cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רבי יהודה הנשיא
מעלותיו
במשפט שנוסף למשנה לאחר פטירתו של רבי נאמר: "משמת רבי בטלה ענווה ויראת חטא", על ענוותנותו מסופר בתלמוד בבלי שהלך להקביל פני תלמיד חכם עיוור אף שרב חייא הניא אותו מביקור זה שפוגם בכבוד נשיאותו. ואת סגולותיו מסכם רבי שמעון בן יהודה: "הנוי והכוח והחוכמה והעושר והשיבה והכבוד והתפארת ובנים לצדיקים".
משנתו
רבי יהודה הנשיא היה רגיל לעורר את תלמידיו אודות החטא החמור של לשון הרע. כך למשל מסופר כי רבי יהודה הנשיא ערך סעודה לתלמידיו, הביא לפניהם לשונות רכים ולשונות קשים, התחילו בוררין את הרכים ומניחין את הקשים, אמר להן רבי יהודה: "בני דעו מה אתם עושים, כשם שאתם בוררין את הרכים ומניחין את הקשים, כך יהא לשונכם רך אילו על אילו". במקום אחר מסופר כי רבי יהודה הנשיא ראה גט מקושר שלא נכתב כראוי. רבי שמעון בר רבי אמר לרבי שלא הוא כתב את הגט אלא יהודה החייט, אך רבי יהודה הנשיא אמר לרבי שמעון שבכך הוא עובר על איסור לשון הרע. אך גם בפעם אחרת, שרבי שמעון ברבי סיפר בשבחו של יהודה החייט, אשר רבי יהודה הנשיא למד בספר תהילים שנכתב על ידו ורבי שמעון ברבי סיפר שיהודה החייט כתב זאת, אמר לו רבי יהודה הנשיא "כלך מלשון הרע", ובתלמוד הוסבר בשם רב ספרא כי.
רבי הוא גם מקורו של הפתגם הידוע: "אל תסתכל בקנקן, אלא במה שיש בו", דהיינו, אל תשפוט אדם או חפץ על פי מראהו, אלא על פי תוכנו.
הלן קלארק
מנהלת תוכנית הפיתוח של האו"ם
בפברואר 2015 ביקרה קלארק בגינאה, ליבריה וסיירה לאון כדי להביע סולידריות עם כל אלה הפועלים לעצירת התפשטות מגפת האבולה.
את תפקידה כמנהלת סיימה ב-19 באפריל 2017. מחליפה בתפקיד הוא אכים שטייניר.
אוקיאמה (מחוז)
מחוז אוקיאמה (ביפנית: Okayama-ken 岡山県) הוא מחוז באזור צ'וגוקו שבאי הונשו, יפן. בירת המחוז היא העיר אוקיאמה.
היסטוריה
בעבר התחלק האזור בו שוכן מחוז אוקיאמה בין המחוזות ביצ'ו, ביזן ומימסאקה, והיה אזור עקוב מלחמות בין דאימיו שונים בתקופת סנגוקו. לאחר רסטורציית מייג'י ב-1868 אוחדו המחוזות למחוז אחד, וב-1876, לאחר ביטול שיטת ההאן, קיבל המחוז את שמו הנוכחי.
גאוגרפיה
מחוז אוקיאמה גובל במחוזות היוגו, טוטורי והירושימה, ומשקיף לעבר מחוז קאגווה שבשיקוקו, מעבר ל. בשטח המחוז נכללים גם כ-90 איים בים הפנימי. 11% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
ערים
במחוז אוקיאמה 15 ערים:
כולל חב"ד
כולל חב"ד הוא ארגון צדקה שהוקם בשנת 1805 על ידי מייסד חסידות חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי. מטרת הקמת הארגון הייתה להעניק סיוע גשמי ליהודי ארץ ישראל שסבלו באותה עת ממצוקה כלכלית קשה. הכולל הוא ארגון הצדקה היהודי הוותיק ביותר שקיים היום.
בחלק איגרת-הקודש שבספרו ספר התניא ישנן מספר איגרות שכתב רבי שניאור זלמן אודות כולל חב"ד, והוא מכנה שם את הכולל "צדקת רבי מאיר בעל הנס".
הקמה
עד לשנת 1805 (תקס"ה) היה האדמו"ר הזקן נשיא קופת מעות ארץ הקודש. בעקבות המחלוקת בינו לבין רבי אברהם מקליסק נפגעו חסידי חב"ד ביישוב החסידי בארץ ישראל והם לא קיבלו תמיכה כספית מקופת מעות ארץ הקודש ונאלצו לעקור את מקום מושבם מטבריה לצפת. בעקבות זאת ייסד האדמו"ר הזקן קופה חדשה בשם "כולל חב"ד".
נשיאות והנהלה
בנשיאות הכולל עמדו במשך השנים מקימו רבי אדמו"ר הזקן ואדמו"רי חב"ד-ליובאוויטש לדורותיהם, אדמו"ר האמצעי, אדמו"ר הצמח צדק, המהר"ש, הרש"ב, הריי"ץ, והרבי מנחם מנדל שניאורסון.
במשך השנים ניהלו גבאי הכולל את פעילות הארגון. הגבאים היו בדרך כלל חסידי חב"ד שהיו נודדים בריכוזים יהודיים על מנת לאסוף כסף לפעילות הכולל. עם גבאי הכולל נמנו רבים מגדולי חסידי חב"ד, בהם: הרב יצחק אביגדור אורנשטיין, הרב אברהם חיים נאה, הרב שניאור זלמן פרדקין, הרב שלמה יוסף זוין, הרב עזריאל זליג סלונים הרב אליעזר ננס והרב יהוסף גדליה רלב"ג. את הכולל מנהל הגבאי הראשי, הרב שלום דוכמן, והוא עמד תחת נשיאותו של הרבי מליובאוויטש.
מפעילות הכולל
פעילות הכולל במשך השנים הייתה סיוע לתושבי ארץ ישראל. כיום מפעיל "כולל חב"ד" מערך סיוע ועזרה אדירי ממדים בכל תחומי החיים ברחבי העולם. הוא מפעיל 25 בתי תמחוי. יש לו מערך של חלוקת מצרכי מזון לנצרכים ביותר מארבעים ערים בארץ. מעונות יום, מרפאות שיניים לנצרכים. כמו כן מפעיל מעון לנכים קשים במגדל העמק בשם "מכון גראבסקי", 'מרכז פינגר' בניין מפואר לבעלי נכויות בירושלים. מערך סיוע כספי למשפחות נצרכות, קרן סיוע לאלמנות ויתומים, תמיכה במשפחות נפגעי טרור, ועוד. כמו כן מפעיל הכולל בירושלים את "אולמי גוטניק" שני אולמות חתונה מסובסדים.
הארגון עורך חגיגת בר מצווה ובת מצווה גדולה, לאלף בנים ובנות מעולי חבר המדינות בכותל המערבי שמתקיימת מדי שנה בסמוך לי"א בניסן, יום הולדתו של הרב מנחם מנדל שניאורסון, בהשתתפות שרים ואישי ציבור. לאחר חלק מהחגיגות התקבלו החוגגים בלשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
הארגון הוא הבעלים של חלקת חב"ד בבית הקברות בהר הזיתים. הארגון מפעיל "חברת תהילים העולמית" בסמוך לקבר דוד המלך בהר ציון בירושלים. הארגון מוציא לאור "לוח כולל חב"ד" המשמש כלוח בסיס עזר למנהגים וזמנים שונים ברחבי העולם הנתלה בבתי כנסת וכן מודפס כלוח כיס.
ניל
ראו גם
}}
לואיז, נסיכת דנמרק (1875–1906)
לואיז, נסיכת דנמרק (בדנית: Prinsesse Ingeborg af Danmark; 17 בפברואר 1875 – 4 באפריל 1906), הייתה בתו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק.
ביוגרפיה
לואיז נולדה ב-17 בפברואר 1875 בארמון שרלוטנלונד, קופנהגן, לפרדריק, נסיך הכתר של דנמרק וללוביסה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה ולואיזה, נסיכת הולנד. ב-5 במאי 1896 התחתנה לואיז עם פרידריך, נסיך שאומבורג-ליפה, ממנו נולדו לה 3 ילדים. נישואי השניים לא היו מוצלחים, ולואיז בילתה זמן רב בביקורים אצל משפחתה, שהתמשכו כחודשיים-שלושה כל פעם, ובנוסף גם אביה היה בא לבקר אותה כל שנה.
ב-29 בינואר 1906 מת סבה כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ואביה עלה לשלטון במקומו כפרדריק השמיני, מלך דנמרק. ב-4 באפריל אותה שנה מתה לואיז בפתאומיות בארמון ראטייבוריצ'ה מדלקת קרום המוח, וכמה שעות לאחר מכן מת גם חמיה וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה.
משפחתה
ב-5 במאי 1896 התחתנה לואיז עם פרידריך, נסיך שאומבורג-ליפה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
שניר ימין
שניר ימין (נולד ב: 24 בפברואר 1990 בתל אביב) הוא מוזיקאי ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
שניר ימין החל את קריירת המוזיקה שלו ב-2006, לאחר מות אביו בתאונת דרכים. יחד עם להקתו הראשונה, הופיעו כמופע הראשי במועדון ״המוזה״ בעיר נתניה.לאחר שנה, שניר והלהקה החליטו להתפרק.
ב-2009, הוזמן שניר להשתתף במופע אקוסטי ראשון מסוגו במועדון הבארבי בתל אביב. שניר הופיע כמופע המרכזי יחד עם שלוש להקות נוספות. באותה השנה, שניר חתם על חוזה שיתוף פעולה בלעדי עם חברת הסלולר, סלקום. שיתוף הפעולה איפשר לחברה הסלולרית להפיץ ולהשתמש בסינגל הראשון של שניר, ״יופי של שקט״ כחלק מהתכנים מסחריים וקידום מכירות של החברה.
ב-2010, שניר ימין החל לבצע שירים אקוסטיים מקוריים משלו. באותה השנה, ימין הוציא שני סינגלים לרדיו, שהופקו על ידי ראובן חיון. סינגלים אלו הושמעו בתחנות רדיו ישראליות ותוכניות טלוויזיה כגון רשת ג', קול ישראל, גלי צה"ל ו-88 FM. הם גם נסקרו במגזיני מוזיקה ישראליים, באינטרנט ובהדפסים. מאוחר יותר באותה השנה, שניר הוזמן על ידי חברת NMC לקחת חלק במופע התרמה במועדון ״הבארוק״ בעיר באר שבע יחד עם אמנים אחרים כגון הדג נחש, אפרת גוש, דודו טסה, זוכי כוכב נולד ודנה לפידות.
ב-2011, שניר ימין קיבל את חוזה ההקלטות הראשון שלו ממפיק אנגלי שחי ועובד בלונדון. שניר נסע עם צוות ההפקה ללונדון לחודשיים לצורך הקלטת המיני אלבום הראשון. המיני אלבום, ״יופי של שקט״ יצא בישראל בשנת 2014 עם הלייבל נענע דיסק. באותה השנה, שניר ימין לקח חלק באירוע הגדול ביותר השנתי של יום העצמאות, שנקרא רוק העצמאות. זאת הייתה השקעה של כ-שני מיליון דולר עם אמני הרוק הגדולים בישראל.
ב-2013, שניר נסע לניו יורק לצורך הקלטת מיני-אלבום בשפה האנגלית. בנסיעה זו, שניר נכנס לאולפן הקלטות באיסט וילג' של מנהטן, הנקרא The Cutting Room. לאחר הקלטות שנערכו כחודשיים, מנהל האולפן והלייבל חתם עם שניר חוזה הקלטות למשך שלוש שנים. בינתיים, שניר הוציא לאור מיני-אלבום בן 4 רצועות לקהל בינלאומי בשם Urban Stories, שקיבל המון תשומת לב מהתקשורת העולמית בצורת ביקורות, השמות, ראיונות, מכירות ודירוגים. המיני אלבום שוחרר בספטמבר 2013 והיה למעשה המיני אלבום הראשון של שניר, בסיוע חברת פרסום המבוססת בניו יורק בשם Effective Immediately PR ונענע דיסק בישראל.
כיום, Urban Stories EP, מדורג במקום הראשון במצעד האלבומים של שנת 2013 על פי דירוג המאזינים באתר Album Of The Year.
גחן בורלון
גחן בורלון (שם מדעי: Genetta bourloni) הוא מין של גחן קטן ממשפחת הגחניים החי בטבע ביערות הגשם של מערב אפריקה ביער שבמדינות: חוף השנהב, גינאה, ליבריה, גאנה, בנין, טוגו וסיירה לאון.
הוא מזכיר את קרובי משפחתו וכמוהם בעל פרווה צהובה-אפרפרה מנומרת בכתמים שחורים ועם זנב ארוך.
הוא יצור מתבודד וליילי המחפש טרף קטן ביערות אפריקה. הוא בעל חושים מחודדים למצוא את דרכו במעבה היער והוא ניזון מחרקים, עכבישים, מכרסמים קטנים, זוחלים, דוחיים, עופות, ביצים ופירות.
הגחן קרוב לסיכון בטבע עקב פגיעה במקום חיותו העיקרי ביערות הגשם.
קירשנבאום
קירשנבאום (בגרמנית: Kirschenbaum) הוא שם משפחה גרמני שפירושו "עץ דובדבנים". הגרסה היידית של השם היא קירשנבוים.
{{פירושונים| אישים ששמם קירשנבאום:
אישים ששמם קירשנבוים:
אמיל והבלשים
אֶמִיל וְהַבַּלָּשִׁים (בגרמנית: Emil und die Detektive) הוא ספר ילדים מאת אריך קסטנר שנכתב בשנת 1929, ואויר על ידי המאייר ולטר טריר. הספר נחשב לאחת מיצירות המופת של הסופר, ובכלל של ספרות הילדים. הספר היה יוצא דופן ביחס לספרי ילדים אחרים בתקופתו, משום שעלילתו התרחשה בברלין האמיתית וכללה טיפוסים מפוקפקים, ולא בעולם דמיוני וחסר דאגות, "תפאורה" המתאימה לקריאה והבנה של גיל צעיר יותר את העולם. כמו כן הספר אינו מציג מוסר השכל מפורש, אלא נותן למעשי הדמויות לדבר בעד עצמם. הספר תורגם לעשרות שפות, ובכללן עברית; בתרגום ראשון של אלתר אילי (ב-1935, הוצאת "יזרעאל") ובתרגומים מאוחרים יותר של אוריאל אופק ושל מיכאל דק.
הספר היה להצלחה מסחררת לאחר פרסומו. לאחר אירועי שריפת הספרים ב-1933 היה ספר זה היחיד מבין ספרי קסטנר שלא נידון לשריפה על ידי הנאצים ולא הושם ברשימת "הספרים האסורים". ב-1936, עם זאת, גם הוא הושם ב"רשימה שחורה" של ספרים שקריאתם, מכירתם או הוראתם אסורה.
לספר נכתב ספר המשך בשם אמיל ושלשת התאומים שמתרחש שנתיים לאחר עלילת הספר הקודם.
עלילה
אמיל טישביין הוא נער עני שאביו מת, אשר חי עם אמו הספרית. אמו שולחת אותו לברלין אל דודתו ואל סבתו של אמיל במהלך חופשה, ונותנת לו 140 מרקים בשביל סבתו, אך בנסיעתו ברכבת שדד אותו גנב רכבות בעל מגבעת שחורה בזמן שהוא ישן.
למזלו הוא פוגש חבורת ילדים שעוזרת לו ללכוד את הגנב, ביניהם גוסטב בעל הצופר והפרופסור. החבורה רודפת אחרי הגנב בעל המגבעת השחורה במוניות, במלון אירופה שבו גוסטב בעל הצופר מתחפש לנער מעלית כדי לעקוב אחרי הגנב ובבנק, שבו נתפס הגנב. בבנק, אמיל וחבריו מצליחים לעצור את הגנב, ובעזרת סימן הזיהוי של השטרות (חור קטן בפינה של כל השטר, שנוצר כשאמיל השתמש בסיכה כדי להצמיד את הכסף למעיל שלו ברכבת) הוא מקבל את הכסף בחזרה, תופס את מקס גרונדיס (הגנב), מופיע בעיתון ומקבל פרס בסך אלף מרקים.
עיבוד לטלוויזיה, לתיאטרון ולקולנוע
הסיפור הוסרט והומחז כמה וכמה פעמים. גרסה ראשונה הופקה ב-1931, לפי תסריט שכתב בילי ווילדר, והייתה הצלחה מסחרית. אותו תסריט הופק מחדש בבריטניה ב-1935 וב-1954 בגרמניה. גרסה נוספת הופקה בארצות הברית ב-1964 על ידי אולפני וולט דיסני וגרסה נוספת ב-2001 בגרמניה. כמו כן, סדרת טלוויזיה בת 3 פרקים הופקה בבריטניה ב-1952. בעברית הועלתה העלילה מספר פעמים כמחזה, בין היתר בעיבוד של רות חזן.
ההפקות הכניסו שינויים בעלילה: בכמה מהן הפכו הדמויות לאמריקאיות; בגרסה הגרמנית מ-2001 הותאם הסיפור לרוח הזמן: בספר המקורי, המתרחש בברלין ב-1929, רק לאחדים מהילדים היה טלפון בבית, ואחד מהם נשאר בביתו כמרכזן במשך כל העלילה, מתוסכל מכך שהוא מפסיד את ההתרחשות. בסרט לכל הילדים יש טלפון סלולרי, והם משתמשים בו שימוש נרחב. כמו כן בספר מסופר שאביו מת ושהוא נוסע לדודתו ולסבתו, ואילו בסרט הוא נוסע למשפחה שאינו מכיר דבר העוזר לחבר מהחבורה להתחזות אליו ולגרום לאמיל לתפוס את הגנב. יתרה מזאת בסרט אביו נפצע ואמו היגרה לאמריקה. בעקבות פציעתו אביו של אמיל מאבד את עבודתו מאחר שרישיונו נשלל. אמיל מנסה לזייף לו רישיון ובעקבות כך הוא מסתבך עוד יותר.
סטיבן צ'ו
סטיבן צ'ו (באנגלית: Steven Chu; נולד ב-28 בפברואר 1948), הוא פיזיקאי אמריקאי זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1997, שכיהן כמזכיר האנרגיה של ארצות הברית בשנים 2009–2013.
עד לכניסתו לתפקיד בקבינט של ברק אובמה כיהן צ'ו כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וראש המעבדה הלאומית לורנס ברקלי. צ'ו הוא מהקולות הבולטים בקהילה המדעית למציאת פתרון מדעי לבעיית ההתחממות עולמית ומקורות אנרגיה מתחדשת.
ביוגרפיה
צ'ו נולד בסנט לואיס שבמיזורי להורים ממוצא סיני, אביו הגיע לארצות הברית ב-1943 במטרה ללמוד הנדסה כימית ב-MIT ואמו הצטרפה אליו שנתיים מאוחר יותר והחלה בלימודי כלכלה. בעקבות החרפת מלחמת האזרחים הסינית החליטו הוריו להשתקע באמריקה, וצ'ו נולד בסנט לואיס היכן שאביו לימד באוניברסיטת וושינגטון המקומית.
לאחר שאביו עבר לעבוד במכון הפוליטכני בברוקלין, עבר צ'ו עם משפחתו לעיירה קטנה במדינת ניו יורק, שם גדל ולמד עד סיום התיכון. צ'ו לא הצטיין במיוחד בלימודיו, מה שהביא לכך שלא התקבל לאוניברסיטאות בליגת הקיסוס כפי שחפץ והוא נאלץ להסתפק בלימודי פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת רוצ'סטר. לדבריו, הוא הוקסם מהלימודים שהתבססו על ספר הלימוד הרצאות פיינמן על פיזיקה. לאחר שסיים את התואר הראשון בשנת 1970, פנה למסלול של התמחות בפיזיקה תאורטית, ולכן נרשם לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אך שם נמשך דווקא לצד של פיזיקה מעשית. את הדוקטורט סיים ב-1976 והמשיך עוד שנתיים בלימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטה.
בסתיו 1978 החל לעבוד במעבדות בל ותכנן ניסוי לספקטרוסקופיה אופטית של פוזיטרוניום, אטום בלתי יציב המורכב מאלקטרון והאנטי חומר שלו. אף על פי שהמשימה נחשבה כבלתי אפשרית ועברו שנתיים בהן נכשל בניסיונותיו, הצליח לבסוף יחד עם עמיתו אלן מילס לפתח שיטה למדידה בלייזר של רמות האנרגיה של הפוזיטרוניום, מה שהיווה פריצת דרך בתחום האלקטרודינמיקה קוונטית. ב-1983 מונה לראש המחלקה לאלקטרוניקה קוונטית במכון. במהלך מחקריו הוא גילה כי הדרך היעילה ללכידת אטומים היא באמצעות קירורם ועל כן מיקד את זמנו לפיתוח שיטות קירור בלייזר. על מחקריו בתחום זה זכה ב-1994 בפרס ארתור שולוב במדעי הלייזר וב-1997 בפרס נובל לפיזיקה, במשותף עם ויליאם פיליפס וקלוד כהן-טנוג'י.
ב-1987 עזב את מכון בל לטובת משרת מנהל המכון לאופטיקה קוונטית באוניברסיטת סטנפורד, הוא המשיך במחקריו בתחום הפיזיקה האטומית אך גם פנה לתחומי מחקר חדשים, בהם פיזיקה פולימרית, ביופיזיקה וביולוגיה מולקולרית. בין השנים 1990 ל-1993 ו-1999 ל-2001 כיהן כראש המחלקה לפיזיקה בסטנפורד.
בשנת 2004 מונה לראש המעבדה הלאומית לורנס ברקלי, תחת הנהגתו הפכה המעבדה למוקד מחקר מוביל של דלקים ביולוגים ואנרגיה סולארית, צ'ו עצמו היה לאחד הקולות הבולטים בקריאות למציאת פתרונות מדעיים לבעיית התחממות כדור הארץ והצורך במציאת מקורות אנרגיה מתחדשת. בין השאר דחף לשיתוף פעולה בין מעבדת ברקלי ואוניברסיטת אילינוי עם תאגיד האנרגיה הענקי BP, צעד שעורר גם ביקורת על חשש למסחור המחקר המדעי.
צ'ו הוא חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1992), האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (1993), החברה הפילוסופית האמריקאית (1998), האקדמיה הלאומית של הרפובליקה הסינית (1994), האקדמיה הלאומית למדעים של הרפובליקה העממית של סין (1998) ועמית בינלאומי באקדמיה המלכותית להנדסה (2011).
לאחר בחירתו של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית, הודיע אובמה כי בחר בצ'ו להיות המזכיר הבא של המחלקה לאנרגיה בממשל שיקים. המינוי אושר בסנאט והוא נכנס לתפקידו ב-20 בינואר 2009. בשעות הפנאי המשיך צ'ו לעבוד על מחקריו האקדמאים ואף פרסם מאמר נוסף במגזין Nature ב-22 באפריל 2013 סיים צ'ו את כהונתו. פיזיקאי הגרעין ארנסט מוניז מונה להחליפו.
צ'ו נשוי בשנית ואב לשני ילדים מנישואיו הראשונים.
פריץ יורדן
תולדות חייו
יורדן נולד בעיר קובלנץ שבגרמניה, להוריו זלמה וליאון, קצין בצבא הגרמני הסדיר. בנעוריו היה ספורטאי פעיל, והכין את עצמו לקריירה צבאית בגרמניה – מסלול שנחסם בפניו בגלל האנטישמיות ועליית הנאצים לשלטון. פגישה עם שליח מארץ ישראל עוררה בו את ההכרה כי שם מקומו. יורדן הצטרף לתנועת נוער ציונית, עבר הכשרה בחקלאות, חלקה בלוקסמבורג ובצרפת, ועלה לארץ ישראל באוגוסט 1934.
הוא הצטרף לקיבוץ אשדות יעקב, ועבד בחקלאות ובמחצבת הגבס במנחמיה. במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שרת בפלוגות השדה (פו"ש) של ההגנה, ונמנה עם ראשוני פלגות הלילה המיוחדות בפיקודו של אורד וינגייט. יורדן העריץ את וינגייט, ולמד ממנו שיטות ניווט והישרדות שעזרו לו לאחר מכן בבריחתו מיוון.
במרץ 1941 צורפה יחידתו לחיל משלוח בריטי בן 60,000 איש, אשר נועד לעזור ליוון במלחמתה עם איטליה ולחזק אותה נוכח איומי גרמניה. יורדן צעד עם יחידתו ברחובות אתונה, כשהתושבים היוונים מקבלים אותם בהתלהבות. הוא נשלח עם כמה מחבריו הארצישראלים צפונה, לשמש כמשמר אישי של גנרל הנרי מייטלנד וילסון, מפקד חיל המשלוח.
ב 6 באפריל 1941 פרץ ליוון כוח שריון גרמני בפיקודו של גנרל וילהלם ליסט, שהסתייע בהפצצות של מטוסי שטוקה. בתחילה נבלמו בקו מטאקסס מצפון לסלוניקי, אך עד מהרה פרצו דרך יוגוסלביה הכבושה, ועקפו את הקו. יורדן נסוג עם הצבא הבריטי דרומה, השתתף בקרבות בלימה, וניצל בנס מהפצצות המטוסים.
הבריטים פתחו במבצע פינוי ימי, והצליחו לפנות למצרים או כרתים 45,000 איש. עדיפות ניתנה לפינוי יחידות לוחמות. 15,000 חיילים נשארו בחוף קלמאטה, וב-29 באפריל 1941 נפלו בשבי. ביניהם היו 1,400 חיילים ארצישראלים, מהם כ-400 ערבים.
בריחתו מן השבי
יורדן סירב לקבל את גורלו. הוא נסע דרומה לעיירה אראופוליס ושכר סירה שתשיט אותו לכרתים, אך לפתע הוקף בצנחנים גרמנים. הוא שלף את נשקו כדי להתאבד, אבל אחד הצנחנים שכנע אותו למסור את נשקו ולהתמסר לשבי.
השבויים הוצעדו לתחנת רכבת, והובלו בקרונות בקר לאזור קורינת, שם שוכנו במחנה שבויים והיו נתונים להתעללות השומרים הגרמנים. יורדן נחקר בגרמנית, וכשנשאל מדוע התנדב לצבא הבריטי ענה: "כי אני שונא גרמנים".
פרשת בריחתו נמשכה חצי שנה. יורדן ניווט את דרכו צפונה מכפר לכפר, נמנע מפגישה עם משמרות גרמניים או איטלקיים, והתקבל יפה בכל הכפרים. הוא עבר בין רועים ברכס האולימפוס, כשהוא סובל מהתקפי מלריה. מטרתו הייתה להגיע לסלוניקי, ולהצטייד בכינין ובתעודת זהות מזויפת.
בסלוניקי פגש יורדן נציג של הוועד היהודי וביקש עזרה, אך נענה בשלילה. הקהילה היהודית הייתה נתונה למעקב חמור של הגרמנים, והם דאגו יותר לענייניהם (כעבור שנתיים חוסלה הקהילה). הוא פגש בשוטר יווני שהביא אותו לביתו, והוציא לו תעודת זהות מזויפת על שם איפיגניוס תאולוגיקוס, תושב סלוניקי. רוקח סיפק לו כינין ללא תשלום. יורדן ראה בעיר קבוצת שבויים כחושים ויחפים, עובדים בניפוץ חצץ לסלילת כביש, כשהשומרים הגרמנים מתעמרים בהם.
מסלוניקי המשיך יורדן מזרחה דרך תראקיה, הכבושה על ידי הבולגרים. הוא ניזון מגרגרי יער ושתה מי מעיינות. תוכניתו הייתה לעבור את הגבול הטורקי, או לרדת לחוף הים ולמצוא סירה שתשיט אותו לאי הטורקי אימברוס. כשהגיע לעיר קוואלה מצא שהשטח שורץ צבא, ואין לו סיכוי לעבור משם. במקום אחד נכנס לישון באורווה, וחייל גרמני הסתער עליו עם קלשון. יורדן הסתער על החייל, חנק אותו, ונס על נפשו.
יורדן החליט לחזור בדרכו ולהיכנס לחצי האי אתוס. הוא התקבל שם על ידי נזירים, ופגש שני חיילים בריטים שנמלטו מהשבי. ביחד עברו ממנזר למנזר, עד שמצאו סירה שהשיטה אותם לחצי האי סיתוניה ומשם לחצי האי קסנדרה. יורדן נפרד שם מחבריו, ועלה על סירה המפליגה דרומה לעבר האיים הספורדיים. יורדן ירד באי סקופלוס. התושבים אירחו אותו, וסידרו לו סירה המפליגה לאי סקירוס. הם צירפו אליו שני חיילים ערבים מחיל החפרים, שאף הם נמלטו מהשבי.
נסיכות מונטנגרו
היסטוריה
בשנת 1851 הכריז דנילו השני, נסיך-בישוף מונטנגרו על הקמת נסיכות מונטנגרו, ועל הפיכתה למדינה חילונית, ובשנת 1858 הביס אחיו מירקו פטרוביץ'-נייגוש כוח עות'מאני חזק, ובכך הביא לגבולות רשמיים בין הנסיכות ל. לאחר מותו בשנת 1860 עלה לשלטון אחיינו ניקולה, נסיך מונטנגרו.
בשנת 1876 הכריז ניקולה, נסיך מונטנגרו על מרד באימפריה העות'מאנית. המרד נחל הצלחה וכוחותיו הצליחו להגיע עד לחופי הים האדריאטי. העצמאות של מונטנגרו הוכרה בקונגרס ברלין בשנת 1878 ובעשורים הראשונים לעצמאותה נהנתה מונטנגרו משגשוג ויציבות. מערכת החינוך והעיתונות התרחבו במידה רבה. הצבא נהנה מתמיכה וסיוע של רוסיה הצארית. בשנת 1883 ביקר הנסיך ניקולה את הסולטאן הטורקי, שעמו שמר לאחר מכן על יחסים לבביים. בשנת 1896 הוא חגג מאתיים שנה של שושלת פטרוביץ', ובאותה השנה השתתף בהכתרתו של הצאר הרוסי ניקולאי השני. במאי 1898 ביקר הנסיך את המלכה ויקטוריה בטירתה בווינדזור.
פריץ יורדן
בריחתו מן השבי
הסירה הביאה את השלושה לסקירוס, והם הגיעו לחוף בשחייה, מתחת לאפה של ספינת משמר גרמנית. האוכלוסייה בסקירוס הייתה פרו-בריטית. באי קבור המשורר הבריטי רופרט ברוק, ויורדן כיבד אותו בהנחת פרחים על קברו. התושבים באי אספו כסף ודלק לשכירת סירה. עלו עליה 7 חיילים בריטים, וכמה יוונים שביקשו להימלט לטורקיה על מנת להצטרף לצבא הבריטי. הסירה עברה דרך האיים פסרה ואנטי פסרה, ובין חיוס ללסבוס, ולבסוף הגיעה לחוף הטורקי, לכפר בשם קרבורנו.
נסיכות מונטנגרו
היסטוריה
ניקולה הראשון הסכים לכינון החוקה הראשונה של מונטנגרו בשנת 1905 בעקבות לחץ ציבורי מהאוכלוסייה שדרשה יותר זכויות וחופש. הוא הסכים לחופש עיתונות וכינון קודי משפט ברורים בתחום הפלילי. בשנת 1906 קיבלה מונטנגרו מטבע משלה. במרץ-אפריל 1909, בתמורה להכרה בסיפוח בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, קיבלה מונטנגרו את הזכות לבנות אוניות מלחמה ושליטה מלאה בערי החוף בר ואולצין.
לאחר מכן
ב-28 באוגוסט 1910, במסגרת חגיגות היובל להיותו נסיך מונטנגרו, שינה ניקולה את תארו והכריז על עצמו כמלך. כאשר מלחמת הבלקן הראשונה פרצה בשנת 1912 החליט ניקולה כי מונטנגרו תעמוד לצד שכנותיה בולגריה, סרביה, ויוון במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה כבשה מונטנגרו שטחים נרחבים באזור מקדוניה ואת שקודרה באלבניה, אך בלחץ המעצמות נאלצה לסגת משקודרה.
במלחמת העולם הראשונה שהחלה בשנת 1914, הייתה מונטנגרו הראשונה שהחליטה לצאת לעזרתה של סרביה לאחר שאוסטרו-הונגריה פלשה אליה, לאחר ההתנקשות ביורש העצר פרנץ פרדיננד בעיר סרייבו. ואכן מונטנגרו הצטרפה למלחמה וספגה אבדות כבדות, ובתחילת 1916 נכבשה הממלכה על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי. בינואר 1916, לאחר התבוסה של סרביה, מונטנגרו נכבשה אף היא על ידי אוסטרו-הונגריה, והמלך נמלט לאיטליה ולאחר מכן לצרפת.
פריץ יורדן
בריחתו מן השבי
מיד הגיע משמר טורקי. יורדן מסר להם את רשימת האנשים ומספריהם הצבאיים. הטורקים דחפו אותו, והתכוונו להחזיר את כולם לסירה. יורדן פנה אליהם באנגלית ויוונית, והסביר כי הם חיילים בריטים שנמלטו מהשבי, וחובה לתת להם מחסה בארץ נייטרלית. כעבור יומיים הובלו האנשים בספינה לאיזמיר, ונמסרו לנציג של הקונסוליה הבריטית.
יורדן חזר ארצה, ואחרי תקופת שיקום המשיך את שירותו הצבאי, כסייר בזירת אירופה – באיטליה, בגרמניה ובארצות השפלה. בעקבות בריחתו הוענקה לו מדליית הגבורה השנייה בחשיבותה, 'אות ההתנהגות המצוינת' (Distinguished Conduct Medal, DCM).
נסיכות מונטנגרו
לאחר מכן
ב-20 ביולי 1917 נחתמה הצהרת קורפו, אשר החליטה על איחוד מונטנגרו עם סרביה. ב-26 בנובמבר 1918 החליטה האספה של פודגוריצה, גוף נבחר המייצג את מונטנגרו, בהחלטה פה אחד על איחוד מונטנגרו עם סרביה, ואכן ב-1 בדצמבר התאחדו השניים והוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
פריץ יורדן
מותו במלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות התגייס יורדן לחטיבת גולני. הוא השתתף בסיורים מעבר לקווי האויב, ובהגנה על קיבוץ גשר. בקרבות עשרת הימים שימש כמפקד מחלקה בחזית סג'רה, במערכה נגד צבא ההצלה של קאוקג'י. ב-11 ביולי 1948 פגע פגז במוצב של יורדן, והרג אותו ושניים מחייליו. לאחר מותו הוענקה לו דרגת סגן. הוא נקבר במנחמיה ובשנת 1952 הועבר לבית הקברות הצבאי בנהריה.
ספרו "בריחתי מן השבי"
יורדן כתב את סיפור בריחתו בגרמנית. המשורר משה בסוק תרגם את כתב היד לעברית, והספר יצא לאור לקראת סיום מלחמת העולם השנייה. הספר עשה רושם גדול ביישוב, ויורדן הפך לדמות נערצת. מהדורה מקוצרת של הספר יצאה בשנת 1983, עם דברי הערכה של יצחק בן-אהרן על דמותו של יורדן (פריץ יורדן, בריחתי מן השבי, עיבוד: עמנואל ביחובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983).
בשנת 1970 ראה הספר אור בארצות הברית בתרגום לאנגלית.
מסכת אהלות
מסכת אהלות היא המסכת השנייה בסדר טהרות, הסדר השישי והאחרון בששה סדרי משנה. במסכת אהלות שמונה-עשר פרקים אשר דנים בדיני טומאת מת בכלל ובדיני טומאת אוהל המת בפרט ומכאן שמה. בסוף הפרק הראשון של המסכת נמצאת המשנה הידועה של רמ"ח איברים.
הנושאים במסכת נגעים ובמסכת אהלות נחשבים נושאים עמוקים וקשים ביותר להבנה.
אין בידינו תלמוד בבלי או ירושלמי למסכת זו, אך בשני התלמודים עסקו במשניות המסכת במסגרת סוגיות אחרות. רבי גרשון חנוך הניך ליינר (1839 - 1891) ליקט מובאות ממקורות אחרים העוסקים במשניות המסכת לספרו "סדרי טהרות". מהדורה מדעית של המסכת יצאה לאור בשנת 1955 על ידי פרופ' אברהם גולדברג.
שם המסכת
שם המסכת מופיע במקורות שונים במספר וריאציות:
מיקומה של המסכת בסדר טהרות
המסכת שייכת לסדר טהרות מכיוון שרובה ככולה עוסקת בענייני טומאת מת. לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הוקדמה המסכת לפני כל המסכתות האחרות מכיוון שדיניה קשים מכל הטומאות.
פרקי המסכת
בסך הכל יש במסכת 134 משניות.
מוטי לוי
מרדכי (מוטי) לוי (נולד ב-1966) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב המשרת כמפקד יחידת להב 433.
ביוגרפיה
בדצמבר 2017 מונה לסגן מפקד אגף החקירות והמודיעין, תחת הניצב גדי סיסו. בפברואר 2020 הועלה לדרגת ניצב ובמאי אותה שנה מונה למפקד יחידת להב 433.
חיים אישיים והשכלה
לוי נשוי ואב לשלושה, מתגורר בנס ציונה, בעל תואר ראשון במדעי הרוח ותואר שני במשפטים.
גחן אבסיניקה
גחן אבסיניקה (שם מדעי: Genetta abyssinica) הוא מין של גחן ממשפחת הגחניים והוא חי בטבע ביערות וסוואנות באתיופיה, אריתריאה, סומליה, סודאן וג'יבוטי.
הוא יצור קטן ומבודד היוצא בלילות וביום מתחבא במאורתו. הוא נפוץ בעיקר ביערות גשם וגם באזורים הרריים באתיופיה עד גובה 3,700 מ', אך גם בערבות עשב. הגחן טורף יצורים קטנים שהוא מוצא כמו חרקים, זוחלים, עופות ומכרסמים קטנים.
דוד עמוס
חכם דוד עמוס (1835 או 1840 - 1942, ירושלים) היה סוחר יהודי יזם וגואל אדמות בחבל עזה וסביבותיה.
גחן אבסיניקה
הוא איננו נמצא בסכנת הכחדה
דוד עמוס
עמוס היה מגדולי הסוחרים היהודים באזור הנגב. הוא עסק בייצוא שעורה ואבטיח הפקועה (חנדל) לאירופה. בשותפות עם חכם נסים אלקיים וחג' עלי אל-עטוונה, ראש העיר הראשון של באר שבע, הם היו ליצואנים הגדולים ביותר. הם יזמו את הקמת המזח הראשון בנמל עזה, שנבנה בשנת 1910.
עמוס היה מעורב בעסקאות מקרקעין שונות. הוא החזיק בתים באלכסנדריה, שם הייתה לו משפחה אחת, ובעזה ורפיח, שם הייתה לו משפחה שנייה. הוא ביכר מגורים באוהלים על פני מגורים בעיר עזה. בנוסף, קנה עמוס אדמות רבות בשטחי רפיח. לפי מקור אחד, הוא קנה כ-100,000 דונם ליד רפיח המצרית, בתיווכו של הקונסול הבריטי קאזינביץ', שנועדו להתיישבות יהודית. לאחר פרעות תרפ"ט עזב עמוס את עזה.
השלכת הרימון בכנסת
תקרית השלכת הרימון בכנסת התרחשה ב-29 באוקטובר 1957. משה דואק, בן 24, השליך רימון יד אל מליאת הכנסת, ששכנה באותה עת בבית פרומין. כתוצאה מהשלכת הרימון נפצעו ראש הממשלה ושלושה מהשרים.
אירועים קודמים
לאירוע השלכת הרימון בכנסת קדמו מספר התקפות. ב-12 בספטמבר 1949 חדר אברהם צפתי, עולה חדש מאיראן, למשכנה הזמני של הכנסת בבניין קולנוע קסם בתל אביב. הוא ניסה לפתוח באש מתת-מקלע סטן על חברי הכנסת ועל חברי הממשלה. סדרני הכנסת השתלטו עליו לפני שהספיק לפתוח באש והוא התגלה כאדם מעורער בנפשו. בשנת 1951 ניסתה מחתרת דתית קיצונית בשם "ברית הקנאים", לפגוע בכנסת כמחאה על גיוס נשים לצה"ל.
כבר ב-31 במרץ 1956 שלח קצין הכנסת דאז יונה חצור מכתב ליושב ראש הכנסת, יוסף שפרינצק. במכתב כתב חצור: "לפי המצב הקיים, יכול סתם מטורף לעלות ליציע הכנסת ולזרוק משם רימון יד בלי שיהיה לאל ידינו לעשות דבר. אפילו יתפסוהו הסדרנים בעוד מועד - בזאת יש להטיל ספק - לרוב לא יוכלו למנוע את התפוצצות הרימון. כל מה שדרוש לאיש זה היא תעודת זהות והופעה חיצונית נורמלית".
זורק הרימון
זורק הרימון, משה דואק (או דוויק) נולד בחלב, סוריה ב-1933. בגיל 13 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. תחילה התגורר בקיבוץ דורות ואחר-כך בגליל ים. בצה"ל שירת בחיל הקשר והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות.
באוקטובר 1953 תבע את הסוכנות היהודית על נזק שנגרם לו, לטענתו, במהלך קטטה בקיבוץ גליל ים. תביעתו נדחתה והוא ערער לבית המשפט העליון כשהוא מייצג את עצמו ומגיש את טענותיו בחוברת של 50 עמודים, שכללה ביטויים חריפים נגד השופט שפסק נגדו. בית המשפט העליון דחה את ערעורו, אך לבקשת נשיא בית המשפט יצחק אולשן הבטיח נציג הסוכנות שייעשו מאמצים לסייע לדואק במציאת עבודה. במאי 1956 שלח דואק מכתב לנשיא בית המשפט העליון, בו איים על מוסדות ואישים שונים בחבלה גופנית אישית אם לא יחודש בירור תביעתו נגד הסוכנות ועליית הנוער. בעקבות זאת נעצר דואק ואושפז במרכז הרפואי לבריאות הנפש בבאר יעקב למספר חודשים.
האירוע
דואק הגיע למשכן הכנסת ביום שלישי, ד' בחשוון תשי"ח, 29 באוקטובר 1957. הכנסת שכנה באותה תקופה בבית פרומין, ברחוב המלך ג'ורג'. בכניסה לבניין לא הייתה אבטחה למעט שני נוטרים לא חמושים שעמדו בכניסה. יום הדיונים היה אמור להיות שגרתי ולא הוקדשה תשומת לב מיוחדת לנכנסים. דואק נכנס בקלות לבניין, וקיבל ללא בעיה אישור להיכנס ליציע האורחים.
ישיבת הכנסת ה-347 של הכנסת השלישית החלה בשעה 16:05 בדיון ביטחוני, בדברים של חבר הכנסת יוחנן בדר, ואחריו פרץ ברנשטיין ומאיר ארגוב. אחריהם עלה לדוכן הנואמים חבר הכנסת יצחק רפאל. במהלך נאומו, בסביבות השעה 18:00, השליך דואק את הרימון, מסוג מילס אל האולם. רפאל הבין את המתרחש, צעק "פצצה" ונשכב על הרצפה. בכך כנראה ניצל מפגיעה קשה. הרימון התפוצץ בין דוכן הנואמים לשולחן הממשלה ושר הדתות, משה שפירא, שהיה הקרוב ביותר לפיצוץ, נפצע קשה מרסיס בבטנו. שר התחבורה, משה כרמל, שישב לידו נפצע קל יותר וידו נשברה מעוצמת הפיצוץ. שר החינוך, זלמן ארן, שהיה סמוך אליהם ניצל מכיוון שקם מכיסאו זמן קצר לפני כן. ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, ששאל "מי עשה זה?" נפצע קל, וכך גם שרת החוץ, גולדה מאיר.
בכנסת התעוררה מהומה רבה. דואק ניסה להימלט, אך נלכד על ידי אנשים שהיו לידו וראו אותו משליך את הרימון לתוך האולם. אנשי ביטחון שהיו בסיור שגרתי בבניין השתלטו על דואק והחלו בחקירה ראשונית שלו, שהוקלטה. הוא נשמע מבולבל, בכה והביע חרטה. החשש הראשון היה שמדובר בפיגוע על רקע לאומני, על רקע טבח כפר קאסם שיום השנה הראשון להתרחשותו היה אמור להיות יומיים לאחר מכן, ב-29 באוקטובר, או כנקמה על מבצע סיני, שיום השנה הראשון להתרחשותו חל גם הוא ב-29 באוקטובר. תוך זמן קצר זוהה דואק, והמשטרה הודיעה ליושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק כי מדובר באדם לוקה בנפשו.
לאחר האירוע
תוך זמן קצר התאספו ליד בית פרומין אנשים רבים. אף על פי שכבר בשעה 19:00 נמסרה הודעה בחדשות קול ישראל על האירוע וצוין שהמניע אינו לאומני, ניסו רבים להתנפל על דואק כאשר הוצא מן הבניין על ידי השוטרים, ואלו הצליחו בקושי למנוע לינץ'. לאחר ניקוי האולם וסידורו, חודשה ישיבת הכנסת בשעה 20:52.
כמה שעות אחרי האירוע שלח בן-גוריון מכתב אל הוריו של משה דואק, שהתגוררו אז בפרדסיה. המכתב הובא אליהם למחרת על ידי קצין משטרה. במכתב נכתב: "אני יודע כי אתם מצטערים יחד עם כל בני ישראל על הפשע המתועב והאווילי שביצע אתמול בנכם. אין זו אשמתכם. אתם חיים במדינת ישראל, ובה שולט צדק ויושר, ואני מקווה שלא יאונה לכם ולשאר בניכם כל רע. והלוואי שתצליחו לחנך שאר הילדים שלכם למעשים טובים ולאהבת ישראל".
בחקירת המשטרה נתגלו עוד שני רימונים ליד ביתו של דואק, והתברר כי הוא גנב אותם מצה"ל. דואק ביקש לשחרר אותו בערבות במהלך החקירה, אך בקשתו נדחתה על ידי בית המשפט. יומיים לאחר האירוע שחזר דואק את המעשה, ואמר כי ביקר בבניין הכנסת כמה פעמים כדי להכיר את המקום. לדבריו לא התכוון לפגוע בשרים ובחברי הכנסת, אך לא הצליח להסביר מדוע השליך את הרימון, למעט אמירתו כי ביקש לעורר תשומת לב למצוקתו. בחקירה התברר עוד כי דואק נפגש עם בן-גוריון בשדה בוקר עוד לפני השלכת הרימון, ובן-גוריון זיהה אותו לאחר המקרה.
בעקבות האירוע נבחנו מחדש סידורי הביטחון בכנסת. ביציע האורחים הותקנה מחיצה משוריינת, וקצין הכנסת החל לבצע בדיקות לנכנסים לבניין, כולל חיפוש בתיקים. בעקבות האירוע הוחלט על הקמת היחידה לאבטחת אישים של השב"כ, שהוקמה ב-1958, ועל הקמת משמר הכנסת.
בן-גוריון, גולדה מאיר ומשה כרמל החלימו במהירות. משה שפירא עבר תקופת החלמה ממושכת יותר, במהלכה נוסף לשמו השם "חיים".
דואק נידון ל-15 שנות מאסר. לאחר שהיה כלוא במשך 10 שנים פנה לבית המשפט הגבוה לצדק בדרישה שיצווה על שר הפנים באותה עת, משה חיים שפירא, להמליץ בפני הנשיא על חנינה עבורו. בית המשפט דחה את עתירתו. דואק שב לתודעה הציבורית בשנת 1988, כשהקים את מפלגת "תרשיש" - מפלגה דתית-מזרחית, שקראה בין השאר להקמת מכללה על בסיס של תורה ועבודה בנתניה, והתפרסמה בקריאה "נוער-נוער-נוער", אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
סיבה למסיבה
סיבה למסיבה הייתה תוכנית האירוח המרכזית של הערוץ הראשון, ושודרה בליל שבת בשנים 1984–1990. התוכנית הייתה המשך "משופר" של התוכנית "שעה טובה".
היסטוריה
את התוכנית הנחה תחילה מני פאר, במשך עונת שידור אחת. התוכנית שודרה לראשונה בדצמבר 1984 וצולמה תחילה במועדון החמאם ביפו. לאחר פרישתו הנחו את התוכנית מנחים מתחלפים ובהם: גידי גוב, ספי ריבלין, אילי גורליצקי, דודו דותן, אבי אתגר, מאיר שלו ועוד. לבסוף נבחרה רבקה מיכאלי כמנחה קבועה בשנת 1986. את התוכנית הפיק אהרון גולדפינגר, והיא שודרה פעם בשבועיים. ברוב שנות התוכנית שודרו במקביל אליה תוכניות אירוח אחרות ("ממני", "סופסוף"). בתוכנית התארחו טובי היוצרים, האמנים ואנשי החברה הישראלית של שנות ה-80, ובה התגלו לראשונה הזמרות ריטה ומרגלית צנעני. גם הזמרת רינת גבאי זכתה לחשיפה ראשונה לקהל בתוכנית.
את פתיח התוכנית הלחין אלדד שרים. את התוכנית ליוותה מוזיקלית תזמורת הטיילת בניצוחו של דוד קריבושי. פינות ידועות בתוכנית: פינת הסאטירה של שלמה ניצן, פינת החיקויים של טוביה צפיר ורבקה מיכאלי, פינה שממנה יצאו בין השאר הקטעים: "הגבעטרון – חברי הכנסת", "ארוחת הבוקר", "עם אחד עם שיר אחד" ועוד רבים. בנוסף, נכתבו שירים במיוחד לתוכנית. אחד הידועים שבהם הוא השיר "סיירת עולם", אותו חיברה והלחינה נעמי שמר במיוחד לתוכנית, והוא מבוצע על ידי מוני מושונוב, שלמה בראבא ורבקה מיכאלי.
בשנת 2016 חזרה התוכנית לסיבוב פרידה של ארבע תוכניות בהנחיית רבקה מיכאלי.
וילם (קומיקסאי)
ברנרד וילם הולטרופ (בהולנדית: Bernard Willem Holtrop; נולד ב-2 באפריל 1941, ארמלו, הולנד) הוא קומיקסאי הולנדי המתגורר בצרפת מאז 1968, המפרסם בשם העט וילם. הוא ידוע בזכות הקריקטורות המצוירות הפרובוקטיביות שלו המציגות תמונות אלימות ומיניות בנושאים פוליטיים. וילם זכה בפרס Stripschapprijs בשנת 2000 ובפרס Grand Prix de la ville d'Angoulême בשנת 2013.
וילם צייר בעיתונים רבים: חרה-קירי, שרלי הבדו, ליברסיון ועוד.
ביוגרפיה
וילם למד בבית הספר לאמנויות יפות בארנהם בהולנד בין השנים 1962–1967. באותה תקופה הצטרף לתנועת הפרובו ובשנת 1966 ייסד את העיתון הסאטירי "God, Nederland & Oranje". העיתון ספג ביקורות נוקבות עקב פרסומים בעיתיים, בהם איור של יוליאנה, מלכת הולנד המוצגת כזונת רחוב, אך בו בזמן העלה את מעמדו של וילם כקומיקסאי מוכשר ובועט, והוא קיבל הצעת עבודה במגזין ההולנדי "אלוהה".
רצועות הקומיקס שכתב וילם בצרפת אופיינו בשגיאות כתיב ותחביר מדי פעם לאור העובדה ששלט בשפה הצרפתית אז באופן לא מושלם. עורכי מגזין שרלי הבדו מצאו את שגיאות הכתיב מצחיקות ותורמות למסרים ההומוריסטים שהעביר. על כן, הם בחרו שלא לתקן את שגיאותיו והן הוצגו כבכוונה תחילה. גם לאחר שנים, כששלט בצרפתית היטב, המשיך לכתוב עם שגיאות כתיב ותחביר כחלק מהסמל המסחרי שלו.
ב-7 בינואר 2015 ניצל וילם מהפיגוע במשרדי "שרלי הבדו" בו פעילים מוסלמים תקפו את מערכת העיתון בתגובה לפרסום קריקטורות מבזות של הנביא מוחמד. וילם נמלט בזמן מהמשרדים לפני שפעילי הטרור הגיעו אל הקומה שבה היה נמצא. בו-11 בינואר השתתף וילם בצעדה רפובליקאית בפריז במחאה על האסלאמיזם הגואה במדינה.
ב-1 באפריל 2021 פרש וילם מתפקידו כמאייר הקריקטורה היומית של שרלי הבדו.
דעותיו הפוליטיות
וילם נודע בדעותיו הפוליטיות המוצהרות, שהיוו חלק חשוב מעבודתו. וילם הוא פעיל שמאל חשוב, ובמהלך חייו הביע התנגדות למוסד הדת, המלוכה, הקפיטליזם והציונות. בשנת 2019 חתם על עצומה להחרמת אירוויזיון 2019 כחלק ממאבק ה-BDS בשלטון הישראלי ביהודה ושומרון.
גט על תנאי
גט על תנאי הוא גט שכותב הבעל, ובו תנאי שרק עם קיומו נכנס הגט לתוקף. שימוש עיקרי בגט על תנאי הוא בידי אדם היוצא למסע מסוכן, ובפרט חייל היוצא למלחמה, והתנאי להפעלת הגט הוא שהאדם יהפוך לנעדר. שיטה זו מונעת את הפיכתה של האישה לעגונה.
מקור הנוהג
מקובל לשייך את הנוהג לתקופת דוד המלך. אחת הפרשנויות בתלמוד למעשה דוד ובת שבע אומרת שדוד לא חטא בלקיחת אשת איש כיוון שחיילי דוד המלך נהגו לתת גט לנשותיהם טרם צאתם לקרב: "דאמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן: כל היוצא למלחמת בית דוד כותב גט כריתות לאשתו" (בבלי, מסכת שבת, דף נ"ו, עמוד א).
עיון בגמרא מראה כי הנוהג התחיל כבר קודם לכן, בתקופת שאול המלך. זאת למדה הגמרא מהפסוק: "ואת אחיך תפקוד לשלום ואת ערובתם תיקח", בו צווה דוד על ידי אביו ישי ללכת לבקר את אחיו המגויסים לצבא שאול המלך ללחימה בפלשתים. דרשו חז"ל על פסוק זה: "מאי ערובתם? תני רב יוסף: דברים המעורבים בינו לבינה" . ביאר שם רש"י: (ד"ה דברים) "היינו קדושין - תיקח - תבטל על ידי גט שתביא להם מן המלחמה". כלומר, דוד נדרש להביא מאחיו הלוחמים גיטין לנשותיהם. מכאן, שהנוהג התחיל כבר קודם לתקופת מלוכת המלך דוד.
לפי בעל הטורים, הנוהג הונהג אף קודם לכן, על ידי משה רבנו, אך במתכונת אחרת שנועדה להתמודד עם הצורך ב"ייבום" ו"חליצה" אם החייל הנופל היה נשוי אך ללא ילדים. תקנתו של דוד, כאמור, הופנתה לכל חייל ולא רק למי שאין לו ילדים, במטרה למנוע עגינות.
השימוש ב"גט על תנאי" בדורות האחרונים
במלחמת העולם השנייה הנהיגה הרבנות בארץ ישראל שחיילים יהודים הנשלחים לחזית, חותמים על גט על תנאי. הרב הצבאי הראשי לצבא הבריטי במזרח התיכון, פרופ' לוי יצחק רבינוביץ, קיבל בשביעי של פסח תש"ג מברק מהרב הראשי לארץ ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בו הוא מודיע לו כי פלוגת ההובלה 462 עזבה את ארץ ישראל בטרם ניתן לחייליה האפשרות לחתום על גט על תנאי. הרב הצבאי קבל הודעה "סודית בהחלט" שדווקא יחידה זו עומדת להפליג לאי מלטה. כאשר הדרך למלטה מסוכנת שכן הגרמנים זרעו פצצות בים התיכון, בין החוף הצפון-אפריקאי לבין האי, וכמעט שלא היה יום שלא הודיעו על טביעת אונייה במסלול זה. באסרו חג של חג הפסח, נאספו הפרטים האישיים של החיילים. הרב כינס חיילים דתיים (כדי שיוכלו להיות נאמנים - במקרה של מימוש הגט) והחיילים הנשואים חתמו על הגט על תנאי בשעות הבוקר. ימים אחדים לאחר מכן טבעה האונייה שבה הפליגה פלוגת ההובלה 462, ו-140 מחייליה נספו.
יישום הנוהג בצה"ל
בישראל הועלתה הצעה לפיה כל חייל קרבי נשוי יפקיד בידי הרבנות גט על תנאי, והרבנות תפעיל גט זה אך ורק אם החייל הפך לנעדר והותיר את אשתו עגונה. הצעה זו נדחתה על ידי הרב שלמה גורן הן בשל חששות הלכתיים ל"גט מעושה" אך בעיקר עקב החשש מהשפעתה השלילית על מורל החיילים. כפי שנימק הרב גורן: "בהתחשב עם כל הקשיים ההלכתיים והמעשיים הכרוכים בהיתר זה, ונוכח התנגדות המפקדים לעצם הפניה לחייל לפני צאתו לקרב על מנת להחתימו על טופס המזכיר לו באופן מוחשי ביותר את מאורעות המלחמה, ואשר עלול להביא לידי הרס המשפחה, הגורם לירידת המורל של החיילים, הגענו למסקנה שאין פתרון זה הולם תנאי הלחימה והחיים שלנו כיום".
ההצעה לאפשר בצה"ל החתמת חיילים נשואים על "הרשאות גט" בטרם יציאה למבצעים ממשיכה לעלות בשיח ההלכתי גם לאחר פסיקה היסטורית זו. דוגמה לכך ניתן לראותו בתמיכתו של הרב יעקב אריאל בהחלת אופציה זו במלחמות ישראל כיום.
גיטין על תנאי כמענה לעגינות וסרבנות גט
בשנים האחרונות ניסחו מספר רבנים הצעות לכתיבת גיטין על תנאי שיוכלו למנוע מקרים שבהם הגבר יסרב או שלא יוכל לתת גט לאשתו ויותיר אותה עגונה, וביניהם -
אנינות
אנינות (או אנינה או אוֹנְנות) היא המצב בו מצוי קרובו של הנפטר בזמן שלאחר מות קרובו ועד קבורתו של הנפטר. אוֹנֵן הוא כינויו של אדם המצוי במצב של אנינות.
המושג מופיע בתורה פעמיים: במעשר ובקדשים. במעשר: לֹא אָכַלְתִּי בְאֹנִי מִמֶּנּוּ (דברים כו יד), ו"אוני" הוא מלשון אבל על מת (ראו באבן עזרא על התורה שם שם); ובקדשים, שאמר אהרן אחרי מות שני בניו: וַתִּקְרֶאנָה אֹתִי כָּאֵלֶּה וְאָכַלְתִּי חַטָּאת הַיּוֹם הַיִּיטַב בְּעֵינֵי ה' (ויקרא י יט). כלומר, אונן אסור לאכול במעשר שני ובקדשים. אנינות לגבי דינים אלה שייכת ביום המיתה עד השקיעה (אפילו קברו את המת בו ביום), ומדרבנן עד שייקבר אם לא נקבר בו ביום.
בנוסף, ההלכה פוטרת את האונן מקיום מצוות עשה, ולפי שיטות מסוימות אף אוסרת עליו לקיים מצוות אלו. כך למשל, האונן לא מקיים הנחת תפילין, תפילה וברכת המזון. עם זאת אונן חייב בכל מצוות לא תעשה מדאורייתא ודרבנן. לצד פטור זה מחויב האונן במנהגי אבלות מסוימים. אנינות לגבי דינים אלו מסתיימת מיד כשנקבר המת, אפילו קברו את המת ביום המיתה.
ההיקף המדויק של דיני האבלות בהם נוהג האונן מצוי במחלוקת בין הראשונים. הרמב"ם והרי"ץ גיאת פוטרים את האונן כמעט מכל מנהגי האבלות. לעומתם אחרים כמו רבנו פרץ מחייבים את האבל כמעט בכל מנהגי האבלות לצד האיסורים המיוחדים לאונן. (בשונה מהאונן, לאבל בשבעת ימי אבלותו, מותר לאכול בשר ולשתות יין). עם זאת החובה לנהוג לפי ההלכות המיוחדות לאנינות פוסקת בשבתות ובימים טובים.
מן התורה, אדם נחשב אונן רק ביום שבו מת קרובו. לאחר שקיעת החמה אין הוא נחשב אונן מן התורה, אך חכמים גזרו עליו דיני אונן אף לאחר השקיעה, עד שייקבר המת. במידה וקרובי הנפטר אינם יכולים ואף התייאשו מהאפשרות להביא את קרובם לקבורה, פוסקת החובה לנהוג מנהגי אנינות. במקרה כזה יש לעבור לנהוג מנהגי אבלות ולהתחיל בשבעת ימי האבל.
מי שהיה 'תפוס' ומת בתפיסה ולא ניתן לקוברו – לא חל אנינות על קרוביו מכיוון שאין המת מוטל לפניהם כיון שלא נתנוהו (התופסים) לקבורה. וכן מי שהוא אסור בבית האסורים ומת לו מת – אין לו דין אונן שאינו יכול להתעסק בקבורתו.
שולחן ערוך פסק שבמקום שרגילים שאנשים מיוחדים מוציאים את המת, לאחר שיתעסקו הקרובים בצרכי הקבורה ימסרו להם והם יקברוהו, ברגע שנמסר להם אינו מוטל עוד על הקרוב לקברו ולכן מותרים הקרובים לאכול בשר ולשתות יין אפילו קודם שהוציאוהו מהבית (אע"פ שלא חל עדיין האבלות ). הפתחי תשובה בשם נודע ביהודה כתב שמרגע שמותרים בבשר ויין חייבים במצוות ובמקום שהולכים עם המת לקברו לא מועילה מסירת המת, לכן בימינו אף על פי שהקרובים מסרו את המת לחברא קדישא, נוהגים דיני אנינות עד לאחר הקבורה.
ריקי בראבק
קריירת מרוצים
בראבק נולד בסן ברנרדינו והחל להתחרות באופני BMX בגיל חמש. בגיל 15 עברה משפחתו להתגורר באספריה והוא החל להתחרות במוטוקרוס. בגיל 20 עבר להתחרות ברכיבת ראלי. בשנת 2014 ניצח את מרוצי הבאחה 1000, באחה 500 וסן פליפה 250. בשנת 2015 השתתף באתגר המדבר באבו דאבי וסיים חמישי בקטגוריית האופנועים. בשנת 2016 סיים במקום השישי את ראלי מרזוגה, שהתקיים במרוקו ובמקום השביעי בראלי אטקמה, שהתיים בצ'ילה. בשנת 2017 ניצח סטייג' במהלך ראלי מרוקו והשיג את הניצחון הראשון במסגרת אליפות העולם.
בראבק השתתף מספר פעמים בראלי דקר. בשנת 2016 ערך את הופעת הבכורה במרוץ וסיים במקום התשיעי. שנה לאחר מכן הצליח לנצח את ביום השביעי את הסטייג' הראשון שלו במרוץ, אך ביום העשירי נאלץ לפרוש. בראבק לא הצליח לנצח את המרוץ גם בשנתיים הבאות. הוא ניצח את הסטייג' השלישי של המרוץ בשנת 2020 ועלה למקום הראשון בדירוג הכולל, מקום עליו הצליח לשמור עד לסיומו של המרוץ. בכך הפך לאמריקאי הראשון שמנצח את המרוץ. שנה לאחר הזכייה הצליח לנצח את הסטייג' הראשון. טעות בניווט ביום השני גרמה לו לאבד את ההובלה. בהמשך ניצח שלושה סטייג'ים נוספים, אך סיים את המרוץ רק במקום השני.
גחן ג'ונסטון
גחן ג'ונסטון (שם מדעי: Genetta johnstoni) הוא מין של גחן ממשפחת הגחניים החי ביערות הגשם של מערב אפריקה ועקב כריתת היערות שם הוא נמצא בסכנת הכחדה.
הגחן דומה לקרוביו הטיפוסיים כמו גחן מצוי והוא בעל פרווה זהובה עד אפורה ומנומרת עם פס שחור לאורך הגב שלו והרגליים שחורות. הוא חי על עצים ומתאזן על ידי זנבו הארוך. הוא בעל חושים מחודדים ויוצא לצוד בלילה יצורים קטנים שונים וגם אוכל פירות.
הוא נפוץ בעיקר ביערות הגשם בחוף השנהב, גינאה, ליבריה, גאנה, בנין, טוגו וסיירה לאון.
גריגורה אורקה
גריגוֹרה אוּרֶקֶה (ברומנית: Grigore Ureche; 1590 או 1595–1647 גוישט) היה בויאר רומני ממולדובה, כרוניקאי (היסטוריון) ופוליטיקאי. מחבר הכרוניקה החשובה הראשונה של נסיכות מולדובה, ששרדה עד ימינו, יצירה ספרותית ראשונה בשפה הרומנית שאיננה בעלת תוכן דתי. נחשב מייסד הכתיבה ההיסטוריונית הרומנית.
ימי צעירותו. לימודים וגלות בפולין
נסטור אורקה היה אחד מראשי המחנה הפרו - פולני באצולה המולדבית והייתה לו גם אזרחות פולנית. בשנת 1611 כשהאב יצא לגלות פוליטית בפולין הצטרף הבן, גריגורה, ובילה שם שנים רבות בלבוב, בירת גליציה המזרחית. בה השלים לימודיו במכללה ישועית. למד היסטוריה וגאוגרפיה, שפות קלאסיות - לטינית ויוונית עתיקה, רטוריקה ואמנות השירה. שלט גם בשפות פולנית וסלבונית. אביו שהיה בלבוב חבר באגודה אורתודוקסית אוקראינית, מת בשנת 1617 ונקבר במולדתו במנזר סֶקול.
פעילותו
בחזרתו למולדובה מילא גריגורה אורקה תפקידים בכירים שונים בשרות הנסיכים. בשנת 1627 בעת מלוכתו של מירון ברנובסקי, גם הוא בן למשפחת מובילה, מונה גריגורה אורקה כ"טרטי לוגופט" treti logofăt (לוגופט שלישי - איש מזכירות), תפקיד שנהגו להעניק למלומדים. בין השנים 1631 - 1633, בעת מלכותו של הנסיך ראדו אלכסנדרו איליאש עלה לתפקיד של "ספטאר גדול" (נושא חרב המלוכה). אולם ברגע מסוים סר חנו של גריגורה אוּרֶקֶה בעיני הנסיך ופוטר. יתרה מכך, היו שמועות ששמו נרשם בין אלו שהנסיך ביקש להוציאם להורג. אז גריגורה אוּרֶקֶה הצטרף לקשר נגד הנסיך. יצא לשליחות אל הסולטאן בקושטא עם קבילות נגד הנסיך. הסולטאן השתכנע והדיח את אלכסנדרו איליאש מכס נסיכי מולדובה. במקומו הועלה לשלטון מולדובה וסילה לופו אשר גמל לגריגורה אורקה על מעשיו ומינה אותו שוב לתפקיד ספטאר גדול ואחר כך לתפקיד היוקרתי של "וורניק גדול" של "הארץ התחתונה", כפי שהיה אביו נסטור. גריגורה שימש כאחד היועצים המקורבים לנסיך זה, ששלטונו נמשך זמן רב יותר משל נסיכים אחרים באותה תקופה. בענייני מדיניות חוץ המשיך גריגורה אורקה לתמוך במדיניות של התקרבות עם השכנה הנוצרית מהצפון, פולין. גריגורה אורקה נפטר בכפר גוישט, אז במחוז קטן שנקרא קרליגטורה על יד נהר הפרוט, ב-3 במרץ 1647 ונקבר במנזר ביסטריצה.
יצירתו
גריגורה אורקה כתב בערוב ימיו, כנראה בשנות 1640, כרוניקה שנקראה "דברי שנות ("לטופיסץ") ארץ מולדובה מהקמתה ובמשך השנים וחיי אדוניה מדרגוש וודה ועד ארון וודה - Letopiseţul Ţării Moldovei. בספר זה הדגיש את נושא שותפות המוצא הרומאי של העם הרומני ושל השפה הרומנית בשלוש הארצות הרומניות שהיו אז נפרדות וחלקם (טרנסילבניה) נמצאו תחת שלטון זר מדכא. כמו כן הצטיין בתיאורים מלאי חן של חיי נסיכים שונים ושל מעשיהם, ובמיוחד של שטפן הגדול, גדול נסיכי מולדובה. הוא לא הצליח לסיים את עבודתו. הגרסה המקורית של הכרוניקה עברה מיד ליד בסביבה מאוד סגורה ולבסוף אבדה מוקדם מאוד.
הכרוניקה הועתקה ועובדה עם תוספות על ידי סימיון דסקלו (סימיון המורה). נוספו לה תוספות גם בגרסתם של המעתיקים מיסאיל קלוגרו (מיסאיל הנזיר) ואקסינטה אוריקאריול. מירון קוסטין הוא זה שהמשיך את הכרוניקה ב"כרוניקת ארץ מולדובה מימי ארון ווודה מאיפה שעזב אותה אורקה "הוורניק", וכיסה בה את השנים 1595 - 1661. הוא גם זיהה רבות מתוספותיהם של המעתיקים. כיום נשמרו 22 עותקים בכתב יד הכוללים בחלקה או השלמותה את הכרוניקה של אורקה. הטקסט פורסם לראשונה בשנת 1852 בידי מיכאיל קוגלניצ'אנו. יסודות המידע של הכרוניקה שלו היו שנתונים בחצר הסלבונים, הכרוניקה של פולין מאת יואכים ביילסקי ועבודת קוסמוגרפיה בלטינית. הוא הסביר את חשיבות הכרוניקה בצורך "שמא לא תטבענה השנים עברו" ולהוריש לצאצאים פרטים על מה שהתרחש פעם, מתוך דאגה שהם לא יישארו "כמו חיות הבר ובעלי החיים חסרי הדיבור והשכל".
ספריית קוטון
ספריית קוטון (באנגלית: Cotton library) או הספרייה הקוטוניאנית (באנגלית: Cottonian library) היא אוסף הספרים (הספרייה) שנאספו על ידי סר רוברט ברוס קוטון.
ספריית קוטון כללה אוסף של ספרים, כתבי יד, מדליות ומטבעות שנאספו על ידי קוטון. רבים מספרים אלה היו ספרים שנכגנבו או נמכרו לאחר פיזור המנזרים על ידי הנרי השמיני. הספרייה היוותה את האוסף הגדול ביותר של ספרות אנגלית עתיקה וספרות אנגלית אמצעית - והייתה המקור באמצעותו שרדו עד ימינו יצירות מופת ידועות כמו "ביאוולף", השיר "פנינה" וכן בשורות לינדיספארן.
הספרייה שימשה כמקור לימוד ומחקר למלומדי תקופתו של קוטון ובהם פרנסיס בייקון, וולטר ראלי וג'יימס אשר. ריצ'רד ג'יימס שימש כספרן בספרייה זו.
עם הקמת הספרייה הבודליאנית חלק מהאוסף הועבר לספרייה זו. נכדו של קוטון, סר ג'ון קוטון, תרם את האוסף לעם הבריטי, והספרייה עברה לבית אסקס שברחוב הסטרנד ומאוחר יותר הועברה לבית אשבורנהאם. ב-23 באוקטובר 1731 פרצה במבנה שרפה וספרים רבים שהיו בספרייה אבדו (אף שחלק מהם הועתק קודם לכן, ולכן חלק מהיצירות שרדו).
כיום האוסף שמור בספרייה הבריטית.
שיטת המיון
רוברט קוטון סידר וקיטלג את ספריו בהתאם לארון בו ניצב הספר - כאשר כל ארון נקרא על שם הפרוטומה של הקיסר הרומי שניצבה בפינת הקיר שלצידו היה הארון. כך לדוגמה שניים מכתבי היד הידועים ביותר שבספרייה מויינו: "קוטון ויטליוס א 15" (Cotton Vitellius A.xv) ו"קוטון נירון א 10" (Cotton Nero A.x) - הראשון - ביאוולף, ניצב בארון שמימין פסלו של הקיסר ויטליוס, והיה ספר מספר 15 במדף העליון, והשני - הפנינה היה הספר העשירי במדף העליון בארון שלצד פסלו של הקיסר נירון.
כיום הספרייה הבריטית ממשיכה להשתמש בשיטת המיון של קוטון לספריו.
אדריאן ריץ'
אדריאן ססיל ריץ' (באנגלית: Adrienne Cecile Rich; 16 במאי 1929 – 27 במרץ 2012) הייתה משוררת, תאורטיקנית, פמיניסטית רדיקלית ומנהיגה לסבית יהודייה-אמריקאית. נחשבת לאחת המשוררות הנקראות והמשפיעות ביותר במאה ה-20.
ביוגרפיה
אדריאן ריץ' נולדה בבולטימור שבמרילנד, ארצות הברית, הבכורה משתי בנות. אביה, פתולוג, ארנולד רייס ריץ', היה יושב ראש המכון לפתולוגיה בבית הספר לרפואה ג'ונס הופקינס. אמה, הלן אליזבת (ג'ונס) ריץ' הייתה פסנתרנית קונצרטים ומלחינה. אביה היה ממוצא יהודי ואמה הייתה פרוטסטנטית. בנות משפחות ריץ' גודלו כנוצריות. אביה של ריץ' עודד אותה לא רק לקרוא שירה אלא גם לכתוב. העניין שלה בשירה ניצת כאשר נחשפה בספרייה של אביה לכותבים כגון מתיו ארנולד, הנריק איבסן, וילאם בלייק, ג'ון קיטס, דנטה גבריאל רוזטי ואלפרד טניסון. אדריאן ריץ' ואחותה למדו בחינוך ביתי עד שאדריאן הגיעה לכיתה ד' והחלה ללמוד במערכת החינוך הציבורית. בשירים האוטוביוגרפיים, "שורשים", ו-After Dark שיחזרה את ילדותה ותיארה תביעות אינטלקטואליות נכבדות מצד אביה התובעני, לצד קונפליקט דתי-תרבותי מתמיד שנבע משורשיו היהודים של האב והרקע הפרוטסטנטי של אמה.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון, למדה שירה וכתיבה במכללת רדקליף, במהלך לימודיה היא לא פגשה מרצה אישה. בשנת 1951, כשהייתה בת 21, פרסמה את אסופת שיריה הראשונה A Change of World שנבחרה על ידי ויסטן יו אודן עבור פרס למשוררים צעירים של אוניברסיטת ייל. אודן כתב את ההקדמה לספר. למרות שקבלה מלגה ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, היא בחרה לנסוע לאירופה לטייל ולכתוב שירה. פרס לספר שיריה הראשון הוא הפרס הראשון לו זכתה ריץ' והוא נמנה עם שורה ארוכה של פרסים ואותות הערכה להם זכתה לאורך חייה.
קריירה
בשנות השישים ריץ' קבלה הכרה שבאה לידי ביטוי במלגות שהות ופרסים בארצות הברית ואירופה. ב-1963 היא פרסמה את ספר שירה שלישי Snapshots of a Daughter-in-Law שהיה אישי יותר מקודמיו ובחן את הזהות הנשית שלה. השירים משקפים את המתחים שחוותה כאם ובת זוג ומסמנים את תחילת שינוי תפיסתה בנושא.
בשנת 1966 עברה המשפחה לניו יורק. ריץ' החלה את פעילותה הפוליטית בשמאל החדש, בתנועת התנגדות למלחמה, זכויות אזרח ובתנועה פמיניסטית. באותה השנה אלפרד קונרד, בעלה, קיבל משרה הוראה בסיטי קולג' של ניו יורק. היא הצטרפה למחאת המס של הסופרים והעורכים כמחאה על המלחמה בווייטנאם. באותה התקופה היא פרסמה שלושה ספרי שירה Necessities of Life (1966), Leaflets (1969), and The Will to Change (1971). ספרי השירה שיקפו תוכן פוליטי רדיקלי ועניין מבנה השירה.
בשנת 1974, כתבה ריץ' פרסמה את הספר "Diving Into the Wreck" וזכתה עמו בפרס הכתיבה הלאומי לספרות. את הפרס הייתה אמורה לקבל עם אלן גינסברג. ריץ' סירבה לקבל את הפרס כאישה יחידה, ודרשה לקבלו עם עוד שתי סופרות שהיו מועמדות לקבל את הפרס - אליס ווקר ואודרי לורד - ולהקדישו לכל הנשים שקולותיהן אבדו ולאילו שקולן טרם נשמע בעולם הפטריארכלי. ריץ' לימדה מתחילת שנות השבעים, תקופות שונות, באוניברסיטת ברנדייס ובמכללת ברין מאר.