cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הדר לוי
ביוגרפיה
החל מ-2012 מלמדת משחק קומי באקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב. מנובמבר 2012 עד אפריל 2014 השתתפה בשתי עונות של התוכנית "הדיבור" בערוץ 24, בהנחיית אלירז שדה.
בקיץ 2014 החלה להשתתף בתוכנית "הצחוקייה" בהנחיית מורין אמור. כמו כן, באותה שנה החלה להשתתף בתוכנית המציאות "הצילו! אני לא יודע לבשל" בערוץ 2 ובהנחיית התוכנית "בקטע טוב", תוכנית קומית בשידור חי בערוץ 24, לצידו של נאור אורמיה.
ביולי 2015 החלה להנחות את התוכנית "הכי טוב ככה" בערוץ דיסני ישראל.
במאי 2017 הצטרפה לתוכנית "מועדון לילה".
ב-2018 שבה כדמות קבועה לסדרת הנוער "הקלמרים".
בשנת 2020 לקחה חלק בכתיבת תוכנית האירוח "דין ואנג'ל".
מ-2022 מגישה עם דרור רפאל את הפודקאסט "לא סותמים" ברשת All in.
לוי נשואה לבמאי יוסי אסנפי ואם לבן.
עגלול המכסה
עגלול המכסה (שם מדעי: Pomatias olivieri; בעבר סווג כ-Pomatias glaucus) הוא מין טקסונומי של חילזון בסוג עגלול, החי ביבשה. לעגלול המכסה קונכייה חרוטית-כדורית עבה בה יש בין 4 ל-5 וקצת פיתולים, כאשר בתחתית רגלו ישנו סוגר (operculum) שמכסה את פתח הקונכייה כאשר העגלול נכנס פנימה לתוכה. הוא חי במקומות לחים עם תשתית סידן (כגון סלע גיר), על מנת לבנות את קונכייתו העבה. המין מצוי בארץ ישראל.
תיאור
העגלול הוא חילזון מקבוצת הקדם-זימאים (כיום קבוצה זו איננה נחשבת יותר לתת-מחלקה מאחר שהיא פוליפילטית) אך איבר הנשימה העיקרי הוא חלל הגלימה, בעוד שזימיו התנוונו. הלחץ האוסמוטי שלו גבוה ולכן הסיקו החוקרים שהוא עלה ישירות ליבשה מן הים ללא מעבר בסביבת חיים של מים מתוקים.
לעגלול קונכייה בגודל של כ-17–25 מ"מ בעלת 4–5 פיתולים מעוגלים קמורים מאוד וצורתה באופן כללי היא חרוטית. לרוב גווניה נעים בין חום אדמדם לחום בהיר, קרם ובז'. הקונכייה עצמה עבה מאוד ודורשת גיר רב לבנייתה, דבר המגביל את אזור המחיה של העגלול לאזורים לחים בעלי תשתית גיר או סידן באחוזים גבוהים. בקצה הרגל מצוי סוגר גירני (operculum) וכאשר העגלול מתכנס אל קונכייתו הסוגר מכסה את פתח הקונכייה וסוגר אותה לחלוטין.
העגלול עצמו הוא בעל ראש ייחודי שבו יש "חדק" וממנו בולטות שתי אונות רחבות קצרות המקיפות את הפה. יש לו שני משושים עבים שאורכם כאורך החדק ובבסיסם מצויות העיניים שלו. צבע הגוף של העגלול הוא אפור בהיר עד כהה ולעיתים בעל גוון כחלחל או בורדו.
אורח חיים
צורת ההליכה של העגלול שונה מאלה של רוב שבלולי היבשה: רגלו מחולקת לשתי אונות על ידי תלם מרכזי ותנועתו נעשית על ידי הרמת אונה אחת והזזתה קדימה, הורדתה לקרקע ואז הרמת האונה השנייה והזזתה קדימה, וחוזר חלילה. בקצה הרגל מצוי סוגר גירני (operculum) וכאשר העגלול מתכנס אל קונכייתו הסוגר מכסה את פתח הקונכייה וסוגר אותה לחלוטין.
מזונו של העגלול דומה לזה של השבלולים: רקב צמחי ופטריות סאפרופיטיות אך לעגלול אין את האנזים צלולאז שמפרק תאית ופירוק זה מתבצע על ידי חיידקים סימביוטיים במערכת העיכול שלו.
בניגוד לשבלולים הזוויגים בעגלול נפרדים ופרטיו הם או זכרים או נקבות. ההתפתחות העוברית של העגלול ארוכה יחסית ונמשכת כ-3 חודשים. העובר בוקע מהביצה עם קונכייה עוברית מפותחת. מקור הסידן לקונכייה זו איננו הביצה אלא עפר עשיר בסידן המוצמד בריר אל הביצה. מסיבה זו העגלולים חיים רק בקרקעות עשירות בסידן.
תפוצה
עגלול המכסה (Pomatias olivieri) הוא מין העגלול היחידי שחי בישראל, בה הוא נמצא בצפון הארץ, בגליל העליון (מאצבע הגליל ועד ראש הנקרה), במישור החוף הצפוני וברכס הכרמל. מעט מאוד ידוע על מין זה. בגלל אורח חייו מוגבל העגלול לאזורים לחים בהם התשתית (קרקע, אדמה ומסלע) עשירה בגיר וסידן. כמו רבים מהקדם-זימאים שעלו ליבשה הוא חייב סביבת מחיה קרה ולחה שכן קשה לו מאוד לעמוד בתנאי יובש.
בנוסף לישראל עגלול המכסה חי גם בלבנון, מערב סוריה וטורקיה.
רוב נציגי משפחת העגלולים חיים באזורים טרופיים ובאגן הים התיכון. באירופה ואסיה נפוץ המין עגלול אירופאי (Pomatias elegans) עליו יש ידע רב יחסית. העגלול האירופאי נפוץ ברוב מדינות אירופה, למעט האזורים הצפוניים והקרים מאוד (כגון סקנדינביה, רוסיה, איסלנד).
New Rules
New Rules (בעברית: "חוקים חדשים") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הבריטית דואה ליפה. את השיר הוציאה לאור ב-7 ביולי 2017 חברת התקליטים וורנר רקורדס. השיר נכלל כרצועה העשירית באלבום הבכורה של הזמרת, Dua Lipa. את המילים והלחן חיברו קרוליין איילין, אמילי ווארן ואיאן קירקפטריק, שגם הפיק את השיר. תחילה נכתב "New Rules" עבור להקת הבנות הבריטית ליטל מיקס. אולם לאחר שלא שבעו רצון ממילותיו והפקתו, הציע קירקפטריק אותו לליפה. "New Rules" הוא שיר דאנס-פופ קצבי. השיר, שכונה על ידי מספר מבקרי מוזיקה כ"המנון פרידה פמיניסטי", מציג את ליפה מצייתת למערכת חוקים חדשה, שנועדה להתגבר על בן זוגה לשעבר. בשנת 2018 הועמד לתואר "סינגל השנה" בטקס פרסי המוזיקה הבריטית. הוא נכלל במספר דירוגים למיטב השירים שיצאו בשנה זו, דוגמת מצעד סוף השנה של בילבורד הוט 100. עם צאתו ניצב בראש מצעד הסינגלים הבריטי, ובמרבית מצעדי המוזיקה ברחבי העולם. הוענקו לו תוארי פלטינה ב-12 מדינות שונות. "New Rules" הוא השיר הראשון של ליפה שנכנס למצעד הבילבורד הוט 100, כאשר בשיאו, הגיע למקום השישי.
הווידאו קליפ של השיר צולם במלון "קונפידנטה" במיאמי, ארצות הברית, בבימויו של הנרי שולפילד. בקליפ, שוהה ליפה בחדר עם חברותיה, שמונעות ממנה לתקשר עם פרודה. הוא זכה לשבחים מפי מבקרי המוזיקה העכשווית, שציינו לטובה את המוטיביים הפמיניסטיים בו. ב-2018 הועמד בקטגוריית "הקליפ הבריטי הטוב ביותר" בטקס פרסי המוזיקה הבריטית, ול"כוריאוגרפיה הטובה ביותר" בפרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2018 .בין השנים 2017–2018 ביצעה ליפה את השיר במגוון טקסים ותוכניות טלוויזיה דוגמת "סאטרדיי נייט לייב" וטקס פרסי המוזיקה של הבילבורד.
רקע
תחילה, "New Rules" נכתב והופק עבור להקת הבנות הבריטית "ליטל מיקס". על אף שעבר תכנות מיוחד שיתאים לקולן של חברות הלהקה, ההצעה נדחתה בידיהן בנימוק ששני הצדדים קיבלו שהוא "אינו מספיק מיינסטרים". השיר הוצע למספר אמנים נוספים, עד שלבסוף ליפה נבחרה לבצעו. בינואר 2017, הודיע ליפה על דחיית מועד הפרסום של אלבום בכורתה, על מנת להקליט שירים נוספים. באותו החודש, נסעה ללוס אנג'לס, ארצות הברית והקליטה את השיר באולפנו של קירקפטריק. מבקרי המוזיקה העכשווית ציינו כי זהו השיר היחידי באלבום שלא נכתב על ידי ליפה.
הפקה
"New Rules" הוא שיר דאנס-פופ המשלב גם מוזיקת האוס והיפ הופ. השיר נכתב בצורה חוזרת של פסוקית ורפרן, בסולם לה# ובקצב מהיר של 116 פעימות לדקה. רצף האקורדים בשיר אינו משתנה, לה#–סול–פה–סול, בעוד שקולה של ליפה נע בין התו לה באוקטבה השלישית לבין מי באוקטבה החמישית. פסוקיות השיר מאופיינות בצלילי בס עולים, ובפזמון מצטרפים אל הבס צלילי תופים וסינתיסייזר. בתהליך עיבודו, השיר הואץ והואט בחלקים מסוימים על מנת להפכו לעדכני.
הוצאה לאור
"New Rules" יצא לאור ב-2 ביוני 2017 כרצועה העשירית באלבום הבכורה של ליפה. במהדורתו האוסטרית, הגרמנית והשווייצרית מופיע כרצועה ה-13. השיר יצא להורדה דיגיטלית ב-7 ביולי אותה השנה, בהוצאת חברת התקליטים וורנר רקורדס, כסינגל השביעי מ-Dua Lipa. ב-25 באוגוסט אותה השנה יצא הרמיקס הרשמי ל-"New Rules", מאת אליסון וונדרלנד, וב-20 באוקטובר פורסמה גרסתו האקוסטית. ב-17 בנובמבר יצא השיר לאור בפורמט סינגל בגרמניה, כשגרסתו האקוסטית פורסמה כבי-סייד. רמיקס נוסף מאת Initial Talk נכלל במהדורתו היפנית של ההקלטה החוזרת של Dua Lipa בשנת 2018, Dua Lipa: Complete Edition.
ג'ודית שיינדלין
ג'ודית סוזן שַיינדלין (לבית בלום; באנגלית: Judith Susan Sheindlin; נולדה ב-21 באוקטובר 1942), הידועה בכינוי השופטת ג'ודי (Judge Judy), היא עורכת דין, שופטת, אישיות טלוויזיונית וסופרת יהודייה-אמריקאית. היא השתתפה כשופטת מספטמבר 1996 עד יולי 2021 בתוכנית הריאליטי המשפטית "השופטת ג'ודי". בנובמבר 2021 הייתה צפויה לעלות תוכנית חדשה בכיכובה, "Judy Justice", בערוץ IMDb.
שיינדלין עברה את בחינת הלשכה בניו יורק בשנת 1965, הפכה לתובעת במערכת המשפט למשפחה. בשנת 1982 מינה אותה ראש עיריית ניו יורק אד קוץ' כשופטת, תחילה בבית משפט פלילי, וב-1986 כשופטת המפקחת על בית המשפט למשפחה של מנהטן.
ראשית חייה וחינוכה
שיינדלין נולדה בברוקלין, ניו יורק לזוג הורים יהודים, מארי בלום, רופא שיניים שהוריו היגרו מרוסיה, ואתל סילברמן. למדה בתיכון ג'יימס מדיסון בברוקלין, ולאחר מכן למדה באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון הבירה, שם היא סיימה את התואר ראשון עם התמחות בממשל. היא נרשמה ללימודים במכללת וושינגטון למשפטים של האוניברסיטה האמריקנית, שם הייתה האישה היחידה בכיתה של 126 תלמידים. היא סיימה את לימודיה בבית הספר למשפטים בניו יורק וקיבלה תואר ראשון במשפטים בשנת 1965.
קריירה משפטית
בשנת 1965, בשנה שבה סיימה את לימודיה, עברה שיינדלין את בחינת הלשכה בניו יורק והתקבלה לעבודה כעורכת דין תאגידית של חברת קוסמטיקה. בתוך שנתיים מאסה בעבודתה ועזבה כדי לגדל את שני ילדיה. זמן קצר לאחר מכן החלה לעבוד כתובעת בבתי המשפט למשפחה. במסגרת תפקידה כעורכת דין, שיינדלין העמידה לדין מקרים של התעללות בילדים, אלימות במשפחה ועבריינות נוער. בשנת 1982 מונתה כשופטת בבית משפט פלילי. כעבור ארבע שנים קודמה לשופטת מפקחת של בית המשפט למשפחה במנהטן. היא זכתה למוניטין כשופטת "קשוחה" (אם כי היא עצמה התנגדה לתיוגה כ"קשוחה" ו"נוקשה") הידועה בקבלת החלטות מהירה ובשנינות חריפה.
בעקבות המוניטין שזכתה לו, הייתה שיינדלין בפברואר 1993 למושאה של כתבה בעיתון "לוס אנג'לס טיימס", שהציגה אותה כאישה הנחושה בדעתה להפוך את מערכת בתי המשפט לפועלת לטובת הכלל. לאחר מכן היא הופיעה בתוכנית "60 דקות" של CBS וזכתה להכרה ארצית. בשנת 1996 פרסמה את ספרה הראשון, Don't Pee on My Leg and Tell Me It's Raining ("אל תשתין לי על הרגל ותאמר לי שיורד גשם"). באותה שנה פרשה מתפקידה כשופטת בבית המשפט למשפחה. במהלך תפקידה שפטה יותר מ-20,000 מקרים. לאחר פרישתה המשיכה לזכות לתשומת לב ציבורית ניכרת.
תוכנית הטלוויזיה "השופטת ג'ודי"
התוכנית עלתה על מסך הטלוויזיה ב-16 בספטמבר 1996, ועד היום השלימה עשרים וחמש עונות. שיינדלין הצהירה כי מטרתה העיקרית בכיבובה בתוכנית היא לעודד את הציבור לעשות את הדבר הנכון, וכי כל אדם חייב לקחת אחריות על מעשיו.
רייטינג
מאז עלייתה ועד היום מדורגת התוכנית במקום הראשון מבין תוכניות הריאליטי המשפטיות. מראשיתה היה הרייטינג שלה גבוה במיוחד, והוא עומד על בין 9 ל-10 מיליון צופים יומיים בממוצע. במהלך השנים 2009–2010 עלה הרייטינג שלה על זה של "המופע של אופרה וינפרי" במהלך שעות היום. מאז הפכה התוכנית לראשונה במדרג תוכניות הטלוויזיה בשעות היום. רצף זה המשיך גם בעונת 2012-13.
כתוצאה מרייטינג גבוה מתמשך ופופולריות, העונות חודשו מספר רב של פעמים. התוכנית חודשה ב-4 באפריל 2013 לאחר הארכת החוזה של שיינדלין לעונת 2016-17. התוכנית פופולרית במיוחד בקרב נשים בגילי 25–54. הסופר ברנדן אי. קרנר, בדבריו על הפופולריות של התוכנית, ציין כי
סקר של Reader's Digest מ-2013 תמך בדברים אלה, וגילה שהאמריקנים סומכים על השופטת ג'ודי יותר מעל כל תשעת שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
תרבות הפופ האמריקנית
התוכנית השתלבה בתרבות הפופ האמריקנית. בשנת 2003 הכתיר VH1 את שיינדלין כאחד מבין "200 מאושיות תרבות הפופ הגדולות". נעשו אזכורים רבים של שיינדלין (בדרך כלל בכינוי "השופטת ג'ודי") במספר תוכניות, בהן "ג'ימי קימל בשידור חי!" ברשת ABC, "משפחת סימפסון" (בדמותה של Judge Constance Harm, בדיבוב ג'יין קצ'מארק), ויל וגרייס (ב-NBC), "הטופ המודל הבאה" (ברשת UPN שמוזגה לרשת CW), "החוליה החלשה", "הפרקליטים" וספרו של ג'ון סטיוארט America: A Citizen's Guide to Democracy Inaction. לפני העונה ה-18 יצאו לרחובות אלפים בתלבושות של השופטת ג'ודי ויצרו וידאו קליפ שלה.
עד מהרה החלו להופיע גם אזכורים סאטיריים שלה, בהן ב"סאטרדיי נייט לייב", ב"משפחת סימפסון" וב"תוכנית של אמנדה", וכן ב-Celebrity Smacktalker's Competition, שכוללת פארודיות מרובות על שיינדלין כנגד אישיות פופולריות ציבוריות אחרות.
שכר
בשנת 2012 דווח כי שיינדלין היא האישיות הטלוויזיונית בעלת השכר הגבוהה ביותר. היא הרוויחה 123,000 דולר לכל פרק של התוכנית, ובסך הכול $45,000,000 בשנה ל-52 ימי צילומים. מאוחר יותר, בדיווח של אוקטובר 2013, שכרה של שיינדלין נותר הגבוה ביותר: $47,000,000 בשנה לשופטת ג'ודי, או כ-$900,000 ליום עבודה.
סאימה
הסאימה (בלטבית: Saeima) הוא בית המחוקקים והנבחרים הלטבי.
הסאימה מונה 100 מושבים הנבחרים בבחירות ישירות על ידי העם כל 4 שנים, בדרך כלל בשבת הראשונה של חודש אוקטובר. מערכת הבחירות האחרונות נערכה ב-1 באוקטובר 2022. בבחירות הפרלמנטריות אחוז החסימה הוא 5% מתוך סך הקולות.
יושבת-ראש הסאימה הנוכחית היא אינארה מורינצה מטעם מפלגת הברית הלאומית. היא ממלאת את התפקיד מאז 2014.
בידי נשיא לטביה עומדת האפשרות לפזר את הסאימה ולהכריז על הקדמת הבחירות הפרלמנטריות. הליך זה כרוך בסיכון פוליטי משמעותי לנשיא, לרבות הסיכון של אובדן משרתו. בהיסטוריה החדשה של לטביה זה קרה רק פעם אחת - ב-29 במאי 2011 יזם הנשיא ואלדיס זאטלרס את הליך פיזור הסיאמה. והיא אכן פוזרה ב-21 ביולי 2011.
פועה מנצ'ל
פועה מֶנצֶ'ל (בן-טובים) (1903 – 20 בפברואר 1991) הייתה אשת חינוך ישראלית, מייסדת ומנהלת בית הספר התיכון מקיף א' באר שבע (שקרוי על שמה כיום) בין השנים 1954–1966, ומייסדת החינוך התיכוני המקיף בישראל. נודעה כידידתו של פרנץ קפקא ומורתו לעברית. על שמה רחוב בבאר שבע.
תולדות חייה
פועה נולדה בשכונת אוהל משה בירושלים לדבורה וזלמן בן-טובים, נכדה לאיש העלייה הראשונה יצחק-אייזיק בן-טובים. היא למדה בבית הספר היסודי 'עזרה' ובבית הספר אליאנס בעיר, בעקבות מלחמת העולם הראשונה נסגרו בתי הספר והיא המשיכה את לימודיה בבית הספר הגרמני ברחוב הנביאים, בו נקשרה לתרבות הגרמנית. משהסתיימה המלחמה עברה לגימנסיה העברית רחביה, בה סיימה את לימודיה בשנת 1921 אצל מורים כשלמה שילר והוגו ברגמן. לאחר סיום לימודיה שכר ברגמן את שירותיה כמקטלגת בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי שרק נפתח.
ברגמן סייע לפועה בן-טובים להשיג מלגת לימודי מתמטיקה באוניברסיטה הגרמנית בפראג ומגורים בבית אמו בעיר. כמקור פרנסה שימשה הנערה הצעירה מארץ ישראל כמורה לעברית. בדצמבר 1922 התחילה ללמד עברית את פרנץ קפקא שהיה מכר של משפחת ברגמן. בנוסף, שימשה כמדריכה לחברי סניף תנועת "בלאו וייס" הציונית בפראג, סיפרה על ארץ ישראל ונופיה ולימדה את בני הנוער שירים עבריים. בהשראת לימוד אותם שירים כתב קפקא את סיפורו האחרון: "יוזפינה הזמרת ועם העכברים".
בשנת 1923 החליטה פועה בן-טובים שבכוונתה להתמחות בפדגוגיה ולא במתמטיקה ונסעה לברלין לצורך לימודים בסמינר למורות. בשנת 1923 הכירה את ד"ר יוסף מנצ'ל במסגרת עבודתם המשותפת במוסד הילדים "אהבה" של ביאטה ברגר, ונישאה לו. באותה עת התכתבה עם קפקא בעברית, בעיקר בקשר להתלבטויותיה לגבי עתידה ולהסכמת הוריה למסלול הלימודים בו בחרה. מכתב של קפקא אליה שרד והוא דוגמה יחידה לכתב-ידו של הסופר בעברית. קפקא המשיך לדרוש בשלומה של פועה במכתביו למכריהם המשותפים, אך היא ניתקה את קשריה עמו.
בשנת 1925 חזרו פועה ויוסף מנצ'ל לארץ ישראל, בה לימדה מספר שנים לאחר מכן שבה לברלין ללימודים לתואר דוקטור בפדגוגיה. בשובה לישראל המשיכה ללמד בירושלים (יוסף היה במשך שנים רבות מנהלו של תיכון בית הכרם). בין היתר חברה ליוסף בנטוויץ' בלימוד הגותו של בנג'מין בלום ("הטקסונומיה של בלום") ובשלילת המודל החינוכי המכוון לקראת בחינת בגרות כאידיאל. בפרט שמה מנצ'ל דגש על החינוך המעשי והמקצועי ועל טיפוח ההכשרה המקצועית הרצינית הבאה לפתח כישרונות הקיימים בכל ילד, באופן שיכוון אותו למסלול חיים יצרני, מועיל ומספק.
משנת הלימודים 1948/1949 עד שנת הלימודים 1953/1954 ניהל מנצ'ל את תיכון עירוני מקיף קריית חיים. בשנת 1954 נפטר יוסף מנצ'ל והוא בן-50, פועה הגיעה לבאר שבע על מנת לנהל את בית הספר התיכון בעיר. העיר קלטה עולים חדשים רבים. מנצ'ל החלה לגבש רעיון לבית ספר תיכון שיכיל מגמות לימוד רבות, הן עיוניות והן מעשיות, כדי לאפשר לכל תלמיד למצוא מגמה המדברת אליו ויאה לכישוריו, גם אם לא לבגרות מלאה, לפחות על מנת לזכות בתעודת גמר 12 שנות לימוד.
מנצ'ל הביאה לבירת הנגב מורים כצייר דן לבני, שפתח בבית הספר את מגמת האמנות והצלם דוד אולמר שייסד בבית הספר את המגמה לצילום. בית הספר היווה דגם לכל בתי הספר התיכוניים המקיפים בישראל.
לפועה ויוסף נולדו שני ילדים. בנה הבכור היה הארכאולוג אהוד נצר ובתה הצעירה הייתה תרצה ואן-לפן.
יצחק אריה וורמסר
ביוגרפיה
זעקל לייב נולד במיכלשטאדט שבמחוז ארבך שמדינת הסן שבגרמניה בשנת ה'תקכ"ח (1768) לסורלה (נפטרה ב-1791) ולרבי מתתיהו (נפטר ב-1802), שהיה סוחר יהודי במיכלשטאדט, בן למשפחת לוריא אשכנזי, שאר בשרם של המהרש"ל והאר"י.
מסופר שנולד בעקבות גילוי אליהו שהיה לאביו. בתור ילד קטן התפרסם כעילוי למד תורה אצל אביו ובעירו וכן השתלם במקצועות השפה והמוזיקה, כמו כן עסק בפילוסופיה, קבלה ובמדעי הטבע.
הוריו לא הסכימו לשולחו מביתו בעודו צעיר על כן נאלץ ללמוד לבדו עד מלאות לו כשבע עשרה שנה, אז נשלח ללמוד בפרנקפורט בישיבתו של רבי נתן אדלר, שם למד עם רבי משה סופר החתם סופר. כמו כן למד אצל רב העיר רבי פנחס הורוויץ בעל ההפלאה. נשא לאישה את אדלהייד מפרנקפורט (נפטרה בשנת 1809), ועבר לעיר מגוריו מיכלשטאדט שם למד תורה בשקידה כשהוא סמוך על שלחן הוריו, לאחר פטירת הוריו נאלץ לקבל על עצמו את עול הרבנות, ונתקבל לרב העיר מיכלשטאדט, למרות התנגדותם הרבה של חלק גדול מחברי העיר, שהשמיצו אותו בעקבות התנהגותו הקבלית, השימוש בקבלה מעשית והסגולות השונות שנתן.
לאחר פטירת רעיתו הראשונה נשא לאישה בזיווג שני את חנה ממנהיים, שם שהה עקב פועלו למען יהודי שחלה במחלת נפש, שרבי זעקל ריפאו.
מטעמים סגפניים היה צמחוני ולא אכל מאכל מן החי.
הופנו אליו בקשות רבות לתפילה מאת גדולי הדור באותה התקופה, מהם: החתם סופר, והחידושי הרי"ם.
במיכלשטאדט ייסד ישיבה שבה כיהן כראש ישיבה, ישיבה זו הייתה שונה מישיבות אחרות באותה התקופה, מאחר ששם למדו בנוסף לתלמוד ותנ"ך גם לימודי חול כמו את שפת המדינה ומתמטיקה, קבלה ופילוסופיה. הרב עצמו היה הוגה רבות בכתבי חכמי דורו ואף ספרים שלא היו נפוצים בקרב רבנים בדורו, כמו בכתבי לאופולד צונץ, ורש"ר הירש, וכן בספרי הפילוסופים מאומות העולם מהם: לייבניץ, קאנט ושלינג.
השרפה ופטירתו
בשנת 1909 נתלה לוח זיכרון על הבית שבו היה גר, בו כתוב:
"בבית זה היה גר ידיד האנשים ס. ל. וורמסר משנת 1826 עד שנת 1847 מוקדש מעיר הולדתו" הלוח הוסר בשנת 1936, והוחזר בשנת 1947, במלאת 100 שנה לפטירתו.
ביום פטירתו ויום הילולא שלו עולים יהודים רבים מכל רחבי אירופה לציון קברו הנודע, על פי המסורת, כמקום המסוגל לישועות.
דומניקו סקרלטי
ג'וּזֶפֶּה דוֹמֶנִיקוֹ סְקַרְלַטִי (באיטלקית: Giuseppe Domenico Scarlatti; 26 באוקטובר 1685 – 23 ביולי 1757) היה מלחין איטלקי, שבילה את מרבית חייו בפורטוגל ובספרד. השפעתו על התפתחות המוזיקה בתקופה הקלאסית הייתה רבה, אם כי רוב חייו עברו עליו בתקופת הבארוק. סקרלטי נחשב לצ'מבליסט וירטואוז מבריק ואף לנגן עוגב מוכשר ביותר. בתקופת חייו ברומא הלחין מספר אופרות וניצח עליהן, ומאוחר יותר הוזמן לנצח על האופרות שלו בלונדון.
ילדות, נעורים והתמחות
סקרלטי נולד בנאפולי שבממלכת סיציליה, באותה שנה שבה נולדו ענקי הבארוק יוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל. הוא היה השישי מבין עשרה אחים, וככל הנראה החל את לימודי המוזיקה אצל אביו, המלחין אלסנדרו סקרלטי. משפחת סקרלטי הייתה עתירת מוזיקאים, בהם אביו, אלסנדרו, דודו, פרנצ'סקו, אחיו, פייטרו פיליפו ואחיינו (או בן-דודו) ג'וזפה – וככל הנראה הוכר וטופח כישרונו של דומניקו כבר מגיל צעיר. עם זאת, האווירה בבית סקרלטי הייתה שונה מאוד מזו ששררה בבית באך. אלסנדרו סקרלטי, איש התיאטרון והאופרה, לא היה יושב בית, שיקדיש את זמנו באורך רוח להדרכת ילדיו, כפי שנהג באך בבניו וילהלם פרידמן וקרל פיליפ עמנואל. סביר להניח שדומניקו קיבל את ראשית הכשרתו המוזיקלית מבן משפחה אחר, או פשוט חיקה את מה ששמע מכל עבר בשגרת חיי המשפחה. את לימודיו הסדירים התחיל אצל המלחין ונגן העוגב גָאֶטָנוֹ גְרֶקוֹ (Gaetano Greco; 1657–1728) או המלחין ברנרדו פאסקוויני. כמו כן השתלם במוזיקה אצל המלחין פרנצ'סקו גספאריני, אם כי בין רושמי קורותיו קיימת מחלוקת בשאלה באילו שנים. לדעת היסטוריון המוזיקה האנגלי צ'ארלס ברני, אביו הפקיד אותו בידי גספאריני ברומא לפני שנת 1702, כאשר סקרלטי עדיין התגורר בנאפולי, אך המוזיקולוג ונגן הצ'מבלו האמריקאי ראלף קירקפטריק חולק עליו: לדעתו, תקופת לימודיו של סקרלטי אצל גספאריני חלה בשנים 1705–1709 בוונציה, כשכבר היה ותיק ומנוסה יותר. בטרם מלאו לו 16 התמנה סקרלטי לנגן עוגב ולמלחין בקפלה המלכותית בנאפולי, שם היה אביו מאסטרו די קאפלה (הממונה על המוזיקה) – ראיה להכרה שקיבל כמוזיקאי מחונן בגיל צעיר.
קריירה
ההזדמנות הראשונה לכתיבת אופרה נקרתה לסקרלטי כשדודו, ניקולא בַּרְבַּאפִּיקוֹלָה (Nicola Barbapiccola; ?166–?172), התמנה לאמרגן של תיאטרון סן ברתולומאו (Teatro San Bartolomeo) בנאפולי בעונת 04–1703. סקרלטי כתב שלוש אופרות לתיאטרון זה, בהן L'Ottavia ristituita al trono ו-Il Giustino. את ארבע השנים הבאות עשה סקרלטי בוונציה. לא ידוע אילו יצירות לכלי מקלדת חיבר בתקופה זו, וידוע שנמנע מנגינה לפני הקהל הרחב. תיאור יחיד כמעט מספר על מפגש עם תומאס רוזינגרייב. במפגש זה הפליא סקרלטי בנגינתו בצ'מבלו את המוזיקאי האירי, שניגן לפניו וסבר כי הרשים את ציבור השומעים בביצועו, עד ששמע את נגינתו של סקרלטי. לאחר זאת נתלווה אליו רוזינגרייב הצעיר בדרכו לרומא ואף סלל לפניו את הדרך ללונדון. ג'ון מיינוורינג (John Mainwaring; 1807-1735), הביוגרף של הנדל, מספר, כי בנשף תחפושות ונציאני זיהה סקרלטי את הנדל המחופש על פי נגינתו - "זה יכול להיות רק הסקסוני המפורסם או השטן." מיינוורינג מספר על התפעלותו הכנה של הנדל מאישיותו הנעימה וממזגו הנוח של סקרלטי. על סקרלטי נאמר, שנהג להצטלב ביראת כבוד כל אימת שהשיחה נסבה על אמנות העוגב של הנדל. כישרונו הווירטואוזי של סקרלטי בנגינה בצ'מבלו עורר בקהל מאזיניו את ההשערה, כי האיש כרת ברית עם השטן (השערה שחזרה והופיעה בשנים הבאות לגבי וירטואוזים שהפליאו בנגינתם כמו ליסט ופגניני).
בשנים 1708 (לפי קירקפטריק, 1709) עד 1719 חי ופעל ברומא, שם עבד תחילה בשירות המלכה הפולנית הגולה, מריה קז'ימייז'ה, כממונה על המוזיקה (מאסטרו די קאפלה) בחצרהּ, ובשיתוף פעולה פורה הפיקו יחדיו אופרות ללבריות של קרלו סיג'יסמונדו קאפצ'ה, חבר האקדמיה של ארקדיה ומזכירהּ של המלכה. בסך הכול כתב סקרלטי בשנים אלה שבע אופרות (וכן קנטטה ואורטוריה), שהוצגו בתיאטרון קטן באחד מחדרי הארמון. להצלחתן היה שותף מעצב התפאורות פִילִיפּוֹ יוּבַארָה (Filippo Juvara), שהצליח באמצעים מתוחכמים להתגבר על הקשיים שהציבו הממדים הקטנים של התיאטרון וליצור את הרושם שקהל הצופים הורגל לו בתיאטראות הגדולים. סגנונו ודרך עבודתו של דומניקו היו שונים מאלה של אביו, אלסנדרו, ולפי המוזיקולוג הבריטי מלקולם בויד, הפיק דומניקו לקח חשוב מניסיון אביו, והישגיו בתפקידו כממונה על המוזיקה בחצרהּ של מריה קז'ימייז'ה עלו על אלה של אביו בחצרהּ של כריסטינה, מלכת שוודיה. מן האופרות הללו שרדו רק שתיים במלואן בצורתן המקורית: Tolomeo et Alessandro ("תלמי ואלכסנדר") משנת 1711 ו-Tetide in Sciro ("תטיס בסקירוס", האופרה המוכרת ביותר שלו) משנת 1712. האופרה האחרונה, Amor d’un ombra e gelosia d’un aura ("אהבת הצל וקנאת ההילה"), מוכרת בגרסתה הלונדונית משנת 1720, "נַרְצִ'יזוֹ" (Narciso), שעליה ניצח סקרלטי בתיאטרון הוד מלכותו.
בשנת 1714 אילץ משבר כספי את מריה קז'ימייז'ה לעזוב את רומא ולחפש מפלט בצרפת, אך עוד לפני כן, בשנת 1713, התמנה סקרלטי למאסטרו די קאפלה בכנסיית ג'וליה בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן, תפקיד שבו כיהן עד 1719. החשמן פייטרו אוטובוני ארגן לו רסיטלים שבועיים, שבאמצעותם התוודע אל ארכאנג'לו קורלי. אוטובוני גם ארגן תחרות נגינה בצ'מבלו בין סקרלטי להנדל. על אף התחרות הגלויה בין הנדל וסקרלטי בנושא העליונות בנגינה בכלי מקלדת (שבה הייתה ידו של סקרלטי על העליונה בצ'מבלו, ושל הנדל בעוגב), השניים העריכו וחיבבו איש את רעהו,בשנת 1714, בתקופת עבודתו בקאפלה ג'וליה, התוודע סקרלטי אל שגריר פורטוגל לוותיקן, מרקיז דה פונטס (Marquis de Fontes), שלפי הזמנתו חיבר מוזיקה לכבוד הולדת אחת האינפנטות הפורטוגזיות. הקשר הזה פתח לפני סקרלטי, כעבור חמש שנים, את הדרך לפורטוגל ולמינויו כמאסטרו דה קאפלה בחצר מלך פורטוגל.
לדברי וִיצֶ'נְטֶה בִּיקִי (Vicente Bicchi; נונציו אפיפיורי בזמן ההוא), סקרלטי הגיע לליסבון ב-29 בנובמבר 1719. אחרי תקופת מה בליסבון כמאסטרו דה קאפלה התמנה למורה למוזיקה של אחי המלך ובהמשך למורה של האינפנטה הפורטוגזית מריה מגדלנה ברברה. בתקופה זו היה סקרלטי שרוי בתנופת יצירה, שהניבה יותר מ-500 סונאטות למקלדת ללא ליווי, שאת רובן כתב לתלמידתו, הנסיכה. סונאטות אלה מציבות את סקרלטי בשורה הראשונה של המלחינים לצ'מבלו. סקרלטי עזב את ליסבון ב-28 בינואר 1727, ונסע לרומא, שם נשא לאישה ב-6 במאי 1728 את הצעירה הרומאית מריה קטלינה ג'נטילי (Maria Catalina Gentili) בת השש-עשרה. בשנת 1729 עבר לסביליה, שם נשאר ארבע שנים ורכש ידע בפלמנקו. ב-1735 נסע למדריד ושימש כמורה למוזיקה לנסיכה מריה ברברה, שנכנסה בתוקף נישואיה לבית המלוכה הספרדי. לאחר הכתרתהּ למלכה, נשאר סקרלטי בספרד למשך עשרים וחמש שנים, שבמהלכן נולדו לו חמישה ילדים. אחרי מות אשתו בשנת 1742, נשא לו אישה ספרדייה, אנסטסיה מאחארטי חִימֶנֶס (Anastasia Maxarti Ximenes). בשנותיו במדריד הרבה להלחין, הן סונאטות למקלדת והן יצירות אחרות.
האסטרואיד 6480 Scarlatti נקרא על שמו.
אופרות
כמלחין אופרות, יש הרואים בדומניקו סקרלטי חיקוי חיוור לאביו אלסנדרו, אך לאופרות שחיבר בחצר מריה קז'ימייז'ה היה ערך בזכות עצמן, מול יצירותיהם של מלחינים כמו קַלְדָרָה ופּוֹלַארוֹלוֹ. התמורה שחלה בשנים ההן בטעם הקהל גרמה לכך שהאופרות של דומניקו סקרלטי לא זכו להצלחה בערים אחרות, אך דבר זה נכון גם לגבי האופרות של אלסנדרו סקרלטי. אף כי השפעת האב ניכרת בכתיבתו הווֹקאלית של הבן, שאפשר למצוא בה ראיה לאינדיבידואליות ולחוש הדרמטי שלו, שבאים לביטוי, בין השאר, בהולכת הקווים הנפרדים בדרך טבעית, לעיתים תוך התנערות מן החזרה המקובלת בצורת האריה דה קאפו, ובהצגת התלבטות או רגשות סותרים בארִיות באמצעות שינויי בזק בטמפו ובדינמיקה. מאפיינים אחרים של כתיבתו מופיעים גם באופרות של הנדל, אך לא באלה של אלסנדרו סקרלטי.
עלילת האופרה המוכרת ביותר של סקרלטי, "תטיס בסקירוס" היא למעשה "קומדיה של טעויות" מבוססת על סיפור אכילס ואמו, תטיס, שיש בה גברים מחופשים לנשים ולהפך, והיא נפתרת לטובה, כמקובל בעלילות מסוג זה, בסצנת הסיום של האופרה. תפקידי אכילס ויוליסס נכתבו לקולות סופרן (אולי לקסטרטי). האריות מותאמות יפה להקשריהן הדרמטיים. בשתי השלישיות במערכה הראשונה מתעלם סקרלטי מהוראת החזרה (דה קאפו) בלברית, גישה שהייתה אופיינית לו. באריה השנייה, "Amando, tacendo", כל אחד מהזמרים מאופיין בקו אינסטרומנטלי מסוים.
יצירות אינסטרומנטליות
הסוגה העיקרית ביצירותיו האינסטרומנטליות של סקרלטי היא הסונאטה לכלי מקלדת. סקרלטי חיבר 555 סונאטות בעלות פרק אחד לצ'מבלו. המוזיקולוג ונגן הצ'מבלו האמריקאי ראלף קירקפטריק אסף וסיפרר אותן. הסונאטות מסומנות כיום באות K ובמספרן הסידורי. לפני יצירת קטלוג קירקפטריק היו יצירות כלי המקלדת של סקרלטי מסודרות ברשימת לוֹנְגוֹ של המוזיקולוג והמלחין האיטלקי אלסנדרו לונגו – קטלוג כמעט מלא, שעל פיו אפשר היה לזהות במשך שנים רבות את הסונאטות של סקרלטי באמצעות "מספרי לונגו", עד שהופיע קטלוג קירקפטריק בשנת 1953 ודחק את רגליו. קטלוג זה אורגן באופן שרירותי על פי סולמות, אך הוצאה זו בת 11 הכרכים, Opere complete per clavicembali ("מכלול היצירות לצ'מבלו", מילאנו: 1906–1910), הייתה במשך שנים המלאה ביותר, והיא תרמה רבות לחידוש העניין בסקרלטי. לונגו כתב גם את Scarlatti e la sua figura nella storia della musica ("סקרלטי וטביעת חותמו בתולדות המוזיקה", נאפולי, 1913). עניינו של לונגו במוזיקה של סקרלטי הוביל, לצד כתביו, גם לייסוד "אגודת דומניקו סקרלטי" בנאפולי בסביבות 1893.
יצירות אלה, הן התרגילים (Essercizi) והן הסונאטות, גם בשיא פיתוחן, שומרות על מכנה משותף סגנוני, שקירקפטריק הגדיר כהסתמכות על בסו קונטינואו. הנוהג לאלתר ליווי על קו בס היה מקובל על כל מוזיקאי מקצועי, וקירקפטריק ראה אפוא את הסונטות של סקרלטי כנובעות באופן ישיר מן המסורת הזו. סקרלטי, נגן וירטואוזי ויוצר בעל כישרון כביר, הסב מהלכים קונטרפונקטיים למבנים הרמוניים, והתרחק בהדרגה מן הנוסחאות השגרתיות, כפי שאפשר לראות בכתבי היד של יצירותיו. מדובר בסדרת כתבים שפארינלי ירש ממלכת ספרד, מריה ברברה, תלמידתו של סקרלטי. הכרכים, הנושאים את סמלי המלכות של ספרד ושל פורטוגל, קובצו בשנים 1742 ו-1749.
הפוליפוניה, שהייתה בשיאה בתקופות קודמות, איבדה מחשיבותה בתקופת סקרלטי; הוא הדגיש בכתיבתו, כמו מלחינים אחרים בני זמנו, את המשחק החופשי בין מונופוניה לפוליפוניה בחילופי נושאים וסולמות, ומאמצעי ביטוי משמעותי הייתה הפוליפוניה לאמצעי טכני בלבד. בין יצירותיו למקלדת 5 פוגות: ק. 30, 41, 58, 93, ו-417. הפוגה ק. 30 מכונה גם "פוגת החתול". בין הסונאטות של סקרלטי אפשר למצוא ניגודי אופי וגישות – יש בהן יצירות וירטואוזיות המציגות למבצע דרישות טכניות גבוהות, ולעומתן מיניאטורות ליריות עדינות. יש סונאטות, המזכירות בפיתוחיהן המלודיים המוזרים והמלאכותיים הצגת מריונטות, ואחרות המתארות לכאורה הלכי נפש ורגשות; אם כי סקרלטי לא הכתיר שום סונאטה שלו בשם ולא התייחס אליהן כיצירות תוכניתיות. סונאטות מעטות כתובות בצורת מחולות עתירי-קישוטים.
לסונאטות של סקרלטי הייתה השפעה מובהקת על הסונאטות של המאה ה-18, שהתפתחו בבירור מיצירותיו בעלות הפרק היחיד. כתיבתו לצ'מבלו התאימה בה במידה גם לפסנתר המודרני. בהקדמה לקובץ יצירות לכלי מקלדת כתב סקרלטי: "חובב או מלומד, תהיה אשר תהיה, אל תחפש בסונאטות אלה רגש עמוק. הרי אין הן אלא מעשה משובה באמנות, וכוונתן להגביר את אמונך במנענעים"; אך מסקירה מקיפה של המוזיקה שלו נראה כי סקרלטי המעיט מדי בערכה. במשך שנים רבות היו הסונאטות של סקרלטי חלק בלתי נפרד מן הרפרטואר של פסנתרנים קלאסיים, ומאז שנות ה-50 של המאה ה-20 נפוץ יותר ויותר הביצוע בצ'מבלו. יש מוזיקולוגים הסבורים כי הסונאטות יועדו לפסנתר פטישים מוקדם: בחצר בליסבון היו כמה כלים כאלה, מעשה ידיו של ברתולומאו כריסטופורי. בקבוצה אחת של סונאטות יש שימוש בצליל סול גבוה, שהיה אז מחוץ למנעד כלי המקלדת הרגילים – לא ברור לאיזה כלי נכתבו היצירות הללו, כשם שלא ברור מהו ה-Cembalo espresso המוזכר בכמה מהסונאטות.
הערות שוליים
...
סולדד פסטורוטי
סולדד פסטורוטי (בספרדית: Soledad Pastorutti; נולדה ב-12 באוקטובר 1980) המוכרת בעיקר בשמה הפרטי ובכינוי לה סולה, היא זמרת-יוצרת פולק, פופ לטיני ומוזיקה לטינית ארגנטינאית. פסטורוטי הצליחה, בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, להביא לתודעה של הדורות הצעירים את ז'אנר הפולקלור. היא מכונה בפי מעריציה והתקשורת העולמית גם הטייפון וההוריקן של ארקיטו בשל קולה המרהיב והאנרגיות הרבות שהיא מקרינה ומשדרת לקהל בהופעותיה. היא זכתה במקום הראשון בפרס "Premio Revelación Cosquín 1997" ומכרה, עד היום, יותר מארבעה מיליון תקליטים ואלבומים ברחבי העולם. היא זכתה פעמיים ב-"Premios Diamante", והייתה לאמנית הראשונה בארגנטינה שזכתה אי פעם בפרס פעמיים; ב-2003 היא זכתה בפרס בפעם הראשונה בעקבות הוצאת אלבום האולפן הראשון שלה,, שיצא לאור בשנת 1996, ובפעם השנייה ב-2006, כאשר השלימה בדיוק עשר שנות קריירה, בעקבות מכירתם של כ-600,000 עותקים של אלבום האולפן השני שלה, , שיצא לאור ב-1997. כמו כן, היא הופיעה ביותר מ-1500 הופעות בארגנטינה וברחבי העולם, וגם שיחקה במספר תפקידים בטלנובלות, סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע. החל משנת 2008, היא מנחה באופן קבוע את התוכנית הטלוויזיונית הארגנטינאית "Ecos de mi tierra", המוקדשת בעיקרה למוזיקה, ובשנת 2015 היא זכתה לראשונה במקום הראשון בטקס פרס מרטין פיירו בקטגוריית "התוכנית המוזיקלית" על הנחייתה בתוכנית.
אלבום האולפן הראשון של פסטורוטי,, הוא האלבום הנמכר ביותר אי פעם בארגנטינה של חברת Sony Music Latin, על פי נתוניו של אלברטו קלדרו, נשיאה של חברת Sony Music Latin. בסוף שנות ה-90, אמר נשיא סוני בריאיון לעיתון "La Nación", אלברטו קלדרו, כי אלבומה השני של פסטורוטי, הוא האלבום השני הנמכר ביותר אי פעם בארגנטינה של חברתו.
חידושה את מוזיקת הפולקלור הארגנטינאית בשנות ה-90 המוקדמות גרמה לשינוי הגישה המוזיקלית של צעירים וצעירות. כמו כן, נאמר עליה ידי רבים בארגנטינה ובאמריקה הלטינית שהיא "ההבטחה החדשה של מוזיקת הפולקלור הלאומי" יחד עם אמנים רבים אחרים כמו אבל פינטוס ולוסיאנו פריירה.
1996–1980: ילדותה, תחילת הקריירה ו-Poncho al Viento
פסטורוטי נולדה ב-12 באוקטובר 1980, בעיר קסילדה, הסמוכה לעיירה הקטנה ארקיטו בפרובינציית סנטה פה שבארגנטינה. פסטורוטי היא בתם הבכורה של גריסלדה היידי זקינו ועומר אלברטו פסטורוטי, שבמקור הם, גם כן, מהעיירה ארקיטו בפרובינציית סנטה פה שבארגנטינה. יש לה אחות צעירה בשם נטליה פסטורוטי שנולדה ב-15 באוגוסט 1982, גם היא, כמו אחותה הבכורה, זמרת ארגנטינאית מפורסמת, ובהכשרתה המקצועית היא עורכת דין וכותבת בקשות. אביה של פסטורוטי, עומר אלברטו פסטורוטי, שהיה קורא נלהב של הפואמה "מרטין פיירו" והיה נוהג לנגן להנאתו בגיטרה ובומבו, החדיר לבתו, פסטורוטי, את אהבתו לפולקלור הארגנטינאי כבר בגיל צעיר. קריירת השירה של פסטורוטי החלה בשנת 1988, כבר בגיל 8, כאשר לראשונה הופיעה בפסטיבל "Fiesta de la Soja" שהתקיים בפרובינציית סנטה פה, בו היא הרשימה את הקהל באנרגיה שלה ובקולה המרהיב. כמו כן, בשל נסיעותיה, הופעותיה וראיונותיה שהחלו כאשר החלה את קריירת השירה שלה, פסטורוטי החליטה לעזוב את בית ספרה.
אלבומה הראשון, Pilchas Gauchas, יצא לאור בשנת 1994, אותו היא הקליטה תוך 8 שעות בתוך חדר אמבטיה של אולפן הקלטות. מטרתה העיקרית הייתה שיאפשרו לה להופיע ב-"Festival Nacional del Folklore de Cosquín" (בתרגום חופשי: הפסטיבל הלאומי של הפולקלור של קוסקין), אך בסופו של דבר היא נותרה מחוץ לאירוע עקב הוראה מגבוה שמנעה מקטינים להופיע אחרי חצות. על אף שהמארגנים לא אפשרו לה להופיע בפסטיבל בשנה הקודמת, הופעתה הראשונה כאמנית מקצועית התרחשה ביום שבת, ה-4 בנובמבר 1995 בפרובינציית בואנוס איירס. יחד עם אחותה נטליה, הן המשיכו להופיע בהופעות ברחבי המדינה על מנת להצליח ולהתפרסם, לכן הרשויות החליטו, בסופו של דבר, לאשר לפסטורוטי ואחותה, נטליה, להופיע ב-"Festival Nacional del Folklore de Cosquín" בשנת 1996 על אף היותן קטינות. הופעתה של פסטורוטי הייתה להצלחה כבירה והיא הוכתרה כמנצחת של הפסטיבל, ואף קיבלה את פרס "Cosquín de Oro" (בתרגום חופשי: קוסקין הזהב). להופעתה של פסטורוטי בפסטיבל עם אחותה הייתה השפעה חיובית על הקריירה שלה, כי לאחריו חברת התקליטים Sony Music החתימה אותה על חוזה ואפשרה לה להקליט ולהוציא לאור באותה שנה את אלבום האולפן הראשון שלה, Poncho al Viento, שהצליח להימכר ב-800,000 יחידות תוך זמן קצר.
1997–1998: La Sole ו-A mi gente
בשנת 1997 החלה פסטורוטי סיבוב הופעות. במהלך השנתיים הראשונות של הקריירה שלה היא הופיעה ב-181 ערים ועיירות ברחבי ארגנטינה. כמו כן, יצא לאור אלבום האולפן השני שלה, La Sole, שעשה הדי קולות בעיר בואנוס איירס ופרסם ברבים את שמה של פסטורוטי. שני אלבומי האולפן הראשונים שלה, Poncho al Viento ו-La Sole, החלו לטפס במעלי המצעדים וברשימת רבי המכר. כמו כן, באותה שנה, פסטורוטי הופיעה כ-10 פעמים ב"תיאטרו גראן רקס", התיאטרון הגדול והחשוב ביותר בעיר בואנוס איירס, ומכרה כ-34,000 כרטיסים.
שיר הפתיחה של האלבום, La Sole, הוא גרסת כיסוי השיר "Que nadie sepa mi sufrir" שהולחן במקור ב-1936 על ידי אנחל קברל למילותיו של אנריקה דיסאו, והתפרסם ברחבי אמריקה הלטינית. השיר, במרוצת השנים, הפך להצלחה גדולה ונעשו לו גרסאות כיסוי רבות על ידי מבצעים מרחבי העולם, ביניהם: פסטורוטי, אדית פיאף, מריה דולורס פרדרה, פלאסידו דומינגו, חוליו איגלסיאס וחוה אלברשטיין (השיר ידוע בגרסתה בשם "חיוכים" שנכתב על ידי לאה נאור).
בשנת 1998 הכפילה פסטורוטי את מספר הופעותיה בעיר בואנוס איירס, ארגנטינה והופיעה ביותר מ-20 קונצרטים, שוב ב"תיאטרו גראן רקס". היא נבחרה על ידי Sony Music Latin להיות נציגת ארגנטינה על מנת להלחין את השיר "Los sueños de todo el mundo", ולכלול אותו באלבום ההופעות החיות הראשון שלה,, שיצא לאור לרגל קיום מונדיאל 1998. כמו כן, פסטורוטי ליוותה באופן רשמי את נבחרת ארגנטינה בכדורגל בתחרות מונדיאל 1998 שנערכה בצרפת. הקונצרטים ב"תיאטרו גראן רקס" הפכו לאלבום ההופעות החיות הראשון שלה, שיצא לאור בהמשך השנה תחת הכותרת.
לאחר קיומו של מונדיאל 1998, פסטורוטי קיבלה במדריד שבספרד, את הודעתה של חברת Sony Music Latin על כך שנמכרו ברחבי העולם כמיליון יחידות של שני האלבומים שלה. כמו כן, Sony Music Latin דיווחו לתקשורת הארגנטינאית כי היא האמן שיצר את מספר המכירות הגבוה ביותר בפרק הזמן הקצר ביותר בהיסטוריית החברה, תוך לקיחה בחשבון את כל האמנים מכל הז'אנרים.
1999: Emoción, La Edad del Sol ו-Yo sí quiero a mi país
בשנת 1999, כאשר פסטורוטי הגיעה לשיא הקריירה שלה ונחלה הצלחה כבירה במדינות רבות, היא החליטה להשיק בושם לו היא קראה "Emoción" (בתרגום חופשי: רגש). פסטורוטי הבהירה: "מטרתי העיקרית עם השקת הבושם היא להקצות אחוז מהמכירות של הבושם להופעות, במיוחד בעיר הולדתי". מומחה הניחוח האחראי לריחו של הבושם היה ריצ'רד הרפין; הרפין הוא יוצר ניחוחות בינלאומיים למותגי יוקרה בינלאומיים כמו קלווין קליין, סלין דיון, מארק ג'ייקובס, ראלף לורן ומוצרי אייבון. הבושם הוא שילוב של עלי כותרת של ורדים ויסמין עם וניל, רמזים של שוקולד ורעננות שנותנים העלים של העגבנייה.
בחודשים הראשונים של אותה שנה, פסטורוטי הייתה שקועה בצילומים לסרט "La Edad del Sol" ("הגיל של השמש" שכותרתו של הסרט היא היפוך של אותיות שמה - Edad ו-Sol), שהיה גם הניסיון הקולנועי הראשון שלה. התסריט של הסרט הוא סיפור אודות טיול סיום לימודים, שבו אחת מהתלמידות היא אמנית מפורסמת המסתבכת בהפתעה. הסרט יצא לאור ב-1 ביולי 1999 וצפו בו יותר מ-1 מיליון צופים, אך המבקרים לא ראו בכך הישג מכובד לסרט.
המפיק הקובני אמיליו אסטפן, טס לארגנטינה על מנת לפגוש את פסטורוטי והפך במהרה למפיק האומנותי של אלבום האולפן השלישי שלה, Yo sí quiero a mi país, שיצא לאור בשנת 1999. שירי האלבום, שהוקלטו במיאמי, הם בעלי מקצבים שונים אשר משתייכים לחלקים שונים באמריקה הלטינית אשר חוצים גבולות תרבותיים, הובילו לסיבוב הופעות של פסטורוטי במספר מדינות באמריקה הדרומית וברחבי העולם: אורוגוואי, פרגוואי, צ'ילה, מקסיקו, פרו, ארצות הברית וספרד.
2000–2001: הופעות בפסטיבלים, Soledad ו-Libre
בשובה של פסטורוטי מצרפת, פסטורוטי החלה להקליט את אלבום האולפן הרביעי שלה, Soledad, שיצא לאור לראשונה באוקטובר 2000. לאחר יציאתו לאור של האלבום, היא הופיעה במרכז האמנויות ברביקן שבצפון הסיטי של לונדון לפני קהל של כ-1,800 צופים תחת שם המופע "Festival de Cine y Música Argentina".
בשנת 2001, המלחין אלכסנדר לרנר התבקש על ידי פסטורוטי להיות המפיק האמנותי של אלבום האולפן החמישי שלה, Libre, אשר יצא לאור באותה השנה. Libre הושמע בתחנות הרדיו העיקריות וסיבוב הופעותיה של פסטורוטי התבצע ב"תיאטרו גראן רקס", בואנוס איירס.
2002: בתיאטרו קולון ו-Soledad y Horacio: Juntos por única vez
ב-21 באוגוסט 2002, פסטורוטי הופיעה ב"תיאטרו קולון", הסמל התרבותי ובית האופרה של העיר בואנוס איירס, ארגנטינה. המופע קם בסיועה הכספי של הקרן "Felices Los Niños".
באותה שנה, פסטורוטי החליטה להעלות מופע מחווה להורסיו גוארני, אחד מהכותבים המשפיעים ביותר בהתחלת הקריירה שלה ואחת מחלוציה של המוזיקה הפופולרית בארגנטינה. הם ביצעו יחדיו מופע ב"אצטדיון לונה פארק" וביצעו את שיריהם. המופע המשותף שלהם הפך לאלבום הופעה חיה בשם Sole y Horacio juntos por única vez.
2003–2004: פינת אור ו-Adonde vayas
בחודש אפריל 2003, פסטורוטי לקחה חלק בפסטיבל בשם "Festival Argentino en Miami" ובנוסף, ביצעה שירים והופעות בלוס אנג'לס שבקליפורניה ווסט פאלם ביץ' שבפלורידה, ארצות הברית.
קריירת המשחק של פסטורוטי החלה בגיל 23, בשנת 2003, כאשר שיחקה בתפקיד הראשי בשתי העונות של הטלנובלה הארגנטינאית של המפיקה והיוצרת כריס מורנה, "פינת אור", לצדם של מריאנה אספוסיטו, אגוסטין סיירה, גסטון סופריטי, סטפנו דה גרגוריו, קנדלה וטראנו, נטליה מלקון ונדיה די צ'לו. שחקני הטלנובלה "פינת אור" הגיעו לסיבוב הופעות במדינות שונות ברחבי העולם. בין השאר, בשנת 2004, במהלך חול המועד פסח, שחקני הטלנובלה נחתו בישראל על מנת להופיע ב"היכל מנורה מבטחים" (או בשמו המוכר והמסורתי: היכל הספורט יד אליהו) בעיר תל אביב-יפו שבישראל, עם קיבולת של יותר מ-11,000 מושבים. יחד איתם, נחתו גם שחקני הסדרה "המורדים"; לואיסנה לופילטו, בנחמין רוחאס, קמילה בורדונבה ופליפה קולומבו, על מנת להעלות כ-20 הופעות במהלך חג הפסח. כמו כן, הופעתם של שחקני "פינת אור" בישראל הייתה מיוחדת ובלעדית, שכן בארגנטינה הטלנובלה לא נחלה הצלחה כפי שהיא נחלה הצלחה בישראל. הצלחתה של הטלנובלה בישראל נחשבה להישג חסר תקדים, שכן מדובר בהפקה ארגנטינאית אשר מדוברת בשפה שאינה השפה הרשמית במדינת ישראל. עם זאת, ובניגוד להצלחה הפושרת שנחלה הטלנובלה בארגנטינה, במדינות שונות ברחבי אמריקה הדרומית כמו אורוגוואי, פרגוואי ופרו, היא זכתה לנתוני רייטינג מרשימים. בנוסף, שחקני הטלנובלה התארחו בישראל בתוכניות אירוח שונות, ביניהן תוכנית הילדים של חני נחמיאס, "בחדר של חני", בה התארחו פסטורוטי ומריאנה אספוסיטו.
חודשים מספר לאחר הופעתם של שחקני הטלנובלה בישראל, פסטורוטי נבחרה לזמרת הלטינית הטובה ביותר של רדיוס 100FM, כאשר היא מתחרה בגלוריה אסטפן, טליה ורוסריו פלורס.
יחד עם פבלו סנטוס, הבסיסט והמנהל המוזיקלי של להקתה, היא הפיקה את אלבום האולפן השישי שלה,, בו ישנם שבעה שירים שנכתבו על ידה.
לאחר שפסטורוטי הופיעה ברחבי העולם עם סיבוב ההופעות של "פינת אור", היא הציגה את אלבום האולפן החדש שלה,, בשלושה קונצרטים ב"אצטדיון לונה פארק" אשר נמצא בלב העיר בואנוס איירס שבארגנטינה. בשל התגובות החמות והמקבלות שקיבלה על אלבומה החדש, היא הצטרכה להמשיך ולהציג את האלבום במספר ערים חשובות ברחבי העולם; ביניהן רוסאריו, קורדובה וסנטיאגו דה צ'ילה.
2005: Diez años de Soledad
באוגוסט של אותה שנה, 2005, פסטורוטי ציינה דרך חדשה בקריירה שלה כאשר יצא לאור אלבום האולפן השביעי שלה והאלבום הכפול הראשון אשר מורכב משני דיסקים שונים ונפרדים, Diez años de Soledad. על הפקת האלבום היה אחראי אפו ורדה, מנכ"ל Sony Music של ספרד ואמריקה הלטינית. הדיסק הראשון של האלבום הוקלט באולפן והוא מורכב מאחד עשר שירי אולפן, בו פסטורוטי מציגה את בגרותה כזמרת, מבצעת ומלחינה, כפי שעשתה באלבומה הקודם. כמו כן, האלבום מכיל שיר בשם "Brindis", אותו כתב אפו ורדה, מנכ"ל Sony Music של ספרד ואמריקה הלטינית, במיוחד עבורה, כי הוא מסכם את עשר שנות הקריירה האינטנסיביות של פסטורוטי. עם הזמן, השיר "Brindis" הושמע במספר מדינות בהם לא נהוג היה להשמיע את שיריה של פסטורוטי. כמו כן, חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 2010, הזמרת המקסיקנית טליה הקליטה קאבר לשירה של פסטורוטי.
הדיסק השני הוא דיסק של הופעות חיות, עם עשרה שירים שהוקלטו במיוחד באולפנים של ערוץ הטלוויזיה הארגנטינאי, "Telefe" שבעיר בואנוס איירס. ב-26 בנובמבר, פסטורוטי התבקשה להופיע בפתיחת אצטדיון "Pepsi Music", בו היא הציגה את אלבום האולפן השביעי שלה, Diez años de Soledad. שם האלבום מהווה משחק מילים המתייחס לספר "מאה שנים של בדידות" של הסופר הקולומביאני גבריאל גארסיה מארקס. כבר באותו ערב, פסטורוטי התבשרה שהאלבום הגיע למעמד של אלבום זהב במעמד "פרסי CAPIF". הופעתה באצטדיון "Pepsi Music" הוקלטה, נערכה וה-DVD הראשון שלה, En vivo en Obras, יצא לאור בשנת 2006.
2006–2007: En vivo en Obras
בשנת 2006, פסטורוטי ציינה את יום השנה ה-10 בו היא הופיעה ב-"Festival de Cosquín" לראשונה ב-1996, מופע בו היא הלהיבה את מעריציה. באותה שנה, היא שבה להופיע בפסטיבל יחד עם הורסיו גוארני, מייסדו ומקימו של הפסטיבל, שעל פסטורוטי העיד שהיא "היורשת שלו".
עשר שנים לאחר קיומו של פסטיבל קוסקין הראשון בו פסטורוטי לקחה חלק, בקיץ 2006, 30,000 אנשים מילאו בהמוניהם את שטח "Fiesta Nacional del Durazno" (בתרגום חופשי: המסיבה הלאומית של האפרסקים) שמתקיים מדי שנה במרסדס שבפרובינציית בואנוס איירס, כמחווה לפרי האפרסק ולמגדלי האפרסקים והפירות באזור. הפסטיבל נמשך כשלושה ימים, בהם מבצעים מופעי תרבות, מוזיקליים ואומנותיים. כ-30,000 אנשים הגיעו מסן פרנסיסקו ולוס צ'רואס, 15,000 אנשים מהנדרסון, 50,000 אנשים מטקוארמבו, 30,000 ממחוז סן מרטין, 20,000 אנשים מלוחן וקוריינטס וכמעט 45,000 אנשים מילאו את שטח "Fiesta del Pomelo" (בתרגום חופשי: מסיבת האשכוליות) בפורמוסה. עם השלמת סיור הקיץ שלה, פסטורוטי הוציאה לאור ב-26 בנובמבר של אותה שנה את ה-DVD הראשון שלה, En vivo en Obras. ה-DVD מכיל את מצגת הקונצרט של אלבום האולפן השביעי שלה שיצא לאור בשנת 2005, Diez años de Soledad.
כמו כן, פסטורוטי התבקשה לפתוח מחדש את סדרת הקונצרטים בחדר הלבן שבקאסה רוסאדה, מקום העבודה הרשמי של נשיאי ארגנטינה לדורותיהם. יום טרם הופעתה בקאסה רוסאדה, היא נועדה עם נשיא ארגנטינה, נסטור קירשנר, לאחר שהודיע כי הוא חש "גאווה", לקראת הקונצרט שיתקיים יום למחרת בחדר הלבן שבקאסה רוסאדה. פסטורוטי העידה כי נערכה "שיחה טובה מאוד" עם קירשנר שנפגש עמה, עם אחותה נטליה פסטורוטי ועם הוריהן שמצאו אותו "ידידותי מאוד" במהלך הפגישה, שנמשכה כשעה. כמו כן, פסטורוטי עצמה העידה לכתב עת ארגנטינאי מקומי בשם "Los Andes", כי "מחר אני אהיה מאוד לחוצה" בשל הופעתה בקאסה רוסאדה, שבו בכל יום שישי הראשון של כל חודש יופיע מוזיקאי מפורסם אחר. "זאת גאווה גדולה להיות חלק מהמעגל בחדר הלבן, שבו הופיעו אמנים שעברו כברת דרך, ואני שמשלימה רק עשר שנות קריירה מרגישה זכות להיות כאן", אמרה פסטורוטי. עוד הוסיפה כי "דיברנו, קירשנר ואני, על הצורך לשחזר ערכים, לחוש מזוהים עם מולדתנו, עם המוזיקה שלנו ולבנות דברים שאבדו עם הזמן". פסטורוטי התבקשה להופיע בחגיגות יום המהפכה ב-25 במאי בבואנוס איירס מול קהל של כ-200,000 צופים. כמו כן, בפרידה מנבחרת ארגנטינה בכדורגל טרם נסיעתה למונדיאל 2006 שנערך בגרמניה, פסטורוטי התבקשה לשיר את המנון ארגנטינה ב"אצטדיון המונומנטל" של קבוצת הכדורגל הארגנטינאית "ריבר פלייט", בעיר בואנוס איירס. כמו כן, בפני פסטורוטי השאירו פתוחה את האפשרות להופיע ביום המהפכה, ב-25 במאי, גם בשנה הבאה.
פסטורוטי שרה את השיר "Pide un Deseo", שהיה חלק מהפסקול של סרט האנימציה "Patoruzito 2". לאחר מכן, השיר הופיע כחלק מיציאתו המחודשת של האלבום, Diez años de Soledad, בשתי גרסאות שונות; סרט ופולקלור.
במהלך חודשי אוקטובר ונובמבר של אותה שנה, פסטורוטי הופיעה שלוש פעמים ב"תיאטרו גראן רקס" בעיר בואנוס איירס שבארגנטינה. במופעים ב"תיאטרו גראן רקס" לקחו חלק, חוץ מפסטורוטי, גם לוסיאנו פריירה, אפו ורדה (מנכ"ל Sony Music של אמריקה הלטינית וספרד), מריו בופיל, פקונדו סרוויה, JAF, וכמו בשנת 1998, הופיע במופעים גם כדורגלן העבר דייגו מראדונה. כמו כן, בשל התחייבויות קודמות, מרסדס סוסה לא הצליחה לקחת חלק פעיל במופעים, ולכן מארגני המופעים נאלצו לשמיע את השיר בו הייתה צריכה לשיר במופעים "Canción del jangadero" בהקלטה שנעשתה במיוחד עבור המופע מבעוד מועד. עם זאת, ואף על פי שמרסדס סוסה לא הייתה נוכחת במופעים, מארגני המופע הצליחו ליצור עם השיר דואט מרהיב עם פסטורוטי ולהקתה.
בשנה שלאחר מכן, שנת 2007, לאחר חתונתה היא שבה במהירות לקדמת הבמה ובמקביל אחותה של פסטורוטי, נטליה פסטורוטי, החלה לראשונה את קריירת הסולו שלה עם אלבום האולפן, Me dejo andar, שיצא לאור על ידי חברת התקליטים Sony-BMG, והחלה את סיבוב הופעותיה ברחבי בואנוס איירס. באותה שנה, פסטורוטי התבקשה לשמש כשופטת יחד עם לאורה אוליבה, פיטר מקפרליין ואנדריאה דל בוקה, בתוכנית הטלוויזיה "היי סקול מיוזיקל: הבחירה", המיוצרת על ידי חברת וולט דיסני, שבחרו את רשימת השחקנים של הגרסה הלטינית של הסרט של חברת וולט דיסני, "היי סקול מיוזיקל: האתגר". כמו כן, היא גם ביצעה את השיר "Nada Termina" מהאלבום של התוכנית.
2008–2009: Folklore ו-La Fiesta: Juntos de verdad
בשנת 2008 התרחשו חמישה אירועים חדשים בקריירה של פסטורוטי: הראשון, ב-9 ביולי יצא לאור אלבום האולפן השמיני שלה,. 14 השירים המופיעים באלבום עוסקים בפולקלור ארגנטינאי ומוזיקה לטינית קלאסית בהשפעת יוצרים לטיניים מוכרים. האלבום נמכר בעותקים רבים, הגיע למעמד אלבום זהב והיה מועמד לזכייה בפרס קרלוס גרדל.
בזכות הצלחתו הכבירה של האלבום, פסטורוטי קיבלה את הכבוד לחלוק עם אמנים לטיניים רבים ובמיוחד עם "יריבתה" מרסדס סוסה את המועמדות לפרס גראמי הלטיני. כמו כן, פסטורוטי העלתה מופע חדש בשם יחד עם מרסדס סוסה, בו הן הופיעו בערים קוסקין ומאר דל פלאטה יחד עם יסמעאל סראנו, מול קהל של כ-80,000 אנשים.
אבן דרך נוספת, היא שפסטורוטי נבחרה על ידי חברת קוקה-קולה כאחת מהנציגים הארגנטינאיים שיישאו את הלפיד האולימפי של אולימפיאדת בייג'ינג, קיבלה את הפרס "folclore Atahualpa", פרס מיוחד בקטגוריה שנבחרה על ידי הציבור והחלה להנחות את תוכנית הטלוויזיה הארגנטינאית "Ecos de mi tierra", המוקדשת בעיקרה למוזיקה, ראיונות עם אמנים ומסקרת את הפסטיבלים החשובים ביותר המתרחשים בארגנטינה. החל מעונתה הראשונה, היא אירחה בתוכניתה מספר אמנים ויוצרים מובלים כגון: מרסדס סוסה, הורסיו גוארני, מרסלה מורלו, Los Manseros Santiagueños, לילה דאונס ונינה פסטורי. ב-2015 פסטורוטי זכתה לראשונה במקום הראשון בטקס פרס מרטין פיירו בקטגוריית "התוכנית המוזיקלית" על הנחייתה בתוכניתה, לאחר שלא זכתה בפרס בשנים קודמות (2008, 2009, 2010, 2012, 2013) באותה קטגוריה ובקטגוריה "התוכנית התרבותית-חינוכית".
אבן הדרך האחרונה הייתה שפסטורטי נבחרה לשיר בשידור חי את המנון ארגנטינה בגמר משחקי גביע דייוויס 2008 אשר התקיים בעיר מאר דל פלאטה שבארגנטינה.
כמו כן, בסוף שנת 2008, פסטורוטי הוזמנה לשיר בגמר של תוכנית הטלוויזיה הונצואלית "Sudando la gota gorda" עם שירה "Brindis" אשר משתייך לאלבום האולפן השביעי שלה, Diez años de Soledad, שהיה גם שיר הנושא העיקרי של התוכנית. בנוסף, היא הוזמנה על ידי להקת "Sabandeño" לשיר באי טנריפה שבספרד.
בתחילת ספטמבר של אותה שנה, פסטורוטי הופיעה במהדורה השלישית של יריד מוזיקה בשם "Bafim - Feria Internacional de la Música de Buenos Aires" (בתרגום חופשי: יריד המוזיקה הבינלאומי של בואנוס איירס), אשר התקיים במרכז הירידים העירוני של בואנוס איירס אשר יכול לאכלס יותר מ-100,000 בני אדם והכיל יותר מ-100 דוכנים, 60 הופעות חיות ודוברים מכל רחבי העולם. היריד הציע חוויה ציבורית מקיפה של מוזיקה, מופעים, תערוכות, פינת כלי נגינה כמו גיטרה ובנדונאון, הקלטות חיות עם האורח המיוחד לאון חייקו, סיורי קניות ופינת החתמות מאמנים מצליחים כמו שחקני הסדרה של המפיקה והיוצרת כריס מורנה, "כמעט מלאכים". בין היתר, הופיעה ביריד גם אחותה של פסטורוטי, נטליה פסטורוטי. יריד המוזיקה "Bafim" מאורגן על ידי מחלקת תעשיית היצירתיות הכפופה תחת המשרד לפיתוח כלכלי של העיר בואנוס איירס, עם תמיכתם של ארגונים ומוסדות כמו "CAPIF".
ב-2009 הרימה פסטורוטי אירוע אמנותי נוסף; פסטורוטי, "Ch-aqueño Palavecino" ו-"Los Nocheros", הצליחו ליצור שישייה מוזיקלית חסרת תקדים. La Fiesta: Juntos de verdad היה שמו של הסופרגרופ שמורכב היה משישה זמרים ויותר מתריסר מוזיקאים שיצרו מופע פולק, בו הם מילאו את "אצטדיון חוסה אמלפיטני" של קבוצת הכדורגל הארגנטינאית "ולס סארספילד", כאשר באו לראותם יותר מ-100,000 אנשים בנאוקן וויז'ה מריה. המופע, La Fiesta: Juntos de verdad, אשר התקיים באצטדיונה של קבוצת הכדורגל הארגנטינאית "ולס סארספילד", הוקלט ל-DVD, והפך במהרה להיות אחד מחמשת הלהיטים הגדולים ביותר של שנת 2009, עם יותר מ-100,000 יחידות שנמכרו.
באותה שנה, פסטורוטי הייתה מועמדת לתפקיד הראשי, מריה, במחזמר המוזיקלי "צלילי המוסיקה", יצירתם המקורית של ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין. הבמאים של המחזמר היו מוקסמים מיכולות המשחק של פסטורוטי, אך בסופו של דבר, בשל לוח הזמנים הצפוף, העמוס והתחייבויות קודמות של פסטורוטי, היא נאלצה לסרב להזדמנות לשחק במחזמר.
2010: Vivo en Arequito
באוגוסט 2010, ביום השנה למותו של המצביא, הגנרל, המדינאי ומהאישים הבולטים של מלחמת העצמאות של ארגנטינה חוסה דה סן מרטין, פסטורוטי הופיעה בקוריינטס שבארגנטינה, ושרה את גרסתה הפולקלורית להמנון ארגנטינה.
כמו כן, ב-10 באוקטובר 2010, בעיר ארקיטו, עיר הולדתה של פסטורוטי, היא העלתה קונצרט שהוקלט מראש בהופעה חיה על מנת לחגוג את יום הולדתה ה-30 החל יומיים לאחר מכן ואת יום השנה ה-15 לקריירה המצליחה שלה בתעשיית המוזיקה הארגנטינאית. כך נוצר אלבום ההופעות החיות השביעי שלה, Vivo en Arequito. החל מסוף שנות ה-90 מתקיים מנהג בו מעריציה של פסטורוטי מתאספים באופן ספונטני על מנת לברך אותה לכבוד יום הולדתה, לכן פסטורוטי החלה לשדר בכל שנה בשידור חי ביום הולדתה לכבוד מעריציה. הקונצרט התקיים בתחנת הרכבת של העיר ארקיטו, אל מול קהל של יותר מ-15,000 איש. כמו כן, מלבדה הופיעו בקונצרט גם חורחה רוחאס, לאנדרו לובאטו, להקת "Banda XXI" ואחותה, נטליה פסטורוטי.