cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טל שגב
קאמבק מוזיקלי
לקראת שנת 2015 אחרי הפסקה של כמעט חצי עשור בשל בעיית שמיעה נדירה באוזן השמאלית, חזר טל שגב למוזיקה באלבום מיוחד בו אירח את הזמרים עמיר בניון, שלומי שבת, יונתן רזאל, ברי סחרוף, יובל בנאי, קרן פלס, נינט טייב ועוד. ב-2019, שנתיים לאחר שעבר להתגורר בצפון הארץ, פנה שגב לציבור באמצעות אתר הדסטארט למימון המונים כדי לגייס עזרה בהפקת דיסק חדש של שיריו.בשנת 2019, הלחין את השיר "ביום הראשון של החורף", שכתב המשורר אבי דבש. השיר הוקלט ויצא כסינגל בביצועו של שרון צור.
החל מ-2021, שגב משתתף כאורח קבוע במופע משירי "הפיג'מות", "עודד פז והקסדות".
חיים אישיים
שגב נשוי לסיסי ולהם 5 ילדים.
משה מרדכי אפשטיין
הרב משה מרדכי אפשטיין (7 במרץ 1866, כ' באדר ה'תרכ"ו – 28 בנובמבר 1933, י' בכסלו ה'תרצ"ד) היה ראש ישיבת כנסת ישראל בסלובודקה ובחברון, חבר מועצת גדולי התורה וממקימי העיר חדרה.
קורות חיים
נולד בבאקשט (סמוך לווילנה) לבילא חנה ולרב צבי חיים אפשטיין, רב המקום. למד בבית אביו ולאחר מכן בישיבת וולוז'ין ונחשב בה לעילוי. לאחר שנפטר שרגא פייבל פרנק, הגביר מאלקסוט, ביקשה אלמנתו גולדה למלא את צוואתו ולהשיא את בנותיהן לתלמידי חכמים מובהקים. היא נסעה לישיבת וולוז'ין כדי למצוא שידוך לבתה הראשונה. ראש הישיבה הרב נפתלי צבי יהודה ברלין התלבט בין הרב משה מרדכי אפשטיין ובין הרב איסר זלמן מלצר. היא הזמינה את גיסה - בעל אחותה - הרב זבולון בריט, רבה של העיר פלונגיאן, לבחון את שניהם, אך גם הוא התקשה להכריע. כאשר נסעו היא, גיסה ושני התלמידים לרב יצחק אלחנן ספקטור בקובנה, התקשה גם הוא לבחור בין שניהם. לבסוף הוא שאל אם יש לה בבית בת נוספת הצריכה להינשא, ואכן בשנת תרנ"ב (1892) נישאה הבת חיה מנוחה לרב משה מרדכי אפשטיין, והבת בילא הינדא נישאה לרב איסר זלמן מלצר.
על שמו נקרא רחוב בשכונת נווה חיים שבחדרה.
פעילותו הציונית וגאולת חדרה
עוד בתקופת לימודיו בוולוז'ין, היה בקשר עם הראי"ה קוק שלמד שם. הוא הושפע מתפיסת הגר"א והנצי"ב שיש לקומם את א"י באופן מעשי ולכן היה פעיל באגודת סתר ציונית בשם "נס ציונה". מטרת חברי האגודה, שכולם היו בחורי ישיבה, הייתה לעלות לארץ ישראל. מזכיר האגודה היה פסח פרידלנד. גם הבחור הרב איסר זלמן מלצר, לימים גיסו של הרב אפשטיין, היה חבר באגודה.
לאחר נישואיו חבר הרב אפשטיין לשלוש אגודות סתרים נוספות - בהן אחת מאלקסוט ואחת מריגה. הוא היה חבר במשלחת של חמישה מטעם אגודות אלה שיצאו לקנות אדמות בארץ ישראל. בהמלצתו ובתיווכו של יהושע חנקין קנו את אדמות חדרה, לאחר שחנקין התחייב בכתב שידאג לייבושן של כל הביצות בסביבה. הרב אפשטיין חזר לליטא ורק בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם תלמידי ישיבתו.
בישיבת כנסת ישראל
בשנת תרנ"ד מינהו הרב נתן צבי פינקל, לימים מחותנו, לעמוד בראש הישיבה שייסד - ישיבת סלבודקה, יחד עם גיסו - הרב מלצר. מאוחר יותר עבר הרב מלצר כדי לעמוד בראשות ישיבת סלוצק. לצד אמירת השיעורים היה אחראי על הניהול הכספי וגיוס התרומות. במהלך מלחמת העולם הראשונה נדד עם ישיבתו למינסק ולקרמנצ'וג ובשנת 1919 שב לסלבודקה. בעת המחלוקות על שיטת המוסר שניטשו בישיבה עמד לימינו של הרב פינקל. במקביל שימש גם כרב הפרבר הקובנאי סלבודקה. בסוף שנת 1924 הוחלט להעלות את תלמידי הישיבה לארץ ישראל. חברון נבחרה בשל היותה מקום מרוחק מפוליטיקה ומחלוציות חקלאית. בנוסף, אנשי היישוב הישן השמרנים בירושלים לא רצו בקרבתם ישיבה שתלמידיה בעלי הופעה מודרנית. הישיבה נקראת עד היום ישיבת חברון. הרב אפשטיין שהה אז בארצות הברית במסע התרמה למען הישיבות, עם הרב קוק והרב שפירא מקובנה. מאוחר יותר הוא עלה לחברון, ושהה בה כשנה. אחר כך חזר לסלבודקה לנהל שם את ענייני הישיבה, ושוב חזר לחברון. בפרעות תרפ"ט נרצחו 24 מתלמידי הישיבה, בהם אחיינו אהרן דוד אפשטיין מארצות הברית שהיה כבן 15. הרב אפשטיין, משפחתו וכל מי שהסתתר בביתו ניצל. הטבח בחברון שבר אותו נפשית, והוא חדל כמעט מלתפקד. ההנהגה נמסרה לחתנו הרב יחזקאל סרנא שהקים מחדש את הישיבה בירושלים, בשכונת גאולה.
נפטר בי' בכסלו תרצ"ד ונקבר בהר הזיתים. לאחר פטירתו צורפו להנהגת הישיבה שני חתנים נוספים: הרבנים חברוני וכהן.
על ספריו חתם בשם 'עפשטיין', ומאוחר יותר בארץ ישראל הוחלפה האות ע' בא' - 'אפשטיין'. בנו היחיד - חיים שרגא פייבל - החליף את האות ט' באות ת' - 'אפשתין', כדי ליצור בידול מן השם 'אפשטיין' שהמחזיקים בו היו בדרך כלל לויים.
משפחתו
אחיו הגדול, הרב אליהו דוד אפשטיין, היה חתנו של רבי מרדכי מאושמינא. אחותו קריינה הייתה נשואה לרב נפתלי מנחם הוטנר. בתם צביה נישאה לרב מאיר חדש, לימים המשגיח של ישיבת חברון.כאמור היה חתנו של רבי שרגא פייבל פרנק וגיסו של רבי איסר זלמן מלצר.
ילדיו:
מתלמידיו
מאות מבוגרי ישיבתו היו לרבנים. בהם:
בית ההסתדרות (ירושלים)
בית ההסתדרות על שם אהרן רבינוביץ הוא בניין גדול ברחוב שטראוס במרכז ירושלים, שנבנה בשנות החמישים כדי לשמש כמרכז תרבות וספורט עירוני של ההסתדרות וכמרכזה של מועצת פועלי ירושלים, שהייתה חלק מהסתדרות העובדים. בעבר שכנו בבניין קולנוע ״מיטשל״ וכן אולם הבית של קבוצת הפועל ירושלים בכדורסל. כיום משמש הבניין את סניף ירושלים של ההסתדרות החדשה, ומושכר למשרדים ולמוסדות חינוך.
הבניין תוכנן על ידי זוג האדריכלים יהודית סגל שטולצר ואויגן שטולצר.
היסטוריה
ההסתדרות עברה לבניין ממשכנה הקודם ברחוב ההסתדרות שבמשולש במרכז העיר. לדברי עוזי ברעם, המבנה הוקם במיקום זה לפי החלטת אביו משה ברעם, מזכיר מועצת פועלי ירושלים באותה עת, דווקא בגבול שכונות חרדיות, כדי למנוע היווצרות גבול וחלוקה חדה של העיר לאזור חרדי ואזור חילוני. אבן הפינה לבניין הונחה בשנת 1951. הבניין נקרא על שמו של אהרן רבינוביץ, מזכיר מועצת פועלי ירושלים שנפטר ב-1945. חנוכת הבניין התעכבה עד 1958, אז התקיימה בקהל גדול ובמעמד הנשיא יצחק בן-צבי, שהיה חבר ההסתדרות בירושלים. תקציב הבניה הכולל הסתכם במעל מיליון ורבע לירות ארץ-ישראליות.
הבניין תוכנן בהשפעת הסגנון הבינלאומי, וכולל מאפיינים רבים שלו - קווים נקיים וישרים, נפחים פשוטים ומעוגלים, הימנעות מקישוט ואורנמנט, ותוספת פרגולה לאורך שפת הגג (בדומה לבנייני כיכר מגן-דוד בתל אביב). עם זאת מחופה הבניין באבן ירושלמית, בהתאם לחוק העזר העירוני.
מלבד משרדי ההסתדרות כלל הבניין ספריה שהחזיקה כ-40,000 כרכים, כיתות לימוד ואולם מופעים וקונצרטים הכולל כ-1,200 מושבים. בקומה השנייה של הבניין שכן בית הקולנוע "מיטשל", שהתמקד בסרטי איכות ובקולנוע אירופאי ואמנותי. במרתף הבניין הוקם אולם התעמלות ובו כ-500 מושבים לצפייה, שהיה מגרש הכדורסל המקורה הראשון בארץ ושימש כמגרשה הביתי של קבוצת הפועל ירושלים בכדורסל עד 1985, אז נחנך היכל הספורט מלחה. בשנות פעילותה של ההסתדרות בבניין נחשב המקום למעוז חילוני-מפא״יניקי בעיר, וממנו היו יוצאות צעדות ה-1 במאי מדי שנה. כבר בשנות השישים היווה מיקומו של הבניין גורם לחיכוך בין דתיים וחילונים בעיר, ואף נערכו מולו תפילות ומחאות של דתיים וחרדים במחאה על חילול השבת.
הבניין ניצב בראש גבעה ועולה בקומתו על הבנינים שסביבו, רובם מטרם קום המדינה; עד מלחמת ששת הימים נהגו תושבי העיר המערבית לעלות לגג הבניין כדי לצפות ממנו לעבר העיר העתיקה. במהלך המלחמה התמקמו בבניין חלקים ממפקדות החטיבה הירושלמית וכוחות צה״ל בעיר, ועל גגו הוצבה התצפית של סוללת תותחים שלקחה חלק בקרבות על כיבוש העיר המזרחית, כולל הקרב על גבעת התחמושת הסמוכה. מן המפקדה שבבניין יצא הרב שלמה גורן בדרכו לכותל המערבי, מייד לאחר כיבוש הכותל.
עם השנים הפכה סביבת הבניין לאזור בעל צביון חרדי מובהק, זאת לצד ירידת מעמדה וחשיבותה של ההסתדרות בחיי התרבות והיומיום. לאור זאת נפסקו פעילויות שונות שהתקיימו בבניין וחלקים ממנו ננטשו.
בשנת 2007 הושכרו שלוש מקומות הבניין, החלקים בהם שכן בעבר קולנוע ״מיטשל״ ונותרו שוממים שנים ארוכות, לסמינר החרדי לבנות ״משכן שרה״, המשויך לעדה החרדית.
ב-2018 הוצב באופן זמני על גג הבניין מיצג בשם ״ממותות על הגג״ הכולל חמישה פסנתרים, במסגרת פרויקט ״מעל ומעבר״ של פסטיבל מקודשת.
אאטיוס (דוקסוגרף)
אָאֶטְיוֹס (ביוונית: Αέτιος) היה דוקסוגרף ופילוסוף יווני לקטני בן המאה הראשונה או השנייה לספירה.
חיבוריו
אף אחד מחיבוריו של אאטיוס לא שרד עד לעת החדשה, אולם קיומו מובא בספרו של התאולוג בן המאה החמישית תאודורטוס, "רפואת המחלות היווניות", כמחבר של "על אודות אסופת התורות" (Ἀετίου περὶ τῶν Ἀρεσκόντων Συναγωγήν). חוקר העת העתיקה הגרמני הרמן דילס גילה בספרו על הדוקסוגרפיה היוונית, מונח שטבע הוא עצמו, כי בחיבורו זה של תאודורטוס מובאים במלואם ציטוטים אשר הובאו בקצרה בשני הספרים: "הדוקטרינות של הפילוסופים" (Περὶ τῶν ἀρεσκόντων φιλοσόφοις φυσικῶν δογμάτων) מאת פסאודו-פלוטרכוס ו"אסופות על טבע ומוסר" (Ἐκλογαὶ φυσικαὶ καὶ ἠθικαί) מאת סטובאיוס, ועל כן ההנחה היא שאלה הושפעו מאאטיוס או ציטטו אותו.
דילס טען כי אאטיוס עצמו רק תמצת חיבורים שדילס כינה "הרעיונות הקדומים" (Vetusta Placita). אולם טענה זו של דילס אינה מקובלת בקרב חוקרי העת העתיקה בני ימינו.
א. מ. הומס
'''איימי מ. הומס (שם עט: א. מ. הומס, באנגלית: A. M. Homes;''' נולדה ב-18 בדצמבר 1961 בוושינגטון די. סי.) היא סופרת, תסריטאית ומרצה לספרות אמריקאית הידועה בעיקר בזכות הרומנים שלה שעוסקים בנושאים קשים כגון פדופיליה, התעללות בילדים, מיניות קיצונית, רצח, אונס, וגילוי עריות וסיפורים קצרים יוצאי דופן, אשר כוללים מצבים ודמויות קיצוניים.
קורות חיים
הומס נולדה בשנת 1961 בוושינגטון די. סי. לאשה לא נשואה שנכנסה להריון במהלך רומן עם הבוס המבוגר שלה שהיה נשוי. הומס נמסרה לאימוץ מיד לאחר שנולדה וגדלה עם הוריה המאמצים באזור המטרופולין של וושינגטון. היא לא פגשה את הוריה הביולוגיים עד גיל 31, אז אתרה אותה אמה ויצרה איתה קשר לראשונה. גם את אביה פגשה לאחר שאימת את אבהותו והסיפור שכתבה בעקבות המפגשים האלה, התפרסם בהמשכים בניו יורק טיימס.
הומס קיבלה תואר ראשון באמנויות בשנת 1985 משרה לורנס קולג' בניו יורק, שם היא למדה עם הסופרת גרייס פיילי. היא רכשה תואר שני לאומניות בתוכנית לכתיבה יוצרת של אוניברסיטת איווה.
הומס מתגוררת בניו־יורק עם בת זוגה ובתה ג'ולייט שנולדה ב-2003. היא לימדה בתוכניות הכתיבה באוניברסיטת קולומביה, בניו סקול ובאוניברסיטת ניו יורק. בשנת 2008 היא לימדה בתוכנית כתיבה יצירתית באוניברסיטת פרינסטון.
כתיבה
הומס כתבה גם סיפורים קצרים ורומנים באורך מלא. סיפוריה הקצרים פורסמו במגזינים מובילים כגון גרנטה, הניו יורקר, Bomb ו-McSweeney's
היא כתבה את הרומן הראשון שלה, "ג'ק" כשהייתה בת 19. הוא פורסם ב -1989 כשהייתה בת 28, לאחר שפרסמה כמה סיפורים קצרים. הרומן תורגם לעברית ויצא ב-2006 בספרית מעריב. הספר בוחן חיי משפחה ומיניות, הוא כולל נער להורים גרושים שאביו יוצא בפניו מהארון כהומו. הספר זכה לשבחי הביקורת והוא עדיין מופיע ברשימות הקריאה של בתי ספר ומכללות. הומס כתבה את התסריט לעיבוד של הספר לסרט טלוויזיה בעל אותו שם, שיצא ב-2004 עבור רשת הכבלים.
שנה לאחר מכן, ב-1990 פורסם אוסף הסיפורים הקצרים הראשון שלה, "הדברים הבטוחים" (באנגלית: "The safety of objects" ).הספר עובד לסרט בכיכובה של גלן קלוז ב־2001. הומס כתבה את התסריט יחד עם הבמאית, רוז טרוש.
הרומן השני שלה היה "בארץ האימהות" (באנגלית: Country of Mothers) ויצא לאור ב-1993. הוא מספר על מטפלת שחושדת שהמטופלת עשויה להיות הבת שלה שאותה מסרה לאימוץ בלידה. הספר נכתב לפני שאמה הביולוגית איתרה אותה ויצרה עימה קשר ב-1992.
הרומן "סופה של אליס" שיצא ב-1996 (תורגם לעברית לכנרת זמורה-ביתן דביר ב-2017) מסופר בעיקר מנקודת מבטו של רוצח ילדים מורשע היושב בכלא בבלוק המערבי של סינג סינג ומתכתב מתוך הכלא עם בחורה צעירה הנעזרת בו כדי לפתות ילד בן 12. הספר גרם לתגובה חריפה בעולם. הורים ברחבי ארצות הברית מחו נגד הייצוג הגרפי של התעללות בילדים ואונס אלים, על כך שהספר מביע אמפתיה לפדופילים ולרוצחים ואף מכיל עצות שעלולות לתת לפדופילים רעיונות. בבריטניה הספר הוחרם על ידי אחת מרשתות הספרים הגדולות שסירבה למכור אותו בחנויותיה, ונציג האגודה למניעת התעללות בילדים בבריטניה כינה אותו "הרומן הנתעב והסוטה ביותר שקראתי מימיי".
הרומן "מוזיקה ללפידים - תמונות מפרוור אמריקאי" (באנגלית: Music for Torching, יצא לאור ב-2000 בכנרת זמורה-ביתן דביר) התפתח מסיפור קצר שהופיע בהניו יורקר. זהו רומן נוקב ומעורר מחשבה על נישואים, על משפחה ועל החלום האמריקאי הכולל דמויות שהופיעו בסיפורים הקצרים של האוסף הראשון שלה, "הדברים הבטוחים". הוא כולל זוג פרברי אשר שרפו את ביתם בכוונה. הספר זכה בפרס בנג`מין פרנקלין בתחום הספרות הדרמטית לשנת 2000.
ברומן "הספר הזה יציל את חייך" (באנגלית: This Book Will Save Your Life תורגם לעברית על ידי דפנה לוי בספרית מעריב, 2007) הומס מתארת באורך סאטירי את חייהם של המעמד העליון בלוס אנג'לס. בספר היא מביעה ביקורת כלפי כל מה שנתפס כחלום האמריקאי, הבורגנות ריקה, הערצת המותגים והעיוורון הרגשי.
ב-2007 הפכו שורת מאמרים שכתבה לניו יורק טיימס ובהם סיפרה על המפגשים עם הוריה הביולוגים, 31 שנים אחרי שנמסרה לאימוץ, לרומן אוטוביוגרפי מצליח בשם "בתה של המאהבת" (באנגלית: The Mistress's Daughter, תורגם לעברית ב-2008 על ידי דפנה לוי לספרית מעריב). ברומן היא מתארת את הפער העצום בין האופן שבו דמיינה את ההורים הביולוגיים שלה ובין המציאות, שהייתה ההפך המוחלט. אימה התגלתה כאישה חולנית במצב נפשי קשה, תלותית וחרדתית ומרוכזת בעצמה, בעוד אביה התכחש לכך שהיא בתו וחייב אותה לעבור בדיקות די־אן־איי.
ב-2012 יצא ספרה "סלח לנו" (באנגלית: May we be forgiven, תורגם לעברית ב-2017 להוצאת כתר). הספר זכה בפרס לסיפורת מאת נשים.
עיתונות
מאמרים וטורים מאת ומס מתפרסמים בין השאר במגזינים "הניו יורקר", "ארטפורום", "וניטי פייר" ו- McSweeney's. מאז 1995 היא עורכת מאמרים במגזין BOMB, שם פרסמה מאמרים וראיונות עם אמנים וסופרים שונים, ביניהם אריק פישל, טוביאס וולף ואדם ברטוס.
טלוויזיה
הומס כתבה עבור העונה השנייה של סדרת הדרמה לטלוויזיה "ישנן בנות" והפיקה את העונה השלישית. היא פיתחה את הסדרה "ההמפטונים" של HBO על ערי הנופש לאורך האוקיינוס במזרח לונג איילנד, שאותו תיארה כ"הצלבה בין עקרות בית נואשות וענבי זעם".
מאז 2010, הומס כותבת פיילוטים לסדרות טלוויזיה עבור CBS. בשנת 2013 היא כתבה תסריט לעיבוד טלוויזיוני לרומן הנמכר ביותר של קותי זאן, "רשימת הלעולם-לא" כסדרה דרמטית לטלוויזיה של CBS. הומס כתבה והשתתפה בהפקת הסדרה Falling water ב־2017 וכתבה והשתתפה בהפקת דרמת המתח "מר מרצדס" – על פי הרומן של סטיבן קינג.
שביל הגולן
השביל מסומן בסימון שבילים בצבעים לבן, כחול וירוק המסמלים את החרמון, הכנרת והגולן בהתאמה. כמו בשביל ישראל, גם בשביל הגולן ישנם מלאכי השביל, אלה המסייעים לתרמילאים במסלולם.
מסלול השביל
השביל מחבר בין הר החרמון בצפון ובין מעיין עין עקוב בדרום. רובו עובר בחלק המזרחי של רמת הגולן, באזורים פחות מוכרים ומטויילים של הגולן. מתוך השביל רק כ-30 ק"מ היו מסומנים בעבר.
השביל מחולק ל-15 קטעים, כאשר בכל תחילת קטע מצוי שלט שמספק מידע אודות הקטע (נקודות מילוי מים, נקודות לינה, נקודות הצטיידות במזון ועוד), וכן מצורפת מפת הקטע.
מסלול השביל מצפון לדרום: קופות אתר החרמון, נחל גובתה, נמרוד, מסעדה, בקעת יעפורי, ברכת רם, הר אודם, שמורת יער אודם, אנדרטת פלס"ר 7, שמורת הר חרמונית, עמק הבכא, מרום גולן, הר בנטל, עין זיוון, הר בני רסן, רכס בשנית, הר חוזק, עין ג'ויזה, חושניה, חרבת פרג, אום א-דנניר, עין אל מתרס, גלגל רפאים, מאגר סמך (מאגר רוויה), אום אל-קנאטר ובית הכנסת העתיק באום אל-קנאטר, עדיסה, מצפה אופיר, בני יהודה הישנה, שמורת נחל מיצר, מבוא חמה, מצוקי און, עין עקוב.
בשני קצותיו של השביל, מסלולי הליכה מסומנים המאריכים אותו - בצפון, מסלול העולה לחרמון הישראלי; ובדרום, שביל מסומן היורד אל קיבוץ האון שעל שפת הכנרת.
חלק מן הקטע הצפוני, מאזור עין קיניא, מהווה תוספת לשביל ישראל יחד עם נחלי גובתה וחזורי לעלייה לחרמון מקיבוץ דן שבו מסתיים השביל, שאינו עובר ברמת הגולן ויהודה ושומרון.
במרץ 2021 נחנך בשביל תוואי חדש העובר דרך מג'דל שמס, חוצה את בקעת יעפורי, עוקף את ברכת רם ממזרח ומתחבר לתוואי הקיים מדרום לברכת רם.
חוק חמש השניות
חוק חמש השניות הוא כלל אצבע עממי, לפעמים הומוריסטי, על־פיו מזון שנפל על הרצפה או על האדמה נשאר ראוי למאכל כל עוד לא חלפו יותר מחמש שניות מרגע הנפילה, בהתבסס על ההנחה כי בזמן זה טרם יספיק לצבור עליו חיידקים או גורמי זיהום אחרים, אך מבחינה מדעית, הכלל הוכח כשגוי.
צורותיו של ה"חוק"
לעיתים שם החוק משתנה ל"חוק שלוש השניות", "חוק עשר השניות" וכדומה: שמו נקבע בהתאם לרמת הלכלוך על הקרקע ולמידת הרעב של האדם שהפיל את המזון וברצונו לאוכלו חרף הזיהום האפשרי. ישנם אף מקומות בהן שם החוק הוא "חוק הסלמנדרה", מותר להרים את האוכל עד שעוברת באזור סלמנדרה. נהוג לטעון כי כאשר מדובר ברצפה מאוד מלוכלכת, "חוק חמש השניות" לא תקף כלל, ואם המזון שהה במרחק קטן מעל הרצפה (10 סנטימטרים ומטה, לדוגמה) הוא אינו ראוי עוד לאכילה, מפני שנוכחות החיידקים כה ניכרת עד שהם יכולים כביכול "לקפוץ" לגובה זה.
ניתוח מדעי
בשנת 2004 זכתה ג'יליאן קלארק, חוקרת מאוניברסיטת הרווארד, בפרס איג נובל על מחקרה בנושא החוק.
בשנת 2007 נערך מחקר מדעי בנושא חוק חמש השניות, תוך שימוש בחיידקי סלמונלה על גבי משטחים שונים. המחקר גילה כי החיידקים אכן מסוגלים לזהם פרוסת לחם בפרק זמן הקצר מחמש שניות, אך מצד שני גילו כי אם פרוסת הלחם נשארת על הקרקע למשך דקה תמימה, כמות הזיהום גדלה פי 10.
חוק חמש השניות נבחן גם באחד מפרקי התוכנית "מכסחי המיתוסים". בתוכנית נמצא שכמות החיידקים המזהמים את האוכל שנפל על הרצפה תלויה בלחות האוכל, מרקם שטח הפנים שלו והמקום בו הוא נפל. עם זאת, הם לא מצאו קשר בין זמן החשיפה לחיידקים לזיהום - כל האוכל שהופל על הרצפה זוהם.
מיכיל סוורץ
מיכיל סוורץ (בהולנדית: Michiel Sweerts; 29 בספטמבר 1618 – נפטר 1 ביוני 1664) היה צייר פלמי מתקופה הבארוק, וידוע בציוריו האלגוריים והז'אנריים, ודיוקנאות. האמן ניהל חיים נוודיים ועבד ברומא, בריסל, אמסטרדם, פרס והודו (גואה). ברומא סוורץ התחבר לקבוצת הציירים ההולנדים והפלמיים המכונה הבמבוצ'יאנטי. תרומתו של סוורץ לז'אנר הבמבוצ'אנטי מציגה בדרך כלל שליטה סגנונית גבוהה יותר ורגישות חברתית-פילוסופית מזו של שאר האמנים שעבדו בסגנון זה. בעוד שהצליח במהלך חייו, יצירותיו נפלו לתהום הנשייה עד שנחשף מחדש במאה ה -20 כאחד האמנים המסקרנים ביותר בתקופתו.
ברומא
מיכיל סוורץ נולד בבריסל שם הוטבל ב-29 בספטמבר 1618 בכנסיית סנט ניקולאס כבנו של דייוויד סוורץ, סוחר פשתן. מעט ידוע על ראשית חייו של האמן ושום דבר על הכשרתו.
הוא הגיע לרומא בשנת 1646 ושם נשאר פעיל עד שנת 1656. ברומא הוא התחבר במהרה לחוג הציירים הפלמיים וההולנדים הקשורים לפיטר ואן לאר, הנחשב למייסד הבמביוצ'נטי. עד שהגיעו סוורץ לרומא ואן-לר עצמו כבר עזב את העיר. הבמבוצ'אנטי הביאו איתם לאיטליה מסורות קיימות המתארות חיי איכרים מן האמנות ההולנדית מהמאה השש-עשרה. הם יצרו ציורים קטנים או תחריטים מחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא ובאזור הכפרי שלה. ברומא ציירו סוורץ ציורי ז'אנר בסגנון הבמבוצ'אנטי וכן סדרת בדים על פעילויות והכשרה של ציירים באולפנים שלהם - השתתפות בשיעורים או בעבודה על דוגמנים חיים. הוא התגורר בסנטה מריה דל פופולו. בשנת 1647, סוורץ הפך לעמית באקדמיה סנט לוקה - אגודה רבה יוקרה של אמנים מובילים ברומא. סוורץ נרשם גם כמי שיש לו קשרים עם חברי הקונגרזציונה. זאת הייתה אגודה של אמנים שארגנה תערוכות שנתיות של ציורים על מעקות המתכת מול חזית הפנתיאון. אין שום הוכחה כי סוורץ הפך את בעצמו כחבר באגודה זו. סוורץ התגורר בשנים 1646 - 1651 בוויגה מרגוטה, בה התגוררו אמנים זרים רבים. בהיותו ברומא, סוורץ היה המורה של וילם רויטר, צייר פלמי נוסף מבריסל שבילה ברומא והושפע מהבמביוצ'נטי.
למרות המידע המקוטע הנוגעה לקריירה שלו ברומא, נראה שסוורץ הצליח ליצור לעצמו מוניטין מספיק גבוה כדי להיות מוזמן לעבוד בשירות משפחת האפיפיור השלטת, משפחת פמפילי, ובמיוחד הנסיך קמילו פמפילג', אחיינו של האפיפיור המכהן. אומרים שהוא צייר דיוקן של קמילו פמפילג'. סוורץ צייר גם תפאורות תיאטרון עבור קמילו פמפילג' ורכש עבורו יצירות אמנות. סביר להניח שהפטרון שלו, הנסיך קמילו פמפילג', עירב את סוורץ בארגון האקדמיה לאמנות ברומא. ביוזמת קמילו, האפיפיור העניק לסוורץ תואר כבוד.
בריסל ואמסטרדם
אף על פי שנהנה מחסותם של הדרגים הגבוהים ביותר ברומא, סוורץ עזב את רומא מסיבות לא ידועות בין 1652 ל־1654. הוא תועד בבריסל ביולי 1655 בטבילת הבן של אחותו. בהיותו בבריסל הצטרף לגילדת סנט לוק ב 1659. הוא פתח סדנא בבריסל שבה תלמידיו היו יכולים לעבוד בציור מודלים חיים או בהעתקות. הוא גם יצר סדרת הדפסים של הבעות אנושיים שונות, ששימשו להכשרה של תלמידיו.
סוורץ הצטרף באותה תקופה לארגון מיסיונרים קתולי, שהיו חסידיו של ונסן דה פול והתחייבו לשליחות במזרח. הוא הפך לנוצרי אדוק. לזרוס, כומר שנפגש או סוורץ, 1661 דווח כי הוא כנראה חווה "המרה דתית עמוקה" הפסיק לאכול בשר, צם מדי יום, נתן את חפציו ועוד.
בשנת 1658 סוורץ צייר עבור גילדת סנט לוקס בבריסל דיוקן עצמי כמתנת פרידה. הוא שהה אולי באמסטרדם, ככל הנראה כבר בשנת 1658. הוא מתועד כנוכח באמסטרדם מספר חודשים בשנת 1661 רגע לפני שיצא לדרך עם המיסיון הנוצרי למזרח הרחוק. במהלך שהותו באמסטרדם הוא עזר לפקח על בניית הספינה שתוביל אותם מזרחה.
נסיעה למזרח
בדצמבר 1661 הגיע סוורץ למרסיי משם עזבה אנייתו לארץ ישראל בינואר 1662. סוורץ הפליג לאלכסנדרטה עם הבישוף פרנסואה פאלו, 7 כמרים ואח. בסוריה הוא אמר שהפיק כמה ציורים. בזמן הנסיעה היבשתית בסוריה הוא הפך בלתי יציב נפשית והודח מהמיסיון במקום לא ידוע בין אספהאן לתבריז בפרס. לאחר מכן הוא המשיך אל הישועים הפורטוגזים בגואה שם דווח שהוא מת בגיל 46.
כללי
העבודות שנותרו של סוורץ מתוארכות לרוב לתקופת מגוריו ברומא. בגלל הקושי לייחס יצירות לאמן שלעיתים נדירות חתם על יצירותיו, מספר הבדים שיוחסו לו משתנה בין 40 ל 100. חלק מיצירותיו של סוורץ היו כה פופולריות בתקופתו עד שנעשו מהם עותקים שנים רבות, חלקן על ידי סוורץ עצמו, ואחרים על ידי תלמידים או עוקבים. לא תמיד קל לקבוע את רמת המעורבות של סוורץ (אם בכלל) ביצירת עותקים אלה. למשל, יש לפחות ארבעה עותקים מוקדמים, באיכות משתנה, של הסטודיו של האמן שלו עם אישה תופרת. לא ידוע על ציור ששרד, שנעשה לאחר שעזב את אירופה.
מרבית יצירתו מתחלקת לשתי קטגוריות: סצנות ז'אנר של נושאים עממיים מחיי רומא, רחובותיה ודיוקנאות. קטגוריה שלישית היא יצירות אלגוריות, הנחשבות לחידתיות ויש לגביהן פרשנות מתמשכת של היסטוריונים. לפי הדיווחים, סוורץ צייר קומפוזיציות של נושאים מקראיים, שחלקם מוזכרים ברשימות הקיימות, אבל לא ידוע על אף אחד מהם ששרד. אחד הציורים הדתיים שלו, איכה ידוע מההדפס, אותו סוורץ עצמו יצר קומפוזיציה יוצאת דופן בגלל המחווה המנחמת של הבתולה כלפי מריה מגדלנה.
סוורץ הוא אמן חידתי וקשה לקטלגו, שכן הוא ספג מגוון השפעות ליצירת סגנון אקלקטי שהתאים את ציור הז'אנר ההולנדי לסגנונות בארוקיות וקלאסיות מעורבבות.
סצינות ז'אנר
חלק גדול מהיצירה של סוורץ מורכבת מסצינות ז'אנר. חלקם מזכירים את הנושאים הפופולריים בקרב חסידיו של קאראווג'ו כמו שחקני קלפים וקוביות. כך לדוגמה הציור "שחקני הקלפים" המתאר קבוצה של אנשים שמשחק הקלפים שלהם נקטע על ידי קטטה. עיניהם שולחות את מבטו של הצופה ימינה, לכיוון הזרוע הכפופה של האיש בחזית. ייתכן שציור זה מסמל עצלות - ילד ערמומי מנצל את הכאוס כדי לשדוד את האיש בכחול. ציורי ז'אנר אחרים מאת סוורץ מתארים סצינות חיים פשוטים שהיו ברחובות רומא בסגנון קרוב לזה של הבמבוצ'יאנטי. דוגמה לכך הוא אדם מנמנם וילד ישן (בערך 1650 - 1654). יצירותיו של סוורץ נבדלות, מאלו של שאר ציירי הקבוצה על ידי העדפתו לציור פיסול עתיק ומראה אצילי של דמויותיו המונומנטליות. סוורץ משמש לעיתים קרובות במשחק של אור וצל כדי ליצור אווירה דרמטית ומסתורית. הסגנון האישי שלו בא לידי ביטוי בבירור בסדרת "שבעה מעשי הרחמים" (בערך 9–1646), סדרה של 7 בדי ציור שצייר ברומא בסגנון נושא דתי. הבדים מפוזרים כעת במוזיאונים שונים. נושא שבעת מעשי הרחמים מבוסס על הבשורה על-פי מתי, 25: 31-46. פסוקים אלו מכריזים על פסק הדין האחרון - האירוע שבמהלכו נאמר שהמשיח ישפוט את האדם על פי מעשיו. סוורץ תיאר את היצירות הטובות בסביבה רומית של תקופתו ושילב אלמנטים טופוגרפיים מהשכונה בה הוא חי באותה תקופה. סוורץ מראה בסצנות אלה את העדפתו לשמים ורקע כהים של לילה, שמאירים באופן דרמטי את הדמויות. קומפוזיציות אלה מייצגות את הסצינות בתנועה קפואה בסגנון חלומי כמעט כמו בסרט. בעבודות אלה מבטא סוורץ את חמלתו ואמפתיה לסבלם של האזרחים ותמיכתו במעשי הצדקה שבוצעו עבורם. סוורץ פיתח נושאים חדשים כמו של המתאבקים הרומיים. במשחק ההיאבקות שלו (1649), תיאר סוורץ את משחקי ההיאבקות הפופולריים שהתרחשו ברחובות רומא והשתתף בהם קהל גדול. הייצוג אמיתי, אך עם זאת לא מציאותי. לא רק בגלל התאורה הדרמטית, אלא גם מפני שתנועתם של הגברים נראית קפואה. סוורץ הסתמך על הדמויות הראשיות מתמונות קלאסיות. באמצעות הדמות הגדולה של המתאבקים העירומים בקומפוזיציה זו הביא סוורץ את הנושא 'הוולגרי' לרמה גבוהה יותר.
סוורץ צייר עוד קומפוזיציות המתארות עירום גברי כמו "גברים ברחצה". הוכח כי הוא עבר לגור לסביבה ברומא שממנה בדרך כלל הודרו נשים. נשאלת השאלה האם יש לפרש חלק מציוריו של עירום גברי כמסמל מסר הנוגע להומוסקסואליות.
אולפן האומן
סצינות הז'אנר של סוורץ כוללות כמה קומפוזיציות המתארות אמנים המתאמנים או נמצאים בעבודם באולפנים שלהם או בחוץ. הם מספקים עדויות חזותיות יקרות ערך על הרגלי העבודה והכשרתן של אמנים מהמאה ה-17. סוורץ הציג גם מספר בתי ספר לציור. הוא עצמו היה מעורב באופן פעיל בחינוך לאמנות באקדמיות ברומא ובבריסל. "הסטודיו של הצייר" שלו (1648–1650) מציג שרטוטים שונים בסטודיו לאחר יצירת דגמי גבס שונים וכנראה עירום חי אחד. יש גם שני מבקרים בסטודיו. נראה כי התמונה מתארת את העקרונות והשלבים העיקריים של תרגול האולפן, החל משרטוט אחר כך יציקה דמויות אנטומיות מגבס ואז ציור ממודל חי.
הבולטות הניתנת לדגמי הגבס שבחזית של הקומפוזיציה מציגה את החשיבות בהכשרה ובתרגול האמנותי של אמנים בחקר יציקות ולא רק מפסלים עתיקים אלא גם מודרניים. בציור אחר על הנושא של סטודיו אמן (1652), מבקר סטודיו אמן בוחן יציקה של גפיים אשר מבוססת על מודל של דמות של פסל פלמי מהמאה ה-17 שעבד ברומא. חפצים אחרים שנמצאים בקומפוזיציה כוללים מכשירי מדידה, וכלי מוזיקה. חפצים אלה מהווים התייחסות לצורך של האמנים לחתור להרמוניה, כמו גם לכבד גודל ופרופורציה מדויקים. הכנסת ספריה לקומפוזיציה מדגישה כי ציירים אינם אומנים, אלא אמנים מלומדים.
דיוקנאות
בדיוקנאותיו הוכיח סוורץ את יכולותיו הדומות לבני דורו המובילים בתחום. על פי ההערכות, סוורץ צייר את הדיוקנאות שלו בבריסל או באמסטרדם, כלומר בין 1655 ל 1661. הוא גילה עניין בתיאור אנשים רגילים וחקירת האופי והביטויים השונים שלו. בחלק מהציורים ישנו אור יום יפה ורקע קטיפתי שכמוהם ניתן למצוא גם ביצירות מאת יאן ורמיר. הוא צייר גם דיוקנאות של נשים צעירות והוסיף להן אביזרים ישנים בדומה לוורמיר.
הציור שלו ראש אישה (בערך 1654) הוא דוגמה בולטת ליכולתו ללכוד את האנושיות העירנית והרגישה אפילו בנושאים הצנועים. בדיוקן של אישה צעירה ( 1660) כנראה דיוקן של שפחה פשוטה, שחושף את העניין של סוורץ בתיעוד אנשים מפשוטי עם. הציור הושווה לנערה עם עגיל פנינה שצייר ורמיר כחמש שנים לאחר מכן. הנערות הצעירות בשתי הקומפוזיציות מתוארות בשילוב של ריאליזם ואידיאליזציה. ישנם הבדלים חשובים בין שתי היצירות: הקומפוזיציה של ורמיר קומפקטית יותר, השתקפויות האור שלו עדינות יותר ורמיר משתמש בגוונים צהובים וכחולים בצורה נועזת יותר. ורמיר מדגיש יותר את הנערה הצעירה העונדת טורבן אקזוטי ועגיל פנינה שנראה גדול מכדי להיות אמיתי. סוורץ מעדיף להציג את הילדה כמשרתת פשוטה.
חלק מהדיוקנאות של סוורץ ניתן לייחס לתיעוד "החיים הפשוטים" של דמויות בהולנד הספרדית באמצעות אדריאן ברואר וחסידיו של פיטר ברויגל האב. סוורץ הצליח לגרום לנושאים אלה להיראות מלבבים יותר. דוגמה לכך הוא האיש המחזיק קנקן. בתיאור זה מבית מרזח, הצליח סוורץ להציג האופי האנושי כמו גם חפצים וחומרים פיזיים ואפקטים קלילים.
הדיוקן העצמי שלו משנת 1656 מציג את האמן בתנוחה בטוחה. דיוקן עצמי זה עומד בשורה ותיקה של דיוקנאות עצמיים של אמנים הולנדיים, המראים את עצמם עם כלי עבודתם. הופעתו האלגנטית, האריסטוקרטית, מביאה לידי ביטוי גם את דיוקנאות האמן באיקונוגרפיה של אנתוני ואן דייק, שפורסמה באנטוורפן בין 1636 ל־1641. הדגש הוא על הצגת האמן כוירטואוז בעל עמדה והערכה אריסטוקרטית. בדיוקן עצמי אחר, שצויר ככל הנראה בערך בשנת 1655, מצביע האמן על גולגולת.
ציור נוסף המשמש כדיוקן עצמי הוא קריאה בחדר בו נראה אדם הקורא ספר מקודש בין סמלים כמו גולגולת וחוליית שעון חול. המסר של הציור יכול להיות שאמונה קיימת בכל מקום. ציור זה יכול לבשר את חזרתו בתשובה של סוורץ שהפכה לקנאות דתית שתביא אותו בסוף לנסוע למזרח.
סצינות אלגוריות
מספר קומפוזיציות עוסקות בנושאים שנראים כאילו הם בעלי משמעות אלגורית. רבות מהעבודות הללו עדיין מתחמקות מהבנה מלאה. לחלק מהדיוקנאות שלו יש משמעות אלגורית והם מתאימים למסורת ההולנדית המתארת את חמשת החושים. דוגמה לכך היא סדרה של חמישה דיוקנאות של נערים ונערות המייצגים את חמשת החושים. שניים מהם של ילד וילדה בהתאמה המייצגים חושי הריח והמגע.
ציור המונומנטלי "המגפה בעיר העתיקה" של סוורץ (1652-54) נחשבת כיצירה השאפתנית ביותר של סוורץ מבחינת מורכבות הקומפוזיציה וההישג הטכני. הקומפוזיציה מתארת חזון דרמטי של פגעי מכת האבעבועות השחורות. ברור שמדובר בניסיון של האמן להוכיח את כישרונו הן בתיאור של סצנה היסטורית בעלת פרופורציות אפיות, המקיפה מגוון רחב של מצבים רגשיים ופסיכולוגיים בחיקוי הסגנון הקלאסי המפואר של בן זמנו הצרפתי ברומא, ניקולא פוסן (1594–1665). היסטוריונים לאמנות הציעו תאוריות שונות לגבי תיאור החיבור והפרשנות שלו. יש הרואים בו תיאור כללי של השפעות המגפה ללא משמעות היסטורית, מוסרית או סיפורית ספציפית.
חוקר האמנות פרנקו מורמנדו טען כי המגפה בעיר העתיקה מתארת מגפה ספציפית שלפי מקורות נוצרים התרחשה ברומא בשנים 361–363 בתקופת הקיסר יוליאנוס הכופר. הקיסר יוליאנוס ביקש לחזור לפגאניזם הרומי כנגד האמונה הנוצרית. המגפה בתקופת שלטונו של יוליאנוס התפרשה בתקופתו של סוורץ כעונש על המדיניות האנטי-נוצרית של יוליאנוס. בקומפוזיציה סוורץ התייחס ככל הנראה למאבק של הכנסייה הקתולית נגד הפרוטסטנטיות. הרמיזות ההיסטוריות, הדתיות, האמנותיות והארכאולוגיות של הקומפוזיציה לא היו מוכרות לקהל מהשכבות הפשוטות אלא רק לקבוצה קטנה של האליטה התרבותית שהתענגה על חידות מצוירות כאלה.
אינסולינומה (מחלת בעלי חיים)
תאי הגידול במחלה זו מפרישים אינסולין ומביאים לעליית רמתו בדם. פעילות התאים היא אוטונומית, כלומר הם מפרישים אינסולין בתגובה לעליית גלוקוז בדם, אך גם כשרמת האינסולין בדם גבוהה הם אינם מגיבים להיזון החוזר השלילי ואינם חדלים להפרישו. בכלבים, גידול זה הוא כמעט תמיד ממאיר ועל פי רוב ימצאו גרורות בעת האבחון, בשל כך הפרוגנוזה היא גרועה. במידה שהטיפול מצליח ניתן להגיע לשרידות של חצי שנה עד שנתיים.
פתופיזיולוגיה ומופע קליני
בשל רמת האינסולין הגבוהה מופחתת רמת הגלוקוז בדם. גלוקוז חשוב מאוד לתפקוד המוח וזהו האיבר הראשון אשר מראה סימני נזק אשר מתבטאים בעייפות, בחולשה, בשגשון (אטקסיה), בשינויים התנהגותיים ולבסוף בעוויתות, חולשה קשה ובתרדמת. הגוף מנסה לפצות על ירידת הגלוקוז בדם על ידי הפרשת קטכולאמינים כגון אדרנלין. הפרשת האדרנלין אחראית לסימנים הקליניים הסימפטטיים הנצפים במחלה, כגון רעד, אי שקט ועצבנות, רעב מוגבר ובחמוסים נפוץ מאוד לראות ריור יתר.
בשל מנגנוני הפיצוי בגוף ישנה הופעה לסירוגין של הסימנים הקליניים. על פי רוב מופיעים הסימנים לאחר ירידה של רמת הגלוקוז בדם, זו יכולה לקרות מעלייה בצריכת הגלוקוז (מאמץ, התרגשות) או מירידה בספיגתו (צום). מאחר שהפרשת האינסולין מתאי הגידול איננה מבוקרת כהלכה היא נמשכת וגורמת לירידה נוספת ואף לצניחה ברמת הגלוקוז בדם. סימנים קליניים מופיעים כמה שעות לאחר אכילה, שכן בעת אכילה עולה רמת הקלוגוז בדם ואז יש הפרשה אדירה של אינסולין מהגידול המביא לסימנים של מיעוט הסוכר בדם (היפוגליקמיה).
פרוגנוזה
הפרוגנוזה של כלבים הלוקים באינסולינומה נחשבת שמורה והיא תלויה במשתנים רבים (ובעיקר בהימצאות גרורות בעת האבחון). כפי שהוזכר, מרבית הגידולים יהיה ממאירים ומסיבה זו הפרוגנוזה לטווח הארוך אינה טובה. עם זאת, ניתוח והסרת המסה העיקרית, בשילוב עם טיפול רפואי עשויים להאריך את זמן החיים של חיית המחמד באופן ניכר.
בולי מועדים לשמחה
בולי מועדים לשמחה (שמאז שנת תשמ"ו–1985 נקראים בשם בולי מועדים) הם בולים שמנפיק השירות הבולאי לקראת ראש השנה, מדי שנה החל משנת 1948.
מטרת ההנפקה
עד לשלהי המאה העשרים פרח בישראל המנהג לשלוח כרטיסי ברכה לראש השנה, ובולי מועדים לשמחה שימשו במידה רבה למטרה זו (אף שגם כל בול אחר התאים לכך, ובבולי מועדים לשמחה ניתן היה להשתמש גם למטרות אחרות).
בולי מועדים לשמחה הראשונים
סדרה זו ייחודית בתולדות הבולאות הישראלית מכמה בחינות. לבולים יצאה גרסה פשוטה בעלת שובל צדדי (בניגוד למקובל כמעט בכל בולי ישראל, שבהם השובל נמצא מתחת לבול), וגרסה עם שובל שעליו חלק צבוע. גרסת הצבע נחשבת ליקרה במקצת לעומת הגרסה הרגילה. בנוסף, עם קום המדינה היה מקובל שגיליונות בולים מונים 50 או 100 בולים לכל היותר. סדרת מועדים לשמחה ה'תש"ט נודעה בכך שהיא הונפקה בגיליונות הגדולים ביותר – 300 בולים. גיליונות אלה היו חצויים לאורכם ולרוחבם כך שמכל גיליון אב ניתן היה לחתוך 6 גיליונות בני 50 בולים. דבר זה לא חזר על עצמו מעולם. המבנה הייחודי של הגיליונות הללו הוביל ליצירתן של מספר גרסאות לבולים שמבוקשות על ידי האספנים – צמדים אופקיים עם פס ביניים, צמדים עם פס ביניים ועם שובל, צמד בודד עם פס ביניים, וצמדים הפוכים עם פס ביניים. ריבוי הגרסאות הזה לא חזר על עצמו עד כה.
סדרות נוספות
הסדרה הבאה, "מועדים לשמחה תש"י", כללה שלושה בולים, שעל כל אחד מהם סמל המדינה, ולצדו סמלי צה"ל, חיל האוויר וחיל הים, בהתאמה. בשנים שלאחר מכן התמקדו בולי מועדים לשמחה בנושאים ממסורת ישראל.
הסדרה השלישית, "מועדים לשמחה תשי"א", ייחודית בכך שגם בה באופן חריג הונפקו הגיליונות כך שהשובל היה מצד הבול.
מספר הבולים בסדרה נע מבול בודד (בשנת תשט"ו בלבד) ועד שישה בולים (בשנת תשכ"ו בלבד). במקרים אחדים, שבהם נושא הסדרה כלל שישה או שבעה פריטים, פוצל הנושא לשתי סדרות שנתיות (למשל אושפיזין בשנים תשנ"ח ותש"ס).
שינוי שם הסדרה
מאז קום המדינה ועד לשנת תשמ"ה (1984) נהוג היה לכתוב על הבולים שהונפקו לקראת ראש השנה את המילים "מועדים לשמחה". לקראת שנת 1985 התבקש דוד קמאי, הממונה על ייצור הבולים בשירות הבולאי, לבדוק את נכונות השימוש במונח הזה על הבולים. התחושה הייתה שיש לציין על הבולים את הסיבה להנפקתם, שהיא החגים עצמם, ה"מועדים". בעקבות תחושה זו שונה הנוסח על בולי שנת תשמ"ו, ואכן נרשמה המילה "מועדים" בלבד.
שינוי זה נתקל במחאה מצד לקוחות השירות הבולאי, שתהו על הסיבה לשינוי. ביום 20 בנובמבר 1985 פנה דוד קמאי אל האקדמיה ללשון העברית בבקשה לאמת בדיעבד את השינוי שבוצע:
האקדמיה ללשון העברית לא מצאה צורך מבחינה לשונית לשינוי שבוצע כבר, אולם סמכה בדיעבד את ידי השירות הבולאי:
משה דותן
משה דותן (1919 - 9 בספטמבר 1999) היה פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
משה דותן החל ללמוד באוניברסיטה העברית ב-1946 בחוגים לגאוגרפיה ולארכאולוגיה. לחם במלחמת העצמאות, בין היתר, כסגנו של מרדכי גיחון ששימש כקצין מודיעין ראשי באזור ירושלים. ב-1950 סיים את חוק לימודיו לתואר השני. באותה שנה החל לעבוד ברשות העתיקות. בשנים 1951 עד 1959 חפר וסקר את תל עפולה, וביצע חפירות בצפת, נחל שורק, תל שקמונה, תל חצור ביחד עם יגאל ידין, תל מחוז ואל מכר. החשובות בחפירותיו באותן שנים היו באתר הפולחן ליד באר שבע מתקופת הברונזה התיכונה ובאתרים בשומרון מהתקופה הכלקוליתית.
בשנת 1958 קיבל תואר דוקטור מן האוניברסיטה העברית בנושא: "המעבר משלהי התקופה הכלקוליתית לתקופת הברונזה הקדומה".
ב-1959 התמנה דותן למנהל מחלקת סקר וחפירות של אגף העתיקות והמוזיאונים, בד בבד עסק במחקר. בתחילת שנות השישים חשף ביחד עם פרופסור בנימין מזר את שרידי היישוב היהודי בעין גב. המקום הבא בו חפר היה חמת טבריה, בו נתגלו בארבע שכבות זו מעל זו בתי כנסת מהמאה השלישית עד האחת עשרה לספירה הנוצרית וכן רצפת פסיפס מרהיבה ביופיה. לאחר מלחמת ששת הימים ערך דותן סקר בסיני.
אחת משתי חפירותיו החשובות ביותר הייתה באשדוד והיא נערכה בשנים 1962 עד 1972. החפירות גילו יישובים מתקופת הברונזה התיכונה ועד התקופה הרומית. תוצאות המחקר התפרסמו בשמונה כרכים, המכילים מידע רב ערך על שלהי התקופה המצרית ועל גויי הים.
האתר השני החשוב בו חפר היה בעכו, היה זה בשנים 1972 עד 1989. מחפירות אלו אנו למדים רבות על עכו כעיר נמל כנענית, בעלת מסחר ענף עם קפריסין, מצרים וארצות האגן המזרחי של הים התיכון.
בשנים 1961 עד 1965 הורה בטכניון. החל משנת 1972 כיהן כפרופסור חבר באוניברסיטת חיפה. ב-1973 הקים את החוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה ביחד עם אבנר רבן ואלישע לינדר. כיהן כראש החוג בשנים 1976 עד 1979. החל משנת 1977 הוא פרופסור מן המנין באוניברסיטת חיפה. זהו החוג הראשון בישראל שהתמקד בחקר עברה הימי של הארץ.
ב-1983 הקים משה דותן באוניברסיטת חיפה את החוג לארכאולוגיה, שהתמקד בחקר צפון הארץ וזיקתו לתרבויות אחרות בים התיכון. בנושא זה הוא פרסם מחקרים חשובים.
הוא ייצג את ישראל בגוף באו"ם שעוסק בארכאולוגיה בארצות שונות. היה עמית מחקר באוניברסיטאות ברקלי, בראון ופרינסטון בארצות הברית.
ב-1988 פרש משה דותן לפנסיה, אך המשיך לחקור.
דותן היה נשוי לארכאולוגית כלת פרס ישראל טרודה דותן, ואב לשניים: הזמר דני דותן (הקליק) ואורי.
חוזר אמסיה
חוזר אמסיה (בטורקית: Amasya Genelgesi) היה חוזר שפורסם בעקבות ועידה של התנועה הלאומית הטורקית שהתכנסה ב-21 ביוני 1919 במחנה סראידוזו (Saraydüzü Kışlası) בעיר אמסיה בצפון טורקיה. החוזר פורסם ביום 22 ביוני 1919 והיה המסמך הכתוב הראשון אשר הניע את גלגליה של מלחמת העצמאות של טורקיה.
עיקריו של החוזר היו כדלקמן:
חוזר אמסיה הופץ ברחבי אסיה הקטנה באמצעות טלגרף ונחתם מאוחר יותר בועידת ארזורום.
הסערה השחורה מוסקבה
הסערה השחורה מוסקבה (ברוסית: Команда по Американскому Футболу "Чёрный Шторм") היא קבוצת פוטבול רוסית מהעיר מוסקבה.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה על חורבות קבוצת דובי מוסקבה שפורקה באותה שנה. קבוצת הסערה השחורה הוקמה ביוזמתו של דמיטרי פופקוב והקבוצה נתמכה על ידי חיל הנחתים הרוסי ומכאן נובע גם צבעי הקבוצה השחורים, שהם מדי החיל.
הקבוצה זכתה באליפות רוסיה בעונת 2013 ובגביע הרוסי בעונת 2015.
Rejoined
Rejoined (בעברית: מאוחדות מחדש) הוא הפרק השישי מהעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", הפרק ה-78 מתוך 176 פרקי הסדרה.
תקציר
ג'דזיה דקס מתאחדת מחדש עם בת-זוגו של פונדקאי קודם שלה, והשתיים נאבקות ברגשות שלהן האחת כלפי השנייה.
מחוזות אלבניה
אלבניה מחולקת מבחינה אדמיניסטרטיבית ל-12 מחוזות (qark, צ'ארק). המחוזות מחולקים ל-61 מועצות. חלוקה זו נכנסה לתוקפה בשנת 2000.
Rejoined
תיאור העלילה
קפטן בנג'מין סיסקו מודיע לג'דזיה דקס כי קבוצה של מדענים מטריל תגיע בקרוב לתחנת החלל חלל עמוק 9, והם ישתמשו בדיפאיינט לצורך סדרת ניסויים בפיזיקה של חור התולעת. הוא אומר לה שהמדענית הראשית היא ד"ר לנרה קאהן, ומציע להעניק לה חופש ללא תשלום, עד אשר המדענים יעזבו. דקס אומרת לו שהיא מעדיפה להישאר, ומציינת: "אני יכולה להתמודד עם זה".
מחוזות אלבניה
היסטוריה
מאז הכרזת העצמאות של אלבניה מהאימפריה העות'מאנית ב-1912, אלבניה שינתה את החלוקה המינהלית שלה כ-21 פעמים. עד לשנת 2000, החלוקה הראשית הייתה לנפות, שמספרן, שטחן וחשיבותן השתנו במהלך הזמן. הנפות חולקו לקבוצות שהיוו 12 מחוזות החל משנת 1991.
Rejoined
תיאור העלילה
כאשר צוות המדענים מגיע, דקס מצטרפת אל יתר הקצינים הבכירים על מנת לקדם את פניהם. כאשר היא פוגשת את ד"ר קאהן, ניכר כי השתיים מכירות היטב זו את זו. כאשר מייג'ור קירה מבחינה באינטראקציה בין השתיים, ושואלת את דקס על כך, היא עונה: "אני מכירה אותה. היא הייתה אשתי".
מאוחר יותר, ד"ר באשיר מעדכן את קירה אודות ה"חוקים" המסדירים התנהגות נאותה בקרב טרילים: ברגע שפונדקאי מת, והסימביונט עובר לפונדקאי אחר – על הטריל החדש אסור לבוא במגע עם בני המשפחה והחברים של הפונדקאי המנוח, לרבות ילדים ובני זוג. לג'דזיה דקס אין כל קשר עם אהוביהם של הפונדקאים הקודמים של דקס, הסימביונט שלה, למרות שהם עדיין נותרו יקרים לה מאוד. באחד מגילגוליה הקודמים – היא הייתה גבר בשם טוריאס דקס, אשר היה נשוי לאישה בשם נילאני קאהן. כאשר טוריאס מת בגיל צעיר, בתאונה, הוא הותיר אחריו את נילאני – אלמנה צעירה. כעת, דקס הוא ג'דזיה, וקאהן הוא לנרה. המפגש מחדש שלהן הוא אינטנסיבי מאוד, מבחינה רגשית.
מחוזות אלבניה
היסטוריה
החלוקה למחוזות כיום מתבססת על החוקה משנת 1998 ויושמה ב-31 ביולי 2000. החלוקה לנפה בוטלה לחלוטין והוחלפה בחלוקה לעיריות באזורים עירוניים ולקומונות  שחולקו לכפרים  באזורים הכפריים. בשנת 2014, הוחלט לחלק את המחוזות לעיריות בלבד, והקומונות משמשות כחלוקה מנהלית משנית לעיריות.
Rejoined
תיאור העלילה
החברה הטרילית מטילה עונש חמור על פונדקאים בעלי סימביונט, אשר מחדשים מערכות יחסים עם אנשים מחייהם הקודמים. אם ג'דזיה ולנרה יתקרבו זו לזו, הן מסתכנות בכך שיגלו אותן מהחברה הטרילית, ולסימביונטים שבתוכן לא יתאפשר בעתיד לקבל פונדקאים חדשים, ובכך הם בהכרח ימותו, כאשר יסתיימו חייהם הטבעיים של פונדקאיהם הנוכחיים. ג'דזיה דקס מחליטה לשמור על יחסים מקצועיים בלבד עם בת זוגה לשעבר, על מנת לפתור את הבעיה.
מחוזות אלבניה
הערות שוליים
Albania
Rejoined
תיאור העלילה
הצוות של ד"ר קאהן עולה על הדיפאיינט ומתחיל בניסויים, לייצר חור תולעת מלאכותי. במידה ויצליחו – יהיה זה חור התולעת המלאכותי הראשון בהיסטוריה. קציני המדע של חלל עמוק 9, בראשותה של דקס, מסייע לצוות הטרילים. כאשר דקס וקאהן עובדות, הן מעלות זכרונות ישנים, מרכלות וקובעות להיפגש שוב, על מנת לאכול ארוחת ערב ביחד, עם ד"ר באשיר כמלווה.
מסתבר כי הניסוי הראשון של חור התולעת הוא מוצלח. חור תולעת מלאכותי נוצר בפעם הראשונה אי פעם, דבר ההופך את לנרה קאהן לשם דבר בהיסטוריה של האסטרופיזיקה. דקס, כמובן, גאה בה, וכורכת את זרועה סביבה. באז'ל, אחד מהמדענים הטרילים ואחיה של לנרה, מושך את אחותו הצידה ונוזף בה. הוא מבחין כיצד היא ודקס מתקרבות זו לזו, ומתקרבות לחציית קו מסוכנת. הוא לא רוצה לראות את לנרה עושה טעות. היא מרגיעה אותו, וטוענת כי דקס והיא שומרות על מרחק זו מזו, וכי אין לו מה לדאוג.
לנרה לא נראית בטוחה בעצמה. היא ממהרת אל חדרה של דקס, והשתיים סוף סוף משוחחות בפתיחות זו עם זו על מה שקרה. הן נופלות בחזרה אל הקצב שהיה להם, כאשר הם היו נשואים זה לזה, דבר שמקשה עליהן להישאר מרוחקות. לבסוף, הן מתנשקות. לנרה מכריחה את עצמה לעזוב את חדרה של ג'דזיה, בטרם יקרה דבר נוסף.
מאוחר יותר, דקס מגלה לסיסקו שהיא מאוהבת בבת זוגה לשעבר. הוא מזכיר לה, שלא לצורך, כי אם היא תחזור להיות יחד עם קאהן, הן יגורשו מכוכב הבית שלהן, ויימנע מהסימביונטים שלהם מלהתאחד עם פונדקאים נוספים, כלומר: הם ימותו כאשר הפונדקאים הנוכחיים שלהם ימותו. זה יהיה הסוף של חייהם של כל אחד מהסימביונטים, ועבור טריל – זה דבר שאיננו מתקבל על הדעת. הוא אומר שאם הוא היה במקומה, הוא היה רוצה לדעת אם זה שווה את כל זה והאם הוא יוכל לחיות עם התוצאות. הוא מסכם את השיחה באומרו כי הוא יתמוך בה, לא משנה מה תחליט.
החלק הבא של הניסוי יוצא לדרך. במהלך ההיווצרות של חור התולעת מתרחש פיצוץ, שכמעט הורס את הדיפאיינט. קאהן נפצעת קשה ומוצאת עצמה לכודה מאחורי חומת אש של פלזמה. דקס רצה לעברה, על גבי שדה כוח, תוך כדי סיכון חייה, וגוררת אותה למקום מבטחים. בשלב זה, דקס מבינה כי לנרה שווה את זה, וכי היא יכולה לחיות עם התוצאות.
לאחר שסדרת הניסויים מסתיימת, צוות המדענים מטריל מתכונן לעזור את תחנת החלל, ולחזור אל המעבדות שלהם, על מנת לבצע מחדש את החישובים ולמצוא את מה שגרם לכישלון. דקס מגיעה לחדרה של קאהן, המחלימה מפצעיה. דקס מתחננת בפני בת זוגה לשעבר כי תישאר עימה בתחנה. שתיהן יודעות כי הדבר לא יכול לקרות, אבל דקס לא רוצה לאבד את קאהן שוב. היא עוזבת בדמעות, אך עדיין מביטה מרחוק בלנרה, הפונה אל עבר מעבורת החלל שתיקח אותה לביתה. במבט אחרון, אל עבר דקס שבורת הלב, לנרה עוזבת את חלל עמוק 9.
משמעות עלילתית
במחקר המדעי של ד"ר קאהן אודות חור התולעת יעשה שימוש בפרק מהעונה החמישית.
שערורייה
הפרק נחשב שערורייתי בגלל הנושא שלו, שמתאר שתי נשים שעוסקות במערכת יחסים רומנטית מאותו המין, וכולל אחת מהנשיקות הלסביות הטלוויזיוניות הראשונות. נאסר על הדמויות מלהיות ביחד, בסופו של הפרק. על פי המגזין "The Star Trek: Deep Space Nine Companion", פרק זה זכה ליותר מכתבים וליותר שיחות טלפוניות מאשר כל פרק אחר שהופק. שיחות הטלפון היו שליליות, באופן גורף. המכתבים, באופן גורף, היו חיוביים.
פנאי
פְּנַאי או זמן חופשי הוא פרק זמן בו האדם אינו מחויב לפעול בדרך מסוימת מכל סיבה שהיא ולכן חופשי לבחור מה ברצונו לעשות.
הפנאי נתפס כזמן שאינו מוקדש לעיסוק בטיפול עצמי ופעילויות הנדרשות בחיי היום יום.
"לימודי הפנאי" הם דיסציפלינה אקדמית המתרכזת במחקר ובניתוח הפנאי.
פעילות פנאי מול פעילויות אחרות
פעילות מסוימת תחשב כפעילות פנאי רק כאשר היא מבוצעת מתוך רצון ולא מתוך כורח. מכאן שהקריטריון להבחנה בין פעילות פנאי לפעילות שאינה כזו היא המוטיבציה שגרמה לה ללא תלות בתוכן העשייה. מסיבה זו אותה פעילות יכולה להיחשב כפנאי אם היא נעשית מרצון או כמחויבות אם לא. לדוגמה ציור יחשב כפנאי אם הוא נעשה במסגרת תחביב, אך כמחויבות אם הוא נעשה במסגרת שיעורי בית.
פעילות פנאי היא פעילות מהנה אשר כדאית בזכות עצמה. כדי שפעילות מסוימת תהיה מהנה עליה לעמוד במספר תנאים. לראשונה, צריכה להיות התאמה בין אתגרים ומיומנויות כדי למנוע שעמום הנובע מאתגר קל מדי או תסכול מאתגר קשה אשר עלול להוביל לחרדה. לפעילות מהנה צריכות להיות גם מטרות ברורות אשר יקנו לה משמעות, גם כאשר היא אינה מתבצעת כדי להשיג אותן אלא לשם עצמה בלבד. אל המטרות צריך להתווסף משוב מידי אשר יאפשר להעריך מהן התגובות שמתאימות להשגת היעדים של הפעילות ומאילו כדאי להימנע. בנוסף, הפעילות המהנה צריכה לעורר התמקדות וריכוז מעמיקים שמונעים דאגות ומחשבות פולשניות.
פנאי ועבודה
קיימת תפיסה לפיה הפנאי מנוגד לעבודה משום שהוא מקושר להנאה שאינה מייצרת תפוקה כלשהי, בעוד שהעבודה נתפסת כפעילות פרודוקטיבית אך בלתי נעימה. תפיסה זו מאפיינת מצבים שבהם חיי היום יום אינם יכולים להיות מהנים, כך שההנאה יכולה להתקיים רק בשעות הפנאי. עם זאת, המצב האידיאלי הוא זה שבו הפנאי אינו מצטמצם לעיסוק מופנם ברמה האישית, אלא משתלב במסגרות החברתיות של עולם התעסוקה, המשפחה והקהילה.
תחביבים
אנשים רבים מאמצים להם לשעות הפנאי תחביבים שונים, חלקם נפוצים וחלקם ייחודיים. בין התחביבים הנפוצים ניתן למנות קריאה וכתיבה, אמנויות פלסטיות, נגינה, אמנויות לחימה, ואספנות לסוגיה.
יצירת זמן פנוי
כאמור, הפנאי הוא אותו חלק מזמנו של הפרט שבו הוא חופשי לפעול כרצונו על פי הבנתו ועל פי נטיותיו. כלומר, זמנו של האדם הוא פנאי פרט לאותם חלקים בזמן בהם הוא פועל מתוך מחויבויות מסוגים שונים.
הפעילויות המרכזיות שאדם מחויב אליהן הן עיסוק בצרכים בסיסיים כמו אכילה, שינה ותחזוקה שוטפת של משק הבית.
מסגרות שונות שאדם מחויב אליהן, בין מרצונו ובין עקב גורמים חיצוניים כגון משפחה וחוק הן הגורמים העיקריים להגבלת הפנאי. בין המסגרות ניתן למנות מקומות עבודה, מוסדות לימוד, צבא ונישואין.
זמן פנוי בחברה המודרנית
היווצרותו של זמן פנוי היא תופעה חדשה יחסית. היא החלה מהמאה ה-20 בעולם המערבי.
החיים בחברה המודרנית מאפשרים לאדם יותר זמן פנוי מבעבר. זאת בעקבות גורמים שונים כמו ההתפתחות הטכנולוגית והמדעית, הקפדה על יום עבודה בן 8 שעות, הגבלת הגיל המינימלי לעבודה, פרישה לגמלאות ותוחלת חיים גבוהה יותר. אל כל אלו מצטרפים ההיצע הרחב של מקורות בילוי והנאה.
זמן פנוי של אוכלוסיות שונות
כמות הזמן הפנוי היא מאפיין המשתנה בין אוכלוסיות שונות. למשל: למתבגרים יש יותר זמן חופשי משיש למבוגרים צעירים, לרווקים יש יותר זמן חופשי מאשר לנשואים, לפנסיונרים יש יותר פנאי מאנשים שעובדים, ולאמהות עובדות חד-הוריות יש זמן חופשי מועט יחסית לכלל האוכלוסייה.
תרומת הפנאי להתפתחות האדם
בעבודה ובמסגרות של מחויבות חברתית האדם נוטה לזהירות ולאיפוק. לעומת זאת, במצב שבו האדם חש שמותר לו לשגות, הוא יכול ללמוד בצורה הטובה ביותר על האפשרויות העומדות בפניו. כתוצאה מכך הפנאי הוא המרחב העיקרי בו מגדיר האדם את הנאתו, מנוחתו חיי התרבות והמשפחה שלו. לכן הפנאי מספק את הסביבה התומכת ביותר להתפתחות האישיות והמודעות העצמית.
תרבות הפנאי
תרבות הפנאי הוא מונח המציין את הנורמות המקובלות במסגרת הפנאי. תרבות הפנאי התפתחה בצורה משמעותית במהלך המאה ה-20, עם הירידה בזמן העבודה הממוצע בעולם המודרני והעלייה בפוריות העבודה, הארכת שעות האור בעקבות התאורה המלאכותית, ועלייתה של תעשיית הבידור.
קונרד הראשון, רוזן וירטמברג
ביוגרפיה
קונרד היה בנו של אציל, פון ביוטלסבאך, ואולי צאצא של הדוכס הסאלי קונרד מקרינתיה. אחיו היה ברונו פון ביוטלסבאך (1105–1120), ראש מנזר הירסאו. שמה של אשתו היה ורנטרוד.
ה'תשנ"ב
פרסי ישראל
מקבלי פרס ישראל לשנת תשנ"ב הם:
קונרד הראשון, רוזן וירטמברג
ביוגרפיה
כבר קודם לכן, אולי בין 1080 ל-1087, סייע קונרד למנזר הירסאו בתרומות כפי שתועד ב- Hirsauer Schenkungsbuch ("פנקס המתנות של מנזר הירסאו"). במסמך זה הוא מאופיין כ"איש אדיר בין השוואבים". לאחר מותו בשנת 1110 ירש אותו אחיינו קונרד השני, רוזן וירטמברג.
פנאי
חשיבות החינוך לפנאי
שינויים גלובליים בדפוסי העבודה בחברה המודרנית הביאו לעלייה בכמות הזמן החופשי. צורך זה הוביל בשנים האחרונות לפיתוחה ולחיזוקה של גישת החינוך לפנאי ולתפישת חינוך זה, כתהליך המתחיל בילדות וכולל מגוון פעילויות, המסייעות לפיתוח עמדות חיובית כלפי הפנאי, תרומתו לאיכות החיים ולהבנת משמעותו.
פעולות הפנאי מעשירות את הלמידה ותורמות להווי החברתי של התלמידים ולמימושם העצמי. בית הספר הוא המוסד העיקרי שבו נמצאים התלמידים בתהליך הכשרתם לחיים ולכן יש לו אחריות מרכזית לחינוך תלמידיו לפנאי.
מטרת החינוך לפנאי היא לסייע לתלמידים ללמוד כיצד להשתמש בשעות הפנאי שלהם לצורך שיפור את איכות חייהם ולצורך התפתחות שכלית, נפשית, גופנית וחברתית. החינוך לפנאי צריך להבטיח פעילויות פנאי אשר יתרמו להתפתחותו הערכית והחברתית של כל תלמיד ויעודדו אותו להיות מעורב בקהילה, להתנדב ולתרום לה.
אינטרס
אִינְטֵרֵס (מגרמנית: Interesse) הוא השאיפה של גורם חברתי (יחיד, מוסד או קבוצה חברתית) להשיג מטרה מסוימת, למענו הוא מוכן לנקוט בפעולה ואף להשקיע משאבים חברתיים (כגון כסף או יוקרה).
אינטרס: תמלול שאיפה לקידום עניין או מטרה, והמוכנות להקצות לכך משאבים ריאליים או רעיוניים.
בשיח הפופולרי
בשיח הפופולרי יש למושג האינטרס שתי משמעויות נפרדות. הראשונה משמשת בעיקר בתחום טוהר המידות, ובאה לציין פעולה של יחיד הנובעת ממניעים זרים למטרותיו של הארגון אותו הוא מייצג, ופוגעים במטרות אלו:
המשמעות השנייה של מושג האינטרס שמה במרכזה את האינטרס של כלל המערכת החברתית. בשימוש זה נהוג להתייחס לאינטרס של המדינה כולה, או של כלל הציבור:
המשמעות השלישית היא של אינטרס חסר אינטרסנטיות. לדוגמה: אדם זקן בקושי הולך, וילדה ניגשת אליו ועוזרת לו לחצות את הכביש במעבר החצייה. במקרה זה הילדה, מבצעת פעולה של עזרה לאדם וזהו אינטרס של עזרה, שאין בו כל אינטרס רווחי כלשהו.
ביהדות ליווי מת לקבורה נקרא חסד של אמת כי הוא נטול אינטרס (המת לא יחזור להחזיר טובה)
במדעי החברה
המושג אינטרס אינו נמצא בשימוש נרחב בגישות הסכמיות לחקר מדעי החברה, שכן אלו שמות את הדגש על המטרות המשותפות לכלל המערכת החברתית ולא על מטרותיה של כל אחת מהקבוצות הפעילות בזירה החברתית, או על מטרותיו של היחיד. ברוב גישות קונפליקט, לעומת זאת, מושג האינטרס הוא מושג יסוד בניסיון להסביר את ההתרחשויות החברתיות, שכן גישות אלו רואות באינטרסים את הכוח המניע מאחורי פעילותם של גורמים חברתיים, פעילות המהווה לפי גישות אלו את הכוח המניע את החברה.
תאוריות של כלכלת שוק
בבסיס התאוריות התומכות בכלכלת שוק כאמצעי יעיל לאספקת צרכיו החומריים של אדם עומדת ההנחה כי במצב בו כל אדם פועל על פי האינטרס האישי שלו, סך כל האינטרסים יביא לפעולה מיטבית של השוק. לכן הן טוענות שאין להציב מכשולים בפני האינטרסים הכלכליים של האדם, ולאפשר לו לפעול ללא מגבלות. מצב זה מתקיים בסיטואציה של תחרות משוכללת.
תורת המשחקים
תורת המשחקים מכילה מספר הנחות יסוד באשר לאופי של האינטרסים של השחקנים. התורה מניחה שכל שחקן מודע למכלול האינטרסים שלו, ומסוגל לדרגם לפי חשיבות ולקבוע איזה אינטרס נמצא בראש סדר העדיפויות. יתר על כן, התורה מניחה שסדר העדיפויות של שחקן הוא טרנזיטיבי - אם שחקן מעדיף את אינטרס א' על פני אינטרס ב', ואת אינטרס ב' על פני אינטרס ג' - הרי שהוא גם מעדיף את אינטרס א' על פני אינטרס ג'. הנחות יסוד אלו באשר לאינטרסים הן הכרחיות לפעולתה התקינה של תורת המשחקים.
מרקסיזם
בתורה המרקסיסטית האינטרסים של הפרט הם לעולם אינטרסים מעמדיים - האינטרס נובע ישירות ממיקומו המעמדי של הפרט. כל חברה מתחלקת לבעלי אמצעי ייצור ולחסרי אמצעי הייצור (ובחברה המתועשת המודרנית - בורגנים ופרולטרים, בהתאמה). האינטרס של חסרי כוחות הייצור הוא לתפוס בעלות על אמצעי הייצור, בעוד שהאינטרס של בעלי כוחות הייצור הוא לשמר את מעמדם ולא לוותר על השליטה בהם.