cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ועדת השלושה
"ועדת השלושה" היא מנגנון הערעורים של הסדר ועדת העורכים. בוועדה חברים שלושה אישים, נציג צה"ל, נציג ועדת העורכים ונציג הציבור אשר ממונה ליו"ר הוועדה. הוועדה מכריעה בדבר פרסומם או צנזורם של חומרים בעלי אופי ביטחוני.
כיום יושבים בוועדה השופטת בדימוס אילה פרוקצ'יה, אלוף במיל' יוסי בידץ, ואיש התקשורת שלום קיטל.
הסיבות להקמתה
בעת הקמת המדינה ירשה מדינת ישראל תקנות ההגנה (שעת חירום) המנדטוריות, שנחקקה בשנת 1945 ואת סמכויות הצנזורה הנרחבות שהקנו לה, אשר עיקרה הוא מניעת פרסום אשר עלול לפגוע בביטחון המדינה. תפיסת התקשורת ככלי עוצמתי מחד, אך מגויס לטובת עתיד האומה והערך הלאומיים מאידך, גרמו לכך שבידי הממשלה היה את הכוח לפסול פרסומים אשר לא נראו בעיניה כאחראיים. הקמתה של ועדת העורכים סימנה את תחילת המפנה. ממשלת ישראל הבינה כי היא לא יכולה לצנזר ככל העולה על רוחה. לשם כך הוקמה ועדת העורכים, אשר מהווה כלי חשוב לוויסות העוצמה שבין חשיפה תקשורתית ובין ביטחון מידע ושמירה על האינטרס הלאומי.
אך עדיין כוח רב נותר בידי הממשל, אשר שיתף את המידע בוועדת העורכים, אך עדיין שמר לעצמו את הזכות למנוע כל פרסום אפשרי, המהווה לטענת הממשל סכנה או חשש לביטחון המדינה. על כן, ב-1949, כשנה לאחר הקמת הוועדה, הובן הצורך לגוף ערעור, אשר דרכו ניתן לדון על החלטות הצנזורה. לשם כך קמה ועדת השלושה. בוועדה יושבים נציג צבא הגנה לישראל, נציג העיתונות, ונציג הציבור, שמכהן כיושב ראש הוועדה.
היסטוריה
כיוון שהוועדה פוסעת על המתח הקבוע שבין פרסום גלוי וחופשי ובין סגירות והגנה, בין קולוקטביזם לאינדבדואליזם, הוועדה עברה שינויים מהותיים וחשובים לאורך השנים, וניתן לראות בה כמיקרו קוסמוס, את השינוי שעוברת החברה הישראלית. כאמור עם הקמתה של הוועדה ב-1949 הוועדה משמשת כגוף מייעץ בלבד. מי שמכריע בסופו של דבר האם לצנזר או לפרסם מידע הוא הרמטכ"ל. אך העיתונאים התלוננו על כך שהוועדה כגוף מייעץ בלבד מוציאה את כל מטרת הוועדה, ומשאירה את כל הכוח אצל הגוף הצבאי. על כן בשנת 1951 השתנה התקנון כך שהוועדה מחליטה בפועל, כאשר הרמטכ"ל מחויב לאמץ את החלטות ועדת השלושה, אם היא התקבלה פה אחד על ידי שלושת הנציגים. בנוסף הוחלט כי סמכויות הענישה שהיו עד שנה זו בידיהם של הצנזורה בלבד, אך כעת הצנזורה התחייבה להימנע מלהפעיל את הסנקציות העומדות לרשותה מתוקף חוק. סמכויות הענישה הועברו בהסכם זה לוועדת השלושה. בשנת 1966 הורחב ההסכם ונקבע כי הרמטכ"ל אינו יכול להחמיר את ענישת ועדת השלושה, מעבר להמלצת המיעוט. אך נציגות העיתונות חשה כי אין בכך די, וגופי הצנזורה שולטים בוועדה בפועל ועל כן בשנת 1990 נקבע כי שופט יחליף את הרמטכ"ל כערכאת ערעור על החלטות ועדת השלושה. בכך נסללה הדרך לאפשר לגופי תקשורת שאינם מסכימים עם החלטת ועדת השלושה והצנזורה הצבאית, לפנות לבג"ץ לצורך בחינת חוסר הפרסום.
הוועדה הפסיקה את פעילותה בספטמבר 2015, לאחר מות מי שעמד בראשה, השופט מישאל חשין. באוגוסט 2016 הוועדה הוקמה מחדש. כיום יושבים בוועדה השופטת בדימוס אילה פרוקצ'יה, אלוף במיל' יוסי בידץ, ואיש התקשורת שלום קיטל.
מהקמתה המחודשת של הוועדה ב-2016 ועד יוני 2021 הצנזורה פסלה 300 כתבות באופן מלא ו-2,300 באופן חלקי בממוצע מדי שנה. בכל התקופה, רק 6 ערעורים הוגשו, ואף אחד מתוכם לא התקבל והוביל לביטול החלטת הצנזורה.
תפקידה וחשיבותה של ועדת השלושה
תפקידה של ועדת השלושה הוא לגשר על הפער בין חשיפת המידע החשוב לטובת הציבור, תוך שמירה על מידע שחשוב שלא יוודע לאויב. הוועדה נדרשת ללכת על גשר צר בין הרצון לאפשר עיתונות חופשית וחוקרת, כפי העולה מערכים כזכות הציבור לדעת וחופש העיתונות החשובים במדינה דמוקרטית, לעומת שמירה על ביטחון הציבור, והגנה על סודות המדינה. על חשיבותה של המדינה ניתן ללמוד מדבריו של ראש המוסד צבי זמיר: "התקשורת אינה הגוף היחידי המבקר את מערכות הביטחון, צריכה להיות מערכת מבקרת, מערכת בוחנת, אולם בין ביקורת שיש על המערכות האלה על ידי גופי שלטון או גופים ציבוריים לבין חשיפה לאור השמש המרחק הוא גדול מאד".
לאורך השנים נכתבו על הוועדה מאמרים רבים הבוחנים את תפקודה וחשיבותה. רבים רואים בוועדת השלושה את אחת מנקודות הציון החשובות ביותר במערכת היחסים שבין חופש המידע וביטחון המידע. אחרים רואים בוועדה את פריצה הדרך המשפטית להצליח לצנזר ולהגביל מידע, מתוך ההגדרה כי מדינת ישראל נמצאת במצב מלחמה תמידי, ועל כן גם בשעת שיגרה, מעבר על המלצות ועדת השלושה היא עבירה על החוק.
דודג' טאון פאנל וטאון וואגון
דודג' טאון פאנל וטאון וואגון (באנגלית: Dodge Town Panel and Town Wagon) הם סדרה של מכוניות מסחריות מתוצרת חטיבת דודג' בקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר אשר יוצרו בין השנים 1954–1966 בארצות הברית.
סימני התום (שיר)
סימני התום (באנגלית: Auguries of Innocence) הוא שיר מאחת המחברות, שהשאיר המשורר הבריטי ויליאם בלייק, הידועה כיום ככתב יד פיקרינג. ההנחה היא שהשיר נכתב בשנת 1803, אך לא פורסם עד 1863, כאשר החוקר אלכסנדר ג'ילכריסט כלל אותו בכרך הנלווה לביוגרפיה אותה חיבר על המשורר. השיר מכיל סדרה של פרדוקסים אשר מדברים על התמימות המוצבת כניגוד לרוע ולשחיתות. השיר מורכב מ-132 שורות אשר אותן פרסם ג'ילכריסט עם ובלי חלוקה לבתים. המילה סימן במובן זה של השיר, באנגלית (Augury) מהווה תיאור של ניבוי עתידות או לחלופין סימן או אות משמיים.
המלחין הבריטי בנג'מין בריטן חיבר לחן לכמה שורות מהשיר ושילב אותן במחזור שיריו "השירים והפתגמים של ויליאם בלייק" (Songs and Proverbs of William Blake).
שם הרומן באנגלית "מפקח הסקוטלנד יארד חוקר" (Endless Night), מאת אגתה כריסטי נלקח על ידה בהשראת שיר זה. שש שורות מהשיר דוקלמו בסרט איש מת, משנת 1995. את אותן שורות דיקלמה דמות הקרויה "אף אדם" (Nobody).
ב-10 במאי 2015, ארבע שורות השיר הראשונות של השיר צוטטו בעונה ה-2 של סדרת הטלוויזיה "פני דרדפול", בפרק השני של העונה (שכותרתו הייתה "Verbis Diablo"). ארבע השורות נאמרו על ידי הדמות "היצור", הידועה יותר בשם ג'ון קלייר (בגילומו של רורי קיניר), בדברה אל הדמות ונסה אייבס (בגילומה של אווה גרין) כאשר במהלך השיחה נידונו נושאי תאולוגיה ופילוסופיה.
ב-2016, פסוק הלקוח מהשיר צוטט בקדימון למשחק המחשב Death Stranding, אותו פיתח הידאו קוג'ימה ואשר הוצג בתערוכת הטכנולוגיה הבידורית, ה-E3.
יחסי איטליה–ברזיל
יחסי איטליה–ברזיל הם היחסים הדיפלומטיים בין ברזיל לאיטליה. שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות, שחשיבותן מתרכזת בתולדות ההגירה האיטלקית לברזיל. כ-31 מיליון ברזילאים טענו שיש להם מוצא איטלקי (כ-15% מהאוכלוסייה) מה שהופך אותה למספר הגדול ביותר של אנשים עם מוצא איטלקי מלא או חלקי מחוץ לאיטליה, כשהעיר הברזילאית סאו פאולו היא העיר המאוכלסת ביותר עם אנשים ממוצא איטלקי בעולם. שתי המדינות הן חברות הדדיות ב-G-20, האומות המאוחדות וארגון הסחר העולמי.
היסטוריה
בספטמבר 1822 הכריזה ברזיל על עצמאותה מפורטוגל. בשנת 1826 הכירה דוכסות פארמה בעצמאות ברזיל, ובשנת 1827 שגריר ממלכת שתי הסיציליות הגיע לברזיל. בשנת 1836 יצא ג'וזפה גריבלדי לגלות בברזיל וסייע לתנועה הבדלנית בריו גראנדה דו סול. בשנת 1861 הכיר הקיסר הברזילאי פדרו השני בממלכת איטליה תחת המלך ויטוריו אמנואלה השני. בנובמבר 1861 פתחה איטליה נציגות דיפלומטית בריו דה ז'ניירו. באוקטובר 1871 נסע הקיסר פדרו השני לאיטליה במסגרת סיבוב ההופעות שלו באירופה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939;ברזיל נותרה נייטרלית; עם זאת, צוללות גרמניות (U-Boats) טיבעו שש אוניות ברזילאיות באוקיינוס האטלנטי, וברזיל הכריזה מלחמה על גרמניה ואיטליה ב-22 באוגוסט 1942. במהלך המלחמה שלחה ברזיל כוח משלוח הכולל 23,000 חיילים שהשתתפו בזירה האיטלקית. הכוחות הברזילאים נלחמו בעיקר באזורי טוסקנה ואמיליה-רומאניה. בשנת 1944 חידשה ברזיל את היחסים הדיפלומטיים המלאים עם איטליה.
מאז סיום מלחמות העולם חיזקו גם ברזיל וגם איטליה את קשריהם על ידי הסכמה למספר הסכמים דו-צדדיים כמו הסכם הגירה (1977); הסכם למניעת מיסוי כפול (1979); אמנת ההסגרה (1989); אמנת שיתוף פעולה משפטי בעניינים פליליים (1993); הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (1997), בין היתר. שתי המדינות הן שחקנים פעילים בארגונים בינלאומיים ומנהיגי שתי המדינות ביקרו ביקורים רשמיים במדינות אחרות, בהתאמה, פעמים רבות.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מאיטליה לברזיל
יחסי סחר
בשנת 2015 הסתכם המסחר הכולל בין ברזיל לאיטליה ב-7.4 מיליארד דולר. איטליה היא אחת מעשרת השותפות הגדולות ביותר בסחר בברזיל בעולם. בשנת 2013 הסתכמו ההשקעות האיטלקיות בברזיל ב-17.9 מיליארד דולר. ליצרניות מכוניות איטלקיות כמו פרארי, פיאט ולמבורגיני יש נוכחות בברזיל, כמו גם מוצרי אופנה ואוכל איטלקיים. חברות ברזילאיות כמו אמבראר וחברות חקלאיות פועלות באיטליה. בשנת 2000 החלו המדינות החברות במרקוסור (הכוללת את ברזיל) והאיחוד האירופי (הכולל את איטליה) במשא ומתן על הסכם סחר חופשי.
כד (גדעון גכטמן)
"כד" (1992) הוא פסל מאת גדעון גכטמן המוצב בתל אביב-יפו.
תיאור
הפסל הוצב בשנת 1992 הוצב הפסל ב"ככר פרוכטר" שבפינת הרחובות אבן גבירול, פנקס והבשן. הפסל היה חלק מקבוצת 15 פסלים שהוצבו בתל אביב-יפו באותה עת ושאת מימונם תרם משולם ריקליס. באפריל 2021, בעקבות העבודות לסלילת הרכבת הקלה, הועבר הפסל ממקומו ושופץ על ידי סשה סרבר. בנובמבר 2021 הוצב במדרכה שליד בית המשפט המחוזי, ברחוב ויצמן בתל אביב-יפו.
דימוי הכד החל להופיע ביצירותיו של האמן גדעון גכטמן במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. צורת הכד שבה השתמש היא כצורת אמפורה חסרת ידיות ופתח. מעין מיכל סגור, המאזכר את השימוש בתרבות הקלאסית בכדים גם כסממן של אבל. על הכד מופיעה חיקוי ציורי של שיש ירוק, העשוי בעזרת צבע שמן. השימוש בחיקוי של שיש מהווה לא רק אזכור לתרבות האירופית, בה נעשה שימוש בטכניקה זו, כי אם גם לעיסוקו של גכטמן ביחס שבין מקור להעתק בתרבות הפוסטמודרנית.
על פי משה ניניו, יצירתו של גכטמן באותה עת נעה בין "שני המוטיבים המרכזיים מהתקופה המוקדמת - תודעת המוות והשניות מלאכותי / טבעי - מוכלאים לאובייקטים, המציגים, בהכללה, התנגשות בין שאיפה להנצחה דרך חומר, בהקבלה אירונית לתרבויות הנצחה קדומות לבין האפשרויות החומריות ואופני העשייה המוצעים על ידי תרבות הבנייה והמלאכה הישראליים".
גמ"ח הלוואות
גמ"ח הלוואות (מכונה בקיצור גמ"ח, ראשי תיבות של גמילות חסדים, או קופת גמ"ח) הוא מוסד פיננסי חוץ-בנקאי יהודי-מסורתי שייעודו מתן הלוואות ללא ריבית לנצרכים.
הגמ"ח הוא מוסד מסורתי ותיק שהתקיים בסמוך לקהילות יהודיות רבות, וממשיך להתקיים גם כיום לצד המערכת הבנקאית בישראל ובחו"ל. מרבית קופות הגמ"ח הן קהילתיות או משפחתיות ופועלות בקנה מידה קטן, ומיועדות עבור תושבי שכונה או קהילה בודדת, ומיעוטן פועלות בקנה מידה ארצי ובהיקפים כספיים גדולים. מרבית קופות הגמ"ח פועלות בקרב הציבור החרדי, מיעוטן בציבור הדתי, ובודדות פועלות בקרב הציבור החילוני.
רקע
לצד קופות הגמ"ח הקהילתיות נוסדו גם קופות גמ"ח משפחתיות, מהן הפועלות באופן רציף מספר דורות.
עקרונות פעילות הגמ"ח
בניגוד לכסף הניתן מקופת הצדקה שאינו מיועד להשבה, הכסף הניתן כהלוואה לנצרך נדרש להשבה על ידי המקבל כעבור זמן קבוע. על מנת לוודא כי הכסף היוצא מקופת הגמ"ח אכן ישוב אליה, מופעלים כללים שונים על ידי מפעילי קופת הגמ"ח, כדוגמת דרישה להצגת ביטחונות, תלושי משכורת וערבים בעלי יכולת החזר, וכאשר הלווה משתמט מהחזר החוב ישנה אפשרות להפעלת גובי חובות והוצאה לפועל, והפעלת סנקציות שונות כדוגמת סירוב לבקשת הלוואה עתידית. החזר ההלוואה נעשה על פי רוב באמצעות המחאה בנקאית והוראות קבע, ובאופן מצומצם על ידי מזומן ואשראי.
הקרן המשמשת כבסיס לפעילות הגמ"ח מתבססת על תרומות ועזבונות נפטרים המוקדשים לגמ"ח, לצד פיקדונות הניתנים לתקופה מוגבלת על ידי אנשים פרטיים, מתוך רצון שכספם ישמש להלוואות לנצרכים.
מרבית קופות הגמ"ח פועלות על ידי מתנדבים, העוסקים בהפעלה המנהלית והבנקאית של הגמ"ח בביתם הפרטי או במבנה ציבורי, ומיעוטן (בייחוד גמ"חים הפועלים בהיקפים גדולים) מעסיקים מספר מצומצם של עובדי מנהלה, ומחזיקים במשרד.
במקרים שונים פסקה פעולתן של קופות גמ"ח שונות עקב ריבוי חובות שלא הושבו באופן ששחק את הקרן של קופת הגמ"ח, או עקב אינפלציה משמעותית והיעדר הצמדה למדד המחירים לצרכן או למטבע זר.
נוהג הקיים לעיתים לצד מוסד הגמ"ח הוא 'גלגול גמ"חים', שמשמעו קבלת הלוואה מגמ"ח מסוים על מנת להשיב סכום עבור גמ"ח אחר, וחוזר חלילה.
חוקיות, רגולציה וחשדות להלבנת הון באמצעות גמ"חים
על פי חוק בנק ישראל, לגוף שאינו מוגדר כתאגיד בנקאי אסור לעסוק בקבלת פיקדונות ובמתן אשראי, דבר ההופך את רובן המוחלט של קופות הגמ"ח לבלתי-חוקיות. עם זאת, הפעלתן של קופות גמ"ח בישראל היא נוהג ותיק, והאיסור החוקי לא נאכף בפועל כנגד קופות הגמ"ח. ניסיונות להכפיף את קופות הגמ"ח לפיקוחו של בנק ישראל הוכשלו עקב התנגדות מפלגות חרדיות.
במהלך השנים עלו חשדות כי חלק מקופות הגמ"ח משמשות להלבנת הון, באמצעות פיקדונות של כסף שחור הניתנים לקופות הגמ"ח, ומושבים אל המפקידים (בניכוי עמלה לקופת הגמ"ח) באמצעות הלוואות שלא מושבות, או בנתיבים אחרים באמצעות צדדים שלישיים שנוטלים הלוואות שלא מושבות מהגמ"ח ומעבירים את הכסף בדרכים שונות לבעליו האמיתי, וכי העמימות בה נוקטות חלק מהקופות היא מסווה למעשים פליליים.
בעקבות ההכנות להחלת הוראות ה־FATCA של הרשויות האמריקאיות, שנועדו למזער את האפשרות להעלמת מס על ידי אזרחי ארצות הברית, הודיעו באמצע 2016 בנקים ישראליים שונים לקופות גמ"ח גדולות שונות המנהלות בהם חשבון בנק, כי עליהם להסדיר את מעמדן מול רשות המסים בישראל כמוסד בנקאי, על מנת למנוע את סגירת החשבונות עקב חשש מסנקציות כלכליות שיוטלו על ידי הרשויות האמריקאיות כלפי בנקים שיואשמו בסיוע להעלמת מס או הלבנת הון של אזרחי ארצות הברית, וזאת עקב החשד כי בחלק מפעילות הגמ"חים ישנה פעילות פלילית. בעקבות המצב שנוצר פעל משה גפני להגעה להסדר זמני של שנה עם משרד האוצר על פיו יוכלו גמ"חים להסדיר את מעמדם מול הרשויות במספר מסלולים שונים, בהתאם לגודלו ומעמדו של הגמ"ח.
בינואר 2019 עבר בכנסת בקריאה שנייה ושלישית, המסדיר את פעילות הגמ"חים מול תקנות ה- CRS וה- FATCA וכן מול חוק השימוש במזומן. במסגרת החוק נקבע כי גמ"חים בהיקף פעילות 'מזערי' של עד מיליון ₪ פטורים מפיקוח, 'גמ"חים בסיסים' בהיקף פעילות של בין מיליון ל-8 מיליון ₪ יידרשו לרישיון מסוים, 'גמ"חים מורחבים' בהיקף של מעל 8 מיליון ₪ יהיו נתונים לדרישות רחבות יותר על מנת לקבל רישיון וכן לחובות שונות. גמ"ח בהיקף של מעל 3 מיליארד ₪, ככל שיהיה כזה, יכנס תחת חוקי הבנקאות המלאים. במסגרת מתן הרישיון לגמ"חים קובע החוק תנאים שונים לעניין גמ"חים בסיסים ומורחבים. כך נקבע כי רישיון מורחב יקבלו רק עמותות או חברות לתועלת הציבור ואילו רישיון מזערי יוכל לקבל גם יחיד.
הגמ"חים יידרשו להון מזערי של 5% מסך כל הפיקדונות שברשותם, בהיקף של עד 5 מיליון ₪. את ההון הדרוש לשם כך יוכלו הגמ"חים לגייס בתוך 5 שנים מיום פרסום החוק, כאשר בתום 3 שנים מתחילת החוק יידרשו הגמ"חים ל-50% מהסכום. על הבנקים בהם מנוהלים חשבונות גמ"חים יהיה לוודא כי חברי הגמ"ח וגורמים המזרימים אליו כספים הם בעלי רקע נקי, אדם שעבר עבירות פליליות הנוגעות לתחום הפיננסי או שהוגש נגדו כתב אישום וטרם ניתן פסק דין חלוט, לא יוכל לכהן בתפקיד בכיר בגמ"ח.
רשות שוק ההון תפקח על הגמ"חים ולה תהייה הסמכות גם להטיל סנקציות, במסגרת זו ימונה המפקח על קופות הגמל במשרד האוצר לתפקיד המפקח על מוסדות לגמילות חסדים, כאשר שר האוצר רשאי למנות עובד אחר ממשרד האוצר לתפקיד. הגמ"חים שיפרו את הוראות החוק יהיו נתונים לסנקציות מנהליות ואף פליליות במקרים חמורים, כאשר נקבעה במסגרת החוק גם אחריות מצד נושאי משרה בגמ"ח. לעניין שלילת או השהיית רישיון נקבע כי במידה והמפקח מצא כי הפגם שנמצא ניתן לתיקון הוא יורה לגמ"ח לתקנו בטרם ישהה או ישלול רישיון. במסגרת החוק נקבע כי המפקח ייתן רישיונות והיתרים ויפקח על פעילות המוסדות. במקביל תפעל ועדת מייעצת למפקח, הוועדה תהייה בת 5 חברים מתוכם יהיו 2 נציגים עם 'ניסיון וידע הנובע בעבודה מול מוסדות גמילות חסדים' והיתר יהיו מקרב שירות המדינה. אחד הנציגים יהיה משפטן. המפקח לאחר התייעצות עם הוועדה המייעצת, ובחלק מהמקרים בהתאם לקביעת שר האוצר ואישור ועדת הכספים יוכל לתת הוראות לגמ"חים. הוא גם ינהל מרשם של המוסדות. בקרב כל גמ"ח יפעל דירקטוריון בעל שלושה חברים לפחות, בקרב גמ"ח בעל רישיון מורחב יפעל רואה חשבון מבקר שיפנה לגמ"ח לעניין הפרות ודיווח עליהן במקרה הצורך למפקח על הגמ"חים. המפקח יוכל לברר תלונות של ציבור לקוחות הגמ"חים, במקרים בהם יפנו הלקוחות לערכאות שיפוטיות, הם יוכלו להתברר בבתי דין במסגרת דין תורה, אם כך נקבע מראש בהסכם בין הצדדים.
במסגרת החוק נקבעה הוראת מעבר לשם הערכות מערכת הפיקוח והגמ"חים. על פי ההוראה החוק יכנס לתוקף 3 שנים מיום פרסומו ברשומות. עד תום תקופה זו יגיש כל גמ"ח שהחוק מחייב אותו בקשה לקבלת רישיון, והוא יהיה רשאי להמשיך לפעול עד להחלטה בבקשתו. בשנתיים הראשונות לאחר שהחוק יכנס לתוקף לא יוטל עיצום כספי על גמ"ח המפר לראשונה הוראה מהוראות החוק אלא תישלח אליו התראה בכתב.
זמן קריאת שמע
זמן קריאת שמע הוא הזמן שבו ניתן לקיים את מצוות קריאת שמע מהתורה או מדרבנן, ולאחר זמן זה הפסיד את המצווה. זמן קריאת שמע של היום זמנו להלכה עד שלוש שעות, זמן קריאת שמע של הלילה זמנו מהתורה כל הלילה.
קריאת שמע של שחרית
תחילת זמן קריאת שמע היא "משיכיר את חברו הרגיל עמו קצת", ובדיעבד אם קרא מעלות השחר יצא.
אמנם לגבי סוף זמן קריאתה, נחלקו התנאים אם הוא בהנץ החמה או בסוף שלוש שעות זמניות, ולהלכה נפסק כדעה השנייה.
באחרונים דנו מדוע זמנה של קריאת שמע של לילה הוא כל הלילה, ואילו ביום הוא רק עד שלוש שעות. מכוח קושיה זה הסיק רבי יוסף קארו בספרו כסף משנה, כי אכן מהתורה זמן קריאת שמע של שחרית הוא כל היום כולו, וחכמים הגבילו את זמנה עד שלוש שעות:
אמנם להלכה נקטו אחרונים רבים שהשיעור מהתורה הוא עד שלוש שעות.
שיעור שלוש השעות
בראשונים נחלקו האם שיעור שלוש שעות, הכוונה לשעות זמניות או לשעות שוות: הרא"ש כתב שהכוונה היא לשעות שוות, ולדעתו זמן קריאת שמע לעולם הוא עד שעה 9 ביום. אמנם רוב הפוסקים נקטו שכדעת הראשונים ששיעור 3 שעות הכוונה לשעות זמניות, ושיעורם משתנה לפי עונות השנה, אמנם יש שכתבו להחמיר כשתי הדעות, ויש שכתבו שאין להחמיר כנגד דעת השולחן ערוך והרמ"א.
מחלקות נוספת נחלקו הפוסקים היא מאימתי מתחילים לחשב 3 שעות אלו:
לאחר הזמן
מי שלא קראה בשעה זו יכול לקוראה עם ברכותיה עד סוף השעה הזמנית הרביעית, ויש הסוברים שיכול לקוראה עד חצות בברכותיה. לאחר מכן יקראנה בלא ברכותיה ויקבל על כך שכר כלימוד תורה. המובחר ביותר הוא לקרוא קריאת שמע סמוך להנץ החמה, ומיד להתפלל תפילת שחרית. תפילה שכזו, בה קריאת שמע נעשית סמוך להנץ החמה והתפילה מיד לאחריה נקראת תפילת ותיקין.
זמן קריאת שמע של ערבית
תחילת הזמן היא בשעת צאת הכוכבים. לכתחילה יש לקרא לפני חצות הלילה, ואם לא הספיק, יקראנה לפני עלות השחר ולפחות לפני הנץ החמה.
חנן שניר
חנן שניר (נולד ב-25 בספטמבר 1943) הוא במאי תיאטרון ישראלי, במאי הבית של תיאטרון הבימה, וזוכה פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים. "שניר, מהבמאים החשובים והמשפיעים ביותר בתיאטרון הישראלי ב-40 השנים האחרונות".
ביוגרפיה
שניר נולד בתל אביב את השירות הצבאי עשה בנח"ל. עם גיוסו התקבל ללהקת הנח"ל והיה אומר להיות שותף בתוכנית "שמש במדבר" של נעמי שמר, אך הוחלט לקצץ במספר חברי הלהקה במחזור שלו מ-15 ל-9, והוא היה בקבוצה שנאלצה לעזוב. עם תום השירות הצבאי, הצטרף לקיבוץ יטבתה והיה חבר המשק במשך 11 שנים. הקיבוץ איפשר לו ללמוד תיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובימוי באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון. הוא ביים במשקי הסביבה ובבימת הקיבוץ, אך החליט לעזוב את הקיבוץ ולהתמקד בתיאטרון המקצועי. מאוחר יותר השלים תואר שני בפסיכולוגיה ייעוצית באוניברסיטת בוסטון. עוסק בטיפול זוגי ומשפחתי, ומטפל מוסמך בפסיכודרמה. הכשרה זו באה לידי ביטוי בתהליך החזרות להצגותיו, בהן הוא משלב טכניקות פסיכודרמטיות.
שניר מלמד תיאטרון ופסיכודרמה בסמינר הקיבוצים וכן מקיים סדנאות פסיכודרמה לאנשי מקצוע מהתחום הטיפולי.
שניר ביים הצגות רבות מאוד, בתיאטרון באר שבע, תיאטרון הקאמרי, תיאטרון חיפה, תיאטרון הבימה, ותיאטרון ויימאר בגרמניה. הוא ביים את האופרות דידו ואניאס וטבעת החנק (בנג'מין בריטן) באופרה הישראלית החדשה, ואת האופרות טורנדוט ודון ג'ובאני בבית האופרה של בוסטון. ב-1984 מונה לתפקיד במאי הבית של תיאטרון הבימה.
הפארק הפרובינציאלי האמבר
הפארק הפרובינציאלי המבר (באנגלית: Hamber Provincial Park) הוא פארק השוכן בקולומביה הבריטית שבקנדה, הגובל באלברטה ומוקף משלושת הצדדים האחרים שלו על ידי הפארק הלאומי ג'ספר.
הפארק קרוי על שם אריק המבר, שכיהן כסגן המושל של קולומביה הבריטית בין 1936 ל-1941. שטחו של הפארק בעת ההכרזה היה כעשרה מיליון דונם, ובגבולות אלו שכנו הר סר סנדפורד שהוא הנקודה הגבוהה ביותר ברכס סלקירק, הר קלמנסו המושלג ואגמי ומפלי קאמינס. במשך השנים לחצו יזמים בתחום כריתת העצים וייצור חשמל להשתמש במשאבי הטבע שבפארק, ובעקבות הסכם שנחתם עם הממשל הפדרלי של ארצות הברית החליטה קולומביה הבריטית להקטין את שטח הפארק לכ-240,500 דונם.
כיום הפארק הוא הקטן ביותר מבין הפארקים הנכללים בהכרזה של אונסק"ו, ויש בו מספר קטן מאוד של מתקנים. בשל חוסר נגישותו הפארק כמעט ואינו זוכה לנפח תיירות משמעותי, ובכל שנה מבקרים בו רק כ-500 אנשים. מראה הפארק מאופיין בפסגות הרים גבוהות ובעמקי נהרות, אך האתר הידוע ביותר בו הוא אגם פורטרס (מבצר) שאורכו 10 קילומטרים. גדות האגם הן בית גידול עבור צמחייה עבותה שכוללת אזליאה מדומה, אשוחית, בשמת, ורודודנדרון.
רשות הפארקים של קולומביה הבריטית פועלת באופן קבוע לפיתוח הפארק, אך במשך שנים רבות הדרך היחידה להיכנס אליו הייתה באמצעות שיט בנחל וושאאוט שנשפך אל החוף הצפוני של אגם פורטרס. כיום קיים שביל באורך 24 קילומטרים שמתחיל במפלי סאנוופטה בפארק הלאומי ג'ספר, ומסתיים מזרחית לאגם פורטרס. לפארק האמבר ולפארקים הר רובסון וג'ספר יש היסטוריה משותפת בזכות פעילותו של הגאולוג הקנדי ארתור פילמון קולמן.
יחסי החוץ של ירדן
יחסי החוץ של ירדן מאמצים בעקביות מדיניות חוץ פרו-מערבית. באופן מסורתי לירדן היו קשרים הדוקים עם ארצות הברית ובריטניה. יחסים אלו נפגעו כשירדן הכריזה על נייטרליותה במהלך מלחמת המפרץ ושמרה על היחסים עם עיראק. בפומבי המשיכה ירדן לקרוא להסרת הסנקציות של האו"ם נגד עיראק.
מאז תום המלחמה, ירדן החזירה במידה רבה את יחסיה עם מדינות המערב באמצעות השתתפותה בתהליך השלום ב ואכיפת הסנקציות של האו"ם נגד עיראק.
ירדן חתמה על הסכם אי-תוקפנות עם ישראל (הצהרת וושינגטון) בוושינגטון הבירה ב-25 ביולי 1994. ירדן וישראל חתמו על אמנת שלום היסטורית ב-26 באוקטובר 1994, בה נוכח נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בליווי שר החוץ וורן כריסטופר. ארצות הברית השתתפה עם ירדן וישראל בדיוני פיתוח משולשים שבמהלכם נושאים מרכזיים היו חלוקת מים וביטחון; שיתוף פעולה בנושא פיתוח בקעת הירדן; פרויקטי תשתית; ונושאי סחר, פיננסים ובנקאות.
בשנת 2013, אישרה ארצות הברית את תוכנית עץ השקמה החשאית המופעלת על ידי ה-CIA, שבסיסה בירדן, ומטרתה להכשיר ולחמש את המורדים הסורים.
ירדן משתתפת גם בשיחות השלום הרב-צדדיות, ולאחרונה חתמה ירדן על הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית. ירדן היא חברה פעילה באו"ם וכמה מסוכנויות המתמחות והקשורות שלה, כולל ארגון המזון והחקלאות (FAO), הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (IAEA) וארגון הבריאות העולמי (WHO). ירדן היא חברת הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית (IMF), הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (OIC), ארגון המדינות הבלתי מזדהות, והליגה הערבית.
במסגרת "מדיניות השכנות האירופית" של האיחוד האירופי, האיחוד האירופי וירדן אימצו במשותף תוכנית פעולה לחיזוק התלות ההדדית הפוליטית והכלכלית שלהן, ולהממש עוד יותר את הסכם ההתאגדות הנוכחי שלהן. תוכנית פעולה זו מכסה פרק זמן של שלוש עד חמש שנים ותעודד ותומכת ביעדי הרפורמה הלאומית של ירדן ובהמשך שילובם במבנים הכלכליים והחברתיים האירופיים.
ישראל כבשה בשנת 1967 את ירושלים, השוכנת ב של נהר הירדן. מאז 1967 דורשת פקיסטן את בינאום העיר ברמה הבינלאומית. ירדן יחד עם פקיסטן ממלאת תפקיד יעיל בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (OIC).
נוסחה (לוגיקה)
בהינתן שפה \mathcal L, נוסחה בשפה היא הפעלת אחד מבין סימני היחס על שמות העצם של השפה, כאשר כל שם עצם הוא שם משתנה או שם קבוע, או צרוף של נוסחאות על ידי קשרים לוגיים. נוסחה בתחשיב היחסים זקוקה לסמנטיקה (פרשנות) על מנת להיקבע כנכונה או לא. מבנה M המוגדר מעל מילון T (אוסף סימני היחסים, קבועים, פונקציות) מוגדר להיות בעל תחום לא ריק והגדרת הקבועים, יחסים ופונקציות המוגדרות במילון. הנוסחא לרוב מוגדרת מעל המילון ומשמעותה נקבעת על פי המבנה.
הגדרה רשמית
תהי \mathcal L שפה.
פרסט פאסט
המצוק נמצא ממזרח למצוק סקנד פאסט (מילולית: הדופן השנייה).
המצוק מהווה את הגדה הצפונית של קרחון דבנהאם יחד עם מצוק סקנד פאסט.
גילוי ומיפוי המצוק
המצוק התגלה ומופה על ידי המשלחת הבריטית לחקר אנטארקטיקה (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913, בפיקודו של רוברט פלקון סקוט.
מקור השם
שמו של המצוק ניתן לו על ידי סקוט.
השם הוא תיאורי - על־שם היותו אחד משני המצוקים המהווים את הגדה הצפונית של הקרחון.
סמל העיר הרצליה
סמל העיר הרצליה הוא סמלה הרשמי של העיר הרצליה, אושר בעת הקמת העיר ושונה בקיץ 2011.
תיאור הסמל
סמל העיר הוא בצבעים כחול תכלת (כצבע של דגל מדינת ישראל) ובראשו שם העיר.
7 כוכבים
על המגן מופיעים שבעה כוכבים בצבע דמוי זהב שלאחר מכן שונו לצבע לבן כסמל לחזון של בנימין זאב הרצל "7 שעות", חזון אשר בו הרצל שאף שזמן העבודה יהיה בן שבע שעות. הכוכבים הופיעו לראשונה בשרטוט של הרצל לדגל המדינה הציונית העתידי. שבעת הכוכבים קיימים גם בסמל העיר תל אביב.
גלגל תעשייתי וספינה
בתחתית מגן הסמל מופיע גלגל תעשייתי - סמל לענפי החרושת והמלאכה ומצדיו ענפי שיבולת והדרים כסמל לענפי החקלאות. במרכז הסמל מופיעה ספינה, המסמלת את קרבת העיר לים התיכון.
High-dynamic-range rendering
High-Dynamic-Range Rendering (בראשי תיבות HDRR, בעברית - עיבוד בטווח דינמי רחב) הידוע גם כתאורת טווח דינמי רחב, הוא העיבוד של סצנת גרפיקה ממוחשבת באמצעות חישובי תאורה שנעשים בטווח דינמי רחב ובעל טווח גדול. עיבוד זה מאפשר שימור של פרטים שעשויים ללכת לאיבוד בשל הגבלת יחס ניגודית. בטכנולוגיה זו, כל המפה או השלב יכולים להיות מוארים ממקור אחד במרכז המפה. משחקי וידאו וסרטים ממוחשבים משתמשים באפקטים מיוחדים כדי ליצור תאורה בכל אזור רצוי.
אחד היתרונות העיקריים של עיבוד HDR הוא שפרטים בסצנה עם יחס ניגודיות גדול נשמרים. ללא HDR, אזורים כהים מדי נצמדים לשחור ואזורים בהירים מדי ללבן. אלה מיוצגים על ידי החומרה כערך נקודה צפה של 0.0 ו- 1.0 עבור שחור טהור ולבן טהור, בהתאמה.
היבט נוסף של עיבוד HDR הוא תוספת של רמזים תפיסתיים המגבירים את הבהירות הנראית לעין. עיבוד HDR משפיע גם על אופן שמירת האור בתופעות אופטיות כמו השתקפויות ושבירות, כמו גם על חומרים שקופים כמו זכוכית. בעיבוד LDR, מקורות אור בהירים מאוד בסצנה (כמו השמש) מוגבלים ב -1.0. כאשר אור זה מוחזר התוצאה חייבת להיות קטנה או שווה ל 1.0. עם זאת, בעיבוד HDR, מקורות אור בהירים מאוד יכולים לחרוג מבהירות 1.0 כדי לדמות את ערכיהם בפועל. תכונה זו מאפשרת השתקפויות ממשטחים כדי לשמור על בהירות מציאותית עבור מקורות אור בהירים.
המעבד הגרפי NVIDIA תומכים ב-HDRR בשלוש דרכים: פריטים בהירים יכולים להיות ממש בהירים, פריטים אפלים יכולים להיות ממש כהים, וניתן לראות פריטים בשני המצבים.
יישומים במחשב הבידור
נכון לעכשיו טכנולוגית HDRR כבר נפוצה מאוד במשחקים, בעיקר למחשבים אישיים, Xbox 360 ופלייסטיישן 3. זה כבר מדומה בפלייסטיישן 2 ,Xbox ,נינטנדו גיימקיוב ומערכות Amiga. החברה Sproing Interactive Media הודיעה כי המנוע עבור ה-Wii במשחק האתנה החדש שלהם תהיה תמיכה ב-HDRR, וזה הוסיף גם את ה-Wii לרשימת הקונסולות התומכות ב-HDRR.
נמל התעופה סטוקהולם ארלנדה
נמל התעופה סטוקהולם אָרלַנְדַה (בשוודית: Stockholm Arlanda flygplats) הוא נמל התעופה הבינלאומי הגדול בשוודיה. הנמל מדורג כשלישי בגודלו במדינות סקנדינביה, והשני בגודל תנועת הנוסעים. בשנת 2010 עברו בנמל כ-16,100,000 נוסעים, מתוכם כ-12,100,000 בטיסות בינלאומיות, ו-3,900,000 בטיסות מקומיות.
הנמל שוכן סמוך בעיר סיגטונה, כ-37 ק"מ צפונית לסטוקהולם וכ-40 ק"מ דרומית מזרחית לאופסלה. הנמל הוא הראשי מבין שני שדות התעופה המשמשים את סטוקהולם.
היסטוריה
שדה התעופה נפתח בשנת 1959, כשדה לטיסות אימונים. בשנת 1960 נפתח הנמל לטיסות בינלאומיות, והטיסות שבוצעו במטוסים הסילוניים הופנו לארלנדה, כיוון שמסלול ההמראה בשדה התעופה בורמה היה קצר עבור מטוסים אלו. בשנת 1962 התקיים טקס הפתיחה הרשמי, והנמל נקרא על שם המושבה השוודית "Ärlinghundra" (כיום מארסטה).
בשנת 1983 הופנו גם הטיסות הפנימיות מבורמה לטרמינל Inrikes 1 (כיום טרמינל 4). בשנת 1990 נבנו שני טרמינלים חדשים 2 ו-3. המסלול השלישי נבנה בין השנים 1998–2002, ונפתח בשנת 2003.
בתי נתיבות
בנמל התעופה ארבעה בתי נתיבות, טרמינלים 2 ו-5 המשמשים לטיסות בינלאומיות, וטרמינלים 3 ו-4 המשמשים בעיקר לטיסות פנימיות.
טרמינל 2 - נבנה בשנת 1990 כטרמינל מקומי. הטרמינל ננטש בשנת 1992 עקב ירידה בתנועה, ונפתח מחדש בשנת 1993. כיום הוא משמש בעיקר את חברות התעופה הזולות.
טרמינל 3 - נבנה בשנת 1990, ומשמש מטוסים אזוריים לטיסות מקומיות.
טרמינל 5 - משמש בעיקר את חברות השכר.
חברות תעופה ויעדים
נמל התעופה משמש כבסיסן של החברות: סקנדינביאן איירליינס, אייר סווידן, נורוויג'ן אייר שאטל, סקאיוואיס אקספרס, ונקסטג'ט.
בנמל התעופה פועלות 81 חברות תעופה המפעילות טיסות ל-176 יעדים במרבית מדינות אירופה, ארצות הברית, סין, תאילנד, אתיופיה, תוניס, איראן, איחוד האמירויות הערביות, ירדן, וסוריה.
נורוויג'ן אייר שאטל מפעילה 2 טיסות שבועיות זולות בין נמל התעופה סטוקהולם ארלנדה לנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות מבוצעות באמצעות מטוסי בואינג 737-800.
תחבורה אל הנמל וממנו
חברת הרכבות "Arlanda Express" מפעילה לתחנה המרכזית בסטוקולם, בין 4–6 רכבות מהירות בשעה. מספר חברות אוטובוסים מפעילות קווים סדירים לערים במחוז סטוקהולם. שרותי מוניות נפוצים גם הם.
רוברט דאדלי, רוזן לסטר
רוברט דאדלי, רוזן לסטר הראשון (באנגלית: Robert Dudley, 1st Earl of Leicester; 22 ביוני 1532 — 4 בספטמבר 1588) היה אציל אנגלי, בנו של ג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד, חבר קרוב של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ומועדף בחצר המלוכה שלה.
ביוגרפיה
דאדלי היה נשוי במשך 10 שנים לאיימי, עד למותה בשנת 1560, שעורר סקנדל ציבורי. במהלך נישואיו קיים קשר קרוב עם המלכה אליזבת, משנת מלכותה הראשונה ועד למותו, אך אליזבת החליטה שלא למסד את יחסיהם.
אוניברסיטת צ'ילה
אוניברסיטת צ'ילה (בספרדית: Universidad de Chile) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה אשר נוסדה בנובמבר 1842. האוניברסיטה נחשבת לאחד המוסדות האקדמיים הבולטים באמריקה הלטינית. חמשת הקמפוסים שלה כוללים יותר מ-3.1 קמ"ר של בנייני מחקר, מרכזי בריאות, מוזיאונים, תיאטראות, מצפה כוכבים ותשתיות ספורט. במוסד למעלה מ־40,000 סטודנטים, הלומדים בלמעלה מ-60 תוכניות שונות לתואר ראשון, 116 תוכניות לתואר שני, ו-38 תוכניות לדוקטורט. כיום האוניברסיטה ישנן כ-14 פקולטות. אוניברסיטת צ'ילה חברה בהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט.
מבין בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן למנות רבים מנשיאי צ'ילה וחתני פרס נובל גבריאלה מיסטרל ופבלו נרודה. מבין הפרופסורים הידועים שלימדו באוניברסיטה ניתן למנות את תומאס ברתל, קלאודיו נאראנחו, דומינגו פאוסטינו סרמיינטו ואיגנסיו מטה בלנקו.
היסטוריה
בשנת 1841 הגה שר החינוך הצ'יליאני מנואל מונט (שנבחר לאחר מכן לנשיא) רעיון להקים תאגיד אקדמי למען "קידום ופיתוח מדעים ומדעי הרוח". הרעיון קרם עור וגידים והחוק להקמת האוניברסיטה התקבל ב-19 בנובמבר 1842. האוניברסיטה נפתחה רשמית ב-17 בספטמבר 1843. בתקופה זו, האוניברסיטה כללה חמש פקולטות: מדעי הרוח והפילוסופיה, מדעי הפיזיקה והמתמטיקה, משפטים ומדעי המדינה, רפואה ותאולוגיה. בשנת 1887 החלו ללמוד במוסד גם נשים, ובכך הפכה להיות האוניברסיטה הראשונה בצ'ילה המקבלת לשורותיה נשים והראשונה לקבל אותן לסגל האקדמי.
עד שנת 1931 מספר הפקולטות עלה לשש: מדעי הפילוסופיה והחינוך, מדעי המשפט והחברה, ביולוגיה ומדעי הרפואה, מדעי הפיזיקה והמתמטיקה, אגרונומיה, וטרינריה ואמנויות. המוסד תרם גם להיווצרות האליטות האינטלקטואליות ומנהיגיה של המדינה. מרבית נשיאי צ'ילה למדו במוסד, כמו גם אישים בולטים בפוליטיקה, העסקים והתרבות.
בשנת 1973, לאחר ההפיכה הצבאית והתחלת השלטון של אוגוסטו פינושה, האוניברסיטה הוכפפה למשטר הצבאי. השינוי המשמעותי השני הגיע ב-3 בינואר 1981, כאשר צו נוסף הורה לשנות את מבנה האוניברסיטה על מנת לרסן את העולם האקדמי שלכאורה התנגד למשטר הצבאי.
איילט מוראה
איילט מוראה (בטורקית עות'מאנית: ایالت موره) היה מחוז (איילט) של האימפריה העות'מאנית, שמרכזו חצי האי פלופונסוס בדרום יוון.
מהכיבוש העות'מאני ועד המאה ה-17
הטורקים העות'מאניים השתלטו על הפלופונסוס בין השנים 1458–1460, וכבשו את השרידים האחרונים של האימפריה הביזנטית, למעט המעוזים הוונציאנים אשר נכבשו בהדרגה במשך עשרות שנים של מלחמות עות'מאניות–ונציאניות לסירוגין. קורון ומודון נפלו בשנת 1500, ובשנת 1540 הושלם כיבוש הפלופונסוס העות'מאני עם כיבוש מונמבסיה ונאפפליו.
עם כיבושו, חצי האי נעשה סנג'ק של איילט רומליה, כשבירתו הראשונה הייתה בקורינתוס (בטורקית Kordos או Gördes), בהמשך Leontari או (Londari, מיסטרס (Mezistre או Misistire) ולבסוף בנאפפליו (בטורקית Anaboli). מאז המאה ה-16, מיסטרס הייתה סנג'ק נפרד, אשר צורף בדרך כלל לאיילט ארכיפלג הים האגאי ולא לאיילט רומליה.
הקמת האיילט, תקופת הביניים הוונציאנית והתקופה העות'מאנית השנייה
באמצע המאה ה-17, כפי שהעיד התייר אווליה צ'לבי, הפכה מוראה למרכז איילט נפרד, כשבירתו היא פטרס (Ballibadra). הוונציאנים כבשו את חצי האי כולו במהלך המלחמה המוראנית המוצלחת (1684–1699), והקימו את "ממלכת מוראה" (באיטלקית Regno di Morea) לשליטה במדינה. השלטון הוונציאני נמשך עד לכיבוש מחדש העות'מאני בשנת 1715.
איילט מוראה הוקם מחדש, ובראשו הועמד ואלי, שעד 1780 היה פאשא בדרגה ראשונה (עם שלושה זנבות סוס) והחזיק בתואר וזיר. לאחר 1780 ועד מלחמת העצמאות היוונית, עמד בראש המחוז מוחאסיל. הפאשא של מוראה נעזר במספר גורמים כפופים, ביניהם מתרגם נוצרי (דרגומן), שהיה הפקיד הנוצרי הבכיר במחוז. הבירה הייתה תחילה בנאפפליו, אך לאחר 1786 הועברה לטריפוליצה.
הנוצרים המוראטים קמו נגד העות'מאנים בסיוע רוסי במהלך מה שמכונה "מרד אורלוב" בשנת 1770, אך הוא דוכא במהירות ובאכזריות. כתוצאה מכך, האוכלוסייה הכוללת פחתה בתקופה זו, בעוד שיעור האלמנט המוסלמי בו גדל. אף על פי כן, הפריבילגיות שהוענקו לאוכלוסייה האורתודוקסית בהסכם קוצ'וק קאינרג'ה, ובמיוחד הזכות לסחור תחת דגל רוסיה, הביאו לפריחה כלכלית ניכרת של היוונים המקומיים, אשר, יחד עם המגעים התרבותיים המוגברים עם מערב אירופה (ההשכלה היוונית המודרנית) והאידיאלים מעוררי ההשראה של המהפכה הצרפתית, הניחו את הבסיס למלחמת העצמאות היוונית.
במהלך מלחמת העצמאות היוונית, רוב חצי האי נפל בידי המורדים היוונים בשנים 1821–1822, אך סכסוכים פנימיים בין המורדים והגעתו של אברהים פאשה ממצרים בשנת 1825 כמעט מיגרו את המרד עד 1826. התערבותם של חיילי הצי הבריטי, הצרפתי והרוסי בקרב נאווארינו, אילצה את הכוחות העות'מאנים והמצרים לפנות את מוראה עד 1 באוקטובר 1828. לבסוף, יוון הפכה עצמאית מהאימפריה העות'מאנית עם חתימת הסכם אדריאנופול.
חטיבות מנהליות
לדברי אבליה, בזמן ביקורו האיילט כלל את הסנג'קים של מיססטיר, איה מאורה (לפקדה), איינבאהטי (לפנטו), קרלי-אלי, מאניה (חצי האי מאני) ובליבאדרה (פטרס), כלומר הוא הקיף גם את המחוזות של יוון המערבית והמרכזית.
בתחילת המאה ה-19, על פי התייר הצרפתי פרנסואה פוקוויל והחוקר האוסטרי יוזף פון האמר-פורגסטאל, האיילט כלל את הסנג'קים הבאים:
במהלך שתי התקופות העות'מאניות, מוראה חולקה גם למספר מחוזות קטנים (קאזות, קאדילוקים או בייליקים), שמספרם נע אבל היה בדרך כלל בין 22 לבין 25, והגיע ל-27 בשנת 1784.
דאוצ'נג יאדינג
דאוצ'נג יאדינג (בסינית: 稻城亚丁机场) הוא נמל תעופה המשרת את מחוז דאוצ'נג שבמחוז האוטונומי הטיבטי  של מחוז סצ'ואן בסין. הוא ממוקם בעיר סאנגדואי, מרחק של 130 ק"מ משמורת הטבע יאדינג.
נמל התעופה ממוקם מעל פני הים, והוא נמל התעופה האזרחי הגבוה בעולם.
בנייתו החלה באפריל 2011, בהשקעה כוללת של 1.58 מיליארד יואן (255 מיליון דולר). נמל התעופה נפתח ב-16 בספטמבר 2013. טיסת הבכורה הייתה טיסת אייר צ'יינה 4215 במטוס איירבוס A319 מבירת המחוז צ'נגדו, שהובילה 118 נוסעים. פתיחת נמל התעופה קיצרה את זמן הנסיעה בין דאוצ'נג לצ'נגדו לשעה אחת במקום נסיעה של יומיים באוטובוס.
נמל התעופה מכיל כ-280,000 נוסעים בשנה.
שלום הררי
שלום הררי (נולד ב-1946) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר שימש כיועץ לענייני ערבים במשרד הביטחון.
ביוגרפיה
הררי נולד וגדל בקיבוץ אושה, למד בבית הספר הריאלי שבחיפה והיה חניך הפנימייה הצבאית לפיקוד במחזור י' (1964). הררי שירת בצה"ל באגף המודיעין, עבר קורס קציני מודיעין ושימש במגוון תפקידים בחטיבת המחקר. לאחר מכן שימש בשורת תפקידי פיקוד ומטה ביחידת האיסוף המרכזית. במקביל, שימש כקצין קישור לשב"כ, וכמדריך ראשי בקורס המתקדם לקציני מחקר מודיעיני. בשנת 1977 הוצב במפקדת יהודה ושומרון כקצין מטה באגף לענייני ערבים. בשנת 1983 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש המחלקה לענייני ערבים במפקדת יהודה ושומרון. בשנים 1984–1996 שימש כיועץ לענייני ערבים תחת מתאם פעולות הממשלה בשטחים. במסגרת זו לקח חלק במשא ומתן שניהלה ישראל בוועידת מדריד והסכם אוסלו. הררי פרש מצה"ל בדרגת תא"ל.
לאחר שירותו הצבאי שימש כחבר ההמכון למדיניות נגד טרור במרכז הבינתחומי הרצליה.
הררי הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
זכויות האדם באיחוד האמירויות הערביות
על פי ארגוני זכויות האדם, זכויות אדם רבות מופרות באיחוד האמירויות הערביות.
במדינה אין שלטון דמוקרטי, ולאזרחים אין אפשרות להחליף ממשלה או להקים מפלגות פוליטיות. הממשלה מגבילה את חופש הביטוי ואת חופש העיתונות, והתקשורת המקומית מצונזרת כדי למנוע ביקורת על הממשלה, על פקידי ממשל או על משפחות המלוכה. חופש ההתאגדות וחופש הדת מצומצמים גם הם. אזרחים המתנגדים לשלטון סובלים מרדיפה פוליטית. רבים מהם נחטפו על ידי כוחות הביטחון ועברו עינויים וכן היעלמות כפויה. לעצורים לא ניתנת הזכות להליך הוגן או לייצוג משפטי.
מלקות וסקילה מקובלות כדרכי ענישה בבתי דין השרעיים במדינה.
המדינה חברה במועצת האומות המאוחדות, אך נמנעה מלחתום על רוב האמנות הבינלאומיות בנושאי זכויות אדם וזכויות עובדים, בהן האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, והאמנה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם.
בחודש נובמבר 2020 נחקקו תקנות המפחיתות את המגבלות על צריכת אלכוהול ומגורים משותפים ללא נישואים, והחמירו את הענישה במקרי רצח על חילול כבוד המשפחה.
עונש מוות
הוצאה להורג באיחוד האמירויות מבוצעת בדרך כלל באמצעות כיתת יורים.
חוקי השריעה במדינה
המערכת המשפטית באיחוד האמירויות משלבת את המשפט האזרחי עם חוקי השריעה, וקיימים בה בתי משפט אזרחיים ובתי משפט שרעיים. על פי הארגון Human Rights Watch, הדין הפלילי ודיני המשפחה במדינה מנוסחים באופן שמפלה נשים.
מלקות מקובלות כעונש על עבירות כגון ניאוף, יחסי מין לפני הנישואין, עבירות סמים וצריכת אלכוהול. בתי משפט שרעיים נוהגים לגזור עונש של כ-100 מלקות על עבירות מין, אלימות מינית וצריכת אלכוהול. עונשים אלה נגזרים גם על תושבים ממדינות חוץ המתגוררים או מבקרים במדינה.
מוות בסקילה היה מקובל כעונש על ניאוף עד שנת 2013, ומאז חדלו להשתמש בו.
במהלך חודש הרמדאן אסור לאכול, לשתות או לעשן בפומבי בשעות היום, למעט נשים בהריון וילדים. חוק זה חל גם על מי שאינם מוסלמים, והעוברים על החוק נעצרים ונשפטים.
חוקי הנישואים והגירושין מנוסחים בהתאם לחוקי השריעה. אסור לאישה להתחתן ללא אישור האב, ואסורים נישואים בין-דתיים בין אישה מוסלמית לגבר שאינו מוסלמי. דיני משפחה, בהם נישואים, גירושין, ירושה ומשמורת על ילדים, נידונים בדרך כלל בבתי דין שרעיים, גם במקרים של אזרחים שאינם מוסלמים. מגורים משותפים ללא נישואים אסורים על פי החוק.
בני זוג אינם רשאים להתנשק בפומבי. זוהי עבירה שעונשה הוא 80 מלקות או גירוש מהמדינה.
הפלה מלאכותית אינה חוקית, והעונש על עבירה זו הוא 100 מלקות ועד חמש שנות מאסר.
זכויות להט"ב באיחוד האמירויות הערביות נמצאות תחת דיכוי כבד. הומוסקסואליות איננה חוקית במדינה, והעונש על עבירה זו הוא עונש מוות.
בשנת 2015 נחקק חוק האוסר לקלל או להשמיץ ברשתות חברתיות וביישומים למסרים מיידיים כגון וואטסאפ. אזרח אוסטרלי גורש מהמדינה עקב עבירה על חוק זה.
היעלמות כפויה ועינויים
רוב אזרחי המדינה נמנעו מלהפגין במהלך האביב הערבי בשנת 2011. באותה שנה, כמאה פעילים פוליטיים שהביעו מחאה נגד הממשלה נכלאו ועברו עינויים. לאחר מכן התרבו מקרים של היעלמות כפויה, הן של אזרחי המדינה והן של תושבים זרים.
ארגוני זכויות האדם, בהם Human Rights Watch והארגון הערבי לזכויות אדם, אספו עדויות רבות על היעלמות כפויה ועינויים, והביעו דאגה קשה. בין השאר דווח על שיטות עינויים הכוללות אלימות קשה, איומים בהתחשמלות ומניעת גישה לטיפול רפואי.
בשנת 2013 הוחזקו 94 מאזרחי המדינה במתקני מעצר חשאיים, והועמדו לדין על המרדה. אביו של אחד הנאשמים כתב בטוויטר אודות המשפט, ועקב כך גם הוא נעצר ונידון ל-10 חודשי מאסר.
אמצעי דיכוי מופעלים גם נגד זרים המתגוררים או מבקרים במדינה, ורבים מהם נעצרו, נכלאו או גורשו, בהם גם הבלוגר איאד אל-בגדאדי, שגורש למלזיה.
בין המקרים הרבים שתועדו בולט מותה של עליא עבדל נור, אזרחית איחוד האמירויות בת 42 שגייסה תרומות לפליטי מלחמת האזרחים בסוריה. היא נעצרה בשנת 2015, הואשמה במימון טרור ונדונה ל-10 שנות מאסר. במהלך מעצרה היא עברה עינויים קשים ונמנעו ממנה מזון ותרופות. בכלא היא חלתה בסרטן, והועברה לבית חולים בו נאזקה למיטתה. שלטונות איחוד האמירויות התעלמו מבקשות ארגוני זכויות האדם, חברי פרלמנט אירופאים ונציגי האו"ם שביקשו לשחרר אותה מטעמים בריאותיים, והיא מתה במאי 2019.
חופש הביטוי
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל פרסם דו"ח על הפרת הזכות לחופש הביטוי באיחוד האמירויות הערביות. בדו"ח מתוארים מקרים רבים של ענישה על ביקורת כלפי הממשלה. נאצר בן גית', דוקטור לכלכלה, נידון ל-10 שנות מאסר על פרסום דברי ביקורת בטוויטר. אנדרו רוס, פרופסור באוניברסיטת ניו יורק, לא הורשה להיכנס למדינה לאחר שהביע ביקורת על היחס כלפי העובדים הזרים שבנו את אוניברסיטת אבו דאבי.
באיחוד האמירויות הערביות נחקק חוק נגד "עבירות מידע טכנולוגיות" המגביל את חופש הביטוי ברשת חברתית מקוונת. החוק אוסר על תושבי המדינה להביע באינטרנט ביקורת כלפי הממשלה או דעות העלולות לפגוע ביחסי החוץ שלה. על פי ארגון Human Rights Watch, מאז שנת 2011 משתמשת ממשלת איחוד האמירויות הערביות בחוק זה כדי לעצור פעילי זכויות האדם, והם עוברים עינויים בכלא.
באפריל 2011 נעצרו חמישה מתושבי המדינה שכונו "", בהם פעיל זכויות האדם, עקב השתתפותם בדיון באינטרנט בו הביעו ביקורת על הנשיא ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן. לאחר זמן קצר קיבלו חנינה מהנשיא ושוחררו, אך נשארו תחת מעקב של שירותי הביטחון. כמו כן דרכונם נשלל ונאסר עליהם לצאת מהמדינה. על פי אמנסטי אינטרנשיונל, תוכנת הריגול פגסוס של החברה הישראלית אן. אס. או. טכנולוגיות שימשה להפללה ומעצר של אחמד מנסור במרץ 2017. במשפט הואשם מנסור בשימוש ברשתות חברתיות לאיום על הסדר הציבורי ופרסום מידע כוזב, ונגזרו עליו 10 שנות מאסר וקנס בן מיליון דירהם.
בשנת 2016 נעצר, עיתונאי ירדני בן 41, בגלל פוסטים שפרסם בפייסבוק. נג'אר הביע תמיכה בחמאס וגינה את תמיכת איחוד האמירויות בישראל במהלך מבצע צוק איתן. הוא נדון לשלוש שנות מאסר וקנס בן חצי מיליון דירהם. מאסרו הוארך בחצי שנה מפני שמשפחתו לא הצליחה לגייס את סכום הקנס. בזמן שהותו בכלא הוא עבר עינויים ובריאותו התרופפה. נג'אר שוחרר מהכלא בפברואר 2019 ומת כעבור שנתיים.
במהלך המשבר הדיפלומטי הקטרי בשנת 2017 הודיע היועץ המשפטי לממשלה של איחוד האמירויות הערביות כי פרסום ביטויי הזדהות עם קטר ברשתות החברתית היא עבירה שדינה עונש מאסר של בין 3 ל-15 שנה, וקנס כספי גבוה.
באוקטובר 2020 גזר בית המשפט באיחוד האמירויות הערביות 10 שנות מאסר על אחמד איטום, אזרח ירדני, על הבעת ביקורת בפייסבוק נגד ממשלת ירדן. איטום התגורר באבו דאבי במשך חמש שנים עם אשתו ושני ילדיהם, ועבד כמורה בבית ספר. כוחות הביטחון של איחוד האמירויות עצרו אותו ב-14 במאי 2020 כאשר חזר מהמכולת השכונתית יחד עם שני ילדיו, בני 9 ו -4. רעולי פנים חטפו אותו והחזיקו אותו במקום לא ידוע במשך ארבעה חודשים, ללא קשר עם עורך דין או עם משפחתו. לאחר מכן הוא הועבר לבית סוהר ב.
צנזורה באינטרנט
בשנת 2012 נחקק חוק המגביל את חופש הביטוי ברשתות חברתיות, בלוגים, הודעות טקסט ודואר אלקטרוני. החוק אוסר ביקורת על אנשי ממשל ודרישות לרפורמה פוליטית, וקובע קנסות ועונשי מאסר כבדים.
במדינה מוחל סינון תכנים באינטרנט באופן מחמיר. כלים ממשלתיים מזהים כל ביקורת חברתית או פוליטית, וכן מידע ביטחוני. כמו כן חסומים במדינה אתרי פורנוגרפיה, אתרי הדת הבהאית, אתרי שידוכים, שירותי VoIP וחלקים נרחבים מאתר ויקיפדיה. שימוש בשירותי VPN נחשב לעבירה פלילית.
חופש דת
באיחוד האמירויות כ-85% מהתושבים הם סונים, ו-15% שיעים. השיעים סובלים מרדיפה ואפליה דתית, ונעצרים לעיתים קרובות בתואנות שונות. על פי ארגוני זכויות האדם, החל משנת 2009 יותר מ-4,000 שיעים גורשו מהמדינה.
זכויות האישה
המדינה אשררה את האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים (CEDAW) בשנת 2004 ואמנות נוספות בנושאי זכויות האישה, ונוקטת בצעדים רבים למיגור אלימות נגד נשים. חוקי המדינה אוסרים אפליית נשים בתחומי החינוך, התעסוקה והשירותים הציבוריים.
נשים באיחוד האמירויות ממלאות תפקידים חשובים בכלכלה, בפוליטיקה ובטכנולוגיה, ונחשבות למובילות בנושאי שוויון מגדרי באזור המפרץ.
עם זאת, נשים נמנעות מלהגיש תלונות במקרי אלימות מינית. במקרים רבים קורבנות אונס הואשמו בניאוף או זינא, ונכלאו למשך מספר חודשים.
הפלה מלאכותית אינה חוקית באיחוד האמירויות, למעט מצבי סיכון רפואיים. העונש על הפלה הוא קנס כספי ועד שנת מאסר.
זכויות מהגרי עבודה
באיחוד האמירויות יש יותר משמונה מיליון מהגרי עבודה, שהם יותר מ-95% מכוח העבודה הפרטי במדינה. הם עובדים בשכר נמוך ביותר בבנייה, או כמשרתים. רוב העובדים הללו הם קורבנות של סחר בבני אדם, או עבודות כפייה.
על פי דיווחי ארגוני זכויות האדם, עובדים אלה נתונים למגוון הפרות של זכויות אדם. במספר מקרים שולם להם שכר נמוך ממה שהובטח, או הוחרמו דרכונים. פעולות אלה מנוגדות לחוק האמירויות, אך הן נפוצות ואין כמעט אכיפה נגד המעסיקים.
עובדים רבים מגיעים מהודו וסובלים מתנאי עבודה קשים. הקונסוליה ההודית בדובאי חיברה דו"ח המפרט את הבעיות בהן עלולים להיתקל מהגרים מהודו באיחוד האמירויות, כגון עיכובים בתשלומי שכר, שינויים בחוזה העבודה, שעות עבודה מופרזות ומגורים צפופים. הקונסוליה דיווחה גם כי בשנת 2006 התאבדו באיחוד האמירויות 109 עובדי צווארון כחול מהודו.
תעשיית הזנות
באיחוד האמירויות הערביות, במיוחד בדובאי, משגשגת תעשיית זנות, בה חלק גדול מהנשים המועסקות הן קורבנות של סחר בבני אדם ועבדות מין. תעשייה זו נחשבת לאחד ממוקדי המשיכה לתיירים. בשנת 2013 פעלו באיחוד האמירויות מעל ל-30,000 נשים בזנות, חלקן קטינות.
הזנות אינה חוקית במדינה, אך היא קיימת ובולטת באזורי התיירות. רוב הנשים העוסקות בזנות מגיעות ממזרח אירופה ומאתיופיה, באמצעות כנופיות פשע העוסקות בסחר בנשים. לכל משפחה בדובאי יש מכסה של ויזות המיועדות להעסקת עובדים זרים במשק הבית. אנשי הכנופיות רוכשים את הוויזות העודפות, שאין בהן צורך, ומשתמשים בהן לסחר בנשים. אנשי הכנופיות מאתרים בארצות אלה נשים במצוקה ומבטיחים להן עבודה במשקי בית באיחוד האמירויות, אך כשהן מגיעות לדובאי הם מחרימים להן את הדרכון ומאלצים אותן לעבוד בזנות. הנשים אינן יכולות להתלונן במשטרה על שאולצו לעבוד בזנות משום שהן ייעצרו בגין עיסוק בזנות, שאינו חוקי.
הממשלה ניסתה מספר פעמים לצמצם את פעילות הזנות, אך ללא הועיל. לדוגמה, במרץ 2007 דווח כי 4,300 עובדים בתעשיית המין גורשו מדובאי, אך בשנת 2020 דיווח ארגון UN Watch שהצעדים הננקטים באיחוד האמירויות הערביות נגד סחר בבני אדם אינם מספיקים, ודובאי נחשבת ל"פארק השעשועים של חצי האי ערב".
רוכבי גמלים
מרוצי גמלים פופולריים מאוד בדובאי, ועד שנת 2007 רוכבי הגמלים היו ילדים, מגיל 4 עד גיל 12. ילדים אלה היו מגיעים לאיחוד האמירויות באמצעות סחר בילדים ממדינות שונות, בהן איראן, אפגניסטן, בנגלדש, סודאן ופקיסטן. על פי האומדנים חיו בין 5,000 ל-40,000 ילדים רוכבי גמלים במדינה. רבים מהם היו נפצעים קשה מנפילה מגמל. הם התגוררו באוהלים ששימשו לאימונים, והיו נתונים להתעללות פיזית ומינית.
ביקורת בינלאומית ותגובה ממשלתית
מאז 2017 מחלקת המדינה של ארצות הברית מתריעה על כך שאיחוד האמירויות אינה עומדת בסטנדרטים המינימליים של המאבק בסחר בבני אדם.
גם הפרלמנט האירופי הצהיר כי "מדינות רבות במזרח התיכון אינן מיישמות את הסטנדרטים הבינלאומיים למאבק בסחר בבני אדם. מדינות כמו בחריין, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ולבנון נחשבות לפוגעניות ביותר... ההתפתחות המדאיגה ביותר שאנו עדים לה היא סחר בנשים לעבדות".
תחקיר שנערך בשנת 2019 ושודר בטלוויזיה היוונית חשף את האלימות והפשע המתקיימים בידיעת הרשויות. על פי התחקיר, יש בדובאי כ-45 אלף נשים בתעשיית הזנות.
איחוד האמירויות הערביות נוקט בצעדים למיגור הזנות והעסקת ילדים במדינה, ומקצה כספים רבים לקרנות תמיכה בקורבנות. באבו דאבי הוקם מקלט לנפגעי סחר בבני אדם, בעיקר נשים וילדים, בשיתוף הסהר האדום. במקלט מעניקים ייעוץ ותמיכה פסיכולוגית, ויש בו אפשרויות ללימודים ומתקני פנאי. כמו כן, במידת הצורך ניתן למקבלי המקלט סיוע על מנת לחזור לארץ מולדתם.
עמר ברטוב
עֹֹמר ברטוב (נולד ב-17 באפריל 1954 בעין החורש) הוא היסטוריון ישראלי-אמריקאי ופרופסור להיסטוריה וללימודים גרמניים וראש המחלקה להיסטוריה אירופית מודרנית באוניברסיטת בראון ברוד איילנד. עוסק ברבים ממחקריו בהיסטוריה של השואה ושל הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
אודות
בספרו משנת 2007, "Erased: Vanishing Traces of Jewish Galicia in Present-Day Ukraine", הוא בוחן את הזיכרון שנותר מהקהילות היהודיות של גליציה באוקראינה של ימינו.
ב-28 בנובמבר 2019 הוענק לברטוב הפרס הבינלאומי של יד ושם לספר מחקר על השואה על ספרו: Anatomy of a Genocide: The Life and Death of a Town Called Buczacz.
נשוי ברביעית לוואי-יי לי (Wai-yee Li), במקור מהונג קונג, פרופסור לספרות סינית באוניברסיטת הרוורד, ואב לשלושה ילדים.
הקרן הלאומית למדעי הרוח
הקרן הלאומית למדעי הרוח (אנגלית: The National Endowment for the Humanities; בראשי תיבות: NEH) היא סוכנות ממשלתית עצמאית בארצות הברית אשר הוקמה בשנת 1965 במטרה לתמוך במחקר ולעודד חינוך ותוכניות ציבוריות במדעי הרוח. משרדי הקרן נמצאים בבירת ארצות הברית, וושינגטון די. סי.