cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוריס ולאמנק
ביוגרפיה
אפשר לראות בדרן, מאטיס וולאמנק את שלושת הציירים שהובילו את זרם הפוביזם. משלושתם, היה זה ולאמנק שציוריו ודמותו משקפים ביותר את הכינוי שנתנו לקבוצה fauves שמשמעותו היא "חיות פרא". כשהוא מחויב לאנרכיזם, סוער וגועש מבחינה רגשית ופיזית ועקשן בגישתו האנטי אינטלקטואלית, הוא צייר לא מתוך ניתוח אובייקטיבי, כי אם מתוך דחפים אימפולסיביים. בציוריו ניכרת האחיזה התקיפה וקסם מחוספס. הוא מעולם לא למד ציור בצורה מסודרת ובשעה שדרן, מאטיס והפוביסטים האחרים הגיעו לפוביזם דרך הניתוח תאורטי והנאו-אימפרסיוניזם של פול סיניאק, ולאמנק חיקה רק את ואן גוך שאת ציוריו ראה לראשונה ב-1901. גם התנגדותו המאוחרת לזרמים המודרניים, כמו הקוביזם למשל, נבעה בעיקרה מהתנגדותו לאמנות המגיעה מתוך התאוריה.
מחוזות אלג'יריה
מבחינה מנהלית אלג'יריה מחולקת ל-58 מחוזות (ولاية), וילאייה). המחוזות מחולקים לנפות.
החלוקה הנוכחית התגבשה בשנת 1983. בתקופת מלחמת העצמאות האלג'יראית, החזית לשחרור לאומי (FLN) השתמשה בחלוקה ל-6 מחוזות. עם קבלת העצמאות, המדינה חולקה ל-15 מחוזות. בשנת 1974 מספר המחוזות הוגדל ל-31 ובשנת 1983 ל-48.בסוף 2019 הוחלט על פיצול מספר מחוזות בדרום המדינה ובכך מספר המחוזות גדל ל-58.
אליזבת (ניו ג'רזי)
אליזבת (באנגלית: Elizabeth) היא העיר הרביעית בגודלה בניו ג'רזי. על פי מפקד האוכלוסין האמריקאי משנת 2020 מספר התושבים בעיר הוא 137,298.
אליזבת הוקמה בשנת 1664 על שם אשתו של סר ג'ורג' קרטרט, ושמה המקורי היה "אליזבת-טאון". אדמותיה נרכשו אז מהאינדיאנים בדלאוור. היא הייתה ההתיישבות הראשונה בקולוניה החדשה בארצות הברית, ועיר הבירה הראשונה של ניו ג'רזי. במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית הותקפה פעמים רבות על ידי הבריטים מכיוון מנהטן או סטטן איילנד. בשנת 1855 קיבלה אליזבת מעמד של עיר. עם בואן של מסילות הברזל ופיתוח נמל סטטן איילנד בשנות השלושים של המאה העשרים, הובטחה לעיר צמיחה קבועה. כלכלתה של אליזבת נשלטת עדיין על ידי ייצור, כולל מוצרי מזון, כימיקלים ומכונות. העיר היא גם מרכז קמעונאות וטיפול בריאותי חשוב באזור.
מאז מלחמת העולם השנייה צמחו שירותי התחבורה באליזבת. נמל אליזבת-ניוארק הוא אחד מהנמלים העמוסים ביותר בעולם, וכך גם נמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי שחלקו נמצא בעיר אליזבת.
הקורפוס הרב-לאומי צפון-מזרח
הקורפוס הרב-לאומי צפון-מזרח (באנגלית: Multinational Corps Northeast) הוא קורפוס רב-לאומי של נאט"ו אשר בסיסו נמצא בעיר שצ'צ'ין שבפולין.
היסטוריה
בעקבות החלטתה של פולין להצטרף לנאט"ו ב-1997, נחתם הסכם בין שרי ההגנה של גרמניה, דנמרק ופולין על הקמת קורפוס משותף אשר בסיסו יהיה בשצ'צ'ין. כבסיס להקמת הקורפוס שימש פיקוד כוחות בעלות הברית במבואות הים הבלטי - פיקוד מרחבי משותף של דנמרק וגרמניה. ב-12 במרץ 1999 הצטרפה פולין לנאט"ו באופן רשמי, וב-18 בספטמבר של אותה שנה כבר נחנך מטה הקורפוס הרב-לאומי החדש. מטה הקורפוס בשצ'צ'ין הפך למטה היחיד של נאט"ו אשר ממוקם באחת ממדינות ברית ורשה לשעבר.
בהדרגה הפך הקורפוס, מיחידה פולנית-גרמנית-דנית, לקורפוס רב לאומי. החל משנת 2004 החלו עוד ועוד מדינות החברות בברית נאט"ו, לשלוח חיילים לקורפוס. בקורפוס ישנם נציגים גם משוודיה אשר אינה חברה בנאט"ו. בקורפוס ישנה מגמה בולטת של שילוב קצינים ומש"קים ממדינות מזרח אירופה. למרות זאת, הקורפוס אינו כפוף לנאט"ו באופן רשמי, אלא למטכ"לים של פולין, גרמניה ודנמרק. שלוש המדינות חולקות ביניהן את התפקידים הבכירים בקורפוס. כיום, מפקד הקורפוס הוא פולני, סגנו הוא דני, וראש מטהו הוא גרמני.
בין 2007–2015 השתתפו חיילי הקורפוס בלחימה באפגניסטן.
מדינות החברות בקורפוס
לפי שנת הצטרפות:
הדומה השנייה
הדומה השנייה היא הכינוס השני של הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, שנקרא בפשטות הדומה הממלכתית והיה הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי. הכינוס התאסף מה-17 בדצמבר 1995 ועד ה-19 בדצמבר 1999.
עד הבחירות לראשות הדומה, על פי המסורת, כיהן בכור חברי הפרלמנט – גריגורי גלאזיי, בן ה-73. ב-17 בינואר 1996, הפרלמנט בחר את גנאדי סלזניוב הקומוניסטי לתפקיד יושב ראש הדומה.
חקיקות ופעולות עיקריות
חמישה ראשי ממשלה אושרו בתקופת כהונתה של הדומה השנייה:
ניסיון ההדחה של בוריס ילצין
הוקמה ועדה מיוחדת בראשותו של ואדים פילימונוב. ב-15 במאי 1999 נערכה הצבעה פרלמנטרית להדחת ילצין מתפקיד הנשיא, אבל אף אחת מההאשמות שהוטחו במליאה ופורטו לעיל לא קיבלה את הרוב הדרוש של 300 קולות.
נבחרת ברזיל בכדורגל עד גיל 20
נבחרת ברזיל בכדורגל עד גיל 20 מייצגת את ברזיל בתחרויות כדורגל לנבחרות נוער ומנוהלת על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית (CBF).
הקבוצה זכתה באליפות אמריקה הדרומית לנוער 12 פעמים (שיא), והיא השנייה הכי מצליחה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20, לאחר שזכתה בתחרות חמש פעמים.
קצין בינה רשתית
קצין בינה רשתית, או בקיצור הצה"לי קַבָּ"ר, הוא קצין מודיעין האחראי לסינון מידע מודיעיני בתחום הסיגינט, ועיבודו. הקב"ר פועל על פי רוב מול צוות אלחוטנים, משקלטים, ומתרגמים.
הכשרה ותחומי אחריות
המיון וההכשרה לתפקיד מתבצעים ברובם לפני הגיוס לצה"ל בקורס טרום-צבאי. בוגרי הקורס משרתים כמש"קי בינה רשתית בבסיסי היחידה השונים ברחבי הארץ וחלקם יוצאים לקורס קצינים וממשיכים בשירות בתפקידי קב"ר.
הקב"ר אחראי על זירה מסוימת, והוא האחראי לניהול מערך ההאזנה בבסיסו ולקביעת סדר העדיפויות בהאזנה, על פי הצי"ח (ציון ידיעות חיוניות - המידע הנדרש להשגה על ידי מפקדות ממונות). עבודת הקב"ר כוללת את הקביעה איזה חומר יתורגם לעברית, ויופץ הלאה לגורמי המחקר. הקב"ר עורך את הידיעה, נותן לה כותרת ומחליט למי להפיצה.
עבודת הקב"רים מתבצעת במשמרות סביב השעון והיא תחת לחץ מתמיד שכן ידיעות מסוימות הן בעלות חשיבות להפצה מיידית. על רקע כמות המידע הגוברת קיים קושי בפעולת הסינון ועבודת הברירה כך שתתבצע באופן יעיל ומהיר מבלי להחמיץ ידיעה חשובה.
בעיה אפשרית נוספת היא אובדן ניואנסים של תיאור מציאות במהלך סינון והכנת הדיווחים להפצה. כך למשל תיאר מישקה בן דוד כשל של העברת מידע דרך הקב"ר, ערב מלחמת יום הכיפורים:
.
בשנים האחרונות סוגיה זו באה על פתרונה במידה רבה לאור "שבירת החומות" עם גופי המחקר וההערכה ויכולתם לגשת לחומרי מקור.
שיוך יחידתי
בצה"ל משרתים קצינים אלה ביחידה 8200.
לעבודת הקב"רים חלק בסיכולים הממוקדים שביצע צה"ל החל מראשית המאה ה-21. על רקע זה הפכה עבודתה של יחידה 8200 בתקופה זו לצמודה מאוד לגופי המחקר והאופרציה, שכן היחידה מספקת לא מעט מהידיעות המודיעיניות הנוגעות לפעולות אלו.
בארצות הברית משרתים בעלי תפקיד זה ב-NSA.
הקב"ר המזמר
עמוס לוינברג, ששימש כקב"ר ביחידה 848 (שמה שונה מאז ל"יחידה 8200"), שהה במוצב החרמון בתחילת מלחמת יום הכיפורים, נשבה יחד עם 31 מחיילי המוצב בעת שכוחות צנחנים סורים כבשו את המוצב, וסיפק לשוביו מידע סודי רב על צה"ל. על רקע המידע שסיפק כונה "הקב"ר המזמר".
דיאמנטינה
דיאמנטינה (בפורטוגזית: Diamantina) היא עיר במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל, כ-290 ק"מ צפונית לבלו הוריזונטה. בשיא תפארתה, במאה ה-19, הייתה דיאמנטינה מרכז חשוב לכריית יהלומים. כיום דיאמנטינה היא עיר קטנה בת כ-45,000 תושבים. עברה המפואר ניכר בבתיה, שרבים מהם נבנו בסגנון הבארוק. הודות לכך, הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית ב-1999.
היסטוריה
בנדיראנטס שיצאו מסאו פאולו הקימו ב-1713 יישוב בשם אריאל דו טיז'וקו (Arraial do Tijuco), במורדות העמק שיוצר נהר ז'קיטיניונואה. ב-1720 התגלה כי סביב העיר אתרים רבים בהם ניתן לכרות יהלומים. בתחילה הכרייה התבצעה באופן פרטי ואקראי, אך משהתגלה הדבר לכתר הפורטוגלי, הוקם ב-1731 מוסד בשם דמרקסאו דיאמנטינה (Demarcação Diamantina), שפיקח על הכרייה באריאל דו טיז'וקו ובעיירות נוספות בסביבה. ב-1734 הוקמה אינטנדסיית היהלומים, שהעניקה זיכיונות כרייה, ופיקחה על מכירת היהלומים. ב-1771 הלאים הממשל הפורטוגלי את המכרות, ומאז ועד 1845 הפעילה אותם חברת רֶאָל אקסטרסאו דו דיאמנטה (Real Extração do Diamante).
ב-1845 החליף את ראל אקסטרסאו דו דיאמנטה תאגיד חדש בשם "אינספטוריה דוס טרנוס דיאמנטינוס" (Inspetoria dos Terrenos Diamantinos; מילולית: הפיקוח על אדמות היהלומים). בתקופה זו התפתחו אמצעים מכניים יעילים יותר לכריית יהלומים, והתעשייה הסובבת אותם, שכללה מלטשות וצורפים, התבססה באזור כולו. עם זאת, גילוי יהלומים בדרום אפריקה הביא לירידה חדה במכירות היהלומים מברזיל, ולדעיכתו של הענף, וב-1906 גם נסגרה האינספטוריה. ב-1914 נחנכה מסילת הברזל שחיברה את דיאמנטינה עם שאר חלקי ברזיל, אך בשלב זה, דומה כי היא איחרה את הרכבת.
את תעשיית היהלומים החליפה תעשיית טקסטיל, שהחלה לפעול בסוף המאה ה-19. אף שהעיר איבדה מזוהרה ומיוקרתה, תעשייה זו היא שהבטיחה את המשך קיומה. דעיכתה של העיר במאה ה-19 גרמה לכך שמרכזה קפא על שמריו, לא נבנו בו מבנים חדשים ומודרניים, ובכך נשמר אופייה הארכיטקטוני של העיר כפי שהיה באותה מאה.
ב-1938 הכריז המוסד הברזילאי למורשת היסטורית ואומנותית לאומית על דיאמנטינה כאתר מורשת היסטורית לאומי, ומוסד זה פועל גם למען שימור מבנים במרכז ההיסטורי של העיר. ב-1999 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי כאתר מורשת עולמית.
כיום מתבססת כלכלת העיר על תיירות, חקלאות, שירותים ומעט תעשייה.
הווספראטה
הווספראטה (Vesprata) היא תהלוכה של מוזיקאים ברחובותיה של דיאמנטינה, שמסתיימת במופע שבו המוזיקאים מנגנים ממרפסות מסביב לאחת הכיכרות בעיר, בהנחייתו של מנצח. הווספראטה היא חידוש של מנהג ישן, שחודש בסוף המאה ה-20 כדי למשוך תיירים לעיר. היא נערכת אחת למספר שבתות, בשעות הערב.
סנדארמוך
סנדארמוך (ברוסית: Сандармо́х; בקרלית: Sandarmoh) הוא מסיב יער ברפובליקת קרליה בה הוצאו להורג אלפי קורבנות הטרור הגדול של סטלין. למעלה מ-9,000 תושבים של יותר מ-58 לאומים נורו ונקברו שם ב-236 בורות במשך תקופה של 14 חודשים בשנת 1937 וב-1938.
אלף מהקורבנות היו מבית הסוהר המיוחד של סולובקי בים הלבן. נהוג היה לחשוב שהדוברות שנשאו אותן הוטבעו בכוונה בדרך אל היבשת, והטביעו את כל האסירים שעל סיפונה.
כיום סנדארמוך הוא אנדרטה לזכר פשעי סטלין ומשטרו, ומאז שנת 1998 היה מוקד ליום הזיכרון הבינלאומי ב-5 באוגוסט בכל שנה.
גילוי וזיכרון
ב-27 באוקטובר 1937 הועמסו 1,116 אסירים על שלוש דוברות ונלקחו מסולובקי.
רק בשנת 1996, בזכות מאמציו של ונימין יופה (1938–2002), יו"ר משותף של מרכז המחקר הזיכרון בסנקט פטרבורג, נמצאו מסמכים בארכיוני סניף ארכנגלסק של שירות הביטחון הפדרלי ששפכו אור על גורלו של "הטרנספורט הראשון בסולובקי". אלה כללו את הרשימות של אותם גברים ונשים שהיו אמורים להיות מוצאים להורג. (אחד מת לפני שניתן היה להוציאו להורג; ארבעה נוספים נשלחו לאזורים אחרים בגולאג).
לאחר שנים של עבודות בשטח בקרליה על ידי יורי דמיטרייב, הראיות התיעודיות הללו הצביעו על הדרך לזיהוי ב-1 ביולי 1997 של מקום מנוחתם האחרון של אסירי סולובקי ושל 8,000 אנשים נוספים שהוצאו להורג. לאחר מכן יינתן למיקום השם המקומי (קרליאני) "סנדארמוך" (לעיתים מאוית "סנדורמוק"). את סיפור החיפוש והתגלית ההוא סיפרה אירינה פליג, ראש מרכז חינוך ומידע לזיכרון בסנקט פטרבורג. בשנת 2015 דמיטריב סיפר כיצד הוא, פליג ויופה המנוח מצאו את אתר הקבורה. על פי מסמכים שנמצאו בארכיוני שירות הביטחון הפדרלי בארכנגלסק, היו אנשים בני 58 לאומים שנורו ליד סנדארמוך.
שלוש מאות אנדרטאות הוקמו סביב האתר מאז 1997 לזכר הקורבנות הרבים של שדה הריגה זה, באופן פרטני וכנציגי מדינות ותרבויות מסוימות, ונערך בו יום זיכרון בינלאומי. כל 5 באוגוסט מאז 1998. בשנת 2010 הפטריארך קיריל מהכנסייה הרוסית האורתודוקסית התפלל על המוני הקורבנות ההרוגים בסנדארמוך, בדיוק כפי שעשה הוט וקודמו אלכסיי השני, כל שנה מאז 2007, בשדה ההרג בוטובו ליד מוסקבה.
היום, בזכות אגודת הזיכרון, לווינימין יופה ויורי דמיטרייב, ניתן שוב למנות ולזכור יותר מ-5,000 הרוגים מסנדארמוך במקום שבו הם שוכבים קבורים.
אוקראינה הכריזה על שנת 2012 כ"שנת רשימת סנדארמוך" בהתייחסות לכמה מאות אנשי אינטליגנציה מאוקראינה שהוצאו להורג שם מכיוון שהם קיבלו השראה לתושבי אוקראינה בתרבות לאומית משלהם, ומילאו אותם "בגאווה ובכוח".
קורבנות סנדארמוך, 1937–1938
האלפים שהוצאו להורג במהלך 14 חודשים מאוקטובר 1937 עד דצמבר 1938 נכללים בשלוש קבוצות רחבות.
רבים היו מקרליה. עוד היו אסירים או "מתנחלים מיוחדים" (כלומר איכרים שהוגלו לצפון לאחר הקולקטיביזציה של החקלאות) שעבדו בתעלת הים הלבן. לשם הובאה קבוצה קטנה יותר מסולובקי. על פי הארכיונים, כתב דמיטרייב, יותר מתשעה אלף גברים ונשים נורו בסנדארמוך בתקופה זו: "3,500 היו תושבי קרליה, 4,500 היו אסירים שעבדו בתעלת הים הלבן-הים הבלטי, ו-1,111 הובאו לכאן מהכלא המיוחד של סולובקי. לצד איכרים קשיי יום, דייגים וציידים מהכפרים הסמוכים, היו סופרים ומשוררים, מדענים ומלומדים, מנהיגים צבאיים, רופאים, מורים, מהנדסים, אנשי כמורה ומדינאים שמצאו כאן את מקום מנוחתם הסופי." בין הקבוצה האחרונה היו חברים בולטים באינטליגנציה מבין התרבויות הלאומיות והאתניות הרבות של ברית המועצות - למשל, פינים, קרלים וגרמנים מהוולגה. אוקראינה איבדה 289 מסופריה ואישי ציבור אחרים, ביום אחד.
25 האנשים הבאים מדגימים מגוון זה:
קורבנות ומוציאים להורג
לעיתים קרובות אומרים או משערים על הוצאות להורג המוניות סובייטיות שהם בוצעו על ידי כיתות ירי. עבור המשטר הסובייטי, ומאוחר יותר הרייך השלישי, שיטת הוצאה להורג זו הייתה החריגה, ולא הכלל.
מימי ראשית המשטר ואילך, השיטה הסובייטית המועדפת למשלוח מהיר הייתה לחפור תעלה ואז, המוציא להורג העומד מיד מאחורי הקורבן הזקוף או כורע, יורה בקורבנות מטווח אפס בחלק האחורי של הראש. הקורבנות התגלגלו לתעלה ונקברו; לפעמים ירייה נוספת נורתה לראשו של הקורבן כדי לוודא שהוא או היא מתים, לפעמים נעשה שימוש רק בירייה אחת. (תיאור נדיר ומורחב של מוציא להורג לשעבר כיצד אורגן הרג המוני כזה ניתן למצוא בזכרונותיו של לב רזגון משנת 1988).
זו הייתה השיטה ששימשה בסנדארמוך, קרסני בור וסבירלאג בסוף שנות השלושים של המאה העשרים, כפי שמעידים על כך הגולגולות שנמצאו באתרים אלה. המוציא להורג הראשי מיכאיל מאטבייב, שנחקר במעצר בשנת 1939, אמר כי הוא גרם לקרבנות לשכב בפנים בתעלה המוכנה ואז ירה בהם.
יורי דמיטרייב הלך צעד אחד קדימה מאשר רבים לפניו, מאז סוף שנות השמונים, כדי להנציח את קורבנות סטלין. יחד עם רזומוב הוא גם פרסם, למרות התמרמרות צאצאי המוציאים להורג, את שמות חברי השלישייה אשר חתמו על ההחלטות לירות ברשימת הנאשמים - כאשר הנאשמים לא היו נוכחים בישיבות אלה ואיש לא הגן על זכויותיהם - ושמות מנהיגי כיתות ההוצאה להורג.
האיש שנשלח מלנינגרד ב-16 באוקטובר 1937 כדי לארגן את הירי על הטרנספורט מסולובקי, מאטייב, היה תליין מנוסה של המשטרה החשאית. הוא הוחלף בסנדארמרוך על ידי בונדרנקו וסגנו א.פ. שונדיש. מאטבייב האריך ימים; יורשיו בתפקיד נעצרו בשנת 1938 ונורו בשנת 1939 בגין "חריגה מסמכותם".
חפירות חדשות והשערה חלופית
החל משנת 2016 היו ניסיונות לעדכן את התיאור הזה של הירי בסנדארמוך, ונטען כי בין ההרוגים היו שבויי מלחמה סובייטים שנורו בידי הפינים הפולשים בשנים 1941–1944. היו מאמרים בעיתונים ושידורי טלוויזיה ברוסיה; היה גם פרסום בעיתונות הפינית. באותה שנה הושק על ידי הרשויות בדיקה של אישומים בעבירות מין שנויות במחלוקת ביותר נגד יורי דמיטרייב.
המוטיבציה העומדת מאחורי טענה זו והעדויות החדשות כביכול מאתגרות. בתחקיר ממושך ומפורט העיתונאית אנה ירובאיה בדקה את הראיות וראיינה היסטוריונים ואת אלה שמצאו את האתר. היא שוחחה עם היסטוריונים פינים ממלחמת העולם השנייה; אירינה פליגה מחברת ממוריאל וסרגיי קשטנוב, ראש המחוז בו נמצאו שדות ההרג. היא גם ראיינה את סרגיי וריגין, אחד ההיסטוריונים הרוסים שהעלה את ההשערה החדשה. העיתונים והטלוויזיה ברוסיה דיברו על "אלפי" שבויים שנורו על ידי הפינים ונקברו בסנדארמוך: כשהוא מדבר לירובאיה, וריגין היה זהיר יותר ודיבר על עשרות ומאות.
המהדורה הקרלית של ערוץ הטלוויזיה "רוסיה-1" הודיעה בקצרה ב-22 באפריל 2018 כי יתקיימו חקירות חדשות בסנדארמוך.
סוכנות הידיעות הצרפתית סיקרה את ההתפתחויות המאוחרות יותר בספטמבר 2018, תוך שהיא מצטטת מבקרים המצהירים כי לחפירות יש מוטיבציה פוליטית לתמרן את דעת הקהל וניסיון לחפות על פשעי סטלין. אתר EUvsDisinfo.eu של שירות הפעולה החיצונית האירופית סיווג את הטענות לפיה הפינים אחראים להרג סנדרמוך כ"סילוף-מידע של הקרמלין".
הערות שוליים
62.86139°N, 34.72833°W
יחיעם שורק
יחיעם שורק (נולד ב-1948) הוא היסטוריון ישראלי.
עבודת המוסמך שלו, שהוגשה בשנת 1972 לחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, נושאת את השם "נהרדעא, עיר ואם בבבל בתקופת המשנה והתלמוד" והוא עשה אותה בהדרכת פרופסור שמואל ספראי. קיבל תואר ד"ר בשנת 1977.
כהיסטוריון, שורק מבקש להציג גישה היסטוריוסופית-מחקרית, אותה הוא מכנה בשם "הספקנות".
הוא כתב ספרים אחדים בתחומי מחקר וספרי לימוד בהיסטוריה. תחום דיסציפלינרי מיוחד בו עוסק ד"ר שורק הוא ההיסטוריה של הספורט.
שורק מלמד בבית ברל. בנוסף הוא לימד היסטוריה בתיכון "רוטברג" ברמת השרון עד יציאתו לגמלאות בשנת 2010.
דינה כהנא גלר
דינה כהנא גלר (נולדה בשנת 1948) היא אמנית הדפס, פסלת ואמנית. בין השנים 2005–2013 שימשה אוצרת בגלריה של המחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית בבצלאל. דינה נולדה בקיבוץ להבות הבשן בשנת 1948 ועבודותיה המוקדמות עסקו בחיבור פיסולי בין אלמנטים, תוך שימוש בעץ ובעיצוב פוסט-מודרניסטי. לאחרונה, דינה עוסקת בהדפס בסדנת ההדפס בירושלים.
בשנת 1999, דינה זכתה פרס משרד התרבות והספורט בקרמיקה.
ביוגרפיה
דינה כהנא גלר נולדה בקיבוץ להבות הבשן בשנת 1948. בשנת 1969 כשדינה הייתה בת 21, היא החלה ללמוד במחלקה לאומנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים.
בשנת 1973, דינה הכינה את הפסל הראשון שלה ובשנת 1976, החלה ללמוד במחלקה לעיצוב קרמי זכוכית באותה המכללה.
בין השנים 1985–1990, דינה התעסקה בפיסול עץ וקרמי זכוכית ובשנים 1990–1993, פיסלה למען העיר תל אביב.
קנגוראים
קנגוראים (שם מדעי: Diprotodontia) היא סדרה בתת-מחלקת חיות הכיס. בסדרה נמצאים כ-120 מינים של חיות כיס, ובהם סוגי הקנגורו, סוגי הוולבים, הפוסומים, הקואלות, הוומבטיים, וכן סוגים נוספים.
6 בפברואר
6 בפברואר הוא היום ה-37 בשנה, בשבוע ה-6 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 328 ימים (329 בשנה מעוברת).
קנגוראים
מאפיינים
הקנגוראים החיים היום הם בדרך כלל אוכלי עשב, כמו רוב המינים בסדרה שנכחדו. יש בסדרה גם סוגים מעטים הניזונים גם מחרקים, וסוגים נדירים של אוכלי כל אך לפי הידוע מינים אלה התפתחו מאוחר יחסית מהמינים אוכלי העשב. ככל הידוע, הטורפים היחידים בסדרה שתפוצתם הייתה רחבה הם בני המשפחה אריות כיס, הקרובים לוומבט.
הסדרה אנדמית לאוסטרליה פרט למקרים יוצאי דופן. בעלי חיים מסדרה זו נמצאו גם בגינאה החדשה, שלפי הממצאים הגאולוגיים הייתה מחוברת לצפון לאוסטרליה, עד לפני כ-7,000 שנים, אך הופרדה ממנה כשמצר טורס הוצף על ידי האוקיינוס. המאובנים הראשונים שנמצאו היו מתקופת האוליגוקן, אך יש עדויות המרמזות על התקיימותם גם בתקופות קודמות. הפערים המשמעותיים בגילם של מאובנים באוסטרליה, אי מציאת מאובנים בגינאה החדשה, הפעילה גאולוגית, והגיוון הרב בקנגוראים בתקופת האוליגוקן מעידים ככל הנראה על קיומה של הסדרה גם קודם לכן.
הקנגוראים הגדולים ואלה הפחות אתלטיים מביניהם נכחדו עם הגעת בני האדם לאוסטרליה, לפני קרוב ל-50,000 שנה. אחת הסיבות האפשריות להיכחדותם היא ציד אך הסיבה הסבירה יותר היא שינויים קיצוניים בסביבת המחיה שלהם, בין השאר עקב שימוש בני האדם באש.
שני מאפיינים מבדילים בין הקנגוראים לשאר חיות הכיס: הראשון הוא היותם בעלי צמד חותכות בלסת התחתונה, בניגוד לשאר חיות הכיס, שלהן חותכות מרובות בלסת התחתונה. תכונה זו נתנה להם את שמם הלטיני, Diprotodontia שפירושו "שתי שיניים קדמיות". הלסת שלהם היא קצרה בדרך כלל עם 3 חותכות בלסת העליונה מלבד הוומבטיים להם יש חותכת אחת כמו למכרסמים. המאפיין השני הוא העובדה שהאצבעות השנייה והשלישית ברגליהם מאוחדות לחלוטין, פרט לציפורניים. האצבע החמישית ברגליהם (בוהן) חסרה ברוב המינים ואילו האצבע הרביעית בדרך כלל גדולה במיוחד.
המין הגדול ביותר בסדרה כיום הוא קנגורו אדום (Macropus rufus) השוקל עד 85 ק"ג. הקטן ביותר הוא פוסום ננסי זוטי (Cercartetus lepidus) ששוקל עד 10 גרם.
מאובנים
המאובן הראשון של בעל חיים מסדרת הקנגוראים תוארך לתקופת האוליגוקן לפני פרק זמן של 23.03-28.4 מיליון שנים. המין הראשון בסדרה שזוהה נקרא בלטינית Hypsiprymnodon bartholomaii והוא מהתקופה המיקונית המוקדמת שנמשכה מלפני 23 מיליון שנים ועד לפני 16 מיליון שנים.
אוניברסיטת סצ'נוב
אוניברסיטת סצ'נוב (ברוסית: Сеченовский Университет) הוא בית ספר לרפואה ומוסד ההשכלה לרפואה הוותיק ביותר ברוסיה, שנמצא במוסקבה.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1758 כפקולטה לרפואה של אוניברסיטת מוסקבה הקיסרית כבית הספר לרפואה הראשון ב. ביוזמת ניקולאי סקליפוסובסקי בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 לפקולטה לרפואה הוקם מתחם מיוחד בוא נבנו בנייני לימודים ובנייני בתי חולים בתחומים שונים. המוסד נפרד מאוניברסיטת מוסקבה והפך לעצמאי בשנת 1930. האוניברסיטה נקראה על שם הפיזיולוג הרוסי, איוואן סצ'נוב, בשנת 1955.
היסטוריה
האוניברסיטה נחנכה כאוניברסיטת מוסקבה הקיסרית (האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה מאז 1917) בשנת 1755. היא נקראה על שם איוואן סצ'נוב, בוגר בית הספר, המכונה "אבי הפיזיולוגיה הרוסית". המוסד נעשה עצמאי בשנת 1930 ורכש מעמד כמוסד אוניברסיטאי מלא בשנת 2010. האוניברסיטה חגגה 260 שנה להיווסדה בשנת 2018.
האקדמיה מהווה מרכז להכשרה, הסמכה והשכלה נוספת לצוות רפואי ורוקחים.
בקומפלקס האוניברסיטה יש 20 בניינים עם כיתות ואולמות הרצאות, מרכז קליני, מרכז מחקר, ספריה, מדור הוצאה לאור, מחלקת צילומי וידאו, מעבדות, גן בוטני ומעונות סטודנטים.
כ-1,500 בוגרים מעורבים בהכשרה לאחר התואר במסגרת התמחות ראשונית והתמחות קלינית, המכסים את כל ההתמחויות הקליניות, או קורסים שלאחר התואר.
בשנת 2020 האוניברסיטה הייתה מעורבת במרוץ לפיתוח חיסון למגפת הקורונה, בשיתוף פעולה עם בית החולים הצבאי הראשי על שם בורדנקו, במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה והיא הייתה הראשונה בעולם להכריז על השלמת הניסויים הקליניים.
מלכודת העכברים
מלכודת העכברים (באנגלית: The Mousetrap) הוא מחזה בלשי מאת אגתה כריסטי. המחזה מוצג בווסט אנד בלונדון ברציפות מאז 1952 ועד עכשיו, וזהו שיא עולם שמתחדש מידי ערב למחזה המועלה בפעם הראשונה, ולמחזה המועלה בכלל. ב-18 בספטמבר 2018 ציינו את ההצגה ה-27,500. המחזה נודע גם בזכות תפנית חדה ומפתיעה בעלילה, והפנייה של השחקנים בסוף ההצגה אל הקהל, שלא "להרוס" למי שלא צפה בהצגה, ולשמור בסוד את הסיום המפתיע.
היסטוריה של המחזה
המחזה התחיל כתסכית קצר ברדיו, ששודר ב-30 במאי 1947, בשם שלושה עכברים עיוורים (Three Blind Mice), לכבוד המלכה מרי מִטֶּק אשתו של המלך ג'ורג' החמישי. העלילה הייתה מבוססת על מקרה אמיתי של מות נער בשם דניס או'ניל בשנת 1945, בעת שהיה במשפחת אומנה בחווה במערב אנגליה.
כריסטי גם כתבה סיפור קצר המבוסס על אותו תסכית משנת 1947, אך בקשה שלא לפרסם את הסיפור בממלכה המאוחדת עד שההצגה תרד מהבמות, וזה עדיין לא קרה. הסיפור פורסם בשנת 1950 בארצות הברית בספר בשם "שלושה עכברים עיוורים וסיפורים אחרים" (Three Blind Mice and Other Stories).
בעת שכתבה את המחזה, העניקה כריסטי את הזכויות עליו לידי הנכד שלה מתיו פריצ'רד (Mathew Prichard) כמתנה ליום הולדתו. כריסטי התנתה שההצגה לא תוצג מחוץ ללונדון, ביותר מאשר גרסה אחת בכל שנה, ואסרה להפוך את המחזה לסרט קולנוע, לפני שיחלפו שישה חודשים מסיום הרצת ההצגה בווסט אנד.
כריסטי נאלצה לשנות את שם ההצגה, מכיוון שלפני מלחמת העולם השנייה הועלתה הצגה אחרת בווסט אנד בשם זהה "שלושה עכברים עיוורים". הרעיון לקרוא למחזה "מלכודת העכברים" הגיע מאנטוני היקס (Anthony Hicks) - בנה המאומץ של כריסטי. השם בהשראת המחזה המלט מאת ויליאם שייקספיר, שם שואל המלך קלאודיוס את המלט לשם המחזה שהוצג בחלקו לפני הנוכחים, והמלט עונה במטפורה "מלכודת העכברים".
הצגות בתיאטרון
הבמאי המקורי היה פיטר קוטס (Peter Cotes). הצגת הבכורה נערכה ב-6 באוקטובר 1952 בנוטינגהאם, ומשם נדדה ההצגה לאוקספורד, מנצ'סטר, ליברפול, ניוקאסל, לידס וברמינגהאם. הצגה ראשונה בלונדון נערכה ב-25 בנובמבר 1952 באולם New Ambassadors Theatre בווסט אנד, שם המשיכה ברציפות עד 23 במרץ 1974. כעבור יומיים, ב-25 במרץ חודשה ההצגה באולם הסמוך "תיאטרון סנט מרטין" (St Martin's Theatre) - שם ממשיכה להיות מוצגת עד היום, ובכל ערב שוברת שיא עולם חדש, זו, וכבר יותר מ-24,000 הצגות. הבמאי כיום ומזה שנים רבות הוא דייוויד טרנר (David Turner).
לאורך השנים התחלפו השחקנים פעמים רבות. רוב ההחלפות מתבצעות בכל שנה לאחר 25 בנובמבר "יום ההולדת" של ההצגה. ב-50 השנים הראשונות, עד שנת 2002, נמנו 350 שחקנים שונים ששיחקו לאורך השנים בהצגה. שחקן אחד ש"משתתף" בהצגה בקביעות עד ימינו אלו הוא דריק גאילר (Deryck Guyler; 1914 - 1999), שקולו המוקלט נשמע מקריא את החדשות ברדיו במהלך ההצגה.
אירועים ראויים לציון:
הצלחת המחזה מלכודת העכברים לאורך שנים, היא בין היתר בזכות הפופולריות הרבה בקרב תיירים מכל העולם, בעיקר תיירים מארצות הברית ומאוסטרליה - מדינות בהן המחזה לא הועלה מעולם.
ההצגה הועלתה בטורונטו שבקנדה ב-19 באוגוסט 1977, למשך 26 שנים ברציפות ומעל 9,000 הצגות עד 18 בינואר 2004 - שיא קנדי.
עלילה
לפני עליית המסך, נשמע קול של ירייה.
ארבעה אורחים מגיעים אל המלון, ואז מתחילה סופת שלג כבדה שמונעת כל תנועה באזור. בעלת המלון מקבלת שיחת טלפון מהמשטרה, בה מודיעים לה ששוטר יגיע אל המלון, ואז גם קו הטלפון מתנתק. מצטרף אורח חמישי, שנתקע עם רכבו בשלג.
למלון מגיע בסקי הבלש סמל טרוטר (Trotter) מהמשטרה. טרוטר מודיע לנוכחים שהרוצח הנמלט של מורין ליון הותיר בזירת הרצח פנקס, ועל פיו הוא מתכוון להגיע לאותו מלון. באותו פנקס נמצא גם הביטוי "שלושה עכברים עיוורים". טרוטר חושש שהרוצח כבר נמצא במלון.
הבלש מגלה לנוכחים כי שם משפחתה המקורי של הנרצחת מורין ליון היה סטנינג (Stanning), אך היא שינתה את שמה על מנת לשמור על אלמוניותה, לאחר שהייתה בכלא, יחד עם בעלה (שנפטר בינתיים). בני הזוג סטנינג ניהלו משפחת אומנה, והורשעו בהתעללות בשלושה אחים שהיו תחת חסותם. אחד הילדים אף נפטר, ונותרו אח ואחות, שגדלו מאז.
החשד ברצח נופל בכל פעם על אחד מהנוכחים. הן האורחים במלון, והן בעלי המלון - כל אחד בתורו נחשד ברצח.
אחת האורחות במלון, גברת בויל, נמצאת ללא רוח חיים, לאחר שנרצחה בחנק, ואז סמל טרוטר מתכנן להציב מלכודת כדי לתפוס את הרוצח.
אדמון רוסטאן
אדמון רוסטאן (בצרפתית: Edmond Eugène Alexis Rostand; 1 באפריל 1868 – 2 בדצמבר 1918) היה משורר ומחזאי צרפתי.
נחל יגור
נַחַל יָגוּר הוא נחל אכזב הזורם במורדות המזרחיים של הר הכרמל בכרמל הגבוה ועובר ב"פארק אשדות יגור" שהוא חלק מפארק הכרמל. נקרא גם ואדי שומריה על שם שיחי השומר הגדלים באזור. תחילתו של הנחל באזור עספיא. הוא זורם דרומית-מזרחית לנחל מעפילים לכיוון עמק זבולון ונשפך לנחל קישון. בדרכו עובר הנחל בקיבוץ יגור. בדומה ליתר נחלי הכרמל הזורמים ממזרח לקו פרשת המים של ההר, הנחל קצר, קניוני ובעל גדות תלולות. אורכו של הנחל כ-2 ק"מ.
אדמון רוסטאן
רוסטאן מקושר אל הנאו-רומנטיציזם, וידוע בעיקר בזכות מחזהו "סיראנו דה ברז'ראק" (Cyrano de Bergerac). מחזותיו הרומנטיים של רוסטאן סיפקו חלופה לתיאטרון הנטורליסטי שהיה פופולרי בסוף המאה ה-19.
מלכודת העכברים
עלילה
הסיום מפתיע, ולכן בסוף לאחר הקידות, השחקנים פונים אל הקהל, בבקשה לשמור את הסיום המפתיע בסוד.
נחל יגור
גאוגרפיה
סביב הנחל ובתוכו מספר שבילים, שמקשרים בין עספיא ליגור. הטיול בנחל מתאים למיטיבי לכת בלבד בשל הירידות התלולות.
אדמון רוסטאן
קורות חיים
בשנים הראשונות של המאה ה-20 עבר רוסטאן להתגורר באזור הבסקי של צרפת כשהוא מחפש מרפא לדלקת קרום הריאה שבה חלה. רוסטאן מת ב-1918 במגפת השפעת הספרדית. הבית שבו התגורר, "וילה ארנגה" (Aranga), הוא כיום מיצג של ארכיטקטורה בסקית, נבחר לאתר מורשת, ומשמש מוזיאון לחייו של רוסטאן.
נחל יגור
צמחייה
צמחיית הנחל היא חורש ים תיכוני סבוך היוצר מעין תקרה מעל האפיק. העצים הצומחים בנחל הם אלון מצוי, אלה ארצישראלית, מורן, קטלב, ער אציל, עוזרר, כליל החורש ועוד. בחלקו התחתון של הנחל צומחים עצי חרוב. בנחל צומחים מספר צמחים נדירים כגון בקעצור החורש שהנחל הוא אחד המקומות הבודדים בארץ ישראל בהם הוא צומח, שושן צחור, בוצין אופקי וכלורה חרוזה. על קירות הקניון בנחל צומחים שרכים וטחבים.
סנפרו
סנפרו (סנֶפֵּר-אוּ; במצרית עתיקה: 'הוא [הורוס, אדון מאע'ת] השלים אותי', ביוונית (קוינה): Σῶρις סורִיס) היה פרעה מצרים העתיקה במהלך המאה ה-26 לפנה"ס, מייסדה של השושלת הרביעית ומבין בוני הפירמידה הגדולות הראשונים. תקופת שלטונו נחשבת לתחילתו של תור זהב בהיסטוריה של מצרים העתיקה.
ביוגרפיה
סנפרו, לפי רוב ההערכות הארכאולוגיות, היה בנו של חוני, הפרעון האחרון של השושלת השלישית של מצרים העתיקה. סנפרו הגיע לכס המלוכה בערך בשנת 2613 לפני הספירה והיה פרעה הראשון של השושלת הרביעית במצרים העתיקה. הוא שלט במשך כשלושים שנה ושלח משלחות צבאיות למדבר לוב ולנוביה במטרה להשיג חומרי בניין ואסירים לשמש לעבודות כפייה למען פיתוח פרויקטים ותשתיות בנייה שלו.
לאורך תקופת שלטונו, כמו קודמיו וכמו יורשיו, הייתה מצרים בתקופה ממושכת של שלום עם שכניה. מצב זה אפשר תעסוקה יציבה וכן פיתוח נרחב בנושאי הכמורה, האומנות, הממשל והאדריכלות. סנפרו מתואר כשליט חכם ונינוח. מבין המסעות הצבאיות שכן התרחשו בתקופתו נודע כי סנפרו יצא בפלישה לחצי האי סיני אשר דרכה החל בסחר עם הפיניקים. על יחסי החוץ של מצרים בתקופתו נכתב באבן פלרמו.
סנפרו חיזק את בניית הספינות המצריות למען ביצוע שייט בים התיכון וים סוף לשיפור מסחר ולחיזוק השפעתה של הממלכה המצרית. בנייתו האדריכלית הוסיפה לעצור כל הצפה אשר התרחשה פעם במספר שנים בעבר נהר הנילוס. לאחר מותו של סנפרו ירש אותו בנו, ח'ופו, שהמשיך במדיניות של פיתוח אדריכלי. תקופת שלטונו של סנפרו נחשבת לתחילת תור הזהב של תקופת השושלת הרביעית במצרים העתיקה.
פירמידות
תחילה בנה את הפירמידה הנטויה אך לאחר שנטש אותה בנה בדחשור את הפירמידה האדומה, אשר שימשה כשיא יצירתו ובסופו של דבר כמקום קבורתו. מאוחר יותר הוסיף סנפרו לבנות את פירמידת מיידום. בנו של סנפרו, ח'ופו, נודע לימים כבונה הפירמידה הגדולה של גיזה בהמשך לעבודות הבנייה של אביו.
מקורות לחייו
המקורות ההיסטוריים מתקופתו של סנפרו הם מועטים ויתרה מזאת חלקם גם כוללים רישומים שסותרים אחד את השני. המקור הנסמך ביותר מתקופתו של סנפרו היא אבן פלרמו. תקופת שלטונו והשנים בהן הוא שלט ידועים לפי רישומי האבן אך הנסיבות שהביאו לעלייתו של סנפרו לשלטון נותרו בספק. הערכה אחת טוענת כי היה למעשה בנו של הפרעה חוני מהשושלת השלישית. הערכה נוספת טוענת כי היה יועץ ב השפעה בחצר המלוכה של חוני והוכתר לפרעה לאחר מותו מכיוון שנישא לבתו.
הערות שוליים
קטגוריה:אישים שחיו באלף ה-3 לפנה"ס קטגוריה:פרעוני מצרים קטגוריה:מצרים העתיקה קטגוריה:מצרים: היסטוריה
נוקטורן
נוקטורן (מלטינית: Nocturnus, לֵילי, של הלילה) הוא סוגה במוזיקה הקלאסית, שהתפתחה בתקופה הרומנטית (המאה ה-19) ונכתבה לרוב לפסנתר סולו. הנוקטורן מוגדר כ"מוזיקה לילית", כלומר יצירה המתארת את הלילה, התרחשות לילית או "תחושה לילית", ולכן נוקטורנים ניחנים לרוב בקצב איטי ואופי מנומנם או רגשני.
הנוקטורנים הראשונים לפסנתר נכתבו על ידי המלחין האירי ג'ון פילד. במהלך התקופה הרומנטית כתבו נוקטורנים כמה מהגדולים והחשובים שבמלחיני התקופה, בהם: פרדריק שופן (שהלחין 21 כאלה), פרנץ ליסט ואדוורד גריג.
הוגו ירדן
הוגו ירדן (נולד בשם הוגו ז'רדנובסקי ב-6 במרץ 1936) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי. חבר קיבוץ "ברור חיל".
ביוגרפיה
ב-1958, כשהיה בן 22, עלה לישראל מברזיל. בשנת 1963 סיים שלוש שנות לימודי משחק במחזור הראשון של בית הספר "בית צבי", לצד זאב רווח ויוסף שילוח.
בתיאטרון
החל את דרכו בתיאטרון "האהל". שיחק בתיאטרון באר שבע ובתיאטרון הקאמרי.
בין ההצגות בהן השתתף: בשנת 1982 השתתף בהצגה "יונו והטווס" מאת שון או'קייסי לצד זהרירה חריפאי ומרק חסמן, וב-2002 גילם את ג'וקסר בהעלאה המחודשת של ההצגה, הפעם לצד לאורה ריבלין ומוטי כץ. "רופא בעל כורחו", "סיפור גן החיות", "הלילה השנים עשר", "יונו והטווס", "השטן במוסקבה", "כותרת ראשית", "חלום ליל קיץ", "אותו ואת בנו", "הספר מסביליה", "אילוף הסוררת", "רק ביום ראשון", "דודתו של צ`ארלי", "קומדיה של טעויות", "הביצה", "מפיסטו", "מהומה רבה על לא דבר", "מירנדולינה", "הנסיכה והרועה", "אנה פרנק", "סיפור סתיו", "זינגר", "אם הבית", "כסף קל", "אשת האופה", "פילדלפיה אני בא", "המלאך הכחול", "פרלוד לנשיקה" ו"חשבון פתוח" (בשיתוף עם תיאטרון יובל). ב-2010 השתתף בהצגה מאת מולייר "החולה המדומה" בבימויו של מיטקו בוזקוב.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1998 גילם את גונקל בהצגה "מלאכת החיים" מאת חנוך לוין. שיחק בהצגות "פילומנה", "התאומים מוונציה" ו"על עכברים ואנשים".
ב-1988 גילם אחד משלושת האלים בהצגה "הנפש הטובה מסצ'ואן" שהייתה שיתוף פעולה בין הבימה לתיאטרון באר שבע.
ב-2002 ביים ושיחק בהצגה "סיפור סתיו" לצד תקוה עזיז ושמואל שילה.
ב-2008 גילם סבא בהצגה שהייתה שיתוף בין תיאטרון הבימה והתיאטרון הקאמרי, "החגיגה", מאת תומאס וינטרברג, מוגנס רוקוב ובו הר הנסן ובבימויו של חנן שניר.
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1987 השתתף בסרטו של נדב לויתן "ילדי סטלין" לצד שמואל שילה, עזרא דגן ודודיק סמדר. ב-1999 גילם את סרג'יו בסרטו של דרור שאול "מבצע סבתא". ב-2004 גילם מזכיר קיבוץ בסרטו של איתן פוקס "ללכת על המים". בין השנים 2000–2004 גילם את אביו של ישראל (דב נבון) בסדרת הטלוויזיה "הבורגנים" שביים איתן צור. ב-2005 גילם את אפרים בסדרת הטלוויזיה "טלנובלה בע"מ". ב-2007 גילם את אהרל'ה פוזננסקי בסדרת הטלוויזיה "האלופה" שביים שי קפון. ב-2007 גילם את רזניק בסרטו של יונתן פז "אסקימוסים בגליל". ב-2008 גילם את צ'רסקי בסדרת הטלוויזיה "רמזור" שביים רני סער, וגילם את דוד רפאל בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות".
אריסטגורס ממילטוס
אריסטגורס (ביוונית:  Ἀρισταγόρας; המאה ה-5 לפנה"ס) היה טיראן העיר היוונית מילטוס באסיה הקטנה. התפרסם כמי שהוביל את המרד האיוני נגד הממלכה האחמנית.
ביוגרפיה
על ילדותו ונעוריו של אריסטגורס לא ידוע דבר. היה לו אח בשם חרופינוס, ואביו היה אדם בשם מולפגורוס, והוא היה חתנו של היסטיאיוס טיראן העיר היוונית מילטוס שבאסיה הקטנה, מטעם המלך דריווש הראשון. היסטיאיוס הושם במעצר בית בידי דריווש, ואריסטגורס מונה כטיראן במקומו.
זמן קצר לאחר מינויו, הגיעו אל אריסטגורס שליחים מהמפלגה האוליגרכית באי נקסוס. הנקסים, ביקשו מאריסטגורס צבא שיסייע להם לשוב לשלטון לאחר שהם הודחו בהפיכה. אריסטגורס, שחפץ להגדיל את תחום שלטונו גם לנקסוס, פנה אל הסטראפ ארטפרנס בבקשה לקבל תקציב למסע. ארטפרנס, שהיה גם אחיו של המלך דריווש, חיכה לאישור משושן, ולאחר שזה הגיע צייד 200 ספינות וכן חיל משלוח פרסי גדול שהועמס עליהן. הוא אף צרף לצי מצביא פרסי בשם מגבטס.
לרוע המזל, בדרך לנקסוס, הסתכסכו ביניהם אריסטגורס ומגבטס, ומגבטס שלח שליחים אל הנקסים ודיווח להם על הפלישה המתקרבת. הנקסים, מיהרו לקצור את התבואה ולבצר את החומות והמצור הפך לכישלון חרוץ. אריסטגורס חזר למילטוס, כשהוא מודע לכך שהביך את עצמו ואת ארטפרנס, וכן שהפסיד סכום כסף גדול לאוצר הפרסי. אריסטגורס חשש שהפרסים הזועמים ינקמו בו, ועל כן החליט למרוד, ולנתק את מילטוס מהממלכה הפרסית. הוא כינס את ידידיו ונכבדי מילטוס, ופרש בפניהם את תוכניתו. כולם היו בעד, פרט לגאוגרף וההיסטוריון הקטאיוס (Hecataeus) שהתנגד לה. משראה הקטאיוס שדבריו נופלים על אוזניים ערלות, הציע לפחות שהמורדים ישתדלו לשמור על יתרונם בכל הקשור ללוחמה ימית, שכן בתחום זה היו הפרסים חלשים יותר ונאלצו להסתמך בעיקר על ספינות מפיניקיה ומצרים. הצעתו התקבלה, ואריסטגורס שלח אנשים ללכוד את הספינות שחזרו מנקסוס.
סיפור זה הוא הדעה המופיעה במקורות העתיקים להתפרצות המרד, אם כי חוקרים מודרניים מציעים סיבות עמוקות יותר. ההיסטוריון משה עמית, מעלה כמה שאלות על הסיפור: מדוע יארגנו הפרסים משלחת בסדר גודל של 200 אוניות רק בגלל יוזמה פרטית של טיראן איוני? יתרה מכך, מגבטס היה אציל פרסי חשוב, ובהמשך אף נזכר כממלא תפקידים חשובים בצבא הפרסי, אם כך מדוע יבגוד במולדתו ובמלכו רק בגלל עלבון פרטי? לפיכך מציע עמית גרסה שונה מעט של המאורעות, על פי הפרסים יזמו בעצמם את המסע לנקסוס, וניצלו לשם כך הן את אריסטגורס והן את הגולים הנקסים. הפלישה נכשלה מסיבות אחרות, והפרסים הפילו את האשמה על כתפי האיונים שפתחו במרד להגנה עצמית.
כך או כך, המרד התפשט בכל רחבי איוניה, כל הערים היווניות מיהרו לפרוק מעליהם את עול הטיראנים, וגירשו את הפרסים ותומכיהם. אריסטגורס עצמו התפטר ממשרתו כטיראן ושלט במילטוס כ"נבחר העם". אולם אריסטגורס הבין שהמרד חלש מדי והפרסים חזקים מדי, ובלי עזרה חיצונית לא ניתן יהיה לנצח. על כן הוא יצא בעצמו בראש משלחת ליוון, וניסה לגייס עזרה מערי המדינה. הוא פנה ראשית כל אל ספרטה. הוא נפגש עם המלך קלאומנס הראשון, והראה לו מפה של האזור. הוא תיאר למלך את עושרה האגדי של פרס, ולא שכח לציין את סבלם של האיונים מידי הפרסים: קלאומנס ביקש ממנו לחזור עוד שלושה ימים, ולאחר מכן שאל אותו קלאומנס מה המרחק מספרטה עד לאסיה, במקום לשקר הודה אריסטגורס כי 3 חודשי מסע מפרידים בין ספרטה לאסיה. קלאומנס הורה לו לעזוב את ספרטה שכן המרחק גדול מדי.
אריסטגורס המשיך לאתונה. האתונאים היו גם הם איונים במוצאם, והצי שלהם היה גדול וחזק בהרבה משל הספרטנים. לפיכך הסכימה המועצה של אתונה לשגר לעזרתו 20 ספינות. גם ארטריה שבאובויה שלחה 5 ספינות, משום שבניה היו חייבים טובה לבני מילטוס. המרד התפשט גם לקפריסין וקאריה. אריסטגורס מינה את אחיו חרופינוס כמפקד הכוח האיוני המשותף של כל הערים. הצבא האיוני תקף את סרדיס, בירת הסטראפיה ומקום מושבו של ארטפרנס. ארטפרנס סירב לנטוש את העיר, ובעזרת חיל המצב הפרסי ומתנדבים לודים, הצליח למנוע את נפילת המצודה שבעיר לידי המורדים. האיונים העלו חלק נכבד מהעיר באש, ולאחר מכן נאלצו לסגת כאשר כוח פרסי גדול הגיע לעזרת העיר המותקפת. בעקבות הכישלון, נטשה השייטת האתונאית את מילטוס והפליגה חזרה ליוון.
המרד החל לנטות לטובת הפרסים, קפריסין נכבשה מחדש, וקימי וקלוזמנאי נפלו. אריסטגורס, החליט להכין מקלט למקרה שהוא ואנשיו יאלצו להימלט. ועל כן הפקיד את העיר בידי אדם בשם פיתגורס, והפליג לתראקיה יחד עם קומץ מאנשיו. כאשר ירדו מהספינות באזור מירקנוס, הם הותקפו בידי שודדים תראקים מקומיים ונרצחו כולם. גם לאחר מותו, המשיכו האיונים במרד עד תבוסתם בקרב לאדה.
את (כתב עת)
אַתְּ הוא כתב עת ישראלי הפונה לקהל נשים, שנוסד בשנת 1967.
היסטוריה
דבורה לוין, ששימשה כעורכת האופנה של המגזין מיומו הראשון, מונתה לעורכת הבאה והיא נשארה בתפקיד עד יום מותה, באפריל 1986, אז הוזעק ממערכת מעריב יחיאל לימור ששימש כעורך עד 31 בדצמבר 1990. בתקופתו של לימור החלו להתפרסם ביחד עם המגזין מוספים רבים שהפכו את המגזין למגזין לכל המשפחה, בין המוספים המגזין "אתה" לגבר, מגזין הילדים "צ'ופר" ולראשונה בישראל גם מוסף תשבצים נפרד.
בשנת 1992 מונתה יעל פז-מלמד לעורכת המגזין והוסיפה לחבילה גם את המוספים "את גורמה" ו"את יופי".
בשנים 1996–2013 הייתה עופרה מזרחי עורכת המגזין.
במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, שוב פרסום המגזין ראיון שערכה סנדרה רינגלר עם שרה נתניהו.
החל משנת 2016 נערך טקס פרסי האופנה הישראלי על ידי המגזין.
עורכת המגזין משנת 2014 עד 2023 הייתה עדי עוז.
ב-3 באוגוסט 2021 הודיעה מערכת ״את״ כי גיליון ראש השנה יהיה הגיליון המודפס האחרון.
העורכת הנוכחית של מגזין "את" היא רוני ודנאי.
תחרויות הדוגמנות "ניו מודלס" ו"את מודלס"
ב-2003 ערך המגזין את תחרות הדוגמנות הישראלית "ניו מודלס". האירוע שודר בערוץ 2 אצל הזכיינית טלעד, בהנחיית סיגל שחמון.
בשנת 2004 שונה שם התחרות ל"את מודלס" והונחה על ידי אקי אבני.
עצירות
עצירות היא תסמין במערכת העיכול, שבמסגרתה מתקשה אדם או בעל חיים אחר לסלק פסולת צואתית שהצטברה במעיו. עצירות היא תסמין (סימפטום) ואיננה מחלה. העצירות היא הפרעה שכיחה וסובלים ממנה על פי הערכות כ-20% מהאוכלוסייה. התופעה ההפוכה לעצירות, כלומר עודף נוזלים בצואה, מכונה שלשול. ישנה הבחנה בין סוגים שונים של עצירות: עצירות כרונית שעשויה להימשך שנים מבלי שהאדם ישים לב לכך, לעומת עצירות אקוטית שמופיעה לפתע וקשה להתעלם ממנה. וכן עצירות תפקודית שנובעת באופן ישיר מבעיה במעיים לעומת עצירות משנית שנגרמת בשל התנהגות או מצב של גוף האדם כמו מחלה.
אבחנה
אמת המידה להגדרה של העצירות היא אחת מאלה:
אפידמיולוגיה
העצירות היא הפרעה שכיחה וסובלים ממנה כ-20% מהאוכלוסייה. היא נפוצה יותר בגיל מבוגר, ונפוצה יותר אצל נשים מאשר אצל גברים (פי שניים עד פי שלושה נשים סובלות מעצירות מאשר גברים).
אטימולוגיה (סיבות)
קיימות שתי חלוקות בהגדרת עצירות: עצירות הנובעת מתפקוד ובעיה במעי הגס עצמו, ועצירות שהיא תוצאה של גורם אחר, כגון מחלה, הרגלי חיים, ותרופות.
גורמי סיכון
אנשים שאינם פעילים גופנית (במיוחד כאלו שרתוקים למיטה), כאלו שתזונתם לקויה (אי הקפדה על שתיית נוזלים וצריכת סיבים תזונתיים), ובעלי הרגלי יציאה לקויה (כאלו שדוחים את היציאות שלהם, כאשר הם מרגישים צורך בכך), נמצאים במקום גבוה להיות לוקים בתסמין הזה.
הסכנות שבעצירות
במצב של עצירות, שאריות מזון בלתי מעוכל ופסולת שוהים במערכת העיכול זמן רב לעומת הנורמה. בזמן זה, פועלים עליהם חיידקי המעיים, מפרקים אותם ונוצרים גזים ותוצרי פירוק שאינם רצויים. במידה והעצירות נמשכת, יש ספיגה חוזרת של נוזלים, הצואה מתייבשת ויש סכנה להתפתחות אבני צואה, טחורים, דלקות במעי, פיסורה ואף סוגים מסוימים של סרטן, כל זאת מעבר לתחושה הלא נעימה המלווה את הסובל מעצירות.
תרופות
ישנם סוגים שונים של אמצעים לטיפול בעצירות:
תסמינים להתערבות רפואית דחופה
במצב של עצירות כרונית יש לפנות לרופא בדחיפות לצורך ביצוע בדיקות למציאת הסיבה לעצירות.
אלן רמזי (אמן)
אלן רמזי (באנגלית: Allan Ramsay; 13 באוקטובר 1713 – 10 באוגוסט 1784) היה צייר דיוקנאות סקוטי.
קורות חיים
אלן רמזי נולד באדינבורו שבסקוטלנד והיה בנו הבכור של המשורר אלן רמזי.
בהיותו בן 20 עבר רמזי ללונדון ולמד בה אמנות תחת הצייר השוודי האנס הייסינג, בהמשך למד באקדמיית סמטת סנט מרטין (St. Martin's Lane Academy). בשנת 1736 נסע לרומא ונאפולי שם למד במשך שלוש שנים תחת פרנצ'סקו סולימנה ופרנצ'סקו פרננדי. בשנת 1738 שב לאדינבורו וצייר את דיוקנו של אריצ'יבלד קמפבל, דוכס ארגייל - דיוקן אשר לימים צויר על שטרות הבנק המלכותי של סקוטלנד.
בשנת 1739 שב ללונדון והועסק על ידי פרנסיס אגרטון, דוכס ברידג'ווטר. באותה שנה נישא לאן ביין (Anne Bayne). שלושת ילדיהם מתו בינקותם. אן נפטרה ב-4 בפברואר 1743 במהלך לידת ילדם השלישי.
רמזי ואשתו שהו באיטליה בין השנים 1754 -1757 וביקרו ברומא, פירנצה, נאפולי וטיבולי. בשנת 1761 שב לאנגליה ומונה לצייר ראשי (Principal Painter in Ordinary) של המלך ג'ורג' השלישי. במהלך עבודה זו נאלץ לצייר דיוקנאות כה רבים של המלך (אותם הגישו כמתנה לשגרירים ומושלי מושבות) עד שרמזי נאלץ להעסיק עוזרים רבים, בהם דייוויד מרטין ופיליפ ריינאגל.
בשנת 1773 הפסיק לצייר במטרה לעסוק בכתיבה. הוא שב וביקר באיטליה בשנים 1775–1777. בשנת 1782 נפטרה אשתו השנייה. לאחר פטירתה שב לאיטליה בשנים 1782–1784. פטירתה וכן תאונה בה נפגעה ידו הביאו לפגיעה בבריאותו. בשל בריאותו הלקויה התגורר בדרומה של אנגליה, והוא נפטר בדובר ב-10 באוגוסט 1784.
ייאסו הראשון, קיסר אתיופיה
ייאסו הראשון (געז: ኢያሱ, עברית: יהושע הראשון) ידוע גם בשם ייאסו הגדול קיסר אתיופיה 1682–1706, הוכתר בשם "אדים סגד" (געז: አድያም ሰገድ, עברית: לו הארץ משתחוות). ייאסו היה בנו של הקיסר שקדם לו יוהנס הראשון מהקיסרית סבלה וונגאל.
על פי ההיסטוריון ג.וו.ב. האנטינגפורד ייאסו:
אדן בקה
אדן בקה, (במקור עד שנת 1900 ברגר, בהונגרית: Beke Ödön, קומארום, 20 במאי 1883 – בודפשט, 10 באפריל 1964) היה בלשן הונגרי-יהודי, מומחה לשפות פינו-אוגריות, פרופסור, חבר מן המנין באקדמיה ההונגרית למדעים. התוצאות המשמעותיות ביותר בעבודתו בשפות הפינו-אוגריות הן מהדורות הטקסט של ואוספי שירה עממיים שנאספו בעבודת שטח. הוא אביו של דנש בקה (1911–1962) מהנדס כימיה, כימאי זוכה פרס קושוט (הפרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
ייאסו הראשון, קיסר אתיופיה
לפני שהוכתר לקיסר ייאסו היה מושל גוג'אם ונתמנה ליורש העצר בגיל 20. בשנה הרביעית לשלטונו הגנרל וולה והנזיר טבדן הכריזו על יסחק ייאסו כקיסר כאשר שמע זאת ייאסו הוא מחץ את המרד והרג את יסחק.
אדן בקה
ביוגרפיה
בקה נולד במשפחה יהודית כבנם של הרמן (ארמין) ברגר, סוחר עצים, והרמינה קוהן (כהן). את לימודיו התיכוניים סיים בגימנסיה הקלוויניסטית בקומרום ולאחר מכן בעיר פאפה. את תואר הדוקטורט במדעי הרוח קיבל באוניברסיטת בודפשט בשנת 1905, אותו השלים בשנת 1906 עם תעודת הוראה בשפה ההונגרית ובלטינית. משנת 1906 לימד כמורה מחליף בבית הספר התיכון הממלכתי בבודפשט ברובע 8 ולאחר מכן משנת 1909 כבר במשרת מורה בגימנסיה הממלכתית הראשית בסיביו (אז הונגריה). הוא חזר לבודפשט בשנת 1910 ועד 1919 היה מורה בתיכון המלכותי ההונגרי הראשי ברובע 6. בשנת 1910 נשא לאישה את שרולטה לוסטיג, מורה בבית ספר בחטיבת הביניים.
ייאסו הראשון, קיסר אתיופיה
שלטונו
ייאסו הקדיש את שלטונו לעניינים מנהלתיים והחזיק מועצות רבות ברחבי האימפריה האתיופית, דאג לענייני דת, שינה את שיטת המיסוי וחוקק חוקים רבים.
ייאסו יזם מערכות צבאיות כנגד השנקלה ובזמן שלטונו האורומו הראשון כיהן בארמונו. ייאסו הטיל מצור על העיר מאסאווה שהייתה תחת האימפריה העות'מאנית כאשר שליט מאסאווה הטיל מס על סחורות מאתיופיה.
ההיסטוריון האתיופי סולומון גאטמון כותב ש:
אדן בקה
ביוגרפיה
בשנת 1948 קיבל משרת מרצה באוניברסיטת אטווש לוראנד, ומשנת 1949 לימד בתואר מרצה בכיר את השפות של הוולגה ולשונות פרמיות במחלקה הפינו-אוגרית. בין השנים 1953–1962 היה ראש החוג כפרופסור, של המחלקה הפינו-אוגרית השנייה.
ייאסו הראשון, קיסר אתיופיה
שלטונו
גאטמון כותב גם שהמאמצים של ייאסו נשאו פרי ואפילו קיבל שני פעמונים כמתנה מהמושל ההולנדי של בטאוויה, שנתרמה לכנסיית דברה ברהן סלאסי בגונדר.
אדן בקה
יצירתו
התוצאות המשמעותיות ביותר של יצירתו קשורות למחקר התיאורי של שפת המארי, ובהקשר רחב יותר, למחקר פונולוגי, מורפולוגי ותחבירי של השפות הפינו-אוגריות. בנוסף, קשורים לשמו פרסומים הקשורים לאטימולוגיה – בעיקר מקור שמות בעלי חיים וצמחים בהונגריה. הוא עסק גם בפולקלור ההונגרי ובסיפורי עם.
בקה היה אחד המחברים הקבועים של כתב העת "משמר השפה ההונגרית". לאחר מלחמת העולם השנייה מילא תפקיד משמעותי בהפעלתו מחדש של כתב העת, בו היה גם העורך בין השנים 1946–1953.
תיירי אמברוז
תיירי וינסטון ז'ורדן אמברוז (בצרפתית: Thierry Winston Jordan Ambrose; נולד ב-28 במרץ 1997 בסנס שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי-גוואדלופי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אוסטנדה מליגת העל הבלגית ובנבחרת גוואדלופ.
קריירת מועדונים
ב-24 ביולי 2021 חתם באוסטנדה מליגת העל הבלגית.
קריירה בינלאומית
ב-23 במרץ 2022 ערך אמברוז את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גוואדלופ, בהפסד 2-0 לנבחרת כף ורדה במשחק ידידות. ב-26 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 4-3 לנבחרת מרטיניק במשחק ידידות.
קווין הרבי
איימי רנה נונאן (לשעבר היידמן, באנגלית: Amy Renee Noonan; נולדה ב-29 באפריל 1986), הידועה בשם הבמה קווין הרבי (Qveen Herby), היא ראפרית, זמרת, ופזמונאית אמריקאית. הרבי התפרסמה בהרכב "קארמין", שהוקם בשנת 2010 והתפרק בשנת 2017.
2017–הווה: פריצה ומיני-אלבומים
בשנת 2017, הכריזה הרבי ברשתות החברתיות של ההרכב קארמין בו נאמר "קארמין מתה, תחי הרבי." לאחר מכן חשפה את שם הבמה החדש שלה "קווין הרבי". למרות פירוק ההרכב, המשיך ניק נונאן להפיק ולהיות שותף בעבודה על האלבום. ב-1 ביוני, הוציאה את סינגל הבכורה "Busta Rhymes", יממה לאחר מכן יצא המיני-אלבום שלה "EP 1". האלבום עצמו זכה לביקורות מעורבות של מבקרים שפקפקו על הדרך העצמאית של הרבי. אך האלבום זכה להצלחה, כשהגיע למקום ה-37 במצעד האלבומים העצמאיים של בילבורד ובמקום 13 במצעד האלבומים של Heatseekers בארצות הברית.
לאחר יציאתו של האלבום "EP 1", הרבי הכריזה כי החלה לעבוד על המיני-אלבום השני שנקרא "EP 2". ב-8 בספטמבר, הוציאה את הסינגל הראשון "Love Myself". ב-13 באוקטובר, הוציאה את הסינגל השני "Wifey". ב-1 בדצמבר יצא המיני האלבום השני "EP 2".
לואי אלכסנדר, נסיך למבל
לואי אלכסנדר, נסיך למבל (בצרפתית: Louis-Alexandre-Joseph-Stanislas de Bourbon, prince de Lamballe; 6 בספטמבר 1747 - 6 במאי 1768), היה בעלה של מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל אשר הוצאה להורג במהלך המהפכה הצרפתית.
ביוגרפיה
לואי אלכסנדר נולד ב-6 בספטמבר 1747 במלון טולוז, פריז, ללואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר ולמריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושארלוט אגליי ד'אורליאן.
לואי אלכסנדר היה ידוע באורח חייו ההולל, ובשל כך בשנת 1767 נבחרה מריה תרזה לואיזה מסבויה, בתם של לואיג'י ויטוריו, נסיך קריניאנו וכריסטינה, רוזנת הסן-רוטנבורג להיות רעייתו הודות לאדיקותה ויופייה הרב, ובני משפחתו קיוו שאשתו הצעירה והיפה תשנה זאת. הזוג לא נפגש לפני יום החתונה, אולם לואי אלכסנדר היה סקרן לראות את אשתו והגיע למקום בו היא לנה יום לפני חתונתם. הוא הגיש לה זר פרחים, ואמר שבעלה לעתיד הנחה אותו למסור לה את הזר. למחרת, בחתונתם, מארי תרז הופתעה לגלות כי האיש הפשוט שבו פגשה יום קודם הוא בעלה לעתיד. לאחר שלושה חודשי נישואים חזר לואי אלכסנדר לסורו, וחמישה חודשים לאחר החתונה הוא ברח עם רקדנית אופרה. בשלב מסוים הוא אף מכר את יהלומיה של אשתו כדי לגייס כסף לשלם את החובות שלו. 16 חודשים לאחר נישואיהם, ב-6 במאי 1768 מת לואי אלכסנדר ממחלת מין, לצד אשתו, והותיר אותה אלמנה בגיל 19, ויורשת להונו העצום.
אלמנתו נותרה להתגורר לסירוגין בהוטל דה טולוז בפריז ובשאטו דה רמבוליי, עד אשר הוזמנה לחתונה של בני משפחת המלוכה, שם הכירה את מארי אנטואנט, והחיבור בין השתיים היה כה מיידי ומהיר שהביא לשמועות ולרכילות על טבע היחסים ביניהן. מארי תרז הפכה לחביבת המלכה ולחברה הקרובה ביותר, היא עברה להתגורר בחצר המלכות ומונתה על ידי המלכה להיות בעלת תפקיד מרכזי בפמליית המלכה. מארי תרז הייתה ידועה בפרטיותה ובשמרנותה, אולם הדבר לא הפריע להולכי הרכיל שבחצר המלכות להאשים את השתיים ביחסים לסביים, כחלק ממסע ההכפשה שהתנהל כנגד מארי אנטואנט, לערעור הלגיטימיות של בית המלוכה.
במהלך המהפכה הצרפתית היא עברה להתגורר בבריטניה, אולם חזרה לפריז מתוך נאמנות למלכה, למרות שידעה שחייה יהיו בסכנה. בספטמבר 1792 היא נרצחה באכזריות, וראשה הובל לחלונה של מארי אנטואנט, שם צעק ההמון למלכה לצאת אל החלון ולנשק את השפתיים של חברתה המתה.
סימולטור יאנדרה
סימולטור יאנדרה (באנגלית: Yandere Simulator) הוא משחק וידאו אינדי עתידי מסוגת הפעולה וההתגנבות, אשר מפותח ומופץ על ידי מפתח משחקי הווידאו האמריקאי אלכס "YandereDev". המשחק סובב סביב תלמידת תיכון אובססיבית בשם אייאנו אאישי (Ayano Aishi), אשר מכונה "יאנדרה-צ'אן" (Yandere-chan), על שם המושג יאנדרה (מיפנית: ヤンデレ), המשמש לתיאור אדם (לרוב נקבה) אשר מאוהב באדם אחר באופן אובססיבי וקנאי, עד כדי כך שאותו אדם לא יהסס לנהוג באלימות ואכזריות כלפי אנשים אחרים אותם הוא רואה כמאיימים עבור מושא אהבתו. במהלך תקופה של כעשרה שבועות, על אייאנו לרצוח עשר יריביות על מנת לגרום לכך שהקראש שלה לא יתאהב בבנות אחרות. גרסת דמו יצאה לאור ב-31 באוגוסט 2020.
עלילה ומשחקיות
השחקן נכנס לנעליה של אייאנו אאישי (המכונה יאנדרה-צ'אן), תלמידת תיכון אדישה שפיתחה קראש על טארו ימאדה, תלמיד מהתיכון, אותו היא מכנה "סנפאי" (תואר כבוד). במהלך תקופה של עשרה שבועות, עשר תלמידות אחרות מנסות להתחיל עם סנפאי ועל השחקן למנוע מאותן הבנות להשיג את המטרה.
בעקבות האובססיה הרבה ותסמונת ה-"יאנדרה" של הפרוטגוניסטית, השחקן יכול להשלים את המשימה במגוון רב של דרכים הכוללים קרבות, רקימת קשרי ידידות, בגידה, רכילות, גירוש, הפללה, חטיפה, גרימה להתחשמלות, הרעלה, הטבעה, שרפה, רצח, רצח במסווה של התאבדות, גרימה להתאבדות מכוונת, עינויים ורצח מרחמים וכן שיטות פשוטות לחיסול על ידי שימוש בכלי נשק שונים המופיעים במשחק, כמו סכין מטבח, מסור עגול, מחבט בייסבול וקטאנה. במהלך המשחק, יאנדרה-צ'אן יכולה לקבל סיוע ממודיעין המכנה את עצמה "Info-chan", אשר מספקת ליאנדרה-צ'אן כלי נשק, תוכניות וכן הטבות נוספות תמורת צילומי תחתונים, מידע וכן חומר שיכול לשמש לסחיטה.
על אייאנו להימנע מכך שעדים יראו אותה בזמן שהיא מבצעת פשעים, או שהיא תסבול מעונשים כמו: אובדן תדמית, שגורם לכך שתלמידים יתקשו לסמוך עליה; צניחה ברמת השפיות, שמובילה לכך שסנפאיי יאבד עניין באייאנו ופוגעת ביכולת לבצע פשעים בזהירות; פסילה, אם "סנפאי" תופס את השחקן על התנהגות חשודה או בקרבתו; ומעצר על ידי תלמידים אחרים או מורה. רציחת תלמידים יכולה להוביל לעונשים הקשורים ל-"אווירה הבית-ספרית", אשר משנה את ההתנהגות של דמויות בלי שחקן והופך אותן לחשדניות ובעלות חרדה. במהלך המשחק, אייאנו יכולה להצטרף למועדונים שונים בתיכון וכן להשתתף בשיעורים, דבר המקנה לה יכולות נוספות כמו גישה קלה יותר לכלי נשק, הקלה בניסיונות להתחמק מתפיסה בשעת מעשה וגישה קלה יותר לחפצים אחרים.