cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאוטהאוזן
מאוטהאוזן-גוזן כעסק כלכלי
התפוקה של מאוטהאוזן-גוזן עלתה על זו של כל אחד מחמשת מרכזי עבודת הכפייה הגדולים האחרים: אושוויץ-בירקנאו, פלוסנבירג, גרוס-רוזן, מרבורג ונאצוויילר-שטרוטהוף במונחים של מכסת תפוקה ושל הכנסות. רשימת החברות שהשתמשו בעבודת כפייה ממערכת מחנות מאוטהאוזן-גוזן ארוכה וכוללת הן תאגידים ציבוריים והן מפעלים ועסקים מקומיים קטנים. חלקים מהמחצבות הפכו למפעלי הרכבה של אקדחי מאוזר. ב-1943 נבנה בגוזן מפעל תת-קרקעי עבור חברת שטייר דיימלר פוך. מפעל דומה הוקם עבור יצרנית המטוסים מסרשמיט סמוך לכפר סנקט גאורגן. בסך הכל, 45 חברות נטלו חלק בהפיכתו של מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן לאחד ממחנות הריכוז הרווחיים ביותר של גרמניה הנאצית, עם רווחים של יותר מ-11,000,000 רייכסמארק בשנת 1944 בלבד. בין החברות:
האסירים גם הועבדו מחוץ למחנה כעובדי כפייה, ונוצלו בדרכים שונות, כגון בעבודה בחוות מקומיות, בהקמת דרכים, בחיזוק ובייצוב גדות הדנובה, בהקמת אזורי מגורים גדולים בסנקט גאורגן, ובעבודות כפייה באתרי חפירות ארכאולוגיים בשפילברג.
כאשר מבצע ההפצצות האסטרטגיות של בעלות הברית החל לפגוע בתעשיית המלחמה הגרמנית, החליטו מתכננים גרמנים להעביר את הייצור למתקנים תת-קרקעיים שיהיו מוגנים מפני הפצצות האוויר של בעלות הברית. בגוזן I הוטל על האסירים להקים מספר מנהרות גדולות מתחת לגבעות שהקיפו את המחנה. עד סוף המלחמה חפרו האסירים שטח תת-קרקעי בגודל של 29,400 מ"ר לצורך מפעל נשק קטן. לאחר 1944 הוקמו מנהרות דומות גם תחת הכפר סנקט גאורגן על ידי אסירים ממחנה החוץ גוזן II. הם חפרו כ-50,000 מ"ר, כך שחברת מסרשמיט תוכל להקים בו מפעל להרכבת מטוסי מסרשמיט Me-262 וטילי V-2. נוסף להרכבת מטוסים שימשו 7,000 מ"ר ממנהרות גוזן II כמפעלים לייצור חומרי מלחמה שונים.
בסוף 1944 עבדו כ-11,000 מאסירי גוזן I וגוזן II במתקנים תת-קרקעיים. 6,500 אסירים נוספים עבדו בחפירות להרחבת הרשת התת-קרקעית של המנהרות והאולמות. ב-1945 הושלמה העבודה על מטוס Me 262, והגרמנים היו יכולים להרכיב 1,250 מטוסים בחודש. היה זה מפעל המטוסים השני בגודלו בגרמניה, אחרי מחנה הריכוז מיטלבאו-דורה שהיה גם הוא תת-קרקעי.
החודשים האחרונים: 1945
במהלך החודשים האחרונים לפני שחרור המחנה, נערך מפקד המחנה פרנץ ציראייס להגנה נגד מתקפה סובייטית אפשרית. רוב האסירים האוסטרים והגרמנים "התנדבו" ל-SS-Freiwillige Häftlingsdivision ("יחידת אסירים מתנדבים") - יחידת אס אס שהורכבה בעיקר מאסירים לשעבר במחנות הריכוז, ושבראשה עמד אוסקר דירלוואנגר. האסירים הנותרים נשלחו בחיפזון לבנות קו מכשולי גרניט נגד טנקים ממזרח למאוטהאוזן. אסירים שלא עמדו בעבודה הקשה וסבלו מתת תזונה ומחלות חוסלו, כדי לפנות מקום לאסירים חדשים שהגיעו במשלוחי הפינוי של מחנות ריכוז אחרים, בהם רוב מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן במזרח אוסטריה.
בחודשיה האחרונים של המלחמה פסקה אספקת המקור העיקרי לקלוריות, חבילות המזון שנשלחו באמצעות הצלב האדום הבינלאומי, והקצבות המזון לאסירים התדלדלו. האסירים שהועברו ל"מחנה בית החולים" קיבלו חתיכת לחם אחת לכל 20 אסירים וכחצי ליטר מרק מדי יום. כתוצאה מכך, החלו חלק מהאסירים להתחיל להכין תוכניות להגנת המחנה למקרה שהאס אס ינסה להשמיד את כל האסירים הנותרים. לא ברור מדוע האסירים של גוזן I ו-II לא הושמדו חרף הוראה ישירה מהיינריך הימלר. תוכניתו של ציראייס התבססה על כך שהאסירים יועברו במהירות למנהרות המפעלים התת-קרקעיים של קלרבאו, והכניסות יפוצצו. התוכנית נודעה לאחד מארגוני ההתנגדות הפולנים, ובעקבות כך החלו בתוכנית שאפתנית להשיג כלים שיאפשרו לחפור פתחי אוויר בכניסות. ב-28 באפריל, תחת מסווה של התראה בדיונית על הפצצה אווירית, הועברו כ-22,000 אסירים ממחנה גוזן למנהרות. לאחר מספר שעות של שהייה במנהרות, הרשו לכל האסירים לצאת מהן ולשוב למחנה.
סטניסלב דובוסייביץ', מחבר המונוגרפיה המונומנטלית על קומפלקס מאוטהאוזן-גוזן, מסביר שאחד הגורמים האפשריים לכישלון התוכנית הגרמנית היה שאסירים פולנים הצליחו לחתוך את פתיל המרעום של הפצצות. ציראייס עצמו כתב ב-25 במאי שהייתה זו אשתו ששכנעה אותו לא לבצע את ההוראות מלמעלה. על אף שהתוכנית ננטשה, חששו האסירים שהאס אס ינסה לטבוח בהם בדרכים אחרות. כיוון שכך תכננו אסירים פולנים, סובייטים וצרפתים לתקוף את קסקרטין שומרי האס אס על מנת שיוכלו להשיג את הנשק הדרוש ללחימה. תוכנית דומה תוכננה על ידי אסירים ספרדים.
ב-3 במאי החלו שומרי האס אס ושומרים אחרים להיערך לפינוי המחנה. ביום שלמחרת הוחלפו שומרי האס אס בחיילים לא-מזוינים של "צבא העם" (Volkssturm) ויחידה מאולתרת שהורכבה מקציני משטרה קשישים וכבאים שפונו מווינה. קצין המשטרה שהיה אחראי על היחידה הסכים ל"ממשל עצמאי של האסירים" כרשות העליונה במחנה, ומרטין גרקן, שהיה עד אז הקאפו בעל הדרגה הגבוהה ביותר במנהל של גוזן (בדרגת Lagerälteste, "זקן המחנה"), הפך למפקד החדש דה פקטו. הוא ניסה לתמרן את האסירים ליצירת ועדת אסירים בינלאומית שתהיה הגוף שישלוט זמנית על המחנה עד שישוחרר על ידי אחד מצבאות בעלות הברית, אך הואשם בגלוי בשיתוף פעולה עם האס אס, והתוכנית נגנזה. כל העבודה במחנות החוץ של מאוטהאוזן פסקה, והאסירים התמקדו בהכנות לשחרורם או בהגנה על המחנות נגד התקפה אפשרית של דיוויזיות אס אס שהתרכזו באזור. שרידים פעילים שנותרו מתוך כמה דיוויזיות גרמניות אכן תקפו את מחנה החוץ של מאוטהאוזן, אך נהדפו על ידי אסירים שהשתלטו על המחנה. מתוך כל מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן רק גוזן III פונה.
ב-1 במאי נלקחו האסירים לצעדת מוות לכיוון סט. גאורגן, אך קיבלו הוראה לשוב למחנה לאחר מספר שעות. פעולה זו חזרה על עצמה ביום שלמחרת, אך בוטלה זמן קצר לאחר מכן. ביום שלמחרת נטשו שומרי האס אס את המחנה והשאירו את האסירים לגורלם.
כניסת כוחות בעלות הברית: מאי 1945
מחנות מאוטהאוזן-גוזן שוחררו אחרונים במלחמת העולם השנייה. ב-5 במאי 1945 הגיעו אל המחנה במאוטהאוזן חיילים אמריקאים מיחידת איסוף המידע ה-41 של הדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-11. יחידת איסוף המידע הובלה על ידי אלברט ג'י. קוזיאק. כוחותיו פרקו מנשק את השוטרים ועזבו את המחנה. בזמן השחרור, רוב אנשי האס אס של מאוטהאוזן ברחו כבר. אסירים מהמחנה חיסלו כ-30 אנשי אס אס שנותרו; לינץ' במספר דומה של אנשי אס אס נעשה בגוזן II. עד 6 במאי שוחררו כל מחנות החוץ הנותרים של קומפלקס מחנה מאוטהאוזן-גוזן על ידי כוחות אמריקאים, למעט שני מחנות בלויבל פאס.
מוצא האסירים וזהותם
עד תחילת 1940 רוב האסירים היו גרמנים, אוסטרים, סוציאליסטים צ'כוסלובקים, קומוניסטים, אנרכיסטים, הומוסקסואלים ואנשים ממוצא צועני. קבוצות אחרות שנרדפו אך ורק מטעמים דתיים היו "כיתתיים", הכינוי הנאצי לקבוצות כמו עדי יהוה או "פרשני המקרא" (גרמנית: Bibelforscher). הסיבה למאסרם הייתה סירובם המוחלט לשבועת נאמנות להיטלר ולשירות צבאי כלשהו.
בהמשך הועברו גם רפובליקנים ספרדים למאוטהאוזן ולמחנות החוץ שלו. רובם היו פעילים או חיילים רפובליקנים לשעבר שנמלטו לצרפת לאחר ניצחונו של פרנקו ואז נתפסו על ידי כוחות גרמנים אחרי כניעת צרפת ב-1940 או נמסרו לגרמנים על ידי ממשלת וישי. הגדולה שבקבוצות אלו הגיעה לגוזן בינואר 1941. בתחילת 1941 הועברו כמעט כל הפולנים והספרדים, למעט קבוצה קטנה של מומחים במפעל האבן של המחצבה, ממאוטהאוזן לגוזן.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941 התחילו להגיע למחנות מספר גדול של שבויי מלחמה סובייטים. רובם הוחזקו בבקתות נפרדות משאר המחנה. האסירים הסובייטים היו חלק גדול מן הקבוצות הראשונות שהומתו בתא הגז החדש שהוקם בתחילת 1942.
ב-1944 נשלחה למחנה קבוצה גדולה של יהודים הולנדים והונגרים. בדומה לכל קבוצות האסירים האחרות שהועברו למחנה מאוטהאוזן-גוזן, רובם מתו כתוצאה מהעבודה ומהתנאים הקשים, או הושלכו לתחתית מחצבת מאוטהאוזן (שומרי האס אס והקאפואים כינו את דופן המחצבה "חומת הצנחנים" - אלו שהושלכו למחצבה כונו בלגלוג "צנחנים ללא מצנח").
במהלך המלחמה קיבלו מחנות מאוטהאוזן-גוזן אסירים חדשים במשלוחים קטנים על בסיס יומי, בעיקר ממחנות ריכוז אחרים באירופה הכבושה. רוב האסירים במחנות החוץ הוחזקו באתרי מעצר שונים לפני שילוחם ליעדם הסופי. הבולטים במרכזים אלו שבהם הוחזקו האסירים באופן זמני עד שנשלחו למאוטהאוזן-גוזן היו המחנות הידועים לשמצה בדכאו ובאושוויץ. המשלוח הראשון מאושוויץ הגיע בפברואר 1942. המשלוח השני שהגיע ביוני אותה שנה היה גדול בהרבה וכלל כ-1,200 אסירים. קבוצות דומות נשלחו מאושוויץ לגוזן-מאוטהאוזן באפריל ונובמבר 1943 ובינואר ופברואר 1944. בסופו של דבר, לאחר שאדולף אייכמן ביקר במאוטהאוזן במאי אותה שנה, מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן קיבל את הקבוצה הראשונה של כ-8,000 יהודים הונגרים מאושוויץ, הקבוצה הראשונה שפונתה ממחנה זה לפני ההתקדמות הסובייטית. בתחילה, הקבוצות שפונו מאושוויץ הורכבו מעובדים שנועדו לעבוד במפעל ההולך וגדל של קומפלקס מחנה מאוטהאוזן-גוזן, אך עם הימשכות הפינוי קבוצות אנשים אחרות הועברו גם למאוטהאוזן, גוזן, וינה ומלק.
רבים מאלו ששרדו את המסע מתו לפני שהספיקו להירשם, בעוד שאחרים קיבלו את מספרי האסיר של אסירים שכבר מתו. הרוב שוכנו אז במחנות או במחנה אוהלים שהוקם זה לא כבר סמוך למחנה חוץ של מאוטהאוזן, שם אולצו כאלפיים איש להידחס לאוהלים שיועדו ללא יותר מ-800 אסירים, ובהמשך רעבו למוות.
כבשאר מחנות הריכוז הגרמנים, לא כל האסירים היו שווים. הטיפול בהם היה תלוי במידה רבה בקטגוריה אליה שויך כל אסיר, כמו גם בהתאם ללאום ולדירוג במערכת. הקאפואים, או אסירים שגויסו על ידי שוביהם כדי לפקד על האסירים האחרים, קיבלו יותר מזון ושכר גדול יותר בדמות תלושי מחנה ריכוז שניתן היה להמיר בסיגריות ובסכו"ם. כמו כן, בעקבות הוראת הימלר ביוני 1941 נפתח בית בושת עבורם ב-1942 במחנות מאוטהאוזן וגוזן I (כחלק ממערך בתי בושת במחנות הריכוז של גרמניה הנאצית) רוב הפרומיננטים (גרמנית: Prominenz), אסירים שזכו לטיפול מועדף מזה של אסיר ממוצע, היו הקאפואים.
נשים וילדים במאוטהאוזן-גוזן
קומפלקס מחנה מאוטהאוזן-גוזן היה בעיקרו מחנה עבודה לגברים, אולם בספטמבר 1944 הוקם בו מחנה-נשים עם המשלוח הראשון של אסירות מאושוויץ. בהמשך הגיעו למאוטהאוזן עוד נשים וילדים ממחנות הריכוז וההשמדה: ראוונסבריק, ברגן-בלזן, גרוס-רוזן ובוכנוואלד.
עם האסירות באו שומרות נאציות אחדות. ידוע על עשרים ששירתו במחנה מאוטהאוזן ושישים בקומפלקס המחנות. שומרות שירתו גם במחנות החוץ של מאוטהאוזן בהירטנברג, לנצינג (מחנה החוץ אשר היווה את מחנה הנשים העיקרי באוסטריה) וסט. למברכט. המפקחת הראשית הראשונה במאוטהאוזן הייתה מרגרטה פריינברגר ולאחר-מכן יאנה ברניגאו. כמעט כל המפקחות אשר שירתו במאוטהאוזן גויסו בין ספטמבר 1944 לנובמבר 1944 מערים אוסטריות. בתחילת אפריל 1945 התווספו למעלה מ-2,500 אסירות ממחנות חוץ של נשים באמשטטן, סט. למברכט, הירטנברג, וממחנה החוץ של פלוסנבירג בפרייברג.
סטטיסטיקת האסירים הזמינה של מאוטהאוזן מאביב 1943 מראה 2,400 אסירים מתחת לגיל 20, אשר היוו 12.8 אחוז מהאוכלוסייה שמספרה היה 18,655 נפש. בסוף מרץ 1945 מספר האסירים הצעירים במאוטהאוזן זינק ל-15,048, אשר היוו 19.1 אחוז מאוכלוסיית האסירים שנאמדה ב-78,547 נפש. מספר הילדים-אסירים גדל פי 6.2 בעוד שמספר האסירים המבוגרים, במהלך אותה התקופה, גדל רק פי ארבעה. מספרים אלו משקפים את השימוש הגובר בצעירים פולנים, צ'כים, רוסים וילידי הבלקן לעבודת כפייה, עם המשך הלחימה בחזיתות השונות. נתונים סטטיסטיים, המציגים את הרכב האסירים הצעירים, זמן קצר לפני שחרורם, מצביעים על הקבוצות העיקריות של ילדים-אסירים: 5,809 אזרחים זרים, 5,055 אסירים פוליטיים, 3,654 יהודים ו-330 שבויי מלחמה רוסים. בנוסף היו 23 ילדים צוענים, 20 ילדים שהשתייכו ל"אלמנטים אנטי חברתיים", שישה ספרדים ושלושה המשתייכים לעדי יהוה.
עבודות כפייה וענישה
אף שלא היה זה המחנה היחיד שבו יישמו הגרמנים את רעיון ההשמדה באמצעות עבודה (Vernichtung durch Arbeit), מאוטהאוזן-גוזן היה אחד מהמחנות האכזריים והקשים ביותר. התנאים במחנה נחשבו לקשים במיוחד, אפילו בהשוואה לסטנדרטים הרגילים של מחנות ריכוז. האסירים סבלו לא רק מתת תזונה, צפיפות בבקתות, התעללויות והתנכלויות קבועות מצד השומרים והקאפואים, אלא גם מעבודה קשה באופן חריג. משום שהיו יותר מדי אסירים במאוטהאוזן מכדי שכולם יעבדו במחצבה באותה העת, רבים הועבדו בבתי מלאכה או בעבודות כפיים אחרות, בעוד שחסרי המזל שנבחרו לעבוד במחצבה היו שם רק כעונש על "פשעיהם" במחנה. הסיבות להשמה בעבודה ב"יחידת הענשה" היו פעוטות, וכללו "פשעים" כדוגמת אי-הצדעה לגרמני.
העבודה במחצבות - לעיתים תכופות בחום בלתי נסבל או בטמפרטורות נמוכות עד כדי 30 מעלות צלזיוס מתחת לאפס - הובילה לשיעורי תמותה גבוהים במיוחד. הקצבות המזון היו מוגבלות, ובתקופה שבין השנים 1940–1942 אסיר ממוצע שקל 40 ק"ג. ההערכה היא כי תכולת האנרגיה הממוצעת בהקצבות המזון ירדה מכ-1,750 קלוריות ביום במהלך התקופה שבין 1940–1942 לתחום של בין 1,150 ל-1,460 קלוריות בתקופת ההמשך. ב-1945 תכולת האנרגיה הייתה נמוכה אף יותר ולא עלתה על 600 עד 1,000 קלוריות ליום; זוהי כמות הפחותה משליש מהנדרש על ידי עובד ממוצע בתעשייה כבדה. התוצאה הייתה הרעבתם של אלפי אסירים.
האסירים במחנות אוטהאוזן, גוזן I וגוזן II היו בעלי גישה למחנה חוץ נפרד לחולים (Krankenlager). על אף העובדה שכ-100 רופאים מתוך האסירים עבדו שם, הם לא קיבלו תרופות ויכולים היו לספק רק עזרה ראשונה. מחנה בית החולים - כפי שנקרא על ידי הרשויות הגרמניות - היה, לאמיתו של דבר, התחנה האחרונה לפני המוות לאלפי אסירים, ורק למתי מעט היה סיכוי להחלים.
מחצבת האבן של מאוטהאוזן הייתה בתחתית "מדרגות המוות" הידועות לשמצה. האסירים אולצו לשאת גושי אבן מסותתים סיתות גס, ששקלו לעיתים קרובות למעלה מ-50 ק"ג, במעלה 186 מדרגות, בזה אחר זה. כתוצאה מכך, אסירים רבים שהגיעו לאפיסת כוחות קרסו ונפלו על האסירים שמאחוריהם בשורה, ואלה בתורם נפלו על אסירים אחרים, כך שנוצר אפקט דומינו מחריד; לעיתים קרובות נפלה כל שורת האסירים אל תחתית המחצבה.
אכזריות שכזו לא הייתה מקרית. שומרי האס אס כפו לעיתים קרובות על אסירים - מותשים משעות של עבודה קשה ללא מזון ושתייה מספיקים - להתחרות מעלה במדרגות בנשיאת גושי אבן. אלו ששרדו את החוויה הוצבו לעיתים קרובות במסדר בקצה צוק שנודע כ"קיר הצנחן" (גרמנית: Fallschirmspringerwand). תחת איומי אקדח אולץ כל אסיר להכריע בין האפשרות שיירו בו, או לדחוף אסיר שמולו מן הצוק. שיטות נוספות שהיו מקובלות להשמדת אסירים שהיו חולים או לא כשירים לעבודה, או כאמצעי עונש קולקטיבי או לאחר ניסיונות בריחה, כללו: באופן פרדוקסלי, עם גדילת תעשיית עבודת הכפייה במחנות חוץ שונים של מאוטהאוזן-גוזן, מצבם של חלק מהאסירים השתפר באופן משמעותי. בעוד הקצבות המזון הוגבלו יותר ויותר כל חודש, התעשייה הכבדה הצריכה מומחים מיומנים ולא עובדים ללא הכשרה, והוטלו מגבלות על אכזריותם של שומרי האס אס והקאפואים. בעוד שאסירים עדיין הוכו על בסיס יומי והאסירים שעל סף רעב עדיין הושמדו, מתחילת 1943 הורשו חלק מעובדי המפעל לקבל חבילות מזון ממשפחותיהם (בעיקר פולנים וצרפתים). זה הציל רבים מהם מסכנת מוות ברעב, ואף איפשר להם לסייע לאסירים אחרים שלא היו להם קרובים מחוץ למחנות או שלא היו מורשים לקבל חבילות.
השמדה באמצעות עבודה
ה"תפקוד הפוליטי" של המחנה נמשך במקביל לתפקודו הכלכלי. לפחות עד 1942 שימש המחנה למאסר ולהרג של האויבים הפוליטיים והאידאולוגיים של גרמניה, הן אמיתיים והן מדומים. המחנה שימש את דרישות מכונת המלחמה הגרמנית וביצע גם "השמדה באמצעות עבודה", אחד מעקרונות שיטת המחנות הנאצית. כשהגיעו האסירים לכדי אפיסת כוחות מוחלטת, לאחר שעבדו בחציבות 12 שעות ביום, או כשהיו חולים או חלשים מדי מכדי לעבוד, הם הועברו ל-Krankenrevier ("מחנה החולים") או לאתרי השמדה אחרים. בתחילה לא היו במחנה תאי גזים משלו, והמוזלמנים, או האסירים שהיו חולים מכדי לעבוד לאחר שהתעללו בהם, הועברו למחנות ריכוז אחרים לצורך השמדה (בעיקר לטירת הרטהיים הידועה לשמצה, שהייתה במרחק של 40.7 ק"מ), או הומתו בזריקת רעל ונשרפו במשרפה שהייתה במקום. המספר הגדל של אסירים הפך את השיטה ליקרה מדי, והחל מ-1940 היה מאוטהאוזן לאחד המחנות הבודדים במערב שהשתמשו בתאי גזים באופן קבוע. בתחילה הייתה משאית גז מאולתרת, שצינור המפלט שלה חובר פנימה, נעה הלוך ושוב בין מאוטהאוזן וגוזן. תא גזים קבוע, שיכול היה להרוג 120 אסירים בפעם אחת, הושלם בדצמבר 1941.
אומדני הנרצחים במחנה
לאחר המלחמה דיווח אחד הניצולים, ד"ר אנטוני גושינסקי, על 62 דרכים לרציחת אנשים במחנות גוזן I ובמאוטהאוזן. הנס מרשאלק העריך שתוחלת החיים הממוצעת של אסירים חדשים שהגיעו לגוזן נעה בין 6 חודשים בשנים 1940 עד 1942, לבין פחות משלושה חודשים בתחילת 1945.
משום שהגרמנים השמידו רבים ממסמכי המחנה ומהראיות, ולעיתים קרובות העניקו לאסירים החדשים שהגיעו את מספרי המחנה של אלו שכבר מתו, מספר המתים המדויק בקומפלקס של מאוטהאוזן-גוזן אינו ידוע בוודאות. הנושא מסובך אף יותר, מאחר שחלק מאסירי גוזן נרצחו במאוטהאוזן, ולפחות 3,423 אסירים נשלחו לטירת הרטהיים, 40.7 ק"מ משם. בנוסף, כמה אלפים נרצחו בתאי גזים ניידים, ללא כל אזכור של המספר המדויק של הקורבנות במסמכים ששרדו. בטרם בריחתם מן המחנות ב-4 במאי 1945 ניסו אנשי האס אס להשמיד ראיות כך שהתאפשר לזהות רק כ-40,000 קורבנות.
גנזכי המחנה ששרדו כוללים מסמכים אישיים של 37,411 אסירים שנרצחו, בהם 22,092 פולנים, 5,024 ספרדים, 2,843 שבויי מלחמה סובייטים ו-7,452 מ-24 לאומים אחרים. החלקים ששרדו מרישום המתים של מחנה הריכוז גוזן מונים עוד 30,536 שמות נוספים.
חוץ ממסמכי מחנות החוץ של מאוטהאוזן ששרדו, המסמכים העיקריים ששימשו להערכת מספר הקורבנות של קומפלקס המחנה כוללים את:
מכיוון שכך, מספר המתים המדויק של כל מערכת מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן משתנה במידה ניכרת בין מקור למקור. הערכות שונות מעמידות את מספר המתים על בין 122,766 ובין 320,000, כשמספרים אחרים שנהוג לצטט הם 200,000 ו"למעלה מ-150 אלף".
היסטוריונים שונים מעריכים שמספר המתים בארבעת המחנות הראשיים של מאוטהאוזן, גוזן I, גוזן II וגוזן III היה בין 55,000 ל-60,000. בנוסף, במהלך החודש שלאחר השחרור מתו 1,042 אסירים נוספים בבתי חולים שדה אמריקאיים.
מתוך כ-320,000 אסירים שנכלאו במחנות החוץ השונים של מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן במשך המלחמה, רק כ-80,000 נשארו בחיים, בהם בין 20,487 לבין 21,386 בגוזן I, II ו-III.
לאחר מלחמת העולם השנייה
ג'ק טיילור, קצין אמריקאי שגבה עדויות משבויי מלחמה במחנה גוזן הפך לעד מרכזי במשפטי מחנה מאוטהאוזן-גוזן שנערכו על ידי בית דין צבאי אמריקאי של דכאו. ניצול נוסף מהמחנה היה שמעון ויזנטל, שהקדיש את חייו לציד פושעי מלחמה נאצים.
שימור והנצחה במחנה
בשנת 1949 הוכרז המקום כאתר מורשת לאומית של אוסטריה. ב-3 במאי 1975, פתח הקנצלר ברונו קרייסקי באופן רשמי את מוזיאון מאוטהאוזן. בניגוד למאוטהאוזן, אזורים רבים שהתקיימו בהם מחנות החוץ של גוזן II ,I ו-III מכוסים כיום באזורי מגורים שנבנו שם לאחר המלחמה. במאי 2015, במלאת שבעים שנה לשחרור המחנה, התקיימו במחנה טקסי זיכרון.
בתרבות
בעיירה גוזן פועלת כבר מספר שנים הוועדה להנצחת גוזן, שמטרתה העיקרית היא לשמר את זכר המאורעות במחנות גוזן 1, 2 ו-3, מעבר למוזיאון שקיים על שרידי מה שהיה מחנה מטהאוזן. בין אנשי הוועדה הפעילים גם רודולף אנטון האונשמיד, שאף כתב ספר בנושא.
המלחין היווני מיקיס תאודוראקיס כתב יצירה מוזיקלית בהשראת הספר "בלדת מאוטהאוזן" מאת יעקבוס קמבנליס, העוסק בחיי היום יום של האסירים במחנה. הזמרת אלינוער מואב תרגמה חלק מהשירים לעברית, ביצעה אותם בקונצרט מיוחד שנערך במחנה ב-1988 ואף הקליטה אותם.
"זיכרון: המנהרה" מאת אנדרה לאקאז הוא ספר המתאר את זיכרונותיו של ניצול מחנה מאוטהאוזן ששהה שם כעבריין צרפתי וניצל בשל התחברותו לאסירים קומוניסטים. זהו תיאור מפורט על מנהרת לויבל-פאס.
סרטו של דוד פישר "שישה מיליון ואחד" עוקב אחר יומן הזכרונות שכתב אביו לפני מותו ובו הוא מתאר את קורותיו כאסיר במחנות גוזן וגונסקירכן. בסרט, דוד הבן, שני אחיו ואחותו יוצאים למסע באוסטריה עילית, אל המקומות שמתאר האב. דוד גם נפגש עם כמה מן החיילים האמריקאים ששחררו את מחנה גונסקירכן במלחמת העולם השנייה.
סרט מקורי של נטפליקס משנת 2018, "הצלם של מאוטהאוזן" (The Photographer of Mauthausen), מגולל את סיפורו של אסיר קטאלני (ספרדי) במאוטהאוזן, פרנססק בואה שעבד כצלם במחנה הריכוז. בואה, יחד עם ספרדים נוספים שהיו פעילים פוליטיים במחנה, גונבים תשלילי תמונות שתיעדו את הזוועות שהתחוללו במחנה הריכוז הנורא, את הגופות וכן את ביקורו של הימלר במחנה, מתוך רצון לשמור ראיות ולהביא את הנאשמים לדין כשהמלחמה תיגמר. הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של פרנססק בואה.
המינהל הראשי לענייני הגירה
המינהל הראשי לענייני הגירה (ברוסית: Главное управление по вопросам миграции Министерства внутренних дел Российской Федерации, בקיצור ГУВМ МВД России) היא יחידת סמך במשרד הפנים הרוסי, שהוקמה במקום שירות ההגירה הפדרלי ופועלת כגוף עצמאי למתן ויזה ומאבק בהגירה בלתי חוקית ואחראי לפיקוח על המדיניות הממשלתית בענייני הגירה.
היסטוריה
המחלקה הוקמה לאחר פירוק שירות ההגירה הפדרלי ב-5 באפריל 2016 על פי צו נשיאותי של ולדימיר פוטין, שכעבור כמה ימים, ב-13 באפריל, מינה את אולגה קירילובה לעמוד בראש המינהל החדש, היא ניהלה את המחלקה במשך 3 שנים עד שהוחלפה על ידי ולנטינה קזאקובה.
במרץ 2020 הורה נשיא רוסיה פוטין ליישם את השקפת מדיניות ההגירה הממלכתית של הפדרציה הרוסית לשנים 2019–2025, שבמסגרתה הוטלו הקלות על מבקשי אזרחות רוסית.
קרן הרווחה הלאומית (רוסיה)
קרן הרווחה הלאומית הרוסית (ברוסית: Фонд национального благосостояния, בראשי תיבות: ФНБ) היא קרן העושר הריבונית של רוסיה. הקרן נוצרה לאחר שקרן הייצוב של הפדרציה הרוסית פוצלה לשתי קרנות השקעה נפרדות ב-30 בינואר 2008. שתי הקרנות הן "קרן השמורה", שמושקעת בחו"ל בניירות ערך בעלי תשואה נמוכה ומשמשת לאיסוף הכנסות נפט וגז. קרן העושר הלאומית, שמשקיעה באפיקי השקעה בעלי סיכון גבוה יותר, בעלי תשואה גבוהה יותר וכן בניהול הוצאות התקציב הפדרלי. לקרן השמורה הוענקו 125 מיליארד דולר ולקרן העושר הלאומית ניתנו 32 מיליארד דולר. הקרן נשלטת על ידי משרד האוצר. אחת מתפקידיה העיקריים של הקרן היא לתמוך במערכת הפנסיה הרוסית.
רקע
הקרן נוסדה מתוך קרן הייצוב שנוסדה בינואר 2004. ב-12 בינואר 2008 התפצלה קרן הייצוב לשתי קרנות: הקרן השמורה וקרן הרווחה. הקרנות נוסדו על בסיס תיקונים שנעשו בקוד התקציב. ההעברות הראשונות מקרן הייצוב לשתי הקרנות החלו בסוף ינואר 2008.
מטרות הקרן השמורה הן מימון הוצאות התקציב הפדרלי כך שהמאזן הפיסקלי ייוותר יציב, גם כאשר ההכנסות מנפט וגז טבעי פוחתות ותשלום חובות חיצוניים של הממשלה. מטרות קרן הרווחה הן השתתפות במימון חסכונות הפנסיה של תושבי המדינה ושמירה על איזון תקציבי בקרן הפנסיה של הפדרציה הרוסית. הקרן יכולה להלוות כספים לבנקים הרוסיים. לא ניתן להשתמש בנכסי קרן הרווחה למטרות אחרות.
מאפיינים
קרן העושר הלאומית מקבלת כספים מהתשואות השקעה או מכספי עודף שמייצרת קרן השמורה. קרן השמורה מכסה 10% מהתמ"ג הרוסי, וכל הכספים שניתנים לקרן העושר. הקרן צברה גם 72.71 מיליארד דולר (החל מ-1 בספטמבר 2016) ממסים וחובות שהיא גובה על ייצור וייצוא של נפט וגז.
על פי משרד האוצר הרוסי, ניירות החוב הזרים שהקרן יכולה להשקיע בהם חייבים להיות בעלי דירוג של AA ומעלה על ידי פיץ' או של סטנדרט אנד פורס, או דירוג Aa3 של מודי'ס. למרות זאת, הקרן הסכימה לרכוש (ב -17 בדצמבר 2013) 15 מיליארד דולר של שניות אוקראינים, חרף העובדה שאוקראינה קיבלה אז דירוג אשראי נמוך יותר.
קרן העושר הלאומית הרוסית מוזגה בשנת 2017 עם יתרת קרן השמורה של רוסיה. קרן השמורה הוקמה לאורך שנים עם רווחים מיצוא נפט, אך בשל מחירי הנפט הנמוכים התרוקנה בסוף 2017 וחדלה להתקיים.
אודן (מרק)
אוֹדֶן (בהיראגאנה: おでん, קאנג'י: 御田) הוא מרק מהמטבח היפני. המרק מבוסס על ציר דאשי ורוטב סויה ומכיל ביצה קשה, דאיקון, קוניאקו ועוגת דגים. המנה נחשבת כסוג של נאבֵּמוֹנוֹ, קטגוריה של מאכלים יפנים המבושלים ומוגשים בקדירה בעודם רותחים.
ישנם גרסאות רבות של המרק באזורים שונים של יפן, יש המוסיפים למרק קאראשי, טופו, גזר, פטריות שיטאקי, תפוחי אדמה, תמנון, או מיסו.
המרק נמכר ביפן בדוכני רחוב.
גרסאות מקומיות
באזור נגויה מכונה המרק "קאנטו-ני" (関東煮); באזור קאנסאי מכונה המרק "קאנטו-דאשי" (関東炊き); באזור שיזואוקה המרק כהה יותר, ועשוי ציר בקר.
משה ליבוביץ
משה ליבוביץ (נולד ב-9 ביוני 1956) הוא ממקימי ביתר עילית וראש המועצה הממונה שלה בשנים 1990–1996.
ביוגרפיה
ליבוביץ נולד ברומניה, עלה לישראל כילד עם הוריו והתיישב עמם בצפת. את שירותו בצה"ל עשה בפיקוד הגדנ"ע, הגיע לדרגת קצונה ושימש, בין היתר, כקצין חבורות רחוב של מרחב צפון של הגדנ"ע.
לאחר שחרורו מצה"ל פעל כנציג שירותי ההתנדבות באזור הצפון, נמנה עם מייסדי ארגון ערכים (1978) ושימש כמנהלו הארצי הראשון. כמו כן, היה מראשוני הפעילים של ארגון גשר, הפועל לקירוב לבבות בין דתיים לחילונים.
בגיל 22 מונה למנהל המחלקה לטיפול בנוער, ולאחר מכן נבחר למועצת העירייה בצפת.
ליבוביץ הוסמך על ידי רבני ישיבת עטרת ישראל ורבנים נוספים לשמש כ"רב, מורה ומנהיג". הוא למד לימודי חינוך במגמת מינהל ופיקוח באוניברסיטת בר-אילן, סיים תואר במנהל עסקים, וקיבל דוקטורט בפילוסופיה של מדעי ההתנהגות מ"אוניברסיטת ניופורט" שבקליפורניה, שתאריה האקדמיים אינם מוכרים בישראל.
הוא מגשר מוסמך ומתמחה בעיקר בסכסוכי דתות ועדות, וכתוצאה מכך נקשר בקשרי ידידות עם חוסיין, שהיה מלך ירדן. הוא מכהן כיושב-ראש הארגונים תעצומות, ו"שתיל". כמו כן הוא משמש כיועץ מגזרי לקופת החולים שירותי בריאות כללית.משנת 2019 משמש משה כיועץ בכיר לשדרה הניהולית של קופ"ח מאוחדת. בחודש אוגוסט 2021 קיבל הרב לייבוביץ' תעודת הוקרה מארגון החסד הגדול רפואה וחיים, על פעולותיו הרבות למען מבוטחי קופ"ח מאוחדת.
החל מחודש דצמבר 2019 משמש ליבוביץ כיועץ במשרד הבינוי והשיכון. ב-2022, התמנה לראש מנהלת הקמת העיר כסיף באמצעות חברת ערים.
ליבוביץ הוא חבר מרכז הליכוד, והיה יועצו לענייני התיישבות של משה ארנס.
ליבוביץ מפרסם משיריו במדיה הדתית והחרדית.
מפעולותיו
בשנות השמונים והתשעים עסק בניהול הבנייה והפיתוח של העיר ביתר עילית, וכיהן כראש המועצה הממונה הראשונה שלה. בשנים האחרונות הוא מקדם את הקמת העיר החדשה כסיף בנגב. הוא כרת ברית ערים תאומות עם מועצה מקומית וואדי מוסא בפטרה שבירדן. כראש מועצת ביתר עילית יזם את ההפרטה של התחבורה הציבורית ביישוב. הוא מקדם את פרויקט חשמל שבת.
בהיותו תלמידו של הרב יששכר מאיר, בשנת 2017, הוציא לאור ספר בשם "לקחת מוסר" - משיחותיו של רבו. המהדורה הראשונה נקראה 'מהדורת ליבוביץ' על שמו.
אלירן עטר
אלירן עטר (נולד ב-17 בפברואר 1987) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי בבני יהודה תל אביב.
שומר מסך (תוכנית טלוויזיה)
שומר מסך הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית אשר עסקה בתחקירים ובחשיפה של הונאות ושחיתויות. התוכנית שודרה בשנים 2002–2011.
אלירן עטר
קריירה
עטר גדל בשכונת התקווה בתל אביב, והחל את דרכו ככדורגלן במחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב. כבר מילדותו הפגין כישרון רב, כאשר שיחק בקבוצות הילדים והנערים של המועדון, וקודם בגיל צעיר מאוד לקבוצת הנוער. לקראת סוף עונת 2003/2004, בגיל 17, שותף לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של בני יהודה בליגת העל, במשחק מול הפועל פתח תקווה ובו בישל את שער הניצחון בדקה ה-94. בקיץ שלאחר עונה זו הוא לקח חלק במחנה האימונים של הקבוצה הבוגרת, ובעונות שלאחר מכן שיחק במספר משחקים לסירוגין.
בעונת 2007/2008 החל עטר להפוך לחלק משמעותי מהקבוצה הבוגרת של בני יהודה, תחת המאמן אלי כהן. לאחר ששיחק קודם לכן בעיקר באגפים, הוא הוסט לעמדת החלוץ המרכזי, והיה חלק עיקרי בחזרתה של בני יהודה מתחתית הטבלה. לקראת סיום העונה, נפצע בתיקול עם אלין טופוזאקוב מהפועל תל אביב, והושבת ממשחק למשך שבעה חודשים.
עטר חזר לשחק לאחר תחילת עונת 2008/2009. לאחר חזרתו, הוא הצטיין והפך לשחקן מוביל של הקבוצה, ואף כבש 14 שערים שזיכו אותו בתואר מלך השערים של הליגה, בצוותא עם ברק יצחקי ושמעון אבו חצירא. במהלך העונה, במשחק מול מכבי נתניה, כבש עטר שער במספרת, שנחשב בכלי תקשורת רבים לשער היפה ביותר של העונה בישראל, ואף נבחר למקום הרביעי בתחרות "שער השנה" של פיפ"א. עטר סייע לבני יהודה לסיים במקום החמישי בליגת העל, שהקנה לה השתתפות במוקדמות הליגה האירופית.
ב-23 במאי 2010 נרכש מבני יהודה בסכום המוערך ב-1.2 מיליון דולר וחתם על חוזה לארבע שנים במכבי תל אביב. בסיום העונה הראשונה בקבוצה סיים כמלך השערים של הקבוצה וסגן מלך השערים של ליגת העל, עם 18 שערים. בעונת 2011/2012 כבש 13 שערים בליגה. בעונת 2012/2013 זכה עם מכבי תל אביב באליפות. בעונה זו כבש 22 שערים שזיכו אותו בתואר מלך שערי ליגת העל בפעם השנייה בקריירה, ונבחר לכדורגלן העונה בישראל.
ב-24 ביוני 2013 חתם לארבע שנים בקבוצת סטאד ריימס מליגת העל הצרפתית, תמורת 450 אלף אירו לעונה. בתמורה, קיבלה מכבי תל אביב סכום של 1.8 מיליון דולר בתוספת 10% מהעברה עתידית. ב-10 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה במשחק הליגה מול ראן כשעלה כמחליף בדקה ה-70. בסך הכל ערך 23 הופעות בעונתו הראשונה בקבוצה, וכבש שני שערים. בתחילת עונת מיעט לשחק, ורשם הופעה אחת בלבד.
ב-20 בינואר 2015 חזר לישראל וחתם לשלוש שנים וחצי במכבי חיפה. ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשעלה כמחליף בניצחון 1–0 על הפועל באר שבע. ב-14 בפברואר 2015 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 5–0 על מ.ס אשדוד, ובמשחק הבא, ב-23 בפברואר, כבש צמד במשחק מול הפועל תל אביב, שהסתיים בתיקו 2-2. בסך הכול ערך עד תום העונה 15 הופעות בליגה, בהן כבש שישה שערים. לאחר המחזור הראשון של עונת הושעה עטר על ידי מאמנו רוני לוי, אולם הוא שב לסגל בחלוף כשבועיים. את העונה סיים עם עשרה שערי ליגה ושלושה שערים בגביע המדינה, בו זכתה הקבוצה בתום העונה, אך החמיץ את משחק הגמר מול מכבי תל אביב בעקבות פציעה. ב-11 ביולי 2016 האריך את חוזהו בעונה נוספת. בעונת 2016/2017 סבל מפציעות וכבש שבעה שערים ב-24 הופעות ליגה.
באוגוסט 2017 חזר לשחק בשורות מכבי תל אביב, ששילמה עבורו 625,000 דולר בנוסף להעברתו של שלומי אזולאי למכבי חיפה, ובעונת 2017/2018 כבש שבעה שערים ב-25 הופעות ליגה. בעונת 2018/2019 כבש 12 שערים ב-30 הופעות ליגה, וזכה עם הקבוצה באליפות. בתחילת עונת 2019/2020 פחת מעמדו בקבוצה, והוא שותף בחמישה משחקי ליגה בלבד.
שומר מסך (תוכנית טלוויזיה)
מבנה התוכנית
במהלך התוכנית, לוי וכתביו השונים סקרו הונאות, שחיתויות והטרדות שנעשו מצד גופים, חברות ואנשים. התוכנית נתנה לקהל הצופה בבית את האפשרות לחשוף את המרמה שנעשתה כלפיו בתוכנית עצמה, באמצעות יצירת קשר עם צוות התוכנית.
תחקירים בולטים
במהלך השנים נחשפו בתוכנית פרשיות רבות אשר גרמו לסערה ציבורית ואף לתביעות משפטיות, בין השאר:
שידור התוכנית
בתחילה, שודרה התוכנית במסגרת זכיינית השידור של ערוץ 2, טלעד, וזכתה בקביעות לרייטינג ממוצע גבוה.
בסוף שנת 2005, לאחר שחברת "טלעד" הפסדיה במכרז של "הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו" לתקופת זיכיון חדשה בערוץ 2, היא מכרה את התוכנית לערוץ 10.
אלירן עטר
קריירה
ב-15 ביולי 2021 חזר לבני יהודה תל אביב כשחתם במועדון לשנתיים.
שומר מסך (תוכנית טלוויזיה)
שידור התוכנית
התוכנית הראשונה בערוץ 10 שודרה ב-28 בנובמבר 2005, זכתה לרייטינג גבוה והייתה התוכנית הנצפית ביותר בערוץ עד אז מיום הקמתו.
אלירן עטר
נבחרת ישראל
בשנת 2005 זומן עטר לסגל נבחרת הנוער של ישראל, ושיחק במדיה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה לנוער ואף כבש שער אחד בטורניר. בסך הכול ערך שמונה הופעות במדי נבחרת הנוער, בהן כבש שלושה שערים.
שומר מסך (תוכנית טלוויזיה)
שידור התוכנית
בתחילת 2011 סיימה התוכנית את שידוריה והוחלפה בתוכנית "פנים אמיתיות" בהנחייתו של לוי.
קישורים חיצוניים
ביקורות
אלירן עטר
נבחרת ישראל
חרף הצטיינותו בעת ששיחק בבני יהודה, הורתה ההתאחדות לכדורגל בישראל שלא לזמנו לנבחרת ישראל, בשל עברו הפלילי. על החלטה זו נמתחה ביקורת, ובסופו של דבר נענתה ההתאחדות לבקשתו של מאמן הנבחרת, דרור קשטן, ואפשרה את זימונו. עטר זומן לראשונה לסגל הנבחרת למשחק מול נבחרת לטביה במוקדמות מונדיאל 2010, אך נעדר מהמשחק בשל פציעה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בנובמבר 2012 בהפסד 1–2 לנבחרת בלארוס במשחק ידידות.
עטר זומן לסגל הנבחרת במרץ 2015, הודח ממנו לאחר זמן קצר ולא שב אליו עד סוף קמפיין מוקדמות יורו 2016, לאחר סכסוך שהתגלע בינו ובין מאמן הנבחרת אלי גוטמן. ב-12 בנובמבר 2016 הבקיע את שערו היחיד במדי הנבחרת, בניצחון 3–0 על נבחרת אלבניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
חיים אישיים
עטר נולד לשפיק עטר, יליד עיראק, ולאסתר לבית שטרית, ילידת מרוקו.
בדצמבר 2006 הורשע ביחד עם נתן דגן בשני אישומים של קשירת קשר לביצוע פשע ובסיוע לשוד, ובאישום נוסף של קשירת קשר לביצוע עוון וסיוע לגנבה, לאחר שהיה מעורב בשלושה אירועים של חטיפת תיקים מנשים בתל אביב וברמת גן. הוא נידון לשישה חודשי מאסר (אותם ריצה בעבודות שירות), לשנים עשר חודשי מאסר על תנאי, לקנס של 5,000 ש"ח ולמתן פיצוי לנפגע עבירה בסך 2,500 ש"ח לכל אחת מקורבנותיו. בעקבות זאת ספג במגרשים קריאות גנאי רבות.
עטר נשוי ואב לשלושה. מתגורר עם משפחתו בגבעתיים.
ההופעה הספרטנית
ההופעה הספרטנית הייתה דומה להופעה של בני הלאס אחרים עם הבדלים קלים. בניגוד לרוב היוונים, הספרטנים נהגו להאריך את שיערם ולקלוע אותו לצמות. הגלימה האדומה, שעטו לוחמיהם, הייתה סמלם. ההופעה הספרטנית הייתה מקור לחיקויים רבים. כך פולייס אחרות העתיקו את צבע הגלימה. בסוף התקופה הקלאסית, רוב ההופליטים היוונים לבשו גלימות בצבע אדום. לצד ערי מדינה, גם פילוסופים נהגו להתלבש בדומה לספרטנים על מנת להראות את הערכתם והערצם.
הלבוש הספרטני
הלבוש הספרטני היה דומה ללבוש היוונים האחרים עם שינויים קלים. הם היו יוזמי בגדי הארגמן שנלבשו לקרב ובניגוד ליוונים אחרים נטו להאריך את שיערם. הספרטנים גידלו זקן ואהבו לטפח את שיערם הארוך. פרט לכסות הארגמן, הספרטני עטה על גופו שני סוגי גלימות ושני סוגי טוניקות. העבודות בשדות, בדומה לשאר חלקי יוון, נעשו ברגליים יחפות. המטה היה סמל יוקרה עבור פקידי ממשל בכירים כגון האפורים וגנרלים. צורת המטה הנפוצה הייתה T. המטה היה גדול למדי והגיע לחזהו של אדם מבוגר. הלבוש הספרטני ופרטי הופעה אחרים אומצו על ידי מעריציהם ובמיוחד על ידי הפילוסופים שהעריצו את משטרם.
כסות הארגמן
אין דיווח רב לגבי הלבוש בתקופה הקלאסית, אך ניתן להניח בביטחון רב יחסית שרוב הספרטנים היו בעלי כסות אחת בלבד עד המאה ה-5 לפנה"ס. הסיבה לכך היא המחיר הגבוה של הבגדים. המצב השתפר מעט בתקופות מאוחרות יותר, אך מבחר הבגדים עדיין היה נמוך מאוד. כך שכסות הקרב שימשה אותם לא אחת גם להופעות פומביות אחרות.
על פי קסנופון ומקורות נוספים, ליקורגוס היה אבי הרעיון לעטות כסות בצבע ארגמן. לא ברור אם זהו דיווח אמיתי או אנכרוניזם, אך כסות פשתן בצבע ארגמן הייתה מקובלת מאוד בספרטה ולאחר מכן חיקו אותה הרבה פולייס אחרים. הסיבה לבחירה בצבע לא ברורה דיה, אך נראה שהיא קשורה לאימה שמעורר הצבע העז וההסוואה שהוא מעניק לדם הניגר מהפצעים. סיבה נוספת היא המחיר הגבוה של הצבע הזה. בעולם העתיק, נהוג היה ללבוש את הבגדים הנאים ביותר לקרב על מנת שהחייל ההרוג יופיע לפני האלים במלוא ההדר. אף שלא הייתה חובה ללבוש גלימה דווקא בצבע זה, היא הייתה נפוצה מאוד ובמאה ה-4 לפנה"ס כל הצבא הספרטני עטה כסותות בצבע זה. בנוסף לגלימה, המגן הספרטני קושט בדרך כלל באות "למדה" ( Λ), האות הראשונה בשם ארצם – "לאקדמון".
הגלימה
בתקופה הקלאסית היוונים הבדילו בין שני סוגי גלימות. הראשון "הִימָטְיוֹן" והשני הוא "כְלָאמִיס". שתיהן היו מלבניות, אך ההימטיון היה ארוך בהרבה ונעטף סביב הגוף. ההימטיון היה נפוץ מאוד בתקופה הארכאית, אך נדחק הצידה ברב רובה של יוון על ידי הכלמיס הקל והנוח שאיפשר חופש תנועה רב יותר ליד. בניגוד לרב היוונים, הספרטנים שמרו על ההימטיון והוא לא נדחק על ידי הכלמיס. ההימטיון הספרטני נקרא "טריבופן" והיה דק יותר יחסית לדגם הנפוץ.
הכלמיס דומה בהופעתו לבגדים שרואים בסרטים על יוונים ורומאים – מעין גלימה רחבה שנסגרת על כתף שמאל. הכלמיס נלבש בדרך כלל על הטוניקה, ואילו ההיטמיון נלבש ישירות על הגוף. הספרטנים לבשו את הגלימה בעתות שלום ואירועים פומביים. הטירון הספרטני היה מקבל רק גלימה אחת על מנת לחשל את גופו לקור החורפי, אך גם המבוגרים לבשו בדרך כלל רק גלימה אחת על מנת להראות את קשיחותם. מעריצי הספרטנים, במיוחד הפילוסופים אימצו התנהגות זו והיו מופיעים פעמים רבות בהיטמיון בנוסח הספרטני.
טוניקות
בנוסף לגלימה הספרטנים לבשו שני סוגי טוניקות. הראשון הוא מעין חלוק רחב שנקרא "כיטון". הכיטון היה בגד רחב ונסגר על הכתף בסיכה, תוך כדי שהוא משאיר יד אחת לא מכוסה. בתקופה הארכאית, הכיטון היה עשוי מצמר עבה. בתקופה הקלאסית מקובל היה ללבוש כיטון קל יותר, ולעיתים קרובות הוא היה עשוי פשתן ולא צמר.
בגד נוסף הוא ה"אקסומיס". בניגוד לכיטון, האקסומיס היה בנוי משני כיסויי כתפיים, עם סיכה שסגרה את אחד השרוולים. הבגד הזה היה נוח יותר כי הוא סיפק הגנה טובה נגד הקור ויחד עם זאת לא הגביל את התנועה כי במקרה הצורך אפשר היה לשחרר את אחד השרוולים והיד הייתה מקבלת חופש פעולה רב.
נעליים
העבודות בשדות נעשו ברגליים יחפות וכך גם הלחימה. נעליים נלבשו רק לאירועים מיוחדים כגון ריצה או ציד שבהם הרץ היה צפוי להיתקל במכשולים חדים על הקרקע. המצב השתנה בחורף והקור הכריח את הספרטנים להגן על רגליהם מפניו. לבוש הנעליים נאסר על ילדים ונערים אפילו בחורף על מנת לחזק את כף רגלם. בדומה ליוונים אחרים, הנעליים הספרטניות היו סוג של סנדלים.
מהרי סותאל
אבא מהרי הקדיש את חייו לשימור היהדות ושלמות קהילת ביתא ישראל. הוא נודע ביכולתיו ההלכתיות וכישוריו כאיש שלום ומרפא חולים. מהרי הוביל את מסע העלייה הכושל והטרגי לישראל של שנת 1862. קהילת ביתא ישראל רואה באבא מהרי את אחד ממנהיגיה הדגולים ומבשר העלייה הביתא ישראלית.
ההופעה הספרטנית
המטה הלאקדמוני
בדומה לשאר יוון המטה היה נפוץ גם בספרטה. המטה הלאקמוני המכונה "בקטפריון" היה ארוך למדי וצורתו הייתה צורת T והגיע לחזהו של אדם מבוגר. הוא שימש כסמל סטטוס לפקידי ממשל בכירים כגון האפורים והגנרלים. המטה, כמו פרטי הופעה אחרים, חוקה על ידי פילוסופים שהעריצו את המשטר הספרטני.
מהרי סותאל
קורות חיים
אבא מהרי נולד בקווארה שבמחוז אמהרה ושם הוכשר לתפקיד כהן (קס) ונזיר (מלקוסה). אחר הכשרתו נדד בין יישובי ביתא ישראל השונים, הפזורים בין גורגורה לאמבא גואליט, ופעל בהם כנזיר; לימד תורה והלכות, נשא תפילות בעד בני הקהילה והמבקשים מרפא ותבואה, הקריב קורבנות, הכשיר תלמידים והתדיין עם המיסיונרים הנוצרים. בנדודיו הגיע אבא מהרי עד לדמביה שם פעל בתפקיד מרכזי,, כשהוא מקדיש את מירב זמנו להשבת המתבוללים אל חיק היהדות ולמלחמה במסיונרים הנוצרים שהגבירו לחצם על היהודים בבקשם להמיר את דתם.
ההופעה הספרטנית
התספורת
בניגוד ליוונים אחרים, הספרטנים גידלו שיער ארוך. קיימות כמה גרסאות להופעתו של השיער הארוך. קסנופון טוען שהוא אומץ כי השיער הארוך גרם לחיילים להראות גבוהים יותר, מכובדים יותר ואף מאיימים יותר. על פי פלוטרכוס הסיבה הייתה שונה מעט. הוא טען שהשיער הארוך גורם לאנשים יפים להיראות יפים יותר ואילו לאנשים מכוערים להיראות מכוערים יותר. אריסטו טען שהשיער הארוך משווה הופעה אצילית לבעליו היות שזהו סמלו של אדם חופשי – קשה לעשות עבודה פיזית בשדה עם שיער ארוך.
מהרי סותאל
קורות חיים
אבא מהרי נודע בקרב ביתא ישראל ואף מחוץ לה, כאיש ישר, צדיק ומכובד, בעל ראייה נבואית. כמה מיסיונרים נוצרים התייחסו בכתביהם לאבא מהרי, אחד מהם הוא מרטין פלאד שכתב עליו:
ההופעה הספרטנית
התספורת
הלאקדמונים נהגו לקלוע את שיערם לצמות. מספר הצמות וצורתן השתנה על פני הזמן. בראשית המאה ה-5 לפנה"ס נהגו לקלוע את השיער לצמה אחת ולהסתירה תחת הקסדה בקרב. לאחר מכן, לקראת סוף המאה נהגו לאסוף את השיער בשתי צמות – אחת לכל צד. במאה שבאה לאחר מכן, נהגו לקלוע את השיער ל-10 צמות: 4 לפנים, עוד 4 לאחור וצמה אחת מכל צד. הזקן היה בדרך כלל קצר והשפה העליונה הייתה מגולחת. במאה ה-4 לפנה"ס הזקן הוארך מעט, אך עדיין נשאר קצר למדי. מנהג ספרטני נפוץ היה לפזר את שיערם לפני הקרב ולסרקו בגלוי נוכח פני האויב על מנת להראות את התנשאותם. מנהג זה היה ידוע כמטיל אימה בקרב אויביהם.
מהרי סותאל
המסע לישראל
בני הקהילה רואים באבא מהרי את היוזם הבלעדי, או העיקרי, של ניסיון העלייה בשנת 1862. לדברי הקסים אבא מהרי לא רק קרא לעלייה אלא נקט צעדים מעשיים לארגונה; שלח שליחים לכל יישובי ביתא ישראל, ריכז את שמות הנכונים לצאת למסע והוביל את יציאתם. בכוונת אבא מהרי היה להוביל את היוצאים למסע אל עבר ים סוף, לחצותו ומשם לעשות את יתרת הדרך המוליכה לירושלים. סיפור יציאת מצריים היווה עבור היוצאים השראה למסע זה. המחקרים השונים מציינים כמה סיבות לניסיון עלייה זה, בהם: הרצון להשתחרר מעול הנוצרים שהגבירו את לחצם על בני הקהילה בבקשם להמיר את דתם, הרצון להקריב קורבנות בשקט, הרצון לעלות לירושלים, ונכונותו של קיסר אתיופיה לאשר זאת, שהיה עבורם רמז נבואי.
המסע הקשה תבע לא מעט קורבנות. לדברי הכהן מהרי, הגיעו משתתפי המסע עד נהר מרב, הנמצא על גבול תיגראי לאריתריאה, ולדברי הכהן יוסף, אף עברו אותו והגיעו לקווייהין ואריתריאה, מציינת במחקרה שושנה בן דור. מתיאור האירועים במדביי עולה כי רמת התמותה שם הייתה כבר גבוהה מאוד, משום שרבים סבלו מרעב וחלו בחורף הקשה. נספים רבים מקרב המשתתפים, בכללם כהנים ונזירים, נקברו במדביי שם עומדת מצבה גדולה לזכרם. בשלב כלשהו הכיר אבא מהרי בכישלון הניסיון, הבין כי הנבואה היא לעתיד ושב חזרה לדמביה. חלק ניכר מן השורדים עשה דרכו חזרה עם אבא מהרי, מעטים, באישורו של אבא מהרי, ניסו להמשיך את דרכם לירושלים. מסורות אחדות גורסות כי חלק מן העולים הגיעו יחדיו עם אבא מהרי עד ים סוף, ושבהגיעם לנהר הרים אבא מהרי את מטהו, כמעשה משה ביציאת מצרים, מתוך תקווה שהמים הסוערים יפתחו לחצייה, ורק משלא נפתח הים הכיר אבא מהרי בכישלון המסע ועשה דרכו חזרה לאתיופיה.
גם לאחר המסע המשיך אבא מהרי בתפקידיו המסורתיים, והיווה דמות מרכזית בעדה - הוסיף לחזות ולעורר תשומת-לב ויראת-כבוד, גם בקרב ביתא ישראל, וכנראה גם בקרב המיסיונרים.
כיום רוב בני העדה רואים את המסע שנכשל כסימן שניתן לעתיד. לאחר הכישלון, המשיכו ביתא ישראל לחשוב על האפשרות להגיע לירושלים ומדי פעם עלתה בקרבם התעוררות משיחית. ניסיונות אלו הסתכמו בתפילה ולא בביצוע מעשי, בעקבות הלקח ממסע אבא מהרי. הכהן מהרי:
על מות אבא מהרי מצויות כמה גירסות. שלוש גירסות ממקמות את קברו באזור דמביה, וגרסה רביעית מציינת מקום אחר, באזור קווארה.
גריפון (כלב)
גריפון הוא גזע של כלב לוויה זעיר, שמוצאו מבריסל בבלגיה.
הגריפון מונה שלושה גזעים של כלבים: גריפון בריסלי (בצרפתית: Griffon Bruxellois; באנגלית: Brussels Griffon), גריפון בלגי (Griffon Belge) וברבסון זעיר (Petit Brabançon). שלושת הגזעים זהים בממדי גופם ובצורתם, להוציא את סוג הפרווה וצבעה. בחלק מן הארגונים הבינלאומיים לכלבנות שלושת גזעים אלה נחשבים לואריאציות של אותו הגזע.
הופעה
כל שלושת הגזעים קטנים במידותיהם, עם פנים פחוסות, לסת בולטת ועיניים גדולות ומרוחקות המעניקות לפניו של הגריפון מראה כמעט אנושי. לעיתים מזכיר מראה פניו של כלב זה את דמותו של הבדיונית של אִיווֹק (Ewok) בסדרת הסרטים מלחמת הכוכבים, ויש הטוענים כי כלב זה שימש השראה ליוצר הסרטים ג'ורג' לוקאס. כל שלושת הגזעים הם כלבי לוויה חסונים במראם עם גוף מאוזן, המעניק להם מראה מרובע במבט צידי. גריפון המתאים לתקן הגזע חייב להיות שרירי, קומפקטי, בעל מערכת עצמות מפותחת ואסור שיראה עדין למראה, או גוצי יתר על המידה. הגריפון לעיתים מפתיע במשקלו ביחס למראהו הזעיר. כיוון שהשיפוט באשר לגזע הגריפון נעשה על פי משקלו ולא על פי גובה כתפו, יחסים נכונים של מידות הגוף חיוניים כדי לקבוע האם הכלב שמן מדי, או רזה מדי, גבוה או נמוך מדי.
תקני המשקל של הגזע אינם קבועים ומשתנים מעט בין הארגונים הכלבניים השונים. אולם, משקל אידיאלי של גריפון נע בין 3.6 ק"ג ל-4.5 ק"ג לשני המינים.
אורכו של הצוואר בינוני והוא כפוף מעט. החזה עמוק והגב ישר. הזנב קצוץ לכדי שליש מאורכו הטבעי, או שיש המותירים את הזנב. הזנב מורם ובתערוכות כלבים, נשפטת ערנותו של הכלב בין היתר על פי תנוחת זנבו. זנבות מעוקלים אינם מקובלים, אלא אם כן ניתן לקצץ את הזנב באופן שאינו מותיר עיקול (דהיינו העיקול בשני השליש החיצוניים של הזנב).
הראש
הראש הוא המאפיין החשוב ביותר בגזע כלבים זה. ראשו של הכלב עגלגל במראהו וחייב להיות גדול ביחס לגוף, אולם אסור שיראה כאילו הוא מוציא את הכלב מאיזון. מצחו של הכלב מעוגל, או "כיפתי". הגולגולת חייבת להיות עגלגלה (להוציא את החלק החזיתי של האף).
אוזני הכלב חייבות להיות גבוהות, מופרדות, קטנות וחצי מושפלות. בארצות הברית נהוג לקצץ את אוזני הכלב, אולם ברוב מדינות אירופה חל איסור על קיצוץ אוזניים.
עיניו כהות, מרוחקות, גדולות מאוד ומלאות הבעה. האף שחור, רחב עם נחיריים גדולים, והוא מונח בגובה העיניים.
אוסף האמנות המנודה והגולמית
אוסף האמנות המנודה והגולמית (בצרפתית: Collection de l'art brut) הוא מוזיאון, המציג ציורים, צילומים ופסלים, של אמנים חסרי קשרים עם הממסד ושכמעט ואינם מתחשבים במסורת ובתרבות אמנותית כל שהיא. רבים מהיוצרים המציגים שם את יצירותיהם הם אסירים, מאושפזים כרוניים או אנשים עריריים.
המוזיאון ממוקם בטירת שנבנתה במאה השמונה עשרה. "בוליה" (Beaulieu), בעיר לוזאן שקנטון וו, בשווייץ.
המוזיאון נפתח לקהל בשנת 1976, אולם, יוזם ההקמה, ז'אן דבופט (Jean Dubuffet) החל בקניית מייצגים עבור המוזיאון עוד בשנת 1945. המוזיאון מציג לקהל כ-700 מיצגים ומחסניו מכילים עשרות אלפי מיצגים נוספים.
המוזיאון מחזיק חלק גדול מאוסף פריטיו במחסנים, כדי שהוא יוכל לארגן לעצמו, ממחסניו, תערוכות מתחלפות לפי נושאים. כך הוא יכול, כמו כל מוזיאון, להציג תערוכות מתחלפות לצד תערוכות קבועות וזאת למרות ייחודיות סוג מיצגיו. המוזיאון גם משאיל מתוך מחסניו מייצגים לגורמי חוץ. חלק מהמיצגים שבמחסנים מופיעים באינדקס הממוחשב של המוזיאון.
חורבת קסטרא
חורבת קסטרא היא אתר ארכאולוגי של עיר גדולה שהתקיימה מהתקופה הביזנטית מהמאה ה-4 ועד המאה ה-7, ושרידי יישוב קטן יותר שהתקיים בתקופה המוסלמית הקדומה עד שננטש בסוף המאה ה-10. האתר נמצא במבואותיה הדרומיים של העיר חיפה על שלוחה של הר הכרמל בשטח היישוב כפר סמיר במרחק 1.5 קילומטר מהחוף, ומשתרע על שטח של כ-250 דונם. זיהוי האתר עם "קסטרא של השומרונים" נעשה בהנחה ששמו של כפר סמיר, שנוסד בתקופה העות'מאנית וישב על חורבותיה של קסטרא, שימר את השם שומרונים בשמו. ממצאי החפירה באתר אינם מאשרים זיהוי זה.
קסטרא במקורות
בספרות חז"ל מוזכרת העיר קסטרא (או קצרה) בדברי רבי אבהו (בן סוף המאה ה-3 ותחילת המאה ה-4), כעיר נוכרית עוינת בסמוך לחיפה. כך לדוגמה במדרש איכה רבה:.
בכתביו של אנטונינוס מפיאצ'נצה מהמאה ה-6 מופיע השם "קסטרא של השומרונים". אנטונינוס מתאר את הדרך מעכו לחיפה וכותב:.
החפירות הארכאולוגיות
האתר נסקר בשנת 1965 במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל על ידי יעקב עולמי ואברהם רונן. בין השנים 1990–1995 נעשו באתר סקרים ארכאולוגים, בשנת 1988 נערכה חפירת הצלה קטנה בידי עזריאל זיגלמן, ובשנת 1989 נערכה חפירת בדיקה על ידי שלום ינקלביץ. ההחלטה על פרויקט מנהרות הכרמל הביאה בין השנים 1993–1997 לחפירת הצלה גדולה שבוצעה באתר על ידי רשות העתיקות. החפירה מומנה על ידי חברת "נתיבי כרמל" ונוהלה על ידי הארכאולוגים זאב ייבין וז'ראלד פינקלשטיין. בחפירה זו נחפר שטח של כ-32 דונם. חפירות נוספות נערכו בשנים 2000–2001 הורחבו החפירות לתחילת מדרון ההר לכוון מזרח.
בחפירות הובחנו באתר חמישה שלבים:
באתר נמצאו שרידים הקדומים לתקופה הביזנטית שהיא העיקרית באתר. נמצאו בעיקר קברים, הקדום ביותר הוא קבר מהתקופה הכלקוליתית. נמצאו גם קברים מתקופת הברונזה הבייניימית שנשדדו כבר בעת העתיקה. מהתקופה הרומית נמצאו מספר קברים שהכילו בתוכם ממצאים. מתקופה זו נמצא גם מקווה טהרה וכן חותם לחם עשוי חרס עליו חרותה המילה "שביעית". ממצאים אלה מעידים על קיומה של אוכלוסייה יהודית ביישוב בתקופה זו.
ניתן לראות בשטח שרידי שני מבנים גדולים שנחפרו. מבנה בעל מספר חדרים מרוצפים ברצפת פסיפס ומבנה המכיל מספר גתות. המבנים נמצאים משמאל לכביש הגישה למנהרות הכרמל, בין הכביש לאכסניית הנוער.
התקופה הביזנטית באתר
בתקופה זו התקיימה באתר עיר ביזנטית שהייתה בעיקרה נוצרית על כל מרכיביה. בחפירות נחשפו דרכים חלקן מרוצפות, בתי אמידים הבנויים באבני גזית מרוצפים באבני פסיפס וכן מבני מגורים. נחשפה מערכת אספקת מים שכללה תעלות, בורות ובריכות מים. השרידים כללו שתי כנסיות עם רצפות פסיפס וכן מבני תעשייה.
העיר
בניגוד לתקופה הרומית, העיר לא הייתה מתוכננת. הגידול בעיר נעשה על פי הגידול באוכלוסייה, ורחובותיה לא היו מקבילים. העיר שכנה על מדרון ההר שהכתיב את הדרכים בעיר. כיוון הרחובות הראשיים היה ממערב למזרח, עם רחובות קטנים חוצים שכיוונם הכללי היה מצפון לדרום. חלק מהרחובות ירדו בשיפוע ונמצאו בהם מדרגות חצובות או בנויות. בחלק מהרחובות נמצא ריצוף באבן. מבני המגורים השתרעו בחלקה המזרחי של העיר, ובמערבה הוקם בית הקברות.
בסמוך לכנסייה המזרחית נמצאו מספר מבנים מפוארים שנבנו באבני גזית ורוצפו באבני גיר מסותתות או ברצפת פסיפס צבעונית. המבנים כללו אולם מרכזי וסביבו חדרי מגורים. בחלק מרצפות הפסיפס נמצאו שרידי צלבים. השערת החופרים היא שמבנים אלה היו שייכים לאנשי הכנסייה.
בתוך העיר נמצאו מבני תעשייה שונים. מבנים אלה לא היו מרוכזים באזור אחד. נמצאו מבני תעשייה באזור המגורים, בשטח בית הקברות ובקרבת הכנסיות.
הגת המשוכללת
בחורבת קסטרא נתגלה מבנה בעל מספר גתות. מבנה זה הוא שכלול של הגת הפשוטה. הגת המשוכללת נאטמה על ידי טיח הידראולי.
מערכת המים
מתחת לחלק מהרחובות נמצאה מערכת לאיסוף מי גשמים. חלק מחצרות הבתים כללו בורות מים דמויי פעמון. בשטח נמצאו גם שרידי מעיין שיבש בתקופה הביזנטית. לידו נחצבה בריכת אגירה גדולה בנפח של 900 מ"ק לאיסוף מי גשמים. השערת החוקרים היא שבריכה זו נחצבה לאחר שמי המעיין יבשו. בריכות נוספות נמצאו בחצר הכנסייה המערבית, בצפון העיר מתחת לבתי המגורים. בריכה נוספת הרוסה התגלתה בדרום העיר. בנוסף למערכות אלה התגלתה מערכת ניקוז למי שופכין שהוליכה מהבתים בתעלה חצובה שהייתה מכוסה בלוחות אבן עד לבריכה לא מטוייחת בשולי העיר. בריכה זו שימשה כנראה כבור ספיגה.
כנסיות
באתר נחשפו שתי כנסיות שנבנו בסגנון הבזיליקה. הכנסיות מתוארכות למאות הרביעית-השישית. כנסייה אחת נמצאה בצפון-מזרח השטח שנחפר, והשנייה במערבו.
הכנסייה הצפון-מזרחית נבנתה בחלקה על מבנים קדומים יותר מהתקופה הביזנטית. רצפות הפסיפס בכנסייה עוטרו בדגמים גאומטריים ובצמחים. נתגלו שרידי מספר רצפות פסיפס אחת על גבי השנייה. באחד השלבים נמצא שטיח מעוטר בצלבים, ולשלב זה מיוחסת גם רצפת פסיפס עם כתובת ביוונית. נמצאו גם משקופים וסורגי כנסייה מעוטרים בצלבים.
כלכלת העיר
כלכלת העיר התבססה על תעשיית ייצור שמן ויין. נמצאו 14 גתות יין עם כושר ייצור של 200,000 ליטר, ו-13 בתי בד עם כושר ייצור של 8,000 ליטר שמן. מספרם הגדול של הגתות ובתי הבד הם עדות לכך שקסטרא הייתה עיר תעשייתית. באתר נמצאו מספר רב של אמפורות שמקורן באגן הים התיכון, הים השחור וצפון אפריקה, וכן קנקנים רבים מייצור מקומי. כלים אלה שימשו לייצוא ולייבוא.
בתי הבד נמצאו בצידי הדרכים, היו בעלי גישה נוחה. ברובם נמצאה מפרכה (מתקן ריסוק הזיתים) אחת ומספר מסחטות. נמצאו שני סוגי מתקני סחיטה, מערכת סחיטה המופעלת באמצעות קורה ומשקולות בד, ומערכת סחיטה שבה הוסף בורג לקורה ולמשקולת. הסוג האחרון נמצא בשני בתי בד. כל בתי הבד שנמצאו הם מהתקופה הביזנטית, אך לדעת החוקרים לא כולם פעלו בו זמנית. תוצרת בתי הבד יועדה בעיקר לייצוא בדרך הים או היבשה.
הגתות נמצאו ברחבי העיר בין הבתים, ליד הכנסיות ובבית הקברות. בקסטרא נמצאו סוגי גתות שונים, פשוטות עם משטח דריכה אחד, בור סינון קטן ובור איסוף אחד, וכן גתות מורכבות בעלות מספר משטחי דריכה ומספר בורות איסוף. בורות אלה רוצפו בפסיפס אבני גיר לבנות, ולעיתים שולבו בהם דגמים גאומטריים צבעוניים. באחת הגתות נמצאה כתובת הקדשה ביוונית בתוך רצפת הפסיפס.
בתי הקברות
על פי הממצאים בתוך הקברים, בית הקברות שימש את תושבי קסטרא תקופה ארוכה, חלקם מספר מאות שנים. נמצאו קברי כוכים גדולים וגם קברים עם כוך קבורה אחד. באחד הקברים שהיה חצוב בסלע, נמצאו 500 נקברים שמחציתם הם ילדים. לצד הנקברים נמצאו כלי מנחה רבים.
שני קברים נחצבו בתוך בורות האיסוף של הגתות, לאחר יציאתם מכלל שימוש. הממצאים בקברים תוארכו למאה הרביעית, התקופה הביזנטית, קברים אלה אפשרו את תיארוך יציאתן של הגתות מכלל שימוש.
ממצא קטן באתר
בחפירות קסטרא נמצאו כמויות גדולות מאוד של ממצא קטן. מרביתו נמצא בתוך הקברים, הם הושארו שם כמנחות קבורה. הממצאים כוללים כלי חרס, כלי זכוכית, כלי אבן, צלמיות, נרות, תכשיטים, כלי ברונזה וברזל, כלי עצם ומטבעות.
מוזיאון קסטרא העתיקה
חלק מהממצאים שנמצאו באתר מוצגים ב"מוזיאון קסטרא העתיקה". המוזיאון הוקם בקניון קסטרא הנקרא על שם האתר. המוזיאון מכיל ממצאים מכל התקופות שהתגלו באתר, התקופה הכלקוליתית, ברונזה ביניימית, רומית מאוחרת, ביזנטית והתקופה המוסלמית. רוב הממצאים הם מהתקופה הביזנטית. המוצגים כוללים כלים מזכוכית, כלים מחרס, צלמיות, כלים מברונזה כולל ציוד דיג וכלי איפור, סרקופג שנמצא בקברים, פריטי אדריכלות מאבן גיר שהוסרו מהכנסיות, תכשיטים ומטבעות. הממצאים מוצגים באדיבות רשות העתיקות. הכניסה למוזיאון בחינם.
ישראל באולימפיאדת ונקובר (2010)
משחקי החורף האולימפיים ה-21 במספר נערכו בין ה-12 בפברואר עד 28 בפברואר 2010 בעיר ונקובר.
יורי גגארין
יורי אלכסייביץ' גגארין (ברוסית: Юрий Алексеевич Гагарин; 9 במרץ 1934 – 27 במרץ 1968) היה קוסמונאוט סובייטי. האדם הראשון בהיסטוריה ששהה בחלל, והראשון שחג סביב כדור הארץ.