות זאת, שיטפונות אירעו פעמים רבות, כשהמקרה הידוע ביותר לשמצה אירע בשיטפון של ראש השנה האזרחית ב-1997, שבו ספיקת הנהר בכניסה לאגם דון פדרו הגיעה ל-3,400 מטרים מעוקבים בשנייה, שנייה רק לספיקה המשוערת של השיטפון של 1862. ספיקת הנהר ביציאה מדון פדרו הגיעה לשיא של 1,700 מטרים מעוקבים בשנייה. אף שכמות זו הקטינה מאוד את הנזק הפוטנציאלי מהשיטפון, היא הייתה גדולה פי שישה מקיבולת הערוץ, וגרמה לנזקים נרחבים ברכוש לאורך הנהר.
דגים, צמחים ובעלי חיים
הטואולומי תמך בעבר בלהקות גדולות של אלתית גמלונית וטרוטת עין-הקשת שעלו בנהר לשם רבייה באביב ובסתיו. במצב הטבעי של הנהר מנו להקות דגי האלתית הגמלונית בסתיו עד 130,000 פרטים. למעט נהר המרסד הסמוך מדרום, זו היא האוכלוסייה הדרומית ביותר הקיימת של אלתית גמלונית באמריקה הצפונית. הטיית מים מסיבית ומיזמים של עיצוב ערוץ הנהר הובילו לחיסול נדידת האלתית הגמלונית באביב ולצמצום דרמטי של הנדידה בסתיו. סכרים חסמו יותר ממחצית המסלול בן 160 הקילומטרים שבו השתמשו הדגים בנדידה אל אתרי הרבייה באגן הניקוז של הנהר טואולומי. הנהר סן חואקין והדלתה של הנהרות סן חואקין-סקרמנטו, המקשרת בין הטואולומי לאוקיינוס השקט שממנו מגיעים להקות הדגים הנודדות הושפעו גם הם מצמצום הזרימה ומזיהום המים. בנוסף, מינים זרים שהוחדרו לנהרות דוגמת בס מנומר טורפים את הדגיגים של האלתית, ומחסלים עד 93% מהדגיגים של האלתית לפני שהם מספיקים להגר בחזרה לים. הצעה שנויה במחלוקת של המועצה המדינתית לחלוקת משאבי המים (State Water Resources Control Board) תגדיל את ספיקת הנהר באביב ובקיץ שתסייע לאוכלוסיות דגים הנודדים מהים, אבל תקטין משמעותית את אספקת המים לחקלאים ולתושבי הערים. להצעה זו מתנגדים חברות המים הטוענות שהמקור להצטמצמות להקות הדגים הוא הטריפה שהוזכרה לעיל ולא הפחתת הזרימה.
יערות באגן הניקוז של הנהר מתחלקים לכמה אזורים נבדלים. אזור מרגלות ההרים מאופיין בעצים וצמחים המותאמים לאקלים חם ויבש, כולל Adenostoma fasciculatum (באנגלית greasewood), שיח ממשפחת הוורדיים, ציאנתוס (Ceanothus, באנגלית California lilac), שיחים של Arctostaphylos (באנגלית manzanita), סוג במשפחת האברשיים, אורן סבין (Pinus sabiniana), ומיני האלון: Quercus douglasii (באנגלית blue oak, "אלון כחול") ו-Quercus wislizeni (באנגלית Sierra live oak). מזרחה וגבוה יותר צומחים היערות ההרריים הנמוכים והגבוהים, השוכנים בין גובה 900 ל-1,800 מטרים ובין 1,800 ל-2,400 מטרים בהתאמה. ביערות ההרריים הנמוכים צומחים אלון שחור קליפורני (Quercus kelloggii), אורן הזפת, קלוצדרוס מפושק ואשוח לבן. גבוה יותר אורן ג'פרי וערער מערבי (Juniperus occidentalis). מעליהם משתרע אזור היער התת-אלפיני בין 2,400 ל-2,900 מטרים הנשלט על ידי אורן לבן מערבי, צוגה הררית ואורן מפותל. מעל לגובה של 2,900 מטרים צומחים רק שיחים קטנים, צמחים פורחים ופה ושם עצי אורן לבן-קליפה הגדלים באזור האלפיני, המוגבל לפסגות סביב טואולומי מדוז ולאורך קו הרכס של הרי סיירה נבדה.
בני אדם השפיעו על התנאים הטבעיים של אגן הניקוז של הנהר טואולומי במשך מאות שנים. הילידים נהגו להצית שריפות מבוקרות במישורי העשב על מנת לפנות עלווה כמושה, כדי לפנות מקום לצמחייה חדשה שתמשוך אליה חיות ציד לבוא ללחכך. הם נהגו גם לשרוף מדי פעם חורשות עצי אלון למרגלות ההרים כאמצעי להתמודד עם מזיקים שאחרת היו פוגעים במקור המזון הראשי שלהם, צנוברים. בתקופה הספרדית ובתקופה המקסיקנית שימש העמק המרכזי לגידול בקר, שחיסל במהירות את העשב הטבעי. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 נהגו בעלי חוות כבשים אמריקנים להביא את עדריהם לרעות בחלק העליון של אגן הניקוז של הנהר טואולומי, ופגעו בכך במרעה שלמרגלות ההרים וברכס הסיירה. עמק הץ' הצ'י היה אחד משדות המרעה העיקריים של כבשים בעונת הקיץ. הפגיעה בעשבים הרב-שנתיים אפשרה למינים פולשים חד-שנתיים לשגשג, וגם הגבירה את הרגישות של אגן הניקוז לשרפות. במטרה להגן על רכוש ואיכות אגן הניקוז, הופעלו בתחילת המאה ה-20 אמצעים למניעת אש. עם זאת, תהליך זה הוביל לצמיחת יתר ופגיעה בתהליך הסוקצסיה הטבעית שקודם לכן התנהל על ידי שריפות שפרצו באופן טבעי מפעם לפעם.
ילידים
משערים שההתיישבות האנושית הראשונה לאורך נהר הטואולומי החלה לפני 10,000 שנים. הילידים בני מיווק של סיירה והמישורים (Plains and Sierra Miwok), היו הקבוצה הגדולה ביותר של ילידים באזור לפני המפגש עם האירופים, התיישבו באזור לראשונה סביב שנת 1,200. המיווק חיו למרגלות רכס הסיירה ובשפלות של העמק המרכזי במהלך החורף, ונדדו לאזור העליון של הטואולמי בקיץ על מנת לצוד, כמו גם לחפש מפלט מחום הקיץ. הפאיוט, ששכנו באגן הגדול בצד המזרחי של הסיירה, נהגו אף הם להגיע לאגן הנהר טואולומי במהלך הקיץ. בני היוקוט (Yokut) חיו לאורך חלקו התחתון של הנהר טואולומי ולא ידוע האם נהגו לעלות לסיירה במהלך הקיץ.
מקור השם של הנהר טואולומי אינו ברור. התיעוד הראשון לשימוש בשם טואולומי היה של חוקר הארצות הספרדי גבריאל מוראגה (Gabriel Moraga) ב-1806, שייתכן שכינה את הנהר בשם זה על שם כפר סמוך של ילידים בשם "טואלאמנה" (Tualamne) או "טאוטאמנה" (Tautamne). ייתכן ששם זה מקורו במילה הילידית "טאלמאלאמנה" (talmalamne), או "קבוצה של בקתות אבן או מערות". האב פדרו מוניוס (Pedro Muñoz), חבר במשלחת של 1806, ציין ביומנו ש"הגענו לכפר הקרוי טאוטאמנה. כפר זה שוכן על מדרון תלול, בלתי נגיש בשל הסלעים הגסים. האינדיאנים חיו בסוטאנוס (sótanos – מרתפים או מערות) שלהם". משערים שאוכלוסיית הילידים לאורך הטואולומי התחתון והנהר סטניסלוס הייתה בערך 2,000 נפשות.
מקור אפשרי נוסף לשם "טואולומי" הוא במילה משפת מיווק של מרכז סיירה "טאאוואלימי" (taawalïmi), שפירושה "מקום הסנאי", בהתייחס לכפר ילידי על נהר סטניסלוס השכן. משערים שהסיומת -umne, המופיעה בשמות של נהרות אחרים בקליפורניה מוקולומי (Mokelumne) וקסמניז (Cosumnes), פירושה "מקום של" או "אנשים של" בשפה הילידית.
הבהלה לזהב
נהר הטואולומי הייתה אתר משמעותי של חיפוש אחר זהב בתקופת הבהלה לזהב בקליפורניה. התגלית הראשונה של זהב באזור נעשתה על ידי בנג'מין וודס (Benjamin Wood), מחפש זהב מאורגון, בקיץ 1848. בשלהי אותה שנה ובתחילת 1849 הוקמו מחנות של כורים לאורך הטואולומי כולל ג'יימסטאון (Jamestown), טטלטאון (Tuttletown), מלונס (Melones), דון פדרוס בר (Don Pedros Bar) ושאוז פלט (Shaws Flat). באביב שנה אחר-כך גילתה חבורה של כורים מקסיקנים ממדינת סונורה מרבץ עשיר אף יותר במעלה הנהר והקימו את סונורניאן קמפ (Sonoranian Camp), יישוב שממנו התפתחה העיירה סונורה של ימינו. בסוף שנת 1849 שהו 10,000 כורים באזור הנהר טואולומי, מחציתם בסונורה, שהפכה למושב המחוז של מחוז טואולומי ב-1850.
פעילות הכריה התגברה באופן דרמטי בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, כאשר מחפשי הזהב עלו במעלה הנהר מעבר לסולסבייוויל (Soulsbyville). מרבץ "עשיר מאוד" נתגלה באזור קולומביה במרץ 1850. באותה שנה נתגלה במכרה בוננזה (Bonanza Mine) בסמוך לסונורה גוש זהב במשקל 1,500 אונקיות, הגוש הרביעי בגודלו שנתגלה בקליפורניה. (הגוש הגדול ביותר נתגלה בקרסון היל (Carson Hill) במחוז קלאוורס (Calaveras), מעט צפונית לאגן הניקוז של הטואולומי לאורך הנהר סטניסלוס ב-1854.) השגשוג הכלכלי שחווה האזור קידם את החיפוש אחר אתר חציה חדש של הסיירה נבדה שיאפשר גישה ישירה יותר למחנות שבמזרח. חבורת קלארק-סקידמור (Clark-Skidmore Party) ביצעה חצייה זו ב-1852 דרך חלקו העליון של הנהר סטניסלוס והנורת' פורק של הטואולומי. חלקים מהנתיב שיצרו היוו בסיס לשביל הנהר ווקר (Walker River Trail), הנחשב לאחד ממעברי ההרים המרכזיים הקשים ביותר של הסיירה נבדה.
לתקופת קצרה היה נהר הטואולומי נתיב מרכזי לספינות קיטור, ששינעו מחפשי זהב ואספקה מסטוקטון. כתלות בגובה המים היו 56 קילומטרים של חלקו התחתון של הנהר ראויים לשיט, מהשפך ועד למעל לווטרפורד (Waterford). האופי הבלתי צפוי של הנהר הקשה הן על השיט בנהר והן על חצייתו, ולכן מתחילת תקופת הבהלה לזהב קמו מעבורות על הנהר. אחת הראשונות הייתה בדיקרסונ'ס פרי (Dickenson's Ferry) בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19. מקום המעבורת היה חלק מדרך פורט מילר (Fort Miller Road), דרך מסחר יבשתית מרכזית שקישרה בין סטוקטון למילרטון (Millerton), סמוך לפרזנו של ימינו (כיום תחת מי המאגר של אגם מילרטון).
סכר לה גראנג' וסכר דון פדרו הישן
לאחר שהסתיימה הבהלה לזהב התיישבו רבים מהכורים לאורך חלקו התחתון של נהר הטואולומי כחקלאים. אתרי חצייה של מעבורות הפכו לעיירות תוססות, כדוגמת ווטרפורד שבה פעלה מעבורת החלה מ-1866. העיירה טואולומי סיטי (Tuolumne City), הוקמה בסמוך לשפך הנהר כנמל, אבל במהרה התברר שהשפוכת מהכרייה הפכה את הנהר לבלתי ראוי לשיט, והאזור ננטש. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 הוקמו טואולומי סיטי ופרדייז (Paradise ,ששכנה כ-8 קילומטרים במעלה הנהר ממנה) מחדש כקהילות של חקלאים. ייסוד מודסטו ב-1870, יחד עם מסילת ברזל חדשה שעב רה בעמק סן חואקין, משכו אליה את רוב האוכלוסייה מעיירות אלו ואחרות לאורך הטואולמי. בתחילת המאה ה-20 כבר מנתה אוכלוסיית מודסטו יותר מ-4,000 תושבים.
ככל שהתברר שתבניות הגשמים העונתיים בעמק המרכזי אינן מאפשרות חקלאות בעל התאגדו החקלאים על מנת להקים תשתית השקיה לאורך הנהר טואולומי. חברת המים טרלוק (Turlock Irrigation District), שהוקמה ב-1887, הייתה חברת המים הראשונה בקליפורניה, וחברת המים מודסטו (Modesto Irrigation District), הוקמה זמן קצר אחריה באותה שנה. שתי חברות המים משרתות את הצד הדרומי והצד הצפוני של הנהר בהתאמה. סכר לה גראנג' של היום, הושלם ב-1893 והחליף סכר שהוקם באותו אתר קודם לכן לצורך כרייה. בגובה 37 מטרים, היה זה סכר מניעת השיטפונות הגבוה ביותר בארצות הברית. הסכר הסיט את הנהר לתוך תעלות המשקים את מרבית העמק התחתון. המים מחברת המים טרלוק הגיעו לחקלאים ב-1900. כריית התעלה של חברת המים מודסטו ארכה 13 שנים, והמים הראשונים שסופקו היו ב-27 ביוני 1903.
ככל שהאוכלוסייה באזור גדלה, החלו חברות המים של נהר הטואולומי לחוש במחסור עונתי במים. מאגר דאלס-וורנר (Dallas-Warner Reservoir), כיום מאגר מודסטו, הושלם ב-1912 מהצד הצפוני של הנהר, אבל הוא נחשב פתרון זמני בלבד. בניית סכר דון פדרו החלה ב-1921 במטרה לאגור את מי השיטפונות של הטואולומי, והוא אפשר את הארכת תקופת ההשקיה ולספק מים בשנים שחונות. מטרה משנית בהקמת הסכר הייתה ששתי חברות המים היו מודעות לכך שהעיר סן פרנסיסקו, 260 קילומטרים מערבית לנהר חומדת גם היא את המים מהטואולומי. אף על פי שלחברות המים היו זכויות ראשוניות למי הטואולומי על פי הדוקטרינה של זכויות הקצאת מים קודמת (Prior-appropriation water rights), היו החברות עלולות לאבד זכויות אלו על פי הכלל "תשתמש בו או תאבד אותו", ולכן הם היו חייבים לפתח מאגר על מנת לנצל את מלוא התועלת ממימי הנהר. הסכר, הקרוי על שם מחנה כורים מתקופת הבהלה לזהב שהוצף במי המאגר, הושלם ב-1923, כשהוא אוגר 356 מיליון מטרים מעוקבים של מים. בשנים 1923 ו-1924 הותאמו הסכרים דון פדרו ולה גראנג' לייצור חשמל.
מיזם הץ' הצ'י
סן פרנסיסקו לא התקדמה עם התוכניות להטות את מי הטואולמי עד רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 והשריפות שבאו בעקבותיה והרסו את העיר, תוך שהם מוכיחים את חוסר הכשירות של מערכת המים הקיימת. לאחר בחינה של ארבעה עשר אתרים ברחבי מרכז קליפורניה נקבע עמק הץ' הצ'י של הטואולומי כאתר האידיאלי להכנת מאגר ולייצור אנרגיה הידרואלקטרית. משום שהמקום שנבחר שכן בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי פנתה העירייה בעצומה לקונגרס של ארצות הברית במטרה להעביר את חוק רייקר (Raker Act). החוק, שנחתם ב-1913 על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, אישר לסן פרנסיסקו להקים סכר על הנהר טואולומי, בתנאי שהמים שיוטו והחשמל שייווצר ישמשו אך ורק את הציבור ולא יימכרו לחברות פרטיות.
עמק הץ' הצ'י שבשעתו נחשב יפה כמו עמק יוסמיטי, הפך למרכז המחלוקת הגדולה הראשונה בתולדות התנועה לאיכות הסביבה בארצות הברית. ג'ון מיור, המנהיג של מועדון סיירה, הוביל מאבק משפטי כנגד סכר אושונסי המתוכנן, כשהוא מכריז במילותיו הידועות מאז "סִכְרו את הץ' הצ'י" אמר מיור "ובאותה הזדמנות סִכְרו את הקתדרלות והכנסיות והיפכו אותם למכלי מים, שכן אין מקדש קדוש יותר שקודש בלבב האדם" לעיתים קרובות מייחסים את הכישלון המחפיר בניסיון לעצור את מיזם הץ' הצ'י כגורם להולדת התנועה המודרנית לאיכות הסביבה. המיזם גרם לקרע חד בין תנועת השימור (conservation movement) בארצות הברית שתמכה בפיתוח משאבי הטבע לתועלת הציבור לבין אלו המכונים באנגלית preservationists שהאמינו שעדיף להשאיר אתרים בעלי ערך נופי כמו הץ' הצ'י במצבם הטבעי למען נופשים ומטיילים.
למרות ההתנגדות דחפה עיריית סן פרנסיסקו למימוש המיזם. בניית הסכר החלה בתחילת 1914 והמאגר התמלא בפעם הראשונה במאי 1923. מסילת הרכבת הץ' הצ'י (Hetch Hetchy Railroad) באורך 109 קילומטרים הונחה לאורך קניון הנהר טואולומי במטרה לאפשר גישה לאתר הבנייה המרוחק. החשמל מהמיזם הגיע לראשונה לסן פרנסיסקו ב-1925, אבל המים ממנו הגיעו לעיר בפעם הראשונה רק ב-1934. נכון לעשור השני של המאה ה-21 סן פרנסיסקו מטה כ-33% מספיקת הטואולומי בהץ' הצ'י או כ-14% מהספיקה הכללית של הטואולומי.
סכר דון פדרו החדש ופיתוח מודרני
באמצע המאה ה-20 היה כבר ברור שקיבולת המאגרים של הנהר טואולומי אינה מספיקה על מנת לענות על הביקוש הגובר למים. סכר ההשקיה בדון פדרו יכול היה לאגור מאחוריו כמות של מים המספיקה לעונה חקלאית אחת בלבד, וכך שלא היו מספיק מים להתמודד עם שנים שחונות מצד אחד ומצד שני הקיבולת הקטנה לא הייתה מסוגלת להתמודד עם שיטפונות. בשלהי שנות החמישים של המאה ה-20 החלו חברות המים טרלוק ומודסטו לתכנן סכר גבוה על הטואולומי כמה קילומטרים במורד הזרם מסכר דון פדרו הקיים. ב-1961 אישרו מצביעים להפיק איגרות חוב לממן את המיזם. עם זאת רק ב-1966 אישרה ועדת החשמל הפדרלית (Federal Power Commission), כיום הוועדה הפדרלית לתקנון האנרגיה (Federal Energy Regulatory Commission) את המיזם. חששות שהסכר החדש יפגע באוכלוסיות של האלתית הגמלונית היו הגורם העיקרי לעיכוב.
בניית הסכר החלה ב-1967, והסכר הוטה בספטמבר 1968. הסוללה הושלמה ב-28 במאי 1970 והמיזם נחנך רשמית ב-22 במאי 1971, לאחר ארבע שנות בנייה בעלות כוללת של 110 מיליון דולרים. נדרשו עוד 11 שנים עד שהמאגר החדש בקיבולת של 2.5 מיליארד מטרים מעוקבים, פי עשרה מקיבולת המאגר שמאחורי הסכר הקודם, התמלא לחלוטין ביוני 1982. המאגר משתרע לאורך 40 קילומטרים מהטואולומי התיכון על שטח של 49 קילומטרים רבועים, והציף את ג'קסונוויל, עיירה היסטורית מתקופת הבהלה לזהב.
פעילויות נופש
הטואולומי נחשב מסלול מים לבנים קליפורני קלאסי, ומצוי בשימוש למטרה זו מאז שנות ה-60 של המאה ה-20. מרבית השייטים מתחילים במרל'ס פול (Meral's Pool), השוכנת כ-3 קילומטרים מהשפך של צ'רי קריק לאורך כמעט 30 קילומטרים עד אגם דון פדרו. כמה חברות רפטינג מציעות שירות לאורך הקטע המרכזי בטואולומי, נהר בדרגה IV+ ובו אשדות רבים שדרתו עולה ל-V, כשספיקת הנהר עולה על 110 מטרים מעוקבים בשנייה. האשדות הקשים ביותר הם מפלי קלאוויי (Clavey Falls) השוכנים מרחק קצר לפני שפך הקלאוויי לטואולומי. האשדות הארוכים ביותר הם גריי'ס גרינדסטון (Grey's Grindstone) באורך של כקילומטר וחצי. בין שני אשדות אלו בריכות השחייה של הקלאוויי הם אתר מחנאות פופולרי בקיץ. מסלול מים לבנים מסחרי יש גם בצ'רי קריק, יובל של הטואולומי. הוא נחשב לאחד מנהרות המים הלבנים הקשים ביותר בכל ארצות הברית, ובו חמישה עשר אשדות מדרגה V. ספיקת המים בשני המסלולים מווסתת על ידי סכרים, ולכן עונת הרפטינג מתמשכת גם בשלהי הקיץ השחון ובתחילת הסתיו.
ב-1983 שטו קיאקים לראשונה בקטע הקרוי הגרנד קניון של הטואולומי שבפארק הלאומי יוסמיטי. קטע זה בן ה-51 קילומטרים בין טואולומי מדוז למאגר הץ' הצ'י מדורג בין דרגה IV לדרגה V+ וכולל מפלים רבים המחייבים לשאת את הקיאק בידיים תוך עקיפת המפלים. בנוסף להיות קשה בצורה קיצונית (אם לא גבולית בלתי אפשרי בהתחשב במפלים שהוזכרו) זרם המים שבו תלוי לחלוטין בגשם ובהפשרת שלגים, ועונת המים הלבנים עשויה להיות קצרה מאוד בשנים שחונות. הקונצנזוס הכללי הוא "החתירה הטובה ביותר היא בקילומטרים בתחילת המסלול בעוד שהחלק האמצעי מיועד למטיילים רגלית וחובבי קניונים".
הנהר קלאוויי, שאינו שוכן בשטח הפארק הלאומי פתוח לגישה לציבור, אבל בשל ריחוקו ודרגת הקושי הגבוהה שלו (דרגה V+) והתקופה הקצרה של הזרם באביב המאפשר שיט, רק שייטי קיאקים בודדים פוקדים אותו מדי שנה.
כדי להגן על הנהר דורש שירות היערות של ארצות הברית מבעלי סירות פרטיות לבקש אישור לפני שהם שטים על הטואולומי. שיט על הטואולומי בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי היה בתחום האפור מבחינה משפטית עד 2015, כאשר הפארק פתח את הטואולומי והמרסד לשיט קיאק ורפטינג מוגבל.
עונת 1973 בגביע ליברטדורס
עונת 1973 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-14 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-2 בפברואר 1973 ותחרות הסתיימה ב-6 ביולי 1973. בתחרות השתתפו 19 קבוצות (ללא השתתפות נציגת ונצואלה).
התחרות הסתיימה בניצחון של אינדפנדיינטה בפעם הרביעית בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 19 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-2 בתים. מנצחי הבתים נפגשו בסדרת משחקי הגמר.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
סדרת הגמר
לאור כך שאף קבוצה לא הצליחה לנצח, נקבע משחק שלישי שהוכרע בתוספת זמן.
נילס-הנינג ארסטד פדרסן
נילס-הנינג ארסטד פדרסן (בדנית: Niels-Henning Ørsted Pedersen ; 27 במאי 1946 – 19 באפריל 2005), הידוע גם בראשי התיבות NHØP, היה נגן קונטרבס ג'אז דני. מגדולי הבסיסטים בכל הזמנים.
ביוגרפיה
המונמארטר היה תחנת עצירה קבועה לכוכבי ג'אז אמריקאיים, וכחבר בלהקת הבית, אורסטד פדרסן הצעיר הופיע עם סקסופוניסטים כמו סוני רולינס, דקסטר גורדון, רחסן רולנד קירק וסטן גץ, והפסנתרן ביל אוונס, איתו יצא לסיבוב הופעות באירופה ב-1965. במהלך שנות ה-60, אורסטד פדרסן ניגן עם סדרה ג'אזים אמריקאים חשובים אחרים שטיילו או התגוררו בדנמרק, בהם בן ובסטר, באד פאוול, קאונט בייסי, רוי אלדריג', דיזי גילספי, ג'קי מקלין אלה פיצג'רלד, אלברט איילר, וז'אן-לוק פונטי.
בשנת 1981 הוא זכה בפרס נגן הבס הטוב ביותר של השנה על ידי מבקרי דאון ביט.
פדרסן עבד בעיבודי צמד וטריו עם הפסנתרן קני דרו, והקליט יחד למעלה מ-50 אלבומים. הוא גם עבד עם סטפן גרפלי וג'ו פאס והקליט רבות כמנהיג הרכב. הקטעים הידועים ביותר שלו הם "My Little Anna", "Jaywalkin'", ו-"The Puzzle", כמו גם עיבודי ג'אז לשירי עם דנים מסורתיים. הופעת צמד עם Rune Gustafsson ב-Vosajazz 1980, הסתיימה באלבום Just The Way You Are בלייבל Sonet Gramofon, שהוקלטה חצי שנה לאחר הפגישה הראשונה הזו.
ב-1991 הוא זכה בפרס המוזיקה של המועצה הנורדית. זו הייתה הפעם הראשונה שהפרס הזה להלחנה הוענק למוזיקאי מבצע, ויש לייחס זאת למעמדו הבינלאומי המיוחד.
ב-1999 הוא ניגן בצמד עם הפסנתרן מולגרו מילר שהופיעה באירופה, יפן, אוסטרליה וקוריאה. הרכב זה הורחב מאוחר יותר לטריו בהשתתפות המתופף אלווין קווין. שלישייה זו נותרה פעילה עד מותו של פדרסן.
מותו
פדרסן מת מאי ספיקת לב בשנת 2005 בגיל 58 בקופנהגן. הוא הותיר אחריו את אשתו סולוויג ושלושת ילדיו.
דיסקוגרפיה
{{טורים
כמנהיג הרכב
}}
פעולה (מתמטיקה)
סוגי פעולות
הפעולות הנפוצות ביותר הן פעולות בינאריות ופעולות אונאריות. פעולות בינאריות הן פעולות שמקבלות שני אופרנדים ופעולות אונאריות מקבלות אופרנד אחד. דוגמאות לפעולות בינאריות הן חיבור וכפל, ובין הפעולות האונאריות ניתן למנות את פעולת השלילה ופונקציות טריגונומטריות. פעולה שמקבלת אפס אופרנדים, היא פעולה קבועה. מכפלה מעורבת היא דוגמה לפונקציה שמקבלת שלושה אופרנדים, והיא מכונה "פעולה טרנרית". במתמטיקה קלאסית מספר האופרנדים שפונקציה מקבלת הוא סופי.
פעולות יכולות לכלול גם עצמים מתמטיים שאינם מספרים. לדוגמה, ניתן להפעיל פעולות בוליאניות כדוגמת "או" ו"וגם" על הערכים הלוגיים "אמת" ו"שקר". פעולות על וקטורים במרחב וקטורי נקראות אופרטורים. פעולות על קבוצות כוללות איחוד וחיתוך ואת הפעולה האונארית של מציאת משלים. על פונקציות ניתן להפעיל שלל פעולות כדוגמת הרכבה וקונבולוציה.
יש פעולות שלא מוגדרות לכל ערך אפשרי בתחום שלהן, למשל פעולת החלוקה שלא מוגדרת כאשר האופרנד השני שלה הוא אפס - לא ניתן לחלק באפס. פעולה נוספת שאינה מוגדרת לחלק מהאיברים בתחום היא הוצאת שורש ריבועי של מספר שלילי. הערכים שעבורם הפעולה מוגדרת יוצרים קבוצה הנקראת "תחום ההגדרה". קבוצת הפלטים של פעולה תיקרא "תמונה" או "טווח". לדוגמה, במספרים הממשיים, פעולת הריבוע מייצרת רק מספרים שאינם שליליים. במקרה כזה, תחום ההגדרה שלה הוא קבוצת המספרים הממשיים, אך הטווח הוא קבוצת המספרים החיוביים.
הגדרה פורמלית
פעולה n-רית היא פעולה המקבלת Y קלטים - X_1,...,X_n ומחזירה תוצאה Y. הפעולה היא פונקציה. הקבוצה נקראת "תחום הפעולה", והקבוצה Y נקראת "טווח הפעולה". לפיכך, פעולה אונרית היא פעולה המקבלת קלט אחד, ופעולה בינארית מקבלת שני קלטים. פעולה שמקבלת אפס קלטים, המכונה פעולה נאלרית, היא פשוט קבוע השייך ל-Y. ניתן להתייחס לפעולה המקבלת Y קלטים כיחס סופי n+1 ממדי שמוגדר לכל קבוצת קלטים, ולכל קבוצה כזו מחזיר פלט יחיד.
לואי רמזי
לואי רמזי (באנגלית: Louie Ramsay; 25 בנובמבר 1929 – 6 במרץ 2011) הייתה שחקנית בריטית. תפקידה הידוע ביותר היה בדמות אשתו של רב פקד רג' וקספורד בסדרת הטלוויזיה "סיפורי המסתורין של רות רנדל". רמזי התחתנה עם ג'ורג' בייקר, השחקן שגילם את רג' רקספורד.
ביוגרפיה
בשנות השבעים של המאה העשרים שיחקה רמזי בתיאטרון הלאומי של לורנס אוליבייה במחזה "אקווס" מאת פיטר שאפר, ב"שונא הבריות" יחד עם אלק מקאוון ודיאנה ריג, ובתפקיד אחותה של ג'ואן פלורייט בהפקה של אוליבייה למחזה "Eden End" מאת ג'יי בי פריסטלי.
חיים אישיים
רמזי נפטרה ב-6 במרץ 2011 בגיל 81. היא הותירה את בעלה השני, השחקן ג'ורג' בייקר (איתו התחתנה ב-1993), ואת בנה מנישואיה הראשונים לשחקן הקנדי רונאן או'קייסי. בייקר נפטר שבעה חודשים אחריה.
מצודת בלגרד
מצודת בלגרד (בסרבית קירילית: Београдска тврђава; בסרבית באותיות לטיניות: Beogradska tvrđava) היא מצודה השוכנת בתחום המוניציפלי של בלגרד בירת סרביה. המצודה הוקמה כקסטרום בראשית המאה ה-1 עת נשלט האזור על ידי הקיסרות הרומית והוקפה בחומת עץ. בהמשך, הורחבה המצודה ונבנתה מאבן, הוקפה חומה בת מספר שכבות ולאורכה הועמדו מגדלי שמירה. לאורך מאות שנים נשלטה המצודה על ידי ישויות שונות מהאימפריה הביזנטית, דרך ממלכת בולגריה הראשונה והשנייה, ממלכת סרביה של ימי הביניים, דספוטט סרביה תחת ממלכת הונגריה, האימפריה העות'מאנית וממלכת הבסבורג.
היסטוריה
במהלך המאה ה-1 הוקם במקום קסטרום אשר שימש את הלגיון השמיני אוגוסטה של הקיסרות הרומית. לאחר קריסת הקיסרות הרומית המערבית ננטש הקסטרום. בראשית המאה ה-6 הוקמה מצודה במקום על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית והיא נכבשה וננטשה במהלך פשיטות האווארים והסלאבים. במחצית השנייה של המאה ה-9 נכבשה המצודה על ידי צבאו של בוריס הראשון, מלך בולגריה, בהמשך חזר המקום לידיים ביזנטיות ונכבש בשנית על ידי צבא ממלכת בולגריה השנייה. במהלך המאה ה-12 נשלטה המצודה על ידי ממלכת סרביה, ועם קריסתה לאחר קרב קוסובו הוחזקה המצודה על ידי דספוטט סרביה שהייתה ישות וסאלית של ממלכת הונגריה.
צבא האימפריה העות'מאנית ניסה לכבוש את המצודה וצר עליה מספר פעמים. ב-1456 הטיל צבאו של מהמט השני מצור על בלגרד אך הובס בידי כוחות הונגריים בפיקודו של יאנוש הוניאדי. לבסוף, ב-1521 על בידי צבאותיו של סולימאן הראשון לכבוש את המצודה. לאחר קרב וינה השני החלה שקיעתה ההדרגתית של האימפריה העות'מאנית. ב-1688, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נפלה המצודה לידי כוחות צבא ממלכת הבסבורג וכעבור שנתיים עלה בידי העות'מאנים לחזור ולשלוט בבלגרד. במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) כבשו האוסטרים שוב את בלגרד. ב-1739, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739) עלה בידי העות'מאנים להשתלט מחדש על המקום.
פתרוסים
פַּתְרֻסִים היה עם, שהיה בנו של מצרים, נכדו של חם, ונינו של נח. פתרוס (באכדית: pa-tú-ri-si ) היה שמה של ארץ מצרים העליונה.
בספרות היהודית המאוחרת
לפי פירוש רש"י, שמם של הפתרוסים נגזר מכך שהיו חיים בים (פתרוסי ים).
רש"י מציין כי העם הכסלוחי והעם הפתרוסי היו מבצעים החלפות נשים, וכתוצאה מהחלפות אלו נוצר העם הפלשתי.
אזכור בתרבות
השם "פתרוס" מופיע בפיוטו של רבי שלמה אבן גבירול, "שזופת שמש":
השימוש בשם זה בשיר בא לבטא את השיעבוד למצרים, שהיו אביו של פתרוס.
איסור עבודת זר במקדש
איסור עבודת זר במקדש הוא מצוות לא תעשה מתרי"ג מצוות, לפיה אסור לזר לעבוד עבודות מסוימות במקדש שמיועדות לעבודת הכהנים.
מקור וטעם המצוה
בספר במדבר נאמר:
וכן נאמר:
בטעם המצוה כתב ספר החינוך שכבוד המקדש הוא שיעבדו שם אנשים קבועים משבט קבוע בדומה למלך שיש לו משרתים קבועים, שלא ראוי שיתחלפו בתכיפות.
דיני המצוה
הכינוי "זר" ניתן לכל מי שאינו כהן זכר וכוונתו שהוא כזר לעניין עבודה במקדש.
אמרו חכמים -, כלומר רק בעבודות המיוחדות לכהנים אסור לזר לעבוד ועבודות אלו הם החל מקבלת הדם לאחר השחיטה. אבל שחיטה, הולכת העצים ואפילו הדלקת הנרות (במקרה שהוציא הכהן את המנורה החוצה לאחר שהכין אותם) מותרות בזר.
האיסור נוהג בין בזכרים ובין בנקבות, בין בזמן שבית המקדש קיים ובין בזמן שאינו. האיסור תקף גם לגבי כהן טמא או כהן בעל מום שחייבים על עבודה כשם שחייב עליה זר.
אם זר עבר ועבד עבודה אסורה לו, העבודה פסולה.
מתוך העבודות האסורות לזר ישנן ארבע עבודות שהעונש עליהן הוא מיתה והן: זריקת הדמים על המזבח, הקטרה, הקרבת הקורבן וניסוך המים והיין, ועליהן נאמר -. בשאר העבודות מי שעבד, עובר בלאו ולוקה והכלל הוא - אם אחרי עבודת הזר הכהן צריך לעשות עוד עבודה וזה לא גמר ההקרבה, לוקה ולא חייב מיתה. אמנם, בעבודות סילוק כגון דישון המזבח אינו חייב מיתה למרות שאין אחריהם עבודה.
זריקת דמים
חייב מיתה בין אם זרק בתוך ההיכל או זרק בעזרה בחוץ. בתוך זריקת דמים כלולה גם הזאת קרבנות המצורע.
הקטרה
חייב מיתה אם הקטיר (אפילו כזית) איברים או קומץ או לבונה על המזבח ואפילו אם הזיז את האיברים שלא נשרפו וקירב את זמן השריפה שלהם. וכן אם הקטיר קטרת על מזבח הזהב. אמנם מי שמקטיר קטורת ביום הכיפורים בקדש הקדשים אינו חייב מיתה עד שיקטיר מלא חפניו.
וכן מי שמסדר שני גזרי עצים על המערכה חייב מיתה מכיוון שהעצים נחשבים כקורבן.
שני איסורים
אם אדם שחלים עליו שני איסורי עבודה, עבד - חייב לגבי כל אחד מהאיסורים וכן התרת עבודה במקדש בשבת אינה חלה על זר. לדוגמה, אם זר עבד בשבת במקדש עבר גם על חילול שבת וגם על איסור עבודת זר. וכן אם כהן בעל מום עבד במקדש טמא, חייב בשני האיסורים.
ITunes Festival: London 2011 (מיני-אלבום של אדל)
iTunes Festival: London 2011 הוא המיני-אלבום השני של הזמרת-יוצרת הבריטית אדל. האלבום יצא לאור ב-13 ביולי 2011, על ידי חברת התקליטים XL. האלבום הוקלט במהלך הופעה חיה של אדל בבית העגול בלונדון ב-7 ביולי 2011
רחל הירש (צלמת)
רחל הירש (נולדה בשם שרלוטה הירש, 26 ביולי 1937) ברלין גרמניה, היא צלמת ישראלית.
ביוגרפיה
הירש נולדה בברלין לאם מלומדת (מוזיקה ופילוסופיה) ולאב גינקולוג. הוריה הכירו באוניברסיטת פרייבורג. אביה עבד בפיירבורג כגינקולוג, אולם בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, פוטר מעבודתו עקב יהדותו. משפחתה נאלצה לעבור לברלין בה עבד האב בבית חולים יהודי. לאחר ליל הבדולח, נמלטה משפחתה לבוליביה. בלה פאס שמה הפרטי של הירש היה קרלוטה. בשנת 1949, עלתה משפחתה לישראל והתגוררה בתל אביב. הירש התבקשה על ידי אביה לבחור לעצמה שם עברי, והיא בחרה את השם רחל, אביה נהג לכנות אותה רחליטה.
הירש למדה עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית ועבדה במקצועה, אולם לאחר מספר שנים החליטה להסב מקצוע. בין השנים 1968–1971 למדה צילום בבית ספר בקלן, וכששבה לישראל עבדה כצלמת עצמאית עבור עיתון הארץ במשך 26 שנה, ועבור תיאטרון הבימה במשך שש שנים.
במהלך הקריירה שלה, השתתפה הירש בתערוכות רבות.
יובל גז
יובל גז (נולד בשנת 1978) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש ראש חטיבת שילו"ח באג"ת. קודם לכן שימש מפקד חטיבת הצנחנים, מפקד חטיבת בנימין, מפקד יחידת מגלן ומפקד גדוד 101.
ביוגרפיה
גז למד בבית ספר תיכון אחד העם שבפתח תקווה במגמות פיזיקה ומחשבים. התגייס לצה"ל באוגוסט 1996, והתנדב ליחידת מגלן. לאחר מסלול הכשרה שירת כלוחם ביחידה. בסיום קורס קציני חי"ר שימש כמפקד צוות בבה"ד 1. בהמשך חזר ליחידת מגלן ומונה למפקד צוות, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון, בזמן הנסיגה מלבנון ובתחילת האינתיפאדה השנייה. לאחר מכן מונה למפקד פלגת ההכשרות ביחידה. לאחר פרוץ מבצע חומת מגן הופסקו ההכשרות, והוא קיבל פיקוד על כוח של שישה צוותי לוחמים שהופעלו במגוון משימות במהלך המבצע. בהמשך שימש כמפקד פלגת לוחמים ביחידה. לאחר מכן מונה למפקד פלגת מבצעים מיוחדים במגלן. בתפקיד זה שירת במלחמת לבנון השנייה. במהלך המלחמה היה ממפקדי הכוח שהשתתף במבצע נערי החוף. לאחר יותר מעשר שנות שירות ביחידה יצא ללימודים. בהמשך קטע את לימודיו והצטרף לגדוד 101 בחטיבת הצנחנים, בלחימה במבצע עופרת יצוקה. לאחר המבצע מונה לסגן מפקד גדוד 101 בין השנים 2009–2010. בהמשך שימש כמפקד מחזור בבא"ח צנחנים. לאחר מכן יצא ללימודים בפו"ם.
בשנת 2012 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 101, ושימש בתפקיד עד אפריל 2014. במאי 2014 מונה למפקד יחידת מגלן, והיה בכך למפקד הראשון של היחידה שהחל את שירותו הצבאי בה. תחת פיקודו השתתפה היחידה במבצע שובו אחים, בו איתרה את גופות שלושת הנערים החטופים ובמבצע צוק איתן, בו רשמה הישגים רבים ובמהלכו נהרגו שלושה מלוחמיה. על לחימת היחידה בפיקודו במבצע, הוענק לה צל"ש הרמטכ"ל בפברואר 2015. במהלך תפקידו הוכפפה היחידה לחטיבת עוז. ב-31 ביולי 2016 סיים את תפקידו במגלן והועלה לדרגת אל"ם. ב-22 באוגוסט 2016 מונה למפקד חטיבת בנימין, תפקיד אותו מילא עד 31 במאי 2018. בסיום תפקידו יצא לשנת לימודים במכללה הצבאית של צבא ארצות הברית. ב-12 ביוני 2019 מונה למפקד חטיבת הצנחנים, תפקיד בו שירת עד 13 באוקטובר 2021. ב-12 בדצמבר 2021 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש חטיבת שילו"ח באג"ת.
ב-17 ביולי 2023 הוחלט על מינויו למפקד הבא של עוצבת הגליל.
חיים אישיים
גז מתגורר בפתח תקווה, נשוי לאורטל ואב לשלושה. בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת אריאל, ותואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
פלגת הארמייה לאנץ
פלגת הארמייה לאנץ (בגרמנית: Armeeabteilung Lanz) הייתה פלגת ארמייה קצרת ימים של הוורמאכט, שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
פלגת הארמייה לאנץ הוקמה ב-1 בפברואר 1943, על בסיס המטכ"ל הגרמני של הארמייה השמינית האיטלקית שלחמה לצד הוורמאכט בחזית המזרחית (הארמייה עצמה הוחזרה לאיטליה לצורכי התארגנות), ויחידות הפזורות בחצי הדרומי של קבוצת ארמיות B. כמפקדה מונה הוברט לאנץ. הפלגה קיבלה משימה להגן על האגף הצפוני של קבוצת ארמיות דון במהלך קרב חרקוב השלישי. במהלך הקרב, הסיג לאנץ את כוחותיו ללא אישור, וב-21 בפברואר היטלר הזועם הדיח אותו ופירק את פלגת הארמייה לאנץ.
רשאד סאדיגוב
רשאד פארוד סאדיגוב (באזרית: Rəşad Sadıqov; נולד ב-16 ביוני 1982) הוא כדורגלן עבר אזרי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן קבוצת זירה.
קריירת מועדונים
סאדיגוב התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של שחרור. בשנת חתם בקבוצת הבוגרים של טוראן טובוז. אף על פי שיחק רק 9 משחקים הוא היה שחקן הרכב בנבחרת הצעירה ובתום העונה חתם בנפטצ'י באקו במדיה רשם 24 הופעות. בקיץ חתם בפולאד האיראנית. כעבור שנה חזר לנפטצ'י וזכה עם המועדון בדאבל ועונה לאחר מכן באליפות שנייה ברציפות.
ביולי חתם בקרבאך במטרה לעזור למועדון במשחקי מוקדמות הליגה האירופית. ב-23 ביולי 2009 כבש את שער הניצחון נגד רוזנבורג בלקלאב במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. גם בסיבוב שלאחר מכן בו שיחקה קרבאך נגד הונקה הוא כבש, בעקבות כך החליטו ראשי המועדון להחתימו עד לסיום העונה. באוגוסט חתם באסקישהירספור. תקופתו במועדון הייתה זכורה בעיקר בשל מספר פציעות שהפריעו להשתלבות שלו לכן שוחרר מהמועדון, וב-11 בפברואר 2011 חזר לקרבאך.
קריירת אימון
בשנת סאדיגוב מונה למאמן קבוצת הנוער של קרבאך. ב-13 בדצמבר 2017 מונה למאמן הנבחרת הצעירה של אזרבייג'ן.
פלגת הארמייה פון צנגן
פלגת הארמייה פון צנגן (בגרמנית: Armeeabteilung von Zangen) הייתה פלגת ארמייה קצרת ימים של הוורמאכט, שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
פלגת הארמייה פון צנגן הוקמה ב-17 במרץ 1944, וכמפקדה מונה גוסטב-אדולף פון צנגן. היא הוקמה בצפון איטליה ולחמה בחזית האיטלקית במלחמת העולם השנייה. אופייה של היחידה היה כוללני למדי, ונבע מכך שהיא הורכבה מכל הבא ליד ושימשה בו זמנית גם כמאגר כוחות עתודה וגם ככוח לוחם. ב-31 ביולי פורקה פלגת הארמייה ועל בסיסה הוקמה ארמיית ליגוריה.
אושר אקספרס
"אושר אקספרס" הוא האלבום ה-24 של הזמר היוצר, המלחין והמוזיקאי שלמה ארצי שיצא ב-19 במרץ 2012.
על האלבום
האלבום כולל 12 שירים שנכתבו והולחנו על ידי שלמה ארצי. מרבית שירי האלבום עובדו על ידי בן ארצי. האלבום הופק על ידי פטריק סבג. האלבום כולל מספר דואטים של שלמה עם אברהם טל, דודו טסה, ואריק איינשטיין. בנוסף השתתף הזמר אמיר דדון במספר שירים כזמר ליווי. האמנית מאיה גולד עיצבה את עטיפת האלבום ואת ציורי החוברת המצורפת לאלבום (שמן על בד) במשך מספר חודשים בהשראת שירי האלבום והדו-שיח המשותף עם ארצי.
עם יציאתו ב-19 במרץ, נחל האלבום הצלחה במכירות ובתוך חודש הגיע למעמד של אלבום פלטינה עם מכירת למעלה מ-70 אלף עותקים. עד יולי הגיע למעמד פלטינה כפולה משמכר מעל 80 אלף עותקים, ועד נובמבר הגיע למעל מאה אלף עותקים. בחלוף ארבע שנים הגיע למכירות בגובה 150 אלף עותקים.
במאי 2012 יצא הסינגל השלישי "אלוהיי" דואט עם הזמר אברהם טל. הסינגל זכה להצלחה גדולה במצעד ההשמעות בו כיכב למעלה מחודש ובמצעדי הפזמונים בארץ במיוחד בלט במצעד של רשת ג' בו החזיק 5 שבועות במקום הראשון יותר מכל שיר אחר באותה השנה.
ב-1 ביולי לרגל הופעה של ארצי בקיסריה הוציא לאור את הסינגל הרביעי הנקרא "לתת ולקחת", דואט עם הזמר דודו טסה שבנוסף אחראי על העיבוד והפקת השיר. הסינגל זוכה להצלחה רבה ולהשמעות מרובות בכל תחנות הרדיו בישראל. באוקטובר 2012 ארצי הוציא לאור את הסינגל החמישי מתוך האלבום - "שלא ייעלמו הדברים היפים" לרגל סיום מופע הקיץ. בנובמבר יצא הקליפ שלו. הסינגל זכה להשמעות רבות בגלגלצ.
במרץ 2013 יצא לאור הסינגל השישי מתוך האלבום "נדבר מהלב". השיר זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו בישראל.
השיר "קיץ בארץ לו" נכתב על מחאת האוהלים שבה ארצי תמך ואף הופיע בעצרת שהתקיימה בתל אביב. כמו כן, השיר "פלורידה" היה התייחסות ראשונה של ארצי בשיריו להומואים ולסביות.
האלבום זכה להיכנס לרשימת עשרת הנמכרים ביותר בישראל בשנת 2012. בנוסף מספר שירים נחלו הצלחה גם במצעדי הסיכום השנתיים ברדיו בספטמבר 2012. "חוזרים הביתה" הגיע למקום ה-20 בשנתי של רשת ג' ומקום 12 בשנתי של גלגלצ. "כל יום" הגיע למקום ה-29 בשנתי של רשת ג' ומקום 14 בשנתי של גלגלצ. "אלוהיי" הצליח אף יותר והגיע למקום ה-3 ברשת ג' ולמקום ה-6 בגלגלצ. "לתת ולקחת" הצליח גם והגיע למקום ה-9 בשנתי של גלגלצ.
משתתפים באלבום
(בסדר אלפביתי)
אסתר אינגליס
אסתר אינגליס (באנגלית: Esther Inglis; ) הייתה אמנית רב תחומית שעסקה, בין היתר בכתיבה, קליגרפיה ורקמה. היא כתבה ואיירה מעל 60 ספרי יד מיניאטוריים שרבים מהם הוקדשו בעיקר לבני האצולה והמלוכה האירופיים, ביניהם אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ואריסטוקרטים שונים.
ביוגרפיה
אסתר אינגליס נולדה בלונדון להוריה ניקולאס לנקלואה ומארי פרסו, צרפתים הוגנוטים שהיגרו ללונדון בשנת 1569 ולסקוטלנד בשנת 1574. אביה היה מורה. לאחר הגעתו לסקוטלנד הקים את בית הספר הצרפתי באדינבורו וניהל אותו. אינגליס הקדישה את כתבי ידה וכללה טקסט: "כתוב ומואר על ידי אינגליס". אינגליס למדה מאמה את אומנות הקליגרפיה.
הם עברו לאנגליה בשנת (1604). ילדם היחיד ששמו ידוע הוא סמואל קלו שהחליף את אביו כרקטור ספקסהול בסופול במהלך חייו.
אינגליס הלכה לעולמה באדינבורו בשנת 1624.
קריירה
אינגליס עיטרה את ספריה ברישומים וציורים ולעיתים אף כללה בהם דיוקנאות עצמיים. כתבי ידה הוקדשו לבני מלוכה אירופיים כמו המלכה אליזבת הראשונה. בתחילת דרכה, אביה של אינגליס ניהל את הקריירה שלה, כתב פסוקי הקדשה לספריה הראשונים. לאחר שהתחתנה עם ברתולומיאו קלו בשנת (1596) החל לסייע לה במקום אביה. לעיתים כתב מכתבי הקדשה ושירים ששיבחו את מקבלי עבודותיה של אינגליס. תפקידו היה להיות פקיד ולספק מסמכים מסוגים שונים כגון דרכונים, המלצות ומכתבי המלצה. בזמן שאינגליס הפיקה את הפריטים האלו עבור קלו השתמשה בכישורייה על מנת לייצר ספרי מתנה. קלו היה אחראי על העברת המסמכים, כאשר מסר אותם כלל עותק של ספר המתנה מאינגליס. במהלך מסעותיו הציג את ספרי בת זוגו. אינגליס אחת משלוש הנשים שנחשבו בתור ציירות בסקוטלנד לפני שנת (1700) יחד עם אפולוניה קיקיוס וגברת מוריס במילון הביוגרפי של מייקל אפטד וסוזן האנבוס. מחקרים אחרים טוענים כי המלך ג'יימס השישי העסיק את שניהם בתור "כותבי בקשות", כלומר אנשים העוסקים לפרנסתם בכתיבת בקשות, מכתבים רשמיים, והצהרות עבור לקוחות חסרי ידע בקריאה וכתיבה. ג'יימס השישי הטיל צו על ברתולומיאו קלו, על פי צו זה קלו מתבקש לפקח על עבודתה של אינגליס כאשר היא יוצרת את כתבי ידה.
כתבי יד וקליגרפיה
אינגליס השתמשה ביותר מ-40 סגנונות של כתב יד. כתבי ידה עוטרו בציורים של פרחים וציפורים. כרכים רבים שהכינה קשורים בקטיפה או במחט. אחת עבודותיה האחרונות הייתה עותק מפואר של סמלי הנסיך צ'ארלס בשנת 1624 שנת מותה. בשנת 1586 אינגליס החלה ליצור ספרים דקורטיביים זעירים, שבזכותם החלה לקבל הכרה המונית, ארבעה מספריה נמצאים בספריית פולגר, הספרים ניתנו על ידי אספן הספרים האמריקאי ליסינג ג'יי רוזנוולד (באנגלית: Lessing J. Rosenwald) בין השנים 1946–1959.
כתבי יד מוקדמים: 1605–1607 שהוקדשו עבור אנשים לא מן האצולה
עיצובים של ספרים מודפסים היוו מקור השראה לאינגליס, לעיתים העתיקה ראשי תיבות, עיטורים וכיוצא באלו.. היא עיצבה כיסויים דמויי תכשיטים ליצירות מלוכתה לרוב רקומות בפנינים וחוטי זהב וכסף על קטיפה אדומה. הכריכה של כל ספר משלימה את תצוגת הפנינים של ספריה בסגנון קליגרפי מיומן, עמודי שער, דיוקנאות עצמיים, קישוטים, רישומי דיו וסמלים.
יצירותיה
אינגליס יצרה קשרים עם כל מיני אנשים כגון ג'יימס מלוויל ואנדרו מלוויל, השאירה חותם בספרים גם לאחר מותה, סופרים ויוצרי תוכן כתבו עליה ספרים ויצירות אומנותיות וכמו כן הוזכרה בכל מיני ספרי אומנות שונים וספרי היסטוריה שונים רלוונטיים.
מקורות מקראיים
המקור המקראי שבו אינגליס השתמשה לרוב היה תנ"ך ז'נבה, השתמשה בתהילים באנגלית, צרפתית או לטינית כמו גם במשלי, בקהלת, בקינות ירמיהו ובשירת שלמה, סיכום פסוקים לטיני שכתב רודולף גוואלתר (1519–1586) כתבי היד הללו הוצגו בשנת (1607) בפני ויליאם דאגלס, הרוזן ממורטון ותומס פורקינג.
מקורות פרוטסטנטים
הוריה של אינגליס, עזבו את ביתם בצרפת במהלך הרדיפות הפרוטסטנטיות, אינגליס ובעלה היו ידועים כתומכים בדת הפרוטסטנטית.. מתוך כשישים כתבי יד שונים שזוהו כיצירותיה של אינגליס, רובם עותקים של טקסטים דתיים פרוטסטנטים. כתבי היד כללו תהילים מתנ"ך ז'נבה, וכן גרסאות אחרות של התנ"ך, פסוקים מהמשלי והקהלת, והקוואטרנים של גיא דו פאור, סיניור דה פיברק ואוקטוניירס של אנטואן דה לה רוש שאנדיו, שהיו סופרים דתיים של המאה.
מקורות נוספים
אינגליס השתמשה בשתי סדרות של קוואטרנות דתיות ואוקטבות מאת סופרים צרפתיים, גיא דו פאור, סאיור דה פייראק (1529–1584), ואנטואן דה לה רוש, שאנדיה (1534–1591). פיברק, היה שופט, משורר ודיפלומט, יצירותיו פורסמו פעמים רבות והיווה בתור מקור השראתה של אינגליס ליצירת כתבי היד. השתמשה במקורות אלו כדי לכתוב 15 כתבי יד החל משנת 1599.
מחקר אקדמי על עבודתה
מאמר חשוב על יצירותיה נקרא ("Dame Flora's blossoms Esther Ignis's flower-illustrated manuscripts"). בוחן את כתבי היד המאוירים של אינגליס, ומנסה לפענח את השאלה מדוע היה סגנון אחד מרכזי ששימש בתור מוטיב חוזר במהלך יצירת כתבי היד הקליגרפיים שלה?.
ניתן מידע אודות 16 כתבי יד שעוטרו בציורי פרחים שיצאו לאור בשנים (1607–1606). מצוין כי סוג עבודות זה של אינגליס משתייך למטפורה "גבירת הפרחים". קיימת תיאוריה כי היא השתמשה בפרחים בעבודותיה כדי לתאר סוג של סמליות, כאשר כל פרח מייצג משהו מסוים. בדיוקנה העצמי, שנעשה בשנת (1595).
אינגליס ואיזבלה אנדריני
איזבלה אנדריני הייתה משוררת איטלקייה ושחקנית קומית בקומדיה דל'ארטה אשר זכתה לשבחים רבים בזכות יצירותיה. אנדריני ואינגליס השתייכו שתיהן למעמד "האמצעי" בחברה, בני זוגן לא דבקו בנורמות פטריארכליות שהיו נהוגות באותה העת. עם זאת נישואיהן היו כרוכים בהולדת ילדים. אנדריני נפטרה בזמן סיבוב הופעות לאור סיבוכים שהיו לה בלידה או הפלה מאוחרת של ילדה השמיני זאת בדומה לאינגליס שהייתה אמא לשישה ילדים אך מתוכם שניים נפטרו ורק ארבעה הגיעו לגיל בגרות. אפילו שאנדריני ואינגליס לא היו עשירות או אצילות במיוחד, עבדו קשה ורעיונותיהן באו לידי הכרה בפני רבים. שתיהן נהגו לטייל מסביב לעולם, וזכו להיות "סלבריטאיות" בתוך האליטה האירופאית. לאחר מותן הונצחו, לאינדריני הכינו מדליית הנצחה לזכרה ועבודתה הקליגרפיות של אינגליס הונצחו בתוך אנציקלופדיות של ג'ורג' בלארד. מעבר לכך שאינדריני ואינגליס היו פורצות דרך בתחומן היו פורצות דרך בז'אנר שלהן - פרסמו הרבה יצירות מקוריות שלהן ובשם כך זכו לאהדה רבה, אנדריני זכתה לאהדה רבה מצד אנשי הדת והאצולה באיטליה, באימפריה הרומית ובצרפת ואינגליס זכתה לאהדה רבה משום שהקדישה את יצירותיה המכובדות ביותר לאצולה במקומות כמו לונדון, קופנהגן ונאסו