cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחום רכל
ביוגרפיה
לאחר מכן עבר עם משפחתו לגור בסמוך לעיר דוד, אך שנה לפני פינוי גוש קטיף חזרו להתגורר ביישוב בני עצמון כדי לחזק את הקהילה. לאחר הפינוי ב-2005, עברו יחד עם תושבי היישוב אל עיר האמונה בנתיבות, שם התגוררו באוהלים במשך מספר חודשים עד שקיבלו בתים בשומריה אשר בחבל לכיש.
ב-2009 התבקש על ידי הרב ראובן ששון, ראש ישיבת רמת השרון, לשמש כנשיא הישיבה. לאחר כשנה ששימש בתפקיד עבר עם אשתו להתגורר בעיר. כיום הוא משמש גם כרבה של קהילת "ראשית" ברמת השרון.
תורתו
הרב רכל כתב פירוש לספר 'אורות התחיה' של הרב קוק. בספר באים לידי ביטוי רבים מביטויי רוחו ומשנתו הרוחנית. הרב כממשיך דרכם של הרב קוק ובנו הרב צבי יהודה, נותן מבט עמוק, מלא אמונה ועין טובה על מהלך הגאולה של עם ישראל ותחייתו; "לראות את אור ד' ההולך ומופיע בישראל בתהליך גאולתו זה לא כל כך פשוט, זה כלל וכלל לא פשוט.." "זאת היא אחת המגמות של המאמר הגדול 'אורות התחייה': ללמדנו שהתהליכים שאנחנו עוברים הם תהליכים אלוקיים". "אנו מתרגלים להסתכל מתחת לפני השטח, ולהבין שלמרות כל הדברים הנוראים והקשים שעוברים עלינו, במשבר הדת והאמונה ובמשברים אחרים, קול ד' נשמע לנו מתוך התהליכים האלה..". "...אנו לומדים להבין איך מכל הבלבול וההפך משם שמים, הולכת וצומחת גאולת ישראל לקידוש שם ד' בישראל ובעולם..." (מתוך הספר, הובא בגב הכריכה)
ציוריו
שני מוריו העיקריים של רכל היו הציירים צבי גרא ומשה מודלינגר, אך הוא התפתח בעיקר באופן עצמאי. ציוריו מתאפיינים בסגנונות ציור שונים: סגנון נטורליסטי לציורי הנוף של ארץ ישראל, סוריאליסטי לציורי המשל בהם הוא מבטא רעיונות ממקור חז"ל וכתבי הרב קוק, וסגנון פיגורטיבי-מופשט לרעיונות באותו תחום. בולטים בציוריו הצבעים השמחים, שיש בהם אופטימיות ותקווה לגאולה, לתקומת הארץ, לגאולת העם בארצו ולבניין בית המקדש. בצדן השני של התמונות כתב רכל מספר מילים המתמצתות את משמעות הציור. על ציוריו הוא חותם בשם "זעירא". רבים מציוריו נמכרו לציבור, וחלקם שימשו כתמונות על כריכות ספרים חדשים שתוכנם לקוח מאותם מקורות.
אביבה רבינוביץ'
אביבה רבינוביץ'-וין (מוכרת יותר בשמה לפני נישואיה, אביבה רבינוביץ'; 1927 – 7 ביולי 2007), הייתה פרופסור לבוטניקה, מדענית ראשית ברשות הטבע והגנים, ופעילה סביבתית. זכתה בפרס האו"ם לאיכות הסביבה, עבור "תרומה יוצאת דופן לעולם טוב יותר".
קריירה מקצועית
לאחר מלחמת העצמאות הקימה בית ספר לעולים חדשים בנתיב השיירה הסמוך, ובהמשך לימדה כמורה בתיכון. במקביל להוראתה בתיכון עשתה תואר ראשון, תואר שני ודוקטורט: במכון ויצמן, ובפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות – בה גם לימדה בהמשך.
בשנות ה-70 קיבלה תואר דוקטור בבוטניקה. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' מיכאל זהרי, דנה ביחסי הגומלין בין המסלע והקרקע לבין חברות הצמחים.
בשנות ה-70 הצטרפה לרשות הטבע והגנים (אז נקראה "רשות שמורות הטבע"), בה היא הקימה יחידה מדעית ועמדה בראשה עד 1990.
1979–1999 – פרופסור בפקולטה לאדריכלות נוף בטכניון. במקביל – ביולוגית במחוז צפון.
לאחר 1990 – עבדה כחוקרת ומנחת עבודות לתארים מתקדמים – כולם בנושא שמירת הטבע וניהול שטחים פתוחים.
חיים אישיים
רבינוביץ' נישאה להלל וין, ונולדו להם שני ילדים – גילה ורון. היא נפטרה ב-7 ביולי 2007, ונקברה בקיבוץ כברי.
אישיותה
מומחים מתחום שמירת הסביבה מעידים כי הייתה חלוצה בתפישתה האקולוגית.
דוד רם מעיד עליה בספרו "לא אגדה":
אאוחניו סייר
אאוחניו סייר (בספרדית: Eugenio Siller Margain; נולד ב-5 באפריל 1981) הוא שחקן, דוגמן וזמר מקסיקני הידוע בעיקר בהשתתפותו בטלנובלות "Rebelde" "יופי זה לא הכל" "ים של סודות", רבלדה, "אורורה" ו-"מלכת הלבבות".
קריירה
אאוחניו סייר החל את הקריירה שלו בשנת 1998 כשהופיע בפרסומות רבות ובהפקות תיאטרון. באותה שנה הקים עם אחיו הבכור ושני חברים נוספים את להקת "קלישה" (Klishé). מאוחר החל לפתח את קריירת הדוגמנות שלו באיטליה ובשנת 2005 סיים את קורס ה-CEA בבית הספר במקסיקו.
בשנת 2006 החל לשחק בגרסה המקסיקנית של "המורדים" בתפקיד לוסיאנו. בשנת 2007 שיחק בסדרת הנוער "המיקוד" (Código Postal), בתפקיד רפאל רוחאס אלונסו, ובאותה שנה שיחק בסדרה "יופי זה לא הכל" (Al Diablo con los Guapos) בתפקיד אלחנדרו בלמונטה ארנגו. בשנת 2009 שיחק בסדרה "החטא שלי" (Mi Pecado) בתפקיד ג'וליאן הוארטה אלדמה. בשנת 2010 שיחק בטלנובלה מבית טלמונדו, "אורורה" בתפקיד מרטין לובוס. בשנים 2011–2012 שיחק בטלנובלה "היפה ממהנטן" בתפקיד כריסטובל פרקר. בשנת 2014 כיכב בטלנובלה "מלכת הלבבות" לצד פאולה נונייז, לאורה פלורס, קתרין סיאצ'וקה וחואן סולר בתפקיד ניקולס נונייס\חוויאר בוליבר. בשנים 2015–2016 שיחק בסדרה "מי זה מי?" לצד דנה פאולה בתפקיד פדרו "פריקו" פרז/לאונרדו פונטמאיור.
קרב שרקט (1918)
קרב שרקט התחולל לאורך גדות החידקל (בין נהר הזב הקטן והעיירה אל-שירקאט ) באוקטובר 1918 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה. הקרב התחולל זמן קצר לפני סיום המלחמה והיה המאמץ הבריטי האחרון לסילוק הצבא הטורקי ממסופוטמיה. הקרב הסתיים בניצחון הבריטים ובכיבוש אל-שירקאט.
רקע
לעומת זאת שנת 1917 סימלה מפנה במערכה וזאת בעקבות החלפת הפיקוד הבריטי וחיזוק משמעותי של הכוחות שהביאו לשורה של הצלחות. בין הצלחות אלו ניתן למנות את הכיבוש החוזר של כות, כיבוש בגדאד, כיבוש סמאראה וכיבוש רמאדי.
עם תחילת 1918 המשיכו הבריטים ללחוץ על הטורקים הנסוגים צפונה וזאת כדי להביא לנסיגתם המלאה משטחי מסופטמיה ולכניעתם. מאמץ זה בא לידי ביטוי, בשלב ראשון, בהתקדמות לאורך נהר הפרת וכיבוש חאן בגדאדי במרץ 1918. בהמשך התרכז המאמץ הבריטי בהתקדמות לאורך נהר החידקל כשהיעד המרכזי הייתה העיר מוסול בה היו מרוכזים מתקני הפקת נפט.
בשלב זה של המערכה החלו כבר שיחות בין המדינות היריבות לסיום המלחמה כך שמידע זה השפיע על תכנון הקרב ולוח הזמנים שלו.
הצבא הבריטי
מפקד המערכה במסופוטמיה, לוטננט גנרל ויליאם ראיין מרשל, מינה את גנרל אלכסנדר קוב, להוביל את המשך המערכה מול הטורקים. הכוחות, בהיקף של כ-30,000 חיילים, שהוצבו תחת פיקודו של קוב כללו את:
מהלך הקרב
ב-23 באוקטובר 1918 יצא הכוח בריטי מבגדאד והתקדם צפונה למפגש של נהר החידקל ונהר הזב הקטן שם התבצרו הטורקים (מרחק של כ-250 ק"מ).
ב-25 באוקטובר, לאחר התקדמות מהירה, הגיע הכוח לצומת הנהרות אך הכוח הטורקי נסוג משם 50 ק"מ צפונה והתבצר בעיירה אל-שירקאט.
ההשתלטות על מוסול
מתוך רצון לנצל את חלון ההזדמנויות עד הפסקת האש יצאה הדיוויזיה ההודית ה-18 צפונה לכוון מוסול. הבריטים הגיעו כ-20 ק"מ ממוסול כשהפסקת האש של מודרוס נכנסה לתוקף. על אף ההסכם נעו הבריגדות הרכובות וכבשו את מוסול ב-14 בנובמבר. לאחר מהלך זה דרש מפקד הכוח הטורקי במסופוטמיה מהבריטים לסגת ממוסול בחזרה לקו בו שהו עם כניסת הפסקת האש לתוקף. לאחר סירוב הבריטים לסגת נכלל מהלך זה בדיונים של הסכמי השלום.
ורדאו
ורדאו (בגרמנית: Werdau) היא עיר במערב סקסוניה שבגרמניה הממוקם כ-8 ק"מ מצוויקאו על גדות נהר פלייסה.
היסטוריה
האזור היה מכוסה במקור ביערות ועליו נלחמו הסלאבים והגרמנים במשך מאות שנים. בתקופת קרל הגדול והיינריך הראשון, הסלאבים נדחקו לאחור יותר ויותר והמתיישבים הגרמנים נכנסו לאזור. העיר הוזכרה לראשונה בשנת 1308. בשנת 1398 היא נרכשה על ידי פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה. ב-1 במאי 1756 התרחשה שריפה גדולה בוורדאו שהרסה כמעט את כל העיר.
בשנת 1905 הוחלט על בניית בניין עירייה חדש במקום בניין שנבנה בשנת 1727. הבניין נחנך בשנת 1911 בנוכחות פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה. בשנת 1845 נפתחה בעיר תחנת רכבת. בתחילת אפריל 1945 העיר שוחררה משליטה נצאית על ידי יחידות של צבא ארצות הברית. בהמשך הם נסוגו מערבה והאזור עבר לשטח הכיבוש הסובייטי.
עוד במהלך המאה ה-14 העיר הייתה מרכז תעשיית הטקסטיל. במחצית השנייה של המאה ה-20 בעיר התרכז ייצור משאיות מתוצרת IFA. בין הדגמים הראשונים היה IFA H6 שהיה מבוסס על תכנון שבוצע תרום מלחמת העולם השנייה. מפעלי תעשייה של העיר לא הצליחו לשרוד את התחרות לאחר איחוד גרמניה.
רעיות ובנות
רעיות ובנות הוא ספרה האחרון של אליזבת גאסקל שנכתב בין השנים 1864 ל-1866 בירחון "קורנהיל".
הוא נכתב בסלון של נשים שהנחתה אותה מרי אליזבת מוהל.
כאשר גסאקל נפטרה ב-1865, הספר עדיין לא היה שלם לכן השלים אותו פרידריק גרינווד.
הסיפור מגולל את סיפורה של מולי שהיא הייתה בת יחידה לרופא אלמן שגרה בפרובניציה הבריטית ב-1830, בשלהי אנגליה.
עלילת הספר
הסיפור נפתח בהצגת מולי גיבסון הצעירה בת ה8 שגדלה עם אביה האלמן בזמן ביקור חברתי של הלורד וגברת קומנור, מולי מאבדת את הדרך באזור ונרדמת ליד העץ, ליידי קוסקבן אחת מבנות הבית וגברת קירצפטריק. אחת מהאומנות (קלייר) מוצאות אותה ושתיהן מכניסות אותה למיטתה של האומנת קיצפטריק. קלייר נראית אישה נאמנה ומקסימה היא מבטיחה למולי שתעיר אותה כאשר אביה יבוא לאסוף אותה, היא שוכחת לעשות את זה ומולי נשארת עד הלילה באחוזה למרות הכול אביה מחזיר אותה.
7 שנים לאחר מכן מולי נחשקת בידיי גברים, אחד מהעובדים של אביה חושק בה, אביה לא מעוניין לתת את ברכתו והוא שולח אותה למשפחת המלי לעזור לאם החולה ולשני בניה. הוא מרחיק אותה ממר קוקס, כדי שיוותר על מולי.
גברת המלי מחבבת מאוד את מולי מחשיבה אות הכבת בזמן שילדי משפחת המלי חוזרים, הבן רוג'ר ואחיו הבכור אוסבורן שניהם תלמידים משכילים בקיימברידג.
אוסבורן נכשל בלימודיו לעומת רוג'ר שמצטיין בהם. אוסבורן מפחד לחזור הביתה בשל אכזבתו של אביו והסוד שמסתיר ממנו, לעומת רוג'ר שחוזר הביתה כתלמיד מצטיין וחוקר ביולוגי בעולם.
מולי מחבבת את רוג'ר והם נהיים חברים טובים, הוא מחשיב אותה כאחותו אף על פי שהיא מפתחת כלפיו רגשות רומנטיים והיא מנסה להסוות את רגשותיה.
גברת המלי נפטרת בטרם עת, האחים עצובים.
בזמן היעדרותה של מולי מביתה, אביה מוצא לעצמו אישה חדשה לא פחות ולהפתעתה היא קלייר קירפצטריק האומנת ששכחה אותה בחדרה בגיל 8, אביה בא לספר לה והיא בוכה, היא מספרת לרוג'ר והוא מנסה לעודד אותה.
אביה מתחתן מר גיבסון עם קלייר קירצפטריק, ומולי נאלצת לקבל את זה למרות הכאב שבדבר נכנסת לתמונה סינתיה הבת של קלייר האמא החורגת שלה וכובשת את לבבות של כולם, סינתיה רוצה להמשיך כאומנת אימה לא מסכימה, משום מה מולי חוזרת לבית אביה אף על פי שהיא פוגשת את המליס מדי פעם.
היא פוגשת בסינתיה, כולם מתאהבים בה מר קוקס, ואהוב ליבה רוג'ר, למולי זה כואב אך היא נאלצת להשלים עם העובדה שרוג'ר רואה בה אחות ולא אהובה, הוא רואה את סינתיה אהובתו הוא מציע לה נישואין לפני שהוא נוסע לנסיעת מחקר באפריקה הוא מבקש מסינתיה להבטיח לו להיות נאמנה לו והוא יתחתן לאחר שיחזור, הוא שולח לה מכתבים ומולי עונה במקום סינתיה, סינתיה לא מאוהבת ברוג'ר אך משכנעת את עצמה שהוא בחיר ליבה.
מולי עוזרת להרבה מחבריה, מתברר שלסינתיה היה רומן עם מר פרטסון והוא רודף אחריה בזמן שהותה בצרפת היא הבטיחה שתינשא לו, או אוסבורן המלי שהסתיר מאביו שיש לו אהובה והיא בהריון ממנו והיא שומרת את הסוד הזה איתה, בזמן שהלב שלה שבור מאהבתה לרוג'ר.
סקוור המלי אביהם של רוג'ר ואוסבורן מגלה שלאוסבורן יש אישה צרפתייה הוא מחרים אותו, פרטסון יוצר שמועות שהוא וסינתיה הם נאהבים ומולי מנסה לעצור בעדו. בגלל כל הסיפור עם פרסטון סינתיה עוצרת את האירוסין לרוג'ר, רוג'ר מגלה זאת וליבו נשבר. הוריו של אוסבורן מגלים שהוא חולה והוא עומד למות ונולד לו בן, אביה של מולי מטפל בו, אוסבורן נפטר האב שבור שהחרים אותו והכאיב לו מפני שלא הצליח בלימודיו ולא קיבל את אשתו איימי הצרפתייה, מולי עוזרת להם עם האבל.
רוג'ר חוזר שבור מסינתיה, אביו מציע לו את מולי ורוג'ר מצהיר שהיא רק נראית בפניו כמו אחותו, אך בהמשך שמולי מופיעה בנשף עם גברת הרייט, והוא מתאהב בה. סקוור מקבל את נכדו ואת איימי לביתם, איימי מצהירה בפני מולי שרוג'ר מחבב אותה יותר מאחות, מולי מתכחשת.
בהמשך רוג'ר מבין כמה טעה שפגע במולי ובחר באחותה החורגת הוא חושש שהיא בחיים לא תענה לחיזוריו, בסופו של דבר סינתיה מתארסת למר אנדרסון שפגשה בלונדון מולי מברכת אותה, רוג'ר שוב נוסע לשליחות מדעית ומנסה להיפרד ממולי אך בגלל קדחת של אחיינו הוא לא פוגש בה, בביסוס על הספר הם לא נפגשים והם לא מודים בפני אהבתם.
הוא נוסע והוא נפרד ממנה דרך החלון בגשם שוטף והיא מסתכלת עליו נוסע.
בגרסת הספר – רוג'ר נותן למולי פרח, ומשום מה היא דוחה אותו, היא לא מסיימת את הספר, כך שהסוף נשאר פתוח רוג'ר נוסע ומולי נשארת.
בגרסת הסדרה של הBBC ב-1999 הסוף הוא טוב ומולי רוג'ר ממשים את אהבתם.
הם מתארסים והיא נוסעת איתו לאפריקה לשליחות.
עיבודים לטלוויזיה
היו מגוון עיבודים לטלוויזיה בעיקר בערוץ BBC.
הייתה גרסה ל"רעיות ובנות" בשנת 1971.
הגרסה האחרונה הייתה ב-1999 – מיני סדרה בארבעה פרקים בכיכובם של מייקל גמבון וג'סטין ואדל.
עיבודים נוספים ליצירה
ליצירה זו עדיין אין תרגום לעברית לעומת יצירותיה האחרות של גאסקל "צפון דרום" ו"קונפורד", שיצאו כספרים בהוצאת "הכורסא".
המפלגה הירוקה (אירלנד)
המפלגה הירוקה (באירית: Comhaontas Glas, "הברית הירוקה") היא מפלגה פוליטית ירוקה הפועלת באירלנד וצפון אירלנד. המפלגה הוקמה כמפלגת האקולוגיה של אירלנד בשנת 1981 בעיר דבלין על ידי המורה כריסטופר פטס. המפלגה הפכה לברית הירוקה בשנת 1983 ואימצה את שמה האנגלי הנוכחי בשנת 1987 בעוד ששמה האירי נשמר ללא שינוי. נכון ליוני 2020 נשיא המפלגה הוא אימון ריאן, סגניתו הוא קתרין מרטין ויושב הראש שלה הוא האזל צ'ו. למפלגה יש כ-12 נציגים בדאל אירן, כ-4 נציגים בסנאט האירי, כשני נציגים בפרלמנט האירופי (מטעם אירלנד), כ-56 נציגים ברשויות המקומיות (48 באירלנד ו-8 בצפונה).
המפלגה הירוקה נכנסה לראשונה לפרלמנט האירי בשנת 1989. היא השתתפה בממשלת אירלנד פעמיים, בשנים 2007–2011 כשותפה זוטרה בקואליציה עם פיאנה פייל, ומאז יוני 2020 כשותפה בקואליציה עם פיאנה פייל ופינה גייל.
בעקבות התקופה הראשונה בממשלה המפלגה הפסידה את מרבית כוחה הפוליטי בבחירות בפברואר 2011, ואיבדה את כל ששת שהמושבים שלה בפרלמנט. בבחירות בפברואר 2016 היא חזרה לדאיל עם שני מנדטים. בעקבות זאת, גרייס או'סאליבן נבחרה להסנאט האירי ב-26 באפריל באותה שנה 2016 וג'ו אובראיין נבחר לדאל אירן בבחירות המשנה של פינגל בדבלין 2019. בבחירות הכלליות בשנת 2020, המפלגה השיגה את התוצאה הטובה ביותר שלה אי פעם, והפכה למפלגה הרביעית בגודלה באירלנד.
היסטוריה
המפלגה הירוקה החלה את פעילותה כ"מפלגת האקולוגיה" בשנת 1981, כאשר כריסטופר פט שימש כיושב הראש הראשון של המפלגה. בבחירות שהתקיימו בשנה שלאחר מכן המפלגה קיבלה כ-0.2% מהקולות.
לאחר שינוי שם המפלגה ל"ברית הירוקה", היא התמודדה עם המפלגה קיבלה כ-0.6% מהקולות בבחירות הארציות.
ב-1 בנובמבר 2019 נבחרה פיפה האקט לסנאט. היא מילאה את המושב שנותר ריק על ידי גרייס או'סאליבן לאחר הבחירות לפרלמנט האירופי 2019. ג'ו אובראיין נבחר לדייל איירין ב-29 בנובמבר 2019 בבחירות המשנה של פינגל בדבלין 2019. הוא הפך לט"ד הראשון של המפלגה שזכה בבחירות לערב ובט"ד השלישי של המפלגה בדייל ה-32.
בבחירות הכלליות בשנת 2020 המפלגה קיבלה את התוצאה הטובה ביותר שלה אי פעם, וזכתה ב-7.1% מהקולות והפכה למפלגה הרביעית בגודלה באירלנד. היא נכנסה לממשלה בקואליציה עם פיאנה פול ופינה גייל. כשלושה מחברי המפלגה מונו לשרים בקבינט. באותה השנה נבחרו מטעם המפלגה כשני סנאטורים.
אידאולוגיה ומדיניות
אף שהמפלגה קשורה א עמוקות לאידאולוגיה סביבתית, מצעה כולל התייחסויות לנו, איך אחרים במדינה, ובין השאר: הגנה על השפה האירית, הורדת גיל ההצבעה באירלנד ל-16, בחירה ישירה לסנאט, תמיכה בביטוח בריאות אוניברסלי, והבטחה חוקתית כנגד הפרטת מימיה של אירלנד.
מגדל השעון (שטיפ)
מגדל השעון (במקדונית: Саат-кулата) הוא מגדל שעון ואנדרטה תרבותית שנמצא בשטיפ, מקדוניה הצפונית.
המגדל נבנה כמגדל שמירה, שהותאם מאוחר יותר למגדל שעון.
בקרב אזרחי העיר שטיפ, המגדל ידוע בכינוי בגובה קולה (במקדונית: Бегова кула).
היסטוריה
המגדל נבנה ב-1650 כמגדל שמירה על ידי ביי טורקי אנונימי, שהתגורר בעיר שטיפ. מטרת המגדל היה להגן את משפחתו של הביי הטורקי בתקופות לא טובות. במגדל היו מרפסת ומחסן של רובים. מאוחר יותר, הותקן שעון על גבי הבניין.
חלק מהמגדל נהרס ב-1934, אם כי אין סיבה רשמית להרס.
הפרויקט מ-2007 תכנן התקנת 10 טון פלדה ולהפוך את מגדל השעון לחלל תצוגה, כמו כן פתיחת חנות מזכרות צמוד למגדל. במקביל, תכנן הפרויקט להגדיל את גובה המגדל ב-12 מטר, כלומר לגובה של כ-30 מטר, ותוכנן להתקין שלושה שעונים גדולים. פרויקט זה לא צלח.
בג'איה
בג'איה (בערבית: بجاية, בברברית: ⴱⴳⴰⵢⴻⵜ, בצרפתית: Béjaïa) היא עיר נמל בצפון-מזרח אלג'יריה, והעיר הגדולה ביותר באזור הקביליה. העיר מונה כ-180 אלף תושבים נכון ל-2008. עיקר תושביה הם בֶרבֶרים-קבילים והשפה הנפוצה בה לצד ערבית היא קבילית. בימי הביניים העיר הייתה אחד מהמרכזים הכלכליים של אגן הים התיכון.
Team Fortress Classic
Team Fortress Classic הידוע גם בשם Team Fortress 1.5 הוא הגרסה הראשונה למשחק Team Fortress. המשחק מבוסס על מנוע ה-GoldSrc. Team Fortress Classic הוכרז לראשונה בשנת 1999. המשחק תומך ב-3 מצבי משחק: תפוס את הדגל, VIP ושליטת טריטוריה.
המשחק עצמו התחיל כאחד המודים שהחברה Valve רכשה למשחק Half-Life, אך בגרסתו השנייה עם מנוע ה-Source (המשחק Team Fortress 2) הוא נחשב כמשחק מלא ולא כמוד למשחק.
יהודית אהרון
יהודית אהרון (ברוסית: Юдит Аарон, נולדה ב 1970) היא מעצבת תפאורה ותלבושות לתיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
יהודית נולדה וגדלה בווילנה, ליטא. בילדות הושפעה רבות על ידי דודתה סופרת השואה מריה רולניקייטה. בווילנה יהודית למדה בית הספר לאומניות.
באוגוסט 1990 עלתה לישראל עם משפחתה.
בשנת 2004 סיימה את לימודיה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
כבר בשנה אחרונה של הלימודים עיצבה תלבושות לתיאטרון הקאמרי ("נתן החכם"). ההפקה השנייה הייתה עבור תיאטרון חיפה, שם הייתה כבר מועמדת לפרס התיאטרון על התלבושות בהצגה "הדוכסית של אמלפי" (בימוי של גדי רול).
מאז מעצבת תפאורה ותלבושות במגוון תיאטראות בישראל: תיאטרון באר-שבע, תיאטרון הגשר, תיאטרון הקאמרי, אנסמבל עיתים בשיתוף תיאטרון הקאמרי, תיאטרון החאן, תיאטרון המדיטק, תיאטרון הבימה, תיאטרון יידישפיל ואחרים.
יהודית מתגוררת במודיעין, נשואה לנחום אהרון ולהם שני בנים.
פרסים והוקרה
במהלך עבודתה בתיאטרון יהודית זכתה במספר פרסים:
קרלוס גרסיה
קרלוס גרסיה בדיאס (בספרדית: Carlos García Badías; נולד ב-29 באפריל 1984 בברצלונה) הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
גרסיה החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אספניול, ובמקביל שיחק בכל הנבחרות הצעירות של ספרד. בשנת 2003 היה שותף להעפלה לגמר גביע העולם לנבחרות עד גיל 20 שנערך באיחוד האמירויות, ובאותה שנה עלה לקבוצת הבוגרים של אספניול, אך שיחק בעיקר בקבוצת המילואים. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ערך באוקטובר 2003 נגד ריאל מדריד. בסך הכל שיחק שלושה משחקים במהלך עונה זו. בעונה העוקבת הושאל לקבוצת פולידפורטיבו אחידו מהליגה השלישית, בה שיחק 34 משחקים וכבש שער אחד.
בשנת 2005 עבר לשחק באלמריה, ששיחקה אז בליגה הספרדית השנייה, תחת המאמן פאקו פלורס. גרסיה שיחק במדיה במשך שבע עונות רצופות, מלבד עונה אחת בה הושאל לריאל בטיס, ועלה איתה לליגה הראשונה. בעונתו האחרונה בקבוצה שיחק בכל אחד מ-37 משחקי הליגה ולא החמיץ דקה.
לקראת עונת הגיע גרסיה לישראל בהעברה חופשית, וחתם במכבי תל אביב לשלוש שנים. בעונה זו צוות במרכז ההגנה לצד איתן טיבי והיה גורם משמעותי בעונת האליפות של הקבוצה. רגע בולט בעונה זו היה במשחק החוץ במסגרת ליגת העל נגד בני יהודה באצטדיון בלומפילד כאשר גרסיה רץ להביא את הכדור מקו השער אחרי שער שוויון של ראדה פריצה בתוספת הזמן. ארבע דקות מאוחר יותר, בדקה ה-98 הובקע שער הניצחון של מכבי תל אביב שנתן לה תנופה גדולה בהמשך עונת האליפות. לקראת סוף העונה טס גרסיה לספרד על מנת לעבור ניתוח שהשביתו עד לסיום העונה.
בעונת חזר גרסיה להרכב והיה שותף במשחקי הקבוצה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. בהמשך העפיל עם קבוצתו לשלב הבתים של הליגה האירופית, הופעתו הראשונה בקריירה במפעל אירופי. בעונה זו המשיך לגלות יציבות במרכז ההגנה, ואף כבש שני שערים, בדרך לזכייה עם קבוצתו באליפות שנייה רצופה. בעונת 2014/2015 זכה עם הקבוצה באליפות שלישית ברציפות, וכן בגביע המדינה ובגביע הטוטו.
עונה לאחר מכן העפיל עם מכבי לליגת האלופות, וכן לגמר גביע המדינה. ב-2 ביולי 2016 חתם גרסיה באלניהספור הטורקית לשנתיים.
קריירת אימון
ב-29 בדצמבר 2017 פרש גרסיה ממשחק פעיל ומונה לעוזר מאמן מכבי תל אביב ז'ורדי קרויף. במאי 2018 סיים את תפקידו במכבי תל אביב.
ב-7 בינואר 2022 מונה למאמנה של בית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית . בסיום העונה סיים את תפקידו.
PureScript
PureScript היא שפת תכנות פונקציונלית טהורה בעלת טיפוסיות חזקה אשר מהודרת ל-JavaScript. ניתן להשתמש בה על מנת לפתח אפליקציות web, יישומים בצד שרת, וכן יישומים בשולחן העבודה באמצעות Electron, תשתית תוכנה אשר פותחה ומתוחזקת על ידי GitHub. התחביר של PureScript מזכיר מאוד את התחביר של שפת התכנות הפונקציונלית הידועה Haskell. בנוסף לכך, נוספו פיצ'רים חדשים כגון "row polymorphism" (אשר מתייחס לתת סוג של עיקרון הפולימורפיזם במדעי המחשב), וכן records אשר ניתנים להרחבה. יתר על כן, בניגוד ל-Haskell הידועה, PureScript דבקה בטכניקת פישוט יחידה (Evaluation Strategy), כלומר, האופן והתזמון שבהם ביטויים בשפה מפושטים.
היסטוריה
PureScript תוכננה תחילה על ידי פיל פרימן ב-2013. הוא החל לעבוד על PureScript כאשר כמה ניסיונות שערך שמטרתם לבצע הידור מ-Haskell ל-JavaScript, תוך כדי שמירת התחביר והסמנטיקה, לא היו לשביעות רצונו.
פיצ'רים
PureScript תומכת בטכניקת הפישוט Eager Evaluation (לעיתים נקראת גם כ-Strict Evaluation), שלפיה ביטוי מפושט כאשר הוא מקושר למשתנה, זאת בניגוד לטכניקת הפישוט העצלה (Lazy Evaluation). בנוסף, היא תומכת ב"מבני נתונים עיקשים" (Presistent Data Structures), כלומר, מבני נתונים אשר שומרים את הגרסה האחרונה של עצמם כאשר משנים אותם. יתר על כן, היא תומכת בהסקת טיפוסים (type inference), דהיינו, המשתמש יכול ליצור משתנה מבלי להגדיר את הטיפוס שלו, שכן המערכת תסיק זאת בעצמה לפי סוג הביטוי אשר מקושר אליו.
דוגמאות קוד
תוכנית "Hello World" מינימלית ב-PureScript :
מילובאן ג'ילאס
מילובאן ג'ילאס (בסרבית: Милован Ђилас; 12 ביוני 1911 – 20 באפריל 1995) היה פוליטיקאי קומוניסט ביוגוסלביה. היה מראשי צבא הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו, שר בממשלת יוגוסלביה וסגן נשיא המדינה. בהמשך היה אחד הדוברים הידועים ביותר נגד השלטון הקומוניסטי בארצו.
ביוגרפיה
ג'ילאס נולד במונטנגרו. הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת בלגרד, בתחילת 1929, בעת שאלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה פיזר את הפרלמנט ונטל לעצמו סמכויות דיקטטוריות. הוא השתתף בדיונים פוליטיים במהלך לימודיו והצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1932. באפריל 1933, בעת שתכננו פעולה לשחרור אסיר קומוניסטי מהכלא, נתפס אחד מחברי התא שלו, ובעקבות זאת הוא נעצר ונדון לשלוש שנות מאסר. עם שחרורו הוא נפגש עם טיטו ופעל בשליחותו לרכז את פעילות המפלגה בבלגרד. בשנת 1938 הוא נבחר לוועד המרכזי של המפלגה ובשנת 1940 היה לחבר הפוליטביורו. בשנת 1939 היה מראשי המבקרים של מירוסלב קרלז'ה בשל "חוסר מהפכנות". לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה של מוסוליני, ובהינתן ההוראה ממוסקבה לפתוח בחבלה נגד הנאצים, ג'ילאס חזר למונטנגרו בה ארגן את ההתקוממות נגד השלטון שהוקם בחסות איטליה הפשיסטית. בנובמבר 1941 העביר טיטו את ג'ילאס לתפקיד עורך עיתון המפלגה, "בורבה", מפני שתקף באופן חזיתי את האויב החזק ממנו בהרבה, במקום להשתמש בשיטות גרילה. בשנת 1942 הוא היה חבר המטה של צבא השחרור הלאומי.
בימי הקרע בין יוגוסלביה וברית המועצות, ביקר בפומבי את האנטישמיות של ברית המועצות. בינואר 1951 הוא ביקר בלונדון וביקש מממשלת בריטניה נשק כדי להתגונן מפני ברית המועצות.
בשנת 1953 הוא נשא בתואר סגן נשיא יוגוסלביה ולקראת סוף 1953 מונה ליושב ראש האספה הפדרלית של יוגוסלביה. בסוף שנת 1953 הוא פרסם סדרה של מאמרים שבהם ביקר את הקומוניזם בברית המועצות ובדרך גם תקף את הבירוקרטיה ביוגוסלביה ואת נשות ראשי השלטון. המאמרים עוררו את זעם חבריו למפלגה וג'ילאס הסכים להפסיק את פרסומם עד בירור העניינים במוסדות המפלגה. לאחר מספר ימים, הודח ג'ילאס מכל תפקידיו והתפטר מנשיאות הפרלמנט. טיטו הצהיר שג'ילאס לא יורשה לעולם לשוב לחיים הפוליטיים ובהמשך ג'ילאס פרש או גורש מהמפלגה הקומוניסטית. ג'ילאס התגורר בפרבר של בלגרד, והתראיין לתקשורת הזרה שגילתה בו התעניינות רבה. לקראת סוף 1954 הוא הודיע שהוא מתכוון להקים מפלגה סוציאל-דמוקרטית. בינואר 1955 הוא נדון על הפצת תעמולה עוינת למאסר על תנאי. על ג'ילאס הוטל מעקב צמוד ולאחר שפרסם בעיתון ה"ניו לידר" בניו יורק מאמר שטען שהמרד ההונגרי מבשר את קץ הקומוניזם הוא נאסר בנובמבר 1956 ובדצמבר 1956 הוא נדון לשלוש שנות מאסר. גזר הדין אושר על ידי בית הדין העליון של סרביה בינואר 1957.
באוגוסט 1957 יצא לאור ספר שלו, "המעמד החדש", שהוברח מהכלא ותקף בחריפות את הקומוניזם. השלטונות ביוגוסלביה אסרו על הפצת הספר או קטעים ממנו וג'ילאס נדון באוקטובר 1957 על פרסום הספר לשבע שנות מאסר. במאי 1958 הוכרז שהוא זכה בפרס החירות הצרפתי, בסך 100,000 פרנק צרפתי. ג'ילאס שוחרר ב-20 בינואר 1961 והצהיר שלא חל שינוי מהותי בעמדותיו והוא לא נדרש לעשות כל "מעשה בלתי הוגן" תמורת השחרור.
ג'ילאס סירב בשלב זה לעזוב את יוגוסלביה, אף על פי שהשלטונות טענו שיאפשרו לו להגר. הוא ניצל את שחרורו כדי להעביר כתבי יד של לפחות שלושה ספרים שכתב למו"ל בניו יורק. ב-7 באפריל 1962, לאחר שנודע לשלטונות על ספרו "שיחות עם סטלין" שעומד להתפרסם, נעצר שוב, על פרסום מאמרים נגד השלטון בעיתונות חוץ. המו"ל של ספריו ניסה להגיע להסכמות עם שלטונות יוגוסלביה על שחרור ג'ילאס תמורת עיכוב פרסום הספר, אולם מאמציו נכשלו. ב-14 במאי 1962 הוא נדון ל-5 שנות מאסר בנוסף להשלמת 4 שנים ושמונה חודשים ממאסרו הקודם, על גילוי סודות מדינה, ובנוסף נקבע שתמלוגי הספר יוחרמו ונאסר עליו כל פעילות פוליטית וציבורית למשך 5 שנים לאחר שחרורו. במשפטו טען ג'ילאס שהוא נשפט על "אי-כניעה אינטלקטואלית". זמן קצר לאחר המשפט פורסם הספר.
בשנת 1966 הנהיג טיטו מדיניות ליברלית יותר ביוגוסלביה ובעיתונות העולמית חיכו שהדבר יביא לשחרורו של ג'ילאס שהמליץ על חלק מהצעדים שטיטו נקט. ב-31 בדצמבר 1966 קיבל חנינה מטיטו ושוחרר. בריאיון עם שחרורו אמר שלא יוותר על פעילותו הציבורית אך לא יפעל באופן בלתי חוקי. ג'ילאס המשיך לפרסם מאמרים בעיתונות מחוץ ליוגוסלביה ולהתראיין לעיתונות, בנושאי קומוניזם, יוגוסלביה וברית המועצות. בשנת 1981 כתב עליו טדי פרויס: "בעולם הוא מוכר היטב וסופרים, עיתונאים ואנשי־רוח עולים אליו לרגל, אך משקלו ומידת הפופולריות שלו ביוגוסלאוויה אינם גדולים".
בשנת 1968 הוא ביקר בארצות הברית, אולם בהמשך הוא אמר שהשלטונות לא מרשים לו לצאת מיוגוסלביה או לפרסם בתוך יוגוסלביה. באוקטובר 1979 נקנס ג'ילאס על פרסומים אסורים שפרסם ביוגוסלביה}.
לאחר מותו של טיטו פורסמו נגדו כתבות שונות בעיתונות ביוגוסלביה, בעוד הוא פרסם בדר שפיגל סדרת מאמרים ביקורתית על טיטו. ב-20 באפריל 1984 בעת שהשתתף בפגישה של חוג צעירים אינטלקטואלים פשטה המשטרה על המקום והוא נעצר יחד עם רבים מהמשתתפים. הוא שוחרר למחרת לאחר חקירה קצרה וחיפוש בדירתו, בה לקחו כתבים שונים שלו ושל בנו.
בסוף 1988 הותר לו לבקר את בנו בארצות הברית ומשנת 1989, בעקבות קריסת הקומוניזם, פורסמו מאמריו וספריו גם ביוגוסלביה. בגלל גילו המבוגר, לא ניסה ג'ילאס להשתלב בפוליטיקה היוגוסלבית.
חיים אישיים
ג'ילאס התחתן בשנת 1936 עם מיטרה מיטרוביץ', פעילה קומוניסטית שהגיעה לעמדות מרכזיות והייתה מיניסטר הרפובליקה הסרבית בשנת 1950. הם התגרשו בשנת 1952, אבל למרות זאת מיטרוביץ' הודחה מכל תפקידיה הפוליטיים בעת שג'ילאס סולק מתפקידיו.
ג'ילאס התחתן לאחר מכן עם סטפאניה ונולד להם בן אחד אלקסה, שלמד סוציולוגיה בהרווארד ושב לבלגרד בשנת 1993.
רוז'ה בראון
רוז'ה בראון (בצרפתית: Roger Braun, 1910, ננסי – 1981, פריז) היה כומר ישועי וחסיד אומות העולם מצרפת.
פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה
ב-1940 כבשה גרמניה את צרפת וב-1941 היה רוז'ה ממייסדי ארגון "הידידות הנוצרית" (Amitié Chretienne), שאיחד פרוטסטנטים כמארק בנייה ורולאן דה פורי, וקתולים כגון האב פייר שאייה, ז'אן-מארי סוטו, אלכסנדר גלסברג ואחרים, אשר שיתפו פעולה עם ארגונים יהודיים בהצלת יהודים, בעיקר ילדים, על ידי הסתרתם והברחתם אל מעבר לגבולות שווייץ וספרד. בראון ושותפיו הנפיקו עשרות אלפי מסמכים מזויפים ותעודות לידה וטבילה כדי להסתיר את זהותם היהודית של בני חסותם. לגלסברג הייתה השפעה על הקרדינל פייר-מרי ז'רליה, ראש הכנסייה הקתולית בצרפת הכבושה, אשר יצא נגד מדיניותו האנטישמית של משטר צרפת של וישי וקרא למאמיניו לפעול להצלת יהודים. ז'רליה אף פרס את חסותו על ארגון הידידות הנוצרית ועל פעולותיו. קריאה גלויה זו של ראש הכנסייה הייתה בעלת השפעה רבה על מעורבותם של נוצרים רבים בהצלת יהודים בשואה.
במהלך 1942 מונה בראון בתור הכומר של העצורים הלא-יהודים במחנות גירס וריווזאלט (Rivesaltes) בדרום צרפת.
בראון, האב שאייה והכמרים האחרים, שפעלו בחסות הקרדינל, לקחו תחת חסותם מאות ילדים, שהיו מיועדים למשלוח, לעיתים מתחנת הרכבת של ליון (שם עצרו הרכבות ממחנות הדרום בדרכם למחנה הריכוז דראנסי), והסתירו אותם. אחת הפרשות הידועות ביותר היא פרשת הצלת 108 ילדים יהודים בליון ב-30 באוגוסט 1942. ארבעה ימים לפני-כן ביצעה המשטרה הצרפתית, בפקודתו של מושל המחוז אנז'לי (פקודה שמקורה בווישי), אקציה בליון. 1,100 יהודים, כמחצית מהמספר המתוכנן, נתפסו ונכלאו בקסרקטין נטוש בווניסייה (Venissieux) הסמוכה, שם המתינו לגירושם לדראנסי. במהלך שלושת הימים הבאים פעלה בווניסייה ועדה למיון העצורים. ועדה זו ניצלה את חוסר העקביות בהוראות מווישי, ופטרה כמחצית מהעצורים מגזירת הגירוש. בין הפטורים היו 108 ילדים. הילדים הועברו למנזר כרמליטי נטוש בתחומי העיר. בינתיים סירב המפקד הצבאי של ליון, הגנרל סן-ונסן, לשלוח גדודים להבטיח את עליית היהודים לרכבות הגירוש, דבר שאך הגביר את זעמו של המושל אנז'לי, שהבין שהוועדה הערימה עליו וביקש לשים את ידו על הילדים. אלא שהילדים הוברחו על ידי אנשי הידידות הנוצרית וארגונים יהודיים, כגון ארגון הצופים היהודים, והוסתרו אצל משפחות אומנות ובמוסדות נוצריים בעיר. אנג'לי פנה מיד לקרדינל ז'רליה ודרש את הסגרת הילדים, וזה כינס את ראשי "הידידות": שאייה, גלסברג, בראון וסוטו, בבקשה להעביר לו את כתובות הילדים. ייתכן כי ז'רליה עוד האמין שידידו משכבר, אנרי פיליפ פטן, לא ייתן להסגיר את הילדים לידי הגרמנים; ואולם הכמרים מסרו כתובות כוזבות, והילדים לא נעצרו. פרשה זו הייתה יריית הפתיחה לפעולות הצלה רחבות היקף, שבהן עסק הארגון מכאן ואילך.
בנובמבר 1942, כשהגרמנים כבשו את אזור משטר וישי, הקים בראון סניף של Amitié Chretienne בלימוז' ושמר על קשר עם ארגון אוז"ה שטיפל בילדים יהודים. הוא הצליח להביא לשחרורם של עשרות ילדים יהודים מריבסאלט ולהעבירם לידי ארגון ההצלה Secours Suisse aux Enfants אותו הקים מוריס דובואה. בראון הצליח להביא להסתרתם של רבים מילדים אלה בבית ספר תיכון שנוהל על ידי ישועים בלימוז', וכן הביא להסתרתם של תלמידי סמינרים לרבנות בכנסייה בלימוז'. בראון השיג כרטיסי קיצוב מזון וכן מסמכי זהות מזויפים ופקד לעיתים תכופות את מקומות המסתור של היהודים שהציל.
כשהגסטפו החל לעקוב אחריו, ירד בראון למחתרת.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה פעל בראון למען יהודים והקים תנועה צרפתית שקידמה יחסי יהודים-נוצרים.
הנצחה והכרה
ב-1972 הכיר יד ושם ברוז'ה בראון בתור חסיד אומות העולם.
נקודת רזדל
נקודת רזדל (באנגלית: Razdel Point; בבולגרית: нос Раздел) היא לשון יבשה בחוף הדרום-מזרחי של האי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מכוסה קרח.
נקודת רזדל מהווה את הצד הדרום-מערבי של הכניסה למפרצון זאפאלניה; הנקודה היא הצד הצפון-מזרחי של הכניסה למפרצון ניקולוב.
הנקודה ממוקמת 11.7 קילומטרים דרומית-מערבית מכף סמית'; 5.12 קילומטקים צפונית-מזרחית מנקודת סרדץ; ו-4.1 קילומטרים דרומית-מזרחית מהר פסגה.
גילוי ומיפוי הנקודה
הנקודה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009, ובשנת 2017.
פפה (סרט)
פפה (Pepe, באנגלית מבוטא פפי) הוא סרט קומדיה מוזיקלית משנת 1960 בבימויו של ג'ורג' סידני, עם קנטינפלס ושירלי ג'ונס בתפקידים הראשיים.
נקודת רזדל
מקור השם
הנקודה נקראת על שם שתי עיירות בשם רזדל האחת בצפון-מזרח והשנייה בדרום-מזרח בולגריה;
פפה (סרט)
זה היה ניסיון פחות מוצלח לשחזר את הצלחתו הגדולה של קנטינפלס בסרט "מסביב לעולם בשמונים יום" משנת 1956. הוא משחק בתור מטפל סוסים מקסיקני חסר השכלה שמגיע להוליווד ופוגש את מיטב שחקני הקולנוע.
בסרט מופיעים 35 שחקנים בקטעים שונים של שירה ומשחק וגם בתפקידי קמע, בהם: מוריס שבלייה, בינג קרוסבי, טוני קרטיס, ג'נט לי, קים נובק, פרנק סינטרה, בובי דארין, סמי דייוויס ג'וניור, פיטר לופורד, ג'ק למון, דין מרטין, דבי ריינולדס, גריר גרסון, אדוארד ג'י רובינסון, ז'ה ז'ה גאבור, ג'ימי דורנטה, ארני קובקס, צ'ארלס קובורן, סזר רומרו ועוד.
תקציר העלילה
פפה (קנטינפלס) מטפל בסוסים בחווה גדולה במקסיקו. הוא קשור לסוס הלבן והיפה "דון חואן" ומתייחס אליו כבנו. קניינים רבים באים לחווה לקניית סוסים ובהם הבמאי טד הולט (דן דיילי), המפיק אדוארד ג'י רובינסון והשחקנית גריר גרסון. הסוס נקנה לבסוף על ידי הולט שרוצה לשתפו בסרטיו.
פפה עצוב אך גב' גרסון מנחמת אותו וקונה לו כרטיס להוליווד כדי שיפגוש שם את סוסו. פפה מצהיר בתחנת הגבול כי הוא הולך לפגוש ב"בנו" וכן גם בשער הכניסה לאולפן ההסרטה, שם הוא פוגש בבינג קרוסבי, סוזי מרפי שירלי ג'ונס, ג'ק למון ולבסוף גם בהולט.
הולט מביא אותו לחווילתו ומסתבר שהסוס מדוכא ומסרב לאכול. פפה מציע את עצמו כמטפל בסוס ללא תשלום. בלילה הוא הולך למועדון ושומע שם את בובי דארין. סוזי מופיעה שם בקטע בלט בו היא מותקפת. פפה פורץ לבמה ומתחילה שם התכתשות שבסופה מפוטרת סוזי. פפה מביא אותה להולט ומבקש שיעסיק אותו לסרטו הבא.
הולט רוצה להפיק סרט אך רובינסון לא מוכן להשקיע. הוא טס ללאס וגאס אך גם שם לא משחק לו מזלו. פפה טס ללאס וגאס, נכנס לקזינו אותו מנהל פרנק סינטרה ומנצח דין מרטין, ג'ימי דורנטה ועוד. הוא גורף 250.00 דולר ונהיה שותף ומפיק של הולט, כעת גם רובינסון נכנס כשותף.
הם טסים לאקפולקו להסרטת הסרט ופפה מפריע להולט כל הזמן עד שהולט מעליב אותו. פפה הנעלב הולך לכיכר המרכזית שם שרה לו סוזי עם כל הקהל את השיר "פפה" והוא מתעודד.
פפה נפגש בהופעה עם מוריס שבלייה ששר את השיר "מימי" (1932) ו"ספטמבר" (קורט וייל) וגם מייעץ לו בענייני אהבה. לבסוף שרים ורוקדים הולט, פפה ומוריס שבלייה את "מימי".
הסרט מצליח ופפה המאוהב רוצה לקנות טבעת נישואין לסוזי. אין לו מספיק כסף אבל בחנות הוא נפגש בקים נובק שחסה עליו ומממנת את קניית הטבעת.
פפה הולך למסור את הטבעת לסוזי אך בדרך פוגש בו רובינסון ומוסר לו שסוזי והולט מתחתנים.
פפה מדוכא אך הולט ורובינסון נותנים לו בחזרה את הסוס.
בסוף נראה פפה שמח בכפרו במקסיקו ומציג לראווה את דון חואן וצאצאיו.
פרסים
הסרט היה מועמד ל-7 פרסי אוסקר: מועמדויות לשלושה פרסי גלובוס הזהב:
אנטולי מושיק
אנטולי מושיק (נולד ב-11 באוגוסט 1981) הוא מרים משקולות ישראלי שנולד וגדל באוקראינה. מושיק זכה בתואר אלוף אירופה בהרמת משקולות במשקל עד 85 ק"ג.
ביוגרפיה
מושיק נולד וגדל באוקראינה. בשנת 2010 הוא עלה לארץ עם בת זוגו מרינה אוכמן, אלופת ישראל בהרמת משקולות. ארבע שנים לאחר עלייתו לארץ קיבל מושיק תעודת זהות ישראלית, ומאז הוא משתתף בתחרויות כנציג מדינת ישראל.
הישגים
באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה בתל אביב בשנת 2014 סיים מושיק במקום העשירי, כאשר התחרה בקטגוריית משקל של עד 85 ק"ג.
באליפות העולם ב-2014 סיים מושיק במקום ה-18.
שנה לאחר מכן (2015) חזר מושיק להתחרות באליפות אירופה שנערכה בטביליסי שבגאורגיה מול יריבים במשקל של עד 94 ק"ג והתקדם למקום התשיעי בקטגוריה זו.
בזכות תחרות זו עמד מושיק בתנאי הסף של הוועד האולימפי הישראלי לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), כאשר הוא נדרש לסיים בין שנים עשר הראשונים, וכן הוא שיפר את תוצאתו מאליפות אירופה הקודמת שבה סיים עם 330 ק"ג בסיבוב השני ומאליפות העולם שנערכה בקזחסטן, שבה סיים עם 347 ק"ג במקום ה-19. אך הישג זה לא הספיק להשתתפות באולימפיאדה.
יצחק לבב
קורות חיים
יצחק לבב נולד בשנת 1939 בארגנטינה בעיר מסיה שבאנטרה ריוס במשפחה יהודית. הוא נרשם בשנת 1956 ללימודי רפואה באוניברסיטת בואנוס איירס, אותם סיים בשנת 1962. בהמשך השתלם בהצטיינות בשנים 1963–1967 בפסיכיאטריה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול. לאחר מכן, בשנים 1967–1969, למד לתואר שני במדעים בתחום הפסיכיאטריה החברתית והקהילתית באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. באותה תקופה עבד למשך שנתיים בבית החולים הפרסביטריאני בניו יורק. מאוחר יותר היה עמית מחקר ופרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה בניו יורק (1987-1979)
לבב היה, בין השאר, תלמידו של הפסיכיאטר והפסיכואנליטיקאי מאוריסיו גולדנברג ( 2006-1916), שקידם בארגנטינה גישה רב-תחומית וקהילתית ברפואת הנפש ושניהל לפי גישה זו את המרכז לבריאות הנפש בלנוס שליד בואנוס איירס. בשנים 1969–1971 ניהל לבב את מחלקת הפסיכיאטריה החברתית שהוקמה אז במרכז בלנוס.
בשנת 1971 עלה לישראל ועִברת את שם משפחתו ללבב. עבד בהתחלה בבית החולים הדסה ובאוניברסיטה העברית בירושלים, שם לימד כמרצה בכיר בשנים 1980–1989.
למשך מספר שנים פעל לבב בוושינגטון בראש התוכנית האזורית לבריאות הנפש של ארגון הבריאות הפנאמריקני וארגון הבריאות העולמי. הוא פעל כיועץ של ארגון הבריאות הפנאמריקני בהגדרת המדיניות הציבורית של הרפורמה בשירותי בריאות הנפש באמריקה הלטינית ברוח הצהרת קאראקס מ-14 בנובמבר 1990.
לבב חקר, בין היתר, בתחום הילדים ניצולי השואה והדור השני לשואה, בסוגיית התחלואה הגופנית אצל חולים בהפרעות פסיכיאטריות, ההתנהגות האובדנית, השפעת גורמים סוציו-אקונומיים, סכסוכים צבאיים וטרור על בריאות הנפש, התמכרויות והטיפול בהן מתוך גישה כוללנית, ועוד.
ניהל בעבר את המכון "שילוב" לטיפול משפחתי וזוגי בירושלים.
לבב גר בירושלים, נשוי למריה לואיסה לבית מלר, ולהם שני ילדים.
ציטוטים
(בוועדת המשנה לנושא דו"ח מבקר המדינה על ההתנתקות 24 במרץ 2008 - הכנסת ה-17, מושב שלישי)
מבחר מאמרים
לבב פרסם מעל 200 מחקרים.
ספרים
כעורך:
סאלה סאו פאולו
סאלה סאו פאולו (מפורטוגזית:Sala São Paulo) או באופן רשמי, מרכז התרבות ז'וליו פרסטס הוא אולם קונצרטים הנמצא בסאו פאולו, ברזיל ונמצא על יד תחנת הרכבת "ז'וליו פרסטס".
במקור, האולם נחנך בשנת 1938 והיה שייך לקומפלקס של תחנת הרכבת, אך הוא עבר שיפוצים בין השנים 1995–1999 בידי מדינת סאו פאולו כדי לשמש בית קבוע לתזמורת הסימפונית של מדינת סאו פאולו. .
ההיסטוריה של הבניין כחלק מתחנת הרכבת ז'וליו פרסטס
תחנת הרכבת על שם ז'וליו פרסטס נבנתה בין השנים 1926–1938 כמשרדים ונקודת היציאה של חברת "סורוקאבאנה נתיבי רכבת" (Sorocabana Railway) - חברה שנוסדה על ידי ברוני הקפה של ברזיל למטרות ייצוא של קפה ממדינות סאו פאולו ופרנה לשאר העולם, דרך עיר הנמל סנטוס. שמה של החברה שונה לFerrovia Paulista בשנות ה-1970.
לאחר המשבר הכלכלי העולמי של 1929 והמיתון שבא לאחריו מחירי המניות של חברות הקפה בברזיל צנחו. לאחר מכן חל תהליך הפרטה של התחבורה והקמת נתיבי כבישים מהירים לרכבים פרטיים. התחנה שהייתה ידועה באיטיות שלה ובבעיות טכניות שונות, נסגרה והוחלפה במחסני מזון.
בשנות ה-1980 החברה לרכבות מטרפולניות של מדינת סאו פאולו, או CPTM החליטה על הקמה מחדש של התחנה. בתחילה היא פעלה רק באזור מדינת סאו פאולו. התחנה נקראה על שם ז'וליו פרסטס, שהיה מושל המדינה ועובד רכבת בצעירותו.
האדריכל שבנה את התחנה, כריסטיאנו סטוקלר דה נבס ביסס את הפרויקט על עיצוב אקלקטי, או עיצוב נאו קלאסי "של לואי ה-14" (כולל מספר הגזמות עיטוריות בארוקיות). ייתכן שהוא גם הושפע מתחנת פנסילבניה.
לפני בניית אולם הקונצרטים, היה קושי למהנדסים להזיז רכבת שלמה שנשארה תקועה בתחנה למשך שנים רבות. היה צורך במנוף אדיר שמסוגל להניף עד 150 טון כדי להרים את חלקי הרכבת ולהוציאם מחוץ לתחנה.
בניית אולם הקונצרטים
תחנת הרכבת נבחרה לשמש כמקום לאולם קונצרטים בשל הדמיון החיצוני שלה לסגנון הבנייה של אולמות מהמאה ה-19, וכן הצורה של האולם, אשר דומה לקופסת נעליים (בדומה לאולמות בבוסטון, וינה ואמסטרדם).
לאולם ישנן 22 יציעים קטנים הבנוים בצורת מרפסות. הן ממקומות בקומת ביניים, בין עמודים קלאסיים ותקרה בעלת תאורה ניתנת לתזוזה (אשר נבנתה על ידי החברה האמריקאית Artec).
גודל האולם הוא כ-10,000 מטרים רבועים, וגובה התקרה הוא 24 מטר.
האקוסטיקה של האולם תוכננה בזהירות, על מנת לנטרל ויברציות (שנגרמות על ידי תנועת הרכבות בתחנה השכנה). לשם כך, הרצפה (אשר בנויה מעץ של אגוז ברזילאי ואידיאלית לרעשים) עובייה הוא כ-15 סנטימטרים. בנוסף על כך, הרצפה הונמכה בכ-1.22 מטר למטרות אקוסטיות ואסתטיות.
האולם מכיל כ-830 מושבים בקומה הראשית, ועוד 679 מושבים בשאר המרפסות, כאשר מושבי המתכת כוללים עיצוב מעץ שנהב. ההחלטה על מספר המושבים ומיקומם נעשתה מתוך התחשבות באקוסטיקה.
תקרת האולם ואמצעים אחרים
התקרה של האולם (שנמצאת בגובה של 25 מטרים) בנויה למעשה מ-15 פאנלים נפרדים וניתנת לתזוזה. כל אחד מהפאנלים שוקל 7.5 טון ומוחזק על ידי 20 סלילים של כבלים.
הפאנלים ניתן לשליטה באופן עצמאי, ובכך נפח האולם יכול להשתנות בין 12,000 ל-26,000 מטר מעוקב. בכך נוצרת ההתאמה בין ההרכב המבצע לאקוסטיקה המתאימה לו.
הפאנלים מתכווננים על ידי תוכנת מחשב, מנעולים אלקטרונים וחיישנים. בנוסף לפאנלים, באולם ישנם כ-26 רצועות מקטיפה באורך 8 מטר כל אחת, לשיפור הויברציות והאקוסטיקה באולם.
השועל בלול התרנגולות (סרט)
השועל בלול התרנגולות הוא סרט סאטירה ישראלי משנת 1978 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של אפרים קישון, עם שייקה אופיר וספי ריבלין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספרו של קישון "עין כמונים" (1954) שיצא בפעם השנייה בשם "השועל בלול התרנגולות" (1968).
הסרט הוא סאטירה על תקופת שלטון ההסתדרות ומפא"י. עסקן הסתדרותי מגיע בחלומו לכפר קטן ושלו, הנדמה בעיניו כה נחשל עד ש"עדיין לא נוצרו בו הפערים החברתיים שיש לבטלם", והוא ודואג להפוך את הכפר לבוקה ומבולקה של יצרים ומריבות. רוב השחקנים מופיעים בתפקידים כפולים - במציאות ובחלום.
הסרט הופק לאחר המהפך כשמפא"י כבר לא הייתה בשלטון, והקהל לא התעניין בסאטירה הזאת. הסרט שהושקעו בו 5,500,000 ל"י נחל כישלון חרוץ. בעקבות הכישלון, האשים קישון את הציבור הישראלי בבגידה בו, וטען כי צריך להחליף אותו. הוא הפסיק לביים סרטים, וזמן קצר לאחר מכן ירד מישראל.
הסרט צולם באולפני הרצליה, שם הוקם לצורך הצילומים הכפר "עין כמונים".
נורית הירש הלחינה את פסקול הסרט. הפסקול מכיל מכיל שני שירים למילותיו של קישון ובביצוע דודו זכאי: "שיר עין כמונים" (לחן: בוריס מוקרואוסוב) ו"שיר אהבה לפרה" (לחן: נורית הירש).
אפרים קישון מופיע בתחילת הסרט בתפקיד קמע קצר בתור חבר כנסת.
תקציר העלילה
לאחר זאת הוא נואם בכנס של חברות הסתדרות עד שאשתו (זהרירה חריפאי) קוטעת אותו והוא ממהר למפעל בו הוכרזה שביתה. בעל המפעל (מוסקו אלקלעי) לא רוצה להעלות את שכר הפועלים ודולניקר מתחיל לנאום להם על חשיבות העבודה. הם צועקים לעברו והוא מרגיש חולשה ומתמוטט.
הוא מועבר לאמבולנס בו נמצאים הנהג (שלמה וישינסקי), אחות (ניצה שאול), רופאו ד"ר הרמנוביץ (גדעון זינגר), אשתו וזאב. תוך זמן קצר הוא שוקע בחלום.
דולניקר רוצה להיות "איקוגניטו" ומופתע שאף לא אחד מזהה אותו. הם שוכרים חדר בבית של בעל הפונדק אליפז הרמנוביץ (גדעון זינגר) ואשתו (זהרירה חריפאי). בלילה מתבלבל דולניקר ונכנס למיטתם של בני הזוג ונאלץ לברוח על נפשו. הוא מתחיל לפתח רומן עם אשת הרמנוביץ. זאב מפתח רומן עם דבורה גורביץ' (ניצה שאול) בתו היפה והאילמת של הסנדלר גורביץ' (מוסקו אלקלעי).
דולניקר מתפלא שאין במקום ראש כפר. הוא נפגש עם הספר זלמן חסידוב (יעקב בודו) שממלא בהתנדבות את תפקיד הממונה על האספקה וממנה אותו "דה פקטו" להיות ראש הכפר תמורת רכב צמוד בצורת עגלה עם סוס נהוג בידי עגלון הכפר (היינץ ברנרד). אשתו של חסידוב (שושיק שני) נהנית מהמעמד החדש שלה, נוסעת ברכב הצמוד וכולם מקנאים בה.
התושבים מכונסים בפונדק ושרים את "עין כמונים" ו"שיר אהבה לפרה". דולניקר ממנה את השוחט (יוסף באשי) לרב הכפר. הוא מבקר בסנדלריה ומשכנע את הסנדלר הזקן (מרדכי בן זאב) לעמוד על זכויותיו ולבקש תוספת שכר אך מתברר לו שהזקן הוא אביו של הסנדלר גורביץ'.
בינתיים ראש הכפר ואשתו נהנים ממטעמי המעמד. חסידוב ממנה את שוטה הכפר (אברהם סלקטר) למזכירו והוא מחלק אישורים לפי קרבת המבקשים לראש הכפר.
דבורה גורביץ' נכנסת להיריון וזאב נאלץ להתחתן אתה בנוכחות כל אנשי הכפר.
דולניקר מחליט לערוך בחירות למועצת הכפר ומיד מתגבשות מפלגות ומתחילים ריבים. דולניקר ממנה את רועה הכפר (שלמה וישינסקי) לשוטר.
ביום הבחירות מתחוללת בכפר מהומה גדולה עם מכות ופיצוצים ודולניקר וזאב נמלטים משם כל עוד רוחם בם.
כעת מתעורר דולניקר ומכיר בעובדה שהוא כעת זקן ללא תועלה ומורה לנהג להגיע לבית אבות.
סנדי דניס
סנדרה דייל "סנדי" דניס (באנגלית: Sandra Dale “Sandy” Dennis; 27 באפריל 1937 – 2 במרץ 1992) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית. דניס זכתה בשני פרסי טוני ובפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1966 על הופעתה בסרט "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
קורות חיים
דניס נולדה בעיר האסטינגס וגדלה בעיר לינקולן שבנברסקה. הייתה בתם של יאבון, מזכירה וג'ק דניס, פקיד דואר. למדה ביחד עם אחיה פרנק ב"תיכון לינקולן" ולאחר מכן ב"אוניברסיטת נברסקה" וב"אוניברסיטת נברסקה ווסליאן".
קולנוע
ב-1981 השתתפה דניס בקומדיה "ארבע העונות" בבימויו של אלן אלדה בתפקיד עקרת הבית אן קלאן. ב-1982 שיחקה בסרטו של רוברט אלטמן Come Back to the Five and Dime, Jimmy Dean, Jimmy Dean לצידן של שר וקארן בלק. את תפקידיה האחרונים בקולנוע עשתה דניס בקומדיית האימה "הורים", בסרט הביכורים של שון פן כבמאי "הרץ האינדיאני" ובסרטו של וודי אלן "אשה אחרת".
תיאטרון
בשנת 1961 זכתה דניס בפרס התיאטרון העולמי לפריצת השנה בברודוויי. ב-1963 זכתה דניס בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד דרמטי על הופעתה בתפקיד ד"ר סנדרה מרקוביץ במחזה "אלף ליצנים". ב-1964 זכתה בפרס טוני שני על תפקידה במחזה "כל יום רביעי" בתור בעלת הבית אלן גורדון.
חיים אישיים
דניס חיה במשך 11 שנים עם סקסופוניסט הג'אז הנודע ג'רי מאליגן, אולם הזוג מעולם לא נישא. בנוסף חייה במשך כחמש שנים עם השחקן אריק רוברטס.
מוות
דניס נפטרה ב-2 במרץ 1992 בגיל 54 ממחלת סרטן השחלה בעיירה וסטפורט, קונטיקט. נקברה ב"פארק הזיכרון לינקולן" שבעיר לינקולן.
מיכאל נבון
מיכאל נבון (נולד ב-17 באוגוסט 1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כראש אגף התקציבים במשרד הביטחון וכיועץ הכספי לרמטכ"ל.
ביוגרפיה
נבון נולד בקישינב בתקופה שהייתה תחת שליטת ברית המועצות, בנם של אאורל ופולי סימשה. בתקופת השואה אביו נרצח כשהיה תינוק ואמו נמלטה עמו לפריז. הוא התחנך בבית ספר קתולי ובדצמבר 1948 עלה עם אמו לישראל. למד בבית הספר היסודי "לדוגמה" בתל אביב ובתיכון שבח. בנובמבר 1958 התגייס לצה"ל והחל בקורס טיס מס' 32. במהלך הקורס עבר למגמת נווטים וב-1961 סיים בהצטיינות את קורס מס' 33. שירת בטייסת 110 ובטייסת 103. בשנים 1966 עד 1974 שירת בלהק המודיעין. לאחר מכן שירת כראש ענף תקציבים במינהל תקציבים וביקורת של חיל האוויר וב-1979 מונה לראש המינהל בדרגת אלוף-משנה. בשנים 1989 עד 1997 שירת כראש אגף התקציבים במשרד הביטחון והיועץ הכספי לרמטכ"ל.
נבון בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה ותואר שני בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב, בעל תואר ראשון ושני במשפטים ומוסמך לעריכת דין. נמנה עם הנהלת המועצה לשלום ולביטחון.
ג'סיקה סאביץ'
ג'סיקה בת' סאביץ' (1 בפברואר 1947 – 23 באוקטובר 1983) הייתה עיתונאית טלוויזיה אמריקאית, הידועה בעיקר בהיותה מגישת מהדורת סוף השבוע של NBC Nightly News וכן קריינית חדשות יומית של חדשות רשת NBC בסוף שנות ה־70 ותחילת שנות ה־80. סאביץ' הייתה אחת הנשים הראשונות שהייתה המגישה היחידה של מהדורת חדשות ערב ברשתות הטלוויזיה של ארצות הברית, אחרי מרלין סנדרס מחדשות ABC וקתרין מקין מחדשות NBC. כמו כן הנחתה את תוכנית האקטואליה Frontline של ערוץ השידור הציבורי PBS מינואר 1983 ועד מותה בתאונת דרכים באותה שנה.
זמן קצר לפני מותה באוקטובר 1983, עלתה סאביץ' לכותרות בעקבות שידור של תקציר חדשות NBC, שבו הדיבור שלה היה מעורער והיא נראתה תחת השפעת סמים. האירוע הוביל להשערות נרחבות כי היא משתמשת בסמים. שלושה שבועות לאחר מכן מתה סאביץ' בטביעה כאשר מכונית שבה נסעה נוּוטה בטעות לתוך תעלה במהלך סופת גשמים כבדה. בנתיחה שלאחר המוות לא התגלו בגופה סמים, והתגלה מעט מאוד אלכוהול.
בחייה, סאביץ' זכתה להצלחה בזכות אהדת הקהל שלה זכתה, והודות לכישוריה כקריינית, על אף שספגה ביקורת על חוסר הניסיון היחסי שלה כעיתונאית. לפני שהצטרפה לחדשות NBC, הייתה מגישת חדשות פופולרית בערוץ מקומי בפילדלפיה, ולפני כן, בזמן שעבדה בתחנת טלוויזיה ביוסטון, הייתה האשה הראשונה שהגישה חדשות בדרום ארצות הברית.
לאחר מותה, חוברו על סאביץ' שתי ביוגרפיות, ונעשה סרט טלוויזיה בשם "כמעט מוזהבת: סיפורה של ג'סיקה סאביץ'", וכן תוכניות תעודה טלוויזיוניות. בשנת 1996 יצא לאקרנים הסרט העלילתי "אישי ומקרוב" (Up Close and Personal) בכיכוב מישל פייפר ורוברט רדפורד, אשר התבסס באופן רופף מאוד על חייה של סאביץ'. חוויותיו של סאביץ' כעוגן חלוצה גם עזרו לעורר את וויל פרל ליצור את הסרט Anchorman: The Legend of Ron Burgundy משנת 2004.
קריירה
ג'סיקה סאביץ' נולדה ב-1 בפברואר 1947 בווילמינגטון, דלאוור. היא הייתה בתם הבכורה של פלורנס (לבית גולדברגר), אחות בחיל הים, ודייוויד סאביץ', שניהל חנות בגדים. אביה היה ממוצא יהודי סלאבי וסבה מצד אמה ממוצא גרמני ויהודי־רוסי. סבתה מצד אמה הייתה ממוצא איטלקי־אמריקאי והייתה קתולית. בשנת 1959, לאחר שאביה נפטר בגיל 33, עברה משפחתה מקנט סקוור, פנסילבניה, למרגייט סיטי, ניו ג'רזי. לפי גוונדה בלייר ואלנה נאש, מחברות שתי הביוגרפיות שלה, מותו בטרם עת של אביה רדף את סאביץ' לאורך כל חייה, והוביל אותה לפתח קריירה בין השאר כדי לפצות על אובדנו.
כתלמידת תיכון באטלנטיק סיטי עבדה סאביץ' כמנחת תוכנית לנוער בתחנת רדיו מקומית. היא נהנתה מהעבודה ברדיו, ולימים עסקה גם בהגשת תוכניות מוזיקה וחדשות בתחנה. לאחר התיכון, למדה סאביץ' תקשורת במכללת איתקה, באיתקה, ניו יורק. לדברי סאביץ', הגישה המפלה של בית הספר כלפי נשים מנעה ממנה לצבור את הניסיון שרצתה בתחנות הרדיו והטלוויזיה שבבעלות המכללה. משום כך חיפשה הזדמנויות ברוצ'סטר הסמוכה, ומצאה שם עבודה בקריינות ובהגשת פרסומות.
עבודה בחדשות מקומיות
בשנת 1969 התקבלה סאביץ' לעבודה כמזכירה ב־WCBS, תחנת רדיו מקומית בניו יורק מרשת CBS. התחנה סירבה להעסיק אותה ככתבת בשל היעדר ניסיון מקצועי. היא השתמשה במתקני התחנה כדי ליצור קלטת מבחן בד לטלוויזיה ושלחה עותקים לתחנות טלוויזיה רבות ברחבי ארצות הברית, כדי למצוא תפקיד מול מצלמה.
למרות חוסר הניסיון שלה בשידור חדשות, התחנה KHOU, תחנת הטלוויזיה המקומית ביוסטון, טקסס, שכרה את סאביץ' ככתבת. כשסאביץ' הגיעה ל־KHOU, היא הייתה האשה היחידה שעבדה במחלקת החדשות מלבד מזכירה אחת, והתמודדה עם סביבת עבודה עוינת לנשים. כמה חודשים לאחר שהצטרפה, עברה מבחן בד וזכתה למשמרת סוף שבוע, והפכה לאשה הראשונה שהגישה חדשות בדרום ארצות הברית.
בשנת 1972, הצטרפה סאביץ' לתחנת KYW-TV בפילדלפיה, ככתבת וכמגישה בסופי השבוע. לאחר קשיים בקבלת זמן מסך בשל אי־השתייכותה לאיגוד העובדים המקומי, הצליחה לימים להפוך אחת משלושה מגישים פופולריים, לצד וינס לנארד ומורט קרים, בחדשות הלילה. ב־KYW זכתה סאביץ' בהכרה בזכות כתבותיה בהמשכים על נושאים יוצאי דופן (לאותה תקופה) כמו אונס ולידה. סאביץ' הוסיפה ממד אישי לכתבותיה בכך שהשתתפה בסיפור בעצמה; לדוגמה, היא עברה הכשרה של בית הספר לשוטרים בפילדלפיה כחלק מסדרה על נשים במשטרה, ושימשה פתיון במשך שבועיים במבצע משטרתי ללכידת אנסים כחלק מסדרת הכתבות שלה על אונס. סדרת הכתבות הזו זכתה בפרס קלריון למצוינות מטעם Women in Communications, Inc., ועזרה להביא לשינויי חקיקה במספר מדינות בתוך ארצות הברית.