cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורי נאמן
ביוגרפיה
נאמן גדל בשכונותיה הדרומיות של תל אביב. בגיל 18 התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל ולאחר מכן בגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. את שירות המילואים, לרבות מלחמת ששת הימים, מילא בצנחנים.
בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון, אפריקה והיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן גויס לשורות "המוסד", בו מילא מגוון תפקידים ביחידה המבצעית בישראל ובחו"ל, ולאחר מלחמת יום הכיפורים היה מראשוני אגף המחקר. בשנת 1989 מונה לראש אגף המחקר ומילא תפקיד זה עד לשנת 1995.
לאחר פרישתו מ"המוסד" תפקד כיועץ אסטרטגי ולקח חלק בפרויקט של שיחות עם אישים פלסטינים, שימש כיועצו של השר שלמה בן עמי, היה חבר בצוות חשיבה מחדש בראשות השופט אליהו וינוגרד, שמינה הרמטכ"ל שאול מופז, לבירור גורלו של רון ארד וביצע תפקידים שונים בתחום המדיני. בתפקידו האחרון שימש כיועץ במשרד לעניינים אסטרטגיים ובצוות המועצה לביטחון לאומי.
נאמן, יחד עם דוד ארבל, הוציאו לאור ספר בשם שיגיון ללא כיפורים - ההפתעה שלא הייתה והאסטרטגיה שכשלה המתאר את השתלשלותם של האירועים וקבלת ההחלטות בצמרת המדינה בערב מלחמת יום הכיפורים, מנקודת מבט ייחודית, לפיה הדרג המדיני לא הופתע בפתיחתה של המלחמה עקב כשל מודיעיני, אלא החליט, חרף הידיעה שעומדת לפרוץ מלחמה, שלא לגייס את חיילי המילואים ולהימנע ממכה מקדימה, כתוצאה מהערכה שגם בתנאי פתיחה אלה יביס צה"ל את צבאות מצרים וסוריה. את דעתם על הערכה זו מביעים מחברי הספר כבר בשם שהעניקו לו - "שיגיון ללא כיפורים".
עם הקמת מפלגת "קדימה" בנובמבר 2005, הצטרף נאמן למפלגה וכשלוש שנים לאחר מכן, התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-18. נאמן נבחר למקום ה-65 הלא-ריאלי, ולא נכנס לכנסת ה-18.
בשנת 2011 יצא לאור הספר "הכרעות גבוליות", אותו כתב עם דוד ארבל.
צדוק שלוש
צדוק אברהם שלוש (15 באפריל 1898 – 1 בינואר 1949) היה איש עסקים וסוחר ארצישראלי, בן למשפחת שלוש, שפעל למען היישוב היהודי בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית ובימי המנדט הבריטי. אחת מפעולותיו החשובות ביותר היא הקמת לשכת המסחר ארץ ישראל-רומניה טרם קום המדינה - כעומד בראשה שימש כמעין שגריר של "המדינה בדרך".
ביוגרפיה
צדוק אברהם שלוש נולד בנווה צדק, השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות יפו. סבו אהרן שלוש היה בין מחדשי היישוב היהודי ביפו בסוף המאה ה-19 וממייסדי נווה צדק, ואביו יוסף אליהו שלוש היה בין מייסדי אחוזת בית, גלגולה הראשון של העיר תל אביב. צדוק שלוש התחנך בבית הספר היסודי "אליאנס" ביפו (שלימים עבר למבנה אחר בנווה צדק המשמש כיום כאחד המבנים במרכז סוזן דלל). בילדותו היה שובב, וככל הנראה סבל מסהרוריות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוטלה גזירת גירוש על תושביה היהודיים של יפו, ובכללם תושבי השכונות נווה צדק ואחוזת בית. משפחת שלוש נאלצה לעקור צפונה לאזור השרון, אך צדוק נותר ביפו ושמר על הרכוש המשפחתי. הצבא הבריטי בפיקודו של גנרל אלנבי שחרר את הערים יפו וירושלים ואת דרום הארץ מידי הטורקים בסוף שנת 1917, וכך נמתח קו החזית בין העות'מאנים לבריטים לאורך קו שתי העוג'ות. משפחת שלוש נותרה ב"גלות" תחת שלטון העות'מאנים ללא אפשרות לחזור ליפו, וצדוק היה מעתה תחת שלטונות הצבא הבריטי. הוא התכלכל ממכירת חפצים בעלי ערך שהיו בבתים ובמחסנים של משפחתו. חיילים בריטיים הבחינו בגבר הצעיר מסתובב בין הבתים הנעולים בשכונות היהודיות ולוקח חפצים - הדבר עורר אצלם חשד, והוא נאסר מיד. לאחר שהסביר את מעשיו בפני המושל הצבאי הבריטי שוחרר ואף מונה לפקיד באדמיניסטרציה הבריטית ביפו וכך למד את השפה האנגלית על בוריה. על אף שמשפחת שלוש לא ידעה מה מצבו של צדוק שנותר ביפו, צדוק זכה לדיווחים על מצבה של משפחתו כשנלכדו מרגלים עות'מאניים שחצו את קו החזית.
צדוק הצטרף למפעליו של אביו יוסף אליהו שלוש - בתחילה עבד בבית החרושת לקרח "מעדן", אך המשרה לא הייתה לטעמו. אחר כך השתלב בהנהלת מפעל חומרי הבניין "האחים שלוש", אותו ניהלו אביו ודודו אברהם חיים שלוש. ב-1926 החל לבנות את עסקיו העצמאיים בארץ, לאחר שקץ בקצבה השבועית שקיבל מאביו לפרנסת משפחתו. הוא הקים בית מסחר מצליח לייצוא פרי הדר, ועם הזמן הצטרפו אליו קולונל פרדריק קיש, מנהל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ואחרים. בשנות ה-30 פתח משרד בבית סורסוק שביפו (כיום, רחוב רזיאל 4) הנמצא בקרבת נמל יפו ובקרבת פרדסי יפו (על אדמותיהם נבנו שכונות דרום תל אביב). בית המסחר של שלוש שימש כחוליה מקשרת בין הפרדסנים למשווקים הסיטונאיים בחו"ל - שלוש היה קונה את פרי ההדר מהפרדסנים ומייצא אותם לאנגליה, משם היו מופצים הלאה. יחד עם יצחק רוקח (בנו של שמעון רוקח) ושמואל טולקובסקי ביסס את מעמדו של ענף פרי ההדר כמרכזי בכלכלת ארץ ישראל המנדטורית. לימים הוקמה על בסיס פעילותם המועצה לשיווק פרי הדר. בשנת 1936, עם התגברות התחרות בין משווקי פרי ההדר, שלוש הבין כי הפרדסנים הארצישראליים (יהודים וערבים כאחד) לא יחזיקו מעמד מול פרדסנים אחרים בעולם (בעיקר ממרוקו ומספרד) ללא תשתית כלכלית נאותה. אמנם התפוזים הארצישראליים היו למותג בעל שם ברחבי העולם, אך לדידו נדרש יותר מכך. לכן, רשם את בית המסחר כחברה בעירבון מוגבל בשם "Anglo-Palestine Fruit Export" עם הון התחלתי של 35,000 לא"י. הוא שימש כמנהל כללי של החברה והחזיק באחוז ניכר ממניותיה.
צדוק שלוש היה פעיל בארגונים שונים של היישוב היהודי בארץ ישראל, ובהם הנהגת העדה הספרדית וארגון הספורט מכבי. במחקר היסטורי של אגודת הבונים החופשיים נמצא כי צדוק שלוש היה חבר גם בלשכת ברקאי שפעלה ביפו ואחר כך באחוזת בית.
שלוש הרחיב את עסקיו למזרח אירופה בשנת 1933. בעיניו הייתה רומניה יעד מועדף, מפני שמהעצים הרבים שביערותיה היה ניתן לייצר ארגזים למשלוח פרי הדר, ומפני שהתחבורה הימית בין עיר הנמל קונסטנצה ובין נמל חיפה הייתה סדירה ונוחה. הוא ייסד את לשכת המסחר ארץ ישראל-רומניה יחד עם עוד 25 פרדסנים, יצואנים ואנשי תעשייה ומסחר, ונבחר לעמוד בראשה. בכך עקף את המגבלה שנוסחה בסעיף 18 של כתב ייפוי הכוח שניתן לבריטניה על ידי חבר הלאומים, ובו נכתב כי ממשלת המנדט לא תפלה בין מדינות שונות בכל הנוגע לקשרי המסחר עם שטח המנדט ולא תחתום על הסכמי סחר שיעניקו הטבות לארגון כלכלי זה או אחר. ממשלת רומניה הטילה על שר המסחר והתעשייה שלה לקדם את המשא-ומתן עם לשכת המסחר. שלוש מצא פתרון לקשיי הייצוא של ממשלת רומניה שנבעו מחוסר במטבע חוץ - הוא יצר מערכת של סחר חליפין שבמסגרתה יוצאו פרי הדר מפלשתינה-א"י בתמורה לארגזי עץ שיוצאו מרומניה. כבר לאחר שנת פעילות אחת, שלוש זכה לעיטור הצטיינות מטעם הממשלה הרומנית. מדי שנה היה נוסע לרומניה ומחדש את הסכמי הסחר לקראת שנת הייצוא הבאה ומסכם את כמות האוניות הדרושה ומחירי ההובלה. היותה של ארץ ישראל שטח מנדט יצר ואקום בתחום יחסי החוץ, שאליו נשאב צדוק שלוש כמעין תחליף לשגריר. הישגיה של לשכת המסחר ארץ ישראל-רומניה היו ניכרים, ואף צוינו בדוח המלא של ועדת פיל. בשנת 1937, ממשלת רומניה אסרה על העברת התרומות שנאספו מיהודי רומניה לקרן היסוד והקרן הקיימת, בשל החרפת המשבר המוניטרי וגם בשל התגברות האנטישמיות. הנהלת הסוכנות היהודית שלחה את צדוק שלוש לפתור את המצב בבוקרשט. שלוש השתדל אצל כל בעלי התפקידים במערכת השלטון הרומנית, והצליח לשחרר את כספי התרומות ולזכות בהערכתם של המוסדות הלאומיים ביישוב היהודי בארץ.
המרד הערבי הגדול גרם לאי-יציבות בעסקי ייצוא ההדרים של שלוש - הפרדסנים הערבים לא עמדו בהסכמים, ומיקומו של המשרד ביפו הפך למסוכן (שלוש אף מגיש בקשה לשלטונות המנדט, שינפיקו לו רישיון לשאת אקדח). על אף שבתחילת המאורעות היה אופטימי וקיווה שהבריטים ישליטו סדר ועסקיו יתחדשו כסדרם, בתחילת 1939 היה כבר על סף ייאוש. גם לשכת המסחר ארץ ישראל-רומניה נאלצת לחסל את פעילותה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כחודשיים בלבד לאחר ששלוש חידש בפעם האחרונה את הסכם הסחר בין הלשכה לממשלת רומניה. לאור ההתערערות של המצב הביטחוני הוא מעביר את משפחתו מתל אביב למקום מבטחים בתל ליטוינסקי (כיום תל השומר), שם התגוררו בני משפחתה של אשתו רוז. במהלך מלחמת העולם השנייה נסע להודו ועשה הון בקנייה סיטונאית של סוכר ומכירה בקמעונאות. עם סיום המלחמה הוא שב ארצה, והמשפחה עברה לדירה שכורה בקצה הצפוני של שדרות רוטשילד בתל אביב. בניסיון להשיב עטרה ליושנה, הוא הקים יחד עם אחיו משה שלוש חברה למסחר בחומרי בניין בשם "האחים שלוש", בהנחה שלאחר המלחמה הביקוש לחומרים אלה יגדל. ניסיונו לחדש את הסכמי הסחר עם רומניה לא עלה יפה.
כאחד המנהיגים של העדה הספרדית ביישוב היהודי בארץ ישראל פעל רבות ליצירת שיתוף פעולה בונה עם המוסדות הלאומיים שאנשיהם היו בעיקר אשכנזים. חודש לאחר קום המדינה, ראש הממשלה הזמנית דוד בן-גוריון שלח כתבי מינוי לחברי ועד הביטחון (שהחל להתגבש כמעין ועדה פרלמנטרית לענייני ביטחון, גלגולה הראשון של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת) - בין עשרת חברי הוועד נמנה גם צדוק שלוש, הספרדי היחיד מבין העשרה. עם זאת שלוש לא הספיק למלא את תפקידו כחבר הוועד.
שלוש נפטר לאחר שני התקפי לב בכסלו ה'תש"ט, 1 בינואר 1949, בזמן ששהה בתל ליטוינסקי. הוא נקבר בחלקה המשפחתית בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
ארצות הברית במשחקים האולימפיים
ארצות הברית משתתפת במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896). היא נעדרה מהם מאז רק פעם אחת, כשהחרימה את אולימפיאדת מוסקבה (1980), במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. לחרם זה הצטרפו 64 מדינות נוספות. במשחקי החורף השתתפה ארצות הברית ברציפות מאז היווסדם, באולימפיאדת שאמוני (1924).
לאורך השנים צברו הספורטאים האמריקאים 2,656 מדליות, מהן 1,070 מדליות זהב, וארצות הברית מוליכה את טבלת המדליות של כל הזמנים בהפרש ניכר מהבאות אחריה. מבין 26 האולימפיאדות בהן השתתפה, ב-18 דורגה במקום הראשון, ב-8 דורגה במקום השני ובשתיים דורגה במקום השלישי.
הענפים בהם השיגו הספורטאים האמריקאים את מירב המדליות הם אתלטיקה (828 מדליות, מהן 342 מדליות זהב) ושחייה (609 מדליות, מהן 268 מדליות זהב). בשני ענפים אלה מוליכה ארצות הברית את טבלאות המדליות של כל הזמנים, כמו גם ב-15 ענפים נוספים: קליעה (116 מדליות, מהן 57 מדליות זהב), קפיצה למים (144, 49), איגרוף (114, 50), חתירה (89, 33), כדורסל (30, 25), טניס (39, 21), כדורעף חופים (10, 6), כדורגל (8, 4), גולף (13, 5), סופטבול (5, 3) רוגבי (2 מדליות, שתיהן מזהב), קרוקט (3,1) וז'ו דה פאם (1). בתשעה ענפים נוספים מדורגת במקום השני בטבלאות המדליות של כל הזמנים: היאבקות והתעמלות מכשירים (אחרי ברית המועצות), שיט ומשיכת חבל (אחרי בריטניה), קשתות (אחרי קוריאה הדרומית), שחייה צורנית (אחרי רוסיה), בייסבול (אחרי קובה), לקרוס (אחרי קנדה). בהרמת משקולות, טאקוונדו, כדורעף ופולו מדורגת ארצות הברית במקום השלישי, ברכיבה במקום הרביעי, ובאופניים ובכדורמים במקום החמישי.
חמשת הענפים האולימפיים היחידים שנערכים בהם תחרויות כיום, ושהאמריקאים טרם זכו בהם במדליות הם בדמינטון, התעמלות אמנותית, טניס שולחן, טרמפולינה וכדוריד.
אירוח המשחקים
ארצות הברית אירחה את המשחקים האולימפיים שמונה פעמים: ארבע פעמים אירחה את משחקי הקיץ וארבע פעמים אירחה את משחקי החורף.
אירוח משחקי הקיץ
העיר האמריקנית הראשונה שאירחה את משחקי הקיץ הייתה סנט לואיס, ב-1904. בתחילה נבחרה העיר שיקגו, אלא שבאותה שנה נערכה בסנט לואיס תערוכת רכישת לואיזיאנה, לציון מאה שנים לרכישת לואיזיאנה. מארגני התערוכה, הודיעו כי בכוונתם לקיים תחרות ספורט בינלאומית משל עצמם, וכדי שלא לפגוע במשחקים החליט פייר דה קוברטן להעבירם לסנט לואיס. בשל התמשכות המשחקים על פני חודשים רבים ובשל עלויות הנסיעה הכבדות, כ-80% מהספורטאים שהשתתפו במשחקים היו אמריקאים, ורק 11 מדינות נוספות שלחו ספורטאים למשחקים.
לוס אנג'לס אירחה את המשחקים פעמיים, ב-1932 וב-1984. בשני המקרים הייתה מועמדת יחידה: בפעם הראשונה היה זה בשל השפל הכלכלי הגדול, שהרתיע ערים מלהציג את מועמדותן, ובפעם השנייה היה זה לאחר שהמועמדת השנייה, טהראן, הסירה את מועמדותה. אטלנטה נבחרה לארח את המשחקים של 1996, לאחר שגברה על אתונה, טורונטו, מלבורן, מנצ'סטר ובלגרד.
אירוח משחקי החורף
לייק פלאסיד הייתה העיר האמריקנית הראשונה שאירחה את משחקי החורף, משחקי החורף של 1932. לייק פלאסיד גברה על שישה מועמדים אמריקנים נוספים (חלקם לא ערים אלא אתרי טבע) - אגם טאהו, דלות', דנוור, פארק הר בר, יוסמיטי ואלי ומינאפוליס, וכן על אוסלו ומונטריאול. לייק פלאסיד אירחה גם את משחקי החורף של 1980, לאחר שהייתה המועמדת היחידה. סקוו ואלי אירחה את משחקי החורף של 1960 לאחר שהועדפה על פניהן של אינסברוק (בהפרש של שני קולות), גרמיש-פרטנקירכן, סנט מוריץ וקראצ'י. סולט לייק סיטי אירחה את משחקי החורף של 2002, לאחר שגברה על סיון, אסטרסונד וקוויבק סיטי. דנוור נבחרה לארח את המשחקים ב-1976, לאחר שהועדפה על פניהן של סיון, טמפרה וונקובר, אך במשאל עם שנערך בקולורדו ב-1972 הצביעו רוב התושבים נגד עריכת המשחקים בעיר, והוועד האולימפי הבינלאומי החליט להעבירם לאינסברוק.
לייק פלאסיד התמודדה על אירוח מספר פעמים בהן נכשלה. במכרז לאירוח משחקי החורף של 1948 הפסידה לסנט מוריץ, במכרז לאירוח משחקי החורף של 1952 דורגה במקום השלישי, עם קול אחד בלבד, אחרי אוסלו וקורטינה ד'אמפצו. גם במכרז לאירוח משחקי החורף של 1956 קיבלה קול אחד בלבד, ודורגה במקום הרביעי, אחרי קורטינה ד'אמפצו, מונטריאול וקולורדו ספרינגס. במכרז לאירוח משחקי החורף של 1968 דורגה במקום השישי, אחרי גרנובל, קלגרי, להטי, סאפורו ואוסלו. גם סולט לייק סיטי ידעה כישלונות בטרם נבחרה לאירוח המשחקים. במכרז לאירוח משחקי 1972 דורגה במקום השלישי, יחד עם להטי, אחרי סאפורו ובאנף. במכרז לאירוח משחקי החורף של 1998 דורגה במקום השני, אחרי נאגנו.
ערים אמריקניות נוספות שהתמודדו על אירוח משחקי החורף ללא הצלחה:
היסטוריה
עד אמצע המאה ה-20 נהנתה ארצות הברית מדומיננטיות רבה במשחקים האולימפיים, ואף מדינה אחרת לא הצליחה להתחרות בה בהישגיה באופן עקבי. מתוך 11 אולימפיאדות שנערכו עד 1948, דורגה ארצות הברית 8 פעמים בראש טבלאות המדליות, ו-3 פעמים דורגה במקום השני, אחרי המדינה שאירחה את המשחקים (צרפת באולימפיאדת פריז (1900), בריטניה באולימפיאדת לונדון (1908) וגרמניה באולימפיאדת ברלין (1936).
השתתפותה הראשונה של ברית המועצות במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת הלסינקי (1952), לאחר שנים ארוכות בהן סירבה לעשות כן, סימנה את סופו של עידן הדומיננטיות האמריקנית במשחקים. היריבות בין המדינות בתקופת המלחמה הקרה הגיעה גם לזירה האולימפית, שנתנה לכל אחת מהן הזדמנות להפגין את עליונותן, ולעיתים גלשה לתקריות שונות, ששיאן בחרמות ההדדיים על אולימפיאדת מוסקבה (1980) ואולימפיאדת לוס אנג'לס. בעשר האולימפיאדות שנערכו מאז החלה ברית המועצות להשתתף במשחקים ועד התפרקותה, ניצבה ארצות הברית ארבע פעמים בראש טבלת המדליות, לעומת שש פעמים שברית המועצות עשתה זאת.
עם התפרקות ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה הגיעו לקצם ארבעה עשורים של יריבות בין-גושית במשחקים האולימפיים, והיריבות בין ארצות הברית לבין רוסיה, המדינה הגדולה ביותר שנוצרה מהתפרקות ברית המועצות, הייתה מעתה על רקע ספורטיבי. מאפיין נוסף של חילופי המשטר בגוש המזרחי היה הפסקת השימוש הממוסד בסמים (בפרט סטרואידים אנאבוליים). כתוצאה מהתפתחויות אלה, שבה ארצות הברית להיות המעצמה האולימפית העיקרית. בתוך כך, צמחה במהירות מעצמה אולימפית חדשה, סין, שאף הצליחה לחלוף על פניה באולימפיאדה אותה אירחה, אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
מדליות אולימפיות במשחקי הקיץ, לפי אולימפיאדה
נורת' אמריקן אוויאיישן
נורת' אמריקן אוויאיישן (North American Aviation Inc) הייתה יצרנית כלי טיס אמריקאית שפעלה משנות השלושים עד 1967, אז התמזגה עם רוקוול־סטנדארד קורפוריישן ליצירת נורת' אמריקן רוקוול קורפוריישן. החברה הייתה אחראית למספר כלי טיס היסטוריים, לרבות מטוס האימון T-6 טקסן, מטוס הקרב P-51 מוסטנג, המפציץ B-25 מיטשל, מטוס הקרב הסילוני F-86 סייבר, והמטוס הרקטי X-15, כמו גם לתא הפיקוד והשירות של החללית אפולו של החללית אפולו והשלב השני של רקטת סטורן 5 (S-II). חטיבות הביטחון והחלל של רוקוול אינטרנשיונל (הכוללות את נורת' אמריקן אוויאיישן וחטיבות רוקטדיין) נמכרה לבואינג ב־1996.
היסטוריה
קלמנט קיז ייסד את נורת' אמריקן ב־6 בדצמבר 1928 כחברת החזקות שקנתה ומכרה חלקים בחברות תעופה שונות וחברות הקשורות לתעופה. אולם, חוק הדואר האווירי של 1934 כפה את פירוקן של חברות אחזקה כאלו. כתוצאה מכך הפכה נורת' אמריקן ליצרנית ובראשה עמד ג'יימס קינדלברגר (שגויס מדאגלס איירקראפט קומפני), אף על פי שאיסטרן אייר ליינס נותרה בשליטתה עד 1938.
כמו יצרניות אחרות, החלה נורת' אמריקן בהכנות למלחמה ב־1940. אלו כללו פתיחת מפעלים בקולומבוס, דאלאס וקנזס סיטי.
בעקבות ה־BT-9 ייצרה נורת' אמריקן את מטוס האימון T-6 טקסן, ש־17,000 מסוגו נבנו, מה שהפך אותו למטוס האימון שנעשה בו השימוש הנרחב ביותר מעולם. המפציץ הדו־מנועי B-25 מיטשל זכה לתהילה בפשיטת דוליטל ושימש בכל הזירות. ה־A-36 אפאצ'י פותח כמטוס לתקיפת קרקע ומפציץ צולל, ובעקבות ההצעה של חיל האוויר המלכותי הבריטי לפיה תחליף נורת' אמריקן את מנוע ה"אליסון" שהניע אותו במקור במנוע רולס רויס מרלין יוצר ה־P-51 מוסטנג.
לאחר המלחמה, צנח מספר מועסקי נורת' אמריקן מ־91,000 ל־5,000 ב־1946. אף על פי כן, היא המשיכה לפתח מטוסים חדשים הכוללים את מטוס האימון והתקיפה T-28 טרוג'ן, ה־P-82 טווין מוסטנג היוצא דופן, המפציץ הסילוני B-45 טורנדו, מטוס הקרב FJ פיורי, ה־AJ סאבג', המפציץ האסטרטגי המהפכני XB-70 ולקירי בעל מהירות מרבית של מאך 3, השרייק קומנדר, ומטוס המנהלים הסילוני T-39 סברליינר.
ה־F-86 סייבר החל כתכנון מחדש של ה"פיורי" וזכה לתהילה כשהפיל מיגים במלחמת קוריאה. למעלה מ־9,000 מטוסי F-86 יוצרו. יורשו, ה־F-100 סופר סייבר, זכה אף הוא לפופולריות.
חטיבת המנועים הרקטיים התפצלה לחברה נפרדת, רוקטדיין, ב־1955, אולם את ה־X-15 תכננה ובנתה נורת' אמריקן.
ביטול התוכניות F-107 ו־F-108 בסוף שנות החמישים, כמו גם ביטול תוכנית הטיל הבליסטי SM-64 נואחו, היו מכות לנורת' אמריקן מהן היא לא התאוששה לגמרי מעולם. ב־1960, המנכ"ל החדש לי אטווד החליט להתמקד בתוכנית החלל, והחברה הייתה הקבלנית הראשית לתא הפיקוד והשירות של החללית אפולו והשלב השני של משגר הסטורן 5. אולם, החברה הואשמה באחריות חלקית לשריפה באפולו 1 בינואר 1967, ובמרץ היא התמזגה עם רוקוול.
בדצמבר 1996, חטיבות הביטחון והחלל של רוקוול אינטרנשיונל (הכוללת את נורת' אמריקן אוויאיישן וחטיבות רוקטדיין) נמכרו לבואינג, ששילבה את קווי המוצרים לחטיבת מערכות הביטחון המוכללות שלה. רוקטדיין נמכרה לבסוף לפראט אנד ויטני, ב־2005.
זוויאדיסטים
זוויאדיסטים (בגאורגית: ზვიადისტები, זוויאדיסטֶבּי) היה השם הלא רשמי שניתן לתומכי נשיא גאורגיה המודח, זוויאד גמסחורדיה, שהופל מהשלטון במהלך מלחמת האזרחים של גאורגיה בשנים 1992-1993.
גמסחורדיה שהיה הנשיא הראשון של גאורגיה סולק מהשלטון בהפיכת דמים שגרמה, בתקופה שנמשכה מה-20 בדצמבר 1991 ועד ה-6 בינואר 1992, לחורבן מרכז טביליסי. תומכי הנשיא, הזוויאדיסטים, ערכו הפגנות מסיביות כנגד הממשל הצבאי שקם בראשות אדוארד שוורדנדזה, שהתקיימו במספר מקומות בגאורגיה. בנוסף ארגנו הזוויאדיסטים קבוצות חמושות שעיכבו את השתלטות כוחות הממשלה על מחוז סמגרלו (במערב גאורגיה בשכנות לאבחזיה), שהיה מחוז הולדתו של גמסחורדיה.
ב-9 ביולי 1992, לקחו הזוויאדיסטים את סגן ראש ממשלת שוודנדזה, אלכסנדר קווסדזה בנפת צ'חורוצקו. בתחילת אוגוסט של אותה שנה השתלטו הזוויאדיסטים על מקטע של קו מסילת הברזל העובר בסמגרלו ובאבחזיה והמחבר את טביליסי לרוסיה בנוסף לכך הם לקחו בשבי מספר פקידים בכירים של הממשל הגאורגי בנפת גאלי (מחוז גאלי על פי האבחזים) שברובו גאורגי ובכללם שר הפנים הגאורגי, רומן גוונצדזה (რომან გვენცაძე), והידיעה על כך הגיעה לטביליסי. על המשך האירועים חלקות הדעות. הנהגת השלטון (יוסליאני, קיטובאני, שוורדנדזה וסיגואה) החליטה על פעולה צבאית לשחרור החטופים וכיבוש המסילה. מאוחר יותר טען שוורדנדזה כי השיג את הסכמת ראש הפרלמנט האבחזי, ולדיסלב ארדזינבה, לפעולה. ארדזינבה מצידו התכחש לדברים. כתוצאה מההחלטה נכנסו, בלילה של ה-13 באוגוסט 1992, כוחותו המשמר הלאומי הגאורגי של קיטובאני לרפובליקה הבדלנית שחררו את השבויים וגרשו את הזוויאדיסטים. אולם קיטובאני לא הסתפק בזה והתקדם לכיוון סוחומי, פעולה שהביאה בסופו של דבר למלחמת אבחזיה בה הפסידו הגאורגים.
במהלך 1992-1993 התקיימו התנגשויות בין תומכי גמסחורדיה ומתנגדיו, שהתפתחות בסופו של דבר למלחמת אזרחים עם חזרתו של גמסחורדיה, בספטמבר 1993, למערב גאורגיה. המורדים הזוויאדיסטים נוצחו וגמסחורדיה התאבד, כפי הנראה, בדצמבר 1993.
גופתו של גמסחורדיה נמצאה בכפר חיבולה בסמגרלו ומותו הוכרז על ידי הממשלה הגאורגית רק בינואר 1994. הוא נקבר בתחילה בגרוזני (צ'צ'ניה) ורק באפריל 2007 הועברה גופתו לפנתאון מתאצמינדה לצד גדולי האומה הגאורגית, על פי החלטתו של סאקשווילי.
לאחר מותו של גמסחורדיה, התפזרו הזוויאדיסטים בין המפלגות הפוליטיות והחברתיות השונות בגאורגיה. חלק קטן מהם המשיך להאבק בממשלתו של אדוארד שוורדנדזה. החלטתו של שוורדנדזה בשנים הראשונות שלאחר תום מלחמת האזרחים להסתמך על תמיכת הרוסים הביסה את הזוויאדיסטים אחת ולתמיד כאשר הרוסים הבטיחו לדכא את הזוואידיסטים שהגיעו לשטחה.
סטיבן הילנבורג
סטיבן הילנבורג (באנגלית: Stephen Hillenburg; 21 באוגוסט 1961 – 26 בנובמבר 2018) היה ביולוג ואנימטור אמריקאי, יוצר הסדרה "בובספוג מכנסמרובע" ובמאי הסדרה "החיים המודרניים של רוקו".
היה בעל תואר בתכנון משאבי טבע האדם במסגרת החוג לביולוגיה ימית כחוג ראשי ואמנות כחוג משני (מאוניברסיטת המדינה של המבולדט 1984) ותואר שני באנימציה ניסויית מהמכון לאמנויות של קליפורניה (למד בין 1992-1993).
מותו
הילנבורג הלך לעולמו ב-26 בנובמבר 2018 לאחר מאבק במחלת ה-ALS. הילנבורג הותיר אחריו את אשתו קארן והבן קליי.
טילוצפל
טילוצפל (שם מדעי: Tylocephale; משמשעות השם מיוונית: "κεφαλη" - ראש, "τυλη" - עבה או מנופח. כלומר: "ראש עבה/מנופח") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת פכיצפלוזאוריים שחי בקמפן, בסוף הקרטיקון לפני 70–80 מיליון שנה בערבות מונגוליה (מחוז אומנוגובי). הסוג הוגדר ב-1974 בידי החוקרת הפולניה טרזה מריאנסקה וכלל מין יחיד - Tylocephale gilmorei.
הטילוצפל היה דינוזאור קטן באורך של 1.4 מטר שהיה צמחוני בהתבסס על מבנה שיניו. היו לו רגליים דקות וארוכות שעזרו לו לברוח במהירות מאויבים. לדינוזאור זה הייתה "כיפה" גדולה מעל הגולגולת שהייתה הגבוהה ביותר מבני משפחת הפכיצפלוזאוריים. עם זאת היא הייתה חסרה יחסית "דוקרנים" כמו של סוגים אחרים כמו הדרקורקס, כך שהיה פגיע יותר לטורפים.
קרוביו העיקריים של הפרנוצפל וההומלוצפל שחיו באותה תקופה ואזור והיו בעלי גולגולת מוגבהת דומה מאוד. חלק מהחוקרים משייכים את המין לסוגים אלה.
Us
Us (בעברית: אנחנו) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת והשחקנית האמריקאית, ג'ניפר לופז. השיר יצא לאור ב-2 בפברואר 2018, תחת חסותה של חברת התקליטים אפיק רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום.
רקע והרכב מוזיקלי
במרץ 2017 חשפה לופז כי היא הייתה באולפן עם די ג'יי סקרילקס והמפיק פו בר והעלתה סרטון לחשבון האינסטגרם שלה בו שומעים קטע מהשיר. השיר הוא שיר דאנס פופ שנכתב והופק על ידי די ג'יי סקרילקס ופו בר.
בודה-קושלבו
בודה-קושלבו (בבלארוסית: Буда-Кашалёва, בודה-קשליובה; ברוסית: Буда-Кошелёво, בודה-קושליובו) היא עיירה במחוז הומל בבלארוס.
היסטוריה
בשנת 1873 הונח בעיירה קו מסילת ברזל שעבר בין מינסק והומל, והדבר הביא להתפתחות העיירה, בעיקר עקב שיווק עצים לקורות בניין מהעיירה ומסביבותיה. בעיירה הוקמו בתקופה זו עמדת טלגרף וסניף דואר. בשנת 1888 החלו לפעול בעיירה סדנאות מלאכה בתחומי העץ לבניה ולייצור נולים.
בתחילת המאה ה-20 הוקם בעיירה בית ספר, תחנת הדואר חודשה ונבנו בנייני מסחר ועסקים.
Us
ביקורות
יו מק'נטייר מ-"Fuse" תיארה את ההפקה של השיר כ-"מוזרה ומפתה בעת ובעונה אחת", ואף הוסיפה כי: "בניגוד לרבים ממאמצי הפופ האחרונים שלה, השירה של לופז עולה בהרבה על המוזיקה, ויש לזה פוטנציאל בסופו של דבר להיות אחד הלהיטים הגדולים שלה, 'Us' מגדיר את הקריירה שלה שעדיין מרגישה רעננה מאוד עם חשיבה קדימה, זה פופ, זה דאנס, זה מושפע לטינית, זו ג'יי לו!".
בודה-קושלבו
היסטוריה
לקראת תום מלחמת העולם הראשונה, ב-1918, כבשה גרמניה את העיירה. לאחר המלחמה נכללה בודה-קושלבו בתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, במסגרת ברית המועצות. באוגוסט 1941 כבשה גרמניה הנאצית את היישוב במהלך מבצע ברברוסה, ובנובמבר 1943 שבה וכבשה ברית המועצות את היישוב.
Us
ביקורות
מייק ניד מה-"Idolator" שיבח את השיר, וכינה אותו כ-"שיר חזק המכיל בתוכו הפקה לוהטת", ו-"שיר פופ עכשווי", ואף השווה אותו לשירה "On the Floor", משנת, 2011.
הופעות חיות
על מנת לקדם את השיר הופיעה איתו לופז בפסטיבל "Calibash", ובנוסף בהופעת קדם הסופרבול.
בודה-קושלבו
היסטוריה
בשנת 1995 הוקמה בעיירה כנסייה על שם ניקולאוס הקדוש. בעיירה פועלים בית ספר טכנולוגי לחקלאות (לשעבר בית ספר ליערנות), גלריה לאמנות ומוסדות ציבור נוספים. במשך כל תקופת קיומו של היישוב היו רוב בנייני היישוב עשויים מעץ, מצב שקיים גם היום.
יהודי בודה-קושלבו
ערב מלחמת העולם השנייה גרו בעיר כ-500 יהודים מתוך כ-3,400 תושבים. באוקטובר 1941, כחודשיים לאחר הכיבוש הגרמני, הוקם גטו בעיירה ובדצמבר 1941 רצחו גרמנים את מאות יושבי הגטו בסמוך לעיירה.
The Story Goes...
The Story Goes... הוא אלבום הסולו השלישי של קרייג דייוויד. האלבום יצא לאור ב-6 בספטמבר 2005 על ידי האחים וורנר, בה חתם דייוויד ב-2005. האלבום התמקד בפן הרגשי, כשהוא מכיל ברובו בלדות R&B. האלבום הופק על ידי מארק היל. שלושה סינגלים להיטים יצאו מן האלבום- "All The Way", "Don't Love You No More (I'm Sorry)", "Unbelievable". האלבום מכר ברחבי העולם כ-2 מיליון עותקים.
האלבום דורג במקום ה-5 במצעד האלבומים הבריטי.
בית (ספר)
בית הוא רומן שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית זוכת פרס פוליצר מרילין רובינסון. הספר יצא לאור בשנת 2008 והוא ספרה השלישי של הסופרת. קדמו לו הספרים משק בית שיצא בשנת 1980 וגלעד שיצא ב-2004.
הרומן זכה באחד מפרסי לוס אנג'לס טיימס, בפרס פוליצר לפרוזה ב-2009 ועלה לגמר של פרס הספר הלאומי לפרוזה.
בית נמנה עם אחד מרשימת 100 הרומנים של השנה על ידי הניו יורק טיימס, ונכלל ברשימת הספרים הטובים של 2008 על ידי הוושינגטון פוסט, לוס אנג'לס טיימס, סן פרנסיסקו כרוניקל וכן ברשימת 10 הספרים הטובים של השנה של מבקר הספרות ג'יימס ווד בניו יורקר.
עלילה
גלורי בת ה-38 חוזרת לבית נעוריה כדי לטפל באביה, כומר מזדקן של קהילה כפרית. חזרתו של אחיה הגדול ג'ק המופיע לבית לראשונה מזה 20 שנה, הכבשה השחורה של המשפחה ואלכוהוליסט בגמילה הופך את הבית לזירה של רגשות שעד כה הודחקו.
ג'ק מאז ומעולם לא הצליח להשתלב בין אחיו ולא הצליח לסיים את הלימודים או למצוא עבודה. חייו נראים כהחמצה במיוחד לאור העובדה שבמהלך הספר מתברר שלמרות אישיותו השנויה במחלוקת ג'ק הוא אדם טוב לב ומצפוני, מלא כוונות טובות. הוא נלחם בעיית השתייה שלו ומנסה להשתקם מתוצאות של טעויות שעשה בעבר. אולם למרות כל זאת עדיין הוא סובל מדימוי עצמי נמוך עקב היותו אלכוהוליסט בגמילה יחד עם תווית של נער בעייתי שתמיד הודבקה לו בעבר.
קישורים חיצוניים
Home (disambiguation)
קריאת התורה
קריאת התורה היא הקראה של פרשה מתוך ספר תורה, לפני ציבור - לפחות מניין. קריאת התורה היא אחת התקנות העתיקות ביותר ביהדות. קריאת התורה נעשית בתפילת שחרית של שבת ושל ימים טובים וימי חול המועד (קריאה של פרשה ארוכה), וכן במנחה של שבת, ומדי יום שני וחמישי בתפילת שחרית (קריאה קצרה) וצומות. בנוסף נערכת קריאה בתורה במועדים מיוחדים, כגון בשחרית של ראש חודש, חנוכה ופורים ובזרמים הליברליים כגון היהדות הרפורמית והיהדות הקונסרבטיבית וכן בחוגים מסוימים גם בציונות הדתית גם ביום העצמאות, ובתעניות (גם בשחרית וגם במנחה, קריאה קצרה).
קריאת התורה נעשית מתוך ספר תורה בו כתובים הפסוקים ללא ניקוד, פיסוק וטעמי המקרא. הקורא בתורה מכונה "בעל קורא" ותפקידו לקרוא בתורה באופן מדויק, על פי הניקוד, הפיסוק וטעמי המקרא אותם הוא משנן בעל פה.
קריאה בתורה ועלייה לתורה מהוות מרכיב מרכזי בטקסי בר מצווה כיום.
מקור הדין
קריאה בתורה במועדים קבועים היא תקנת חז"ל, אם כי ישנן דעות שלפיהן חיוב קריאת כמה מארבע פרשיות הוא מהתורה. בזמן שבית המקדש היה קיים נהגה מצוות הקהל, שעיקרה קריאה בתורה על ידי המלך במוצאי יום טוב ראשון של סוכות בשנה שאחרי שנת השמיטה (פעם ב־7 שנים) בבית המקדש.
על פי המסורת, התקנה הראשונית של קריאת התורה בכל שבת, שני, וחמישי, מיוחסת לנביאים בתקופת דור המדבר, לאחר שנותרו בני ישראל שלושה ימים ללא לימוד תורה ונחלשו, והקריאה במועדים את הקטע המתאים לאותו מועד מיוחסת למשה עצמו. עזרא הסופר תיקן את הקריאה בתורה במנחה של שבת וכן את צביון קריאת התורה: כמות העולים, אורך הקריאה, מספר הפסוקים לכל עולה.
אזכור קריאת התורה בתנ"ך עצמו
אירוע ובו קריאה בתורה בפומבי מוזכר גם בתנ"ך עצמו, כפי שמסופר בספר נחמיה, פרק ח', על קריאת תורה המונית בתחילת ימי בית המקדש השני:
על פי התיאור בנחמיה, קריאה פומבית זו הייתה למטרת לימוד המון העם את חוקי התורה והמצוות, ובעקבותיה העם חזר בתשובה בנושאים שונים.
אזכור במקורות חיצוניים
אזכור לקריאת התורה מופיע בכתבי יוספוס פלביוס, ופילון האלכסנדרוני, שניהם מהמאה הראשונה לספירה (סוף ימי בית שני). גם מחברים רומאים אחרים בני התקופה מוסרים כי היהודים עוסקים בבתי הכנסת בקריאה בתורה ובלמידת חוקיה, אף שתפילת הציבור עדיין אינה מוזכרת בוודאות. על פי זה נראה שהנהגת קריאת התורה מוקדמת לתפילה בציבור (כפי דעת המסורת).
מחזור הקריאה
הקריאה בתורה נהגה בשבתות, וכן בימים שני וחמישי, כאשר קראו חלק קצר מתחילת הפרשה של אותה שבוע. בימי התלמוד נמסר לנו על שני מנהגים מקבילים: בארץ ישראל היו משתמשים בחלוקה לסדרים ומסיימים את התורה אחת לשלוש שנים (או אחת לשלוש וחצי שנים), ואילו בבבל היו משתמשים בחלוקה לפרשות ומסיימים אותה אחת לשנה. לפיכך, הפרשות שקראו כל שבת בארץ ישראל היו קצרות יותר. ייתכן שלצד מנהג זה נהג בארץ ישראל גם מנהג לסיים את התורה מדי שנה, בשבת שלאחר שמיני עצרת.. ככל הנראה מנהג בבל התפשט בארץ ישראל החל מהמאה התשיעית בעקבות עולים שעלו לארץ ישראל באותה תקופה. החל מן המאה ה-13 בערך, נהוג בכל קהילות ישראל המנהג הבבלי לקרוא בתורה במחזור של שנה אחת, המסתיים בשמחת תורה.
צורת הקריאה
קריאה התורה בבתי הכנסת נעשית מתוך ספר תורה כשר, הכתוב על קלף בדיו מיוחד. הקריאה היא בניגון טעמי המקרא, כאשר המנגינה של הטעמים שונה מעדה לעדה. בעבר כל עולה לתורה היה קורא בעצמו את חלק הקריאה שלו. אך מאחר שעל הקורא לשנן את הטעמים והניקוד בעל פה לפני הקריאה, שינו את המנהג לנוהג המקובל כיום לפיו כל הפרשה נקראת על ידי "בעל קורא", אשר הכין את הקריאה היטב, בעוד העולה לתורה קורא יחד עמו בלחש. אצל יהודי תימן השתמר המנהג המקורי, והם עדיין נוהגים שהעולה לתורה קורא בעצמו. גם אצל הספרדים נהוג שעולה לתורה המכיר את הקריאה קורא אותה בעצמו במקום הקורא. נהוג להסתייע במהלך הקריאה ביד (נקראת גם אצבע) העשויה לרוב עץ או מתכת איתה מצביעים על מקום הקריאה. הקריאה נעשית רק כאשר יש מניין מתפללים.
הקריאה בשבת, שהיא הקריאה המרכזית בימות השבוע מחולקת לשבעה חלקים ("עליות") ובנוסף לעליית מפטיר (קריאת שלושה פסוקים לפחות מסוף הפרשה) הבאה ביחד עם ההפטרה, כאשר לכל עליה מוזמן אדם אחד, המברך ברכה לפני הקריאה וברכה לאחריה וקורא בלחש עם בעל הקורא (או קורא בעצמו בקול רם). הברכות קרויות "ברכות התורה". הגבאי עומד בסמוך לבעל הקורא משמאלו ואחראי לקריאת האנשים לעלות לתורה, והעולה לימין בעל הקורא. אצל האשכנזים נהוג שלאחר הקריאה מגביהים את ספר התורה ומציגים אותו לציבור - "הגבהה", ולאחר מכן גוללים אותו - "גלילה". אצל הספרדים מגביהים את הספר לפני הקריאה, והכינוי לכך הוא "הקמת ספר תורה". אצל התימנים מגביהים את היריעה בלבד ולא את כל ספר התורה. אצל הספרדים והתימנים ספר התורה מונח בתוך כמין ארון קטן, ובשעת הקריאה מניחים את הארון על הבימה, ונמצא ספר התורה עומד, מה שאין כן אצל האשכנזים שאין לספר התורה ארון משלו והוא מונח על הבימה שוכב. אין נוגעים בספר התורה, ואין העולה יורד מן הבימה לפני שבא העולה שאחריו.
לאחר הקריאה בתורה בשבתות קוראים פרק מיוחד מספרי הנביאים - "הפטרה", הקרויה כך כי היא נוספת לקריאה הרגילה.
נהוג בקהילות אשכנז לעמוד לפני קריאת הפסוק האחרון בכל אחד מחמישה חומשי תורה, וכשהבעל קורא מסיים את קריאת החומש אומר הקהל "חֲזַק חֲזַק וְנִתְחַזָּק", ולאחר מכן חוזר על כך הבעל קורא. מנהג זה מבוסס על דברי הראשונים שהסתמכו על הפסוק בספר יהושע. בעבר היה נהוג לומר "חזק חזק חזק", ובדורות האחרונים התגבש נוסח המבוסס על הפסוק בספר שמואל ב'.
ליהודי תימן מספר מנהגים מיוחדים בקריאת התורה:
סדרי הקריאות
בשבתות, מלבד שבתות שחלות בחגים, קוראים בתורה את פרשת השבוע. בקריאת התורה של שבת במנחה, וכן בימי שני וחמישי (מלבד אם חלים בחג או בצום) קוראים לשלושה עולים חלק מפרשת השבוע הקרובה (בדרך כלל את החלק הראשון מתוך שבע העליות של הפרשה). בשבתות מיוחדות כמו שבת שחלה בראש חודש או ארבע פרשיות, בקריאה של העולה האחרון (מפטיר) קוראים קטע מהתורה הקשור ליום. מדי שנה, ב"שמחת תורה", גומרים בקריאות את חמשה חומשי תורה.
בחגי ישראל קוראים בשני ספרי תורה, בספר הראשון קטע העוסק בצווי על החג או בנושא הקשור לחג, ובספר השני קוראים למפטיר קטע העוסק בקורבנות החג מתוך פרשת פינחס. ביום הראשון של ראש השנה קוראים את הקטע בפרשת וירא העוסק בלידת יצחק, גירוש ישמעאל מבית אברהם והצלתו ממוות בצמא. ביום השני קוראים את הקטע שאחריו, פרשת עקידת יצחק, כדי להזכיר את זכותו ביום הדין. ביום כיפור קוראים בבוקר את הפרשה העוסקת ביום הכיפורים בבית המקדש, ובתפילת מנחה של יום כיפור קוראים את פרשת איסורי עריות. בחג הסוכות קוראים ביום הראשון (וכן ביום השני בחו"ל) קטע מפרשת אמור שעוסק בציווי על החגים. בחול המועד של חג הסוכות קוראים רק בספר אחד, בו קוראים את פרשת קורבנות החג, להוציא את שבת חול המועד בה קוראים קטע מפרשת כי תשא, שסופו עוסק בשלושת הרגלים, ולעולה האחרון קוראים את פרשת הקורבנות. בשמיני עצרת (בחו"ל) קוראים "כל הבכור" מפרשת ראה (העוסק בהלכות החגים), ובשמחת תורה קוראים וזאת הברכה. בחנוכה קוראים בכל יום קטע מפרשת נשא שעוסק בקורבנות הנשיאים. בפורים קוראים קטע מפרשת בשלח שעוסק במלחמה של עם ישראל עם עמלק אחרי היציאה ממצרים. בפסח קוראים בכל יום קטע מהתורה במזכיר את פסח או את יציאת מצרים, ואחריו קוראים בספר שני את קורבן המוסף של פסח. בשבועות קוראים את הקטע בפרשת יתרו שמספר על מתן תורה, וביום טוב שני בחו"ל קוראים "כל הבכור" מפרשת ראה (העוסק בהלכות החגים).
בתעניות קוראים בשחרית ובמנחה את פרשת ויחל, מתוך פרשת כי תשא, העוסקת בבקשת משה למחילה על חטא העגל. לאחר קריאת התורה במנחה נהגו בני אשכנז לקרוא במנחה את הפטרת דרשו ה' בהמצאו, העוסקת בקריאת ה' אל העם (על ידי הנביא ישעיהו) לחזור בתשובה. אך בקרב בני עדות המזרח נחלקו הדעות, ישנם קהילות שלא נהגו להפטיר, וישנם קהילות שנהגו להפטיר, וקוראים את הפטרת 'שובה ישראל' שבספר הושע, מלבד צום גדליה שבו קוראים את הפטרת 'דרשו ה' בהמצאו'. משום שבשבת הסמוכה לצום (שבת שובה) קוראים את הפטרת 'שובה ישראל' ולא רוצים שיקראו פעמיים בשבוע את אותה הפטרה. בתשעה באב בבוקר קוראים את פרשת "כי תוליד בנים" מתוך פרשת ואתחנן העוסקת בחטאי ישראל ובעקבות זאת גלותם מארץ ישראל, ומפטירים "אסף אסיפם" בספר ירמיהו.
סביב קריאת התורה בשבתות התפתחה מסורת של לימוד "פרשת השבוע", כלומר הפרשה שקוראים באותה שבוע. לפיכך, נהוג לחלק את התורה ל"פרשות", ולא לפרקים וכדומה.
מספר העולים
מספר העולים שצריכים לעלות לתורה הולך וגדל ככל ומדובר ביום יותר קדוש: בשני וחמישי - שלושה עולים, בראש חודש וחול המועד - ארבעה עולים, ביום טוב - חמישה עולים, ביום הכיפורים - שישה עולים, בשחרית של שבת - שבעה עולים. במנחה של שבת, שבה הקריאה היא תקנה מאוחרת, יש צורך בשלושה עולים.
המשנה מציינת שמדובר במספר עולים מינימלי שאין לפחות ממנו, אך ניתן להוסיף עולים יותר מהנדרש בשבת. דעת הרשב"ץ ובעל ה'עולת שבת' היא שכיום אין להוסיף עולים מפני שכך הם יצטרכו לברך את ברכות העלייה לתורה, ויש לחשוש לברכה שאינה צריכה. לשיטתם דווקא בעבר היה ניתן להוסיף עולים, כיוון שהתקנה המקורית היא שרק העולה הראשון והעולה האחרון מברכים כל אחד ברכה אחת, וממילא הוספת עולים לא מוסיפה ברכות. לעומתם, דעת הרמב"ם, הטור, השולחן ערוך, הלבוש והאליה רבה היא שגם בימינו ניתן להוסיף עוד עולים לתורה.
המשנה אוסרת על הוספת עולים בראש חודש ובחול המועד. הטעם לכך הוא שבימים אלו מותר לעשות מלאכה, לפחות באופן חלקי, וחכמים חששו שריבוי עולים יגרום לטורח ציבור ומניעת מלאכה.
לגבי הוספת עולים ביום טוב, נחלקו הראשונים: רש"י, רמב"ם, מהר"ם וטור סוברים שגם ביום טוב ניתן להוסיף עולים יותר מהנדרש. וכך נפסק בשולחן ערוך. אמנם, יש מפרשים שהמשנה התירה דווקא בשבת להוסיף עולים, אך ביום טוב אסור. וכתב הרמ"א שכך נוהגים, למעט בחג שמחת תורה בו נוהגים שכל אחד עולה לתורה.
למרות האפשרות ההלכתית להוסיף עולים, כתב המשנה ברורה שנכון להימנע מכך, מחשש לטורח ציבור. השימוש הראוי לדעתו בתוספת עולים הוא במקרים שיש צורך לכבד חתני שמחה רבים, כגון בברית או חתונה, ואם לא יעלו את אחד מהמכובדים הוא עלול להיפגע. כך גם דעת פניני הלכה.
במקומות רבים נוהגים למכור את העליות במכירה פומבית, וכך להכניס תרומות לבית הכנסת. בהרבה מהמקומות נוהגים שמכירות כגון אלו יתרחשו רק בשבתות מיוחדות, או בחגים וכדומה.
דילוג
במקרה שדילגו בקריאה על אחד מהפסוקים - חוזרים ומוציאים ספר תורה וקוראים שוב את הפסוק עליו דילגו יחד עם 2 פסוקים נוספים, שכן אי אפשר לקרוא בתורה פחות מ-3 פסוקים.
עיכוב קריאה
מרכזיותה של הקריאה בתורה בתפילה הפכה אותה גם למוקד חברתי משפטי. לפי מנהג אשכנז בעבר התאפשר למי מבני הקהילה (כולל נשים) שמחה כנגד עוול שנגרם לו על ידי חבר אחר בקהילה או אפילו הציבור עצמו, למנוע את הקריאה בתורה עד אשר התחייב הקהל או אחד מן הפרנסים לסייע בידי הקובל.
חצי קדיש לאחר הקריאה
לאחר הקריאה נוהגים שהבעל-קורא (ואם יש 'חיוב' בבית הכנסת - יאמר הוא) אומר "חצי קדיש". בתפילת מנחה של שבת אין אומרים חצי קדיש לאחר הקריאה; ואמנם, למנהג חב"ד, יזדרזו עם הגבהת וגלילת ספר התורה, ובתוך כדי כך יחל שליח הציבור באמירת חצי הקדיש שקודם תפלת הלחש.
ברוב הימים בהם קוראים בשני ספרים (או יותר מכך) - לאמירת החצי-קדיש מניחים את הספר השני על יד הספר הראשון, ורק אז יאמר הבעל-קורא (או ה'חיוב') את הקדיש.
האבות המייסדים
המונח אבות מייסדים משמש לתיאור קבוצת אישים רבת-עוצמה שהתאגדה כדי להקים מוסד מסוים - בדרך כלל מוסד פוליטי - והתוותה את האידאולוגיה שלו. המונח שגור בהקשרו המכובד להיסטוריה לאומית.
יש המתנגדים לשימוש במונח זה, משום שהוא נוטה להכתיב דעות קדומות באשר לאישיות מסוימת או לקבוצה, ולכן מעוות את ההשקפה האובייקטיבית כלפיהן בראי ההיסטוריה. מונחים חלופיים, כגון "יוצרים" או "מטביעים", עשוי איפוא להדגיש בעיקר את המסגרת או את הבסיס שהוכן על ידי האישיות או הקבוצה, וזאת לרבות ציון נשים כפעילות בעשייה.
כמו כן, קיימת גם האפשרות שהמונחים הללו ייצגו עמדה נייטרלית כלפי האישים או הקבוצה, בכך שתועלה השאלה: מי יכול להיות "אב מייסד". על כן, ההתייחסות של המונח בהקשרו לשושלת משפחתית, למשל, יכולה להיות מסובכת. למשל, סביר להניח כי אזרח ארצות הברית ייחס את "האבות המייסדים" למדינתו מאשר לקנדה ויקשר באמצעותה את ההיסטוריה שלה.
בסוציולוגיה מציינים את האופטימיות והפסימיות אצל האבות המייסדים בנסיבות "תפיסת העתיד" שלהם:
עמותת לב ח"ש
עמותת לב ח"ש הינה עמותה רשומה הפועלת בחיפה ובאזור הצפון משנת 1997. מטרתה לחזק את השכבות החלשות הנמצאות במצוקה כלכלית, בריאותית ונפשית. עילות העמותה מתמקדת בשלושה תחומים עיקריים: מתן סיוע למשפחות נזקקות, מתן תמיכה וסיוע לילדים חולים ומשפחותיהם, וסיוע לקשישים.
העמותה הוקמה בשנת 1997 על ידי יהושע ראוכברגר ויעקב זייבלד, לזכרן של חוה זייבלד ושרה ראוכברגר – ומכאן השם לב ח"ש. פעילות העמותה מבוססת מתנדבים, כ-1,000 מתנדבים בשנה באופן חד פעמי ומעל 150 מתנדבים קבועים.
סיוע לילדים חולי סרטן ומחלות ממושכות אחרות ומשפחותיהם
העמותה הקימה פרויקט חונכות לילדים חולי סרטן ומחלות ממושכות. הפרויקט מספק חונכות אישית לילדים לילדים חולי סרטן ומחלות ממושכות ולאחיהם. המתנדבים מעניקים לילדים תמיכה לימודית, חברתית ורגשית.
עגלת "קפה ופינוקים" המוצבת במחלקה האונקולוגית לילדים במרכז הרפואי רמב"ם ומופעלת על ידי מתנדבי העמותה אשר מחלקים לילדים החולים ובני משפחותיהם משקאות חמים, מאפים פינוקים ועוד.
העמותה בנתה והקימה מלונית בסמוך לביה"ח רמב"ם שתהווה מקום זמני ומרכז תמיכה וסיוע לילדים חולי סרטן לבני משפחותיהם. המלונית צפויה להתחיל את פעילותה בשנת 2023.
סיוע למשפחות ויחידים במצוקה כלכלית
העמותה מקיימת חלוקת מזון שבועית של פירות וירקות לנזקקים, וחלוקת סלי מזון חודשית למשפחות המטופלות על ידי אגף הרווחה של העירייה. בנוסף, מתקיימת חלוקת מזון מיוחדת בחגים, חלוקות מיוחדות לניצולי שואה בשיתוף וועדת התביעות ועוד.
העמותה מפעילה שתי מרפאות שיניים קהילתיות: מרפאת חיפה ע"ש שלמה חרובי ומרפאת קריית אתא ע"ש חרמונה ראוכברגר. הטיפול ניתן ללא עלות עבור זכאי סל שיקום, ובמחירים מוזלים לנזקקים על פי המחירון של משרד הרווחה.
העמותה הקימה מרכז ההצטיידות פועל כחנות יד שנייה בו ניתן לרכוש במחירים סמליים ריהוט, מכשירי חשמל, ביגוד, כלי בית, צעצועים ועוד. המרכז מופעל על ידי מתנדבי העמותה שלוש פעמים בשבוע. כל המוצרים הינם תרומות שמתקבלות על ידי ארגונים, חברות ואנשים פרטיים. העמותה מפעילה משאית אשר מגיעה לאיסוף רהיטים ומוצרי חשמל מבית התורם.
סיוע לקשישים
העמותה מפעילה מוקד טלפוני לתמיכה וסיוע לקשישים בודדים בקשר טלפוני קבוע עם אזרחים ותיקים, שמטרתו הן הפגת הבדידות ורקימת קשרים משמעותיים, והן איתור ומתן מענה לצרכים סוציאלים כגון מזון, בריאות וטיפול בתקלות ביתיות.
פעילות העמותה בעתות חירום
בשנת 2006, בזמן מלחמת לבנון השנייה, העמותה התגייסה למען מצוקת תושבי חיפה בשיתוף פעולה עם עיריית חיפה ומחלקת הרווחה העירונית. העמותה פעלה במתכונת חירום החל מיומה הראשון של המלחמה והפעילה מדי יום עשרות מתנדבים אשר תחת אזעקות והפגזות יצאו למקלטים לחלוקת אוכל חם לקשישים, חבילות מזון ושמיכות למשפחות וצעצועים לילדים.
בעת משבר הקורונה שפרץ במרץ 2020, גייסה העמותה מאות מתנדבים שפעלו בשלושה מישורים:
בשנת 2022 הקימה העמותה מרכז סיוע לפליטי מלחמת רוסיה-אוקראינה. במסגרת פעילות מרכז הסיוע קיבלו הפליטים כרטיסי SIM, סיוע בביגוד ואביזרי בית, עזרה במציאת עבודה באמצעות מתנדבים דוברי רוסית, טיפולי שיניים מסובסדים במרפאת השיניים של לב ח"ש. בנוסף, מתנדבי מרכז הסיוע עזרו לחבר את הפליטים לגורמים נוספים כגון שירותי הרווחה, הבריאות, עמותות וארגוני סיוע נוספים.
ויאריקה (הר געש)
ויאריקה (בספרדית: Villarrica) הוא הר געש פעיל בדרום צ'ילה, בגבול המחוזות אראוקניה ולוס ריוס, דרומית-מזרחית לטמוקו וצפונית-מזרחית לוולדיביה. גובהו של ההר 2,847 מ' מעל פני הים, והוא המערבי ברכס הכולל שני הרי געש נוספים, לנין וקֶטְרוּפִּיָאן. צפונית-מערבית להר שוכן אגם ויאריקה, ודרומית-מערבית לו אגם קָלָפְקֶן. ויאריקה הוא אחד מהרי הגעש הבודדים בעולם שבלועם נוצר אגם לבה, האגם בוויאריקה הוא זמני. בשפת המפוצ'ה מכונה ההר רוקאפיאן (Rucapillán), שפירושו "בית הרוח".
במורדות ההר פועל אתר סקי, והטיפוס לפסגתו פופולרי בקרב מטיילים המגיעים מעיירות הנופש הסמוכות, פוקון וויאריקה. ההר מצוי כולו בתחומי הפארק הלאומי ויאריקה.
באפריל 1987 נהרגו מנפילה שני מטיליים ישראלים, בעת שטיפסו סמוך לפסגת ההר.
וידויי ההרפתקן פליכס קרול
"וידויי ההרפתקן פליכּס קרוּל" (מגרמנית: "Bekenntnisse des Hochstaplers Felix Krull") הוא רומן פיקרסקי מאת הסופר הגרמני חתן פרס נובל לספרות תומאס מאן. רומן זה, אשר פורסם בשנת 1955, שנת מותו של מאן, הוא החלק הראשון והאחרון במה שהגדיר מאן כ"זיכרונות".
רקע
מאן החל בכתיבת "וידויי ההרפתקן פליכּס קרוּל" בשנת 1909, עם סיום עבודתו על הרומן השני שלו "הוד מלכות". הוא המשיך בכתיבתו עד 1911 אך אז חש במחסום כתיבה והפסיק את העבודה על רומן זה לטובת הנובלה "מוות בוונציה" בה גם הביע בדמותו של הגיבור, הסופר גוּסטָאב פוֹן אַשֶׁנבַּאך, את רגשותיו בנוגע למחסום כתיבה זה. מאן חזר לכתיבת רומן זה רק בערוב ימיו, מ-26 בדצמבר 1950 ועד ה-16 באפריל 1954. הרומן פורסם לבסוף ב-1954 כחלק ראשון מזיכרונותיו הבדיוניים של מאן עצמו, כאשר את שאר החלקים לא הספיק לכתוב בשל מותו ב-1955. עם זאת ניתן לראות ברומן יצירה העומדת בפני עצמה. "וידויי ההרפתקן פליכּס קרוּל" הוא ספרו האחרון של מאן והשונה ביותר מכל יצירותיו בשל הרוח ההומוריסטית, הכתיבה הפיקרסקית והנועזות המינית בה אופיין. גורמים אלו הקשו על קליטתו של הרומן בימיו של מאן ונמתחו עליו ביקורות שליליות (על אף שעם השנים הוכרה חשיבותו של הרומן הן מצד קהל הקוראים והן מצד הביקורת) על כך כתב מאן:
עלילה
הרומן שנכתב בגוף ראשון כחלק מווידוייו של פליקס קרול מגולל בחלקו הראשון את תולדות חייו של קרול. הוא מספר על אביו, בעל יקב כושל, על אמו החושנית אך המוגבלת בשכלה, על אחותו שרוצה להיות שחקנית ועל סנדקו פרופסור שימלפריסטר. בבית משפחת קרול נוהגים באורח קבע לארח משתאות פריצות ולכן הם נתפשים כמוקצים בקרב בני עיירתם, הנמצאת בחבל הריין. עם ירידת המצב הכספי של המשפחה עד כדי עיקול נכסים בשל נפילת העסק שולח האב יד בנפשו.
הסנדק שימלפריסטר מארגן את המשפחה מחדש: אמו של קרול עוברת לעיר אחרת בה היא מקימה פנסיון שעולה ומצליח, אחותו של קרול נשלחת להצטרף לתיאטרון ואילו לקרול, עקב המלצתו של הסנדק, מובטחת עבודה בבית המלון "סנט-ז'יימס אנד אלבאני" שבפריז. אך אז מתגלה כי קרול חייב להתגייס ולכן לא יוכל לעזוב את גבולות המדינה. קרול מציג את עצמו כחולה אפילפסיה בפני ועדת השחרור ומשתחרר מחובת השירות הצבאי. הוא עוזב לפאריס.
תרגום לעברית
"וידויי ההרפתקן פליכס קרול" תורגם על ידי מרדכי אבי שאול והופיע בשנת 1956 בהוצאת ספרית פועלים. תרגום זה זכה בפרס טשרניחובסקי לשנת תשי"ז.
תרגום נוסף, בשם "פליקס קרול, וידוייו של מאחז עיניים", על ידי נילי מירסקי, הופיע בשנת 2016 בהוצאת אחוזת בית. על התרגום זכתה מירסקי בפרס שרת התרבות.
ביקורת
צור ארליך כתב בביקורת על הספר:.
עיבודים
בשנת 1957 הופק הסרט "וידויי ההרפתקן פליכס קרול" בבימויו של קורט הופמן,.על פי תסריט מאת אריקה מאן ורוברט ת׳ורן ובכיכובם של השחקן הגרמני הורסט בוכהולץ והשחקנית השוודית ליזלוטה פולבר.
בשנת 1982 סדרת טלוויזיה המהווה עיבוד לרומן הופק על ידי רשת ZDF בת חמישה פרקים בהפקת משותפת של אוסטריה, צרפת וגרמניה המערבית ובין היתר ההשתתפותם של ריטה טאשינגהם וג'וס אקלנד.
בשנת 2021 יצא עיבוד קולנועי שני לרומן, שביים דטלב באק והשתתפו בו דויד קרוס ודזירה נוסבוש.
איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי
איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (באנגלית: British Phonographic Industry) ידוע גם כ-BPI, הוא ארגון סחר שמייצג את תעשיית ההקלטות בבריטניה. באיגוד חברים חברות הקלטות ומפיצים. המטה של BPI נמצא בבניין המחוז, לונדון.
BPI הוקם ב-1973. המשימה המקורית שלו הייתה לטפל בבעיית זכויות יוצרים, לעבוד עם איגודים מקצועיים ולעשות מחקרים על תעשיית ההקלטות ועל תקנות ממשלתיות. BPI לוקחת חלק בניהול זכויות קולקטיביות של הקלטות קול, נוסף לכך האיגוד אחראי להכתרת אלבומי/סינגלים כסף, זהב או פלטינה בבריטניה.
רקע
איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי הוקם בשנת 1973. מטרתו הראשית של הארגון היה להילחם בהפרות של זכויות יוצרים למיניהם. בנוסף לכך, הייתה מטרה לקידום המוזיקה הבריטית ולהענקת תוארי כסף, זהב ופלטינה עבור מכירות של סינגלים ואלבומים.
בשנת 2007, שונה שם החברה מ-.
תעודה על מכירות
ה-BPI מפעיל מערכת של הענקת פרסים לאלבומים שמכרו מספר רב של עותקים. המערכת החלה ב-1973, כאשר סינגלים ואלבומים שנמכרו בסכום מסוים זכו לתואר של זהב, כסף ופלטינה. תואר הכסף ניתן על אלבום שנמכר בכ-60,000 עותקים ושיר שנמכר בכ-200,000 עותקים. תואר הזהב ניתן על אלבום שנמכר בכ-100,000 עותקים ושיר שנמכר בכ-400,000 עותקים. תואר הפלטינה ניתן על אלבום שנמכר בכ-300,000 עותקים ושיר שנמכר בכ-600,000 עותקים.
התואר הראשון שניתן על סמך אתר האינטרנט של ה-BPI, הוא תואר הכסף לגארי גליטר על שירו "Hello, Hello, I'm Back Again". התואר נרשם ב-30 ביוני 1973.
משלחת טרה נובה
משלחת טרה נובה (באנגלית: Terra Nova Expedition) 1910–1912, או בשמה הרשמי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה 1910 (British Antarctic Expedition 1910), יצאה למסעה בהנהגת רוברט פלקון סקוט במטרה להיות הראשונה להגיע לקוטב הדרומי. סקוט וארבעת חבריו הגיעו אל הקוטב ב-17 בינואר 1912, אך מצאו שם כי המשלחת הנורווגית בראשות רואלד אמונדסן הקדימה אותם ב-33 ימים. סקוט ואנשיו נספו כולם במסעם חזרה מן הקוטב. מספר גופות של חברי המשלחת, וכן יומנים ותצלומים ממסעם, התגלו על ידי משלחת חיפוש שמונה חודשים לאחר מכן. סקוט צבר ניסיון בפיקוד על משלחות לאזור, כשהנהיג קודם לכן, בשנים 1901–1904, את "משלחת דיסקברי" לאנטארקטיקה. משלחת טרה נובה, שנקראה על שם ספינת האספקה שלה טרה נובה, הייתה יוזמה פרטית שמומנה בתרומות ציבוריות בתוספת מענק ממשלתי. גיבוי נוסף קיבלה המשלחת מהאדמירליות הבריטית, שבחרה למסע ימאים מנוסים, ומהחברה הגאוגרפית המלכותית. לצד החתירה להגיע לקוטב, קיבלה עליה המשלחת גם תוכנית מדעית מקיפה וחקרה את ארץ ויקטוריה ואת ההרים המערביים. ניסיונה לנחות על חצי האי ארץ אדוארד השביעי ולחקור אותו נכשל. המסע אל כף קרוזייה ביוני וביולי 1911, היה מסע המזחלות הממושך הראשון שהתבצע בעיצומו של חורף הקוטב.
מעמדו של סקוט כגיבור טראגי נותר על כנו שנים רבות לאחר מותו, ומעטים עסקו בשאלת גורמי האסון שפקד את המשלחת. ברבע האחרון של המאה ה-20 הועמד מסע המשלחת לבחינה מדוקדקת יותר, ודעות ביקורתיות יותר באו לידי ביטוי בנושאי ארגונה והתנהלותה. דרגת אשמתו האישית של סקוט עודנה שנויה במחלוקת בקרב החוקרים.
רקע
אחרי שובה של "דיסקברי" מאנטארקטיקה ב-1904, חזר סקוט לקריירה הימית שלו, אך המשיך לטפח את השאיפה לדרום, כשמטרתו המוגדרת היא כיבוש הקוטב. משלחת דיסקברי הרימה תרומה חשובה לידע המדעי והגאוגרפי של אנטארקטיקה, אבל במונחי חדירה דרומה הגיעה רק עד 82°17′ ולא חצתה את חומת הקרח הגדולה, היא מדף הקרח רוס. ב-5 בינואר 1904 שלחה האדמירליות הוראה לסקוט לחזור גם אם יהיה עליו להפקיר את "דיסקברי", פקודה ששברה את לבו, אך בסופו של דבר עלה בידו לחלץ את הספינה ולחזור עמה לניו זילנד. ב-1909 התבשר סקוט כי משלחת נמרוד של ארנסט שקלטון כמעט והגיעה אל הקוטב. שקלטון החל את דרכו מבסיס סמוך למעגן הדיסקברי של סקוט במצר מקמרדו, חצה את חומת הקרח הגדולה, גילה את הנתיב דרך קרחון בירדמור אל רמת הקוטב, ויצא בכיוון הקוטב. הוא נאלץ לשוב על עקבותיו ב-88°23′ דרום, פחות מ-100 מיל גאוגרפיים (180 קילומטרים) ממטרתו. אף על פי כן, סקוט תבע זכויות קבועות בחוק על אזור מצר מקמרדו, שאותו תיאר כ"תחום העבודה" שלו עצמו, והשימוש שעשה שקלטון באזור כשקבע בו את הבסיס שלו היה הפרה של התחייבות שלא לעשות כן. היחסים בין השניים התערערו עקב כך, וסקוט היה נחוש לגבור על הישגיו של שקלטון.
סקוט ואדוארד אוונס פעלו יחדיו לגיוס כספים למימון המשלחת, מבצע לא קל בימים שבריטניה סבלה מאבטלה ומחסור וממשלתה הטילה מיסים גבוהים על עשירי הארץ. אוונס היה מוכשר יותר מסקוט בנושא זה, ומצא שכדי לשכנע אילי הון לתרום למשלחת מחקר עדיף שלא לשעמם אותם בענייני מחקר מדעי, אלא לשים את הדגש על מרבצי מחצבים המצפים לגילויים בין הקרחונים.
במהלך הכנותיו למסע רחוק יותר, היה סקוט מודע ליוזמות קוטב מתוכננות אחרות. משלחת יפנית עמדה על הפרק; המשלחת האוסטרלית לאנטארקטיקה בהנהגת דאגלס מוסון הייתה אמורה לצאת לדרך ב-1911, אך נועדה לפעול בחלק אחר של היבשת. בינתיים הודיע רואלד אמונדסן, יריב אפשרי, על תוכניותיו למסע ארקטי, אך חזר בו כששמע ב-15 בספטמבר 1909 על כוונתו של רוברט פירי לכבוש את הקוטב הצפוני. תוך יומיים התחיל בחשאי בתכנון משלחתו אל הקוטב הדרומי, לאחר שהזמין 50 כלבי-מזחלות מגרינלנד והכשיל מראש כל ניסיון מצד סקוט לרכוש בעצמו כלבים ממקור זה. אמונדסן טען, שבשלב זה לא ידע על כוונותיו של סקוט לצאת במשלחת חדשה לקוטב הדרומי, אך פרסומים בעיתונות מזימים טענה זו.
הסגל
שישים וחמישה אנשים (כולל ממלאי-מקום) היו בקבוצות החוף והספינה של משלחת טרה נובה. הם נבחרו מתוך 8,000 מועמדים וכללו שבעה מוותיקי משלחת דיסקברי יחד עם חמישה, שהיו עם שקלטון במשלחתו מ-1907–1909. סגן אדוארד אוונס, שנודע בכינויו טדי אוונס, שהיה קצין ניווט על האונייה "מורנינג", במבצע החילוץ של ה"דיסקברי", בשנת 1904, מונה למשנה של סקוט בשרשרת הפיקוד. הוא ויתר על תוכניות להרכיב משלחת משלו והעביר את התמיכה הכספית שלו אל סקוט.