cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איל וולדמן
מלאנוקס
בשנת 1999 הקים, יחד עם מיכאל כגן, רוני אשורי ושי כהן, את חברת מלאנוקס, וכיהן כיו"ר, נשיא ומנכ"ל מלאנוקס כ-21 שנה. מלאנוקס עסקה בפיתוח וייצור של מוצרים ורכיבים אלקטרוניים למערכות תקשורת מהירות בטכנולוגיות InfiniBand ואתרנט ונחשבה לאחת מחברות ההיטק המצליחות בישראל. בשנת 2007 מלאנוקס יצאה להנפקה בנאסד"ק.
ב-11 במרץ 2019 הוסכם על מכירת החברה לחברת Nvidia בסכום של למעלה מ-7 מיליארד דולר, והעסקה הושלמה באפריל 2020.
הוקרה
בשנת 2012 נבחר ל"איש השנה" על ידי העיתונים הכלכליים "גלובס" ו"פורבס ישראל".
בשנת 2016 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון.
שילוב האוכלוסייה הפלסטינית בתעסוקה ובכלכלה
משנת 2013 חברת מלאנוקס שעמד בראשה, העסיקה כ-200 עובדים פלסטינים בערים רמאללה, רוואבי, שכם, חברון ועזה. תנאי העסקה היו זהים לכל עובד אחר במלאנוקס כמו גם קבלת מניות, וזכויות נוספות שהניבו רווח נאה לעובדים ובמכירת החברה בשנת 2020.
בין היתר, וולדמן סייע בגיוס תרומה של מאות אלפי דולרים לבית חולים שדה בעזה שמנוהל על ידי האמריקאים בשנת 2019.
חיים אישיים
וולדמן היה נשוי לאלה וולדמן במשך למעלה מ-20 שנה. שלושת ילדיהם המשותפים מתגוררים בישראל.
לאחר הגירושים וולדמן ניהל מערכת יחסים עם שלומית פן. לאחר פרידתם התנהל מאבק משפטי במשך מספר שנים והתלונות נסגרו בעילה של חוסר אשמה.
קורמורן גלאפגוס
קורמורן גלאפגוס (שם מדעי: Phalacrocorax harrisi) הוא מין קורמורן האנדמי לאיי גלאפגוס שלחופי אקוודור באוקיינוס השקט, המהווה חלק מהפאונה האנדמית המשונה של האיים. מין זה חסרי יכולת תעופה עקב התנוונות כנפיו והוא גם הגדול שבקורמורנים. המין מצוי כיום בסכנת הכחדה.
קורמורן הגלאפגוס שייך לסוג קורמורן (Phalacrocorax). מספר חוקרים משייכים אותו לסוג Nannopterum, לצד המינים קורמורן נאוטרופי וקורמורן מצויץ, כשבעבר אף נחשב למין יחיד בסוג זה.
תיאור
בדומה לקורמורנים אחרים, נמצאים קרומי שחייה בין אצבעות רגליו של קורמורן גלאפגוס. קרומי השחייה הללו, בסיוע רגליו החזקות, משמשים להנעת גופו במים כאשר הוא מחפש אחר טרף כדגים, צלופחים, דיונונים קטנים וכדומה. קורמורן גלאפגוס הוא הגדול ביותר במשפחת הקורמורניים. אורכו בין 89 ל-100 סנטימטרים, ומשקלו בין 2.5 ל-5 קילוגרמים. כנפיו הצטמצמו לכשליש מגודלן של כנפיים המתאימות לעוף בגודלו (שמסוגל לעוף בעזרתן). גם מבנה החלק בעצם החזה שמשמש לחיבור השרירים המסייעים בתעופה (באנגלית Keel), קטן מאוד ביחס לעופות בעלי יכולת תעופה.
צבע חלקיו העליונים שחור, והתחתונים - חום. מקורו הארוך מעוקל בקצהו. צבע העיניים - טורקיז. קרומי שחייה בכפות הרגליים מחברים את כל ארבע האצבעות. הזכרים דומים לנקבות במראם, למעט העובדה שהם מעט גדולים יותר. הפרטים הצעירים די דומים לבוגרים, פרט להבדלים קלים. הפרטים הבוגרים משמיעים קולות נהמה. כמו אצל יתר הקורמורנים, הנוצות שלהם אינן אטומות למים, ולכן אחרי כל צלילה במים הם מבלים זמן מה בייבוש הכנפיים לאור השמש. נוצות התעופה והמתאר דומות לאלו של יתר הקורמורנים, ואולם יתר נוצות הגוף הן עבות יותר, רכות יותר וצפופות יותר. בלוטה שעל גופם מפרישה כמות קטנה של שמן. האוויר הכלוא בנוצותיהם העבות מונע מהן לשקוע.
רבייה
עונת הקינון נמשכת בחודשים הקרים (יולי עד אוקטובר), כאשר היצע המזון הוא הגדול ביותר ואין סכנה שהחום יעיק על הגוזלים. הקורמורן מקנן במושבות שמונות כתריסר זוגות. נוהגי החיזור של מין זה מתחילים בים, כאשר הזכר והנקבה שוחים זה לצד זה כאשר צוואריהם מכופפים. לאחר מכן יעברו ליבשה. אז יציג הזכר את "מתנותיו" לנקבה, הכוללות בדרך-כלל זבל צף כמו חבלים ופקקים. הנקבה מטילה שלוש ביצים לבנבנות, אף שעל-פי רוב רק גוזל אחד שורד. שני ההורים משתתפים בדגירה. לאחר בקיעת הביצים, שניהם יאכילו את הגוזלים וישמרו עליהם. עם זאת, לאחר שהגוזלים יגיעו לגיל שבו הם עוזבים את הקן, והיצע המזון יהיה מספק, הנקבה תעזוב את הזכר על מנת להמשיך בטיפול ההורי. לאחר מכן תמצא זכר חדש. הנקבות יכולות להתרבות שלוש פעמים בשנה.
הקורמורן חי בחופים סלעיים. הוא תר אחר מזונו במי החוף הרדודים, ולרוב לא יתרחק למעלה מקילומטר מאתר הרבייה.
מצב שימור
קורמורנים אלו התפתחו על איים שהיו נטולי טורפים. בהינתן מצב זה, ובצירוף העובדה שאת מזונם השיגו בים, יכולת התעופה, שלא הייתה נחוצה להם, התנוונה עד שנעלמה. עם זאת, מאז בוא האדם לאיים, האיים לא נותרו חפים מטורפים: האדם הביא עמו חתולים, כלבים וחזירים. בעבר היו כלבי פרא איום משמעותי על הקורמורנים באי איסבלה, אולם לאחר שהופנם נזקם לחברת בעלי החיים בארכיפלג, הם נלקחו מהאיים. האיומים הנוכחיים על המין כוללים את המכרסמים והחתולים שהובאו לאי פרננדינה, וכן פעילות דיג שפוגעת בקורמורנים בשני היבטים: היא מצמצמת את היצע המזון שלהם, וכן מביאה לעיתים לא רחוקות ללכידתם ברשת ומותם הבלתי נמנע.
קורמורן גלאפגוס אנדמי לאיי גלאפגוס, כנרמז משמו. הוא נפוץ רק בשני איים בארכיפלג - פרננדינה, שם הוא נמצא בחוף המזרחי, ואיסבלה, שם הוא נמצא בחופים הצפוניים והמערביים. אוכלוסייתו ידעה תנודות חדות: האל ניניו ב-1983 הביא להצטמצמות האוכלוסייה בכמחצית, והעמיד את מספר הפרטים על כ-400. האוכלוסייה השתקמה במהירות, וב-1999 הוערך גודלה בכ-900 פרטים. סקר שביצעה תחנת המחקר על-שם צ'ארלס דרווין (מיסודה של הקרן על-שם צ'ארלס דרווין) בשנת 2004 העריך את גודל אוכלוסיית קורמורנים אלו בכ-1,500 פרטים. גודל אוכלוסייה זה מציב את המין כאחד מהנדירים בעולם העופות העולמי.
ג'ורג' רובסון
ג'ורג' מקסוול רובסון (באנגלית: George Maxwell Robeson; 16 במרץ 1829 - 27 בספטמבר 1897) היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, עורך דין מניו ג'רזי, קצין בדרגת בריגדיר גנרל במיליציה של ניו ג'רזי במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, מזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס. גרנט בין השנים 1869–1877 וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי בין השנים 1879–1883.
ביוגרפיה
רובסון, שנולד בניו ג'רזי, סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון בגיל 18. הוא למד משפטים וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין. הוא עבד כעורך דין עד 1858, עת הוא התמנה לתפקיד התובע של מחוז קמדן שבניו ג'רזי. במהלך מלחמת האזרחים זיהה רובסון את עצמו עם המפלגה הרפובליקנית והיה חבר בוועדת התברואה של ניו ג'רזי. הוא מונה לקצין בדרגת בריגדיר גנרל על ידי מושל ניו ג'רזי צ'ארלס סמית' אולדן ופעל לגיוס לוחמים לטובת האיחוד. ב-1867 מונה רובסון לתובע הכללי של ניו ג'רזי על ידי המושל מרקוס לורד. בתפקיד זה משך רובסון תשומת לב ברמה לאומית לאחר שהצליח לגרום להרשעתה של בריג'יט דרגן על רצח מרי קוריאל.
בתמיכתו של הסנאטור מטעם ניו ג'רזי, אלכסנדר קייטל, מונה רובסון ב-1869 לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית על ידי נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט לאחר שאדולף בורי התפטר מתפקיד זה. תקופת כהונתו כמזכיר הצי ארכה כשבע שנים וחצי והיא שנייה באורכה רק לזו של גדעון ולס. רובסון נודע כאיש חם מזג, איש מנהל חרוץ, ובהנהגתו עלה בידי מחלקת הצי להסדיר את היררכיית הקצונה של הצי. כשלרשותו מימון מצומצם מהקונגרס, הוא סייע לפיתוח של השלבים הראשונים של טכנולוגיות הצוללות והטורפדו, וכך שמר על נמלי ארצות הברית מפני מתקפות זרות והבטיח ב-1871 את המימון של הקונגרס בסכום של 50,000 דולר עבור משלחת פולריס בהנהגתו של צ'ארלס פרנסיס הול. עם זאת, לא הצליח צי ארצות הברית לעמוד בקצב המודרניזציה של ציי מדינות אירופה.
רובסון הוביל את החקירה בנוגע למותו השנוי במחלוקת של הול לאחר שובו של צוות הפולריס הטרופה ב-1873. רובסון תמך בנשיא גרנט ובחוקי תקופת השיקום הרדיקליים של המפלגה הרפובליקנית שתמכו בזכויות האזרח ובזכויות ההצבעה של האפרו-אמריקאים. בהובלתו של רובסון, בנה הצי את שתי ספינות הטורפדו הראשונות. ב-1874 הוא הגיב לאיום הימי שהוטל על ידי ספרד במהלך "תקרית וירג'יניוס". עם זאת, במסגרת תהליך החייאת הצי, הקונגרס סירב לממן את השלמתן של חמש ספינות חדשות. רובסון עמד בפני שתי חקירות של הקונגרס ב-1876 וב-1878 בנוגע להאשמות על רווחים ושוחד בהקשר לחוזי בניית ספינות, אך הוא נוקה מכל חשד בשל חוסר ראיות.
ב-1878 הוא נבחר כנציג ניו ג'רזי לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן כמנהיג המיעוט בבית מטעם המפלגה הרפובליקנית. ב-1882 הוא הובס על ידי הדמוקרט תומאס פרל במערכת בחירות קשה. רובסון נותר עם חובות של 60,000 דולר ונאלץ למכור את כל נכסיו בוושינגטון. כתוצאה ממצבו הכספי הקשה, רעייתו ומשפחתו התנתקו ממנו. הוא עבר לטרנטון, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין וחי חיים צנועים עד למותו ב-1897.
ראשית חייו
ג'ורג' רובסון נולד ב-16 במרץ 1829 באוקספורד שבמחוז וורן, ניו ג'רזי. משפחתו הייתה ממוצא סקוטי הוא היה צאצא של אנדרו רובסון, שב-1668 היה המודד הראשי של ניו ג'רזי. אביו, ויליאם פן רובסון, היה שופט בפילדלפיה ואמו הייתה בתו של ג'ורג' מקסוול שהיה חבר הקונגרס בשנים 1811-1813. אחיו, ויליאם רובסון הבן, היה קצין בדרגת ייצוג של בריגדיר גנרל בצבא האיחוד. דודו היה חבר הקונגרס ג'ון פטרסון בריאן מקסוול.
לרובסון יצא מוניטין בשל השכלתו לאחר שב-1847 סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון בגיל 18. לאחר סיום לימודיו בפרינסטון הוא למד משפטים במשרדו של השופט הורנבלוור. ב-1850 הוא סיים את לימודיו והתקבל ללשכת עורכי הדין. בתחילה הוא פתח משרד עורכי דין בניוארק, אך לאחר מכן עבר לג'רזי סיטי. ב-1858 הוא מונה לתובע של מחוז קמדן.
במלחמת האזרחים מונה רובסון על ידי מושל ניו ג'רזי כקצין בדרגת בריגדיר גנרל במיליציה של ניו ג'רזי.
התובע הכללי של ניו ג'רזי
ב-1867 מונה רובסון כתובע הכללי של ניו ג'רזי.
ב-22 ביוני 1869 התפטר רובסון מתפקידו ומונה כמזכיר הצי של ארצות הברית.
מזכיר הצי
מבלי שניתן לכך פרסום, מינה נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט ב-25 ביוני 1869 את רובסון לתפקיד מזכיר הצי במקומו של אדולף בורי שהתפטר באותו יום לאחר שהבין שהתפקיד הוא תובעני. בעת שרובסון מונה לתפקיד, שמו לא היה מוכר מחוץ לגבולות ניו ג'רזי. תקופת כהונתו הייתה אחת מתקופות הכהונה הארוכות ביותר כמזכיר הצי, והיא הייתה שנייה באורכה רק לזו של גדעון ולס. הוא כיהן בתפקידו עד ה-12 במרץ 1877, בתום נשיאותו של גרנט ובימים הראשונים של נשיאותו של רתרפורד הייז. קודם למינויו לא היה לרובסון קשר לבניית אוניות, אך הייתה לו היכרות עם החיים בים בשל מגוריו בניו ג'רזי. ההחלטה על מינויו התקבלה בהשפעתו של הסנאטור מטעם ניו ג'רזי, אלכסנדר קייטל. רובסון, שהיה אז בן 40, נחשב כאיש מנהל חסר סבלנות, קצר רוח ובעל כוח פיזי.
כאשר לא אישר הקונגרס תקציב לבניית ספינות חדשות, עשה רובסון שימוש בכספים שנועדו לשיפוץ ספינות ישנות כדי לבנות חדשות מחומרי בנייה כמעט חדשים והקפיד לשמור על השמות של הספינות הישנות ולעיתים בנה ספינות גדולות יותר והחליף את חלקי העץ בברזל. הוא ספג ביקורת על כך ואף על פי שהוטחו בו האשמות על כך שהוא שיפץ בצורה כזאת 15–16 אוניות מחופות שריון בעלות של 4 מיליון דולר, ההיסטוריון צ'ארלס אוסקר פאולין מציין שבנסיבות של "תקרית וירג'יניוס" שהתרחשה ב-1873, צעדיו אלו של רובסון היו "ראויים ומומלצים".
ניהול מחלקת הצי
קודמו של רובסון כמזכיר הצי, אדולף בורי, שהיה מינויו הראשון של הנשיא גרנט לתפקיד, האציל את סמכויות הניהול של מחלקת הצי לידיו של אדמירל משנה דייוויד פורטר. לכאורה בורי לא גילה שום עניין בניהול המחלקה והוא נתן לפורטר יד חופשית. כל הפקודות שיצאו מהמחלקה עברו דרך משרדו של פורטר לצורך אישורן. פורטר היה מנהל אוטוקרטי, שביצע 45 שינויים "שרירותיים ובזבזניים" במשך שני החודשים שבהם הייתה מסורה בידיו האחריות לניהול המחלקה. לדבריו של פאולין, החל רובסון ביישום מנהיגות סמכותית ובמקביל בוטלו הסמכויות של פורטר, שכן רובסון לא שאף להיות כפוף לפורטר כפי שהיה בורי. על פורטר כמעט ונאסרה הכניסה לבניין מחלקת הצי והוא ביקר בו ארבע פעמים בלבד במהלך כהונתו של רובסון כמזכיר הצי. ב-16 בנובמבר 1870 כתב רובסון לפורטר מכתב שבו הוא פירט במפורש את סמכויותיו המצומצמות של פורטר, שצווה לדווח בכתב באופן סדיר למשרדו של רובסון. לדברי ההיסטוריון דונלד צ'יסהולם, הן פורטר והן אדמירל משנה דניאל אמן, שהיו ידידים קרובים של הנשיא גרנט, השפיעו רבות על החלטותיו של רובסון כמזכיר הצי. תוכנו של הדוח הראשון שהגיש רובסון לקונגרס ב-1869 הושפע במידר רבה על ידי פורטר.
המהומה בנורפוק
הימים היו ימי תקופת השיקום. ב-1 בנובמבר 1870 הגיע רובסון לנורפוק, וירג'יניה ובהגיעו לנמל הוא התקבל במעמד הצדעה של ספינות המלחמה. מטרת ביקורו הייתה לשאת נאום תמיכה בחבר הקונגרס ג'יימס פלאט שהתמודד על בחירה מחדש. בכנס הבחירות של פלאט טען רובסון בתוקף לטובת תוכנית השיקום הרדיקלית של המפלגה הרפובליקנית. רובסון, בדרכו המלומדת, דיבר בעומדו על מדרגות בניין עיריית נורפוק על הישגי המפלגה הרפובליקנית שהביסה בהצלחה את המורדים הדרומיים; הפסיקה את "העבדות הברברית"; רוממה מיליוני עבדים אפרו-אמריקאים משוחררים על ידי הענקת אזרחות, זכות הצבעה מלאה וחינוך; השלימה את סלילת המסילה הפסיפית; הפחיתה מיסים; וכיסתה את החוב שנוצר מההוצאות של מלחמת האזרחים. במהלך נאומו הופרע רובסון בפתאומיות על ידי שמרנים שהטיחו בו את השאלה, "אם הרפובליקנים עשו כה הרבה עבור העבדים, מה הם עשו עבור האדונים שלהם?". רובסון השיב במהירות שהמפלגה הרפובליקנית, לאחר המלחמה, הרעיפה חסדים על הדרום על ידי הגבלת עונשי המוות, כלומר, "חיסלה את סיבת הפשע מבלי להעניש על הפשע עצמו". כתוצאה מדבריו של רובסון פרצה מהומה, בה הושלכו כלפיו ביצים ונורו יריות. כמה אנשים נפצעו והאסיפה פוצצה, אך רובסון לא נפגע.
משלחת פולריס
משלחת פולריס, שהוסמכה על ידי רובסון, הייתה הניסיון הרציני הראשון של ארצות הברית לשגר משלחת אל האזור הארקטי ולהיות האומה הראשונה שתגיע אל הקוטב הצפוני. ב-29 ביוני 1871, בשעה 7 בערב, הפליגה הספינה USS Polaris בפיקודו של צ'ארלס פרנסיס הול מבסיס הצי בניו יורק. רובסון והול, שמסע זה היה השלישי שלו לאזור הקוטב, הצליחו לשדל את הקונגרס לממן את המשלחת. רובסון כתב הנחיות מדויקות בנוגע למטרות המשימה וקבע לה היררכיה פיקודית למקרה שהול ייפצע או יהרג. הוא התווה למשלחת את מסלול ההפלגה המדויק שתוכנן למשך משימה של שנתיים וחצי. רובסון הורה שכל אדמה שתתגלה על ידי המשלחת תהפוך לרכוש ממשלת ארצות הברית, שיוצבו אנדרטאות על מסלול ההפלגה, שינוהל תיעוד מדויק על מהלך המסע, ושיוצבו מטמוני מזון. הפולריס צוידה בכל המכשירים המדעיים שהיו נחוצים למסע מסוכן ושאפתני שכזה.
בהפלגה ממערב לגרינלנד כשמזג האוויר נוח, שברה הפולריס שיא של הפלגה צפונה בהגיעה לקו רוחב '29 82° צפון. באוקטובר 1871 הקימה המשלחת מחנה חורף במפרץ ת'נק גוד (Thank God Bay), כדי להתכונן להגעה אל הקוטב הצפוני באמצעות מזחלות כלבים. ב-24 באוקטובר, בשובו מגיחה באמצעות מזחלות, נפל הול למשכב לאחר ששתה כוס קפה. שבועיים לאחר מכן מת הול, וההיסטוריונים מאמינים שהוא ככל הנראה נרצח על ידי חבר המשלחת, דר' אמיל בסלס שהרעיל אותו באמצעות ארסן. לאחר מותו של הול תפס סידני בדינגטון את מקומו, על פי ההנחיות המוקדמות של רובסון. בעת שבדינגטון פיקד על המשלחת, התרופפה המשמעת, שכן חברי הצוות הורשו לשאת כלי נשק ולהישאר ערים כל הלילה. בדינגטון עצמו פשט על מלאי האלכוהול הרפואי של המשלחת והיה ידוע שהוא שותה לשוכרה. ב-2 ביוני 1872, לאחר ניסיון כושל להגיע אל הקוטב הצפוני, שבה המשלחת דרומה כשפניה מועדות לניו יורק. כשהספינה נלכדה בתוך מצבור של קרח צף, 19 אנשי צוות הופרדו מהספינה כשהם על גוש של קרח צף ונסחפו למרחק של 2,900 קילומטרים עד שחולצו.
שאר חברי המשלחת שנותרו על הספינה נאלצו לבלות את החורף בגרינלנד באוקטובר 1872 והספינה פורקה לשתי ספינות. לאחר צאתם אל האוקיינוס, חולצה שארית הצוות על ידי ספינת ליווייתנים ב-3 ביוני 1873. עם שובה של שארית המשלחת לארצות הברית הורה רובסון מידית על פתיחת חקירה בנוגע למותו של הול, על חוסר תפקודו של בדינגטון ועל חוסר המשמעת של הצוות. יומניו ומכתביו של הול הושחתו ואבדו וייתכן שהם כללו מידע שהיה עלול להזיק לבדינגטון ולדר' בסלס. החקירה בניהולו של רובסון לא מצאה את דר' בסלס אשם ברצח הול, אף על פי שהיו עדויות נסיבתיות שהוא אכן רצח אותו. בכל אופן, כל חברי המשלחת יצאו זכאים. ב-1968, הוצאו שרידי גופתו של הול מהקבר ועל פי אמצעי מחקר מודרניים התברר שהוא הורעל מארסן לפני מחלתו הפתאומית ומותו. דר' בסלס, שהיה אחראי על הטיפול הרפואי בהול, נתפש לאחר הממצאים הללו כחשוד ברצח, זאת על רקע הקשרים הפטריוטיים שלו עם מולדתו גרמניה. אף על פי שבדוח הסופי שהגיש רובסון נאמר שהול מת מוות "טבעי", ייתכן שמידע מסוים הועלם כדי למנוע שערורייה. לפני מותו קרא הול לתעלת רובסון על שמו של רובסון.
הניסויים בצוללות ובטורפדו
במהלך תקופת כהונתו של רובסון כמזכיר הצי ביצע הצי ניסויים בצוללות ובמערכות טורפדו. "הלווייתן האינטליגנטי" (Intelligent Whale), צוללת המונעת בידיים בבעלותו של אוליבר הלסטד, נבחנה באופן רשמי למחצה ובהצלחה ב-1866 על ידי תומאס ו. סוויני. בכל אופן, לצי ארצות הברית לא היה קשר לכלי שיט זה עד אוקטובר 1869, כאשר הוא נבחן והומלץ לרובסון על ידי הקומודורים מלנצ'ון סמית', אוגוסטוס ל. קייס ואדמונד א. מתיוס. רובסון מינה וועדה נוספת שתדווח על סגולותיה של הצוללת. לאחר שהוועדה הגישה המלצות חיוביות, חתמו רובסון והלסטד ב-29 באוקטובר 1869 על חוזה לרכישת הצוללת בסכום של 50,000 דולר. הלסטד נרצח והבדיקות של ה"לווייתן האינטליגנטי" נעצרו למשך שנה. בשל כשלים באבטחה, עלה בידו של קצין הצי המלכותי הבריטי, אדמירל משנה אדוארד אוגוסטוס אינגלפילד, להתגנב לבסיס הצי בניו יורק ולבחון את הצוללת שעגנה שם.
ב-18 בספטמבר 1872 ביצע הצי בדיקה רשמית של הצוללת. היא צפה על פני המים עקב אטם פתח פגום. אף על פי שהיא נדונה לכישלון, הייתה הצוללת דוגמה לעניין של הצי והניסויים ב"מערכות נשק משופרות" במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19. הצוללת הראשונה שנרכשה ונבחנה על ידי הצי הייתה "אליגטור" שנרכשה ב-1863, במהלך מלחמת האזרחים.
בדיקת מערכות הטורפדו הוכחה כמוצלחת יותר. ביולי 1869 הקים רובסון את "תחנת הטורפדו הימי של ארצות הברית" (United States Naval Torpedo Station) על אי העיזים שבנמל ניופורט, רוד איילנד. המטרה הייתה למצוא כלי נשק הגנתיים תת-ימיים לא יקרים ויעילים, כולל ניסויים במערכות טורפדו, חומרי נפץ וציוד חשמלי. רובסון הטיל על התחנה את המשימה לבנות טורפדו בהנעה עצמית, על פי הדגם של Whitehead torpedo שפותח על ידי האנגלי רוברט וויטהד.
רובסון העביר הנחיה שעל הטורפדו להיות מסוגל לנוע מתחת למים למרחק ניכר, במהירות ניכרת, תוך שמירת נתיב ישר ולהישאר מתחת לפני המים. אורכו של הטורפדו היה 3.8 מטר, משקלו 220 קילוגרם, הוא נשא 32–41 קילוגרם של חומר נפץ מסוג ניטרוצלולוזה והטווח שלו הגיע ל-270–370 מטרים. אוויר דחוס הניע את המדחף בעל ארבעת הלהבים בקוטר של 30 ס"מ. הניסוי הראשוני של הטורפדו הצליח, אף על פי שהיו בעיות דליפה והשליטה בכיוון הייתה בעייתית. מנגנון השליטה על העומק פעל היטב.
בקיץ 1872 בוצע ניסוי מוצלח על ידי משרד החימוש של הצי בטורפדו בעל הנעה עצמית ושליטה מרחוק של היזם-ממציא ג'ון ל. ליי. הניסויים במערכות הטורפדו במהלך עשור זה היו היסודות ללוחמה התת-ימית האמריקאית המודרנית.
ב-1873 וב-1874, הושקו הטרפדות USS Alarm ו-USS Intrepid, בהתאמה, שהיו מצוידות בטורפדו כלונס (Spar torpedo) ובטילי טורפדו, בהתאמה. ב-1875 כל הסיירות של צי ארצות הברית כבר היו מצוידות בטורפדו כלונס ובטורפדו נגררים וקציני הצי אומנו בהפעלתם. USS Intrepid הייתה הטרפדת הראשונה של ארצות הברית שהייתה מונעת בקיטור ושצוידה בטילי טורפדו. היא נבנתה שבע שנים לפני אה"מ פוליפמוס (USS Intrepid) של הצי המלכותי הבריטי, שהייתה בעלת עיצוב ותפקוד דומים.
תקרית וירג'יניוס
ב-31 באוקטובר 1873 רדפה ספינת המלחמה הספרדית "טורנדו" אחר "וירג'יניוס", ספינת סוחר אמריקאית שהבריחה כלי נשק וחיילים לטובת סיוע למרד של קובה מול ספרד, ולכדה אותה. כאשר הגיעו הידיעות ש-53 אזרחים בריטים ואמקריקאים שהצטרפו למרד הקובני נשבו על סיפון הווירג'יניוס ונורו למוות על ידי הספרדים, דרש הציבור בארצות הברית לפתוח במלחמה נגד ספרד. בנוסף לתקרית זו, עגנה בנמל ניו יורק ספינת מלחמה ספרדית שיכולותיה היו גבוהות בהשוואה לספינות המלחמה האמריקאיות. ב-14 בנובמבר הורה הנשיא גרנט לצי לעבור למצב כוננות למלחמה. רובסון שיגר שייטת של ספינות מלחמה אל קי וסט, פלורידה, 150 ק"מ מקובה. בכל אופן, מהירות התגובה הייתה איטית, שכן הכוח הימי האמריקאי התקבץ לבסוף בקי וסט בינואר 1874. צי ארצות הברית לא היה יריב שקול מול ספינות המלחמה המודרניות של הצי הספרדי. אחד מקציני הצי של ארצות הברית ציין ששתי ספינות מלחמה ספרדיות יכלו להשמיד חלק ניכר מהשייטת האמריקאית, שהייתה המיטב של הספינות שעמדו לרשותה של ארצות הברית באותה עת. מזכיר המדינה המילטון פיש ניהל משא ומתן שקט על הסדר שלום עם ספרד ומחלקת המדינה השיגה מתן פיצויים למשפחות המתנדבים שהוצאו להורג על ידי הספרדים. תקרית וירג'יניוס שיקפה את המציאות שהצי האמריקאי חלש ושיש צורך שיעבור לתהליך התחדשות.
היחסים עם חברי הקבינט
כאשר נקלעה ארצות הברית לשפל כלכלי בעקבות המשבר הפיננסי של 1873, הגיב הקונגרס בהגשת הצעת "חוק האינפלציה", שעל פיו הוספו למחזור 400 מיליון דולר בשטרות נייר. החוק גם קידם את הנהגתו של כסף הפיאט. למרבה ההפתעה אישרו שני בתי הקונגרס את החוק, בהאמינם שהוא יביא הקלה לאומה שסבלה ממחסור בכספים וציפו שגרנט יחתום על החוק. אף על פי כן, הנשיא גרנט שקל בעניין זמן רב ודן בו עם חברי הקבינט לאחר שהצעת החוק עברה לאישורו ב-14 באפריל 1874. הוא אמר לחברי הקבינט שהוא נוטה לא לחתום על החוק, בהאמינו שהוא יהווה "נטישה של כל העקרונות הנכונים של הכלכלה". הקבינט היה חלוק בעניין. רובסון אמר שהוא מקווה "שהנשיא יגיע למסקנה שונה". מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ אמר שווטו יגרום להתנגדויות. מזכיר המדינה פיש תמך במתן הווטו. בסופו של דבר הטיל גרנט וטו והניסיון לעקוף אותו כשל בסנאט.
ביוני 1874 מינה גרנט את בנג'מין בריסטו כמזכיר האוצר ותוך כמה חודשים התפתחה איבה בינו לבין רובסון. המחלוקת נסובה בעיקר סביב לרצונו של רובסון למנות את הסנאטור אלכסנדר קייטל כנציג כלכלי בלונדון לניהול משא ומתן על סוגיית איגרות החוב. קייטל ביצע משימה דומה שנה קודם לכן בעת כהונתו של מזכיר האוצר הקודם ויליאם אדמס ריצ'רדסון. בריסטו סירב לאשר את המינוי והאמין שמינוי מתוך מחלקת האוצר יצלח למטרה. הוא ניסה לשכנע את הנשיא גרנט למנות את ג'ון ביגלו, ראש חטיבת ההלוואות של מחלקת האוצר. גרנט קיבל את העדפתו של בריסטו, אך הזהיר אותו שלביגלו היה רקע של אלכוהוליזם. בריסטו הרחיק לכת כדי להחליש את השפעתו של רובסון בקבינט. הוא אמר לגרנט שמחלקת הצי בהנהלתו של רובסון מתנהלת באופן לקוי מבחינה כספית ושהיא נמצאת בשליטתו של הבנק שבבעלותו של מזכיר האוצר הקודם יו מקולוק. יועציו של בריסטו הזהירו אותו שעליו לנקוט בגישה רגועה יותר ופחות תוקפנית.
היחסים עם הקונגרס
ב-6 בדצמבר 1875 פרסם רובסון את הדוח שלו על מצבו של הצי. הניו יורק טיימס ציין שצי ארצות הברית "חזק בהשוואה לכל עת" מאז מלחמת האזרחים. רובסון ציין בדוח שלו שבאותה שנה היה הצי חזק בהשוואה לכל עת מאז תחילת נשיאותו של גרנט. כוחו של הצי עמד על 147 ספינות מכל סוג, מתוכן 26 ספינות מפרש שלא עשו שימוש בכוח הקיטור. הוא גם ציין שמתוך אותן 147 ספינות, 80 היו זמינות לפעילות מלחמתית, כולל 16 אוניות מחופות שריון ושתי טרפדות, ה-USS Alarm וה-USS Intrepid. הצי המלכותי הבריטי לא הצליח להכניס לשירות טרפדת בהנעת קיטור אלא רק עשר שנים לאחר מכן. כל הספינות יחדיו היו מחומשות ב-1,195 תותחים. רובסון העיר שהצי הכניס לשירות וביצע ניסויים בתותחי הוביצר בהזנה מבית הבליעה, שכל הספינות צוידו במקלעי גאטלינג ושבית הספר לטורפדו בניופורט פיתח מערכות טורפדו יעילות שהיו מסוגלות לגרום להרס רב. רובסון לחץ על הקונגרס לאשר את התקצוב להשלמת מיזם הסבת המוניטורים בעלי הצריח הכפול שהוחל בו שנה קודם לכן.
ועדת הצי של הקונגרס שהרוב בה היה דמוקרטי הגישה דוח שציין שרובסון ניהל "מערכת מושחתת" והמליצה על הדחתו על ידי ועדה שיפוטית של הקונגרס או על חקיקת חוקי רפורמה. בכל אופן לא הוגשה שום בקשה להדחתו של רובסון והנשיא גרנט לא ביקש ממנו להתפטר ותמך בדוח שהגישו חברי המיעוט הרפובליקני בוועדת הצי שניקו את רובסון מכל חשד. בנוסף, הואשם רובסון על ידי אדמירל פורטר בבזבוז כספים בהיקף של 15 מיליון דולר ובביצוע 30 מעשי עוולה. פורטר כינה את רובסון "הדיונון (יצור הידוע ביכולת ההסוואה שלו) של הצי", שכן הוא האמין שרובסון הצליח להסוות את התנהלותו הכספית ונתמך על ידי ידידו של הנשיא גרנט, דניאל אמן. ההיסטוריונים מאמינים שרובסון נהג בחוסר זהירות יתרה והתנהל באופן חד צדדי בביצוע תפקידיו כמזכיר הצי.
ב-5 בדצמבר 1876 נשא הנשיא גרנט את נאום מצב האומה השמיני שלו ובו הוא הגן על רובסון:
פרישתו
ב-14 במרץ 1877, יומיים לאחר תום כהונתו כמזכיר הצי, נשא רובסון נאום פרידה למנהלי ועובדי מחלקת הצי בביתו בוושינגטון. הוא הודה להם שהגיעו להיפרד ממנו ואמר שהוא מסיים את תפקידו בהקלה ובצער. הוא ציין שעובדי המחלקה שירתו אותו בנאמנות ושהוא עצמו קידם את המחלקה בנאמנות ובהתמדה. רובסון הודה שהוא ביצע כמה שגיאות במהלך תקופת כהונתו כמזכיר הצי. הוא אמר שהיה לו האומץ לא להפר את הזכויות של אף אדם בשל מעמדו.
חזרה לעריכת דין
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הצי שב רובסון לעסוק בעריכת דין במחוז קמדן.
אף על פי שבעבר שימש רובסון כתובע המדינתי של ניו ג'רזי, הוא היה חבר בצוות ההגנה של בנג'מין פ. האנטר, שהועמד לדין על רצח ג'ון מ. ארמסטרונג. האנטר הלווה לארמסטרונג, מוזיקאי, סכום של 12,000 דולר ולקח פוליסת ביטוח חיים שלו בסכום של 26,000 דולר כערבון. האנטר שכר את תומאס גרהאם תמורת תשלום של 500 דולר כדי שירצח את ארמסטרונג והוא יוכל לגבות את דמי הביטוח. ארמסטרונג גם היה חייב כספים לפורד ו. דייוויס והוא קשר קשר להפללת דייוויס ברצח. כאשר הגיע האנטר עם ארמסטרונג לביתו של דייוויס בקמדן, הוא הכה אותו באמצעות גרזן שעליו שבו היו חקוקות האותיות F.W.D (ראשי התיבות של שמו של דייוויס). האנטר הואשם ברצח ומשפטו נפתח ב-10 ביוני 1878. רובסון וצוות ההגנה של האנטר טענו שלא הייתה שום עדות שהאנטר היה בכלל בקמדן בעת ביצוע הרצח. בכל אופן, חבר המושבעים הרשיע את האנטר לאחר משפט שארך 23 ימים. על גזר הדין הוגש ערעור שנדחה וב-10 ביולי 1879 הוצא האנטר להורג בתלייה.
חבר הקונגרס
ב-1878 נבחר רובסון לבית הנבחרים של ארצות הברית וייצג את ניו ג'רזי מה-4 במרץ 1879 ועד ה-3 במרץ 1883. בבחירות של 1882 הובס רובסון על ידי יריבו הדמוקרטי תומאס פרל במערכת בחירות קשה שהותירה אותו עם חובות בהיקף של 60,000 דולר והוא נאלץ למכור את כל נכסיו בוושינגטון, כולל ביתו המפואר. יריבו הפוליטי של רובסון, הסנאטור הרפובליקני מניו ג'רזי ויליאם ג'. סיוול, עמד מאחורי מערכת הבחירות המוצלחת של פרל. רובסון עבר מקמדן לטרנטון ופתח שם משרד עורכי דין. ב-1891 הביע רובסון עניין בהתמודדות לכהונה נוספת בקונגרס. מחוז טרנטון בו הוא התגורר היה בעל זיקה דמוקרטית ולא עלה בידו להיבחר. הוא המשיך לעסוק בעריכת דין עד מותו.
חייו האישיים
ג'ורג' רובסון נפטר ב-27 בנובמבר 1897 בגיל 68. הוא נטמן בבית הקברות של בלבידיר, ניו ג'רזי. פחות משנה לאחר מותו לקחו חמש הספינות, שהוא הורה על שיפוצן ב-1874, חלק במלחמת ארצות הברית-ספרד שפרצה באפריל 1898.
סבטיסלב פשיץ'
סבטיסלב "קארי" פשיץ' (בסרבית: Светислав "Кари" Пешић; נולד ב-28 באוגוסט 1949) הוא מאמן כדורסל סרבי וכדורסלן עבר, המשמש כמאמן הראשי של נבחרת סרביה. פשיץ' הוא אחד ממאמני הכדורסל האירופיים המצליחים ביותר.
קריירת משחק
במהלך קריירת המשחק שלו בעמדת הקלע, פשיץ' שיחק בפירוט (1964–1967), פרטיזן בלגרד (1967–1971) ובוסנה סרייבו (1971–1979). במדי בוסנה הוא זכה בגביע היוגוסלבי ובאליפות הליגה היוגוסלבית ב-1978 ובגביע אירופה לאלופות בכדורסל ב-.
פשיץ' התמודד בדראפט ה-NBA ב-1971, אך לא נבחר.
מועדונים
ברמת המועדונים, פשיץ' זכה בטרבל (הכתר המשולש, זכייה באליפות, גביע ואליפות אירופה) ב-2003, בזמן שהיה מאמן ברצלונה. ב-16 בנובמבר 2010, הוא מונה למאמן ולנסיה לשארית עונת 2010/11. בנובמבר 2012 מונה פשיץ' למאמן הקבוצה הגרמנית באיירן מינכן. ב-28 בפברואר 2015, הוא האריך את חוזהו במועדון עד 2017. ב-24 ביולי 2016, הוא עזב את באיירן לבקשתו, מסיבות בריאותיות.
ב-9 בפברואר 2018 חזר לברצלונה כמאמן, עד תום העונה.
ב-2020 נבחר פשיץ' להיכל התהילה של פיב"א כמאמן.
נבחרת לאומית
פשיץ' הוביל את הנבחרת הצעירה של יוגוסלביה (עד גיל 19), בה שיחקו הכוכבים הבינלאומיים העתידיים ולאדה דיבאץ, אלכסנדר ג'ורג'ביץ', טוני קוקוץ' ודינו ראדג'ה, למדליית זהב באליפות העולם 1987, על ידי ניצחון על נבחרת ארצות הברית פעמיים במהלך הטורניר.
כמאמן נבחרת גרמניה הבוגרת, הוא זכה במדליית הזהב באליפות אירופה 1993 (שהתארחה בגרמניה).
עם נבחרת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בכדורסל, פשיץ' זכה במדליות זהב באליפות העולם 2002, שנערכה באינדיאנפוליס, וביורובאסקט 2001 שנערכה בטורקיה. הוא התפטר מאימון הנבחרת ב-1 בדצמבר 2002.
ב-28 בספטמבר 2021, פדרציית הכדורסל של סרביה החתימה את פשיץ' כמאמן נבחרת סרביה.
חיים אישיים
יחד עם אזרחותו הסרבית, לפשיץ' יש גם אזרחות גרמנית. בנו, מרקו (נולד ב-1976), גם כדורסלן מקצועני לשעבר, והיה חבר בנבחרת גרמניה הבוגרת. כדורסלן העבר הגרמני יאן יאגלה הוא חתנו, עקב נישואיו עם בתו של פשיץ', איוונה.
ג'ולייט
היסטוריה
בשנת 1833, בעקבות מלחמת בלאק הוק (Black Hawk), צ'ארלס ריד בנה בקתה לאורך הצד המערבי של נהר דס פליינס. ב-1834, גזבר בשם ג'יימס ב. קמפבל תכנן את כפר ג'ולייט, שם שמתיישבים מקומיים נתנו לכפר לפני הגעתו של קמפבל. מקור השם, אשר לאחר מכן נקרא בצורה שונה בשפת המקומיים היה כנראה שינוי בהגיית השם של החוקר הקנדי-צרפתי לואי ז'ולייה, אשר חתר ביחד עם ז'אק מארקט בשנת 1673 בנהר דס פליינס והתמקם בגבעה הנמצאת מספר קילומטרים מהעיר ג'ולייט של היום. קצת לפני 1837 ג'ולייט נוסדה והוכרה ככפר. בשנת 1845, תושבים מקומיים שינו את שם הכפר מג'וֹלייט (Joliet) אל גֻ'לייט (Juliet). בשנת 1852 הכפר הפך לעיר.
גאוגרפיה ואוכלוסין
על פי לשכת האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, השטח הכולל של העיר הוא 162.6 קמ"ר אשר מתוכם 160.9 קמ"ר הם יבשה ו-1.7 קמ"ר מים.
נכון ל-1 ביולי 2011, ג'ולייט הייתה העיר ה-162 בגודלה מבחינת אוכלוסייה בארצות הברית. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 בארצות הברית, בעיר היו 106,221 תושבים, 36,182 משקי בית ו-25,399 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,077.6 נפש לקמ"ר. בעיר היו 3,312 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 387.3 דירות לקמ"ר. מ-1 באפריל 2010 עד 1 ביולי 2011, ג'ולייט הייתה העיר עם גידול האוכלוסייה המהיר ביותר במערב התיכון.
כלכלה
כמו הרבה ערים במערב התיכון שתלויות בתעשיות הייצור, ג'ולייט חוותה בעבר צרות כלכליות, עם שיעור אבטלה שהגיע אל 85% בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20. אולם, שיעור האבטלה הנוכחי בג'ולייט הוא בסביבות 8.6%.
מרכזי התעסוקה הגדולים
על פי הדו"ח הפיננסי שנתי מקיף של העיר משנת 2009, המעסיקים הגדולים ביותר בעיר הם:
פרובינקיה אסיה
שטחי הפרובינקיה הם חלק מטורקיה המודרנית באזור מערב טורקיה לחוף הים האגאי.
רוב תושבי אסיה היו הלנים וקיבלו על עצמם את הנצרות היוונית אורתודוקסית במאה ה-4 לספירה.
ערים חשובות בפרוביניקה היו: פרגמון - הייתה עיר הבירה של הפרובינקיה, אפסוס - שהיוותה את הנמל הגדול בפרובינקיה ומהגדולים באימפריה, רודוס - היות שהאי שוכן דרומית ליבשה, הרומאים סיפחו אותו לפרובינקיה לאחר שסייעו לסלווקים במלחמות נגד הרומאים והפסידו, עוד מספר ערי מדינה יווניות על חופי הים האגאי.
אלבטרוס לבן-ראש
אלבטרוס לבן-ראש (שם מדעי: Thalassarche steadi) הוא מין של אלבטרוס, שחי באיים הסמוכים לניו זילנד. ישנם חילוקי דעות לגבי הטקסונומיה של מין זה; לפי מיונים מסוימים, מין זה והאלבטרוס לבן-הכיפה הם אותו מין.
מאפיינים
אורכו כ-90 עד 99 ס"מ, ומוטת כנפיו כ-220 עד 256 ס"מ. הפנים אפורות, הכיפה לבנה, ומעל העין יש "פס גבה" כהה. הגב אפור כהה, והזנב שחור. צבע המקור נע בין אפרפר לכחלחל, וקצהו צהוב. רוב ככל שאר הגוף לבן. לפרטים מסוימים יש גב לבן, עם נוצות חומות פזורות. הצעירים בעלי גוון כהה יותר: הראש כהה, הגב והעורף אפורים, המקור אפור וקצהו שחור.
האלבטרוסים ממין זה ניזונים מדגים, סילוניות, מיתרני זנב וסרטנאים. הם צדים בדרך כלל קרוב מאוד לפני המים, אם כי הם עשויים לצלול לעומק רדוד יחסית על מנת להשיג את מזונם. האלבטרוסים לבני-הראש מקננים כל שנה על איים קטנים וסלעיים שסמוכים לאזור מחייתם.
מין זה אנדמי לאיים הסמוכים לניו זילנד. אוכלוסייתו כוללת, לפי ההערכות (נכון ל-2007), כ-350,000 עד 375,000 פרטים, ועד 75,000 זוגות מקננים.
ראס אל חנות
ראס אל חנות (בערבית: رأس الحانوت, התבלין העומד ב"ראש החנות") היא תערובת תבלינים, המשמשת בעיקר במטבח הצפון-אפריקאי, כגון במרוקו ובתוניסיה. התערובת נחשבת לתערובת משובחת ונפוצה בבישול צפון אפריקאי.
ראס-אל-חנות מכילה עד 15 תבלינים שונים, שבבסיסם ציפורן, קינמון ופלפל שחור ולבן. תבלינים נוספים יכולים לכלול כמון, אגוז מוסקט וקליפת אגוז מוסקט, כוסברה, כורכום, גרגירי שומר, גרגירי קימל וזנגביל. בתוניס ובאזורים שונים במרוקו מוסיפים לתערובת עלי כותרת מיובשים וטחונים של ורדים.
בבילון פארק
קבוצת בבילון פארק ישראל (א"י באנגלית: I$rael) או (Or) בשמה הממותג (FKA) בבילון פארק (באנגלית: BabyLon Park) היא רשת לונה פארק ישראלית (IL) מקורה הממוקמת בכל רחבי הארץ (מצפון ועד דרום) ומונה היום (2023) 12 סניפים בישראל, סניף בבלגרד סרביה, סניף בקמדן מרקט לונדון. הפארק מיועד למשפחות, ילדים ונוער (Teenagers). שטח (S) סניפיה הוא מ-200 ועד 2,000 מטר רבוע*.הבעלים של בבילון פארק הוא איש העסקים אפי מ"לכה (Efi Ma"lka).
ראס אל חנות
התבלינים השונים נטחנים באמצעות עלי ומכתש והרכבם משתנה לפי יצרן התבלינים או לפי בקשת המשתמשים, המביאים את מבחר התבלינים הרצוי להם לטחינה.
בבילון פארק
סניפים בישראל
הרשת מונה כיום 12 סניפים בפריסה ארצית (מצפון עד דרום) :
בבילון פארק ראש פינה - קניון החאן
בבילון פארק נצרת  - דושי סנטר
בבילון פארק חדרה - קניון עופר
בבילון פארק נתניה - קניון עיר ימים
בבילון פארק תל אביב - נמל ת״א
בבילון פארק רמת גן - קניון איילון
בבילון פארק ירושלים - תלפיות
בבילון פארק אשדוד - ביג פאשן
בבילון פארק באר שבע - גראנד קניון
בבילון פארק אילת - קניון אייסמול
בבילון פארק יהוד - ביג יהוד
מלון נשיונל, מוסקבה
מלון נשיונל (ברוסית: Гостиница Националь) הוא מלון יוקרה היסטורי במרכז מוסקבה.
מלון נשיונל נבנה ב-1903 והוא מרכיב חשוב במראה האדריכלי של כיכר מנז'.
Mary J. Blige & Friends
Mary J. Blige & Friends (בעברית: מרי ג'יי בלייג' וחברים) הוא אלבום אוסף של הזמרת האמריקאית מרי ג'יי בלייג'. האלבום יצא ב-31 באוקטובר 2006 על ידי חברת התקליטים גפן רקורדס. אלבום זה כולל שירים שהקליטה בלייג' בעברה בהם מתארחים אמנים כמו סטינג, אלטון ג'ון, רובין ת'יק. או גרסאות כיסוי לשירים ידועים. האלבום יצא אקסקלוסיבית ברשת החנויות Circuit City והוא כולל גם כבונוס DVD ביוגרפי המסכם בקצרה עד לאותה תקופה את הקריירה של בלייג' עם סצנות מאחורי הקלעים לצילומים של חלק מהקליפים שלה, ראיונות והופעות חיות עם מספר שירים.
טינקרבל (שחקנית)
טינקרבל הוא שם הבמה של רוית רוזן (נולדה ב-4 בספטמבר 1977), שחקנית ישראלית, זוכת פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "ההסדר" של יוסף סידר.
ביוגרפיה
רוית רוזן נולדה בחיפה לליאורה, סוכנת ביטוח וירון, איש עסקים. בשנת 1994 בגיל 17 הגישה חדשות בתחנת הכבלים המקומית והשתתפה במספר סרטי סטודנטים ופיילוטים (בין השאר לתוכנית סאטירה בשם "חסילון וחומית") שלא צלחו. ב-1996 עברה לתל אביב.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
בשנת 1997 השתתפה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "פלורנטין" של איתן פוקס ו"מרחב ירקון" של חיים בוזגלו, ושיחקה ב"גרגר על הריס", סרט קצר בהפקתו של חגי לוי, לצד אלון אבוטבול. באותה שנה השתתפה בשני סרטים, האחד בתפקיד אורח בסרט "בן-גוריון", לצד אסי דיין ורונית אלקבץ, והשני, תפקיד יותר משמעותי בסרטו של מנשה נוי "פתיחה 1812", בו שיחקה לצד קרן מור. ב-1998 השתתפה כאורחת בסדרות הטלוויזיה "זבנג", "20 פלוס", "דו"ח איבגי סוויסה" ו"הפוך", ובתפקיד משנה בסדרה של חיים בוזגלו "זינזאנה".
ב-2003 שיחקה בסדרת הילדים "הילדים מגבעת נפוליאון" וב-2004 שיחקה לצד גילה אלמגור בסרטו של אסי דיין "הבשורה על פי אלוהים", ושיחקה לצד דיין בסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב", שגם במסגרתו הייתה מועמדת לפרס אופיר נוסף. ב-2005 הייתה אמורה להשתתף בסרטו של עמוס גיתאי "אזור חופשי", אך בשל סיבות שונות החליטה לוותר על התפקיד וכמחליפתה המליצה על חנה לסלאו. באותה השנה שיחקה בסדרת הטלוויזיה "בסימן ונוס", לצד יהודה לוי וגורי אלפי.
ב-2009 השתתפה בסרט "עיניים פקוחות" לצד זוהר שטראוס ורן דנקר, אותו סרט זכה בפרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בגנט, בלגיה. ב-2015 הפיקה לצד איל שיראי את הסרט הקצר "אנטילופות", שהיה מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר.
ב-2012 יזמה יחד עם אייל שיראי את פסטיבל הסרטים בערבה לאחר שעברה להתגורר באזור. בנוסף יצרה מסגרת סרטים קצרים לקולנוענים מתחילים.
ב-2019 שיחקה בסרטו של גור בנטביץ' "קצפת ודובדבנים".
קריירה כציירת
בנוסף לעיסוקה כשחקנית טינקרבל עוסקת בציור, בין השאר, השתתפה ב-2008 בפרויקט ציורי הרחובות של עיריית תל אביב, הציגה עבודותיה על שערי העיתון "עכבר העיר", באתר "נענע", ובחוברות הקומיקס שיצר דודו גבע "ספרות זולה" ו"ספרות זולה 6" והציגה במספר תערוכות, הן עצמאיות והן קבוצתיות, במסגרת לימודיה ב של המכללה האקדמית בית ברל.
במרץ 2022 הציגה ביישוב צוקים תערוכת יחיד רטרוספקטיבית, תחת השם טינקר שיראי, בה חשפה ציורים, רישומים ואיורים שיצרה לאורך כשני עשורים, כולל סדרות ציורים ורישומים על נייר, קנבס, פיסות קיר גבס (מברצלונה, ניו יורק והוד השרון), וכן פנקסים ויומנים אישיים עם שרבוטים וכתבי סתרים צפופים והפוכים.
חיים אישיים
היא נשואה למפיק אייל שיראי ואם לשלושה. מתגוררת בצוקים שבערבה מאז 2007.
האמנה הבין-לאומית למניעת מימון טרור
האמנה הבין-לאומית לדיכוי מימון טרור אומצה ב-1999 בהחלטה 54/109 של העצרת הכללית של האו"ם. מטרתה היא קידום שיתוף פעולה לשם לחימה במימון הטרור, תוך הענשה בפלילים את האחראיים לכך. כדי להגיע לשיתוף פעולה מרבי, האמנה מהווה מסגרת לפיקוח, שיטור, ושיתוף בין מערכות המשפט בעולם, על מנת לפתח את היכולת להעניש מקרים של מימון טרור. האמנה נכנסה לתוקף בשנת 2002 ובישראל בשנת 2003.
הגדרת טרור באמנה
אין הגדרה אחידה ומוסכמת למושג מהו טרור. האמנה הבינלאומית לדיכוי מימון טרור מהווה הצלחה של הקהילה הבינלאומית, משום שהסכימה לקבל הגדרה בסיסית של טרור בהקשר של מימון טרור. סעיף 2.1 לאמנה מגדירה את מימון הטרור; היא מכלילה כל אדם שאוסף או מספק כספים, תוך ידיעה שהם מוקצבים לפעולות המיועדות לגרום פציעה או מוות לאזרח, לרבות אדם שלא משתתף במאבק אלים או לא נושא נשק, כדי לזרוע בהלה ופחד בציבור במטרה ללחוץ על הרשויות לעשות, או להימנע מלעשות, פעולה מסוימת.
רקע לאימוץ האמנה
בהיסטוריה האנושית הטרור מופיע הרבה פעמים כצורת לחימה זרה ובלתי קונבנציונלית. קבוצות ומדינות השתמשו בטרור כדי להילחם נגד צבאות גדולים ומבוססים יותר. בהיסטוריה המודרנית חל שינוי במושג הטרור כיוון שקבוצות מורדים ומיעוטים התחילו להשתמש בצורת הלחימה נגד משטרי המדינה שלהם. למשל, המהפכה הצרפתית, היא אחד המקרים הראשונים בו חל שימוש באסטרטגיה מודרנית זו, במושגי הטרור. ב-1989 הוקם גוף ה FATF על ידי חברי הG7. ארגון זה נחשב הכוח לפיקוח בפעולות פיננסיות, אך בשנת 2001 התחיל לעסוק בלחימה במימון טרור גם כן. חברי הארגון סברו כי, לאור חוסר היכולת ליצור נשקים ללא תמיכה כלכלית, אמנה לעניין דיכוי מימון טרור היא הדרך הנכונה למנוע את טרור העולמי. ההבנה הייתה כי תמיכה כספית מאפשרת פעולות רבות ורחבות היקף, כך שאם ניתן לעצור את זרימת המימון, יכולותיהם של ארגוני הטרור ימעטו. יתרה מזו, הם גרסו כי האמנה תפעיל לחץ מרבי על המממנים, שיחששו מפני חשיפה והסגרת מקורותיהם, ובכך יפסיקו את פעולותיהם.
ישראל והאמנה
ב-29 בדצמבר 2004, ישראל חוקקה והוסיפה את חוק איסור מימון טרור התשס"ה- 2005 (להלן: החוק). החוק, שנכנס לתוקף ב-1.8.05, מתווסף לקודמיו אך ייחודי בכך שהוא מתמקד בהיבט המימון, הגדרת המימון ונתינת כלים יעילים לטיפול בסוגיה. יתרה מזאת, הוא קובע סמכויות בקשר לארגוני טרור שאין להם זיקה לישראל ואף לא פועלים כנגדה. לאור תחושות קשות דומות שמדינות רבות היו שרויות בהן, ניתן לראות כי עקרון בולט בחוק הוא שיתוף פעולה בין לאומי ושיתוף מידע, כאמצעי למאבק יעיל כנגד הטרור. החוק מאמץ את ההמלצות העיקריות של ה-FATF, וביניהן: קריאה למדינות לאשרר את האמנות והחלטות האו"ם בנושא איסור מימון טרור, הגדרת מימון טרור כעבירה פלילית, חובת דיווח על כספים הקשורים בטרור וכן הוראות המאפשרות הקפאת כספים אלו, תפיסתם והחרמתם. בנוסף, ניתן לראות הרחבה ביחס לחוקים הקודמים בכך שישראל יכולה להכריז על אדם, או מספר בני אדם, כארגון טרור, בהתאם למודיעין שהתקבל ממדינה אחרת. החוק אינו מתייחס למניע או לגיטימיות של מעשה הטרור, אך מגדיר לראשונה מהו: כל עבירה הנעשית על מנת להשפיע על עניין מדיני, אידאולוגי או דתי, במטרה לעורר פחד או בהלה ציבורית, או לכפות על גורם שלטוני לבצע מעשה או להימנע ממנו, והכל תוך פגיעה מהותית בגופו של אדם, בחירותו, ברכש או בתשתיות. החוק אף מרחיב את הגדרת "מימון טרור" להכללת תגמול עבור מעשה טרור, למשל, תגמול כספי למשפחות של מחבלים מתאבדים. העונש אף הוחמר לבין שבע שנות מאסר, לעשר שנות מאסר.
החוק אף מאפשר הקפאת או חסימת נכסים וכספים המיועדים לסיוע במימון טרור, או המשתייכים לחשודים בטרור.
סטנלי מילגרם
סטנלי מילגרם (באנגלית: Stanley Milgram; 15 באוגוסט 1933 – 20 בדצמבר 1984) היה פסיכולוג יהודי-אמריקאי מאוניברסיטת ייל, הנחשב לאחד מאבות הפסיכולוגיה החברתית. מילגרם הוא שערך את ניסוי מילגרם לבדיקת השפעת הסמכות על האדם. הניסוי נחשב לאבן דרך בפסיכולוגיה החברתית.
ביוגרפיה
מילגרם נולד בניו יורק למשפחה יהודית. אביו, סמואל מילגרם, נולד בהונגריה והיה אופה. הוא נפטר ב-1953. אימו, אדל (לבית ישראל) נולדה ברומניה. מילגרם סיים ב-1954 לימודי תואר ראשון במדעי המדינה בקווינס קולג', והתקבל לאחר מאמצים לתוכנית לימודי דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת הרווארד, אף על פי שלא השתתף לפני כן באף קורס בפסיכולוגיה.
ב-1960 השלים מילגרם את לימודיו והצטרף לסגל אוניברסיטת ייל. בשנים 1963–1966 הרצה בהרווארד, ומ-1967 היה פרופסור במרכז ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
מילגרם נפטר מהתקף לב בעיר הולדתו, ניו יורק, בגיל 51.
ניסוי מילגרם
הניסוי של מילגרם הוא ניסוי נודע בפסיכולוגיה חברתית, שהעבודה עליו החלה ב-1961 וממצאיו פורסמו על ידי מילגרם ב-1974, כשעבד באוניברסיטת ייל. הניסוי בחן את נושא הציות לסמכות.
בתחילת הניסוי, החוקר הסביר למשתתף בניסוי ולשחקן שהתחזה למשתתף נוסף בניסוי שהם עומדים להשתתף במחקר שבוחן את היעילות של מתן עונש על למידה. התפקידים חולקו כך שהמשתתף האמין שהוא קיבל את תפקיד ה"מורה" באופן אקראי, בעוד המשתתף השני, השחקן, קיבל את תפקיד ה"תלמיד". המורה קיבל מטלות זיכרון פשוטות על מנת להעבירן לתלמיד, והונחה שבכל פעם שהתלמיד טועה, עליו לתת לו שוק חשמלי על ידי לחיצה על כפתור. נאמר לו שיש להעלות את עוצמת השוק ב-15 וולט לאחר כל טעות. למעשה לא ניתנו לתלמיד שוקים חשמליים כלל, אך התלמיד-השחקן הגיב כאילו ניתנה לו מכת חשמל. כאשר הגיעו לעוצמת שוק של 150 וולט, השחקן היה מבקש שהניסוי יסתיים, ונענה על ידי החוקר כי "הניסוי מצריך שתמשיך. אנא המשך." השחקן המשיך והפגין כאב וחוסר נוחות גדולים יותר ויותר. אם המורה לא היה מעוניין להמשיך בניסוי, החוקר היה מסביר לו שהוא, החוקר, לוקח על עצמו אישית את כל האחריות על תוצאות הניסוי ועל ביטחונו ושלומו של התלמיד, ושהניסוי דורש שהוא ימשיך.
מטרת הניסוי הייתה לבחון את מידת ההיענות של המשתתף לציית לסמכות שהורתה לו לבצע פעולה שעלולה להיות מנוגדת לערכיו או למצפונו.
בסדרה הראשונה של הניסויים שערך מילגרם, 65% מהמשתתפים נתנו את השוק החשמלי הגבוה ביותר, בעוצמה של 450 וולט, על אף שרבים לא הרגישו בנוח לבצע זאת. אף נבדק לא עצר לפני עוצמת שוק של 300 וולט. מסקנתו של מילגרם הייתה כי קיימת מוכנות קיצונית של אנשים לבצע כמעט כל דבר לפקודת גורם בעל סמכות.
תוצאותיו המפתיעות של הניסוי יצרו דיון ציבורי בנושא הציות לסמכות, בין השאר בהקשר להתנהגותם של הפקידים בשלטון הנאצי במהלך השואה - חוקרים כגון כריסטופר בראונינג טענו בעקבות הניסוי כי "מילוי הפקודות" שלהם היה תוצאה של דינמיקה חברתית שיכלה להיווצר בכל קבוצה, בעוד חוקרים כגון דניאל יונה גולדהגן טענו כי לא ניתן להקביל בין תנאי הניסוי לתנאים ששררו בשטח ויצרו רצח עם, ולכן ההסקה ממנו שגויה.
הניסוי עורר שאלות גם בנוגע לאתיקה של הניסוי והאתיקה של הניסוי המדעי בכלל. זאת בין היתר, משום שהמשתתפים בו השתתפו בניסוי בלא הסכמתם ומשום שאצל חלק מהם הוא גרם ללחץ נפשי כבד (גם אם הלחץ נבע מפעולותיהם החופשיות) ולירידה בהערכה העצמית. בימינו, רוב החוקרים היו מחשיבים ניסוי כזה כבלתי אתי. עם זאת, 84% מהמשתתפים שיצרו איתם קשר לאחר הניסוי ציינו שהניסוי היה מבחינתם התנסות חיובית, ו-15% נוספים ציינו שזו הייתה מבחינתם התנסות נייטרלית.
שלבי הניסוי עובדו לסרט קולנוע המבוסס על חייו של מילגרם בשם "הניסוי" משנת 2015, בכיכובו של פיטר סארסגארד.
שש דרגות של הפרדה
בניסוי זה, מילגרם ניסה לבחון מה תהיה אורך השרשרת האנושית שתוכל לקשר שני אנשים רנדומליים בארצות הברית. מילגרם בחר כיעד איש עסקים מבוסטון ושלח 296 חבילות לתושבים "אקראיים" (ראו ביקורת על הניסוי בערך "תופעת העולם הקטן") מבוסטון ומאומהה (Omaha), נברסקה וביקש מהם להשתתף במחקר. החבילות כללו תקציר של המחקר, מידע על אנשי היעד, גלויות, וסדרת הוראות.
ההוראות ביקשו מאנשים אליהם הגיעו הגלויות לשלוח גלוית מעקב לאוניברסיטת הרווארד כדי לעקוב אחר החבילות, ולנסות לקרב את החבילה לאנשי היעד באופן הבא: אם האדם שקיבל את הגלויה מכיר את איש היעד באופן אישי, עליו לשלוח לו את החבילה ישירות. אחרת, עליו לשלוח את החבילה לאדם שיש לו עמו היכרות אישית, ושלדעתו הוא יוכל לקרב את החבילה לאיש היעד.
האמונה המקורית הייתה שעשויים להידרש מאות אנשים כדי להעביר את החבילות, ושיש לניסוי סיכויי הצלחה נמוכים, כי מספיק רק אדם אחד שלא ישתף פעולה כדי לשבור את השרשרת. בסופו של דבר, 217 שרשראות ביצעו לפחות העברה אחת של החבילה לכיוון היעד ומתוכן הגיעו 64 מהחבילות ליעדיהן. באמצעות גלויות המעקב ידע מילגרם כמה אנשים דרושים היו כדי להעביר את החבילות. כך הוא מצא שהמספר החציוני של המתווכים שנדרשו כדי להעביר את החבילות ליעדיהן הוא 5.2, ובמעוגל – "שש דרגות של הפרדה".
סיראנואיד
בשנת 1977 מילגרם החל בהליך ניסיוני שנועד להמחיש את רעיון החיבור בין גוף לנפש שתיאר אדמון רוסטאן במחזהו סיראנו דה ברז'ראק. בסיפור, סיראנו מספק לכריסטיאן מילות אהבה, וכך הם מחזרים במשותף אחר רוקסן (משום שכל אחד בנפרד לא היה מסוגל, בעקבות המגבלות הפיזיות והלשוניות שלהם, לעשות זאת בכוחות עצמו).
מילגרם אימן אנשים לחזור, בזמן אמת, על משפטים ספונטניים שנאמרים על ידי "מקור" מרוחק באמצעות שידור רדיו דיסקרטי במהלך דו-שיח עם מגיבים נייטרליים. כמחווה לסיראנו, הוא כינה את שילוב מילותיו של ה"מקור" וגופו של הדובר "סיראנואיד". במחקריו, המגיבים לא הצליחו לגלות כי האדם עמו הם מדברים רק חוזר על מילים שנאמרות על ידי צד שלישי ומייחסים לו, במישרין ובעקיפין, אישיות שיחתית. מילגרם כינה את התופעה "אשליה סיראנית". האשליה נותרה קיימת גם בנסיבות בהן התקיים פער גדול בין הדובר למקור, כמו למשל בניסוי בו מילגרם עצמו שימש כ"מקור" לילדים בני 11 ו-12 שרואיינו על ידי מורים (שלא היו מודעים לתרמית) שהתבקשו להעריך את יכולתם האיטלקטואלית של הילדים.
מילגרם קיווה ששיטת ה"סיראנואיד" יכולה להתפתח לכדי אמצעי עמו ניתן לחקור תופעות הקשורות להתנהגות חברתית ותפיסה עצמית (למשל, סטראוטיפים מבוססי גזע, מין וגיל וקבלה חברתית). אף על פי שהוא המשיך לפתח את השיטה במהלך 1984 (שנת מותו), הוא מעולם לא פרסם מאמר רשמי בו הוא מפרט את תוצאות ניסויי ה"סיראנואיד".
ב-2014, פסיכולוגים חברתיים מבית הספר לכלכלה של לונדון, שחזרו את ניסוייו הראשונים של מילגרם. אמן בריטי בשם רוב מיטשל, בהשראת ניסויו של מילגרם, חקר האם ה"אשליה הסיראנית" יכולה להתקיים כשקיים פער גילאים גדול בין הדובר למקור, כשמורים, ללא ידיעתם, העבירו שיעורים לילדים עם "מקור" מבוגר. שימוש ב"סיראנואידים" נעשה גם בסיטואציות בהן לנבדקים נאמרו משפטים של אנשים שהם מכירים דרך אנשים זרים.
הרוזן דאקולה
הרוזן דאקולה (אנגלית: Count Duckula) היא סדרת אנימציה בריטית בת 65 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1988 ל-1993. הסדרה שודרה במקור בערוץ ITV בבריטניה ובישראל היא שודרה בערוץ הראשון בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים. היא מאותה יוצרים של הסדרה הפופולרית דיינג'רמאוס. רוזן דאקולה הופיע לראשונה בתור אחד נבלים בסדרה "דיינג'רמאוס", לאחר מכן המפיקים החליטו להחזיר את דמותו ולעשות סדרה משלו שגם הפכה להצלחה. הסדרה היא פרודיה על הרוזן דרקולה וסרטי אימה.
הסדרה מספרת את עלילותיו של דמות בדיונית בשם הרוזן דאקולה שהוא ערפד ברווז צמחוני שמתגורר בטרנסלווניה ביחד עם איגור המשרת הקפדן ונני מטפלת עוזרת הבית הטיפשה של דאקולה.
מתאם פי
היסטוריה
מקדם קשר זה הוצע על ידי ג'ורג' אדני יול ב-1912 עבור 2 משתנים איכותיים דיכוטומיים. קרל פירסון הציע באופן בלתי תלוי לאמוד את עצמת הקשר בין שני משתנים דיכוטומיים המקבלים את הערכים 0 ו-1 על ידי חישוב מקדם המתאם כאשר מתייחסים למשתנים כאל משתנים כמותיים. התברר כי שתי ההגדרות שקולות, וכי שתיהן קשורות גם לסטטיסטי מבחן כי בריבוע לבדיקת השערת אי התלות בין המשתנים. ההרחבה פורמלית של מקדם \phi למדידת עצמת הקשר בין שני משתנים איכותיים כלשהם נעשתה על ידי הראלד קראמר.
הגדרה
יהיו X ו-Y שני משתנים מקריים איכותיים, ויהי \chi^2 סטטיסטי כי בריבוע לבדיקת השערת אי התלות בין המשתנים על סמך מדגם בגודל n. אזי.
ערכו של \phi שווה ל-0 אם ורק אם שני המשתנים הם בלתי תלויים. ככל שערכו של \phi גדול יותר כך עצמת הקשר גדולה יותר. בדרך כלל ערכו של \phi קטן מ-1, אם כי ניתן למצוא דוגמאות בהן ערכו גדול מ-1. עם זאת, כאשר X ו-Y הם משתנים דיכוטומיים, ערכו של \phi אינו יכול לעלות על 1.
ניתן לבדוק השערות על ערכו של \phi ולחשב רווחי סמך תוך שימוש בהתפלגות כי בריבוע.
מקרים פרטיים
כאשר n=a+b+c+d.
במקרה זה: זוהי למעשה ההגדרה שנתן יול.
ג'ונתן דייטון
ג'ונתן דייטון (באנגלית: Jonathan Dayton; 16 באוקטובר 1760 - 9 באוקטובר 1824) היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי ואחד החותמים על חוקת ארצות הברית והצעיר שבהם. על שמו נקראת העיר דייטון.
מתאם פי
מקרים פרטיים
אם X ו-Y הם משתנים דיכוטומיים, ערכו של \phi שווה לערכו של מתאם קרמר.
ג'ונתן דייטון
חייו
דייטון נולד באליזבת, ניו ג'רזי. הוא עזב את הלימודים בקולג ניו ג'רזי בשנת 1775 כדי השתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית ושנה אחר כל זכה לתואר אוניברסיטאי של כבוד. במהלך המלחמה שירת תחת פיקודו של אביו, אליאס דייטון, בחטיבה השלישית של ניו ג'רזי. בגיל 19 קיבל דרגת קפטן (מקבילה לסרן בצה"ל).
לאחר המלחמה למד משפטים והתעסק במרבית זמנו במשפטים, כלכלה ופוליטיקה. במהלך חייו רכש קרקעות רבות ברחבי ארצות הברית. את הקריירה הפוליטית שלו החל כאשר היה בן 26. הוא נבחר לנציג בקונגרס הקונטיננטלי והשתתף בועידת פילדלפיה בשנת 1787. הוא היה החבר הצעיר ביותר בוועידה. הוא הפך למחוקק בולט מטעם המפלגה הפדרליסטית.
מתאם פי
מקרים פרטיים
אם X ו-Y מקבלים את הערכים 0 ו-1, אזי \phi שווה לערכו של מקדם המתאם של פירסון המחושב כאשר מתייחסים למשתנים כאל משתנים כמותיים.
ג'ונתן דייטון
חייו
בשנת 1789 נבחר לחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית אך החליט לוותר ונכנס לבית הנבחרים רק בשנת 1791 לאחר שנבחר בפעם השנייה. הוא היה הדובר של הקונגרס הרביעי והחמישי. כמו רוב הפדרליסטים גם דייטון היה תומך נלהב של אלכסנדר המילטון. דייטון תמך ברכישת לואיזיאנה בשנת 1803.
בשנת 1807 דייטון נעצר בחשד לבגידה במדינה לאחר שנטען שניסה לעזור לארון בר בניסיון להקמת מדינה עצמאית במערב ארצות הברית. הוא מעולם לא נשפט על זה אך הקריירה הפוליטית שלו תמה.
העיר דייטון, אוהיו נקראת על שמו מכיוון שבמהלך חייו הוא רכש 1,000 ק"מ רבועים שעליהם נבנתה העיר וזאת למרות שהוא מעולם לא ביקר בה.
קרחון סקוט (מזרח אנטארקטיקה)
קרחון סקוט (באנגלית: Scott Glacier') הוא קרחון בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם בכיוון צפון-צפון-מערב אל החוף האנטארקטי ונשפך בין קרחון דנמן להאי מיל.
גילוי ומיפוי הקרחון
קבוצת הבסיס המערבי של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (1914-1911) בהנהגת דאגלס מוסון גילתה את הקרחון.
מקור השם
מוסון קרא לקרחון על שמו של קפטן רוברט פלקון סקוט.
ברטה ימפולסקי
ברטה יַמפּוֹלסקי (נולדה ב-1934) היא רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית, מייסדת הבלט הישראלי יחד עם בעלה הלל מרקמן.
ביוגרפיה
ברטה ימפולסקי נולדה בפריז להורים ילידי האימפריה הרוסית. הוריה יוכבד ונפתלי עלו לארץ ישראל כשימפולסקי הייתה בת שנתיים והתיישבו בתל אביב, אך לאחר כשנתיים עברה המשפחה לחיפה. אמה ד"ר שנקר ימפולסקי, נכדתו של שלום עליכם, סיימה את לימודיה בפריז ועבדה שם שנה וחצי כרופאה, וכשעלתה לארץ המשיכה לעסוק במקצועה. אביה נפתלי ימפולסקי למד כימיה ועבד בפריז תקופה קצרה ולאחר עלייתם ארצה עבד בקרן היסוד.