cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הורקאן (כדורגל)
הליגה המקצוענית
בעונת 2014/15 זכתה הקבוצה בשני גביעים לאומיים נוספים: בנובמבר 2014 זכתה בגביע ארגנטינה לאחר שניצחה את רוסאריו סנטראל 5-4 בדו-קרב פנדלים, כשהמשחק עצמו הסתיים בתוצאה 0-0. באפריל 2015 זכתה הקבוצה בסופר קאפ הארגנטינאי לאחר ניצחון 0–1 על ריבר פלייט. בתווך, בדצמבר 2014, חזרה הקבוצה לליגה הראשונה.
גל הקור בטקסס (2021)
גל הקור בטקסס הוא גל קור קיצוני, שהכה במדינת טקסס שבדרום ארצות הברית בחודש פברואר 2021. גל הקור גרם להפסקות חשמל ולפגיעה במערכת המים בכל רחבי טקסס, וגבה את חייהם של מעל ל-60 בני אדם.
סיבות להופעת הסופה
בשל הימצאותה בדרום ארצות הברית וקרוב לרצועת המדבריות העולמית, טקסס לרוב מוגנת מפני פגעי חורף למיניהם. עם זאת, גל קור שפקד את צפון ארצות הברית באמצע פברואר 2021 'גלש' אל טקסס והכה בה קשות. יש שייחסו את התופעה יוצאת הדופן למשבר האקלים טקסס סבלה ממכת קור דומה ב-2011, שגרמה אף היא לקריסה נרחבת של מערכת החשמל.
פגיעה ונזקים
הסופה הכתה בחלקים נרחבים של טקסס כבר ב-10 בפברואר, ועד מהרה צנחה הטמפרטורה ברוב המדינה אל מתחת ל-0 מעלות צלזיוס. באותו יום נרשמה בחלקים של טקסס טמפרטורה של מינוס 22 מעלות צלזיוס. עם הצטברות שכבה עבה של שלג על שטחים רבים, הפסקות חשמל יזומות דווחו במספר ערים בארצות הברית, ועוד בסוף אותו יום דיווחו כלי התקשורת על למעלה מ-2 מיליון אזרחים ללא חשמל. ב-13 בפברואר, עם החמרת המצב, דרש המושל גרג אבוט כי בטקסס יוכרז מצב חירום פדרלי, כדי לאפשר למדינה לקבל תקציבים עודפים מהקבינט. נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן נענה לדרישה למחרת היום, ב-14 בפברואר.
לאחר מכן החלה הסופה לגבות קורבנות. ב-20 בפברואר עלה מניין הקורבנות ל-60. כאשר הסופה הגיעה לשיאה, כ-4 מיליון בני אדם נותקו מהחשמל באזורים שונים בטקסס, וכ-12 מיליון ללא גישה למים זורמים, שכן אלה קפאו
חשמל
כמעט כל מדינות ארצות הברית היבשתית שייכות לאחת משתי רשתות חשמל גדולות: המזרחית (Eastern Interconnection ) והמערבית (Western Interconnection ), אך רוב טקסס מחוברת לרשת נפרדת משלה. לטקסס יש אמנם כמה חיבורים לרשתות החשמל האחרות כדי לעזור לאספקה בעת חירום, אך בעת הסופה רשתות אלה סבלו מתנאים דומים, ללא יתרת חשמל משמעותית שיכלו לספק.
לטקסס אקלים חם בדרך כלל, ולכן הציוד שם לא בנוי לעמוד בטמפרטורות נמוכות. בטמפרטורות כאלו מצטבר קרח במקומות שונים והדלקים הנוזליים, בעיקר גז טבעי, מתמצקים.
מקורות ייצור החשמל בטקסס מגוונים למדי, וערב הסופה כושר הייצור הכולל בטקסס היה כ־108,000 מגה-ואט: כ-50% מיוצר בתחנות כוח המופעלות בגז טבעי, 30% בטורבינות רוח והשאר בתחנות כוח פחמיות, גרעיניות, ופוטו-וולטאית.
כבר השבוע שלפני הסופה היה קר במיוחד, וכשפרצה הסופה רבע מיכולת יצור החשמל בטקסס היה מחוץ לכלל פעולה: מחצית מהמחסור נבע מתחנות גז טבעי, ששותקו בעיקר בשל קפיאת הגז בצינורות, ומחצית מטורבינות רוח שצופו בקרח שמנע מהן להסתובב. תכסית העננים מנעה מהתחנות הפוטו וולטאיות לייצר חשמל, ואחת מהתחנות הגרעיניות הבודדות יצאה מכלל פעולה בשל קפיאת המים שהיו דרושים לה.
אך הקור הקיצוני גרם לעליה בדרישה לאנרגיה חשמלית, בעיקר לצורך חימום. הדרישה לחשמל עלתה לשיא של מעל 70,000 מגה-ואט (השיא הקודם היה 66,000 מגה-ואט). כושר הייצור ירד במהירות, כאשר תחנת כוח אחר תחנת כוח יצאה מכלל פעולה. עד לבוקר ה-15 בפברואר איבדה טקסס מחצית מכושר יצור החשמל שלה, במצב בו הביקוש לחשמל בשיא של כל הזמנים.
מצב זה חִייב פתרון של השלת עומסים: חלקים מהמדינה נותקו למשך פרקי זמן שונים, כאשר מתקנים חיוניים ממשיכים לקבל את מלוא אספקת החשמל. בסופו של דבר, מערכת החשמל בטקסס לא קרסה, אם כי רבים נותרו ללא חשמל לפרקי זמן ארוכים ביותר.
מים
מעבר לכשל של מערכות החשמל, צינורות מים רבים קפאו והתפוצצו ובכך גרמו לתקלות רבות במערכת המים.
CNR מיוזיק
CNR היא חברת תקליטים, וידאו ואודיו הולנדית. היא נוסדה בשנת 1937 בשם CNR רקורדס בידי קורנליס ניקולאס רוד, שעשה את הונו כיצרן של אהילים וגופי תאורה אחרים.
רקע
רוד ראה בחברת התקליטים שלו רק תחביב, אבל דברים השתנו לטובה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 כאשר CNR רכשה זכויות הפצה ושיווק עבור כמה חברות תקליטים זרות שהתמחו במוזיקת פופ ומוזיקה קלאסית. בהמשך לכך, פעל והחתים אמנים מקומיים על חוזי הקלטות. אחת ההצלחות הגדולות הראשונות של CNR הייתה החתמת הזמר ההולנדי גרט טימרמן, שהפך לאחד מהאמנים הנמכרים ביותר בהולנד מסוף שנות ה-50. בשנות ה-60 של המאה ה-20, CNR זכתה לאחת מהצלחותיה הגדולות ביותר כאשר אמנים כמו טריו הלניק, גרט טימרמן (שהיה גם חלק מצמד, Gert & Hermien) והיינצ'ה, זמרת הולנדית חתמו על חוזה הקלטות במסגרת החברה. מיליוני עותקים מתקליטיהם נמכרו ברחבי אירופה.
באפריל 1999 יצא האלבום Free של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל בהוצאת CNR מיוזיק.
טיבאדר סאנטו
טיבאדר סאנטו (במקור תאודור יהודה לייב שמולוביץ, בהונגרית: Szántó Tivadar; באנגלית: Theodor Szántó; וינה, 3 ביוני 1877 – בודפשט, 7 בינואר 1934) היה פסנתרן מפורסם בעולם, מלחין יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
תאודור יהודה לייב שמולוביץ היה בנם של החזן אברהם שמולוביץ ושל אנה פלדמן. הוא השלים את לימודיו בווינה, ומשנת 1893 למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט: הלחנה למד אצל יאנוש קוסלר ופסנתר אצל קלמן חובן. בין 1898 לבין 1902 למד אצל פרוצ'ו בוזוני בברלין. לאחר מספר סיורי קונצרטים מוצלחים בגרמניה ובאנגליה, הוא השתקע בפריז ב-1905 ובז'נבה ב-1914. לאחר מלחמת העולם הראשונה, קיבל את העיטור אביר לגיון הכבוד הצרפתי על הפיכת המוזיקה הצרפתית לפופולרית. הוא חזר הביתה לבודפשט ב-1922. בסוף שנות ה-20 יצא שוב לחו"ל ורק באחרית ימיו חזר לבירת הונגריה. הוא היה פסנתרן מפורסם בעולם שהתבלט בעיקר בפירוש יצירותיהם של מלחינים בני זמנו הצרפתיים (דביסי, ראוול), האנגלים (דליוס) וההונגרים (ברטוק, קודאי).
הוא גילה עניין במוזיקה של יפן בכך שכתב לפחות שלוש יצירות תוך שימוש בהשפעות יפניות (אופרה, סוויטת תזמורת וסוויטת פסנתר).
הוא כתב גם כמה עיבודי פסנתר של יצירות של יוהאן סבסטיאן באך ואיגור סטרווינסקי, החושפים טכניקה וירטואוזית. יצירות הפסנתר השלמות שלו הוקלטו על ידי המלחין והפסנתרן הווירטואוז ארתור צ'ימירו הברזילאי עבור מותג התקליטים אקטה פרלאבל
סאנטו נחשב למורה חשוב לפסנתר. תלמידיו כללו את ברטה אלבס דה סאוזה בפריז.
ב-1934 הוא לקה באירוע מוחי בסיבוב הופעות בשוודיה, ומת בבית החולים קוראני בבודפשט זמן קצר לאחר שחזר הביתה לבודפשט.
אשתו הייתה הרקדנית אולגה בקפי.
פיגוע הירי במתחם שרונה
פיגוע הירי בשרונה היה פיגוע ירי שביצעו שני מחבלים פלסטינים ב-8 ביוני 2016 בשרונה מרקט שבמתחם שרונה בתל אביב. מהירי נרצחו ארבעה בני אדם, מתוכם אישה אחת שמתה מדום לב, ונפצעו 21 אנשים. שני המחבלים, פלסטינים מהעיר יטא שבאזור חברון, נתפסו לאחר מרדף. לפי החקירה, הפיגוע בוצע בהשראת אידאולוגיית המדינה האסלאמית (דאעש).
הפיגוע
ב-8 ביוני 2016 הגיעו שני מחבלים פלסטינים, מוחמד וח'אלד מח'אמרה, בני דודים בני 21 מהעיר יטא שבאזור חברון, למתחם שרונה בתל אביב. המחבלים נכנסו למסעדת "מקס ברנר" כשהם לבושים בחליפות ועניבות (כדי להיראות כאנשי עסקים תל אביבים), התיישבו באחד השולחנות וביצעו הזמנה מהתפריט. השניים, שהיו ללא עבר פלילי וביטחוני (אך אחיינים של שני מחבלים הכלואים בישראל), נכנסו לישראל ללא היתר, ונעדרו מבתיהם יומיים לפני הפיגוע.
בשעה 21:26 קמו השניים ממקומותיהם ופתחו בירי, בשני כלי ירייה מאולתרים המכונים קרלו בשל דמיון לתת מקלע קרל גוסטב, המיוצרים באופן בלתי חוקי בשטחי יהודה ושומרון. חגי קליין, מאבטח לשעבר וקצין במילואים בצה"ל הסתער לעבר המחבלים כשכיסא בידו ובכך קטע את רצף ההתקפה וגרם לאחד המחבלים להפיל את נשקו, פעולה שגרמה ככל הנראה למעצור בנשק. המחבל שלא הצליח להתגבר על המעצור, השליך אותו לעבר ראשו של אחד הנפגעים. בפעולתו זו הציל חיי אנשים רבים, הוא עצמו נורה בחזהו וברגלו על ידי המחבל השני. שלוש דקות מתחילת האירוע (21:29), לאחר שחגי הפצוע ניתק מגע לא נשארו עוד סועדים בסביבה ולפחות אחד מכלי הנשק הושבת בשל מעצור, המחבלים החליטו לנטוש את הנשק בזירת האירוע והחלו במנוסה כאשר אחד מהם מבצע ירי מהנשק השני שנותר תקין.
כתוצאה מהירי נרצחו שלושה בני אדם – עידו בן-ארי, מיכאל פייגה ומילה מישייב, ושישה נפצעו. אישה שהייתה במתחם בקרבת מקום הירי – אילנה נבעה – נפטרה כתוצאה מדום לב.
המחבלים ברחו לכיוון רחוב הארבעה, כאשר הם ממשיכים לבצע ירי. אחד הקליעים שנורו על ידם ננעץ בשער מתקן של רשות השידור שנמצא במקום. כלי הנשק השני נמצא מאוחר יותר במגרש החניה בין מתחום שרונה לרחוב הארבעה ולא ידוע אם הוא הושלך כתוצאה מתקלה או מכך שנגמרה בו התחמושת. בשעה 21:30, ארבע דקות מתחילת האירוע, נורה ונוטרל אחד המחבלים, ברחוב הארבעה הסמוך על ידי אחד ממאבטחי המתחם שרדף אחריו. כתוצאה מהירי הוא נפצע באורח בינוני ואושפז בבית החולים איכילוב. המחבל השני נעצר בדירה סמוכה לזירה על ידי בעל הדירה, שוטר, זמן קצר לאחר שהכניס אותו לדירתו במחשבה שמדובר באזרח מבוהל, המחבל אף ביקש מבעל הדירה כוס מים. השוטר שהצטרף למרדף אחר המחבלים הבחין כי המחבל המנוטרל לבוש באופן זהה לאדם שהכניס לביתו, והבין מיד כי המחבל הנמלט נמצא בביתו. במהלך המעצר נפצע שוטר באורח קל מפליטת כדור. לאחר לכידת המחבלים ערכו כוחות הביטחון חיפושים נרחבים באזור תל אביב בשל חשש למחבל שלישי. בזירת הפיגוע נמצאו בשלב מאוחר יותר תיקים ובהם סכינים וכלים חדים אחרים, בהם התכוונו המחבלים לפגע ככל הנראה לאחר הירי.
חקירת הפיגוע
ב-4 ביולי הותר לפרסום שמחבל שלישי היה אמור להשתתף בפיגוע, אך 2 חבריו מנעו ממנו לקחת חלק בפיגוע בשל בעיות כלכליות שהיו לו, שני המחבלים ניצלו פרצה שהייתה בגדר ההפרדה, וחדרו לשטח ישראל. הם הגיעו לדירת מסתור בשגב שלום, משם הם לקחו אוטובוס לבאר שבע, שם התכוונו לבצע את הפיגוע ברכבת, אך התחרטו עקב הבדיקה הקפדנית במקום. מבאר שבע הם נסעו במונית לתל אביב, והחליטו לבצע את הפיגוע במתחם שרונה, מקום הומה אדם.
בעקבות הפיגוע
עם היוודע התוצאות הקטלניות של הפיגוע, חגגו פלסטינים ברחבי יהודה, שומרון ועזה את הרצח, חילקו סוכריות וירו זיקוקין די-נור. חמאס שיבח את הפיגוע וקרא לבצע פיגועים נוספים בחודש הרמדאן. גם ארגון חזבאללה שיבח את הפיגוע.
קבורתה של אחת מנרצחות הפיגוע עוכבה זמנית בשל בקשת המשטרה לבצע ניתוח שלאחר המוות, בעקבות כך שמותה נגרם מסיבה עקיפה, ולא עקב פגיעה מהירי של המחבלים, אולם בקשתה נדחתה על ידי בית המשפט.
בעקבות הפיגוע (שאירע בתחילת חודש הרמדאן) הקפיאה ישראל 83,000 היתרים שניתנו לפלסטינים לכבוד חודש הרמדאן, מרביתם לביקורי משפחות בישראל, והוקפאו ההיתרים לתושבי רצועת עזה להתפלל בהר הבית. בנוסף הוקפאו כמאתיים היתרי כניסה בישראל למטרת עבודה שניתנו לבני חמולת מח'אמרה, שאליה משתייכים המחבלים. הכניסות והיציאות לעיר יטא נחסמו על ידי צה"ל, ותושבים מקומיים נעצרו לחקירה.
למחרת הפיגוע עצרו כוחות הביטחון חשוד בסיוע למחבלים.
הפיגוע גונה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
ב-4 באוגוסט 2016 הרס צה"ל את בתיהם של המחבלים, מוחמד וח'אלד מח'אמרה.
משפטם של המחבלים נפתח בינואר 2017 בבית המשפט המחוזי בתל אביב. שני המחבלים שביצעו את הפיגוע בפועל, מוחמד וח'אלד מח'אמרה, הודו ברצח של שלושה מהנרצחים. התביעה נדרשה להוכיח את הקשר בין מותה של אילנה נבעה לפיגוע. הנאשם השלישי, יונס זיין, שבסופו של דבר לא השתתף בפיגוע, לא הודה ונדרש דיון נפרד בעניינו. באוקטובר 2017 שלושת המחבלים הורשעו ברצח.
הענקת עיטורים
בעקבות הפיגוע העניקו מפכ"ל המשטרה רוני אלשיך, והשר לביטחון פנים גלעד ארדן, בערב ראש השנה תשע"ז שני עיטורים לאזרחים. לחגי קליין הוענק עיטור האומץ האזרחי, העיטור המשטרתי השני בחשיבותו במדרג העיטורים במדינת ישראל והגבוה ביותר שהוענק לאזרח בפועל. לאלירן שוע, המאבטח אשר רדף אחרי אחד המחבלים ונטרל אותו באמצעות ירי, הוענק עיטור המופת האזרחי.
ברנרד קורטואה
אביו היה יצרן אשלגן חנקתי, אחד ממרכיבי אבק השרפה. באותו זמן הייתה צרפת במלחמת נפוליאון וצריכת אבק השריפה גברה. לצורך הפקתה בודד אשלגן חנקתי מאצות ים שנשרפו, נשטפו במים והושרו בחומצה גופרתית. היוד נתגלה בטעות: כאשר הוסיף ברנרד בשנת 1811 עודף חומצה גופרתית, נפלט גז סגול, שהתעבה והתגבש כשנגע במשטחים קרים. ברנרד סבר שזהו יסוד חדש.
לאחר שנתן לחבריו (שארל ברנר, ניקולא קלמנט, ז'וזף לואי גה-ליסאק ואנדרה מרי אמפר) דגימה מהיסוד החדש, הם החלו במחקר. ב-1813 נתן אחד החוקרים דגימה מהחומר להאמפרי דייווי, שהבחין בדמיון לכלור. מאוחר יותר שלח האמפרי דייווי מכתב לחברה המלכותית בלונדון והודיע להם שזיהה יסוד חדש, דבר שמאוחר יותר גרם לוויכוח בין החוקרים.
ביוגרפיה
קורטואה הוכר על ידי האמפרי דייווי וז'וזף לואי גה-ליסאק כמגלה האמיתי של יוד. הוא התחיל לייצר יוד איכותי ומלחיו בשנת 1822. בשנת 1831 הוענק לו 6,000 פרנק כחלק מפרס מונטיון על ידי L'Academie royale des sciences בשל הערך הרפואי של יסוד זה. הוא סבל מקשיים כלכליים עד סוף חייו ומת ב-27 בספטמבר 1838. הוא היה בן 61 ולא נותרו לו נכסים עבור אלמנתו או בנו. בשנת מותו, כתב העת Journal de chimie médicale ציין את מותו תחת הכותרת "הספד":"'ברנרד קורטואה, מגלה היוד, מת בפריז ב-27 בספטמבר 1838, והותיר את אלמנתו ללא הון. אילו, עם גילוי זה, קורטואה היה מוציא תעודת המצאה, הוא היה בעל אחוזה גדולה.'"
א. פרידמן
'''א. פְרִידְמָן הוא שם העט של לֵאָה פְרִידְמָן''' (נולדה בכ"ז באב ה'תשכ"ו, 12 באוגוסט 1966) מורה, מרצה, סופרת, תסריטאית ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה
פרידמן נולדה כבת בכורה במשפחה של תשעה ילדים. בילדותה גדלה בקהילה החרדית בנתיבות, אביה היה ממקימי ישיבת הנגב ואמה ייסדה את בית יעקב בנתיבות. פרידמן למדה בבית ספר יסודי בית יעקב במושב תפרח, שהיה אז בית ספר קטן ואליטיסטי בניהולה של הרבנית חיה פינקוס, בסמוך לישיבת תושיה. בספרה "ברירת מחדל" היא מרבה לתאר את הנוף במושב ואת הדמויות שחיו בו וחרצו את רישומם עליה. מגיל צעיר עסקה בכתיבה סביב נושא השואה.
כשהגיעה פרידמן לגיל תיכון עברה המשפחה לירושלים כדי לאפשר לבנות המשפחה ללמוד בסמינר ללא פנימייה. פרידמן למדה בסמינר הישן וקיבלה בשנת 1986 תעודת הוראה עם התמחות בעברית. היא למדה לתואר ראשון אקוויוולנטי בהיסטוריה ובמחשבת ישראל במכון ההשתלמויות של בית יעקב בירושלים. בשנת 2005 סיימה בהצטיינות תואר שני במכללת ירושלים בהיסטוריה ובמחשבת ישראל. בלימודי ההיסטוריה התמחתה בעיקר בהיסטוריה של השואה. בשנת 2008 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בתקשורת במכללת ליפשיץ. בשנת 2009 קבלה דיפלומה בעריכת לשון מטעם מכללת ליפשיץ. היא סיימה תואר שני נוסף בחינוך.
עבודותיה על הרבי מפיאסצנא "רב חובל באנייה טובעת" ו"עידוד בתופת - דרכי העידוד של הרבי מפיאסצ'נא בגטו ורשה על פי דרשותיו באש קודש" הופצו באלפי עותקים על ידי חסידות פיאסצנא בישראל בשנים 2000–2001. בשנת 2003 כתבה וערכה חמש חוברות הכנה למסע לפולין, על מחנות השמדה שונים. החוברות יצאו לאור מטעם מכון ההשתלמויות למורות של בית יעקב בארץ ישראל ותורגמו לאנגלית עבור ארגון נשות אגודת ישראל בארצות הברית.
בשנת 2013 זכתה במקום הראשון מטעם חממה ליוצרות חרדיות של קרן גשר לקולנוע רב תרבותי עבור תסריט שכתבה בשם "פריצת דיסק". תסריט זה זכה לתמיכתה של קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב והוא בשלבי פיתוח.
במשך השנים כתבה בכינויים שונים בעיתונות החרדית: משפחה, בקהילה, מדור "בריא לדעת" באתר בחדרי חרדים, באתר הידברות ובירחון שלהם. ועוד.
עמנואל שרפנטייה
עמנואל שרפנטייה (בצרפתית: Emmanuelle Charpentier; נולדה ב-11 בדצמבר 1968) היא ביוכימאית צרפתייה, המכהנת כראש מכון מקס פלאנק לפתוגנים בברלין. כלת פרס וולף לרפואה לשנת 2020 על "פענוח וניתוב מחדש של מערכת החיסון החיידקית CRISPR/Cas9 לעריכה של הגנום", וכלת פרס נובל לכימיה לשנת 2020 (יחד עם ג'ניפר דאודנה).
ביוגרפיה
שרפנטייה נולדה בז'וביזי-סור-אורז' שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת. בשנים 1986–1992 למדה ביולוגיה, ביוכימיה וגנטיקה באוניברסיטת פייר ומארי קירי וסיימה תואר שלישי. לאחר מכן שימשה עוזרת הוראה במוסד. היא למדה במכון פסטר (1992–1995) ובמרכז הרפואי של אוניברסיטת פיטסבורג (1993–1995). כעמיתת מחקר שהתה במכון פסטר (1995–1996), באוניברסיטת רוקפלר (1996–1997), עבדה במרכז הרפואי של אוניברסיטת ניו יורק (1997–1999), בבית החולים לילדים סנט ג'וד בממפיס (1999) ובמכון סקירבול בניו יורק (1999–2002). לאחר ששבה לאירופה מונתה לראש מעבדה באוניברסיטת וינה. היא עבדה במעבדות מקס פרוץ באוסטריה וב-2009 עברה לאוניברסיטת אומאו בשוודיה. בשנים 2013–2015 שימשה ראש מחלקה במרכז הלמהולץ למחקר זיהומים.
ב-2015 מונתה לראש מחלקה במכון מקס פלאנק לביולוגיית זיהומים. ב-2018 הקימה יחד עם אגודת מקס פלאנק את המכון לפתוגנים אותו היא מנהלת.
שרפנטייה היא המייסדת של החברות "CRISPR Therapeutics" ו-"ERS Genomics" שהוקמו במטרה לקדם פיתוח טכנולוגיות הנדסה גנטית של CRISPR-Cas9 ליישומים ביוטכנולוגיים וביו רפואיים.
ב-2020 זכתה בפרס נובל לכימיה יחד עם ג'ניפר דאודנה על חלקן בפיתוח השיטה לעריכה גנטית - קריספר.
פרסים והוקרה
שרפנטייה זכתה לאורך הקריירה בפרסים והוקרות רבים, בהם:
פקודת נ.ק.ו.ד. 00447
רקע
לאחר סיום מדיניות הנא"פ התרחב מעגל האזרחים הסובייטים שהיו תחת לחץ השלטונות. המצב החמיר עוד יותר בעקבות המדיניות של חיסול מעמד הקולאקים והקמת קולחוזים באופן גורף ומואץ. במקביל לתיעוש מואץ של המדינה הדבר הביא לכך שבמהלך 1926-1939 כ-23 מיליון אנשים עברו מהכפר לעיר. הדבר החמיר עוד יותר את הקשיים באספקת מזון לתושבי הערים ולעליה ברמת הפשיעה בערים. תחילה הוחלט על העברה של תושבי הערים הלא רצויים (לפי עמדת השלטונות) מן הערים אל יישובים מיוחדים, אומנם לפי נתוני המיליציה כ-700 אלף איש עזבו את היישובים המיוחדים וחזרו לערים. ניקולאי יז'וב טען שמצב זה לא יכול להמשיך ועלול להוות סכנה לקיום המדינה.
בעקבות קבלת החוקה החדשה בסוף 1937 היו צריכות להתקיים בחירות. בהתאם לחוקה, לראשונה ניתנה זכות בחירה לכל אזרחי המדינה והבחירות היו חשאיות. אף על פי שמעשית זכויות אלו לא מומשו, המנגנון המפלגתי חשש מאיבוד שליטה.
הכנות
ב-3 ביולי 1937 יוסיף סטלין שלח לניקולאי יז'וב וראשי הממשל האזורי מברק שבו ציין את הצורך בתחילת מאבק רחב נגד "אויבי העם" ודרש תוך חמישה ימים להכין תשתית כדלקמן:
ראשי הממשל ונ.ק.ו.ד. מקומיים לא עמדו במטלה במועד, אך לקראת סוף חודש יולי התשתית והשלישיות היו מוכנות. הרשימה הגדולה ביותר הועברה על ידי מזכיר המפלגה במוסקבה ניקיטה חרושצ'וב והיא כללה 8,500 אנשים המיועדים להוצאה להורג ו-32,805 מיועדים לגירוש.
למוסקבה הגיעו בקשות רבות להגדלת המכסות וקבלת היתר לכלול ברשימות את אנשי הכמורה. על פי הכלל הפוליטביורו היה מאשר את הבקשות.
ב-16 ביולי במוסקבה נערך כינוס של אנשי נ.ק.ו.ד. שהיה מיועד לתאום בין כל הגורמים ליישום הפקודה.
הדמות המרכזית בהכנות היה מיכאיל פרינובסקי, הסגן של יז'וב. במהלך חודש יולי הוא נפגש מספר פעמים עם סטלין ותיאם איתו את תוכן הפקודה. הגרסה הסופית הועברה בסוף יולי ואושרה.
תוכן הפקודה
בחלק הראשון ניקולאי יז'וב ציין בפקודתו לחיסול מעמד הקולאקים שכל מי שנחשב לאויב המדינה חייב להיענש. במיוחד ציינו את הקבוצות הבאות:
הפקודה כללה מכסות לפי אזורים שונים שהסתכמו ב-59,200 מיועדים להוצאה להורג ו-174,500 מיועדים למעצר. צוין שהמספרים מהווים הנחיה כללית שניתן לעבור אותה בתאום עם יז'וב. בניגוד להנחיה של סטלין מתחילת החודש, הגירושים הוחלפו למאסרים לתקופה של 8-10 שנים. הפקודה גם כללה הנחיות מיוחדות לטיפול בבני המשפחה של הנאשמים.
שלישייה
הפקודה כללה הרכב של 64 שלישיות שהוקמו. נציג ה-נ.ק.ו.ד. היה יושב ראש השלישייה והכנת כל החומר לישיבות הייתה באחריות אנשי הארגון. הדבר מראה את תפקידו חשוב של ה-נ.ק.ו.ד. בביצוע המבצע וקביעת הנאשמים.
במהלך פעילות השלישייה השתנה הרכבה ובדרך כלל אנשים שהוצאו מהרכב השלישייה היו נאשמים בישיבותיה הקרובות. בסך הכול היו כ-350 חברי שלישיות.
כתבי האישום בדרך כלל לא היו ארוכים והסתכמו בדף בודד. הישיבות היו בדלתיים סגורות וללא נוכחות הנאשם. לא היה שום מנגנון לערעור ולכן החלטות הוצאו לפועל במהירות. בניגוד למשפטי מוסקבה לא הייתה שום חשיבות להודאות הנאשמים.
יישום הפקודה
המבצע במרכז המדינה החל ב-5 באוגוסט 1937. ברפובליקות של אסיה המרכזית המבצע החל ב-10 באוגוסט ובסיביר ב-15 באוגוסט. לפי התכנון המבצע היה מתוכנן להסתיים תוך ארבעה חודשים, לקראת סוף 1937.
המעצרים נערכו על בסיס צו מאסר אישי. בדרך כלל במהלך חיפוש לא נמצא דבר. מסמכים מפלילים היו יכולים להיות מכתבים מחו"ל, תמונות עם חברי משפחת הצאר, רובי צייד או תחמושת. הנ.ק.ו.ד. היה מכין דף נתונים של הנעצר. דגש מיוחד היה על שורשי המשפחה של הנאשם או פעילות פוליטית בעבר. במקרים רבים היחסים של הנאשם עם השלטון המקומי היו הגורם המכריע.
תהילים קכ"ו
תהילים קכ"ו הוא מזמור בספר תהילים הפותח במילים: . משורר התהילים מתפעל משיבת הגולים לארץ ישראל ואף רומז כי על אף הקשיים שחווים העולים בהווה, מובטח להם עתיד יותר טוב במולדתם. משורר התהילים מבקש מה', שיחזיר את מצבה של ציון קודם הגלות. שיבת ציון תקופה בתולדות עם ישראל, זכתה לכינויה בזכות הכתוב בכותרת המזמור. היו שכינו כך אף את שיבת העם היהודי לארצו בעת החדשה. עדות אשכנז נוהגים לומר את המזמור לפני ברכת המזון בימים שאין אומרים תחנון. המזמור הוא חלק ממחרוזת של 15 שירי מעלות המשובצים בספר תהלים ואשר על פי מסורת חז"ל נכתבו כולם על ידי דוד. מזמור זה הוצע כהמנון למדינת ישראל.
פקודת נ.ק.ו.ד. 00447
יישום הפקודה
השלישיות פעלו בקצב חסר תקדים - ב-9 באוקטובר 1937 שלישיית לנינגרד אישרה הוצאה להורג ל-658 אנשים, שלישיית אומסק ב-10 באוקטובר 1937 אישרה 1301 כתבי אישום, מהם 937 הוצאות להורג.
תהילים קכ"ו
תוכן המזמור
הרעיון המתואר במזמור מפי משורר התהילים, בא לידי ביטוי בעוצמת החוויה והנוכחות התמידית של הגאולה, שיבת ציון, קודם שהתממשה ולאחריה. בקשת משורר תהילים מה' כי ציון תחזור למצבה הקודם מתבטאת בפסוק הראשון: "שִׁיר, הַמַּעֲלוֹת: בְּשׁוּב ה', אֶת-שִׁיבַת צִיּוֹן - הָיִינוּ, כְּחֹלְמִים" ובפסוק ד' של המזמור: "שׁוּבָה ה', אֶת־שְׁבִיתֵנוּ – כַּאֲפִיקִים בַּנֶּגֶב". היו שסברו כי הכתוב מבטא פדיון שבויים. פרשנות זו נסמכה על המילים "וְשַׁבְתִּי שְׁבוּת" ב. פסוקים אלו בירמיהו מבטאים את הבטחת האל למואב שיחזיר את שבוייה: "אוֹי־לְךָ מוֹאָב אָבַד עַם־כְּמוֹשׁ כִּי־לֻקְּחוּ בָנֶיךָ בַּשֶּׁבִי וּבְנֹתֶיךָ בַּשִּׁבְיָה. וְשַׁבְתִּי שְׁבוּת־מוֹאָב בְּאַחֲרִית הַיָּמִים נְאֻם־ה' עַד־הֵנָּה מִשְׁפַּט מוֹאָב".
פקודת נ.ק.ו.ד. 00447
יישום הפקודה
תחילה בוצעה מערכה נגד המיועדים להוצאה להורג. הדבר בוצע לפי שיקולים פרקטיים - מקומות המאסר לא היו מוכנים וההוצאות להורג היו יכולות להביא להקטנת מספר העצורים שכבר היו בכלא.
תהילים קכ"ו
הזורעים בדמעה, ברינה יקצורו
פסוק זה במזמור מביע את חששו של האיכר כי היבול לא יצלח. רבים מפרשים את המילה 'דמע' כדמעה או כנוזל. רבי יונה אבן ג'נאח מבאר:. המילה 'דמע' היא מילה יחידאית במקרא ופירושה הוא: הזרע המובחר המבורר מן הגורן וזאת ניתן להבין מהמילה 'דמעך' הנרדפת למילה 'מלאת' המופיעה בכתוב ב: "מלאתך ודמעך לא תאחר".
מבנה המזמור
נהוג לחלק את המזמור לשני חלקים. החלק הראשון הוא חלק המדבר על העבר וכולל הודיה ואילו החלק השני כולל בקשה אל העתיד.
פקודת נ.ק.ו.ד. 00447
יישום הפקודה
בסופו של דבר במקום סיום המבצע בינואר 1938 הוכרז על המשכו. בהחלטת פוליטביורו סוכם על המשך המבצע עד לאפריל 1938 והגדלת המכסות ב-48 אלף לגבי הוצאה להורג ו-9,200 לגבי העצורים. כתוצאה מכך, באזורים מסוימים כמעט כל כתבי האישום היו גזר דין מוות. כך למשל באוקראינה הסובייטית ובמולדובה (שאז הייתה חלק ממנה מבחינה מינהלית) במהלך ינואר-יולי 1938 הוצאו להורג 36,393 אנשים ורק 830 נשלחו למאסר. ב-27 ביולי 1938 פרינובסקי ביקש להגדיל את מכסת אזור המזרח הרחוק לגבי הוצאה להורג ב-15 אלף ועצורים ב-4 אלפים. תוך ארבעה ימים אושרה בקשתו על ידי הפוליטביורו.
תהילים קכ"ו
מבנה המזמור
יש הסוברים כי חלקו השני של המזמור הוא נבואה להתגשמות האירועים המסופרים במזמור.
פקודת נ.ק.ו.ד. 00447
יישום הפקודה
במשך כל תקופת המבצע למוסקבה היו מגיעות בקשות להגדלת המכסות שבדרך כלל נענו בחיוב. עד היום לא ידוע על אף מקרה של בקשה להקטנת המכסה, למרות שהאפשרות לבקשה זו הייתה קיימת בפקודה המקורית.
הפקודה דרשה מראשי נ.ק.ו.ד. האזוריים לשלוח למוסקבה דו"חות על קצב הביצוע כל חמישה ימים. על בסיס דיווחים אלו הוכנו דו"חות ארציים. בהתאם לדיווח מ-31 בדצמבר 1937 נעצרו 555,641 אזרחים מהם 239,252 הוצאו להורג ו-314,110 נשלחו לתקופות מאסר שונות. בנוסף לכך, הוצאו להורג 14,600 אנשים שהיו עצורים בתחילת המבצע.
תהילים קכ"ו
רקע היסטורי לכתיבת המזמור
בפרשנות ימי הביניים יש מחלוקת לגבי האופן בו יש להבין את המזמור. רד"ק סבור כי התרחיש הוא כזה שבו עם ישראל נמצא בגלות ומחכה לכך שה' יציל אותו משם ויחזירו לארץ. לעומתו, טוען רבי עובדיה ספורנו כי עם ישראל אמנם נמצא בגלות אך יחידים העושים את רצון האל יעלו לארץ ויינצלו.
פקודת נ.ק.ו.ד. 00447
סיום המבצע
לקראת סתיו 1938 החלו להופיע סימנים לסיום המבצע. ב-2 באוגוסט 1938 מונה לברנטי בריה לסגנו של ניקולאי יז'וב. ב-8 באוקטובר 1938 מונתה וועדה מיוחדת בהרכב ניקולאי יז'וב, לברנטי בריה, אנדריי וישינסקי וגיאורגי מלנקוב להכנת דרכים חדשים לביצוע חקירות ופעולת התביעה הכללית.
ב-14 בנובמבר 1938 הוציא הפוליטביורו צו על הפסקת פעילות ה"שלישיות". ב-17 בנובמבר יוסיף סטלין וויאצ'סלב מולוטוב הוציאו צו שבו הם סקרו את הפעילות שנעשתה. הם ציינו שבמהלך המבצע התגלו אלפי אויבי העם שקיבלו עונש הולם וכי נעשתה עבודה מצוינת. יחד עם זאת, נעשו במקרים אחדים שגיאות, בעיקר על ידי אויבי העם, שהצליחו להתברג לשורות עובדי הנ.ק.ו.ד.. כתוצאה מכך, המבצע הסתיים ואף צוין "אשם" בהוצאות המנויות להורג. ב-25 בנובמבר 1938 ניקולאי יז'וב הועבר מתפקידו ובמקומו מונה לברנטי בריה. ניקולאי יז'וב ועוזריו הבכירים הואשמו בבגידה במולדת, ב-10 באפריל 1939 יז'וב נעצר וב-4 בפברואר 1940 הוצא להורג. ב-6 בפברואר הוצא להורג מיכאיל פרינובסקי.
תהילים קכ"ו
רקע היסטורי לכתיבת המזמור
בין החוקרים שוררת תמימות דעים בנוגע לכך שהמזמור נכתב בתקופה שלאחר היציאה לגלות בבל, אולם הם נחלקים לגבי תארוך מדויק יותר של המזמור. לב המחלוקת נוגע להבנת הפסוק הראשון במזמור. יש הסוברים כי המזמור נכתב לאחר היציאה לגלות בבל ובמהלכה. לדידם, יש להבין את פשר המזמור כציפייה ותקווה לגאולה. לעומתם, יש הטוענים כי המזמור חובר לאחר סיומה של גלות בבל ועם העלייה ארצה. לשיטתם, את התקוות במזמור יש להבין כמרמזות על השלמת הגאולה ושיקום העיר והארץ ממצבן הרעוע. ישנם גם חוקרים המתארכים את כתיבת המזמור לתקופה שלאחר שיבת ציון. הם סבורים כי המזמור בא לתאר התרחשות היסטורית שכבר אירעה.
פקודת נ.ק.ו.ד. 00447
סיום המבצע
לברנטי בריה החל עם כניסתו לתפקיד בטיהור הנ.ק.ו.ד.. במהלך הטיהור הוצאו משורות הארגון 7 אלפים עובדים (22% בכלל העובדים). במהלך שנת 1939 נעצרו 1,364 עובדים, כל המפקדים הוחלפו. עובדי מנגנון בכירים הוצאו להורג. במהלך זו הוצאו להורג גם 116 חברי ה"שלישיות".
במקביל לטיהור בנ.ק.ו.ד. החל תהליך של בדיקת כתבי אישום של האסירים. התהליך היה איטי ורק מיעוט האסירים שוחרר. לא ידוע על אף מקרה של חנינה של נאשם שהוצא להורג.
תהילים קכ"ו
סיפור חוני המעגל בתלמוד וזיקתו למזמור
בתלמוד הבבלי מסופר אודות שנתו הארוכה של חוני המעגל שארכה שבעים שנה: בפשט הגמרא חוני תמה - איך אפשר להשוות את שיבת ציון לחלום, הרי אין חלום שמתמשך זמן רב כל כך. יש שהסבירו שחוני הבין שהחלום מבטא את הציפייה הארוכה והמתוחה לשיבת ציון בזמן הגלות. תקופת שיבת ציון בימי עזרא ונחמיה באה שבעים שנה אחר חורבן הבית, וחוני תוהה על כך: הרי אין ציפייה והשתוקקות שמחזיקה מעמד שבעים שנה. על פי הסיפור, בעקבות התהייה הזו נרדם חוני וישן במשך שבעים שנה.
פקודת נ.ק.ו.ד. 00447
סיום המבצע
לאחר פטירת יוסיף סטלין החל תהליך שחרור האסירים ובמקרים רבים שמם נוקה מכל אשמה. במסגרת זו זוכו גם נאשמים שהוצאו להורג. יחד עם זאת, עוד בשנות ה-80, קיבלו קרובי המשפחות הודעות על פטירת עצורים במהלך מעצר או במחנות העבודה, למרות שהנאשם היה נידון להוצאה להורג. רק החל משנת 1989 החלו לפרסם נתונים אמיתיים לגבי מקום ומועד ההוצאות להורג. אף בתקופת הפרסטרויקה לא הוחלט על ביטול כולל של כל כתבי האישום שהוצאו על ידי ה"שלישיות" וכל מקרה טופל באופן ספציפי.
חקר יישום הפקודה
הפקודה פורסמה לראשונה ב-4 ביוני 1992 ובמהלך יוני-יולי פורסמו מסמכים נוספים. עד אז כל המסמכים היו במסגרת מסמכים סודיים. בנאום הסודי ניקיטה חרושצ'וב לא הזכיר כלל את הנושא מכיוון שהוא היה בין המבצעים.
תהילים קכ"ו
אמצעים אמנותיים במזמור
במזמור שזורים מספר דימויים ומוטיבים. משורר התהילים מדמה את תקופת שיבת ציון להתחדשותו של הטבע. התחדשות זו מזוהה במהפך רגשי עם העצב במזמור: "הזורעים בדמעה" אל השמחה: "ברינה יקצרו". מוטיב האדרת שם ה' מופיע במזמור בפסוק "אָז יֹאמְרוּ בַגּוֹיִם -- הִגְדִּיל ה', לַעֲשׂוֹת עִם־אֵלֶּה.". ביטויים נוספים למוטיב זה ניתן למצוא ב. הדימויים במזמור באים לידי ביטוי כאשר המשורר המקראי מבקש שה' יחזיר את שבוייו או את עמו, אנשים רבים ככל האפשר כמים רבים הזורמים וממלאים את הנגב: "כַּאֲפִיקִים בַּנֶּגֶב".
פקודת נ.ק.ו.ד. 00447
חקר יישום הפקודה
ההיסטוריון האמריקאי פול גרגורי רואה בפקודה הזו "הפקודה האכזרית ביותר של המאה ה-20". בפקודה הזו ניתנו הנחיות ברורות לביצוע פעולות דיכוי אכזריות ללא כל ניסיון להשוואה.
תהילים קכ"ו
אמצעים אמנותיים במזמור
פסוק ב' בשירה בנוי מתקבולת מוצלבת. מבנה זה מדגיש את הרעיון שפיהם של השבים ציון יהיו מלאי צחוק ושמחה כשיגיעו לארץ.
המזמור בתפילות ובליטורגיה
במאות השנים האחרונות נוהגים יהודי אשכנז לשיר את "שיר המעלות בשוב ה' את שיבת ציון" לפני ברכת המזון בשבתות ובימים טובים. המקור הקדום לדין זה מיוחס לשל"ה הקדוש (המאה ה-16–17) ומובא במשנה ברורה: שני מזמורי התהילים הנזכרים בדברי השל"ה משקפים עמדות נפשיות הפוכות ביחס לחורבן. על פי החיוב בשולחן ערוך : "על נהרות בבל" (תהלים קלז) הוא שיר גלותי מובהק ומלא עצב ועל כן מושר בימות החול. לעומתו, המזמור הוא שיר גאולה ותקווה ולכן נבחר לשבתות וימים טובים, האסורים בצער.
מקורות אחרים מנמקים את שירת המזמורים הללו טרם ברכת המזון בחיוב על אמירת דברי תורה בסעודה.
יהודי גרמניה נוהגים להוסיף על אמירת מזמור 'שיר המעלות' ארבעה פסוקים נוספים, המושרים באותה מנגינה:, ,. תכלית תוספת זו היא לייצר חיבור בין שיר המעלות לבין ברכת המזון שבאה מיד לאחריו.
שיר המעלות המבוצע לפני ברכת המזון זכה למספר לחנים שונים, המפורסם שבהם הוא לחנו של פנחס מינקובסקי בביצוע יוסלה רוזנבלט. יש עדות בהם יש מנגינה שונה לפי התקופה בשנה.
מאז קום המדינה, בקהילות ציוניות דתיות רבות נהוג לשיר את שיר המעלות בסיום תפילת ליל יום העצמאות במנגינת התקווה. וכן יש נוהגים לומר מזמור זה כל יום במקום מזמור על נהרות בבל, להודות על חזרתנו ארצה.
בקצת קהילות אשכנז, נוהגים לומר מזמור זה (יחד עם "ברכי נפשי" (תהלים קד) ושאר מזמורי שיר המעלות) אחרי מנחה בשבת בשבתות החורף, כלומר משבת בראשית עד (ולא עד בכלל) שבת הגדול.
המזמור בתרבות
שירים רבים נכתבו בהשראת מזמור קכ"ו. ביאליק בשירו אל הציפור כתב "וְאַחַי הָעֹבְדִים, הַזּוֹרְעִים בְּדִמְעָה – הֲקָצְרוּ בְרִנָּה הָעֹמֶר?". בשנות ה-30 מתתיהו שלם כתב והלחין את השיר "הזורעים בדמעה" שזכה לביצוע של חבורת רננים. בשנות ה-50, כתב אברהם בן יצחק את השיר "אשרי הזורעים ולא יקצורו", גם הוא בהשראת המזמור. אברהם שלונסקי בשירו "זמר" שזכה ללחנו של מרק לברי בביצוע הגבעטרון ורונית אופיר משלב בשירו את השורה המתכתבת עם המזמור. השיר "שדמתי" שנכתב על ידי יצחק שנהר בהשראת המזמור, וזכה ללחן של ידידיה אדמון, זכה לביצועים מפי מיטב זמרי ישראל, ביניהם ברי סחרוף ודניאל זמיר, הדודאים, שושנה דמארי, אסתר עופרים, עפרה חזה. כמו כן נכתבו שירים בהשראת המזמור על ידי המשוררים אברהם בן יצחק שכתב את השיר "אשרי הזורעים ולא יקצורו" וט. כרמי שכתב את "שיר המעלות".
הפרק הראשון מהיצירה המוזיקלית רקוויאם גרמני ליוהנס ברהמס נכתב בהשראת המזמור.
גלידת תה ירוק
היסטוריה
מקורה של גלידת תה הירוק היפנית אינו ידוע, אך ישנם הטוענים כי היא מיוצרת ביפן בעבודת יד באזורים כפריים כבר למעלה ממאתיים שנה. ישנם תיעודים ברורים כי הגלידה בצורת הר פוג'י שבסמוך לעיר טוקיו היה קיים בתפריטים של בתי אצולה יפניים עוד בתקופת מייג'י. הגלידה צברה פופולריות ביפן, אך לא הייתה לסוג הגלידה המועדף על היצרנים היפנים, שנהגו לייצר בעיקר גלידות שוקולד, וניל ותות. הגלידה הגיעה לראשונה לארצות המערב בשנות החמישים, כאשר שלט ביפן משטר צבאי אמריקאי, אך רק מאוחר יותר היא זכתה שם להכרה.
בשנות השמונים של המאה העשרים צברה הגלידה פופולריות במזרח אסיה כשענקית התאגידים היפנים Meiji Dairies החלה לייצר ולהפיץ את הגרסה ה"מערבית" יותר של הגלידה ברחבי האזור.
בשנות התשעים של המאה העשרים התחולל מהפך: במקום שיפן תספק את הגלידה לארצות הברית, שם החלו גלידריות ומסעדות רבות להגיש את הטעם הייחודי, משנת 1990 ועם תחילת הליברליזציה ביפן החלו יצרניות גלידה אמריקאיות לייבא גלידת תה ירוק יפנית ליפן בשם "סגנון יפני טהור עשוי מקליפורניה". משנת 1995 החלו יצרניות גלידה יפניות ואמריקאיות להתחרות על ייצור וייבוא הדדי של הגלידה, כאשר כל אחת מהן משתמשת במשאבים שייבאה מהמדינה השנייה: למשל, הגלידות היפניות שיוצרו, פוזרו ופורסמו בעיתונים, סופרמרקטים וחנויות נוחות יפניות יוצרו למעשה מחלב שנקנה מחברה אמריקאית מפלורידה.
כיום מכיוון שהגלידות מיוצרות באופן פיקטיבי במפעל, חלק מהיצרניות משתמשות בתחליפי תה ירוק כדי לשמר את הטעם. הקושי הוא שללא החומר קטכין (אנ') שנמצא באופן טבעי בעלים של תה ירוק, הגלידות עלולות לאבד את צבען בחשיפה לאור השמש. לשם כך חברות אמריקאיות רבות משתמשות בצבעי מאכל מלאכותיים כדי לשמור על צבע אחיד.
שמואל אלכסנדר
שמואל אלכסנדר (6 בינואר 1859, סידני אוסטרליה – 13 בספטמבר 1938, מנצ'סטר אנגליה) היה פילוסוף יהודי-אנגלי ילידי אוסטרליה. פרופסור באוניברסיטת מנצ'סטר, חבר באקדמיה הבריטית, נושא אות הכבוד של מסדר ההצטיינות וחבר המועצה האקדמית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מארק מילי
מארק אלכסנדר מילי (באנגלית: Mark Alexander Milley; 20 ביוני 1958) הוא גנרל אמריקאי המשמש יושב ראש המטות המשולבים מאז אוקטובר 2019.
ביוגרפיה
מילי גדל בעיירה ווינצ'סטר שבמסצ'וסטס.
השכלה
הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת פרינסטון, תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת קולומביה ותואר שני באסטרטגיה וביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי.
קרירה צבאית
במהלך לימודי התואר הראשון השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של צבא ארצות הברית והוסמך כסג"ם. עם סיום לימודיו בשנת 1980 התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר. לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיה המוטסת ה-82 שבסיסה בפורט בראג ובהמשך עבר את מסלול ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, ושימש כמפקד פלגה בקבוצת הכוחות המיוחדים ה-5. שימש מפקד פלוגת מפקדה בגדוד החמישי של רגימנט החי"ר ה-21 בדיוויזיית החי"ר השביעית, בתפקיד זה הוצב בכוח המשקיפים הרב-לאומי בסיני. בינואר 1989 מונה לקצין אג"ם של הגדוד והשתתף במבצע מטרה צודקת. במהלך 1992 נשלח לקולומביה כמדריך לצבא המקומי. בשנים 1996-1993 שירת בחטיבה השנייה של דיוויזיה ההררית ה-10 כקצין כוח אדם, קצין אג"ם וסגן מפקד החטיבה. במסגרת זו השתתף במבצע שמירת הדמוקרטיה.
בהאיטי. בשנים 1998-1996 פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט החי"ר ה-506 של דיוויזיית החי"ר השנייה בקוריאה הדרומית. בשנים 2002-2000 שימש קצין אג"ם וראש מטה דיוויזיית החי"ר ה-25 בהוואי. במרץ 2002 מונה למפקד כוח המשימה החטיבתי איגל של דיוויזיית החי"ר ה-25, שהוצב בבוסניה והרצגובינה במסגרת כוח הייצוב. במאי 2003 מונה למפקד צוות קרב חטיבתי שניים בדיוויזיה ההררית ה-10 והשתתף עמו במלחמת אפגניסטן. בשנים 2006-2005 שירת במטות המשולבים כראש מחלקה ועוזר קצין אג"ם. בדצמבר 2006 מונה למזכירו הצבאי של מזכיר ההגנה. ביולי 2007 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 ונלחם עמה באפגניסטן. במהלך תפקיד זה קודם לדרגת בריגדיר גנרל. ביולי 2009 מונה לעוזר קצין אג"ם במטות המשולבים.
בנובמבר 2011 מונה למפקד הדיוויזיה ההררית העשירית. בדצמבר 2012 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס השלישי שבסיסו בפורט הוד, בתקופת פיקודו השתתף הקורפוס במלחמת אפגניסטן.
באוגוסט 2014 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית ובאוגוסט 2015 מונה לראש מטה צבא ארצות הברית. הוא שירת בתפקיד עד אוגוסט 2019.
באוקטובר 2019 מונה ליושב ראש המטות המשולבים.
בספטמבר 2021 דווח בארצות הברית כי בספר "סכנה" שעתיד להתפרסם על ידי עיתונאי ה"וושינגטון פוסט" בוב וודוורד (מחושפי פרשת ווטרגייט) ורוברט קוסטה, נחשף כי מילי פעל בחשאי להזהיר את צבא סין מפני מתקפה גרעינית אמריקאית עקב מצבו הנפשי הרעוע לכאורה של טראמפ לאחר ההפסד בבחירות לנשיאות ב-2020. בספר הוסיפו המחברים לטעון כי מילי קשר קשר ביחד עם עמיתיו המצביאים לחסימת טראמפ מגישה לארסנל הגרעיני של ארצות הברית. טראמפ הכחיש וטען כי הידיעות מפוברקות. עוד הוסיף טראמפ כי אם הדברים נכונים הרי שמדובר בבגידה. זמן קצר לאחר מכן סנאטורים ואנשי קונגרס רפובליקנים שונים קראו להעמיד את מילי למשפט צבאי לקראת הדחה או התפטרות. מס' ימים לאחר מכן הצהיר מילי כי השיחה עם מפקד צבא סין התקיימה מתוקף סמכותו. לצד זאת פוליטיקאים מהמחנה הדמוקרטי יצאו להגנת מילי בטענה כי השיחה אותה קיים מילי אינה שונה משיחות דומות שהתקיימו על ידי גורמי ממשל שונים בעבר, וכי מדובר בשיחה שגרתית הנערכת בזמנים בהם יש חשש לעימות גרעיני ומטרתה להרגיע את הרוחות.
הפרלמנט הפלמי
הפרלמנט הפלמי (בהולנדית: Vlaams Parlement) הוא הרשות המחוקקת של פלנדריה, אחת מהיחידות הפדרליות של בלגיה. הפרלמנט מתעסק בחקיקה פנימית בתוך היחידה, מפקח על הממשלה הפלמית, מאשר את התקציב הפלמי ולמעשה דואג לרוב מאפייני החיים בפלנדריה (כלכלה, תרבות, תחבורה, וכו'). הפרלמנט בנוי בצורת בית מחוקקים חד-ביתי, והוא מכיל 124 נציגים (118 מפלנדריה, ועוד כשישה מבריסל) אשר נבחרים מדי 5 שנים. המפלגה הגדולה ביותר היא הברית הפלמית החדשה, אשר מחזיקה מטעמה 43 נציגים, והיא זו שמנהלת את הקואליציה ואת הממשלה פלמית.
הפרלמנט יושב בעיר הבירה של המדינה- בריסל.
הפרלמנט נוצר כחלק מתהליך פדרליזציה של בלגיה, אשר החל בשנת 1970 ובמהלכו (עד שנת 2001) אושרו חמש רפורמות שחיזקו את היחידות הפדרליות של המדינה. קודם לכן, היה פרלמנט אחד בבלגיה שהיה בעל שני בתים.
הבחירות האחרונות נערכו בשנת 2014 והבחירות הבאות ייערכו בשנת 2019.
דוד אולר
דוד אוֹלֶר (בצרפתית: David Olère; 19 בינואר 1902, ורשה – 21 באוגוסט 1985, פריז) היה צייר ופסל יהודי-צרפתי ממוצא פולני, ניצול השואה, שנודע בעיקר ברישומיו המתארים את תהליך ההשמדה באושוויץ.
קורות חיים
אולר נולד בעיר ורשה שבפולין הרוסית, שם למד באקדמיה לאמנויות יפות בוורשה. בגיל 16 עבר לגדנסק, ואחר-כך לברלין, שם הציג חיתוכי עץ.
הוא נשכר על ידי במאי הקולנוע ארנסט לוביץ' לצייר כרזות ולבנות תפאורות לסרטיו.
ב-1923 התיישב בפריז, שם השתלב בתעשיית הקולנוע הצרפתית ויצר כרזות, תלבושות ותפאורות לחברת "סרטי פרמאונט". ב-1930 נישא לז'ולייט ונטורה, והשניים היו הורים לבן, אלכסנדר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה גויס אולר לגדוד 134 של חיל הרגלים הצרפתי. עם תבוסת צרפת חזר לפריז והצליח להתחמק ממספר מצודים על יהודים. ב-2 במרץ 1943 נעצר ונשלח למחנה המעצר דראנסי. ב-2 במרץ 1943 נשלח משם במשלוח מס' 49 לאושוויץ. מתוך משלוח זה, שכלל 1,000 יהודים, נבחרו 119 לעבודות, ובהם אולר, אסיר מס' 106144. השאר הומתו בתאי הגזים תוך זמן קצר.
עבודתו העיקרית בבירקנאו הייתה בזונדרקומנדו בתאי הגזים ובקרמטוריום III, וכך היה עד לזוועות שהתרחשו בתהליך ההשמדה. אולר הוא מהבודדים שנשארו בחיים מהזונדרקומנדו, שכן האס אס היו מוציאים אותם להורג מדי פעם לבל יתגלה סוד ההשמדה.
ב-18 בינואר 1945 החל את צעדת המוות מאושוויץ למטהאוזן. משם עבר למחנות מלק ואבנזה, שם שוחרר על ידי הצבא האמריקאי ב-6 במאי 1945 וחזר לאשתו ובנו.
יצירתו
בשנים 1945–1946 רשם אולר כ-70 רישומים המתארים את מה שראה וחווה בתאי הגזים ובקרמטוריום בבירקנאו. רוב הרישומים האלה נמצאים בבית לוחמי הגטאות ובחלקם הוא מופיע.
לרישומים יש ערך תיעודי ממעלה ראשונה, הואיל ותהליך ההשמדה לא תועד חזותית ואולר היה עד יחיד שיכל לתעד זאת ממקור ראשון.
הוא המשיך לצייר עד 1962. יצירותיו-רישומים, ציורים ופסלים הוצגו במוזיאונים רבים כמו המוזיאון היהודי של ניו יורק מוזיאון האנווליד והגראנד פאלה בפריז, מוזיאון ברקלי ועוד.
יצירותיו של אולר שימשו את ההגנה במשפט הדיבה של מכחיש השואה דייוויד אירווינג נגד דבורה ליפשטדט.
טום בליית'
טום בליית' (באנגלית: Tom Blyth; נולד ב-2 בפברואר 1995) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה
בליית' נולד בעיר ברמינגהאם, אנגליה וגדל בוודת'ורפ (אנ'), פרבר של העיר נוטינגהאם. הוא בנו של מפיק הטלוויזיה גאווין בליית' (אנ'), שנפטר כאשר טום היה בן 15. בלית' למד בתיכון אקדמיית ארנולד היל (אנ') ולאחר מכן בקולג' בילבורו (אנ'). אמו שרלוט, יועצת קריירה, רשמה אותו לשיעורי דרמה בסדנת הטלוויזיה (אנ'). הוא גם הצטרף לתיאטרון הנוער הלאומי (אנ') בלונדון. הוא המשיך להתאמן בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, כפי שהיה חלומו, וסיים את לימודיו ב-2020.
קריירה
הופעת הבכורה של בליית' בקולנוע הייתה בתפקיד קטן בסרט הקולנוע "רובין הוד", משנת 2010. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "Pelican Blood". תפקידו הראשי הראשון בקולנוע היה בשנת 2018 בסרט הקולנוע "סקוט וסיד".
בשנת 2021 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע הביוגרפי "Benediction". בסרט גילם בליית' את דמותו של השחקן הבריטי גלן ביאם שואו.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה התקופתית "העידן המוזהב", שיצר ג'וליאן פלוז עבור רשת HBO. בהמשך השנה לוהק בליית' לצד דניאל ובר ודקוטה דולבי לתפקידים ראשיים בסדרת הטלוויזיה "בילי הנער". בסדרה מגלם בליית' את בילי הנער. הסדרה הוקרנה לראשונה ב-22 באפריל 2022. בינואר 2023 פורסם כי לסדרה אושרה עונה שנייה.
סרט הקולנוע "Discussion Materials", בו הוא משחק בתפקיד ראשי עתיד לצאת במהלך 2022. במאי 2022 לוהק בליית' לסרט "משחקי הרעב: בלדה לנחשים וציפורי שיר".
עיר בלב מדבר
עיר בלב מדבר (השם המקורי: הרפתקאותיה המתמיהות של משלחת ברסאק, צרפתית: L'Étonnante Aventure de la mission Barsac) הוא ספר שמיוחס לז'ול ורן ונכתב (בהשראת שני כתבי יד בלתי גמורים של ורן) על ידי בנו, מישל ורן. הספר יצא לאור לראשונה כסיפור בהמשכים בשנת 1914, ויצא כספר בשנת 1919. הספר מספר על משלחת שיצאה לאפריקה, נחטפה והובאה לעיר מסתורית, הנשלטת בידי עריץ המצויד באבזרים משוכללים.
הספר ידוע בשל תיאוריו של ורן על מכשיר הדומה לטלוויזיה של ימינו, וכן מכונות מוטסות שלא היו באותה תקופה.
התרגום העברי נכתב בידי שלמה סקולסקי, בשנת 1961, ויצא בהוצאת עמיחי.
גיש
ראו גם
}}
Oneness
Oneness: Silver Dreams - Golden Reality הוא אלבום סולו מאת קרלוס סנטנה, אלבום יצא בתקופה בה האמין בבודהה.האלבום הגיע למקום ה-87 במצעד הבילבורד 200 שנת 1979.
ההמנון הקיסרי האוסטרי
"אלוהים נצור את הקיסר פרנץ" (בגרמנית: Gott erhalte Franz den Kaiser) הקרוי גם המנון הקיסר או ההמנון העממי (בגרמנית: Kaiserhymne או Volkshymne) היה ההמנון של בית הבסבורג מ-1797 ועד נפילתו ב-1918.
היסטוריה
מ-1826 הוא שימש כהמנון הרשמי של קיסרות אוסטריה, ולאחר הפשרה עם הונגריה ב-1867, נעשה להמנון של המחצית ה"אוסטרית" באימפריה המשולבת. המנגינה של השיר הייתה קבועה, והולחנה על ידי יוזף היידן ב-1796 ו-1797, בשירות הקיסר פרנץ השני. המילים השתנו מספר פעמים, משום הצורך להקדיש את השיר לקיסר המכהן. הנוסח המקורי שימש עד מות פרנץ ב-1835, ואז נכתבו מספר גרסאות, שאחת מהן נבחרה לבסוף לשמש בתקופת מלכותו של פרדיננד הראשון. עם עלייתו לכס של פרנץ יוזף, שרר שוב בלבול לגבי הנוסח הרצוי, עד שנקבעה גרסה אחידה וסופית ב-1854. המילים המקוריות והמושרות ביותר הן בגרמנית, אך ההמנון תורגם לרוב שפות האימפריה מרובת-העממים.
מילות ההמנון
מילות הגרסה הסופית מ-1854.
גרסאות נוספות של ההמנון והנעימה
הלחן שימש גם את ההמנון של הרפובליקה האוסטרית הראשונה, וכן גם את המנון גרמניה.
כמו כן, לאחר הדחת בית הבסבורג והקמת הרפובליקה הגרמנית האוסטרית, נכתב שיר, בגלות, רחוק מהארץ (בגרמנית: In Verbannung, fern den Landen) המייחל להחזרת המונרכיה והכתרת אוטו פון הבסבורג שהיה בגלות באותם בימים:
תומא מנייה
תומא מנייה (בצרפתית: Thomas Meunier, נולד ב-12 בספטמבר 1991) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת המגן הימני בבורוסיה דורטמונד ובנבחרת בלגיה.
קריירת מועדונים
בינואר 2011 הוחתם מנייה על ידי קלאב ברוז' מקבוצת וירטון ששיחקה בליגה השלישית.
בסוף יולי 2011 היה מנייה שותף ב-20 דקות במשחק הפתיחה של עונת 12–2011 בליגה הבלגית נגד וסטרלו, ואף כבש באותו המשחק.
נבחרת בלגיה
בספטמבר 2011 זומן מנייה לנבחרת הבלגית עד גיל 21 וכבש במוקדמות אליפות אירופה 2013 עד גיל 21 נגד אזרבייג'ן.
ב-14 בנובמבר 2013 ערך מנייה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד נבחרת קולומביה. מנייה שיחק את מלוא 90 הדקות בשני ניצחונות הנבחרת נגד נבחרת אירלנד ונבחרת שוודיה במסגרת שלב הבתים ביורו 2016 ואף פתח בהרכב בניצחון 0–4 על נבחרת הונגריה. ב-13 בנובמבר 2016 הבקיע את שערו הראשון במדים הבינלאומיים בניצחון 1–8 על נבחרת אסטוניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ב-31 באוגוסט 2017 כבש מנייה שלושער ובנוסף בישל ארבעה שערים בניצחון הבית 0–9 על נבחרת גיברלטר.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר מונדיאל 2022.
פולי מארי
אנה פאולין "פולי" מארי (באנגלית: Anna Pauline "Pauli" Murray; ) הייתה פעילה אמריקאית בתחומים זכויות האזרח ופמיניזם, וכן עורכת דין וסופרת. ב-1977, הייתה מארי לאישה השחורה הראשונה שהוסמכה לכמורה אפיסקופלית, ואחת מקבוצת הנשים הראשונות שהוסמכו בכנסייה זו.
מארי נולדה בבולטימור, מרילנד, וגדלה אצל סביה מצד אמה בדורהם, צפון קרולינה. בגיל 16 עברה לניו יורק כדי ללמוד במכללת האנטר, וסיימה תואר ראשון ב-1933. ב-1940, בווירג'יניה, ישבה מארי עם חברותיה בקדמת האוטובוס, באזור המיועד ללבנים בלבד, ונעצרה על הפרת חוקי הפרדה גזעית. אירוע זה ומעורבותה בפעילות למען זכויות עובדים במסגרת "הליגה להגנת העובדים" הסוציאליסטית, הובילו לקריירה כעורכת דין בתחום זכויות האזרח. היא נרשמה ללימודי משפטים באוניברסיטת הווארד, שם גם נהייתה מודעת לסקסיזם ממסדי ואחר, וכינתה את זה "ג'יין קרואו", על משקל חוקי ג'ים קרואו, אשר מיסדו את ההפרדה הגזעית. מארי סיימה את לימודיה כמצטיינת המחזור, ואף על פי כן לא הורשתה להמשיך ללימודים מתקדמים, בגלל מגדרה. היא סיימה תואר שני במשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וב-1965 הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה (מכל מגדר) שסיימה דוקטורט במשפטים באוניברסיטת ייל.
כעורכת דין, התמקדה מארי בזכויות נשים וזכויות האזרח. היועץ המשפטי של האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP), ת'ורגוד מרשל, קרא לספרה מ-1950, States' Laws on Race and Color, "התנ"ך של תנועת זכויות האזרח". מארי שירתה בוועדת הנשיא למעמד האישה ב-1961, וב-1966 הייתה בין המייסדות של ארגון נשים לאומי (NOW). שופטת בית המשפט העליון רות ביידר גינסבורג נתנה לה קרדיט ככותבת שותפה של התקציר המשפטי בתיק ריד נ' ריד, תיק מכונן בנושא שוויון מגדרי, בשל עבודתה פורצת הדרך בתחום האפליה המגדרית. בנוסף, החזיקה מארי בתפקידים אקדמיים - בסגל או באדמיניסטרציה - בבית ספר למשפטים של גאנה, מכללת בנדיקט, ואוניברסיטת ברנדייס.
ב-1973 עזבה מארי את האקדמיה לטובת הכנסייה האפיסקופלית, והוסמכה לכמורה ב-1977, כחלק מהדור הראשון של נשים בכמורה. הכנסייה מינתה אותה לקדושה ב-2012.
בכל מהלך חייה הבוגרים, נאבקה מארי עם ענייני זהותה המגדרית והמינית, והיא תיארה את עצמה כבעלת "אינסטינקט מיני מהופך". היא הייתה נשואה זמן קצר לגבר בנישואים שבוטלו, וניהלה מספר מערכות יחסים עמוקות עם נשים. בצעירותה, עברה מארי כנער.
ביוגרפיה
מארי נולדה בבולטימור, מרילנד, ב-1910. שני הוריה באו מרקע מעורב גזעית, עם אבות שחורים שהיו עבדים, לבנים שהיו בעלי עבדים, ילידים אמריקאים, אירים, ושחורים חופשיים. מגוון המאפיינים השונים שהופיעו בין בני משפחתה כונו בידיהם "האו"ם המיניאטורי". שני הוריה הזדהו כשחורים. אמה, אגנס, נפטרה ב-1914, ולאחר שאביה פיתח בעיות נפשיות כתוצאה ממחלת הטיפואיד, ולימים אושפז בבית חולים פסיכיאטרי, מארי עברה לגור עם קרובים.
כך שבגיל שלוש עברה מארי לגור בקרוליינה הצפונית, בעיר דרהאם, עם דודותיה וסביה מצד אמה. אביה, שלא קיבל טיפול משמעותי במשך אשפוזו בבית חולים לשחורים בלבד, הוכה למוות על ידי שומר לבן ב-1923.
בגיל 16 עברה מארי לניו יורק כדי לסיים שם את לימודי התיכון ולהתכונן לאוניברסיטה. היא חייתה עם קרובי משפחה שעברו כלבנים, וחיו בשכונה לבנה. נוכחותה שם גרמה למתח עם השכנים. היא סיימה את התיכון בהצטיינות ודורגה שנייה במחזורה ב-1927, ונרשמה לשנתיים של לימודים במכללת האנטר.
ב-1930 הייתה נשואה לזמן קצר לאיש שכינתה רק "בילי" באוטוביוגרפיה שלה. מארי ביטלה את הנישואים רשמית כעבור מספר חודשים.
מארי ביקשה להרשם ללימודים באוניברסיטת קולומביה, אך אלו הודיעו לה שאין הם מקבלים נשים. לא היה לה מספיק כסף ללמוד במכללת הנשים של קולומביה, ברנרד, אז היא המשיכה במכללת האנטר, שהציעה לימודים חינמיים לתושבי העיר. היא הייתה אחת מתוך קומץ שחורים שלמדו שם. כשכתבה מאסה על חיי סבה, המרצה שלה לאנגלית עודד אותה לפתח את כתיבתה. המאסה הייתה לבסיס ספרה שיצא מאוחר יותר, Proud Shoes (1956), שסיפר את קורות משפחת אמה. היא פרסמה מאמר ומספר שירים בזמן הלימודים, וסיימה תואר באנגלית ב-1933.
מארי החלה לעבוד במכירות בכתב העת Opportunity, המגזין של הליגה העירונית הארצית, ארגון זכויות אדם המבוסס בניו יורק. היא נאלצה להתפטר כשבריאותה התדרדרה, והרופא הציע שתמצא מקום יותר בריא יותר להתגורר בו. מארי לקחה משרה במחנה טרה, מחנה שימור סביבתי לנשים ונערות, שנוסד בעידודה של אלינור רוזוולט כדי לספק עבודה למועטי יכולת, כחלק מהניו דיל של פרנקלין רוזוולט. במשך שלושה חודשים במחנה היא הבריאה, וגם זכתה לפגוש את אלינור רוזוולט, מה שמאוחר יותר הוביל להתכתבות עמה - תכתובת שעתידה הייתה לשנות את חייה.
אך מארי לא הסתדרה עם מנהל המחנה, לאחר שזה מצא אצלה ספר מרקסיסטי והחל להתנכל לה, גם בגלל מערכת יחסים בין-גזעית שניהלה עם מדריכה במחנה, פג הולמס. מארי עזבה עם הולמס את המחנה, והשתיים החלו לטייל ברחבי ארצות הברית בטרמפים, ברגל, ובקפיצה על רכבות משא. לאחר מכן, מארי עבדה ב-YWCA (ארגון הנשים המקביל לימק"א)
לימודי משפטים
מארי בקשה להתקבל לאוניברסיטת צפון קרולינה ב-1938, אך נדחתה בגלל הגזע שלה - כל הקמפוסים והשירותים הציבוריים במדינה היו מופרדים גזעית. המקרה נהיה למפורסם והתנוסס בכותרות בעיתונים לבנים ושחורים כאחד. מארי כתבה לפקידים ציבוריים, החל מנשיא האוניברסיטה ועד נשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, ופרסמה את תגובותיהם בתקשורת במאמץ לדרבן אותם לפעולה מחמת הבושה. ה-NAACP גילו עניין במקרה, אך מאוחר יותר מיאנו לייצג אותה בבית המשפט, כנראה מכיוון שחששו שהשנים הרבות בהן התגוררה בניו יורק מחלישים את עמדתה. מנהיג ה-NAACP רוי וילקינס התנגד לייצוגה של מארי מכיוון שכבר פרסמה את התגובות של נציגי הציבור, דבר שהוא ראה כ"לא דיפלומטי". בנוסף, הנטייה המינית שלה שחקה תפקיד בדחייה. מארי נהגה ללבוש מכנסיים בתקופה שנשים לבשו בעיקר חצאיות, ולא הסתירה את יחסיה עם נשים.
בתחילת 1940, מארי הסתובבה ברחובות בעיר ברוד איילנד, מוטרדת מ"היעלמותה של חברה". היא נעצרה על ידי המשטרה, ונלקחה לאגף הפסיכיאטרי של בית החולים בלוויו בניו יורק. היא עזבה את בית החולים במרץ, בליווי שותפתה לדירה אדלין מקבין, והשתיים עלו על אוטובוס לדורהם לבקר את דודותיה של מארי.
כשהגיעו לווירג'יניה, קמו השתיים מהמושבים הרעועים באחורי האוטובוס, האזור השמור לשחורים על פי חוק, ועברו לשבת באזור של הלבנים. השתיים סירבו לחזור למושבים האחוריים, גם לאחר שהוזעקה המשטרה, והן נעצרו. ה-NAACP ייצג את הנשים, אך כשהן הורשעו רק בהפרעה לסדר הציבורי ולא לסעיפי ההפרדה הגזעית, נטש הארגון את התיק. ארגון העובדים הסוציאליסטי, The Workers' Defense League (WDL), שילם את הקנס. כמה חודשים לאחר מכן, שכר ה-WDL את שירותיה של מארי לכהן בוועד המנהל.
ב-WDL, מארי נהייתה פעילה בתיק של אודל ואלר, אריס שחור שהורשע ברצח בעל האדמה הלבן שהוא עבד, אוסקר דייוויס. לטענת ה-WDL, דייוויס רימה את ואלר, ואיים עליו, וואלר ירה בו מתוך חשש אמיתי לחייו. מארי נסעה ברחבי וירג'יניה כדי לגייס כספים לערעורו של ואלר. היא כתבה לגברת הראשונה, אלינור רוזוולט, שבתורה כתבה למושל וירג'יניה, ג'יימס הוברט פרייס, וביקשה ממנו לוודא שהמשפט הוגן. מאוחר יותר, היא שכנעה את הנשיא לבקש באופן פרטי מהמושל להעניק להמתיק את גזר דין המוות של ואלר. דרך התכתבות זו, מארי וגברת רוזוולט פיתחו חברות שנמשכה עד מותה של רוזוולט, כעבור כעשרים שנה. למרות כל המאמצים, המושל לא נענה לעתירות, וואלר הוצא להורג ב-2 ביולי 1942.
אוניברסיטת הווארד
האירועים המשפטיים שהייתה מעורבת בהם הובילו את מארי לבחור בקריירה בתחום משפט זכויות האדם. ב-1941 התחילה ללמוד משפטים באוניברסיטת הווארד. היא הייתה האישה היחידה במחזור שלה, וגילתה עד מהרה את רמת הסקסיזם הרווח שם, אותו כינתה "ג'יין קרואו", על משקל חוקי "ג'ים קרואו" שהיו הבסיס המשפטי להפרדה הגזעית והאפליה נגד שחורים. ביום הראשון של הלימודים, פרופסור אחד, ויליאם רוברט מינג, ציין שהוא לא מבין למה נשים לומדות משפטים, ומארי התרגזה מאוד.