cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטלת חיצים
המשחק שהיום הוא ענף ספורט תחרותי ומקצועי, שוחק באופן מסורתי בפאבים והיה מקובל מאוד באנגליה (שהייתה המדינה הראשונה בה המשחק קיבל הכרה כענף ספורט), בכל חבר העמים הבריטי, הולנד, אירלנד, המדינות הסקנדינביות, ארצות הברית וברחבי העולם.
הלוח עשוי, בדרך-כלל, מסיבי סיסל. הלוחות הזולים לעומת זאת עשויים מעיסת נייר או שעם. הלוח בקוטר 15.5 אינץ' (39.37 ס"מ) ומחולק ל-20 יחידות, כל אחת בצורת גזרה שקודקודה קרוב למרכז הלוח שבו נמצאים הטבעת הירוקה של ה 25 נקודות והעיגול הפנימי האדום של הבול 50 נקודות, כל יחידה מגודרת בחוט ברזל דק. מספרי הניקוד כתובים בדרך כלל מאותו חוט הברזל, בעיקר בלוחות איכות המיועדים לתחרויות מקצועיות, אך יכולים גם להיות מודפסים על גבי הלוח. קיימים 2 סוגי חיצים - עם חוד מתכתי ועם חוד רך (פלסטיק). גוף החץ עשוי מתכת (פליז, ניקל-כסף, טונגסטן, טיטניום). ישנן גרסאות בהן מיוצרים ראשי החיצים מפלסטיק והלוח בנוי כמעין רשת שכל חור בה יכול לקלוט את החץ. לילדים מיוצרים משחקי חיצים באופן כזה שראש החץ והלוח עשויים מגנט או צמדן. פגיעה בטבעת החיצונית מעניקה ניקוד כפול עבור פגיעה בה, ופגיעה בטבעת הפנימית משלשת אותו.
גובה ומרחק
למשחק זה סטנדרטים קבועים וידועים. הלוח תלוי באופן בו מרכז הלוח (המכונה ה"בול") נמצא במרחק 173 ס"מ מהרצפה, כלומר בגובה העיניים של שחקן בגובה 182 ס"מ. על השחקן המטיל לעמוד מאחורי קו הנמצא במרחק אופקי של 237 ס"מ מפני הלוח. סטנדרטים אלו נקבעו על ידי הפדרציה העולמית לחיצים ומשחקי הטלת חיצים רשמיים משוחקים כך בכל רחבי העולם.
סוגי משחקים
ישנם סוגים רבים של משחקים בעולם, אך הנפוץ והמקובל ביותר הוא 501. כל משתתף מתחיל מסכום של 501 ממנו מופחת מספר הנקודות שצובר המתחרה בהטלת 3 חיצים כאשר המטרה היא להגיע בדיוק ל-0 באמצעות פגיעת החץ האחרון בדאבל או בבול המרכזי (Bull's eye). משתתף שעבר את האפס חוזר למספר הנקודות שהיה לו בתחילת התור הקודם.
הישג יוצא דופן הוא סיום המשחק ב-9 חיצים. עד כה 50  שחקנים בלבד זכו להישג זה בשידור טלוויזיה חי. הישג זה מזכה את המתחרה בפרס כספי נאה בהתאם לחשיבות התחרות. השחקן שהשיג את המספר הגבוה ביותר של סיום ב-9 חיצים (11 פעמים) הוא Phil Taylor הבריטי הנחשב לגדול השחקנים ולשחקן המעוטר ביותר בתולדות תחרויות הטלת החיצים.
ח'רבת א-לתאתין
ח'רבת א-לתאתין (גם: ח'רבת א-לטאטין) (נ.צ. 1660-1418) היא חורבה בשטח של כארבעה דונמים, כ-300 מטר מצפון לגבעת זאב שבבנימין, על גבעה ברום 760 מטר מעל פני הים.
הממצאים באתר
בחורבה נערכו חפירות ביוני 1995, ונמצאו בה שרידי כנסייה ותחנת דרכים מתחילת המאה ה-5 לספירה, רצפת פסיפס ובית בד.
מסקירות ארכאולוגיות שנעשו באתר בשנות המנדט הבריטי, אותרו בו גם ממצאים מתקופת בית שני.
זיהוי האתר
החורבה מזוהה מתחילת המאה ה-20 עם תחנת הדרכים הנזכרת במפת מידבא בשם TO ENNATON (מילולית: "התשיעית"). זאת, בשל שימור מסוים של שם האתר בשם החורבה, בשל ממצאי תחנת הדרכים במקום, ובשל מיקומו של האתר בסביבות המיל התשיעי בדרך הרומית שבין ירושלים ללוד, היא דרך בית חורון.
לפי דעת מיעוט, אתר המיל התשיעי הנזכר במפת מידבא מתייחס לדרך הרומית השנייה שחיברה בין ירושלים ללוד, אשר עברה דרך מוצא ("קולוניה" הרומאית), אבו גוש של ימינו ואמאוס.
ולוס (אוניית מעפילים)
ולוס הייתה אוניית המעפילים השנייה שהפליגה מאירופה לארץ ישראל במסגרת מפעל ההעפלה הציוני ביולי 1934. קדמה לה ספינת המעפילים כוכב, שהביאה לארץ ישראל 50 עולים מפולין וממצרים במאי 1934. שמה "ולוס", βέλος, משמעותו ביוונית "חץ". הספינה אורגנה ביוזמתם של אנשי ההגנה, חברי הקיבוץ המאוחד ותנועת החלוץ בפולין שאף מימנה את ההפלגות.
דינהרוזאורוס
דינהרוזאורוס (שם מדעי: Dinheirosaurus) הוא סוג של דינוזאור ענקי ממשפחת הדיפלודוקיים אשר חי בסוף היורה של מערב פורטוגל. בעבר הוא נחשב למין של סופרזאורוס ובהמשך כלוריניזאורוס (Lourinhasaurus) אך הוא סווג מחדש ב-1999 בידי החוקרים ג'וש בונפרטה ואוקטביו מתאוס. הדינוזאור קרוי על שם היישוב פורטו דינהרו (Porto Dinheiro), שנמצא ליד האתרים בהם הדינוזאור נמצא.
ולוס (אוניית מעפילים)
ההפלגה בוצעה ללא רשות וללא הסכמת ראשי המוסדות הלאומיים, ששללו כל ניסיון לעקוף את חוקי ההגירה של ממשלת המנדט ואת משטר הסרטיפיקטים. "באיסור כפול ומכופל עשו את המעשה, רחוקים עדיין מלקבל אישורם המפורש אפילו של מוסדות תנועת העבודה בארץ ישראל - הסכמת המנהיגות של ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית לא כל שכן".
האוניה נבנתה בשנת 1906, במהלך השנים היו לה מספר שמות, שמה הקודם היה GRIMSBY. רב החובל של האנייה היה אמנם קצין לא יהודי, אולם שלושה אנשי הסקציה הימית של הפועל, שכונו "נערי הירקון", הם שהנהיגו אז את האנייה: שייקה (יהושע) כהנא (כנויו המחתרתי "עמי") כמפקד, כתריאל יפה כרב חובל לשעת חירום, ואיתם אסיר שוסטרמן מחיפה כאחראי על הנוסעים.
רקע
ולוס פעלה במסגרת התקופה הראשונה של ההעפלה המאורגנת. תקופה זו התרחשה בין השנים 1934–1939 ובמהלכה השלטון הנאצי התבסס בגרמניה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. בתקופה זו אף החלה עליית אף על פי מטעם הרוויזיוניסטים ומאוחר יותר הוקם גם המוסד לעלייה ב' מטעם הנהגת היישוב. ההעפלה המאורגנת לארץ ישראל החלה בשנת 1934, בעקבות החמרת מצבם של יהודי גרמניה לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933 ואימוץ מדיניות אנטישמית בארצות אירופאיות נוספות, שכללו פוגרומים, רדיפות והגבלות על היהודים. אלפי יהודים הגיעו לארץ ישראל במסגרת העלייה החמישית, שכללה בין השנים 1933–1935 למעלה מ-137,000 עולים, אולם רבים עדיין המתינו לסרטיפיקט מהבריטים. שלטונות המנדט הגבילו יותר ויותר את אשרות העלייה בלחץ הערבים, וגם שערי ארצות העולם החלו להיסגר בפני היהודים. בנוסף, העברה של יותר סרטיפיקטים ליהודי גרמניה הגבילה את יהודי פולין מבחינת יכולת ההגירה שלהם. יש שראו דרך להינצל בעזרת עלייה בלתי לגאלית לארץ-ישראל, וכך החלו קבוצות ותנועות מהיישוב היהודי להגות את רעיון השילוח של ספינות מעפילים.
ולוס א'
ההפלגה הראשונה של ספינת המעפילים כללה 350 נוסעים וחלה בקיץ תרצ"ד, יולי 1934. האונייה יצאה מנמל פיראוס ביוון, והגיעה לחופי ארץ-ישראל ב-31 בחודש, שם עגנה בחופי עמק חפר ותל אביב. לאחר שהושגה הסכמתם של ברל כצנלסון ומפקד ההגנה - אליהו גולומב, יצא לאירופה יוסף ברפל - קדמון שהיה שליח ההגנה וחבר קבוצת עיינות, כדי למצוא ספינה שתוליך עולים בלתי לגאליים לארץ ישראל. זמן קצר לאחר שברפל ניסה את כוחו באיטליה הוא עבר ליוון ושם גילה את "ולוס", ספינת-נוסעים שהתאימה, לדעתו, להסעת מעפילים לארץ-ישראל. נחתם חוזה עם בעלי הספינה, וסוכם כי "ולוס" תפליג במסווה של "מסע סטודנטים בים התיכון". קיבולה של הספינה היה 180 נוסעים, אך בפועל הפליגו בה 350 איש. הנוסעים היו צעירים יהודים חברי תנועות נוער חלוציות מפולין שהתרכזו בוורשה, ויצאו ברכבת ליוון, שבה הוכנה האוניה. בדרך הצטרפו אליהם יהודים מליטא, לטביה, צ'כיה וגליציה שהתעתדו לעבוד כחלוצים בארץ ישראל. אחרי תקלות לא-מעטות, שחלקן נגרם בשל חוסר הניסיון של המארגנים ולהיטותם של המעפילים לעלות מהר על הספינה - הרימה זו עוגן והפליגה מזרחה. ההפלגה נמשכה ארבעה ימים ועברה בשלום אך סדרי ההורדה היו איטיים ופרימיטיביים ביותר. הורדת המעפילים בוצעה במשך לילות אחדים ונעשתה בשני סבבים, חלק ירדו באזורי חוף נתניה וכפר ויתקין, וחלק בתל אביב, ליד שפך הירקון. קבוצות של חברי ההגנה העבירו בסירות קטנות את המעפילים לחוף. במהלך מבצע ההורדה התהפכה אחת הסירות, שתי מעפילות נהרגו ואיש ההגנה נפצע.
ולוס ב'
ההפלגה השנייה של ספינת המעפילים כללה גם כן 350 נוסעים ונערכה בספטמבר 1934. האוניה יצאה מנמל ורנה בבולגריה, אך הניסיון להוריד את המעפילים בהסתר בחופי הארץ לא עלה הפעם יפה. לאחר ההפלגה הראשונה "ולוס" מיהרה לשוב ולהפליג אל לב ים, כשפניה לפיראוס, כדי ליטול קבוצה נוספת של מעפילים. חודש לאחר מכן הגיעה ספינת-מעפילים שנייה, בשם "אוניון", ובה 117 עולים, שעלייתם אורגנה על ידי התנועה הרוויזיוניסטית. אנשי ההגנה ופעילי ההעפלה סברו שהבריטים לא הבחינו בספינות הראשונות. אולם לא יצאו ימים רבים והוברר להם כי טעו. בעוד "ולוס" מתכוננת לקלוט מעפילים חדשים, קיבל יוסף ברפל מברק מהארץ ובו הוראה להחליף מיד את נמל המוצא שכן התברר, כי האנגלים גילו את מבצע "ולוס" ונציגיהם ביוון החלו לחקור בעניין. "ולוס" הפליגה במהירות לנמל ורנה שבבולגריה, והרכבת המיוחדת שהובילה את המעפילים מפולין, הופנתה ברגע האחרון ממש לנמל הבולגרי. הכל הלך, לכאורה, למישרין, אולם כשעברה "ולוס" במיצרי הדרדנלים בהפלגתה השנייה, נמסר הדבר לבריטים והחל עיקוב צמוד אחרי ספינת המעפילים. הספינה חזרה לאיי יוון, אך שבה לארץ בפעם השנייה: ב-13 בספטמבר הצליחה "ולוס" להוריד כ-50 מעפילים בחופי הארץ, אולם הבריטים האירוה בזרקורים והיא נמלטה בחזרה ללב ים. המכה שהונחתה על מארגני ההעפלה הייתה קשה: כבר בניסיון השני עלתה התוכנית על שרטון. זמן רב נדרש עד שחלפה המועקה וחודש המבצע בתנופה מוגברת. ב–28 בספטמבר הפליגה שוב ארצה אך משהתקרבה לחיפה, יצאו לקראתה אנשי ההגנה בסירה והודיעו למארגנים שאין אפשרות להורדה, כל זאת, במקביל לכך שמלאי הפחם הלך ואזל ולכן, האוניה חזרה לאירופה. מספר ניסיונות הורדה נוספים נכשלו, ושוב הספינה נאלצה לחזור לאירופה, מבלי יכולת להוריד את נוסעיה. מסעה החל בסלוניקי, יוון, ומשם יצאה לכיוון כרתים, אך בשלב זה היו המעפילים תשושים וממורמרים. המסע חזרה לאירופה נכרך בסבל מתמשך שנגרם לעולים בשל סירובן של מדינות אירופאיות שונות לקבלם אל תחומן, בשל הלחץ של ממשלת בריטניה. עולים אלו שבו לבסוף לפולין ומאוחר יותר הועלו ממנה לארץ ברישיונות עלייה (סרטיפיקטים) בסוף 1935.
כישלונה של "ולוס" חידד את הוויכוח בין מצדדי העלייה הבלתי לגאלית למתנגדים לה ביישוב, וגרם להתנגדות הסוכנות היהודית לפעולות דומות, כך שניסיונות ההעפלה המאורגנת חודשו רק ב-1937, לאחר שלוש שנות הפסקה. בסופו של דבר נאותה הסוכנות היהודית להעניק למעפילי ולוס סרטיפיקטים מן המאגר שהוקצב על ידי הבריטים, והם הובלו לדנציג לקבלת אישורי העלייה.
מיומנה של מעפילה מספינת ולוס:
דינהרוזאורוס
תכונות והתנהגות
במראהו הדינוזאור דמה לדיפלודוקיים ארוכי צוואר וזנב כמו הדיפלודוקוס או האפטוזאורוס והיה קרוב במיוחד לסופרזאורוס. הוא היה בעל צוואר ארוך שהכיל חוליות רבות והיה בעל צלעות רחבות ומקושתות. אורכו של הדינוזאור הבוגר הגיע ל-25 מטרים. כפי שאבני הגסטרולית מרמזים, הוא היה בעל שיניים חלשות והצטרך לבלוע אבנים שיעזרו לו לכתוש את העלים בקיבתו.
בדומה לדיפלודוקיים אחרים הוא כנראה ניזון מצמחייה קרקעית ולא מצמרות העצים. היה לו זנב ארוך שאיתו הוא הצליף במהירות כדי להתגונן.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים.
אריה כספי
אריה כספי (1 בספטמבר 1945 – 11 במאי 2003) היה פובליציסט ישראלי שנודע בכתיבתו ב"הארץ" על נושאי כלכלה וחברה מנקודת מבט סוציאל-דמוקרטית.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1945 בבת ים. אביו, משה, התחנך בבית היתומים דיסקין, לאחר שאביו (סבו של אריה), שלום שץ, חרדי מהיישוב הישן בירושלים, עזב את הדת ואולץ להתגרש מאשתו. בגיל 14 ברח משה מבית היתומים, הגיע לקיבוץ, ואחר כך עבר לתל אביב ונמנה עם מקימי מפעלי ים המלח. אמו, חנה סקולה, עלתה מפולין עם שתי אחיותיה ב-1938, ערב מלחמת העולם השנייה, הצטרפה למפלגת הפק"פ בהשפעת אחיה הבוגר, שעלה לפניה.
כספי גדל בשכונת בורוכוב בגבעתיים, ובתיכון נשלח לפנימיית "הדסים" בשל בעיותיה הנפשיות של אמו שהתקשתה בגידול שלו ושל אחיו הצעיר, יאיר. ב"הדסים" פיתח השקפת עולם פציפיסטית בהשפעת כתביו של ברטרנד ראסל, ושוחרר מצה"ל מטעמי מצפון. בגיל 18, אחרי שסיים את בית הספר, החל ללמוד פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. אחרי מלחמת יום הכיפורים, שינה את השקפותיו בנושא, והתגייס לשירות במילואים.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה העברית פנה כספי ללימודי לתואר שני בניהול בטכניון, וכשסיים עבד כמנהל כוח אדם בכמה מפעלים. המפעל האחרון שבו עבד היה מפעל אלקטרוניקה בבעלותו של קונצרן אמריקאי. חוויותיו שם גרמו לו לגבש את השקפת עולמו הסוציאליסטית, ולבסוף לפרוש מעבודתו בתחום, כפי שסיפר בריאיון האחרון שנערך עמו:
אחרי שפרש מהתעשייה עבר לעבוד בחברה למתנ"סים – תחילה בניהול המתנ"ס במזכרת בתיה, ואחר כך בבית דגן שם ניהל גם פרויקט שיקום שכונות.
בתחילת שנות השמונים, הצטרף כשותף וכמנהל לחברה להפקת סרטים, ובין השאר היה אחראי להפקת תשדירי ההסברה לתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985. באותן שנים החל לכתוב מדי פעם בשבועון "כותרת ראשית".
ב-1986 התגלתה בגופו מחלת הסרטן, שבה נאבק במשך 17 שנה. בעקבות כך פרש מעיסוקי ההפקה והתמקד בכתיבה העיתונאית. כש"כותרת ראשית" נסגר, היה שותף בתוכנית לרכוש את השבועון מהבעלים ולהפעיל אותו כקואופרטיב, אולם הבעלים סירבו למכור את השבועון והעדיפו לסגור אותו.
כספי עבר לכתוב תקופה קצרה ב"חדשות", ומ-1988 במוסף הארץ, שם פרסם את רוב טוריו. בכתיבתו עסק רבות בנושאי חברה וכלכלה, תוך שילוב של שימוש רב בנתונים, יכולת לנתח אותם ולהגיש אותם לקורא באופן בהיר ופשוט, ידע תאורטי בכלכלה, והשקפת עולם סוציאל-דמוקרטית. טורו השבועי נקרא "איפה הכסף", ולעיתים פרסם גם מאמרים קצרים יותר תחת הכותרת "הנתון של השבוע", בהם הוא ניתח בכל פעם נתון סטטיסטי מסוים. כספי עסק גם בנושאים מדיניים ובנושאי ביטחון, דת ומדינה, ופרסם אף לא מעט טורים בעלי גוון אישי.
כספי היה מזוהה במיוחד עם מאמריו בנושאי בריאות, אשר התבססו על ניסיונו רב השנים כחולה סרטן, ועל התקופות שבהן היה מאושפז. כך אחד ממאמריו בנושא נפתח בשורות הבאות:
כספי היה אחד מהמעטים שחזו בדייקנות את רצח רבין, במאמר "מי על הכוונת" מ-20 באוקטובר 1995 כתב:
מקורות המידע של כספי לא נבעו מקשרים הדוקים עם אנשי מפתח במסדרונות השלטון. חומר הגלם שלו היה בעיקרו הדיווח החדשותי השוטף ומידע הנגיש לכל אזרח. כספי התייחד ביכולתו לדלות ממקורות אלה אבחנות בדבר עוולות שלטוניות, כשלים ועיוותים, והפך מידע גולמי לתובנות באשר לאופן ההתנהלות הציבורית בתחומים רבים בפוליטיקה ובכלכלה הישראלית. הוא לא היסס להביע דעות חריגות ובלתי פופולריות, והעדיף היגיון על דוגמטיות אידאולוגית, גם כשהדברים היו בלתי תקינים פוליטית. סגנונו התאפיין בכתיבה חדה, בלתי מתיפייפת, ולא פעם אף פרובוקטיבית.
כספי המשיך את כתיבתו תוך כדי המאבק על חייו כנגד מחלת הסרטן, והמשיך לכתוב גם תוך כדי תקופות האשפוז בבית החולים. הוא נפטר ב-11 במאי 2003 ונקבר בבית העלמין של מזכרת בתיה.
לאחר מותו, בשנת 2007, ראתה אור אסופה של מבחר מרשימותיו בהוצאת חרגול ועם עובד.
ג'יימס פולי
ג'יימס רייט פולי (באנגלית: James Wright Foley; 18 באוקטובר 1973 – 19 באוגוסט 2014) היה צלם עיתונות אמריקאי פרילנסר. פולי עסק בסיקור מלחמת האזרחים בסוריה עבור סוכנויות הידיעות AFP ו-Global Post. פולי נחטף ב-22 בנובמבר 2012 בצפון-מערב סוריה, וב-19 באוגוסט 2014 נערף ראשו על ידי פעיל בארגון הטרור "המדינה האסלאמית", וסרטון המתעד זאת הופץ על ידי הארגון לכלל העולם.
ביוגרפיה
בתחילת דרכו היה פולי מורה באריזונה שבמסצ'וסטס, ובשיקגו שבאילינוי. במהלך אמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עזב את עבודתו כמורה והחל לעבוד כעיתונאי.
ב-2011 טס פולי יחד עם עיתונאים נוספים ללוב על מנת לסקר את מלחמת האזרחים שהתחוללה אז עבור Global Post, ובאפריל 2011 נעצר פולי יחד עם שלושה עיתונאים על ידי כוחותיו של מועמר קדאפי בקרבת העיר בורייקה, צלם העיתונות אנטון האמרל גילה התנגדות כלפי כוחותיו של קדאפי במהלך העצירה ועל כן נרצח במקום. כעבור 44 ימים, שוחרר פולי והועבר לעיר מילווקי שבארצות הברית. בריאיון שנערך עם פולי לאחר חזרתו לארצות הברית, אמר זה על השבי כי: כעבור זמן מה, חזר פולי ללוב, וזה היה עד ללכידתו ורציחתו של מועמר קדאפי. כעבור זמן מה עבר פולי לסוריה כדי לסקר את מלחמת האזרחים ששם, ובמהלך 2012 נחטף בצפון-מערב סוריה.
החטיפה והרצח
ב-22 בנובמבר 2012 נחטף פולי בצפון-מערב סוריה בעת שהיה זה בדרכו לגבול טורקיה יחד עם המתרגם שלו, המתרגם של פולי שוחרר כעבור זמן מה אם כי פולי עצמו נשאר בשבי.
במהלך 2013 ניהל ארגון המדינה האסלאמית משא ומתן לשחרורו של פולי, כאשר הוצע שחרורו בתמורה ל-100 מיליון יורו. בהמשך, הוסיף הארגון לדרישותיו לשחרור פולי גם את שחרורה של עפיה סידיקי, מדענית פקיסטנית העצורה בטקסס. במהלך שהותו של פולי בשבי הוא הועבר פעמים רבות ממקום למקום.
ביולי 2014 נשיא ארצות הברית ברק אובמה אישר פעולת חילוץ "משמעותית ומורכבת" לאחר שמספר סוכנויות מודיעין אמריקניות קבעו שמידע מודעיני רב שברשותם מצביע על כך שהחטופים מוחזקים במיקום מסוים בסוריה. עם זאת, המשימה נכשלה לבסוף משום שהחוטפים הספיקו בינתיים להעביר את בני הערובה למיקום אחר.
ב-19 אוגוסט 2014 פורסם באתר יוטיוב סרטון וידאו באורך 5 דקות שכותרתו הייתה "A Message to America" (מסר לאמריקה). למרות שהסרטון נמחק במהירות מהאתר, הוא המשיך להיות מופץ באופן נרחב באתרים אחרים והופץ במידה ניכרת במיוחד ברשתות המדיה החברתית. הסרטון צולם לכאורה במספר שוטים נפרדים. בסרטון עצמו לא מוצגת עריפת הראש עצמה. לאחר שמוצגת גופתו של פולי, הרוצח לבוש המסכה מגלה כי הארגון מחזיק בשבי גם את העיתונאי האמריקני של טיים מגזין סטיבן סוטלוף, ומציין כי סוטלוף יוצא להורג גם כן אלא אם כן נשיא ארצות הברית ברק אובמה יורה להפסיק את התקיפות האוויריות אותן מבצעת ארצות הברית נגד דאעש. הסרטון צולם במיקום לא ידוע במדבר. רוצחו של פולי רעול הפנים, אשר כונה בתחילה "ג'ון הג'יהאדיסט" באמצעי התקשורת בעולם, זוהה בהמשך על ידי סוכנות הביון והמודיעין הבריטית, כבריטי בן 27 בשם מוחמד אמוואזי. ב-20 באוגוסט 2014, אישרה המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית כי הסרטון אותנטי.
בסרט "דניאל" (2019) מגלם את דמותו של פולי השחקן טובי קבל.
תחומין
תחומין הוא כתב עת תורני חד-שנתי לענייני תורה, חברה ומדינה, המהווה במה לבירורי הלכה בסוגיות הנולדות מהמפגש בין אורח החיים היהודי ובין הקדמה הטכנולוגית והמודרניזציה. תחומין עוסק במגוון רחב של נושאים הלכתיים: שבת ומועד, איסור והיתר (כשרות המזון), מצוות התלויות בארץ, אישות ומשפחה, חברה ושלטון, משק וכלכלה, משפט עברי, הלכות צבא, הלכות מדינה, תורה ומדע, וענייני מקדש וגאולה.
כתב העת נוסד בשנת תש"מ (1980) על ידי הרב ישראל רוזן, ויוצא לאור על ידי מכון צומת שבגוש עציון. עד לשנת תשפ"ג (2023) יצאו לאור 43 כרכים (בכריכה קשה), כל כרך מכיל כ- 500 עמודים. הרב אורי דסברג היה העורך הראשי עד פטירתו בשנת תשע"א (2011), הרב ישראל רוזן היה אחד העורכים עד פטירתו בתשע"ח (2017), והרב יהודה שביב היה אחד העורכים עד לפטירתו בשנת תשע"ט (2018). כיום, עורך כתב העת הוא בעז אופן. בין חברי המערכת נמנים הרב מנחם פרל, הרב אורי סמט, הרב שי סימינובסקי, הרב ד"ר איתמר ורהפטיג, יצחק ברט.
המאמרים ברובם הם מאת רבנים וחוקרים דתיים לאומיים. המאמרים המתפרסמים ערוכים לראשי פרקים ולכותרות משנה, המוצגים לפני הקורא בתחילת המאמר. בתחילת כל כרך מוצגים תוכן העניינים ורשימת המשתתפים בקובץ (מקום מגורם ועיסוקם), וכל כרך עשירי מכיל בסופו מפתח ערכים (אינדקס) מפורט.
גלינה ויינר
גלינה "גלי" ויינר-דוידוביץ' (נולדה בשנת 1956) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה. בעלת מדליית כסף מהמכביה התשיעית (1973).
ביוגרפיה
ויינר גדלה למשפחה של שחיינים ומצילים. אמה, יהודית הייתה אחת המצילות הראשונות בישראל. אחותה הבכורה, מלכה, הייתה אלופת צליחת הכנרת (1953) והאישה הראשונה שצלחה את הכנרת לאורכה (1954). היא התאמנה בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד ובהמשך עבדה כמצילה.
1972
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכתה ויינר ב-2 מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:09.4 דקות, אחרי אילת יוטבת מהפועל העמקים (1:04.9 דקות) וענת וייס בת אגודתה (1:06.2 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:51.7 דקות, אחרי ענת וייס (2:46.9 דקות) ואילת יוטבת (2:49.4 דקות).
אלופת ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה בספטמבר אותה שנה זכתה ויינר בתואר השחיינית המצטיינת באליפות לאחר שזכתה ב-6 מדליות, 4 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:14.9 דקות, לפני דניאלה יוסטר בת אגודתה (5:17.0 דקות) ואסנת ארליך מהפועל בת ים (5:20.7 דקות), במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:38.0 דקות, לפני דניאלה יוסטר (10:39.5 דקות) ואסנת ארליך (11:01.6 דקות), במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 6:02.0 דקות, לפני ענת וייס (6:02.5 דקות) ותמר מייסנר מהפועל קריית טבעון (6:11.8 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.5 דקות, אחרי ענת וייס (1:06.9 דקות) ולפני אילת יוטבת (1:08.1 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:52.7 דקות, אחרי תמר שמיר (2:48.5 דקות) ולפני ענת וייס (2:55.4 דקות).
שיאנית ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר אותה שנה זכתה ויינר ב 4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.5 דקות, לפני אסנת ארליך (1:07.1 דקות) ואיריס גילון בת אגודתה (1:08.3 דקות), מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:48.0 דקות, אחרי תמר שמיר מהפועל בת ים (2:46.5 דקות) ולפני מיכל קרני מהפועל טבעון (2:49.9 דקות) ומדליות ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:09.2 דקות, אחרי דניאלה יוסטר (5:01.2 דקות) ואסנת ארליך (5:01.3 דקות) ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:19.9 דקות אחרי תמר שמיר (1:17.7 דקות) ומיכל קרני (1:18.8 דקות)
1975
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1975 זכתה ויינר בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.7 דקות, אחרי אסנת ארליך (1:04.8 דקות) ולפני לילך אריאל מהפועל העמקים (1:07.5 דקות) ובמדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:26.9 דקות, אחרי אסנת ארליך שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:19.1 דקות ודניאלה יוסטר (2:22.9 דקות).
חייה האישיים
ויינר נישאה לדוידוביץ', שייט בעברו. לזוג נולדו שישה ילדים, ארבעה מהם, ירין, דן, סיון ומעיין, היו אלופי ישראל בגלשני רוח. מעיין ייצגה את ישראל בשתי אולימפיאדות (בייג'ינג 2008 וריו דה ז'ניירו 2016). ויינר עובדת בעסק לנגררים שעובד עם ענף השיט.
פיליפ דה גול
פיליפ אנרי קסוויאר אנטואן דה גול (בצרפתית: Philippe Henri Xavier Antoine de Gaulle; נולד ב-28 בדצמבר 1921) הוא אדמירל ופוליטיקאי צרפתי בדימוס, בנו של נשיא צרפת לשעבר שארל דה גול.
ביוגרפיה
פיליפ דה גול הוא ילדם הבכור ובנם היחיד של שארל דה גול ואשתו איבון. הוא נולד בפריז ולמד שם בקולג' סטניסלאס הקתולי, שבו למד גם אביו. התגייס לצי הצרפתי, ובעת המערכה על צרפת באביב 1940 היה צוער באקדמיה הימית של הצי. הוא נמלט לבריטניה ושם הצטרף לכוחות צרפת החופשית. הוא שירת בכוחות הצי של צרפת החופשית והשתתף בקרבות ימיים בתעלת למאנש והאוקיינוס האטלנטי. לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת הוא לחם שם במסגרת הדיוויזיה המשוריינת השנייה הצרפתית, כמפקד מחלקה ברגימנט משוריין של חיילי הצי. בעת שחרור פריז באוגוסט 1944 נשלח לשאת ולתת על כניעתו של כוח גרמני שהתבצר בארמון בורבון ועשה זאת תוך סיכון עצמי. בהמשך המלחמה לחם בהרי הווז'.
לאחר המלחמה המשיך בשירותו בצי וטיפס בסולם התפקידים והדרגות. השתתף במלחמת הודו-סין הראשונה. פיקד על פריגטה מהירה, היה מפקד האווירייה של הצי באזור פריז ובהמשך מפקד ספינת טילים. ב-1971 קודם לדרגת סגן אדמירל ומונה למפקד חטיבת הניסויים של הצי. ב-1975 קודם לדרגת תת-אדמירל. בשנים 1976–1977 שירת כמפקד כוחות הצי באוקיינוס האטלנטי. ב-1980 היה לאדמירל. ב-1982 סיים את שירותו הצבאי, לאחר כהונה כמפקח הכללי על הצי.
בשנים 1986 עד 2004 כיהן דה גול כסנאטור בסנאט, הבית העליון של הפרלמנט הצרפתי, כנציג של מחוז פריז. הוא ייצג את מפלגת התעוררות הרפובליקה ובהמשך את האיחוד למען תנועה עממית. השפעתו הפוליטית הייתה מעטה.
בדצמבר 2021 מלאו לדה גול 100 שנה.
משפחתו
בשנת 1947 נישא דה גול להנרייט דה מונטלמבר סר (Henriette de Montalembert Cers; 1929 - 2014). נולדו להם ארבעה בנים.
אותות ועיטורים שבהם עוטר
אביו הגנרל של דה גול נמנע מלהעניק לו את אות מסדר השחרור ואת מדליית תנועת ההתנגדות הצרפתית.
חלל מערכות ישראל שמקום קבורתו לא נודע
נכון לשנת 2023, 564 מבין חללי מערכות ישראל משנת 1914 ואילך הם כאלה שמקום קבורתם לא נודע (מקל"ן). מתוכם, מספר החללים מאז פרוץ מלחמת העצמאות עומד על 240, מהם 94 שנהרגו במלחמת העצמאות ו-69 שנספו בטביעת הצוללת דקר בים התיכון ב-1968.
חלל שמקום קבורתו לא נודע
הכרזתו של נעדר כחלל שמקום קבורתו לא נודע היא בסמכותו של הרב הצבאי הראשי, והיא נעשית רק לאחר שהושגו הוכחות חותכות לכך שאכן מדובר בחללים. דוגמה לכך היא נעדרי קרב סולטאן יעקב, שנערך ב-10 ביוני 1982, עם תחילתה של מלחמת שלום הגליל, ולא הוכרזו כחללים גם יותר משלושים וחמש שנה לאחר מכן.
עם חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע החל מימי טרום הקמת המדינה נמנים:
יום ז' באדר נקבע על ידי הרבנות הצבאית כיום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע. יום זה נקבע דווקא בתאריך ז' באדר מכיוון שלפי המסורת היהודית, משה נפטר ביום זה ומקום קבורתו, כמקום חללי צה"ל המוזכרים ביום זה, אינו ידוע.
איתור קברי החללים
צה"ל רואה חובה מוסרית לנסות ולאתר את מקום קבורתם של החללים ולהביאם לקבר ישראל. צוותי חקירה מטעם אית"ן פועלים לאיתור החללים והבאתם לקבר ישראל, גם עשרות שנים לאחר נפילתם. במקרה של חללי מלחמת העצמאות, במקרים רבים מתגלה שהחלל נקבר כאלמוני, או שנקבר בקבר אחים ושמו לא צוין, עקב טעויות ובלבול שהיו אופייניים לתקופה (השלישות לא הייתה מסודרת, חיילים חדורי שליחות שלא התקבלו לתפקיד לוחמה הצטרפו ליחידות לוחמות בשטח על דעת עצמם, להרבה חיילים לא היו קרובים בארץ והם עברתו את שמם לשם שאיש ממשפחתם לא הכיר וכיוצא בזה).
במספר לא מועט של מקרים אותרו קבריהם של חיילים שעברו שנים רבות מאז מותם. דוגמאות לכך הן:
חללי מלחמת העצמאות
בתום מלחמת העצמאות עמד מספרם של חללי צה"ל שלא נודע מקום קבורתם על מאות רבות. פעולות נרחבות לאיסוף חללים משדות הקרב שנערכו בשנים 1949-1953 הקטינו את מספרם עד לכ-150. לאחר כארבעים שנות הפסקה חודשה בשנות התשעים החקירה אודות מקומות קבורתם, אשר הביאה לצמצום מספרם בכשליש. נכון לשנת 2022 טרם נודע מקום קבורתם של 94 חללים. בבתי הקברות הצבאיים בישראל מצויים 17 קברי אלמונים ממלחמה זו.
החללים 1950–1956
17 חללים:
החללים במלחמת סיני
שלושה חללים:
החללים 1956–1967
שבעה חללים:
החללים במלחמת ששת הימים
ארבעה חללים:
החללים במלחמת יום הכיפורים
במהלך מלחמת יום הכיפורים ואחריה עמד צה"ל בפני תופעה של חיילים נעדרים בהיקף שכמוהו לא נראה מאז מלחמת העצמאות. בשיאו עמד מספר הנעדרים על כאלף, אך פעולות חקירה ואיתור מקיפות הורידו את מספרם עד אפריל 1974 ל-110. פעולות החיפוש אחרי הנעדרים נמשכו שנים רבות לאחר המלחמה. נכון לשנת 2020 טרם נודע מקום הימצאם של 16 חיילים.
החללים 1973–2020
שבעה חללים:
מאיר בר-אשר
מאיר מיכאל בר-אשר (נולד ב-1955) הוא פרופסור מן המניין בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, כיהן בראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה ובראש החוג לשפה וספרות ערבית והיה מופקד הקתדרה בחקר האסלאם על שם מקס שלזינגר באוניברסיטה העברית בירושלים. פרופסור בר-אשר שימש כיו"ר מכון בן-צבי (2013-2015).
ביוגרפיה
מאיר בר-אשר נולד בעיר אלרשידיה היא קצר אלסוק שבמחוז תאפילאלת ("עמק התמרים") שבדרום-מזרח מרוקו לשרה ואברהם בן-הרוש. אביו, שהיה מוסמך לרבנות, התפרנס מעבודתו כסופר סת"ם והיה תלמידו של רבי ישראל אבוחצירא. מאיר בר-אשר הגיע לישראל עם משפחתו בהיותו בן שמונה חודשים, דיבר בבית את הניב הערבי-יהודי של מחוז תאפילאלת. בר-אשר גדל בירושלים, למד בבית הספר היסודי "יסודי התורה" ואת לימודי התיכון למד בבית הספר התיכון ע"ש פ' הימלפרב בירושלים במגמה העיונית-הומאנית. במהלך לימודי התיכון למד ערבית באופן אוטודידקטי.
בשנת 1992 מונה למרצה באוניברסיטה העברית. כיהן כראש החוג לשפה וספרות ערבית בשנים 2000–2002 ואחר כך כראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה בשנים 2004–2006. בשנת 2003 הועלה לדרגת פרופסור חבר וב-2007 נבחר לכהן כראש הקתדרה בחקר האסלאם על שם מקס שלזינגר. ב-2007 זכה בפרס מיכאל מילקן על מצוינות בהוראה במשך שלוש שנים ברציפות. שהה בשבתונים באוניברסיטת אוקספורד. החל מחודש ספטמבר 2002 ועד לחודש מרץ 2003 עמד, יחד עם פרופ' איתן קולברג בראש קבוצת מחקר במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית. נושא עבודת המחקר של הקבוצה "בדלנות וסגירות כנגד פתיחות ואוניברסליות באסלאם השיעי" (Exclusivity and Universality in Shi`i Islam). הייתה זו הפעם הראשונה שבה התכנסה קבוצת חוקרים בינלאומית לעיסוק משותף בחקר השיעה למשך תקופה כה ארוכה (חצי שנה).
באוקטובר 2008 נבחר לכהונה שנייה כראש החוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית. הוא מילא תפקיד זה עד לאוקטובר 2010. החל מחודש ספטמבר 2010 ועד לחודש מרץ 2011 עמד, יחד עם פרופ' מרדכי כהן, חוקר מקרא מן הישיבה יוניברסיטי בניו-יורק, בראש קבוצת מחקר במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית. נושא עבודת המחקר של הקבוצה היה "מפגש עם כתבי הקודש בתרבויות חופפות: דרכי פרשנות יהודיות, נוצריות ומוסלמיות קדומות והשלכותיהן המודרניות" (“Encountering Scripture in Overlapping Cultures : Early Jewish, Christian and Muslim Strategies of Reading and Their Contemporary Implications"). לצד עבודתו באוניברסיטה העברית כיהן מאיר בר-אשר כסגן ראש מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח בשנים 1994–1997, ולאחר מכן כראש המכון, בשנים 2014–2015. במשך חמש שנים (2003-1998) שימש כעורכו של כתב העת "ספונות: ספר שנה לחקר קהילות ישראל במזרח" היוצא לאור מטעם מכון בן-צבי.
לפרופ׳ בר-אשר ולאשתו רות ארבעה ילדים ושישה נכדים. הוא אחיהם של ההיסטוריון של יהדות צפון אפריקה ד"ר שלום בר-אשר ושל נשיא האקדמיה ללשון העברית פרופ' משה בר-אשר.
תחומי מחקריו
תחומי מחקריו של מאיר בר-אשר הם הקוראן ופרשנותו, השיעה וכיתות מוסלמיות אחרות שהתפצלו מתוכה, פילוסופיה מוסלמית ויחסי גומלין בין היהדות והאסלאם. במוקד עניינו ומחקריו נמצאת השיעה, הן השיעה האימאמית הן ובעיקר קבוצות הטרודוקסיות בשיעה, כגון הדת הנוציירית-עלווית.
הקוראן ופרשנותו
בתחום זה כתב מאיר בר-אשר את ספרו "כתב קודש ופרשנות בשיעה האמאמית הקדומה" (Scripture and Exegesis in Early Imami Shi`ism). ספר זה הוא עיבוד מורחב של עבודת הדוקטורט שלו. הספר עוסק בפרשנות הקוראן אצל השיעה האימאמית, הקרויה גם השיעה השנים עשרית. הקוראן עומד בלב ליבה של המחלוקת בין השיעה לסונה. בין ההאשמות הבולטות שהפנה האסלאם השיעי נגד האסלאם הסוני תופסת מקום מיוחד ההאשמה שהסונים זייפו את הקוראן, מתוך מניעים פוליטיים. הספר סוקר את הוויכוח על הטקסט המכונן של דת האסלאם הנמצא במוקד של פולמוס בין שני המחנות כמעט מראשית האסלאם. כן מבקש בר-אשר להראות בספר כיצד השתמשה השיעה בטקסט של הקוראן כמנוף לקידום רעיונות פוליטיים ודתיים וגם כעוגן לתפישותיה המיוחדות שבהן היא נבדלת מהאסלאם הסוני. לשם כך נקטה השיעה בדרך כלל פרשנות אליגורית, סימבולית וטיפולוגית.
היסטוריה של בורונדי
בורונדי היא מהמדינות המעטות באפריקה שמהוות (ביחד עם השכנה הקרובה, רואנדה), המשך ישיר למדינה אפריקנית מלפני התקופה הקולוניאלית.
מאיר בר-אשר
הדת הנוציירית-עלווית: לחקר הדוקטרינה והליטורגיה שלה
לאחרונה השלים מאיר בר-אשר בשיתוף עם אריה קופסקי ספר נוסף הכולל מהדורה ביקורתית של החיבור הנוציירי "כתאב אלמעארף" (=ספר הידיעות), זהו חיבור מן המאה האחת עשרה מפרי עטו של אבו אלקאסם אלטבראני, אחד מן התאולוגים החשובים של הדת הנוציירית בימי הביניים. מהדורה זו כוללת הצגה של הטקסט הערבי על יסוד שני כתבי יד (האחד מאוניברסיטת המבורג והאחר מאוסף ספרית הסוליימנאייה באיסטנבול) וכן מבוא מקיף, הספר שכותרתו היא Kitab al-ma'arif by Abu Sa'id Maymun b. Qasim al-Tabarani, critical edition with an introduction, critical edition with an introduction (Louvain: Peeters, 2011), 195 pp. עתוד לראות אור במהלך החודשים הקרובים.
בשנת 2021 הופיע בעברית ובאנגלית הספר הדת העלווית: אנתולוגיה - תרגמו מערבית בצירוף מבוא והערות: מאיר מ' בר-אשר ואריה קופסקי.
השיעה והיהדות
מאיר בר-אשר כתב מאמר שעניינו ביחסה של השיעה ליהדות ובמקום שתופסים יהודים ויהדות בשיעה. בר-אשר מראה שם כיצד השיעה (בעיקר הזרם האימאמי או השנים-עשרי) לצד העובדה שראתה ביהודים טמאים והחמירה בענייני המגע עימהם יותר מן האסלאם הסוני, החזיקה בתפיסה הרואה ביהודים (או ליתר דיוק בבני ישראל הקדמונים) פרוטוטיפים של השיעה. במסורות שיעיות מצויות אמירות רבות שבהן מובע הרעיון שהשיעה רואה בעצמה ממשיכתו של עם ישראל. כל דבר טוב שנאמר בקוראן יש לראות, נאמר באותן מסורות, מוסב על אודות בני ישראל וכנגד זה כל דבר רע הנזכר בקוראן מכוון כנגד אויביהם. בר-אשר בוחן את המסורות הללו ומבקש להציע הסבר לתפיסה שיעית ייחודית זו. לדעת בר-אשר, בני ישראל בגלות ובמיוחד בגלות מצרים סימלו לשיעה דגם של קבוצת מיעוט נרדפת הסובלת תחת עול משעבדיה אך סופה שהיא יוצאת מגלות לגאולה, מכניעה את אויביה וזוכה לעצמאות דתית ומדינית. הדבר שימש מקור לתקווה ולתעצומות נפש לשיעה שהייתה לאורך רוב תולדותיה מיעוט נרדף תחת הרוב הסוני. כשם שאחריתם של בני ישראל במצרים הייתה טובה כך, מאמינים השיעים, עתידה להיות אחריתם.
היסטוריה של בורונדי
ממלכת בורונדי
העדות הראשונה על מדינה בורונדית היא מהמאה ה-16, מאזור הגבעות המזרחיות. במאות הבאות התפשטה המדינה, תוך סיפוח שכנים קטנים ממנה ותחרות עם רואנדה. הגידול המהיר ביותר היה תחת שלטונו של נטאר ראגאמבה, ששלט בין 1796 ל-1850 והכפיל את שטח הממלכה.
מאיר בר-אשר
המאגרב
בר-אשר כתב מאמר על יחס האסלאם המאגרבי ליהודים
היסטוריה של בורונדי
ממלכת בורונדי
ממלכת בורונדי אופיינה על ידי פוליטיקה היררכית וכלכלה מבוססת על מיסוי. המלך, או מוואמי, עמד בראש האריסטוקרטיה (גאנווה) שהייתה בעלת רוב האדמה וגבתה מיסים מחוואים ורועי צאן. באמצע המאה השמונה עשרה, האצולה הטוטסית שלטה ברוב האדמות, היצור וההפצה עם ההתפתחות של האובוגאביר - מערכת יחסים של פטרונות שבה העם קיבל הגנה מלכותית תמורת מיסים.
מאיר בר-אשר
המאגרב
וכן מאמר על היסודות האסלאמיים ביסודות הדיאלקטיים במרוקו
היסטוריה של בורונדי
ממלכת בורונדי
אף על פי שחוקרים אירופאים ומיסיונרים הגיעו לאזור כבר ב-1856, רק ב-1899 בורונדי נעשתה חלק ממזרח אפריקה הגרמנית. שלא כמו המונרכיה של רואנדה, שהחליטה לקבל את ההשפעה הגרמנית, מלך בורונדי, מוואזי גיסאבו, התנגד לכל השפעה אירופאית, סירב ללבוש בגדים אירופאים והתנגד לפעילות המיסיונרים האירופאים. הגרמנים השתמשו בכוח צבאי והצליחו לגרום נזק גדול, אבל לא להרוס את הכוח של המלך. גיסאבו נאלץ לבסוף לוותר ולהסכים לריבונות גרמנית. הגרמנים אז עזרו לו לדכא את המרד של מאכונכו. הממלכות היותר קטנות לאורך החוף המערבי של אגם ויקטוריה סופחו גם הן לבורונדי.
מאיר בר-אשר
המאגרב
המאמר סוקר כמה עשרות ביטויים ומטבעות לשון מוסלמיים בערבית שיהודים השתמשו ברובם הן במגעם עם שכניהם המוסלמיים הן בינם לבין עצמם לצד ביטויים שיהודים השתמשו בהם רק במגעם עם מוסלמים. בחינת הביטויים ונסיבות השימוש בהם מעידה בבירור שהמגע בין התרבויות היה מוגבל. הדבר נבע הן מן הרתיעה שחש היהודי כלפי הסביבה הנוכרית הן מן המחסום הלשוני, הכרת מועטה של הלשון הספרותית שחתמה בפניו את האפשרות להכיר הכרה מעמיקה את דתם ותרבותם של שכניו המוסלמיים.
מחקריו הנוכחיים
מאיר בר-אשר עוסק עתה, במחקר חדש על מקומו של הקוראן והפרשנות עליו אצל כיתות שיעיות לא-אמאמיות. מחקר זה מבקש להיות נדבך נוסף על ספרו הקודם שהוקדש לזרם האמאמי של השיעה. בין היתר תידון בו שאלת יחסן של כיתות הטרודוקסיות, כגון הנוציירים והדרוזים, לקוראן ודרכי פרשנותן לו. מיזם אחד שבו עוסק בר-אשר, בשיתוף פעולה עם עמיתו ד"ר פריץ צימרמן מאוניברסיטת אוקספורד הוא הכנת מהדורה ביקורתית של החיבור שֻכּוּכּ עַלַא גַ'אלִינוּס (השגות על גאלינוס) מאת אַבּו-בַּכְּר אל-ראזי, הרופא והוגה הדעות הנודע שפעל בשלהי המאה התשיעית ובראשית המאה העשירית. אף כי אלראזי חיבר עשרות חיבורים פילוסופיים ומדעיים, רוב כתביו, למעֵט חיבוריו הרפואיים, לא הגיעו לידינו. החיבור הנוכחי הוא אחד המעטים בתחום ההגות שהגיעו לידינו ומכאן החשיבות הרבה שבמחקר עליו והוצאתו לאור.
היסטוריה של בורונדי
שלטון קולוניאלי
ב-1916, בזמן מלחמת העולם הראשונה, כבשו חיילים בלגיים את האזור. ב-1923 חבר הלאומים הפקיד בידי בלגיה את המנדט על השטח של רואנדה-אורונדי, שכלל את רואנדה ובורונדי של היום, אבל הוציא את הממלכות המערביות וסיפח אותן לטנגניקה תחת השלטון הבריטי. הבלגים ניהלו את הטריטוריה בעקיפין, תוך הסתמכות על ההירארכיה האריסטוקרטית שבה היה רוב טוטסי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, רואנדה-אורונדי נעשה שטח באחריות האו"ם, בסמכות מנהלית בלגית. אחרי 1948 בלגיה אפשרה פעולה של מפלגות. שתי מפלגות נוצרו: האיחוד לקידום לאומי (UPRONA), מפלגה מולטי-אתנית בהובלת הטוטסי הנסיך לואי רוואגאסור, והמפלגה הדמוקרטית הנוצרית (PDC) שנתמכה על ידי בלגיה. ב-1961 נרצח הנסיך רוואגאסור אחרי הניצחון של UPRONA בבחירות לבית המחוקקים.
עצמאות
עצמאות מלאה הושגה ב-1 ביולי 1962. בהתחשב בחולשת המוסדות הדמוקרטיים בזמן העצמאות, המלך הטוטסי מואמבוטסה הרביעי ייסד מונרכיה חוקתית הכוללת חלוקת כוח שווה בין הוטו וטוטסי. בעקבות רצח ראש הממשלה מבני ההוטו ב-1965, פרצה סדרת מרידות של בני הוטו ופעולות ממשלתיות בתגובה. אלה היו בחלקם תגובה לאירועים ברואנדה, שם נהרגו טוטסים על ידי שלטון לאומני של הוטו. בבורונדי הטוטסי פעלו על מנת להבטיח שגורלם יהיה שונה, ורוב הצבא והמשטרה היו תחת שליטה של הטוטסי. בניגוד לרואנדה, שהייתה בעלת ברית של ארצות הברית במלחמה הקרה, בורונדי אחרי עצמאותה, התקרבה לסין.
ב-1966 הודח המלך מוואמבאצה הרביעי על ידי בנו, הנסיך נטאר החמישי, שהודח בעצמו באותו שנה על ידי ראש הממשלה שלו, קפטן מישל מיכומבארו. מיכומבארו ביטל את המונרכיה והכריז על רפובליקה. בכך שם למעשה קץ משטר צבאי, וחוסר השקט נמשך עד תחילת שנות ה-70.
לקראת סוף אפריל 1972, ערכו בני ההוטו התקפה באזור הררי בדרום הארץ, באזור המוצא של רוב קציני הצבא. בתגובה נקט הצבא, יחד עם המיליציה של Uprona, שחבריה היו מרקע אתני דומה לקציני הצבא, בפעולות תגמול. בפעולות התגמול השפיל הצבא את המורדים, פגע באזרחים וגרם נזק באופן שיטתי. הופקו רשימות של גברים, נשים וילדים שנחשדו כאיומים פוטנציאליים, כאוהדים את המורדים או שנטלו חלק במרד. אלו נלקחו מהבתים או מבתי הספר ונרצחו על ידי חיילים. מוערך כי כ-200,000 בני הוטו נרצחו בתקופה של שלושה חודשים בכל רחבי הארץ. מספר מחפשי המקלט (בעיקר בני הוטו) עלה ליותר מ-150,000 (מעל 15% של האוכלוסייה באותו זמן) תוך שישה חודשים. בניסיון לקבל תמיכה מארצות הברית, הממשלה, שנשלטה על ידי הטוטסי, האשימה את המורדים של ההוטו בנטיות קומוניסטיות, אך אין עדות נאמנה לכך.
ב-1976 עלה קולונל ז'אן באפטיסט באגאזה לשלטון בהפיכה. על אף שבאגאזה הוביל שלטון צבאי עם דומיננטיות טוטסית, הוא עודד רפורמה קרקעית, רפורמה בשיטת הבחירות, ופיוס לאומי. ב-1981 הוכרזה חוקה חדשה. ב-1984 באגאזה נבחר לראש המדינה, כמועמד יחיד. אחרי בחירתו, מצב זכויות האדם תחת שלטונו של באגאזה התדרדר כשהוא דיכא פעילויות דתיות ועצר מתנגדים.
ב-1987 הדיח מיג'ור פייר בויויה את קולונל באגאזה. הוא פירק את מפלגות האופוזיציה, השעה את החוקה מ-1981, ומיסד את שלטון הוועדה הצבאית להצלה לאומית (CSMN). במשך 1988, המתח הגובר בין השלטון הטוטסי והרוב ההוטו גרר עימותים אלימים בין הצבא, האופוזיציה של ההוטו, וקיצוניים מבני הטוטסי. במהלך התקופה הזאת מוערך כי כ-150,000 אנשים נהרגו, ועשרות אלפי פליטים זרמו לארצות סמוכות. בויויה הקים ועדה על מנת לחקור את הסיבות של אי השקט ב-1988 ולפתח נוסחה לרפורמה דמוקרטית.
ב-1991 בויויה אישר חוקה שהגדירה את תפקיד הנשיא, ממשלה לא אתנית, ובית נבחרים. נשיא בורונדי ראשון מקרב ההוטו, מאלצ'יור נדאדאי, ממפלגת "החזית לדמוקרטיה בבורונדי" (PRODEBU), נבחר ב-1993. הוא נרצח על ידי טוטסי מהכוחות המזוינים, באוקטובר 1993. הארץ אז נקלעה לתוך מלחמת אזרחים, שגרמה למות עשרות אלפי אנשים ולעקירת מאות אלפים מביתם, עד שהממשלה השתלטה, וכיפריאן נטאריאמירה נבחר לנשיא בינואר 1994. למרות זאת, המשיך מצב הביטחון להתדרדר.
באפריל 1994, נהרגו הנשיא נטאריאמירה ונשיא רואנדה ג'ובנל האביארימאנה בהתרסקות מטוס. אירוע זה היה האות להתחלת רצח העם ברואנדה, בזמן שבבורונדי, מותו של נטאריאמירה החמיר את האלימות ואי השקט, אף על פי לא שהיה טבח כללי. בשמונה באפריל התמנה סילבסטר נטיבאנטונגאניה לנשיא לארבע שנים, אבל מצב הביטחון המשיך להתדרדר. השפעת מאות אלפי פליטים של רואנדים והפעילויות של קבוצות הוטו וטוטסי חמושים ערערו את יציבות השלטון.
ב-25 ביולי 1996, נפלה הממשלה בהפיכה שהונהגה על ידי בויויה. מלחמת האזרחים המשיכה, חרף המאמצים של הקהילה הבינלאומית להניע תהליך שלום. התקדמות מסוימת הושגה מאז 2001, כאשר הוסכם על חלוקת הכוח בממשלה, וב-2003, דומיטיאן נדאייזאי, סגן הנשיא מההוטו, נעשה נשיא כפי שהוסכם.
פטר אוניקאצ'י
פטר סמואל אוניקאצ'י (באנגלית: Peter Samuel Onyekachi; נולד ב-6 במאי 1994) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בהפועל ניר רמת השרון בעמדת החלוץ.
קריירה
אוניקאצ'י התחיל את הקריירה שלו בקבוצת אביה ואריורס.
לקראת עונת חתם באנימבה אבה. ב-15 בפברואר 2015 אוניקאצ'י ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–0 נגד בפלס דה בורגו במסגרת מוקדמות ליגת האלופות האפריקאית. במשחק זה גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
היסטוריה של בורונדי
עצמאות
בבחירות שהתקיימו במאי 2020 נבחר לנשיא אווריסט נדישימיה. זמן קצר אחר כך, ביוני 2020 מת הנשיא הקודם ששלט במדינה כ-15 שנה, פייר נקורונזיזה, מהתקף לב.
פטר אוניקאצ'י
קריירה
ב-14 באוגוסט 2017 חתם בהפועל עכו מליגת העל. אוניקאצ'י רשם 31 משחקי ליגה במדי עכו ולא כבש אף שער.
ב-18 ביולי 2018 חתם בהפועל כפר סבא, בה שיחק עונה אחת והיה שותף לחזרה של הקבוצה לליגת העל.
ב-7 במרץ 2020, חתם בסונג לאם נגהה אן מליגת העל הווייטנאמית. ב-14 באוקטובר 2021 חתם בהפועל פתח תקווה. בשנת 2022 חתם בהפועל ניר רמת השרון.
נדאר
נָדָאר (בצרפתית: Nadar; 6 באפריל 1820 – 21 במרץ 1910) הוא שם העט של הצלם, הקריקטוריסט, העיתונאי ומטיס הכדורים הפורחים הצרפתי פליקס טוּרְנָשוֹן (Felix Tournachon), אשר נחשב לאחד מצלמי הפורטרט הצרפתים החשובים ביותר במאה ה-19, ובהיסטוריה של הצילום בכלל. בסטודיו שלו אירח וצילם את אנשי החברה, האמנות והבוהמה המרכזיים ביותר בצרפת של המחצית השנייה של המאה.
שנים ראשונות
גספאר פליקס טורנשון נולד בצרפת ב-1820, בנם הראשון של ויקטור טורנשון (1771-1837) ותרז מילה (Maillet 1794-1860). האב, ויקטור, היה צייר ומו"ל מהעיר ליון, בן למשפחה מכובדת של סוחרים וציירים. ויקטור, שעבר לפריז ב-1817, היה ליברל רחב אופקים, שדיבר 8 שפות והשתתף בהתקוממות בליון בזמן המהפכה הצרפתית. בית ההוצאה לאור הצנוע שלו ברובע הלטיני פרסם את ספרו של הרוזן דה בופון Histoire Naturelle על 76 כרכיו, ובין השאר פרסם גם את הרומן הראשון של אלכסנדר דיומא האב, ועוד כותרים בצרפתית, אנגלית, איטלקית, ספרדית, לטינית ויוונית.
בשנת 1825 נולד אחיו הצעיר של פליקס, אדריאן (נפטר ב-1903), שיהפוך לימים לצלם גם הוא. פליקס למד בקולז' יוקרתי בפריז, ואף זכה בפרסים, אך לאחר שאביו פשט רגל, חלה ועבר חזרה לליון, הועף פליקס מהקולז' בו למד בשל מעשי שטות. עוד לפני כן חבר פליקס לחבורת סופרים ואמנים מגודלי שיער בעלי תשוקה עזה לספרות, ואף פרסם כמה יצירות ספרות משל עצמו. לאחר מות אביו (1837) עבר לחיק משפחתו בליון, החל בלימודי רפואה, אותם המשיך בפריז, בבית החולים הפסיכיאטרי, אך לא יכול היה להתקדם בלימודיו ללא תעודת בגרות, ולכן נטש אותם לבסוף. הוא נותר בפריז ללא משפחה, פטרון או מגן, ואז החל את שלב ההתבגרות השני שלו, בו הפך ל"נדאר".
חיי הבוהמה בפריז
השם נדאר הגיע ממשחקי אנלוגיה לשונית של חבריו לבוהמה, שפתחו מעין "ארגו" פנימי (argot, הסלנג הצרפתי) שמזהה ומגבש את חברי הקבוצה. הארגו שלהם נבנה ממעין צרפתית ימי ביניימית מזויפת, שנוצרה בעיקר מהצמדת ההברה האחרונה של מילה לסיומת נונסנס; הסיומות "dard", “dar”ו-"mar" היו נפוצות מאוד, וכך, למשל, המשפט "טורנשון הוא שם מאוד בורגני" (בצרפתית: Tournachon est un nom trop bourgeois), הפך ל"טוּרְנַשוֹנְדָאר אֶטְרֵגוֹ אנדָאר נוֹמֵיְי טְרוֹמוּש בּוּרְזְ'וּאַזִידָאר" (Tournachondar estergue undar nomaille tropmuche bourgeoisdar). עם הזמן השם המסובך טוּרְנַשוֹנְדָאר קוצר לטוּרְנַדָאר, שוֹנְדָאר, נַדָארְשוֹן, ולבסוף נדאר.
נדאר התפרנס בדוחק מכתיבת מאמרים, סיפורים לעיתונים קטנים. הוא חי חיי בוהמה והיה די עני. חיי החברה, התמיכה ההדדית והאחווה, יחד עם הומור רב, עזרו לו לצלוח ימים אלו. במשך הזמן עבר לעבוד בכמה עיתונים מבוססים יותר, ושם פגש כמה מדמויותיו הנערצות, כמו אלכסנדר דומא ותאופיל גוטייה, ועוד רבים מעולם הספרות.
בשנת 1847 החל נדאר לצייר קריקטורות לעיתונים הומוריסטיים בהם עבד, כגון "לה סילואט" (La Silhouette), "רֶּוו קומִיק" (Revue comique) וה"פִּטי ז'וְּרנאל פּוּר רִיר" (Petit journal pour rire). הקריקטורה הייתה מדיום מתאים לאנרגיה המוגזמת של סגנונו, ולעינו החדה שתפסה בקלות מצבים פסיכולוגיים. הקריקטורה הייתה כלי חשוב להבעת עמדות הרפובליקאים בימי המונרכיה של יולי, בעידן בו הודקה הצנזורה על הבעת דעות.
נדאר יצר כמה "גלריות של אנשי-רוח", עם גוף קטן וראש גדול. לאחר תפיסת השלטון בידי נפוליאון השלישי ב-1851, וכינון הקיסרות השנייה, הודקה הצנזורה על העיתונים ולא ניתן היה לבקר או ללעוג לשלטון, מה שהותיר בידי הקריקטוריסטים טווח פעולה מצומצם, בעיקר ציור של אנשים מפורסמים.
"פנתאון נדאר"
לחצו לצפייה בהעתק של "פנתאון נדאר"
מתוך סדרות של קריקטורות כאלו הגה נדאר בשנת 1854 את הרעיון ל"פנתאון נדאר" שלו: ליתוגרפיה שתציג 1000 פורטרטים של ידוענים בני זמנו, בעיקר אמנים, שיהוו מראה של סצנת התרבות הצרפתית בצורה מפורטת הרבה יותר מכל גלריה, מוזיאון או אלבום ביוגרפיות. בשנים ההן, בהן העיתונות עסקה רבות במפורסמים אינדיבידואלים, בזמן בו התפיסה הרומנטית של האמן ההרואי קודמה על ידי תרבות ההמונים, וכאשר בפריז שלט פולחן אישיות, פרויקט של גלריית אישים דגולים היה הדבר הנכון בזמן הנכון.
הפקת ה"פנתאון" הייתה משימה אדירה ומורכבת, ודרשה פגישות עם אין ספור אישים להכנת הקריקטורות, עיבוד של תצלומים וציורים ישנים עבור אלו שלא יכלו להיפגש עמו, איסוף פרטים לביוגרפיות המקוצרות שנלוו לתחריט, וסידור כל הגיוון הפיזיונומי של הדמויות בטווח מעניין של הבעות ותנוחות.
נדאר ובני זמנו הבינו שהפנתאון יאשר וישמר בו זמנית את מעמדם התרבותי המרכזי של הנוכחים בו לדורות הבאים, ולכן רבים שיתפו עמו פעולה. אך ההפקה הייתה מורכבת ויקרה מדי עבורו, ולאחר שנתיים רק דף גדול אחד מבין הארבעה המתוכננים עמד בפני סיום; מצעד מתפתל של 250 אנשי הספר, בראשם ויקטור הוגו המוביל את החבורה אל פסלי ראש של שטובריאן, בלזק, פרדריק סולייה וז'ורז' סאנד, האבות המתים והאם הגדולה של התנועה הרומנטית בצרפת.
ההדפס זכה לתשבחות בפיהם של גוטייה וחברים נוספים, אך מחירו הגבוה (20 פרנק) הביא למכירות איטיות. בנוסף, אחד המצוירים חזר בו מהסכמתו להופיע בקריקטורה והביא עוד מצויר אחד לטעון שתמונתו פורסמה ללא אישורו. שר הפנים הצרפתי הורה בעקבות כך לאסור את מכירת ההדפס. נדאר החליט לבסוף לנטוש את הפרויקט לאחר השלמת רבע אחד בלבד מתוכו. למרות שה"פנתאון" שלו היה כישלון כלכלי, הוא זכה להצלחה תקשורתית, הפך לשיחת היום בפריז ופרסם את שם יוצרו בעיר.
אחיו של נדאר, אדריאן, ניסה את כוחו כצייר, אך שוכנע על ידי אחיו ללמוד צילום. אדריאן, אותו תיאר נדאר כנרגן, נרפה, תימהוני, רברבן ולא יוצלח במיוחד, החל ללמוד צילום אצל גוסטב לה גרה (Gustave Le Gray) ב-1853 ופתח סטודיו בסיוע כלכלי של האח, בשדרות דה קפוצ'ין האופנתיות. נדאר, שראה באיזו מהירות חדר אדריאן לעולם הצילום, החל לגלות עניין במדיום, והבין את יעילותו לפרויקט ה"פנתאון" שלו, עוד בטרם נטש אותו. למעשה, ניתן לומר שנדאר המיר את רעיון הפנתאון המצויר בפנתאון מצולם של בני זמנו המפורסמים והמוכשרים.
הסטודיו של נדאר, רחוב סן לזאר 1854-1860
ב-1854 התחתן נדאר עם ארנסטין קונסטנס לפברה טורנשון (1836-1909), נערה מבית בורגני שהביאה עימה נדוניה יפה. נישואיו היו שינוי בולט באורך חייו, מאינדיבידואליסט בוהמייני רודף נשים וחופש לגבר הנשוי לבורגנית. לאחר כישלון פרויקט ה"פנתאון" נותר נדאר בחובות, וארנסטין הייתה תקווה ליציבות ואמצעי לכיסוי חובות. ארנסטין סיפקה לנדאר בית יציב בו גידלו את בנם, פול. היא הייתה בת לוויה לאורך כל דרכו, סייע לו בחושיה העסקיים הטובים וניהלה את חשבונות העסק.
בעקבות אחיו, החל נדאר לקחת שיעורי צילום בעצמו, וב-1854 החל לעסוק בצילום כחובבן. הוא השתמש בסכום מהנדוניה כדי להסב חלק מביתו שברחוב סן-לזאר 113 לסטודיו לצילום פורטרטים, והקים חדר חושך בגינת הבית. הוא רכש מצלמה בעלת פורמט גדול במיוחד, שהפך לאחד מסימני ההיכר שלו, ועבד בשיטת הקולודיון החדשה, בגרסה המשופרת שלה שהמציא אדולף-אוגוסט ברטס (Bertsch). בעזרת לוח הקולודיון המהיר, ניתן היה לצלם בזמן קצר יחסית, תוך כדי שיחה עם המצולם, שהייתה הצד החזק של נדאר. השנים שבין 1854 ל-1855 מוגדרות כ"שלב החובבנות" של נדאר, אך פורטרטים רבים של אמנים מפורסמים שהיו ידידיו מתוארכים לתקופה זו.
ב-1854 פנה אדריאן אל אחיו בתחינה דחופה שיבוא לסייע לו להרים את עסק הצילום הכושל שלו. נדאר עבר לעבוד בסטודיו של אחיו, והשקיע שם לא רק את זמנו אלא גם כסף, ציוד צילום, קשרים, ואת שם העט שלו. בסתיו או חורף שנת 1854-1855 ביקש נדאר מהפנטומימאי שארל דברו (Charles Deburau), בנו של הפנטומימאי המפורסם ז'אן גספאר דברו, להצטלם בדמות פיירו לסדרת תמונות של "ראשי הבעה" (têtes d’expression), שנועדו לשמש כפרסומת לסטודיו הדועך של אחיו, אדריאן. נדאר אף השיג מקום תצוגה לסטודיו בתערוכה העולמית של 1855, שם זכתה הסדרה במדליית זהב. קשה לשייך את התצלומים שנוצרו באותה תקופה במובהק לפליקס או לאדריאן. קשה גם לבסס כרונולוגיה מסודרת בעבודותיו, משום שנגטיבים רבים אבדו ונותרו רק הדפסים.
לאחר סדרת הצילומים של דברו רבו האחים, משום שאדריאן חש שפליקס המוצלח והדומיננטי משתלט אט אט על הסטודיו. תוך מספר חודשים, ברגע שהסטודיו חזר לתפקד, ביקש אדריאן מפליקס לעזוב את מה שראה כטריטוריה שלו, וב-16 בינואר 1855 נפרדו דרכיהם. באביב אותה שנה החליט ככל הנראה נדאר להפוך לצלם פורטרטים מקצועי. בינואר 1856 הקים את "החברה לצילום אמנותי נדאר". תכנון מוקפד וגאוני נדרש כדי להתאים את דירתו לדרישות הסטודיו. דירת הקרקע הישנה הוסבה לחדר קבלה; הגן שימש כסטודיו קיץ, שם דגמנו המצולמים באוויר הפתוח עם רקעים נשאים ורפלקטורים שהוצבו בידי אסיסטנטים בהוראות ידיים בלתי מורגשות של נדאר. חדרי עליית הגג שימשו כ-salle de pose אלטרנטיבי בעונות הקרות. סטודיו מגורים זה היה צנוע בהרבה מהסטודיו של אחיו.
ההשקעה הרבה של נדאר בסטודיו של אחיו יצרה בסופו של דבר בלבול באשר לזהות בעל הסטודיו שפעל בשדרות קפוצ'ין, בעיקר היות שאדריאן החל לחתום על תצלומיו בשם העט "נדאר הצעיר" (Nadar jeune). נדאר ביקש מאחיו שיחזיר חלק מהכספים שהשקיע, ושיחדל מלהשתמש בשמו, אך אדריאן סירב לבקשתו. נדאר הזועם הגיש תביעה משפטית נגד אחיו ב-1856, ובדצמבר 1857 פסק בית המשפט כי פליקס טורנשון הוא נדאר היחיד. אדריאן בשלב זה כבר לא היווה איום של ממש על פליקס, וללא שם העט שלו מצבו רק התדרדר. הקריירה של נדאר, לעומת זאת, הגיע לשיאה. הוא היה עיתונאי מפורסם, צייר קריקטורות מפורסם, דמות ציבורית ועכשיו גם צלם מפורסם. לבקשת האם הגוססת, שני האחים השלימו לצד מיטתה טרם מתה ב-1860. נדאר שילם את חובותיו של אחיו וקנה ממנו את ציוד הצילום שלו.
נדאר צילם חשובים מהיוצרים בתקופתו: שרה ברנר, הקטור ברליוז, ז'ורז' סאנד, אז'ן דלקרואה, אלכסנדר דיומא, שארל בודלייר וג'ואקינו רוסיני. נדאר היה בין הראשונים לצלם באור חשמל, 1861. הוא תמך בציירים האימפרסיוניסטים ראה אימפרסיוניזם שהיו מטרה ללעג רב באותה התקופה.
במשך 20 שנה שלאחר מכן נעשה נדאר לצלם המפורסם ביותר בצרפת. רוב הסופרים, הציירים והשחקנים החשובים התייצבו מול מצלמותיו. נדאר ניחן בהבנה, הוא אהד את מצולמיו והזדהה עימם. על אף הצורך בחשיפה ארוכה, הוא הצליח להנציח בתמונותיו קווי אופי במקום הדיוקנים המאובנים שהיו נפוצים בתקופתו. הוא שאף לתפוס את עולמם הפנימי של מצולמיו. הפורטרטים המוצלחים יותר היו אותם פורטרטים בהם נוצרה אינטימיות בין הצלם למצולם.
מה שאפיין את הסגנון שלו היה: פורמט גדול, שימוש ברקע חלק בלי אביזרים, אפקטים של הצללה, האיר צד אחד והצד השני היה אפל, שימוש בתלבושות. נדאר מנסה ליצור אווירה של חופש בזמן הצילום דבר שמאפשר למצולם להיות חופשי ובצילום יש הבעה טבעית. הטענה הייתה שבכל פורטרט יש משהו אחר-כלומר יוצאת דמות אחרת. נדאר היה קשוב וכשהמצולם היה נינוח נדאר היה מצלם.
הסטודיו של נדאר בשדרות דה קפוצ'ין 35, 1860 ואילך
בשנת 1860, כדי להגדיל את מספר לקוחותיו, נדאר החליט לעבור מהסטודיו ברחוב סן לזאר מספר 113. כאשר גוסטב לה גרה פינה את הסטודיו שלו בשדרות דה קפוצ'ין 35, שכר אותו נדאר בנוסף לחלל ענק סמוך ובשכר חודשי אדיר של 30000 פרנקים לשנה. נדאר לא שעה לתחינותיו של אחיו, שיחשוב מחדש על הוצאה כה גדולה שעלולה למוטט את העסק שלו, שכבר כך גובה מחירים מהגבוהים בשוק, ולאור העובדה ששוק לקוחותיו מוגבל, בסופו של דבר. כשהסטודיו נפתח ב-1861 חובותיו עמדו על 230,000 פרנק. נדאר נהנה להפגין את שמו שהושב אליו בלבד בשלט עצום המעוצב כחתימתו, שנתלה על חזית הזכוכית של הבניין וככל הנראה אף האיר בלילה. הסטודיו הפך להיות מקום מפגש של שחקנים, אמנים ואינטלקטואליים.
נדאר היה מבוקש מאוד בזכות הפורטרטים שלו. בשלב מסוים השאיר נדאר את העבודה לצלמים שעבדו עבורו, דבר זה אפשר לו פחות לצלם ולעסוק בדברים אחרים. הוא פנה לכיוון של פיתוח מסחרי של הכארט דה ויזיט. בכך כמעט ונטש את צילומי הפורטרט ואת הפורמט הגדול 180/240.
נדאר גם השכיר את הסטודיו לתערוכות. ובסטודיו זה התקיימה התערוכה הראשונה של הקבוצה שנקראה Impressionists אימפרסיוניסטים באפריל מאי 1874.