cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התרמית הגדולה של ההתחממות העולמית
נתונים שונים בנוגע למידת ההתחממות
לדבריהם של מתנגדי הסרט, הוא מעלה טענה שהייתה תחת ויכוח בשנות ה-90 ונבעה משורה של טעויות מדידה. הם גורסים כי טענה זו נפתרה מאז, ולכן הסרט פשוט טועה ומטעה בנקודה זו. לפי המדידות, הטרופוספירה אינה מתחממת לאט יותר מאשר פני השטח - בהתאם לתחזית של מודלי האקלים של התחממות עקב הגדלת אפקט החממה. מלבד זאת, בהתאם למודל, החלק הגבוה יותר של האטמוספירה (10-50 ק"מ) אכן מתקרר.
הקשר והתזמון בין עלייה בפחמן הדו-חמצני ובין טמפרטורות
מבקרי הסרט מסכימים על כך שהמתאם הגבוה בין טמפרטורות לבין ריכוז הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה בזמן סיום עידן הקרח אכן מעיד שעליות בטמפרטורה הן שגררו עלייה בריכוז הפחמן הדו-חמצני ולא להפך. עם זאת, הם טוענים כי הסרט מטעה את הצופים בכך שהוא מצהיר כי קורלציה זו הוצגה על ידי ה-IPCC ומדענים אחרים כראיה העיקרית לקיום התחממות עולמית אנושית.
השפעת המסה הימית על שינויי טמפרטורה
מבקרי הסרט טוענים כי הנושא של התחממות עולמית שגוררת עלייה בריכוז הפחמן הדו-חמצני הוא לולאת משוב מחזקת ידועה. לטענתם, כאשר יש התחממות היא נמשכת על פני פרק זמן של 5,000 שנה, ואף שפחמן דו-חמצני אינו הגורם הראשוני להתחממויות האלה, הוא גורם להגברה שלהן במשך 4,200 השנים שלאחר מכן. על כל פנים, דבר זה לא מצביע על כך שפחמן דו-חמצני אינו גורר התחממות עולמית. יותר מכך, הם מדגישים כי הוצאת הפחמן הדו-חמצני מהאוקיינוסים וכניסתו לאטמוספירה עקב התחממות תפעל כלולאת משוב מחזקת שתגביר עוד יותר את ההתחממות.
השפעת אדי מים על שינויי האקלים
אדי מים מהווים 95% מכלל גזי החממה. לטענת הסרט, הם בעלי ההשפעה הגבוה ביותר על הטמפרטורה של כדור הארץ. אדי מים בצורת עננים פועלים כמראות המחזירות אור שמש שנכנס לכדור הארץ, אבל הסרט טוען כי לא ניתן לבצע הדמיה מדויקת של השפעות העננים כדי לחזות את דפוסי מזג האוויר ואת ההשפעות שלהם על התחממות עולמית.
מתנגדי הסרט טוענים כי שוב מדובר באי הבנה או הטעיה. בעוד שמים מהווים גז חממה חשוב, הם פועלים בעיקר כגורם שמגיב לטמפרטורת האקלים ולאילוצים קרינתיים של חומרים אחרים, ולא כגורם שיוצר שינוי עצמאי של האילוץ הקרינתי. הדבר נובע מכך שמולקולות מים נכנסות מהר ויוצאות מהר מהאטמוספירה. לדוגמה, הטענה היא כי אם היינו מייבשים את כל המים מתוך האטמוספירה, הם היו שבים אליה תוך 30 יום כתוצאה מהתאיידות מים מהאוקיינוס. בשל כך אדי מים אינם מהווים בדרך כלל גורם חשוב שמשנה את האקלים אלא גורם שמושפע ממנו. בניגוד לכך, גזים כמו פחמן דו-חמצני יכולים להישאר באטמוספירה במשך עשרות שנים.
עם זאת, אדי מים צפויים ליצור משוב מחזק (water vapour feedback) שיגביר כל תופעה של התחממות עולמית.
השפעת של פחמן דו-חמצני על שינויי אקלים
הסרט מציין כי פחמן דו-חמצני מהווה רק כמות מזערית מהאטמוספירה של כדור הארץ, שמסתכמת לכדי 0.054% ממנה.
תומכי התאוריה של התחממות עולמית מעשה ידי אדם טוענים כי כמות קטנה זו של פחמן דו-חמצני באטמוספירה אינה מצביעה על כך שתרומתו ככוח אילוץ קרינתי אינה גבוהה. פחמן דו-חמצני מהווה 20% מסך הגודל הנוכחי של אפקט החממה, ובניגוד לגורמים אחרים (כמו אדי מים לדוגמה) הגדלה נוספת שלו תהיה בעלת השפעה קריטית. (יש לשים לב כי יש הבדל בין תרומה לאפקט החממה הקיים לבין תרומת גז חממה להתחממות נוספת, הסבר על כך מופיע בערך גזי חממה).
תרומת בני האדם לפחמן הדו-חמצני היא מזערית
הסרט משמיט כאן כמה עובדות חשובות שהיו יכולות להבהיר נקודה זו. עד לפני כמה עשרות שנים, במשך מיליוני שנה רמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה לא עלו על 300 ppm והיום (2007) הן עומדות על 375 ppm. הזרמים העצומים של פחמן דו-חמצני שזורמים באופן טבעי ממאגרי הפחמן ואליהם (מאגר האוקיינוסים והמאגר הביוספרי), מאזנים את עצמם, ואילו התרומה האנושית בצורה של פליטות ישירות ושל שינוי ייעודי קרקע, גורמת לשינוי מצטבר. לפי ה-IPCC בשנת 2007, פליטות הפחמן הדו-חמצני מתעשייה ותחבורה המשתמשות דלק מחצבי עמדו על 26 ג'יגה טון לשנה. את הפליטות הנגרמות עקב שינויי קרקע מוערכות בכ-6 ג'יגה טון לשנה. גם לאחר משובים אחרים שמשנים את המאזן (כמו קליטה פחמן דו-חמצני באופן מוגבר על ידי צמחים, או החמצת אוקיינוסים ) התוצאה היא גידול בפליטות, דבר שמעלה את ריכוז הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה בכ-15 ג'יגה טון בשנה (נכון ל-2007).
נתונים נוספים:
עד לפני זמן קצר הייתה ארצות הברית שיאנית פליטות הפחמן הדו-חמצני. ארצות הברית עדיין מחזיקה במקום ראשון ביחס הפליטה לאדם. בנוסף, אם בארצות רבות בעולם המערבי ירדו ערכי הפליטות, בארצות הברית הן עלו ב 2%.
אולם, בשנתיים אחרונות עלתה למקום הראשון סין, עם יותר ממחצית מכמות פליטת פחמן העולמית.
מבדיקה מעמיקה, מסתבר כי חלק נכבד מהפליטות בסין עדיין יש לזקוף ל'זכות' ארצות הברית, שכן הוא כולל ייצור סיני עבור ארצות הברית, ייצור שהופנה מארצות הברית לסין בגלל עלויות נמוכות, ייצור דשנים, מלט ומתכות שהוסב לסין וחוזר לארצות הברית וכך ה"נטל" מתחלק בין שתי המזהמות. במקום השני ביחס הפליטות לאדם נמצאת רוסיה ואחריה הודו.
סין, הודו וארצות "מתפתחות" נוספות הוסיפו את חלקן לפליטות ששברו את כל השיאים - למעלה מ 9 מיליארד טון פחמן נוספו לאטמוספירה (המספרים לקוחים מנתוני סוכנויות האקלים של ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה לסוף 2007).
ארצות מתפתחות (ביניהן סין והודו) אינן מחויבות בהפחתת פליטות על פי אמנת קיוטו. ארצות הברית ורוסיה לא התחייבו לפעול על-פי האמנה. לקראת הארכת האמנה צריך יהיה לשנותה שכן ארצות מתפתחות פולטות יותר פחמן מארצות המערב המפותחות, מה גם שחלק מארצות אירופה הפחיתו את הפליטות משמעותית: בדנמרק פחתו הפליטות ב-8%, גרמניה ואנגליה ב-3%, צרפת ואוסטריה ב-2%.
לטענת מתנגדי הסרט הטבע אינו יכול לעמוד בתחרות מול האדם: בחצי השני של המאה הקודמת ספגו היערות והאוקיינוסים 57% מעודפי הפחמן באטמוספירה, כיום כושר הספיגה הוא 54%.
השפעת השמש על התחממות עולמית
הסרט מדגיש את תאוריית השונות השמשית של ההתחממות העולמית, ומצביע על כך כי פעילות השמש נמצאת כעת ברמה גבוהה מאוד, וכי היא מקושרת באופן ישיר לשינויים בטמפרטורה העולמית. המנגנון המוצע על פי מחקריהם של ניר שביב ו פועל כך:
קרינה קוסמית, חלקיקים טעונים המתפזרים בתווך הבין-כוכבי ומקורם בסופר נובות, חודרים גם את האטמוספירה של כדור הארץ ולוקחים חלק ביצירת גרעיני התעבות של עננים סביב יונים. כאן משתלבת השפעת השמש. שמש פעילה יותר, משמעה רוח השמש חזקה יותר שמפזרת ביתר יעילות את חלקיקי הקרינה קוסמית ופחות מהם חודרים מבעד לאטמוספירה. פחות יונים באטמוספירה פירושו פחות עננים וצבעם פחות לבן. ככל שיחס האלבדו של משטח, במקרה שלנו, עננים, קטן, כך יכולת ההחזר של קרינה אלקטרומגנטית שלו קטן. וכך יותר קרינת שמש חודרת את האטמוספירה ומחממת את פני כדור הארץ. ולהפך. שמש פחות פעילה, רוח שמש חלשה יותר, יותר חלקיקי קרינה קוסמית באטמוספירה של כדור הארץ, יותר עננים, צבעם לבן יותר, פחות קרינת שמש חודרת אטמוספירה - פני כדור הארץ מתקררים.
הסרט טוען כי פעילות השמש משפיעה בצורה חזקה בהרבה על הטמפרטורה העולמית מאשר כל פעילות אחרת אנושית או טבעית המתקיימת על פני כדור הארץ.
מקרי התחממות קודמים
הסרט קובע כי המקרה הנוכחי של התחממות עולמית הוא לא דבר חריג וכי הטמפרטורות היו אפילו חריגות יותר בתקופת החום של ימי הביניים, תקופת שגשוג באירופה המערבית.
מבקרי הסרט מסכימים כי האקלים תמיד השתנה. עם זאת הם טוענים כי השינוי ב-50 השנים האחרונות, (וכן האקלים הצפוי במאה ה-21 לפי מודלי אקלים) הוא לא דבר שנמצא בתחום הפרמטרים הטבעיים כפי שהם תועדו ב-1000 השנים האחרונות. שינויי אקלים היסטוריים היו לפי טענה זו, שינויים אזוריים ולא עולמיים. בתקציר לקובעי מדיניות, של הדוח הרביעי של ה-IPCC קיים חלק מיוחד שעוסק בנושא זה תוך שימוש בנתונים פלאו-אקלימיים (נתוני אקלים אריכולוגיים). הוא מסיק כי "המידע הפלאו-אקלימי תומך ברושם כי החום של החצי מאה האחרונה הוא חריג לפחות ב-1300 השנים האחרונות."
ביקורת על הסרט
הקרנת הסרט עוררה ביקורת רבה, הן בקרב הציבור והן בקרב גורמים מדעיים.
מרטין דורקין, מפיק הסרט, ידוע מגישתו חסרת המעצורים בהפקת סרטים. על סרטו הקודם "נגד הטבע", שתקף את התנועה הסביבתית, הואשם דורקין על ידי ועדת הטלוויזיה העצמאית של בריטניה בכך שייצג שלא כהלכה וסילף את השקפותיהם של המרואיינים על ידי עריכה סלקטיבית. ערוץ 4 נאלץ להתנצל על כך.
הצגה מסולפת של אנשים או של דעותיהם בסרט
חלק מהמשתתפים עובדים בארגונים "שקיבלו סכומי כסף גדולים מחברות דלק שמממנות עריכת מסע נגד הקונצנזוס המדעי ולייצגו בצורה מסולפת" (מתוך אחת התלונות הרבות שהוגשו למשרד התקשורת OfCom).
פרופ' Carl Wunsch, מהמחלקה לאוקיינוגרפיה ב-MIT, דרש שיוציאו אותו מהסרט לאחר שעמדותיו סולפו על ידי עריכה מגמתית.
פרופ' איגיל פריס-כריסטנסן, מנהל מרכז החלל הלאומי הדני, הצהיר שתוצאות מחקריו הוצגו בצורה מטעה בסרט.
פרופ' ג'ון קריסטי, מהמחלקה למדעי האטמוספירה באוניברסיטת אלבמה טוען שבסרט הוצגו מדידות שלו על התחממות הקרקע והאטמוספירה שסתרו כביכול את אפקט החממה, אבל התעלמו ממדידות מאוחרות יותר שלו שפרסם ושהראו שהמדידות תואמות את התאוריה.
בעקבות ביקורת ממדענים, הסרט שונה מאז הקרנתו הראשונה בערוץ 4.
בגרף אחד ציר הזמן שונה, והטענה כי הרי געש פולטים יותר פחמן דו-חמצני מאשר בני אדם הורדה.
בעקבות התלונות מצידו של Carl Wunsch על השימוש המסולף בראיונות עמו, ראיונות אלו הורדו בגרסה הבינלאומית ובגרסת הDVD.
טענות מדעיות אחרות שהושמעו בסרט תוארו כמופרכות או מטעות על ידי מדענים הפועלים בתחומים הרלוונטיים. מבקרים טוענים גם כי התוכנית היא חד צדדית וכי העמדה של הזרם המרכזי אודות התחממות עולמית, כפי שהיא נתמכת על ידי אקדמיות מדעיות של המדינות המתועשות וארגונים מדעים אחרים מיוצגת בצורה מעוותת.
מחלף יהלום
מֶחְלָף יהלום הוא סוג מחלף הנפוץ במפגשי כביש מהיר עם כביש משני. הכביש המהיר מופרד מפלסית מהכביש המשני: אחד מהם עובר מעל האחר בעזרת גשר או מנהרה. כאשר מתקרבים למחלף מהכביש המהיר, רמפת יציאה סוטה מעט הצידה, יוצרת צומת עם הכביש המשני, ומיד אחרי הצומת הופכת לרמפת כניסה החוזרת אל הכביש המהיר.
שני מפגשי הרמפות עם הכביש המשני הם צמתים. בארצות הברית, שבה מחלפי יהלום נפוצים בעיקר באזורים כפריים, תנועה שמגיעה מרמפת היציאה נעצרת על ידי תמרור עצור בצומת עם הכביש המשני, בזמן שתנועה הפונה לעבר הכביש המהיר אינה מוגבלת.
יתרונות וחסרונות
מחלפי יהלום עושים שימוש יעיל יותר בקרקע מאשר רוב המחלפים האחרים, ואינם סובלים מתופעת ה"אריגה" הנוצרת במחלפים מסוג מחלף עלה תלתן. נוסף על כן, זהו המחלף המתאים ביותר למפגשי כבישים בעלי תנועה דלילה, ואין צורך במחלפים יקרים יותר. לעומת זאת, במפגשי כבישים שהתנועה בהם עמוסה, שני צומתי המחלף עלולים לגרום לצפיפות ולתאונות. פתרונות אפשריים לכך הם הוספת רמזורים ונתיבים נוספים המוקדשים לפניות שמאלה (ימינה, במדינות בהן נוהגים בצד שמאל), או (כמו שנפוץ בבריטניה) הוספת שני מעגלי תנועה ליצירת סוג מחלף הנקרא "מחלף משקולת" (בגלל הצורה שנוצרת מהוספת הכיכרות). מסיבה זו, צמתים עמוסים רבים שבמקור נבנו כמחלפי יהלום, שודרגו למחלפי עלה תלתן שלם או חלקי אם ישנו מספיק מקום בקרבת המחלף לבניית לולאות או מחלף SPUI.
מחלף SPUI
מחלף SPUI (ראשי תיבות באנגלית של Single Point Urban Interchange) דומה בתצורה למחלף יהלום אך במקום שני צמתים בכביש המשני בצידי המחלף, יש בו צומת אחד במרכזו. בדומה למחלף יהלום, התנועה ב-SPUI מתנהלת בארבע רמפות לכניסה וליציאה מהכביש המהיר, אך הרמפות נפגשות עם הכביש המשני בנקודה אחת בלבד (לדוגמה מחלף קריית משה בכביש בגין - תצ"א). מחלף SPUI משתרע על שטח דומה למחלף יהלום, אך עלות בנייתו גבוהה יותר עקב תוספות הבנייה הנדרשות (בדרך כלל, קצות הרמפות ימוקמו על גבי הרחבה של הגשר).
יתרונו של מחלף SPUI הוא הזרמת התנועה הפונה שמאלה מהרמפה לכביש המשני בשני הכיוונים, בו זמנית. עקב כך, היקף התנועה בו גדול ממחלף יהלום רגיל. תצורת מחלף SPUI ניתנת ליישום בפשטות יחסית, אם הכביש המשני הוא הנמצא על גשר. כאשר הכביש המשני עובר מתחת לגשר, נדרש מפתח גשר ארוך מאוד, כיוון שאין אפשרות להשתמש בעמודי תמיכה בין נתיבי הכביש המשני, במקום שבו ממוקם מרכז הצומת הבודד.
לעיתים נבנים מחלפים בתצורת SPUI בתוספת אפשרות לביצוע פניות פרסה בעזרת מסלול בצורת U בקצה הרמפה, בנקודת המפגש עם הכביש המשני. מסלול זה מאפשר לכלי רכב הנעים בכביש המהיר לבצע פניית פרסה לכיוון הנגדי של הכביש המהיר ללא המתנה ברמזור.
מחלף SPUI נבנה לראשונה בפלורידה בשנת 1974.
מחלף יהלום "מקופל"
במקומות בהם יש נתיבים מיוחדים לנסיעה משותפת (קארפול), או כאשר רוחב הכביש מצומצם, כמו באזורים עירוניים, ניתן "לקפל" את המחלף פנימה, כך שהרמפות המחברות לכביש המשני הם במרכז הכביש המהיר ולא בצידיו. סידור זה חוסך בשטח הנדרש למחלף, ובנוסף יש צורך רק בצומת אחד במקום שני צמתים עם רמפות חד-סטריות. כתוצאה מכך, זמן ההמתנה ברמזורים עשוי להתקצר, במיוחד עבור התנועה הנעה בכביש המשני בלבד. עם זאת, מבנה מחלף זה נוגד את המבנה המקובל שבו היציאה או הכניסה לכביש המהיר מקושרות לנתיב האיטי בכביש המהיר, ובכך עלול להגדיל את רמת הסיכון הבטיחותי במחלף.
מרכז התמיכה של מוזיאון הסמית'סוניאן
מרכז התמיכה של מוזיאון הסמית'סוניאן (באנגלית: Smithsonian Museum Support Center, בראשי תיבות: MSC) הוא מתקן לאחסון ושימור של מכון סמית'סוניאן היושב בסוויטלנד שבמרילנד, כשני קילומטר מזרחית לוושינגטון הבירה.
במרכז התמיכה יותר מ-54 מיליון פריטים המהווים כ-40% מכלל הפריטים של אוספי הסמית'סוניאן שאינם מוצגים לקהל הרחב. שאר הפריטים שלא מוצגים מאוחסנים במוזיאונים עצמם או במתקני אחסון אחרים. האוספים שוכנים בחמישה אגפים ממוספרים, המכונים "פודים" (Pods), כל אחד בערך בגודל מגרש פוטבול בן 3 קומות. הפודים כוללים שטחי אחסון של מעל 55,000 מטר רבוע. מגוון הפריטים המאוחסנים במרכז הוא נרחב. אפשר למצוא בו בעלי חיים וצמחים מיקרוסקופיים לצד עמוד טוטם בגבוה של 44 מטר. הפריט הקדום ביותר המאוחסן במרכז התמיכה הוא מטאוריט מברזל שמתוארך ללפני 4.56 מיליארד שנה יש בו פריטים שמשומרים בטמפרטורה של 130 מעלות צלזיוס.
מרכז התמיכה נוסד במאי 1983, לאחר שנתיים של בנייה ועשר שנות תכנון. הוא הושק תחילה עם ארבעה "פודים" לאחסון לצד משרדים ומעבדות. הפוד החמישי הוקם באפריל 2007 בקצה המזרחי של מרכז התמיכה וכיום הוא מאכלס את "האוספים הרטובים" – רוב האוספים הביולוגיים של המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (כ-25 מיליון דגימות). המקום בדרך כלל לא פתוח לקהל, אם כי לעיתים מתקיימים בו סיורים מיוחדים. במרחב המעבדות של מרכז התמיכה שטוכנים מכון מוזיאון הסמית'סוניאן לשימור (MCI), המעבדות לביולוגיה אנליטית (LAB), מחלקות שונות מהמוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, הארכיון הלאומי האנתרופולוגי (NAA), ארכיון הקולנוע למדעי האדם (HSFA), היחידה הביו-סיסטמטית של וולטר ריד (WRBU), וכן סניף ספריות מכון הסמית'סוניאן.
האנסמבל הקולי הישראלי
האנסמבל הקולי הישראלי (כונה בעבר האנסמבל הקולי החדש) נוסד בשנת 1993 בידי מנהלו המוזיקלי יובל בן עוזר. בשנים שחלפו מאז כבש את מקומו כמקהלה הקאמרית המובילה בישראל. האנסמבל, המורכב מזמרים מקצועיים, מופיע במיטב האולמות והפסטיבלים בארץ וזוכה להצלחה הן בקרב הקהל והן בקרב מבקרי מוזיקה ומוזיקאים. לאנסמבל רפרטואר רחב של מוזיקה קאמרית קולית, ממוזיקת ימי הביניים ועד למוזיקה בת זמננו, מוזיקה אוונגרדית והקלטות פסקול לסרטים.
האנסמבל מרבה להופיע עם התזמורות המובילות בישראל, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והקאמרטה הישראלית ירושלים. הוא עובד עם מנצחי מקהלות מן השורה הראשונה בעולם, בהם: פרידר ברניוס, ג'ון פול, אנתוני רולי ואנדרו פארוט.
האנסמבל ביצע שלוש פעמים יצירות בביצועי בכורה במסגרת פסטיבל ישראל (רון וידברג: "רבי אמנון ממגנצה", יצירתו של דורי פרנס "משורר בניו-יורק" ועוד ) וזכה בפרסים ראשונים בתחרויות בינלאומיות למקהלות במלטה (1998), בטולוסה, ספרד (2000) ובבלגיה (2001). האנסמבל הקולי החדש מוזמן להשתתף בפסטיבלים בינלאומיים בגרמניה, צרפת ולוקסמבורג, קוריאה, סרדיניה, נורמנדי וליובליאנה. כמו כן מופיע האנסמבל בארץ, בסדרות קונצרטים משלו במוזיאון תל אביב לאמנות, בירושלים, במודיעין במשכן למוזיקה ואמנויות רעננה ועוד.
בשנת 2009 פרס האנסמבל את חסותו על מקהלת עדי, אשר הוקמה שנים ספורות מוקדם יותר.
נפת לנטחי
שטח הנפה מאופיין בתוואי נוף הררי. בשטח הנפה עובר נהר הצחניסצקאלי.
הנפה מאוכלסת ב-4,386 תושבים בצפיפות אוכלוסין של 3.26 איש לקמ"ר. העיירה לנטחי (דאבא) מהווה המרכז המנהלתי של הנפה. בנפה ישנם 58 כפרים המחולקים ל-7 תמי: זָ'אחוּנדֶרִי, רצחנֶלוּרִי, צִ'יחַארֶשִי, צ'וֹלוּרִי, צַאנַא, חֶלַדִי וחוֹפּוּרִי.
נלי ומר ארנו
נלי ומר ארנו (בצרפתית: Nelly et Monsieur Arnaud) הוא סרט צרפתי משנת 1995 אותו ביים קלוד סוטה ובו מככבים מישל סרו, עמנואל ביאר וז'אן יו אנגלד. הסרט זכה בפרס סזאר לבמאי הטוב ביותר ובפרס השחקן הטוב ביותר זכה מישל סרו.
תקציר העלילה
נלי (ביאר) נשואה לג'רום (ברלין), גבר שהפסיק לעבוד ולחפש עבודה. נלי עובדת חלקית בבית דפוס, אולם היא מפגרת בתשלום עבור שישה חודשים שכירות של הדירה בה היא דרה עם בעלה. היא נפגשת עם ז'קלין בבית קפה, שם היא פוגשת את פייר, איש עסקים עשיר שיצא לגמלאות. לאחר שהוא נוכח לדעת שנלי שקוע בחובות, מחליט ארנו בספונטניות לתת לה 30,000 פרנקים כמתנה. נלי נענית להצעה באי-רצון, מסלקת את חוב השכירות שזמן פירעונו חלף ומעתיקה את מקום מגוריה לדירה אחרת.
נלי נאותה להקליד את זכרונותיו של ארנו, ברם ארנו מתעקש שלא יהיה זה תשלום עבור הכסף שהוא כבר נתן לה, אלא שהוא ישלם לה עבור העבודה. כך למדה נלי עוד אודות חייו של ארנו: הוא היה שופט במושבה צרפתית ולאחר מכן איש עסקים. נלי מנהלת רומן עם העורך של ארנו. ארנו מעט מקנא.
ויקטוריאנו ורטה
חוֹסֶה וִיקְטוֹרְיָאנוֹ וּרְטָהּ מַרְקֵס (בספרדית: José Victoriano Huerta Márquez; 22 בדצמבר 1850 – 13 בינואר 1916) היה גנרל בצבא מקסיקו ונשיא מקסיקו בשנים 1913–1914.
הוא החל את שירותו הצבאי תחת שלטונו של פורפיריו דיאס. עם פרוץ המהפכה המקסיקנית עבר ורטה לצדו של פרנסיסקו מדרו ומאוחר יותר שימש כראש המאבק מול צבאו המורד של אמיליאנו סאפאטה, אך מתחת לפני השטח המשיך לשמור אמונים לדיאס. מאחורי הקלעים הוא רקח מזימה יחד עם הנרי וילסון, שגריר ארצות הברית במקסיקו, להוריד את מדרו מהשלטון. כאשר פרצה מרידה של נאמני דיאס כנגד מדרו, דאג ורטה לרציחתו של מדרו ותפש את מוסרות השלטון. משטרו של ורטה היה משטר צבאי רודני. נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, קרא לוורטה לקיים בחירות דמוקרטיות, ולאחר שזה סירב החזיר וילסון את השגריר לארצות הברית ושלח צבא לכבוש את וראקרוס, עיר הנמל החשובה ביותר במקסיקו. כבר לפני אובדן התמיכה של ארצות הברית נוצר במקסיקו אי-שקט שנבע מכך שרעיונות המהפכה עדיין פעפעו בקרב הציבור הרחב.
ונוסטיאנו קאראנסה הכין תוכנית מגירה פוליטית להדחת ורטה וכינון חוקה. הוא איחד תחתיו כוחות מהפכנים תוך ניצול חולשתו של ורטה והחזרת השגריר האמריקאי. למהפכה המחודשת הצטרפו מנהיגים בולטים כמו פנצ'ו וייה, אמיליאנו ספאטה, אלווארו אוברגון והגנרל פבלו גונסאלס גארזה. ביולי 1914, לאחר שורת הפסדים צבאיים, התפטר ורטה. מחליפו הזמני היה פרנסיסקו קרבחאל, עורך דין שפיקח על העברה מסודרת של השלטון.
ביוגרפיה
אמיליאנו ספאטה החל במרידה עממית של עובדי אדמות אשר במהלכה השתלטו תומכיו על מטעי הסוכר הענקיים של מורלוס, המדינה העשירה ביותר במקסיקו. ורטה נשלח להפיל את ההתקוממות העממית עוד בתקופת ממשלת הביניים של פרנסיסקו לאון דה לה בארה (משל באופן זמני בין בריחתו של דיאס לגלות ובחירתו של מדרו לנשיא). צבאו של ורטה שרף כפרים וישובים ורדף אחר תושבים אשר תמכו בתנועה של ספאטה. בהמשך נשלח ורטה לטפל במרידה נוספת נגד ממשלת מדרו, הפעם בצפון מקסיקו, שהונהגה בידי המהפכן פסקאל אורוזקו. פסקאל ארגן צבא מהפכני סדיר בצ'יוואווה ובעוד ורטה נשלח בראש כוחותיו להפיל את המרידה, הוא נתמך בידי מיליציה מקומית שהייתה בפיקודו של פנצ'ו וייה. ורטה הציע חנינה לכל המעורבים בניסיון המהפכני תחת פסקאל, מה שהוביל להחלשת המורל של כוחותיו אשר נחלשו על כל מקרה עקב מחסור בכסף עבור מימון ואספקה. נכון ל-1912 ורטה הפיל את המרידה של פסקאל בצ'יוואווה ולפתע ניתן לו מוניטין של גיבור לאומי. בערך באותה העת החל הנשיא מדרו להתדיין עם גורמים סוציאליסטים עירוניים, מהלך שהוביל רבים מתומכיו לחשוד בפעילותו והוביל את השגריר האמריקאי במקסיקו סיטי, הנרי וילסון, להתחיל לדון עם אחיינו של דיאס, פליקס דיאס, בנוגע להפיכת-נגד להפלת ממשלתו של מדרו. ורטה, שהיה מעורב בקשר הפיכת-הנגד המתוכנן, משר על אמונו של הנשיא מדרו וזה האחרון מינה אותו למפקד המוצב הצבאי במקסיקו סיטי.
ב-9 בפברואר פרצו "עשרת הימים הטראגיים" במקסיקו סיטי עם ניסיון הפיכת-הנגד הצבאית של הגנרלים פליקס דיאס וברנרדו רייס. ורטה נותר נאמן תחילה למדרו וממשלתו הלגיטימית ונאבק במורדים, ב-11 בפברואר החל בהפצצה ארטילרית כבדה של הבירה, שהובילה לפגיעה בארמון הנשיאותי. מאחורי הקלעים ורטה תמך בשגריר האמריקאי ובהפיכה עוד מתחילתה וב-17 בפברואר הוכיח את צבעו לנשיא מדרו, זאת לאחר שהחליש את הכוחות הנאמנים לממשלה שהיו תחת פיקודו. ב-18 בפברואר התפטר מדרו מהנשיאות ופדרו לסקוראין מונה לנשיא לאורך זמן של פחות משעה לפני שהוחלף בורטה, שמונה לנשיא מקסיקו ה-35. ורטה הוציא להורג את מדרו וסגנו לשעבר ולמעשה השיב את הממשל האוליגרכי של דיאס.
ורטה מיהר להקים קבינט ממשלתי חדש ושלח את צבאו להתמודד אל מול ספאטה ותנועתו המהפכנית של "צבא השחרור של הדרום" (Ejército Libertador del Sur). הצבא הפדרלי בפיקודו של ורטה לא היה מסוגל להביס את תנועת ה'ספאטיסטים', אשר נעזרה בלוחמת גרילה בהרים, הגבעות ויערות הגשם טרופיים שבדרום מקסיקו. בצפון גם כן התעוררו שתי תנועות שהתנגדו למשטר הרודני המחודש של ורטה: מושל קואווילה ונוסטיאנו קאראנסה ששיתף פעולה עם הגנרל הסוציאל-פרוגרסיבי אלווארו אוברגון, וברית מהפכנים, עריקים מהצבא ורבים אחרים בצפון-מערב מקסיקו, בהנהגתו של פנצ'ו וייה. כוחותיו של וייה היו הסכנה העיקרית לממשלו של ורטה שכן שלטו על צ'יוואווה וסונורה והרכיבו את "הדיוויזיה הצפונית" (División del Norte) אשר קנתה נשק מגורמים אמריקאים פרטיים ואף סחרה בנפט עם אילי הון אמריקאים בטקסס. תחת פיקודו של ורטה, הצבא הפדרלי המקסיקני עשה שימוש בטקטיקת אדמה חרוכה נגד לוחמי הגרילה, מה שהוביל להצטרפותם של אזרחים נוספים להתנגדות לממשלה ולתמיכה במורדים השונים. ביוני 1914 השיגה הדיוויזיה הצפונית ניצחון מכריע כאשר כבשה את העיר סקטקס מידי הצבא הפדרלי של ורטה וממשלתו. לנוכח העובדה שצבאו של פנצ'ו וייה איבד שליטה על אזור גבול ארצות הברית–מקסיקו, ארצות הברית התערבה במהפכה המקסיקנית בטענה כי הייתה זאת פעילות נגד גנבים שחצו את הגבול. מטרתו של הנשיא האמריקאי וודרו וילסון הייתה לקבוע את גורל המאבק המהפכני ולהסדיר ממשלה פרו-אמריקאית במקסיקו סיטי כמו גם לשמור על אינטרסים כלכליים של משקיעים אמריקאים שברחו ממקסיקו עם פרוץ המהפכה. צי ארצות הברית כבש את עיר הנמל וראקרוס לחופי האוקיינוס האטלנטי ובתגובה האוכלוסייה האזרחית בעיר תקפו את הכוחות האמריקאים במקום. הצי האמריקאי החל בהפצצה של העיר בתגובה לכך. מעבר לסדרת פשיטות ומתקפות שהצבא האמריקאי ביצע מעבר לגבול, הגיע הממשל בוושינגטון די. סי. למסקנה כי אין ביכולתו בסופו של דבר לקבוע את גורל המאבק. ההתערבות האמריקאית עם זאת הובילה לברית בין ה'ספאטיסטים', הדיוויזיה הצפונית של וייה וה'חוקתיים' בראשות קאראנסה בקואווילה.
בהמשך, הברית הובילה לאיחוד כוחות בין החוקתיים והדיוויזיה הצפונית ולניצחון מכריע על הצבא הפדרלי הממשלתי של ורטה בקרב על טוראון. לאחר הקרב, הצבא הפדרלי החל לקרוס לנוכח המאבק הממושך רב החזיתות. ורטה, בהבינו כי הרוחות פונות נגדו, התפטר מתפקידו והוחלף בידי הנשיא הזמני פרנסיסקו קרבחאל. עם התפטרותו של ורטה ובריחתו לגלות, החלו הגורמים המורדים במירוץ אל עבר מקסיקו סיטי. הגנרל החוקתי אוברגון היה הראשון להגיע, ובכך מונה קאראנסה לנשיא מקסיקו החדש במקום קרבחאל. ורטה תחילה ברח לג'מייקה, בהמשך עבר בין הממלכה המאוחדת וממלכת ספרד, עד שלבסוף עבר לארצות הברית באפריל 1915. בעוברו לניו מקסיקו, תכנן ורטה לבצע הפיכה נוספת להשבת השלטון בתמיכת הקיסרות הגרמנית. אף על פי כן, הוא נעצר בידי רשויות השלטון האמריקאיות ונשלח למאסר צבאי. ורטה נפטר במעצר בתחילת 1916, ייתכן והורעל במכוון.
ChIP-seq
ChIP-seq או ChIP-sequencing היא שיטה המשלבת מיצוי נוגדני של כרומטין (ChIP) יחד עם ריצוף מסיבי של DNA כדי לחקור אינטראקציות של חלבונים עם DNA. שיטה זו מאפשרת לזהות אתרי קישור ב-DNA המקושרים לחלבונים, ולזהות את כל האתרים האלו בצורה גלובלית (למשל על פני כל הגנום) עבור חלבון מסוים. בעבר הייתה שיטת ChIP-chip השיטה הנפוצה כדי לחקור אינטראקציות כאלו בין חלבונים ל-DNA.
שימושים
ChIP-seq משמש בין היתר כדי לקבוע כיצד גורמי שעתוק וחלבונים אחרים משפיעים על מנגנונים: למידת ההיקשרות של חלבונים ל-DNA והשפעתה על בקרת ביטוי גנים חיונית להבנה של תהליכים ביולוגיים רבים ומחלות. מידע אפיגנטי זה הוא מידע משלים לגנוטיפ ולניתוח ביטוי הגנים. ChIP-seq משמש כתחליף ל-ChIP-chip, אשר דורש מערך היברידיזציה (hybridization array). דרישה זו יוצרת הטיה מסוימת, שכן המערך מוגבל במספר קבוע של גלאים (probes). בריצוף כפי שנעשה ב-ChIP-seq, ההטיה פחותה, אף כי עשויה להיות הטיה הנגרמת כתוצאה משיטות הריצוף עצמן.
ניתן לבודד אתרי DNA ספציפיים עם אינטראקציה פיזית ישירה עם גורמי שעתוק וחלבונים אחרים ניתנת באמצעות מיצוי נוגדני של כרומטין. ChIP מאפשר ליצור ספרייה של אתרי מטרה ב-DNA הקשורים לחלבון מסוים in vivo. ניתן להשתמש ב-ChIP לתפיסת חלבונים שיש נגדם נוגדנים כדוגמת גורמי שעתוק, פולימראזות או מודיקפציות בחלבונים. בשל הצורך בנוגדנים כנגד החלבון הנבדק, פותחו גם שיטות אחרות לזיהוי אזורים המאוכלסים בנוקלאוזומים ואזורים פתוחים יותר בגנום כדוגמת DNase-Seq ו-FAIRE-Seq.
תודוס איש רומי
תודוס איש רומי היה מנהיג בקהילת יהודי רומא בתקופת התנאים. זמנו המדויק אינו ידוע.
התלמוד מתלבט האם נמנעו מלנדות את תודוס משום שהיה אישיות תורנית או משום שחששו ממנו. מסקנת התלמוד שהיה אישיות חיובית, שכן הובאה דרשה בשמו: "מה ראו חנניה, מישאל ועזריה שמסרו עצמן על קדושת השם לכבשן האש? - נשאו קל וחומר בעצמן מצפרדעים: ומה צפרדעים, שאין מצווין על קדושת השם, כתיב בהו 'ובאו ועלו... ובתנוריך ובמשארותיך'... בשעה שהתנור חם, אנו, שמצווין על קדושת השם - על אחת כמה וכמה". פרשנים מאוחרים נחלקו, האם דברי תודוס נאמרו רק כלפי עבודה זרה בפרהסיה, או גם כלפי עבודה זרה בצנעה.
עוד מספר התלמוד שתודוס היה מפרנס תלמידי חכמים. הוא אחד האישים הבודדים מיהדות המערב, ולא ארץ ישראל או בבל, המוזכרים בספרות חז"ל.
אישיות נוספת שהוזכרה לצד תודוס איש רומי היא פלטון איש רומי, שהציע מקור דרשני אחר למסירות נפשם של חנניה מישאל ועזריה.
כריסטיאן ציגה
כריסטיאן ציגה (גרמנית: Christian Ziege; נולד ב-1 בפברואר 1972 בברלין) הוא כדורגלן עבר ומאמן גרמני, אשר שיחק כמגן שמאלי וכקשר שמאלי. ציגה היה בסגל הנבחרת הגרמנית שזכתה ביורו 1996, וערך 72 הופעות בינלאומיות.
באיירן מינכן
ציגה החל לשחק בבוגרים של באיירן מינכן בעונת 1990/91. בעונתו הראשונה בקבוצה, ערך ציגה 13 הופעות, ובעונתו השנייה, 1991/92, הפך לשחקן הרכב ושיחק כקשר, כשהוא משתף פעולה בקישור עם שטפן אפנברג, אולף תון, מנפרד שוואבל, מנפרד בנדר ומיכאל שטרנקופף. בעונה זו הבקיע ציגה שני שערים, אך הקבוצה סיימה במקום העשירי המאכזב. בעונת 1992/93 הבקיע ציגה תשעה שערי ליגה, ובאיירן מינכן סיימה במקום השני בבונדסליגה, מרחק נקודה מהאלופה ורדר ברמן. בעונת 1993/94 הודחו ציגה ובאיירן מינכן מגביע אופ"א כבר בסיבוב השני על ידי נוריץ' סיטי, לאחר שעברו בסיבוב הראשון את טוונטה אנסחדה ההולנדית בתוצאה המצטברת 3–7, עם שלוש הבקעות של ציגה. למרות האכזבה בגביע אופ"א, זכה ציגה עם באיירן מינכן באליפות הראשונה שלו בתום עונה זו, מרחק נקודה אחת מהסגנית קייזרסלאוטרן, כשהוא מבקיע שלושה שערי ליגה. בעונת 1994/95 הבקיע ציגה 12 שערי ליגה, כאשר שיתוף הפעולה שלו בקישור היה עם מהמט שול, כריסטיאן נרלינגר, דיטמר האמאן, אלן סוטר ודיטמר פריי. עונה זו הסתיימה באכזבה עבור באיירן מינכן, שסיימה במקום השישי בליגה. בליגת האלופות הגיעו באיירן מינכן וציגה לחצי הגמר בעונה זו, שם הובסו על ידי אייאקס אמסטרדם בתוצאה 2–5 במשחק הגומלין, לאחר 0-0 במשחק הראשון. בעונת 1995/96 הבקיע ציגה שלושה שערים בבונדסליגה, בה סיימה באיירן במקום השני, מרחק שש נקודות מהאלופה בורוסיה דורטמונד. באותה עונה זכה ציגה עם באיירן מינכן בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על בורדו בתוצאה המצטברת 1–5. בדרך אל הגמר, הבקיע ציגה שער בניצחון החוץ 1–5 על נוטינגהאם פורסט. עונת 1996/97 הייתה האחרונה של ציגה בבאיירן מינכן. בעונה זו, כשלה באיירן מינכן בגביע אופ"א כאשר הודחה כבר בסיבוב הראשון על ידי ולנסיה לאחר הפסד 0–3 במסטאייה וניצחון 0–1 באולימפיהשטדיון, בו הבקיע ציגה את שער הניצחון שלא הספיק לבאיירן מינכן. בבונדסליגה הבקיע ציגה בעונה זו שבעה שערי ליגה, והיה חלק משמעותי בזכייה של באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה, בפעם השנייה בקריירה שלו. בתום העונה, עזב ציגה את באיירן מינכן לאחר שבע עונות, בהן הבקיע 38 שערי ליגה, וחתם במילאן.
מילאן ומידלסברו
בקיץ 1997 עבר ציגה למועדון הסרייה א' האיטלקית מילאן שם שיחק שתי עונות, ושיתף פעולה עם בן ארצו אוליבר בירהוף ובהמשך גם עם ינס להמן. בעונת 1997/98 עבר ציגה עם מילאן עונה מאכזבת, בה הקבוצה סיימה במקום העשירי בליגה. בעונת 1998/99 זכו מילאן וציגה באליפות הסרייה א', מרחק נקודה אחת מהסגנית לאציו. בכל אחת משתי העונות הבקיע ציגה שני שערים, אך לא הצליח להשתלב כראוי בקבוצה. בקיץ 1999 עזב ציגה את מילאן וחתם במידלסברו מהפרמייר ליג. ציגה שיחק במידלסברו בעונת 1999/00, בה הבקיע שישה שערים, וקבוצתו סיימה במקום ה-12 בפרמייר ליג. בתום עונה אחת במידלסברו, עזב ציגה את הקבוצה וחתם בליברפול, שרכשה אותו תמורת 5.5 מיליון פאונד.
קריירה בינלאומית
ציגה שיחק 72 פעמים עבור נבחרת גרמניה, והבקיע במדיה תשעה שערים. את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך ציגה ביוני 1993 בתיקו 3-3 מול נבחרת ברזיל במשחק ידידות. הטורניר הגדול הראשון אליו זומן ציגה היה יורו 1996 שנערך באנגליה, בו פתח ציגה בכל ששת משחקיה של גרמניה בטורניר ולא החמיץ ולו דקה אחת. ציגה הבקיע את השער הראשון של גרמניה ביורו 1996, במשחק הראשון בשלב הבתים מול נבחרת צ'כיה, בו ניצחה גרמניה 0–2. בחצי הגמר מול נבחרת אנגליה, שהסתיים בתיקו 1-1 והוכרע בבעיטות הכרעה, הבקיע ציגה את הפנדל שלו. במשחק הגמר, ציגה היה חלק מהניצחון של גרמניה 1–2 על נבחרת צ'כיה משער זהב של אוליבר בירהוף, וזכה עם הנבחרת בטורניר.
בשנת 1998 השתתף ציגה עם גרמניה במונדיאל 1998 שנערך בצרפת. בשלב הבתים פתח ציגה במשחק מול נבחרת יוגוסלביה שהסתיים בתיקו 2-2, ונכנס כמחליף בניצחונות על נבחרות ארצות הברית ואיראן. בשמינית הגמר נכנס כמחליף בניצחון 1–2 על נבחרת מקסיקו. ברבע הגמר, בו הובסה גרמניה 0–3 על ידי נבחרת קרואטיה, ציגה לא שיחק כלל. בשנת 2000 השתתף ציגה עם גרמניה ביורו 2000, בו כשלה הנבחרת והודחה כבר לאחר שלב הבתים עם נקודה אחת בלבד. ציגה שיחק 90 דקות בתיקו 1-1 מול נבחרת רומניה ובהפסד 0–1 לנבחרת אנגליה, ולא שותף בתבוסה 0–3 לנבחרת פורטוגל.
בשנת 2002 השתתף ציגה עם גרמניה במונדיאל 2002, ושיחק 90 דקות בכל שלושת המשחקים של גרמניה בשלב הבתים. ציגה החמיץ את הניצחון על נבחרת פרגוואי בתוצאה 0–1 בשמינית הגמר בגין צבירת כרטיסים צהובים, וחזר לרבע הגמר מול נבחרת ארצות הברית, בו שיחק 90 דקות, בניצחון 0–1. בחצי הגמר, בו ניצחה גרמניה 0–1 את נבחרת קוריאה הדרומית, לא שותף ציגה. במשחק הגמר, בו הפסידה גרמניה 0–2 לנבחרת ברזיל, נכנס ציגה כמחליף בדקה ה-84 במקום מרקו בודה, אך לא הצליח לעשות שינוי, וברזיל זכתה במונדיאל זה. משחק זה היה האחרון של ציגה במדים הלאומיים עד לחודש מאי 2004, בו השתתף במשחק הכנה ליורו 2004 מול נבחרת מלטה, בו ניצחה גרמניה בתוצאה 0–7. ציגה זומן על ידי המאמן רודי פלר לסגל הגרמני ליורו 2004 במקומו של כריסטיאן ראן שנפצע ונופה מהסגל, אך לא שותף בטורניר, בו הודחה גרמניה בשלב הבתים. בדיעבד, ההופעה מול מלטה הייתה ה-72 והאחרונה של ציגה במדים הלאומיים.
תארים
עם באיירן מינכן:
עם מילאן:
עם נבחרת גרמניה:
קריירת אימון
אחרי שפרש ממשחק באוקטובר 2005, ציגה שימש במספר משרות מנהלה ואימון בקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך, כולל משרת המאמן הראשי במועדון. לאחר מכן אימן ציגה בארמיניה בילפלד ובנבחרות גרמניה עד גיל 18 ועד גיל 19. בשנת 2014 מונה ציגה כמאמן אונטרהאכינג, תפקיד אותו מילא כשנה. החל משנת 2015 אימן את אתלטיקו בלארס מהליגה הספרדית השלישית. במרץ 2017 פוטר מאתלטיקו בלארס לאחר שהקבוצה איבדה סיכוי ריאלי להעפיל לליגת המשנה הספרדית. בדצמבר 2017 הודיעה רצ'אבורי מיטר פול מליגת העל התאילנדית על החתמתו, אך ציגה עזב את הקבוצה בפברואר 2018, לאחר שני משחקים בלבד.
יהושע גריפית
יהושע (שוקי) גריפית (נולד ב-1951) הוא אמן צייר ישראלי, מחלוצי הריאליזם החדש בישראל, יוצר ברמת השרון.
גריפית למד אמנות באקדמיה לאמנויות "בצלאל" בירושלים. אחר כך המשיך בלימודיו באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה.
לימד במדרשה למורים לאמנות, רמת השרון. חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, סניף תל אביב.
שנות החמישים והשישים
יהושע (שוקי) גריפית נולד בשנת 1951 ביפו, תל אביב, דור שני לניצולי שואה. גריפית גדל בשכונת קריית שלום ומאוחר יותר בשכונת בורוכוב בגבעתיים. נשוי לקרני דייוויס, ולהם שלושה בנים. הוא מתגורר עם אשתו ב-רמת השרון.
בגיל צעיר רשם גריפית פורטרטים של פנים מעוותים בעפרונות פחם. המפגש עם האמנות היה בגלריה גורדון בתחילת שנות ה-60. בין השנים 1964 ל-1967 למד ב"אורט טכניקום" בגבעתיים אך לא סיים את לימודיו בטכניקום ובגיל 17 החל לימודיו בבצלאל בשנים 1968–1969, בין מוריו היו ג'ון בייל, פנחס עשת וארנסט פוקס. בשנים 1969–1971 שהה בפירנצה, וסיים לימודי תואר אמנות באקדמיה לאמנויות יפות, והתמקד בלימודי ציור אצל פרימו קונטה, רישום ותחריטים.
תחריטים
ב-1970 גריפית בהיותו סטודנט בפירנצה, הציג לראשונה בשווייץ ביחד עם סטודנטים נוספים מהאקדמיה. לישראל חזר בשנת 1972 ותערוכת יחיד ראשונה ערך באפריל 1973 בגלריה "יפו העתיקה".
מתוך מגזין "גזית" – "בטכניקות הדפס משי, תחריט באקוואטינטה ומחט קרה, הדפסים אלה, שהוצגו בתערוכת יחיד של גריפית, העידו על אותנטיות של תפיסתו האמנותית, שכוונה ליצירת הוויה אנושית באמצעי התחריט לסוגיו. נראה שכוונתו הייתה לספר "סיפור אנושי", שהוא משווה לו "אקספרסיה" חריפה, המיוסדת על אסוציאציות שונות ומיחברים גרפיים. האחרונים בנויים על צורות מכוונות, הפרעות את הדמויות, אך משאירות להן שטח חיים רחב. בחלק מהסדרה הוא יוצר קשר לסיוטי עולמו הספרותי של קפקא.. המערך האמנותי המכוון והשליטה בתירגום תחושות ואירועים למיחברים אמנותיים במעברים עדינים ומדורגים בין כהה ובהיר יוצר עומק בהדפסיו ובהחלט נראה לעין בציוריו המאוחרים."
ריאליזם אמריקאי
בשנות 1972, נחשף גריפית לראשונה בניו-יורק להיפר-ריאליסט הראשון, מלקולם מורלי. מורלי העדיף את המונח סופר-ריאליזם, כניגוד שווה-ערך לזרם ההפשטה באמנות שנקרא סופרמטיזם. בין השנים 1977–1980 לומד גריפית בלמידה עצמית, את הטכניקה הפוטוריאליסטית ומציג את ציוריו בתערוכת יחיד ראשונה של ציורים היפר-ריאליסטים בגלריה תוראל ב-1980. כמו הכושר הטכני שדורש התחריט, הציור ההיפר-ריאליסטי אף הוא מחולק באופן טכני לשלבי עבודה, רק שבמקום שלב החריטה על פלטות שונות יש חלוקה לסטנסילים לפי צבעים, פעולת ההדפסה במכבש הוחלפה בצביעה עם מכחול אוויר וצבעי אקריליק. על תערוכת הציור הראשונה שלו כתב אדם ברוך: "הוא, לפחות מבחינתי, משוחרר מן הצורך להוכיח כי הגיע לז'אנר זה באופן תוצאתי, ולא משום שטכניקה זו תואמת את כישוריו הטכניים-ביצועיים". הציורים בתערוכה נראים כמו גלויות מוגדלות של מקומות רחוקים והצילום עצמו נהפך לנושא בציור.
ריאליזם ישראלי
ב-1981 אצר גריפית את התערוכה "ריאליזם" בבית אגודת הציירים, תערוכה קבוצתית זו נתנה במה לאמנים פיגורטיבים-ריאליסטים שפעלו בנפרד בשדה האמנות הישראלי. כתב משה בן-שאול: "אכן, תהיינה הדעות על תערוכה מיוחדת זו אשר תהיינה, זה ניסיון ראשון בארץ של ציירים ישראליים להציג את כיוונם ה"ריאליסטי" במרוכז ובחסות אגודת הציירים". המעבר של גריפית לציורים היפר-ריאליסטים והזרם הריאליסטי של שנות השמונים בישראל נתפס כמיושן ומסחרי על ידי ממסד האמנות.
גלריה רדיוס
תערוכת הכיוון הריאליסטי, על אף שהשתתף בה גם רן שחורי שהיה מנהל בצלאל, לא עניינה את ממסד האמנות של התקופה שלא רצה להציג כל סוג של אמנות מימטית. כפועל יוצא בין השנים 1982–1984 יזם והקים ביחד עם האמן נפתלי גולומב קואופרטיב של אמנים בשם "רדיוס – קבוצת אמנים בע"מ". על מנת לתת חשיפה הם מצאו גוף מסחרי – בנק דיסקונט, אשר מימן להם גלריה בה יוכלו להציג.
מכוניות
אחריי שנתיים של פעילות ענפה שכללה תערוכות רבות גלריה רדיוס נסגרה. באותה עת, גריפית המשיך ללמד במדרשה לאמנות ברמת השרון ומציג תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה באוצרותו של מנהל המוזיאון האוצר יואב דגון, אשר הכיר בחשיבות הזרם. גריפית נהנה מאהבת הציבור ומהצלחה מסחרית של ציוריו. הוא עובד עם אסיסטנטים על ציורים מורכבים של מכוניות היפר-ריאליסטיות. כתב עליו רן שחורי בקטלוג לציורי המכוניות שלו – "עולמו הציורי קיים בזכות עצמו, בשל הפיקטיביות של הממשות והממשות הפיקטיבית שלו. הוא צועד בתחום הצר שבין רגשנות לשכל קר, שבין שליטה טכנית מושלמת לבין מקריות מכוונת, שבין מעודנות רגישה לבין וולגריות בוטה." גריפית כתב באותה תקופה על יחסו לנוסטלגיה – "כמו לקשקש על קיר ולמחוק, אבל הכתם נשאר. אני רוצה להגיש את זה ברצינות שהאירוניה כבר מקופלת בה.. ..אני לא מתגעגע לגעגועים של אחרים. אבל תל אביב נשארת כמו הכתם על הקיר, ואולי גם האהבה."
עסקי החלומות
ב-1992 במוזיאון הפתוח תפן אצר המשורר נתן זך מעין רטרוספקטיבה של ציוריו של גריפית, את דברי הפתיחה נשאו בין השאר מני פאר ונתן זך אשר, בהתאם לרוח התקופה הפוסטמודרנית בשדה האמנות הצהיר שגריפית הוא האמן הפוסט-מודרניסטי ביותר שהוא מכיר. בקטלוג כתב "הוא עוסק בחלום – גם בחלום הארוטי – אך מבצע בו דה-מיסטיפיקציה. בראייה זו, הוא "חולם המקלקל חלומות". משום כך פונה ציורו בעת ובעונה אחת, אל שני סוגי צופים, ואולי אל שני קטבים סותרים בציפיות שלהם.. ..אבל קיימת גם אפשרות שלישית. ניתן בהחלט לחוות "את" ולחיות "עם" כאותה דו-משמעות שבבסיסו של הציור הזה" (בעקבות הקסם האבוד).
מטא-מודרניזם
בעניין זה הוסיף ב-1995 גדעון עפרת בקטלוג תערוכת היחיד במוזיאון ערד: "במילים אחרות: ציוריו של גריפית מאשרים מודרניזם (הפקעתה של האמנות מהחיים) ופוסטמודרניזם (בליעת חומרי החיים בהדמיה האמנותית) בעת ובעונה אחת. כיאה לאמן שצמח בשלהי שנות השישים, ימי שיא ההצרנה המודרניסטית בסצנה המקומית, ונקלע לתעתועי הפוסט-מודרנה של שנות השמונים." עפרת גם מצא קו מחבר בציורי שנות התשעים אל התחריטים משנות ה-70 – "גריפית נאמן בשנות התשעים למיחברים הפוסט-קולאזקיסטים שמאז התחריטים, גם אם מוכיח יתר חופש ויתר וירטואזיות.. ..מתבקשת מאליה ההודאה בתשתית הקיומית הזהה אז ועתה. כי דומה, שגריפית אינו כי אם מכסה על החרדות המוקדמות ההן במופעו הסרקסטי החדש." (להטוטים מעל התוהו).
גריפית והממסד
בכתבה שיצאה לקראת תערוכת היחיד השנייה של גריפית במוזיאון הרצליה צוטט יואב דגון: "שוקי גריפית מייצג זרם שלא כל כך תפס בארץ. הריאליזם האמריקאי... המימסד אינו מכיר בחלק גדול של האמנים בארץ. יש בעיה להרבה אמנים מזרמים שונים ויש בעיה מיוחדת לריאליזם." גריפית מודע למצב מתייחס לדברים בראיון עם יוסף מונדי: "הממסד קרתני. בשנות ה-70' שלטה כאן האמנות הקונצפטואלית. בשנות ה-80' האקספרסיוניזם הגרמני. אני חושב שהממסד האמנותי הוא מאוד בושלוויקי, והוא המחליט מהי האמנות הרשמית. זאת גם הסיבה שאמן מסוגי תמיד יהיה אאוטסיידר" ב-1999 אצר מאיר אהרונסון לגריפית מעין רטרוספקטיבה נוספת במוזיאון רמת גן, בקטלוג התערוכה דייק אדם ברוך את הבעיה של הממסד למקם את גריפית – "כשאתה בוחן את תיק-גריפית בארכיון של תקשורת האמנות הישראלית, הממצאים מצומקים: מעט מאוד יחס כלפי גריפית, כלפי הסוג של גריפית. ותאמר האמת: הסוג של גריפית מחוץ לסדר היום של האמנות הישראלית 'המנוהלת' (כלומר המוצגת, הנצברת, המופצת).. ..יהושע גריפית ככה די בודד בקהילת האמנות הישראלית. אין לו תקדים מקומי. אין לו השראה ציירית מקומית. ואין לו כאן שותפים. ישראלי בלי חבר'ה. לא צובא (זריצקי/אברמסון), לא עקידה (בזם/קדישמן), לא אידאולוגיה מוצפנת (כהן-גן/ צבי גולדשטיין), לא פוליטי (רות שלוס/דוד ריב), לא מתערה (אברהם אופק/ יאן ראוכוורגר). מה כן? הוא." (מאחורי כל זה לא מסתתר אושר גדול).
סדרות ושיתופי פעולה
בשנות האלפיים המימסד המוזאלי בישראל מעדיף להתעלם מגריפית, אשר במקום זאת הוא מציג בגלריות שונות לצד שיתופי פעולה מסחריים ואמנותיים, בין השאר עם מיזמים של האוצר דורון פולק - ביניהם "אמנות על הפסים" (רכבת ישראל), "חתום בצבע" (נירלט), "שער עולם" (הבורסה הישראלית), "מגנום אופן-ארט" (מגנום) ועוד. ב-2003 בשיתוף מכון ויצמן הוא עושה סדרה של דיוקנאות פרופסורים מהמכון. ב-2007 בשיתוף עם הצלם טובי כהן הוא מצייר על סדרת צילומים של לוחמות קרקל. מ-2009 ואילך החל לצייר את הסדרה האפורה, ציורים גדולים ואפורים שהציגו שיממון תרבותי ושהוצגו ב-2011 בגלריה העירונית בכפר סבא. ב-2019 גריפית יוצר סדרת ציורים ועבודות על נייר סביב עוטף עזה.
עבודות על נייר
ב-2011 יוצר גריפית סדרה של עבודות אקוורל שהוצגו בתערוכה בכפר סבא. בין השנים 2015–2021 החל לעשות עבודות על נייר בקצב גבוה. גריפית חוזר אל המצע שממנו התחיל ארבעים שנה קודם לכן. עבודות נבחרות של גריפית מוצגות באופן קבוע במכון וויצמן למדע. גריפית מציג את עבודותיו בכל שנה בביתו בפרויקט "סטודיו פתוח", ברמת השרון לצד אמנים נוספים אותם הוא מארח. בפתחה של שנת 2021 השתתף בתערוכת מחווה לאמן אבנר כץ "בונז'ור מסייה כץ" לצידם של מיכה אולמן, יאיר גרבוז, דני קרמן, דני קרוון, יעקב דורצין, מיכל רובנר, אברהם חי, שרון פוליאקין וזיוה קרונזון.
קורי עכביש
קורי עכביש הם חוטי משי דקיקים עשויי חלבון שמייצר העכביש. הקורים מתפקדים כרשת לתפיסת חרקים, המשמשים מזון לעכביש. לא כל העכבישים מייצרים קורים למטרות טריפה, וישנם כאלה שלא מייצרים קורים כלל.
הקוּר הוא כה דקיק עד שקוטרו אינו עולה על מיקרונים אחדים.
סוגי קורים
ישנם מספר סוגי קורים, המשתנים לפי המשפחה אליה משתייך העכביש. לכל משפחה הרשת האופיינית לה. ישנם סוגים ואפילו מינים מסוימים שצורת הרשת שהם אורגים מיוחדת רק להם. לדוגמה, רשתותיהם של העכבישים בני משפחת הגלגלניים הן עגולות, גדולות, עשויות קורים חזקים ופרוסות בניצב לקרקע. במשפחה זו ישנם מינים המותחים את רשתותיהם רק בלילה, ואחרי הציד אוכלים את הרשתות.
תהליך הטווייה
חומר הגלם ליצירת הקור הוא נוזל שקוף, סמיך ודביק המורכב מחלבונים שונים. בחלקו האחורי של גוף העכביש נמצאות בלוטות האחראיות לייצור חומר זה. מן הפטמיות נמשכות צינוריות נימיות אל שלושה זוגות של פטמיות טווייה ואל משטח הטווייה, הממוקם בגחון. שם נמצאים מאות ואף אלפי חרירים שופעי משי. בקצה הבטן, קרוב למשטח הטווייה, נמצאות פטמיות הטווייה, שנראות כבליטות קטנות או כמחושים קצרצרים. נוזל המשי זורם דרך הבלוטות אל הפטמיות ומשם החוצה. הנוזל פורץ דרך כמאה חרירים הנמצאים בקצה הפטמית, ומצטמג למגע עם האוויר. בעזרת טופרי רגליו ובעזרת מסרקות ומברשות זעירות העכביש הופך את הסיבים לקור שעוביו אינו עולה על מיקרונים אחדים, ומגיע לעיתים עד 0.02 מיקרון בלבד, אך חוזק המתיחה שלו גדול יותר מזה של חוט פלדה באותו עובי, והוא אלסטי יותר.
כל קור מיוצר על ידי זוג פטמיות אחד לפחות. כאמור, בכל אחת מהן כמאה חרירים, ומכאן שכל קור מורכב מ-200 סיבים לפחות. ישנם עכבישים המשתמשים בכל שלושת הזוגות לשם טוויית הקורים. כל זוג פטמיות מפריש חומר שונה, והעכביש יכול לבחור בצירופים שונים להכנת תערובות שונות.
בדרך כלל הזכרים הבוגרים קטנים, ואין הם טווים רשתות ציד, אלא משאירים את המלאכה לנקבות ומסתתרים בשולי רשת הציד שלהן.
אטימולוגיה
השורש העברי "קור" מופיע בתנ"ך מספר פעמים בהטיות שונות. פרשני התנ"ך קושרים בין המילה קור למילים שונות כמו "קורי", "קורה", ו"קיר".
שלומית רמון-קינן
שלומית רִמוֹן-קינן (נולדה ב-6 בנובמבר 1942) היא פרופסור אמריטה בחוג לספרות כללית והשוואתית ובחוג לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2013.
ביוגרפיה
שלומית רמון-קינן נולדה ב"הדסה" בהר הצופים בירושלים. למדה בגימנסיה רחביה ("הגימנסיה העברית") ועשתה את שירותה הצבאי בצה"ל בלשכת דובר צה"ל. הוריה עלו מגרייבו, עיירה קטנה בפולין. אביה, אברהם רמון, היה סמנכ"ל משרד החינוך ואחר כך סמנכ"ל הביטוח הלאומי. אמה, חנה ניוטה, הייתה מורה.
היא בוגרת תואר ראשון ושני מהאוניברסיטה העברית, שניהם בהצטיינות יתרה. תואר ראשון בחוג לאנגלית ובחוג לתרבות צרפת (1962-66), למדה בחוג לחינוך לצורך קבלת תעודת הוראה ואחר-כך עשתה תואר שני בחוג לאנגלית (1966-68), אף הוא בהצטיינות יתרה.
ב-1966 החלה ללמד כעוזרת הוראה בחוג לאנגלית באוניברסיטה העברית, ב-1975 התמנתה למרצה, ב-1978 התמנתה למרצה בכירה, ב-1980 התמנתה לפרופסור חבר במחלקות לאנגלית ולספרות השוואתית וב-1989 התמנתה לפרופסור מן המניין. בשנים 1991–2004 הופקדה על הקתדרה על שם רנה לנג ללימודים הומניסטיים. בשנים 4–1993 עמדה בראש המרכז ללימודי הספרות. בשנים 89–1987 עמדה בראש החוג לאנגלית ובשנים 8–1997 עמדה בראש המחלקה לספרות השוואתית. בשנים 04–2000 הייתה המייסדת והמנהלת של בית הספר לספרות, מסגרת המאחדת את החוגים הספרותיים השונים. בשנת 2004 יצאה לגמלאות כפרופסור אמריטה. לאחר פרישתה המשיכה במחקר ואף לימדה שני קורסים בהתנדבות. במהלך השנים הנחתה ארבעים ושלושה דוקטורנטים.
שלומית רמון-קינן נשואה לגיא קינן, דמוגרף שעבד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ולהם שני ילדים. יש לה שני אחים – מורי רמון, שעוסק במדעי המחשב והקוגניציה ומלמד באוניברסיטה העברית ודורית יפעת, בעבר אוצרת במוזיאון תל אביב.
מחקריה
תחום מחקרה המרכזי של שלומית רמון-קינן הוא תאוריה ספרותית ובאופן ממוקד יותר – נרטולוגיה (תורת הסיפורת).
ספריה
מושג הדו-משמעות – הדוגמה של ג'יימס (1977)
ספר המבוסס על הדוקטורט של רמון-קינן. בעזרת כלים מתחום הלוגיקה, היא פיתחה מודל לתופעה של דו-קיום של שתי פרופוזיציות הסותרות זו את זו, תופעה המפרה את "חוק הסתירה" של הלוגיקה הקלאסית. בעזרת כלים השאובים מן הנרטולוגיה הפורמליסטית והסטרוקטורליסטית, בין השאר מאמרם של מנחם פרי ומאיר שטרנברג "המלך במבט אירוני", היא העבירה מודל זה לתחום הסיפורת. דו-משמעות סיפורית היא קיומן זו בצד זו של שתי פבולות (פבולה היא רצף אירועים הניתן להפשטה מן הטקסט), שהטקסט לא מאפשר לבחור ביניהן. באופן קונקרטי, מתבטאת דו-משמעות סיפורית במה שפרי ושטרנברג קוראים "רב-מערכתיות במילוי פערים".
חלקו השני של הספר מיישם את הכלים שפותחו בחלק התאורטי על ארבע יצירות מרכזיות של הנרי ג'יימס, שידוע בנטייתו לדו-משמעות: "סיבוב הבורג" (The Turn of the Screw) ,“The Lesson of the Master”, “The Figure in the Carpet”, ו-The Sacred Fount. בפרק האחרון היא מציגה דוגמאות מיצירות ספרות בנות זמננו שמתאפיינות בדו-משמעות סיפורית.
הפואטיקה של הסיפורת בימינו (1983)
הספר עושה סיסטמטיזציה של תחום הנרטולוגיה. הוא אינו מציע תאוריה נרטולוגית חדשה, אלא מציג – תוך דגשים, איוכים ודעות של המחברת – גישות מרכזיות ביחס לנרטיב הבדיוני, בכללן ביקורת חדשה, פורמליזם, סטרוקטורליזם ופנומנולוגיה של קריאה. הספר אינו מתארגן סביב 'אסכולות' או תאורטיקנים בודדים, אלא סביב סוגיות כגון אירועים, זמן, נקודת תצפית, רמות נרטיביות, ייצוגי דיבור (כולל "דיבור עקיף חופשי"), תהליך הקריאה. ההיבטים השונים שנידונים בספר מומחשים באמצעות מגוון רחב של דוגמאות מספרויות לאומיות שונות. ספר זה, שנכתב במקור באנגלית כחלק מן הסדרה New Accents, ראה אור לראשונה ב-1983 והפך לספר לימוד, אשר תורגם לשמונה שפות: עברית, פינית, ערבית, צ'כית, יפנית, סינית, סרבית וקרואטית. ב-2002 יצא לאור מחדש בידי ההוצאה כחלק מעשרה רבי- המכר שלהם ורמון-קינן כתבה אחרית דבר חדשה. באחרית הדבר היא ניסתה לתאר את השינויים שחלו בדיסציפלינה מאז יצא ספרה לאור, ובכלל זה - השקפתה על התחום.
מבט מעבר לספק – סיפר, ייצוג, סובייקטיביות (1996)
בספרה הקודם, "הפואטיקה של הסיפורת בימינו", הציגה רמון-קינן גישה סטרוקטורליסטית בעיקרה. במהלך השנים שחלפו מאז היא נחשפה לדקונסטרוקציה, גישה שערערה על הסטרוקטורליזם. בספר זה רמון-קינן בוחנת מחדש את הנושא. הדקונסטרוקציה ערערה על ייצוג המציאות והעלתה את הטענה שהלשון, ולכן גם הספרות, מבנות את המציאות. הנחה נוספת שהדקונסטרוקציה וגישות אידאולוגיות (כגון פוקו) ערערו עליה הייתה הסובייקטיביות – בטענה כי האדם אינו מהות אנושית אלא מהווה צומת בין סיסטמות חברתיות שונות.
רמון-קינן עושה ניסיון להשיב על כנה את ייצוג המציאות ולהאניש את הסובייקטיביות – לא על ידי השבתם להשקפות הומניסטיות מסורתיות, אלא על ידי שילוב הערעור של אלו בידי הדקונסטרוקציה וגישות פוסט-סטרוקטורליסטיות אחרות והליכה מעבר לערעור באמצעות המטפורה של "נגישות וירטואלית". רמון-קינן טוענת שזהו מהלך שבה בעת חותר תחת הייצוג והסובייקטיביות ומפלס דרך להכשיר ולהתאים את בנייתם מחדש. על ידי ניתוח של רומנים מודרניים ופוסט-מודרניים, היא מראה שגישה כפולה לייצוג מומחזת בעיקר באמצעות הרמות הנרטיביות: הכפלתן, הקבלתן, חציית הגבולות בין הרמות ("מטלפסיס"). גישה כפולה לסובייקטיביות מתמקדת בחוסר היכולת להכריע לגבי זהות המספר ומעמדו המבני יחסית לאירועים המסופרים.
בספר זה יש חלק תאורטי ואחריו ניתוח חמש יצירות מהספרות האנגלית והאמריקאית בנות זמננו. היצירות הן "אבשלום, אבשלום!" מאת ויליאם פוקנר, "חייו האמיתיים של סבסטיאן נייט" מאת ולדימיר נבוקוב, Thru מאת כריסטין ברוק-רוז, Company מאת סמואל בקט ו"חמדת" מאת טוני מוריסון.
בשני ספריה הראשונים היחס בין התאוריה לספרות היה באמצעות יישומה של ההשערה התאורטית על הרומנים או – באופן הפוך – על ידי מובאות מן הרומנים כדי להדגים ולאשש היפותזה תאורטית. ספר זה מנסה להפוך את הספרות לתאוריה – להשתמש ברומנים במובן מסוים כמקור התאוריה.
מאמרים
תקופה שלמה עסקה בצמתים אינטרדיסציפלינריים – רפואה וספרות, משפט וספרות, פסיכואנליזה וספרות, נושא עליו ארגנה בארץ כנס בינלאומי וערכה ספר מאמרים המבוססים על הכנס. ערכה גם ספר, בו נעשתה קריאה מחדש של טקסטים ספרותיים ובדיקה מחדש של הנחות יסוד תאורטיות
ספרות ופסיכואנליזה – רמון-קינן התמקדה במושג החזרה, הן בחזרה כפייתית והן בהעברה, תוך שהיא טוענת שסיפר הוא חזרה דו-משמעית. מצד אחד הוא חוזר על סיפור, במובן הקלאסי של דווח, ייצוג, שרטוט מחדש של קו שכבר היה נוכח. מצד שני הסיפר "ממחיז" סיפור נעדר (לפחות למודע). השקפתו של פרויד על חזרה מוסיפה הבט נוסף: כמו במשחקו של הילד, החזרה יכולה לשרת את עיקרון העונג, אולם היא יכולה גם להתגלות כאינסטינקט המוות. תובנה דומה ניתן ליישם לסיפר כחזרה: הסיפר יכול להוביל לעיבוד באמצעות ועל ידי התגברות (working through) אולם הוא עלול גם לכלוא את הנרטיב במין נוירוזה טקסטואלית, חוויה מחדש של האירועים שהוא בעת ובעונה אחת מספר ומסתיר
מושגי יסוד בתורת הסיפורת – רמון-קינן בחנה מחדש מושגים כמו "פבולה" והציעה את האפשרות להגדיר נרטיב באמצעות מקריות, במקום באמצעות סדר, כפי שמקובל, או באמצעות יחסי גומלין בין סדר למקריות.
ספרות ורפואה – השסע בין הווה לעבר אצל חולים במחלות קשות משפיע על תחושת הזהות ולכן גם על מבנה הנרטיבים. רמון-קינן מאפיינת מספר דרכים שבהן סיפורי מחלה בונים מחדש את העבר כדי ליצור עקביות בינו לבין ההווה של המחלה וכן חוקרת באופן עקרוני את רעיון הזהות הנרטיבית ותלותו בהמשכיות ובעקביות (ראו המאמר דלעיל) היא ניתחה את ההבניה החברתית של המחלה ותגובת החולים אליה, יחסי הגומלין בין הרופאים לחולים ובחנה סוגיות אתיות ועיצובן במבנים סיפוריים.
מחקרה הנוכחי עוסק במושג ה"אינטרדיסציפלינריות" וכן במושג ה"השוואתיות".
קיפה
קיפה היא עיירה גדולה באזור הדרום הרחוק של מאוריטניה.
אקלים
לקיפה יש אקלים צחיח. האקלים הוא סאהלי, כאשר אפריל עד יוני הם החודשים החמים ביותר ושמונים וחמישה אחוזים מכמות המשקעים השנתית מתרחשת מיולי עד ספטמבר. בשנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 נהנתה קיפה מרמות גשם גבוהות יותר מאשר במקומות אחרים במערב הסאהל.
היסטוריה
משנת 1948 ניהלו המתיישבים הצרפתים מטעי תמר ניסיוניים באדמה האדומה מסביב לקיפה, לאחר שזכו להצלחה רבה בגידול תמרים במקומות אחרים במאוריטניה, אך מחסור בעבודה ובמים גרמו לכך שאלה נכשלו. תוכנית ייעור מחדש בקנה מידה קטן, שנועדה להגן מפני פלישת דיונות חול, נוסתה ללא הצלחה בסוף שנות ה-80.
פגיעת מטאורית
בקיפה פגע מטאוריט בינוני ב-1970. המטאוריט פגע 8 קילומטרים דרום מזרחית לקיפה ב-23 באוקטובר 1970.
קשרים
לסין יש קשרי סיוע רפואיים עם מאוריטניה מאז 1968, וב-2013 רופאים מתנדבים סינים המשיכו להציע את שירותיהם בבית החולים קיפה. יפן מסייעת גם היא.
דרווין מאצ'יס
דרווין דניאל מאצ'יס מרקאנו (בספרדית: Darwin Daniel Machís Marcano; נולד ב-7 בפברואר 1993) הוא כדורגלן ונצואלי, המשחק בעמדת החלוץ בקדיס ובנבחרת ונצואלה.