cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוקי נשק בארצות הברית
רישיון ליצרני נשק
החוק האמריקאי קובע כי חברה המייצרת נשק או חלקי נשק חייבת ברישיון מיוחד.
גופר קרמיקה
גוֹפֶר קרמיקה הוא בית מלאכה לעיצוב קרמי מיסודם של אברהם ופנינה גופר שפעל בישראל החל משנות ה-50 של המאה ה-20 ועד לשנות ה-2000. העבודות אופיינו בדקורטיביות ובשימוש בזיגוג צבעוני עז.
היסטוריה
"גופר קרמיקה" הוקם על ידי אברהם ופנינה גופר בשנת 1956. מרבית העבודות שיצרו בני הזוג נעשו בטכניקה של יציקה קרמית ואופיינו בדקורטיביות ובעיטורים תלת־ממדיים. העבודות חופו בזיגוג צבעוני שנשרף בטמפרטורה גבוהה. בין העבודות הידועות של בני הזוג היו יצירות יודאיקה, ובייחוד קערות סדר. בנוסף לאמנות שימושית יצרו בני הזוג מספר עבודות במרחב הציבורי. עבודותיהם הוצגו בתערוכה הקבוצתית "קרמיקה 70" במוזיאון תל אביב (1970), בתערוכת יחיד במוזיאון האתנוגרפי בחיפה (1976) ובבית יד לבנים בחולון (1987) ועוד.
סגנון
המאפיינים הבולטים בסגנון של גופר הם הססגוניות בזיגוג והעושר הקישוטי התלת-ממדי, בניגוד לקישוטים של הקרמיקה הארמנית למשל. פני הכלים מעוטרים בציורים ובאבסטרקטים עשויים מבליטות ושקעים. ועל כן, בסוף שנות ה-50, בלט סגנון העבודות של גופר קרמיקה בנוף המונוכרומטי של גוני החום ששלטו בהוייה הקראמית הישראלית בצבעוניותם ובביטוי התלת־ממדי של הקישוטים.
אגרופן
אגרופן הוא סוג של נשק קר. האגרופן עשוי ממתכת, לרוב ברזל, ומעוצב כך שיתאים לאחיזה ביד כאשר חלקו בולט מעבר לפרקי האצבעות. האגרופן נועד להגברת העוצמה של מכת אגרוף, ולשמירה על ידו של המכה בה בעת. בעת מתן מכת אגרוף תוך שימוש באגרופן מעוצב האגרופן כך שיגרום לשטח מגע קטן יותר ונוקשה יותר עם היריב, וכתוצאה מכך נגרם נזק רב יותר. האגרופן גם סופג חלק ניכר מעוצמת המכה, ובכך מגן על אצבעותיו של התוקף.
נחלת שבט ראובן
נחלת שבט ראובן היא נחלת שבט ראובן כפי שהוגדרה ב. הכתוב מציין שנחלת השבט חולקה על ידי משה, והנחלה לא חולקה בגורל, כמו אצל שבטים אחרים. הנחלה מקיפה את חבלי הדרום של עבר הירדן של ארץ ישראל.
גבולות השבט
לפי הכתוב ביהושע י"ג מקיפה הנחלה את חבליה הדרומיים של עבר הירדן. גבולה מסומן מנחל ארנון עד ואדי חיסבאן אשר נפגש עם עמון ומנהר הירדן באזור ים המלח ועד המדבר השוכן במזרח. התיאור בספר יהושע שונה מתיאורה של הנחלה המופיע ב. בתיאור זה הערים ערוער, דיבון ועטרות שופן הנכללות בתיאור בנחלה ביהושע נמצאות בתחומי נחלת שבט גד. דיבון אודותיה נכתב בספר יהושע נקראת בספר במדבר דיבון גד. זאת עדות להתנחלות שבט גד בדיבון שבתחומי נחלת ראובן. שבט גד מוזכר במצבת מישע: "ואיש גד ישב בארץ עטרות מעולם". מידע זה מלמד שבנחלת השבט התיישבו שבטים נוספים. ייתכן כי תחום הנחלה המוצג בפרק הוא אזור מנהלי הכולל את נחלת ראובן שתיאור גבולה מופיע בספר במדבר. יש הסוברים כי באזור התיישבו אף מואבים, וזאת מערכת מנהלתית מאורגנת מימי ממלכת ישראל המאוחדת. האזור המנהלי המופיע ביהושע דומה בתיאורו לתיאור המחוז השנים עשר של ממלכת שלמה כפי שמתואר ב.
הכתוב בדברי הימים א', ה' מתאר את האזור בימי מלכות שאול: " י וּבִימֵי שָׁאוּל עָשׂוּ מִלְחָמָה עִם-הַהַגְרִאִים וַיִּפְּלוּ בְּיָדָם וַיֵּשְׁבוּ בְּאָהֳלֵיהֶם עַל-כָּל-פְּנֵי מִזְרָח לַגִּלְעָד.". מכתוב זה עולה כי צורת המגורים האופיינית לשבטים נודדים הייתה באוהלים. מהפסוק בדברי הימים א', ה י', ניתן לשער כי התנחלות שבט ראובן טרם הושלמה בימי שאול.
הדיוויזיה ה-244 (ורמאכט)
דיוויזיית הרגלים ה-244 הייתה דיוויזיה של הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-8 בספטמבר 1943 באנטוורפן, בלגיה, ולאחר מכן נשלחה לצרפת. ב-1944 הייתה הדיוויזיה בדרום צרפת, ונלחמה נגד בעלות הברית המערביות במבצע דרגון עד ל-28 באוגוסט, אז נכנעה במרסיי.
סיף פרשים
סיף פרשים הוא סוג של חרב שלהבה ארוך ובדרך כלל מעוקל, בעל שפה חדה יחידה בצידו הקמור. במחצית השנייה של ימי הביניים ובעת החדשה, סוגים שונים של סיף הפרשים היו נפוצים באסיה המרכזית והדרומית, במזרח התיכון ובמזרח אירופה, ומן המאה ה-18 עד תחילת המאה ה-20 גם בצבאות מערב אירופה. הוא שימש בעיקר פרשים וקצינים רכובים, כנשק צד לגיבוי ולהגנה עצמית, ולעיתים אף כנשק ההסתערות העיקרי.
אטימולוגיה
שמות סיף הפרשים במרבית השפות האירופיות דומים זה לזה: אנגלית: sabre באיות המקובל בבריטניה או saber באיות המקובל בארצות הברית (מבוטא: סייבר), צרפתית: sabre (סאבר), גרמנית: sabel (סאבל), פולנית: szabla (שאבלה), ורוסית: сабля (סאבלה). מקורם האטימולוגי של כל השמות האלו ככל הנראה במזרח אירופה, לדעת בלשנים בשם החרב בהונגרית szablya (סאביה), המתועד לראשונה במקורות מן המאה ה-14, ולפי השערה מקובלת נגזר מפועל בהונגרית szab שמשמעו "לחתוך". ואולם היו בלשנים שהציעו מקורות מוקדמים אף יותר, משפות שמיות במזרח התיכון, כמו ערבית: سَيْف (סַיְף), ארמית: "סָיְפָא", ועברית: "סַיִף", הנזכר במשנה כבר במאה השלישית כחרב לחיתוך, ולחלופין משפות מרכז אסייתיות, כגון selebe בטורקית קיפצ'אקית שאף משמעו סיף פרשים.
באסיה ובמזרח התיכון ישנם גם שמות שונים באטימולוגיה שלהם לטיפוסים מקומיים של חרבות פרשים ארוכות ומעוקלות להב שניתן לסווגם כסיף פרשים, כמו טולוואר בשפות הודו-איראניות (מבוטא "פולוואר" באפגניסטן), קיליץ' בטורקית, שאשקה בשפות קווקזיות ושמשיר בפרסית. סימיטר היא מילה בשפות אירופיות שמקורה האטימולוגי אינו ברור, אולי מ"שמשיר", ומתייחסת בדרך-כלל לכל חרב מעוקלת להב מן המזרח התיכון.
בעברית מודרנית המילה סיף משמשת בעיקר כשם הספורט האולימפי של תחרויות חרב. במסגרת המונחים העבריים בספורט זה, סוג החרב ששמה הצרפתי sabre תורגם לעברית באופן רשמי כ"חרב". כדי למנוע בלבול עם המונחים הספורטיביים, המונח sabre בהקשרו ההיסטורי כחרב צבאית לעיתים מתורגם כ"סיף פרשים".
תכונות ומאפיינים
סיף הפרשים הוא באופן טיפוסי חרב שלהבה ארוך (בדרך-כלל 75–90 ס"מ) ומעוקל, בעל שפה חדה יחידה בצידו הקמור (באנגלית true edge או "הצד הנכון" המופנה אל היריב). קימור הלהב מקל על ביצוע התקפות שיסוף, בהן השפה החדה חותכת את המטרה לא רק בניצב לכיוונה כמו במכת גרזן, אלא גם נמשכת לאורכה בדומה למסור. השיסוף יעיל מחיתוך רגיל, שכן הוא "מחדד" את חתך הרוחב של הלהב העובר בפועל דרך המטרה, ובנוסף מאריך את אזור השפה החדה המעורב בביצוע החיתוך. תודות לכך חרבות מטיפוס סיף הפרשים, בעיקר כאלו שהן בעלות להב מעוקל יותר ורחב יותר, בדרך-כלל מפגינות ביצועים טובים מאוד במבחני חיתוך.
הלהב של סיף הפרשים כמעט תמיד בעל חוד בקצהו המאפשר דקירה, אם כי יכולת זו בדרך-כלל משנית ליכולת השיסוף. עיקול הלהב מקשה במקצת על דקירה יעילה, ולכן התקיימו במהלך ההיסטוריה טיפוסי סיף פרשים בעלי להב כמעט ישר, כפשרה המיועדת להשיג גם ביצועי דקירה וגם ביצועי שיסוף סבירים, ולעומתם טיפוסי סיף פרשים בעלי להב מעוקל מאוד, במטרה להשיג את ביצועי השיסוף הטובים ביותר על חשבון ביצועי הדקירה. הלהב לעיתים רחב, ולעיתים מתרחב אף יותר סמוך לחוד, תכונה שאף היא משפרת את ביצועי החיתוך על חשבון ביצועי הדקירה.
הניצב של סיף הפרשים כמעט תמיד קצר ומיועד לאחיזה ביד אחת בלבד, שכן פרש רכוב נזקק לידו השנייה כדי לאחוז במושכות הסוס. הידית בדרך-כלל מתרחבת וכפופה בקצה האחורי לשיפור ביטחון האחיזה בה, ולעיתים נקשר אליה מיתר קצר, אשר נכרך על פרק היד כדי למנוע את אובדן החרב במקרה שתישמט מידו של המשתמש, סכנה ממשית לפרש רכוב. במזרח-אירופה, צידו הפנימי של הניצב לעיתים גם צויד בטבעת ממתכת או מעור שהאגודל הושחל דרכה לשיפור האחיזה. הניצב בדרך-כלל צויד בשמורות ניצב להגנת כף ידו של האוחז בחרב, אף כי היו סוגי סיף פרשים (למשל השאשקה בשימוש הצ'רקסים והקוזאקים) שחסרו שמורות ניצב לחלוטין. סוגים שונים של סיף פרשים מפגינים תצורות שונות ומגוונות של שמורות ניצב, החל בשמורות מוצלבות קצרות ופשוטות, דרך סוגים שונים של שמורות בצורת קשת או פרסה מצידו של הניצב להגנת פרקי האצבעות, וכלה בחיפויים רחבים בצורת פעמון או סל להגנה על מרבית כף היד, שלעיתים נוקבו בחורים או בסדקים צרים לחסכון במשקל. שמורות הניצב בדרך-כלל חושלו מברזל או מפלדה לחוזק, אך לעיתים מפליז או סגסוגות דומות ליופי ולעמידות נגד חלודה. שמורות הניצב, הניצב עצמו וצידי הלהב לעיתים קושטו בעיטורים או בחריטות, העשויות לציין את שמם של יצרן החרב, בעל החרב או יחידתו הצבאית.
בהשוואה לסוגי חרבות ארוכי-להב אחרים, סיף הפרשים ההיסטורי היה קל יחסית, בדרך-כלל במשקל של 600 עד 1,100 גרם, אשר הקל על הנפתו ביד אחת, אם כי עדיין כבד משמעותית מחרבות מודרניות לספורט הסיף. מרכז הכובד של סיף הפרשים היה בבסיס הלהב, בדרך-כלל במרחק של 12–20 ס"מ מן הניצב – רחוק יותר מאשר בחרבות דקירה ייעודיות כמו הרפייר וטיפוסי לאיזון של חרבות חיתוך.
היסטוריה
כבר מן העת העתיקה ידועות חרבות מעוקלות להב לשיסוף אשר ניתן להתייחס אליהן כאל טיפוסים קדומים של סיף פרשים, דוגמת הח'ופש ממצרים העתיקה, שלהבה עדיין חושל מארד. ואולם הלהב של חרבות עתיקות אלו היה כמעט תמיד קצר בהרבה מן הלהב האופייני לטיפוסי סיף פרשים מאוחרים. מאות ואלפי שנים נדרשו לחרשי נשק לפתח שיטות לחישול פלדה גמישה דיה כדי לאפשר להב ארוך שלא יישבר אף לאחר מהלומות חזקות, ועם-זאת קשה דיה כדי לשמור על שפה חדה.
הטיפוס הראשון המוכר של סיף פרשים מעוקל ארוך-להב באירופה היה הסאביה בשימוש האווארים והמדיארים בהונגריה במחצית ימי הביניים, החל מן המאות התשיעית והעשירית. בערך באותה תקופה נפוצו לראשונה גם טיפוסי סיף פרשים במזרח התיכון, כמו הקיליץ' הטורקי והשמשיר הפרסי. "הסיף של קרל הגדול" הוא סיף פרשים מעוטר בזהב שעבר בירושה עם חפצי ההכתרה של האימפריה הרומית הקדושה, ויוחס לקרל הגדול מתחילת המאה התשיעית, אם כי להערכת היסטוריונים מודרניים הוא למעשה מתקופת אוטו השלישי בסוף המאה העשירית. לא ידוע היכן ובידי מי חושל, וייתכן שהוא נלקח שלל במלחמות האימפריה במדיארים. חרבות סיף מעוקלות להב נראות בתעודות מן האימפריה הביזנטית החל מן המאה ה-10, קרוב לוודאי בהשפעת שכירי חרב אווארים, מדיארים או טורקים, ומכונות שם במונח היווני פאראמריון (παραμέριον).
סיף הפרשים נפוץ בייחוד אצל פרשי הערבות האירו-אסייתיות דוגמת הממלוכים, המונגולים והעמים הטורקים השונים. הלהב הארוך והמעוקל איפשר לפרש לנצל את מהירות הסוס הדוהר לביצוע שיסוף יעיל מן האוכף, במיוחד נגד יריבים שלא עטו שריון גוף. ואולם אצל פרשי הערבות שימש סיף הפרשים בעיקר כנשק צד לגיבוי ולתגרות, בעוד שהנשק העיקרי בעת הסתערות מאורגנת היה בדרך-כלל קשת מורכבת.
במערב-אירופה היה סיף הפרשים נדיר בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, אולי משום ששריון שרשראות ולאחריו אף שריון לוחות היו נפוצים שם, והצטיינו בחסינותם לשיסוף. החרב האירופית הטיפוסית הייתה בעלת להב ישר עם שפות חדות משני צדדיו, ואף שהתקיימו גם טיפוסי חרבות בעלות שפה חדה יחידה, דוגמת הפלשיון (צרפתית: Falchion) והמסר (גרמנית: Messer), הם בדרך כלל היו קצרי-להב ושימשו חיילים רגלים פשוטי-עם. במאה ה-16 הצטמצם השימוש בשריון גוף כתוצאה מהתרחבות השימוש בנשק חם, ובמאה ה-17 החל השימוש הטקטי בחרב כנשק הסתערות עיקרי של חילות פרשים באירופה, אך חרבות אלו עדיין היו ברובן חרבות ישרות-להב. סיף הפרשים הפך נפוץ בצבאות מערב-אירופה רק מן המאה ה-18. בין הסיבות ההיסטוריות לכך מוזכרת לעיתים קרובות השפעת פרשים ממלוכים חמושים בסיף הסימיטר, שזכו למוניטין כאשר שרתו בצבאו הצרפתי של נפוליאון בונפרטה לאחר פלישתו למצרים, וכן השפעת פרשים הודים, פקיסטנים ואפגניסטנים חמושים בסיף הטולוואר, שזכו להערכה בצבא הבריטי בעת מלחמות האימפריה הבריטית בהודו.
ואולם נראה שהשפעה מוקדמת וחשובה יותר הייתה זו של הוסרים מזרח-אירופים, בעיקר הונגרים, קרואטים, צ'כים ופולנים. במאה ה-17 היו ההוסרים הפולנים פרשים כבדים נודעים באירופה, ותכופות צוידו בשתי חרבות – אחת ישרת-להב וארוכה מאוד שנישאה על אוכף הסוס ושימשה כעין רומח לדקירה בעת הסתערות רכובה מאורגנת, והשנייה סיף פרשים מעוקל להב (בפולנית "שאבלה" או "קרבלה") שנחגר למותני ההוסר ושימש לשיסוף בתגרות מטווח קרוב מאוד. לעומתם היו ההוסרים ההונגרים פרשים קלים, שהשתמשו בסיף פרשים מעוקל ("סאבייה" בהונגרית) באופן בלעדי. לאחר כישלון המרד של פרנץ ראקוצי בשנת 1711 נמלטו אצילים הונגרים רבים למרכז ולמערב אירופה, והועסקו שם בצבאות פרוסיה, צרפת, ספרד ומדינות נוספות כדי להקים, לאמן ולפקד על יחידות הוסרים קלים במסורת המזרח-אירופית. הוסרים חמושים בסיף פרשים היו לפרשים העיקרים בצבא הפרוסי תחת פיקודו של פרידריך הגדול, ובתקופת המלחמות הנפוליאוניות כבר שימש סיף הפרשים כנשק ההסתערות העיקרי במרבית חילות הפרשים באירופה.
עם זאת, לא פסק הוויכוח בין טקטיקנים בחילות פרשים בשאלה האם חרב פרשים צריכה להיות מעוקלת לשיסוף או ישרה לדקירה. חרבות ישרות-להב לא נעלמו, ובחילות ובתקופות שונים, יחידות מסוימות העדיפו אותן. בצבא הבריטי הקפידו להשתמש במונח "סיף" (sabre) רק לדגמי חרב מעוקלי להב, בעוד שחרבות פרשים ישרות-להב נקראו "חרב פרשים" (cavalry sword). אך בצבאות אחרים גם חרבות פרשים ישרות-להב היו עשויות להקרא בהשאלה "סיף", למשל חרב הפרשים האחרונה של צבא ארצות הברית משנת 1913, אשר תוכננה על ידי ג'ורג' פטון. בדומה למרבית אחרוני הטקטיקנים של חיל הפרשים, פטון היה חסיד נלהב של דקירה, ובמאמר משנת 1913 טען שנפוליאון עצמו קרא אל פרשיו לפני הסתערותם בקרב וגראם: "אל תחתכו! החוד! החוד!".
פרשים באירופה מאז המאה ה-16 היו חמושים גם בנשק חם קל, בדרך-כלל אקדחים וקרבינים קצרים שנישאו על האוכף. אך תורת הלחימה הנפוצה בחילות הפרשים עד תחילת המאה ה-20 גרסה שהסתערות רכובה בנשק חם אינה משיגה את אפקט ההלם הרצוי, ולפיכך יש לבצעה באמצעות חרב או רומח. בחילות אחרים כגון רגלים, ארטילריה והנדסה, סיף הפרשים נחגר כנשק-צד לגיבוי והגנה עצמית על ידי קצינים רבים, ולעיתים גם על ידי מפקדים שאינם קצינים. קצינים בחילות כאלו היו לפעמים רכובים על סוסים, אך סיף הפרשים היה מבוקש גם אצל קצינים וחיילים בלתי-רכובים, אם בזכות המוניטין שיצאו לפרשים כיחידות המובחרות באותה תקופה, ואם משום שסיף הפרשים נחשב כיעיל גם על הקרקע. מלחים וחיילים רגלים פשוטים, אשר הלהב של סיף פרשים תקני נחשב ארוך מדי לצורכיהם, צוידו לעיתים בגרסאות קצרות-להב, שבצי המלכותי הבריטי כונו קטלס (cutlass), ובחילות היבשה הבריטיים כונו "האנגר" (hanger) שפירושו "נתלה", שכן הן היו קצרות דיין להיתלות מחגורתו של חיל רגלי מבלי להיתקע בקרקע ולהפריע לתנועתו.
במערב-אירופה היה סיף הפרשים חרב צבאית בלבד, שלא שימשה בדרך-כלל בדו-קרב אזרחי לשם כבוד. החרבות המקובלות לדו-קרב היו חרבות דקירה כמו הרפייר עד סוף המאה ה-17 והחרב הקטנה (small sword) במאות ה-18 וה-19. במזרח-אירופה לעומת זאת, ובייחוד בפולין, סיף הפרשים נחגר על ידי גברים בני-אצולה בחיים האזרחיים, ושימש לדו-קרבות.
במאה ה-18 עד תחילת המאה ה-20 עוצבו דגמים (בצבא הבריטי pattern, בצבא הצרפתי, האמריקאי ואחרים model) צבאיים תקניים של סיף פרשים על ידי מומחי סיוף, לעיתים עם התאמות ייעודיות לכל חיל, לכל יחידה ואף לכל דרגה. הם יוצרו בייצור המוני (אם כי עדיין לא בטכנולוגיות של פס ייצור, כך שהיו הבדלים קטנים בין חרבות מאותו דגם) וסופקו ליחידות באופן מאורגן. דגם ייחודי של חרב היה מקור לגאווה לאומית ולגאוות יחידה, למשל סיף הפרשים הקלים משנת 1796 זכה למוניטין כששימש את חיל הפרשים הבריטי במלחמות הנפוליאוניות, בייחוד לאחר הניצחון המכריע על צבאו של נפוליאון בקרב ווטרלו. קצינים קיבלו את חרבם עם סיום לימודיהם באקדמיה הצבאית, תכופות בטקס הרשמי של קבלת הדרגה, וחגרו אותה על מדיהם כסמל לדרגתם. גם קצינים שרכשו את כל ציודם מכספם הפרטי נדרשו בדרך-כלל לרכוש את דגם החרב התקני של יחידתם. הדחת קצין נערכה בטקס משפיל שבו נשברה חרבו לעיניו (למשל בפרשת דרייפוס), וקצינים שנשבו הגישו את החרב לשוביהם כאות כניעה. בהשפעת הקולוניאליזם נפוץ סיף הפרשים האירופי בצבאות רבים בעולם, למשל בצבא ארצות הברית ובצבאות המדינות החדשות של אמריקה הדרומית. פרשים הודים ייבאו להבים מתוצרת זולינגן לחרבות הטולוואר שלהם, והצבא היפני בתקופת מייג'י, במסגרת תהליך ההתמערבות שלו, צייד את קציניו בדגמי סיף פרשים אירופיים במקומה של חרב הקטאנה המסורתית.
בשנת 1898 עוד הספיק וינסטון צ'רצ'יל הצעיר להשתתף בהסתערות פרשים בחרבות שלופות בקרב אומדורמאן, שאותה תיאר כהסתערות הפרשים האחרונה בצבא הבריטי, וכמעט שהסתיימה באסון כאשר הפרשים דהרו לתוך ערוץ והותקפו מן המארב על ידי רגלים סודנים. למעשה, פרשים וקצינים עדיין צוידו בחרבות באירופה במלחמת העולם הראשונה, אם כי הדגמים התקניים האחרונים בחיל הפרשים הבריטי, הצרפתי והאמריקאי כבר לא היו מטיפוס סיף פרשים, אלא "חרבות פרשים" ישרות להב לדקירה. השתפרות קצב האש של נשק קל חצי-אוטומטי ואוטומטי הפכה את הסתערות הפרשים למעשה התאבדות, ובחילות הרגלים, הארטילריה וההנדסה, חגירה והנפת חרב איפשרו לצלפי האויב להבדיל קצינים מחיילים רגילים גם מרחוק, ולמקד בהם את הירי. שימוש מבצעי בחרב פסק לחלוטין במרבית הצבאות עד סוף מלחמת העולם הראשונה. ואולם חיל הפרשים הפולני קיבל את הדגם האחרון של סיף פרשים עוד בשנת 1936, והשתמש בו במספר הסתערויות מתועדות נגד הצבא הגרמני וצבא ברית המועצות בעת פלישתם לפולין במלחמת העולם השנייה. חיל הפרשים הפולני פורק רשמית בשנת 1947, אך אפילו במאה ה-21 ישנם צבאות ויחידות (למשל חיל הנחתים של ארצות הברית) בהם קצינים ומש"קים עדיין מקבלים חרב שרד, בדרך-כלל מסוג סיף הפרשים, לנשיאה בטקסים ובמצעדים.
חרב טקסי בעת המודרני
ברוב צבאות העולם סיף פרשים הוא חלק ממדי טקסים (מדי שרד) של הקצינים ולפעמים גם של נגדים בכירים, כאשר בעלי הדרגות הזוטרות מקבלים, בדרך כלל, את קטלס (חרב עם להב קצר) כנשק טקסי. בחלק מהמדינות נהוג לארגן קשת חרבות עבור קציני או קצינות צבא המתחתנים, ביציאתם מהכנסייה.
אמנות לחימה וסיוף ספורטיבי
בימי הביניים ובתחילת העת החדשה, עמי פרשים אסייתיים ומזרח-אירופים לימדו את טכניקת השימוש בסיף הפרשים מגיל צעיר במסגרת המסורות לרכיבה ולחימה מן האוכף, כמו מסורת הפורוסייה אצל הממלוכים. אצל הצ'רקסים והקוזקים, התרגול בסיף הפרשים התאפיין בהנפה וסחרור מהיר של החרב בזריזות הגובלת בלהטוטנות. בפרס, בהודו ובמרכז-אסיה, אמנות הלחימה בסיף הפרשים לעיתים קרובות נעזרה במגן קטן ועגול שהוחזק ביד השנייה.
במאות ה-18 עד תחילת המאה ה-20 קיבלו פרשים, קצינים וחניכי אקדמיות צבאיות באירופה אימון צבאי יסודי בשימוש בסיף הפרשים, וכתוצאה מכך התעצבו שיטות לחימה תכליתיות ומגובשות, שנועדו להביא את המתאמן ליכולת טובה בתוך פרק זמן קצר יחסית. החניכים בדרך כלל תרגלו מספר מצומצם של הטכניקות היעילות ביותר להתקפה ולהגנה, אשר במרבית השיטות קיבלו מיספור קבוע. חניכים שהשתלטו על הטכניקות הבסיסיות התחרו זה נגד זה בקרבות אימון באמצעות חרבות לא-מושחזות, ולעיתים באמצעות מקלות עץ דקים (אנגלית: single stick) או בחרבות אימון עשויות מעור (פולנית וגרמנית: dussack). תחליפים כאלו היו מעוצבים להנחתת מהלומות בלתי-מסוכנות אך מכאיבות, כדי להמריץ את המתאמנים להגן על עצמם כראוי. בנוסף, השיטות הצבאיות תרגלו שימוש בסיף פרשים נגד מוסקט או רובה מכודן, נשקו התקני של החייל הרגלי הפשוט באותה תקופה. מאוכף הסוס, אופן השימוש הנפוץ בסיף הפרשים היה מכה באמצעות מרכז הלהב או אף בחלקו התחתון, כאשר עיקול הלהב איפשר לנצל את מהירות דהירתו של הסוס לתנועת שיסוף שבה הלהב נמשך על פני המטרה עד קצהו. טכניקה קשה יותר לביצוע הייתה שיסוף באמצעות דחיפת הלהב על פני המטרה ולא באמצעות משיכתו, בתנועה המתחילה מחוד החרב באופן דומה לתנועת דקירה. בשתי הטכניקות, השיסוף נועד להגביר את יעילות החיתוך. פרשים נהגו להתאמן תוך כדי דהירה בשיסוף מטרות רכות, כגון פירות מוצבים על עמודים, במטרה לבצע חיתוך מדויק ונקי ככל האפשר.
על הקרקע, שיטת הלחימה הטיפוסית בסיף הפרשים התבססה על סחרור החרב בהתקפות שיסוף סיבוביות חוזרות ונשנות מסביב לציר הניצב (צרפתית: moulinette שפירושו המילולי "טחנת רוח קטנה"), בעיקר בעזרת פרק כף היד ואמת היד. לעומתם נשמרו הכתף והזרוע בתנוחה קבועה יחסית שמיקמה את הניצב לפני הגוף בגובה החזה או הפנים, באופן ששמורות הניצב ובסיס הלהב סיפקו הגנה מפני התקפות היריב. בשיטה זו ההתקפות לא היו רבות-כוח כמו בחרבות המונפות בשתי הידיים, אך ניתן היה לבצען בקצב מהיר ובכיוונים משתנים. התקפות דקירה בסיף הפרשים היו נפוצות פחות מהתקפות שיסוף, והלהב המעוקל הקשה במקצת על דקירה יעילה. עם-זאת, טכניקות דקירה מסוימות איפשרו לנצל את עקמומיות הלהב לעקיפת ההגנה של מגן או להב היריב. היד הפנויה בדרך-כלל הוחזקה מאחורי הגב או הושענה על המותן, כדי להרחיקה מן הלהב המסתחרר. במאה ה-19, תרגול ותחרויות התבצעו בעיקר ב"סיף ההתעמלות" (אנגלית: gymnasium sabre) – גרסה קלה בעלת להב בלתי-מושחז וחוד מקופל לבטיחות. בסיוף סטודנטיאלי היה נהוג להשתמש בגרסאות מושחזות, אשר בתנאים מבוקרים גרמו לפציעות קלות ולצלקות הפנים האופייניות שנחשבו כעדות לאומץ. החל משנות ה-50 למאה פותחו אסכולת הסיף ההונגרית ואסכולת הסיף האיטלקית, אשר לראשונה הדגישו אימון ספורטיבי וסיוף תחרותי, למרות שהיו להן עדיין יישומים מוצהרים לדו-קרב ואף לסיוף צבאי. אסכולות אלו השתמשו בדרך-כלל בסיף ספורטיבי במשקל של כ-450 גרם, כלומר קל משמעותית מן הדגמים הצבאיים, בעל "להב" קהה צר מאוד וישר או כמעט ישר. האסכולה האיטלקית בייחוד זכתה לפופולריות בתחרויות ברחבי אירופה, ובכלל זה בצרפת ובבריטניה. בסוף המאה הייתה לה השפעה על המעבר לחרבות צבאיות ישרות-להב, ולתרגולות המדגישות את הדקירה בחילות הפרשים, לעיתים למרות התנגדותם הנחרצת של מומחי חרב צבאיים, כמו אלפרד האטון בבריטניה.
הסיף הספורטיבי קודם מאוד מאז שנת 1896, כאשר נכלל במשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים באתונה, ובכל המשחקים האולימפיים שלאחר מכן. הסיף הספורטיבי המשמש כיום בספורט הסיף האולימפי (sabre, בעברית תורגם במונח "חרב") קל אף יותר (בדרך כלל כ-400 גרם, ולא יותר מ-550), ובניגוד לסיף הפרשים ההיסטורי להבו צר מאוד וישר, משום שמוצאו הישיר מחרב הסיף הספורטיבית של האסכולה האיטלקית מן המאה ה-19. עם זאת, חוקי הסיף האולימפי בחרב עדיין מתירים התקפות דמויות-שיסוף שבהן חוקי להכות באמצעות שפת הלהב (ולא רק לדקור בקצה החוד כמו בתחרויות דקר ורומח), זכר לאופן השימוש הנפוץ בסיף הפרשים הצבאי.
חובבי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות במאה ה-21 סבורים שספורט הסיף האולימפי המודרני מלאכותי מדי, והתרחק מאוד מן המסורת ההיסטורית של הלחימה בסיף הפרשים. למשל, חרב הסיף הספורטיבית קלה וגמישה מדי לדעתם, ובכך מעודדת התקפות הצלפה מהירות מאוד אבל חלשות מכדי לגרום לפגיעה משמעותית אילו היו מבוצעות בלהב חד. לכן הם בדרך-כלל מתאמנים בסיף ההתעמלות ההיסטורי על פי ספרי ההדרכה הצבאיים מן המאות ה-18 וה-19, ובתחרויות משתמשים בחוקי ניקוד שונים ומציאותיים יותר מחוקי הניקוד האולימפי. טורניר בסיף פרשים מהווה חלק קבוע מתחרויות בינלאומיות באמנויות לחימה אירופיות היסטוריות במאה ה-21.
בתרבות הפופולרית
אצל פרשי הערבות, דוגמת הצ'רקסים והקוזאקים, התרגול בסיף הפרשים הפך לחלק ממחול החרבות העממי, שבו משתמשים בתנועות ריקוד המחקות את תנועות הלחימה בחרב, ומסחררים את החרב בתרגילי להטוטנות שונים. דוגמה מפורסמת כזו היא מחול החרבות, פרק מתוך בלט של אראם חאצ'טוריאן. במחול מזרחי (ריקוד בטן) רקדניות לעיתים מבצעות להטוטים שונים עם סיף השמשיר, הקיליץ' או הסימיטר.
חרב האור (אנגלית: lightsaber, מילולית "סיף אור"), כלי נשק בדיוני שקיבל פרסום רב בסרטי מלחמת הכוכבים, מוצג בדרך-כלל כבעל ידית ארוכה לאחיזה בשתי הידיים בדומה לחרב הקטאנה היפנית. אך רבים מלהטוטי הסחרור של חרב האור הנראים בסרטים ובמשחקי מחשב הם למעשה טכניקות טיפוסיות של סיף פרשים.
חתולים שנחרבים דוגמת טיגריס שנחרבי נקראים באנגלית sabercats (מילולית: חתולי סיף) בשל ניביהם הארוכים והמעוקלים.
המילה האנגלית "סייבר" משמשת כשמן של מערכות נשק שונות, כמו מטוסי הקרב F-86 סייבר, F-100 סופר סייבר, וקוד דיווח נאט"ו של הטיל הבליסטי SS-20 Saber. סיף הפרשים מופיע בשלטי אצולה, סמלילים וסמלי יחידה צבאיים שונים, למשל סמל היחידה של גדוד חרב הדרוזי בצה"ל מראה שתי חרבות סיף מוצלבות.
צלקת המילה
צלקת המילה מתייחסת לצלקת אצל גברים שעברו מילה. בחלק מהמקרים הצלקת יכולה להיות בצבע כהה יותר, ובכל המקרים היא תקיף את ציר הפין.
מראה חיצוני
הצלקת, המקיפה את ציר איבר המין בחלקו העליון, ממוקמת בגבול עור הציר ושארית העורלה הפנימית, שהיא החלק של העורלה שלא הוסרה במהלך ברית המילה. שריד עורלה זה הוא רירית שנמצאת בין העטרה לצלקת ברית המילה, מה שגורם לריפוי רקמות שונה. בברית מילה למבוגרים חלק מהפרנולום עשוי להישאר על כנו. שארית העורלה היא רירית מיובשת ולעיתים קרובות יכולה להיות בעלת צבע ומרקם שונה משאר עור הפין. הצבע יכול להיות ורדרד או בצבע בהיר, והוא בדרך כלל מתכסה בקרטין כדי להגן עליו מפני סביבה יבשה. חלק מצלקות המילה מתאפיינות בהבדל צבע ניכר בינן ובין המוט.
צלקת המילה תלויה בטכניקה שבה נעשתה המילה. טכניקות כירורגיות פתוחות תוך שימוש בתפרים עלולות לגרום להצטלקות לא אחידה במקום שבו הונחו התפרים. מילה לתינוק אינה דורשת תפרים ולכן יכולה לגרום לצלקת עדינה ושווה. מילה בגיל מאוחר יותר המתבצעת ללא תפרים (טכניקות המשתמשות בדבק רקמות ציאנו-אקרילט במקום תפרים וטכניקות כמו פלסטיבל שמתרפאות בכוונה משנית) גורמת לרוב לצלקת היקפית אחידה.
זמר רקע
זמר רקע (לרוב מדובר בצורת רבים: זמרי רקע; ולעיתים קרובות בצורת נקבה: זמרות רקע) הוא זמר המשמש כעזר ווקאלי לסולן ויוצר הרמוניות קוליות. התחום פופולרי בכמעט כל ז'אנר של מוזיקה פופולרית, משנות השלושים ועד היום. אמנים שנודעו עם להקות של זמרות רקע היו בין היתר ג'ו קוקר, ריי צ'ארלס, פרנק זאפה, אריתה פרנקלין ועוד. גם במוזיקת פופ עכשיות יש נוכחות של זמרות וזמרי רקע, אם כי השכיחות שלהם קטנה מבמוזיקת הג'אז והבלוז. אמנים ידועים מסוגת הפופ שנעזרים בזמרי וזמרות רקע הם מריה קארי, שר, גוון סטפאני, ויטני יוסטון ועוד.
דוגמאות
בעוד שחלק מהלהקות או האמנים מעדיפים לשיר לבדם על הבמה, ישנם כאלה שמביאים זמרי רקע שייתנו אפקט של קול שני וייצרו הרמוניות קוליות ווקאליות. דוגמה טובה היא המוזיקאי ריי צ'ארלס, שידוע בכמעט כל שיריו בזמרות הרקע שחזרו אחרי מילותיו ומילאו "חללים" ריקים בין השורות. אחד השירים הבולטים שבו לזמרות הרקע תפקיד מרכזי הוא השיר "?What'd I Say", שבו לא רק שהזמרות שרות כמעט אותו הזמן כמו צ'ארלס עצמו, אלא שישנם קטעים של זמרות רקע בלבד ואף קטע מבוים בו הזמרות מתווכחות איתו. גם השיר "Uncle Remus" מאת פרנק זאפה הוא דוגמה טובה, בו לזמרות הרקע תפקיד מרכזי.
אזכורים בתרבות
בשנת 2013 יצא הסרט התיעודי "Twenty Feet from Stardom" המתעד את סיפורן של זמרות רקע שעל אף תפקידן החשוב הן רחוקות ממרכז הבמה. בתקציר הסרט נכתב "זמרות רקע נמצאות בעולם ממש מחוץ לאור הזרקורים. קולן מביא הרמוניה ללהקות הגדולות במוזיקה הפופולרית, אך לא היה לנו מושג מי הן או מה סיפורן. כעת אנחנו יודעים." הסרט קיבל ציון של 7.4 כוכבים מתוך 10 באתר IMDb תוך שקלול של 12,190 ביקורות.
ב-8 ביוני 2015 פורסם הספר "Backtrack: The Voice Behind Music's Greatest Stars" שמתעד את סיפורם וסיפורן של זמרי וזמרות הרקע שעבדו עם הלהקות הגדולות והמפורסמות בעולם, אך לא זכו כמעט בכלל לקרדיט. הספר נכתב על ידי טסה ניילס.
ברוק הכבד והמטאל
בסוגות רוק כבד והבי מטאל הסולן לרוב שר בקול מחוספס, צורמני ונמוך. אף על פי כן, זמרי הליווי לרוב ישירו בקול נקי וגבוה, ויצרו הרמוניות וניגודיות לעומת הסולן. להקות הידועות בזמרי רקע בעלי קול מנוגד לקול הסולן הן (בין היתר) 'As I Lay Dying', 'Alexisonfire' ו- 'Silverstein'.
קולות רקע ללא קרדיט
זמרים בולטים שסיפקו קולות רקע בהקלטות של אמנים אחרים, לרוב אינם מוזכרים בקרדיטים כדי למנוע התנגשויות עם חוזי ההקלטות שלהם, ומסיבות אחרות. דוגמאות לכך הן:
אני רחב-מקור
אני רחב-מקור (שם מדעי: Crotophaga ani) הוא מין של עוף ממשפחת הקוקייתיים החי באמריקה הדרומית שמצפון ארגנטינה וצ'ילה ודרום ברזיל וצפונה עד למקסיקו ופלורידה וכן הוא נפוץ בקריביים והוא מוצג גם כמין פולש בגלאפגוס. המין תואר לראשונה בידי קארולוס לינאוס ב-1758. האני שייך לקבוצת האניים, בה מינים ממוצא אמריקאי שאינם נטפלים לעופות אחרים.
מאפיינים
האני מגיע לאורך של כ-35 ס"מ. הזכרים שוקלים כ-115 גרם, בעוד הנקבות קטנות יותר ומגיעות למשקל של כ-95 גרם. נוצותיהם שחורות והם בעלי מקור עבה ומעוקל מאוד, דומה למקור תוכי או קלאו כהה. עופות אלה איטיי מעוף אך יכולים לרוץ היטב על הקרקע.
תפוצתו היא לאורך אמריקה הטרופית שבין ארגנטינה לפלורידה כולל באיים שונים והוא שוכן בין שיחיות לאזורים פתוחים אך נמנע מיערות גשם עבותים, מה שרם לו להרוויח מבירוא יערות בסביבתו. העוף פעיל במשך היום והוא אוכל כל הניזון מפירות, חרקים כמו טרמיטים, פרוקי-רגליים שונים, ביצים, גוזלים, צפרדעים וזוחלים קטנים. לעיתים הם נמצאים על חיות רועות כדי להסיר מהם טפילים ביחסי הדדיות.
אריה עמית (טפר)
אריה עמית (טֵפֶּר) (11 ביולי 1926 - 3 במרץ 1996) היה לוחם פלמ"ח וקצין בצה"ל, שהשתתף בשני קרבות גדולים בתחילת מלחמת העצמאות.
ביוגרפיה
אריה עמית נולד כאריה טפר ברעננה אך בגיל צעיר עבר יחד עם הוריו לקיבוץ יגור. בגיל 15 נשלח ללמוד חקלאות במקווה ישראל אך תוך כדי שנת הלימודים הראשונה והיחידה שלו התנדב לפלמ"ח ועבר אימון טירונות במהלך חופשת הפסח, בפרדסי בית עובד, ובגיל 16 עבר קורס מתקדם ביער בן שמן. ב-1944 התגייס לפלמ"ח, עבר קורס מ"כים (בפיקוד יוסף טבנקין), קורס מפקדי-כיתות סיירים ומודיעין (בפיקוד משה בר-תקווה) וקורס מ"כים חבלנים. שימש כמפקד כיתה במחלקתו של ישעיהו גביש. בהיתקלות ליד הכפר נחלין תפס טפר פיקוד לאחר שמפקד המחלקה לא תפקד וחילץ את המחלקה מהאזור. בשל מעשה זה נשפט במשפט צבאי על ידי המג"ד אורי ברנר ונפסק עליו לעבוד חצי שנה במפעל שימורים בקיבוץ גבעת ברנר.
ב-1946 עבר קורס מ"מים בכפר החורש. לאחר הקורס מונה למפקד מחלקה בגדוד השני של הפלמ"ח. הצטיין בסיירות והשתתף בפיצוץ גשר אלנבי בליל הגשרים, כמפקד אחת מחוליות החבלה, ולמעשה היה אחד מהאחראיים העיקריים לכך שהמבצע הצליח. בתחילת מלחמת העצמאות מונה למפקד מחלקה (מ"מ) בגדוד השישי של הפלמ"ח, שהיה אז בפיקודו של צבי זמיר, ונשלח עם חייליו לקיבוץ רבדים בגוש עציון.
קרב גוש עציון
התוקפים כיוונו את עיקר ההתקפה לעבר חרבת זכריה, במרכז הגוש, במטרה לפצל את הגוש לשני חלקים. טפר ביקש וקיבל אישור מנרקיס לצאת להתקפת נגד. הוא יצא עם שלוש כיתות של לוחמי פלמ"ח ואנשי קיבוץ רבדים לעבר חרבת זכריה, שם פגש בכח שהחזיק את המקום והחליט על דעת עצמו לסגת. טפר אסר עליהם לסגת והחזירם לחורבה בתוספת לוחמים ותחמושת. מחלקה אחת השאיר לחיפוי, ובראש מחלקה שנייה הסתער על הערבים שבאותו זמן סעדו את לבם לפני ההסתערות על החרבה. הערבים הופתעו ועשרות מהם נהרגו. טפר ביצע נסיגה טקטית, הערבים חזרו להסתער על עמדות ריקות ואז הסתערה עליהם מחלקת החיפוי וגרמה להם לעשרות אבדות. כל הערבים נסוגו בנושאם את הפצועים. הניצחון בקרב הפך מפלה ודאית לניצחון חשוב, שהוגדר לאחר המלחמה על ידי יגאל אלון כאחת מהתקפות הנגד המוצלחות במלחמה.
קרב שיירת נבי דניאל
ב-27 במרץ 1948 הצליחה שיירה גדולה, שנודעה אחר כך כשיירת נבי דניאל, להגיע אל יישובי הגוש הנצורים. בדרכה חזרה נתקלה השיירה בשורת מחסומים ובמארב של כוחות ערביים. טפר היה מפקד שיירת משורייני החוד, שבראשה נסע משוריין פורץ מחסומים. משוריין זה נתקע והדרך נחסמה. מפקד הגדוד השישי, צבי זמיר, הורה לשיירה לסגת בחזרה לגוש עציון אך רק מספר משוריינים הצליחו לסגת, ובתוכם צבי זמיר ומפקד השיירה מישאל שחם. רוב כלי הרכב של השיירה נשארו תקועים על הכביש ללא מפקד, חשופים להתקפת אלפי ערבים שנזעקו למקום בשיטת הפזעה.
טפר נטל את הפיקוד על השיירה התקועה והורה לאנשיה להיכנס ולהתבצר בבית נטוש שהיה לצד הכביש. בחיפוי המשוריינים הצליחו כמאתיים לוחמים ואזרחים בלתי חמושים להיכנס לבית. טפר ערך את תוכנית ההגנה על המקום וניהל קרב הגנה במשך כ-30 שעות. הוא הוסע במשוריין בליווי קצין בריטי למשטרת בית לחם שם דן עם מפקדים ערבים, ביניהם עבד אל-קאדר אל-חוסייני, והסכים בלית ברירה לתנאיהם שכללו מסירת כל הנשק והמשוריינים לערבים (בניגוד להוראתו של צבי זמיר לא למסור את הנשק). אנשי השיירה חולצו על ידי הבריטים, והמשוריינים והתחמושת נותרו בידי הערבים.
דרך בורמה
בליל 27 במאי 1948, לאחר שאחיו נפל בקרב נבי סמואל, ביקש טפר, שהיה אז נצור בירושלים, להגיע הביתה. לאחר קבלת אישור מיצחק רבין, אז מפקד חטיבת הראל, הצליחו טפר ושני לוחמים נוספים, שלמה בן שלום ויאיר מונדלק, להגיע ברגל מסאריס לחולדה. לאחר מכן בוצעו ניסיונות נוספים עד שנקבע תוואי דרך בורמה שהיה שונה מהתוואי של טפר, אך הוא היה הראשון שהראה שיש אפשרות לדרך עוקפת ללטרון. לקראת סוף המלחמה הועבר טפר ליחידת המיעוטים והשתתף במבצע חירם בקרב ינוח, שבו נהרגו לוחמים דרוזים ויהודים. לאחר המלחמה נשאר בצבא והשתתף בקרב תל מוטילה.
אחרי מלחמת השחרור
בשנים הבאות עבר טפר הסבה לחיל השריון והשתתף כמג"ד במבצע קדש. במלחמת ששת הימים השתתף כמג"ד גדוד סיור רכוב במסגרת אוגדה 38 בפיקודו של אריק שרון. הגדוד, מתוגבר בטנקים מסוג AMX-13, השתתף בקרב אום-כתף. לאחר המלחמה מונה לקצין הדרכה בבית הספר לקצינים והתמחה בלימודי טופוגרפיה וסיירות. השתחרר ב-1968 בדרגת סגן-אלוף.
מכתב הערכה מהרמטכ"ל
אריה טפר-עמית היה בין המומלצים לקבלת אות גיבור ישראל במלחמת העצמאות, אך מכיוון שמספר מקבלי האות הוגבל על ידי בן-גוריון ל-12, הוא לא קיבל אותו בסופו של דבר.
בשנת 2018, לרגל חגיגות 70 שנה לעצמאות מדינת ישראל, שלח הרמטכ"ל גדי איזנקוט מכתב הערכה למעשיו של טפר-עמית למשפחתו.
אלכסיי קרבצ'נקו
אלכסיי קרבצ'נקו (ברוסית: Алексей Евгеньевич Кравченко; נולד ב-10 באוקטובר 1969) הוא שחקן רוסי.
ביוגרפיה
אלכסיי קרבצ'נקו נולד במוסקבה. החל מגיל צעיר הוא החל לנגן גיטרה. לאחר סיום שמונה שנות לימוד הוא עזב את בית הספר והחל לעבוד במפעל.
בגיל 13 לוהק לגלם את התפקיד הראשי בסרטו של אלם קלימוב ״צא וראה״. לדברי השחקן, הצילומים נמשכו תשעה חודשים, מתוכם חמישה או שישה הוא חי לבדו, שכן הבמאי אסר על אמו לבקר אותו על מנת לספק את תחושת הבידוד שדמותו חווה בסרט. הצילומים דרשו נער רזה, לכן קרבצ'נקו היה כל הזמן בדיאטה קפדנית. יוצרי הסרט זכו בפרס המדינה של ברית המועצות בשנת 1987.
לאחר סיום שרות צבאי בן שלוש שנים ב, בשנת 1991 אלכסיי קרבצ'נקו החל ללמוד משחק.
בשנים 1991–2004 הוא עבד בתיאטרון וכטנגוב. החל משנת 2005 הוא משחק בתיאטרון אחר במוסקבה.
אלכסיי קרבצ'נקו הצטלם בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה רבות, כמו ״הבריגדה״, ״מותה של האימפריה״, ״ירלאש״, ״פיוטר לשצ׳נקו״, ״הסימפוניה השביעית, ״יניצ'ר, ו״לב פרמה״.
בשנת 2003 הוא זכה בפרס הפדרציה הרוסית על השתתפותו בסרט "הכוכב". בשנת 2020 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
סרדין דרום-אמריקאי
סרדין דרום-אמריקאי המכונה גם סרדין אוסטרלי וסרדין דרום-אפריקני (שם מדעי: Sardinops sagax) הוא מין דג יחידי בסוגו ממשפחת הסרדיניים המצוי בחופים שונים בחצי הכדור הדרומי, ובעיקר בדרום אמריקה הדרומית, חופי דרום אפריקה וחופי אוסטרליה ומצוי בכל האוקיינוסים.
זהו דג המגיע לאורך 40 ס"מ וצבעו כסוף עם גב ירקרק והפנים לעיתים צהובות. לדגים אלה פיות גדולים איתם הם מסננים נחילי פלנקטון שהם עוברים דרכם.
הדגים הם גם דגי מאכל חשובים לספינות דיג בדרום אפריקה, דרום אמריקה ואוסטרליה.
עלמוורק דוידיאן
עלמוורק מרשה דוידיאן (באנגלית: Aäläm-Wärqe Marsha Davidian; נולדה ב-1979) היא תסריטאית ובמאית קולנוע ישראלית, זוכת פרס "Audetia" לסרט הטוב ביותר שביימה אישה לשנת 2018 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו על סרטה עץ תאנה. דוידיאן היא הבמאית הראשונה יוצאת אתיופיה שסרטה היה מועמד לפרס אופיר.
ביוגרפיה
דוידיאן נולדה בכפר אוושה, חצי שעה נסיעה מאדיס אבבה, עיר הבירה של אתיופיה, ועלתה לישראל בגיל 11 עם משפחתה. בנעוריה למדה בפנימיית הכפר הירוק במגמת קולנוע. בוגרת המחלקה לקולנוע ואנימציה במכללת תל-חי. לאחר שירותה הצבאי, דוידיאן הצטרפה לבמאית עדה אושפיז כתחקירנית ומתרגמת בסרט "אירוסי דמים" שעוסק בקהילה האתיופית בישראל. בשנת 2012 סיימה לימודי קולנוע בסם שפיגל והייתה לבוגרת הראשונה יוצאת אתיופיה.
משמעות השם עלמוורק הוא "עולם זהב".
קריירה
דוידיאן מרבה לעסוק בסרטיה בחוויות של נשים שהיגרו מאתיופיה לישראל. היא אמרה על התכנים בהם היא עוסקת ש"בגיל צעיר הבנתי שהפסקתי להיות אלמורק, והפכתי להיות 'אתיופית'. זה מטען כבד. אנחנו מוצגים כלפי חוץ כמין חבילה ענקית, אבל בשביל ליצר דיאלוג חייבים לפרק את זה." והוסיפה לגבי העשייה הקולנועית שלה "אני עוד בתהליך חיפוש. לחקור את המדיום ואיך הוא קשור אלי ולתרבות שלי. קולנוע זו שפה מערבית, ואני רוצה לבדוק האם יכולה לקחת אותה ולחבר אותה לזו האתיופית. לצורה השונה שבה האנשים מהקהילה שלי חושבים ומדברים".
במסגרת סיום לימודיה בכפר יצרה מרשה סרט דוקומנטרי בשם "פירסינג" העוסק בקישוטי גוף ומשווה בין תרבות קישוט הגוף האפריקאית לבין זו המערבית. הסרט זכה בתחרות פסטיבל ירושלים ב-1997 לסרטי בתי ספר וייצג את ישראל בתחרות תלמידים יוצרים בפינלנד.
נפתלי טלמן
נפתלי טלמן (בגרמנית: Naftali Norbert Thalmann; 30 באפריל 1926 - 28 במרץ 2012) היה גאוגרף ישראלי, חוקר מושבות הטמפלרים בארץ ישראל.
ילדות ונעורים
נפתלי טלמן נולד לחיה לבית קוכמן ולחיים שלום טלמן, בעיר החופשית דנציג. אביו, היה בעל חנות צעצועים מקומית ואימו, הייתה מיילדת ידועה בקרב הקהילה היהודית. בגיל שלוש הלך לגן ילדים יהודי בעיר ואחר כך לבית ספר עממי כללי עד כיתה ד'. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נעשו חיי היהודים קשים וההורים נאלצו לשלחו לבית ספר יהודי פרטי, שם למד עד כיתה ח'. בשנת 1938, כאשר הפכו חיי היהודים לבלתי נסבלים, ארגנה הקהילה היהודית בעיר קבוצה של משפחות, ומשפחת טלמן ביניהם, שנשלחו כמעפילים לארץ ישראל על גבי האונייה "אסתיר". תלאות רבות עברו על מעפילי "אסתיר" ולאחר ארבעה וחצי חודשים של נדודים, הגיעה האונייה אל מול חופי ארץ ישראל. המשפחה התיישבה בעיר עפולה וטלמן נשלח למוסד של עליית הנוער בכפר הנוער הדתי "כפר חסידים" שם למד מגיל 14 עד גיל 16 וחצי. בכפר הנוער, גמר אומר כי ברצונו ללמוד את מקצוע החקלאות ועבר לבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" – שם הוכשר להיות מדריך חקלאי. מצויד בהכשרה זו, חזר לכפר הנוער וניהל שם את גן הירק. אחר כך התגייס לצבא ושירת את שירות החובה כמדריך בחיל התותחנים.
ההפגנות בתוניסיה (2021)
ההפגנות החלו בעיירה סיליאנה שבצפון מערב תוניסיה, בעקבות יחס תוקפני של המשטרה המקומית כלפי רועה צאן.
נפתלי טלמן
פועלו האקדמי
במקביל לעבודתו, למד בערבים בבית הספר להשתלמות עובדי הוראה לתואר ראשון בהיסטוריה. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר שני ושלישי. פועלו האקדמי-מחקרי המחדש והחשוב, עסק בהתיישבות גרמנים נוצרים בארץ ישראל ובירושלים, ובהתיישבות הטמפלרית בארץ. עבודת הדוקטור שלו, בהנחיית רות קרק ואלכס כרמל, עסקה במשק החקלאי הטמפלרי, והחידושים הטכנולוגיים שלו. ד"ר טלמן קיים קשרים הדוקים עם צאצאי הטמפלרים בגרמניה ובאוסטרליה. הוא הציג את עבודותיו המחקריות בכנסים רבים בישראל ומחוצה לה, בין פרסומיו השונים:
ההפגנות בתוניסיה (2021)
בהפגנות השתתפו בעיקר צעירים אשר התעמתו עם המשטרה בלילה החמישי ברציפות ב-20 בינואר. "קולכם נשמע, וכעסכם הוא לגיטימי, ותפקידי ותפקידה של הממשלה הוא לפעול למימוש דרישותיכם ולהפוך את חלומה של תוניסיה לאמיתי", אמר ראש הממשלה מכי בניסיון להרגיע את המחאה, אך ללא הועיל.
בעקבות מגפת הקורונה בתוניסיה האריכה הממשלה את העוצר אותו הטילה זמן לא רב קודם לכן, ואסרה על הפגנות המוניות ב-23 בינואר. בזמן המחאות דיווחה תוניסיה על 103 מקרי מוות הקשורים לנגיף ב-21 בינואר, הנתון הגבוה ביותר עד כה במדינה, ובין השיעורים הגבוהים ביותר באפריקה. יש המקשרים בין נתון זה למחאות המדבקות. נסיעות בין אזורים נאסרו, ברים ומסעדות נסגרו למעט שירותי טייק אווי, ושיעורי אוניברסיטאות הועברו באופן מקוון. כ-1,000 איש נעצרו מאז שהחלו ההפגנות לפני שבוע.
על רקע ההפגנות, בספטמבר 2021 פיטר נשיא תוניסיה, קייס סעיד, את ראש ממשלת תוניסיה והקפיא את פעילות הפרלמנט. בחודשים שלאחר מכן מינה ראש ממשלה מטעמו ופיזר גם את מועצת השיפוט העליונה.
Anxiety
Anxiety (בעברית: חרדה) הוא סינגל אשר הוקלט על ידי הזמרת ג'וליה מייקלס ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, מתוך המיני-אלבום, Inner Monologue Part 1. השיר יצא לאור ב-24 בינואר 2019, כסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום.
השיר הגיע למקום ה-67 במצעד המוזיקה האוסטרלי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ג'וליה מייקלס, סלינה גומז, סקוט האריס ואיאן קירקפטריק והופק על ידי קירקפטריק גם כן. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, אשר משלב גם את הסינגל השני מתוך המיני-אלבום, "What a Time".
האודיו של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מייקלס והצליח לצבור 46 מיליון צפיות.
מיכל ויניק
מיכל ויניק (נולדה: 12 במרץ 1976) היא במאית, תסריטאית ויוצרת ישראלית, בוגרת אוניברסיטת תל אביב ומרצה לתסריטאות באוניברסיטת תל אביב ובמכללת בית ברל, זוכת פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
דקדוק חופשי-הקשר
בשפות פורמליות, דקדוק חופשי-הקשר (גם: דקדוק חסר הקשר) הוא דקדוק אשר כל כלל יצירה בו הוא מהצורה כאשר \ A הוא משתנה דקדוקי ואילו \ \alphaהיא מחרוזת כלשהי של משתנים דקדוקיים וסימנים טרמינליים. דקדוק חסר הקשר יוצר שפה חופשית הקשר (טיפוס 2 בהיררכיה של חומסקי).
המונח "חסר הקשר" מציין כי כלל היצירה עבור \ A יכול להתבצע ללא חשיבות לשאלה מה נמצא מימינו ומשמאלו של \ A, כלומר ללא חשיבות להקשר בו הוא מופיע. בדקדוק תלוי הקשר, לעומת זאת, ייתכנו כללי יצירה מהצורה, כאשר \ A הוא משתנה דקדוקי ו הן מחרוזות כלשהן של משתנים דקדוקיים וסימנים טרמינליים (ייתכן וריקות).
מיכל ויניק
ביוגרפיה
מיכל ויניק נולדה בחיפה. גדלה ברחובות, בארצות הברית ובז'נבה. כשהייתה בת 11 התיישבה משפחתה במזכרת בתיה. היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2011).
דקדוק חופשי-הקשר
הגדרה
דקדוק חסר הקשר G מוגדר על ידי הרביעייה, כאשר:
אומרים שהדקדוק G יוצר מילה x, אם ניתן להתחיל מהמשתנה S, ועל ידי ביצוע אחד או יותר מכללי היצירה שב-R, להגיע אל המילה. מסמנים במקרה זה.
מיכל ויניק
ביוגרפיה
בשנת 2008 יצא סרטה הקצר הראשון, "פיתיון", שעקב אחר נערה בת 17, "טום בוי" היוצאת לחקור את הנשיות שלה. הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים ולאחר מכן הוקרן ב-2009 בפסטיבל סאנדנס היוקרתי. הסרט הוקרן בשורה ארוכה של פסטיבלים ברחבי העולם וזכה בפרסים נוספים.
בשנת 2009 יצרה יחד עם טליה לביא את "החיוך שאינו נמחק" – קומיקס אינטרנטי בכיכובן של בובות פליימוביל אשר התפרסם במדור התרבות של אתר האינטרנט וואלה!.
דקדוק חופשי-הקשר
צורה נורמלית
כל דקדוק חסר הקשר לא ריק שאינו יוצר את המילה הריקה \epsilon, ניתן להמרה לדקדוק בו כל כלל יצירה הוא מהצורה A\to BC או A\to a כאשר A,B,C משתנים ו-a טרמינל. צורה זו נקראת הצורה הנורמלית של חומסקי על-שם הבלשן נועם חומסקי.
מיכל ויניק
ביוגרפיה
בשנת 2011 יצא סרטה הקצר השני, "סרק". הסרט מספר על שתי נערות שיוצאות לבלות בתל אביב שעות ספורות לפני רצח רבין, האחת במטרה לאבד את בתוליה והשנייה בשאיפה למצוא משהו לעשן. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בלוקרנו בשנת 2011, במסגרת "נמרי המחר". בהמשך, הסרט הוקרן בפסטיבלים שונים ברחבי העולם. בישראל, הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה שהתקיים בתל אביב.
דקדוק חופשי-הקשר
צורה נורמלית
צורה אחרת לדקדוקים חסרי הקשר היא הצורה הנורמלית של גרייבך, הקרויה על-שם מדענית המחשב שילה גרייבך. בדקדוק זה כל כלל יצירה הוא מהצורה A\to a X, כאשר a הוא טרמינל, ו-X הוא רצף של אפס או יותר משתנים. לצורה זו כמה תכונות מעניינות, שכן כל כלל יצירה מוסיף בדיוק אות אחת למילה נוצרת, ולכן אורך המילה נתון על ידי כמות כללי היצירה שהופעלו. כמו כן, ניתן להמיר כל דקדוק מצורת גרייבך לאוטומט מחסנית שאין בו מעברי-\epsilon, ובכך להראות כי תמיד ניתן לבטל מעברי-\epsilon באוטומטי מחסנית.
דו-משמעות
אם עבור דקדוק נתון קיימות שתי דרכים שונות ליצור מילה מסוימת, אומרים שהדקדוק דו-משמעי. לתכונה זה משמעויות בבלשנות ובקומפילציה. קיימות שפות חסרות הקשר שהן דו-משמעויות בצורה אינהרנטית - כל דקדוק היוצר אותן יהיה דו משמעי. עבור שפות שאינן דו-משמעיות בצורה אינהרנטית, קיים דקדוק שאינו דו-משמעי, אך לא ידועה דרך סיסטמית להמיר דקדוק דו-משמעי לדקדוק שאינו דו-משמעי. נוסף על כך, השאלה האם דקדוק נתון הוא דו-משמעי או לאו אינה כריעה, כלומר לא קיים אלגוריתם שפותר אותה.
מיכל ויניק
ביוגרפיה
ויניק שימשה כתסריטאית עבור סדרת הטלוויזיה "30 ש"ח לשעה" של היוצרים דוד אופק, יוסי מדמוני וחיים שריר, וכתבה מספר פרקים לשתי העונות של הסדרה.
בשנת 2014 יצרה את הסדרה "מי נתן לך רישיון?" יחד עם דניאלה דורון וטליה לביא. כמו כן, כתבה את הפרק אודות יונה וולך לסדרת הטלוויזיה "המקוללים" של חגי לוי.
"ברש", סרטה העלילתי הראשון באורך מלא, אותו כתבה וביימה, יצא בשנת 2015. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן, במסגרת קטגורית "במאים חדשים". בישראל, זכה הסרט בשלושה פרסים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. הסרט השתתף בלמעלה מ-80 סטיבלי סרטים ברחבי העולם, בין השאר בקרלובי וארי, שיקגו וגטבורג, והופץ מסחרית בישראל, אוסטרליה, אנגליה, ארצות הברית, גרמניה, ניו זילנד ועוד.
בשנת 2016 יצא הסרט "גיבורה", פרויקט קולנועי אותו יצרה וניהלה אמנותית יחד עם מיה דרייפוס. הסרט מורכב מחמישה סרטים קצרים של חמש במאיות צעירות, בוגרות החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ויניק מלמדת תסריטאות ובימוי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש ובמכללה האקדמית בית ברל, ועובדת על סרטה השני, "הילד של כריסטינה", אשר זכה במלגת פיתוח מטעם קרן הקולנוע הישראלי. ויניק היא אחת ממקימות "פורום הקולנועניות", הפועל לשוויון הזדמנויות לנשים בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
בשנת 2018 כתבה את התסריט לסרט "אישה עובדת", ביחד עם מיכל אביעד ושרון אזולאי-אייל. הסרט יצא לאקרנים בקיץ 2019.
במרץ 2023 יצאה לאקרנים סרטה ולריה מתחתנת, עליו זכתה ויניק בפרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2022.
פילמוגרפיה
2007 - זהר - עריכת תסריט
2009 - פיתיון - תסריט, בימוי
2010 - אווה עוזבת - עריכת תסריט
2011 - סרק - תסריט, בימוי
2014 - מי נתן לך רישיון? - יוצרת
2014 - 30 ש"ח לשעה - תסריט
2014 - המקוללים - תסריט (יונה ולך)
2016 - גיבורה - ניהול אומנותי
2016- ברש - תסריט, בימוי
2017 - מוטלים בספק - עריכת תסריט
2018 - הסוסיתא של הרצל - תסריט
2018 - אישה עובדת - תסריט
2022 - עולה לראש - עריכת תסריט
2022 - ולריה מתחתנת - תסריט, בימוי
מטי צרפתי הרכבי
מטי צרפתי הרכבי (נולדה ב-13 באוגוסט 1962, י"ג באב ה'תשכ"ב) היא פוליטיקאי ישראלית המכהנת כחברת כנסת מטעם מפלגת יש עתיד. לפני כהונתה בכנסת הייתה ראש המועצה האזורית יואב.
ביוגרפיה
צרפתי הרכבי נולדה בקריית אתא, בת להורים ממוצא יווני. בגיל שנה התייתמה מאביה הביולוגי, שנהרג בתאונת דרכים במהלך שירותו הצבאי במילואים. היא גדלה עם אמה ואביה החורג. למדה ביולוגיה בתיכון בקריית אתא ושירתה בצה"ל בחיל האוויר.
לאחר שחרורה למדה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית וסיימה תואר ראשון כאגרונומית בהתמחות בגידול בעלי חיים. ב-1992 סיימה לימודי תואר שלישי, מטעם האוניברסיטה העברית והיא דוקטור בתחום גנטיקה של צמחים. עבדה באגף מחקר ופיתוח כחוקרת ומפתחת זנים ובאגף השיווק כמנהלת מוצר בחברת הזרע ג'נטיקס.
הייתה מתנדבת בשותפות 2000 וכיהנה כיושבת ראש שותפות ליהיי ואלי - יואב מאז הקמתה. הייתה פעילה בתחום הקהילתי והחברתי, שימשה יושבת ראש ועד ההורים, הייתה שותפה להקמת פורום נשים ומתנדבת במדים במשמר הגבול. במאי 2011 התמודדה בבחירות לראשות מועצה אזורית יואב ונבחרה ברוב של 54%.
ב-7 במרץ 2017 הודיעה צרפתי הרכבי, יחד עם עוד 6 ראשי מועצות אזוריות, על הצטרפותה למפלגת יש עתיד.
באוקטובר 2018 נבחרה לתקופת כהונה נוספת לאחר שאיש לא התמודד מולה בבחירות המוניציפליות.
במקביל לתפקידה כראש המועצה שימשה כגזברית וסגנית יו"ר איגוד ערים לאיכות הסביבה, נפת אשקלון, נציגת מרכז מועצות אזוריות לוועדת "אדם וביוספירה ישראלית", נציגת מרכז השלטון המקומי בארגון CEMR.
זכתה באות הגלובוס הירוק בקטגוריית עובד ציבור, מטעם ארגון חיים וסביבה לשנת 2015 ובאות הנגב לאיכות הסביבה לשנת 2017.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצבה במקום ה-18 ברשימת יש עתיד ונבחרה לכנסת.
חברה בוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, בוועדת המדע והטכנולוגיה ובוועדה למיזמים ציבוריים.
חיים אישיים
נשואה לערן הרכבי ואם לשלושה. מאז 1990 מתגוררת במושב סגולה. למשפחה משק חקלאי פעיל של כרמי יין.
שלמה דאנה
הרב שלמה דאנה (1850 - 4 ביולי 1913) היה מגדולי רבני תוניסיה; מייסד וראש ישיבת "חברת התלמוד" בתוניס.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תר"י (1850) בתוניס. אביו היה ר' דוד דאנה. למד מספר חודשים אצל הרב אברהם הכהן יצחקי בעל "משמרות כהונה", ולאחר פטירתו אצל תלמידו הרב משה ברבי, ראש רבני תוניס. לפרנסתו עסק דאנה בצורפות.
בעקבות התפשטות תנועת "כל ישראל חברים" והקמת בתי ספר "אליאנס" בתוניס, והתרחבות השפעתה שלה התרבות הצרפתית באזור, החלו להתמעט התלמידים בתלמודי התורה המסורתיים. בעקבות זאת, ייסד בשנת ה'תרמ"ח את ישיבת "חברת התלמוד" בתוניס, אשר הייתה לאחד ממרכזי התורה הגדולים בתוניסיה באותה תקופה.
נפטר ביום שישי, כ"ט בסיוון ה'תרע"ג, 4 ביולי 1913. לפי מספר מקורות, לאחר פטירתו בוצע בו צילום פוסט מורטם. הוא נקבר בבית הקברות היהודי בתוניס.
על שמו נקראה ישיבת-ערב בשכונת גבעת אולגה בחדרה. הישיבה נקראה חברת לימוד התלמוד על שם ישיבתו של הרב בתוניס, ועסקה בין היתר בהדפסת ספרי חכמי תוניס, ביניהם גם ספרו של הרב "שלמי תודה" ועוד. בהנהלת הישיבה עמדו הרב אליהו חי סלקמון והרב אליהו כהן שלמדו יחד בישיבה בתוניס.
יחסי חוף השנהב–ספרד
יחסי חוף השנהב–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין חוף השנהב וספרד.
יחסים דיפלומטיים
היחסים הפוליטיים בין ספרד לחוף השנהב הם לבביים וקולחים. חוף השנהב העריכה מאוד את הקביעות של ספרד במדינה לאורך כל המשבר הפוליטי והמהומות שפרצו לאחר הבחירות ב-2010, כולל בשלבים האלימים ביותר.
מבחינת חוף השנהב, התפקיד של ספרד וכלכלת ספרד באיחוד האירופי רלוונטי במיוחד. נוכחות ספרדית באפריקה גוברת, במיוחד במערב אפריקה. בשנת 1998 הופיעה ספרד כ"שותפה לפיתוח" הראשונה עם חוף השנהב והעניקה למדינה זו את עדיפות לשיתוף הפעולה הבינלאומי שלה.
תוכניות אב רצופות של שיתוף פעולה בינלאומי כבר לא מחשיבות את חוף השנהב כמדינה עדיפה לשיתוף הפעולה הספרדי. הנוכחות המסחרית והכלכלית של ספרד בחוף השנהב עדיין מצומצמת, אך היא הולכת וגוברת ברציפות ובהדרגה, וכעת כשהמצב הפוליטי נורמלי, העסקים חוזרים למצבם הרגיל. ביוני 2014 נפתח המשרד הכלכלי והמסחרי של שגרירות ספרד באביג'אן.
יחסים כלכליים
מאזן המסחר של ספרד עם חוף השנהב היה באופן מסורתי לרעת ספרד, בגלל היקף ניכר של יבוא חומרי גלם מחוף השנהב.
שיתוף פעולה
חוף השנהב אינה כלולה בסדרי העדיפויות הגאוגרפיים של תוכניות שיתוף הפעולה הראשיות. עם זאת, לספרד יש תוכנית המרת חוב עם חוף השנהב, תחת משא ומתן. קיים גם שיתוף פעולה ספרדי במדינה בשני ערוצים: שיתוף פעולה הממומן על ידי ממשלת ספרד באמצעות ארגונים בינלאומיים ואזורים, ושיתוף פעולה המבוצע על ידי ספרדים או אזרחי מדינה שלישית המקושרים לספרד על ידי קשרים דתיים.
בשנת 2013 ספרד ביטלה את חובה של חוף השנהב בסכום של 172.75 מיליון אירו ו-4.63 מיליון דולר, כתוצאה מכך שהמדינה הגיעה לנקודת השיא במסגרת יוזמת המדינות העניות החבות מאוד. בשנת 2014 ספרד תכננה תוכנית המרה עבור החוב שנותר (כמאה מיליון אירו בסך הכל).
השדה הגעשי הרוג'
השדה הגעשי הרוג' (בערבית:هروج, ידוע גם בשם השדה הגעשי הרודג') הוא שדה געשי גדול במרכז לוב, המשתרע על שטח של כ-45,000 קמ"ר. השדה הגעשי הוא אחד מהשדות הגעשיים היחידים בלוב, יחד עם השדה הגעשי טיבסטי.
הפעילות הגעשית בשדה הגעשי הרוג' החלה לפני כ-6 מיליון שנה, והמשיכה עד לסוף תקופת הפליסטוקן. ההתפרצות האחרונה הידועה של השדה הגעשי הרוג' הייתה בהולוקן, בערך בשנת 2310 לפני הספירה. התקבלו דיווחים על פומרולות.
גאוגרפיה וגאומורפולוגיה
השדה הגעשי הרוג' נמצא במרכז לוב, והנקודה הגבוהה ביותר שלו היא ב"גרט אס סבאה", 1200 מטרים מעל פני הים. השדה זוהה לראשונה כגעשי בשנת 1797. הכפר אל-פוקאהה נמצא 15 קילומטר צפונית לשדה הגעשי. בצפון השדה הגעשי נמצאו מספר שדות נפט. השדה הוא מרחב נמוך של סלעים געשיים, הנקטע מדי פעם על ידי הרי חרוטים וולקניים. שטח השדה הוא כ-45,000 קמ"ר, מה שהופך אותו לשדה הגעשי הבזלתי הגדול ביותר בצפון אפריקה. הנפח המוערך של כלל הסלעים הוולקניים בשדה הוא 5000 קילומטר מעוקב. ה"אל הרוג' אל אסוואד" (ההר השחור) וה"אל הרוג' אל אביאד" (ההר הלבן) נחשבות שתי תתי-יחידות של השדה הגעשי המרכזי.
גאולוגיה
בניגוד לרוב השדות הגעשיים, השדה הגעשי הרוג' לא ממוקם קרוב אל שוליים של לוחות טקטוניים. רוב השדות הגעשיים באפריקה הוסברו על ידי נוכחותם של נקודות חמות, אולם בהרוג' המחקר מחשיב ללא סביר נוכחות של תימרת מעטפת. ככל הנראה, מקור הפעילות הגעשית בשדה הגעשי הרוג' הוא תוצאה של התנגשות בין שלושה מבנים גאולוגיים מתקופת תור הפלאוזואיקון, והתכה של המעטפת הרדודה.
ההר וואוו אן נמוס נחשב לפעמים כחלק מהשדה הגעשי. שדות געשיים נוספים בלוב הם: השדה הגעשי גריאן, גבל אל סוואדה, גבל נוקאי, והשדה הגעשי טיבסטי.
יונתן מופז
יונתן מופז (נולד בשנת 1981) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה. שימש מפקד חטיבת יפתח.
ביוגרפיה
מופז, בנם של אורית ושאול מופז, נולד וגדל בכוכב יאיר. לאחר שנת שירות, התגייס לצה"ל בנובמבר 2000, והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה, ויצא לקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידה ומונה למפקד צוות. בהמשך שימש כמפקד פלגה ביחידה, ובתפקידי פיקוד נוספים בה. ב-22 ביולי 2020 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יפתח, ושימש בתפקיד זה עד 8 באוגוסט 2021.
חיים אישיים
מופז נשוי לעמית ואב לשלושה ילדים.
נורמן (אוקלהומה)
נורמן (באנגלית: Norman) היא בירת מחוז קליבלנד במדינת אוקלהומה בארצות הברית. העיר נמצאת במרחק של 30 קילומטרים דרומית לבירת אוקלהומה אוקלהומה סיטי והיא חלק מהמטרופולין שלה. בעיר מתגוררים 110,925 תושבים (נכון ל-2010).