cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טויוטה אבאנזה
טויוטה אבאנזה הוא מיניוואן קטן של חברת טויוטה היפנית המיוצר באינדונזיה ומיועד בעיקר לשוק המדינות המתפתחות. אבאנזה נמכר ביפן תחת השם דייהטסו בראנד. השם אבאנזה נלקח מהמילה האיטלקית avanzato שפרושה להתקדם.
המכונית הוצגה בשנת 2003 ונמכרו כ-100,000 יחידות באותה שנה. האבאנזה נמכר במדינות: אינדונזיה, לבנון, בנגלדש, מלזיה, תאילנד, הפיליפינים, דרום אפריקה ומקסיקו.
כנסיית מיכאל הקדוש בהילדסהיים
כנסיית מיכאל הקדוש בהילדסהיים (בגרמנית: St. Michael) היא כנסייה בעיר הילדסהיים שבגרמניה. הכנסייה נבנתה בשנים 1001–1031 בסגנון רומנסקי מוקדם והוכרזה כאתר מורשת עולמית ב-1985 יחד עם קתדרלת מריה הקדושה בהילדסהיים.
היסטוריה
הכנסייה נבנתה בניהולו של הבישוף ברנווארד מהילדסהיים על מנת שתשמש כקפלה של המנזר הבנדיקטי שהוא עמד בראשו. ברנווארד קרא לכנסייה על שם המלאך מיכאל, אך נפטר ב-1022 בטרם הושלמה הבנייה. יורשו, הבישוף גוטהרד קידש את הכנסייה ב-1033 וקבר בקריפטה שבה את עצמותיו של ברנווארד.
ב-1542, הגיעה הרפורמציה הפרוטסטנטית להילדסהיים והכנסייה עברה לידי הכנסייה הלותרנית, אך המנזר עצמו נשאר בנדיקטי (וממילא קתולי) והנזירים ממשיכים להשתמש בכנסייה לתפילותיהם עד היום. הכנסייה חרבה בהפצצות בנות הברית על הילדסהיים ב-22 במרץ 1945, אך היא שוקמה ונבנתה מחדש בין 1950 ל-1957.
ארכיטקטורה
כנסיית מיכאל הקדוש בנויה בסגנון רומנסקי אוטוניאני והיא אחת הדוגמאות הטובות לסגנון זה. יש בה בית מקהלה כפול ושני טרנספט, ומעל כל הצטלבות בנוי צריח מרובע. בית המקהלה המערבי מסתיים באמבולטוריום ובקריפטה. אורכה של הכנסייה הוא 74.75 מטרים, רוחבה 22.75 מטרים וגובהה 16.7 מטרים. התקרה עשויה עץ ועליה ציור מ-1230 המתאר את שושלת היוחסין של ישו.
דלתות הברונזה
דלתות ברנווארד (גרמנית: Bernwardstür) נוצקו מברונזה בערך ב-1015. הדלתות מראות מחזורי סיפורים: אירועים מספר בראשית על הדלת השמאלית ואירועים מחיי ישו על הדלת הימנית. הן נחשבות ליצירת מופת של אמנות אוטוניאנית, למייצג העתיק ביותר של מחזורי תמונות בפיסול גרמני ולמחזור התמונות היצוק העתיק ביותר בגרמניה.
אוניברסיטת הוואי
תוכניות הלימודים באוניברסיטה כוללות לימודים טרום-אקדמאים, לימודים לתואר ראשון ותארים מתקדמים לרבות לימודים לדוקטורט.
שלושה קמפוסים, שבעה קולג'ים קהילתיים, חמישה מרכזי מחקר, שלושה מרכזים אוניברסיטאיים וארבעה מרכזים חינוכיים בשישה איים במדינת הוואי.
מרכזה של האוניברסיטה ממוקם בהונולולו.
רכס אלק (קנדה)
רכס אלק (באנגלית: Elk Range; מילולית: רכס אייל קנדי) הוא רכס הרים בהרי הרוקי הקנדיים, הממוקם בקצהו הדרומי של אזור קאנאנאסקיס, על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובניציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גאוגרפיה
הרי הרכס העיקריים הם:
מקור השם
שמו של הרכס נקבע באופן רשמי ב-31 במרץ 1917, והוא נקרא "הרי אלק". ב-6 בספטמבר 1951 שונה שמו של הרכס ל"רכס אלק". הרכס נקרא על שם הנהר והעמק הסמוכים - נהר אלק ועמק אלק, אשר בתורם נקראים בשם זה בשל האיילים שנצפו באזור.
קראטה
קראטה (ביפנית: ) היא אמנות לחימה יפנית-אוקינאווית מודרנית (גנדאי בודו) וספורט לחימה שהתפתחה מקבוצה של כמה עשרות אמנויות לחימה בעלות שורשים היסטוריים קרובים. אמנויות לחימה אלה נחשבות כיום 'יפניות'. בפועל, מקורן בממלכת ריוקיו ששלטה באי אוקינאווה, היום חלק מיפן. ניכרת בהן השפעה משמעותית של אמנויות לחימה שמקורן בדרום סין. כיום ישנה הפרדה ברורה בין סגנונות קראטה 'יפניים' (ויותר מודרניים) לאלה הנחשבים 'אוקינאווים'.
כל סגנונות הקראטה מאופיינים בדגש על שימוש בהכאה כאמצעי מרכזי ללחימה והגנה עצמית, חולקים ביניהם מגוון רחב של טכניקות ותנוחות גוף דומות או זהות, ומשתמשים בקאטה כאמצעי מרכזי לתרגול והעברת ידע. במהלך המאה ה-20, כל סגנונות הקראטה אימצו את הלבוש ואת שיטת הדירוג שפותחה על ידי ג'יגורו קאנו עבור ג'ודו. התלבושת הנהוגה נקראת קייקוגי ואותה משלימה חגורה צבעונית המייצגת את דירוג המתרגל.
בדומה לאמנויות לחימה רבות אחרות מן המזרח, הקראטה המסורתי מלווה ברבדים תרבותיים עמוקים, המשליכים על אופן תרגול האמנות, ולרוב דורשים את אימוצה כ-'דרך חיים'. כזה הוא אופיו של הקראטה המסורתי. בה-בעת, קיימים גם סגנונות קראטה פחות מסורתיים ויותר ספורטיביים, שמאפיינים אלה פחות בולטים בהם, או שאינם קיימים כלל. מעבר להבחנה בין השיטות ובתי ספר השונים כיום מקובלת בעולם ההבחנה בין הקראטה המסורתי (Traditional Karate) לבין הקראטה המודרני / ספורטיבי. שני זרמים אלה שונים מהותית זה מזה בהיבטים הפילוסופיים, טכניים ותחרותיים ומנוהלים בהתאמה על ידי שני הגופים העולמיים WTKF (מסורתי) ו-WKF (מודרני). בישראל קיימים בהתאמה שני גופים המוכרים על ידי משרד הספורט – איגוד הקראטה המסורתי והתאחדות הקראטה הכללי.
בניגוד לדעה הרווחת, בקראטה אין שימוש בכלי נשק. אמנות השימוש בכלי נשק אוקינאווים נקראת קובודו. לעיתים מורה, בית ספר או ארגון נתון ילמד גם קראטה וגם קובודו. עם זאת, מבחינה היסטורית, אמנויות אלה התפתחו במקביל ובסמוך, ולא היוו את אותה אמנות לחימה.
פירוש המילה קראטה
לפני המאה ה-20, באיי הריוקיו מהם הגיע הקראטה, לא היו נהוגים לרוב שמות לאמנויות הלחימה שתורגלו בבתי ספר ומשפחות שונות. לעיתים קרובות, אמנויות לחימה נקראו בפשטות "טה" ("יד", ברמיזה לשונית ללחימה בידיים). המילה קראטה אומצה בהדרגה באוקינאווה ויפן, ולאחר מכן בשאר העולם, במהלך המאה ה-20. מילה זו מורכבת ביפנית משתי סימניות: קרא (ריק; 空) ו-טה (יד; 手). משמעות שתי הסימניות יחדיו היא "יד ריקה". בימינו, רבים משתמשים בשם המלא "קראטה-דו" (空手道), אשר משמעותו "דרך היד הריקה". התוספת "דו" היא השפעה של תופעת הגנדאי בודו בתרבות יפן המודרנית.
במקור, השם קרא-טה נכתב עם סימנייה אחרת ביפנית למילה 'קרא', שמשמעותה היא 'סין' (או ליתר דיוק, נעשה שימוש בסימנייה שמציינת את שושלת טאנג הסינית). כלומר, שמה המקורי של האמנות היה "היד הסינית" (בהתאם לכך ששורשי הקראטה מאמנויות לחימה סיניות). שם זה שונה על ידי גיצ'ין פונאקושי ל"דרך היד הריקה" כאשר החל להפיץ את הקראטה ביפן. באותה העת (תחילת המאה ה-20) יפן הייתה אפופה ברגשי לאומנות עזים, ואיבה כלפי העם הסיני. פונאקושי חש לפיכך כי אם ישאיר את השם המקורי של אמנותו, "היד הסינית", הדבר יהיה לו למכשלה להפצת הקראטה ביפן. פונאקושי עצמו היה אוקינאווי, ובאיי ריוקיו, שתרבותם שונה מזו של יפן (אף שמדובר כיום באותה המדינה), לא הייתה לתושבים בעיה עם סינים ועם התרבות הסינית.
בעת המודרנית יש הטוענים לפרשנויות נוספות לשם "יד ריקה":
היסטוריה
קראטה הוא שם כולל לאסופה של סגנונות לחימה שנוסדו בהדרגה באיי ריוקיו, שהגדול והמפורסם שבהם הוא האי אוקינאווה. איי הריוקיו שימשו במשך מאות שנים כנתיב נמל למסחר בין יפן, סין, קוריאה וטאיוואן.
סגנונות הקראטה השונים הם תערובות של טכניקות המבוססות על ידע משיטות לחימה אוקינאוויות מקומיות, וכן השפעות שנרכשו משיטות לחימה סיניות שעורבבו ביחד ופותחו למספר סגנונות הכלולים בשם הגנרי המכונה קראטה. אמנויות לחימה אוקינאוויות, שכונו במקור בפשטות 'טה', יכולות לאתר את שורשיהן אחורה עד למאה ה-13. עם זאת, תיעוד מדויק ואמין יותר של אמנויות הלחימה שהתפתחו לבסוף לקראטה המודרני, קיים בעיקר מן המאה ה-19 והלאה.
בשנת 1372 ייסד שליט איי הריוקיו המלך צ'וזאן סאטו יחסי מסחר עם האימפריה הסינית שנשלטה על ידי שושלת מינג. צעד זה הביא למגוון רחב של שיטות לחימה סיניות שהוכרו לתושבי האיים על ידי מבקרים סינים, במיוחד כאלו שהגיעו ממחוז פוג'יאן (Fujian) בדרום סין. בסביבות שנת 1392 היגרו כ-36 משפחות מסין אל האי אוקינאווה למטרת חילופי ידע ותרבות עם האוכלוסייה המקומית במגוון רחב של תחומי חיים. לאורך הדורות היה נהוג בקרב בני האצולה והמעמד הגבוה האוקינאוויים לשלוח את בניהם ללמוד ולהתחנך בסין במשך שנים רבות. תוך כדי שהייתם בסין, חלקם התאמנו ולמדו אמנויות לחימה אצל מורים סינים ובעת חזרתם שילבו ופיתחו את הידע שצברו בסין עם הידע שלהם בשיטות המקומיות. הייתה זו דרך אחת באמצעותה הגיע ידע בנושאי לחימה אל אוקינאווה. דרך אחרת הייתה באמצעות אוקינאווים שנסעו לסין לתקופות ארוכות למטרות מסחר, ולמדו שם גם הם אמנויות לחימה.
בשנת 1429 השתלט על אוקינאווה שליט בשם שו-האשי (Sho-hashi) שהטיל איסור על נשיאת נשק ואף שלח שליחים שהחרימו את כלי הנשק שהוחזקו על ידי תושבי האי. איסור זה הביא את תושבי האי לפתח ולשכלל את שיטתם ולהעביר את הדגש על לחימה בידיים ריקות במקום השימוש בנשק שנאסר והוחרם. התושבים המקומיים החלו לפתח שיטת לוחמה בעזרת כלים חקלאיים שפתחו לכלי נשק שאפשר להילחם עימם בעת הצורך ובכך לא להפר את האיסור שהוטל על נשיאת כלי נשק. שיטת לחימה נפרדת זו נקראת קובודו (Kobudo). בניגוד למצג המקובל בתרבות הפופולרית, הקובודו והקראטה האוקינאוויים מעולם לא היוו אותה אמנות, אלא התפתחו במקביל ותוך השפעות הדדיות.
בשנת 1609 השתלט שימזאזו, שליט מחוז קיושו בדרום יפן, על אוקינאווה, ובנוסף להמשך איסור החזקה ושימוש בנשק הוטל איסור על לימוד אמנויות לחימה מכל סוג. החלטות אלו הורידו את הקראטה למחתרת והסגנון הועבר לרוב בתוך המשפחה מאב לבן. חלק מתבניות התנועה של האמנות (קאטה) עובדו לעיתים לכדי ריקודים מסורתיים, ואלה נשתמרו עד היום בצורתם האמנותית יותר.
בשנת 1868 עלה לשלטון ביפן הקיסר מוצוהיטו, וחולל מהפכה של תעשייה ומודרניזציה שבמסגרתה הצעיד את יפן אל תוך העולם המודרני תוך כדי פתיחות לעולם המערבי, אימוץ נורמות מערביות מודרניות, חיסול הפאודליזם היפני ולקיחת השליטה והסמכויות מהמשפחות הפאודליות של יפן והעברתן אל משפחת הקיסר. כחלק מאותה מהפכה, שכונתה מהפכת מייג'י, בוטלו האיסורים על נשיאת נשק ואימון באמנויות לחימה, ואיי הריוקיו סופחו באופן רשמי כחלק מיפן. כתוצאה מכך יצא הקראטה מן המחתרת, והוראתו חזרה להיות פומבית.
בשנת 1901 אחד מגדולי אנשי הקראטה, איטוסו אנקו, שהיה לוחם ובן משפחת אצולה אוקינאווית גרם לכך שהקראטה ייכלל כחלק מתוכנית לימוד החובה של בתי הספר באוקינאווה והביא לפופולריות של הקראטה באוקינאווה. כמה מתלמידיו של איטוסו אנקו (כגון גיצ'ין פונאקושי) הפכו ברבות השנים למורים שהייתה להם השפעה מכרעת על התפתחות הקראטה המודרני.
האיש הראשון המזוהה שהעביר גרסה מאורגנת של קראטה היה שושו "בושי" (הלוחם) מאטסומורה (1779–1889), שהעביר את סגנונו לאיטוסו אנקו (1830–1915). בושי מטסומורה קרא לסגנונו שורי-טה. תלמידו של קוקובה קוסאי שינה את השם לשורין ריו. בתחילת המאה ה-20 לימדו באוקינאווה שני מורים נוספים גרסאות יותר מוסדרות של קראטה. היו אלה המורים קנריו היגאונה וקאנבון ווייצ'י. שניהם למדו במשך שנים רבות בסין אמנויות לחימה סיניות, שיש להן קרבה טכנית והיסטורית לאמנות הלחימה עגור לבן פוג'יאני. כאשר הגיעו לאוקינאווה והחלו ללמד במולדתם, השפעות אוקינאוויות מקומיות ופיתוחים נוספים של אמנויותיהם יצרו לבסוף מתוך הסגנונות שלימדו את שני הסגנונות גוג'ו ריו (מיסודו של קנריו היגאונה, דרך צ'וג'ון מיאגי) ו-ווייצ'י ריו (מיסודו של קאנבון ווייצ'י).
בשנת 1906 יצאו מספר מורים מפורסמים מאוקינאווה להפיץ את הקראטה ביפן. בהם היו גיצ'ין פונאקושי (מייסד סגנון השוטוקאן), צוג'ון מיאגי (מייסד סגנון גוג'ו-ריו), וקנווה מאבוני (מייסד סגנון שיטוריו). בתקופה זו הייתה יפן מעורבת במלחמות שכנותיה, רוסיה וסין וכבשה חלקים רחבים מאסיה. מגמה זו, שנמשכה עד לתבוסת יפן בסוף מלחמת העולם השנייה, הביאה לגל אומנות ומיליטריזציה בתוך יפן ולהעמקת השתלטות ומעורבות הצבא בתוכה. על רקע שינויים תרבותיים אלה, מורי הקראטה התקבלו ביפן בברכה, משום שהכוחות הפוליטיים הדומיננטיים ביפן היו מעוניינים בפיתוח של "עם חזק, בריא, ושיכול לעמוד על שלו באמצעים פיזיים". בעקבות השפעתם של אותם מורים, הקראטה הוכר כאמנות לחימה יפנית מסורתית על ידי ארגון הדאי ניפון בוטוקוקאי.
שלושה זרמים מרכזיים של קראטה התפתחו באוקינאווה לאורך השנים, ואלה כונו לפי שמותיהן של שלוש הערים הגדולות והמרכזיות באוקינאווה, שבהן התפתחו זרמים אלה (כל זרם שכזה מכיל בתוכו כמה סגנונות קראטה). הזרמים האמורים מכונים: שורי-טה (Shuri-te) על שם העיר שורי, נאהא-טה (Naha-te) על שם העיר נאהא, וטומרי-טה (Tomari-te), על שם העיר טומארי. סגנונות הקראטה הנפוצים ביותר כיום הם שורין ריו (שורי-טה), שוטוקאן (שורי-טה), גוג'וריו (נאהא-טה), וויצ'י ריו (נאהא-טה), קיוקושינקאי (שמקורו בשוטוקאן וגוג'ו ריו), שיטוריו (המשלב את כל שלושת הזרמים המרכזיים), וואדוריו (המשלב שוטוקאן וג'וג'וטסו יפני), וסגנונות שהתפצלו מהם.
כיום ישנם לרוב הבדלים תרבותיים וטכניים מסוימים בין הקראטה המתורגל באוקינאווה לזה המתורגל ביפן ובמקומות אחרים בעולם. הקראטה ממשיך להתפתח כאמנות לחימה, אך בדומה לאמנויות לחימה אחרות, הוא מושפע רבות מן התרבות המקומית בתוכה הוא צומח. הפוליטיקה הבין-ארגונית של סגנונות קראטה רבים הביאה לפיצול משמעותי למספר רב מאוד של בתי ספר ברחבי העולם. ישנם רבים מקרב בתי הספר לקראטה שאף "ערבבו" את אמנותם עם אמנויות אחרות. תופעה זו נפוצה במיוחד בישראל, בה סגנונות שונים של קראטה ספורטיבי "שולבו" אל תוך שיטות כגון גדי קנפוג'יטצו ודניס הישרדות. בה-בעת, נשמר מספר גדול של בתי ספר מסורתיים לקראטה השומרים יותר על אופייה המקורי של אמנותם, הן מבחינה תרבותית והן מבחינת אופי הלחימה הנלמד. בעת המודרנית, המאפיין המרכזי המבדיל בין סגנונות קראטה יותר "ספורטיביים" לאלה המסורתיים, הוא שבאחרונים נשאר דגש מרכזי על לימוד ותרגול קאטה ובונקאי.
חליפות, חגורות ודירוג
לפני המאה ה-20 ובתחילתה, לא היה נהוג לבוש אחיד בתרגול קראטה. באוקינאווה, בה מזג האוויר חם משך רוב השנה, גברים רבים היו נוהגים להתאמן בתחתוניהם (ישנן עוד תמונות שכאלה שמקורן בתחילת המאה ה-20).
בקראטה המודרני משתמשים בחליפה אחידה המכונה קייקוגי. את החליפה, כמו גם את שיטת הדירוג בחגורות, המציא ג'יגורו קאנו עבור ספורט הלחימה שפיתח, הג'ודו, ונוהג זה אומץ על ידי סגנונות הקראטה השונים. אחד הטעמים שניתנו לכך היא שלבוש אחיד אינו מעיד על מעמד, ובין כותלי הדוג'ו כולם יהיו שווים. נהוג כי נשים לובשות חולצה לבנה מתחת לחולצת החליפה, כדי להימנע מחשיפת יתר של איברים מוצנעים (אם כי המניע לכך אינו דתי). חליפת האימונים אותה נוהגים ללבוש המתרגלים קראטה מורכבת ממכנסיים וחולצה שאליהם מצטרפת גם חגורה. המכנסיים והחולצה נקראים קייקוגי. לחגורות מגוון גדול של צבעים, המשתנים בהתאם לדרגה של המתאמן, וכן בין ארגוני קראטה שונים. לעומת החגורה, לחליפה יש רק צבע אחד – לבן. הלבן מסמל בתרבות היפנית אלמנטים כמו הרמוניה, שלווה וכדומה.
החל מהעת בה נעשתה סטנדריזציה של הקראטה ביפן, החלו המתרגלים קראטה ביפן ובאוקינאווה להשתמש בדירוג טכני של רמות המתאמנים. דירוג זה שאול גם הוא מג'ודו, בדומה לחליפה. שיטה זו עושה שימוש בשמות לדרגות ובחגורות שצבען מעיד על דרגה. הדרגות מתחילות ב'קיו 10', 'קיו 9' או 'קיו 6' (תלוי בשיטה), ויורדות עד ל'קיו 1'. הזמן שלוקח להתקדם בין דרגות הוא שילוב של כישרונו של המתאמן, עם תכתיבים טכניים בעניין זה לפי כלליו של כל ארגון קראטה. לרוב, ככל שהדרגה גבוהה יותר כך הגעה אליה נמשכת זמן רב יותר.
הדרגה הבאה, אחרי 'קיו 1', היא 'דאן 1', ומסומלת לרוב על ידי חגורה שחורה. מדרגת דאן 1 עולים לדרגת דאן 2 וכך הלאה. קראטקה המקבל את החגורה השחורה נחשב כמי שהתחיל ללמוד קראטה, כלומר, הגיע לרמה בה הוא מתחיל לעסוק בקראטה. המעבר לחגורה שחורה מסמן מהפך ברמת הרצינות וברמת ההבנה של הקראטה והוא מנטלי יותר מאשר פיסי. לרוב, קבלת החגורה השחורה נתפסת כרגע שבו התלמיד הופך לחבר אמיתי בשיטה, וכוללת רישום בארגון הבינלאומי אליו המועדון שייך. החניכים בדרגות דאן 1–2 נחשבים כחניכים בכירים וכל אחד מהם מכונה סנפאי (Senpai), ולעיתים קרובות הם גם מדריכים. המעבר בין דרגות דאן יכול להימשך כמה חודשים עד שנים רבות. מקובל לומר כי החל מדאן 3 מחזיק המתאמן במספיק ניסיון כדי לקבל על עצמו את התואר סנסאי ולאמן אחרים. תואר זה מביע כבוד למורה ברמה המקצועית והמנטלית גם יחד, ומשמעותו המילולית היא "אדם שצעד בדרך זו לפניי". רוב הסנסאים הבכירים מחזיקים בדרגת דאן 5 ומעלה. דרגת הדאן המקסימלית שניתן להגיע אליה היא מקור לוויכוח, וכמו כן, גם בנושא זה יש הבדלים בין השיטות השונות. ברוב ארגוני הקראטה, הדרגה הגבוהה ביותר היא דאן 10. בעלי הדרגה הבכירה ביותר (7 ומעלה) מכונים שיהאן (Shihan). משמעות המילה שיהאן ביפנית היא "זה שמצביע דרומה", והכוונה היא ל"אחד שמוביל את הדרך". משמעותו האפקטיבית של התואר שיהאן היא "מורה של מורים".
סדר וצבע החגורות משתנה בין ארגון קראטה אחד למשנהו. המקובל בקרב כולם הוא שהחל מדרגת דאן 1, הקראטקה לובש חגורה שחורה. ישנם ארגונים בהם החל מדרגות דאן 6–7, נהוגה לבישת חגורות לבנות-אדומות או אדומות. לרוב, החגורה הראשונה שהמתאמן לובש היא חגורה לבנה. בארגונים מסוימים, חגורה אדומה היא החגורה הראשונה שהקראטקה לובש, וגם החגורה האחרונה שהוא יכול לקבל, בדרגת דאן 10. המשמעות היא סמלית – השלמת מעגל שתחילתו וסיומו באותו צבע החגורה.
סיפורים מקובלים בפולקלור הקראטה לעניין צבע החגורות הם כדלקמן:
עם זאת, אין אסמכתה היסטורית לכך שנעשה שימוש בחבל בתור חגורה, או שמקור הרעיון לשינוי צבע החגורות קשור בכך שצברו לכלוך לאורך זמן. גרסה אחרת היא שהחגורות וצבען לקוחות מהמנזרים שבהם עסקו בזן בודהיזם, שם חגורה שחורה מסמלת את מי שכבר הגיע להארה ולכן יכול להדריך, וחגורה לבנה – את מי שעדיין לא.
האמת ההיסטורית היא שהחגורות פשוט אומצו כמודל מן הג'ודו היפני שמפתחו, ג'יגורו קאנו, היה בן דורם של מייסדי הקראטה המודרני. בעת שפונאקושי וחבריו ייבאו את הקראטה ליפן, היה צורך טכני לפתח את הקראטה בדרך שתאפשר ללמדו בצורה יעילה, ברורה ומוסכמת בקרב מוסדות חינוך רבים. מודל הדרגות והחגורות שפיתח קאנו היווה אמצעי טוב לכך.
חגורת הקראטה בדרגות השונות לפי הסדר המקובל ביותר בישראל:
תחרויות
הקראטה כשלעצמו איננו ספורט במקור, אלא אמנות לחימה. התפיסה התחרותית הייתה זרה לקראטה המסורתי, ותחרויות קראטה הם תוצר של הפצתו הנרחבת במחצית השנייה של המאה ה-20 ביפן ומחוצה לה. אף על פי שכיום אסכולת שוטוקאן, למשל, מפורסמת בשל התחרויות שעורכים רבים מהארגונים בהם הוא נלמד, בתקופת חייו של מייסד הסגנון, גיצ'ין פונאקושי, הוא אסר על תלמידיו להתחרות. אחד המורים שתמכו במיוחד בהטמעת האלמנט התחרותי בקראטה היה מאטסוטאטסו אויאמה, מייסד סגנון קיוקושין. כיום תחרויות קראטה נפוצות ברחבי העולם, וגם ביפן ואוקינאווה. ישנו קשר הדוק בין העלייה בפופולריות של קראטה כספורט תחרותי (על חשבון מקורותיו המסורתיים), לבין הגלובליזציה שמאפיינת את המאות ה-20–21, וכן השילוב שנעשה בין מסורות הקראטה לבין התרבות המערבית האנגלו-אמריקנית. החוקים והניקוד של תחרויות הקראטה הראשונות נלקחו מספורט לחימה צרפתי המכונה סבאט, ממנו נלקחו גם הבעיטות הגבוהות שלא היו מרכזיות בקראטה עד אז.
בישראל קיימים שני ארגוני גג המוכרים על ידי רשויות הספורט במדינה: התאחדות הקראטה בישראל (קראטה מודרני-כללי), וארגון הקראטה המסורתי. כל אחד משני הארגונים מקיים כל שנה מספר תחרויות בהתאם לחוקת השיפוט של כל זרם בהתאמה. בהינתן השוני המהותי בין הקראטה המסורתי למודרני קיים שוני גדול בחוקת השיפוט ובקריטריונים להענקת ניקוד בין תחרויות הקראטה המסורתי למודרני. בשלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, הפכה חלק ניכר מקהיליית הקראטה בישראל ובעולם ליותר ויותר ספורטיבית, הארגון העולמי w.k.f הוכר בלעדית ומייצג את הקראטה בוועד האולימפי וב-2021 במהלך אולימפיאדת טוקיו התווסף הענף לתחרות, שני סוגי תחרויות מתקיימים – האחת קאטה (Kata) והשנייה קומיטה (Kumite). במקצי הקרבות המוכרים על ידי הוועד האולימפי ללוחמים יש חובה ללבוש מגיני גוף, מגיני רגליים, כפפות קלות ומגיני שיניים.
איסורים
כדי לאפשר קיום תחרויות לחימה בלא שהדבר יגרור פציעות מוגזמות ואסונות, פיתחו התאחדויות קראטה ארציות שונות, רשימה של מעשים האסורים במהלך התחרות. מעשים אסורים לדוגמה:
כמו כן נעשה לעיתים שימוש בשיטות של "איסור מגע", או "מגע חלקי", שבהן התוקף עוצר את המכה סנטימטר לפני הפגיעה, או מחליש מאוד את העוצמה ברגע האחרון. השופט (או המאמן) מחליט אם המכה הייתה אפקטיבית לולא העצירה המכוונת, ומנקד את ביצועו של הלוחם בתחרות בהתאם.
שיטת הניקוד
בתחרויות קראטה מסורתי הכול מבוסס על תפיסת טוֹדוֹמֵה (טכניקה אחת מסיימת המספיקה לנטרל יריב תוקפני) ובהתאם מקצי קרבות קומיטה הם של נקודה אחת מלאה (איפון) המוענקת על ביצוע טכניקה מושלמת, בתזמון ומרחק נכונים, עם מיקוד מלא (קימֵה) ברגע הסיום ומוכנות מנטלית-פיזית להמשך. לטכניקות יעילות אך חסרות באחד הפרמטרים הנ"ל ניתן להעניק חצי נקודה (ואזארי) כך שהענקת שני ואזארי נחשבת איפון וניצחון בקרב. עצם ההגעה עם איבר חיצוני (יד או רגל) אל היריב אינה מזכה בניקוד בהיעדר הקריטריונים הנ"ל. הפילוסופיה העומדת מאחורי מתכונת זו היא שעל קרב להסתיים במכה בודדת וניצחת אחת (איפון). רעיון זה מבוסס על הפתגם האוקינאווי: Ichigeki Hissatsu (מכה בודדת – מוות ודאי).
שיטת הניקוד המקובלת ברבות מתחרויות הקראטה המודרני היא של צבירת נקודות לפי:
המנצח הוא מי שהשיג יתרון של 8 נקודות, או בתום שתי הדקות של הקרב מי שיש לו את מספר הנקודות הכי גבוה.
דוג'ו-קון
הדוג'ו-קון הוא תקנון הדוג'ו – הכללים לפיהם אמורים לנהוג תלמידי בית הספר. בכללים אלו אמורים התלמידים להשתמש גם מחוץ לדוג'ו, בחיי היום-יום. בחלק מהארגונים נהוג לומר את הדוג'ו-קון בקול במהלך קידת סוף האימון, אולם במרביתם הדוג'ו-קון מועבר בעל פה על ידי המורה במהלך השיעורים. דוגמה לדוג'ו-קון הנהוג בבתי ספר מסוימים:
הכללים הנ"ל נלקחו מכללי הדוג'ו (דוג'ו-קון) של עמותת הקראטה KSK/ISKF העולמית.
מושגים בסיסיים ושיטות יסוד
להלן רשימת המושגים הבסיסיים וטכניקות היסוד בקראטה המסורתי. רוב המושגים והטכניקות המצויים כאן משותפים לזרמים שונים בקראטה, ובכללם שוטוקאן, שיטוריו, גוג'ו ריו, ואדו-ריו ועוד.
בין הזרמים ייתכנו שינויים קלים בשמות וכן בדרך הביצוע של הטכניקות, שמקורם בהבדלים בין השיטות.
טקס הפתיחה והסיום של האימון
בתחילת כל אימון בקראטה מתקיים טקס פתיחה לפי כללים קבועים מראש. בתחילת הטקס מסתדרים החניכים בשורה ישרה על פי דרגתם אל מול המורה, בין אם מדובר בסנסאי או בסמפאי. אם קיימים מורים נוספים הם עומדים בניצב לשורה ובסמוך לבעל הדרגה הבכירה ביותר. המורה מכריז: "מוּטסוּבּי-דאצ'י!", ובתגובה לכך החניכים נעמדים בתנוחה באותו שם (לעיתים מסתדרים החניכים בעמידה לבדם). לאחר מכן יאמר המורה: "סייזה!", או "סייזה שוּמֵני!", ובתגובה לכך כורעים החניכים על ברכיהם בתנוחת סייזה (כאשר טיב התנוחה המדויק משתנה בין בית ספר אחד למשנהו).
בשלב זה מתחיל תרגול מדיטטיבי קצרצר, שראשיתו בקריאה "מוֹקוּסוּ!", וסיומו בקריאה "מוֹקוּסוֹ-יַאמֶה!" (תרגול זה נועד "לנקות את הראש" לפני תחילת האימון ובסיומו). לאחר מכן מכריז בעל הדרגה הבכירה ביותר: "שוֹמֶן-נִי... רֶיי!" – ביטוי ביפנית שמשמעותו "קודו קידה קדימה" (לכיוון השוֹמֶן), ומטרתו לכבד את הדוג'ו. התלמידים כורעים עם ידיהם קדימה ומרכינים ראש. אם נוכח באימון סמפאי תבוצע הקידה לכיוונו תוך הכרזת "סמפאי-ני-ריי!". אם באימון נוכח סנסאי יבוצע אותו הליך בשינויים המתאימים. לאחר הקידה לכיוון המורה הוא קד בחזרה לחניכים, ובנקודה זו מתחיל האימון. אף שהקידה לפני האימון היא קידה עמוקה מאוד, אין הדבר מרמז על פחיתות כבוד ושפלות רוח כי אם על הבעת כבוד לבעלי התפקידים ולדוג'ו שבו נערך האימון. מקור הקידה הוא בתרבות היפנית ודת השינטו. עם זאת, בימינו ברובם הכמעט מוחלט של בתי הספר לקראטה, אין הקידה נושאת שום משמעות דתית. ישנם בתי ספר בהם באזור השוֹמֶן תלויות גם תמונות של מורים בעלי חשיבות היסטורית מבחינת בית הספר, ולעיתים גם תמונה של ראש ארגון הקראטה הרלוונטי. הקידות מבוצעות טכנית לכיוון אותן תמונות. גם בהקשר זה חשוב להדגיש שאין מדובר בפולחן דתי או אישיותי. עם זאת, מעת לעת ישנם אנשים החשים אי-נוחות מסוימת בשל המנהג.
עמידות
דַּאצִ'י (Dachi) – עברית: עמידה. העמידה היא אחת מאבני היסוד של הקראטה. עמידה נכונה גורמת לגוף להיות יציב יותר, חזק יותר ומוכן יותר, וכמו כן גורמת לטכניקות המבוצעות להיות אפקטיביות יותר. עמידה לא נכונה מראה לעיתים על זלזול וחוסר רצון להתאמץ, ועלולה אף להוביל לפציעה.
אגרופים
טסוּקי (Tsuki) – עברית: אגרוֹף (טכנית, משמעות המילה היא Thrust). ככלל, האגרופים ניתנים כאשר כף היד מאוגרפת בחוזקה, והאגודל סוגר על שאר האצבעות. היד מתיישרת רק כמעט לחלוטין, כדי למנוע נזק למרפק. האגרוף ניתן בשילוב עם "הכנסת" המותן המתאימה – דבר שתורם עוצמה ואפקטיביות למכה. אחרי כל אגרוף, יש להחזיר את היד הנותנת אותו לאזור המותניים (למעט במקרים מיוחדים שיפורטו), על מנת למנוע לפיתה של היד על ידי היריב. רוב האגרופים יכולים להינתן בשלושת הגבהים – גידאן, צ'ודאן וג'ודאן.
בעיטות
גֶרי (Geri) – עברית: בעיטה. הבעיטות בקראטה עושות שימוש בחלקים שונים של כף הרגל לפגיעה, כגון כרית כף הרגל, גב כף הרגל וצידה. לא קיימות בקראטה מסורתי בעיטות שעושות שימוש בעצם השוק, כמו בקיקבוקס למשל, ואלה אומצו במהלך המאה ה-20 על ידי מרבית סגנונות הקראטה כהשפעה חיצונית. כל בעיטה מורכבת משלושה שלבים – הרמת הרגל לגובה המותן, שחרור הרגל לבעיטה והחזרתה למותן, והורדת הרגל לרצפה (למעט מקרים מיוחדים שיפורטו). העמידה מהווה כאן תפקיד מרכזי – בעיטה מתוך עמידה לא נכונה תגרום לאיבוד שיווי המשקל ולבעיטה לא אפקטיבית. גם כאן, בדומה לאגרופים, יש להחזיר במהירות את הרגל כדי למנוע את תפיסתה. רוב הבעיטות יכולות להינתן בשלושת הגבהים – גידאן, צ'ודאן וג'ודאן.
חסימות
אוּקֶה (Ukè): עברית – חסימה. החסימות נמצאות בצורתן ה"רשמית" בעיקר בקאטות ולא בקומיטה, בגלל אופיו החופשי של הקרב והנטייה להתחמק מהתקפות יותר מאשר לחסום אותן. עם זאת, הן שימושיות מאוד בהגנה עצמית.
טכניקות ערעור והפלה
ההפלות אינן נפוצות בקראטה כמו בג'ודו, אך עדיין בעלות מקום של כבוד. נפוץ מאוד לראות הפלות בקומיטה, וכן יש בהן שימוש בראנדורי-קאטה (קאטת קרב עם שני משתתפים).
הבדלים בין שיטות קראטה שונות
שיטות שונות נבדלות זו מזו בגישתן לקרב. ההבדלים הם בין השאר במאפיינים הבאים:
קראטה באולימפיאדה
החל מאולימפיאדת טוקיו (2020), קראטה הוא ענף אולימפי שמתחרים בו באולימפיאדה.
באולימפיאדה הראשונה זכתה טורקיה במירב המדליות (ארבע בסך הכל, אחת מכסף ושלוש מארד), ויפן זכתה בשלוש מדליות (אחת מכל צבע).
קראטה בישראל
בישראל יש שני ארגוני גג בתחום הקראטה המוכרים על ידי משרד התרבות והספורט:
התבססות הקראטה בישראל:
מספר אנשים הובילו והשפיעו רבות על ענף הקראטה בישראל. סנסאי שלמה פייגה (1932–2007) וסנסאי דניס הנובר (נולד ב-1937). לאחר עלייתם לישראל בתחילת שנות ה-60 מדרום אפריקה, הם פתחו את מועדון הקראטה הראשון בישראל בשנת 1961 במושב מולדת. במכביה השישית שנערכה באותה שנה הם הדגימו ביחד תרגילי קראטה. באותה העת, הקראטה בישראל שילב שיטות של שוטוקאן, קיוקושינקאי ושיטות לחימה נוספות, תוך שילוב באימונים ג'ודו וג'ו ג'וטסו. סנסאי אדמונד בוזגלו אימן בשיטת שוטוקאן ורבים מהמאמנים המוכרים והמצליחים כיום בישראל למדו בהדרכתו. סנסאי יהודה פנטנוביץ (1938–2006) עלה מדרום אפריקה בשנת 1972 והיה ממייסדי התאחדות הקראטה בישראל שהוקמה באותה שנה. הוא היה המאמן הראשון בישראל שלימד גוג'ו ריו. סנסאי גדעון קדרי היה המאמן הראשון שהביא את שיטת קיוקושינקאי לישראל והיה נציגו של מאסוטאצו אויאמה בישראל. סנסאי מאיר יהל (1934–2008) החל לאמן שוטוקאן ברחובות לאחר עלייתו לישראל מצרפת. במכביה העשירית (1977) נערכו לראשונה תחרויות הקראטה ויהל אימן את נבחרת ישראל.
ענף הקראטה המסורתי הושפע משמעותית מפעילותם של תלמידיו של סנסאי נישיאמה, מייסד איגוד הקראטה המסורתי העולמי, שהקימו את האיגוד בישראל ומקדמים את הענף עד היום.
הישגים בתחרויות
הישגים בהיסטוריה:
הישגים בהווה (הישגים מאליפויות רשמיות בלבד המוכרות על ידי הוועד האולימפי):
בישראל וברחבי העולם קמו ארגונים רבים בתחום הקראטה שאינם מוכרים על ידי הוועד האולימפי. ארגונים אלו מקיימים תחרויות פתוחות מקומיות ובינלאומיות בהן לוקחים חלק ישראלים רבים. הישגים ישראלים מכובדים בתחרויות אלו נפוצים באופן יחסי ולכן לא יימנו בערך זה.
הנתיב המהיר בכביש 1
הנתיב המהיר בכביש 1 הוא נתיב אגרה בכביש 1 לכיוון מערב, ממחלף בן-גוריון למחלף קיבוץ גלויות באורך של 13 קילומטר. הנתיב נפתח לתנועה בינואר 2011 ונועד לשרת עד 1,600 כלי רכב בשעה. הנתיב משולב בחניון חנה וסע ממזרח למחלף שפירים וייתכן שבעתיד תוקם בו תחנת הרכבת שפירים.
הפרויקט הוקם בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT) על ידי בעלת הזיכיון, קבוצת שפיר הנדסה ותעשייה, בעלות של כ-756 מיליון ש"ח, תמורת הכנסות מאגרה לתקופה של שלושים שנה, מתוכן שתיים וחצי שנות הקמה. עם פתיחת הנתיב המהיר צומצם מספר הנתיבים בתוואי כביש 1 באזור מחלף קיבוץ גלויות משלושה לשניים, כדי לאפשר השתלבות חלקה מהנתיב המהיר בחזרה לכביש 1. הרשות הממונה מטעם הממשלה על הפרויקט היא חברת כביש חוצה ישראל בע"מ.
היסטוריה
ראשיתו של הנתיב המהיר בהחלטת ממשלת ישראל מאוגוסט 1997 וחוק נתיבים מהירים לרכב ציבורי (נתיבי אגרה) (הוראת שעה), התש"ס-2000, שנחקק בעקבותיה בשנת 2000. תוכנית הנתיב המהיר אושרה בשנת 2004 כפרויקט בנה-הפעל-העבר (BOT). התוכנית כללה הקמת נתיב מהיר וחניון. עתירתה של עמותת "אדם טבע ודין" בסוף אותה שנה במועצה הארצית לתכנון ולבנייה, חייבה את המדינה לשלב בחניון גם תחנת רכבת על תוואי המסילה הוותיק שעובר במקום. המדינה התנגדה להקמת תחנת רכבת כיוון שתחנת הרכבת כפר חב"ד ממוקמת במרחק של פחות משני קילומטרים. באוגוסט 2007 חתם משרד האוצר חוזה לבניית הנתיב עם קבוצת שפיר הנדסה ותעשייה, אף על פי שלפני החתימה הציע משרד הפנים לבטל את הפרויקט עקב התנגשות תכנונית בין קצהו המערבי של הנתיב המהיר לתוואי מסילת הרכבת הרביעית המתוכננת במסילת איילון. במסגרת הזכייה במכרז הציעה החברה הזוכה למדינה תמלוגים בסך של 182 מיליון שקל, עם סיום הקמת הפרויקט.
עם חתימת החוזה החלו עבודת ההכשרה בשטחי הפרדס שהיה בין נתיבי כביש 1 ממזרח למחלף שפירים. שטח זה, שהיה קיים בין נתיבי הכביש מאז הקמתו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נוצר במקור כדי לאפשר למסילת הרכבת מתל אביב-יפו ללוד לעזוב את תוואי כביש 1 ולעבור דרומה מתחת לנתיב לכיוון מזרח. במקביל החלו עבודות ההכשרה מצפון לכביש 1 לבניית נתיב נוסף בכיוון מערב, בצד הצפוני של הכביש. לשם בניית נתיב רביעי בתוואי זה, נעשו מספר שינויים בגשרים החוצים את התוואי. גשר במקוה ישראל נהרס ונבנה מחדש בשנת 2005 ומפתח של גשר ביילי סמוך הורחב. הנתיב הרביעי שנבנה בשולי הכביש הימניים לא יועד להיות הנתיב המהיר אלא נתיב חלופי לנתיב השמאלי הקיים, שבשטחו נסלל הנתיב המהיר. לשם הקלה על ביצוע העבודות בנתיב המהיר, נסללה בחלקו הצפוני של הכביש רצועת דרך רחבה המסוגלת לאכלס באופן זמני יותר מנתיב אחד ולעיתים אף שלושה.
הקמת תחנת הרכבת המיועדת בשטח החניון לא החלה עד לחנוכת הנתיב, אף על פי שלפי החלטת ועדת התכנון והבנייה, לא ניתן להפעיל את הנתיב ללא תחנת רכבת. משרדי הממשלה השונים עדיין עומדים בסירובם להקמת התחנה שעלותה מוערכת ב-100 מיליון שקל והם פועלים לשינוי החלטת הוועדה. בינואר 2009 פורסם כי הבנק המלווה את הפרויקט עצר את המימון עקב החשש ליכולת החברה לגבות את האגרה במלואה. חברת שפיר המשיכה לקדם את הפרויקט באמצעות כספים מהונה העצמי, עד להסדרת מנגנון פיצוי המקובל על הבנק, היזם ומשרד האוצר. במאי 2009 הודיע הזכיין על הפסקת כל העבודות ומשרד האוצר הודיע כי מדובר בהפרת הזיכיון.
העבודות בפרויקט התחדשו לאחר מספר שבועות, וביולי 2009 הוסטה התנועה בכביש 1 לכיוון מערב אל הנתיבים הצפוניים שהתווספו. עם הסטת הנתיבים החלה הריסה והסרה של המקטע ששימש כנתיב השמאלי לכיוון מערב, לקראת בנייתו מחדש כנתיב המהיר. לקראת סוף שנת 2009 הופסקו העבודות שוב, ובתחילת 2010 הודיעה הזכיינית שהיא ממתינה לאישור המדינה למתן פיצוי כספי על היעדר היכולת לבנות את 600 המטרים האחרונים של הנתיב המהיר בסמוך למחלף קיבוץ גלויות. המחלוקת לגבי קטע זה נובעת מטעות תכנונית במכרז של הפרויקט, שהובילה עוד בתחילת 2009 להפסקת המימון של הבנקים המלווים. הזכיינית הודיעה למדינה שהיא מבקשת לפרוש מבניית הפרויקט אם לא יאושר הפיצוי. במרץ 2010 הסכימו המדינה והזכיינית על המשך העבודה בפרויקט.
בינואר 2013 העביר משרד התחבורה מימון לצורך תכנון קומה נוספת לחניון הנתיב המהיר, על מנת להכפיל את תכולתו ל-4,000 מקומות חניה. ההרחבה תתבצע באמצעות בניית קומה שנייה מעל החניון הקיים. באותה עת אף החליט שר התחבורה להתחיל בתכנון פרויקט נתיב מהיר דומה במערב ראשון לציון. בעת העבודות לבניית החניון בן ארבע הקומות, נסלל חניון זמני מדרום לכביש 1. השלב הראשון של החניון נחנך בתחילת 2022, ובמקביל המשיכו העבודות להרחבתו לכיוון מזרח ומערב.
ביולי 2021 נחסמה הכניסה לנתיב במחלף בן-גוריון והועברה כחמישה קילומטרים מערבה, בסמוך לחניון הנתיב המהיר. החסימה הזמנית נועדה לצורך עבודות בכביש 1 באזור כפר חב"ד, לשם הקמת מחלף נתב"ג מערב. תוואי הנתיב הושב לקדמותו באפריל 2022.
מאפיינים
הנתיב המהיר נסלל על גבי הנתיב השמאלי הקיים בקטע כביש 1 ממחלף בן-גוריון למחלף קיבוץ גלויות. באמצע הדרך, ממזרח למחלף שפירים, משתלב הנתיב במערכת כבישים וגשרים לכניסה ויציאה מחניון חנה וסע המיועד לכ-2,100 מכוניות. הקמת הכניסות והיציאות הייתה כרוכה בבניית שישה גשרים חדשים, מתוכם שניים המיועדים ליציאה לכביש 1 בכיוון מערב, אחד מתחבר לכביש הרגיל בנתיב הימני ואחד מתחבר לנתיב המהיר בצד שמאל. הנתיב המהיר מופרד מהנתיבים הרגילים באמצעות גדר הפרדה קשיחה, למעט בחצי הקילומטר האחרון שלו, שם ההפרדה היא באמצעות עמודי פלסטיק. הכניסה לחניון לנוסעים מכיוון מזרח למערב בכביש 1 אינה מתאפשרת בסמוך לחניון אלא דרך הכניסה הראשית לנתיב, בסמוך למחלף בן-גוריון. החונים בחניון אינם מחויבים בעלות הנסיעה בקטע זה. החניון משמש את הנוסעים בנתיב כנקודת היציאה היחידה עד לסיומו, כלומר, לנוסעים ממחלף בן-גוריון אין אפשרות יציאה ישירה במחלפי שפירים, גנות וקיבוץ גלויות.
אגרה
במסגרת תנאי הזיכיון הבטיחה המדינה לזכיין מקור הכנסה נוסף, מעבר לגביית האגרה, והוא תשלום (מהמדינה) בגין כל כלי רכב שחונה במתחם "חנה וסע" בשעות הבוקר. כן הבטיחה המדינה לזכיין תשלום במסגרת מנגנון של הבטחת יעד הכנסות שנתי.
בפברואר 2015 בוטלה אגרת הנתיב בקטע בן-גוריון עד חניון שפירים. הסיבה לביטול היא תדירות גבוהה של תפוסה מלאה בחניון. מצב זה עלול לגרום לחיוב מיותר של נוסעים שנמנעה מהם האפשרות לחנות ולהשתמש בשירותי התחבורה הציבורית.
חניון
מערכת הגשרים שהוקמה מאפשרת רציפות בכניסות והיציאות מהחניון, ללא שימוש בצמתים או רמזורים. בחניון הוקם אולם המתנה שמשרת את הנוסעים ללא תשלום באוטובוסים הייעודיים הנוסעים הלוך וחזור בין החניון לאזור הקריה בתל אביב-יפו ולמתחם הבורסה ברמת גן. האולם ישמש גם את תחנת הרכבת, אם תוקם. שירות האוטובוסים, שכולל בשעות העומס נסיעה מדי חמש דקות, ממומן מתשלומי האגרה של המשתמשים בנתיב המהיר. בנוסף, חברת תנופה מפעילה ארבעה קווי אוטובוס (100,101,102,112) מהחניון לירושלים במסלולים שונים.
הנתיב המהיר בכניסה לירושלים
במסגרת הסכם הזיכיון בין זכיינית הפרויקט, שפיר הנדסה לבין המדינה, קיבלה שפיר אופציה לביצוע פרויקט דומה בכניסה לירושלים. שהיה אמור לכלול הסבת הנתיב השמאלי בכביש 1, ממוצא עד גינות סחרוב, לנתיב מהיר בתשלום. אולם הסבתו לנתיב אגרה סוכלה בידי ועדת הכלכלה של הכנסת. כמו כן, סבל הפרויקט המתוכנן מהתנגדות ראש עיריית ירושלים לשעבר אורי לופוליאנסקי.
אנליזה לא סטנדרטית
האנליזה הלא סטנדרטית פותחה לראשונה על ידי אברהם רובינזון בשנות ה-60 של המאה העשרים.
מודלים לא סטנדרטיים
הרעיון היסודי באנליזה הלא סטנדרטית הוא שאפשר ללמוד את התורה מסדר ראשון של שדה המספרים הממשיים גם במודלים גדולים, שאינם ארכימדיים (ארכימדיות אינה תכונה מסדר ראשון). כדי לבנות מודלים כאלה מתבוננים בתורה שלמה של הממשיים (תורה שכוללת, עבור כל נוסחה, את הנוסחה או את שלילתה), שיש בה סימני קבועים לכל מספר ממשי ולכל פונקציה או יחס, וקבוע מיוחד s, ומוסיפים לה את כל הנוסחאות s > x עבור. בתורה המתקבלת יש מודל לכל קבוצה סופית של אקסיומות (על ידי בחירת הקבוע s גדול מספיק), ולפי משפט הקומפקטיות יש גם מודל, הנקרא המספרים ההיפר-ממשיים, לתורה כולה.
המודל הזה, לפי הדרך שבה הוא נבנה, מקיים את כל המשפטים מסדר ראשון המתקיימים ב-\mathbb{R} (ובפרט זהו שדה סדור), אבל יש בו איבר, s, הגדול מכל המספרים הממשיים (ולכן זהו אינו שדה ארכימדי).
אם נסמן ("המספרים הסופיים") ו- ("המספרים הקטנים לאינסוף"), אז \mathbb{R} צפופה, F הוא חוג מקומי ו-I הוא האידיאל המקסימלי של F, ו-. להטלה מ-F אל הממשיים קוראים "החלק הסטנדרטי"; לדוגמה, אם s\not \in F, אז החלק הסטנדרטי של הוא \pi. מקובל לסמן x\sim y אם ההפרש x-y אינפיניטסימלי.
על האיברים של I אפשר לחשוב כ"אינפינטסימלים", ולהשתמש בהם כדי להגדיר את המונחים הבסיסיים של האנליזה הסטנדרטית. לדוגמה, הגבול הוא L, אם ורק אם לכל  מתקיים, ופונקציה  היא רציפה בנקודה , אם ורק אם לכל אינפיניטסימל h, החלק הסטנדרטי של f(a+h) שווה לזה של f(a). ההבדל בין רציפות נקודתית (נאמר, בכל \mathbb{R}) לבין רציפות במידה שווה הוא עדין ודק: הפונקציה רציפה במידה שווה אם לכל x\sim y ב- מתקיים, ורציפה בכל נקודה אם התנאי הזה מתקיים כשמניחים.
תאוריית האפראטוס הקולנועי
תאוריית האפראטוס הקולנועי (באנגלית: Apparatus Theory) היא תאוריה קולנועית המתייחסת לקולנוע כאפראטוס (במשמעות של מכונה) או מוסד. הרעיון פותח בשנות ה-70 על ידי חוקר הקולנוע ז'אן לואי בודרי, שניתח את הקולנוע סביב תהליכים נפשיים שהוא מעורר אצל הצופים, תוך התבססות על התאוריה הפסיכואנליטית של ז'אק לאקאן.
אנליזה לא סטנדרטית
מודל מפורש לאנליזה הלא סטנדרטית
הרעיון הוא שכל איבר בשדה ההרחבה ייוצג על ידי סדרה של מספרים ממשיים (כאשר המספר הממשי \alpha מתאים לסדרה הקבועה שכל איבריה שווים ל-\alpha). לשם כך, נתבונן בחוג הסדרות הממשיות (עם הפעולות רכיב-רכיב). הסדרות המתאפסות ממקום מסוים ואילך בוודאי "שקולות לאפס", ולכן נאסוף את כולן לאידיאל, D. לפי הלמה של צורן, קיים אידיאל מקסימלי M המכיל את D (זהו הצעד הלא קונסטרוקטיבי בבנייה), וחוג המנה הוא שדה, עם השיכון האלכסוני  שתואר בתחילת הפסקה. מתברר שהשייכות של סדרה ל-M תלויה רק בקבוצת האינדקסים שבהם הסדרה אינה מתאפסת; ליתר דיוק, קיים על-מסנן לא ראשי U על קבוצת המספרים הטבעיים, כך ש-(a_n) \in M אם ורק אם. מכיוון שזהו על-מסנן, בכל חלוקה סופית של המספרים הטבעיים, בדיוק חלק אחד שייך ל-U, ולכן אפשר להגדיר את יחס הסדר ב- כך ש-(a_n)>(b_n) אם ורק אם הקבוצה ב-U. כל סדרה השואפת לאפס (במובן הרגיל) היא אינפיניטסימל. לכל איבר (a_n) יש חלק סטנדרטי,, שהוא נקודת הצטברות של הסדרה. בפרט, החלק הסטנדרטי של סדרה מתכנסת שווה לגבול שלה.
תאוריית האפראטוס הקולנועי
לפי התאורטיקן כריסטיאן מץ (1982), משמעות המילה אפראטוס היא "מכונה", והכוונה באפראטוס הקולנועי היא לא רק לתעשייה הקולנועית אלא גם למכונה המנטלית (התהליכים הנפשיים) שהפנימו הצופים והרגילה אותם לצרוך סרטים. בודרי התייחס במונח אפראטוס קולנועי אל התאוריה הפסיכואנליטית, כדי לנתח הקולנוע כמוסד, ועסק בתהליכים הנפשיים שעובר הצופה בקולנוע בהתבסס על התאוריה של לאקאן.
במאמרו Ideological Effects of the Basic Cinematographic Apparatus (1970), בודרי תיאר את הקולנוע כמוסד או אפראטוס, וטען כי הוא אידאולוגי בכך שהוא מייצר צופה שהוא סובייקט אידיאלי וטרנסנדנטלי, כלומר הקולנוע ממקם את הצופה במרכז הראייה. הזדהות עם המקרן, הזרימה הרציפה של התמונות, נרטיבים שמשיבים את האיזון על כנו - כל אלה נותנים לצופה תחושה של שלמות ושליטה. האפראטוס מבטיח ייסוד "הסובייקט" כמרכז האקטיבי והמקור של המשמעות. לפי בודרי, דרך הסתרת אמצעי המבע בצורה שמייצרת רושם של ריאליזם, הקולנוע מאפשר לצופה להרגיש שהאירועים מתגלים מול עיניו. "אפקט המציאות" עוזר ליצור צופה שהוא במרכז הייצוג, ובכך הקולנוע הוא מנגנון אידאולוגי. בודרי טען שההמשכיות בסרט היא גורם חיוני בייצור הסובייקט על ידי ייצור אפקט המציאות: רצף של תמונות מתבצע דרך תנועת המצלמה, ובודרי הדגים באמצעות הבימוי של הבמאי הרוסי וסוולוד פדובקין (Vsevolod Pudovkin) כדי להסביר שרצף של שוטים מתבצע דרך עריכת מונטז' בצורה שנותנת לצופה רושם של תנועה המשכית ורציפה ומאפשרת פעולה נרטיבית המשכית.
כדי להסביר את תהליך ההזדהות של הצופה, בודרי נעזר בתאוריות של לאקאן. הוא טוען שהיחס של מסך-צופה משקף את "שלב המראה" מהתאוריות של לאקאן - השלב בו ילדים מרגישים לראשונה את שלמותם. ארגון האלמנטים השונים (מקרן, אולם חשוך, מסך) בנוסף לשעתוק מרשים של המיזנסצנה של "מערת אפלטון", יוצרת מעין בנייה מחדש לשלב המראה של לאקאן. לפי תאוריית הסובייקטיביות של לאקאן, אפקט המראה שייך לרגע שבו התינוק לראשונה חווה הנאה מתפיסת עצמו כשלם, ומדמיין את עצמו כך שיהיה מבוגר מושלם מעבר למה שקורה במציאות. גם הצופה בקולנוע מזדהה עם הדמויות הגדולות מהחיים, המושלמות, שמוצגות על המסך. לאקאן ציין שהעצמי נוצר ברגע של הכרה והכרה שגויה; ולכן, העצמי מפוצל. הרגע שבו הילד רוכש תחושת השלמות הוא רגע של הכרה שגויה, כי הילד לא באמת מושלם. הוא תופס את עצמו כמושלם כשתמונתו משתקפת בחזרה דרך עיניהם של אחרים. לכן, זהות תמיד תלויה בתיווך.
על פי בודרי, בקולנוע, הצופה חוזר לרגע לזמן בו הוא חווה תחושת שלמות. אבל במציאות, הצופה הוא לא מרכז היקום או מרכז הייצוג. בודרי טען שתחושת העצמי השלם שחוויית הצפייה מייצרת לא נובעת מהצופה עצמו אלא מיוצרת על ידי האפראטוס. לכן, המוסד הקולנועי קשור לאידאולוגיה (בדומה למוסדות אחרים כמו מדינה וכנסייה), שמטרתו להחדיר בסובייקט הכרה שגויה של עצמי טרנסנדנטלי.
במאמרו השני, The Apparatus, בודרי השווה את האפראטוס הקולנועי למערת אפלטון. הצופים בשניהם נמצאים במצב של "חוסר תנועה" (immobility), "כבולים למסך", מביטים ב"תמונות וצללים של מציאות" שאינם אמיתיים אלא דימוי של המציאות. כמו הצופים בקולנוע, האנשים במערה חושבים שהצללים הם המציאות. לפי בודרי, מה שבני אדם רוצים ומה שהקולנוע מספק להם זה להיות במצב של שלמות נפשית אשר אין בה גבול בין הסובייקט לאובייקט. בודרי השווה בין מערת אפלטון, האפראטוס הקולנועי, וה"רחם האימהי"; הוא טען שהאפראטוס הקולנועי גורם למצב של רגרסיה מלאכותית אצל הצופים, ומחזיר אותם לשלב התפתחותי קודם. הרצון לחזור לשלב הזה הוא "מצב מוקדם של התפתחות עם צורותיו הספציפיות של סיפוק, אשר משחק תפקיד מכריע בתשוקה לקולנוע וההנאה ממנו. מה שבודרי התכוון ב"שלב קודם" היה "רגע ארכאי של מיזוג" קודם לשלב המראה של לאקאן, מצב של הזדהות, אשר צריך לעשות עם חוסר ההבחנה בין האדם לסביבתו, מודל סצנה-חלום המתרחש לפי התאוריות הפסיכואנליטיות במערכת היחסים תינוק-שד.
סטפקה קוסטדינובה
ביוגרפיה
קוסטדינובה נולדה בפלובדיב וסיימה ב-1982 את בית הספר לספורט שבעיר כשהתמחתה בהתעמלות ובשחייה. רק לאחר מכן עברה לקפיצה לגובה בהדרכת המאמן הצעיר ניקולאי פטרוב שהיה מאמנה לאורך כל הקריירה ואשר לו גם נישאה בהמשך.
סטפקה קוסטדינובה זכתה במדליית הזהב בקפיצה לגובה באולימפיאדת אטלנטה (1996) כאשר קבעה שיא אולימפי 2.05 מטר. היא זכתה גם במדליית הכסף באולימפיאדת סיאול (1988). קוסטדינובה זכתה גם פעמיים באליפות העולם באתלטיקה ברומא 1987 ובגטבורג 1995. היא נטלה חלק באליפויות העולם באולם בשנים 1985, 1987, 1989, 1993 ו-1997. בכל חמשת המפעלים הללו היא זכתה במדליית הזהב. היא זכתה במדליות זהב גם בכל אליפויות אירופה באתלטיקה בהן נטלה חלק. ב-1986 במסלול פתוח ובשנים 1985, 1987, 1988 ו-1993 באולם.
קוסטדינובה זכתה ארבע פעמים בתואר ספורטאי השנה של בולגריה בשנים: 1985, 1987, 1995 ו-1996. כמו כן, זכתה חמש פעמים בתואר ספורטאי השנה של הבלקן. זכיות אלו הפכו אותה לספורטאי (גבר או אשה) בעל הזכיות הרבות ביותר בתואר זה הן בבולגריה והן בבלקן. היא גם נבחרה על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית כאחת מעשר האתלטיות המצטיינות במאה ה-20.
ב-1995 ילדה קוסטדינובה את בנה ניקולאי חודשים ספורים לפני שניצחה באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בשוודיה. ב-1999 התגרשה קוסטדינובה מבעלה שהיה גם מאמנה לאורך כל הקריירה הספורטיבית שלה ובמקביל הודיעה על סיום הקריירה הספורטיבית שלה, וזאת לאחר שלמעשה, היא חדלה להתחרות כבר ב-1997. מ-1999 קוסטדינובה שימשה כסגנית נשיא התאחדות האתלטיקה הבולגרית ומ-2003 ועד 2005 כסגנית שר הספורט בממשלת בולגריה. בנובמבר 2005 נבחרה לתפקיד נשיאת הוועד האולימפי הבולגרי.
סטטיסטיקה
עליונותה של קוסטדינובה במקצוע הקפיצה לגובה לנשים בולטת מבחינה סטטיסטית. (מעודכן למאי 2008)
רכס אלק (קליפורניה)
רכס אלק (באנגלית: Elk Range;מילולית: רכס האייל) הוא רכס הרים במחוז מנדוסינו במדינת קליפורניה שבארצות הברית. גובהו של הרכס 380 מטרים מעל פני הים.
ג'ורג'ונה
ג'ורג'ונה (באיטלקית: Giorgio Barbarelli da Castelfranco; 1477–1510) היה צייר ונציאני בתקופת הרנסאנס. ג'ורג'ונה ידוע בציורים פואטיים. רק ציורים בודדים (כשישה) מזוהים בוודאות כעבודות שלו. ביצירותיו בולטים הצבעים מלאי הרגש, ונראה כי דמויותיו נתונות בהליך נפשי עמוק ועז, הגובל במסתורין. אי ודאות אופפת את זהותו ואת יצירותיו ומשמעותן.
ביוגרפיה
חייו של ג'ורג'ונה נזכרים באנציקלופדיה חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר של ג'ורג'ו ואזארי. הוא נולד בעיירה קסטלפרנקו ונטו שליד ונציה, ומכונה לפעמים זוֹרזוֹ (צורת הביטוי הוונציאנית של שמו) מקסטלפרנקו. לפי מסורת מהמאה ה-17 (שהופרכה מאז) נהגו לחשוב שהוא בנו מחוץ לנישואין של אחד מבני משפחת האצולה ברברלי, ושל בת איכרים מהכפר הסמוך, וֵדֵלַגוֹ, ומכאן כינויו "ג'ורג'ו ברברלי" או "ג'ורג'ו ברברלה".
סביר כי סביבת קסטלפרנקו, שהייתה נוף ילדותו של ג'ורג'ונה, היא המקור לאידיאל שלו של נופים פסטורליים, גבעות ומעיינות. לא ידוע באיזה שלב בילדותו עבר לוונציה. לפי רידולפי היה ג'ורג'ונה שוליה של ג'ובאני בליני. הוא התגורר אצלו ושם הכירו בכישוריו בגיל צעיר. לפי מסמכים מהתקופה, כשהיה בן 23 נבחר לצייר פורטרטים של הדוג'ה אגוסטינו ברבריגו ושל שכיר החרב קונסלבו פרנטה, ב-1504 הוטל עליו לצייר לזכר מטאו קוסטנצו בקתדרלה של עיירת הולדתו, וב-1507 קיבל תשלום מאחד מגופי הממשל הוונציאניים עבור תמונה שצייר עבור ארמון הדוג'ים. ואזארי מספר כי ג'ורג'ונה נפגש עם לאונרדו דה וינצ'י ב-1500, בעת ביקורו של זה בוונציה. היה זה אירוע חשוב בחיי ג'ורג'ונה, שהשפיע על עבודותיו לאחר מכן. ואזארי מציין כי ג'ורג'ונה צייר ישירות על הבד, ולא באמצעות רישום מקדים כפי שנהוג היה בפירנצה.
ג'ורג'ונה מת בספטמבר או באוקטובר 1510 ממגפת הדבר שהכתה אז בוונציה.
אות הוקרה מטעם האלוף
אות הוקרה מטעם האלוף הוא אות המוענק על ידי צה"ל לאזרח, שעשה מעשה רב-חשיבות למען צה"ל או למען ביטחון מדינת ישראל. על ייסוד האות החליטה ממשלת ישראל ב-27 בינואר 2005.
זכאות לאות
אות ההוקרה יוענק לאזרח ישראל או לתושב קבע בשל מעשה או התנהגות שאין בהן כדי להעניק אות הערכה מטעם הרמטכ"ל, כביטוי סמלי של הוקרה על מעשה רב-חשיבות שעשה המקבל, במישרין או בעקיפין, לחיזוקו של צה"ל, ואשר יש בו כדי לקדם את ביטחון מדינת ישראל.
אות הוקרה מטעם האלוף נענד על חולצה אזרחית בלבד.
זכאים
נכון ל-2020, פורסמו רק 3 הענקות של האות. ב-2005 הוענק האות לשחר קשת ומנחם גלבוע על חלקם בעצירת מחבל מתאבד שביצע פיגוע בתחנת סונול באריאל ב-2002. האות הוענק גם לד"ר אייל ברבלק על ידי מפקד פיקוד הדרום ב-2012 על חלקו בטיפול בפצועים בעת מתקפת טרור בדרום ישראל באוגוסט 2011.
מרקו מטברה
מרקו מטברה (נולד ב-4 בפברואר 1968) הוא שחקן וזמר אסטוני.
ביוגרפיה
מטברה נולד בפרנו ולמד בבית הספר לתיאטרון של האקדמיה האסטונית למוזיקה.
הוא זכה בפרס עבור הקטגוריה של שחקנים צעירים בפסטיבל התיאטרון הבינלאומי של טורון וב-1996 זכה בפרס התיאטרון האסטוני.
ב-1989 הוא נהיה חבר בהרכב מוזיקלי וב-1996 הוציא שני אלבומים כדואט ביחד עם זמר נוסף.
הוא הגיש מספר תוכניות טלוויזיה ובניהם את התוכנית "שרים עם כוכבים" ובנוסף הנחה את אירוויזיון 2002.
הוא ביים את הגרסה המקומית בארצו למחזמר "שיקגו" ולקח חלק בדיבוב האסטוני לסרט עידן הקרח.
ב-2007 הוא ביצע את האופרה "כרמן" בפסטיבל האופרה "PromFest" באותה שנה שיחק את התפקיד הראשי בסרט הביוגרפי גאורג העוסק בזמר האסטוני גאורג אוטס.
ב-2008 שיחק במיני סדרה "Tuulepealne maa" העוסקת בהיסטוריה של אסטוניה מלפני מלחמת העולם השנייה.
אוטקם
אוטקם (בצרפתית: Hautacam) הוא אתר סקי בהרי הפירנאים הצרפתיים, רכס רכס הרים המפריד את חצי האי האיברי מאירופה ומהווה גבול בין ספרד לצרפת, כ-200 קילומטרים מדרום-מערב לטולוז בחבל מידי-פירנה. בענף אופני הכביש, הטיפוס לאוטקם נחשב מהטיפוסים הקשים ביותר, ולכן רוכבי תחרות הטור דה פראנס מטפסים לפסגתו מפעם לפעם (נכון ל-2019, טיפסו על ההר 5 פעמים, בפעם האחרונה ב-2014).
תיאור הטיפוס
קטע הטיפוס מתחיל בעירייה הקטנה ארז'לס גזוסט (Argelès-Gazost) בת כ-3,000 התושבים שלמרגלות רכס ההפירנאים (ברום של 465 מטרים), כשמשם עולה דרך באורך כ-17.3 קילומטרים עד לכ-1,635 מטרים מעל גובה פני הים. הטיפוס המצטבר הוא כ-1,200 מטרים עם שיפוע ממוצע של 6.8% (שיפוע מקסימלי של 10%). בטור דה פראנס ב-2008 ו-2014 טיפסו רוכבי הטור דה פראנס עד לרום מרבי של 1,520 מטרים, ובשנים שלפני עד לגובה של 1,560 מטרים. הסיבה לכך היא שהטור דה פראנס מתחיל את הטיפוס בארוס ארבוקס (Ayros-Arbouix), ממנה יוצאת דרך באורך 13.6 קילומטרים עם שיפוע ממוצע של 7.8%.
בטור דה פראנס
ב-1994 טיפס הטור דה פראנס לראשונה על ההר בקטע ה-11 שהסתיים על האוטקם, וניצח בו הרוכב הצרפתי לוק לבאן (Luc Leblanc) לאחר 6:58:04 שעות רכיבה. מאז 1994 הטור טיפס את האוטקם ארבע פעמים נוספות, בפעם האחרונה ב-2014 בסיומו של קטע 18, אותו ניצח הרוכב האיטלקי וינצ'נצו ניבאלי מקבוצת אסטנה, שגם זכה בטור באותה שנה (זוכה הוואלטה אספניה והג'ירו ד'איטליה במהלך קריירת הרכיבה).
בטיפוס על אוטקם בקטע ה-10 של הטור בשנת 2000 זכה בחולצה הצהובה (מוביל המירוץ הכללי) הרוכב האמריקאי לאנס ארמסטרונג, אותה המשיך להחזיק עד הסיום בפריז (תואר שנשלל ממנו ב-2012 עקש שימוש בסמים וסימום שיטתי של חברי קבוצתו). את הקטע, שנערך בתנאי מזג אוויר קשים, רכב אמסטרונג לבדו בחצי השעה האחרונה של המירוץ עד לפסגה, כשהוא מותיר את יריבו העיקרי יאן אולריך, לשעבר אלוף העולם במרוצים נגד השעון, אלוף אולימפי ומנצח הטור ב-1997 מאחוריו. את הקטע ניצח הרוכב הבסקי חוויאר אוטצ'ואה (Javier Otxoa), היחיד שהצליח "לשרוד" בקבוצת הבריחה עד הסיום.
טבלת מנצחי הקטעים שהסתיימו על פסגת האוטקם
אברהם פלדר
אברהם פלדר (נולד ב־30 ביולי 1947) הוא חצוצרן, מחשובי נגני הג'אז בארץ, המכונה "אגשקין".
ביוגרפיה
אברהם פלדר נולד בבלץ, מולדובה וגדל בצ'רנוביץ. סבו היה כנר ואברהם פלדר החל לנגן באקורדיון כשהיה בן 7. בגיל 11 הלך למרכז מוזיקה לילדים והחל לנגן בחצוצרה בתזמורת הנוער. ב־1965 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת צ'רנוביץ והיה חצוצרן ראשי בביג בנד של האוניברסיטה, שבה למד מתמטיקה.
החל מ־1966 היה חצוצרן ראשי בביג בנד של מולדובה. התזמורת הרבתה להופיע ברחבי ברית המועצות. ב־1969 התגייס לצבא ושירת בהרי אורל. ב־1971, אחרי שהשתחרר מהצבא, הקים את "אקספרס", הרכב של נגנים צעירים. הלהקה זכתה במקום השני בתחרות ארצית לכישרונות צעירים.
שלוש שנים אחרי שהוריו עלו לארץ, ב־1976 עלה לארץ עם אשתו ובנותיו ותחילה התגוררו בפרדס חנה. במהרה השתלב בתעשיית המוזיקה המקומית, בהקלטות של אלבומים ובהופעות בפסטיבלים ברחבי הארץ, כולל באילת ובפסטיבל הכליזמרים בצפת. הוא ניגן את פתיח החצוצרה בשיר "הפרח בגני" של זוהר ארגוב.
ניגן בהרכבים שמנגנים ביג בנד ודיקסילנד ג'אז. השתתף בהקלטות של אלבומים ושירים רבים, כולל "קצת לקחת חזרה" של אריק איינשטיין, "צמר גפן מתוק (אלבום)" של שלמה גרוניך, "נתיב ייסורי" של ישי לוי, "מסגרות" של דני רובס, "מנגינת הנדודים" של מאיר בנאי, "לעשות מה שבא לי" ו"כמו סינדרלה" של שרית חדד, "משינה 2" של משינה, "מדפים" של בית הבובות, "שלום לאמונות" של מירי מסיקה, "40:06" של גידי גוב, "הסתכלי אלי" של אייל גולן, "בגלגול הזה" של שלום חנוך. בתיאטרון ניגן ב"המתלבט" של חנוך לוין. ב־1980 החל גם ללמד נגינה לדור חדש של חצוצרנים. בין השאר הוא מלמד במכללה למוזיקה ביפו.
פלדר נישא לוולנטינה ב־1969 ולשניים שתי בנות.
סיף א-דין א-זועבי
סֵיף א-דין א-זוֹעְבּי (בערבית: سيف الدين الزعبي; תעתיק מדויק: סיף אלדין אלזעבי; 1913 – 26 ביוני 1986) היה ראש עיריית נצרת, חבר הכנסת וסגן יושב ראש הכנסת.
תולדות חייו
סיף א-דין א-זועבי נולד בנצרת, בנו הבכור של נשיא משפחת זועבי, אחמד סעיד א-זועבי. התנדב להגנה במסגרת הש"י; בעל עיטור על"ה (עיטור לוחמי המדינה). בסביבות שנת 1940 הוציא עליו הוועד הערבי העליון גזר דין מוות עקב שיתוף הפעולה שלו עם הציונים. משפחת זועבי ראתה בו שה תועה, והגנה עליו מפני ניסיונות פגיעה של משפחת חוסייני. בשנת 1946 ניצל מניסיון לחסלו. במהלך מלחמת העצמאות שלח פאוזי קאוקג'י כיתת חיילים למארב בניסיון לחסלו.
במהלך מלחמת העצמאות הוא הטיל את כובד משקלו כדי שמשפחת זועבי תחבור לצד היהודי ולא לצבא ההצלה של קאוקג'י, וכך הציל את כפרי משפחת זועבי, סולם, נין, כפר מצר, טמרה, טייבה ונאעורה מחורבן. לאחר כיבוש נצרת זומן א-זועבי על ידי מושלה, אלישע סולץ, לסייע בתיווך בין הממשל הצבאי לתושבים.
לאחר הקמת המדינה
בכנסת הראשונה כיהן סיף א-דין מטעם סיעת הרשימה הדמוקרטית של נצרת, שהייתה מפלגת לוויין של מפא"י. מלבד תפקידו כחבר-כנסת היה חבר בוועדת הפנים, תפקיד שהוא עתיד למלא עוד פעמים רבות. לקראת הבחירות לכנסת השנייה עזב אמין-סלים ג'רג'ורה את הרשימה הדמוקרטית של נצרת וא-זועבי התמודד בנפרד בראשות הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל, שהייתה הפופולריות ביותר במגזר הערבי. זועבי כיהן בכנסת זו ובבאה אחריה בוועדת הכנסת.
סיף א-דין התחרה על הרחוב הערבי מול מק"י ומפ"ם אשר לא חסכו ממנו מילים קשות, ייחסו לו התנכרות ובגידה בבני עמו וכינו אותו "ספסר הקרקעות הפיאודלי". בנצרת אף היו קטטות בין תומכיו לתומכי מק"י.
בבחירות לכנסת השלישית נבחר סיף א-דין שוב מטעם הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל, אולם בגלל ירידת כוחה, פרש מהכנסת ב-13 בפברואר 1956, כדי לפנות מקום לנציג הדרוזי של הרשימה ג'בר מועדי. אילוצו לפרוש מהכנסת, במה שנתפס אצלו כבגידה של מפא"י בו, הביאה אותו לבקש לעזוב את מדינת ישראל.