cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של המדע
היסטוריה של המדע היא המיקוד ההיסטורי בהתפתחותו של המדע לאורך הזמן – החל מתקופות קדומות של האנושות ועד ימים אלו, ובהשפעות התרבותיות, הכלכליות, הפילוסופיות, הטכנולוגיות והפוליטיות של תהליכים אלו. העיסוק בהיסטוריה של המדע כולל נושאים כהגדרת המדע ובהתהוותו, ומבקש לבחון ולזהות דפוסים ומגמות ביצירה ובעשייה המדעית. שני תחומים משיקים הם להיסטוריה של המדע, הפילוסופיה של המדע והסוציולוגיה של המדע – המתמקדות בשיטות ומתודות המדעיות, בהתפתחותן של התאוריות המדעיות, בבחינת המרכיב האנושי בתהליך המדעי, וביצירתו של הידע המדעי.
מאז שנות ה־60, המגמה השכיחה במחקר הסוציולוגי וההיסטורי של המדע הייתה להדגיש את הפרספקטיבה האנושית של הידע המדעי, והיכולת להגיע לאובייקטיביות מדעית. שלושה פילוסופים שהגותם משקפת את הקטבים העיקריים בדיון זה הם: קרל פופר, שטען כי הידע המדעי הוא פרוגרסיבי ומצטבר נדבך על נדבך; תומאס קון, שטען כי הידע המדעי משתנה על ידי "שינוי פרדיגמות" המובילות למהפכה מדעית, ומכאן הפרדיגמה החדשה יוצרת עולם חדש. לפיכך לדידו של קון, המדע אינו מתקדם באופן פרוגרסיבי דווקא, אלא בהתפתחות מפתיעה וחסרת תקדים כאשר אמת הבוחן להתקדמות זו היא סוציולוגית, דהיינו הכרה ולגיטימציה של הקהילה המדעית בתיאוריה החדשה; ופול פייראבנד, אשר טען כי הידע המדעי אינו מצטבר או פרוגרסיבי, ולכן גם אין צורה ברורה להבדיל בין מדע לבין מה שאינו מדע. מאז פרסום ספרו של קון, "המבנה של מהפכות מדעיות" ב־1962 אשר עוסק בהיסטוריה של המדעים המדויקים, החל דיון רב בקהילה האקדמית לגבי המשמעות והאובייקטיביות של המדע, ומקומו של המדען כסובייקט שאינו נטול ערכים בהתבוננותו בעולם - 'בזירת ההתרחשות'. פעמים רבות, אם כי לא תמיד, עימות על האמת של המדע מתחלק למחנות של אנשי מדעי החברה, מדעי הרוח ואנשי המדעים המדויקים.
היסטוריוגרפיה של המדע
בעקבות ספרו של תומאס קון – "המבנה של מהפכות מדעיות" – החלו לכתוב את ההיסטוריה של המדע אחרת ממה שהיה נהוג. קון יצא נגד התפיסה שהתפתחות מדעית היא, כפי שטוענים רבים – תהליך הדרגתי שבאמצעותו מתווספים פרטים (מכלול העובדות, התאוריות והשיטות המקובצות בספרים מקובלים) אל ערמת המלאי הגדלה ללא הרף. אם כך טוען קון, ההיסטוריה של המדע היא רישום לפי סדר הופעתן, הן את ההתווספויות הללו, הבאות זו לאחר זו והן רישום של המכשולים שעיכבו את הצטברותן. ההיסטוריון של המדע, מצטייר אפוא כבעל שתי משימות. מצד אחד עליו לקבוע לגבי התקופה בה הוא עוסק, על ידי מי ומתי בדיוק התגלתה או הומצאה כל עובדה, חוק ותאוריה המדעיים. ומצד אחר עליו לתאר ולהסביר את אוסף הטעויות, המיתוסים והאמונות הטפלות שגרמו להאטת קצב ההצטברות של מרכיבי ספר המדע המודרני. קון כאמור, יוצא כנגד תפיסה זו וטוען: תפיסתו של קון הובילה בהכרח לשינוי היסטוריוגרפי. התוצאה של כל הספקות והקשיים האלה היא מהפכה היסטוריוגרפית בחקר המדע.
תקופות פרה־היסטוריות
בזמנים הפרה־היסטוריים, בחברות של ציידים-לקטים שהתקיימו במשך עשרות אלפי שנים, הידע הועבר מדור לדור במסורת בעל פה. אנשי התרבות החקלאית והתעשייתית שנפגשו עם עמים ילידים נוטים לראות בהם בורים ופרימטיבים בגלל מחסור ברכוש ונחיתות טכנולוגית וצבאית. מחקרים אנתרופולגיים מאוחרים יותר גילו כי מדובר בדעה קדומה. דווקא בחברה של ציידים לקטים, המקיימת בדרך כלל גם נדידה תכופה, יש הכרח לצבור ולשמר ידע רב בגלל המגוון הגדול של מזונות, מקומות מחיה וסכנות מצד חיות שונות או מאכלים רעילים. זאת לעומת חקלאים הדרים בישובי קבע וניזונים ממגוון מצומצם יותר של מזונות.
כדי לשמר כמות גדולה של ידע אודות העולם הטבעי ולגבי נורמות התנהגות השתמשו הצידיים לקטים בשזירת הידע בתוך סיפורים, שירים ואומנות. לדוגמה שירה בחרוזים והקפדה על מבנה בתים קבוע, מקלה על זכירה טקסט מסוים כך שלא ישתנה במהלך הדורות. דבר זה מקובל בדתות שונות ברחבי העולם. ההסברים של חברות ציידים לקטים אודות העולם הטבעי מערבבים בדרך כלל הסברים מיסטיים של אנימיזם, היבטים אלה אפשרו לחלק מהציידים לקטים לשמור על מערכות אקולוגיות תקינות שאפשרו קיום למשך זמן רב. רוב הידע נצבר בידי זקני החבורה. עם זאת ההסברים המיסטיים שימרו ביחד הן ידע נכון והן אמונות תפלות.
בעקבות המהפכה הנאוליתית השתנו חברות האדם, הפכו גדולות, מורכבות והיררכיות יותר וצמחו מחבורות לשבטים ואחר כך לערי-מדינה. בשלבים אלה החלו להופיע דתות הררכיות יותר. בשלב זה הפכו זקני השבט למעמד של כוהני דת ופקידים שפעלו יחד עם מוסדות של מלוכה על נגידויות, ערי מדינה ובהמשך ממלכות. הידע והמסורת על הטבע, ועל התנהגות אנושית שנשזרו בסיפורי עמים, נשזרו כעת במסורות דתיות על אלים, ודבר זה גם שולב להצדקת המבנח החברתי בכלל ושלטון המלוכה בפרט.
פיתוח הכתיבה איפשר לצבור ידע ולהעביר אותו מדור לדור בצורה ברורה הרבה יותר. פיתוח החקלאות, הוביל הן להגדלת מזון, אך הוביל גם לעליה בגודל האוכלוסייה, סך הכל במשך אלפי שנים נוצרה הפחתה בכמות המזון לנפש באופן ממוצע. עם זאת חברות גדולות יותר היו היררכיות יותר ונוצרו שכבות עשירות יותר - מעמדות של פקידים, אומנים, סוחרים, אצולה וכוהני דת שיכלו להשקיע זמן רב יותר בצבירת ידע. כמו כן הידע שימש את המעמדות האלה כדי להבטיח את מעמדם החברתי ואת פרנסתם.
תרבויות עתיקות רבות אספו מידע אסטרונומי באופן מסודר על ידי תצפיות פשוטות. אם כי הם לא הבינו את המבנה האמיתי של הכוכבים, הוצעו הסברים רבים. בתרבוית המלוכניות והמסורתיות ההנחה הייתה כי הסדר החברתי קבוע מאז ומימים, העולם לא משתנה. הסדר החברתי הקיים שבו המלך ואנשי הכהונה שולטים הוא הסדר החברתי הצודק ביותר והוא נקבע על ידי האל עצמו. בחברות כאלה לא עודדו אנשים לשאול שאלות. טקסטים עתיקים נחשבו נכונים בזכות היותם עתיקים ולכן קרובים יותר להיווצרות העולם בידי האלים. ההסברים על היווצרות העולם או על מבנה הכוכבים הוצגו בדרך כלל כאמיתות ברורות מאליהן, תשובות ידועות שיש לשנן ולהעביר הלאה. לא תאוריות שצריך לנסות לאושש או להפריך.
עוד בימי הציידים לקטים היו תצפיות רבות על צמחים ובעלי חיים. דבר זה היה חיוני לשם השרדות. באופן דומה בני אדם עקבו אחר מזג אוויר, אקלים ואסטרונומיה. ידע זה היה חייני כדי לדוגמה עבור ציידים לקטים שנדדו שהיו צריכים לתאם את עונות הנדידה שלהן להיבטים של מזג אוויר, נדידה של בעלי חיים ועונות ביכורי פירות. שמירה על ארוחות חיים מותאמים לאקולוגיה ולמזג האוויר נשמרו במידה רבה גם בקרב חקלאים שבייתו צמחים ובעלי חיים והיו תלויים בהם למחייתם. חברות חקלאיות מורכביות יותר היו צריכות לשמר ידע גם כיצד להיערך למצבים של בצורת או שיטפון, והן לשמר מבנים חברתיים שיאפשרו השרדות של השלטון. עובדות בסיסיות מסוימות על רפואת צמחים ועל האנטומיה האנושית הפנימית היו ידועות במקומות מסוימים. נעשה שימוש באלכימיה בתרבויות שונות. ידע על חומרי בנייה, סכרים, ומבנים התפתח ברוב החברות החקלאיות, ידע על מטלורגיה התפשט במרחב אירו-אסיה והוביל לתקופות המכונות התקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה ותקופת הברזל.
תחילת המתודה המדעית
תאלס החי במילטוס שבחוף טורקיה של היום בסביבות שנת 600 לפני הספירה שואל את השאלה המתודית המדעית הראשונה הידועה לנו: "ממה עשוי היקום?". טענתו היא שהעולם עשוי בבסיסו ממים ומהם נוצרו כל התופעות, והבסיס לכך אפשר והוא עקב כך שהקרח המוצק נוצר ממים וכך גם האדים שהם גז. לפי קרל סייגן תאלס אולי שאב חלק מהרעיונות שלו ממסורת בבלית שהכיר, אבל הוא יצר חידוש אחר - הוא הותיר את האלים מחוץ למשוואה. פחות חשוב ההסבר המדויק שלו ויותר העובדה שהוא הסביר את התנהגות העולם באמצעות חוקים פנימיים שטבועים בעולם, ולא באמצעות התערבות של אלים כל-יכולים מבחוץ.
חלק מהפילוסופים שגרו באיי יוון העתיקה (תָאלֵס איש מילֵטוֹס, אנכסימנדרוס, תאודורוס מסמאמוס, אמפדוקלס, דמוקריטוס, אריסטרכוס מסאמוס), רדפו באופן חופשי אחר ידע מדעי, לטענת קרל סייגן הם רצו להנחיל אותו להמונים. דבר זה היה שונה לעומת מלומדים שחיו בחברות היררכיות כמו מסופוממיה שבה קרוא וכתוב היה נחלתם של מעמד חברתי של פקידים וסוד פרנסתם. אמפדוקלס גילה באמצעות התבוננות בכד בעל פיה צרה מלמעלה וחורים מלמטה שאם סותמים את פיית הכד לא ניתן למלא את הכד במים. הוא הסיק מכך שאוויר הוא חומר ולא סתם ריק. דמוקריטוס הצליח למזג ולהבין את העולם בצורה טובה תוך התבססות על לוגיקה ותצפיות. דמוקריטוס הניח כי העולם בנוי אטומים שביניהם יש רווחים או ריק. הוא הסיק גם כי הכוכבים הם שמשות מרוחקות וכי הם מוקפים בכוכבי לכת כמו כדור הארץ.
בהמשך לרעיונות של תאלס נוצרו מספר דיונים לאורך הדורות ביוון, אולי הדיון המדעי הראשון המתועד, שבו נשמעות דעות החולקות עליו של הרקליטוס, פיתגורס, אפלטון ועוד, כאשר בין ההצעות האחרות קיימת הטענה שהעולם עשוי מאוויר, ממספרים, מרעיונות, שהעולם עשוי מחומר בלתי מובחן ואף כי הוא עשוי מאטומים. בשלב זה כבר קיימים מאפיינים מדעיים ברורים כמו העיסוק בשאלות תאורטיות שאין בצידן תועלת כלכלית גלויה לעין, הנכונות של מתדיינים לחלוק זה על זה ואפילו תלמיד מעז לחלוק על רבו, וכן פיתוח שיטות וטיעונים על מנת לבחון זאת ולחפש את האמת העומדת מאחורי הנגלה לעין.
בבסיסו של התהליך עמדו בעיקר אנשים אמידים שזמנם בידם, אנשים שחיו בערי נמל אשר אליהן הגיעו אנשים ודעות וידיעות מתרבויות אחרות, הם נחשפו לאותו ידע שנאסף ונאגר על ידי החכמים של ממלכות דוגמת מצרים ובבל, הידע הזה עורר אותם לחשוב, פתח בפניהם אפשרויות חשיבה חדשות ואפשרויות אלה הן מעבר למה שיכול היה לקרות בארצות מהן הגיע הידע הזה, הם גדלו ביוון העתיקה – סביבה פוליטית פתוחה בה האזרחים היו שותפים בתהליך השלטוני מה שפיתח את הכישורים הרטוריים והלוגיים שלהם, יוון בה הדת לא הייתה קנאית והאנשים היו חופשיים לחשוב באופן פתוח יותר, האלים לא היו בעלי סמכות, הסיפורים עליהם היו לעיתים משעשעים ולא פעם הם השתקפו בהם כקטנוניים וילדותיים, כך שהגיע ידע מכל העולם ולאנשים היה זמן, חופש מחשבתי וחשיבה מפותחת על מנת לקחת אותו צעד אחד הלאה גם לעבר מקומות שנראו כבלתי פרקטיים לחלוטין ולהמציא דרכים חדשות איך לקדם אותו הלאה.
מדע קדם־ניסויי
מאפיין חשוב של המחקר הקדם־מדעי (במערב או במקומות אחרים) היה חוסר המוכנות לעסוק בניסויים. הכיוון של תצפיות והתבוננות עמוקה בטבע הוחל בימי המסורת האיונית אולם נקטע בקרב פילוסופים מאוחרים יותר. עם הזמן עלתה אסכולה חדשה של פילוסופים באזור יוון- זו של פיתגורס, אפלטון, ואריסטו. פיתגורס פיתח את המתמטיקה והגיע להישגים רבים אחרים אבל הוא וממשיכי דרכו רצו במחקר המדעי כחלק מדת מיסטית. הם בזו לניסויים ותצפיות וסגדו למספרים. הם הניחו כי העולם בנוי מ-5 מצולעים ופרסמו ברבים רק 4 יסודו משום שהניחו שהעיסוק הפומבי במצולע החמישי ה"שמימי" מסוכן לאדם הפשוט. כאשר התברר כי יש בעולם מספרים אי-רציונליים כמו שורש שתיים, הם הדחיקו והסתירו את הנושא משום שהדבר פגע באמונה מיסטית שלהם.
אריסטו, אחר מהפילוסופים הטבעיים הפוריים ביותר בעת העתיקה, ערך תצפיות רבות מאוד בטבע, במיוחד לגבי ההרגלים והתכונות של הצמחים והחיות שסביבו. הוא התמקד בחלוקה של הטבע לקטגוריות שונות, והגיע למסקנות שונות לגבי דרך הפעולה של היקום. אריסטו יעץ לצופים בכוכבים לחדול מכך ורק לחשוב עליהם. מסורת זו של לוגיקה טהורה כפרה באמונות רבות של הפילוסופיה האיונית. היא הניחה כי יש הבדל בין גוף לנפש, כי הארץ היא "טמעה" והשמש והכוכבים טהורים, וכי הארץ לא קשורה לכוכבים האחרים. עד למהפכה המדעית, תאוריות אלו מעולם לא נבחנו בניסויים. עד לאותה תקופה, לא השתמשו כמעט בכלי זה. יש שהאמינו כי התנאים המלאכותיים בניסוי אינם יכולים להביא לתוצאות שדרכם יהיה אפשר להבין את העולם הטבעי האמיתי.
אירופה והעולם הנוצרי
עם נפילתה של הקיסרות הרומית המערבית, ברוב אירופה נוצר נתק ממצבורי הידע של העבר. אם כי באימפריה הביזנטית עדיין היו מרכזי לימוד באלכסנדריה וקונסטנטינופול, הידע באירופה המערבית היה מרוכז במנזרים עד לפיתוחן של האוניברסיטאות במאות ה־12 וה־13. בתחילה, אוניברסיטאות אלו לימדו רק תאולוגיה, אך אישים כמו רוג'ר בייקון עודדו את לימוד המדעים גם כן. ההוראה המדעית הייתה מבוססת על עותקים מטקסטים עתיקים שנותרו באירופה המערבית, במסגרת האסכולה הידועה כסכולסטית. בתוך העולם הנוצרי הייתה תופעה מוזרה: פילוסופיה יוונית קלאסית (יחד עם אמנות רומית ויוונית, ספרות ואיקונוגרפיה דתית) דוכאה, אך עם זאת גם נשמרה.
המזרח התיכון והאסלאם
במזרח התיכון, הפילוסופיה היוונית קיבלה תמיכה מהח'ליפות הערבית. עם התפשטותו של האסלאם במאה ה־7 וה־8, החלה תקופה של למדנות אסלאמית שנמשכה עד למאה ה־14. עולם הלמדנות הזה נעזר בכמה גורמים. השימוש בשפה אחת, ערבית, אפשרה תקשורת ללא תרגום. הגישה לטקסטים יווניים ורומאיים מהאימפריה הביזנטית יחד עם מקורות הידע ההודיים סיפקו למלומדים האסלאמיים בסיס ידע לבנות עליו. גם החג' – העלייה לרגל השנתית למכה – סייע לשיתוף הפעולה המדעי בכך שהביא אנשים ורעיונות יחד למקום אחד.
בגרסאות האסלאמיות של מתודה מדעית מוקדמת, היה לאתיקה תפקיד חשוב. בתקופה זו פותחו המושגים של ציטוט מסודר ממדענים אחרים וביקורת עמיתים על המחקר. מחקרים קודמים ברפואה, אסטרונומיה ומתמטיקה הביאו לפיתוחה של האלכימיה. במתמטיקה, המלומד הפרסי אבו ג'עפר מחמד אל ח'ואריזמי העניק את שמו למה שהיום קרוי אלגוריתם; המילה אלגברה הגיעה מ"אל־ג'אבר", תחילת הכותרת של אחד מספריו. המתמטיקאי הסביאני אל־בטאני (850–929) תרם לאסטרונומיה ולמתמטיקה, והמלומד הפרסי אל ראזי לכימיה. את פירות המחקרים האלה אפשר לראות בפלדה הדמשקאית ובסוללה הבגדאדית. האלכימיה הערבית העניקה השראה לרוג'ר בייקון, ומאוחר יותר לאייזק ניוטון. באסטרונומיה, אל-בטאני שיפר את המדידות של היפרכוס, שנשמר בתרגום לערבית כ"אלמגסט". אל־בטאני גם שיפר את דיוק המדידה של הנטייה של ציר כדור הארץ.
תקופת הרנסאנס
הרנסאנס החל עם הגילוי מחדש של כתביהם של פילוסופים רבים מהעת העתיקה לצד תחייה אינטלקטואלית בכל אירופה. אלה היוו בסיס חשוב למחקר המדעי העתידי. קשר עם העולם המוסלמי בסיציליה וספרד אפשרו לאירופאים גישה לעותקים טובים של יצירות יווניות ורומאיות, וכן לכתביהם של הפילוסופים המוסלמים. תרגומים ופירושים על אריסטו מאת המלומד המוסלמי אברואס (אבן רושד) היו משפיעים ביותר באירופה. כתביו של מרקו פולו, המתארים את מסעותיו באסיה, וכן מסעי הצלב, הביאו להתעניינות מחודשת בגאוגרפיה. מעבר לכל אלה, פיתוחה של מכונת הדפוס בערך ב־1450 איפשרה את הפצתם המהירה של רעיונות חדשים וישנים לאנשים רבים.
מדע מודרני
המדע המודרני באירופה החל בתקופה של מהפך גדול. הרפורמציה הפרוטסטנטית, גילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס, נפילתה של קונסטנטינופול, האינקוויזיציה הספרדית, וגם הגילוי-מחדש של אריסטו במאות ה־12 וה־13, הביאו לשינויים חברתיים ופוליטיים גדולים. כך נוצרה סביבה מתאימה לאתגור הדוקטרינה המדעית הקיימת. נמצא, כי כתביו של תלמי (באסטרונומיה), גלנוס (רפואה) ואריסטו (פיזיקה) אינם תמיד מתאימים למציאות. לדוגמה, חץ שעף באוויר לאחר שנורה סותר את קביעתו של אריסטו כי מצבו הטבעי של כל דבר הוא להיות במנוחה. במחקריו של וסליוס בגופות מתים נתגלו בעיות עם הראייה של גלנוס באנטומיה.
הרצון להעמיד אמיתות מקובלות בסימן שאלה ולחפש תשובות חדשות, הביא לתקופה של התקדמות מדעית משמעותית, שכיום ידועה בשם המהפכה המדעית. רוב ההיסטוריונים מצביעים על שנת 1543, כאשר הודפס "דה רבולישינובוס", מאת קופרניקוס, כתחילתה של המהפכה הזו. התזה של ספר זה הייתה כי הארץ מסתובבת סביב השמש. את שנת 1687 אפשר לראות כסיום התקופה, שכן אז הודפס ספרו של ניוטון, "היסודות המתמטיים של פילוסופיית הטבע" (בלטינית, Philosophiae Naturalis Principia Mathematica).
התקדמויות משמעותיות אחרות נעשו בזמן זה על ידי גליליאו גליליי, כריסטיאן הויגנס, יוהאנס קפלר ובלז פסקל. גם יסודות המתודה המדעית פותחו בזמן זה: צורת המחשבה החדשה הדגישה את הניסוי וההיגיון על פני צורות החשיבה המסורתיות.
המהפכה המדעית מיסדה את המדע כמקור הראשי להתפתחות הידע. במהלך המאה ה-19, המדע נעשה למקצוע מסודר, והוא מוסד בדרכים שימשכו במהלך המאה ה־20, כאשר תפקידו של הידע המדעי נעשה חשוב יותר, ותפס מעמד מרכזי בבניה של מדינות הלאום החדשות.
תחומים חדשים
במהלך המאה ה־20 מספר שדות חדשים ובין תחומיים הופיעו. לימודי תקשורת משלבים מחקר של תקשורת בעלי חיים, תאוריית מידע, שיווק, יחסי ציבור, טלקומוניקציה וסוגים אחרים של תקשורת.
מדעי המחשב, המיוסדים בעיקר על בלשנות תאורטית, מתמטיקה דיסקרטית והנדסת חשמל, חוקרים את המחשוב. תחומים של התמחות צרה יותר כוללים מורכבות חישובית, תכנון מאגרי מידע, רשתות מחשבים, בינה מלאכותית, ותכנון חומרה. מדעי המחשב מספקים את הבסיס התאורטי להנדסת תוכנה.
הנדסת חומרים הוא גם שדה בין תחומי הכולל כימיה, פיזיקה וכמה מההנדסות. הוא חוקר חומרים שונים. מבחינה היסטורית, שורשיו מצויים בתחומי המינרלוגיה, קריסטלוגרפיה ומטלורגיה.
פיזיקה
המהפכה המדעית, שהחלה בערך בשנת 1600, היא גבול נוח בין המחשבה העתיקה לבין הפיזיקה הקלאסית. במאה ה־16 ניקולאי קופרניקוס חידש את המודל ההליוצנטרי של מערכת השמש. לאחר מכן הגיע המודל הראשון של תנועת כוכבי-הלכת בידי יוהאנס קפלר בתחילת המאה ה־17, שם הוא טען כי כוכבי הלכת אינם נעים במסלולים מעגליים אלא במסלולים אליפטיים, כאשר השמש נמצאת באחד מהמוקדים של האליפסה. גם כן בתחילת המאה ה־17, גלילאו גליליי השתמש לראשונה בניסויים על מנת לבדוק תאוריות פזיקיליות. ב־1687, אייזק ניוטון פרסם את הספר "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע", שבו הוא מפרט שתי תאוריות פיזיקליות חשובות: חוקי התנועה של ניוטון, מהם התפתחה המכניקה הקלאסית; וחוקי הכבידה, שמתארים כיצד פועלת הכבידה. המאפיינים של החשמל והמגנטיות נחקרו בידי מייקל פארדיי, גאורג אוהם ואחרים במהלך תחילת המאה ה-19 והביאו לאיחוד שתי התופעות האלו לתאוריה אחת של האלקטרומגנטיות, על ידי ג'יימס קלרק מקסוול ב-1855, המתוארת במשוואות מקסוול.
תחילת המאה ה-20 הביאה למהפכה בפיזיקה. הובהר כי התאוריות של ניוטון אינן תמיד נכונות. מ-1900, פלאנק, איינשטיין, בוהר ואחרים פיתחו תאוריות קוונטיות על מנת להסביר תופעות ניסוייות אנומליות. מכניקת הקוונטים הראתה לא רק שחוקי התנועה של ניוטון אינם נכונים בקנה מידה קטן, אלא אף יותר מכך – תורת היחסות הכללית שאיינשטיין הציע ב־1915, הראתה כי הזמן והחלל אינם קבועים כפי שחשבו עד כה. ב־1925, הייזנברג ושרדינגר ניסחו את מכניקת הקוונטים, שמסבירה את תאוריות הקוונטים שכבר פותחו. תצפיותיו של אדווין האבל ב-1929 שהראו כי מהירותן של הגלקסיות תואמת למרחק שלהן, הביאה להבנה כי היקום מתפשט ולניסוח תאוריית המפץ הגדול בידי ג'ורג' גאמוב.
התפתחויות חשובות נוספות אירעו במהלך מלחמת העולם השנייה, שהביאה לשימוש בראדאר ולפיתוח ושימוש בפצצת האטום. אם כי התהליך החל עם המצאת הציקלוטרון בידי ארנסט לורנס בשנות ה־30, הפיזיקה לאחר המלחמה נכנסה לתקופה המכונה "המדע הגדול", המצריך מכונות ומעבדות עצומות ותקציבים בהתאם, על מנת לבחון את התאוריות החדשות ולהתקדם לחזיתות חדשות. המתקצב העיקרי של הפיזיקה הוא כעת הממשלה, שהכירה בכך כי מחקר "בסיסי" יכול להביא לטכנולוגיות מועילות במישור האזרחי והצבאי. כיום, תורת היחסות הכללית ומכניקת הקוונטים אינן תואמות זו לזו, ונעשים ניסיונות לאחד ביניהם.
כימיה
הסינתזה של שתנן בידי פרידריך ווהלר פתחה שדה מחקר חדש בכימיה, ועד סופה של המאה ה-19 מדענים כבר יכלו ליצור באופן מלאכותי מאות תרכובות אורגניות. בסופה של המאה ה־19 החלו לנצל את מאגרי הדלקים של כדור הארץ, לאחר שציד הלווייתנים כבר מוצה. עד המאה ה־20, ייצור שיטתי של חומרים מלאכותיים איפשר אספקה קבועה של מוצרים שסיפקו אנרגיה וחומרים סינתטיים להלבשה, רפואה, ושימוש יומיומי.
גאולוגיה
איש האשכולות הסיני, שן קואו (1031–1095) ניסח היפותזה לתהליך היווצרות האדמה: על פי תצפיותיו במאובנים בשכבה גאולוגית בהר הנמצא מאות קילומטרים מהים, הוא הגיע למסקנה כי האדמה נוצרה על ידי בלייה של ההרים ועל ידי ריבוד של סחף.
החיבור על הסלעים מאת תאופרסטוס נחשב לסמכות העליונה במשך כאלף שנים: הפירוש שלו של המאובנים לא נדחה עד למהפכה המדעית. בתחילת המאה ה־18 ז'אן־אטיין גוטאר וניקולה דמארה סיירו בצרפת המרכזית ותיעדו את התצפיות שלהם על מפות גאולוגיות; גוטאר היה הראשון שהחל להבין את המקור הוולקני של חלק זה של צרפת. ג'יימס האטון כתב את ה"תאוריה של האדמה" ב־1788.
ב־1811 פרסמו ז'ורז' קיווייה ואלכסנדר ברוניאר את ההסבר שלהם לגיל כדור הארץ, בעקבות גילוי עצמות פיל בפריז על ידי קיווייה. הם ניסחו את העיקרון של רצף סטרטיגרפי של שכבות. באותה תקופה, ערך ויליאם סמית מחקרים דומים באנגליה וסקוטלנד. בשנת 1827 אישר הספר "עקרונות הגאולוגיה" של צ'ארלס לייל את התאוריות של ג'יימס האטון, והשפיע על מחשבתו של צ'ארלס דרווין.
ההתקדמות המשמעותית ביותר בגאולוגיה של המאה ה־20 הייתה התפתחות של תאוריית טקטוניקת הלוחות בשנות ה-60. תאוריה זו קמה משתי תצפיות גאולוגיות שונות: ההתפשטות של קרקע הים ותנועת היבשות. התאוריה הזו היוותה מהפכה במדעי האדמה.
אסטרונומיה
התקדמויות באסטרונומיה ובמערכות אופטיות במאה ה־19 הביאו לתצפיות הראשונות באסטרואיד (קרס) ב־1801, ולגילוי של נפטון ב־1846. בשנות ה־40 של המאה ה-19, נצפו הגלקסיות הראשונות על ידי ויליאם פרסון.
ג'ורג' גאמוב, רלף אלפר ורוברט הרמן חישבו כי מסתבר למצוא עדויות למפץ הגדול בטמפרטורת קרינת הרקע של היקום. ב־1964 גילו ארנו פנזיאס ורוברט וילסון כי טמפרטורת קרינת הרקע היא כ־3 קלווין, וכך יצרו את הבסיס לקביעת גילו המשוער של היקום.
סופרנובה 1987A נצפתה בידי אסטרונומים על כדור הארץ הן בעזרת טלסקופים הן בגלאיי נייטרינו. התצפית היוותה ציון דרך בחקר תופעת הסופרנובה, ובתחום הקרוי אסטרונומיית נייטרינו. תחום זה, שמהווה נקודת מפגש בין אסטרונומיה ובין פיזיקת החלקיקים, נמצא כיום בשלבי התפתחות.
ביולוגיה ורפואה
הרופא ההונגרי איגנץ זמלווייס הצליח להפחית באורח ניכר סוג מסוים של מחלה בכך שחייב רופאים לשטוף את ידיהם לפני שהם מיילדים נשים. גילוי זה קדם לתאוריית החיידקים כגורם למחלה. אולם, גילוייו לא הובנו על ידי בני דורו והחלו להיכנס לשימוש רק עם הגילויים של המנתח הבריטי ג'וזף ליסטר, שב־1865 הוכיח עקרונות החיטוי. עבודתו מבוססת על כמה גילויים חשובים מאוד של הביולוג הצרפתי לואי פסטר. הוא הצליח לקשור בין כמה מיקרואורגניזמים לבין מחלה. גילוי זה הביא למהפכה ברפואה. הוא גם המציא את אחת השיטות החשובות ביותר ברפואה המונעת, כשב-1880 הוא ייצר את החיסון לכלבת. פסטר גם המציא את תהליך הפיסטור, על מנת למנוע התפשטות מחלות דרך חלב ומאכלים אחרים.
אחת מהתאוריות החשובות והמשפיעות ביותר בכל המדעים הייתה תאוריית האבולוציה בברירה טבעית שקודמה על ידי המדען הבריטי צ'ארלס דרווין בספרו "מוצא המינים" ב-־1859. התאוריה של דרווין הייתה כי כל ההבדלים בין החיות נוצרים בתהליכים טבעיים במשך תקופות זמן ארוכות, וכי אפילו בני אדם הם פשוט יצורים שהתפתחו כך. המשמעויות של האבולוציה מחוץ לתחומי המדע הטהור זכו הן לתמיכה והן להתנגדות בחלקים שונים של החברה, והשפיעו עמוקות על ההבנה הפופולרית של מקומו של האדם בעולם.
בתחילת המאה ה־20, מחקר התורשה צבר חשיבות לאחר הגילוי מחדש של חוקי התורשה שפותחו בידי הנזיר האוסטרי גרגור מנדל ב־1866. חוקי מנדל היוו את היסודות למחקר הגנטי, שנעשה לשדה מחקר חשוב במדע ובתעשייה. ב־1953 הסבירו ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק את המבנה הבסיסי של ה־DNA, החומר הגנטי שמהווה קוד לכל סוגי החיים. לקראת סוף המאה ה־20, הנדסה גנטית החלה להפוך למעשית, והחל מאמץ בינלאומי רחב היקף למיפוי הגנום האנושי, מאמץ שעשוי לתרום באופן ממשי להתקדמות ברפואה.
מדעי החברה
שימוש מוצלח במתודה המדעית במדעים המדויקים הביא לאימוץ המתודולוגיה הזו על מנת להבין תחומים רבים במדעי החברה.
מדע המדינה
בתרבות המערבית, המחקר של הפוליטיקה נוסד לראשונה ביוון העתיקה. המקורות של הפוליטיקה האירופית עוקבים אחר שורשיהם עוד לפני אפלטון ואריסטו, במיוחד ביצירותיהם של הומר, הסיוד, תוקידידס, קסנופון ואוריפידס. מאוחר יותר, אפלטון ניתח מערכות פוליטיות, הפשיט את הניתוח שלהם ממחקרים ספרותיים והיסטוריים יותר, ויישם גישה שנבין קרוב יותר לפילוסופיה. באופן דומה, אריסטו בנה על ניתוח אפלטון כדי לכלול ראיות אמפיריות-היסטוריות בניתוח שלו.
בלשנות
אף כי תרבויות רבות פיתחו הבנה של התחביר ושל הדקדוק, הבלשנות לא התפתחה כשדה מחקר עצמאי עד לסוף המאה ה־18. הצעה של סר ויליאם ג'ונס כי סנסקריט, פרסית, יוונית, לטינית, גותית וקלטית כולן חולקות בסיס משותף הביאה ללידתה של הבלשנות ההיסטורית. לאחר שתזה זו התפתחה, נעשה ניסיון במהלך המאה ה־19 וה־20 לקטלג ולסדר את כל שפות העולם.
פרסום הספר "קורס בבלשנות כללית", המבוסס על ההרצאות של פרדינן דה־סוסיר, הביא להתפתחות של בלשנות תיאורית. תחום זה, ותנועת הסטרוקטורליזם שנלוותה אליו, גרמו לבלשנות להתמקד יותר בשינויים בתוך השפה במשך הזמן ולא רק בהבדלים בין שפות שונות. נועם חומסקי גיוון עוד את הבלשנות בשנות ה־50 עם פיתוח הבלשנות הגנרטיבית. ניסיון זה בוסס על מודל מתמטי של השפה שאיפשר תיאור וחיזוי של הסמנטיקה. תחומים נוספים כגון בלשנות חברתית התפתחו משיתוף פעולה בין בלשנות ותחומים אחרים.
כלכלה
היסודות למדע הכלכלה המודרני פותחו בידי אדם סמית' ב־1776 בספרו "עושר העמים". סמית' ביקר את המרקנטיליזם, ותמך במערכת של סחר חופשי עם חלוקת עבודה. הוא הציע, כי "היד הנעלמה" מבקרת את תהליכי שיווי המשקל והפיתוח במערכות כלכליות גדולות על ידי הרצון לשיפור של כל פרט, אף ללא פיקוח והנהגה מלמעלה. סוג אחר של מחשבה כלכלית, שפותח בידי קרל מרקס היה מבוסס על כך כי הערך של דבר מגיע מהעבודה המושקעת בו. תחת הנחה הזו, הקפיטליזם מיוסד על כך כי המעבידים אינם משלמים את מלוא הערך לעובדים שמייצרים את הרווח. האסכולה האוסטרית סיפקה תגובה מוקדמת לכלכלה המרקסיסטית. אסכולה זו טענה כי הכוח המניע של פיתוח כלכלי הוא היזמות. תאוריה זו מחליפה את תאוריית הערך של מרקס במערכת של היצע וביקוש.
משנות ה־20, ג'ון מיינרד קיינס הביא לחלוקה בין מקרו-כלכלה למיקרו-כלכלה. תחת הכלכלה הקיינסיאנית מגמות מקרוכלכליות יכולות לגבור על בחירות כלכליות שנעשו על ידי היחיד. על ממשלות להביא לביקושים גדולים למוצרים על מנת לעודד פיתוח כלכלי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מילטון פרידמן יצר את המושג מוניטריזם. פרידמן התמקד בשימוש בתאוריית ההיצע והביקוש של הכסף כשיטה לשליטה על הפעילות הכלכלית. בשנות ה-70 רעיונות אלה יושמו בכלכלה שתומכת בהורדת מסים על מנת להגדיל את כמות הכסף החופשי לגידול כלכלי.
אסכולות כלכליות מודרניות אחרות הן הכלכלה הקלאסית החדשה – המדגישה את המיקרו-כלכלה כבסיס לגידול מקרו-כלכלי, והקיינסיאנית החדשה – שמסבירה כיצד חוסר יעילות של השוק מצריך התערבות של בנק מרכזי או ממשלה.
פסיכולוגיה
את נקודת ההתחלה של הפסיכולוגיה כמדע ניתן לראות בסוף המאה ה-19. לרוב רואים את שנת 1879 כשנה שבה החלה הפסיכולוגיה להיות לשדה מחקר נפרד, מכיוון שבאותה השנה וילהלם וונדט ייסד את המעבדה הראשונה שנועדה במיוחד למחקר פסיכולוגי (בלייפציג). חוקרים מוקדמים חשובים אחרים הם הרמן אבינגהאוס (מחלוצי מחקר הזיכרון), איוואן פבלוב (שגילה את תהליך הלמידה של ההתניה הקלאסית), וזיגמונד פרויד. ההשפעה של פרויד הייתה עצומה, אם כי יותר כסמל תרבות מאשר ככוח בפסיכולוגיה המדעית. התאוריות של פרויד טענו כי באדם ישנם דחפים לא-מודעים אינסטקטיביים, וכי ה"עצמי" קיים כקרב תמידי בין הרצונות והציוויים של חלקי הנפש – האגו, הסופראגו והאיד.
במאה ה־20 נדחו התאוריות של פרויד כלא מדעיות, וכתגובה לגישה המופשטת לנפש של אדוארד טיצ'נר. התפתחות זו הובילה לניסוח הביהביוריזם על ידי ג'ון ב. ווטסון, גישה שנעשתה מוכרת יותר כגישתו של ב. פ. סקינר. הביהייביוריזם הציע כי יש להגביל את הפסיכולוגיה רק להתנהגות נצפית, מכיוון שאותה ניתן לכמת ולמדוד באופן ברור. הבנה מדעית של ה"נפש" נחשבה למטפיזית מדי, ולכן בלתי אפשרית. בעשורים הראשונים של המאה ה־20 עלתה גישה בין-תחומית חדשה לחקר הפסיכולוגיה האנושית, הידועה כמדעים קוגניטיביים. המדע הקוגניטיבי שוב מחשיב את הנפש למושא למחקר, בעזרת הכלים של הפסיכולוגיה ההתפתחותית, בלשנות, מדעי המחשב, פילוסופיה ונוירוביולוגיה. שיטת מחקר חדשה זו טענה כי הבנה מעמיקה של הנפש האנושית היא דבר אפשרי, וכי ניתן יהיה ליישם הבנה כזו גם בתחומים אחרים, כגון בינה מלאכותית.
סוציולוגיה
הסוציולוגיה כמדע התפתחה בתחילת המאה ה־19 כתגובה אקדמית לאתגר המודרניות: העולם נעשה קטן יותר ויותר מאוחד, ואילו אופן החוויה של אנשים את העולם נעשה יותר מבוזר ומנותק. המטרה של סוציולוגים רבים, ובייחוד של אמיל דורקהיים, הייתה בסטרוקטורליזם, או בניסיון להבין מה מחזיק קבוצות חברתיות יחד, ולפתח "תרופה" להתפרקות חברתית. מקס ובר התייחס למודרניזציה בעזרת מושג הרציונליזציה, שהוא האמין כי תכלא אנשים ב"כלוב ברזל" של מחשבה רציונלית הבנויה סביב מטרות. ישנם סוציולוגים מוקדמים, כגון גאורג זימל ודו־בוואה, שהעדיפו לנתח את החברה בעזרת קנה מידה קטן יותר. שיטת המיקרו הזו הייתה חשובה בעיקר בסוציולוגיה האמריקאית המוקדמת, שם התאוריות של ג'ורג' הרברט מיד ותלמידו הרברט בלומר הביאו לגישה בסוציולוגיה הידועה כאינטראקציוניזם סימבולי.
בסוציולוגיה בארצות הברית בשנות ה־40 וה־50 הלכו החוקרים בדרכו של טלקוט פרסונס, שכהרחבה של דורקהיים חשב כי ההיבטים של החברה שמביאים לאינטגרציה מבנית הם לפיכך "פונקציונליים". הגישה הזו למחשבה הסוציולוגית כונתה פונקציונליזם נורמטיבי או פונקציונליזם סטרוקטורלי. אף שגם בשנות ה־50 סוציולוגים כמו ס. רייט מילס התנגד לגישתו, רק בשנות ה־60 החלו לפקפק בה רבים. מספר סוציולוגים טענו כי הגישה הזו מהווה הצדקה לחוסר שוויון הקיים בסטטוס קוו, ופיתחו את תאוריית הקונפליקט כתגובה לה. כשהם מקבלים השראה מקרל מרקס ומסוציולוגים אירופאים רבים, מצדדי גישת הקונפליקט החברתי רואים את החברה כזירת מאבק, עם קבוצות שונות שמתחרות ביניהן על משאבים. גם אינטראקציוניזם סימבולי נעשה לנקודה מרכזית במחשבה הסוציולוגית. ארווינג גופמן ראה אינטראקציות חברתיות כהצגה, שהיחידים מתכוננים אליה, ומנסים להשפיע על הקהל שלהם ולהרשים אותו. אם כי שלוש התאוריות האלה הן עדיין המרכזיות ביותר בסוציולוגיה, קיימות רבות אחרות.
יחסי מזרח טימור–ספרד
יחסי מזרח טימור–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור לבין ממלכת ספרד.
היסטוריה
בין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור לבין ממלכת ספרד מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
ראמוס-הורטה נסע למדריד ב-5 ביוני 2002 על מנת להשתתף בפגישה של ארגון ASEM שנערכה במדריד. במדריד נפגש ראמוס-הורטה עם שר החוץ הספרדי, ז'וזפ פיקה. זהו היה הקשר הפורמלי רב הדרג הראשון של ספרד עם המדינה החדשה.
יחסים כלכליים
חברת בנייה ספרדית הייתה האחראית על בניית כביש מהיר בבירה של מזרח טימור, דילי.
בוטנון
בוטנון (Butanone) או בשמו הנפוץ מתיל אתיל קטון (methyl ethyl ketone - MEK) הוא תרכובת שנוסחתה הכימית C4H8O. החומר הוא קטון ונראה כנוזל שקוף, דומה בריחו לאצטון, מסיס במים ומשמש כממס תעשייתי.
ייצור
מייצרים בוטנון בחמצון של 2-בוטאנול בקטליזה של נחושת, אבץ או ארד
בשיטה זו מופקים בעולם 700,000 טון מהחומר בשנה.
בטיחות
בוטנון הוא חומר דליק ומגיב עם חומרים מחמצנים. שרפה של החומר יש לכבות באמצעות פחמן דו-חמצני, אבקה או קצף.
החומר גורם גירוי בעיניים ובאף, פגיעה בריאותית חמורה לא נצפתה בניסויים בבעלי חיים אלא בחשיפה לריכוזים גבוהים מאוד לאורך זמן ממושך: חשיפה לריכוזים של 3,000 חלקים למיליון למשך שבע שעות ביום גרמה לפגיעה בהתפתחות השלד ובעוברים ולמשקל לידה נמוך.
קישורים חיצוניים
גיליון בטיחות חומרים לבוטנון
לייליסטאט
לייליסטאט היא רשות מקומית ובירת מחוז פלבולנד שבהולנד. העיר, שנבנתה על קרקע שיובשה, נוסדה בשנת 1967 ונקראה על שם קורנליס ליילי שתכנן את סוללת הכביש אפסלאוטדייק שאפשרה את ייבוש הקרקע. לייליסטאט שוכנת בגובה של כ-3 מטרים מתחת לפני הים.
היסטוריה
לייליסטאט נבנתה על קרקע הים לשעבר של הזאודרזי. כ-6,500 שנים לפני זמננו היה שטח זה מעל מפלס הגאות והתקיימו בו יישובים, אך מאז הצטמצם שטח היבשה של הולנד. בסוויפטרבנט שליד לייליסטאט, נתגלו שלדי האדם העתיקים ביותר במערב אירופה. עקב עליית מי הים והסופות נשטפה אדמת הכבול והשטח הימי שבתקופה הרומית נקרא לוקס פלבו (Lacus Flevo), גדל להיות אגם אלמירה בימי הביניים ולאחר מכן התפתח להיות הזאודרזי. הזאודרזי (הים הדרומי) היה נתיב התעבורה העיקרי מאמסטרדם אל הים הצפוני ולערי ברית הנזה. בשל שברי הספינות הטרופות הרבות שהתגלו בפלבולנד, כיום משמשת לייליסטאט כמשכנו של המרכז הלאומי להיסטוריה ימית, הכולל מוזיאון ומספנה שבה נבנה העתק של הספינה בטאוויה.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכו עבודות הזאודרזי ונוצר הפולדר של פלבולנד המזרחי. ב-1950 החלו העבודות ביצירת כמה איים במרכזו של האייסלמיר. האי לייליסטאט-האפן היה הגדול שביניהם ומבני העץ שבו שיכנו קהילה של בוני סכרים. ב-1955 נוצר רצף יבשתי בין האי לבין היבשה ואז התאפשר להגיע למקום ברכב. אחת משלוש תחנות השאיבה שיבשו את אדמת הפולדר ביוני 1957, הייתה תחנת פורטמן ששכנה על האי והונעה במנועה דיזל. עד 1967 היו התושבים היחידים בלייליסטאט מהנדסים, פועלים ומפקחים שהתגוררו באי לשעבר.
כיום
לייליסטאט הוכרזה כרשות מקומית ב-1980 וכיום היא העיר הגדולה ביותר בשטחה בהולנד, אך חלקים נרחבים בה הם שטחי מים כמו המרקמיר והאייסלמיר. אזור נוסף בשטח העיר שזכה לפרסום עולמי הוא הפארק אוסטפדרספלסן (Oostvaardersplassen) ששטחו נחשף בעת יישוב הפולדר. העיר מוקפת גם בשטחי יערות, פארקים ואדמת חקלאות שטוחה.
Aphrodite
Aphrodite (בעברית: אפרודיטה) הוא אלבום האולפן האחד עשר של הזמרת-יוצרת האוסטרלית, קיילי מינוג. האלבום יצא לאור ב-2 ביולי 2010, על ידי חברת התקליטים פרלופון רקורדס. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
רקע והפקה
בדומה לאלבומיה הקודמים של מינוג, האלבום הוא בעיקר אלבום דאנס-פופ ודיסקו, אך גם מכיל השפעות של סגנונות נוספים המבוססים על מוזיקת דאנס כמו אלקטרו-פופ, הי-אנ.אר.ג'י, מוזיקת מועדונים, ומוזיקת רייב, כמו גם סגנונות נוספים.
ביקורות והצלחה
עם הוצאתו, קיבל האלבום ביקורות מעורבות ממבקרי המוזיקה אשר רבים החמיאו לה על כך שדבקה בשורשים המוזיקליים שלה אך היו גם הרבה מחלוקות לגבי הליך ההפקה. רבים חשבו כי העבודה עם פרייס גרמה לאלבום להישמע מלוכד אך רבים גם חשבו כי האלבום נשמע לא חדשני וממוחזר.
מבחינה מסחרית, האלבום זכה להצלחה כאשר הגיע למקום השני באוסטרליה והגיע שם למעמד פלטינה. בבריטניה הגיע למקום הראשון ובכך מינוג שברה שיא גינס כאשר הצליחה להכניס אלבום לחמישייה הפותחת במדינה ב-4 עשורים שונים. בהמשך, האלבום הגיע למעמד פלטינה גם בבריטניה.
בנוסף לכך, האלבום הגיע לחמישייה הפותחת גם בשווייץ, ספרד, יוון, צרפת ובלגיה. בארצות הברית הוא הגיע למקום ה-19 והיה כמעט לאלבום הראשון שלה שהגיע לעשרים המובילים.
מבקרי מוזיקה רבים מארגונים וגופי תקשורת שונים הכלילו את האלבום לסיכום האלבומים הטובים ביותר לשנת 2010. אלכס בנדי ממגזין Access Hollywood הכליל את האלבום במקום העשירי לפי בחירתו ברשימת 10 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2010. בסקר השנתי של Pazz & Jop שנערך על ידי מגזין הוילג' ווייס, האלבום התברג במקום ה-193 ברשימת 1000 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2010.
סינגלים
מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים; "All the Lovers" אשר היה לסינגל הראשון מהאלבום וזכה להצלחה מסחרית כאשר הגיע למקום השלישי בבריטניה ולחמישייה הפותחת במדינות כמו בלגיה, צרפת, גרמניה, איטליה וספרד ולמקום השלוש עשרה באוסטרליה.
הסינגל השני מהאלבום היה השיר "Get Outta My Way" אשר יצא בספטמבר באותה השנה ואחריו יצא הסינגל "Better than Today" בדצמבר באותה השנה. הסינגל האחרון מהאלבום היה השיר "" אשר יצא במאי 2011.
אף אחד מהסינגלים לא הצליח לשחזר את ההצלחה של הסינגל הראשון מה שגרם למינוג לאכזב את חברת התקליטים שלה. בארצות הברית, כל הסינגלים מהאלבום שיצאו לאור, הגיעו לראש מצעד שירי הדאנס קלאב. על מנת לקדם את האלבום, מינוג יצאה לסיבוב ההופעות "Aphrodite: Les Folies Tour" בשנת 2011.
מא
ראו גם
}}
ארנו פון לנסקי
ארנו ארנסט מקס פון לנסקי (בגרמנית: Arno Ernst Max von Lenski; 20 ביולי 1893 – 4 באוקטובר 1986) היה גנרל בחיל השריון של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר המלחמה היה בין מקימי חיל השריון בצבא גרמניה המזרחית.
קריירה מוקדמת
פון לנסקי נולד ב-20 ביולי 1893 בפרוסיה המזרחית למשפחת אצולה. אביו היה בעל אחוזה גדולה. בגיל 10 נשלח לפנימיה צבאית לבני האצולה בעיר קיסלן שבפומרניה. לאחר סיום הלימודים בפנימייה למד בבית ספר צבאי בברלין ובהמשך - בבית הספר לקציני חיל הפרשים בהסן. ביוני 1913 הוסמך לקצונה. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית, תחילה כמפקד מחלקה ולאחר מכן כקצין מטה של קורפוס פרשים.
לאחר סיום המלחמה המשיך לשרת ביחידות הפרשים של הרייכסווהר. בשנים 1925–1929 היה מדריך בבית הספר להכשרת קציני חיל הפרשים בהנובר. בשנים 1929–1933 היה מפקד פלוגה ברגימנט פרשים. בשנת 1933 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד קורס מש"קים של חיל הפרשים. בשנת 1936 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה לפקד על רגימנט הפרשים ה-6. ב-1 באוגוסט 1938 הועלה לדרגת אוברסט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה למפקד יחידת הסיור בחזית המערבית, תפקיד אותו מילא עד סוף דצמבר 1939, אז מונה למפקד בית הספר לקציני חיל הפרשים בהנובר. בקיץ 1941 עבר הסבה לשריון (כמו קציני פרשים רבים בורמאכט). ביוני 1941 במשך תקופה קצרה היה מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2. בהמשך היה מפקד בסיס אימונים של היחידות הממוכנות של הוורמאכט.
ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל-מיור ובספטמבר 1942 נשלח לחזית המזרחית כמפקד דיוויזיית הפאנצר ה-24, אשר לחמה באזור סטלינגרד. בנובמבר 1942 כותרה הדיוויזיה, יחד עם שאר יחידות הארמייה השישית בסטלינגרד. ב-1 בינואר 1943 הועלה פון לנסקי לדרגת גנרל-לויטננט. כעבור חודש, ב-2 בפברואר, נכנע פון לנסקי עם שרידי הדיוויזיה שלו.
שהותו בשבי
במהלך השהייה בשבי הוא הצטרף אל ליגת הקצינים הגרמנים והיה אחד החברים הפעילים בה. השתתף בשידורי התעמולה של תחנת הרדיו של הארגון ופרסם מאמרים רבים בעיתון של הארגון, אשר הופץ בעורף הגרמני.
לאחר המלחמה
ארנו פון לנסקי שוחרר מן השבי הסובייטי באוגוסט 1949. הוא שב לגרמניה והתיישב בשטח הכיבוש הסובייטי. מיד עם שובו הצטרף אל המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה. בשנת 1950 מונה לחבר בוועד הפועל של המפלגה. ביוני 1952 זומן, באופן מפתיע, אל הגנרל הסובייטי וסילי צ'ויקוב. צ'ויקוב (שהיה מפקד כוח הכיבוש הסובייטי בגרמניה) הציע לפון לנסקי להצטרף אל שורות המשטרה הצבאית הלאומית (ארגון שקדם לצבא המזרח גרמני). הוא הסכים ומונה לתפקיד ראש אגף מיכון. בתפקידו החדש עסק פון לנסקי למעשה בהקמת יחידות הטנקים של מזרח גרמניה. במרץ 1956 הוכרז באופן רשמי על הקמתו של הצבא המזרח גרמני ופון לנסקי מונה לקצין שריון ראשי של הצבא. בעקבות כך הוענקה לו דרגת גנרל-מיור של הצבא המזרח גרמני.
ארנו פון לנסקי פרש לגמלאות מהשירות הפעיל ביולי 1958, בהתאם להחלטת שלטונות מזרח גרמניה לשחרר מן השירות את מרבית קציני הוורמאכט לשעבר. לאחר פרישתו כיהן כחבר בפולקסקאמר (הפרלמנט המזרח גרמני) מטעם המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה. מילא תפקיד זה עד לשנת 1967. בשנת 1970 מונה ליושב ראש אגודת הרכיבה אמנותית של מזרח גרמניה. כמו כן היה חבר בוועד האולימפי המזרח גרמני וחבר באגודת הידידות "ברית המועצות-גרמניה".
ארנו פון לנסקי נפטר בשטראוסברג ב-6 באוקטובר 1986.
Walkin' Back to Happiness
"Walkin' Back to Happiness" (בעברית: "בחזרה אל האושר") הוא סינגל משנת 1961 של הזמרת הלן שפירו. את השיר כתבו ג'ון שרדר ומייק הוקר. בליווי תזמורתי של נורי פראמור, יצא השיר בממלכה המאוחדת ב-29 בספטמבר 1961 בחברת התקליטים קולומביה (EMI). השיר הגיע למקום הראשון במצעד בממלכה המאוחדת ב-19 באוקטובר ושהה בו במשך שלושה שבועות. בארצות הברית הגיע השיר רק למקום ה-100 בבילבורד הוט 100, והוא השיר היחיד של שפירו שנכנס למצעד פזמונים בארצות הברית. הסינגל נמכר ביותר ממיליון עותקים וזיכה את הלן שפירו בתקליט זהב.
אנטונינוס פיוס
טִִיטוּס אָוּרֶלְיוּס פוּלְבוּס בּוֹיוֹנְיוּס אַרְיוּס אַנְטוֹנִינוּס  (לטינית: Titus Aurelius Fulvus Boionius Arrius Antoninus; 19 בספטמבר 86 – 7 במרץ 161), הידוע בשם אַנְטוֹנִינוּס פִּיוּס, היה קיסר רומא משנת 138 עד 161 לספירה, הרביעי מבין חמשת הקיסרים הטובים. הכינוי "פיוס" ניתן לו אחרי עלייתו לשלטון, כנראה מאחר ששכנע את הסנאט להאליל את אדריאנוס.
ילדותו ומשפחתו
אנטונינוס נולד בשנת 86, כבנו היחיד של טיטוס אורליוס פולבוס, שהיה קונסול בשנת 89, בלנוביום שבלאטיום. אביו וסבו מצד האב של אנטונינוס מתו כשהיה צעיר והוא גודל וחונך על ידי סבו מצד אמו, טיטוס אריוס אנטונינוס, איש תרבות וחברו של פליניוס הצעיר. אמו של אנטונינוס, אריה פדילה, התחתנה בשנית עם פובליוס יוליוס לופוס, שהיה קונסול בשנת 98 וילדה לו בת בשם יוליה פדילה.
נישואים וילדים
כאזרח פרטי בין השנים 110–115 הוא נישא לאניה גלריה פאוסטינה. היו אלו נישואים מוצלחים ולזוג נולדו 4 ילדים. פאוסטינה שהייתה יפהפייה נודעה בחוכמתה ונהגה לדאוג לעניים ולעזור לרומאים מעוטי יכולת. היא מתה בשנת 141, ואנטונינוס מוכה האבל הנציח את זכרונה בבנית פורום על שמה, הטבעת מטבעות הנושאים את דיוקנה ואף הכרזה עליה כאלה.
קשריו עם אדריאנוס
לאחר שמילא בהצלחה רבה את תפקידי הקוואיסטור ופראיטור, אנטונינוס מונה לקונסול בשנת 120. לאחר מכן מונה על ידי הקיסר אדריאנוס לאחד מארבעת הפרוקונסולים האחראים למנהל באיטליה. לאחר מכן מילא בהצלחה רבה גם את תפקיד הפרוקונסול באסיה, מה שהעלה עוד את המוניטין שלו. אנטונינוס זכה להערכה רבה מצד אדריאנוס, שאימץ אותו באופן רשמי לבנו ויורשו ב-25 בפברואר, שנת 138, לאחר שבנו המאומץ ויורשו המיועד הראשון, לוקיוס אאוליוס, מת. התנאי לאימוצו של אנטונינוס היה שהוא יסכים לאמץ בעצמו את מרקוס אניוס ורוס (בן אחיה של אשתו), ואת לוקיוס, בנו של אאוליוס ורוס. שני בניו המאומצים של אנטונינוס היו לימים מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס, קיסרי רומא הבאים.
קיסר רומא
עם עלייתו לשלטון בשנת 138, הפך שמו של אנטונינוס ל"אימפרטור קיסר טיטוס אָיליוס הָדריאנוס אנטונינוס אוגוסטוס פונטיפקס מקסימוס". אחת מפעולותיו הראשונות כקיסר הייתה שכנוע הסנאט להעלות את אדריאנוס לדרגת אל, דבר שתחילה סירב הסנאט לעשות. מאמציו לשכנע את הסנאט הם כנראה הסיבה לכך שקיבל את הכינוי "פיוס" (Pius, בלטינית: מסור, "אדוק בחיבתו") שבו הוא נודע. שתי סיבות נוספות לכינוי יכולות להיות הן שאנטונינוס תמך בחותנו המזדקן בידו בישיבות הסנאט, או שהוא חנן את האנשים שאותם דן אדריאנוס למוות כשהיה על ערש-דווי. אנטונינוס בנה מקדשים, תיאטראות ומאוזולאומים, קידם את האמנות והמדע, והרעיף כבוד וכסף על מורי הרטוריקה והפילוסופיה ברומא.
בניגוד בולט לקודמיו בתפקיד, טראיאנוס ואדריאנוס, אנטונינוס לא היה איש צבא. כפי שכתב עליו היסטוריון מודרני: "קרוב לוודאי שמעבר לכך שאנטונינוס מעולם לא ראה, שלא לדבר על פיקד על, כח צבא רומי, סביר להניח שבמהלך שלטונו שארך עשרים ושתים שנים, הוא מעולם לא היה מצוי במרחק של פחות מ-500 מייל מלגיון". תקופת שלטונו של אנטונינוס הייתה השקטה ביותר בכל תקופת הקיסרות הרומית, ועל כן רבים נוהגים לציין אותה כשיאו של הפקס רומנה. אמנם היו מספר עימותים צבאיים בתקופת שלטונו- במאוריטניה, יהודה ובריטניה, אך אף אחד מהם לא נחשב לרציני. ההתמרדות בבריטניה היא כנראה הסיבה לבניית חומת אנטונינוס, שננטשה זמן לא רב לאחר מכן. גישתו של אנטונינוס לניהול האימפריה הייתה שונה מגישתם של רוב הקיסרים הרומאים האחרים בכך שהוא טיפל במשברים הללו מבלי לעזוב את איטליה אפילו פעם אחת במהלך כל שלטונו, והעדיף לנהל את ענייני החוץ של הפרובינקיות דרך הנציבים שלהן או דרך מכתבים קיסריים ששלח לערים מרוחקות. סגנונו השלטוני של אנטונינוס זכה לשבחים רבים על ידי בני זמנו וגם על ידי הדורות שבאו אחריו.
אנטונינוס והיהודים
עלייתו של אנטונינוס הביא הקלה ביחסיו הקיסרות עם היהודים, הוא ביטל את גזירות אדריאנוס ואישר ליהודים למול את בניהם בתנאי שהם לא ימולו נכרים (כלומר לא יעסקו בגיור).
בהיסטוריה אוגוסטה נזכר שאנטונינוס פיוס דיכא מרד יהודי שפרץ בתקופת שלטונו אולם אין מידע ברור ממקורות אחרים על מרד כזה בתקופת שלטונו, ואם מרד כזה אכן התרחש, ייתכן שמדובר על המחצית הראשונה של שלטונו וניתן לראות זאת כתולדה של המלחמה של ימי אדריאנוס. רוב החוקרים דוחים את הידיעה הזאת בשל איכותה המפוקפקת של ההיסטוריה אוגוסטה כמקור היסטורי.
ג'ואנה הייז
ג'ואנה דאב הייז (באנגלית: Joanna Dove Hayes; נולדה ב-23 בדצמבר 1976) היא אתלטית אמריקאית. אלופה אולימפית (אתונה 2004) בריצת 100 מטר משוכות.
ביוגרפיה
הייז נולדה בוויליאמספורט, פנסילבניה
1999
באוניברסיאדת פלמה (1999) זכתה הייז במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 54.57 שניות, אחרי דיימי פרניה מקובה שקבעה שיא אוניברסיאדה חדש של 53.95 שניות. חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד היא סיימה במקום 18 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.38 שניות.
2003
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית בשנת 2003 זכתה הייז במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.77 שניות, לפני דיימי פרניה (55.10 שניות). שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת היא סיימה במקום עשירי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.35 שניות.
2004
באליפות העולם באולם שנערכה בבודפשט הונגריה במרץ 2004 סיימה הייז במקום רביעי בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.86 שניות. כבר בשלב חצי הגמר היא קבעה את התוצאה המהירה בתחרות בשיא אישי חדש של 7.83 שניות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה הייז במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בשיא אולימפי ובשיא אישי חדש של 12.37 שניות, לפני אולנה קרסובסקה מאוקראינה (12.45 שניות) ובת ארצה מליסה מוריסון-הווארד (12.56 שניות). חודש לאחר מכן, היא זכתה בתחרות הגמר העולמי באתלטיקה בתריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.58 שניות, לפני בת ארצה ג'ני אדמס (12.68 שניות).
2005
בתחרות שנערכה בניו יורק ב-11 ביוני 2005 קבעה הייז בריצת 100 מטר משוכות תוצאה של 12.47 שניות, התוצאה השנייה בטיבה בעולם והייתה מועמדת לזכייה באליפות העולם. באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד היא מעדה בריצת הגמר ולאחר שלא סיימה את הריצה דורגה במקום השמיני. בשלב חצי הגמר היא קבעה את התוצאה השנייה בטיבה (12.76 שניות), תוצאה שהייתה מספיקה לה למדליית כסף בגמר.
2006
בתחרות שנערכה בלינץ, אוסטריה ב-22 באוגוסט 2006 קבעה הייז בריצת 100 מטר משוכות את תוצאת השנה שלה 12.76 שניות.
2008
הייז לא הצליחה להכלל בנבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) בשל פציעה ובכך לא הגנה על תוארה. שלושה שבועות לפני המשחקים האולימפיים, בתחרות שנערכה בלונדון ב-26 ביולי היא קבעה את תוצאת השנה שלה - 12.63 שניות, תוצאה שהייתה יכולה להקנות לה את מדליית הכסף.
2010
בדצמבר 2010 ילדה הייז בת, זואי.
2012
בתחרות שנערכה באירוויין קליפורניה בסוף באפריל 2012 קבעה הייז בריצת 100 מטר משוכות את תוצאת השנה שלה - 12.87 שניות.
שיאיה האישיים
אצטדיון פתוח אולם סגור
Z/VSE
מערכת ההפעלה z/VSE נמצאת בירידה בעולם ובישראל. מתקנים גדולים יחסית עוברים למערכת ההפעלה z/OS ומתקנים קטנים יחסית מהגרים ממחשבי המיינפריים ל־Unix, לינוקס או ל־Windows.
עונת 1984 בגביע ליברטדורס
עונת 1984 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-25 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-11 בפברואר 1984 ותחרות הסתיימה ב-27 ביולי 1984. בתחרות השתתפו 21 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון.
התחרות הסתיימה בניצחון של אינדפנדיינטה בפעם השביעית בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 21 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-2 בתים. מנצחי הבתים נפגשו בסדרת משחקי הגמר.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
שתאי אדום-ראש
שתאי אדום-ראש (שם מדעי: Quelea erythrops) הוא מין של עוף מהסוג שתאי ממשפחת האורגיים, החי באפריקה שמדרום לסהרה.
שתאי אדום-ראש מגיע לאורך 16 סנטימטרים והזכר בעל ראש אדום, שהקנה לו את שמו, ואילו ראש הנקבה מפוספס אפור-חום וצהוב.
שתאי אדום-ראש חי באזורי סוואנה, ביצות ויערות באפריקה שמדרום לסהרה וניזון בעיקר מחרקים וזרעים.
מין זה תואר על ידי החוקר גוסטב הראטלאוב ב-1848.
שרה סולימני
שרה סולימני (באנגלית: Sarah Solemani; נולדה ב-4 בספטמבר 1982) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה, סופרת ומחזאית אנגלייה. היא מוכרת בעיקר מהסיטקומים "הוא והיא" ו-"חינוך רע" ובסרט הדרמה "הקטור" משנת 2015.
ביוגרפיה
סולימני נולדה ברובע קמדן בלונדון. הוריה הם מורים. אביה הוא יהודי פרסי ואמה ממוצא צפון אירי. היא גדלה בצפון לונדון. אמה נפטרה כשהיא הייתה בת 16.
אחרי שסיימה את בחינות A level בבית הספר "הנרייטה ברנט" לקחה סולימני שנה חופש. אחר כך למידה מדעי החברה ומדעי המדינה בניו הול שבאוניברסיטת קיימברידג' וסיימה בהצטיינות תואר MA.
בקיימברידג' הצטרפה סולימני למועדון הדרמה "פוטלייטס". בשנה הראשונה היא החליפה את דן סטיבנס כמזכירה חברתית, ואחר כך הייתה סגן נשיא. בין חבריה ללימודים היו אנשי קבוצת "Cowards", ג'וני סוויט וניק מוחמד.
תיאטרון
בשנת החופשה שלה הייתה סולימני חברה בתיאטרון הלאומי לנוער. היא כיכבה בתפקיד אליין בהפקה של המחזה "הבוגר" בתיאטרון בווסט אנד.
סולימני הייתה חברה בקבוצת הכותבים הצעירים המסונפת לתיאטרון רויאל קורט, והייתה בין הכותבים בתיאטרון יאנג ויק. שני מחזות שכתבה הועלו בתיאטרון סוהו. מחזה נוסף שכתבה "The Cost of Things" הוצג בתיאטרון פאבליק בניו יורק בחסות תיאטרון אולד ויק כחלק מפרויקט טי אס אליוט.
ב-2012 שיחקה סולימני בתפקיד מרים במחזה "בית ברנרדה אלבה" בתיאטרון אלמיידה. היא כתבה את המחזה "Up the Royal Borough" כחלק מערב של מחזות תגובה לספר "Chavs" מאת אוון ג'ונס שהועלה בתיאטרון ליריק האמרסמית, וזכה לביקורות חיוביות.
קולנוע וטלוויזיה
הופעת הבכורה של סולימני בקולנוע הייתה בסרט "גברת הנדרסון גאה להציג" בעת שהייתה בשנת לימודיה השלישית באוניברסיטה.
התפקיד הגדול הראשון שלה בטלוויזיה היה בדמות בקי בסיטקום של BBC Three בשם "הוא והיא" לצדו של ראסל טובי. הסדרה שודרה לראשונה בנובמבר 2010. הוסרטו ארבע עונות של הסדרה, ושידור העונה הרביעית החל בנובמבר 2013.
ב-2011 שיחקה סולימני בפרק פיילוט של הקומדיה "Coma Girl" בערוץ 4 לצדן של קייטי ויקס וקתרין פרקינסון ששודר ב-9 בספטמבר. באותה שנה כתבה יחד עם אוליביה פולט סיטקום עבור ה-BBC שהופק על ידי צ'ארלי הנסון. היא השתתפה במערכון של הקומיק ריליף "Uptown Downstairs Abbey" ב-BBC One.
ב-2012 כיכבה סולימני בקומדיה "חינוך רע" ובספין אוף שלו "הסרט חינוך רע".
סולימני כתבה וכיכבה בפרק בשם "Aphrodite Fry" בסדרה "Love Matters" של ערוץ Sky TV ששודר ב-2013. ב-2014 כתבה פרק בסדרה "הסודות" ששודר ב-BBC One.
ב-2005 זכתה סולימני בפרס המקום השלישי של קרן בארי אמיאל ונורמן מלברן של מגזין New Statesman על כתיבה פוליטית.
ב-2011 זכתה סולימני בפרס Royal Television Society להופעה הקומית הטובה ביותר על תפקידה בסיטקום "הוא והיא" יחד עם ראסל טובי שכיכב לצדה.
בשנת 2021 כתבה תסריט לאחד מפרקי הסדרה "Made for Love" ברשת HBO Max. באותה שנה שימשה כתסריטאית של מיני-סדרת הדרמה "Ridley Road" מבית BBC; המהווה עיבוד לספרו באותו שם של הסופר הבריטי ג'ו בלום.
חיים אישיים
ב-2012 נישאה סולימני לדניאל אינגרם. לבני הזוג יש ילד אחד.
המערכה באוקיינוס השקט
המערכה באוקיינוס השקט או זירת האוקיינוס השקט הייתה חלק מהזירה הפסיפית במלחמת העולם השנייה, והתחוללה בשטחי האוקיינוס השקט והמדינות הגובלות בו. המערכה כללה את רוב שטחי האוקיינוס, מלבד הפיליפינים, אוסטרליה, איי הודו המזרחית, גינאה החדשה ואיי שלמה (כל אלה השתייכו למערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט). המערכה גם אינה כוללת את סין ואת דרום מזרח אסיה.
הייתה זו אחת המערכות הימיות העיקריות במלחמת העולם השנייה, ובה התעמת הצי הקיסרי היפני כנגד הצי האמריקאי, הצי המלכותי הבריטי, הצי ההולנדי והצי הצרפתי.
המערכה באוקיינוס השקט הייתה אחת משתי המערכות הראשונות בהן פתחה ארצות הברית כנגד כוחות מדינות הציר לקראת סוף שנת 1942, עם קרב גוודלקנל והמערכה בגינאה החדשה. המערכה השנייה הייתה המערכה בצפון אפריקה, שהחלה עם מבצע לפיד.
פיקוד המערכה באוקיינוס השקט התחלק לשניים החל מאמצע 1942:
בשל שיתוף הפעולה ההדוק בין צבא ארצות הברית והצי האמריקאי במערכה לא היה לזירה זו מפקד יחיד (כמו דווייט אייזנהאואר בזירה האירופאית). המבנה הארגוני של הזירה אכן היה מורכב ודרש התערבות תכופה מצד המטות המשולבים, ודרש ממפקדי הצי והצבא לדווח ישירות גם לשר המלחמה וגם לשר הצי (מורכבות זו היא שהביאה לייסוד מחלקת ההגנה של ארצות הברית ב-1947).
אדמירל איסורוקו יממוטו פיקד על הצי היפני המשולב עד מותו באפריל 1943, אז תפסו את מקומו אדמירל מינאיצ'י קוגה (1943–1944) ואדמירל סואמו טויודה (1944–1945).
מורלי
{{פירושונים| אישים:
אחר:
ראו גם
}}
ראסל טובי
ראסל ג'ורג' טובי (באנגלית: Russell George Tovey; נולד ב-14 בנובמבר 1981) הוא שחקן אנגלי. טובי מרבה להופיע בטלוויזיה, בסרטי קולנוע ובתיאטרון. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בדמות אדם זאב (ג'ורג' סנדס) בדרמה העל טבעית של ה-BBC "כמעט אנושיים". תפקידים בולטים נוספים שלו היו בסרט ובגרסה הבימתית של "נערי ההיסטוריה", סטיב בסיטקום "הוא והיא", קווין מאת'סון בסדרה "Looking" של רשת HBO, ובתפקיד הנרי נייט בפרק בסדרת הטלוויזיה "שרלוק".