cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קתרין גרהאם
ראשית חייה, השכלה וקריירה מוקדמת
גרהאם הייתה בוגרת בית הספר מדיירה (Madeira School), שלו תרם אביה קרקעות רבות, ובהמשך הלכה לקולג' וסר (Vassar College) לפני שעברה לאוניברסיטת שיקגו. אחרי שסיימה את לימודיה, היא עבדה לתקופה קצרה בעיתון בסן פרנסיסקו, שם, בין היתר, עזרה בסיקור השביתה הגדולה של עובדי הרציפים.
גרהאם החלה לעבוד בוושינגטון פוסט ב-1938.
הובלת הוושינגטון פוסט
פיליפ גרהאם הפך למוציא לאור של העיתון ב-1946, כשיוג'ין מאייר העביר את העיתון לידי חתנו. קתרין מתארת באוטוביוגרפיה שלה כיצד לא חשה פגועה מהעובדה שאביה נתן את הוושינגטון פוסט לפיליפ ולא לה, ואף הביעה סיפוק מכך. אביה, בינתיים, המשיך בדרכו והיה לראש הבנק העולמי - משרה שאותה עזב כחצי שנה מאוחר יותר. הוא היה יושב הראש של חברת הוושינגטון פוסט עד מותו ב-1959, אז לקח פיליפ גרהאם את התפקיד והחברה התרחבה עם רכישת ערוצי טלוויזיה ומגזין ניוזוויק.
חייה הפוליטיים והחברתיים
בני משפחת גרהאם היו חברים חשובים בסצנה החברתית של וושינגטון, והפכו לחברים בין היתר של ג'ון פ. קנדי וג'קלין קנדי אונאסיס, רוברט קנדי, לינדון ג'ונסון, רוברט מקנמארה, הנרי קיסינג'ר, רונלד רייגן וננסי רייגן.
באוטוביוגרפיה שלה, שיצאה לאור בשנת 1997, מספרת גרהאם על היחסים הקרובים של בעלה עם פוליטיקאים וכותבת על כך שקרבה אישית שכזאת לפוליטיקאים הפכה מאוחר יותר ללא מקובלת בעולם העיתונות.
מחלתו של פיליפ גרהאם ומותו
בעלה של קתרין התמודד עם אלכוהוליזם ומחלת נפש במהלך נישואיהם. הוא סבל משינויי מצבי רוח קיצוניים והרבה לזלזל בה ולכנותה בשמות גנאי. בערב חג המולד 1962 גילתה גרהאם כי בעלה מנהל רומן עם רובין וב (Robin Webb), עיתונאית אוסטרלית שעובדת עבור המגזין ניוזוויק. פיליפ הצהיר כי הוא מתכוון להתגרש מאשתו על מנת לחיות עם רובין ואף נקט צעדים לחלוקת הרכוש המשותף של הזוג.
במהלך ועידה של העיתון בפיניקס שבאריזונה, חווה פיליפ התמוטטות עצבים. הוא עלה על מטוס בחזרה לוושינגטון והתאשפז במוסד פסיכיאטרי קרוב לוושינגטון די. סי. במהלך חופשת סוף שבוע מהמוסד, ב-3 באוגוסט 1963, הוא התאבד בירייה בביתם של הזוג בגלן ולבי (Glen Welby). קתרין מעולם לא נישאה שנית.
התקדמות בקריירה
קתרין לקחה את המושכות של החברה ושל העיתון לאחר התאבדותו של פיליפ. היא הייתה המוציאה לאור דה-פקטו של העיתון החל מ-1963 והלאה, ותפקדה כנשיאה מ-1967. רשמית, היא החזיקה בתואר של המוציאה לאור בין 1969 ל-1979, וכיו"ר מועצת העיתון מ-1973 עד 1991. היא הפכה לאישה הראשונה ברשימת המנכ"לים של Fortune 500 ב-1972, כמנכ"לית של חברת הוושינגטון פוסט. כאישה הראשונה בעמדה בכירה שכזו בחברת הוצאה לאור, היא לא היה לה מודל נשי לחיקוי ובהתחלה נתקלה בקשיים ולא זכתה ליחס רציני מעמיתים גברים. באוטוביוגרפיה שלה גרהאם מדגישה את תחושות חוסר הביטחון שלה וחוסר האמון בידע שלה. עליית כוחה של התנועה לזכויות נשים הובילה לשינויים בגישתה של גרהאם והיא החליטה לקדם שוויון מגדרי בחברה שבבעלותה.
כצעד ראשון לשיפור העיתון מינתה את בן בראדלי לתפקיד העורך. יחד הם בנו מחלקות מעולות לנושאי כלכלה, פנים ותרבות. הישגם הגדול בשנות ה-60 היה דסק מרשים של כתבי חוץ, שדיווחיהם מווייטנאם שינו את האווירה הציבורית כלפי המעורבות האמריקאית שם. אחרי בראדלי, בנה של קתרין, דונלד, היה המוציא לאור בין 1979 ל-2000.
פרשת ווטרגייט
גרהאם הנהיגה את הפוסט במהלך אחת מהתקופות הקריטיות בהיסטוריה של העיתון. ב-1971 החל "הניו יורק טיימס" לפרסם את מסמכי הפנטגון, שהעידו על המעורבות האמריקאית בדרום-מזרח אסיה. בניגוד לדעת יועציה המשפטיים עודדה גרהאם את בראדלי למצוא עותק משלו למסמכים. פרסומם העניק לפוסט יוקרה רבה.
הפוסט שיחק תפקיד חשוב בחשיפת פרשת ווטרגייט ובהתפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון. ביוני 1972 פורסמה בעיתון ידיעה על פריצה למטה הדמוקרטים בבניין המשרדים ווטרגייט. הכתבים בוב וודוורד וקארל ברנסטין חשו שבידיעה הזו טמון סיפור גדול ולא הרפו ממנו בעזרתו של מקור לא ידוע. לגרהאם היה אז תפקיד מכריע - היא התמודדה עם הלחצים והאיומים ונתנה לעורכיה ולכתביה גיבוי מלא. כך, למשל, ב-1972 הזהיר היועץ המשפטי של ניקסון, ג'ון מיטשל (John Mitchell), את הכתב קרל ברנסטין כי "השד של קאתי גרהאם ייתפס במסחטה גדולה אם זה יפורסם". סוף הפרשה היה התפטרותו של הנשיא ניקסון. בשל פרשת ווטרגייט, גרהאם הייתה לאחת מהעיתונאיות האמריקאיות המאוימות בהיסטוריה.
תלמי הארבעה עשר
תלמי הארבעה עשר תאוס פילופטור (ביוונית:  Πτολεμαῖος Θεός Φιλοπάτωρ; נולד ב-59/60 לפנה"ס - בין אפריל לאוגוסט 44 לפנה"ס) היה מלך מצרים מבית תלמי, שמלך משנת 47 לפנה"ס ועד שנת 44 לפנה"ס, במשותף עם אחותו הבוגרת קלאופטרה השביעית. בפועל השלטון היה בידיה של קלאופטרה והתואר מלך הוסף לו רק פורמלית, על פי הנוהג שהיה קיים בבית תלמי שדרש שלטון של בן תלמי ביחד עם אישה שלטת.
קורות חיים
תלמי הארבעה עשר היה בנו הצעיר של תלמי השנים עשר מאם לא ידועה. היו לו שלוש או ארבע אחיות בוגרות ממנו: ברניקי הרביעית, קלאופטרה השביעית וארסינואי הרביעית ואולי אחות נוספת שקיומה לא ודאי, קלאופטרה השישית, וכן אח בוגר ממנו, תלמי השלושה עשר. אביו מת בשנת 51 לפנה"ס ועל פי צוואתו ירשו אותו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ותלמי השלושה עשר בן ה-10, שנישא לאחותו והיה שליט שותף.
בשנת 48 לפנה"ס, בזמן המאבק בין יוליוס קיסר וקלאופטרה כנגד המרד של אנשי אלכסנדריה בראשותם של אריסונאי הרביעית ואחר כך תלמי השלושה עשר, שהה תלמי הארבעה עשר בתוך הארמון הנצור תחת שליטתו של קיסר. לאחר מותו של תלמי השלושה עשר בקרב בו ניצחו קיסר וצבאו את צבא אנשי אלכסנדריה, דאג קיסר להשיא את תלמי הארבעה עשר לקלאופטרה והוא מלך איתה במשותף. הוא היה אז בן 13-12 שנים ואחותו בגיל 23-22. הם קיבלו את הכינוי המשותף "תאוס פילופטור" שמשמעותו "אלים אוהבי אביהם". למרות נישואיה, המשיכה קלאופטרה את הקשר שלה עם קיסר וביוני 47 ילדה קלאופטרה את בנו, קיסריון.
בשנת 46 לפנה"ס נסעה קלאופטרה לרומא כדי להיות בחברתו של קיסר וצרפה לפמליה גם את תלמי הארבעה עשר. מטרתה הייתה לזכות בחוזה ברית בכתב עם רומא. בתקופת שהייתה ברומא חיה בביתו של קיסר מעבר לטיבר. קלאופטרה ותלמי הצליחו לקבל את התואר "בני ברית וידידים של העם הרומי".
כחודש לאחר הירצחו של קיסר במרץ 44 לפנה"ס, נמלטה קלאופטרה עם פמלייתה וחזרה למצרים. לאחר חזרתה דאגה לרצוח את אחיה, כנראה בהרעלה, והכריזה על בנה קיסריון כעל שותפה לכס. על פי המקורות נרצח כנראה בין חודש יוני לתחילת ספטמבר 44 לפנה"ס.
ויקיפדיה הנורווגית
קיימות שתי גרסאות של ויקיפדיה הנורווגית, האחת כתובה בנורווגית ספרותית (וממלכתית) והשנייה כתובה בנורווגית חדשה.
נכון ל- ב ישנם בגרסה הספרותית-ממלכתית  ערכים ו- משתמשים פעילים, ובגרסה החדשה  ערכים ו- משתמשים פעילים.
מידע נוסף
האתר הראשון, ויקיפדיה הנורווגית המקורית (Norsk Wikipedia), הושק ב-26 בנובמבר 2001, ולא ציין בפני קהל הכותבים והקוראים באיזה מצורות הנורווגית יעשה בו שימוש. בפועל, מרבית הערכים נכתבו בנורווגית ספרותית. כתובת האתר הראשונית הייתה no.wikipedia.com, אך באוגוסט 2002 כל גרסאות הוויקיפדיה הועברו לדומיין wikipedia.org, לאחר שג'ימי ויילס קבע חד משמעית כי באתרי ויקיפדיה לעולם לא יוצגו פרסומות.
הגרסה של ויקיפדיה עבור השפה הנורווגית החדשה הושקה ב-31 ביולי 2004 וצמחה במהרה. בעקבות הצבעה שנערכה בשנת 2005, אתר ויקיפדיה הנורווגית הראשון יוקדש אך ורק לשפה הנורווגית הספרותית.
עד לפברואר 2007, מהדורת ויקיפדיה בנורווגית ספרותית/ממלכתית הכילה מעל 100,000 ערכים, ומהדורה השפה הנורווגית החדשה כללה מעל 20,000 ערכים. בפברואר 2006, מהדורת ויקיפדיה הנורווגית הבכורה הייתה לוויקיפדיה ה-13 במספר שחצתה את רף 50 אלף הערכים הראשונים. שנה לאחר מכן, היא נהייתה למהדורה הרביעית שחוצה את רף 100,000 הערכים הראשונים. לאחר שויקיפדיה הפינית עקפה אותה באפריל 2007, היא חזרה להיות המהדורה ה-14 בגודלה בוויקיפדיה. בספטמבר 2007 ויקיפדיה בנורווגית ספרותית עקפה את ויקיפדיה הפינית, וכך נהייתה למהדורה ה-13 בגודלה. נכון ל-1 ביוני 2010, היו במהדורה זו מעל 260,000 ערכים, בעוד שהמהדורה בנורווגית חדשה הכילה מעל 57,000 ערכים. נורווגית, דנית ושוודית הן שפות דומות מאוד, ודובריהן יכולים להבין זה את זה בקלות. על כן, מתקיים שיתוף פעולה פורה בין מהדורות ויקיפדיה המשתייכות לקבוצות השפות הסקנדינביות.
למרות שלפי תקן ISO 639 יש לציין את השפה הנורווגית המלכותית באותיות nb, המהדורה יושבת בכתובת no.wikipedia.org, והכתובת nb.wikipedia מפנה אליה. מהדורה ויקיפדיה בנורווגית חדשה תואמת לתקן ונמצאת בכתובת nn.wikipedia.org.
ב-9 באפריל 2013 ויקיפדיה בנורווגית חדשה חצתה את רף 100,000 הערכים הראשונים.
מנזר איפאטייב
מנזר איפאטייב של השילוש הקדוש (ברוסית: Свято-Троицкий Ипатьевский монастырь) הוא מנזר אורתודוקסי רוסי של גברים, ששיחק תפקיד חשוב בהיסטוריה של רוסיה במאה ה-16 ובמיוחד במאה ה-17. הוא נמצא מצפון לעיר קוסטרומה, ליד שפך הנהר קוסטרומה לתוך הוולגה. "הכרוניקה ההיפאטית" שנמצאה בו נקראת לפי שם המנזר. המנזר הוקם בסביבות שנת 1330 על ידי המרזה הטטרי צ'ט שהתנצר תחת השם זכריה, ושהיה מאבותיו של בוריס גודונוב. הוא מהווה אחת האטרקציות העיקריות של טבעת הזהב של רוסיה.
בשנת 1435 וסילי השני, הקניאז הגדול של מוסקבה חתם על הסכם שלום עם בן דודו, וסילי קוסוי. באותה תקופה המנזר היה מרכז חינוכי חשוב. כאן גילה ניקולאי קרמזין במאה ה-19 שלושה קובצי טקסטים מן המאה ה-14 - הכרוניקה ההיפאטית - שחלקה הראשון הוא הכרוניקה הרוסית הראשונה (של נסטור). בתקופת הצרות באביב של שנת 1609 נכבש המנזר על ידי תומכיו של דמיטרי הכוזב השני ובספטמבר אותה השנה עבר לידי יריביו. בסופו של דבר במנזר איפאטייב התקיימה ב-14 במרץ 1613 אספת נציגי העם - זמסקי סובור - שהכריזה על מיכאיל רומנוב כצאר החדש של רוסיה.
מרבית הבניינים של המנזר נבנו החל מן המאה ה-16- 17. מפורסמים במיוחד הם קתדרלת השילוש הקדוש והאיקונוסטאזיס המפואר שלה. כנסייה אחרת, קטנה יותר, של "לידת מרים", נחרבה בזמן הדיקטטורה הקומוניסטית. קיימת תוכנית לשחזרה ולהקדיש אותה לקדושים המעונים של הכנסייה ממשפחת הצאר האחרון. את הכניסה הראשית מצד גדת הנהר בנה האדריכל קונסטנטין תון. ביתו הפרטי של הצאר מיכאל הראשון שוחזר בימי הצאר אלכסנדר השני, אולם אדריכלים מודרניים אחדים מעמידים בספק את האותנטיות של השחזור הזה.
מנזר איפאטייב ננטש אחרי מהפכת אוקטובר 1917 והפך למוזיאון. אחרי שיקומה, בתחילת שנות ה-1990 השלטונות הרוסים החליטו להחזירה לבעלות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, למרות התנגדות הרשויות המוזיאוניים המקומיים.
זאב אבלס
זאב מאיר אבלס (נולד ב8 למרץ 1947) הוא בנקאי ישראלי שכיהן בעבר כמפקח על הבנקים בבנק ישראל ויו"ר דירקטוריון בנק אגוד.
ביוגרפיה
אבלס נולד בפולין ועלה לארץ בילדותו. שירת בנ"חל המוצנח. בעל תואר ראשון בחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב.
אבלס החל את הקריירה הבנקאית שלו בבנק ישראל שם כיהן בין היתר כמנהל יחידת ביקורת מטבע חוץ ומנהל יחידת ביקורת אשראי וביטחונות. בשנים 1992–1998 כיהן כמפקח על הבנקים, כאשר אחת ההחלטות החשובות שקיבל במסגרת תפקידו זה היה איסור "דחיפת" אשראי על ידי הבנקים לצורך רכישת מניות ותעודות השתתפות בקרנות הנאמנות של הבנקים. כמו כן פרסם שורה של המלצות לאיסור ביצוע עסקאות "מינוף" על ידי הבנקים לצורך רכישת מניות ושליטה על חברות ציבוריות בבורסה. אבלס תמך בקידום הפרטת הבנקים, בין היתר על ידי מכירת מניות לציבור בבורסה וסבר כי יש לאפשר רכישת גרעיני שליטה בבנקים דרך הבורסה. עוד פעל אבלס במסגרת תפקידו זה להגברת הפיקוח והביטחונות בתחום האשראי לענף הנדל"ן והבנייה.
עם סיום תפקידו בבנק ישראל, ולאחר שנת הצינון המתחייבת בחוק, מונה אבלס בשנת 1999 ליושב ראש הדירקטוריון של בנק איגוד, תפקיד בו החזיק למעלה מעשרים שנים. במהלך שנותיו בבק איגוד זכה אבלס לא אחת לביקורת על כך שבצד התגמולים הגבוהים שקיבל מהבנק לאורך השנים, הוא לא הצליח להפוך את הבנק לכזה שמייצר רווחיות נאותה ומהווה תחרות בשוק. אבלס פרש מתפקידו בבנק איגוד בספטמבר 2020 בעקבות מיזוג הבנק עם בנק מזרחי טפחות.
יעקב סטפנסקי
הרב יעקב סטפנסקי (נולד בשנת ה'תש"ך, 1960) הוא ראש ישיבת תורה בתפארתה באלעד, בעבר כיהן כראש ישיבת אמרי צבי במודיעין עילית.
ביוגרפיה
נולד בארצות הברית ליששכר מאיר סטפנסקי. בצעירותו למד בישיבת פוניבז' והיה מתלמידי הרב שך. נשא את בתו של הרב שלמה זלמן אולמן רב שכונת משכנות יעקב בבני ברק, לאחר נישואיו למד בכולל פוניבז'.
בשנת תש"ס (2000) מונה לר"מ בישיבת אמרי צבי במודיעין עילית, ובשנת תשס"ג (2003) מונה לראש הישיבה. בתפקיד זה כיהן עד לסגירת הישיבה בשנת תשע"ב (2012), לאחר מכן עמד בראשות כולל אברכים במודיעין עילית.
בניסן תשע"ד (2014) מינה אותו הרב שטיינמן לראש ישיבת תורה בתפארתה שהקים. הכתרתו התקיימה בבתיהם של הרב שטיינמן והרב חיים קניבסקי.
במקביל למשרתו, משנות ה-90 מוסר הרב סטפנסקי מדי יום שיעור עיוני לאברכים בדף היומי בבית הכנסת הליכות חיים בבני ברק, חלק מהשיעורים יצאו לאור בספר "אמרי הדף".
המחוזות הכלכליים של רוסיה
המחוזות הכלכליים של רוסיה הם יחידות טריטוריאליות בפדרציה הרוסית שנוצרו בשנת 1995. כיום יש ברוסיה 12 מחוזות כלכליים.
חצי האי קרים לא נכלל באף אחד מן המחוזות הכלכליים בעיקר משום שבמסמכים רשמיים המחוזות הכלכליים נותרו למעשה ללא שינוי מאז אורגנו מחדש בשנת 2001.
סטיוארט ליטל 2
סטיוארט ליטל 2 (באנגלית: Stuart Little 2) הוא סרט קומדיה משנת 2002 של סרטי קולומביה המשלב אנימציה ממוחשבת עם לייב אקשן. הסרט בוים על ידי רוב מינקוף. זהו סרט המשך לסרט "סטיוארט ליטל"
תקציר העלילה
שלוש שנים לאחר הסרט הקודם, סטיוארט ליטל כבר לומד בבית הספר. סטיוארט ניסה להפגין יכולות במשחק כדורגל יחד עם אחיו ג'ורג' ועוד ילדים אחרים, אולם הוא נבעט יחד עם הכדורגל. סטיוארט היה יותר עצוב כאשר המטוס שג'ורג' הכין נשבר ללא כוונה בגללו. אביו של סטיוארט, פרדריק ליטל, סיפר לו שלכל בן משפחת ליטל יש "אור בקצה המנהרה", דבר טוב אשר בא מטעות רעה.
כאשר חזר הביתה מבית הספר, סטיוארט הציל קנרית בשם מרגלו אשר נרדפה מידי בז נודד, וסטיוארט ומרגלו הפכו לחברים, אולם מרגלו עובדת בסתר עם הבז כדי לגנוב חפצים מבתים. כאשר הוא מאיץ בה להביא לו חפץ או ערך יקר מבית משפחת ליטל, מרגלו התנגדה כי היא התאהבה בסטיוארט אולם הבז כעס מאוד ואמר לה שאם היא לא תשיג את הטבעת בשביל הבז הוא יטרוף את סטיוארט. כשהיא דואגת לשלומו, היא גונבת את טבעת החתונה מאלינור ליטל.
כאשר הליטלים גילו שהטבעת נעלמה, הם חשבו שהיא נפלה לכיור וסטיוארט הלך לבדוק למטה, אולם כאשר החוט נקרע הגיעה מרגלו והצילה אותו, וכאשר סטיוארט הודה למרגלו היא הרגישה רגשות אשמה, ולפיכך היא החליטה לעזוב. כאשר סטיוארט לא מצא אותה, הוא הבין שהיא נחטפה על ידי הבז והוא יצא לחפש אותה יחד עם החתול הסרבן סנובל והוא ביקש מג'ורג' לא לספר להוריו על מסע ההצלה שלו. סטיוארט טייל עם סנובל יחד עם מכונית הצעצוע שלו אולם אחרי שהתחממה מכוניתו נשברה.
סטיוארט וסנובל קיבלו מידע ממונטי (חברו הוותיק של סנובל), ומונטי סיפר להם שהמפקדה של הבז נמצאת בגג של בניין פישקין. הם השתמשו בבלונים כדי שיוכלו לעלות למעלה, להציל את מרגלו מידי הבז ולהחזיר את הטבעת. הוא ניסה להציל את מרגלו אבל הבז תפס אותו והשליך אותו מעבר לרחוב, אך ניצל על ידי משאית אשפה. הבז זרק את מרגלו לפחית צבע כעונש שבגדה בו. בינתיים כשסנובל הצליח לעלות למעלה הוא נעצב לשמוע ממרגלו שסטיוארט חוסל על ידי הבז, בעקבות זאת סנובל מתכנן נקמה.
במשאית האשפה, כאשר סטיוארט התייאש והאשים את עצמו בכול, הוא מצא את המטוס של ג'ורג' שנזרק לאשפה, תיקן את המטוס וטס להציל את מרגלו. כשהבז עמד להעיף את אנובל מהבניין, מרגלו הגנה עליו כשהיא לקחה את הטבעת וברחה, הבז רדף אחריה אבל סטיוארט השיג אותו והציל את מרגלו כאשר הם מנסים להתחמק מהבז. כשהליטלים גילו איפה סטיוארט מתחבא הם נסעו למצוא אותו בפארק אולם לאחר שראו את המטוס של ג'ורג' עף בשמיים הם גילו שסטיוארט נמצא במטוס. כשלא יכל לברוח מהבז, סטיוארט השתמש בטבעת של גברת ליטל כדי לבלבל אותו. כשסטיוארט נפל מהמטוס לאחר שהמצנח שלו נשבר, הוא ניצל על ידי מרגלו והבז צנח לפח האשפה בתור "האוכל" של מונטי.
כל המשפחה של סטיוארט הריעה לו, וגם מרגלו שנתנה לגברת ליטל בחזרה את הטבעת וגם סנובל התאחד איתם. לאחר מכן מרגלו נפרדה מכל המשפחה ונסעה עם כל הציפורים לדרום בחורף. סטיוארט אמר לה שיהיה אור בקצה המנהרה כשהיא תחזור באביב, ומרתה התינוקת הקטנה אמרה את מילותיה הראשונות "להתראות ציפור קטנה" וכל המשפחה נכנסה הביתה.
חטיבת ירושלים במלחמת ששת הימים
יחסי הכוחות בירושלים
ירדן כוחות העתודה החזיתיים היו: ישראל
יחסי הכוחות הם מלפני פרוץ המלחמה. סך הכל, ערב פרוץ המלחמה נהנה הצבא הירדני מעדיפות על כוחות צה"ל במרחב ירושלים, הן מבחינה כמותית - במיוחד בשריון ובארטילריה, והן מבחינה איכותית, בשל היתרון של טנקי הפטון M-48 הירדניים החדישים על טנקי הסופר שרמן המיושנים של ישראל (עם מפעילים מיומנים יותר). אולם, החל מצהרי היום הראשון למלחמה השתנה מאזן הכוחות לטובת ישראל, הודות לעליונות האווירית שהשיג חיל האוויר הישראלי. שליטה אווירית זו אפשרה לחיל האוויר למנוע מהירדנים להעביר את כוחות עתודת השריון מעמק הירדן לתגבור כוחותיהם במרחב ירושלים. פיקוד מרכז ריכז את כוחותיו למתקפה בסדר כוחות אוגדתי (3 חטיבות) במרחב ירושלים, וכך הצליח להשיג עדיפות מקומית מכרעת על הכוחות הירדניים, שניצבו מולו בגזרה זו במהלך המלחמה.
המטרות העיקריות של צה"ל בהגנה על ירושלים הייתה מניעת פריצה ירדנית בקו העירוני, נפילת מובלעת הר הצופים בידי ירדן, ומניעת מחטפים ירדניים בשטחה של ישראל. תוכניות ישראל כללו את תוכנית "סדן" - מגננה, תוכנית "פרגול" - מתקפה ותוכניות "מחטפים". תוכנית "סדן" כללה חסימת צירי התקפה עיקריים, מערך בלימה עמוק והחזקת כוחות להתקפת נגד. תוכנית "פרגול" כללה כיבוש ירושלים והגדה המערבית. בירושלים התוכנית כללה כיבוש מוצבי צפון ומזרח ירושלים עד תל אל-פול ורכס עזרייה והתחברות להר הצופים וכיבוש אוגוסטה ויקטוריה וא-טור. תפקיד חטיבה 16 היה השתלטות על העיר העתיקה ודרום ירושלים עד בית לחם.
עם הגיוס של יחידות החטיבה היא נכנסה למערך "סדן" כאשר גדוד 161 בדרום העיר. גדוד 62 בצפון. גדוד 163 בצפון הפרוזדור וגדודי החי"מ מוצבים בצפון העיר, בדרומה ובדרום הפרוזדור. גדוד 68, יחידת הסיור ופלוגת הטנקים המוגברת היו בעתודה חטיבתית במחנות סטף וצובא.
פיקוד המרכז זיהה את ארמון הנציב כנקודה בעייתית, שכן גם בנקודה זו היו הירדנים יכולים לבצע מחטף מהיר וקל יחסית, ואז הייתה נפתחת לפניהם הדרך להסתערות לכיוון דרום ירושלים. תוכניות המחטפים הירדניים כללו כיבוש הר הצופים וארמון הנציב. בדומה לתכנונים הירדניים היו לחטיבה 16 תכנונים ל'מחטפים' של שטחים אסטרטגיים באזור ירושלים והפרוזדור אליה. המחטפים כללו: כיבוש מוצבי שיך עבדול עזיז מצפון למבשרת ציון בידי גדוד 163; כיבוש מתחם ארמון הנציב, ג'בל מוכבר, ומתחם הפעמון בצור באהר על ידי גדוד 161; כיבוש מוצב מר אליאס ומוצב טבלייה על ידי גדוד 68; כיבוש הר ציון הירדנית ואבו תור על ידי גדוד 62. בתאריך 4.6.67 התקיימה קבוצת פקודות ואישור תוכניות המחטפים במפקדת הפיקוד. למחרת הפעילו הגדודים 161 ו- 163 את התוכניות בצורה זו או אחרת.
פתיחת הקרבות
מלחמת ששת הימים החלה בבוקר 5 ביוני, כאשר מטוסי חיל האוויר הישראלי המריאו לתקיפת שדות התעופה במצרים, במבצע 'מוקד'. באותה עת, ישראל עדיין קיוותה שתצליח לשכנע את ירדן שלא להתערב במלחמה. בעקבות זאת, בשעות הבוקר העבירה ישראל מסר לירדן, דרך גנרל אוד בול, ראש משקיפי האו"ם בירושלים. במסר הדגישה ישראל כי לא תתקוף את ירדן אם תשמור על השקט, אך אם ירדן תתקוף תגיב ישראל בעוצמה. המסר הועבר גם דרך שגרירות ארצות הברית בעמאן. ואולם, ב-9:27 בבוקר הודיע חוסיין מלך ירדן ברדיו לעמו על תחילת המלחמה מול ישראל. כאשר מסר שגריר ארצות הברית בירדן לחוסיין את המסר מישראל, הגיב חוסיין: "הם החלו בקרב, והם יקבלו את תגובתי מהאוויר. הפור נפל". דקות ספורות לאחר הכרזתו של חוסיין פתחו הירדנים באש לעבר עמדות הכוחות בקו העירוני ובהר הצופים. אש נפתחה גם לעבר כוח של חטיבה 10 שהיה בסיור לאורך הגבול ליד מבשרת ציון. בשלב הראשון עד הצהרים עיקר המערכה הייתה בקו העירוני בה נשאו פלוגות הקו מגדוד 62 בצפון וגדוד 161 בדרום שהיו תחת פיקוד החטיבה. הר הצופים היה גם הוא תחת אש. בתחילה נצרו החיילים את האש אולם בשעה 10:30 ניתנה הפקודה של אלוף פיקוד מרכז למפקד הקו העירוני בגזרה הדרומית רפי בנבנשתי "להשיב באש בכלים שיורים עליו". כל עמדות הקו פתחו באש על הירדנים כולל עמדות הקו בגזרה הצפונית בפיקוד ניצן רייס מגדוד 62 (ואחרי הצהרים המאוחרים חיים גורי מגדוד 962) ועמדות הכוח בהר הצופים בפיקוד מנחם שרפמן. בשעה 11:30 הכניס מג"ד 161 את פלוגה ג' מהגדוד לעמדות הקו בהר ציון ועמדת אריה באבו תור, ואת פלוגות ב' וה' לחוות הלימוד בשעה 12:30. בהדרגה החלו הכוחות הירדניים לאורך כל הקו העירוני לפתוח באש ארטילרית: תחילה ממרגמות, ומאוחר יותר מתותחים. גם הכנסת נפגעה מההפגזה. האש הירדנית כוונה אל בסיסי צבא ומוסדות שלטון, ובהם מחנה שנלר, מחנה אלנבי, הר הצופים, מקומות הכינוס של חיילי חטיבה 16 ועוד, אך נורתה גם אש תותחים ללא הבחנה לעבר שכונות בעיר. מאש זו נהרגו במשך היום כ-15 מתושבי העיר, וכאלף נפצעו. במשך היום והלילה הצליחה חטיבת ירושלים לפגוע ברוב מקורות הירי הירדניים ולשתק אותם. 11 מחיילי חטיבת ירושלים נהרגו במהלך חילופי האש הללו, מתוך 48 חיילי החטיבה שנהרגו בקרב כולו.
בשעה 11:55 ניתנה הפקודה למפקדי הקו להפעיל את טילי ה-ל' (מטען ל') שנמצאו בעמדות מסוימות. הטילים נועדו להשמיד את העמדות המבוצרות הירדניות שממול. הטילים סופקו והותקנו בעמדות על ידי יחידת יפת"ח מחיל הנדסה קרבית במיוחד למטרת השמדת עמדות של צבא ירדן בקו העירוני. בגזרת אבו תור הופעלו הטילים על עמדות "לולב" ו"אריה" וגרמו להרס העמדות והפסקת הירי הירדני. בגזרה הצפונית הופעלו המטענים בעמדת "תורג'מן" (שער מנדלבאום) והרסו כליל את העמדות הירדניות שהיו ממול. עם הפעלת טילי ה-ל' על ידי העמדות במנדלבאום, הר ציון ואבו תור נחלשה מאוד האש לאורך הקו. הריסת העמדות הירדניות סייעה לכיבוש אבו טור ולחדירה למזרח ירושלים על ידי חטיבה 16 וחטיבה 55.
עם תחילת המלחמה החל המטכ"ל הירדני להניע את חטיבות השריון שהיו בעתודה בבקעת הירדן, והורה לחטיבה 60 הירדנית לנוע לבמת ההר. הפיקוד הירדני העריך לא נכון את כוונותיה של ישראל, והנעת הכוחות נעשתה בדרך לא יעילה: במשך השעות הראשונות של המלחמה קיבלו החטיבות ארבע פקודות תנועה שונות, ברובן סותרות, ששחקו את הטנקים ובזבזו דלק וזמן. בצד הישראלי קיבל פיקוד המרכז אישור להעביר את חטיבה 10, שהייתה העתודה הפיקודית, לפרוזדור ירושלים. שני הצדדים העריכו נכונה שהמטרה העיקרית היא גב ההר: הצד הראשון שיצליח להגיע לבמת ההר, מצפון לירושלים, ינצח במערכה.
בנוסף להנעת חטיבה 10 לכיוון ירושלים, הועברה חטיבה 55 לפיקוד מרכז. חטיבה זו הייתה אמורה לצנוח באזור אל עריש בליל שבין היום הראשון והשני של המלחמה, אך משימתה בוטלה בשל התקדמותה המהירה של אוגדה 84 בציר החוף. בשל כך הועברה החטיבה לפיקוד מרכז ביום הראשון של המלחמה.
מתחמי ארמון הנציב והפעמון בצור באהר
קצין המבצעים של חטיבה 16 רס"ן עמוס נאמן הציע הקמת צוות קרב גדודי למשימת כיבוש הארמון בפיקודו של סא"ל אשר דר מג"ד 161. הצוות היה מורכב: מיחידת הסיור 90 של החטיבה (הסיירת), הכוללת שתי מחלקות על גבי זחל"מים (7 זחל"מים), שתי מחלקות ג'יפי סיור (9 ג'יפים) ומחלקת תול"רים (4 ג'יפים) בפיקוד רס"ן יוסי לנגוצקי; חצי מפלוגת הטנקים המסופחת לחטיבה 16 (8 טנקים), בפיקוד רס"ן אהרון קמארה; פלוגה ה' (פחות מחלקה) מגדוד 161, בפיקודו של אברהם ברנע (בורנשטיין); פלוגה ב' בפיקוד דודו פרלשטיין כעתודה; ובסיוע מחלקת מרגמות מוגברת (12 קנים) ובקרי אש מהפלוגה המסייעת של גדוד 161 בפיקודו של ישראל אליעזרי.
הסיירת והטנקים הגיעו למחנה אלנבי בשעה 14:00. בשעה 14:20 מקבל המג"ד דר פקודה לכבוש את מתחמי ארמון הנציב ולהתכונן להמשך כיבוש מוצב הפעמון בצור באהר. בשעה 14:30 מנהל המג"ד קבוצת פקודות חפוזה לכיבוש מתחם הארמון. שר הביטחון, משה דיין, לא אישר בתחילה מתקפת נגד על הארמון. ואולם, לאחר לחצו של אלוף הפיקוד, עוזי נרקיס, אושרה ההתקפה רק ב-13:10. זמן קצר לאחר מכן התקבלה בקשה נוספת של ראש משקיפי האו"ם, גנרל אוד בול, לנסות ולהשיג הפסקת אש; בול ביקש שישראל לא תתקוף את הארמון ותאפשר לו למצות את המגעים עם ירדן. דיין הסכים להצעה, והורה שלא לאפשר את התקיפה. ואולם, עד שנוצר הקשר עם הפיקוד ולאחר מכן עם החטיבה, כבר הייתה ההתקפה בעיצומה.
בשעה 15:15 נפרץ שער מתחם הארמון על ידי הטנקים. רוב הכוח התוקף המשיך לגבעה מזרחית לארמון, שנקראה "גבעת האנטנה" ובהמשך מוצב 'הצומת' ששלט על הדרך לבית לחם. רק כוח קטן של הסיירת בפיקוד יוסי לנגוצקי נכנס אל הארמון עצמו. הכוח כבש את הארמון, וחבר לאנשי האו"ם שהיו באחד מחדריו. פלוגה ה' מגדוד 161 נעה רגלית מחוות הלימוד ונתקלה באש מהחורשה המערבית של הארמון וסבלה נפגעים. הכוח המשיך במשימתו כבש את החורשה שממערב וממזרח לארמון ביחד עם חיילי הפלס"ר. על חלקו בלחימה בחורשה וגילויי נחישות ואומץ לב קיבל זרח אפשטיין, חייל בסיירת, את עיטור העוז. אפשטיין המשיך להצטיין בקרב גם בכיבוש מוצב הפעמון. המג"ד אשר דר נפצע פעמיים במהלך הקרב אך המשיך בנחישות ובכישרון לפקד על הכוחות ולהוביל את ההתקפה. על כך קיבל את עיטור העוז.
על השלוחה שמדרום לארמון הנציב היה מוצב שנקרא על שם צורתו מן האוויר, מוצב "הנקניק" (המוצב הקביל פחות או יותר לחלקו העליון של רחוב עולי הגרדום בשכונת תלפיות מזרח של היום). המוצב היה באורך כ־1,000 מטר עם תעלות ועמדות מדופנות ומאויש על ידי פלוגה ירדנית. המג"ד דר הורה לחיילי הסיירת שלא השתתפו בכיבוש הארמון וכוח מפלוגה ה' לכבוש את המוצב. בשעה 16:00 החלו חיילי הסיירת בהתקפה על המוצב שהיה מוגן על ידי פלוגה ירדנית אחת ובה כ-60 חיילים. המוצב נבנה כדי להדוף התקפה ממערב ולא מצפון, ולכן הצליחו חיילי הסיירת לכבוש את המוצב בתוך כשעה, ללא אבדות. לירדנים היו כ-35 הרוגים. על הנחישות והדבקות במשימה של כיבוש הנקניק קיבלו שני לוחמים את אות המופת, סגן דני בכרך וטוראי יוסי אוחנה. לפי עדות מפקד הגדוד הירדני עווד, הפלוגות הירדניות מהארמון ו'הנקניק' נסוגו עם אבדות כבדות (כמאה הרוגים ופצועים) לבית לחם.
תוך כדי כיבוש מוצב "הנקניק", אישר המטכ"ל גם את כיבוש מוצב "הפעמון" והכפר צור באהר. המג"ד דר ארגן כח של שלושה טנקים, חמישה זחל"מים ושני ג'יפי תול"ר בפיקוד לנגוצקי, והחל לנוע דרומה בכביש אל צור באהר בשעה 18:20 לאחר עיכוב מהפיקוד של שעתיים. במקביל, הורה מח"ט 16, אל"ם אליעזר אמיתי, לגדוד 62 של החטיבה לנוע לרמת רחל ולהסתער משם על מוצב הפעמון. אולם הגדוד היה בהר הרצל, ומכיוון שלא היו לו אמצעי תחבורה, נאלצו חיילי הגדוד לנוע מהר הרצל לרמת רחל ברגל והיה עיכוב בביצוע.
הכוח של המג"ד דר נע בכביש המפותל ממוצב הנקניק דרומה. בדרך סטה אחד הטנקים מן הדרך והידרדר לוואדי. תותחן הטנק, אליהו גואטה נהרג בהתהפכות, ושאר אנשי הצוות נפצעו. למרות זאת המשיך הכוח של דרייזין דרומה. הכח כבש במהירות את הכפר, והסתער על מוצב "הפעמון" ממזרח באור אחרון. בעקבות תצפית מוקדמת איתר דר את פתח התעלה האחורית של המוצב ושלח את החיילים הישראליים לתקוף את המוצב מאחור, ממזרח, הכיוון היחיד שממנו לא היה מוגן. חלק מכוחות הסיירת התעכב בכפר וכוח מצומצם בראשות לנגוצקי פרץ לתעלות וכבש אותן. המוצב נכבש במהירות עד שעה 19:30. במהלך הטיהור נהרגו חמישה לוחמים מהכוח ו- 25 חיילים ירדניים. גדוד 62 פרץ את שדה המוקשים ממערב למוצב 'הפעמון' וחבר לכוח של דר בשעה 22:00. על גילויי המנהיגות, האומץ והלחימה הבלתי מתפשרת בקרב הפעמון קיבל יוסי לנגוצקי את עיטור המופת. במשך הערב החליפה פלוגה ב' את פלוגה ה' בחורשה מצפון לארמון. למחרת בבוקר קיבלה הפלוגה התקפת נגד מאש טנקים ירדנית עם נפגעים רבים. פלוגה ד' שירדה מהקו העירוני מחליפה את פלוגה ב'. פלוגה ג' נכנסה למוצבי 'הנקניק'. פלוגה א' כובשת את מוצב טבליה (גבעת המטוס) בהתקפה מתואמת עם גדוד 62.
כיבוש מוצבי הרדאר
אור ל-5 ביוני 1967, במקביל לפעילות חטיבה 10 בכיבוש שייך עבדול עזיז ומוצבי הרדאר, הופעל גדוד 163 של חטיבת ירושלים, בפיקוד סא"ל מיכאל פייקס. הגדוד היה ערוך להגנה באותה גזרה ממבשרת ירושלים עד שער הגיא והיה מיועד לבצע מחטף על המוצב הירדני השייך עבדול עזיז. מפקדת הגדוד הייתה במבנה משטרת אבו גוש. עם כיבוש שייך עבדול עזיז ותכנון הכיבוש של מוצבי הרדאר על ידי חטיבה 10 ביקש מג"ד 163 לקחת חלק בהתקפה. פלוגה של הגדוד הסתערה על מוצב רדאר 3, כחלק מהתקפה כוללת על מוצבי הרדאר של חטיבה 10, והשתלטה עליו עד השעה 22:00. השלב הראשון של ההבקעה בגזרה זו הסתיים בשעה 2:00 לפנות בוקר. לקראת בוקר ה-6.6 הוסע הגדוד להתארגנות לעין כרם ומשם למושבה היוונית בירושלים כהכנות להתקפה על אבו טור.
כיבוש אבו תור
החל משעות הבוקר של ה-6.6.67 הוחל בהכנות לכיבוש שכונת אבו תור, שמדרום לעיר העתיקה. אלוף הפיקוד הטיל את המשימה על החטיבה הירושלמית, ומטרתו הייתה להדק עוד יותר את כיתור העיר ולמנוע מצב של היווצרות מובלעת אם יוחלט על הפסקת אש. אלוף-משנה אליעזר אמיתי, מפקד החטיבה, החליט להפעיל למשימה זו את גדוד 163, בפיקוד סגן-אלוף מיכאל (מיכה) פייקס. ואולם, היה צורך להעביר את הגדוד מאזור מוצבי הרדאר, ליד מבשרת ירושלים לעין כרם ולמזרח ירושלים; שעת פתיחת ההתקפה נקבעה ל-15:00.
על קו הגבול באבו תור חלשו ארבע עמדות ירדניות. הן נקראו על ידי הישראלים, מדרום לצפון, עמדות "לולב", "אריה", "בית המחלקה" ו"בית התריסים הצהובים". מול עמדות "לולב" ו"אריה" הירדניות היו עמדות ישראליות, בעלות שם זהה. הקו העירוני היה לאורך רחוב עשהאל של היום. עמדת "לולב" הישראלית הייתה בבית הנמצא ברחוב נעמי 21; עמדת לולב הירדנית הייתה כ-30 מטר ממנה, במורד ההר. עמדת "אריה" הירדנית הייתה ברחוב עשהאל 16, והישראלית מולה, בתוך מתחם הכנסייה היוונית האורתודוקסית. העמדה שנקראה "בית המחלקה" נמצאת ברחוב עין רוגל 9. ועמדת "בית התריסים הצהובים" נמצאת ברחוב המלאך בלבן - רחוב קטן היורד מרחוב המפקד לכיוון גיא בן הינום.
כל פלוגה בגדוד הייתה אמורה לתקוף עמדה אחת, במקביל. מחלקת טנקים סייעה באש מרכס חוות הלימוד ומדרך עין רוגל בצפון אבו טור. פלוגה ג' בפיקוד משה חביב תקפה בשעה 15:45 את עמדת "לולב", העמדה הירדנית הדרומית ביותר. העמדה הותקפה על ידי כוחות הקו בשני טילי (מטעני) ל' עוד ביום הראשון למלחמה ונהרסה. הכוח הישראלי איגף את העמדה מדרום, וכבש אותה. המ"פ הורה על המשך התקדמות לכיוון עמדה נוספת, עמדת "הלשון", שהייתה ממוקמת כ-300 מטרים ממזרח, ואולם, עם המשך ההסתערות נתקלו החיילים הישראליים בצלף ירדני. זה הצליח להרוג חמישה מחיילי הפלוגה עד שאותרה עמדתו, והוא נהרג.
במקביל לתקיפת עמדת "לולב" תקפה פלוגה ה' ("הפלוגה המיוחדת") בפיקוד יעקב אבן את עמדת "בית המחלקה", העמדה השנייה מצפון. כבר בשלב ההיערכות לתקיפה נפצעו כמה מחיילי הפלוגה מהפגזה ירדנית. עם תחילת ההתקפה פרצו חיילי מחלקת החוד שתי גדרות בעזרת בונגלור, ואולם הסתבר להם שישנה גם גדר שלישית, שלא היו בידיהם אמצעים לפריצתה, ולכן נשכב אחד מהחיילים על הגדר ושאר הכוח עבר עליו. צליפות מהר ציון הסבו לפלוגה מספר רב של פצועים, ביניהם המ"פ, ואולם הכוח הצליח להשלים את משימתו תוך שימוש במיסוך עשן.
התקיפות על שתי העמדות הנוספות החלו באיחור. התקיפה על עמדת "אריה" הירדנית החלה בהפעלת מטען ל', שגרם לעמדה הירדנית (בנוסף למטען ל' שנורה אל העמדה ביום הראשון של המלחמה) נזק כבד ונפגעים רבים. מיד לאחר מכן הסתערה פלוגה ד' בפיקוד אלי קדר על העמדה, כבשה אותה, והחלה בטיהור הבתים שבין עמדת "לולב" הדרומית ועמדת "בית המחלקה". במהלך הקרב הצטרף חפ"ק המג"ד לכוחות המסתערים; בהיתקלות עם חיילים ירדניים שניסו לסגת נהרג המג"ד, סא"ל מיכאל פייקס.
פלוגה ב', בפיקוד עוזי ילובסקי, שנועדה לתקוף את העמדה הצפונית ביותר, "בית התריסים הצהובים", ספגה אש כבדה כאשר נערכה להתקפה ליד בית המדפיס הממשלתי, בדרך חברון. 4 חיילים נהרגו ורבים נפצעו, וההתקפה התעכבה ב-45 דקות. למרות האבדות הצליחה הפלוגה לכבוש את יעדה, בסיוע טנקים מרכס חוות הלימוד שירו על העמדות הירדניות באבו תור והר ציון, ארטילריה ויחידת צלפים של החטיבה.
בשעה 18:00 הושלם כיבוש אבו תור. הקרב היה קשה במיוחד, גם בשל העובדה שהירדנים ציפו להתקפה וידעו מה יהיה הכיוון ממנה תבוא. 17 חיילים ישראלים נהרגו בקרב. הירדנים איבדו כ-50 חיילים, ושאר הכוח נסוג מזרחה.
כניסת חטיבת ירושלים לעיר העתיקה ודרום הגדה המערבית
לפנות בוקר ה-7.6.67 הודיע מפקד העיר הירדני עטא עלי הזאע לחייליו המגנים על שערי העיר העתיקה שבידם הבחירה אם להישאר בעמדותיהם או לסגת לכיוון יריחו. מרבית המפקדים והחיילים העדיפו לסגת. בבוקר בסביבות השעה 10 נכנס חפ"ק מח"ט 55 דרך שער האריות ופנה להר הבית. גדוד 163 מהחטיבה הירושלמית נכנס לעיר העתיקה דרך שער האשפות לאחר שעבר דרך הר ציון הירדני ללא קרב. הגדוד היה בפיקוד מפקד הגדוד החדש, יוסף ברוש (כאמור לעיל, המג"ד הקודם, מיכאל פייקס, נהרג ביום שלפני כן בעת כיבוש אבו תור). פלוגה ד' בפיקוד אלי קדר נכנסה לעיר ופנתה מערבה לרובע היהודי והרובע הארמני. פלוגה א' נתקלה באש ליד שער האשפות ושיתקה את מקורותיה. היא נעצרה בדרכה ברובע המוגרבים בגלל החשש מהתקלות ללא תיאום עם כוח הצנחנים. פלוגה ב', בפיקוד עוזי ילובסקי, הייתה פלוגת העתודה. לפני כניסת כוחות גדוד 163 נכנסה פלוגת צנחנים מגדוד 71 דרך שער האשפות והמשיכה בתנועה להר הבית.
בתאריך 7.6.67 בשעות הצהריים הורה הפיקוד לחטיבה הירושלמית לנוע דרומה ולכבוש את העמדות הירדניות שמדרום לעיר. גדוד 62, בפיקוד סא"ל רוטשילד, נע מרמת רחל ותקף את מוצב מר אליאס, ובמקביל כבשה הפלס"ר החטיבתית את ג'בל אבו ע'וניים (כיום שכונת הר חומה) והמשיכה לגוש עציון וחברון דרך פאתי בית לחם. גדוד 68 המשיך דרומה עד לחברון יחד עם הפלס"ר. גדוד 163 המשיך דרומה עד מדרום לחברון ב-8.6. גדוד 161 נכנס לבית לחם ובית סחור.
יחידות החטיבה במלחמה
גדודי החי"ר גויסו ב-25.5.67, גדודי החי"מ גויסו ב-27.5. גדוד 161 בפיקוד אשר דר. פלוגה ד' נכנסה מיד עם הגיוס לקו העירוני מרמת רחל עד פאג"י. יומיים לפני המלחמה תפסה פלוגה ב' מגדוד 62 את הקטע הצפוני של הקו ממנזר נוטרדם. פלוגה א' תפסה את המוצבים בגזרה הדרומית של הפרוזדור לירושלים ממזרח לקריית מנחם, ת"פ גדוד 963. יתר הגדוד היה בשטחי כינוס בקטמון ומחנה אלנבי. עם פתיחת המלחמה פלוגה ג' עברה לעמדות הקו - אריה באבו תור והעמדות בהר ציון. פלוגות ה' וב' עברו לחוות הלימוד. פלוגות אלו היו חלק מהכוח שכבש את מתחם ארמון הנציב בפיקוד המג"ד אשר דר. המג"ד אשר דר קיבל עיטור העוז על חלקו בקרב. פלוגה א' כבשה, בתיאום עם גדוד 62, את מוצב טבלייה (גבעת המטוס) ליד מר אליאס. ב-7.6 נע הגדוד על ציר חברון ונכנס ראשון למרכז בית לחם, בית ג'אלה ובית סחור. בכניסה לבית לחם מוזמן מפקד פלוגה ד' של הגדוד רפי בנבנשתי לאולם גדול בכנסיית המולד ופוגש שם לאור נרות את ראשי הכנסייה, ראשי הערים והנכבדים מחכים לטקס כניעה לכובשים. בנבנשתי הרגיע הנוכחים, הסביר להם שמפקד העיר יגיע רק למחרת ויוציא הוראות לגבי הכיבוש ושלח אותם לביתם. הגדוד מקבל שליטה על נפת בית לחם ב-12.6. פלוגה ד' נשלחה לסיוע לחטיבה 10 וביצעה מארבים על הירדן במשך שבוע.
גדוד 163, בפיקוד מיכה פייקס, התמקם בפרוזדור ירושלים להגנה על גבול הפרוזדור הצפוני ממבשרת ירושלים למוצב החתולות בשער הגיא. ב-5.6 לאור ידיעות על אפשרות מחטף של רכס 'החתולות' השולט על שער הגיא ניתנה פקודה לפלוגה א' לחזק את פלוגת החי"מ שישבה במקום. בזמן התנועה למוצב החתולות נפתחה אש ירדנית על הפלוגה. באותו היום השתתף הגדוד בכיבוש מוצבי הרדאר על ידי חטיבה 10. אחת הפלוגות כבשה את מוצב הרדאר האחורי (3). לאחר מכן הוא נע להתארגנות בסביבות עין כרם. ב-6.6 נע הגדוד לעבר שכונות מזרח העיר ברכב ונערך לכיבוש המוצבים הירדנים בגזרת שכונת אבו תור. פלוגה ג' כבשה את 'לולב' ומתחמים צמודים. פלוגה ד' את 'אריה' ומתחמים צמודים. פלוגה ה' (עתודה אקדמאית) את 'בית המחלקה' ומתחמים צמודים. פלוגה ב' את 'בית התריסים הצהובים'. ב-7.6 פלוגות א' ו- ד' כבשו את עמדות הירדנים בהר ציון, נכנסו לעיר העתיקה דרך שער האשפות. פלוגה ד' פנתה מערבה לרובע היהודי והרובע הארמני. פלוגה א' פנתה לשכונת המוגרבים והכותל ונעצרה בדרך לפי פקודה כדי למנוע מגע מסוכן עם הצנחנים. פלוגה ב' הייתה העתודה. ב-8.6 התארגן הגדוד ונע לדרום הר חברון ודהריה.
גדוד 68, בפיקוד צבי עופר, התארגן כעתודה חטיבתית בצובא. ב-6.6 הועבר ת"פ חטיבה 10 ונכנס לנבי סמואל ובית חנינה. ב-7.6 נע דרומה לגוש עציון. ב-8.6 נע לדרום הר חברון ודהריה. ב-9.6 נכנס לחברון ומקבל שליטה על נפת חברון.
יחידת סיור 90 (הסיירת הירושלמית), בפיקוד יוסי לנגוצקי, הייתה במחנה סטף בתקופת ההמתנה. ב-5.6 בצהרים קודמה למחנה אלנבי. הצטוותה לשתי מחלקות טנקים ופלוגה מגדוד 161 בכיבוש מתחמי ארמון הנציב והפעמון בצור באהר. מילאה תפקיד מרכזי בקרב וארבעה חיילים (אפשטיין, לנגוצקי, בכרך ואוחנה) קיבלו אותות קרב. ב-7.6 תפסה את ג'בל אבו רונים (הר חומה), מערב בית לחם והמשיכה בראש החטיבה לפאתי בית לחם, בריכות שלמה, גוש עציון וחברון.
פלוגה נ' מגדוד שריון פיקודי (גש"פ) 182 (14 טנקים) ועוד מחלקה מחטיבה 60 (4 טנקים), בפיקוד אהרון קמארה, (ת"פ). באימונים בסטף עד 5.6.67. ב-5.6 בצהרים בסטף, שנלר, במגרש הרוסים ובמחנה אלנבי. עם שתי מחלקות טנקים השתתפה בכיבוש ארמון הנציב. הובילה בפריצה לארמון עם שני טנקים. לפנות ערב שלושה טנקים הובילו בתקיפה על צור באהר/הפעמון. אחד הטנקים התהפך ושני טנקים הגיעו כרתק ל'פעמון'. והתארגנו בארמון הנציב ורמת רחל. שתי מחלקות סייעו באש מרכס חוות הלימוד, וכביש עין רוגל לגדוד 163 שכבש את אבו תור. שלוש מחלקות טנקים סייעו לכוחות חטיבה 55 בכיבוש גבעת התחמושת וכיבוש העיר מצפון לעיר העתיקה בציר סאלח-א-דין. לאחר מכן סייעו בכיבוש א-טור - הר הזיתים והכניסה לעיר העתיקה דרך שער האריות.
גדוד 953 בפיקוד ביל אהרונסון. ב-5.6 בצהרים נשלח לתפוס עמדות בצפון תלפיות. בלילה נשלח לקו העירוני הדרומי, כולל הר ציון, כדי לשחרר את הפלוגה של גדוד 161. פותח את ציר הר ציון מזרח (גליקנטוס) לתנועה של כוחות גדוד 163 לעיר העתיקה. ב-9.6 הגדוד במחנה אלנבי ואבו תור.
גדוד 962 בפיקוד נחמיה עוז. לפנות ערב ב-5.6 מחליפה פלוגה בפיקוד חיים גורי את אנשי גדוד 62 בקו העירוני הצפוני, מפעילה אש כבדה וסובלת נפגעים. ב-7.6 תופס את רכס שועפת ונע לרמאללה להחליף את חטיבה 10 בעיר. ב-9.6 הגדוד ברמאללה.
גדוד 963 בפיקוד שמואל שקד. התמקם ב-30.5 עם שתי פלוגות חי"ר (מגדודים 161 ו- 62) באזור עדולם ומבוא ביתר. ב-5.6 בערב פלוגות החי"ר עוזבות בחזרה לגדודים. ב-7.6 פורץ שדה מוקשים ממזרח למבוא בית"ר ונע בציר חוסן אל חדר להחליף את גדוד 62 בבריכות שלמה. ב-9.6 הגדוד בבריכות שלמה ואל חדר.
פלוגה א' מגדוד הנדסה 262 בסיוע ישיר, בפיקוד אילעאי אלון, במשך תקופת ההמתנה ביצעה הנחת שדות מוקשים בירושלים והפרוזדור לפי תוכניות ההגנה של הפיקוד והחטיבה ביניהם השדות: בסנהדריה; לרגלי מוצב טבלייה מדרום מזרח לבית צפפה ואחרים. סייעה בפריצת גדרות הקו העירוני במבצעים ההתקפיים. בגמר המלחמה פעלה לסילוק שדות מוקשים ואמצעי גידור בירושלים והפרוזדור.
עיטורים
28 מן הלוחמים (פרט ללוחמי חטיבה 55) בקרב על ירושלים עוטרו באחד מעיטורי צה"ל:
מפלגת הרפובליקה האסלאמית
מפלגת הרפובליקה האסלאמית (בפרסית: حزب جمهوری اسلامی, "חזב ג'מהורי אסלאמי"; באנגלית ידועה גם כ־IRP) הייתה מפלגה פוליטית באיראן, שהוקמה באמצע שנת 1979 כדי לסייע למהפכה האיראנית ולאייתוללה ח'ומייני לייסד תאוקרטיה באיראן. היא פורקה במאי 1987 לאחר שמטרותיה הושגו.
מייסדים ומאפיינים
המפלגה הוקמה על ידי מוחמד-ג'וואד באהונר, מוחמד בהשתי, עלי ח'אמנאי, אכבר האשמי רפסנג'אני ועבד אלכרים מוסווי ארדבילי, אייתוללות הקרובים לח'ומייני, כדי לארגן תמיכה עממית לרעיון הרפובליקה האסלאמית.
הפיגוע במשרדי המפלגה
ביוני 1981 אירע פיגוע בשביעי בתיר המיוחס למוג'אהדין ח'לק בו נרצחו 72 פעילים במפלגה. בין ההרוגים היו מספר שרים והבכיר שבהם היה מוחמד בהשתי, שהיה שני לח'ומייני.
סיבות הפירוק
בסוף שנות השמונים של המאה ה־20 התגברה הפלגנות במפלגה; הבעיות העיקריות שעמדו על הפרק היו מלחמת איראן–עיראק, הדילמה האם להיפתח למדינות זרות או להישאר מבודדים, והמדיניות הכלכלית. היות שכל המפלגות המתחרות הושעו, המפלגה "לא עשתה כמעט דבר והיה לה תמריץ מועט לעשות משהו.״
לפי אחמד מניסאי,
לפי דניאל ברומברג, פירוק המפלגה היה תגובה למחלוקת בין הנשיא עלי ח'אמנאי לבין ראש הממשלה העממי מיר-חוסיין מוסאווי – מפלגת הרפובליקה האסלאמית שירתה כ״מעוז האקטיביזם הרדיקלי״ התומך במוסאווי .
קרב שמפאן הראשון
קרב שמפאן הראשון (בצרפתית: Première Bataille de Champagne) היה קרב במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה שהתרחש בין 20 בדצמבר 1914 ל-17 במרץ 1915, בין צרפת ובריטניה מצד מדינות ההסכמה לבין הקיסרות הגרמנית מצד מעצמות המרכז.
רקע
בתחילת דצמבר 1914 הסתיים קרב איפר הראשון, והצדדים החלו להתחפר בעמדותיהם. בניסיון לשבור את הקיפאון החליט ז'ופר על מתקפה מרמת ארטואה מזרחה, ועל מתקפה משמפאן צפונה, ולאחר שיערער את הגרמנים ינחית מתקפה שלישית באזור ורדן כדי לאיים על קו המסילה הטוב היחיד של הגרמנים מדרום לארדנים, ובכך לאלץ את הגרמנים לסגת מצרפת ובלגיה. בעיקרון זוהי האסטרטגיה שאכן הביאה לניצחון מדינות ההסכמה ב-1918, אך אסטרטגיה זו הייתה מותנית בהצלחה טקטית, אשר לא הושגה ב-1915.
מהלך הקרב
ב-16 בפברואר 1915 פתחו הצרפתים במתקפה גדולה נוספת, עם 17 דיוויזיות חי"ר, 3 דיוויזיות פרשים, ו-870 תותחים. המתקפה החלה בשעה 08:00 בבוקר במזג אוויר סוער שמנע סיורי אוויר מעל שדה הקרב, כשהמאמץ העיקרי מתנהל על ידי הקורפוסים ה-1 וה-17, תוך שהקורפוס ה-12 מוביל בראש עם הדיוויזיה ה-60.
בצד הגרמני היו פרוסים ממזרח למערב 4 קורפוסים של הארמייה השלישית: הקורפוס ה-6, הקורפוס ה-12, הקורפוס ה-8, וקורפוס המילואים ה-8, ועוד כמה רגימנטים של פרשים. כמו כן הותקפה דיוויזיית המילואים ה-21 מקורפוס המילואים ה-18, שהיווה את האגף הימני של הארמייה החמישית.
ב-17 בפברואר המשיכו הצרפתים במתקפה תוך סיוע ארטילרי כבד, אולם עד למחרת, 18 בפברואר, נבלמה המתקפה.
ב-19 בפברואר תקפו הצרפתים בצפון הגזרה עם הקורפוס ה-4, תוך שהקורפוס ה-2 בעתודה מאחוריו, והצליחו לכבוש כמה עמדות חשובות. הגרמנים בינתיים תוגברו ב-20 בפברואר על ידי דיוויזיית המשמר ה-1 ובהמשך על ידי קורפוס המילואים ה-12 (הסקסוני), והצליחו לכבוש במתקפת נגד שנערכה ב-22 בפברואר כמה עמדות חשובות שאיבדו קודם לכן.
ב-23 בפברואר נבלמה מתקפה של הקורפוס ה-8 הגרמני באגף הימני של הגרמנים, על ידי הארטילריה הצרפתית שירתה עליהם בכינון ישיר.
ב-3 במרץ הורה פון פאלקנהיין לפון איינם להמשיך להחזיק בעמדותיו. ב-7 במרץ פתח הקורפוס ה-8 שהיה מורכב מהדיוויזיה ה-15, דיוויזיית המילואים ה-19, ודיוויזיית המילואים של המשמר ה-2 במתקפה כנגד הקורפוס ה-12 והדיוויזיה ה-60 הצרפתיים, המתקפה נמשכה עד ה-10 במרץ אך ללא הצלחה מרובה.
ב-12 במרץ תקף הקורפוס ה-16 הצרפתי (עם הדיוויזיות ה-31, ה-32, וה-48) בסיוע ארטילרי כבד, אך גם הפעם המתקפה נכשלה.
ב-16 במרץ שוב תקפו הצרפתים באגף הימני, והצליחו לכבוש את קו ההגנה הראשון של הגרמנים. למחרת ב-17 במרץ, נכשלה מתקפת נגד של דיוויזיית המילואים ה-16 הגרמנית, אך הדיוויזיה הגרמנית ה-56 הצליחה לכבוש מחדש את העמדות, ובכך נסתיימה המערכה.
מתקפות סיוע
בין 17 בדצמבר 1914 ל-13 בינואר 1915 לחמה הארמייה העשירית הצרפתית בקרב ארטואה הראשון, תוך שהיא מקבלת סיוע מהארמיות השנייה והשמינית, במטרה לרתק את הכוחות הגרמניים שלא יוכלו לתגבר את כוחותיהם בשמפן. הכוחות שסבלו ממחסור בארטילריה נכשלו במשימותיהם, ומתקפה של הקורפוס ה-11 ב-27 בדצמבר עלתה ביוקר רב.
תוצאות הקרב
הצרפתים איבדו במהלך הקרב 93,432 הרוגים, פצועים, שבויים ונעדרים, ואילו הגרמנים איבדו 46,100 הרוגים, פצועים, שבויים ונעדרים. מספר האבידות הנמוך יותר בצד הגרמני היה עקב הביצורים שלהם שהיו מאוד ממוגנים.
הקרב לא הביא לתוצאות המצופות בצד הצרפתי, והמלחמה המשיכה להיות מלחמת חפירות נייחת כמעט עד סוף המלחמה.
סרגיי וינוגרדוב
סרגיי ארסניביץ' וינוגרדוב (ברוסית: Сергей Арсеньевич Виноградов ;) היה צייר אימפרסיוניסטי רוסי-סובייטי; ידוע בציור נופים, וסצנות ז'אנר ודיוקנאות.
ביוגרפיה
אביו היה כומר כפרי. בין השנים 1880–1889 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה אצל אילריון פרינישניקוב, ולדימיר מאקובסקי ו-וסילי פולנוב, שהשפיעו רבות על סגנונו. בשנת 1888 הוענק לו התואר "אמן". בשנה שלאחר מכן, הוא עבר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות; למד עם בוגדן וילוולדה וקרל וניג.
בחיי בן אשר
ביוגרפיה
לדעת הרב ראובן מרגליות שמו הוא יהודה וכונה בחיי אך היו שחלקו עליו.
סרגיי וינוגרדוב
ביוגרפיה
לאחר סיום לימודיו נסע לחרקוב ללמד בבית ספר למסחר. הוא חזר למוסקבה ב-1896 ומצא עבודה עבור המו"ל אלכסיי סטופין. בשנת 1896, הוא הפך למורה באוניברסיטה הממלכתית לאמנויות ותעשייה על שם סטרוגנוב במוסקבה (תפקיד שהחזיק בן עד 1913). שנתיים לאחר מכן, הוא החל להציג עם הנודדים. בשנת 1903, הוא הפך לאחד ממייסדי "איחוד האמנים הרוסים". הוא נכנס "לאקדמיה" ב-1912 והפך לחבר באקדמיה ב-1916.
בחיי בן אשר
ביוגרפיה
רבנו בחיי למד את תורת הנגלה מהרשב"א, אך למרות שהרשב"א בעצמו היה מקובל גדול, את דברי הקבלה אותם מביא רבנו בחיי בספריו הוא אינו מזכיר בשמו כלל, ולכן מוסכם על החוקרים כי רבנו בחיי לא למד קבלה מפיו. את דברי הקבלה אותם הביא רבנו בחיי בספרו המרכזי על התורה, הוא מציין שהם כרמזים על דברי הרמב"ן. אותו הוא מתאר כאיש אשר: "הורה לנו את הדרך אשר נעלה בה ובדרך אמת הנחנו", אף שלא למד ממנו באופן ישיר.
סרגיי וינוגרדוב
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא התגורר בגורצוף, קרים, בדאצ'ה בבעלות קונסטנטין קורובין. ֿ כשהיה שם, הוא התמקד בציור סצנות צבאיות ועיצוב כרזות. לאחר המלחמה סייע בקישוט הקרמלין במוסקבה, לרגל יום השנה הראשון למהפכה הבולשביקית. בשנת 1923, הוא עזר בארגון תערוכה נודדת של אמנות רוסית וליווה את התערוכה להצגתה הראשונה בניו יורק. עם שובו התיישב בריגה, שם לימד בתחילה באולפנה של ניקולאי בוגדנוב-בלסקי, ולאחר מכן הקים בית ספר פרטי משלו.
למרות שהתרכז בציור בנופים, פעל גם בז'אנרים אחרים; במיוחד סדרה של דיוקנאות המתארים את הכמרים בקתדרלת המולד.
בחיי בן אשר
ביוגרפיה
גם שמע מפי הרב דן בן יוסף אשכנזי.
רבנו בחיי התעסק בעיקר באיסוף כתבים ועריכתם מחדש, אי לכך מעטים המקומות בהם הוא מחדש דבר מעצמו, ולכן אין למצוא חידוש מהותי בקבלתו. אף על פי כן ניתן לראות את חותמו הברור בצורת הניסוח הבהירה בה השתמש כאשר ציטט כתבי מקובלים אחרים שהיו עד לפני כן סתומים לרוב הציבור. צורת הניסוח שלו אופיינה בהוספת מילים מעטות, החלפת מונחים וסידור מחדש של מבני הפסקאות באופן המקל על הקורא. חותם אישי נוסף לרבנו בחיי הוא שימוש בראיות של מקובלים אחרים להוכחת טענותיו אף אם היו מנוגדות לטענות אותן הראיות שימשו במקור, וכן מיתון הנטייה להתפלמס אשר הייתה נפוצה בתקופת הראשונים. צורת כתיבה זו הפכה את חיבורו נפוץ בציבור הרחב עוד בעת העתיקה. כמו כן בעל התוספות יו"ט ראה עניין בחיבורו ואף כתב פירוש על מדרשו לתורה.
סרגיי וינוגרדוב
ביוגרפיה
הוא מת מדלקת ריאות ב-1938.
בחיי בן אשר
ביוגרפיה
חשיבות נוספת שיש לכתבי רבינו בחיי היא שהם התפרסמו בסמוך לתקופת פרסום ספר הזוהר, כך שהם משמשים כציר לקביעת תקופת הפרסום. בנוסף לזאת ישנו פולמוס בין חוקרי הקבלה באיזו מידה רבנו בחיי היה חשוף אל הזוהר, ומה היה יחס ההשפעה בין שני הכתבים. בעקבות מקבילות רבות בין המדרש על התורה ובין הזוהר ישנם המזהים את רבנו בחיי כאחד המועמדים האפשריים להכלל בחוג המחברים של ספר הזוהר. אחרים טוענים כי דווקא חשיפת רבנו בחיי לספר הזוהר גרם להופעת המקבילות הרבות ביניהם.
את 'אבי הקבלה' בעיניו, הוא מזכיר בפירושו על בראשית (לב, י) וכותב 'הרב אבי הקבלה רבי יצחק בן הרב ז"ל'; דמות שזוהתה עם ר' יצחק סגי נהור בנו של הראב"ד.
מדרש רבנו בחיי על התורה
בשנת ה'נ"א (1291) החל בכתיבת פירוש על התורה בצורת מדרשים שנודע בשם מדרש רבינו בחיי על התורה. המקור בכתב היד של חלק מהמדרשים שהביא רבינו בחיי אבד, ועל כן משמש ספרו כמקור היחידי הקיים כיום למדרשים אלו. את הסיבה לחיבורו הציג בפתיחה לספר:
מהשימוש במושג ההלכתי "עת לעשות לה' " הניתן במקרים קיצוניים הדורשים להפר נורמה הלכתית עקב מצוקה קשה, רואים כי רבנו בחיי חש בצורך מהותי של הדור להבין את התורה מזווית שונה השווה לכל נפש גם במחיר של חשיפת סודות קבליים. זאת כנראה בעקבות הלחצים המסיונריים מצד הכנסייה הנוצרית איתם התמודדה הקהילה היהודית כפי שניתן לראות במילים "זה במזיד". לא בכדי שספר זה נהפך נפוץ בכל עם ישראל, וכפי שמציין בעל התוס' יו"ט הוא גם היה נלמד בקביעות מידי שבת בקהילות רבות.
תוכן הספר הוא בעקרו קיבוץ מקורות המתמקדים בארבעה רובדי פרשנות אשר היו נפוצים באותה התקופה, אך ייחודו של הספר הוא איגודם למקום אחד תחת אותו פסוק. הרובד הראשון הוא פרשנות על דרך הפשט כלומר חתירה להבנת הרובד השטחי של הפסוק תוך פתירת קושיות ובעיות הנובעות מסתירות לשוניות או נסיבתיות בין החלקים השונים של הטקסט המקראי. רבנו בחיי מציין בחלק זה את שני הראשונים רבנו חננאל וכן הרשב"א כמורי דרכו בפירוש זה. הרובד השני הוא הרובד הדרשני המאגד אמרות ודרשות חז"ל על הפסוקים אותם הוא מפרש, גם כאשר אין קשר ישיר בין הדרשות למהלך המקראי עצמו. הרובד השלישי הוא פירוש שכלי לפסוקים שמטרתו לפי הפתיחה היא: "להורות כי תורתנו כלולה מכל החכמות. כל שאר חכמות שפחות. מוצגות בדרך עיון ומחקר. ותורתנו מן הקב"ה והוא העיקר". צורת פרשנות זאת היא בעצם תגובה לכתות בעלות מגמת פרשנות פילוסופית שראו ביהדות כסותרת את ההיגיון והשכל. הרובד הרביעי הוא על דרך האור קרי הקבלה עליה הוא כותב: "הוא דרך ה' הדרך ישכון אור, מסלול ודרך לנפש באור החיים לאור." בנוסף על מנת לשלב גם את תורת המידות בספר לפני כל פרשה מביא רבינו בחיי פסוק מספר משלי ועליו את פירושיו של רבינו יונה, זאת כיוון שהאמין שהמידות מהוות את הבסיס לקיום המצוות ומרכיב חשוב בהשראת רוח הקודש.
אף שרובו של פירושו הוא מדרשי ולא הלכתי, חלקים ממנו שימשו מקורות פסיקה הלכתיים כאשר פירושו על בגדי כהונה מהווה בסיס מרכזי בדיון בנוגע למבנה הציץ.
קברו
עדות ראשונה לקברו נמצאת בכתבי ר' גרשון בן אליעזר הלוי סגל סביב שנת 1624, המתאר את קבר רבינו בחיי ותלמידיו ביישוב יאקוק סמוך לקבר חבקוק.
מנזר נובו-ירוסלימסקי
בזמנו, גייס הפטריארך ניקון מספר נזירים זרים כדי לאכלס את המנזר, ולסמל את הרב-לאומיות של הנצרות האורתודוקסית.
המתחם האדריכלי כולל את קתדרלת התחייה (ווסקרסנסקי) הזהה לקתדרלה בעלת שם דומה בירושלים, את מושב הפטריארך ניקון (1658), חומת אבן עם מגדלים (1690–1694), כנסיית השילוש הקדוש (1686–1698) ובניינים אחרים, כשלכולם גימור עם מיוליקה וסטוקו.
בעיצוב המנזר השתתפו האדריכלים פ.אי. זבורסקי, יאקוב בוכבוסטוב, ברתולומאו רסטרלי, מטביי קזקוב, קארל בלאנק ואחרים. במאה ה-17 המנזר נובו-ירוסלימסקי כלל ספרייה גדולה שהוקמה על ידי ניקון באמצעות איסוף כתבי יד ממנזרים אחרים. עד לשנת 1764 למנזר היו 13,000 צמיתים.
לאחר מהפכת אוקטובר נסגר המנזר, ובשטחו פעלו מוזיאונים. במהלך מלחמת העולם השנייה השטח נכבש על ידי הנאצים וחיילי דיוויזיית אס אס דאס רייך פוצצו חלק מהמבנים. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו במקום עבודות בשיקום הבניינים שלא הסתיימו עד היום.
בשנת 1994 חודשה פעילות דתית במתחם, והמנזר הוקם מחדש.
לב לאגוריו
לב לאגוריו (ברוסית: Лев Феликсович Лагорио; 9 בדצמבר 1826 – 17 בנובמבר 1905) היה צייר צבעי מים רוסי, שנודע בעיקר בזכות נופי הים שלו. הוא היה קשור לאסכולת הציור שהורכבה מאמנים שפעלו בדרום חצי האי קרים.
ביוגרפיה
לב לאגוריו נולד בפאודוסיה במשפחתו של סגן הקונסול הנפוליטני. אביו, פליצ'ה לאגוריו (1781–1857) היה סוחר ג'נואי ששימש כסגן הקונסול של ממלכת שתי הסיציליות. מ-1839 עד 1840, הוא קיבל את הכשרתו האמנותית הראשונה באולפנים של איבן אייבזובסקי. ב-1842, בתמיכתו של אלכסנדר קזנצ'ייב, מושל טאורידה, הוא הצליח להירשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות. מאוחר יותר, הוא הצליח לקבל סיוע כספי מהדוכס מלויכטנברג, הנשיא החדש של האקדמיה. בין מוריו היו אלכסנדר סוארוויד, מקסים וורוביוב ובוגדן וילוולדה.
בשנת 1850 סיים לגוריו את האקדמיה לאמנויות עם מדליית זהב. ב-1850 הוא קיבל את התואר "אמן" על ציורו "נוף לאכטה" ושנתיים לאחר מכן הפך לאזרח רוסי. הוא גם זכה לפנסיה ללימודים באירופה, וביקר תחילה בפריז (1853), ולאחר מכן ברומא, שם שהה עד 1859, בשנתיים האחרונות על חשבונו.
לאחר שובו, בשנת 1860, הוא נקרא פרופסור והציג את היצירות שיצר באיטליה. הוא נסע לקווקז ב-1861 והציג משם שורה של נופים לצאר אלכסנדר השני, שהעניק לו את מסדר אנה הקדושה.
הוא חזר לקווקז ב-1863 וב-1864, עם פמלייתו של הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ', שם השתתף במלחמת הקווקז. לאחר מכן הוא התיישב בסנט פטרבורג, ולעיתים קרובות נסע לאירופה.
בשנת 1885, הוא הוזמן לצייר סדרת יצירות על המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנים 1877–1878 וביקר בשדות קרב האירופים והאסייתיים.
בשנת 1900, הוא מונה לחבר כבוד באקדמיה. פאולין קוריארד הייתה בין תלמידיו.