cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליס סלומון
ביוגרפיה
מ-1902-1906 היא למדה כלכלה באוניברסיטת פרידריך ווילהלמס בברלין. למרות שהייתה חסרה לה ההסמכה הרלוונטית, פרסומיה הספיקו כתנאי קבלה לאוניברסיטה. היא קיבלה את הדוקטורט בשנת 1908 עם עבודתה "Die Ursachen der ungleichen Entlohnung von Männer- und Frauenarbeit" (הסיבות לפערי השכר בין גברים לנשים). באותה השנה הקימה את "Soziale Frauenschule" בית ספר חברתי לנשים בברלין בשם "בית הספר של אליס סלומון" ועם הזמן שונה שמו ל"מכללת אליס סלומון לעבודה סוציאלית ומדעי החברה של ברלין" (Alice-Salomon-Fachhochschule für Sozialarbeit und Sozialpädagogik Berlin).
בשנת 1909 סלומון הפכה למזכירת הפדרציה הבינלאומית לנשים (Internationalen Frauenbund). ובשנת 1914 המירה את דתה מיהדות לנצרות לותרנית. בשנת 1917 הפכה ליו"ר ועידת בתי ספר חברתיים לנשים, שהיא עצמה יסדה. ובשנת 1919 16 בתי ספר נוהלו בהתאם לוועידה.
בשנת 1920 סלומון התפטרה מאגודת הנשים הגרמניות בשלל חשש מהתעמולה האנטישמית. חמש שנים מאוחר יותר היא ייסדה את "האקדמיה הגרמנית לעבודות בחברה ובחינוך לנשים" (Deutsche Akademie für soziale und pädagogische Frauenarbeit). עם נואמי האקדמיה נמנו אלברט איינשטיין, קרל גוסטב יונג והלן וובר. בשלהי שנות ה-20 וראשית שנות ה-30 הארגון פרסם שלוש עשרה מונוגרפיות על התנאים החברתיים והכלכליים העומדים בפני העניים בגרמניה.
לכבוד יום הולדתה ה-60 של סלומון, היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברלין ומדליית כסף ממלכתית מהמשרד המדיני הפרוסי.
בשנת 1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נלקחו ממנה משרדיה, ושש שנים מאוחר יותר, כשהייתה בת 65 היא עברה חקירה על ידי הגסטפו. הנאצים התנגדו למוצאה היהודי של סלומון, לרעיונותיה ההומניסטים הנוצרים, ולפציפיזם והמוניטין הבינלאומי לו זכתה. כתוצאה מכך סלומון גורשה מגרמניה, שם פעלה, בין היתר, לרווחתם של המהגרים היהודים.
לאחר גירושה סלומון נסעה לניו יורק, שם קיבלה הודעה כי אזרחותה הגרמנית ותוארי הדוקטור שלה נלקחו ממנה. בשנת 1944 הפכה לאזרחית אמריקאית וכעבור שנה הפכה לנשיאה של כבוד בפדרציה הבינלאומית לנשים ובאיגוד הבינלאומי של בתי הספר לעבודה סוציאלית.
מכללת אליס סלומון בהנובר שבגרמניה מקיימת מדי שנה, החל מסוף שנות ה-80, חילופי משלחות תלמידים בין תלמידיה לתלמידי מכללת אוהלו בקצרין במטרה להפגיש נוער גרמני עם נוער ישראלי יהודי ולפתח דו-שיח בנושא השואה.
גמר גביע אירופה לאלופות 1989
גמר גביע אירופה לאלופות 1989 התקיים בקאמפ נואו בברצלונה, ספרד ב-24 במאי 1989, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר גביע אירופה לאלופות לעונת היא מילאן האיטלקית, שניצחה במשחק את סטיאווה בוקרשט הרומנית בתוצאה 4-0. משחק הגמר נעל את המהדורה ה-34 של גביע אירופה לאלופות.
עבור מילאן הייתה זו ההופעה הרביעית בגמר גביע אירופה, והראשונה מזה עשרים שנים בדיוק. היא זכתה בתואר בפעם השלישית בתולדותיה, והשוותה את פער השערים הגבוה ביותר למשחק גמר, אותו השיגו בעבר ריאל מדריד (7-3 מול איינטרכט פרנקפורט ב-1960) ובאיירן מינכן (4-0 על אתלטיקו מדריד ב-1974). סטיאווה בוקרשט חזרה בפעם השנייה בתולדותיה לגמר גביע אירופה, שלוש שנים לאחר שהפתיעה את ברצלונה וזכתה על חשבונה בתואר. גם הגמר הקודם בו השתתפה שוחק בספרד, באצטדיון רמון סאנצ'ס פיחואן בסביליה.
שתי הקבוצות העפילו לטורניר בעקבות זכייתן באליפות בעונת. מילאן זכתה באליפות איטליה בפער שלוש נקודות מנאפולי, בעוד סטיאווה זכתה באליפות רומניה בעונה ללא הפסד ליגה, עם 30 ניצחונות ב-34 משחקים, ובפער נקודה אחת מיריבתה העירונית, דינמו בוקרשט.
במשחק עצמו גברה שלטה מילאן ללא עוררין, והביסה את יריבתה הרומנית. רוד חוליט ההולנדי כבש ראשון, לפני שבן ארצו מרקו ואן באסטן הכפיל את התוצאה. עוד לפני המחצית השלים חוליט צמד, ושתי דקות בתוך המחצית השנייה קבע ואן באסטן, שהשלים צמד משלו, את תוצאת המשחק - 4-0 למילאן.
מילאן
מילאן פגשה בסיבוב הראשון את לבסקי סופיה הבולגרית, ששיחקה אז תחת השם "ויטושה". מילאן השיגה ניצחון 2-0 בסופיה, לפני שהביסה בגומלין את ויטושה 5-2, עם ארבעה שערים של מרקו ואן באסטן. עם 7-2 בסיכום שני המשחקים, מילאן התקדמה לשלב הבא.
בשמינית הגמר פגשה מילאן יריבה עיקשת בדמותה של הכוכב האדום בלגרד. במשחק הראשון בסן סירו הפתיע דראגן סטויקוביץ' את הקהל הביתי בדקה ה-47 והעלה את קבוצתו ליתרון, אך כעבור דקה בלבד איזן פייטרו פאולו וירדיס את התוצאה וקבע את תוצאת המשחק, שוויון 1-1. מפגש הגומלין במפגש הגומלין בבלגרד התקרבה מילאן להדחה מפתיעה, כשדיאן סביצ'ביץ' העלה את קבוצתו ליתרון בדקה ה-50, ופייטרו פאולו וירדיס הורחק בכרטיס אדום. בדקה ה-65, בעקבות ערפל כבד ותנאי ראות גרועים, הוחלט להפסיק את המשחק. הוחלט על קיום משחק חוזר מחדש יום אחר כך, עם אותם הרכבים פותחים למעט שני שחקני מילאן שנענשו במשחק המבוטל - קרלו אנצ'לוטי, שספג כרטיס צהוב שני בטורניר, ופייטרו פאולו וירדיס שהורחק באותו משחק. ואן באסטן העלה את מילאן ליתרון במשחק החוזר בדקה ה-34, אך ארבע דקות אחר כך השווה סטויקוביץ' את התוצאה. השוויון נשמר עד לסיום ההארכה, וההכרעה עברה לדו-קרב בעיטות עונשין. מילאן צלחה את הדו-קרב עם 4-2 לאחר ארבע בעיטות, והעפילה בקושי רב לרבע הגמר.
בחצי הגמר המתינה למילאן יריבה חזקה בדמותה של ריאל מדריד הספרדית. ריאל, שהדיחה בשלב הקודם את האלופה המכהנת פ.ס.וו. איינדהובן, עלתה ליתרון במשחק הראשון באצטדיון סנטיאגו ברנבאו משער של הוגו סאנצ'ס בדקה ה-42. בדקה ה-77 כבש ואן באסטן את השער שקבע את תוצאת המשחק, 1-1 בסיום. בשלב הגומלין הציגה מילאן את אחת מתצוגות התכלית המרשימות ביותר בטורניר, כשהביסה את ריאל 5-0. אנצ'לוטי, פרנק רייקארד ורוד חוליט קבעו את תוצאת המחצית 3-0, ואן באסטן ורוברטו דונאדוני הוסיפו במחצית השנייה, ומילאן הבטיחה את מקומה בגמר הטורניר.
סטיאווה בוקרשט
סטיאווה בוקרשט החלה את הטורניר במפגש קשה מול ספרטה פראג, נציגת צ'כוסלובקיה. במפגש הראשון בפראג הראתה סטיאווה עוצמה רבה, כשהפכה פיגור 1-0 לניצחון מרשים 5-1, עם צמדים של שניים מטובי הכדורגלנים ברומניה באותן שנים, מריוס לקאטוש וגאורגה חאג'י. השניים כבשו גם בגומלין בבוקרשט שהסתיים בשוויון 2-2 ושלח את סטיאווה לשלב הבא.
בשמינית הגמר פגשה סטיאווה את ספרטק מוסקבה מברית המועצות. המשחק הראשון הביתי הסתיים עם ניצחון 3-0 לסטיאווה מצמד של חאג'י ושער של איליה דומיטרסקו. היא השלימה ניצחון כפול עם ניצחון חוץ קשה, 2-1 במוסקבה.
בשלב רבע הגמר פגשה סטיאווה את גטבורג השוודית. במשחק הראשון בגטבורג רשמה סטיאווה את הפסדה הראשון בטורניר, 1-0 משער של קלאס אינגסון. בגומלין בבוקרשט מחקה סטיאווה במהרה את הפיגור מהמשחק הראשון, וכבר במחצית הובילה 3-0. המשחק עצמו הסתיים בניצחון 5-1 לרומנים, שנהנו משלושער של לקאטוש ועלו בזכות ניצחון 5-2 בסיכום שני המשחקים.
בשלב חצי הגמר פגשה סטיאווה את גלאטסראיי הטורקית. במפגש הראשון בבית המשיכה סטיאווה את יכולתה מהסיבוב הקודם, והביסה 4-0 את הטורקים. שוויון 1-1 בגומלין הספיק לסטיאווה כדי להבטיח מקום בגמר השני בתולדות המועדון.
סיכום המשחק
תחת המאמן אריגו סאקי, זכתה מילאן של אותן שנים לכינוי "גראנדה מילאן" (מילאן הגדולה), והיא זכורה כאחת הקבוצות הטובות בהיסטוריה. לשלד השחקנים האיטלקי והאיכותי של הקבוצה, הצטרפו שלושת ההולנדים - פרנק רייקארד, רוד חוליט ומרקו ואן באסטן. מילאן הגיעה למשחק כפייבוריטית ברורה לניצחון, ונעזרה בכ-80,000 אוהדים שהגיעו לעודד את הקבוצה. ואן באסטן הגיע כמלך השערים של הטורניר באותה עונה, כשכבש שמונה שערים בשמונה משחקים עד לגמר. חוליט, שעבר ניתוח בסחוס לאחר חצי הגמר מול ריאל מדריד, עמד לרשות המאמן על אף הספקות בנוגע לכשירותו.
מנגד ניצבה סטיאווה בוקרשט, שהגיעה בנחיתות הן מבחינת היכולת והן מבחינת כמות הקהל, באופן דומה מאוד למה שהתרחש במשחק הגמר ב-1986. באותו משחק גברה סטיאווה בדו-קרב בעיטות עונשין על ברצלונה, שהגיעה כפייבוריטית מוחלטת למשחק שנערך בשטח מדינתה. המאמן אנגל יורדנסקו, שבאותו הגמר עדיין היה שחקן פעיל ועלה מהספסל, הוביל סגל שהורכב מרומנים בלבד עד לשלב הגמר. סטיאווה נאלצה להסתדר ללא איליה דומיטרסקו המושעה, אך גם בלעדיו הציגה חלק התקפי משובח, שמטרתו היה לתפוס את מילאן לא מוכנה בהתקפות מתפרצות.
מילאן עלתה למשחק וכבר מהדקות הראשונות הוכיחה את עליונותה. מילאן תקפה את שערה של סטיאווה תוך הצטרפות בלתי פוסקת של רייקארד ממרכז הקישור ושל שחקני הכנף, מאורו טאסוטי ופאולו מלדיני. בדקה ה-15 הגיעה מילאן למצב משמעותי ראשון, לאחר שפרנקו בארזי הכניס כדור עומק לכיוונו של חוליט, שבעט שטוח לפינה הרחוקה והכניע את סילביו לונג, אך נעצר בקורת השער.
בדקה ה-39 כבשה מילאן את שערה השלישי באופן מרשים במיוחד. הגבהה של רוברטו דונאדוני מאגף שמאל מצאה את רוד חוליט 16 מטרים מהשער. חוליט עצר את הכדור שקפץ פעם אחת על הדשא, ובבעיטה חזקה מהאוויר הכניע את לונג. שער שני של חוליט במשחק, שקבע את תוצאת המחצית, 3-0 למילאן.
שתי דקות בלבד מפתיחת המחצית השנייה, כבשה מילאן את השער הרביעי במשחק. פרנק רייקארד הכניס כדור עומק לתוך הרחבה, ומרקו ואן באסטן הקדים את המגן שלו כדי לגלגל פנימה בנגיעה, להשלים צמד אישי ולקבוע את תוצאת המשחק, 4-0 למילאן.
אויב העם (מחזה)
אויב העם (בנורווגית: En folkefiende) הוא מחזה משנת 1882 מאת מחזאי נורווגי, הנריק איבסן.
המחזה הוצג לראשונה בשנת 1883 בעיר כריסטיאניה (שהפכה לאוסלו בשנת 1925) ומאז הוצג בתיאטראות ברחבי העולם ואף בישראל במספר הפקות.
באשר לסוגה אליה יש לשייך את המחזה, כתב איבסן: "עד כה אינני בטוח אם אקרא למחזה קומדיה או רק דרמה. יש מרכיבים רבים המעידים על הצד הקומי, אך המחזה מבוסס על רעיון רציני".
המסר של איבסן
המחזה מעמיד במרכזו את מאבקו של ד"ר תומאס שטוקמן, רופא המרחצאות, לטיהורם, בעקבות גילוי זיהום חיידקים במי המרחצאות. הוא מפנה אצבע מאשימה כלפי אחיו פיטר שטוקמן, ראש העיר הקטנה בנורווגיה, בה מתרחשת העלילה. איבסן כתב את מחזהו כתגובה אישית על הביקורת שנמתחה נגדו בעקבות מחזהו הקודם "רוחות" אשר נחשב אז כסקנדל. "אויב העם" הוא מחזה התוקף את הצביעות הציבורית כאז כן עתה. וגם מציג בעיות איכות סביבה קשות ביותר בעולמנו, ולכן המסר הטמון בו הוא אקטואלי. הוא מדגיש את גבורת היחיד, במקרה זה הרופא, לומר את האמת מול כוחו של המשטר. את המשטר מייצג לרוע מזלו, אחיו, ראש העיר שהורס כל יוזמה לטיהור המרחצאות, ללא סובלנות אנושית מינימלית. אך גם מגחך לא מעט על אנשים שהולכים עם הראש בקיר, כד"ר שטוקמן עצמו.
עלילה
ד"ר תומאס שטוקמן נוהג לארח בביתו את העיתונאי בילינג, עורך העיתון הופשטאד, המדפיס אסלקסן, וקפיטן הורסטר. אשתו של הד"ר, קתרינה, מגישה סעודות ויין לכולם. באותו ערב מגיע גם ראש העיר, פיטר שטוקמן, שהוא אחיו של ד"ר תומאס שטוקמן. פיטר מסרב לאכול ולשתות ומביע זלזול במתהוללים, וקורא את אחיו העיתונאי לסדר. הוא מבקש לדעת בדיוק מה כתוב במאמר שהגיש ד"ר שטוקמן לפרסום בעיתון. לאחר צאתו, מתברר שד"ר שטוקמן ביקש מהאוניברסיטה לבצע בדיקת מעבדה. הוא מקבל מכתב ובו נאמר שיש חידקים רעילים במים, הגורמים למחלות ועלולים לגרום למוות של הבאים להבריא בבית המרחצאות העירוני, בו עובד הרופא. מרגע זה ואילך מתחיל המאבק המתיש בין הד"ר שטוקמן לאחיו. ד"ר שטוקמן מנסה לטהר את המים מכל מרכיב רעיל. ואילו פיטר אחיו מנסה להבהיר לכולם שמחיר העבודות המוצעות על ידי אחיו החלמן, עצום והעיר לא תוכל לעמוד בהוצאה זו. המחיר יגרום לאבטלה ומחסור במשך שנתיים ויותר.
בתחילת המאבק יש תחושה שכל האורחים הבאים לסעוד אצל קתרינה שטוקמן, עומדים מאחורי ד"ר שטוקמן. כולם ללא יוצא מהכלל מעודדים אותו ואף דוחפים אותו לכתוב מאמרים בנושא, ולהחריף את מאבקו. כולם אף מבטיחים לו תמיכה מוחלטת.
בקטע קומי במיוחד, נפגש ד"ר שטוקמן עם עורכי העיתון ומזרז אותם לפרסם את מאמרו הראשון בנושא. במאמר זה הוא קורא לסגירת המרחצאות ושיפוצם ולהתקנת מערכת צינורות חדשה תוך סילוק הווירוסים הרעילים, המסכנים את בריאות הציבור. לאחר צאתו, מגיע אחיו ומצליח לשכנע אותם על החלטתם לפרסם מאמר שכזה שיגרום לסגירת המרחצאות. הוא מגלה להם את מחירי העבודות הדרושות, את המחיר הכבד שיידרש מבעלי הבתים, מן הפועלים במפעלים וכך הלאה. דבריו אלו מתחילים לעורר בהם ספקות כבדים נגד מאבקו הצודק של הד"ר. באותו רגע, חוזר הד"ר ואילו ראש העיר מזדרז, בהמלצת העורך והמדפיס, להסתתר מפני אחיו. אך פיטר שוכח את כובעו ומקל הכבוד, המעיד עליו שהוא גם ראש המשטרה בעיר. כאשר הד"ר מגלה את חפציו, הוא לוקח אותם, מניח את הכובע על ראשו, ונושא בידיו את מקלו. הוא מגלה את מחבואו ומגחך, בטענה שכעת התמנה הוא לראש העיר ולמנהל המשטרה. פיטר מנסה לקחת את הכובע והמקל. ותוך כדי המאבק, מתגלה לד"ר שנשאר לבדו במאבק של יחיד מול רבים. העורכים החליטו שלא לפרסם את מאמריו עוד.
ד"ר שטוקמן מחליט לקיים דיון פתוח בפני קהל, בנושא. כל הקהילה מתאספת בביתו של הקפיטן הורסטר. אמנם הד"ר חשב לקיים הרצאה, אך ראש העיר מנסה למנוע זאת באמצעים פשוטים. הוא ממנה את יו"ר הישיבה, המדפיס, שעבר לצידו, מאחר שהבין את כובד המחיר הדרוש, לעבודות השיפוץ. וכך, כל פעם שהד"ר תוקף בחריפות את ראש העיר והציבור שאיננו מסוגל לעשות דבר, ראש העיר ועוזריו עוצרים את האספה. בסופו של דבר מצביעים נגדו ומעניקים לו פה אחד את התואר אויב העם.
מאותו רגע ואילך מפטרים אותו ממשרתו וכך גם את בתו שעבדה בבית הספר המקומי. מכתבי נאצה נכתבו נגדה. אנשים זורקים אבנים על ביתם ושוברים את חלונותיהם. בעל הבית מודיע להם שעליהם לעזוב את ביתו מיד. ד"ר שטוקמן מחליט להגר לאמריקה. אחיו מביא לו את מכתב הפיטורין ומייעץ לו לעזוב, ולכתוב מכתב התנצלות. השנאה ביניהם מגיעה לשיא.
במקביל מר קיל, אביה של קתרינה, קונה את מניות המרחצאות, שהוזלו מאוד. הוא מנסה להעביר את המסר לד"ר שאיננו מבין במה מדובר. להפך, הוא כועס עליו על שהוא מבזבז את כספה של בתו על מניות שערכם ירד. מר קיל טוען שהכל תלוי בו, אם ישנה תפישתו ויגיד שטעה, המניות יעלו. אך הד"ר ביושרו מסרב. וממשיך במאבקו למרות הבידוד המוחלט אליו נקלע. גם כל לקוחותיו עוזבים אותו.
ואז מתרחש השינוי. קפטן הורסטר מזמין את משפחת הד"ר לגור בביתו. האולם בו התקיימה ההחלטה לכנותו אויב העם, יהיה המקום לבית הספר בו ילמדו ילדי רחוב, אותם יכין הד"ר להיות אזרחים מושלמים דוברי אמת. לפתע מגיעים אליו העורך והמדפיס ושוב מנסים לעבור לצידו, על מנת לזכות בכסף שמר קיל ירוויח ממכירת המניות, לאחר הצהרת הטעות של הד"ר. הד"ר מסלק אותם בבושת פנים, עם מקל בידו. ביטחונו שב אליו והוא מכריז שהוא האיש החזק ביותר בעיר ובעולם. הדבר מעורר מעט גיחוך אצל רעייתו קתרינה, המכריזה שגם היא וילדיה היו לצידו, כך שלא היה בודד לחלוטין.
צ'כיה במשחקים האולימפיים
צ'כיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לילהאמר (1994) ובמשחקי הקיץ מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). בין 1918 ל-1993 הייתה צ'כיה חלק מצ'כוסלובקיה, והספורטאים הצ'כים התחרו במסגרת המשלחת הצ'כוסלובקית. קודם לכן, בין 1900 ל-1912, הם השתתפו במשחקים במסגרת המשלחת הבוהמית.
באולימפיאדות הקיץ בהן השתתפה, צברו הספורטאים הצ'כים 67 מדליות, בהן 19 מדליות זהב. הענפים הבולטים הם אתלטיקה (15 מדליות, מהן 5 מדליות זהב), קאנו/קיאק (17 מדליות, מהן 5 מדליות זהב) וקליעה (11 מדליות, מהן 3 מדליות זהב).
באולימפיאדות החורף צברו הצ'כים 33 מדליות, 10 מהן מזהב. 9 מהמדליות הושגו בסקי למרחקים.
צ'כיה לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים. פראג הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים ב-2016, אך לא נכללה בין ארבע המועמדות הסופיות.
אולימפיאדת אטלנטה (1996)
הספורטאי הבולט ביותר היה חותר הקאנו מרטין דוקטור, שזכה בשתי מדליות זהב, במקצים ל-500 ול-1,000 מטרים. הקיאקיסטית שטפנקה הילגרטובה זכתה אף היא במדליית זהב בסלאלום. עוד בענף זה, זכה חותר הקאנו לוקאש פולרט במדליית כסף בסלאלום, ויירי רוהאן ומירוסלב שימק זכו במדליית כסף במקצה הסלאלום לזוגות. במדליית הזהב הרביעית זכה מטיל הכידון יאן ז'לזני, שכבר עמד על הפודיום כשייצג את צ'כוסלובקיה באולימפיאדת סיאול (1988) (בה זכה בזהב) ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) (בה זכה במדליית כסף). אתלט נוסף, תומאש דבוז'אק, זכה במדליית ארד בקרב עשר, ושארקה קשפרקובה זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת.
הטניסאיות יאנה נובוטנה והלנה סוקובה זכו במדליית כסף בטורניר הזוגות, לאחר שהפסידו במשחק הגמר לצמד האמריקני מארי ג'ו פרננדז וג'יג'י פרננדז. נובוטנה זכתה גם במדליית ארד בטורניר היחידות, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לספרדייה ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו, וגברה במשחק על המקום השלישי על מארי ג'ו פרננדז. במדליית ארד נוספת זכה הקלע מירוסלב יאנוש, בירי במטרה נעה.
אולימפיאדת סידני (2000)
יאן ז'לזני שמר על תוארו בהטלת כידון, עם שיא אולימפי חדש, 90.17 מטר. אתלט נוסף, רומן שברלה, זכה במדליית כסף בקרב עשר. תומאש דבוז'אק סיים במקום השישי בתחרות זו. אתלטים צ'כים נוספים שבלטו בסידני כללו את קופצת המוט דניאלה ברטובה שסיימה במקום הרביעי, הלנה פוכסובה שסיימה במקום החמישי בריצת 800 מטר, נבחרת השליחות ל-400X4 מטר שסיימה במקום השביעי, מטילת הכידון ניקולה טומצ'קובה שסיימה במקום השמיני ומיידה הפטיש ולדימיר מאשקה שסיים במקום השמיני.
ספורטאית נוספת ששמרה על תוארה מאטלנטה הייתה הקיאקיסטית שטפנקה הילגרטובה. חותרי הקאנו מארק יירס ותומאש מאדר זכו במדליית ארד במקצה הסלאלום לזוגות, וצמד צ'כי נוסף, אונדז'יי שטפנק וירוסלב וולף, סיים במקום החמישי. מרטין דוקטור איבד את שני תואריו, וסיים במקום השמיני הן במקצה ל-500 מטר והן במקצה ל-1,000 מטר. הקיאקיסטית אירנה פבלקובה סיימה במקום החמישי בסלאלום, ותומאש קובס סיים במקום השביעי במקצה המקביל לגברים.
בקליעה, זכה פטר מאלק במדליית כסף בסקיט, ומרטין טנק זכה במדליית ארד בירי באקדח. המתאגרף רודולף קראי זכה במדליית כסף והטריאתלט יאן ז'הולה זכה במדליית ארד. השחיין דניאל מאלק סיים במקום החמישי במשחים ל-100 ו-200 מטר חזה. נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחקו מילאן בארוש, פטר צ'ך ותומאש אויפלושי, הודחה כבר בשלב הבתים, לאחר שסיימה בתיקו את משחקיה מול נבחרות ארצות הברית וקמרון, והפסידה במפתיע לנבחרת כווית.
אולימפיאדת אתונה (2004)
באולימפיאדת אתונה (2004) השתתפו 142 ספורטאים צ'כים. גם במשחקים אלה זכו הצ'כים ב-9 מדליות, אך רק רומן שברלה זכה במדליית זהב, עם שיא אולימפי חדש בקרב עשר - 8,893 נקודות. אתלט נוסף, ירוסלב באבה, זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה. ורה פפישילובה-צכלובה סיימה במקום הרביעי בזריקת דיסקוס, ואולם בשנת 2012 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לשלול מהבלארוסית אירנה יאצ'נקו את מדליית הארד שלה, בשל שימוש בחומרים אסורים, והמדליה ניתנה לפפישילובה-צכלובה. אתלטים צ'כים נוספים שבלטו באתונה כללו את ניקולה ברייכובה, שסיימה במקום הרביעי בהטלת כידון ואת סווטוסלב טון שסיים במקום השמיני בקפיצה לגובה. יאן ז'לזני איבד את תוארו והסתפק במקום התשיעי.
הקלעית לנקה מרושקובה זכתה במדליית כסף בירי באקדח, וקטז'ינה אמונס זכתה במדליית ארד בירי ברובה אוויר. השייטת לנקה שמידובה זכתה במדליית כסף בדגם יורופ, ובמדליית כסף נוספת זכו רביעיית החותרים. בתחרויות החתירה ליחידים סיימה מירוסלבה קנאפקובה במקום הרביעי וואצלב חאלופה סיים במקום החמישי. מילאן דולוצ'ק ואונדז'יי סינק סיימו במקום החמישי במקצה הזוגות. בענף הקאנו/קיאק, רק צמד חותרי הקאנו אונדז'יי שטפנק וירוסלב וולף זכו במדליית ארד בסלאלום. מרטין דוקטור סיים במקום הרביעי במקצה ל-1,000 מטר ובמקום החמישי במקצה ל-500 מטר, תומאש אינדרוך סיים במקום החמישי בסלאלום והקיאקיסטית שטפנקה הילגרטובה איבדה את תוארה וסיימה במקום החמישי בסלאלום. ספורטאי צ'כי נוסף שזכה במדליית ארד היה ליבור צפאליני, בקרב חמש מודרני. מיכל מיכליק סיים במקום השישי.
ספורטאים צ'כים נוספים שבלטו באתונה כללו את רוכבי האופניים מילאן קאדלץ ולאדה קוזילקובה, שסיימו במקום החמישי במרוץ הנקודות ובמרוץ אופני כביש נגד השעון, בהתאמה, ואת הטניסאי תומאש ברדיך, שהודח ברבע הגמר בידי האמריקאי טיילור דנט. נבחרת הנשים בכדורסל סיימה במקום החמישי.
אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה צ'כיה 134 ספורטאים. הם זכו בפחות מדליות מבעבר, 7, אך 3 מהן היו מדליות זהב.
הקלעית קטז'ינה אמונס זכתה במדליית זהב בירי ברובה אוויר, עם שיא אולימפי חדש (503.5 נקודות) ובמדליית כסף בירי בשלושה מצבים. גם הקלע דוד קוסטלצקי קבע שיא אולימפי, בטראפ (146 נקודות). במדליית הזהב השלישית זכתה מטילת הכידון בארבורה שפוטאקובה. רומן שברלה איבד את תוארו בקרב עשר, וסיים במקום השישי. אתלטים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את ורה פפישילובה-צכלובה (מקום חמישי בזריקת דיסקוס), ירוסלב באבה (מקום שישי בקפיצה לגובה), תומאש ינקו (מקום שביעי בקפיצה לגובה), זוזאנה היינובה (מקום שביעי בריצת 400 מטר משוכות) ורומן נובוטני (מקום שמיני בקפיצה לרוחק).
חותרי הקאנו אונדז'יי שטפנק וירוסלב וולף שיפרו את הישגם מאתונה וזכו במדליית כסף בסלאלום. סטניסלב יז'ק סיים במקום החמישי במקצה היחידים, והקיאקיסטיות יאנה בלאהובה ומיכאלה סטרנדובה-מרוזקובה סיימו במקום השמיני במקצה הזוגות ל-500 מטר. שטפנקה הילגרטובה הסתפקה במקום התשיעי. במדליית כסף, זכה החותר אונדז'יי סינק. מירוסלבה קנאפקובה סיימה במקום החמישי במקצה המקביל לנשים, ורביעיית החותרים סיימה אף היא במקום החמישי.
המתאבק מארק שווץ זכה במדליית ארד לאחר פסילת המתאבק אסט ממבטוב מקזחסטן.
ספורטאים צ'כים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את שסיים במקום החמישי, מיכל מיכליק שסיים במקום השישי בקרב חמש מודרני, שייטות ה-470 לנקה מז'ילקובה ולנקה שמידובה שסיימו במקום השביעי והשחיינית יאנה פחנובה שסיימה במקום השמיני במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים. נבחרת הנשים בכדורסל הגיעה במשחקים אלה למקום השביעי.
אולימפיאדת לונדון (2012)
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הצ'כים ב-11 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. מטילת הכידון ברבורה שפוטאקובה שמרה על תוארה, וזוזאנה היינובה זכתה במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות ויאצ'לסב וסלי זכה במדליית ארד בהטלת כידון (לאחר פסילת אלכסנדר פיאטניציה מאוקראינה). מספר אתלטים נוספים העפילו לשלבי הגמר: לוקאש מליך סיים במקום השישי ביידוי פטיש, יירינה פטאצ'ניקובה סיימה במקום השישי בקפיצה במוט, דניסה רוסלובה סיימה במקום השביעי בריצת 400 מטר משוכות, נבחרת השליחות ל-400X4 מטר סיימה במקום השביעי ויאן קודליצ'קה סיים במקום השמיני בקפיצה במוט.
החותרת מרינה קנאפקובה זכתה במדליית זהב ואנדריי סינק זכה במדליית כסף שנייה ברציפות. רוכב האופניים ירוסלב קולחאווי זכה במדליית זהב במרוץ אופני הרים ודוד סוודובה ניצח בקרב חמש מודרני, ואף קבע שיא אולימפי חדש (5,928 נקודות). חותר הקיאק ואוורינץ חראדלייק זכה במדליית כסף בסלאלום ורביעיית חותרי הקיאק זכתה במדליית ארד במקצה ל-1000 מטרים. שטפנקה הילגרטובה סיימה רביעית בסלאלום וחותר הקאנו סטניסלב יז'ק סיים במקום החמישי בסלאלום. צמד חותרי הקאנו פיליפ דבוזא'ק וירוסלב ראדוני סיימו אף הם במקום החמישי. הטניסאיות אנדריאה חלאווצ'קובה ולוציה חראדצקה זכו במדליית כסף, לאחר שהפסידו במשחק הגמר לוונוס וסרינה ויליאמס. טניסאית נוספת, פטרה קביטובה, הודחה ברבע הגמר בידי הרוסייה מריה קירילנקו. הקלעית אדלה סיקורובה זכתה במדליית ארד בירי מ-50 מטר בשלושה מצבים. קטז'ינה אמונס איבדה את תוארה בירי ברובה אוויר וסיימה במקום הרביעי, יאן סיכרה סיים במקום השישי בירי בצלחות חרס ולנקה מארושקובה סיימה במקום השמיני בירי באקדח אוויר.
נבחרת הנשים בכדורסל הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת צרפת וכדורעפניות החופים קריסטינה קולוצובה ומרקטה סולקובה סיימו במקום החמישי. מרים המשקולות ייז'י אורסג סיים במקום השביעי.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
באתלטיקה איבדה ברברה שפוטקובה את תוארה בהטלת כידון אחרי שתי זכיות רצופות, והסתפקה במדליית ארד. אתלטית נוספת שהישגיה ירדו בהשוואה ללונדון הייתה זוזאנה היינובה, שסיימה רביעית בריצת 400 מטר משוכות. בקפיצה במוט סיים יאן קודליצ'קה במקום הרביעי ומיכל בלנר במקום השביעי, ובהטלת כידון סיים ויצסלאב וסלי במקום השביעי ויאקוב ואדלייך במקום השמיני. הקלע דוד קוסטלצקי סיים רביעי בטראפ ואדלה ברונס סיימה שביעית בירי בשלושה מצבים. מרים המשקולות ייז'י אורסאג סיים במקום השמיני.
אולימפיאדות החורף
השתתפותה של צ'כיה באולימפיאדת לילהמר (1994) הייתה השתתפותה הראשונה כמדינה עצמאית בכלל המפעלים האולימפיים. 65 ספורטאים צ'כים השתתפו במשחקים, אך אף אחד מהם לא זכה במדליה. הקרובות ביותר לכך היו נבחרות ההוקי קרח והסקי נורדי משולב, שסיימו כל אחת במקום החמישי.
באולימפיאדת נאגנו (1998) השתתפו 66 ספורטאים צ'כים. נבחרת ההוקי קרח זכתה במדליית הזהב, לאחר שברבע הגמר הביסה את נבחרת ארצות הברית 1-4, בחצי הגמר ניצחה את נבחרת קנדה 1-2 (שתיהן נחשבו למועמדות לזכות בטורניר) ובגמר עצמו גברה 0-1 על נבחרת רוסיה. מלבד הנבחרת, זכתה קתז'ינה נאומנובה במדליית כסף במרוץ הסקי למרחקים ל-5 ק"מ, ובמדליית ארד במרוץ המרדף ל-10 ק"מ.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) עלה מספר המשתתפים הצ'כים ל-75. אלש ולנטה זכה במדליית זהב בסקי חופשי, ונאומנובה זכתה בשתי מדליות כסף נוספות, במרוץ המרדף ובמרוץ ל-15 ק"מ. נבחרת ההוקי קרח הסתפקה במקום השביעי, לאחר שנוצחה בידי נבחרת רוסיה ברבע הגמר.
באולימפיאדת טורינו (2006) השתתפו 84 ספורטאים צ'כים, ומספר המדליות עלה ל-4. נאומנובה שוב זכתה בשתי מדליות, ולראשונה אחת מהן הייתה מדליית זהב (במירוץ ל-30 ק"מ). במרוץ המרדף ל-15 ק"מ זכתה במדליית כסף. עמיתה לוקאש באואר זכה במדליית כסף במרוץ ל-15 ק"מ, ונבחרת ההוקי קרח זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 7-3 לשוודיה, וגברה על רוסיה 0-3 במשחק על המקום השלישי.
אולימפיאדת סוצ'י (2014) הייתה המוצלחת בתולדות צ'כיה, עם 8 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. מרטינה סביליקובה שמרה על תוארה במרוץ ל-5,000 מטר, ובמרוץ ל-3,000 מטר זכתה במדליית כסף. במדליית הזהב השנייה זכתה גולשת השלג אווה סמקובה. ביתר המדליות זכו ביאתלטים. אונדז'יי מוראבץ זכה במדליית כסף במרוץ המרדף ל-12.5 ק"מ ובמדליית ארד במרוץ ל-15 ק"מ וירוסלב סואוקופ זכה במדליית ארד במרוץ ל-10 ק"מ. אצל הנשים, זכתה גבריאלה סואוקלובה במדליית כסף במרוץ ל-12.5 ק"מ. שלושתם, יחד עם ורוניקה ויטקובה, זכו במדליית כסף במרוץ השליחים המעורב. נבחרת ההוקי קרח הודחה ברבע הגמר בידי ארצות הברית, ודורגה במקום השישי.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה המשלחת ב-7 מדליות מהן שתי מדליות זהב. את מדליות הזהב השיגה אסתר לדצקה שהייתה הספורטאית הראשונה בתולדות המשחקים האולימפיים שזכתה בשתי מדליות זהב בשני ענפים שונים: גלישת שלג (סלאלום ענק) וסקי אלפיני (סופר G).
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
בית הכנסת זיכרון משה
בית הכנסת "זיכרון משה", או שטיבלאך זיכרון מוישה הוא כינויו הנפוץ של בית הכנסת המרכזי "אהלי יעקב" בשכונת זיכרון משה בירושלים.
בית כנסת זה מפורסם בכך שהוא משמש כ"שטיבל", שמתקיימות בו תפילות ברציפות כמעט עשרים וארבע שעות ביממה ללא הפסקה. מסיבה זו יכול כל אדם המקפיד על תפילה בציבור, למצוא מניין מאוחר לתפילת שחרית, מניין מוקדם לתפילת מנחה או מניין לתפילת ערבית באשמורת הבוקר. בנוסף, מתקיימים בבית הכנסת שיעורי תורה רבים, בכל שעות היממה. בית הכנסת מהווה אתר תיירות למעוניינים לצפות מקרוב בהווי החיים החרדי.
קורות בית הכנסת
בית הכנסת נבנה בשנת ה'תר"ע (1910) במרכז שכונת זיכרון משה הירושלמית (כיום רחוב חפץ חיים 8). תחילה הוא נקרא "אוהל יעקב" על שם התורם העיקרי של המבנה - יעקב דוד ברנט. לוח זיכרון לזכרו של ברנט מספר כי הוא תרם 3,000 פרנק לבניית בית הכנסת. השלמת מבנה עזרת הנשים בסך 40 לירות מצריות נתרמה על ידי יעקב יוסף ברוידא. נוסח התפילה בבית הכנסת נקבע לנוסח אשכנז, כמנהג הפרושים, מייסדי היישוב האשכנזי הישן בירושלים.
עם השנים הפך שמו של בית הכנסת ל"אהלי יעקב". חדרי תפילה נוספו בצמוד לאולם התפילה המרכזי, והחלו להתפלל בו ברציפות, מניין אחר מניין. כיום קיימים עשרה חדרי תפילה וניתן למצוא בבית הכנסת מניינים לתפילת שחרית מלפני הנץ החמה ועד סמוך לחצות היום. מיד לאחר מכן ניתן למצוא מניינים לתפילת מנחה, שנמשכים ברצף עד שקיעת החמה ואף לאחריה(במסגרת ההלכה שבו אדם שנאנס ולא התפלל יש לו 13.5 דקות לאחר השקיעה להתפלל מנחה). בד בבד מתחילים המניינים של תפילת ערבית, אשר נמשכים עד סמוך לעלות השחר. במניינים המתקיימים בית הכנסת המרכזי מקפידים על נוסח התפילה המקורי של בית הכנסת - נוסח אשכנז כמנהג הפרושים, ואילו בשאר תשעת החדרים, החזן יכול להתפלל לפי מנהגו.
בית הכנסת נודע שנים רבות בהיותו מקום דרשנות לדרשנים רבים, המפורסם שבהם הוא הרב שלום שבדרון שהיה דורש בו מדי ליל שבת. הרב שבדרון נמנה עם "חברת עיתים לתורה", שתרמה את אחד מחדרי בית הכנסת. דרשן מפורסם נוסף שהיה דורש בו, הוא הרב בן ציון ידלר, המגיד הירושלמי, שדרש גם בבתי כנסת אחרים בירושלים. דרשן אחר שהיה דורש בבית הכנסת מדי שבת בשבתו היה הרב מרדכי דרוק. וכן הרב שמואל רפפורט.
בצמוד לבית הכנסת פועל "המרכז העולמי להפצת הדף היומי". שיעורים בדף היומי נמסרים בבית הכנסת בכל שעות היממה, לצד שיעורים בנושאים נוספים. מדי יום נלמדים למעלה מארבעים וחמישה שיעורי הדף היומי בחדריו השונים של בית הכנסת.
בכניסה לבית הכנסת נמצאים בקביעות רוכלים ועניים המבקשים צדקה. בבית הכנסת נמצאים גם חסרי בית שבהוראת הרב לא מוציאים אותם משם. חלקם ישנים במקום.
כרב בית הכנסת כיהן הרב ישראל יעקב פישר, ראב"ד העדה החרדית. כיום מכהן בנו הרב אהרן פישר.
בנימין גיבלי
בנימין גיבלי (1919 – 19 באוגוסט 2008) היה איש צבא (בתפקידו הבכיר ביותר כיהן כראש אמ"ן) ותעשיין, שנודע במעורבותו בפרשות מאיר טוביאנסקי, ו"העסק הביש".
ביוגרפיה
גיבלי נולד בפתח תקווה. בין 1944 ל-1948 שירת במשטרת היישובים העבריים והיה פעיל בשירות הש"י. עם קום מדינת ישראל מונה לקצין המודיעין של מחוז ירושלים. גיבלי נמנה עם החוקרים והשופטים במשפט השדה המהיר שנערך לסרן מאיר טוביאנסקי, שנאשם במסירת ידיעות לאויב ונגזר עליו עונש מוות. המשפט וההוצאה להורג היו ב-30 ביוני 1948 בכפר בית ג'יז (כיום בסמוך לקיבוץ הראל). על אף שמאוחר יותר התברר כי טוביאנסקי הוצא להורג על לא עוול בכפו, והליך החקירה והמשפט היה לקוי ביותר, גיבלי לא נענש על כך וקידומו לא עוכב. עם זאת העיד במשפט של איסר בארי שפיקד על האירוע.
בדצמבר 2022 פרסם "ידיעות אחרונות" בהרחבה רבה (12 ע"מ) מהביוגרפיה הגנוזה של קרישק ובהם גם התייחסות להריגתו של טובייאנסקי. גבלי הודה כי ההליך המשפטי היה פגום וכי לא היה צריך להוציא את טובייאנסקי להורג.
בתחילת 1949 התמנה למפקד ענף מודיעין 1 שכלל את המודיעין הקרבי ויחידות המחקר. ביוני אותה שנה מונה לסגן ראש שירות המודיעין. בשנת 1950 התמנה לראש מחלקת מודיעין במטכ"ל. בתקופתו שם דגש על פיתוח יחידות ההאזנה של המחלקה, כולל פתיחת בסיסים ברחבי הארץ, הפעלת יחידה 131, והרחבת מחלקת המודיעין של חיל האוויר.
לאחר תקופת לימודים בחו"ל מונה בסוף מרץ 1954 לראש אגף מודיעין, בדרגת אלוף-משנה.
בתפקידו כראש אגף מודיעין בדרגת אלוף-משנה היה אחראי לגיוסה ולהפעלתה של חוליית יהודים במצרים על ידי יחידה 131. החוליה נלכדה ביולי 1954, עניין שנודע לימים בשם "העסק הביש". במשך שנים רבות הוסתרה זהותו של גיבלי בהקשר זה, והוא נודע רק בכינוי "הקצין הבכיר". עניין "העסק הביש" ומידת אחריותו של גיבלי היו שנויים במחלוקת שנים רבות. יחד עם זאת, אין חולק על כך שגיבלי הוא ששלח את חברי החוליה למשימתם: חבלה במתקנים של ארצות הברית ובריטניה במצרים, לשם ערעור יחסיה של מצרים עם מדינות אלה. סלע המחלוקת העיקרי בעניין זה הוא האם הפקודה לחברי החוליה ניתנה ביוזמתו הבלעדית של גיבלי, או שהוא פעל בהנחייתו של שר הביטחון, פנחס לבון (התשובה לשאלה זו היא חסרת משמעות מבחינת מידת אחריותו של גיבלי ל"עסק הביש"). מידת אשמתו ומעורבותו של גיבלי קיבלה גוונים חמורים נוספים עם היחשפה, במהלך השנים, של עובדת פעולותיו לכיסוי וטיוח מעורבותו, שכללה מעשי זיוף (ראו בהרחבה בערך "דליה כרמל") וניסיונות הפחדה והטיה של אברי אלעד, סוכן כפול שנודע בכינוי "האדם השלישי". בריאיון שנתן לערוץ 2 בשנת 2004 האשים את לבון בפרשה, אך אמר: "אין לי הוכחות".
בעקבות הבירורים בפרשת "העסק הביש" ב-7 באפריל 1955 הועבר גיבלי מתפקידו ובמאי 1955 מונה לראש מטה פיקוד הצפון ולאחר מכן למפקד חטיבת גולני, שעליה פיקד במבצע קדש.
גיבלי נמנה עם יוזמי ומתכנני הפלגת הספינה בת גלים אל עבר תעלת סואץ, בספטמבר 1954, בניסיון לפרוץ את הסגר הימי שהטילה מצרים על ישראל. ניסיון זה הסתיים במעצר אנשי הצוות ובאובדן הספינה.
בסרט הדוקומנטרי "לא בגדתי" נטען כי גיבלי, שהיה ראש אגף מודיעין, שלח חוליית לוחמים, במבצע צרצר בדצמבר 1954, להשיב מכשיר קשר סודי לארץ מסוריה, על אף שידע כי הסורים כבר איתרו את המכשיר והתכוננו לבואה של חוליה. חברי החוליה נפלו בשבי הסורי, ואורי אילן התאבד בשבי זה. לאחר ששאר חברי החוליה שבו לארץ בעסקת חילופי שבויים, גיבלי הכחיש כי ידע על כך.
ב-1957 מונה לראש מטה פיקוד המרכז ובשנים 1958 עד 1960 שימש כממלא מקום אלוף פיקוד המרכז. דוד בן-גוריון סירב להעלותו לדרגת אלוף בגלל חלקו בפרשת "העסק הביש".
בשנים 1960–1961 היה נספח צה"ל בבריטניה ובסקנדינביה. בשנת 1961 פרש מצה"ל. במשך שנים רבות המשיך לטעון לחפותו ואף הבטיח לפרסם ספר שבו יציג את עמדתו. הוא כתב ספר כזה (בעזרתו של אריה קרישק כסופר צללים), אך נמנע מלפרסמו. למרות ניסיונות תיווך נמרצים של עו"ד דב וייסגלס -מסרבת האלמנה ד"ר אלישבע גיבלי לשחרר את כתב-היד. ב-2016 חשף משרד הביטחון התכתבויות בפרשת "עסק הביש", בהן גיבלי פעל לטהר את שמו.
בדצמבר 2022 פרסם "ידיעות אחרונות" בהבלטה רבה (12 ע"מ) קטעים נרחבים מהביוגרפיה הגנוזה שכתב קרישק.
בראיון שב קרישק להדגיש כי לדברי גיבלי משה דיין היה היה האדריכל הראשי של "העסק הביש".
קריירה עסקית
לאחר שירות הצבאי נתמנה בשנת 1961 למנהל הפיתוח של מפעל המכוניות הישראלי קייזר אילין, שהיה בבעלות איש העסקים אפרים אילין.
בשנת 1967 מונה למנכ"ל מפעל "שמן", שהיה חלק מקונצרן "כור". עם הקמת חטיבת המזון בקונצרן, בשנת 1970, מונה גיבלי לעמוד בראשה, וכיהן בתפקיד זה עד 1987, בין השאר יזם את הקמת מפעל השוקולד "ורד הגליל" במטרה להתחרות בחברת "עלית" ששלטה בשוק הישראלי. בתחילת שנות ה-70 שימש כמנהל מכון היצוא.
בשנים 1986–1989 כיהן כיו"ר חברת החשמל.
חיים אישיים
גיבלי נישא בשנות ה-40 לאסתר לבית פנחסי. לשניים נולדה הבת תמר. בשנות ה-60 הכיר את אשתו השנייה אלישבע, עמה התחתן לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה.
בנימין גיבלי נפטר בגיל 89 בתל אביב ונטמן במתחם בתי הקברות בכפר סמיר שבחיפה.
אוניקס קאזאן
אוניקס קאזאן היא קבוצת כדורסל רוסית מקצוענית מהעיר קאזאן, המשחקת בליגה המאוחדת של VTB.
על אף שבאופן רשמי הקבוצה נוסדה בשנת 1991, בה החלה לשחק בליגה נמוכה, מקורה של הקבוצה הוא בנבחרת הסטודנטים של אוניברסיטת קאזאן, שהשתתפה באליפויות סטודנטים בברית המועצות מאז 1957 וזכתה פעמיים באליפות, בשנים 1968 ו-1970. השם 'אוניקס' (UNICS) מהווה ראשי תיבות למילים אוניברסיטה (UNI), תרבות (C) וספורט (S).
בשנת 1997 העפילה קאזאן לליגת העל הרוסית. שנה מאוחר יותר הפך יבגני בוגאצ'ב, יושב ראש הבנק הלאומי של רפובליקת טטרסטן, לנשיא המועדון.
אוניקס קאזאן זכתה שלוש פעמים בגביע הרוסי ופעם אחת ביורופליג בשנת 2004. כמו כן, העפילה קאזאן שמונה פעמים לגמר הפלייאוף הרוסי, העפילה לחצי גמר גביע ספורטה בשנת 2001 ולחצי גמר גביע יול"ב בשנת 2007.
קאזאן הוא מועדון הכדורסל הלא מוסקבאי השלישי שזכה באליפות הרוסית, אחרי שעשה זאת בעונת 2022/2023 בכך שגבר על לוקומוטיב קובאן 1–4 בסדרת גמר הליגה המאוחדת של VTB ובכך השיג זכייה ראשונה בהיסטוריה באליפות המדינה.
היסטוריה
אוניקס קאזאן נוסדה בשנת 1991. בשנת 1994 העפילה הקבוצה לליגת העל הרוסית ומ-1999 עד פירוק הליגה ואיחודה לתוך ליגת ה-VTB סיימה בקביעות בין שש הקבוצות הראשונות בעונה הסדירה של הליגה. בעונת 1997/98 ערכה את הבכורה האירופית שלה, כשהשתתפה בשלב הבתים בגביע קוראץ'.
בשנת 2000 סיימה קאזאן במקום השלישי בליגה הרוסית. בשנת 2001 סיימה קאזאן במקום השני בליגה, והגיעה לחצי גמר גביע ספורטה, בו הפסידה למארוסי. בשנת 2002 סיימה קאזאן במקום השני בליגה בפעם השנייה ברציפות. בשנת 2003 זכתה קאזאן בתואר הראשון בתולדותיה, לאחר ניצחון בהארכה בתוצאה 81-82 בגמר הגביע הרוסי על צסק"א מוסקבה. שנה לאחר מכן אירחה קאזאן את טורניר הפיינל פור של היורופליג וזכתה בו לאחר ניצחון 63-87 על מארוסי. מרטין מוירסאפ נבחר למצטיין במשחק הגמר עם 22 נקודות. שחקנים בולטים נוספים באותה עונה היו סאוליוס שטומברגראס, יורליג'וס ז'וקאוסקאס וכריס אנסטי. גם בעונה זו סיימה קאזאן במקום השני בליגה הרוסית.
בשנת 2006 ערכה קאזאן את הופעת הבכורה שלה בגביע יול"ב אך הודחה במפתיע כבר בשמינית הגמר על ידי רומא, למרות הופעה מצוינת בשלב הבתים. שנה לאחר מכן העפילה קאזאן לחצי גמר גביע יול"ב והודחה על ידי ריאל מדריד. באותה שנה סיימה קאזאן בפעם החמישית במקום השני בליגה וכן הגיעה לגמר הגביע הרוסי.
בשנת 2009 זכתה קאזאן בפעם השנייה בגביע הרוסי לאחר ניצחון על דינמו מוסקבה במשחק הגמר. לאחר עונת מונה יבגני פשוטין למאמן הקבוצה בפעם הראשונה.
בשנת 2011 זכתה הקבוצה בגביע היורוקאפ, ובעונת שיחקה במפעל הבכיר ביבשת, היורוליג, בו הגיעה עד שלב ההצלבה. במאי 2011 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה והפכה לאלופת הליגה הסדירה של ליגת הכדורסל המקצוענית, והחלה את השתתפותה בפלייאוף הליגה להכרעת אלופת העונה, אך סיימה במקום השלישי. באותה עונה סיימה הקבוצה במקום השני בליגת ה-VTB.
בעונה הבאה חזרה הקבוצה לשחק ביורוקאפ, והגיעה עד שלב רבע הגמר בליגה ובמפעל האירופי. מעונת בוטלה הליגה הרוסית המקומית ואוחדה לתוך ליגת ה-VTB, שבה עברה לשחק גם אוניקס. בעונתה הראשונה בליגה המתחדשת הגיעה הקבוצה עד חצי הגמר, וסיימה במקום השני ביורוקאפ.
בעונת נמנתה הקבוצה עם 16 הקבוצות המשחקות ביורוליג במתכונת החדשה של המפעל.
בעונת העפילה לרבע גמר היורוקאפ. בעונת  סיימה בטופ-8 ביורוליג, אך בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, הוחלט להדיחה מהטורניר.
בעונת 2022/2023, הקבוצה זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות הליגה המאוחדת של VTB, אחרי שגברה על לוקומוטיב קובאן בגמר. קודם לכן אוניקס ניצחה בחצי גמר הפלייאוף את אלופת העונה שעברה, זניט.
תארים
אליפות רוסיה / הליגה המאוחדת של VTB '''גביע רוסיה יורוקאפ יורוצ'לנג' '''הליגה הצפון אירופית
בליה ספרואידית
הבליה
בליה ספרואידית היא תופעה גאולוגית בה מתעגלים גושים סדוקים של סלע כתוצאה מהסרה של חלקים ממנו. סוג זה של בליה נפוץ בבזלת ובגרניט ונצפה גם בדולריט, בדיאבז, באנדזיט, בצפחה ובגנייס. בליה ספרואידית כזו נצפתה לא רק בסלעים מגמטיים ומותמרים אלא לעיתים גם בסלעי משקע דוגמת אבן חול.
מאפיינים
בבליה בצלית נקבעים צורתם וגודלם של הגרוֹרוֹת וגושי הסלע באמצעות השרת הקליפות, ובבליה קונצנטרית באמצעות הסדקים הנוצרים במסלע המקורי טרם המסתו.
על אף השימוש במונח ספרואיד בהגדרת סוג הבליה, לא כל תוצרי הבליה הספרואידית ספֵירים בצורתם. גושים קובייתיים מתבלים לגושים כדוריים, גושים מוארכים לגושים אליפסואידים וגושים לוחיים מתבלים ללוחות מעוגלים הדומים למצבות.
תהליכים
בהשוואה למבנים מגמטיים וסדימנטריים קיבלו מבני בליה תשומת לב מעטה מאוד. עם זאת, מן המחקרים שנערכו עולה כי בליה ספרואידית כוללת מאפיינים שונים שנוצרו בדרכים שונות. כל התהליכים המיוחסים לבליה ספרואידית הם ממושכים ואינם מלווים בהתרחבות או בהתכווצות של המסה הסלעית.
קיימות שתי גישות עיקריות הנוגעות לסיבות ולתהליכים היוצרים בליה ספרואידית:
הגישה המכנית
גישה זו מציגה בליה בצלית (Onion-skin weathering) המתבטאת בהיווצרות סדקים ובהיפרדות של קליפות קונצנטריות מגוף הסלע. התהליך המכני אופייני לסלעי יסוד, והוא מתבטא בהיווצרות סדקים קונצנטריים הנגרמים מהתקררות הדרגתית של המאגמה ממנה נוצרו סלעים אלה.
גישה זו גורסת כי ההיפרדות הקליפתית נובעת ממאמץ שיורי הנובע מהתקררות והתכווצות, אך אינה מסבירה את התצפיות בסלעי משקע דוגמת אבן חול.
הגישה הכימית
גישה זו מציגה בליה קונצנטרית (concentric weathering) כתהליך כימי הקשור בהידרוליזה, המוביל לנדידה של יסודות במינרלים והתרכזותם בשכבות נפרדות. תהליך זה מתבטא ביתר-שאת בשוליים ובפינות – שם תוקפת הבליה בשניים או שלושה כיוונים – והוא גורם להתעגלותם של סלעים זוויתיים.
בליה כימית יעילה יותר בסלעים שסדקיהם רחבים וקרובים זה לזה. בדרך זו קל לתמיסות לחלחל וליצור מגע עם שטח רב יותר. התהליך הכימי מתבטא בהמסה חיצונית של סלעים הגורמת להתעגלותם.
לא ידוע מדוע חלה בליה מסוג זה רק בחלק מן הסלעים, אך הוצעו כמה סיבות, בהן: השערה כי לאקלים השפעה נדחתה כגורם משפיע מאחר שבמגוון אזורי אקלים (להוציא אנטארקטיקה) נצפו ליבות גרניטיות שנותרו לאחר בליה ספרואידית.
המחלוקת
המונח תורגם לעברית כ"בליה בצלית" וכ"בליה ספרואידית". המחלוקת נובעת מעצם ההגדרה של סוג בליה זה הנקרא "Spheroidal weathering" בשפה האנגלית – המשמשת לכתיבה מדעית.
הגאולוג האוסטרלי קליף אולייר (Cliff Ollier) עסק בבליה ספרואידית בכמה מאמרים. במאמר משנת 1971 הוא מפריד בין שני התהליכים: במאמר זה מפריד אולייר בין שני התהליכים גם באמצעות עובי הקליפות: עבות בבליה בצלית ודקות בבליה קונצנטרית.
יש הרואים בבליה ספרואידית סוג אחד של בליה המתבטא בשני תהליכים שונים, ואילו חוקרים אחרים רואים בה תהליך כימי בלבד, המתרחש כאשר בתת-הקרקע חודרים מי תהום לסדקים בסלע וגורמים להמסה שלו לאורך משטחי המגע. בליה כימית מסוג זה מתוארת גם על ידי אולייר במאמר משנת 1988 העוסק בבליה בתת-הקרקע.
טענה נוספת גורסת כי בליה בצלית היא התכדדות בקנה מידה קטן המוגבל לגרוֹרוֹת ועשוי להתרחש בעומק כדור הארץ. טענה זו נשענת על הימצאות גרוֹרוֹת מעוגלות המוקפות בחומר שהוסר מעליהן. אולייר מתנגד להגדרה זו בטענה כי מדובר בתהליכים נפרדים: התכדדות פועלת רק על המשטחים החשופים של הסלע, ואילו בליה ספרואידית – בצלית או קונצנטרית – פועלת על כל פני הסלע באופן שווה.
במאמר משנת 1984 טוען אולייר כי בליה ספרואידית מורכבת משני תהליכים הפועלים על המסלע באופן שונה. הוא מציע להגביל את השימוש במונח למצבים בהם תוקפת חזית הבליה את הסלע מכל צדדיו, כלומר לסלעים המצויים בתת-הקרקע. אולייר הניח כי גרוֹרוֹת שהתעגלו בתהליך זה נחשפות בסופו של דבר על פני השטח כתוצאה מסחיפה, ומנקודה זו משתנים סוג וקצב הבליה החל עליהן.
היסטוריה פרסומית לאירועי קרוסאובר של מארוול קומיקס
לאורך היסטוריית הפרסום הענפה שלה, חברת מארוול קומיקס הפיקה סיפורי קרוסאובר רבים המשלבים דמויות מסדרות הקומיקס השונות של החברה. להלן רשימה של אירועי קרוסאובר הכוללים גיבורי-על ודמויות מסדרות שונות.
שנות ה-80
"מלחמות סודיות" היו האירוע הראשון של מארוול בתקופת העידן המודרני של הקומיקס, שבו הושקה סדרה מוגבלת נפרדת ולאחר מכן כל שאר החוברות הקשורות אליה הגיעו בעקבותיה. לאחר יציאתה, מארוול החלה לקיים אירועי קרוסאובר שנתיים שבהם הושקה מיני-סדרה לאירוע והיא השפיעה על רוב חוברות הקומיקס של מארוול.
שנות ה-90
טרילוגיית האינסוף היא קשת סיפור בשלושה חלקים אודות אבני האינסוף. חלק שני (מלחמת האינסוף) וחלק שלישי (מסע צלב האינסוף) עוסקים בהשלכות של כפפת האינסוף: יצירת חלקים נפרדים של הגיבור הקוסמי אדם וורלוק - האלה ומאגוס.
קרוסאוברים של האקס-מן
כאשר הפופולריות של האקס-מן גברה בשנות ה-80 של המאה ה-20, חברת מארוול החלה לפרסם קרוסאוברים בין חוברות האקס-מן, שלעיתים נקראו "אקס-אוברים".
פאן אמריקן וורלד איירווייז
פאן אמריקן וורלד איירווייז (באנגלית: Pan American World Airways), הידועה בשם פאן אם, הייתה חברת התעופה הבינלאומית הגדולה ביותר וחברת הדגל הלא-רשמית של ארצות הברית, עד שפורקה בדצמבר 1991.
החברה נוסדה ב-14 במרץ 1927. בשנות פעילותה הובילה פאן אם חידושים רבים שעיצבו את תעשיית התעופה הבינלאומית.
השנים הראשונות
פאן אם נוסדה במרץ 1927 על ידי חלוץ התעופה האמריקאי חואן טריפ. בתחילה לא היו לחברה מטוסים. ביולי אותה שנה רכשה פאן אם חברת תעופה קטנה, והחלה להשתמש במטוסיה. בתחילה הפעילה החברה שירות דואר אוויר בין קי וסט (פלורידה) להוואנה (קובה), בקו זה גם בוצעה טיסת הנוסעים הראשונה של החברה.
בשנת 1929 החלה פאן אם לטוס לברזיל, ארגנטינה, קולומביה, וצ'ילה. באותה שנה הוקמה חברת פאן אמריקן-גרייס איירוויז בשיתוף פעולה עם חברת המשלוחים גרייס (W.R. Grace and Company). הסכם זה אפשר לפאן אם להשיג דריסת רגל משמעותית בטיסות לדרום אמריקה. בהמשך הייתה חברת התעופה של אמריקה, חברת ההחזקות של פאן אם, אחת המניות המבוקשות בבורסה האמריקאית לניירות ערך בניו יורק.
בשנת 1937 פתחה פאן אם במשא ומתן על שיתוף פעולה עם חברת התעופה הנורווגית Norwegian Air Lines. בתוכנית, נוסעי שתי החברות יחליפו מטוס ברייקיאוויק (איסלנד) לשם פאן אם הייתה טסה מניו יורק, והחברה הנורברגית מאוסלו. תוכנית זו נגנזה משום שחברת התעופה הצרפתית Aeropostale והחברה הבריטית אימפיריאל איירווייז החלו להפעיל גם הן טיסות מאירופה לארצות הברית. בסופו של דבר, הגיעה פאן אם להסכם עם שתי החברות, במסגרתו טסה פאן אם מנורפוק (וירג'יניה) לברמודה, משם הפעילה אימפריאל איירוויז טיסות לאירופה דרך האיים האזוריים, באמצעות המטוס הימי סיקורסקי S-40.
באמצע שנות השלושים החלה פאן אם לטוס להונולולו, הונג קונג, גואם, גואנגג'ואו, ומנילה. זמן הטיסה למנילה היה כשבוע, בעוד שזמן הנסיעה בספינות הקיטור היה יותר מחודש, הטיסות ליעדים אלו בוצעו במטוסי מרטין M-130 וסיקורסקי S-42.
באוגוסט 1937 קיבל מייסד החברה חואן טריפ מהנשיא רוזוולט את גביע קולייר (פרס שנתי הניתן לממציאים בתחום התעופה).
בשנת 1939 רכשה החברה שישה מטוסי בואינג 314, ובשנת 1941 החלה לטוס לסינגפור.
במהלך מלחמת העולם השנייה טסה פאן אם מעל לתשעים מיליון קילומטרים ברחבי העולם כדי לתמוך בפעולות צבאיות, אף על פי שרוב הטייסים גויסו לצבא האמריקאי.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה החלו בחברה להחליף את המטוסים הישנים במטוסים מהירים יותר ובעלי טווח ארוך יותר. נרכשו מטוסי בואינג 377, דאגלס DC-6, ולוקהיד קונסטליישן.
ביוני 1947 הייתה פאן אם החברה הראשונה שהקיפה את העולם בטיסה סדירה. הטיסה שארכה שבוע יצאה מניו יורק ועצרה בסן פרנסיסקו, הונולולו, טוקיו, הונג קונג, בנגקוק, מנילה, כלכותה, דלהי, ביירות, איסטנבול, פרנקפורט, ולונדון.
בתחילת שנות החמישים נקלעה פאן אם לתחרות עם מספר חברות תעופה אמריקאיות בהן TWA, אמריקן איירליינס, ויונייטד איירליינס.
בשנת 1955 הוזמנו מטוסי DC-8 ובואינג 707. באוקטובר 1958 טס לראשונה מטוס ה-707 בטיסה מסחרית של החברה מניו יורק לפריז, זמן הטיסה במטוס החדש היה 8.5 שעות ולבקשת פאן אם הוגדל מספר המושבים בשורה לשישה.
בשנת 1960 חנכה פאן אם בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי (שאז עדיין נקרא "איידלווילד") את טרמינל "הנמל העולמי פאן אם". הטרמינל תוכנן עם סככה בולטת לכיוון המטוסים, כדי לאפשר לנוסעים לעלות ולרדת על המדרגות מבלי להירטב. לאחר פשיטת הרגל נרכש הטרמינל על ידי חברת דלתא איירליינס, וכיום הוא מיועד להריסה.
בשנת 1962 הזמינה פאן אם מחברת IBM מערכת ממוחשבת גדולה שתטפל באופן אוטומטי בהזמנות. המערכת הוצבה בקומה הרביעית של בניין פאן אם, והיה בה מידע מפורט על ערים, מדינות, שדות תעופה, מלונות, ומסעדות.
במרץ 1963 נחנך בניו יורק בניין פאן אם (כיום בניין מט לייף), אשר שימש כמטה הראשי של החברה עד שנת 1991.
משנת 1964 הפעילה חברת התעופה שירות מסוקים בין שדות התעופה הגדולים בניו יורק למנהטן. שירות זה הופסק בשנת 1968.
בשנת 1970 הייתה החברה לקוח ההשקה של בואינג 747. בינואר אותה שנה טס המטוס לראשונה בטיסה מסחרית בה נסעה גם הגברת הראשונה פט ניקסון. מספר ימים טסו ברחבי ארצות הברית כמה מטוסי 747 של פאן אם כחלק מיחסי הציבור של החברה.
בשנת 1971 הייתה פאן אחת משלוש חברות התעופה הראשונות שהזמינו את מטוס הקונקורד. בהמשך הייתה החברה הראשונה שהזמינה את מטוס הבואינג 2707, ו-15 מטוסים מדגם זה הוזמנו.
בתחילת שנות השבעים טסה החברה לכ-160 מדינות. רוב קוויה היו בין ניו יורק לאירופה, דרום אמריקה, ואסיה. החברה גם הייתה מעורבת בעסקים אחרים, שכללו בין היתר את רשת מלונות אינטרקונטיננטל.
המשבר
משבר האנרגיה העולמי ב-1973 השפיע באופן משמעותי על עלויות התפעול של החברה. בנוסף למחירי הדלק הגבוהים, הסירה ממשלת ארצות הברית את המונופול שהיה לפאן אם על מספר קווים. כמו חברות התעופה הגדולות האחרות, פאן אם רכשה מספר גדול של מטוסי בואינג 747, בציפייה שהביקוש לטיסות ימשיך לעלות, מה שהתברר לאחר מכן כטעות.
בספטמבר 1974 קבוצה של עובדים בחברה פרסמו מודעה בניו יורק טיימס, בה נאמר כי פאן אם משלמת על נחיתה בסידני אגרה של 4,200 דולר, וחברת התעופה האוסטרלית קוואנטס משלמת על נחיתה בלוס אנג'לס אגרה של 178 דולרים. במודעה נטען גם ששירות הדואר האמריקאי מפעיל חברות תעופה זרות למרות שהן יקרות מפאן אם פי חמישה.
בשנת 1980 רכשה את חברת התעופה National Airlines, למרות שפאן אם עצמה הייתה בקשיים כלכליים כתוצאה מרכישת מטוסי ה-747 שלה. באותה שנה החמיר מצבה הפיננסי של החברה והיא החלה למכור נכסים. בתחילה נמכרו מניותיה בתאגיד פלקון, בנובמבר מכרה פאן אם את בניין המשרדים שלה בניו יורק לחברת הביטוח מטרופוליטן לייף בסכום של 400 מיליון דולר, ובספטמבר 1981 מכרה את רשת המלונות אינטרקונטיננטל.
לאחר חטיפת טיסה 73 ב-5 בדצמבר 1986 בפקיסטן, הוחלף מנהל החברה במנהלה לשעבר של קונטיננטל איירליינס. בתחילת שנת 1988 החלה החברה להיות רווחית שוב (הרבעון השלישי של 1988 היה הרווחי ביותר בתולדות פאן אם) אולם הפיגוע בטיסה 103 ב-21 בדצמבר 1988 החמיר שוב את מצבה הכלכלי של החברה. רבים החשיבו את פאן אם כחברה לא בטיחותית, בנוסף יותר מ-100 משפחות הנספים בפיגוע תבעו את החברה על פיצויים של 300 מיליון דולרים. מנגד טענה פאן אם שהפיגוע התרחש בעקבות מחדלים של הרשויות, בהן מחלקת המדינה של ארצות הברית, DEA, וה-CIA, שהייתה בידם התראה על פיגוע אפשרי והם לא העבירו אותו לחברה.
ביוני 1989 הציעה חברת נורת'ווסט (כיום דלתא) לרכוש את פאן אם בסכום של 2.7 מיליארד דולר. המיזוג בין החברות היה יכול להביא לחיסכון של 240 מיליון דולר בשנה. בסוף אותה שנה מכרה פאן אם את מערכת הקווים שלה בגרמניה לחברת התעופה הגרמנית לופטהנזה.
מלחמת המפרץ שפרצה באוגוסט 1990 הביאה לירידה חדה בתנועת הנוסעים בעולם. בחודש ספטמבר הודיעה כי תפטר 2,500 מעובדיה (8.6% מכוח העבודה שלה), ובאוקטובר אותה שנה מכרה את הקו להית'רו שהיה הקו הרווחי ביותר שלה ליונייטד איירליינס.
פירוק
החברה הכריזה על הליך פירוק ב-8 בינואר 1991, דלתא איירליינס רכשה את הנכסים הריווחים של פאן אם, ביניהם את הטרמינל של פאן אם ב-JFK.
דלתא הפעילה את כל קוויה הבינלאומיים של פאן אם, מלבד לפריז ולונדון, ופתחה מחדש את פאן אם כחברה מקומית שהפעילה טיסות ממיאמי לאיים הקריביים, מרכז, ודרום אמריקה.
ב-4 בדצמבר 1991 החליטו מנהלי חברת דלתא להפסיק את התשלום לנושים, והחברה הפסיקה את פעילותה סופית. באותו יום נחתה במיאמי הטיסה האחרונה של החברה, טיסה 436 מברידג'טאון (ברבדוס). 7,500 עובדי פאן אם פוטרו, אלפים מהם עזבו את ניו יורק ועברו למיאמי בעקבות מקום עבודתם.
ב-9 בדצמבר הגישו נושי פאן אם וקבוצה גדולה של עובדים תביעה נגד דלתא על סך של יותר מ-2.5 מיליארד דולר. בשנת 1995 פסק שופט פדרלי לטובת דלתא וקבע שפשיטת הרגל של פאן אם לא התרחשה באחריותה. פאן אם הייתה חברת התעופה השלישית שפשטה את הרגל באותה שנה, קדמו לה החברות מידווי איירליינס, ו-Eastern Air Lines.
שימוש חוזר בשם
ארבע חברות תעופה השתמשו משנת 1991 בשם פאן אם:
פאן אם בתרבות
אחת התמונות המפורסמות של להקת הביטלס, צולמה בשנת 1964 בנמל התעופה JFK בניו יורק. בתמונה חברי הלהקה יורדים ממטוס של החברה.
בסרט "תפוס אותי אם תוכל" שמבוסס על סיפור אמיתי, פרנק אבגנייל מתחזה לטייס של פאן אם ומפקיד בחשבונות שונים תלושי משכורת מזויפים של החברה; תוך זמן קצר הוא גונב כ-2.8 מיליון דולר.