cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ינאיצ'י קוסאקה
ביוגרפיה
עם פרוץ המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, התמנה קוסאקה למפקד האקדמיה הימית הקיסרית, אך ב-28 בספטמבר 1942 הוא קיבל את הפיקוד על הצי האווירי ה-11 שחנה בבסיס היפני המרכזי ברבאול שבבריטניה החדשה, בדרום האוקיינוס השקט. לכל אורך קרב גוודלקנל נלחמו מטוסיו של קוסאקה בכוח אוויר קקטוס של בעלות הברית שהגן על האי, ובקביל סייעו לכוחות הצבא היפני הקיסרי במהלך המערכה בגינאה החדשה.
ב-24 בדצמבר 1942 ערך הפיקוד העליון של הצי הקיסרי שינוי במבנה הארגוני בזירה, וכל יחידות הצי באזור איי שלמה וגינאה החדשה התאגדו תחת צי האזור הדרום-מזרחי, עליו פיקד קוסאקה. במסגרת תפקידו ניהל קוסאקה את יחידות הצי במהלך המערכה באיי שלמה והמערכה בגינאה החדשה, כשכל העת מתקרבות בעלות הברית לרבאול.
בסופו של דבר, החליטו בעלות הברית לבודד את הבסיס היפני המרכזי ברבאול, במקום לנסות לכבוש אותו, וחיל המצב וכל יחידות הצי נותרו בבסיסם עד סוף המלחמה. ב-6 בספטמבר 1945 הגיש קוסאקה, מתוקף תפקידו כמפקד הכוחות הימיים ברבאול, ביחד עם גנרל היטושי איממורה, מפקד כוחות הצבא הקיסרי ברבאול, את כניעתו לבעלות הברית.
לאחר סוף מלחמת העולם השנייה פרש קוסאקה מהצי הקיסרי, וניהל חיים פרטיים. הוא נפטר ב-24 באוגוסט 1972.
קראקן אופוס
קראקן אופוס (אנגלית: Kraken Opus) היא הוצאה לאור הפועלת בגרנזי (איי התעלה), לונדון (אנגליה) ואיחוד האמירויות הערביות. ההוצאה לאור בולטת בתחומה בין השאר בזכות המשקל והגודל הפיזיים הגדולים של ספריה.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 2005 על ידי קארל פאולר, שהיה בנקאי השקעות בחברת 'גולדמן סאקס', הוא החליט להקים חברת יועץ והשקעות לספורטאים וחשב על הרעיון להקים הוצאת ספרים יוקרתית. הספר הראשון שיצא לאור היה בארצות הברית, באירוע הסופרבול של 2006. הופק ספר יוקרתי גדול ממדים, הוצאו למכירה 19,600 עותקים "רגילים" במחיר של 4,000 דולר לספר, ועוד 400 עותקי MVP עם חתימותיהם של השחקנים המצטיינים מכל משחקי העבר. כל עותק שכזה נמכר ב-40 אלף דולר, שיצרו קרוב ל-100 מיליון דולר של הכנסות. הספר השני שיצא לאור תחתיה עסק בקבוצת הכדורגל האנגלית מנצ'סטר יונייטד ושקל כ-44 קילוגרם.
מאז הספרים של ההוצאה יוצאים לאור במהדורות מוגבלות ונמכרים באלפי ליש"ט. עיקר ספרי ההוצאה לאור עוסקים בספורט מסוגים שונים, וכן בידוענים ואתרי תיירות בולטים בעולם.
רוזאניס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אלפונסו פרס
אלפונסו פרס מוניוס (בספרדית: Alfonso Pérez Muñoz; נולד ב-26 בספטמבר 1972 בחטאפה) הידוע בשם אלפונסו הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
אלפונסו שיחק במהלך הקריירה שלו גם בקבוצת ריאל מדריד וגם בברצלונה. הוא הציג יכולת מעל הממוצע בנגיחות, אף על פי שגובהו היה פחות מ-1.80 מטר.
קריירת המועדונים
בשנת 1990, אלפונסו ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה המקצוענית בקבוצת ריאל מדריד. אף על פי שמעולם לא הצליח לבסס את מעמדו בהרכב הפותח ושיחק לרוב כמחליף לאמיליו בוטרגניו ואיבן זמורנו, הוא סייע למדריד לזכות באליפות ליגת העל הספרדית בעונת.
בקיץ 1995, אלפונסו חתם בקבוצת ריאל בטיס. בעונתו השנייה בה,, הוא כבש 25 שערים, שהיו מספר השערים הרב ביותר שהבקיע שחקן בעונה אחת בהיסטוריה של המועדון; וסייע לקבוצה לסיים במקום הרביעי. הוא שיתף פעולה בחוד ההתקפה יחד עם פייר לואיחי צ'רובינו, ויחד הם הבקיעו 60 שערים בליגה הספרדית בין השנים 1995 ו-1997.
בעונת, אלפונסו הוחתם על ידי ברצלונה. הוא התקשה בתקופתו בברצלונה והבקיע שני שערים בלבד בעונתו הראשונה בקבוצה. הוא הושאל לקבוצת אולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית בינואר 2002 (יחד עם אלברטו ריברה), אך שוב נכשל.
בעונת ברצלונה השאילה את אלפונסו לריאל בטיס, שהחתימה אותו באופן קבוע בסיום אותה עונה. לאחר שתי עונות נוספות שבהם סבל מפציעות והחמיץ את רובן (עשרה משחקים בלבד ללא שערים בעונת ), אלפונסו פרש מכדורגל עם תום חוזהו ביוני 2005. מאוחר יותר הוא חזר לריאל מדריד, והצטרף לקבוצת הוותיקים שלה.
קריירה בינלאומית
אלפונסו ערך 38 הופעות עבור הנבחרת הלאומית של ספרד, והבקיע 11 שערים. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד ב-9 בספטמבר 1992 בסנטנדר שבקנטבריה.
אחד מהשערים המפורסמים ביותר של אלפונסו במדי נבחרת ספרד היה בשלב הבתים של יורו 2000 נגד. ספרד הייתה בפיגור 3-2 בתוספת הזמן, בעוד היא הייתה צריכה לנצח על מנת לעלות לשמינית הגמר. גאיסקה מנדייטה הבקיע שער בעיטת עונשין בדקה ה-90, ובשניות הסיום של המשחק אלפונסו הבקיע שער נוסף, שהיה השני שלו במשחק, והוביל את נבחרתו לניצחון 3-4.
אלפונסו שיחק בכל המשחקים של ספרד, ביניהם משחק מול שבו הבקיע שער שוויון דקה אחת בלבד אחרי שנכנס. הוא אף שיחק בשני משחקים במסגרת מונדיאל 1998.
בנוסף, אלפונסו היה חבר בנבחרת האולימפית של ספרד שזכתה במדליית הזהב בטורניר הכדורגל באולימפיאדת ברצלונה (1992).
מוזיאון החלל והטילים של חיל האוויר האמריקאי
מוזיאון החלל והטילים של חיל האוויר האמריקאי (באנגלית: Air Force Space and Missile Museum) הוא מוזיאון שנפתח לקהל הרחב בשנת 1966 וממוקם בנמל החלל קייפ קנוורל במחוז ברווארד, בתוך אתר שיגור 26 בפלורידה שבארצות הברית. הוא מציג לקהל טילים, רקטות וחפצים שהיו בתוכניות חלל אמריקאיות מוקדמות. ליד המוזיאון נמצאים גן טילים ושני אתרי שיגור, אתר שיגור 26 ואתר שיגור 5/6, שמהם שוגרו חלק מהטילים, הרקטות והלווינים האמריקאיים הראשונים מסוגם. המוזיאון נגיש לקהל הרחב במשך ארבעה ימים בשבוע באמצעות אתר המבקרים של מרכז החלל קנדי.
מיצגים
המוזיאון מציג לקהל מספר רב של טילים ורקטות, תווכים להם ולחלליות, מאיצי צד, מנועים וחפצים שהיו על שיגורים אמריקאיים מוקדמים. בין היתר, ניתן למנות את: ניתן להגיע אל המוזיאון דרך סיור אוטובוס היוצא ממרכז החלל קנדי הנקרא “קייפ קנוורל: אז והיום” הנמשך כשעתיים וחצי וכרוך בתשלום.
מרכז ההיסטוריה
ליד המוזיאון, נמצא מרכז ההיסטוריה (באנגלית: Sands Space History Center, בעבר United States Air Force Space and Missile History Center) המשמש כהרחבה שלו, ומכיל היסטוריה למבקרים על כל אחד מאתרי השיגור בנמל החלל קייפ קנוורל, תצוגות ותמונות היסטוריות מאתר השיגור.
אתרי השיגור הסמוכים
בסמוך למוזיאון נמצאים שני אתרי שיגור, אתר שיגור 5/6, ואתר שיגור 26 שמכיל את המוזיאון. מאתר השיגור 26 שוגרו, מתוך כל 36 השיגורים, הלוויין האמריקני הראשון, אקספלורר 1 בשנת 1958, שהיה הראשון בתוכנית אקספלורר שכללה יותר מ-92 שיגורים, שלושת השימפנזות הראשונות ששוגרו לחלל, גורדו, אייבל ומיס בייקר בשנים 1958–1959 על הטיל יופיטר AM-18. מאתר שיגור 5/6 שוגרו, בין היתר, שני האסטרונאוטים האמריקנים הראשונים, אלן שפרד (על מרקורי-רדסטון 3) ווירג'יל גריסום (על מרקורי-רדסטון 4 ) בשנת 1961, מרקורי-רדסטון 1 שכשל להתרומם לגובה גבוה יותר מ-10 סנטימטרים, עקב הפרדה בסדר לקוי של 2 מכבלי השליטה והחשמל בעת ההמראה, ואת אקספלורר 3, שביחד עם אקספלורר 1, גילה את חגורות ואן אלן הגורמות לזוהר הקוטב.
גיא בן-נר
גיא בן-נר (נולד ב-1969) הוא אמן וידאו ארט צייר ופסל ישראלי, דיקאן המדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל.
ביוגרפיה
בן-נר נולד ברמת גן לסופר יצחק בן-נר ולאשתו נועה. בשנת 1997 סיים לימודי תואר ראשון באמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון. בשנת 2003 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
ב"מובי דיק" בן-נר ובתו, אליה, מעלים הצגה במטבח ובעזרת אבזרים בסיסיים החלל הופך לדמוי ספינה, בה ההצגה עוברת לסיפורו של מובי דיק. עוזי צור מתאר את יחסיו של בן-נר עם ילדיו בסרטיו כאל.
בשנת 2001 בן-נר עבר להתגורר בניו יורק יחד עם אשתו הראשונה נאוה ושני ילדיהם. הוא התמקם בברוקלין ולמד באוניברסיטת קולומביה לתואר שני. במהלך שהותו בניו יורק הציג תערוכת יחיד בגלריה פוסטמאסטרס והשתתף בתערוכות קבוצתיות במוזיאון לאמנות עכשווית בניו יורק ובארט פוקוס בישראל.
בשנת 2005 הציג תערוכת יחיד בביתן הישראלי שבביאנלה ה-51 בוונציה. במרכז המיצג "Treehouse Kit" ("ערכת בית-עץ") הציב פסל בצורת עץ העשוי מחלקי רהיטים. המונח על משטח העשוי משטיח מקיר לקיר ועליו דוגמה של עלים. בעבודת וידאו ארט, המשולבת במיצג, נראה בן-נר כשהוא עטור בזקן המזכיר את הרצל, כשהוא מפרק עץ זהה לזה שניצב בחלל ואיתו מלמד כיצד העץ הופך לסביבת מגורים, כשהענפים שהוא מפרק מתחברים מחדש לכדי רהיטים.
כיום, בן-נר עובד ויוצר בברלין ובתל אביב. הוא נשוי בשנית לסופרת והעורכת יערה שחורי ולשניים בת משותפת.
אני, קלאודיוס (סדרת טלוויזיה)
אני, קלאודיוס (באנגלית: I, Claudius) היא סדרת טלוויזיה בריטית בת 13 פרקים בני שעה, ששודרה ב-1976, ונכתבה על ידי ג'ק פולמן על פי הרומן.
סיפור המסגרת, בו מתחיל ומסתיים כמעט כל פרק בסדרה, עוסק בקיסר רומא קלאודיוס הזקן, הכותב את ההיסטוריה של השושלת היוליו-קלאודית למען הדורות הבאים. בסדרה השתתפו כמה מן הגדולים בשחקני התיאטרון והטלוויזיה בבריטניה. דרק ג'קובי גילם את קלאודיוס המעוות והמגמגם, הן כמספר בערוב ימיו, והן לאורך חייו כפי שהם משתקפים במהלך סיפורו המשתרע על 77 שנים, משנת 23 לפנה"ס ועד שנת 54 לספירה.
קלאודיוס, על פי הספר והסדרה, היה אדם נבון, שהשתמש בפגמיו הגופניים האמיתיים, צליעה, גמגום ועוויתות, על מנת לשרוד בזמנים קשים כמי שאינו מהווה איום על השלטון. הוא עלה לשלטון כנגד רצונו, משום שלא נחשב לאיום על שליטים קודמים, ולכן היה הגבר היחיד ממשפחתו, שלא נרצח. אולם, כל רצונו היה להשיב לחיים את הרפובליקה הרומית שכמעט גוועה.
עלילה
הסדרה עוקבת אחרי ההיסטוריה של רומא, ומלווה בקריינות של קלאודיוס המבוגר, החל ממותו של מרסלוס, אחיינו ובנו החורג של אוגוסטוס בפרק הראשון, עד מותו של קלאודיוס עצמו בפרק האחרון.
הסדרה מתחילה עם אוגוסטוס, שליט רומא המנסה למצוא יורש, ואשתו ליוויה, המנסה לגרום לכך שבנה טיבריוס יהיה היורש.
המזימות והבגידות ממשיכות עשורים רבים, דרך המזימה של סיאנוס (בגילומו של פטריק סטיוארט באחד מתפקידיו הראשונים) ושלטונו של הקיסר קליגולה המטורף (בגילומו של ג'ון הרט). לבסוף, לאחר סדרת חיסולים של יורשי עצר, עולה קלאודיוס לשלטון.
שלטונו הנאור של קלאודיוס נהרס על ידי בגידותיה של אשתו הבוגדנית מסלינה וחברו אגריפס. בסופו של דבר, ההתנקשות הבלתי נמנעת בחייו של קלאודיוס יוצאת לפועל ומביאה לעלייתו לשלטון של בנו המשוגע, נירון.
דמותו של מלך יהודה אגריפס הראשון, רעו ובן גילו של קלאודיוס (הקרוי בסדרה "הורדוס אגריפה" ומגולם על ידי ג'יימס פוקנר), המופיעה במספר פרקים לאורך חייהם המשותפים, משמשת לשם שזירת סיפור ראשית הנצרות והתסיסה ביהודה במסגרת עלילת האימפריה הרומית.
אופי הסדרה
את הסדרה ביים הבמאי הבריטי הרברט וייז, שהורה במפורש לשחקניו לשחק באופן תיאטרלי, אך עם זאת באופן אמין ולא מלאכותי וקלאסי אלא בדיבור עכשווי, על מנת לקרב את הדמויות לעולמו של הצופה. גם העיבוד של פולמן היה חף מקלישאות ונאומים נמלצים שאפיינו סרטים תקופתיים לפני כן.
נישואים
נישואים (מקובלת גם המילה הארמית "נישואין") הוא טקס משפטי, חברתי או דתי בו שני בני זוג ממסדים את הקשר ביניהם על מנת לחיות יחדיו ולהקים משפחה. ההגדרה המדויקת של נישואים השתנתה לאורך ההיסטוריה ובתרבויות שונות, אך לרוב ההגדרות מאפיינים משותפים: נישואים יוצרים קשר פומבי ומחייב, מקנים סטטוס חוקי וחברתי שונה ומוגבלים לבני זוג שאינם קרובי משפחה מדרגה ראשונה. להסדרת נישואים בעת המודרנית יש שתי דרכים נפוצות: הראשונה והותיקה יותר מסדירה את הקשר במסגרת דתית, בה בני הזוג מקיימים את התהליך הנדרש לנישואים מתוקף דתם או שמוסד דתי מקנה לנישואים את מעמדם. הדרך השנייה היא באמצעות מושג המדינה המודרני המאפשר נישואים אזרחיים, שבהם המדינה, כגוף חילוני, מקנה לנישואים את מעמדם. לקשר הנישואים השלכות פסיכולוגיות חברתיות, משפטיות ודתיות.
הבטים משפטיים של נישואים
הנישואים מסדירים שלושה מישורים של סטטוס הנישואים:
הבטים פסיכולוגיים וגנטיים של נישואים
נישואים משפיעים על בני הזוג הבוחרים למסד את הקשר ביניהם, אך טיב ההשפעה הפסיכולוגית ומשכה מורכב.
קשר בין נישואים ותחושת סיפוק
ידוע כי אנשים נשואים מרוצים יותר מחייהם, אך לפחות בצורה חלקית תחושות אלו מוסברות על ידי תהליך בחירת בני הזוג. בממוצע, אנשים המרוצים מחייהם נוטים מראש יותר להתחתן. מחקרים אשר נתנו דעתם להטיה זו מציינים כי השפעות הנישואים הן כנראה חולפות וקצרות מועד. מחקר שבוצע על אוכלוסייה בריטית מצא כי מיד לאחר הנישואים ישנה עלייה ברמת הסיפוק מהחיים, אך לאחר זמן מועט עליה זו שוככת לרמת הסיפוק בה היה האדם טרם נישא תוצאות המחקר תוקפו שנתיים מאוחר יותר על אוכלוסייה אוסטרלית. עוד ידוע כי התכונות האישיות של האדם יכולות להיות קשורות לצורה בה הנישואים ישפיעו עליו. שיטה ידועה למדידת היבטים באישיות של האדם נקראת מדידת חמש התכונות הגדולות. תכונות אלו נוטות להישאר יחסית קבועות והן נמצאו כבעלות כושר הסברה טוב להתנהגות האדם בסיטואציות שונות. במחקר אחד נמצא למשל כי נשים, אך לא גברים, אשר היו גבוהות בתכונת המכוונות (Conscientiousness) נטו לחוות סיפוק מתמשך גם זמן רב לאחר הנישואין. דבר זה עולה בקנה מידה אחד עם הידוע על אנשים בעלי ציונים גבוהים בתכונה זו: הם נוטים לייחס ערך רב יותר ליעדים של מערכות יחסים חברתיות, והם יותר מרוצים ממערכות היחסים שיש להם.
גנטיקה בנישואין וגירושין
ידוע כי ישנם גורמים גנטיים המשפיעים על הנטייה להתחתן, השפעתם מקסימלית באמצע החיים אך היא שוככת עם ההגעה לבגרות המאוחרת. באופן דומה מחקר שבחן עד כמה מסבירה שונות גנטית גירושין בן בני זוג מצא כי השונות המוסברת הייתה מעל 50%. מחקר נוסף תימך את התוצאות בכך שהראה כי ילדים להורים ביולוגיים גרושים היו בעלי נטייה לחוסר יציבות בזוגיות.
צורות שונות של נישואים
הנישואים קיימים כמעט בכל תרבות וחברה בצורה אחת או אחרת. ישנן מספר צורות של נישואים:
מבחינה סוציולוגית ניתן לסווג את סוגי הנישואים לשתי צורות: לעיתים ישנו שילוב בין אנדוגמיה ואקסוגמיה, לדוגמה, נישואים בין משפחות מלוכה ממדינות שונות (על מנת ליצור קשרים כלכליים) הם מקבוצה שונה מבחינת הלאום, ולעיתים מבחינת הדת, אך הם נמצאים באותה הקבוצה מבחינת המעמד החברתי והכלכלי.
נישואים הם בדרך כלל, אך לא תמיד, בין גבר לאישה. מספר מדינות מאפשרות נישואים חד-מיניים, שבהם בני הזוג הם שני גברים או שתי נשים. במהלך המאה ה-20 נכתבו הגדרות אלטרנטיביות רבות לנישואים, ועורערו רבות מן ההנחות החברתיות לגבי אופי ומטרת הנישואים והמשפחה.
בני אדם נשואים מנהלים לרוב יחידה כלכלית אחת ונושאים באחריות כלכלית זה כלפי זה. עם זאת, כיום ישנם העורכים הסכם ממון בטרום הנישואים למקרה של גירושים, אז אחד מבני הזוג לא יהיה זכאי לקבל רכוש שנצבר בתקופה שלפני הנישואים.
סיום הנישואים
את הנישואים ניתן לבטל במרבית התרבויות המערביות (למעט איסור גרושים בדת הקתולית, שאינו מתבטא בדרך כלל בחוקי המדינה) באמצעות גירושים, ולהגיע לסטטוס משפחתי של "גרוּשים". צעד, לעיתים פורמלי ולעיתים בלתי פורמלי, בדרך אל הגירושים הוא פרוד - מצב שבו בני הזוג חדלים לחיות ביחד, אך עדיין אינם גרושים.
סיום נישואים מתרחש גם במקרה של פטירת אחד מבני הזוג. במקרה זה בן הזוג הנותר משתחרר מזיקת הנישואים, ומעמדו המשפחתי הופך להיות "אלמן" או "אלמנה". מעמדם החברתי וההלכתי של האלמן או האלמנה בתרבויות המערביות, טוב יותר בדרך כלל ממעמדם של הגרושים, שבחרו מרצונם לסיים את הנישואים. לאלמן (ולאלמנה) זכויות קנייניות ברכושו של בת הזוג - הוא יורש אותו וזכאי לחלק מסוים מרכושו לפחות. במדינות מסוימות הוא אף זכאי לרשת רכוש אחר כגון קרנות פנסיה. בישראל יהיה זכאי לפחות למחצית הרכוש שנצבר במהלך הנישואים.
דרך נוספת לסיום הנישואים הוא ביטול הנישואים אם מלכתחילה נמצא בהם פגם משפטי או דתי שיכול להביא לביטולם, אם כי דרך זו איננה שכיחה.
נישואים ביהדות
ביהדות המקור לנישואים של בני נח, כלומר גויים, הוא בפסוקים הראשונים של המקרא: "עַל כֵּן יַעֲזָב אִישׁ אֶת אָבִיו וְאֶת אִמּוֹ וְדָבַק בְּאִשְׁתּוֹ וְהָיוּ לְבָשָׂר אֶחָד." (בראשית, ב' כ"ד). המקור לנישואים בין יהודים הוא בספר דברים "כי ייקח איש אשה" (דברים, כ"ד, א').
חופה וקידושין
על פי היהדות האורתודוקסית, על בני הזוג המתכוונים להנשא לעבור שני שלבים נפרדים: הקידושין (בלשון התורה "אירושׂים") והנישואין. בשלב הקידושין מקדש הגבר את האישה באמצעות כסף, שְווה כסף, שטר אירוסין או ביאה תוך אמירת "הרי את מקודשת לי בביאה/שטר/כסף/חפץ זה כדת משה וישראל". מקרים שכאלו בגיל צעיר וכילדים אינם נחשבים לנישואים. ביהדות הרפורמית, טקס הקידושין נערך באופן שוויוני. לאחר הקידושין נחשבת האישה "אשת-איש" ואסורה להינשא לאחר. גוי לא יכול לחתן יהודים, ויהודיה אינה יכולה להינשא לגוי.
הנישואים הם ההתייחדות של שני בני הזוג בביתם שלהם. כיום נהוג לשלב מספר שיטות להשגת מטרה זו בתהליך החופה: הכניסה תחת לחופה וכניסה ל"חדר ייחוד".
מגבלות על התקשרות בנישואים
ביהדות יש מגבלות אחדות על התקשרות בנישואים איסורי חיתון, כך שאנשים מסוימים אינם רשאים להינשא זה לזה. ממזר אינו רשאי להתחתן עם מי שאינו ממזר למעט עם גרים. זו מגבלה קשה מאוד, שחלה על אוכלוסייה קטנה של אנשים שנקבעו כממזרים. צאצאיו של הממזר או הממזרת הם ממזרים עד סוף כל הדורות.
מגבלות אחרות: כהן אינו רשאי לשאת סוגים אחדים של נשים (ראו איסורי נישואים לכהן); קרובי משפחה דוגמת אח ואחות, אב ובתו, סבתא ונכד, אחיין ודודתו אינם רשאים להתחתן זה עם זה; אדם שמערכת הרבייה החיצונית שלו (אבר המין או האשכים) נפגעו בצורה הגורמת לו עקרות, אינו רשאי לשאת אישה יהודייה.
כמו באסלאם ובמרבית הזרמים בנצרות, על פי היהדות שני בני זוג מאותו המין אינם רשאים להינשא.
זכויות וחובות
במקרא מוגדרות שלוש חובות בסיסיות של הגבר כלפי האישה: שאר, כסות ועונה, כלומר מזונות, ביגוד ויחסי אישות. "אִם אַחֶרֶת יִקַּח לוֹ, שְׁאֵרָהּ כְּסוּתָהּ וְעֹנָתָהּ לֹא יִגְרָע:" (שמות, כ"א י'). חז"ל הוסיפו עוד שבעה ובהם: רפואתה, פדיונה וקבורתה וקבעו ארבע מחויבויות של האישה כלפי הבעל והם מעשי ידיה, מציאתה, פירות מנכסיה, וירושתה. חובתה של האישה היא סיפוקו המיני של הבעל בעת שירצה, בדומה למחויבותו כלפיה בכל עת שתרצה ותרמז לו, ובנוסף הוא גם חייב במצווה מהתורה, לקיים עימה יחסים בזמנים קבועים אלא אם כן אינה חפצה בכך, וזו היא מצוות עונה.
החובות והזכויות של בני הזוג נידונים במשפט העברי בעיקר במסכת כתובות במשנה ובתלמוד, ובחלק אבן העזר של השולחן ערוך. נהוג שבני הזוג מחלקים ביניהם את מטלות משק הבית והכלכלה באופן כלשהו ומשתתפים ביחד בגידול הילדים.
על פי החוק העברי לאישה אין זכויות על רכוש בעלה, והיא אינה יורשת את בעלה, אלא רק בניה. על פי החוק הישראלי, לבני זוג נשואים יש זכויות זה על רכושו של זה, כך שאם אחד מבני הזוג נפטר, בן הזוג וילדיהם המשותפים יורשים את רכושו.
בשנה הראשונה לאחר הנישואים מצווה הבעל לשמח את אשתו. בשנה זו נוהגים שהבעל לא יתרחק מהבית למשך יותר מיממה. בספר דברים מופיעה התייחסות מפורשת לכך: כלל זה חל בזמן מלחמת רשות, אך למלחמת מצווה "הכל יוצאין אפילו חתן מחדרו וכלה מחופתה" (סוטה פ"ח מ"ז).
נישואים בנצרות הקתולית
נישואים קתוליים הם נישואים לכל החיים, עד שהמוות יפריד בין בני הזוג. הטקס נערך בדרך כלל בכנסייה על ידי כומר קתולי. בטקס הנוצרי, לעומת היהודי והאסלאמי, כל אחד מבני הזוג מביע נכונות להתחתן. בנוסף, צריך לפחות שני עדים מלבד הכומר המחתן. בטקס נהוג גם לאפשר למי שבקהל המתנגד לנישואים, מכל סיבה שהיא, לעשות זאת לפני תום הטקס.
הכנסייה הקתולית גם מכירה בנישואים וגם רואה אותם כמקודשים, בתנאים שלהלן:
הכנסייה הקתולית אמנם מכירה בנישואים אך לא רואה אותם כמקודשים, בתנאים שלהלן:
נישואים באסלאם ובדת הדרוזית
באסלאם הסוני הגבר יכול לגרש את האישה בעל כורחה, ואף לשאת ארבע נשים. דמיון להלכה זו ניתן למצוא ביהדות. עד חרם דרבנו גרשום חז"ל התירו לשאת עד ארבע נשים.
באסלאם, נישואי הנאה, המכונים "מסיאר" (בערבית: المسيار) בסונה ו"מֻתעה" (בערבית: المتعة) בשיעה, הם נישואים לפרק זמן מוגבל ולמטרות הנאה בלבד ולמעשה נחשבים למעין זנות ממוסדת באסלאם.
נישואים בישראל
חוק גיל הנישואין מתיר נישואים רק לאחר ששני בני הזוג הגיעו לגיל 18 שנה (בנסיבות מיוחדות רשאי בית המשפט להתיר נישואים בגיל צעיר יותר).
בישראל ניתן להתחתן באופן חוקי רק בנישואים דתיים, על פי דתם של בני הזוג: יהדות, נצרות, אסלאם והעדה הדרוזית. חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין) קובע כי "ענייני נישואין וגירושין של יהודים בישראל אזרחי המדינה או תושביה יהיו בשיפוטם הייחודי של בתי דין רבניים". אין אפשרות חוקית להתחתן בישראל בנישואים אזרחיים. זוגות שאינם מעוניינים להתחתן במסגרת הרבנות, יכולים להתחתן בחו"ל (קפריסין היא יעד פופולרי על שום קרבתה וההליך המהיר), ונישואים אלו יוכרו בישראל. המדינה אינה מכירה גם בטקסי נישואים דתיים רפורמיים וקונסרבטיביים או בטקסי נישואים פרטיים הנערכים על ידי עורכי טקסים חילוניים.
כחלק מההסכם הקואליציוני דרשה מפלגת שינוי, הרואה במצב זה משום כפייה דתית, מציאת פתרון חוקי לבעייתם של אלה שאינם יכולים להינשא בישראל. הוועדה שישבה על המדוכה, הציעה פתרון שאינו זהה לנישואים אזרחיים, והוא ברית הזוגיות. גרסה מצומצמת של הצעה זו אושרה כחוק ברית הזוגיות לחסרי דת.
נישואים חד-מיניים
נישואים חד-מיניים הם נישואים בין בני זוג המשתייכים לאותו מין. דהיינו נישואים בין שני גברים או בין שתי נשים.
החל מסוף המאה העשרים ניכרת מגמה להתייחס לנישואים אזרחיים כאל זכות שהמדינה מחויבת להעניק לכל אזרחיה ללא הבדל נטייה מינית. נישואים ברוב המדינות כרוכים בשורה של הטבות חוקיות וכלכליות, בין השאר בתחום הפנסיה, משכנתא, מיסים, הגירה, זכות למזונות ואחריות הורית על ילדי בן-הזוג.
ב-28 מדינות מאפשר החוק רשמית לקיים נישואים אזרחיים בין בני אותו המין בה (נכון לשנת 2019): אורוגוואי, אוסטריה, אוסטרליה, איסלנד, אירלנד, אקוודור, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, ברזיל, גרינלנד, גרמניה, דנמרק, דרום אפריקה, הולנד, הממלכה המאוחדת, טאיוואן, לוקסמבורג, מלטה, נורווגיה, ניו זילנד, ספרד, פורטוגל, פינלנד, צרפת, קולומביה, קנדה, שוודיה. במספר מדינות נישואים חד-מיניים מתקיימים רק בחלק מהאזורים, למשל מקסיקו בה נישואים אלו מוכרים בחלק מהמחוזות וכן בבירה מקסיקו סיטי.
זוגות חד מיניים שנישאו מחוץ לישראל, זכאים להירשם כנשואים בישראל על ידי מנהל האוכלוסין. זאת על סמך פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון אשר קבע בנובמבר 2006 כי על מנהל האוכלוסין לרשום כנשואים בני זוג מאותו המין שהתחתנו בקנדה (בג"ץ יוסי בן ארי נגד מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים). בדומה לפסיקתו בנושא נישואים בין גבר לאישה מחוץ לישראל, גם כאן הדגיש בית המשפט כי מדובר בהחלטה לעניין רישום ולא בקביעת סטטוס:
יום נישואים
יום נישואים הוא היום בשנה בו התקיימה חתונת הזוג. בתרבויות שונות קיימים מנהגים שונים לציון יום הנישואים אך ככלל נהוג שהבעל מעניק לאשתו מתנה ביום זה. באירופה נהוג יחס סמלי בין ערך המתנה למניין שנות הנישואים. שרידיו של מנהג זה מצויים גם כיום בתרבות הישראלית, והם חגיגות 'חתונת כסף' במלאת עשרים וחמש שנות נישואים ו-'חתונת זהב' במלאת יובל.
שלמה אברהם רוזאניס
שלמה אברהם רוֹזָאנֶיס (בבולגרית: Соломонъ А. Розанесъ; 14 באפריל 1862, רוסצ'וק, וילאייט הדנובה, האימפריה העות'מאנית – י"א באייר תרצ"ח, 12 במאי 1938, סופיה, ממלכת בולגריה) היה מגדולי ההיסטוריונים של יהדות ספרד בדורות האחרונים, חוקר תולדות היהודים באימפריה העות'מאנית וארצות הבלקן.
תולדות חייו
שלמה רוזאניס נולד בשנת 1862 בעיר רוסצ'וק (רוסה), בירת וילאייט הדנובה של האימפריה העות'מאנית (בירת מחוז רוסה בבולגריה המודרנית) למשפחה דתית אורתודוקסית, מקהילת מגורשי ספרד. אביו, אברהם רוזאניס (1838–1879), היה ראש הקהילה היהודית ברוסצ'וק, רב, מורה ומחנך. את השכלתו היסודית קיבל במלדארי אצל הרב חיים בז'רנו, ובהמשך למד בבית הספר "אליאנס", שם למד טורקית, גרמנית וצרפתית.
ב-1874, בהיותו בן 12, הגיע לארץ ישראל בלוויית דודו, השר העות'מאני מרדכי רוזאניס, ובזמן שהייתו בירושלים למד גם את השפה הערבית. ב-1877 בפרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נמלטו הוא ומשפחתו לסרביה מחמת הקרבות. בגיל 17 התייתם מאביו ונאלץ לעזור בפרנסת המשפחה, תוך כדי לימודיו.
רוזאניס כתב מאמרים בעיתונים יהודיים בבולגריה ובמסגרת זו גם חיבורים היסטוריים. בראשית המאה ה-20 עבר להתגורר בעיר קונסטנצה שברומניה, שם הצטרף לחוג חובבי ציון של התנועה הציונית. השתתף כאחד מצירי בולגריה בקונגרס הציוני הרביעי.
רוזאניס הרחיב את ידיעותיו בשפות גם ליוונית, איטלקית ורומנית וניצל ידע זה כדי ללקט מידע מארכיונים רבים שבהם סייר במסעותיו ברחבי הבלקנים בכלל ובולגריה בפרט. בהמשך, השתקע רוזאניס בעיר גאלאץ שברומניה. אף על פי שעבודתו המקיפה הביאה לו כבוד והערכה רבים, הוא לא הגיע לאיתנות כלכלית ונאלץ לשוב לבולגריה. בסופיה, עבד למחייתו כספרן בספריה היהודית, תפקיד אותו מילא עד פטירתו ב-1938.
רחוב על שמו קרוי במושבה הגרמנית בירושלים ובשכונת תל ברוך בתל אביב-יפו.
עבודתו ומחקריו
רוזאניס טען בכתביו, שיהודים התיישבו בבולגריה עוד בתקופת בית ראשון, במהלך המאה ה-6 לפנה"ס וזאת בניגוד לדעה הרווחת שראשוני המתיישבים היו הרומניוטים שהגיעו במאה ה-1. לדבריו, גם בספרי הנביאים כגון ספר יחזקאל, ישנם רמזים על הימצאות יהודים בבלקן. הוא ציין כי היהודים הכירו את הארצות שמצפון להם במסגרת מסעות סחר וכי ניתן להניח שהגיעו גם לבלקנים.
במאות ה-14 וה-15 היגרו יהודים אשכנזים מצפון אל תוך האימפריה העות'מאנית. בסוף המאה ה-15 זרמו לאימפריה יהודים מספרד ואחריהם אנוסי פורטוגל וצאצאיהם, אשר התיישבו בעיקר בסלוניקי, באיסטנבול ובארץ ישראל, אך גם בערים אחרות בבלקן. כמותם הרבה הביאה לשינוי במבנה הקהילות, אשר חלקן קיבל ציביון "ספרדי" ואיבד את מורשתו הקודמת. כך, קשה היה לאתר תיעוד על קהילות היהודים טרום גירוש ספרד ממקורות ראשוניים, רוזאניס ליקט מידע רב ממקורות שניוניים ואיתר עדויות ארכאולוגיות בשטח.
רוזאניס סייר ברחבי בולגריה, תיעד ואסף שברי מצבות, לוחות, כתובות וכתבי יד, אשר חלקם אבדו לאחר תיעודם, בשל המלחמות הבלתי פוסקות באזור מחד והפיתוח הכלכלי אשר צבר תנופה לאחר מלחמת העולם השנייה מאידך. העדויות שליקט רוזאניס הן בעלי חשיבות היסטורית גדולה לאיתור מקורותיה של יהדות בולגריה ולולא עבודתו היו אובדים לעד.
רוזאניס ביקר, תיעד ובדק גם את גנזכי הקהילה היהודית בסלוניקי עוד לפני השרפה הגדולה בשנת 1917, נתן תיאור כולל מכל כתבי היד שראה, אשר רובם אבדו במהלך השריפה.
בעיני היסטוריונים חדשים, נתונות שיטות וכלי המחקר שלו במחלוקת לגבי דיוקם ההיסטורי. רוזאניס לא פעם טעה בפירוש או לא דייק מאחר שלא היו בידו מקורות ראשוניים שיכלו להציג תמונה מלאה, אך אין מחלוקת על עבודת התיעוד המקיפה שלו, אשר שימרה עובדות ופריטים שאבדו לאחר מכן והוו בסיס למחקרים מודרניים. רוזאניס הרבה להשתמש באופן שגוי באינדוקציה כתימוכין הבלעדיים לממצאים השונים. לדוגמה, הרב ד"ר מרדכי גרינוולד מתאר כי מצא בבית העלמין העתיק של העיר וידין, מצבה ועליה הכיתוב "אנאניס", שנמצא גם על מצבה שזוהתה בוודאות גם בבית העלמין היהודי העתיק ברומא ומכאן הקיש רוזאניס שהמצבה בווידין היא של יהודי, מכאן קבע את תחילת ההתיישבות במקום למאה ה-2 לספירה. ללא מקורות תומכים נוספים ההיקש היחידי שניתן היה לבצע הוא שיש כיתוב זהה על שתי מצבות, אחת מהן ברומא היא של יהודי ומוצא הנפטר בווידין הוא רק בגדר השערת מחקר.
ייחודו הגדול של רוזאניס היה שכתב את כתביו בשפה העברית ובכך תרם להעשרתה והפצתה של השפה בקרב יהודים רבים. ספרו הגדול, דברי ימי ישראל בתוגרמא, בן שישה כרכים, הופיע בשנים תרס"ה–תש"ה.
רוזאניס התעמק גם בבלשנות ובשנת 1929 פרסם את ספרו "שפה אחת ודברים אחדים, או פילולוגיה עברית". בספר זה, העוסק בבלשנות השוואתית, מציג רוזאניס תיזה המציינת שמקורה של השפה העברית באונומטופיאות וסמלים. עוד גילה במחקריו כי בשפה המדוברת של יהודי הבלקן יש עקבות של השפה היוונית, שהיא שריד של תקופת השלטון הרומי. בנוסף, ציין שהאחים קירילוס ומתודיוס שאלו אותיות מהכתב העברי כשפיתחו את הכתב הקירילי, כגון האותיות ש (Ш בכתב קירילי) ו -צ (Ц בכתב קירילי).
קישורים חיצוניים
מפרסומיו:
מאמרים:
כפר א-דיכ
היסטוריה
בתקופה העות'מאנית, במאות ה-18 וה-19, נכלל הכפר א-דיכ בחבל הארץ שנקרא "ג'וֹרַת עַמְרַא" או "בילאד ג'מאעין." אזור זה היה ממוקם על התפר שבין הרי יהודה והרי השומרון, והוא סבל מחוסר יציבות פוליטית עקב הגירת שבטים ותחרות מתמדת בין משפחות תקיפות על גביית מיסים בשם השלטונות העת'מאניים.
שטח הקרקע הכולל של הכפר הוא 15,228 דונם, מתוכם 578 דונם בנויים. עם זאת, 119 דונמים מתוך השטח הבנוי נמצאים מחוץ לשטח השיפוט של כפר א-דיכ. כתוצאה מהסכמי אוסלו, הרשות הפלסטינית שולטת בעניינים אזרחיים ב-1,953 דונמים מאדמות כפר א-דיכ – שטח B, ואילו 13,275 דונם מסווגים כשטח C שמשמעותו שליטה ישראלית אזרחית וצבאית.
במהלך השנים הפקיעה ישראל 1,444 דונם מאדמות הכפר (9.3% מכלל השטח) להקמת שלוש התנחלויות: פדואל, עלי זהב, לשם ואזור תעשייה ליד עלי זהב. כמו כן הופקעו שטחים נוספים באמצעות צו אלוף לבניית גדר ההפרדה. גדר זו תוחמת 57.4% משטחי הכפר, שאינם נגישים לתושביו.
בנובמבר 2019, במסגרת "פעולת תג מחיר", נוקבו 21 צמיגים של כלי רכב בעיירה ורוססו כתובות "קומי אורי" (מאחז בלתי-חוקי ליד יצהר) על אחד הרכבים.
ביולי 2020 הוציא בית המשפט צו ביניים להפסקת בנייה בלתי חוקית בשטחי C היוצאת משטחי הכפר אל עבר היישוב פדואל, ובהם מבנים וכבישים חדשים.
קורנית (צמח)
קוֹרָנִית, תימין או טימין (שם מדעי: Thymus), הוא סוג של צמחי תבלין, בני שיח רב שנתיים ממשפחת השפתניים. בסוג נכללים מעל 350 מינים שגובהם הממוצע כ-40 ס"מ ומקורם בדרום אירופה, בצפון אפריקה ובאסיה. השם "קורנית" ניתן לצמח זה עקב תחושת הקרירות הנוצרת על הלשון בעת לעיסת עלי הצמח.
תיאור
הקורנית היא צמח כיסוי עשבוני ירוק-עד, צמיחתה מהירה וצפופה, ורוב המינים צומחים לגובה של פחות מ-10 סנטימטרים. הגבעולים משתרשים לכל אורכם. העלים קטנים, מעוגלים ולהם ארומה אופיינית. הפריחה ברוב המינים היא בגווני ורוד, והיא מופיעה בארץ בחודשים אפריל–מאי ובאירופה ביוני-יולי. הזרעים נובטים רק בסביבה מוארת. הקורנית עמידה לקור וליובש, מעדיפה תנאי שמש מלאה ואדמה חולית מנוקזת היטב. קורנית צומחת לרוב בצידי דרכים, באחו וכן בנקבות ובסדקי סלעים.
המין הארומטי ביותר הוא בת-קורנית פשוטה , הנקרא גם 'בת-קורנית מצויה'.
הקורנית הייתה מוכרת ליהודים כבר בתקופת המשנה והתלמוד ושמשה למאכל ולתיבול:
שימושים במטבח
קורנית היא מקור עשיר בברזל ומשתמשים בו רבות בבישול, בבשרים, במרקים ובפרט בבישול בשר כבש, עגבניות וביצים. למרות טעמה החזק, לרוב אינה מסתירה או מטשטשת את טעמם של תבלינים ועשבי תיבול אחרים, ובזכות תכונה זו היא משמשת מרכיב בתערובת התבלינים ארב דה פרובאנס.
קורנית נמכרת מיובשת, טרייה, משומרת בשמן ומלח ועוד. כשהיא טריה היא עשירה יותר בטעמים, אבל בו-זמנית לא נוחה לעבודה, וגם לא מתאימה לשימוש לאחר יותר משבוע אחד. קורנית טרייה אפשר למצוא בכל עונות השנה, והיא לרוב נמכרת כצרור ענפים שהם גבעולים גזומים של הצמח. הגבעול מורכב מגזע עצי שעליו עלים זוגיים ופרחים. נהוג להשתמש בגבעולי קורנית שלמים כחלק מהבוקה גרני, צרור של מגוון עשבי תיבול שנותן ניחוח לתבשילי ציר ולמרקים. אפשרות שנייה היא הורדת העלים הירוקים מהגבעול, ואז הגזע העצי הקשה נזרק. קורנית מיובשת שומרת על טעמה יותר מאשר עשבי תיבול אחרים.
רפואה עממית
הקורנית מכילה סליצילים (רכיבים צמחיים טבעיים דמויי אספירין). ברפואה העממית משמשת הקורנית בעיקר לטיפול במגוון בעיות במערכת הנשימה, ומקובל בה כי הפעילויות נוגדות חיידקים של הקורנית מסייעות גם במניעת מחלות שמקורן במזון. יש המאמינים כי לשמן הקורנית השפעות מעכבות גדילה של חמישה מחוללי מחלה נפוצים שמקורם במזון.
מינים בולטים
בארץ ישראל נפוצים המינים הבאים:
מינים בולטים נוספים:
אברהם טרופ
הרב יוסף חיים אברהם טרופ (ה'תרנ"ז, 1897 - ה' באדר ב' ה'תשל"ח, 14 במרץ 1978) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי, ר"מ בישיבת ראדין ולאחר מלחמת העולם השנייה, ראש ישיבת קרלין-סטולין בניו יורק.
ביוגרפיה
בנם בכורם של הרב נפתלי טרופ. ושל פעשא (פסיה) לאה, בתו של העסקן החרדי ר' אליעזר יעקב חווס. בילדותו התמנה אביו כראש ישיבת ראדין והוא למד בה בנערותו, התקרב ל"חפץ חיים" והתפרסם כלמדן. נישא לאסתר, בת הרב יעקב משה ספיר. גיסו היה הרב יהושע ליב לוינסון (נרצח בשואה בסוף 1944), נכדו של החפץ חיים ומנהלה האחרון של ישיבת ראדין, שנישא לליבה ספיר.
עם פטירת אביו בראשית שנת ה'תרפ"ט, 1929, התמנה במקומו כר"מ בישיבה, ובשנותיה האחרונות כיהן בה כראש ישיבה שני לצדו של חתן החפץ חיים, הרב מנחם מנדל זקס.
בתקופת השואה עקר עם בני הישיבה לעיר וילנה וממנה לאוטיאן. לאחר הכיבוש הסובייטי הוגלה למחנות העבודה בסיביר ובהמשך הוא הגיע לסמרקנד שבאוזבקיסטן.
לאחר המלחמה היגר לארצות הברית והחל להרביץ תורה במוסדות תורניים שונים, בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 התמנה כראש ישיבת קרלין-סטולין בניו יורק. בשנת ה'תשל"ב (1972) נפטרה אשתו וארונה הועלה לקבורה בישראל, היא נטמנה בבית הקברות הישן בפתח תקווה.
בראשית שנת ה'תשל"ח (1977) עלה לישראל והשתקע בירושלים. כחצי שנה לאחר עלייתו נפטר ביום ה' באדר ב' ה'תשל"ח, 14 במרץ 1978, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ספר אקסום
ספר אקסום (בגעז: መጽሐፈ ፡ አክሱም, "מצהפא אקסום") כינוי שהתקבל מאז ימי ג'יימס ברוס לאוסף הכתבים ההיסטוריים ששכנו בכנסיית גבירתנו מרים מציון, ספר זה הוא מקור חשוב ללימוד ההיסטוריה האתיופית.
ההיסטוריון קרלו קונטי רוסיני (Carlo Conti Rossini) אשר עיבד את הכתבים חילק אותם לשלושה חלקים: הראשון המתאר את תולדות אותה כנסייה עד לפגיעה בה במאה ה-16 בנוסף לטופוגרפיה של אקסום ועל ההיסטוריה של קיסרות אקסום. החלק השני הוא אוסף של כתבים היסטוריים, רובם עוסקים בתשלומי מס, מתחילת המאה ה-17 הכולל 103 טקסטים. החלק השלישי הוא מסוף המאה ה-17 המכיל כתבים נוספים לגבי היסטוריית אקסום, נוסף לכך קיימים עוד כתבים עד לאמצע המאה ה-19.
חדשות הספורט (תוכנית טלוויזיה)
חדשות הספורט היא תוכנית ספורט מבית ערוץ הספורט, והמהדורה המרכזית של אירועי הספורט בארץ ובעולם, המשודרת בימי ראשון עד חמישי בערוצים: "5SPORT" ו"5PLUS".
שידורי התוכנית החלו בשנת 1998 בערוץ הספורט. הראשונים שהנחו את התוכנית היו מיכה פרידמן ויורם ארבל לסירוגין, ורק לאחר חצי שנה הם הוחלפו באלי אילדיס. אילדיס הנחה את המהדורה לבדו במשך שנה, ולאחר מכן הצטרפה להנחיית המהדורה מירי נבו, אותה הנחו ביחד או לחוד.
בשנת 2001 החל ערוץ הספורט לשדר מבזק ספורט בן חמש דקות בהנחייתם של לילך סונין, רוני בראון וציון נאנוס. לאחר מספר שנים הופסק שידור מבזק זה עם. הארכת זמן המהדורה המרכזית.
עד שנת 2003 שודרה המהדורה בהנחייתם של אילדיס ונבו בשעה 18:30, ובשנה זו החלו שידוריו של ערוץ ספורט 5+ ובוצעו שינויים בלוח השידורים. לילך סונין הנחתה את מהדורת הערב ב-19:00 בספורט 5, ואילדיס ונבו הנחו את מהדורת הלילה. בשנת 2004, עם עזיבתה של סונין, החליפו אותה בהנחיית המהדורה של 19:00 רוני בראון, שרון פרי, רן מלובני, מורן ברק ודני ענבר, וכיום מנחות את התוכנית לסירוגין רותם ישראל, עידו גור ומאיה רונן.
בשנת 2009 נוספה מהדורה ביום שישי בערוץ 5+ לייב בהנחייתם של יורם ארבל ושרון פרי, שמסכמת את כל האירועים הבולטים של השבוע. שידורי המהדורה הופסקו לאחר כחצי שנה בשל רייטינג נמוך.
מבין פרשני המהדורה הנוכחיים ניתן למנות את שגיא כהן, אבי מלר, שלמה שרף, נדב יעקובי, רון קופמן ואלי סהר, אלי גוטמן, גור שלף, שי האוזמן, כתבי המהדורה הם מוטי פשכצקי, תומר לוי, הדר יעקובי, שירי אלג'ם, יגאל גולדשטיין, רועי כהן, עמרי מנהיים, מיכאל וינסנדט ואסף אקרמן.
העורך הראשי של המהדורה מאז מאי 2018 הוא אסף אבולעפיה.
אשרף ברהום
אשרף ברהום (בערבית: أشرف برهوم; נולד ב-1979) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ערבי נוצרי-ישראלי.
יהודה שגב
יהודה שגב (נולד ב-21 ביולי 1951) הוא אלוף במילואים בצה"ל.
אשרף ברהום
ביוגרפיה
ברהום נולד וגדל בתרשיחא, בבית ערבי-נוצרי ממעמד-הפועלים. לברהום שלוש אחיות. הוא סיים את לימודיו האקדמיים לתואר ראשון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן החל לשחק בתיאטרון הערבי בחיפה. כיום הוא מתגורר בחיפה.
יהודה שגב
קורות חיים
יהודה (יוד'קה) שגב נולד בשנת 1951 ברומניה ועלה לישראל באותה שנה. הוא גדל בקיבוץ הסוללים. שגב התגייס לצה"ל בשנת 1969 לנח"ל במסלול בני משקים לפיקוד, במהלך קורס מ"כים שבר את רגלו, ולאחר מכן שירת כפקיד שלישות. יצא פעם נוספת לקורס מ"כים וסיים קורס קציני שלישות. השתחרר בדרגת סג"ם. במלחמת יום הכיפורים גויס ליחידת איתור חללים, אך עזב אותה לטובת סיוע לגדוד מילואים בגזרה המצרית. בהמשך שירותו הצבאי שירת כקצין מיון ראשי בבסיס קליטה ומיון וכקצין השלישות של פיקוד מרכז בדרגת אלוף-משנה. לאחר שהובהר לו על ידי ראש אכ"א רן גורן, שאין כוונה לקדמו השתחרר משירות הקבע. שימש בתפקידי ניהול בחברת כמיפל עד שנקרא חזרה לשירות הקבע על ידי ראש אכ"א החדש יורם יאיר. שירת כראש חטיבת כוח אדם במפקדת חילות השדה (כיום נקראת מפקדת זרוע היבשה). מ-1996 עד 1998 מילא שגב את תפקיד ראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם באגף כוח אדם. בשנת 1998 הועלה שגב לדרגת אלוף ומונה לראש אגף כוח אדם.
אשרף ברהום
בקולנוע ובטלוויזיה
השתתף בסרט הישראלי "בחודש התשיעי" בבימויו של עלי נאסר (2002), בו גילם את גיבור הסרט, אחמד, שתושבי הכפר שבגליל חושדים שהוא העומד מאחורי היעלמותו של ילד, בסרט המתרחש על רקע מלחמת המפרץ הראשונה. בשנת 2004 השתתף בסרטים "אהבה קולומביאנית" ו"הכלה הסורית". ב-2005 יצא לאקרנים בישראל הסרט גן עדן עכשיו בו השתתף. ב-2007 השתתף בסרט הפעולה ההוליוודי "הממלכה" בו שיחק את דמותו של קצין משטרה סעודי המסייע לצוות חוקרי FBI בחקירת פיגוע שהתרחש בערב הסעודית. ב-2009 השתתף בסרטים "אגורא" ו"לבנון". בשנת 2014 השתתף בסדרה האמריקאית הרודן, של רשת FX, בתפקיד מוביל ובשובר הקופות 300: עליית האימפריה את הקצין הפרסי בנדארי.
יהודה שגב
קורות חיים
מעט לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 2001, מונה שגב למנכ"ל התאחדות הקבלנים והבונים בישראל. הוא החזיק בתפקיד זה עד לפרישתו בדצמבר 2004. ביולי 2005 שב לכהן כמנכ"ל התאחדות הקבלנים.
אשרף ברהום
בקולנוע ובטלוויזיה
הופיע בתפקיד ראשי בסרט הירדני פארחה.
יהודה שגב
קורות חיים
באוגוסט 2006 מונה למנכ"ל התאחדות התעשיינים, והחזיק בתפקיד עד אפריל 2011.
אשרף ברהום
בתיאטרון
ברהום משחק בהצגה "פלונטר", הפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה העוסקת בסכסוך הישראלי-פלסטיני. המחזה שהועלה לראשונה משנת 2005 זכה להצלחה ועדיין מוצג מדי פעם (נכון ל- דצמבר 2009) על במות ברחבי ישראל. השתתף בהצגה "מעיין הכבשים" - הפקה של התיאטרון הקאמרי (2002) של המחזה הספרדי הידוע אודות כפר הנתון תחת כיבוש ובהפקות שונות של התיאטרון הערבי בחיפה.
ברהום תרגם לערבית את המחזה רומיאו ויוליה על מנת להעלותו בישראל בקרב המגזר הערבי.
יהודה שגב
קורות חיים
שגב הוא בוגר תואר ראשון בלימודים כלליים ובינתחומיים מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במשפטים מבר-אילן. בנוסף הוא בוגר קורס מפקדי חטיבות של צה"ל ובוגר המכללה לפיקוד ומטה.
שגב היה סגן יושב ראש מכון התקנים הישראלי, חבר דירקטוריון במכון היצוא, יו"ר דירקטוריון געש, חבר בדירקטוריון ב. יאיר (2006-2008), אביב ארלון (2005–2014), כמיפל (מ-2011), פיל"ת (2010–2011), אחזקות קיבוץ ניצנים, קופות הגמל והקרנות של בנק אוצר החייל.
ב-2013 יצא ספרו "מכתבים דמיוניים לאבא".
בשנת 2015 התמנה למנכ"ל התאחדות התעשיינים ופרש בשנת 2016.
מכהן כיושב ראש דירקטוריון שפיר הנדסה מאז 2015.
ב-2021 יצא לאור, בהוצאת סדן, ספרו "מפת דרכים לעבודת הדירקטוריון" - ספר מקצועי בנושא עבודת הדירקטוריון.
לפקושה
לפקושה, הקרויה גם לפקושה הצפונית או ניקוסיה הצפונית (בטורקית: Kuzey Lefkoşa), היא בירתה דה פקטו של צפון קפריסין (בשמה המלא: הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין), והעיר הגדולה בה. היא משתרעת בחלקו הצפוני של האזור הבנוי של העיר ניקוסיה/לפקושה. עד שנת 1974 היו שני החלקים עיר אחת, אך בעקבות פלישת טורקיה לקפריסין באותה שנה, השתלט צבא טורקיה על השליש הצפוני של האי, והעיר חולקה לשתי ערים נפרדות. בשנת 1975 הוקם באי קו הפרדה פיזי המכונה "הקו הירוק", והוא חוצץ בין שני חלקי האי וחוצה גם את העיר בלב שטחה הבנוי. כאשר הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין הכריזה על עצמאותה בשנת 1983, הייתה לפקושה לבירתה, אך למעט טורקיה, אף מדינה אינה מכירה בהכרזות אלה. בשנת 2011 התגוררו בלפקושה 61,378 תושבים, והיא קטנה משכנתה היוונית שבה 239,277 תושבים נכון לשנת 2011.
רבים מתושבי לפקושה הם טורקים-מוסלמים.
היסטוריה
בשנת 1960 זכתה קפריסין בעצמאותה. שלוש שנים לאחר מכן הציע הארכיבישוף מקאריוס השלישי לערוך 13 תיקונים בחוקת המדינה, והדבר הביא לפריצת קרבות בין היוונים והטורקים באי. תהליך הקיטוב באי הלך והעמיק והאוכלוסייה הטורקית, שהיוותה כחמישית מכלל התושבים, החלה מתרכזת במובלעות. תהליך זה לא פסח על העיר. ב-1974 חלה שוב הסלמה ביחסי שתי הקהילות, עקב חששם של הטורקים מסיפוח קפריסין ליוון. בתגובה פלש צבא טורקיה לצפונה של קפריסין, ובין היתר, השתלט גם על חלקה הצפוני של העיר. האי והעיר חולקו, וב-1975 הוקם הקו הירוק, חיץ פיזי בין שני החלקים. בשנת 2003 נעשו מאמצים בתיווך האו"ם לאחד את האי קפריסין ואת העיר, אולם הם הסתיימו בלי תוצאות. עם זאת, עקב הפשרת היחסים בין הטורקים ליוונים, נפתחו כמה נקודות מעבר לאורך אזור החיץ המחלק את האי, וביניהן נקודת מעבר גם בעיר. ב-3 באפריל 2008 נפתחה נקודת מעבר נוספת בקו הירוק ברחוב לדרה שבעיר. רחוב לדרה היה הרחוב הראשי של העיר לפני חלוקת קפריסין, אך הוא נחסם וננטש בשנת 1974. פתיחת נקודת המעבר ברחוב לדרה, הנקודה היחידה שבה עוברים ישירות בין שתי הישויות ללא תיווך בינלאומי, לוותה בטקס חגיגי בהשתתפות מנהיגי שני חלקי האי.
העיר ואתריה
לפקושה שוכנת בגובה של 150 מטר מעל פני הים, בליבו של המישור המשתרע במרכז קפריסין. נחל קנלה דרה (Kanlı dere, או פדיוס) מקיף אותה מצפון וממערב. העיר העתיקה ההיסטורית בנויה בצורת מתחם מבוצר עגול בקוטר של כ-1,500 מטרים, ואחד עשר מגדלי שמירה בולטים ממנו (תוכנית המתחם מופיעה בסמלה של העיר). חמישה מהם נמצאים בלפקושה וחמישה בחלק היווני שמדרום לה. מגדל השמירה האחד-עשר חצוי בין שתי הערים, ושטחה של העיר העתיקה מתחלק בין שתי הערים באופן שווה פחות או יותר. קו הגבול עובר ממזרח למערב, לאורך רחוב ארמו ושדרות באף (Baf Caddesi). מרכזה של העיר הטורקית הוא בכיכר אטאטורק (Atatürk Meydanı) ושדרות גירנה (Girne Caddesi) מובילות ממנה צפונה אל השער המרכזי בחומה הוונציאנית - שער גירנה (Girne Kapısı), הנמצא בצידה הצפוני של העיר העתיקה. מדרום לכיכר אטאטורק שוכן מעבר לדרה המחבר בין שני חלקי העיר. הרבעים החדשים של לפקושה משתרעים במישור שמצפון לעיר העתיקה.
המבנה הבולט ביותר בנופה של העיר הוא מסגד סלימיה (Selimiye Camii). המסגד, ששימש בעבר כקתדרלת סופיה הקדושה, שוכן בליבה של העיר העתיקה. בניית המבנה החלה ב-1209 בסגנון גותי, והסתיימה רק ב-1326. המבנה סבל מהזנחה בשנים שלאחר מכן, ונפגע ברעידות אדמה, והעות'מאנים הסבו אותו למסגד והוסיפו לו את שני המינרטים שבחזיתו המערבית.
החאן הגדול (Büyük han) נבנה ב-1572, שנה לאחר הכיבוש העות'מאני של העיר. כחאנים אחרים הוא הוקם סביב חצר מרכזית, ו-67 חדריו משתרעים בשתי קומותיו. המבנה שוחזר ומשמש כיום כמוזיאון. חאן נוסף הוא "חאן המהמרים" (Kurmacılar hanı), אשר הוקם בסוף המאה ה-17 ועדיין משמש כבית הארחה.
שרידי הבדסטן (Bedesten) שוכנים מול השוק העירוני (Belediye pazarı) הפעיל. הבדסטן הוקם ככנסייה ביזנטית במאה ה-6, ובמאה ה-14 הוגדל והיה לכנסייה קתולית. במאה ה-15 שב המבנה לשמש ככנסייה אורתודוקסית, אך לאחר מכן הפכו אותו העות'מאנים למחסן תבואה. למרות ההזנחה, שמורים במבנה מצבות מרחבי האי.
בעיר מספר מוזיאונים:
ספורט
בליגת העל של צפון קפריסין משחקות מספר קבוצות מלפקושה, יניג'מי אדלן (Yenicami Ağdelen Kulübü), גניילי (Gönyeli Spor Kulübü), גנצ'ליק גוג'ו (Gençlik Gücü Türk Spor Kulübü), קיצ'יק קיימאקלה (Küçük Kaymaklı Spor Kulübü) וצ'טינקאיה טורק (Çetinkaya Türk Spor Kulübü).
ערים תאומות
ללפקושה חמש ערים תאומות, שלוש מהן בטורקיה:
אילן בכר (עיתונאי)
אילן בָּכָר (נולד ב-5 באוגוסט 1953) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
בכר נולד בירושלים. בגיל 15 עבר לקיבוץ בית השיטה. בשנת 1974, לאחר קרבות מלחמת יום כיפור בה השתתף כלוחם בסיירת שריון, חזר כמפקד לחטיבת הנח"ל. כחלוף זמן קצר נפצע קשה בעת שהקומנדקר שבו נסע עם חיילים נוספים, לאבטח את אנדרטת הצנחנים בבקעה, עלה על מוקש שקטל 5 לוחמים והותיר את בכר פצוע קשה. לאחר שהשתחרר מבית החולים ומהצבא פנה ללימודים אקדמיים באוניברסיטה העברית.
החל את דרכו המקצועית ב-1979 בסוכנות הידיעות הישראלית עתי"ם. כעבור שנתיים התמנה כחבר במערכת "מעריב". בהתחלה היה כתב לענייני משטרה, ולאחר מכן התמנה לסופר המדיני של העיתון. בשנת 1990 נשלח לשלוש שנות שליחות ציונית לארצות הברית.
לאחר מכן, החל לעבוד בחברת סלקום, תחילה כדובר החברה, ולאחר תקופה קודם למנהל תקשורת פנים-ארגונית.
פרסם מספר ספרים. משמש כעורך ספרותי בהוצאת "כתר–מעריב". ב-2005 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי "זה מה שאני זוכר...: עדות אישית על הלם קרב". ב-2009 ערך את ספרו של ד"ר שאול ובר על יצחק רבין.
בכר מתגורר בתל אביב. אב לשלושה ילדים.
קדש (אלה)
בדתות כנען ומצרים, קָדֵש (וכן קָטֵש, קֵטֵש, קָדֶשֶת, קֻדְשׁוּ או קוֹדֶשׁ) היא אלת אהבה ויופי (אך לא פריון).
היא אלת האהבה והתשוקה, ומתייחסים אליה בתארים: "גבירת השמים" "המאהבת של האל הבורא". שמה נובע מהשורש השמי ק-ד-ש ופירוש שמה הוא "הקדושה". האזכור המוקדם ביותר של קדשו בכתבים מצריים מופיע במאה ה-14 לפנה"ס וחוקרים מציינים כי האלה במקורה איננה מצרית והיא קשורה לאלות עתיקות מהמזרח הקרוב.
סבורים כי במקור הייתה קדש אלוהות שמית שהשתייכה לדת הכנענית, ואומצה מאוחר יותר אל הפנתאון המצרי. בעלה עשוי להיות האל רשף, המזוהה עם נרגל מן המיתולוגיה המסופוטמית, אשר היה מוכר בממלכה התיכונה. בעקבות אימוצה אל תוך האמונה המצרית, הוחלט כי קטש, כאלת המין, תהיה אמו של מין, אל הפריון והכושר המיני. על אף שקטש הייתה אלה פופולרית, היא החלה להיחשב בסופו של דבר לאחד מהיבטיה של האלה חתחור, שהפכה בינתיים לאלת העונג.
היא מזוהה פעמים רבות עם האלה הכנענית-סורית אשרה. ייתכן שהשם קדש היה גם תואר שניתן לאלה אשרה.
קדש תוארה כאישה עירומה הניצבת על גבי אריה, עם סהר ירח (המסמל את הלילה) לראשה. היא הוצגה כאוחזת נחשים (המייצגים את הפין) בידה הימנית, ופרחי לוטוס (המייצגים את הפות) בידה השמאלית.
הערות שוליים
Llista de personatges de la mitologia egípcia
עיצורים מצוצים
עיצורים מצוצים (Click) הם עיצורים סותמים לא ריאתיים שבמהלך הגייתם זרם האוויר מווסת באמצעות תנועת הווילון ולא באמצעות תנועת הסרעפת. במהלך הגיית העיצורים המצוצים ניתן להבחין בכמה שלבים: בשלב הראשון נסתם בסיס החיתוך, בשלב השני תנועת הווילון יוצרת לחץ אוויר שלילי בחלל הפה מאחורי הסתימה, בשלב השלישי נפתחת הסתימה ומאפשרים לאוויר לחדור פנימה בצליל של מציצה.
עיצורים מסוג זה משמשים בתרבויות שונות כסימנים שאינם חלק מן השפה עצמה, כדוגמת קריאת שלילה בעברית (צקצוק). ניתן למצוא עיצורים מצוצים המשמשים חלק מאוצר העיצורים ה"רגיל" של השפה רק בשפות אפריקאיות (ובעיקר בשפות קויסאן המדוברות באפריקה הדרומית).
בעיצור הווילוני המצוץ /ʞ/ זרם האוויר מווסת באמצעות תנועת המכתש ולא באמצעות תנועת הווילון ומשוחרר מאחור, בניגוד לרוב העיצורים המצוצים.
עיצורים מצוצים צדיים
עיצורים מצוצים אשר בעת הגייתם זורם האוויר פנימה מצד אחד או משני צדי הלשון.
פונקציית המשולש
פונקציית המשולש היא פונקציה שהגרף שלה הוא בצורת משולש, פעמים רבות משולש שווה-צלעות שגובהו 1 ואורך בסיסו 2. פונקציית המשולש שימושית בעיבוד אותות ובהנדסת מערכות תקשורת, כמייצגת של אותות אידיאליים, שממנה ניתן לגזור פונקציות מציאותיות יותר. הפונקציה שימושית גם באפנון דופק מקודד כצורת דופק לשידור אותות דיגיטליים וכמסנן מתואם לקליטת האותות. היא משמשת גם להגדרת החלון המשולש.
הגדרה
ההגדרה הנפוצה של פונקציית המשולש היא:
באופן שקול ניתן להגדיר את הפונקציה כקונבולוציה של שתי פונקציות מלבן זהות:
כאשר, x_j = 0, x_{j+1} = 1.
סילום
לכל פרמטר a \ne 0:
התמרת פורייה
התמרת פורייה מוגדרת כדלקמן: כאשר היא פונקציית ה-sinc המנורמלת.
Fever (שיר של מדונה)
Fever (בעברית: חוֹם) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבום האולפן החמישי שלה, Erotica. השיר יצא לאור ב-6 במרץ 1993, כסינגל הרביעי מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר, מאבריק רקורדס וסייר רקורדס.
השיר הגיע למקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
במקור, השיר הוא חידוש לשיר "Fever", של ליטל וילי ג'ון, אך בשונה מהמקור, הוא הופק מחדש על ידי מדונה עצמה, ביחד עם שפ פטיבון. גרסה זו, היא שונה מהגרסה המקורית, אך הכתיבה נשארה כפי שהיא. בנוסף לכך, צורף שמה של פגי לי כאחת מכותבות השיר, אך לא צורפה לקרדיט המקורי.
בארצות הברית, הצליח השיר להתברג במקום ה-44 ברשימת שירי השנה שפורסמה מטעם מצעד שירי הדאנס קלאב.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מדונה ב-13 בפברואר 2018, כמה עשורים לאחר צאתו המקורית. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות את מדונה, כשהיא רוקדת לצלילי השיר, ביחד עם רקדן ליווי נוסף, תוך שהצבעים בקליפ נוטים לגוונים הבהירים, כדוגמת צהוב וכתום.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה ממיליון צפיות.
ליגת קט-סל
ליגת קט-סל היא ליגת כדורסל לתלמידי כיתות ה'-ו' בישראל. הליגה מהווה את החוליה השנייה בשרשרת התפתחות הכדורסלן בישראל: בית ספר לכדורסל, קט־סל, ילדים, נערים, נוער, בוגרים. מטרת הליגה היא להקל על הילדים ללמוד את רזי הכדורסל באמצעות תנאים המתאימים לגילם.
היסטוריה
מקורה של ליגת הקט-סל בארצות הברית בשנת 1950, שנקראה "Mini-Basket". לאורך השנים התפתח המשחק בעולם וכן נערכו אליפויות מיוחדות.
בישראל הפעיל מרכז הפועל ליגות קט סל איזוריות ואליפות ארצית החל ב-1969. גם מרכז מכבי הפעיל קט סל החל מתחילת שנות השבעים. בשנת 1981 אימץ איגוד הכדורסל הישראלי את הרעיון והוקמו ליגה מסודרת. נכון ל-2021 הליגה מחולקת ל-62 מחוזות לבנים ו-14 מחוזות לבנות. בכל מחוז ישנן 8–9 קבוצות. בנוסף לכך קיימות מספר קבוצות מעורבות (בנים ובנות). המשחקים נערכים כל שבועיים.
בשנת 2013 עלתה יוזמה להקים ליגת קט-סל מעורבת לבנים ובנות. הרקע ליוזמה הייתה תקרית במהלכה סירב מאמן קבוצת הילדים של אליצור רעננה לשחק מול אלפי מנשה כיוון שבסגל של היריבה משחקת ילדה.
חוקי הליגה
חוקי המשחק בליגה שונים מכדורסל בגילאים המבוגרים יותר. ההתמודדות היא בקבוצות של ארבעה שחקנים מול ארבעה (אצל הבנות) וחמישה מול חמישה (אצל הבנים) והמשחק נחלק לחמישה חלקים בני שמונה דקות כל אחד (סה"כ 40 דקות). בנוסף לכך, כל שחקן רשאי לשחק בשלושה חלקים בלבד (מתוך חמישה), זאת כדי למנוע אפשרות שכבר בגיל צעיר ייווצרו מעמדות והיררכיות ברורות בקבוצה. כן, כל שחקן מתוך ה־15 שנרשמו בטופס המשחק חייב לשחק לפחות בחלק אחד מתוך החמישה.
שינויים נוספים הם שגובה הסל נמוך משמעותית – 2.60 מ' (לעומת 3.05 מ' בגילים המבוגרים יותר), וכדור המשחק במשקל של עד 450 גרם ("כדור 5") במקום כדור במשקל של עד 620 גרם ("כדור 7") שבו נעשה שימוש מליגת הנערים והלאה.
הערות שוליים
ליגת הקט סל הראשונה בארץ נפתחה במסגרת מרכז הפועל בלבד ב 1970
ישעיהו לביא
ישעיהו לביא (1926 - 23 ביולי 1991) היה ממייסדי חיל הקשר ומנכ"ל משרד הביטחון.
ביוגרפיה
לביא נולד בגרמניה ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1933. למד בבית ספר "שלווה" בתל אביב, בשנת 1944 התגייס לשורות הפלמ"ח והוכשר כאלחוטן מורס. בשנת 1946 הצטרף לשירות הקשר של ארגון "ההגנה" והיה בין האחראים להפעלת שידורי הרדיו המחתרתי "קול ישראל". לביא היה האיש ששרק בכל פעם את אות התחנה במנגינת השורה "התקווה בת שנות אלפיים" מתוך התקווה. במלחמת העצמאות היה אחראי על מכלול השירותים הטכניים של חיל הקשר בצה"ל ובתום המלחמה נשלח ללימודי הנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת קולומביה שבארצות הברית.
בשובו ארצה, בשנת 1953, מונה למהנדס ראשי וראש ענף אפסנאות קשר. בשנים 1955–1957 שימש סגן קצין קשר ראשי ובשנים 1957 - 1962 עמד בראש חיל הקשר, בדרגת אלוף-משנה. בתקופתו הואצה והועצמה הדרישה למכשור קשר נייד המיוצר באופן עצמאי, ללא תלות בגורמי חוץ, ושם החיל שונה לחיל הקשר והאלקטרוניקה. בסיום תפקידו פרש מצה"ל.
בשנים 1962 עד 1964 שימש כיועץ מדעי בשגרירות ישראל בארצות הברית.
בשנת 1964 מונה למנכ"ל משרד הדואר, במקביל שימש יו"ר "החברה הבינלאומית לבזק", חברה משותפת למשרד הדואר ולחברה הצרפתית לכבלים ולרדיו, שתכננה והפעילה כבל תקשורת תת-ימי בין ישראל לצרפת שאפשר לישראל תקשורת טלפון בינלאומית. בשנת 1968 מונה למנכ"ל רפא"ל. באותה שנה הוענק לו פרס ביטחון ישראל. בשנים 1970–1972 שימש בתפקיד מנכ"ל משרד הביטחון.
לביא שימש כיו"ר המועצה לקשר ואלקטרוניקה ונשיא הסניף הישראלי של אגודת מהנדסי החשמל (IEEE).
סטיבן באואר
סטיבן באואר (באנגלית: Steven Bauer; נולד ב-2 בדצמבר 1956) הוא שחקן קובני-אמריקני ממוצא יהודי. הוא ידוע במיוחד בשל תפקידו כמאני ריברה בסרט "פני צלקת" משנת 1983, ובשל משחקו בקומדיית המצבים הדו-לשונית "Que Pasa, USA" של רשת PBS. החל משנת 2013 משחק גם בסדרה "ריי דונובן".