cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאוריציו גאודינו
קריירת מועדונים
בקיץ 1997 עזב גאודינו את פרנקפורט, לאחר שצבר 75 הופעות בונדסליגה והבקיע 16 שערים בתקופות בהן לא היה מושאל, וחתם בפ.צ. בזל לעונה אחת, בה הבקיע עשרה שערים ב-30 הופעות. בתום עונה זו חתם גאודינו בבוכום, גם שם שיחק עונה אחת, בה הבקיע שני שערים ב-20 הופעות. בתום עונה זו, חתם גאודינו באנטליהספור מליגת העל הטורקית. במועדון זה שיחק גאודינו שלוש עונות, ועזב את הקבוצה לאחר שירד ליגה בעונת 2002. בשנת 2003 הופיע 13 פעמים במדי וולדהוף מנהיים, הקבוצה בה גדל, ובשנה זו פרש מכדורגל.
אמנון אבוטבול
קריירה מוזיקלית
בעקבות הצלחת השיר יאיר דלאל הפך למוזיקאי במשרה מלאה, המתמחה במוזיקת עולם, ואבוטבול הקים אחר כך את להקת "ברכיה", המתמחה במוזיקת רוק אתנית-ערבית.
מאוריציו גאודינו
קריירה בינלאומית
לגאודינו חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה, בהן הבקיע שער אחד. גאודינו זומן על ידי המאמן ברטי פוגטס לסגל הגרמני למונדיאל 1994, בו הודחה הנבחרת ברבע הגמר על ידי נבחרת בולגריה, אך לא שיחק דקה אחת.
OpenDocument
הקובץ פותח במקור על ידי חברת סאן מיקרוסיסטמס, והוא מפותח בחסות איגוד התקנים OASIS. הוא מוגדר כתקן 26300 ISO של ארגון התקינה הבינלאומי.
אמנון אבוטבול
קריירה מוזיקלית
בשנת 2000 הוציא לאור את אלבום הבכורה של להקת "ברכיה", "זינזאנה", בין שירי האלבום נכללו "זמן אל-סלאם" ושיר הנושא של הסדרה "זינזאנה" (הסדרה בה שיחק באותה עת).
מאוריציו גאודינו
לאחר הפרישה
בשנת 2006 השתתף גאודינו במשחק צדקה בין נבחרת גרמניה לנבחרת אנגליה, לציון 40 שנה לזכייה האנגלית במונדיאל 1966. במשחק זה לקחו חלק כוכבי עבר וידוענים.
אמנון אבוטבול
קריירה מוזיקלית
בשנת 2016 הוציא לאור את האלבום "בוער", בחברת התקליטים "בננה".
OpenDocument
שימוש בפורמט OpenDocument מונע תלות בתוכנת יישומים משרדיים יחידה (כגון מיקרוסופט וורד) ומאפשר להמשיך ולטעון את הקבצים אשר שמורים בפורמט זה בתוכנות יישומים חלופיות רבות במידת הצורך (לדוגמה, במצבים בהם פג הרישיון לשימוש בתוכנת מעבד התמלילים הקניינית).
מאוריציו גאודינו
לאחר הפרישה
ביולי 2015 מונה גאודינו למנהל הספורטיבי בקבוצת רויטלינגן 05.
אמנון אבוטבול
קריירת משחק
בשנת 1996 סיים אבוטבול את לימודיו בסטודיו למשחק ניסן נתיב, והעלה בפסטיבל עכו את המחזה "אקו ים".
מאוריציו גאודינו
תארים
עם שטוטגרט:
אמנון אבוטבול
קריירת משחק
בשנת 1998 זוכה בפרס הראשון בפסטיבל "תיאטרונטו" על משחקו בהצגה "אל פחד" (אותה גם כתב) ובפרסים ראשונים בפסטיבלים באירופה. באותה שנה גם השתתף כנגן זמר ושחקן בהצגה "אהבת איתמר", שעלתה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער על פי ספרה של דבורה עומר.
בשנת 1999 החל לשחק בסדרה "זינזאנה" שכתב וביים חיים בוזגלו, בה גילם את דמותו של מוריס אסולין, מנהל מספרה, ואחיו של אלברט מנהל הכלא וכוכב הסדרה. הסדרה זכתה בפרס מסך הזהב. אבוטבול גם כתב והלחין את שיר הנושא ואת הפסקול. בעקבות הצלחת הסדרה, כיכב כמוריס אסולין במסע פרסום של אתר הקניות "קניון 522", שהוקם באותה שנה.
בשנת 2003 שוב שיתף פעולה עם חיים בוזגלו, ששיחק בסדרה "שלווה" ששודרה בשידורי טלעד בערוץ 2. סדרת דרמה על החיים בבית חולים פסיכיאטרי ועל שחקן שמאבד את שפיותו.
יצר תיאטרון מחול, בשיתוף פעולה עם הכוריאוגרף תומר שרעבי, ביצירות: "מראות בתקרה", "רסיסים של חיים" (2009), "סוסים סגולים" (2012), "אגו דראם" (2014) ו"שפת אם" (2016).
בשנת 2013, שיחק בסדרה בית המשאלות ב, שוב בבימוי חיים בוזגלו. פורמט הסדרה גם נמכר להפקה באולפני CBS, עבור ערוץ HBO.
OpenDocument
סיומות הקבצים הנפוצות ביותר עבור מסמכי OpenDocument הן:
היסטוריה
בשנת 1999 קנתה חברת סאן מיקרוסיסטמס את חברת סטאר דיויז'ן, יצרנית חבילת התוכנות המשרדיות StarOffice. בהמשך שחררה חברת סאן את התוכנה ככתוכנה חופשית בשם OpenOffice.org. גרסה 1.0 של OpenOffice כללה שכתוב משמעותי של ממשק המשתמש וכללה גם תסדיר מסמכים חדש: המסמך היה ארכיון ZIP (פורמט) של מספר קובצי XML. בניגוד לתסדירים קודמים שהוגדרו בפועל לפי מימושם על ידי התוכנה שקוראת וכותבת אותם, ההגדרה של מסמכי OpenOffice.org הייתה אמורה להיות פתוחה וציבורית. במקביל לעבודה על גרסה 2.0 של OpenOffice.org החלה סאן לעבוד מול גוף התקינה OASIS על תקן למסמכים שמבוסס על תסדיר המסמכים הזה. בשנת 2005 יצאה גרסה 1.0 של התקן והחלה עבודה מול ISO (מכון התקנים הבינלאומי) להפוך אותו לתקן של ISO. בשנת 2005 הפך התקן החדש גם לתסדיר המסמכים של OpenOffice.org 2.0.
בעקבות כך החליטו מפתחי KOffice שזה יהיה גם תסדיר המסמכים הרגיל שלהם (החל מגרסה 1.5, שיצאה באפריל 2006.
תוכנות
ניתן לטעון את הקבצים השמורים בפורמט OpenDocument הן בתוכנה חופשיות והן בתוכנות קנייניות. תוכנות בולטות התומכות בפורמט זה כוללות בין היתר את:
כמו כן יש תמיכה חלקית בתוכנות הבאות:
יוהאן בפטיסט זלה
יוהאן בפטיסט זֶלֶה ומשנת 1811 גם פון זֶלֶה (27 ביוני 1774, מסקירך – 27 באוגוסט 1814, שטוטגרט) היה צייר גרמני. מחלוצי הריאליזם בראשית המאה ה-19.
אף שרעיונותיו, נקודות המבט של ציוריו והיבטים נוספים בהם שייכים לריאליזם, עדיין ניכרת התפיסה הקלאסית בביצוע עבודותיו ולכן אין לראות בזלה ריאליסט טהור.
האנקו
האנקו (בפינית: Hanko; בשוודית Hangö, מבוטא "הָנְיֶה"; ברוסית  Гангут, "גנגוט") היא עיר נמל קטנה השוכנת לחוף ים הארכיפלג שבים הבלטי, בקצה הדרומי של פינלנד, כ-160 קילומטרים מהבירה הלסינקי. נכון לשנת 2016, בעיר 8,835 תושבים, כאשר קרוב למחצית מהם (44.3 אחוזים) משתייכים למיעוט הקרוי פינים-שוודיים, היינו אזרחי פינלנד הדוברים שוודית כשפת אם.
גאוגרפיה
חצי האי האנקו, אשר העיר תופסת חלק ניכר משטחו, הוא מן האזורים הדרומיים ביותר בפינלנד. פני השטח והקרקע בעיר וסביבתה חולים ומעוצבים כמוֹרֶנָה (סוג תצורת נוף הנוצר כתוצאה מסחיפת אדמה), והצמחייה באזור מורכבת, כבאזורים סמוכים, בעיקר מעצי אורן ושיחים נמוכים. העיר מוכרת גם בארכיפלג (קבוצת איים) הרבים, הזעירים והיפים שבאזורה. לעיר רצועת חוף ארוכה, כ-130 קילומטרים, מהם כ-30 קילומטר של חופים חוליים. קו הרקיע של האנקו נשלט על ידי הכנסייה ומגדל המים אשר בעיר; הם שופצו ולמעשה נבנו מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה, שמהלכה כוחות הצבא האדום החריבו אותם.
כבשאר ארצות סקנדינביה ובשאר חלקי פינלנד, האקלים בעיר קריר; קר מאוד בחורף וקריר עד חמים בעת חודשי הקיץ.
מספר מעבורות פועלות בין האנקו לבין העיר רוסטוק (Rostock) שבגרמניה.
היסטוריה
האזור בו ממוקמת העיר הוא מבודד ומרוחק, ועל כן גם האוכלוסייה לא הייתה משכילה מאוד ולא ניהלה מסחר עם חלקי פינלנד האחרים. למרות זאת, פטרוגליפים וכתבים מן הזמנים ההם המעידים על מקום יישוב נמצאו באחד מהאיים הקרובים לעיר - האואנסואולי (Hauensuoli, בשוודית Gäddtarmen).
במהלך ההיסטוריה אירעו בעיר ובסביבתה מלחמות וקרבות רבים. הקרב על גנוט, קרב ימי שבו לחמו זה כנגד זה ציי שוודיה ורוסיה, התרחש בשנת 1714 מעט צפונית למיקום העיר כיום. מפעל הביצור והחומה על חצי האי האנקו ועל העיר שבו החל כבר בסוף המאה ה-18, אז כוחות שוודים בנו שלוש מערכות ביצורים נפרדות על ארכיפלגים בקרבת העיר. מאוחר יותר, הופצצו הביצורים ונהרסו על ידי הצי המלכותי הבריטי במהלך מלחמת קרים.
העיר המודרנית עצמה קמה בשנת 1874, מעט לאחר שמסילת הרכבת אשר עוברת באזור נחנכה - בשנת 1872. יוזם בניית העיר היה צאר רוסיה אלכסנדר השני. העיר, בזכות הנמל שלה, היוותה נקודת מוצא טובה למהגרים שעזבו את פינלנד לשם פתיחת "חיים חדשים" בצפון אמריקה במשך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בעיר פסל המנציח את הגירה זו.
בשנים האחרונות של המאה ה-19, כאשר פינלנד הייתה עדיין דוכסות בשליטתה של רוסיה, האנקו הייתה מקום נופש, מעיינות מרפא ומרגוע בשביל האצולה הרוסית. כמה מתוך מבני התענוגות של אותה התקופה נשארו על תילם גם כיום; לדוגמה הקזינו של האנקו, שבתחילה היה אתר ספא ומעיינות מרפא ולאחר מכן קזינו, וכיום פועלת בשטחו מסעדה.
בעקבות שביתת הנשק במלחמת החורף, שנחתמה ב-6 במרץ 1940, חצי האי האנקו והעיר הושכרו למשך שלושים שנים לברית המועצות אשר בנתה בה בסיס צבאי. לבסוף, בהסכם שנחתם בין פינלנד לברית המועצות ב-19 בספטמבר 1944, הוחזר אזור הבסיס והעיר האנקו רשמית חזרה לפינלנד, וכיום יש בה מוזיאון העוסק, בין השאר, במלחמה.
תיירות ואתרים
בעיר פסטיבל תיאטרון שנערך אחת לשנה בקיץ, כמו גם שבוע מסורתי מדי שנה המוקדש לטניס וגם אירוע הפלגה בחופי העיר, שהוא מן האירועים המשמעותיים בהאנקו ומהווה, מלבד ההפלגה העצמה, אירוע חברתי שבו נפגשים רבים.
המצביא קארל גוסטף אמיל מנרהיים הקים בעיר בית קפה שכונה "בית ארבעת הרוחות", והוא עודנו פופולרי באזור, בקרב תיירים ומקומיים כאחד.
בדרום העיר מגדלור, הידוע בכינויו "המגדלור של האנקו", שהוא המגדלור הגבוה ביותר בכל ארצות סקנדינביה - גובהו 52 מטרים. המגדלור נבנה בשנת 1906 וכיום הוא משמש כמוזיאון.
חופים חולים רבים הנוחים לרחצה, כמו גם היותה עיר נמל, מושכים אל האנקו תיירים רבים, בעיקר במשך חודשי הקיץ החמימים יחסית.
יחסי בנין–דנמרק
יחסי בנין–דנמרק הם יחסי החוץ בין רפובליקת בנין לבין ממלכת דנמרק. בנין מחזיקה שגרירות בקופנהגן (מאז 2005), בעוד שדנמרק אינה מיוצגת בבנין כלל, השגרירות של דנמרק בבורקינה פאסו אמונה על בנין. בשנת 2017, סיוע הפיתוח הדני בבנין הסתכם בסך מעל 236 מיליון כתר דני (36 מיליון דולר אמריקאי). דנמרק היא אחת מתורמות הסיוע הגדולות ביותר בבנין. בשנת 2011, סך ההשקעות הדניות בבנין הסתכמו ב-60 מיליון דולר.
סיוע דני
המטרה העיקרית בסיוע הדני היא הפחתת העוני בבנין. סיוע הפיתוח הדני בבנין החל ב-1969. בין השנים 1969 ל-1992, סיוע הדני התמקד בפיתוח הפרויקטים שעוסקים במים ובחשמל. בשנת 1978, בהכוונת האו"ם, דנמרק ובנין הביעו רצון לחזק את שיתוף הפעולה ואת היחסים הלבביים בין המדינות. במסגרת הגברת היחסים הכלכליים בין המדינות, דנמרק הסכימה להלוות לבנין 50 מיליון כתר דני. בפברואר 1992, דנמרק העניקה לבנין סיוע כספי בשווי 100 מיליון כתר דני.
דנמרק העניקה מספר רב של סיועים שמסתכמים במעל 171 מיליון כתר דני במגזר החקלאות ו-198.5 מיליון כנר דני במגזר החינוך בבנין. סוכנות הפיתוח הדנית הבינלאומית והבנק העולמי סייעו לפיתוח מגזר המנגנון בבנין. ביולי 2011, דנמרק העניקה לבנין סיוע הומניטרי בשווי 300,000 כתר דני עבור אנשים שנפגעו מהשיטפונות במדינה.
מקהלת פרחי ירושלים
מקהלת פרחי ירושלים היא מקהלת ילדים ישראלית בניצוחו של חנן אביטל.
היסטוריה
בתשכ"ג 1963 הקים המלחין והמנצח יגאל צליק, שהתפרסם כמקים מקהלת פרחי לונדון, מקהלה בשם "פרחי ירושלים" בבני ברק. המקהלה שרה את הגרסה לשיר "קול ברמה נשמע" ואת "הנה מה טוב", אך צליק חזר ללונדון, והמקהלה לא שרדה. מבוגרי המקהלה הם עקיבא מרגליות, שהקים מאוחר יותר את "פרחי בית-אל", ודוד נדב.
ב-4 ביולי 1975 נפצע חנן אביטל בפיגוע מקרר התופת בכיכר ציון בירושלים. לאחר החלמתו החליט לערוך פסטיבל זמר חסידי לילדים, ולאחר מכן הקים את המקהלה. אביטל הקים מקהלות רבות ברחבי הארץ (כ-22), ו"פרחי ירושלים" הייתה העיקרית שבהן. התקליט הראשון של המקהלה נקרא "פסטיבל הזמר החסידי לילדים", והיו בו שירים חסידיים. לאחר מכן ערך המנצח סדרה של ארבע קלטות בשם "סוכת דוד", שהיו בהן שירים מסגנון מזרחי. במשך השנים עלתה המודעות למקהלה, והיא הייתה לשם דבר ברחבי הארץ.
המקהלה הופיעה בכ-27 מקומות שונים בעולם, ביניהם ניו יורק, מרוקו, ברזיל, ארגנטינה, צרפת, תוניסיה, ופנמה.
המקהלה הוציאה מעל 50 אלבומים ובהם מעל 500 שירים. כמעט בכל שבוע מוקלט שיר חדש וכמעט כל חודשיים יוצא דיסק חדש בתקופה זו. במקרה אחד הוציאה הלהקה לאור 4 אלבומים בעת ובעונה אחת.
הילדים במקהלה הם בנים בלבד, מגיל 10 עד 14. הם באים ממשפחות דתיות-מסורתיות מרחבי הארץ, אולם הגרעין הקשה הוא מפתח תקווה (מכיוון שזהו מקום מגוריו של המנצח, אביטל).
דבר המייחד את הלהקה הוא שירה בסגנונות שונים: מזרחי, חסידי ולועזי. קהל המאזינים של המקהלה הוא מגוון בהתאם לסגנון המגוון של השירים. בין המעבדים המוזיקליים של המקהלה היו חיים אסנר וחיים חדד. מבין המקהלה יצאו זמרים כליאור אלמליח, דודו דרעי, שמעון יצחק אשר שיחק בסדרה "פתוח" בערוץ הילדים, בצלאל רביב, אבישי לוי, שהיה הסולן הראשי של המקהלה בשנות ה-80, יעקב אלקובי, ששר בתזמורת האנדלוסית ומישל כהן, זוכה העונה הראשונה של התוכנית בית ספר למוסיקה.
בראשית דרכה של הלהקה השתתפו בה גם ילדים מבתים חרדים מירושלים, ביניהם הסולן קלמן וינפלד (המשמש כיום כרבה של "מנהטן ביר בניו יורק").
ריגל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כתר (סמל)
סמל דמוי כתר נפוץ בדגלים, בסמלים ובמטבעות של מדינות רבות, כמייצג של כתר המלוכה בהן. באופן דומה מופיע הכתר גם בשלטי אצולה למיניהם. בבתי מלוכה מסוימים, כגון בית המלוכה הבלגי, מעולם לא היה כתר ממשי, אלא רק סמל של כתר. לעיתים משמש סמל הכתר לייצוג מעמד דתי.
השימוש בממלכה המאוחדת ובממלכות חבר העמים
בממלכה המאוחדת האציל חובש את נזרו במעמד אחד בלבד: בהכתרה מלכותית, יחד עם גלימת הכתרה או מדי שרד.
באצולה הבריטית עיצובו של הנזר מצביע על דרגתו של האציל בדומה להרלדיקה הגרמנית, הצרפתית ושאר מסורות הרלדיות אחרות.
מרגע שאדם זכאי לחבוש נזר נהוג להציגו על שלט האצולה מעל המגן ומתחת לקסדה והציצה, ציון זה עשוי להקל על זהותו של בעל שלט האצולה. בהרלדיקה הקנדית צאצאי נאמני האימפריה הבריטית זכאים להציג נזר נאמנות צבאי (לצאצאי החברים של הגדודים הנאמנים) או נזר נאמנות אזרחי (לאחרים) על שלטיהם.
בני ובנות משפחת המלוכה הבריטית מציגים בשלטי האצולה שלהם את נזריהם אותם הם רשאים לחבוש בעת טקס ההכתרה. הנזרים הללו יוצרו על פי תקנות אותם התווה המלך צ'ארלס השני בשנת 1661 מיד לאחר חזרתו מגלות בצרפת (לאחר שחווה את תענוגות חצר המלכות של לואי הארבעה עשר) והם תלויים במידת קרבתו של הנסיך למונרך. לעיתים ניתן למצוא צווים מלכותיים אשר מאשרים את קיומם של נזרים מיוחדים לנסיכים בודדים.
כתר בדגליהן של מדינות אחדות
כתר מופיע בדגליהן של מדינות אחדות, כדי לציין את זיקתן לבית מלוכה. במקרים אחדים, בעקבות ביטולה של המלוכה במדינה, שוּנה דגלה, והוסר ממנו הכתר (דוגמה: דגל איראן).
מיכאיל פסקוב
מיכאיל פסקוב (ברוסית: Михаи́л Песко́в;   1834 13 באוגוסט  1864) היה צייר היסטוריה וז'אנר וליטוגרף רוסי.
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחה איש צבא, שהוצב בסיביר. מ-1850 עד 1855, הוא עבד במשרד ממשלת המחוז של אירקוטסק. הוא עזב כדי להירשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד אצל אלכסיי מרקוב. בשנים 1859 ו-1860, יצירתו זכתה במספר מדליות כסף. בשנת 1861, הוא קיבל מדליית זהב על ציורו ״פנייה לאזרחי ניז'ני נובגורוד על ידי מינין״ שנרכש ב-1,000 רובל על ידי האספן ואסילי קוקורב. הוא זכה במדליית זהב נוספת ב-1862 עבור ״קרב אגרוף עם איוון האיום״.
ב-1863, הוא הצטרף ל"מרד הארבעה עשר", קבוצת סטודנטים שהעדיפה את הריאליזם ומחו על התעקשותה של האקדמיה לקדם את הסגנון הקלאסי. יחד עם האחרים, הוא סירב להגיש ציור בנושא הנדרש ופרש מהאקדמיה, וקיבל את התואר "אמן סוג ב'". זמן קצר לאחר מכן, הוא לקח חלק בארגון קולקטיב "ארטל האמנים", סוג של קומונה שחלקה סדנאות ומרחב מחיה.
בשנת 1864, בעצת הרופא שלו, הוא נסע לחצי האי קרים, כתרופה לשחפת שלו. חבריו בקולקטיב תרמו אוסף ציורים ומכרו כדי לתמוך בהחלמתו שם, אך הוא מת, בן שלושים בלבד.
משפחות כהן
ביהדות, כֹּהֵן הוא מצאצאי אהרן הכהן. זיהוי המשתייכים לכהנים על פי שם המשפחה "כהן" הוא המובהק ביותר. עם זאת, קיימות משפחות כהן נוספות בעלות ייחוד. להרבה שמות משפחה של משפחות כהנים, הצטרפו שמות לוואי, לרוב לפי מקום מושבם או מוצאם. על פי נתוני הלמ"ס, נכון ל-2017, אחד מכל 50 איש בישראל נושא את שם המשפחה כהן. מחקרים רבים מראים כי בשואה הכוהנים שינו את שמם לאשטמקר.
שמות משפחה נוספים
קיימים שמות משפחה נוספים שהם גרסאות של השם כהן ובהם: הכהן, כהן - זדה, כהנא, דלכהן, כוהני, כגן, קגן, קוגן, כוגן, קאהן, קנר, קון, קז, כהנמן, כהנר, כוהנר, ברכגן, ברקן, ברכאן (לא מעוברת) ועוד. כמו כן קיימים שמות משפחה שהן ראשי תיבות המאפיינים משפחות כהן: כ"ץ (= כהן צדק), מזא"ה (= מזרע אהרן הכהן). יש הטוענים כי סג"ל משמעו סגן לכהנים, אשר היה מחליפו של הכהן הגדול בבית המקדש והממונה על כל הכהנים. מאידך רוב הנושאים את השם סגל משתייכים לשבט לוי, כי סגן לכהן הוא הלוי. בעדה הפרסית יש הנושאים את השם "כהן-זדה" כאשר זדה בפרסית הכוונה "מיוחס".
כהן סקלי
משפחות כהן-סקלי היא משפחה מיוחסת ועתיקת-יומין אשר מדגישה את ייחוסה לצדוק הכהן.
על פי מסורת העוברת ביד בני המשפחה, בין מגורשי פרעות קנ"א בספרד (1391) נמנה רבי דוד כהן-סקלי אשר כונה בקיצור "רבי דְבִידוֹ". הוא הפליג למרוקו, ובשל חששו מעידן חדש של פרעות ורדיפות הקים עיר נפרדת בה חיו רק כהנים, שתסייע בשימור ייחוס הכהונה לימים נקראה העיר דבדו על שמו.
בנוסף הקפידו בני משפחת כהן-סקלי על נישואים פנימיים בין בני המשפחה בלבד, כך שכהן נשא רק בת כהן.
לפירוש המילה "סקלי" יש שני פירושים:
כהן אברי"ש
כהן אברי"ש היא משפחת כהנים מיוחסת ועתיקה, ולפי האגדה היא מיחוסיו של רבי ישמעאל כהן גדול. למשפחה זו לא בא שם הלוואי בגלל מוצאה, אלא לאור שמו של אב המשפחה (כמו משפחת כהן יהונתן). אברי"ש הוא ראשי תיבות של - אני בן רבי ישמעאל.
כהן אלמע'רבי (אלמגריבי)
כהן אלמע'רבי היא משפחת כהנים שהתגוררה והיוותה את כל אוכלוסיית הכפר הקטן (חארה צגירה), בג'רבה שבתוניסיה. לשמה של משפחה זו, נוסף שם הלוואי (مغربي) כתוצאה ממקום מושבה במע'רב (צפון אפריקה).
כהן טנוג'י
כהן טנוג'י היא משפחת כהנים שמוצאה מטנג'יר שבמרוקו. למשפחה זו, שם הלוואי בא לה כתוצאה ממקום מושבה.
מגארי-הכהן (מגורי כהן)
מסורת בידי יהודי תימן כי בני משפחת מגארי-הכהן הם צאצאי יהויריב. משמעות השם מג'ארי היא 'בעל ריב'.
הכהן מלמד
בני המשפחה
אזולאי
משפחת כהנים (שנויה במחלוקת על היותה כהנית) מצפון אפריקה, השם הוא ראשי תיבות של הפסוק "אשה זונה וחללה לא יקחו" שמבטא את איסורי החיתון שלהם, אך נגד טענה זו יצא כבר לפני יותר מ-200 שנה הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א), אשר לא היה כהן.
קפלן
שם משפחה המשויך לכהנים יוצאי עדות אשכנז ומזרח אירופה. מקורו בתרגום של המונח "כהן" ל-chaplain הלועזי. לא תמיד משמעו כהן. גרסאות נוספות: קפלון, קפלינסקי.
קגן, קוגן
שם משפחה לכהני יוצאי עדות אשכנז ומזרח אירופה ובפרט ממדינות דוברות רוסית. מקורו בתעתיק של השם "כהן" לשפה הרוסית בה האות ה' לרוב מוחלפת באות ג' הקלה יותר להגייה בקרב דוברי השפה.
רפפורט
משפחת כהנים שהגיעה לעיר פורטו שבאיטליה מגרמניה לאחר הפוגרומים שנערכו בזמן מסעות הצלב, הכינוי המקורי של ראש המשפחה ר' אברהם-מנחם בר יעקב הכהן טרם הגיעה לאיטליה היה "רפא" שמשמעותו "עורב" בגרמנית, לאחר מכן התחבר השם לשם העיר ונהפך לשם רפפורט.
כהן-ששון וכהן גבורה
משפחות כהנים מאיראן שנאלצו להוסיף את הסיומת ששון או גבורה בראשית המאה העשרים בעודן באיראן כאשר החלו השלטונות לקיים רישום אוכלוסין ואף סירבו לרשום שתי משפחות שונות מאותו היישוב עם אותו שם משפחה 'כהן'. לאור זאת נאלצו משפחות רבות להוסיף שם נוסף למשפחתן.
אליאב
משפחת כהנים שהגיעה מהעיר איביה, אשר כיום בליטא. משפחה ענפה אשר בידה מגילת ייחוס לשבט לוי מימי בית שני.
כהנשוילי
בגאורגיה ככלל לא היו משפחות כהונה ולוויה, אך בערך במאה השנים האחרונות חיו בה שלוש משפחות של כהנים שמוצאם מטורקיה שמם המקורי היה "כהן" והם שינו שם זה כשהגיעו לגאורגיה ל"כהנישווילי" כמנהג ומסורת המקום להוסיף "שווילי" - שמשמעותו 'בן' לשם המשפחה.
פרקש
משפחת כהנים שהגיעה מהונגריה. על פי מסורות היא מיוחסת לכהנים. חלק מוסיפים לשמם את שם המשפחה "הכהן", כדי לחזק כהונתם.
לטאת טרניפה גולייתית
לטאת טרניפה גולייתית (שם מדעי: Gallotia goliath) היא מין של לטאה נכחדת ממשפחת הלטאיים אשר חיה בין סוף הפליסטוקן להולוקן באי טנריפה מהאיים הקנריים. לטאה זו הייתה גדולה בהרבה מקרוביה החיים. המאובנים שלה התגלו במערות באי, שם נמצאו גם מיני חולדות ענקיות מהסוג קנריומיס (Canariomys). היא קיבלה את שמה ב-1942 בידי החוקר רוברט מרטנס.
אורכה של לטאה זו הגיע ל-120-125 ס"מ והיא הייתה הזוחל הגדול ביותר באיים. ממצאים של גולגולת באורך 13.5 ס"מ מרמזים שהיו אולי פרטים עוד יותר גדולים. היא משתייכת כיום לסוג Gallotia, בו מינים רבים האנדמיים לאיים הקנריים. לטאה זו חיה בקרבת החופים ושם ניזונה מחרקים ומזוחלים קטנים יותר ואולי גם מגורי חולדות.
ג'נט מאו
ג'נט מאו (באנגלית: Janet Maw; נולדה ב-16 במאי 1954) היא שחקנית אנגלייה.
מאו ידועה בעיקר מהופעותיה בסדרת הטלוויזיה "ראש העיר קסטרברידג'" על פי רומן באותו שם מאת תומאס הרדי, ובסדרה "דברי ימי בארצ'סטר" המבוססת על ספריו של אנתוני טרולופ. היא הייתה חברה ברדיו דרמה קומפני של ה-BBC.
רוג'ר קרייג סמית'
רוג'ר קרייג סמית' (באנגלית: Roger Craig Smith; נולד ב-11 באוגוסט 1975) הוא שחקן, מדבב, וסטנדאפיסט לשעבר אמריקאי. ידוע מדיבוב דמויות רבות כמו סוניק הקיפוד מסדרה בעלת אותו שם, אזיו אאודיטורה במשחקי Assassin's Creed, כריס רדפילד במשחקי Resident Evil ועוד.
ביוגרפיה
סמית' נולד באוגוסט 1975 בסנט ג'וזף, מישיגן ולמד לימודי תסריטאות במכלתת דודג' לאמנות ומדיה (Dodge College of Film and Media Arts), שבאוניברסיטת צ'אפמן שבאורנג', קליפורניה. הוא סיים את תוארו ב-2003.
לאורך השנים דיבב מספר דמויות בולטות כמו סוניק הקיפוד מסדרה בעלת אותו שם מ-2010, אזיו אאודיטורה במשחקי Assassin's Creed, כריס רדפילד במשחקי Resident Evil, האוקודי וריצ'רד ב-"Unikitty!", קפטן אמריקה בכמה משחקים של מארוול קומיקס, דיידארה בנארוטו: שיפודן, תומאס ברגולר שואו, שינקי היראקו בבליץ', מרטין ריסט בסדרה "Monster", דיבב את באטמן בבאטמן: ארקהם אוריג'ינס, באטמן נינג'ה וסופרמן: הבן האדום, את קייל קריין ב-"Dying Light" ואת מיראג במשחק Apex Legends.
איתי הגיתי
אִתַּי הַגִּתִּי, הוא דמות מקראית, נכרי, שעמד לצידו של דוד בראש גדוד צבאי, צבא שכיר אשר אנשיו נכריים, בעת מרד אבשלום. שמו מופיע שלוש פעמים במקרא.
בבורחו מירושלים בזמן מרד אבשלום, מבקש אִתַּי הַגִּתִּי להצטרף לדוד. ייתכן כי בשיחה זו בודק דוד את מידת נאמנותו של אִתַּי. לדעת שמעון בר-אפרת דבריו לאִתַּי אינם באים לבחון את נאמנותו של אִתַּי אלא הוא מבקש ממנו לא לבוא עמו כי אִתַּי כבר נמצא במנוסה ממקום מוצאו.
לפני היציאה לקרב דוד מחלק את צבאו לשלושה גדודים, ככתוב: "וְהַשְּׁלִשִׁת בְּיַד אִתַּי הַגִּתִּי" וגדודו מנה כשש מאות לוחמים. נראה כי הלוחמים בפיקוד אִתַּי היו נאמנים לדוד. לוחמים אלה לא היוו חלק מהכרתי והפלתי. ייתכן כי צבא השכירים הוקם בעקבות הניצחון על הפלשתים. לעירו של אִתַּי, גת היו קשרים עם דוד עוד מזמן שהותו אצל אכיש מלך גת.
חדקן אמו דריה
חדקן אמו דריה (שם מדעי: Pseudoscaphirhynchus kaufmanni) הוא מין של דג סחוס גרמי ממשפחת החדקניים, החי בנהר אמו דריה ובשפך שלו לימת אראל שלחופי אוזבקיסטן, טורקמניסטן ואולי גם באפגניסטן וטג'יקיסטן. המין מצוי בטבע בסכנת הכחדה חמורה.
זהו מין חדקן קטן אך עדיין המין הגדול ביותר בסוג פסודוסקפירינכוס. הוא מגיע לאורך מרבי של 75 סנטימטרים ומשקל של 2 קילוגרם. הוא גם בעל אונת זנב עליונה ארוכה ודקה שיכולה להגיע ל-20% מאורכו. החדקנים הצעירים בעלי גוונים כהים שדוהים עם השנים והבוגרים בעלי גוונים צהובים-בהירים. החוטם של החדקן רחב ושטוח עם בינים ארוכים העוזרים לו לחוש בטרף.
פרטים צעירים של החדקן ניזונים בעיקר מחרקי מים ודגים קטנים כשהגדולים ניזונים מדגים גדולים יותר. הם שואבים את הטרף בעזרת שפתיהם הרחבות והם חסרי שיניים.
חדקן זה מצוי בסכנה חמורה עקב אובדן הנהרות בהם הוא חי, עקב זיהום מים ועקב דיג לא חוקי לבשרו. באזורים רבים קשה לשלוט על הדיג הבלתי חוקי מה שממשיך את הירידה באוכלוסייה.
הרפובליקה הסלובקית הראשונה
הרפובליקה הסלובקית הראשונה (בסלובקית: Prvá Slovenská republika) אשר נודעה גם בשם המדינה הסלובקית (Slovenský štát) הייתה מדינת חסות של גרמניה הנאצית בין ה-14 במרץ 1939 וה-4 באפריל 1945. החלק הסלובקי של צ'כוסלובקיה הכריז על עצמאותו יום לפני ההשתלטות הגרמנית על בוהמיה ומוראביה. הרפובליקה הסלובקית שלטה ברוב השטחים שבהם קיימת כיום סלובקיה מלבד חלקיה הדרומיים שנמסרו להונגריה בשנת 1938. זו הייתה הפעם הראשונה שסלובקיה הייתה מדינה עצמאית רשמית.
הרפובליקה הסלובקית נמשלה על ידי משטר חד-מפלגתי של מפלגת העם הסלובקית. סלובקיה נודעה בעיקר על שיתוף הפעולה שלה עם גרמניה שלחה חיילים לכיבוש פולין בספטמבר 1939 ולמבצע ברברוסה בשנת 1941. בשנים 1942–1945 גורשה מרבית האוכלוסייה היהודית בסלובקיה למחנות השמדה בפולין. לאחר פעולות מחאה אנטי-נאציות של פרטיזנים סלובקים גרמניה סיפחה אליה את סלובקיה, מה שעורר התקוממות גדולה כנגדם. הרפובליקה נכבשה על ידי ברית המועצות בשנת 1945, ושטחיה הוחזרו לצ'כוסלובקיה.
שם
שמה הרשמי של המדינה היה "המדינה הסלובקית" (Slovenský štát) מ-14 במרץ עד ל-21 ביולי בשנת 1939 (יום אימוץ חוקת סלובקיה). לאחר מכן שונה שמה ל"הרפובליקה הסלובקית" (Slovenská republika), ומכונה לעיתים כ"הרפובליקה הסלובקית הראשונה" (Prvá Slovenská republika), כדי להבדיל בינה ובין סלובקיה של ימינו.
הקמה
לאחר ועידת מינכן בשנת 1938, סלובקיה השיגה אוטונומיה בצ'כוסלובקיה, אך העבירה את שטחיה הדרומיים להונגריה בעקבות בוררות וינה הראשונה. בזמן שהקנצלר הנאצי אדולף היטלר התכונן לפלוש לבוהמיה ומוראביה, היו לו תוכניות אחרות עבור סלובקיה. הגרמנים בתחילה קיבלו מידע מוטעה מההונגרים כי סלובקיה רוצה להצטרף להונגריה. גרמניה החליטה להפוך את סלובקיה למדינת הבובה שלה, ולמקם בתוכה בסיסים צבאיים עבור הפלישה לפולין.
ב-13 במרץ 1939, היטלר הזמין את יוזף טיסו (לימים נשיא וראש ממשלת סלובקיה) לברלין ודחק בו להכריז על עצמאותה של סלובקיה. הוא הוסיף כי אם יסרב, לא תהיה לגרמניה שום עניין בגורל המדינה. במהלך השיחה, יואכים פון ריבנטרופ, שר החוץ הגרמני לשעבר, העביר להיטלר דו"ח האומר כי כוחות הונגרים מתקרבים לגבולם עם סלובקיה. יום למחרת סלובקיה הכריזה על עצמאותה.
המלחמה עם הונגריה
ב-29 במרץ 1939, הונגריה, אשר כבשה את מחוז זקרפטיה מידי צ'כוסלובקיה, תקפה את סלובקיה משם בעזרת צבאה הגדול, שבזכותו השיגה שטח בגודל 1,697 קמ"ר, ו-70,000 תושבים מהמדינה החדשה.
הכוחות הסלובקים בלחימה בפולין
סלובקיה הייתה מדינת הציר היחידה, חוץ מגרמניה, שהשתתפה בכיבוש פולין. כאשר תכנן הוורמאכט הגרמני את הפלישה לפולין, הוא ביקש את עזרת סלובקיה. משום שהצבא הסלובקי היה קיים רק חצי שנה, הוא הקים קבוצת לחימה קטנה, אשר כללה מעט חיילים. הקבוצה הצליחה לעבור את נובי סונץ' ומעבר דוקלה, ולאחר מכן כמעט להגיע אל דמביצה ולטרנוב.
הכוחות הסלובקים בלחימה בברית המועצות
הצבא הסלובקי השתתף במלחמה בחזית המזרחית, נגד ברית המועצות בשנים 1941–1945. הכוח שנשלח לברית המועצות כלל 45,000 חיילים, זמן קצר לאחר הפלישה הגרמנית. המשלחת שנשלחה לתקוף במזרח צורפה לארמייה ה-17 הגרמנית, ולאחר מכן הועברה לידי פיקוד גרמני ישיר. יחידה זו נלחמה עם הארמייה ה-17 עד יולי 1941, בעיקר במערכה באומן.
המרד הסלובקי
ב-29 באוגוסט 1944, המרד הסלובקי פרץ בבאנסקה ביסטריצה תחת פיקודו של יאן גוליאן נגד משטרו הדיקטטורי של יוזף טיסו. המורדים כבשו חלקים גדולים במזרח ובמרכז סלובקיה בעזרת צבא אשר כלל 78,000 חיילים (18,000 בתחילת המלחמה). לאחר חודשיים של לחימה הצליח הצבא הגרמני לדכא את המרד, לאחר שחלק גדול מן החיילים הוצאו להורג, כולל גוליאן בעצמו.
למרות ניצחנו של הצבא הגרמני ופירוקו של המרד, פעולות המרד המשיכו עד הקרב על ברטיסלאבה בשנת 1945.
גרמניה הנאצית
מההתחלה, סלובקיה הייתה תחת השפעה גרמנית רבה. הסכם הגנה בין המדינה הסלובקית לבין גרמניה הנאצית נחתם ב-23 במרץ 1939, הנותן להיטלר שליטה חלקית על מדיניות החוץ, הכלכלה והצבא של סלובקיה. הוורמאכט הקים באוגוסט 1939 את מה שמכונה "אזור ההגנה" במערב סלובקיה, שלמעשה היה אזור שממנו יכול היה לתקוף את פולין מספר חודשים לאחר מכן.
ברית המועצות
ב-6 בדצמבר 1940 נחתם הסכם הסחר והניווט הסובייטי–סלובקי. ביוני 1941 הצטרפה סלובקיה למבצע ברברוסה ולפלישה לברית המועצות.
הונגריה
הבעיה הקשה ביותר במדיניות החוץ של הרפובליקה הסלובקית הייתה הונגריה, אשר סיפחה לעצמה שליש משטח סלובקיה לאחר בוררות וינה הראשונה. במשך שנים ניסתה סלובקיה לשנות את ההסכמים על השטחים שניתנו להונגריה, אך גרמניה לא אפשרה לה זאת.
דמוגרפיה
2.6 מיליון נפשות חיו בתוך גבולות סלובקיה בשנת 1940, אשר 85% מהם הכירו בעצמם כסלובקים. המיעוטים בסלובקיה כללו: גרמנים (4.8% מכלל האוכלוסייה), צ'כים (2.9%), רוסינים (2.6%), הונגרים (2.1%), יהודים (1.1%) ורומנים (0.9%). 75% מהאוכלוסייה הייתה קתולית. בבירת המדינה לשעבר, ברטיסלאבה, התגוררו כ-130,000 אנשים.
שיתוף הפעולה עם הנאציזם
הרפובליקה הסלובקית הראשונה הייתה מדינה טוטליטרית אשר הנאציזם הגרמני היה חלק ממנה. היסטוריונים רבים הכירו במדינה לשעבר כמדינת פשיזם קלריקלי. הממשלה הסלובקית תמכה גם באנטישמיות ופרסמה מספר חוקים האוסרים על היהודים להשתתף בחיי הציבור ושלחה רבים למחנות הריכוז בפולין.
השואה בסלובקיה
זמן קצר לאחר עצמאותה של הרפובליקה הסלובקית, החלה המדינה לתקוף את היהודים ולגרש אותם למחנות הריכוז וההשמדה. היהודים שנותרו בסלובקיה חויבו לשאת את הטלאי הצהוב על בגדיהם, וסבלו מרדיפות על ידי המשטר. באוקטובר 1941 גורשו מברטיסלאבה כ-15,000 יהודים.
סופה של סלובקיה
לאחר המרד הסלובקי באוגוסט 1944, כבשו הגרמנים את המדינה. במרץ 1945, בעזרת כוחות רומנים וצ'כוסלובקים הצליח הצבא הסובייטי לכבוש את סלובקיה מידי הגרמנים. שטחי סלובקיה לשעבר הועברו לצ'כוסלובקיה במאי 1945.
הרפובליקה הסלובקית הראשונה חדלה מלהתקיים ב-4 באפריל 1945 כאשר הצבא האדום כבש את ברטיסלאבה. חברי הממשלה הסלובקית נמסרו לידי שלטונות צ'כוסלובקיה ולאחר מכן הוצאו רובם להורג באשמה של שיתוף פעולה עם האויב.
הפארק הלאומי בווינדי
הפארק הלאומי הבלתי עביר בווינדי (אנגלית Bwindi Impenetrable National Park) הוא פארק לאומי השוכן ברמת קיגזי שבשולי השדרה המערבית של השבר הסורי-אפריקני, בדרום-מערבה של אוגנדה ובסמוך לגבולה עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. שטחו של הפארק הוא 320.92 קמ"ר, ובו יער גשם טרופי צפוף העביר להולכי רגל בלבד, והמשתרע הן בשטח מישורי והן בשטח הררי. בשנת 1994 הוכרז הפארק כאתר מורשת עולמית.
שטח וגאוגרפיה
הפארק משתרע בין גובה של 1,190 מטר בצפונו ל-2,607 מטר במזרחו, והוא מתאפיין בגבעות והרים תלולים ובעמקים צרים. שלושה נהרות עיקריים מנקזים את צפונו של הפארק אל אגם אדוארד שמצפון-מערב לו, ושלושה אחרים מתנקזים אל אגם מוטאנדה הקטן השוכן מדרום לו. בשל מורדות ההרים התלולים, חשופה האדמה לבלייה מואצת במקומות בהם נכרתת הצימחיה הצפופה.
האקלים בפארק הוא טרופי ומתאפיין בשתי עונות גשומות - האחת ממרץ עד מאי והשנייה מספטמבר ועד נובמבר. טמפרטורת המקסימום השנתית נעה בממוצע בין 20°C ל-27°C וטמפרטורות המינימום הממוצעות הן 7°C עד 15°C. כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 1,130 מ"מ ל-2,390 מ"מ בשנה.
העיר הקרובה באזור - קבאלה נמצאת כ-29 ק"מ מהפארק.
החי והצומח
בשל הפערים הטופוגרפיים בשטחו של הפארק, קיים בו מגוון של צימחייה, ויש בו, בין היתר, 200 מיני עצים (יותר מכל חורש אחר באפריקה), בהם עשרה מינים אנדמיים, ו-104 שרכאים. שמו של הפארק הכולל את המינוח "בלתי עביר" בא בשל הצימחיה השבוכה הגדלה בו, והוא מסווג כחורש עד לח בחלקו התחתון וחורש גבהים במעלה הגבעות וההרים. בפארק שטחים קטנים של ביצות ואזורי עשבים פתוחים, וחורש של חזרן בשטח של 100 הקטאר.
336 מיני עופות (מהם 12 אנדמיים), 120 מיני יונקים (אחד אנדמי) ו-202 מיני פרפרים (3 אנדמיים) היקנו לפארק את מעמדו כקהילת החי העשירה ביותר ביבשת. כמעט מחצית מכלל 700 גורילות ההר חיות בתחומי הפארק, ועובדה זו היא ללא ספק אחד מהגורמים העיקריים לפרסומו של המקום. הגורילות נמצאות בסיכון ואליהן מצטרפים, בין היתר, השימפנזה המצוי, הפיל האפריקני והנמר.
נוכחות אנושית
בשטח הפארק עצמו לא נמצאו ממצאים ארכאולוגיים אם כי רמת קיגזי יושבה ככל הנראה לפני כ-37,000 שנים. העדויות המוקדמות ביותר לכריתת עצי החורש הן מלפני 4,800 שנים, ככל הנראה בידי ציידים-לקטים שעשו לשם כך שימוש באש, וזוהי העדות הראשונה לעיבוד כלשהו של אדמה באפריקה המשוונית. לפני 2,000 שנים לכל היותר הגיעו חקלאים בני בנטו למקום.
כיום שוכן הפארק באחד האזורים החקלאיים הצפופים ביותר באוגנדה, וצפיפות האוכלוסייה סביב החורש נעה בין 160 ל-320 איש לקמ"ר. כ-10,000 משפחות השייכות למספר שבטי בנטו מעבדות את השטחים הסובבים את הפארק. לאלה נוספו כ-50 עד 100 משפחות אשר פונו משטחי הפארק ב-1964. ברובו המכריע של שטח הפארק עצמו (84%) ניכרת השפעה אנושית כלשהי, שכוללת עדויות לצייד, כריתת עצים (אם כי לא לצרכים מסחריים בשל מגבלות התבליט והצימחיה), כריית זהב, מרעה, או עקבות שבילים; ורק יתר שטחו חופשי מעקבות אלה לחלוטין.
ב-1993 פתח הפארק את שעריו למבקרים, בעיקר כאלה המעוניינים לצפות בגורילות החיות בתחומו. המקום היה לאזור יעד חשוב לתיירות זו לאחר מלחמת האזרחים שפרצה ברואנדה, והתדרדרות המצב הפוליטי והביטחוני ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
צב כוכב בורצ'רדי
צב כוכב בורצ'רדי (שם מדעי: Geochelone burchardi) הוא מין של צב נכחד מהסוג צב כוכבי שבמשפחה צבים יבשתיים. הוא חי באי טנריפה שבאיים הקנריים במהלך המיוקן עד הפליסטוקן, שם חי לצד קרובו צב כוכב וולקניקה (Geochelone vulcanica) מהאי הקרוב גראן קנריה. שני המינים נחשבים לקרובים לצבים מצפון אפריקה, אשר הצליחו להגיע לאיים ושם הם התפצלו ל-2 מינים. מאובני ביצים מהאיים לנזרוטה ופוארטוונטורה אולי השתייכו למין זה אך הזיהוי עוד לא ברור.
מאובני צב זה נמצאו ב-1926 בטנריפה וסווגו בידי החוקר הגרמני ארנסט אהל בסמוך לעיירה אדג'י (Adeje) במשטחים וולקנים. הממצאים כללו מספר עצמות וגם מאובני ביצים של הצב.
במראהו צב היה אוכל צמחים איטי שהזכיר את המינים הגדולים החיים באי אלדברה ובאיי גלאפגוס, אך היה יותר קטן מהם. הוא הגיע לאורך 65-94 ס"מ והיה בעל שריון מעוגל עם חריצים בצורת כוכב, בדומה לקרוביו החיים. בשל המחסור בטורפים ובבעלי חיים מקומיים הצבים החלו לגדול לגודל רב, איתו יכלו לתפוס את הנישה הפנויה באי.
פתן קולט
פתן קולט (שם מדעי: Pseudechis colletti) היא מין של נחש ארסי ממשפחת הפתניים החי באוסטרליה. הוא קרוי על שם החוקר הנורווגי רוברט קולט. בעבר נחשב לנחש בעל סכנה בינונית אך כיום הוא נחשב לנחש ה-19 בארסיותו בעולם.
מאפיינים
נחש זה הוא קרובו של פתן שחור אדום-בטן ובעבר סווג כתת-מין של פתן שחור פפואני החי בגינאה החדשה אך הופרד ממנו ב-1902 בידי החוקר הבלגי ג'ורג' אלברט בולנג'ר. הוא מגיע לאורך של 1.8-2.6 מטר ובעל קשקשים אפורים כהים עם פסים בהירים בצבע צהוב-שמנת עד ורוד לאורך הגב והבטן צהובה עד כתומה.
הנחש חי בעיקר בקווינסלנד באזורים יבשים אך לעיתים מגיע למגורי האדם. הנחש פעיל במשך היום וניזון מזוחלים אחרים, דו-חיים ומיונקים ואף מקניבליות.
הארס של הנחש יכול לגרום למוות תוך כמה שעות. הוא גורם להקאות, שלשולים, כאבי בטן חזקים, כאבי ראש, קרישת דם ולבסוף לאי ספיקת כליות או לתמס שריר. עם זאת ישנו נסיוב לארס היכול להציל את המוכשים בזמן.
עמוד הגרנד ארמה
עמוד הגרנד ארמה (בצרפתית: Colonne de la grande Armée, לעיתים מכונה גם "עמוד נפוליאון") היא אנדרטה בסגנון הסדר הקורינתי בגובה 53 מטרים ליד בולון-סור-מר, פה-דה-קאלה, צרפת.
אודות האנדרטה
העמוד תוכנן בתחילה על מנת להנציח את הצלחת הפלישה לאנגליה, פלישה שמעולם לא התרחשה. אחר כך הוסב על מנת להנציח את התארגנות הגרנד ארמה במחנה בולון (אז עדיין תוכנן הכוח לפלוש לאנגליה, לכן התארגן בסמוך לתעלת למאנש).
העמוד החל להיבנות ב-18 בברימר שנת 13 ללוח השנה המהפכני בצרפת (9 בנובמבר 1799). הכסף נאסף מקרב חיילי הצבא, כאשר חיילים פשוטים תרמו מחצית שכר יום עבודה בחודש וקצינים שכר יום עבודה בחודש.
אולם בניית העמוד נעצרה ב-1811, כאשר הכסף שנאסף תם ואף נצבר חוב. עם תחילת הרסטורציה הצרפתית, הותך הבדיל ששימש לבסיס העמוד על מנת לצקת את פסלו של אנרי הרביעי בפון נף.
בניית העמוד שבה ב-1819, במימון משרד הפנים, ובראשו הוצב הפלר דה ליס עם כתר מלכות. לאחר מהפכת יולי 1830, הוחלף הפלר דה ליס בכוכבים.
ב-1838 הוחלט להשלים את מלאכת הקמת העמוד, וניתנה הוראה לצקת את פסלו של נפוליאון על מנת להציבו בראש העמוד. העמוד נמסר על ידי המשמר הלאומי לידי מרשל ז'אן-דה-דייה סו.
ב-1840 ניסה לואי-נפוליאון (לימים נפוליאון השלישי) לבצע הפיכה, יחד עם כח קטן מתומכיו עגן לחופי בולון-סור-מר, הכוח התבצר בשטח סביב העמוד. אולם הכח הונס אל החוף שם נעצר לואי-נפוליאון.
באותה שנה הושלמה יציקת פסלו של נפוליאון, בזמן להגעת אפרו של נפוליאון לקבורה בארמון האינוואליד. הפסל הוצג לחופי הסן, וב-21 ביולי 1841 החלו בהבאת הפסל מפריז אל בולון-סור-מר. ב-15 באוגוסט 1841 הוצב הפסל בידי אחיינו של נפוליאון, לואי-נפוליאון, לעיני קהל של כ-50,000 איש, בתוכם חיילים רבים ששירתו בגרנד-ארמה.
הפאנץ' ציין כי בטעות או בכוונה מוקם הפסל בגבו לאנגליה, ועל כך כתב:
על אף שהעמוד שרד ללא פגע את מלחמת העולם הראשונה, הוא ניזוק קשות במלחמת העולם השנייה. השטח סביב העמוד הוסב לבית קברות להרוגי הצי הגרמני, ביניהם בנו של קרל דניץ, מפקד הצי.
לאחר המלחמה שוקם העמוד, הפסל שבראשו הוחלף בפסל בגובה 4.75 מטרים. העמוד המשוקם והפסל החדש נחנכו ב-24 ביוני 1962, בנוכחות שארל דה גול וקהל רב.
ב-1999 ושוב ב-2002 ניזוק העמוד ממכת ברק, אולם העמוד שוקם.
לצד העמוד שוכן מוזיאון ובו הפסל משנת 1841, לאחר שיחזור.
פולמן (שיקגו)
פולמן (באנגלית: Pullman) היא כיום פרוור בדרום שיקגו שבמדינת אילינוי. בעבר, בין השנים 1880–1898 הייתה זו העיר המתוכננת הראשונה בארצות הברית שיועדה לפועלי חברת הרכבות של ג'ורג' פולמן. בעיר דוכאה בשנת 1894 ביד קשה שביתת פולמן.
פולמן ההיסטורית
בשנת 1880 רכש ג'ורג' פולמן 4,000 אקר (כ-16,000 דונם) מדרום לשיקגו במטרה לייסד עיר שתיועד כולה לעובדי תאגיד פולמן. העיר הייתה צמודה למפעל הייצור המרכזי של קרונות השינה של פולמן. את העיר תכנן האדריכל סולון ספנסר בימן והיא כללה כנסיות, בתי ספר, מרכזי קניות, כיכרות ועוד. היו בה רחובות רחבים, המבנים ציבוריים נבנו בפאר, הותקנו בה תאורת רחוב, אספקת גז ואספקת מים מרכזית (למתקנים מרכזיים, לא לבתים פרטיים). באותה עת הייתה העיר, שתוכננה לכ-10,000 איש, אחת המתקדמות באמריקה.
פולמן שלט בעירו כשליט יחיד. הוא הוציא עיתון מטעמו ולא התיר הוצאת כל עיתון או פרסום אחר. אספות פומביות נאסרו. פולמן אסר על עובדיו להצטרף לאיגוד. מחירי הסחורות בחנויות בעיר נשלטו על ידי פולמן וכן מחירי השכירות של הדירות. כאשר החל המצב הכלכלי להתדרדר, ב-1893, הוריד פולמן את שכר העובדים, אך לא עדכן בהתאם את מחירי השכירות והסחורות, שנותרו בעינם.
באותה עת בה הציג פולמן את עירו כדגם לעיר מודרנית ומתוקנת במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו (1893) הגיעה התסיסה בעיר הפועלים לשיא. באביב וקיץ 1894 התחוללה שביתה ארצית של פועלי הרכבת, שמרכזה היה בעיר. השביתה דוכאה ביד קשה על ידי כוחות שירות המרשלים של ארצות הברית, אנשי מיליציה מאילינוי וחיילים. בקרבות הרחוב שהתנהלו נהרגו 13 פועלי רכבת ו-57 נפצעו.
ב-1898 הכריז בית המשפט העליון של אילינוי שהבעלות הפרטית על העיר פולמן אינו חוקתי, עקב כך הפכה העיר לפרבר בשטח השיפוט של שיקגו.
כמה מן המבנים ההיסטוריים מן העיר פולמן (בהם "מלון פלורנס", בניין הארקדה, הכנסייה ועוד כ-900 מבנים מקוריים) נותרו והם מהווים אתר מורשת לאומי. בשנת 1972 הוכרזה העיר ההיסטורית (בין הרחובות 111 ו-115) כ"Pullman Historic District" במסגרת אתרי המורשת של שיקגו ומחוז קוק. מפעל ייצור הקרונות פעל עד 1982 ומאז משמש אף הוא כאתר היסטורי.
הפרוור כיום
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 עבר האזור תהליך של התדרדרות. נכון למפקד האוכלוסין של 1990 מונה אוכלוסיית הפרבר 81% אפרו-אמריקאים, כ-8% היספנים וכ-8% לבנים. הפרבר אכלס בעבר אוכלוסייה גדולה יחסית של צאצאי מהגרים מפולין ונמצאת בו קתדרלה בסגנון פולני.
Scale-invariant feature transform
Scale-invariant feature transform (בר"ת: SIFT), ובתרגום מילולי: "התמרת מאפיינים שאינם תלויים בקנה מידה" הוא אלגוריתם בראייה ממוחשבת לזיהוי, תיאור והתאמת מאפיינים בתמונות, שהומצא על ידי דייוויד לואו הקנדי בשנת 1999. האלגוריתם משמש בזיהוי אובייקטים, מיפוי, ניווט, תפירת תמונות, מידול תלת-ממדי, זיהוי מחוות, עקיבה והתאמת תמונה.
שימושים
ניתן לבצע השוואה בין התיאור הווקטורי של נקודות העניין בין שתי תמונות במטרה למצוא זוגות של נקודות עניין בעלי מאפיינים דומים. כלומר שהמרחק וקטורי התכונה שלהם במרחב האוקלידי קטן ולקבל את ההסתברות לנוכחות אובייקט בתמונה אחרת.
סיכום חיובי
סיכום חיובי - לשאת ולתת בלי לוותר הוא ספר מאת פרופ' רוג'ר פישר ופרופ' ויליאם יורי - שניהם מאוניברסיטת הרווארד - והוא מתאר שיטה לטיפול בחילוקי דעות בין אנשים במקרים שונים. השיטה פותחה במסגרת פרויקט המשא ומתן של אוניברסיטת הרווארד.
הכותבים יוצאים מנקודת הנחה שבני אדם נושאים ונותנים על בסיס יום יומי, ובספרם מסבירים מהי הגישה הנכונה לגשת למשא ומתן לגעת, או לחלופין מה לייעץ לצד שמשתתף במשא ומתן. השיטה סותרת את הטענה לפיה משא ומתן יכול להיות "רך" או "נוקשה" בלבד, ומציגה דרך שלישית - משא ומתן מבוסס על עקרונות. במקום להתבסס על תהליך מיקוח שבו כל צד מציג לצד השני את מה שהוא מוכן או לא מוכן לעשות, השיטה מבקשת להכריע בשאלות לגופן, ולחפש את הרווחים ההדדיים בכל סיטואציה, ובו בזמן לעמוד בתוקף על כך שהתוצאה תהיה מיוסדת על אמות מידה הוגנות שאינן תלויות ברצונות שום צד.
קהילות שו"ם
קהילות שו"ם (או: שו"מ) הוא כינוי מקובל לקהילות היהודיות בערים שפייר, וורמס ומיינץ (שפיירא, וורמייזא ומגנצא) שעל גדות נהר הריין. הקשר בין שלוש הקהילות התבטא, בין השאר, בתקנות קהילתיות משותפות שנקראו על שמן: תקנות שו"ם. שלש קהילות אלה נפגעו בגזירות תתנ"ו כתוצאה ממסעי הצלב.
הקשר בין הקהילות וכריכתן יחד החל באופן רשמי במאה ה-12, לאחר גזירות תתנ"ו, למרות שקשרים ביניהן היו קיימים עוד קודם לכן. קשר זה נמשך באופן מעשי או סמלי עד חורבן הקהילות בשואה.
יסוד הקהילות
אחריהם התפתחו ישיבות שבראשן עמדו תלמידיו וחכמים אחרים: ישיבת חכמי לותיר בראשות רבי אליעזר הגדול בן יצחק במגנצא, ישיבתו של רבי יעקב בן יקר ורבי יצחק הלוי בוורמיזא וישיבתו של רבי אליקים בן משולם בשפיירא. חשיבות שלוש הערים לא הייתה שווה, ומגנצא הייתה החשובה שבהן.
הקיסר היינריך הרביעי העניק לקהילות חבל הריין כתבי הגנה שונים. בין השאר קבע היינריך בכתבי ההגנה שלו כי יהודי הערים יהיו פטורים ממכס וכי הקהילות יעמידו בראש כל אחת מהן "בישוף", שייבחר על ידי הקהילה.
תקנות שו"ם
לאחר חורבן הקהילות בגזירות תתנ"ו (1096), נוצר צורך להסדיר את אופי התנהלות הקהילות כלפי השלטונות המקומיים. צורך זה נוצר בעיקר בשל שינוי אופי הקהילה ופרנסתה, מקהילה שהתפרנסה בעיקר ממסחר בין-עירוני ורוכלות לקהילות שהתפרנסו מהלוואה בריבית לתושבי העיר הלא-יהודיים.
תקנות שו"ם הוסדרו בשלוש ועידות שונות של רבני האזור: הראשונה שבהן התקיימה במגנצא בשנת תתקנ"ו (1196). נראה שבראש הוועידה עמדו רבי יוסף ב"ר עתניאל "איש הלבנון" ורבי דוד ב"ר קלונימוס ממינצבורג, תלמידו של רבנו תם.
ועידה שנייה התקיימה אף היא במגנצא עשרים וארבע שנים לאחר מכן, בשנת תתק"ף (1220). בוועידה זו התכנסו שוב חכמי הדור וראשי הקהילות, וחתמו בשנית על תקנות מגנצא הראשונות.
ועידה שלישית התכנסה בחודש תמוז שנת תתקפ"ג (1223) ככל הנראה בשפיירא, בראשות רבנים ונכבדים מקהילות שו"ם, ובהּ עסקו בתקנות נוספות שחודשו בה. על תקנות אלו חתמו גדולי הדור, בהם הרוקח, רבנו דוד ב"ר שאלתיאל (תלמיד ראבי"ה, אב"ד קהילת לורך), רבנו יהודה ב"ר משה הכהן ממגנצא (הר"י כ"ץ, רבו של מהר"ם מרוטנבורג) ועוד.
חלק מתקנות אלו חזרו ואושררו שוב ושוב על ידי רבני הקהילות במרוצת השנים, בעיקר כשנוצר צורך לעדכן את נוסח התקנות ולהתאימן לצורכי הקהילות מחדש. כך למשל בשנת קמ"א (1381) התכנסה במגנצא ועידה בראשות תשעה רבנים ואישרה נוסח שונה במקצת של תקנת החליצה (המבטיחה כי במקרה בו מת הבעל ללא יורשים ואשתו זקוקה לחליצה, תתחלק ירושתו בין האלמנה ובין אחיו החולץ).
רובן של תקנות שו"ם נתקנו כתגובה לבעיות מקומיות וייחודיות של קהילות אשכנז וצרפת בימי הביניים. מסיבה זו נהגו רובן רק במקומן ובשעתן, אך לא התפשטו מעבר לקהילות שבהן נתקבלו, ולא שרדו מעבר לתקופה שבהּ נצרכו. מיעוטן של התקנות הפך לחלק מההלכה המקובלת בקרב יהדות אשכנז ואף מעבר לה.
שמואל ארליך
שמואל ארליך (נולד ב-11 ביולי 1937) הוא פסיכואנליטיקאי ישראלי, יועץ ארגוני ופסיכולוג קליני מומחה. מאז 1990 הוא פרופסור בקתדרה על שם זיגמונד פרויד באוניברסיטה העברית בירושלים. משנת 2005 הוא אמריטוס. ארליך הוא אחד האבות הרוחניים של ועידות נצרת.
חינוך וקריירה
ארליך נולד בפרנקפורט ובסוף 1938 עזבו הוריו של את גרמניה הנאצית בגלל ההתפתחויות הפוליטיות והאיום ההולך וגובר על המשפחה היהודית-גרמנית, ויצאו לארץ ישראל עם בנם. הם הגיעו בתחילת 1939. ארליך גדל בתל אביב. בין השנים 1954 ו-1971 התגורר בארצות הברית, שם סיים את הכשרתו הפסיכולוגית. לאחר שובו לישראל גר בירושלים. הוא דובר גרמנית, אנגלית ועברית. ארליך למד פסיכולוגיה בסיטי קולג' של ניו יורק (CCNY) שם סיים את לימודיו בשנת 1959 עם תואר ראשון. בשנת 1965 קיבל דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת ניו יורק. בין השנים 1965 ו-1967 הוענקה לו מלגה לאחר התואר מהמכון הלאומי לבריאות הנפש (NIMH), מה שאיפשר לו לעשות מחקר בפסיכולוגיה קלינית במרכז אוסטן ריגס שבסטוקברידג', מסצ'וסטס. אז כבר היה מוסמך כפסיכולוג קליני, וקיבל תעודה נוספת בשנת 1971 בה המועצה האמריקאית לפסיכולוגיה מקצועית (ABPP) בחרה בו כטוב ביותר במקצועו. באותה שנה הוסמך על ידי האיגוד הפסיכולוגי הישראלי כמפקח על פסיכותרפיה ופסיכודיאגנוסטיקה. בשנת 1972 התמנה למרצה לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1983 סיים את הכשרתו כפסיכואנליטיקאי במכון הישראלי לפסיכואנליזה. והיה חבר בחברה הפסיכואנליטית הישראלית. בשנת 1985 התקבל לחברות מלאה. מאז 1987 הוא מכשיר פסיכולוגים לעשות אנליזה. בשנת 1985 היה חבר מייסד של "OFEK", האיגוד הישראלי לחקר קבוצות ותהליכים ארגוניים. אריק מילר הוביל את שני הכנסים הראשונים של "OFEK", וארליך היה מנהל הארבעה הבאים. בשנים 1993–1997 היה ארליך יו"ר ועדת החינוך של המכון הפסיכואנליטי ושל החברה המקצועית בישראל. בשנים 1999–2002 היה נשיא החברה הפסיכואנליטית הישראלית (IPS) . בשנת 2000 התמנה ארליך לראשות קבוצת עבודה בפדרציה הפסיכואנליטית האירופית (EPF), תפקיד שמילא עד 2006. קבוצת עבודה זו מתמקדת בקשר בין הידע הפסיכואנליטי של החוויה הפנימית לבין הקשר שלה למציאות החיצונית. בשנת 2003 מינה אותו האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי (IPA) כנציג האזורי של אירופה בחבר הנבחרים (Board of Representatives), תפקיד אותו מילא עד 2015. משנת 2005 עד 2011 היה יו"ר ועדת החינוך ב-IPA. בשנת 2010 כתב את "המכתב מירושלים" לכתב העת הבינלאומי לפסיכואנליזה כחלק מיוזמה של כתב העת, מכתב איתו יוכלו חברות פסיכואנליטיות שונות להציג את עצמן בפני הקהל המקצועי הבינלאומי. כמייסד-שותף של ועידות נצרת היה ארליך חלק מהצוות מאז 1994, וכך גם בכנסים הבאים בחסות "שותפים לעימות עם זוועות קולקטיביות" (Partners in Confronting Collective Atrocities - PCCA). בשנת 2012 היה ארליך מנהל הוועידה האירופית הראשונה של ה-PCCA שהתקיימה בטירת קליצ'קוב בפולין תחת הכותרת "אירופאים, רודפים ונרדפים - אז ועכשיו". הוועידה האירופית השנייה התקיימה בשנת 2014 והשלישית בשנת 2016.
בנוסף לקריירה האקדמית שלו היה ארליך פסיכולוג בכיר בבית החולים הפסיכיאטרי איתנים ליד ירושלים. שם הקים מחלקה לצעירים, אותה הוביל במשך 15 שנה.
עבודה ומחקר
המוקד להתעניינותו המדעית של ארליך הוא התיאוריה הפסיכואנליטית ויישומיה, כולל פסיכותרפיה וחקר זהות. הוא עוסק בהשפעה של טראומה חיצונית - במיוחד בהקשר פיגועי טרור - וכן במחקר תהליכים ארגוניים.
קבוצות בסכסוך
ארליך מקדיש תשומת לב מיוחדת לסכסוכים בין חברי קבוצות לאומיות. לשם חקר קונפליקטים אלו הוא משתמש בשיטה של ועידות קשרי קבוצות המבוססת על מודל ועידות לסטר אשר פותחו במכון טאוויסטוק בלונדון. מטרתם של כנסים כאלה היא לעזור למשתתפים לפתח את היכולת לקחת על עצמם אחריות על תפקידים חברתיים שונים. למטרה זו מארגן ארליך כנסים לקבוצות שונות הנמצאות בסכסוך, או מעורב בארגונם של כנסים אלה.
לדברי ארליך, ועידות היחסים הקבוצתיות נועדו לסגור את הפער בין השקפת עולם פרטית - חוויות, פנטזיות וכדומה - לבין העולם החיצוני. כדי להשיג מטרה זו משולבות גישה פסיכואנליטית ותורת מערכות חברתיות. באמצעות כנסים אלו נוצר מקום להתנסות מודעת בתפקיד קודם ופיתוח אפשרי של תפקיד חדש. המטרה היא להבין את העוינות כדבר שמקורו לא רק דרך חוויית המציאות החיצונית, אלא כבנויה גם על ידי המציאות הפנימית. ארליך מבקש לעודד מחשבה רציונלית במצבים טעונים רגשית כדי להשיג הבנה עמוקה יותר של האופן שבו אירועים חברתיים ופוליטיים משפיעים על נפשו של המעורב.
נוער
ארליך הקים את המחלקה לצעירים בבית החולים הפסיכיאטרי איתנים, ועבד שם חמש עשרה שנים. שם חקר את איכות החוויות של צעירים ומתבגרים. "תפקיד ההכחשה בגיל ההתבגרות" עניין אותו. הוא הציע "לשקול את משבר ההתפתחות של גיל ההתבגרות באמצעות שימוש בהכחשה".
בעבודתו הפסיכואנליטית מתעניין ארליך במקרים פרטניים ובאופן בו הם משובצים בסביבתם ובמציאות הפוליטית שלהם. הדבר הודגם במחקר מקרה המתאר את תגובות הצעירים להתנקשות בחייו של ראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק רבין.
עיבוד חוויות
העניין המדעי של ארליך הופנה בשלב מוקדם לשאלה כיצד אנשים מעבדים את חוויותיהם הנפשיות והרגשיות. אלה נוצרות על ידי תפיסת המציאויות החיצוניות והפנימיות, כמו גם על ידי המודע והלא מודע, ולאחר מכן הן עוברות ארגון פנימי. ארליך רואה את נתוני המציאות שאנשים סופגים בחושיהם בקוטב אחד, ואת החוויה המובנית של עולמם הפנימי בקוטב השני. בין הקטבים הוא מתאר תהליך איחוד. תהליך זה הוא מולד וגם "בנוי חברתית". במהלך תהליך זה, אומר ארליך, התחושות "נקלטות, מתעכלות, מובילות ומובנות ללא הרף." תהליך זה, המתואר על ידי ארליך כ"מצבי חוויה", מבטל במידה רבה מודעות ושליטה מרצון. התהליך משפיע בעיקר על הדרך בה אנשים רואים את עצמם וגם על האופן בו הם מארגנים את מערכות היחסים שלהם עם חבריהם וסביבתם. הוא מתאר שתי דרכי התייחסות שונות מאוד זו מזו, הדומות למה שויניקוט מכנה מצבים של "הווה ועשה". אם אנשים נקלעים ל"מצב עשה", עמיתם נתפס כנפרד ועצמאי, והקשר מבוסס על "סיבה ותוצאה, הנשלטת על ידי גורם ותוצאה, ישירה וכרונולוגית". בניגוד ל"מצב עשה", ארליך מתאר את מצב ה"הווה" בו הגבולות בין העצמי והזולת מיטשטשים והשניים מתמזגים זה בזה. בניסיונו של האדם שנמצא במצב זה, גבולות כבר לא קיימים. לדברי ארליך, הדבר יכול להוביל לעימותים רבים ביחסים בין אישיים, וכן לקשיים ניכרים בעיבוד אובדנים.
צב כוכב וולקניקה
צב כוכב וולקניקה (שם מדעי: Geochelone vulcanica) הוא מין של צב נכחד מהסוג צב כוכבי שבמשפחה צבים יבשתיים אשר חי על האי גראן קנריה שבאיים הקנריים במהלך המיוקן עד הפליסטוקן, שם חי לצד קרובו צב כוכב בורצ'רדי (Geochelone burchardi) מהאי הקרוב טנריפה. שני המינים נחשבים לקרובים לצבים מצפון אפריקה, אשר הצליחו להגיע לאיים ושם הם התפצלו ל-2 מינים. מאובני ביצים מהאיים לנזרוטה ופוארטוונטורה אולי השתייכו למין זה אך הזיהוי עוד לא ברור.
מין זה היה קטן מקרובו והגיע לאורך 61 ס"מ, בעוד קרובו הגיע לאורך 94 ס"מ. התגלו ממנו מאובני עצמות וגם קנים עם ביצים ב-1993. הוא נחשב לקרוב לצב הכוכבי החי אך היה גדול יותר והיה דומה מעט לצב גלאפגוס או צב אלדברה, אם כי קטן בהרבה.
יחידת עילית (ספר)
יחידת עילית (בפורטוגזית: Elite da Tropa) הוא ספר ברזילאי, שנכתב על ידי קציני המשטרה לשעבר אנדרה בטיסטה ורודריגו פימנטל יחד עם לואיס אדוארדו סוארס. הוא פורסם לראשונה בשנת 2006. הספר עובד לסרט המצליח יחידת עילית.
תקציר הספר
ספר זה מגולל על סמך עובדות אמיתיות את סיפורו של הגדוד המשטרתי למבצעים מיוחדים (Batalhão de Operações Policiais Especiais, BOPE), הנחשב לחוליית עילית במשטרה הצבאית של ריו דה ז'ניירו. הספר מציג את הקצינים מ-BOPE ככוח מושחת ואלים באופן קיצוני.
ספר זה מתאר גם את התוכנית להתנקש בחייו של לאונל בריזולה, מושל ריו דה ז'ניירו.
אורת בש
ביוגרפיה
בש גדלה בקיבוץ ראש הנקרה. היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל נהריה תחת הדרכתו של רובי שלו.
1987
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1987 זכתה בש ב-3 מדליות, זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:33.11 דקות, לפני זוהר לבנסברג (2:34.39 דקות) ואיריס קומן ומדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:20.15 דקות, אחרי אירית אפרתי (1:18.24 דקות) ולפני ענת אסף (1:20.24 דקות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:07.90 דקות, אחרי איריס קומן (1:07.23 דקות) ולפני סהר אלוני (1:10.23 דקות). היא קבעה במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 30.69 שניות.
המכביה ה-13
בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכתה בש במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:18.14 דקות, אירית אפרתי זכתה במדליית הזהב במשחה זה (1:15.30 דקות). במשחה ל-200 מטר מעורב אישי היא סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 2:28.31 דקות ובמקום החמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:16.84 דקות. בשני משחים אלו היא הייתה ראשונה מבין השחייניות הישראליות.