cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של ליבריה
עם זאת, לאזור שבו נמצאת ליבריה המודרנית היסטוריה עתיקה, עוד טרם ההתיישבות הקולוניאלית והעצמאות. אזור החוף בליבריה היה מיושב בדלילות ומעולם לא היה חלק מאחת האימפריות או הממלכות האפריקאיות הגדולות באזור. עם זאת, יש עדויות לנדידת עמים לאזור במהלך המאה ה-12. במהלך אלפי שנים נדדו קבוצות אתניות ובודדים אל ומהאזור הקרוי היום ליבריה, חלקם הגיעו בגלל לחצה והתפשטותה של האימפריה של מאלי. חלק מהתושבים היו מעורבים בסחר עבדים בעיקר דרך הנמל הקרוי היום רוברטספורט (Robertsport).
בשל העובדה שהשטח של ליבריה מעולם לא היה מיושב על ידי אחת האימפריות האפריקאיות הגדולות, קיימת מעט היסטוריה כתובה אודותיו טרם המגעים עם האירופאים. כבר ב-1461 הגיעו לחופי המדינה הקרויה כיום ליבריה ספנים פורטוגזים אשר קראו למקום "חוף הפלפל" (Costa da Pimenta) בשל שפע גרגירי הפלפל שמצאו בו. ב-1602 הקימו ההולנדים תחנת סחר, אולם נטשו אותה כעבור כשנה. ב-1663 הקימו הבריטים מספר תחנות סחר על חופי ליבריה של היום, אולם אין ידיעות נוספות על התיישבות קולוניאלית בחופי ליבריה עד בואם של העבדים המשוחררים.
ליבריה העצמאית
ליבריה הוקמה כבית לאומי לעבדים משוחררים. בשנת 1822, אחרי שכשל ניסיון התיישבות קודם באי שרברו שבסיירה לאון, רכשה האגודה האמריקנית להתיישבות, אגודה פילנתרופית אמריקנית, שטח במערב אפריקה במטרה להקים בית לאומי לעבדים משוחררים - ומכאן שם המדינה: ליברטי פירושו חופש באנגלית. נשיא ארצות הברית דאז, ג'יימס מונרו, עמד בראש האגודה ולכבודו נקראה עיר הבירה מונרוביה.
ההתיישבות התחילה באי פרובידנס (הנמצא קרוב למונרוביה) ותוך זמן קצר יישבה האגודה בליבריה 20 אלף עבדים לשעבר. בהתחלה, חלק גדול מהנהלת המושבה היה מורכב מ"לבנים", אנשי האגודה האמריקנית. עם השנים הוחלפו מנהלנים אלו על ידי ליבריאנים. בשנת 1839 הוחלף שם המושבה ל"חבר העמים של ליבריה".
העבדים המשוחררים שהתיישבו בליבריה נקראו ליבריאנים אמריקאים ומנו כחמישה אחוזים מהאוכלוסייה; הם לא ראו עצמם כאפריקאים בתרבותם וראו את מטרתם בהבאת תרבות המערב ל"יבשת האפלה". תרבותם, כמו גם סמלי המדינה שהם בחרו, שיקפו את מוצאם ומטענם התרבותי האמריקני אשר ינק בעיקר מהמורשת של מדינות הדרום שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית. הם הפכו לקבוצה עילית שחיה על רצועת אדמה צרה על חופי המדינה. תחת שלטונם התקדמה המדינה מאוד בתחומים הכלכליים אם כי לא העניקו לתושבים הילידים זכות הצבעה והעסיקו אותם בתנאי עבדות ובעבודות כפייה.
בשנת 1841 מונה ג'וזף ג'נקינס רוברטס כמושל השחור הראשון של המושבה, אשר הכריזה על עצמאותה ב-26 ביולי 1847 (אז - המדינה העצמאית היחידה באפריקה השחורה למעט אתיופיה); ביום זה נחוג יום העצמאות של המדינה. ביום בו הכריזה ליבריה על עצמאותה הכריזה האגודה האמריקנית להתיישבות, שעמדה על סף פשיטת רגל, כי השיגה את מטרתה והפסיקה את פעילותה.
בירת המדינה נקראה מונרוביה על שמו של הנשיא החמישי של ארצות הברית - ג'יימס מונרו שבתקופתו החלה ההתיישבות. לפני מלחמת העולם הראשונה התגבשו וסומנו גבולותיה הנוכחיים של המדינה. ב-1857 סיפחה ליבריה לתחומה את הרפובליקה של מרילנד (כיום מחוז מרילנד בדרום ליבריה), מושבה קטנה של עבדים משוחררים שהכריזה על עצמאות ב-1854, אך לא החזיקה מעמד מול התקפות השבטים הילידים ובקשה את עזרת ליבריה.
כבר ב-1848 הוכרה המדינה החדשה על ידי הממלכה המאוחדת וב-1852 על ידי צרפת. ארצות הברית עיכבה את ההכרה עד 1862.
המאה ה-20
אדווין בארקלי (1882-1955) כיהן כנשיא ליבריה משנת 1930 עד 1944, וסיכל איומים מצד גורמים שונים (בהם חבר הלאומים) על ריבונותה של ליבריה.
בשנת 1944 נבחר ויליאם טאבמן כנשיא ליבריה ונבחר לתקופות כהונה נוספות עד לפטירתו בשנת 1971. הוא הקדיש את רוב מרצו לקידום הכלכלה ושיפר את זכויות האזרח של התושבים הילידים. בתקופתו ניתנה זכות בחירה לנשים וכן לתושבים-ילידים (אם כי רק בעלי רכוש).
יורשו של טאבמן היה סגן הנשיא הוותיק ויליאם טולברט שהיה פחות פרו-אמריקאי ולכן צינן את מערכת היחסים המיוחדת של ליבריה וארצות הברית. הוא יצר קשרים עם מעצמת החסות האלטרנטיבית – ברית המועצות.
עיקר מאמציו של טולברט הופנו לקידום האוכלוסייה. אולם בתקופתו, בשני העשורים האחרונים של המאה העשרים, שרר בליבריה חוסר יציבות בדמות שתי מלחמות אזרחים (1989 עד 1996 ו-1999 עד 2003).
מקורו של חוסר היציבות בליבריה כשחונטה צבאית בראשות סמואל דו ניצלה את המהומות שפרצו נגד הפקעת מחירי המזון (בעיקר האורז) כדי לבצע הפיכה בשלטון. לאחר שרב־סמל סמואל דו, אחד מאנשי משמר הנשיאות, חדר לארמון הנשיא באישון לילה ורצח את הנשיא ויליאם טולברט בשנתו, הגיע הקץ לשליטה של קבוצת המיעוט של צאצאי העבדים מאמריקה על האוכלוסייה המקומית של ליבריה. בדצמבר 1980, ערב חג המולד, הוציא דו להורג את רוב שרי הממשלה על חוף האוקיינוס, מול הארמון ומחנה ברקלי.
עד 1984 קיים דו משטר צבאי ואסר על פעילות פוליטית. ב-1984 הסכים לכאורה להחזרת הדמוקרטיה ואפשר הקמת מפלגות, אולם בפועל השלטון היה עדיין בידיו ובידי קציניו, והוא לא אפשר פעילות פוליטית אמיתית.
נקודת הציון הבאה היא ב-1989, כשצ'ארלס טיילור, בתמיכתם של גורמים מערביים שונים וגורמים מחוף השנהב הסמוכה הביא להפיכה נוספת בשלטון. מלחמת האזרחים בליבריה נמשכה גם לאחר הפיכה זו, עד לחתימת הסכם שלום בתוך המדינה ב-1995.
הסכם שלום זה היה זמני ביותר: באפריל 1996 התחדשו הקרבות והגיעו גם למונרוביה, הבירה. מסע הדמים של טיילור לכיוון מונרוביה לווה במעשי טבח מסמרי שׂער, ויעידו על כך הצילומים מהוצאתו להורג האכזרית של סמואל דו, שאבריו נקטעו בזה אחר זה, עד שנפח את נשמתו.
ב-1997 נערכו בליבריה בחירות, בהן נבחר צ'ארלס טיילור לנשיא המדינה. המתמודדת אלן ג'ונסון-סירליף שהתייצבה מולו נאלצה לגלות לארצות הברית, לאחר שטיילור האשים אותה בבגידה במדינה. גם לאחר בחירות אלו המשיכו הקרבות במדינה, והחל מאפריל 1999 ועד סוף 2000 - קרבות עם גינאה ועם מורדים בצפון ליבריה.
המאה ה-21
בשנת 2001 הטיל האו"ם סנקציות על ליבריה בגלל הסיוע שנתן הממשל הליברי למורדים שבסיירה לאון.
ב-2001 התאחדו מספר גופים לארגון צבאי בשם "ליברים מאוחדים לפיוס ודמוקרטיה" והשתלטו על חלק ניכר מליבריה.
במרץ 2003 התקדמו כוחות המורדים עד כדי 10 ק"מ ממונרוביה. לחץ שהפעילו ארגוני נשים בראשות לימה בואי שדגלו במחאה לא אלימה, הביאה את הצדדים לשיחות שלום שהתקיימו באקרה, בירת גאנה. השיחות שהיו עקרות בתחילה התקדמו בעקבות מצור שהטילו הנשים על משכן הוועידה עד שהושג הסכם שלום לסיום מלחמת האזרחים בליבריה, וטיילור עצמו נאלץ לצאת לגלות. הוא מצא מקלט בניגריה, וכיום עומד לדין על ידי בית הדין הבינלאומי בהאג באשמת פשעי מלחמה.
אם כי נהוג לראות בהסכם השלום ב-2003 את סופם של הקרבות, המהומות עדיין נמשכו וכך למשל באוקטובר 2004 נהרגו 16 איש במהומות.
ב-23 בנובמבר 2005 נערכו בליבריה בחירות דמוקרטיות, בהן נצחה אלן ג'ונסון-סירליף, (נשיאה בפועל מה-16 בינואר 2006) פוליטיקאית ותיקה וקשוחה. בכך הייתה לאישה הראשונה באפריקה שנבחרה לראשות מדינה.
מאז שנת 1989 עזבו מאות אלפי ליברים את ארצם והפכו לפליטים. הנציבות הראשית של האו"ם לפליטים ביקשה בתחילת שנת 2003 ממדינות בעולם להעניק הגנה זמנית לפליטים ליברים כל זמן שמלחמת אזרחים שוררת במדינה זו.
ב-26 באפריל 2006 קבעה הנציבות הראשית של האו"ם לפליטים כי ליבריה היא מקום בטוח ופליטים ליברים יכולים לחזור אליה. כל מדינה שבתחומה נמצאים פליטים ליברים קובעת מועד משלה שבו תפוג ההגנה הזמנית ויהיה עליהם לעזוב את תחומה.
אוק"י
אוק"י (ראשי תיבות: "אספני וקוראי קומיקס בישראל") הייתה עמותה שמטרתה לקדם ולפתח את תרבות הקומיקס בישראל. העמותה הייתה תוצאה של התארגנות של מספר אספנים שקודם לכן היו פעילים בקרב קהילת הקומיקס הישראלית באופן עצמאי. לעמותה היה מועדון חברים אליו היו יכולים להירשם חובבי קומיקס נוספים.
המועדון ארגן העברת סדנאות והרצאות על ידי חברי המועדון בבתי ספר ומתנ"סים עבור ילדים ומבוגרים בגילאים שונים ומארגן ותיאם פעילויות בנושא קומיקס.
בכנס נערך טקס נבחרי הקומיקס בישראל, שמדרג את הקומיקסים המסחריים המפורסמים על פי העדפת הקוראים בארץ. כמו כן, בכנס התקיימה הדלקת נרות חנוכה קהילתית.
כנסי קא-בום!
כנס קא-בום! ה-1 נערך ב-9.12.04 במתנ"ס "רוזין" ברמת אביב ג'. בכנס היו כ-6 הרצאות. כמו כן, נערכו בו סדנאות קומיקס של אורי פינק ועופר זנזורי, נערכה תחרות טריוויה והוקרן בלעדית הסרט Ghost in the Shell 2. במתנ"ס הוצגה תערוכת ציורים מתחרות נושאת פרסים של הכנס.
כנס קא-בום! ה-2 נערך ב-1.1.06 בבית הספר אחד-העם בפתח תקווה. בכנס היו כ-12 הרצאות. כמו כן, נערכו בו מספר סדנאות וגם פאנלים עם משתתפים מתחום הקומיקס ומהאקדמיה.
כנס קא-בום! ה-3 נערך ב-21.12.06 במרכז בית תמי שבמרכז תל אביב. בכנס היו כ-12 הרצאות וסדנאות שונות.
כנס קא-בום! ה-4 נערך בימים 27-28.12.07 במוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס בחולון. הכנס לא נערך בחופשת חנוכה משום שהמוזיאון נפתח שבוע לפני הכנס. בכנס היו כ-17 אירועים שונים ואף הגיע אורח כבוד מיוחד הסופר והכותב מאט יוקום אשר יצר קומיקס עבור מארוול קומיקס ומגוון עיתונים וכתבי עת אמריקאים.
כנס קא-בום! ה-5 והאחרון נערך ב-25.12.08 בבית ציוני אמריקה.
כנסים נוספים שעורך המועדון:
כוח 100
שמאל|ממוזער|250px|אימון של היחידה באוקטובר [[2003]] כוח מאה הייתה יחידה מיוחדת ללוחמה בטרור (בראשי תיבות: לוט"ר) במערך הכוחות המיוחדים של צה"ל, שייעודה העיקרי היה טיפול במצבי קיצון בבתי סוהר צבאיים בהם מוחזקים מחבלים. מקור שם היחידה הוא שילוב המילים "כוח"-מילה נוספת המתארת צוות לוחם, והמספר 100, המזוהה בין השאר עם המשטרה - בשל היות היחידה כפופה מקצועית לחיל המשטרה הצבאית.
היחידה הייתה כפופה פיקודית לפיקוד אליו משתייך מתקן הכליאה בו היא נמצאה, ומקצועית - לחיל המשטרה הצבאית. לוחמי היחידה ענדו סיכת לוחם וחבשו כומתה כחולה. היחידה הוקמה באמצע שנות התשעים ונסגרה בשנת 2006.
רקע
לאור העלייה הגואה במספר העצורים הפלסטיניים בתחילת שנות ה-90, קם הצורך במתקני כליאה נוספים, ואיתם בא הצורך במתן פתרון מהיר ואיכותי למצבי קיצון פוטנציאלים.
תחילה פעלה היחידה בכלא מגידו בצפון, לאור הצורך הגובר ביחידה המסוגלת לתת מענה מהיר ואיכותי למצבים קריטיים כגון חטיפת בני ערובה, בריחת עצירים וכדומה, וכן מצבי קיצון כגון התפרעויות עצירים וכו' הדורשים השתלטות והתערבות מסונכרנת (לוט"ר).
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה קמו מתקני כליאה נוספים (מת"כ קציעות בדרום וכלא עופר סמוך לירושלים). בשנת 2005 הוחלט במטה הכללי ובמשרד הביטחון על העברת כל מתקני הכליאה הביטחוניים של צה"ל לשב"ס, ועל כן ב-2006 פורקה היחידה.
הצטרפות ליחידה
הגיוס ליחידה נעשה לאחר מיון ו"גיבוש", אותו עברו בעיקר במהלך הטירונות במשטרה הצבאית. רוב המתנדבים הגיעו מהיחידות המובחרות ביותר בצבא. למרות שמדובר ביחידת בת של משטרה צבאית, כוח 100 הייתה יחידה ממערך היחידות המיוחדות של צה"ל, ולוחמי היחידה היו בעלי פרופיל רפואי גבוה. הקבלה ליחידה הייתה התנדבותית, וחיילים רבים נשרו עוד במהלך המסלול.
מסלול הכשרה
בתחילה עברו החיילים טירונות יחידה (שם נוסף הוא "אימון הקמה"). הטירונות הייתה פיזית בעיקרה והתמקדה בשיפור היכולות הפיזיות של החיילים, אימוני קרב מגע, אימוני לוט"ר ואימוני חי"ר בסיסי להעלאת רמת הרובאות. לאחר סיום הטירונות חולקו הלוחמים לצוותים לפי מתקני הכליאה. במתקני הכליאה המשיכו הלוחמים את האימונים לקראת קורס הלוט"ר, והשתתפו בפעילויות היחידה השונות בשגרה. לאחר מכן הגיעו הלוחמים לקורס הלוט"ר.
מקבילתה האזרחית של כוח מאה היא יחידת מצדה של שירות בתי הסוהר.
מרקו סימונה
מרקו סימונה (באיטלקית: Marco Simone; נולד ב-7 בינואר 1969) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן כדורגל.
קריירת משחק
סימונה החל את הקריירה בראשית שנת 1987 בקבוצת קומו מהסרייה א'. לאחר מספר הופעות במדי הקבוצה הושאל לוירשיט בוקלאונה מהליגה השלישית, במדיה כבש 15 שערים בעונת וסיים כמלך שערי הליגה.
בעונה הבאה שב לקומו וכבש במהלכה שישה שערי ליגה. בתום העונה נשרה קומו לסרייה ב' וסימונה עבר לקבוצת הצמרת מילאן שאותה אימן אריגו סאקי. בתווך, זומן לנבחרת הצעירה של איטליה, ועד 1990 הופיע במדיה ב-16 משחקים וכבש 7 שערים. במהלך הקדנציה במילאן זכה סימונה במספר רב של תארים: ארבע אליפויות בחמש שנים בין השנים 1992–1996, בגביע אירופה לאלופות לשנת 1990 ובליגת האלופות בעונת. עונת הייתה הטובה ביותר מבחינתו כשכבש 17 שערי ליגה ב-30 משחקים בנוסף ל-4 שערים בליגת האלופות שבה הגיעה מילאן עד לשלב הגמר בו הפסידה לאייאקס. בעונת כבש 11 שערים בכל המסגרות, 8 מתוכם בליגה, וניצב במקום השני ברשימת הכובשים של אלופת איטליה מילאן אחרי עמיתו ג'ורג' ואה. אף על פי שנאבק על מקום בהרכב לאורך שנותיו במילאן עם חלוצים שזכו בתואר כדורגלן השנה בעולם, מרקו ואן באסטן, רוברטו באג'ו וג'ורג' ואה, סימונה כבש 74 שערים ב-245 הופעות במדי הקבוצה.
לאחר שפאביו קאפלו החליף את סאקי, שמונה למאמן נבחרת איטליה, זומן סימונה לראשונה לסגל הנבחרת וב-19 בדצמבר 1992 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד נבחרת מלטה. עד 1996 ערך סימונה שלוש הופעות נוספות במדי הנבחרת אך לא כבש ולו שער אחד.
בעונת עבר סימונה לפריס סן ז'רמן הצרפתית. סימונה, ששימש קפטן הקבוצה, זכה במדיה בגביע הצרפתי בעונתו הראשונה בה. בעונת עבר למונקו, ובמהלך עונה זו כבש 21 שערים ובישל 15 נוספים ב-34 הופעות, והיה אחראי למעשה ליותר ממחצית משערי הקבוצה שזכתה באליפות בתום העונה. בדירוג כובשי השערים קדמו לו מלך השערים סוני אנדרסון שכבש 23 שערים ודויד טרזגה שכבש 22.
סימונה שב למילאן במהלך עונת מיעט לשחק ולא כבש שערים בקדנציה השנייה בקבוצה. הוא שב למונקו בעונת, אך גם בקדנציה השנייה בשורותיה רשם הופעות מעטות בלבד. בעונת, לאחר תקופה קצרה ולא מוצלחת במיוחד בניס, פרש סימונה ממשחק פעיל בגיל 35. בשנת 2005 הצטרף כחבר הנהלה בקבוצת לגנאנו מהליגה הרביעית באיטליה והשתתף במשחק אחד של הקבוצה באותה עונה.
לאחר הפרישה
בשנת 2005 הצטרף סימונה כשותף וכחבר הנהלה בקבוצת לגנאנו מהליגה הרביעית באיטליה וב-2007, בעת שמילא תפקיד זה, עלתה הקבוצה לליגה השלישית.
בשנת 2009 קיבל סימונה תעודת סוכן מורשה מטעם פיפ"א ושימש יועץ במונקו. בספטמבר 2011 נענה להצעה לאמן את המועדון שהיה שקוע באותה העת בתחתית ליגת המשנה בצרפת, אך פוטר בתום העונה לאחר שהקבוצה סיימה במקום השמיני. באוקטובר 2014 מונה למאמן לוזאן מליגת המשנה השווייצרית, וב-2015 למאמנה של טור מליגת המשנה בצרפת. ביוני 2016 פוטר מאימון הקבוצה.
בנובמבר 2016 מונה למאמנה של לאבל מליגת המשנה בצרפת, 14 מחזורים לאחר פתיחתה. הוא פוטר מתפקידו באפריל 2017, כאשר הקבוצה במקום האחרון בטבלה שישה מחזורים לסיום העונה.
ביולי 2017 התמנה לתפקיד מאמן קלאב אפריקן התוניסאית, אך פוטר לאחר כארבעה חודשים בלבד בעקבות יכולתה החלשה של קבוצתו.
רן צמח
רן צמח (נולד ב-30 במאי 1969) הוא פסנתרן ישראלי, שזכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים בטוקיו.
גורני
{{פירושונים| אישים: אחר:
דיספלזיה של השחלה
דיספלזיה של השחלה (באנגלית: Ovarian Dysplasia) היא התפתחות לא תקינה (דיספלזיה - בעברית: פרע התפתחות) של רקמת השחלה.
שינוי במורפולוגיה של רקמת השחלה
ברוב המקרים הדיספלזיה היא של הרקמה האפיתליאלית של השחלה, אשר ב-90% מן המקרים, סרטן השחלה נובע מרקמה זו (שנחשבת גם כשלב מקדים של סרטן השחלה).
במסגרת הגינקולוגיה – הדיספלזיה השכיחה ביותר היא של צוואר הרחם (cervical dysplasia), שנחשבת שלב מקדים (פרה-סרטני) של סרטן צוואר הרחם. ידוע שסרטן השחלה הוא אגרסיבי ביותר – הגורם הראשון למוות בתחום מחלת הסרטן בגינקולוגיה. גילוי מאוחר (כאשר הסרטן התפשט כבר לאזור האגן ושלח גרורות), כמו גם אמצעי אבחון מוגבלים (בעיקר שימוש בסמני הגידול), הם הסיבה העיקרית לקטלניות המחלה.
כלי אבחון של סרטן השחלה
אבחון מיקרוסקופי של שינויים ברקמה האפיתלילית של השחלה – תחת מונח " דיספלזיה", נראה היום הדרך לגילוי מוקדם של המחלה הקטלנית הזו.
סימנים קליניים
אין סימנים קליניים לדיספלזיה של השחלות. מדובר בשינוי מיקרוסקופי בלבד, ומפני שאין סימנים קליניים, יש להגדיר קבוצות סיכון.
קבוצות סיכון
המונח הופיע בפעם הראשונה ב-1984 בעבודות של GUSBERG & DELIGLISH בהן תוארה פגיעה מיקרוסקופית בשכבה האפיתליאלית של שחלות שהוצאו אלקטיבית, בגלל נשאות של גנים BRCA2 BRCA1, שידועים כגורם סיכון לסרטן השחלה. לפי מחקרים שבוצעו לאחרונה, נשאות של
מוטציות אלו (מסוג BRCA), עלולות להגדיל את הסיכוי להתפתחות של סרטן השחלה, בעוד כ-40%.
היום, לאחר התפתחות רבה בתחום אולטרה-סאונד של השחלות: (ovarian ultrasonography) ושיטות כירורגיות פחות פולשניות (laparoscopy) המאפשרות גישה קלה יותר לשחלות.
הסיכוי של אישה לחלות בסרטן השחלה גובר כאשר היא בעלת רקע משפחתי הכולל תחלואה בסרטן השחלה. נשים יהודיות ממוצא אשכנזי שהן בעלות רקע משפחתי הכולל תחלואה בסרטן השחלה, הן בעלות סיכון גבוה אף יותר לחלות בסרטן השחלה, כאשר יש להן סיכוי גדול יותר להיות
בעלות סט גנטי חיובי: (BRCA1ּ, BRCA 2). מדובר בנשים בקבוצת סיכון, שכאשר מבצעים עליהן הוצאה פרופילקטית (מניעתית) של השחלות שלהן ובירור מיקרוסקופי של אותן שחלות, ניתן לגלות סימנים של דיספלזיה.
לדוגמה: מתוך 54 נשים אשכנזיות שעברו הוצאה פרופילקטית (מניעתית) של השחלות שלהן, בעקבות הרקע המשפחתי שלהן, נמצא כי 80% מהן היו בעלות המוטציה הגנטית שתוארה, ומתוכן, 77% היו בעלות דיספלזיה של השחלות.
טיפול
לכן, יש היום קונצנזוס לגבי הוצאה פרופילקטית של השחלות בנשים עם סיכון גבוה, כשיטת הטיפול היחידה למניעת סרטן השחלות.
גורני
ראו גם
}}
דיספלזיה של השחלה
אבחנה ופתולוגיה
תחת מיקרוסקופ, תראה הדיספלזיה כהתפתחות מרובה של תאים "צעירים" על חשבון של התאים ה"מבוגרים" התקינים, מצב שמשנה את צורת הרקמה. תחת אולטראסאונד השחלה תראה תקינה, השינוי מופיע רק בבדיקת מיקרוסקופית.
הסיכוי של דיספלזיה להפוך לסרטן קשור ל"דרגת" הדיספלזיה- לשלב מתקדם ישנו סיכוי גבוה להתפתח לסרטן : במצב כזה, התאים מאבדים יכולת להגיע "לבגרות" ונשארים "צעירים", וכמו כן מתרבים ללא שליטה. שלב זה נקרא- "carcinoma in situ" – התפתחות מקומית (לא פולשנית) בניגוד
לשלב: "invasive cancer"– (פולשני) של סרטן בגבול בין מיקרוסקופיה לסימנים חיצוניים.
סרטן השחלה מתפתח בצורה שקטה כמעט ללא סימנים קליניים עד למצב מתקדם (סרטן פולשני) כאשר הטיפול כמעט שלא עוזר, והמחלה היא קטלנית ברוב הגדול של המקרים. לכן גילוי מוקדם בשלב של דיספלזיה, הוא מהפכני ויכול להציל הרבה נשים בסיכון.
לאורך השנים – הצטרפו לקבוצות בסיכון גם אלה שעברו מספר טיפולי פוריות מסוג IVF (הפריה חוץ גופית ). ייתכן שהמנגנון של דיספלזיה שונה כתוצאה מפגיעה גנטית, נוצר קשר בין אי-פוריות, דיספלזיה וסרטן.
סיכום
בעקבות התפתחות "שקטה" של סרטן השחלה עד השלבים הקטלניים, בעקבות שיעורי התמותה הגבוהים ביותר בקרב כל סוגי הסרטן הגינקולוגי ובעקבות כלי אבחון מועטים ולא יעילים (סימנים ביולוגים ובדיקות הדמיה אינם כלי אבחון יעילים), גילוי מוקדם של סרטן השחלות הוא הצעד
החשוב ביותר למניעת התפתחות סרטן השחלה.
הגדרת "נשים בסיכון" - הגדרה של קבוצה מסוימת כקבוצת סיכון נקבעת לפי מספר משתנים: גנטיקה, רקע משפחתי מבחינת תחלואה, מוצא וגורמים חיצוניים. הוצאה פרופילקטית של השחלות, היא הכלי הטיפולי היחיד כיום כדי למנוע סרטן שחלה. זיהוי דיספלזיה (באמצעות בדיקה
מיקרוסקופית של שחלה שנראית "תקינה") אצל נשים בסיכון, היא אומנם בדיקה לא פשוטה, אך היא עדיין כלי יעיל שדורש מעקב הדוק, שבהמשך, עשוי להוביל להחלטה להוציא את השחלות.
לקריאה נוספת
Blaustein's Pathology of the Female Genital Tract, Page 291 By Ancel Blaustein, Robert J. Kurman.2002Diagnosis and Management of Ovarian Disorders edited by Albert Altchek, Liane Deligdisch, Nathan Kase. 2003
רן צמח
ביוגרפיה
צמח נולד בעיר אשדוד, והחל את לימודי הפסנתר בגיל 6 בהדרכת אמו ואביו. לאחר כשנתיים התקבל לכיתתו של פרופסור אריה ורדי, שעמו למד באינטנסיביות במשך 14 שנים.
בין גיל 11 לגיל 17 זכה ברציפות בפרסים הראשונים בתחרות פרס קלרמונט. בגיל 12 הופיע לראשונה כסולן עם התזמורת הסימפונית ירושלים וגארי ברתיני, בנגינת הקונצ'רטו השני של מנדלסון בשידור חי בקול ישראל. באותה השנה הופיע לראשונה גם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע קונצ'רטו של באך, וכעבור שנה ביצע עם הפילהרמונית וזובין מהטה את הקונצ'רטו הראשון של רחמנינוב בקונצרט ששודר בטלוויזיה הישראלית ובקול ישראל. מאז הופיע באופן קבוע עם כל התזמורות הישראליות המוכרות, ונתן רסיטלים ושידורים חיים ברדיו.
בנובמבר 1986, בהיותו הצעיר מבין 84 מתמודדים מכל רחבי העולם, זכה במדליית זהב ובפרסים מיוחדים נוספים בתחרות הבינלאומית לפסנתר של יפן בטוקיו. בעקבות הישג זה הוזמן לסיורי קונצרטים רבים ביפן, באירופה ובישראל, והקליט עבור הטלוויזיה והרדיו. כמו כן הופעות חיות שלו הוקלטו על ידי חברת התקליטים "Fontec".
צמח היה ידוע עוד טרם זכייתו בפרס בטוקיו כפסנתרן וירטואוז, וזכה לשבחים מהפסנתרנים מאוריציו פוליני, אריה ורדי וכריסטוף אשנבאך.
צמח הוזמן להשתתף בפסטיבל לציון 100 שנים להולדתו של ארתור רובינשטיין עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית וזובין מהטה. בשנים שלאחר מכן הוזמן להופיע באולמות חשובים ברוסיה, פולין, ארצות הברית, איטליה, בריטניה, יפן ועוד.
בשנת 1991 הוזמן המוזיקאי המצרי טהא נאג'י, המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של קהיר להופעה עם התזמורת הסימפונית ירושלים (זאת הייתה ההופעה הפומבית היחידה עד כה של מוזיקאי מצרי בישראל); צמח היה הסולן בקונצרט זה ששודר בשידור חי בקול ישראל, ובצע בו את הקונצ'רטו הראשון של צ'ייקובסקי.
צמח מתגורר עם אשתו וחמשת ילדיהם המשותפים בזכרון יעקב, והוא בוגר תארים ראשון ושני גם במדעי המחשב מהטכניון בחיפה.
מנולו קרדונה
מנואל "מנולו" ג'וליאן קרדונה מולאנו (בספרדית: Manuel Julián Cardona Molano; נולד ב-25 באפריל 1977) הוא שחקן קולומביאני.
ביוגרפיה וקריירה
קרדונה נולד בפופאיאן, קאוקה, שבקולומביה. בגיל שבע העניקה לו משפחתו את השם "מנולו" ככינוי, אשר ישמש מאוחר יותר כשמו כשחקן. כשהיה בן 18 עבר לקאלי בקולומביה כדי לסיים את לימודיו. אמו של מנולו, ננסי מולאנו, היא פסיכולוגית, סוחרת ואסטרולוגית. אביו, אנריקה חבייר קרדונה, הקדיש את חייו לפוליטיקה, והיה ראש עיריית פופאיאן. לקרדונה 4 אחים. הבכור, פרנסיסקו, הוא סוכן ומהנדס, והצעיר יותר, חואן חוסה, למד בימוי קולנוע באוניברסיטת קטלוניה בברצלונה.
בשנת 1995, הוא החל את קריירת המשחק שלו בסדרת טלוויזיה קולומביאנית פופולרית בשם "Padres e Hijos", בה כיכב במשך שלוש שנים. בשנת 1998 הוא זכה בתפקיד הראשי הראשון שלו באופרת הסבון "קרולינה באראנטס". שנה לאחר מכן הוא התבלט עוד יותר בזכות תפקידו באופרת הסבון המצליחה "¿Por qué Diablos?", המתאר צעיר שהופך להיות חלק מארגון סמים כדי שיוכל לנקום את מות חברו. מאוחר יותר בשנת 2001 כיכב ב-"Amor a Mil". בשנת 2002 הוא חתם על חוזה בלעדי עם Telemundo ו- Argos Comunicación, ושנה לאחר מכן בשנת 2003 שיחק באופרת הסבון המקסיקנית הראשונה שלו, "Ladrón de Corazones", בה גילם את גוסטבו ולסקו, אדם שחוזר למולדתו לאחר עשר שנים כדי לנקום את מות אביו ולנקות את שמו. הוא ידוע גם בתפקידו כסבסטיאן בטלנובלה המקסיקנית גיטאנה. בשנת 2005 יצא בקולומביה הסרט "רוזאריו טיגרס", הופעת הבכורה של קרדונה על המסך הגדול. הסרט התבסס על ספרו של חורחה פרנקו באותו השם.
בשנת 2005 שיחק בסרט "La mujer de mi hermano" עם ברברה מורי וכריסטיאן מאייר שיצא בארצות הברית בשנת 2006. בשנת 2006 סיים לצלם את "מדריד-מקסיקו" עם הבמאי אנריקה רנטריה.
לאחר שנתיים של היעדרות, קרדונה חזר לעבוד אצל טלמונדו וארגוס בהפקת אופרת הסבון "טלמונדו מרינה".
ב-27 בספטמבר 2007 הוענק לקרדונה "פרס הגאווה הלטיני" במרכז האירועים Back Bay בבוסטון. הפרס מכבד את הישגיהם של היספנים באזורים שונים והוא הפקה של מגזין הגאווה הלטיני. קרדונה הופיע בסרט של דיסני הצ'יוואווה מבוורלי הילס משנת 2008.
בשנת 2011 כיכב בסרט הפשע הקולומביאני "The Snitch Cartel" של הבמאי קרלוס מורנו לצדו של טום סייזמור.
בשנת 2013 שיחק בסרט הטלוויזיוני "הסידור" של רשת הטלוויזיה האמריקאית USA Network.
בשנים 2016–2017 כיכב במשך שתי עונות של סדרת הדרמה המקסיקנית "האחים" בדמותו של חוליו קזינסקי, פסיכיאטר יוקרתי מהבירה שהופך לאלכוהוליסט לאחר המוות האלים של אשתו ובתו.
החל משנת 2021 הוא מככב בסדרה "מי הרג את שרה?" בנטפליקס כדמות הראשית "אלכס גוזמן". באותה שנה שיחק בסרט המוזיקלי המקסיקני "El rey de todo el mundo" לצדו של מנואל גרסיה-רולפו.
בשנת 2022 כיכב בסדרה האמריקאית "Now and Then" מבית אפל TV פלוס; בגילומו של מרקוס הררו.
המניע לרצח
המניע לרצח הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת סרט פשע אפל משנת 1966, בבימויו של פיטר פריישטדט לפי תסריט מקורי של יוסף גרוס.
הסרט נאסר בתחילה להקרנה על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות מסיבות שונות כמו - רצח בתוך אווירת חגיגות יום העצמאות, טיפוסים שליליים של החברה הישראלית, סצנות אירוטית בסרט והזכרת השואה באופן לא כל כך חיובי. לאחר מחאות אושר הסרט והוויכוח עליו סייע להפצתו.
תקציר העלילה
חגיגות ערב יום העצמאות, אנשים רוקדים וזיקוקין די-נור נורים. מונה זילבר (בקי סוזין-פריישטדט) מגיעה לבית ידידתה נעמי (גילה אלמגור). הבית חשוך והדלת פתוחה. היא נכנסת לחדר ואדם שנמצא בו תוקף אותה ובורח. היא מתקרבת למיטה, מוצאת עליה את נעמי מתה ונתקפת בהלם.
לחקירה מצטרף אביה של נעמי ד"ר (לסוציולוגיה) האוסדורף (אהרן מסקין) שגר בדירה ונעמי התייחסה אליו בזלזול מופגן. המאהבים הנחקרים הם:
מונה נמצאת כל הזמן בהלם ולא מדברת. רופא (יצחק שילה) מוזעק ומזריק לה זריקה כדי שתצא מההלם.
כולם מספרים על יחסה המשפיל והמעליב של נעמי לאביה.
לבסוף, כמו בכל עלילה בלשית, מכנס החוקר את כל החשודים בחדר ואז נשבר ד"ר האוסדורף ומודה כי הוא חנק את בתו לאחר שלא יכול היה לעמוד בהתנהגותה עם גברים וביחסה המשפיל כלפיו. הוא הספיק לעלות ארצה לפני השואה והשאיר את נעמי ואמה באירופה ונעמי ששרדה את השואה לא יכלה לסלוח לו והתנקמה בו.
Call Me If You Get Lost
Call Me If You Get Lost הוא אלבום האולפן השישי של הראפר האמריקאי טיילר, דה קריאייטור. האלבום יצא לאור ב-25 ביוני 2021, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס. האלבום נתמך על ידי סינגל אחד, "Lumberjack", שיצא ב-16 ביוני 2021. האלבום מכיל הופעות אורח של 42 דאג, YoungBoy Never Broke Again, טיי דולה סיין, ליל ויין, דומו ג'נסיס, ברנט פאיאז, ליל עוזי ורט ופארל ויליאמס, בין היתר.
האלבום זכה לשבחים נרחבים ממבקרי המוזיקה והגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200 וזכה בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה אלבום הראפ הטוב ביותר.
רקע
ב-9 ביוני 2021 זוהה שלט חוצות לקידום האלבום, עליו כתוב "Call Me If You Get Lost" ומספר הטלפון "". כשמתקשרים אליו, מתנגנת הודעה מוקלטת של שיחה בין טיילר לאימו. זמן קצר לאחר מכן, התגלה אתר שמפנה לשלט החוצות ומספר הטלפון, שנראה כהיבט נוסף בקידום האלבום. ב-15 ביוני, טיילר צייץ בטוויטר את מספר הטלפון שנראה על שלטי החוצות שבוע לפני כן.
הרכב
אלכסיס פטרידיס כינה את תנועותיו הסגנוניות של האלבום כ"בלתי צפיות ומרשימות מאוד, תוצר של אמן בעל טעם אקלקטי ונטייה ליצור מוזיקה שמתאימה למגמות הרווחות". פטרידיס הדגיש סינת'פופ, נשמה, רגאיי וג'אז. בהשוואה ל-Igor, רואיסין אוקנור אמר כי "ההפקה כאן חלקה כמו ב-Igor, אם כי, יש פחות קו דרך. Igor היה החלקים ההרסניים של מערכת יחסים שבורה. Call Me If You Lost מנגן מהר ומשוחרר עם נושאיו, ובמקום זאת מסתמך על המוזיקה עצמה שתעביר את המאזינים". קרייג ג'נקינס ראה באלבום צעד אחורה לסגנון "העגמומי, השטן שאכפת לו. והיחס של ימיו הראשונים [של טיילר, דה קריאייטור]", תוך שהוא מתעל "לכל הדרכים שהוא שינה מאז". שנקינס הדגיש את Call Me If You Get Lost כעזיבה של האסתטיקה הקלה והנשמתית יותר של Igor לטובת "מקצבים חצופים וחרוזים גולמיים", בהשוואה למיקסטייפים של "Gangsta Grillz" מסוף שנות האלפיים ותחילת שנות ה-2010.
הוצאה וקידום
ב-17 ביוני, אישר טיילר את שם האלבום, יחד עם חשיפת תאריך צאתו. הוא חשף גם את עטיפת האלבום והסחורה באמצעות מותג בגדי הרחוב שלו Golf Wang. העטיפה מתארת תעודת זהות לדמות בשם "טיילר בודלר", בהתייחס לשארל בודלר, משורר צרפתי. ב-22 ביוני, טיילר הוציא טיזר לשיר "WusYaName", מלווה בווידאו קליפ קצר אשר בוים אף הוא על ידי טיילר תחת האלטר אגו שלו "וולף היילי". הרצועה מכילה אלמנטים ממוזיקת R&B משנות ה-90, ודגימה של "Back Seat (Wit No Sheets)" של H-Town, ובניגוד ל-"Lumberjack", דומה לאלבומיו האחרונים והנשמתיים יותר.
ב-23 ביוני, הוציא טיילר מערכון קומי שביים בעצמו, "Brown Sugar Salmon", כטיזר לאלבום. הסרטון מציג את טיילר, המכונה "סר בודלר", מנסה להזמין ארוחת ערב ברכבת ללא הצלחה.
ב-31 במרץ 2023, יצאה הגרסה המורחבת של האלבום, The Estate Sale.
ביקורות
האלבום זכה להערכה ביקורתית רחבה. באתר Metacritic, המדרג אלבומים בציון מנורמל מתוך 100 של ביקורות מפרסומים מקצועיים, האלבום קיבל ציון ממוצע משוקלל של 88, בהתבסס על 19 ביקורות. ב-AnyDecentMusic? קיבל האלבום 8.1 מתוך 10, בהתבסס על הערכת האתר לגבי הקונצנזוס הביקורתי לגבי האלבום.
רוזין אוקונור מאינדפנדנט העניק לאלבום חמישה כוכבים מתוך חמישה, ואמר כי הוא מרגיש כמו "האפותאוסה של כל עבודות העבר של טיילר". הוא גם ציין לשבח את המעברים החלקים בין הרצועות. מגזין Clash שיבח את "סירובו להיות כלוא בכל סוג או ז'אנר מוגדר" של טיילר וציין לחיוב את הרצועות "Sweet I Thought You Wanted to Dance" ו-"Wilshire" בתור המצטיינות של האלבום. דייוויד סמית' מ-Evening Standard הזכיר את הצליל ה"גלובלי" המגוון של האלבום ואמר, "המוזיקה של טיילר מרתקת כתמיד". אלכסיס פטרידיס מהגרדיאן כתב כי פרצי ה"סינת'פופ הקליידיסקופי, בלדות הנשמה והג'אז סוחפים אותך", באומרו כי לאלבום "יכול לקחת הרבה זמן לבטל את הבחירה המלאה, אך ברור שהוא לא יירד באיכותו אם תעשה זאת". ריאן רוזנברגר מ-The Line of Best Fit אמר, "הזמן יגיד בדיוק איפה האלבום הזה נוחת בדיסקוגרפיה של טיילר, דה קריאייטור, אבל Call Me If You Get Lost הוא עוד אלבום בלתי נשכח של וולף היילי עצמו, רק שהוא עוד יותר מגדיר את מעמדו כאחד האמנים הטובים בדורו". לוק מורגן בריטון מ-NME אמר כי "האיקונקלאסט המתמודד עם תרבות הביטול, עברו השנוי במחלוקת ורעיון הצמיחה האישית בתיעוד קליידוסקופי המאשר את גדולתו". פול א. תומפסון מפיצ'פורק אמר כי האלבום "מעניק לו את החופש לשחק עם הטון, לכתוב באופן אישי או להשתמש בקולו החצוף כמרקם, להתייחס לראפ הקשה ביותר וההוקים הענוגים ביותר". וזלי מקלין מ-Exclaim! אמר כי ""טיילר העביר פרויקט ששוב פורץ את גבולות המוזיקה שלו ובמקביל מהווה שיאו של כל מה שהוא עשה עד כה. זה עוד טיול מרשים עבור אמן שנראה כי שלטונו לא נעצר בקרוב".
סופי לינדוול מ-Gigwise סיכם: "עם אלבום האולפן השישי שלו, טיילר הופך הכל שוב כלפי מטה, וכתוצאה מכך נוצר אחד הערכים הדינמיים והמעניינים ביותר בדיסקוגרפיה שלו". סקירה חיובית של גרייג ג'נקינס מ-Vulture הסתיימה באומרה לקורא: "הסתכל בין התאורים המפורטים הרבים של חללי פנים של רולס-רויס, סירות יפות ונסיעות בינלאומיות, מעבר לחצי תריסר אזכורים של דרכונים", וכך ניתן יהיה למצוא "סיפור אהבה". מאט מיטשל מ-Paste העניק לאלבום ציון של 8.7 מתוך 10, ואמר כי הישג הכתר של האלבום הוא "האופן בו הוא מזכיר בחדות לכל מאזין שהערכים המוקדמים בדיסקוגרפיה של אמן אינם חלק מהעבר שאמור להישכח".
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם 169,000 יחידות שקולות לאלבום, כולל 55,000 מכירות. זהו האלבום השני של טיילר שהגיע למקום הראשון במצעד.
קתדרלת סנט פול
קתדרלת סנט פול (באנגלית: St Paul's Cathedral), הנמצאת על גבעת לודגייט במרכז הסיטי של לונדון, היא מקום מושבו של הבישוף של לונדון.
מבנה
המבנה הנוכחי של הקתדרלה הוקם במאה ה-17, והיא הקתדרלה הרביעית באותו מקום. בניית הקתדרלה החלה בשנת 1675 והעבודות הסתיימו ב-20 באוקטובר 1708, יום הולדתו ה-76 של האדריכל, סר כריסטופר רן. המבנה בנוי בסגנון רנסאנס או בארוק מאוחר. שילוב זה של שני הסגנונות מופיע בכנסיות רבות שבנה כריסטופר רן, וכיום נקרא סגנון "רן-נסנס". כיפתה הגדולה של הכנסייה נבנתה בהשראת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. גובהה 108 מטרים, והיא אחד המבנים הגבוהים בלונדון.
בגובה 30 מטרים ו-259 מדרגות מקומת המבוא נמצאת "גלריית הלחישות", הנקראת כך בשל ההדים הנוצרים בה כשאנשים מדברים: בשל צורתה המעגלית של הגלריה, כשאדם מדבר במרחק כמה עשרות מטרים הוא נשמע כאילו הוא עומד מטרים ספורים בלבד מהמאזין.. 119 מדרגות מעל גלריית הלחישות, בגובה 53 מטרים נמצאת "גלריית האבן", הממוקמת באותו מפלס בו מתחילה הכיפה. 152 מדרגות תלולות מעל גלריית האבן נמצאת "הגלריה המוזהבת". כאשר נמצאים בראש הכיפה אפשר להתבונן מטה דרך חלון זעיר ברצפה מגובה של 85 מטרים ישירות לתוך הקתדרלה. עוגב הכנסייה נבנה בשנת 1694 והוא השלישי בגודלו בבריטניה. לעוגב 7,189 צינורות.
בקריפטה (המרתף) של הכנסייה מוזיאון מוצגים אוצרות הכנסייה, קברו של כריסטופר רן, קברו של אדמירל הוריישו נלסון ושל ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון וכן מצויים לוחות זיכרון רבים ובהם לוח זיכרון לחיילי צבא הוד מלכותו שנהרגו בשנות המנדט הבריטי בפלשתינה.
היסטוריה
בתקופה הרומית עמד במקום שבו עומדת הקתדרלה מקדש לאלה דיאנה, שניצב בקו ישר עם מקדש לאל אפולו שעמד בווסטמינסטר.
כנסייה לפול הקדוש עמדה במקום החל משנת 604. זו נשרפה בשנת 675 ונבנתה מחדש באותה שנה. את הכנסייה השנייה שרפו הוויקינגים בשנת 962. בשנת 1087 החלו הנורמנים לבנות כנסייה חדשה באותו מקום, והעבודות הסתיימו בשנת 1310. הקתדרלה שנבנתה הייתה הגדולה באנגליה והשלישית בגודלה באירופה. צריח הכנסייה היה המבנה הגבוה באירופה עד שנת 1561, אז נשרף על ידי ברק שפגע בו, ולא נבנה מחדש. הקתדרלה נשרפה בשנת 1666 בשרפה הגדולה של לונדון. בשנת 1668 מונה כריסטופר רן לתכנון ולבנייה מחודשת של הקתדרלה זו וכ-50 כנסיות אחרות.
בתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה, נפגעה הקתדרלה בהפצצות ב-10 באוקטובר 1940 וב-17 באפריל 1941. ב-12 בספטמבר 1940 נוטרלה והוצאה מהקתדרלה פצצה שטרם התפוצצה, ועלולה הייתה להרוס את הקתדרלה כליל, כפי שהסתבר בעת שפוצצה מאוחר יותר באופן מבוקר. בהתקפת האוויר בלילה שבין 29-30 בדצמבר 1940, שכונתה לאחר מכן השרפה הגדולה השנייה של לונדון, כמעט כל בניין שסביב קתדרלת סנט פול, ברובע הסיטי של לונדון, חרב או ניזוק בהתקפה. הקתדרלה עצמה לא חרבה בזכות מאמצים עילאיים: מכבי האש של לונדון לחמו להרחיק את הלהבות ממנה, וקבוצה מסורה של כבאים וצופי אש, שגויסו למטרה זו בהמרצתו של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל, פעלו בחירוף נפש לכבות כל פצצת תבערה שנחתה על גג המבנה או בסביבתו. בסך הכל נפלו על הקתדרלה או בסביבתה 29 פצצות תבערה, שאחת מהן כמעט והציתה את גג המבנה. צילום מפורסם, "סנט פול שורדת" מנציח את כיפת הקתדרלה כשהיא מוקפת עשן ובניינים בוערים, אך שלמה.
בכנסייה זו התחתנו המלך צ'ארלס והנסיכה דיאנה בשנת 1981.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, הקימה תנועת אוקיופיי מאהל מחאה בכניסה לקתדרלה, שנשאר במקום במשך כשנה. חלק מהבישופים והכמרים של הכנסייה האנגליקנית אף תמכו במחאה.
פרסי המוזיקה של MTV אירופה 1994
פרסי המוזיקה של הראשונים של MTV אירופה התקיימו ב-24 בנובמבר 1994, בשער ברנדנבורג, ברלין, גרמניה, חמש שנים לאחר נפילת חומת ברלין וארבע שנים לאחר האיחוד מחדש. הטקס, בהנחיית טום ג'ונס, כלל הופעות של אירוסמית', ביורק, רוקסט, טייק ד'את וג'ורג' מייקל. בין מגישי הפרסים נכללו איסט 17, ז'אן-פול גוטייה, נעמי קמפבל, פמלה אנדרסון והדוגמנית הלנה כריסטנסן, שנישקה את מייקל האצ'נס מ- בשידור חי על הבמה.
מועמדים וזוכים
הזוכים הם בטקסט מודגש.
סמינומה
סמינומה (באנגלית: Seminoma) הוא סוג של סרטן האשכים. מקובל לחלק את סרטן האשכים לסרטן מסוג סמינומה ולסרטן שאיננו סמינומה, עקב השוני בפרוגנוזה ובשיטות הטיפול.
בדרך כלל סרטן האשכים יוצר בשק האשכים גוש מוצק ההולך וגדל, שיכול להיות מכאיב למדי. לעיתים נקרעים כלי דם בתוך הגידול והתוצאה היא היווצרותו של גוש הגדל במהירות וגורם לכאבים עזים.
לרוב, הרמות של שני הורמונים בדם, אלפא פטו פרוטאין וה-HCG עולה אצל גברים החולים בסרטן האשכים.
סמינומה מהווה כ-30% עד 40% מכלל הגידולים של תאי הנבט של האשך. שיא שכיחותו אצל גברים בגיל 40, והוא לרוב אינו מתפתח אצל ילדים. רק בכמיעוט מן המקרים (3%) הסרטן מתפתח בשני האשכים (דו צידי). ישנם מספר סוגים של סמינומות שיתוארו בקצרה להלן, כאשר בכל הצורות של הסמינומה מדובר בגידולים גדולים, כאשר האשך יכול לגדול פי עשרה מהממדים הנורמליים שלו.
פרוגנוזה וטיפול בסמינומה
לגידולים מסוג סמינומה יש את אחת הפרוגנוזות הטובות ביותר בין הגידולים הממאירים, בשיעור של למעלה מ-95% בקרב מטופלים המגיעים לטיפול בשלבים הראשונים של המחלה. מרבית החולים (70%) מגיעים לרופא כשהגידול מוגבל לאשך בלבד, ולכן ניתן לטפל באופן יעיל יחסית בסרטן זה, על ידי כריתת האשך, דבר שאינו פוגע בפוריות הגבר. הטיפול בסמינומה כולל הקרנות, כריתת אשך ובמקרים מתקדמים שימוש בכימותרפיה.
ג'יי בושינסקי
ג'יי (יוסף) בושינסקי (באנגלית: Jay Bushinsky; 8 בדצמבר 1932 – 2 במאי 2018), היה מבכירי כתבי החוץ במזרח התיכון, יו"ר תא הכתבים הזרים בישראל, ממקימי CNN, מחושפי פושעי מלחמה נאצים, חבר בהיכל התהילה של העיתונות בשיקגו, וזוכה פרס שידור הרדיו הטוב ביותר של ה-Overseas Press Club לשנת 1974, על עבודתו במהלך מלחמת יום הכיפורים.
ג'יי בושינסקי החל את דרכו העיתונאית בשנת 1963, עם הצטרפותו לעיתון "מיאמי הראלד", שם שימש כתב ועורך. בשנת 1966 נשלח לישראל לשמש ראש דסק המזרח התיכון מטעם העיתון "Chicago Daily News". בשנת 1967 הצטרף לרשת החדשות האמריקאית Group W של Westinghouse, שימש כתב הרשת במשך 40 שנה וסיקר את כל האירועים והתהפוכות במזרח התיכון, לרבות מלחמות ישראל, הפלישה הטורקית לקפריסין, ההפיכה באיראן, רצח סאדאת ועוד. בשנת 1968 נבחר לשמש יו"ר תא כתבי החוץ בישראל, תפקיד שמילא במשך שלוש שנים. בשנת 1978 החל לשדר לרשתות טלוויזיה בינלאומיות כגון ITN, WWOR האמריקאית ורשת Fox News. בשנת 1980 מונה למנהל הסניף של CNN במזרח התיכון, וביצע עבור הרשת את השידור הלווייני הראשון שלה מעבר לים. החל משנת 1984 היה בעל טור קבוע בעיתון "שיקגו סאן טיימס", ובשנת 1997, בשלהי הקריירה העיתונאית שלו, שימש כתב מדיני של העיתון "ג'רוזלם פוסט".
ראשית חייו
ג'יי (יוסף) בושינסקי נולד ב-8 בדצמבר 1932 בבאפלו שבניו-יורק ליהושע ("שייקה") בושינסקי ולמלכה לבית קורלניק. הייתה לו אחות גדולה, סילביה. הוריו היגרו מרוסיה לארצות הברית בתחילת המאה ה-20 והצטרפו לבני משפחתם שנמלטו מפרעות פרוסקורוב ב-1919. בהיותו בן 10 התייתם מאביו, שלקה בהתקף לב.
עם פטירת אביו המשפחה עברה לניו-יורק. בושינסקי התקבל לבית הספר התיכון High School of Music & Art בזכות נגינתו בחליל צד ובפיקולו. בד בבד, הצטרף לתנועת "הבונים" ולמד עברית בבית הספר היהודי "הרצליה" בניו-יורק.
בהיותו בן 19 יצא בושינסקי לטיול אופניים ברחבי אירופה ובהזדמנות זו ביקר את סבו וסבתו, דוד וטובה קורלניק, שהתגוררו ברחביה בירושלים. במהלך ביקור זה פגש את דבורה (לבית אפטה) וכעבור שנה השניים נישאו.
בשנת 1952 חזר בושינסקי לארצות הברית והשלים לימודי תואר ראשון בחינוך בקווינס קולג' בניו-יורק. בשנת 1955 התנדב לצבא האמריקאי ובשל שליטתו בשפה הצרפתית ובשפה העברית הוצב ביחידת הקישור לצבאות זרים בבסיס חיל האוויר האמריקאי בוויסבאדן בגרמניה.
בהשראת דודו, ברל קורלניק שהיה ממייסדי העיתון "מעריב", החליט להיכנס לעולם העיתונות. ב-1961 שימש קצין הקשר לעיתונות הזרה במשפט אייכמן. הוא הושפע מאוד מהמשפט ולימים עסק בשאלת העמדתם לדין של פושעים נאצים, הרכוש היהודי וכספי הנספים שנעלמו בשווייץ. כמו כן היה מחושפי הארכיון הגרמני הנאצי בבאד ארולסן ופתיחתו לציבור.
מיד לאחר המשפט חזר לניו-יורק, זכה במלגה יוקרתית והחל ללמוד עיתונות באוניברסיטת קולומביה (קישור באנגלית). לימים אמר כי “לא ניתן להיות עיתונאי רציני מבלי ללמוד את המקצוע".
עבודתו העיתונאית
בשנת 1966 נשלח בושינסקי לסקר את הנעשה במזרח התיכון מטעם העיתון "שיקגו דיילי ניוז" ומטעם תחנות הרדיו האמריקאיות GROUP W של רשת WESTINGHOUSE. האירוע המשמעותי הראשון אותו סיקר היה פרוץ מלחמת ששת הימים, בתקופה בה היה איפול תקשורתי מוחלט והתקשורת הערבית ציירה תמונה שונה לחלוטין. ב-5 ביוני כמעט ונהרג מאש צלפים ירדנים במהלך הקרב על ג'אבל מוכאבר. הכדורים פילחו את מכונית הוולבו בה נסע. אותה מכונית הופיעה באלבום הניצחון של המלחמה על רקע הגעת הכוחות הישראלים לשערי ארמון הנציב. אחד משידוריו שזכה לתהודה רבה במיוחד, בעיקר בקרב יהדות ארצות הברית, היה כיבוש העיר העתיקה ושחרור הכותל.
בשנת 1970 נלווה לכוחות הקומנדו של סיירת הצנחנים שנחתו באי שדואן ב-22 בינואר. רשמיו ממבצע "רודוס" שתכליתו הייתה לחטוף חיילים מצרים בעיצומה של מלחמת ההתשה הוזכרו בספר ״לירושלים ובחזרה״, מאת סול בלו, חתן פרס נובל לספרות.
בדצמבר 1971 נשלח לסקר את מלחמת הודו-פקיסטן, שם נעצר על רקע המתיחות בין הודו לארצות הברית ולאחר התערבות של משרד החוץ האמריקאי שוחרר וגורש בחלוף 48 שעות.
בשנת 1972 סיקר את השתלטות סיירת מטכ״ל על חוטפי מטוס ״סבנה״ ואת הטבח שביצע קוזו אוקמוטו בנמל התעופה לוד.
באוקטובר 1973 היה מראשוני העיתונאים שעלו צפונה וסיקרו את פרוץ מלחמת יום הכיפורים ממוצב השליטה הקדמי בנפח. שם היה עד בין השאר לביעור כל המסמכים המסווגים מחשש שאלו ייתפסו בידי הסורים. במהלך המלחמה כמעט ונהרג כשמטוסי מיג סוריים ניסו לפגוע במכונית הוולוו שבה נסע בחושבם שמדובר בשר הביטחון דאז, משה דיין. את סיום המלחמה סיקר בקילומטר ה-101 כשדיווח על הסכמי הפרדת הכוחות.
במרץ 1973 נשלח לסודאן לסקר את השתלטות ארגון "ספטמבר השחור" על שגרירות סעודיה, אירוע שבמהלכו נרצח השגריר האמריקאי וסגנו.
ביולי 1974 סיקר את הפלישה הטורקית לקפריסין, שם נפצע קל מפגיעת רסיס מפצצה שהטילו הטורקים על בית חולים שממנו דיווח.
ב-1975 נסע למצרים לראיין את שר החוץ המצרי בוטרוס בוטרוס ראלי, ובכותרת העיתון "שיקגו דיילי ניוז" כתב בפעם הראשונה על כוונת מצרים ליזום מהלך של שלום עם ישראל.
ב-1977 היה אורחו האישי של יורש העצר הירדני שאף הטיס אותו לסיור מעל בקעת הירדן, שם סיפר על הנכונות הירדנית לוותר על התביעה להשבת הגדה המערבית. באותה שנה ביקר גם בדמשק ופגש את רב הקהילה היהודית שחיה תחת משטרו של חאפז אל אסד.
ב-1978 קיבל היתר חריג להיכנס כעיתונאי אמריקאי לברית המועצות הקומוניסטית וביקש ממארחיו לבקר באומן, עיר הולדתה של אמו, משם דיווח על קבר מוזנח שהיה מוכר למקומיים כקבר של הרבי נחמן. בנסיעה זו פרסם סדרת כתבות על מצבם של מסורבי העלייה בהם הפיזיקאי ויקטור ברייאלובסקי, יורי שטרן ונתן שרנסקי, שנכלא באשמת ריגול.
בשנת 1979 סיקר את ההפיכה באיראן והיה מאחרוני העיתונאים המערביים שעזבו את טהראן. במהלך שהותו שם ניצל ממוות כשמשמרות המהפכה ירו והרגו את עמיתו שעמד לידו, ג׳ו אלכס מוריס מה"לוס אנג'לס טיימס", ופעם ניצל כשעריק איראני נכנס בכוח למכוניתו ומשמרות המהפכה דלקו אחריו.
בספטמבר 1979 הגיע לביירות, שם ערך ריאיון בלעדי עם ראש אש"ף יאסר ערפאת. ערפאת אמר אז בריאיון שהוא יסתפק במדינה צנועה ביריחו.
בשנת 1980, בעקבות פנייה של ריס שונפלד, הצטרף למיזם החדש שלו ושל טד טרנר, והוא הקמת רשת טלוויזיה שתשדר חדשות 24 שעות ביממה. השידור הלווייני הראשון של רשת CNN בוצע על ידי בושינסקי מירושלים. במשך חמש שנות עבודתו כראש הסניף של הרשת במזרח התיכון, הוא סיקר בין השאר את רצח נשיא מצרים אנואר סאדאת באוקטובר 1981 ואת מלחמת לבנון הראשונה. באותה מלחמה נפצע נהגו כשמכונית תופת התפוצצה לידם בפתח מלון אלכסנדר בביירות. באותה תקופה קבל על כך שאין היגיון בדרישה של הצנזורה לאסור עליו לדווח מישראל את המידע שברשותו בעוד שעמיתיו עקפו את מגבלות הצנזורה כשהעבירו את אותו המידע ממדינות אחרות. בשנת 1984 קיבל מעמד של בעל טור שבועי בעיתון שיקגו סאן טיימס. הטור, שעסק במגוון רחב של נושאים במזרח התיכון, היה בסינדיקציה בעשרות עיתונים ברחבי העולם.
בינואר 1991 סיקר עבור תחנות הרדיו של GROUP W תחת CBS את מתקפת הטילים על ישראל. בעודו מדווח בשידור חי על הנעשה, ביתו שממנו שידר, נפגע מהדף של טיל סקאד שפגע פגיעה ישירה בבית סמוך.
ב-1997, בשלהי הקריירה שלו, מונה לשמש כתב מדיני של העיתון ג'רוזלם פוסט בעוד בנו, אביב בושינסקי, שימש כתב מדיני בגלי צה"ל ולאחר מכן דוברו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
חשיפת פושעים נאציים
בעקבות פעילותו זו, גורמים שהזדהו כחברים בקהילה האוקראינית בארצות הברית איימו על חייו.
מספר שנים מאוחר יותר, הוא החל להתחקות אחר סגנו של אדולף אייכמן, אלואיס ברונר, שהסתתר כנראה תחת חסות משטר אסד בדמשק. בשיתוף עם בני הזוג ביאטה וסרז' קלרספלד פרסם בושינסקי סרט דוקומנטרי, "הנאצי האחרון", אודות תעלומת ברונר.
חייו האישיים
בושינסקי היה נשוי לדבורה, מורה וציירת. להם שלושה ילדים: שי בושינסקי, אביב בושינסקי ודליה בושינסקי.
פעילות אקדמית
היה מחלוצי לימוד מקצוע העיתונות באקדמיה בישראל ולימד באוניברסיטת תל אביב, במגמה לעיתונות. הקורס "עריכת חדשות" היה הקורס המעשי המרכזי.
רשתות רדיו בהן שידר
בין תחנות הרדיו המפורסמות ברשת:
וולבי שחור-פס
וולבי שחור-פס (שם מדעי: Macropus dorsalis; קרוי גם וולבי סבך מזרחי) הוא מין של יונק כיס בינוני בסוג קנגורו שאנדמי לחוף הצפון-מזרחי של יבשת אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1837 ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי ודומה מבחינה חיצונית לוולבי אדום-צוואר ווולבי סלע צהוב-רגל.
אנטומיה ומראה
וולבי שחור-פס הוא כיסאי בינוני עם גוף מעוקל, צוואר קצר וראש גדול ושועלי. האוזניים שלו גדולות ועגולות, וזנבו השרירי ארוך וכבד במיוחד. הזנב משמש לאיזון בעמידה ובריצה, כאשר הידיים פנויות לאחוז במזון. חוטמו של הוולבי בינוני ועגלגל ושפתיו קטנות ושסועות. רגליו האחוריות ארוכות וחזקות, ורגליו הקדמיות קצרות ודקות יותר.
אורך ראשו 53–82 סנטימטרים, ואורך זנבו: 83-54 סנטימטרים. הזכרים גדולים משמעותית מהנקבות, והדו-צורתיות הזוויגית באה לידי ביטוי בעיקר במסת הגוף: משקל הזכר עד 16 קילוגרם ומשקל הנקבה 6.5 קילוגרם בלבד. וולבי שחור-פס קטן יותר מקרוביו וולבי זנב-שוט ווולבי אדום-צוואר אשר חופפים איתו בטווח התפוצה ודומים לו מבחינה חיצונית, וגדול יותר מהמין וולבי סלע צהוב-רגל שלו צבעים דומים. הפרווה של וולבי שחור-הפס גסה, קצרה ועבה. צבע הפרווה אפור-צפחה או כסוף, אשר נוטה לכהה-כחלחל באזור הגב ולבהיר באזור הירכיים; עשויה להיות גם וריאציה קלה של חום-אפרפר. הצוואר, הכתפיים והזרועות בצבע כתמתם או אדמדם, והם גורמים לבלבול ניכר בינו לבין הוולבי אדום-הצוואר; סימן ההיכר של המין, הוא פס שחור בולט המשתרע מהעורף עד לקצה השדרה ובולט במיוחד באמצע הגב. הצד התחתון של הוולבי (החזה, הגרון, הבטן והמפשעה) בצבן לבן בוהק או אפרפר חיוור. הירכיים בצבע אפרפר או כתמתם, ועליהן פס לבן דהוי. כפות הידיים והרגליים כהות.
ראשו של הוולבי שחור-הפס בצבע אפרפר, עם נטייה לכתמתם באזור המצח והעיניים. מהמצח ועד לחוטם יש בדרך כלל פס שחור דקיק המהווה המשך לפס הגבי, והפנים לרוב בצבע אפור כהה יחסית. על הלחיים יש זוג פסים לבנים עבים שנמשכים מתחת לכל עין עד לשפתיים, ומעליהם יש לעיתים פס שחרחר או אדמאדאם דהוי. השפתיים והסנטר לבנים אף הם. האוזניים אפרפרות בצידן החיצוני וקירחות וורודות בצידן הפנימי עם קצוות כהות. הזנב בצבע אפרפר, ועל צידו העליון יש לעיתים פס שחרחר דקיק.
תפוצה
וולבי שחור-פס אנדמי לצפון-מזרח אוסטרליה; הוא מצוי בעיקר בדרום-מזרח קווינסלנד ובמידה פחותה בצפון-מזרח ניו סאות' ויילס, ובעבר הטווח שלו היה רחב יותר לפני אובדן היערות הסבוכים לטובת חקלאות. התפוצה הגאוגרפית שלו משתרעת החל מהיערות ההרריים בהרי החיץ הגדול, דרך חגורת בריגלו המורכבת ממרעה המיוער בדלילות בקזוארינה, אקליפטוס ושיטה ייחודית, וכלה בשוליים של שפלת עשב מיטשל.
בית הגידול של המין מורכב מיערות גשם טרופיים סבוכים, סוואנות טרופיות מיוערות, ופסיפס של סבכי גפניים, שיטה, כיסי סבך ומישורי עשב. הוא נמצא במיוחד ברצועת המנשק בין היער לסוואנה המאפשרת לו לשהות במסתור הקרוב לאזורי ההאכלה.
התנהגות ופעילות
הוולבי שחור-הפס הוא יונק חברותי הפעיל בזוגות עד עדרים של 20 פרטים. הוולבים מתקבצים בעיקר בשטחי המרעה המיוערים בדלילות, ואינם מתרחקים זה מזה יותר מ-30 מטר כדי לאפשר תקשורת ביניהם במקרה של סכנה. אחת הסיבות לכך שהם מכונסים יותר ממיני וולבי אחרים, היא בית הגידול הסבוך יחסית שבו הם חיים, המקשה על העברת צלילים למרחקים ארוכים. מבנה הקבוצות גמיש, כאשר הגודל וההרכב משתנים בתדירות; כל וולבי עשוי להחליף קבוצה אחת לכמה זמן. מין זה הוא יונק פעיל לילה, ואת שעות היום מבלה במנוחה בסבך הצפוף והמוגן. הוא יוצא ממקום מסתורו לעבר שטחי המרעה הפתוחים למחצה עם דמדומי ערב, ומבלה שם את הלילה עד הזריחה. המפגשים בשטחי המרעה מנוצלים על ידי הגורים למשחק, ועל ידי הזכרים הבוגרים לקביעת דומיננטיות. התזונה העיקרית של וולבי שחור-פס מורכבת מצמחים חד-פסיגיים, אם כי הוא עשוי לגוון גם בעלים ובעשבי תיבול. הוולבי מסוגל לשנות את הרגלי האכילה שלו בהתאם לזמינות, ולהתבסס יותר על שיחים בחורף השחון כאשר העשב פחות זמין. הוולבי תופס תפקיד אקולוגי חשוב בהפצת הזרעים, שכן יש להם סיכוי גבוה יותר לנבוט כאשר הם יוצאים עם צואתו המזינה. הטורף העיקרי של הוולבי שחור-הפס הוא הדינגו; מלבדו, הוולבי ניצוד גם על ידי החוואים האוסטרלים הרואים בו כמזיק יבולים אף על פי שמחקר מצא שדילול המרעה נגרם מבקר הבית.
רבייה ומחזור חיים
הנקבה ממליטה ולד יחיד זעיר ששוקל פחות מגרם לאחר תקופת היריון קצרה של 33–35 יום. בדומה לשאר הכיסאים, הוולבים הם חסרי שליה, ולכן אינם מסוגלים לספק ביעילות חומרים מזינים וחמצן לעובר ברחם. על כן, הנקבה ממליטה את העובר בטרם עת, והוא זוחל בכוחות עצמו מפתח הביב לעבר הכיס שם הוא יונק ומשלים את התפתחותו.
מצב
וולבי שחור-פס מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, התרחשותו במספר אזורים מוגנים, ובנוסף, אין זה סביר שמצבו ישתנה בעתיד הקרוב. עם זאת, מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה. אין איומים משמעותיים על הוולבי. אף על פי ששטחים גדולים מבית הגידול ההיסטורי של המין נהרסו או אבדו לטובת שטחים חקלאיים, בכל זאת המין עדיין נפוץ ואף נחשב למזיק ליבולים באזורים מסוימים. ציד לא חוקי על ידי חוואים מתרחש בהיקף נמוך.
קישורים חיצוניים
תמונות של וולבי שחור-פס בפליקר.
Animals
Animals (בעברית: חיות) הוא אלבום האולפן העשירי של להקת הרוק המתקדם פינק פלויד, אשר יצא לאור בשנת 1977. זהו אלבום קונספט המושפע רבות מספרו המפורסם של ג'ורג' אורוול, חוות החיות. אלבום זה ממשיך את עידן תור הזהב של פינק פלויד ונודע בשל הטקסטים הפילוסופיים, הפוליטיים, והאידאולוגיים המביעים ביקורת נוקבת על האנושות במאה ה-20, עלהתעשייה המודרנית ואנשי עסקים, ועל פוליטיקאים בתקופה המודרנית. תקליטור אשר הוקלט דיגיטלית מחדש (remastered) יצא לאור בשנת 1994.
Animals הגיע בקלות למקום ה-3 במצעד האלבומים של מגזין בילבורד, אך לאחר שישה חודשים בלבד נשר מהמצעד משום שרוב שיריו ארוכים מדי להשמעה ברדיו.
פרשנות לאלבום
במהלך שלושת השירים המרכזיים באלבום, כולם חוצים את קו עשר הדקות, רוג'ר ווטרס משווה את המין האנושי לשלושה סוגים של חיות: כלבים, חזירים או כבשים. הכלבים מייצגים את אנשי העסקים המגלומניים קשי היום אשר מנסים לעלות מעלה בסולם המעמדות החברתי. החזירים מייצגים את הפוליטיקאים המושחתים והמטיפים למוסר (עם הצבעות ישירות על מרגרט תאצ'ר ומרי וויטהאוס). כל אלה אשר אינם נכללים באחת משתי הקבוצות הנ"ל הם הכבשים, כלומר עדר עיוור וחסר מחשבות הנוהה אחר מנהיגים ובעלי הון ועוצמה למיניהם, מקבל באהבה את הכתבות דעת הקהל וההחלטות השרירותיות של אלו, ואף מנוצל על ידם.
שלושת השירים האלה "עטופים" בשני חלקים של שיר אהבה, Pigs On The Wing. השיר נכתב על ידי ווטרס לאשתו דאז, קרולין. המסר של שני השירים האלה הוא שכל עוד אנשים אוהבים, הם יכולים להגן על עצמם מפני הרוע של העולם, אשר נובע מההתנהגות האנושית הצבועה והנצלנית המודגמת בשאר שירי האלבום. השיר מתקשר לספר נוסף של ג'ורג' אורוול, "1984". הספר מספר על גבר ואישה החיים בעולם הנמצא תחת שלטון טוטליטרי המדכא את חופש המחשבה והביטוי, ומנהלים רומן בסתר, וכך מתמודדים עם החיים השנואים. המונח "pigs on the wing" אף הוא מתכוון לחזירים הנמצאים מאחורי הקלעים, כלומר השלטונות הצופים בסתר, ומכוונים אותנו מה לעשות. ווטרס אף מתייחס אל עצמו כ"כלב" בחלק השני (השיר המסיים את האלבום), במשפט: "Any fool knows that dog needs a home".
עטיפה
בלון החזיר הענק אשר נראה על עטיפת האלבום, למעשה ריחף מעל תחנת הכוח באטרסי של לונדון בשביל הצילום, אולם התנתק מהחבלים ועף. התמונה שצולמה לא התאימה ללהקה, ולכן התמונה הסופית - זו המופיעה על העטיפה - היא שילוב בין צילום לציור של החזיר.
מוטיב החזיר המעופף חזר עוד פעמים רבות בהופעותיה של הלהקה.