cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חניבעל
אופיו
תיאורים לא מחמיאים דומים מופיעים גם ברוב המקורות העתיקים העוסקים בחניבעל, אולם יש לזכור כי מכיוון שלא שרדו מקורות קרתגיים מאותה תקופה, המקורות היחידים הקיימים הם מקורות יווניים או רומיים, שהיו משוחדים מראש לרעת חניבעל (אם כי יוצא דופן הוא פוליביוס הנחשב למתון יחסית בדעותיו). במבחן המציאות נראה שחניבעל לא היה כה אכזרי וחסר כבוד כפי שמתואר, אדרבה נראה שהוא היה אנושי לא פחות מהרומאים ואולי אף עלה עליהם. אומנם הוא ערך טבח בערים שכבש, לדוגמה סגונטום, אולם מעשים כאלו היו מקובלים מאוד בעולם העתיק והרומאים לא נהגו אחרת כאשר כבשו את קרטחנה, קפואה, טראנטום וסירקוסאי. ידוע על מקרה שבו חניבעל לכאורה חנק את תושבי העיר נוקריה באמבטיות שלהם, אולם חוקרים מודרניים דוחים את הסיפור. חניבעל גם גילה כבוד כלפי גופות יריביו. לאחר קרב טראסימנוס הוא חיפש את גופת הקונסול שנפל בקרב כדי לקוברה בכבוד הראוי. כאשר מרקלוס מת, חניבעל שרף את גופתו בטקס מכובד ושלח את אפרו לרומא. זאת בניגוד לרומאים שהשליכו בביזיון את ראשו הכרות של אחיו עזרובעל לעבר מחנהו. חניבעל אומנם נהג באכזריות כאשר הכריח את שבוייו להילחם זה בזה לפני קרב טיקינוס, אולם יש לזכור שהרומאים נהנו משעשועים כאלו דבר יום ביומו, וחניבעל אף שחרר את הלוחמים המנצחים עם מתנות. ככל הנראה אין אמת בתיאור שלו כאתאיסט וחסר כבוד כלפי האלים, משום שבמקורות הוא מתואר לעיתים קרובות מקריב קרבנות לפני הקרב, ואף דאג שלא יבזזו את מקדשה של יונו ליד קרוטון. פוליביוס מביא סיפור, שבמהלך חציית האלפים כינס חניבעל את קציניו והודיע להם שהוא מודאג ממצב האספקה בצבא. קצין שפוליביוס כינה חניבעל מונומאכוס, קם והכריז שלדעתו יש רק דרך אחת לפתור את הבעיה. חניבעל נתן לו את רשות הדיבור ו"מונומאכוס" הכריז שלדעתו הדרך היחידה לשרוד היא אם חניבעל ילמד את חייליו לאכול בשר אדם. חניבעל הזדעזע מההצעה אך לא השיב. ישנם חוקרים הסבורים שלמעשה חניבעל מונומאכוס אינו דמות היסטורית, והסיפור רק נועד לתעד צד אפל יותר באישיותו של חניבעל.
מורשתו
המלחמה הפונית השנייה וחניבעל במיוחד המשיכו לרחף על רומא כצל אפל. הפוליטיקאי הרומאי מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס נהג לסיים כל נאום שלו ללא קשר לתוכנו במילים "Carthaginem esse delendam" ("יש להרוס את קרתגו"). קאטו, שהשתתף כחייל במלחמה הפונית השנייה, סבר שרומא לא תהיה בטוחה כל עוד קרתגו קיימת. קאטו אף נטל תאנה שהובאה בספינה מקרתגו, והצביע על טריותה כדי להבהיר כמה קרובות איטליה וקרתגו. בשנת 149 לפנה"ס אכן הכריזה רומא מלחמה על קרתגו ("המלחמה הפונית השלישית"). המלחמה נמשכה שלוש שנים ובסופה הוחרבה קרתגו כליל ותושביה נטבחו או נמכרו כעבדים.
מורשת צבאית
האסטרטגיה של חניבעל ובמיוחד ניצחונו האדיר בקרב קאנאי הותירו חותם עמוק על מצביאים רבים לאורך ההיסטוריה. נפוליאון בונפרטה טען ש"חניבעל היה הנועז מכולם" – נפוליאון העריץ את חניבעל ואף חצה את הרי האלפים במעבר בו (לדעת נפוליאון) חצה גם חניבעל. הגנרל האמריקאי ג'ורג' פטון הושפע גם הוא מחניבעל, ואף האמין שהוא למעשה גלגול שלו. אחד המצביאים שהושפעו ביותר מחניבעל היה הרוזן הגרמני אלפרד פון שליפן, שתכנן את "תוכנית שליפן" המפורסמת שלו על פי קרב קאנאי. במאמר שפרסם בשם "מחקרי קאנאי" טען שליפן שלמעשה חניבעל הוכיח שבעזרת איגוף ניתן להכריע כל אויב בעל יתרון מספרי. שליפן טען שכל המצביאים בהיסטוריה הסתמכו גם אם בלא יודעים על האסטרטגיה של חניבעל בקרב קאנאי. שליפן טען כי אף על פי שאלפי שנים עברו מאז קאנאי, "לא השתנו תנאי היסוד למערכה. ניתן לערוך היום את מערכת ההשמדה לפי אותה תוכנית שתכנן חניבעל בימי קדם".
תדמיתו
כאמור, הרומאים תיארו את חניבעל כפושע מלחמה אכזרי, תיאור שדבק בחניבעל ברוב הספרות הרומאית. הפילוסוף הרומאי המפורסם מרקוס טוליוס קיקרו, משווה ביצירתו "על החובות" את "שני אויביה הגדולים ביותר של רומא", חניבעל מקרתגו, ופירוס מלך אפירוס. לטענת קיקרו, בעוד פירוס גילה כבוד ואצילות, חניבעל התנהג באכזריות ובשפלות. אולם, בהדרגה החל הדימוי השלילי של חניבעל לדעוך. כבר המשורר הרומאי יובנליס בן המאה ה-1 לספירה מתאר את המלחמה הפונית השנייה באורח קליל וסאטירי. בימי הביניים תואר חניבעל מחד כמצביא גדול, ומאידך כרוצח אכזרי. על דימוי זה ניתן ללמוד מספרו של ניקולו מקיאוולי, "הנסיך":
בהדרגה החל הדימוי השלילי של חניבעל להתרכך, וכבר מונטסקייה מציע גישה שונה בחיבורו "הרהורים על הסיבות לעלייתם ונפילתם של הרומאים". אחד הראשונים שדחה בפירוש את הדעות המסורתיות, היה ההיסטוריון הגרמני תאודור מומזן:
חניבעל בתרבות
דמותו של חניבעל ריתקה מחברים ואמנים רבים לכל אורך ההיסטוריה. כבר בעת העתיקה החל העניין בו, הרומאים הציבו בעירם פסלים בדמותו כדי שיזכרו את האויב הגדול שעליו גברו. המשורר סיליוס איטליקוס חיבר פואמה בשם "פוניקה", העוקבת אחר מהלך חייו של חניבעל. בפוניקה נטען שמסעו של חניבעל היה רצון האלים שרצו לחשל את הרומאים. רחוב על שמו נמצא בעיר לה גולט שבתוניסיה, כמו גם ערוץ טלוויזיה תוניסאי. דמותו הופיעה בעבר על שטר של 5 דינרים תוניסאיים.
חניבעל מיוצג לעיתים קרובות בציורים ובפסלים. ג'ובאני בטיסטה טייפולו צייר אותו מביט בראשו הכרות של אחיו. ניקולא פוסן צייר אותו רוכב על גב פילו סורוס. פרנסיסקו דה גויה צייר אותו חוצה את האלפים ומאחוריו מלאכים ודמויות מהמיתולוגיה. ויליאם טרנר צייר אותו חוצה עם צבאו את האלפים כשברקע סופת שלג מאיימת. בציורו המפורסם של ז'אק-לואי דויד "נפוליאון חוצה את האלפים", נראה נפוליאון חוצה את הרי האלפים ולצידו סלע עליו חרותים שמותיהם של חניבעל וקרל הגדול שחצו גם הם את האלפים. המאייר האיטלקי אנטוניו דה מונזה צייר את חניבעל לוחץ ידיים עם פרנצ'סקו ספורצה, הציור נועד למעשה להחניף לספורצה ולתאר אותו כשווה ערך לחניבעל. בתקופת נפוליאון היו פופולריים בצרפת שעוני אח עם דמותו של חניבעל. אנטואן בורדל יצר פסל בשם "הניצחון הראשון של חניבעל", המתאר את חניבעל כילד קטן לוכד נשר המסמל את הרומאים. פסלים נוספים של חניבעל מוצגים בין היתר בארמון שנברון בווינה, ובמוזיאון הלובר בפריז.
חניבעל שימש גם כמושא למחזות רומנים וספרים רבים, פייר קורניי כתב את המחזה "ניקומדיה" העוסק בו. אחיו של פייר, תומה קורניי כתב מחזה בשם "מוות לחניבעל". חניבעל נזכר גם במחזהו של פרנצ'סקו פטררקה "אפריקה", וכן דנטה אליגיירי מזכיר אותו ביצירתו "הקומדיה האלוהית", לצד סקיפיו אפריקנוס. באופרה "הטרויאני" של הקטור ברליוז (המבוססת על האינאדה), דידו רואה לפני מותה חזון שחניבעל ינקום את נקמתה ברומאים. שאול טשרניחובסקי כתב סונטה בשם "חניבעל", בה הוא מדגיש את קרבתם של אנשי קרתגו ליהודים. יצחק קצנלסון כתב מחזה בשם "חניבעל".
חניבעל נזכר בספר "מסעות גוליבר" של ג'ונתן סוויפט. הספר "שלמבו" מאת גוסטב פלובר עוסק באחותו הגדולה של חניבעל, וחניבעל עצמו מתואר שם כילד אמיץ ועז פנים. בשנת 1887 כתב ג. א. הנטי רומן ביוגרפי בשם "הקרתגי הצעיר", המספר על חניבעל מנקודת מבטו של בן דודו מלכוס (דמות דמיונית). בספרו הקלאסי של אריך קסטנר "שלושים וחמישה במאי", ישנו פרק שלם בו שני גיבורי הסיפור צופים בחניבעל משחק בחיילי צעצוע מול המצביא הגרמני אלברכט פון ולנשטיין. קסטנר מתאר את שני המצביאים ככאלו שלא חסים על חיי חייליהם, ומונעים מאינטרסים טיפשיים של כבוד. צבי הרמן כתב ספר בשם "זכרונות חניבעל", בו מספר כביכול חניבעל את סיפור חייו. ג'ון מדוקס רוברטס כתב בשנת 2002 ספר בשם "ילדי חניבעל", המציע היסטוריה חלופית לפיה חניבעל כבש את רומא והפך לרודן של קרתגו, הספר מתמקד בילדיו. פול אנדרסון כתב ספר בשם "מסע בזמן", המתאר שני גיבורים בני זמננו החוזרים בזמן ומסייעים לחניבעל להביס את הרומאים בעזרת נשק מודרני.
חניבעל מוצג במספר רב של סרטי קולנוע. הסרט הראשון שהציג את דמותו היה הסרט האיטלקי לאומני "כביריה" (1914), שנועד במקור להראות את יתרונם של הרומאים על פני הקרתגים הנחותים. חניבעל מגולם בסרט זה בידי אמיליו ורדננס (בצרפתית: ), וממלא תפקיד שולי יחסית בסרט. הסרט הבא היה אף הוא איטלקי לאומני, "סקיפיו האפריקאי" (1939), העוסק כפי ששמו מעיד עליו בסקיפיו אפריקנוס. חניבעל מגולם בסרט זה בידי קמיליו פילאטו. הסרט הבא (1955) היה "" העוסק בנערה רומאית הנופלת בשבי הקרתגי, חניבעל מגולם בסרט זה בידי הווארד קיל. הסרט "חניבעל" (1959) עוסק במערכת יחסים סבוכה הנרקמת בין חניבעל לבתו של פאביוס מאקסימוס, חניבעל מגולם בסרט זה בידי ויקטור מצ'ור (Victor Mature). בשנת 1997 יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי בשם "הקרבות הגדולים של חניבעל", שהיה למעשה הסרט הדוקומנטרי הראשון שעסק בחניבעל. בשנת 2006 יצא סרט דוקומנטרי נוסף בשם "חניבעל - הסיוט הנורא של רומא", בו מגלם את חניבעל אלכסנדר סידיג. חניבעל גם עמד במרכזה של סדרת הטלוויזיה "המסלול של חניבעל", בה שני בריטים מתחקים אחרי מסלולו של חניבעל בהרי האלפים.
ברטולט ברכט
אויגן ברטולד (ברט) פרידריך ברכט (בגרמנית: Eugen Berthold Friedrich Brecht, ; 10 בפברואר 1898 – 14 באוגוסט 1956), ידוע כברטולט ברכט (Bertolt Brecht, ) היה מחזאי, במאי ותאורטיקן תיאטרון ומשורר גרמני. מהבולטים שבמתנגדי המשטר הנאצי.
קורות חייו ויצירתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הפגין ברכט הנער את רגשותיו הפטריוטיים במאמרי התלהבות מהקיסר ומהמלחמה, אך להיטות זו התפוגגה במהרה ופינתה את מקומה לפיכחון, כאשר עשה ברכט ככל שביכולתו להימנע מגיוס, בין השאר באמצעות לימודי רפואה (בהם לא היה לו עניין כלשהו) באוניברסיטת מינכן שנמשכו באופן פורמלי בין השנים 1917–1921, עד שסולק מהפקולטה. עם תום המלחמה, שירת פרק זמן קצר כמגויס בבית חולים צבאי לריפוי מחלות מין באוגסבורג.
בשנת 1919, נולד בנו בכורו, פרנק, מפאולה בנהולצר קנן (כינויה היה "ביי"). פרנק גדל במשפחות אומנות שונות, שימש כטייס בלופטוואפה הגרמני במלחמת העולם השנייה, ונהרג בשנת 1943 בעת הפצצה ברוסיה.
במקביל, עבר ברכט למינכן, הקרובה לאוגסבורג, והחל מפרסם שירים ומאמרים ולעבוד על מחזהו הראשון, "בעל" (1919). במחזה זה, כמו גם במחזהו השני, "תופים בלילה", ניתן להבחין בהשפעות חזקות של אמני קברט ושחקנים כמו פרנק ודקינד, קלבונד וקרל ולנטין, שהקרינו דימויים גבריים חזקים, ובמקביל שילבו נימות סאטיריות, אנדרוגיניות והומוארוטיות בולטות.
ההצלחה הגדולה של ברכט באה כמעט באקראי, כאשר הועלה המחזה האופראי "אופרה בגרוש" בשנת 1928. עד אז היה ברכט מחזאי ומשורר מוערך, אך מחזותיו נחשבו נסיוניים באופיים ויקרים מדי (לא מעט בגלל סגנון הבימוי האקצנטרי של ברכט). "אופרה בגרוש" שינתה את הדימוי הזה. המחזה התבסס על "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי מהמאה השמונה עשרה, עם מוזיקה אותה כתב קורט וייל, כשבתפקידים ראשיים מופיעות הלנה וייגל, קרולה נהר ורעייתו של וייל, לוטה לניה. המחזה הועלה בהצלחה גדולה וביסס במידה רבה את שמו של ברכט, כמו גם את הקריירה המצליחה של וייל כמלחין ולוטה לנייה כשחקנית. שני מחזות נוספים שניסו להתבסס על הצלחת "אופרה בגרוש" - "עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" ו"סופטוב" זכו להצלחה פחותה באותה עת. ביחס למחזה זה, כמו מחזות קודמים של ברכט, הועלתה הטענה כי העתיק בהם בלי לתת קרדיט שירים של ארתור רמבו ופרנסואה ויון (במיוחד במחזות המוקדמים) ורודיארד קיפלינג (ביחס לשלישיית המחזות המוזיקליים).
בתקופה זו, בולטת גם העלייה של רעיונות ותמות סוציאליסטיות ומרקסיסטיות אצל ברכט, שנחשף באופן משמעותי לרעיונותיו של מרקס בשנת 1927. נאמנות לרעיונות מרקסיסטיים ולסוציאליזם הייתה למאפיין בולט במחזותיו באותה תקופה, כמו "האומר כן / האומר לא", "האמצעים שיש לנקוט", "יוהנה הקדושה של המכלאות" ו"היוצא מן הכלל והכלל". מחזות אלה גם משקפים חדירה של רעיונות חשובים מתיאטרון ה"נו" היפני, על הפישוט והטקסיות שבהם. גישה חדשנית ופורצת דרך זו, גרמה אחר כך בעיות קשות לברכט, שגונה בזמן ה"טיהורים" של סטלין כ"פורמליסט" הסוטה מהנתיב הרצוי של "ריאליזם סוציאליסטי" (ראה להלן בפרק על "תאוריה תיאטרונית").
עם עלייתם של הנאצים לשלטון, נאלץ ברכט לגלות מגרמניה. האופטמן התנתקה אותה עת מן הקולקטיב, ובמקומה באה מרגרטה שטפין, צעירה בת 23, שהפכה לעוזרת החשובה ביותר של ברכט משנת 1931 עד שנת 1941 (למעשה, ברכט לא השלים כתיבת מחזה כלשהו אחרי מותה בטרם עת משחפת). חבורת ברכט התיישבה תחילה בדנמרק, שם יצר ברכט קשר רומנטי ויצירתי פורה עם רות ברלאו, אחר כך עברה החבורה לפינלנד ומשם, רגעים לפני שהחל "מבצע ברברוסה" של היטלר לכיבוש רוסיה, לקליפורניה שבארצות הברית. בתקופת הגלות הזו נכתבו מחזותיו החשובים והנודעים ביותר של ברכט, שהבולטים בהם הם "חיי גלילאו" (1938), "אמא קוראז' וילדיה" (1939), הנפש הטובה מסצ'ואן (1940), "אדון פונטילא ומאטי משרתו" (1941), "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" (1941) ו"מעגל הגיר הקווקזי" (1945).
אחרי נפילתו של היטלר ותום מלחמת העולם השנייה נחקר ברכט על ידי "הוועדה לפעילות אנטי אמריקאית" (HUAC) בגלל עברו הקומוניסטי (ברכט היה גם נתון למעקב האף.בי.אי במהלך שנותיו בארצות הברית), מה שגרם לו להגר לשווייץ. בעקבות הזמנת ממשלת גרמניה המזרחית חזר בשנת 1949 לגרמניה והפך למנהל ולבמאי הראשי של ה"ברלינר אנסמבל". בגישה תיאטרונית פורצת דרך ביים ברכט שורה של מחזות ששינו את פני התיאטרון של המאה העשרים, כשהבולטים בהם הם "אמא קוראז'" (עם הלנה וייגל בתפקיד הראשי, ב-1949) ו"מעגל הגיר הקווקזי" (ב-1950). בין 1953 עד 1963, יצירותיו של ברכט הוחרמו באוסטריה בשל רעיונתיו, חרם שהובל על ידי הסופר האוסטרי יהודי פרידריך טורברג והעיתונאי הנס וייגל.
ברכט נפטר בעקבות התקף לב ב-14 באוגוסט 1956, ונקבר בבית הקברות דורותיאנשטאדט בברלין.
תאוריה תיאטרונית
ברכט נודע בזכות התאוריות שהציג ב"להרשטוקה" שלו בשנות העשרים כבורא "התיאטרון האפי", יחד עם ארווין פיסקטור. לפי הגדרותיו אז, מחזה אינו צריך לעורר בצופים תגובה רגשית של הזדהות עם הפעולה אלא דווקא לעורר מחשבה והרהור רציונלי ובחינה ביקורתית של האירועים על הבמה. לצורך כך ביקש ברכט ליצור "אפקט ניכור" (Verfremdungseffekt) בין הצופה למתרחש על הבמה באמצעות אזכור חוזר ונשנה לצופה כי המחזה אינו ייצוג של המציאות ואינו המציאות (העדר "קיר רביעי"). כך, לדוגמה, במחזותיו השחקנים אינם דבקים במשחק ריאליסטי אלא במחוות מוגזמות (משחק ברכטיאני), פונים אל הקהל ישירות, מחליפים תלבושות ואביזרים מול הקהל, התאורה אינה מציאותית והתפאורה סמלית ולעיתים מלאכותית במכוון.
בשנות האנסמבל הברלינאי, שינה ברכט את טעמו במידת מה, במיוחד כאשר נוכח כי למרות הניסיון ליצור אפקט של ניכור, ישנה הזדהות עצומה של הקהל עם ההתרחשות על הבמה גם אם אינה ריאליסטית. ההזדהות עם אמא קוראז' ועם קתרין במחזה "אמא קוראז' וילדיה" או עם הדרמה העזה של "מעגל הגיר הקווקזי" אינם תוצאה של הרהור הגיוני. המחזות האופייניים שביים ברכט במסגרת האנסמבל גם אינם בנויים כתמונות נפרדות, מקוטעות ומלאכותיות והרצף הסיפורי מודגש בהם. במובן זה, אפשר לראות בבימוי וברעיונות הברכטיאנים המאוחרים מעין "תיאטרון סמלי", הקרוב ברוחו יותר לתיאטרון השייקספירי, יותר מאשר תיאטרון המדגיש ניכור.
טענות על העתקה
במהלך השנים שבו ועלו טענות כי ברכט נעזר במידה זו או אחרת במחזותיו בטקסטים שכתבו אחרים. הטענות נחלקות בדרך כלל לשני סוגים עיקריים: טענות שברכט "שאל" למחזותיו קטעים שנכתבו על ידי סופרים ומשוררים אחרים; וטענות שברכט אימץ כשלו יצירות שלא פורסמו של יוצרים אחרים.
הטענות מן הסוג הראשון קלות יחסית להוכחה. ידוע כי ברכט שילב במחזותיו השונים קטעים מפול ורלן וארתור רמבו (ב"ג'ונגל הערים"), רודיארד קיפלינג (במיוחד ב"אופרה בגרוש"), פרנסואה ויון ואחרים; וכן כי הציג מספר פעמים עבודות עיבוד שעשה על פי תרגומים אחרים לגרמנית כאילו היו תרגומיו שלו. כך, לדוגמה, "יוהנה הקדושה של המכלאות" גונבת רעיונות וקטעים שלמים מ"ז'אן דארק" ו"מייג'ור ברברה" של ג'ורג' ברנרד שו, "אופרה בגרוש" כוללת שירים מתורגמים של קיפלינג, "האומר הן" משתמש בקטעים שלמים מתרגומו של ויילי למחזה הסיני "ההשלכה לעמק" (או "טאניקו"), ו"מעגל הגיר הקווקזי" כולל שירים של גריגול רובכידזה, המשורר הגאורגי הגולה.
הטענות מן הסוג השני חמורות הרבה יותר באופיין וקשות להוכחה. בספרו השערורייתי "חייו ושקריו של ברטולד ברכט" טוען ג'ון פיוג'י - מייסד ועורך "שנתון ברכט" המכובד - כי כמעט כל מחזותיו ויצירותיו של ברכט הם, למעשה, פרי יצירתן של אליזבת האופטמן ומרגרטה שטפין ובמידה פחותה של רות ברלאו. אף שגישתו של פיוג'י לברכט עוינת בעליל ולעיתים גובלת בהטיית עובדות, ולמרות הסתייגויות חריפות של מספר חוקרים, ביניהם כאלו המצוטטים בספרו, הטענות עודן מקובלות בקרב חוקרים רבים.
פיוג'י, מגובה בחוקרים אחרים, מצביע על כך שחלקים מסוימים של "אופרה בגרוש", עיקרו של המחזה "סופטוב", רוב הסיפורים הברלינאים של ברכט, כמה מהשירים ב"ספר התפילות", חלקים נכבדים מ"האומר הן", "אדם הוא אדם" ו"יוהנה הקדושה של המכלאות" וחלקים מ"מהגוני" נכתבו למעשה על ידי האופטמן. במקרים בהם היה מדובר בתרגום (ולעיתים קרובות, בתרגום ללא קרדיט) הכרחי לשער שהכתיבה בוצעה על ידי האופטמן, כיוון שברכט שלט בגרמנית בלבד. פיוג'י מביא קטעים מתרגומים של האופטמן מוויילי ששולבו ב"האומר הן" המועתקים מילה במילה על ידי ברכט ומוצגים כשלו.
עדות משמעותית אחרת, המעוגנת בחוזים של חלוקת הכנסות מהצגה, היא שהמחזה "האדון פונטילה ומשרתו מאטי" מבוסס למעשה על מחזה קיים של ואוליוקי הפינית, עמו ערכו ברכט ופמלייתו הכרות בשנת 1941, וגם כי רות ברלאו הייתה שותפה לכתיבת "חזיונות סימון משאר" (יחד עם ליון פויכטוונגר).
בעייתיות הרבה יותר הן טענותיו של פיוג'י ביחס לחלקה של מרגרטה שטפין בכתיבת מחזותיו של ברכט. שטפין נפטרה ברוסיה, זמן קצר לפני הגירתו של ברכט לארצות הברית, כאשר רוב המחזות שלכתיבתם תרמה היו עדיין בשלב של כתבי יד ורק חלק קטן מהם הושלם. כאן, כמו במקומות אחרים, מסתמך פיוג'י על עדויות נסיבתיות, כמו השתנות פתאומית במבנה היצירות הברכטיאניות, שימוש במקורות שלא היו נגישים לברכט (במיוחד בגלל מחסומי שפה), יצירות אוטוביוגרפיות למחצה של שטפין, המעלות נושאים שונים המרמזים לניצול מצד ברכט, וכן הלאה.
קישורים חיצוניים
משיריו:
ג'ון ניל דלטון
ג'ון ניל דלטון (באנגלית: John Neale Dalton; 24 בספטמבר 1839 – 28 ביולי 1931) היה איש כמורה של הכנסייה האנגליקנית וסופר. הוא היה הכומר של המלכה ויקטוריה, הכומר של טירת וינדזור והמורה של מי שלימים יהיה המלך ג'ורג' החמישי ושל אחיו, הנסיך אלברט ויקטור.
חייו
דלטון מונה להיות עוזר לכומר ג'ורג' וויפינגהאם באי וייט ב-1869. בעת שהותם בבית הקיץ שלהם באי, בית אוסבורן, ביקרו בכנסייה בה הוא שירת בני משפחת המלוכה. המלכה ויקטוריה התוודעה לדלטון ובחרה בו להיות המורה של נכדיה, הנסיכים ג'ורג' פרדריק ואלברט ויקטור. דלטון היה הבחירה השנייה לתפקיד לאחר אדוארד קרפנטר, איש כנסייה אחר שלמד באוניברסיטת קיימברידג' באותה תקופה בה למד שם דלטון והשניים נותרו חברים כל חייהם. קרפנטר היה ממובילי הרפורמות הסוציאליסטיות והמאבק לזכויות ההומוסקסואלים. מאוחר יותר כתב לו דלטון: "אני עדיין לא מסוגל לחשוב שהשקפת עולמנו על החיים ואל בעיותיהם היא כל כך שונה כפי שמשהו מסוגל לעלות על דעתו". הנסיכים היו אז בני 6 ו-7 והמלכה החשיבה את אביהם, הנסיך מוויילס, אלברט אדוארד, כמי שהזניח את חינוכם. דלטון עבר לטירת וינדזור והמשיך להיות המחנך שלהם במשך 14 השנים הבאות.
הצעיר מבני שני הנסיכים, ג'ורג', התגלה כמוכשר יותר ובעל רצון ללמוד. אחיו אלברט ויקטור, שהיה המועמד לרשת בבוא היום את כתר המלוכה, ונקרא בפי בני משפחתו "אדי", נחשב נחשל, עצל וטיפש. המחשבה הייתה שלמרות שהייתה ציפייה שג'ורג' ימשיך בקריירה בצי, יהיה זה צעד בלתי נבון להפרידו מאחיו, שכן הוא נחשב כבעל השפעה טובה עליו. לפיכך, התקבלו שני הנערים בספטמבר 1877 לאימונים על סיפון האנייה "בריטניה". דלטון ליווה את הנערים, חלק איתם תא, המשיך לתפקד כחונך שלהם וכיהן ככומר האנייה. למרות נוכחותו של דלטון, התבססה הפופולריות של הנסיכים בקרב הצוערים האחרים על האנייה עקב מעמדם המלכותי. אחד הצוערים, יו תומאס, נשא חן בעיני דלטון, והתפתחה ידידות בינו לבין הנסיכים שהתמשכה כמה שנים.
ב-1879, הסתיימה הכשרתם של הנסיכים על סיפון ה"בריטניה". והועלתה ההצעה שאדי ימשיך את לימודיו בבית ספר ציבורי, אך דלטון המליץ שהאחים יישארו יחדיו. תחת זאת, הוסדר שדלטון ושני הנסיכים יפליגו על סיפון האנייה אה"מ "בקנטי", שצוותה נבחר בקפידה כדי שיהווה השפעה טובה על הנערים. קברניט הספינה, לורד צ'ארלס סקוט, היה בנו של דוכס בקלו, ואחיינו היה אחד מאנשי צוות הספינה. שאר אנשי הצוות נבחרו גם הם עקב קשריהם למשפחת המלוכה, כמו יו תומאס, שתמיד שובץ לאותה משמרת יחד עם הנסיכים. דלטון ראה זאת כאחריות אישית שלו, למרות שההוראה הייתה שהנסיכים יזכו ליחס "זהה לכל פרח קצונה", להגביל את המגע בינם לבין חברים אחרים בצוות והרחיק מהם כל מי שנעשה ידידותי מדי כלפיהם.
ההפלגה הסתיימה באוגוסט 1882, כאשר דלטון ובני חסותו שבו לאנגליה. אחד המלחים, שמונה להיות משרתו האישי במסע, המשיך לעבוד עבורו על היבשה במשך 50 השנים הבאות. הוא גם הכיר את אחותו של יו תומאס, קתרין, שזמן קצר לאחר מכן הסכימה להינשא לו למרות גילו הצעיר יחסית. הנסיך ג'ורג' שב לצי, אך אדי, שהישגיו הלימודיים היו נמוכים, המשיך בשנה אינטנסיבית נוספת של חניכה על ידי דלטון, כהכנה ללימודיו באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1892 קיבל הנסיך ג'ורג' לזמן קצר את הפיקוד על ספינת הצי אה"מ "מלמפוס" במהלך הפלגות הבכורה שלה ודלטון הוזמן להפלגה כאורחו האישי.
דלטון מונה להיות הכומר של סאנדרינגהאם ושל קפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור. הוא גם היה מקורב מאוד למלכה ויקטוריה ולאחר מכן למלך אדוארד השביעי. ב-1881 הוא נהיה עמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש וב-1911 אביר במסדר הוויקטוריאני המלכותי. ב-1920 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים באוניברסיטת לידס.
מומודו סיסאי
מומודו סיסאי (נולד ב-24 בדצמבר 1988) הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת החלוץ.
קריירה
סיסאי התחיל את הקריירה שלו במועדון מקומי בגמביה. בגיל 20 חתם בוסטרלו הבלגית בה לא הצליח להטביע את חותמו, וב-31 ביולי 2010 חתם במ.ש.ק. ז'ילינה הסלובקית. סיסאי היה שותף להעפלה ההיסטורית של המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות. עונה לאחר מכן זכה עם המועדון בדאבל. בינואר הצטרף לקאיראט אלמטי הקזחית עימה זכה בגביע הקזחי בתום עונת. ב-7 ביולי 2015 עזב את המועדון. בספטמבר הצטרף למכבי נתניה. אולם שוחרר כעבור מספר חודשים בעקבות קשי הסתגלות.
בצעירותו זכה סיסאי עם נבחרת הנוער של גמביה באליפות אפריקה בכדורגל עד גיל 17 בשנת. ב-30 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד. ב-4 בספטמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד.
מילטיאדס הצעיר
מילטיאדס (לערך 550 - 489 לפנה"ס) ממפקדי צבא אתונה, האיש שהוביל את הצבא לניצחון בקרב מרתון.
ביוגרפיה
כשהתבגר מונה על ידי טיראן אתונה, היפיאס, למושל בחצי האי כרסונסוס (גליפולי של היום) ליד הלספונטס. הוא הכיר שלטונו של מלך פרס, דריווש הראשון, כשפרס כבשה את תרקיה, ואף היה בין מפקדי המסע הפרסי נגד הסקיתים. אחרי שהשתתף במרד האיוני (שנת 500) מילטיאדס נמלט לאתונה והפך לאחד מעשרת הסטראטגוי של הצבא האתונאי.
בשנת 490 לפני הספירה הפרסים נחתו במפרץ מרתון, ומילטיאדס שכנע את הפיקוד היווני לכפות על הפרסים קרב מוקדם ככל האפשר, משום שחשש ממריבות פנימיות בתוך המחנה היווני.
הקרב נערך ביום שהיה תורו של מילטיאדס להיות מפקד מתוך עשרת הסטראטגוי. לפי התכנון של מילטיאדס היוונים החלישו בכוונה את העומק במרכז המערך שהתייצב מול הפרסים בשדה הקרב ליד מרתון ושמרו על אורכו. מאידך מילטיאדס החליט לעבות את האגפים וכששני הצבאות התנגשו, תחילה חשו הפרסים כי ידם תהיה על העליונה אחרי שפרצו את המרכז החלש של היוונים, אך בשלב מאוחר יותר האגפים היווניים המעובים הכריעו את גורל המערכה וסגרו על הפרסים, אשר נאלצו לנוס מזירת הקרב.
לפיכך היה מילטיאדס איש השעה בקרב מרתון. הוא בחר את התזמון הנכון לקיום הקרב, מכיוון שקרא היטב את מפה הפוליטית ביוון עצמה. מילטיאדס גם בחר אסטרטגיית קרב שהצדיקה את עצמה, והפגין כישרון צבאי מרשים. ניצחונו בקרב מרתון נחשב לאחד הגדולים ומפורסמים בעת העתיקה, והוא הרחיק את הפרסים מאתונה למשך כעשר שנים.
עם זאת, שנה מאוחר יותר, בשנת 489 לפנה"ס, נכשל בכיבוש פארוס והואשם בבגידה על ידי קסאנתיפוס, הושלך לכלא ושם מת (כנראה מנמק).
בילי שוורץ
בילי שוורץ הוא מחזמר ישראלי מאת אוהד חיטמן ושירילי דשא, זוכה ארבעה פרסי התיאטרון הישראלי לשנת 2015, כולל פרס "מחזמר השנה".
המחזמר הוצג לראשונה במסגרת תחרות פסטיבל חג המחזמר בת-ים הראשון, בשנת 2013, וזכה במקום הראשון.
היסטוריה
כתיבת המחזמר החלה כתרגיל באקדמיה למוזיקה בירושלים, במהלך לימודיו לתואר השני של אוהד חיטמן, שם עודדו את חיטמן לפתח את הסצנה שחיבר לעבודת גמר. אחרי מספר שנים, בשנת 2013, נוסד בבת ים - ביוזמת עיריית בת ים והבמאי אורי פסטר - חג המחזמר בת-ים, פסטיבל תיאטרון שנועד לקדם יצירה מקורית בשפה העברית של מחזות זמר. חיטמן פנה אל הבמאי דניאל אפרת, השניים הגישו יחד את "בילי שוורץ" והתקבלו אל הפסטיבל.
בתאריכים 1 בדצמבר - 4 בדצמבר 2013, במסגרת הפסטיבל, הוצג המחזמר לראשונה בפני קהל, וזכה במקום הראשון. , סיפר חיטמן. ב-21 במרץ 2015 התקיימה הצגת הבכורה של "בילי שוורץ" בתיאטרון חיפה, ומאז מוצג המחזמר כחלק מרפרטואר התיאטרון, בבימויו של דניאל אפרת, עם כוריאוגרפיה של עומר זימרי וניהול מוזיקלי של טל בלכרוביץ'. את המחזמר מלווה בנגינה "תזמורת המהפכה" בניצוחו של ד"ר רועי אופנהיים.
בדצמבר 2015 החל להמכר אלבום מוזיקה של שירי המחזמר.
בשנת 2022 הועלה המחזמר בהפקה חובבנית ראשונה במגמת התיאטרון בבית הספר לאומנויות תלמה ילין, בבימוי תום חודורוב, בליווי ובתמיכת היוצרים.
מערכה ראשונה
על רקע עיר אורבנית מודרנית סואנת, כולם נמצאים בעיצומו של "מרוץ החיים" - הרצון להצליח ו"לכבוש את העולם" (כולם רצים כולם). בילי שוורץ, העובדת כמזכירה במשרד רואי חשבון אפרורי מזה כ-3 שנים, ויתרה על חלומותיה ואיננה רצה לשום מקום, אף על פי שבסתר ליבה היא כמהה לאושר (במה אוכל לעזור?).
במשרד בו בילי עובדת, הבוס, "מר אבנר", מנהל רומן מזה כשנתיים עם המזכירה הבכירה סימונה. יום אחד, אשתו של מר אבנר מפתיעה את בעלה במשרדו, והרומן מתגלה (הפעם זה נגמר). מר אבנר מפטר מייד את סימונה. עקב אי-הבנה מסוימת, סימונה מאשימה את בילי בפיטוריה ומחפשת נקמה. אל המשרד מגיע אחד מלקוחותיו המפורסמים - הידוען יונתן גור-לביא - כוכב אופרת סבון טלוויזיונית המתרחשת בבית חולים, בה גור-לביא מגלם רופא. סימונה מוצאת שיש אי אלו אי סדרים בתיקיו של יונתן, ומבטיחה לו שתפעיל את קשריה ותסדיר את כל בעיות המס שלו. בתמורה, היא מבקשת ממנו שישבור את ליבה של בילי (בילי בילי בילי שוורץ).
מלכה שוורץ, אמה של בילי, מנסה לשדך לה בן-זוג אולם בילי דוחה את הצעותיה (עבודה, אמא, עבודה). יונתן גור-לביא מגיע אל המשרד, ולהפתעתה הרבה של בילי, מציע לה לצאת עמו לדייט (אני עף, בואי בילי בילי בואי). בילי נלחצת לקראת הפגישה (בלי פאניקה!), אך במהלך הדייט עצמו, היא מצליחה להקסים את יונתן, והוא מתאהב בה (קורה כאן משהו.. או שלא, למד אותי את האהבה). סימונה מודיעה ליונתן שמילאה את חלקה בעסקה ביניהם, ומעוניינת שגם יונתן ימלא את חלקו. הוא מסרב, ומתוודה בפני סימונה שהתאהב בבילי. סימונה מתעקשת שיונתן יצא איתה לשתות, והיא משדלת אותו להשתכר ולצרוך סמים (בוא תשתה איתי). כאשר הוא שתוי ובהשפעת סמים, היא דואגת להצטלם עמו בתנוחות אינטימיות.
מערכה שנייה
מלכה הולכת למספרה, ומתכוננת לקראת חתונתם של בילי ויונתן (אמא יודעת מה טוב לילדים שלה), בעוד בילי מתכוננת בביתה (סרט מוצלח). באירוע החתונה, מלכה מקבלת את פני האורחים (החתונה הכי טובה), וזמר החתונות עולה לשיר את שיר הכניסה לחופה (מכל הנשים בעולם). סימונה מפתיעה את כולם, ומגיעה לחתונה, על אף שלא הוזמנה. סימונה מראה לבילי את הצילומים המשותפים שלה עם יונתן, וחושפת את העסקה שהייתה ביניהם. בילי הפגועה מבטלת את החתונה, ומלכה נזכרת בילדותה-שלה, ובמערכת היחסים המורכבת שהייתה לה עם אמה (רגע מושלם). יונתן מבקש סליחה מבילי, אך היא מגרשת אותו ומתנחמת בזרועותיה של אמה. יונתן מתקשר לטלפון של בילי. אמה עונה והוא מבקש לשוחח עם בילי, אולם זו מסרבת. בטרם מספיקה מלכה לנתק יונתן עובר תאונת דרכים קשה, ולאחריה מפונה חסר הכרה לבית החולים. בילי מגיעה לבית החולים (לחץ דם לבילי), יונתן מתעורר מהתרדמת שלו ובילי סולחת לו. השניים מחליטים להתחתן בכל זאת, לשמחתה הרבה של מלכה (כולם רצים כולם, אפילוג - שיר סיום).
שחקנים ודמויות
המופע בליווי תזמורת המהפכה:
כלכלן
כלכלן הוא בוגר תואר אקדמי בכלכלה או במנהל עסקים עם התמחות במימון, העוסק בתחום כלכלי במסגרת מקצועית או אקדמית.
בילי שוורץ
עיבוד קולנועי
בריאיון לישראל היום מה-31 במאי 2016, הצהיר חיטמן כי רני סער ושירילי דשא (מי שהייתה שותפה לכתיבת המחזמר יחד עם חיטמן) כותבים יחד תסריט עבור עיבוד קולנועי של המחזמר.
כלכלן
תחום הכלכלה באקדמיה מוגדר על פי רוב כמדע החברתי החוקר את פעילות כלכלית כדי להשיג הבנה של התהליכים הקובעים את הייצור, הפצה וצריכה של סחורות ושירותים במשק.
כלכלנים מועסקים בעסקים רבים הפועלים בתחום הפיננסי כמו בנקים וחברות ביטוח כמו גם בגופים אחרים כגון חברות מסחריות שונות, בתי השקעות, מוסדות ציבוריים. מחקר כלכלי מתבצע גם במחלקת המחקר של בנק ישראל.
הכשרת כלכלנים
בישראל לימודי כלכלה נערכים במרבית האוניברסיטאות, בדרך כלל במסגרת הפקולטה למדעי החברה וכן בחלק מן מכללות האקדמיות. אורך הלימודים הוא לרוב כשלוש שנים ובסיומם מקבלים בדרך כלל תואר מסוג .B.A בכלכלה. לעיתים ניתן ללמוד את התחום במסלול דו חוגי עם חוג נוסף כגון מנהל עסקים או חשבונאות. לאחר סיום התואר ניתן להמשיך לתואר שני בכלכלה, בתואר המוסמך מציעים במוסדות התמחויות שונות כגון כלכלה פיננסית או כלכלה התנהגותית.
כתיב מדעי
כתיב מדעי הוא שיטה לכתיבה של מספרים שהם גדולים מדי או קטנים מדי להצגה רגילה כמספר עשרוני.
כדי להגדיל את הבהירות והקריאות, נמנעים בכתיבה מדעית משימוש בשמות של מספרים. מספר השווה לאחד עם אפסים מימינו נכתב כחזקת-10, בצורה \ 10^m. כך למשל מיליון הוא \ 10^6, ומיליארדית (אחד חלקי מיליארד) היא \ 10^{-9}. עבור מספרים כלליים יותר, נותנים את הספרה המשמעותית הראשונה וספרות נוספות לפי הצורך, כפול חזקה של עשר. כך, מרחקו של כדור הארץ מן השמש, מאה וחמישים מיליון קילומטרים, נכתב קילומטרים. בעבר, כאשר מכונת כתיבה הייתה אמצעי הכתיבה הנפוץ, היה מקובל סימון \ 1.5E8 לאותו מספר (כדי לחסוך את העלייה לשורה אחרת של תווי הדפוס). צורה זו עודנה נפוצה במחשבונים ובגיליונות אלקטרוניים (דוגמת אקסל).
במחשבים, נפוצה שיטת הנקודה הצפה לייצוג מספרים לא שלמים. שיטת הנקודה הצפה דומה לכתיבה המדעית, אלא שמחשבים משתמשים בדרך כלל במערכת בינארית ולכן בסיס החזקה הוא 2 במקום 10.
מספנת חיל הים
מספנת חיל הים היא מספנה המהווה גוף טכני-הנדסי של זרוע הים של צה"ל. תפקיד המספנה לתחזק את כלי השיט ולדאוג לשדרוג כלי השיט בעת הצורך. שדרוג היכולת המבצעית של כלי השיט נעשה באמצעות שילוב טכנולוגיות מתקדמות יותר בתחום המכ"ם הל"א ושינוי מבנה גוף.
אחת המשימות המורכבות ביותר של המספנה היא שיפוץ מחצית החיים לצוללת, שבו מושקעות מאות אלפי שעות עבודה. כמו כן, עוסקת המספנה בקליטת כלי שיט חדשים עבור חיל הים, כדוגמת סער 6 אשר יוצר מחוץ לישראל. בנוסף, אחראית המספנה לתחזוק מערך השליטה ותחנות החוף של החיל. המספנה עוברת כל הזמן תהליכים של התייעלות בתפעול ומוכנות מבצעית. מפקדת מספנת חיל הים ובית המלאכה העיקרי ממוקמים בנמל חיפה.
ארגון
מפקד המספנה הוא קצין בדרגת אל"ם בעל תואר בהנדסה. המספנה נמצאת תחת פיקודו ואחריותו המקצועית של מספן הציוד. רבים מעובדי המספנה הם אזרחים עובדי צה"ל. למספנות שלושה בתי מלאכה הנמצאים בבסיס חיפה, שהוא הבסיס המרכזי והגדול ביותר, בבסיס אשדוד ובבסיס אילת. מייסד מספנות חיל הים ומקים מחלקת הנדסה בחיל הים הוא אל"ם יוסף ג'ו נוביק.
המספנה הבריטית בנמל חיפה גרעין טכני
התשתית המקצועית בהנדסה ימית בישראל אשר שימשה את חיל הים בהקמתו החלה במספנה הבריטית בחיפה שפעלה מראשית שנת 1942 ושרתה את הצבא הבריטי בטיפול בכלי שיט פגועים והתאמתם למטרת צבא בזמן אמת. בשיא פעילותה העסיקה המספנה כ-1000 איש. את חשיבותה העתידית ביטא אבא חושי בכתב באחד מן התזכירים המופיעים בארכיונו.
בעת ההיא, הייתה מלחמת העולם השנייה בשיאה. רוב חופי הים התיכון פרט לטורקיה וספרד בשליטת מעצמות הציר. בעלות הברית החזיקו במצרים, ארץ ישראל ומאוחר יותר בסוריה ולבנון. בשלהי 1942 בתוך שטח נמל חיפה הקימה המחלקה לעבודות ציבוריות P.W.D תחת הנהלתו של המהנדס היהודי פרץ וילארד אטקס שלושה או ארבעה מבנים, חלקם מבטון עם גג עשוי פח וחלקם מעץ עם גג מפח. כל המתחם גודר בגדר גבוהה והכניסה אליו הייתה דרך שער להולכי רגל ושער לכלי רכב שזוהה כשער מספר 11 האזור היה ממודר בעל סיווג גבוה ועליו הופקדה שמירה. המספנה הבריטית במלטה הייתה אחראית על המספנה בחיפה. ב-25 בדצמבר 1942 נרשמה המספנה תחת החברה Shipwrights & Engineers M.E LTD. מטרת חברה זו הייתה לנהל עסקי מהנדסים ימיים בנושאי תיקון בנייה ותחזוקה של אניות קיטור. העובדים הבכירים במספנה הובאו ממלטה ותנאי העסקתם היו לפי החוזה במלטה. בחיפה גויס כח אדם טכני דרך לשכת העבודה של מועצת פועלי חיפה ולשכת התעסוקה של הסקטור הערבי . כח האדם היה מגוון וכלל מסגרים, שרברבים, נגרים, חרטים מלחימים ורתכים, עובדי מתכת, מכשירנים, יצרני דוודים, בנאים ועובדים כללים. בנוסף גויסו עובדי כפיים לשם עבודות "גירוד זקן" וכולי ורובם היו פועלי יום חורניים. התשלום לפועלים היומיים הפשוטים היה יומי.
בתוך המבנים שהוקמו לטובת המספנה היו שני אולמות שבהם עבדו בעלי המקצוע הימי ושם תיקנו חלקי אניות שניזוקו. ממלטה הובא מבדוק צף שהיה היחיד בנמל. מדי פעם הובאו משם כלי עבודה מיוחדים לשיפוץ אניות. המספנה עבדה שבעה ימים בשבוע שבתות וחגים ונתנה מענה מלא לצורכי הצי המלכותי. במקרה אחד הסבה המספנה אניית משא לאניית נוסעים והאנייה הייתה הטריפוליטניה.
ב-30 ביולי 1945 פורסמה הודעה בעיתון הרשמי של ממשלת פלשתינה א"י (The Palestine Gazette במהדורה האנגלית), גיליון מספר 1424, בדבר פירוק מרצון של החברה וג'והן קו'טברט קוכס מונה כמפרק. המבדוק הצף הוחזר למלטה.
הגרעין להקמת המספנה
גרעין כוח האדם המקצועי לבניית תשתית מספנת חיל הים הגיע משלושה גופים מקצועיים:
בתקופת המנדט הבריטי פעלה בארץ ישראל החברה Shipwrights & Engineers לתיקון אניות הצי הצבאי הבריטי והצי המסחרי. החברה הפסיקה את פעילותה בארץ בתום מלחמת העולם השנייה. בחברה הועסקו אנשי מקצוע מהיישוב שרכשו בדרך זו את ניסיונם בעבודה בתיקון אניות וניהול בתי מלאכה.
במקביל לחברה זו פעלה בארץ חברת "מפעלי חיפה להנדסה" - קירשטיין אנד גרינשפון. ישראל קירשטיין היה מהנדס מוסמך להנדסה ימית, שנעשה המומחה של הצי המלכותי הבריטי בכל תיקוני אוניות הצי במזרח התיכון. את השכלתו במקצוע ההנדסה הימית רכש בגרמניה. ראשית החברה של קירשטיין הייתה ברחוב המלכים בבית מלאכה קטן. כאשר החברה הבריטית Shipwrights & Engineers יצאה מהארץ עברו הפועלים הישראלים וביניהם יעקב שפי לחברת קירשטיין אנד גרינשפון שהתפתחה ולקחה את עיקר עבודות הספנות בארץ. נפתח בית מלאכה גדול בצומת שדרות ההסתדרות כפר-אתא, כביש התעשייה. לפני-כן היה שמה של צומת זו היה "קטר פילר". אחרי מלחמת העצמאות נכנס קירשטיין אנד גרינשפון לשותפות עם "סולל בונה", והוקמה "הימה". חברת "הימה" הייתה אחר-כך הגרעין של "מספנות ישראל".
מפעל קירשטיין אנד גרינשפון עבד עבור "ההגנה", ועיקר עבודתו הייתה בייצור מוקשים, רימונים, פצצות מרגמה, מרגמות ואוטובוסים משוריינים. את המשוריינים שנסעו בתקופה ההיא יצרו בלילות במפעל קירשטיין אנד גרינשפון, שהיה מפעל עם כוח עבודה יהודי טהור. בנוסף לכך בנה המפעל כלי שיט אזרחיים קטנים.
משימה מקדימה -הסבת צי הצללים לאניות חיל הים
בתקופת מלחמת העצמאות, בין השנים 1947–1948, פעל כוח האדם במפעל קירשטיין אנד גרינשפון תחת צווי ריתוק משקי. במהלך היום הם עבדו במפעל, ובמהלך הלילה יצאו הפועלים לתפקידי שמירה ואבטחה. במקביל, במסגרת המאמץ לכיבוש העבודה העברית בנמל חיפה הגיעו עם יוחאי בן נון חברי פלוגת הנמל. כך למעשה נתגבשה קבוצה של בעלי מקצוע לקראת תהליך הסבה של ספינות צי הצללים לאניות חיל הים הראשונות. מידיעות מודיעיניות שהגיעו לאנשי "ההגנה" נודע על כוונתם של הבריטים, שעדיין שלטו בנמל אף על פי שפינו את הארץ, לפוצץ את אניות המעפילים ולסתום את הנמל. ידיעות אלו הגיעו לש"י עוד בשנת 1946. נוצר צורך לשמר את צי הצללים תחת עיניהם הפקוחות של הבריטים. בדיעבד הסתבר כי היה זה חשש שווא והבריטים העבירו את הנמל בצורה מסודרת למדינת ישראל הצעירה.
חברת קירשטיין אנד גרינשפון שיקמה את ק-18 ואנשי ה"עוגן" הסבו את ק-20. העבודה נעשתה בלילה. בגמר תהליך זה יוצאי הפלי"ם לקחו את האניות והפליגו לכוון דרום, מאחר שהפיקוד של שירותי-הים היה ביפו, ותל אביב כבר לא הייתה תחת שלטון בריטי.
כדי למנוע הפעלת אניות צי הצללים על ידי הבריטים והוצאתן מחוץ לנמל והטבעתן, צוותים עלו על האוניות האלה בלילה, תחת עיני הבריטים, התגנבו, ופירקו מהן כל מה שחיוני להפעלת האוניה. הציוד הוסתר במקום כלשהו בנמל. ה'ודג'ווד' וה'הגנה' היו אניות קיטור, ולכן פורקו מהן כל שעוני הלחץ, ההגה, כל מה שניתן היה לפרק פורק כך שאי-אפשר יהיה להוציא את האניות עצמאית, אלא רק לגרור אותן. באופן זה נטרלו את האפשרות של השטה והטבעה בלב ים. עם צאת הבריטים מן הנמל (אחרוני החיילים הבריטים עזבו את הנמל בסוף יוני 1948 ועד אז הנמל היה בידי הבריטים עד לגמר הפינוי הסופי של כלל הכוחות והציוד שלהם) הורכבו האניות מחדש והוברחו אל מחוץ לנמל, מתוכן שלוש אניות גדולות והן אח"י אילת (א-16), ששמה היה בעת ההעפלה "מדינת היהודים", ה"רגיוס" וה"הגנה". כאשר האניה אח"י הגנה הייתה אניית הצי המלכותי הקנדי K520 והאניה אח"י וג'ווד הייתה אניית הצי המלכותי הקנדי K540 אשר שימשו כאניות העפלה.
בשנת 1957 ראה אל"ם אריה קפלן "קיפי" שנשארה אניית מעפילים ישנה אחת בנמל והיא ה"אף על פי כן". האנייה הייתה רקובה ואז נולד רעיון להפוך אותה למוזיאון. קיפי פנה לשאול אביגור שהיה במשרד הביטחון ובמוסד לעליה ב. בתמיכתו ובתמיכת בן - גוריון ואבא חושי ראש ערית חיפה הרעיון קרם עור וגידים. בעזרת חברת העוגן ומספנת חיל הים האניה נחתכה ל 4 חלקים והועברה למקומה המיועד כמוזיאון שם הורכבה מחדש.
הקמת המספנה
הגיוס הראשוני לחיל הים התנהל ברחוב יפו 29 על ידי ראש כוח אדם של שירותי הים, שלמה יעקובסון, ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי. יעקובסון הפנה את מתנדבי הצי לחיל הים, רבים מאנשי הצי המלכותי היו אנשי מקצוע ועם רקע מצי מלחמתי מסודר וכך התהוותה השדרה הטכנית הראשונית בחיל הים.
מספנות חיל הים הוקמו ביוזמתו של ג'ו נוביק ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי. אף על פי שלא נשא תואר מוסמך הנדסה היה ביצועיסט ואיש יוזמה שדחף את הנושא של הקמת גוף טכני ומספנה בחיל הים. ראשיתה של המספנה הייתה בצומת שדרות המלכים, המושבה הגרמנית במקום שבו עומד מבנה ממגורות דגון. במקום זה שכנו בתי המלאכה של ה Public Work Department הבריטי. אנשי המספנה הראשונים היו ג'ו נוביק וחמישה ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי. הציוד הראשוני של המספנה בא מאיסוף של שלל ציוד מבתי מלאכה ערביים שנעזבו בחיפה במהלך מלחמת העצמאות. צוותים נסעו לעכו אחרי שחרורה והביאו ציוד מהערבים, של בתי-המלאכה שנעזבו על ידם, והוקמה המספנה. בפועל היו אלו בתי מלאכה ולא מספנה במלוא מובן המילה, הייתה זו מסגרייה ובה יכולות ריתוך ועיבוד שבבי. המחנה הראשוני באזור חיפה היה בחוף שמן ואחר כך התמקם בבה"ד חיל הים בבת גלים.
עם גדילת המספנה ובתי המלאכה נוצר הצורך למבנה גדול ומסודר בנמל. מבנה מחסן 4 הופצץ על ידי המצרים, משכך הציעה מנהלת הנמל מבנה הרוס זה לחיל הים כאתר המספנה. אנשי ההנדסה עברו לבתי המלאכה בנמל חיפה ליד בית המכס במחסן 4 ליד שורש הכניסה לרציף הדלק. עיקר כוח האדם היה מבתי מלאכה אזרחיים וללא הבנה בצד הארגוני מקצועי של מספנה וכן הבנה של מבנה ודרישות ממספנה צבאית. היה חסר בכוח אדם וג'ו נוביק הבין שלא יקבל חיילים למספנה ולכן גייס אזרחים בעלי מקצועות רלוונטיים, אלו הפכו לאזרחים עובדי צה"ל במספנה.
מעבר לכך נוצר צורך להקמת גופים מקצועיים כבמספנה תקנית והם: אגף חשמל, אגף אלקטרוניקה, בית מלאכה גוף אוניות, בקרת נזקים, נגריה, עבודה תת-ימית, מכשירנות.
לאיוש תפקידים אלו הגיעו חמישה הקצינים הבאים ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי:
בנוסף הגיעו המתנדבים הבאים ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי:
לאגף אלקטרוניקה הגיע מהצי האמריקאי דיק רוזנברג בהכשרתו הוא היה קצין תותחנים ושובץ להיות קצין קשר לימים פרופסור בטכניון בפקולטה לתעשייה וניהול בנושא מדעי ההתנהגות ורוסק שחזר לארצות הברית.
למפקדת קצין הנדסה ופיקוח הגיעו ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי לותר מהנדס חשמל, מסינגר מהנדס מכונות, אדמונד וילהלם ברילנט מהנדס מכונות, תורפ מהנדס חשמל (לאחר שיחרורו ינהל תורפ את בית המלאכה לתיקון קטרים של רכבת ישראל).
עם הגעתו של פול שולמן הגיעו מן הצי האמריקאי בעלי מקצוע נוספים שקיבלו מינויים בחיל הים, לדוגמה הופקד ג'ונתן לבבוגר אנאפוליס על התותחנות הימית, פיליפ שטראוס על בדיקת מחלקות המכונה של הספינות בים ואגף ההנדסה בחוף, חיים גרשוני התמנה למפקח על פעולות המספנה ותפקיד קצין התיקונים. בעת הסבת אניות ההעפלה לצי מלחמה מאולתר נוצרו חיכוכים בין גרשוני לבין ג'ו נוביק. אחד המקרים שהביא לחיכוך בין גרשוני לנוביק היה התקנת תותחים על אניות צי הצללים. נפוליונצ'יקים היו תותחים איטלקים מ-1912, אלה התותחים הראשונים שהצליחו לקנות באיטליה בסוף 1948, ואלו היו התותחים שהורכבו. הגיעו ארבעה תותחים כאלה, והיו צריכים להרכיב אותם על הקורבטות, 'ודג'ווד' ו'הגנה'. היה צריך לעשות להם בסיסים, ובארץ לא היו מתכות וחומר מתאים בכלל. גרשוני רצה להזמין חומר מחוץ לישראל, דבר שהיה לוקח מספר חדשים. בניגוד לדעתו הורכבו התותחים מחומרים מאולתרים שנמצאו בארץ, וכעבור שבוע היו התותחים מורכבים. המשנה הסדורה של צי ארצות הברית לא עמדה בדרישות המהירות והאלתור הנדרש להעמדת ספינות מיד וכן בדרישות להקמת מבנה המספנה במחסן 4, שהיה צורך לשקמו במהירות. עקב כך עזב גרשוני ובהמשך תיאר את תקופה זו בספרו האוטוביוגרפי "כך היה" "The Way it Was".
מן הצי האמריקאי הגיעו מהנדסים מוסמכים שהיו קציני חיל הים האמריקני. בהם רוברט אלן, מהנדס אוניות, מוסמך MIT והמכון הטכנולוגי WEBB בניו יורק, החליט להישאר בארץ. השתקע בחיפה עם אשתו ובנו וקיבל אזרחות ישראלית. כאן נולד לו בן נוסף, ג'ייסון. אלן הצטרף לחיל הים, תחילה שירת כאזרח בתפקיד מפקח ימי מוסמך והוא חתום על סקרים טכניים רבים אשר בוצעו באותן שנים בכלי השיט של החיל. אלן התקדם עד תפקיד ראש ענף אדריכלות ימית במחצ"ד (1951) בדרג סא"ל. בשנת 1956 החליטה המשפחה לעזוב את ישראל ובמשך חמישים השנה הבאות עסק בתחום פיתוח ובניית אוניות בארצות הברית, יפן, קוריאה, טייוואן וסין. אלן נפטר בנובמבר 2005.
בן הלפרין אשר שרת בצי האמריקאי, התמנה לקצין המכונות הראשי של אח"י נגה (ק-26) הראשונה מדגם Yucatan לאחר הגעתה מארצות הברית למרסיי. ב-1948 הפליג איתה ארצה ולאחר מכן שב לארצות הברית. לאחר שנטל חלק כאיש צוות בהפלגת ה"קרוסטלה" לישראל, הלפרין חזר לניו יורק ועבד במחלקה הימית של משלחת משרד הביטחון. בין השאר היה אחראי על הכנתה להפלגה לישראל של אח"י מבטח (ק-28) ובשנת 1953, של אח"י נגה (ק-22).
בניית אולם לסיום קורס חובלים א
אחד המקרים שמלמדים על היוזמה והביצועיסטיות של ג'ו נוביק התרחש בשנת 1949–1950, לקראת סיום קורס חובלים א'. בחיל-הים רצו להזמין את ראש הממשלה, דוד בן-גוריון לטקס הסיום. ראש הממשלה הביע נכונות לבוא ומעמד סיום קורס חובלים תוכנן להיערך בקולנוע "ארמון". בתקופה זו לא היו אולמות גדולים רבים. אנשי הביטחון של ראש הממשלה שבאו לבדוק היכן הטקס יתנהל, שללו את קולנוע ארמון מסיבה ביטחונית.
ראש הממשלה אז רצה להדגיש ממלכתיות. לפיקוד חיל הים הוסבר כי ג'ו נוביק אמר שיקים אולם בבסיס חיל הים כך שיהיה מוכן בזמן לטקס. המספנה הקימה אולם בגודל של מאה עשרים מטר על שלושים מטר. קונסטרוקציית ברזל יצוקה עם פסי מתכת וגג אזבסט. המשימה הושלמה בדיוק בתשעה ימים מהיום שנוביק אמר "אנחנו נעשה אולם ובן-גוריון יבוא", ואכן ראש הממשלה דוד בן-גוריון הגיע. צוות המספנה עבד 24 שעות סביב השעון, כל אנשי המספנה נרתמו למשימה. כולם ללא יוצא מן הכלל. העיתוי היה בחורף שנת 1950 ובארץ ירד אז שלג. בעת הטקס כל סגל המספנה היו מקוררים כי עבדו בלילות הקרים. לאולם שנבנה במהירות ובו התרחש הטקס קראו צריף "דוד" על שם ראש הממשלה שלכבודו הוקם.
בחוברת "פעמים ח"י למספנת חיל הים", כתוב שג'ו קיבל זריקות. לא ידוע אם זו אמת או רק ביטוי ציורי לצורה שהחזיקה אותו ערני. אבל נוביק עבד 8 ימים ללא הפסקה. הוא דרבן את פקודיו, שגם הם נפלו מעייפות. בטקס עצמו ישב נוביק בשורה הראשונה מול החובלים ונרדם. דוד בן-גוריון, השגיח בכך ושאל לכך השיבו שאר הקצינים ש.
קידום מקצועי
עם כניסתו של שלמה שמיר לתפקיד מפקד חיל הים, הוא הביא עמו את שלישו הצבאי ברוך אמיר. אמיר היה חסר כל ידע, הבנה והשכלה רלוונטית בכל הקשור לצד הטכני של מספנה ועבודה ימית. למרות זאת מונה אמיר על ידי שמיר כמפקד בינוי והנדסה. דבר זה גרר חיכוך מקצועי עם קצינים מקצועיים וג'ו נוביק התפטר מתפקידו בטריקת דלת. אמיר כשל בתפקידו ונוביק חזר לחיל הים בתפקיד מפקד ההנדסה ומינה את יעקב שפי כמפקדה השני של המספנה אשר כיהן בתפקיד מ-1951 ועד 1957.
בשנת 1951 הקים אדמונד וילהלם ברילנט את מדור בקרת נזקים כמדור עצמאי שנותן שירותים מבצעיים לכלל חיל הים. במסגרת זו טבע את אימוני בקרת נזקים, אימון הצפה ובנה את מתקן האימון הראשון לבקרת נזקים ואימון הצפה. בהמשך יזם ברילנט את הקמת יחידת העבודה התת-ימית שהתפתחה ליחידת ילת"ם, וזאת על פי המודל שהכיר משירותו בצי הבריטי המלכותי במסאוואה, אריתריאה עת החליף הצי המלכותי הבריטי את הצוות של קומנדר אלסברג מהצי האמריקאי. בשנת 1962 יצא ברילנט מטעם חיל הים לצרפת לפיקוח על בניית אניית הדגל של צי הסוחר במספנות "לשנטייה דה ל' אטלנטיק" היא אוניית הנוסעים "שלום" ובמספנות טולון על האוניות מזל, קשת ונגה. לימים יתכנן את התדלוק הראשון של ספינות שרבורג על ידי האונייה לאה של חברת צים במעבר גיברלטר.
מספנות חיל הים החלו לפעול כגוף מקצועי והחלו לתת שירותי תיקונים לאוניות חיל הים ושירותי תיקונים והספנה לסירות הטורפדו כאשר אלו נמשו על הרציף.
ארגון והכשרה מקצועית
עם הקמת חיל הים היו הזרועות הטכניות מאוגדות תחת שלוש מפקדות שונות:
המבנה של חיל-הים הוגדר מפקדת החיל החלה להתגבש והייתה בנויה באופן הבא:
מבנה המטה התבסס על שלושה גופים טכניים כאשר לכל אחד הייתה האפסנאות שלו, ההנדסה שלו, האמצעים שלו וההדרכה שלו, לא היה מבנה מאוחד והייתה כפילות. ב 1951 אוחדו כל הגורמים הללו תחת גוף טכני אחד הוא מספנות חיל הים. בית המלאכה לאלקטרוניקה, בית המלאכה לנשק ובית המלאכה של טורפדו, כולם עברו לפיקוד המספנה. כל האנשים הטכניים במטה, נהיו ראשי אגפים במפקדת קצין הנדסה, מונו ראש ענף תותחנות, ראש ענף אלקטרוניקה והתבטלה הפונקציה של קצין תותחנות וקצין אלקטרוניקה וקצין בינוי. אלא שבמחלקת מבצעים בחיל-הים, בדיוק כמו במחלקת הנדסה, היו ענף תותחנות, ענף אלקטרוניקה וענף מבצעים, ובוטלו הפונקציות של קציני חיל מקצועיים. לדוגמה תותחנות עד שנת 1951 בראשות סגן-אלוף סופר מבת-גלים (שהיה ביחידת הגנת הנמל הבום דיפנס במלחמת העולם). האלקטרוניקה היו היכן שהיו יותר מאוחר המחסנים של חיל-הים, ביחס"ן, מחסני ציוד, מפקד בית המלאכה היה הקצין צבי רוזנר, הוא אחר כך עבר למספנה לתיקון, ב-1951 והתקדם לדרגת סא"ל.
בשנת 1951–1952 מטה חיל הים אורגן בפעם הראשונה כמטה מקצועי כבציים זרים:
מאידך החלו מאבקי כוח בין מספנות ישראל ומספנת חיל הים. מספנות ישראל תבעו את עבודות מספנת חיל הים לעצמן וניסו לשלול את הצורך בגופי מקצוע דומים במספנת חיל הים, כדוגמה עקב לחץ של מספנות ישראל נסגרה נגריית חיל הים. נוצר קושי של תיאום ומרחק דבר שגרר בעיות מבצעיות. כדוגמה בניית כלי שיט נפיצים לשייטת 13 על בסיס אפוקסי. עקב כך הוקמה נגרית חיל הים מחדש ומספנת חיל הים הפכה לגוף עצמאי ובלתי תלוי בגופים אזרחיים. בנוסף לכך עמדה המספנה בוויכוחי בטיחות מול מהנדס נמל חיפה מר פנט. עיקר הוויכוח היה בנושא הספנת ספינות טורפדו שהונעו על ידי דלק מטוסים בעל אוקטן גבוה. לבסוף בדיון בנוכחות מהנדס נמל חיפה, ברילנט כנציג חיל הים ומכבי אש חיפה אושרה הספנה ותהליכי שיפוץ טרפדות במספנה ליד שער 4.
כחלק ממדיניותו של דוד בן-גוריון לפירוק הפלמ"ח וכן כחלק מגישתו של הרמטכ"ל יגאל ידין למנוע גרעינים של אנשי פלמ"ח ושל זרועותיו נשלחו מספר יוצאי פלי"ם ללימודי הנדסה ימית ב-MIT לאחר מלחמת העצמאות. היו אלו אריה קפלן ("קיפי"), אברהם זכאי, שמואל ינאי ("סמק") ויוחאי בן-נון. קצינים אלו חזרו ארצה בתקופה של 54–1953. אברהם זכאי נהיה קצין הנדסה. אריה קפלן שלמד מנהל עסקים היה לראש מחלקת משק בין 1953–1956.
הדור השני שנשלח ללימודים היו יהושע שניידמסר-להב ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי, יוסף (יוסק'ה) רום (רומנובסקי), יוסף (יוסק'ה) יקיר ואמנון סלעי איש פלי"ם בוגר קורס חובלים א. הלימודים היו בטכניון.
יוסף יקיר היה מטעם חיל-הים, מפקח על שתי אניות הגל-נוע הראשונות של צי הסוחר של חברת 'סומרפיין', ה"נילי וה"דן", מפני שהן נבנו כבר בהתאמה להובלת טנקים. הוא כרב-סרן של חיל-הים, כ-Marine Engineer ו-Naval Architect הושאל מחיל הים לפקח ולתאם את תכנון האוניות האלה, שיתאימו לחיל-הים בזמן חירום להובלת טנקים. לימים יפקח אמנון סלעי מטעם חיל הים על תכנון התדלוק השני של ספינות שרבורג על ידי ה"דן" של חברת צים (כאשר התכנון בוצע על ידי מחלקת RO-RO ואנשי צים בחברת צים) באזור למפדוזה וכן יהגה את רעיון ספינת הדבור שתוכננה על ידי האמריקאים על בסיס ספינה אזרחית מתוצרת מספנת סוויפטשיפס (SWIFSHIPS), ספינה אזרחית להובלת נוסעים ומטען למגדלי הקידוח במפרץ מקסיקו, וזאת לפי המלצת רב-סרן לי מנזי מן הצי האמריקאי. לספינות אלו יש קווי גוף טובים מאוד לים גלי, ניסוי גלים ודו"ח נערך על ידי פרופ' מרשל טולין, מדען מפורסם בהידרודינמיקה מארצות הברית, כאשר הסידור הכללי שלה כלל גשר בחרטום, תא להובלת נוסעים במרכז וסיפון למטען בירכתיים. ה"דבור" הראשון הגיע לארץ בסוף הקיץ של 1970, ונולד דגם ראשון בעולם של ספינות ה"דבור", שהיה קונצפט תכן מקורי ישראלי על בסיס גוף ספינה אמריקאי ושינויים בגשר שבו הוסף גשר פתוח, מגורי צוות והצבת כלי נשק כדי לתת כיסוי אש מקסימלי. אמנון סלעי עבר לעבוד במב"ת. מפעל רמת"א (רכיבים ומערכות תעשייה אווירית) בבאר שבע החל בבניית שלוש ספינות בעלות גוף אלומיניום. התעשייה האווירית החלה להתעניין בתחום ייצורן של ספינות קלות עוד לפני מלחמת יום כיפור בעקבות דרישת חיל הים לספינות משופרות. המפעל זכה במכרז משרד הביטחון לייצור הספינות לפי תכנון אמריקני. הוקם קו ייצור ועובדים נשלחו לארצות הברית להשתלמות להכרת תחום הייצור הימי. החלו בייצור הדבור בארץ. הספינה הראשונה נמסרה לחיל הים ב-1975. לאחר מכן פותחה הדבורה על בסיס הדבור שיכלה לשאת זוג טילי גבריאל והייתה לספינת הטילים הקטנה בעולם. בהמשך פותחה השפירית שיכלה לפעול גם במים רדודים.כל אלו היו פרי שיתוף פעולה פורה עם מהנדסי חיל הים והמספנה.
יוסף יקיר השתחרר מהצבא והקים מפעל ובנה אזרחית את הכלים הסודיים ביותר של שייטת 13. הוא היה מעורב טכנית עם שייטת 13 מתקופת עבודתו בחיל-הים, ועבר אחר כך ליצור ציוד עבור "שייטת 13" שהיה יותר מתוחכם והביאו מאיטליה. יוסף יקיר הקים את מפעל "אימקו תעשיות בע"מ" בתל-חנן בשנת 1974, מפעל זה הוא קבלן ראשי של חברת רפא"ל בחיווט כיפת ברזל.
יוסק'ה רום היה הראשון שנסע והתמחה בשיפוץ צוללות. הוא עשה את השיפוץ הראשון הגדול של צוללת בישראל ועל כך קיבלו במספנה את פרס קפלן. יוסק'ה רום היה זה שהכניס את שיטות השיפוץ ואת המחשוב.
במחזור השלישי בשנת 1957 נשלחו קצינים ללימודים בטכניון, בהם יעקב שפי. לאחר סיום לימודים בטכניון נשלח לאנגליה ולהולנד להשלמה בצד הלוגיסטי-הימי. לוגיסטיקה של נשק וציוד בכלל. שפי חזר לארץ ב-1961. מחליפו של שפי כמפקד המספנה היה סא"ל יוסף בן שמואל שפיקד על המספנה מ-1957 עד 1961. עם חזרת הקצינים מן המחזור השני ללימודים נתמנה יהושע להב שניידמסר בשנת 1961 כמפקד המספנה. יוסף בן שמואל השתחרר ועבר לחברת צים.
אחד האלמנטים הנוספים שהמספנה שירתה הייתה שייטת 13. הקשר הראשון שנוצר היה כששייטת 13 התחילה להיכנס לחיל-הים, זה התרחש בתקופה הרבה יותר מאוחרת, כשיוחאי בן-נון עשה הסבת חובלים ועבר למשחתות. אנשי שייטת 13 התחילו להשתלב במפקדת חיל-הים בתור קצינים בכירים. רק אז נפתחה שייטת 13 לכל חיל-הים. תהליך זה היה בסוף שנות החמישים והיה איחוד כולל של כלל הגופים הטכניים תחת המספנה.
נוצרה התנגדות של קציני ההנדסה למהלך זה מן הטעם שחשבו כי ראוי שהגורם המבצעי יהיה אחראי על ההנדסה גם כן. הרמטכ"ל משה דיין אישר זאת והשינוי בוצע. שינוי זה בא בעקבות ועדת סופר. בוטלה מחלקת משק ומחלקת הנדסה על ידי תוספת שני ענפים במחלקת הנדסה, ענף שעסק בדלק, וענף שעסק במזון ולבוש, בצורה זו נפתרו כלל בעיות המשק (שהייתה מחלקה קטנה מאוד) ונחסכה הפונקציה של קצין מטה מיוחד לנושאי משק בדרגת אל"ם. כך למעשה הוקמה מחלקת ציוד כאשר רמחצ"ד הראשון היה אברהם זכאי משנת 1956 ועד 1959. מחליפו היה אריה קפלן בין 1957 ל-1962 אשר חזר לחיל הים לאחר שהיה סגנו של מפקד חיל החימוש, עמוס חורב בשנת 1956 לפי בקשת משה דיין.
עם חזרתו ארצה של יעקב שפי הוא היה בתפקיד חפיפה עם אריה קפלן (קיפי). בהמשך היה יעקב שפי רמחצ"ד בין 1962 ל-1969. ובתקופתו הארוכה כרמחצ"ד (7 שנים) נערך החיל לקליטת הסטילים, שהיוו מהפכה טכנולוגית משמעותית. ההערכות לקליטה כללה שנים עשר (12) פרויקטים: