cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדריאן לג
אדריאן לג (באנגלית: Adrian Legg, נולד ב-16 במאי 1948) הוא מוזיקאי, מלחין, גיטריסט ומורה לגיטרה אנגלי, המנגן בגיטרות שהן שילוב בין גיטרה חשמלית לגיטרה אקוסטית. טכניקת הפינגר סטייל שהוא משתמש בה זיכתה אותו בתואר "נגן הפינגר סטייל האקוסטי" הטוב ביותר במשך ארבע שנים ברציפות (1993–1996).
מתקופת תחילתו כטכנאי לשיפוץ וכוונון גיטרות, לג עבר להוראה ופרסם ספרים וקטעי וידאו בנושא טכניקות נגינה בגיטרה.
לאחר שניגן במשותף עם ג'ו סטריאני וסטיב ואי בשנים 1996–1997, אמר עליו סטריאני כי "הוא הנגן האקוסטי הטוב ביותר ששמעתי מעודי. אני לא מכיר מישהו אחר שיכול לנגן רצף כזה מושלם של פריטות... אדריאן מנגן כאילו יש לו פטישים במקום אצבעות".
חייו
לג נולד במרכז רובע האקני, מזרח לונדון. כילד, הוא למד לנגן באבוב, אך עם התבגרותו תחום ההתעניינות שלו עבר לנגינה בגיטרה. בתחילת שנות ה-70 זכה לג בקטגוריות ההלחנה והביצוע בתחרות שנערכה על ידי מגזין Guitar, מה שהוביל את לג לפרסם מאמרים לעיתון עד תחילת שנות ה-80. במשך השנים 1979–1981 הוא עבד גם כטכנאי גיטרות.
עד לשנת 1990, לג הוציא חמישה אלבומים בהקלטה מקומית. אלבומו הראשון שיצא בארצות הברית, "Guitars and Other Cathedrals", זכה להערכה רבה. הוא הופיע בפסטיבל הג'אז במונטרה וניגן עם אמנים כריצ'רד תומפסון, דייוויד לינדלי, ג'ו סטריאני, אריק ג'ונסון וסטיב ואי.
The Bones
The Bones (בעברית: העצמות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מארן מוריס, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Girl. השיר יצא לאור ב-22 בפברואר 2019, על ידי חברת התקליטים קולומביה נאשוויל, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי, תוך ששהה בפסגה בלמעלה מ-15 שבועות; שיא של כל הזמנים לשיר סולו בביצוע אישה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מארן מוריס, ג'ימי רובינס ולורה ולץ והופק על ידי גרג קורסטין. לאחר שצבר השיר פופולריות רבה, הוחלט כי תצא גרסת רמיקס שלו בו יתארח הזמר-יוצר הוזייר. כדי לעזור בקידום השיר, שלחה מוריס את השיר לרדיו להיטים עכשוויים.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-180 מיליון השמעות.
הצלחה
השיר התברג במקום ה-34 במצעד שירי הקאנטרי שפורסם ב-9 במרץ 2019 ובהמשך התברג במקום ה-57 במצעד הקאנטרי איירפליי שפורסם ב-31 באוגוסט 2019, לאחר שנשלח לרדיו קאנטרי. השיר הגיע למקום למקום הראשון במצעד הקאנטרי איירפליי שפורסם ב-15 בפברואר 2020 ובכך הפך לשירה הרביעי של מוריס שהגיע למקום הראשון במצעד זה. כמו כן, הפך לשיר הראשון בביצוע זמרת סולו קאנטרי מאז "You Belong with Me" של טיילור סוויפט, שהצליח להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד שירי הרדיו של בילבורד. במצעד הקאנטרי שהה השיר שבוע נוסף בפסגה ובכך הפך לשירה הראשון של מוריס שעשה זאת ולשיר הראשון של זמרת סולו קאנטרי מאז "Blown Away" של קארי אנדרווד שהצליח לעשות זאת. בשבוע ה-53 לצאתו, כבש השיר את פסגת מצעד שירי הקאנטרי ובכך הפך לשירה הראשון שהצליח לעשות זאת ולשיר האיטי ביותר בהיסטוריית המצעד שכבש את הפסגה שלו.
יתר על כן, הפך השיר לשיר הראשון בביצוע זמרת סולו קאנטרי מאז "Peter Pan" של קלסי בלריני שהצליח לעשות זאת. השיר שהה בפסגת המצעד במשך עשרה שבועות וב-23 במאי 2020, שהה את השבוע ה-11 שלו בפסגה, מה שהופך אותו לשיר הסולו הראשון בביצוע אישה שהצליח לעשות זאת. השיא הוחזק על ידי "We Are Never Ever Getting Back Together" של טיילור סוויפט, ששהה בפסגה במשך עשרה שבועות. השיר נשלח לרדיו פופ ורוק ובכך הפך לשירה הראשון של מוריס שנכנס למצעד השירים האלטרנטיביים העכשוויים. במצעד הבילבורד הוט 100 הגיע השיר למקום ה-12 ובכך הפך לשיר הסולו עם המיקום הגבוה ביותר של מוריס במצעד.
בספטמבר 2020, הוענק לו תואר הפלטינה המשולשת על מכירות של למעלה משלושה מיליון עותקים במדינה.
ששת המרושעים
ששת המרושעים (באנגלית: Sinister Six) היא קבוצה בדיונית של נבלי-על המופיעה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס. הקבוצה הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man Annual #1 מינואר 1964, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר סטיב דיטקו.
קבוצת ששת המרושעים המקורית הייתה מורכבת מדוקטור אוקטופוס, אלקטרו, מיסטריו, קרייבן הצייד, סאנדמן והנשר, והיא התאספה כדי לנקום באויבם המשותף של ששת המרושעים, גיבור-העל ספיידרמן. הקבוצה עברה שינויים רבים בהרכבה, ואף נוצרו גרסאות מקבילות לה - כגון תריסר המרושעים, עשרת המרושעים וששת המרושעים - אך מטרתה נותרה זהה.
ששת המרושעים הופיעו בסדרות הטלוויזיה ומשחקי הווידאו השונות והשונים, וזכו לאזכורים שונים בסרט "ספיידרמן המופלא 2". סרט ספין אוף בכיכוב הקבוצה היה בשלבי הפקה, אך סדרת סרטי "ספיידרמן המופלא" בוטלה והפרויקט נגנז.
קניין הגבהה
קניין הגבהה בדומה לקנין משיכה, מורה על הכנסת החפץ לרשותו.
דיניו
הקניין נעשה בכך שמגביהו מהקרקע שלושה טפחים אך פחות מכך אינו מועיל מאחר שנחשב כמונח עדיין על הקרקרע מדין לבוד. ויש אומרים כי אף אם גרם לחפץ להיות בגובה שלושה טפחים, נחשב הדבר לקניין הגבהה, למרות שלמעשה לא הגביה את החפץ. דוגמה כזו נידונת במסכת בבא מציעא באדם המושך בגד מעמוד גבוה עליו הוא מונח, שהוא קונה אותו בקנין הגבהה.
אך יש אומרים שדי בהגבהת טפח אחד בלבד מהקרקע או המקום שמונח עליו.
בתלמוד אמרו שקניין הגבהה קונה בכל מקום, בניגוד לקניין מסירה שניתן לקנות בו רק ברשות הרבים ובחצר שאינה של שניהם, וקניין משיכה קונה בסימטא (שיש לו רשות להניח שם את חפציו, בניגוד לרה"ר).
חפץ שדרכו בהגבהה אינו נקנה במשיכה או מסירה, אך בקניין הגבהה נקנה אף חפץ שאין דרכו בכך, מאחר שקניין הגבהה הוא קניין חשוב יותר.
נידונים
בתוספות דנו במקרה ואדם גורם לחפץ שיוגבה בדרך עקיפה כגון בקניית פיל על ידי ששם לו חפץ למעלה וגורם לו לקפוץ האם קונה מדין הגבהה.
ז'אנין אנייס
ז'אנין אנייס צ'אבס (בספרדית: Jeanine Áñez Chávez; 13 באוגוסט 1967) היא פוליטיקאית בוליביאנית ועורכת דין, כיהנה כנשיאה ה-66 של בוליביה מנובמבר 2019 עד נובמבר 2020. כהונתה הייתה זמנית עד קיום הבחירות במדינה לאחר התפטרות הנשיא הקודם אבו מוראלס במסגרת המשבר הפוליטי בבוליביה 2019.
עלייתה של של אנייס לשלטון עוררה מחלוקת וטענות על לקיחת השלטון בניגוד לחוק. לאחר התפטרות הנשיא מוראלס ונשיאת הסנאט אדריאנה סלוואטיירה, אנייס, שכיהנה כנשיאת משנה של הסנאט, הייתה הפוליטיקאית הבחירה ביותר והראשונה התור לרשת את הנשיאות. עם זאת, עלייתה לשלטון לא הייתה אוטומטית, שכן נדרשה הסכמת אספת הנבחרים להתפטרויות, אך אנשי מפלגתו של מוראלס החרימו את הישיבה ולא היה הקוורום הנדרש כדי לפעול. אנייס השתמשה בכללים של הסנאט, שלטענתה איפשרו לה להכריז על עצמה נשיאת הסנאט, ומייד לאחר מכן היא הכריזה כי מתוקף תפקידה זה היא רשאית לרשת את הנשיא. נשיאותה התאפיינה באי-שקט פוליטי, חקירות נגד אנשי השלטון הקודם והפגנות רבות, שבתגובה להן היא הביאה להסרת האחריות הפלילית משוטרים וחיילים. מבקריה טענו כי פעולות אלה גרמו למותם של מפגינים רבים והיוו רדיפה פוליטית.
לאחר סיום תפקידה בנובסמבר 2020, נעצרה אנייס באשמת קשירת קשר, המרדה וטרוריזם, בהקשר של מה שכונה ה"הפיכה" של 2019. היא הייתה עצורה כ-15 חודשים לפני תחילת המשפט. ב-10 ביוני 2022, פסק בית המשפט שאנייס אשמה בפעולות המנוגדות לחוקה, ונגזרו עליה עשר שנות מאסר. עורכי דינה טענו שבכוונתם לערער על פסק הדין.
ביוגרפיה
אנייס נולדה בטרינדד. היא סיימה תואר במשפטים, ובשנת 1991 הוסמכה כעורכת דין. לאחר מכן עבדה כמגישה בתקשורת. בשנים 2006–2008 הייתה חברת האספה המכוננת של בוליביה, והייתה אמונה על ניסוח החוקה החדשה. בשנים 2010–2019 הייתה חברת הסנאט, ובשנת 2019 מונתה לסגנית ראש הסנאט.
בבחירות הכלליות ב-2019 זכה הנשיא המכהן מוראלס ב-47% מהקולות בסיבוב הראשון - רוב המבטל את הצורך בסיבוב שני. תוצאה זו עוררה מחלוקת בשל חשד לזיופים, וומחאות פרצו ברחבי המדינה. ארגון מדינות אמריקה פרסם דו"ח, שבו נטען כי התקיימה מניפולציה בהליך הבחירות, הכוללת שינויים בתיעוד וזיוף חתימות. ראשי המשטרה הצטרפו למחאות נגד מוראלס, וראש הצבא קרא לו להתפטר. בעקבות כך התפטר מוראלס וברח למקסיקו.
אנייס הפכה לנשיאת הסנאט הזמנית, ולאור הוואקום השלטוני, היא ירשה את השלטון. בהתאם, ב-13 בנובמבר 2019 הכריזה אנייס על עצמה כנשיאה הזמנית של בוליביה. חברי מפלגתו הסוציאליסטית של הנשיא לשעבר החרימו את הדיון, כך שמספר המשתתפים המינימלי לקיומו לא התקיים, אולם אנייס אמרה כי בהתאם לחוקה, היא תשמש בתפקיד עד לקיום בחירות בהקדם. מוראלס, שנמלט מהמדינה ויצא לגלות במקסיקו, תיאר זאת כ"הפיכה של סנאטורית ימנית מחרחרת הפיכה". אנייס זכתה לגיבוי בית המשפט החוקתי של בוליביה.
אחרי עיכובים בגלל מגפת ה 19-Covid תנועות מחאה באוקטובר 2020 התקיימו בחירות חדשות. הנשיאה אנייס נאלצה להסיג את המועמדותה חודש אחרי התחלת מסע הבחירות. לואיס ארסה, מועמד התנועה לסוציאליזם של הנשיא לשעבר מורלס, זכה ברוב הקולות. בתום המנדט שלה בנובמבר 2020 נסעה אנייס לזמן קצר לביתה בטרינידד וכעבור חודש חזרה לבוליביה כדי לרוץ לתפקיד מושל המחוז בני. לבסוף הגיעה במקום השלישי בלבד. כעבור 8 ימים,ב-13 במרץ 2021 נעצרה אנייס באשמת טרור, המרדה וקשירת קשר בנוגע להפיכה נגד מוראלס בנובמבר 2019, וכן הואשמה באחריות לאירועי שבהם נהרגו לפחות 36 איש. נעצרו גם חמישה חברי קבינט נוספים ומפקדי צבא בוליביה. אחרי 3 חודשי משפט היא נידונה לעשר שנות מאסר. האיחוד האירופי וארצות הברית מחשיבים אותה לאסירה פוליטית במדינתה.
תעמולת בחירות
תעמולת בחירות היא פרסום שנועד לשכנע מצביעים לבחור במועמד או מפלגה בבחירות. פרסומים כאלו הם חלק ממאמץ מתמשך המכונה "קמפיין בחירות" (קמפיין פרסומי שהוא קמפיין פוליטי)-מהלכים הנעשים לאורך תקופה וכוללים בחירת אסטרטגיה תקשורתית, קביעת תכנים ותקצוב אמצעי הפרסום (שלטים וכרזות, תשדירי רדיו וטלוויזיה, מודעות באינטרנט).
במדינות רבות יש חוקים הקובעים את המותר והאסור בתעמולת בחירות, מתוך כוונה למנוע השפעה בלתי הוגנת על הבוחר. בין השאר נקבעו במדינות שונות איסורים על גובה התרומות שמותר לקבל מאדם אחד לצורך תעמולת בחירות. במדינות אחרות יש חוקים הקובעים מקסימום של הוצאות המותרות לתעמולת בחירות.
מחקרים שבדקו את היעילות של תעמולת בחירות מצאו שהשפעתה מועטה. מחקר משנת 1994 מצא שהוצאה של 100,000 דולר במירוץ לבית הנבחרים של ארצות הברית העלה את מספר הקולות שקיבל המתמודד בשליש נקודת אחוז.
הקהילה היהודית באמסטרדם
תולדות הקהילה היהודית באמסטרדם הם חוט השידרה של תולדות יהודי הולנד בכלל. בשל הסובלנות ששררה בעיר במהלך מלחמות הדת שנפוצו באירופה ומחמת הרדיפות של דתות אחרות על ידי הכנסייה הקתולית, הגיעו פליטים רבים לאמסטרדם, ובהם יהודים עשירים שנמלטו מספרד ומפורטוגל, וכן סוחרים הוגנוטים שנמלטו מאנטוורפן ומצרפת.
תולדות הקהילה
בעת גירוש ספרד בשנת 1492 נמלטו חלק מיהודי ספרד לפורטוגל. אולם אף בפורטוגל המשיכו היהודים לסבול את רדיפות האינקוויזיציה וחלקם נאלצו להתנצר. מאה שנה לאחר גירוש ספרד, הגיעו לאמסטרדם צאצאי האנוסים מספרד ופורטוגל. באותה תקופה נלחמה הולנד בספרד, ולכן העדיפו היהודים שבאו מחצי האי האיברי, לקרוא את קהילתם "הקהילה הפורטוגזית" ולא הקהילה הספרדית.
על פי כמה היסטוריונים, דון שמואל פאלאג'י ואחיו יוסף פאלאג'י הם היהודים הראשונים שישבו באמסטרדם, ב-1596 שמואל ארגן את המניין הראשון בביתו לתפילות יום הכיפורים והקים גם את בית הכנסת הראשון בעיר.
החל מהמאה ה-17, הגיעו להולנד יהודים ממרכז וממזרח אירופה, ובמהרה יסדו קהילה יהודית אשכנזית אשר הייתה לקהילה היהודית הגדולה ביותר באמסטרדם ובהולנד.
ב-1640 רכשו להם בית כנסת ראשון. מספרם גדל, במיוחד אחרי גזירות ת"ח ות"ט ופלישת השוודים לפולין (1655), ועלה עד מהרה על מספר יוצאי ספרד ופורטוגל בעיר. ב-1660 ייסדו קהילה משלהם שעמדה בקשרים עם "ועד ארבע הארצות". בית כנסת אשכנזי מפואר נחנך ב-1671 ותוך מאה שנה נוספו לעדה האשכנזית עוד שלושה בתי כנסת גדולים.
הקהילה היהודית הפורטוגלית תרמה תרומה חשובה להתפתחות התרבותית והכלכלית של הולנד, ואילו הולנד העניקה לה חופש דת, הבולט בייחודו בהיסטוריה היהודית. מהקהילה היהודית הפורטוגלית יצאו רבנים, מלומדים, הוגי-דעות, אמנים, בנקאים, ובעלי עסקים חובקי עולם.
תסיסה שבתאית שטפה את הקהילה באמצע המאה והשלכותיה הורגשו בה גם בתחילת המאה ה-18. בני אמסטרדם היו בין הראשונים שסיגלו לעצמם שיטות מסחר ברוח הזמן החדש ורבים מהם צברו עושר רב. הם עסקו בסחר בינלאומי, בתעשיית הטבק, הספנות ובפרט ביהלומים ולקראת סוף המאה ה-17 השתלבו גם בבורסה המקומית והחזיקו רבע ממניות חברת הודו המזרחית. המשברים הכלכליים החוזרים במאה ה-18 פגעו קשות בציבור היהודי-ספרדי בעיר, ומצבו עוד החריף כתוצאה מן הכיבוש הצרפתי ב-1794. באמסטרדם יצא לאור העיתון הראשון ביידיש, (1686-1687), בשם "דינסטאגישע אונד פרייטאגישע קוראנט", העיתון הופיע פעמיים בשבוע בשנים 1686 ו-1687. ובשנים 1690-1675 יצא לאור העיתון הראשון ליהודים בלשון הספרדית בשם "גאזטה דה אמסטרדם". מן המאה ה-17 פעל באמסטרדם מרכז לאיסוף כספים למען ארץ ישראל (מן המאה ה-19 נקרא בשם "פקידים ואמרכלים של ערי-הקודש בא"י") שתרם רבות לשיפור תנאי החיים ביישוב הישן.
מרוכלות וממסחר בבגדים ישנים עברו האשכנזים בהדרגה לקשרי מסחר עם גרמניה וארצות מזרח אירופה ורבים מהם נעשו סוכני הלוואות ויהלומים בשיתוף עם "יהודי החצר" במדינות הגרמניות. בסוף המאה ה-18 נפגעו קשות מן המשברים הכלכליים, רובם התרוששו ונזקקו לתמיכת אחיהם האמידים, פרנסי הקהילה.
במאבק בין תומכי המהפכה הצרפתית וחסידי בית המלכות בהולנד שמרו יהודי שתי העדות אמונים לשושלת אוראנייה, מחשש שמא תוביל האמנציפציה מידי המהפכנים לביטול האוטונומיה הקהילתית. הצרפתים כבשו את הולנד ב-1795 וב-2 בספטמבר העניקו שוויון זכויות ליהודים וכעבור שנתיים נכנס היהודי הראשון, משה מורסקו, כחבר המועצה העירונית. עם החזרת המלוכה ההולנדית ב-1815 נשארו זכויות היהודים.
בינתיים גברה הטמיעה של היהודים בחברה הכללית, בפרט בקרב העדה הפורטוגזית. ביישוב האשכנזי החריף המאבק בין החרדים לבין תומכי הרפורמה נוסח גרמניה. הרוחות נרגעו בתקופת כהונתו של יוסף הירש דינר כרב ראשי (משנת 1874), שהעלה את רמת הלימודים בבית המדרש לרבנים וקירב להנהגה גם יהודים חילוניים מסוגו של הבנקאי וראש הליברליים באמסטרדם אברהם קארל ורטהיים. יהודים עלו לעמדות חשובות בציבור, ביניהם המשפטן יונאס דניאל מאיר (1834-1780), בני משפחת אסר, שר המשפטים מ"ה גודפרוי והרופא הכלכלן שמואל צרפתי (1866-1813) שתרם רבות לפיתוח התעשייה והתרבות בעיר.
הקהילות הפורטוגזיות השונות
במקור היו בהולנד שלוש קהילות פורטוגזיות: שלוש הקהילות שימשו את בני ספרד ופורטוגל, אך כל קהילה החזיקה מוסדות צדקה וחסד וישיבות משלה. בשנת 1639 התאחדו שלוש הקהילות, לקהילה אחת גדולה בשם "תלמוד תורה", וכרב שלוש הקהילות התמנה רבי שאול מורטירה. רבי שאול עמד גם בראשות ישיבת "כתר תורה", וכן פתח את ישיבת "עץ חיים" ועמד בראשה. בימיו פעלו באמסטרדם למעלה מעשר ישיבות, ומוסדות צדקה וחסד רבים. נוסעים שעברו דרך העיר, כדוגמת בנו של ישעיה הלוי הורוביץ, הביעו בכתב את התפעלותם הרבה מסדרי הלימוד המופתיים.
בשנת 1612 יצא לאור באמסטרדם, במימונו של יצחק פרנקו ממנהיגי הקהילה, סידור בשלושה כרכים, ובו תפילות החול, השבת, החגים והמועדים בתרגום לספרדית. בשער הכרכים מתנוססת דמותו של הפניקס, עוף החול העולה בלהבות אש, וסביבו הכתובת: Neve Salom – Mi Camocha. בשנת 1627 ייסד מנשה בן ישראל את הדפוס העברי הראשון באמסטרדם, ולימים הפכה העיר לאחד ממרכזי הוצאת הספרים החשובים בקהילות ישראל בגולה.
בית הקברות של הקהילה "בית חיים", הוא בית העלמין היהודי-פורטוגזי הגדול בהולנד. מכונה גם 'בית הקברות אודרקרק' על שם העיירה שלידה הוא שוכן. אתר הקבורה ידוע בזכות המצבות המפוארות המנציחות קהילה יהודית עשירה וגאה, פעיל משנת 1614, ומשמש עד היום את העדה הספרדית בהולנד.
רבנים ותושבים ידועים
אחרי פטירתו של רבי שאול מורטירה בשנת 1660, התמנה כאב בית דין הקהילות רבי יעקב ששפורטש. בימי כהונתו של מורטירה, הגיעו לעיר גם גולים רבים מאשכנז ומפולין, גם בעקבות גזירות ת"ח ת"ט. בני פולין נכנעו לקהילה הספרדית-פורטוגזית ששלטה בעיר, אך בני אשכנז מיאנו בכך.
אחרי פטירתו של ששפורטש בשנת 1698, מילא את מקומו רבי שלמה די אוליוירה. אחרי פטירתו של אוליוירה בשנת 1708, התמנה לאב"ד הקהילה רבי שלמה אאיליון עד מותו, משך 20 שנה. בינתיים התמסדה גם הקהילה האשכנזית בעיר, מינתה רבנים ופתחה ישיבות. בין הבולטים שברבני הקהילה האשכנזית היה רבי צבי הירש אשכנזי, חתנו רבי אריה לייב ונכדו רבי שאול שימשו אף הם כרבני הקהילה האשכנזית בעיר.
הרמח"ל, בבורחו מאיטליה מפני רודפיו שמנעו ממנו לעסוק בתורת הקבלה, עבר לגור באמסטרדם, ובה הגה בתורה בישיבת "עץ חיים" הספרדית, כשלצד לימודיו עסק בליטוש יהלומים והוסיף להתכתב עם תלמידיו בפדובה. בעיר זו חיבר והדפיס את ספריו "דרך ה'" ו"מסילת ישרים". בשנת 1743 עזב רמח"ל את אמסטרדם עם אשתו ובנו בדרכו לארץ ישראל.
תושבים יהודים מפורסמים: ר' שלמה די אוליוירה, ר' שאול לוי מורטירה, הרמח"ל, ר' יעקב ששפורטש, משה קוריאל, ר' שלמה אאיליון, ר' צבי הירש אשכנזי, אוריאל ד'אקוסטא, ברוך שפינוזה, שמואל צרפתי, אברהם שמשון אונדרוויזר, גבריאל פולק ואחרים. הסופרים והאמנים מבין יהודי אמסטרדאם השתלבו בחיי התרבות בהולנד, וביניהם הרמאן היירמאנס (1921-1864), ישראל קרידו (1932-1872), יעקב ישראל דה האן (1924-1881) ואחותו קארי ואן ברוגן (1932-1881). המשפטן טוביאס מיכאל קארל אסר זכה בפרס נובל לשלום (1911).
במלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה כבשו הנאצים את העיר. רוב יהודי העיר - יותר מ-100,000 במספרם, בהם רב הקהילה היהודית בעיר אליעזר סרלואיס ורב הקהילה הספרדית בעיר אליהו פרנסיס נשלחו למחנות ההשמדה. אחת מהן הייתה אנה פרנק שנתפסה ונשלחה לברגן-בלזן לאחר שהתחבאה יחד עם משפחתה במחסן שהיה שייך למשפחתה. יומנה של אנה פרנק מתאר תקופה זו במחבוא. מאחר שמרבית הסחר ביהלומים באמסטרדם בוצע בידי סוחרים יהודים, אמסטרדם, שהייתה המובילה בסחר ביהלומים באירופה אבדה את מעמדה כעיר מסחר ביהלומים (הסחר ביהלומים היה אחד ענפי הסחר העיקריים של העיר בסוף המאה ה-19).
בשנת 1940 בתחילת הכיבוש הגרמני, חיו בהולנד 140 אלף יהודים, מתוכם 120 אלף באמסטרדם. 4,300 מהם היו יהודים ספרדים. ב-16 במאי 1940 נכנסו הגרמנים לאמסטרדם, וכעבור זמן קצר פתחו נאצים מקומיים בהפגנות ובהתפרעויות ברובע היהודי. קמה מחתרת יהודית שפעלה נגד נאצים הולנדיים. מושל העיר מינה מועצה יהודית בראשות שני ראשי הוועד למען הפליטים, ותפקידה הראשון היה לפרק את היהודים מנשקם. בימים 23-22 בפברואר 1941 נאסרו בפקודת הימלר 425 מיהודי אמסטרדם ונשלחו לבוכנוואלד ומשם למוות במאטהאוזן.
ב-25 בפברואר נערכה בעיר שביתת מחאה כמעט בכל השירותים הציבוריים ובמפעלים פרטיים רבים. שלטונות הכיבוש היו מעוניינים שיהודי הולנד יתרכזו באמסטרדם, בחלקים מסוימים של העיר. כשהגיעה שעת הפתרון הסופי "נתבקשו" היהודים להתנדב לעבודה במזרח אירופה. בשלושה מצודים ענקיים (בחודשים מאי, יוני וספטמבר 1943) נאסרו כ-13,000 יהודים והועברו לווסטרבורק ומשם לאושוויץ ולסוביבור. מוסדות יהודיים הופקעו מנכסיהם. בפברואר 1944 נעצרו כל היהודים הפורטוגזיים ונשלחו לווסטרבורק, בדרך לאושוויץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לא ניזוק בית הכנסת הפורטוגלי. מהסיבה שלפני מלחמת העולם הוכרז כאתר שימור היסטורי. עובדה זו תמוהה מאוד ובהחלט יוצאת דופן בהולנד הכבושה. אחרי המלחמה נותרו בהולנד כ- 20,000 יהודים, מתוכם 800 יהודים ספרדים.
לאחר המלחמה
בשנת 1968 היה מספר תושבי אמסטרדם כ-850,000. ב-1973 נאמד מספר תושביה היהודים ב-15,700, מהם נמנו 5,000 על הקהילה האשכנזית, 600 על הקהילה הספרדית וכ-750 על העדה הליברלית; הליברלית חנכה בית-כנסת משלה ב-1967. אמסטרדם היא העיר היחידה בהולנד שפועלים בה בית חולים יהודי ורשת חינוך יהודית - ארבעה גני ילדים, שני בתי ספר יסודיים ובית ספר תיכון (ע"ש הרמב"ם). במוסדות החינוך למדו ב-1969 450 תלמידים. בעיר יוצא לאור השבועון היהודי היחיד במדינה.
תעשיית היהלומים, שהתנהלה לפני המלחמה כמעט באופן מוחלט על ידי היהודים, עברה לידיים לא יהודיות; אולם יהודים מיוצגים היטב בתעשיית הטקסטיל ובמקצועות החופשיים, בפרט ברפואה. ספריית רוזנטל- המדור למדעי יהדות בספריית אוניברסיטת אמסטרדם, מפרסמת פעמיים בשנה (מאז 1966) כתב עת לחקר היהדות.
עיריית אמסטרדם הקימה יד זיכרון לקורבנות הנאצים מיהודי המקום, וקרן פרטית מקיימת את בית אנה פרנק. הרובע היהודי של אמסטרדם נהרס בידי שלטונות העיר מטעמי תחבורה. בכיכר ע"ש יונאס דניאל מאיר עומדים על תילם שלושה בתי כנסת גדולים; שניים מהם לא נפתחו מחדש בתום המלחמה ונמכרו לעירייה (1955) ושלישי, של הפורטוגזיים, בשימוש כולל ספריית "עץ חיים" שלידו. בשנת 1997 חיו 15,000 יהודים באמסטרדם; מספר זה הוא כמחצית יהודי הולנד, ואמסטרדם משמשת מרכז ליהודי הולנד כולה. פועל בה מוזיאון יהודי המתעד את תולדות יהודי הולנד ושוכן בבניין הישן של בית הכנסת האשכנזי.
משנת 2012 קבוצה של ישראלים הגרים בסביבת אמסטרדם מקיימת מסגרת בשם "קהילה עברית" עבור פעילות חברתית בשפת העברית כולל העשרה וחינוך לילדיהם "ברוח שיתופית, פלורליסטית ודמוקרטית".
כיום
כיום חיים בהולנד בין 20,000-25,000 יהודים, מתוכם בין 15,000-20,000 באמסטרדם. הקהילה הפורטוגלית מונה כ-600 חברים, ורוב חבריה, כמו רוב חברי הקהילה האשכנזית, גרים מחוץ למרכז העיר.
WML
Wireless Markup Language היא שפת תגיות מבוססת XML, להגדרת מידע עבור WAP. מרכיב עיקרי בשפה הוא כרטיס (Card) והוא המקביל לדף (Page) בשפת ה-HTML.
קנגוריים
קֶּנְגּוּרִיִּים (שם מדעי: Macropodidae) הם משפחה של יונקים אוסטרליים מסדרת הקנגוראים המפורסמת בעיקר בסוגי הקנגורו הגדולים.
קלייר בלום
פטרישיה קלייר בלום, CBE (באנגלית: Patricia Claire Blume; נולדה ב-15 בפברואר 1931), המוכרת בשם הבמה קלייר בלום (Claire Bloom), היא שחקנית תיאטרון וקולנוע יהודייה-בריטית.
ביוגרפיה
בלום נולדה בפינצ'לי, פרבר בצפון לונדון שבאנגליה. אביה הוא אדוארד בלום, בן למהגרים יהודים, ששם משפחתם המקורי היה "בלומנטל", מרוסיה ולטביה. אמה היא אליזבת (לבית גרו) בת למשפחת מהגרים יהודים מפולין, ששם משפחתם המקורי היה "גרביצקי".
קריירה
אחרי לימודים בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה ובבית הספר המרכזי לקריינות ודרמה, החלה בלום להופיע בתוכניות רדיו ב-BBC. הופעתה הראשונה על הבימה הייתה ב-1946, כשהייתה בת 15, עם תיאטרון הרפרטואר של אוקספורד. הופעתה הראשונה בלונדון הייתה ב-1947 במחזה של כריסטופר פריי, "הגברת אינה לשריפה"; בשנה שלאחריה זכתה לשבחים רבים על הופעתה בתפקיד אופליה בהמלט, הראשונה בשורה ארוכה של יצירות שייקספיריות שתופיע בהן.
בלום הופיעה במספר רב של יצירות ומחזות לתיאטרון הן בלונדון והן בניו יורק, בהם הבט אחורה בזעם, "רשומון", והתפקיד החביב עליה ביותר, בלנש במחזה של טנסי ויליאמס, "חשמלית ושמה תשוקה". כמו כן הופיעה בלום בהצגת יחיד, שכללה מונולוגים מכמה מהופעותיה הבימתיות.
תפקידה הראשון של בלום בקולנוע היה ב-1948, בסרט האלה העיוורת. צ'ארלי צ'פלין בחר בה בשנת 1952 לשחק בסרט אורות הבמה. תפקיד זה הקפיץ את בלום לכוכבות ועודנו אחד מתפקידיה הזכורים ביותר. לאחר זאת ניתנו לה תפקידים במספר סרטים בעלי רקע היסטורי, כגון אלכסנדר הגדול, האחים קרמזוב, הבוקאניר ועולמם המופלא של האחים גרים. בלום הופיעה גם בריצ'רד השלישי של לורנס אוליבייה על פי שייקספיר ובבית הבובות של איבסן, כמו גם בסרטים המרגל שחזר מן הכפור ו"הבט אחורה בזעם", שניהם עם ריצ'רד ברטון.
בלום הופיעה בכמה סרטים, סדרות וסרטים בהמשכים בטלוויזיה. מבין הדמויות שגילמה בהם זכורה אולי ביותר הופעתה כליידי מרצ'מיין בחמדת ימים (1981). תפקידים אחרים כללו שתי הפקות טלוויזיה ב-BBC עם הבמאי רודולף קרטייה; הופעת כוכב לצד שון קונרי באנה קארנינה (1961), וגילום דמותה של קאי באנקת גבהים עם קית' מיצ'ל בתפקיד היתקליף (1962). כמו כן גילמה את הגברת הראשונה אדית וילסון ב- Backstairs at the White House משנת 1979; את ג'וי גרישאם, אהובתו של ק. ס. לואיס בארץ הצללים (1985) ואת סופי המבוגרת במיני-סדרה משנת 1992, The Camomile Lawn הופעתה המאוחרת ביותר במיני-סדרה הייתה בגרסת 2006 של עשרת הדיברות.
ב-1968 הופיעה בסרט צ'ארלי כמורה אליס קיניאן, למולו של קליף רוברטסון.
בסדרות טלוויזיה מתמשכות הופיעה בסדרה הניו-יורקית חוק וסדר:כוונה פלילית. בין השנים 1991 ל-1993 גילמה את הנוכלת אורלנה גרימלדי בדרמה היומית As The World Turns. כמו כן היו לה תפקידים חשובים בהצגות הטלוויזיה על פי מחזות שייקספיר של ה-BBC והיא מנהלת סדנאות בנושא ביצועי בימה שייקספיריים.
בינואר 2006 הופיעה על "בימת לונדון" בהפקה של ארתור אלאן זיידלמן לשישה שיעורי מחול בשישה שבועות של ריצ'רד אלפיירי, מחזה לשניים, שבו כיכבה לצד בילי זיין.
חיים אישיים
קלייר בלום נישאה שלוש פעמים. נישואיה הראשונים היו ב-1959 לשחקן האמריקאי רוד שטייגר, שהכירה כששניהם שיחקו במחזה "רשומון". בתם, זמרת האופרה אנה שטייגר, נולדה ב-1960. שטייגר ובלום התגרשו ב-1969. באותה שנה נישאה בלום למפיק הילארד אלקינס. הנישואים נמשכו שלוש שנים והזוג התגרש ב-1972.
בפעם השלישית נישאה בלום לסופר האמריקאי-יהודי פיליפ רות ב-1990; הזוג התגרש ב-1995. בלום כתבה שני ספרי זיכרונות על חייה ועל הקריירה שלה. הראשון, Limelight and After: The Education of an Actress, יצא לאור ב-1982 וסקר לעומק את הקריירה שלה ואת תפקידיה בקולנוע ועל בימת התיאטרון.
ספרה השני, Leaving a Doll's House: A Memoir, יצא לאור ב-1996 והרחיב דברים ביתר פירוט בנושא חייה האישיים; היא דנה לא רק בנישואיה אלא גם ביחסיה הרומנטיים עם השחקן הוולשי ריצ'רד ברטון והשחקן האנגלי לורנס אוליבייה. הספר חולל סערה כשבלום תיארה בפירוט את היחסים המסובכים בינה לבין פיליפ רות בתקופת נישואיהם. הפרטים שבלום חלקה עם קוראיה לא החמיאו לרות ויצרו חילוקי דעות בנוגע לאופי האמיתי של יחסיהם. דמותה של איב פריים ברומן של רות משנת 1998, I Married a Communist, היא בבירור תגובה נחרצת לטענותיה של קלייר בלום. בספר, פריים נתונה כל הזמן להתעמרות מצד בתה, נבלנית מקצועית ויחסיהן חותרים בהדרגה תחת נישואיה של פריים לבעלה השלישי. אז היא מחבלת בשמו הטוב של בעלה הקודם כשספר הזיכרונות שהיא מפרסמת מוקיע אותו כמרגל קומוניסטי.
המשרד הפדרלי למאבק בשחיתות (אוסטריה)
המשרד הפדרלי למאבק בשחיתות (בגרמנית: Bundesamt zur Korruptionsprävention und Korruptionsbekämpfung), ידועה בקיצור כ-BAK, הוקמה ב-1 בינואר 2010 במשרד הפנים, במקום Büro für Interne Angelegenheiten (הלשכה לענייני פנים) שאורגנה מחדש.
ה-BAK מאורגן במסגרת המינהל הכללי לביטחון הציבור (GDföS) והוא האחראי העיקרי למנוע ולהילחם בשחיתות. יתרה מזאת, קיים שיתוף פעולה הדוק עם Wirtschafts- und Korruptionsstaatsanwaltschaft (פרקליט המדינה למאבק בפשעי צווארון לבן ושחיתות), ידוע בקיצור כ-WKSta. אלה כוללים שיתופי פעולה בינלאומיים של המשטרה, סיוע ושיתוף פעולה עם הגורמים המוסמכים של האיחוד האירופי ועם רשויות החקירה של מדינות האיחוד האירופי. יש גם איש קשר עבור OLAF, אינטרפול, יורופול וארגונים בינלאומיים דומים אחרים.
BAK מעסיקה כיום כ-120 עובדים.
סיירה לאון במשחקים האולימפיים
סיירה לאון השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). היא נעדרה משתי האולימפיאדות הבאות, ומאז אולימפיאדת מוסקבה (1980) היא משתתפת במשחקים ברציפות. במשחקי החורף לא השתתפה מעולם.
עד כה, אף ספורטאי מסיירה לאון לא זכה במדליה אולימפית. את ההישג הגבוה ביותר רשמה האתלטית יוניס ברבר, שסיימה במקום החמישי בקרב שבע באולימפיאדת אטלנטה (1996) (בהמשך עברה ברבר לייצג את צרפת). ספורטאי בולט נוסף, המתאגרף ישראל קול, העפיל לשלב רבע הגמר באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), בקטגוריית המשקל של עד 71 ק"ג.
ונדטה (סרט)
במקור, תכננו בחברת האחים וורנר להוציא את הסרט לאקרנים ב-4 בנובמבר 2005 (יום לפני ליל גאי פוקס ה-400), אך הפקתו התעכבה והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-17 במרץ 2006. אלן מור, שהתאכזב מהסרטים הקודמים שנוצרו לעלילות ספריו ("ממעמקי הגיהנום" ו"ג'נטלמנים מובחרים"), סירב לצפות בסרט, וביקש שלא לקבל בו קרדיט או תמלוגים.
קבוצות פוליטיות רבות ראו בסרט אלגוריה לדיכוי הממשלתי שהן חוות - ליברטריאנים ואנרכיסטים לדוגמה, השתמשו בו על מנת לקדם את אמונותיהם. על כך טען דייוויד לויד כי: "מסכת גאי פוקס הפכה לסימן מזהה נפוץ ולכרזה פוליטית נוחה לשימוש במחאה כנגד הרודנות - אני שמח שאנשים משתמשים בה, היא מיוחדת".
עלילת הסרט
ב-2032 העולם שרוי בתוהו ובוהו - ארצות הברית שסועה ושקועה במלחמת אזרחים שנייה ובהתמודדות עם מגפת "סנט מרי", אשר פגעה בממלכה המאוחדת ובאירופה 14 שנים קודם לכן. בממלכה המאוחדת שולטת המפלגה האולטרה-שמרנית והפשיסטית "נורספייר" בראשותו של ה"קנצלר העליון", אדם סאטלר. בלילה שלפני ליל גאי פוקס, איווי האמונד, עובדת ברשת הטלוויזיה הבריטית, משוטטת מחוץ לביתה לאחר כניסת העוצר. חברים בשירות החשאי ה"אצבע" תופסים אותה והיא בורחת על מנת להתחמק ממעצר. המורד "V", החבוש תמידית במסיכת גאי פוקס ונוטה לקחת את החוק לידיו, מציל את איווי מידי השירות החשאי ולאחר מכן מפוצץ את בית המשפט הפלילי הראשי בלונדון, האולד ביילי, כשברקע זיקוקים והיצירה המוזיקלית הפתיחה 1812. המפקח המשטרתי פינץ' מהסקוטלנד יארד מתבקש לקחת אחריות על חקירת פעילותו של "V". הטלוויזיה הבריטית מכריזה על השמדת האולד ביילי כ"הריסת חירום" לביטחון הציבור, אך "V" מפריע לשידור ולוקח אחריות על הפיצוץ, בעודו מעודד את תושבי בריטניה להתנגד לממשל ומבקש מהם לפגוש אותו בליל גאי פוקס של השנה שלאחר מכן מחוץ לארמון וסטמינסטר. המשטרה מנסה לעלות על שידורו של "V" ולתפוס אותו, אך איווי עוזרת לו להימלט ומאבדת הכרה תוך כדי המנוסה.
"V" לוקח את איווי לביתו, ואומר לה שתצטרך להישאר בו במשך השנה הקרובה. לאחר מכן, הוא מתכונן לצאת להרוג את התועמלן הראשי של השלטון, לואיס פרוטרו, ואת הבישוף של לונדון, אנתוני לילימן. איווי מציעה לעזור לו, אך מנצלת את ההזדמנות על מנת לברוח לבית המנהל שלה ברשת הטלוויזיה, קומיקאי ובעל תוכנית אירוח, גורדון דיטריך. בתמורה לאמונה של איווי בו ועל כך שסמכה עליו, דיטריך חושף בפניה שהוא מחזיק בחומרים אסורים, כולל ציורים חתרניים, קוראן עתיק ותמונות הומו-ארוטיות. באותו הזמן, "V" מתעמת עם דוקטור דליה סארידג', שביצעה ניסויים בו וב"בלתי רצויים" נוספים במחנה הריכוז בלארקהיל שבמחוז וילטשייר. לאחר שהיא מבטאת חרטה על מעשיה, "V" הורג אותה ומשאיר אותה שם.
לאחר שדיטריך משדר פרודיה על הממשלה בתוכנית האירוח שלו, המשטרה החשאית פושטת על ביתו ואיווי נתפסת. היא נכלאת ומעונה על מנת שתמסור מידע אודות "V" ונחמתה היחידה היא פתק שהיא מוצאת בתא המאסר שלה, שנכתב על ידי השחקנית ולרי פייג', אסירה לשעבר באותו התא שעונתה ונרצחה בשל היותה לסבית. לאיווי ניתנות שתי ברירות - או שתספק מידע על מיקומו של "V" או שתוצא להורג. כשהיא אומרת שתעדיף למות, משחררים אותה לפתע וללא הסבר והיא יוצאת מהכלא אל תוך ביתו של "V". מסתבר ש-"V" היה זה ש"עצר" אותה והוא ביים את המעצר ואת העינויים על מנת לשחרר אותה מפחדיה. הפתק שקראה היה אמיתי, והוא הועבר ל-"V" מוולרי בתקופת מאסרם המשותפת. הוא מספר לה שדיטריך הוצא להורג לאחר שנמצאו הפריטים האסורים בביתו. תחילה, איווי כועסת מאוד על "V" בגלל מה שעולל לה, אך לאחר מכן היא מבינה שהוא עשה זאת על מנת להופכה לאדם חזק יותר. היא עוזבת אותו, אך מבטיחה לשוב לפני ליל גאי פוקס.
לאחר שהוא קורא את יומנה של דוקטור סארידג' שנרצחה, המפקח פינץ' מגלה שב-"V" בוצעו ניסויים ושהוא רודף את כל האנשים שאחראיים לכך. אף על פי שהממשלה מנסה להאט במכוון את קצב עבודתו, פינץ' מחפש את זהותו האמיתית של "V" והוא מוצא שהוא היה חלק מתוכנית לוחמה ביולוגית סודית בלארקהיל. פינץ' נפגש עם אדם בשם ויליאם רוקווד שמגלה לו עוד אודות התוכנית ומקורותיה - 14 שנים קודם לעלילת הסרט, ארצות הברית הייתה מעורבת במלחמה רצחנית במזרח התיכון ובריטניה סבלה מטרוריזם כתוצאה מהשתתפותה במלחמה. סאטלר, שהיה שר ההגנה של בריטניה באותה התקופה, השתמש במלחמה כתירוץ להשיק מיזם סודי למטרות ביטחון לאומי בלארקהיל. במיזם נוצר נגיף "סנט מרי" ואחד ממנהיגי מפלגת "נורספייר" הציע לשחרר אותו בתוך שטחי הממלכה המאוחדת. לאחר ששתלו את הנגיף בבית הספר "סנט מרי", בתחנת טיוב ובמתקן לטיהור מים - הוא הרג כ-100,000 אזרחים בריטים, ובהפצתו הואשמו ארגוני טרור שהיו מעורבים במלחמה. חברת תרופות השייכת למפלגה "גילתה" תרופה לנגיף, הצילה אזרחים רבים ממוות, והרוויחה כסף רב עבור מוסדות המפלגה. כתוצאה מהכאוס ומהפחד ששררו במדינה לאחר ההתקפה והבטחותיה של מפלגת "נורספייר" להשבת הביטחון הלאומי, היא הצליחה להשתיק את מתנגדיה הפוליטיים, לנצח בבחירות באותה השנה, לזכות ברוב משמעותי בפרלמנט ולהעלות את סאטלר לכס "הקנצלר העליון". פינץ' מבין כי המתקפה בוצעה במכוון על ידי "נורספייר" על מנת לשלוט במדינה. הווירוס ותרופתו הומצאו באמצעות ניסויים באנשים שהוגדרו "סוטים חברתית" ובמתנגדים פוליטיים ובהם האיש שהפך ל-"V". אף על פי ששאר נשואי המחקר מתו כתוצאה מהניסויים במתקן, יכולותיו הפיזיות והמנטליות של "V" דווקא הועצמו, אך במחיר השחתת פניו ונפשו. יכולות אלו הן שאפשרו ל-V להרוס את מחנה הריכוז ולהימלט. מאוחר יותר מגלה פינץ' שרוקווד היה בעצם "V" בתחפושת, אך בניגוד לציפייה, הוא ממשיך להאמין לסיפורו של "V" ואמונו במשטר נפגע קשות בשל כך.
בעוד ליל גאי פוקס מתקרב, "V" מפיץ אלפי מסכות גאי פוקס והציבור מתחיל לפקפק במשילותו של השלטון. הממלכה המאוחדת אט אט מתדרדרת לאנרכיה, כשהאירוע המכונן הוא הריגתה של נערה חבושת מסיכת גאי פוקס שציירה גרפיטי בידי חבר ה"אצבע", שהוביל לרציחתו בידי אספסוף זועם. בליל גאי פוקס איווי מגיעה לבקר את "V", שמראה לה קרונות עמוסים חומרי נפץ בתחנה נטושה של הרכבת התחתית של לונדון, שיעדם הוא ארמון וסטמינסטר. הוא מותיר לאיווי את הברירה האם לשלוח את הקרונות או לא. משם, "V" יוצא להפגש עם מנהיג מפלגת "נורספייר", פיטר קרידי, לו הוא מסכים להיכנע בתמורה להוצאתו להורג של סאטלר. קרידי מכניס את סאטלר לחדר והורג אותו, אך "V" חוזר בו לפתע מההסכמות והורג את קרידי ואנשיו, תוך כדי שהם יורים בו. אולם, חסינותו הפיזית של "V" משאירה אותו בחיים למרות הפציעות הקשות. כשהוא פצוע אנושות, הוא חוזר לאיווי ואומר לה שהוא מאוהב בה לפני שמת. איווי מניחה את גופתו על קרונות חומרי הנפץ כשפינץ' מגיע למקום. מפוכח ונבגד ממעשי המשטר, פינץ' מרשה לאיווי לשלוח את הקרונות. מעל לפני השטח אלפי תושבים בריטיים עם מסיכות גאי פוקס צועדים אל עבר ארמון וסטמינסטר. מאחר שגם סאטלר וגם קרידי נרצחו, הצבא לא מקבל הוראות ומתיר לאזרחים לעבור. בעוד איווי ופינץ' עולים לצפות בפיצוץ של ארמון וסטמינסטר על אחד מגגות העיר, פינץ' שואל את איווי אודות זהותו של "V", והיא משיבה לו: "הוא היה כולנו".
מקורות והשפעות
מזימת אבק השרפה וגאי פוקס מהווים את ההשראה ההיסטורית העיקרית לפעולותיו של "V" והם תרמו רבות לבחירת תזמוניו, שפתו ומראהו. לדוגמה, השמות רוקווד, פרסי וקיז, בהם השתמש "V" כשמות בדויים במהלך הסרט, הם שמות שלושה מקושרי אבק השריפה. בנוסף, לדמותו של "V" ולמעלליו קווים מקבילים רבים לדמותו של אדמונד דנטס, גיבור הספר הרוזן ממונטה כריסטו של אלכסנדר דיומא - בשני הסיפורים, הגיבור הראשי נמלט מכליאה טראומטית ולא צודקת ומבלה עשרות שנים בהכנות לנקמה במדכאיו בדמות אחרת שהמציא. כמו כן, הסרט מנסה באופן ברור לתאר את "V" כהתגלמותו של רעיון יותר מאשר כבן-אדם - וזאת באמצעות הדיאלוגים בהם הוא משתתף וההצגה שלו כאדם ללא עבר, זהות או פנים. לפי האתר הרשמי: "השימוש של "V" במסיכת גאי פוקס הוא שימוש תכליתי וכיוצא ממנו גם סמלי. הוא חובש את המסיכה על מנת להסתיר את הצלקות שעל פניו, ובעצם טשטוש זהותו - הוא הופך לרעיון עצמו".
כפי שצוין בידי מספר מבקרים ופרשנים, סיפורו וסגנונו של הסרט משקפים אלמנטים דומים מהספר פנטום האופרה של גסטון לרו. גם "V" וגם הפנטום חובשים מסכות על מנת להסתיר את פניהם המושחתות, שולטים באחרים על ידי מינוף דמיונם, בעלי עבר טראגי וחדורי תחושת נקם. גם מערכת היחסים של "V" עם איווי היא בעלת מאפיינים משותפים עם מערכת היחסים שמתוארת בפנטום האופרה בין הפנטום לכריסטין דאי, אותה הוא לוקח למערה התת-קרקעית שלו, כמו ש-"V" חוטף את איווי לביתו, שם הם מנסים ללמד אותן על עצמן ולחנכן מחדש. שני הגיבורים-נבלים מנהלים עימן יחסי אהבה-שנאה המוכתבים על ידי שני כוחות מנוגדים - הכמיהה שלהם לקרבה וההכרח שלהם בריחוק.
כסרט המתאר את המאבק בין החופש לבין משטר מדינתי, הוא שואב השראה מדמויות וממשטרים טוטליטריים אייקוניים כמו גרמניה הנאצית והספר 1984 של ג'ורג' אורוול. לדוגמה, הקנצלר העליון, אדם סאטלר, מופיע בסרט בעיקר על גבי מסכי קולנוע גדולים ועל גבי ציורים בבתים, והמדינה משתמשת באופן המוני במודיעין על מנת לרגל אחר אזרחיה, בעוצר, במשטרה חשאית ובתחנת רדיו לאומית שמשדרת שידורי תעמולה - מאפיינים נפוצים של האח הגדול בספר 1984. הסלוגן "עוצמה דרך אחדות. אחדות דרך אמונה" מופיע בסרט ברחבי העיר לונדון והוא מזכיר במקצבו את הסלוגן "מלחמה היא שלום. חופש היא עבדות. בורות היא עוצמה" מהספר 1984. השם אדם סאטלר מזכיר בכוונה את שמו של אדולף היטלר - כמו היטלר, גם סאטלר מתבטא בהיסטריה מוחלטת לעיתים וגם הוא טהרן גזעי וחברתי, אך במקום יהודים, בסרט רודפים יותר ערבים ומוסלמים. הסיבה בהחלפתם של היהודים במוסלמים בתעמולה האתנו-דתית של מפלגת "נורספייר", היא בגלל סיפור הרקע של המלחמה במזרח התיכון כנגד המוסלמים ובשל העובדה שבבריטניה בתקופת צאת הסרט, היו הרבה יותר מוסלמים מאשר יהודים. אולם, מצוין שהמפלגה רדפה גם יהודים בשל היותה ארית ונוצרית-פשיסטית. ולרי נשלחה למחנה הריכוז בשל היותה לסבית ובוצעו בה ניסויים שונים, מה שמזכיר את רדיפת ההומוסקסואלים בגרמניה הנאצית ואת הניסויים בבני אדם שבוצעו על ידם. כמו כן, סאטלר עולה לשלטון בדומה לעלייתה של המפלגה הנאצית בגרמניה - הוא מנצל את הכאוס והפחד הציבוריים על רקע המלחמה והמגפה וסוחף אחריו את דעת הקהל על ידי ארגון טרגדיה לאומית, בדומה למקרה שריפת הרייכסטאג על ידי המשטר הנאצי, הגובה קורבנות רבים אך מעלה את התמיכה בו בקרב ציבור הבוחרים.
מבקרי הסרט, פרשנים פוליטיים ואנשי תקשורת נוספים ציינו כי הסרט שואב התייחסויות רבות מאירועי תקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש בארצות הברית, וביניהן - כיסויי העיניים, הברדסים והשקים שהולבשו על ראשי האסירים בלארקהיל בדומה לממצאים בכלא אבו גרייב שבעיראק ושיטות הלוחמה בטרור השונות שהופעלו תחת שלטון בוש. אחד החפצים האסורים שנתפסו במרתף ביתו של גורדון היה כרזת מחאה שנשאה דגל מעורב של ארצות הברית ובריטניה כשבמרכזו צלב קרס והכיתוב "קואליציית המסכימים, לעוצמה". "קואליציית המסכימים" היא הכינוי לקואליציה בראשות ארצות הברית שיצאה למלחמת עיראק והביטוי "הרצון לעוצמה" של הפילוסוף פרידריך ניטשה. על אף התייחסויות ספציפיות לארצות הברית, יוצריו תמיד התייחסו אליו כמייצר דיאלוג במגוון נושאים, הרבה יותר רחבים מהממשל האמריקאי.
פיתוח
ביצירת הסרט השתתפו רבים מיוצרי סדרת סרטי מטריקס. ב-1988 המפיק ג'ואל סילבר רכש את הזכויות לשתיים מיצירותיו של אלן מור - וי פור ונדטה וWatchmen. הילרי הנקין, שכתבה את התסריט לסרט שומר הברים אותו הפיק סילבר, התבקשה על ידו ללטש את הטיוטה הראשונית שכתב לפרויקט - הוא ביקש ממנה להוסיף לו אלמנטים סוריאליסטיים וסאטיריים שלא היו קיימים ברומן המקורי, ולהסיר ממנו אי בהירויות רבות, בעיקר באשר לזהותו של "V". בסופו של דבר התסריט נגנז. האחיות וצ'אוסקי אהבו מאוד את הרומן המקורי של אלן מור, ובאמצע שנות ה-90, טרם העבודה על המטריקס, הן כתבו תסריט ראשוני שהתבסס עליו. במהלך הפוסט פרודקשן של הסרטים מטריקס Reloaded ומטריקס רבולושנס הן בחנו מחדש את התסריט שכתבו והציעו במשותף עם ג'ואל סילבר את תפקיד הבמאי לג'יימס מקטיג. ארבעתם מצאו עניין רב ברומן המקורי ומצאו אותו רלוונטי לשיח הפוליטי של אותה התקופה. התסריט שופץ ועודכן, תוך כדי ניסיון לשמר את השלמות העלילתית שלו. מקטיג ציין כי הסרט הקרב על אלג'יר היווה את מקור ההשראה העיקרי שלו בעת ההכנות לצילום הסרט.
הסופר אלן מור, מחבר הרומן המקורי, החליט להתנער לחלוטין מהסרט בשל חוסר מעורבותו בכתיבת התסריט או בעבודת הבימוי וכן בשל חוסר הסכמות מהותי לגבי עיבוד ספריו לסרטים בעבר. הוא החליט לסיים את שיתוף הפעולה שלו עם DC קומיקס, המוציאה לאור של ספריו, לאחר שבעלי הזכויות התאגידיות שלה, האחים וורנר, ניסו לקבל ממנו הצהרת תמיכה בסרט. מור טען שהתסריט מכיל חורים עלילתיים קשים ושהעלילה מנוגדת לעבודתו המקורית, שמטרתה הייתה להניח זה מול זה שני קצוות של הקשת הפוליטית - פשיזם ואנרכיזם. הוא טוען שהסרט הפך את עבודתו לסיפור על הניגודיות בין נאו-קונסרבטיזם אמריקאי לליברליזם אמריקאי. לבקשתו, שמו לא מופיע בכתוביות הסיום. השותף של מור ביצירת הרומן, המאייר דייוויד לויד, דווקא תמך באדפטציה הקולנועית, באומרו שהתסריט טוב מאוד ושאלן מור יהיה מרוצה רק מעיבוד שיהיה נאמן לחלוטין לספר שכתב.
צילום
רובן של הסצנות בסרט צולמו בבמות אקוסטיות ובאתרי צילום מקורים. הסרט צולם ברחבי לונדון ובאולפני באבלסברג שבפוטסדאם וכן שלוש סצנות שצולמו בברלין - עצרת מפלגת "נורספייר", מחנה הריכוז לארקהיל וחדר השינה של הבישוף לילימן. הסצנות שהתרחשה בתחנת הרכבת התחתית הנטושה צולמו בתחנת אלוויץ' שאינה בשימוש משנת 1994. הצילומים החלו בתחילת שנת 2005 והסתיימו באופן רשמי ביוני אותה השנה. צילומי הסרט היו האחרונים של צלם הקולנוע אדריאן בידל, שנפטר בדצמבר 2005.
על מנת לצלם את סצנת הסיום בארמון וסטמינסטר, הפקת הסרט סגרה לתנועה את האזור שבין כיכר טרפלגר וווייטהול לביג בן וווסטמינסטר למשך שלושה לילות בין חצות ל-5 לפנות בוקר. זו הייתה הפעם הראשונה שהאזור הרגיש מבחינה ביטחונית נסגר לטובת צילומים - באזור נמצאים דאונינג 10 ומשרד ההגנה הבריטי. יואן, בנו של ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, עבד בהפקת הסרט ונטען בראיון תקשורתי כי עזר להשיג את אישור הצילום המיוחד הזה. הדבר הוביל לביקורת על בלייר מצד חבר הפרלמנט הבריטי דייוויד דייוויס, בעיקר בשל תכניו הפוליטיים של הסרט. אולם, יוצרי הסרט הכחישו את מעורבותו של יואן בלייר בקבלת האישור והצהירו כי ההסכמה לחסימת האזור ניתנה לאחר תשעה חודשי משא ומתן עם ארבעה-עשר משרדי ממשלה שונים.
פוסט-פרודקשן
הסרט עוצב כך שהעולם המתואר בו ישקף סביבה רטרו-עתידנית. היה בו שימוש נרחב בגוונים רבים של אפור, שנתנו לעיר לונדון נופך קודר, רודני וחסר חופש ביטוי. הסט הגדול ביותר שנוצר לטובת הסרט הוא ביתו של "V", גלריית הצללים, שעוצב כשילוב בין קריפטה למרתף בעל קמרונים. בגלריה מוצגות יצירות אמנות רבות שנאסרו על ידי המשטר, ובהן נישואי הזוג ארנולפיני של יאן ואן אייק, בכחוס ואריאדנה של טיציאן, כרזה של הסרט מילדרד פירס, ציורים של אנדראה מנטניה וג'ון ויליאם ווטרהאוס ופסל של אלברטו ג'קומטי.
אחד האתגרים המרכזיים בהפקת הסרט היה היותו של "V" חבוש מסכה לכל אורכו. לכן, הושקעו מאמצים רבים בתאורה, במשחק, בתנועות הגוף והידיים ובקולו של וויבינג על מנת שהדמות תוכל לשדר את המסרים שיועדו לה גם ללא הבעות פנים. מאחר שהמסכה עימעמה את קולו של וויבינג, כלל הדיאלוגים שלו הוקלטו מחדש בפוסט-פרודקשן והודבקו על הצילומים.
קידום ויציאה
צוות השחקנים ויוצרי הסרט השתתפו במספר מסיבות עיתונאים קודם ליציאתו, והתייחסו למספר סוגיות בנוגע אליו וביניהן - האותנטיות שלו, יחסו של אלן מור אליו והמסר הפוליטי שלו. פעמים רבות טענו המשתתפים כי הסרט לא יהיה נאמן לחלוטין למקור של מור, ובמילותיו של וויבינג: "אלן מור כתב על משהו שקרה מזמן. הוא כתב בתגובה לחיים תחת משטר תאצ'ר... הסרט הזה הוא תגובה לעולם שבו אנו חיים כיום. אז אני חושב שהסרט והרומן הם שתי ישויות נפרדות". בהתייחס לתוכנו הפוליטי מעורר המחלוקת של הסרט, היוצרים טענו כי מטרת הסרט היא להעלות שאלות ולעורר דיאלוג שכבר קיים בחברה ולא לספק תשובות לצופים או להורות להם על מה לחשוב.
יוצרי הסרט תכננו במקור שתאריך צאתו יהיה בסוף השבוע של ה-5 בנובמבר 2005, יום השנה ה-400 למזימת אבק השרפה, ממנה הסרט שואב השראה רבה. אחד הקדימונים לסרט אף היה "זכור, זכור את ה-5 בנובמבר", אשר נלקח משיר עם אנגלי שמזכיר את האירוע. אולם, קו פרסומי זה איבד את האפקטיביות שלו לאחר שצאת הסרט נדחתה ל-17 במרץ 2006. רבים העלו השערות כי העיכוב נוצר בעקבות הפיגועים בלונדון ופיגועים כושלים נוספים שהתרחשו באותו החודש. יוצרי הסרט הכחישו כי זו הסיבה וטענו כי העיכוב נוצר בעקבות צורך בעוד זמן ליצירת אפקטים חזותיים בהפקה. הקרנת הבכורה של הסרט התרחשה ב-11 בדצמבר 2005 בפסטיבל סרטים באוסטין, טקסס. הצגתו השנייה נערכה ב-13 בפברואר 2006 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. צאתו הכללית התרחשה כאמור ב-17 במרץ 2006 ב-3,365 בתי קולנוע בארצות הברית, הממלכה המאוחדת ושש מדינות נוספות.
בחינה מסחרית
עד דצמבר 2006, הכנסות הסרט הגיעו ל-133 מיליון דולר, מתוכם כ-71 מיליון דולר בארצות הברית בלבד. הסרט היה הנצפה ביותר ביום צאתו והניב הכנסות של 9 מיליון דולר. הוא נשאר במקום הראשון בכל אותו סוף השבוע, עם הכנסות של 26 מיליון דולר. המתחרה העיקרי שלו היה אין כמו בבית שהכניס באותו סוף השבוע כ-16 מיליון דולר. הסרט היה במקום ראשון גם בבתי הקולנוע בסינגפור, הפיליפינים, דרום קוריאה, שוודיה וטאיוואן. הסרט שודר גם ב-56 אולמות IMAX בצפון אמריקה, בהם הכניס כ-1.36 מיליון דולר בשלושת הימים הראשונים לצאתו.
מכירות ה-DVD היו מוצלחות והסרט נמכר בכ-1,412,865 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו בפורמט DVD, עם הכנסות של 28 מיליון דולר. עד סוף שנת 2006 נמכרו כ-3,086,073 עותקים עם הכנסות של 59 מיליון דולר. נכון לספטמבר 2018 הסרט הניב יותר מ-62 מיליון דולר מרווחי DVD ו-Blu-ray. הסרט גם הניב רווחים גדולים מסחורה נלווית - נמכרו מאות אלפי מסיכות גאי פוקס מדי שנה מאז צאת הסרט. חברת וורנר מדיה מקבלת תמלוגים על כל קנייה של מסיכת גאי פוקס רשמית.
בחינה ביקורתית
הביקורות על הסרט היו ברובן מעורבות. לדוגמה, מבקר הקולנוע רוג'ר איברט שיבח את הסרט וטען כי "בסרט תמיד קורה משהו מעניין, המזמין אותנו לפענח את הדמויות והעלילה". אך ג'ונתן רוס מה-BBC ביקר אותו באופן קשה וטען כי הוא "כישלון עגמומי ומדכא. התסריט המדכדך של האחיות וצ'אוסקי ובייחוד הדיאלוגים העלובים, לא מותירים לצוות השחקנים הכישרוניים שום סיכוי". טענות נוספות שנשמעו לטובת הסרט היו כי המשחק היה טוב והעלילה מעניינת ורלוונטית וכי הוא מציג נושאים פוליטיים חשובים שאנשים רבים לא היו נחשפים אליהם בדרך אחרת. כמו כן, טענו מבקרים מרשת RTÉ האירית כי הסרט יהפוך בעתיד לסרט קאלט ושהמוניטין שלו יתפתח עם השנים. מצד שני, טענות שנשמעו לרעתו היו כי ההתמודדות עם הסיטואציה הפוליטית בסרט הייתה ילדותית, שהסטים שבהם צולם הסרט היו זולים ולא מספיקים וכי משחקה של נטלי פורטמן לא היה מספיק טוב. כמו כן, היו ביקורות לגבי חוסר התפתחות עלילתית.
הסרט זכה במעט פרסים, וביניהם זכייתה של נטלי פורטמן בפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי סאטורן. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט 73% תמיכה וזאת לפי 244 ביקורות. באתר Metacritic קיבל הסרט 62% תמיכה וזאת לפי 39 מבקרים. הסרט היה מועמד לפרס הוגו בקטגוריית הסרט הדרמטי הטוב ביותר לשנת 2007. המגזין אמפייר דירג את הסרט במקום ה-418 במצעד הסרטים הטובים ביותר אי פעם.
בחינה פוליטית
בסרט מוצגים נושאים מעוררי מחלקות רבים, וביניהם - הומוסקסואליות, הומופוביה, ביקורת על הדת, טוטליטריזם, אסלאמופוביה וטרור. ההתעסקות בנושאים אלו הייתה מוקד הביקורות והשבח עליו מצד קבוצות סוציופוליטיות שונות. עם צאת הסרט, קבוצות אנרכיסטיות שונות ואקדמאים אנרכיסטיים ביקרו אותו על דילול העלילה האנרכיסטית המקורית לטובת אפקטים חזותיים ואלימות רבה. מצד שני, היו מהם שטענו שהמסר האנרכיסטי הועבר, על אף העיבוד ההוליוודי. קבוצות ימין נוצרי טענו שהצגתו של "V" כטרוריסט היא רומנטיזציה של המעשים שהוא ביצע והצדקה שלהם. ממול להם היו שטענו כי תגית הטרוריסט הוצמדה ל-"V" על ידי דיקטטור שדומה במאפייניו להיטלר, ועל כן אינו באמת טרוריסט.
הבדלים בין הסרט לרומן הגרפי
עלילת הסרט מתבססת על הרומן הגרפי שכתב אלן מור ואייר דייוויד לויד בשם זהה. סיפורי הקומיקס יצאו לאור לראשונה בין השנים 1982 ו-1985 באנתולוגיית הקומיקס "Warrior" ולאחר מכן הודפסו ונערכו מחדש על ידי חברת DC קומיקס. סיפוריו של מור אוגדו לאחר מכן ליצירת רומן גרפי שפורסם מחדש בארצות הברית תחת חברת הבת של DC, ורטיגו ובממלכה המאוחדת תחת הוצאת "Titan".
ישנם מספר הבדלים מהותיים בין הסרט לבין המקור עליו הוא מבוסס. לדוגמה, הסיפור ברומן מתרחש בשנות ה-90, אך עלילת הסרט מתרחשת בכלל בשנת 2032 - הסיפור של אלן מור נכתב ברקע שלטונה השמרני של מרגרט תאצ'ר והוא סיפור על המאבק בין רודנות לאנרכיזם, ואילו סיפורן של האחיות וצ'אוסקי נערך על רקע השלטון השמרני של ג'ורג' וו בוש בארצות הברית ובכלל בקונטקסט הפוליטי האמריקאי של שנות ה-2000. לדבריו של מור, מרכיבים משמעותיים מהפשיזם של המשטר נעדרו מהסרט וכן האלמנטים האנרכיסטיים שכל כך אפיינו את הסיפור שהוא כתב. הבדל נוסף הוא שדמויות הממשל הפשיסטיות ברומן היו דמויות עגולות ומלאות יותר ולא מתוארות באופן קריקטוריאלי ואילו בסרט, בשל חוסר בזמן, לא התעמקו מספיק בדמויות האלו והן היו יותר דמויות רקע מאשר דמויות מלאות שמניעות את עלילת הסרט.
רבות מהדמויות ברומן עברו שינויים מהותיים עם התפתחות העלילה, אך בסרט הדבר לא מורגש כמעט כלל. בסרט, "V" מתואר כלוחם חופש רומנטי שמביע חשש מאבדן חיי חפים מפשע, אך ברומן לוקח זמן עד שהוא מגיע למקום הזה ותחילה הוא מוצג כחסר רחמים המוכן להרוג כל אחד שיעמוד בדרכו. גם השינוי שעברה איווי האמונד תחת חניכתו של "V" הוא משמעותי הרבה יותר ברומן מאשר בסרט. בתחילת הסרט היא כבר מוצגת כאישה עם ביטחון עצמי רב ושמץ של מרדנות אך בתחילת הרומן היא מוצגת כנערה צעירה ונואשת, חסרת ביטחון, הנגררת לזנות. מערכת היחסים בין השניים ברורה ומוצהרת יחסית בסרט לעומת הרומן ובסופו היא אף נגמרת בהצהרות על אהבה. ברומן הדבר אינו מתרחש ואיווי אף לוקחת לעצמה את זהותו של "V" לאחר מותו. בסרט, המפקח פינץ' מתחיל להזדהות עם מזימותיו של "V" ואף מנסה לעזור לו, אך ברומן הוא נחוש מאוד לעצור אותו עד לרגע האחרון והוא אף לוקח LSD על מנת לנסות להיכנס לראשו של "V" כפושע משוגע. עוד דמות שיש בקו העלילה שלה הבדל מהותי היא גורדון דיטריך. ברומן, גורדון הוא פושע שלוקח את איווי לביתו לאחר ש-"V" נוטש אותה ברחוב והשניים חולקים רומן קצר עד שהוא נרצח על ידי כנופיה סקוטית. אולם, בסרט גורדון הוא מנהלה את איווי ברשת הטלוויזיה ואיש מבוסס מאוד שמתברר כהומוסקסואל.
כמו כן, בסרט הושמט קיומה של מלכה באנגליה, אשר קיימת ברומן. שמו של הקאנצלר העליון ברומן הוא "סוסאן" ואילו בסרט הוא "סאטלר", שהוא הלחם בסיסים של השם המקורי והשם "היטלר". הממשל בסרט הוא נגד הומוסקסואלים ומוסלמים ובקומיקס הוא גם נגד שחורים ויהודים.
מדיה ביתית
ונדטה יצא בגרסת DVD בארצות הברית ב-1 באוגוסט 2006 בשלושה פורמטים - מהדורה למסך רחב, מהדורה למסך מלא ומהדורה מיוחדת וכפולה. המהדורות הרגילות מכילות קטע קצר (15:56 דקות) של צילומים מאחורי הקלעים שנקרא "Freedom! Forever! Making V for Vendetta" ואת קדימון הסרט. המהדורה הכפולה מכילה בנוסף שלושה סרטי תעודה ועוד מספר קטעים לאספנים. בחלק השני של המהדורה הכפולה יש ביצת פסחא קצרה של השחקנית נטלי פורטמן בתוכנית סאטרדיי נייט לייב. הסרט יצא גם במהדורת HD DVD, בפורמט Blu-ray ומאוחר יותר גם בפורמט UMD.
פסקול
פסקול הסרט יצא לאור דרך חברת התקליטים אסטרלוורקס ב-21 במרץ 2006. רוב המוזיקה בפסקול נכתבה על ידי המלחין דריו מריאנלי, מלבד שלושה שירים - "Cry Me a River" של ג'ולי לונדון, "I Found a Reason" של הוולווט אנדרגראונד ו-"Bird Gerhl" של אנתוני והג'ונסונס. כפי שמוזכר בסרט, שלוש השירים הללו הם חלק מ-872 השירים שהוצאו מחוץ לחוק ומופיעים בג'וקבוקס שנמצא בגלריית הצללים של "V". היצירה התזמורתית "הפתיחה 1812" של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי מופיעה שלוש פעמים במהלך הסרט - בתחילתו ובסופו מופיע סופה של היצירה, ושיא היצירה מופיע כחלק מהשיר "Knives and Bullets (and Cannons too)". כמו כן, נעשה שימוש ביצירה בשיר "Remember, Remember".
שלושה שירים שהופיעו במהלך כתוביות הסיום של הסרט לא נכנסו לפסקול - "Street Fighting Man" של הרולינג סטונז, "BKAB" של איתן סטולר (אליו הוכנסו קטעים מנאומים של פעילי הלאומיות השחורה מלקולם אקס וגלוריה סטיינם וכן קטעים משני שירי בוליווד שכתב אנו מאליק) ו-"Out of Sight" של ספיריטיואלייזד. כמו כן, ב"סצנות ארוחת הבוקר" בהן מופיעים גורדון דיטריך ו-"V", מופיעים שני קטעי בוסה נובה של המלחין אנטוניו קרלוס ז'ובים - הנערה מאיפנמה ו-Corcovado. גם ההסימפוניה החמישית של בטהובן, היצירה יאקטי סאקס של בוטס רנדולף והשיר "Long Black Train" של ריצ'רד הולי מופיעים במהלך עלילת הסרט.
השיר "Evey Reborn" מופיע בקדימון לסרט בין כוכבים.
ספרים
הרומן הגרפי המקורי של אלן מור יצא לאור מחדש בכריכה קשה באוקטובר 2005, על מנת לצאת בהתאמה עם צאת הסרט שתוכנן ל-5 בנובמבר. אולם, צאת הסרט התעכבה למרץ 2006. מכירות הרומן לאחר צאת הסרט עלו באופן דרמטי בארצות הברית. עיבוד של הסרט לרומן נכתב על ידי סטיב מור על בסיס התסריט שנכתב על ידי האחיות וצ'אוסקי ויצא לאור ב-31 בינואר 2006. ספנסר לאם, שעבד עם המפיקים במהלך ההכנות לסרט, כתב עליו ספר המתאר את ההתרחשויות מאחורי הקלעים בשם "V for Vendetta: From Script to Film". הספר יצא לאור ב-22 באוגוסט 2006.
טלוויזיה
באוקטובר 2017, הכריז ערוץ 4 הבריטי על פיתוח סדרת טלוויזיה על בסיס הרומן הגרפי והסרט.
הסולטאנים הממלוכים במצרים
להלן רשימת הסולטאנים הממלוכים במצרים, של השושלת הבחרית ושל השושלת הבורג'ית
מבנה שם של סולטאן
שמו של סולטאן ממלוכי יכול לכלול מספר מרכיבים אפשריים, אשר רובם יהיו קיימים בכל שם נתון.
לדוגמה: אל-מנצור סיף אל-דין אבו בכר בן אל-נאצר מחמד בן קלאוון ה"מנצח" (תואר כללי) "חרב הדת" (תואר דתי) שם פרטי ייחוס (אביו וסבו היו סולטאנים)
השושלת הבורג'ית
הסולטאנים ברקוק, שיח', טטר, ברסבאי, ג'קמק, אינאל וקאיתבאי העמידו צאצאים שזכו למלוך אחריהם. לרוב אף צאצאים אלו מלכו מספר חודשים בלבד לאחר מות אביהם בטרם הופלו בהפיכה.