cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחמד שוקיירי
אחמד שוקיירי (أحمد الشقيري, תעתיק מדויק: אחמד אלשֻקַירי; 1 בינואר 1908, תבנין – 26 בפברואר 1980, עמאן) היה ממייסדי מפלגת אל-איסתקלאל, חבר הוועד הערבי העליון (1946–1948), יושב הראש הראשון של אש"ף, ומחבר האמנה הפלסטינית. היה ידוע כתעמולן פלסטיני.
ביוגרפיה
שוקיירי נולד בעיירה תבנין שבלבנון. אביו, אסעד שוקיירי, היה נציג עכו בפרלמנט העות'מאני ופעיל המקורב למשפחת נשאשיבי בימי המנדט הבריטי. בשנותיה האחרונות של האימפריה העות'מאנית, היה שייח' אסעד מתנגד חריף ללאומיות הערבית הצעירה ובשנות ה-20 היה איש אופוזיציה ואף קיים קשרי ידידות עם המוסדות הציונים. לשוקיירי האב היו שתי נשים, טורקייה וערבייה, ואחמד שוקיירי היה בן הערבייה. בילדותו עבר עם אימו לטולכרם ובשנת 1916 עברה המשפחה לעכו והתגוררה באחד הבתים הראשונים שנבנו מחוץ לחומות (רחוב ההגנה של ימינו). שוקיירי למד בתיכון צהיון בירושלים ולאחר מכן החל ללמוד משפטים באוניברסיטה האמריקנית בביירות, אך גורש לאחר שנה על ידי שלטונות המנדט הצרפתי עקב פעילות חתרנית. הוא שב לירושלים עבד ביום בעיתון ערבי ולמד בערבים משפטים במכללה למשפטים. שוקיירי התמחה אצל עווני עבד אל-האדי, והוסמך כעורך דין ב-1933. הוא פתח משרד בעכו והתחתן. הוא נמנה עם מייסדי מפלגת אל-איסתקלאל ונחשב למקורב לחוגי המופתי אמין אל-חוסייני, בניגוד לשאר משפחתו שהייתה מקורבת למשפחת נשאשיבי. בתחילת 1936 התפרסם שהוא נמנה עם הגורמים ששלטונות המנדט ראו כמסוכנים. במאי 1936, בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול, הוא גורש לצמח לשלושה חודשים. באוקטובר 1937 הוא נדון למאסר של שלושה חודשים.
ביוני 1939 נרצח אחיו למחצה ד"ר אנוור שוקיירי בידי שליחי המופתי, עקב השתייכותו לחוג המתון של משפחת נשאשיבי.
במשרד ההסברה ובוועד הערבי
עם פרוץ מלחמת העצמאות ברח שוקיירי לדמשק על רקע היריבות בין המופתי ומוסא עלמי.
כדיפלומט באו"ם
שוקיירי השתתף בעצרת הכללית של האומות המאוחדות שהחל בספטמבר 1948 בפריז, כנציג ערביי ארץ ישראל. בנובמבר 1948, בפני הוועדה הפוליטית של האו"ם הוא שלל כל הסדר המבוסס על תוכנית החלוקה בטענו שהתוכנית היא מקור המלחמה בארץ ישראל. הוא אמר: "הערבים יסכימו להחלטת הרוב באו"ם בתנאי שהם יתחשבו ברוב בארץ ישראל". שוקיירי הוסיף ואמר שהערבים יילחמו ויילחמו ואם לא ינצחו בדור הזה הם ינצחו בדורות הבאים. לאחר שהתגבשה הסכמה בינלאומית בתמיכה בקיומה של ישראל טס שוקיירי לקהיר בסוף נובמבר כדי להזעיק את הערבים להילחם בישראל ולמנוע הכרה בינלאומית בה. הוא המשיך בסבב בבירות מדינות ערב כדי להאבק נגד הכרזת ממלכת ירדן על סיפוח יהודה ושומרון בוועידת יריחו.
שוקיירי הגיע לועידת לוזאן כיועץ למשלחת הסורית. לאחר מכן הוא שימש כחבר במשלחת הסורית לאו"ם (1951-1949) ועוזר מזכיר הליגה הערבית (1956-1950). בשנים אלו פעל שוקיירי למען קיום החלטה 303 האו"ם על בינאום ירושלים, צעד שהיו שטענו נועד יותר כנגד עבדאללה מלך ירדן מאשר בעד הגנה על הערבים בתוכה מפני ישראל או דאגה לחזרת הפליטים הערבים לעיר. הגם ששוקיירי שלל כל הכרה בישראל בטענה שמדובר במדינה בלתי חוקית, הוא רמז שאם ייענו הדרישות של בינאום ירושלים, החזרת הפליטים והסגת ישראל לגבולות תוכנית החלוקה, תהיה אפשרות למציאת פשרה. בשנת 1952 הוא התגייס למסע תעמולה נגד הסכם השילומים.
בשנים 1963-1957 כיהן שוקיירי כשגריר ערב הסעודית לאו"ם. במסגרת זאת נטל חלק בדיונים על אמנת חוק הים. בין השאר הוא ביקש למנוע מישראל שימוש במפרץ אילת. באמצע-דצמבר 1962 הוא פוטר על רקע תמיכתו בנאו-נאצים. בישראל טענו שהדבר נבע בגלל קרבתו של שוקיירי למצרים, שהייתה אז בסכסוך עם סעודיה.
הארגון לשחרור פלסטין
כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 העלה שוקיירי את הרעיון לארגן את הפליטים הפלסטינים לפעילות צבאית נגד ישראל. במשך תקופה מסוימת פעל בנושא במשותף עם המופתי, אולם בהמשך נפרדו דרכיהם.
לאחר פיטוריו על ידי סעודיה בסוף 1962 ביקש שוקיירי להתמנות לראש ממשלת כל פלסטין, במקומו של אחמד חילמי עבד אל-באקי שנפטר מספר חודשים קודם לכן, ולהשתמש בתפקיד כמצע לפעילותו. הוא מונה, יש אומרים בידי נאצר, כנציג הפלסטיני לליגה הערבית, וניסח את האמנה הפלסטינית, המסמך המכונן של אש"ף. ב-28 במאי 1964 בקונגרס הפלסטיני הראשון, שנערך במלון אינטרקונטיננטל במזרח ירושלים הוא מונה כיושב ראש הראשון של אש"ף. בדברים שנשא בקונגרס לאחר דברי פתיחה של חוסיין, מלך ירדן אמר:
ב-1967, לפני מלחמת ששת הימים, קרא שוקיירי לג'יהאד נגד ישראל. באוגוסט 1967, לאחר המלחמה, הוא הגיע לועידת חרטום כדי לנסות למנוע מנאצר וחוסיין להביא להחלטות שיטו את הפעילות הערבית למאבק מדיני להשבת השטחים שנכבשו במלחמה תוך הצנעת העניין הפלסטיני שהפריע למאבק המדיני במדינות המערב. הוא הצליח להביא לאימוץ שלושת הלאווים בתוך החלטות הוועידה, אך עזב אותה כמחאה לאחר שלא הצליח למנוע את ההחלטה על מעבר למאבק מדיני. הוא כיהן כיושב ראש אש"ף עד להדחתו בדצמבר 1967 בלחץ ירדן, בטענה שהצהרותיו הקיצוניות לפני המלחמה הביאו להטית דעת הקהל העולמית לטובת ישראל. ממשיכו היה יחיא חמודה, ולאחר פעולת כראמה - יאסר ערפאת.
לאחר הדחתו, משנת 1968 ועד מותו, פרסם שוקיירי מעל עשרים ספרים הדנים בפלסטינים ובאחדות האומה הערבית. אחד מהם הוא הספר "ארבעון עאמאן פי אל-חיאה אל-ערביה ואל-דוליה" (ארבעים שנה בחיים הערביים והבין-לאומיים), שיצא ב-1969 בביירות.
מדי פעם הוא הופיע בזירה הציבורית, למשל בעת משפט רוצחיו של וצפי אל תל, אך נענה בביקורת רבה מצד יריביו בעולם הערבי, אשר גם דאגו לקטול את ספריו. בשנת 1973 הוא סירב להצעה להקים ממשלה פלסטינית.
תועמלן
שוקיירי נודע כתועמלן מעולה שהצליח לעורר את הקהל וזכה לתשואות. חנה זמר תיארה אותו בדבר: "מדבר באנגלית רהוטה, שפתו עשירה, סגנונו ציורי והוא מרבה לצטט את גדולי הספרות וההגות". הוא נהג לשאת באו"ם נאומים ארוכים תוך ציטוט מתוך מסמכי האו"ם. דבריו נחשבו לקיצוניים וכללו השוואות של ישראל להיטלר, הצהרות על חיסולה של ישראל והצורך לדאוג לפליטיה והצעות פיצויים תמורת התפנות היהודים מישראל, כרמז להסכם השילומים. לעיתים שוקיירי טען שאין צורך לחסל את ישראל שכן היא תתפורר מעצמה, אך מנגד נאם בפני הערבים על הצורך להתכונן לג'יהאד.
במיוחד נודע שוקיירי כמי שאמר שבכוונת הערבים לחסל את מדינת ישראל ולזרוק את היהודים לים, ודברים אלו שימשו ככלי בידי ההסברה הישראלית לאחר מלחמת ששת הימים, כדי להצדיק את הפתיחה במלחמה והסירוב לחזור לגבולות שלפני המלחמה. ההאשמות התבססו על דברים שאמר במסיבת עיתונאים ב-2 ביוני 1967 בירושלים, אולם ככל הנראה הוא לא אמר שיש לזרוק את היהודים לים. על פי דיווח בעיתון הלבנוני אל-יום מ-3 ביוני 1967, שוקיירי אמר שבכוונת הערבים לחסל את ישראל ושהיהודים שהגיעו אליה דרך הים, יחזרו דרך הים לארצות מהן באו. כן אמר שהיהודים שנולדו בישראל יורשו להישאר בה, אבל "להערכתי איש מהם לא יישאר בחיים". שוקיירי טען במשך שנים שדבריו סולפו, אך לא זכה לסיוע בארצות ערב בהכחשת הדברים, והוא לא הצליח לשנות את תדמיתו בעולם.
בישראל הרבו להציג את דברי שוקיירי והאשימו אותו באנטישמיות. דבריו כונו דברי "בלע" ו"ארס" והוא הושווה לבלעם. בשנת 1959 כתב עליו שמואל שגב במעריב: "במרוצת השנים הפך שוקיירי ביטוי לשנאת ישראל עיוורת שאינה יודעת שבעה". גם ברחבי העולם נודע כקיצוני. בשנת 1959 כינה אותו נציג צרפתי: "איש שמקצועו שנאה והשמצה".
אלונקה
אלונקה (או נרוד) היא אמצעי שנועד להעביר נפגעים או חסרי יכולת תנועה ממקום למקום. האלונקה נישאת בדרך כלל על ידי שני אנשים, כשהפצוע או הנפגע שכוב על גב האלונקה. לעיתים נקשר הנפגע ברצועות אל האלונקה כדי למנוע את נפילתו והחמרת פגיעתו.
היסטוריה
אלונקות שימשו להובלת פצועים בשדות קרב כבר בתקופות קדומות, בתנאי שטח בהם לא ניתן היה לפנות נפגעים בכלי רכב גלגליים, כעגלות. האלונקות הפשוטות היו מורכבות מיריעת קנבס ושני מוטות נשיאה, מושחלים בתוך היריעה. אלונקות כאלה היו בשימוש עד למאה העשרים.
סוגי אלונקות
אלונקות רפואיות מודרניות באמבולנסים הן אלונקות משוכללות המאפשרות העברת הנפגע מזירת האירוע אל בית החולים. אלונקות אלו כוללות גלגלים להקלת התנועה ומנגנון התאמת גובה, וכן מתקן נעילה בתוך האמבולנס למניעת טלטול האלונקה. למנגנון התאמת הגובה חשיבות מרובה מאחר שהוא מאפשר הן הכנסה מהירה של הנפגע אל האמבולנס, והן העברה של הנפגע אל מיטה בחדר המיון.
אלונקות הנמצאות בשימוש צבאי נקראות אלונקות שדה. בראשית בתקופת מלחמת העולם השנייה וכן במלחמת העצמאות היו בשימוש אלונקות המורכבות משני מוטות עץ המושחלים בתוך יריעת קנבס. שתי זרועות מתכת מתקפלות חיברו את שני המוטות. רק בשנות השישים החל השימוש באלונקות אלומיניום מתקפלות. אלונקות אלו מתקפלות לרוחבן ולאורכן כדי לאפשר את נשיאתן על גב החייל בשיגרה. בשעת אירוע המחייב שימוש באלונקה, נפרשות אלונקות אלה, ולאחר השכבת הנפגע על גבן נושאים אותן בדרך כלל ארבעה חיילים. בצה"ל מקובל לתרגל נשיאת אלונקות ופינוי פצועים משדה הקרב במסגרת מסע הנקרא מסע אלונקות. על פי דברי סא"ל מיכה בן ארי (קפוסטה), עד 1955 לא היו אלונקות בשימוש בצה"ל.
אלונקות מיוחדות
קיימות אלונקות אורתופדיות מיוחדות המשמשות להרמת נפגעים ללא טלטולם. אלונקות אלו מתפצלות לשני חלקים, המוחדרים מתחת לגב הפצוע השכוב על הקרקע. לאחר החדרתם, מחוברים החלקים שוב. גב האלונקה עשוי מחומר פלסטי קשיח, ובצורה זו מקובע הנפגע ונמנע ממנו טלטול העלול לגרום לפגיעה נוספת כמו נזק לעמוד השדרה.
לוח לוגריתמים
לוח לוגריתמים הוא טבלה המכילה את הלוגריתמים, בדרך כלל לפי בסיס 10, של סדרה של מספרים. לוח לוגריתמים היה כלי עזר עיקרי לביצוע פעולות כפל, העלאה בחזקה, ופעולות דומות, במספרים מרובי ספרות, קודם להמצאתם של המחשב והמחשבון, המאפשרים עריכת פעולות אלה בקלות רבה.
עקרונות
הרעיון הבסיסי מאחורי השימוש בלוח לוגריתמים הוא הכלל לפיו לוגריתם של מכפלה שווה לסכום הלוגריתמים של כל אחד מאיברי המכפלה (בנוסחה: ). כלל זה מאפשר להחליף פעולת כפל, שהיא פעולה מורכבת יחסית, בפעולת החיבור הפשוטה יותר. סרגל חישוב פועל על פי עיקרון זהה, ולמעשה מבצע באופן מכני פעולה המקבילה לכפל באמצעות לוח לוגריתמים.
כפל שני מספרים, a ו-b, באמצעות לוח לוגריתמים נעשה בצעדים הבאים:
כפל באמצעות לוח לוגריתמים אינו נותן תוצאה מדויקת, אך הוא נותן קירוב סביר בעת שימוש בתחומי הנדסה, פיזיקה וכימיה.
דוגמה: באמצעות העמוד הימני שבתצלום נחשב את המכפלה
היסטוריה
בשנת 1614 פרסם הסקוטי ג'ון נפייר את ספרו "Mirifici Logarithmorum Canonis Descriptio" ("תיאור החוקיות המופלאה של הלוגריתמים"), שבו הציג לראשונה את רעיון הלוגריתם ושימושיו לביצוע מהיר של כפל. הספר כלל 57 עמודים של הסברים ו-90 עמודים של לוח לוגריתמים, שחישב במשך שנים רבות. בשנת 1615 המתמטיקאי הנרי בריגס מגרשם קולג' בלונדון הגיע לביקור אצל נפייר ושיכנע אותו לשנות את לוח הלוגריתמים שפרסם לבסיס 10, המקובל מאז. בשנת 1624 פרסם בריגס את הספר Arithmetica Logarithmica, ובו לוגריתמים בבסיס 10, בדיוק של 14 ספרות, למספרים הטבעיים 20,000-1, 100,000-90,000. בשנת 1628 פרסם אדריאן פלאק (Adriaan Vlacq) מהדורה שנייה לספרו של בריגס, ובה לוגריתמים, בדיוק של 10 ספרות, למספרים הטבעיים 100,000-1. בשנת 1924 החל באנגליה חישוב של לוח לוגריתמים בדיוק של 20 ספרות, ומשימה זו הושלמה בשנת 1949.
יעקב בן דב
יעקב בן דב (21 ביוני 1882 – 7 במרץ 1968) היה צלם וצלם קולנוע, מחלוצי הצלמים היהודים בארץ ישראל. נודע כ"חלוץ הפילם הארץ-ישראלי" ו"אבי הסרט העברי".
ביוגרפיה
נולד בד' בתמוז תרמ"ב לדב לסוטרה ולרייזל בת יעקב כץ בעיירה פאלין ליד קייב (כיום אוקראינה), אז חלק מן האימפריה הרוסית. הוא למד בחדר בילדותו ורכש השכלה כללית אצל מורים פרטיים. בנערותו ארגן פעילות ציונית בפלך ז'יטומיר ולאחר מן המשיך ללמוד באקדמיה לאומנויות בקייב. בשנת 1906 כתב למנחם אוסישקין שיסייע לו לעלות לארץ ישראל בעלייה השנייה על מנת שיוכל לצלם את המעשה הציוני. אוסישקין כתב לו "מה צורך לה לירושלים בצלם?" ובן דב כתב בתגובה "יותר משירושלים זקוקה לצלם זקוק אני לירושלים", תשובה זו סיפקה את אוסישקין שסייע לצעיר (ה"פוטוגרף") לעלות לארץ ישראל.
בכסלו תרס"ח (סוף שנת 1907) הגיע ארצה. בימיו הראשונים בארץ, הצטרף לתנועת "הפועל הצעיר", עבד כשומר בפרדסי רחובות וצילם את עצמו בדמות "היהודי החדש", חמוש ברובה. לאחר זמן קצר השתקע בירושלים וחבר לבוריס שץ, מייסד האקדמיה לאמנות בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות והמשיך שם בלימודיו. במקביל עבד כעוזרו של הצלם ארמני-ירושלמי גאראבד קריקוריאן.
בשנת תר"ע (1910) נשא אישה את רוזה בת ישעיה דב רבינוביץ, רוקחת במקצועה, שעלתה לירושלים מז'יטומיר לשם כך (נפטרה בירושלים ב-1940). ב-1910, לאחר סיום לימודיו, נותר בן דב בבצלאל וייסד שם את המחלקה לפוטוגרפיה, בה לימד צילום סטילס כאמצעי הכנה לאיור, תחריט והדפס. בשנת 1912 הכריז יחד עם שץ על הקמת תעשיית סרטים יהודיים בארץ-ישראל.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה העות'מאנית ושירת כצלם בבית חולים צבאי אוסטרי בירושלים. בשנת 1922, הקים את ביתו בירושלים, מבין ראשוני הבתים של שכונת תלפיות. מאוחר יותר בנה גם בית במרכז העיר. במקביל עסק בייצור גלויות מנופי הארץ, שאוירו על ידי הצייר שמואל בן דוד, הכנת שקופיות ל"פנס קסם" וצילום דיוקנאות של ראשי היישוב וצילומי סטודיו. הוא הפיק כשמונה מאות גלויות, תחילה שיווקן באמצעות חברת "הלבנון", ואחר כך באופן עצמאי בהוצאת "י' בן דב. בצלאל ירושלים", בהוצאה זו אף הוציא שישה אלבומים מנופי ההתיישבות.
פילמוגרפיה
למרות ההכרזה על הקמת תעשיית הסרטים בארץ ישראל לא היה יכול בן דב לממש את שאיפתו עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועקב מחסור כספי. אולם ב-1917 השיגו לו חברים מיחידת הרפואה האוסטרית בירושלים ציוד צילום ראינוע. השימוש הראשון שעשה בן דב בציוד היה צילום כניסת הגנרל אלנבי לירושלים ב-11 בדצמבר 1917.
בן דב הקים את חברת "מנורה" (The First Palestine Film Co. - MENORAH) והפיק מדי שנה סרט תעודי באורך מלא, המבוסס על "יומנים" שסקרו את תולדות היישוב העברי באותה שנה.
בשנת 1918 סייר במושבות העלייה הראשונה והפיק סרטים קצרים על ראשון לציון, רחובות, גדרה, עקרון ובאר יעקב. באותה שנה ערך מסרטים אלה ומצילום כניסת אלנבי לירושלים את הסרט העברי הראשון בארץ ישראל, "יהודה המשוחררת", המורכב מ-34 סצינות. כיום אין בנמצא עותק של "יהודה המשוחררת" אלא מספר קטעים מן הסרט שהועתקו לסרטים אחרים שנשתמרו.
ב-1921 הפיק את סרטו השני "שיבת ציון", העוסק גם הוא במפעל הציוני, שהוקרן בקונגרס הציוני ה-12 בקרלסבאד.
ב-1923 הפיק את "מעשה בתייר אמריקאי בארץ-ישראל" בהשתתפות שחקנים, הסרט העברי הראשון שכלל דיאלוגים בין הגיבורים.
באותה תקופה צילם באופן תדיר יומנים ובהם תמונות מחיי היישוב כגון חתונת בתו של מנחם אוסישקין, בה ביקרו כל ראשי היישוב דאז, הוא ליווה את הנציב העליון הרברט סמואל במסעותיו בארץ, תיעד עלייה על הקרקע של קיבוצים ומושבים ואת בניין הערים העבריות החדשות וליווה אמנים, אנשי תרבות ואישי ציבור. במשך שנים רבות פעל בשירות קרן היסוד והקרן הקיימת לישראל וסרטיו שימשו על מנת להציג את המפעל הציוני בארץ ישראל בפני תורמים יהודים מחו"ל.
אחרית ימיו ולאחר מותו
בן דב המשיך להתגורר בירושלים, בשכונת תלפיות עד מותו בגיל 86. הוא הותיר אחריו את שתי בנותיו אורה וחנה. חלק מהנגטיבים שצילם הצליח לשמור, אך רבים אבדו. לאחר מותו העבירה בתו, הציירת חנה בן דב, את שארית עיזבונו ובו כ-3,000 תשלילים למוזיאון ישראל ולארכיון הציוני. שרידי סרטיו שהתפזרו ושנאספו בכמה ארכיונים בעולם עברו תהליכי שימור בארכיון שפילברג באוניברסיטה העברית ובסינמטק ירושלים ורבים מהם רוכזו על ידי יעקב גרוס. גלויותיו מצויות בעיקר באוסף בוקי בועז, הכולל גם מאות בודדות של צילומי מקור  ואוספו של האדריכל אביה השמשוני. בשנת 1993 הוכן סרט תיעודי באורך של 30 דקות בבימויו של יעקב גרוס על יצירתו ופעלו של בן דב. בשנת 2007 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית מעבודותיו בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
ב-1926 אמר:
הערכת פעולתו
בן דב היה יוצר עצמאי שהצליח לשכנע את ראשי היישוב בכוחה התעמולתי של אמנותו וגייס את תמיכת ההנהגה הציונית והמוסדות הלאומיים להפקת סרטיו. למרות הקשיים הכלכליים והטכניים הצליח להפיק מדי שנה סרט תעודה באורך מלא במשך 16 שנים רצופות.
"תצלומיו אידיאליסטיים והם מדגישים את המטרות הלאומיות, בקומפוזיציות מעוצבות להפליא.".
זה שלנו
זה שלנו הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי נתן גושן. השיר יצא לאור ב-4 בפברואר 2016, כסינגל הראשון מתוך אלבומו הרביעי של גושן, שלושים, על ידי חברת התקליטים טדי הפקות.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי נתן גושן והופק על ידי גלעד שמואלי, בדומה לשאר שירי האלבום. השיר הוא בסגנון הפופ רוק המאפיין שירים נוספים מהאלבום.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי, שציין את השיר בחיוב והעניק לו ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלה גושן לערוץ היוטיוב שלו ב-4 בפברואר 2016 את האודיו הרשמי של השיר. האודיו מציג בתוכו את עטיפת הסינגל.
נכון לפברואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-7.3 מיליון.
יוסף הגין
יוֹסֵף הַגִין (Hagin; 30 באוקטובר 1921 – אוקטובר 2020) היה פרופסור ישראלי ביחידה להנדסת הסביבה מים וחקלאות שבפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית בטכניון. היה חוקר מהבכירים בעולם בתחומו, שהחזיק בתפקיד ניהול הפרויקט להתפלת מים בשיתוף חוקרים ירדנים ופלסטינים (PJIP), במימון USAID. התמחה בדשנים, בכימיה של הקרקע ובטיפול במי שפכים ושימוש מחדש בהם בחקלאות.
עבודתו השפיעה רבות על הגדרת והבנת דישון היבולים בחקלאות הישראלית ותרמה לשיפור יעילות הדשנים. מחקריו קידמו את תעשיית הדשנים על ידי הטמעת שיטות הערכה ואומדן של התאמת הדשן לקרקע ולתנאי היבולים. כמו כן תרמה עבודתו לפתיחת שוקי ייצוא של דשנים תוצרת ישראל.
חייו
הגין נולד כבן בכור בעיירה סיסק שביוגוסלביה דאז, בשנת 1921, למשפחה יהודית-חילונית אמידה, בשם איבו הניג, לאב קארל ולאם אינה. כבר כנער הצטרף לשורות השומר הצעיר בעיירתו, והיה חדור אמונה ציונית שקרמה עור וגידים. בשנת 1939, כשהיה בן 18, עלה לארץ ישראל כחלק מהתנועה, בהותירו את שני הוריו ואחִיו מאחור. בארץ החל את לימודיו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים, במחזור הלימודים הראשון. באותן שנים פגש גם את חנה גומפרט, לימים אשתו, אשר עלתה מגרמניה כילדה מספר שנים לפניו. בשנת 1944 קיבל תואר מוסמך במדעים, והמשיך ללימודי דוקטורט, אותו קיבל ב-1949 על דיסרטציה שכותרתה "הגיר האקטיבי בקרקע בגורם להופעות כלורוטיות".
בתקופת מלחמת העצמאות התגייס ל"הגנה" כמדען צעיר ושירת בחמ"ד (חיל מדע) עד לדרגת סגן, ובתחילת שנות ה-50 עבר לקליפורניה לצורך השלמת הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1960 התמנה כראש היחידה לקרקע ודשנים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, ובשנת 1963 העתיק את מקום מגוריו לחיפה, עם אשתו וילדיו, על מנת לכהן כפרופסור חבר בפקולטה להנדסה חקלאית בטכניון. ב-1967 קיבל תואר פרופסור. באותה שנה התמנה למנהל מוסד הטכניון למחקר ופיתוח של הטכניון, וב-1970 קיבל לידיו גם את תפקיד סגן נשיא הטכניון למחקר. בשנים שלאחר מיכן כיהן כמדען ראשי במרכז הישראלי למחקר דשנים, יו"ר קרן דליה גרידינגר למחקר דשנים, יו"ר מרכז המידע של הארגון לטיהור שפכים (WRI), חבר בוועדה המדעית של מכון גרנד לחקר המים בטכניון (GWRI), ומנהל ומתאם של הפרויקט הפלסטיני–ירדני–ישראלי לטיהור מי שפכים (PJIP).
במהלך חייו הוזמן לכהן בתפקידים שונים במוסדות למחקר חקלאי מובילים בארצות הברית כגון המרכז לפיתוח ומחקר דשנים בטנסי ואוניברסיטת קולורדו בפורט קולינס. כמו כן עבד במחקר קרקע גם בדרום אפריקה, ניו זילנד ומקסיקו.
בשנת 1998 התאלמן מאשתו חנה.
הגין נפטר באוקטובר 2020. הותיר אחריו שלושה ילדים, עשרה נכדים ונין אחד.
רעיונות ויישומים של צורכי דשנים ביבול
דישון ללא הבחנה, כפי שיושם בישראל בעבר, יצר עודף של חומרי הזנה בקרקע. מלבד העובדה שהיה זה בזבוז של חומרי הזנה, הרי היה זה גם זיהום של מי התהום. הדרישות לדישון משתנות משדה אחד למשנהו בשל אופי הקרקע ובשל סוג היבול.
עבודתו של הגין הובילה להכרה בעובדה זו, ולהכרה כי ניהול תהליכי הדישון חייב לאמץ גישה של חישוב סוגי וכמויות חומרי הזנה לאזור מסוים, ואף חייב להתבסס על כמויות מדודות של חומרי ההזנה הזמינים כבר בקרקע, ועל צורכי הצמחייה.
בתוכנית עבודה מתמשכת, שהוביל הגין, נחקר הבסיס המדעי להמלצות דישון חדשות. בנוסף למספר ניסויי שדה, נחקרו במעבדות תהליכי ספיגת הצמחים את חומרי ההזנה שבקרקע ופותחו ומודלים מתמטיים המציגים את היחסים בין חומר הזנה ותפוקות יבול.
מחקר זה, שהיה ראשון מסוגו בישראל, הביא להכרה החדישה שיש לקבוע מראש דרישות ספציפיות לדשן. הרעיון אומץ על ידי משרד החקלאות וכיום הוא מיושם כחלק בלתי נפרד מתהליך ההזנה כולו. עבודתו זו של הגין על הצבת דרישות דשן ליבול מסוים קיבלה הכרה בינלאומית, והוא הוזמן על ידי תעשיית הדשנים בדרום אפריקה לערוך תוכנית מחקר אגרונומית בנושא.
עם הצגתן לעולם של טכניקות המחשב והאפשרויות ליצור אלגוריתמים לחישוב מהיר יותר, פרסם הגין, בשיתוף עם כמה מתלמידיו, ועם מדענים באוניברסיטה הטכנולוגית במינכן, באוניברסיטת גטינגן והמכללה ללימודים מתקדמים בצ'פינגו, מקסיקו (Postgraduate College in Chapingo, Mexico), מודל מקיף ביותר של דינמיקת החנקן בקרקע וספיגתו על ידי הצמח.
דשני פוספט
הגין יזם והוביל מחקרים בנושא פוספטים ובהתמקדות בסלעי הפוספט בנגב - אחד מאוצרות הטבע של ישראל. מאמץ מחקרי נרחב ביותר התבצע במטרה לאפיין ולאמוד את התאמת הפוספטים כמקורות זרחן לצמחים בקרקעות ובתנאי יבול מוגדרים. כתוצאה ממחקר זה, זוהו פותחו שדות פוספט בנגב בעלי פוטנציאל להניב חומרים ראקטיביים לצורך יישום מיידי. בין היתר, תרמה עבודתו זו של הגין, לפתיחת שווקים בינלאומיים לתעשיות דשני פוספט. המחקר הוכר על ידי הקהילה המדעית והיווה בסיס להקמת סמינר בינלאומי בטכניון בחיפה, בהשתתפות מדענים מהמרכז לפיתוח דשנים בארצות הברית ועוד. בנוסף, העבודה על סלעי פוספט הניבה פרויקט מחקר נוסף בנושא חומציות חלקית, שמטרתו חיסכון אנרגיה במפעלי דשני פוספט. מחקרו של הגין על סלעי פוספט מחומצנים חלקית סיפק הבנה בסיסית של התהליכים המעורבים בראקציות שלהם עם רכיבי הקרקע, וכתוצאה מכך הוזמן הגין לעבוד ועידת המחקר בניו זילנד.
יישומים נוספים של דישון
מחקריו של הגין תרמו גם לאספקטים רבים של יעילות השימוש בדשנים. הוא הציג שיטות מדעיות מבוססות להערכה והשוואה של דשנים, ובכך תרם גם לחקלאות וגם לתעשיית הדשנים על ידי סיפוק דרכים לאמוד את התאמת הדשנים על צורותיהם השונות לקרקעות רבות ולתנאי יבול שונים. בנוסף, הציג הגין את הרעיון של הזנה חנקנית של יבול. הרעיון של הזנה משולבת אמוניום-ניטרט שהעלה, הוכר כחשוב בפן ההזנתי, על ידי הגדלת תוכן הפרוטאין, במיוחד ביבולי דגנים, אך גם בפן הסביבתי - על ידי הקטנת זליגת הניטרט. כמו כן, הגין היה חלוץ בתחום המחקר של דשני שחרור-איטי (Slow-release fertilizers).
מחקר התפלת המים הפלסטיני–ירדני–ישראלי
תחת ניהולו של פרופ' הגין ותחת דגלו של מכון גרנד לחקר המים (GWRI) התקיים החל מ-1997 ועד אמצע 2011 פרויקט טיהור שפכים במימון מרכז פרס לשלום והסוכנות הממשלתית האמריקאית לסיוע חוץ (US AID MERC), שתרמה בשנת 2003 סכום של כ-1,794,000 דולר לתקופה של כ-3 שנים. ייחודו של הפרויקט הוא שיתוף הפעולה הטכני והמדעי שהתהווה בין חוקרים ישראלים ממכון גרנד בטכניון, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וממכון וולקני, וחוקרים ערבים מהמכון למחקר חקלאי בירדן ומאוניברסיטת אל-קודס במזרח ירושלים. מטרת המחקר הייתה הקמת מתקני טיהור שפכים ברחבי הארץ, וגם בירדן וברשות הפלסטינית, לצורך שימוש מאסיבי בחקלאות. ישראל כיום היא אחת המדינות המובילות בעולם בשימוש במי קולחין לצורכי השקיה אולם הטכנולוגיה והמתקנים הקיימים לא איפשרו טיהור מים מספק, ובעקבות המחקר פותחו מתקנים מתקדמים יותר בעלי יכולת טיהור גבוהה ביותר. הטיהור מתבצע באמצעות בריכות ייצוב וחימצון וטיפול במי הקולחין בעזרת טכנולוגיית ממברנות מתקדמת המשלבת ממברנות של ננו-סינון, אולטרא-סינון ואוסמוזה הפוכה, ומציע תהליך התפלה שהוא אפשרי מבחינה כלכלית, חוסך אנרגיה, וידידותי לסביבה. הגין טען שהמים נועדו לצורכי חקלאות, אך מטוהרים עד לרמה של מי שתייה.
פרסומים נבחרים
הגין פרסם יותר מ-150 מאמרים, בהם:
מעשה גנז'י
מעשה גנז'י (יפנית: 源氏物語) הוא ספר שכתבה מורסקי שיקיבו, אצילה שחיה בתקופת הייאן. הספר נכתב בשנים 1000-1008, והוא אחד מהרומנים המוקדמים ביותר שנכתבו אי פעם והראשון שנכתב ביפן. הוא נכתב בכתב ההיראגאנה, כתב הנשים. הוא מתאר את חיי האצולה בתקופת הייאן.
הרומן מספר על גנז'י, בנו של קיסר יפן מפילגש מהמעמד הנמוך, ומספר על אהבותיו במהלך חייו.
הדמויות
בסאגה הארוכה מופיעות כארבע מאות דמויות: הנסיך גנז'י, אהובותיו ונשותיו לאורך שלושה דורות, חבריו, ובניו.
על התקופה
בתקופת הייאן היוותה האצולה ביפן רק כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה בעיר. הספר מתאר בעיקר את חייהם של שכבה זו. מבחינה דתית בתקופה זו הבודהיזם היווה את הדת העיקרית ביפן, אם כי בעיקר הכתות האזוטריות שלו. הרוח הבודהיסטית מופגנת מאוד בספר, על אף ההתנהגות הבלתי מוסרית של הדמויות. בתקופה זו ישנה פריחה תרבותית, ולאצולה יש זמן פנוי וכסף רב, ורבים מהם פונים לעיסוק בכתיבה ובאמנות.
ביפנית מודרנית
מורכבויות הסגנון מקשות על הקריאה על ידי יפני ממוצע אלא אם כן חקר בקפידה את לשון הסיפור. על כן תרגומים ליפנית של ימינו ולשפות אחרות עוזרים להתגבר על קשיים אלה על ידי מודרניזציה של השפה. תוך כדי איבוד חלק מהמשמעויות, ועל ידי מתן שמות לגיבורים, בדרך כלל שמות מסורתיים היוצרים לפעמים אנכרוניזמים. הרומן תורגם על ידי מלומדים וסופרים כאחד. התרגום הראשון לשפה מודרנית נעשה על ידי המשורר יוסאנו אקיקו. תרגומים ידועים אחרים נעשו על ידי הפרוזאיקנים ג'וניצ'ירו טניזאקי ופומיקו אנצ'י. נהוגה הקריאה של מהדורות בקורתיות עם הערות. מהדורות כאלה חיברו סופרים כמו סייקו טנאבה, אוסאמו השימוטו וג'קוצ'ו סטוצ'י.
על בסיס "מעשה גנז'י" נוצרו גם סדרות מנגה - לפחות ארבעה עיבודים - וכמה סדרות טלוויזיה. הסדרה של ואקי יאמטו - Asakiyumemishi נפוצה מאוד בקרב הנוער היפני, בעוד שגרסה אחרת, מאת מיאקו מאקי, זכתה בפרס שוגאקוקאן מנגה בשנת 1989.
רוב תלמידי התיכון ביפן קוראים קטעי מקור מ"מעשה גנז'י" בבתי הספר במסגרת שיעורי יפנית.
עמנואל מורנו
עמנואל יהודה מוֹרֶנוֹ (טוּב־עֶלֶם) (17 ביוני 1971, כ"ד בסיוון ה'תשל"א – 19 באוגוסט 2006, כ"ה באב ה'תשס"ו) היה קצין בסיירת מטכ"ל בדרגת סגן-אלוף, שנהרג בסיום מלחמת לבנון השנייה. מורנו הוא החייל הראשון בתולדות צה"ל שתמונתו אסורה בפרסום גם לאחר מותו, בשל תפקיד רגיש שמילא.
ביוגרפיה
מורנו נולד בפריז, לסילוויאה ואילן מורנו, חוזרים בתשובה, שהיגרו מצפון אפריקה; האב נולד במרוקו והאם בתוניסיה. כשהיה בן שנה עלתה משפחתו לישראל. אביו היה סמנכ"ל בביטוח הלאומי. סבתו של מורנו, נינט מורנו, הייתה בין הנוסעים במטוס אייר פראנס שנחטף לאנטבה בשנת 1976, ומידע שמסרה לאנשי הביטחון הישראליים, לאחר ששוחררה עם אזרחים זרים, סייע בהכנת מבצע יונתן.
מורנו גדל בשכונת סנהדריה בירושלים, היה חניך בסניף בני עקיבא "שנרא" (שמואל הנביא-רמת אשכול) בשבט "החלוץ". למד בתיכון הימלפרב בירושלים, בתיכון הרטמן ולאחר מכן במחזור ב' במכינה הקדם צבאית "בני דוד" בעלי.
שירותו הצבאי
באוגוסט 1990 התגייס לצה"ל, התנדב לסיירת מטכ"ל, ושירת בה כלוחם. בין חבריו ל"צוות גיורא" היו נפתלי בנט ומתן כהנא. למד משפטים במרכז הבינתחומי הרצליה ובמקביל עבד בשירות הביטחון הכללי. בסיום לימודיו החל התמחות במשרד עורכי דין, אך לא השלימה, ושב לסיירת מטכ"ל. לימים פיקד על פלגה שרכשה ידע ויכולות מבצעיות חדשות. בפלגה זו הגיע מורנו לדרגת סגן-אלוף, דרגה שהוענקה לו בשנת 2005 כדרגה אישית על ידי ראש אמ"ן אהרן זאבי־פרקש, והייתה כדרגתו של מפקד היחידה (עודד ראור).
מבין עשרות הפעולות החשאיות שבהן השתתף ואת חלקן אף הוביל, הותרו לפרסום שתיים. בשנת 1994 השתתף במבצע עוקץ ארסי, שבמהלכו נחטף מוסטפא דיראני מביתו שבלבנון. בשנת 2003 פיקד על מבצע לחילוץ נהג המונית אליהו גוראל שנחטף בידי פלסטינים והוחזק במרתף בביתוניא.
לאחר נפילתו העניק לו ראש אמ"ן, עמוס ידלין, צל"ש אלוף על פועלו. וכך כתב:
הפעולה בבעלבכ ומותו
לאחר שהפסקת האש במלחמת לבנון השנייה נכנסה לתוקף, הוביל מורנו כמאה לוחמים בפעולה באזור בעלבכ, אליה הגיעו בשני מסוקי יסעור, כשהם מחופשים לחיילי צבא לבנון. הידיעה על הפעילות דלפה לכלי התקשורת הלבנוניים ולחזבאללה, אך בחדר הפיקוד במטכ"ל הוחלט להשלימה, והיא הושלמה בהצלחה. בדרך חזרה נתקל הכוח במארב של חזבאללה, ומורנו שישב בג'יפ, נפגע ונפטר מפצעיו זמן קצר לאחר מכן. הוא נקבר בהר הרצל.
מורנו היה החלל הראשון של סיירת מטכ"ל שנהרג בפעולותיה מאז שנת 1994. על פעילותו הביטחונית, כולל הפעולה שבה נהרג, הוטל איפול כבד שתקף עד היום.
דעותיו
מורנו היה ימני בדעותיו. הוא לא האמין באופציה להגיע לשלום עם הערבים ואמר
מורנו היה פעיל במחאה נגד תוכנית ההתנתקות. כשנשאל על ידי מפקד היחידה כיצד יתנהג אם יבקשו ממנו להשתתף בפינוי, ענה: "אשים את הדרגות, ואלך הביתה".
הוקרה והנצחה
מרכז מורשת בגין העניק לאביו את פרס בגין כאות הוקרה על פועלו של בנו. בנימוקי הענקת הפרס שיבחה הוועדה את אומץ לבו וקור רוחו. בכנס ירושלים של בשבע וערוץ 7 זכה בפרס ירושלים לגבורה יהודית.
ב־27 באפריל 2008 העניק ראש אגף המודיעין ציון לשבח למורנו "על פועלו רב השנים למען ביטחון מדינת ישראל, ועל השתתפותו בפעילויות מבצעיות במלחמת לבנון השנייה".
משפחתו הקימה עמותה בשם "בדרכי עמנואל". העמותה הקימה את ישיבת דרך עמי לחוזרים בתשובה, בראשות אחיו הבכור, הרב שמואל מורנו. בישיבה תוכניות חינוכיות לבני נוער העוסקות באהבת עם ישראל, ארץ ישראל ותורת ישראל. התיכון הממ"ד במועצה האזורית באר טוביה נקרא על שמו 'תיכון באר עמ"י'.
מעיין עין מבשר שופץ ונבנתה בריכה ופינת ישיבה לזכרו. ב־2010 חנכה קק"ל גן לזכרו במושב תלמים. בבית שאן הוקם אולם ספורט על שמו. בעיר דוד נקרא מבנה מגורים לשתים עשרה משפחות בשם "בית עמנואל". ארבעה ספרי תורה נתרמו לזכרו. ב־2017 חנכה המועצה המקומית בית אריה מצפה לנחל שילה על שמו.
קבוצות הכנה לצבא לבני נוער בשם "אחריי! עמנואל" פועלות בירושלים, בפתח תקווה וביישוב ניצן במסגרת עמותת "אחריי!". הקבוצות נקראות על שמו של עמנואל, לומדות ממורשתו ונמצאות בקשר עם משפחתו. ב־2013 התקיים "מרוץ הבינתחומי ה-1" לזכרו של סא"ל עמנואל מורנו במרכז הבינתחומי הרצליה, ביוזמת סטודנטים במרכז ובשיתוף עיריית הרצליה. מדי שנה משתתפים במירוץ מאות סטודנטים.
תיכון ממ"ד "באר עמ"י" בקריית החינוך שבמועצה האזורית באר טוביה קרוי על שמו. המוסד הוקם בשנה השמינית לאחר נפילתו.
בפורים 2014 הוציא הזמר אודי דוידי את אלבומו השישי ובו שיר בשם "חמש שניות", העוסק בדברים שאמר מורנו על משמעות החיים, מספר שעות לפני יציאתו לפעולה שבה נהרג. באלבומו של עידן רייכל, היד החמה, נכלל שיר שנכתב גם הוא בהשראת אמירתו זו של מורנו, שנקרא "בחמש שניות".
בשכונת פסגת זאב בירושלים הוקם מתחם בשם "קריית עמנואל מורנו". בפברואר 2018 הוקם במתחם פארק הכולל אמפיתיאטרון, בריכה אקולוגית, מזרקה, מדשאות ועוד.
בשנת 2018 נחנך בלוד תיכון דתי-לאומי שנקרא "תיכון עתיד עמנואל מורנו".
בהרצליה נקרא על שמו מסלול ריצה בפארק הרצליה ואולם ספורט בקריית החינוך שבשכונת גליל ים.
ב-20 בפברואר 2023 נחנך בעפולה רחוב על שמו. במעמד נכחו ראש העיר ובכיריה, משפחתו והאלוף במיל' אהרון זאבי פרקש..
ב-31 ביולי 2023 יצא לאור רומן ביוגרפי בשם "עמנואל מורנו - המעט שניתן לספר", מאת: יוני רוטנברג וטל דנינו.
חיים אישיים
מורנו התגורר במושב תלמים שבחבל לכיש. הוא השאיר אחריו אישה, מאיה לבית ויצמן, לה נישא באוגוסט 1999, ושלושה ילדים. 3 שנים לאחר מותו, נישאה אלמנתו בשנית.
למורנו ארבעה אחים, אחד מהם קצין בכיר בסיירת מטכ"ל.
יואס השני, קיסר אתיופיה
יואס השני (געז: ኢዮዋስ) היה קיסר אתיופיה במהלך תקופת השופטים האתיופית. יואס היה בנו של הקיסר לשעבר חאזקאיס ואחיו של הקיסר אגוולה ציון, יואס לא היה מעוניין בפוליטיקה הפנימית ובין השנים 1812–1818 היה נזיר במנזר וולדבה אך לאחר מות אחיו הוא הוכרז כקיסר אתיופיה ב-14 ביוני 1818 למורת רוחם של אחייניו הסוררים זרובבל ומאריט על ידי סגן הקיסר ראס גוגסה והקאגנזמץ' אקלי מארו, יואס הוכתר כקיסר במנגוסה שבגונדר תחת שם המלכות "אדים סגד השלישי". במהלך כהונתו הוא היה מרותק למרותו של סגנו ראס גוגסה.
יואס נפטר בגונדר ב-3 ביוני 1821.
משפט הקירוב של ויירשטראס
משפט הקירוב של ויירשטראס הוא תוצאה יסודית בתורת הקירובים ובאנליזה פונקציונלית, הקובעת שכל פונקציה רציפה בקטע סגור וחסום ניתנת לקירוב במידה-שווה על ידי פולינומים. במילים אחרות, המשפט קובע שתת-מרחב הפולינומים מהווה קבוצה צפופה במרחב הפונקציות הרציפות על קטע סגור וחסום.
משפט סטון-ויירשטראס מהווה הכללה חשובה של משפט זה.
המשפט
פרספקטיבה אחרת בה ניתן לגשת למשפט זה, היא התייחסות למרחב הפולינומים כתת-מרחב של מרחב הפונקציות הרציפות. באופן כללי, בהינתן קטע ממשי סגור וחסום [a,b] כלשהו, מסמנים ב-C([a,b]) את מרחב הפונקציות הרציפות, שמהווה מרחב וקטורי ביחס לפעולות הסכום והכפל בסקלר המוגדרות נקודתית. זהו מרחב בנך (כלומר מרחב נורמי שלם) תחת "נורמת L-אינסוף":. לא קשה לראות שסדרת פונקציות מתכנסת תחת נורמת L-אינסוף אם ורק אם היא מתכנסת במדה שווה. לפיכך הנוסח הבא שקול לחלוטין למשפט הקירוב בנוסח שהזכרנו:
הוכחה
קיימות הוכחות שונות למשפט זה. כאן לא נביא את הוכחתו המקורית של ויירשטראס, אלא הוכחה נפוצה של המתמטיקאי הרוסי סרגיי ברנשטיין שבה עושים שימוש בפולינומי ברנשטיין. פולינומים אלו הם תת-קבוצה של אוסף הפולינומים, ובמסגרת הוכחה זו נראה שאפילו תת-קבוצה מסוימת זו צפופה במרחב C([a,b]).
פולינומי בסיס של ברנשטיין הם פולינומים מהצורה. קל לראות מהבינום של ניוטון שמתקיים השוויון:
ניגש להוכחת המשפט. נראה שבהינתן פונקציה רציפה, לכל קיים פולינום g מתאים כך שמתקיים.
אם כך, בהינתן פונקציה f כנ"ל נגדיר לכל n טבעי את הפולינום . נראה שלכל, לכל n מספיק גדול מתקיים כי.
יהי 0<\epsilon. נזכור שהפונקציה f רציפה בקטע סגור וחסום ולכן היא חסומה בו על ידי כלשהו. מאותה עובדה נובע גם כי היא רציפה במידה שווה בקטע, לכן לכל, בפרט עבור הנתון, קיים 0 < \delta מתאים כך שלכל  אם  אז. נחשב:
נשים לב שהחסם שקיבלנו אינו תלוי במשתנה x, ולכן מדובר בחסם במידה-שווה על [0,1], שמתקיים לכל n טבעי. אם כך ברור שעבור N מספיק גדול מתקיים:
יוסף ספיר
יוסף ספיר (27 בינואר 1902 – 26 בפברואר 1972) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, מראשי מפלגת הציונים הכלליים, ממקימי המפלגה הליברלית וגוש חרות ליברלים (גח"ל).
קלוד, דוכס גיז
קלוד, דוכס גיז (בצרפתית: Claude de Lorraine, duc de Guise; 20 באוקטובר 1496 – 12 באפריל 1550), היה איש צבא צרפתי ומייסד בית גיז.
יוסף ספיר
ביוגרפיה
ספיר הוא יליד הארץ, נצר למשפחת פרדסנים, בנו של העסקן הציוני אליהו ספיר ונינו של הרב החוקר יעקב ספיר. לספיר היה פרדס בפתח תקווה, והוא חבר הוועד החקלאי בשנות ה-20 של המאה ה-20. בימי המאבק למען עבודה עברית, הביע עמדה תומכת בהשתדלות למען עבודה עברית, אך ספג ביקורת מצד הפועלים העברים בטענה שהוא עצמו מעסיק רק ערבים בפרדסיו וכי הנתונים שהוא מציג, כאילו רוב העובדים המועסקים בפרדסים הם יהודים, שגויים. בשנות ה-30 היה פעיל בהתאחדות האיכרים. בשנת 1936 נדרש לשלם קנס, לאחר שנמצא מחזיק אקדח ללא רישיון.
קלוד, דוכס גיז
ביוגרפיה
קלוד נולד ב-20 באוקטובר 1496 בטירה המשפחתית בקונדה-סור-מוזל שבחבל לורן כבנו הצעיר של רנה השני, דוכס לורן, וקיבל את חינוכו בחצר המלכות של פרנסואה הראשון, מלך צרפת. בגיל שבע עשרה שנה הפך לבן בריתו של בית המלכות הצרפתי כאשר נישא לאנטואנט דה בורבון, בתו של פרנסואה, רוזן ונדום (9 ביוני 1513).
יוסף ספיר
ביוגרפיה
בבחירות למועצת עיריית פתח תקווה שהתקיימו ביולי 1940 זכתה ההסתדרות ב-6 מתוך 15 מנדטים, הדתיים ב-4 מנדטים (רשימת המזרחי והפועל המזרחי זכתה ב-2 מנדטים וסיעת החרדים ופועלי אגודת ישראל ב-2 מנדטים) והגוש האזרחי ב-5 מנדטים (רשימתו של יוסף ספיר, הגוש האזרחי, זכתה ב-2 מנדטים, ויצו - מנדט 1, צעירים - מנדט 1 והמרכז - מנדט 1). בכינוס המועצה שלושה שבועות לאחר הבחירות התמודד ספיר נגד נציג סיעת הפועלים, גרבובסקי, על ראשות העירייה, לאחר ששלמה יצחק שטמפפר הודיע שבגלל השלטונות לא יתמודד. שני המתמודדים קיבלו 7 קולות כל אחד, ולבסוף זכה ספיר בתפקיד. ספיר החזיק בתפקיד ראש עיריית פתח תקווה עד שנת 1951. ספיר היה שנים רבות מראשי המחנה האזרחי ומפלגת הציונים הכלליים בתקופת היישוב.
קלוד, דוכס גיז
ביוגרפיה
הוא הצטיין בקרב מארינייאנו בצפון איטליה (13 - 14 בספטמבר 1515) שבו נפצע קשה. ב-1521 לחם נגד הספרדים באזור ארץ הבסקים שבגבול צרפת וספרד. ב-1523, אחרי שהביס את צבא האימפריה הרומית הקדושה בנפשאטו (כיום בחבל לורן), התמנה למושל שמפאן ובורגון. ב-1525 השמיד את צבא האיכרים של האנבפטיסטים בצפון מזרח צרפת. ב-1528, אחרי שפרנסואה הראשון חזר משביו במדריד, התמנה לדוכס גיז (על שם העיר גיז שבחבל פיקרדיה).
יוסף ספיר
ביוגרפיה
ספיר שימש מספר פעמים בתפקידי שר בממשלות ישראל:
קלוד, דוכס גיז
ביוגרפיה
קלוד, דוכס גיז מילא שליחויות דיפלומטיות רבות, וליווה את המלך במסעותיו ובמלחמותיו. במרוצת הזמן רכש לעצמו הון רב ואחוזות גדולות כתוצאה ממתנותיו של פרנסואה הראשון. ב-1539 נפל המלך למשכב וקלוד, דוכס גיז בהשפעת אחיו קרדינל לורן, תמך ביורש העצר אנרי (לימים אנרי השני, מלך צרפת) ובמאהבתו דיאן דה פואטייה. כתוצאה, המלך חשד בו והתרחק ממנו.
יוסף ספיר
ביוגרפיה
ספיר נפטר בעת ששהה בשליחות הכנסת באוסטרליה. חבר המשלחת ראובן ברקת ליווה את ארונו בחזרה לארץ.
קלוד, דוכס גיז
ביוגרפיה
הוא הקים בעיר ז'ואנוויל (בצפון חבל בורגון) ארמון מפואר כדי שישמש לו לפרישה. הוא הושפע מן האדריכלים של הרנסאנס האיטלקי, ופיאר את חזית ארמונו בפסלים. בדומה לפרנסואה הראשון, הזמין מספר רב של אמנים איטלקיים לצרפת. תמך במשוררים ובסופרים, והמשורר קלמאן מארו חיבר לכבודו שיר תהילה.
יוסף ספיר
ביוגרפיה
ספיר נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה ב-1 במרץ 1972.
בשנת 1946 מונה לחבר כבוד במסדר האימפריה הבריטית. על שמו נקרא היישוב כרמי יוסף ושכונת רמות ספיר בחיפה.
לקידום משנתו הכלכלית הליברלית הוקם המכון לחקר החברה והכלכלה ע"ש יוסף ספיר, בראשות אוריאל לין. בשנת 2015 פורסם על ידי המכון הספר "מערכת המיסים של מדינת ישראל", שנכתב על ידי יורם גבאי, לשעבר הממונה על הכנסות המדינה.
קלוד, דוכס גיז
ביוגרפיה
ב-12 באפריל 1550 מת קלוד, דוכס גיז בארמונו בז'ואנוויל, ונקבר ברוב פאר והדר.
משפחתו
ב-9 ביוני 1513 התחתן קלוד עם אנטואנט דה בורבון, בתם של פרנסואה, רוזן ונדום ומארי מלוקסמבורג, רוזנת ונדום, ממנה נולדו לו 12 ילדים:
אוטוזום
אוטוזום הוא כרומוזום המצוי באופן שווה בשני הזוויגים, בניגוד לכרומוזום מין. לדוגמה, בתאו של אדם מצויים 22 זוגות של אוטוזומים, וכן זוג כרומוזומי מין: XX בתאיהן של נקבות, ו-XY בתאיהם של זכרים. גן אוטוזומי (או אוטוזומלי) הוא גן המצוי על אוטוזום.
מאחר שלכל הורה יש שני כרומוזומים מכל סוג והצאצא מקבל כרומוזום יחיד מכל הורה, יש לאלל אוטוזומי סיכוי של 50% לעבור מהורה לצאצא, ללא קשר למין ההורה או למינו של הצאצא.
מחלות אוטוזומליות
מחלות אוטוזומליות הן מחלות תורשתיות הנגרמות כתוצאה ממוטציה המתרחשת בגן אוטוזומי. בשל כך, מחלות אלו מופיעות לרוב בהסתברות שווה בזכרים ובנקבות. להלן מספר מחלות אוטוזומליות :
מפל דטיפוס
מפל דטיפוס (באיסלנדית: Dettifoss) הוא מפל הנמצא בצפון-מזרח איסלנד על תוואי הנהר יוקולסאו אאו פיולום (Jökulsá á Fjöllum). מקור מימי הנהר והמפל הוא הקרחון הגדול ביותר באיסלנד – ואטנאיוקול (Vatnajökull).
רוחב המפל הוא 100 מטרים וגובהו 44 מטר. המפל הוא הגדול באיסלנד מבחינת הספק (ספיקת המים מוכפלת בגובה הנפילה), והשני באירופה, אחרי מפלי הריין. הספיקה הממוצעת שלו היא 193 מטר מעוקב בשנייה, ומשתנה בתלות בעונת השנה ובקצב הפשרת הקרחון בקיץ.
ליד מפל דטיפוס ישנו מפל נוסף הקרוי סלפוס (Selfoss). הפארק הלאומי Jökulsárgljúfur נמצא 15 ק"מ צפונית למפל.
דרכי הגעה
כביש 864 יוצא מכביש 85 מכיוון צפון או מכביש 1 בחלק הדרומי. זהו כביש עפר המתאים לכל סוגי הרכבים. מהירות הנסיעה תלויה בתנאי הכביש שמשתנים בכל פעם. כביש 864 נסגר בזמן החורף עקב שלג או בוץ רטוב ונפתח מחדש בתחילת הקיץ לקראת סוף מאי.
כביש 862 הוא דרך סלולה לבאים מדרום. הדרך נוחה ומגיעה על למפל דטיפוס. מהמפל וצפונה לעמק אסבירגי זו דרך עפר המתאימה לרכב 4X4 בלבד ופתוחה במהלך הקיץ בלבד. כביש 862 (גם הקטע הסלול) סגור בזמן החורף בין ינואר ועד אפריל בשל שלג שנערם.
דאשה גונזלס
ביוגרפיה
גונזלס נולדה וחיה באורלנדו, פלורידה ולאחר מכן למדה באוניברסיטה של מרכז פלורידה, שם למדה מיקרוביולוגיה וביולוגיה מולקולרית, שאת מקצועות אלה סיימה בשנת 2012. היא הייתה פעילה בשחייה, קפיצה למים והתעמלות עד שספגה פציעה בברך בקיץ של שנת 2014, פציעה שהכריחה אותה להפסיק.
WWE (2014–2019)
דאשה חתמה על חוזה עם ה-WWE בשנת 2014 ונשלחה למתחם הפיתוח של NXT בחודש מאי תחת שם הבמה דאשה פואנטס. באפריל 2015 ערכה את הופעת הבכורה שלה בזירה במהלך מופע של NXT שאינו שודר לטלוויזיה לצד דנה ברוק ובקי לינץ' בהפסדן לכרמלה, אלכסה בליס ודווין טיילור. מאוחר יותר באותה שנה, פואנטס החלה להופיע כמראיינת מאחורי הקלעים בתוכנית NXT. פואנטס הופיעה באירוע NXT TakeOver: Unstoppable, שהתקיים ב-20 במאי 2015, כמלווה לזירה של טיילר בריז.
ב-9 באפריל 2019, דווח שפואנטס פוטרה מה-WWE בגין סיבות שאינן ידועות.
All Elite Wrestling (2019–היום)
בחודש אוגוסט 2019, נודע שקורט חתמה על חוזה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW). חודשיים לאחר מכן, נודע שגונזלס תהיה חלק מצוות השידור הספרדי עבור התוכנית המשנית השבועית AEW Dark. ב-4 בנובמבר, במהלך פרק של תוכנית זו, גונזלס הופיעה לצידו של המנחה טוני שיבאני, כשלאחר מכן נודע שהיא תשמש כמנחה הנוספת לצידו של האחרון. ב-29 בנובמבר בפרק של התוכנית השבועית Dynamite, גונזלס מילאה את מקומו של ג'סטין רוברטס ככרוזה לאחר שהוא הותקף מוקדם יותר באותו הערב. ב-10 באוגוסט במסגרת הסיבוב הראשון של טורניר גביע זוגות הנשים של AEW, היא ערכה את קרב הבכורה שלה בארגון לצידה של רייצ'ל אלרינג, כשביחד הן הפסידו לאיווליס ודיאמנטה וכתוצאה מכך הן הודחו מהטורניר.
גרמנית
גרמנית ( - דּוֹיְטְש) היא שפה גרמאנית מערבית השייכת לקבוצת השפות הגרמאניות במשפחת השפות ההודו־אירופיות. זוהי אחת השפות המדוברות בעולם עם מעל 100 מיליון אירופים הדוברים אותה כשפת אם. גרמנית היא השפה המדוברת ביותר באיחוד האירופי כשפת אם. היא השפה השלישית או הרביעית בפופולריות שלה כשפה זרה הנלמדת ברחבי העולם, והשנייה בפופולריות שלה כשפה זרה באירופה וארצות הברית. היא אחת השפות הרשמיות של האיחוד האירופי.
הגרמנית מדוברת בעיקר בגרמניה, אוסטריה, ליכטנשטיין, חלקים גדולים של שווייץ, לוקסמבורג, אזור דרום טירול (Südtirol) שבאיטליה, חלק קטן מפולין, הקנטונים המזרחיים בבלגיה, אזורים ברומניה ובצ'כיה, חבל אלזס וחלק מחבל לורן בצרפת. בנוסף, במושבות לשעבר של גרמניה, דוגמת נמיביה, ישנם חלקים באוכלוסייה הדוברים גרמנית, ויש גם כמה מיעוטים דוברי גרמנית במזרח־אירופה ברוסיה, בהונגריה ובסלובניה. גם בצפון אמריקה ובמדינות בדרום אמריקה כארגנטינה ישנן קהילות דוברות גרמנית. כמו כן האמיש וחלק מהמנוניטים מדברים בניב גרמני.
שמות השפה
לגרמנית שמות רבים בשפות שונות, אשר כולם נובעים מחמישה שורשים:
בתקופות קודמות של העברית כונתה השפה "אשכנזית", שם שנגזר מהשם התנ"כי "אשכנז".
הגיית השפה וכתיבתה
שמאל|ממוזער|300px|מפת דוברי הגרמנית בעולם. מקרא: [[קובץ:Legal status of German in Europe.svg|שמאל|ממוזער|300px| שמאל|ממוזער|300px|אחוז דוברי גרמנית באיחוד האירופיהעיצורים
אוצר מילים
אוצר המילים בגרמנית הוא נרחב. בגרמנית קיימות במקרים רבים, לצד מילים "בינלאומיות" (שרובן הגיעו מלטינית, בעיקר דרך הפילטר של הצרפתית), מילים גרמניות מקוריות המשמשות לציון אותו מושג. דוגמאות: אחד המאפיינים הידועים ביותר של הגרמנית הוא יכולתה להצמיד מילים בזו אחר זו לכדי יצירת מילה אחת ארוכה. מילים בנות למעלה מ־15 אותיות, המורכבות מ־3 עד 6 מילים קטנות, אינן מחזה נדיר. הדבר נובע מהעדר כמעט מוחלט של צורת הסמיכות בגרמנית, אשר שכיחה למדי באנגלית ובעברית. דוגמאות:
מאפיין נוסף של הגרמנית הוא הרכבת המילים המודולרית שלה. אין־ספור מילים מורכבות מגזע בסיסי ומשורת תחיליות, המשנות לעיתים לחלוטין את משמעות הגזע. בנוסף, למילים רבות בגרמנית שתיים, שלוש ואף יותר משמעויות, השונות לגמרי זו מזו. לדוגמה:
תופעה זו קיימת גם בפעלים. פעלים המורכבים מגזע בסיסי ומתחילית נקראים "פעלים פריקים".
אוצר המילים בשפה מוערך בין 330,000 ל־500,000.
כללי הכתיב החדש
בשנת 1996 הסכימו גרמניה, שווייץ ואוסטריה לבצע רפורמה באופן כתיבת הגרמנית. רפורמה זו מכונה "Neue Rechtschreibung" או "Rechtschreibreform" - "האיות החדש" או "רפורמת האיות". במסגרת תוכנית זו שונו התווים בשפה ודרך האיות של כ־12 אלף מילים.
עיקרי הרפורמה הם:
הרפורמה עוררה התנגדות רבה בקרב אנשי רוח וסופרים. בשנת 2004 הודיעו אף העיתונים הגדולים בגרמניה על זניחת האיות החדש. למרות זאת דבקים בו חוגים בממשל הפדרלי הגרמני כמו גם באוסטריה ובשווייץ.
מערכת הפועל הגרמני
בגרמנית ישנם 12 זמנים: חמישה זמנים פשוטים, וחמישה זמני פרפקט, ציווי ומקור (אינפיניטיב).
ישנם שלושה סוגי פעלים:
1. פעלים "חלשים" הנוטים בצורות העבר – פרטריטום והבינוני הפעול (פרטיציפ II) – באמצעות הוספת עיצור סותם שיני אטום לגזע הפועל (/t/), לדוגמה:
2. פעלים "חזקים" הנוטים בצורות העבר באמצעות שינוי תנועה בגזע הפועל (אבלאוט), לדוגמה:
כמו כן, קיימים פעלים בלתי־רגילים לחלוטין, כפועל sein (להיות), המאגד בתוכו מספר רב של צורות ואינו משתייך לאף אחת מהקבוצות הנ"ל.
זמני הפרפקט
פועלי העזר הנדרשים להרכבת זמני הפרפקט הם haben (שייכות) ו־sein (להיות). הפעלים הדורשים פועל עזר sein הם פועלי תנועה ושינוי מצב, כל שאר הפעלים דורשים את פועל העזר haben.
צורות הבינוני
שתי צורות פועל, הבינוני ההווה ובינוני העבר המשמשים גם כשמות תואר ונוטים לפי כללי נטיות התארים, אך באמצעות שימוש בפעלים sein ו־haben ניתן להשתמש בבינוני העבר ליצירת זמני הפרפקט.
בינוני ההווה
בינוני ההווה נוצר באמצעות הוספת end- לבסיס הפועל, זו צורה המקבילה לצורה בסיס+ing האנגלית מבחינת השימוש כשם תואר, אך צורה זאת הגרמנית אינה משמשת כפועל בניגוד לאנגלית.
בינוני העבר
בינוני העבר נוצר בשתי דרכים:
הקול הסביל
הקול הסביל נוצר באמצעות שימוש בצורת בינוני העבר ושימוש בנטיות פועל העזר werden.
נטיית שמות עצם
בגרמנית לרוב שמות העצם עצמם אינם מוטים אלא רק מלות היידוע כאשר ישנן.
נטיית שמות התואר
בגרמנית קיימות שתי דרכים להטות שם תואר: הטיה לא מיודעת המכונה חזקה, הטיה מיודעת המכונה חלשה. חוץ מזה שמות התואר מוטים בהתאם למגדר, לכמות וליחסה.
מספרים מונים
eins - אחת zwei - שתיים drei - שלוש vier - ארבע fünf - חמש sechs - שש sieben - שבע acht - שמונה neun - תשע zehn - עשר elf - אחת עשרה zwölf - שתים עשרה dreizehn - שלוש עשרה vierzehn - ארבע עשרה fünfzehn - חמש עשרה sechzehn - שש עשרה siebzehn - שבע עשרה achtzehn - שמונה עשרה neunzehn - תשע עשרה zwanzig - עשרים dreißig - שלושים vierzig - ארבעים fünfzig - חמישים sechzig - ששים siebzig - שבעים achtzig - שמונים neunzig - תשעים ein hundert - מאה zwei hundert - מאתיים drei hundert - שלוש מאות vier hundert - ארבע מאות fünf hundert - חמש מאות sechs hundert - שש מאות sieben hundert - שבע מאות acht hundert - שמונה מאות neun hundert - תשע מאות
מספרים סידוריים
erste - ראשון zweite - שני dritte - שלישי vierte - רביעי fünfte - חמישי sechste - ששי siebte - שביעי achte - שמיני neunte - תשיעי zehnte - עשירי elfte - האחד עשר zwölfte - השנים עשר dreizehnte - השלושה עשר vierzehnte - הארבעה עשר fünfzehnte - החמישה עשר sechzehnte - השישה עשר siebzehnte - השבעה עשר achtzehnte - השמונה עשר neunzehnte - התשעה עשר zwanzigte - העשרים
השפעת העברית על הגרמנית
מעט מילים וביטויים הגיעו לגרמנית מהעברית, רובם דרך היידיש. koscher (כשר, תקין), meschugge (משוגע), Chuzpe (חוצפה), Ganove (גנב, שרלטן), Maloche (עבודה שחורה - מלשון "מלאכה"), Mischpoke או Muschpoke (כינוי גנאי למשפחה או משפחה מורחבת, כנופיה), Schlamassel (עסק ביש, ביש מזל), Tacheles reden (לדבר ישירות ולעניין, מלשון "תכלית"). דוגמאות נוספות:
השפעת הגרמנית על העברית
בכיוון ההפוך, מגרמנית לעברית, עשתה את דרכה כמות רבה יותר של מילים וביטויים; רבים מהם הגיעו עם העלייה המאסיבית של יהודי גרמניה (ה'ייקים') בשנות ה-30 של המאה העשרים. מילים גרמניות רבות התאזרחו בעברית דרך היידיש.
יצחק פרידמן (בוהוש)
רבי יצחק פרידמן (ה' בכסלו תקצ"ה, 1834 - י' באלול תרנ"ו, 1896) היה האדמו"ר הראשון מבוהוש, נכדו של רבי ישראל מרוז'ין.
תולדותיו
בנם של בלומא רייזיל ורבי שלום יוסף פרידמן מסאדיגורה. אמו הייתה בתו של רבי דן מראדוויל נכדו של רבי יחיאל מיכל מזלאטשוב וחתנו של רבי אברהם יהושע השיל מאפטא. אשתו שיינא רחל הייתה בתם של פסיה לאה (בת רבי משה לייב מסאסוב) ורבי דוד הגר מזבלטוב, בן רבי מנחם מנדל הגר מקוסוב.
רבי יצחק, החל לכהן לאחר פטירת אביו במקביל לדודיו, כאשר היה בן 17. בהתחלה כיהן בפוטיק, אחוזת אדמו"רי רוז'ין. בשנת תרט"ז (1856) עבר רבי יצחק לאיזמאיל, שבדרום בסרביה ובתרכ"ו (1866) קבע את מושבו בעיירה בוהוש, במולדובה. לאחר שהתיישב בבוהוש, הפכה זו למרכז חסידי גדול ואלפי חסידים היו פוקדים אותה. רבות מסופר על ראיית הנולד שלו.
קהילה של חסידיו התיישבה בשליחותו בצפת, ודוד שוב, פורץ הדרך של העלייה הראשונה, היה מחסידיו ויצא לדרך עם ברכתו, וכך גם רבים ממייסדי ראש פינה וזכרון יעקב. היה נשיא "כולל בסרביה" ולאחר איחודו עם "כולל מולדובה" היה נשיא הכולל המאוחד "כולל רומניה".
בלפור חקק
בלפור מידד חקק (נולד ב-26 באפריל 1948) הוא משורר וסופר ישראלי. לשעבר יושב ראש אגודת הסופרים העבריים.
ביוגרפיה
נולד בבגדאד שבעיראק ועלה עם משפחתו לישראל ב-1950. לחקק שני אחים ושתי אחיות. בילדותו התגורר בבתי סיידוף בירושלים. כבר בילדותם החלו הוא ואחיו הרצל לפרסם את יצירותיהם בעיתוני הילדים, ובהם "הארץ שלנו".
הקים ב-1988 את "קבוצת הסופרים הציונים" שיוזמת ימי התנדבות של סופרים בערי פיתוח ובכפרי ילדים. עסק בחינוך, תחילה כמורה בבתי ספר בירושלים ואחר כך ככותב תוכניות לימודים במשרד החינוך וכמפקח במזכירות הפדגוגית, עד פרישתו (2015).
במשך עשור ניסה עם אחיו להתקבל לאגודת הסופרים, אך ללא הצלחה. לבסוף התקבל לאגודה ובין השנים 2005–2011 כיהן כיושב ראש אגודת הסופרים העבריים (החליף בתפקיד את אחיו התאום הרצל חקק).
ב-2021 זכו הרצל ובלפור חקק בפרס השר לתרבות יהודית, שהוענק בטקס בא' בניסן תשפ"א.
שמואל עובדיהו
שמואל עובדיהו (1892 - פברואר 1963) היה צייר ישראלי יליד האימפריה הרוסית.
ביוגרפיה
שמואל עובדיהו נולד בשנת 1892 באוקראינה, בעיירה ברשאד, פלך ברסלאב בשם שמואל אובודובסקי. את דרכו האמנותית החל בוורשה ב"אקדמיה לאומנות יפה" ולאחר מכן התקבל כתלמיד באקדמיה הממלכתית במינכן אותה סיים בהצטיינות בהיותו בן 20.
עובדיהו השתקע בלודז' ושימש כמורה לציור בגמנסיה העברית מיסודו של ד"ר בראודה. בשנת 1924 עלה עובדיהו לארץ ישראל (בשלב זה עיברת את שמו מאובודובסקי לעובדיהו) ומצא בארץ חולות לוהטים ומדבר שממה, נוף שונה בתכלית מזה לו הורגל אליו בארץ מוצאו. בתארו את חוויותיו הראשונות על אדמת ארץ ישראל, עם הגיעו לחוף יפו, נראה לו עתידו, כצייר, חסר סיכוי לחלוטין: סבלו של עובדיהו גדל והלך, משעמד על ההבדל המהותי שבין הנוף באוקראינה מכורתו לבין הנוף במולדתו החדשה.
קצב הבנייה בתל אביב דאז, הווי החלוצי של הבונים – "בלויים-יחפים וזיק משובת נעורים בעיניהם" – שבו את ליבו של עובדיהו ועוררו בו את התשוקה להטות, על פי דרכו, "שכם לעבודת העם". אותה תקופה מרבה עובדיהו לצייר את "תל אביב בהתהוותה": מובילי זיפזיף ומלבני לבנים, סוללי כבישים ורוקדי "הורה". ועוד "גילוי" היה לו לעובדיהו באותם ימים – הים. שני נושאים אלה – שירת העמל ושירת הים – כבשו את לב עובדיהו כליל וברית עולם נכרתה ביניהם. ברבות הימים התחילה עינו של עובדיהו להבחין במיוחד שבנוף הארץ-ישראלי. הבתים החבויים בצל העצים, הירקון הרגוע, שתכלת רקיעו כתכלת מימיו, מעוררים בעובדיהו רגשות שלא ידעם וצבעיו מתבהרים-מתרוננים בשיר הלל והודיה למופלא שבטבע ולשגב הווייתו.
עובדיהו תופס מקום בשורה הראשונה של הציירים בארץ ישראל של אותה תקופה. הוא זכה להיות נערץ על ביאליק (עד היום תלויות מתמונותיו בבית המשורר הלאומי) ועל מאיר דיזנגוף. תמונותיו הוצגו במוזיאונים ובמיטב הגלריות בארץ ובחוץ-לארץ. בשנים 1933 ו-1942 הציג תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות.
בט"ו בשבט 1963 נפטר שמואל עובדיהו בתל אביב.
תנועת הצופים היהודים בצרפת
תנועת הצופים והצופות היהודים בצרפת (.E.E.I.F - Eclaireuses et Eclaireurs Israélites de France) היא תנועת צופים יהודית הפועלת בצרפת אשר הוקמה בשנת 1923 וכוללת כיום כ-4,000 חניכים. התנועה משויכת להתאחדות הצופים והצופות הצרפתית ולפורום הבינלאומי של הצופים היהודים.
התנועה הייתה מבין תנועות הנוער הפעילות ביותר בקרב יהדות צרפת לפני כיבוש המדינה על ידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה, ועסקה בפעילות חינוך. עם תחילת הכיבוש הגרמני ירדו חברי הצופים היהודים למחתרת והחלו לעסוק בפעולות מגוונות להצלת יהודי צרפת מידי הנאצים ומשטר וישי ששיתף עימם פעולה. בזמן זה שם התנועה היה ה- E.I.F (תנועת הצופים היהודים בצרפת)