cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמי הסנאי
סמי הסנאי (בהונגרית: Misi Mókus kalandjai, "הרפתקאות מיסי הסנאי") היא סדרת סטופ מושן הונגרית לילדים, אשר מבוססת על ספר בעל אותו שם מאת יוז'י ינה טרשאנסקי. הסדרה בוימה על ידי אוטו פוקי, נכתבה על ידי מיקלוש מסיי, הופקה על ידי לאסלו נאדאשי, והולחנה על ידי ז'ולט פטה. הסדרה הופקה ב-Pannónia Filmstúdió.
הפקת הסדרה החלה בשנת 1980. שידורה המקורי של הסדרה היה בהונגריה בערוץ M1 בהפצת Magyar Televízió, החל מ-20 בפברואר 1982 עד 18 במאי באותה שנה. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הראשון בשנת 1989 במסגרת "קשרים מצוירים". מאוחר יותר הסדרה שודרה בערוץ הילדים, והופצה בקלטות הווידאו "חברים מצוירים". לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 13 פרקים באורך 7 דקות.
בשנת 1984, הופק לסדרה סרט אשר מתמצת את עלילתה.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר סמי הסנאי, סנאי בעל זנב שחור אשר שונא ללמוד. יום אחד, סמי הסנאי מחליט לברוח מביתו כדי למצוא את העצים הבשלים תמיד, מפני שהוא חושב שמי שחי שם לא צריך לעבוד וללמוד, אלא רק לאכול. במהלך הסדרה רואים את מסעו של סמי הסנאי לאחר חיפוש העצים הבשלים תמיד, וכיצד הוא מחליט בסופו של דבר לחזור לביתו.
מדבבים בעברית
בימוי הדיבוב העברי נעשה על ידי ניקו בר, והפקת הדיבוב העברי נעשתה על ידי שרון מלמד. שיר הפתיחה העברי של הסדרה בוצע על ידי מוטי דיכנה, והולחן על ידי רוני וייס.
מרטין דמפסי
מרטין דמפסי (באנגלית: Martin E. Dempsey; נולד ב-14 במרץ 1952) הוא גנרל אמריקאי, לשעבר יושב ראש המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. קודם לכן שירת כראש מטה צבא ארצות הברית.
ביוגרפיה
דמפסי נולד ב-14 במרץ 1952 בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי, למשפחה ממוצא אירי. הוא גדל בעיר בייון הסמוכה והתקבל ללימודים באקדמיה הצבאית של וסט פוינט. עם סיום לימודיו כקצין שריון בדרגת סג"ם. במלחמת המפרץ לחם כקצין האג"מ של חטיבה 3 בדיוויזיית השריון ה-3. בהמשך שימש כמפקד רגימנט השריון ה-3 וכמפקד האוגדה המשוריינת ה-1. דמפסי פיקד על האוגדה בעת הלחימה בעיראק, בה לכדו אנשיו את מוקתדא א-סדר.
מאוגוסט 2005 ועד אוגוסט 2007 כיהן דמפסי כמפקד על פיקוד הביטחון הרב-לאומי למעבר עיראק (MNSTC-I). לאחר מכן שימש כסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית מאוגוסט 2007 ועד 23 במרץ 2008. בתפקידו הבא שימש כממלא מקום מפקד פיקוד מרכז בין ה-24 במרץ 2008 ועד ה-30 באוקטובר 2008, ובסיומו מונה לתפקיד מפקד פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית מה-8 בדצמבר 2008 ועד 11 באפריל 2011. ב-11 באפריל 2011 מונה לראש מטה צבא ארצות הברית וב-30 בספטמבר 2011 מונה ליו"ר המטות המשולבים.
בינואר 2012 הגיע לביקור בישראל, שבמהלכו נפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, שר הביטחון אהוד ברק והרמטכ"ל רא"ל בני גנץ. דמפסי אף קיים עם גנץ מספר פגישות עבודה בארצות הברית. ביוני 2015 ביקר פעם נוספת בישראל והוענק לו אות הערכה מטעם הרמטכ"ל.
במאי 2015 נבחר ג'וזף דנפורד להחליף את דמפסי בתפקיד יו"ר המטות המשולבים. דמפסי סיים את תפקידו ב-25 בספטמבר באותה שנה.
אנדריי ז'ליאבוב
אנדריי איוואנוביץ' זֵ'לְיַאבּוֹב (ברוסית:  Андрей Иванович Желябов; 29 באוגוסט 1851 – 15 באפריל 1881) היה מהפכן רוסי, ממנהיגי נרודניה ווליה ומארגני התנקשות באלכסנדר השני.
חייו
ז'ליאבוב נולד במשפחה של איכרים. בשנת 1860 החל ללמוד בתיכון בעיר קרץ' שבחצי האי קרים. בשנת 1869 החל את לימודיו באוניברסיטה באודסה. בשנת 1871 היה ז'ליאבוב בין מנהיגי הפגנות הסטודנטים בעיר. בגין פעילות זו הוא סולק מהאוניברסיטה וגורש מהעיר. בשנת 1873 הוא התחתן ועבר להתגורר בעיר קטנה בסביבת קייב. באותה שנה חזר ז'ליאבוב לאודסה, והיה חבר בחוג סוציאליסטים. בשנת 1874 נאסר, אך שוחרר. בשנים 1875–1877 השתתף בהליכה אל העם של תנועת הנרודניקים. בשנת 1877 נעצר והועבר לסנקט פטרבורג. בהיותו במעצר הכיר רבים ממנהיגי הנרודניקים. היה בין נאשמי משפט 193, אך שוחרר והמשיך בפעילות הסברתית בכפרים.
עם הזמן ז'ליאבוב הגיע למסקנה שפעילות הסברתית בין האיכרים לא תקדם את המהפכה, ורק פעילות טרור עשויה לשנות את המצב. עמדתו בתמיכת נרודניקים נוספים גרמה בסופו של דבר לפילוג של זמליה אי ווליה, וז'ליאבוב היה בין המנהיגים הבולטים בארגון מהפכני חדש – נרודניה ווליה. סופיה פרובסקאיה, חברתו לחיים, הייתה גם היא בין מנהיגי הארגון.
ז'ליאבוב השתתף בארגון ניסיונות התנקשות בצאר שבוצעו בשנת 1879 ו-1880 אך לא צלחו. בשנת 1880 היה המנהיג הבולט בוועד הפועל של הארגון. במהלך חורף 1881 ריכז את הפעילות בארגון התנקשות חדשה בצאר; הוא נעצר יומיים לפני ההתנקשות. בהיותו במעצר דרש לצרף את עצמו למשפט בנושא. בסיום המשפט, ב-26 במרץ 1881 נשפט לעונש מוות בתלייה, והוצא להורג ב-15 באפריל 1881.
לנין העריך מאוד את אישיותו ופעילותו של ז'ליאבוב.
ארווין ונדנברג
ארווין ונדנברג (בהולנדית: Erwin Vandenbergh; נולד ב-26 בינואר 1959) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת החלוץ.
ונדנברג היה מהבולטים שבחלוצי בלגיה בשנות ה-80, וזכה בין היתר בנעל הזהב האירופית בעונת, ושש פעמים, מתוכן ארבע ברציפות, בתואר מלך השערים של ליגת העל הבלגית. כחלוץ נבחרת בלגיה, כבש ונדנברג 20 שערים ב-48 הופעות. בין היתר נכלל בסגל הבלגי בשני טורנירי מונדיאל ובשני טורנירי אליפות אירופה.
קריירת משחק
ונדנברג, יליד העיר ראמסל, החל את דרכו בקבוצת הנוער של ראמסל מהליגות הנמוכות בבלגיה, ומשם עלה לקבוצה הראשונה של המועדון כבר בגיל 16. למרות ששיחק בקבוצה חובבנית, עורר ונדנברג את עניינן של קבוצות בכירות יותר במדינה, ובעונת, בגיל 17 בלבד, הצטרף לקבוצת ליירסה מהליגה הבכירה.
בקבוצתו החדשה החל ונדנברג להתאמן באופן סדיר לראשונה בקריירה. לאחר עונת התאקלמות במועדון, בה רשם 14 הופעות ליגה וכבש פעמיים, היה ונדנברג לשחקן הרכב קבוע בקבוצתו החל מעונת. בעונה זו כבש ונדנברג 12 שערים ב-34 הופעות, והחל ברצף של תשע עונות בהן כבש מספר דו-ספרתי של שערי ליגה. במהלך העונות הבאות, ואף על פי שקבוצתו לא הצליחה להתברג בצמרת הטבלה, היה ונדנברג לבכיר החלוצים בליגה. בעונת כבש החלוץ מעל לשער למשחק, וסיים את העונה עם 39 שערים ב-34 הופעות בלבד. בעונה זו זכה לראשונה בתואר מלך השערים של הליגה הבלגית, ובנוסף היה לבכיר הכובשים באירופה כשזכה בנעל הזהב האירופית. ונדנברג הוסיף לשחק בליירסה במשך שתי עונות נוספות, שגם בהן זכה בתואר מלך השערים של הליגה.
לקראת עונת עבר ונדנברג לאנדרלכט. העברתו של ונדנברג הוערכה בסכום של כמיליון וחצי אירו, במה שהיה אז לסכום שיא בבלגיה. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה כבש ונדנברג עשרים שערי ליגה וזכה בפעם הרביעית ברציפות בתואר מלך שערי הליגה. במהלך אותה עונה הגיע לקבוצה המאמן פול ון הימסט, והוביל אותה לזכייה בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במשחק גמר כפול מול בנפיקה ליסבון. ונדנברג פתח בהרכב קבוצתו בצמד משחקי הגמר. עונה אחר כך הגיעה הקבוצה בשנית לגמר גביע אופ"א, אך הפסידה את התואר לטוטנהאם הוטספור בדו-קרב פנדלים. בעונת זכה ונדנברג לראשונה בקריירה בתואר האליפות בבלגיה, לאחר שכבש בפעם השלישית ברציפות עשרים שערי ליגה בדיוק לזכות קבוצתו. במהלך עונת הוחלף ון הימסט במאמן ההולנדי ארי האן. ונדנברג התקשה להתרגל לסגנון המשחק ההגנתי יותר של המאמן החדש, ולמרות שזכה פעם נוספת באליפות ובתואר מלך שערי הליגה החמישי בקריירה עם 27 שערים ב-31 הופעות באותה עונה, החליט ונדנברג לעזוב את הקבוצה בסיום העונה.
לקראת עונת הצטרף ונדנברג לקבוצה היחידה בה שיחק מחוץ לבלגיה, ליל הצרפתית, שם חבר למאמן בן ארצו, ג'ורג' היילנס, ולחברו לנבחרת פיליפ דסמט. ונדנברג התקשה להתבלט בקבוצה ממרכז-תחתית הטבלה של הליגה הצרפתית, ובעונתו הראשונה כבש שמונה שערים בלבד, כמות נמוכה משמעותית מהממוצעים אותם הציב בבלגיה. בעונת, עונתו השלישית בקבוצה, כבש ונדנברג 14 שערי ליגה, כמות השיא שלו בליגה הצרפתית, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השמיני, מיקום שיא עבורה בתקופתו של ונדנברג. הוא הוסיף לשחק בקבוצה עונה אחת נוספת, ובסך הכול ארבע עונות, בהן כבש 38 שערי ליגה בלבד ב-114 הופעות.
ונדנברג חזר לליגה הבלגית לקראת עונת, כשחתם בקבוצת גנט, אותה אימן אז חברו לשעבר לאנדרלכט ולנבחרת, רנה ונדרייקן. שיתוף הפעולה והיחסים בין השניים היטיבו עם הקבוצה, שסיימה את העונה במקום השלישי, וכן עם השחקן, שכבש 23 שערי ליגה ב-34 משחקים, וזכה בפעם השישית בקריירה בתואר מלך שערי הליגה הבלגית. אמנם, לאחר עונה זו החלה ירידה בכושרו של ונדנברג בן ה-33. ממוצעי הכיבוש שלו פחתו משמעותית, וסיום דרכו של ונדרייקן בקבוצה ב-1993, אף הובילו אותו פעמים רבות לשבת על ספסל הקבוצה. לקראת עונת חזר ונדנברג לשתף פעולה עם ונדרייקן, שהחתים אותו בקבוצת מולנבק בה התמנה למאמן. לאחר עונה אחת בלבד במדי הקבוצה, פרש ונדנברג ממשחק פעיל בגיל 36.
ב-1995, זמן קצר לאחר פרישתו, היה ונדנברג למאמן קבוצת וסטרלו מליגת המשנה. הוא נותר במועדון בתפקיד מקצועי במחלקת הנוער במשך כעשר שנים, בהן אף העלה את בנו קווין ממחלקת הנוער של המועדון לקבוצה הבוגרת.
נבחרת בלגיה
יכולתו של ונדנברג במדי ליירסה במהלך עונת, בה זכה בנעל הזהב האירופית, הובילו אותו כבר בגיל 20 לסגל נבחרת בלגיה של המאמן גי תיס. הופעת הבכורה של ונדנברג התקיימה ב-19 בדצמבר 1979 בהאמפדן פארק בגלאזגו, במסגרת משחקה האחרון של בלגיה במוקדמות יורו 1980. ונדנברג כבש את השער הראשון במשחק, שהסתיים בניצחונה של בלגיה 1–3 על.
ונדנברג זומן על ידי תיס לטורניר יורו 1980 באיטליה, ופתח בהרכב בשני משחקיה הראשונים של הנבחרת בשלב הבתים, בהם סיימה בשוויון 1-1 עם וגברה 1–2 על. ונדנברג נכנס כמחליף במשחק האחרון של נבחרתו בשלב זה, בו סיימה בשוויון 0-0 עם המארחת, שהבטיח את מקומה של בלגיה בגמר הטורניר. ונדנברג לא שותף במשחק הגמר מול, שהסתיים בהפסדה של בלגיה בתוצאה 1–2.
ונדנברג היה חלק משמעותי מהצלחת הנבחרת לסיים בראש הבית במהלך מוקדמות מונדיאל 1982, כשכבש חמישה שערים בשבעה משחקים בהם שותף, כולל שער בניצחון הביתי 0–2 על. בלגיה העפילה לטורניר הגמר בספרד, והמאמן תיס זימן את ונדנברג כחלוץ מוביל לסגל הנבחרת. בלגיה פתחה את הטורניר מול אלופת העולם המכהנת, וגברה עליה 0–1 משער של ונדנברג בדקה ה-62, לאחר שעצר כדור ברחבה וכבש. ונדנברג פתח בהרכב נבחרתו גם בשני משחקיה הנותרים בשלב הבתים, בהם גברה 0–1 על וסיימה בשוויון 1-1 עם  בדרך למקום הראשון בבית. ונדנברג פתח בהרכב גם בשני משחקיה של בלגיה בשלב הבתים השני, בהם נחלה הפסדים ל ול וסיימה את דרכה בטורניר.
במהלך מוקדמות יורו 1984 כבש ונדנברג ארבעה שערים בשישה משחקים וסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר הגמר. הוא זומן על ידי תיס לסגל הנבחרת, ושוב היה בהרכב נבחרתו בכל משחקיה בשלב הבתים, ואף כבש את שערה הראשון של נבחרתו בטורניר, בניצחון 0–2 על. בשני משחקיה הנותרים בבית נוצחה בלגיה על ידי צרפת ו וסיימה את דרכה כבר בסיום השלב הראשון.
ונדנברג זומן על ידי תיס לטורניר הבינלאומי האחרון שלו, מונדיאל 1986 במקסיקו. ונדנברג פתח בהרכב וכבש את שערה היחיד של נבחרתו במשחק הפתיחה של הטורניר, בו נוצחה בלגיה 1–2 על ידי המארחת. בכך השלים ונדנברג טורניר משמעותי שלישי ברציפות בו הוא כובש, לאחר טורנירי המונדיאל והיורו שקדמו לטורניר זה. אף על פי כן, מאז הוחלף באותו משחק בדקה ה-66, לא זכה ונדנברג לדקות משחק נוספות בטורניר, בו סיימה בלגיה במקום הרביעי.
בשנים שלאחר הטורניר, בעקבות הירידה ביכולתו של ונדנברג במדי ליל, הוא איבד את מקומו בסגל הנבחרת וזכה להופעות ספורות בלבד. הוא לא זומן על ידי תיס למונדיאל 1990, ורק הופעות טובות במדי גנט בעונה שלאחר הטורניר, החזירו אותו למספר הופעות בסגל הנבחרת. את שערו האחרון במדי בלגיה כבש ונדנברג ב-27 בפברואר 1991, בניצחון הביתי 0–3 על במסגרת מוקדמות יורו 1992, מהם לא הצליחה בלגיה להעפיל. באותה שנה סיים ונדנברג את הקריירה הבינלאומית, עם 48 הופעות בהן כבש עשרים שערים.
קוודלינבורג
קוודלינבורג (בגרמנית: Quedlinburg) היא עיר בהרי הרץ במדינת סקסוניה-אנהלט בגרמניה. המרכז העתיק של העיר מימי הביניים הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1994.
היסטוריה
העיר מוזכרת לראשונה בתיאור נחלותיו של היינריך הראשון, מלך גרמניה מ-922, היינריך הראשון הקים במקום את המבצר. לאחר מותו ב-936 ייסדה אשתו, מתילדה הקדושה, מנזר נשים לחינוך בנות אצולה בגבעת המבצר. יורשו של היינריך הראשון, אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפך את העיר למשכן פלטין של האימפריה הרומית הקדושה. באותה עת נוסד גם מנזר גברים בעמק.
בשנת 994 העניק אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה רישיון לקיים שוק בעיר, לגבות מס ולטבוע מטבעות. באותה עת נוסד השוק מצפון לגבעת המבצר.
ב-1426 הייתה העיר לחברה בברית ערי הנזה. העיר ידעה מתח מתמיד בין המנזרים, ששאפו לעצמאות ניהולית, לבין הרשות המקומית האזרחית. ב-1477 הוצאה העיר מברית ההנזה והפכה לכפופה לנסיך הבוחר מסקסוניה. ב-1539 עברו העיר והמנזרים ללותרניזם.
ב-1697 מכר אוגוסט השני (הנסיך הבוחר של סקסוניה) את העיר לפרידריך הראשון, מלך בפרוסיה והעיר הייתה לנחלה פרוסית. בשנים 1807–1813 הייתה העיר חלק מממלכת וסטפאליה שהוקמה על ידי נפולאון. ב-1815 שבה העיר לשלטון פרוסי.
בתקופת גרמניה הנאצית הפכה העיר ובפרט המבצר והמנזר למקדש נאצי להיינריך הראשון, בחסות היינריך הימלר, שהעריץ את השליט הקדום. הנאצים ניסו ליצור סביב היינריך דת חדשה שקוודלינבורג תהיה אחת מערי הקודש שלה, תוך דיכוי אנשי הדת המקומיים וסגירת הקתדרלה.
ב-1949 הייתה העיר לחלק ממזרח גרמניה עד 1990.
רוקי השנה ב-NBA
רוקי השנה ב-NBA הוא פרס שנתי מטעם ליגת ה-NBA המחולק מאז עונת לרוקי הטוב ביותר במהלך העונה. הזוכה בתואר זוכה בגביע אדוארד גוטליב, הנקרא על שמו של מאמן העבר של פילדלפיה ווריורס שהוביל אותה לאליפות ליגת ה-BAA בעונת. הבחירה מתבצעת על ידי פאנל של כתבי ספורט מארצות הברית וקנדה.
14 מהשחקנים שזכו בתואר רוקי השנה זכו גם בתואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA לאורך הקריירה שלהם; וילט צ'מברלין ו- זכו בשני התארים באותה עונה. 19 מ-40 השחקנים הלא פעילים שנבחרו לרוקי השנה נכנסו להיכל התהילה של הכדורסל. בשלוש עונות הייתה זכייה משותפת בתואר - דייב קאונס וג'ף פיטרי בעונת, גרנט היל וג'ייסון קיד בעונת ואלטון ברנד וסטיב פרנסיס בעונת. טים דאנקן מאיי הבתולה של ארצות הברית, פטריק יואינג הג'מייקני, פאו גאסול הספרדי, אנדרו ויגינס הקנדי, קיירי אירווינג האוסטרלי, קארל-אנתוני טאונס הדומיניקי ולוקה דונצ'יץ' הסלובני הם שבעת הזוכים היחידים בתואר שאינם מארצות הברית. דאנקן הוא אזרח ארצות הברית, אך נחשב לשחקן "בינלאומי" ב-NBA מאחר שלא נולד באחת מחמישים המדינות או בוושינגטון די סי.
בנוסף לתואר רוקי השנה, נבחרות חמישיות הרוקיז של העונה ב-NBA, הכוללות את עשרת שחקני השנה הראשונה שנבחרו כטובים ביותר.
זוכים בלתי רשמיים
בין העונות – הוענק פרס "רוקי השנה" על ידי קבוצת עיתונאים, בטרם הוכר הפרס באופן רשמי. בשנת 1994 הכירה ליגת ה-NBA באופן זמני בזוכי הפרס באותן שנים, אך בהמשך "מחקה" אותם מספרי ההיסטוריה של הליגה.
ברית GW4
ברית GW4 (באנגלית: GW4 Alliance, ידוע גם בשם Great Western 4) הוא קונסורציום של ארבע אוניברסיטאות עתירות מחקר בדרום-מערב אנגליה ובויילס, שהוקם בינואר 2013 על ידי אוניברסיטאות בערים; באת', בריסטול, קארדיף ואקסטר כדי לשפר את שיתוף הפעולה המחקרי. בשנת 2014 השיקה הקבוצה פרויקט מחקר לשימוש באצות לניקוי מים מזוהמים במכרה הפחם Wheal Jane ומיצוי המתכות הכבדות. בשנת 2015 מימן הקונסורציום 4.6 מיליון ליש"ט ממועצת המחקר הרפואי עבור תוכנית השתלמות לתואר שלישי במחקר ביו־רפואי. לברית GW4 יש שיתופי פעולה אסטרטגיים עם מספר ארגונים; עם The National Trust, מכון אלן טיורינג ועם NC3Rs. (ארגון מגובה ממשלתי הפועל עם מדענים וארגונים ברחבי מגזר המדע הביולוגי כדי לפתח וליישם טכנולוגיות וגישות חדשות המחליפות, מצמצמות ומעדנות את השימוש בבעלי חיים במחקר). שיתוף הפעולה הוא לב לבה של ברית GW4. בנוסף לשותפים האסטרטגיים, הברית עובדת עם למעלה מ־400 שותפים חיצוניים הכוללים עסקים גלובליים, ארגוני מחקר, גופי ממשל וארגונים מהמגזר השלישי כדי לפתח מחקרים חדשים, להכשיר מנהיגים אקדמיים ותעשייתיים עתידיים ולפתח פתרונות חדשניים, הבנויים על החוזקות האזוריות.
רשימת האוניברסיטאות
האוניברסיטאות החברות בקונסורציום:
אמה בנטון
אמה לי בנטון (באנגלית: Emma Lee Bunton; נולדה ב-21 בינואר 1976) היא זמרת פופ, שחקנית ומנחת טלוויזיה אנגלייה, אשר התפרסמה כחלק מלהקת הבנות המצליחה ה"ספייס גירלז" באמצע שנות ה-90.
ילדותה ותחילת דרכה
בנטון נולדה בפינצ'לי, לונדון, וגדלה בוודסייד פארק, בת לפולין, מדריכת קארטה ולטרבור, חלבן, אשר התגרשו כשבנטון הייתה בת 11. בנטון נשארה עם אמה ואחיה הקטן, פול ג'יימס. בנטון למדה בבית ספר לאמנויות ולפני שהחלה את הקריירה המוזיקלית שלה, הופיעה בתפקידים קטנים בתוכניות טלוויזיה שונות.
1994-2000: בייבי ספייס
בסוף שנת 1994 הצטרפה בנטון ללהקת הבנות ה"ספייס גירלז" (שאז נקראה "טאץ'"), במקום החברה המקורית, מישל סטפנסון. הלהקה הפכה להצלחה בינלאומית ומכרה יותר מ-30 מיליון עותקים משלושת אלבומיה. בנטון הייתה ידועה בלהקה כ"בייבי ספייס", גם בשל היותה הכי צעירה מבנות הלהקה וגם בשל התדמית ה"תינוקית" שנוצרה לה. בשנת 2000, לאחר הקלטת האלבום "Forever", הודיעה הלהקה כי היא מתפרקת. ההפסקה נמשכה כשבע שנים, ובשנת 2007 התאחדה הלהקה לאלבום אוסף וסיבוב הופעות עולמי.
קריירת סולו
אלבום הבכורה של בנטון, A Girl Like Me, הנפיק את הלהיטים "‎" אשר כבש את פסגת מצעד הלהיטים הבריטי, "What I Am" בשיתוף טין טין אאוט אשר כבש את המקום השני ו-"Take My Breath Away" אשר נכנס למקום החמישי. האלבום נמכר בכ-500,000 עותקים ברחבי העולם.
בנובמבר 2006 הוציאה בנטון את הסינגל "Downtown", אשר כל הכנסותיו היו מיועדות לצדקה. הסינגל נכנס למקום השלישי במצעד הבריטי, והיה חלק מהאלבום הבא של בנטון, Life in Mono אשר יצא בסוף אותה שנה. האלבום לא נחל הצלחה ומכר עד היום רק 45,000 עותקים, הסינגל השני, "All I Need to Know", נכנס רק למקום 60 במצעד הלהיטים ונחשב לכושל בסינגלים של בנטון.
טלוויזיה וקולנוע
בשנת 2006 בנטון הופיעה בתפקידי אורח קטנים בסדרות טלוויזיה שונות. באוקטובר של אותה שנה השתתפה בעונה הרביעית של הגרסה הבריטית המצליחה ל"רוקדים עם כוכבים", והשיגה את המקום השלישי לצד הרקדן דארן בנט.
בשנת 2018 הצטרפה לצוות המנחים לתחרות האפייה האמריקאית "The Great American Baking Show" ברשת ABC, בעונתה הרביעית ושנה לאחר מכן המשיכה גם לעונתה החמישית והאחרונה.
ההפגנות באיראן (2011)
ההפגנות באיראן הן סדרה של הפגנות מחאה שהחלו ב-14 בפברואר 2011, בהשפעת גל המחאות בארצות ערב ועל רקע חוסר הדמוקרטיה וחופש הביטוי באיראן. מטרתן העיקרית הייתה הפלת הממשלה האיראנית בראשות המנהיג העליון באיראן עלי ח'אמנאי ונשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד. הפגנות דומות התרחשו באיראן בעקבות הבחירות באיראן ותנועת המחאה (2009), כשמחמוד אחמדינז'אד, נשיא איראן דאז, ומיר-חוסיין מוסאווי, מנהיג האופוזיציה ויו"ר התנועה הירוקה באיראן, התמודדו לנשיאות. מוסאווי היה נראה לעיני כל כמתמודד המוביל, אך תוצאות הבחירות קבעו כי אחמדינז'אד ניצח בבחירות ונשאר בתפקידו כנשיא. התושבים האשימו את אחמדינז'אד ברמאות, והפגינו ברחובות.
בפברואר 2011 תכננו מיר-חוסיין מוסאווי, מוחמד ח'אתמי ומהדי כרובי, חברים בכירים בתנועה הירוקה באיראן, הפגנות בהשראת ההפיכה בתוניסיה ושינויי השלטון במצרים. המודיעין האיראני עלה על תוכניתם ועצר אותם באשמת הסתה אזרחית מכוונת. ב-14 בפברואר החלו הפגנות גדולות בטהראן, שיראז, כרמאנשאה, אספהאן, משהד ועוד. המפגינים צעקו את הסיסמה: "מובארכ, בן עלי, עכשיו תורו של עלי ח'אמנאי!", ומאות אנשים נעצרו על ידי משמרות המהפכה האסלאמית. הפגנות קטנות התרחשו לאחר מכן במרץ, בעיקר בטהראן, אך ההפגנות איבדו תאוצה במהירות לאחר גלי מעצרים נרחבים שביצעו משמרות המהפכה. ההפגנות דוכאו באלימות רבה, וכ-20 מפגינים נהרגו מתחילת פברואר.
ביוני התרחשה הפגנה בטהראן לציון יום השנה לבחירות השנויות במחלוקת שהיו ב-2009.
שבתאי לוז'ינסקי (אוניית מעפילים)
"שבתאי לוז'ינסקי" הייתה אוניית מעפילים, שקנתה לה מקום ייחודי בתולדות ההעפלה, משום שהייתה בין האוניות המעטות שהצליחו להוריד הארץ לאחר מלחמת העולם השנייה, והודות למעורבותם של אנשי היישוב ניצנים בניסיון למנוע את גירוש נוסעיה.
"סוזנה" - אוניית משא
"סוזנה" נבנתה בשנת 1946, אוניית עץ בעלת שני תרנים. בעלת הדחק של 670 טון (גרסה אחרת: 500 טון), מנוע דיזל איטלקי אנסלדו Ansaldo בעל הספק 350 כ"ס. הייתה רשומה בנמל ויארג'ו בצפון איטליה.
רכש והכנה
צוות ההכנה להפלגת העפלה כלל את אברהם זכאי, אברהם שביט, בצלאל דרורי, ארץ ישראלים נוספים, וכן איטלקיים מקומיים. נבנתה קונסטרוקציה מצינורות ברזל ובה 600 מיטות. הוקמו שמונה מבני שירותים, מזון הובא ממחסן של המוסד לעלייה ב' ליד מילנו, וכן מים ודלק – הכל במימון של הג'וינט. הספינה צוידה בחמש סירות גומי ל-200 איש, וסירת עץ ל-15 איש.
שמה הלועזי "סוזנה" הוחלף בשמו של שבתאי לוזינסקי, המנהיג הציוני שפעל כחבר "המרכז לגולה" ובמחנות ניצולי השואה באיטליה, ונהרג בתאונת דרכים באותה שנה.
צוות המלווים כלל את אנשי הפלי"ם: דוד מימון (סנפיר) שהיה מפקד האונייה, בצלאל דרורי – פרימן (ישקה) שתיפקד כאחראי על הארגון והטיפול בעולים, וכן את אוסי רביד, אברהם קרני-ריקמן (גשר), ושלושת אנשי "ההגנה" באירופה: יונה, שלמה וסשה. הגדעוני היה אריה חייקינד. מכשיר הקשר המקורי התקלקל והוחלף בלב ים עם מכשיר מספינה אחרת. רב החובל היה איטלקי, אך בפועל שימש בתפקיד דוד מימון.
המעפילים
825 המעפילים נאספו במחנה 'אלסקה' על החוף בסמוך לעיירה מטפונטו (Metaponto) ליד בארי, והתגוררו במחסני פח. מפקד המחנה היה יהושע (אוסי) רביד מהפלי"ם. כן היו כשלושה ארצישראלים נוספים שדאגו ללימודים וספורט. השלטונות האיטלקים התייחסו יפה אל המבצע. הם חשבו שמחנה המעפילים הוא מחנה של פגועי נפש. למעשה הגיעו המעפילים מרומניה, הונגריה ופולין, בהם כ-160 דתיים מהפועל המזרחי, בגילאים 18–35.
המעפילים הגיעו אל מקום ההעמסה במטפונטו, חוף חולי רדוד במפרץ טרנטו, ברגל. נמתח כבל פלדה מהספינה לחוף, ובאמצעות חמש סירות גומי הועברו המעפילים. ההעלאה התבצעה בלילה במשך ארבע שעות. רביד ארגן את הקבוצות בתוך הסירות. עם תום ההעלאה החליט יהודה ארזי כי רביד יצטרף כמלווה בהפלגה. המעפילים התארגנו בספינה על פי השיוך התנועתי-קבוצתי שלהם.
ההפלגה
הספינה הפליגה מנמל מטפונטו שבדרום איטליה ב-4 במרץ, ובמקביל, על מנת להקל על צפיפות הנוסעים בימים הראשונים הפליגו באונייה "אלברטינה" 173 מעפילים נוספים. כעבור חמישה ימים הועלו נוסעי "אלברטינה" על סיפון "שבתאי לוז'ינסקי", ואז שהו עליה 823 נפש. בין המעפילים היו גם 130 בחורים שאומנו באירופה על ידי ארגון "ההגנה" במסגרת תוכנית "עלייה ג'" שדיברה על פריצה חמושה לחופי הארץ ובוטלה בסופו של דבר. מארגני השיט הקפידו על הסוואת הספינה ומעפיליה שהו תדיר בבטן האונייה.
נתיב ההפלגה של האונייה היה לאורך חופי איטליה דרך סנטה מריה, כף מטפן, האי סטמפליה, כף גלידוניה (Gelidonya) בחוף הדרומי של טורקיה, חופי לוב, לאורך החוף המצרי, פורט סעיד וחוף ניצנים.
עימות עם הבריטים
בבוקר היציאה מנמל ההעמסה, בשעה 09:00, חג מטוס לא מזוהה מעל הספינה והסתלק. במהלך ימי ההפלגה, לא היה ליווי בריטי או מגע כלשהו עם מטוסים או משחתות. ניתנו למעפילים ההוראות הרגילות להתנגדות פסיבית במקרה תפיסה. לא התרחש עימות בים, האונייה התגלתה רק כשהגיעה לחוף. המלווים נצטוו להתערב בין המעפילים ולהתחמק.
מקום ההורדה נקבע לחוף ניצנים, שם השמירה הבריטית הייתה דלילה יותר עקב מיעוט היישובים היהודיים. הספינה הגיעה לקרבת החוף ב-12 במרץ מבלי להתגלות, אך עקב הים הסוער לא ניתן היה להוריד את המעפילים באמצעות סירות הגומי, מחשש שהן יתהפכו. הוחלט להנחית את האנייה על החוף, האונייה הופנתה אל החוף ועלתה על שרטון חול במרחק 120 מטר ממנו. בינתיים האיר היום ובצל החשש הכבד להתגלות, הוחלט למתוח חבל אל החוף ולהניע לאורכו את הסירות עם המעפילים. מעפילים שידעו לשחות קפצו מן הספינה והחלו שוחים אל החוף, בעוד אנשי "ההגנה" שחיכו בחוף ואנשי הפלי"ם שליוו את הספינה כיוונו אותם בתוך המים. לאחר מכן הצליחו חלק מהמעפילים שהגיעו לחוף להתפזר ביישובי הסביבה. לאחר שלוש שעות מתחילת ההורדה, הקיפו חיילים בריטים מהמחנה הסמוך את האזור, כשמלאכת ההורדה וההתארגנות על החוף הייתה בעיצומה.
מאות יהודים מיישובי האזור הוזעקו למקום תפיסת האונייה, על מנת למנוע את גירושם של המעפילים. הם התערבבו עם המעפילים, שרפו את תעודות הזהות שלהם וכל מי שנשאל לגבי זהותו ענה "אני יהודי מארץ ישראל". הבריטים התקשו בזיהוי המעפילים ועצרו מעל 900 איש שהיו על החוף. בעיתון "דבר" דווח על חיילים ושוטרים בריטים וערבים שבזזו את חפצי העולים שנעצרו. העצורים הוסעו לחיפה בנסיעה שארכה כ-11 שעות ובצהרי 13 במרץ 1947 הועלו 700 מהם על אניית הגירוש 'אמפייר רייול' שלקחה אותם למחנות המעצר בקפריסין, בעוד כ-240 שזוהו כארצישראלים הושארו בארץ ישראל. קבוצה נוספת של 138 עצורים גורשה אחר חצות ב-15 במרץ 1947 ב'אמפייר שלטר'.
במהלך האירוע נורו יריות לכיוון העולים על ידי שוטרים ערבים וחיילים בריטים פרקו את הערבים מנשקם. כן מנעו החיילים הבריטיים ניסיון של ערבים לפרוץ ליישוב.
בין המגורשים היו מאות ארצישראליים, בעוד חלק קטן מהמעפילים שוחררו (חלק נוסף הצליח עוד קודם לברוח ליישובים הקרובים). ב-25 במרץ 1947 החזירו הבריטים מקפריסין 301 מהמגורשים, וב-28 במרץ 1947 החזירו עוד 75 מהם שזוהו כתושבי ארץ ישראל, בהם כ-85 מהמעפילים שהצליחו להערים על הבריטים ולהטעותם לחשוב שמדובר בארצישראלים בזכות, בין השאר, התחזות לנשותיהם של אנשי היישוב.בתחילה נאמר על ידי השלטונות הבריטים שלא יקוזזו מעפילי שבתאי לוזנסקי ממכסת הסרטיפיקטים, מפני שהבריטים לא ידעו את מספרם אולם בהמשך הם קיצצו 375 סרטיפיקטים על פי הערכה. הבריטים גם השביתו את תנועת המכוניות של קואפרטיב דרום יהודה למשך שבוע, כעונש על סיוע נטען להובלת המעפילים של האונייה.
לורן הולי
לורן הולי (באנגלית: Lauren Holly; נולדה ב-28 באוקטובר 1963) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. ידועה בשל תפקידיה כסגן השריף מקסין סטיוארט בסדרת הטלוויזיה "Picket Fences", כמארי סוונסון בסרט "טיפשים בלי הפסקה" (1994), וג'ני שפרד בסדרה "NCIS" (2008-2005).
שבתאי לוז'ינסקי (אוניית מעפילים)
ייצוגיה בתרבות
השיר "שושנה שושנה" של המשורר חיים חפר נכתב ככל הנראה על הספינה "שבתאי לוז'ינסקי", ששמה המנהלתי במוסד לעלייה ב' היה "שושנה" (עברות של שמה הלועזי, "סוזנה"). בבית הרביעי בשיר מתואר כיצד איש פלי"ם הובא בטעות לקפריסין, דבר התואם גם כן את קורות הספינה. באתר הפלי"ם נכתב כי חפר לא הכחיש את הסיפור שהשיר נכתב על הספינה. כך גם מצוין בשלט בחוף ניצנים.
לורן הולי
ביוגרפיה
הולי נולדה בבריסטול, פנסילבניה. אמה, מישל אן, היא היסטוריונית של האמנות, מנהלת המרכז והתוכנית האקדמית על שם סטאר במכון לאמנות סטרלינג ופרנסין קלארק, ולשעבר פרופסור בקולג'ים על שם הובארט וויליאם סמיט. אביה, גראנט הולי, הוא תסריטאי ופרופסור לספרות בקולג'ים של הובארט וויליאם סמיט.
בשנת 1992 החלה הולי לגלם את מקסין סטיוארט, סגן השריף של עיר קטנה, בסדרת הטלוויזיה "סודות העיר" ברשת CBS של המפיק דייוויד אי קלי, תפקיד שגילמה במשך 4 עונות שלמות עד לתום הסדרה ב-1996.
היא גילמה את דמותה של לינדה לי קולדוול, אשתו של אמן הלחימה ברוס לי, בסרט "הדרקון: סיפורו של ברוס לי" משנת 1993. הולי הופיעה כמארי סוונסון, מושא אהבתו של לויד כריסטמס, בקומדיה של ג'ים קארי "טיפשים בלי הפסקה" משנת 1994. כן גילמה דוקטור בגרסה המחודשת של סידני פולאק לסרט "סברינה"; ואת סגן אמילי לייק, האשה היחידה שמשרתת בצוללת, בקומדיה "Down Periscope" של קלסי גראמר משנת 1996. היא שיחקה גם בסרט "יום ראשון הגדול". ב-1999 גילמה את ד"ר ג'רמי הנלון בסדרת הדרמה הרפואית "שיקגו הופ", בעונתה השישית והאחרונה, ושיחקה לצד סטיבן דורף בסרט הדרמה "אנטרופי".
הולי הופיעה בווידאו המוזיקלי של דיקסי צ'יקס בסינגל "Goodbye Earl", ביחד עם ג'יין קרקובסקי, דניס פרנץ, אדריאן פסדר, מייקל דלואיס ואוון ברנרד. בשנת 2001 שיחקה בסרטו של ברט ריינולדס "המפיק האחרון". בשנת 2002 שיחקה בסרט "לבבות מתחלפים" לצד איאן סומרהולדר. בשנת 2004 שיחקה בסרט המלחמה "בידי האויב", על התקפה של צבא ארצות הברית וצבא בריטניה על הצבא הנאצי בעזרת צוללות גרעיניות. ב-2005 היא הצטרפה לצוות הסדרה "NCIS" כמנהלת NCIS ג'ני שפרד. בשנת 2006 שיחקה בסרט "עקרון התענוג" לצד בילי זיין, ושיחקה במותחן הדרמה "הצהרה חוקית", בתפקיד מגי דוידסון, חברת סנאט המאוימת על ידי ארגון טרור מוסלמי. בשנת 2009 השתתפה בדרמה המוזיקלית "העידן המושלם לרוקנרול" לצד טארין מנינג, ובסרט הטלוויזיה הקנדי "מאוחר מדי להיפרד" לצד רוב לאו. ב-2010 שיחקה בדרמת הספורט "מרדף 3000" לצד ריי ליוטה.
בשנת 2014 שיחקה בדרמת המלחמה "שדה נעליים אבודות" בכיכובו של ג'ייסון אייזקס. בשנת 2015 שיחקה בקומדיות "סינדרלה והעיר הגדולה" ו-"אורגיה והעיר הקטנה", בסרט הדרמה "הובי", ובמותחן הפסיכולוגי "הבת של בלאקאוט" בכיכובה של אמה רוברטס.
בשנת 2019 שיחקה בסרט הקנדי "תמי תמיד מתה", קומדיה שחורה בכיכובה של פליסיטי האפמן.
בשנת 2020 השתתפה בסרט הדרמה הקנדי "The Cuban", בהשתתפותם של שוהרה אע'דאשלו ולואיס גוסט ג'וניור. באותה שנה שיחקה גם בסדרת הטלוויזיה שבריריות.
חיים אישיים
הולי הייתה נשואה לשחקן ג'ים קארי בשנים 1996–1997.
משה לוינגר
בשנת 2013 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
קורות חיים
נולד בירושלים לד"ר אליעזר ותרצה (פאולה) לוינגר, אנשי פועלי אגודת ישראל שעלו מגרמניה לארץ ישראל בשנת 1933 והתיישבו בשכונת שערי חסד בירושלים. אביו היה רופא ומקורב לרב יעקב משה חרל"פ ואמו ניהלה פנסיון בביתם. למד בישיבת חורב, בישיבת כפר הרוא"ה ובישיבת מרכז הרב שבה הוסמך לרבנות. הוא תלמידם של הרב צבי יהודה הכהן קוק ושל הרב אברהם שפירא. היה פעיל בתנועת הנוער עזרא. הוא כתב מאמרים בביטאונה והיה חבר בגרעין נח"ל של התנועה בקיבוץ שעלבים. בשנת 1960 היה חבר ההנהלה הארצית של תנועת עזרא ומרכז הסניף בירושלים.
בשנת תש"ך (1960) מונה לרב של קיבוץ לביא ובכך היה הראשון לשרת כרב של קיבוץ. בכ"ט באדר ב' תשכ"ז (1967) החל לכהן כרב המושב נחלים. באותה שנה נבחר למועצה הארצית של בני עקיבא.
חברון וגוש אמונים
מיד לאחר מלחמת ששת הימים קרא להתנחלות מיידית בשטחי יהודה ושומרון כדי שהישגי המלחמה לא יישמטו מידי מדינת ישראל. הוא הצטרף לגרעין של יוצאי נווה יעקב שהתגוררו בנחלים ודרשו לשוב ליישובם, וסייע לבני כפר עציון ששבו למקום.
בתחילת 1968 ארגן משפחות שדרשו לעלות להתנחלויות בחברון. בפסח 1968 עמד בראש קבוצה של כמאה יהודים שערכו את ליל הסדר במלון פארק בעיר (לצד הרב חיים דרוקמן שערך את הסדר), במטרה להישאר במקום. לשם כך הוא לקח חופשה ללא תשלום מתפקידו כרב המושב. במשך שלוש שנים התגוררו חברי הקבוצה בהנהגתו בבית הממשל הצבאי בחברון, עד שהוקמה קריית ארבע הסמוכה, שאליה עברו. פעל למען הגברת הנוכחות היהודית במערת המכפלה וקרא לספח את חברון למדינת ישראל. במרץ 1972 קיבל את פרס גרשון שץ בשם מתנחלי חברון. באותו זמן מונה ליו"ר המועצה הדתית של קריית ארבע. בראשית 1975 זכתה רשימה בראשותו ל-4 מתוך 7 מושבים במועצת קריית ארבע. זמן קצר לאחר מכן התפטר מתפקידו כדי שיוכל להקדיש יותר זמן לפעילות בגוש אמונים.
במקביל קרא להתארגנות רחבה יותר להתנחלות ביהודה ושומרון. לאחר מלחמת יום הכיפורים השתתף, כאחד מראשי גוש אמונים, בפעילות להקמת גרעיני יישוב בשומרון. באוקטובר 1974 הוא השתתף בעלייה לבית הכנסת בנערן ליד יריחו ובעלייה לבעל חצור, שבה נעצר עם חנן פורת. הרב לוינגר ייצג את הקבוצה שהתנחלה בסבסטיה במגעים עם הממשלה בראשות יצחק רבין. פעילותו זו הפכה אותו לאחד מאבות ההתנחלות ביהודה ובשומרון.
בשנת 1984 קיים שביתת שבת ארוכה מול דהיישה במחאה על המצב הביטחוני בכביש ליד המחנה.
התמודד בבחירות 1992 בראש מפלגת "התורה והארץ". רשימתו זכתה ב-3,708 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
הרב לוינגר הוצג לעיתים בכלי התקשורת כסטריאוטיפ של המתנחל הדתי: יהודי תוקפני וזועף, חבוש כיפה גדולה ובעל זקן, מעיל דובון ורובה. בין השאר הוצגה כך דמותו בתוכניות הסאטירה והבידור "ניקוי ראש" ו"זהו זה!", שבה הוצג יורה לכל עבר. הרב לוינגר ותומכיו טענו כי הצגתו באופן כזה נועדה ליצור דה-לגיטימציה לו ולכלל ציבור המתנחלים. בתוכנית "היהודים באים" הוצג לוינגר כאדם קפדן שנדנד לבעלי מלון פארק הפלסטינים בבעיות הלכתיות שהיו במלון שלהם.
בתקופת תוכנית ההתנתקות הצטרף לקוראים לסרב פקודה. הרב היה גם חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל. ב-2013 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
הרב לוינגר נפטר ב-כ"ז באייר ה'תשע"ה, (16 במאי 2015) ונטמן בבית העלמין העתיק בחברון.
בנובמבר 2020 החליטה שרת התחבורה מירי רגב לקרוא לכביש "לב יהודה" שיחבר את צומת גוש עציון עד כרמי צור בואכה קריית ארבע-חברון, על שמם של הרב לוינגר ואשתו מרים, בהוקרה לפועלם באזור.
מעצרים והרשעות
בשנת 1975 נדון לשבועיים מאסר על הפגנה נגד הנרי קיסינג'ר מול מלון המלך דוד באמצע הלילה.
בינואר 1991 נידון לארבעה חודשי מאסר בפועל וארבעה חודשי מאסר על תנאי, לאחר שהורשע בהתפרעות וגרימת נזק בבית משפחה ערבית בחברון שאחד מילדיה לעג לבתו.
הוא נעצר מספר פעמים עקב התנגשויות עם כוחות הביטחון והפלסטינים באזור מגוריו. בכמה מקרים הורשע, בין היתר בשל הפרת סדר וקריעת צו ב-1977; סטירה לילד ערבי בן 6 ב-1985 שזרק אבנים על בנו; דחיפת חייל צה"ל במערת המכפלה בשנת 1983; תקיפת שוטרים, הפרעה למילוי תפקידם והעלבתם, והפרעה לפולחן של האוכלוסייה הערבית בחברון; התפרעות ותקיפת שוטר בעת הפגנה שנערכה בכביש 60 ב-1999.
משפחתו
הרב לוינגר היה נשוי למרים ולהם 11 ילדים. בשנת ה'תשע"ט זכתה אלמנתו מרים בפרס ירושלים "על פועלה המבורך בעשרות השנים במסירות רבה למען ההתנחלות היהודית בעיר חברון". מרים נפטרה כ-5 שנים אחריו במוצאי יום כיפור התשפ"א (2020).
ב-2008 נבחר בנו מלאכי לוינגר לראשות המועצה המקומית קריית ארבע-חברון.
בתו יראת נשואה לרב עוזיהו (עוזי) שרבף, ראש כולל "שלהבת תחיית הארץ" בחברון ולשיבר מעצורי המחתרת היהודית.
גצ'אי
גצ'אי (בהונגרית: Gacsály) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי גצ'אי
יהודים ראשונים החלו להתיישב בגצ'אי בראשית המאה ה-19 ורובם התפרנסו ממסחר וממלאכה. בעקבות הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי. במקום פעלו חברה קדישא, בית עלמין ובית כנסת.
בשנת 1941 גויסו 15 צעירים יהודים לעבודות כפייה, יחד עם אזרחים הונגריים נוספים שהשלטונות לא רצו לצרף לשורות הצבא הלוחם.
בשנת 1944, לאחר הכיבוש הגרמני, רוכזו כל תושבי המקום היהודים בבית הספר הנוצרי במקום יחד עם יהודים נוספים מתושבי הכפרים הסמוכים דוגמת צ'הולץ. כעבור ימים מספר, הועברו למאטסלקה שם רוכזו כ-17,000 יהודי המחוז בתנאי רעב קשים. במחצית השנייה של חודש מאי נשלחו לאושוויץ.
בתום המלחמה חזרו לכפר רק שני יהודים שניצלו במחנות לעבודות כפייה.
אינדפנדנט
"האינדפנדנט" (באנגלית: The Independent) הוא עיתון בוקר בריטי שיצא לאור במהדורה מודפסת בלונדון בשנים 1986 עד 2016. החל ממרץ 2016 העיתון יוצא לאור במהדורת עיתון מקוון (באינטרנט) בלבד.
החל משנת 1997 הוא היה בבעלות קבוצת "Independent News & Media" האירית, שהייתה בבעלות המיליארדר טוני או'ריילי. מאז שנת 2010 העיתון בבעלותו של אלכסנדר לבדב, אוליגרך ואיש עסקים רוסי, לשעבר איש קג"ב.
ביוני 2015, התפוצה היומית של העיתון הייתה פחות מ-58,000 עותקים, 85% ירידה משיא התפוצה שלו ב-1990, בעוד שמהדורת יום ראשון הייתה תפוצה של קצת יותר מ-97,000 עותקים.
היסטוריה
הגיליון הראשון של העיתון, יצא ב-7 באוקטובר 1986 בפורמט ברואדשיט. הוא הופק על ידי Newspaper Publishing plc ונוסד על ידי שלושה עיתונאים לשעבר בעיתון "דיילי טלגרף" השמרני. העיתון הוקם בזמן של שינוי מהותי בהוצאת העיתונים הבריטים. איל התקשורת רופרט מרדוק קרא תיגר על מנהגים מקובלים בתעשייה, תנאי השכר והתעסוקה, ועל כוחם של איגודי עובדי הדפוס, ובסופו של דבר ניצח אותם. כתוצאה מכך, ניתן היה להפחית את עלויות הייצור של העיתון. כתוצאה ממחלוקת סביב המעבר של העיתונים של מרדוק למטה חדש במזרח לונדון, ה"אינדיפנדנט" משך כמה צוותים מעיתוניו, שבחרו שלא לעבור למטה החדש של החברה. העיתון שאף לאמץ גישה שתמשוך הן את קוראי השמאל-מרכז של "הגרדיאן" והן את קוראי הימין-מרכז של "הטיימס". לשיא תפוצתו הגיעה העיתון בשנת 1990 עם מכירות של למעלה מ-400 אלף עותקים יומיים. באותה שנה גם השיק מהדורת יום ראשון.
בשנות ה-90, נקלע העיתון לתחרות קשה מול קבוצת עיתוני ניוז קורפ של מרדוק, שהורידו את מחירם. ה"אינדיפנדנט" פתח במסע פרסום שהאשים את ה"טיימס" וה"דיילי טלגרף" בכך שהם משקפים את דעותיהם של בעליהם, רופרט מרדוק וקונרד בלק. הוצאת העיתון נקלע לקשיים כלכליים, ומספר חברות מדיה אחרות התעניינו ברכישתו. קבוצת המדיה של טוני או'ריילי וקבוצת עיתוני "מירור גרופ" רכשו נתח של כשליש כל אחד באמצע 1994. במרץ 1995, לאחר הנפקת זכויות, הבעלות התחלקה בין או'ריילי (43%), "מירור גרופ" (43%) ו"פריסה" (המוציא לאור של העיתון הספרדי El País) (12%). במרץ 1998 קנה אוריילי את שאר בעלי המניות תמורת 30 מיליון ליש"ט, ונטל את חוב החברה. בסוף העשור ירדה תפוצת העיתון מתחת ל-200,000 עותקים והוא המשיך לספוג הפסדים.
בשנת 2003 החל העיתון להופיע בפורמט טבלואידי (על-פי הגדרת העיתון "קומפקטי"). עם זאת העיתון המשיך לפעול ברווחיות נמוכה ופעילתו סובסדה על ידי ההחזקות האחרות של חברת האם שלו.
בנובמבר 2010 השיק העיתון גרסת בוקר קצרה בשם ה-"i" שנמכרה תמורת 20 פני. גרסת הבוקר וה"אינדיפנדנט" נוהלו עם מערכת אחת שב-"i" פרסמו ידיעות קצרות יותר, והוא ביקש להתאים לנוסעי התחבורה הציבורית בדרכם לעבודה.
במרץ 2016 חדל העיתון להוציא לאור מהדורה מודפסת.
לווייתנאים בתרבות
במהלך ההיסטוריה, היה ללווייתנאים מעמד מיוחד בעיקר בתרבויות שהתקיימו באזורים הסמוכים לחוף-הים, לתרבויות שהתקיימו באיים או לתרבויות בעלות צי-סוחר גדול. מטבע הדברים, לווייתני השיניים הקטנים (ובהם הדולפינים), שלעיתים-קרובות שוחים בסמוך לחופים, היו מוכרים יותר לרוב התרבויות מאשר לווייתני המזיפות גדולי-הממדים. בעוד שלווייתני השיניים נצפו לעיתים קרובות מהחופים, הרי שעל לווייתני המזיפות ניתן היה ללמוד רק במקרה שעלו אל החוף, או מתצפיות של מלחים ויורדי-ים. מכיוון שכך, סביב הלווייתנים הגדולים התפתחו מיתוסים ואגדות שונות, וחוסר הידע אודותם גרם לכך שבמקרים רבים התייחסו אליהם כאל מפלצות ימיות מסתוריות. המפגש בין הלווייתנאים לבני האדם החל כבר בתקופת האבן — ממצאים מקוריאה הדרומית המתוארכים ל-6000 לפנה"ס עשויים להיות עדות ארכאולוגית לציד לווייתנים בידי אנשי תקופת האבן.
העת העתיקה
ביוון העתיקה מוזכר הלווייתן לראשונה אצל הומרוס. שם הוא מכונה קֶטוֹס (בכתיב יווני: Κητος), מילה שמשמעותה "מפלצת-ימית". זוהי גם מקורה של המילה הלטינית קֶטוּס (באלפבית לטיני: Cetus), שמשמעותה לווייתן. בלטינית נקרא הלווייתן הזכר בצורה הומוריסטית גם Musculus. מילה זו פירושה "שרירי או "חזק" אך ניתן לפרשה גם כ"עכברון", והרומאים בחרו בכינוי זה דווקא עבור הלווייתן בשל כפל המשמעויות הסרקסטי שבו. הלווייתנים שבים הצפוני נקראו "Physetér", ומילה זו התייחסה בעיקר לראשתן גדול-הראש — שעד היום שמו המדעי הוא Physeter macrocephalus. בין היוונים והרומאים העתיקים, הלווייתנים מתוארים בפרוטרוט בעיקר בכתביהם של אריסטו, פליניוס הזקן ומקרוביוס, שהתייחסו גם להמלטת הגורים הצעירים וליניקתם מחלב-אמם. פליניוס תיאר את עמוד האדים שמזרימים הלווייתנים דרך חור הנשיפה שלהם, ואמברוסיוס אף טען שהלווייתנים יכניסו את גוריהם הקטנים אל פיהם במטרה להגן עליהם. היוונים הקדומים אף הביעו את הערכתם לדולפינים וללווייתנים בכך שקראו על-שמם שתי קבוצות כוכבים נפרדות, לווייתן ודולפין.
היוונים-הקדומים התייחסו בחיבוריהם בעיקר לדולפינים (לווייתני השיניים) ולא ללווייתנים. הם היללו את מהירות שחייתם, את תנועותיהם החינניות במים ואת האינטליגנציה שלהם. במיתולוגיה היוונית מוצג הדולפין כיצור אלטרואיסטי המסייע לבני-האדם. לפי סיפורי המיתולוגיה, האל אפולו הופיע כדולפין והראה לסירות שיצאו מכרתים את הדרך לדלפי. האל פוסידון מוצג לעיתים קרובות לצד דולפינים. האחרון אף נעזר בשירותיו של דולפין לשכנע את אמפיטריטה היפה להיעתר לחיזוריו. כאות הוקרה על שירותו זה שיכן אותו פוסידון בשמים. המשורר הרומי אובידיוס מספר על חטיפתו של דיוניסוס על ידי שודדי ים, האל הפך עצמו לאריה והשודדים המבוהלים קפצו למים והפכו לדולפינים. בני התרבות המינואית אף הקימו עבור הדולפינים מקדש בכרתים. דמות זו של הדולפין, כפי שהוא מוצג במיתולוגיה היוונית, קיבלה ייצוג גם בכתבים של משוררים ואנשי רוח יוונים עתיקים. מסופר שדולפינים נמשכו למוזיקה שניגן בסירתו המשורר אריון בעת שהפליג בלב ים ואף הצילו אותו לאחר שנזרק למים על ידי שודדים, ואילו המשורר היווני בן המאה ה-6 לפנה"ס אופיאן, וכן פליניוס הזקן בן רומא העתיקה, תיעדו דולפינים שסייעו לדייגים בציד שללם ואיסופו — תופעה שבמקומות מסוימים בעולם ידוע לנו עליה עד ימינו.
נראה שהלווייתנים היוו השראה ליצורים אגדתיים המופיעים במיתולוגיה היוונית. כך, לדוגמה, מסופר שאנדרומדה נכבלה לסלע על ידי מפלצת ימית איומה, ופרסאוס, בנו של זאוס שעבר במקום, התאהב בה, הפך את המפלצת לגוש אבן והתחתן עימה. גם בתנ"ך מוזכר הלווייתן, שהוא מפלצת מים מיתית המתואר בדרך-כלל בציורי התנ"ך (בעקבות התיאור התנ"כי המופיע במספר פסוקים) כתנין עצום או כנחש ים אימתני. הלווייתן המקראי זכה להתייחסויות בדיוני התלמוד, במדרשי אגדה, בסידור התפילה, בפרשנות מאוחרת כפירוש רש"י לתורה, ואף בקבלה. בנצרות מוצג הלווייתן כסמל של רוע וככוח שטני, שיושמד על ידי אלוהים ביום הדין. גם לפי התיאור התנ"כי המובא במספר פסוקים הלווייתן הוא יצור ימי, שבבוא היום ייהרג על ידי אלוהים: ; . התנ"ך, כפי שניתן לראות, מתאר את הלווייתן כבעל חיים עצום השוכן במצולות ים, המהווה עדות לעוצמת האל, לגדולתו ולתפארתו. ספר איוב מפליג בתיאור דמותו של הלווייתן, ומתארו כחיה הגדולה בים, שמנחיריה יוצא עשן, מפיה בוקעים ניצוצות אש, לבה כאבן רחיים ואף כלי נשק לא יכול לה. תיאור זה נועד להציג את רוממות הבורא מחד, ואת שפלות האדם וחולשתו מאידך. עד ימינו, המושג האנגלי Leviathan (לווייתן) משמש לציון מפלצות מיתיות, או בעלי חיים אדירי ממדים.
במדרש מתואר שהלווייתן נברא בבריאת העולם ונגנז לצדיקים לעתיד לבוא, יחד עם שור הבר (אינו קשור למה שהיה קרוי שור הבר ונכחד). זאת כנראה משמעות התפילה שאומרים בהושענא רבה ביציאה האחרונה מהסוכה:
בסעודה זו יאכלו המשתתפים מבשרו של הלוויתן. וכך אומרת הגמרא:
בסעודה זו יגישו גם מהמן - לחם מן השמים.
גם באמנות העתיקה לא נפקד מקומם של הלווייתנים והדולפינים. מכיוון שכאמור למעלה ללווייתנים ובייחוד לדולפינים היה מעמד חשוב במיתולוגיה ובתרבות היוונית העתיקה, הם אוזכרו גם ביצירות אומנות בנות התקופה. כבר בתרבות המינואית שהתקיימה בכרתים בין 2700 ל-1450 לפנה"ס זכו הדולפינים לאזכורים בכלי-חרס ובמקומות אחרים. בהמשך נמצאו דמויות של לווייתנאים גם בתבליטים, בפיתוחים על-גבי אבנים יקרות, במנורות, במטבעות, בפסיפסים ואף במצבות. בין האזכורים הללו, הייתה נפוצה במיוחד דמותו של אריון או של בנו של פוסידון טארס הרוכבים על גבי דולפין (כפי שניתן לראות בתמונה משמאל). באמנות הנוצרית המוקדמת, הדולפין אף היה אחד מסמלי הנצרות, לצד הדג.
מימי הביניים ועד המאה ה-20
בימי הביניים סופרו סיפורים לא מעטים על היתקלויות במפלצות ימיות שונות, שככל הנראה היו למעשה לווייתנאים. מכיוון שהמחקר הזואולוגי לא היה מפותח, בני אירופה של אותה התקופה זיהו את היצורים האימתניים שבהם פגשו כמפלצות. הנזיר והקדוש הנוצרי-אירי ברנדן (484-578 בקירוב), מוכר בגלל האגדות על מסעותיו השונים, שקובצו בספר Voyage of St Brendan the Navigator מהמאה התשיעית לספירה. באחד מהמקרים, מספר ברנדן שהוא וחבריו נקלעו לאי מחוסר-עצים, שהתברר בסופו של דבר כמפלצת-ימית דמוית לווייתן בשם Jasconius. ברנדן שב להיפגש עם הלווייתן כעבור שבע שנים.
מראשית ימי הביניים ועד תחילת ציד הלווייתנים המסיבי במאה ה-17, עיקר המידע על לווייתני מזיפות גדולים הגיע מתצפיות אקראיות וחלקיות של מלחים או מגופות לווייתנים שנסחפו אל החוף. בני אירופה לא נתקלו לעיתים קרובות ביצורים גדולים כל כך, ולכן מטבע הדברים היסחפות לווייתנים גדולים לחוף עוררה התרגשות רבה. הדבר נכון במיוחד עבור הראשתן גדול-הראש, שבדרך כלל עלה על החוף בכמויות גדולות ולא כפרטים בודדים. תיעוד מדויק יותר של עליית לווייתנים אל החוף קיים מהתקופה המודרנית: לפי ניתוח של מסמכים עתיקים שערך בשנת 1959 ריימונד גילמור, בסביבות שנת 1723 עלו 17 ראשתנים גדולי-ראש לגדה בשפך-הנהר של האלבה; בשנת 1784 קבוצת לווייתנים עלתה לחופי בריטניה; ובשנת 1827 קבוצת לווייתנים כחולים, שחלק מהפרטים בה הגיעו לאורך של 28.5 מטרים, עלתה לחוף באזור העיר אוסטנד שכיום נמצאת בבלגיה.
הציד שהתרחש בקנה מידה גדול מאוד בין המאות ה-17 וה-19, הביא לכדי כליון אוכלוסיות רבות של לווייתנים, אך מצד שני סיפק לאדם מידע רב על אורחות חייהם, והניב תיאור בהיר וצלול יותר של הלווייתנים. באותה התקופה תוארו לווייתני הענק כיצורים אימתניים שנלחמים בעוז בציידי הלווייתנים, תיאורים שמצאו את דרכם גם לספרות של אותה התקופה. עם הזמן, התפתחו בקרב ציידי הלווייתנים עצמם מיתוסים בנוגע לכוחם ועוצמתם של הלווייתנים אותם הם צדים, וחלקם תוארו כמפלצות ימיות של ממש. אחד הספרים הראשונים שנוצר לפי חוויותיו של צייד-לווייתנים היה הספר Northern Whale Fishery משנת 1820 מאת ויליאם סקורסבי, המתאר ציד של לווייתן מזיפות גדול, וגם בשנת 1840 פורסם הספר some observations on the natural history of the whale מאת תומאס ביל. ספרים אלו תיארו בדרך כלל את הלווייתנים בצורה שלילית, אך מצד שני רחשו להם כבוד.
מקומם של הלווייתנים לא נפקד גם בספרות הקלאסית: אזכורם המוכר ביותר הוא ברומן הידוע מובי דיק מאת הרמן מלוויל (1851), המספר על ספינת ציד לווייתנים שקברניטה, אחאב, רודף כאחוז דיבוק אחר ראשתן גדול-ראש לבקן ענק בשם מובי-דיק, שבמסע ציד קודם כרת את רגלו. אף שהרומן הוא בעיקרו אלגוריה מורכבת, כלל בו מלוויל, שהפליג בעצמו בספינה לציד לווייתנים במשך שנה וחצי, תיאור מדויק של החיים על ספינת ציד, איתור לווייתנים, מעקב אחריהם וציד לווייתנים. הלווייתנים מוזכרים אף בספר המדע-בדיוני הקלאסי 20,000 מיל מתחת למים מאת ז'ול ורן. בשנת 1883 פורסם ספר-הילדים הרפתקאותיו של פינוקיו מאת קרלו קולודי. באחת מהרפתקאותיו נבלע פינוקיו על ידי כריש לווייתני, אבל במהלך העיבודים הקולנועיים לספר הפך הכריש ללווייתן, שמזוהה בדרך כלל כראשתן גדול-ראש.
לווייתנאים במאה ה-20
במאה ה-20 חל מפנה בהתייחסות ללווייתנאים בכלל וללווייתנים בפרט. עם התפתחות המחקר המדעי לווייתני המזיפות הגדולים כבר לא הוצגו כמפלצות ימיות נוראיות, המטביעות ספינות ומתקיפות יורדי-ים, אלא כיצורים שלווים, אינטליגנטים וידידותיים שנהרגו על לא עוול בכפם על ידי בני אדם, במהלך הציד ההמוני. כפועל יוצא של שינוי זה, נחקקו חוקים ואמנות בינלאומיות האוסרות על ציד לווייתנים, ועם התפתחות הארגונים לשמירת הסביבה החלו מאבקים להגנה על לווייתנאים המצויים בסכנת הכחדה. גם מקומם של לווייתני השיניים והדולפינים לא נפקד משינוי תרבותי זה: הם החלו לככב כדמויות חביבות ומסבירות פונים בסרטי קולנוע, בספרים ובסדרות טלוויזיה. מטבע הדברים, ההצגה החיובית של הלווייתנאים בתרבות הפופולרית, יחד עם סדרות דוקומנטריות שהציגו את אופיים האמיתי, שיפרו אף הם את מעמדם של הלווייתנאים בציבור.
בתרבות הפופולרית, הלווייתנים והדולפינים התבלטו במיוחד בין שנות השישים לשנות התשעים של המאה ה-20. בין המופעים העיקריים של דולפינים ולווייתנים בתרבות הפופולרית בתקופה זו ניתן לציין את סרט הקולנוע "נער על דולפין" שיצא לאקרנים בשנת 1957, את סדרת הטלוויזיה פליפר, ששודרה החל בשנת 1964 וגיבורה היה דולפינן, את סרט המדע הבדיוני The Day of the Dolphin משנת 1973, את סרט האימה orca משנת 1977 שגיבורו הוא לווייתן קטלן המוצג בצורה לא-מחמיאה, את תוכנית הטלוויזיה seaQuest DSV ששודרה החל מ-1993, את סרט הקולנוע לשחרר את וילי, שיצא לאקרנים בשנת 1993 והדמות הראשית בו היא לווייתן קטלן, את סרט הקולנוע פנטסיה 2000 (סרט ההמשך לפנטסיה) שבו ביצירה אורני רומא של אוטורינו רספיגי מבצעים לווייתנים מהמין לווייתן גדול-סנפיר מחול אקרובטי אווירי, את סרט הקולנוע "לרכוב על לווייתן" שיצא לאקרנים בשנת 2002, את סדרת ספרי מדריך הטרמפיסט לגלקסיה מאת דאגלס אדמס, ועוד ספרים, תוכניות טלוויזיה (סדרות דוקומנטריות, תוכניות עלילתיות, תוכניות אנימציה לילדים), וסרטי קולנוע רבים.
הדולפינים זכו להוקרה בעיקר בשל האינטליגנציה שלהם, אופיים הידידותי ומבנה הפנים שלהם שגורם להם להראות כמחייכים תמיד, לעיניים אנושיות. גם השתתפותם במופעים הבידוריים שנערכו במתקני דולפינריום שיפרה את התייחסותם של בני האדם אליהם. בהקשר זה, ניתן לציין את הדולפינן הים תיכוני שחזותו הידידותית והשתתפותו השכיחה במופעי דולפינריום הפכה אותו לאחד ממיני הלווייתנאים הפופולריים ביותר. גם דמות הלווייתן האימתני נשתנתה מן הקצה אל הקצה: בעקבות המחקר, הסרטים הדוקומנטריים הרבים שנעשו עליהם והספרים שיצאו לאור והציגו אותם באור חיובי, הם לא הוצגו עוד כמפלצות ימיות אימתניות — בדומה למה שמשתמע מרומן מובי דיק, לדוגמה — אלא כ"ענקים ידידותיים" המשייטים לאיטם באוקיינוסים. גם הגילויים אודות שירת הלווייתן המורכבת, האינטליגנציה של הלווייתנים והיחסים החברתיים המורכבים שלהם שיפרה מאוד את מעמדם בעיני הציבור, ותרמה להגנה עליהם, ואף הוצאו תקליטים מיוחדים המשלבים קטעי "שירה" מקוריים של לווייתנים עם מוזיקה אנושית. דוגמה לתקליט כזה הוא התקליט "The way of the dolphin" שמשלב קולות של לווייתנאים עם מוזיקה אלקטרונית.
Crazy Little Thing Called Love
הלחנה וביצוע
פרדי מרקיורי, סולן הלהקה, אהב והתחבר לסגנון המוזיקה של אלביס פרסלי. הוא החליט לכתוב ולבצע שיר בסגנון, ואף חיקה את קולו של פרסלי. השיר שנתיים לאחר מותו של פרסלי, ומאז ועד היום נחשב כמעין מחווה לו. על פי מרקיורי, כתיבת והלחנת השיר ארכה כ-10 דקות, והקלטתו נמשכה כחצי שעה.
Baby Shark
Baby Shark הוא שיר ילדים אודות משפחה של כרישים, שנחשב במשך שנים רבות לשיר מדורה. החל משנת 2016 הפך השיר לפופולרי מאוד ברשתות החברתיות וברדיו. הגרסה הקוריאנית של השיר היא שיר הילדים היחיד, נכון להיום, שהופיע בכל צורה כלשהי במצעדי מכירות הסינגלים בעולם וכן הפכה בנובמבר 2020 לסרטון הנצפה ביותר ביוטיוב. בפברואר 2023 חצה השיר את רף 12 מיליארד הצפיות ביוטיוב, והוא הסרטון היחיד שעשה זאת.
גרסאות מודרניות
הגרסה הראשונה המיוחסת לשיר היא גרסת אלמואל. גרסה שהופצה לראשונה בשנת 2007 בסרטון יוטיוב תחת בשם "Kleiner Hai" (כריש קטן בגרמנית), שפורסם על ידי אלכסה מילר, הידועה בשם הבמה שלה, "אלמואל". בגרסה זו נעשה שימוש בשיר הנושא של הסרט "מלתעות" ומסופר בו על כריש תינוק, שבהמשך גדל וטרף שחיין. השיר הפך לפופולרי במהרה, ואלמואל הקליטה אותו בחברת התקליטים EMI, והוציאה אותו רשמית כסינגל בצורה ב-30 במאי 2008. הסינגל הגיע למקום ה-25 במצעד הגרמני ומקום 21 במצעד האוסטרי. הגרסה הגרמנית נותרה פופולרית בקבוצות נוער גרמניות.
הזינוק בפופולריות של השיר התרחש בנובמבר 2015 עם שחרור הגרסה על ידי Pinkfong מותג השייך לחברת החינוך הדרום קוריאנית "SmartStudy". השיר פורסם במספר סרטונים שצברו יחד כ-5 מיליארד צפיות נכון ליולי 2019, ובכך הפכו אותו לשיר החינוכי הכי נצפה בהיסטוריה. גרסה זו של השיר נפתחת בסימפוניה התשיעית של דבוז'אק, שמזכירה את המוזיקה מהסרט מלתעות. בגרסה זו, מסופר על משפחה של כרישים שהולכים לצוד להקת דגים, הנמלטת למקום מבטחים. נכון ליולי 2019, הסרטון הפופולרי ביותר של "Baby Shark" (הכולל את הריקוד) עלה ב-17 ביוני 2016. הסרטון צבר כ-5.032 מיליארד צפיות ברחבי העולם, שהפך אותו למקום השני ברשימת הסרטונים הנצפים ביותר ביוטיוב אי פעם. כן הפך הסרטון לוויראלי באינדונזיה בשנת 2017 והתפשט למדינות נוספות, במיוחד בדרום-מזרח אסיה. לאור הפופולריות הרבה של השיר והפיכתו לתופעה חברתית (שנקראת אתגר ה-Baby Shark), הוכתר השיר כ"דבר הבא אחרי גנגנם סטייל. הריקוד של השיר היה גם הוא לוויראלי, וכעת רוקדים אותו אלפי אנשים בהמוניהם בחתונות ומעלים גרסאות שלהם לרשת במסגרת "אתגר ה-Baby Shark". בנובמבר 2020 הגיע הסרטון ל-7.049 מיליארד צפיות, עקף את השיר Despacito והפך לווידאו הנצפה ביותר ביוטיוב.
מחלוקות
בגרסה הקוריאנית המקורית, מספר הסיפור נותר בסוף השיר ללא זרוע, ואז מת, ולכן השיר עבר אדפטציה כדי להתאימו לארצות הברית ואירופה. בנוסף לכך, בעוד הגרסה האנגלית פשוט מציגה את חברי משפחת הכרישים, הגרסה הקוריאנית מתארת "תכונות" של חברי המשפחה ובתוך כך נאמר כי האמא "יפה"; האבא "חזק"; הסבתא "חביבה"; והסבא "קול". בינואר 2018 עיתון מרכזי בדרום קוריאה פרסם מאמר שטוען שהשיר הוא סקסיסטי.
במאי 2018 מפלגת החירות הקוראנית השתמשה בשיר כדי לצורכי בחירות, מה שגרם לחברת SmartStudy לאיים על המפלגה בתביעה משפטית. כתוצאה מכך פנתה המפלגה לבדרן הילדים האמריקאי ג'וני רייט כדי לקבל את האישור שלו להשתמש בגרסה מוקדמת שיצר לשיר בשנת 2011. רייט סיפר ששמע את השיר 20 שנה קודם לכן והחליט לייצר גרסה המתאימה לילדים ללא שום רמז לאלימות כלשהי.
מורשת
Pinkfong הודיעה כי בכוונתה להוציא סדרת אנימציה המבוססת על השיר. הסדרה החלה את שידוריה ב-11 בדצמבר בניקלודיאון בארצות הברית, ב-25 בדצמבר 2020 ב-EBS 1 בקוריאה הדרומית, וב-2021 בישראל, תחת השם "בייבי שארק - המופע הגדול!" (באנגלית: ; בקוריאנית: 아기상어: 올리와 윌리엄).
ביולי 2019 הודיעה חברת קלוגס כי החלה בשיתוף פעולה עם Pinkfong כדי להציג דגני בוקר הממותגים לפי השיר.
טייגר לייק
טייגר לייק (באנגלית: Tiger Lake) הוא שם הקוד של אינטל עבור מעבדי Intel Core מהדור ה-11 למחשבים ניידים, המבוסס על ארכיטקטורת Core החדשה הנקראת וילו קוב (Willow Cove) המיוצרת באמצעות הדור השלישי של טכנולוגיית 10 ננומטר של אינטל, המכונה 10SF ("10 ננומטר SuperFin"). טייגר לייק מחליף את משפחת המעבדים הניידים של אייס לייק.