cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עיריית באר שבע
בחירות לעירייה
בבחירות של 2008 גבר רוביק דנילוביץ' (60%) על יעקב טרנר (30%) ועל יוסי שלי מהליכוד (9%). בבחירות למועצה זכתה רשימתו של רוביק דנילוביץ' ב-8 מנדטים, רשימתו של טרנר ב-2 מנדטים, רשימה דתית ב-3 מנדטים, מפלגת ש"ס - 3 מנדטים, הליכוד - 1 מנדט, ישראל ביתנו 3 מנדטים וחמש רשימות מקומיות זכו יחד ב-7 מנדטים.
בבחירות של 2013 זכה דנילוביץ' ברוב מוחץ של מעל ל-92% מקולות הבוחרים ונבחר לכהונה שנייה. מפלגתו זכתה ברוב של 14 מושבים, מתוך 27 המושבים במועצת העיר, עליה מ-8 מושבים.
בבחירות 2018 שמר דנילוביץ' על הרוב מהבחירות הקודמות וזכה ב-92% ונבחר לכהונה שלישית. סיעתו זכתה ב-16 מנדטים ועלתה בשני מנדטים נוספים. מולו התמודדו משה ינאי (6%) ואפרים פיינבלום (2%). בבחירות למועצה זכתה רשימת הבית היהודי ב-2 מנדטים, הליכוד- 2 מנדטים, הסיעת הדתית גשר זכתה ב-2 מנדטים וכמוה גם ש"ס. באר שבע ביתנו זכתה למנדט אחד ושתי רשימות מקומיות זכו כל אחת במנדט אחד.
חברות עירוניות
נכון ל נמצאות בשליטת עיריית באר שבע שש חברות עירוניות:
לואיס אראגונס
חוסה לואיס אראגונס סוארס (בספרדית: José Luis Aragonés Suárez; 28 ביולי 1938 – 1 בפברואר 2014) היה כדורגלן ספרדי, מאמן נבחרת ספרד, עמה זכה ביורו 2008.
אראגונס נולד במדריד שבספרד. עיקר הקריירה שלו היה באתלטיקו מדריד – הן כמאמן והן כשחקן. הוא היה שחקן בולט בהרכב הקבוצה בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 ומיד לאחר פרישתו כשחקן הפך למאמנה. הקבוצה זכתה באליפות הליגה הספרדית ארבע פעמים, הגיעה לגמר גביע אירופה ב-1974 וזכתה בגביע הביניבשתי. בין 1964 לבין 1974 שיחק ארגאונס ב-265 משחקי ליגה במדי אתלטיקו מדריד והבקיע 123 שערים. במדי נבחרת ספרד הופיע 11 פעמים והבקיע שלושה שערים. אראגונס הוא אחד מ-8 שחקנים בלבד אשר קיבלו את תואר "מעמד האגדה" היוקרתי של המארקא, העיתון הנפוץ ביותר בספרד.
קריירת משחק
אראגונס החל את קריירת הכדורגל שלו בחטאפה ב-1957. ב-1958 חתם אראגונס בריאל מדריד, אך לא זכה לשחק במדי הקבוצה הבוגרת. הוא הושאל למספר קבוצות שונות, בהן רקראטיבו ולבה והרקולס אליקנטה. ב-1960 הצטרף אראגונס לריאל אוביידו, עמה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הספרדית. בין 1961 לבין 1964 היה שחקנה של ריאל בטיס, שבמדיה הבקיע 33 שערים ב-86 משחקים. לאראגונס היה חלק בזכיית נבחרת ספרד ביורו 1964 – הוא נכנס כמחליף ברבע הגמר מול נבחרת אירלנד.
בעת משחקו באתלטיקו מדריד זכה אראגונס לכינוי "Zapatones" שמשמעו "מגפיים גדולים". במדיה הבקיע שערים רבים, וב-1970 אף זכה בתואר הפיצ'יצ'י – מלך השערים של הליגה הספרדית (אם כי חלק אותו עם שני שחקנים נוספים). ב-1974 הבקיע את שערה היחיד של קבוצתו בתיקו מול באיירן מינכן בגמר גביע אירופה לאלופות, אך במשחק החוזר הפסידה קבוצתו 4:0.
קריירת אימון
מיד לאחר פרישתו ממשחק פעיל ב-1974 מונה אראגונס להיות מאמנה של אתלטיקו. כבר בעונתו הראשונה כמאמן הוביל את הקבוצה לתואר – הגביע הביניבשתי. על אף שאתלטיקו מדריד לא הייתה אלופת אירופה, היא השתתפה בטורניר עקב סרובה של באיירן מינכן להשתתף בו בעצמה.
בעונת 1975/1976 זכה אראגונס עם הקבוצה בגביע המלך, ובעונה שלאחר מכן זכה באליפות הליגה היחידה שלו כמאמן. בעונת 1979/1980 עזב את אתלטיקו בעקבות ביצועים דלים של הקבוצה.
ב-1981 החל לאמן את ריאל בטיס, אך בעונה שלאחר מכן חזר לאמן את אתלטיקו מדריד. בקדנציה השנייה שלו במועדון, זכו אראגונס והקבוצה בגביע המלך ובסופרקאפ הספרדי – הסופרקאפ היחיד של המועדון – ב-1985. ב-1986 הדריך את הקבוצה עד לגמר גביע המחזיקות בו הפסידה לדינאמו קייב 3:0.
במחזור החמישי של עונת 1987/1988 החליף את טרי ונבלס כמאמן ברצלונה. למרות המצב העגום בו הייתה הקבוצה, הצליח אראגונס להדריכה לצמרת הליגה ולזכייה בגביע המלך.
לאחר שאימן את אספניול בעונת, חזר אראגונס לאתלטיקו לקדנציה שלישית. בקדנציה שנמשכה שנתיים זכה המועדון בגביע נוסף. ב-1993 הצטרף לסביליה, עמה הגיע להישגים נאים במשך שתי עונות נוספות. בעונת אימן את ולנסיה, בה שיחק אנדוני זוביזארטה ושהגיעה למקום השני בליגה. בקיץ 1996 הצטרף רומאריו לקבוצה, ובעקבות סכסוך בין השניים, שבעקבותיו הועבר רומאריו לקבוצה ברזילאית, פוטר אראגונס בנובמבר אותה שנה.
בעונות הבאות אימן מספר קבוצות, בהן מיורקה, עמה הגיע למקום השלישי בליגה – המקום הגבוה ביותר אליו הגיעה בהיסטוריה. בעונת אימן את אתלטיקו מדריד בקדנציה הרביעית והאחרונה שלו בה. הוא עזר לה להעפיל לליגה הראשונה.
בסך הכול, שימש אראגונס כמאמן במשך 757 משחקי לה ליגה.
נבחרת ספרד
בשנת 2004 החל אראגונס לאמן את נבחרת ספרד. משחק הבכורה שלו כמאמן הנבחרת היה ב-18 באוגוסט 2004 מול נבחרת ונצואלה. ספרד ניצחה 3:2. במוקדמות מונדיאל 2006 העפילה הנבחרת להצלבה מול נבחרת סלובקיה. הנבחרת הספרדית ניצחה אותה בסיכום שני המשחקים 6:2 ועלתה למונדיאל. במונדיאל הגיעה הנבחרת לשמינית הגמר, בו הפסידה לנבחרת צרפת 3:1. למרות רצונו להתפטר, נשאר אראגונס מאמנה של הנבחרת עד סוף הטורניר הבא – יורו 2008.
במוקדמות היורו סיימה הנבחרת כראש בית ו' עם 28 נקודות מתוך 36 אפשריות. בשלב הבתים של הטורניר ניצחה את שלוש משחקיה, כולל ניצחון על אלופת אירופה הקודמת נבחרת יוון. ברבע הגמר ניצחה הנבחרת את נבחרת איטליה בדו-קרב בעיטות עונשין, תוך כדי שהקפטן איקר קסיאס מציג יכולת טובה ומציל ארבע בעיטות בחצי הגמר ניצחה 3:0 את נבחרת רוסיה ובגמר 1:0 את נבחרת גרמניה, ובכך זכתה באליפות אירופה השנייה בתולדותיה. מספר רב של שחקנים נבחרו ל"קבוצת הטורניר", בהם צ'אבי השחקן המצטיין.
בתום הטורניר הוחלף אראגונס על ידי ויסנטה דל בוסקה כמאמן הנבחרת.
באימון נבחרת ספרד ב-2004, תפסו מצלמות טלוויזיה את אראגונס ממריץ את חוסה אנטוניו רייס על ידי אמרות גזעניות כלפי חברו לקבוצה בארסנל, תיירי הנרי: "אמור לחרא השחור הזה שאתה טוב ממנו הרבה יותר. אל תפחד, אמור לו. אמור לו זאת ממני. אתה חייב להאמין בעצמך, אתה טוב יותר מהחרא השחור הזה."
המאורע עורר תגובות רבות בתקשורות הבריטית. לאחר חקירת האירועים, הטילה אופ"א על התאחדות הכדורגל הספרדית קנס בסך 100,000 פרנק שווייצרי (87,000 דולר אמריקני) והזהירה כי כל מאורע עתידי יגרור עונש חמור יותר – הרחקה מטורנירים בינלאומיים, למשל.
שלהי קריירת האימון
ב-5 באוגוסט חתם אראגונס על חוזה לשנתיים כמאמן פנרחבצ'ה הטורקית. בעונתו הראשונה במועדון הוביל את הקבוצה למקום הרביעי ופוטר בתום העונה.
ב-4 בדצמבר 2013 הודיע אראגונס על כך שהוא פורש מאימון. ב-1 בפברואר 2014 נפטר לאחר מאבק במחלה קשה.
רומן קנטור
רומן יוזף קנטור (בפולנית: Roman Józef Kantor; 20 במרץ 1912 – 1943) היה סייף (התמחה בדקר) פולני-יהודי, שהשתתף באולימפיאדת ברלין (1936). הוא נספה בתאריך לא ידוע בשנת 1943 במיידנק.
ביוגרפיה
קנטור נולד בלודז', וב-1924 יצא ללמוד בפריז. מגיל צעיר היה ספורטאי מעולה, ושיחק טניס וכדורגל. בסוף שנות ה-20 החל להצטיין בסיף, וזכה בשנת 1929 במקום שלישי באליפות האקדמיה של פריז ובמקום השישי באליפות הפתוחה של צרפת. בשנת 1931 יצא לאנגליה והתאמן שם בהשגחת הסייף לפבר, ובגרמניה בהשגחת המאמן האיטלקי גצרה. ב-1934 שב ללודז' והצטרף ל"מועדון הספורט הצבאי". הוא זכה פעמיים באליפות העיר. ב-1935 היה חלק מהנבחרת הפולנית שניצחה את נבחרת גרמניה.
לאחר שסיים במקום השני באליפות לבוב הפתוחה, צורף לנבחרת ארצו לאולימפיאדת ברלין (1936). במשחקים עצמם הוא הגיע לשלב רבע הגמר וסיים במקום 12. כן תרם להגעת נבחרת ארצו למקום חמישי באולימפיאדה.
בשנת 1938 זכה באליפות המדינות הנורדיות. באליפות פולין ב-1939 זכה במדליית כסף. במאי 1939 הספיק להשבע את השבועה האולימפית, כשצורף לנבחרת ארצו לאולימפיאדת הקיץ 1940 שהתבטלה.
עם כיבוש פולין על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה, נעצר קנטור. הוא זוהה על ידי ריינהרד היידריך שהיה בעצמו סייף נלהב. היידריך סיפק לו דרכון דרום אמריקני מזויף, ואיפשר לו להימלט לשטח הכיבוש הרוסי בלבוב.
קנטור המשיך בקריירת הסייף שלו וב-1940 זכה באליפות ברית המועצות שהתקיימה בעיר חרקוב.
לאחר כיבוש לבוב על ידי הנאצים, כאשר תקפו את ברית המועצות ב-1941 נעצר קנטור שוב. הוא ניסה להשתמש בדרכונו המזויף, אך הדבר לא הסתייע, והוא נשלח ב-1942 למחנה המוות מיידנק, שם עבד בעבודות כפייה. הוא נספה בתאריך לא ידוע בשנת 1943.
יחסי קוריאה הדרומית–שוודיה
יחסי קוריאה הדרומית–שוודיה הם יחסי החוץ בין קוריאה הדרומית לבין ממלכת שוודיה.
סקירה כללית
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1959. בשנה זו כוננה שוודיה גם קשרים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה. שוודיה שיגרה אוניות בתי חולים כחלק מכוחות בעלות הברית במהלך מלחמת קוריאה. בסך הכל מתגוררים בשוודיה 2,050 קוריאנים (922 זרים ו-1128 אזרחים) (נכון לדצמבר 2010).
קשרי תרבות
במספר ספריות, מוזיאונים וגלריות אמנות בשוודיה קיימים ספרים וממצאים הקשורים לקוריאה, ואוניברסיטת סטוקהולם מממנת מחקרים קוריאניים. בשנת 1926 ביקר הנסיך גוסטב השישי אדולף בחפירות בונג-צ'ונג (鳳 塚).
בשנת 2019 התקיים טקס לציון 60 שנה ליחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של קוריאה לשוודיה.
הקסטל (ירדן)
הקסטל (בערבית: القسطل) היא עיר במחוז עמאן, ירדן. העיר הוקמה במקור כיישוב על ידי האומיים מבית אומיה, במאה ה-7 וה-8 והיא נותרה היישוב העתיק והשלם ביותר במזרח הקרוב. שרידי המינרט בקסטל חשובים במיוחד מכיוון שהוא היחיד שנמצא מהתקופה האומיית, מה שהופך אותו לאחד המינרטים העתיקים בעולם. מצודת הקסטל, הממוקמת גם היא בתוך העיר, נחשבת לאחד המצודות המדבריות. במרחק של 5 ק"מ ממצודת אל קסטל נמצאת מצודה נוספת בשם קסר אל-משאתא.
המקום
העיר נמצאת מצפון לשדה התעופה הבינלאומי של עמאן על שם עאליה, מלכת ירדן, במרחק 25 קילומטרים מדרום לעמאן ולצד הכביש המהיר מספר 15 המחבר את עמאן ודמשק.
בעיר נמצאת המצודה האומיית בשם קסר אל-קסטל. האתר כולל קונגלומרט של יחידות נפרדות ומרווחות הכוללות: קסר, בית מרחץ, מסגד, כפר, בית קברות ובורות מים תת-קרקעיים רבים וכן סכר גדול ומשמעותי באורך של כ-400 מטרים ורוחב של 4,50 מטר.
היסטוריה
מכתביו של המשורר כות'ייר עזה עולה כי מתחם קסר (מצודה) אל-קסטל נבנתה במקור על ידי הח'ליף יזיד בן עבד אל-מלכ. העובדה שבניית המתחם קסר אל-קסטל הושלמה, בעוד שקסר משאתא הסמוך מעולם לא הושלם, מעידה על כך שקסר אל-קסטל עשוי להיות הבנייה האומיית העתיקה ביותר באזור. מצבות מאל-קסטל מצביעות על כך שלאחר נפילת בית אומיה האתר שימש את הח'ליפות העבאסית. כשנפלה הח'ליפות העבאסית, הייתה תקופה קצרה בה האתר היה נטוש. מאוחר יותר, תחת השושלת האיובית והסולטנות הממלוכית, אל-קסטל יושב מחדש. במקום מספר מבנים קטנים המתוארכים לימי השושלות האלה.
ארמון
קסר אל-קסטל היה ארמון אומיי מסוג קסר. הבניין היה כ-68 מטרים רבועים. בקיר החיצוני של הארמון היו 12 מגדלים חצי עגולים במרווחים בין ארבעה מגדלי פינות גדולים. קומת הקרקע כללה אולם כניסה, חצר ושש סוויטות חדרים. הקומה העליונה הכילה מערך סוויטות נוסף ואולם לאורחים של הארמון שעליו היה עיצוב משולש ואפסיס. הארמון היה מקושט במקור בגילופים ופסיפסים שנמצאו בקסר אל-חלאבאת.
המסגד ובית הקברות
ליד הארמון ישנם שני אתרים הראויים לציון, מסגד קטן ומלבני ובית קברות. למסגד מוצמד אחד המינרטים הוותיקים בעולם, המכונה מינרט אל-קסטל. הקברים בבית העלמין ראויים לציון כיוון שהם מכוונים לכיוון ירושלים, ולא למכה.
מצב נוכחי
כיום האתר נמצא בהתפוררות ועל חלק מהארמון נבנה בניין חדש ומודרני בבעלותה של חמולה חזקה שניכסה לעצמה חלק ניכר מהאתר והשתמשה באלמנטים אדריכליים של "הקסר" כקישוט.
כיוון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד
כיוון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד הוא עקרון בהלכות עדות במשפט העברי, הקובע שעל בית הדין להתייחס אך ורק לגרסה הראשונה שנמסרת על ידי עד, כך שהעד אינו יכול לחזור בו מעדותו ולבטל את דבריו.
המקור בתורה
הראשונים נחלקו באשר למקור הדין. לפי שיטת רש"י במסכת כתובות מקור הדין הוא מלשון התורה "אם לא יגיד שמשמעותה הגדה אחת בלבד לכל עד ולא יותר. לפי דברי הריטב"א הדבר הוא סברא הנלמדת מדין עדים זוממים, שכן אם העד רשאי לחזור בו או להוסיף הוספות המשנות את משמעות דבריו, לא ניתן בו לקיים את דין הזמה האומר כי יש להעניש עדים שזממו להעניש אדם אחר שלא כדין על ידי עדות שקר ולקיים בהם את אשר זממו לעשות לו. אם רשאי היה העד לעקור את עדותו, במקרה כזה הוא לא יוכל להיענש, שכן הוא יחזור בו כאשר יתברר לו כי הוא עתיד להיענש, ושוב לא ייענש לעולם.
קיימות דרגות שונות של עקירת עדות, והאמוראים ולחלופין חכמי הראשונים נחלקו איזה מהם רשאי העד להוסיף על עדותו ואיזה מהם אינו רשאי.
אנוסים היינו
בתלמוד מבואר כי העדים שמקיימים שטר ומעידים כי אכן כתב חתימתם נכון ואינו מזויף, אך הם מוסיפים כי למעשה אין לו תוקף מכיוון שהם היו אנוסים בכוח לחתום על השטר, או מכיוון שהעדים היו קרובים זה לזה או לאחד מבעלי הדין בשעת החתימה, או שהיו קטנים למטה מגיל מצוות, במקרה כזה הם נאמנים רק אם אין אפשרות אחרת לקיים ולהוכיח את אמיתות השטר.
הסיבה לכך היא, מפני שבאופן זה יש להם את דין הפה שאסר הוא הפה שהתיר, האומר כי בכוחם להגביל את משמעות דבריהם, ולהגביל את האמירה שאמרו כי כתב ידם הוא זה - שלא נוכל להאמין לאמירה זו ללא החלק השני בו הם אומרים כי אנוסים היו לחתום. במקרה כזה, השטר יפסל, מכיוון שאין השטר מקוים ואין עדות האומרת כי הוא כשר, וגם הם עצמם מעידים שאינו כשר.
לפי הרמב"ן משמעות הדברים היא כי למעשה למרות שקיים דין ש"כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד", במקרה שיש להם מיגו כזה, הם יכולים לחזור ולהגיד, שהרי יש להם כוח נוסף שהוא "הפה שאסר הוא הפה שהתיר", האומר כי מי ש"אוסר" ומחדש דין מסוים על ידי אמירתו, הוא רשאי להגבילו על ידי אמירה נוספת תוך כדי דיבור האומרת כי אמירתו מוגבלת למשמעות מסוימת (כמו בעניינו - נוכל להאמין שמדובר בשטר, אבל שטר שנכתב באונס). לפי רבי חיים סולובייצ'יק אין להם למעשה כל נאמנות מצד דין עדות, מכיוון שלמעשה הם חוזרים ומגידים ואת בניגוד לדין ש"כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד", אלא שנאמנותם אומרת רק שלא ניתן לקבל את החלק הראשון האומר "כתב ידינו הוא זה" ללא החלק השני האומר כי "אנוסים היינו", וממילא השטר אינו תקוים על ידיהם ואין לו כל תוקף.
לפי שיטת רש"י, במקרה שהשטר אינו מקוים אין כלל את דין "כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד", מכיוון שעד הגדתם אין לעדותם כל תוקף, שהרי שטר בלא קיום חשוב כחרס. ולכן, תוך כדי דיבור הם נאמנים לומר שהשטר פסול מכיוון שחתימת העדים הייתה באונס. עם זאת, גם במקרה שהשטר אינו מקוים, לא יוכלו העדים לומר שהשטר היה שטר אמנה, מכיוון שבמקרה כזה הם נאמנים על קיום השטר למפרע, ושוב מתברר שכבר בשעת חתימת השטר נגמרה עדותם ואם כן שוב אינם יכולים לחזור ולהגיד.
אמנה היו דברינו
הגמרא שם דנה על מקרה אחר, בו העדים אומרים כי השטר היה שטר אמנה; כלומר הם חתמו על השטר, אף על פי שלמעשה לא התקיימה כל הלוואה או קנין אחר. במקרה כזה אומרת הגמרא כי העדים אינם נאמנים מפני שתי סיבות; לפי רב אשי הסיבה היא מכיוון שבכך שחתמו על השטר אמנה הם למעשה אומרים כי הם רשעים, וישנו כלל האומר כי אין אדם משים עצמו רשע, כלומר אין לאדם נאמנות לומר טענה בו הוא אומר שהוא עשה מעשה עבירה, ולפי רב נחמן הסיבה היא מכיוון שבאמירתו "שטר אמנה" הוא עוקר את העדות שבשטר בו העיד על ידי חתימתו, ובאמירתו העכשווית "אמנה היה" הוא למעשה מעיד שאין העדות הראשונה חשובה מאומה ואי אפשר לגבות על ידי השטר.
הראשונים נחלקו בדבר, ורב האי גאון ותלמידיו, וכן היא גם שיטת הר"ן, סבורים כי מדובר דווקא אם השטר כבר מקוים וידוע שהוא כשר. אך אם לא ידוע שהשטר כשר, העדים נאמנים לומר שאמנה היה, ולמרות ש"כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד", הם נאמנים מכיוון שהפה שאסר הוא הפה שהתיר. לעומת זאת שיטת הרמב"ן והתוספות היא שמדובר גם באופן שהשטר אינו מקוים, וגם במקרה כזה אין להם נאמנות לומר שהשטר הוא אמנה, ולכן נקבל רק את החלק הראשון שבדבריהם האומר כי השטר נכון ולא מזויף. קבוצה זו סבורה, כי אין נאמנות הפה שאסר הוא הפה שהתיר קיימת במקרה כזה, מכיוון שאין אמירתם "אמנה היה" נחשבת להתרה ועקירת השטר, מכיוון שהם מודים שהוא נכתב כדין ומדעת הלווה והמלווה, ולכן אין להם את הכוח התלמודי "הפה שאסר - הוא הפה שהתיר". לעומת זאת, גם לומר "אמנה היה", אין להם נאמנות, שכן הדין "כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד" שולל גם אפשרות של הוספת פרטים נוספים בעדות על ידי העדים.
מודעה היו דברינו
במקרה שהעדים אומרים כי השטר כשר, אך היה עליו לפני כן מסירת מודעה מצד הלווה שהוא באונס ולכן אין לו תוקף, במקרה כזה נחלקו חכמי הגמרא: בעוד שרב נחמן סבור שאין לעדים נאמנות גם במקרה כזה מכיוון שלמעשה על ידי העדות "מודעה היו דברינו" נעקרת העדות לחלוטין, סבור רב אשי שבמקרה כזה נאמנים העדים להעיד ולומר "מודעה היו דברינו", וזאת מכיוון שאמירת "מודעה היו דברינו" אינה מנוגדת לחלוטין לנאמר בשטר; שכן גם שטר כזה שאין בו כל רמז לכך שהיה באונס, ייתכן שהייתה עליו מודעה, שהרי מותר לעשות מסירת מודעה שהשטר באונס - במקרה שהקנין היה אכן באונס, ולכן כאשר בא לפנינו שטר רגיל אין בית הדין בטוחים שלא הייתה עליו מודעה, וכאשר הם מעידים שהייתה עליו מודעה אין בכך עקירת עדותם.
לרבינו יונה מהלך עצמאי בסוגיא, והוא סבור שכאשר המודעה כתובה בשטר, מודה גם רב נחמן שהעדים נאמנים עליה, ולמרות ששטר המודעה נכתב לאחר כתיבת השטר עצמו. רבינו יונה מסביר כי הדין האומר ש"שוב אינו חוזר מגיד", הוא דין האומר כי אין על בית הדין לקבל עדות של עדים לאחר שהעידו, אך שטר שאינו צריך את קבלת בית הדין כדי שיהיה לו תוקף, במקרה כזה גם לאחר הגדת עדות אחת, ניתן להוסיף ולהעיד, ואף לעקור כליל את השטר על ידי שטר מודעה.
תנאי היו דברינו
עם זאת, ישנם קבוצת ראשונים הסבורים כי דין זה הוא רק במקרה שאין השטר מקוים שאז יש להם את הכח של הפה שאסר הוא הפה שהתיר האומר כי יש להם כוח להגביל את עדותם הקודמת, ובמקרה זה - להגביל את עדותם הכתובה על השטר שלא תתקבל במשמעותה העכשווית האומרת כי מן הסתם לא היה בו תנאי כיוון שהדבר אינו מצוין על גבי השטר; אך במקרה שהשטר כבר מקוים, אין הם נאמנים יותר להוסיף ולומר שהיה בו תנאי. קבוצת ראשונים אחרת ובהם הר"ן סבורים כי מדובר גם במקרה שהשטר כבר מקוים, וזאת מפני שאמירת "תנאי היה" אינו מנוגד כלל לכתוב בשטר, ואין בו כלל את הבעיה של "כיון שהגיד".
מוצצי דם
מוצצי דם (באנגלית: Hematophagy) הם בעלי חיים המשיגים את מזונם משתייה או מציצת דם של בעלי חיים אחרים. למרות שטורפים רבים ואף כמה שבטים אנושיים ניזונים לעיתים מדם הם לא מסתמכים עליו.
מינים המסתמכים על תזונה מדם הם בעלי אורח חיים מתאים הכולל דרכים למצוץ דם (ובמקרה של חסרי חוליות נוזלי גוף דומים) דרך "קשית" או "לשונית" ארוכה, מבלי לצרוך בשר ואף מבלי לעורר כאב אצל הבעלים שלרוב חי במשך האכילה. מינים אלה קטנים יחסית ורבים מהם מנהלים יחסי טפילות, אם כי במספר מקרים הם עושים זאת בסימביוזה. למשל הזכר של כמה חכאים מוצץ דם מהנקבה לצורך היצמדות לרבייה. חלק מהיצורים הללו חיים רוב הזמן על הפונדקאי שלהם מבלי לעזוב אותו וחלק חיים אפילו בתוכו.
תופעה זו נפוצה בעיקר בין חסרי החוליות אך ישנם גם כמה חולייתנים הניזונים בעיקר מדם: הצמדאים, שפמנונים ערפדיים, עטלפי הערפד ואפילו כמה ציפורים כמו הפרוש הערפדי או חקיין אספניולה שפוצעים עופות ימיים. גם זרזירי הבקר ועורבים יודעים לנקר פצעי חיות גדולות שמשתמשות בהם כמנקי חרקים מגרדים. הכיאוניסיים וסינקלודה שחורה ממשפחת התנריים מנקרים עור מת מגופם של עופות ימיים וכלבי ים ולעיתים פוצעים אותם.
ליצורים אלה ישנם "קשיות" מוארכות איתם הם מסוגלים למצוץ את הדם מבלי להכאיב וליידע את הקורבן, שעלול לפגוע בהם. ליצורים אחרים יש במקום זה שפתיים יונקות חזקות הקורעות פיסות עור מעטות. לעטלפי הערפד ישנן שיניים קדמיות דמויות מחטים איתם הם נושכים את העור ואז מלקקים עם לשונם את טיפות הדם. רוקם מכיל נוגד קרישה, כך הדם ימשיך לטפטף תוך כדי אכילתם.
בעיה נוספת של יצורים אלה היא החישה בקורבן, אותה הם עושים על ידי חישה בחום גופם של פונדקיהם או על ידי הרחת נשימתם (הפחמן דו-חמצני היוצא מריאותיהם) או זיעתם. מינים אחרים מרגישים בתנועה של מינים אחרים וממהרים אליהם. חלק מיצורים אלה נכנסים לאיברי קורבנם ושם חיים. כך עושות תולעים טפיליות שונות. אחרים חיים על האיברים החיצוניים או על השערות כמו כינים או פרעושים.
יצורים אלה גורמים לנזקים לאדם, עקב הפצתם מחלות ונגיפים זעירים בגופם. היתוש אנופלס מפיץ את היצור הזעיר פלסמודיום, הגורם למחלת המלריה הקטלנית הגובה חצי מיליון קורבנות כל שנה.
מושל מחוז לנינגרד
מושל מחוז לנינגרד (ברוסית: Губернатор Ленинградской области) הוא ראש הרשות המבצעת של מחוז לנינגרד העומד בראש ממשלת מחוז לנינגרד וזוהי המשרה הבכירה ביותר במחוז מאז 1991.
מאז 2012 המושל נבחר בבחירות ישירות על ידי תושבי המחוז אחת ל-5 שנים ואינו רשאי לכהן יותר משתי קדנציות רצופות. מושל המחוז הנוכחי הוא אלכסנדר דרוזדנקו, המכהן ברציפות מאז 12 במאי 2012.
משרדי המושל ובית ממשלת המחוז נמצאים בעיר סנקט פטרבורג, המהווה יחידה מינהלית נפרדת ולכן בשנת 2017 המושל הודיע על תוכניות ממשלת המחוז להעברת המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז מהעיר סנקט פטרבורג אל העיר גטצ'ינה ולהעברת משרדי הממשלה.
היסטוריה
באוגוסט 1927 הוקם מחוז לנינגרד ולראש המחוז מונה איש נפרד ממי שכיהן כראש העיר לנינגרד.
מעת הקמת המחוז משרת המושל כונתה בשם יושב ראש ועדת ההוצאה לפועל המחוזית של מועצת נציגי הפועלים (ברוסית: председатель областного исполнительного комитета Совета депутатов трудящихся).
מפברואר 1936 שם המשרה היה יושב ראש ועדת ההוצאה לפועל המחוזית של מועצת הפועלים, החקלאים, החיילים ונציגי המשמרות האדומים (ברוסית: председатель областного исполнительного комитета Совета рабочих, крестьянских, красноармейских депутатов)
בספטמבר 1937 שוחזר שמה הקודם ובדצמבר 1948 המשרה נקראה רשמית בשם יושב ראש ועדת ההוצאה לפועל המחוזית של מועצת נציגי הפועלים (председатель исполнительного комитета областного Совета депутатов трудящихся). בנובמבר 1980 המשרה נקראה יושב ראש ועדת ההוצאה לפועל המחוזית של מועצת נציגי העם (председатель исполнительного комитета областного Совета народных депутатов) באפריל 1990 שונה שם המשרה והיא נקראה יושב ראש מועצת נציגי העם המחוזית (ברוסית председателя областного Совета народных депутатов).
ב-20 באוקטובר 1991 פורקה המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ושם המשרה שונה לראש האדמיניסטרציה של המחוז (ברוסית: Глава Администрации Ленинградской области).
בשנת 1994 אומצה חוקת המחוז ובמסגרתה הוקמה משרת מושל מחוז לנינגרד ולראשונה בתולדות המחוז נערכו בחירות ישירות לראשות המחוז בספטמבר 1996.
עד 2006 נערכו שלוש מערכות בחירות ישירות לראשות המחוז. ב-10 בינואר 2006 נכנסו לתוקף שינויים בחקיקה לפיהם המושל מתמנה לתפקיד ומפוטר על ידי האספה המחוקקת של המחוז, בהמלצת נשיא רוסיה וכך ביוני 2007 ולרי סרדיוקוב מונה שוב למושל המחוז.
במאי 2012 נשיא רוסיה דאז דמיטרי מדבדב העמיד את אלכסנדר דרוזדנקו למועמד לתפקיד המושל. מינויו זכה לאישור האספה המחוקקת והוא נכנס לתפקידו ב-28 במאי 2012.
בספטמבר 2015 שוב נערכו הבחירות הישירות לראשות המחוז, לאחר שעברה חקיקה שהשיבה על כנם את מערכות הבחירות לראשות המחוזות ברוסיה. מערכת הבחירות הבאה מתוכננת להיערך בספטמבר 2020.
בחירות 1996
הבחירות הראשונות לראשות המחוז נערכו ב-29 בספטמבר 1996. למושל המחוז נבחר ברוב קולות ואדים גוסטוב שכיהן בתפקיד עד ה-21 בדצמבר 1998, עת מונה לתפקיד סגן ראש ממשלת רוסיה והוא התפטר ממשרת המושל. לממלא מקום מונה ולרי סרדיוקוב.
בחירות 1999
ב-19 בספטמבר 1999 נערכה מערכת הבחירות השנייה, כאשר סרדיוקוב העצמאי גובר על יריביו בדרך לאשרור מינויו כמושל המחוז.
בחירות 2020
מערכת הבחירות החמישית נערכה ב-13 בספטמבר 2020.
סמכויות
המושל אחראי למגוון סמכויות. על פי ספר החוקים המחוזי הוא אחראי ל:
אינפיניה
אינפיניה בע"מ, שעד לפברואר 2022 נקראה נייר חדרה בע"מ, היא החברה הגדולה בישראל בתחום ייצור, שיווק ומיחזור מוצרי נייר. בעלת השליטה בחברה (45.6%) היא קרן פימי.
אודות החברה
החברה מאגדת תחתיה מספר חברות בת וחטיבות עסקיות, דוגמת אינפיניה מיחזור (לשעבר אמניר תעשיות מיחזור בע"מ), כתיבה והדפסה, גרפיטי, חטיבת ניירות אריזה ומחזור, חטיבת פיתוח ותשתיות ואחרות - הפזורות במיקומים שונים ברחבי הארץ. בחברה ובחברות הבת מועסקים כ-700 עובדים והיא בעלת מחזור מכירות של כ-1.7 מיליארד ש"ח בשנה.
היסטוריה של מפעל הנייר
כבר בשנות ה-40 דובר על הקמת תעשיית נייר בחדרה, שינצל את חומר הגלם של עצי אקליפטוס.
בשנת 1950 שכנע פנחס ספיר קבוצה של תעשייני נייר יהודים, יוסף מייזר מבעלי "פאלפ אנד פייפר ניו-יורק", אסטורה מאייר מאיטליה לאון פפר מברזיל ומקס פרייליך מאוסטרליה, להקים מפעל נייר בארץ באזור חדרה. כעבור שנה, ב-1951, הוקמה החברה בשם "מפעלי נייר אמריקאיים ישראליים בע"מ" (מנא"י). איגוד המו"לים וארגון בעלי תעשיית הדפוס הוכנסו גם הם כמשקיעים בחברה, כדי להבטיח שהם ירכשו מתוצרת המפעל.
הסכם להקמת המפעל נחתם בינואר 1952 בין המשקיעים לממשלת ישראל. באוקטובר 1953 הגיע משלוח ראשון של חומר גלם למפעל לנמל חיפה וב-16 בדצמבר 1953 נחנך המפעל רשמית, בוטלו רישיונות הייבוא לנייר מסוגים המיוצרים על ידי המפעל והוצגו תקוות לחסכון גדול במטבע חוץ שנדרש לייבוא נייר. אולם במהרה התברר שהחסכון הקטן במטבע חוץ אינו מצדיק את המחירים הגבוהים שנגבו והרווחים הגבוהים שגרפו היזמים, הודות להיעדר יבוא מתחרה. באופן כללי, מחירי נייר חדרה היו גבוהים בכ-20-25% ממחירי נייר מיובא. בנוסף עלו טענות על האיכות הגרועה של הנייר המיוצר על ידי המפעל.
ביולי 1957 הונחה אבן פינה להרחבה של המפעל לייצור תאית ועוד קווי ייצור נייר שירחיבו את כושר הייצור ל-30-40 אלף טון לשנה. ההרחבה הושלמה בפברואר 1960. באמצע שנות ה-60 הגיע היקף ייצור הנייר ל-40 אלף טון לשנה ודובר על הרחבה לקו ייצור שלישי, אך מפעל ייצור התאית הושבת בגלל חוסר כדאיות.
עם פתיחתו, העסיק המפעל 75 פועלים בשלוש משמרות. בשנת 1976 הגיע מספר העובדים לכ-1450.
ב-1988 הוכרזה נייר חדרה כבעלת מונופולין בתחום הנייר בגלילים ובגליונות.
השקעות מחוץ למפעל הנייר
בסוף שנות ה-60 החלה החברה במדיניות השקעה במפעלים ומיזמים בתחום הנייר ומחוצה לו. היא הקימה את חברות חוגלה ודפניר, רכשה מחברת כלל את מפעל לתרגומי מדע וכן רכשה את חברה אמריקנית ישראלית למולות בע"מ. בתחילת שנת 1970 הוקמה חברת הבת אמניר לאיסוף ומיחזור נייר ישן. החברה השקיעה בחברת סבקל לייצור מנועים בכרמיאל ובשנות ה-70 נכנסה לעסקי ייבוא קופות רושמות. החברה גם הקימה את נירעוז שהייתה חברת השקעות והחזקות, ואת יבניר לייבוא סוגי נייר שלא יוצרו על ידי המפעל.
בינואר 2015 הודיעה החברה על הסכם למכירת חלקה (49.9%) בחוגלה - קימברלי, תמורת סכום של כ-650 מיליון שקלים, לחברת קימברלי קלארק.
במאי 2015 הודיעה החברה על הסכם למכירת חברת אנרגיה משולבת ומרכז האנרגיה הקיים שלה לאיי.סי פאואר, מקבוצת קנון, תמורת 60 מיליון.
שמירת השבת במפעל
כבר עם חנוכת המפעל עלו טענות על כך שהחברה מחייבת פועלים לעבוד בשבת ומפטרת את המסרבים. הרבנות הראשית קיימה דיונים עם הנהלת המפעל והגיעה להסכם שלא יועסקו במפעל פועלים יהודיים בשבת. אולם לאחר שהרבנות מצאה שההסכם לא קויים היא הוציאה איסור להדפיס ספרי קודש על נייר מתוצרת המפעל. בעקבות מגעים בין הנהלת המפעל לרב יצחק נסים נקבע בתחילת 1958 הסדר על פיו העבודה במפעל תופסק לפני כניסת השבת ותחודש רק במוצאי שבת. במהלך השבת ייעשו רק עבודות אוטומטיות של מכונות בטיפול של חמישה עובדים לא יהודים. בנוסף ישהו במפעל 3-4 יהודים למקרה חירום אך לא יעשו כל עבודה. במקרה של הפסקת עבודה בגלל תקלה תחודש העבודה רק במוצאי שבת.
נכון ל-2011 ועדת הרבנים למען קדושת השבת טרם נתנה הכשר למפעלים שניזונים מנייר מתוצרת נייר חדרה (לדוגמה, חוגלה קימברלי), כיוון שעדיין ישנם מעט יהודים שעובדים בשבת, על אף שרוב עובדי המפעל בשבת אינם יהודים.
הבעלות בחברה
מניות החברה הונפקו בבורסה בניו יורק בסוף שנות ה-50 ובכך הייתה לחברה הישראלית הראשונה שמניותיה הונפקו בניו יורק.
בשנת 1984 היו כמחצית ממניות החברה בבעלות משקיעים שונים מארצות הברית, 25% בידי כלל תעשיות ו-15% בידי השקעות דיסקונט.
ביולי 2012 הושלמה מכירת והעברת השליטה ב"נייר חדרה" (יחד עם חברת האם "כלל תעשיות") מ"אי די בי חברה לפיתוח" לאיש העסקים לאונרד בלווטניק.
ביוני 2015 הודיעה כלל תעשיות על מכירת 59.1% ממניות נייר חדרה לקרן פימי תמורת 355 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2021 מכרה קרן פימי 13.8% ממניות החברה לידי משקיעים מוסדיים.
באוגוסט 2022 פורסם שחברת ורידיס חותרת להסכם לרכישת חלקה של קרן פימי בחברה ולרכישת יתר המניות שבידי הציבור.
פרייבורג (כדורגל)
היסטוריה
פרייבורג הוקמה בשנת 1904 ובסיום עונת 1992–1993 העפילה בפעם הראשונה בתולדותיה לבונדוסליגה לאחר שסיימה במקום הראשון ובעונתה הראשונה בתולדותיה בבונדוסליגה ניצלה מירידה במחזור האחרון בזכות הפרש שערים.
בעונת 1994/1995 שהייתה בעצם עונתה השנייה בליגה הראשונה בגרמניה הקבוצה סיימה במקום השלישי בבונדסליגה ובעקבות כך הקבוצה שיחקה בפעם הראשונה במפעלים האירופאיים בעונת 1995/1996 במסגרת גביע אופ"א. הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת סלביה פראג מצ'כיה והודחה מהטורניר.
בעונת 1996–1997 נשרה פרייבורג לליגה השנייה אחרי 4 עונות בליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום הלפני האחרון, שנה לאחר מכן סיימה פרייבורג במקום השני בליגה השנייה ובכך שבה לליגה הראשונה לאחר שנה של העידרות.
בעונת 2000/2001 הקבוצה סיימה במקום השישי בבונדסליגה ובעקבות כך הקבוצה שיחקה בעונת 2001/2002 בפעם השנייה בגביע אופ"א. הקבוצה ניצחה בסיבוב הראשון את קבוצת פוצ'וב מסלובקיה. בסיבוב השני הקבוצה ניצחה את קבוצת סנט גאלן משווייץ. בסיבוב השלישי הקבוצה הפסידה לקבוצת פיינורד מהולנד והודחה מהטורניר, בסיום אותה עונה נשרה פרייבורג פעם נוספת לליגה השנייה וכמו בפעם הקודמת חזרה הקבוצה לליגה הראשונה לאחר שנת העידרות אחת לאחר שזכתה באליפות הליגה השנייה לעונת 2002–2003.
שנתיים לאחר העפלתה המחודשת לבונדוסליגה ירדה פרייבורג פעם נוספת לליגה השנייה אך בניגוד לשתי הפעמים הקודמות בהן ירדה לא הצליחה פרייבורג לחזור לליגה הבכירה בעונה הראשונה שלאחר הירידה ורק בעונת 2008–2009 אחרי 4 שנים בליגה השנייה הצליחה פרייבורג לחזור לליגה הראשונה.
בעונת 2012/2013 הקבוצה הגיעה לשלב חצי גמר הגביע הגרמני וסיימה במקום החמישי בבונדסליגה ובעקבות כך הקבוצה העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת 2013/2014. הקבוצה הוגרלה לבית הכולל את הקבוצות סביליה, סלובן ליברץ ואשטוריל. הקבוצה סיימה את שלב הבתים במקום השלישי בבית והודחה מהטורניר. בעונה זו הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת באייר לברקוזן. בעונת 2013/2014 סיימה פרייבורג במקום השישי. בתום עונת 2014/2015 סיימה במקום הלפני אחרון ונשרה לליגת המשנה. כעבור עונה אחת, חזרה פרייבורג לבונדסליגה לאחר שסיימה במקום הראשון.
שנה לאחר שחזרה לליגה הראשונה סיימה פרייבורג במקום השביעי מה שהבטיח לה השתתפות במוקדמות הליגה האירופאית לעונת 2017–2018. הקבוצה שיחקה בסיבוב השלישי של המוקדמות מול דומז'אלה מסלובניה והודחה בסיכום שני המשחקים לאחר שבמשחק הראשון ניצחה 0–1 אך נוצחה בגומלין בסלובניה 0–2. באותה עונה נאבקה הקבוצה נגד הירידה לליגה השנייה וניצלה לבסוף מירידת ליגה לאחר שסיימה את העונה במקום ה 15.
באוקטובר 2021 חנכה פרייבורג את אצטדיונה הביתי החדש, אצטדיון אירופה פארק, המונה 34,700 מקומות ישיבה, אשר החליף את השוורצוואלדשטדיון ששימש אותה עד אז.
בגביע הגרמני הקבוצה העפילה לראשונה לגמר הגביע לאחר שגברה בשמינית הגמר על הופנהיים, ברבע הגמר על בוכום ובחצי הגמר על המבורג. בגמר, הקבוצה נפגשה עם ר.ב לייפציג והפסידה לה לאחר דו־קרב פנדלים.
סגל הקבוצה
נכון ל-29 בספטמבר 2022
(קפטן)
חוקת האיטי
חוקת האיטי (בצרפתית: Constitution d'Haïti; קריאולית האיטית: Konstitisyon Ayiti) היא החוקה של האיטי. החוקה עוצבה על פי חוקות ארצות הברית וצרפת. הגרסה האחרונה של החוקה אושרה על ידי הפרלמנט במרץ 2011 ונכנסה לתוקף ב-20 ביוני 2012.
היסטוריה
בסך הכל הוכרזו או תוקנו 23 חוקות, לאורך ההיסטוריה של האיטי, הראשונה שבהן הוכרזה תחת ממשלתו קצרת הימים של המושל הכללי טוסיינט לוברטור, בשנת 1801.
החוקה הראשונה, חוקת סן דומינג, שנחקקה בשנת 1801, הפכה את לוברטור לשליט בלי הגבלה בזמן ונתנה לו את הזכות לבחור את יורשו. חוקה זו ביטלה את העבדות והגבלות לפי גזע, והקפידה על שלום, שכירות ומגבלות על תנועה. החוקה השנייה של האיטי נחקקה בשנת 1804, השלישית נחקקה בשנת 1805 והרביעית בשנת 1806, אך היא הייתה רק של רפובליקת האיטי, ששלטה בדרום האיטי.
בחוקה החמישית של האיטי, שנחקקה בשנת 1807, קבעה כי אנרי כריסטוף הוא שליט האיטי לכל חייו. חוקה זו אסרה על גירושים. החוקה השישית של האיטי נחקקה בשנת 1811.
תיקון חוקת האיטי משנת 1806, שנעשה בשנת 1816, ייסדה בית מחוקקים דו-ביתי.
בשנת 1843, נחקקה חוקת האיטי, והיא ייסדה בית משפט לחשבונות. בנוסף, חוקה זו קבעה שהשופטים ייבחרו על ידי העם, והיא הגבילה את זמן כהונתם של הנשיא ושל ראש הממשלה. בשנת 1846, החוקה שוחזרה לחוקה של שנת 1816 ובשנת 1849 נחקקה מחדש חוקת האיטי. רק לאחר 18 שנה, בשנת 1867, שונתה חוקה זו.
בשנת 1874, מישל דומינג חוקק חוקה חדשה.
בשנת 1879, נחקקה חוקה חדשה והיא שונתה בשנת 1888. בשנת 1889, שונתה שוב החוקה, וב-1902, היא שוב שונתה. בשנת 1918, נחקקה חוקה חדשה, שזכתה לאהדה על ידי ארצות הברית.
בשנת 1932, החוקה שוב שונתה, ובשנת 1835, נחקקה חוקה אנטי-דמוקרטית שנתנה לנשיא סמכויות וכהונה בלתי מוגבלת.
בשנת 1957, שונתה החוקה, ובשנת 1964, החוקה שונתה לכך שלנשיא יש כהונה בלתי מוגבלת. בנוסף, בית המחוקקים הפך לבית מחוקקים חד-ביתי. בשנת 1983, שונתה מחדש החוקה.
בשנת 1987, החוקה החדשה שנחקקה אסרה על תושבי האיטי להחזיק אזרחות נוספת של מדינה אחרת. חוקה זו בוטלה בשנת 1988, החלה לחזור בשנת 1989 וחזרה לחלוטין בשנת 1994.
בשנת 2012, נכנס לתוקף השינוי האחרון, נכון לשנת 2021, שנעשה לחוקה. שינוי זה אושר במרץ 2011.
הלוואה וחיסכון
אגודות הלוואה וחסכון היוו את המוסד הבנקאי הציבורי הראשון שהוקם בארץ ישראל והשני שפעל בה (לאחר בנק אפ"ק). האגודות נקראו בהמשך "קופת הלוואה וחסכון" ו"בנק הלוואה וחסכון". הבנק סייע למפעלים חלוציים רבים באשראי, מימון והקצאת ייעוץ מומחים.
רקע
מושבות העלייה הראשונה (זכרון יעקב, ראשון לציון ועוד) הוקמו בסיוע הברון רוטשילד ולאחר מכן חברת יק"א. הסיוע הכספי הותנה במידה רבה של התערבות של פקידי הברון וחברות הסיוע בנעשה במושבות, כולל בתחומים שלא היו קשורים במישרין לצד הפיננסי, דבר שגרם לחיכוכים רבים בין האיכרים המתיישבים לפקידות. בין השנים 1901 ו-1903, כעשרים שנה לאחר העלייה על הקרקע, השתחררו רוב האיכרים מהתלות בניהול ויצאו לעצמאות כלכלית. אולם בשנת 1906 נקלעו איכרים רבים למצוקה כלכלית והתקשו בהחזרת הלוואות שנטלו ממקורות שונים. עקב כך התארגנו כמה מראשי היישוב ובהם הרופא ד"ר הלל יפה, אהרן אהרנסון, נפתלי וייץ, ישראל לרנר, ישראל ניידרמן, זאב נימן וזכריה שפירא לאגודה אשראית בזכרון יעקב. הם נטלו הלוואה מחברת יק"א והתחילו להעניק הלוואות לחברי האגודה. כל חבר אגודה נדרש לשלם מס חבר.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נקלעה הארץ למצוקה כלכלית קשה ואף האגודה נקלעה לקשיים כלכליים. לפיכך החלה האגודה לסחור בסחורות במקום בכסף, היא קיבלה החזרי הלוואות בסחורה והעניקה הלוואות בסחורות.
מאגודות לבנק
בשנות העשרים הפך הגוף מאגודות איכרים לבנק אשראי וחסכון של ממש ("קופת הלוואה וחסכון"), שהעניק שירותי בנקאות לסוחרים, בעלי מלאכה ויזמים.
בסקירה שנערכה במלאת 60 שנה להלוואה וחיסכון כתב אברהם שטאכר בעיתון דבר:
במהלך השנים נפתחו אגודות אשראי רבות בערים ובמושבות ורבים מראשי היישוב היו קשורים בפעילות האגודות השונות שכל אחת מהם פעלה כבנק. חיים יזרעאלי פתח את בנק הלוואה וחסכון בעיר עזה, סעדיה שושני ואליעזר ליבר שרשבסקי היו בין המייסדים של בנק בתל אביב ומרדכי בן הלל הכהן היה מבין מייסדי הלוואה וחסכון ירושלים אגודה הדדית בע"מ, שפעל כבנק בירושלים בפינת רחוב בן-יהודה ורחוב בן הלל (הקרוי על שמו של מייסד הבנק בירושלים).
שמו של הבנק בתל אביב נקשר גם בשוד הבנק הגדול ביותר שידעה מדינת ישראל ב-1967. נעמן דילר ביצע תצפיות על סניף הבנק ברחוב דיזנגוף בתל אביב וביצע בו שוד מתוחכם (ראו הפריצה לבנק להלוואה וחיסכון בתל אביב).
בשנות ה-1970 פעלה המדינה לסגירת הבנקים הקטנים הרבים, שהיו בישראל באותן שנים, בשל התמוטטויות כלכליות של רבים מהם. המדינה הכריחה את הבנקים הקטנים למכור את הרישון הבנקאי שלהם לבנקים הגדולה, ובמסגרת זו כל אגודות הלוואה וחסכון הוכרחו למכור את רישיונם לבנקים הגדולים. הרישיון הבנקאי של האגודה בזכרון יעקב נמכרה לבנק הפועלים, אולם עד 1974 פעל "בנק הלוואה וחסכון בע"מ" כבנק רגיל ואגודת המייסדים נהנתה מעצמאות, עד שנרכש, על רכושו, חשבונותיו וכל מפעליו על ידי בנק לאומי. עם זאת, צאצאי החברים המקוריים מן המושבות ממשיכים ליהנות מחברות באגודה אשר מעניקה אשראי נוח לחברים ומסייעת במפעלים שונים. במרכז זכרון יעקב ניצב מאז 1987 בית "הלוואה וחסכון" שהוא מבנה מודרניסטי אשר היה אמור לשמש כחלל לקונצרטים. הרישיון הבנקאי של בנק הלוואה וחסכון ירושלים נמכר לבנק לאומי ורבים מעובדיו עברו גם הם לבנק לאומי. בית הלוואה וחסכון בפינת הרחובות בן יהודה ובן הלל, נמכר לבנק המזרחי, שמיקם בו את סניף ראשי ירושלים של הבנק.
היסטוריה של הגאולוגיה
היסטוריה של הגאולוגיה עוסקת בהתפתחות מדע הטבע של הגאולוגיה. גאולוגיה היא המחקר המדעי של מקורו, ההיסטוריה והמבנה של כדור הארץ.
מיתולוגיות ואמונות
בני האדם הקדמונים למדו לנצל את משאבי הטבע השונים – לא רק לצורכי הישרדות – אלא גם לצורכי מסחר, קישוט ופולחן דתי. דתות קדומות רבות הקצו אל לכל תופעת טבע, והתפתחו מיתולוגיות, מסורות ואמונות שונות בניסיון להסביר אותן תופעות.
באירופה למשל, נתפסו הרי געש כסדנאות תת-קרקעיות של האל וולקן, המכין נשק לגיבורי מלחמה, וכי עבודתו אחראית לרעידות אדמה ולהתפרצויות געשיות. בסמואה, רווחה האמונה כי אחד האלים קטע את ידו של אל יריב וכלא אותו בארובה תת-קרקעית, כשהאל הכלוא מנסה להשתחרר מן הארובה – נוצרות רעידות אדמה, ואילו היו לאל הכלוא שתי ידיים – הרעידות היו כה חזקות עד כי האיים היו נחרבים.
הפילוסופים ביוון העתיקה
היסודות המדעיים של הגאולוגיה טמונים ביוון העתיקה, ששם אף נמצאו העדויות הראשונות לניסיון מעמיק למצוא ולתעד הסברים על תופעות הטבע הנצפות הקשורות בכדור הארץ, כבר החל מהמאה ה־6 לפנה"ס.
תלס ממילטוס (625–547 לפנה"ס) העלה תאוריות שונות לגבי נושאים בגאולוגיה. לפי עדותו של אריסטו, תאלס חשב שהאדמה צפה על גבי המים. תאוריה זו נדחתה על ידי המדע, אך יש לה דמיון לטקטוניקת הלוחות בהבדל שהנוזל המודבר אינו מים אלה מגמה רותחת.
התיאוריה של תאלס לגבי הגורם לרעידות אדמה עולה בקנה אחד עם ההשערה שלו שהאדמה צפה על פני המים. לפי עדותו של אאטיוס, תאלס ודמוקריטוס (460–371 לפנה"ס) חשבו שהמים הם הגורם לרעידות אדמה. סנקה ייחס לתאלס תיאוריה לפיה רעידות בכדור הארץ נובעות מסערות באוקיינוסים. למרות שהתיאוריה שגויה, ההשערה של תאלס היא רציונלית מכיוון שהיא מספקת הסבר שאינו פעולה של ישות נסתרת כלשהי. זוהי נחשבת התקדמות לתפיסה ההומרית המסורתית שרעידות אדמה נבעו מכעסו של פוסידון.
היו תיאוריות נוספות של פילוסופים יוונים קדומים על רעידות אדמה. במהלך חייו של הפילוסוף היווני אנכסגורס במאה ה-5 לפנה"ס עד המאה ה-14 לספירה, רעידות אדמה יוחסו בדרך כלל ל"אוויר (אדים) בחללי כדור הארץ." הפילוסוף היווני אנכסימנס (585–526 לפנה"ס), טען לפיהן אפיזודות שיפוע קצרות של יובש ורטיבות גרמו לפעילות סיסמית. הפילוסוף הרומאי פליניוס הזקן כינה רעידות אדמה "סופות רעמים תת-קרקעיות".
פיתגורס ראה אניות מתקרבות והבחין כי את תורניהן ניתן לראות לפני הגוף, ומכך הסיק כי צורת הארץ כדורית, זאת בתקופה בה רבים האמינו כי הארץ שטוחה.
קסנופנס תיעד מאובנים שמצא בהרים וכמוהו גם הפילוסוף הנודע הרודוטוס; ואמפדוקלס השאיר תיאור מפורט ראשון של התפרצות הר הגעש אטנה.
שאלה מרכזית שהעסיקה את הפילוסופים היוונים הייתה "ממה מורכב העולם?". תשובתו של אמפדוקלס לכך הייתה שכל המצוי בעולם מורכב מתערובות של ארבעת היסודות הראשוניים, כפי שהאמינו בתקופתו – אש, אוויר, אדמה ומים. אמפדוקלס טען כי יסודות אלה – שהם כשלעצמם נצחיים ובלתי משתנים – התקיימו מאז ועולם ויתקיימו לנצח, וכי כל השינויים הנראים בעולמנו הם שינויים כמותיים ולא איכותיים.
אריסטו פיתח מודל, בהתבססו על ארבעת היסודות של אמפדוקלס, שלפיו שולטות בעולם ארבע תכונות: חום וקור, יובש ולחות, שצירופיהן יוצרים את ארבעת היסודות: חום ויובש יוצרים את האש; חום ולחות יוצרים את האוויר; קור ויובש יוצרים את האדמה; קור ולחות יוצרים את המים. ההבדלים בין חומרים הוסברו על ידי שוני ביחסים הכמותיים שבין התכונות. תאוריה זו הסבירה, למשל, כיצד חימום של מים הופך אותם לאדים (אוויר) ומשאיר כלי ריק (אדמה). בתאוריה זו מופיעים הניצנים הראשונים למדעי הטבע – חיפוש גורם משותף למספר רב של תופעות והתבססות על תצפיות. אריסטו גם גרס כי הבנת העולם ניתנת להשגה רק באמצעות חשיבה לוגית המבוססת על מידע שנרכש באמצעות החושים, כל כמה שידע זה עשוי להיות פגום. הוא היה, ככל הנראה, הראשון לבסס תאוריה מדעית על בסיס תצפיות, למשל, לאחר שהבחין בסימנים של סחף והרבדה באדמה – הסיק שכדור הארץ משתנה ובקצב מאוד איטי, כל כך איטי שאינו ניתן להבחנה במהלך חייו של אדם אחד.
עיסוקים קדומים בגאולוגיה היו גם בעבודתו "על אבנים" תיאר תאופרסטוס, תלמידו של אריסטו, עפרות ומינרלים רבים ממכרות מקומיים. הוא דן בסוגים שונים של שיש וחומרי בנייה אחרים, כמו אבן גיר, ועשה ניסיון ראשוני לסווג את התכונות השונות של המינרלים, כגון קשיות. כמו כן אצל חברי האטומיסטים – לוקיפוס ותלמידו דמוקריטוס – שטענו כי כל החומרים מורכבים מגופיפים, חלקי יסוד שאי-אפשר לחלקם – אטומים (ביוונית: אטומוס), ולטענתם, כל החומרים מורכבים מצירוף של אטומים שונים ביחסים משתנים, ויוצרים את תכונות החומר: קור, חום, צבע וקשיות. וכן גם במשנתו של ארטוסתנס, הספרן המפורסם מאלכסנדריה, הצליח בדיוק מפתיע לחשב את קוטר כדור הארץ על ידי שימוש בצל ובחוקי הגאומטריה.
מדידת היקף כדור הארץ
ארטוסתנס היה מתמטיקאי, גאוגרף ואסטרונום יווני שחי במאה ה-3 לספירה. לא רק הבין שכדור הארץ הוא עגול, הוא גם מצא דרך מחוכמת ופשוטה להעריך את היקפו של כדור הארץ.
ארטוסתנס ידע שהעיר אסואן שבמצרים שוכנת על חוג הסרטן, ולכן, בצהרי מועד ההיפוך של הקיץ, עומדת השמש בדיוק מעל לראשו של הצופה, בזניט. בעירו, אלכסנדריה, הצפונית יותר, מדד ארטוסתנס את אורך הצל שמטיל עמוד אנכי ומצא שאורכו שווה ל-\frac{1}{8} גובה העמוד; על פי הכלל, נובע כי הזווית בין קרני השמש לעמוד האנכי היא 7.2 מעלות. לכן, אורך זה הוא של המעגל. אם מניחים שאלכסנדריה נמצאת במדויק מצפון לאסואן, נובע מן המדידות הללו כי המרחק מאסואן לאלכסנדריה הוא החלק האחד מחמשים מהיקפו של כדור הארץ (במעגל העובר דרך מרכז הכדור, ודרך אסואן ואלכסנדריה).
מדיווחי הנוסעים בשיירות הסחר היה ידוע לאנשי אלכסנדריה כי המרחק מעירם לאסואן הוא כ-5,000 סטדיות, שהן כ-925 קילומטרים – וכך העריך ארטוסתנס את היקף כדור הארץ ב-250,000 סטדיות. בתקופתו של הרודוטוס, כמאתיים שנה לפני ארטוסתנס, היה אורך הסטדיה 185 מטרים – ואם כיוון ארטוסתנס לסטדיות באורך כזה, הרי שלפי האומדן שלו היקף כדור הארץ הוא כ־46,250 קילומטרים – סטיה של 15% בלבד מן ההיקף האמיתי.
מספר גורמי שגיאה פגמו בדיוק המדידה המקורית של ארטוסתנס. אסואן אינה ממוקמת בדיוק על חוג הסרטן. המרחק בין הערים אינו 925 קילומטר. בנוסף, השמש אינה מקור אור נקודתי. הגורם העיקרי לחוסר הדיוק הוא הקושי למדוד את מרחקה של השמש מן הזנית בצהרי היום: בעין בלתי מזוינת, מוגבל הדיוק של מדידה כזו לכרבע מעלה. הדיוק של מדידת ארטוסתנס נובע בחלקו מקיזוז בין גורמי השגיאה השונים.
התוצאה שקיבל ארטוסתנס התקבלה בהערכה בין בני דורו, ונחשבה אמינה עוד מאות שנים אחר-כך, עד להופעת הקרטוגרפיה של תלמי, שבה חושב היקף כדור-הארץ באופן שגוי ביותר.
רומא העתיקה
מאוחר יותר, בתקופת רומא העתיקה, עסק פליניוס הזקן, ביצירתו "תולדות הטבע", בדיון נרחב על מינרלים ומתכות שהיו בשימוש נפוץ. הוא סיווג נכונה את הענבר כשרף מאובן על פי החרקים שנכלאו בו, והניח את היסוד למדע הקריסטלוגרפיה בזהותו את צורות ההתגבשות של היהלום.
ימי הביניים
מדענים שונים, כמו היסטוריון הרפואה (1870–1935), מחזיקים בדעה שמקורה של הגאולוגיה המודרנית ב. ב"מבוא להיסטוריה של הרפואה" (An Introduction to the History of Medicine) משנת 1913, כתב גאריסון:.
אבו א־ריחאן אל־בירוני, שהיה אחד מראשוני הגאולוגים המוסלמיים, כתב על הגאולוגיה של הודו:.
אבן סינא הניב תרומה משמעותית למדעי הטבע בחיבור האנציקלופדי "כיתאב אל שיפאא'" (ספר הריפוי), ובו – במאמר על מינרלוגיה ומטאורולוגיה – מופיעים הסברים על היווצרותם של הרים, תרומתם של הרים ביצירת עננים, מקורותיהם של המים ושל רעידות אדמה, היווצרותם של מינרלים ורבגוניות פני הקרקע של כדור הארץ. תפישות אלה כלולות גם ב"תאוריה של הארץ" של ג'יימס האטון. הבריטים – הפילוסוף סטיבן טולמין והסופרת ג'ון גודפילד – העירו בשנת 1965 על תרומתו של אבן סינא:
אחד מן המדענים המעניינים בסין של ימי הביניים – היה שן קואו, מלומד ואיש אשכולות, שעסק בתחומי מדע רבים בני זמנו. בתחום הגאולוגיה היה שן קואו אחד מן המדענים הראשונים שניסח תאוריה בגאומורפולוגיה המבוססת על תצפיותיו בהתרוממות משקעים, סחיפת קרקעות, הרבדה של טין ומאובנים ימיים שנמצאו בהרי טאיחאנג, מאות קילומטרים מן האוקיינוס השקט. בנוסף, הוא ניסח תאוריה של שינוי אקלים הדרגתי לאחר שצפה בבמבוק מאובן עתיק שנמצא במעבה האדמה ליד העיר ינ'אן, במצב שימור טוב בשל תנאי האקלים היבש של מחוז שאאנשי.
לאונרדו דה וינצ'י התעניין בתחומי מדע רבים ועסק לא מעט בגאולוגיה, במבנה הקרקע ובחקר מאובנים, והבחין שהמאובנים הנמצאים בסלע היו פעם יצורים חיים. לתובנה דומה הגיע מעט אחריו גם ניקולאוס סטנו.
תקופת הרנסאנס
גאורגיוס אגריקולה היה רופא גרמני שטיפל בכורים באחד מאזורי המכרות בגרמניה. שמו המקורי היה גאורג באוור ו"אגריקולה" הוא כינוי שניתן לו שפירושו בלטינית: איכר. אגריקולה התעניין בסלעים ובמינרלים, מתוך כוונה למצוא חומרים שיוכלו לשמשו למטרות רפואיות. הוא פרסם ספרים אחדים על סלעים ומינרלים, שאחד מהם שימש מקור מידע עיקרי לחוקרים, לכורים ולמעבדי מתכות במשך כמאתיים שנה. בשל גישתו המדעית נחשב אגריקולה לאבי התורה של חקר המינרלים – המינרלוגיה.
ג'ורג' אוון הוולשי למד טופוגרפיה, ובמהלך לימודיו ערך תצפיות שיטתיות על הגאולוגיה של ויילס ובעיקר על שכבות אבן גיר ופחם. אף שלא יסד תאוריה גאולוגית על היווצרותן של השכבות וכתביו לא התפרסמו עד 1796, הוא זכה למוניטין רב ונחשב לאבי המחקר הגאולוגי הבריטי. ניקולאוס סטנו מדנמרק תרם רבות לפלאונטולוגיה והניח את היסודות למדעי הסטרטיגרפיה והקריסטלוגרפיה. לזכותו נזקפים ניסוחם של עקרונות יסוד בסטרטיגרפיה כעקרון הסופרפוזיציה ועקרון האופקיות המקורית המפורטים בהמשך. סטנו ניסח עקרון נוסף הידוע בפשטות כ"חוק סטנו", או "חוק הזוויות הקבועות של סטנו": כשהוא מסתמך על מחקר גבישי הקוורץ קבע סטנו שהזוויות בין פאות מקבילות בגבישים מאותו חומר זהות בכל הדגימות של המינרל או החומר. עיקרון זה היווה פריצת דרך מהותית והוא מונח בבסיס המחקרים שנעשו אחר כך על מבנה הגביש.
במאה ה־17 הבחינו אנשי דת שבכל תרגומי התנ"ך והברית החדשה – רק הפרטים הגאולוגים והגאוגרפים היו זהים בכל הגרסאות. בעקבות כך התעוררה התעניינות כללית בגאולוגיה, שמטרתה הייתה ליצור תאוריה גאולוגית העולה בקנה אחד עם הסיפור התנ"כי, בפרט על המבול. על פי התאוריה, הסטרטות השונות תואמות את המאורעות התנכ"יים. ואכן, התאוריה הרווחת נשענה על ספרו של ויליאם ויסטון "תאוריה חדשה של הארץ" (A New Theory Of The Earth) שהתפרסם ב־1696, ובו ויסטון טוען בזכות התרחשותו של מבול על פי הראיות שמספקות הסטרטות של כדור הארץ.
המונח "גאולוגיה"
באמצע המאה ה־18 התבססה הגאולוגיה כענף מדעי. מוזיאון הטבע הלאומי הצרפתי היה הראשון לקבוע משרת הוראה לתחום זה כבר ב־1741. היה זה צעד חשוב לקראת התפתחות הגאולוגיה ובהכרת חשיבות הפצתו הרחבה של הידע. ב־1749 פרסם חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז'־לואי לקלר דה בופון את ספריו Histoire Naturelle, שבהם תקף בגלוי את "תאוריה חדשה על הארץ" של ויליאם ויסטון, ובעקבות ניסויים שערך טען שכדור הארץ אינו בן 6,000 שנה אלא כבן 75,000 שנה. לקלר אמנם התווה את השם גאולוגיה בהקשר למחקר כדור הארץ באותם ימים, אך המונח לא התקבל היטב עד פרסום האנציקלופדיה הגדולה בשנת 1751 בידי דני דידרו. השימוש הראשון במושג נעשה בפרסומים מקצועיים של שני מדענים שווייצריים: הגאולוג והמטאורולוג ז'אן־אנדרה דלוק והוראס־בנדיקט דה סוסיר. שימוש מוקדם במושג "גאולוגיה" נעשה על ידי רישאר אונז'רוויל המוכר גם כ"רישאר דה בירי", על מנת להבדיל בין עקרונות תאולוגיים־רוחניים לעקרונות מדעיים־ארציים.
המחקר המדעי מול התיאור המקראי
צורך כלכלי זה הביא את אברהם גוטלוב ורנר לפרסם בשנת 1774 את הספר "על טבעם החיצוני של מינרלים", אשר הביא לו הכרה נרחבת מאחר שהציג פירוט שיטתי לזיהוי מינרלים הנשען על תכונותיהם החיצוניות. ורנר גם הציע תאוריה לפיה היה כדור הארץ בתחילתו מכוסה מים וכך נוצרו שכבות הסלעים שאנחנו מכירים היום. התאוריה נקראה נפטוניזם על שמו של נפטון, אל הים במיתולוגיה הרומית. התאוריה ניסתה ליישב בין הראיות הגאולוגיות לסיפור התנ"כי. תומכי ורנר נטו להיות "קטסטרופיסטים" – שהגנו על התפיסה לפיה שינויים גאולוגיים התרחשו באירועים קטסטרופיים בממדים עצומים כמו המבול, ולא בהשתנות איטית לאורך מיליוני שנים.
חוקר הטבע הסקוטי ג'יימס האטון יצא בשנת 1785 נגד הנפטוניזם של ורנר עם תאוריה משלו שכונתה פלוטוניזם על שם פלוטו – אל השאול במיתולוגיה הרומית. הוא הציג אותה במאמר "תאוריה של הארץ" (Theory of the Earth), אותו הגיש ל"אגודה המלכותית של אדינבורו" בשנת 1788. ההנחה שנמצאה ביסוד השקפתו כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ הם איטיים ואחידים (אוניפורמיים) הובילה אותו לנסח את עקרון האחידות. לפי האטון, הרים נוצרו באיטיות על ידי התכה איטית של חומר במעמקי האדמה כתוצאה מהלחץ העצום של מי הים, נשחקו והורבדו כסלעי משקע במעמקי הים וסלעים אלה התרוממו והפכו לאדמה יבשה, שנסחפת לים וחוזר חלילה – תאוריה זו, כמובן, אינה מקובלת היום. תהליך זה, לדבריו, נמשך כל העת ואורך זמן רב ביותר. לכן, כך האמין, כדור הארץ הוא עתיק מאוד – "בלי סימן של ראשית ובלי סימן של אחרית" – כלשונו, ובוודאי שאינו בן 6,000 שנה כפי שנטען התנ"ך. תאוריה זו תאמה את השקפתו הדתית הדאיסיטית, לפיה העולם הוא מכונה מושלמת שנוצרה על ידי האל. ההשקפה הדאיסטית הייתה פופולרית בתקופתו ושימשה אלטרנטיבה לפירוש מילולי של כתבי הקודש.
בהכללה, אם כן, בסוף המאה ה־18 ובתחילת המאה ה־19 היו שתי תפיסות מנוגדות. אחת, המזוהה עם ורנר ואחרים, האמינה שכדור הארץ צעיר, בקטסטרופות, ובמים כמחוללי השינוי העיקרי. תפיסה זו נטתה לפירוש מילולי של התנ"ך. התפיסה השנייה, המזוהה עם האטון ואחרים, האמינה שכדור הארץ עתיק, בשינוי איטי ואחיד, ובחום ובלחץ כמחוללי השינוי העיקריים. תפיסה זו עלתה בקנה אחד עם השקפה דתית דאיסטית. בוויכוח בין שתי הגישות הייתה ידם של ה"פלוטוניסטים", חסידיו של האטון, על העליונה. הם האמינו כי סלעים נוצרים בתהליכים געשיים מהשקעה של לבה הפורצת מהרי געש, והצליחו להסביר הימצאותם של סלעים מותכים כגון בזלת טוב יותר מה"נפטוניסטים" – חסידיו של ורנר – שהתקשו להסביר כיצד היו יכולים להיווצר סלעים כאלה בכח המים והרוח בלבד. עבודתם של האטון ערערה על התאוריות המקובלות אז על גילו הצעיר של הארץ. ערעור זה סימן נקודת מפנה במחקר כדור הארץ. חיזוק נוסף נגד הקטסטרופיסטים היה הספר "עקרונות הגאולוגיה" (Principles of Geology) שפרסם הגאולוג הסקוטי צ'ארלס לייל ב־1830 וזכה להצלחה. בספר זה הציג לייל הוכחות משכנעות מרחבי אירופה לתאוריות של האטון, ואת עקרון האחידות סיכם לייל בביטוי: "ההווה הוא המפתח לעבר".
פיתוח לוח הזמנים הגאולוגי
מניעים כלכליים ביישום מידע גאולוגי הביאו ממשלות לתמוך במחקר הגאולוגי. במהלך המאה ה־19 מימנו ממשלות רבות סקרים גאולוגיים אשר סיפקו מפות גאולוגיות של אזורים נרחבים וסיפקו מידע על מיקומם של מינרלים שימושיים – מידע בעל חשיבות לתעשיית המכרות של אותן מדינות. מחקר גאולוגי במימון ממשלתי איפשר לרבים ללמוד גאולוגיה, להיעזר בטכנולוגיה ובטכניקות מתקדמות ולהרחיב את המחקר הגאולוגי.