cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמותיו של אלכסנדר הגדול
כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה
אלכסנדר הגדול הצליח להביס את בסוס, אך מעשי האיבה רק הלכו וגברו. ראשי שבטים אחרים התנגדו בתוקף לסיפוחן של באקטריה וסוגדיאנה לאימפריה של אלכסנדר הגדול. ספיטמנס, אריסטוקרט סוגדי חשוב, היה המתנגד הבולט ביותר. הוא הצליח לאסוף צבא גדול ואף קשר עם הסקיתים. בסופו של דבר, נבגד ספיטמנס על ידי מלוויו ונהרג.
גם מותו של ספיטמנס לא סיים את המערכה, אך ראשי השבטים האחרים חסרו את הכריזמה שהייתה לו ולא הצליחו לאגד כוחות רבים סביבם. ההתנגדות שככה, במיוחד נוכח ניסיונות הפיוס של אלכסנדר. הוא חבר לחלק מראשי השבטים והרעיף עליהם שוחד נדיב. בהמשך אפילו התחתן עם בתו של אחד מהם ועודד את קציניו לעשות כמוהו. בשנת 327 הרגיש בטוח מספיק לצאת מהאזור ולפלוש להודו, אך השאיר חיל מצב חזק לשמור על השקט.
המערכה בהודו
לאחר כיבוש סוגדיאנה והבסת אויביו מצפון לסוגדיאנה, רצה אלכסנדר לכבוש את כל אסיה. למרות התנגדות של צבאו, אלכסנדר נלחם נגד ההודים במספר קרבות. נגד אלכסנדר השתמשו ההודים בפילים, אך זה לא עצר אותו מניצחון עליהם בקרבות דוגמת קרב הידספס, לאחר שחייליו של אלכסנדר היו מותשים למרות הצלחותיו נגד ההודים, וסוסו האהוב מת, הצליחו לשכנע אותו חייליו לחזור לבבל.
כשהגיע לבבל, תכנן אלכסנדר לכבוש את חצי האי ערב ואת קרתגו, שם, מסיבות לא ברורות, מת אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס.
מקורות עתיקים
עיקר המקורות העתיקים על אלכסנדר נכתבו על ידי היסטוריונים יוונים ורומאים. מקורות פרסיים כמעט שלא שרדו.
המקורות הראשונים שנכתבו על ידי אנשים שהכירו את אלכסנדר או התבססו על ראיונות עם עדי ראייה אבדו, למעט כמה כתובות וקטעי מכתבים בעלי מהימנות מפוקפקת. בני דורו שכתבו עליו הם: קליסתנס, תלמי הראשון, אריסטובולוס מקסנדריה ונארכוס. מקור נוסף בן הזמן הוא ספרו של קלייטרכוס, שלא התלווה למסע, אך אסף מקורות זמינים רבים. המקורות העיקריים ששימשו אותו הם חיבורו של קליסתנס וראיון של עדי ראייה. עבודתו עמדה בבסיס חיבורו של טימגנס, שהשפיע רבות על היסטוריונים אחרים שעבודתם שרדה. אף אחד מהחיבורים האלה לא שרד עד ימינו, אך חיבורים מאוחרים יותר מתבססים עליהם.
חמשת המקורות העתיקים ששרדו עד היום:
קיימים מקורות קדומים נוספים, אם כי דלים במידע כי שרדו מהם רק קטעים בודדים.
המקורות העסיקו את ההיסטוריונים המודרניים הכותבים אודות אלכסנדר. כל חיבור מציג אלכסנדר שונה המותאם לסיפור שרוצה לספר המקור העתיק. אריאנוס מתעניין בעיקר בצדדים הקרביים, קורטיוס מוציא לאור את סודותיו האפלים של אלכסנדר. פלוטרכוס לא עומד בפני סיפור נאה, ללא קשר לאור שבו הוא מציג את אלכסנדר. כל המקורות, להוציא אולי את אריאנוס, כוללים סיפורי פנטזיה שלא היו ולא נבראו, למרות זאת, המקורות העתיקים מספקים מידע רב ואמין ואף ניתן לצייר דמות אמינה פחות או יותר על פי הכתוב בהם.
חריזה
חריזה היא טכניקה שירית המבוססת על חזרה של צליל דומה בסופי מילים או חזרה של תנועות, בדרך כלל בסיומו של הטור השירי. סדרת הצלילים החוזרת בשתי המילים מכונה בשם חֶרֶז.
בשפות שונות, ואף בתקופות שונות באותה שפה, נהוגים כללים שונים כדי לקבוע מהו חרוז הראוי לשימוש בשירה. כללים אלו עוסקים בדרך כלל במספר ההגיינים (פונמות) המשתתפים בחֶרֶז, בטבעם (עיצורים או תנועות), ולעיתים אף בהטעמה של הגיינים אלו. ראו להלן לפירוט על כללי החריזה הנהוגים בשפות שונות.
חריזה שימשה במשך מאות בשנים בשירה, בדרך כלל בשילוב עם משקל קבוע. הדוגמאות הראשונות לחריזה נמצאות בשירה הסינית הקדומה, והטכניקה הופיעה במקביל בשפות הקלאסיות האירופיות (יוונית ולטינית). אחד מתפקידיה המקוריים של החריזה היה להקל על זכירה בעל-פה של טקסטים שיריים, שנועדו לצורכי פולחן ולמטרות אחרות, אך כבר מראשיתה היה לחריזה גם תפקיד אסתטי. תפקיד נוסף של החריזה הוא הסחת דעת הקורא מתוכן השיר. בשירה המודרנית, שהתנערה מחובת הכתיבה בחרוז ובמשקל, משמשת לעיתים חריזה בלתי-סדורה או יוצאת דופן למטרות שונות (על מנת למשוך תשומת לב לשורה מסוימת, לחידוד אלמנטים מוזיקליים בשיר, וכן הלאה).
חרוז זכרי ונקבי
חרוז שהטעמתו היא בהברה האחרונה, כלומר במלרע, נקרא חרוז זכרי (או 'גברי'), וחרוז שהטעמתו בהברה הלפני-אחרונה, כלומר במלעיל, נקרא חרוז נקבי (או 'נשי'). כך למשל, החרוזים מיטה-חיטה וכדור-שידור הם זכריים, ואילו החרוז פֶּרַח-קֶרַח הוא חרוז נקבי.
במספר שפות אירופיות נהוג גם חרוז דקטילי, שבו ההטעמה היא בהברה הלפני-לפני-אחרונה, בהתאם למשקל הדקטיל (לדוגמה: resident-president). בעברית, שבה ההטעמה היא כמעט תמיד בהברה האחרונה או הלפני-אחרונה, כמעט ולא מופיעים חרוזים בסגנון זה.
בשירים רבים מקובל להשתמש בחרוזים נקביים וזכריים חליפות, תוך שינוי מתאים במשקל. דוגמה לתחלופה כזו בחרוזים 'זכריים' ו'נקביים' מופיעה בשירו של נתן אלתרמן, "עוד חוזר הניגון":
סיווג על-פי המיקום בטור
החרוז המקובל והמשמש בדרך כלל בשירה הוא החרוז הסופי - זהות של צלילים בסוף מילים המופיעות בסופו של הטור השירי. אך בשירים רבים מופיעה גם חריזה פנימית - חריזה של מילה המופיעה באמצע הטור עם מילה המופיעה בסופו: 'וענן בשמיו, ואילן בגשמיו' (מתוך אותו שיר של אלתרמן) או אף חריזה בין שתי מילים עוקבות: 'וְגֶשֶם עִוֵּר חִזֵּר עַל פְּתָחִים וְקִשְקֵש' (מתוך השיר 'חוני' מאת דן פגיס). כאשר החרוז מופיע בשתי מילים הפותחות את הטור, הוא נקרא חרוז פותח.
שימוש מעניין בחריזה פנימית הוא חריזה של מילה באמצע השורה עם מילה באמצע (או בסוף) השורה שאחריה, ואף בשורות הבאות. חרוז כזה נקרא בין-שורתי והוא משמש לעיתים כתחבולה להאטת הקריאה ולהפניית תשומת הלב אחורה, אל המילה הנחרזת בשורה הקודמת, או אף כדי ליצור קשר של זיקה בין המילים הנחרזות. בחריזה מסוג זה משתמש לא מעט המשורר נתן זך. לדוגמה, מתוך שירו של זך "כמו חול":
כאן החרוז חוזר שלוש פעמים, פעמיים באמצע השורה ופעם אחת בסופה, ועל-אף שאינו חרוז עשיר במיוחד, הוא יוצר השפעה על הקורא, המקשר זו לזו את המילים 'חול', 'לסבול' ו'הכל'.
החרוז המדומה
בשירים רבים נעשה שימוש בחרוז המדומה (בלתי-מדויק) - חרוז שאינו מקיים באופן מלא את כללי החריזה, אך החזרה על הצלילים בו יוצרת עדיין קישור צלילי בין המילים. חרוזים מעין אלו שימשו פעמים רבות דווקא משוררים המתמחים בחריזה, כגון אלתרמן או לאה גולדברג, על מנת 'לשבור' את הסכמה המכנית של החריזה המדויקת. לחרוז הבלתי-מדויק יש מספר סוגים:
אקרומגליה
אקרומגליה (Acromegaly, בעברית: גידלון) היא מחלה נדירה אשר מוגדרת כגדילה גרמית מוגזמת עם נפיחות של הרקמות הרכות. מקור המילה הוא ביוונית, ἄκρον- גפיים, μέγας - גדול. המחלה גורמת לכך שעצמות כפות הידיים, כפות הרגליים והגולגולת ממשיכות לגדול באופן לא פרופורציונלי. במחלה זו בלוטת יותרת המוח מפרישה כמויות גדולות מאוד של הורמון גדילה, סומטוטרופין, לרוב עקב גידול.
חריזה
החרוז המדומה
הבית הבא, מתוך שירו של נתן יונתן "שיירה שלנו", מדגים כמה סוגים של חרוז בלתי מדויק:
בין השורה הראשונה לשלישית יש חרוז אסוננטי, שבו העיצור האחרון ('ך') מושמט בחזרה השנייה על החרוז. בין השורה השנייה לרביעית יש חרוז קרוב עיצורי (אהבה-סופה) המתבסס על דמיון הצלילים של ב' ופ' רפות.
אקרומגליה
הגיל הממוצע להופעת המחלה הוא 32. סיכוי התמותה אצל חולים הוא פי- 2 מאנשים בריאים, משום שהלב גם גדל ומפתח מחלות בשכבת שריר הלב כמו מיוקרדיטיס. בשל התפתחותה האיטית של המחלה, קיים קושי באבחונה ולרוב האבחון מתרחש שנים לאחר התפרצותה. אחת הבדיקות לאבחון המחלה היא העמסת סוכר: מתן 75 גרם סוכרוז אמור להוריד את רמת ה- GH (הורמון הגדילה) לאפס. באדם חולה רמת ה- GH תישאר ללא שינוי. באדם בריא דופמין מעלה את רמת ה- GH, ולעומת זאת באדם חולה הגידול מגיב לדופאמין אחרת ומוריד את רמת ה- GH.
חריזה
חריזה בשפות שונות
חריזה משמשת כאמצעי ספרותי בכל השפות האירופיות, אך במידה שונה. גם בשפות אחרות, כגון היפנית, נעשה בתקופות שונות שימוש בחריזה, אך אמצעי זה לא תפס בהן את המקום המרכזי שתפס במסורת האירופית.
אקרומגליה
ניתן לטפל בגידול בהקרנה או להסירו בניתוח. כמו כן, ניתן להפריע לפעילות GH על ידי מתן פפטידים שיתחרו על קישורו לקולטן. המחלה יכולה להיות גנטית אך לרוב היא נגרמת עקב גידול בבלוטת יותרת המוח באופן ספציפי גידול מסוג אדנומה אשר לרוב מתרחש בתאים שנקראים סומאטוטרופס (Somatotrophs). גידול זה מגביר את הפרשת הורמון הגדילה, אשר מגרה הפרשת IGF-1, הגורם העיקרי בהופעתם של סימני המחלה.
חריזה
היסטוריה
בשירה העברית הקדומה לא נעשה שימוש משמעותי בחריזה. בשירה המופיעה בתנ"ך, למשל, (כגון פרקי ספר תהילים או שירות קדומות יותר - שירת דבורה או שירת הים) נעשה שימוש בטכניקות ספרותיות כגון תקבולת, דימוי, לשון נופל על לשון (כגון בספר ישעיה ה, ז: "ויקו למשפט והנה משפח, צדקה והנה צעקה"), אולם בדרך כלל לא בחריזה כהגדרתה כיום. עם זאת ניצני חריזה מופיעים בשירת למך בן מתושאל שבבראשית ד, כג, "קוֹלִי... אִמְרָתִי: לְפִצְעִי... לְחַבֻּרָתִי", ובשירת למך אבי נוח שבבראשית ה, כט, "יְנַחֲמֵנוּ מִמַּעֲשֵׂנוּ, וּמֵעִצְּבוֹן יָדֵינוּ". חריזה מפורשת יותר יש, אולי, למצוא בשופטים טז, כד, במילים ששם המקרא בפי הפלשתים הבאים לצפות בשמשון האסור במקדשם, "נָתַן אֱלֹהֵינוּ בְיָדֵנוּ אֶת-אוֹיְבֵנוּ, וְאֵת מַחֲרִיב אַרְצֵנוּ, וַאֲשֶׁר הִרְבָּה אֶת-חֲלָלֵינוּ" (יחזקאל קויפמן בפירושו על המקום).
אקרומגליה
אותה תופעה של הפרשה מוגברת של הורמון גדילה, מתבטאת אצל מבוגרים כאקרומגליה ואצל ילדים כקומה גבוהה. כאשר יש הפרשה מוגברת של הורמון הגדילה אצל ילדים, היא מתחילה לפני "סגירת לוחות האיפיזה" בתהליך התפתחות העצמות. בעבר נודעה התופעה אצל ילדים כ'ענקיוּת', אך היום מתרכזים בזמן האבחנה בהיבט הפיזיולוגי - שיבוש בהורמון הגדילה, ונמנעים משימוש בשמות כמו "ענקיות" (או להפך, "גמדות"). כאשר ילד מגיע עם קומה גבוהה (באנגלית: Tall stature), יעשו אבחנה מבדלת, ויבדקו מה הסיבה לכך - האם זה אכן קורה בשל שיבוש בהורמון גדילה, או מסיבות אחרות, כמו הורים גבוהים, סינדרומים אחרים או מחלות מולדות אחרות.
חריזה
היסטוריה
גם בפיוטים הקדם קלאסיים, כמו למשל בפיוט אנשי אמונה אבדו, אין חריזה של ממש.
אקרומגליה
אפידמיולוגיה והתפתחות
מבחינה אפידמיולוגית, המחלה נחשבת לנדירה, בשכיחות של 40–70 חולים לכל מיליון איש. בישראל כל שנה מתגלים כ-6 חולים חדשים. שכיחות המחלה שווה בין נשים וגברים. המחלה מאופיינת בהתפתחות אטית, עקב כך הגילוי נעשה בגילאים של 30–50.
היסטוריה
תיעוד רפואי ראשון של תופעת הגידלון נעשה על ידי הנוירולוג הצרפתי פייר מארי (Pierre Marie) בשנת 1886, אשר תיאר שני חולים עם תסמונת לא מולדת של הגדלת עצמות מוגזמת והעניק את השם אקרומגליה לתופעה זו.
חריזה
היסטוריה
בפיוט הקלאסי, ולרוב גם בפיוט המזרחי שאחריה עד שירת ספרד, השתמשו בחרוז אחיד לאורך כל מחרוזת (בית) בשיר, והחרוז התחלף במעבר בין המחרוזות.
אקרומגליה
הורמון גדילה
הורמון גדילה הוא הורמון חלבוני אשר מעודד את גדילה, ייצור תאים, ויצירת מיני חלבונים ואנזימים בגוף. הוא נוצר ונאגר בבלוטת יותרת המוח הקדמית. הוא נחשב להורמון "לחץ", אשר גורם לעלייה בריכוזי הגלוקוז וחומצות שומן בגוף, ומגרה ייצור של IGF-1- חלבון אשר נקלט בכבד וגורם לאפקטי גדילה אשר מתווכים על ידי הורמון הגדילה עצמו. שימוש רפואי חוקי של ההורמון נעשה על מנת לשפר את גדילתם של ילדים אשר לא גדלים באופן פרפורציוני לגילם. דווחו מקרים רבים בהם ספורטאים עושים שימוש בהורמון זה בניגוד לחוק בשאיפה לשפר את תפקודם הרפואי.
חריזה
היסטוריה
בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד הושפעה החריזה מהערבית והלטינית. צורה זו כללה חריזה קבועה בסופי טורים או חצאי-טורים, בקטע שיר שלם (שנקרא 'דלת') ובמשפט הסיום שלו ('הסוגר'), בטכניקה המכונה חרוז מבריח.
עם תחיית השפה העברית, מתקופת ההשכלה ואילך, החלה להיכתב שירה עברית בחרוז ובמשקל, שהושפעה בין השאר מן המודרניזם הצרפתי והרוסי. בין משוררי התקופה, ידועים במיוחד נתן אלתרמן ואברהם שלונסקי ביכולת החריזה יוצאת הדופן שלהם, שהתאפיינה בחרוזים עשירים במיוחד ובחריזה מפתיעה, המקשרת בין חלקי דיבר שונים (חריזה של שם-עצם עם פועל בעתיד וכדומה). שלונסקי אף הגדיל וכתב מחזמר שלם בחרוזים - "עוץ לי גוץ לי" - שהפך למחזמר ילדים קלאסי.
אקרומגליה
אבחון
בדיקה קלינית נעשית על ידי מדידת רמות מוגברות של הורמון הגדילה. אך בדיקה כזו אינה אופיינית למחלת האקרומגליה, מפני שהפרשת הורמון זה נעשית באופן פולסטיבי (לא רציף) ובעיקר בלילה, בשעות השינה. בנוסף לכך, טווח ערכי ההורמון בבדיקה זו יכולים להכיל ערכים שמעידים הן על מצב פיזיולוגי תקין והן על מצב פתולוגי.
בדיקה אופיינית לאקרומגליה היא בדיקת העמסת סוכר. נותנים לחולה גלוקוז, המדכא את הפרשת ההורמון, ובודקים את רמת ההורמון לאחר 60 דקות, 90 דקות ו-120 דקות. במצב נורמלי תהיה ירידה של 1 μg/L, במצב של מחלה תהיה ירידה יותר גבוהה מכך. בדיקת רמות ה-IGF-1 טובה לסקירה ומעקב אחר מחלה, מאחר ש-IGF-1 הוא האחראי בסופו של דבר להופעת התסמינים. דרך נוספת לבדיקה ומעקב אחרי המחלה היא הערכת הורמוני בלוטת התריס, קורטיזול, פרולקטין, טסטוטרון, גונאדוטרופין וכל ההורמונים שבלוטת יותרת המוח מפקחת על הפרשתם. בדיקת MRI לאוכף הטורקי במוח יכולה להיות יעילה בזיהוי גידולים באזור זה.
סיבות
ב-90% ממקרי האקרומגליה ההפרשה המוגברת של הורמון הגדילה היא כתוצאה מגידול שפיר בבלוטת יותרת המוח הנקרא אדנומה. גידול כזה מייצר לחץ מוגבר על תכולת הגולגולת, כמו עצב הראייה, דבר הגורם לכאבי ראש והפרעות ראייה. יתרה מזאת, עקב גידול זה עלולים להופיע אצל האישה שינויים בווסת, ועקרות אצל גברים בשל ירידה בהפרשת הטסטוסטרון. ישנה וריאציה ניכרת בתדירות ההפרשה של הורמון הגדילה וחומרת הגידול בבלוטה. בדרך כלל, חולים יותר צעירים סובלים מאדנומות (גידולים) יותר חמורים. רוב הגידולים הם לא תורשתיים. חלק ניכר מהם לא נגרם על ידי מוטציות מולדות, אלא על ידי שינוי בחומר הגנטי של תא מסוים. באחוז קטן של חולים הגידול הוא לא בבלוטה, אלא בלבלב, ריאה- או בלוטת יותרת הכליה. גידולים אלה יכולים לגרום להפרשת מוגברת של הורמון הגדילה, או להפרשה מוגברת של ההורמון האחראי על הפרשתו, ה- GHRH.
טיפול תרופתי
הטיפול התרופתי באקרומגליה מבוסס ב-20 השנים האחרונות על מקבילות של סומטוסטטין. סומטוסטטין הוא פפטיד מורכב מ-14 חומצות אמינו שמופרש באופן טבעי מהתת-רמה ובהגיעו ליותרת המוח הוא מדכא את רמת הורמון הגדילה באופן יעיל באמצעות היקשרותו לקולטנים לסומטוסטטין על פני התאים הסומטוטרופיים. טיפול זה הניתן בזריקות ארוכות טווח ומפחית בהדרגה את התסמינים האופייניים לאקרומגליה ומסוגל בחלק ניכר מהחולים להקטין את גודל האדנומה. לטיפול זה תופעות לוואי שכוללות שלשולים, כאבי בטן, אבני כיס מרה וגם היפרגליקמיה או היפוגליקמיה כתוצאה מיכולת הסומטוסטטין לדכא הפרשת אינסולין וגלוקגין בלבלב, אך בדרך כלל הטיפול נסבל היטב על ידי רוב החולים. טיפולים תרופתיים חדשניים כמו ה-סומאוורט (Somavert) שהוא תקביל של הורמון גדילה המבוסס על מולקולת הורמון גדילה שעברה שינויים מבניים מסוימים באמצעות הנדסה גנטית .דופסטטין (Dopastatin) שהוא המולקולה הכימית הנקשרת לרצפטורים 2 ו-5 לסומטוסטטין ולרצפטור D2 לדופמין.פסיראוטיד (Pasireotide) שנקשר בזיקה טובה לקולטנים 1, 2, 3, ו-5 לסומטוסטטין ויכול להיות יעיל בדיכוי הורמון גדילה ו-IGF-1 בחלק מהחולים שלא מגיבים לתקבילים הקיימים.
טיפול בקרינה (רדיותרפיה)
נעשה שימוש בטיפולים בקרינה כטיפול עיקרי או טיפול מלווה לניתוחים בבלוטת יותרת המוח. בדרך כלל, פונים לטיפול זה כאשר חולים עוברים ניתוח אך שאריות של הגידול נמצאות בבלוטה. מתן טיפול זה הוא בפרקי זמן של 4–6 שבועות. הוא גורם לירידה של 50% ברמות הורמון הגדילה במשך תקופה של שנתיים עד חמש שנים. הטיפול מלווה באיבוד של הפרשת עוד הורמונים מהבלוטה, כמו גונאדוטרופינים, אנדרוגנים ועוד. ישנו תיעוד של איבוד ראייה, חבלות למוח, כתוצאה מטיפול רדיותרפי.
פרוגנוזה: החלמה לאחר טיפול
לאחר טיפול מוצלח, מאפייני המחלה כגון כאבי ראש, הפרעות ראייה, זיעת יתר וסוכרת, פוחתים במידה משמעותית או נעלמים לגמרי. גדילה של רקמות רכות פוחתת באופן הדרגתי עד לחזרה לנפח וצורה נורמליים. בנוסף לכך, עיוות תווי פנים המלווה את חולי האקרומגליה נעלם באופן הדרגתי במשך מספר שנים. תוחלת החיים של המטופלים באופן מוצלח דומה לזו של אנשים נטולי מחלה.
סימנים
סימני מחלת האקרומגליה נחלקים לשתי קבוצות עיקריות. סימנים עקב גידול ביותר המוח: סימנם עקב הפרשה מיותרת של IGF-1:
סיבוכים אחרים
ישנם תיעודים של סיבוכים רפואיים אצל אנשים הסובלים ממחלת אקרומגליה, בכך שהם עלולים לפתח מחלות קרדיווסקולריות, אי סבילות לסוכר ועד לסכרת, יתר לחץ דם וישנה גם נטייה לפתח גידולים שפירים וממאירים במערכת העיכול. בשל כך, תוחלת החיים היא קצרה ב-10 שנים אם אינם מטופלים.
חריזה
היסטוריה
משוררי דור המדינה (או 'דור תש"ח'), ובראשם נתן זך, נטשו את הכתיבה בחרוז ובמשקל לטובת מסורת השירה המודרנית האנגלית והאמריקנית, הנכתבת בחרוז חופשי, דהיינו ללא אופן קבוע ומחייב של חריזה. זך תקף בין השאר את החריזה האלתרמנית והציג אותה כבגידה בתוכן השירה לטובת הצורה או ה'קישוט'. המהפכה של זך הצליחה באופן יוצא מן הכלל, והכתיבה בחרוז חופשי הפכה לנורמה בשירה העברית, שמעטים חרגו ממנה. בין יוצאי הדופן היה המשורר אהרן שבתאי, שכתב לא רק בחריזה אלא גם במבנה קלאסי - הסונטה - וניסה לצקת לתוכו תוכן מודרני.
אחת מתוצאות ה'מהפכה' של זך הייתה שכתיבה בחרוז ובמשקל הפכה למזוהה עם פזמונים, ושימשה רבות בשיריהם של פזמונאים מובילים כגון נעמי שמר ואהוד מנור, וכן בכל רובדי המוזיקה הפופולרית. חריזה נפוצה גם בציבור הרחב, בכתיבת ברכות לאירועים חגיגיים - יום הולדת, שחרור מצה"ל, סיום לימודים, פרישה ממקום עבודה ועוד.
בשנת 2000 ליווה את פרסום ספרו של דורי מנור, "מעוט", פולמוס בין מנור לבין נתן זך בנוגע למה שנתפס בעיני מנור כהגמוניה משתקת של החריזה החופשית מבית מדרשו של זך. פולמוס זה התרחב עם יציאת כתב העת הו!, בעריכת מנור, שבו ניתן מקום רב לשירה הכתובה בחרוז ומשקל. במקביל, החלו משוררים ומשוררות נוספים לחזור לכתיבה בחרוז ובמשקל, בהם אנה הרמן, סיון בסקין ומאיה ערד, שפרסמה רומן הבנוי מסונטות (בהשראת יבגני אונייגין של פושקין ו-The Golden Gate מאת ויקרם סת) ומחזה בחרוזים בהשראת גריבוידוב.
כללי חריזה
כללי החריזה בשפה העברית התפתחו והשתנו עם התפתחות השפה, והגיעו לבשלות בשתי תקופות עיקריות - שירת ימי-הביניים של יהדות ספרד והשירה העברית החדשה.
בשירת ימי הביניים
בשירת ימי הביניים היו שלושה סוגי חריזה מקובלים, שנקבעו על פי מספר העיצורים המשתתפים בחרוז:
עם זאת, רוב הפייטנים ובעלי השיר בימי הביניים התייחסו במורת הרוח ל'חרוז עובר' ולא נטו להשקיע ב'חרוז משובח', ולכן רובם הגדול של החרוזים בשירת ימי-הביניים היו במתכונת 'חרוז ראוי'.
נורמות החריזה בשירת ספרד היו שונות מאלו המקובלות בימינו. ראשית, לא יוחסה חשיבות להטעמת המילים החורזות, כך שחריזת מילה מלעילית כגון "גבר" עם מילה מלרעית כמו "עובר" הייתה מקובלת לגמרי. החריזה המוטעמת הפכה לנורמה רק בשירה העברית החדשה. כמו כן, בפייטנות הקדומה (וכן בשירת הקודש של ימי-הביניים) נחשבה לחריזה גם חזרה על אותה מילה בסופי השורות.
החריזה בשיר היא במתכונת חרוז מבריח - חריזה בסופי הטורים, הנשארת קבועה לכל אורך השיר (הצליל החוזר הוא וּרִי). מכיוון שמדובר על שתי תנועות ועיצור, זהו למעשה 'חרוז עובר' בלבד, אך הוא עשיר יותר מכפי שנדמה, הן מכיוון שרוב השורות זהות בעיצור נוסף (תָ) המצוי לפני החרוז, והן מכיוון שהחרוז מכיל שתי תנועות ולא אחת. כמו כן ניתן לשים לב שאף כי חצאי-הטורים לא נחרזים, הרי שבשורה הראשונה מופיע החרוז החוזר גם בסוף חצי הטור (למעשה, בדיוק אותה מילה המופיעה בסוף הטור, אך במשמעות אחרת) וגם באמצעו של חצי-הטור השני.
מבנה זה, של חרוז משותף יחיד לכל טורי השיר, אופייני ביותר לשירת ספרד. על שירו, "על איילת השחר" מציין ביאליק, "מאורה על פי נוסח ספרד", ואמנם, כל טורי השיר, ואף חצי הטור הראשון, משתמשים באותו חרוז. (כדי לעמוד על כך, כדאי לשים לב שההדפסה המקובלת של שיר זה, שוברת כל טור לשתי שורות, כאשר בין כל שני טורים עוקבים מפרידה שורה ריקה.)
בשירה העברית החדשה
בשירה העברית הקלאסית החדשה (החל מתקופת ההשכלה ותחיית השפה העברית) מקובלות מספר הגדרות שונות של חריזה תקנית.
'הכלל העובר' לא התקבל על דעתם של משוררים רבים, ביניהם אלתרמן, שלונסקי ורבים מבני דורם, בין השאר מפני שהוא מקבל כתקניים חרוזים דלים כמו 'אתה-חצה' בדוגמה לעיל. משוררים אלו פעלו על פי הכלל הקלאסי, הדורש זהות של עיצור+תנועה כאשר החרוז מסתיים בהברה פתוחה (הלכה-ברחה, שלווה-אהבה) וזהות של עיצור+תנועה+עיצור כאשר החרוז מסתיים בהברה סגורה (חלום-שלום, כדור-שידור). לפי כלל זה, זהות של תנועה+עיצור בלבד בסיומת סגורה (שור-חמור) או של תנועה בלבד בסיומת פתוחה (אני-סופי) מוגדרת כחרוז עני שאינו רצוי בשירה (בעיקר כאשר הסיומת פתוחה). דרישה זו מופיעה כבר בשיר היתולי המיוחס לאברהם אבן עזרא, ומבוסס על הפסוק "לא תחרוש בשור ובחמור יחדו":
כאשר נוספים בשני אברי החרוז צלילים משותפים (עיצורים או תנועות) מעבר לנדרש על-פי כללי החריזה, החרוז נקרא חרוז עשיר (לדוגמה: אישור-קישור). כאשר כל הצלילים בשני אברי החרוז זהים (קָרָא-כָּרָה; פֶּרָח-פֶּה רַךְ), נוצר חרוז עשיר במיוחד, המכונה צימוד.
אם צלילי החֶרֶז (הצלילים החוזרים בשתי מילות החרוז) נובעים מסיומת דקדוקית (כגון סיומת הגוף בפעלים או סיומת השייכות או הרבים בשם), החרוז נקרא חרוז דקדוקי והוא אינו תקני על פי אף אחד מהכללים. דוגמאות לחריזה דקדוקית הם הצמדים שומרים-דגלים, הלכו-ישבו, שלךָ-ידךָ. כדי שחרוז דקדוקי יחשב תקין עליו לכלול לפחות אחת מאותיות השורש (לדוגמה: שומרים-גברים, יצאו-קראו, ביתי-אשתי). עם זאת, אם הצלילים החוזרים מהווים סיומת דקדוקית רק באחת ממילות החרז, החרוז נחשב תקני (לדוגמה: שֶלָך-הלך, ברזים-הִגזִים).
בשפות קלאסיות
החריזה החלה להופיע לראשונה בשפה היוונית כבר בעת העתיקה. השירה הלטינית, ובעיקר השירה הכנסייתית הלטינית, השתמשה רבות בטכניקת החריזה. דוגמה לחריזה בשפה הלטינית ניתן לראות בשיר התפילה הקתולי "דיאס אירה" (יום הדין):
בהשפעת הלטינית חדר הסגנון אל הצרפתית והאנגלית.
באנגלית
בשירה האנגלית הקדומה לא היה שימוש בחריזה, והיא הסתמכה בעיקר על אליטרציה. דוגמה ראשונה לחריזה בשפה מופיעה אמנם בשיר אנגלו-סקסי עתיק מהמאה העשירית, אך חריזה לא הפכה לטכניקה מוכרת בשירה האנגלית עד למאה ה-14. מתקופה זו ועד המאה ה-16 הייתה החריזה סימן ההיכר העיקרי של השירה בשפה האנגלית.
באנגלית, כברוב השפות האירופיות, נהוגה כיום חריזה של שני ההגאים האחרונים בשורה, כשאחד מהם הוא תנועה והשני עיצור. בשל הקושי היחסי למצוא חרוזים למילים רבות בשפה האנגלית, לא נפוצה בשירה בשפה זו חריזה "עשירה" הכוללת עיצורים רבים, ולעומת זאת נעשה שימוש רב בחרוז בלתי מדויק, באסוננס, בקונסוננס וב"חרוז לעין" - שתי מילים שנראות כמתחרזות אך נשמעות שונה, כגון move-love. כמו כן, נפוצה באנגלית שירה הכתובה במשקל מדויק אך ללא חריזה, והדוגמה הטובה ביותר לכך היא השירה המכונה 'חרוז לבן' (Blank verse - פנטמטר ימבי לא-מחורז) שבה נכתבו מרבית מחזותיו של שייקספיר.
אחד מגדולי החורזים בשירה האנגלית היה לונגפלו, שהחריזה בשיריו נחשבה 'קלה' - דהיינו כזו שנדמית טבעית ומתגלגלת בקלות על הלשון. בשורות הבאות, מתוך שירו של לונגפלו 'הקוצר והפרחים' (The Reaper and the Flowers), החרוזים נראים טבעיים אף כי הם מורכבים מאוד מבחינה תחבירית (פועל בעבר נחרז עם שם עצם, כינוי גוף עם תואר):
בצרפתית
בצרפתית מקובלות מספר צורות של חריזה. החריזה המקובלת בשפה האנגלית נקראת בצרפתית rime suffisante (חריזה מספקת). צורות מורכבות יותר של חריזה הנהוגות בצרפתית הן:
חריזה עשירה במיוחד המתקיימת בשירה הצרפתית היא 'חריזה מלאה' (holorime)- חרוז המשתרע על פני הטור השירי כולו (כלומר, שתי שורות הנשמעות זהות לחלוטין אך משמעותן שונה). דוגמה יפה לכך הוא צמד השורות הבא, ממרק מוניה, שמיחסים בטעות לוויקטור הוגו:
תרגום מילולי (מבלי להתחשב בחריזה הצרפתית):
המשורר אלפונס אלה נודע בשימוש ב'חריזה מלאה' מסוג זה.
סכמות חריזה
כאשר בשיר קיימת חריזה (בסופי הטורים) החוזרת על עצמה באופן עקבי, מקובל לדבר על סכמת החריזה (או 'אופן החריזה') של השיר. את סכמת החריזה מתארים על ידי שימוש באותיות לציין חרוזים זהים, כאשר כל אות חדשה מציינת חרוז חדש, שלא הופיע עדיין בשיר. למשל, סכמת החריזה של השורות 'סוף העולם/נגמר הזמן/אני לבד/איפה כולם' תהיה 'א ב ג א', כי שלוש השורות הראשונות מסתיימות בצלילים שונים, וברביעית חוזרים הצלילים מהשורה הראשונה. סכמות החריזה תלויות באורך הבית בשיר. סכמה קבועה של חריזה (ובדרך כלל גם של משקל) היא אחד המאפיינים הבולטים של צורות שיריות שונות ושל מבנים שיריים שונים.
סכמת חריזה נפוצה ביותר בשירה הקלאסית היא הקופלט ההירואי - שתי שורות מתחרזות במשקל פנטמטר ימבי. בסכמה זו נעשה שימוש רב בשירה האנגלית, בין השאר אצל המשוררים אלכסנדר פופ וג'ון דריידן. בבית משולש (בן שלוש שורות), החריזה הנפוצה ביותר היא של השורה הראשונה והאחרונה. חריזה זו נהוגה בשירה הכתובה בטרצינות, כגון הקומדיה האלוהית של דנטה (אז בדרך כלל מתחרזת השורה השנייה עם הראשונה והשלישית בבית הבא) ובצורת הווילאנל, בה נשמר אותו חרוז לאורך כל השיר.
בבית המרובע (המורכב מארבע שורות), שהוא הנפוץ ביותר, מקובלות מספר סכמות חריזה: סכמות חריזה קיימות גם בבתים ובשירים ארוכים יותר. בחמשיר, למשל, סכמת החריזה הקבועה היא א א ב ב א - השורה החמישית (שהיא בדרך כלל 'שורת המחץ' או הפואנטה) מתחרזת עם הראשונה והשנייה. הבית האיטלקי בן שמונה השורות הקרוי אוטבה רימה נחרז א ב א ב א ב ג ג.
סכמות החריזה המוכרות ביותר הן אלו של הסונטה בת 14 השורות: הסונטה האיטלקית הקלאסית (ה'פטררקית') הייתה מורכבת משמונה שורות בחריזה א ב א ב/א ב א ב או בחריזה א ב ב א /א ב ב א ומשש שורות שנחרזו ג ד ה/ג ד ה או ג ד ג/ ג ד ג, ואילו הסונטה השייקספירית נחרזת א ב א ב/ ג ד ג ד/ ה ו ה ו/ ז ז, באופן שמחלק אותה בבירור לשלושה בתים בני ארבע שורות ול"מסקנה" בת שתי שורות; עם התפתחות מסורת הסונטה נוצרו עוד כמה וריאציות לסכמות חריזה אלה.
הגאווה והתשוקה
הגאווה והתשוקה (באנגלית: The Pride and the Passion) הוא סרט תקופתי שהופק באולפני יונייטד ארטיסטס בשנת 1957. את הסרט הפיק וביים סטנלי קריימר והוא צולם בשיטת הטכניקולור. הסרט הוא עיבוד לספרו של סי. אס. פורסטר "התותח". את התסריט כתבו עדנה אנהרט, אדוארד אנהרט וארל פלטון.
עלילה
בשנת 1810, כאשר הצבא הספרדי המובס נסוג בפני כוחותיו של נפוליאון בונפרטה, הוא משאיר מאחוריו תותח עצום ממדים. כדי שהתותח לא יפול לידי הצרפתים, הכוחות הנסוגים דוחפים אותו לעמק נסתר, שם הוא שוכב חסר שימוש. עד אשר קצין בריטי, קפטן אנתוני טרומבל (קרי גרנט) מגיע כדי לקחתו. הגנרל הספרדי איתו תכננו הבריטים לקחת את התותח נמלט, ורק קבוצה של לוחמי גרילה המורכבים מאיכרים ספרדים, נשארים ליד התותח. מיגל (פרנק סינטרה), מנהיג הקבוצה, מודיע לקפטן האנגלי השמרני כי הוא הסמכות היחידה שנשארה בעיר ולוקח אותו לראות את התותח, ששוקל שבע טונות. למרות דרישתו המוקדמת של טרומבל, מיגל מתעקש כי קודם הם ישתמשו בתותח כדי לשחרר את עיירת הולדתו, אווילה, מהצרפתים. טרומבל המיואש מסכים בלב כבד, ועוזר לאנשי הגרילה לחלץ את התותח מהעמק. מכיוון שטרומבל הוא האדם היחיד היודע איך להשתמש בתותח, מיגל נאלץ להסכים שטרומבל ימשיך להתלוות אליהם גם לאחר שהתותח מחולץ, וזאת למרות סלידתו משחצנותו של האנגלי. מקור נוסף לחיכוך בין השנים, היא נערתו של מיגל, ג'ואנה, שטרומבל נמשך אליה.
המסע בן ה-1000 קילומטר מתחיל, כאשר 200 איכרים מלווים את קבוצת הגרילה ועוזרים לדחוף את התותח העצום. באחד הערבים, הקבוצה משתתפת בחגיגה אקראית, במהלכה גוברת קנאותו של מיגל לג'ואנה, עקב התעניינותה הגוברת בטרומבל, על אף שהיא עומדת על דעתה כי היא יכולה לעשות כרצונה.
בעיירה אווילה, הגנרל הצרפתי הנרי ג'ובט (תיאודור ביקל), מצווה כי בכל יום יוצאו להורג עשרה ספרדים, עד שיתגלה מיקומו של התותח. בינתיים, מסעה המייגע של קבוצת הגרילה ממשיך עד אשר הם מגיעים לנהר גדול שאותו הם חייבים לחצות. טרומבל, מארגן רפסודה ארעית כדי שיוכלו לחצות את הנהר, אך במחצית הדרך לגדה השנית נקרעים החבלים המנחים והרפסודה עם התותח נסחפת במורד הזרם. לאחר שהרפסודה מתנפצת על סלעים, טרומבל מגיע ובודק את התותח, על-אף שהוא מוצא אותו שלם, הוא מודיע כי הם יצטרכו לפחות 2000 איש כדי לחלץ את התותח מהבוץ. מיגל, דוהר אל העיירה הסמוכה ושם, לאחר שאנשיו משתלטים על החיילים הצרפתים, הוא פונה אל הרגשות הפטריוטיים של הצופים באצטדיון, ובראש קבוצה גדולה הם חוזרים ומחלצים את התותח.
לאחר חילוץ התותח, ממשיך המסע עד אשר קבוצת הגרילה נתקלת במחנה צרפתי, ומגלה כי על אף שהצרפתים עולים במספרם עליהם, ייקח עוד שלושה שבועות עד שהם יוכלו לעקוף את המחנה, דבר שמיגל מסרב לעשות, למרות בקשתו של להיגיון והתנגדותו לתוכניתו של מיגל לתקוף את המחנה בוויכוח המתלהט ביניהם. לאחר שג'ואנה קוראת תיגר עליו ואומרת כי הוא מעוניין להשתתף בהתקפה, הוא מצטרף למתקפה ומנהיג קבוצה של לוחמים הגונבת מהצרפתים את אבק השרפה.
לאחר ניצחונם, טרומבל נחרד מכוונתו של מיגל להוציא להורג שני שבויים צרפתים, לאחר סיום חקירתם, לאחר עימות נוסף ביניהם מיגל אומר בגסות לטרומבל, כי הוא יכול לעזוב. ג'ואנה מפצירה בטרומבל שלא יעזוב, ואומרת לו כי מיגל למעשה זקוק לו. ג'ואנה מספרת לטרומבל, כי כאשר היא חייתה מעיירה אווילה, הגנרל הצרפתי, גובט, חשק בה ואיים עליה כי יהרוג את אביה ואחיה, אם לא תכנע ליצריו. על אף שהיא מסכימה, גובט מוציא אותם להורג, לאחר מכן היא בורחת אל הגבעות, שם היא מסתובבת ללא מטרה, עד אשר פוגשת את מיגל. מיגל עורר השראה במאות אנשים ללכת אחריו למרות עקשנותו. טרומבל מכנה את ג'ואנה, בחורה זולה, על כך שהיא נשארת עם מיגל על אף שהיא לא אוהבת אותו, אך לאחר מכן נושק לה. לאחר שג'ואנה מגלה לו כי היא כבר התנצלה בשמו בפני מיגל, טרומבל מסכים להמשיך עימם במסע, למענה. בחניה הבאה, פושטים אנשי הגרילה על כפר קטן ולוקחים ממנו אספקה ומזון, זאת למרות הפצרותיהם של אנשי הכפר שמתחננים שישאירו להם מעט מזון. לאחר שטרומבל מוכיח את מיגל על מעשי אנשיו, מיגל הרותח מזעם על התערבותו הבלתי פוסקת של טרומבל, מסכים כי הסגן שלו יקרא תגר על טרומבל בקרב סכינים. ג'ואנה מנסה להתערב בהחלטה, אך מיגל צוחק בפניה ואומר, כי ירשה לקרלוס, סגנו, להרוג את טרומבל "רק מעט". לחרדתו של מיגל, קרלוס הכוחני טועה בהערכת כוחו של טרומבל, שמצליח להורגו בקרב הסכינים. לאחר מכן לומדים אנשי הגרילה כי יחידה גדולה של חיל רגלים צרפתי נמצאת בדרכה אליהם, מתנדבים טרומבל וחוזה, לוחם צעיר, לפוצץ את הגשר אותו חייבים הצרפתים לחצות. השניים מצליחים במשימתם ומפוצצים את הגשר על קבוצת החיילים ומחסלים גם אותה, אך במהלך הפעולה נהרג חוזה הצעיר. מאוחר יותר באותו היום, נכנעת ג'ואנה לתשוקתה לטרומבל ולאחר פגישתם, הוא מבטיח לה כי יהיו להם חיים מאושרים יחדיו. כאשר היא חוזרת אל המחנה, היא מתעמתת בעדינות עם מיגל, שאומר לה כי כל שהוא יוכל לתת לה הוא את העיירה אווילה בחזרה, ואז משאיר לה זוג סנדלים שהכין עבורה.
באווילה, גובט רותח מזעם כאשר הוא שומע על חיסולה של יחידת הרגלים, אך הוא יודע כי אנשי הגרילה יהיו חייבים לחצות מעבר הרים צר בדרכם אל העיירה, והוא מכין להם מארב במקום. בשעה שגובט מתכנן את המארב, מיגל וטרומבל מנסים לגייס את האיכרים המקומיים, שמסרבים ללוות אותם במעבר הצר. ללא עזרתם בדחיפת התותח, אנשי הגרילה ימצאו בסכנה, אך מיגל מתעקש להמשיך והם ממשיכים במסעם תוך שהם מנסים לטשטש את מיקומם. האויב הצרפתי מצליח במהירות לגלות את מיקומם ואש נפתחת עליהם, האיכרים הסרבניים, ששומעים את קולות הירי, ממהרים אל המקום ועוזרים לחלץ את התותח למקום מבטחים. מיגל מחליט לחמוק ממחסומי הדרכים, אותם הציבו הצרפתים, והם עושים את דרכם דרך הגבעות, לאחר שהתותח נמשך לראש גבעה תלולה, טרומבל מפנה את תשומת לבו של מיגל לכך שהזווית החדה של הירידה תגרום לתותח לצאת משליטה. שוב מיגל מסרב לשמוע ובעקשנותו מורה לאנשיו להמשיך במורד, התותח משתחרר מידיהם וגולש ללא מעצור במורד הגבעה, לבסוף נעצר התותח בחבטה אדירה וניזוק. כאשר הם זקוקים למקום בטוח כדי לתקן אותו, החבורה נכנסת לעיירה סמוכה, שם מיגל מבקש מהבישוף כי יתן להם להחביא את התותח בקתדרלה, הבישוף מסרב בתוקף, אך טרומבל נוזף בו ומראה לו עד כמה קשה עובדים האיכרים הפשוטים, במטרה לשחרר את המולדת. לבסוף מסכים הבישוף, והתותח מתוקן. משם הם מצליחים להבריח אותו במהלך תהלוכה דתית צבעונית, מבלי לעורר את תשומת לבם של החיילים הצרפתים ששהו במקום.
זמן קצר לאחר מכן, מגיעה החבורה לטווח תצפית על העיירה אווילה. לילה לפני התקיפה, מסביר טרומבל לעשרת אלפים האיכרים המורדים, שהתכנסו כדי לתקוף את העיר, כי על אף שהוא יצליח לפרוץ את ביצורי העיירה עם התותח העצום, לפחות מחצית מהם יהרגו מאש הצרפתים בזמן ההסתערות. כאשר הוא נמצא לבדו עם ג'ואנה, טרומבל גורם לה להבטיח לו כי היא תישאר לצידו, ליד התותח, במהלך ההתקפה כך שהיא תהיה בטוחה ואז הולך להכין את התותח. כאשר היא מסתובבת לבדה בכפר, היא משנה את דעתה ואומרת לטרומבל כי היא חייבת להילחם לצידו של מיגל והאיכרים, למרות אהבתה אליו.
לדה (מיתולוגיה)
במיתולוגיה היוונית, לֶדָה (ביוונית: Λήδα) הייתה אשתו של מלך ספרטה, טינדראוס.
לדה וזאוס
יש גרסאות שונות ללידת הלנה במיתולוגיה היוונית. על פי מחזהו של אוריפידס, "הלנה", זאוס, שחשק בה, בא ללדה בליל כלולותיה, בדמות ברבור הנמלט מעיט ועיבר אותה. באותו הלילה הייתה לדה גם עם בעלה טינדראוס. כעבור תשעה חודשים הטילה שתי ביצים: מהאחת בקעו התאומים ילדי זאוס: הלנה ופולוקס, ומהשנייה בקעו התאומים ילדי טינדראוס - קסטור וקליטמנסטרה. התאומים הבנים, קסטור ופולוקס, ביוונית "הדיוקסורים" או בלטינית Gemini, שעל שמם קרויה קונסטלציית התאומים, מתו, ולכן בעלה הנבחר של הלנה וחתנו של טינדראוס מנלאוס ירש את מלכות ספרטה. לפי גרסה אחרת ילדה לדה שני ילדים מטינדראוס, ובנוסף הטילה שתי ביצים, מהן בקעו הלנה ופולוקס.
על שמה
האסטרואיד 38 לדה שהתגלה ב-12 בינואר 1856 על ידי ז'אן שאקורנאק נקרא על שמה. השם ניתן על ידי אורבן לה-ורייה.
על שמה גם נקרא הירח לדה, אחד מירחיו של צדק.
הרי ירושלים
הרי ירושלים הוא אזור גאופוליטי הררי ומבותר במרכז ארץ ישראל, באזור העיר ירושלים. בהגדרתם הרשמית, הרי ירושלים הם החלק מהרי יהודה הנכלל בתוך פרוזדור ירושלים, ובתוך הקו הירוק, אך לעיתים מכלילים בו גם אזורים שמחוצה לו. המונח הרי ירושלים הוא יותר מונח גאופוליטי, שבא לתאר את החלק של הרי יהודה שנמצא בתוך הקו הירוק, מאשר מונח גאוגרפי.
בתוכנית החלוקה של האו"ם (1947), נכלל חלק מפרוזדור ירושלים בשטח המדינה הערבית העתידית, וחלקו בשטח הבינלאומי שכלל את ירושלים. במהלך מלחמת העצמאות כבשה חטיבת הראל את האזור, מה שנתן למדינת ישראל אחיזה באזור ההר, דרך גישה לירושלים ואת השטח ששימש לבניית מערב העיר ירושלים.
גובהם הממוצע של הרי ירושלים הוא כ-650 מטרים מעל פני הים. ההרים הם שלוחות מקבילות היורדות מבמת ההר הגבוהה (800 מטר) של ירושלים, כיוונן מזרח-מערב, וביניהן נחלי אכזב הזורמים מערבה. מדרונותיו תלולים, ואין בו כמעט במת הר ושטחים מישוריים. את האזור מנקז אחד הנחלים הגדולים במרכז, נחל שורק, שבתוך העמק שלו עוברת מסילת הרכבת הישנה מיפו לירושלים. יובליו הגדולים בתחום הרי ירושלים הם נחל רפאים ונחל כסלון.
השטחים הפתוחים בהרי ירושלים משופעים בשרידי חקלאות קדומה, הכוללים שרידי מתקנים החצובים בסלע או בנויים מאבני שדה, ובהם טרסות, שומרות, גתות יין, בתי בד, מחצבות, בורות מים, כבשני סיד, שבילים ועוד. מתחם לדוגמה, הכולל מטעי זית, גפן, תאנה, שקד ורימון, שוחזר באזור הסטף.
פסגות בולטות בהרי ירושלים
פסגות גבעת הרדאר, הר גילה ונבי סמואל נמצאות מעט מחוץ לקו הירוק.
אפלטון (עיר)
אפלטון (באנגלית: Appleton) היא עיר במדינת ויסקונסין שבארצות הברית. אפלטון ממוקמת על נהר פוקס, כ- דרומית-מערבית לגרין ביי ו- צפונית למילווקי. נכון למפקד האוכלוסין מ-2020 התגוררו בעיר כ-75,644 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השישית בגודלה בוויסקונסין.
באפלטון פועלים אוניברסיטת לורנס, נמל התעופה הבינלאומי של אפלטון, ושני בתי חולים משמעותיים.
היסטוריה
באזור אפלטון התיישבו בעבר אינדיאנים, אשר מסרו את השטח לארצות הברית ב-1836.
המתיישבים האירופאים הראשונים באפלטון היו סוחרי פרוות שתכננו לסחור עם האינדיאנים המקומיים.
ההתיישבות המשמעותית החלה ב-1847. באותה השנה הוקם מכון לורנס, שהפך לאחר מכן לאוניברסיטת לורנס. ב-1853 אוחדו שלושה כפרים קטנים באזור לכדי העיירה אפלטון. ג'ון פ. ג'ונסטון היה ראש העיר הראשון. העיר נקראה על שם סמואל אפלטון מניו אינגלנד, שתרם 10,000 דולר לספריית המכון המקומי.
בשנת 1853, הוקם מפעל לייצור נייר, מה שתרם באופן משמעותי לפיתוח העיירה החדשה. ב-30 בספטמבר 1882 הוקמה התחנה המרכזית ההידרו-אלקטרית על מנת לספק את צורכי התעשייה המקומית.
באוגוסט 1886, אפלטון היה העיר הראשונה בארצות הברית שבה פעלו חשמליות באופן מסחרי ומשגשג. ב-1912 אורות העיר כבר הוארו בחשמל. באפלטון פעל גם הטלפון הראשון בוויסקונסין, והיא הייתה העיר הראשונה שהוארה בנורות הלהט מחוץ לחוף המזרחי.
העיירה הוכרזה כעיר ב-2 במרץ 1857, כשעמוס סטורי כיהן כראש העיר הראשון שלה.
ישנה טענה כי הקניון הסגור הראשון בארצות נבנה באפלטון ב-1954. בשנים 1930–1970 אפלטון הייתה "עיירת שקיעה": אפרו-אמריקאים לא הורשו ללון בה, ואף שחור לא חי בתחומי העיר עד 1930. החריגה מהכלל התרחשה ב-1941 עם הזמרת מריאן אנדרסון. אנדרסון הגיעה להופיע באוניברסיטת לורנס, והורשתה ללון באחד המלונות בעיר, אך היא לא הורשתה לאכול ארוחת ערב בפומבי.
דמוגרפיה
נכון למפקד האוכלוסין של 2020, מנתה אוכלוסיית העיר 75,644 תושבים. מספר זה כולל גם 318 אסירים ו-1,275 סטודנטים. צפיפות האוכלוסין היא 1,178.2 נפש לקמ"ר. החלוקה האתנית בעיר היא:
שישי חי
שישי חי הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בשידורי הזכיין קשת בראשית ימי ערוץ 2 המסחרי בין השנים 1993–1995.
התוכנית שודרה בימי שישי בשעה שש ושלושים לפנות ערב ועסקה בעיקר בבידור ובאורח חיים (בישול, אופנה וכו'). בכל תוכנית התארחו אורחים מוכרים, אחד מהם הכין במטבח את ארוחת השבת שכולם התיישבו לאכול בסופה. את התוכנית הגישו שלוש מנחות, הבולטת בהן הייתה מרב מיכאלי, ולצדה הנחו בתחילה עד 1994 נועה ירון ואורלי ברבי, וב-1995 אלונה פרידמן ומיכל גוטליב. התוכנית הייתה החשיפה הטלוויזיונית הראשונה של מרבית המגישות (למעט מיכאלי) וכן של הסטנדאפיסט גיל קופטש, שהגיש בה את "פינת הסרט הערבי".
למרות ששודרה בשעה שאינה נחשבת לפריים טיים, התוכנית זכתה לאחוזי צפייה גבוהים ע"פ מדידת הרייטינג של אותה תקופה ושמרה בדרך כלל על מקום בעשר התוכניות הנצפות של השבוע. שמה המלא של התוכנית היה "שישי חי - תוכנית מבית טוב" וזאת בשל העובדה שהתוכנית שודרה בשידור חי מבית צמוד קרקע במרכז הארץ. התוכנית נחשבת לתוכנית הטלוויזיה הראשונה בישראל שבאופן קבוע לא צולמה בתוך אולפן, כמו שהיה מקובל בשנות ההגמוניה של הערוץ היחיד, והראשונה שצולמה גם ממצלמות כתף.
לבנית קטנה
תיאור
אורך גופה של הלבנית הקטנה נע בין 52 ל-67 סנטימטרים. מוטת כנפיה כ-90 סנטימטרים, ומשקלה 380 עד 600 גרמים. ללבנית מקור ורגליים שחורים ואצבעות צהובות. היא נפוצה בכל היבשות בסמוך למקורות מים. ללבנית הקטנה יש אוכלוסיות יציבות ואוכלוסיות נודדות שמקייצות באירופה וחורפות באפריקה.
התנהגות
הלבנית הקטנה מקננות בשיחים ובעצים צפופים. הקינון ממשיך בחודש אפריל. הלבנית הקטנה מטילה ארבע עד חמש ביצים. הביצים סגלגלות וצבע הקליפה ירקרק אפרפר בהיר. גודל הביצה 34x46 מילימטר ומשקלה 28.5 גרם. משך הדגירה על הביצים נע בין 20 עד 22 ימים, ושני ההורים השומרים על קשר קבוע בעונת הקינון משתתפים בדגירה. הלבנית הקטנה דוגרת במושבות ולעיתים עם מיני אנפות אחרים. הגוזלים בוקעים עם עיניים פקוחות ופלומת נוצות. שני ההורים מאכילים את הגוזלים ממקור למקור. הגוזלים עוזבים את הקן 35 יום לאחר שבקעו מהביצים וזאת לאחר מספר ימים בהם נופפו בכנפיהם ותירגלו את שרירי התעופה שלהם.
שימור המין
בסוף המאה ה-19 הייתה אופנה של שימוש בנוצות לקישוט. מאות אלפי לבניות קטנות נקטלו לשם שימוש בנוצותיהן. בשנת 1899 אסרה המלכה ויקטוריה בצו את השימוש בנוצות קישוט בצבא. לאחר מכן אסר הפרלמנט הבריטי על ייבוא נוצות לבריטניה, והאופנה דעכה לאטה עקב ההתנגדות של שומרי הטבע.
רובעי רומא בתקופת אוגוסטוס
בשנת 7 לפנה"ס הורה הקיסר הרומי אוגוסטוס על חלוקה מנהלתית של העיר רומא, בירת האימפריה הרומית ל-14 רבעים שכונו "רגיונס" (בלטינית: regiones) וכל אזור חולק לרובעי משנה. מספרם של רובעי המשנה בזמן אוגוסטוס לא ידוע.
החלוקה הייתה חלק מארגונה מחדש של העיר, מטרתה הייתה להגדיר במדויק כל חלק מחלקי העיר וכך להקל על עריכת הקנסוס ועל פעילותם של מכבי האש.
אוגוסטוס קרא לכל רובע במספר, ובהמשך החלו תושבי הרובעי לכנות אותם בשמות שונים. בחגי הקומפיטליה היו תושבי הרבעים השונים עורכים משתאות ציבוריים גדולים.
לינו ספיטרי
לינו ספיטרי (מלטזית: Lino Spiteri; 23 בספטמבר 1938 - 14 בנובמבר 2014) היה סופר, משורר, פוליטיקאי ועיתונאי מלטזי.
חייו
ספירטי נולד בכפר קורמי (Qormi) שבמלטה. עם סיום לימודיו באוניברסיטת אוקספורד שב למולדתו ונבחר לפרלמנט המלטזי. ספיטרי פרסם את קובצי הסיפורים "בשר ודם" "נעורים מבוזבזים", "אנטומיה", "שני החברים", "הגנב" ו"באודם התלתן", את הרומן "מהפכה בדו מינור" ואת ספרי השירה "התוודות" ו"אני הולך לבדי". הוא שימש כשר האוצר המלטזי בין השנים 1981-1983 ופעם נוספת ב-1996-1997 כאשר החליף את ג'ון דלי. הוא היה ממנהיגי מפלגת העבודה של מלטה.
אנטוניו לופז גרסיה
אנטוניו לופז גרסיה (בספרדית: Antonio López García; נולד ב-6 בינואר 1936) הוא צייר ופסל ספרדי, אשר ציוריו מתאפיינים בסגנון סוריאליסטי והיפר-ריאליסטי.
ביוגרפיה
נולד בעיר טומליוסו שבמרכז ספרד, כמה חודשים לפני פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית, למשפחה של חקלאים. דודו, אשר היה צייר, שם לב לכישרונו ונתן לו שיעורי ציור. בשנת 1949 עבר גרסיה למדריד והתקבל ללימודים באקדמיה לאמנות יפה של סן פרננדו, שם למד בין השנים 1950 ל-1955. במהלך הלימודים פגש בציירת מריה מורנו-אלסו, עמה התחתן בשנת 1961. בשנת 1955 זכה במלגה ללימודים באיטליה, שם התעמק בציור איטלקי בתקופת הרנסאנס.
כבר בשנת 1957 החלה יצירתו להפגין מאפיינים סוריאליסטים שונים, כמו עצמים ודמויות מרחפות באוויר, ואובייקטים המופיעים שלא בסביבה הרגילה שלהם. סגנון זה אפיין אותו לפחות עד לשנת 1964.
פילון (אדריכלות)
פילון (ביוונית: Pylon) הוא שער כניסה מונומנטלי למקדש המצרי העתיק.
מבוא
באדריכלות, הפתחים: חלונות, דלתות ושערים, הם גורם חשוב בעיצובם של הקירות ושל החלל הכלוא בתוכם. הפתחים מחלקים את הקירות לגושים אטומים ולחללים שיש להם סדר וריתמוס. גודלם וצורתם של הפתחים נקבעים לפי שיקולים שונים: פונקציונליים, מבניים וצורניים. השער משמש לכניסה לקשר בין פנים הבית, העיר או המתחם, לבין החוץ.
בניתם של מפתחים הייתה בעייתית מפאת הצורך לייצב את הפתח. בבניה המסורתית הפתחים היו קטנים מפני שלא ידעו לייצב אותם. גודל המפתח היה קשור באורך הקורה המקסימלי.
פילון במצרים העתיקה
פתרון לבעיה גודל המפתח מוצאים בדרכים שונות, במצרים העתיקה הפתרון היה בניית פילון. פילון מורכב משני מגדלים המתחברים באמצעות קרניז, הנמוך מהם וסוגר את הפתח ביניהם. השער היה בדרך כלל במחצית הגובה של המגדלים. באמונה המצרית העתיקה, הפילון שיקף את האופק שבין שני הרים שמעברם זורחת ושוקעת השמש. הם סימלו מקום של בריאה ולידה מחדש.
הפילונים היו מקושטים בסצנות המדגישות את סמכויות השלטון של המלך מהיותם מקום פולחן ציבורי.
בפילון של מקדש איזיס בפילה (Philae), משנת 500 לפנה"ס, נראה פרעה מכניע את אויביו בעוד האלים: איזיס, חורוס וחתחור מתבוננים. דוגמאות נוספות נמצאות בלוקסור ואידפו.
פולחן אמון- רע אל השמש, התקיים פעמים רבות בראש פילון המקדש. פילונים אחדים הכילו גם חדרי מדרגות פנימיים.
הפילון הראשון שנמצא הוא מהמאה ה-13 לפנה"ס. זוג של אובליסקים היו מוצבים בדרך כלל לפני הפילונים.
משה מייזלס
משה מייזלס (6 ביוני 1919 – 21 במאי 2014) היה עיתונאי ישראלי, מבכירי עיתון "מעריב".
ביוגרפיה
משה שמואל מייזלס נולד לאסתר גיטל לבית דילר ולחנניה בווינה בירת אוסטריה. אביו היה בן למשפחת רבנים (סבו, משה מייזלס, היה הרב של פשמישל). למד בגימנסיה היהודית "חיות" בעירו. באוקטובר 1938, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, עלה לארץ ישראל לבדו, לאחר שאחותו, שהתגוררה בארץ, סייעה בידו לקבל סרטיפיקט. רוב משפחתו הקרובה נספתה בשואה. זמן קצר לאחר עלייתו עבר לירושלים. למד באוניברסיטה העברית וקיבל תואר מוסמך במדעי הרוח. בשנת 1941, בעת המלחמה, התגייס לצבא הבריטי, ושירת בחיל הקשר במטה הראשי של הצבא הבריטי בקהיר ובמחנה סרפנד (צריפין). בשנת 1944 נישא לברטה אייזנברגר, בת כיתתו בגימנסיה בווינה, שעלתה ארצה ב-1938 כמעפילה במסגרת עליית "אף על פי".
את הקריירה העיתונאית שלו החל משה מייזלס עוד לפני קום המדינה, כשעבד בשנים 1946–1948 כעורך לילה ביומון הארצישראלי בשפה הגרמנית "ידיעות חדשות". החל משנת 1948 עד יציאתו לגמלאות בשנת 1984 שימש כעיתונאי בעיתון "מעריב". במשך רוב שנות עבודתו ב"מעריב" היה כתב העיתון לענייני מפלגות. במקביל לעבודתו שם, שימש בשנים 1961–1992 ככתב לענייני ישראל והמזרח התיכון של רשות השידור האוסטרית, ובשנים 1970–2002 גם ככתב בישראל של סוכנות העיתונות האוסטרית.
מייזלס כתב שורה של ספרים בעברית ובכללם, "מבן-גוריון עד פרס" ו"הפרידה מהרצל" וספרים בגרמנית אודות חסידי אומות עולם אוסטריים ושווייצריים. כמו כן כתב וערך ספרים אוטוביוגרפיים של אישי ציבור שונים, דוגמת השר יוסף אלמוגי, סגן יו"ר הכנסת צבי צימרמן וצייד הנאצים טוביה פרידמן.
מייזלס נפטר ב-21 במאי 2014, בגיל 95, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק. רעייתו ברטה נפטרה בשנת 1986. הניח אחריו שתי בנות: רימונה שיף-מייזלס, עיתונאית, וד"ר ליאורה נבון, מרצה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה במכללה האקדמית אחוה ובאוניברסיטת תל אביב, וכן נכדים.
גורניק זאבז'ה
גורניק זאבז'ה (בפולנית: Górnik Zabrze) הוא מועדון כדורגל פולני מהעיר זאבז'ה, מרכז מכרות חשוב בפולין. פירוש המילה "גורניק" הוא "כורה". המועדון משחק בליגת המשנה הפולנית.
בעונת 1967/1968 המועדון השתתף בגביע אירופה לאלופות. בסיבוב הראשון ניצח את יורגודן. בשמינית הגמר ניצח את דינמו קייב. ברבע הגמר הפסיד למנצ'סטר יונייטד. בעונת 1969/1970 העפילה לגמר גביע המחזיקות כאשר היא עוברת קבוצות יותר גדולות ממנה: בסיבוב הראשון מנצחים את סגנית אלופת יוון אולימפיאקוס. בשמינית הגמר מנצחים את גלאזגו ריינג'רס הסקוטית וברבע הגמר מנצחים את לבסקי סופיה, סגנית אלופת בולגריה. בחצי הגמר חיכה להם מפגש מול רומא האיטלקית במשחק הראשון בביתם הסתיים בתיקו 1-1 ובמשחק השני הם היו זקוקים לתיקו של יותר משער אחד כדי להעפיל לגמר אירופי ראשון בתולדותיהם וזה קרה תיקו 2-2 הבטיח לפולנים העפלה לגמר אירופי ראשון מול מנצ'סטר סיטי בו הפסידו 1-2 וסיימו במקום השני בתחרות.
בית המרכבות
בֵּית הַמַּרְכָּבוֹת היה יישוב מקראי בנחלת שבט שמעון ביהודה, בין חצר סוסה לבין צקלג.
הוא הוזכר בספר יהושע:
בעת החדשה הוצע לזהותה בתל אבו הֻרֵירֶה, או בתל אל-מַרְכֵּב.
ג'יימי קמפבל באוור
ג'יימס מטקאלף "ג'יימי" קמפבל באוור (באנגלית: James Metcalfe "Jamie" Campbell Bower; נולד ב-22 בנובמבר 1988) הוא שחקן, זמר ודוגמן אנגלי. באוור ידוע בעיקר מתפקידיו בסרט "סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט" של טים ברטון, בסדרת סרטי "דמדומים" ובסדרת הטלוויזיה "דברים מוזרים".
קריירה
בשנת 2007 לוהק באוור לדמותו של אנתוני הופ, מלח צעיר שמנסה להתידד עם הספר סוויני טוד מבלי לדעת שהוא רוצח, בסרט סוויני טוד. לאחר מכן, בשנת 2008, באוור הופיע בסרטים "רוקנרולה" בתור רוקיסט צעיר, וב"החורף בזמן מלחמה" בתור ג'ק.
בשנים 2009–2012 הופיע באוור בסאגת דמדומים בתור קאיוס, המנהיג השלישי והכי האכזרי שבוולטורי. בשנת 2010, הופיע באוור בסרט "לונדון בולווארד" בתפקיד משני; ובסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1" בתור גלרט גרינדלוולד, קוסם אכזרי שהיה לשעבר אהובו של דמבלדור.
בשנת 2011 השתתף באוור בסרט "אנונימי" שעסק בשאלה מי כתב את המחזות של שייקספיר בתפקיד אוקספורד הצעיר. בשנת 2012 השתתף בקליפ של להקת "פלורנס אנד דה מאשין" לשיר "Never Let Me Go".
בשנת 2013 כיכב בסרט "בני הנפילים: עיר של עצמות" המבוסס על סדרת ספרי הפנטזיה "בני הנפילים" מאת קסנדרה קלייר. באוור גילם את ג'ייס, צייד צללים יפה תואר שחובר לקליירי על מנת לפתור את עברה המסתורי. בסוף אותה שנה הוא הצטרף לצוות הדוגמנים של בית האופנה "ברברי".
בשנת 2021 לוהק לדמותו של וקנה בעונתה הרביעית של הסדרה "דברים מוזרים", שעלתה לשידור בשנת 2022.
קריירה מוזיקלית
בנוסף למשחק, בשנת 2015 הוא הקים את להקת הפאנק רוק "COUNTERFEIT"; בה היה סולן וגיטריסט. הלהקה התפרקה ב-2020.
איילת השחר כהן
איילת השחר כהן (נולדה ב-4 בפברואר 1965) היא אמנית רב תחומית, עוסקת בהוראה, כתיבה, אוצרות ולווי אמנים. כיהנה כראש המחלקה לצילום במוסררה בית הספר לאמנות ע"ש נגר ומנהלת את גלריות בית הספר. הציגה 15 תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות בישראל ומחוצה לה. עבודותיה שמורות באוספים שונים, ביניהם מוזיאון ישראל ירושלים, מוזיאון חיפה לאמנות, המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן ומוזיאון אשדוד.
ג'יימי קמפבל באוור
קריירה מוזיקלית
אלבומם הראשון של הלהקה "Together We Are Stronger" יצא בשנת 2017. לפני כן הם הוציאו שלושה מיני-אלבומים.
איילת השחר כהן
ביוגרפיה
איילת השחר כהן נולדה בשנת 1965 בנוף הגליל (נצרת עילית דאז) כבת אמצעית בין שלוש בנות. אמה עיצבה את הבית כמרחב של טבע מלאכותי, ואביה, צלם חובב, תיעד את חיי המשפחה לאורך השנים. צילומיה של כהן ניזונים מהארכיון המשפחתי החזותי שיצרו שני הוריה. בשנת 1986 החלה ללמוד במדרשה לאמנות. עם סיום לימודיה בשנת 1990, עבדה כצלמת עיתונות במקומון "חולון בת ים" ובהמשך לימדה צילום ואמנות במסגרות לימוד שונות. מאז 2008 מכהנת כראש המחלקה לצילום בבית הספר לאמנות וחברה מוסררה ומשנת 2018 מנהלת את שלוש הגלריות של בית הספר. בין השנים 2009–2016 אצרה את סדרת התערוכות "שישי ראשון" במוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן. בין השנים 2013–2014 כתבה כתבות על צילום בעיתון לילדים "עיניים". בשנת 2015 הציגה כהן את תערוכת היחיד "פארק אוטופיה" בגלריה אינדי בתל אביב. בתערוכה הציגה כהן דימויים שטוחים וחסומים, עשויים מחומר צילומי ופלסטי ובחנה את קו תפר בין ציור לצילום ישיר, ובין צילום מטופל לרדי מייד. בשנת 2017 יצא לאור ספר-האמן הראשון של כהן: "מול השמש", בעריכתה של גליה יהב ובעיצובה של אביגיל ריינר. הספר כולל שלושה מאמרים של גליה יהב ומאמר של רועי בושי. השקת הספר התקיימה במרץ 2017 בגלריה השיתופית בנימין בתל אביב. בחלל הגלריה הוצגו חומרי השראה לספר, חומרים ביוגרפיים, סקיצות ומספר עבודות המופיעות בספר.
ג'יימי קמפבל באוור
חיים אישיים
בפברואר 2010, החל באוור לצאת עם השחקנית בוני רייט, אותה פגש על הסט של "הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1". באפריל 2011, הם אישרו את אירוסיהם. ב-30 ביוני 2012, פורסם כי הם ביטלו את אירוסיהם. בשנת 2012 החל באוור לצאת עם השחקנית לילי קולינס, שותפתו לסרט "בני הנפילים: עיר של עצמות". כעבור מספר חודשים השניים נפרדו.
איילת השחר כהן
יצירתה
עבודתה כוללת צילום ישיר, עיבודי מחשב, קולאז'ים ידניים ואובייקטים עשויים מצילומים ורדי מייד. לאורך השנים כהן עוסקת בדימוי נוף ובחיבור בין פנים לחוץ, בין מרחב אישי לציבורי, כמו גם בסביבות מהונדסות ומבויתות ובעולמות מוקטנים (מיניאטורות, דגמים ועצי בונסאי).עבודותיה מודפסות בגדלים שונים על גבי חומרים כגון ניירות מגוונים, מתכת, עץ ובד. זו דרכה של האמנית להשיב את הצילומים לעולם - על ידי חיבורם לחומר או הפיכתם לאובייקט. באמצעות צילום מטופל, מונטאז', רדי מייד או פוטושופ, בוראת כהן עולמות חלופיים לזיכרונות ילדות ולנופי מציאות.
על יצירתה כתבה כהן בספר "מול השמש": "הצילום הוא כלי המשמש אותי לראייה, להתבוננות בעולם, לבניית עולמות, לכניסה לתוך מרחבים עמוקים, להתוויית הדרך ולפענוח ביוגרפי. אני עוברת בקלות בין צילום ישיר לצילום מטופל, ויוצרת חומרים שאותם אני סורקת והופכת שוב לקבצים דיגיטליים, הבנויים מחומרים גבוהים ונמוכים".
שישי ראשון
במסגרת תערוכות "שישי ראשון" לאמנים צעירים במוזיאון רמת גן אצרה כהן במשך שמונה שנים 98 תערוכות לאמנים צעירים. לכולם הייתה זו תערוכת היחיד המוזיאלית הראשונה. בין האמנים שהציגה: איתן בוגנים, ליאת אלבלינג, תומר קאפ, שאשא דותן, שי זילברמן, דוד בהר פרחייה, אמיר יציב, לאה גולדה הולטרמן, חן כהן, מישל פלטניק, יעלי גבריאלי, ועוד. הפרויקט נוצר בתחילת שנות האלפיים על ידי יהודית מצקל בשם "מרשים" במוזיאון חיפה, ב־2006 נדד למוזיאון רמת גן, ואחרי שנתיים העביר מאיר אהרונסון, מנהל המוזיאון, את השרביט לכהן. על העבודה עם האמנים הצעירים אמרה כהן בכתבתה של מיטל רז: "אני אוהבת את החשיבה שלהם, את תפיסת העולם ואת תהליכי העבודה שלהם ולפעמים גם את האגו הצעיר שלהם". על בחירת האמנים, כתבה כהן בקטלוג התערוכה המסכמת 24 תערוכות משנת 2012: "ביקשתי להרחיב את גבולות הטעם האישי שלי. שלחתי קול קורא למורים, לאמנים ולאנשי תרבות וביקשתי שיעבירו לכל מי שהם מאמינים כי הוא בשל וראוי לקראת תערוכת יחיד מוזיאלית ראשונה. מתוך 170 פניות בחרתי ב-24 אמנים שבחרו גם בי".
היחס לצילום באוצרות
תערוכות רבות שאצרה כהן בגלריה ע"ש דרפלר בבית הספר מוסררה עסקו בבחינת גבולות מדיום הצילום ובפרט במחקר הצילום האנלוגי. תערוכות לדוגמה: התערוכה הקבוצתית "דיוקן-עירום-טבע-דומם" הפגישה בין צלמים ותיקים וצעירים אשר יוצרים צילום שחור לבן מתוך חיבור עמוק למדיום ושימת דגש לנושאים קלאסיים ולתהליך האנלוגי. בין הצלמים שהציגו בתערוכה- פסי גירש, שמחה שרמן, נועה צדקה, תומר קאפ, דפנה גזית, אביה וייס, יעקב ישראל ורון אמיר. בתערוכה "עד שיחזור האור משנותיו" (הגלריה ע"ש דרפלר במוסררה, 2015) הציגו רוסטם בארימוב ורחל ארז עבודות שנוצרו באמצעות טכניקת הלוח הרטוב (קולודיון). בתערוכה "הצילום מתגעגע לחומר", שלושת האמנים הצעירים שהציגו בתערוכה- נטע קונס, שי צבי הורודי ותמר לוינסון, הפנו גב לצילום הישיר ויצרו דימוי צילומי דרך הגוף הפיזי שלהם ודרך חומרים כימיים והליכים דיגיטליים.