cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברוך דיין האמת
הברכה כיום
שאר האנשים המשתתפים בצער נוהגים לברך את הברכה ללא שם ומלכות - בנוסח: "ברוך דיין האמת" - בעת שמיעת הבשורה.
בית העם בעין ורד
בית העם שבמושב עין ורד שבשרון נבנה בשנת 1937 ושימש למטרות שונות במשך 20 שנה, ביניהם עמדת תצפית על האויב במלחמת העצמאות, חדר נשק. התקיימו בו גם כנסים, הצגות, "מועדון לחבר" ואירועי תרבות שונים.
היסטוריה
בית העם של עין ורד נבנה בשנת 1937, באמצעות כסף שהכניסו לקופת המושב עולים חדשים מגרמניה, בני העלייה הרביעית, ואת הבנייה עצמה ביצעו חברי היישוב באותה תקופה. בית העם נבנה לרוחב ולגובה, אך לא הושלם בשל קשיים כלכליים של ראשית היישוב. נבנתה הבמה וכל החללים מתחתיה ומעליה, ורק האולם היה חסר. במשך יותר מ־20 שנה לא הסתיימה הבנייה של בית העם. רק בשנת 1960 (לאחר 23 שנים) הושלמה הבנייה והבניין שופץ.
שימושיו
הבניין הלא גמור שימש למטרות שונות במשך 20 שנה: החדרים מתחת לבמה שימשו מיום הקמת הבניין למזכירות והנהלת החשבונות של היישוב, חדר אחד שימש כספרייה וחדר אחד שימש כחדר נשק. בהמשך, בקומת הקרקע הוקם "מועדון לחבר".
לקיר המזרחי הוצמד מבפנים סולם ברזל ארוך, ודרכו עלו אל הגג של בית העם ששימש בימי המאורעות ובתקופת מלחמת העצמאות גם כעמדת תצפית והגנה על כל היישובים היהודיים והערביים בסביבה ומשם אותתו במורס.
בתקופת שהמקום היה נטוש, השתלטו "הפרדסנים" והם הפכו את בית העם לבית האריזה המרכזי של היישוב, עד שנבנה בית האריזה המרכזי. לעיתים בקיץ בית העם שימש לאחסון שקי שעורה ועיבוד היבול המשותף של המושב.
משנת 1938 ובמשך חמישה עשורים התקיימו בבית העם הקרנות שבועיות של סרטי קולנוע שבחרה ועדת התרבות של מושב עין ורד. מחוץ לבית העם הוקם חדרון קטן עם חורים מרובעים בקיר לצורך ההקרנה. בחדרון הוצבו מכונת הקרנה, מכונת תרגום וציוד ההקרנה של הסרטים. המכשירים הוצבו בחדר נפרד כדי שרעש מכונת ההקרנה לא יפריע לצופים. הקהל ישב על ספסלי עץ שהיו על הבמה הרחבה של בית העם. לעומת זאת, בקיץ הוקרנו הסרטים לעיתים בחוץ על קיר העץ. הקהל ישב במדרון החול על כיסאות או שמיכות שהביאו מבתיהם. כניסת הטלוויזיות לבתי חברי היישוב צמצמה באופן דרמטי את פעילותו של הקולנוע.
בשנים 1938- 1988 בבית העם התקיימו אירועי התרבות של היישוב: חגיגות, הצגות, סרטים, חוגים, הרצאות, כנסים ועוד. במת בית העם שימשה לפעילויות חברתיות ותרבותיות. באופן זמני צידה הצפוני של הבמה נסגר בקיר עץ וכך היה אפשר לקיים שם אסיפות חברים, "התאספויות" נוער, הרצאות, הקרנות סרטים והתכנסויות חגיגיות, כמו חתונות של בני המושב וסדר פסח משותף.
בבית העם גם נפרדו החברים מאדם שנפטר, ומאחת הרחבות שמקיפה אותו יוצאים עד היום להלוויות של חברי היישוב.
בסוף שנות ה-80 (ינואר 1988) נסגר "קולנוע עין-ורד", ובאולם בית העם כמעט ולא נותרה פעילות. מאז ועד היום עומד האולם שומם.
מיקום
בית העם של מושב "עין ורד" שבשרון ניצב מעבר לשדרת הקזוארינות, במיקום המרכזי ביותר ביישוב. בית העם ממוקם לצד מרחב "הדשא הגדול", הצרכנייה והאתרים הציבוריים הנוספים של היישוב.
עיצוב המבנה
במקום נבנתה במה גדולה ורחבה, שתתאים להצגות רבות-משתתפים. הגובה מעל הבמה הותאם לתפאורה המורכבת ממסגרות ענקיות, כדי שניתן יהיה להעלותן ולהורידן באמצעות מערכת גלגלות וחבלים, כפי שמקובל בתיאטרון גדול ומודרני, לכן גובהו של בית-העם הוא פי שניים ומעלה מגובה פתח הבמה. לאורך חזית הבמה נבנה תא רחב שהיה מיועד לתזמורת. מתחת לבמה נבנו חדרי הלבשה לשחקנים.
בשנת 1960 הושלמה בנייתו של בית-העם: נבנה חלקו הצפוני בתור אולם עם יציע ומרפסת. המבנה כולו שופץ. באולם הוצבו כ-500 מושבים, והוא התחיל למלא את תפקידו.
זהותו של מתכנן בית העם אינה ידועה, ועם זאת, הבניין מציג איכויות אדריכליות יוצאות דופן. האגף המקורי שלו היה למעשה מגדל במה שאיפשר העלאת מופעים והצגות מול שטח אדמה גדול. מגדל במה דומה ניצב עד היום גם בכניסה לקיבוץ עין חרוד בעמק יזרעאל, ולכן מסיקים שייתכן שאותו מהנדס אחראי לתכנון של שני המבנים. האגף השני של בית העם, שהוקם בשנות ה‑60, נצמד למגדל הבמה וכולל אולם משופע ובו 400 מקומות, מבואה, חדרי שירותים, חדר מקרין ומרפסת מקורה הצופה לאחת הדרכים הראשיות ביישוב. הוא מאופיין בעיצוב מודרני, פונקציונלי, וכולל פריטי בניין ייחודיים; למשל, מערכת של לוחות עץ שיוצרת הפרדה נעימה בין החוץ לבין הפנים או שורה של פתחים אקראיים לכאורה בחזית הראשית, שסייעו בעבר לאוורר את הבניין.
ממדיו של בית העם לא תאמו את מספר התושבים המצומצם יחסית של המושב, משום שנבנה עבור הצגות רבות משתתפים.
בית העם כיום
מתחילת שנות ה‑90 עומד הבניין נטוש, למעט אגף אחד שבו פועל "מועדון לחבר". הטיח שלו מתקלף ומצבו הולך ומידרדר בכל שנה. בשנים האחרונות עלתה הצעה במושב לשימור הבניין ושיפוצו בשל הצורך בפעילות חברתית, אך המכשול העיקרי הוא שאין גורם מממן.
פרנסואז, נסיכת אורליאן (1844–1925)
פרנסואז, נסיכת אורליאן (בצרפתית: Françoise d'Orléans; 18 באוגוסט 1844 – 28 באוקטובר 1925), הייתה נכדתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ואשתו של הנסיך רובר, דוכס שארטר.
ביוגרפיה
פרנסואז נולדה ב-18 באוגוסט 1844 בניי-סיר-סן, לפרנסואה, נסיך ז'ואנוויל, בנו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ולפרנסיסקה, נסיכת ברזיל, בתם של פדרו הראשון, קיסר ברזיל ומריה לאופולדינה מאוסטריה.
ב-11 ביוני 1863 התחתנה פרנסואז עם בן דודה הנסיך רובר, דוכס שארטר, בנו של פרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן, שהחליט להינשא לאחר שובו לאירופה משירותו במלחמת האזרחים האמריקנית, אך כחבר גולה מבית מלכות שנחשב בלתי לגיטימי על ידי רוב השושלות השולטות של היבשת, מצא שלא יוכל להינשא לנסיכה זרה, ובעקבות כך הוא ביקש את ידה של פרנסואז. השניים התגוררו בלונדון, ונולדו להם 5 ילדים.
בשנת 1886 גורשו פרנסואז ומשפחתה מצרפת, במסגרת חוק הגירוש, אולם בשנת 1910 הורשו לחזור לצרפת. ב-5 בדצמבר אותה שנה מת בעלה רובר בסן-פרימין, וב-28 באוקטובר 1925 מתה אף פרנסואז בביתה.
משפחתה
ב-11 ביוני 1863 התחתנה פרנסואז עם בן דודה הנסיך רובר, דוכס שארטר, ממנו היו לה 5 ילדים:
ויקטור קוגלר
ויקטור קוגלר (בהולנדית: Victor Kugler;5 ביוני 1900 – 14 בדצמבר 1981) היה הולנדי ממקור אוסטרי שהתגורר בהולנד בזמן מלחמת העולם השנייה, עבד עם אוטו פרנק אביה של אנה פרנק וסייע למשפחה להסתתר מאימת הנאצים. על כך הוא זכה בשנת 1973 לאות חסידי אומות העולם ממוסד יד ושם.
ביוגרפיה
ויקטור קוגלר נולד בחלק הגרמני של צפון מזרח בוהמיה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה). הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בעת מלחמת העולם הראשונה ושוחרר בסמוך לתום המלחמה בשנת 1918, לאחר שנפצע תוך כדי השירות. הוא עבר להתגורר באוטרכט שבהולנד בשנת 1920 והחל לעבוד כחשמלאי בחברה הגרמנית לייצור פקטין אופקטה. בשנת 1938 הוא הפך לאזרח הולנדי. בשנת 1940, עם כיבוש הולנד על ידי הצבא הגרמני, הוא הפך למנהל של סניף חברת אופקטה ביחד עם יאן חיס על מנת למנוע את החרמת החברה על ידי השלטונות כחברה המנוהלת על ידי יהודים. מהלך זה הותיר למעשה את אוטו פרנק כמנהל בסתר של החברה, איפשר לחברה אופקטה להמשיך להתקיים כגוף עצמאי ולמשפחת פרנק להמשיך ולהתקיים.
ביום 6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למחבוא, (הולנדית: Achterhuis) שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של יומנה של אנה פרנק, מחשש לחייהם מידי הגסטפו ומשתפי הפעולה ההולנדיים עושי דברם. המחבוא היה חלל בן 3 קומות, שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה. בקומה הראשונה של החלל היו 2 חדרים קטנים ובצמוד אליהם חדר אמבטיה ושירותים. בקומה השנייה היה חדר גדול ואליו צמוד חדר קטן, ממנו הוביל סולם לעליית הגג. הכניסה למחבוא הוסתרה, זמן מה לאחר כניסת המשפחה, בארון ספרים.
בבוקר של יום ה-4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. בראש הכוח עמד נגד האס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים. לאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
ויקטור קוגלר סומן על ידי הגסטאפו כעומד בראש הקנוניה והוא נעצר, נחקר וביום 7 בספטמבר הועבר לתא הנידונים למוות בבית הכלא. ב-11 בספטמבר הועבר למחנה הריכוז אמרספורט. הוא הפך לאסיר עבודה במחנות עבודה בכפייה בהולנד. ב-28 במרץ 1945 הוא יצא במסע רגלי עם עוד 600 אסירים נוספים לכיוון גרמניה. המסע נעצר על גבול הולנד-גרמניה בגלל הפצצות של מטוסי בנות הברית. ויקטור קוגלר הצליח לברוח, להסתתר אצל איכר לכמה ימים ובעזרת אופניים להגיע לביתו באפריל 1945. הוא הסתתר שם עד לשחרור הולנד מידי הגרמנים ב-5 במאי 1945.
ב-6 בדצמבר 1952 נפטרה אשתו, לאורה. שלוש שנים לאחר מכן הוא נשא לאישה את לוסי ון לנגן והיגר לקנדה.
קוגלר קיבל עיטור והכרה כחסיד אומות העולם בשנת 1973. בשנת 1977 קיבל אות ופרס כספי מהסניף הקנדי של הליגה נגד השמצה.
אסתר שטאח
אסתר שטאח (או אסתר שתה, בערבית: استر شطاح, שמה המקורי: טירה מוסא שטאח או טירה מוסא שתה, בערבית: طيرة موسى شطاح; 19 באוקטובר 1884, דמשק – 20 בינואר 1971, קהיר) הייתה שחקנית מצרית ממוצא יהודי-סורי.
קורות חיים
אסתר שטאח נולדה בדמשק בשנת 1884. היגרה לקהיר והייתה בלהקה של סלאמה חג'אזי בשנת 1916, באותה השנה שבה חולקו ארצות ערב לפי הסכם סייקס–פיקו. כמו לשחקנים הערביים באותה עת, נאלצה לעבור מלהקת תיאטרון אחת לשנייה. היא הייתה בלהקה של ג'ורג' אַבְּיַד ובלהקות אחרות. מאחר שהיא הייתה בגיל מבוגר כאשר הקולנוע המצרי התחיל להפיק סרטים, באופן טבעי היא שיחקה את תפקיד הזקנה שגורמת לבעיות לאחרים. היא השתתפה בכמה סרטים, וביניהם: "אה מן חואא" עם רושדי אבאזה ולובנה עבד אל-עזיז; "תמר חנה" עם נעימה עאכף; ו"ענתר ועבלה" עם כוכא ופריד שוקי. תפקידיה היו קטנים אך משמעותיים ומרשימים. התקופה בה שיחקה הייתה בעת שבה זה נחשב לבושה לנשים מצריות מוסלמיות לעבוד בקולנוע ובתיאטרון, מה שהעלה את הביקוש לנשים לא מוסלמיות והיווה להן קרקע פורייה לפריצת דרך לנשים ולעולם הזוהר.
דבקה ביהדותה לאורך כל חייה אך סירבה לעלות לישראל או להגר לכל מקום אחר, וזאת אף על פי שבנה היחיד היגר לארצות הברית. נפטרה בקהיר בשנת 1971 בגיל 87.
קרן מלגות
קרן מלָגות היא מוסד המעניק מלגות בתחומים שונים, לפי קריטריונים של מייסדי הקרן, לרוב מוענקות מלגות עבור לימודים לסטודנטים, ועל הצטיינויות באומנויות שונות.
מבחינים בין קרן מתכלה - קרן שההון העצמי שלה מחולק למקבלי המלגות, לבין קרן צמיתה - קרן שההון העצמי מושקע, ורק מהפירות של הקרן מחולקים המלגות.
גמר מונדיאל 2006
גמר מונדיאל 2006 התקיים באצטדיון האולימפי, ברלין, גרמניה ב-9 ביולי 2006, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 2006 היא נבחרת איטליה, שניצחה את נבחרת צרפת, בתוצאה בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שוויון 1-1 בתום ההארכה. זו הייתה הזכייה הרביעית של איטליה בגביע העולם.
היה זה משחק הפרישה מכדורגל של קפטן נבחרת צרפת, זינדין זידאן. בדקה ה-110 זידאן הורחק בכרטיס אדום לאחר שנגח בחזהו של בלם איטליה, מרקו מטראצי, בעקבות טראש טוק מצידו של האיטלקי. הייתה זו ההרחקה השנייה (והראשונה שמתרחשת בהארכה) בהיסטוריית משחקי הגמר. בנוסף, זידאן הצטרף לריגוברט סונג מקמרון, והפך לאחד משני שחקנים בלבד שהורחקו בשני טורנירי מונדיאל שונים.
משחק זה היה משחק הגמר השני בהיסטוריה שהוכרע בדו-קרב בעיטות עונשין, כשבראשון הפסידה איטליה ל בגמר מונדיאל 1994. יתרה מכך, הייתה זו הפעם הראשונה בה איטליה מנצחת דו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שהפסידה בשלושת ניסיונותיה הקודמים, כולל אותו משחק גמר. היה זה מפגש הגמר הראשון בין נבחרות איטליה וצרפת, והגמר הראשון מאז גמר מונדיאל 1982 בין איטליה ו אליו מגיעות שתי נבחרות מאירופה. בפעם הראשונה מאז גמר מונדיאל 1978, ובפעם השנייה בלבד מאז גמר מונדיאל 1938, נערך משחק גמר מונדיאל שלא כולל את או.
לאיטליה הייתה זו הופעה שישית בגמר המונדיאל. היא ניצחה בשלושה (1934, 1938, 1982) והפסידה פעמיים (1970, 1994). לנבחרת צרפת הייתה זו הופעה שנייה בגמר, לאחר ניצחונה על ברזיל בגמר מונדיאל 1998 שנערך בביתה.
מפגשים קודמים
משחק זה היה המפגש החמישי בין הנבחרות אלו בגביע העולם, ומשחק הגמר הראשון ביניהן. קדמו לו המפגשים הבאים:
הדרך אל הגמר
נבחרת צרפת הוגרלה לבית ז', לצד נבחרות, ו. היא פתחה את הטורניר עם שתי תוצאות תיקו, 0-0 מול שווייץ ו-1-1 מול קוריאה הדרומית, והצליחה להעפיל רק בזכות ניצחון במשחק השלישי מול טוגו בתוצאה 0-2. בזכות הניצחון, סיימה צרפת את הבית במקום השני והעפילה למשחק שמינית הגמר מול החזקה, שעלתה ליתרון בדקה ה-28 מפנדל של דויד וייה. צרפת, בזכות שערים של פרנק ריברי, פטריק ויירה וזינדין זידאן, הצליחה להשלים מהפך ולנצח 1-3 בסיום 90 הדקות. ברבע הגמר פגשה צרפת את, בשחזור של גמר מונדיאל 1998. שער בודד של תיירי הנרי בדקה ה-57, שלח את הצרפתים לחצי הגמר, שם פגשו את. פנדל של זידאן לאחר 33 דקות קבע את תוצאת המשחק, 0-1 לצרפתים, שהעפילו לגמר השני בתולדותיהם.
שופט המשחק
הוראסיו אליזונדו הארגנטינאי נבחר לשופט המשחק. עוזרי השופט, דריו גארסיה ורודולפו אוטרו, גם הם מארגנטינה, נבחרו לשמש כקוונים במשחק. לואיס מדינה קנטלחו מספרד שימש כשופט רביעי.
אליזונדו היה לשופט הארגנטינאי היחיד בהיסטוריה ששפט משחק גמר מונדיאל. כמו כן, היה לשופט הראשון שמנהל את משחק הפתיחה ומשחק הגמר באותו הטורניר.
במהלך הטורניר, אליזונדו שפט בארבעה משחקים נוספים. המשחקים ששפט היו המשחק מבית א' שפתח את המונדיאל בין ל (2-4), המשחק מבית ה' בין  ל (2-0), המשחק מבית ז' בין  ל (0-2), ורבע הגמר בין  ל (0-0, 1-3 לאחר דו-קרב בעיטות עונשין).
מהלך המשחק
המשחק נפתח בסערה, כאשר כבר בדקה ה-7, פלורן מאלודה הצרפתי פרץ לרחבה, נתקל במרקו מטראצי ונפל אל הדשא. השופט, בהחלטה מעוררת מחלוקת, קבע כדור עונשין מ-11 מטר לזכות צרפת, אותו כבש זינדין זידאן. מטראצי בעצמו השיג את שער השוויון בדקה ה-19, לאחר שאנדראה פירלו הגביה כדור קרן מצד שמאל, אותו נגח הבלם אל הרשת.
עד לסיום 90 הדקות, הגיעו שתי הנבחרות למצבי כיבוש, כולל שער בדקה ה-62 של חלוץ איטליה, לוקה טוני, שנפסל בטענת נבדל מוצדקת. השוויון נשמר עד לסיום 90 הדקות, ובפעם החמישית בתולדות משחקי הגמר, הגיע המשחק להארכה.
דקות הפתיחה של ההארכה התאפיינו בשליטה צרפתית, אך בדקה ה-110, במשחקו האחרון בקריירה, הורחק זידאן בכרטיס אדום ישיר. קפטן צרפת ובלם איטליה מרקו מטראצי נעו בסמיכות הרחק מהנעשה במגרש, וניתן היה לראות כי החליפו ביניהם מספר מילים. מטראצי אחז קלות בחולצתו של זידאן, שאמר לו "אם אתה רוצה את החולצה, אתן לך אותה אחרי המשחק". בתגובה שיגר מטראצי לעבר זידאן מספר מילים, ולאחר שזידאן החל להתרחק ממטראצי, הוא הסתובב חזרה, נגח באיטלקי בעוצמה בחזהו והפיל אותו אל הקרקע. המשחק נעצר והשופט אליזונדו, שלא ראה את הנעשה, קיבל התראה במערכת השמע מהשופט הרביעי, ולאחר התייעצות שלף לעברו של זידאן את הכרטיס האדום.
למרות היתרון המספרי, איטליה לא הצליחה להכריע את המשחק בהארכה, ובפעם השנייה בהיסטוריה, הגיע המשחק לבעיטות הכרעה.
איטליה הוגרלה לבעוט את הבעיטה הראשונה, ואנדראה פירלו כבש. הבועט השני של צרפת, דויד טרזגה, היה המחמיץ היחיד בדו הקרב הבעיטות, כששלח את הכדור למשקוף. הבועט החמישי של איטליה, פאביו גרוסו, כבש את השער שהעניק לאיטליה את הניצחון במשחק.
קפטן הנבחרת, פאביו קנבארו, זכה להניף את הגביע העולמי הרביעי בתולדות נבחרת איטליה.
הסערה סביב הרחקתו של זידאן לא נרגעה גם שנים לאחר האירוע. רק כשנה לאחר המקרה, חשף מטראצי את הקללה שהטיח בזידאן. זידאן עצמו הבהיר, כארבע שנים לאחר האירוע, כי הוא מתחרט על המעשה, אך לא מתנצל עליו. כארבע שנים לאחר מכן, השלימו זידאן ומטראצי, לאחר שנפגשו במקרה בבית מלון במילאנו.
שופט: הוראסיו אליזונדו קוונים: דריו גארסיה,  רודולפו אוטרו שופט רביעי: לואיס מדינה קנטלחו
תפילת הדרך
תפילת הדרך היא תפילה שתיקנו חז"ל לומר בעת יציאתו של האדם לדרך, ועיקר עניינה הוא, בקשת האדם מהאלוהים שישמור עליו מן הסכנות האורבות לו בדרכו.
תיקון התפילה
תפילה זו נוסדה בתקופת התלמוד על ידי רב חסדא: תפילת הדרך נתקנה מפני שכאשר אדם יוצא מביתו או ממקום יישוב, מתרחק מחברת בני אדם ונחשף לסכנות העלולות לפגוע בו כמו חיות טרף או שודדים, ובמקום מרוחק אף לא יימצאו אנשים שיוכלו לעזור לו. כיום הסכנה העיקרית בדרך היא תאונות דרכים. מפני כך נאמרת תפילה זו בלשון רבים, מפני שהאדם משתף עצמו עם הרבים ועל ידי כך יינצל.
תפילה או ברכה
לדעת רבים מהראשונים תפילת הדרך היא ברכה שכן מסתיימת ב"ברוך אתה ה'", ולכך מאחר שהיא אינה נפתחת במילה "ברוך" ראוי לאומרה בסמוך לברכה אחרת, על פי הכלל שכל ברכה הסמוכה לחברתה (דהיינו ברכה שנאמרת מיד אחרי ברכה אחרת, דוגמת ברכות התורה) אינה נפתחת במילה "ברוך".
להלכה יש שפסקו כן, ולכך כתבו שראוי להחמיר להסמיך תפילת הדרך לברכה אם מזדמנת ברכה אחרת בתחילת הדרך, דוגמת ברכה אחרונה על אוכל או שתייה.
אמנם על פי רוב הפוסקים אפשר לומר את תפילת הדרך גם ללא ברכה אחרת לפניה, מאחר שתפילת הדרך היא בגדר 'תפילה', ולא חלים עליה בהכרח כל כללי הברכות.
פולני (פירושונים)
{{פירושונים|
תפילת הדרך
דיני הברכה
אמירת התפילה ללא הזכרת שם ה' מותרת בכל דרך, אפילו קצרה ולא מסוכנת. בימינו, יש אף המוסיפים לנוסח התפילה את המילים "ותאונות דרכים" בין הסכנות מהן מבקשים להנצל, אולם יש הסוברים שאין לשנות מן המטבע (הנוסח) שטבעו חכמים.
בנוסף לתפילת הדרך, ישנם גם מעיין תפילות המבוססות על סגנון תפלת הדרך, תפילה למפליג בים או לטס בכלי תעופה. כאמור, יש איסור לומר תפילה זו בשבתות ובחגים משום שקיים איסור להפליג, לשוט או לנסוע בשבתות ובחגים. האומר ברכה זו בזמנים אסורים נחשב שברך ברכה לבטלה.
פולני (פירושונים)
ראו גם
}}
תפילת הדרך
אמירתה תוך כדי תנועה
מובא בתלמוד על רב ששת ורב חסדא שנחלקו בנוגע לאמירת תפילת הדרך תוך כדי הליכה. לדעת רב חסדא יש לומר אותה בעמידה, ולא כשהוא מהלך, ואילו לדעת רב ששת ניתן לומר אותה גם כאשר הוא מהלך. מסופר שם שרב חסדא ורב ששת היו הולכים בדרך, קם רב חסדא, והתפלל את תפלת הדרך בעמידה. רב ששת (שהיה עיוור) שאל את שמשו, מה עושה רב חסדא, ושמשו ענה לו: עומד מהליכתו ומתפלל את תפלת הדרך. אמר רב ששת לשמשו: העמד גם אותי ואתפלל תפלת הדרך, וזאת משום מה שנאמר "מהיות טוב אל תקרא רע". לכן, לכתחילה אין אומרים תפילת הדרך תוך כדי תנועה, והנוסעים במכונית צריכים לעצור בצד הדרך. אולם כיום, רבים הורו למעשה שאין להדר בזה, משום שבעצירה בצידי הדרכים יש מידה מסוימת של סכנה, ואין להדר במקום סכנת נפשות.
אנטי-ציונות
אנטי-ציונות הוא מונח מורכב ורב-פנים, שמשמעותו התנגדות לתנועה הציונית. אנטי-ציונות הייתה חלק מהמערך הרעיוני של תנועות חברתיות ופוליטיות רבות, לדוגמה בברית המועצות ובמדינות ערב. כיום נעשה שימוש במונח זה גם בשיח הפנים-ישראלי. לאחר הקמת מדינת ישראל נעשה שימוש במונח גם כציון מביע התנגדות לקיומה, אך גם כהתנגדות להיותה מדינה יהודית.
היסטוריה
אנטי-ציונות, ממקורות שונים ומסוגים שונים, התקיימה כתפיסה מודעת לעצמה החל מראשיתה של התנועה הציונית בשלהי המאה ה-19.
התנגדות לציונות כתנועה פוליטית ולקיומה של מדינת ישראל כישות כיישום של הרעיון הציוני, נרשמה בקרב זרמים פוליטיים ואידאולוגיים שונים בעם היהודי, אך כשלעצמה אינה מהווה תנועה או זרם פוליטי מוגדר. תנועות פוליטיות יהודיות דוגמת הבונד, היהדות הרפורמית, אגודת ישראל ואף מקצת זרמי הציונות, הציגו פתרונות חלופיים לאלו שהוצעו על ידי הציונות לבעיית היהודים (בדרך כלל - בעיית היהודים באירופה). אלו נתפסו ותוארו כ'אנטי-ציונות', בעיקר על ידי ציונים בני זמנם ולעיתים נדירות גם על ידי עצמם (בולטת בעניין זה היא עמדתו של רבי יואל טייטלבוים, שראה בציונות "מעשה שטן" וחטא שהוביל לשואה). תנועות אלו דעכו לאחר מלחמת העולם השנייה והקמת מדינת ישראל. מרבית הזרמים היהודים התנגדו לציונות בראשיתה, החל באורתודוקסיה וכלה ביהודים החילונים. חלק מהזרמים שינו את יחסם ביחס לציונות עד לשנות השלושים של המאה העשרים באופן מלא או חלקי, כמו למשל היהדות הרפורמית שתומכת כיום בציונות. בין הבולטים במתנגדי הציונות בעולם היהודי כיום ניתן לציין את העדה החרדית, שאינה מכירה בסמכותה של המדינה הציונית הריבונית, קבוצת נטורי קרתא, וכן אינטלקטואלים יהודים שונים מהמערב כמו נועם חומסקי.
בעולם הלא-יהודי היה מגוון נרחב של ארגונים, תנועות, זרמים אינטלקטואליים ואף מדינות האוחזות בעמדה רעיונית זו. היא התקיימה בתקופות מסוימות, למשל, באימפריה העות'מאנית או בברית המועצות אף שזו תמכה בהקמת מדינת ישראל בשנת 1948. אדולף היטלר כתב בספרו "מיין קאמפף":
בראשית המאה ה-21, ניתן למצוא התנגדות שיטתית לציונות פוליטית ואינטלקטואלית בעיקר בעולם הערבי והמוסלמי, וגם בקרב קבוצות שמאל פרוגרסיבי במערב (ראו BDS).
אנטי ציונות או התנגדות לציונות משמשת בפוליטיקה ובשיח הפנים-ישראלי גם לאפיון וביקורת המחזיקים בתפיסות עולם החלוקות על התפיסה הציונית כתפיסה לאומית-יהודית או מתנגדים לקיומה של מדינת ישראל באופייה הנוכחי. כמו כן, היא משמשת בשיח הכללי העולמי לאפיון אישים, ארגונים ומדינות, המתנגדים לקיומה או לזכות קיומה של מדינת ישראל, שמכונה לעיתים "הישות הציונית" או "האויב הציוני" בידי אותם גורמים.
קבוצות שונות המתנגדות לציונות
ההתנגדות לציונות הייתה מראשיתה גם התנגדות פנימית בקרב היהודים עצמם, וגם התנגדות חיצונית של קבוצות אחרות שהתנגדו למטרותיה. קבוצות אלו ומניעיהם היו שונות זו מזו.
ביקורת פנימית (יהודית):
אנטי-ציונות כאנטישמיות
בתחילת המאה ה-21 פרץ גל של אנטישמיות בעולם שהתבטא ברטוריקה מסיתה נגד ישראל ופעולות אלימות נגד יהודים ברחבי העולם, בהם תנועת ה-BDS. הרטוריקה נגד ישראל קיימה את תנאי מבחן שלושת ה-D-ים לאנטישמיות – דה-לגיטימציה (Delegitimization) דמוניזציה (Demonization) ומוסר כפול (Double standards) – ושללה את זכותה של מדינת ישראל להתקיים ואת זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית. גל זה של אנטישמיות, שהגדיר את עצמו כ"אנטי-ציונות" כונה האנטישמיות החדשה, ולובה עם התלקחות מחודשת של הסכסוך הישראלי-פלסטיני בשנים אלו.
קוטלר מגדיר "אנטישמיות קלאסית או מסורתית" כ"הפליה כנגד, שלילת זכויות או תקיפת יהודים ושלילת זכותם לחיות כחברים שווי-זכויות בקרב החברה בה הם גרים", ואת "האנטישמיות החדשה" כ"הפליה כנגד זכותו של העם היהודי לחיות כאומה שווה זכויות בקרב משפחת העמים - שלילת ותקיפה אף של זכותו של העם היהודי לחיות - כאשר ישראל היא בעצם היהודי הקולקטיבי בקרב האומות."
הפובליציסט בן-דרור ימיני מרבה לכתוב, מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה, על האנטישמיות החדשה ונגד מה שהוא רואה כהסתה נגד ישראל בעולם מצד פלסטינים, פעילי שמאל רדיקלי ואחרים. הוא מכנה זאת "תעשיית השקרים" ו"אנטישמיות במסווה של אנטי-ציונות" או "אנטישמיות פוליטיקלי קורקט". לטענתו, השנאה לישראל והאנטי-ציונות הקיצונית שנהפכו לרווחות בעשור האחרון, הן למעשה ביטוי חדש לאנטישמיות הקלאסית, והשנאה המסורתית ליהודים מתועלת לשנאה כנגד ישראל (שנחשבת ללגיטימית יותר לעומת האנטישמיות המסורתית שנתפשת כגזענות לא-לגיטימית בעקבות זוועות השואה). כשם שהאנטישמיות הישנה השתמשה בעלילות דם כדי להסית לרצח יהודים, כך גם האנטישמיות החדשה משתמשת בעלילות דם ושקרים רבים כדי להסית ולעורר שנאה כלפי ישראל והיהודים.
בעקבות גל תקריות אנטישמיות בצרפת ב-2019 אמר נשיא צרפת עמנואל מקרון שצרפת "תגדיר אנטי-ציונות כצורה מודרנית של אנטישמיות". ב-3 בדצמבר 2019 אישר הפרלמנט הצרפתי החלטה הקובעת שאנטי-ציונות ושנאת מדינת ישראל הן סוג של אנטישמיות.
במאי 2019 אישר הבונדסטאג בגרמניה החלטה המגדירה את ארגון ה-BDS כארגון אנטישמי. ההחלטה קוראת למשרדים ממשלתיים לא לשתף פעולה ואף לעצור כל מימון לארגונים המקדמים חרמות או דה-לגיטימציה של ישראל.
לקריאה נוספת
מאמרים
עונת 1986/1987 בליגה הלאומית
עונת 1986/1987 בליגה הלאומית הייתה העונה ה-31 של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. לעונת 1986/1987 לליגה הלאומית עלו בית"ר נתניה, בית"ר תל אביב והפועל לוד. בתום העונה סיימה בית"ר ירושלים במקום הראשון, וזכתה באליפות לראשונה בתולדותיה. המבקיע המצטיין של העונה היה אלי יאני מהפועל כפר סבא שכבש 16 שערים.
באותה עונה הייתה קרובה בני יהודה להשלים עונה שלמה ללא אף הפסד ליגה, כאשר עד המחזור ה-29 היו במאזנה 0 הפסדים, אך במחזור הסיום נחלה הקבוצה את הפסד הליגה היחיד שלה באותה עונה, כשנוצחה 2-5 בחוץ בידי מכבי חיפה.
בסיום העונה מכבי יבנה, מכבי יפו ובית"ר נתניה ירדו ליגה. לעונת 1987/1988 לליגה הלאומית עלתה קבוצת צפרירים חולון זאת בעקבות ההחלטה להקטין את הליגה הלאומית ל-14 קבוצות.
אייל אסרף
אייל אסרף (נולד ב-24 בינואר 1972) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד מגמת אוגדות בבית הספר לפו"ש (פיקוד ושליטה) בזרוע היבשה. קודם לכן שימש סגן מפקד עוצבת געש ומפקד חטיבת עודד.
שירותו הצבאי
אסרף נולד וגדל בקריית גת להורים שעלו ממרוקו. לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד בישיבת עטרת ירושלים. התגייס לצה"ל בשנת 1991, שובץ בחטיבת גולני והתקבל לסיירת גולני. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס מונה למפקד צוות בבה"ד 1. באוגוסט 1994 שב לסיירת ושירת כמפקד צוות. לאחר סיום התפקיד פרש מצה"ל. בשנת 1999, לאחר שנתיים כאזרח, חזר לשירות צבאי כמפקד פלוגה בגדוד נצח יהודה. לאחר מבצע חומת מגן מונה למפקד פלנ"ט גולני. לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 51. בהמשך מונה לסגן מפקד בא"ח גולני. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של חטיבת גולני, בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה.
לאחר לימודים, הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 906, ושימש בתפקיד בין השנים 2006–2008. בהמשך חזר לחטיבת גולני ומונה בשנת 2010 למפקד בא"ח גולני, תפקיד בו שירת עד שנת 2012. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת גולני בין השנים 2012–2013. בשנת 2013 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת עודד, ובמקביל מונה למפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות, בתפקידיו שירת עד שנת 2015. בשנת 2015 מונה לסגן מפקד עוצבת געש, ושימש בתפקיד עד שנת 2017. בשנת 2018 מונה למפקד מגמת אוגדות בבית הספר לפו"ש בזרוע היבשה.
חיים אישיים
אסרף מתגורר ביישוב עלי, נשוי לתמר, לשעבר דוברת מועצה אזורית מטה בנימין, ואב לחמישה ילדים.
יחסי איסלנד–קוריאה הצפונית
יחסי איסלנד–קוריאה הצפונית (בקוריאנית: 아이슬란드-조선민주주의인민공화국 관계) הם היחסים בין איסלנד לבין הרפובליקה העממית של קוריאה. למדינות אין שגרירויות זו אצל זו, אולם שגריר איסלנד בבייג'ינג הוא האחראי על היחסים עם קוריאה הצפונית, בעוד שגריר קוריאה הצפונית בסטוקהולם הוא האחראי ליחסי המדינה עם איסלנד. השגרירות השוודית בפיונגיאנג מוסמכת להעניק ויזות לאיסלנד.
מגע של מלאכים
מגע של מלאכים היא סדרת דרמה אמריקאית ששודרה במשך תשע עונות בין 1994–2003. הסדרה עוקבת אחרי מלאכים שנשלחים לעזור לבני אדם בעיתות משבר. הסדרה נוצרה על ידי ג'ון מאסוס והופקה על ידי מרתה ווילאמס. הסדרה שודרה בסי בי אס, ולאחר מכן עברה סינדיקציה לרשתות נוספות.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ 2 במשך מספר עונות.
יחסי איסלנד–קוריאה הצפונית
היסטוריה
לפי מקורות שונים, המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן בשנת 1973, כחלק מהחלטת כל מדינות סקנדינביה להכיר בקוריאה הצפונית, ובכך תם עידן הבידוד המדיני של קוריאה הצפונית במערב אירופה. עשר שנים מאוחר יותר, ב-2 באפריל 1982, הוקמה שגרירות איסלנד בקוריאה הצפונית.
מגע של מלאכים
עלילה
הסדרה עוקבת אחרי מוניקה, מלאכית שנשלחת על ידי אלוהים לעולם בני האדם כדי לעזור להם. מוניקה מוגדרת כעובדת שטח (case worker). היא נשלחת לאדם שזקוק לה, משתלבת בחייו בצורה כל שהיא, ולומדת להכיר אותו. במהלך כל פרק הקשיים צפים, ואז ברגעי השבירה מוניקה מתגלה כמלאך ומספרת לאדם שאלוהים אוהב אותו. למוניקה יש מפקחת, טס, שעוזרת לה במשימותיה, ומלמדת אותה כיצד לעזור לאנשים. במהלך העונה שנייה מצטרף לצוות אנדרו שהוא מלאך מוות. הוא מופיע לרוב ברגעים בהם האדם עומד למות ומנחם אותו. שלושתם ביחד עוזרים לאנשים לעבור משברים שונים. לפעמים מצטרפים אליהם מלאכים אחרים כדי לעזור, לפעמים יש גם הופעות של השטן, או של שליחים שלו. בפרקים אלה נוצרת תחרות, בין השטן לבין מוניקה וחבריה. במהלך תשע העונות הסדרה נגעה בהמון נושאים כמו מוות, מחלה, בעיות במשפחה. חלק מהפרקים עוסקים בנושאים שנויים במחלקות כגון הפלות, או מחקר בתאי גזע. בעונות שמינית ותשיעית מצטרפת לקבוצה גלוריה, שהיא מלאכית חדשה, שאלוהים יצר. הסדרה מסתיימת עם קידומה של מוניקה לתפקיד מפקחת, והפרידה של הצוות אחד מהשני. הדגש בסדרה הוא על שתי אמיתות, החשיבות של האמת, ואהבתו האין סופית של האל. אלו הבשורות שמוניקה מעניקה לאנשים שהיא עוזרת להם. בשורות אלה מנחמות אותם.
יחסי איסלנד–קוריאה הצפונית
היסטוריה
במהלך שנות השמונים הוקמו באיסלנד ארגונים שתמכו בקוריאה הצפונית ובאידאולוגיית ג'וצ'ה, כחלק מהמאמצים של קוריאה הצפונית לבנות תמיכה באיסלנד. אחד מהארגונים הללו היא ארגון הסולידריות האיסלנדית למען קוריאה, אשר ביקר בפיוגיאנג בעשור הראשון של היחסים. המערכת התרבותית והחברותית בין איסלנד לקוריאה הצפונית דעכה עד שנת 2011.
בעקבות אולימפיאדת סיאול ב-1988, שגריר איסלנד לקוריאה הצפונית שאינו תושב במדינה, הכריז כי מעולם לא ביקר בה. ב-2009 שר החוץ של איסלנד בזמנו, אוסר סקארפינסון הביע חששות עמוקים ממשבר הטילים וקרא לקוריאה הצפונית לשוב לשולחן המשא ומתן עם הקהילה הבינלאומית. בשנת 2013 הגיש שגריר קוריאה הצפונית לאיסלנד שאינו תושב במדינה, את כתב האמנתו לנשיא איסלנד אולפור רגנר גרימסון. השניים דנו בין היתר בנושא הדיג, אנרגיה גאותרמית, ועוד. השגריר הושב לקוריאה הצפונית חודשיים בלבד לאחר מכן, בעקבות הטיהור של צ'אנג סונג-טק, אליו היה השגריר מקורב.
מגע של מלאכים
דמויות
בסדרה הופיעו מספר שחקנים אורחים מוכרים, כגון מנדי פטינקין, דייוויד אוגדן סטיירס וג'ון שניידר שהופיעו בתפקיד השטן, סינתיה ניקסון, מריון רוס, מאיה אנג'לו, קירק דאגלס, מליסה גון הארט ביל קוסבי רוברט ריצ'רד וזאכרי קווינטו כל אחד הופיע בפרק כמשימה של מוניקה. סלין דיון, ומוחמד עלי גילמו את עצמם, אן סינק הופיעו כנגני רחוב, ובפרק מיוחד נגד גזענות, הופיעה כעצמה רוזה פארקס.
הצלחה מסחרית
הסדרה זכתה להצלחה מסחרית. היא נחשבה לסדרה על הרייטינג הגבוה ביותר של רשת CBS. הסדרה והשחקניות בה היו מועמדות 11 פעמדים לפרס אמי לסדרת דרמה. למרות מועמדויות רבות הסדרה מעולם לא זכתה. הביקורות של הסדרה היו ברובם חיוביות.
סבב המרתונים המרכזיים העולמי
סבב המרתונים המרכזיים העולמי (World Marathon Majors) הוא סבב של ריצות המרתון החשובות בעולם האתלטיקה. הסבב כולל שש תחרויות שנתיות המתקיימות בטוקיו, ניו יורק, ברלין, לונדון, בוסטון ושיקגו, ריצת המרתון במסגרת אליפות העולם באתלטיקה המתקיימת מדי שנתיים, וריצת המרתון במסגרת המשחקים האולימפיים המתקיימת מדי ארבע שנים.
הסבב נוסד ב-2006 ומשנת 2015 מכונה "Abbott World Marathon Majors" (על שם נותנת החסות מעבדות אבוט), אז גם נקבעה השיטה הנוכחית של התחרויות והדירוג.
חמשת המקומות הראשונים בכל ריצה מקנים נקודות דירוג: מקום ראשון 25 נקודות, מקום שני 16 נקודות, מקום שלישי 9 נקודות, מקום רביעי 4 נקודות, מקום חמישי נקודה אחת. על מנת להיכלל בדירוג, על האתלט להשתתף לפחות בשתי תחרויות, ורק שני המיקומים הטובים ביותר של כל אתלט מחושבים בדירוג. בסיום הסבב השנתי המוביל והמובילה בניקוד זוכים בפרס כספי של 500,000 דולר. בנוסף לכך, ישנם פרסים לזוכים במקצי כיסאות גלגלים. במקצי כיסאות הגלגלים נספרות ארבע התוצאות הטובות ביותר, או חמש בשנה שבה מתקיימים המשחקים הפאראלימפיים.
התחרויות הקבועות בסבב:
תחרויות תקופתיות:
רחוק מכאן (שיר)
רחוק מכאן הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני. השיר יצא לאור ב-28 ביוני 2016, כסינגל שלא מתוך אלבום, תחת חסותן של חברות התקליטים "ביג בוס רקורדס", ו"מרגול הפקות".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-6 במצעד של רשת ג', וה-21 ברדיו אמצע הדרך.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי בנה של מרגלית צנעני, אסף לביא צנעני והופק על ידי נדב ביטון. השיר הוא מעין בלדה ים-תיכונית, המשלבת בתוכה גם את סגנון מוזיקת הנשמה, שאפיין את שיריה הקודמים.
וידאו קליפ
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה מרגלית צנעני לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל. האודיו זכה להצלחה מתונה וצבר למעלה מ-100 אלף צפיות בסך הכל.
חדקן שיניים סיני
חדקן שיניים סיני (שם מדעי: Psephurus gladius) הוא מין נכחד של דג ממשפחת חדקני השיניים שבסדרת החדקנאים והיה המין היחיד בסוגו. הוא חי באגני הנהרות הגדולים, היאנגצה והנהר הצהוב, שבסין וחי גם במים המלוחים שלשפכי הנהרות.
מאפיינים
מין זה היה דג גדול מאוד ואחד מהגדולים שבבני סדרתו. אורכו יכול היה להגיע ל- ומשקלו ל-300 ק"ג. הוא היה בעל חוטם גדול מאוד ולסת עליונה גדולה מהתחתונה. לדג היית רשת "מזיפות" בדומה ללווייתנאים איתה הוא היה מסנן יצורי פלנקטון מהמים ובולע אותם.
דיג חדקן השיניים הסיני התנהל במשך מאות שנים, ובשנות ה-70 הגיע שלל התפיסה לכ-25 טונות. מאז שנות ה-90 סווג חדקן שיניים סיני על ידי ה-IUCN כנתון בסכנת הכחדה חמורה ולא נצפה פרט חי שלו מאז שנת 2003. ב-2019 התפרסם מסמך מאת מכון המחקר הסיני לדגה ובו דווח כי המין נכחד סופית, ככל הנראה בין 2005 ל-2010, אם כי נכחד למעשה כבר ב-1993. ביולי 2022 הרשימה האדומה של IUCN התעדכנה ושינתה את מצב שימורו ל"נכחד".
הסיבה העיקרית להכחדת חדקן השיניים הסיני הייתה בנייתם של סכרי גזובה ושלושת הערוצים, אשר גרמו להפרדה בין האוכלוסיות ולחסימת חזרת הבוגרים מן הים אל פנים היבשת על מנת להשריץ. דיג יתר שימש גם הוא גורם משמעותי.
כפר ביש
כְּפַר בִּישׁ הייתה עיירה יהודית גדולה בשפלת יהודה, אשר נזכרת מספר פעמים בספרות חז"ל וכן בכתבי יוסף בן מתתיהו.
הראשון להזכירה הוא יוסף בן מתתיהו, בספרו מלחמות היהודים, שם הוא מציין כי במהלך המרד הגדול, אספסיאנוס הטיל מצור על עיר זו באמצעות מפקדו קראליוס, אשר עמד בראש חיל רגלים ופרשים שערך מסע כיבוש של שפלת יהודה. לדברי יוסף בן מתתיהו, חומת העיר הייתה חזקה מאוד, ועל כן ציפו הרומאים כי המצור יארך זמן רב, אך במפתיע נכנעו בני העיר והסגירו עצמם לידי הרומאים.
במקורות חז"ל, נזכר היישוב בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי ובמדרש איכה רבה כעיירה יהודית גדולה מאוד ביהודה שחרבה במהלך מרד בר כוכבא, לצד כפר שחליים וכפר דיכרין:
.
הארכאולוגים בועז זיסו ואמיר גנור הציעו לזהות את כפר ביש עם חורבת בורגין שבפארק עדולם בשפלת יהודה, הן בשל ביצוריה המרשימים והממצאים מתקופת המרידות, הן בשל קרבתה לחורבת עתרי המזוהה עם "כפתרא" הנזכרת אצל יוסף בן מתתיהו כסמוכה לכפר ביש, והן בשל השתמרות השם "ביש" בחורבה קטנה השוכנת מדרום לחורבה זו – ח'רבת אלביס.
לקריאה נוספת
י' אליצור, שמות מקומות קדומים בארץ ישראל השתמרותם וגלגוליהם, הוצאת האקדמיה ללשון העברית ויד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשע"ב, עמ' 433.
ב' זיסו, היישוב הכפרי בהרי ושפלת יהודה משלהי תקופת הבית השני עד לדיכוי מרד בר-כוכבא, עבודת דוקטורט, האוניברסיטה העברית ירושלים.
Mis Mejores Canciones - 17 Super Éxitos
17 Super Exitos (בעברית: 17 סופר להיטים) הוא אלבום להיטים של הזמרת המקסיקנית-אמריקאית סלינה, אשר יצא ב-22 באוגוסט 1993 על ידי EMI לטין. האלבום זכה להצלחה מסחרית אדירה כאשר הגיע למעמד אלבום יהלום לטיני בארצות הברית על מכירות של 600 אלף עותקים והפך לאחד מהאלבומים הלטיניים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בארצות הברית.
האלבום מכיל אוסף של שירים בולטים שהוציאה הזמרת במהלך עד לאותה עת.
אירוערביה: הציר האירופי-ערבי
אירוערביה: הציר האירופי-ערבי (אנגלית: The Euro-Arab Axis), הוא ספר מאת בת יאור, חוקרת עצמאית וסופרת בריטית, יהודיה ילידת מצרים, העוסקת בחקר המושגים ד'ימי (לא-מוסלמי שהוא בן חסות נסבל, בעל זכויות מופחתות) וג'יהאד (מלחמת קודש) בדת האסלאם.
השם אירוערביה (Eurabia) הוא הלְחֵם בין Europe ל-Arabia ומטרתו ללעוג לאירופה ולהציגה כיישות הכנועה לערבים. השם רווח באתר הבלוג הפוליטי Little Green Footballs. העיתונאית והסופרת האיטלקייה אוריאנה פלאצ'י היא זו שטבעה את המושג "אירוערביה". בת יאור מדגישה בספרה, שאכן היא קיבלה השראה מאותו ביטוי שטבעה העיתונאית והסופרת האיטלקייה המפורסמת.
ביקורת
ההיסטוריון מרק ר. כהן אמר כי המושג "'ד'מיות" הוא מושג מטעה וכי הספר הוא הספר האיסלמופובי "המוגזם ביותר שיצא לאור" בנושא גילויי שנאה כלפי יהודים בעולם הערבי.
בלדה מס' 1 בסול מינור, אופוס 23
הבלדה הראשונה של שופן אופוס 23 בסול מינור, היא יצירה שכתב פרדריק שופן בגיל צעיר יחסית. ביצוע ממוצע של הבלדה נמשך בין 8 עד 10 דקות. הבלדה נחשבת קשה מאוד לביצוע, ודורשת רמה טכנית גבוהה מאד.
מבנה היצירה
היצירה מתחילה במין מבוא, שבמהלכו יד ימין ושמאל מנגנות סוג של ארפג' של אקורד לה במול מז'ור באוקטבות שונות. לאחר מכן מופיע קטע בו מנוגנים האקורדים סול מינור, לה מינור חצי מוקטן, לה מז'ור, ורה מז'ור. הקטע מתפתח ומגיע לסוג של אלתור מהיר מאוד ביד ימין, אשר מיד לאחריו מתחיל שופן בהצגת נושא חדש. הוא בנוי בצורה כזו שיד ימין מנגנת אוקטבה ועוד שלושה צלילים, בעוד שיד שמאל מנגנת שני אקורדים שבכל פעם האקורד השני מוריד את אחת הדרגות שלו בטון או חצי טון. לאחר פיתוח קצר, מופיעים ארפג'ים מהירים מאוד של סול מינור ביד ימין, שבצורה יפה מגיעים לבסוף למלודיה יפה בסולם מי במול מז'ור. הפיתוח מעט ארוך ולאחריו מגיע קטע זהה לנושא הראשון בבלדה פרט לכך שהוא כתוב בלה מינור, ושהסיום שלו מעט שונה, ומוביל למלודיה שהייתה בסולם מי במול מז'ור, אך בסולם מי מז'ור ובאוקטבות. לבסוף הוא מתחיל לקרוס לתוך ארפג' אקורד מוקטן ביד ימין בקלידים נמוכים יחסית שמתחיל לאט לאט לעלות עד שהוא יורד שוב, אך הפעם בסולם. המלודיה חוזרת כאן שוב במי במול מז'ור אך בשינוי קל, ולאחר מכן חוזר שוב הקטע ההתחלתי שהופיע בסול מינור ולאחר מכן בלה מינור, נאמן לסולם המקור, אלא שלפתע הקטע מתפתח לקטע בלתי צפוי של סקסטות מקבילות שמובילות לקדנציה של הפרק, שבה מוצגים אקורדים בסול מינור בהיפוכים שונים ולאחר מכן אקורדים של לה במול.
לבסוף הקטע קורס בעזרת אקורדים של יד ימין ויד שמאל, ש "רודפים" אחד אחרי השני, עד שיד שמאל מנגנת אוקטבת רה רה ומתחיל סולם כרומטי מסול מאוד נמוך עד לקלידים הגבוהים של הפסנתר. המנגינה יורדת שוב הפעם ב"אלתור" מהיר מאוד של יד ימין שהופך אחרי 3 אוקטבות לסולם סול מינור הרמוני יורד. מיד לאחר מכן יד שמאל וימין מנגנות שתיהן סולם סול מינור מלודי שמסתיים בצלילים הגבוהים. היצירה חוזרת ללא ירידה לאקורדים של סול מינור בהיפוך קוורט סקסט באוקטבה נמוכה. אחר כך שישה צלילם קצרים מנוגנים בשתי הידיים, והמנגינה עולה שוב בסול מינור מלודי אך הפעם המרווח בין הידיים הוא דצימה ולא אוקטבה כמו בעלייה הראשונה. לבסוף כל יד מנגנת אוקטבה של סולם כרומטי שהולך מסול עד סול, ולאחר אקורד בהיפוך סקסט מנוגנים שלושה סולים באוקטבה נמוכה, שמסיימים את הבלדה.
היסטוריה
שופן התחיל לעבוד על הבלדה מס.1 בשנת 1831 בעת שהותו בת שמונת החדשים בווינה. היא הושלמה ב-1835 אחרי שהוא עבר לפריז, אז הוא הקדיש אותה לברון בודו אלברכט פון שטוקהאוזן, (1885-1810), דיפלומט שכיהן החל משנת 1841 כשגריר ממלכת הנובר בצרפת. הבלדה פורסמה בו זמנית בלייפציג, בפריז ובלונדון. ב-1837 העיר רוברט שומאן: קיבלתי "בלדה" חדשה משופן. היא נראית לי היצירה הקרובה ביותר לגאונות שלו (אם כי לא המתוחכמת ביותר) ואמרתי לו שמכל יצירותיו אני אוהב אותה הכי הרבה. אחרי שתיקה די ממושכת הוא השיב בנימה החלטית, "אני שמח לשמוע זאת מכיוון שגם אני אוהב אותה הכי הרבה והיא יקרה לי מכול" (מתוך מכתב של רוברט שומאן להיינריך דורן)
כתב יד של 13 התיבות הפותחות של היצירה נמכר על ידי סותבי'ס למכון פרדריק שופן (Narodowy Instytut Fryderyka Chopina).
קולנוע
("השקר שלך בחודש אפריל")
ספרות
("נגן אותה שוב פעם:חובבן נגד הבלתי אפשרי")
הערות שוליים
Ballades (Chopin)
בפ פוסקאול
אליזבת "בפ" פוסקאול (בהולנדית: Elisabeth "Bep" Voskuijl; 5 ביולי 1919 – 6 במאי 1983) הייתה אזרחית הולנדית שסייעה להסתיר את אנה פרנק ומשפחתה בזמן הכיבוש הגרמני של הולנד בעת מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
פוסקאול נולדה באמסטרדם, בת למשפחה בת שמונה ילדים בשנת 1937 היא נתקבלה לעבודה בסניף ההולנדי של החברה הגרמנית אופקטה בניהולו של אוטו פרנק ובשנת 1942 הפכה למנהלת האדמיניסטרטיבית של החברה.
היא סייעה למשפחה ולנלווים אליה במחבוא והייתה חברה קרובה לאנה פרנק. אביה יוהאן פוסקאול בנה את ארון הספרים שהסתיר את הכניסה למחבוא.
בבוקר 4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. בראש הכוח עמד נגד אס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ועמו שלושה קציני משטרה נוספים. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
בשנת 1972 הוכרה פוסקאול על ידי יד ושם בתור חסידת אומות העולם.
STS-2
STS-2 היא המשימה השנייה של נאס"א בתוכנית מעבורת החלל.
במשימה זו שלחו שוב את מעבורת החלל קולומביה, שבעה חודשים בדיוק אחרי משימת STS-1. זו הייתה הפעם הראשונה שרכב חלל מאויש שוגר אל החלל, חזר לכדור הארץ וחזר לחלל בשנית.
המשימה
במקור תוכנן השיגור ל-9 באוקטובר 1981, אך עקב נזילת חנקן טטרוקסיד בעת תדלוק, השיגור נדחה ל-4 בנובמבר.
ב-4 בנובמבר נדחה שוב השיגור לאחר שמחשב הספירה לאחור נעצר בגלל קריאת לחץ נמוך במכל חמצן של אחד מתאי הדלק. במהלך העצירה התגלה לחץ שמן גבוה בשתיים מתוך שלוש יחידות כוח העזר (APU) שהפעילו את המערכת ההידראולית. הדבר הצריך תיקונים נוספים, שגרמו לביטול השיגור באותו יום.
ב-12 בנובמבר, יום השיגור, תוכננה ההמראה לשעה 7:30 בבוקר לפי שעון החוף המזרחי של ארצות הברית (EST), אך השיגור התעכב במשך שעתיים ו-40 דקות בגלל תקלה ביחידת העברת הנתונים והתקנת יחידה חדשה, ותשע דקות נוספות לבדיקת מצב המערכות. לבסוף, לאחר מספר דחיות המריאה המעבורת בשעה 10:10 בבוקר לפי שעון החוף המזרחי.
המשימה שתוכננה במקור ל-5 ימים, התקצרה באופן בלתי צפוי כשאחד משלושת תאי הדלק האחראים על ייצור חשמל ומי שתייה התקלקל. עם זאת, 90% מיעדי המשימה הושגו.
במשך יומיים, 6 שעות, 13 דקות ו-12 שניות הקיפה קולומביה את כדור הארץ 37 פעמיים ועברה מרחק כולל של 1,729,654 ק"מ. היא נשאה עמה מספר ניסויים מדעיים לחלל.
הנחיתה התקיימה במסלול המראה 23 בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה, ב-14 בנובמבר 1981 בשעה 1:23 בצהרים שעון החוף המזרחי של ארה״ב.
לאחר הנחיתה התברר שרק 12 ממגני החום ניזוקו אך אף מגן לא נפל, בעקבות שיפורים שנעשו בכן השיגור, בעקבות הנזק הרב יחסית שנגרם למגיני החום בשיגור הקודם. השיפורים כללו שיפור במערכת ספיגת גלי הקול, הנעזרת בכמויות גדולות של מים, כדי למנוע מגלי הקול מלפגוע בחזרה במעבורת. ב-25 בנובמבר, הגיעה המעבורת ממסלול הנחיתה בקליפורניה למרכז החלל קנדי בפלורידה.
במשימה זו הופעלה לראשונה הזרוע הרובוטית של המעבורת.
במשימה זו התגלתה השחיקה הגדולה ביותר שנצפתה אי פעם באטמי הטבעת של מנוע רקטת ההאצה הימנית של המעבורת, עד אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר, שהתפוצצה לאחר שגזים דלפו מאחד מאטמים אלה והציתו את מכל הדלק הראשי של המעבורת.
דגל ירושלים (תנועה)
דגל ירושלים הוא שמה של תנועה רוחנית ופוליטית שניסה לייסד הרב אברהם יצחק הכהן קוק, לשם השלמת הצדדים הרוחניים שבתחייה הלאומית היהודית.
התנועה נוסדה, על פי דברי הרב קוק, כדי לטפל בעניינים הרוחניים של גאולת ישראל, בעוד שהציונות דאגה לצדדים החומריים שלה. הרב קוק שלח כחודשיים אחרי פרסום הצהרת בלפור קול קורא לתפוצות ישראל להצטרף לתנועה זו. באיגרת אחרת הוא מנסה להסביר את ההבדלים שבין תנועת המזרחי לבין תנועת דגל ירושלים, ואת הנחיצות של שתיהן, ואת הסיוע שתוכל תנועת המזרחי לקבל מדגל ירושלים. במיוחד חרתה לרב קוק האמירה שרווחה בההסתדרות הציונית כי "הציוניות דבר אין לה עם הדת", והוא ניסה לדרבן מספר פעמים את אנשי תנועת המזרחי למחות כנגדה ולהתנער ממנה.
הרב קוק שלח את בנו, הרב צבי יהודה קוק, למסע בכל רחבי אירופה בין רבני הפלגים השונים לקנות תמיכה בתוכניתו החדשה. במסעו של הרב צבי יהודה הוא נפגש עם כל גדולי הרבנים של הקהילות השונות. מיעוט קטן מאוד מהרבנים התנגד לתוכנית באופן אידאולוגי; הם ראו איסור הלכתי בהשתתפות במהלך לאומי חילוני. מהעבר האחר היו מעט רבנים שנרתמו לתוכנית והעלו את קהילותיהם לארץ ישראל. רובם של הרבנים הודיעו שהם תומכים בתוכנית אך חוששים מתוצאותיה. הם לא ידעו אם היהדות תוכל לשמור על עצמה בזעזוע כזה של ניתוק מהעיירה הקלאסית הסגורה, ששימשה כעין בועה החוסמת השפעות זרות.
סניפים לתנועה נוסדו באנגליה, הולנד, שווייץ וארצות הברית, אך הרב קוק נתקל הן בהתנגדות של המפלגות הדתיות, והן באינטרסים צרים של חברי הסניפים, והן מפאת חוסר יכולתו המעשית להרים ארגון כזה, דברים שגרמו לו לוותר על הקמת התנועה. ראשי התנועה בשווייץ היו הרב שלמה זלמן פינס והרב ד"ר יחיאל מיכל הלוי אשר.
בשלב מסוים כותב הרב קוק מספר פעמים כי הוא מעכב את הפעילות של דגל ירושלים בהיבטים שונים כדי לא לפגוע בתנועת המזרחי, שלא תהיה תחרות בין שתי התנועות, שתביא לרפיון ידיים לתנועת המזרחי, במיוחד לאור העובדה שאנשי המזרחי עוסקים במרץ בענייניהם.
בסופו של דבר התוכנית עצמה לא קיבלה תמיכה מספקת.
שלמה קרליבך
הרב שלמה (שלוימל'ה) קרליבך (י"ח בטבת תרפ"ה – ט"ז בחשוון תשנ"ה, 14 בינואר 1925 – 21 באוקטובר 1994) היה מורה רוחני, זמר, מלחין ומספר סיפורים יהודי אמריקאי. הרב קרליבך, הידוע בכינויו "הרבי המרקד", הוא מבשר ומייסד ז'אנר מוזיקלי הקרוי על שמו, ונחשב לאחד מגדולי הזמרים החסידיים של המאה ה-20.
ילדותו
נולד עם אחיו התאום אליהו חיים בברלין, לרב ד"ר נפתלי (הרטוויג) קרליבך - בנו של הרב שלמה קרליבך מליבק, ולפסיה (פאולה) - ביתו של הרב ד"ר אשר מיכאל (ארתור) כהן, שהיה רב ואב בית דין בעיר בזל.
כבר בגיל חמש החל שלמה ללמוד גמרא מפי מורים פרטיים. בשנת 1938 נסעה משפחתו לטלז שבליטא לשמחת בר המצווה של בנו של ראש ישיבת פוניבז', הרב יוסף שלמה כהנמן, ונאלצה להתעכב בבית משפחת כהנמן מספר חודשים (תחילה שבר האב את רגלו, ובהמשך חלו הבת שולמית והבן אליהו חיים). פסיה נזכרה כי בעת הלידה הבטיחה לגדל את הילדים לתורה, ושלמה בן ה-13 נשלח ללמוד מספר חודשים בישיבת פוניבז'.
שלמה למד בישיבת תורה ודעת בראשותו של הרב שלמה היימן, ונחשב לאחד התלמידים המוכשרים שם. בשנת 1943, עם הקמת ישיבת לייקווד על ידי הרב אהרן קוטלר, בחר הרב קוטלר בשלמה לאחד מ-14 חברי הגרעין המייסד. הוא למד שם עד שנת 1949.
תקופת חב"ד
לקראת אמצע שנות ה-40 החל שלמה להתקרב לחסידות חב"ד ולרבי יוסף יצחק שניאורסון. בשנת 1949 עבר ללמוד בישיבת ליובאוויטש.
בי"ט בכסלו תש"י, כחודש לפני פטירתו, האדמו"ר מחב"ד קרא לקרליבך ולזלמן שחטר-שלומי ועודדם לצאת לאוניברסיטאות (קולג'ים) כדי לעסוק בקירוב ליהדות. שבוע לאחר מכן, בחג החנוכה, יצאו השניים לאוניברסיטת ברנדייס, שם למדו עם הסטודנטים חסידות ועודדום להניח תפילין. בכך היו לשלוחי חב"ד בקמפוס הראשונים.
בשנת 1954 פנה שלמה לרבי ואמר לו שאם באים מאה איש לשיעור, לאחר שהוא מבקש מהם לשבת גברים ונשים בנפרד הוא מרגיש שהוא איבד 90 מתוכם, וכשהוא מבקש מהבנות לא לשיר הוא מאבד תשעה נוספים, וכך במקום לדבר עם מאה הוא מדבר עם אחד. הוא ביקש את רשותו לאפשר ישיבה מעורבת. הרב קרליבך סיפר שהרבי ענה לו: "אני לא אומר לך מה לעשות וגם לא אומר לך מה לא לעשות, אם אתה רוצה לעשות משהו על דעת עצמך, יהי רצון שתצליח". הרבי עצמו כתב שהוא מצטער על שסברו שהוא תומך בדרכו של קרליבך, שאותה הגדיר כמנוגדת להלכה ולשיטת החסידות. קרליבך החליט לעזוב את ליובאוויטש ולפתוח בדרך עצמאית. לימים תיאר זאת:
דרכו העצמאית
הרב קרליבך החל להפיץ את תורת החסידות בסגנון חדש, ששאב את אופיו מה"גל החדש" ששטף את ארצות הברית בשלהי שנות ה-50 ושנות ה-60. בליווי הגיטרה שלו נדד ברחבי המדינה. החלו להתקבץ סביבו חסידים שהתלהבו מסגנונו.
שיריו הראשונים יצאו בשני תקליטי ביכורים, אחד מהם ("הנשמה לך", 1959) בעיבוד מילטון אוקון. תקליטים אלו פרסמו את להיטיו הראשונים - "אשא עיני", "השמיעיני את קולך" "לולי תורתך" ו"עוד יישמע", המושר כמעט בכל חתונה דתית.
ב-1963 הופיע קרליבך במועדון "Village gate" בניו יורק, להופעה מוקלטת ראשונה. התקליט נקרא על שם אחד השירים בו, "פתחו לי שערי צדק", מתוך רצון לפתוח את הלבבות בין האנשים ובינם לבין שערי השמים. כמו בשאר הופעותיו, הצטרף הקהל לשיר איתו. הרב קרליבך התפרסם עוד יותר כשהופיע ב-1966, בגריניץ' וילג' לאחר פגישה עם בוב דילן, נינה סימון וזמרים אחרים. משם המשיך לפסטיבל הפולק בברקלי. הרב קרליבך החליט להישאר בסן פרנסיסקו כדי לקרב ליהדות צעירים "היפים" ומחוסרי בית. למטרה זו הקים שם את "בית אהבה ותפילה". ב-1967 נפטר אביו וקרליבך התמנה תחתיו, יחד עם אחיו התאום, לרב הקהילה. באותן שנים החל קרליבך לנסוע ולהופיע בקהילות יהודיות בעולם, כולל ישראל, בה הופיע לראשונה באוגוסט 1960. כמה מחסידיו שימשו להקת הליווי שלו. התלהבותו וריקודיו במהלך ההופעה הולידו את הכינוי "הרבי המרקד".
ב-1976 התיישבו חסידיו ביישוב "מבוא מודיעים" על יד לטרון. הרב קרליבך התגורר שם באופן חלקי. ב-1969, בפסטיבל הזמר החסידי הראשון, זכה שירו "והאר עינינו", בביצוע השלושרים, במקום השלישי. שירים אחרים שלו צעדו במקומות גבוהים במצעד הפזמונים העברי השנתי בישראל. חלק משיריו קיבלו משמעויות לאומיות, כמו "ובאו האובדים", "למען אחי ורעי", "עוד אבינו חי" ו"לא אמות כי אחיה", שנכתבו במסגרת המאבק לעליית יהודי ברית המועצות שבו השתתף מהשנים הראשונות. את שני האחרונים כתב לבקשתו של יעקב בירנבאום. לחניו חדרו במיוחד לציבור הדתי-לאומי והחל להתפתח ז'אנר של שירת קרליבך.
בשנות ה-80 החל להקליט ולהפיץ סיפורים חסידיים. במסעותיו באירופה נהג להסתובב בבתי כנסת ולאסוף ספרים תורניים שהיו מיועדים לגניזה, מהם הרכיב ספרייה תורנית גדולה. הוא ניצל את הסדקים הראשונים שנבעו בחומת השלטון הקומוניסטי לעריכת הופעות בחבר המדינות בשנים 1989 ו-1991.
בגיל 48 נישא לנעילה (איילין גליק) מטורונטו. לבני הזוג נולדו שתי בנות – נשמה ונדרה. נשמה היא זמרת, המבצעת בין היתר את שירי אביה.
הרב קרליבך נפטר בט"ז בחשוון תשנ"ה, 21 באוקטובר 1994, מהתקף לב, במטוס שהיה בעיצומה של המראה. השיר האחרון שניגן, דקות קודם פטירתו, היה הפסוק. במסע הלווייתו שרו מפזמוניו וניגוניו, והשיר האחרון, שנוגן במהלך הטמנת גופו, היה תהילים ק"ד בלחן שלו. כיוון שפיזר את כל כספו לצדקה, הוא נפטר חסר פרוטה, ותלמידיו נאלצו לקבץ תרומות כדי לארגן את הלוויה. הוא נטמן בהר המנוחות בירושלים. על שמו נקרא רחוב "שיר לשלמה" בשכונת רמת דניה בירושלים.
שיריו
הרב קרליבך רכש לו מעריצים רבים ונחשב למנהיג כריזמטי. הוא התאפיין באהבה, כנות ופשטות, וקרא ללימוד זכות, לאהבת אדם ובייחוד אהבת כל יהודי. הוא ראה באלה ערך עליון, לצד אהבת האלוהים. כמו זמרים אחרים באותן שנים, הוא ניגן בגיטרה וגידל שיער ארוך. בלט בנוהגו לנשק ולחבק כל אדם.
מורשתו
הוא הותיר אחריו מורשת רוחנית ומוזיקלית. סיפורי קרליבך בליווי נגינת גיטרה זכו לתפוצה רבה ביניהם הסיפורים על רבי קלונימוס קלמן מפיאסצנה ועל יוסל'ה קמצן קדוש. שירתו מתנגנת בבתי כנסיות רבים, בעיקר בציבור הדתי. בהקשר זה בולטת במיוחד קבלת שבת במנגינות שחיבר, בחלק מבתי הכנסת. בציבור החרדי ובחוגים דתיים שמרניים הוא נחשב כשנוי במחלוקת, גם משום שלא נמנע ממגע פיזי עם נשים, אולם שיריו חדרו גם לציבור זה. מאידך, תכונותיו משכו יהודים חילוניים, במיוחד בארצות הברית, וחלקים מן הדור הצעיר, וגרמה להם לנהור אל המופעים שלו. בהרבה קהילות יהודיות בישראל ובעולם קיימים "מניני קרליבך", שבהם מתפללים עם המנגינות שלו.
אלמנתו, נעילה קרליבך, הביאה (בנספח לאלבום "הנשמה לך", 2002) את דבריו המסבירים את ההשראה לשיריו ולפעולתו:
טענות להטרדה מינית ומעשים מגונים
בשנת 1998 פרסם מגזין הנשים היהודי "לילית" כתבה שבה נטען שמרואיינים רבים שמעו על הטרדות מיניות ומעשים מגונים שביצע על פי הטענה הרב קרליבך בנשים ונערות, משנות ה-60 ואילך. בכתבה צוטטו גם תלונות של נשים שהזדהו בשמן. בשנת 2004, כאשר ביקשו לקרוא רחוב בניו יורק על שמו של קרליבך, יצא "מרכז המוּדעות" (The Awareness Center) בארצות־הברית וגורמים נוספים כנגד היוזמה, ובכך הביאו לביטולה. המרכז המשיך לפרסם טענות בדבר מעשים דומים. בתו נשמה קיבלה את הטענות להטרדה מינית בטור שפרסמה בשנת 2019.
ספריו
לאחר פטירתו נערכו רבים מן השיעורים שמסר וקובצו על ידי תלמידיו בספרים ובחוברות.
דיסקוגרפיה
{| align=center width=95%
באומנות
הזמר יהודה גלאנץ הוציא 8 שנים לאחר פטירתו אלבום בשם "מוכרחים לרקוד", שכל מילותיו הן אמירות של קרליבך.
בשנת 2008 יצר הבמאי בעז שחק את סרט הקולנוע "לעולם אינך יודע" (You Never Know) עבור ערוץ 2. בסרט ראיונות עם אנשים שפגשו את הרב קרליבך והוא מתאר גם את למדנותו. בשנת 2010 הפיק תיאטרון יידישפיל הצגה מוזיקלית על סיפור חייו בשם "קרליבך חי". ב-2013 עלה על במות ברודוויי המחזה "Soul Doctor" ("רופא הנשמה") מאת דניאל וייס, המספר את סיפור חייו של קרליבך ואת היחסים האמנותיים בינו לזמרת נינה סימון. בערוץ 10 וערוץ 1 שודר הסרט עוד אבינו חי בבימויו של שאול מייזליש, שבו משולבים קטעים ארכיונים של הרב קרליבך וראיונות עם אנשים שהושפעו ממנו, בהם אהוד בנאי, חנן יובל ודב אלבוים. הסרט מתאר את דמותו השנויה במחלוקת בקרב היהדות האורתודוקסית.
קישורים חיצוניים
אודותיו
וידאו
נוספים