cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וונדסוורת' (רובע)
רכבות ורכבות תחתיות
קו דיסטריקט של הרכבת התחתית של לונדון עוצר בתחנות מזרח פאטני (East Putney) וסאות'פילד (Southfields), וקו נורת'רן של הרכבת התחתית עוצר בתחנות בלהאם (Balham), דרום קלפהאם (Clapham South), טוטינג בק (Tooting Bec), וטוטינג ברודוויי (Tooting Broadway).
ערים תאומות
לרובע וונדסוורת' עיר תאומה אחת:
פיל ים
פיל ים (שם מדעי: Mirounga) הוא סוג של יונק ימי המשתייך למשפחת כלבי הים. הוא הסוג היחיד המשתייך לשבט פילי ים (Miroungini).
תפוצתו באנטארקטיקה ובסביבתה, בחלק הדרומי של האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. פיל הים הוא הגדול מבין כל מיני המשפחה. הזכר יותר גדול מהנקבה (ראו דו-צורתיות זוויגית).
בסוג נכללים שני מינים:
מאפיינים
זכר פיל-הים מאופיין באף גדול ונפוח (המזכיר את חדק הפיל), והוא בדרך כלל מגיע לאורך 5 מטרים ולמשקל 2,700 ק"ג. יש זכרים שהגיעו אף למשקל של 4000 ק"ג. חלק גדול ממשקלו נובע משכבת שומן המצויה תחת עורו, והיא דואגת לשימור חום גופו כשהוא שוהה במים הקרים, וכן מקנה לגופו מבנה גמיש וזורם המאפשר לו שחייה מהירה ביותר. למרות צורתם המגושמת, הם יכולים לנוע מהר מבני אדם על פני משטחי חול ישרים. אפו של פיל הים משמש להשמעת קולות רמים, במיוחד בתקופת הזיווג. כמו כן הוא משמש ללכידת לחות, דבר הנחוץ בתקופות השהייה הארוכות על היבשה בזמן התחדשות העור.
פיל ים יכול לשהות עד כמאה דקות מתחת למים, בזכות מספר מאפיינים פיזיולוגיים ייחודיים למדי: קיומם של מאגרי דם בבטנו, ריכוז גבוה של תאי דם אדומים בדמו, וריכוז גבוה של מיוגלובין בשריריו. מבין היונקים, רק לווייתנאים צוללים לפרקי זמן ממושכים יותר מאשר פילי ים. הוא צולל בממוצע ל-450 מטרים אבל יכול להגיע גם ל-1500 ויותר בחיפוש אחר מזון אהוב, דוגמת דיונונים, תמנונים, פינגווינים, צלופחים ועוד. אורך חיי פיל הים הוא כ-23 שנים אצל נקבות וכ-20 שנים אצל זכרים.
איירבוס מיליטרי
אָיִירְבּוּס מִילִטָרִי (באנגלית: Airbus Military) הייתה חברה אירופית לייצור מטוסים לשימוש צבאי. נכון לשנת 2023 היא חלק של Airbus Defence and Space שהיא חטיבה בקבוצת איירבוס.
החברה נוסדה במתכונתה הנוכחית באפריל 2009, כתוצאה משילוב בין מיליטרי טראנספרט איירקראפט דיויסיון (Military Transport Aircraft Division MTAD), ואיירבוס מיליטרי סוסיאדד לימיטאדה (Airbus Military Sociedad Limitada AMSL).
Darksiders II
Darksiders II הוא משחק פעולה ממוחשב ומשחק תפקידים ממוחשב של חברת THQ. המשחק יצא באוגוסט 2012 עבור קונסולות אקסבוקס, פלייסטיישן 3, ולמחשבים ביתיים שכוללים תמיכה ל-Wii U. המשחק הביא את סיפור של ארבעת פרשי האפוקליפסה, המשחק מהווה המשך ל-Darksiders. עלילתו מתארת את היום שאחרי "אחרית הימים" ומלחמותיהם של ה"פרשים" (שמקורם בברית החדשה), שמנסים להשיב את האיזון לעולם ולחשוף את הסיבות לחורבן.
עלילת המשחק
עלילת המשחק מתארת מצב בו האנושות נכחדה כי האפוקליפסה נוצרה מוקדם מדי, וכדור הארץ הוצף במלאכים ושדים שעסקו בהרג הדדי ובהרג בני אדם. האשמה למצב זה הוטלה על אחד מפרשי יום הדין – "מלחמה" שניסה לטהר את שמו וחזר לכדור הארץ לאחר השמדת האנושות. במשחק הראשון נרמז כי הפרשים מגיעים ברביעייה; במשחק הנוכחי, מחליט פרש בשם "מוות", הגדול מבין הפרשים, להציל את אחיו על ידי השבת האנושות לחיים, בתקווה לביטול העונש, אך במקום לתקן את המצב, הוא נזרק לקצה נידח של היקום, וגורם להיווצרות ה"ריקבון" שמאלץ אותו לעבוד הרבה יותר על מנת לקבל את אותה התוצאה.
משחקיות
השחקן משתמש בפרש מוות, שהוא אחד מארבעת הפרשים. המפות ב-Darksiders II גדולות מאוד וכל אחת מכילה עולם פתוח שניתן לחקור ברגל או בסוס, יחד עם מספר רב של צינוקים שבהם יש משימות. ישנם משימות הראשיות וצדדיות. ניתן לעבור עולמות באמצעות "fast-travel", שבו השחקן יכול להשתגר למקומות שונים במפה באופן מיידי. השחקן נעזר בעורב שמנחה אותו ליעדיו וסוס שזמין בשטחים פתוחים לנסיעות מהירות יותר, הנשק העיקרי של השחקן הוא שני חֶרְמֵשׁים, כלי הנשק המשניים כוללים כלי נשק כמו פטישים, גרזנים, ושרביטים. המשחק עושה שימוש לעיתים תכופות בפזלים אינטראקטיביים, המחייבים את השחקן לחשוב על דרכם דרך סדרה של שלבים, דלתות, מעליות, פורטלים, וכו' על מנת לחצות שטחים ולהגיע ליעדים. במהלך משימות, מוות (השחקן) רוכש גם "אחיזת המוות"(Death Grip), הפועלת כעוגן נעיץ על אובייקטים מסוימים, וה- "Voidwalker" הפועל באופן דומה לאקדח הפורטל מסדרת משחקי וידאו הפורטל, אם כי זה עובד רק במקומות מסוימים. ישנם כמה אפשרויות תנועה שונות: כולל שחייה, ריצה לאורך קירות, וכמה מנגנוני טיפוס שונים כגון קיר יתדות וקורות. כשרמת השחקן עולה השחקן ממקבל נקודות מיומנות שניתן להשתמש בעץ מיומנויות המכיל יכולות חדשות. "Stonebites", שהן אבנים כחולות מוסתרות ברחבי העולם שניתן לאסוף, ונסחרת בשם Blackroot, בקבוצות של שלוש, בתמורה בתמורה לשדרוגי נתונים סטטיסטים שונים, ושילוב המסוים קובע את השדרוג שאתה תקבל.
הרחבות
קיימים כמה תוספות שהחברה הוציאה:
ריקרדו קושטה
ריקרדו מיגל מוריירה דה קושטה (בפורטוגזית: Ricardo Miguel Moreira da Costa; נולד ב-16 במאי 1981) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הבלם. לזכותו 22 הופעות במדי נבחרת פורטוגל.
קריירה
ב-28 בינואר 2010 הושאל לקבוצה הצרפתית ליל.
לאחר חצי עונה במועדון, ב-17 במאי חתם באופן קבוע בקבוצה הספרדית ולנסיה לארבע שנים. ב-9 במרץ 2011 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה במסגרת שמינית גמר ליגת האלופות נגד שאלקה 04 במשחק שהסתיים בהפסד 1–3.
ב-28 ביולי 2014 עבר קושטה למועדון הקטרי אל-סאיליה, וחתם על חוזה לשנתיים. ב-28 בינואר 2015, לאחר חצי עונה בקטר, חתם בפאוק סלוניקי היוונית. ב-1 בפברואר 2016 חתם לעונה וחצי בגרנדה הספרדית. ב-16 באוגוסט 2016 חתם בלוצרן השווייצרית. ב-18 ביוני 2017 חתם בטונדלה.
נבחרת פורטוגל
קושטה שיחק בנבחרת הצעירה של פורטוגל. זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת ב-2005 למוקדמות מונדיאל 2006, בו ערך את הופעתו הבכורה נגד גרמניה בהפסד 1–3. ב-2010 נכלל בסגל השחקנים למונדיאל 2010 ושב לנבחרת לאחר 4 שנות היעדרות. בטורניר שיחק בשני משחקים, בשלב הבתים נגד ברזיל בתיקו 0-0, ושמינית הגמר נגד ספרד בהפסד 0–1.
במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת נגד ישראל בתיקו 1-1 בפורטוגל. נכלל בסגל מונדיאל 2014 בברזיל.
יוחנן מרוז
יוחנן מרוז (Yohanan Meroz; 11 באפריל 1920 – 25 באפריל 2006) היה דיפלומט ישראלי, מראשוני שירות החוץ הישראלי ושגריר בגרמניה המערבית בין השנים 1974–1981.
ביוגרפיה
יוחנן מרוז נולד בברלין בירת גרמניה של ויימאר בשם האנס רֶנָאטוּס מַרְקוּזֶה (Hans Renatus Marcuse), בנו של הרופא מכס מרקוזה וקרוב משפחה רחוק של הפילוסוף הרברט מרקוזה. עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 ברח מגרמניה עם אביו לארץ ישראל ולמד בגימנסיה הרצליה.
בין השנים 1938–1940 למד בלשנות שמית והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר שסיים את לימודיו החל לעבוד בעבור שלטון המנדט הבריטי. בשנת 1950 הצטרף לשירות החוץ במחלקת חבר העמים הבריטי. אז הוא עיברת את שמו למרוז. הוא היה מזכיר ראשון בצירות ישראל באנקרה בין השנים 1951–54, ואחר כך יועץ מדיני בוושינגטון הבירה בין השנים 1954–9. בשנים 1959–1960 היה סגן ראש משלחת השילומים בקלן. בשנים 1960–1963 שימש ראש לשכתה ויועצה המדיני של שרת החוץ גולדה מאיר. בין השנים 1968-1963 היה ציר בשגרירות ישראל בפריז. במלחמת ששת הימים קיבל מרוז את ההודעה על אמברגו הנשק הצרפתי. כשחזר מפריז היה מרוז הסמנכ"ל לענייני אירופה במשרד החוץ, שגריר בגרמניה המערבית ושגריר בשווייץ עד לפרישתו משירות החוץ בנובמבר 1985.
ב-1986 פרסם מרוז בגרמנית את ספרו In schwieriger Mission ("בשליחות לא-פשוטה"), שבו גולל את חוויותיו כשגריר ואת הקשיים ביחסים בין ישראל לגרמניה; בשנת 1988 יצא הספר בעברית, בשם "האם היה זה לשווא?". באותה שנה שימש כמעניק פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית לזיגפריד לנץ.
רובל רוסי
רובל רוסי (סמל: ₽ או Pуб, ברוסית: Рубль רוּבְל, לשון רבים: Pубли́ רוּבְלי) הוא המטבע הרשמי וההילך החוקי של רוסיה. רובל אחד מתחלק למאה קופייקות (קופייקה, ביחיד: Копейка קַפְיֵקַה, ברבים: Kопе́йки קַפְיֵקי). בתקן ISO 4217 מסומן הרובל הרוסי כ-RUB. הרובל הוא ההילך החוקי הבלעדי בכל הפדרציה הרוסית.
המילה "רובל" היא שמו של ההילך החוקי הרוסי עוד מהמאה ה-13. הרובל הנוכחי נמצא בשימוש משנת 1991, תחילה במקביל לרובל סובייטי. מטבע הרובל נמצא בשימוש יומיומי במדינות: רוסיה, טג'יקיסטן, אבחזיה ודרום אוסטיה.
בדצמבר 2013 התקבל באופן רשמי סמל לרובל הרוסי - "₽", למרות, ראשי תיבות "руб" עדיין בשימוש נפוץ.
מטבעות
מטבעות של קופייקה ורובל יש ביחידות של 1, 5, 10 ו-50 קופייקות ו-1, 2, 5, 10 רובל. כמו כן קיימים מטבעות שאינם משמשים במחזור כהילך חוקי, הנקראים מטבעות זיכרון, ביחידות של 10 20 ו-50 רובל.
שטרות
שטרות של רובל יש ביחידות של 10, 50, 100, 200, 1,000, 2,000 ו-5,000 רובל. 200 ו-2,000 רובלים נוספו בשנת 2017.
שלישיית גרה-נו-לי
שלישיית גרה-נו-לי היא קיצור שמם של שלושה כדורגלנים שוודים: גונאר גרן (גרה), גונאר נורדאהל (נו) ונילס לידהולם (לי). שחקנים אלו היו שלישיית חלוצים שבלטו בכדורגל האיטלקי בתקופה בה שיחקו יחדיו במדי מילאן בשנות ה-50 של המאה ה-20.
השלושה הובילו את נבחרת שוודיה לזכות במדליית הזהב באולימפיאדת לונדון ב-1948. הישגם הגדול ביותר במועדונם האיטלקי היה הזכייה באליפות הסרייה א' בשנת 1951. כמו כן, לידהולם ונורדהאל זכו בתואר שוב ב-1955, ולידהולם לבדו זכה בתואר שוב ב-1957 וב-1959, אחרי שגם גרן וגם נורדהאל כבר עזבו את המועדון.
מתוך השלישייה, גונאר נורדהאל היה המצליח ביותר, כאשר היה מלך השערים בסרייה א' 5 פעמים, והוא עודנו נמצא במקום השלישי ברשימת מלכי השערים בסרייה א' באיטליה בכל הזמנים ומלך השערים של מילאן בכל הזמנים.
צלק העמוני
צֶלֶק העמוני מופיע בשתי רשימות גיבורי דוד, לקראת סוף הרשימה שבספר שמואל ובאמצע הרשימה שבספר דברי הימים.
משמעות הכינוי: "העמוני"
התלמוד הבבלי מביא את שמו להוכחה שדוד המלך לא הקפיד שיהיו בין ראשי חייליו דווקא ישראליים מיוחסים מבטן ומלידה, שהרי צלק היה מבני עמון או אולי גר עמוני. אכן, התלמוד מציע שאפשר שלא היה עמוני ממש, אלא שבא מארץ בני עמון.
אין מניעה על פי התורה שבני עמון יתגיירו, אך אין באפשרותם לשאת נשים ישראליות מלידה.
יש מי שהציע שצלק כלל אינו קשור לבני עמון, ו"עמוני" משמעו שהיה מכפר עמונה שליד עפרה המקראית.
נושא כלי יואב
הפסוק בשתי הרשימות מביא לצד צלק גם את נחרי הבארותי נושא כליו של יואב בן צרויה. אכן, בספר שמואל יש קרי וכתיב בפסוק: "צֶלֶק הָעַמֹּנִי נַחְרַי הַבְּאֵרֹתִי (כתיב: נשאי) נֹשֵׂא כְּלֵי יוֹאָב בֶּן צְרֻיָה". לפי הכתיב, לא רק נחרי היה נושא כליו של יואב שר הצבא, אלא גם צלק, ומכאן שהיה מקורב מאוד לאיש הבכיר ביותר בצבא.
בספר שמואל מסופר שיואב הרג את אבשלום באמצעות עשרה מנושאי כליו, ולכן אין להתפלא שמוזכרים כאן יותר מנושא כלים אחד, אך אפשר ללמוד מכאן שלא כל נושאי הכלים היו באותו מעמד, ושני אלו שבפסוק היו נכבדים גם בפני עצמם. מכל מקום, ייתכן שצלק העמוני היה מאותם עשרה נושאי כלים שהשתתפו בהריגת אבשלום וסיום מרדו.
לאופולד השני, נסיך ליפה
לאופולד השני, נסיך ליפה (בגרמנית: Leopold III Fürst zur Lippe; 6 בנובמבר 1796 – 1 בינואר 1851) היה נסיך ליפה בין השנים 1802–1851.
ביוגרפיה
לאופולד נולד ב-6 בנובמבר 1796 בדטמולד, והיה ילדם הבכור של לאופולד הראשון, נסיך ליפה ופאולינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג, בתם של פרידריך אלברכט, נסיך אנהלט-ברנבורג ולואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן. בשנת 1802 מת אביו ולאופולד עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, שימשה אמו כעוצרת עד 1820. בשנת 1819, במהלך העוצרות, הציגה אמו חוקה לפני הפרלמנט, שהייתה אז בעלת סמכויות ביצוע יותר מכל אספה אחרת בגרמניה.
בשנת 1825, הוא בנה תיאטרון, ובין אלה ששיחקו בו היו אלברט לורצינג ולודוויג דבריאנט, אשר הועסקו בו מ-1826 עד 1833.
בשנים האחרונות של שלטונו התרחשו מהפכות 1848 שפרצו גם ברחבי הנסיכות, וב-1 בינואר 1851 מת לאופולד בדטמולד, ובנו הבכור לאופולד השלישי, נסיך ליפה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-23 באפריל 1820 התחתן לאופולד בארנשטאדט עם אמיליה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של גינטר פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן וקרולינה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט, ממנה נולדו לו תשעה ילדים:
קאסם
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גרמניה המערבית במשחקים האולימפיים
גרמניה המערבית השתתפה בכל המשחקים האולימפיים שנערכו בין 1968 ל-1988, למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), אז הצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים, במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה גרמניה מאוחדת, ויוצגה בידי משלחת אחת. לאחר חלוקת גרמניה והקמתן של גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית ב-1949, סירב הוועד האולימפי הבינלאומי להכיר בוועד האולימפי של גרמניה המזרחית ודרש כי שתי המדינות ייוצגו במשלחת משותפת. גרמניה המזרחית סירבה לכך, ובאולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתפה רק גרמניה המערבית, תחת השם "גרמניה". לאחר מכן התרצתה גרמניה המזרחית, ובין 1956 ל-1964 התחרו ספורטאים משתי המדינות במשלחת משותפת, המשלחת הכלל-גרמנית. ב-1965 הוכר הוועד האולימפי של גרמניה המזרחית, ומאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) התחרו שתי המדינות בנפרד. ב-1990 אוחדה גרמניה, והחל מאולימפיאדת ברצלונה (1992) שוב מיוצגת גרמניה במשלחת אחת.
עד 1964
ב-1949 הוקמה גרמניה המערבית, וחודשים ספורים מאוחר יותר הוקם בה ועד אולימפי. ב-1951 הוקם ועד אולימפי גם בגרמניה המזרחית, אך הוועד האולימפי הבינלאומי לא הכיר בו, ודרש ששתי המדינות ישלחו משלחת אחת לאולימפיאדת הלסינקי. גרמניה המזרחית סירבה, וגרמניה המערבית השתתפה לבדה, תחת השם "גרמניה". נוסף למשלחת המערב-גרמנית, השתתפה באותם משחקים גם משלחת נפרדת מחבל הסאר, שהיה אז חבל אוטונומי בשליטת צרפת.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הסכימה גרמניה המזרחית לשלוח ספורטאים במשלחת משותפת עם גרמניה המערבית - המשלחת הכלל-גרמנית (Gesamtdeutsche Mannschaft). משלחת זו, שלוותה בדגל ובהמנון מיוחדים, זכתה להישגים גבוהים, ובאולימפיאדות רומא (1960) וטוקיו (1964) דורגה במקום הרביעי בטבלת המדליות.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
לפני אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הכיר הוועד האולימפי הבינלאומי בוועד האולימפי של גרמניה המזרחית, ושתי המדינות יוצגו בידי משלחות נפרדות. גרמניה המערבית השיגה 26 מדליות, מהן 5 מזהב, והיא דורגה במקום השמיני בטבלת המדליות. מבחינת מספר המדליות הכולל, דורגה במקום הרביעי.
באתלטיקה זכו המערב-גרמנים ב-8 מדליות. במדליית הזהב היחידה זכתה אינגריד בקר, בקרב חמש. בתחרות המקבילה לגברים, קרב עשר, זכה האנס-יואכים ואלדה במדליית כסף, וקורט בנדלין זכה במדליית ארד. ליזל וסטרמן זכתה במדליית כסף בזריקת דיסקוס, קלאוס שיפרובסקי זכה במדליית כסף בקפיצה במוט, ובמדליית כסף נוספת זכה גרהרד הניגה, בריצת 400 מטר משוכות. הניגה היה שותף גם לזכייתה של נבחרת השליחים המערב-גרמנית במדליית ארד בריצת 400X4 מטר. במדליית ארד נוספת זכה בודו טימלר, בריצת 1500 מטר.
הקיאקיסטיות רוזוויתה אסר ואנמריה צימרמן זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-500 מטר, רנטה ברוייר זכתה במדליית כסף במקצה היחידות. חותר הקאנו דטלף לווה זכה במדליית כסף במקצה ל-1,000 מטר. נבחרת הדרסאז' המערב גרמנית זכתה במדליית הזהב, ושניים מחבריה זכו גם במדליות אישיות, יוזף נקרמן בכסף וריינר קלימקה בארד. בקפיצות, זכתה הנבחרת המערב-גרמנית במדליית ארד. הקלע ברנד קלינגנר זכה במדליית זהב בירי משלושה מצבים, היינץ מרטך זכה במדליית כסף בירי באקדח, וקונרד וירנהיר זכה במדליית ארד בסקיט. במדליית הזהב החמישית זכתה שמיניית החותרים המערב-גרמנית. חותר נוסף, יוכן מייסנר, זכה במדליית כסף.
אולימפיאדת מינכן (1972)
ב-1972 אירחה גרמניה המערבית את המשחקים האולימפיים, במינכן. 36 שנים לאחר אולימפיאדת ברלין (1936), הזכורה לשמצה בשל התעמולה הנאצית שליוותה אותה, שאפה גרמניה המערבית להראות לעולם את "גרמניה האחרת", והסיסמה שנבחרה למשחקים הייתה "המשחקים השמחים". על אף שאיפה זו, זכורה אולימפיאדה זו בשל טבח הספורטאים, שבו נרצחו 11 ספורטאים ישראלים בידי מחבלים מארגון "ספטמבר השחור".
האתלטיקה הייתה הענף המצליח ביותר, עם 11 מדליות, מהן 6 מדליות זהב. אולריקה מייפארת בת ה-16 השוותה את שיא העולם בקפיצה לגובה (1.92 מטר), והייתה לאלופה האולימפית הצעירה אי פעם בענף האתלטיקה. היידה רוזנדהל זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק ובמדליית זהב נוספת עם נבחרת השליחות בריצת 100X4 מטר, וכן זכתה במדליית כסף בקרב חמש. הילדגרד פאלק קבעה שיא אולימפי בריצת 800 מטר (1:58.55 דקות) וזכתה במדליית ארד במרוץ השליחות ל-400X4 מטר. חברתה לנבחרת, ריטה וילדן, זכתה גם במדליית כסף בריצת 400 מטר. אצל הגברים, קבע קלאוס וולפרמן שיא אולימפי חדש בהטלת כידון (90.48 מטר), ברנד קננברג זכה במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ, האנס באומגרטנר זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק ונבחרת השליחים בריצת 100X4 מטר זכתה במדליית ארד.
ברכיבה, זכתה נבחרת הקפיצות במדליית זהב. נבחרת הדרסאז' זכתה במדליית כסף, ושניים מחבריה זכו גם במדליות אישיות: ליזלוט ליזנהוף זכתה במדליית זהב, והייתה לאישה הראשונה שרושמת הישג זה, בענף שבו מתחרים גברים ונשים יחדיו, ויוזף נקרמן זכה במדליית ארד. נבחרת האיוונטינג זכתה אף היא במדליית ארד. המתאגרף דיטר קוטיש זכה במדליית זהב, ופטר הוסיג זכה במדליית ארד. במרוץ אופני מסלול זכתה נבחרת גרמניה המערבית במדליית הזהב במרוץ המרדף, ובתחרות היחידים זכה האנס לוץ במדליית ארד. בחתירה נרשם מאזן דומה: רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית זהב, ורביעיית החותרים ללא הגאי זכתה במדליית ארד. במדליית זהב נוספת זכה הקלע קונרד וירנהיר, בסקיט.
בשחייה זכו המערב-גרמנים בארבע מדליות, אך גם כאן, אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב. נבחרת השליחים במשחה ל-200X4 מטר חופשי זכתה במדליית כסף, ואחד החברים בה, ורנר לאמפה, זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי. נבחרות השליחות ל-100X4 מטר חופשי ול-100X4 מטר מעורב זכו שתיהן במדליות ארד.
הג'ודוקא קלאוס גלאהן זכה במדליית כסף, ופאול בארת זכה במדליית ארד. בהיאבקות נרשם מאזן דומה: האנס-יורגן פייל זכה במדליית כסף, ואדולף זגר זכה במדליית ארד. מרים המשקולות רודולף מאנג זכה במדליית כסף, ובשיט זכו שייטי ההולנדי המעופף אולריך ליבור ופטר נאומן במדליית ארד, וכך גם שייטי הסטאר וילהלם קוויידה וקרסטן מאייר.
נבחרת ההוקי שדה זכתה במדליית הזהב, לאחר שגברה בחצי הגמר 0-3 על הולנד, ובמשחק הגמר ניצחה 0-1 את האלופה היוצאת, פקיסטן. נבחרת הכדורמים דורגה במקום הרביעי בבית הגמר, אחרי נבחרותיהן של ברית המועצות, הונגריה וארצות הברית. נבחרת הכדורגל סיימה את שלב הבתים במאזן מושלם, אך בבית רבע הגמר סיימה במאזן של תיקו ושני הפסדים, והודחה. נבחרת הכדוריד סיימה במקום השישי.
אולימפיאדת מונטריאול (1976)
באתלטיקה זכו המערב-גרמנים ב-9 מדליות. האתלטית היחידה שזכתה במדליית זהב הייתה אנגרט ריכטר, שניצחה בריצת 100 מטר. ריכטר זכתה גם במדליות כסף בריצת 200 מטר ובריצת 100X4 מטר. חברתה לנבחרת השליחות אינגה הלטן זכתה גם במדליית ארד בריצת 100 מטר. מריון בקר זכתה במדליית כסף בהטלת כידון וגידו קרטשמר זכה במדליית כסף בקרב עשר. פאול-היינץ ולמן זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר, קלאוס-פטר הילדנברנד זכה במדליית ארד בריצת 5000 מטר, ובמדליית ארד נוספת זכו השליחים בריצת 400X4 מטר.
ברכיבה, זכתה נבחרת הדרסאז' במדליית הזהב, ובתחרות היחידים זכה הארי בולדט במדליית כסף וריינר קלימקה במדליית ארד נבחרת הקפיצות זכתה במדליית כסף, ואלווין שוקמהלה זכה גם במדליית זהב. נבחרת האיוונטינג זכתה אף היא במדליית כסף, וקארל שולץ זכה גם במדליית ארד. בסיף, זכתה נבחרת הרומח במדליית זהב ונבחרת הדקר במדליית כסף. סייפי הדקר אלכסנדר פוש והאנס-יורגן הן זכו במדליות הזהב והכסף בתחרויות היחידים. האחים השייטים ירג ואקרט דיש זכו במדליית הזהב בדגם ההולנדי המעופף, ופרנק היבנר והארו בודה זכו במדליית הזהב בדגם 470. שייטי הטורנדו ירג שפנגלר וירג שמאל זכו במדליית ארד. רוכב האופניים גרגור בראון זכה בשתי מדליות זהב, במרוצי המרדף האישי והקבוצתי. הקלע קארלהיינץ סמישק זכה במדליית זהב בירי בשכיבה, אולריך לינד היה סגנו, ואילו ורנר זייבולד זכה במדליית ארד בירי בשלושה מצבים.
החותר פטר-מיכאל קולבה זכה במדליית כסף, ושלושה צוותי חותרים זכו במדליות ארד: הצמד פטר ואן רויה ותומאס שטראוס, הצמד אדית אקבאואר ותיאה איינדר, ורביעיית החותרים עם הגאי. הג'ודוקא גינתר נויירייתר זכה במדליית כסף, והמתאבקים קארל-היינץ הלבינג ואדולף זגר זכו במדליות ארד. עבור זגר, הייתה זו מדליית ארד שנייה ברציפות. השחיין פטר נוקה זכה בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחה השליחים ל-100X4 מטר מעורב. המתעמל אברהארד גינגר זכה במדליית ארד בתרגיל המתח ובמדליית ארד נוספת זכה המתאגרף ריינהרד סקריצק.
נבחרת הגברים בכדוריד סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה 21-18 לנבחרת פולין במשחק על מדליית הארד. נבחרת ההוקי שדה איבדה את תוארה וסיימה במקום החמישי, ונבחרת הכדורמים דורגה במקום השישי.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
גרמניה המערבית הצטרפה לחרם האמריקני על אולימפיאדת מוסקבה (1980) ולא נטלה בה חלק.
היא שבה והשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), ובה הגיעה להישגים הגבוהים בתולדותיה: 59 מדליות, מהן 17 מזהב, שהקנו לה את המקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית ורומניה (במספר המדליות הכולל אף עברה את רומניה). עם זאת, להישג זה הגיעה בהיעדרן של מרבית מדינות הגוש המזרחי, ובפרט ברית המועצות וגרמניה המזרחית, שהחרימו את המשחקים. המדליות הושגו ב-17 ענפים שונים.
באתלטיקה, זכו המערב-גרמנים ב-11 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. דיטמר מגנבורג ניצח בקפיצה לגובה, ורולף דנברג ניצח בזריקת דיסקוס. ביידוי פטיש זכה קארל-האנס ריהם במדליית הכסף, וקלאוס פלוגהואס בארד. גם בקרב עשר עמדו שני מערב-גרמנים על הפודיום: יורגן הינגסן זכה בכסף, וזינגפריד ונץ זכה בארד. הראלד שמיד זכה אף הוא במדליית ארד, בריצת 400 מטר משוכות. אולריקה מייפארת זכתה במדליית הזהב בקפיצה לגובה, 12 שנים לאחר שעשתה זאת באולימפיאדת מינכן. קלאודיה לוש זכתה אף היא במדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל. זאבינה אוורטס זכתה במדליית ארד בקרב שבע, וגם נבחרת השליחות בריצת 100X4 מטר זכתה במדליית ארד.
גם בשחייה זכו המערב-גרמנים ב-11 מדליות. מיכאל גרוס קבע שני שיאי עולם במשחקים אלה, 1:47.44 דקות ב-200 מטר חופשי ו-53.08 שניות ב-100 מטר פרפר. בנוסף, זכה במדליות כסף במשחה ל-200 מטר פרפר ובמשחה השליחים ל-200X4 מטר חופשי. במשחה השליחים הגיעו המערב-גרמנים 4 מאיות השנייה אחרי המנצחים האמריקנים, והתוצאה שהשיגו הייתה טובה משיא העולם שהיה תקף לפני המשחה. אחד השחיינים שהתחרה לצדו של גרוס במשחה השליחים, תומאס פאהרנר, זכה גם במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי. שטפן פפייפר זכה אף הוא במדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי. במשחה השליחות ל-100X4 מטר מעורב זכו המערב-גרמניות במדליית כסף, ובמשחה ל-100X4 מטר חופשי זכו במדליית ארד. קארין זייק, שהשתתפה בשני המשחים, זכתה גם במדליית ארד ב-100 מטר פרפר, ואינה ביירמן, שהשתתפה במשחה המעורב, זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר. שחיינית נוספת, פטרה צינדלר, זכתה במדליית ארד ב-400 מטר מעורב אישי.
נבחרת סייפות הרומח זכתה במדליית זהב, וקורנליה האניש זכתה גם במדליית כסף. סייפי הדקר זכו אף הם במדליית זהב, וסייף הרומח מתיאס בהר זכה בשתי מדליות כסף, אישית וקבוצתית. ברכיבה, זכתה נבחרת הדרסאז' במדליית זהב, וריינר קלימקה זכה גם במדליית זהב אישית. נבחרות האיוונטינג והקפיצות זכו במדליות ארד. שני מרימי משקולות זכו במדליות זהב, קארל-היינץ רדשינסקי ורולף מילזר, ומרים משקולות שלישי, מנפרד נרלינגר, זכה במדליית ארד. רוכב האופניים פרדי שמידטקה זכה במדליית זהב במרוץ נגד השעון. רולף גלץ זכה במדליית כסף במרוץ המרדף האישי ובמדליית ארד במרוץ הקבוצתי, ואווה מסרשמידט זכה במדליית כסף במרוץ הנקודות. במרוץ אופני כביש זכתה זנדרה שומכר במדליית ארד.
המתאבק פסקוואלה פסארלי זכה במדליית זהב, ושניים נוספים זכו במדליות כסף, מרטין קנוספ ומרכוס שרר. רביעיית החותרים המערב-גרמנית זכתה במדליית זהב, פטר-מיכאל קולבה זכה במדליית כסף במקצה היחידים, ואלן בקר ואיריס פלקנר זכו במדליית ארד במקצה הזוגות לנשים. חותר הקאנו אולריך אייקה זכה במדליית זהב במקצה ל-1,000 מטר. הקיאקיסטית ברברה שיטפלץ זכתה במדליית כסף במקצה היחידות ל-500 מטר ובמדליית ארד במקצה הזוגות ל-1,000 מטר, יחד עם יוזפה אידם. בג'ודו, זכה פרנק וינקה במדליית זהב, ובמדליות ארד זכו ארתור שנאבל וגינתר נויירויתר. הקלעית אולריקה הולמר זכתה במדליית כסף בירי בשלושה מצבים, וכך גם שייטי הסטאר יואכים גריזה ומיכאל מרקור. המתעמלת האמנותית רגינה ובר זכתה במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת זכה המתאגרף מנפרד צילונקה.
שתי נבחרות ההוקי שדה זכו במדליות כסף. הגברים גברו בחצי הגמר 0-1 על נבחרת בריטניה, והפסידו בגמר 2-1 לפקיסטן, והנשים דורגו במקום השני בבית בן שש נבחרות, אחרי הולנד. נבחרת הגברים בכדוריד זכתה אף היא במדליית כסף, אחרי הפסד 18-17 ליוגוסלביה במשחק הגמר. הנשים דורגו במקום הרביעי בבית בן שש נבחרות, אחרי נבחרות יוגוסלביה, קוריאה הדרומית וסין. נבחרת הכדורמים זכתה במדליית הארד, לאחר שדורגה שלישית בבית הגמר, אחרי נבחרות יוגוסלביה וארצות הברית. נבחרת הכדורגל הודחה ברבע הגמר לאחר שהפסידה 5-2 ליוגוסלביה. נבחרת הנשים בכדורעף דורגה במקום השישי, ונבחרת הגברים בכדורסל דורגה במקום השמיני.
אולימפיאדת סיאול (1988)
אולימפיאדת סיאול (1988) הייתה האחרונה בה השתתפה גרמניה המערבית, שכן ב-1990 שבה והתאחדה עם גרמניה המזרחית. הישגיה פחתו לעומת לוס אנג'לס, אך עדיין היו גבוהים: 40 מדליות, מהן 11 מזהב, שהקנו לה את המקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות, גרמניה המזרחית, ארצות הברית והמארחת קוריאה הדרומית.
הסייפים זכו ב-7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. בתחרויות הרומח לנשים, הייתה השליטה המערב-גרמנית מוחלטת: הנבחרת זכתה במדליית זהב, ובתחרויות היחידות דורגו מערב-גרמניות בשלושת המקומות הראשונים: אניה פיכטל, זאבינה באו וציטה-אווה פונקנהאוזר. ארנד שמיט זכה במדליית זהב בדקר ובמדליית כסף עם נבחרת הדקר, ובמדליות כסף נוספות זכו נבחרות הגברים ברומח ובחרב.
כל שלוש נבחרות הרכיבה זכו במדליות זהב. חבר נבחרת הדרסאז' ריינר קימקה השלים בכך מאזן של 8 מדליות אולימפיות, מאז 1964. חברתו לנבחרת, ניקול אופהוף, זכתה גם במדליית זהב אישית, וקרסטן הוק זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצות ליחידים. שמיניית החותרים המערב-גרמנית זכתה במדליית זהב, רביעיית החותרים ללא הגאי זכתה במדליית ארד, ופטר-מיכאל קולבה זכה בפעם השלישית, והשנייה ברציפות, במדליית כסף במקצה היחידים. הקלעית סילביה שפרבר זכתה במדליית זהב בירי משלושה מצבים ובמדליית כסף בירי ברובה אוויר. בתחרות הרובה אוויר לגברים זכה יוהאן רידרר במדליית ארד.
בתחרויות השחייה, זכה מיכאל גרוס במדליית הזהב במשחה ל-200 מטר פרפר, עם שיא אולימפי חדש (1:56.94 דקות). הוא גם זכה במדליית ארד עם הנבחרת המערב-גרמנית במשחה השליחים ל-200X4 מטר חופשי. שחיין נוסף, שטפן פפייפר, זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי. הטניסאית שטפי גראף זכתה במדליית זהב, לאחר שגברה במשחק הגמר על הארגנטינאית גבריאלה סבטיני. בטורניר הזוגות זכתה גראף במדליית ארד, יחד עם קלאודיה קוהדה-קילש, לאחר שהפסידו בחצי הגמר לצמד הצ'כוסלובקי יאנה נובוטנה והלנה סוקובה.
באתלטיקה זכו המערב-גרמנים בארבע מדליות, אך לראשונה בהיסטוריה, אף לא במדליית זהב אחת. דיטר באומן זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר, רולף דנברג איבד את תוארו בזריקת דיסקוס וזכה במדליית ארד, קלאודיה צאקייביץ זכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר משוכות, ובמדליית ארד נוספת זכו השליחים בריצת 400X4 מטר. במרוץ אופני הכביש זכה ברנד גרנה במדליית הכסף, וכריסטיאן הן זכה בארד. במרוץ המקביל לנשים זכתה יוטה ניהאוס במדליית כסף. רוכב אופניים נוסף, רוברט לכנר, זכה במדליית ארד במרוץ אופני מסלול נגד השעון. הג'ודוקא פרנק וינקה איבד את תוארו מלוס אנג'לס, וזכה במדליית כסף. במדליית כסף נוספת זכה מארק מלינג. מרים המשקולות מנפרד נרלינגר שיפר את הישגו מלוס אנג'לס וזכה במדליית כסף. פטר אימסברגר ומרטין צאווייה זכו במדליות ארד. המתאבק גרהרד הימל זכה במדליית כסף, והמתאגרף ריינר גיס זכה במדליית ארד.
נבחרת הגברים בהוקי שדה שוב זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר 1-2 על הולנד, והפסידה לבריטניה 3-1 בגמר. נבחרת הנשים סיימה במקום החמישי. נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחק יורגן קלינסמן, זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה לנבחרת ברזיל 3-2 בבעיטות הכרעה בחצי הגמר, והביסה את איטליה 0-3 במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורמים סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 14-10 ליוגוסלביה, ובמשחק על מדליית הארד הפסידה 14-13 לברית המועצות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) שבה והשתתפה גרמניה כמדינה אחת בעלת משלחת אחת.
משחקי החורף
אולימפיאדת החורף הראשונה אליה שלחה גרמניה המערבית משלחת נפרדת הייתה אולימפיאדת גרנובל (1968). המשלחת צברה 7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, ודורגה במקום השמיני בטבלת המדליות. פרנץ קלר זכה במדליית הזהב בסקי נורדי משולב, והמחליק המהיר ארהרד קלר זכה במדליית זהב במקצה ל-500 מטר. גולשת הלוז' כריסטה שמוק זכתה במדליית כסף, ובמדליית הארד זכתה אנגליקה דינהאופט. במקצה הזוגות זכו וולפגנג וינקל ופריץ נאכמן במדליית ארד. גולשי המזחלות הורסט פלות ופפי באדר זכו במדליית כסף, וצמד המחליקים האמנותיים וולפגנג דאנה ומרגוט גלוקסהובר זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת סאפורו (1972) זכו המערב-גרמנים בחמש מדליות, מהן שלוש מדליות זהב, והם דורגו במקום השישי בטבלת המדליות. ארהרד קלר שמר על תוארו בהחלקה מהירה ל-500 מטר, עם שיא אולימפי חדש (39.44 שניות). מוניקה פפלוג קבעה שיא אולימפי במקצה הנשים ל-1,000 מטר (1:31.40 דקות). שני צמדים גרמנים זכו במקומות הראשונים בתחרות המזחלות: וולפגנג צימרר ופטר אוצשניידר זכו בזהב, והורסט פלות ופפי באדר זכו במדליית כסף שנייה ברציפות. צימרר ואוצשניידר זכו גם במדליית ארד במקצה הרביעיות.
באולימפיאדת אינסברוק (1976) עלה מספר המדליות ל-10, מהן שתי מדליות זהב, וגרמניה המערבית דורגה במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות, גרמניה המזרחית, ארצות הברית ונורווגיה. הספורטאית הבולטת במשלחת הייתה גולשת הסקי האלפיני רוזי מיטרמאייר, שזכתה במדליות זהב בסלאלום ובגלישה במורד, ובמדליית כסף בסלאלום ענק. גולש הלוז' יוזף פנדט זכה במדליית כסף, והאנס ברנדר ובלתזר שווארם רשמו הישג דומה במקצה הזוגות. אליזבת דמלייטנר זכתה במדליית ארד. גולשי המזחלות וולפגנג צימרר ומנפרד שומן זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ובמדליית ארד במקצה הרביעיות. אורבן הטיך זכה במדליית כסף בסקי נורדי משולב, ובהוקי קרח זכתה הנבחרת המערב-גרמנית במדליית ארד, לאחר שדורגה אחרי נבחרות ברית המועצות וצ'כוסלובקיה.
אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) הייתה החלשה בתולדות גרמניה המערבית, עם חמש מדליות, וללא מדליות זהב. בסקי אלפיני, זכתה כריסטה קינסהופר במדליית כסף בסלאלום, ואירנה אפלה זכתה במדליית כסף בסלאלום ענק. דגמר לורץ זכתה במדליית ארד בהחלקה אמנותית, אנטון וינקלר זכה במדליית ארד בלוז', ובמדליית ארד נוספת זכו הביאתלטים במרוץ השליחים ל-7.5X4 ק"מ.
באולימפיאדת קלגרי (1988) עלה מספר המדליות ל-8, מהן שתי מדליות זהב, וגרמניה המערבית שוב דורגה במקום השמיני בטבלת המדליות. גולשת הסקי האלפיני מרטינה קיהל זכתה במדליית זהב בגלישה במורד. כריסטה קינסהופר זכתה במדליית כסף בסלאלום ענק ובמדליית ארד בסלאלום. אצל הגברים, זכה פרנק ורנדל במדליית כסף בסלאלום. במדליית הזהב השנייה זכתה הנבחרת המערב-גרמנית בסקי נורדי משולב. נבחרת השליחים בביאתלון זכתה במדליית כסף. גולש הלוז' גאורג האקל זכה במדליית כסף, ובמקצה הזוגות זכו וולפגנג שטאודינגר ותומאס שוואב במדליית ארד. נבחרת ההוקי קרח שוב סיימה במקום החמישי.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
לייזר (מפרשית)
סירת לֵיְיזֶר (ILCA) היא סירת מפרש פופולרית בסגנון One-Design. הסירה מיועדת לשייט יחיד. מעצבי המפרשיות הקנדים, ברוס קירבי ואיאן ברוס,עיצבו את הדגם תוך שימת דגש על פשטות ויעילות. הלייזר היא אחת מסירות היחיד הנפוצות ביותר בעולם. עד סוף שנת 2021, יוצרו למעלה מ-220,000 סירות מדגם זה. בין הסיבות לפופולריות שלה נמנים חוזק הגוף ופשטות ההרכבה, למרות זאת ביצועי הדגם דומים לאלו של סירות תחרותיות מורכבות יותר.
היסטוריה
קירבי הגה את דגם הלייזר תוך כדי שיחת טלפון עם איין ברוס בה דנו באפשרות לייצר מפרשית פשוטה הניתנת להובלה על גג של מכונית. השרטוט הראשוני ששרטט קירבי בעקבות השיחה נודע מאוחר יותר בשם "שרבוט מיליון הדולר". ייצור הסירה המקורית מעולם לא יצא לפועל והתוכניות נשמרו על ידי קירבי עד לשנת 1970, אז הוגשו על ידו לתחרות עיצוב סירות בעלות מתחת ל-1000 דולר. לאחר מספר שינויים קלים זכה הדגם בקלות בקטגוריה בה התחרה.
אב הטיפוס המקורי של הדגם נקרא במקור ה-"Weekender", והאותיות על המפרש היו TGIF במקום סמל החברה הידוע כיום, TGIF מציין Thank God It´s Friday (תודה לאל שיום שישי). הסירה נקראה "לייזר" באופן רשמי בתצוגת הסירות של ניו יורק ב-1971. הלייזר הפך דגם אולימפי ב-1996. דגם משנה, הלייזר רדיאל נהפך דגם אולימפי לנשים החל מאולימפיאדת בייג'ינג (2008).
אליפות העולם הראשונה בדגם לייזר התקיימה ב-1974 בברמודה בהשתתפות 24 מדינות. במקום הראשון זכה פיטר קומט מארצות הברית. שייט הלייזר המצליח ביותר בהיסטוריה הוא רוברט שיידט מברזיל, הוא ניצח בשמונה אליפויות עולם, וזכה בשלוש מדליות אולימפיות: 2 מדליות זהב ומדליית כסף.
בספטמבר 2015 הוכרז מפרש חדש, לייזר דגם II שמבוסס על מפרש הלייזר הרגיל.
זיהוי
ניתן לדעת את תאריך ומקום הייצור של הסירה על ידי המספר הסידורי הטבוע בירכתיה. המספר הסידורי הוא ייחודי לכל סירה ובדרך כלל זהה למספר המפרש שלה. הלייזר ייחודית במובן הזה מכיוון שכמעט לכל סירה אחרת יש את מספר שניתן לה על ידי האיגוד הלאומי במדינה בו היא מורשית. משמעות הדבר שסירות לייזר יכולות לעבור בין מדינות ללא צורך לשנות את מספר הזיהוי שלהן. ללייזר מספר בן שש ספרות, בניגוד לסירות אחרות שלהן בדרך כלל שלוש או ארבע ספרות בלבד.
לייזר סטנדרט (ILCA 7)
ללייזר סטנדרט (ILCA 7) מפרש בשטח 7.06 מ"ר. ברוחות חזקות נדרש כוח פיזי רב כדי לאזן אותה ולכן יש יתרון למשיטים גבוהים שמשקלם מעל 80 ק"ג. זהו הדגם האולימפי לגברים.
לייזר רדיאל (ILCA 6)
באמצע שנות ה-80 פותח דגם חדש של הלייזר בשם לייזר רדיאל. הלייזר רדיאל שונה מן מהדגם המקורי אך ורק במפרש קטן יותר ותורן קצר יותר, כך ששטח המפרש קטן ב-18% ושטחו 5.76 מ"ר. הדגמים תוכננו כך שהמעבר ביניהם יהיה פשוט מאוד, כל שנדרש הוא להחליף את התורן התחתון והמפרש. הדבר אפשר לשייטים שמשקלם נמוך יותר להפליג ברוחות חזקות עם מפרש קטן, לשוב להשתמש במפרש התקני ברוחות החלשות יותר.
לייזר 4.7 (ILCA 4)
גרסה קטנה עוד יותר פותחה לאחר עשור. שטח המפרש צומצם ב-35% לעומת המפרש התקני, עובדה שאפשרה לשייטים קלים עוד יותר להפליג בסירה זו. הסירה זהה במבנה לזה של דגם הרדיאל והשינוי היחיד הנדרש במעבר בין הדגמים הוא בהחלפת התורן התחתון והמפרש. השם, 4.7 ,נובע משטח המפרש: 4.7 מ"ר.
דגמי לייזר נוספים
ישנן סירות נוספות של חברת לייזר ובהן:
שליטה
הלייזר היא סירה קלה יחסית להפעלה, אך עשויה להתהפך בקלות בידיו של שייט לא זהיר, בדומה לכל סירות המפרש הקטנות. שייט מיומן יכול לגרום לסירה להיכנס למצב גלישה בהפלגה במורד הרוח, על ידי הרמת החרב מן המים. גלישה באופן כזה מגבירה במידה ניכרת את מהירות הסירה, אולם היא דורשת מיומנות רבה ואף מגדילה את הסיכון להתהפכות. מאידך, הדבר דרוש למיצוי הפוטנציאל התחרותי של הסירה. ברוחות חזקות נדרש כושר גבוה במיוחד, כאשר השייט נאלץ להחזיק את כל גופו מחוץ לסירה על מנת לאזן את הסירה מול לחצי המפרש.
כיוון המפרש
ללייזר 3 חבלים (חוץ מהמיתר הראשי) שבעזרתם יכול השייט לשלוט במפרש. ישנו חבל למתיחת השפה התחתונה, בומצ'ק וקנינגהם (שפה קדמית). בהפלגה במעלה הרוח, השייט מותח את שלושת המיתרים כך שהמפרש נהיה שטוח יותר. הקטנת ה"בטן" של המפרש מקטינה את הכוח שהוא יוצר. כשהרוח גוברת עוד יותר, השייט צריך להקטין את הכוח שמפעיל המפרש על הסירה, ועושה זאת על ידי השטחת המפרש עוד יותר. ברוחות האלה, השפה התחתונה מתוחה עד הסוף, הקנינגהם מתוח עד כדי כך שהעין צמודה למנור, והבומצ'ק מתוח כך שהגלגלות האחוריות צמודות אחת לשנייה אפילו ללא מתיחת המפרש. מתיחה חזקה של הבומצ'ק הכרחית כדי לכופף את התורן וכך לשמור על צורת המפרש. שייטים תחרותיים עשויים להדרש להחלפת מפרש לאחר חודשים בודדים, כיוון שצורתו של המפרש מתעוותת עם הזמן.
ברוח צד, גבית ומלאה השפה התחתונה משוחררת כדי להגדיל את זרימת האוויר ואת "בטן" המפרש, והקנינגהם משוחרר לגמרי כדי לפתוח את החלק העליון של המפרש. ברוחות חלשות הבומצ'ק משוחרר כך שהמנור עולה ויורד בחופשיות אך מהווה תפקיד קריטי ברוחות חזקות. אם הוא מתוח חזק מדי, הסירה לא תצליח להפליג בזווית כהה ותעלה לרוח במהירות ותתהפך. אם הוא משוחרר מדי והמנור מצביע למעלה, הרוח תזרום בכיוון לא נכון במפרש ועשויה לשנות את כיוון הזרימה שלה על פי שינויי לחץ בירכתי הסירה. המצב הזה מאוד לא נעים וגורם לחוסר שליטה ויציבות בסירה, שיכול לגרום לתנועות מאוד מהירות ובלתי צפויות, לכיוון הרוח או ממנה. התרחיש מאוד מסוכן מכיוון שירידה גדולה מדי מכיוון הרוח יכול לגרום למהפך בלתי רצוי, מה שיכול לגרום למנור לפגוע בעוצמה בראש השייט ולפציעתו.
ללייזר הגה קטן יחסית לסירות אחרות והדבר הופך את התמרון לקשה יותר. שייטים משתמשים לעיתים בשינוי לחצים על הסירה והמפרש כדי לשנות כיוון במקום להשתמש בהגה.
אלכס מאריץ'
אלכס (אלכסנדר) מאריץ' (נולד ב-22 באוקטובר 1984, סידני, אוסטרליה) הוא כדורסלן עבר אוסטרלי-סרבי ששיחק בעמדת הסנטר.
קריירה
מאריץ' התחיל את דרכו באקדמיית הכדורסל הארצית של אוסטרליה. בשנת 2003 עבר לשחק בתיכון בברלינגטון שנמצא בניו ג'רזי, ארצות הברית. בשנת 2005 עבר לשחק במכללת נברסקה ובה הוא התחיל את עונת המכללות הראשונה שלו.
בעונת 2007/08 בהיותו בן 23 החל את דרכו באירופה בליגה הספרדית וחתם בגרנדה לשנתיים. את העונה הראשונה סיים בממוצע נמוך מאוד: 12 דקות ו-4.6 נקודות למשחק בלבד.
בעונת 2009/10 קיבל מאריץ' הצעה מקבוצת פרטיזן בלגרד, מאריץ' קיבל את ההצעה וביטל את החוזה שהיה לו לשנה נוספת בגרנדה, באותה שנה מאריץ' הוביל את פרטיזן כבר מהרגע הראשון ולאחר 6 מחזורי יורוליג בלבד ממוצעו היה: 15.5 נקודות ו-9 ריבאונדים למשחק, ובסיום נבחר לחמישיית העונה ביורוליג. באותה עונה הוביל את הקבוצה לפיינל פור ומקום רביעי ביורוליג, לאליפות הליגה האדריאטית, לאליפות סרביה ולזכייה בגביע הסרבי.
בקיץ 2012 חתם לשנתיים בלוקומוטיב קובאן, עמה זכה ביורוקאפ שבעונת 2012/13 נתן לקבוצה מקום ביורוליג בפעם הראשונה בתולדותיה.
בקיץ 2014 חתם במכבי תל אביב עד חודש דצמבר עם אופציה לסוף העונה כמחליף לסופוקליס שחורציאניטיס שהיה פצוע באותה עת. בסיום חוזהו עם מכבי חתם בגלאטסראיי עד לסיום העונה, אך שוחרר ממנה לאחר חודשיים עקב קשיים כלכליים וחתם בקבוצת פטרוכימי האירנית שגם ממנה שוחרר לאחר חודשיים, ולבסוף חתם עד לסיום העונה בגראן קנריה.
בספטמבר 2015 חתם בבודוצ'נוסט פודגוריצה.
בקיץ 2017 פרש ומונה לעוזר מאמן סידני קינגס מליגת העל האוסטרלית.
Koreaboo
Koreaboo (בעברית: קוריבו) הוא אתר אינטרנט בשפה האנגלית המסקר תוכן ויראלי קוריאני. האתר הושק ב-4 באוקטובר 2010, והוא צמח להיות אחד מפלטפורמות התוכן הפופולרי ביותר עבור קוראים בינלאומיים עם יותר מ-7 מיליון קוראים ברחבי העולם.
האתר ברובו מתמקד בעיקר על תעשיית הבידור הקוריאנית והכוכבים שלה, אך הוא התרחב וכעת מדווח על תרבות, טכנולוגיה וסגנון חיים שהופכים להיות נפוצים.
לקוריבו ניתן הקרדיט כאשר הוא גילה לראשונה את הזמרת הקוריאנית Wendy Shon, שכעת פועלת כזמרת עם להקת הבנות Red Velvet תחת S.M Entertainment, ב-2010 בזמן האודישנים שהם ביצעו עבור Cube Entertainment בוונקובר.
מנכ"ל קוריבו, פלוסיוון שקאר צוטט בכתבה במגזין בילבורד לגבי השתתפותו בפאנל הראשון של קיי-פופ ב-SXSW בשנת 2012. הוא השתתף בפאנל לצד חברים נוספים הראויים לציון כמו טד קים (סמנכ"ל CJ Entertainment), דוד זדאק (CAA) וג'ף יאנג (כותב טור בעיתון וול סטריט ג'ורנל) בהנחייתו של סאנג צ'ו (סמנכ"ל התפעול של MNet אמריקה). כנציג של קוריבו הוא גם צוטט בכתבה של הוול סטריט ג'ורנל לגבי הניצחון ההיסטורי של הלהקה Girls' Generation בטקס פרסי המוזיקה של יוטיוב בשנת 2013.
ב-3 בינואר 2015, קוריבו ופורטל התקשורת הקוריאני Dispatch הכריזו כי הם חתמו על שיתוף פעולה בלעדי כדי לשדר את תכניו של הפורטל Dispatch הכותב בשפה הקוריאנית, בזמן אמת בשפה האנגלית באמצעות קוריבו. יומיים לאחר מכן ב-5 בינואר 2015, קוריבו ו-TV Report הודיעו גם כן על שיתוף פעולה בלעדי, אשר מאפשר את תרגום התכנים הקוריאנים של TV Report לאנגלית ולהיות מסוקר על ידי קוריבו לפני אתרי תקשורת בינלאומיים אחרים.
ח'ופו
ח'וּפוּ (או ביוונית: חיאופס, Χέωψ) הוא פרעה מצרים העתיקה, בן השושלת הרביעית של הממלכה הקדומה במצרים, אשר שלט בין 2589 לפנה"ס ל־2566 לפנה"ס. שמו המלא הוא ח'נום־ח'ופו, שמשמעותו "האל ח'נום מגן עליי".
ח'ופו נולד לפרעה סנפרו והטפרס הראשונה, ובניגוד לאביו נזכר כפרעה אכזר ושנוא על ההמונים, כפי שתואר בידי הרודוטוס. ימיו היו ימי שגשוג שטרם נראו בממלכה, בעיקר הודות לאביו. המלך כנראה הנהיג את הצבא המצרי לתוך לוב, נוביה וסיני. ח'ופו בנה את הפירמידה הגדולה של גיזה, הראשונה בפירמידות של גיזה, ואחת משבעת פלאי תבל. ג'דפרע, אחד מבניו, ירש את כסאו לאחר מותו.
העדויות לשלטונו הן: הפירמידה, הספינה של ח'ופו, הספינה שנמצאה בבור חתום בפירמידה של גיזה מיוחסת לפרעה ח'ופו. הספינה עשויה לוחות ארז שהוא בנה כדי להפליג בה אל ארץ המתים, ומוצגת במוזיאון מיוחד שנבנה עבורה בקהיר, פסל שנהב מיניאטורי שנמצא באבידוס, וכיום מוצג במוזיאון קהיר. אותר סרקופג השייך לו, אך מומייתו לא נמצאה עד היום. יש טוענים כי ח'ופו לא היה מלך כלל, אלא אות אל השמש המצרי, וכי לכבוד אל זה נבנתה הפירמידה.
שתי סברות עיקריות הועלו לגבי בניין הפירמידה. הראשונה גורסת כי ח'ופו העביד עבדים רבים עד תום בניית הפירמידה, בעוד שהאחרת טוענת כי העבודה נעשתה בידי צוות בונים מיומן, שקיבל שכר על עבודתו. באוגוסט 2004 טענו שני ארכאולוגים חובבים צרפתיים כי גילו מסדרון סודי בתוך הפירמידה, שכנראה מוביל לחדר קבורת המלך. השניים לא קיבלו אישור ממועצת העתיקות המצרית לערוך את החקירה הנדרשת.
קיימת השערה שנפרטי-אבת היא בתו.
קלוד ז'וזף ורנה
קלוד ז'וזף ורנה (בצרפתית: Claude Joseph Vernet; 14 באוגוסט 1714 – 3 בדצמבר 1789) היה צייר צרפתי.
ביוגרפיה
נולד למשפחת ציירים בעיר אביניון שבחבל פרובאנס. כבר בהיותו בן ארבע עשרה עזר לאביו בציור דקורטיבי. ב-1734 נסע לאיטליה, ובדרכו צייר את נמל העיר מרסיי שבדרום צרפת. משהגיע לרומא נתקבל ללמוד בסטודיו של ברנרדינו פרג'וני, שעסק בציור נוף ימי. הוא עשה את דרכו המקצועית אט אט, עד שהפך לצייר נודע (בערך ב-1745). החל מ-1746 שלח את ציוריו לאקדמיה לציור ולפיסול בפריז, שהציגה אותם בתערוכותיה.
ורנה עבר לרומא בצעירותו היפה, שם למד אצל ברנרדינו פרגיוני ואדריאן מנגלארד. קלוד ז'וזף ורנה התגורר ברומא במשך כעשרים שנה, עד 1753, כאשר הוזמן על ידי המלך לואי החמישה עשר לשוב לצרפת כדי לצייר סדרת ערי נמל צרפתיות. סדרה זו מוצגת במוזיאון הלובר בפריז. משחזר לפריז, נבחר לחבר האקדמיה לציור ולפיסול, והציג את תמונותיו בתערוכותיה דרך קבע. במשך תשע שנים סייר ברחבי צרפת, ואחרי 1762 התיישב בפריז. לציוריו נודעה השפעה על ציירים רבים באירופה, באמריקה ובאוסטרליה.
קלוד ז'וזף ורנה נפטר בחדר עבודתו במוזיאון הלובר בפריז ב-1789.
לאון אדרי
ביוגרפיה
לאון אדרי נולד בטנג'יר, שבמרוקו, ובשנת 1961 עלה לישראל עם משפחתו, שהשתקעה בדימונה.
בשנת 1962, כשהיה בן 14, החל אדרי לעבוד בבית הקולנוע הראשון בדימונה כמסריט. בשנת 1964 נפתח קולנוע נוסף בדימונה, קולנוע גיל, אדרי עבר להיות המסריט של הקולנוע החדש והכשיר את אחיו, משה, להחליף אותו בקולנוע דימונה הוותיק.
מגיל 15 עד גיל 25 עבד כחשמלאי בעבודות קבלנות. את המקצוע למד בתיכון מקצועי בדימונה. במקביל הפך לבעלים של בתי קולנוע בדימונה וברחבי הדרום. אחר כך הקים יחד עם אחיו ושותפיו את חברת ההפצה (בעיקר של סרטים) "יונייטד קינג" ועבר לפעול באזור המרכז. הלהיט הראשון שהפיצה החברה היה סופרמן בשנת 1978. החברה רכשה בתי קולנוע ברחבי הארץ, ובהם "מקסים" ו"אופיר" בתל אביב. החברה נכנסה גם לענף סרטי הוידאו בשם "יונייטד קינג וידאו". עם השנים הרחיבה את עיסוקה להפקה ושיווק של קשת רחבה של תוכני בידור ושל העסקים הקשורים בהם, כשבין תוצריה סדרות טלוויזיה, סרטי DVD וגם הפקות מוזיקליות ומופעי במה. בשנת 2002 פתחה החברה במתחם גלילות שברמת השרון את מתחם הקולנוע סינמה סיטי. החברה מחזיקה בספרייה הגדולה ביותר של סרטים ישראליים, ובהם הזכויות לסרטיו של אפרים קישון, והיא גם הבעלים של חברת המוזיקה NMC.
האחים אדרי הפיקו והפיצו מאות סרטים ישראלים ואלפי סרטים בינלאומיים.
היה נשוי לסולנג' ואב לארבעה. בשנותיו האחרונות התגורר בקיסריה.
אדרי נפטר בגיל 70, לאחר מאבק בסרטן המעי הגס. נקבר בבית העלמין בקיסריה. בהלווייתו ספד לו ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שהיה ידידו הקרוב.
רחוב על שמו קרוי בעיר נתניה בצמוד למתחם הסינמה סיטי.
הסרט מחילה, מהאחרונים שהפיק בחייו, עלה לאקרנים בשנת 2019 והוקדש לזכרו.
הצבא הכחול
הצבא הכחול (Błękitna Armia) או צבא הלר (Armia Hallera), הוא כינוי שניתן ליחידות צבא פולניות שהתארגנו בצרפת, במהלך מלחמת העולם הראשונה וזמן קצר אחריה, במטרה להוות צבא עבור מדינה פולנית עתידית שתקום בשטחים מאוכלסים בפולנים.
הצבא הכחול כונה בשם זה בגלל המדים שלבשו חייליו, המדים הכחולים של צבא צרפת. בצבא הכחול היו חיילים פולנים מתנדבים שגויסו מקרב הפולנים ששהו בצרפת, חיילים ממוצא פולני שהיו חלק מיחידות הצבא הרוסי ששהו בטריטוריות צרפתיות, שבויים פולנים מבין החיילים שגויסו לצבא האוסטרו-הונגרי ולצבא הגרמני, סה"כ כ-35,000 חיילים. בנוסף לכך הצטרפו מגויסים מהפזורה הפולנית מרחבי העולם, כ-22,000 מארצות הברית וגם 300 מברזיל. ב-1917, לאחר חתימת הסכם בין נשיא צרפת, רמון פואנקרה ובין המדינאי והפסנתרן הפולני איגנצי יאן פדרבסקי, הוחל בהקמת הצבא הכחול. בהתחלה הצבא היה תחת פיקוח מדיני צרפתי ובפיקוד הגנרל הצרפתי לואיז ארשינאר, אך לאחר 23 בפברואר 1918 הפיקוח על הצבא הכחול עבר למועצה הלאומית הפולנית. לאחר מהפכת אוקטובר והתפוררות הצבא הרוסי האימפריאלי, חיילים בני לאומים שונים, ששרתו במסגרתו, התחילו להתארגן ביחידות על בסיס לאומי וכך עשו גם החיילים הפולנים שהקימו את דיוויזיית הרובאים הרביעית ודיוויזיית הרובאים החמישית ושתיהן ראו את עצמן כחלק מהצבא הפולני שהתחיל להתארגן בצרפת.
ב-28 בספטמבר נחתם הסכם בין הפולנים ובין מדינות ההסכמה הלבבית ובמסגרתו הוכרו היחידות הפולניות שבצרפת כ"הצבא הפולני היחיד, העצמאי, בן ברית ושותף למלחמה". ב-4 באוקטובר מינתה המועצה הלאומית הפולנית את גנרל יוזף הלר (Józef Haller de Hallenburg) למפקד הצבא.
היחידה הפולנית הראשונה, שלקחה חלק בקרבות מלחמת העולם הראשונה, היה רגימנט הרובאים הראשון (1 pułk strzelców) שלחם ביולי 1918, במחוז שמפאן, בהרי ווסגוס, עד אוקטובר הצטרפו ללחימה באותה זירה כל יחידות דיוויזיית הרובאים הראשונה.
הלחימה בפולין
קרבות מלחמת העולם הראשונה הסתיימו ב-11 בנובמבר 1918 עם חתימת הסכם הכניעה הגרמני, אך הצבא הכחול המשיך לגייס חיילים, מקרב שבויי המלחמה ממוצא פולני ובראשית 1919 מנה כ-65,000 חיילים מיומנים ומצוידים היטב. בין חודשי אפריל - יוני הועברו חיילי הצבא הכחול לפולין, שהוקמה מחדש, דרך נמל גדנסק.
האפה קרקלינג
האפה קרקלינג (בגרמנית: Hape Kerkeling; נולד ב-9 בדצמבר 1964) הוא מנחה טלוויזיה גרמני.
ביוגרפיה
קרקלינג נולד ברקלינגהאוזן. במהלך לימודיו בבית הספר הקים עם חבריו להקה והם אף הקליטו שיר ביחד.
ב-1984 החל להופיע בקומדיה הטלוויזיונית "Känguru".
מ-1989 ועד 1991 הנחה את התוכנית הגרמנית הבוחרת את נציגות גרמניה לאירוויזיון.
ב-1991 התפרסם בכך שהתחפש לביאטריקס, מלכת הולנד וכמעט שנכנס לביקור רשמי בארמון בלוו. בשנה זו זכה בפרס הטלוויזיה "Goldene Europa".
ב-1992 יצא הסרט "Kein Pardon" שאותו ביים, ושיחק בתפקיד הראשי בו.
ב-1996 יצא הסרט "Willi und die Windzors", גם הוא בבימויו, המציג את השערוריות שבהן היו מעורבים בני משפחת המלוכה הבריטית.
ב-2003 הופיע בסדרת הטלוויזיה "Lindenstraße" של ערוץ Das Erste.
הוא הנחה את שתי העונות הראשונות של "Let’s Dance", הגרסה הגרמנית של "רוקדים עם כוכבים".
ב-2006 יצא ספרו הביוגרפי "I'm Off Then", וב-2015 יצא הסרט "I'm Off Then", המבוסס על הספר.
ב-2008 זכה בפרס הטלוויזיה של בוואריה (Bavarian TV Awards).
באירוויזיון 2010 מסר את הניקוד של גרמניה.
ב-2013 דיבב את אולף בגרמנית בסרט "לשבור את הקרח". אחרי כן דיבב גם בסרט "קונג פו פנדה 3".
כקומיקאי נודע בשלל דמויות הסאטירה שביצע.
תומאס הנדריקס
תומאס אנדרוז הנדריקס (באנגלית: Thomas Andrews Hendricks) (7 בספטמבר 1819 – 25 בנובמבר 1885) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא גרובר קליבלנד. קודם לתפקיד זה הוא כיהן כמושל אינדיאנה, סנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה
הנדריקס נולד באוהיו ובשנת 1820 עברו הוריו להתגורר באינדיאנה. שניים מדודיו כיהנו בתפקידים פוליטיים - תומאס הנדריקס האב היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וויליאם הנדריקס כיהן כמושל אינדיאנה. הנדריקס למד לימודים קלאסיים בקולג' הנובר וסיים את לימודיו ב-1841. לאחר מכן הוא למד משפטים בפנסילבניה ובשנת 1843 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק בתחום בשלביוויל שבאינדיאנה.
בשנת 1848 נבחר הנדריקס לבית הנבחרים של אינדיאנה ובאותה שנה הוא כיהן כיו"ר בית הנבחרים. בשנת 1851 הוא היה ציר לוועידה החוקתית השנייה של אינדיאנה והיה חבר הוועדה הממונה על חלוקת האזורים המנהליים במדינה והנהלים הכלכליים בנושאי מיסוי. בוועדה זו נקבעה גם מידת הפרדת הרשויות במדינה והנדריקס הביע תמיכה בחיזוק הרשות השופטת וביטול השימוש בחברי מושבעים.
בשנים 1851–1855 כיהן הנדריקס כנציג מחוז מגוריו בבית הנבחרים של ארצות הברית. במהלך תקופה זו הוא עמד בראשות שתי ועדות, אך כשל במערכת הבחירות לכהונה שלישית נוספת. בתום כהונתו הוא מונה למנהל מנהל המקרקעין של ארצות הברית וכיהן בתפקיד בשנים 1855 - 1859. בשנת 1860 הוא כשל בהתמודדות לתפקיד מושל אינדיאנה ולאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין באינדיאנפוליס.
בתום כהונתו כמושל, הנדריקס לא ביקש להתמודד בשנית לתפקיד עקב מועמדותו במפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית (1877). הנדריקס התמודד במפלגה הדמוקרטית לקבלת המועמדות לנשיאות ארצות הברית עוד ב-1868, ולאחר מכן שוב ב-1876. בשנת 1872 הוא הועמד לבחירה ואף קיבל לזכותו את הקולות שהוענקו למועמד הוראס גרילי, שנפטר בסמוך לבחירות, אך המועמד הרפובליקני גרנט ניצח בבחירות. בשנת 1876, לאחר שנבחר סמואל טילדן כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, התמודד הנדריקס עמו לתפקיד סגן הנשיא. בשנת 1884 הוא הועמד פעם נוספת לבחירה לתפקיד, לצד המועמד לנשיאות גרובר קליבלנד, וניצח.
הנדריקס כיהן כסגן נשיא ארצות הברית חודשים ספורים בלבד, בין השבעתו במרץ 1885 ועד לפטירתו בנובמבר אותה שנה. הוא נפטר בשנתו במהלך נסיעה לביקור באינדיאנה. תפקיד סגן הנשיא נותר פנוי לאחר מותו ועד לכניסתו לתפקיד של לוי מורטון ב-1889.
Dragostea Din Tei
Dragostea Din Tei (שם רשמי באנגלית: Words of love, ידוע גם כ"Ma Ya Hi", "The Numa Numa Song", או "השיר הרומני") הוא סינגל שבוצע על ידי להקת הפופ המולדובנית O-Zone.
הסינגל זכה לשבחים מהמבקרים והגיע לראש מצעד האירופה הוט 100, שם שהה במשך 12 שבועות בין יוני לספטמבר 2004. השיר אף הגיע לראש המצעדים בצרפת, גרמניה ואוסטריה ליותר משלושה חודשים, למקום השלישי בבריטניה וה-72 במצעד הפופ 100 של ארצות הברית. השיר הפך לסינגל רביעי הנמכר ביותר של המאה ה-21 בצרפת, עם 1,170,000 עותקים שנמכרו. קאבר פופולרי של השיר בוצע על ידי זמרת הפופ האיטלקית-רומנייה היידוסי, שזכה גם הוא להצלחה ואף העפיל לראשי המצעדים באיטליה ושוודיה.
מילים
באנגלית:
בעברית:
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי דן בלן, והגרסה המקורית של השיר בוצעה על ידי בלן, ארסניי טודירש, וראדו סרבו. הסינגל פורסם לראשונה בשנת 2003 ברומניה, שם הלהקה חיה ופעלה באותה תקופה, ובאביב 2004 ברוב מדינות אירופה, היכן שהפך ללהיט קיץ. גם בשנת 2006 היה השיר עדיין בחלק התחתון של מספר מצעדים בודדים במזרח אירופה.
הגרסה של O-Zone הייתה פופולרית ביותר ברחבי אירופה. גרסת כיסוי של השיר שהוציאה הזמרת הרומנייה היידוסי, שפרסמה את השיר באירופה בערך באותו זמן, הייתה פופולרית יותר באיטליה ובשוודיה, שם כבשה את ראשי מצעדי הסינגלים.