cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המהפכה הקובנית
החזרה לקובה ומלחמת הגרילה בסיירה מאסטרה
ב-25 בנובמבר 1956 עלתה קבוצה של 82 אנשי התנועה על היאכטה "גראנמה", ועשו את דרכם לכיוון קובה. ב-2 בדצמבר הם נחתו בפלאיה לאס קולוראדאס שבחופה הדרום מזרחי של קובה, במחוז אוריינטה. המיקום לא היה מקרי - בשנת 1895 הגיע לאותו אזור חוסה מארטי, שהוביל את המאבק הקובני לעצמאות מספרד. לאחר הנחיתה החלו לנוע לכיוון הסיירה מאסטרה, רכס הרים מיוער בו הקימו את מפקדתם. בדרכם לסיירה מאסטרה נתקלו המורדים בכוחות צבא, שהרגו את רובם. היתר נמלטו, בקבוצות קטנות, עד שהצליחו להתאחד מחדש. אותה קבוצה, שכללה את האחים קסטרו, קמילו סיינפואגוס וצ'ה גווארה, הייתה לגרעין הקשה של הנהגת התנועה.
עד 1958 עסק קסטרו בבניית כוחו ובהתקפות גרילה על צבאו של בטיסטה באזור הסיירה מאסטרה. באותה תקופה, הצליח קסטרו להשיג שליטה צבאית באזור, על אף הנחיתות המספרית והתשתיתית. באמצעות הוצאה להורג של מי שנחשד כתומך בבטיסטה, הושגה גם שליטה פוליטית באזור. ב-14 במרץ 1958 הטילה ממשלת ארצות הברית אמברגו על כלי נשק. הדבר השפיע קשות על צבאו של בטיסטה, ובמיוחד על חיל האוויר שלו. קסטרו דווקא הצליח להשיג אספקה של נשק וציוד תקשורת, חלקו ממקורות בצבא ארצות הברית וממקורות הקשורים ב-CIA. ב-28 ביוני פתח בטיסטה במבצע וֶרָאנוֹ (שכונה על ידי המורדים "לה אופנסיבה"). כ-12 אלף חיילים, מחציתם טירונים, פשטו על הסיירה מאסטרה, במטרה להכניע את כוחותיו של קסטרו. ב-31 ביולי, צבאו הקטן של קסטרו (כ-300 איש) כמעט שהוכנע. בקשתו להפסקת אש נענתה, ושבוע של משא ומתן עקר אפשר לכוחותיו להימלט בחזרה להרים ולהתבצר מחדש. מתקפתו של בטיסטה נבלמה, ולמעשה נכשלה.
מתקפת הנגד
ב-21 באוגוסט יצאו כוחותיו של קסטרו למתקפת נגד. הם ניצחו בסדרה של קרבות, ושורה של עיירות שנכבשו על ידם, ובראשן גיסה שנכבשה ב-30 בנובמבר, הבטיחו את שליטתו במישורי נהר קאוטו, צפונית לסיירה מאסטרה.
גם הכוח בפיקודו של גווארה צבר תמיכה בדרכו לסנטה קלרה, ועד הגיעו לעיר מנה כ-300 לוחמים. ב-29 בדצמבר חסמו כוחותיו מסילת ברזל ולכדו בה רכבת עמוסה בחיילים, בתחמושת ובאספקה. בקרב שנמשך שעה וחצי בלבד, הצליחו להשתלט על הרכבת. ב-31 בדצמבר תקפו כוחותיו של גווארה, אליהם חברו כוחותיו של סיינפואגוס, את סנטה קלרה עצמה. לאחר שרשרת הכשלונות של צבא בטיסטה, המוראל של חייליו היה ירוד והמוטיבציה שלהם הייתה נמוכה. עד אחר הצהריים באותו היום נפלה העיר בידי המורדים.
בעקבות ההפסדים הרצופים ביגואחאי ובסנטה קלרה, הבין בטיסטה כי הגעתם של המורדים להוואנה היא רק עניין של זמן. ב-1 בינואר 1959 נמלט בחשאי לרפובליקה הדומיניקנית, ובכך הגיע הקץ לשלטונו. באותו היום עוד המשיכו קרבות ברחבי המדינה, כאשר כוח בפיקודו של ויליאם אלכסנדר מורגן השתלט על סיינפואגוס. ב-2 בינואר נודע דבר הימלטו של בטיסטה מהמדינה, והצבא בסנטיאגו דה קובה נכנע לכוחותיו של קסטרו שצרו על העיר, ללא קרב. באותו היום הגיעו גווארה וסיינפואגוס להוואנה. ב-3 בינואר נכנס מנואל אורוטיה יאו למשרד הנשיא. קסטרו עצמו הגיע לבירה ב-8 בינואר בסיומו של מסע ניצחון ברחבי המדינה.
אימוץ הקומוניזם
בתקופה הראשונה שלאחר המהפכה, כלל לא היה ברור כי קסטרו מוביל את המדינה לכיוון הסוציאליזם. ארצות הברית הכירה בשלטון קסטרו, והוא אף ביקר בבית הלבן ונפגש עם סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון באפריל 1959. בפברואר 1960 חתמה קובה על הסכם לרכישת נפט מברית המועצות. בתי זיקוק בבעלות אמריקאית סירבו לזקק את הנפט הסובייטי, ובתגובה הלאימה אותם ממשלת קובה. ארצות הברית ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם קובה, שמצידה החלה להדק את יחסיה עם ברית המועצות. ב-16 באפריל 1961 כבר הגדיר קסטרו את המהפכה כסוציאליסטית. יום למחרת הגיעה המתיחות בין ארצות הברית לקובה לשיא, עם הפלישה למפרץ החזירים. האמריקאים קיוו שבאמצעות הפלישה, תתעורר התנגדות עממית למשטרו של קסטרו, אך כישלונה הביא דווקא לחיזוק מעמדו. בנאום לאומה שנשא קסטרו ב-2 בדצמבר אותה שנה, הודיע כי קובה מאמצת את הקומוניזם.
כחלק מהמדיניות הקומוניסטית, בוצעו במדינה רפורמות אגרריות והוקמו קואופרטיבים חקלאיים. תהליך ההלאמה התגבר במהלך שנות ה-60, והוא כלל חברות, מפעלים וקרקעות. גם הרכוש הזר במדינה הולאם.
במישור החברתי, הקים קסטרו ב-1961 את המפעל הלאומי לאוריינות, שנועד לבער את הבערות ולקדם את האוריינות. במהלך פעילות המפעל הצטמצם שיעור האנאלפביתים במדינה מ-20% ל-4% בלבד בתוך שנה אחת. במדינה הונהג ביטוח בריאות ממלכתי, ומערכת הבריאות במדינה נחשבת לטובה יותר מאשר במדינות מערביות רבות.
פעולותיו של קסטרו נתמכו על ידי המעמדות הנמוכים, אך פגעו בבני המעמד הבינוני והגבוה. כמיליון מהם עזבו את קובה בתקופת שלטונו של קסטרו, רבים מהם מצאו מקלט בפלורידה.
השלכות פוליטיות
בספטמבר 1960 הקים קסטרו את ה-CDR (בספרדית: Comités de Defensa de la Revolución, "הוועדות להגנת המהפכה"). ועדות אלה הונחו להגן על המשטר מפני "פעילות אנטי-מהפכנית". ועדות מקומיות עקבו אחרי פעילויותיהם של אזרחים, ודיווחו על כל "פעילות חשודה".
משטרו של קסטרו רדף את תומכיו של בטיסטה. רבים מנאמני בטיסטה נאסרו או הוגלו, וחלקם אף הוצאו להורג. גם גורלם של פעילים פוליטיים שהתנגדו למשטרו של בטיסטה, אך לא זוהו עם תנועתו של קסטרו, היה דומה.
מאז המהפכה הקובנית ב-1959, לא הייתה בקובה אופוזיציה של ממש, וכל פעילות בעלת פוטנציאל אופוזיציוני דוכאה בידי הוועדות להגנת המהפכה. קסטרו עמד בראש המדינה במשך קרוב ל-50 שנה. ב-31 ביולי 2006 העביר את השלטון לאחיו ראול בשל מצבו הבריאותי, וב-24 בפברואר 2008 בחרה האספה הלאומית בראול לנשיא קובה באופן רשמי.
יחסי בוטסואנה–קוריאה הצפונית
היסטוריה
שתי המדינות החלו את קשריהן הדיפלומטיים ב-27 בנובמבר 1974, במהלך המלחמה הקרה. הנשיא הראשון של בוצואנה, הנשיא סרטסה קחאמה, ביקר במדינה בפיונגיאנג בין ה-9 ל-13 באוגוסט 1976. במהלך הביקור נפגשו הוא ואשתו עם קים איל-סונג, שארגן סעודה עבורם. על פי הדיווחים, קחאמה הפתיע את מארחיו כששיחק ביליארד, בשלב מסוים, על פני שולחן הביליארד, בתנוחה מגושמת.
בתחילת שנות ה-80 הוזמנו כמה מדריכי אמנויות לחימה צפון קוריאנים כדי להכשיר את שירות המשטרה של בוטסואנה בלחימה לא חמושה. הצפון קוריאנים עזבו את בוצואנה זמן קצר אחרי שהם הגיעו, כנראה בגלל הסתה של השוטרים נגד הממונים עליהם, וניסו לשכנע אותם לחפש צורה דמוקרטית יותר של עבודת המשטרה.
בשנת 2013, ממשלת בוטסואנה השעתה את שיתוף הפעולה הבילטראלי עם קוריאה הצפונית בשל חשש ממצב זכויות האדם במדינה. ב-20 בפברואר 2014 היא המשיכה בדרך זו, תוך סיום מלא של כל היחסים הדיפלומטיים והקונסולריים עם קוריאה הצפונית בעקבות דו"ח של ועדת החקירה של האו"ם לזכויות האדם בצפון קוריאה, מה שהפך את בוטסואנה למדינה האפריקאית הראשונה שמכירה, דה-יורה, בקוריאה הדרומית כממשלה הלגיטימית היחידה של קוריאה. אך למרות זאת, ביטאה בוטסואנה את "אהדת הלב" עם העם הצפון קוריאני.
באוקטובר 2015, כאשר הנשיא איאן חמה היה בסיאול, הוא התראיין לחדשות והצהיר כי אין להם עניין ביחסים הדיפלומטיים עם קוריאה הצפונית עוד, בהתייחסו להפרת זכויות האדם ולסכנה לשלום במזרח על ידי הדיקטטורה הצבאית. נוסף על כך, נשיא פרו-דמוקרטי זה גינה את פקידי הממשל של קוריאה הצפונית. "מנהיגי הצפון חיים כאילו בתקופת האבן", הביע חמה את דעתו על המדינה הידועה לשמצה בהפרות זכויות אדם.
Flexicurity
Flexicurity ("ביטחון גמיש", הלחם של flexibility ו־security) היא מדיניות כלכלית תעסוקתית המשלבת בין תחרותיות וגמישות לבין ביטחון כלכלי לעובדים. משמעות מדיניות זו היא קלות רבה וגמישות באפשרויות העסקה ופיטורין בידי מעסיקים מחד, אך מאידך הענקת הטבות כלכליות מפליגות למובטלים. המונח Flexicurity נטבע על ידי ראש ממשלת דנמרק הסוציאל־דמוקרטי פול נירופ ראסמוסן בשנות התשעים של המאה העשרים.
לפי תפישת ממשלת דנמרק, מדיניות Flexicurity מחוללת "משולש זהב" המורכב מגמישות בשוק העבודה, בשילוב עם ביטוח לאומי וכן מדיניות פעלתנית בשוק העבודה, המגדירה זכויות ומחויבויות למובטלים".
היסטוריה
ניצני מדיניות זו הם בהסכם הידוע כפשרת ספטמבר 1899 של דנמרק (מכונה גם "חוקת שוק העבודה"). המגעים בין המעסיקים לאיגודים מקצועיים הכשירו את הקרקע למדיניות כלכלית של תועלת הדדית (רווחיות וביטחון כלכלי). "חוקה" זו תוקנה ב־1960, וכן שונה שמה ל"ההסכם הבסיסי". הסכם זה הסדיר את חופש ההתאגדות באיגודים מקצועיים וכן את הפררוגטיבה הניהולית, שבכללה זכות המעסיק להעסיק ולפטר עובדים בכל עת. "לכן, חשוב להבין שהמודל הדני לרגולציה בשוק העבודה, ובכלל זה זכות ההתאגדות, מבוסס על עקרונות התנדבותיים; וכן, שחקיקה והתערבות מצד המדינה הן מינימליות. זכות ההתאגדות וההכרה בהתאגדויות בשוק העבודה, שעונות על הכרה הדדית של הצדדים בניגודי האינטרסים.". ההסכמים הדנים התלת־צדדים בין המעסיקים, העובדים והמדינה נתמכים במערכת מורכבת, המאפשרת תגובות פעלתניות של המדינה בשוק העבודה לשם "הפעלת" העובדים.
בשנות התשעים המוקדמות, קובעי מדיניות דנים כוננו מדיניות פיסקלית שנועדה לבלום את מגמת האבטלה, וזאת בנוסף ל"מדינות הפעלתנית הראשונה בשוק העבודה" ב־1994. אף על פי שרבים האמינו כי שיעור האבטלה הטבעי עלה, הממשלה הדנית ביקשה לשפר את המצב באמצעות יישום המדיניות הידועה כיום כ־Flexicurity. השינוי למדיניות Flexicurity התרחש אפוא ברפורמות בשוק העבודה ב־1994 וב־1996, כאשר הצגת הגמישות בשוק העבודה נקשרה בביטחון כלכלי, באמצעות המשך אספקת תוכניות רווחה נדיבות וכן "הפעלות" יזומות של עובדים.
המצב כיום
שיעורי האבטלה הנמוכים בדנמרק (2.8% ב־2008) וכן שיעורי ההדרה של המובטלים הנמוכים, תורמים יחד לצמיחה שעולה על 3%. בעקבות זאת, אימץ האיחוד האירופי את מדיניות ה־Flexicurity כמוטיב מרכזי באסטרטגיית ההעסקה האירופית. בפרט, בהנחיה מס' 21 בהנחיות המשולבות לצמיחה ותעסוקה בין השנים 2005-2008 קורא למדינות החברות "...לקדם גמישות משולבת בביטחון תעסוקתי ולהפחית את פילוח שוק העבודה, מתוך חובת הערכה לתפקידיהם של השותפים החברתיים". בשונה מהצעות חוק צרפתיות שנויות במחלוקת הנוגעות לכוח העבודה הצעיר, מדיניות ה־Flexicurity אינה מפלה לרעה עובדים צעירים, ותחת זאת מעלה ציפייה שוות מכל הדנים: על מובטל מוטלת החובה לחפש תעסוקה או לקבל הכשרה, לשם קבלת ההטבות המלאות למובטלים. מדיניות ה־Flexicurity יושמה במדינות אירופיות נוספות, ביניהן פינלנד ונורווגיה.
הטבות מפליגות ואספקת הכשרה לעובדים הן בבסיסה של מדיניות זו, ולכן היא מחייבת מיסוי גבוה. נכון להיום, המיסים הדנים הם הגבוהים בכל מדינות העולם.
גד ברזילי
גד (גדי) ברזילי (11 בינואר 1958 – 10 באפריל 2023) היה משפטן, עורך דין ואיש מדע המדינה. פרופסור מן המניין למשפטים בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת חיפה. פרופסור אמריטוס למשפט וחברה, משפט השוואתי ולימודים בינלאומיים באוניברסיטת וושינגטון. כיהן כדקאן הפקולטה למשפטים (2012–2017) וכמשנה לרקטור וראש בית הספר הבינלאומי (2016–2019), באוניברסיטת חיפה. כן כיהן כיו"ר הוועד הארצי של דקאני הפקולטות למשפטים בישראל (2014–2017). ביוני 2021 נבחר לנשיא האגודה הישראלית למדע המדינה (2021–2024). היה חתן פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט (2022) וחתן פרס רקטור אוניברסיטת חיפה לחוקר הבכיר המצטיין באוניברסיטה לשנת 2022.
ביוגרפיה
ברזילי נולד בתל אביב וגדל ברמת גן, להורים ניצולי שואת יהדות צ'כוסלובקיה. היה בנם של אשר ברזילי (25 בינואר 1924 – 8 ביוני 2018), פרטיזן ביערות סלובקיה, ולימים מחלוצי האורתופדיה הטכנית בישראל ושל שושנה ברזילי (6 בפברואר 1925 – 24 בנובמבר 2020) אשת השומר הצעיר ומדריכת נוער. לימים כיהן ברזילי כדובר ארגון דור ההמשך למורשת השואה והגבורה.
היה בעל תואר ראשון במדעי המדינה והיסטוריה כללית ויהדות מאוניברסיטת בר-אילן (1979, הצטיינות יתרה), תואר ראשון בהצלחה רבה וקורסי תואר שני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב (1982), תואר שני במדעי המדינה ויחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת בר-אילן (1982, הצטיינות יתרה) ודוקטורט במדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, שבו שילב תיאוריות חברתיות עם תיאוריות משפטיות כדי לחקור סוגיות של סדר חברתי ומשפטי. את מחקר הפוסט-דוקטורט השלים באוניברסיטת ייל (1988–1987) בה שהה כעמית תוכנית פולברייט. כן קיבל תעודת הסמכה בשימושים סטטיסטיים מתקדמים במדעי החברה, מטעם אוניברסיטת מישיגן באן ארבור (1988).
במהלך לימודיו, כיהן כעוזר מחקר והוראה במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן (1977–1980), כמרצה-מדריך במחלקה (1980–1987) וכמרצה-מדריך במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטה העברית (1986–1987). לאחר סיום לימודיו, ברזילי עבד בכמה משרדים לעריכת דין, כגון מוריץ-מרגוליס-ויסגלס-אלמגור ומשרד שבלת. לאחר מכן החליט ברזילי כי הוא פונה לעבודה באקדמיה, עבר לאוניברסיטת תל אביב וכיהן בה כמרצה במחלקה למדעי המדינה (1989–1994), כראש התכנית לתואר דו-חוגי במשפטים ומדעי המדינה (1990–1994), כמרצה בכיר במחלקה למדעי המדינה (1994–2002) וכפרופסור חבר במחלקה למדעי המדינה (2002–2006) בנוסף להוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. ב-2005 מונה לפרופסור מן המניין ועבר לאוניברסיטת וושינגטון (2005–2013). בשנת 2011 הצטרף ברזילי כפרופסור מן המניין לסגל האקדמאי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה והיה דקאן הפקולטה למשפטים בשנים 2012–2017. בשנת 2016 נבחר לשמש כמשנה לרקטור האוניברסיטה ושימש בתפקיד זה עד שנת 2019. ברזילי לימד כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות לאורך השנים, בהן אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ברזילי ייסד את התוכנית הראשונה בישראל לתואר ראשון ללימודי משפטים ומדע המדינה (1992), והיה שותף בכיר להקמת תוכנית לתואר שני ושלישי הראשונה בישראל בתחום משפט, חברה ופוליטיקה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1996. באותה שנה היה גם שותף בכיר להקמת האגודה הישראלית ללימודי משפט וחברה. בשנת 1999 הוזמן ברזילי על ידי אוניברסיטת תל אביב לשמש כמנהל המייסד של אחת מקרנות פרסי המחקר והמלגות מהגדולות בעולם, פרס דן דוד. בשנים 2011–2013 כיהן כנשיא האגודה ללימודי ישראל.
ברזילי התמקד במחקר ובהוראה בין-תחומיים על המשפט, החברה והפוליטיקה. במהלך עבודתו האקדמאית בישראל ובעולם זכה ברזילי בארבעה עשר פרסים מדעיים לרבות בפרס הספר הטוב ביותר של האגודה ללימודי ישראל. ברזילי שימש כעורך אורח של כתב העת המרכזי בישראל למדע המדינה, "פוליטיקה", ושל כתב העת "פלילים", בהוצאת הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. בנוסף, הוא היה חבר במועצת העורכים של כתב העת למשפט וחברה Law and Society Review, שימש כחבר ועדת העורכים כתב העת למדע המדינה, American Journal of Political Science, ובמועצת העורכים של כתב העת המרכזי לחקר הפוליטיקה ההשוואתית Comparative Political Studies.
חיים אישיים
ברזילי היה נשוי לקרין נהון (ממנה התגרש), מנישואים אלו נולדו לו שני ילדים. הוא חילק את חייו בין ארצות הברית לישראל. ברזילי נפטר ב-10 באפריל 2023 בגיל 65 מהתקף לב.
הגותו ומחקריו
ברזילי ראה את האתגר המרכזי בהבנת המשפט בפוליטיקה והבנת הפוליטיקה במשפט כמרחבים בלתי נפרדים של פעילות אנושית במסגרת הכוח הפוליטי. על סמך הנחת יסוד הגותית זו פרסם ברזילי שורה ארוכה של מאמרים וספרים, שברבים מהם יישום מחקרי גם לתחומי החברה, המשפט והפוליטיקה בישראל.
ראשית מחקריו הייתה בניתוח והמשגה של הבנה כיצד שימושים פוליטיים באמצעי ביטחון לאומי ובשדה המשפטי מביאים למעבר מקונפליקטים לדימויים של סדר חברתי. בהתייחסותו לרמה המוסדית הוקדש חלק ניכר ממחקריו על משפט ופוליטיקה להבנת מקורות הלגיטימציה של בית המשפט העליון בישראל ובתי משפט עליון ברחבי העולם בכלל. מחקרים אחרים ברמה המוסדית הוקדשו למוסדות ייעוץ משפטי ותביעה כללית, בנקים מרכזיים ומוסדות ביקורת מדינה, עם דגש על מוסדות היועמ"ש, ביקורת המדינה ובנק ישראל במדינת ישראל ומיקומם המשפטי, חברתי והפוליטי. ניתוח השדה המשפטי אינו מתמצה רק בהבנת חברות, מוסדות והקשרים פוליטיים אלא גם בניתוח שיטתי של זכויות אדם ואזרח. ברזילי הקדיש חלק ממחקריו להבנת האינטראקציות בין זכויות אדם עולמיות לזכויות אדם מקומיות ותרומתו בהקשר זה הדגישה את חשיבותן של קהילות בלתי שולטות (non-ruling communities) כמקורות של עיצוב וקידום משפט אלטרנטיבי למשפט המדינה. בספרו Communities and Law עיצב ברזילי גישה תאורטית חדשנית, הקרויה כיום בעולם "קהילתנות ביקורתית". קהילתנות ביקורתית מאפשרת ניתוח של יחסי הגומלין בין משפט המדינה לקהילות בקונטקסט של ריבוד חברתי-כלכלי ואליטות כוח, והיא מצדיקה נורמטיבית זכויות קבוצתיות למיעוטים.
מחקרים אחרים של ברזילי כללו גם ניתוח הקשרים בין דת ומשפט, מיקומו של המשפט בדת והשפעותיה של הדת על המשפט גם בעידן המודרני. עורכי דין כנשאים מרכזיים של מקצוענות, אינטרסים וערכים הייתה סוגיה מרכזית נוספת במחקריו. למשל, ברזילי חקר את חשיבותם של עורכי דין לפיתוח, מסגור והגבלה של שיח דמוקרטי חברתי בעידן נאו-ליברלי. יכולתו של המשפט להתמודד עם שחיתות מוסדית ותרבותית הייתה סוגיה אחרת במחקריו. האם עידן האינטרנט משנה זכויות ומאבקים חברתיים ופוליטיים? לשאלה זו השיב ברזילי במחקר אחר שלו. יריעת מחקריו בתחומי משפט, חברה ופוליטיקה כללה גם את תחום האפיסטימולוגיה והניסיון להבין כיצד ומדוע אנו שואלים שאלות על עולם המשפט, חברה ופוליטיקה.
פעילות פוליטית
ברזילי היה מעורב בדיונים ציבוריים מרכזיים. בין השאר, הוא היה ממובילי המאבק הציבורי לגיוון המינויים השיפוטיים בבית המשפט העליון והיה מבין מבקריה הבולטים של המערכת השיפוטית על מעורבות יתר בחיים הפוליטיים. עם זאת, ברזילי הדגיש כי יש לשמור מכל משמר על כוחו השיפוטי של בית המשפט העליון.
ברזילי היה חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל כנגד הרפורמות שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
קישורים חיצוניים
מבחר מאמריו
רומנים
הרומנים הם קבוצה אתנית החיה כיום בתחום המדינות רומניה ומולדובה. רומנים חיים במדינות נוספות, בהן אוקראינה, ארצות הברית וסרביה.
מוצאם
מוצא הרומנים שנוי במחלוקת, אך מרבית החוקרים גורסים שהעם הרומני נוצר כתוצאה ממיזוג של השבטים הדאקים והלגיונרים הרומאים שהושבו בשטחי דאקיה על ידי האימפריה הרומית שאליהם נבלעו בני עמים נודדים שהגיעו לשטחי הארץ מאוחר יותר, בעיקר סלאבים, כמו כן שבטי קומנים ופצ'נגים.
מיהם הרומנים
הרומנים מתאפיינים על ידי שפתם, ההיסטוריה שלהם, מנהגיהם, תרבותם והמיתולוגיה הייחודית להם.
מנקודת מבט רומנית, מי שנולד ברומניה ומדבר את שפתה הוא רומני במובן הרחב של המילה - גם אלו שעזבו לצמיתות את רומניה. ביטוי לכך ניתן למצוא בחוק האזרחות הרומנית משנת 1991, המעניק אזרחות רומנית לכל אדם שנולד על אדמת רומניה ולצאצאיו עד דור שלישי בתנאי שהם דוברי רומנית ובקיאים בהיסטוריה ובתרבות של העם הרומני.
הרומנים רואים גם את המולדובנים כרומנים, אלא שמחוזותיהם נמצאים באופן זמני מחוץ לגבולות המדינה הרומנית. יש ציבור המדבר בניב הקרוב מאוד לרומנית, בעיקר בחצי האי הבלקני, הם נקראים ארומנים ומנקודת מבט רומנית הם חלק מהעם הרומני.
למעשה בני המיעוטים האתניים החיים ברומניה - הונגרים, צוענים, גרמנים, אוקראינים, רוסים, סרבים, יהודים וכו' אינם נחשבים על ידי העם הרומני, וגם על ידי עצמם, כ "רומנים אתניים", אף על פי שהם דוברי רומנית כשפת אם או כשפה שנייה (למשל היהודים). ולכן, להבדיל מצרפת למשל, נעשים ברומניה מפקדים לפי מוצא אתני. לדת הנוצרית -במיוחד השייכוּת לכנסיות האורתודוקסית הרומנית והיוונית קתולית הרומנית, הקרויה "אוניטה" unită - יש עדיין חלק חשוב בזהות הלאומית של הרומנים. כנסיות אלה קשורות קשר הדוק לתולדות העם הרומני ולמאבקו לעצמאות מדינית ותרבותית. עם זאת קיים גם מיעוט חשוב של רומנים נאו-פרוטסטנטים - בפטיסטים, אדבנטיסטים, פנטיקוסטליים, וכן מיעוט של רומיים-קתוליים או לותרנים.
התפלגות דתית ברומניה
לפי נתוני המפקד של שנת 2002 18,806,428 מאזרחי רומניה (86.8%) הצהירו על היותם נוצרים אורתודוקסים, 1,028,401 (רובם רומנים, מיעוטם צוענים, אוקראינים, רוסים, בולגרים וסרבים) הצהירו שהם רומנו-קתוליים (רובם שייכים למיעוטים הגרמני, ההונגרי, הסלובקי, הבולגרי והצועני) 698,550 פרוטסטנטים, (רובם שייכים למיעוט ההונגרי והגרמני),330,486 פנטיקוסטלי ו-195,481 יוונים-קתולים (כמעט כולם רומנים אתניים). בחבל דוברוג'ה יש מיעוט מוסלמי ממוצא טורקי וטטרי. במדינה קיימת גם קהילה ותיקה אך קטנה של ארמנים. על פי נתוני הותיקן לכנסייה הקתולית יש ברומניה 1,193,806 מאמינים (165,405 יותר מנתוני המפקד). ברומניה נותרו כששת אלפים יהודים. ישנה כמות קטנה יחסית של אזרחים שלא הצהירו על שייכות לדת כלשהי. (אתאיסטים, אגנוסטיים ועוד). בפועל רבים מהאנשים החילונים, כולל אתאיסטים או אגנוסטיים, מרגישים שייכים לקהילות הדתיות של אבותיהם.
הפזורה הרומנית
לפי הערכות, חיים בארצות הברית כמיליון מהגרים ממוצא רומני. ברוב המקרים היגרו אבותיהם לשם מטרנסילבניה. רק מיעוט מהם שמר עדיין על השפה ועל התרבות הרומנית ורובם נטמעו בחברה הכללית האמריקנית. הקהילות הגדולות ביותר נמצאות באוהיו, באינדיאנה, במישיגן, באילינוי, בפנסילבניה ובניו יורק. בקנדה יש מעל למאה אלף יוצאי רומניה. גם בגרמניה יש כמאה אלף רומנים ועוד כחצי מיליון יוצאי רומניה, גרמנים אתניים (שוואבים וסקסונים).
רומנים בצרפת מהווים קבוצה משמעותית, מהם כ-120 אלף הם ילידי רומניה. בהתאם לנתונים לשנת 2020 מספר הרומנים המתגוררים בגרמניה הגיע ל-800 אלף.
הרומנים בישראל
בישראל קיימת נציגות הפטריארכיה האורתודוקסית הרומנית וכנסייה רומנית בירושלים. כמו כן קיימת כנסייה אורתודוקסית רומנית ביפו. יש עוד מספר מנזרים נוצרים אורתודוקסים ובין הנזירים השוהים בהם יש לפעמים רומנים בודדים (למשל במנזר עין כרם בירושלים). לפי אגדות מסוימות, הושיב שליט רומני מימי הביניים את בני אחד הכפרים שלו, בשכנותה של ישראל, במדבר סיני, במטרה לשרת את דרי מנזר סנטה קתרינה. במהלך הזמן התבוללו רומנים אלה בבדואי הסביבה והתאסלמו.
יחסי ארמניה–הולנד
יחסים כלכליים
על פי השירות הסטטיסטי הלאומי בארמניה, מחזור סחר החוץ בין ארמניה להולנד בינואר-דצמבר 2016 הסתכם ב-79.4 מיליון דולר, וצמח ב-3.4% באותה השנה. הולנד מייבאת כמויות קטנות של מוצרים מיוצרים או מעובדים מארמניה ומייצאת כמויות קטנות של מכונות וציוד תחבורה. בשנת 2020 הסתכם הסחר בין המדינות ב-126.7522 מיליון דולר. הייצוא מארמניה להולנד הסתכם ב-97.3286 מיליון דולר, ואילו היבוא מהולנד לארמניה הסתכם ב-29.4236 מיליון דולר.
המפלגה הקומוניסטית הרומנית
המפלגה הקומוניסטית הרומנית (ברומנית: Partidul Comunist Român) היא מפלגה שהתפתחה מתוך המפלגה הסוציאליסטית הרומנית בשנת 1921. כמפלגה קומוניסטית נרדפה על ידי השלטונות ברומניה בין שתי מלחמות העולם, הוצאה אל מחוץ לחוק וחבריה נכלאו, או נמלטו לברית המועצות. ואולם, בתום מלחמת העולם ועם כניסת הצבא האדום לשטחה כחיל כיבוש, המפלגה הקומוניסטית תפסה את השלטון ברומניה, בחסות ברית המועצות בשנת 1946. המשטר הדיקטטורי הקומוניסטי שהונהג ברומניה נמשך עד למהפכת דצמבר 1989, במהלכה סולק הרודן הקומוניסטי מן השלטון, נשפט ולאחר משפט בזק נידון למוות, החל תהליך של דמוקרטיזציה במדינה. חוקה חדשה נתקבלה ופשעי המשטר הקומוניסטי הוקעו על ידי ועדת חקירה מיוחדת שהוקמה יותר מאוחר ביוזמת נשיא רומניה.
עד מלחמת העולם השנייה
המפלגה נוסדה ב-1921 כאשר הרוב הבולשביקי של חבריה גרם לשינוי שמה - ממפלגה סוציאליסטית, לסוציאליסטית-קומוניסטית. המפלגה נתקבלה לקומינטרן ומשלחת מטעמה זומנה לברית המועצות, וכך מצאו עצמם הסוציאליסטים המתונים נאלצים לפרוש מהמפלגה. מקץ שנה נקבע שמה כ"מפלגה הקומוניסטית הרומנית (PCR)" כשמניין חבריה ירד מ-40,000 בערך, לפחות מ-2000; למפלגה נודעה אז השפעה מועטת ביותר על סדר היום ברומניה, שהיו בה באותה עט מעט מאוד פועלי תעשייה, מהיותה מדינה חקלאית ברובה. מיעוט התמיכה במפלגה נבע גם כי חבריה נרדפו על ידי השלטונות, משום התנגדותם לרעיון רומניה הגדולה, שכללה את שטחי בסרביה, בוקובינה, טרנסילבניה ודוברוג'ה, אותם כינתה המפלגה הקומוניסטית שטחים כבושים - מה שהיה מאוד לא פופולרי בתקופה רווית הלאומיות שלפני מלחמת העולם השנייה. בנוסף לכך, רומנים אתניים היו מיעוט במפלגה, בה היו חברים יהודים (דוגמת מרצ'ל פאוקר), הונגרים ובולגרים רבים וממיעוטים אלו נבחרו כל מזכירי המפלגה בין השנים 1924-1944.
זמן קצר לאחר הקמת המפלגה נעצרו ראשי המפלגה והועמדו לדין בטענה שהיו שותפים להתקפה של מקס גולדשטיין על הפרלמנט הרומני. המשטר הרומני רדף את חברי הקומינטרן ואף חיסל בכלא מספר חברים במפלגה בטענה שניסו לברוח מהמעצר. בעקבות זאת, הכריז שר הפנים הרומני, קונסטנטין ארג'טויאנו שהמפלגה הקומוניסטית חוסלה ובעקבות זאת המלך פרדיננד חנן חלק מהחברים הזוטרים של המפלגה שישבו בכלא. עקב רדיפות השלטון, המפלגה לא שלחה נציגים מרומניה לוועידות הקומינטרן, והיא יוצגה על ידי פעילים קומוניסטיים מרומניה שמצאו מקלט בברית המועצות. בסביבות הקונגרס החמישי של המפלגה בשנת 1931, יוסיף סטלין החליף את כל הנהגת המפלגה בנציגים שלו, ויושב ראש המפלגה, אלכסנדר שטפנסקי היה בכלל מפולין. עם זאת, הפלג המקומי של המפלגה הצליח להמשיך לפעול ובתקופת המשבר הכלכלי העולמי של 1929 ארגנה כמה שביתות מוצלחות מבחינתה. אך שביתות אלו לא תורגמו לרווחים פוליטיים משום שהאידאולוגיה של המפלגה לא מצאה חן בעיני הרומנים וחשדם של הרומנים כלפי שליטה של ברית המועצות במפלגה. לאסטרטגיה של יצירת שיתוף פעולה עם מפלגות סוציאליסטיות ואחרות להתנגדות לפאשיזם שאומצה על ידי הקומינטרן בין השנים 1934-1939, לא הייתה השפעה רבה על התנהלות המפלגה הקומוניסטית הרומנית, בגלל החשד של מפלגות אחרות משיתוף פעולה עם שלוחיה של ברית המועצות, במיוחד לאור טענתה לבעלות על שטחים מרומניה הגדולה. עם זאת, חלק מהפעילים הקומוניסטים פעלו במסגרות מפלגות סוציאליסטיות אחרות.
בבחירות 1937 תמכו הקומוניסטים ביולי מניו כנגד גאורגה טטרסקו שרדף אותם, אך הועמדו במצב מביך כאשר מניו כרת ברית עם התנועה הלגיונרית הפאשיסטית. לאחר הבחירות, הפעילות נגד הקומוניסטים ברומניה נמשכה ביתר שאת והמפלגה כמעט שותקה לגמרי. עיתונים שנחשדו בקשר עם הקומוניסטים נסגרו והמשטרה החשאית חדרה לשורות המפלגה. בעקבות זאת הוחלט לקרוא לחברי המפלגה הקומוניסטית להצטרף למפלגת השלטון היחידה שהוקמה בימי הדיקטטורה המלכותית של קרול השני, כדי להשפיע מתוך תוכה על ידי הפצת הרעיונות הקומוניסטים.
במלחמת העולם השנייה
בשנת 1940 אולצה רומניה לותר על בסרביה, צפון בוקובינה ודרום דוברוג'ה והמפלגה הקומוניסטית בירכה על כך בהתאם למדיניותה רבת השנים. לגבי הוויתור על צפון טרנסילבניה, הטענה הרשמית של השלטון ברומניה אחרי 1950 היא שהמפלגה התנגדה לויתור על טרנסילבניה, אולם ההוכחות לכך הן רק מהתקופה שלאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941.
חלק מהפלג החיצוני של המפלגה נשאר פעיל בפעולות התנגדות לנאצים בצרפת. הפלג הפנימי של המפלגה הואשם על ידי כמה מחברי הקומיטרן בטרוצקיזם ועל כך שחלק מהחברים הזוטרים במפלגה שיתפו פעולה כביכול עם השלטון של התנועה הלגיונרית. בהמשך, כמעט כל הנהגת המפלגה מהפלג הפנימי נתפס ונכלא. בשנת 1943 נעשו ניסיונות של המפלגה לאחד את כל מפלגות האופוזיציה הבלתי חוקית ברומניה נגד המשטר הפאשיסטי, אולם השיחות התנהלו בעצלתיים משום שמפלגת האיכרים חששה מהתקדמות ברית המועצות והעדיפה לנהל שיחות עם בנות הברית מהמערב. בראשית 1944, כאשר הצבא האדום עבר את נהר פרוט, שולבו גם נציגי ה המפלגה הקומוניסטית בתמרונים הפוליטיים לשינוי מדיניות רומניה ביחס לבת בריתה עד אז, גרמניה הנאצית. ב 23 באוגוסט 1944 מיוזמת המלך מיכאי הראשון ויועציו מקרב מפלגות האופוזיציה ומקרב הצבא התבצעה הפיכה ברומניה בה יון אנטונסקו הודח מהשלטון ונעצר. הוחזרה החוקה הדמוקרטית והוקמה ממשלה קואליציונית שעיקרה התבסס על מפלגת האיכרים והמפלגה הלאומית הליברלית. נציג קומוניסטי, לוקרציו פטרשקאנו כיהן בה כשר המשפטים, חבר ממשלה קומוניסטי ראשון בתולדות רומניה. ב-31 באוגוסט נכנס הצבא האדום לבוקרשט, ובחסותו החלה המפלגה הקומוניסטית הרומנית בפעולות מחאה נגד השלטון. בשנת 1945 הורכבה ממשלה שבה למפלגה הקומוניסטית והסיעות הקשורות אליה היה רוב והשפעה מכריעה. ובשנת 1946 באמצעות זיוף תוצאות הבחירות הכלליות המפלגה הקומוניסטית תפסה את כל רסני השלטון.
Got to Be There (שיר)
Got to Be There הוא השיר הראשון מאלבום הבכורה בעל אותו השם, של הזמר והיוצר מייקל ג'קסון. השיר יצא ב-1972, בהוצאת מוטאון. Got to Be There הוא השיר הראשון של ג'קסון כאמן סולו לאחר שהיה הסולן המוביל בהרכב חמישיית הג'קסונים. השיר הפך להצלחה מיידית. הוא הגיע למקום הראשון במצעד הקאש-בוקס, מקום רביעי במצעד הבילבורד האמריקאי ובפסגת המצעדים באירופה.
גרסאות כיסוי
השיר כוסה על ידי צ'אקה קאן ב-1982, ג'ורג' בנסון ב-1993 ו- Boyz II Men ב-2007.
יחידות פלאנק
יחידות פלאנק הן יחידות מידה פיזיקליות המבוססות על קבועים פיזיקליים. יחידות פלאנק הומצאו על ידי מקס פלאנק בשנת 1899, על-מנת ליצור מערכת יחידות טבעיות, שתהיה לה משמעות אוניברסלית. בשונה ממערכות יחידות אחרות, כמו למשל מערכת היחידות הבינלאומית, קביעת גודלן של היחידות הבסיסיות במערכת יחידות פלאנק איננה שרירותית. המצאת יחידות פלאנק היא דוגמה לשימוש באנליזה ממדית.
במאמר המקורי מקס פלאנק הביא את הטיעון הבא להצגת היחידות החדשות:
קבועים פיזיקליים
יחידות פלאנק היא מערכת יחידות בה הקבועים הבאים מקבלים את הערך 1:
בטבלה זו הוא קבוע הדיאלקטריות של הריק. במערכת היחידות המקורית, פלאנק לא השתמש בקבוע דיראק (שהוא למעשה קבוע פלאנק המצומצם), אלא בקבוע המוכר כיום בתור "קבוע פלאנק" ({h}), וזאת שנה לפני שהוא השתמש בקבוע זה לצורך ההסבר של קרינת גוף שחור, אירוע אשר מסמל את הולדת תורת הקוונטים.
מערכת יחידות פלאנק מאפשרת רישום פשוט יותר של משוואות פיזיקליות רבות, משום שקבועים אלו נפוצים מאוד בתיאור תהליכים פיזיקליים, וניתן להשמיט אותם מהמשוואות כאשר ערכם נקבע בתור 1.
יחידות פלאנק המצומצמות (reduced Planck units) הן יחידות פלאנק בהן נקבע 8πG=1 במקום G=1. מערכת יחידות זו שימושית בחישובים הקשורים לתורת היחסות הכללית ולקוסמולוגיה.
יחידות נוספות
על פי יחידות הבסיס ניתן להגדיר יחידות נגזרות (derived units) לשאר הגדלים הפיזיקליים:
מייק זיגומניס
מייק זיגומניס (באנגלית: Michael "Mike" Zigomanis; נולד ב-17 בינואר 1981) הוא שחקן הוקי קרח לשעבר בליגת ה-NHL וטריאתלט קנדי.
קריירה
בנעוריו, שיחק במשך 4 עונות בקבוצת הנוער Kingston Frontenacs בליגת OHL. בשנת 1999, נבחר בדראפט ה-NHL בסיבוב השני, במקום 64 על ידי קבוצת באפלו סייברס, אולם עקב חוסר הסכמה בנוגע לתנאי החוזה לא חתם לבסוף. בשנת 2001 ייצג את קנדה באליפות העולם בהוקי קרח לנערים וזכה עם קבוצתו במדליית ארד. לאחר מכן, שיחק עבור קבוצת אריזונה קויוטיס. הוא נבחר בשנית בדראפט ה-NHL לשנת 2001 במקום 46 על יד קבוצת קרוליינה הוריקנס ושיחק בקבוצה בין השנים 2002–2006. באוקטובר 2008, החל לשחק בקבוצת פיטסבורג פינגווינס וזכה עם קבוצתו בגביע סטנלי. באוקטובר 2009, החל לשחק בקבוצת טורונטו מארליס של ליגת ה-AHL. בנובמבר 2009, החל לשחק בקבוצה השוודית Djurgårdens IF Hockey. ביולי 2010, החל לשחק בקבוצת טורונטו מייפל ליפס. בשנת 2013, החל לשחק בקבוצת רוצ'סטרס אמריקנס.
חיים אישיים
זיגומניס נולד בצפון יורק להורים שהיגרו לקנדה ממקדוניה. בשנת 2007, אימץ אורח חיים צמחוני, ובשנת 2011 אימץ אורח חיים טבעוני מטעמי מוסר, בריאות ואיכות הסביבה. זיגומניס מתעניין בזכויות בעלי חיים ושיתף פעולה עם הארגון Mercy for Animals ועם פרויקטים נוספים הפועלים לקידום טבעונות.
בשנת 2013, החל להתאמן לקראת השתתפותו בטריאתלון. ביולי 2013, התחרה בטריאתלון הראשון שלו 'Toronto Triathlon Festival'. באוגוסט 2013, השתתף בטריאתלון 'Kingston Long Course Triathlon'.
זאב טיומקין
זאב (ולדימיר) טיומקין (לעיתים טמקין) (1861, יליזבתגרד – 25 בדצמבר 1927, פריז) היה מנהיג ציוני יליד האימפריה הרוסית. אחיו של הרופא הציוני-הרוויזיוניסט זינובי יונוביץ' טיומקין ודודו של המלחין דימיטרי טיומקין.
קורות חיים
טיומקין נולד ביליזבתגרד שבאוקראינה והיה בין מייסדי אגודת "חובבי ציון" בסנקט פטרבורג. בו' בכסלו תרנ"א (1890) הגיע לארץ ישראל, כדי לעמוד בראש הלשכה להנהלת העבודה המעשית של "חברת התמיכה" של "חובבי ציון" שנפתחה ביפו ולסייע ברכישת קרקעות.
מאוחר יותר חזר טיומקין לרוסיה וכיהן כרב מטעם ביליזבתגרד. הוא נמנה עם ראשוני התומכים בהרצל, והשתתף בקונגרסים ציוניים מטעם יהדות אוקראינה, החל מהקונגרס הציוני הראשון. בקונגרס התשיעי נמנה בין 24 הצירים הוותיקים שהשתתפו בכל תשעת הקונגרסים הראשונים. במלחמת העולם הראשונה סיפק סיוע לפליטים בדרום רוסיה.
טיומקין נמלט מן המהפכה הבולשביקית לברלין, ובשנת 1920 התיישב בפריז והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית. בשנת 1921 השתתף כנציג אוקראינה בוועד המשלחות היהודיות.
על שמו הקימו אנשי בית"ר ב-1932 את מושב "רמת טיומקין" בשרון, המושב הרוויזיוניסטי הראשון. בשנת 1948 נבלע המושב בנתניה וכיום הוא חלק משכונת "רמת אפרים".
צומח
צומח (שם מדעי: Plantae או Viridiplantae) היא ממלכה שכוללת בתוכה יצורים המבצעים פוטוסינתזה ומכילים את הפיגמנטים כלורופיל a וכלורופיל b. חומר התשמורת העיקרי אצלם הוא עמילן. ממלכת הצומח ממוינת לשתי קבוצות עיקריות:
מקובל להניח שצמחים התפתחו מאצות ירוקיות בגלל המשותף ביניהם: הפיגמנטים הפוטוסינתטיים הם כלורופיל a וכלורופיל b, חומר התשמורת העיקרי הוא עמילן, דופן התא מכיל תאית.
שיטות הרבייה של הצמחים רבות ומגוונות, החל מהתחלקות תאים, כמו בחלק מהאצות הירוקיות, וכלה בהאבקה והתפתחות זרעים כמו בבעלי הפרחים.
רוב הצמחים הם אוטוטרופים שמייצרים את המזון שלהם עצמאית על ידי הפוטוסינתזה. בהתאם לכך, אחד הגורמים העיקריים שמשפיעים על גדילת הצמח והתפתחותו הוא האור. חלק מהצמחים הם טפילים, ומנצלים לקיומם חומר אורגני מצמחים חיים אחרים. לעומתם, צמחים טורפים מנצלים חומר אורגני מבעלי החיים. המדע העוסק בחקר הצומח נקרא בוטניקה.
בראשית המאה ה-21 מספר מחקרים הראו שצמחים שונים פיתחו יכולות שונות לחוש את הסביבה ואף להגיב למתרחש בה, למשל, להגיב בהפרשת חומרים למשמע זמזום דבורה.
המיון המדעי של ממלכת הצומח
להלן המיון השלם, המלא והמעודכן לשנת 2004: הערה
מאנו קורנוטה
ה"מָאנוֹ קוֹרְנוּטָה" (Mano cornuta, יד מקורננת) הידועה גם כ"מחוות קרני השטן" וכ-"רוק און" היא מחווה גופנית המבוצעת באמצעות אִגרוּף כף היד ופתיחת האצבע המורה והזרת בו זמנית. אין להתבלבל בין מחווה זו למחוות "אני אוהב אותך" (בשפת הסימנים האמריקאית) בה ישנה פתיחה של האגודל יחד עם האצבע המורה והזרת.
מחווה זאת היא בעלת מגוון משמעויות כתלות בתרבות ובאזור הגאוגרפי. באחדות מהתרבויות זהו סימן לעלבון מיני המרמז על גבר שהיה קורבן לניאוף, באחרות זהו סימן הנועד להרחיק עין הרע.
הלהקה Coven מוכרת על ידי חובבי הארד רוק והיסטוריונים שונים בתור הלהקה הראשונה שהציגה את המאנו קורנוטה לתרבות הרוק, המטאל והפופ, כפי שניתן לראות באלבום הבכורה שלהם משנת 1969, Witchcraft Destroys Minds & Reaps Souls. בתחום המטאל הושרשה מחווה זו בעיקר על ידי רוני ג'יימס דיו שסבתו האיטלקייה נהגה לעשות בה שימוש להרחקת עין הרע. המחווה אומצה בחום על ידי חובבי מטאל והפכה לתופעה נרחבת בהופעות כמעט כמו הד באנגינג.
מחווה זאת משמשת גם את אוהדי ה"טקסס לונגהורן" (קבוצות הספורט של אוניברסיטת טקסס באוסטין).
דן גבתון
דן גבתון (25 במרץ 1960 – 30 בינואר 2022) היה פרופסור לחינוך, מומחה למדיניות ולמשפט של החינוך, ראש החוג למדיניות ומינהל בחינוך, בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב. שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת University College London
ביוגרפיה
גבתון נולד וגדל ברחובות. למד לתואר, ראשון, שני ושלישי באוניברסיטת תל אביב בתחומי המשפטים, תכנון לימודים ומינהל ומדיניות החינוך.
תחומי המחקר העיקריים של גבתון היו מדיניות החינוך ומשפט החינוך (educational law) בגישה השוואתית וכן רפורמות חינוכיות בישראל ובריטניה.
בין השנים 2003 ל-2005, היה חבר מליאת כוח המשימה הלאומי במערכת החינוך (ועדת דברת) ויו"ר ועדת המשנה לחקיקה של הוועדה.
נפטר ב-30 בינואר 2022, ל' בשבט תשפ"ב, לאחר מחלה ארוכה . הובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
רוסינים
הרוסינים (ברוסינית: Русины; נקראים גם קרפטו-רותנים) הם קבוצה אתנית סלאבית מזרחית שתחום מוצאה ברותניה הקרפטית, חבל החופף למחוזות זקרפטיה באוקראינה, פרשוב בסלובקיה, למקובשצ'ינה בפולין ומרמורש בטרנסילבניה שברומניה. הרוסינים הם באופן כללי נוצרים מזרחיים הדוברים רוסינית, המסווגת לחלופין כקבוצת תת-ניבים של אוקראינית או שפה עצמאית. ארגונים רוסיניים טוענים שכיום חיים בעולם כשני מיליון, אך רק כמה רבבות מזהים עצמם כמשתייכים ללאום הרוסיני.
מחוץ לרוס הקרפטית מתגוררים רוסינים בהונגריה, בסרביה, בקרואטיה ובבוסניה והרצגובינה. ישנה קהילה רותנית גדולה בארצות הברית (כ-600,000 איש בשנת 1980) וקהילה בקנדה. בסקרים שנעשו באוקראינה נמצא שפחות מ-10% מהתושבים בחבלי רוס הקרפטית מזדהים כרוסינים, והשאר מזדהים כאוקראינים. בסלובקיה, לעומת זאת, במפקד אוכלוסין בשנת 2001 הזדהו 24,000 כרוסינים ורק 11,000 כאוקראינים.
דניאל זמיר
דניאל זמיר (נולד בכ"ו בחשוון ה'תשל"ט, 25 בנובמבר 1978 בפתח תקווה) הוא מוזיקאי ג'אז, נגן סקסופון (אלט וסופרן) וזמר ישראלי.
ביוגרפיה
זמיר נולד לרותי ושמוליק זמיר, משפחה חילונית מפתח תקווה, מגיל 5 למד נגינה על פסנתר, כינור ותופים, בגיל 12 החל ללמוד לנגן בסקסופון אלט. למד בבית הספר יסודי 'הס' בפתח תקווה. בוגר תיכון תלמה ילין. לאחר לימודיו שוחרר מצה"ל עקב תת-משקל ונסע לניו יורק, שם החל להתעניין במוזיקה יהודית, חסידית ומזרח אירופאית ולפתח את סגנונו הג'אזי-יהודי. בניו יורק התגלה על ידי הסקסופוניסט והמלחין היהודי ג'ון זורן, שהחתים אותו בחברת ההקלטות שלו "TZADIK".
תחת הלייבל TZADIK הקליט זמיר שלושה אלבומים יחד עם הרכבו Satlah בהשתתפותו של זורן עצמו, שניים מהם אלבומי אולפן: "Children of Israel" ו-"Satlah", ואלבום אחד בהופעה חיה "Exodus". ב-"Satlah" ובאלבום ההופעה "Exodus" מופיעים חומרים מקוריים שנכתבו על ידי זמיר בעצמו. האלבום "Children of Israel" מכיל עיבודי ג'אז מקוריים של זמיר והרכבו ללחנים ישראלים ויהודים מסורתיים. בכל שלושת האלבומים מופיע זמיר כסולן לצד חטיבת קצב, הכוללת גיטרה בס ותופים ובליווי אנסמבל כלי נשיפה. בחלק מן הקטעים משתתף גם ג'ון זורן.
בתקופת שהותו בניו יורק התקרב לדת, חזר בתשובה והפך לחסיד חב"ד. בשנת 2006 חזר לישראל להופיע והוציא תחת הלייבל התו השמיני את אלבומו הרביעי "אמן". בשנת 2008 הוציא את אלבומו הרביעי תחת TZADIK שנקרא "I Believe".
בשנת 2009 הוציא זמיר תחת התו השמיני אלבום נוסף, "אחד", בהשתתפותם של זוהר פרסקו וברי סחרוף. באלבום זה כתב זמיר סוויטה בארבעה חלקים המוקדשת לגלעד שליט ובנוסף הקדיש את האלבום כולו לשחרורו של החייל החטוף. לקראת צאת אלבומו "געגוע לכאן", הוציא זמיר באוגוסט 2010 שיר מתוכו, "שיר געגוע לכאן", בו מתארח אביתר בנאי כזמר ליווי.
בשנת 2010 התמנה למנהל אקדמי בבית הספר הגבוה למוזיקה "מזמור" בגבעת וושינגטון.את בית הספר הקים איציק וייס, אליו חברו זמיר והרב מרדכי ורדי. באותה שנה נבחר גם כזוכה פרס ראש הממשלה למלחינים לשנת 2010. בשנת 2012 הוציא זמיר את האלבום "נחמה ועידוד" בהפקה עצמית בו התארחו מתיסיהו, ויוני רכטר. בשנת 2014 הוציא את האלבום "חי" בו התארחו יונתן רזאל וברי סחרוף.
בשנת 2015 הוציא את האלבום "Forth And Back" בחברה הגרמנית "JazzHaus" וכן את האלבום "Redemption Songs" בלייבל האמריקאי "Tzadik" בהפקת ג'ון זורן. בשנת 2016 השתתף זמיר בפרויקט 2023 של איה כורם וביצע את השיר "אני לא אמכור אותי". השיר יצא כאחד משלושת הסינגלים הראשונים מהאלבום.
בשנת 2019 הוציא זמיר את אלבומו ה-13 ״אלי״ (אלבומו הרשמי הראשון שכולו שירים בעברית) ויצאו ממנו הסינגלים - ״במקום טבעת״, ״מודה אני״, ״ליברמן״, ״כף הקלע״, ״חלום״. ביולי 2019 שיחק בסדרת המתח המדובב.
בשנת 2022 יצר יחד עם דוד לביא את הפסקול לסדרה הישראלית "ריקוד האש".
ב-17 באוגוסט 2023 יצא לאור השיר "כתונת הפסים 2023" בו השתתף לצד אמנים ישראלים רבים אחרים.
חיים אישיים
בספטמבר 2020, בראיון לעלון השבת "עולם קטן", יצא מהארון כביסקסואל וקרא להומוסקסואלים שאינם מאושרים בדרכם לבחון זאת כחלופה: "יש דרך לחיות עם המשיכה לבני מינך, והיא חלופה למה שמשטרת המחשבות של הפוליטיקלי קורקט מבית היוצר של הלובי החזק ביותר בחברה בישראל, הכריחה אותנו לחשוב עד עכשיו. אני יכול לאהוב את עצמי, לקבל את המשיכה שלי לבני מיני, לא להתבייש בה, לא להתנגד לה, ועדיין – אני לא חייב להתמסר לה ולהכפיף את חיי אליה. אני יכול להיות נשוי באושר לאישה כמו כל גבר אחר, להימשך לנשים כמו כל גבר אחר."
זמיר הוא גרוש, אב לשניים ומתגורר בירושלים.
בתי דין דתיים בישראל
בתי דין דתיים הם מוסדות שקיבלו סמכות שפיטה מטעם המדינה לדון בענייני מעמדם האישי של האזרחים, כדוגמת נישואים, גירושים, ירושה, אפוטרופסות, אימוץ ועוד. בשיטת המשפט בישראל, לכל עדה דתית המוכרת על ידי המדינה: יהדות, אסלאם, נצרות והדת הדרוזית בית דין משלה, הדן על-פי דיני הדת.
בתי דין רבניים
בתי הדין הרבניים עוסקים במעמדם האישי של בני הדת היהודית, ובכלל כך גם בגיור. השופטים בבתי דין רבניים נקראים דיינים, הממונים לתפקידם על ידי ועדת מינויים בראשות שר הדתות. לרוב יושבים הדיינים בהרכב של שלושה, אך במקרים דחופים ובהסכמתם של שני הצדדים ניתן לשפוט גם בהרכב של דיין אחד. בתי הדין הרבניים פוסקים על פי ההלכה היהודית האורתודוקסית. בישראל קיימים תריסר בתי דין רבניים אזוריים וכן בית דין מיוחד לענייני גיור. בית הדין הרבני הגדול לערעורים יושב בירושלים, ונשיאו משמש כאחראי על מערכת השיפוט הרבנית בישראל (למעשה, תפקידו מקביל לזה של נשיא בית הדין הארצי לעבודה). על הצד הלוגיסטי של בתי הדין אמונה הנהלת בתי הדין הרבניים, כיום (ינואר 2016) בראשות עו"ד שמעון יעקבי (מנכ"ל זמני).
בתי דין רבניים פרטיים
לצד מערכת בתי הדין הרבניים קיימת בישראל מערכת בתי דין רבניים פרטיים, הדנים בסכסוכים אזרחיים על פי ההלכה. המסגרת החוקית היא חוק הבוררות, המקנה תוקף חוקי להכרעת הדין, זאת בכפוף לחתימה על הסכם בוררות. בישראל יש מאות בתי דין פרטיים, שרובם משרתים בעיקר את הקהילה המקומית או את החוג עימו הם מזוהים. רבים מהם מכנים עצמם "בד"ץ" - בית דין צדק. ידוע במיוחד בית הדין של העדה החרדית בירושלים.
בתי דין שרעיים
בית הדין הדתי המוסלמי נקרא בית דין שרעי (מהמילה "שריעה" כלומר ההלכה המוסלמית) והוא מהווה מוסד מרכזי בחיי האוכלוסייה המוסלמית בישראל. במדינת ישראל פועלים שמונה בתי דין שרעיים אזוריים בערים באקה אל-גרבייה, עכו, חיפה, נצרת, טייבה, יפו, באר שבע וירושלים. בנוסף להם פועלים בית הדין לערעורים והנהלת בתי הדין השרעיים, אשר ממוקמים בירושלים.
בית הדין האזורי דן בהרכב של דן יחיד (המכונה קאדי) ובית הדין השרעי לערעורים דן בהרכב של שלושה.
בראש מערכת בתי הדין השרעיים עומד נשיא בית הדין השרעי לערעורים. החל משנת 1994 משמש בתפקיד זה הקאדי אחמד נאטור. מנהל מערכת בתי הדין השרעיים הוא איאד זחאלקה.
בתי הדין הדתיים של העדה הדרוזית
בתי הדין הדתיים של העדה הדרוזית ממוקמים בעכו ובמסעדה שברמת הגולן, ודנים בהם בענייני המעמד האישי של בני העדה. חבר בית הדין נקרא קאדי-מד'הב.
בראש בית הדין הדתי הדרוזי לערעורים עמד עד מותו בשנת 1993 השייח' אמין טריף. מאז מותו לא אוישה משרת ראש בית הדין הדתי הדרוזי לערעורים.
כיום מכהנים בבתי הדין שלושה קאדים-מד'הב: שייח' מוואפק טריף ושייח' נעים כאמל הנו בבית הדין לערעורים, ושייח' חאתם חלבי בבית הדין הדתי הדרוזי של ערכאה ראשונה.
בתי דין נוצריים
הכנסיות של עשר העדות הנוצריות המוכרות בישראל (יוונית-אורתודוקסית, רומית-קתולית, ארמנית-אורתודוקסית, ארמנית-קתולית, סורית-קתולית, כשדית-קתולית, יוונית-קתולית, מרונית-קתולית, סורית-אורתודוקסית, ואנגליקנית) מספקות לבני עדותיהן שירותי דת שונים, ובכללם גם בתי דין נוצריים. פסיקות אלה מוכרות על ידי המדינה.
חוקים המקנים סמכויות עזר לבתי הדין הדתיים
בתי הדין נהנים מסמכות שיפוט המוכרת על ידי המדינה בחוק יסוד: השפיטה. על מנת לאפשר לבתי הדין הדתיים לבצע תפקידם נחקקו במהלך השנים חוקים שונים בעניין סמכויות הנתונות לבתי הדין. בין אלה ניתן למנות את חוק בתי דין דתיים (כפיית ציות ודרכי דיון), התשט"ז-1956 ואת חוק בתי דין דתיים (מניעת הפרעה), התשכ"ה-1965.
רשימת ריום
רשימת ריום, או Répertoire des oeuvres d'Antonio Vivaldi – רפרטואר יצירותיו של אנטוניו ויוואלדי, הנכתבת לרוב כראשי התיבות RV (Ryom-Verzeichnis, בעברית: מדריך ריום), היא קטלוג חלקי של היצירות מאת המלחין אנטוניו ויוואלדי הנקרא על שם מחברו – פטר ריום. הקטלוג פורסם בלייפציג ב-1974 והוא מונה את יצירותיו של ויוואלדי במספרים – למשל, הקונצ'רטו "La Pastorella" מצוין בתור RV95.
קיימים קטלוגים מוקדמים יותר של עבודותיו של ויוואלדי, בהם רשימות רינלדי (פורסם ברומא, 1944), ופינצ'רל (פריז, 1948). כאשר רשימתו של אנטוניו פאנה פורסמה (מילאנו, 1968), ריום כבר החל לעבוד על רשימתו שלו, ולכן נוספו לה יצירות חדשות מאת ויוואלדי שהתגלו במרוצת הזמן. רשימתו של פאנה, בכל אופן, מכילה רק יצירות לכלי נגינה וללא יצירות למקהלה בפרט או זמרים בכלל.
כדי ליצור מתאם עם הרשימות הקודמות, רשימת ריום מתייחסת לקיטלוגיהם של פאנה (המצוין באות F), פינצ'רל (P) וריקורדי.
1080p
1080p (1920 × 1080 פיקסלים המוצגים בהדרגה, ידועים גם בשם הפרדה גבוהה מלאה (Full HD או FHD)) הם קבוצה של מצבי וידאו HDTV בהפרדה גבוהה המאופיינים ב-1,920 פיקסלים המוצגים על פני המסך בצורה אופקית ו-1,080 פיקסלים המוצגים אנכית; ה-p מייצג סריקה פרוגרסיבית, כלומר לא משולבת. המונח בדרך כלל מניח יחס גובה-רוחב של מסך רחב - 16:9, מה שמרמז על רזולוציה של 2.1 מגה פיקסל. לעיתים קרובות הוא משווק כ-Full HD או FHD, כדי להבדיל את הגודל עם 720p. אף על פי שלעיתים 1080p מכונה באופן לא רשמי 2K, מונחים אלה משקפים שני סטנדרטים טכניים שונים, עם הבדלים כגון רזולוציה ויחס גובה-רוחב. אותות וידאו 1080p נתמכים על ידי תקני שידור וידאו דיגיטלי (DVB) באירופה ותקני ATSC בארצות הברית. היישומים של תקן 1080p כוללים שידורי טלוויזיה, דיסקי בלו-ריי, סמארטפונים, תוכן אינטרנטי כגון וידאו ביוטיוב ותוכניות טלוויזיה וסרטים של נטפליקס, טלוויזיות ומקרנים ברמת צרכן, צגי מחשב וקונסולות משחקים. מצלמות וידאו קטנות ומצלמות דיגיטליות יכולות לצלם תמונות סטילס וודיאו ברזולוציה של 1080p.
תקני שידור
כל מכשיר עם מסך שכולל רזולוציה של 1080p מתייחס לכך שיש לו יכולת לקבל 1080p אותו בפורמט של הרזולוציה המקורית, מה שאומר שיש רוחב של 1920 פיקסלים אמיתיים וגובה של 1080 פיקסלים, והתצוגה לא מציגה סריקת יתר, תת-סריקה או ניתוח מחדש של האות ברזולוציה נמוכה יותר. פורמט ה-HD עם לוגו הכנה של 1080p HD, שיצרו DIGITALEUROPE, מחייבת שמכשירי טלוויזיה מאושרים יתמכו בפורמטים מגוונים כמו 1080p 24 fps, 1080p 25 fps, 1080p 50 fps ו-1080p 60 fps, בין שאר הדרישות, קיימת הדרישה ל-fps מסוים שמשמעותו הוא תמונות לשנייה. עבור שידור חי, פורמט הסריקה הפרוגרסיבי בהבחנה גבוהה הפועל ב-1080p ב-50 או 60 פריימים לשנייה מוערך כרגע כסטנדרט עתידי לרכישת וידאו. אמנם 24 פריימים לשנייה משמשים לצילומי הסרטים. EBU תומכת ב-1080p50 כפורמט ייצור עמיד לעתיד מכיוון שהוא משפר את הרזולוציה, מאפשר שידור של אות 1080p50 ו-720p50 סטנדרטיים לצד 1080p50 גם בתשתית הנוכחית ותואם לפורמטי הפצה DCI.
פורמט הייצור 1080p50 / p60 דורש מגוון חדש לגמרי של ציוד סטודיו, כולל מצלמות, מערכות אחסון ועריכה, וקישורי חוץ (כגון Dual-link HD-SDI ו-3G-SDI) מכיוון שהכפיל את קצב הנתונים הנוכחי של 50 או 60 שדות משולבים 1920x1080 מ-1.485 Gbit / s ל-3 באופן סמלי Gbit / s באמצעות קידוד RGB לא דחוס. רוב התיקונים הנוכחיים של SMPTE 372M, SMPTE 424M ו-EBU Tech 3299 דורשים שטח צבע YCbCr ו-4: 2: 2 דגימת משנה כרומה להעברת 1080p50 (סמלי 2.08 Gbit / s) ואות 1080p60. מחקרים משנת 2009 מראים כי עבור שידורים דיגיטליים דחוסים עם H.264 / AVC, חיסכון ברוחב הפס של שידור וידאו משולב לעומת וידאו מתקדם לחלוטין הוא מינימלי גם כאשר משתמשים בכפליים מהקצב הפריים; כלומר, אות 1080p50 (50 פריימים מתקדמים לשנייה) מייצר למעשה את אותו קצב סיביות כמו אות 1080i50 (25 פריימים משולבים זה בזה או 50 שדות משנה בשנייה).
ATSC
בארצות הברית, תקני ה-ATSC המקוריים עבור HDTV תמכו בווידאו 1080p, אך רק בקצב תמונה של 23.976, 24, 25, 29.97 ו-30 פריימים לשנייה (הידוע בכינויו 1080p24, 1080p25 ו-1080p30). ביולי 2008 תוקנו תקני ATSC כך שיכללו דחיסת AVC H.264 / MPEG-4 ו-1080p במהירות 50, 59.94 ו-60 פריימים לשנייה (1080p50 ו-1080p60). קצב פריימים כזה דורש H.264 / AVC פרופיל גבוה ברמה 4.2, בעוד שקצב פריימים רגיל של HDTV דורש רק רמה 4.0. עדכון זה לא צפוי לגרום לזמינות נרחבת של תכנות 1080p60, מכיוון שרוב המקלטים הדיגיטליים הקיימים בשימוש יוכלו רק לפענח את קוד ה-MPEG-2 הוותיק והיעיל פחות, ומכיוון שיש רוחב פס מוגבל עבור ערוצי משנה.
DVB
EBU דורש שמפענחי AVC מדור קודם AVEG-4 צריכים להימנע מקריסה בנוכחות מנות SVC או 1080p50 (ורזולוציה גבוהה יותר). SVC מאפשר תאימות קדימה עם שידורי 1080p50 ו-1080p60 עבור מקלטים MPEG-4 AVC ישנים יותר, כך שהם יזהו רק זרם SVC בסיסי המקודד ברזולוציה נמוכה יותר או בקצב פריימים (כגון 720p60 או 1080i60) ויתעלם בחינניות מחבילות נוספות, בעוד שחומרה חדשה יותר. יוכלו לפענח אות ברזולוציה מלאה (כגון 1080p60).
ביוני 2016 הודיעה EBU על פורמט "מתקדם 1080p" שיכלול תכונות שלב A של UHD כגון וידאו בטווח דינמי גבוה (באמצעות PQ ו- HLG) בצבעים של 10 ו-12 סיביות וסולם צבעים של BT.2020, ואופציונלי HFR 100, 120 / 1.001 ו-120 הרץ; ניתן לקודד זרם וידאו מתקדם של 1080p לצד אות HDTV או UHDTV בסיסי באמצעות HEVC Scalable. תקן ITU-T BT.2100 הכולל וידאו מתקדם של 1080p פורסם לאחר מכן ביולי 2016.
רזולוציות
בפועל, 1080p מתייחס בדרך כלל לתמונה בעל ממדים של 1920 × 1080 פיקסלים עם יחס גובה-רוחב של 16:9. להלן רשימה של רזולוציות אחרות עם גובה תמונה של 1080 שורות המכונות לעיתים 1080p, נכון לפברואר 2019:
שידורים
בארצות הברית, שידורי טלוויזיה ב-1080p זמינים כיום בתחנות נבחרות בערים מסוימות באמצעות תחנות מולטיפלקס ATSC 3.0, כאשר ATSC 3.0 מתפרס כרגע ברחבי ארצות הברית. רוב התחנות המשדרות ב-1080p הן תחנות CBS ו-NBC ושלוחותיהן. התחנות האחרות אינן משדרות ב-1080p ובדרך כלל משדרות ב-720p60 (כולל בעת שידור מקבילי ב-ATSC 3.0) או 1080i60 (מחוץ ל-ATSC 3.0) המקודדות ב-MPEG-2. ישנן גם מגבלות טכניות עם תחנות מולטיפלקס ATSC 3.0 המונעות מתחנות טלוויזיה מלשדר ב-1080p. בעוד שההמרה ל-ATSC 3.0 היא התנדבותית על ידי תחנות הטלוויזיה, אין מידע לגבי מתי אחת מהרשתות הגדולות תשקול לשדר ב-1080p בעתיד הנראה לעין בקנה מידה לאומי, אם כי הן נדרשות לשדר אותות ATSC לפחות חמש שנים לאחר מכן. עם זאת, שירותי לוויין (למשל, DirecTV, XstreamHD ו- Dish Network) משתמשים בפורמט 1080p/24-30 עם קידוד MPEG-4 AVC/H.264 לסרטים בתשלום לפי צפייה שהורדו מראש באמצעות לוויין או לפי דרישה. נכון לעכשיו, אף ערוץ שירות בתשלום כמו USA, HDNET וכו' או ערוץ סרטי פרימיום כמו HBO וכו', לא מזרים את שירותיהם בשידור חי למפיצים שלהם (MVPD) בפורמט זה מכיוון שלמפיצים רבים, במיוחד DBS וכבלים, אין רוחב פס מספיק כדי לספק את הפורמט למנויים שלהם מבלי להשפיע לרעה על השירותים הנוכחיים שלהם.
עבור חומרים שמקורם במקור אשר סרוק פרוגרסיבית בקצב של 24 פריימים לשנייה (כגון סרטים), MPEG-2 מאפשר לקודד את הסרטון כ-1080p24, ללא קשר לפורמט הפלט הסופי. מסגרות המקודדת בהדרגה אלו מתויגות במטא נתונים (פשוטו כמשמעו, שדות של כותרת PICTURE) המורה למפענח כיצד לבצע משיכת 3:2 כדי לשלב אותן. בעוד שהפלט הפורמלי של תהליך הפענוח MPEG-2 מתחנות כאלה הוא 1080i60, התוכן בפועל מקודד כ-1080p24 וניתן לראותו ככזה (תוך שימוש בתהליך המכונה טלקין הפוך) מכיוון ששום מידע לא נאבד גם כאשר השדרן מבצע משיכת 3:2.
ביוני 2016 החלה גרמניה בשידורים ארציים של שמונה ערוצי 1080p50, תוך שימוש בפרוטוקול DVB-T2 עם קידוד HEVC; סך הכל של 40 ערוצים יהיו זמינים עד מרץ 2017.
דיסק בלו-ריי
דיסקי בלו-ריי מסוגלים להכיל תוכן של 1080p HD, ורוב הסרטים שיצאו בבלו-ריי מייצרים תמונת 1080p HD מלאה כאשר הנגן מחובר לטלוויזיה HDTV 1080p באמצעות כבל HDMI. מפרט הווידאו של בלו-ריי מאפשר קידוד של 1080p23.976, 1080p24, 1080i50 ו-1080i59.94. ככלל, סוג זה של וידאו פועל בין 30 ל-40 מגה-ביט לשנייה, לעומת 3.5 מגה-ביט לשנייה לשידורי הגדרה סטנדרטית רגילה.
סמארטפונים
סמארטפונים עם צג HD מלא 1080p זמינים בשוק מאז 2012. נכון לסוף שנת 2014, זהו הסטנדרט לטלפונים חכמים לטווח בינוני עד יקר ורבים ממכשירי הדגל של שנת 2014 השתמשו ברזולוציות גבוהות אף יותר, ברזולוציות Quad HD (1440p) או Ultra HD (2160p).
תוכן אינטרנטי
מספר אתרים, כולל יוטיוב, מאפשרים העלאת סרטונים בפורמט 1080p. יוטיוב משדר תוכן של 1080p בכ-4 מגה-ביט לשנייה לעומת 30 עד 40 מגה-ביט לשנייה שנגן בלו-ריי מאפשר. שירותי הפצה דיגיטלית כמו הולו מספקים גם תוכני 1080p, כגון סרטים הזמינים בדיסק בלו-ריי או ממקורות שידור. זה יכול לכלול שירותי הפצה כמו אתרי עמית לעמית ורשתות מעקב ציבוריות או פרטיות. נטפליקס מציעה תוכן באיכות 1080p בארצות הברית ובמדינות אחרות באמצעות ספקי אינטרנט נבחרים מאז 2013.
טלוויזיות צרכנים ומקרנים
נכון לשנת 2012, מרבית הטלוויזיות הנמכרות לצרכנים מספקות כניסות 1080p, בעיקר באמצעות HDMI, ותומכות ברזולוציות מלאות בהבחנה גבוהה. רזולוציית 1080p זמינה בכל סוגי הטלוויזיה, כולל פלזמה, LCD, הקרנת DLP קדמית ואחורית והקרנת LCD. לצורך הצגת אותות 1080i60 מבוססי סרטים, פעולה הנקראת משיכת 3:2 (טלקין הפוך) מתחילה להופיע בכמה תצוגות 1080p חדשות יותר, אשר יכולות לייצר תמונה באיכות 1080p אמיתית מתוכניות 1080i60 מבוססות סרטים. באופן דומה, ניתן לבטל שזירה של תוכן 25 תמונות לשנייה המשודר ב-1080i50 לתוכן של 1080p ללא אובדן איכות או רזולוציה.
יצרני ציוד AV אימצו את המונח "Full HD" עבור טלוויזיות שיכולות להציג את כל רזולוציות ה-HD הזמינות עד 1080p. עם זאת, המונח מטעה כיוון שהוא אינו מבטיח שהטלוויזיה מסוגלת להציג וידאו דיגיטלי בכל קצב המסגרות המקודד בקובצי מקור ברזולוציה של 1080×1920 פיקסלים. הדוגמה הבולטת ביותר היא שטלוויזיות "Full HD" אינן מובטחות לתמוך בפורמט 1080p24, מה שמוביל לבלבול צרכנים. DigitalEurope (לשעבר EICTA) שומרת על תוכנית הלוגו HD 1080p המחייבת את מכשירי הטלוויזיה המוסמכים לתמוך ב-1080p24, 1080p50 ו-1080p60, ללא סריקת יתר, חוסר סריקה או עיוות תמונה.