cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ננסי פרייזר
Fortunes of Feminism
חיבור זה מספק מסגרת ברורה לחשיבה מחודשת בנושאים הקשורים לעבודה, אמנציפציה, זהות, ותביעות לצדק בהקשר של הנאו-ליברליזם. עם זאת, השימוש של פרייזר בסכמות תאורטיות זכה לביקורת כדחוס ומבלבל לעיתים.
Unruly Practices
ספרה "Unruly Practices" ("פרקטיקות סוררות: כוח, שיח ומגדר בתיאוריה חברתית עכשווית") הוא אוסף של חיבורים שנכתבו בין השנים 1980 ו-1989. הספר בוחן את תיאוריות הכוח ומקורה אצל מישל פוקו, את הפוליטיקה של הדקונסטרוקציה הצרפתית של ז'אק דרידה לצד האמריקאית של ריצ'רד רורטי, את הפוליטיקה של המגדר אצל יורגן הברמאס, ואת הפוליטיקה של פרשנות הצורך בשני מאמרים מסכמים אשר משרטטים את עמדתה שלה בתוך התיאוריה הביקורתית הסוציאליסטית-פמיניסטית העכשווית.
הוגים בני זמננו כמו דאגלס קלנר שיבחו את כתביה של פרייזר כ"מתובלים בתקווה חברתית" ומחויבות פמיניסטית לסוכנות פוליטית ולקידמה חברתית עם מספר צורות של ספקנות חברתית מודרנית ופוסט-מודרנית. עם זאת, אחרים מתחו ביקורת על מטרתה לספק "סוג של תמונה אבחנתית גדולה הדרושה כדי לכוון את הפרקטיקה הפוליטית [הנוכחית]" של הפמיניזם הסוציאליסטי על היותה שאפתנית מדי ובסופו של דבר צרה מדי.
סולריזציה
סולריזציה (באנגלית: Solarisation) הוא תהליך צילומי היוצר עיוות קיצוני בניגודיות (קונטרסט) של התצלום. במסגרת התהליך, נחשף התשליל (נגטיב) או נייר הצילום לאור בצורה מקרית, תהליך אשר משנה את גוני התצלום ויוצר מעין "הילה" סביב העצמים בתשליל. בתהליך זה אין אפשרות לחזות מראש מה תהיה תוצאת החשיפה הנוספת של התצלום.
את אפקט הסולריזציה ניתן ליצור על ידי חשיפת התצלום שהודפס ופותח במחצית מן הזמן הרצוי לפיתוח מלא במְפַתֵּחַ לאור נוסף במכונת ההדפסה (מַגְדֵּל). בדרך כלל חושפים את הנייר לאור המגדל בעוצמה זהה לזו של תהליך ההדפסה הרגיל, אולם ללא התשליל. את תהליך הסולריזציה ניתן לערוך גם ישירות על התשליל (נגטיב), אז מכונה תהליך זה אפקט "סאבאטיה" ("The Sabattier Effect"). באפקט זה אזורים שונים מתקבלים כדימוי נגטיבי על גבי התשליל.
אורקה נחלניק
יצחק ברוך פַרבָּרוֹביץ' (ביידיש: פֿאַרבעראָוויטש), הידוע יותר בשמו הספרותי אוּרקֶה נָחַלניק (ביידיש: אורקע נאכאלניק, לעיתים נאחאלניק; בפולנית: Urke Nachalnik; 1897 – 11 בנובמבר 1939) היה סופר יהודי פולני.
ביוגרפיה
יצחק ברוך פרברוביץ' נולד בעיירה ויזנה שעל יד העיר לומז'ה בפולין. אביו היה טוחן ומשפחתו הייתה אמידה ומכובדת בוויזנה. בצעירותו היה תלמיד ישיבה מצטיין, אך כשבגר הפך לעבריין ולאחר מכן היה לסופר מפורסם.
את עבודתו הספרותית החל בעת שריצה עונשי מאסר, לאחר שקרא בימי מאסרו את ספריהם של סופרים פולנים בולטים. הוא פרסם את כתביו הראשונים ב-Głos Więźnia, ביטאון הכלא בו ריצה מאסרו בוורשה. בשנת 1920 החליט לשלוח לבית ההוצאה לאור Rój, בניהולו של מלכיאור וונקוביץ', תסריט לרומן הראשון שלו 'אהבת הפושעים'. וונקוביץ 'לא היה מרוצה מהיצירה, אך שכנע את נחלניק לכתוב אוטוביוגרפיה.
בשנת 1930 פורסמה האוטוביוגרפיה שלו, אשר לא זכתה בתקופתה לפרסום רב. באותה התקופה כתב נחלניק גם סיפורי יידיש קצרים, שפורסמו בעיתונים היהודיים בארצות הברית. לאחר שהשתחרר מהכלא בגיל 35, החליט אורקה נחלניק לעסוק בספרות באופן קבוע. קשריו עם המו"לים באמריקה איפשרו לו להמשיך לפרסם סיפורים ביידיש, והוא התפרנס באופן הגון מהעמלות. בשנת 1934 פורסם החלק השני של האוטוביוגרפיה שלו, אשר נמכר טוב יותר מספרו הראשון. אורקה נחלניק התפרסם, במיוחד בשל תיאור נאמן של אופי החיים בעולם התחתון. הרומנים הבאים שלו הופיעו בשנת 1937. מאותה תקופה צברה הקריירה הספרותית שלו תאוצה, אך בשנת 1939 היא נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1932 התחתן עם שרה, אחות מבית חולים יהודי בווילנה. הזוג הנשוי עבר לאוטבוצק שם נולד בשנת 1933 בנם שמואל. בשנת 1937 עברה המשפחה לבית הארחה בעיר, שם התגוררו בעת שפרצה מלחמת העולם.
באוקטובר 1939 הוציאו נחלניק ושכנו גרזון רדונינסקי שני ספרי תורה מבית הכנסת הבוער ליד ביתו וקברו אותם ביער ברודוב. אולם בשל הלשנה נלכדו במהרה על ידי הנאצים. ב-11 בנובמבר 1939 הועברו שלושתם ליער בעיר ורודבורוב, שם הורו להם לחפור לעצמם קברים וירו בהם. משפחות המוצאים להורג הורשו באופן חריג להוציא אחר כך את הגוויות ולקבור אותן ככל הנראה בבית העלמין היהודי באניאלין. עם זאת, מקום קבורתו הסופי של נחלניק אינו ידוע.
יצירתו
ספריו וסיפוריו ראו אור במספר שפות וחלקם הומחזו והתפרסמו כסיפורים בהמשכים בעיתונות היידית בפולין ובארצות הברית בשנות ה-30.
ידוע בעיקר בספרו האוטוביוגרפי "מיין לעבנסוועג".
קישורים חיצוניים
מיצירתו:
רינוס מיכלס
מרינוס יקובוס הנדריקוס מיכלס (הולנדית: Marinus Jacobus Hendricus Michels; 9 בפברואר 1928 - 3 במרץ 2005), המוכר גם כרינוס מיכלס, היה כדורגלן ומאמן הולנדי.
ביוגרפיה
נולד באמסטרדם, ולו שמור הקרדיט על המצאת שיטת הכדורגל הטוטאלי בשנות ה-70. בתור מאמן נבחרת הולנד (1974, 1984-85, 1986-88, 1990-92) הוביל את הנבחרת לגמר מונדיאל 1974 ולזכייה ביורו 1988.
בתור שחקן, מיכלס שיחק 264 משחקים בקבוצת אייאקס אמסטרדם וכבש 122 שערים בין 1946 ו-1958. הוא זכה באליפות הולנד עם אייאקס ב-1947 ו-1957. הוא גם הופיע 5 פעמים בנבחרת הולנד.
מיכלס חזר לאייאקס בתור מאמן ב-1965, איתה זכה בארבע אליפויות ושלושה גביעים בשש השנים שחלפו, וזכה עם אייאקס בראשון מתוך שלושה גביעי אירופה רצופים ב-1971. מיכלס הפך את המשחק למודרני כשהציג לעולם את שיטת הכדורגל הטוטאלי תוך שימוש ב"מלכודת הנבדל" שהייתה טקטיקה הגנתית נפוצה. מיכלס עבר לאמן את ברצלונה, איתה זכה באליפות ספרד ב-1974 ולאחר האליפות עבר לאמן את הנבחרת. אחרי הקדנציה בנבחרת עבר לארצות הברית. לבסוף סיים את קריירת האימון של עם באייר לברקוזן ב-1989.
מיכלס נבחר למאמן המאה על ידי פיפ"א ב-1999.
מיכלס נפטר בשנת 2005 בבלגיה לאחר ניתוח לב.
אלי להר
אלי להר (נולד ב-10 ביולי 1971) הוא סופר, מתמטיקאי, מרצה ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה
להר השלים את לימודיו לדוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב בין השנים 2003–2007 ובמקביל שימש כמרצה למתמטיקה במוסד.
במהלך תקופה זו החל להיות מעורב במאבקים על רקע הקיצוצים במערכת ההשכלה הגבוהה. בשנת 2005 התמנה ליו"ר ארגון הסגל האקדמי הזוטר באוניברסיטת תל אביב והוביל את המאבק כנגד הקיצוצים בהעסקת תלמידי מחקר והמרתם במורים מן החוץ. בשנת 2007 נבחר ליו"ר הפורום המתאם של ארגוני הסגל האקדמי הזוטר באוניברסיטאות ובמסגרת תפקיד זה הנהיג את המאבק להסדרת תנאי ההעסקה של המורים "מן החוץ" באוניברסיטאות, מאבק שהסתיים ביצירת מסלול העסקה נורמטיבי חדש. כיום, להר נמנה בין המרצים באוני' לקורסי אלגברה ליניארית, חדו״א ופונקציות מרוכבות.
להר עוסק גם בכתיבה דרמטית וסאטירית. "אני אוהב את תמיר", רומן פרי עטו אשר עוסק בלבטי ההתבגרות של נער הומוסקסואל, ראה אור ב-2005 בהוצאת ספרית מעריב.
אודי רובוביץ'
אהוד (אודי) רובוביץ' (נולד ב-27 בינואר 1945), הוא כדורגלן עבר ישראלי, מגדולי שחקני בית"ר ירושלים, הידוע גם בכינוי "אודי חמודי" ושיחק בקבוצה בין השנים 1973-1960, במהלכן הבקיע 80 שערי ליגה.
קריירת המשחק
רובוביץ' נולד וגדל בשכונת מחנה יהודה שבירושלים לבית בית"רי. אמו, רבקה הייתה צפתית, ואביו נתן רובוביץ' היה חבר בתנועת הלח"י. אלכסנדר רובוביץ' היה בן דודו של האב. עוד בגיל 15 הצטרף לקבוצת הנוער של בית"ר וזכה לתהילה ראשונה כשהבקיע צמד שערים במשחק הדרבי הראשון שהתקיים בעיר, בין קבוצות הנוער של הפועל ירושלים ובית"ר.
ב-1960 כשהוא פחות מגיל 16 ובאישור מיוחד של ההתאחדות לכדורגל צירף אותו המאמן, סימון אלפסי, לסגל הקבוצה הבוגרת של בית"ר וב-1961, כשהוא בגיל 16 וחודש עלה למשחקו הראשון בבוגרים של בית"ר מול הפועל באר שבע בליגה א' דרום (אז ליגת המשנה). רובוביץ' כונה גם "האפרוח הבלונדיני", עקב צבע שיערו. ב-1967 הבקיע את השער מהמרחק הכי גדול בתולדות בית"ר - כ-70 מטר, מול הפועל לוד במסגרת הליגה.
עד 1968, כשבית"ר עוד שיחקה בליגת המשנה, תופקד רובוביץ' כשחקן קישור התקפי. הוא היה מגיח מאחור, ומאיים על השער בבעיטות חזקות ומדויקות. מטווחים אלו הבקיע את מרבית שעריו. רובוביץ' היה גם בועט הפנדלים של הקבוצה.
בסוף עונת 1966/1968 הצליחה בית"ר ירושלים, תחת הדרכתו של סמואל רזניק, להעפיל לליגה הראשונה. 41 שערים הבקיע בעונה זו רובוביץ', ובמיוחד זכור כמי שהבקיע את השער היקר וההיסטורי שהעלה את הקבוצה סופית ליגה, באצטדיון ימק"א מול מכבי רמת עמידר. מכאן ואילך זכור שיר שהתנגן בפי האוהדים: "ומי דפק את עמידר? אודי חמודי".
בליגה הראשונה עבר לשמש כקפטן הקבוצה, והוסב לתפקיד לבלם. גם מעמדה חדשה זו היטיב לבשל ולכבוש. אם בית"ר הייתה נקלעת לפיגור, היה עולה להתקפה ופעמים רבות מצליח להבקיע. ב-1972 כמעט וזכה עם הקבוצה באליפות המדינה, אך לבסוף סיימה הקבוצה שנייה למכבי תל אביב.
רובוביץ' היה שחקן מקורב מאוד לאוהדי הקבוצה והיה מנצל את השפעתו לפעילויות חנוכיות. כשהיה רואה ילדים ברחוב, היה שואל אותם אם הכינו שיעורי בית. העירייה גייסה אותו להדריך בקייטנות, והוא היה מרצה אורח בבתי ספר. היה לו גם טור במגזין הכדורגל "פנדל".
במהלך הקריירה לבש חולצות עם מספרי: 8 (כששיחק כקשר) ו-5 (כששיחק כבלם).
חיים אישיים
לאחר פרישתו למד כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
כיום רובוביץ' מתגורר ברמת השרון, ובעל חברת "אטם" לה מפעלים בחיפה ותל אביב המייצרת חלפים לתעשייה הכימית, החקלאית, והצבאית. כיום בנו מנהל את העסק המשפחתי.
אלכסנדר מקלאוד
אלכסנדר רודריק מקלאוד (Alexander Roderick McLeod, 1782 – 11 ביוני 1840) היה סוחר פרוות וחוקר ארצות ב שהחל את דרכו ב (בראשי תיבות NWC) בשנת 1802.
מקלאוד הפך לסוחר ומנהיג קבוצה (בריגדה) בחברת מפרץ הדסון (HBC), בראשות סר, לאחר שה-NWC התמזג לתוכה בשנת 1821. הוא היה פעיל מאוד בגיבוש תפקיד ה-HBC באזור הפסיפיק נורת' וסט והיה לו תפקיד מכריע במשלחת הארקטית של, כמו גם בהקמת שביל סיסקיו בין פורט ונקובר לעמק סקרמנטו של קליפורניה.
מבסיסו בפורט ונקובר, מקלאוד חקר את הנהרות אומפקווה ורוג בשנים 1826–1828, והכין את הבריגדה שלו ליציאה נוספת ביולי 1828 כאשר מגלה הארצות האמריקני ג'דדיה סמית הגיע לשם לאחר שרוב חבריו נרצחו על ידי בני האומפקווה באורגון. המנהל הראשי של פורט ונקובר הקצה מחדש את החטיבה של מקלאוד, כולל הגשש והמתורגמן, לחזור עם סמית לנהר האומפקווה כדי לחפש ניצולים ולנסות לאסוף את הסוסים, הפרוות והאספקה של סמית. חלק גדול מהציוד של סמית נאסף, כולל היומן שלו ושל האריסון רודג'רס, הפקיד של סמית, אבל 15 מתוך תשעה עשר אנשיו של סמית נרצחו. המפות של סמית עזרו למקלאוד במסעות המחקר המאוחרים יותר לצפון קליפורניה.
בעיני ה-HBC היה אלכסנדר מקלאוד אדם בעל דעות עצמאיות, אך היה עובד חשוב ששירת את החברה במגוון מסגרות. דלגו עליו כשהיה צריך לבחור מנהל ראשי (chief factor), משהו שהוא ציפה לקבל והרגיש שהרוויח. ג'ון באלנדן (John Ballenden), שנישא לשרה, בתו של מקלאוד מנישואיו לאישה אינדיאנית, אכן השיג תפקיד זה בחברה.
אגם מקלאוד (McLeod lake) בסטוקטון בקליפורניה נקרא על שמו, וכך גם הנהר מקלאוד.
אוטו פון קנובלסדורף
גנרל היינריך אוטו ארנסט פון קנובלסדורף (בגרמנית: Heinrich Otto Ernst von Knobelsdorff; 31 במרץ 1886 – 21 באוקטובר 1966) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון קנובלסדורף נולד ב-31 במרץ 1886 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-94 (התורינגי ה-5 - הדוכס הגדול של סקסוניה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-18 באוגוסט 1914 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-22 במרץ 1916 הועלה לדרגת האופטמן. ב-28 באוקטובר 1918 נפצע פון קנובלסדורף באורח קשה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית סקסה-ארנסטין עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון קנובלסדורף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1929 הועלה פון קנובלסדורף לדרגת מיור, ולאחר מכן שירת ארבע שנים כמדריך בבית הספר לתותחנים בברלין. ב-1 ביוני 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 ביוני 1935 הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-102, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פון קנובלסדורף ראש מטה מפקדת משמר הגבול ה-3, שהפכה ב-18 באוקטובר 1939 לקורפוס ה-33. ב-1 בפברואר 1940 מונה פון קנובלסדורף למפקד הדיוויזיה ה-19, ולחם עימה במהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס ה-11 ולאחר מכן כחלק מהקורפוסים ה-4 וה-28 לסירוגין, במסגרת הארמייה השישית. ב-1 בנובמבר 1940 הוסבה הדיוויזיה ה-19 לדיוויזיית הפאנצר ה-19. במהלך מבצע ברברוסה לחם פון קנובלסדורף עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, והשתתף עימה בקרב ביאליסטוק-מינסק ובקרב סמולנסק. ב-17 בספטמבר 1941 קיבל פון קנובלסדורף על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך הקרב על מוסקבה לחם פון קנובלסדורף עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת הארמייה התשיעית ולאחר מכן במסגרת הארמייה הרביעית, וב-6 בינואר 1942 פרש מתפקידו בעקבות מחלה קשה.
לאחר החלמתו מונה פון קנובלסדורף ב-1 במאי 1942 למפקד הקורפוס ה-10, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-1 ביוני 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-2, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-1 באוגוסט 1942 הועלה פון קנובלסדורף לדרגת גנרל חיל השריון, וב-10 באוקטובר 1942 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-24, שהיה חלק מהארמייה ההונגרית השנייה במסגרת קבוצת ארמיות B.
ב-1 בדצמבר 1942 מונה פון קנובלסדורף למפקד קורפוס הפאנצר ה-48, שהיה חלק מפלגת הארמייה הולידט במסגרת קבוצת ארמיות דון, ולחם עמו בקרבות הקשים על נהר הצ'יר. על פעולותיו בקרבות קיבל פון קנובלסדורף ב-16 בפברואר 1943 את עיטור הצלב הגרמני בזהב. במרץ - אפריל 1943 לחם פון קנובלסדורף עם הקורפוס שבפיקודו בקרב חרקוב השלישי, כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית ולאחר מכן כחלק מפלגת הארמייה קמפף, במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ביולי 1943 לחם פון קנובלסדורף עם הקורפוס שבפיקודו בקרב קורסק, כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ועל פעולותיו בקרבות קיבל פון קנובלסדורף ב-12 בנובמבר 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-6 באוקטובר 1943 פרש פון קנובלסדורף מתפקידו בעקבות מחלה, והועבר לעתודת המילואים. ב-1 בפברואר 1944 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, שהיה חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולחם עמו בקרבות הקשים באזור ניקופול. במרץ הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השמינית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, ובאוגוסט הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות מרכז.
ב-6 בספטמבר 1944 מונה פון קנובלסדורף למפקד הארמייה הראשונה כחלק מקבוצת ארמיות G, ולחם עימה בהצלחה בקרב על מץ, וב-21 בספטמבר 1944 קיבל פון קנובלסדורף תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-30 בנובמבר 1944 פרש פון קנובלסדורף מתפקידו, והועבר לעתודת המילואים, וב-6 באפריל 1945 נלקח פון קנובלסדורף לשבי האמריקני.
לאחר המלחמה
ב-21 בדצמבר 1947 שוחרר פון קנובלסדורף מהשבי. לאחר שחרורו התגורר פון קנובלסדורף בהנובר עד למותו ב-21 באוקטובר 1966.
הר מילטון (קולומביה הבריטית)
הר מילטון (באנגלית: Mount Milton) הוא הר בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גאוגרפיה
ההר ממוקם בשטח הפארק הלאומי ג'ספר, ברכס הרי קאריבו.
גובהו של ההר 2,143 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 258 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם מערבית לאגם אלברדה, בין נחל אלן (Allen Creek) ונחל קמפ (Camp Creek); ההר ממוקם 12 קילומטרים מזרחית להר לולו.
על ההר גדלים יערות עצי אורן, וסביבו טייגה תת ארקטית.
גילוי ההר ומקור שמו
ויליאם ונטוורת' פיצוויליאמס ויקונט (רוזן) מילטון (William Wentworth Fitzwilliam, Viscount Milton), ערך משלחת מחקר באזור בין השנים 1862–1863. עימו היה במשלחת הרופא האישי שלו דוקטור וולטר באטלר צ'ידל (Walter Butler Cheadle), בשל מחלת האפילפסיה של פיצוויליאמס. בעודם הולכים דרומה לאורך נחל היוצא מאגם אלברדה הם ראו את ההר מתנשא מעליהם, כשהוא מכוסה קרחונים. צ'ידל קרא להר "הר מילטון" (הר סמוך נקרא הר צ'ידל על שמו של צ'ידל). השניים פרסמו את גילוי ההר ואת שמו בספרם "The Northwest Passage by Land" בשנת 1864.
השם אומץ רשמית ב-19 בדצמבר 1961.
לקריאה נוספת
• E. C. Coleman, The Northwest Passage Overland: The Epic Journey that Helped Create Canada
• EARLE R. WHIPPLE, THE CARIBOO AND MONASHEE RANGES OF BRITISH COLUMBIA: AN ALPINIST’S GUIDE
שוק קמדן
שוק קמדן (באנגלית: Camden Market) הוא שוק באזור קמדן טאון, ברובע קמדן שבעיר לונדון.
היסטוריה
אזור שוק קמדן ממוקם ליד תעלת ריג'נטס, במתחם בו הוקמו מחסנים ובתי מלאכה הקשורים לתעלה, במהלך המאה ה-19. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הופסק הסחר בתעלה ותוכנן כביש מהיר עירוני שיחצה את המתחם. בשנת 1974 הוקם במקום שוק זמני קטן של מלאכת יד, שוק בגדים משומשים ושוק פשפשים. השוק פעל תחילה רק בימי ראשון ואחר גם בשבתות.
בשנת 1976, התוכניות לסלילת הכביש המהיר ננטשו, השוק הפך לקבוע ופעל בכמה מגרשים קטנים ליד התעלה ומספר מבנים קיימים בסמוך. בנוסף מגוון הסחורות בשוק התרחב, עם דוכנים שמוכרים ספרים, בגדים חדשים ויד שנייה, תכשיטים ודוכני מזון מהיר. בשנת 1991 נפתח אולם שוק מקורה בן שלוש קומות שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון דיקינסון במקום בו התקיים השוק החיצוני הראשון. בסגנון הארכיטקטורה התעשייתית והבינוי המסורתי של המאה ה-19 באזור, הוא בנוי מלבנים וברזל יצוק. הוא משך אליו מספר רב של מבקרים, בין השאר מאחר שהיה פתוח בימי ראשון, כאשר לפני חוקי המסחר של אנגליה באותה עת, חנויות לא הורשו לפעול בימי ראשון.
בשנת 1994 רכש איש העסקים הישראלי בבו קובו עם שותפים בריטיים, מבנה היסטורי בסמוך לשוק הקיים, ששימש לאורוות במאה ה-19. הם פיתחו את המתחם שרכשו בשם "שוק האורוות" (Stables Market). בהמשך רכשו מבנים נוספים סמוך לשוק קמדן לוק.
בתחילת שנות ה-2000, החל השוק לפעול מדי יום (ולא רק בסופי שבוע) והפך לאחת מהאטרקציות התיירותיות הפופולריות בלונדון, עם כ-200,000 מבקרים מדי שבוע.
במרץ 2014 מכרו בבו קובו ושותפיו את החזקתם ב"שוק קמדן" לאיש העסקים הישראלי טדי שגיא תמורת יותר מ-400 מיליון ליש"ט (כ-2.6 מיליארד שקל). באוקטובר 2014 רכש שגיא גם את שוק קמדן לוק. בדצמבר 2014 הנפיק שגיא את השוק ב לפי שווי שוק של 1.2 מיליארד דולר, תחת חברה חדשה שהקים בשם "מרקט טק" (Market Tech). במרץ 2015 רכש שטחים נוספים באמצעות חברת "מרקט טק" שני בניינים הסמוכים לקמדן מרקט תמורת 100 מיליון ליש"ט והכריז על תוכנית פיתוח בעלות של 300 מיליון ליש"ט. באפריל רכש מתחם משרדים צמוד לשוק ב-45 מיליון ליש"ט, שצורף לפרויקט הפיתוח של השוק. המתחם נועד לשמש קהילה לכ-2,000 יזמים בתחומי היי-טק, עיצוב ואופנה. ביולי 2015 גייסה "מרקט טק" 200 מיליון ליש"ט בהנפקה משנית בבורסה.
תיאור השוק
שוק קמדן מכיל שישה אזורי שוק נפרדים:
שוק קמדן לוק
שוק קמדן לוק קרוי על שם הסכר של קמדן (Camden Lock) שנמצא באתר זה בתעלת ריג'נטס. סכר זה מאפשר מעבר הספינות בין הגבהים השונים של התעלה. השוק בנוי באזור המחסנים שהיו ממוקמים לאורך התעלה. החל מאמצע שנות ה-70 הלך ופחת השימוש המסחרי בתעלה, ובשנת 1974 החל לפעול באזור שוק זמני. בשל הצלחת השוק הפך השוק לקבוע, ובוטלו תוכניות להרוס את המבנים לצורך בניית כביש מהיר במקום. השוק שפעל במקום היה שוק מלאכת יד, ובהמשך הפך לשוק בגדים משומשים ולשוק פשפשים.
בשנת 1991 התרחב השוק למבנה בן שלוש קומות שתוכנן על ידי ג'ון דיקינסון. המבנה נבנה לבנים ולו תקרת ברזל בסגנון ויקטוריאני, ולכן המבנה תואם את יתר מבני השוק שנבנו בשלהי המאה ה-19.
בשנת 2006 החלה בניית מבנה נוסף בין שוק קמדן לוק לשוק האורוות.
שוק האורוות
שוק האורוות (Stables Market) הוא השוק הגדול ביותר מששת השווקים המרכיבים את שוק קמדן. מבנה השוק שימש בעבר כאורוות של חברת הרכבות "מידנלנד" ושל בית החולים הסמוך. דוכני השוק מוקמו בתאי הסוסים. השוק משמש בעיקר למכירת רהיטים ובגדים משומשים, וחפצי בית מיד שנייה. אזור זה ידוע בעיקר בבגדים הגותים הנמכרים בו.
שוק תעלת קמדן
שוק תעלת קמדן ממוקם לאורך תעלת ריג'נטס מזרחית לדרך צ'וק פארם (Chalk Farm Road) השוק כולל אזורי הסעדה. חלק משוק זה נהרס בשרפה שאירעה ב-9 בפברואר 2008, והשוק היה סגור לשיפוצים למשך מספר שנים.
שוק רחוב באק
שוק רחוב באק (Buck Street Market) הוא שוק בלתי מקורה בו נמכרים בעיקר בגדי יד שנייה.
אלקטריק בולרום
האלקטריק בולרום (Electric Ballroom) הוא שוק מקורה הממוקם בתוך מועדון לילה באותו השם. שוק זה פועל רק בסופי השבוע, בימי שבת וראשון בשעות היום.
שוק רחוב אינברנס
שוק רחוב אינברנס (Inverness Street Market) הוא שוק רחוב מסורתי קטן.
לואי השני, נסיך מונקו
לואי השני, נסיך מונקו (בצרפתית: Louis Honoré Charles Antoine Grimaldi; 12 ביולי 1870 – 9 במאי 1949), היה נסיך מונקו בין השנים 1922–1949.
ראשית חייו
לואי נולד ב-12 ביולי 1870 בבאדן-באדן, לאלבר הראשון, נסיך מונקו ולמרי ויקטוריה דאגלס המילטון, בתם של ויליאם המילטון, דוכס המילטון האחד עשר ומריה אמליה, נסיכת באדן. זמן קצר לאחר מכן נפרדו הוריו, ולאחר מכן לואי גדל בגרמניה עם אמו ואביו החורג, הרוזן - ולאחר מכן הנסיך - טסילו פסטטיקס פון טולנה, יחד עם אחותו למחצה, מריה מתילדה (שהייתה סבתו של איירה פון פירסטנברג), ולא ראה את אביו עד גיל 11.
אביו של לואי, הנסיך אלבר הראשון, היה אישיות דומיננטית, שהפך את מונקו למרכז של פעילות תרבותית והישגיה האינטלקטואליים הוכרו ברחבי העולם.
בשנת 1904 נסע לואי לצרפת, נרשם לאקדמיה הצבאית סן-סיר, וארבע שנים לאחר מכן, לאחר שסיים את לימודיו, הוא הצטרף ללגיון הזרים הצרפתי, ונשלח עמו לצפון אפריקה. בעודו מוצב באלג'יריה, הוא פגש את מארי ז'ולייט לובה, זמרת קברט. ז'ולייט הייתה כבר אם לשני ילדים, ז'ורז' ומרגריט, מבעלה לשעבר. לפי הדיווחים, הנסיך לואיס התאהב עמוקות, אך אביו לא התיר את נישואיהם. נטען כי לואי התעלם מאביו והתחתן עם ז'ולייט בשנת 1897, אולם אין כל ראיה לטענה זו. בתם הבלתי לגיטימית, שרלוט לואיז ז'ולייט, נולדה ב-30 בספטמבר 1898 בקונסטנטין שבאלג'יריה.
במשך עשר שנים שירת לואי בצבא בהצטיינות, ואף קיבל את עיטור צלב לגיון הכבוד. בשנת 1908 הוא חזר לביתו, תוך שהוא משאיר מאחור את פילגשו ובתו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לואי לצבא הצרפתי, ולחם בגבורה כחלק מהארמייה החמישית. הוא נעשה קצין בכיר בלגיון הכבוד ובסופו של דבר הועלה לדרגת ז'נרל של בריגדה.
משבר הירושה
מכיוון שלא היו ללואי ילדים חוקיים, היה אמור לרשת אותו לאחר מותו דודנו וילהלם קרל, דוכס אוראך, בן דודתו פלורסטין, נסיכת מונקו. אולם, כדי להבטיח שדבר זה לא יתממש, הוא חוקק חוק בשנת 1911 אשר מכיר בבתו הלא חוקית שרלוט כיורשת העצר של מונקו, ובשנת 1918 העביר חוק נוסף לשינוי החוקים כדי לאפשר אימוץ יורש בעל זכויות ירושה. שרלוט אומצה רשמית על ידי לואי בשנת 1919, והפכה לשרלוט לואיז ז'ולייט גרימלדי, נסיכת מונקו ודוכסית ולנטיניוס.
שלטונו
ב-26 ביוני 1922 נפטר אביו אלבר הראשון, נסיך מונקו בפריז, ולואי עלה לשלטון במקומו. בשנת 1924 הקים לואי את מועדון הכדורגל א.ס. מונקו, ובשנת 1929 ייסד את הגרנד פרי של מונקו. לואי אף הביא לעזיבתו של קמיל בלאנק, שניהל את קזינו מונטה קרלו, בשל השמועות על שחיתותו. בשנת 1931 שכר לואי את רנה בלום להקים את "בלט דה מונטה קרלו", ובשנת 1939 הקים את אצטדיון לואי השני (1939).
במהלך מלחמת העולם השנייה תמך לואי בצרפת של וישי תחת שלטון ידידו פיליפ פטן, אולם בשנת 1943 נכבשה הנסיכות על ידי הצבא המלכותי האיטלקי, ולאחר פרישת איטליה מהמלחמה, כבש הוורמאכט את הנסיכות, והחל בגירוש היהודים לאושוויץ, וביניהם אף רנה בלום. אולם, לואי הזהיר יהודים בסתר על כוונת הגסטאפו לעצור אותם ולגרשם.
בשנת 1944 ויתרה בתו הנסיכה שרלוט, דוכסית ולנטיניוס על זכויותיה כיורשת העצר, והעבירה את זכויותיה לבנה הנסיך רנייה. לאחר שחרור הנסיכות בידי בעלות הברית, הזניח לואי את הנסיכות, ובילה את רוב זמנו בפריז. ב-24 ביולי 1946 התחתן לואי עם גיזליין דומאנגט, אשתו לשעבר של השחקן אנדרה ברולה, והתגורר עמה באחוזתו במארשה בצרפת.
ב-9 במאי 1949 מת לואי בארמון מונקו, ונקבר בקתדרלת סנט ניקולס במונטה קרלו, ובמקומו עלה לשלטון נכדו רנייה השלישי, נסיך מונקו.
שחייה באולימפיאדת רומא (1960)
אולימפיאדת רומא (1960) נערכה ברומא, איטליה. תחרויות השחייה נערכו בין ה-26 באוגוסט 1960 ל-3 בספטמבר 1960. 15 משחים נערכו במשחקים אלו (7 לנשים ו-8 לגברים), בהשתתפות 380 משתתפים (144 נשים ו-236 גברים) מ-45 מדינות.
נשים
נבחרת ארצות הברית בשחייה לנשים, זכתה ב-5 מדליות זהב מתוך 7 מדליות אפשריות.
גברים
נבחרות השחייה לגברים של ארצות הברית ואוסטרליה  זכו כל אחת ב-4 מדליות זהב וב-9 מדליות בסך הכל.
השחיינים הבולטים
מוריי רוז זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג וג'ון קונרדס  זכה ב-3 מדליות, מדליית זהב אחת ושתי מדליות ארד. מייק טרוי וג'ף פארל  זכו כל אחד בשתי מדליות זהב.
האחים קונרדס, אילזה וג'ון קונרדס, זכו ב-4 מדליות ביחד, 1 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
שיא עולם
בסך הכל נקבעו 5 שיאי עולם חדשים במשחי הגמר, מהם 2 לנשים ו-3 לגברים.
סודוקו
סוּדוֹקוּ (ביפנית: 数独, מספר יחיד) הוא תשבץ מספרים שבו צריך למקם ספרות על לוח משובץ שגודלו (לרוב) 9×9, המורכב מ-9 מצולעים (בדרך כלל ריבועים, אך לא תמיד) בני 9 משבצות כל אחד. מטרת המשחק - למקם את 9 הסמלים (לרוב הספרות 1 עד 9) על גבי לוח המשחק כך שבכל טור, בכל שורה, ובכל מצולע יופיע כל סמל בדיוק פעם אחת.
בלוח המשחק נתונים כמה סמלים, ויש להתייחס אליהם בעת מיקום הסמלים במהלך המשחק.
התשבץ זכה לפופולריות ביפן בשנת 1986 ובבריטניה, בקנדה ובישראל בשנת 2005 בעקבות קידומו בעיתונות.
יש חוקרים המייחסים לפתרון תשבצי סודוקו סגולות של שיפור או שימור כישורים שכליים.
היסטוריה
במאה ה-18 חקר המתמטיקאי השווייצרי לאונרד אוילר ריבועים שבהם תוכן המשבצות שונה בכל שורה ובכל עמודה. הוא קרא לריבועים האלה ריבועי קסם, אך כיוון שאוילר מילא את משבצות הריבועים באותיות לטיניות, מכנים אותם גם בשם ריבועים לטיניים. משחק המבוסס על ריבועים לטיניים זה הופיע לראשונה בעיתון ניו יורקי בשם "Math Puzzles and Logic Problems" ("חידות מתמטיות ובעיות היגיון") בשנות ה-70 של המאה ה-20.
גרסה ראשונה למשחק הסודוקו הופיעה ב־6 ביולי 1895 בעיתון הצרפתי La France. המשחק במתכונתו הנוכחית הופיע לראשונה ב-1979 באחד המגזינים של דל מגזינס. גרסה זו הומצאה על ידי הווארד גארנס, ארכיטקט אמריקאי בן 74 שפרש לגמלאות. גארנס לא רשם פטנט או תבע זכויות יוצרים, ובעקבות כך הסודוקו הפך להמצאה ברישיון חופשי ללא צורך בתמלוגים.
משחק הסודוקו, שבו נדרש המילוי לקיים עוד תנאי נוסף, הופיע בראשונה ביפן בשנת 1984 ונקרא: "סואוז'י ווא דוקושין ני קאגירו" (数字は独身に限る) שמשמעו - "מוגבל למספר יחיד" (=היותו בלתי נשוי)". בהמשך קוצר השם ל"סודוקו", שמשמעו ביפנית (נוסף על היותו ראשי תיבות של הביטוי לעיל) "מספר יחיד" (数独).
ניו זילנדי בשם ויין גולד, בעברו שופט בהונג קונג, פיתח תוכנית מחשב המייצרת תשבצים אלה, ובשנת 2004 החל לספקם לעיתון "הטיימס" הבריטי, אשר החל לפרסמם במדור יומי קבוע.
כיום החידות מפורסמות ביפן ובבריטניה גם בעיתונים יומיים, וכן בעיתונים "New York Times" ו-"New York Post" בניו יורק. גם העיתונים האוסטרליים "האוסטרליאן" וה"סידני מורנינג הרלד" החלו בפרסום מדורים קבועים.
בשנת 2005 גם עיתונים ישראלים החלו לפרסם סודוקו על בסיס קבוע. בישראל פורסם סודוקו בירחון התשבצים "ניקוי ראש ענק", עוד לפני שפשטה האופנה בעיתונים, תחת השם "תשע ברבוע". בירחון זה פורסמו גם שעשועוני קאקורו תחת השם "מספרים וסיכומים".
הוראות המשחק
בדרך כלל המשחק מתבצע על טבלה של 9×9 תאים (יש גם טבלות במידות אחרות), המסודרים בתשע תיבות של 3×3 תאים. בחלק מהתאים נמצאות ספרות, ויש להשלים ולמלא את התאים הריקים בספרות 1–9, כך שבכל טור, בכל שורה, ובכל תיבה, יופיעו כל הספרות.
שלב שני
לאחר מעבר על כל המספרים, והשלמת המיקומים הוודאיים שלהם, נישאר עם מיקומים נוספים שבהם סימנו איזה מספרים יכולים להיות בהם. עכשיו אפשר לעבור על אזורים, שורות או עמודות שבהם נשארו מעט (2 או 3) ריבועים ריקים, ונבדוק איזה מספרים נשארו בהם ובאיזה מיקומים. כך נוכל להצליב שוב מספרים ומיקומים ולפתור עוד ריבועים.
שלב שלישי
ככל שהתשבץ קשה יותר, יש יותר מיקומים שאין להם מספר ודאי שנזהה בשלבים שהצגנו. במקרה של תשבץ קשה נגיע לשלב שיש מיקומים עם מספר סימונים שאלימינציה לא פותרת וצריך להתחיל עם ניסוי וטעייה. יש לבחור צומת החלטה קריטי ולבחור בו אחת מהאפשרויות. צומת קריטי - מיקום בו יש מעט (עדיף 2) מספרים אפשריים, ובחירת מספר אחד תזהה בוודאות מספרים במיקומים אחרים. כך נמשיך עד שנפסול את האפשרות שבחרנו (תוביל לכפילות באזור, שורה או עמודה), או שנראה שהיא פותרת את התשבץ. האתגר הוא בחירת צומת ההחלטה הנכון שיוביל לפתרון. צומת לא טוב לא יקדם אותנו הרבה.
פתרון ממוחשב
הדרך הפשוטה ביותר לפתור בעיות סודוקו באמצעות מחשב היא על ידי מעבר על כל האפשרויות, בשילוב של כוח גס וגישוש נסוג. מתחילים עם המשבצת הפנויה הראשונה, שמים בה את הספרה 1, ובודקים האם השיבוץ תקין, כלומר עומד בכללי הסודוקו. אם כן, ממשיכים למשבצת הפנויה הבאה ומבצעים בה אותו תהליך; אם לא - יש שתי אפשרויות: אם הספרה הנוכחית קטנה מ-9, מקדמים אותה ב-1 וחזקים לבדיקת התקינות; אחרת מוחקים את הספרה הנוכחית, חוזרים לצעד הקודם ובו אם הספרה קטנה מ-9, מקדמים אותה ב-1 וחזקים לבדיקת התקינות; אחרת מוחקים את הספרה, חוזרים לצעד הקודם, וכך הלאה. שיטה זו דורשת סיבוכיות זמן גבוהה למדי, ואינה מספקת הערכות לרמת הקושי של הפתרון. על כן רוב הפתרונות הממוחשבים מתבססים על הפעלת שיטות פתרון מהסוג שהודגם לעיל, ופונים לשימוש בגישוש נסוג רק כאמצעי אחרון (ראו ).
תחרויות
במרץ 2006 התקיימה בעיר לוקה, באיטליה אליפות העולם הראשונה לפתרון סודוקו. המשתתפים היו בני גילים שונים, מגיל 15 (המשתתף מגרמניה) ועד גיל 61 (המשתתף מאיטליה). באליפות השתתפו 85 איש מ-22 מדינות. כלכלנית ורואת חשבון צ'כית בת 31 בשם יאנה טיילובה (Jana Tylova) זכתה באליפות; היא הקדימה בדירוג את תומאס סניידר, בוגר אוניברסיטת הרווארד בן 26, שסיים במקום השני, ואת וויי-הא-הואן בן 30, מהנדס תוכנה בגוגל, קליפורניה, שסיים במקום השלישי. את הגביע העניק למנצחת השופט ויין גולד. אליפות העולם השנייה התקיימה במרץ 2007 בפראג, והפעם זכה תומאס סניידר (Thomas Snyder, שסיים במקום השני ב-2006). אליפות העולם השלישית התקיימה באפריל 2008 בגואה, ושוב זכה תומאס סניידר.
נוסחים שונים
משחק של 9×9 הוא הנפוץ ביותר, אולם אפשריות גם חידות של 4 אזורים של 2×2, וכן חידות של 4 אזורים של 5×5. נוסח קשה במיוחד הוא של 16×16 משבצות עם 16 אזורים של 4×4. קיימות גם חידות פחות סימטריות של 6 אזורים של 2×3 וכן חידות של 8 אזורים של 2×4 ואף חידות של 12 אזורים של 3×4.
לוחות סודוקו קטנים מהלוח הרגיל של 9*9, מיועדים בדרך כלל לילדים ונושאים את השם סובדוקו (Sub Doku). לוחות גדולים מהלוח הרגיל נושאים את השם סופרדוקו (Super Doku).
כמו כן קיימת גרסאות מתקדמות יותר של הסודוקו:
סודוקו ומתמטיקה
פתרון סודוקו תקף הוא גם ריבוע לטיני, תחום אשר נחקר רבות. קיימות הרבה פחות אפשרויות לסודוקו מאשר ריבועים לטיניים, משום שפתרון סודוקו דורש אילוץ נוסף, אזורי (הבלוקים). מספר האפשרויות לסודוקו של 9X9 הוא 6,670,903,752,021,072,936,960. מספר זה שווה ל כאשר המספר האחרון הוא ראשוני. תוצאה זו חושבה בשיטות קומבינטוריות שנעזרו בחישוב "כוח גס" באמצעות מחשב.
המספר המקסימלי של נתונים שניתן לספק מבלי שהפתרון יקבע ביחידות הוא גודל הלוח עצמו פחות 4. למשל: אם חסרים שני מספרים בתאים שהם פינות של מלבנים מאונכים, אזי קיימות שתי דרכים לשבצם. המספר המינימלי של נתונים שיש לספק על מנת שהפתרון יקבע באופן יחידני עבור חידת סודוקו הוא 17, דבר זה הוכח ב-2012 על ידי חישוב מסיבי כחלק מהוכחה באמצעות מחשב. ידועות דוגמאות עם מספר נתונים זה.
ג'יימס האטון
ג'יימס האטון (באנגלית: James Hutton; 14 ביוני 1726 – 26 במרץ 1797) היה גאולוג, רופא, חוקר טבע וכימאי סקוטי, שעסק גם בחקלאות ניסויית. נחשב לאבי הגאולוגיה המודרנית, אם כי ניתן לייחס זאת גם לגאולוגים אחרים, מאחר שבכמה אופנים חשיבתו של האטון הייתה מיושנת על-פי אמות המידה של זמננו. התאוריות שלו בדבר הזמן הגאולוגי, הקרויות גם זמן עמוק (deep time), המסבירות את תכונות קרום כדור הארץ באמצעות תהליכים טבעיים ומניחות את היסוד לתורת הסטרטיגרפיה – נכללו בתאוריית הפלוטוניזם ובעקרון האחידות.
קורות חייו
האטון נולד באדינבורו שבממלכת בריטניה הגדולה ב-14 ביוני 1726, כבן היחיד מבין חמשת ילדיהם של ויליאם האטון (William Hutton), סוחר שכיהן כגזבר העיר אדינבורו, ושל שרה לבית בלפור (Sarah Balfour). אביו מת ב-1729, כאשר ג'יימס היה בן 3, והותיר את משפחתו במצב כלכלי טוב: ג'יימס מעולם לא נאלץ לעבוד לפרנסתו והקדיש את זמנו ומרצו ללימודים. אמו דאגה להשכלתו ורשמה אותו ל"בית הספר התיכון המלכותי" (Royal High School) היוקרתי, שבו גילה ג'יימס הצעיר עניין בעיקר במתמטיקה ובכימיה. בגיל 14 החל ללמוד מדעי הרוח באוניברסיטה של אדינבורו, שם נכח בהרצאות שנשא ג'ון סטיבנסון (John Stevenson) על לוגיקה ורטוריקה ובהרצאות של המתמטיקאי קולין מקלורין על פיזיקה, פילוסופיה ניסויית, מתמטיקה וגאוגרפיה.
על-אף נטייתו ללימודים אקדמיים עזב האטון את האוניברסיטה בגיל 17 והתקבל לעבודה כשוליה של עורך-דין, אולם שגרת המשרד לא הייתה לרוחו והוא התעניין יותר בניסויים בכימיה מאשר בעבודה משפטית. בגיל 18 היה לעוזר לרופא, ובמקביל נכח בהרצאות על רפואה באוניברסיטת אדינבורו. החל משנת 1747 למד האטון רפואה בפריז, שם גם התוודע לראשונה לגאולוגיה ולמינרלוגיה במסגרת הרצאות בכימיה. ב-1749 עבר לאוניברסיטת ליידן, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה (M.D.) באמצעות תזה שדנה במחזור הדם. כותרת התזה מתייחסת לגוף האנושי כאל "מיקרוקוסמוס", אשר נחשב באופן מסורתי כאנלוגיה לכדור הארץ או ליקום כולו ("מקרוקוסמוס"). תזה זו עשויה להיות הזרע שממנו נבעה התאוריה המחזורית המאוחרת של האטון על כדור הארץ.
בסוף קיץ 1750 שב האטון לאדינבורו והמשיך לערוך ניסויים בכימיה עם ידידו הקרוב, ג'יימס דייווי (James Davie). עבודתם על ייצור אמוניום כלוריד (NH4Cl) מפיח הובילה לשותפות במפעלים כימיים רווחיים שייצרו את המלח הגבישי – שנעשה בו שימוש בצביעה, במטלורגיה וכמלחי הרחה, וקודם לכן היה זמין ממקורות טבעיים בלבד ויובא ממצרים. האטון רכש והשכיר נכסים באדינבורו, ושכר מתווך לניהול עסקיו אלה.
החיים בחווה ומחקריו בחקלאות ובגאולוגיה
ג'יימס האטון ירש מאביו שתי חוות: "סלייהאוזס" (Slighhouses), שהייתה בבעלות המשפחה מאז 1713 ובה בחר להתגורר, והחווה ההררית "נתר מונינט" (Nether Monynut) – שתיהן בנפת ברוויקשייר בגבול סקוטלנד ואנגליה. מאחר שרמת החקלאות בסקוטלנד באותה עת הייתה נמוכה, הוא החל לתכנן שיפורים בחוות תוך שימוש בשיטות חקלאיות שהיו נהוגות בחלקים אחרים של בריטניה וניסויים בגידול צמחים ובעלי חיים. את רעיונותיו וחידושיו כתב במסה שלא הודפסה על "יסודות החקלאות" (The Elements of Agriculture).
העיסוק בחקלאות עורר בו עניין במטאורולוגיה ובגאולוגיה. לצורך לימוד שיטות חקלאיות מתקדמות שהה האטון כשנה (1753-1752) בחווה במזרח אנגליה, שם ערך מסעות רגליים, החל לבדוק מחשופי סלעים וכמו כן "למד לאהוב את חקר פני האדמה והתבונן בשקיקה סקרנית לתוך כל בור או תעלה או קרקעית נהר שנקרו בדרכו". הטיפול בחווה סיפק להאטון הזדמנויות מרובות. הוא הבחין כי חלק נכבד מהסלעים מורכבים מחומרים שמקורם בהרס גופים, בעלי חיים, צמחים ומינרלים קדומים, ועד 1760 גובשו הרעיונות התאורטיים שלו.
האטון היה מיודד עם כמה מחברי משפחות אצולה מקומיות. משפחה אחת הייתה קלרק (Clerk) מפניקוויק (Penicuik), שבה התיידד בעיקר עם ג'ורג' קלרק מקסוול (George Clerk Maxwell) שגילה עניין במינרלוגיה, וב-1764 יצא עם האטון לסיור גאולוגי בצפון סקוטלנד. חבר נוסף של האטון – ג'יימס הול (James Hall) מדנגלס (Dunglass) – היה גאולוג, והשניים שיתפו פעולה במחקרים בנושא וולקנולוגיה. בשנת 1767 הצטרף האטון, ביחד עם קלרק והול, לוועדת הניהול של תעלת פורת וקלייד – המחברת בין הים הצפוני סמוך לאדינבורו לבין הים הצפוני סמוך לגלאזגו – והיה מעורב בפרויקט כגאולוג וכבעל מניות עד שנת 1774.
חייו באדינבורו
ב-1768 – לאחר שהצליח להביא את החוות שלו למצב כלכלי טוב – השכיר אותן האטון ועבר לגור באדינבורו לשארית חייו לצד אחיותיו הנשואות, אך המשיך להביע עניין בשיפורים ובמחקרים חקלאיים ניסויים ב"סליהאוזס", ואף פיתח צבע אדום שמקורו בשורשים של הצמח פואת הצבעים שבמשפחת הפואתיים. הוא התקבל כחבר ב"חברה הפילוסופית" – שמאוחר יותר התמזגה אל תוך "החברה המלכותית של אדינבורו" – והציג בפניהם כמה מאמרים שכתב, מהם פורסם רק אחד. האטון המשיך בניסוייו הכימיים, ומבקר שהתארח בשנת 1772 בבית שבנה האטון בגבעת סנט ג'ון (St John’s Hill) המשקיפה על צוקי סולסברי (Salisbury Crags), דיווח כי "חדר העבודה שלו כל-כך מלא במאובנים ובציוד מעבדה עד כי אין כמעט מקום לשבת".
האטון היה מטבעו חברותי ומכניס אורחים והשתקע בחיים האינטלקטואליים והחברתיים של העיר. הוא היה משתתף בעל השפעה בתנועת ההשכלה הסקוטית, ביחד עם מדענים בולטים כמו המתמטיקאי ג'ון פליפייר (John Playfair, שלימים כתב ביוגרפיה על האטון), הפילוסוף דייוויד יום, המהנדס והממציא ג'יימס ואט והכלכלן אדם סמית. הרופא והפיזיקאי ג'וזף בלק (Joseph Black) הפך לחברו הקרוב ביותר של האטון, וביחד עם אדם סמית הקימו השלושה את "מועדון הצדפה" (Oyster Club) לשם מפגשים שבועיים, במקום שמצאו האטון ובלק, שהתברר בדיעבד כמוסד בעל שם מפוקפק.
ב-1777 פרסם האטון חוברת בשם "שיקולים על טבע, איכות וההבדלים של פחם וקוּלְם", פרסום מסחרי שעזר להשיג הקלה במס הבלו על נשיאת כמות קטנה של פחם. הצלחת החוברת בהורדת המס, וחברותו בוועדת הניהול של תעלת פורת וקלייד, שבה שימש כגאולוג של הפרויקט, העידו על ההכרה הציבורית לה זכה האטון כמומחה בתחום הגאולוגיה.
כשהוקמה החברה המלכותית של אדינבורו בשנת 1783, הפך האטון אחד התומכים הפעילים ביותר שלה מתוך אמונה כי הקמתה הייתה חשובה לקידום המדע.
שנותיו האחרונות
העניין הפעיל של האטון בגאולוגיה נמשך, ובשנים 1785–1788 ביקר בחלקים של סקוטלנד, באי מאן ובאנגליה על מנת להרחיב את הידע הגאולוגי שלו. ככל הידוע, היו אלה סיורי השדה האחרונים של האטון. בשנת 1788 הוא נבחר כחבר זר של האגודה המלכותית הצרפתית לחקלאות (Société Royale d'Agriculture de France), שנשיאה באותה עת היה הגאולוג ניקולה דמארה.
האטון לא נישא מעולם, אולם נולד לו בן – ג'יימס סמיטון האטון (James Smeaton Hutton), ככל הנראה בשנת 1747. הוא לא שמר על קשר עם בנו, שהיה בבגרותו פקיד דואר בלונדון ואב ל-5 ילדים, אך העניק לו סיוע כלכלי. החל משנת 1791 היה האטון נתון להתקפים חוזרים ונשנים של אבנים בשלפוחית השתן. ההתקף הראשון נפתר באמצעות ניתוח, אולם משנת 1794 רותק האטון לביתו, והמשיך בכתיבתו המדעית עד יומו האחרון. ביום זה עוד הספיק האטון לציין את הערותיו על כמה ניסיונות שנעשו בתקופה זו ליצירת מינוח מינרלוגי, ובו בערב נתקף רעד וחוסר נוחות שקדמו למותו.
תהליכים מחזוריים
האטון, שאיבד כנראה את האמונה הנוצרית שלו בשלב מוקדם של חייו, נחשף לעקרונות הדאיזם בעקבות היכרותו עם מקלורין. לתפיסתו של האטון, העיצוב האלוהי התבטא בטבע עצמו, גם בעיצוב ובתפקוד של אורגניזמים וגם באופן בו היה כדור הארץ מתוכנן – באמצעות אוויר, מים, קרקע, בעלי חיים וצמחים – לקיום אנושי. אולם נראה בבירור כי הקרקע נשטפת בקביעות אל הים, ומאחר והיא חיונית לאדם היא התחדשה באופן כלשהו. כדאיסט יכול היה האטון להביט בהרחבה על הזמן: כדור הארץ עשוי להיות בן מיליונים של שנים, אבל במקרה כזה האדמה הטובה הייתה נשחקת לחלוטין ומורבדת על קרקעית הים. על כן תהה האטון כיצד יכולה להיווצר אדמה גבוהה שתישחק ותיצור קרקע חדשה. את הדרך לתשובה סללו חבריו: ג'וזף בלק ערך ניסויים בחום ואילו ג'יימס ואט עסק בשיפור מנוע הקיטור של תומאס ניוקומן. יש מקום לסברה כי הם היו המקור למחשבה על חום כסיבה לשינויים גאולוגיים.
תאוריות על היווצרות סלעים
האטון יצא נגד הנפטוניזם בתאוריה משלו שכונתה פלוטוניזם, על שם פלוטו – אל השאול במיתולוגיה הרומית. ביסוד השקפתו נמצאה ההנחה כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ הם איטיים ואחידים: הרים נוצרו באיטיות על ידי התכה איטית של חומר במעמקי האדמה, נסחפו והורבדו במעמקי הים כסלעי משקע שהתרוממו והפכו לאדמה יבשה. תהליך זה, לדבריו, נמשך כל העת ואורך זמן רב ביותר, והוא ניסח אותו בעקרון האחידות. חסידי האטון, שנקראו "פלוטוניסטים", האמינו כי הסלעים נוצרים בתהליכים געשיים מהתמצקות של לבה הפורצת מהרי געש, וראו בהיווצרות בזלת וגרניט הוכחה להמסת סלעים בטמפרטורות גבוהות בתוך כדור הארץ, וכמו כן טענו כי הבזלת נוצרה מהתקררות לבה ולא מהשקעה של מינרלים וכי המבנים שנתגלו בה אינם מאובנים כפי שטענו חסידי הנפטוניזם.
עבודה השוואתית על שתי התאוריות פורסמה על ידי ג'ון פלייפייר בשנת 1802.
התאוריה המודרנית תומכת בעיקר בתאוריה הפלוטוניסטית, אבל גם משלבת בין שתי התאוריות. התאוריה המודרנית על היווצרות סלעי משקע דומה למדי לתאוריה הנפטוניסטית.
החיפוש אחר ראיות
בחודש ספטמבר 1785 יצא האטון לסיור בהרי גרמפיאן (Grampian Mountains) בהיילנדס הסקוטיים במטרה למצוא את הקשר בין גרניט לבין הסלעים אליהם חדר הגרניט בעודו מותך. ג'ון קלרק (John Clerk of Eldin), חברו של האטון ודוֹדוֹ של ג'יימס קלרק מקסוול, התלווה אליו ויצר רישומים של התצפיות. האטון קיווה למצוא את הראיות שביקש מערבית לגוש הגרניט של אברדין, אולם בעקבות מידע שקיבל פנו השניים לגלן טילט (Glen Tilt), שם מצאו מחשופים של עורקי גרניט שחצו את סלעי הסביבה – אבן גיר וצפחה. לשמע קריאות הצהלה של השניים השתכנעו המדריכים שליוו אותם כי מה שגילו היה לכל הפחות עורקי כסף או זהב. האטון עקב אחר עורקי הגרניט עד למסה גרניטית גדולה מצפון לגלן טילט, ושמח בשל העובדה כי גילוי זה מאשר את הניבוי הנובע מהתאוריה שפיתח ובשל העובדה כי הגאומטריה של העורקים תאמה את חדירתו של גרניט מותך מן המסה הגדולה אל תוך סלעי הסביבה והתקררותו, ולא מתגובת שיקוע בתוך המים כפי שהאמינו אחרים בעת ההיא. היה בכך גם אישור כי הגרניט חייב להיות צעיר יותר מהסלעים לתוכם חדר. הוא המשיך לחפש ומצא מחדר דומה של סלע געשי בסלע משקע בצוקי סולסברי, במקום הנקרא "קטע האטון". דוגמאות נוספות נמצאו בשנת 1786 בגאלווי (Galloway – המחוז הדרום מערבי ביותר של סקוטלנד) ושנה מאוחר יותר באי אראן (Isle of Arran – אי במפרץ קלייד מערבית לגלאזגו) ב-1787.
הוכחה נוספת לכך שתהליכי יצירת הסלעים הם תהליכים מתמשכים ואינם, כפי שטענו הפלוטוניסטים, תהליכים שהסתיימו, מצא האטון בתופעת אי התאמות זוויתיות (אי התאמה המתאפיינת בנטייה שונה של השכבות מעל ומתחת למישור אי ההתאמה). ההסבר המקובל גם במחקר המודרני הוא שהנטיה השונה של השכבות מעל מישור אי ההתאמה מעידה על היווצרותן במועד מאוחר לאחר שהשכבות מתחת למישור אי ההתאמה כבר עברו תהליכי הטיה, ולכן על כך שתהליך יצירת הסלעים אינו אירוע חד פעמי. על קיומן של אי התאמות זוויתיות דיווחו כבר ניקולאוס סטנו וגאולוגים צרפתים, כמו גם המדען השווייצרי הוראס-בנדיקט דה סאסור (Horace-Bénédict de Saussure), שפירשו אותן במונחים של נפטוניזם כ"תצורות ראשיות". האטון רצה לבחון תצורות כאלה בעצמו ולראות את "הסימנים המיוחדים" של היחסים שבין שכבות הסלע. במסע שערך לאראן הוא מצא את הדוגמה הראשונה שלו באחד המקומות שנקראו על שמו: אי התאמה על שם האטון צפונית לנקודת ניוטון (Newton Point) בסמוך ללוכרנזה (Lochranza), אך התצפית במקום הייתה מוגבלת ועקב כך התנאים של השכבות התחתונות לא היו מוחוורים לו מספיק, והוא טעה לחשוב שהשכבה הייתה אחידה בעומק שמתחת למחשוף. מאוחר יותר באותה שנה הבחין האטון באי התאמה נוספת, שכונתה בהמשך כאי התאמה על שם האטון באינצ'בוני שבג'דבורו (Jedburgh), בשכבות של סלע משקע.
כפי שמוצג בתמונות משמאל, גריוואקה בשכבות הנמוכות של פני הצוק נוטות אנכית בזווית הקרובה לישרה, ומעל שכבת ביניים של קונגלומרט מונחות שכבות אופקיות לחלוטין של אבן חול אדומה. מאוחר יותר כתב האטון: "שמחתי במזלי הטוב כשנתקלתי בחפץ כה מעניין בתולדות הטבע של הארץ, ואשר חיפשתי אחריו זמן רב לשווא". באותה שנה מצא האטון אותו צירוף בנהר טוויאוט.
האטון טען שהיו חייבים להיות כמה מחזורים – שכל אחד מהם כולל השקעה על קרקעית הים, הרמה תוך כדי שיפוע וסחיפה ואז שוב אל קרקעית הים – על מנת שיורבדו שכבות נוספות, ויכולים להיות מחזורים רבים לפני כן על-פני היסטוריה ארוכה ביותר. במאמר שהציג ב-1788 לחברה המלכותית של אדינבורו ציין האטון: "איננו מוצאים שום זכר לראשית, שום סיכוי לאחרית" (We find no vestige of a beginning, no prospect of an end) – ביטוי שהתייחס באופן מיוחד למחזור הסלעים ולדימוי הטבע המחזורי של התהליכים הגאולוגיים. שורה בלתי נשכחת זו צוטטה בשיר מ-1989 "No Control" מאת הפזמונאי וסולן להקת בד רליג'ן גרג גרפין (Greg Graffin), המשמש כמרצה למדעי החיים ופלאונטולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
"תאוריה של הארץ"
להאטון היה אם כן שפע של רעיונות כיצד להסביר את תצורות הסלעים שראה סביבו. עם זאת, כפי שתיאר פליפייר, "הוא לא נחפז לפרסם את התאוריה שלו; מאחר שהיה מאלה הנהנים יותר מהתעמקות באמת, מאשר משבחים על גילויה". רעיונות תאורטיים אלה גובשו עוד ב-1760, ורק 25 שנים אחר-כך, הוקראה המסה שלו "תאוריה של הארץ; או חקירה של החוקים הניתנים לצפייה בהרכבה, התפרקות ובנייה מחדש של האדמה על פני הגלובוס" בשני חלקים, בפגישות של החברה המלכותית של אדינבורו. את החלק הראשון הקריא ידידו ג'וזף בלק ב-7 במרץ 1785, ואת החלק השני הקריא הוא עצמו ב-4 באפריל 1785. לאחר מכן הקריא האטון תקציר של עבודת המחקר שלו "בנוגע למערכת הארץ, משך חייה, ויציבותה" בפגישה של החברה ב-4 ביולי 1785, שאותו הדפיס והפיץ באורח פרטי. בעבודה פירט את התאוריה שלו כדלהלן:
רעיונותיו של האטון הדהימו את הקוראים ביחס לדעות ששררו באותה עת. עד פרסומם כבר נצבר ידע רב על סלעים, שכבות סלע ומאובנים, אבל עושר המידע הזה לא הפך לתאוריה כללית ומעשית של הגאולוגיה. משימה כזו סוכלה על ידי האמונה המקובלת כי כדור הארץ נוצר רק לפני כ-6,000 שנים, בהתאם לסיפורי הבריאה בספר בראשית, וכי סלעי המשקע בכל העולם נוצרו כאשר כמות עצומה של מינרלים הושקעה על ידי מי המבול. תהליכי שחיקה כבר היו ידועים, אבל לא היה שום הסבר מקביל ליצירת שטחי האדמה, בניגוד להרס שלהם על ידי בליה. חשיבות היווצרות סלעים באמצעות געשיות ותהליכים תוצרי-חום אחרים בקרום כדור הארץ הוכרה באופן חלקי בלבד, וכן לא הוכר כלל קיומם של סלעי יסוד וסלעים מותמרים.
רעיונות אלה היו מנוגדים בתכלית לתאוריות בנות-זמנו. האטון טען כי סלעים רבים אכן נוצרו על ידי השקעה, כלומר חלקיקי סלע נשטפו מהאדמה אל האוקיינוסים, הצטברו על קרקעיתם והתמצקו לסלעים. אולם, עמדתו הייתה כי התמצקות הסלעים נבעה לא מהשקעה מתוך תמיסה מימית אלא כתוצאה מלחץ וחום – הסבר שנותר תקף גם במחקר המודרני. האטון הוסיף כי בליה ושחיקה יצרו משטחים חדשים באמצעות געשיות ותהליכים אחרים המונעים בחום הפנימי של כדור הארץ שהביאו סלעים חדשים לפני השטח. הרים חדשים אלה וצורות נוף אחרות נשחקו בתורן והושקעו בתוך הים, משם יכלו להידחף אל פני השטח וליצור משטחים חדשים באמצעות תהליכים מונעי-חום מפנים כדור הארץ.
לתפיסתו, מכלול תהליכים גאולוגיים אלה יכול להסביר באופן מלא את צורות הנוף הנוכחיות בכל רחבי העולם, וכי ההסבר המקראי לא היה נחוץ בעניין זה. לבסוף, הוא ציין כי תהליכי השחיקה, ההשקעה, ההרבדה וההרמה היו מחזוריים, ובוודאי חזרו על עצמם פעמים רבות לאורך ההיסטוריה של כדור הארץ. הוא אף הצהיר, כי בהתחשב במשך הזמן הנחוץ לכל אחד ממחזורים אלה – הרי שכדור הארץ חייב להיות עתיק לאין שיעור.
בעקבות ביקורת, במיוחד של המדען האירי ריצ'רד קירוואן (Richard Kirwan) שטען בין השאר כי האטון הוא "אתאיסט ודל-הגיון" ואף כינה את תורתו "אקסצנטרית" ו"פרדוקסלית", החליט האטון להדפיס גרסה של התאוריה שלו בשני כרכים ב-1795, המכילים את עיקרי התאוריה מ-1788 וחומר רב נוסף שנלקח ממאמרים קצרים שפרסם בנושאים שונים, כדוגמת מקור הגרניט. שני הכרכים כללו סקירה של תאוריות חלופיות, כגון אלו של התאולוג האנגלי תומאס ברנט (Thomas Burnet) וז'ורז'-לואי לקלרק דה בופון, וכן סיכום השקפותיו ועדויות רבות מתצפיותיו לתמיכה במסקנותיו. כרך שלישי שהיה נחוץ להשלמת התאוריה נותר בכתב-יד ולא הושלם עד מותו. הגם שמדענים באירופה נטו לקבל את הרעיונות החדשניים, ההשפעה המיידית שלהם הוקהתה בשל כתיבתו המסורבלת של האטון. בשנת 1802 פרסם ג'ון פלייפייר עבודה בשם "Illustrations of the Huttonian Theory of the Earth", שכללה תמצית ברורה לעבודתו של האטון בתוספת תצפיות משלו – פרסום שביסס את עקרון האחידות כאבן-פינה למדע הגאולוגיה. תרומה נוספת לביסוס תורתו של האטון התגלמה בעקרונות הגאולוגיה – ספר בן 3 כרכים שפרסם צ'ארלס לייל בשנים 1830–1833, ובו סיכם את עקרון האחידות בביטוי: ההווה הוא המפתח לעבר.
תאוריות מנוגדות
התאוריות החדשות של האטון הפכו אותו ל"בר פלוגתא" של כמה תפיסות, שהיו מקובלות עד אותה עת:
התקבלות התאוריות הגאולוגיות
כתיבתו של האטון הייתה לא ברורה עד כי בלמה את קבלת התאוריות הגאולוגיות שלו, אולם ניסוחים מחודשים של רעיונותיו הגאולוגיים (אם כי לא רעיונות על אבולוציה) על ידי ג'ון פליפייר ב-1802 וצ'ארלס לייל ב-1830 סילקו מכשול זה. עם זאת, התאוריה נקראה בהרחבה ברחבי בריטניה ומחוץ לה: התקציר תורגם לגרמנית ולצרפתית בשנת 1788, נכתבו עליה ביקורות רבות והיא קיבלה הכרה בארצות הברית כבר ב-1805. דעותיו של האטון היו מוכרות היטב בראשית המאה ה-19. עם זאת, על אף העניין ההולך וגובר בגאולוגיה וההצטברות המהירה של תצפיות עובדתיות, טרם התקבלה התאוריה בשלמותה. לייל אמנם קיבל את מרבית דעותיו של האטון והסביר אותן בספרו, אולם הוא וחסידיו דחו את מסקנותיו של האטון הנוגעות לחשיבות הסחיפה בנהרות. העיכוב בהכרת תרומתו של האטון מיוחס למגוון סיבות שפעלו ביחד: עם זאת, ב-1830 היו גאולוגים – גם השמרנים שבהם – מצוידים במידע תומך שאיפשר להם לתמוך בתאוריה של האטון, שקיבלה הכרה נרחבת בבריטניה ובארצות הברית. אולם, רעיונותיו של האטון התקבלו לעיתים ללא ביקורת: ההתנגדות הראשונית לרעיונות מדעיים מודרניים – דוגמת טקטוניקת הלוחות והכחדות המוניות שאירעו כתוצאה מהתנגשות עם אסטרואידים – מקורה בדבקוּת נוקשה מדי בעקרון האחידות.
אתרים על שם האטון
שני אתרים בפארק הולירוד הסמוך לביתו באדינבורו נקראו על שמו של האטון:
מטאורולוגיה
האטון לא התמקד בגאולוגיה בלבד, אלא חקר במשך תקופה ארוכה גם את השינויים באטמוספירת כדור הארץ. חיבורו "תאוריה של גשם" הופיע בפרוטוקול הראשון של החברה המלכותית של אדינבורו, ובו פותח האטון בהנחה כי כמות הלחות המסוגלת להתמוסס באוויר גדלה עם הטמפרטורה, ולכן בתערובת שבין שתי מסות של אוויר בעלות טמפרטורות שונות – חלק מהלחות חייב להתעבות ולהופיע בצורה גלויה לעין. הוא חקר את המידע הזמין בנוגע לכמות גשמים ואקלים באזורים שונים על פני כדור הארץ, והגיע למסקנות כי כמות הגשם מווּסתת על ידי הלחות באוויר, וכי זרמי אוויר שונים מתערבבים בגובה האטמוספירה.
לדברי פלייפייר, תאוריה גאונית זו משכה תשומת-לב מיידית וזכתה להערכה רבה בשל יכולתה לספק מושג ברור לדרך בה פועל קור בתהליך יצירת משקעים מתוך לחות.
מדעי הטבע
ב-7 באפריל 1794 הקריא האטון בפני החברה המלכותית של אדינבורו את חלקו הראשון של דיון ארוך בפיזיקה, וחלקים נוספים הוקראו על ידיו בפגישות נוספות באותה שנה. כל החלקים אוגדו לספר "מחקר על הפילוסופיה של אור, חום ואש" (A Dissertation upon the Philosophy of Light, Heat, and Fire), בו דן האטון בטבעם של חומר, נזילות, לכידות, אור, חום וחשמל. בפתח דבריו התייחס האטון לפלוגיסטון – חומר היפותטי חסר-צבע, חסר-טעם וחסר-ריח, אשר על-פי "תאוריית הפלוגיסטון" שהייתה פופולרית עד שלהי המאה ה-18 – נמצא בכל גוף בר-בעירה ומשתחרר במהלך בעירה והופך למעשה לאש:
תאוריית הפלוגיסטון הוחלפה בסופו של דבר על ידי תאוריית החמצן של אנטואן לבואזיה. גם תאוריית הקלוריק – שגרסה כי חום הוא יסוד כימי נוזלי הזורם מגופים חמים לגופים קרים – נעלמה מאוחר יותר עם התפתחות מדע הכימיה.
אבולוציה
ב-1794 פורסם "חקירה של עקרונות הידע והתקדמות השכל הישר, מהגיון למדע ופילוסופיה" 2,138 העמודים שנכללו בו הביאו את ג'ון פלייפייר להעיר כי "גודלו העצום של הספר וחוסר הבהירות, שניתן ובצדק להתנגד לו בחלקים רבים שלו, מנעו ממנו קרוב לוודאי להתקבל באופן שהוא ראוי לו באמת". האטון דגל ביישום עקרון האחידות גם לגבי יצורים חיים, ואף הציע את הברירה הטבעית כמנגנון אפשרי המשפיע עליהם. בכרך השני כתב האטון:
האטון נתן את הדוגמה כיצד כלבים שרדו באמצעות "זריזות הרגליים ומהירות הראייה... אלה הלוקים ביותר בתכונות הכרחיות אלו, יהיו מטרה להכחדה, בעוד שאלה שיישמו אותן בצורה המושלמת ביותר יישארו לשמר את עצמם ולהמשיך את הגזע." באופן דומה, אם חוש ריח חד היה "הכרחי יותר להישרדות החיה... אותו עיקרון ישנה את תכונות החיה, ו... יצור גזע של כלבים בעלי חוש ריח חד, במקום כזה הלוכד את טרפו בעזרת קלות רגליו". אותו "עקרון השינוי" ישפיע על "כל המינים של הצמחים, בין אם הם צומחים ביער או באחו".
הוא הגיע לרעיונות אלו כתוצאה מניסיונותיו בטיפוח צמחים וגידול בעלי חיים, שאת חלקם פירט בכתב-יד שלא פורסם: "יסודות החקלאות". הוא הבדיל בין שינוי תורשתי כתוצאה מהכלאה לבין שינוי שאינו תורשתי הנגרם מהבדלי סביבה כדוגמת קרקע ואקלים.