cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אצבעוני (עיתון ילדים)
היסטוריה
את העיתון ייסדו בשנת 1952 העיתונאי והסופר מיכאל שיר והפסלת שושנה שיר. העיתון יוצא לאור מאז ברציפות. שיר שימש כעורך שלו במשך שנים. מתחילת המאה ה-21 עורך אותו בנו, רמי שיר, המפרסם בו גם סיפורי ילדים.
העיתון מיועד לילדים בגילאי 7 עד 11 (כיתות ב'-ה'). הוא כולל סיפורים, כתבות העשרה בנושאי טבע, מדע והיסטוריה, פינת אנגלית ושעשועונים, כל אלה תוך דגש על נושאים כמו קבלת השונה, איכות הסביבה, זכויות אדם ובעלי חיים.
כותבי העיתון הם מחנכים, סופרי ואנשי מדע. הוא מודפס על נייר כרומו מט, מנוקד ומנוסח בצורה מפושטת וקלה להבנה. בין הסופרים שכתבו וכותבים בעיתון: תמר בורנשטיין לזר - מחברת "קופיקו", זוהר אביב - מחברת "חבורת כוח-המוח" ו"יד הפלא", מאירה ברנע-גולדברג - מחברת כראמל, תמר פיש נחשון, ועוד.
לעיתון הראשון לא ניתן מספר סידורי, שכן עורכו לא תיאר לעצמו שאכן יוציא עוד עיתונים.
שם העיתון
בנו של מייסד העיתון, והעורך הנוכחי שלו, סיפר כיצד ניתן לעיתון שמו:.
סקופים
בעבר, מדור החדשות של העיתון עקב אחר האירועים השוטפים, בעזרת כתבים חוקרים ואף נבדק על ידי הצנזורה הצבאית, כעיתון חדשותי לכול דבר. רמי שיר מספר כי בשנות השבעים נסע אביו לחיפה וראה שבנמל עוגנות ספינות טילים עם דגל ישראל, הוא צילם את הספינות החדשות של חיל הים, והתמונות פורסמו בעיתון. הידיעה נאסרה לפרסום בישראל על ידי הצנזורה, אולם בעוד שהעיתונים היומיים חויבו לדווח לצנזור, הרי שעיתון הילדים לא נדרש לכך והידיעה פורסמה באופן בלעדי. בעקבות כך, העיתונים היומיים ציטטו את הסקופ של אצבעוני. הפרסום גרר נזיפה חמורה של הצנזורה. מקרה נוסף הוא פרסום שהתעשייה האווירית עומדת לשגר לווין ריגול בשם אופק 1, גם כאן הידיעה לא הועברה לאישור הצנזורה ופורסמה בעיתון.
הוצאת אצבעוני
הוצאת אצבעוני מוציאה לאור ארבעה עיתוני ילדים:
עובד
ניתן לחלק את העובדים לשני סוגים עיקריים:
את העבודה למען אחר ניתן לעשות במגוון דרכים: כעובד שכיר, כעובד עצמאי, בהתנדבות, כחבר באגודה שיתופית ועוד, אך בימינו עבודה כעובד שכיר היא הדרך הנפוצה לעשות זאת, אם כי קיימים גם עובדים עצמאיים רבים. היותו של אדם בסטטוס של עובד שכיר מקנה לו את ההגנה של דיני העבודה (שחלים בדרך כלל רק על שכירים, ולא על עצמאים, מתנדבים, וכו'). התייחסות לעובד קיימת גם בחוקים אחרים:
אף שלמושג "עובד" חשיבות מהותית בהקשרים אלה, הוא אינו מוגדר בחקיקה, וגבולותיו נקבעו בפסקי דין רבים של בית הדין לעבודה. בין השאר נקבע בפסקי דין אלה כי חייל בשירות קבע אינו בגדר עובד, וגם אסיר המועסק בבית סוהר אינו עובד.
עבודתו של העובד נעשית למען מעבידו, במקום עבודתו או במקום שאליו נשלח על ידי מעבידו. במצב השגרתי, לעובד מעביד יחיד, אך יש גם הקשורים ביחסי עובד-מעביד עם מעבידים אחדים, באותו מקצוע או במקצועות שונים.
העובד משתלב במקום עבודתו ופועל להגשמת מטרותיו של מקום העבודה, בהתאם להנחיות מנהליו. תרומתו של העובד מתבטאת בהקדשת זמנו למעביד. תשומות אחרות שנדרשות, כגון כלי עבודה וחומרי גלם, מסופקות על ידי המעביד.
הטעם העיקרי להבחנה בין עובד שכיר שחלים עליו דיני העבודה המגינים, לבין עצמאי אשר אינו זוכה להגנתם, הוא טעם חברתי-כלכלי: הרצון להגן על עובדים מוחלשים מפני ניצול. אחד המבחנים המבדילים בין עובד שכיר לבין עובד עצמאי הוא קיום פיקוח של מספק העבודה על עבודת העובד ועל אופן ביצועה. היו מקרים בהם היה חוזה בין העובד לבין נותן העבודה, בהם הוגדר העובד כ"קבלן עצמאי", אולם בית המשפט קבע כי דין אותו "קבלן עצמאי" כדין עובד שכיר ונותן העבודה חייב בכל החובות של מעביד כלפי עובד זה.
הקוטב הדרומי
הקוטב הדרומי הוא הנקודה הדרומית ביותר בכדור הארץ. הקוטב מצוי ביבשת אנטארקטיקה והוא למעשה נמצא בנקודה המרכזית של ציר כדור הארץ הדרומי. הטמפרטורות הממוצעות בקוטב הדרומי הן מינוס 28 מעלות בקיץ, ומינוס 60 בחורף. בשנת 1983 נמדד מזג האוויר הקר ביותר בקוטב - מינוס 89.2 מעלות.
הקוטב הגאוגרפי הדרומי
הקוטב הגאוגרפי הדרומי הוא הנקודה שבה ציר סיבוב כדור הארץ חותך את פני האדמה. זוהי הנקודה אליה מתייחסים כאשר מזכירים את הקוטב הדרומי ללא פירוט נוסף.
הראשונים שהגיעו לקוטב הדרומי היו רואלד אמונדסן ומשלחת הקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911. מתחרהו הראשי של אמונדסן, רוברט פלקון סקוט ומשלחת טרה נובה, הגיע לקוטב 33 יום מאוחר יותר. בדרכם חזרה מתו סקוט וארבעת אנשי צוותו מרעב ומקור קיצוני. אחריהם ביקרה בקוטב משלחת בראשות אדמונד הילרי ואחר כך משלחת של ויוויאן פוקס. מאז היו מסעות רבים לקוטב הדרומי. האדמירל האמריקאי ריצ'רד בירד היה הראשון שטס מעל הקוטב הדרומי ב-29 בנובמבר 1929.
באזור הקוטב הדרומי נמצאת התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט המאוישת באופן קבוע על ידי חוקרים ואנשי תחזוקה. התחנה הוקמה ב-1958 שנקראה השנה הגאופיזית הבינלאומית.
יבשת אנטארקטיקה נמצאת מעל הקוטב הדרומי, אולם לא זה היה המצב לאורך כל שנות קיומו של כדור הארץ, בשל נדידת היבשות. ההיטל של הקוטב הדרומי הגאוגרפי לתוך השמיים מגדיר את הקוטב השמיימי הדרומי.
הקוטב המגנטי הדרומי
הקוטב המגנטי הדרומי נע לאורך השנים בכיוון צפון-צפון-מערב. בשנת 2005 נמצא הקוטב הקוטב המגנטי הדרומי ב-64.5° דרום 137.9° מזרח, ובשנת 2010 נמצא ב-64.4° דרום 137.4° מזרח.
הקוטב הגאומגנטי הדרומי
הקוטב הגאומגנטי הדרומי הוא הנקודה הקרובה ביותר לקוטב הגאוגרפי הדרומי, בה הציר של הדיפול המגנטי (ציר הדו-קוטביות) של כדור הארץ - "חותך" את פני כדור הארץ. זווית השדה המגנטי איננה ‎90° בדיוק כי הדו-קוטביות בשדה המגנטי של כדור הארץ איננה "מושלמת" וקיימת חוסר סימטריות. אם כדור הארץ היה מגנט דו-קוטבי מושלם - הקטבים המגנטיים היו חופפים את הקטבים הגאומגנטיים.
מבחינה פיזיקלית, הקוטב המגנטי/הגאומגנטי הדרומי של כדור הארץ - הוא למעשה קוטב מגנטי צפוני, ולהפך. הקוטב הדרומי של כל מגנט נמשך לקוטב הצפוני של מגנטים אחרים, כך גם הקוטב הדרומי של מגנט מרחף (כמו, למשל, במצפן) יצביע לכיוון הקוטב דרומי הגאומגנטי (שהוא כאמור מגנט צפוני).
הקוטב הדרומי הלא-נגיש
נמצא ב--85.83333°N, 65.78333°W, בשטחה של היבשת האנטארקטית. זו הנקודה הרחוקה ביותר באנטארקטיקה מהאוקיינוס הדרומי. משלחת סובייטית הגיעה אליו לראשונה בשנת 1957. הם הקימו שם את תחנת סובטצקייה (Sovetskaya) ואיישו אותה במהלך הקיץ הדרומי של 1957–1958.
קרחון קורנוול (ארץ קואטס)
קרחון קורנוול (באנגלית: Cornwall Glacier) הוא קרחון שאורכו כ-14 ק"מ בארץ קואטס שבאנטארקטיקה. הקרחון זורם ממעבר קרוסאובר שבהרי שקלטון, לתוך קרחון ריקאברי מזרחית לצוקי ראם בואו.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי בשנת 1957.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם הגנרל סר ג'יימס הנדיסייד מארשל-קורנוול, שהיה חבר ועד הניהול של המשלחת-הטראנס אנטארקטית בין השנים 1955-1958.
מוכרחים להיות שמח
מוכרחים להיות שמח הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויה של ג'ולי שלז, שיצא לאקרנים ביולי 2005.
הפקה ופרסים
צילומי הסרט החלו במרץ 2004. "תקציב הפקת הסרט עמד על 850 אלף דולר, רובו, כחצי מיליון דולר, סיפקה קרן הקולנוע הישראלי, שידורי קשת סיפקה 175 אלף דולר, Yes הטלוויזיה בלוויין כ-100 אלף דולר, ומשה אדרי כ-100 אלף דולר.
הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אופיר, וזכה בחמישה: לשחקנית (סיגלית פוקס), שחקנית המשנה (רבקה מיכאלי), מוזיקה (אבי בללי), עיצוב תלבושות (נתן אלקנוביץ) ועיצוב אמנותי (עדו דולב). לאחר מכן השתתף הסרט בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בו הוענק לסיגלית פוקס פרס לשחקנית הטובה ביותר.
במהלך 2006 השתתף הסרט במספר פסטיבלים בארצות הברית, בהם פסטיבל הקולנוע הישראלי בניו יורק, פסטיבל הקולנוע העצמאי בקולורדו, פסטיבל הסרטים של קליבלנד ושני פסטיבלים בקליפורניה ובטקסס. באפריל 2006 הוענק פרס השחקנית הטובה ביותר לסיגלית פוקס בפסטיבל סירקיוז שבניו יורק.
עלילה
העלילה עוקבת אחר שמחה לוין (סיגלית פוקס), רווקה בודדה בת 35 מתל אביב שעובדת בחנות למכירת טלוויזיות. שמחה חיה חיים ריקניים ואומללים, היא מתגוררת בדירה חסרת כל חן, עובדת בעבודה נטולת כל עניין, מנהלת מערכות יחסים שמבוססות על ניצול ואינה מסתדרת עם משפחתה המורכבת: אחיה, גיל (טל פרידמן), מסתיר ממשפחתו את העובדה כי הוא מובטל, וחי חיי נישואים קשים עם אשתו, נורה (קרן מור), והוריה, יצחק ורינה (יוסי פולק ורבקה מיכאלי) סובלים ממשבר זוגיות המבוסס על מקרה יחיד מלפני עשרות שנים.
חייה של שמחה משתנים כאשר היא נבחרת להשתתף בתוכנית טלוויזיה בשם "מוכרחים להיות שמח" שמטרתה להגשים חלומות למשתתפיה בשידור חי. התוכנית שבה מתכננת שמחה להשתתף היא תוכנית מיוחדת לקראת יום הכיפורים שעוסקת בסליחות. שמחה נבחרת ומתחייבת להציג את משפחתה בשידור חי, כאשר תערוך מסיבה להוריה ולחבריהם הישנים מלפני עשרים שנה שנידו אותם בעקבות מקרה חד-פעמי, שבגללו סובלים כל בני המשפחה. במהלך הימים לקראת השידור עומדים קשיים רבים בפני שמחה, אשר מערערים את המסיבה המיוחלת, כולם קשורים לאותו מקרה, אך שמחה נוטלת את האחריות על הצלת משפחתה והובלתה אל עבר מקום טוב יותר, שמח יותר.
פסקול
שיר הנושא של הסרט הוא ביצוע מחודש של דין דין אביב לשירה של אילנית, "כבר אחרי חצות" (עמוס אטינגר / נורית הירש).
קישורים חיצוניים
ביקורות
פול א' לוין
פול א' לוין (באנגלית: Paul A. Levine; 31 בדצמבר 1956 – 28 באוקטובר 2019) היה, אמריקני־שוודי, היסטוריון שואה ורצח עם.
ביוגרפיה
פול א' לוין נולד בניו יורק בשנת 1956 וגדל בעיר קובינה שבדרום קליפורניה, בה בילה את רוב שנות ה-60 וה-70 והחל את הקריירה האקדמית שלו בלימודי תואר ראשון ושני בהיסטוריה. בין השנים 1977–1980 חי בישראל, לאחר מכן חזר לארצות הברית וחי בניו-גרזי ולבסוף עזב סופית את ארצות הברית והיגר לשוודיה.
השכלה
ב-1983 לוין סיים תואר ראשון בהיסטוריה בהצטיינות מטעם אוניברסיטת פומונה שבמדינת קליפורניה, הוא אף זכה בפרס הזיכרון של ג'ון קרשו (סטודנט השנה להיסטוריה). ב-1987 סיים תואר שני בהיסטוריה בבית הספר לתארים מתקדמים בקלרמונט, קליפורניה, תחום מחקרו היה היסטוריה מודרנית פוליטית ודיפלומטית באירופה והיסטוריה של השואה. כותרת עבודת התיזה שכתב הייתה העיתונות השוודית והשואה, יוני 1941 - אוקטובר 1943.
ב-1996 סיים את תואר הדוקטורט שלו במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת אופסלה על היסטוריה אירופית מודרנית, היסטוריה של השואה; כותרת עבודת הדוקטורט של ההיסטוריה הדיפלומטית הייתה: מאדישות לאקטיביזם; דיפלומטיה שוודית ושואה, 1938-1944
כחוקר שואה
בשוודיה ייסד לוין את מרכז הוגו ולנטין ללימודי שואה ורצח עם ופרסם מחקרים רבים על היסטוריה של השואה וזיכרונה.
הספר "ספר לילדיך" שכתב יחד עם סטפן ברוכפלד היה רב-מכר בשוודיה. בספר הצליחו המחברים לזקק אלמנטים היסטוריים, היסטוריוגרפיים, ביוגרפיים וגרפיים גדולים למתכונת ולשפה שפונה הן לדיפלומטים והן לתלמידי חטיבת הביניים. הספר נלמד בקורסים באוניברסיטאות, בכיתות בתי ספר ציבוריים ופרטיים, שימש לחינוך מבוגרים, ועל ידי ארגוני עובדים.
"ספר לילדיך" פורסם לראשונה בשנת 1998 על ידי ממשלת שוודיה, והוזמן כחלק ממסע חינוך לאומי אודות השואה. היסטוריון השואה יהודה באואר כינה אותו "הספר הטוב ביותר על השואה לאורכה ולמטרותיה". פרסום הספר הוביל להקמתו של כוח משימה בינלאומי לחקר השואה, הזיכרון והחינוך. כוח משימה שהתפתח ל"ברית הזיכרון הבינלאומית לשואה." המורכבת כיום מ-31 מדינות חברות ושמונה מדינות משקיפות.
במהלך חייו בשוודיה בחן לוין וחקר במשך כמה עשורים את האדישות והפעילות הבירוקרטית באירופה במלחמת העולם השנייה. את שש השנים האחרונות לחייו העביר לוין בברלין, שם עבד כהיסטוריון עצמאי. לקראת מותו עבד על ספר זיכרונות ומדריך למורים, בתקווה להנחות מחנכים כיצד לחשוב וללמד על השואה ועל רצח עם באופן פרוגרסיבי והומניסטי. עבודתו תרמה תרומה משמעותית גם למחקר והסבר על רצח העם הארמני.
בשנת 2019 נפטר ונקבר בברלין. בשנת 2020 הוקמה בשכונת וילמהרסדורף בברלין יוזמת הסטודנטים "ספריית פול א לוין".
הבטחת הכנסה
הבטחת הכנסה היא קצבה המשולמת למי שהכנסתו אינה מאפשרת רכישה של צורכי קיום בסיסיים לו ולמשפחתו.
כאשר לבית אב אין בקביעות או באופן זמני הכנסות, משלמת לו המדינה הבטחת הכנסה - שמטרתה לאפשר למקבל רמת חיים מינימלית. כאשר למשפחה יש הכנסה הנמוכה מסף השכר, משלמת לה המדינה סכום המהווה השלמה להכנסה זו (ולפיכך קרוי השלמת הכנסה).
בישראל פועל מנגנון זה בשני מסלולים: הבטחת הכנסה המיועדת לכלל הציבור דרך המוסד לביטוח לאומי, והבטחת הכנסה על ידי משרד החינוך המיועדת ללומדים בישיבות (אדם הלומד בישיבה אינו עומד בתנאי הזכאות להבטחת הכנסה מהמוסד לביטוח לאומי).
הבטחת הכנסה באמצעות המוסד לביטוח לאומי
במדינת ישראל פועל מנגנון הבטחת ההכנסה מתוקף חוק הבטחת הכנסה, התשמ"א-1980, שבהפעלתו עוסק המוסד לביטוח לאומי. גובה הסכום שמשפחה זכאית לו כהבטחת הכנסה נקבע לפי גודל המשפחה והרכבה, על פי המפתח המפורט בטבלה הבאה.
הדירוג לגמלה רגילה בשנתיים הראשונות וגמלה מוגדלת אחר כך בוצע כדי להקטין את התמריץ להישאר במערכת מקבלי הגמלה, אף כי מחקרים שונים (אחדות, 1976; גל ודורון, 2000) מורים כי לשוהים במערכת יש תמריץ חזק לאור פוטנציאל ההשתכרות הנמוך יחסית של מקבלי הגמלה וכי הגדלת התשלום ככל שמתארכת תקופת השהות במערכת מהווה תמריץ הישארות נוסף.
לשכות הסעד
מאז שנות ה-60 ספגה מערכת זו ביקורת חריפה, מכמה סיבות. ראשית, חוקרים וקובעי מדיניות החלו להצביע על כך שלעוני ולאבטלה סיבות מבניות. העובדה שאדם נותר חסר הכנסה אינה, ברוב המקרים, בתחום יכולת ההשפעה שלו, והיא נובעת פעמים רבות מתנאים השוררים בכלל המשק - כגון מיתון, עלייה באבטלה או פערי שכר גדלים. במציאות כזו, אין סיבה להתנות את הסיוע הכספי בסיוע פסיכו-סוציאלי, שכן הוא אינו עני בגלל תפקודו האישי הלקוי, ושיפור של תפקוד זה לא יביא להיחלצותו מהעוני.
ביקורת נוספת על שיטה זו התמקדה בסטיגמטיזציה הכפולה שהיא יוצרת - הן סטיגמטיזציה של העניים והן סטיגמטיזציה של מקבלי הטיפול בלשכות לשירותים חברתיים. מחד, העובדה שקבלת סיוע מותנית בקבלת טיפול פסיכולוגי, מסמנת את העניים כבעלי בעיות נפשיות, וגורמת לנזקקים לסיוע להימנע מהסתמכות על הלשכות. מאידך, העובדה שהסיוע ניתן בלשכות גרמה לכך שאלו נתפסו כאתר המיועד לטיפול בעניים בלבד, דבר שגרם ללקוחות אחרים להימנע מגישה ללשכות, ולכן מנע מאוכלוסיות אלו טיפול לו נזקקו.
מנקודת המבט של העובדים הסוציאליים, השילוב של מערך הסיוע הכספי בלשכות יצר עומס אדיר על הלשכות, שנאלצו להתמודד עם פונים רבים מיכולת הקליטה שלהם. במקביל, הענקת סיוע כספי הקשתה על העובדים להתמודד עם העבודה העיקרית שלהם, מתן סיוע פסיכו-סוציאלי, שכן היא אילצה אותם להתמודד עם רבים שלא ביקשו טיפול כזה, ועשו כל שביכולתם כדי להימנע מלקבלו, והגיעו ללשכות רק על מנת לזכות בסיוע הכלכלי.
קשיים אלו הביאו להכרה בצורך לאמץ שיטה חדשה לחלוקת קצבאות קיום, ואכן - בראשית שנות ה-70 החל מהלך של פיצול קצבאות הקיום מהסיוע הפסיכו-סוציאלי. לשכות הסעד שכרו עובדים חדשים, שתפקידם היה לחלק את הקצבאות על בסיס שאינו תלוי בקבלת סיוע פסיכו-סוציאלי, וכך נוצרה בתוך הלשכות הפרדה בין העובדים הסוציאליים לבין הגורמים האמונים על חלוקת הקצבאות.
חוק הבטחת הכנסה
שינוי זה פתר את מקצת הבעיות, אך לא נתן פתרון מקיף לכולן. אי לכך, נחקק בשנת 1980 חוק הבטחת הכנסה, התשמ"א-1980, שהעביר את האחריות על תשלום דמי הבטחת הכנסה מלשכות הרווחה למוסד לביטוח לאומי. לשינוי זה, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 1982, היו מספר השלכות חשובות, בנוסף למתן מענה לחסרונות שפורטו לעיל: החוק קבע קצבה בגובה המוגדר כאחוז קבוע מהשכר הממוצע במשק (21% ליחיד), לו זכאי מי שאין לו הכנסות כלל. כמו כן, מוגדר דיסריגרד מסוים, המאפשר למקבלי שכר נמוך לקבל חלק מהקצבה בנוסף להכנסתם.
קבלת קצבת הכנסה מותנית בשלושה מבחנים, שרק העמידה בשלושתם מזכה בקצבה:
במהלך שנות התשעים חל גידול משמעותי במספר המשפחות המקבלות הבטחת הכנסה, מ-32 אלף משפחות בשנת 1990 ל-151 אלף משפחות בשנת 2002. אחוז המקבלים הבטחת הכנסה מכלל האוכלוסייה בגילאי עבודה גדל משיעור של 2.0 אחוז בשנת 1991 ל-4.6 אחוז בשנת 1999. מספר הנפשות הממוצע למשפחה נתמכת קטן לאורך השנים מ-3.25 נפשות למשפחה ל-2.66 נפשות למשפחה. מקורות הגידול העיקריים היו תחילת זכאות של עולים לתשלומי הבטחת הכנסה החל משנת 1992 וחוק משפחות חד-הוריות מאותה שנה. אוכלוסיית העולים מהווה החל משנה זו, באופן יציב, כשליש מכלל מקבלי הבטחת הכנסה. שיעור הנשים המקבלות הבטחת הכנסה מכלל הנשים בגילאי עבודה זינק מ-2.4 אחוז ל-6.2 אחוז. יתר על כן, שיעור הגידול הושפע רק באופן חלקי ממגמות בשיעורי האבטלה ונטה לעלות גם כאשר במקביל צנחו שיעורי האבטלה.
עיון במגמות בקרב מקבלי גמלה להבטחת הכנסה מעלה כי משך השהות הממוצעת של משפחה גדל בחמישים אחוז, חל גידול באחוז משפחות חד-הוריות מכלל מקבלי הגמלה מ-28.8 אחוז ל-35.4 אחוז ובאחוז המשפחות המקבלות גמלה בשיעור חד-הוריות מ-51.6 ל-77.5, וכן חל גידול דרמטי באחוז "בלתי ניתנים להשמה" (מובטלים כרוניים) מ-17.4 ל-33.7.
החל משנת 2002 החל משרד האוצר, בראשות השר בנימין נתניהו, לחתור לצמצום מספר מקבלי הבטחת הכנסה ותשלומים אחרים, באמצעות החמרת הקריטריונים לקבלת הבטחת הכנסה (ודמי אבטלה). גובה הגמלה, כאחוז מהשכר הממוצע, לא שונה כלל באף אחד מהקריטריונים. צעדים אלו עוררו מחאות רבות, שהבולטת שבהן הייתה הצעדה לירושלים ושביתת-השבת בה של ויקי קנפו, אם במשפחה חד-הורית.
החמרת הקריטריונים הובילה לקיטון במספר הכולל של מקבלי הבטחת הכנסה משיא של 161 אלף בתחילת 2003 ל-144 אלף בסוף שנת 2004. מספר המשפחות החד-הוריות, שעלה מכ-8 אלף בשנת 1990 ל-53 אלף ביוני 2003 צנח בעקבות החמרת התקנות בחודש זה ל-41 אלף בסוף שנת 2004. במספר היחידים, הקטינים והמשפחות לא חל כמעט שינוי בתקופה זו, כך שניתן להסיק כי הירידה במספר מקבלי הבטחת הכנסה באה כמעט במלואה מקרב משפחות חד-הוריות. במקביל, חלה ירידה בשיעור האבטלה, מקרוב ל-11 אחוז למעט פחות מ-10 אחוז בתחילת שנת 2005.
ביום 2.8.2012 פורסם תיקון לחוק הבטחת הכנסה, אשר הקל את התנאים בהם אדם יכול לקבל קצבה על פי החוק למרות שהוא משתמש ברכב כמנהג בעלים.
קדחת
Fever (disambiguation)
הבטחת הכנסה
חוק הבטחת הכנסה
במאי 2018, קבע בית הדין הארצי לעבודה כי אין לשלול גמלת הבטחת הכנסה ממי שמקבל סיוע כספי מבני משפחתו או עמותות סעד. פסק דין קבע שהמדינה לא הוכיחה שניתן להתקיים בכבוד אנושי בסיסי מגמלת הבטחת הכנסה, ופסל את נוהלי המוסד לביטוח לאומי שמאפשרים לשלול את הגמלה ממי שמקבל סיוע כספי מבני משפחתו או עמותות סעד. פסק הדין ניתן בעקבות חמישה ערעורים שנגעו לחוקיות הנוהל של המוסד לביטוח לאומי לשלול גמלת הבטחת הכנסה ממי שמקבל עזרה כספית קבועה מבני משפחתו או מעמותות. עד אז מקבלי הבטחת הכנסה, נמצאו בסכנה שגמלתם תישלל בשל סיוע שהם מקבלים מארגוני צדקה ומקרובים, כיוון שהגמלה אינה מספיקה למחיה.
הבטחת הכנסה באמצעות משרד הדתות ומשרד החינוך
בנוסף להבטחת ההכנסה באמצעות המוסד לביטוח לאומי, הייתה קיימת הבטחת הכנסה של משרד החינוך (עד 2004 של משרד הדתות) המיועדת עבור לומדים במוסדות תורניים העומדים בקריטריונים שונים. קצבה זו מיועדת לתמיכה בלומדים במעמד תורתו אומנותו. סעיף בספר התקציב המיועד עבור קצבה זו היה קיים החל משנת 1982, בעקבות הסכם קואליציוני שביקש להחיל על אברכים את קצבת הבטחת ההכנסה הרגילה שנכנסה לתוקף באותה שנה. סכום הקצבה משתנה בכל שנה בהתאם לסך התקציב המיועד למטרה זו המתחלק למספר הזכאים.
על מנת לקבל קצבה זו נדרשו האברכים למלא מספר תנאים. תנאים אלו אינם נקבעים עקב חוק כל שהוא, אלא על פי קריטריונים שנקבעו במשרד הדתות ובמשרד החינוך. עד 2005 היו אלו קריטריונים פנימיים, ולאחר שנה זו נקבעו הקריטריונים על ידי ועדה. התנאים העיקריים לקבלת קצבה זו הם:
סך התקציב שיועד עבור קצבה זו ב־2009 עמד על כ־121 מיליוני שקלים. בשנת 2010 קיבלו את הקצבה כ־10,000 אברכים, כ־20% מכלל ציבור האברכים, רובם המוחלט חרדים.
בשנת 2000 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי ארנן יקותיאלי, שהיה אז חבר מועצת עיריית ירושלים, כנגד משרד הדתות, בטענה שקצבה זו מנוגדת לשוויוניות, היות שהיא מיועדת רק עבור אברכים, ולא עבור נשים וסטודנטים, לדוגמה. העתירה נדונה במשך כ־10 שנים, ורק ביוני 2010 פסק בג"ץ בהרכב של 7 שופטים (ברוב של שישה מול אחד) כי הסעיף המקצה את הכספים בעבור תשלום קצבה זו אינו יכול להימצא בספר התקציב החל מתחילת שנת 2011, היות שהוא מנוגד לשוויוניות, שהיא אחת מעקרונות התקציב. בעקבות זאת, הקימה הממשלה ועדה בין משרדית עליה הוטל לגבש המלצות בנושא. בדצמבר 2010 קיבלה הממשלה את המלצות הוועדה, והחליטה להמשיך ולשלם קצבה זו תחת השם "מלגת לימודים ועידוד השתלבות בתעסוקה", בהגבלות מסוימות, כך שבפועל האברכים המשיכו לקבל את הקצבה. הסכום שהוקצה לקצבה זו עמד על 110 מיליון שקל לשנת 2011 ו-109 מיליון שקל לשנת 2012.
בשנת 2013 קיבלו את הקצבה כ-9,400 אברכים, וסך הסכומים שהועברו היה כ-120 מיליוני שקלים.
בשנת 2011 הוגשה עתירה נוספת לבג"ץ על ידי התאחדות הסטודנטים, עמותת חדו"ש ועוד, בטענה כי ההסדר מפלה כלפי נשים, בני דתות אחרות, זרמים אחרים ביהדות וסטודנטים, שמהם נשללת קצבת הבטחת הכנסה בזמן לימודיהם, וכי ההסדר מפלה כלפי כל מקבלי הבטחת הכנסה על-פי חוק הבטחת הכנסה, בכך שמאברכים המקבלים קצבה לא נדרש להראות מיצוי כושר השתכרות לצורך קבלת הקצבאות. העתירה נדונה במשך כ-3 שנים, ובמאי 2014 פסק בג"ץ שקצבה זו נוגדת את עקרון השוויון, ואינה מעודדת את השתלבות האברכים בשוק העבודה בסיומה של התקופה, ולכן יש לבטלה. בעקבות כך הודיע משרד החינוך על ביטול תשלום מלגת הלימודים לאברכים, החל מינואר 2015.
אנמיה חרמשית
אנמיה חרמשית היא מחלת דם תורשתית הגורמת להמוגלובין, המצוי בתאי הדם האדומים ואשר נושא חמצן לכל תאי הגוף, להיווצר בצורה לקויה. שם המחלה נובע מצורתם האופיינית החרמשית של תאי הדם האדומים.
בשנת 2019 דווח על טיפול רפואי ניסיוני אשר, ככל הנראה, הצליח לרפא צעירה שסבלה מאנמיה חרמשית.
גנטיקה
אנמיה חרמשית נובעת בעיקר מאלל פגום של הגן HBB שנמצא בכרומוזום 11, ומכיל בבני אדם בריאים הוראות לייצור תת-יחידה של חלבון ההמוגלובין. כשמתחוללת מוטציה או כשמורש אלל מוטנטי, החומצה האמינית גלוטמט הנמצאת בחלבון מוחלפת בוולין, מה שגורם להפקת המוגלובין לקוי, שנושא כמות בלתי מספקת של חמצן. כיוון שבכל תא ישנם זוג כרומוזומים הומולוגים, במקרה בו רק אחד מהם נושא גן פגום, הגוף יפיק גם המוגלובין תקין. כשבשני הכרומוזומים יימצאו גנים פגומים, כל התאים האדומים יישאו המוגלובין פגום ואספקת החמצן הלקויה תסכן את חיי החולה. עקב היותה מחלה תורשתית, האנמיה החרמשית נפוצה הרבה יותר במקומות מסוימים בעולם, כגון באפריקה.
התפתחות מחלה זו דווקא באזורים אלו נובעת, בין השאר, ממוטציה גנטית שמעניקה עמידות מסוימת בפני מלריה לנשאי הכרומוזום המוטנט. החולשה היחסית של התאים המוטנטים גורמת להפרעה במעברו של טפיל המלריה במחזור הדם.
תסמינים
כאשר ההמוגלובין הפגום נמצא במצבו הלא מחומצן (לאחר פריקת החמצן בתאי הגוף), שיירי הוואלין יוצרים ביניהם קשרים שנקראים סטיקי-פאטצ', שגורמים להמוגלובין לשנות את צורתו המרחבית ולהפוך לבלתי מסיס. ההמוגלובין הפגום גורם לתאי הדם האדומים לשנות את צורתם מדיסקית-דו-קעורה לצורת חרמש (תהליך שאורך כ-30 שניות). אם ליבו של חולה באנמיה חרמשית מספיק חזק כדי לגרום לתאי הדם האדומים להגיע חזרה לריאות לפני שהם מספיקים לשנות את הצורה, המחלה לא צפויה לעורר בעיות. מרגע שמפעפע חמצן על ההמוגלובין הפגום, הוא חוזר לצורתו ה"תקינה" והמתפקדת.
התאים האדומים החרמשיים הופכים "דביקים" ויוצרים צברים המפריעים לזרימת הדם. כך המחלה עצמה גורמת להחרפתה, כי אספקת הדם (ועמו החמצן) אל האזור נחסמת, ונוצר חוסר חמצון, שגורם לתאים נוספים להפוך לחרמשיים. בנוסף, התאים החרמשיים הם בעלי אורך חיים קצר למדי, אשר גורם לאנמיה. עקב היווצרות הצברים ייווצרו כשלים באספקת הדם לרקמות אשר יגרמו לתופעות הבאות:
אנמיה חרמשית בישראל
בישראל המחלה נצפית בעיקר באוכלוסייה הערבית.
סואן
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
חומר מולקולרי
חומר מולקולרי הוא חומר המורכב ממולקולות, הבנויות מאטומי אל מתכות הקשורים ביניהם בקשרים קוולנטיים. בין המולקולות מתקיימים קשרים בין מולקולריים חלשים יותר, ובעיקר קשרי מימן וקשרי ואן דר ואלס זמניים או קבועים.
תכונות החומרים המולקולריים
מאחר שבהתכה וברתיחה ניתקים הכוחות הבין מולקולריים החלשים יחסית בלבד, טמפרטורות ההיתוך והרתיחה של חומרים מולקולריים נמוכות יחסית, ורבים מהם נוזלים או גזים בטמפרטורת החדר. טמפרטורות ההיתוך והרתיחה של חומרים מולקולריים נקבעות על פי חוזק הקשרים הבין מולקולריים, ובפרט קיומם של קשרי מימן וכן חוזקם של קשרי הואן דר ואלס, המושפע בעיקר מגודל ענן האלקטרונים שלהם ומקוטביותם.
החומרים המולקולריים אינם מוליכים חשמל באף מצב צבירה מכיוון שהם אינם מכילים אלקטרונים או יונים ניידים.
חומרים מולקולריים
מרבית היסודות האל מתכתיים, כגון חמצן O2, מימן H2, חנקן N2 וכלור Cl2, הם חומרים מולקולריים. בנוסף, ישנן תרכובות מולקולריות רבות המכילות אטומים של יסודות שונים הקשורים ביניהם בקשרים קוולנטיים, כגון מים H2O, פחמן דו-חמצני CO2, ומתאן CH4.
מריחיה אריינס
מריחיה אריינס (בהולנדית: Marigje Arriens; 1520 לערך, פדרויין, חלדרלנד – 18 בדצמבר 1591, שונהובן), הואשמה כמכשפה, והייתה אחת הקורבנות המוכרות ביותר בציד המכשפות בהולנד.
ביוגרפיה
אריינס הייתה פעילה כמרפאת. לפי תאוריה אחת, היא הואשמה על ידי מטופל לשעבר שהיא איימה להטיל כישוף על ילד. היא הייתה נשפטה בעוון כישוף ונידונה להישרף על המוקד. היא הייתה מוכרת בתור אחת הנשים האחרונות שהוצאו להורג בגין כישוף בהולנד, מדינה שבה ציד המכשפות הסתיים מוקדם יותר מאשר בהרבה מדינות אחרות באירופה, אך תפישה זו הייתה מוטעית, כנראה מכיוון ששנת מותה נרשמה בטעות כ-1597 במקום 1591. במציאות, היו מספר אנשים נוספים שהוצאו להורג בהולנד אחריה; שתי הנשים האחרונות שהוצאו להורג בגין כישוף בהולנד היו אנה מאגן, שהועלתה על המוקד בגורינכם בשנת 1608, וטרינה לנשלדס שנהרגה בשנת 1613.
בתרבות פופולרית
השיר "נולדתי לבעור", של להקת הבלאק מטאל השוודית באת'ורי הוקדש לאריינס.
גלדיאטור (קאלארק)
גלדיאטור (באנגלית: Gladiator) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The X-Men #107 מאוקטובר 1977 ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר דייב קוקראם.
גלדיאטור הוא האלטר אגו של קאלארק, חבר גזע הסטרונטי החייזרי שגדל תחת שלטונה של אימפריית השי'אר. כל חברי הגזע הסטרונטי נולדים עם יכולות על-אנושיות, אך יכולים להשתמש בהם רק כאשר הם מקדישים את חייהם למטרה מסוימת. קיסר השי'אר חשש בשעתו ממרד של הגזע הסטרונטי ופקד על קאלארק להרוג את זקני הגזע. רק קאלארק היה נאמן מספיק כדי לבצע את הפקודה. כאות לנאמנותו, קאלארק הוכרז כפראיטור של אימפריית השי'אר.
פראיטור האימפריה
כאשר קבוצת אקס-מן נקלעה לעימות עם אימפריית השי'אר בנוגע לכוח הפניקס, כפי שמתואר בסיפור "אקס-מן: סאגת הפניקס האפלה", קאלארק נלחם בהם תחת שלטונו של הקיסר ד'קאן, ותחת שלטונה של ממשיכתו, הקיסרית לילנדרה נרמאני. בהמשך, קאלארק עוזר לאקס-מן נגד מספר שומרי משמר עריקים ששירתו תחת בוגד, לורד סאמדר.
בשעה שרדף אחרי קבוצה של גזע הסקרול משני הצורה, קאלארק הגיע לכדור הארץ והתקיף בטעות את ארבעת המופלאים. בעזרתם של ספיידרמן וקפטן אמריקה, הקבוצה העריקה נחשפת ונלכדת. בינתיים, דת'בירד אחותה של לילנדרה מארגנת הפיכה והופכת לקיסרית החדשה. היא פוקדת על קאלארק לעמוד בראש המשמר המלכותי כדי לעצור את קבוצת פיראטי החלל סטארג'אמרס ואת קבוצת גיבורי-העל אקסקליבר, אך היא מורה על נסיגה ברגע שמתגלה כי כוחות המורדים מונהגים בידי לילנדרה. באירועי "מבצע סופה גלקטית", קאלארק נכנס לעימות נוסף עם האקס-מן כאשר נשלט בידי סקרול שהתחזה לצ'ארלס אקסבייר ונתקל במספר מחברי האוונג'רס בעת המלחמה בין הקרי והשי'אר.
בשעה שרבים מגיבורי-העל נעלמים לאחר הקרב הסופי נגד אונסלוט, לילנדרה (שנטלה מחדש את השליטה על הקיסרות) פוקדת על קאלארק וכוחות המשמר המלכותי להגן על כדור הארץ. הוא עוזר לאקס-מן בזמן התקפתו של גלקטוס. לאחר ניסיון התנקשות בקיסרית לילנדרה, קאלארק משחק תפקיד חשוב כאשר כדור הארץ הופך לכלא בין-גלקטי.
שליט האימפריה
כשאף אחד בשושלת המלוכה לא נותר בחיים, מלחמת אזרחים מאיימת לפרוץ באימפריית השי'אר. קאלארק מקבל את ההצעה להפוך לקיסר כדי להימנע מעימותים נוספים.
במהלך אירועי "הציווי של תאנוס", קאלארק מצטרף לקבוצת המשמידים, הכוללת את בטא ריי ביל, הגולש הכסוף, קוואזר ורונאן המאשים. באירועי "אינסופיות", קאלארק חבר גם במועצה הגלקטית.
מיג-19
מיקויאן מיג-19 (רוסית: МиГ-19; קוד דיווח נאט"ו: Farmer - פארמר (חקלאי)) הוא מטוס קרב סילוני סובייטי חד-מושבי דו-מנועי של הדור השני. מיג-19 היה המטוס הסובייטי הראשון שעבר את מהירות הקול בטיסה אופקית. מקביל לסופר סייבר האמריקאי ולסופר מיסטר הצרפתי.
היסטוריית פיתוח
ב-20 באפריל 1951, הונחה 155-OKB (צוות הפיתוח) לשדרג את המיג-17 למטוס קרב חדיש שנקרא "I-340", המונע על ידי שני מנועי סילון ללא מבער אחורי, שהיו גרסה מוקטנת של מנוע. ה-I-340 היה אמור להגיע ל-1,160 קמ"ש (1 מאך) בגובה 2,000 מטר, 1,090 קמ"ש (0.97 מאך) בגובה 10,000 מטר, ולטפס לגובה של 10,000 מטר בתוך 2.9 דקות.
אב הטיפוס שנקרא "SM-1", תוכנן על הבסיס של שלדת "SI-02" (אב הטיפוס של מיג-17) שהורכבו בה שני מנועים זה לצד זה, והושלם במרץ 1952. תקלות טכניות של לחץ אוויר נמוך בתא הטייס, כיבוי תכוף של המנוע, והאצה פתאומית כתוצאה מהזזה מהירה של המצערת, הביאו להחלפת המנועים במנועי AM-5A, שהיו חזקים וחסכוניים יותר. ה-SM-1 היה בקושי על-קולי, והגיע למהירות 1,193 קמ"ש (1.03 מאך) בגובה 5,000 מטר. ביצועים אלה נחשבו בלתי-מספקים, ולכן תוכננה גרסה חדשה עם מנועים AM-5F בעלי מבער אחורי. מנועים אלו לא הותקנו לבסוף, שכן הסתיים באותה עת פיתוח מנוע הטומנסקי RD-9 העדיף. לפי דרישת השלטונות, בוצע פיתוח נוסף של הגרסה הדו-מנועית לדגם "I-360" שנקרא "SM-2", הונע גם כן עם מנועי AM-5F, אבל היה עם כנפיים משוכות לאחור בזווית חדה.
ב-15 באוגוסט 1953 קיבל צוות הפיתוח של מיקויאן-גורביץ' הוראה לפתח מטוס קרב חדיש בשני דגמים: גרסה בעלת מנוע יחיד VK-7 וגרסה בעלת שני מנועי מיקולין AM-9F. הגרסה הדו-מנועית נקראה "SM-9", קיבלה גם את השם מיג-19, והתבססה על אב הטיפוס SM-2. השלדה הראשונה "SM-9/1" טסה ב-5 בינואר 1954. המבער האחורי לא פעל בטיסה הראשונה, אך בטיסה השנייה הגיע המטוס למהירות 1.25 מאך בגובה 8,050 מטר. שיפורים שונים הביאו את המטוס למהירות מרבית של 1.44 מאך בטיסות הבאות, ומיג-19 הוזמן לייצור ב-17 בפברואר 1954. בספטמבר 1954 ערכה הממשלה ניסויים במטוס, והמטוס הראשון יצא מפס הייצור במרץ 1955.
ההתלהבות הראשונית מהמטוס החדיש דעכה עקב מספר בעיות. החמורה מביניהן הייתה סכנת התפוצצות המטוס בטיסה, בשל התחממות יתר של מכלי הדלק הנמצאים בין המנועים. הפעלת בלמי האוויר במהירויות גבוהות גרמה לכוחות ג'י חזקים. גם מהירות הנחיתה הגבוהה של 230 קמ"ש, לעומת מהירות נחיתה של 160 קמ"ש במיג-15, והיעדר מטוס אימון דו-מושבי, האטו את הסתגלות הטייסים לדגם זה. בעיות אלו נפתרו חלקית על ידי הוספת מעצור אוויר בדגם SM-9/2 על גחון המטוס ומשטחי זנב שנועדו למנוע את סבסוב המטוס במהירויות תת-קוליות. דגם זה טס ב-16 בספטמבר 1954, ונכנס לייצור כמיג-19S.
כ-5,500 מטוסי מיג-19S יוצרו, תחילה בברית המועצות ובצ'כוסלובקיה בשם אוויה S-105, אך גם ברפובליקה העממית של סין (בשם שן-יאנג J-6) ובמזרח אירופה. מטוס הקרב נרכש לשירות בחילות אוויר ב-24 ארצות, פעל בקרבות אוויר במהלך מלחמת וייטנאם, במלחמת ששת הימים בשנת 1967 ובמלחמת העצמאות של בנגלדש בשנת 1971.
בברית המועצות החליף המטוס את מיג-17. הדגם הסיני שן-יאנג J-6 נותר חלק עיקרי מחיל האוויר הסיני, ובנוסף פותח לדגם בשם נאנצ'אנג Q-5 (כינוי נאט"ו: Fantan) שהיה מטוס הפצצה. על אף גילו, המיג-19 ופיתוחיו הם בעלי יכולת תמרון טובה בגובה נמוך, קצב נסיקה מהיר, וחימוש התותחים הכבדים שלהם הופכים אותם למתחרים טובים בקרב אוויר צמוד.
יירוטים במיג-19
במהלך שירות המטוס בחיל האוויר הסובייטי ובגרמניה המזרחית, היה המיג-19 מעורב במספר הפלות של מטוסי סיור וריגול מערביים.
המפגש המתועד הראשון עם לוקהיד U-2 אירע בסתיו 1957. טייס המיג-19 דיווח שראה את המטוס אך לא הצליח לצמצם הפרש גובה של 7,000 רגל (2,234 מטרים) ביניהם. כשמטוס ה-U-2 של פרנסיס גארי פאוורס הופל ב-1 במאי 1960, מיג-19P שרדף אחריו נפגע מהטילים של מערכת הנ"מ S-75 דווינה (כינוי נאט"ו: SA-2), והטייס נהרג.
תקרית אירעה ב-1 ביולי 1960, כשיירט מיג-19 גרסת סיור של מפציץ B-47 במרחב האווירי הבינלאומי שנמצא מעל לחוג הארקטי. ארבעה אנשים מצוות המטוס נהרגו, שניים נתפסו על ידי הסובייטים, ושוחררו בשנת 1961.
הדגמים השונים של המטוס
אף על פי שישנם מטוסי אימון סיניים מהדגם שן-יאנג J-6, הסובייטים האמינו שהטסת מטוסי המיג-19 הייתה קלה דיה ואין צורך בגרסת אימון דו-מושבית.
אזורי פעילות
אינדונזיה, אלבניה, אנגולה, אפגניסטן, בולגריה, בנגלדש, ברית המועצות, גרמניה המזרחית, הונגריה, זמביה, טנזניה, מצרים, סודאן, סוריה, סין, עיראק, פולין, פקיסטן, צ'כוסלובקיה, צפון וייטנאם, קובה, קוריאה הצפונית, קמבודיה, רומניה.
בארטים
הבארטים הם קבוצה אתנית החיה בגבול האתיופי סודאני. שפתם הבארטית היא שפה המשתייכת לקבוצת השפות הנילו-סהריות וככזאת הם נכללים בתוך קבוצת השנקלה. אוכלוסייתם מונה כיום כ-200,000 נפש.
היסטוריה
ביתה המקורי של הקבוצה הזו הוא באזור של סולטנות סאנר לשעבר. במשך המאות ה-16 וה-17, הם הגיעו למערבה של אתיופיה לאזור הנקרא בנישנגול. זהו שם ערבי המעוות מהשם המקורי באלה שאנגאל, תרגום הסלע של שנגול. שם זה מתייחס לאבן קדושה הממוקמת באזור הנקרא מאנג, אחד המקומות בהם הבארטים התיישבו כאשר הגיעו לאזור אתיופיה. הגעתם לאתיופיה כשברקע סכסוך שטחי בין הקהילות הבארטיות הבלתי-דומות. הבארטים החלו לבנות את ישובם בגבעות שמוגנות באופן טבעי בהרים על מנת לייצור הגנה כנגד פשיטות הבאות מסודאן. במשך המאה ה-19, האזור של בנישנגול נחלק לכמה קבוצות וטריטוריות בשליטת שייח'ים (פאדאסי, קומושה, גיזאן, אסוסה), אשר החזקה בהן הייתה תחת שלטונו של שייח' קהויאל בסוף המאה ה-19. הבארטים בסופו של דבר נכללו וסופחו לאימפריה האתיופית בכיבושיו של הקיסר מניליק השני ב-1896.
קניון נהר טארה
קניון נהר טארה (בסרבית Kanjon rijeke Tare) נמצא בפארק הלאומי דורמיטור במונטנגרו. הוא הארוך ביותר במונטנגרו. אורכו 82 ק"מ ועומקו המקסימלי הוא 1300 מטר, דבר המעניק לו את התואר של הקניון העמוק ביותר באירופה והשני בעולם אחרי הגרנד קניון. בתחתיתו זורם נהר טארה.
הנהר טארה מתחיל בדרום מונטנגרו באלפים הדינרים. אורכו 144 ק"מ מתוכם 104 ק"מ בתחום מונטנגרו ו-40 ק"מ בתחום בוסניה והרצגובינה. הוא זורם בתחילה צפונה ואחר כך מערבה שם הוא זורם בתחתית קניון טארה. בבוסניה והרצגובינה הוא מתחבר לנהר פיבה ויוצר את נהר דרינה הנשפך לנהר סאווה, יובל גדול של הדנובה.
בגלל הבדלי הגבהים יש מפלים רבים לאורך הנהר ומפותח בו ספורט הרפטינג.
גשר ג'ורג'וויצ'ה
גשר ג'ורגוויצ'ה (בסרבית - Đurđevića) נמצא ליד העיירה ז'אבליאק (Žabljak). זה גשר בטון הנמתח מעל קניון טארה ונהר טארה הזורם בתוכו. אורכו 365 מטר וגבהו מעל נהר טארה הוא 172 מטר. יש בו חמש קשתות שהגדולה ביותר אורכה 116 מטר. הגשר נבנה בתקופת ממלכת יוגוסלביה בשנים 1938–1940 כפי שכתוב בלוח המתכת בכניסה אליו. עם השלמתו הוא היה גשר הרכב הגדול ביותר באירופה.
לוחית זיכרון לזכרו נמצאת בכניסה לגשר אשר שוקם ב-1946.
ג'יין פרנקלין
ג'יין פרנקלין (באנגלית: Jane Franklin 4 בדצמבר 1791 - 18 ביולי 1875), שנודעה כליידי פרנקלין לאחר שבעלה קיבל תואר אבירות, הייתה אשתו השנייה של חוקר הארצות האנגלי ג'ון פרנקלין. בתקופת שירותו של בעלה כסגן המושל של ארץ ואן דימן, נודעה ג'יין פרנקלין בעבודה הפילנתרופית ובמסעותיה ברחבי דרום-מזרח אוסטרליה. לאחר היעלמותו של ג'ון פרנקלין, מימנה ליידי פרנקלין או תמכה בדרכים אחרות בכמה משלחות לקביעת גורלו.
ילדות ונעורים
ג'יין הייתה בתו השנייה של ג'ון גריפין ואשתו, ג'יין גילמארד. לאבות משפחה משני צדדיה היה קשר להוגנוטים. ג'יין נולדה בלונדון, שם גדלה עם אחיותיה פרנסס ומרי בבית המשפחה בבדפורד פלייס 21. סמוך לכיכר בדפורד. היא זכתה להשכלה טובה, והודות למצבו הכספי האיתן של אביה, יכלה להשלים אותה במסעות נרחבים באירופה. כשהייתה בת 24 צוירה תמונת דיוקן שלה בידי אמלי מונייר-רומילי בז'נבה.
נישואים לג'ון פרנקלין
ג'יין הייתה מיודדת עם אשתו הראשונה של ג'ון פרנקלין, המשוררת אלינור אן פורדן, שמתה בראשית 1825. ב-1826 התארסו פרנקלין וג'יין גריפין. הם נישאו ב-5 בנובמבר 1828, וב-1829 קיבל פרנקלין תואר אבירות. במשך שלוש השנים הבאות, עשתה ג'יין תקופות ממושכות בנפרד מבעלה, כשזה שירת בים התיכון. בשנת 1836 מונה פרנקלין לסגן מושל ארץ ואן דימן (טסמניה), לשם הגיע ב-6 בינואר 1837.
קשרים עם המושבות באוסטרליה
ליידי פרנקלין גילתה עניין מיידי במושבה והרבתה לצאת לסיורים לאורך החוף הדרומי והמערבי. בשנת 1839 הייתה לאישה האירופאית הראשונה שערכה מסע יבשתי בין פורט פיליפ לסידני. באפריל של אותה שנה ביקרה ליידי פרנקלין ביישוב החדש במלבורן, שם קיבלה פנייה חתומה בידי 63 מן האזרחים הראשונים במעלה, שהתייחסו אל "אופייה [הנוטה] לאדיבות, טוב-לב וחסד". היא ובעלה עודדו ייסוד בתי ספר תיכוניים לבנים ולבנות, בהם כריסט'ס קולג'. בשנת 1841 ביקרה ליידי פרנקלין בדרום אוסטרליה ושכנעה את המושל, קולונל ג'ורג' גאולר, להקצות חלקת קרקע המשקיפה אל מפרץ ספנסר למצבת זיכרון למתיו פלינדרס. המצבה הוקמה בהמשך אותה שנה. ב-1842 היו היא ובת לווייתה, כריסטיאנה סטיוארט, לנשים האירופאיות הראשונות שנסעו ביבשה מהובארט אל נמל מקווארי.
פרנקלין ניהלה קשר מכתבים ענף עם אליזבת פריי בנושא האסירות במושבת העונשין באוסטרליה, ועשתה כמיטב יכולתה להיטיב את מצבן. בשנת 1841 הגיעה אוניית האסירים "ראג'ה" עמוסה באסירות, שצוידו בחומרי תפירה שארגנה לידיה אירווינג מוועדת ספינות האסירות של פריי. שמיכת הטלאים שיצרו היא כיום בין מוצגי הטקסטיל השמורים ביותר באוסטרליה. ג'יין פרנקלין הואשמה בניצול השפעתה בדרך שאינה ראויה על בעלה בתפקידו הרשמי, אבל אין כל ראיה לכך. כאשר נקרא פרנקלין חזרה בסוף 1843, יצאו בני הזוג תחילה למלבורן בדו-תורנית "הדג המעופף" ומשם לאנגליה דרך ניו זילנד, ובאופן מקרי, על סיפון האונייה "ראג'ה".
ב-1842, הזמינה ליידי ג'יין בניית מקדש קלאסי, שלו קראה Ancanthe, "עמק פורח". היא ייעדה את הבניין לשמש מוזיאון להובארט, והניחה 1600 דונם בנאמנות להבטחת המשכיות של מה שקיוותה, כי יהיה למוקד שאיפותיה התרבותיות של המושבה. מאה שנות קפיאה על השמרים באו לאחר זאת, בהן שימש המוזיאון בין השאר כסככת תפוחים; אבל בשנת 1949 השתכנה בו האגודה לאמנות של טסמניה, שהצילה את הבניין.
בעקבות היעלמות בעלה
ג'ון פרנקלין יצא למסעו האחרון במאי 1845, כאשר התחוור שמצא אותו אסון, הקדישה ליידי פרנקלין את חייה במשך שנים רבות לניסיונות לוודא את גורלו. עד זמן קצר לפני מותה, הרבתה ליידי פרנקלין במסעות, בדרך כלל בלוויית אחיינית בעלה סופיה קראקרופט, שהמשיכה לשמש לה מזכירה ובת לוויה עד מותה. ליידי פרנקלין נסעה לנקודה הצפונית ביותר באיי שטלנד ובאיים הבריטיים בכלל, כדי להתקרב ככל שיכלה אל בעלה הנעדר.
ליידי פרנקלין מימנה שבע משלחות למציאת בעלה או רשומותיו (שתיים מן המשלחות לא הצליחו להגיע לאזור הארקטי:
מורשת
ליידי פרנקלין הייתה אישה בעלת אופי ואישיות יוצאי-דופן. מאמציה הנחושים, שלהם הקדישה חלק גדול מכספה כדי לגלות מה עלה בגורל בעלה, הוסיפו רבות לידע העולמי על האזור הארקטי. עליה נאמר, "מה שאומה סירבה לעשות, עשתה אישה". נוסף לכך, כאחת הנשים הראשונות בטסמניה שנהנתה מכל היתרונות של חינוך, השכלה וסביבה תרבותית, היוותה ליידי ג'יין הן מופת והן כוח רב-השפעה, והציבה אמות-מידה חדשות באורחות חיים למתיישבים המצליחים, שעברו את השלב של מאבק למחיה בלבד.
תוואיי הנוף שנקראו על שמה הם מפרץ ליידי פרנקלין, על האי אלזמיר בנונאווט; צוק ליידי פרנקלין, אי בנהר פרייזר סמוך לייל, קולומביה הבריטית, שם שניתן סמוך לסוף ביקורה שם בתקופת הבהלה לזהב בקניון פרייזר; צוק ליידי פרנקלין, סמוך למפל ורנאל בפארק הלאומי יוסמיטי בקליפורניה;
קולג' פנימייתי בהובארט, טסמניה קרוי על שמה, כמו גם הגלריה לאמנות שנזכרה לעיל, "אולם ג'יין פרנקלין". הבלדה "קינת ליידי פרנקלין" מנציחה את חיפושיה אחר בעלה האובד.
פרסים ואותות הוקרה
הביוגרפיה "שאיפותיה של ג'יין פרנקלין: הרפתקנית ויקטוריאנית" מאת ההיסטוריונית הטסמנית אליסון אלכסנדר זכתה בפרס הביוגרפיה הלאומית.
גברי לוי
גברי (גבריאל) לוי (24 בדצמבר 1937 – 16 באוגוסט 2018) היה עסקן כדורגל, רקדן וכוריאוגרף ישראלי. בין היתר כיהן כיושב ראש התאחדות הכדורגל בישראל.
ביוגרפיה
גברי לוי נולד ב-1937 בפתח תקווה למשפחה יוצאת בולגריה. הוא החל להתעניין במחול בגיל 15 והשתתף בלהקת "עלומים פתח תקווה" בהדרכתו של יונתן כרמון, שצירף אותו ללהקה המרכזית של ההסתדרות. ב-1957 היה שותף בהקמת להקת כרמון של יונתן כרמון ויצא איתה לסיבובי הופעות בעולם. מ-1959 התגורר בארצות הברית, הקים את להקת המחול "הצברים", עימה פעל חמש שנים, באותה התקופה השתלם גם בסגנונות ריקוד אחרים, למד שיעורי בלט קלאסי וג'אז. ב-1964 שב ללהקת כרמון ושימש כעוזר המנהל האמנותי.
ב-1973 נקרא לנהל את להקת המחול של צה"ל, אולם כעבור שלוש שנים החליט הרמטכ"ל רפאל איתן לפרק את הלהקה. לאחר הפירוק קיבץ לוי את יוצאי הלהקה וב-1976 יזם את להקת המחול "שלום 1976", אותה ניהל שמואל צמח. הלהקה ייצגה את ישראל ברחבי העולם.
חייקל לונסקי
חיים חייקל לוּנְסקי (נכתב גם חייקיל; בכתב לטיני: Lunski; ברוסית: Лунский; ב' בתמוז תרמ"א, 29 ביוני 1881, סלונים, פלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה) – ה'תש"ב, 1942, גטו וילנה, הכיבוש הגרמני) היה סופר יידי ועברי, פולקלוריסט וביבליוגרף יהודי-ליטאי, ספרן ספריית שטראשון במשך כיובל שנים (1895–1941) והיסטוריון של יהדות וילנה. נספה בשואה.
גברי לוי
ביוגרפיה
לוי הדריך במשך השנים להקות מחול רבות, בהן: עמק הירדן, עמק יזרעאל, שער הנגב, גליל מערבי, בית הגפן בחיפה, הדרים רחובות, פעמי אביב בתל אביב, ותיקי פתח תקווה ולהקת אשקלון. הפיק וביים את טקסי הפתיחה והנעילה של המכביה השלוש-עשרה וה-14, וכינוס הפועל ה-15, בהם השתתפו אלפי משתתפים. כן שימש כוריאוגרף בהצגות שונות בתיאטרון הבימה. ב-1979 היה הכוריאוגרף של קטע-המעבר באירוויזיון 1979 אשר התקיים בירושלים, שבוצע בידי להקת "שלום". על עבודותיו זכה בפרס כינור דוד ופרס ורד הכסף.
חייקל לונסקי
ביוגרפיה
נולד בעיירה סלונים שבפלך גרודנה, רוסיה, לשמואל אשר הלוי לונסקי, מלמד, ולאמו דינה ובן למשפחה שהתפארה בייחוסה לרב אריה לייב הלוי אפשטיין "בעל הפרדס". למד בישיבות סלונים ולידא ואחר כך הגיע לעיר וילנה. בתחילה עבד לפרנסתו בקלויז העתיק בעיר, וב-1895 התקבל לעבודה כספרן בספריית שטראשון. בווילנה נחשף לספרות ההשכלה וחבר לאגודות ציוניות. הוא החל לכתוב שירה עברית ואף הדפיס שני שירים בלוח ארץ ישראל של אברהם משה לונץ.
גברי לוי
ביוגרפיה
בין השנים 1996–2003 כיהן כיושב ראש ההתאחדות לכדורגל. לאחר פרישתו מתפקיד זה, חזר לניהול להקת המחול "שלום".
חייקל לונסקי
ביוגרפיה
נישא לחיה בת הרב אברהם יעקב ברוק, נכדתו של רבה של סלונים, הרב מרדכי רוזנבלט מאושמינה (שב-1917 פרסם ביוגרפיה שלו). בני הזוג היו הורים לבן, משה, ולבת. בשנת 1912 נפטרה אשתו, בגיל צעיר.
גברי לוי
ביוגרפיה
בשנים 2005–2006 שימש שופט בתוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים", וב-2007 שימש כחבר בפאנל התוכנית "יציע העיתונות" בערוץ הספורט. באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסרט "רחמים".
חייקל לונסקי
ביוגרפיה
לונסקי כתב הרבה על ההיסטוריה של יהדות וילנה ואישיה, והתמקד בקורות היהודים בעיר בתקופתו, תקופת מלחמת העולם הראשונה ובין מלחמות העולם. כתב מאמרים רבים לספרי-שנה, כתבי עת ולעיתונות. את רשימות הזיכרון שערך עוד בימי המלחמה לנספים כינס בספרו "מהגטו הווילנאי: טיפוסים וצללים, כתובים לעתות בצרה" (תרפ"א; הופיע קודם לכן ביידיש בשנת תר"פ 1920). בהקדמה שכתב לספר עמד השל ייבין על "אמנות התיאור והציור" המשוכללת של המחבר. בימי מלחמת העולם הראשונה פעל להקלת מצוקת הפליטים, במיוחד בחורי הישיבה שהתכנסו בקלויזים שבעיר.
גברי לוי
פעילותו בתחום הכדורגל
ב-1989 כיהן לוי כיו"ר קבוצת הפועל פתח תקווה, ולאחר מכן היה חבר ההתאחדות לכדורגל, וממלא מקום היו"ר.
חייקל לונסקי
ביוגרפיה
עם כניסתם של הגרמנים לווילנה נאסר, ושוחרר בסוף אוגוסט 1941, ערב היכנסם של יהודי וילנה לגטו. לונסקי ובתו, מורה בתחילת שנות השלושים לחייה, נספו יחד בגטו וילנה ב-1942.
גברי לוי
פעילותו בתחום הכדורגל
בספטמבר 1996 התמנה לתפקיד יושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל (במקומו של עזריקם מילצ'ן), תפקיד אותו מילא במשך שבע שנים. בתקופתו נעשתה חלוקה חדשה של הליגות לכדורגל, והחלה ליגת העל אשר עד אז נקראה הליגה הלאומית בכדורגל, ולראשונה נמכרו זכויות השידור של ליגת העל בכדורגל לערוץ הספורט. הוא דרש משכורת עבור עבודתו אף על פי שכל בעלי התפקיד לפניו כיהנו בהתנדבות, בתקופתו מונו שני מאמני כדורגל, ריצ'רד נילסן במקום שלמה שרף ואברהם גרנט במקום נילסן. לוי עצמו התפטר כמה פעמים מתפקידיו בהתאחדות, על רקע מחלוקות שונות, אולם לאחר כל פעם, חזר בו. בתקופתו התרחשו פרשיות הקשורות לכדורגל הישראלי:
חייקל לונסקי
ביוגרפיה
אחותו הצעירה, אידה לונסקי (1889–1924), הייתה מורה וסופרת ילדים בווילנה.
דמותו
לונסקי תואר כ"הספרן השקט וטוב הלב, שבמשך יובל שנות עבודתו בספריה, הפך לחלק בלתי נפרד ממנה". "מי לא זכה במבטו החם, המלטף והמעודד של הספרן חייקל לונסקי, שנראה תמיד נינוח וחגיגי ונכון-לסייע, וכאילו מכהן בקודש?", כתב שלום לוריא. שלום חולבסקי תיאר אותו כ"'בית הלל' [...] זקנו מאפיר, קשוב לקורא ובעל מבט חם, מלטף, מוכן בסבלנות להאזין לך, לבקשותיך [...] דמות מופת של אצילות וצניעות". לדבריו, "לאחר המלחמה הגיעו לאוזניי ידיעות – בייחוד מפיה של רוז'קה קורצ'אק, שפגשה אותו לעיתים בגטו – על מידת ההקרבה שגילה לונסקי בהצלת ספרים חשובים וכתבי יד יקרים מידי הנאצים; הוא היה מחביאם במחבואים ובמרתפים. אבא קובנר הגדירו "הפנקס החי של ירושלים-דליטא [=וילנה]". העיתונאי דוד פלינקר תיארו כ"אדם שקט [...] כמעט שלא נשמע קולו. אך סופרים ומלומדים ידעו, שיהודי ווילנאי שקט זה הוא אנציקלופדיה חיה. הוא ידע לא רק את מקום הִמצאו של כל ספר וספר, אלא גם את תכנם, את מחברם, וידע להגיד בדיוק נמרץ, היכן ואימתי נדפס הספר... [...] ר' חייקל ידע הכל וזכר הכל".
גברי לוי
פעילותו בתחום הכדורגל
לאחר פרישתו מראשות ההתאחדות לכדורגל, שב לשמש כיו"ר מועדון הכדורגל הפועל פתח תקווה. על תקופתו כיו"ר ההתאחדות הצהיר לוי:.
חייקל לונסקי
דמותו
ההיסטוריון חוקר השואה ישראל גוטמן תיאר את לונסקי כ"יהודי למדן, בעל הדרת פנים, בקי בספרות ישראל מכל הדורות". וההיסטוריון וחוקר הספרות ישראל קלויזנר תיארו כ"בעל נשמה פיוטיות וטוב לב; חרד על קיום מצוות, אך מקורב למשכילים; ציוני, ומקובל גם על חברי מפלגות אחרות; עברי, ומקורב לאידישאים. בעבודתו בספרייה אהב לשמש את הקוראים, ובמיוחד השתדל למלא את רצון תלמידי-החכמים". לדבריו, לונסקי היה
גברי לוי
חיים אישיים
לוי, שברוב חייו התגורר בפתח תקווה, גר בשנותיו האחרונות בתל אביב. ב-16 באוגוסט 2018, נפטר ממחלה קשה.
חייקל לונסקי
הנצחה
המשורר אלחנן אינדלמן הקדיש ללונסקי את שירו "אחרון קסמי ירח" (בספרו "אבן אקח לי", 1956).
אולם הקריאה של המרכז לחקר היהדות שנפתח בספרייה הלאומית של ליטא ע"ש מרטינאס מז'ווידאס בווילנה עתיד להיקרא על שמו של לונסקי.
קליפס
קליפס (באנגלית: Clipse) הוא צמד היפ הופ אמריקאי. הוא כולל את האחים ג'ין "נו מאליס" וטרנס "פושה טי" ת'ורנטון.
היסטוריה
האחים ת'ורנטון נולדו בברונקס, ובשנת 1979 עברה משפחתם לוירג'יניה ביץ', ושם נחשפו האחים לסחר לא חוקי בקוקאין, מה שהפך לחלק מהותי מהקריירה המוזיקלית שלהם. מאליס החל כאמן סולו, הקים את ההרכב "ג'ארוויס" והוצג בפני פארל ויליאמס, חצי מצמד ההפקות הנפטונז, שהתרשם מכישרונו של מאליס ויצר איתו קשרי עבודה. פושה צפה מהצד על אחיו, אך לאחר מכן החליט לכתוב ראפ ולהופיע. מאליס ו-ויליאמס התרשמו מכישרונו ו-ויליאמס הציע להם להפוך לצמד.
ב-1996, בעזרתו של ויליאמס, קיבלו קליפס חוזה הקלטות עם אלקטרה רקורדס, והקליטו את האלבום Exclusive Audio Footage, שלבסוף נגנז, והצמד יצא מהחברה, לאחר שסינגל הבכורה שלהם "The Funeral" כשל מסחרית. בשנת 2001 הוחתם הצמד באריסטה רקורדס על ידי ויליאמס, בחותמת ה-Star Trak שלו, כאמנים הראשונים שהוחתמו תחתיה, וב-2002 הוציא הצמד את אלבום הבכורה שלו, Lord Willin'. האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד 200 וקיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. בהמשך, זכה האלבום בתואר הזהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, חודשיים לאחר צאתו.
לאחר עיכוב של מספר שנים עקב ערבוב מחדש של חברת התקליטים, בשנת 2006 יצא אלבומם השני, Hell Hath No Fury. אף על פי שזכה להצלחה מסחרית מתונה, הוא זכה לשבחי ביקורת נרחבים ודורג על ידי פרסומים שונים כאחד האלבומים הטובים ביותר משנות ה-2000. ב-2009, יצא אלבומם השלישי, Til the Casket Drops. שנה לאחר מכן, ב-2010, הכריז הצמד על הפסקה והאחים פתחו בקריירות סולו משלהם.
ב-2019, אוחד ההרכב בשירו של קניה וסט, "Use This Gospel" מאלבומו Jesus Is King. מאז, הופיע הצמד בשירים שונים כאמנים אורחים, וב-2022 השתתף מאליס באלבומו של פושה, It's Almost Dry, בשיר "I Pray for You".
חוק הרפורמה של 1832
הרפורמה נועדה לתקן את שיטת הבחירות בבריטניה. לפני החלתה, זכות הבחירה הייתה מוגבלת לחלק קטן מהאוכלוסייה, על-פי קריטריונים כלכליים, ומחוזות הבחירה נקבעו באופן היסטורי ולא לפי מספר התושבים בפועל, כך שהתפתחו פערים עצומים בין גודלי האוכלוסייה במחוזות שונים. קריאות לתיקון המצב החלו להישמע כבר במאה ה-18, אך רק לאחר ששככו הדי המהפכה הצרפתית עלה בידי תומכי הרפורמה להוציאה אל הפועל, ביוזמת ראש הממשלה הלורד גריי. שני השינויים העיקריים ברפורמה היו ביטולם של מחוזות בחירה היסטוריים שבהם מספר מצביעים קטן מאוד, והענקת זכות הבחירה לציבור רחב יותר, אך לא לכלל האוכלוסייה. ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם באשר למידה שבה השפיעה הרפורמה על הדמוקרטיה בבריטניה.
המצב לפני הרפורמה
הרפורמה הייתה פרי מאבק פוליטי שנמשך עשרות שנים לתיקון העיוותים באופן הייצוג של הבוחרים בבריטניה, מאבק שעמד בתקופות מסוימות בלב הוויכוח הפוליטי בבריטניה.
במצב ששרר קודם לחקיקת החוק, חולקה בריטניה למחוזות בחירה בהתאם לגבולות של נחלות פיאודליות שמקורם עוד בימי הביניים ולא שיקפו את המציאות הדמוגרפית. מחוזות נחלקו לשני סוגים:
גבולותיהם של מחוזות כפריים נקבעו החל מן המאה השמינית לספירה, ומספר הבוחרים במחוז נע לרוב בין 1,000 ל-20,000. כל מחוז כפרי בווילס שלח לפרלמנט נציג יחיד, ובאנגליה - שניים. מחוזות עירוניים נוצרו בחלקם בימי הביניים על ידי שריפים מחוזיים, בתקופה שבה גם יישוב קטן יכול היה למלא תפקיד של עיירת מחוז. במשך השנים העניקו מלכי אנגליה ייצוג בפרלמנט למחוזות עירוניים ושללו את הייצוג מאחרים, כשההחלטה אילו ערים יזכו בייצוג נעשית באופן קפריזי ונקודתי ולא בצורה שיטתית. המחוז העירוני האחרון שנוצר היה ניוארק, ב-1661. רוב המחוזות העירוניים באנגליה בחרו שני נציגים לפרלמנט, המחוזות בווילס וחלק מאלה שבאנגליה בחרו נציג בודד, ולונדון ומחוז עירוני נוסף בחרו ארבעה.
לא כל אדם היה זכאי להצביע. במחוזות כפריים נדרשה בעלות על קרקע בשווי 40 שילינג. במחוזות העירוניים הועמדו תנאים שונים הנוגעים להכנסה, לבעלות על רכוש או לתשלום מיסים מקומיים. בפועל, הוענקה זכות הבחירה לגברים בלבד, אם כי הדבר לא נקבע במפורש בחוק.
שינויים דמוגרפיים שהתחוללו במשך השנים, כאשר יישובים שונים איבדו את חשיבותם ואוכלוסייתם הדלדלה, ואחרים גדלו מאוד, העצימו את הפערים בין הייצוג לפרלמנט לבין המציאות הדמוגרפית. תהליך זה הואץ בשל המהפכה התעשייתית, שגרמה למעבר תושבים רבים לערי התעשייה המתפתחות. כך התקיימו בבריטניה מחוזות עירוניים שהיו למעשה כפרים, והיו בהם רק כמה מאות או אף עשרות בוחרים (אלו כונו "מחוזות רקובים" או "מחוזות כיס"). מחוזות אלה היו מועדים לשוחד בחירות, כיוון שדי היה בקניית קולותיהם של אנשים מעטים כדי להשיג מקום בפרלמנט. שוחד הבחירות הסתייע בעובדה, שההצבעה נעשתה בגלוי, ולכן המשחד היה יכול להיות בטוח שהמשוחד הצביע עבורו. מחוזות רבים היו נתונים למעשה בידיו של אציל כפרי, בעל האדמות הגדול במחוז (מכאן הכינוי "מחוז כיס"). חלק מבני האצולה הגבוהה, שירשו קרקעות בכמה מחוזות, יכלו להכניס לבית הנבחרים כמה מבני חסותם. היו דוכסים שחלשו על עשרה מושבים ויותר. נציגים שנבחרו הודות לתמיכתו של פטרון אציל נאלצו בדרך כלל להצביע לפי רצונו, כיוון שהוא היה יכול למנוע את בחירתם מחדש.
לצד מחוזות הכיס היו ערים בנות רבבות תושבים, שיוצגו על ידי שני נציגים בלבד, או ללא ייצוג כלל (בנפרד מהמחוז הכפרי שבו שכנו), כגון מנצ'סטר ובירמינגהאם.
המאבק לשינוי שיטת הבחירות
עיוותי הייצוג לא נעלמו מעיני הפוליטיקאים הבריטים. חלקם, בכלל זה גם הבכירים שבהם, תמכו בשינוי המצב.
במלחמת האזרחים האנגלית שפרצה ב-1642 הונהג לזמן קצר בבריטניה משטר רפובליקני בהנהגת אוליבר קרומוול. בין המהפכנים היו שקראו לשינוי יסודי בשיטת הבחירות והרחבת זכות הבחירה, אך ידו של המחנה השמרני בתוכם גברה, וקרומוול הסתפק בתיקונים חלקיים, שגם הם בוטלו עם החזרת המלוכה. הדיון בנושא שיטת הבחירות נדחק לשוליים למשך כמאה שנה. בשנות השישים של המאה ה-18 קרא ראש הממשלה ויליאם פיט לרפורמה בסדרי הבחירות. גם בנו ויליאם פיט הבן, שנכנס לתפקיד ראש הממשלה ב-1783, היה מהתומכים המובהקים ברפורמה, אך גם הוא לא הצליח להוציאה אל הפועל.