cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלים אמריקאים (סדרת טלוויזיה)
עונה שנייה
ב-10 במאי 2017, הסדרה חודשה לעונה שנייה. ב-29 בנובמבר 2017, הוכרז שפולר וגרין עזבו את תפקידים כמפיקי הסדרה והשואוראנרים שלה לאחר שכתבו מחצית מהתסריטים של העונה. ב-12 בינואר 2018, נשיא ומנכ"ל "Starz", כריס אלברכט, הבהיר את תהליך משא ומתן המתמשך שהתנהל על רקע הפקת העונה השנייה, כולל משא ומתן על תפקידן של ג'יליאן אנדרסון וקריסטין צ'נוות' בעונה השנייה, המשך מעורבותם של פולר וגרין בהפקת הסדרה, והדגיש כי מעולם לא פוטרו או פרשו - והדגיש במיוחד את הבעיות בלוחות הזמנים שלהם בין היותם השואוראנרים של הסדרה וחששותיהם מהתקציב בזמן שנתקלו בקושי לעבד את הרומן, והקשיים של רשת הכבלים "Fremantle Media" להתחייב באופן ממושך לשדר את הסדרה בבריטניה. ב-2 בפברואר 2018, ג'ס אלכסנדר, התסריטאי של "חניבעל ו"מסע בין כוכבים: דיסקברי", הוכרז כמפיק שותף לעונה השנייה לצדו של גיימן. הפקת עונה השנייה החלה באפריל 2018, ועלייתה לשידור תוזמנה לשנת 2019.
בספטמבר 2018 נמסר כי אלכסנדר פוטר מתפקידו כשואוראנר על ידי "Starz" ו"Fremantle". בשלב זה, הסדרה כבר איחרה באיחור של שישה שבועות בלוח הזמנים שלה ונאלצה לצאת להפסקה מפני שהתסריט עבור סיום העונה עוד לא הושלם; אלכסנדר הגיש כמה טיוטות עבור סיום העונה, אך כולן נדחו. פולר וגרין כתבו את ששת הפרקים הראשונים של העונה השנייה, אך התסריטים נזרקו לאחר שאלכסנדר נשכר לשכתב אותם. נוסף על כן, העונה השנייה התעתדה לכלול 10 פרקים, אך במטרה לקצץ בתקציב ובעלויות ההפקה, מספר הפרקים קוצץ ל-8 פרקים (בדומה לעונה הראשונה). חברי צוות השחקנים לא היו מרוצים מהתסריטים החדשים, ולכן לעיתים קרובות התסריטים שוכתבו על הסט, כולל קטע שבו איאן מקשיין אילתר דיאלוג. "Starz" לא הייתה מרוצה מתסריטיו של אלכסנדר, שהיו יותר "קונבנציונליים" ושונים מהטון "האטמוספירי והמהפנט" יותר של פולר וגרין. ללא שום שואוראנר שיהיה אחראי על הפקת העונה, הבמאי כריס ביירן ומפיקת הליין של הסדרה, ליסה קאסנר נותרו אחראיים לגורל העונה. לאחר מכן, אושר שכריסטין צ'נוות' לא תופיע בעונה הנוכחית עקב בעיות תזמון בלוח הזמנים שלה.
כתיבה
פולר הצהיר שהוא רוצה שהאלים הקדומים יוצגו כבורים חסרי כל ומטונפים כדי "להפגין את ההיבטים השחוקים של הדת שלהם ואת ההשלכות של קיום בעולם הזה במשך זן רב ללא אמונתם של האחרים", בעוד שהאלים החדשים יוצגו כמעודנים ומעודכנים עם הטכנולוגיות שלהם כדי להראות "כמה הם יקרים ורלוונטיים בדתות שלהם."
ליהוק
ב-28 בינואר 2016, ריקי ויטל לוהק לדמותו של הגיבור הראשי, שאדו מון. ב-2 במרץ 2016, הוכרז שאיאן מקשיין לוהק לדמותו של מר וונסדיי. ב-17 במרץ 2016, אמילי בראונינג לוהקה לדמותה של לורה מון, אשתו המתה של שאדו. ב-23 במרץ 2016, הוכרז ששון האריס, יטייד באדאקי וברוס לאנגלי יגלמו את דמויותיהם של מאד סוויני, בילקיס והנער הטכני, בהתאמה. ב-14 באפריל 2016, ג'ונתן טאקר וקריספין גלובר לוהקו לדמויותיהם של לואו קיי לייסמית' ומר עולם. ב-21 באפריל 2016, קלוריס ליצ'מן לוהקה לדמותה של זוריה וצ'רנייה, פיטר סטורמר לוהק לדמותו של צ'רנובוג, כריס אובי לוהקק לדמותו של מר ג'קיל, ומוסא קריאש לוהק לדמותו של הג'ין.
ב-6 במאי 2016, הוכרז ששון האריס עזב את הסדרה מסיבות אישיות, ושתפקידו של מאוד סוויני המשוגע ילוהק מחדש. ב-11 במאי 2016, הוכרז שפבלו שרייבר יגלם את דמותו של מאד סוויני. ביוני 2016, הוכרז שג'יליאן אנדרסון תגלם את דמותה של מדיה. ב-15 ביוני 2016 הוכרז שאומיד אבטאי, אורלנדו ג'ונס ודמור ברנס יצטרפו לצוות השחקנים כסאלים, מר נאנסי ומר איביס, בהתאמה.
ב-15 ביולי 2016, הוכרז שדיין קוק יגלם את רובי, וכעבור שבוע, הוכרז שקריסטין צ'נוות' תגלם את פסחא.
ב-4 ביוני 2018 הוכרז שדין וינטרס, דיברי ג'ייקובס וקאיון קים יצטרפו לצוות השחקנים של עונה 2 כמר טאון, סם בלאק קרואו ומדיה; כשדמותה של זאת האחרונה מותגה ושונתה לניו מדיה לאחר שאנדרסון עזבה את הסדרה.
שיווק
הטריילר הראשון לעונתה הראשונה של הסדרה הופץ ב-22 ביוני 2016, במהלך כנס הקומיק-קון, סן דייגו השנתי.
שידור
הסדרה עלתה לשידור לראשונה בימי ראשון בכל שבוע בארצות הברית באפליקציה הרשמית של "Starz", לפני ששודר באותו יום על בערוץ הכבלים הרשמי של "Starz" בשעה 21:00. כל פרק הפך לזמין בשירות פריים וידאו יום לאחר השידור בארצות הברית.
מדיה ביתית
עונתה הראשונה של הסדרה הופצה על גבי DVD ו-Blu-ray באזור 1 ב-17 באוקטובר 2017, וכללה יותר משעתיים של תכנים אקסקלוסיביים.
תגובות המבקרים
עונתה הראשונה של הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות בעיקר מהמבקרים. באתר "Rotten Tometoes", הסדרה קיבלה דירוג של 92% עם ציון ממוצע של 8.15 מתוך 10 על בסיס 80 ביקורות, והקונצנזוס של האתר אמר: "אלים אמריקאים נפתחת עם סדרת מהלכי פתיחה שאפתניים בפראות - ומתגמלת את אמונתם של הצופים בעונה ראשונה ומבטיחה שהעושר החזותי שלה תואם את ההשפעה הנרטיבית שלה." באתר "Metacritic", הסדרה זכתה לציון של 77 מתוך 100 על בסיס 36 ביקורות, דבר המציין "ביקורות חיובית לרוב".
הכתב של "New York Magazine", מאט זולר סייץ, כינה את הסדרה "סדרה מוזרה, מסנוורת".
קישורים חיצוניים
כתבות ביקורות
מנזר נורת'אנגר
מנזר נורתאנגר (באנגלית: Northanger Abbey) הוא רומן שנכתב על ידי הסופרת האנגלייה ג'יין אוסטן בשנת 1798.
מנזר נורתאנגר היה הספר הראשון של אוסטן שהיה מוכן לפרסום, אך עם זאת פורסם רק בשנת 1818, לאחר מות הסופרת, יחד עם הספר האחרון שלה "הטיית לב". כותרתם של שני הספרים נקבעה על ידי אחיה של ג'יין אוסטן - הנרי אוסטן. שתי יצירות אחרות של הסופרת, אותם החלה לכתוב לאחר שסיימה את "מנזר נורתאנגר", פורסמו לפניו - גאווה ודעה קדומה ותבונה ורגישות.
עלילה
הסיפור עוקב אחרי הגיבורה שלו, קתרין מורלנד וחברי משפחתה, מר וגברת אלן, כשהם מבקרים בעיר באת', שבאנגליה. קתרין בת השבע-עשרה מנצלת את זמנה ברכישת חברים חדשים בעיר. היא מבלה את זמנה בעיקר עם איזבלה ת'ורפ, איתה היא יוצאת לנשפים ורוקמת חברות המצטיירת כנאמנה מאוד. קתרין מוצאת את עצמה מחוזרת על ידי שני גברים; האחד הוא ג'ון ת'ורפ, אחיה של איזבלה וחברו של ג'יימס, אחיה הגדול של קתרין, והשני הוא מר הנרי טילני, אדם צעיר ואמיד שקתרין מתיידדת עם אחותו הצעירה אלנור. איזבלה מתארסת לג'יימס, אחיה של קתרין ומעודדת את ג'ון ת'ורפ לחזר אחר קתרין. אך היה זה מר טילני שכבש את קתרין, עם השקפותיו על רומנים וידיעותיו בהיסטוריה ובגאוגרפיה. ועד מהרה נענית קתרין להזמנתה של אלנור לבוא לאחוזה של אביה, מנזר נורתאנגר.
כרבות מבנות התקופה של אוסטן, גם קתרין מעריצה את הספרות הגותית, ובה את ספרה של הסופרת אן רדקליף - "התעלומה של אודולפו", ספר שהיה מאוד פופולרי באותו הזמן. הספרות הגותית עוסקת בטירות עתיקות, מסתורין ואפלה, ולכן קתרין מצפה מ"מנזר נורתאנגר", להיות מקום מסתורי, בו תוכל למצוא תעלומות, בדיוק כמו בספריה האהובים. היא מתחילה לחשוד כי הטירה מסתירה סודות אפלים ועבר מחריד ומשכנעת את עצמה כי אמם של הנרי ואלנור נרצחה על ידי בעלה, אביהם. כאשר היא מגלה את חשדותיה להנרי, הוא מאוכזב מדמיונה הפורה וממחשבותיה. במקביל לאירועים אלה, קתרין מתבשרת במכתב כי ג'יימס ואיזבלה ביטלו את אירוסיהם וזאת משום שאיזבלה הייתה בטוחה שהיא מתארסת לאדם עשיר אך גילתה כי משפחת מורלנד אינה משפחה עשירה וג'יימס אינו אדם בעל ממון.
זמן מה לאחר מכן שב אבי המשפחה מהיעדרות בת מספר ימים ומיד עם חזרתו שולח את אלנור להודיע לקתרין שעליה לעזוב את המקום מיד. קתרין בטוחה שסילוקה ממנזר נורת'אנגר קשור לחשדותיה וכי הנרי וודאי כועס עליה וסיפר לאביו על כך. אף על פי שהשעה הייתה מאוחרת, קתרין נשלחת מהמקום ללא ליווי מתאים ובמרכבה ציבורית. התנהלות זו מסוכנת ואינה מקובלת לתקופה זו בעבור אישה צעירה ובודדה. קתרין מצליחה להגיע לביתה בשלום אך שבורת לב ומלאת רגשות אשם מחוויותיה במנזר נורת'אנגר. לבסוף מגיע הנרי לביתה של קתרין ומספר לה כי התנהגותו של אביו לא נבעה מחשדותיה של קתרין ולא מתוך בקשתו של הנרי, אלא שהגנרל טילני היה בטוח כי קתרין היא יורשת מכובדת ועל כן הזמין אותה לביקור באחוזתו, אולם בנסיעתו גילה כי קתרין אינה בעלת ממון כלל והדבר הביא לכך שחזר בו מתוכניותיו לשידוך בין הנרי וקתרין. עם זאת, הנרי אמר לקתרין כי על אף התנגדות אביו הוא מעוניין לשאתה לאישה.
הספר מתאר את התפכחותה של קתרין מהאשליות ומהזיות הרומנטיקה הטמונות בספרים שנפוצו באותה תקופה. מאחר שג'יין אוסטן הייתה סופרת רומנטית, ז'אנר שאינו מתיר סוף שאינו סוף טוב, אין ההתפכחות הזו מביאה אסון.
נושאים ברומן
ברומן מוצגת, מצד אחד, ביקורת על האווירה הבלתי מציאותית שברומן הפנטסטי הגותי שנפוץ באותה תקופה, ומצד שני, ביקורת גם על זלזולם של המשכילים, בחשיבותו של הרומן הריאליסטי המבוסס על מאורעות ודמויות מציאותיות. הרומן חושף את ההבדל בין מציאות לדמיון, ודן בשאלות על קביעת ערכם של בני האדם, מי יכול להחשב כחבר אמת, ומי הוא למעשה חבר שטחי ושקרי.
עיבודים של הספר לטלוויזיה
לספר נעשו שני עיבודים טלוויזיוניים.
פוטופריודיזם
פוטופריודיזם (באנגלית: Photoperiodism - "משך זמן האור") היא תגובתם הפיזיולוגית של אורגיניזמים לאורך היום והלילה. תהליך זה מתרחש בצמחים, בבעלי חיים ואף באדם ובפרימטים נוספים.
בבעלי חיים
אורך היממה הוא משתנה סביבתי שמשתנה באופן שיטתי וקבוע לאורך השנה. מסיבה זו בעלי חיים רבים, במיוחד באזורים ממוזגים. עוקבים אחרי אורך היום כדי לחזות את עונות השנה המתקרבות, ומתזמנים את התגובה העונתית שלהם.
מעוררי פריחה
צמח "יידע" מתי לפרוח או כדי שזרע "יידע" מתי לנבוט יש צורך במערכת של איסוף נתונים מהסביבה ותרגומם לתהליכים כימיים פנימיים. כך, לדוגמה, חלק מהזרעים נובטים רק לאחר שהם עברו תקופה של קור (שבירת תרדמה). באופן זה מובטח לזרע שהוא לא ינבוט מוקדם מדי אלא שהוא ינבוט קרוב לזמן האופטימלי לגבי סיכויי ההישרדות שלו. לזרע הרי אין מערכות חישה עצביות כמו לבעלי החיים ולכן מערכת ה"חישה" שלו, שבה הוא מודד את הקור, היא שונה ומבוססת, ככל הנראה, על מאזני אנזימים אשר אחד מהם מחליש את פעולתו באופן יותר דומיננטי מהאחר כאשר יורדת הטמפרטורה ולכן נוצרים ומצטברים בזרע חומרים (על ידי האנזימים הלא רגישים לקור), שלפני כן היו מתפרקים מיד (על ידי האנזימים הרגישים לקור).
אפשרות אחת, היא תרמופריודיזם, שמשמעו בעצם מדידת טמפרטורה (גבוהה או נמוכה) למשך פרק זמן. הקיוט (וֶרנליזציה) הוא סוג של מדידה כזו. פרחים אביביים מסוימים, כמו השיפון, פורחים לאחר שנחשפו לטמפרטורות נמוכות. כיוון שטמפרטורות כאלו מעידות על החורף ולמעשה מהוות אינדיקציה לעונת השנה- מדידה כזו מבטיחה לצמח דיוק גבוה יחסית בתזמון הפריחה. אך למעשה גם הפרחים שמשתמשים בקיוט כדי לתזמן את הפריחה משתמשים גם כן בפוטופריודיזם כדי למנוע מצב שבו הפרח יפרח בתוך השלג (ויקפא מיד). הורונליזציה מגבילה את מין הפרח לאזור אקלים יחיד והעברתו לאקלים שונה תגרום לו לפרוח מוקדם מדי או לא לפרוח כלל (כיוון שהטמפרטורות שונות והתזמון נהרס). כמו שבירת התרדמה בזרעים, גם הקיוט נגרם כנראה משיווי משקל אנזימטי בין אנזימים רגישים לקור ולא רגישים לקור שיוצר שיווי משקל הורמונלי שמוביל לפריחה.
אפשרות נוספת ונפוצה היא הפוטופריודיזם. הפוטופריודיזם הוא מנגנון שמבוסס על מדידת אורך הלילה הרציף (ומכאן בעקיפין- אורך היום), ולא של אורך היום כמו שהוכח בניסויים של שבירת לילה, שבהם תקופת החושך של הצמח הופסקה רק על ידי הארה קצרה יחסית. לשבירת הלילה יש השפעה כמעט זהה כמו ליום ארוך גם לצמחים שפורחים בתקופה של הארה קצרה וגם כאלו שפורחים בהארה ארוכה. הפוטופריודיזם מבוסס על שינויי אורך הלילה בין העונות השונות- בחורף היום קצר, בקיץ היום ארוך ובעונות המעבר היום מתקצר או מתארך כך שנוצר מחזור שנתי, קבוע לחלוטין, של אורך יום. אורך היום נקבע לפי המיקום של כדור הארץ ביחס לשמש ולכן הוא לא מושפע מתהליכים פנימיים בכדור הארץ (בניגוד למזג האוויר ולטמפרטורה הממוצעת). העובדות הנ"ל מצביעות על היתרון והחיסרון הגדול של הפוטופריודיזם- הוא בלתי תלוי. מצד אחד ההסתמכות על הפוטופריודיזם תוביל לתקופת פריחה קבועה לכל המין ובכך תבטיח את המיקוד בפריחה ותגדיל את סיכויי ההפריה, אך מצד שני היא לא תהיה תלויה בתנאים החיצוניים כמו חורף ארוך מצד אחד או בצורת מצד שני, שלא משפיעות על הפוטופריודיזם אך מאוד קריטיות להישרדות הפרח.
כמובן קיימים גם צמחים שבהם הפריחה מושפעת גם מאורך היום וגם מתנאים סביבתיים של טמפרטורות וכדומה, כמו הליזיאנטוס. בניסוי שנערך בחוות הבשור שעסק בתנאים האופטימליים לפריחת הליזיאנטוס (פריחה מהירה ורחבה) מצא ששילוב של אורך יום ארוך וטמפרטורות נמוכות מביא לתוצאות הרצויות כלומר שעל ידי הכוונה נכונה של התנאים הסביבתיים ניתן לשלוט יחסית בזמן הפריחה- תוצאה מאוד חשובה מבחינה כלכלית עבור חקלאים.
חלוקת הצמחים לפי מידת השפעת אורך היום עליהם
הצמחים שרגישים לפוטופריודיזם מתחלקים לשתי קבוצות לפני אופן ההשפעה: לפעמים השפעת הפוטופריודיזם מיידית, אך בדרך כלל יעברו מספר ימים מתחילת החשיפה לאורך היום הקריטי ועד לפריחה. מספר הימים תלוי במרחק מאורך היום הקריטי, לדוגמה צמחי יום קצר שפורחים אחרי יום קצר קריטי של 11 שעות למשל יפרחו כעבור 15 ימים באורך היום הקריטי, אך אם אורך היום יהיה 9 שעות הם יפרחו תוך 8 ימים בלבד, וכך גם בצמחי יום ארוך, בכיוון ההפוך.
תאוריית שעון החול
בתחילה הניחו שהפוטופריודיזם בצמחי יום קצר מושרה מהצטברות של "חומרי חושך"- מעוררי פריחה (תאוריה זו מכונה תאוריית שעון החול). לפי תאוריה זו במהלך שעות החושך נוצרים בצמח חומרים, המתפרקים בקצב מסוים באור, כך שעל ידי שיווי משקל בין האנזימים שפועלים בשעות האור ומפרקים את מעורר הפריחה לבין האנזימים הפועלים בחושך ומסנתזים את החומר מצטברת כמות של מעוררי פריחה התלויה ביחס בין שעות האור ושעות החושך. בצורה הזו אם הצמח נחשף לאורך יום הקצר מאורך היום הקריטי יתחילו להצטבר בו מעוררי פריחה ביחס ישר להפרש בין אורך היום שבו הוא שרוי לבין אורך היום הקריטי, וביחס ישר למס' הימים שהצמח עבר במצב הזה. מעורר הפריחה יעודד הפרשת הורמונים שיובילו בסופו של דבר למעבר למצב הרפרודוקטיבי. תאוריה זו (לגבי פריחת צי"ק) מחייבת שאם הצמח ייחשף למחזורי יום קצרים יותר או ארוכים יותר מהמחזור הטבעי של היממה (24 שעות) הוא יגיב לפי היחס בין שעות האור ושעות החושך כלומר שתאורטית אם צמח יום קצר שאורך היום הקריטי שלו הוא 9 שעות נחשף למחזורים של 3 שעות אור- 5 שעות חושך הוא יפרח שכן היחס בין שעות האור לחושך הוא היחס הקריטי. בניסויים כאלו הוכיחו שהצמח לא פורח במצבים אלו. יתר על כן- אפילו הארה על הצמח בזמן שעות החושך לזמן קצר תבטל את ההשפעה של שעות החושך, ו"תאתחל" את מדידת הלילה של הצמח.
תאוריית הפיטוכרום
הניסויים של שבירת הלילה הצביעו על אורך גל אופטימלי (מבחינת עיכוב הפריחה בצי"ק) של כ-630 nm (אור אדום) מה שהצביע על הפיטוכרום כגורם מרכזי בתהליך הפוטופריודיזם. עוד תוצאה שהביאה למסקנה זו הייתה שאם הצמחים הוקרנו באור תת-אדום באורך גל של 730 nm התוצאה התהפכה כלומר הצמחים חזרו לפרוח (כל עוד לא עבר זמן ארוך מדי בין ההקרנה באור האדום וההקרנה באור התת-אדום רחוק), מה שאופייני לתהליכים שמעורב בהם הפיטוכרום. התאוריה הציעה שהפיטוכרום Pfr, שהוא הפיטוכרום לאחר הקרנה באור אדום, מעכב פריחה בצמחי יום קצר ומעודד אותה בצמחי יום ארוך. בצמחי יום קצר ה-Pfr שנוצר במשך היום הולך ומתפרק במשך הלילה, וכך מתאפשרים תהליכים שעוכבו על ידיו והם מובילים לפריחה. למעשה היפותזה זו היא אותה תאוריה של שעון החול אלא שכאן יש הסבר לתופעת שבירת הלילה- שבירת הלילה מחזירה את הפיטוכרום למצב ה-Pfr שוב ולכן מבטלת את כל הלילה שלפניה.
גם תאוריה זו נכשלה כיוון שבניסוי שבו הוקרנו צמחי יום קצר בתחילת הלילה באור תת-אדום רחוק (שמשנה את ה-Pfr בחזרה ל-Pr ולכן בעקרון נותן לצמחים עוד שעות לילה), זמן הלילה הקריטי לא השתנה ולא התקצר בניגוד לתוצאה המצופה.
צירקידיאניזם
ניסוי מעניין אחר בו "היממה" לא הייתה של 24 שעות אלא של 72 שעות נערך בצמחי סויה (צי"ק) שגודלו ביום ארוך. לאחר יום ארוך אחד של שמונה שעות הועברו הצמחים לחושך וחולקו לקבוצות, כך שלכל קבוצה החושך הופסק בזמן אחר על ידי תקופת אור של 4 שעות, ובכל מקרה אורך הלילה היה גדול מהאורך הקריטי, ואורך הלילה בסך הכול היה זהה בכל הטיפולים. ניתוח של תאוריית שעון החול יחד עם הפיטוכרום מוביל למסקנה שככל שההארה על הצמח יותר מאוחרת, כמות התוצרים שבדרך כלל מדוכאים על ידי ה-Pfr תהיה יותר ויותר קטנה (בגלל ההתפרקות של התוצרים) ולכן לפי כל קריטריון של פריחה (זמן עד לפריחה, אחוז פריחה כעבור זמן וכו') היינו אמורים לקבל תוצאות חזקות של פריחה בטיפולים של ההארה המוקדמת הרבה יותר מאשר בטיפולי ההארה המאוחרת ושהשינוי יהיה כמעט ליניארי. התוצאות, אם כן, מאוד מפתיעות- גרף הפריחה הוא בעל מאפיינים של גל מחזורי שמחזורו הוא בערך 24 שעות (הפרש בין שיא לשיא). בניגוד גמור לתחזית, ההארה בין 12 ל-20 שעות גרמה לצמח שלא לפתח כלל מאפייני פריחה. השפל הבא הוא בערך ב-36 שעות ואחרי זה ב-60 שעות (בהתאם למחזור של היממה). גם שעות שיא הרגישות מראות מחזוריות של 24 שעות ולכן הניחו שההסבר לתופעה ניתן במושג הצירקידיאניזם.
לכל צמח קיים מחזור הורמונלי פנימי יומי של ויסות תהליכים שונים יומיים (כמו פריחת לילה וכדומה) שמכונה מחזור צירקדיאני- "מחזור יומי". מחזור זה רתום ליום הרגיל, כלומר הצמח מסנכרן את המחזור הפנימי על פי שעות היום (האור החיצוני), אבל ניתן להבחין במחזור הצירקידיאני הבלתי תלוי כאשר חוקרים תופעות כמו תנועות שינה של עלים, כשמניחים את הצמח בתנאי הארה תמידית או החשכה תמידית (התנועה ממשיכה במחזורים קבועים הקרובים ל-24 שעות גם אחרי שהשינויים הסדירים, שמאפיינים אור טבעי, נפסקים). מחזור פנימי זה הוא בעל אורך של בין 20 שעות ל-28 שעות כפי שנמצא בניסויים, והוא קבוע כלומר הוא אינו משתנה בשינויי טמפרטורה או אורך יום (אחרי שהוא משתחרר מהרתימה).
בניסוי הנ"ל שבו נשללה תאוריית שעון החול לכל גרסותיה, נמצאה מחזוריות פנימית בצמח שלא הייתה תלויה בזמן שבירת הלילה (למעשה, ההסקה הזו היא מאוד לא ישירה- תוצאות הניסוי נמדדו לפי סימני פריחה כעבור זמן רב ועל מצבו הפנימי של הפרח יש לנו רק רסיסי מידע במרווחים של ארבע שעות בין קבוצה לקבוצה). המחזור הצירקידיאני של הצמח הנבדק היה בן כ-24 שעות, ורמת התגובה להארה נקבעה לפיו- אם האירו על הצמח בזמן שהוא "ציפה" להארה לפי התזמון ביום קצר הוא הגיב בפריחה, ואם האירו אותו כשאור לא היה צפוי אז התגובה הייתה אפסית בהתאם. לפי הסבר זה הפיטוכרום והתהליכים שהוא משחרר מחייבים תנאים פנימיים בצמח, שנגזרים מהמחזור הצירקידיאני, ושבלעדיהם הם כמעט חסרי השפעה. בהתאם לתזה הזו מחלקים את הצמחים הרגישים לאורך היום לשתי קבוצות שחופפות יחסית לקבוצות שבחלוקה הקודמת (צמחי יום קצר/ צמחי יום ארוך):
השראת הפריחה
תהליך הפוטופריודיזם מושרה על עלי הצמח והתוצר שלו מועבר בין כל חלקי הצמח. הוכח בניסוי שחשיפת קודקוד הצמיחה בלבד לאור יום באורך המתאים לא משרה פריחה. כמו כן גם חשיפת ענף חסר עלים לא יוצרת תגובה של פריחה אבל חשיפה של עלה, אפילו יחיד על ענף, לאור יום באורך המתאים מובילה לפריחה. לחומר שנוצר בעלים בתגובה לחשיפה לאורך יום מתאים יש תכונות של הורמון. הוא נישא בשיפה והוא עובר כך בין חלקי הצמח השונים וכן גם בין כנה ורוכב של צמח מורכב. אם ירכיבו צמח יום קצר על צמח יום ארוך הצמח המורכב יפרח בכל אורך יום (בתנאי שישאירו את העלים של שני הצמחים). יתר על כן- אם ירכיבו צמח שלא רגיש לאורך היום על צמח יום ארוך הוא יפרח ביום ארוך, וכלומר שגורם הפריחה בכל הצמחים הוא אוניברסלי. מקובל לראות בגורם הפריחה הזה שיווי משקל הורמונלי, אך הוצע גם שמדובר בהורמון יחיד- "פלוריגן" שנוצר בצמח כשהתנאים מאפשרים זאת (בצמחי יום קצר- לילה ארוך, בצמחי יום ארוך לילה קצר וכו') והוא משרה פריחה בקודקוד הצמיחה. הורמון זה, או שיווי המשקל ההורמונלי, הוא גורם אוניברסלי לכל הפרחים. ההורמון עצמו, הפלוריגן, (אם הוא קיים) עדיין לא בודד ולכן אין אפשרות לבדוק השראת פריחה מיידית ואוניברסלית כמתבקש מהתאוריות הנ"ל.
אלברט פיני
ראשית הקריירה כשחקן תיאטרון
נולד בסלפורד ליד מנצ'סטר. למד משחק בלונדון באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. במחזורו למדו גם אלן בייטס ופיטר או'טול. הצטרף ללהקת התיאטרון "Birmingham Repertory Company", וערך איתם ב-1956 את הופעת הבכורה שלו על הבמה במחזהו של ג'ורג' ברנרד שו - "קיסר וקלאופטרה". זכה לפרסום ראשון לאחר שב-1958 שיחק במחזה "המסיבה" מול צ'ארלס לוטון. לאחר מכן הצטרף ל"Shakespeare Memorial Theatre" ושיחק, בין היתר, ב"אותלו" בתפקיד קאסיו (בבימוי טוני ריצ'רדסון ועם פול רובסון בתפקיד הראשי), ב"חלום ליל קיץ" בתפקיד ליסאנדר (שוב, יחד עם צ'ארלס לוטון) וב"קוריולנוס" יחד עם לורנס אוליבייה. פיני זכה להצלחה גדולה כשגילם ב-1960 את דמות הגיבור בהפקה הראשונה של המחזה "בילי בדאי".
ראשית הקריירה הקולנועית
הסרט הראשון בו השתתף, ב-1960, היה סרטו של הבמאי טוני ריצ'רדסון, "הבדרן". פריצת הדרך של פיני בקולנוע הגיעה בהמשך אותה שנה כאשר כיכב בסרטו של קרל רייז, על פי ספרו של אלן סיליטו, "מוצאי שבת ובוקר יום א'" בתפקיד פועל תעשייתי צעיר קשה יום אך נהנתן שסיסמתו בחיים היא: "What I want is a good time, the rest is all propaganda". סרט זה, אשר היה אחד מהבולטים בסרטי הגל החדש הבריטי (אשר התפרסם גם בשם "סרטי כיור המטבח"), הביא לפיני הכרה בינלאומית והוא הפך לאחד מהמייצגים הבולטים של תפקיד האנטי-גיבור והצעיר הזועם.
קריירה כמפיק וכבמאי
ב-1964 הוא חבר שוב אל קרל רייז כבמאי ושימש בפעם הראשונה גם כמפיק וגם כשחקן הראשי בסרט "Night Must Fall". ב-1965 הקים, יחד עם השחקן מייקל מדווין את חברת ההפקות "Memorial Enterprises Productions" אשר הפיקה בשנים שלאחר מכן מספר הצגות וסרטים בולטים כמו סרט הבכורה של פיני כבמאי, "Charlie Bubbles" וסרטיו של לינדזי אנדרסון "והיה אם..." (...If) ו"בר מזל" (O Lucky Man). ב-1967 שיחק מול אודרי הפבורן בסרט שביים סטנלי דונן, "שניים לדרך" (Two for the Road). באותן שנים ואף בשנים שלאחר מכן הקדיש פיני את רוב זמנו לחברת ההפקה שלו. הוא מאס בתדמית שחקן האופי שהודבקה לו ובתדמית סמל המין שדבקה בו ומיעט בהשתתפות בסרטים.
בתקופה זו, אשר נמשכה, למעשה, עד תחילת שנות השמונים, כיכב פיני בשני סרטים מצליחים. הראשון היה סרט מוזיקלי, "סקרוג'", על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס "מזמור לחג המולד", ופיני שיחק בו בתפקיד אבנעזר סקרוג' הקמצן. על תפקידו זה זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריה "ההופעה הטובה של שחקן בסרט מוזיקלי או קומדיה". הסרט השני היה "רצח באוריינט אקספרס". סרט עתיר כוכבים שביים סידני לומט ב-1974, על פי ספרה של אגאתה כריסטי, בו גילם פיני את דמותו של הבלש הרקול פוארו. על תפקידו זה היה מועמד לפרס אוסקר. באמצע ובסוף שנות השבעים חזר פיני לעסוק בתיאטרון. הן כבמאי והן כשחקן. בין היתר שיחק בתפקידים הראשיים במחזות: "המלט", "מקבת'", "טמבורליין הגדול" ו"הדוד וניה".
חזרה למשחק בסרטים
ב-1981 חזר לשחק בסרטים. סרטו הבולט ביותר באותה השנה היה "ימים אחרונים של אהבה" (Shoot the Moon) בבימויו של אלן פארקר, בו שיחק, יחד עם דיאן קיטון, בתפקיד גבר המתקשה להתמודד עם תהליך הפרידה מאשתו ומבנותיו. ב-1982 שיחק בסרט המוזיקלי "אנני" וב-1983 שיחק יחד עם טום קורטני בסרט "המלביש". שני השחקנים היו מועמדים לפרס אוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר וזכו לשבחים מפליגים מהביקורת על משחקם.
ב-1984 גילם את דמותו של דיפלומט אנגלי באחד מסרטיו האחרונים של הבמאי ג'ון יוסטון, "למרגלות הר געש" (Under the Volcano) על פי סיפור של מלקולם לאורי. בזכות תפקידו זה שוב היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית "השחקן הטוב". ב-1987 שיחק יחד עם מת'יו מודין בתפקידים הראשיים בסרטו של הבמאי אלן ג'יי פאקולה, "יתומים" (Orphans). ב-1990 שיחק בתפקיד משנה את מנהיג ארגון הפשע המקומי בעיר אמריקנית, בסרטם עטור השבחים של האחים ג'ואל ואיתן כהן, "צומת מילר", ובאותה שנה השתתף גם בהופעה החיה המיוחדת בברלין של "החומה" ("The Wall") שארגן רוג'ר ווטרס, בתפקיד השופט המצווה לפרק את החומה. וב-1992 שיחק בתפקיד משנה נוסף, כשוטר הכפרי בסרט פלייבויס (The Playboys). בשנת 1994 גילם את הדמות הראשית בשני סרטים. הראשון - כמורה פנימייה שנוא ונבגד בסרט "גרסת בראונינג", והשני, ככרטיסן חובב תיאטרון ושירה והומוסקסואל חבוי ב"איש ללא חשיבות".
בשנת 1996 נטל חלק בשתי הפקות טלוויזיה יוקרתיות שביים דניס פוטר, "קריוקי" ו"לזארוס הקר". ב-1997 שיחק בתפקיד האב השתלטן והחשדן בסרט "העלמה מככר וושינגטון" (Washington Square) שהתבסס על עיבוד ספרו של הנרי ג'יימס. ב-1999 השתתף לצידם של ברוס ויליס וניק נולטה בסרט "ארוחת בוקר של אלופים" (Breakfast of Champions), סרטו של הבמאי אלן רודולף המבוסס על ספרו של קורט וונגוט. ב-2000 הופיע בתפקיד משנה בסרט "ארין ברוקוביץ" עליו שוב היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית שחקן משנה. ב-2001 שיחק בסרט "מיילו יוצא לעולם" בכיכובו של אנטון ילצ'ין. ב-2003 שיחק בסרטו של הבמאי טים ברטון, "סיפורי דגים" וב-2006 שיחק בסרטו של רידלי סקוט, "שנה מופלאה". ב-2007 שיחק בשלושה סרטים: בדרמה ההיסטורית "רוחות של חופש" בבימויו של מייקל אפטד ובתפקידי משנה במותחן "זהות אבודה" על פי ספרו של רוברט לדלום ובסרטו של הבמאי סידני לומט, "לפני שהשטן יידע". ב-2012 השתתף בתפקיד אורח בסרט ה-23 בסדרת סרטי ג'יימס בונד "סקייפול".
נפטר ב-7 בפברואר 2019.
אומפקווה (נהר)
הנהר אומפקווה (באנגלית: Umpqua River) זורם בדרום-מערב אורגון בארצות הברית. הנהר, באורך 179 קילומטרים, מנקז כ-12,000 קילומטרים רבועים ונשפך לאוקיינוס השקט. הנהר, אחד מהנהרות העיקריים הנשפכים ל, והידוע בדגי הבס וה- (באנגלית shad) שבמימיו, מנקז רשת רחבת ידיים של עמקים בהרים ממערב לרכס קסקייד ומדרום ל, שממנו הוא מופרד על ידי רכס. ממקורו צפונית-מזרחית ל, האומפקווה זורם לצפון-מערב דרך ונשפך לאוקיינוס השקט ביישוב. הנהר ויובליו זורמים כמעט במלואם בתוך מחוז דאגלס, המכיל את רוב אגן הניקוז של הנהר מרכס קסקייד ועד לחוף. "מאה העמקים של האומפקווה" מהווים את לב ליבה של של דרום אורגון, המרוכזת בדרך כלל ברוזברג.
שבטי הילידים שבאגן הניקוז של האומפקווה כוללים כמה שבטים, כמו שבט האומפקווה התחתון ושבט האומפקווה העליון (על שמם נקרא הנהר), וה. שבטים אלו היו עדים לחלק גדול מהשיטפון הגדול של 1862, שבמהלכו עלו פני המים באומפקווה ובנהרות אחרים לרמות כה גבוהות שאפילו הילידים הזקנים ביותר מעולם לא ראו שיטפון גדול יותר.
מסלול
מקורם של הנהרות ו ברכס הרי הקסקייד בדרום אורגון, והם זורמים בדרך כלל מערבה במשך יותר מ-150 קילומטרים כדי להתאחד כ-10 קילומטרים מצפון-מערב לרוזברג. בטרמינולוגיה מודרנית, המונח "עמק אומפקווה" מתייחס לפעמים למחוזות התחתונים המאוכלסים של נהר האומפקווה הדרומי דרומית לרוזברג, לאורך המסלול של הכביש הבין-מדינתי 5. מקורו של האומפקווה הצפוני מהפשרת שלגים והוא נחשב לאחד מהנהרות הבולטים של סטילהד של הקיץ במערב.
מרוזברג, האומפקווה זורם בדרך כלל לצפון-מערב דרך עמקים חקלאיים רחבים ברכס חוף אורגון במסלול עקלתוני על פני היישוב והעיר. באלקטון הוא פונה לזרום מערבה דרך קניון צר יותר על פני, שנמצאת בקצה השפעת הגאות. בשלב זה, הופך הנהר אומפקווה לראוי לשיט ספינות. הוא נשפך לאוקיינוס השקט ביישוב ליד. הוא קולט את נהר מצפון ליד השפך שלו בווינצ'סטר ביי. מגן על ספינות המתקרבות לשפך הנהר.
האומפקווה הוא אחד מארבעת הנהרות הגדולים באורגון שמתחילים ברכס קסקייד או מזרחה ממנו ומגיעים לאוקיינוס השקט. האחרים הם הנהר רוג (באורגון), הנהר קלאמת (הזורם מאורגון לקליפורניה) והנהר קולומביה, הזורם מקולומביה הבריטית לוושינגטון והאוקיינוס השקט בין אורגון לוושינגטון.
יובלים
בין היובלים שקיבלו שם, מהמקור לשפך, הם הנהרות האומפקווה הצפוני והאומפקווה הדרומי, ואחריהם הידן ואלי (Hidden Valley),, מיל (Mill), האברד (Hubbard) ורוק (Rock). בהמשך בוטל (Bottle), קוגר (Cougar), וולף (Wolf), פאוול (Powell), לאונרד (Leonard), באסין (Basin) ולוסט (Lost), ואחריהם קניון גלאגר (Galagher Canyon). ילו קריק (Yellow Creek) הוא הבא, אז דיפ גולץ' (Deep Gulch) ומקגי (McGee), ואגונר (Waggoner), מרטין (Martin), בראדס (Brads), ויליאמס (Williams), וייטהורס (Whitehorse), מהל (Mehl,), פיצפטריק (Fitzpatrick) והדין (Heddin).
בהמשך הזרם נמצא ואז גראבה (Grubbe), הארט (Hart), בינר (Beener), גולד (Gould), סוייר (Sawyer), פרדייז (Paradise), סטוני ברוק (Stony Brook), וליטל סטוני ברוק (Little Stony Brook). ואז באים סקוט (Scott), באטלר (Butler), לוצינגר (Lutsinger), ות'רלי (Weatherly), בורצ'רד (Burchard), גולדן (Golden), ולס (Wells) וליטל מיל קריק (Little Mill Creek). מיל קריק (Mill Creek) הוא הבא, ואחריו לודר (Luder), שרלוט (Charlotte), פרנקלין (Franklin), אינדיאן צ'רלי (Indian Charlie), הארווי (Harvey) ודין (Dean). לחלקו התחתון של הנהר נשפכים היובלים הנהר סמית (Smith River) והנחלים שולפילד (Scholfield), פרובידנס (Providence) ווינצ'סטר (Winchester).
היסטוריה
בתחילת המאה ה-19, אולץ שבט אומפקווה העליון לוותר על מרבית אדמותיו לטובת ממשלת ארצות הברית בהסכם 1854 עם האומפקווה והקלאפויה, והסכים לעבור לשמורה ב כחלק מ.
עמק נהר האומפקווה היה מיושב על ידי כמה קבוצות אינדיאנים שונות: בעיקר משבט האמפקווה העליון דוברי אתאבסקית, קבוצת האומפקווה של קאו קריק (Cow Creek Band of Umpqua) דוברי הטאקלמן (Takelman), היונקיה (Yoncalla, השייכים לקלאפויה) בצפון, והקיץ' (Quich משבט אומפקווה התחתון) מסקוטסברג/ולס קריק אל החוף. הקיץ' (או הקויטש) דיברו ניב של שפת.
השיטפון הגדול של 1862 היה שיטפון בנהר האומפקווה הגדול ביותר שהכירו כל האינדיאנים באזור באותה תקופה, והמים היו גבוהים ב-3 עד 4.6 מטרים מהשיטפון של 1853. הנהר גאה עלה מ-3 בנובמבר ל-3 בדצמבר, ירד במשך יומיים ואז עלה שוב עד 9 בדצמבר. בפורט אומפקווה, נותק הקשר במעלה הנהר מעל סקוטסברג, והנהר התמלא בבתים צפים, אסמים, מסילות ותוצרת חקלאית. הנהר סחף את רכושם של המתנחלים. נזק גדול התרחש גם בנהר הרוג ובנחלים קטנים אחרים.
פעילויות נופש
הנהר אומפקווה הוא יעד פופולרי לדיג זבובים ורפטינג במים לבנים. יש בו ריכוז גבוה של סטילהד והוא גם משכן של אלתית, חדקן, בס ו- (באנגלית shad). יש כמה אתרי מחנאות ופארקי מעונועים על הנהר אומפקווה, שחלקם מציעים אתרים לקרוואנים על שפת הנהר, רמפות להורדת סירות, עמדות לניקיון דגים, ומקלחות חמות לשימוש האורחים.
גבעת רם
גבעת רם הוא אזור בירושלים בו שוכנים כמה ממבני הציבור המרכזיים והחשובים של מדינת ישראל. גבעת רם ממוקמת מעל לעמק המצלבה ובסמוך לשכונות ניות ונווה שאנן.
בין המבנים המצויים בגבעת רם:
בגבעת רם מצויים גם הפארקים הציבוריים הגדולים בירושלים: גן סאקר וגן הוורדים.
מקור השם
למקור השם יש לפחות שתי גרסאות:
הגבעה מול הכנסת נקראת בשם "גבעת הנשיא".
היסטוריה
בחלק המזרחי והצפוני של גבעת רם שכן עד למלחמת העצמאות הכפר הערבי שייח' באדר, שתושביו גורשו במהלך המלחמה. לאחר מלחמת העצמאות בנתה מדינת ישראל על שטח הכפר ההרוס את מוסדות השלטון, למעט משכן הכנסת שהוקם ב-1966 על שטח שהוחכר מהכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
לאחר הכרזתה של ירושלים כבירת מדינת ישראל בדצמבר 1949, הוחל בחיפוש אחר שטח במרכז ירושלים עבור מוסדות השלטון ומשרדי המדינה הראשיים. תחילה נעשה ניסיון לאתר שטח במרכז העיר ליד רחוב יפו, ומשלא נמצא, הוחלט לשכן את מוסדות השלטון בגבעת רם, על חורבות הכפר שייח' באדר. שלושת בנייני הממשלה הראשונים הוקמו בשנות ה-50 ללא כל תוכנית אב מסודרת לאזור שבו הם הוקמו ולאחר מכן בשנת 1966 הוקם לידם גם בניין הכנסת ללא תוכנית מתאר מסודרת למקום. בסוף שנות ה-80 החליטה הנהגת המדינה להכין תוכנית מסודרת עבור קריית הממשלה ועבור כל אזור גבעת רם והכניסה הראשית לירושלים. התוכנית החדשה נקראה בשם: "קריית הלאום" או בשם נוסף בשם: קריית האומה והיא כוללת בנוסף לבנייני הממשלה גם מוסדות תרבות לאומיים כגון: בניין הספרייה הלאומית, בניין הגלריה הלאומית, ובניין ארכיון המדינה.
פרויקט קריית הלאום כולל למעשה את תוכנית המיתאר החדשה של קריית הממשלה והשלמת בנייתם של כל משרדי הממשלה בירושלים, והעברת המשרדים השונים אל מבנים בגבעת רם.
לאחר חנוכת קריית הלאום מתוכננים לעבור אליה גם משרדי הממשלה המצויים כיום בקריית מנחם בגין במזרח העיר, כולל הקמתו של בניין חדש עבור המטה הארצי של משטרת ישראל.
אתר טבע עירוני
החברה להגנת הטבע הכריזה על אזור בית העלמין גבעת רם והשטח הפתוח הסובב אותו אתר טבע עירוני, בהיותו אחד משטחי הטרשים הממוקמים בתוך העיר, ביחד עם גבעת התנ"ך וחורשת הירח.
בשטח הטבעי למחצה הקימה החברה להגנת הטבע מרכז מחקר וחינוך סביבתי הקרוי התחנה לחקר ציפורי ירושלים, שהיא אתר הטבע העירוני הקהילתי הרשמי הראשון בישראל. התחנה הוקמה על שטח של כ-5 דונם בין הכנסת לבית המשפט העליון על שטח של משתלה נטושה. בתחנה פועלים חוקרים, אנשי חינוך ומתנדבים רבים העוסקים בשמירה על הטבע ועל אוכלוסיית הציפורים החולפת מעל קריית הממשלה. בין היתר עוסקים במקום בטיבוע ציפורי שיר לצורכי מחקר ומעקב, כן הוקם צמוד למבנה התחנה מסתור מיוחד בו ניתן לשבת לצפות בפעילות ציפורים בסמוך לבריכת מים קטנה ומתקני האכלה.
ג'ירף (קבוצת כוכבים)
ג'ירף (Camelopardalis וכן Camelopardus) היא קבוצת כוכבים צפונית גדולה אבל חלשה מאוד, שלראשונה תועדה על ידי יאקוב ברטש ב-1624 אך כנראה הוגדרה מוקדם יותר על ידי פטרוס פלנציוס (אסטרונום הולנדי בן המאה ה-16).
היסטוריה
מכיוון שהג'ירף היא קבוצה מודרנית, היא לא מוזכרת במיתולוגיה של העולם העתיק. הכוכבים החלשים של הקבוצה, כמו גם אלה של הקבוצה השכנה, לינקס, גרמו ליוונים להאמין כי אזור זה של השמיים ריק, ולתאר אותו כמדבר.
יחד עם מאפיינים אחרים באזור המזל "תאומים" (כגון שביל החלב, והקבוצות "תאומים", "אוריון", "עגלון" ו"הכלב הגדול") ייתכן שהוא היווה את הבסיס לסיפור עדר הבקר של גריאון, אחת משתים עשרה המטלות של הרקולס.
סדן
{{פירושונים|
אישים בשם זה
ראו גם
}}
פונטיקה
פֿונטיקה (מיוונית: φωνή, פוֹנֵה - קול) הִבָּרוֹן, תורת ההגייה, היא ענף בבלשנות העוסק בחקר הקולות שמופקים בעת הדיבור, הצלילים, דרכי היווצרותם, הגייתם וקליטתם והיא אוניברסלית, בניגוד לפונולוגיה.
אפיון התחום
הקולות המופקים על ידי האדם בעת הדיבור מכונים באופן כוללני הגאים והם מושאי המחקר של הפונטיקה. הפונטיקה אינה עוסקת בסוגי הכתב השונים ובכתבים המורכבים מהאותיות המייצגות צלילים שונים בשפות, אלא רק בצלילים המופקים. מדע הפונטיקה יצר מערכת של סימנים שבאמצעותה ניתן לסמן את צלילי כל השפות באופן אחיד. כך למשל, בכתיבה פונטית יכתבו באופן זהה המילים - שׂם-סם, קב-קו כפי שהן נהגות בעברית המודרנית המדוברת.
סיווג
חקר הפונטיקה מחולק לשלושה ענפים עיקריים:
קולות הדיבור
תנאי הכרחי לדיבור היא היכולת להפיק קול. הקול מופק על ידי הזרמת אוויר מן הריאות דרך זוג האיברים השריריים המכונים שפתות הקול. שפתות הקול מצויות בחלק העליון של קנה הנשימה. הרעדה של שפתות הקול יוצרת את הקול, או במינוח בלשני "קוליות". בשפות שונות מוכרים שלושה מיני קוליות: רגילה (plain), הנפוצה בכל השפות, 'חורקנית' (creaky), ו'קשויה' (stiff). בשפות מעטות שינוי בסוג הקוליות מאפשר גיוון המשמעות של צירופי הברות.
עיצורים
העיצורים הם קולות הדיבור שברגעי הפקתם נוצרת עצירה מסוימת של זרם האוויר הנדחף מן הריאות החוצה. בחלק מהעיצורים עצירת זרם האוויר מוחלטת, ובחלקם חלקית. מידת העצירה של האוויר מאופיינת על ידי אופן החיתוך, והמקום שבו תנועת האיברים גורמת לעצירת זרם האוויר מאופיין על ידי בסיס החיתוך. תנועת שפתות הקול, מכסה הגרון והשפה התחתונה גורמת לעצירת זרם האוויר, ותנועות חלקי הלשון השונים כלפי הלוע הענבל, הווילון (החך הרך), החך (החך הקשה), המכתש (החך הקדמי), השינים והשפתיים - גם היא גורמת לעצירת זרם האוויר. כמו כן ישנם עיצורים שיש להם שני בסיסי חיתוך, כגון העיצור ط בערבית, שבו קצה הלשון ומכסה הגרון נעים יחד וגורמים לעצירת זרם האוויר.
עיצורים שיש להם זיקה לתנועה נחשבים לחצאי תנועות על פי תכונות החיתוך שלהם ותכונותיהם האקוסטיות.
תנועות
במהלך הפקת התנועות לא נוצרת כמעט כל עצירה של האוויר, וזה בסיס ההבחנה ביניהן לעיצורים. התנועות ממוינות לפי מצב הלשון ואופן פתיחת השפתיים.
טונים
טונים אינם קיימים בשפות שמיות וברוב השפות הודו-אירופיות, ולכן קשה ביותר להבינם ולהדגימם. להמחשה בלבד נציג מילה בשינוי האינטונציה (תופעה דומה, אשר נבדלת מן הטון בכך שהשינוי שהיא יוצרת הוא תחבירי ולא מורפמי): שאלה: "הולכים?" - המילה נאמרת בטון עולה. תשובה: "הולכים." - המילה נאמרת בטון יורד. בשפות שונות אובחנו עד כשבעה טונים, ומילים שיש בהן אותם עיצורים ואותן תנועות משמעותן מובחנת לפי הטון. כך לדוגמה המילה בסינית מנדרינית shi, משמעה נקבעת על-פי הטון ויכולה להיות: חטיבה (צבאית), עשר, היה, גללי בהמות ועוד משמעויות אחרות. שפות רבות באסיה, באפריקה ובאמריקה משתמשות בטונים.
מיון וסיווג הגאים
ישנם מאות אחדות של צלילים המוכרים על ידי האגודה הבינלאומית לפונטיקה שתועתקו לאלפבית הפונטי הבינלאומי. <BR> (International Phonetic Association,IPA)
תולדות הפונטיקה
עד כה לא שולב במחקר הפונטיקה מחקר האבולוציה של השפה. תחילת הכתב לפני כ-5000 שנה מעידה על הבחנה בין עיצורים לתנועות, שכן הכתב השומרי-אכדי מסמן את שני הסוגים.
חקר הפונטיקה החל בהודו העתיקה לפני כ-2500 שנים לערך. נראה שהמחקר ההודי לא הגיע למערב. ביוון נעשו התחלות מחקר. בעברית נשתמר זכר לעיון בשאלות פונטיות ב"ספר יצירה", שיש מחלוקת לגבי זמן כתיבתו. יש המקדימים אותו לתקופת התלמוד.
הערבים, לאחר שלמדו את הפילוסופיה היוונית, פיתחו מחקר עשיר בלשון עם עניין מיוחד בפונטיקה, ומהם למדו מלומדים יהודים מן המאה השביעית. ניקוד התנ"ך הוא עדות ביותר למחקר פונטי נרחב.
המלומדים היהודים בספרד של ימי הביניים היו הראשונים שהשוו לשונות לצורך מחקר הפונטיקה והלשון בכללה.
יעקב לוי מורנו
יעקב לוי מורנו (גרמנית, אנגלית: Jacob Levy Moreno, נולד כיעקב מורנו לוי ב-18 במאי 1889 בבוקרשט – 14 במאי 1974 ביקון, ניו יורק) היה פסיכיאטר יהודי יליד רומניה, שפעל באוסטריה וארצות הברית, פסיכוסוציולוג, תאורטיקן ומחנך, ממציא הפסיכודרמה, הסוציומטריה ומחלוצי הפסיכותרפיה הקבוצתית.
רקע משפחתי וילדותו ברומניה
יעקב לוי מורנו נולד בבוקרשט, רומניה ב-18 במאי 1889 בשם יעקב לוי, במשפחה יהודית ספרדית. אביו היה מורנו נסים לוי (1856–1925), יהודי יליד פלבן בבולגריה, בן למשפחה יהודית שחיה בעבר בקושטא. הוא היגר לרומניה, ככל הנראה אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ועסק בסחר בעץ לייצור ארונות מתים. בגיל 32 נשא את פאולינה ינקו בת ה-14 לאשה. יעקב היה הבן בכור ונולד כשאמו הייתה בת 15 וחצי. אחריו נולדו עוד שלוש אחיות ושני אחים (רחל ויקטוריה, וולף ולריאן ויליאם [1892–], שרלוטה, קלרה לאלה ונורברט בוּבי).
אמו, שנולדה למשפחה עשירה של סוחרי דגן מן העיר קלראש, התייתמה בילדותה ונמסרה למשך שנים רבות על ידי אחיה הרווקים והמבוגרים ממנה בהרבה, לחינוך במנזר קתולי. לבסוף הוציאו אותה משם לפני שתהפוך לנזירה בעצמה ושידכו אותה למורנו נסים לוי, גבר בגילם, מבוגר ממנה ב-18 שנה. נישואי בני הזוג עברו מתחים רבים. פאולינה הצטיירה כאשה בעלת דמיון, אינטואיציה וחוש הומור, דוברת שפות רבות, כולל לדינו, רומנית, גרמנית וצרפתית, ומספרת מוכשרת. פאולינה לוי האמינה מאוד ברפואה העממית ובאמונות טפלות ואחד מתחביביה העיקריים היה הגדת עתידות על ידי קריאה בקפה, בעלי תה ובקלפי טארוט. פעם, לפי סיפור בנה הבכור, ריפאה אותו מרככת על ידי "אמבטיות שמש" על חול, לפי עצות חכמות של מרפאת צועניה. מצד שני לא היה לה תמיד קל להבין את בנה הבכור השובב ויוצא הדופן.
ילדות ונעורים בווינה
בגיל 6 בשנת 1895 בגלל קשיים כלכליים עבר יעקב לוי עם משפחתו לווינה. נהנה מאוד משנותיו שם - למד היטב בבית ספר יהודי ולעיתים הצטרף לאביו במסעות העסקים שלו. בין היתר ביקרו ביחד באיסטנבול בה הכיר את סביו והייתה לו הזדמנות לבקר באחד מאחרוני ההרמונים. בגיל 13 עבר את טקס הבר מצווה בבית הכנסת הספרדי של וינה. עם אחד מאחי אמו עשה טיול נפלא ברחבי איטליה מפיומה ועד רומא ונאפולי. בפירנצה הרגיש לראשונה מאוהב בנערה אלמונית.
בגלל קשיים כלכליים, בשנת 1904 נדדה המשפחה לברלין ולזמן קצר לכמניץ. בגלל האווירה העכורה בבית ההורים, אך מהרה נשלח יעקב הנער בחזרה לווינה להשלים בה את חוק לימודיו. התפרנס שם לעיתים ממתן שיעורים פרטיים. זמו לא רב לאחר מכן, בשנת 1906 הוריו התגרשו. אביו עבר לגור באיסטנבול שם הלך לעולמו, בודד, בשנת 1925. כמתבגר נתפס יעקב לוי באותה תקופה בחיידק המרדנות. נטש את התיכון לפני בחינות הבגרות, האשים את אמו בפירוק נישואיה והתרחק מהמשפחה. עדיין ללא תעודת בגרות, נרשם מורנו לקורסים לפילוסופיה קלאסית ולמתמטיקה באוניברסיטת וינה. לאחרי שהצליח לעמוד במבחני הבגרות נרשם ללימודי רפואה. כסטודנט לרפואה (1911 - 1917) נהג, ללא עכבות רבות, להתלבש בצורה אקסצנטרית וגידל זקן. פעם אחת אף התהלך ברחוב בעירום כביום היוולדו. יחד עם חבר ללימודי פילוסופיה, חיים קלמר, צעיר יהודי ממשפחת חסידים, הקים בשנים 1908–1914 את "בית המפגש" Haus der Begegnung, בית מקלט קהילתי שבו מתנדבים נתנו סיוע לפליטים, למהגרים ולחסרי בית. בתקופה ההיא הכיר הכרות קצרה את פרויד. בהתחלה התורה הפסיכואנליטית של פרויד עוררה בו עניין אך מהר התחיל להסתייג ממנה והתמקד בפסיכולוגיה של הקבוצות ובתהליכים הקבוצתיים. בעת לימודיו היו לו עוד כמה חוויות שהפכו למשמעותיות בחייו: עשה היכרות קרובה גם עם אליזבת ברגנר, שחקנית תיאטרון יהודייה לימים מפורסמת בכל עולם דוברי הגרמנית. בשנים 1907–1913 נהג תכופות לשחק ולאלתר משחקים שונים עם הילדים בפארק אוגרטן, ועשה עבודה טיפולית פסיכוסוציאלית - ניהל יחד עם הרופא ד"ר וילהלם גרין ועם העיתונאי קרל קולברט קבוצות תמיכה עצמית של זונות משכונת שפיטלברג (בשנים 1913–1914).
הפגישה עם פרויד ב-1912
כתב ב"אוטוביוגרפיה" שלו:
פעילותו באוסטריה
בימי המלחמה הקודרים פקד מורנו את בתי הקפה הספרותיים של העיר כמו בית הקפה הרנהוף. כך הכיר הרבה מאנשי הרוח שעשו את תהילתה של וינה האימפריאלית. יחד עם פרנץ ורפל, מקס ברוד, פריץ למפל, ארתור שניצלר ואלפרד אדלר השתתף בהקמת כתב העת "דר דמון" (Daimon (1918)("הדמון"), בעל אוריינטציה אקספרסיוניסטית. לעיתון תרמו מאמרים גם מרטין בובר, יעקב וסרמן, אוסקר קוקושקה, היינריך מאן ואחרים. אחרי הקמת הרפובליקה, השתתף בהוצאה גרסה חדשה של העיתון, "הדמון החדש" (1919) יחד עם הסופרים פרנץ ורפל ופטר אלטנברג. אחרי שקיבל את התואר רופא ב 5 בפברואר 1917, אחרי שעבד זמן מה ביישוב קוטינגברון קיבל את המשרה של רופא קהילתי בבית חרושת לצמר Kammgarnfabrik בעיירת המרחצאות באד פסלאו (Bad Vöslau), כ-40 ק"מ מדרום לווינה. שם קיבל בשכירות בית מהעירייה הסוציאליסטית של היישוב והכיר גם את אהבתו הראשונה הממשית, המורה מריאנה לרניצו Marianne Lörnitzo. מחוץ לשעות עבודתו כרופא כללי בבית החרושת עסק יעקב לוי גם בפרקטיקה "פרטית" שהביאה לו שם של עושה נפלאות ושל "רופא העניים" מפני שלא ביקש תמורה ממטופליו. לימים, בביתו ברחוב מאיטאל התחיל להתעניין יותר ויותר בתחום התיאטרון ויישומיו הטיפוליים. הפעם פקד את קפה מוזאום, אחד ממקומות העלייה לרגל של אנשי התיאטרון.
בשנת 1921 הקים יעקב לוי, בעזרה כספית מאחיו השני, ויליאם, את תיאטרון הספונטניות Stegreiftheater ברחוב מאיזדרגאסה 2 Maysedergasse בווינה. תיאטרון זה, מבוסס על אלתורים, התקיים, ללא הצלחה רבה בקהל, עד שנת 1925. אולם התאריך 1 באפריל 1921 היה בעיני יעקב לוי מורנו יום הולדתה של הפסיכודרמה.
ההגירה לארצות הברית
מ-1923 התחיל יעקב לוי לעבוד יחד עם פרנץ, אחיה הצעיר (בן 17) של מריאנה, ולעתיד מהנדס מצטיין, על פיתוח מכשיר להקלטת צלילים ותמונות - ה "רדיו-פילם". שניהם הוציאו פטנט על ההמצאה בארצות הברית והוזמנו לשם משום כך בשנת 1925.
בשנת 1924 הציג מורנו את הדגם שלו ל"תיאטרון במעגל" (בעזרת האמנים פאול הוניגספלד ופטר גוריאן) בתערוכה עולמית לטכניקות חדשות של תיאטרון שהתקיימה בווינה תחת חסות הממשל הסוציאל הדמוקרטי. באחד מאירועי התערוכה פרצה שערורייה כשבטקס הפתיחה תקף מורנו מן הקהל את האדריכל ומתכנן התערוכה, פרידריך קיזלר, והאשים אותו בפלגיאט.
קיזלר שנכח בעבר בהרצאות של מורנו, הכיר את רעיונותיו, והיה מיודד עם אליזבת ברגנר, פרנץ ורפל ואחרים מחוג חבריו של מורנו, הציג גם הוא צורה חדשה של תיאטרון במעגל הקרויה Raumtheater - תיאטרון במרחב, עם אפיונים שונים. בין השניים התנהל לבסוף משפט שיזם קיזלר כדי להגן על שמו. במשפט, שככל הנראה לא הוכרע לטובת אף אחד מהצדדים, מורנו נאם נאום שהרשים את הקהל.
בתקווה שיצירתיותו ותוכניותיו יוכלו לבוא לידי ביטוי חופשי יותר בניו יורק, החליט מורנו בסתיו 1925 להגר מאוסטריה. התלבט בין ברית המועצות ובין ארצות הברית שבה היה גר כבר אחיו ויליאם. בסופו של דבר בחר באמריקה.
אחרי שבאוקטובר 1925 נפטר אביו, הוא נסע דרך המבורג לניו יורק בדצמבר 1925. בהזדמנות הגירתו עשה כמה שינויים דרמטיים בנתוני זהותו. שינה את שמו מיעקב מורנו לוי ליעקב לוי מורנו. שם המשפחה החדש שלו, מורנו, רמז אולי גם למעמדו כ"מורה", אולי אף למילה העברית הנטויה "מורנו", כלומר המורה שלנו. שינוי אחר היה ברישום שנת 1892 כשנת לידתו במקום 1889.יש מקשרים זאת לאסוציאציה עם שנת 1492, שנת גירוש ספרד וגילוי אמריקה, או למחאה נגד תפקידו עד אז של אח בכור ו"ילד הורי" על ידי כך הפך עצמו יותר "צעיר", בשלוש שנים, צעיר מאחיו ויליאם. זאת בתקופה שהיה זקוק יותר מתמיד לעזרה מאחרים.
פעילותו בארצות הברית
תחילת דרכו של מורנו בארצות הברית ידעה מכשולים רבים. היה חסר כסף, תמיכה וגרין קארד, עוד לא שלט טוב באנגלית אמריקנית וגם להמצאתו שלו ושל פרנץ לורנצו לא היה המשך.
התלבט בין תיאטרון, חקר היצירתיות, סוציולוגיה ורפואה.
בנוסף לאחיו ויליאם שכמו בווינה, גם כאן התגייס לסייע לו מבחינה כספית ומוראלית, השיג לבסוף מורנו את עזרתה של ביאטריס ביצ'ר, אחייניתו של המטיף הנרי וורד ביצ'ר, אחד ממקורביו בזמנו של הנשיא אברהם לינקולן. ב-31 במאי 1928 התחתן איתה ב"נישואי אינטרס" שסייעו לו בהתאזרחות ובקליטה בארץ החדשה. יתרה מזו ביאטריס עזרה לו ליישום הפסיכודרמה אצל ילדים ועשתה לו היכרות עם מחנכים ומטפלים חשובים.
בינתיים בשנת 1927 קיבל את הרישיון לעסוק ברפואה בארצות הברית ופתח שתי קליניקות בניו יורק - אחת בשדרת 86 והשנייה בשכונה יהודית במנהטן. בשנים 1927–1929 הציג את שיטת משחקי התפקידים בבית החולים מאונט סיני בניו יורק ובמקומות אחרים.
השנה 1931 הייתה שנה מלאת הישגים בחייו. אחרי שבין השנים 1928–1931 עמד לרשותו אחד מאולמות הקרנגי הול, ב-5 באפריל 1931 באולם התיאטרון גילד Guild Theatre (בימינו תיאטרון אוגוסט וילסון) נחנך רשמית מיוזמתו תיאטרון האלתור Impromptu Theatre שם אימן לפי שיטות שלו שחקנים ושחקניות מקצועיים. בתיאטרון הכיר את הלן הול ג'נינגס, סוציולוגית ודוקטורנטית בפסיכולוגיה. היא הכירה לו את המדריך שלה פרופ' גרדנר מרפי ואת המשורר, המחזאי והמתרגם ג'י. ג'י. רובינס, שהפכו למעריציו (רובינס היה המתרגם לאנגלית של ספרו של קונסטנטין סטניסלבסקי). באותה שנה בשיתוף פעולה עם הלן ג'נינגס עבד כפסיכיאטר יועץ בבית הכלא סינג סינג באוסינינג, ניו יורק. בעידודו של ויליאם אלנסון ווייט, ערך שם מחקרים לפי עקרונותיו על אוכלוסיות בית הכלא. חילק למשל את האסירים לקבוצות זיקה (affinity groups) שונות והניח על ידי כך את היסודות לסוציומטריה. לאחר מכן הציג תוצאות מחקריו בכנס בפילדלפיה של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה בשנת 1932. בכנס זה השתמש לראשונה במושג פסיכותרפיה קבוצתית.
בהמשך הוזמן בשנת 1933 לבצע, שוב יחד עם הלן ג'נינס, מחקר דומה בבית ספר ממלכתי לבנות (New York State Training School for Girls) בעיירה הדסון במזרח מדינת ניו יורק. המחקר התפרש על שנתיים ועשה שימוש בשיטות שהמציא: סוציומטריה, פסיכודרמה, סוציודרמה ופסיכותרפיה קבוצתית. את תוצאותיו מורנו הציג בפני כנס של החברה הרפואית בניו יורק ב-4 באפריל 1933, תאריך שהוכרז על ידו כיום לידת התנועה הסוציומטרית.
ב-1931 הקים מורנו גם עיתון בשם "אימפרומפטו" ("Impromptu") שהיה מיועד להפיץ את תורתו התיאטרלית - טיפולית. מאוחר יותר, בשנת 1937 ייסד עוד כתב עת, "סוציומטריה - עיתון היחסים הבינאישיים" בו פורסמו עבודות חשובות לא רק פרי עטו, אלא גם של מרגרט מיד או גורדון אולפורט. בשנת 1934 מורנו הוציא לאור את המונוגרפיה המפורסמת שלו "מי שורד?", הנחשבת מעין "תנ"ך" של הסוציומטריה. במחקריו שנסבו על מבחנים סוציומטריים בבית ספר הציבורי 181 בברוקלין בשנת 1937 מורנו ראה "השלב שני בהתפתחות הסוציומטריה".
בשנת 1936 מורנו התיישב לבסוף בצפון מדינת ניו יורק בעיירה ביקון, על גדות הדסון, כמאה ק"מ צפונה מניו יורק. רכש שם בניין בית ספר ישן, המוקף בפארק גדול וייסד בו קליניקה פסיכיאטרית פרטית "בית ההבראה ביקון היל" Beacon Hill Sanatorium עם תיאטרון טיפולי ומרכז לימוד. בית ההבראה פעל כמו קהילה טיפולית. עזרה לו מאוד בפרויקט הזה אשה עשירה בשם גרטרודה פרנשו טון, סופרג'יסטית, פעילת שמאל ומיליונרית, אמו של השחקן פרנשו טון.
בבית ההבראה בביקון היל היו מתכנסים תכופות מורנו, ידידיו וחסידי הגותו ומכאן פרצה תורת הפסיכודרמה ויישומה אל כל רחבי העולם.
אמנם לא קיבל מורנו תפקידי פרופסור קבועים באוניברסיטאות אך התאפשר לו להרצות לתקופות קצובות באוניברסיטאות ניו יורק בבית הספר החדש למחקרים חברתיים (1938-1937) ובאוניברסיטת קולומביה (1940-1939) ולהשתתף באופן פעיל בכנסים ובקונגרסים לפסיכיאטריה.
אחרי גירושיו ב-1936 מביאטריס ביצ'ר, נשא בשנת 1938 לאשה את פלורנס ברידג ( 1912-) ב-25 שנה צעירה ממנו. מנישואים אלה נולדה לו בשנת 1939 הבת רגינה.
אחרי שבשנת 1934 הנהיג לראשונה את הטיפול בפסיכודרמה בבית החולים הממשלתי סט. אליזבט בעיר וושינגטון, ב-8 ביוני 1941 הוקם בבית חולים זה תיאטרון לפסיכודרמה ונוצרה משרה למטפל בשיטה זו.
בשנות ה-1940 המאוחרות הפסיכודרמה הונהגה כשיטת טיפול במוסדות פסיכיאטריים שונים ברחבי ארצות הברית, למשל בבית חולים פסיכיאטרי בבוסטון ובבתי חולים המיועדים לנכי הצבא האמריקאי בלוס אנג'לס, במדינות קנזס, ארקנסו ועוד.
המכון הסוציומטרי בניו יורק
ב-1942 כבר כתבו את מאמרם המשותף הראשון. יחד איתה ייסד מורנו את ASGPP -החברה האמריקאית לפסיכותרפיה קבוצתית ולפסיכודרמה, הארגון המקצועי הראשון למטפלים בפסיכותרפיה קבוצתית. במסגרת זו הותוו קווי היסוד ללימוד הפורמלי של הפסיכודרמה במכונים לפסיכודרמה.
אז פתח מורנו גם את המכון הסוציומטרי ואת התיאטרון לפסיכודרמה בשדרות פארק 101 (Park Avenue 101) בניו יורק. זה היה מה שכינה מאוחר יותר השלב שלישי בהתפתחות הסוציומטריה. התחיל להציג בערבי סוף שבוע, ססיות פתוחות בפני אנשי מקצועות שונים שהיו סקרנים להכיר את שיטותיו. אלו נמנו דמויות חשובות בהתפתחותה העתידית של הפסיכותרפיה הפרטנית והקבוצתית שמו פריץ פרלס, ס.ה. פוקס (Foulkes) ואריק ברן. מורנו המשיך בפעילות זו עד שנות 1970 המוקדמות. בשנת 1962 העביר את זירתה לכתובת אחרת בניו יורק: 236 West 78th Street. משנת 1945 פרסם את עיתונו השני "סוציאטריה" - "Sociatry", מ-1947 "סוציאטריה - עיתון לטיפול קבוצתי ובין-קבוצתי", שהפך לימים ל"עיתון (ג'ורנל) לטיפול קבוצתי, לפסיכודרמה ולסוציומטריה". בינתיים ביוזמת הנרי מאריי הוקם בשנת 1949 תיאטרון לפסיכודרמה גם באוניברסיטת הרוורד. בשנת 1949 אחרי שהתגרש שנה קודם לכן מפלורנס, התחתן מורנו עם זרקה טומן. בשנת 1952 נולד להם בנם, ג'ונתן.
פעילותו הבינלאומית
אחרי מלחמת העולם השנייה פעל מורנו להפצת השימוש בפסיכודרמה בעולם. החל משנת 1950 התחיל סיורים בעולם - בצרפת (1947), בבריטניה, גרמניה, אוסטריה, ספרד, איטליה וצ'כוסלובקיה (1959).
כמו כן שלח את תלמידיו ללמד את תורתו בארצות שונות. החל מ-1957 עמד מורנו בראש מועצה בינלאומית לפסיכותרפיה קבוצתית, שנקראה לאחר מכן האיגוד הבינלאומי לפסיכותרפיה קבוצתית. ב-1961 ייסד אקדמיה כלל-עולמית לפסיכודרמה ולפסיכותרפיה קבוצתית. הקונגרס הבינלאומי הראשון לפסיכודרמה התקיים בשנת 1964 בפריז.
בשנת 1967 נאלץ הזוג להפסיק את עבודתם הטיפולית בקליניקה בביקון אך המשיך יחד עם אשתו את הסמינרים הלימודיים.
בשנת 1973 הקים את האיגוד הבינלאומי לפסיכותרפיה קבוצתית IAGP אך בחר לא להיות יושב ראשו על מנת שייצג את כל המגמות בתחום זה.
באוגוסט 2000 מכרה אלמנתו את הקליניקה בביקון ועברה לגור בצ'ארלוטסוויל על יד בנם, ג'ונתן מורנו, המכהן כפרופסור לאתיקה רפואית באוניברסיטת וירג'יניה.
בין תלמידיו הבולטים של מורנו נמנים אן-אנסלן שיצנברגר (נולדה 1919) ורימונד קורסיני.
מורשתו
עמדתו, כפי שהציג אותה באוטוביוגרפיה, מבוססת על משולש:
השפעותיו על התיאטרון ועל תחום הפסיכודרמה
בין השנים 1950–1960 השפיעו רעיונותיו של מורנו על "קבוצת התיאטרון" (Theatre Group), אולפן שחקנים (Actor's Studio), "התיאטרון החי" (Living Theater). אף בגרמניה בהשראתו פתח פאול פרטנר Paul Pörtner ב"השתתפויות במשחקים" Mitspiele.
גם עיצובי הבמה של אסכולת הבאוהאוס הושפעו, לפי קסנתי שוואבינסקי, על ידי תורתו של מורנו. באיטליה בשנות ה-90 הפסיכאנליטיקאים הלקאניאנים פול וז'ני למואן הביאו לראשונה לפירנצה באכסניית "פורטה רוסה" (שבה התארחו בילדותו מורנו ודודו) גרסה פסיכואנליטית של הפסיכודרמה. בכתב העת האיטלקי "אטי דלה פסיכודרמה" הועלתה סוגיית הקרבה בין רעיונות מורנו ובין אלו של תיאטרון האלתור של לואיג'י פירנדלו.
השפעות פילוסופיות
לפי רוברט וואלדי מאוניברסיטת וינה, תורת המפגש של מורנו ("הזמנה למפגש" 1914) השפיעה על הפילוסופיה של מרטין בובר על היחס "אני-אתה".
יוהאן ברנהרד פישר פון ארלך
יוהאן ברנהרד פישר פון ארלך (בגרמנית: Johann Bernhard Fischer von Erlach; 20 ביולי 1656 – 5 באפריל 1723) היה אדריכל ומתכנן ערים אוסטרי, הנחשב למשפיע ביותר על זרם אדריכלות הבארוק באוסטריה.
נעורים
את חייו עד גיל 16 עבר פון ארלך בעיר גראץ שבאוסטריה, ועבד בחנותו של אביו האומן, אז עבר לגור בעיר רומא שבאיטליה, שם עבד עם עמיתו האומן האוסטרי יוהאן פאול שור ואף עם האומן הנודע ברניני, שנתן לו הזדמנות ללמוד פיסול ואדריכלות מודרניים ועתיקים. אז עוד לא היה נקרא "פון ארלך", את תואר האצולה הזה קיבל רק בשנות ה-1690. לאחר מכן עבר לעיר נאפולי, שם התעשר מאוד כששירת את המשנה למלך הספרדי של העיר.