cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בתאל משיאן
בקולנוע ובטלוויזיה
בשנת 2013 הצטרפה לעונה השלישית של סדרת הנוער אליפים ששודרה בערוץ הילדים ב"Yes" את ספיר, לצד יסמין עיון, יותם קושניר, אסף הרץ ועומר דרור. באותה שנה ליהקה לסרט הסטודנטים "אדם" של הבמאי שגב גרשון שזכה במקום הראשון בפסטיבל הבינאלומי לקולנוע בניו יורק, והשתתפה בקליפ לשיר "עפה עליו" של הזמרת נסרין, ששוחרר בדצמבר 2014.
בשנת 2014 שיחקה בסרט הדרמה "בן זקן" של הבמאית אפרת כורם ובכיכובו של אלירז שדה. הסרט התחרה בפסטיבל ירושלים, בפסטיבל ברלין וזכה במקום הראשון בפסטיבל בלפור ובפסטיבל הסרטים במילאנו. באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי בסרט הסטודנטים זוכה הפרסים "צומת הרוחות" בבימויו של רותם מורט. בהמשך השנה התארחה בתור אלמה בסדרה "פרודים" שיצר דניאל לפין לזכיינית ערוץ 2 - רשת 13.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של ניר ברגמן, "להציל את נטע" לצד בני אבני ורותם אבוהב ובאותה שנה שיחקה בסרטה של הגר בן-אשר "הפורצת" בתפקיד חן לצד ליהי קורנובסקי. באותה שנה שיחקה בסרט הקצר של הבמאי דוד שמש; "קו 16" בתפקיד נופר. באותה השנה שיחקה במיני-סדרת הטלוויזיה הגרמנית "שרה שטיין" ברשת ARD, וגילמה חוקרת משטרה לצד קתרינה לורנץ, איתי טיראן, סמואל פינצי, גיל פרנק וגילה אלמגור.
בשנת 2017 השתתפה בסרט הסטודנטים "מחוּל", בבימוי נעמה דיין, וגילמה את דמותה של אלונה.
בשנת 2021 החלה לככב בסדרה "היורשת" בקשת 12, בה גילמה את דמותה של ספיר סנדרוסי.
חיים אישיים
החל מ-2011 משיאן נמצאת בזוגיות עם סער וילף, יזם הייטק. השניים מתגוררים יחד בתל אביב.
הילסבורו (אורגון)
הילסבורו (באנגלית: Hillsboro) היא העיר החמישית בגודלה במדינת אורגון שבארצות הברית. בשנת 2020 התגוררו בעיר כ-106,447 תושבים.
כיום יש בהילסבורו יותר מעשרים פארקים, אצטדיון ועשרה אתרים הרשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (NRHP). בסמוך לעיר נמל התעופה הילסבורו, ופועל בה גם קמפוס מקצועות הבריאות של אוניברסיטת פסיפיק.
היסטוריה
במשך אלפי שנים חיו שבטים אינדיאנים באזור הילסבורו. האקלים המקומי הפך את האזור למתאים לדיג, ציד, איסוף מזון וחקלאות. אוכלוסיית האינדיאנים הצטמצמה מאוד לאחר הקשר עם האירופאים במהלך המאה ה-18, שהדביקו אותם באבעבועות שחורות, עגבת ומלריה. מתוך 1,000-2,000 אינדיאנים שחיו באזור ב-1780, רק 65 נותרו בחיים ב-1851. בשנת 1855 שלחה ממשלת ארצות הברית את הניצולים לשמורה.
בשנת 1880 הוקמה תחנת מכבי אש, ובשנים 1892–1893 פותחו תשתיות החשמל ומי השתייה. הילסבורו בנתה את מערכת הביוב הראשונה שלה ב-1911. הספרייה העירונית נפתחה בדצמבר 1914. בשנים 1921–1952 עמד מגדל הרדיו השני בגובהו בעולם בצד הדרומי של העיר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הגיעו חברות הייטק רבות לעיר. בשנת 2005 נחנך בניין העירייה החדש. נשיא ארצות הברית ברק אובמה ביקר בעיר בפברואר 2011.
כלכלה
הייצור הוא הענף המוביל בהילסבורו, המעסיק כ-24% מהעובדים, ואחריו שירותי הבריאות, החינוך והשירותים החברתיים המעסיקים 15% מהעובדים. התעסוקה הקמעונאית מעסיקה 12%, הבנייה- 7%, ו-13% מהעובדים מועסקים בענפים אחרים. 68% מהעובדים נוסעים לבד למקום העבודה, ו-8% משתמשים בתחבורה ציבורית.
בעיר פועלות חברות טכנולוגיות רבות, כשהבולטת והגדולה בהן היא אינטל. חברות בולטות נוספות המעסיקים עובדים רבים הן קייזר פרמננטה, נייקי ו-ולס פארגו.
פוליטיקה וממשל
העיר מנוהלת על ידי מועצה בת שישה חברים (בנוסף על ראש העיר) הנבחרים על ידי כלל התושבים. חברי מועצת העיר וראש העיר נבחרים אחת לארבע שנים ויכולים לכהן עד שתי כהונות רצופות. ישיבות מועצת העיר מתכנסות פעמיים בחודש. בשנת 2021, סטיב קאלוואי היה ראש העיר וחברי המועצה הם ביץ' פייס, ריק ואן בוורן, קייל אלן, אנתוני מרטין, אוליביה אלקייר וג'ינה רולטו היו חברי מועצת העיר. רובי האמונד משמש כמנהל הכללי של העירייה.
הילסבורו שוכנת במחוז הקונגרס הראשון של אורגון, המיוצגת על ידי חברת בית הנבחרים של ארצות הברית סוזן בונמיצ'י מן המפלגה הדמוקרטית.
ולדימיר מאיאקובסקי
ולדימיר ולדימירוביץ' מאיאקובסקי (ברוסית: Влади́мир Влади́мирович Маяко́вский, בגאורגית: ვლადიმირ მაიაკოვსკი; 19 ביולי 1893 – 14 באפריל 1930) היה משורר, מהבולטים בפוטוריסטים הרוסים של ראשית המאה ה-20. עסק גם בציור, בייחוד פלקאטי. חיבר גם תסריטים.
חייו ויצירתו
מאיאקובסקי נולד בבר'דתי שבנפת בר'דתי בגאורגיה, כילד השלישי להוריו, שהיו ממוצא אוקראיני צאצאי קוזאקים. בגיל 14 השתתף בהפגנות סוציאליסטיות בעיר כותאיסי. לאחר מותו הפתאומי של אביו ב-1906, עברה משפחתו - אמו ושתי אחיותיו - לגור במוסקבה.
במוסקבה נמשך מאיאקובסקי לספרות המרקסיסטית ואף השתתף בפעילויות אחדות של מפלגת הפועלים הרוסית הסוציאל-דמוקרטית (РСДРП). לאחר מכן היה לחבר בה (בולשביק). ב-1908 עזב את בית הספר היסודי, לאחר שאמו התקשתה לשלם את שכר הלימוד.
בתקופה זו נאסר מאיאקובסקי שלוש פעמים, בעוון פעילות פוליטית חתרנית נגד המשטר, אך מפאת גילו הצעיר ניצל מהגליה. ב-1909, בימי הבדידות שעברו עליו בכלאו שבמוסקבה, החל מאיאקובסקי לכתוב שירה, אך שיריו הוחרמו. לאחר שחרורו המשיך לפעול בתנועה סוציאליסטית. בתקופה זו החל ללמוד בבית הספר לאמנות במוסקבה ושם הכיר, לראשונה, חברים בתנועת הפוטוריזם הרוסי. בתחילה עסק בפיסול, ציור ואדריכלות, אך בתוך זמן קצר הבין שמוטב לו לעסוק בשירה. הוא נעשה לדובר בולט של קבוצת ה-Гилея (גילֵיַה) וחברו הטוב של דוד בורליוק, אותו ראה כמדריכו וכמורה דרכו.
ב-1912 התפרסמו לראשונה שירים של מאיאקובסקי, במאסף הספרותי הפוטוריסטי "סטירת לחי לטעמה של החברה" (Пощёчина общественному вкусу). היו אלה "לילה" (Ночь) ו"בוקר" (Утро). ב-1914 סולקו בורליוק ומאיאקובסקי מבית הספר לאמנות, בגלל פעילותם הפוליטית.
היצירה האמנותית של מאיאקובסקי המשיכה לשאת גוון פוטוריסטי עד 1914. בשלב זה, בחר להתמקד בשירה נראטיבית. העבודות שפרסם בימים שקדמו למהפכה הרוסית, סייעו לו לבסס את המוניטין שרכש, במשך הזמן, כמשורר ברוסיה ומחוצה לה.
"ענן במכנסיים" (1915) הייתה פואמה בת ארבעה פרקים - ארבע זעקות "הלאה!" כלפי סדר החיים הישן: "הלאה אהבתכם!", "הלאה אמונתכם!", "הלאה משטרכם!", "הלאה דתכם!".
בקיץ 1915 התאהב מאיאקובסקי באישה נשואה, ליליה בריק, ולה הקדיש את שירו "חליל חוט שדרה" (1916). לרוע מזלו של מאיאקובסקי, הייתה זו אשתו של המוציא לאור שלו, אוסיפּ בריק. פרשיית האהבים הזו - כמו גם מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית - השפיעה רבות על עבודותיו בשנים אלו. כך, השיר "מלחמה והעולם" (1916), עוסק באימי מלחמת העולם הראשונה, ו"אדם" (1917) דן בייסורי האהבה.
בראשיתה של מלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1915–1917, עבד מאיאקובסקי כשׂרטט בבית הספר הצבאי למכוניות של פטרוגרד.
בנובמבר 1917 שהה מאיאקובסקי בסמולני, פטרוגרד, ושם היה עֵד למהפכת אוקטובר. בשעה זו הצטרף בלהט ובהתלהבות למהפכה והחל לחבר שירי תעמולה מהפכניים, כגון "צעידת-שמאל". בשנים שלאחר מכן נשאה מרבית שירתו אופי מהפכני.
מאיאקובסקי היה מן הבודדים בין הכותבים הסובייטים שהורשו לנוע בחופשיות, ולפיכך הרבה לנסוע ברחבי ברית המועצות ובארצות העולם. מסעותיו ללטביה, בריטניה, גרמניה, ארצות הברית, מקסיקו וקובה השפיעו לא מעט על יצירתו. ב-1925 פרסם את אוסף הרשימות "כך גיליתי את אמריקה", (Мое открытие Америки), בו הביע את התרשמותו מהעושר הטכנולוגי האמריקני אך ביקר בחריפות את חוסר הצדק והעוולות החברתיות שהיו שם, לדעתו.
בסיור בארצות הברית פגש את אלי ג'ונס, שהייתה לאם בִתו. למאיאקובסקי נודעה עובדה זו רק ב-1929, כשפגש שוב את ג'ונס בחשאי בדרום צרפת. בסוף שנות ה-20 התאהב מאיאקובסקי בטטיאנה יקובלבה, ולה הקדיש, ב-1928, את השיר "מכתב לטטיאנה יקובלבה" (Письмо Татьяне Яковлевой).
אין ספק כי תרומתו של מאיאקובסקי איננה מוגבלת לתחומי השירה הסובייטית בלבד. עם השנים, נחשב כנציגה המובהק של השירה הסובייטית, אך באופן רחב יותר הוא אף שינה את תפיסת השירה בתרבות המאה ה-20 כולה. הוא השפיע על רבים ממשוררי המאה העשרים, ובמיוחד על אנשי השמאל הפוליטי. בין השאר, הושפעו ממנו אלכסנדר פן ואברהם שלונסקי, אשר אף כונו, בפי מתנגדיהם, "מאיאקובסקים קטנים".
המעורבות הפוליטית הפעילה שלו ככותב וכתועמלן נתקלה בחוסר הבנה, ולעיתים הסתייגו ממנה בני תקופתו (ואף חבריו הקרובים, דוגמת בוריס פסטרנק). קרוב לסוף שנות ה-20, בד בבד עם ניסיונות להתקרב למפלגת השלטון, הפך מאיאקובסקי מפוכח יותר באשר לבולשביזם ולתעמולה בולשביקית. מעיד על כך מחזהו מ-1929, "פשפש" (клоп), שעסק בקרתנות ובביורוקרטיה הסובייטיים. ביקורת נוספת שפך על הממסד הסובייטי במחזה "בית מרחץ" (баня) מ-1930; חיצי ביקורת אלו הביאו ליחס רע כלפיו מן השלטונות. גם ידידיו הקרובים מלפנים התרחקו ממנו בשל התקרבותו למפלגת השלטון.
מעמדו המעורער, ואהבה נכזבת שנכווה בה, הביאו לכך שבערבו של ה-14 באפריל 1930, התאבד מאיאקובסקי בירייה ללבו. בשיר לא גמור שהשאיר במכתב ההתאבדות כתב, בין השאר:
מאיאקובסקי נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה אשר במוסקבה. שמו של המקום בו נולד שונה, לכבודו, ל"מאיאקובסקי". לאחר מותו של סטלין, נפוצו שמועות על פיהן מאיאקובסקי לא התאבד אלא נרצח בפקודת סטלין. בשנות ה-90 של המאה העשרים, כשנחשפו מסמכי הק.ג.ב., היו תקוות שתתברר האמת בסוגיה זו, אולם דבר לא נתגלה. השאלה נותרה עומדת בעינהּ.
לאחר מותו, הותקף מאיאקובסקי על ידי העיתונות הסובייטית ותואר כ"פורמליסט" (בניגוד ל"משוררים פרולטרים" רשמיים, כמו דמיאן בדני). ב-1935 כתבה לילה בריק מכתב לסטלין בנושא, והוא כתב ליז'וב:
מילים אלו, אשר הפכו לקלישה, הכניסו את מאיאקובסקי בצורה "רשמית" לקאנון, אך בוריס פסטרנק כתב שזה "הרג אותו בשנית" בכמה מובנים.
למאיאקובסקי לא היו ממשיכים בתחום השירה בין המשוררים הרוסיים, וסגנונו לא נבחן או פותח כיאות. יחד עם זאת, מאיאקובסקי השפיע לא מעט על שירת המאה ה-20, והיה המשפיע ביותר מבין הפוטוריסטים בליטא.
על-שמו קרוי תיאטרון מייקובסקי המפורסם במוסקבה.
ספריו שתורגמו לעברית
ולדימיר מאיאקובסקי כתב ספרי שירה רבים. אחדים מהם תורגמו לעברית, ובהם:
בנוסף תרגם שלמה חוחלובקין מבחר משירי מאיקובסקי.
אנחנו כאן (להקה)
אנחנו כאן היא להקת הפולקלור היהודי הייצוגית של ישראל והעיר תל אביב-יפו. הלהקה נוסדה בקיץ 1956 בווילנה בירת ליטא, ברית המועצות. עם פתיחת שערי ברית המועצות בשנות ה-70 היו חברי הלהקה בין הראשונים שעלו לישראל, החל משנת 1971 עלו חברי הלהקה לארץ ישראל וזמן קצר לאחר הגיעם חידשו את פעילותם יחד עם להקות דומות שהגיעו מקובנה ומערים נוספות, בארץ תחת השם העברי "אנחנו כאן" (ביידיש: "מיר זיינען דאָ"). מטרתה מאז היווסדה הייתה לשמר ולהפיץ את תרבות הפולקלור היהודי-ישראלי. רפרטואר הלהקה מבוסס על שילוב בין תרבויות, מזרח ומערב, (שירה ומחול של יהדות ספרד, מזרח אירופה, תימן, מרוקו, אגן הים התיכון), צעירים ומבוגרים, (מקהלה יציבה מול רקדנים צעירים), ותיק מול חדש וה"צבר" מול ה"גלותי".
בווילנה
הלהקה נוסדה בשנת 1956 בעיר וילנה כמסגרת לקבוצות אמנים, זמרים, רקדנים ושחקנים שביקשו לשמור על מורשת התרבות היהודית, לאחר הכחדת חלק ניכר מהעם היהודי בשואה.
בקיץ 1956 נפגשו בסתר קבוצת יהודים בווילנה, והחליטו לצאת למאבק בשלטונות הסובייטיים, במטרה להחיות את הרוח היהודית בעיר. בקבוצה היו משה פיאנקו, יו״ר הוועד והמנהל האמנותי; מרק מויזס, עוזר יו״ר הוועד ואחראי אמנותי; הירש שרפשטיין, השחקן הראשי של החוג הדרמטי; משה ויסמונסקי, צייר האנסמבל, ואישים נוספים, בהם שלמה מאירוביץ (מנצח התזמורת), יצחק דוגים (במאי, חוג דרמה), שחקני התיאטרון: מוטל כנוביץ, יולי כץ, שרה בקר, זינה שרפשטיין ואחרים. הקבוצה פנתה אל ברל צסרקס, שהיה נגן כינור בתזמורת הפילהרמונית של ליטא, וזה פנה אל יו"ר הוועדה המרכזית של האיגודים המקצועיים בליטא ושכנע אותו כי קבוצת יהודים אשר תפעל כלהקת חובבים אינה דבר מזיק. אישים נוספים שפעלו במסגרת המקהלה היו שאול בלכרוביץ', המנצח על המקהלה, ז'ניה רבינוביץ', מדריכת חוג הריקודים, הסולניות שרה סטרימלינג ועליזה בלכרוביץ'.
בפגישה הוחלט להקים חוג דרמה, בבימויו של יצחק דוגים. בהמשך נוספו גם תזמורת מנדולינות ומקהלה מעורבת (גברים ונשים), בניצוחו של שאול בלכרוביץ', חוג ריקודים בהדרכתה של ז'ניה רבינוביץ' ותזמורת מנדולינות. והלהקה – "להקת הפולקלור", בשמה אז – החלה להופיע בפני הקהילות היהודיות ברחבי ברית המועצות. כפי שאמר מר מרק מויזס, מנהלה הראשון של הלהקה: "היה חבל שדבר כל כך יפה, האוצרות של הפולקלור היהודי האידישיאי, שירים וריקודים יפים כאלו – ייעלמו". החזרה הראשונה התקיימה בבניין ברחוב גורקי 38.
חוג הדרמה פעל כתיאטרון עממי והעלה הצגות, הרקדנים והתזמורת פעלו כלהקת ריקוד וזמר. אליהם הצטרפו במשך הזמן חובבי תרבות נוספים ויצרו להקה שמנתה כ-120 חברים. הם ניסו להשיג אישור להופיע בצורה חופשית מעל הבמה, ולבצע שירים וריקודים יהודיים וישראלים.
הופעת הבכורה של האנסמבל התקיימה ב-27 בדצמבר 1956. ההופעה כללה כמאה משתתפים, והמופע הורכב ממשחק, ריקוד וזמר אשר ביטאו את תרבות הפולקלור היהודי. וכשהחלה המקהלה לשיר ביידיש הדבר עורר התרגשות רבה בקרב הקהל ורבים פרצו בבכי. לאור הביקוש, החלה להופיע גם מחוץ לגבולות וילנה. בחורף 1967 הופיעה הלהקה בעיר לנינגרד.
בישראל
בשנת 1971 היו חברי הלהקה בין הראשונים שעלו מברית המועצות לאחר מאבק למען העלייה לישראל. בארץ התאגדו החברים מחדש תחת השם העברי הסמלי "אנחנו כאן" וחידשו את פועלם יחד עם אמנים יהודים מערים אחרות.
ההופעה הראשונה בישראל, על טוהרת הפולקלור היהודי, נערכה ב-5 בנובמבר 1972 בהיכל התרבות בתל אביב, בנוכחות ראש הממשלה דאז גולדה מאיר. ההדים בעיתונות ובטלוויזיה היו חיוביים מאוד; באחד העיתונים נכתב בסיכום לכתבה כי ״עכשיו אנחנו מבינים איך יהודי ברית המועצות הצליחו להישאר יהודים״.
במהלך העשורים שבהם פועלת הלהקה היא הייתה לשליחה של מורשת ישראל בקרב הקהילות היהודיות בעולם. מופעיה משלבים מחול, שירת סולנים ומקהלה בליווי תזמורת. התרבות היהודית הרחבה מיוצגת בנגינה, שירה ומחול טיפוסיים. הפולקלור היהודי המיוצג במופע כולל בין היתר ריקודים חסידיים, מוטיבים מהחתונה היהודית והלימודים בחדר. לצדם באים לידי ביטוי גם השירה והמחול של יהדות ספרד באים לידי ביטוי בריקודי ושירת הלדינו. בישראל כולל הרפרטואר גם קטעי פולקלור ישראלי.
כיום אנסמבל "אנחנו כאן", המורכב מרקדנים, מקהלה, סולנים ונגן אקורדיון, מונה כ-50 חברים.
מרקוס טרנטיוס וארו
מרקוס טרנטיוס וארו (בלטינית: Marcus Terentius Varro; מכונה גם Varro Reatinus; 116 - 27 לפנה"ס) היה מלומד וסופר רומאי.
ביוגרפיה
וארו נולד ליד ריאטה (כיום העיר רייטי במחוז לאציו שבאיטליה) למשפחה ממעמד הפרשים. הוא נשאר קרוב לשורשיו והיה בעל אחוזה חקלאית גדולה בעמק שבו נולד.
כאשר הרפובליקה הרומית הפכה לאימפריה וארו מצא את מקומו לצדו של אוגוסטוס קיסר ולבסוף זכה בחיי שקט ושלווה שאפשרו לו לעסוק במחקר ובכתיבה. הוא למד אצל הפילולוג לוקיוס אליוס סטילו ברומא, ומאוחר יותר היה תלמיד האקדמיה האפלטונית באתונה אצל אנטיוכוס מאשקלון.
יצירתו
מרקוס טרנטיוס וארו כתב למעלה מ-74 יצירות בלטינית על נושאים רבים ושונים, ובהם תשעה ספרי דיסציפלינה שעסקו בדקדוק, רטוריקה, לוגיקה, אריתמטיקה, גאומטריה, אסטרונומיה, מוזיקה, רפואה ואדריכלות. סופרים מאוחרים יותר הגדירו את שבע האמנויות החופשיות (שכללו את שטחי הדיסציפלינה של וארו מלבד רפואה ואדריכלות) שהיוו את נושאי הלימוד הבסיסיים בימי הביניים. קטעים רבים מספריו שימשו את האנציקלופדיסטים הצרפתיים במרוצת המאה השמונה עשרה.
וארו ערך רשימת אנשים ששימשו במשרת קונסול רומאי - רשימה שנקראה "הכרונולוגיה של וארו". רשימה זו נועדה לקבוע את השנים המדויקות שבהן כיהנו הקונסולים בהיסטוריה הרומאית. אם כי נפלו טעויות ברשימה זו, היא הייתה מקובלת בציבור בעיקר משום שהייתה חרותה על שער הניצחון של אוגוסטוס קיסר ברומא.
החיבור "דמויות" (Imagines) היה הספר המאויר הראשון ברומא. נכללו בו 700 אישים יווניים ורומיים שלכל אחד מהם הוקדשו דיוקן מצויר ומספר שורות.
רק משני חיבורים של וארו נותרו קטעים ניכרים, והם: 'על אודות השפה הלטינית' (De lingua Latina) ב-25 ספרים. מהם נותרו הספרים 5 ו-6 בשלמותם, וחלקים מן הספרים 10-7. החיבור היחיד שנותר בשלמותו הוא 'על אודות החקלאות' (De re rustica) בשלושה ספרים, שנכתב במתכונת של דו-שיח. נדונים בו בעיקר עניינים הנוגעים לגידול בקר, צאן, ציפורים ודבורים.
שרדו גם קטעים רבים קצרים מספריו האחרים שצוטטו בכתביהם של מחברי העת העתיקה ובהם קיקרו, פליניוס הזקן, ורגיליוס ואולוס גליוס. קווינטיליאנוס כינה את וארו "הגדול שבמלומדים הרומאיים". בין היתר, וארו חזה מראש את המיקרוביולוגיה, כאשר המליץ לאנשי תקופתו להתרחק מאדמת ביצה וטען כי מקומות אלה שורצים ביצורים קטנים שאינם נראים לעין, הנכנסים לגוף דרך הפה או האף וגורמים למחלה ולמגפה.
וארו על הדת היהודית
החיבור "קדמוניות העניינים האנושיים והאלוהיים" ("Antiquitates Rerum Humanarum et Divinarum"), כלל 41 ספרים ונכתב בין 63 ל-47 לפנה"ס והגיע לידינו בתיווך אוגוסטינוס. וארו נדרש בו להיעדרם של צלמים בדת היהודית והוא משוה אותה לדת הרומית. על פי אוגוסטינוס, וארו "אומר שבמשך למעלה מאה ושבעים שנים סגדו הרומאים הקדמונים לאלים ללא צלם. 'לו נמשך נוהג זה עד ימינו אנו', הוא אומר, 'או אז היינו אדוקים יותר בעבודת האלים'. וכתימוכין לדעתו זו הוא מביא כראיה, בין השאר את דוגמת העם היהודי... הוא העריך בחכמה שאלים בצורת דמויות מטופשות עלולים בנקל לעורר בוז". זוהי אחת ההתבטאויות האוהדות ביותר של מחבר פגאני על הדת היהודית ומנהגה לעבוד אל ללא צלם. משתמע ממנה שהיהודים נראים לו "דתיים" יותר במובן המסורתי, מאשר הרומאים, מכיוון שלא בגדו במנהג האבות שלהם. וארו ראה ביהודים עם שדרכו תואמת את מנהגי רומא העתיקה. פולחנם נטול הצלמים תואם את מה שהיה פעם גם האידיאל של הדת הרומית המקורית, אך התדרדר לעבודת אלילים המחליפה את האלים האמתיים בפסלים.
בספרות היוונית-רומית הפגאנית, אחת הדרכים להבין את המוזרות של תפיסת האלוהים ביהדות ולשלבה בפנתאון היווני או הרומי, הייתה להכריז על אלוהי היהודים כבכיר האלים וכך לזהותו עם יופיטר או זאוס. על פי אוגוסטינוס, גם וארו הציע את האפשרות הזאת, ככל הנראה לראשונה: "וארו, אחד מתוכם...חשב שאלוהי היהודים זהה ליופיטר, וסבר שאין זה משנה באיזה שם הוא קרוי, כל עוד מתכוונים לאותו הדבר... מכיוון שהרומאים בדרך כלל אינם סוגדים לאף ישות העולה על יופיטר...והם חושבים אותו למלך כל האלים, ומאחר שלתפיסתו היהודים עובדים את האל העליון, הוא לא יכול היה אלא לזהותו עם יופיטר". אוגוסטינוס מזכיר בשני מקומות נוספים את העובדה שוארו מזהה את אלוהי היהודים עם יופיטר ואילו לידוס (אמצע המאה ה-6 לספירה) מציין שוארו אומר על האל היהודי "שהוא נקרא 'יהו' (Iao) ב(שירי) המסתורין הכלדיים (Chaldaean mysteries)". האל "יאו" (יהו) נזכר גם אצל בן דורו של וארו, דיודורוס סיקולוס, ומאוחר יותר אצל קורנליוס לבאו.
מלבד דבריו על היהודים ודתם, וארו מזכיר גם את ארץ יהודה - בדיווחו על אירועים שהתרחשו בזמן שפומפיוס ניהל מלחמה באזורים הסמוכים לה, ובהתחסו לתמרים שלה: "עצי התמר של סוריה נושאים פירות ביהודה, אבל אינם יכולים להוציא פרי באיטליה".
פרנסיס גריינג'ר
פרנסיס גריינג'ר (באנגלית: Francis Granger; 1 בדצמבר 1792 – 31 באוגוסט 1868) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. ב־1836 הוא היה מועמד המפלגה הוויגית לתפקיד סגן הנשיא בבחירות לנשיאות של 1836, והיחידי אי פעם שהפסיד בהצבעה לתפקיד זה שנערכה בסנאט.
ראשית חייו
פרנסיס גריינג'ר נולד בסאפילד, קונטיקט למשפחה שבלטה בתחום הפוליטי. אביו, גדעון גריינג'ר, היה חבר בית הנבחרים של קונטיקט, ולאחר מכן מונה על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון כמנהל הכללי של הדואר, ובתפקיד זה הוא היה האדם שכיהן בו במשך תקופת הכהונה הארוכה אי פעם. אמו הייתה מיינדוול לבית פיז. בן דודו, איימוס פלפס גריינג'ר, כיהן גם הוא שתי תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב־1811 סיים גריינג'ר לימודים קלאסיים בקולג' ייל. ב־1814 הוא עבר עם אביו לקנאינדייגואה שבמדינת ניו יורק, שם הוא למד משפטים וב־1816 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
ראשית הקריירה הפוליטית
גריינג'ר החל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר באספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1826–1828 ובשנים 1830–1832. הוא התמודד ללא הצלחה בבחירת למשרת סגן מושל ניו יורק ב־1828 ובבחירות למשרת מושל ניו יורק ב־1830 וב־1832 מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית (מתנגדי אנדרו ג'קסון).
בפוליטיקה הארצית
ב־1834 נבחר גריינג'ר לבית הנבחרים של ארצות הברית ושירת בו בשנים 1835–1837.
ב־1836 לא עלה בידה של המפלגה הוויגית להסכים על מועמד מטעמה לנשיאות. גריינג'ר היה מועמד אזורי מטעמה לתפקיד סגן הנשיא במדינות הצפון ובמדינות הגבול כשותפו למירוץ של ויליאם הנרי הריסון, אם כי במסצ'וסטס הוא התמודד כשותפו למרוץ של דניאל ובסטר. אף על פי שמועמד הדמוקרטים מרטין ואן ביורן הבטיח לעצמו מספיק קולות בחבר האלקטורים כדי להיבחר לנשיאות, 23 האלקטורים של וירג'יניה סירבו להצביע לשותפו למרוץ ריצ'רד ג'ונסון, שכתוצאה מכך חסר לו קול אחד בלבד כדי להיבחר. כתוצאה מכך התפצלו הקולות בין ג'ונסון, גריינג'ר, ג'ון טיילר ויליאם סמית', שאף אחד מהם לא השיג את הרוב הנדרש. עקב כך הועברה ההצבעה על בחירת סגן הנשיא לסנאט שייבחר בין שני המועמדים שזכו למרבית הקולות, ג'ונסון וגריינג'ר, זאת על פי התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, והייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה של ארצות הברית שאירע מקרה כזה. בשל העובדה שהסנאט היה מורכב אז מ־35 דמוקרטים ו־17 ויגים, סיכוייו של גריינג'ר להיבחר אפסו והוא הובס בהצבעה כאשר זכה בה ב־16 קולות מול 33 הקולות שהצביעו עבור ג'ונסון.
בבחירות הכלליות של אותה שנה התמודד גריינג'ר כמועמד לבית הנבחרים אך גם פה הוא לא נחל הצלחה. שנתיים לאחר מכן עלה בידו להיבחר והוא כיהן שוב בבית הנבחרים בשנים 1839–1841.
ב־1841 מונה גריינג'ר לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינט של הנשיא ויליאם הנרי הריסון ובתפקיד זה הוא כיהן ממרץ ועד ספטמבר אותה שנה. הוא התפטר מתפקידו יחד עם כל חברי הקבינט הוויגים של הנשיא החדש לאחר מותו הפתאומי של הריסון, ג'ון טיילר, בהוראתו של מנהיג המפלגה הנרי קליי. לאחר מכן הוא נבחר בבחירות ביניים לבית הנבחרים במקומו של ג'ון גרייג שהתפטר. הוא כיהן בבית הנבחרים ממרץ 1841 ועד מרץ 1843 ובבחירות של 1842 לא הוצגה מועמדותו לבחירה מחדש.
לאחר פרישתו
כיושב ראש הוועדה המנהלת הלאומית של המפלגה הוויגית בשנים 1856–1860, הצטרף גריינג'ר לקריאה להקמתה של מפלגת האיחוד החוקתי שהתקיימה במאי 1860. לאחר מכן הוא השתתף בוועידת השלום שהתקיימה בוושינגטון די. סי. ב־1861 במטרה לנסות למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים.
חיים אישיים
גריינג'ר נשא לאישה את קורנליה ואן רנסלר, נכדתו של בריגדיר גנרל רוברט ואן רנסלר, שהיה חבר בקונגרס הפרובינציאלי של מדינת ניו יורק במהלך המהפכה האמריקאית ובהמשך חבר האספה המדינתית של ניו יורק. הבית בו התגוררו בני הזוג גריינג'ר בקנאינדייגואה בשנים 1817 –1827 ידוע כיום בשם "בית פרנסיס גריינג'ר" וב־1984 הוא נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים לבני הזוג נולדו בת, בן ובת שנייה שנפטרה בלידתה יחד עם אמה ב־1823. בתו, אדל גריינג'ר נישאה לג'ון אליוט תאייר. לאחר מותו היא נישאה מחדש לרוברט צ'ארלס וינתרופ, סנאטור וחבר בית הנבחרים שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים. בנם, גדעון גריינג'ר השני, נישא לאייספין פירסון, בתו של חבר בית הנבחרים אייזק פירסון.
פרנסיס גריינג'ר נפטר בקנאינדייגואה ב־31 באוגוסט 1868 ונטמן בבית הקברות וודלאון המקומי.
אן בלנט
אן איזבלה נואל בלנט, הברונית וונטוורת' ה-15 (באנגלית: Anne Isabella Noel Blunt) (22 בספטמבר 1837 – 15 בדצמבר 1917), הידועה לרוב כליידי אן בלנט, הייתה מייסדת-שותפה, יחד עם בעלה המשורר וילפריד בלנט, של חוות ההרבעה "קראבט". השניים נישאו ב-8 ביוני 1869. מסוף שנות ה-70 של המאה התשע עשרה, וילפריד וליידי אן טיילו רבות בחצי האי ערב וברחבי המזרח התיכון, קנו סוסים ערביים מבני שבטים בדואים ומעלי פאשה שריף המצרי. בין הסוסים הגדולים והמשפיעים שלקחו לאנגליה היו אזרק, דג'ניה, מלכת שבא, רודניה וסוסו המפורסם של עלי פאשה שריף, מסעוד. עד היום ניתן לזהות בשושלתם של רוב הסוסים הערביים הגזעיים לפחות הורה אחד מקראבט.
חיים ועבודה
ליידי אן הייתה בתם של ויליאם קינג, הרוזן הראשון של לאבלייס עדה לאבלייס-קינג, מתכנתת המחשבים הראשונה בעולם. סבה וסבתה מצד אימה היו המשורר לורד ביירון ואנאבלה ביירון, הברונית וונטוורת' ה-11. בילדותה, היא נקראה "אנאבלה", על שם סבתה.
ליידי אן דיברה צרפתית, גרמנית, איטלקית, ספרדית וערבית, הייתה כנרת מיומנת ואמנית מחוננת שלמדה רישום אצל ג'ון ראסקין. לכל אורך חייה אהבה מאוד סוסים, והייתה רוכבת מעולה. התעניינותה בסוס הערבי, בשילוב עם התעניינותו של וילפריד בפוליטיקה של המזרח התיכון, הביאה להתעניינותם ההדדית בהצלת הגזע הערבי ולמסעותיהם הרבים.
ליידי אן טיילה רבות במזרח התיכון, והיא ידועה במיוחד כאישה האירופית הראשונה שנסעה במדבר הערבי שהגיעה לעיר חאיל. הספרים שבטי הבדואים של הפרת ועלייה לרגל לנג'ד משויכים אליה והתבססו על היומנים שלה, אך נערכו בהרחבה על ידי בעלה. קולה שלה מופיע בצורה ברורה יותר ביומנים שפורסמו.
בבעלותה היה כינור מתוצרת סטרדיוואריוס, שנודע מאז כ"סטרדיוואריוס של ליידי בלנט", אף על פי שהיא לא הייתה הבעלים המקוריים. הכינור שופץ היטב בשנת 1864 על ידי ז'אן בפטיסט וויאום, ממנו רכשה את הכלי בהמלצת המורה שלה, לאופולד ג'נסה. היא החזיקה בכלי במשך 30 שנה, ומכרה אותו בשנת 1895.
נישואיה של ליידי אן לווילפריד בלאנט לא היו מאושרים. הריונותיה הרבים הולידו רק בת אחת שנשארה בחיים, ג'ודית בלנט-ליטון, הברונית וונטוורת' ה-16. ליידי אן מעולם לא חדלה להתאבל על הפלותיה ועל התינוקות שמתו זמן קצר לאחר הלידה. אף על פי שהיה אבא אוהב לג'ודית כשהייתה ילדה, בלנט לא הסתיר שהיה מעדיף בן.
ליידי אן ווילפריד נבדלו זה מזה ביחס לניהול הסוסים שלהם. וילפריד, אף על פי שהיה פחות מוכשר ברכיבה, שלט לרוב בהחלטות הניהוליות. לעיתים פירוש הדבר היה להשאיר סוס יקר ערך מבחינת השושלת במצרים תחת טיפולם של מנהלים בלתי ראויים שהזניחו את הסוסים עד כדי כך שחלקם מתו מחשיפה לתנאי מזג האוויר ומצמא. באנגליה, התאוריה שלו לפיה סוסים ערביים צריכים לחיות ב"תנאים מדבריים", אפילו באקלים קר ולח, גרמה לכך כי לא פעם הסוסים קיבלו מזון לא מספיק ונחשפו במידה מיותרת לתנאי מזג האוויר.
לבלנט היו גם פילגשים רבות, לעיתים קרובות בו זמנית. בשנת 1906, כאשר פילגשו דורותי קרלטון (שאומצה לימים כאחייניתו) עברה לגור בביתם, עזבה אותו ליידי אן, שלא הייתה מסוגלת לסבול את מה שכינתה אורח חיים "אוריינטלי". בני הזוג הסכימו להיפרד באופן רשמי והסוסים חולקו ביניהם. ליידי אן חתמה על שטר חלוקה שנערך על ידי וילפריד. לפי תנאי השטר, ליידי אן שמרה על פארק קראבט ומחצית מהסוסים, ואילו בלאנט לקח את חוות קקסטונס ואת שאר הסוסים. בעקבות הפרידה, ליידי אן בילתה כמה חודשים בכל שנה באחוזתה שייח' עובייד ליד קהיר, מטע משמשים רחב ידיים שרכשו בני הזוג בשנת 1882 והסבו לחוות גידול לסוסים שהיו בבעלותם במצרים. בתה ג'ודית התגוררה באחוזת קראבט עם בעלה וילדיה. לבסוף, לאחר שהשאירה את הסוסים בהנהלתה של ג'ודית, עזבה ליידי אן את אנגליה לצמיתות באוקטובר 1915 ובילתה את שנות חייה שנותרו בשייח' עובייד.
מורשת
זמן קצר לפני מותה בשנת 1917, ליידי אן ירשה את התואר של וונטוורת' לאחר שאחייניתה, עדה קינג-מילבנקה, הברונית וונטוורת' ה-14 מתה ללא צאצאים. וילפריד, שתמיד היה זקוק לכסף, ניסה מספר פעמים לגרום לליידי אן להעביר אליו את הניהול או את הבעלות על חלקה בקראבט. בשלב מסוים, ניסיונות אלה הביאו לניכור עז בין ג'ודית ואמה, עד כדי כך שליידי אן נישלה את ג'ודית מהירושה. לאחר מותה של ליידי אן בשנת 1917, התואר וונטוורת' עבר לג'ודית, שבאותה עת כבר היו ברשותה כמה סוסים ורכוש משל עצמה, וליידי אן הורישה את חלקה הנותר של קראבט לבנותיה של ג'ודית, ומינתה נאמן שיפקח על העזבון.
וילפריד וג'ודית ערערו על עיזבונה של ליידי אן ועל הבעלות על סוסים רבים. הקרב המר התנהל בבית המשפט, שם ניתן פסק דין לטובת ילדיה של ג'ודית בשנת 1920, ובכך פסל את שטר החלוקה ואיחד מחדש את רוב הסוסים. וילפריד נפטר בשנת 1922, לאחר שהתפייס מילולית עם ג'ודית אך מבלי לשכתב את צוואתו. עם הזמן ג'ודית הצליחה לרכוש את המניות של בנותיה בקראבט ובחוות קקסטונס, לרכוש בחזרה רבים מהסוסים שווילפריד מכר לאחרים, וחוות ההרבעה של קראבט המשיכה לפעול תחת הנהלתה של ג'ודית. החלטות הניהול וההרבעה של ג'ודית שיפרו את תאוריות "תנאי המדבר" של וילפריד. היא הוסיפה לתוכנית ההרבעה סוסים שאינם צאצאי מדבר, כמו הסוס הערבי-פולני "סקוברונק", דבר שיצר מחלוקת, אך ההרבעה שרדה ושגשגה כמעט חמישים שנה עד שנת 1971, כאשר הנכס עצמו נחלק על ידי הכביש המהיר. ג'ודית מכרה סוסי קראבט בכל רחבי העולם. היא מכרה כמה סוסים שגדלו משושלת בלאנט חזרה למצרים, שם יש להם עדיין צאצאים. כמה מסוסי ההרבעה הידועים, למשל אל-מארה באמריקה ופנוויק באוסטרליה, מוצאם בסוסים שהורבעו וגדלו בחוות קראבט.
הסטריבריוס של ליידי בלנט נחשב כיום לאחד מכינורות הסטרדיוואריוס שהשתמרו באופן הטוב ביותר בעולם. הוא נמכר במכירה פומבית ביפן בשנת 2011, בשיא עולמי של 9.8 מיליון ליש"ט (15.9 מיליון דולר).
סטנלי פישר
סטנלי פישר (באנגלית: Stanley Fischer; נולד ב-15 באוקטובר 1943) הוא כלכלן אמריקאי-ישראלי, שכיהן כפרופסור לכלכלה ומילא תפקידים בכירים בבנקאות העולמית. כיהן כנגיד בנק ישראל בשנים 2005–2013. בשנים 2014–2017 כיהן בתפקיד סגן יושבת ראש הפדרל ריזרב. פישר נחשב מייצג בולט של האסכולה המוניטריסטית במאקרו-כלכלה וכתב ספרים ומאמרים רבים בנושא.
ראשית חייו והשכלתו
פישר נולד ברודזיה הצפונית (כיום זמביה). שמו העברי הוא שלמה בן פסח הכהן. היה פעיל בתנועת הבונים דרור. את לימודיו התיכוניים עשה ברודזיה הדרומית (כיום זימבבואה) ובהם הצטיין בפיזיקה, מתמטיקה וכימיה, אך ידיד המשפחה הפנה אותו לתחום הכלכלה. הוא למד לתואר ראשון בכלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE), בין השנים 1962 עד 1965, לאחר מכן נסע לעבוד בישראל, ובשנים 1966-1965 השלים תואר שני חד-שנתי בלונדון. הוא למד לתואר שלישי בכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), בשנת 1969.
תפקידים בארצות הברית
פישר כיהן כמרצה (Assistant Professor) לכלכלה באוניברסיטת שיקגו עד 1973, ומאותה שנה היה לפרופסור-חבר במחלקה לכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. פרופ' פישר הוא גם מרצה אורח באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכון הובר באוניברסיטת סטנפורד. בין השאר, היה מנחה הדוקטורט של בן ברננקי, לימים נגיד הפדרל ריזרב וזוכה פרס נובל לכלכלה. פישר אף היה ועודנו חבר במספר אגודות אקדמיות וארגונים כלכליים, הוא עמית לשעבר באגודה לאקונומטריקה ונבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חבר במועדון ה-30, חבר חוקר בלשכה הלאומית למחקר כלכלי (NBER) ועוד. כן הוא שירת במועצות המנהלים של המכון לכלכלה בינלאומית (IIE), ושל ארגון נשות הבנקאות העולמית (WWB), ובמועצה המייעצת הבינלאומית לבית הספר החדש לכלכלה של מוסקבה (NES). ב־1985 אף נמנה סטנלי פישר על היועצים הכלכליים האמריקאים שנשלחו לסייע לישראל ביישום תוכנית הייצוב.
מינואר 1988 עד אוגוסט 1990 שימש כסגן נשיא לפיתוח כלכלה וכלכלן ראשי של הבנק העולמי. לאחר מכן מונה לראש הקתדרה ע"ש אליזבת' וג'יימס קיליאן וראש המחלקה לכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). בין ספטמבר 1994 ועד סוף אוגוסט 2001 כיהן כמשנה למנכ"ל קרן המטבע הבינלאומית.
בפברואר 2002 עבר פישר לסקטור הפרטי ועד אפריל 2005 כיהן פישר כסגן יו"ר סיטיגרופ, הבנק המסחרי הגדול בעולם דאז. במסגרת תפקיד זה, פישר שימש בין היתר כראש קבוצת הסקטור הציבורי, יושב ראש הוועדה לסיכון מדינה בתאגיד, ונשיא סיטיגרופ אינטרנשיונל.
נגיד בנק ישראל
ב-1 במאי 2005 מונה פישר לנגיד בנק ישראל. הוא עלה באותה עת לישראל וקיבל אזרחות ישראלית מתוקף חוק השבות.
ב-2 במאי 2010 מונה פישר לתקופת כהונה שנייה. הדבר היה לאחר חקיקת חוק בנק ישראל, שתיקונו לווה במתחים על רקע מעמד הנגיד. ח"כ שלי יחימוביץ' פנתה אל פישר בדיון שנערך בוועדת הכספים לקראת אישורו של החוק:
המגזין גלובל פייננס העניק לפישר ציון A (הגבוה ביותר) לשנת 2010 וב-2011 זכה שוב לציון A. בציון זה זכו רק שישה נגידים אחרים ב-2010 וחמישה חוץ ממנו ב-2011.
באוקטובר 2010 פישר זכה בתואר נגיד השנה 2010 מטעם מגזין Euromoney.
במאי 2011 הגיש פישר את מועמדותו לתפקיד יושב ראש קרן המטבע הבינלאומית, אך מועמדותו נפסלה, עקב הגבלת גיל המועמדים (65, בעוד גילו של פישר בעת הגשת המועמדות היה 67).
סגן יושבת ראש הפדרל ריזרב
ב-10 בינואר 2014 נבחר פישר על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה למועמדו לתפקיד סגן יושבת ראש הפדרל ריזרב, ג'נט ילן, ופישר החל לכהן בתפקיד בחודש יוני. ב-6 בספטמבר 2017 הודיע פישר על התפטרותו מהתפקיד על רקע "סיבות אישיות".
עמדתו בנוגע למשבר הכלכלי העולמי והשפעתו על ישראל
ביולי 2012 פרסם פישר הצהרה בה קבע כי כלכלת ישראל צפויה להיפגע מהמשבר העולמי שהחל בגוש האירו, שיבח את הצעדים של העלאות המיסים והקיצוצים שננקטו על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר האוצר יובל שטייניץ והודיע על המשך ניהול מדיניות מוניטארית אקטיבית מצד בנק ישראל: "מצד אחד המשק העולמי במצב קשה שכבר התחיל להשפיע על צמיחת המשק הישראלי, וישנה אף אפשרות שנצטרך בעתיד הקרוב להתמודד עם השלכות החרפת המשבר בגוש האירו. מצד שני, ישנן הבעיות הנובעות מהגירעון הגדול בתקציב, שאם לא נטפל בהן, נמצא עצמנו ב-2013 עם גירעון גדול עוד יותר בתקציב המדינה. אפשרות זו כבר גורמת לספקות ואי ודאות לגבי היכולת של מדינת ישראל לנהל את המשק ברמה הנדרשת. לאור מצב זה, צעדיהם של ראש הממשלה ושר האוצר אמיצים וחיוניים לשיפור המצב התקציבי שלנו ב-2013. הם יאפשרו לנו לנהל את המשק באופן שיתמוך בהמשך הצמיחה, לטובת אזרחי המדינה. בנק ישראל מצידו, ימשיך לנהל מדיניות מוניטארית שתשמור על יציבות מחירים, תתמוך בצמיחת המשק ותשמור על יציבות המערכת הפיננסית".
חיים אישיים
פישר היה נשוי לרודה פישר (לבית קיט) עד למותה ב-2020. הוא הכיר אותה בימיו בתנועת "הבונים". לבני הזוג שלושה ילדים. עם עלייתם לארץ, הפכה רודה לנכבדת עדי נגב, כפר שיקומי לנכים. מתגורר בהרצליה. שלושת בניו חיים בארצות הברית. הבכור, מייקל, הוא רופא. האמצעי, דייוויד, הוא סמנכ"ל השיווק של חברת פייסבוק. הצעיר, ג'ונתן, הוא נשיא חברת הפקת הסרטים האמריקנית גראונדסוול.
הונו של פישר הוערך בשנת 2014 בין 14.6 ל-56.3 מיליון דולר, מה שהופך אותו לאחד האישים העשירים בבנק הפדרלי המרכזי.
ספריו
כמו כן היה עורכם של ספרים רבים, ביניהם: Securing Peace in the Middle East ,MIT Press, 1994). בין השנים 1986 עד 1994 היה העורך של השנתון NBER Macroeconomics Annual ושל כתבי עת כלכליים אחרים. פרופ' פישר פרסם מאמרים רבים בכתבי עת מקצועיים.
קישורים חיצוניים
מכתביו
עושר
עושר פירושו הון ורכוש רב. במשמעותו הבסיסית מתייחס העושר לאדם, ואדם עשיר הוא מי שלרשותו הון ורכוש רבים במידה ניכרת מהנדרש לקיומו. במשמעות רחבה יותר מתייחס המושג לקבוצה רחבה יותר של אנשים, כגון קהילה עשירה או תאגיד עשיר, ובמשמעות זו מדובר בקבוצה שעומדים לרשותה הון ורכוש רבים. בהשאלה משמש המושג לתיאורו של שפע, לא בהקשר של הון, למשל ציור עשיר בצבעים, צליל עשיר וכדומה.
הגדרת עשיר
מושגים אחדים נועדו להציג רמות כמותיות אחדות של עושר:
חז"ל בהגדרה מטפורית-פילוסופית הגדירו את העושר במובן קרוב יותר למושג אושר, וקבעו: "איזהו עשיר? – השמח בחלקו".
רוברט קיוסאקי, בספרו "אבא עשיר אבא עני", מגדיר את עושרו של אדם כמספר הימים בהם יוכל לשמור על אורח חייו אם יפסיק לעבוד.
אנשים מסוימים הפכו לסמל לעושר. בעברית קיים הביטוי "עשיר כקורח" על שמו של קורח המקראי, ו"רוטשילד", הוא הברון רוטשילד, מסמל עושר אף הוא. בארצות הברית היה השם "רוקפלר" (הוא ג'ון ד. רוקפלר) שם נרדף לעושר.
כתב העת הכלכלי פורבס נוהג לפרסם מדי שנה דירוג של האנשים העשירים ביותר בעולם. בראש הרשימה שפורסמה במרץ 2016, ניצב ביל גייטס עם הון של 75 מיליארד דולר. במקום השני ניצב אמאנסיו אורטגה עם 67 מיליארד דולר. במקום השלישי, ג'ף בזוס עם הון של 60 מיליארד דולר. היהודי העשיר ביותר הוא מארק צוקרברג, המופיע במקום ה-5 ברשימה.
ב"דו"ח העושר העולמי של מריל לינץ'" לשנת 2008 מוערך מספר המיליונרים הישראלים בכ-5,900. מספר המולטי-מיליונרים הישראלים, לפי מסמך זה, עומד על 73. בישראל מתגוררים גם אנשי עסקים שרכושם נאמד במיליארדי דולרים. נמנים בהם סטף ורטהיימר, שרי אריסון, עידן עופר, יצחק תשובה ומוריס קאהן.
כתב העת הכלכלי "פורבס" מפרסם מדי שנה את רשימת המיליארדרים העולמיים - האנשים העשירים ביותר בעולם. כתבי עת כלכליים אחרים מפרסמים רשימות של האנשים העשירים ביותר במדינה מסוימת. עקב שינויים בשערי חליפין ובכוח קנייה קשה יותר לקבוע מי העשירים ביותר מאז ומתמיד או על פני תקופה ממושכת. ההיסטוריון גרג ג'נר הציע כמועמדים לרשימת העשירים ביותר בכל הזמנים את ג'ון ד. רוקפלר (1839–1937), יקוב פוגר  (1459–1525), מנסא מוסא הראשון, מלך מאלי (1280 לערך - 1337 לערך) ואוגוסטוס קיסר (63 לפנה"ס – 14 לספירה).
דרכי התעשרות
תנאי הכרחי לצבירת עושר הוא סך הכנסות גבוה מהוצאות. הדרכים העיקריות להכנסות הן:
סממני העושר
הונו של אדם עשוי להיות מושקע בדרכים שונות, העושות אותו סמוי מן העין, אך ישנם סממני עושר, המאפשרים לאדם עשיר להפגין את עושרו. אלה כוללים:
תחושת העושר
תחושת העושר או אפקט העושר הוא מושג כלכלי המנסה להסביר את בחירתם של יחידים להוציא כסף לצריכה. על פי תאוריית "ההכנסה הקבועה" של הכלכלן מילטון פרידמן היקף הצריכה אינו נובע ממצב הכלכלי הנוכחי של היחיד אלא מציפייתו להכנסה העתידית. תחושת העושר מגדילה את ציפייתו של האדם להכנסה ומכאן מגבירה את הצריכה. תהליך זה מביא לעיתים להגברת הפעילות במשק כאשר להרבה אנשים קיימת תחושת עושר. תחושה זו מבוססת על עליה בערך הנכסים של היחיד – מניות בבורסה, ערך הדירות ונכסים אחרים. תופעה זו באה לידי ביטוי בתקופת "בועת האינטרנט" או "בועת הדוט-קום" בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, בה ערך המניות עלה ללא כל יחס לערך האמיתי של הנכסים ורבים חיו בהרגשה שהם בעלי הון רב, תופעה שהזינה את הצריכה, עד לקריסת המניות.
מיסוי העושר
מאידך, לעשירים יכולת כלכלית להתמודד עם רשויות המס ולהקטין משמעותית את חבות המס שלהם באמצעים חוקיים.
אזכורים תרבותיים
התרבות הקפיטליסטית סוגדת לעושר ורואה בו ערך מרכזי, כמו שמשקף למשל רעיון "החלום האמריקאי". בתרבות המערבית קיימות דוגמאות רבות מספור לגישה זו, החל מספרי הרפתקאות שתכליתן השגת אוצר (כמו אי המטמון), המשך ברומנים למשרתות שבהם הגיבורה נגאלת בזכות נישואיה לאיש עשיר, אופרות סבון (כמו "היפים והאמיצים") וטלנובלות המתרחשות באחוזות פאר, וכלה בתוכניות טלוויזיה שזכייה בהן תוביל להתעשרות המשתתפים (כמו "מי רוצה להיות מיליונר").
הרומן נאמנות מאת הרנאן דיאז עוסק בעושר קיצוני.
אסתר לויט
אסתר לויט (1904 – 1987), נודעה בכינויה "הדודה של החיילים", הייתה אשת ראש המועצה המקומית מטולה וכלת פרס ישראל לשנת תשל"ז (1977) על תרומה מיוחדת לעבודה.
ביוגרפיה
לויט נולדה במטולה. אביה זלמן נפטר כשהייתה בת שנה, ונקבר בביירות. אמה ברוריה נישאה בשנית לאריה לייב לובובסקי, ועברה לגור ביסוד המעלה. אסתר נותרה לגור בבית סבה וסבתה במטולה, נעמי ומיכל וינר. הללו התיישבו קודם לכן בסאחם ג'ולן ואחר כך נמנו על 60 המשפחות שייסדו את מטולה ב-1896.
בנעוריה יצרה קשרים עם קבוצות "גדוד העבודה" שפעלו בגליל, ובין חבריה הגדוד הכירה את יוסף לויט, לו נישאה.
לאחר נישואיהם הייתה לויט, יחד עם בעלה, בין מייסדי קיבוץ עין חרוד. בשנים שלאחר מכן הם נדדו בצפון הארץ עם גדוד העבודה וכעבור שנים ספורות שבו לחיות במטולה, בה התגוררה עד מותה. יוסף נבחר לראש המועצה וכיהן בתפקיד בין השנים 1950 – 1956. בתפקיד זה כיהן לימים גם בנם, זלמן לויט.
לויט הקימה במטולה משק חקלאי והחלה בפעילות ציבורית מקומית, שעיקרה בפתיחת ביתם כמקום מפגש ואירוח לחיילי צה"ל. במרוצת השנים נודעה אסתר בכינוי "דודה אסתר, האמא של החיילים" והיא הייתה לאשת קשר בין משפחות החיילים לבין החיילים המוצבים בגבול הצפון, וכן טופלו על ידה בקשות סיוע של חיילים והועברו לידיעת הדרג הפיקודי. על פועלה זה הוענק לה בשנת תשל"ז 1977 פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
לאסתר ויוסף לויט היו שלושה בנים, שניים מהם נפטרו עוד בחייה. במטולה חיים כיום רבים מצאצאיהם של אסתר ויוסף לויט.
נערה עם עגיל פנינה (ספר)
נערה עם עגיל פנינה (באנגלית: Girl with a Pearl Earring) הוא רומן היסטורי מאת טרייסי שבלייה אשר יצא לאור בשנת 1999. הרומן, המתאר את חייה של נערה ששמה גריט, עוסק ברובו ביצירה "נערה עם עגיל פנינה" של הצייר יאן ורמיר.
הספר תורגם מאנגלית לעברית בשנת 2002 בידי ליטל ידין ויצא לאור בהוצאת כנרת. בשנת 2003 יצא הסרט "נערה עם עגיל פנינה" אשר מבוסס על הספר, בכיכובם של סקרלט ג'והנסון וקולין פירת'.
הספר מספר על נערה ושמה גריט שחיה בעיר דלפט של המאה ה-17. בעקבות מצוקות כלכליות במשפחתה היא עוברת לעבוד אצל הצייר הנודע ורמיר. בביתו של הצייר היא מכבסת, מבשלת, מטפלת בילדים ועוזרת בעבודות הבית. לאחר מכן היא מקבלת תפקיד חשוב - לנקות את הסטודיו של ורמיר - שדורש הקפדה רבה. היחסים בינה ובין הצייר מתפתחים, מה שמביא אותה, בסופו של הסיפור, להתייצב מול החלטות הרות גורל.
אתלטיקה באולימפיאדת לונדון (1948)
אולימפיאדת לונדון (1948) נערכה בלונדון, בריטניה בפעם השנייה. תחרויות האתלטיקה נערכו בין 30 ביולי לבין 7 באוגוסט 1948. נערכו 33 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (9 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 745 משתתפים (144 נשים ו-601 גברים) מ-53 מדינות.
האתלטיות הבולטות
פאני בלנקרס-קואן שזכתה ב-4 מדליות זהב ומישלין אוסטרמייה  שזכתה ב-3 מדליות מהן 2 מדליות זהב.
האתלטים הבולטים
מל ויטפילד שזכה ב-3 מדליות, מהן 2 מדליות זהב. הריסון דילארד, מל פטון ורוי קוקרן  שזכו כל אחד בשתי מדליות זהב, בארני איוול  זכה ב-3 מדליות, אחת מהן זהב ובוב מתיאס  שזכה בתחרות הקרב עשר בגיל 17, והוא צעיר הזוכים במדליית זהב. אמיל זטופק וארתור וינט  שזכו כל אחד בשתי מדליות, אחת מזהב ואחת מכסף.
ברמודה במשחקים האולימפיים
ברמודה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברלין (1936). היא נעדרה מהם פעם אחת בלבד, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. אף שברמודה היא מושבה בריטית, התירה בריטניה את הקמתו של ועד אולימפי עצמאי במושבה ב-1935, בדומה למושבות רבות אחרות.
הישג השיא של ברמודה שייך לטריאתלטית פלורה דאפי, שזכתה באולימפיאדת טוקיו (2020) במדליית הזהב, דבר שהופך את ברמודה למדינה הקטנה בעולם שזכתה במדליית זהב במשחקי הקיץ. מדליסט נוסף הוא המתאגרף קלרנס היל, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת מונטריאול (1976). ספורטאים בולטים נוספים כוללים את הקופץ לרוחק בריאן ולמן שסיים במקום החמישי באולימפיאדת ברצלונה (1992), את השייטים פיטר ברומבי ולי וייט שסיימו במקום הרביעי בדגם סטאר באולימפיאדת סידני (2000), ואת טיירון סמית' שהעפיל לגמר הקפיצה לרוחק באולימפיאדת לונדון (2012) וסיים במקום ה-12.
מאז אולימפיאדת אלברוויל (1992), משתתפת ברמודה גם באולימפיאדות החורף. בכל אחד ממשחקי החורף שנערכו מאז, ייצג את ברמודה ספורטאי אחד, עד אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) בלוג', באולימפיאדת טורינו (2006) בסקלטון ומאז אולימפיאדת ונקובר (2010) בהחלקה מהירה, אך אף אחד מהם לא רשם הישגים משמעותיים.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
מגדל הגמל (גניגר)
מגדל הגמל הוא מגדל שמירה ותצפית שנבנה בשנות ה-30 למטרות ביטחוניות על מורדות הרי נצרת מעל קיבוץ גניגר. המגדל, שנבנה בסגנון הבאוהאוס, שימש ליעודו עד קום המדינה. ב-2003 עבר תהליך שיפוץ ושימור והוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
רקע
שנות ה-30 של המאה ה-20 התאפיינו בחוסר שקט ביטחוני שתחילתו במאורעות תרפ"ט (1929) ושיאו במרד הערבי הגדול ב-1936. במהלך אותן שנים הותקפו רבים מהישובים העבריים בארץ ישראל ונאלצו להתגונן בדרכים שונות. בניית מערכות תצפית והגנה מבוצרות הייתה הדרך העיקרית בה נקטו היישובים כשבמסגרת זו הוקמו מבני בטון, נבנו חומות הגנה ומגדלי שמירה וירי ונחפרו מקלטים, תעלות ובונקרים. המגדל בגניגר היה אחד מאותם מבנים שהוקמו כחלק מהתבצרות היישוב היהודי.
הקמת המגדל
היוזמה להקמת המגדל הייתה של קק"ל שרצתה לצפות על הדרך מנצרת לחיפה וכן לשמור על יער בלפור שניטע על מורדות הרי נצרת זמן קצר לפני כן. תכנון המגדל נמסר לאדריכלים יוחנן רטנר ועמנואל ילן שהיו פעילים באזור הצפון ושילבו אדריכלות ופעילות ביטחונית. אדריכלים אלו, שהושפעו מעבודותיו של אריך מנדלסון, תכננו מבנה צבוע לבן בסגנון הבאוהאוס. הבנייה של המגדל החלה ב-1932 והסתיימה ב-1935. רוב המימון לפרויקט נתרם לקק"ל על ידי "התאחדות בתי הכנסיות של חברת בני ישראל בלונדון".
כיאה למבנה ביטחוני, נבנה המגדל כולו מבטון וכלל חדר תחתון, מעלה מדרגות לולייני וחדר שמירה עליון ובו פתחי חלונות. בראשו של המגדל, מעל חדר השמירה, הותקן זרקאור לשירות השומרים. בגלל צורת המבנה הדומה לגמל כורע נקרא המגדל "מגדל הגמל".
לאחר סיום הבנייה אוייש המקום על ידי כיתת שמירה שגרה בחלק התחתון כשהשומר התורן ישב בחדר העליון. מכיוון שיער בלפוריה היה צעיר בלט המגדל מעל צמרות העצים והיווה סימן הכר של הקיבוץ. כחלק מההערכות הביטחונית הותקן במקום סליק לשירות חברי ארגון ההגנה.
לאחר קום המדינה
לאחר קום המדינה לא היה בו יותר צורך ביטחוני והמגדל ננעל כשבחדר התחתון הוקם חדר טבע עבור תלמידי בית הספר. בשנות ה-60 נפתחה בריכת שחיה בצמוד למגדל והחדר התחתון הפך לחדר השירות של הבריכה, חדר המציל, ותחנת העזרה ראשונה שלה. עם השנים גדלו העצים ביער בלפוריה והמגדל נעלם ביער.
תהליך השימור
ב-2003 יזם חבר גניגר, האדריכל אהרן בן-אפרים (ממשרד א"ב מתכננים), את שיפוץ ושימור המגדל. בן-אפרים גייס 150,000 ש"ח לטובת שיפוץ המגדל.
על אף תוכניות שהוגשו להפוך את האתר לנקודת תיירות פתוחה לביקורים נכון ל-2022 המגדל עדיין סגור ולא נגיש.
Dead
Dead היא מילה באנגלית שפירושה "מת".
מפלגת העצמאות (איסלנד)
מפלגת העצמאות (באיסלנדית: Sjálfstæðisflokkurinn) היא מפלגה ליברלית-שמרנית. כיום מפלגת העצמאות היא המפלגה הגדולה ביותר באלת'ינגי, הפרלמנט האיסלנדי. המפלגה הוקמה בשנת 1929 אחרי מיזוג בין המפלגה השמרנית למפלגה הליברלית. מטרת האיחוד הייתה להביא לסופו של האיחוד בין איסלנד לדנמרק, דבר שקרה לבסוף בשל כיבוש דנמרק בידי הגרמנים בשנת 1944. מאז, המפלגה תמיד הייתה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, עד לשנת 2009 כשהברית הסוציאל-דמוקרטית עקפה לראשונה את מפלגת העצמאות וזכתה ב-20 מושבים.
היסטוריה
המפלגה נוסדה ב-25 במאי 1929 כתוצאה ממיזוג של המפלגה השמרנית עם המפלגה הליברלית. אחרי האיחוד החליטו ראשי המפלגה לכנות אותה באותו השם שכונתה מפלגת העצמאות ההיסטורית, שהתמוססה בשנת 1927, בעיקר בגלל הקמת המפלגה השמרנית והמפלגה הליברלית. כבר מממערכת הבחירות הראשונה שלה בשנת 1931 המפלגה הייתה לגדולה ביותר בפרלמנט, עד לבחירות שהתקיימו בשנת 2009. בשנת 1934 חלק מחברי המפלגה פרשו ממנה והקימו המפלגה הלאומנית שהייתה קיצונית ובסוף פעילותה נאסרה.
המפלגה חזרה למעמדה כמפלגה הגדולה ביותר לאחר בחירות 2013, כשזכתה ב-19 מושבים. המפלגה הקימה ממשלה יחד עם המפלגה הפרוגרסיבית שהחזיקה שלוש שנים עד שנחשפה פרשת 'מסמכי פנמה' בהם התברר כי יושב ראש מפלגת העצמאות וראש הממשלה סיגמונדור דויד גונלאוגסון היה שותף בבעלות חברה מאיי הבתולה הבריטיים אשר החזיקה מניות של שלושה בנקים איסלנדיים. במהלך המשבר הכלכלי ב-2008 הוא פעל כדי למנוע פגיעה במשקיעים זרים (ובכך למנוע פגיעה במניות שלו). עם כניסתו לפרלמנט ב-2009 הוא לא דיווח על המניות ומכר אותן לאשתו בדולר אמריקני אחד. אחרי לחץ פוליטי גדול, ב-5 באפריל נכנע גונלאוגסון ללחץ והתפטר מראשות הממשלה ואיסלנד הלכה לבחירות.
הבחירות הפרלמנטריות שהתקיימו בשנת 2016 הביאו להקמת ממשלה בראשות מפלגת העצמאות יחד עם עתיד מזהיר, מפלגת הרפורמה, תנועת השמאל הירוק, והמפלגה הפרוגרסיבית. כיום מפלגת העצמאות מחזיקה ב-16 מושבים בפרלמנט והיא המפלגה הגדולה ביותר.
ג'אסר אבו רביעה
ג׳אסר אבו רביעה (נולד בשנת 1963) הוא צייר, פסל ומשורר בדואי-ישראלי. מחבר מאמרים בנושאי בלשנות וחקר החברה הבדואית. יצירותיו המוקדמות, משנות ה-80 של המאה ה-20, הושפעו מזרם אמנות האדמה וכללו מבני אבן בשטח, ציורי סלע ועוד. רבות מעבודותיו כוללות מיצבים, ובהם דימויים מן התרבות הבדואית והישראלית.
ביוגרפיה
ג'אסר אבו רביעה נולד בשנת 1963 במאהל אלג׳ורף, בבקעת באר שבע, לשבט הבדואי אבו רביעה. בילדותו ונערותו היה רועה את עדרי העזים של משפחתו. בשנת 1983 החל ללמוד אמנות בירוחם ובהמשך במכללה לאמנות חזותית בבאר שבע. לאחר מכן, סיים תואר ראשון בחינוך פורמלי ובלתי פורמלי באוניברסיטת בר-אילן, ותואר ראשון נוסף במדעי הרוח והחברה באוניברסיטה הפתוחה. לימד אמנות ועברית בבתי ספר בדואים, וכיום הוא גמלאי של משרד החינוך. משנת 1988 הוא חי ופועל בכסייפה, שם הוא מתגורר עם אשתו מייסון ושמונת ילדיו.
על עבודתו
אבו רביעה הוא אחד האמנים הבודדים והמצליחים ביותר בחברה הבדואית. את דרכו האמנותית החל ביצירה בשטח, בבקעת דרום באר שבע ובאזור כסייפה, אזורים שהכיר מנעוריו, כאשר רעה את עדרי העזים של משפחתו. בעידודו של הפסל עזרא אוריון, התחיל אבו רביעה להתעניין בזרם של "אמנות אדמה" וליצור עבודות סביבתיות, הכוללות מבני אבן בשטח, ציורי סלע ועוד, כשהוא שואב השראה מן התרבות הבדואית המדברית. בעבודתו אבו רביעה יוצר בחומרים וכלים מעולמו הפרטי, הקשורים לתרבות הבדואית ומסמלים אותה. הוא עושה שימוש נרחב באלמנטים טבעיים כמו סלעים, ובחפצים בסיסיים ויומיומיים, אותם הוא מציב לצד פריטים תעשייתיים, המשקפים את תהליך העיור שעוברת החברה הבדואית בדורות האחרונים. את השילוב שנוצר הוא מנתק מאדמת המקור, וממקם אותו מחדש בזמן ובמרחב, בחלל הגלריה או המוזיאון. אבו רביעה עוסק בהתנגשות בין העבר להווה, במתח הקיים בין הקדמה למסורת הבדואית ההולכת ונשחקת. הוא משלב בין מאפיינים בדואיים-ערביים למוטיבים יהודיים וישראליים, כאשר הוא מתייחס לא אחת למקורות ומצוות היהדות. בעבודותיו הוא גם מרבה להתייחס לייצוג ומעמד האישה בחברה ובתרבות הבדואית. אבו רביעה הציג מספר תערוכות יחיד בגלריות ציבוריות והשתתף גם בתערוכות קבוצתיות שונות.
בשנת 1994 הוצגה תערוכת היחיד הראשונה של אבו רביעה, ״זמנים״, במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. התערוכה הייתה מורכבת ממיצב של קוביות צבעוניות קטנות הפזורות ברחבי חלל אחד, ופסל אבן בחלל שני. בעבודותיו אלה בחן אבו רביעה את מושג הצבע, ואת הקשריו השונים בחברה הבדואית - החל ממשחקי ילדות, דרך צבעי בעלי החיים החיים בחברה של רועי צאן, וכלה בתפיסה גברית ונשית של צבע בחברה מסורתית, ובמשמעויות הייחודיות של צבעים מסוימים בשפה הערבית בכלל, ובמסורת הבדואית בפרט.
בשנת 1996 יצר עבודת מיצב בשם ״עידן הפלסטיק הראשון״ בגלריית אל-ווסיטי במזרח ירושלים. העבודה כללה מיצב מרכזי המוקף בחפצים נוספים, שמוקמו על הרצפה ונתלו על קירות הגלריה. המוטיב המרכזי היה מורכב מקערת פלסטיק כחולה, מלאה במים כחולים שנצבעו בעזרת פיגמנט בדואי מיוחד, המוקפת באחת עשרה ג׳ארות פלסטיק כחולות וג׳ארה אחת אדומה. המקבץ נראה כמעין באר מלאכותית - מוטיב המופיע באופן תכוף ביצירותיו של אבו רביעה, ובא לידי ביטוי באלמנטים וצורות מעגליות, מיכלי מים וכן הלאה. המיצב מייצר מתח בין היופי שבאסתטיקה הדקורטיבית של סידור הכלים, לבין החומרים הזולים מהם הם עשויים. הוא מבטא את תחושת האובדן שבמעבר מהבאר המכילה מים חיים וכלי האבן המסורתיים, למים עומדים, המוכתמים בצבע כחול רעיל. הג׳ארה האדומה הבודדת, הקוטעת את הרצף ההרמוני של המעגל, ומדגישה את תחושת התלישות וההזרה.
בשנת 2008, השתתף אבו רביעה בתערוכה הקבוצתית הגדולה ״ובסוף נמות - אמנות צעירה בשנות התשעים בישראל״, במוזיאון הרצליה לאמנות. בתערוכה, שהייתה חלק מפרויקט חגיגות שנת השישים למדינת ישראל, הוצגו עבודות של גיא בן נר, טל מצליח, עדי נס, אלי גור-אריה ואמנים ישראליים רבים אחרים. אבו רביעה הציג בה פסל אבן בשם ״ציורי סלע״.
בשנת 2013 הציג אבו רביעה תערוכת יחיד ראשונה מאז 1996, במוזיאון הנגב לאמנות בבאר שבע. התערוכה, ״עבודת אדמה״, כללה מיצב חדש שנוצר במיוחד עבורה, וסדרת רישומי עט של נופים ודמויות מסביבת מגוריו של אבו רביעה. על התערוכה כתבה ד"ר דליה מנור, מנהלת המוזאון: ״ג'אסר אבו רביעה נותן בעבודתו ביטוי למתח הקיים בין חיי הטבע שאפיינו את החברה הבדואית בעבר הלא רחוק, לבין המציאות העירונית בהם הם חיים עכשיו. זוהי מציאות שהוא עצמו חווה אותה ומחפש דרך לנסח אותה באמנותו. לשם כך הוא מאמץ את השפה של האמנות המודרנית, כמו המיצב וה"רדי מייד" - שימוש בחפצים מן המוכן - שבה השתמשו אמנים בולטים לאורך המאה העשרים. באמצעות שפה זו הוא יוצר גשר מפתיע ומעורר מחשבה בין התרבות המערבית המודרנית לבין תרבות המדבר הבדואית.״
טיקיטאס
קירל הופיעה עם שיר זה ועם "יש בי אהבה", בטקס פרסי הטלוויזיה הישראלית שהתקיים בשנת 2018.
רקע
במקור, השיר נכתב על ידי דורון מדלי עבור הזמרת אלני פוריירה ונקרא "Τι Κοιτάς", לאחר כשנה מדלי החליט להוציא גרסה נוספת בשפה העברית, שיצא לכובד ליין מסיבות הגייז "אריסה" בביצועה של קירל ביחד עם סטפן לגר. את השיר הפיקו אלכס לאון, ליאור אברמוב וניב שטובי, והוא הולחן על ידי מדלי.
על פי רשת, הגרסה העברית שנכתבה במיוחד לקירל ולגר נוצרה לכבוד חגיגות 7 שנים לליין מסיבות הגייז "אריסה".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר בוים על ידי עומר טובי, והוא הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של נועה קירל באותו תאריך שבו יצא כסינגל. הכוריאוגרפיה שבקליפ נעשתה על ידי מור חממי, והוא צולם במרכז לזרוס וקנטור בחולון.