cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות בולגריה
תחת השלטון העות'מאני
מהמט השני, אשר הפך את הישות העות'מאנית לאימפריה, הביא אל קיצה את האימפריה הביזנטית וכבש שטחים נרחבים באירופה, ביצע גם טרנספר אוכלוסיות נרחב בכל הבלקן במטרה לאסלם את החבל ולהוביל להגברת האחיזה העות'מאנית בשטחים האירופיים. גורל זה לא פסח על חלק מיהודי בולגריה שהוגלו ומקצתם נודעו כעובדי כפייה שכונו סוּרְג'וּן. בהמשך זכו יהודי האימפריה, ובכלל זה יהודי אזור בולגריה, למעמד מועדף על פני נתינים נוצרים, ובאופן מסורתי נחשבו על ידי השלטון העות'מאני כמיעוט תורם ונאמן לסולטאן. יחס זה הוביל להגעת מגורשים מרחבי אירופה לשטחי האימפריה העות'מאנית. הקהילה בבולגריה הפכה למרובת קהלים ובנוסף לקהל הרומניוטי וההונגרי, נקלטו מגורשים מאזורי צרפת, בוואריה ואיטליה. בשלהי המאה ה-15 הגיעו לאזור בולגריה מגורשי ספרד ובהמשך מגורשי פורטוגל וזאת בעידודו של הסולטאן באיזיט השני ובמספרם הגדול, שינו את אופיין של הקהילות השונות אשר קיבלו בהדרגה צביון ספרדי. הגעתם של יהודי ספרד ופורטוגל חפפה לתור הזהב של האימפריה העות'מאנית ויהודי בולגריה ידעו פריחה כלכלית ותרבותית ומקרבם נודעו סוחרים ואומנים אשר הביאו את בשורת הדפוס לרחבי האימפריה.
בשלהי המאה ה-16, לאחר תום תקופת שלטונו של סולימאן הראשון החל תהליך נסיגתה ההדרגתי של האימפריה העות'מאנית. התהליך לווה בהתנוונות מערכת השלטון המקומי, התערערות מצב ביטחון הפנים ומלחמות שהתחוללו בשטחי בולגריה בין העות'מאנים לבין האימפריה הרוסית וממלכת הבסבורג. הקשר בין קהילות בולגריה למרכזי ההלכה בסלוניקי, אדירנה ואיסטנבול הלך והצטמצם, והקהילות פיתחו בהדרגה עצמאות הלכתית. במקביל חלה הידרדרות ניכרת במצבם הכלכלי של יהודי בולגריה וברמת החינוך. בראשית המאה ה-18 נטמעו כל הקהילות בתוך הקהילה הספרדית הגדולה ואזכורים למוצאן של המשפחות השונות מופיע בשמותיהן, אשר נגזרו מכינויים שניתנו להן על ידי הספרדים. רומאנו ופאפו לרומניוטים, מג'ר להונגרים, צרפתי, פרנסא ופרנקו לצרפתים, אשכנזי ליהודי בוואריה, מיטרני, פיזאנטי וגרציאני ליהודי איטליה.
בני הקהילה היהודית שנודעו כמיעוט מועדף ונאמן לעות'מאנים, הפכו למטרה לפולשים השונים לאזור בולגריה ולא אחת חרבו קהילות שלמות ופליטים עזבו את מקומות מגוריהם ועברו לערים אחרות. במקביל, איבדו העות'מאנים בהדרגה שטחים באירופה ויהודים רבים ממחוזות אלו, העדיפו או אולצו לסגת ביחד עם העות'מאנים וחלקם הגיע לבולגריה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), הובסו העות'מאנים וצבא האימפריה הרוסית כבש את בולגריה. במהלך הלחימה הותקפו יהודי בולגריה הן על ידי חיילי הצבא הרוסי והן על ידי החיילים העות'מאנים הנסוגים שאיבדו כל רסן. לאחר המלחמה הפכה בולגריה לנסיכות עצמאית ויהודיה עסקו בשיקום ההריסות ומיצובה של קהילה מודרנית ומאורגנת.
הקהילות והתפתחותן
בראשית המאה ה-15 הוציא הסולטאן מוראט השני פירמאן המתיר ליהודי בולגריה לבנות בתי כנסת, לחכור קרקעות ולנהל את ענייניה הפנימיים של הקהילה. בעת ההיא תועדו קהילות בווידין, ניקופול, סופיה, פלובדיב ופלבן. מאחר שהתשתית העות'מאנית הייתה בעיקרה צבאית, התבלטו בני הקהילה היהודית כסוחרים וחלשו על היבוא והייצוא מגבולות בולגריה. ב-1443 נכבשה וידין בידי קואליציית צבאות הונגרים ופולנים בראשות ולדיסלב השלישי מלך פולין. בתקופת הכיבוש נרדפו יהודי העיר וחלקם נאלצו להגר ממנה. כפי הנראה במועד זה חדלה הקהילה האשכנזית מלהתקיים. לאחר קרב וארנה נכבשה מחדש העיר על ידי העות'מאנים והיהודים חזרו להתיישב בה. ב-1470 שוב נכבשה העיר בידי ההונגרים אשר ערכו פוגרום בבני הקהילה היהודית. באמצע המאה ה-15 הגיעו לבולגריה מגורשי צרפת אשר גורשו בצו המלך שארל השביעי, וב-1471 מגורשי בוואריה אשר גורשו בצו לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, והתיישבו בווידין, סופיה ופלובדיב. יהודי צרפת ובוואריה הקימו לעצמם קהילות אשכנזיות נפרדות.
בשלהי המאה ה-15, תקופת שלטונו של באיזיט השני הגיעו מגורשי ספרד ופורטוגל ובתוכם משכילים ומלומדים רבים, והקימו קהילות ספרדיות נפרדות בערים השונות. היהודים השתלבו בכלכלה העות'מאנית וזכו לשגשוג כלכלי. במרבית היישובים התגבשו קהילות יהודיות שהורכבו מארבעה קהלים, קהל ספרדי גדול וקהלים רומניוטי, הונגרי ואשכנזי קטנים. ספרי שאלות ותשובות מלמדים על מחלוקות הלכתיות בין הקהילות השונות על רקע טענת הרומניוטים לבכירות בשל ותק הקהילה בבולגריה מחד ושל הקהילה הספרדית על רקע מספרם הגדול של בניה מאידך. ב-1526, עם כיבוש בודה ופשט על ידי סולימאן הראשון הגיע גל מהגרים יהודים מהאזורים הכבושים אם מרצון או בכפייה. בעת הזו התבלטה קהילת פלובדיב כמובילה בקהילות בולגריה מבחינת מספר בניה ואיתנותם הכלכלית. בשלהי המאה ה-16, תקופת שלטונו של מוראט השלישי הורע מצב היהודים בבולגריה והוטלו עליהם גזרות שנועדו לצמצם את הונם ורכושם לטובת קופת האוצר העות'מאני. מצב ביטחון הפנים התערער וב-1593 נכבשה וידין בידי כוחות צבא הונגרים וגרמנים ובוצע פוגרום ביהודי העיר. המעטים ששרדו נפגעו ב-1596 במהלך פלישתו של מיכאי האמיץ נסיך ולאכיה והקהילה פסקה מלהתקיים למשך כ-50 שנים.
בראשית המאה ה-17 תועדו קהילות יהודיות גם בקאזאנלק ובסטארה זאגורה ומתעודות עות'מאניות העוסקות בתשלום מיסים עולה כי קהילת סופיה הפכה לגדולה בקהילות בולגריה ומקרב בניה התבלטו סוחרי דרכים אשר סחרו עם הרפובליקה של ונציה וראגוזה. באמצע המאה ה-17 לאחר גזירות ת"ח ת"ט, הגיעו לשטחי האימפריה העות'מאנית עבדים יהודים שנשבו על ידי חייליו של בוגדן חמלניצקי והם נפדו בכסף רב על ידי הקהילות היהודיות ובכללן קהילות בולגריה ועשרות מהם התיישבו בערי בולגריה. בסמוך למועד זה מוזכרת לראשונה קהילה יהודית בפאזארדג'יק. במהלך המאה ה-18 הגיעו לבולגריה יהודים מאזור סרביה שהפכה לזירת קרבות. היהודים שהגיעו בעיקר מבלגרד התיישבו בערי בולגריה ובספרי שאלות ותשובות מצוינות קהילות חדשות בקיוסטנדיל, קרלובו וצ'פינו באניה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) הושמד הצי העות'מאני על ידי הצי הרוסי והמסחר הימי העות'מאני שותק כמעט לחלוטין. כתוצאה מהמשבר, חודשו דרכי מסחר יבשתיות ופותחו חדשות וסוחרים יהודים השתלבו באפיקי המסחר החדשים. ביישובים אשר מוקמו לאורך נתיבי המסחר היבשתיים נוצרו קהילות יהודיות ובתעודות עות'מאנית וספרי שאלות ותשובות, מתועדות לראשונה קהילות יהודיות ברוסצ'וק, סליבן, ברקוביצה וסבישטוב. באותה העת פעל בניקופול משיח השקר יעקב פרנק והצליח להתסיס את קהילת העיר שהייתה כבר בתהליך נסיגה כלכלי ותרבותי בשל המלחמות המרובות באזור. בשלהי המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19, סוף תקופת שלטונו של הסולטאן סלים השלישי ותקופת שלטונו של מוסטפא הרביעי התחולל משבר שלטוני חריף באימפריה. הממשל המרכזי איבד את האחיזה על האיילטים והואלים המקומיים נקטו במדיניות פנים עצמאית, הטילו מיסים שונים ונסמכו רבות על שוחד. באותה העת פעלו באזור בולגריה כנופיות שודדים מאורגנות שכונו קרדז'אלי, על שם עיר מוצאם, שהטילו אימתם על סוחרים בדרכים ואף ערכו פרעות ביהודי קיוסטנדיל. אחד הוואלים, אוסמאן פאזוואנטואולו, מרד בעות'מאנים וכוחותיו כבשו את פלבן ופרעו ביהודיה ובהמשך כבשו את וידין והפכו אותה לבירת הישות החדשה (במועד זה מתועדת לראשונה קהילה יהודית בשומן). ב-1830 פרעו חברי המיליצייה העות'מאנית באשי בוזוק בתושבי סופיה ובכלל זה בבני הקהילה היהודית.
מעצמאות בולגריה ועד מלחמת העולם השנייה
התקופה שהחלה בהקמת נסיכות בולגריה והסתיימה לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה רבת טלטלות בקורותיה של יהדות בולגריה ולוותה במאבקים חברתיים, דתיים ופוליטיים אשר עיצבו את דרכה. בשלהי המאה ה-19 עסקו יהודי בולגריה בשיקום נזקי מלחמת עצמאות הבולגרית ובהתמודדות עם גל האנטישמיות ועלילות הדם שפשטו בנסיכות לאחר המלחמה ולובה גם על ידי כוחות הצבא הרוסי שחנו במדינה. הממשלה הבולגרית והסינוד, ניסו בהצלחה חלקית להתמודד עם האירועים ובמקרים מסוימים אף להיאבק נגדם.
במקביל החלה הקהילה לגבש את דמותה תוך מאבקים פנימיים חריפים וחילופי דורות. הגעתם לבולגריה בהזמנת השלטונות של משכילים יהודים לצורך פיתוח מערכת ההשכלה הגבוהה בנסיכות, הוביל לפיתוח מערכת החינוך הקהילתית, אך גם ליצירת זיקה פוליטית ציונית, שכן רבים מהמשכילים היו מחוג חובבי ציון. הגעתו לבולגריה של יוסף מרקו ברוך האיצה את התהליך ואגודות ציוניות הוקמו בקהילות השונות. ב-1896 הגיע לבולגריה בנימין זאב הרצל וביקורו סחף את צעירי הקהילות השונות. ב-1897 ייצגו ישועה כלב, קרל הרבסט וצבי בלקובסקי את יהדות בולגריה בקונגרס הציוני הראשון שנערך בבזל. ב-1898 נוסדה ההסתדרות הציונית בבולגריה ושנותיה הראשונות לוו במאבק עיקש בין ניצי התנועה, חסידיו של יוסף מרקו ברוך, כגון ישועה כלב ומרקו רומנו, לבין המחנה המתון בראשות יקיר רומנו, ובינם לבין המשפחות הנכבדות (נוֹטָאבֶּלִים) והרבנות הראשית על השליטה ברחוב היהודי ועל חילוניותה של הנהגת יהודי בולגריה. המאבק הסתיים בניצחונה של התנועה הציונית שהפכה לדומיננטית ברחוב היהודי.
במקביל, עוגן תפקידו של הרב הראשי בחוקי המדינה והנהגת יהדות בולגריה שהייתה ברובה המוחלט ספרדית, החליטה להזמין לבולגריה מאירופה רבנים אשכנזים משכילים כדי שינהלו את ענייני הקהילה ובכלל זה את ענייני הדת. ב-1889, בעצתו של הרב צדוק כהן מצרפת, ולאחר אישורו של שר החוץ והדתות דימיטר גרקוב, הוקמה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה שנועדה לנהל את ענייני הקהילות. ב-1900 מונה להרב הראשי ד"ר מרדכי אהרנפרייז ובתקופתו התחולל ביתר שאת המאבק על הנהגת יהדות בולגריה בין התנועה הציונית לממסד הרבני. גם מאבק זה הוכרע לטובת התנועה הציונית והרב אהרנפרייז עזב את בולגריה. לאחר עזיבתו, צומצם תפקידו של הרב הראשי לנושאי דת בלבד והנהגת הקהילה היהודית נשלטה בלעדית על ידי חברי התנועה הציונית והייתה חילונית בהגדרתה. כנספח למאבק שליטה זה התחולל עימות בין רשת החינוך של כל ישראל חברים לבין אנשי התנועה הציונית ומערכת החינוך הקהילתית על רקע העדר תכנים לאומיים ואי לימוד העברית. העימות הסתיים בסגירת בתי הספר של הרשת ועזיבתה את בולגריה.
מעצמאות בולגריה ועד מלחמת העולם הראשונה
ב-1879 אושרה חוקה חדשה לנסיכות, שנקראה חוקת טרנובו. סעיף 40 של החוקה קבע שיהודי בולגריה ייהנו מחופש דת וסעיף 42 קבע, כי הקהילות היהודיות ינוהלו על ידי שלטונות דת עצמאיים מטעמן, אך בפיקוחו של השר הממונה מטעם הממשלה הבולגרית. כך, זכו יהודי בולגריה לאוטונומיה בניהול חיי הקהילה למשך 78 השנים הבאות. בשנים הראשונות לעצמאות בולגריה עסקו בני הקהילה בשיקום הריסות המלחמה ונעזרו בנדבן היהודי הברון הירש, חברת כל ישראל חברים ויהודי אירופה ואמריקה, אשר שלחו תרומות לעזרת יהדות בולגריה.
ב-1880 פרסם ראש הממשלה ושר החוץ והדתות דראגן צאנקוב את ה"תקנון הזמני לניהול הקהילות הדתיות של הנוצרים, המוסלמים והיהודים", ובמסגרתו נקבע, כי קהל מתפללים בבית כנסת מסוים יוגדר יחידה דתית, בראשו יעמוד רב שימונה על ידי הנהלה שתיבחר על ידי קהל המתפללים ומקרבם. ההנהלה תורכב מ-3 עד 5 שליחי ציבור ותפוקח על ידי משרד הדתות הבולגרי. עוד הותר לנבחרי הקהילה לגבות מס קהילה ונקבע כי הרב הראשי של סופיה יהיה הרב הראשי ליהודי הנסיכות ויקבל משכורת שנתית מהמדינה בסך 1,000 לבות. נכבדי הקהילות מינו ועדת איתור ולאחר בקשות חוזרות ונשנות אושרה בקשתם למנות רב מחוץ לבולגריה. בהמשך אישר משרד הפנים את בקשת נציגי הקהילות לנהל את ענייניהן באמצעות קונסיסטוריה. ב-1886 נבחר הרב סימון דנקוביץ' לתפקיד הרב הראשי והיה הראשון בשורת רבנים אשכנזים שכיהנו בתפקיד רב ראשי לקהילה שרובה המוחלט היה ספרדי. ב-1891 הוא הוחלף על ידי ד"ר מוריץ גרינוולד וב-1900 מונה מרדכי אהרנפרייז. עם זאת יצוין, כי בשלהי המאה ה-19 היגרו לבולגריה יהודים אשכנזים מאזור מולדובה, אוקראינה ופולין והקימו קהילות עצמאיות. תהליך זה הואץ לאחר הסופות בנגב ולצד הקהילה הספרדית הגדולה, קמה קהילה אשכנזית שמנתה כ-10 אחוזים מאוכלוסיית יהודי בולגריה.
מיד לאחר תום המלחמה, גרם המשבר הכלכלי לסוחרים הנוצרים, לראות בסוחרים היהודים כמתחריהם על אותו מקור פרנסה ובמקביל לא נפקד מקומה של האנטישמיות הדתית המסורתית שהוחדרה על ידי הרוסים. החל רצף של פרסומים אנטישמיים ועלילות דם, ב-1890 בווראצה, ב-1898 בקיוסטנדיל וב-1903 בלום. ממשלת בולגריה ניסתה להכיל את האירועים ואף נקטה פעולות מסוימות כדי לטפל בהם. ב-1890 בעת עלילת הדם בווראצה במסגרתה הואשמו שני יהודים בשימוש בדם של נוצרים למטרות פולחן, הורתה הממשלה הבולגרית להעביר את המשפט לגורנה אוריאחוביצה כדי להשקיט את הרוחות ושלחה את קונסטנטין סטואילוב כדי שיכהן כתובע הכללי במשפט. סטואילוב הוכיח את חפותם של היהודים והם זוכו. לימים, התמנה סטואילוב לראש ממשלת בולגריה וב-1897 נפגש עם משלחת של יהודי בולגריה לדון באנטישמיות בממלכה. לפגישה הוזמנו ראשי הסינוד ובעקבותיה הם יצאו בהצהרה שאין יסוד להאשמות כנגד יהודי בולגריה והורו לכמרים להפיץ את ההודעה לכל המאמינים.
המשטר הליבראלי של פרדיננד הראשון אפשר את קבלתם של צעירים יהודים לבתי הספר הצבאיים ורבים מהם המשיכו לדרגות קצונה בכירות. בין הבולטים היו הקולונלים רחמים מושונוב, מורנו גרציאני ואברהם תג'ר, אשר בהמשך הפכו לפעילים וממנהיגי הקהילה היהודית בבולגריה. במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885) גויסו בני הקהילה לצבא הבולגרי. במקביל, מימנו וציידו קהילות רוסצ'וק, וידין ווארנה שתי חטיבות של לוחמים יהודים אשר מנו 800 איש, ועשרות נשים התנדבו כדי לשמש אחיות. אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה התפעל מתעוזתם בקרב וציין, כי "הם צאצאיהם האמיתיים של אבותיהם החשמונאים". במלחמות הבלקן נהרגו 277 מבני הקהילה היהודית ומתוכם 3 קצינים. הקרבתם זכתה להערכה רבה בקרב אזרחי בולגריה ושאלת נאמנותם לא הועמדה עוד בספק. במהלך הקרבות, צר הצבא הבולגרי במשך מספר חודשים על העיר אדירנה ואף הצליח לכובשה לזמן מה. מאות רבות מיהודי העיר נמלטו מהעיר לבולגריה והשתכנו בעיקר בפלובדיב וסופיה, שבהן נקטה הקהילה הוותיקה בפעולות להקלת מצב הפליטים. לפלובדיב הגיעו תושבים גם מחבל תראקיה היווני אשר איבדו את נתינותם, חלקם זכו בהמשך לקבל דרכון ננסן אשר ברבות הזמן איבד את תוקפו. מקצת מן היהודים הצליחו לרכוש בכסף אזרחות בולגרית, אך לחלקם שאיבדו את רכושם במלחמת הבלקן לא היו אמצעים לכך והם נותרו מחוסרי אזרחות.
מלחמת העולם הראשונה ולאחריה
באוקטובר 1915 נכנסה בולגריה למלחמת העולם הראשונה כשותפה לגוש מעצמות המרכז והייתה שותפתן גם לתבוסה הקשה. יהודי בולגריה התגייסו בהמוניהם לצבא ובפועל שותקו כל חיי הציבור של הקהילה. זמן קצר לאחר כניסת בולגריה למלחמה פלשו כוחותיה לסרביה. מנהיגי הקהילה היהודית בבולגריה הורשו להגיע לשטחים הכבושים ולסייע לבני הקהילות היהודיות. הקולונל היהודי אברהם תג'ר, מונה למפקד חיל המצב בעיר הסרבית הכבושה וראניה. תג'ר סירב להוראת מפקדיו להוציא להורג אזרחים תושבי וראניה, הודח מתפקידו והועמד לדין. הוא זוכה בערכאה עליונה. בהמשך שמע ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי על נסיבות המקרה ומינה את תג'ר לאחד מנציגי צבא בולגריה לוועידת השלום בפריז. עוד מונה כנציג המיעוט היהודי בממלכה הד"ר ישועה כלב ממנהיגי יהדות בולגריה.
במלחמה נהרגו 714 מבני הקהילה היהודית בבולגריה, מתוכם 28 קצינים חלקם בכירים. אחוז הנופלים מבני הקהילה היה גדול מאחוז הנופלים בקרב כלל האוכלוסייה הבולגרית, ורבים מהם היו מעמודי התווך של הקהילה. הקהילה היהודית ככל בני העם הבולגרי יצאה מן המלחמה מוכה וחבולה. תקופת אי השקט שלאחר המלחמה הביאה על היהודים צרות נוספות. אחד מחברי מנגנון הטרור ששילח את המפגעים אשר ביצעו את הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה באפריל 1925, בו נהרגו 160 בני אדם, היה חיים מרקו פרידמן בן הקהילה היהודית והעניין הוביל לפרץ אנטישמי שהתמקד בבירה סופיה. בתגובת הנגד של משטרו של אלכסנדר צאנקוב, נרצחו מאות אנשי שמאל, בהם גם יהודים. מבין הנרצחים ניתן לציין את העיתונאי יוסיף הרבסט, אשר "נעלם" במהלך מעצרו וגופתו מעולם לא נמצאה. יוסיף הרבסט היה אחיו של קרל הרבסט.
במרץ 1927 נערכו בבולגריה הפגנות יהודים לאות של סולידריות עם יהדות רומניה בעקבות המהומות האנטישמיות הסטודנטיאליות ברומניה וזיכויו של רוצח היהודי דוד פאליק.
ב-1928, אירעה רעידת אדמה בבולגריה אשר גרמה נזקים כבדים בערים פאזארג'יק, סטארה זאגורה, חאסקובו ופלובדיב. הנזקים היו הן למבני מגורים והן למבני ציבור, כך שגם הפעילות הכלכלית שותקה. היהודים חיו שבועות ארוכים במחנות אוהלים ארעיים מחוץ לעירם וזאת בשל תקופת השיקום הארוכה של נזקי הרעידה. המשבר הכלכלי החריף שפרץ באירופה מתחילת שנות ה-30 לא פסח גם על בולגריה. סוחרים יהודים רבים פשטו את הרגל, בתי ספר ומוסדות ציבור סגרו את שעריהם. דווקא בעת הזו חל פילוג בתנועה הציונית בבולגריה נושא שלא הועיל להתמודדות עם גל הפאשיזם הגואה. משבר זה הוביל לגל הגירה פנימית בתוך בולגריה בעיקר לבירה סופיה שריכזה אליה מחצית מיהדות בולגריה, חלקם פליטים במצב כלכלי קשה במיוחד.
החל מאמצע שנות ה-30, החלה בולגריה להתקרב במדיניותה לגרמניה הנאצית מסיבות כלכליות וכן בשל רצונה להחזיר אליה את השטחים שאיבדה לאחר תבוסת מלחמת העולם הראשונה. ב-1935, הותר רשמית קיומם של ארגונים אנטישמיים בבולגריה ובחודש מאי של אותה שנה הושלכה פצצה לתוך בית הכנסת בעיר קיוסטנדיל. ב-1936 הוקם ארגון אנטישמי בשם ראטניק ומאוחר יותר גם ארגון נוער פאשיסטי בשם בראניק. הופצו ספרים ומאמרי שטנה כנגד הקהילה היהודית, אך הם לא זכו לתהודה רחבה בקרב מרבית שכבות האוכלוסייה.
יהדות בולגריה במלחמת העולם השנייה
תקופת מלחמת העולם השנייה הייתה מכוננת וגורלית בתולדותיה של יהדות בולגריה ובמהלכה נרדפו בני הקהילה וניצלו מגירוש אל מחנות ההשמדה, שעות ספורות לפני שיצא לפועל. התחיקה האנטי-יהודית אשר פגעה בכל היבטי חייה של יהדות בולגריה, הובילה לחיזוק הזיקה הלאומית ציונית והגברת המוטיבציה לעלייה לישראל. בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה בולגריה על נייטרליות ועם זאת המשיכה להדק את קשריה עם גרמניה הנאצית. ב-15 בספטמבר 1939 פורסם צו גירוש ל-4,000 נתינים זרים, רובם ככולם יהודים והוא בוצע בקשיחות רבה על ידי המשטרה הבולגרית. בפברואר 1940 התמנה בוגדאן פילוב, דמות אנטישמית ידועה לראש ממשלת בולגריה והוא מינה את פטר גברובסקי ראש הארגון האנטישמי ראטניק לתפקיד שר הפנים של הממלכה. בינואר 1941, אושר בפרלמנט הבולגרי החוק להגנת האומה אשר דמה במתכונתו לחוקי נירנברג וחודשיים מאוחר יותר הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי והפכה לבעלת בריתן של מדינות הציר. כ-9,000 מיהודי בולגריה נשלחו לעבודות כפייה. הוורמאכט נכנס ללא קרב לשטחי בולגריה והשתמש באדמתה כדי לפלוש ליוון ויוגוסלביה. שטחי תראקיה ומקדוניה הווארדארית הועברו לבולגרים כפיקדון והם החילו את האזרחות הבולגרית על תושביהם, להוציא את יהודי החבלים מהם נמנעו האזרחות וזכויותיה הנלוות. במרץ 1943 גירשו הבולגרים למחנות ההשמדה את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט, ובמקביל, נכשל ניסיון גירושם של לפחות 6,365 מיהודי בולגריה הישנה בזכות מאבק עיקש שניהלו ראשי הקהילות תוך שהם נעזרים בקומץ פוליטיקאים וראשי הכנסייה.
במאי 1943 גורשו כ-19,000 מיהודי סופיה לערי השדה ובהמשך מאות יהודים מערים נוספות. חלקם נשלחו לשלושה מחנות ריכוז שפעלו לתקופות מסוימות בממלכה. מאות מבני הקהילה הצטרפו לשורות הפרטיזנים, רובם השתייכו למפלגה הקומוניסטית ולפחות 130 מהם נהרגו בהיתקלויות עם המשטרה הבולגרית והצבא הגרמני. חלקם, כגון אנה ונטורה, מתי רובנובה ואמיל שקרג'יסקי הפכו לסמלי המאבק נגד המשטר. באוגוסט מת המלך בוריס השלישי ולאחר מותו, ובמקביל להרעת מצב הגרמנים בחזית המזרחית, החלה ממשלת בולגריה לשנות את מדיניותה הכללית ולהגמיש את המדיניות כלפי יהודי הממלכה. בשלהי אוגוסט 1944, בוטל החוק להגנת האומה וב-9 בספטמבר 1944 בוצעה הפיכה בבולגריה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונסמכה על תמיכתו של הצבא האדום. קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה ואנטון יוגוב לשר הפנים, וליהודי בולגריה הותר לשוב לבתיהם. בולגריה הכריזה מלחמה על גרמניה ומקצת מבני הקהילה גויסו בהליך מהיר לצבא הבולגרי ונשלחו להילחם לצד הצבא האדום.
אוריון (חללית)
תא הצוות
התא מהווה את אזור המגורים של הצוות, מספק מקום אחסון למטען ורכיבים מדעיים ומשמש כתחנת עגינה. התא הוא החלק היחיד של החללית אוריון שחוזר לכדור הארץ בתום המשימה. התא יוכל לספק מגורים לצוותו במשך 21 יום עם אפשרות להרחבת הטיסה באמצעות תאי שרות ייעודיים. מפתחיו טוענים כי הוא פי 10 יותר בטוח ממעבורת החלל.
יאם סגול
יאם סגול (שם מדעי: Dioscorea alata; באנגלית: purple yam) הוא צמח פקעתי המשתייך לירקות היאם. מקורו באזורים הטרופיים של אפריקה. הפקעות של צמח זה בדרך כלל סגולות או ורודות, ומכאן בא השם הנפוץ. יש מקרים בהם הפקעת של היאם לבנה לו, מכאן בא שמה הנוסף היאם הלבן. אנשים נוטים להתבלבל בין היאם הסגול לבטטה האוקינאווית בגלל הדמיון שלהם במראה ובסביבת הגידול שלהם. היאם הסגול לא נמצא בסכנת הכחדה ואף נחשב למין פולש במדינות רבות כגון ארצות הברית. ישנם מאמצים לרסן את ההתפשטות על ידי עקירת שורשיו של היאם הסגול בסוף עונת הגידול שלו. אין מחלות ומזיקים מיוחדים שניזונים או פוגעים ביאם אם כי כנימות, נמטודות וקמחיתיים עלולים לפגוע בפקעת.
אוריון (חללית)
תא השירות
תא השירות יכיל את מערכות ההנעה העיקריות של החללית אוריון ואת מערכות קיום החיים לצוות האסטרונאוטים. התא יוכל לשמש גם כתא מטען וכבסיס לכלים מדעיים. כמו קודמו, תא השירות שהיה בשימוש בתוכנית אפולו, תא השירות של החללית אוריון הוא חד-פעמי, ולאחר סיום תפקידו הוא ייפרד מתא הנוסעים ויישרף באטמוספירה.
יאם סגול
גידול
מקור גידולו של היאם הסגול במרכז אפריקה, היאם גדל בעיקר באזורים טרופיים אם כי הוא גדל כיום גם באזורים שאינם טרופיים בארצות הברית. היאם בוית לראשונה כ-5,000 שנה לפני זמננו במזרח אפריקה. זמן הגידול של היאם הסגול הוא כעשרה חודשים, ומכאן בא שמו הנוסף של היאם הסגול-יאם עשרת החודשים. ניתן לגדל שתילים די קרובים זה לזה, במרווחים של 25–30 ס"מ זה מזה. ליאם דרושה השקיה מחזורית ודישון בעזרת דשן נוזלי.
קולינריה
משתמשים ביאם הסגול כמרכיב במגוון של קינוחים: גלידה, לחמניות שווייצריות, טארט, עוגיות, מאפינס, עוגות וסוגים אחרים של מאפים. בפיליפינים הוא ידוע כשם "ube" ונאכל מבושל, אפוי או כמו פודינג ממותק שנקרא " ube halayá". הוא גם מרכיב בקינוח הקפוא הנקרא "halo-halo". במהאראשטרה צ'יפס מוקפץ מיאם סגול נאכל במהלך צום דתי. יאם סגול הוא מרכיב חיוני במאכל הנקרא "Undhiyu". יאם סגול הוא קינוח פופולרי בג'יפנה, סרי לנקה. היאם הסגול הופיע בעשור השני של המאה ה-21 במסעדות אמריקאיות, והוא משמש להכנת טראפלס, ריבת חלב, פלאן, סופגניות, עוגות ומאפים אחרים. יאם סגול הוא ירק מוערך בשל העמילן שניתן לייצר ממנו.
אוריון (חללית)
תא השירות
תא השירות ייבנה בסגסוגת אלומיניום/ליתיום, זאת על מנת להפחית במשקלה של החללית אוריון. בתא השירות יותקנו פאנלים סולאריים הדומים במבנם לאלה שהותקנו על גבי הגשושית פיניקס. החללית אוריון תהיה החללית המאוישת הראשונה בתוכנית החלל האמריקאית שתשתמש בפאנלים סולאריים, זאת על מנת לאפשר לנאס"א להסיר את השימוש בתאי דלק שמועדים לתקלות ולבעיות תפקודיות, וחלקים נוספים הקשורים לאותם תאים (בעיקר מכלי מימן נוזלי), מה שיאפשר לחללית להיות קצרה יותר, ובאותו זמן להיות בעלת יכולות תמרוניות טובות יותר.
יאם סגול
רפואה
ברפואה העממית יאם סגול משמש כמשלשל מתון וכמחסל תולעים במערכת העיכול. הוא משמש כטיפול עבור חום, זיבה, צרעת, גידולים וטחורים מודלקים.
ג'וזפינה פסקווה
ג'וזפינה פסקווה (באיטלקית: Giuseppina Pasqua 24 באוקטובר 1851 פרוג'ה - 24 בפברואר 1930, בודריו באזור בולוניה) הייתה זמרת מצו-סופרן איטלקייה, שנודעה כזמרת אופרה בעלת קול עדין וטכניקה בטוחה. תפקיד של מיסיס קוויקלי באופרת פלסטף נכתב בשבילה במיוחד.
אוריון (חללית)
תא השירות
מכלי החמצן והחנקן שבתא השירות יספקו לצוות החללית אוויר לנשימה ולחץ אטמוספירי הקיים בגובה פני הים. מערכת האוורור בחללית אוריון תסנן את הפחמן הדו-חמצני שנפלט על ידי האסטרונאוטים מהאוויר שבחללית, ותשחרר לאוויר שבחללית חמצן וחנקן. בתא השירות תותקן מערכת דומה לזאת שבתחנת החלל הבינלאומית שתטהר את שתן אנשי הצוות ותהפוך אותם חזרה למי שתייה ומי קירור.
יהדות בולגריה
יהדות בולגריה במלחמת העולם השנייה
במקביל, השתלטו הקומוניסטים היהודים באלימות על מוסדות הקהילה היהודית והחל מאבק על השליטה "ברחוב היהודי" בינם לבין התנועה הציונית ותנועות הנוער מטעמה. מאבק זה חפף למאבק שהתחולל בכל המדינה, אך למרות כוחניותו, היה אלים במידה פחותה לאין שיעור לעומת מאבק השליטה הכללי בין הקומוניסטים לבין מתנגדיהם.
יאם סגול
ערך תזונתי ל 100 גרם
(מבוסס על דיאטת -2000 קלוריות)
יהדות בולגריה
המסע לגירוש נתינים זרים-ספטמבר 1939
לאחר תום מלחמות הבלקן, מלחמת העולם הראשונה, והסכם לוזאן אשר חתם את מלחמת טורקיה-יוון בוצע טרנספר אוכלוסיות ופליטים יהודים הגיעו לשטחי בולגריה ובכללם נתיני טורקיה, יוון ומחוסרי נתינות שהיו נתינים עות'מאניים לשעבר. במחצית השנייה של שנות ה-30 זרמו לבולגריה פליטים גם מצ'כוסלובקיה, ספרד, הונגריה, אוסטריה וגרמניה הנאצית. ב-1939 עמד מספר הנתינים הזרים בקרב יהודי בולגריה על 824 משפחות בנות כ-4,022 נפשות. בקיץ 1939 נודע לראשי הקהילות היהודיות על הכוונה לגרש את הנתינים הזרים מבולגריה והחלו ניסיונות להוצאתם מבולגריה על גבי ספינות מעפילים כגון הרודניצ'אר א' ו-ב' שארגן ברוך קונפינו, אך במספרים קטנים מאד.
ב-16 בספטמבר 1939, פרסם מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב הוראה, לפיה נגזר על הנתינים הזרים ומחוסרי הנתינות לצאת את גבולות המדינה. מרבית המגורשים התקבלו במדינות שונות בעיקר טורקיה ויוון. נתינים טורקיים ויווניים הורשו להישאר במדינות אלו ונתיני מדינות נוספות בעיקר מצ'כוסלובקיה, הונגריה, ספרד ואיטליה הורשו להיכנס לטורקיה ויוון, ומהן המשיכו למדינות השונות. כ-1,000 מהמגורשים שהיו מחוסרי אזרחות או בעלי דרכון ננסן שפג תוקפו, נותרו ללא יעד יציאה מבולגריה. עשרות משפחות יהודיות הובאו אל גבולות יוון וטורקיה ונצטוו לחצות את הגבול. אולם שומרי הגבולות לא אפשרו להן לעבור וכך הופקרו המשפחות בשטח המפורז ונפלו קרבן למעשי זוועה של משמרות הגבול. עדויות של ניצולי הגירוש, מספרות על ביזת רכוש היהודים על ידי השוטרים הבולגרים בפלובדיב, כולל פרטי לבוש ועדיים ועל התעללות ואף הרג של יהודים שביצעו משמרות הגבול, בעיקר הטורקיים.
כמה עשרות מהמגורשים נעצרו על ידי משמר הגבול הטורקי ונכלאו באדירנה. נציגי הקהילות היהודיות בעיקר בסופיה ופלובדיב, בסיוע כספי מארגון הג'וינט, שילמו שוחד לראשי המשטרה הבולגרית, ורק אז פנו נציגים בולגריים רשמיים לשלטונות הטורקיים, בבקשה להחזיר את היהודים הכלואים לשטח בולגריה. לאחר שהוחזרו לשטח בולגריה, גורשו שוב לשטח ההפקר ונעצרו שוב על ידי הטורקים וחוזר חלילה. נציגי הקונסיסטוריה היהודית פנו לשר הפנים הבולגרי בבקשה לסייע למגורשים והוא דחה על הסף את בקשתם בטענה שהמגורשים אינם אזרחים בולגרים. גם פנייה למחלקת העלייה של הסוכנות היהודית להקצות סרטיפיקטים למגורשים נדחתה. מצבם הקשה של הפליטים עורר הד תקשורתי מסוים, וסירובה של טורקיה לקבלם על רקע היותם חסרי נתינות, העמיד במבוכה את השלטונות הבולגריים.
משהבין הקולונל פאנטב שאינו מצליח ל"היפטר" מהיהודים, הורה לשלחם רגלית לעיר הנמל וארנה במגמה להעלותם על אחת מספינות המעפילים המפליגות מהנמל עם פליטים מהונגריה לארץ ישראל. הפליטים הגיעו בהדרגה לעיר במספר מועדים. מהעיר וארנה הגיעו ניצולי הגירוש ברובם לארץ ישראל באמצעות העפלה מאורגנת וגם על גבי אניות פרטיות, כשהבולט בקרב מארגני ההעפלה הפרטית היה הד"ר ברוך קונפינו, אשר הפעיל בסבבים את הספינות אגיוס ניקולאוס, רודניצ'אר, ליברטאד ומאוחר יותר, היה אחראי לרכישת הסלבדור שהפלגתה הסתיימה בטביעתה ובמותם של 238 מהמעפילים. גם גופים אחרים ניסו לעסוק בהעפלה. סוכן אוניות פרטי בשיתוף התנועה הרוויזיוניסטית וקבוצת "בעלי בתים" רכשו ספינה בשם "טריפולי" שעשתה הפלגה אחת כשעל סיפונה כ-700 מעפילים. באפריל 1941, לאחר פלישת הגרמנים לממלכת יוגוסלביה נעצרו בבולגריה כ-100 פליטים יהודים שאיבדו את נתינותם היוגוסלבית וביחד עם 200 פליטים יהודים נתיני מדינות שונות נכלאו למשך מספר חודשים בעיירה איגנטייבו. מרבית פליטי המסע לגירוש נתינים זרים אזרחי יוון שנקלטו בה, מצאו את מותם במחנות ההשמדה לאחר שגורשו אליהם על ידי הבולגרים והגרמנים.
תמרה ברומברג
תמרה ברומברג (מקסימניוק) (2 במאי 1924 – 16 במרץ 2014) הייתה נוצריה אוקראינית חסידת אומות העולם, שהצילה יהודים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה יחד עם אמה, אבנגלינה מקסימניוק.
יהדות בולגריה
החוק להגנת האומה והחבירה למדינות הציר
ב-23 בינואר 1941 נחתם ופורסם החוק להגנת האומה, אשר דמה במתכונתו לחוקי נירנברג, פגע בזכויותיהם האזרחיות של יהודי בולגריה והגביל את פעולותיהם החברתיות והכלכליות. חשבונות בנק של האזרחים היהודים נחסמו, נמנעה מהם זכות הצבעה, נחסמו תפקידים ציבוריים, נאסרו נשואי תערובת, והוטלה מכסה על מספר הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה. על היהודים נאסר להעתיק את מקום מגוריהם.
היוזמה לחוק החלה עוד ביולי 1940 והובילו אותה שר הפנים פטר גברובסקי וראש המחלקה המשפטית במשרדו אלכסנדר בלב. קדמה לפרסום החוק פעילות נרחבת של ראשי הקהילה היהודית שיצאו בצורה מאורגנת למסע שכנוע כנגד החוק הצפוי. הם הצליחו לגייס יהודים בעלי השפעה שנפגשו עם כל חברי הפרלמנט והשרים וניסו לשכנעם להתנגד לחוק. צעדים אלו נחלו הצלחה חלקית בכך שחלק מדעת קהל, בעיקר מקרב האינטליגנציה הבולגרית (כגון ארגון עורכי הדין וארגון הרופאים), התנגד בפומבי לחוק. מצד שני היו גופים וארגונים אחרים אשר תמכו בחוק ובסופו של דבר לאחר דיונים סוערים באספה הלאומית חתם המלך על החוק. ב-1 במאי 1941, גויסו כל הגברים היהודים בגילאים 20–42 לפלוגות עבודה ועסקו בסלילת כבישים בחלק המזרחי של המדינה. כפועל יוצא מהחוק, הורעו מאוד תנאי חייהם של יהודי בולגריה. הוטלו עליהם איסורים שונים שמנעו למעשה את השתתפותם בכל הפעילות הכלכלית, החברתית והתרבותית במדינה. לבני הקהילה הונפקו תעודות זהות מיוחדות בצבע ורוד והם חויבו לענוד כוכב צהוב.
אוריון (חללית)
תא השירות
קוטר התא יהיה 5.03 מטרים ואורכו (כולל נחיר הפליטה של המנוע) יהיה 4.78 מטרים. עם פרישת הלוחות הסולאריים אורך החללית יהיה 17 מטרים. משקל התא יהיה 12,000 ק"ג מתוכם 8,300 דלק.
תמרה ברומברג
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
משפחתה של תמרה ברומברג התגוררה באודסה שבאוקראינה, כאשר הגרמנים כבשו אותה ב-16 באוקטובר 1941. אביה של תמרה נרצח כבר ביום הראשון לכיבוש. בעיר פורסם צו כי על היהודים להירשם במשטרה, ובאותו צו, היה איסור להגיש סיוע ליהודים. מי שלא היה נשמע להוראות הצו- עונשו היה מוות. אמנם, שום דבר לא עצר את תמרה ואימה מלעזור לשכניה היהודים. ליד משפחת ברומברג, התגוררה משפחת קניבסקה. בת משפחת קניבסקה, יקטרינה (קטיה), ותמרה התיידדו. משפחת קניבסקה הועברה לגטו באודסה. תמרה ואמה היו מתגנבות לגטו ומביאות למשפחה היודית אוכל ובגדים. המשפחה היהודית הועברו לגטו אחר בדומנובקה (במחוז מיקולאייב, אוקראינה), לאחר חיסולו. למרות המרחק, תמרה ואמה המשיכו לסייע לאותה משפחה. הן נסעו והלכו קילומטרים רבים, ושיחדו את שומרי הגטו בכסף על מנת להיכנס ולהביא למשפחת קניבסקה אוכל ובגדים. קטיה, בת משפחת קניבסקה שרדה, והגיעה לביתה של תמרה, חולה מאוד. תמרה ואמה נתנו לקטיה להתגורר אצלן עד להבראתה. תמרה ביקרה גם את בני משפחת ירמולינסקי שנכלאו בבית סוהר באודסה. תמרה נכנסה לבית סוהר דרך שוחד בכסף שהציעה לשומרים, והביעה למשפחה אוכל ובגדים. תמרה ואמה גם עזרו לאנסטסיה רוזינה ואמה צילה אשכנזי, שהתחבאו באודסה הכבושה. תמרה מצאה אותן בדירה נטושה באחת הסמטאות באודסה, שבו הן התחבאו במשך כמה חודשים. תמרה נהגה להתגנב לדירה ולספק להן אוכל, בגדים וגם תרופות בשעות הצורך. תמרה ואימה פעלו מתוך מניעים מוסריים וערכיים להצלת היהודים למרות העוני שלהן, מתוך התנגדותן לחוקים הגזעניים של הנאצים.
יהדות בולגריה
החוק להגנת האומה והחבירה למדינות הציר
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה אל ההסכם התלת-צדדי שבין גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית, בדומה לרומניה, הונגריה וסלובקיה שהצטרפו לברית זאת בנובמבר 1940. ביום זה, נכנס הצבא הגרמני לבולגריה ללא קרב והתקבל בהתלהבות המונית. הצבא הגרמני לא נכנס ככובש, אלא כבעל ברית שהשתמש באדמת בולגריה כבסיס יציאה לכבוש את יוגוסלביה ויוון. בתמורה להצטרפותה הועברו לבולגריה כפיקדון, שטחי תראקיה ומקדוניה מיוון ומיוגוסלביה, שנכבשו על ידי הגרמנים. בתחילת 1942, בעקבות ועידת ואנזה הוחל במשרד הפנים בתכנון הטיפול ב"שאלה היהודית" בדומה לפתרון הסופי שתוכנן על ידי הנאצים לשאר אירופה. לשם כך הפכה המחלקה שבראשות בלב לקומיסריון לענייני יהודים והוחל בתכנון פעולות מסודרות ונרחבות לגירוש היהודים למחנות ההשמדה בפולין. ממשלת בולגריה הודיעה שהיא מוותרת על חזקתה לגבי יהודים בעלי אזרחות בולגרית שאינם על אדמת בולגריה. מאות יהודים אזרחי בולגריה, 178 מהם בצרפת, כ-500 בגרמניה ובצ'כוסלובקיה ועוד כמה עשרות ביוון ויוגוסלביה נשלחו למחנות ההשמדה. תחילה עמדו להיות מגורשים 11,343 יהודי מקדוניה ותראקיה שסופחו לבולגריה ולא נחשבו נתינים בולגרים משום שנמנעה מהם אזרחות בולגרית באמצעות תקנות מיוחדות.
אוריון (חללית)
תא השירות
נאס"א החליטה להחליף את תא השירות המתוכנן בחללית ATV שפותחה על ידי סוכנות החלל האירופית, המשמשת לנשיאת אספקה אל תחנת החלל הבינלאומית. כתוצאה מבחירת ה-ATV בתור תא השירות יחסך זמן רב בפיתוח הכולל של ה-MPCV.
יהדות בולגריה
גירוש יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט
בתאריך 22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב, בשם ממשלת בולגריה, על הסכם חשאי עם תיאודור דנקר, מטעם גרמניה הנאצית, על גירוש 20,000 יהודים המצויים בחזקת הבולגרים ל"אזורים הגרמניים במזרח" (ההסכם נחתם בברלין ולכן פולין מוגדרת "מזרח" בהתייחס למקום שבו הוא נחתם). בהסכם לקחה על עצמה ממשלת בולגריה את כל הנושא הלוגיסטי של הגירוש כולל ההוצאות הכרוכות בו וכולל תשלום לגרמניה על כל יהודי מגורש. את התשלום מימנה הממשלה הבולגרית ממכירת רכוש המגורשים. כוונתו של בלב הייתה להשלים את מספר היהודים שבהסכם על ידי משלוח של יהודים מבולגריה גופא.
תמרה ברומברג
לאחר המלחמה
תמרה נישאה ליהודי ושניהם עלו ארצה בשנות ה-90, והתגוררו בחיפה.
יהדות בולגריה
אירועי 9 ו-10 במרץ 1943
לאחר אישור ההסכם הוכנו רשימות שמיות של 6,365 מיהודי "בולגריה הישנה" שיועדו לגירוש. הכנת הרשימות התבצעה בסודיות גמורה שכן היה ברור שקיימת התנגדות בקרב העם הבולגרי ובקרב נציגיו בפרלמנט למהלכים אלו. על פי מסמכים שהוצגו במשפט אייכמן, התקיים משא ומתן למשלוח 5,000 ילדים יהודים מבולגריה לארץ ישראל, אולם יוזמה זו סוכלה על ידי אדולף אייכמן. ב-6 במרץ החלו שוטרים בולגרים לפקוד את בתי היהודים בערי בולגריה השונות, לבצע רישום מספרי והורו להם להכין ערכות לבוש לקראת גירושם. ב-9 במרץ בשעות הבוקר נחתם צו גירוש למכסה ראשונית של 6,365 מיהודי בולגריה. לפי רישומי משרד הפנים הבולגרי יועדו לגירוש בלילה שבין ה-9 ל-10 במרץ: 99 יהודים מווידין, 108 מפלבן, 477 מרוסה וראזגרד, 54 מברקוביצה, פרדיננד ווראצה, 53 משומן, 52 מדובריץ', 5 מפרובאדיה, 508 מווארנה, 422 מבורגס, 103 מיאמבול, 11 מקרדז'אלי, 117 מחאסקובו, 841 מפלובדיב, 103 מפאזארדז'יק, 50 מקאזאנלק, 43 מסטארה זאגורה, 13 מנובה זאגורה, 60 מקרנובט, 54 מלום, 36 מצ'ירפאן, 374 מסמוקוב, 98 מקיוסטנדיל ו-184 מגורנה ג'ומאיה ופטריץ'. בליל ה-13 במרץ יועדו בנוסף לגירוש 2,500 מיהודי סופיה.
למרות מעטה הסודיות, דלפה הידיעה על הגירוש דרך מספר מקורות והגיעה להנהגת הקהילה היהודית. הרוקח סמואל ברוך שהיה ממנהיגי הקהילה פנה אל סגן יו"ר הפרלמנט דימיטר פשב שהיה בן כיתתו וידידו וסיפר לו על התוכנית הסודית. במקביל יצאה מקיוסטנדיל לסופיה משלחת של ארבעה אישי ציבור כדי לפעול לביטול הגירוש. הארבעה: פטר מיכאלב, איוואן מומצ'ילוב, ולדימיר קורטב ואסן סויצ'מזוב חברו לבן עירם דימיטר פשב ונועדו לפגישה טעונה עם שר הפנים גברובסקי. במהלך הפגישה, חשף פשב בפני גברובסקי את גילוי המזימה ודרש ממנו לבטל את מבצע הגירוש תוך כדי איום בקיום דיון בפרלמנט שיביא להפלת הממשלה. פשב טען שמדובר במחטף ובהפרת החוקה הבולגרית, שכן החלטת הממשלה הבולגרית דיברה על גירוש היהודים בשטחים שסופחו לבולגריה ולא מ"בולגריה הישנה". לאחר שוולדימיר קורטב איים במרומז על חייו של גברובסקי בשם "הארגון המהפכני המקדוני" שהוא היה מנהיגו, הסכים גברובסקי להורות על "דחייה זמנית" של הגירוש ועל עצירה מיידית של כל הפעולות שעמדו להתבצע באותו ערב בכל רחבי בולגריה. עם זאת ב-10 במרץ 1943 לפנות בוקר, נערכה אקציה בערי השדה בבולגריה ובכללן בפלובדיב. למרות הכתוב במכסות משרד הפנים, בערים בהן בוצעו אקציות נעצרו מרבית בני הקהילה היהודית, עניין שמעיד על כוונתם האמיתית של גברובסקי ובלב. התושבים רוכזו בחצרות בתי הספר ובמוסדות ציבור בערים השונות ורק בצהרי היום הגיעה פקודת השעיית הגירוש והם שוחררו לבתיהם. צו הגירוש נותר "מושעה" ומעולם לא בוטל.
הצלחתם של פשב ותומכיו עודדה אותם להמשיך במאבק והם יזמו עצומה שעליה חתמו אנשי ציבור רבים שהיו מתומכי מדיניות הממשלה, וקראה לממשלה להפסיק את הצעדים נגד היהודים ולהתחייב שלא לגרשם. בעקבות העצומה והדיון הציבורי שהיא עוררה, הודח דימיטר פשב ממשרתו כסגן יו"ר הפרלמנט ולמעשה סיים בכך את חייו הפוליטיים. ב-1973 קיבל פשב את עיטור חסיד אומות העולם. גם הכנסייה בבולגריה התנגדה לאורך כל המלחמה לצעדי השלטונות כנגד היהודים. הסינוד הבולגרי ובכללו המטרופוליט סטפן ראש הכנסייה הבולגרית, והמטרופוליט נאופיט מווידין נפגשו עם המלך בוריס השלישי ודרשו ממנו לבטל את הגירוש תוך שהם מאיימים כי אם התוכנית תתממש, הם יורו לפתוח את כל המנזרים לקליטת פליטים יהודים וכומריהם יתנגדו באופן אקטיבי לביצועה. פעולות דומות נעשו גם על ידי המטרופוליט קיריל בעיר פלובדיב. גם המפלגה הקומוניסטית של בולגריה הביעה עמדות נחרצות נגד רדיפות היהודים וגירושם. בנאומי הרדיו המחתרתי "חריסטו בוטב" השמיעו וולקו צ'רבנקוב ווסיל קולארוב איומים אישיים נגד ראשי המשטר. בפועל שהו מרבית ראשי המפלגה בגלות ומידת השפעתם בפועל על האירועים הייתה שולית.
אוריון (חללית)
מערכת המילוט
במקרה של מצב חרום על כן השיגור, או במהלך הנסיקה, מערכת המילוט מפרידה את תא הצוות מהמשגר באמצעות מנוע רקטי עוצמתי יותר ממנוע טיל האטלס LV-3B ששימש לשיגורו של ג'ון גלן למסלול סביב כדור הארץ ב-1962. אם תא הצוות אינו בגובה מספק לפתיחת המצנחים, המערכת תעלה אותו לגובה המתאים ורק אז תשחרר אותו.
ב-2 ביולי 2019 בוצע ניסוי של מערכת המילוט, שבו שוגרה קפסולת הצוות של האוריון ומערכת המילוט על גבי רקטה קטנה, הניסוי עבר בהצלחה והחללית הופרדה מהרקטה זמן קצר אחרי השיגור, ונפלו לים.
יהדות בולגריה
הגירוש לערי השדה מאי-יולי 1943 ומות המלך בוריס השלישי
גירושי יהודים התרחשו גם בערים נוספות. ב-15 ביוני 1943 גורשו יהודי סטארה זאגורה וקאזאנלק, בתאריך 17 ביוני 1943 גורשו יהודי וארנה ובורגס ובתחילת יולי 1943, נעצרו כ-500 יהודים (מנהיגי קהילה, רבנים ופעילים), מהערים פלובדיב, פאזארדז'יק ורוסה וביחד עם חלק ממגורשי סופיה, נשלחו ל-3 מחנות ריכוז שהפעיל הצבא הבולגרי: בסומוביט וקאייליקה שליד פלבן וצ'כלרה שליד צ'ירפאן. עצורי מחנה הריכוז קאייליקה, מרבית המגורשים ואלפי עובדי הכפייה שוחררו בספטמבר 1944, עם כיבוש בולגריה על ידי הצבא האדום. היהודים שגורשו לכפרים הגיעו עם מיטלטלין מועטים (בדרך כלל הורשו לקחת 20 ק"ג לנפש) והיו צריכים לדאוג לפרנסתם. על פי עדויות של יוצאי בולגריה שעברו את התקופה, היו בהם כאלו שסבלו מחרפת רעב, אך לא ידוע על קרבנות בנפש מקרב בני הקהילה.
ההחלטות על דחיית הגירוש למחנות ההשמדה התקבלו בין היתר על רקע הטיית הכף בחזיתות העיקריות במלחמה לטובת בעלות הברית. באוגוסט 1943 מת המלך בוריס השלישי מספר ימים לאחר ששב מפגישה במטהו של היטלר שבו הביע את סירובו המוחלט להכרזת מלחמה על ברית המועצות ולהשתתפותו הפעילה של הצבא הבולגרי במערכה. לאחר מותו של המלך פסקו ניסיונות גירוש היהודים מהממלכה. הממשלה הבולגרית שינתה בהדרגה את מדיניותה כלפי יהודי הממלכה ובאוגוסט 1944 ביטלה את החוק להגנת האומה.
הפיכת חזית המולדת
בבוקרו של 8 בספטמבר חצו כוחות את הצבא האדום את הדנובה וכבשו את צפון מזרח-בולגריה כולל הערים וארנה ובורגס. הצבא הבולגרי לא התנגד. כבר ב-8 בספטמבר בשעות הערב, פלוגות משמר של חזית המולדת שהובלו על ידי קצינים מחוג זוונו, הפילו את הממשלה ותפסו עמדות מפתח בסופיה. ב-9 בספטמבר הגיעו כוחות הצבא האדום לסופיה, ועם רוח גבית מהם, הושלמה ההפיכה והוקמה באותו היום ממשלה בהובלת חזית המולדת של בולגריה.
הייתה זו ממשלת קואליציה אנטי פאשיסטית בראשות קימון גאורגייב וכללה נציגים ממפלגת האיכרים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, המפלגה הקומוניסטית ומפלגת זוונו (הליכוד). כל עובדי הכפייה שוחררו ממחנות העבודה ולמגורשים הותר לחזור לבתיהם. בחלק מהמקרים הוחזרו הבתים למגורשים מרצון ובחלקם בהתערבות המשטרה. בתים רבים בעיקר בסופיה ופלובדיב חרבו בהפצצות בעלות הברית ותכולת רבים אחרים נשדדה. למרות ביטול החוק להגנת האומה והחזרת הרכוש הפרטי, קרקעות, מפעלים ונכסים שהופקעו במהלך תחולתו של החוק להגנת האומה לא הוחזרו לבעליהם.
במקביל, הצטרפו כוחות הארמייה הראשונה של הצבא הבולגרי לכוחות הלוחמים בחזית האוקראינית השלישית תחת פיקודו של המרשל פיודור טולבוחין וניהלו קרבות לסילוק הצבא הגרמני משטחי בולגריה. בין 1,000 ל-2,000 מבני הקהילה היהודית אשר שוחררו מעבודות הכפייה, גויסו לצבא הבולגרי אם מרצון או מחיוב והצטרפו לכוחות הלוחמים, מרביתם לאחר הכשרה צבאית קצרה וחלקם ללא הכשרה כלל. 20 מתוך 250 הפוליטרוקים שצורפו ליחידות הלוחמות היו מקרב בני הקהילה. 57 לוחמים נהרגו בקרבות.
לאחר השתלטות חזית המולדת על השלטון בבולגריה, הותר לחדש את פעילות התנועה הציונית במדינה ואת תנועות הנוער השונות. באוקטובר 1944, יוסדה מחדש ההסתדרות הציונית המאוחדת, הוקמו תאים של ארגון "פועלי ציון", ארגון הציונים הכלליים, וכן החלו לפעול סניפים של תנועות נוער חלוציות, כגון "החלוץ" ו"השומר הצעיר". במקביל, החל מסע השתלטות כוחני של הקומוניסטים היהודים על מוסדות הקהילות השונות וסילוק הציונים מהמוסדות השונים. בחלק המקרים הסתייעו הקומוניסטים במשטרה הבולגרית. החל עימות בין התנועה הציונית לבין הקומוניסטים על השליטה ברחוב היהודי ובהמשך גם על מנגנוני העלייה לישראל.
בספטמבר 2018 נחנכה בפארק צ'ארלס קלור בתל אביב, "אנדרטת ההצלה" לזכר הצלת יהודי בולגריה בטקס חגיגי בהשתתפות בנימין נתניהו, ראש ממשלת בולגריה ורון חולדאי. הפסל מראה זוג מחובק שביניהם טבוע מגן דוד.
עד העלייה ההמונית לישראל
תקופת שלטונה של חזית המולדת הבולגרית הייתה תקופת ביניים בין המשטר המלוכני האוטוקרטי לבין המשטר הקומוניסטי הטוטליטרי והיא נוצלה על ידי הקהילה היהודית לשיקום החיים הקהילתיים והמוסדיים והערכות לקראת העלייה לישראל. מששבו המגורשים ועובדי הכפייה לבתיהם הוברר כי לא הושבו כל זכויותיהם, בעיקר בתחום הכלכלי וככל שגברה יד הקומוניסטים הורע גם מצב חופש הביטוי וההתאגדות. במקביל, שינתה בולגריה את פניה והפכה מממלכה לרפובליקה עממית. הוקם בית דין מיוחד לשפיטת משתפי הפעולה עם הנאצים וכפועל יוצא מהחלטותיו הוצאו להורג 180 פוליטיקאים, אנשי צבא ועיתונאים ובכללם ראשי הממשלה לשעבר בוגדאן פילוב, איוון בגריאנוב ודוברי בוז'ילוב וכן שר הפנים לשעבר פטר גברובסקי. ראש הקומיסריון לענייני יהודים אלכסנדר בלב נורה למוות בידי פרטיזנים עוד במהלך ההפיכה של חזית המולדת. מרבית המוצאים להורג נודעו בעיקר ברדיפתם את חברי המפלגה הקומוניסטית שעימם נמנו יהודים ומיעוטם נענשו רק בשל רדיפות יהודים. מרבית מפקדי וקציני המחנות לעבודות כפייה ומחנות הריכוז וכן פקידי הקומיסריון לשאלות יהודיות נידונו לעונשים קלים או זוכו. שאלת אחריותה של בולגריה לגירוש יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט כלל לא עלתה לדיון.
במקביל, הפעילו הקומוניסטים היהודים לחץ על השלטונות להגביל ככל הניתן את יציאת היהודים מהמדינה ואישורי העלייה ניתנו בצמצום. העניין הוביל להגירה לא חוקית מבולגריה דרך סיליסטרה לרומניה, באמצעות אנשי הסוכנות היהודית שהסתננו לבולגריה. סוכני משטרת ביטחון הפנים, שפעלו בקרב בני הקהילה איתרו את נתיב המעבר החשאי לרומניה וב-30 באפריל 1947 הם ארבו לקבוצת יהודים שחצו את הגבול ופתחו באש. 2 נהרגו והשאר נעצרו ונשלחו למחנות הסגר. בעקבות התקרית נעצרו ראשי ההסתדרות הציונית בבולגריה ובכללם בנימין ארדיטי והם שוחררו לאחר מספר ימים בעקבות לחץ של פוליטיקאים ושל חברי פרלמנט שונים.
יום הכרזת מדינת ישראל ב-14 במאי 1948, נחוג בכל קהילות בולגריה במצעדים שכללו שירה וריקודים ברחובות עד השעות המאוחרות של הלילה ללא כל הפרעה מצד השלטונות, תוך שהחוגגים הניפו את דגלי ישראל. בערים הגדולות התקיימו עצרות המונים בהשתתפות ראשי השלטון ונציגיו. בעקבות העלייה ההמונית לישראל ב-1948 נתדלדלה הקהילה בבולגריה. ב-28 במאי 1949 ערכה הקונסיסטוריה היהודית מפקד אוכלוסין וממנה עלה כי בבולגריה התגוררו 9,695 יהודים ומתוכם 5,062 בסופיה ו-1,220 בפלובדיב.
לאחר העלייה ההמונית לישראל
במאי 1948 פורק תא "חזית המולדת היהודית" ובמקומו הוקמה ועדה מיוחדת מטעם המפלגה הקומוניסטית לטיפול במיעוט היהודי. במקביל, נאסרה המשך הפצת עיתונים ציוניים והופעל לחץ כבד על תנועות הנוער והתנועה הציונית להפסיק את פעולתן. בדצמבר 1948 צמצמו השלטונות את תפקידי הקונסיסטוריה לתחומי הדת והתרבות. ביוני 1949 החליטה מליאת הקונסיסטוריה על פרישתה מהקונגרס היהודי העולמי. מבני מוסדות החינוך בקהילות השונות נמסרו לידי הממשלה או נמכרו בשל העדר תלמידים. ב-1950 הופקע בית החולים היהודי בסופיה והוסב לבית חולים לבכירי הממשל הבולגרי. בראשית שנות ה-50, תקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש הממשלה, נרדפו מתנגדי משטר וגם חברי המפלגה הקומוניסטית שהתנגדו לקו הנוקשה שהוביל, חלקם יהודים שהתפטרו או אולצו להתפטר מתפקידיהם הרשמיים. ב-20 באפריל 1952 ערכה הקונסיסטוריה מפקד אוכלוסין וממנו עלה כי בבולגריה התגוררו 7,676 יהודים. במרץ 1953 בוצע טיהור פוליטי בקהילת פלובדיב בעקבות מה שכונה "סטיות לאומניות" בקהילה. הוברר שבאחד מגני הילדים של הקהילה נהגו לשיר שירים בעברית ולהדליק נרות חנוכה. במסגרת הטיהור סולקו מתפקידם מורים, גננות וחלק מראשי הקהילה.
ב-1957, החליט הפוליטביורו הבולגרי לפרק את הקונסיסטוריה היהודית ובכך בוטלה רשמית האוטונומיה שניתנה ליהודי בולגריה בניהול קהילותיהם. באוגוסט-ספטמבר 1961 נעצר הרב אשר חננאל באשמת עבירות מטבע. הרב חננאל טען שההאשמות שקריות והועלתה ההשערה שמטרת ההאשמות להביא להשתלטות על הקהילה היהודית, להביא לסגירת בית הכנסת או לחיסול הקהילה היהודית הממוסדת. לאחר הרשעתו הודח הרב מתפקידו כרב ראשי ובספטמבר 1964 הלך לעולמו.
במהלך שנות השלטון הקומוניסטי התגברה מגמת ההתבוללות ונישואי התערובת בקרב בני הקהילה. לאחר מלחמת ששת הימים נותקו היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לבולגריה והמידע על יהודי בולגריה צומצם למינימום והגיע באמצעות העיתון הקהילתי "אברייסקי וסטי". בשלהי שנות ה-70 הגמיש משטרו של טודור ז'יבקוב את יחסו לישראל, בסופיה ביקרה משלחת פרלמנטרית מישראל ונציג הקהילה היהודית ישראל סלוואטור השתתף כמשקיף בכינוסי הקונגרס היהודי העולמי. בראשית שנות ה-80 רדף משטרו של ז'יבקוב את בני המיעוט הטורקי במדינה במסגרת תהליך שכונה "הבולגריזצייה של המיעוטים". נציגי המפלגה הקומוניסטית בסמוליאן הגישו למרכז המפלגה הצעה להחיל את תהליך ה"בולגריזציה" גם על יהודי בולגריה והנהגת המפלגה בסופיה בהוראתו של ז'יבקוב דחתה את הצעתם על הסף. גם בשנות השלטון הקומוניסטי נודעו מקרב יהודי בולגריה אמנים ואנשי אקדמיה כגון הפילוסוף איסאק פסי.
לאחר תום השלטון הקומוניסטי
בסופיה פועל בית ספר יסודי שבו למדו ב-2009 כמה מאות תלמידים, חלקם בני הקהילה היהודית והוא נתמך תקציבית על ידי הממשלה הבולגרית. במוסד קיים גם גן ילדים ובמסגרת תוכני הלימוד במוסד משולבות הוראת העברית והאנגלית וכן חגי ומסורת ישראל. עוד פועל בסופיה בית אבות ומופץ דו שבועון קהילתי. ב-2001 פתח הרב יוסף סלמון את בית חב"ד הראשון בעיר סופיה ובהמשך נפתחו בתי חב"ד גם בווארנה ובבורגס. בין 2001 ל-2005 כיהן סולומון פאסי בן קהילת פלובדיב כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של סמיון סקסקובורגותסקי. ב-28 במרץ 2008 ביקר בישראל נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב ובטקס במשכן הנשיא קיבל אחריות בשם בולגריה על גירושם של יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט למחנות ההשמדה. עם זאת, נתונה הסוגיה בוויכוח ציבורי בבולגריה ואף גורמת למתיחות פוליטית בין בולגריה למקדוניה.
קהילת סופיה נותרה הגדולה והמרכזית ביהדות בולגריה וב-2009 מנתה 2,500 נפשות. בפלובדיב התגוררו 500 יהודים, בווארנה 250, ברוסה 200, בקיוסטנדיל 70 ובווידין 50.
דמוגרפיה
נתונים מספריים לגבי קהילת יהודי בולגריה קיימים החל מהתקופה העות'מאנית. הנתונים קיימים ברמת יישוב כגון קהילות סופיה ופלובדיב, או ברמת מחוז עות'מאני, איילט ובהמשך וילאייט. המחוזות השונים חופפים בחלקם לשטחה של בולגריה המודרנית, אך כוללים גם שטחים במדינות השכנות. כך לדוגמה ידוע כי במחצית המאה ה-16 התגוררו בסופיה, פלובדיב ופלבן 283 יהודים. במסמכי הוועדה הרומנית לקונגרס ברלין צוין כי בשטחים שנכללו בווילאייט הדנובה התגוררו 6,400 יהודים, מתוכם 2,500 ברוסה, 2,000 בווידין ו-750 בטולצ'אה שנכללה בשטח ממלכת רומניה.
עם הקמת הנסיכות הבולגרית הוחל בעריכתם של מפקדי אוכלוסין ובכללם רישום מספרם של בני המיעוטים האתניים השונים. מהמפקד שנערך ב-1881 עולה, כי בבולגריה התגוררו 18,519 יהודים ומתוכם 4,117 בשטח רומליה המזרחית. ב-1888 נמנו 24,382 יהודים וב-1892 28,307. ב-1900, התגוררו בנסיכות 33,307 יהודים ב-47 יישובים שונים ומתוכם 34 הוגדרו כישובים בעלי קהילות מאורגנות. התקופה שבין סיום מלחמת הבלקן השנייה לסיום מלחמת העולם הראשונה הייתה רצופת שינויים טריטוריאליים ודמוגרפיים וכללה בין השאר גם טרנספר של אוכלוסיות בין המדינות הלוחמות. תהליך זה לא פסח גם על יהודי הבלקן ואלפי פליטים זרמו לשטחי בולגריה והם הוגדרו בהמשך כנתינים זרים. חלק מהפליטים היו בעלי אזרחות זרה ברובם טורקית או יוונית וחלקם מחוסרי אזרחות כלל. מתוכם, עלה בידי אחוז מסוים לרכוש אזרחות בולגרית וכך נכללו במפקדי האוכלוסין. אין מידע מדויק לגבי מספרם לאורך השנים. מחוסרי האזרחות לא נכללו ככל הנראה בנתוני מפקדי האוכלוסין, אך נכללו ברישומי הקהילות. ב-16 בספטמבר 1939 גורשו מבולגריה 4,022 נתינים זרים, כולם יהודים.
תהליך נוסף שליווה את תבוסת מלחמת העולם הראשונה הוא המשבר הכלכלי-חברתי החריף שפקד את בולגריה ואחד מתוצאותיו הייתה הגירה פנימית משמעותית מיישובים בהם התגוררו קהילות קטנות ולא מבוססות לערים מרכזיות ולסופיה בפרט. מנתוני המפקדים עולה, כי מספרם של יהודי בולגריה עלה מ-43,232 ב-1920 ל-48,565 ב-1934. מחצית מיהודי בולגריה התגוררו בסופיה. רוב היהודים היו שכירים וחלקם עסקו במסחר והיו בעלי עסק עצמאיים. בבחינת שיעור הילודה לעומת התמותה עולה, כי מעצמאות בולגריה ועד ראשית המאה העשרים עמד שיעור הילודה בקרב בני הקהילה על כ-39 לידות לכל 1,000 תושבים, נתון הדומה לשיעור הילודה הכללי בבולגריה. החל משנות ה-20 של המאה ה-20 נרשמה ירידה משמעותית בשיעור הילודה והוא היה נמוך במידה משמעותית משיעור הילודה בכלל האוכלוסייה. בין 1919 ל-1922 עמד שיעור הילודה בקרב הקהילה היהודית על 26.7 לידות לכל 1,000 תושבים ובכלל האוכלוסייה עמד הנתון על 38.7 לידות לכל 1,000 תושבים. נתון זה ניתן לשייך למצב הכלכלי הקשה שבו נתונה הייתה הקהילה והוא נתמך גם על ידי מספר הנישאים בקהילה אשר ירד מ-400 נישאים לשנה בשנים 1925 - 1926 לכדי 299 נישאים בשנים 1930 - 1931. עם זאת, קצב התמותה בקרב בני הקהילה היה נמוך במידה משמעותית מכלל האוכלוסייה ושיעורו היה בירידה מתמדת. בין 1891 ל-1894 עמד מספר הנפטרים בקהילה היהודית על 24.1 נפטרים לכל 1,000 נפשות לעומת 28.4 נפטרים בכלל האוכלוסייה. בין 1919 ל-1922 עמד מספר הנפטרים בקהילה היהודית על 12.4 נפטרים לכל 1,000 נפשות לעומת 21.3 נפטרים בכלל האוכלוסייה.
במסגרת הסכם קראיובה הוחזר לבולגריה חבל דרום דוברוג'ה ובו התגוררו כאלף יהודים, אשר זכו לאזרחות בולגרית. חבל זה נותר בידי בולגריה גם לאחר מלחמת העולם השנייה. במפקד שנערך ב-1945 נמנו בבולגריה 49,172 יהודים. יצוין כי בין 1919 ועד להקמת מדינת ישראל עלו מבולגריה 7,057 מבני הקהילה. בין 1948 ל-1950 התחולל גל ההגירה הגדול של יהודי בולגריה. העלייה נמשכה עד שלהי 1952. ב-10 במאי 1949 ערכה הקונסיסטוריה היהודית מפקד פנימי וממנו עלה כי בבולגריה התגוררו 9,695 יהודים. ב-31 בדצמבר 1951 התגוררו בבולגריה 7,676 יהודים. בשלהי 1956 התגוררו בבולגריה 6,431 יהודים. בולגריה הייתה חלק מהגוש המזרחי וגרורה נאמנה של ברית המועצות. לאחר מלחמת ששת הימים נותקו היחסים הדיפלומטיים והמידע על מספר בני הקהילה היה מועט ומקוטע. בסוף שנות ה-60 הוערך כי בבולגריה מתגוררים 7,000 יהודים, חלקם היגרו אליה ממדינות הגוש המזרחי.
בראשית שנות ה-90, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי היה גל עלייה ובמסגרתו עלו כ-3,500 מיהודי בולגריה לישראל. ב-2009 היו 4,800 יהודים רשומים בארגון "שלום", שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה. מחצית מהם התגוררו בסופיה. ב-2011 התגוררו בבולגריה כ-4,000 יהודים לכל היותר. לקראת סוף העשור השני, חל גידול במספר יהודי בולגריה בשל חזרתם לבולגריה של יהודים שהיגרו ממנה למדינות שונות בעיקר מסיבות כלכליות.
במפקדי האוכלוסין שנערכים בבולגריה, לא קיימת חובה להצהיר על דתו או מוצאו האתני של נפקד. וכך, בוחר חלק גדול מבני הקהילה שלא להצהיר על יהדותם. לפי נתוני ארגון "שלום" בבולגריה, נמנו ב-2022 3,925 יהודים החברים בארגון. בארגון שלום יכולים להיות חברים מבוגרים מעל גיל 18. לפי הערכת ארגון שלום התגוררו ב-2022 בבולגריה 5,500 יהודים. התמהיל הגאוגרפי של אוכלוסיית הקהילה השתנה, והרוב המוחלט של יהודי בולגריה כ-4,000 התגוררו בשנה זו בסופיה, 420 בפלובדיב, 180 בווארנה, ו-130 בבורגס.