cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדריאנו אספייאט
ביוגרפיה
עם השבעתו לתפקיד ב-3 בינואר 2017, הוא הפך לאדם השלישי בלבד שייצג מחוז הקונגרס ה-13 בתצורתו הנוכחית מזה 72 שנה. באוגוסט 2017, בעקבות עצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל, הציג אוונס, ביחד עם חבר הקונגרס דווייט אוונס מפנסילבניה, חקיקה שקראה לאסור הצבת מונומנטים קונפדרצייונים בשטחים פדרליים. אספייאט ידוע כמבקר קולני של נשיא ברזיל ז'איר בולסונארו. במרץ 2019 אספייאט ו-29 מחוקקים דמוקרטים אחרים מענו מכתב למזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו בו הובעה דאגה מיחסו של בולסונארו לזכויות להט"ב ומיעוטים, בהם נשים, פעילי התאגדויות עובדים ופעילי אופוזיציה בברזיל.
במהלך 2019 תמך אספייאט בחוק איסור החרם על ישראל, המטיל עונשים פליליים של עד מיליון דולר אמריקאי לחברות התומכות בתנועת ה-BDS. באוגוסט אותה שנה פרסם הצהרה שגינתה את החלטת ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לאסור את כניסתן לישראל של חברות הקונגרס אילהאן עומאר ורשידה טליב, הידועות בהתנגדות הנחרצת למדינת ישראל.
2G
"הדור השני" (2G) הוא כינוי לקבוצה של פרוטוקולי תקשורת לקשר רדיו שהוגדרו על ידי איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי (ITU) שקדמו ל-3G, 4G ול-5G. הטכנולוגיה הושקה לראשונה בשנת 1991 בפינלנד במסגרת תקן GSM על ידי חברת Radiolinja (כיום חלק מחברת Elisa Oyj). לאחר ההשקה של הדור השני כל המערכות הסלולריות שקדמו לטכנולוגיה זו זכו באופן רטרואקטיבי, לכינוי 1G. בעוד שאותות הרדיו ברשתות הדור הראשון היו אנלוגיות, אותות הרדיו ברשתות הדור השני היו דיגיטליות, אם כי שתי המערכות משתמשות באותות דיגיטלי על מנת לקשר בין מגדלי הרדיו הסלולריים ליתר מערכת הרשת הסלולרית. הטכנולוגיה חוללה מהפכה בדרך בה אנשים מתקשרים, והניח את הבסיס למהפכת המובייל שבאה לאחר מכן.
טכנולוגיית הדור השני הנפוצה ביותר הייתה תקן GSM המבוסס על TDMA, שנמצאה בשימוש ברוב העולם מחוץ ליפן. באמריקה הצפונית תקן Digital AMPS (IS-54 ו-IS-136) וכמו גם תקן CdmaOne (IS-95) היו תקנים דומיננטיים, אך גם תקן GSM היה בשימוש באמריקה הצפונית. ביפן התקן הדומיננטי היה PDC.
תכונה בולטת שהוצגה לראשונה עם טכנולוגיית ה-2G הייתה היכולת לשלוח הודעות SMS, אשר אפשרו לראשונה למשתמשים לשלוח הודעות כתובות קצרות בין מכשירים ניידים עם טכנולוגיית הדור השני. חדשנות זו חוללה מהפכה בתקשורת, והעניקה אמצעי נוח וחסכוני לשמור על קשר.
הליום נוזלי
בלחץ סטנדרטי, היסוד הכימי הליום קיים בצורתו הנוזלית רק בטמפרטורה נמוכה מאוד של כ־269- מעלות צלזיוס (כ־4 מעלות קלווין). נקודת הרתיחה והנקודה הקריטית שלו תלויים באיזה איזוטופ של הליום: האיזוטופ הנפוץ הליום-4 או האיזוטופ הנדיר יותר הליום-3. אלה הם שני איזוטופים יציבים היחידים של הליום. לפירוט ערכים פיזיקליים אלה ראה בטבלה להלן. הצפיפות של הליום-4 נוזלי בנקודת הרתיחה שלו ובלחץ של אטמוספירה אחת (101.3 קילופסקל) היא בערך 0.125 גרם לסמ״ק, או כשמינית מצפיפות של מים נוזליים.
ניזול
הליום נוזל לראשונה ב־10 ביולי 1908, על ידי הפיזיקאי ההולנדי האיקה קמרלינג אונס מאוניברסיטת ליידן בהולנד. באותו הזמן, הליום-3 לא היה ידוע כיוון שספקטרומטר המסה עדיין לא הומצא. בעשורים האחרונים, הליום נוזלי משמש כנוזל קירור קריוגני, ומיוצר באופן מסחרי לשימוש במגנטי מוליכי־על כמו אלה המשמשים בתדמי תהודה מגנטית (MRI), תהודה מגנטית גרעינית (NMR), מגנטואנצפלוגרפיה (MEG) וניסויים בפיזיקה, כגון ספקטרוסקופיית מסבאואר בטמפרטורה נמוכה.
מאפיינים
הטמפרטורה הנדרשת לייצור הליום נוזלי נמוכה בגלל חולשת האטרקציות בין אטומי ההליום. כוחות־בין־אטומיים אלה, בהליום, חלשים מלכתחילה כיוון שהליום הוא גז אציל, אבל האטרקציות בין האטומיים פוחתות עוד יותר על ידי השפעות קוונטיות. השפעות אלה משמעותיות בהליום בגלל המסה האטומית הנמוכה – כארבע יחידות מסה אטומית. אנרגיית נקודת האפס של ההליום הנוזלי נמוכה יותר אם האטומים שלו פחות מוגבלים על ידי שכניהם. לפיכך, בהליום הנוזלי, אנרגיית מצב היסוד שלו יכולה לקטון על ידי גידול טבעי במרחק הבין־אטומי הממוצע שלו. עם זאת, במרחקים גדולים יותר, ההשפעות של הכוחות הבין־אטומיים בהליום אפילו חלשות יותר.
בגלל הכוחות הבין אטומיים החלשים במיוחד בהליום, יסוד זה נשאר נוזלי בלחץ אטמוספירי החל מנקודת העיבוי שלו ועד האפס המוחלט ולא מתמצק. הליום נוזלי מתגבש רק בטמפרטורות נמוכות במיוחד בשילוב לחצים גדולים. בטמפרטורות מתחת לנקודות העיבוי שלהם, הן הליום-4 והן הליום-3 עוברים מעבר פאזה לנוזל־על. (ראה טבלה למטה).
הליום-4 נוזלי והליום-3, הנדיר, אינם לגמרי־ניתנים־לערבוב (כלומר, לא מתמוססים בכול יחס). מתחת 0.9 קלווין בלחץ האדים הרוויים שלהם, תערובת של שני איזוטופים עוברת הפרדת פאזות לנוזל רגיל (בעיקר הליום-3), אשר צף על נוזל־על צפוף המורכב בעיקר מהליום-4. הפרדת פאזות זו קורת כיוון שעל ידי כך האנתלפיה הכוללת של הליום נוזלי יורדת.
בטמפרטורות נמוכות מאוד, פאזת הנוזל־על עשירה בהליום-4 ויכול להכיל עד 6% של הליום-3 בתמיסה. זה מאפשר את השימוש בקרור דילול (dilution refrigerator), אשר מסוגל להגיע לטמפרטורות של כמה מיקרו־קלווין.
הליום-4 על־נוזלי יש תכונות שונות באופן משמעותי מן ההליום הנוזלי הרגיל.
אוקרינה
אוקרינה (Ocarina) היא כלי נגינה עתיק הדומה לחליל. צורתה עגולה ובה נקובים בצידה העליון מספר חורים רגילים, חור להוצאת הצליל, בחלקון התחתון מספר חורים נוספים, ובצדו חור לנשיפה (מספר החורים תלוי באוקרינה).
הכלי, עשוי לרוב קרמיקה, אך קיימים גם דגמים עשויים מפלסטיק, עץ, זכוכית ומתכת.
כלי עתיק זה קיים כבר כמעט 12,000 שנים. כלים הדומים לאוקרינה קיימים בעיקר בתרבויות הסינית והמסו-אמריקנית (בהן הוא לרוב מעוצב לצורת בעל-חיים, לרוב ציפורים שונות).
הכלי מוזכר גם במקומות שונים בתרבות הפופ המערבית, כמו במשחקי וידאו, במשחק The Legend of Zelda: Ocarina of Time. הוא מוזכר גם בסרט השכן הקסום שלי טוטורו, כאשר טוטורו, מיי וסצוקי נושפים בכלי זה על העץ.
ניתן לדמות את צליל האוקרינה על ידי שילוב ידיים בצורה מסוימת כאשר שתי הידיים משתלבות האחת בשנייה והפייה היא שני האגודלים.
דיוויזיית שרלמאן
דיוויזיית שרלמאן או רגימנט שרלמאן הם שמות קיבוציים ליחידות של מתנדבים צרפתיים בוורמאכט ובוואפן אס אס בתקופת מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
דיוויזיית שרלמאן לא הייתה יחידה צבאית בודדת ומוגדרת, אלא אוסף של קבוצות משתפי פעולה צרפתיים ומתנדבים (למרות שמהות ה"התנדבות" שנויה במחלוקת). היחידה הראשונה הייתה Légion des Volontaires Français (לגיון המתנדבים הצרפתיים או LVF) שהורכב בעיקרו מאנשי ימין צרפתיים ומחיילים שנפלו בשבי במערכה על צרפת והעדיפו להילחם למען גרמניה על עבודת כפייה בגרמניה. היחידה השתתפה בקרב מוסקבה בנובמבר 1941 אך מפקדה, קולונל רוז'ה בלון, הועבר מתפקידו וב-1942 היא נשלחה למשימות אנטי-פרטיזניות בבלארוס.
היחידה המשיכה למלא משימות שונות בחזית המזרחית, שלא תחת פיקוד צרפתי עד יוני 1943, אז קיבל קולונל אדגר פואו את הפיקוד עליה. היא נלחמה באוקראינה כנגד ההתקדמות הסובייטית ב-1944.
במשך תקופה זו, החל מיולי 1943, יזמה ממשלת וישי גיוס חדש. 3,000 מועמדים באו מקרב המיליציות של משתפי הפעולה ומקרב הסטודנטים באוניברסיטאות. היחידה החדשה שנקראה Sturmbrigade נשלחה לגליציה להילחם כנגד הסובייטים וסבלה אבדות כבדות שלאחריהן מוזגו הנותרים בה עם ה-LVF. בסוף 1943 צורפו כל המתנדבים הצרפתיים ששרדו ל Waffen-SS Französische SS-Freiwilligen-Grenadier-Regiment (רגימנט הגרנדירים של האס אס, המתנדבים הצרפתיים של הוואפן אס אס).
ב-1 בספטמבר 1944 נקראה יחידת הוואפן אס אס רשמית בשם "שרלמאן" (Waffen-Grenadier-Brigade der SS Charlemagne) - על שם קרל הגדול, הנערץ אצל גרמנים וצרפתים כאחד. היחידה קלטה משתפי פעולה צרפתיים שנמלטו מפני התקדמות בעלות הברית, צרפתים מבריגדת הורסט ווסל ועובדים מ-Organisation Todt (יחידת בוני הביצורים של הרייך שהעסיקה כמיליון וחצי עובדי כפייה) וגם אנשי מיליציה של משטר וישי. ישנם מקורות הטוענים כי דיוויזיית שרלמאן כללה גם מתנדבים משווייץ וממושבות צרפת מעבר לים.
גנרל האס אס גוסטב קרוגנברג נטל את הפיקוד למעשה, בעוד אדגר פואו הפך לסגנו הצרפתי.
ב-2 בפברואר 1945 היחידה שודרגה רשמית למעמד דיוויזיה וניתן לה השם 33rd Waffen-Grenadier Division der SS Charlemagne (הדיוויזיה הממונעת ה-33 של הוואפן אס אס "שרלמאן") אך הייתה מאוישת מתחת לתקן עם 7,340 חיילים בלבד. היא נשלחה לפומרניה להילחם כנגד הכוחות המתקדמים של הצבא האדום.
ב-25 בפברואר הותקפה הדיוויזיה על ידי כוחות סובייטיים מהחזית הביילורוסית הראשונה, פוצלה לשלושה חלקים וספגה אבדות כבדות מאוד. שרידי הדיוויזיה פונו מחוף הים הבלטי לדנמרק להתארגנות מחדש.
בתחילת אפריל שחרר קורגנברג, שפיקד על 1,100 איש בלבד שנותרו מהדיוויזיה, את כל מי שלא רצה להמשיך להילחם למען גרמניה הנאצית. 700 איש נותרו עמו, אך 400 מהם החליטו לא לקחת חלק פעיל בלחימה ולעסוק בביצורים ובעבודות בנייה בלבד.
ב-24–25 באפריל נשלחה יתרת היחידה לברלין והושמה תחת פיקודו של אס אס שטנדרטנפיהרר וולטר צימרמן. 330 איש אכן הגיעו לברלין לפני תחילת המתקפה הסובייטית הסופית על העיר, ונלחמו עד לכניעה הסופית ב-2 במאי. בסיום המלחמה נותרו רק 30 בחיים ורובם נלקחו שבויים על ידי הצבא האדום. חלק הצליחו להימלט לצרפת, ומאלה, רובם הוצאו להורג ללא משפט. אחרים נשפטו למאסר ממושך.
יכיני
יָכִינִי הוא מושב עובדים בצפון הנגב ליד העיר שדרות השייך למועצה אזורית שער הנגב. התנועה המיישבת שלו היא תנועת המושבים. אוכלוסייתו מסורתית בחלקה אך אין הוא מוגדר כמושב דתי. המושב נמצא בגובה מאה ועשרים מטר מעל פני הים וכחמישה קילומטרים מצפון לעיר נתיבות. ביישוב כשבע מאות תושבים. במושב קיימים 78 משקים- בתי אב, לצד מרביתם מתגורר דור ההמשך אשר בנה ביתו.
שם המושב
היישוב יושב בשטח נחלת שבט שמעון על פי התנ"ך. שמו ניתן על שם יכין בנו של שמעון:.
היסטוריה
המושב הוקם ב-25 ביולי 1950, בשם הזמני "מוחרכה ב'", בגלל קרבתו לכפר הערבי אל-מוחרקה, שתושביו גורשו במהלך מלחמת העצמאות. ביום העלייה למקום הובאו אליו 174 עולים מפרס וכורדיסטן ששהו במחנה העולים בפרדס חנה. עם הגעתם למקום התברר שלא היו מספיק אוהלים עבורם ואף לא מים ואוכל. רק לאחר מספר ימים קיבלו העולים לחם ואוכל והמקום חובר לרשת המים.
עקב הקשיים הרבים עזבו חלק מהתושבים את היישוב. המושב סבל מסכסוכים פנימיים קשים, ועקב כך החליטה הסוכנות היהודית לפרק את המושב ביוני 1952.
בשנת 1952 יושבו במקום עולים מתימן שעלו ארצה במבצע מרבד הקסמים והתאכסנו עד אז במעברות עין שמר וצמח. בינואר 1952 היו במושב 100 משפחות מעולי תימן – מלוא הקיבולת המתוכננת של המושב.
בנובמבר 1953 נותק המושב בגלל גשמים והוצנחה לו אספקה מהאוויר.
בנובמבר 2006 נחנך ביישוב כפר סטודנטים של תלמידים ממכללת ספיר. המושב סובל, ביחד עם שאר יישובי הנגב המערבי, ממתקפות של טילי קסאם.
חינוך
ילדי מושב יכיני לומדים במספר בתי ספר אזוריים בחלוקה לדתיים וחילוניים. מרבית הילדים לומדים בבית הספר היסודי אלונים שער הנגב ובבית החינוך המשותף שער הנגב, הילדים הדתיים לומדים במ.א שדות נגב. בשנות ה־60–90 פעלה ביישוב תנועת בני המושבים, ומשנת 2013 פועלת בו תנועת בני עקיבא.
כלכלת היישוב
עד לשנות השבעים עסקו מרבית תושבי המושב בענפי החקלאות, ובמיוחד בגידול סלק סוכר. עקב המשבר בענף החקלאות חלק מתושבי המושב מצאו את פרנסתם מחוצה לו. כיום יש במושב חקלאים העוסקים בגידול ירקות, רימונים אורגניים וברפתות חלב. המושב נמצא באזור עדיפות לאומית א'.
טורבאי
תולדות המשפחה
בני טורבאי התייחסו לשבט בני חארת'ה והתנחלו עוד בתקופה הממלוכית באזור שכם. בראשות קַרַגָ'ה אבּן טורבאי חַברוּ לסלים הראשון העותמאני בהבסת הממלוכים (1516–1517) כששירתו כמורי דרך לגייסותיו בדרכם למצרים. ממשיכו, טורבאי אבּן קרג'ה, התמיד בנאמנותו לסולטאן סולימאן הראשון גם בעת ההתקוממות ב-1520–1521 של גַ'נבַּרידי אל-ע'זאלי (جنبريدي الغزالي), מושל דמשק. כאות תודה ניתן תוקף רשמי לשלטונה של משפחת טורבאי באזור שהקיף את עמק יזרעאל, צפון שומרון והגליל התחתון, מדרום הכנרת במזרח ועד הכרמל על שלוחותיו וחופו במערב (לימים סנג'ק לג'ון). ראשיה הורשו להחזיק בתפקידיהם המסורתיים מימי הממלוכים ובתואר "מושל שתי הדרכים" (אמיר אל-דַרבַּין) – סעיפי דרך הדואר מדמשק לקהיר שהתפצלו סמוך לחאן אל-תוג'אר לדרך הפונה דרומה בנתיב ואדי עארה ולדרך העולה מן העמק להרי שומרון – לשכם ולירושלים. אנשי טורבאי מונו לתפקיד המלווים של שיירות עולי הרגל למכה ושימשו כממלאי מקומם של אנשי רדואן במחוז עזה, כאשר אלה עסקו בליווי השיירות. אנשי טורבאי שמרו על אורח חייהם המסורתי – חיו במאהלים וגידלו גמלים שאותם סיפקו לעולי הרגל. הכנסותיהם באו מדמי הגנה ששילמו העוברים בדרכים (ע'פֿר), ממכסים שנגבו במעגני חיפה וטנטורה ומן המיסים שהעלו הכפרים במחוזם.
עלי אבּן טורבאי מונה למושל לג'ון ב-1559. אחריו משל עַסאף (عساف), שהרחיב את גבולו גם בתחומי סנג'ק שכם. צו עותמאני מ-1579 מעיד על טווח הדרכים שעל שמירתן הופקדו אנשיו – מקוניטרה ברמת הגולן ועד ג'לג'וליה בשרון. למרות הדחתו והגלייתו של עסאף ב-1583 נותר מחוז לג'ון בשליטת משפחתו, ובנו טורבאי ירש את מקומו. נכדו של עסאף, אחמד אבן טורבאי, משל במשך תקופה ארוכה – מ-1601 ועד מותו ב-1647 – ונודע במנהיגותו ובעוז רוחו. ב-1606–1607 סייע בדיכוי מרד ג'אנבּולאד (בכורדית: جان‌پولاد) מחלבּ ומילא תפקיד נכבד – בצד מושלי מחוזות ירושלים ושכם (בית פרוח') ועזה (בית רדואן) – בבלימת התפשטותו דרומה של שליט הרי הלבנון והגליל העליון, פח'ר א-דין השני, ובהתשתו עד למפלתו ב-1635. אנשי טורבאי היו קשורים בקשרי משפחה וחסות למשפחות פרוח' ורדואן, ושיתוף הפעולה הכלכלי והצבאי ביניהן חיזק מאוד את כוחן. בתקופתו של אחמד טורבאי נערכו ההסדרים עם המסדר הכרמליתי ונציגם האב פרוספר על מאחזי הכרמליתים בהר הכרמל.
בנו של אחמד טורבאי, זַין (زين), משל עד 1660, ואחריו עלה אחיו, מוחמד טורבאי, שמשל עד מותו ב-1671. תיאורים מפורטים של מוחמד טורבאי ושל הווי החיים בשבטו מצויים בכתביו של הסוחר והדיפלומט הצרפתי, לורן ד'ארבייה, ששהה חודשים אחדים (בסוף 1664 ובתחילת 1665) במאהל טורבאי בחוף הכרמל ובין היתר סייע למארחו בתכתובותיו עם הרשויות העותמאניות. רשימותיו של ד'ארבייה מתקופה זו ראו אור ב-1717, אחרי מותו, בספרו "מסע בארץ ישראל ב-1664 אל האמיר הגדול של הבדווים", והן מהוות מקור חשוב לחוקרי התקופה.
עוד בזמנו של מוחמד טורבאי, שהיה מכור לחשיש, ניכרו סימני ההתערערות במעמדה של המשפחה. אחריו משלו אחרים מבניה, אבל ב-1677 הודח מנהיגם והעותמאנים מינו קצין מטעמם על המחוז. עוד קודם לכן בא לקיצו שלטונם של המושלים המקומיים בארץ ישראל – פרוח' ורדואן. התעצמותם הייתה לצנינים בעיני העותמאנים והדחתם הייתה חלק ממהלכי הריכוזיות שהובילו הווזירים הגדולים מבית קפרולו (Köprülü). משפחת טורבאי נשכחה עד מהרה, וכבר בתחילת המאה ה-18 תפסה משפחת זיידאן בראשות דאהר אל-עומר את השליטה בצפון ארץ ישראל.
קישורים חיצוניים
מסע בארץ ישראל אל האמיר הגדול של הבדווים (הדפסת אמסטרדם, 1718) Voyage dans la Palestine vers le grand Émir des Bédouins זכרונות האביר ד'ארבייה (1735) Mémoires du chevalier d'Arvieux: כרך שני, כרך שלישי דרור זאבי, המאה העות'מאנית Dror Ze’evi, An Ottoman Century: The District Of Jerusalem In The 1600s, 1996
שיער (מחזמר)
שיער הוא מחזמר אמריקאי שנכתב על ידי ג'יימס רדו וג'רום ראגני (טקסט ומילות שירים) וגאלט מקדרמוט (מוזיקה). "שיער" החל את דרכו באוף ברודוויי ב-17 באוקטובר 1967, המשיך לברודוויי ב-1968, וב-1979 עובד לסרט המצליח "שיער" בבימויו של מילוש פורמן. החל משנת 2008 הועלתה בניו יורק גרסה חדשה של המחזמר, המוצג בברודוויי.
המחזמר ביטא את תקופת ילדי הפרחים של שנות השישים, על שאיפתם לשלום, שוויון, אהבה, חופש ואחווה בין בני האדם.
המחזמר תורגם לשפות שונות והוצג במדינות רבות בעולם.
סיפור העלילה
המחזמר המקורי עוסק בתיאור אורח חייה של חבורת היפים בניו יורק, הפעילים נגד מדיניות הגיוס של הממשל האמריקאי למלחמת וייטנאם. השירים מוקדשים לנושאים כגון סמים, מין, מרד הנעורים, היחסים בין חברי הקבוצה וביקורת חברתית בכלל ועל מלחמת וייטנאם בפרט. המחזמר עצמו דל בעלילה. ברגר, אחד מחברי החבורה, מסולק מבית הספר, ואילו קלוד, חבר אחר בחבורה, מתקשה להחליט האם להתגייס לצבא כפי שדורשים הוריו או לשרוף את צו הגיוס שקיבל, כפי שעשו חבריו. המחזמר עוסק גם באהבות הנכזבות בין חברי החבורה. ג'יני, אחת הדמויות, מאוהבת בקלוד, אולם הוא מאוהב בשילה, שמאוהבת בברגר. שילה מביאה לברגר חולצה שקנתה עבורו ולאכזבתה הוא קורע אותה בחוסר עניין. ווף, חבר אחר בקבוצה, הוא הומוסקסואל מודחק המאוהב בזמר מיק ג'אגר.
המוזיקה במחזה
לאורך כל המחזה מבוצעים שירים וריקודים ברוח התקופה כגון:
הפקת המחזמר
הצגת בכורה של המחזמר נערכה ב-17 באוקטובר 1967, ב"תיאטרון הציבורי" של המפיק היהודי ג'וזף פאפ, שנהג להציג מחזות מקוריים וחדשניים. המפיק מייקל באטלר, שראה את המחזמר התלהב ממנו ויחד עם פאפ העלה הפקה חדשה במועדון הלילה "צ'יטה" מדצמבר 1967 עד ינואר 1968, שזכתה להצלחה.
מייקל באטלר ביקש להעלות הפקה גדולה יותר באחד מתיאטראות ברודוויי, אך בתחילה התקשה למצוא תיאטרון שיסכים להציג אותו. לאחר שלושה חודשים, בהם גם נערכו שינויים בעלילה, נוספו קטעי עירום ו-13 שירים חדשים, כולל "תנו לשמש יד", כדי להפוך את סיום המחזה לחיובי יותר. הוא עלה בברודוויי באפריל 1968. הוא זכה להצלחה מסחרית גדולה והכרטיסים נמכרו חודשים מראש. הוא עלה 1,750 פעמים, עד יולי 1972.
בעקבות הצלחת המחזמר בברודוויי, החלו לעלות הפקות מקומיות שלו ברחבי העולם. תחילה בתיאטראות וסט אנד בלונדון. הצגת הבכורה נערכה ב"תיאטרון שאפטסברי" ב-27 בספטמבר 1968, בהובלת אותו צוות יצירתי כמו ההפקה בברודוויי. ליל הפתיחה התעכב עד לביטול הצנזורה על תיאטרון באנגליה, כך שההצגה תוכל לכלול עירום. ההפקה בוסט אנד הצליחה אף יותר מההפקה בברודוויי, ועלתה 1,997 פעמים, עד שנאלצה להיפסק בעקבות קריסת גג התיאטרון, שהתמוטט ביולי 1973. אחרי לונדון, הוצג המחזמר גם בפריז, סטוקהולם, מינכן וערים נוספות.
המחזמר בישראל
בפברואר 1970 נסע יעקב אגמון ללונדון בכדי לנהל משא ומתן עם המפיקים המקומיים שלו, ז'אן לריס ומייקל הרסט, על העלאה משותפת שלו בישראל, יחד עם תיאטרון בימות שהיה בבעלותו. לבסוף חתמו המפיקים על הסכם עם קבוצת משקיעים, בהם אורגד ורדימון, על הפקה שלו בישראל. צוות ההפקה הגיע מלונדון, כולל הבמאי, הכוריאוגרף, צוות טכני ומספר רקדנים ושחקנים. לצורך הצגת המחזה בישראל היה צריך לקבל מראש את אישור הצנזורה על סרטים ומחזות, מאחר שהוא כלל קטעי עירום.
הצגת הבכורה התקיימה ב-1 ביוני 1970 בתיאטרון אואזיס ברמת גן. התרגום היה של אהוד מנור, הבימוי: פיטר גרלנד. השתתפו בתפקידים הראשיים: צביקה פיק בתפקיד קלוד (שהזניק את הקריירה שלו), גבי שושן בתפקיד ברגר, מרגלית אנקורי, ואביבה פז בתפקיד שילה פרנקלין, מרגלית צנעני, צדי צרפתי ומייק סלע (לימים, מייק בראנט) שיחקו גם הם בתפקידים שוליים. המחזמר זכה להצלחה גדולה ועלה 100 פעמים עד ספטמבר. אחר כך התחלף חלק מצוות השחקנים, והמחזמר עלה במקומות שונים ברחבי המדינה, בין היתר בקולנוע אדיסון בירושלים. עסקנים חרדים ניסו למנוע את הצגתו, ובעת שעלה הפגינו קבוצה של נטורי קרתא נגד המופע. המחזה ירד בפברואר 1971, לאחר שהוצג 294 פעמים (לעיתים פעמיים ביום). לטענת המפיקים צפו בו 250 אלף איש.
בקיץ 1991 המחזמר הועלו בשנית את המחזמר המפיקים יהודה טלית, חיים סלוצקי ורפי שאולי, באולם "הסינרמה" בתל אביב, בבימויו של צדי צרפתי, בתפקידים הראשיים שיחקו: חגית גולדברג, אייל בוחבוט ואילן ליבוביץ.
בינואר 2002 המחזמר הועלה בתיאטרון הספרייה. ביום: גדי ענבר. משתתפים: איתי טיראן בתפקיד ברגר, דניאל אפרת, קלייר בן דוד, רויטל זלצמן, גיל נתנזון ויונית טובי.
במאי 2002, העלה בית הספר הריאלי בחיפה גרסה של המחזמר, אך מספר הורים תבעו שלא תוצג מכיוון שהיא מעודדת סרבנות, ואף פנו לבית המשפט.
בינואר 2015 המחזמר הועלה בפעם השלישית בתיאטרון הקאמרי בבימויו של משה קפטן. על עיצוב התפאורה אחראי ערן עצמון. על הכוריאוגרפיה חתום אביחי חכם, ובתפקידים הראשיים: עוז זהבי (ברגר), דן שפירא (קלוד), מירב פלדמן (ג'יני), חן אמסלם (שילה), מיי פיינגולד/דניאל יפה (דיון) ועידו רוזנברג (ווף). ההפקה קיבלה ביקורת מעורבות, אך הצליחה מבחינה מסחרית והייתה ההצגה הנצפית ביותר בישראל בשנת 2015.
ב-2023 צפוי לעלות המחזמר בתיאטרון הבימה בבימויו של עידו רוזנברג ששיחק במחזמר בגרסת הקאמרי בשנת 2015.
המחזמר בקולנוע
בשנת 1979 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "שיער" – עיבוד קולנועי מוזיקלי לגרסת המחזמר, בבימויו של מילוש פורמן ובכיכובם של ג'ון סבאג' כקלוד הופר בוקובסקי, טריט ויליאמס כג'ורג' ברגר ובוורלי ד'אנג'לו כשילה פרנקלין.
סרט הקולנוע משתמש באותם השירים והמוטיבים לבניית סיפור שונה. אחד השינויים המרכזיים - בסרט ברגר הוא זה שנשלח לווייטנאם ונהרג שם, ולא קלוד. עובדה זו עוררה חילוקי דעות רבים בין המבקרים, דבר שהעלה את השאלה האם הסרט מהווה שיפור של המחזמר, או גורע ממנו.
קאווה ססיליו דה סילבה
קריירה
קאווה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת סנטו אנדרה מסאו פאולו, וכשהיה בן 21 עזב את ברזיל וחתם בליישואש מליגת העל הפורטוגזית. בעונת הבכורה שלו לא זכה קאווה לדקות משחק רבות והמועדון ירד לליגה השנייה, בה הפך קאווה לשחקן הרכב. בקיץ חזר לליגה הבכירה בפורטוגל כאשר חתם באולהאננסה, במדיה כבש ארבעה שערים ב-29 משחקים.
ב-2 בפברואר 2016 הגיע קאווה לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב. כעבור חמישה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כאשר נכנס כמחליף בדרבי מול מכבי תל אביב, במשחק שנערך באצטדיון בלומפילד והסתיים בתיקו 1–1. בסך הכל שותף קאווה בשבעה משחקים בליגת העל עד תום העונה.
במאי חתם במוריירנסה מליגת העל הפורטוגזית, ובמדיה שיחק עונה אחת וכבש שני שערים ב-33 הופעות בליגה. ביולי 2017 חתם בקבוצת אומייה ארדיג'ה מליגת העל היפנית, ובתום העונה ירד עמה לליגת המשנה. בשנת 2018 הושאל לאלבירקס ניאיגטה מליגת המשנה היפנית, וכעבור שנה חתם על חוזה חדש בקבוצה.
ב-19 באוגוסט 2020, קאווה חתם בבלננסש סאד.
גיטה אלפאר
גיטה אלפאר (במקור רגינה קלופר עד 1917, בהונגרית: Alpár Gitta; בודפשט, 5 בפברואר 1903 – פאלם ספרינגס, 17 בפברואר 1993) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה-אמריקאית, זמרת אופרה ואופרטה בעלת קול סופרן קולורטורה. אביה היה איגנץ קלופר, החזן והמנצח על המקהילה של בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני.
ביוגרפיה
בשנים 1925–1927 הייתה חברה בלהקת האופרה של מינכן ובשנים 1927–1933 באופרה של ברלין (Staatsoper) בתחילת 1933, לאחר השתלטות הנאצים על גרמניה, היא עברה לווינה. בשנת 1936 נישאה לתעשיין שוודי ועברה ללוס אנג'לס. בשנת 1941, לבקשתו של רנה קלייר, שיחקה בתפקידה האחרון, בסרט "הלהבה של ניו אורלינס" (The Flame of New Orleans) ולאחר מכן, עד מותה, חיה במנותק מהבמה ומהקולנוע בביתה בפאלם ספרינגס.
בשנת 1932 השתתפה בבכורת האופרטה של פאל אברהם "הנשף בסאבוי". הצלחותיה הגדולות ביותר היו באופרה הספר מסביליה ובאופרטה "הלנה היפה". כחברה ב-Staatsoper Berlin, הופיעה לעיתים קרובות כאורחת ב"תיאטרון העיר" בבודפשט (כיום תיאטרון ארקל) ובבתי האופרה גדולים באירופה, עם הצלחה ללא עוררין בכל מקום.
בשנת 1987 הוענק לה בברלין ה-Golden Band למפעל חיים. ב-26 ביולי 1989, בסנטאנדרה, ב"בית הקפה נוסטלגיה", הוצגה ההצגה "הליידי בוורוד", על חייה כאמנית. היצירה נכתבה על ידי טיבור מיקלוש.
הר בראון (ארץ הנסיכה אליזבת)
ההר ממוקם 320 קילומטרים ממזרח לגבעות וסטפולד; ו-160 קילומטים דרומית - דרום-מזרחית מכף פנק.
גובהו של ההר 1,982 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של לוטננט זוטר (Lieut. Junior Grade) אדוארדו פ. בראון (Eduardo P. Brown), מצי ארצות הברית, שהיה קצין צילום (photographic officer) של המחלקה המערבית (the Western Group) של משלחת החקר במהלך מבצע קפיצה לגובה.
לקריאה נוספת
• Niels Bohr Institute, An Antarctic climate record from Mount Brown, East Antarctica
נליס (מטווח)
מטווח חיל-האוויר נליס (Nellis Air Force Range - NAFR) הוא מתקן אימונים של חיל האוויר האמריקני השוכן במדבר של דרום נבדה בארצות הברית, בסמוך לבסיס חיל-האוויר נליס. מטווח נליס הוא הגדול ביותר מסוגו בארצות הברית ושטחו 12,139 קמ"ר.
סמוך לגבול הצפוני-מזרחי של המטווח ממוקם גרום לייק - בסיס סודי, הידוע בכינוי אזור 51, המשמש לפיתוח וניסוי כלי טיס צבאיים סודיים.
המטווח משמש את חילות האוויר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ובעלות בריתה כשטח אש בתרגיל הרד פלאג ללוחמה אווירית הנערך שם לפחות פעם בשנה. המטווח משמש גם בתרגיל בגרין פלאג הדומה לרד פלאג, בו מושם הדגש על ההיבטים האלקטרוניים של הלוחמה אווירית.
קרלוס מנואל דה סספדס
קרלוס מנואל דה סספדס דל קסטיליו (בספרדית: Carlos Manuel de Céspedes del Castillo; 18 באפריל 1819 - 27 בפברואר 1874) היה לוחם חופש קובני, הנחשב לאבי האומה הקובנית.
ביוגרפיה
דה סספדס נולד בעיר ביאמו שבמזרח קובה. בנעוריו למד בתיכון בבירה הוואנה, שבמערב המדינה, ומשם המשיך ללימודים באוניברסיטת הוואנה. לאחר מכן למד באוניברסיטאות ברצלונה ומדריד והשלים דוקטורט במשפטים. לאחר שלקח חלק בהתקוממות שנכשלה נגד השלטון בספרד, נאלץ לעזוב את המדינה, ובתום שנה של נדודים באירופה שב לקובה ב-1844 והתיישב בעיר הולדתו.
בקובה הושפע מאווירה אנטי-ספרדית, ובשל התבטאויות אנטי-ספרדיות משלו ריצה תקופת מאסר וגורש מעירו. ב-10 באוקטובר 1868 הכריז דה סספדס על עצמאותה של קובה ממקום מושבו באחוזתו לה דמאחאגווה (La Demajagua) בעיירה יארה שבמזרח קובה, שבה היו לו מטעי קנה סוכר. הכרזה זו נודעה בשם "קריאת יארה" (Grito de Yara). דה סספדס שחרר את עבדיו והזמינם להצטרף להתקוממות נגד ספרד, ובמנשר שפרסם קרא לעצמאות מלאה לקובה, זכות בחירה לכל ושחרור העבדים. הוא אף ציין שהממשלה הספרדית היא שעוררה בהתנהגותה את התקוממות, בין השאר בשל המיסוי המופרז שהנהיגה, שחיתותה, הדרתה את הקובנים ממשרות ממשלתיות ופגיעתה בחופש הדת. בכך ירה את יריית הפתיחה של מלחמת עשר השנים עם ספרד. דה סספדס כיהן כנשיא וכראש המטה הכללי בממשלה הזמנית שהוקמה לאחר מכן, וב-10 באפריל בשנה הבאה נבחר לנשיא הרפובליקה של קובה עם כינונה.
בראשית המלחמה הייתה יד המתקוממים על העליונה, אך עם הזמן גברו עליהם הספרדים. דה סספדס הודח מתפקידו עקב מחלוקות פנימיות בהפיכה ב-1873, וכעבור כשנה נקלע למארב של חיילים ספרדים, ונהרג. המלחמה הסתיימה עם הסכם סנחון (Zanjón) ב-1878. המורדים לא השיגו עצמאות, ואף לא את שחרור העבדים, למעט אלה שלחמו בשורותיהם.
לדה סספדס היו שבעה ילדים משלוש נשים שונות. בנו השני מאשתו השנייה, קרלוס מנואל דה סספדס אי קווסאדה (Carlos Manuel de Céspedes y Quesada), כיהן תקופה קצרה כנשיא קובה בשנת 1933.
דיוקנו של דה סספדס מתנוסס על שטר של מאה פסו קובני, ובמחוז קמגואיי ישנה עיירה הנקראת על שמו: קרלוס מ. דה סספדס Carlos M. de Cespedes, Cuba.
שלגיה ושבעת הגמדים (סרט)
שלגיה ושבעת הגמדים (באנגלית: Snow White and the Seven Dwarfs) הוא סרט הנפשה אמריקאי משנת 1937 שהופק על ידי וולט דיסני והופץ בקולנוע על ידי RKO.
הסרט מבוסס על האגדה הגרמנית של האחים גרים, "שלגיה ושבעת הגמדים", הוא סרט האנימציה הראשון באורך מלא בהיסטורית הקולנוע, הראשון שהופק בצבע מלא, והראשון שהופק על ידי חברת וולט דיסני, בשל כך, רבים התעניינו בו וצפו בו בקולנוע. הסרט היה הכנסה קופתית ענקית ביחס לתקופתו כשהכניס $7,846,000 בתקופת ההקרנה המקורית שלו.
הסרט נחשב לאחד הסרטים הפופולריים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע כאשר בטקס פרסי האקדמיה ה-11, וולט דיסני זכה בפרס אוסקר לשם כבוד, והסרט היה מועמד לסרט המוזיקלי הטוב ביותר, ב-1989 הוא התווסף לרשימת הסרטים הפופולריים ביותר של מכון הסרטים הבינלאומי ומדורג ברשימה של המכון האמריקאי לקולנוע כאחד מ-100 הסרטים האמריקאים הגדולים ביותר של כל הזמנים והוא מבין שני סרטי האנימציה היחידים ברשימה (השני הוא פנטסיה), והוא מדורג כסרט האנימציה האמריקאי הגדול ביותר של כל הזמנים. יש לו גם השפעה תרבותית עצומה על התרבות האמריקאית ועל ההצלחה הרבה של דיסני שהגיעה לאחר הוצאת הסרט, כתוצאה מכך יש לסרט פארק שעשועים, משחק וידאו ומחזמר בברודוויי, בנוסף לכך שלגיה קבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד והיא אחת מהדמויות המצוירות היחידות שקבלו כוכב.
בשנת 2016 נמסר כי לסרט יופק עיבוד לייב אקשן אשר עתיד לצאת בשנת 2024.
עלילה
פתיח טקסטואלי המסופר דרך ספר סטופ מושן מספר לקהל כי שלגיה היא נסיכה החיה עם אמה החורגת, מלכה גאוותנית ומרשעת שקיבלה על עצמה את הממלכה לאחר מותו של אביה של שלגיה. מתוך חשש שהיופי של שלגיה יעלה על שלה, המלכה הכריחה אותה לעבוד בתור עוזרת ושאלה את ראי הקסמים שלה מדי יום "מי הכי יפה בעיר". במשך שנים רבות המראה תמיד ענתה שהמלכה היא היפה, מה שהשביע את רצונה.
בפתיחת הסרט, ראי הקסמים מודיע למלכה כי עכשיו שלגיה היא הכי יפה בממלכה. המלכה הקנאית ציוותה על הצייד הסרבן לקחת את שלגיה ליער ולהרוג אותה. היא עוד דרשה שהצייד יחזור עם ליבה של שלגיה בקופסת תכשיטים כהוכחה למעשה. הצייד נפגש עם שלגיה אבל אינו מסוגל לפגוע בה. הוא מתחנן בדמעות לסליחתה ומגלה לה שהמלכה רוצה במותה, ודוחק בה לברוח ליער ולא לחזור לעולם. הצייד חוזר עם לב של חזיר במקום ליבה של שלגיה וכך הוא מרמה את המלכה.
אבודה ומפוחדת, שלגיה מתיידדת עם יצורי היער המובילים אותה לבקתה עמוק ביער. שלגיה מוצאת שבעה כיסאות קטנים בחדר האוכל של הבקתה, ומשערת כי הבקתה הלא מסודרת היא ביתם של שבעה ילדים יתומים. עד מהרה מתברר כי הבית שייך למעשה לשבעה גמדים מבוגרים; דוק, רטנוני, עליזי, ישנוני, ביישני, אפצ'י, ושטיא, העובדים במכרה סמוך. בעודם חוזרים הביתה, הם מודאגים למצוא את הבקתה שלהם נקיה ומשערים כי פולש פלש לביתם. הגמדים מוצאים למעלה את שלגיה, ישנה על פני שלוש מיטות. שלגיה מתעוררת ומוצאת את הגמדים ליד מיטתה ומציגה את עצמה, וכל הגמדים בסופו של דבר מקבלים אותה אל ביתם לאחר שהם לומדים שהיא יכולה לבשל ולנקות יפה. שלגיה מתחילה חיים חדשים של בישול, ניקוי, ושמירה על בית הגמדים כשהם כורים בשביל תכשיטים ובלילה שרים, מנגנים ורוקדים.
בינתיים, המלכה מגלה כי שלגיה עדיין בחיים כאשר המראה שוב עונה כי שלגיה היא היפה ביותר בממלכה. המלכה שותה שיקוי שהופך אותה לזקנה מכוערת, ומכינה רעל בשם "תרדמת נצח" וטובלת בו תפוח. המלכה הרעה מסבירה כי שלגיה תיפול לתוך שינה קסומה אם רק תנגוס בתפוח. ניתן להתעורר משינה זו אך ורק באמצעות "נשיקת אוהב ראשונה". המלכה סבורה כי לא נשקפת סכנה לתוכניותיה, כי הגמדים יקברו את שלגיה, כאשר יחשבו שהיא מתה. המלכה פוקדת את בקתת הגמדים בשעה שהם בעבודה, ומפתה את שלגיה לנגוס בתפוח המורעל. שלגיה שוקעת בשינה והמלכה קוראת "ואני אהיה היפה מכולן!". חיות היער מזעיקות את הגמדים, ואלה דולקים אחרי המלכה עד לצוק. היא מנסה לגלגל סלע עליהם, אבל ברק מכה את הצוק עליו היא עומדת, וגורם לו לקרוס. המלכה נמחצת על ידי הסלע.
הגמדים חוזרים הביתה ומוצאים את שלגיה מתה לכאורה. הם משכיבים אותה בארון זכוכית מעוטר בזהב בקרחת היער. יחד עם יצורי היער הם משגיחים עליה במשמרות. לאחר זמן מה, נסיך, שנפגש בעבר והתאהב בשלגיה, מגיע למקום. שבוי אחר יופייה, הוא נושק לה, מה ששובר את הכישוף ומעורר אותה. הגמדים ובעלי החיים שהיו שקועים באבל עמוק עד ששלגיה התעוררה מהכישוף, שמחים וצוהלים בעוד הנסיך לוקח את שלגיה לטירה שלו, שזוהרת בנוכחותה של שלגיה.
דמויות משניות
כמו כן משתתפים בגרסה העברית בשירה: עמי מנדלמן, שי זורניצר, חני בודגוב ויוסי מאיר.
פיתוח הסרט
פיתוח הסרט החל בתחילת 1934, וביוני 1934, וולט דיסני הודיע על הפקת סרטו באורך מלא בניו יורק טיימס. לפני "שלגיה ושבעת הגמדים", האולפן של דיסני היה בעיקר מעורב בהפקת סרטים קצרים בסדרת מיקי מאוס ו"סימפוניות טיפשיות". דיסני קיווה להרחיב את היוקרה וההכנסות של האולפן שלו על ידי הכנת סרטים באורך מלא, והעריך כי "שלגיה ושבעת הגמדים" יכול להיות מופק בתקציב של $250,000; מה שהיה פי עשרה מתקציב ממוצע של "סימפוניות טיפשיות".
ההצלחה
"שלגיה ושבעת הגמדים" זכה להצלחה עצומה והוקרן לראשונה ב-21 בדצמבר 1937 בתיאטרון קארת'י סירקל, וכלל ארצי ב-4 בפברואר 1938. הסרט הוסף לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בשנת 1989, בטענה שהסרט "משמעותי מבחינה תרבותית היסטורית או אסתטית". הסרט גם כן היה אחד משני סרטי האנימציה שדורגו ברשימת מאה שנים... מאה סרטים של מכון הסרטים האמריקאי בשנת 1997 (הסרט השני הוא "פנטסיה"), ודורג במקום ה-49. הסרט דורג במקום ה-34 בגרסת 2007 של הרשימה, כשהפעם הוא סרט האנימציה היחידי ברשימה. בשנת 1998, מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט כסרט האנימציה האמריקאי הגדול ביותר של כל הזמנים.
הסרט זכה לביקורות טובות מאוד ואף קיבל ציון של 98% באתר הביקורת "Rotten Tomatoes".
הסרט זכה לביקורות טובות עד כדי כך שאפילו יוצרי סרטים גדולים כמו סרגיי אייזנשטיין וצ'ארלי צ'פלין שיבחו את הסרט כ"הישג בולט בקולנוע", ואייזנשטיין אף הרחיק לכת וקרא לו הסרט הגדול ביותר שנעשה אי פעם.
ההכנסות מהסרט הגיעו ל-$7,846,000 בתקופת ההקרנה המקורית שלו, וכן ל-$416,000,000 מהקרנות חוזרות של הסרט לאורך השנים.
פסקול
הפסקול המקורי של הסרט יצא בשנת 1938 וכולל את כל השירים שהוצגו במהלך הסרט, במשך השנים יצאו עוד גרסאות וחידושים של הפסקול.
עיטוף ממוכן
עיטוף ממוכן היא מערכת שתכליתה להכניס מכתבים למעטפות.
דיסקוגרפיית הסינגלים של שרה ברייטמן
דף זה כולל את דיסקוגרפיית הסינגלים המלאה הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. דיסקוגרפיית האלבומים כוללת את הסינגלים, הסינגלים השיווקים, שיתופי הפעולה והשירים שלה.
במרוצת השנים, הוציאה ברייטמן עשרות סינגלים משלל סוגים שונים, ביניהם גם את הלהיט הבינלאומי, "Time to Say Goodbye", שזכה להצלחה חסרת תקדים, תוך שכבש עשרות פסגות מצעדים ונמכרה במיליוני עותקים ברחבי העולם. בנוסף לכך, הפך לשיר הנמכר ביותר בכל הזמנים בגרמניה. נכון לשנת 2020, נחשב השיר לאחד מתוך השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, כשמכירותיו עולות על למעלה מ-12 מיליון עותקים ברחבי העולם. בהמשך, הוציאה להיטים כדוגמת "Eden", "Deliver Me" ו-"Scarborough Fair".
עיטוף ממוכן
בדרך כלל יתקבל החומר המודפס משני מקורות אפשריים:
המעטפות (מעטפות חלון או מעטפות רגילות) מודפסות אף הן בבית דפוס, ומובאות למפעל העיטוף.
תהליך
התהליך מתבצע באמצעות מכונות. לצורך ההסבר נדון בכל מכונה לחוד, למרות שהיום ניתן למצוא מכונות אחדות המבצעות מספר תהליכים ברצף.
שורת תהליכים זו מהווה את העיטוף הממוכן, תהליכים אלו מתקצרים בהרבה כאשר מכונות משוכללות מבצעות מספר תהליכים ברצף.
חברת "פיליפסברג" האמריקאית הייתה חלוצת מכונות העיטוף. היא הוסיפה במסלול אחד גם את התלישה והקיפול והשאירה את המדבקות, לחברת "קירק-רודי" שפיתחה מכונות מדבקות בעלות מהירות גבוהה.
חברת "קרן" השווייצרית פיתחה מכונות עיטוף מהירות ביותר המבוססות על עקרון עבודה שונה אולם חסרונן היה חוסר גמישות בהחלפת מוצרים לעיטוף.
המכונות שנמנו עד כה הן מכונות תעשייתיות מהירות ביותר, אולם קיימות מכונות משרד קטנות המבצעות קיפול ועיטוף למסמך אחד, והן בערך בגודל של מכונת צילום משרדית.
תחליפים לעיטוף
כתחליף לעיטוף מקובלת גם הטכניקה של משלוח מכתב ללא עיטוף: המכתב עצמו מקופל ושוליו מודבקים זה לזה, כך שרק כתובת הנמען גלויה. בצורה זה ניתן לשלוח את המכתב ללא מעטפה. לצורך הפעלת טכניקה זו קיימת מכונת קיפול מיוחדת המצוידת בראשי מריחת דבק מתוזמנים אלקטרונית, והללו מורחים את הדבק לאורך רצועות מוגדרות וכך מקופל הנייר, נמרח בדבק ומהודק למבנה הדרוש (מכונה דומה מאוד מייצרת מעטפות).
חוברות נהוג לשלוח גם כשהן עטופות בשקית פלסטיק (במקום במעטפת נייר), כשעליה מודבקת מדבקה עם כתובת הנמען, או בשקית שקופה שבתוכה דף ובו הכתובת. המכונה המבצעת פעולה זו היא מכונה המייצרת את שקית הפלסטיק סביב החוברת, כך שאין כאן תהליך הכנסה (עיטוף) אלא כיסוי שורה של חוברות בפס פלסטיק והדבקתו באמצעות חום, תהליך הנקרא הלחמה.
סופיה ג'קס-בלייק
סופיה לואיזה ג'קס-בלייק (באנגלית: Sophia Jex-Blake; 21 בינואר 1840 - 7 בינואר 1912) הייתה רופאה, מורה ופמיניסטית אנגלייה. היא הובילה את המאבק לקבלת נשים באוניברסיטאות עם שש נשים נוספות כאשר החלה ללמוד רפואה באוניברסיטת אדינבורו בשנת 1869. הקבוצה נקראה שביעיית אדינבורו. הייתה הרופאה הראשונה בסקוטלנד, ואחת הראשונות בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד שהובילה קמפיין לחינוך רפואי לנשים. הייתה מעורבת בהקמת שני בתי ספר רפואיים לנשים בלונדון (הראשון ביניהם בית הספר לרפואה לנשים בלונדון) בזמן שבו אף אוניברסיטה לא איפשרה לנשים ללמוד.
תחילת החיים
סופיה ג'קס-בלייק נולדה בהייסטינגס, אנגליה ב-21 בינואר 1840, בתו של עורך דין בדימוס תומאס ג'קס-בלייק (1790–1868), פרוקטור של שיתוף הרופאים, ומארי ג'קס-בלייק (1800/01–1881). אח שלה הוא תומאס וילים ג'קס-בלייק, מנהל ודיקן של קתדרלת ולס.
היא למדה בבתי ספר פרטיים שונות בדרום אנגליה, ובשנת 1858 נרשמה במכללת המלכה בלונדון למרות התנגדות הוריה. בשנת 1859, כאשר עדיין הייתה סטודנטית, הוצע לה להיות מורה למתמטיקה במכללה, ושם היא נשארה עד 1861, בה היא חיה לזמן קצר עם משפחתה של אוקטביה היל. היא עבדה ללא תשלום מפני שמשפחתה לא ציפתה מהבת שלהם להתפרנס ואכן אביה לא הרשה לה לקבל שכר.
נסיעות לארצות הברית
לאחר מכן ג'קס-בלייק נסעה לארצות הברית על מנת ללמוד עוד על השכלת הנשים. היא ביקרה בבתי ספר שונים, והושפעה מאוד מהתפתחויות של חינוך משותף בארצות הברית ומאוחר יותר פרסמה את "A Visit to Some American Schools and Colleges" (ביקור בכמה בתי ספר ומכללות אמריקאיים). בבית החולים ניו אינגלנד לנשים ולילדים בבוסטון היא פגשה את אחת הרופאות הנכבדות בארץ, לוסי סיוול, והיא עבדה שם גם כעוזרת. זו הייתה נקודת מפנה עבור ג'קס-בלייק כשהיא הבינה שלהיות רופאה היה הייעוד של חייה.
בשנת 1867, יחד עם סוזן דימוק, חניכה מבית החולים בניו אינגלנד, היא כתבה ישירות לנשיא ועמיתיו של אוניברסיטת הרווארד בקשה להתקבל לבית הספר לרפואה. הן קיבלו את תשובתן כעבור חודש, במכתב בו נכתב: "אין הוראה לחינוך נשים בכל מחלקה באוניברסיטה זו". בשנה שלאחר מכן, היא קיוותה ללמוד במכללה רפואית חדשה שהוקמה על ידי אליזבת בלקוול בניו יורק, אבל באותה שנה אביה מת אז היא חזרה לאנגליה כדי להיות עם אמה.
'בזכות ולא בחסד'
ב-1869, המאמר של סופיה ג'קס-בלייק "הרפואה כמקצוע לנשים" הופיע בספר שנערך על ידי ג'וזפין באטלר: עבודת נשים ותרבות נשים. במאמר זה היא טענה כי האינסטינקט הטבעי של הנשים מוביל אותן לדאוג על הטיפול בחולים, אבל מכיוון שחינוך הבנות הוגבל בעיקר למלאכות הבית, נשים בדרך כלל לא היו יכולות להגיע לתפקידים רפואיים בדומה לגברים. למרות זאת, היא טענה שאין הוכחה אובייקטיבית לנחיתות האינטלקטואלית של נשים לעומת גברים. היא טענה שניתן לבדוק בקלות את העניין על ידי כך שיאפשרו לנשים לפעול ב'זכות ולא בחסד', כלומר ללמדן באותו באופן שבו לימדו גברים וגם להעמיד אותן בדיוק לאותן בחינות.
התחלת הקמפיין להבטחת השכלה אוניברסיטאית לנשים
סופיה ג'קס-בלייק הייתה נחושה בדעתה לחפש הכשרה רפואית בבריטניה וכיוון שסקוטלנד כבר התפתחה כלפי חינוך, היא הרגשה שאם יש אוניברסיטה שמאפשרת לנשים ללמוד בה תהיה סקוטית.
היא בקשה ללמוד רפואה במרץ 1869 ואף על פי שהפקולטה לרפואה ואקדמית הסנאט הצביע בעד לאפשר לה ללמוד רפואה, בית המשפט של האוניברסיטה דחתה את בקשתה בטענה כי האוניברסיטה לא יכלה לעשות את הסידורים הדרושים לאישה אחת. לאחר מכך סופיה ג'קס-בלייק מצאה ארבע נשים אחרות, כולן בעלות ציונים אקדמית מצוינים, שגם הן רצו ללמוד רפואה. ב-2 בנובמבר 1869 הן חתמו על תעודות הבגרות, ובכך נרשמו כסטודנטיות הראשונות לרפואה באוניברסיטה בריטית.
דיסקוגרפיית הסינגלים של שרה ברייטמן
בהמשך הקריירה שלה, הוציאה להיטי דאנס כדוגמת "Free" ו-"Harem" ודואטים כדוגמת "Pasión" ו-"Canto della Terra".
סופיה ג'קס-בלייק
התחלת הקמפיין להבטחת השכלה אוניברסיטאית לנשים
סופיה ג'קס-בלייק כתבה באחד המכתבים שלה ללוסי סיוול:
דיסקוגרפיית הסינגלים של שרה ברייטמן
שירים אחרים
במרוצת השנים, הקליטה ברייטמן שירים שלא הופצו כסינגלים ושלא נכללו באלבומי האולפן שלה. חלקם הושמעו בסרטים ונכללו בפסקולים נלווים, בעוד שחלקם נכללו באלבומי אולפן או אלבומים שונים של אמנים אחרים.
סופיה ג'קס-בלייק
התחלת הקמפיין להבטחת השכלה אוניברסיטאית לנשים
"זה דבר גדול להיכנס לאוניברסיטה הבריטית הראשונה שנפתחה לנשים, נכון?"
התגברות העוינות והתקיפה באולם המנתחים
כשהחלו הנשים להוכיח שהן יכולות להתחרות באופן שווה עם הסטודנטים הגברים, העוינות כלפיהן החלה לגדול. הן קיבלו מכתבים גסים, עקבו אחריהן, זרקו עלהן בוץ, ועוד. פעולות אלה הגיעו לשיאן בפרשת המנתחים ב-18 בנובמבר 1870, כשהנשים הגיעו לבחינה באנטומיה באולם המנתחים, והמון זועם של יותר ממאתיים סטודנטים נאסף בחוץ והחל לקלל ואף לזרוק בוץ ואשפה על הנשים. האירועים עוררו כותרות לאומיות והנשים זכו בתומכים חדשים, כמו גם באויבים. חברים משפיעים בפקולטה לרפואה הצליחו בסופו של הדבר לשכנע את האוניברסיטה לסרב לסיום הלימודים של הנשים. חלק מהנשים הלכו לאוניברסיטאות אירופאיות שכבר אפשרו לנשים לסיים את הלימודים והשלימו את לימודיהן שם.
"זמן הרפורמה בא"
בסופו של דבר, נשים התקבלו ללימודים לתואר שני באוניברסיטאות בריטיות אחרות ב-1877. ג'יימס סטנספלד, שהיה קשור למסע הלונדוני (בעקבות כישלונו של מסע הבחירות באדינבורו), כתב בתולדותיו הקצרות את האירועים:
"ד"ר סופיה ג'קס-בלייק עשתה את הגדול ביותר של כל התרומות עד הסוף. אני לא אומר שהיא הייתה הגורם הסופי להצלחה. הסיבה הסופית הייתה פשוט זה, כי הזמן היה בהישג יד. זהו אחד הלקחים של ההיסטוריה של התקדמות כי כאשר הגיע הזמן לרפורמה לא ניתן להתנגד לזה, למרות זאת אם תנסה לעשות זאת, זה יגרום להרחיב את אופיו או לזרז את הופעתו. המתנגדים, כשהגיע הזמן, אינם נגררים רק בגלגלי המרכבה של ההתקדמות - הם עוזרים להפוך אותם. הכוחות החזקים ביותר, ככל שהדבר פועל, עוזרים ביותר. הכוחות של הריכוז הגדול ביותר כאן היו, לדעתי, מצד אחד של אוניברסיטת אדינבורו בראשותו של רוברט כריסטיסון, מצד שני תביעות נשים בראשות ד"ר סופיה ג'קס-בלייק".
ההכשרה כרופאה
בשנת 1874, סופיה ג'קס-בלייק עזרה להקים את בית הספר לרפואה בלונדון לנשים, אבל גם המשיכה הקמפיין והלמידה. חוק רפואי (39 ו 40 Vict, פרק 41) אשר היה מעשה לבטל את החוק הקודם, המתיר גם לרשויות הרפואיות להעניק רישיון לכל המועמדים המתאימים לכל מין. הארגון הראשון לנצל את החקיקה החדשה הייתה מכללת הרופאים של אירלנד, אבל לפני שסופיה פנתה אליהם, היא עברה את הבחינות הרפואיות באוניברסיטת ברן שבו היא הוענקה MD בינואר 1877.
ארבעה חודשים מאוחר יותר היא הצלחה בדבלין מוסמך כ"(Licentiate of the King’s and Queen’s College of Physicians of Ireland (LKQCPI" כלומר, היא יכולה סוף סוף להיות רשום עם המועצה הרפואית הכללית, האישה השלישית שנרשמת כרופאה בארץ.
קריירה רפואית
שנתיים לאחר מכן הקימה את בית הספר לרפואה של אדינבורו לנשים. למעשה, המעמד החיצוני הקטן היה מאופשר במידה רבה על ידי קומץ קטן של רופאים זכרים פרו-נקביים, הקשורים לאוניברסיטת אדינבורו, המעניקים שיעורים מחוץ לגדר הפתוחים לגברים ולנשים (שהאוניברסיטה לא יכלה למנוע). התלמידים הראשונים כללו את אלסי אינגליס, את גרייס רוס קאדל ואת אחותה ג'ורג'ינה, אבל המיומנות של סופיה ג'קס בלייק כמורה לא תאמה את תפקידה כרופאה. התפוצצות חריפה התפתחה עם תלמידיה שהגיעו לשיאה בתיק משפטים ידוע לשמצה ב-1889, שם הוגשה תביעתו של ג'קס-בלייק לנזקים. לאחר מכן המשיכו אחיות קאדל ללמוד אתן עם אלזי אינגליס, שהייתה צעירה יותר, אם כי צעירה ממנה, שהקימה בית ספר יריב. שני בתי הספר הגיעו לסיום יעיל בשנת 1892, כאשר אוניברסיטת אדינבורו החלה לקחת תלמידות. סופיה חייתה והתאמנה למשך 16 שנים בבית הידוע בשם "Bruntsfield Lodge on Whitehouse Loan". כשפרשה לגמלאות ב -1889, בית החולים אדינבורו ומרפאת הנשים והילדים עברה לשם, שם היא המשיכה לתפקד עד 1989.
החיים האישיים
שותפתה הרומנטית של סופייה ג'קס-בלייק הייתה ד"ר מרגרט טוד. בפרישתה של ג'קס-בלייק ב-1899 עברו לוונדידן, מארק קרוס, רוטרפילד, שם כתבה ד"ר טוד את "דרך הבריחה" ב-1902 ואת "הצמיחה" ב-1906. ביתה הפך למקום מפגש של סטודנטים ועמיתים לשעבר, והיא קיבלה בברכה סופרים ומכרים מכל העולם.
מוות והנצחה
סופיה ג'קס-בלייק מתה ב-Windyden ב-7 בינואר 1912 ונקברה ברוטרפילד. טוד כתבה את חייה של ד"ר סופיה ג'קס-בלייק. אוניברסיטת אדינבורו מציינת את סופיה ג'קס-בלייק עם לוחית (על ידי פילקינגטון ג'קסון) ליד הכניסה לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה, מכבדת אותה כ"רופאה, חלוצה בחינוך הרפואי לנשים בבריטניה, בוגרת של האוניברסיטה". בשנת 2015, נחשף לוחית היסטורית של סקוטלנד להנצחת מהומות המנתחים ב -18 בנובמבר 1870.
ועדה לניהול שינויים
ועדה לניהול שינויים (באנגלית: Change Advisory Board) היא קבוצת אנשים המנהלת וסוקרת שינויים בסביבת המחשוב הארגונית.
צוות הוועדה מורכב ממנהלי מחלקות, צוותים טכניים ומשתמשי קצה המסייעים בהערכה ובתעדוף של שינויים שעתידים להתבצע בתהליך פיתוח תוכנה או בסביבת מחשוב.
חברי הוועדה צריכים להיבחר באופן סלקטיבי כדי להבטיח שהשינויים המבוקשים נבדקים ומוערכים ביסודיות מנקודת מבט טכנית ועסקית כאחד.
כינוס הוועדה לניהול שינויים הינו תהליך חשוב ונחוץ, המסייע בקבלת החלטות נכונות ובאיזון בין הצורך בשינוי לבין הצורך למזעור סיכונים שורשיים.
נהוג לכנס את הצוות לעיתים תכופות על מנת לסקור שינויים בולטים, לחתום על שינויים שאושרו ולדון בכל שינוי עתידי.
רני רביב
רני (רן) רביב (נולד ב-28 בנובמבר 1969) הוא כותב ועורך ישראלי, ששימש ככותב הנאומים של ראשי ממשלת ישראל אהוד אולמרט, בנימין נתניהו ונפתלי בנט, כמפקד עיתון "במחנה" וכעורך המגזין "ליברל".
ביוגרפיה
רביב נולד וגדל ברמת השרון לאורה ולמנחם רביב (במקור רבין) ולו אח אחד. אביו, שהיה פדוי שבי פעמיים, היה חייל בצבא הבריטי ולאחר קום המדינה קצין השלישות של בה"ד 1.
מגיל צעיר התעניין רביב בעיתונות, בתקשורת ובפוליטיקה, ובהיותו בחטיבת הביניים יזם הוצאת עיתון שהפך לעיתון בית הספר, ושימש כעורכו הראשי. כמו כן, היה במשך שנתיים כתב נוער ב"מעריב לנוער".
בוגר המחזור הראשון של תיכון אלון ברמת השרון.
בשנת 1988 התגייס לצה"ל ושירת ככתב צבאי בשבועון "במחנה", בין היתר לצד יואב לימור, ג'קי חוגי, דב אלבוים, חן קוטס-בר ואלדד יניב. בשנת 1991 השתחרר מצה"ל והצטרף לרשת "ידיעות תקשורת" בתור סגן עורך המקומון "כל הדרום" ולאחר כחצי שנה מונה לעורך. בהמשך מונה לסגן עורך עיתון "במקום" – מקומון הערים ראשון לציון, רחובות ונס ציונה.
בשנת 1994 מונה לדובר עיריית גבעתיים, בתקופתו של ראש העיר אפי שטנצלר. הוא כיהן בתפקיד כשנתיים, ולאחריהן שב לתחום העריכה. בין השנים 1996–2000 שימש כעורך המקומון "חולון בת-ים" ובהמשך כעורך עיתוני השרון של הרשת.
בשנת 2004 מונה למפקד ועורך ראשי של "במחנה" וכיהן בתפקיד כארבע שנים, לרבות במהלך יישום תוכנית ההתנתקות ומלחמת לבנון השנייה. בהיותו בתפקיד זה השלים קורס קציני דוברות ולימים קיבל דרגת רב-סרן (במילואים).
בסוף 2006 מונה על ידי דוברת צה"ל מירי רגב לראש ענף תקשורת בחטיבת דובר צה"ל, אך לבסוף ויתר על התפקיד . בשנת 2008 מונה על ידי ראש אגף כוח האדם אבי זמיר לדובר האגף, ושירת בתפקיד זה כחמש שנים, תחת פיקודם של זמיר ושל אורנה ברביבאי.
בשנת 2013 מונה למפקד בית הספר הצבאי לתקשורת בחטיבת דובר צה"ל, האמון על הכשרות הדוברות היחידתיות והכלל-צה"ליות. במסגרת תפקיד זה שימש כמפקד קורס מש"קי דוברות שש פעמים.
בשנת 2016 סיים רביב את תפקידו, ומונה על ידי דובר צה"ל מוטי אלמוז לראש מדור אסטרטגיה בחטיבה, שלימים הפך למדור אסטרטגיה, מחקר ותכנון (אמ"ת). ביולי 2021 סיים רביב את שירותו כאזרח עובד צה"ל.
עוד בטרם שחרורו פתח רביב, באישור מפקדיו, עסק לכתיבה ולעריכה, ובכלל זה כתיבת נאומים – תחום בו עסק כשלושה עשורים באופן פרטי. במהלך השנים כתב רביב נאומים ותכנים נוספים לראשי ממשלות, לשרים, לראשי ערים ולבכירים במערכת הביטחון. עם פרישתו מצה"ל מונה לכותב הנאומים של ראש הממשלה נפתלי בנט ובמקביל, לעורך המגזין "ליברל", במקום רותם דנון.
חיים אישיים
רביב בזוגיות ואב לשלושה. מתגורר בתל אביב.
על דודתו, זהבה ברלינסקי (לבית רבין), אשתו של השחקן זאב ברלינסקי, נכתב השיר "עטור מצחך".
אנריקה השני, מלך קסטיליה
אנריקה השני, מלך קסטיליה (בספרדית: Enrique II de Castilla; 13 בינואר 1334 - 29 במאי 1379), הנקרא אנריקה מטראסטמארה או רוצח האח (el Fratricida), היה המלך הראשון של קסטיליה וליאון מבית טרסטמארה. הוא הפך למלך בשנת 1369 על ידי שהביס את אחיו למחצה פדרו האכזר, לאחר מרידות וקרבות רבים. כמלך הוא היה מעורב במלחמות פרננדין ובמלחמת מאה השנים.
ביוגרפיה
אנריקה היה הרביעי מתוך עשרה ילדים בלתי חוקיים של אלפונסו ה-11 מקסטיליה ולאונור דה גוסמן, נינתו של אלפונסו התשיעי, מלך לאון. הוא נולד כאח תאום לפדריקה אלפונסו, לורד הארו, והיה הילד הראשון שנולד לזוג ששרד עד לבגרותו.
עם לידתו, הוא אומץ על ידי רודריגו אלווארס דה לאס אסטוריאס. רודריגו מת בשנה שלאחר מכן ואנריקה ירש את הלורדות של נורנייה. מאוחר יותר הפך אותו אביו לרוזן של טראסטמארה וללורד של למוס וסאריה בגליסיה, והערים קבררה וריברה, שהיוו מורשת גדולה וחשובה בצפון מזרח חצי האי. זה הפך אותו לראש שושלת טרסטמארה החדשה, הנובעת מהענף הראשי של בורגונדי-איבראה.
נוצרה להם הזדמנות לנקום כאשר אלפונסו האחד עשר מת באופן בלתי צפוי מחום במצור על גיברלטר במרץ 1350. הם דחקו את לאונור, בניה ותומכיהם הצידה, ואנריקה ואחיו ברחו והתפזרו. הם חששו ממה שאחיהם, המלך פדרו, יכול לעשות להם. המלך המנוח אפילו לא נקבר.
למרות שלאונור ובניה הגיעו להסכמה עם פדרו לחיות בשלום בחצרו, המצב נותר לא יציב. אנריקה ואחיו פדריקה, טלו וסנצ'ו ערכו מרידות רבות נגד המלך החדש. כמו כן, כדי לחזק את מעמדו ולהשיג בני ברית, התחתן אנריקה עם חואנה מנואל, בתו של חואן מנואל, נסיך ויינה, ראש עיריית אדלנטדו של מורסיה ולורד וילנה, האציל המשגשג ביותר של הממלכה. בשנת 1351, המלך קיבל ייעוץ מחואן אלפונסו דה אלבורק, יד ימינו של מריה מפורטוגל. הוא השתכנע שאהובתו של אביו היא המעוררת של ההתקוממויות, אז הוא הורה לכלוא את לאונור ולבסוף להוציאה להורג בטלאברה דה לה ריינה.
לאחר מכן, אנריקה ברח לפורטוגל. הוא קיבל חנינה על ידי פדרו וחזר לקסטיליה, ולאחר מכן מרד באסטוריאס ב-1352. הוא השלים עם אחיו, רק כדי למרוד בו שוב במלחמה ארוכה, לסירוגין, שהסתיימה במנוסתו של אנריקה לצרפת, שם הצטרף לשירותו של ז'אן השני, מלך צרפת.
זמן קצר לאחר מכן בילו אנריקה ואנשיו זמן בצבאו של פדרו הרביעי, מלך אראגון במלחמתם נגד קסטיליה (1358). במהלך אותו סכסוך, הוא הובס והוחזק בשבי בנאחרה (1360). הוא שוחרר (בין היתר בעזרת חואן רמירס דה ארלנו) והגלה את עצמו לצרפת פעם נוספת.
ואז פדרו הרביעי, מלך אראגון תקף שוב את קסטיליה. אנריקה הסכים לעזור לו בתנאי שיעניק לו את תמיכתו להשמדת אחיו למחצה. סכסוך זה הפך למלחמת האזרחים הקסטיליאנית. המתקפה שילבה את בעלי בריתו הקסטיליאניים של אנרי, האראגונים והצרפתים (פלוגה של שכירי החרב של ברטרנד דו גסלין, שגורשה על ידי פדרו מקסטיליה, ומצאו מקלט בגיין). אנריקה הוכרז כמלך בקאלהורה (1366). בתמורה, הוא נאלץ לתגמל את בני בריתו בתארים ובעושר על העזרה שהם סיפקו. זה הקנה לו את הכינוי אל דה לאס מרסדס ("מרסדס הוא הכינוי בספרדית עבור "רחמים").
פדרו מקסטיליה נמלט צפונה לבורדו, בירת השליטה האנגלים בצרפת, שם אדוארד, הנסיך השחור החזיק בחצר. אדוארד הסכים לעזור לפדרו לשחזר את כסאו. למרות העובדה שהצבא סבל כל כך מדיזנטריה עד שאומרים שאחד מכל חמישה אנגלים לא חזר הביתה, ב-3 באפריל 1367 צבא אנגלו-גסקוני, בראשות אדוארד ואחיו הצעיר, ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, פגש את הכוחות הקסטיליאניים (נתמכים על ידי שכירי חרב צרפתים בפיקודו של ברטראן דו גסלין). לאחר מכן הביס פדרו את אנריקה בקרב נגרה, אך אנריקה נמלט וחזר לצרפת בחסותו של שארל החמישי, מלך צרפת. המלך פדרו והנסיך אדוארד נחלקו לגבי מימון המשלחת, והנסיך השחור חזר לבורדו, לאחר שחלה במשלחת זו, מחלה שתפגע בו עד מותו ב-1376.
הם ארגנו מחדש את צבאם בטירת פיירפרטוזה. לאחר מכן, בעזרתם של מורדים קסטיליאנים רבים וצרפתים מכוחותיו של ברטראן דו גסלין, הם הביסו את פדרו בקרב מונטיאל ב-14 במרץ 1369. אנריקה הרג את "המלך האכזר", שהיה כעת שבוי, במו ידיו. זה זיכה אותו באופן סופי בכס המלכות הקסטיליאני ובתואר אנריקה השני.
לפני שהתבסס בכסאו והצליח להעביר את השלטון לבנו חואן, אנריקה נאלץ להביס את פרננדו הראשון, מלך פורטוגל. במהלך שלטונו הוא נלחם בשלוש מלחמות פרדיננד. בעל בריתו העיקרי של פרדיננד במלחמות אלו היה ג'ון מגונט, בעלה של בתו של פדרו קונסטנס. אנריקה היה בעל ברית של שארל החמישי, מלך צרפת. הוא העמיד את הצי הקסטיליאני לרשותו של שארל והם מילאו חלק מרכזי במצור על לה רושל, ובקרב לה רושל שבו האדמירל אמברוסיו בוקנגרה הביס לחלוטין את הצד האנגלי.
אנריקה גמל לבעלי בריתו, אך עדיין היה עליו להגן על האינטרסים שלו בממלכת קסטיליה ולאון. כתוצאה מכך, הוא שלל ממלך אראגון את השטחים שהבטיח לו בזמנים הקשים.