cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי מצרים–ספרד
שיתוף פעולה
בתחום התיאום עם תוכניות האיחוד האירופי, שיתוף הפעולה הספרדי משתתף באופן פעיל בתוכניות המשותפות עד שנת 2020. במהלך שנת 2019 החלה השתתפות בפרויקט האיחוד האירופי בתחום המשפטים "תמיכה במודרניזציה של ניהול המשפט במצרים" המספק סיוע טכני של קונסורציום של ממשלות ציבוריות של מדינות שותפות למינהל המשפטים המצרי, בהובלת צרפת בקונסורציום עם ה-AECID שתיישם את מרכיב התמיכה למרכז הלאומי ללימודי משפטים.
בריג'יט נילסן
בריג'יט נילסן (בדנית: Brigitte Nielsen; נולדה ב-15 ביולי 1963) היא שחקנית, דוגמנית, זמרת ואישיות טלוויזיונית דנית.
ביוגרפיה
נולדה בשם ג'יטה נילסן ברדוברה, דנמרק. בתם של האנה, ספרנית במקצועה, וסוונד נילסן, מדען.
קריירה
החלה לדגמן בשנות ה-80 והצטלמה עבור מגזין פלייבוי, וצולמה בין היתר על ידי הלמוט ניוטון.
בשנת 1985 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "סוניה האדומה" לצד ארנולד שוורצנגר. ובאותה שנה הכירה את השחקן סילבסטר סטאלון, לימים בעלה, לאחר שהופיעו ביחד בסרט רוקי 4" בו גילמה את לודמילה דראגו, אשתו של איוון דראגו, האנטגוניסט הראשי בסרט.
בשנת 1986 הופיע שוב לצד סטאלון בסרט "קוברה". בשנת 1987 שיחקה את קרלה בסרט "השוטר מבוורלי הילס 2".
ב-2005 השתתפה בעונת ה-V.I.P הבריטית של "האח הגדול". ב-2018 חזרה לגלם את דמותה של לודמילה דראגו בסרט "קריד 2". בשנת 2014 שיחקה בסרט הפעולה "Mercenaries" לצד סינתיה רות'רוק וקריסטנה לוקן.
חיים אישיים
נילסן נישאה חמש פעמים, ולה חמישה ילדים, ארבעה בנים ובת אחת. בעלה הראשון היה קספר ווינדינג לו הייתה נשואה בשנים 1983-1984, ולהם ילד אחד בשם ג'וליאן ווינדינג (רוב הזמן גדל לצד אביו, לשניים קשר מצומצם).
היא נישאה לסילבסטר סטאלון ב-1985 בבוורלי הילס, קליפורניה בביתו של המפיק אירווין ווינקלר. נילסן וסטאלון עבדו ביחד על הסרט "רוקי 4" (השניים התארסו במהלך הצילומים, והתחתנו לאחר שחרור הסרט). נישואיהן נמשכו 19 חודשים, שהגירושין הסתיימו סופית ביולי 1987. מערכת היחסים בין השניים, בין היתר הנישואים והגירושים סוקרו רבות בצהובונים ובאמצעי תקשורת אחרים. בשנת 1989 נולד בנה השני של נילסן, קיליאן מרקוס גסטיאנו, ממערכת יחסים קצרה שניהלה עם שחקן הכדורגל מארק גסטיאנו, אליו גם התארסה ולאחר זמן מה השניים נפרדו.
ב-8 ביולי 2006 נישאה בפעם החמישית למתאייה דסי (יליד 1978) במלטה, והשניים התגוררו תחילה באיטליה, ובסוף 2010 עברו פאלם ספרינגס היוקרתית בקליפורניה, ארצות הברית. ב-28 במאי 2018 הודיעה נילסן כי היא בהיריון בפעם חמישית. ביוני אותה השנה היא ילדה את בתה הראשונה (לאחר ארבעה בנים) כשהיא בגיל 54.
בילי בלנקס
ביוגרפיה
בלנקס החל ללמוד אמנויות לחימה בהיותו בן אחת עשרה, אז התאמן בקרטה וטאקוונדו.
בלנקס החל בקריירת המשחק בשנות השמונים אז ככב במספר סרטי פעולה שלא זכו להצלחה. הוא גילם את דמותו של שומר ראשה של הגיבורה הראשית קטרין באך, במהלך צילומי הסרט Driving Force, בשל חוסר השקט הפוליטי ששרר באותה עת במנילה, הוא הרשים את המפיקים כל-כך, עד שהם הכניסו אותו לתוך התסריט.
בשלהי שנות השמונים המציא בלנקס את שיטת הכושר "טאי בו" (Tae Bo), באותה עת אימן קרטה בקווינסי, מסצ'וסטס. הוא השתמש במרכיבים מאמנויות הלחימה והאיגרוף שידע. שם השיטה לקוח מהלחם הבסיסים טאי (קוון דו) ובו (קסינג). בלנקס פתח מרכז כושר בלוס אנג'לס בו לימד טאי בו. הוא משך אליו לקוחות ידוענים ביניהם פאולה עבדול והפופולריות של השיטה גדלה במהירות אחרי שבלנקס החל לשווק קלטות וידאו. הפופולריות של הטאי בו דעכה מאוחר יותר, אולם בלנקס עודנו מושך לקוחות ידוענים רבים וקלטות הווידאו והDVD של הטאי בו ממשיכות להימכר.
חייו האישיים
בלנקס נולד באירי, פנסילבניה, ילד רביעי במשפחה בת חמישה עשר ילדים. כילד סבל מדיסלקסיה שלא אובחנה. בלנקס הוא נוצרי והפיץ סדרת קלטות מיוחדת של טאי בו הקרויה "המאמינים" (Believer's) הכוללת תפילות מוטיבציה ומרכיבים נוצריים אחרים. הוא הופיע ברשת הטלוויזיה הנוצרית TBN.
הוא היה נשוי לגייל ה. גודפריי (Gayle H. Godfrey), אותה פגש בכיתת הקרטה שלימד. ב-28 ביוני 1974 נולד בתם שלי. שלי בלנקס קימרוסטי (Cimarosti) היא כיום אמנית לחימה בעצמה, ומופיעה כמעט בכל קלטות הווידאו של בלנקס ולאחרונה הפיקה וידאו משלה (טאי בו לאחר לידה),
לגייל ובילי יש גם בן, בילי ג'וניור, שמשחק בסיבוב ההופעות של המחזמר "תהילה", ובנפרד ממאמציו של אביו, הוציא קלטת כושר משלו הקרויה CARDIOKE.
בילי וגייל התגרשו ב-2008 אחרי 33 שנות נישואים. לפי התביעה הגירושים שהגישה אשתו גייל ב-22 באפריל 2008 בבית המשפט העליון של לוס אנג'לס, היא ובילי חיים בנפרד מאז 25 בספטמבר 2007. הסיבה שניתנה בתביעה לפירוד היא "חילוקי דעות שלא ניתן לגשר עליהם".
בנובמבר 2008, בלנקס נהיה אבא לבת ששמה אנג'ליקה. האימה היא המתורגמנית היפנית שלו טומוקו שאותה הכיר מאז 2007.
נישואיהם של בילי וטומוקו תועדו באופן רשמי בינואר 2009 וטקס חתונתם נערך ב-20 ביוני 2009. הוא גם אימץ את שתי בנותיה של אשתו החדשה, מרייט ואריקה פיטרסון. כיום הם חיים באוסקה, יפן.
גונג.אייאו
'''גונג. אייאו בע"מ (באנגלית: Gong.io), המוכרת במותג גונג''', היא חברת תוכנה ישראלית, המספקת תוכנה כשירות מבוססת בינה מלאכותית לניתוח פעילותם של אנשי מכירות.
החברה הוקמה באוגוסט 2015 על ידי עמית בן דב, המשמש כמנכ"ל החברה, ואילון רשף, המשמש כמנהל מוצר ראשי. לחברה משרדים ברמת גן ובפאלו אלטו שבקליפורניה.
השירות שמספקת החברה מנתח שיחות (בדואר אלקטרוני, בטלפון ועוד) של אנשי מכירות עם לקוחות, ובאמצעות זיהוי דפוסי השיחה מספק משוב המאפשר לזהות חוזקות ותחומים לשיפור. השירות מקצר את הזמן הנדרש משיחת מכירות ראשונה ועד לסגירת עסקה, ומקצר את זמן ההכשרה של איש מכירות חדש.
בדצמבר 2018 זכתה החברה במקום הראשון בתחרות הסטארט-אפ המבטיח מעולמות הביג דאטה והבינה המלאכותית של העיתון "כלכליסט" וחברת מיקרוסופט.
עמק הלואר
עמק הלואר (בצרפתית: Val de Loire) הוא אזור גאוגרפי בלב צרפת המשתרע לאורכו של הקטע המרכזי של נהר הלואר, הארוך בנהרות צרפת, ובמיוחד קטעו שבין סילי-סיר-לואר (Sully-sur-Loire) במזרח לבין שאלון-סיר-לואר (Chalonnes-sur-Loire) במערב, אשר הוכלל בשנת 2000 ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
גאוגרפיה
נהר הלואר הוא הארוך בנהרות צרפת, והוא זורם לאורך של כ-1,000 ק"מ ממוצאותיו בדרום-מזרח צרפת ועד שפכו באוקיינוס האטלנטי. "עמק הלואר" במובנו ההיסטורי-תרבותי הוא קטע באורך של כ-250 ק"מ שכיוונו הכללי מזרח-מערב, הנכלל בשטחם של שניים מחבלי צרפת - סאנטר-עמק הלואר ופיי דה לה לואר ("ארצות הלואר"). בקטע זה גדות הנהר נפרשות לשוליים רחבים, היוצרים עמק רחב ופורה המתאים לחקלאות ונוח להתיישבות, ובו אקלים נוח, אדמה פורייה, שפע מים ונוף מרהיב. יובלים אחדים מצטרפים לזרימתו של נהר הלואר בעמק, הבולטים בהם הם שר, ויין ואנדר. למעשה, אין מדובר בעמק אחד אלא במספר עמקים מוריקים, המופרדים ברמות צחיחות יחסית.
רוחבו ועומקו של נהר הלואר משתנים לאורך נתיב זרימתו בעמק, וכן משתנים מעונה לעונה ומשנה לשנה. מעת לעת עולה הנהר בחורף על גדותיו, אך סוללות הבנויות לאורך חלק גדול מגדות הנהר מונעות בדרך כלל שיטפונות ונזקים משמעותיים בעמק. סימוני מפלס המים שנעשו לאורך ההיסטוריה על הסוללות בגדות הנהר ולעיתים על קירות מבנים, מעידים עד כמה חמורה והרת אסון עלולה להיות עליית מי הנהר.
ברחבי העמק התיישבות כפרית ועירונית לאורך גדות נהר הלואר ויובליו. ערי צרפת הנכללות בשטח העמק הן, ממזרח למערב, אורליאן, בלואה, אמבואז, טור, מונסורו, סומיר ואנז'ה. בשטחים שבין הערים פזורים כפרים רבים, חלקות חקלאיות, חוות ויקבים, וכן אחוזות וטירות במספר בולט. ירק האזור, צמחייתו השופעת ופרחוניותו העניקו לו את הכינוי "הגן של צרפת".
היסטוריה
הכיבוש הרומאי של האזור בידי יוליוס קיסר בעת מלחמת גאליה נתקל בהתנגדות מועטה בהתחלה, שהתגברה לאחר מכן. לאחר סיום המלחמה, אימצו הגאלים במהירות את אורחות החיים הרומאיות, בעיקר בערים שכבר היו קיימות – אורליאן, טור ואנז'ה – שהתנהלו סביב הפורום, התיאטראות והמרחצאות. התקופה הגאלו-רומאית התאפיינה בהתפתחות משמעותית של הייצור והמסחר.
הנצרות החלה להתפשט באזור החל מן המאה הרביעית, תחת השפעת הבישופים של טור, אורליאן ואנז'ה. מרטן מטור, אחד מאבות הנצרות ובישוף טור משנת 371 ועד 397, היה הרוח החיה בפעילות המיסיונרית. מנזרים נוסדו באזור, כמו אלה של פלרי ומרמוטיה. תחת שליטי השושלת הקרולינגית נוסדו בידי מקורבי קרל הגדול בתי ספר נזיריים, שהשפעתם התרבותית הייתה ניכרת. במאה השביעית כשלו כוחות המוסלמים מאנדלוסיה בניסיונם לחצות את הלואר, לכבוש את האזור ולהפיץ את האסלאם הלאה לתוך אירופה, ונהדפו בידי המצביא הפרנקי קרל מרטל בקרב טור באוקטובר 732. במאה התשיעית הצליחו הויקינגים לעלות בסירותיהם במעלה הלואר ולפשוט על ערי העמק ומנזריו. במהלך ימי הביניים היה העמק זירת קרבות מתמשכת, למן המאה העשירית ועד המאה ה-15, תחילה כאלה שנגעו למלחמות על הכתר האנגלי, ולאחר מכן על הכתר הצרפתי. הפרק האחרון במערכות אלה היה במהלך מלחמת מאה השנים (1337-1453), עם היחלצותה של ז'אן ד'ארק לעזרת העיר אורליאן הנצורה ב-1429 והצלחתה בשחרורה ובהדיפת הכוחות האנגליים.
בתקופת הרנסאנס עלה מאוד מעמדו של עמק הלואר בממלכת צרפת. למן מלכותו של לואי האחד עשר שקבע ב-1461 את העיר טור כבירתו, ועד אנרי הרביעי שקבע אותה חזרה בפריז ב-1594, היה עמק הלואר מרכז הכובד של השלטון בממלכה. מלכי בית ולואה, אשר מצאו באיטליה סטנדרטים חדשים של אסתטיקה ואמנות, מיהרו לייבאם אל עמק הלואר בניצוחם של אמנים ואומנים איטלקיים, הבולט בהם לאונרדו דה וינצ'י. כך נולד מה שכונה לימים "הרנסאנס הצרפתי הראשון", במסגרתו שופצו הטירות המלכותיות של אמבואז ובלואה והחלו להיבנות "טירות החצר" שנועדו לעינוגים בראש ובראשונה, הבולטת ביניהן טירת שאמבור.
במאות ה-17 וה-18 התחזק מעמדו של עמק הלואר כציר תחבורה ותקשורת, עם חפירתן של תעלות שאיפשרו קשר תחבורתי עם פריז. המהפכה הצרפתית עברה על עמק הלואר בשקט יחסי וללא הפרות סדר, ובאופן כללי קיבלו תושבי האזור את הסדר החדש, להוציא מרד איכרים שפרץ באזור מאג שמדרום לאנז'ו. הופעת מסילת הברזל במאה ה-19 שינתה מהותית את פני העמק, וגרמה להיעלמותה של התנועה בתעלות ולהפסקת פעולתם של מעגני הלואר.
טירות עמק הלואר
ברחבי עמק הלואר פזורות כ-300 טירות, שגיליהן, גודלן, פארן ותפקודן משתנים. החל מן המאה ה-10 החלו להיבנות טירות מבוצרות שנועדו להיות מבצרי שליטה של האצילים הפאודליים ששלטו באזור, אך במאה ה-15 שינו הטירות ייעוד ובנייתן הפכה מפגן של עושר ואסתטיקה. כאשר החלו מלכי צרפת לבנות את טירות הענק המפוארות שלהם בעמק הלואר, הלכו בעקבותיהם אצילי הממלכה שרצו להישאר קרובים למוקדי השלטון, או ליתר דיוק חששו להתרחק ממנו. נוכחות העושר והעוצמה בעמק המוריק והמרהיב הביאה למקום את מיטב האדריכלים ואדריכלי הנוף, שהטביעו את חותמם על אחוזות המלוכה והאצולה. באמצע המאה ה-16 החל המלך פרנסואה הראשון להחזיר את מרכז הכובד השלטוני לבירה פריז. האדריכלים הלכו בעקבותיו, אך בני האצולה המשיכו לדור בטירותיהם שבעמק מרבית הזמן. עליית לואי הארבעה עשר לשלטון באמצע המאה ה-17 הפכה את פריז וסביבתה לזירת הבנייה המלכותית של ארמונות וטירות פאר, עם בנייתו של ארמון ורסאי; אך מקורבי המלכות ועשירי הבורגנות המשיכו לשפץ בפאר טירות עתיקות בעמק הלואר, ולהקים חדשות בו.
המהפכה הצרפתית הביאה להריסתן של כמה מן הטירות ולבזיזתן של אחרות מאוצרותיהן. בעליהן של רבות מן הטירות הוצאו להורג על הגיליוטינה, ואחרים איבדו את רכושם, טירותיהם ואדמותיהם. במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הופקעו כמה מן הטירות לשמש כמפקדות.
כיום משמשות חלק מן הטירות למגורי בעליהם הנוכחיים, מהם שפותחים את דלתות טירותיהם למבקרים. אחרות הוסבו למלונות ולפונדקים, המעניקים לאורחיהם חוויית אירוח ייחודית. רבות הועברו לשימוש ואחריות גופי השלטון המקומי, וכמה מן הבולטות והחשובות בטירות הועברו לאחריות ממשלתית ופותחו להיות אתרי תיירות המושכים מאות אלפי מבקרים בשנה.
מצפה מתן
מצפה מתן הוא תצפית נוף, הנמצאת בחלקו המזרחי של רכס איתמר וצופה אל עבר מדבר שומרון, הסרטבה, בקעת הירדן והרי עבר הירדן המזרחי.
הנצחה
המצפה הוקם לזכרו של סגן, תושב איתמר, שנרצח בכ"א בחשון תשס”ג, 27 באוקטובר 2002, בעת שלכד מחבל עם חגורת נפץ בתחנת הדלק של אריאל. יחד עמו נהרגו רס”ן ורס”ל. בתצפית ספסלים ונדנדה.
תצפית
נקודת התצפית ממוקמת בחלקו המזרחי של גב ההר, בנקודת החיבור בין מזרח השומרון לבקעת הירדן. התצפית צופה על עבר מדבר שומרון, הר הסרטבה, בקעת הירדן והרי הגלעד שבירדן.
ענת סרגוסטי
ענת סרגוסטי (נולדה ב-8 ביולי 1953) היא עיתונאית, פובליציסטית, משפטנית ופעילת שלום וזכויות אדם, עורכת ספרים ויוצרת דוקומנטרית ומנהלת תחום חופש העיתונות בארגון העיתונאים בישראל. במסגרת תפקידיה כיהנה כמנכ"לית אג'נדה, עורכת וכתבת בחברת החדשות של ערוץ 2, צלמת וניהלה את ארגון "בצלם" בארצות הברית. סרגוסטי היא ממייסדות תא העיתונאיות ומרכז מדיה נשים באג'נדה. באוקטובר 2018, נבחרה ליושבת ראש עמותת כן לזקן.
ביוגרפיה
ענת סרגוסטי, נולדה ב-1953 בירושלים. בת למשפחת סרגוסטי, שהגיעו לישראל בסוף המאה ה-15 עם גירוש ספרד. שני הוריה גדלו בירושלים לפני מלחמת העצמאות. אביה, חיים, שירת בפלמ"ח בחטיבת הראל. אמה, רחל, בת למשפחה שעלתה ממרוקו בתחילת המאה ה-20 והתגוררה בעיר העתיקה בירושלים, הייתה פעילה בתנועת הנוער של מפ"ם. סרגוסטי גדלה בירושלים ולמדה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה במחזור שסיים בשנת 1971. היא הצטרפה בגיל 17 לתנועת הפנתרים השחורים שם גיבשה את זהותה החברתית והמזרחית. סרגוסטי שירתה בצבא ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים. היא בעלת תואר ראשון בצילום ממכללת הדסה ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בגיל 21 הכירה את אבי ברדוגו, אז סטודנט למשפטים ולימים עורך-דין מוכר, פעיל חברתי. בנם הוא שם ברדוגו, שהשתתף בעונה השמינית של "האח הגדול".
פעילות תקשורתית
בשנת 1980, עם סיום לימודי הצילום במכללת הדסה בירושלים, פנתה לעיתונות והחלה לעבוד בשבועון "העולם הזה", בעריכת אורי אבנרי, כצלמת וכתבת. במסגרת עבודתה סיקרה את האירועים החשובים ביותר של העשור: פינוי ימית וחבל סיני במסגרת הסכם השלום עם מצרים, מלחמת לבנון הראשונה, פרישתו של מנחם בגין מראשות הממשלה, מערכות הבחירות, האינתיפאדה הראשונה ועוד.
במלחמת לבנון הראשונה ב-1982 היה לסרגוסטי (ביחד עם אבנרי והעיתונאית שרית ישי) את אחד ההישגים העיתונאיים המשמעותיים של אותה העת: ראיון ראשון עם יאסר ערפאת, ראש אש"ף, בביירות הנצורה. באותה נסיעה היסטורית למערב ביירות הצליח צוות "העולם הזה" לראיין גם את הטייס השבוי אהרון אחיעז ולהביא מכתבים ותמונות ממנו לבני משפחתו בישראל. ההישג העיתונאי הזה הוא אחד מאבני הדרך החשובים בהיסטוריה של העיתונות בישראל אשר קבע מחדש את גבולות העיתונות וחופש הביטוי ונלמד מאז בבתי ספר לעיתונות.
סרגוסטי נחשבת צלמת המלחמות הראשונה בישראל. ביחד עם כרמלה מנשה, הכתבת הצבאית של קול ישראל וטלי ליפקין-שחק הכתבת הצבאית של עיתון דבר, ניהלו השלוש מאבק עיקש מול דובר צה"ל שמנע אז מנשים עיתונאיות להיכנס ללבנון לסקר את המלחמה. סרגוסטי וליפקין שחק לא ויתרו ו"גנבו" את הגבול לתוך לבנון, כאקט של מחאה, על כך שלא אפשרו להן לבצע את עבודתן נאמנה.
ב-1984 רשמה סרגוסטי הישג עיתונאי חשוב נוסף כשתיעדה את הובלת המחבל החוטף בידי אנשי השב"כ בפרשת קו 300, שנודעה גם בשם "פרשת השב"כ", בצילום שפורסם על שער "העולם הזה". ב-1994 הצטרפה סרגוסטי לצוות המצומצם שהקים את חברת החדשות של ערוץ 2. היא התמנתה לכתבת בעזה, כתבת הטלוויזיה האישה הראשונה בתפקיד, במשך שנתיים סיקרה את העברת הסמכויות מידי צה"ל לידי הרשות הפלסטינית שאך זה קמה, ולתקופות קצרות אף התגוררה בעזה. מאוחר יותר שמשה בתפקידי עריכה ראשיים בחברת החדשות. היא ערכה במשך כמה שנים את המהדורה המרכזית ואת "אולפן שישי". הייתה העורכת המייסדת של חדשות הבוקר וחדשות השבת. ערכה כמה תוכניות מיוחדות, כמו תוכניות ליום השנה לרצח רבין ועוד.
בספטמבר 2008 יצא לאקרנים גם סרטה הדוקומנטרי השני: "האזרחית אלוני", על שולמית אלוני, סרט שסיפר את סיפורה של שולמית אלוני כאחת הנשים הבולטות ומשפיעות בציבוריות הישראלית בעשורים האחרונים.
עבודותיה כצלמת עיתונות הוצגו בתערוכות רבות בישראל ומחוצה לה. היא אף השתתפה בביאנלה הראשונה לצילום בעין חרוד בשנת 1986 ובתערוכות קבוצתיות נוספות. בשנת 2009 הוצגה תערוכתה "ענת סרגוסטי - תצלומים מ'העולם הזה' 1980 - 1993" בגלריה הלימודית בבית הספר לאמנות שבמכללה האקדמית ספיר, במסגרת כנס שדרות לחברה. בתערוכה הוצגו צילומים של אירועים חברתיים בולטים שסרגוסטי צילמה במהלך 12 שנות עבודה ככתבת וצלמת שטח בשבועון "העולם הזה". בשנת 2008 הוצגו צילומים שלה במוזיאון חיפה לאמנות במסגרת התערוכה המקיפה לשנת ה-60 למדינה.
ביוני 2008 נבחרה לעמוד בראש אג'נדה – מרכז ישראלי לאסטרטגיה תקשורתית, ארגון ללא כוונות רווח שעוסק בתקשורת ובשינוי חברתי, ועזבה את חברת החדשות של ערוץ 2.
סרגוסטי היא מרצה לתקשורת, לרב-תרבותיות בתקשורת, לשילוב מיעוטים בכלי תקשורת שונים ועוד. היא למדה קורסים לתקשורת במכללת ספיר, במרכז הבינתחומי ובמכללה למינהל. סרגוסטי משמשת שופטת ולקטורית בפסטיבלים שונים לקולנוע ובמסגרת האקדמיה הישראלית לקולנוע ולטלוויזיה. סרגוסטי כותבת מבוקשת באתרים רבים כפרשנית ומרבה לכתוב מאמרים גם בכתבי עת אקדמיים. עד לנסיעתה לארצות הברית היה לה טור קבוע בתוכנית של קרן נויבך ברשת ב' של קול ישראל, "סדר יום עם קרן נויבך", ומשתתפת בקביעות מאז עלייתה של התוכנית לאוויר. פרשנית בנושאים חברתיים כלכליים בתוכנית של עידן גרינבאום בטלוויזיה החינוכית סוגרים חשבון.
במרץ 2017, יצא לאור הספר ללא גלימה בהוצאת ידיעות ספרים, בעריכתה.
בינואר 2020, נבחרה לנהל את תחום חופש העיתונות בארגון העיתונאים.
פעילות חברתית ופמיניסטית
החל משנות ה-80 לקחה ענת סרגוסטי חלק בהתארגנויות חברתיות רבות. ביחד עם ויקי שירן ואחרות הייתה חברה פעילה בקבוצת נשים מזרחיות, קבוצה שנפגשה באופן קבוע במשך שנים כדי לדון בנושאי זהות, מגדר, מזרחיות ובעיקר מקומן של הנשים המזרחיות בחברה הישראלית. בתקופה זו היא סייעה בהצלחה בניסוח הריבוד החברתי, שחל גם על נשים וההכרה בעובדה שאין דינן של נשים אשכנזיות כדינן של מזרחיות או ערביות וכו'.
סרגוסטי הייתה עורכת אורחת, ביחד עם ויקי שירן ודולי בן חביב, של כתב העת נגה, שנחשב "כלי הביטוי" של חלק מהתנועה הפמיניסטית. כעורכת הביאה לידי ביטוי את ההבדלים בין מזרחיות לאשכנזיות וכו'. היא ערכה במשך שנה את עיתון "הפטיש", שהיה כלי ביטוי של אנשי השכונות. (יחד עם: בן דרור ימיני, חנה קים, בני תורתי, שאול ביבי, איריס עודד, יוסי יונה, יוסי דהאן, ועוד.) ב-2005 יזמה סרגוסטי קורס תקשורת וטלוויזיה ליוצאי אתיופיה ע"ש ויקי שירן, במטרה להכשיר צעירים יוצאי אתיופיה להיות עיתונאים ולשלבם בכלי תקשורת מובילים. בזכותה היה שיתוף פעולה עם חדשות ערוץ 2 שפרשו את חסותם על הקורס. מבין בוגרי הקורס: ברהנו טגניה (כתב פלילים בחדשות 2) תמר דסטה (לשעבר כתבת בערוץ הכנסת), ח"כ פנינה תמנו-שאטה (לשעבר כתבת משפט בערוץ 1), אבי מספין (דובר אקי"ם), רוני מלקאי (דוברת משרד הרווחה), דני אדמסו (מנהל בכיר בקרן לידידות) ועוד.
לאור הצלחת הקורס סרגוסטי המשיכה לפעול בנושא שילוב יוצאי אתיופיה גם כשעברה לנהל את אג'נדה, ויזמה שני קורסים ליוצאי אתיופיה ממנה צמחו בוגרים שהובילו את מחאת הקהילה האתיופית בשנת 2011–2012 נגד הגזענות בקריית מלאכי ובמקומות אחרים. באותה תקופה ניהלה ופיקחה סרגוסטי בהתנדבות את הארכיון הראשון (אודיו ויז'ואל) של יוצאי אתיופיה בישראל. במקביל פעלה סרגוסטי למען שילובם של בני קבוצות מיעוט נוספות בכלי התקשורת. בין השאר תיווכה ופעלה לשילובו של כתב ערבי נוסף בצוות הכתבים של חברת החדשות של ערוץ 2. בזכות המהלך הזה היו חדשות 2 גוף התקשורת היחיד שהעסיק שני כתבים ערבים ועוד כמה אנשי מערכת ערבים בכירים, בהם מפיק שטח בכיר ועורך משנה.
באג'נדה הובילה סרגוסטי גם שתי קבוצות של צעירים ערבים אזרחי ישראל ללימודי עיתונות ותקשורת ועשתה רבות כדי לשלבם כעיתונאים בכלי תקשורת שונים. בוגרי הקורס שולבו בכלי בהצלחה תקשורת שונים (ערוץ 10, גלובס, עיתונות מקומית, הטלוויזיה החברתית ועוד). במסגרת פעילותה מרבה ענת סרגוסטי להתנדב. היא חברת הנהלת האגודה לזכויות האזרח (החל משנת 2006), ומרבה לייעץ לאגודה בנושאי תקשורת. בנוסף לפעילות זו היא משמשת כחברת חברת וועד בארגונים נוספים לשינוי חברתי וזכויות אדם: קשב, המשפט האקדמי למשפט ועסקים.
סרגוסטי הייתה ממקימי עמותת "איתך מעכי- משפטניות למען צדק חברתי" ארגון העוסק בנשים ועוני מקדם מדיניות מול תקנות הביטוח הלאומי, תעסוקה של נשים, חממה לפרויקטים שמובילות נשים מנהיגות בקהילה, מקומן של נשים בדואיות, התמודדות עם פוליגמיה ועוד. במסגרת זאת יזמה לראשונה את פרויקט "בלי נשים אין ביטחון" על בסיס החלטה 1325. פעלה רבות לשילוב נשים במוקדי קבלת החלטות בנושאי שלום ותהליכי שלום על בסיס החלטה 1325.
במאי 2016 קיבלה את אות "הגיבור האלמוני" על שם מרטין לותר קינג (יחד עם עידן רייכל ופנינה תמנו-שטה) מידי בנו של לותר קינג, על פעילותה למען זכויות אדם, בדגש על פעילות למען עולי אתיופיה ולמען קירוב בין מגזרים בישראל.
קידום נשים בתקשורת
בשנת 2012 ייסדה יחד עם קבוצה של עיתונאיות את "תא העיתונאיות". כשנה לאחר מכן הניחה יסודות להקמת "מרכז מדיה נשים" באג'נדה-השדרה. התא אשר מונה כ-300 עיתונאיות תומכות וגרעין פעיל יותר של כ-50 עיתונאיות נשים, פועל במגוון דרכים על מנת לשנות את אופן הסיקור העיתונאי ומקדם את ייצוג ומגוון הנשים בתקשורת. סרגוסטי ויתר חברות התא התפרסמו במיוחד באמצעות הקמפיין לשמירת ארגוני התקשורת נקיים מהטרדות מיניות,בעקבות כך התא הוזמן לכנסת לדיון מיוחד שהתקיים בנושא הטרדות מיניות בתקשורת והוזמן לפתוח את הדיון. פעילות התא העלתה את הנושא למודעות, ועוררה דיון ציבורי ערני וחשוב.
OnlyFans
OnlyFans הוא שירות מנויים לתוכן מבוסס שמטהו ממוקם בלונדון. יוצרי תוכן יכולים להרוויח כסף ממשתמשים המנויים לתוכן שלהם – ה"מעריצים" (fans באנגלית, ומכאן שם האתר).
האתר פופולרי בענף הפורנוגרפיה, אך הוא משמש גם יוצרי תוכן מז'אנרים אחרים כמו מומחי כושר גופני ויוצרים אחרים שמפרסמים באופן קבוע ברשת. הוא מאפשר ליוצרי תוכן לקבל מימון ישירות מהמעריצים שלהם על בסיס חודשי כמו גם על טיפים ותכונת שלם וצפה (PPV).
מודל עסקי
מנוי (כלומר, מעריץ של – fan of) ליוצר תוכן יכול לצפות בתוכן שלו בתמורה לדמי חבר חודשיים. החברה משלמת 80% מהעמלות שנגבו ליוצר התוכן, כאשר 20 האחוזים הנותרים מוחזקים על ידי OnlyFans. לאחר עמלות סוחר ועיבוד, חלקה של החברה הוא בסביבות 12%.
היסטוריה
OnlyFans הושקה בשנת 2016 כאתר לאומני רשתות חברתית כדי לאפשר לעוקבים שלהם להירשם בתשלום חודשי כדי לראות קליפים ותמונות. מעט ידוע על חברת האם, Fenix International Limited.
באוקטובר 2018 ליאוניד רדווינסקי, הבעלים של MyFreeCams, הפך לאדם בעל שליטה משמעותית עם מעל 75% בעלות בחברת האם, Fenix International Limited. הוא התמנה לדירקטור בנובמבר 2018.
בסוף חודש מאי 2019, OnlyFans הציגה הגנה נוספת לתוך תהליך אימות החשבון, כך שהיוצר עכשיו צריך לספק את תצלום הפנים שלו עם תעודות הזהות שלהם בתמונה, על מנת להוכיח כי מס' תעודת הזהות שסופק אכן שייך לבעל החשבון.
באפריל 2020 פרסם BBC Three סרט תיעודי וגילה כי ביום אחד נראה כי שליש מפרופילי הטוויטר המפרסמים ברחבי העולם 'nudes4sale' ("תצלומי עירום למכירה") שייכים לקטינים בפלטפורמות שונות, ורבים מאלו השתמשו ב-OnlyFans כדי לשתף את התוכן.
נכון לחודש מאי 2020 לאתר יש 24 מיליון משתמשים רשומים וטוען כי שילם 725 מיליון דולר ל-450,000 יוצרי התוכן שלו.
במאי 2020 אמר המנכ"ל טים סטוקלי ל-Buzzfeed News, "באתר רואים כ-200,000 משתמשים חדשים בכל 24 שעות, ו-7,000 עד 8,000 יוצרים חדשים מצטרפים מדי יום."
בינואר 2020 גייסה קיילן וורד האמריקאית בת ה-20 תרומה של יותר ממיליון דולר לצדקה במהלך גל השרפות באוסטרליה. OnlyFans חברו איתה לשותפות ראשונה למען צדקה. הדבר הפך לטרנד ויוצרי תוכן נוספים מ-OnlyFans גייסו כך כסף דרך חשבונותיהם.
יוצרים בולטים
בשנת 2017, קורטני סטודן הפצירה בעוקבים להירשם לעדכוניה. בשנת 2018, מייגן ברטון הנסון, משתתפת בסדרת הטלוויזיה הריאליטי Love Island, פרסמה סרטוני עירום של עצמה ברשת עבור מינוי חודשי. יוצרים בולטים אחרים כוללים את בלק צ'יינה, ארון קרטר, דה-דרים, ספארי סמואלס, אריקה מנא, קריסטן הנצ'ר, טאנה מונגו, בל דלפין, טרישה פייטס.
תוכן
מדיניות OnlyFans לא אוסרת על תכנים פורנוגרפיים. למעשה, האתר משמש בעיקר דוגמני פורנוגרפיה, חובבניים ומקצועיים כאחד, אך נפוצים בו תכנים מענפים נוספים שמועלים על ידי שפים, גורואי כושר, מוזיקאים ועוד.
באוגוסט 2021 הודיעה חברת OnlyFans שמדיניות התוכן שלה צפויה להשתנה, כך שהשירות יאסור פרסום תוכן מיני מפורש, זאת לאחר בקשות מ"שותפים בנקאיים וספקי תשלומים", אולם לאחר מספר ימים החברה חזרה בה מהמהלך, לאחר שספגה ביקורת ציבורית רחבה.
דולי ג'ונסון
קריירה
ג'ונסון החל במחלקת הנוער של הקבוצה הליברית לואן סטאר, וב-1998 השתתף בגביע גות'יה השוודי, שם התגלה על ידי סוכן הקבוצה השוודית פלודה. לאחר עונה עבר להֵקֶן ששיחקה בין היתר בליגת העל השוודית. מקץ 4 עונות נוספות עזב והגיע לא.י.ק סולנה, בתור מחליפו של דרק בואטנג. בעונת הגיע ג'ונסון לישראל עם קבוצתו, כדי לשחק מול הפועל תל אביב, בסיבוב הראשון של גביע אופ"א, לה הפסידו 0-1 בסיכום שני המשחקים.
לקראת עונת חתם ג'ונסון במכבי תל אביב לשלוש שנים. מעברו לתל אביב יצא לפועל על אף שחלה במלריה בעת ששהה בליבריה ולמרות מספר עבירות תנועה שנרשמו לחובתו. ג'ונסון זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו באותה עונה, אולם לאחר עונה אחת בלבד במדיה נמכר חזרה לא.י.ק סולנה.
לאחר עונה נוספת בשוודיה, ניסה ג'ונסון את מזלו ביוון בקבוצת פאנטוליקוס, אך שוחרר ממנה כעבור חצי עונה בשל בעיות התנהגות, ועבר לשחק בהולנד בקבוצת דה חראפסחאפ, שגם ממנה סולק אחרי חצי עונה בלבד. בקיץ 2012 עבר ג'ונסון לאמזאזולו הדרום אפריקנית.
בינואר 2013 חתם בקבוצת בראג מהליגה השנייה בשוודיה. בפברואר 2014 חתם בקבוצת סג'אטה נבודאר מליגת העל הרומנית. ב-2 בספטמבר 2015 חתם כמוס מהליגה הנורווגית השנייה. ב-9 בינואר 2016 חתם במולדה מהליגה הנורווגית הראשונה, אך הספיק לערוך הופעה אחת בלבד בגביע, ולא רשם כלל הופעות ליגה עד ששוחרר מהמועדון ב-1 ביוני, כחצי שנה אחר כך. עם שחרורו הצטרף לסטארט, גם היא מליגת העל הנורווגית.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליבריה ערך ג'ונסון בשנת 2001, ועד שנת 2011 ערך 25 הופעות בנבחרת.
קוריטה קנט
קוריטה קנט (באנגלית: Corita Kent; ) הייתה נזירה קתולית אמריקאית, אמנית ומחנכת. שם נעורייה היה "פרנסס אליזבת קנט" Frances Elizabeth Kent והיא ידועה גם בשם "הנזירה מרי קוריטה קנט" Sister Mary Corita Kent. קנט הייתה פעילה חברתית אשר קידמה אהבה וסובלנות באמצעות האמנות שלה.
קוריטה קנט עבדה בעיקר בטכניקה של הדפס רשת. היא פתחה שיטות חדשניות ופרצה את הגבולות של המדיום הדו-ממדי. הבחירה של קנט בדפוס כבסיס ליצירותיה נבעה מהרצון שלה ליצור אמנות בעלות כספית נמוכה יחסית, כך שתהיה נגישה לציבור הרחב. היצירות שלה, אשר כללו מסרים של אהבה ושלום, היו פופולריים במיוחד במהלך התהפוכות החברתיות של שנות ה -60 וה -70. לאחר שאובחנה כחולת סרטן בשנות ה -1970 המוקדמות, היא נכנסה לתקופה פורה מאוד בקריירה שלה, הכוללת את היצירה ואת גרסת 1985 של בול האהבה של שירות הדואר של ארצות הברית - LOVE.
קנט נדחקה לשולי התנועות של זמנה, הן בעקבות היותה נזירה והן כאמנית של המאה העשרים. בתחילת הדרך המבקרים והתאורטיקנים לא הצליחו לסווג את עבודתה כחלק מאחד הזרמים המרכזיים של האומנות באותה התקופה, אך בסופו של דבר קנט זכתה להכרה רבה על פועלה בתנועת הפופ ארט.
קריירה
קנט יצרה מאות עיצובים לכרזות, לכריכות ספרים ולציורי קיר. עבודתה כוללת את הבול "אהבה" LOVE שעצבה למען שירות הדואר של ארצות הברית 1985 ואת 1971 Rainbow Swash, היצירה האמנותית הגדולה ביותר בעולם, שכיסתה מגדל של גז טבעי בגובה 46 מטר בבוסטון. קנט הוזמנה להציג את יצירותיה גם ביריד העולמי של ניו יורק בשנת 1964, ובתצוגת חג המולד של IBM בשנת 1965 בניו יורק. ההדפס שלה The Lord is with Thee משנת 1951, זכה בפרסים הראשונים לדפוס מהמוזיאון להיסטוריה, מדע, אמנות Los Angeles County Museum of History, Science, Art ומיריד קליפורניה.
עד שנות ה -60, קנט כבר הציגה את יצירותיה ב -230 תערוכות ברחבי ארצות הברית ועבודותיה נכללו באוספי המוזיאון לאמנות מודרנית, במוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס ובמוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
אוספים
עבודותיה של קוריטה קנט מוצגות במספר מוזיאונים לאמנות ואוספים פרטיים, ביניהם מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית והמוזיאון המטרופוליטני לאמנות בניו יורק.
אנדרוס קסמאה
אנדרוס קסמאה (באסטונית: Andrus Kasemaa; נולד בשנת 1984) הוא משורר אסטוני.
קסמאה נולד בכפר הקטן דִירְהָמִי שבצפון-מערב אסטוניה. הוא למד לתואר ראשון מדעי רוח כלליים והתמחה בספרות באוניברסיטת טרטו. כיום הוא מתגורר עם בן זוגו בחווה כפרית באי היומאה שבים הבלטי ועיתותיו מוקדשות ברובן לכתיבה ספרותית.
קסמאה פרסם לפי שעה את עשרת ספרי השירה האלה: "שלוותו של המשורר" (2008), "הידרדרות" (2009), "הערבים הבלתי-נשכחים" (2012), "להיות משורר" (2017), "כאשר אמות אי-פעם" (2018), "מוזה" (2019), "גבר מחפש אישה" (2019), "מבט לאחור" (2020), "משעול יערות" (2020) ו"גרגרי פלפל" (2021). קסמאה גם פרסם שלושה רומנים: "עולמן האבוד של האלמנות" (2012), "ספרי האחרון" (2014) ו"רווק" (2019). בשנת 2018 זכה בפרס הספרותי ע"ש יוהאן ליב. תשעה משיריו התפרסמו בתרגום לעברית בספר כובעים וכפפות, אסופה לשירה אסטונית שערך ותרגם רמי סערי. אנתולוגיה זאת ראתה אור בהוצאת כרמל בשנת 2021.
דוד ניימן-לאקנבך
הרב דוד ניימן המכונה רבי דוד לאקנבך (תק"פ, 1820 – תרס"ח, 1907) היה ראב"ד בעיר פרשבורג מתלמידי החת"ם סופר והכתב סופר.
ביוגרפיה
נולד בלקנבך שבאוסטריה, ליודא ורחל לבית קוניץ. בצעירותו למד תורה אצל רבי צבי הירש מאגליד (מורגנשטרן) אב"ד סנטגרוד, ואחר כך למד אצל החת"ם סופר בישיבת פרשבורג, ואחרי פטירתו למד אצל בנו הכתב סופר שהסמיכו לרבנות והכתירו בתואר "הארי שבחבורה" וכן העיד שאם נחקור ונדרוש בכל המדינה לאורכה ולרחבה לא נמצא כמעט ת"ח גדול כמו ר' דוד לקנבך. כמו כן הסמיכוהו להוראה רבי אברהם שאג ורבי יהודה אסאד.
בשנת תר"ט (1849) נשא לאישה את ברכה בת רבי שלמה ורטהיימר מהעיר פייזינג (Pezinok) שליד פרשבורג בסלובקיה.
נתמנה לדין בבית הדין בפרשבורג בשנת תרל"ז 1877. וכן מסר את שיעור ההלכה בישיבת פרשבורג. נשא ונתן בהלכה עם גדולי דורו ביניהם רבי מאיר אוירבך בעל האמרי בינה, רבי חיים סופר ורבי עזריאל הילדסהיימר. נפטר בד' בשבט תרס"ח, בהלווייתו הספידוהו רב העיר רבי עקיבא סופר ותלמידו רבי יצחק וייס.
ספר תשובותיו בהלכה שו"ת ניר לדוד נדפס בירושלים לאחר פטירתו בשנת תרע"א על ידי אחיינו רבי שלמה אהרן ורטהיימר. ונדפס מחדש בתוספת תשובות חדשות על ידי צאצאיו בשנת תשמ"ב.
נפת סצ'חרה
נפת סָצ'חֶרֶה (בגאורגית: საჩხერის მუნიციპალიტეტი, מילולית: סַצ'חֶרִיס מוניציפליטי) היא נפה הממוקמת במזרח מחוז אימרתי שבגאורגיה. הנפה גובלת מצפון בנפת אוני ונפת אמברולאורי, ממערב בנפת צ'יאתורה, מדרום-מערב בנפת חרגאולי, מדרום-מזרח בנפת חאשורי, ממערב בנפת כארלי ובצפון-מערב בנפת ג'ווה.
כלכלה הנפה מבוססת בעיקר על חקלאות ומסחר. מוצרים תעשייתיים עיקריים: מוצרים חקלאיים, מוצרי מזון (יין, חיתוך מזון ומקנה) ותעשיית עץ.
10 Attitudes
עלילה
גבר גאה שעובד בקייטרינג מווסט הוליווד, ג'וש סטיבנס, בשנות ה-30 לחייו מסיים את מערכת היחסים שלו שהייתה למשך כעשר שנים עם בן זוגו שבגד בו עם גבר אחר. חברו של ג'וש, ברנדון, התערב עם ג'וש שהוא יכול למצוא את בן זוגו המתאים בתוך עשרה דייטים, או אם אף אחד מ-10 הדייטים לא יתאים לג'וש, הוא יחזור לעיר הולדתו בקליבלנד שבמדינת אוהיו.
ג'וש מניח שהדייט הראשון שלו, ג'ימי השתמש בסמים כאשר ג'ימי חזר במהירות מהשירותים. הדייט השני שלו, ברייס, מעניק לג'וש מגזין מלא בכתביו של ברייס על פניהם של ידוענים, כולל סימונם של ידוענים גבריים הטרוסקסואליים שברייס מעריץ. הדייט השלישי, בילי, רוצה שג'וש יהיה מעורב בשלישייה שהציע חברתו של בילי, שג'וש דוחה. הדייט הרביעי שג'וש מתארך בקצרה במצעד הגאווה לוס אנג'לס עם חייל מחיל הנחתים של ארצות הברית ונער ממסיבה כללשהי. ג'וש נכנס לדירה של הדייט החמישי שלו שככל הנראה היה רק סטוץ.
לדייט השישי שלו, הוא הולך לסאונה, שג'וש לא רוצה להיות בו. הדייט השביעי שלו, סטיבן, נוזף בזעם על הברמן על שהניח לימון על המשקה שלו במקום ליים שביקש וזורק את הלימון על הברמן. כשג'וש מסיים את הדייט, סטיבן מתיז את המשקה על ג'וש. הדייט השמיני. הדייט התשיעי שלו, ליאו, הוסטלר שג'וש פגש במפגש טיפול קבוצתי, חושף את עברו האפל אל ואחרי הדייט הראשון שלהם, אז מקיים יחסי מין עם ג'וש בניגוד לרצונו של ג'וש לצאת איתו יותר, וגורם לג'וש להצטער ולהרגיש כמו אחד המלווים של ליאו. הדייט העשירי והאחרון, ניק, בהתחלה נראה הדייט המושלם של ג'וש לאחר מספר דייטים שלהם. עם זאת, ניק לא הגיע לדייט האחרון עם ג'וש, שאינו מודע על נישואיו הפעילים של ניק עם אשתו ועל ניהול רומן עם מלכת דראג. בדיכאון, ג'וש שותה כל הלילה.
בשבוע שלאחר מכן, לאחר עשרת הדייטים הכושלים, ג'וש מחליט לחזור לקליבלנד לזמן מה. בתחנת הרכבת הוא פוגש את חברו לבית הספר לשעבר, ג'ק לנגפורד, שהיה הבריון של ג'וש כשהיו בתיכון, שגם הוא הולך לקליבלנד ואז חושף את עצמו כהומו בכך שהוא אומר לג'וש שג'ק סיים את מערכת היחסים שלו עם החבר שלו. בשעה ששניהם הולכים לרכבת לקליבלנד, ג'ק מודה באשמתו בכאב שגרם לג'וש ושואל אותו איך לפצות על התקופות הרעות.
הפקה
ב"מאחורי הקלעים" של הסרט, המסופרת על ידי הבמאי מייקל או. גלנט והשחקן ג'ייסון סטיוארט, חשפה כי הסרט ברובו בלי תסריט, כלומר מאולתר, שסטיוארט לא ידע בעיקר על הרקע של הדמויות ומה יקרה אחר כך במאמץ להיות מופתעים, וכי כמה סצינות צולמו מחדש. בנוסף, הסצינות שנמחקו (או ככל הנראה התוצאות) של הדייט החמישי של ג'וש סטיבנס, ראיין, מאמן אישי בקראנץ' פיטנס, מציגות את הרקע הרומנטי של ג'וש במהלך האימונים שלהם, ראיין מזמין אותו לדירתו, וראיין מעסה אותו על שולחן עיסוי שבדירתו.
הפצה
הסרט הופיע במספר פסטיבלי קולנוע להט"בים. הוא הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי הגאה בפילדלפיה ב-2001. הוא הוקרן פעם אחת בתיאטרון וילמה  ב-10 ביולי 2001. כמו כן, נערכה הקרנה אחת ב-4 בספטמבר 2001, במסגרת הפסטיבל הסרטים הגאה השנתי ה-14 באוסטין. כמו כן, הסרט הוקרן פעם נוספת ב-14 בספטמבר 2002, במסגרת פסטיבל הקולנוע הגאה השנתי באינדיאנפוליס, בו ביצע השחקן ג'ייסון סטיוארט  את הסטנד-אפ שלו לפני הקרנת הסרט ואירח קבלת פנים ששמורה . הסרט גם זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטים גאים בברצלונה ב-2002. הסרט הופץ דרך DVD ב-23 בנובמבר 2004. לאחר מכן, הוא הוקרן במסגרת פסטיבל הסרטים Out In Africa ב-2006.
ביקורת
כריסטופר לורנס, מבקר הקולנוע של Stonewall News Northwest, מתח ביקורת בדצמבר 2004 על המשחק, על האלתור כ-, על איכות השמע ועל השימוש ב- כחלק מצילומי הסרט. אף על פי כן, לורנס שיבח את הופעותיהם של ג'ייסון סטיוארט, ג'ודי טנוטה וכריסטופר קוואן, שלורנס אפיין אותו כ- דון וילמוט מבקר הקולנוע של Filmcritic.com, דירג את הסרט 3 מתוך 5 כוכבים, וביקר את הסרט על כך שהגזים בקלישאות בסצנת ההיכרויות הגאה של ווסט הוליווד. ווילמוט גם מתח ביקורת על זמן הפקת הסרט.
ריצ'רד פרופס מ-The Independent Critic דירג את הסרט כ- ו-3.5 מתוך 4 כוכבים, וכינה אותו למרות היותו אחד מ-. פרופס כינה גם את הסיום כ-. דון קלמיה מ-Pride Source מתח ביקורת ב-2016 על הסרט כ-, וכתב כי: ולא רלוונטי לאלה החיים מחוץ לווסט הוליווד. קלמיה אף מתח ביקורת על המחזרים הפוטנציאליים של הגיבור הראשי כ- שכבר נעשו בסרטים אחרים והגזמה של קלישאות ווסט הוליווד. עם זאת, הוא שיבח את הסיום כ-,, ומתאים יותר למאמינים ב-.
This Is the Remix (אלבום של ג'סיקה סימפסון)
This Is the Remix הוא אלבום הרמיקסים הראשון של הזמרת ג'סיקה סימפסון אש יצא ב־2 ביולי 2002. האלבום כולל רמיקסים לשירים משני אלבומיה הראשונים של הזמרת אותם עשו התקליטנים הקס הקטור ופיטר רוהופר. האלבום הושפע מז'אנרים שונים מהמוזיקה האלקטרונית כמו טכנו ואמביינט. האלבום יצא לאור על מנת לעזור להצלחת אלבומה השני ולקדם את הקריירה של סימפסון מאחר שאלבומה השני חווה ירידה במכירות.
האלבום נמכר מחיר מוזל והיגע למקום ה־18 במצעד האלבומים האלקטרונים ואלבומי הדאנס האמריקאי.
רקע
ב־15 באפריל 2002 קולומביה רקורדס אשר הוציאה את האלבום חשפה את העובדה שהאלבום עומד לצאת ופרטים עליו. האלבום מכיל שבעה רמיקסים לשירים משני אלבומיה הראשונים של הזמרת.
אהמט צ'אליק
אהמט יילמאז צ'אליק (בטורקית: Ahmet Yılmaz Çalık; 26 בפברואר 1994 – 11 בינואר 2022) היה כדורגלן טורקי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצות גנצ'לרבירלי, גלאטסראיי וקוניאספור ובנבחרת טורקיה.
גנצ'לרבירלי
צ'אליק גדל במחלקת הנוער של גנצ'לרבירלי. בסך הכל שיחק בקבוצה הראשונה של המועדון במשך ארבע עונות וחצי, בהן ערך 109 הופעות בליגת העל הטורקית והבקיע ארבעה שערים.
גלאטסראיי
ב-13 בינואר 2017 חתם צ'אליק בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית. ב-14 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את וסלי סניידר בניצחון 1-0 על קוניאספור במסגרת המחזור ה-17 בליגה לעונת. ב-1 במאי הבקיע את שערו היחיד בליגת העל הטורקית במדי גלאטסראיי, בניצחון 5-0 על בורסאספור במסגרת המחזור ה-29. בסך הכל שיחק צ'אליק במועדון במשך שלוש עונות וחצי, בהן ערך 36 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
קוניאספור
ב-4 באוקטובר 2020 חתם בקוניאספור מליגת העל הטורקית. ב-17 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד מלאטיספור במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת. ב-2 במאי 2021 הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 5-1 על פתיח קארגומרוק במסגרת המחזור ה-39 באותה העונה. כבר בעונתו הראשונה במועדון הפך צ'אליק לשחקן מפתח במועדון, וערך 29 הופעות ליגה.
בעונת, עד למותו, ערך צ'אליק 18 הופעות ליגה, כולן בהרכב הפותח. ב-9 בינואר 2022, יומיים בלבד לפני מותו, ערך את הופעתו האחרונה, בהפסד 1-0 לסיוואספור במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
קריירה בינלאומית
צ'אליק שיחק בנבחרות הצעירות של טורקיה.
ב-17 בנובמבר 2015 ערך צ'אליק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת טורקיה במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר יורו 2016, אך לא זכה לדקות משחק. ב-27 במרץ 2017, בהופעתו השמינית והאחרונה בנבחרת, הבקיע צ'אליק את שערו היחיד בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת מולדובה במשחק ידידות.
מותו
ב-11 בינואר 2022 נהרג צ'אליק בתאונת דרכים באנקרה שבטורקיה, בגיל 27.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932)
מדליות
המדינות שגרפו את מירב המדליות:
1982 בברית המועצות
1982 בברית המועצות הייתה השנה בה נחגגה השנה ה-65 למהפכת אוקטובר. בדצמבר 1979 החלה פלישת הכוחות הסובייטיות לאפגניסטן והחלה מלחמה שנמשכה 10 שנים.
מוזדליפה
מוזדליפה (בערבית: مزدلفة) הוא אזור פתוח ומישור בקרבת מכה, בעל חשיבות לחג'.
עלייה לרגל
את השהייה במוזדליפה מקדים יום ערפאת המורכב מתפילות להאדרת אללה ובקשת מחילה ממנו. לאחר שקיעת השמש ביום התשיעי בחודש ד'ו אל-חיג'ה, עולי הרגל המוסלמים נוסעים למוזדליפה, ולעיתים מגיעים רק בשעות הלילה בגלל עומסי התנועה. לאחר הגעת עולי הרגל, הם מתפללים את התפילה הרביעית והחמישית, בזו אחר זאת.
גיטה סרני
גיטה סרני (באנגלית: Gitta Sereny; 13 במרץ 1921 – 14 ביוני 2012) הייתה ביוגרפית, היסטוריונית ועיתונאית חוקרת אוסטרית-בריטית שהתפרסמה בזכות הראיונות שקיימה עם דמויות ידועות לשמצה והתחקירים שביצעה עליהן, כולל מרי בל, שהורשעה בשנת 1968 בהריגת שני ילדים כשהיא עצמה הייתה ילדה, ופרנץ שטנגל, מפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה.
סרני נולדה וגדלה באוסטריה, וחיברה חמישה ספרים, ביניהם The Case of Mary Bell: A Portrait of a Child Who Murdered (המקרה מרי בל: דיוקה של ילדה שרצחה, 1972) ו-Albert Speer: His Battle with Truth (אלברט שפר: מאבקו עם האמת, 1995).
סרני זכתה בפרס דאף קופר ובפרס הזיכרון של ג'יימס טייט בלאק על ספרה על אלברט שפר בשנת 1995, ובפרס סטיג דגרמן בשנת 2002. היא מונתה למפקדת מסדר האימפריה הבריטית בשנת 2004 לשירותי עיתונות.
ביוגרפיה
סרני נולדה בווינה שברפובליקה האוסטרית הראשונה בשנת 1921. אביה היה אריסטוקרט פרוטסטנטי הונגרי, פרדיננד סרני, שמת כשהייתה בת שנתיים. אמה הייתה שחקנית לשעבר מהמבורג, מרגיט הרצפלד, בעלת רקע גרמני. אביה החורג של גיטה סרני היה הכלכלן לודוויג פון מיזס.
כשהייתה בת שלוש עשרה, מסע הרכבת שלה לפנימייה בבריטניה התעכב בנירנברג, שם השתתפה באחד ממפגשי נירנברג השנתיים של המפלגה הנאצית. לאחר שכתבה על העצרת בתור משימה שקיבלה בכיתתה, קיבלה לקריאה את "מיין קאמפף" מהמורה שלה, כדי להבהיר לה מה ראתה שם. לאחר ההשתלטות הנאצית על אוסטריה בשנת 1938 עברה לצרפת, שם עבדה עם יתומים במהלך הכיבוש הגרמני עד שנאלצה להימלט בגלל הקשר שלה להתנגדות הצרפתית.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבדה במנהל הסיוע והשיקום של האו"ם עם פליטים בגרמניה הכבושה בידי בעלות הברית. בין משימותיה היה איחוד ילדים שנחטפו על ידי הנאצים כדי לגדל אותם כ"ארים", עם משפחותיהם הביולוגיות. לעיתים זו הייתה חוויה טראומטית כי הילדים לא תמיד זכרו את משפחתם המקורית, אך כאשר ליוותה קבוצה של ילדים כאלה ברכבת בחזרה לפולין היא ראתה את האושר שחוו בני המשפחה המקוריים עם שיקום הילדים.
היא נכחה במשפטי נירנברג במשך ארבעה ימים בשנת 1945 כמשקיפה וכאן ראתה לראשונה את אלברט שפר שעליו תכתוב מאוחר יותר את הספר Albert Speer: His Battle with Truth (אלברט שפר: הקרב שלו עם האמת). על ספר זה זכתה בפרס ג'יימס טייט בלאק לשנת 1995. הספר עובד מאוחר יותר על ידי דייוויד אדגר כמחזה בשם "אלברט שפר", אותו ביים טרבור נאן בתיאטרון הלאומי בשנת 2000.
סרטי נישאה לדון האנימן בשנת 1948 והם עברו ללונדון. האנימן (שמת ב-1 ביוני 2011) היה צלם שעבד בין השאר בפרסומים לווג, דיילי טלגרף וסאנדיי טיימס. הכרזה של צ'ה גווארה על רקע אדום (1968) היא אחת היצירות הידועות ביותר שלו.
מאמצע שנות ה-60 ולאורך כל שנות השבעים כתבה סרני בהרחבה במגזין The Daily Telegraph בניהולו של ג'ון אנסטיי. מאמריה עסקו לעיתים קרובות בצעירים, בשירותים חברתיים, בילדים וביחסיהם עם הוריהם והחברה. התמקדותה בנושאי כתיבה אלה הובילה אותה לסקר את משפטה של מרי בל בת ה-11 (שנמצאה אשמה ברצח שני ילדים) והובילה אותה לכתיבת ספר המחקר הראשון שלה בנושאים אלה.
תביעת דיבה של דייוויד אירווינג
מכחיש השואה הבריטי דייוויד אירווינג יזם תביעת לשון הרע נגד סרני וגרדיאן מדיה גרופ עקב שתי סקירות באובזרבר, בהן טענה כי זייף בכוונה תיעוד היסטורי בניסיון לשקם את תדמיתם של הנאצים. אירווינג רחש איבה אישית כלפי סרני, אותה הוא מכנה "ציידת הנאצים המצומקת", על כך שהצליחה להפריך את טענותיו מאז פרסום ספרו Hitler's War (מלחמתו של היטלר). בשנת 1977 בדקה סרני את המקור שציין אירווינג בשל טענתו כי היטלר לא ידע דבר על הפתרון הסופי, ולכן לא יכול היה להורות על כך. היא גילתה שאירווינג התעלם מסייג שהיה סותר את טענתו. "אני מכירה הרבה מאותם אנשים כמוהו, שהיו בחוגיו של היטלר", אמרה סרני. "זה מפחיד. הוא אומר שאנחנו שואבים מאותו מקור מידע. ההבדל הוא שהוא אוהב את מקור המידע הזה, ואני לא. . . יש לדעתי ייאוש בכל זה". התיק לא הגיע לבית המשפט, אך העלות של קבוצת גרדיאן מדיה בהכנת ההגנה המשפטית שלה הסתכמה ב-800 אלף ליש"ט.
ספרים
The Case of Mary Bell (המקרה של מרי בל) פורסם בשנת 1972 לאחר משפטה של מרי בל. בספר ראיינה סרני את משפחתה, את חבריה ואת אנשי המקצוע שעסקו בטיפול במרי בל במהלך משפטה. ספר זה נערך על ידי דיאנה אתיל שלימים ערכה את ספרה של סרני Into That Darkness (לתוך האפלה ההיא).
Into That Darkness, שנכתב גם הוא בעקבות כתבה ראשונית במגזין "טלגרף", בחן את אשמתו של פרנץ שטנגל, מפקד מחנות ההשמדה טרבלינקה וסוביבור. היא בילתה 70 שעות בראיונו בכלא וכשסיימה הודה לבסוף באשמתו. הוא מת מהתקף לב כעבור 19 שעות.
Albert Speer: His Battle with Truth (אלברט שפר: מאבקו עם האמת, 1995) הוא ביוגרפיה של אלברט שפר, שר החימוש הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה. בספר, המבוסס על מחקר ושורת ראיונות עם שפר, בוחנת סרני כמה ידע שפר על השואה. במהלך משפטי נירנברג ניצל שפר מגזר דין מוות, כשטען בעקביות כי לא ידע דבר על השואה. עם זאת, סרני מסיקה ששפר ידע, על סמך מכתב שכתב לקהילה היהודית בדרום אפריקה לאחר המלחמה, ועל סמך העובדה שעוזרו הקרוב השתתף בוועידת ואנזה (שם עובדו פרטי רצח העם של היהודים) ולא יכול היה שלא להודיע לו על ההליכים.
סרני כתבה על ספרה האחרון, The German Trauma (הטראומה הגרמנית, 2002): "תשעה עשר הפרקים בספר זה, כולם עוסקים באופן אינטימי בגרמניה לפני, במהלך ומאז תום הרייך השלישי, ומתארים פחות או יותר ברצף את מה שראיתי ולמדתי ממנו מ-1938 עד 1999, ובכך כמעט לאורך תקופת חיים שלמה".
מוות
גיטה סרני נפטרה ב-14 ביוני 2012 בגיל 91 כשהייתה בבית החולים אדדנברוק, קיימברידג', לאחר מחלה ממושכת.
מיכאל משלר
מיכאל בהיר משלר (22 ביולי 1927 - 20 ביולי 2008), נחשב לאחד מאבות תורת המשחקים ובין בכירי המתמטיקאים בישראל. יחד עם ישראל אומן חקר את תורת המשחקים באוניברסיטה העברית בירושלים. משלר היה מהמובילים בפיתוח תורת המשחקים השיתופיים ובפיתוח תורת המשחקים החוזרים עם אינפורמציה לא מלאה. במיוחד התפרסם במאמר "The Bargaining Set for Cooperative Games", שנכתב ביחד עם אומן בשנת 1964. מאמר זה צוטט מאות פעמים, ושימש בסיס למחקרים רבים בתורת המשחקים. כמו כן, קיים משחק מיקוח בתורת המשחקים הקרוי על שמו של משלר. בשנת 2012 ייסד הענף הישראלי של אגודת תורת המשחקים הבינלאומית את פרס משלר, המוענק לתלמיד מחקר מצטיין בתורת המשחקים הלומד במוסד אקדמי בארץ.
קורות חיים
מיכאל משלר נולד בירושלים. למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ועבד כמורה למתמטיקה בתיכון ליד האוניברסיטה בזמן לימודיו. מאמרו המדעי הראשון פורסם בשנת 1952. קיבל תואר דוקטור במתמטיקה ב-1956, והצטרף למחלקה למתמטיקה כמרצה. במחלקה חקר משלר את תורת המשחקים יחד עם ישראל אומן. בשנים 1961 עד 1963 שהו השניים באוניברסיטת פרינסטון, ובשנים 1967–1968 שימשו כיועצים לסוכנות פירוק החימוש האמריקאית (ACDA). לאחר מכן חזר משלר לארץ, והתמחה בתורת המשחקים השיתופיים. כמו כן הוא הניח בתקופה זו את היסודות לתורת המשחקים החוזרים עם אינפורמציה לא מלאה, שהתבססה על העבודה עם ה-ACDA. מחקרים אלו שימשו מרכיב מרכזי בהחלטת הוועדה שהעניקה לאומן פרס נובל לכלכלה.
משלר היה פרופסור אמריטוס במרכז איינשטיין למתמטיקה, חבר המרכז לחקר הרציונליות, ודמות דומיננטית בחינוך המתמטי בארץ.
בשנת 1995 זכה בפרס פרדריק ו' לנצ'סטר לחקר ביצועים, יחד עם ישראל אומן ומרטין פוטרמן.
הוראת המתמטיקה
משלר החל את דרכו בהוראת המתמטיקה כמורה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, בסוף שנות החמישים. בספר היובל של התיכון הוא מתואר כ"מתמטיקאי דגול, אך גם מורה ומחנך למופת". בשנת 1962 השתתף בכנס בינלאומי להוראת המתמטיקה בסטוקהולם. בתחילת שנות השבעים עיצב במשרד החינוך את הוראת המתמטיקה בישראל, יחד עם שמשון עמיצור. כמו כן הקים באותה תקופה את המרכז הישראלי להוראת המדעים. כתב ספרי לימוד ותוכניות לימודים בתחום האלגברה לתלמידי חטיבת ביניים בישראל. תוכנית לימודי המתמטיקה שלו, בשם "התוכנית החדשה", הוגשה למשרד החינוך בשנת 1976. משרד החינוך לא אישר את התוכנית, אך חלקים ממנה שולבו בתוכניות לימודים אחרות.
תחומי מחקר ייחודיים
מאמר שפרסם משלר בשנת 1985 עם ישראל אומן עסק בניתוח הסוגיה התלמודית "מי שהיה נשוי שלוש נשים" באמצעות כלים מתמטיים. הכלל של משלר לחלוקת רכוש עשוי לשמש גם במחלוקות עסקיות, כגון פירוק שותפות.
משלר נהג לחקור נושאים מגוונים באמצעות כלים מתמטיים, ביניהם משחקי רשת ומערכות ממוחשבות לניהול בחירות.
משפחתו
משלר היה נשוי לחנה ואב לארבעה ילדים, אמיר, גדעון יעל ודורית. דורית הייתה אלופת ישראל בשחייה.
ספריו ומאמריו
מיכאל משלר פרסם מאות מאמרים בחקר המתמטיקה, וכן מספר ספרים. שניים מספריו יצאו לאור לאחר מותו. בעברית יצאו לאור שני ספרים שכתב על תורת המשחקים, ומספר רב של ספרים ללימוד מתמטיקה לתלמידי כיתות ז'-ט'.
מספריו:
הכביש הפאן-אמריקאי
הכביש הפאן-אמריקאי (בספרדית: Carretera Panamericana; באנגלית: Pan-American Highway) הוא מערכת כבישים המשתרעת לאורך 48,000 קילומטרים. פרט ל"נתק דריין", שהוא מקטע בלתי סלול באורך 106 קילומטרים שבו נמצא יער גשם, זהו הכביש הרציף היחיד המחבר את שתי יבשות אמריקה, הצפונית והדרומית יחדיו. לפי ספר השיאים של גינס, זוהי הדרך הארוכה ביותר בעולם לנסיעת כלי רכב ממונעים.
מיכאל משלר
ספריו ומאמריו
מאמריו העיקריים:
הכביש הפאן-אמריקאי
עקב אורכו יוצא הדופן, הכביש עובר באזורים אקלימיים מגוונים, אשר לעיתים הם אף שונים מאוד באופיים. הכביש עובר במדינות רבות בדרכו, וכל מדינה שבה הוא עובר אחראית על סלילתו ותחזוקתו בחלק שבשטחה. לכן, הכביש אינו אחיד במאפייניו. בחלקים מסוימים של הכביש קשה לנוע במהלך מזג אוויר חורפי, ובחלקים מסוימים של הכביש הנסיעה עלולה להיות מסוכנת.
מסלול הכביש הפאן-אמריקאי
הכביש הפאן-אמריקאי עובר במדינות הבאות, לפי סדרן מצפון לדרום:
הסתעפויות של דרכים היוצאות מן הכביש מוליכות גם לעבר המדינות בוליביה, ברזיל, פרגוואי, אורוגוואי וּונצואלה.
למרות שמסלולו עובר דרכן, קנדה וארצות הברית אינן מכירות רשמית במסלולו שדרכן כחלק מן הכביש הפאן-אמריקאי. את הדרכים "השייכות לכביש" שנמצאות בגבולן, הן מחשיבות כחלק ממערך הכבישים המהירים המדינתיים שלהן. לכן, הכביש מתחיל רשמית בעיר המקסיקנית נואבו לארדו הגובלת במדינת טקסס מצדו השני של גבול ארצות הברית–מקסיקו, ומשם הוא ממשיך דרומה דרך מונטריי אל מקסיקו סיטי. מסלול הכביש ממשיך דרומה דרך הכביש המהיר הפדרלי המקסיקני מספר 190 עד לגואטמלה. באמריקה המרכזית המסלול עובר בכביש המהיר המרכז אמריקאי מספר 1, חוצה בדרכו את סן סלוודור, בירת אל סלוודור ואת פנמה סיטי, בירת פנמה, ומגיע עד לעיירה יאביסה, פנמה, הגובלת בנתק דריין. שם, כאמור, נקטע הכביש.
מצדו השני של נתק דריין ממשיך הכביש בטורבו שבצפון-מערב קולומביה ומשם ממשיך דרומה, קרב לעיר הבירה בוגוטה, אך עובר ממערב לה, וממשיך דרך סנטיאגו דה קאלי עד לאקוודור. לאורך כל אקוודור הדרך עוברת בכביש המהיר מספר 35 של אקוודור, דרך קיטו בירתה, ומשם לאורך כל פרו בכביש המהיר מספר 1 של פרו, דרך לימה בירתה. הכביש ממשיך עד לצ'ילה ועובר שם דרך אנטופגסטה וּולפראיסו. מִולפראיסו נוטה הכביש מזרחה, חוצה את גבול צ'ילה-ארגנטינה ומסתיים רשמית בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה. הסתעפויות "בלתי רשמיות" של הכביש מוליכות מִולפראיסו דרומה עד לקוולון שבלוס לאגוס, צ'ילה, ומבואנוס איירס דרומה עד לאושואיה שבטיירה דל פואגו, ארגנטינה.
נתק דריין
נתק דריין (Tapón del Darién או Darién gap, בספרדית ובאנגלית, בהתאמה) הוא הקטע המשמעותי ביותר בכביש שאינו סלול. הנתק הוא רצועה של יער גשם טרופי באורך 106 קילומטרים, המשתרע משני צדי הגבול בין פנמה לקולומביה, ברובו בצד הפנמי. את המרווח חוצים חובבי ספורט אתגרי בכלי רכב שונים, כאופניים, כאופנוע וכטרקטורון, תוך התמודדות עם חול טובעני, עם ביצות, עם חרקים ועם צמחייה עבותה. אין כל דרך סלולה המאפשרת מעבר בנתק במכונית סטנדרטית. האזור מסוכן עקב פעילות של לוחמי גרילה קולומביאנים ועקב פשיעה אלימה.
במשך שנים נעשו ניסיונות להשלים את המקטע, אך לשווא. בשנת 1971 הוחל בתכנון הכביש בַּמקום, במימון של ארצות הברית, אך העבודות הופסקו בשנת 1974, עקב לחץ של קבוצות לשמירה על הסביבה. ניסיון נוסף נעשה בשנת 1992, אך סוכל בעקבות פרסום של סוכנות האומות המאוחדות אודות הנזק שייגרם לסביבה בעקבות הסלילה. התנגדויות להשלמת הכביש בנתק דריין הן מגוונות. טענה אחת היא כי הכביש עלול לפגוע ביער הגשם שבמקום. לפי טענה אחרת, ישנו חשש כי סלילת הכביש תאפשר מעבר של מחלות טרופיות ושל מחלת הפה והטלפיים מדרום אמריקה לצפונה. עוד נטען כי הכביש עלול לפגוע בסביבת החיים של הילידים האינדיאנים שבמקום. בנוסף, נשמע גם נימוק ביטחוני, כי הכביש עלול לשמש למעבר של ארגוני גרילה וארגוני סחר בסמים, הפועלים בקולומביה, אל תוך פנמה.
ציור איטלקי ברנסאנס
הציור האיטלקי ברנסאנס הוא הציור בתקופה שמתחילת המאה ה-15 ועד לאמצע המאה ה-16 באזור איטליה של היום, שהיה מחולק אז לחלקים עצמאיים רבים. הציירים של הרנסאנס האיטלקי, למרות שהיו קשורים בדרך כלל לחצרות אצולה מסוימות ולערים מסוימות, נדדו לאורך ולרוחב המגף האיטלקי והפיצו את הרעיונות האמנותיים והפילוסופיים שלהם. העיר שנחשבת למקום הולדת הרנסאנס ובמיוחד לציור הרנסאנס היא פירנצה.
ציור הרנסאנס יכול להיות מחולק לארבע תקופות: תקופת הפרוטו-רנסאנס התחילה עם תחילת עבודתו של הצייר ג'וטו, וכוללת אמנים כמו אורקניה ואלטיקיירו. תקופת הרנסאנס המוקדם כוללת את עבודותיהם של פרה אנג'ליקו, ורוקיו ועוד. שיא הרנסאנס היה בתקופתם של לאונרדו דה וינצ'י, מיכלאנג'לו ורפאל. התקופה המנייריסטית כללה את טינטורטו ויאקופו דה פונטורמו.
מוטיבים מרכזיים
רוב יצירות האמנות בתקופת הרנסאנס הוזמנו על ידי הכנסייה. יצירות אלו היו בדרך כלל בקנה מידה גדול וכללו סצנות מחיי הקדושים הנוצריים. היו גם ציורים אלגוריים רבים שהתייחסו לנושא הגאולה ולתפקיד הכנסייה בהשגתה. חוץ מיצירות גדולות עבור כנסיות נוצרו גם תמונות דתיות קטנות, לכנסיות וכן לאנשים פרטיים, שהשכיחות מביניהן תיארו את המדונה עם הילד. באותה התקופה גם הזמנות פרטיות היו חשובות. בנייני ממשלה מקומיים עוטרו בציורי קיר דתיים וכן חילוניים.
באמצע המאה ה-15 ציור הפורטרטים החל להיות פופולרי משהיה לפני. בתחילה היו מציירים בעיקר פרופילים רשמיים, אך במהרה הציורים גדלו וכללו גם את חצי הגוף העליון. פטרוני האמנות שהזמינו ציורי קיר גדולים תוארו לעיתים קרובות כאחת הדמויות בציור. ציור הפורטרטים הפך לנושא חשוב לציירי תקופת שיא הרנסאנס, כמו טיציאן ורפאל.