cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרכבת התחתית של פראג
היסטוריה
בשנות ה-60 של המאה ה-20 אושרה לבסוף תוכנית לבניית רכבת תחתית בעיר ובתשיעי באוגוסט 1967 החלו העבודות על התחנה הראשונה (Hlavní nádraží). הקו הראשון, שזכה מאוחר יותר להיקרא קו C, נפתח לציבור בתשיעי במאי 1974 שהיה גם יום השנה לשחרור פראג בידי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה. החלק הראשון של קו A נפתח בשנת 1978 ושל קו B ב-1985 וכך נוצר משולש הקווים המאפיין את הרכבת התחתית כיום.
ב-1990, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, שונו שמותיהן של 22 תחנות שנשאו שמות קומוניסטיים לשמות נייטרליים. כך לדוגמה, שמה של תחנת Leninova שנשאה את שמו של לנין שונה ל-Dejvická, שמם של הרחוב והשכונה הסמוכים.
בשנת 2002 הוצפו חלק מקווי הרכבת התחתית בחלקים הקרובים לנהר הולטאבה החוצה את פראג כחלק מההצפות הכבדות שפקדו את בוהמיה וחלקים אחרים ממרכז אירופה. 19 תחנות הוצפו והרכבת התחתית שותקה בחלקה. הנזק שגרמו ההצפות הוערך במעל 200 מיליון דולר ושיקום התחנות ארך חודשים רבים. כיום, ניתן לראות בחלק מהתחנות לוחות מתכת המציינים את הגובה המרבי אליו הגיעו המים.
ציוד נייד
הקטרים והקרונות הראשונים ששימשו ברכבת התחתית היו מתוצרת ברית המועצות.
תוכניות פיתוח
מתוכנן קו חדש לגמרי, קו D, שיזכה לצבע הכחול והוא עתיד לחבר את מרכז העיר עם השיכונים Krč, Libuš, ו-Písnice שבדרום העיר. העבודות על הקו החדש מתוכננות להתחיל ב - 2015.
גם קו A מתוכנן להיות מוארך בשני קצותיו. בצפון-מערב הוא עתיד להיות מוארך עד Bílá hora וייתכן שאף רחוק יותר עד ל-Dědina ואפילו עד לשדה התעופה הבינלאומי של פראג, רוזין.
קולד הארבור
קולד הארבור (באנגלית: Cold harbour), הוא ספר מאת סופר הבריטי ג'ק היגינס. הספר יצא לאור ב-1989. עלילת הספר עוסקת במבצעי המודיעין הגרמני והבריטי, על רקע יום הפלישה לנורמנדיה. בעוד שחלק מן הדמויות והאירועים המדויקים עשויים להיות דמיוניים, הספר מבוסס על אירועים אמיתיים.
עלילת הספר
עלילת הספר מתרחשת בשנת 1944. הביון הבריטי מפעיל בקולד הארבור, מפרץ בצפון אנגליה, נמל ימי סודי. מנמל זה יוצאים צוותי מלחים וטייסים של בעלות הברית המתחזים לחיילי הרייך, בספינות ומטוסים שנתפסו שלל מן הצבא הגרמני, למשימות ריגול וחבלה בצרפת הכבושה. גיבור הספר, רב-סרן קרייג אוסבורן איש ה-או.אס.אס, הוא מטובי אנשי המבצעים של ארגון הביון האמריקני, אשר הוכשר בלוחמת גרילה, חבלה, קומנדו, צניחה ולוחמה זעירה, ופעל בעבר בצרפת במספר מבצעי ביון וקומנדו רבים. על אוסבורן הוטלה המשימה להתנקש בחיי גנרל ה-אס.אס דיטריך בעת שהלה מתוודה בכנסייה. אף שאוסבורן משלים את המשימה והורג את הגנרל, הוא בורח ונעזר בחברי תא מחתרת צרפתי בראשות אן-מארי, אהובתו משכבר, וכעת סוכנת של ה-אס.או.אי. בעזרתם מצליח אוסבורן להגיע לספינת טורפדו גרמנית הפועלת מנמל קולד הארבור, עליה מפקד קומנדר מרטין הייר מן הצי האמריקני. הייר ואנשיו משיבים את אוסבורן לקולד הארבור, שם הוא פוגש בממונה על מחלקה ד' ב-אס.או.אי, בריגדיר גנרל דוגאל מאנרו, ובעוזרו רב-סרן ג'ק קארטר.
מאנרו חושף בפני אוסבורן כי אן-מארי נלכדה בידי הגסטפו, נאנסה ונרצחה. על אף שאוסבורן מתנגד לרעיון, מטיל עליו מאנרו לפגוש את אביה של אן-מארי ואת ג'נבייב, אחותה התאומה, למסור להם את החדשות המרות ולאחר מכן לגייס את ג'נבייב לשורות המודיעין הבריטי. שאיפתו של בריגדיר מאנרו היא להכשיר את ג'נבייב כסוכנת של ה-אס.או.אי בתוך ימים ספורים כדי שתוכל לחדור לצרפת ולצלם את תוכניות ההגנה שערך הגנרל ארווין רומל על חופי דרום צרפת מפני פלישת בעלות הברית. לשם כך מובאת ג'נבייב לנמל קולד הארבור ומתוודעת למרטין הייר ולצוותו אשר אמונים על החדרת הסוכנים לצרפת בדרך הים. לאחר הכשרה ומבחנים מזורזים נשלחת ג'נבייב לצרפת למשימת הריגול הגורלית. ואילו בבריטניה חושף קרייג אוסבורן את כוונותיו הסמויות של בריגדיר מאנרו, ומבין כי המשימה טומנת בחובה הרבה יותר מן הנראה לעין.
אקלזיה וסינגוגה
אקלזיה וסינגוגה (לטינית: Ecclesia et Synagoga, "כנסייה ובית כנסת") היה מוטיב חזותי באמנות ימי הביניים הכנסייתית. היהדות והנצרות תוארו בצורת שני פסלים או ציורים של נשים שהן בו-בזמן יריבות ואחיות. אקלזיה מסמלת את ניצחון הנצרות, המחזיקה באמת האלוהית, וכניגוד לה מוצגת סינגוגה כדמות מובסת.
התיאור מייצג את ההשקפה הנוצרית לפיה בחירת עם ישראל היא עתה בחזקתה הבלעדית של הכנסייה, והנצרות מהווה את עם ישראל האמיתי והיחיד, בעוד היהודים, שלא קיבלו את ישו, איבדו את מעמדם לפני האל.
סמליות
אקלזיה, המסמלת את הנצרות, מתוארת כאישה עטורה בכתר מלכות, ואוחזת בידה האחת צלב ובידה השנייה גביע. הגביע מסמל את דמו של ישו, שנשפך כדי לכפר על חטאי בני האדם, ואת הקומוניון המבוסס על האלגוריה בין היין ודמו של ישו.
סינגוגה, המסמלת את היהדות, מוצגת כאשר עיניה מכוסות וכתרה נופל, ואוחזת בידה האחת במטה שבור ובידה האחרת את לוחות הברית המטים לנפול. לוחות הברית המושפלים מסמלים את הברית הישנה שכרת אלוהים עם היהודים, שהושלמה, פקעה ותמה והברית החדשה באה על מקומה, כשדמו של ישו מחליף את עבודת הקורבנות בבית המקדש. עיניה המכוסות של סינגוגה לעומת עיניה הגלויות של אקלזיה מקורן באלגוריה של פאולוס באיגרת השנייה אל הקורינתים:
היסטוריה
ייצוגם של עמים בדמות נשים הוא מורשתה של אמנות העולם העתיק. בימי הביניים הייתה לפיסול בכנסיות חשיבות ראשונה במעלה כדרך של העברת מסרים דתיים, מאחר שרוב האנשים לא ידעו קרוא וכתוב ולא היו מסוגלים להבין את הנאמר בדרשה הכנסייתית שהתנהלה בלטינית – שפה שהייתה בלתי מובנת לרובם.
כיום, בעקבות מגמת השוויון והסובלנות בתחום הדתות מופיעות אקלזיה וסינגוגה בנוסח שונה המציג אותן כשוות ובעלות יחסים הדדיים טובים. בשנת 2015, לציון יום השנה ה-50 של נוסטרה אטאטה הזמינה אוניברסיטת סיינט ג'וזף שבפנסילבניה פסל גדול המראה את הזוג בהרמוניה שווה, שתיהן לבושות כתרים עם כתבי הקודש שלהן בידיהן.
ארצ'יבלד ת'ורבורן
ארצ'יבלד ת'ורבורן (באנגלית: Archibald Thorburn; 31 במאי 1860 – 9 באוקטובר 1935) היה אמן סקוטי שהתמחה בחיות בר, וצייר בעיקר בצבעי מים. הוא ביקר בקביעות בסקוטלנד כדי לשרטט ציפורים בטבע, המקום האהוב עליו היה יער גאיק ליד קינגוסי באינברנשייר. תמונותיו של חיות הבר הודפסו באופן נרחב, עם הרקע הדרמטי שלהן, זוכות להערכה בהווה כפי שהיה על ידי חוקרי טבע לפני מאה שנה.
חיים ועבודה
ארצ'יבלד נולד ב-Midlothian, כבנו החמישי של רוברט ת'ורבורן (1818–1885), מיניאטוריסט של המלכה ויקטוריה. השכלתו הראשונה הייתה בדלקייט ובאדינבורו, ולאחר מכן נשלח לבית הספר לאמנות סנט ג'ון ווד שנוסד באותו הזמן בלונדון. שהותו שם הייתה קצרה בלבד, שכן עם מות אביו ביקש את הדרכתו של יוזף וולף. המשימה שלו ב-1887 להמחיש את הדמויות הצבעוניות של הציפורים של האי הבריטי עבור לורד לילפורד, שעבורו צייר כ-268 צבעי מים. יצירות אלה ביססו את המוניטין שלו. הוא אייר מספר רב של ספרי ספורט והיסטוריה של הטבע, כולל ספריו שלו. הוא לימד את אוטו מורי דיקסון ופיליפ ריקמן, ועודד את לוחם שמירת הטבע דונלד ווטסון הצעיר כשבא לבקר אותו בדאמפריס וגאלווי. ת'ורבורן היה חברם של מאיירי ציפורים בולטים אחרים, כולל ג'ורג' אדוארד לודג' וג'ון גיל מיליי, שאיתם שיתף פעולה במספר יצירות כולל ברווזי צלילה בריטיים וציפורי צייד בריטיות.
ציוריו הוצגו בקביעות באקדמיה המלכותית והוא עיצב את כרטיס חג המולד הראשון שלהם עבור החברה המלכותית להגנה על ציפורים ב-1899, נוהג שהמשיך עד 1935. הוא היה סגן נשיא החברה המלכותית להגנה על ציפורים. בשנות ה-90 של המאה ה-19 ת'ורבורן התאכזב מהמוסד הבריטי ועבודתו הוצגה במרכז לציפורים.
עם נישואיו לקונסטנס מודי, עבר ת'ורברן לאשקומבי ב-1902, שם היה אמור לבלות את שארית חייו. בשנות ה-30 סירב לעשות שימוש בתאורה חשמלית, העדיף אור טבעי לציור שלו, ועשה שימוש בנרות.
קברו נמצא בכנסיית סנט ג'ון המטביל בבוסברידג', גודלמינג.
אברהם שלמה לויסון
הרב אברהם שלמה לויסון (ד' בסיוון תרס"ב, 9 ביוני 1902 – י"ב באייר תש"ה, 25 באפריל 1945) היה מרבני הולנד בתקופת השואה. כיהן עד לשואה כרב ראשי למחוזות פריסלנד ודרנתה.
לפני השואה
נולד בהאג לרב שבתאי (או שבתי) שהיה ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר. למד בבתי המדרש לרבנים באמסטרדם ובבברלין והוסמך לרבנות בתרצ"ה (1935), ובמקביל למד שפות שמיות באוניברסיטת אמסטרדם. בג' בטבת תרצ"ו מונה לרבה של לייוורדן ומחוז פריסלנד, ובכך החליף את הרב דסברג. במקביל היה גם רבו של מחוז דרנתה. בתרצ"ח-תרצ"ט (1939-1938) נמלטו להולנד יהודים מגרמניה וממשלת הולנד הקימה בעבוד היהודים שהגיעו לפריסלנד מחנה ב הקרובה ללייוורדן. הרב לויסון שהה עימם בשבתות וחגים חיזק את רוחם וארגן פעילות רוחנית. כונה "ר' שמחה" כיוון שבביקוריו ובעזרתו הביא שמחה למשתכנים במחנה.
בימי השואה
לאחר כיבוש הולנד בידי הנאצים בב' באייר ת"ש (10 במאי 1940) עזר רבות בפינוי מהיר של המחנה, כשהרב מארגן לכל פליט משפחה שתקלוט אותו. האימוץ נמשך כחודש עד שהיהודים הוכרחו לחזור למחנה על ידי הגרמנים שהקימו באותו שטח מחנה ריכוז. כרב ראשי שימש כנציג היהודים באזור. הרב לויסון קיבל חופש פעולה מהשלטונות הגרמניים והוא ניצל זאת וסיפק את הצרכים הדתיים הנדרשים.
עסק במניעת עגינות, ובחליפת מכתבים עם רבנים חשובים אחרים בהולנד דן בנושא. לאחר הסכמה משותפת, ערך גיטין על תנאי ליהודים במחנה וסטרבורק, וחלקם נשמרו בלונדון. הרב עצמו גורש בתש"ג לאותו מחנה ובהמשך לברגן-בלזן.
סרב לאכול מזון לא כשר אף שסיכן עצמו במוות מרעב. הרב נחלש יותר ויותר עד שנפטר לאחר שחרור המחנה בנסיעתו ברכבת שנודעה בתור "הרכבת האבודה". הרב לויסון נקבר עם עוד יהודים שנפטרו ברכבת, בקבר אחים בכפר טרביץ במזרח גרמניה.
בין תשובותיו ההלכתיות שנמצאו בארכיונו הפרטי, פסק בקיץ תש"ב בתשובה לאחד מרבני האג לגבי העברה מקבר אחים לקבורה בבית קברות לא לקבור בארונות ולא לבצע טהרה, אלא לקבור בתכריכים בלבד.
פסח
חַג הפֶּסַח (או בשמו המקראי: חַג הַמַּצּוֹת) הוא חג יהודי מקראי, הראשון מבין שלוש הרגלים. פסח נחוג במשך שבעה ימים, מט"ו בניסן ועד כ"א בניסן בארץ ישראל וכ"ב בניסן בחוץ לארץ שם מציינים את יום טוב שני של גלויות. היום הראשון והאחרון מכונים "ימים טובים", והימים שביניהם מכונים "חול המועד". פסח מציין את יציאת בני ישראל מעבדות במצרים לחירות, שחלה לפי המקרא בליל היום הראשון לחג, לאחר מכת בכורות. היום האחרון לחג, המכונה שביעי של פסח, מציין לפי חז"ל את נס קריעת ים סוף.
סיפור יציאת מצרים והיציאה לחופשי מעבדות לחירות המבטאים את מהות החג, הפכו את החירות לסמל תרבותי, דתי ואוניברסלי. המונח "יציאה מעבדות לחירות" השאוב מחג הפסח הפך לביטוי שגור בשפה העברית בהקשרים שונים. המוטיב "זכר ליציאת מצרים" נאמר בכל קידוש לליל שבת או ליל יום טוב.
מקור החג
על פי המסופר בתורה, יעקב ובניו ירדו למצרים בשל הרעב הגדול ששרר בארץ, ושגשגו שם בזכות מעמדו הרם של יוסף בבית פרעה. בחלוף השנים נשכחה הידידות ששררה בין פרעה ליוסף, ובני ישראל הפכו לעבדים שנאלצו לעבוד בעבודות פרך. לאחר שנים רבות של עבדות, התגלה אלוהים למשה דרך הסנה הבוער וציווה עליו לבוא אל פרעה עם אהרון ולדרוש שישחרר את עם ישראל. פרעה סירב, ובעקבות זאת הכה אלוהים באמצעות משה ואהרון את כל ארץ מצרים.
בהמשך מסעם, אירוע שעל פי חז"ל התרחש ביום שביעי של פסח, ניצלו בני ישראל בים סוף. המצרים חזרו בהם זמן קצר לאחר צאת בני ישראל, והחליטו לרדוף אחריהם ולהשיבם לעבדות. כשהשיגו אותם, חנו בני ישראל על שפת ים סוף ולא יכלו להימלט, אך עמוד הענן חסם את המצרים במהלך הלילה כשאלוהים בקע את ים סוף ובני ישראל עברו בתוכו. לפנות בוקר שב הים למקומו ופרעה וכל חילו טבעו בים.
שמות החג
מקור השם פסח הוא מהמקרא, בו נכתב:. קיימים שני פירושים למילה "פסח": על פי רש"י המשמעות היא "דילוג" או "חמלה". פירוש נוסף, על פי אונקלוס, מסביר את המילה כ"הצלה" או "מתן חסות". ברם, במקרא הכינוי "פסח" אינו מתייחס לחג המכונה בימינו פסח, אלא דווקא ליום י"ד בניסן, המכונה בימינו ערב פסח, שבו התבצעה שחיטת קורבן הפסח במצרים וכן בבית המקדש: שחיטת הקרבן החלה בחצות היום, ומאותו זמן חל איסור על עשיית מלאכה, הנשמר עד ימינו. עם שקיעת השמש וכניסת יום ט"ו בניסן החלה המצווה לאכול את קורבן הפסח. סוף זמן אכילתו נתון במחלוקת, אולם לכל המאוחר זמנו עד עלות השחר של יום ט"ו בניסן. משמעות הדבר כי זמן "חג הפסח" המקראי נע בין 12–18 שעות זמניות, כאשר אלו החלו בצהרי היום הקודם לליל הסדר.
השם המקראי, חג המצות, מתייחס לתקופה בת שבעה ימים, מתאריך ט"ו ניסן ועד לתאריך כ"א ניסן. החג נקרא על שם המצות שאכילתן היא מצווה מיוחדת ביום הראשון לחג, ובשאר הימים משמשות תחליף ללחם החמץ:. בפסוקי התורה ישנה הבחנה ברורה בין קורבן הפסח לבין חג המצות ומועדיהם:. במהלך תקופת בית שני היטשטשה ההבחנה ביניהם וחג הפסח הפך לשם נרדף לחג המצות.
בתפילה, מכונה החג על ידי חז"ל זמן חירותנו, על שם היציאה מעבדות מצרים לחירות שהתרחשה אז. באופן דומה החג נקרא לפעמים גם חג החירות. שם מאוחר יותר לחג הוא חג האביב, המציין את העונה בה הוא חייב לחול לשם קיום מצוות, ואף מעברים את השנה לשם כך.
היום האחרון של החג נקרא שביעי של פסח, ועל פי חז"ל הוא נחוג כיום טוב כיוון שבאותו יום נקרע ים סוף. מסיבה זו יש שקוראים ביום זה את שירת הים. הקראים קוראים ליום השביעי שביעי עצרת, על פי הפסוק
בקרב יהודי עיראק מוכר חג הפסח גם בשם שִׁתַּאכַא (شِتّاخا), גלגול של הצירוף "השתא הכא" בארמית (ובעברית "השנה כאן") המוזכר בהגדה בפיוט 'הא לחמא עניא'.
בקרב יהודי קווקז נקרא החג בשם ניסוֹנוּ, הנגזר משם חודש ניסן העברי בהגייתו בניבם הפרסי.
שם החג באנגלית, Passover, הוא תרגום מילולי של המונח העברי ומקורו בתרגום התורה לאנגלית שבוצע על ידי ויליאם טינדייל במאה ה-16.
לימוד הלכות החג
בגמרא מובאת ברייתא העוסקת בהכנה לפסח באמצעות לימוד הלכות פסח: "שואלין ודורשין בהלכות הפסח קודם הפסח שלשים יום". שלושים יום אלו מתחילים בפורים. בעבר היו שחישבו את תאריך חג הפסח לפי מניין הימים מיום הפורים, דבר שהוביל להשלכה דינית לגבי הנוהג לקרוא את המגילה קודם ליום הפורים, במקרים שונים. הרמב"ם השמיט בספרו יד החזקה דין זה ששואלין ודורשין בהלכות פסח קודם הפסח שלושים יום. היום העיקרי ללימוד הלכות החג הוא שבת שלפני פסח, הנקראת שבת הגדול. בשבת זו נושאים רבנים דרשות ארוכות העוסקות בהכנה הלכתית ורוחנית של הציבור לפסח.
קמחא דפסחא
מנהג הקמחא דפסחא (בארמית: קמח לפסח, כלומר קמח להכנת המצות, נקרא גם בשם "מעות חיטין") הוא מגבית צדקה מיוחדת הנגבית מהציבור על מנת לקנות את צורכי החג לעניים, על פי הנאמר (קיצור שולחן ערוך תכ"ט) "ומנהג לקנות חיטים ולחלקם לעניים לצורך פסח". בעבר הייתה צדקה זו מאורגנת באופן קהילתי, ובימינו מאורגנת מגבית זו על ידי גופים מקומיים, אזוריים או ארציים, כדוגמת עיריות, מחלקות רווחה, מועצות דתיות ועמותות רווחה. התקציב לקמחא דפסחא מתקבל מיחידים, חברות, גופים ציבוריים שונים ותקציבים ממשלתיים.
הכשרת כלים
במהלך הימים שלפני החג מכינים את המטבח לקראת פסח, מנקים ומכשירים את כל הכלים לשם כך. נהוג לנקות את הכלים המשמשים לבישול ולאחסון המזון, כמו תנור, מיקרוגל, מקרר וכיורים. גם פה, לרוב הניקיון הוא מעבר לדרישה ההלכתית. יש הנוהגים לקנות כלים חדשים לפסח או להשתמש במערכת כלים נוספת המיוחדת לפסח, ויש המכשירים את הכלים הרגילים לפסח. בהכשרה יש הלכות רבות, הכלל המנחה הוא "כבולעו כן פולטו", זאת אומרת שיש להוציא את החמץ מן הכלי באותה דרך בה הוא נבלע בכלי. לדוגמה, אם משתמשים בכלי בדברים חמים, יש להכשירו באמצעות מים רותחים, ואם בדברים צוננים, די בשטיפה במים פושרים.
בדיקת וביטול חמץ
נהוג להתכונן לחג בניקיון הבית ובביעור כל המוצרים שיש בהם חמץ או שאור. לרוב נהוג לנקות את הבתים מעבר לדרישה ההלכתית, שכן לפי ההלכה רק מקומות שמכניסים בהם חמץ מחויבים בבדיקה. בליל י"ד בניסן (כלומר, הלילה שלפני ליל הסדר) נוהגים לערוך בדיקת חמץ בברכה, כדי לוודא שאין חמץ בבית. לפני בדיקת החמץ יש הנוהגים להניח פתיתי חמץ (יש המניחים עשרה פתיתים) במקומות שונים בבית כדי לוודא שימצא חמץ כלשהו ובדיקת החמץ לא תהיה לשווא.
יהודי פרס נהגו שלא לצרוך סוכר ומאכלי חלב מחשש חמץ, לפי שמזונות אלו היו נקנים בדרך כלל מן הגויים.
איסור אכילת מצה
על פי ההלכה אסור לאכול מצה מערב י"ד עד ליל החג, כדי שהאדם יחכה לליל הסדר בשביל המצה. מאחר שמשעות הבוקר של י"ד אסור לאכול גם חמץ, ישנה בעיה לאכול מאכלים העשויים מדגן. יש הנוהגים לאכול מצה עשירה באותו זמן בטענה שהיא אינה נחשבת מצה שנאסרה, כיוון אין יוצאים בה ידי חובת אכילת מצה בליל הסדר.
לאורך הדורות התרחב האיסור גם לתקופה שלפני חג הפסח, ויש הנוהגים של לאכול מצה מראש חודש ניסן, ויש אף המרחיבים את האיסור לכדי חודש לפני פסח.
תענית בערב פסח
אצל רוב העדות קיים מנהג תענית בכורות בערב פסח, על מנת לזכור שניצלו ממכת בכורות שבה נהרגו כל בכורי מצרים. מנהג התענית חל על גברים בכורים במשפחה. מנהגים שונים התפתחו סביב תענית זו בנוגע למקרים שיש ילד בכור שטרם הגיע לגיל מצוות, ויש שאף נהגו שהאב מתענה כאשר אשתו בהריון עם ילדם הבכור. תענית זו נחשבת לתענית קלה ובימינו נהוג בדרך כלל לערוך בבוקר סעודת מצווה (כמו סיום מסכת) כדי להיפטר ממנה.
ביעור חמץ
איסור אכילת חמץ מתחיל מהבוקר, החל בתחילת השעה הזמנית החמישית. (כ-4 שעות לאחר הזריחה, בערך ב-9:45). על פי התורה, האיסור מתחיל רק לאחר חצות יום י"ד, (אמצע היום) שנאמר: "לא תאכל עליו חמץ", כלומר, מזמן הראוי להקרבת הפסח אל תאכלו חמץ (החשבון הוא בשעות זמניות). חז"ל הקדימו את איסור האכילה בשעתיים, על מנת שלא שלא יטעו בחשבון השעות ויבואו לאכול בזמן שאסור מדין התורה.
כשעה לאחר זמן איסור חמץ, מגיע סוף זמן ביעור חמץ, הזמן שעד אליו יש לשרוף או לכלות בדרכים אחרות את כל החמץ הנותר. בתי עסק גדולים (וגם אנשים פרטיים) נוהגים למכור את חמצם לגוי על ידי שליח, בדרך כלל רב. גם הרבנות הראשית מבצעת זאת וההליך נקרא "מכירת חמץ". המחמירים נוהגים שלא לסמוך על מכירת החמץ, ולבער את כל החמץ מרשותם.
איסור מלאכה
לפי ההלכה, אסור לעשות מלאכה בערב פסח, לאחר חצות היום. חומרתו של האיסור מתבטאת בקביעה, שהעושה מלאכה בזמן זה - ראוי לנידוי. עם זאת, מותרת מלאכה הנעשית כהכנה לחג, כגון תיקון הבגדים לחג. טעם האיסור - משום שבזמן שבית המקדש היה קיים היה הפסח נשחט לאחר חצות, ויום בו האדם מביא קורבן - הוא עבורו כיום טוב, שאין עושים בו מלאכה, וגם בזמן הזה, שאין קורבן - האיסור במקומו עומד.
לגבי הזמן שלפני חצות היום - היו קיימים בימי חז"ל חילוקי מנהגים, ובמקומות מסוימים נהגו שלא לעשות מלאכה מתחילת היום, בעוד שבמקומות אחרים הסתפקו באיסור מחצות. לפי המשנה מנהג הגליל היה שלא לעשות מלאכה עד חצות, בעוד שמנהג יהודה היה לעשות מלאכה עד חצות. חכמים קבעו שמנהג זה מחייב את כל בני המקום בו נוהגים מנהג זה, ואף הדר במקום שבו נוהגים לעשות מלאכה עד חצות, אם הוא בא למקום שבו אין עושים מלאכה - אסור לו לעשות שם מלאכה בפרהסיא, כדי שלא לעורר מחלוקת.
קורבן הפסח
בערב היציאה ממצרים, ליל מכת בכורות, הוקרב קורבן שכונה קורבן פסח. לאחר מכן הורה אלוהים למשה שאת קורבן הפסח ימשיכו להקריב לדורות בערב פסח אחר הצהרים, גם במשכן ובבית המקדש, ואת הקורבן יאכלו בלילה המכונה "ליל הסדר".
ליל הסדר
חג הפסח מתחיל בלילה המכונה "ליל הסדר". בליל הסדר מתקיימות רבות ממצוות החג: אכילת מצה ומרור, שתיית ארבע כוסות, הסבה, לספר ביציאת מצרים, ובזמן המקדש גם אכילת קרבן הפסח וקרבן החגיגה. נהגו בקהילות ישראל להזמין לסדר בני משפחה קרובים כרחוקים, עניים ואף אנשים זרים, "כל דכפין ייתי ויכול, כל דצריך ייתי ויפסח" (=מארמית, כל הרעב יבוא ויאכל, כל הצריך יבוא ויעשה את הפסח) כדי שכל אדם יוכל להסב לסעודה ולקיים את מצוות החג.
מצווה לספר בליל הסדר לילדים (ואם אין ילדים, מספרים המבוגרים זה לזה) את אירועי יציאת מצרים על פי קובץ מדרשים ואמרות חז"ל, שהיום נקרא "הגדה של פסח", כדי לקיים את מצוות סיפור יציאת מצרים. המטרה היא להעביר את המורשת ואת הזיכרון לדור הבא, כחלק ממצוות "והגדת לבנך" המכוונת ללילה זה. לשם כך הורו חז"ל על קערת הסדר, המכילה מאכלים סמליים לחלקים שונים בסיפור:
רבים ממנהגי ליל הסדר נועדו לשמור על ערנות הילדים ולהתמיה אותם, כדי שישאלו מה שונה לילה זה מכל הלילות ויספרו להם כתשובה את סיפור יציאת מצרים; כך למשל, אמרו חכמים, שיש לחלק "קליות ואגוזים" לילדים, כדי שישאלו. בעדות ובמשפחות מסוימות, נהגו אף לעשות הצגות לילדים לצורך כך. מנהג גנבת האפיקומן נועד אף הוא לצורך כך. בעבר היו נוהגים לחטוף אחד מהשני את המצה השמורה לסוף הסדר, ובימינו נותנים לילדים לנסות ולגנוב אותו; הילד אשר מצליח לגנוב את האפיקומן מבקש לרוב מתנה בתמורה להשבתו. בקהילות רבות נוהגים למזוג כוס יין מיוחדת הנקראת כוסו של אליהו, וכן לפתוח את דלת הבית. יש הסבורים כי מקור המנהג בכך שהמסורת רואה באליהו הנביא את המבשר לקראת בואו של המשיח והגאולה.
בתפוצות ישראל נהגו לסדר את מהלך ליל הסדר על בסיס חמישה עשר סימנים המזכירים למסובים מה עליהם לעשות בכל שלב במהלך הסדר. חמישה עשר הסימנים הם: קדש, ורחץ, כרפס, יחץ, מגיד, רחצה, מוציא, מצה, מרור, כורך, שולחן עורך, צפון, ברך, הלל, נרצה.
בימינו, עם חילון מושגים דתיים רבים, קיבל גם ליל הסדר ממדים הומניסטיים, והוא נחוג על ידי רבים כמסמל את חירות האדם. בקיבוצים רבים נוסחו הגדות אלטרנטיביות, שהדגישו את פסח כחג המסמל את האביב ואת האידיאלים הציוניים והסוציאליסטיים.
ימי החג
החג מתחיל בט"ו בניסן, ונחוג בארץ ישראל במשך שבעה ימים, ובחוץ לארץ במשך שמונה ימים שכן מתווסף יום טוב שני של גלויות. בלוח העברי הקבוע, יום ראשון של פסח לעולם לא יחול בימים שני, רביעי ושישי, לפי הכלל שלא בד"ו פסח. בלוח השנה במגילות קומראן החג חל תמיד ביום רביעי. בלוח השנה הקראי ובלוח השנה השומרוני יכול לחול בכל יום בשבוע. היום הראשון והאחרון של החג הם ימים טובים וחל בהם איסור מלאכה כבשבת, מלבד מלאכות "אוכל נפש" המותרות. חמשת הימים שביניהם הם חול המועד, ומותרות בהם מלאכות רבות אחרות, לצורך שמחת החג, אך מלאכות מסוימות עדיין אסורות.
יום ראשון של פסח
בלילה הראשון של פסח, אומרים בקהילות אשכנז פיוט מערבית אנונימי קדום המתחיל במילים "ליל שמורים אותו א-ל חצה". מערבית זו הייתה נהוגה בעבר גם בנוסח איטליה ונוסח רומניא, ונמצאה אף בכתבי יד של נוסח הספרדים. בקצת קהילות, מוסיפים "אזכרה שנות עולמים" לר' מאיר ש"ץ המדבר על קרבן פסח. ביום טוב שני, אומרים מערבית "ליל שמורים אור ישראל" לר' מאיר ש"ץ, הכולל ביכור "אור יום הנף" על קצירת העומר.
בברכות קריאת שמע של שחרית, אומרים בשני מנהגי אשכנז מערכת יוצר "אור ישע מאושרים" לר' שלמה הבבלי, וביום טוב שני אומרים "אפיק רנן ושירים" לר' משולם בן קלונימוס. שתי מערכות היוצר משלבים את כל פסוקי שיר השירים. ביום טוב ראשון לא נוהגים לומר קרובה בחזרת הש"ץ של שחרית. ביום טוב שני מחוץ לישראל אומרים קרובה "אסירים אשר בכשר" לר' אלעזר הקליר.
ביום טוב ראשון של פסח אומרים לפני או בתוך תפילת מוסף את תפילת הטל, המסמנת את המעבר הרשמי מעונת הגשמים של השנה לעונה היבשה. במהלך התפילה אומרים פיוטים שונים על חשיבות הטל, המשתנים מעדה לעדה. משעה שאומרים את תפילת הטל ועד שמיני עצרת (שבו אומרים את תפילת הגשם), משמיטים בתפילת העמידה בברכת גבורות את המילים "משיב הרוח ומוריד הגשם", ולפי רוב המנהגים, אומרים במקומן "מוריד הטל". במקביל, גם בברכת השנים, שהיא הברכה התשיעית בתפילת העמידה של יום חול, ישנו שינוי. האשכנזים משנים את הבקשה באמצע הברכה מ"ותן טל ומטר לברכה" ל-"ותן ברכה". בני עדות המזרח, משנים את כלל נוסח הברכה מברכת "ברך עלינו" לברכת "ברכנו". שינוי זה בא לידי ביטוי רק בימי חול המועד, שבהם מתפללים שמונה עשרה ולא תפילת שבע.
ביום טוב שני של גלויות, מוציאים שני ספרי תורה כמו ביום הראשון קוראים ב עד. ובנוסף קוראים בספר השני למפטיר כמו ביום הראשון. אצל אשכנזים וספרדים, מפטירים ב, ומוספים ; אצל האיטלקים ובנוסח רומניא, קוראים ב, ואצל התימנים מפטירים ב, ומוסיפים.
את ספירת העומר, שהיא ספירה של שבעה שבועות מפסח עד חג השבועות, מתחילים בלילה של יום הקרבת קורבן העומר שהיה קרב בתקופת המקדש ביום השני של פסח, כלומר: מתחילים לספור במוצאי יום טוב ראשון של פסח (ליל ט"ז בניסן). בחוץ לארץ זה גם הלילה של סדר פסח השני. היום המדויק שבו יש לקיים את מצוות עומר התנופה, ולפיכך גם התאריך שבו מתחילה ספירת העומר, היווה מוקד לפולמוס מרכזי בין הכתות היהודיות בתקופת המקדש.
חול המועד
ימי חול המועד הם ימים חצי-חגיגיים המתקיימים במהלך שני חגים בלבד – פסח וסוכות – בין יום טוב אחד המתקיים ביום הראשון לחג ויום טוב נוסף המתקיים ביום האחרון לחג (בפסח) או ביום שאחריו (סוכות ושמיני עצרת). בימי חול המועד איסורים על מלאכות שונות בעוד מלאכות אחרות מותרות. ההלכה הרווחת היא שאין מניחים תפילין בחול המועד, אולם ישנם מעט בקרב יוצאי אשכנז שמניחים ללא ברכה. כמו כן אסרו חז"ל לכבס בגדים ולהסתפר בחול המועד כדי שאדם יאלץ לכבס את בגדיו ולהסתפר לפני יום טוב הראשון של החג, ולא ידחה זאת לחול המועד ועל ידי כך יבזה את היום טוב הראשון. יש נוהגים בימי חול המועד ללבוש בגדי חג ולאכול סעודות חגיגיות.
בימי חול המועד פסח, מוציאים כול יום שני ספרי תורה, באחד קוראים כול יום את הקריאה המיוחדת לאותו היום ועולים שלושה עולים. ביום השני של פסח, קוראים בארץ ישראל כמו בחו"ל ב, אך בניגוד לחו"ל שם יש יום טוב שני של גלויות בארץ ישראל הקריאה נחלקת לשלושה קרואים ולא לחמישה. ביום השלישי של פסח קוראים בפרשת "קדש לי", ואם חל בשבת הקריאה תהיה של שבת חול המועד. ביום הרביעי קוראים בפרשת "אם כסף" עד, אם חל היום הרביעי של פסח ביום ראשון קוראים בפרשת "קדש לי" במקום ביום השלישי שהיה שבת. ביום החמישי של פסח קוראים ב, אם חל ביום שני קוראים בפרשת "אם כסף" במקום אתמול. ואם חל בשבת הקריאה תהיה של שבת חול המועד. ביום השישי, ערב שביעי של פסח, קוראים ב. בספר התורה השני, בכול הימים עולה הרביעי ב.
שבת חול המועד
בשבת חול המועד, קוראים ב עד, והקריאה מתחלקת לשבעה קרואים. המפטיר קורא ב. מפטירים בחזון העצמות היבשות, התימנים מתחילים מ. בנוסף, לפני קריאת התורה בשבת זו נוהגים לקרוא את מגילת שיר השירים. בקהילות אשכנז, נוהגים לומר ביום שקוראים את שיר השירים (כשיש שבת חול המועד, אך אם שביעי של פסח חל בשבת קוראים בו ובמקרה בו חל חג ראשון של פסח בשבת, יקראו בארץ ישראל את מגילת שיר השירים כבר ביום הראשון ובחו"ל יקראו באחרון של פסח) מערכת יוצר "אוהביך אהבוך מישרים" לר' שמעון בן יצחק, הכולל את כל פסוקי שיר השירים. על פי המסורת, בימי חול המועד הלכו בני ישראל בהנחיית עמוד הענן ועמוד האש עד לשפת ים סוף.
שביעי ואחרון של פסח
התורה ציוותה על יום טוב (שביתה מעשיית מלאכה) גם ביום השביעי של פסח (כ"א בניסן), אך לא ציינה את הסיבה. ניתן היה להבין כי יש לכך קשר לתכונת המספר 7, אשר ממלא תפקיד מרכזי במועדים ובכלל (החגים המרכזיים הם בני שבעה ימים, ונמצאים בחודש הראשון ובחודש השביעי, ועוד). עם זאת, לפי חז"ל, זהו היום שבו התרחשה קריעת ים סוף ונאמרה שירת הים. לפיכך, קוראים בתורה את שירת הים בשביעי של פסח. מוציאים שני ספרי תורה באחד קוראים את שירת הים ב עד, והקריאה מתחלקת לחמישה כמו בכל יום טוב. למפטיר קוראים ב. מפטירים לכול העדות והמנהגים בשירת דוד, זאת בשל הדמיון בין שירת הים לשירת דוד. ביום אחרון של פסח בחו"ל, מוציאים שני ספרי תורה, בראשון קוראים ב עד, והקריאה מתחלקת לחמישה. למפטיר קוראים ב כמו בשביעי של פסח. מפטירים בנבואה של אילן ישי ב עד . הרומנים נהגו להפטיר בשירת דבורה, ב.
יש הנוהגים להיות ערים בליל שביעי של פסח. הסיבה נעוצה בכך שבעת קריעת ים סוף בני ישראל השיגו רמה גבוהה מאוד של אמונה בראותם את הנסים והנפלאות. לכן נוהגים להיות ערים וללמוד כדי לזכות באמונה על ידי לימוד התורה. קיים סדר לימוד מיוחד שהוזכר בספר חמדת ימים והוא מקובל בקהילות ספרדיות רבות.
בחוץ לארץ חוגגים גם יום שמיני והוא הנקרא "אחרון של פסח". על יום זה נאמר בשם הבעל שם טוב כי ביום זה מאיר גילוי אורו של משיח, ולכן ייסד את המנהג הנפוץ בימינו, לערוך בסיום החג סעודה שלישית מיוחדת בשם "סעודת משיח". הסעודה מורכבת מאכילת מצות ושתיית ארבע כוסות יין (מנהג ארבע הכוסות נוסד על ידי האדמו"ר הרש"ב מליובאוויטש), ועיסוק לימודי בענייני המשיח. בארץ ישראל חוגגים את "סעודת משיח" ביום שביעי של פסח.
ישנן קהילות החוגגות סעודה זו אך קוראים לה "סעודת הבעש"ט", ואומרים שנתייסדה על ידי הבעש"ט לא בתור סעודת משיח כי אם בתור סעודת הודאה על הצלתו של הבעש"ט בעת נסיעתו לארץ ישראל. הגאון מווילנא נהג לחגוג סעודה מעין זו, באומרו שהיא "סעודת פרידה" מהמצה. בימינו, רוב אלו הסועדים סעודה שלישית ביום אחרון של פסח הם החוגגים אותה בתור "סעודת משיח".
רמזים בימי החג
בעזרת ימי חג הפסח ניתן להשתמש בצופן אתב״שׁ לזכירת ימי השבוע בהם מתקיימים חגי ומועדי ישראל. בארבעה טורים, חלק אורח חיים סימן תכ"ח סעיף ה', כתב רבי יעקב בעל הטורים: "סימן לקביעת המועדים א"ת ב"ש ג"ר ד"ק ה"צ ו"פ. פירוש ביום א' של פסח יהיה לעולם תשעה באב. ביום ב' בו שבועות, וביום ג' בו ראש השנה, ביום ד' בו קריאת התורה שהוא שמחת תורה, ביום ה' בו צום כיפור, ביום ו' בו פורים שעבר". כפי שמוצג בטבלה הבאה:
מסורות בצאת החג
המימונה הוא יום שמצוין במוצאי שביעי של פסח בקרב קהילות צפון אפריקה. יש המסבירים שיום זה נחגג מכיוון שבימות הפסח היו נזהרים ביותר שלא לאכול האחד אצל חברו, והקפידו על חומרה זו ביותר. לכן, מיד לאחר פסח היו מארחים אחד את השני, כדי להראות שההימנעות מאכילה אחד אצל השני לא הייתה מחמת איבה.גם בישראל, עד היום, נוהגים לפתוח את ביתם ולארח כל החפץ בכך במגוון מטעמים מסורתיים מתוקים לרוב, על מנת לבשר את יציאת החג ואת אכילת החמץ. המימונה מלווה במוזיקה שמחה, לרוב מסורתית, מאכלים עתירי קמח ושמן, ואירוח כיד המלך.
ביהדות אשכנז כינו את מוצאי החג בשם "רומפלנאכט", ונהגו לעמול בשעות הלילה על הוצאת הכלים הכשרים לפסח והחזרת הכלים הרגילים.
פסח שני
חודש לאחר חג הפסח, בי"ד באייר, חל יום המכונה "פסח שני". ביום זה מקריבים את קורבן הפסח אנשים שלא יכלו לעשות זאת בחג הפסח הרגיל, משום שהיו טמאים או רחוקים.
על פי הסיפור המקראי, הציווי לפסח שני בא לאחר שבאו אנשים אל משה שהיו טמאים בזמן ההקרבה וקבלו על כך שלא יתאפשר להם להקריב את קרבן פסח. משה פונה אל אלוהים לבדוק מה תהיה תגובתו לדבריהם, ובתגובה נצטווה להודיע לעם ישראל על קיומו של פסח שני:
בימינו אין ליום זה משמעות מיוחדת, אולם ברוב הקהילות לא אומרים בו תחנון, ויש נוהגים לאכול בו מצות.
מסורות אנטישמיות
עלילות הדם שהיוו מתקפה על העם היהודי התרכזו סביב חג הפסח. המעלילים טענו שהיהודים מערבבים במצות דם של ילדים נוצרים שרצחו לצורך זה, דבר שהוא אסור על פי ההלכה היהודית, לא רק משום "לא תרצח" שבעשרת הדיברות, אלא גם באיסור אכילת דם. כדי לא לעורר חמת הגויים ולמנוע בסיס כלשהו לעלילות הדם היו מקומות שאף נאסרה שתיית יין אדום בחג הפסח. יש שפרשו את מנהג פתיחת הדלת בליל הסדר בהקשר הזה - על מנת שהגויים יראו שלא מתבצעים מעשי עלילות הדם.
עלילת הדם האחרונה בעידן המודרני ארעה בעיר קיילצה שבפולין ביולי 1946, כאשר ילד שנעלם טען שהוחזק בבית ועד הקהילה היהודית וראה שם יהודים רוצחים ילד אחר. בעקבות העלילה יצאו שוטרים ואספסוף זועם והרגו למעלה מ-40 יהודים, שרידי יהדות פולין, בפוגרום המכונה "פוגרום קיילצה".
איגרת הפסח (419 לפנה"ס)
מדובר במכתב בארמית, שרק כשליש ממנו נותר, ובו מורה חנניה, לידניה וליהודי יב בכלל, בסמכות שהוענקה לו כנראה מהמלך הפרסי, לקיים את פסח ואת חג המצות (הכוונה בקיום הפסח שנפרד במכתב מחג המצות היא עשית קורבן הפסח) ובו מפורט כיצד ומתי יש לעשות זאת: "כעת אתם מנו 14 ימים לניסן, וב־14 בין השמשות עשו פסח. ומיום 15 עד יום 21 לניסן חג המצות עשו, שבעת ימים אכלו מצות... מלאכה לא תעשו ביום 15 וביום 21 לניסן. שיכר אל תשתו וכל דבר חמץ אל תאכלו ולא ייראה בבתיכם, מיום 14 לניסן עם הערב השמש עד יום 21 לניסן בהערב השמש. וכל חמץ שיש לכם בבתיכם הכניסו לחדריכם וחתמו בין הימים האלה...".
מחקרי משפט
מחקרי משפט הוא כתב העת המשפטי המוביל של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, נוסד בשנת 1980.
עד לשנת 2023, יצאו לאור 33 כרכים. בשנים הראשונות יצאה חוברת אחת בשנה, החל משנת 1995 יצאו לאור שתי חוברות בשנה ובשנים האחרונות אף יצאו לעיתים 3 חוברות בשנה.
במחקרי משפט מתפרסמים מאמרים במגוון נושאים משפטיים וכן בנושאים מדיסציפלינות משיקות. כמו כן, מעת לעת מפרסם כתב העת הערות פסיקה, הערות חקיקה וביקורות ספרים. מרבית חוברות מחקרי משפט כוללות מאמרים בנושאים מגוונים אולם מקצת מן החוברות מיוחדות לנושא מסוים או מבוססות על הרצאות מכנס שנערך בפקולטה.
מערכת כתב העת
בין חברי מערכת מחקרי משפט לאורך השנים נמנים החוקרים פרופ' סיני דויטש, פרופ' צפורה כהן, פרופ' שלום לרנר, פרופ' שמשון אטינגר, פרופ' ידידיה שטרן, פרופ' יפה זילברשץ, פרופ' רות קנאי, פרופ' רות הלפרין-קדרי, פרופ' דוד האן, פרופ' רונן אברהם, פרופ' גדעון ספיר, פרופ' יששכר רוזן-צבי ופרופ' עמיחי רדזינר, השופטים מנחם קליין ויצחק לובוצקי, עורכי הדין אברהם וינרוט, זאב שרף, אביחי ורדי ואחרים.
במחקר שנערך בשנת 2005 על אודות השפעתם של כתבי העת המשפטיים השונים, דורג מחקרי משפט במרבית הפרמטרים בין מקומות 5-3 לצד הפרקליט ומשפט וממשל, כאשר עיוני משפט ומשפטים מקדימים אותם. פרי ציין במחקרו כי "אם המערכת של ׳מחקרי משפט׳ תצליח לשחזר את ההצלחה של הכרכים שפורסמו בשנים תשס״א-תשס״ב, כתב העת עשוי לקרוא תיגר אף על ההגמוניה של שני עיתוני העלית״.
Titan (מנוע משחק)
טיטאן הוא מנוע משחק ל-PC שנעשה בו שימוש בעיקר במשחקי אסטרטגיה בזמן אמת בשנות ה-2000 המוקדמות.
המנוע פותח על ידי Stainless Steel Studios ועליו בנויים שני המשחקים הראשונים שלהם - Empire Earth ו-Empires: Dawn of the Modern World.
היווצרות המינים
היווצרות המינים (באנגלית: Speciation; מכונה גם ספציאציה או הִתְמַיְּנוּת מינים) היא התהליך שבו נוצרים מינים חדשים של יצורים. ישנם שלושה מנגנונים שבהם ספציאציה יכולה להתרחש, אשר נבדלים זה מזה במידת הבידוד הגאוגרפי בין האוכלוסיות שעוברות ספציאציה, ובמספר הדוגמאות המתועדות בטבע.
ספציאציה נפרדת מקום (אַלוֹפַּטרית)
מנגנון זה, אשר הוצע על ידי ארנסט מאייר, הוא המקובל ביותר במחקר, ובעל מספר הדוגמאות הרב ביותר. לפי מנגנון זה תחילה מתרחש מאורע אשר גורם לבידוד גאוגרפי בין שתיים או יותר מאוכלוסיות מין כלשהו. המאורע הגורם לבידוד יכול להיות הגירה של קבוצה מסוימת לאזור גאוגרפי אחר מסיבה כלשהי, או מאורע אקלימי, גאולוגי או אחר, אשר מביא להקמת מחסום פיזי בין אוכלוסיות.
כאשר נוצר המחסום בין האוכלוסיות, נוצר גם מחסום בזרימת גנים, כך שאין ערבוב והאחדה בין האוכלוסיות השונות. עם הזמן בתהליכים שונים, כגון סחף גנטי, ברירה טבעית וברירה זוויגית, נצברים הבדלים במאגרים הגנטיים של האוכלוסיות השונות, תהליך המוביל בסופו של דבר לבידוד רבייתי בין האוכלוסיות, כך שהן הופכות למינים שונים. צורה זו של ספציאציה מתועדת היטב בעולם הטבע.
ספציאציה פַּרַפַּטרית
דוגמה לכך נצפתה בעשב ממין Anthoxanthum בסביבת מכרות. באזורים אלה קיים לחץ ברירתי לסבילות כלפי המתכות הנכרות שמזהמות את הסביבה, ונוצרות אוכלוסיות בעלות מידה שונה של סבילות כלפי המתכות. מאחר שבני הכלאיים שנוצרים אינם מותאמים היטב לסביבתם, נוצר לחץ ברירתי נגד רבייה בין האוכלוסיות, וכתוצאה מכך זמני הפריחה שלהן משתנים וגוברת ההאבקה העצמית. דוגמה נוספת לספציאציה פרפטרית היא מיני טבעת.
ספציאציה חופפת מקום (סימפַּטרית)
במנגנון זה, לא מתקיימת הפרדה במרחב בין האוכלוסיות והן יכולות לחפוף זו לזו במידה מסוימת. ספציאציה במנגנון זה יכולה להתרחש כאשר קיים לחץ ברירתי להתפלגות, ויש מתאם בין תכונת בחירת בן זוג והתכונה שעליה פועל הלחץ. לדוגמה: זבובים אשר מזדווגים על גבי צמח מסוים. אם קיימת תכונה בזכרים להעדיף אחד משני צמחים אפשריים, ובנקבות קיימת נטייה לבחור בזכרים אשר נמצאים בצמח מסוים, הרי שיכולה להתרחש ספציאציה לשני מינים – מין אשר מזדווג על צמח א' ומין אשר מזדווג על צמח ב'. במצב כזה, הפרדה גאוגרפית אינה תנאי להתרחשות הספציאציה. למנגנון זה מספר תיעודים בעולם הטבע.
יחסי מולדובה–רומניה
היסטוריה
בשנות ה-90 היחסים בין מדינות היו בדרך כלל טובים. רומניה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאותה של מולדובה וסיפקה תמיכה משמעותית בהקמת רשויות הרפובליקה הצעירה. למולדבים ולרומנים הייתה גישה שונה לסוגיות החברתיות והפוליטיות העיקריות בגלל העובדה שמולדובה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית (מחוז בסרביה) וברית המועצות (הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית), ורומניה הייתה ממלכה עצמאית, ואז הפכה לרפובליקה סוציאליסטית. בשנות ה-90, רומנים רבים תפסו את מולדובנים כרוסים והתייחסו אליהם בהתנשאות, מה שמנע מהם להתגבר על הבדלי תרבות והיה מקור לאי שביעות רצון גוברת בקרב מרבית המולדובנים. בשנים ההן ניסה נשיא רומניה, יון איליאסקו, לקיים יחסים חיוביים עם רוסיה ולא התערב בסכסוך המזוין בטרנסניסטריה.
במולדובה יש מפלגות פוליטיות הדוגלות באיחוד עם רומניה. בקרב האליטה הפוליטית של מולדובה, היה גם רצון לשלב את המדינה באיחוד האירופי תוך שמירה על עצמאותה של מולדובה. באוקטובר 2009 אמר ראש ממשלת מולדובה ולאד פילאט כי "מולדובה הוקמה כמדינה, והאנשים שגרים כאן רואים עצמם כאזרחי מדינה זו. האוכלוסייה אינה רוצה איחוד, וזה בלתי אפשרי מבחינה חוקית". רעיונות האיחוד נשמעים לעיתים על ידי פוליטיקאים מולדובנים רבים, אולם רעיונות אלה הפכו עם הזמן לסמליים יותר ויותר. הכיוון ההפוך הופיע בחיי המולדבנים - המולדובניות. בעשרים השנים שחלפו מאז התמוטטות ברית המועצות, במולדובה, גגוזיה וטרנסניסטריה, נוצרה אליטה פוליטית וכלכלית שלא רוצים לחלוק את כוחם עם הרומנים. האיחוד יביא לחיסול האוטומטי של כל המשרות הכפולות (נשיאות, פרלמנט, משרדים וכו'), ומולדובה ופוליטיקאים לאומיים-אזוריים אחרים שהרגישו כמו אדונים בארצם או באזורם כבר אינם מוכנים לכך. אף על פי כן, ב-25 במרץ 2012 בקישינב, התרחשה התנגשות בין אנשי האיגוד למולדבים הלאומניים.
רומניה מפעילה לחץ על מולדובה לשנות את שפת המדינה: בשנת 2012 דווח כי רומניה "תחסום את הצטרפותה של מולדובה לאיחוד האירופי אם קישינב לא תפקיר את שמה ההיסטורי של שפתה - השפה המולדובנית ולא תכיר בה כרומנית".
ב-27 באוגוסט 2014 עשתה מולדובה צעד קטן אך סמלי לקראת החלשת תלותה בייבוא הגז הרוסי בכך שהחלה לייבא גז מרומניה. הרשויות במולדובה טענו את הצעד הזה עם חששותיהם מאספקת הדלק מרוסיה ערב עונת החורף עקב המלחמה בדונבאס. רומניה בנתה צינור באורך 43 קילומטרים לרגל יום השנה ה-23 לעצמאותה של רפובליקת מולדובה מברית המועצות. ב-27 באוגוסט 2015 הצהיר שגריר ארצות הברית בקישינב, ג'יימס פטיט, כי על מולדובה להישאר מדינה ריבונית ועצמאית, וההצטרפות האפשרית לרומניה לא תביא לתוצאות חיוביות. הוא גם אמר שמולדובה אינה רומניה, מכיוון שיש לה היסטוריה משלה, אוכלוסייה רב לאומית הדוברת שפות שונות. ג'יימס פטיט ציין גם בעיות בטרנסניסטריה, השלטון המרכזי אינו יכול לשלוט על שטח זה, הזקוק למעמד מיוחד במולדובה. ב-27 בדצמבר 2016 חתם איגור דודון, נשיא רפובליקת מולדובה, על צו המפטר את שר הביטחון אנטול סלארו. הוא טען כי אנטול סלארו הפר את חוקת המדינה בכך ש"פלרטט עם נאט"ו" ו"תמך באיחוד רפובליקת מולדובה עם רומניה".
סחר
בשנת 2014 הייתה רומניה השותפה העיקרית לסחר ולכלכלה של מולדובה, ויצאה סחורות ממדינה זו בסכום של 504 מיליון דולר אמריקני. בשנת 2015 היצוא של מולדובה לרומניה הסתכם ב-446,370,394 דולר אמריקני, והיבוא המולדובני של סחורות מרומניה הסתכם ב-555,137,307 דולר אמריקני.
אלכסנדר יאצנקו
אלכסנדר יאצנקו (ברוסית: Алекса́ндр Ви́кторович Яце́нко; נולד ב-22 במאי 1977, וולגוגרד) הוא שחקן רוסי, פעמיים זכה בפרס ניקה עבור תפקידיו בקולנוע.
ביוגרפיה
יאצנקו נולד בוולגוגרד ולאחר סיום בית הספר החל ללמוד הנדסה. תוך זמן קצר הוא החליט לעבור ללימודי משחק ועבר לטמבור ואחר כך לאקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון בה למד אצל מארק זכרוב. עוד במהלך הלימודים, בשנת 2003 הוא התחיל לשחק בסרטים. הוא לא הצליח לסיים את הלימודים כי במהלך שנת לימודים אחרונה השתתף בקטטה ולימודיו הופסקו.
בשנת 2007 בפסטיבל הסרטים "קינוטאבר" יאצנקו קיבל פרס על תפקיד גברי ראשי בסרט. בשנת 2011 הוא הצטלם לצד דאשה אסטפייבה בסרט "מאוהבים בקייב". בשנת 2016 הוא קיבל פרס ניקה. על המשחק של יאצנקו בסרט "הפרעה בקצב הלב" הוא זכה בפרסים ב"קינוטאבר", פסטיבל קרלובי וארי, פסטיבל בשיקגו, פרס נשר הזהב ופרס ניקה בשנת 2018.
בשנת 2020 הוא שיחק תפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה "היום". בשנת 2021 הוא הצטלם בסדרת טלוויזיה "הנהר הקודר"
גילם את ניקולאי קיסליוב בסרט השואה הרוסי צדיק.
השער (סרט)
עלילת הסרט
הסרט מסופר בשני זמנים שונים: ההווה ולפני אחת עשרה שנים. העלילה נעה על ידי פלאשבקים מהעבר והתמזגותם עם ההווה. הסרט מתחיל ביום שחרורו של טים, אחיה הצעיר של קיילי, ממוסד לחולי נפש לאחר האירועים שהתרחשו בביתם אחת עשרה שנים קודם לכן. קיילי נפגשת איתו וממשיכה לטעון כי המראה על הקיר בביתם היא זו שגרמה לזוועות לפני שנים. היא הצליחה להשיג את המראה לאחר שנים של חיפושים ובונה מנגנון שיעזור לה להתמודד עם פעילותה העל טבעית תוך כדי תיעוד המתרחש בבית במצלמות וידאו.
מאירועי העבר אנו למדים כי משפחתם עברה לגור בבית חדש והדיבוק שאחוז במראה גרם לאביהם לכלוא את אימם שהשתגעה בעקבות הפעילות העל טבעית ובסופו של דבר לרצוח אותה. טים הצעיר שמנסה לעצור את אביו מלהרוג גם את קיילי הילדה יורה בו ובעקבות כך מתאשפז במוסד לחולי נפש. טים בהווה מתכחש לכל האירועים ומאמין כי אביו היה משוגע שרצח את אימם, אך לאחר התעקשותה של קיילי היא מוכיחה לו כי גם כעת בזמן שהותם בבית עם המראה, הכוחות המסתוריים מתעתעים בהם וגורמים להם לבצע מעשים שכלל לא זכרו או שכלל לא התקיימו. בין היתר, קיילי רוצחת את ארוסה שמגיע לבדוק האם הכול תקין בתהליך הוכחת המראה.
בסופו של הסרט, טים יושב על רצפת החדר בו ממוקמת המראה ומאמין כי הוא לבדו, קיילי נמצאת באותו החדר וחווה הרגשה כשל ילדה קטנה. היא רואה את השתקפותה של אימה במראה הקוראת לה וזו כמובן ניגשת אליה. במקביל טים ההיסטרי מהמתרחש בבית משחרר את המנגנון לניפוץ המראה ורק אז למעשה מבין שהמראה תעתעה בהם שוב ושהלהב שאמור היה לנפץ את המראה ננעץ בצווארה של אחותו שעמדה במקביל אליה. למעשה, ההיסטוריה חזרה על עצמה וטים נעצר באשמת רצח אחותו כפי שקרה עם אביו, בעודו בניידת הוא נזכר בזעקותיה של אחותו כשהיו ילדים לעולם לא לשכוח מה קרה ושיבטיח לה שהוא יהרוג את השוכן במראה. הוא מביט מחלון הרכב ורואה את אימו, אביו וקיילי בהשתקפות של חלון ביתם לאחר שהצטרפו למשפחת המתים הקשורים למראה המקוללת.
הפקה
באוקטובר 2012 החלו צילומי הסרט באלבמה והם הסתיימו מספר שבועות לאחר מכן.
ביקורות והכנסות
הסרט זכה לביקורות טובות ממבקריו וזכה לרייטינג של 72% באתר Rotten Tomatoes.
בערב הקרנת הבכורה של הסרט באפריל 2014 גרף הסרט $4,940,000 ובכך כמעט וכיסה את הוצאותיו.
קזואר בנט
קזואר בנט (שם מדעי: Casuarius bennetti) הוא המין הקטן ביותר של קזואר, שמצוי בגינאה החדשה, בבריטניה החדשה ובאי שבאינדונזיה. הוא קרוי על שמו של ג'ורג' בנט, המדען הראשון שזיהה אותם כמין נפרד לאחר שהובאו מספר פרטים מגינאה החדשה לאוסטרליה.
בית הגידול המועדף עליו הוא יערות הרריים טרופיים וסובטרופיים, בגובה של עד כ־3,000 מטרים מעל גובה פני הים. גובהם של הקזוארים הוא כ־99 עד 150 ס"מ ומשקלם כ־17.6 עד 26 ק"ג. אורכו של המקור הוא כ־11 עד 12.2 ס"מ. בשונה ממינים אחרים של קזוארים, לקזואר בנט אין דלדל.
הנס-דיטר פליק
הנס-דיטר "האנזי" פליק (בגרמנית: Hans-Dieter "Hansi" Flick, נולד ב-24 בפברואר 1965 בהיידלברג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר ומאמן כדורגל בהווה. פליק היה מאמנה של באיירן מינכן בין 2019 ל-2021 וזכה עמה בטרבל בעונת 2019/2020. פליק מאמן את נבחרת גרמניה החל מאוגוסט 2021.
קזואר בנט
כל גופם של הקזוארים שחור, מלבד צווארם, שצבוע בכחול עם כתמים ורודים, ולחייהם הוורודות. מעל מקורם וראשם יש קסדה אפורה, שמסייעת להם לפלס את דרכם ביער. הנקבות דומות לזכרים, אך גדולות מהן, צבעיהן בוהקים יותר וקסדותיהן גדולות יותר. הקזוארים חיים כבודדים, וניזונים מפירות שנפלו, חרקים ובעלי חוליות קטנים. הם מתקשרים בעזרת קולות "בום" בתדר נמוך, קרוב לסף התחתון של ספקטרום השמיעה האנושי.
הנס-דיטר פליק
פליק היה עוזרו של יואכים לב בנבחרת גרמניה, והיה שותף לזכיית הנבחרת הגרמנית במונדיאל 2014.
קזואר בנט
בגלל איבוד בתי גידול, ציד והחזקה בשבי, קזואר בנט הוכרז כ"קרוב לסיכון" על ידי ארגון IUCN בין השנים 2004–2013. עם זאת, ב־2015 שונה הדירוג ל"ללא חשש" לאחר התייצבות בשיעורי הריבוי, והתמתנות הלחץ מפני סכנת הציד.
הנס-דיטר פליק
קריירה כשחקן
פליק החל את קריירת הבוגרים שלו בס.ו. זנדהאוזן בגיל 18. כעבור שנתיים, בגיל 20, חתם בבאיירן מינכן, שם שיחק חמש עונות, וזכה בארבע אליפויות הבונדסליגה, ובגביע אחד. כמו כן, פליק פתח בהרכב בגמר גביע אירופה לאלופות 1987, בו הפסידה באיירן מינכן לפורטו. בשנת 1990 עזב פליק את באיירן מינכן לאחר חמש עונות, בהן צבר 104 הופעות וכבש חמישה שערים.
בקיץ 1990 חתם פליק בפ.צ. קלן, שם שיחק שלוש עונות, והבקיע שער אחד ב-44 הופעות. בשנת 1993 פרש פליק ממשחק מקצועני ועבר לכדורגל חובבים בקבוצת ויקטוריה מבמנטל, אותה גם אימן מספר שנים, בחלק מהזמן כמאמן-שחקן.
קזואר בנט
אנשי הקאראם מרמות גינאה החדשה מכנים עופות מעופפים ועטלפים "יאקט", ואת קזואר בנט, המין היחיד של עוף לא־מעופף שנמצא באזור זה, בשם "קובטי".
הנס-דיטר פליק
קריירה כשחקן
פליק מעולם לא שיחק בנבחרת גרמניה, על אף הצלחתו בבאיירן מינכן.
קריירת אימון
בשנת 2000 החל פליק לאמן את הופנהיים, שהעפילה עמו מספר ליגות, מהליגות האזוריות עד לליגת הבונדסליגה השנייה. בשנת 2005 פוטר פליק מהופנהיים, ועבד תקופה קצרה כעוזר מאמן ברד בול זלצבורג. בשנת 2006 מונה פליק כעוזרו של מאמן נבחרת גרמניה, יואכים לב. פליק שימש בתפקיד זה ביורו 2008, מונדיאל 2010, יורו 2012 ומונדיאל 2014 בו הוכתרה הנבחרת הגרמנית לאלופת העולם. לאחר הישג זה, פרש פליק מהתפקיד, ואחר כך הועסק בהתאחדות הכדורגל הגרמנית כמנהל ספורטיבי.
באיירן מינכן
בקיץ 2019 מונה פליק כעוזר המאמן בבאיירן מינכן, תחת המאמן הראשי ניקו קובאץ'. בנובמבר 2019 פוטר קובאץ', ופליק מונה במקומו כמאמן עד לתום העונה. פליק הצליח לייצב את הקבוצה, שהתאפיינה בחוסר יציבות בתקופת קובאץ', וזכה עם באיירן באליפות ובגביע הגרמני בעונת 2019/20, לאחר שהצליחה הקבוצה לסגור פער של שבע נקודות ליגה. בנוסף, זכה עם הקבוצה בליגת האלופות, לאחר ניצחון 0–1 במשחק הגמר על פריז סן-ז'רמן. בעקבות הזכייה בטרבל עם באיירן מינכן, זכה פליק בתוארי מאמן השנה של אופ"א ומאמן השנה בגרמניה ב-2020. ב-24 בספטמבר זכה עם באיירן מינכן גם בסופר קאפ האירופי עם ניצחון 1–2 על סביליה הספרדית. שבוע אחר מכן, ב-30 בספטמבר, ניצחה באיירן מינכן 2–3 את בורוסיה דורטמונד במשחק הסופר קאפ הגרמני וזכתה בתואר, ובכך זכה פליק עם באיירן מינכן בחמישה תארים בעונה אחת. בפברואר 2021 הוסיף תואר נוסף השייך לעונת 2020, כשזכה עם הקבוצה בגביע העולם למועדונים. ב-17 באפריל 2021 פליק הודיע כי החליט לעזוב את באיירן מינכן בסיום עונת 2020/2021.
נבחרת גרמניה
ב-25 במאי 2021 מונה פליק למאמנה של נבחרת גרמניה במקומו של יואכים לב. הוא צפוי להתחיל להדריך את הנבחרת לאחר יורו 2020.
פרדריק אוגוסט ברתולדי
פרדריק אוגוסט ברתולדי (בצרפתית: Frédéric Auguste Bartholdi; 2 באוגוסט 1834 – 4 באוקטובר 1904) היה פסל צרפתי שנודע כפסל של "פסל החירות" אשר נמצא בליברטי איילנד, ניו יורק.
ביוגרפיה
נולד בקולמר שבצרפת. למד בקולמר, ואחר כך למד בפריז אדריכלות וציור. הוא הפך לאחד הפסלים הגדולים והמפורסמים ביותר באירופה ובאמריקה הצפונית במאה ה-19.
היצירה המפורסמת ביותר שלו היא פסל החירות בארצות הברית אשר נתרם על ידי ממשלת צרפת ב-1886 כאות ידידות בין שתי הממשלות. יש הסבורים שהפנים בפסל החירות עוצבו לפי פניה של אמו של ברתולדי.
פסל מונומנטלי נוסף שלו הוא האריה מבלפור בצרפת.
ברתולדי נפטר בפריז, ב-4 באוקטובר 1904 כתוצאה ממחלת השחפת.
טל פרידמן
טל פרידמן (נולד ב-20 בדצמבר 1963) הוא קומיקאי, שחקן, מוזיקאי, תסריטאי, מדבב ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
פרידמן נולד וגדל בחיפה כבן בכור. הוריו ניצולי שואה שעלו לישראל מצרפת, הם זאב ומיכל פרידמן. לפרידמן שני אחים קטנים התסריטאי יובל פרידמן וד"ר אריאל פרידמן, מרצה לתקשורת במכללת אורנים ובאוניברסיטת תל אביב. פרידמן מאובחן כנוירוטי.
פרידמן למד בבית הספר התיכון "חוגים" שבחיפה. את שירותו הצבאי עשה כלוחם בשייטת ספינות הטילים של חיל הים. לאחר שחרורו מצה"ל, למד משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, שם הכיר את משה פרסטר ואיתו העלה בשנת 1988 את המופעים הקומיים "עלילות משה בעיר הגדולה" ו"משחק המטקות האחרון". "עלילות משה בעיר הגדולה" זכתה להצלחה גדולה והוצגה מעל ל-700 פעמים.
פרידמן הופיע בתפקידים קומיים גם במספר הצגות תיאטרון כמו "החולמות", "קידוש", "השיעור" ו"תיירות פנים", וגם על המסך הגדול בסרטים "האח של דריקס", "לא יכול", "ריקי ריקי", "מוכרחים להיות שמח", "שושלת שוורץ", "בית"ר פרובנס" ובסרט הטלוויזיה "הללויה".
בנוסף היה פרידמן גם ה"קריין" בסדרת משחקי הטריוויה למחשב "אתה חושב שאתה חכם", ובמקביל אף דיבב סרטים וסדרות מצוירים, ביניהם: הסדרה "נלי הפילה" (לצידה של גיתית שובל), "תפודי וניקי", סדרת הסרטים של "עידן הקרח" בתפקיד סיד העצלן, וכן בסרט "לוני טונס: חוזרים לאקשן" בתפקיד הנבל הראשי (תפקיד שאותו שיחק במקור סטיב מרטין), בשנת 2004 דיבב את עדנה מודה בסרט משפחת סופר על בשנת 2005 דיבב את פנדר בסרט רובוטס בשנת 2018 דיבב בסרטים "אבא אווזה" "הנה בא הגראמפ" ו"משפחת סופר על 2".
הגיש את התוכנית "צפדינה מארחת" בערוץ 2 ומאוחר יותר את תוכנית הסאטירה "שערורייה" בטלוויזיה החינוכית (1997). בשנת 1999 שיחק את דמותו של הכתב יחיאל הרשלג בתוכנית "סיפורי גן חיות" ששודרה בערוץ 2, אולם הפריצה הגדולה שלו הייתה בשנת 1999, בתוכנית הלילה "חלומות בהקיציס" שם הופיע עם שותפו איל קיציס, בערוץ 2, במשך 4 עונות. בתוכנית שיחק פרידמן בכל פרק דמות מוכרת אחרת מההיסטוריה האנושית שהתארחה בתוכנית (ובהמשך גם בתפקידי בעלי חיים שונים), בצורה הזויה ומשעשעת. במקביל החל להגיש יחד עם קיציס את תוכנית הרדיו הלילית "ציפורי לילה שרוטות" בגלי צה"ל. בשנת 2001 הצטרפו פרידמן וקיציס גם לערוץ ביפ, שם כיכבו יחד בתוכנית "לגעת באוכל", אשר היוותה פארודיה על הטלנובלה הישראלית של אז - "לגעת באושר". "לגעת באוכל", שארכה מספר פרקים בודדים באורך דקות ספורות בלבד, שמה דגש על עלילות מוגזמות ומופרכות ועל משחק מלודרמטי עד כדי גיחוך. כמו כן, הקאסט כולו היה מורכב משניהם בלבד ומהשחקנית דידי דוקסין. מאוחר יותר הגישו יחד ב"ביפ" את השעשועון "החטא ועונשו", בו שיחק טל פרידמן את תפקיד אלוהים. נגד תוכנית זו הועלו טענות על בוטות וגסות-יתר.
ב-2003 הצטרף לצוות של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת", שם חיקה ושיחק מספר דמויות קומיות שהפכו עם השנים לקלאסיקה מקומית: כמו דמותה של "לובה הקופאית", "חלי גונזאלס" (פרודיה על העיתונאית ולימים הפוליטיקאית שלי יחימוביץ'), "אומלטה" (פרודיה על אודטה שוורץ), הרמטכ"ל בוגי יעלון (בעונה 11 גם בתור שר הביטחון), חיים יבין, "חיזקי מדריך הטיולים", וזאת בנוסף לחיקויים של פוליטיקאים כגון: אריאל שרון וטומי לפיד.
פרידמן שיחק בסרטם של שמואל הספרי ואמיר הספרי, "שושלת שוורץ" שיצא לאקרנים בשנת 2005, לצד יהודה לוי ואניה בוקשטיין. באוגוסט 2007 שוב שיתף פעולה עם איל קיציס בתוכנית הידע של ערוץ לוגי "הידוענים", בה גילם את "סוף אלקובי", עוזרת ההפקה השמנמנה והבעייתית של הסדרה, וכן דמויות פיקטיביות המקורבות לידוענים כמו: "גבעונה קרמר הפסיכולוגית", "איש היח"צ נדב זיכרון", "נהג המונית רפי חדש", "סולי הטבח", "אלדד המעריץ" ועוד.
בשנת 2010 שיחק בסרט הקומדיה של חבורת "ארץ נהדרת", "זוהי סדום", בתפקיד אשת לוט.
בשנת 2010 עלתה בערוץ 2 הסדרה המוקומנטרית בכיכובם של קיציס ופרידמן, "מעצר בית".
ב-2011, הוציאה לשכת הפרסום הממשלתית סדרת פרסומות בטלוויזיה לעידוד הפחתת זיהום הסביבה בכיכובו של פרידמן. בהמשך אותה שנה החל להגיש בערוץ 8 את התוכנית "גיבורי גיטרה", כחלק מרצועת שידור של הערוץ בנושא מוזיקת רוק. התוכנית שבה לעונה נוספת בסוף אותה שנה, כחלק מרצועת "הינשופים" בערוץ תחת השם "ינשופי גיבורי גיטרה". במקביל שודרה בערוץ 2 סדרה מוקומנטרית נוספת של קיציס ופרידמן, בשם "גם אנחנו רוצים תוכנית תחקירים". ב-2011 השתתף בסרט הסטודנטים "מורעלים" והצטלם לסרטו של נוני גפן "לא בתל אביב".
מאז 2012 עד 2021 פרידמן השתתף בקמפיינים המונפשים של "ביטוח ישיר", בהפקת חברת באומן בר ריבנאי, שבהן הוא דיבב את יוניאל היונה לצד חברו ל"ארץ נהדרת" אלי פיניש. באפריל 2013 החל להריץ את מופע הסטנד-אפ שלו "ברגוע", אותו כתב יחד עם שחר איינבינדר וחורחן.
ב-29 באפריל 2014 הודיע פרידמן כי יפרוש מ"ארץ נהדרת" בתום העונה הנוכחית שלה, וזאת לאחר 11 עונות. בנובמבר באותה שנה החל להשתתף בתוכנית "הכל הולך" לצד מולי שולמן, אליאנה תדהר, קרן מור, שחר חסון ועוד.
בשנת 2015 כיכב בסדרת הטלוויזיה "אטלנטיקה" בהוט, בה הוא גילם מדריך טיולים הנכנס לעולם האמרגנות לאחר שפגש את "אטלנטיקה", להקת רוק ירושלמית מדשדשת. בשנה זו החל גם להנחות בטלוויזיה החינוכית את תוכנית ההומור לילדים "כאן ואומן", העוסקת באמנות. באותה שנה הגיש ברדיו תל אביב את תוכנית הספיישל "משינה: 30 השנים הראשונות", בה דורגו 25 השירים האהובים ביותר של להקת משינה. החל מקיץ 2015 פרידמן הוא גם הפרזנטור של חברת הצבע "נירלט".
ב-2016 הנחה בערוץ 10 תוכנית בידור ואירוח משלו בשם "הכל אבוד עם טל פרידמן". באותה שנה, פרידמן חזר לתפקיד אורח (של נשיא ארצות הברית הטרי דונלד טראמפ) בעונתה ה-14 של "ארץ נהדרת". ב-2017 יצר את הסדרה הדוקומנטרית "להיות אבא", המספרת על חייו בתור הורה, אשר שודרה בערוץ 10. בתחילת 2017 הגיש פרידמן לסירוגין את תוכנית הרדיו "פרס ישראל" ברדיו תל אביב לצד ארז טל. באותה שנה, הוא הצטרף לתוכנית "מועדון לילה", במסגרתה גילם דמויות פיקטיביות וחיקויים פרועים.
ב-2018 דיבב את הדמות הראשית בסרט האנימציה הממוחשבת "אבא אווזה". באוקטובר אותה שנה עלתה בערוץ 8 סדרת דוקו-אוכל חדשה בת 4 פרקים, "מעורב ישראלי עם טל פרידמן". במסגרת הסדרה, שביימה אילת הלר, פרידמן יוצא למסע במרחב ובזמן בעקבות המטבח הישראלי.
מאז 2017 גילם תפקידי אורח שונים בתוכנית "מועדון לילה" בעונתה השישית והשביעית.
בשנת 2019 חזר פעם נוספת לתוכנית "ארץ נהדרת", עם תחילת העונה ה-16, למספר תוכניות, בתפקידי אורח. הוא המשיך להופיע בתוכנית בתפקידי אורח עד לאמצע העונה ה-18 ובעונה ה-19 חזר שוב לתוכנית בתפקיד רון חולדאי.
ב-2020 שודר בערוץ כאן 11 סרטו התיעודי "הייתם צריכים להיות שם" שעסק בהומור בשואה.