cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ההון ושברו
ביקורת
היו שראו בה הישג בעצם הצגת תיאוריה חדשה של הון, שאמנם שואבת מן הכלכלה הפוליטית המרקסיסטית את מרכזיותו של הצבר ההון, אולם משליכה הצידה את תאוריית הערך של העבודה ומציבה במקומה תיאוריה וובלניאנית מוסדית. התיאוריה נראתה כמספקת הסברים אלגנטיים ולא מסורבלים יחסית לתיאוריות אחרות העוסקות בתהליכי השינוי שעוברים מדינות לאומיות על רקע התפשטות הקפיטליזציה העסקית בעולם ללא גבולות לאומיים. חלק מהמבקרים האוהדים סברו כי היא מציעה לא רק ביקורת על תיאוריות הערך הקיימות אלא גם מציגה תאוריית ערך אלטרנטיבית שניתן לבנות מסביבה כלכלה פוליטית חדשה.
בין המבקרים האוהדים בלטה מהרן לארודי, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת אמהרסט בארצות הברית, שכתבה בביקורתה בין השאר: "...בעבודתם המרשימה, ניצן וביכלר הציגו ברהיטות, בזהירות ולדעתי באופן משכנע, את טענותיהם כי עלינו לדחות את תפיסות ההון הנאו-קלסיות והמרקסיות כאחד, ובמקומן לאמץ את תפיסת ההון האלטרנטיבית שהם מציעים: ההון הינו כוח. אני מודה שלפני קריאת הספר הייתי ספקנית, אף שהכרתי חלק מעבודותיהם הקודמות. לכן הופתעתי שהשתכנעתי ביותר כי במובן מסוים ההון הוא אכן כוח, ושהשקפה זאת מכילה תוכנית מחקר אמפירית וקפדנית שנושאת מסקנות מועילות".
חלק מהמבקרים לא אהדו את עצם הניסיון להפריך את הפיצול השורר מאז אדם סמית (וקרל מרקס) בין הכלכלה התועלתנית לבין הפוליטיקה הכוחנית (או בין ההון למדינה). גישה בנוסח ההצבר הדיפרנציאלי, המחברת הכול למקשה אחת "נשמעת כרדוקציוניסטית טהורה המגיחה מפרספקטיבה של לימודי גלובליזציה הוליסטיים, בהתחשב בכך שקיימים גם מודלים אחרים חשובים של כוח". התפיסה "ההולוגרמית" הזאת של הון-מדינה מסבירה לדעת מבקרים מסוימים את הסיבה לכך שתאוריית הון ככוח לא אומצה על ידי השמאל הרדיקלי, משום שהיא אינה מספקת מין אויב "סוכן" שניתן להילחם בו ולראות הישגים מיידיים.
מנגד היו חוקרים מתחומים שונים שהתלהבו מהיכולת השימושית שתאוריית ההצבר החדשה מציעה להם, בעיקר מהיכולת להסביר תופעות כלכליות-פוליטיות שונות באופן אמפירי ולא מסורבל.
כך למשל ג'יימס מקמהון, מרצה לכלכלה פוליטית של עסקי המדיה, כתב שתאוריית ההצבר הדיפרנציאלי מאפשרת להבין בבהירות את תהליך בחירת ההשקעות ותפיסת הסיכון בסרטים בהוליווד, וכן את ההיסטוריה של מחזורי עלייתם ונפילתם של אולפני ההסרטה בהוליווד.
כך גם סברו כלכלנים פוליטיים הכותבים על עסקי תרבות ההמונים. גם תהליכי ההפרטה והקפיטליזציה בחינוך הציבורי שהתחוללו בעשורים האחרונים נמצאו כמוסברים טוב יותר באמצעות תאוריית ההצבר הדיפרנציאלי.
תהליך השתלטות התאגידיים המרכזיים בעולם על עסקי גידול ואספקת המזון וכן על תחליפי האנרגיה נחקרו על ידי ג'וזף ביינס, פרופסור בקינגס קולג' בלונדון, באמצעות תאוריית ההצבר הדיפרנציאלי ובאמצעות מתודות החקירה הנובעות ממנה (כמו אומדן הרווחים הדיפרנציאליים, המחירים הדיפרנציאליים והאינפלציה הדיפרנציאלית). כך גם הראו מחקריו של הווארד פיליפ בספרו על תהליך הריכוזיות בעולם בעסקי המזון ההמוני, ובמחקרו על עסקי הבירה בארצות הברית, וכך גם תיאר טים די-מוזיו, פרופסור לכלכלה פוליטית באוניברסיטת וולונגונג באוסטרליה, את תהליכי ריכוזיות השליטה באנרגיה בעולם.
היו אף שאימצו את המודל הכללי של הון-ככוח כדי לתאר את השינויים ההיסטוריים שהתחוללו בכלכלה הפוליטית במדינות מסוימות כמו דרום קוריאה או לבנון.
ארמון הלברון
ארמון הלברון (בגרמנית: Schloss Hellbrunn) הוא וילה בסגנון בארוק מוקדם, הנמצאת ליד מורצג (Morzg), המחוז הדרומי של העיר זלצבורג באוסטריה.
היסטוריה
הארמון נבנה בשנים 1613–1619 על ידי מרקוס סיטיקוס פון הוהנמס (Markus Sittikus von Hohenems), הנסיך-ארכיבישוף של זלצבורג. הארמון מפורסם בעיקר בזכות "מזרקות השעשועים" שלו - גן מלא בפסלים, כוכים, בריכות ומזרקות גלויות ומוסתרות שמטרתן הייתה לשעשע ולהשתעשע עם אורחיו של הארמון. הארמון שימש לשהייה ביום במשך הקיץ, אך בערבים חזר סיטיקוס לזלצבורג, ולכן אין בווילה חדר שינה. לצד הארמון ישנו פארק עירוני רחב-ידיים.
הארמון מפורסם בזכות משחקי המים (Wasserspiele) שבו, שהיום מהווים את אחת האטרקציות המרכזיות של זלצבורג בחודשי הקיץ וזוכה לפופולריות רבה בקרב התיירים. מזרקות השעשועים הן המצאה של מרקוס סיטיקוס, שהיה ידוע בחוש ההומור שלו. מטרתן הייתה להשתעשע עם אורחיו על ידי מזרקות מוסתרות שהרטיבו אותם בהפתעה. לצידן היו גם מזרקות גלויות ומתקנים שמופעלים על ידי מים שנועדו לעשות רושם. בין המזרקות המפורסמות הן שולחן אוכל מאבן ולצידו כיסאות מאבן ובו חבויים מזרקות בתוך הכיסאות (למעט הכיסא של הארכיבישוף) ועל הרצפה. כמו כן ישנו תיאטרון בובות המופעל על ידי מים, שנבנה ב-1750. בגן מספר כוכים: כוך ובו קולות ציפורים המופקים בידי מים וכן כוך ובו כתר המועף כלפי מעלה על ידי סילון מים, המסמל את עלייתו ונפילתו של הכוח השלטוני. בכל אותם פעלולים ומזרקות ישנה נקודה אחת שאיננה נרטבת: הנקודה שבה ישב או עמד הבישוף וממנה הפעיל את המזרקות (כיום נמצאים בה מדריכי הסיורים באתר שמפעילים את המזרקות להנאת התיירים).
ארמון הלברון ממוקם בקצהו של פארק רחב-ידיים, בו נמצא ביתן הקיץ ("גזיבו") מהסרט "צלילי המוסיקה", ולידו גן חיות, תיאטרון אבן ובניין קטן הידוע בשם Monatschlossl, או "ארמון החודש הקטן" שכן הוא נבנה תוך חודש אחרי שמבקר העיר לסיטיקוס שבניין על הגבעה ישפר את הנוף מהארמון. סיטיקוס הקשיב לעצתו וכאשר המבקר חזר תוך חודש המבנה היה בנוי. כיום הוא משמש כאגף האתנוגרפי במוזיאון קרולינה אוגסטאום.
All of the Girls You Loved Before
All of the Girls You Loved Before (בעברית: כל הבנות שאהבת קודם) הוא שיר של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. השיר יצא לאור ב-17 במרץ 2023.
רקע והוצאה
במקור, סוויפט הקליטה את השיר בפברואר 2019, עבור אלבום האולפן השביעי שלה, Lover, אך בחרה לבסוף לא לכלול אותו ברשימת הרצועות הסופית של האלבום. בשנת 2020 דלף מידע על הרצועה, ששמה אז היה "All of the Girls". בפברואר 2023 הודלף קטע קצר באיכות נמוכה של השיר, ובהמשך מספר קטעים נוספים ולבסוף השיר המלא.
ב-16 במרץ 2023, ערב לפני תחילת סיבוב ההופעות השישי של סוויפט, "The Eras Tour", הכריזה הזמרת כי תוציא את השיר באופן רשמי בחצות, יחד עם שלוש הקלטות מחודשות של שירים קודמים שלה, "If This Was a Movie" מגרסת הדלוקס של אלבומה Speak Now, וכן "Eyes Open" ו-"Safe & Sound" מפסקול הסרט משחקי הרעב, The Hunger Games: Songs from District 12 and Beyond. ב-17 במרץ 2023 הפך השיר זמין בפלטפורמות הסטרימינג, כאשר עטיפתו היא העטיפה הרשמית של Lover, וכן נכלל במיני-האלבום "The More Lover Chapter", שמכיל מספר רצועות נוספות מ-Lover.
כעשר שעות לאחר צאתו, הגיע השיר למקום הראשון במצעד ה-iTunes האמריקאי, והיה לשיר ה-57 של סוויפט שעשה זאת.
מילות השיר
השיר עוסק, ככל הנראה, בעברו הרומנטי של בן זוגה הנוכחי, השחקן הבריטי ג'ו אלווין, כאשר סוויפט מודה לאהבותיו הקודמות על שהפכו אותו לאדם שהוא כיום.
לאנדרו פארדס
קריירת מועדונים
פארדס ערך את הופעת הבכורה שלו בבוקה ג'וניורס ב-6 בנובמבר 2010 בניצחון החוץ 0–2 על ארחנטינוס ג'וניורס. ב-29 בינואר 2014 הושאל לקייבו ורונה לשארית עונת 2013-14.
ב-19 ביולי פארדס הושאל לרומא מבוקה ג'וניורס עם אופציית רכישה. חודשיים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי רומא כאשר נכנס כמחליף בניצחון הבית 0–2 על הלאס ורונה. ב-8 בפברואר 2015 כבש פארדס את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–2 על קליארי. ביוני 2015 רומא הודיעה על מימוש אופציית הרכישה והחתימה את פארדס בעבור 6 מיליון אירו. באותה העונה הושאל לאמפולי.
ביולי 2017 הוחתם בזניט סנקט פטרבורג הרוסית ל-4 שנים, תמורת 23 מיליון יורו. את שערו האירופי הראשון הבקיע פארדס ב-7 בדצמבר במסגרת הליגה האירופית בניצחון החוץ 1–3 נגד ריאל סוסיאדד.
לאחר שמועות רבות על התעניינות בו מצד מילאן וצ'לסי, ב-24 בינואר 2019 נודע כי חתם בפריז סן-ז'רמן מליגת העל הצרפתית תמורת 47 מיליון יורו.
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל פארדס ליובנטוס לעונה אחת עם אופציית רכישה.
ב-16 באוגוסט 2023 פארדס חותם לשנתיים ברומא עם אופציה לעונה נוספת.
קטע קריטי
במחשבים, קטע קריטי הוא קטע בפעילותן של מערכות מקביליות, שבמהלכו הן משתמשות ללא תיאום במשאב משותף, באופן העלול לגרום לתוצאות לא רצויות.
במערכות הפעלה, התוצאות הלא רצויות יכולות להיווצר בזמן שמערכת ההפעלה שמריצה את קטעי הקוד מבצעות החלפת הקשר (באנגלית – Context switch) במהלך הרצת הקטע הקריטי או משום שהקטע הקריטי רץ במקביל לַגורם הנוסף (בעזרת עיבוד מקבילי או חישוב מבוזר). כיוון שהשליטה בתזמון בין הקטע הקריטי לגורם הנוסף נעשית על ידי גורם שלישי (לרוב מערכת ההפעלה), נדרשים אמצעים כדי לוודא שהקוד יבצע את מטרתו.
מדען המחשב אדסחר דייקסטרה סקר את הנושא לראשונה במאמרו משנת 1965 – "פתרון בעיית השליטה בתכנות מקבילי".
דוגמה לקטע קריטי
כדוגמה לקטע קריטי ניתן לקחת קטע מפעולתם של שני תהליכונים (המערכות), שמשתמשים ללא תיאום במשתנה משותף (המשאב). תהליכון ראשון יוסיף 1 למשתנה, ואחר יפחית ממנו אחד.
ניתן להציג את קטע פעולתם בפסאודו קוד, כך: ! ! תהליכון שני ! 1 ! 2 ! 3 התוצאה שאנחנו מצפים לה היא שערך המשתנה יישאר כפי שהיה, מאחר שהוספת 1 והורדת 1 הן פעולות שמבטלות זו את זו, ומחזירות את המשתנה לערכו המקורי.
פתרון בעיית הקטע הקריטי
ישנם מספר גורמים שיש להקפיד עליהם כאשר ניגשים לפתרון בעיית הקטע הקריטי כדי לפתור את הבעיה ולא ליצור בעיות אחרות.
קיימים מספר פתרונות לבעיית הקטע הקריטי. חלקם משתמשים בכלים שמערכת ההפעלה מספקת (מנעול, סמפור וכדומה) וחלקם לא.
חסימת פסיקות
במעבדים יש אפשרות לחסום את הפסיקות, מה שיכול לשמש לצורך מניעת החלפת הקשר באותו המעבד בקטע הקריטי. פעמים רבות משתמשים בחסימת פסיקות על מנת לייצר פעולה אטומית קטנה שתשמש כסמפור או לחסימת החלפת הקשר לוגית של מערכת ההפעלה.
האלגוריתם של פטרסון
בשנת 1981 ניסח גארי פטרסון אלגוריתם לפתרון בעיית הקטע הקריטי עבור 2 תהליכים\תהליכונים. האלגוריתם משתמש בשני משתנים משותפים, flag ו־turn. ערך חיובי עבור מראה על כך שתהליך n מעוניין להיכנס לקטע הקריטי שלו. הכניסה לקטע הקריטי ניתנת לתהליך P0 אם תהליך P1 לא מעוניין להיכנס לקטע הקריטי שלו או אם P1 נתן קדימות לתהליך P0 על ידי השמת הערך 0 במשתנה turn.
האלגוריתם של פטרסון לא משתמש בכלים מיוחדים לפתרון בעיית הקטע הקריטי אלא עושה זאת באמצעים הרגילים שעומדים בפני המתכנת ובעזרתם הוא מתמודד עם כל הגורמים שדורשים טיפול:
האלגוריתם עובד בשיטה של המתנה פעילה (busy waiting) כלומר, כאשר הקטע הקריטי לא סיים לרוץ, כל זמן שלא הגיע תור התהליך השני להריץ את הקטע הקריטי הוא יהיה תקוע בלולאת ה־ וידרוש זמן מעבד. יש להזכיר גם שניתן ליישם רעיון דומה עבור N תהליכים.
פתרון באמצעות סמפור
סֶמָפוֹר הוא מנגנון לסנכרון תהליכים, ומטרתו לפתור את בעיית הקטע הקריטי. מנגנון הסנכרון נוצר בעזרת משתנה מונה או משתנה בינארי (בסמפור בינארי) ותור, שניתן לבצע עליהם את הפעולות  ו־  כאשר כל אחת מהם נעשית בצורה אטומית.
יישום סמפור מונה
פעולת ה־signal (נקראת גם V),פועלת באופן הבא:
כדי שכל פעולה תתבצע באופן אטומי צריך שמערכת ההפעלה תתמוך בכך ולרוב היא מספקת את הסמפור.
שימוש בסמפור
כאשר תהליך מכיל קטע קריטי ניתן למנוע גישה למשאב המשותף על ידי אתחול ערך הסמפור ל־1, ביצוע פעולת ה־wait לפני הקטע הקריטי ופעולת signal אחריו. ניתן לראות שהשימוש בסמפור ממלא את שלושת התנאים: בנוסף לשלושת התנאים האלו, השימוש בסמפור מונע "המתנה פעילה" כי הוא חוסם תהליכים שכרגע לא עובדים ומעיר אותם כשמגיע תורם.
קיפאון
קיפאון (באנגלית: Deadlock) היא בעיה שיכולה להיווצר בגלל העיקרון של המניעה ההדדית. כאשר קיימים שני תהליכים שכל אחד מהם משתמש במשאב משותף שונה והם גם רוצים להשתמש במשאב שהשני מחזיק, אז נוצר מצב של קיפאון כלומר, אף תהליך לא יכול לבצע את מטרתו כי הראשון מחכה עד שהוא יקבל את המשאב שהשני משתמש בו כרגע. והשני לא יסיים להשתמש במשאב כי הוא צריך את המשאב שהראשון משתמש בו כדי לסיים לעשות את מטרתו.
בעיית היצרן־צרכן
בעיית היצרן־צרכן (נקראת גם "בעיית החוצץ־המוגבל") הוא מצב שקיימים שני תהליכים כאשר אחד מהם מייצר מידע ושם אותו בחוצץ (buffer) בעל גודל מוגבל והתהליך השני שולף אותו מהחוצץ ומשתמש בו. החוצץ הוא משאב משותף והיצרן והצרכן לא יכולים לגשת אליו בו זמנית כדי שלא יתקבל מידע פגום. הבעיה היא שהיצרן יכול לשים בחוצץ כמות מוגבלת של מידע ואילו הצרכן יכול לצרוך רק כאשר קיים מידע בחוצץ. כדי לפתור את הבעיה הזאת יש להשתמש בפתרון שלא יאפשר גישה למידע בזמן שאחד התהליכים עדיין משתמש בו ובנוסף שלא ייווצר קיפאון כשהיצרן מנסה לייצר יותר מידע ממה שהחוצץ יכול להכיל וכשהצרכן מנסה לצרוך מידע כאשר החוצץ ריק.
בעיית הקוראים־כותבים
בעיית הקוראים כותבים נוצרת כאשר יש מידע ושני סוגי תהליכים שנגשים למידע. תהליך קורא – קורא את המידע מבלי לשנות אותו. תהליך כותב – יכול לקרוא את המידע וגם לשנות אותו. כאשר הכותב ניגש למידע אז אסור לשום תהליך אחר לגשת למידע במקביל כדי שלא יתקבל מידע שגוי. כאשר הקורא ניגש למידע אז ניתן לאפשר גם לקוראים אחרים לגשת למידע והקריאה לא מהווה קטע קריטי ביחס לקוראים אחרים.
תתכן כאן בעיה של הרעבת הכותבים כי ברגע שיהיו הרבה קוראים אז הכותב לא יצליח לגשת אל המידע כי סביר שיהיה לפחות קורא אחד שמשתמש כרגע במידע.
טלי ניר
טלי ניר (נולדה ב-28 באפריל 1973) היא משפטנית ישראלית, עיתונאית ופעילה חברתית. מנכ"לית-מייסדת של עמותת 121 - מנוע לשינוי חברתי.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב וגדלה ברמת השרון. בנעוריה הייתה כתבת נוער בקול ישראל. בשירותה הצבאי בין השנים 1991 ל-1993 שירתה במחלקת החדשות בגלי צה"ל ככתבת לענייני חינוך ובהמשך ככתבת לענייני משפט, עורכת משדרי חדשות ומגישת מבזקי חדשות.
בין השנים 1994 ל-2000 עבדה כעיתונאית, עורכת ושדרנית בחברת החדשות של ערוץ 2. בתחילה, ככתבת לענייני משפט, אשר סיקרה את עבודת בית המשפט העליון ומשרד המשפטים. בהמשך, ערכה משדרי חדשות, לרבות המהדורה המרכזית, הגישה מבזקי חדשות ועשתה כתבות לאולפן שישי. במקביל למדה לתואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית.
ניר התמחתה בעריכת דין אצל פרקליטת המדינה, עדנה ארבל, ולאחר הסמכתה כעורכת דין המשיכה לעבוד תקופה קצרה כעוזרתה המשפטית של ארבל.
בין השנים 2003 ל-2005 שהתה בהולנד ולמדה לתואר שני במשפטים וכלכלה בתוכנית ארסמוס של התאחדות האוניברסיטאות האירופיות ולתואר שני נוסף במשפט בינלאומי פומבי באוניברסיטת אמסטרדם, אותו סיימה בהצטיינות. במקביל ללימודי התואר השני עבדה ככתבת עיתון הארץ וחברת החדשות בהולנד.
בין השנים 2006–2017 עבדה כעורכת דין וכסמנכ״לית האגודה לזכויות האזרח בישראל. כמנהלת המחלקה לזכויות חברתיות וכלכליות של הארגון, עסקה בקידום זכויות אזרחי ישראל בתחומי הבריאות, הדיור, התעסוקה, החינוך, הרווחה והקיום בכבוד.
במקביל לעבודתה באגודה פרסמה ניר באופן קבוע טורי דעה בידיעות אחרונות.
באוגוסט 2017, הקימה ניר את עמותת 121 מנוע לשינוי חברתי, ארגון לא מפלגתי וללא מטרת רווח, הפועל לקידום חקיקה ושיפורים במדיניות החברתית-כלכלית לרווחת הציבור ולחיזוק התשתיות החברתיות להמאה ה-21. 121 עובדים עם עמותות ואנשי מקצוע מכל קבוצות האוכלוסייה, ומפתחים יחד הצעות בתחומי התעסוקה, החינוך, הבריאות והרווחה, שיפתרו מצוקות הנוגעות למספר גדול של אנשים. מטרת הארגון היא למנף את הידע והניסיון הקיים בשטח כדי להגיש לקובעי מדיניות הצעות לשיפורים בעלות ערך מוסף משמעותי, שייתנו גיבוי לצעדי מדיניות נכונים.
פעילות חברתית וציבורית
כמנכ״לית עמותת 121 הובילה ניר את הדרישה לפיצוי מפוטרי מגפת הקורונה, שלא היו זכאים לדמי אבטלה. 121 גייסו ארגונים חברתיים רבים לעבודה משותפת עם מקבלי החלטות בממשלה ובכנסת, ובעקבות כך קיבלו 70,000 מפוטרים בני 67 ומעלה מענקי הסתגלות חודשיים. בנוסף, שונה חוק ביטוח לאומי כך ש-40,000 מקבלי קצבאות נכות, זקנה, השלמת הכנסה ומזונות, קיבלו דמי אבטלה מלאים.
במסגרת 121, הקימה ניר את ״המקפצה - המטה להשקעה במקצועות המחר״, שותפות של מגזר עסקי ומגזר חברתי, שמטרתה לגרום לממשלה להשקיע שיפור מיומנויות עובדים שלא באקדמיה. במהלך הקורונה, שכנעה השותפות את הממשלה להקצות 700 מיליון שקלים להכשרות מקצועיות ל-100,000 מובטלים, וכן לשנות את דרכי העבודה של המערך הממשלתי להפעלתן, כך שהקורסים יפותחו ויבוצעו על ידי מוסדות איכותיים בשיתוף מעסיקים.
ניר ועמותת 121 מקדמים גם השקעה ממשלתית בחינוך לגיל הרך ולשם כך הקימה העמותה את שותפות ״בידיים טובות - המטה להשקעה בגיל הרך״, שדורש כצעד ראשון שהממשלה תשקיע בהכשרות מקצועיות לכל המחנכות שעובדות במסגרות לגילאי לידה עד שלוש.
יוזמה נוספת של העמותה היא שותפות ״מתכון להצלחה - הפורום לקידום הזנה בחינוך״, שמטרתה להבטיח שתלמידים בחינוך העל יסודי שסובלים מחוסר ביטחון תזונתי, יזכו לארוחות בבתי הספר שיאפשרו להם להתמיד בלימודיהם.
לקראת הבחירות לכנסת בספטמבר 2019, ניתחה את הבטחות המפלגות בנושאים החברתיים-כלכליים בפרויקט מיוחד עם חדשות 12.
בין השנים 2011–2015 הובילה ניר את הדרישה לאסור ניתוקי מים לחסרי אמצעים כלכליים. היא הגישה עתירה לבג"ץ הדורשת לאסור את ניתוקי המים עד להסדרת הנושא. פעילותה ביחד עם שותפיה לאגודה לזכויות האזרח ופעילים חברתיים מכל רחבי הארץ הביאה לכך שוועדת הכלכלה של הכנסת אימצה כללים חדשים שאוסרים ניתוקי מים לחסרי אמצעים החל מאפריל 2015.
קודם לכן, ניר עסקה בקידום זכויות מובטלים ומקבלי הבטחת הכנסה והייתה שותפה למאבק נגד תוכנית ויסקונסין, במתכונת בה פעלה. מאבק זה הביא לכך שתוכנית ויסקונסין בוטלה באפריל 2010 על ידי ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת. בעקבות כך, הייתה שותפה לניסוח הצעת חוק שהציעה חלופה לתוכנית וזו הוגשה על ידי כל חברי ועדת העבודה והרווחה דאז.
ניר הייתה שותפה גם לעבודת הקואליציה לרפואת שיניים ציבורית, שהישגה הראשון היה החלטת הממשלה להכליל את טיפולי השיניים לילדים בסל הבריאות החל מיולי 2010. כמו כן, היא הייתה שותפה למאבקים החברתיים של הקואליציה לדיור בר השגה, המטה לשוויון בשירותי בריאות ופורום הארגונים למאבק בעוני.
ביחד עם ד״ר שגית לוינר ניתחה ניר את מדיניות המיסוי של ממשלות ישראל במאמר שכותרתו: מדיניות חברתית באצטלה כלכלית: מטרותיה של מערכת המס בישראל, ופורסם ב"ספר לפידות" בעריכת דוד גליקסברג, בשנת 2015.
בתקופה שעבדה עם תושבי ירושלים המזרחית פרסמה ניר דוחות שחשפו את מצב זכויות האדם שלהם וייצגה אותם בשורה של עתירות בנושאי בינוי ותשתיות, שירותי חינוך, רפואת חירום, חופש תנועה, ועבודת המשטרה. במסגרת זו פרסמה דוח על כשל הרשויות בהגנה על זכויות אדם באזורי ההתנחלויות שבירושלים המזרחית.
פעילות משפטית
עו"ד טלי ניר הגישה מספר עתירות לבית המשפט העליון, שהתקבלו והפכו לפסקי דין תקדימיים, בהם:
במהלך המחאה של קיץ 2011 ניסחה ניר בשיתוף חוקרים ופעילים בתחום הזכויות החברתיות הצעת חוק יסוד: זכויות חברתיות, השונה מהצעות קודמות, בכך שהיא כללה פירוט רחב של כל אחת מהזכויות הקונקרטיות ומגדירה את התוכן שלהן במונחים מעשיים. מבנה חוק-היסוד המוצע דומה למבנה חוקי היסוד שבהם מוגנות חלק מהזכויות האזרחיות והפוליטיות: ההגנה החוקתית מוקנית בדרך של קביעת הזכות, ולצדה קבועה פסקת הגבלה המציבה תנאים לפגיעה באותה הזכות. מכיוון שחיוב הממשלות בתחום החברתי מוגבל מעצם טבעו ליכולת הכלכלית של המדינה מוצע לקבוע בסעיף 3(ב) כי "המדינה מחויבת לפיתוח ולקידום מתמשך של התנאים להבטחת מימושן של הזכויות החברתיות עד כדי מירב המקורות העומדים לרשותה ובאופן הדרגתי בהתאם ליכולתה הכלכלית". ההצעה הונחה ב-2011 על שולחן הכנסת על ידי ח"כים ממגוון סיעות, הן של הקואליציה והן של האופוזיציה: שלי יחימוביץ', זבולון אורלב, חיים כץ, אורלי לוי, שלמה מולה, אורי אורבך, זהבה גלאון, ניצן הורוביץ, דב חנין, איתן כבל, וג'מאל זחאלקה.
קישורים חיצוניים
ממאמריה:
אוליאנובסק
אוליאנובסק (ברוסית: Улья́новск; עד 1924 נקראה סימבירסק, Симби́рск) היא עיר היושבת על נהר הוולגה ברוסיה, 893 ק"מ מזרחה ממוסקבה. משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז אוליאנובסק. אוכלוסייתה מונה 624,518 תושבים (נכון ל-2017).
היסטוריה
העיר הייתה במקור מבצר בשם "סינבירסק", שנבנה בשנת 1648 על גבעה ממערב לנהר הוולגה, שתוכנן להגן על הצד המזרחי של רוסיה מפני הנוגאים.
למייסד העיר נחשב בוגדן חיטרובו, אציל ממקורבי הצאר אלכסיי מיכאילוביץ'. עשרים שנים אחרי הקמתו, ב-1668 הצליח המבצר לעמוד במצור שארך כחודש בידי עשרים אלף קוזקים בראשותו של סטפן ראזין. מנהיג מורד אחר, ימליאן פוגצ'וב נכלא בסימבירסק לפני הוצאתו להורג. באותה תקופה היה לעיר "קרמלין" משלו, עשוי עץ, שעלה באש במאה ה-18.
ב-1780 שונה שם העיר ל"סימבירסק" והיא הייתה לבירת מחוז.
לאחר שגבולותיה המזרחיים של רוסיה התרחבו לתוך סיביר, המבצר איבד את חשיבותו האסטרטגית, והחל להפוך לעיירה. ב-1796 קיבלה סימבירסק מעמד עיר. אוכלוסיית העיר הגיעה ל-26,000 ב-1856; 43,000 ב-1897.
בקיץ 1864 ניזוקה סימבירסק קשות על ידי דליקה. אך היא נבנתה מחדש בימי המושל אורלוב-דווידוב והמשיכה להתפתח.
בשנים 1827–1841 נבנתה בה קתדרלת השילוש הקדוש.
ב-1924 שם העיר שונה לאוליאנובסק, על שם ולדימיר לנין, ששמו המקורי היה ולדימיר אוליאנוב ונולד בעיר בשנת 1870. עוד שני מנהיגים פוליטיים היו בני העיר: אלכסנדר קרנסקי ואלכסנדר פרוטופופוב.
פעלו בה שני בתי ספר תיכון - אחד לבנים והשני לבנות, בית ספר לפרחי קצונה, בית ספר וסמינר דתי, בית ספר למסחר, בית ספר ליולדות, בתי ספר למיעוט הטטרי ולמיעוט הצ'ובשי, ומספר בתי ספר פרוכיאליים.
פעלה הספרייה על שם קרמזין, לזכרו של ההיסטוריון ניקולאי קרמזין שחי שנים רבות בעיר, והספרייה הציבורית על שם הסופר איוואן גונצ'רוב, שנולד בעיר.
היו במקום כמה בתי חרושת ומפעלים - מזקקה לוודקה, מפעל ליינות, מבשלה לבירה, לנרות, טחנת קמח, כמו כן כמה מוסדות צדקה.
אחרי הקמת המדינה הבושלביקית הפכה העיר למעין "מקדש" לפולחן של לנין. השלטון הסובייטי החריב עשרות כנסיות, קתדרלות ומנזרים, כולל הכנסייה שבה הוטבל לנין ובית שבו גר זמן-מה המשורר פושקין.
הקתדרלה שהוקמה לזכר גבורי העיר במלחמה להגנת המולדת משנת 1812 נהרסה כדי לפנות מקום לאנדרטה של לנין. בית הקברות של מנזר פוקרובסקי גולח בעזרת דחפורים כדי ליצור פארק קטן. הושארה במקום רק מצבת אביו של לנין, אך ללא הצלב.
בשנת 1957 הושלמה בניית התחנה ההידרו-חשמלית קויבישב במורד זרם הוולגה בקרבת אוליאנובסק. האגם המלאכותי שנוצר כיסה במים שטחי אדמה נרחבים מצפון ומדרום לעיר והגדיל במקומות מסוימים את רוחב נהר הוולגה עד 35 ק"מ.
בימי התקופה הסובייטית הייתה אוליאנובסק יעד תיירותי לעלייה לרגל אל המקומות הקשורים לפולחנו של לנין. אחרי קריסת המשטר הקומוניסטי של ברית המועצות, ירדה החשיבות התיירותית של העיר במידה רבה.
בשנת 2008 התקיים דיון נרחב בנושא שינוי שם העיר. עמדה על הפרק ההצעה להשיב לעיר את שמה ההיסטורי, "סימבירסק", אך הוחלט לבסוף שלא לשנות את שמה.
מקור שמות העיר
השמות הקודמים של היישוב, סינבירסק או סימבירסק, נחקרו בין השאר על ידי חוקר הטופונימים ו.פ. בראשקוב. היו בעבר ניסיונות לקשר אותו למילים הצ'ובאשיות "סין בירן" - "הר לבן"; למילים המורדביניות "סויון ביר" - "הר ירוק"; ולמילים הטורקיות "סן בר" – "קבר בודד". במחצית השנייה של המאה ה-19 נדחו הסברים אלה על רקע נימוקים לשוניים המבוססים על חקר השפות הנ"ל. באותה תקופה נפוצה ההשערה כי שם העיר בא משמו של ח'אן בולגרי כלשהו, אולם לא נמצאה אסמכתה לכך.
השערה מקובלת יותר בימינו מתייחסת לטופונים "סימביר" ממקור מונגולי הנפוץ במרחב המונגולי, שמובנו בימינו "הר קדוש". מימי קדם הקימו המונגולים מזבחים לאלילים ומקדשים שנקראו "סים". גבעות והרים שעליהם הוצבו מזבחים ומקדשים אלה נקראו "סימבור" או "סימביר". לא מן הנמנע שבתקופת "אורדת הזהב", במאות ה-13–14, מזבח כזה הוקם גם על הגדה הגבוהה של הוולגה. יישובים בקרבת מזבח או מקדש כזה שאלו את שמם מהם. השם "סינבירסק" נקשר להיגוי המקומי המיוחד של האוכלוסייה הרוסית-טטרית במאות ה-17 וה-18, ותוקן ב-1780 לגרסה הקרובה לגרסה הקדומה יותר – "סימבירסק".
ערים תאומות
לאוליאנובסק שבע ערים תאומות:
מרגרט קוונדיש, דוכסית ניוקאסל
מרגרט לוקאס קוונדיש, דוכסית ניוקאסל (באנגלית: Margaret Cavendish, Duchess of Newcastle-upon-Tyne; 1623 – 15 בדצמבר 1673) הייתה אריסטוקרטית אנגליה, פילוסופית, משוררת, מדענית, סופרת ומחזאית מהמאה ה-17. היא נולדה בשם מרגרט לוקאס, והייתה אחותם הצעירה של סר ג'ון לוקאס וסר צ'ארלס לוקאס, שהיו בעלי מנזר קולצ'סטר ותומכים בולטים של המשטר המלוכני באנגליה בזמן מלחמת האזרחים האנגלית. היא עצמה הייתה בת לווייתה של המלכה הנרייטה מריה ואף גלתה עימה לצרפת, שם חיו בחצרו של המלך לואי הארבעה עשר. בשנת 1645 נישאה לדוכס ניוקאסל, ויליאם קוונדיש (שהיה אז מרקיז).
קוונדיש הייתה משוררת, פילוסופית, וסופרת שכתבה פרוזה, רומנים מסות ומחזות. את יצירותיה פרסמה תחת שמה האמיתי, בתקופה בה רוב הנשים שפרסמו את כתביהן עשו זאת בעילום שם. בכתיבתה התייחסה למספר נושאים וביניהם מגדר, כוח, נימוסים, השיטה המדעית ופילוסופיה. הרומן האוטופי שלה, ״העולם הלוהט״, הוא מראשוני ז'אנר המדע הבדיוני. כתיבתה הנרחבת בנושאי פילוסופיית הטבע והמדע המודרני המוקדם הייתה ייחודית, היא פרסמה יותר מתריסר יצירות מקוריות, ואם לוקחים בחשבון גם את התיקונים שפרסמה ליצירותיה, מגיע מספר פרסומיה הכולל לכעשרים ואחת.
הסיפור האמיתי על לידתי, חינוכי וחיי (1656)
קוונדיש פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה "הסיפור האמיתי על לידתי, חינוכי וחיי" כנספח לספרה "תמונות טבע מצוירות בעפרונות מדומיינים לחיים", שפורסם בשנת 1656. בנספח זה, עוסקת קוונדיש באילן היוחסין שלה, במעמדה הסוציו-אקונומי, בעושר, בחינוך ובנישואין. קוונדיש מספרת גם על תחביביה ונימוסיה, ומספקת הצצה על גוני אישיותה: נטייה לשאפתנות, ביישנות קיצונית וטבע מהורהר. כמו כן, קוונדיש חולקת את השקפותיה בנושאי מגדר (ההתנהגויות והפעילויות הנאותות לנשים), פוליטיקה (הפרלמנטרים לעומת הרויאליסטים) ומעמד (התנהגות נאותה בקרב משרתים).
הנספח האוטוביוגרפי מכיל גם פירוט של חייה המשפחתיים, כולל ביוגרפיה קצרה של אחיה צ'ארלס לוקאס, אחד מהפרשים הבולטים במלחמת האזרחים האנגלית, שהוצא להורג על ידי הפרלמנטרים באשמת בגידה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית השנייה. בנוסף, מתארת קוונדיש את הקשיים האישיים והכלכליים עימם התמודדו היא ובני משפחתה בעקבות המלחמה והמתיחות הפוליטית, ביניהם אובדן נכסים ואבל.
השנים המוקדמות
אביה של קוונדיש, תומאס לוקאס, הוגלה לאחר קרב שנגמר במותו של אדם. המלך ג'יימס חנן אותו בשנת 1603, והוא שב לאנגליה. קוונדיש, שהייתה הצעירה מבין שמונה אחים, בילתה זמן רב עם אחיה. היא לא זכתה לקבל חינוך פורמלי, אך נהנתה מגישה נרחבת לספרות מקצועית. כמו כן, למדה יחד עם אחיה אצל מורה פרטי, אך לדבריה, הם הקדישו לו תשומת לב מועטה בלבד, את תפקידו היא מתארת כ"פורמלי יותר מאשר מועיל". כבר בגיל צעיר החלה קוונדיש לבטא את רעיונותיה בכתב, כיוון שהתבטאויות ציבוריות של נשים בנושאים אינטלקטואלים לא היו מקובלות באותה תקופה. הגיגיה נשמרו לעת עתה בפרטיות הביתית. משפחתה הייתה משפחה בעלת אמצעים, וקוונדיש מציינת כי אמה, על אף היותה אלמנה, שמרה על המשפחה במצב כלכלי יציב, שנופל רק במעט מזה שהיה בימי חייו של אביה. היא ואחיה נהנו מגישה ל"הנאות כנות ותענוגות לא מזיקים", הודות לאימם, שהסתדרה ללא עזרה גברית.
בת לווייתה של המלכה הנרייטה מריה
כאשר הייתה המלכה הנרייטה מריה באוקספורד, קוונדיש ביקשה וקיבלה מאימה רשות להפוך לאחת מבנות לווייתה. קוונדיש ליוותה את המלכה בגלותה לצרפת, ובפעם הראשונה בחייה התרחקה מבני משפחתה. בניגוד לביטחון שחשה בקרב אחיה, בחברת זרים הפגינה ביישנות קיצונית. ביישנות זו נובעת, לדבריה של קוונדיש, מפחד כי תדבר או תנהג בצורה בלתי הולמת (בהיעדרם של אחיה המנחים אותה), מה שעלול לחבל בשאיפותיה להתקבל בחברה ולהיות אהובה על סביבתה. בעקבות זאת נהגה לדבר רק כשהייתה מוכרחה, מה שיצר את הרושם שהיא טיפשה. בהתייחסה לכך מציינת קנדוויש כי העדיפה להיחשב לטיפשה מאשר להיתפס כגסת רוח או מופקרת. היא התחרטה שעזבה את ביתה, וכתבה לאימה שברצונה לעזוב את חצר המלוכה, אולם אימה שכנעה אותה להישאר ולא לבייש את עצמה בעזיבה. היא נשארה בתפקידה למשך שנתיים נוספות, עד שנישאה לוויליאם קוונדיש, שהיה באותה זמן מרקיז ניוקאסל (ובהמשך נעשה דוכס).
נישואין עם ויליאם קוונדיש, המרקיז של ניוקאסל
קוונדיש הבחינה כי בעלה אהב את ביישנותה. כמו כן, היא הצהירה כי הוא הגבר היחיד שאהבה מעודה, ואהבה זו אינה קשורה לעושר וכוח אלא להכרת תודה, תחושת חובה ונאמנות עמוקה. היא האמינה שאלו הן התכונות שבזכותן אנשים נשארים ביחד, אפילו בזמנים קשים. אלו גם התכונות שבזכותן משפחתה ובעלה עוברים בשלום את הקשיים הנגרמים להם כתוצאה מהמצב הפוליטי המתוח באנגליה. קוונדיש מעולם לא הרתה, על אף מאמציו של רופאה. לבעלה היו שני ילדים מנישואין קודמים.
בעיות כלכליות
כמה שנים לאחר נישואיה, קוונדיש ואחיו של בעלה, סר צ'ארלס קוונדיש, חזרו לאנגליה. קוונדיש שמעה כי נדל"ן השייך לבעלה (שעוקל בשל עמדותיו הפוליטיות כתומך במשטר המלוכני) עומד בפני מכירה, וקיוותה שתוכל להרוויח מהמכירה, אך לא קיבלה דבר. לאחר שתקוותה התבדתה, החליטה כי מאמצים אלו להשיג הון אינם שווים את הטרחה, ועזבה את אנגליה כדי להיות שוב עם בעלה.
אופנה ותהילה
בזיכרונותיה, מספרת קוונדיש על הנאתה מאופנה, באמצעותה היא ממציאה את עצמה מחדש. בלבושה, במחשבותיה, ובהתנהגותה היא מכוונת לייחודיות, ואינה אוהבת להתלבש כמו נשים אחרות. תשוקה זו לאופנה תרמה לתשוקתה לתהילה ציבורית. כמה פסקאות בספר זכרונותיה מוקדשות לתיאור עמדתה המוסרית: אף על פי שהיא רואה את הטוב שבזולת, אין היא חושבת שזה פסול לשאוף להתעלות מעל אנשים אחרים, ושאיפתה היא לתהילת נצח. היא צפתה כי החלטתה לכתוב אוטוביוגרפיה תגרור תגובות ביקורתיות, אך לטענתה היא אינה כותבת את זכרונותיה להנאתה אלא כדי שהדורות הבאים יתוודעו למורשתה ולחייה. לדעתה, כתיבת קורות חייה הייתה מוצדקת בדיוק כמו אוטוביוגרפיות של אחרים, דוגמת יוליוס קיסר ואובידיוס.
פילוסופיית הטבע של קוונדיש
פילוסופיית הטבע של קנדוויש דוחה תפיסות אריסטוטליות ופילוסופיה מכניסטית ומעדיפה דוקטרינות סטואיות. על אף שנשים מיעטו לכתוב על נושאים כאלו במאה ה-17, קנדוויש פרסמה שישה ספרים בנושא. קוונדיש עצמה לא רכשה השכלה פורמלית בתחום, אם כי בעלה ואחיו התעניינו אף הם בנושא ועודדו אותה להעמיק בו. בנוסף, יכול להיות כי נחשפה להגותם של פילוסופים בולטים דוגמת תומאס הובס במפגשים חברתיים. להובס הייתה ככל הנראה השפעה גדולה על פילוסופיית הטבע של קוונדיש, והיא אימצה את השקפתו המטריאליסטית, לפיה בטבע אין קיום של נפשות הנפרדות מגוף.
פעולה חוסמת
במחשב, פעולה חוסמת היא פעולה שלא חוזרת עד שהפעולה הושלמה בהצלחה או עד שמוחזרת שגיאה. תהליך, או תהליכון שנחסם הוא תהליך/תהליכון שממתין לסיום פעולה כלשהי, למשל פעולת קלט/פלט. חלק מהפעולות שתהליך מבצע מול מערכת ההפעלה הן פעולות חוסמות, ועל כן הפעלתן עלולה לגרום לתהליך כולו להיעצר עד שמערכת ההפעלה תחזיר את תוצאת הפעולה.
דוגמה לפעולה חוסמת היא בקשת הנעילה של מנעול. בקשת הנעילה לא תחזור עד שהנעילה תצליח, והנעילה לא תצליח עד שהמנעול יהיה פנוי לנעילה (כלומר לא יוחזק על ידי תהליך אחר). במקרה זה התהליך/תהליכון הנועל עלול להחסם לזמן רב.
הימנעות מחסימה
לעיתים קרובות, נרצה לבצע פעולה חוסמת אך לאפשר לתהליך להמשיך לרוץ ולא להיעצר עד שהתוצאה תחזור ממערכת ההפעלה. במקרה כזה ניתן לפצל מהתהליך הראשי תהליכון שיפעיל את הפעולה החוסמת. במצב זה התהליכון נחסם אך התהליך הראשי לא נחסם וממשיך לרוץ. דוגמה למצב כזה נוכל לראות במימוש תוכנת צ'אט בסיסית שמאפשרת כתיבה וקריאה. כדי לקרוא מידע נכנס נבצע האזנה לשקע (Socket). האזנה לשקע היא פעולה חוסמת שלא חוזרת עד שמתקבל בשקע מידע. כלומר אם נבחר להמתין להודעה נכנסת, לא נוכל לשלוח הודעה משלנו עד שתתקבל אצלנו הודעה. כדי לאפשר צ'אט אינטראקטיבי יותר, שמאפשר שליחת טקסט וקבלת טקסט כל הזמן ולא רק בתורות, נפצל את התהליך לתהליכון קורא ותהליכון כותב.
ערוץ ג'וניור
ערוץ ג'וניור הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי לילדים (בבעלות "טלית תקשורת").
הערוץ מותג בתחילתו כערוץ נוסטלגיה עם הסלוגנים "ערוץ לילדים שגם הורים אוהבים", "הכיף עומד להתחיל" ו"לגדול כמו פעם". והתבסס בעיקר על תוכניות אנימציה בדיבוב עברי אשר שודרו בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 בערוצי טלוויזיה ישראלים, בשנת 2015 עברו כל תכניו להפקות חדשות יחסית משנות האלפיים, בעיקר סדרות אנימציה ממוחשבת. הערוץ משדר 24 שעות ביממה.
הערוץ עלה לשידור תחילה ב-yes באפריל 2005 כערוץ פרימיום (באפיק 49, בסוף 2012 באפיק 86 והחל מיוני 2013, באפיק 93). בשנת 2008 עלה הערוץ גם ב-HOT (באפיק 86). ביוני 2017 עלה הערוץ גם ללקוחות פרטנר TV בערוץ 69. ב-3 בספטמבר 2018 הערוץ עלה גם ללקוחות סלקום tv. מ-19 במרץ 2017 ועד 31 באוקטובר 2018 שודר בשרות הטלוויזיה של smart tv עד לסגירת השירות. החל מ-אפריל 2023 הערוץ משודר גם ב-FreeTV
אופן צפייה
בתכני הערוץ (פרקי הסדרה וקטעי המעבר), מלבד בערוץ הטלוויזיה עצמו, ניתן לצפות ב-VOD של כל החברות HOT, yes, NEXT TV, STINGTV, סלקום TV, וFREETV וכן באתר האינטרנט של הערוץ, המתארח בשרתי וואלה!.
לאחר עשור, ב-3 במאי 2015, שינה הערוץ את הלוגו שלו.
קטעי מעבר
קטעי המעבר המקשרים בין הסדרות השונות בערוץ הם סרטונים קצרים היתוליים בהם משתתפות שלוש דמויות : ג'וניור (על שם הערוץ), בן 12, חברו ג'אז (12), ואחותו של ג'וניור, ג'יין (9). הסרטונים מונפשים באנימציה ממוחשבת, שאחד ממאפייניה הוא שלדמויות אין גפיים אלא רק כפות ידיים ורגליים וגופם, כביכול, אינו מחובר אליהם. קטעי המעבר מדובבים בעברית. קטעי המעבר הופסקו באמצע 2015 עם עליית הלוגו החדש.
ג'וניור ברשת
במהלך שנת 2007, עם מעברה של רשת (זכיינית ערוץ 2) לשידור בימי שבת, היא שידרה רצועת שידור עם תוכניות מערוץ ג'וניור בשבת בבוקר. הרצועה שודרה במשך שנתיים והתחרות העיקרית שלה הייתה עם רצועת הילדים של ערוץ 10. בשנת 2009, הרצועה סיימה את שידוריה וערוץ 2 הפסיק לשדר תוכניות לילדים.
יצחק מאיר (זמר)
יצחק מאיר (נולד בי' ניסן תשמ"א, 14 באפריל 1981) הוא מוזיקאי, מגיש טלוויזיה ומורה למחשבת החסידות.
ביוגרפיה
יצחק מאיר הוא בנו של הרב אליאב מאיר, ונכדו של אהרן מאיר, לשעבר מנכ"ל בנק המזרחי. אמו זיוה מאיר היא בתם של הרב שלמה ויהודית קוק. גדל במושב גמזו, שם שימש אביו כרב היישוב.
למד במוסדות חינוך חרדיים. בבית הספר היסודי ת"ת יסודות, בישיבה קטנה למד בישיבת "חכמת שלמה" ברחובות, ובישיבה גדולה למד בישיבת חברון ולאחר מכן בישיבת מיר שבבית ישראל בה למד כחמש שנים.
ב-2005 התגייס לצה"ל כלוחם בחטיבת הנח"ל ולחם במלחמת לבנון השנייה.
אחר שיחרורו מצה"ל למד בבית המדרש "בית מורשה" בירושלים ובאוניברסיטה הפתוחה לתואר B.A במדעי החברה והרוח. בשנת 2008 החל להעביר שיעורים וסדנאות ב'מרכז שורשים', 'רשימו', ב'מנורה 8' בירושלים, ב"המקום" בתל אביב, "פנימה" ברמת גן ובמסגרות לא פורמליות נוספת ללימודי היהדות ברחבי הארץ.
יצחק מאיר משלב בהופעותיו תוכן חסידי וערכי, עם מוזיקה ושירים מחצרות חסידים. בהופעות אלו שיתף יצחק פעולה עם מגוון אמנים מרחבי הקשת הישראלת: קובי אפללו, מוסא ברלין, חיליק פרנק, ג'קי לוי, חזקי סופר, ישי לפידות ועוד.
ביולי 2015 - גייס בהצלחה פעם שנייה בהדסטארט עבור הפקת האלבום  "מלווה-מלכה", אליו חברו יונתן רזאל, חכם דוד מנחם וליפא שמלצר עם רביעיית כלי מיתר, מקהלת ילדים ועוד. בהגדרתו, האלבום החדש מנסה בעצם לשמר את אווירת השבת גם ביומיום של המשך השבוע.
בספטמבר 2017 הוציא את אלבומו העשירי.
כיום עומד בראש בית המדרש ליבא-בעי, "בית מדרש לתורה שבלב". הממוקם בפרדס חנה.
אחיו הוא העיתונאי ואיש התקשורת ידידיה מאיר וגיסתו היא כתבת חברת החדשות של ערוץ 12, העיתונאית סיון רהב-מאיר. יצחק נשוי לתמר והתגורר בעבר בשכונת רחביה בירושלים, כיום גר בפרדס חנה.
2020 בגבון
אירועים בשנת 2020 בגבון.
טיפו סולטאן
טיפו סולטאן (בקאנדה: ಟಿಪ್ಪು ಸುಲ್ತಾನ್; בשמו המלא: סולטאן פתח' עלי שהאב טיפו, בפרסית: سلطان فتح‌علی صاحب تیپو; 20 בנובמבר 1750 – 4 במאי 1799) היה פאדישאה (סולטאן; קיסר) ממלכת מייסור (בדרום תת-היבשת ההודית) אשר נודע בגבורתו בהנהגת צבאותיו נגד האימפריה המראטהית ונגד חברת הודו המזרחית הבריטית (חברה בת של האימפריה הבריטית). ניצחונותיו הצבאיים הקנו לו את התואר "הטיגריס של מייסור". טיפו סולטאן היה שליט מוסלמי על אוכלוסייה שברובה הייתה ונותרה הינדית. הוא פעל בתור פטרון לשימוש בארטילריה רקטית. הוא שלט בתפקיד סולטאן לאחר ירושת אביו המנוח בשנת 1782, ושלט עד מותו בשדה הקרב נגד הבריטים בשנת 1799. טיפו נודע בתור אחד המצביאים המוצלחים ביותר בהיסטוריה של תת-היבשת ההודית.
קורות חייו
פתח' עלי שהאב טיפו נולד ב-20 בנובמבר 1750, בנו של הסולטאן היידר עלי, שליט ממלכת מייסור שהשתרעה על דרום תת-היבשת ההודית בשטחים החופפים למדינות המודרניות של טאמיל נאדו, קרלה, קרנאטקה ואנדרה פרדש. השושלת המייסורית השלטת הייתה ממוצא מוסלמי אך שלטה על עמים שברובם היו הינדים, הגדול שבהם היה עם הטמילים. ממלכת מייסור שמרה על יחסים חמים עם ממלכת צרפת גם לאחר נפילת ההשפעה של האחרונה בהודו עקב מלחמת שבע השנים, יחסים חמים אלו התבטאו במסחר בבדים, טקסטיל אך בעיקר נשק מודרני. טיפו הצעיר למד טקטיקות צבאיות בידי יועצים צבאיים מצרפת.
קריירה צבאית
מאז המאה ה-17 היו השושלות המוסלמיות השליטות הכמעט בלתי-מעורערות של תת-היבשת ההודית; האימפריה המוגולית, סולטנות ביג'פור וממלכת מייסור התפרסו כמעט על כל תת-היבשת. עם הזמן נחלשה האחיזה המוסלמית על תת-היבשת. עם התפרקות השפעתה של האימפריה המוגולית לנוכח סדרת משברים, האימפריה המראטהית ההינדית, תחת סדרת מנהיגים מוצלחים כגון הקיסר שיוואג'י וראש הממשלה באג'י ראו הראשון מילאה מחדש חלק נרחב מהחלל הריק שהותירו המוגולים וכבשה שטחים נרחבים מתת היבשת. המראטהים היו במלחמות מתמשכות נגד המוגולים, אך גם נגד האימפריה הדוראנית, ממלכת מייסור, ועוד. בשנת 1767 פיקד טיפו על קורפוס פרשים במהלך פלישה לשטחי המראטהים על השליטה בקרנאטקה.
בצעירותו למד טיפו בעיקר על תורת המלחמה אך ידע לדבר באורדו, פרסית, ערבית וקאנדה. טיפו בנוסף לכך שינן את הפיקה ולמד לרכב על סוסים. טיפו הצליח להסדיר את החזית נגד המראטהים לאחר סדרת מערכות צבאיות בין השנים 1775–1779. באותן השנים הייתה האימפריה המראטהית במלחמה נוספת נגד חברת הודו המזרחית הבריטית אך טיפו סירב לשתף פעולה עם הבריטים מחשש שניצחונם במלחמה נגד המראטהים יחזק את חזקתם והשפעתם על תת-היבשת ההודית ויביא בסופו של דבר להחלשות השפעתה של ממלכת מייסור לנוכח עליית כוחם של הבריטים.
סולטאן מייסור
בשנת 1782 נפטר הסולטאן היידר עלי וטיפו ירש את אביו המנוח בתפקיד הסולטאן של ממלכת מייסור. טיפו הקים רשתות בנקאיות וחברות פיתוח, בהם גויס הון מהציבור (בדומה לבנקים המזמינים פיקדונות), על בסיסו החזיק המנהל על בסיס שנתי והחזיר מאוחר יותר לאזרחים בריבית. הוא הקים בתי מסחר למוצרים שנסחרו מממלכת מייסור לרחבי העולם, כולל מקומות כמו קראצ'י, מסקט, בגדאד וקונסטנטינופול. טיפו העדיף לבצע עסקאות סחר חליפין ללא מזומן משתי סיבות - אחת מהן הייתה ליצור שוק להעלאת החשיבות בסחר חוץ למען הכלכלה המייסורית והסיבה החשובה יותר, הייתה לצמצם את ההסתמכות של הממלכה על היחסים המדיניים עם תת-היבשת ההודית. הוא הבין כי מסחר במטבע יפגע בשלב מסוים בכוח הקנייה של מייסור עקב השינויים התכופים בערך המטבעות השונות.
טיפו הנהיג סדרת ניצחונות צבאיים נגד המראטהים והסדיר חוזה שלום איתם לפני שפנה להתמודד נגד המאבק בחברת הודו המזרחית הבריטית, איתם הסדיר חוזה שלום בשנת 1784, לאחר המלחמה האנגלו-מייסורית השנייה. ב־1789 פתח טיפו במלחמת אנגלו-מייסור השלישית כשתקף את בעלת בריתם של הבריטים, ממלכת (רג'ה) טרוונקור. מושל הודו צ'ארלס קורנווליס הוביל את המערכה והצליח לכבוש את בנגלור ובירת מייסור סרינגפאטאם ואילץ את טיפו לחתום על "אמנת סרינגפאטאם" ולוותר על שטחים נרחבים מממלכתו. הוא נשאר חסר מנוחה ואפשר בחוכמה לשגריריו הדיפלומטים לייצר משא ומתן עם הרפובליקה הצרפתית הראשונה ונתן למידע הזה להתפרסם אצל הבריטים.
הנפילה
מאוחר יותר, במהלך שנת 1799, החלו קשרים בין הממשל המייסורי לבין נפוליאון בונפרטה, שתכנן כיבוש מחודש של תת-היבשת ההודית בידי צרפת דרך פלישתו למצרים ומסעו בארץ ישראל. בתואנה זו המושל הכללי הבריטי, לורד מורנינגטון, פתח במלחמת מייסור הרביעית. צבא של פרשים חיילי חברת הודו המזרחית הורכב במדראס בהנהגתו של הגנרל האריס עם תמיכה מהניזאם (קיסר) של היידראבאד, ביחד עם אלו נוסף רגימנט חיל רגלים הבריטי השלושים ושלושה תחת ארתור ולסלי. בפברואר 1799 הגיעה הפקודה לפלוש למייסור, והמערך הכולל יצא במסע במסגרתו כיסה שטח של שלושים קילומטרים רבועים מדי יום.
התנגדותו הראשונית של טיפו נדחקה הצידה והצבא הבריטי התיישב סביב חומותיה של הבירה המייסורית סרינגאפטם המחוסות בתותחים מודרניים. טיפו שלח מסרים שקראו להסדר יחסים למפקדי האויב בתקווה לעכב את העניינים עד שהמונסון יגיע ויפגע קשות במערך הבריטי, אך הם המשיכו בעבודות המצור ובארגון התותחים שלהם. בבוקרו של ה -4 במאי, נאמר לטיפו כי האותות הדתיים אינם מועילים. הוא ניסה לשנות את מזלו בטקסים דתיים אך לשווא. התקיפה של הפרשים האחרונים וטיפו בראשם יצאה לדרך זמן קצר לאחר השעה אחת. טיפו עצמו נלחם באומץ אך לכוחותיו לא היה כל סיכוי אל מול הבריטים הצרים. הוא נפצע וצוותו ניסה להבריח אותו לחיק הטבע, אך הוא מת מפצעיו לפני שהספיקו. עם רדת הלילה יחידה בריטית מצאה את גופת הסולטאן. הוא נקבר בהלוויה מכובדת במוזוליאום המשפחתי שלו בעיר.
הצבא המייסורי
טיפו נתפס כמביא בשורת המודרניזציה והתיעוש לצבאו, עוד עם תחילתה של המהפכה התעשייתית. טיפו היה אסטרטג צבאי ולעיתים מכונה "אומן" ביכולת הנהגתו על ידי הישגיו הרבים לאורך שלטונו. טיפו הביא בראש ובראשונה לפיתוח של ארטילריה רקטית, אותה החשיב כעתיד של הלוחמה הצבאית. התותחים שנבנו תחת פיקוחו נועדו לעבור גם את מזגי המונסון ולהצליח לעבור בביצות ובאזורי יערות וג'ונגלים נרחבים. טיפו מלבד זאת פיתח את חיל הרגלים וחיל הפרשים אך לא הגיע לבנייה נרחבת של הצי המייסורי עקב השליטה וההשפעה המרובה של הצי המלכותי הבריטי ברחבי האוקיינוס ההודי.
בית עמנואל
בית עמנואל הוא מבנה היסטורי במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, הניצב כיום ברחוב אורבך 8 פינת רחוב בר הופמן בתל אביב. המקום משמש כיום כמרכזה של קהילת היהודים המשיחים "בית עמנואל".
היסטוריה
ב-1868 החלו הטמפלרים לרכוש את מבני המושבה האמריקאית הנטושה, וב-1871 רכשו את המבנה בן שתי הקומות ואת החצר הגדולה הצמודה אליו. לבניין שניצב אותה עת ברחוב הים 11 (Seestraße), נוספו שני אגפים, כנראה בתכנונו של האדריכל תיאודור זנדל שהתגורר בבית העץ השוכן עד היום ברחוב אורבך 17. המבנה החדש שימש במשך מספר שנים כבית ספר, פנימייה וכבית העם של הקהילה.
ב-1878 נרכש הבניין בידי הברון הרוסי פלטון פון אוסטינוב (סבו של השחקן פיטר יוסטינוב). פון אוסטינוב הוסיף למבנה קומה שלישית, והחצר הגדולה הפכה לאחד הגנים המתוכננים הראשונים בארץ. בגן נשתלו צמחים טרופיים ואחרים, והובאו אליו קופים ותוכיים. תכנון הגן נעשה בידי נסים בכור אלחדיף, ראשון בוגרי בית הספר היהודי החקלאי מקוה ישראל. הגן הפך למקום בילוי אהוד על תושבי הסביבה. ב-1879 חנך הברון מוזיאון בקומת המבנה הראשונה, שבו הוצג אוסף העתיקות שאסף ברחבי ארץ ישראל. עם תחילת העלייה הראשונה זכו עולים חדשים נזקקים לסיוע ולטיפול רפואי במבנה.
ב-1895 פתח פון אוסטינוב את "מלון הפארק" (Hôtel du Parc) בשתי הקומות הראשונות של הבניין, וקרא לו על שם הגן המטופח שהשתרע סביבו. הברון עצמו התגורר בקומה השלישית, אך יש הטוענים כי המלון נפתח כאשר הונו של פון אוסטינוב התדלדל, והוא נאלץ לעבור להתגורר בבית העץ השוכן כיום ברחוב בר הופמן 9. ב-27 באוקטובר 1898 התארחו במלון הקיסר הגרמני וילהלם השני ורעייתו בעת ביקורם בארץ ישראל, בעוד שפמלייתם שוכנה במלון ירושלים הסמוך. בשנת 1913 עזבו בני הזוג פון אוסטינוב את הארץ ושבו לבריטניה ולאחר מכן לרוסיה; ושמו של המלון הוסב ל"מלון פארק" (Park Hotel). אלמנתו של פון אוסטינוב מכרה את המבנה לחברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים בשנת 1926, וזו פתחה בו בית ספר תיכון לבנות. ב-1934 הלאימו שלטונות המנדט הבריטי את המבנה והוא שימש כתחנת משטרה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-1947 ניצב המבנה בחזית הלחימה שבין תל אביב ויפו, והוא שימש את צה"ל עד שנת 1954. עם פינויו בידי הצבא הושב הבניין ל"משלחת הכנסייה בקרב העם היהודי" (Church's Ministry Among Jewish People או CMJ), היורשת של החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, ומאז שנות ה-70 של המאה ה-20 פועלת בו קהילת היהודים המשיחים "בית עמנואל", המפעילה בו אכסניה, מרכז מסיונרי ומרכז קהילתי.
הקונפדרציה העולמית של הציונים המאוחדים
הקונפדרציה העולמית של הציונים המאוחדים (באנגלית: World Confederation of United Zionists, או: הקונפדרציה) היא שלוחה של הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים, המשמשת כאיגוד עולמי של ארגונים ציוניים, פדרציות ותנועות נוער, וכן מפלגה עולמית של ציונים כלליים במסגרת ההסתדרות הציונית העולמית. יש לו סניפים ב-21 מדינות ברחבי העולם.
היסטוריה
הקונפדרציה הוקמה בשנת 1958 והיא שלוחה של התנועה הציונית הכללית שנוסדה בשנת 1922. המנהיג הציוני קלמן סולטניק, אשר כיהן כסגן נשיא לשעבר של הקונגרס היהודי העולמי וחבר ההנהלה הציונית העולמית, ייצג והנהיג את התנועה ואת הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים במשך 60 שנה.
פעילויות
הקונפדרציה מקיימת שותפויות עם תנועות נוער ציוניות שונות וביניהן יהודה הצעיר, הפדרציה של הנוער הציוני וצופים צבר עולמי, כמו גם קבוצות ברחבי ברית המועצות לשעבר ובאמריקה הלטינית. לצד זאת, התנועה מקיימת שותפויות עם ארגונים ציוניים מרכזיים דוגמת הדסה (הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה), StandWithUs והמועצה הישראלית-אמריקנית (IAC). בנוסף, הקונפדרציה מנהלת מרכז תרבות בירושלים אשר פעילויותיו מתמקדות בעלייה, בשפה העברית ובחיזוק היחסים של ישראל עם שכנותיה.
בספטמבר 2020 חתמה הקונפדרציה על הסכם שיתוף פעולה עם הנוער הציוני. זאת, במסגרת מאמץ לחזק את הקשרים בין ישראל לבין הקהילות היהודיות בתפוצות ותנועות הנוער הציוניות ובמטרה לאיחוד כוחות עם גורמים בעלי מטרות פוליטיות-ציוניות דומות אשר הוביל לייצוג משותף של 35 צירים בקונגרס הציוני העולמי.
ב-29 בנובמבר 2020, ראשי הקונפדרציה העניקו תעודת הערכה לשגרירות רפובליקת הפיליפינים בישראל בהוקרה להיותה המדינה האסייתית היחידה שהצביעה בעד תוכנית החלוקה של ארץ ישראל מטעם האו"ם ב-1947.
מטרות
הקונפדרציה שמה לה למטרה את חידוש וקידום הציונות תוך העצמה של נוער ציוני וחדשנות תרבותית ציונית, לצד חיזוק קשרים ובניית גשרים בין ישראל לבין הקהילות היהודיות בתפוצות.
שיידלישצ'ה
שיידלישצ'ה (בפולנית: Siedliszcze; ביידיש: שעדלישטשע) הוא כפר במחוז חלם שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נוסד במאה ה-16 ככפר בבעלות כנסייתית, ובמאה ה-18 עבר לידי משפחות אצולה פולניות. בשנת 1750 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בתחילת המאה ה-19, בעקבות מספר שריפות שפקדו את היישוב, הוא הוחזר למעמד כפרי.
יהודי שיידלישצ'ה
קהילה יהודית מאורגנת התקיימה בכפר מהמאה ה-18, ובתקופה זו היוו היהודים כ-70% מתושביו. מהמאה ה-19 התקיימה ביישוב פעילות חסידית.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי היישוב מפרעות מצד הקוזקים שהצטרפו לצבא הרוסי, אשר כללו אונס נשים, שוד רכוש ושריפת בתים. לאחר המלחמה שבו להתגורר בכפר רק חלק מיהודיו.
בשואה
לאחר כיבוש היישוב בידי הגרמנים ב-15 בספטמבר 1939, החלו אלו בביצוע מעשי שוד, השפלה והתעללות ביהודיו, בסיוע פולנים מקומיים. באוקטובר 1939 רצחו אנשי ס"ס שהגיעו ליישוב כמה יהודים בו באופן אקראי, וכן חייבו את הקהילה בתשלום סכום כופר גבוה, תוך רצח 12 בני הערובה שנלקחו. מעת לעת המשיכו אנשי הס"ס לפקוד את הכפר, ובכל ביקור ריכזו את יהודיו בכיכר המרכזית בו, וביצעו בהם מעשי התעללות, תוך שריפת ספרי תורה וגזיזת זקנים ופיאות. בדצמבר 1939 פוצצו הגרמנים את אחד מבתי הכנסת שבכפר. בהמשך, יודנרט שמונה במקום נצטווה לספק לגרמנים דרך קבע עובדי כפייה יהודים לעבודות פרך.
באביב 1941 הובאו ליישוב כמה מאות פליטים יהודים מלובלין ומקרקוב, והרעב בקרב היהודים בכפר גבר, כאשר רבים מהם מתו ממגפת טיפוס הבהרות.
מקהילת שיידלישצ'ה שרדו את השואה יהודים בודדים, חלקם בשורות הפרטיזנים.
סניף הדואר התת-מימי בריסור
סניף הדואר התת-מימי בריסור (נורווגית: Risør Undervannspostkontor) הוא סניף דואר שנבנה על ידי שימוש בפעמון צלילה, שהוקם כאתר תיירות, וממוקם על קרקעית הים בריסור, עיירה קטנה בחוף הנורווגי הדרומי. הסניף מורשה על ידי מערכת הדואר הנורווגית כסניף דואר מהימן, הרשאי לאסוף ולטפל במכתבים. הוא סניף הדואר התת-מימי היבש היחיד בעולם; סניפי דואר תת-מימיים אחרים פועלים בסביבה רטובה. הסניף פעיל במהלך חודשי הקיץ, היות שתקופה זו עולה בקנה אחד עם עונת התיירות, כמו גם עם מזג-האוויר החם יותר.
היסטוריה
ביוזמת מועדון הצלילה המקומי, סניף הדואר התת-מימי הוקם ב-4 ביוני 2004. הוא מוקם בעומק של 4 מטרים ליד מזח שתוכנן להתאים לספינות גדולות, מזח אשר גם משמש משכן לאקווריום המקומי.
מספר המכתבים פחת אחרי מספר שנים. כיון שהעבודה (והעלות) הכרוכה בתפעול משרד הדואר החלה לתת את אותותיה, הוחלט על סגירת המשרד, והעונה של שנת 2011 הייתה אמורה להיות האחרונה בשירות. עם זאת, מועצת התיירות העירונית ועסקים מקומיים הציעו את תמיכתם, ושכנעו את הצוללנים להמשיך את המסורת.
מפתיחתו ב-2004 עד 2011, מנהל סניף הדואר התת-מימי היה האקון סנדוויק; מ-2012 והלאה טור ביורן הפך לאחראי. שניהם חברים במועדון הצלילה המקומי. חברים נוספים תרמו גם כן מעת לעת.
מבנה
סניף הדואר הוא מעיין פעמון צלילה שנבנה מפיברגלס, ומלא באוויר, כך שהדואר נשאר יבש. המבנה מעוגן לתחתית על ידי משקולת של חמישה טון.
פעילות
מבקרים יכולים לשלוח את הדואר שלהם בתיבת דואר שעל המזח המרוקנת פעמיים עד שלוש בשבוע. הדוור לוקח את הדואר לסניף הדואר באמצעות שקית אטומה למים. בפנים, הדואר מבויל לפני שהוא חזר לפני השטח, אז הוא מוכנס לתפוצה הרגילה של הדואר.
שמש (שם משפחה)
שמש הוא שם משפחה.
לבנט (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
אמה קלווה
אמה קלווה (בצרפתית: Emma Calvé, נולדה כ-Rosa Emma Calvet; 15 באוגוסט 1858 – 6 בינואר 1942) הייתה זמרת סופרן אופרה צרפתייה.
קלווה הייתה ככל נראה זמרת האופרה הצרפתית המפורסמת ביותר בתקופת הבל אפוק, וניהלה קריירה בינלאומית. היא שרה בקביעות בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן שבלונדון ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק.
קורות חיים
קלווה נולדה באוורון שבצרפת לאב מהנדס. את ילדותה בילתה בספרד ובצרפת. לאחר שהוריה נפרדו, היא עברה עם אמה לפריז, שם ניסתה להתקבל אל הקונסרבטואר של פריז. היא למדה פיתוח קול אצל מתילדה מרקזי, זמרת סופרן גרמנייה ותלמידתו מנואל גארסיה השני.
קריירה
תפקידה הראשון באופרה היה בשנת 1882, באופרה של שארל גונו - "פאוסט", שאותו שרה בבריסל. מאוחר יותר שרה בלה סקאלה שבמילאנו, ובבתי אופרה נוספים ברחבי איטליה.
היא שבה לפריז בשנת 1891, שם הופיעה במספר אופרות. היא התפרסמה בזכות הופעתה ככרמן. כהכנה לתפקידה זה היא נסעה במיוחד לספרד, שם התרועעה עם דמויות דומות לאלו המופיעות באופרה.
באמריקה היא הופיעה לראשונה בשנת 1893 - 1894, והיא הפכה לזמרת קבועה בבית האופרה, כשבסך הכול בין השנים 1893 - 1902 היא הופיעה בניו-יורק 261 פעמים.
קלווה מתה במונפלייה ב-6 בינואר 1942.
משירתה נשארו מספר הקלטות, שאף הועלו כיום וניתנים להשגה על גבי CD.
לנצ'יה דלתא
לנצ'יה דלתא (באיטלקית: Lancia Delta) היא מכונית משפחתית (דור ראשון, דור שני) מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בין השנים 1979–1999, ומכונית סלון (דור שלישי) אשר יוצרה בין השנים 2008–2014.
מנועים
מנועי בנזין. מנוע טורבו דיזל.
מנועי בנזין. מנועי טורבו דיזל.
תיכון דתי יבנה (חיפה)
בית הספר התיכון הדתי יבנה, הנקרא כיום ישיבת בני עקיבא יבנה ובעבר "בית הספר הריאלי יבנה" או "תיכון דתי יבנה" או "בית הספר התיכון הדתי" הוא מוותיקי המוסדות התיכוניים הדתיים בארץ ישראל. כיום המוסד מסונף למרכז ישיבות בני-עקיבא ומכונה 'ישיבת בני-עקיבא "יבנה" חיפה'.
תולדות המוסד
בית הספר היה לכתחילה על מפלגתי והיו בו תלמידים שהיו בנים להורים חברי המזרחי, אגודת ישראל ובלתי מפלגתיים. תפיסת החינוך דגלה ב"תורה עם דרך ארץ" כפי שהיה מקובל בקרב יהודי גרמניה החרדים. בית הספר עבר למבנים שונים בשכירות, כולם בשכונת הדר הכרמל. בשנים הראשונות היו בו רק כיתות של בית ספר יסודי. בהמשך צורפו אליו כיתות תיכון והמחזור הראשון נבחן בבחינות הבגרות בשנת ה'תש"א (1941). בטקס הסיום ציין הרב יהושע קניאל שזו הפעם הראשונה בה נבחנים בבגרות בתלמוד, באישור מחלקת החינוך של ממשלת המנדט. עם כל זאת, ברוב השנים הללו לא הייתה כיתת י"ב בבית הספר. רק משנת ה'תשי"א (1951) סיימו תלמידים את כיתה י"ב בצורה סדירה. בשנים מסוימות למדו בו גם בנות בכיתות נפרדות.
לימים נפרדו מהמוסד כיתות היסוד שעברו למוסד נפרד בשכונת הדר הכרמל ומאז נקרא המוסד היסודי "יבנה – נצח ישראל".
לאחר אברהם כהן ניהל את בית הספר ד"ר יצחק מילר. בתשי"ט הוא הוחלף על ידי הרב משה רבהון שניהל את בית הספר עד שנות ה-70 של המאה ה-20.