cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע סנונית
תוצאות
במקום הפעולה הוקם אתר הנצחה לנופלים - "מצפה נוקייב". אנדרטה מיוחדת הוקמה במקום לחייל הנעדר יעקב דביר.
הולי מארי קומבס
הולי מארי קומבס (באנגלית: Holly Marie Combs) (נולדה ב-3 בדצמבר 1973) היא שחקנית אמריקנית שידועה בעיקר בשל תפקידה כפייפר האליוול, בסדרת הטלוויזיה מכושפות. תפקיד עיקרי נוסף היה כקימברלי ברוק בסדרת הטלוויזיה Picket Fences.
ביוגרפיה
קומבס, בת יחידה, נולדה בסן דייגו בקליפורניה שבארצות הברית. אמה, השחקנית לורליי קומבס, הייתה בת 15 כשילדה אותה, ואביה של קומבס היה בן 17. הוריה התחתנו לאחר הולדתה, אך התגרשו אחרי שנתיים. כשהייתה בת שנתיים מעדה קומבס ובנפילתה פגעה בשולחן שיש. הפגיעה הותירה צלקת מעל הגבה הימנית, שנעשתה מעין סימן היכר עבורה.
בשנת 1993, כשהייתה בת 19, התחתנה קומבס עם השחקן בריאן סמית' לאחר היכרות של 8 ימים. הם התגרשו בשנת 1997. ב-14 בפברואר 2004 נישאה לדייוויד דונהיו, שעמו חיה מאז 2001. ב-26 באפריל 2004 ילדה קומבס את בנה הראשון, פינלי ארתור דונהיו. ב-26 באוקטובר 2006 ילדה את בנה השני, ריילי אדוארד דונהיו.
קריירה
כבר מגיל צעיר השתתפה קומבס בפרסומות וכיכבה במודעות פרסום ברחבי העיר. היא למדה בבית-ספר למשחק בניו-יורק והחלה לעסוק במקצוע בעיקר בגלל נחישותה של אמה להכניס אותה לעסקי השעשועים.
קומבס הופיעה בטלוויזיה בשנות ה-80 בתפקידים קטנים. בשנת 1988 שיחקה בסרט "ריקוד המתוקות ", בתפקיד דבס בון, ביתה של סנדרה (סוזן סרנדון). הפריצה הגדולה שלה התרחשה בשנת 1992 בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "סודות העיר", שם גילמה את הדמות "קימברלי ברוקס" במשך ארבע שנים. התפקיד זיכה אותה בפרס השחקנית הצעירה הטובה ביותר לשנת 1993. בשנת 1992 כיכבה קומבס בסרט האימה "ד"ר גיגלס " בתפקיד ג'ניפר קמפבל.
בשנת 1997 שיחקה בסרט הטלוויזיה של רשת NBC; "Love's Deadly Triangle: The Texas Cadet Murder" בתפקיד של דיאן זמורה. בשנת 1998 נבחנה קומבס עם חברתה הטובה מאז תחילת שנות ה-90, שאנן דוהרטי, לסדרת טלוויזיה חדשה מבית היוצר של אהרון ספלינג, מכושפות, שעמדה לעלות לאוויר. קומבס נבחרה לגלם את תפקיד האחות האמצעית, פייפר האליוול. היא שיחקה תפקיד זה במשך שמונה השנים שבהן שודרה הסדרה. החל מעונתה החמישית של הסדרה בשנת 2002 הפכה קומבס להיות גם אחת ממפיקות הסדרה יחד עם שותפתה לסדרה, אליסה מילאנו. הסדרה הגיעה לסיומה ב-2006. בשנת 2010 החלה לגלם את אמא של אריה (לוסי הייל), אחת הדמויות הראשיות, אלה מונטגומרי, בסדרה "שקרניות קטנות", עד לסיום הסדרה ב-2017.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד אורח בעונה ה-16 של הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי".
אנטוניוס ניקופולידס
אנטוניוס ניקופולידס (ביוונית: Αντώνης Νικοπολίδης; נולד ב-14 בינואר 1971 בארטה) הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת השוער. הוא השוער בעל המספר הרב ביותר של הופעות במדי הנבחרת היוונית, ונחשב לאחד השוערים היוונים הגדולים ביותר בכל הזמנים. היום משמש כמאמנה של נבחרת יוון בכדורגל עד גיל 21.
קריירת מועדונים
ניקופולידס עשה את צעדיו הראשונים בכדורגל במועדון המקומי של עיר הולדתו, אנאגניסי ארטאס. אחרי עונה אחת בלבד בקבוצה הבוגרת, עבר לשחק במועדון הפאר היווני, פנאתינאיקוס, בקיץ 1989. בקבוצתו החדשה, שימש בשנותיו הראשונות כמחליפו של השוער הפולני יוזף וואנדזיק. ניקופולידס ערך את הופעת הבכורה שלו בפנאתינייקוס, במהלך עונת 1990–1991, במשחק הדרבי החם נגד אולימפיאקוס. בשנת 1995, הוא עמד בשערה של פנאתינייקוס חמש פעמים כאשר הקבוצה זכתה באליפות ליגת העל היוונית, ובעונה שלאחריה שיחק 3 פעמים בשער, כשקבוצתו שמרה על התואר. למרות כל זאת, רק בעונת 1997–1998, הוא קנה לעצמו מעמד של שחקן הרכב קבוע בקבוצה בגיל יחסית מבוגר, כשהיה בן 26. בשנת 2002, היה שותף להעפלתו של מועדונו עד לרבע הגמר של ליגת האלופות. בעונת 2003–2004, ניקופולידיס איבד את מקומו בהרכב לקונסטנטינוס חלקיאס לאחר שהמשא ומתן שלו עם המועדון על חידוש חוזהו נכשל.
פנאתינייקוס הציעה לניקופולידס 400,000 אירו לעונה, הצעה שעל אף שנחשבה להעלאה, ניקופולידס הרגיש שההצעה לא משקפת ומפצה על התרומה שלו למועדון במשך 15 השנים שלפני כן. אחרי שסירב להצעת החוזה, מאמנו כעס עליו והוריד אותו לשחק בקבוצת המילואים של המועדון עד לסוף העונה. התקשורת ביוון, כמו גם אוהדי הקבוצה, תמכו כל העת בדעותיו של ניקופולידיס והטיחו האשמות בטיפול בנושא בפני נשיא המועדון.
קריירה בינלאומית
ניקופולידס ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת היוונית ב-18 באוגוסט 1999 מול אל סלוודור. הוא שיחק בסיבובי המוקדמות של מונדיאל 2002, וזכה עם יוון ביורו 2004. ניקופולידיס הצטיין בשערה של יוון במהלך הטורניר בפורטוגל, בו שמר על שער נקי 6 פעמים, ולא ספג אף שער בשלושה משחקי הכרעה. הוא גם נכלל בסגל המצטיין של הטורניר ולשוער המצטיין בו.
אחרי שלא הצליח להעפיל עם יוון למונדיאל 2006, ניקופולידס מונה לקפטן הנבחרת לאחר פרישתו של תיאודורוס זגורקיס. אך אחרי תקופה קצרה, איבד את סרט הקפטן לאנגלוס באסינאס, עקב יכולתו החלשה בתבוסה 1–4 לטורקיה במרץ 2007, שהובילה להורדתו לספסל המחליפים. במשחק הבתים במהלך טורניר יורו 2008 נגד רוסיה, ניקופולידיס שגה שגיאה חמורה וספג שער בעקבותיה, ויוון הפסידה במשחק 0–1 ובשל כך הודחה מן הטורניר. ב-15 ביוני 2008, ניקופולידיס הכריז על פרישתו מן הנבחרת לאחר יורו 2008, ועד היום הוא מחזיק בתואר השוער בעל המספר הרב ביותר של הופעות בנבחרת הלאומית היוונית.
פולקסווגן תלאגון
פולקסווגן תלאגון (באנגלית: Volkswagen Talagon) היא מכונית במרכב קרוסאובר בעלת שישה או שבעה מקומות, שמיוצרת על ידי פולקסווגן מאפריל 2021. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי ב-22 באפריל 2021. התלאגון הוא הקרוסאובר הגדול ביותר של פולקסווגן, אך הוא מיועד לשוק הסיני בלבד. בשנת 2019 הציגה פולקסווגן דגם קונספט מקדים בשם פולקסווגן SMV.
מפרט טכני
התלאגון כוללת מנוע טורבו בנזין V6 צילנדרים בנפח 2.5 ליטרים המספק כ-299 כוחות סוס. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שבעה הילוכים.
Pink Elephants on Parade
Pink Elephants on Parade (בעברית: פילים ורודים הולכים בתהלוכה) הוא שמו של שיר סצנה מתוך סרט האנימציה של אולפני וולט דיסני, "דמבו הפיל המעופף". בשיר דמבו וטימותי העכבר הוזים לאחר שבטעות השתכרו ממים מהולים בשמפניה. במהלך השיר הם הוזים פילים ורודים רוקדים, שרים וצועדים בתהלוכה. לאחר רצף ההזיות, דמבו וטימותי מתעוררים עם חמרמורת (הנגאובר) על עץ. בנקודה זו הם טימותי מבין שדמבו מסוגל לעוף.
השיר נכתב בידי אוליבר וולאס ונד וושינגטון, והושר בידי מל בלאנק, ת'ורל ריוונסקרופט והספורטסמן.
עיתון הגרדיאן שיבח את הקטע אבל ביקר אותו על השימוש באלכוהול שאינו מתאים לילדים.
טרנבה
טרנבה (בסלובקית: Trnava, בהונגרית: Nagyszombat, בגרמנית: Tyrnau) היא עיר בדרום־מערב סלובקיה, בירת מחוז טרנבה.
בשל ריבוי הכנסיות בה מכונה העיר "רומא של סלובקיה". חלקה העתיק של העיר מוקף בחומה.
היסטוריה
טרנבה הוזכרה בכתובים לראשונה ב-1211, קיבלה זכויות של עיר מהמלך בלה הרביעי בשנת 1238 ובכך הפכה לעיר החופשית הראשונה בסלובקיה. על פי כתב הזכויות העיר הייתה כפופה ישירות למלך. בעקבות כיבוש מרכז הונגריה על ידי העות'מאנים, באמצע המאה ה-16 עבר לטרנבה מושב הארכיבישוף מאסטרגום והוקם בה קולג' ישועי. מוסד זה הכשיר מורים ומסיונרים ששאפו להתחזקות הקתוליות והשפעת בית הבסבורג במרחב הקרפטי. אוניברסיטה ישועית התקיימה בטרנבה בין השנים 1635-1777 והייתה האוניברסיטה היחידה בממלכת הונגריה באותה תקופה. האוניברסיטה הייתה לערש התרבות הסלובקית משום שרוב תושבי המקום היו סלובקים. באוניברסיטה התקיימו גם לימודי אסטרונומיה והאסטרונום הל ביחד עם פרנץ בורגיה קרי הקים במקום מצפה כוכבים ראשון בהונגריה.
קהילה יהודית
הקהילה היהודית בטרנבה (במקורות יהודיים טירנא או טירנוי) היא מהעתיקות בסלובקיה והתקיימה כבר במאה ה-12. אחת המצבות שנמצאו בבית הקברות היהודי היא משנת 1340. היהודים גרו ברובע יהודי והתפרנסו ממסחר ביין ומהלוואות בריבית. נפוצה טענה בין החוקרים שבתחילת המאה ה-15 התגורר בעיר הרב יצחק אייזיק מטירנא מחבר "ספר המנהגים" וייסד בה ישיבה, אך מסתבר שטירנא שממנה מוצאו היא לא טרנבה אלא יישוב אחר בשטח צ'כיה של היום ושהוא לא חי בהונגריה אלא באוסטריה ובגרמניה. בשנת 1494 הועלו על המוקד 14 יהודים בעקבות עלילת דם. בעלילת הדם הואשמו היהודים שהם משתמשים בדם נוצרי כדי לרפא את פצעי ברית המילה, להכין מאכל שמעורר אהבה, לרפא את הווסת אשר אצל היהודים מופיע אצל נשים וגברים ולצורך קרבן שנתי סודי. לאחר עלילת דם נוספת גורשו היהודים מהעיר בשנת 1539.
בשנת 1783 הורשו היהודים לחזור לעיר. הם בנו בית כנסת בשנת 1831 ופתחו בית ספר יהודי בשנת 1855. בשנת 1880 הוקמה קהילה אורתודוקסית נפרדת עם ישיבה, תלמוד תורה ובית ספר משלה. אגודה ציונית הוקמה במקום בשנת 1899. 82% מיהודי העיר גורשו למחנות ההשמדה במהלך 1942 ורוב הנשארים נשלחו בספטמבר 1944. כ-250 יהודים התגוררו בעיר אחרי השואה וכמחציתם עזבו את המדינה לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על צ'כוסלובקיה.
מאז אין קהילה יהודית פעילה בטרנבה, אך יש בה שני בתי כנסת ושני בתי קברות. בית הכנסת של קהילת סטטוס קוו אנטה שנבנה בשנת 1897, שופץ וכיום הוא משכנה של גלריית יאן קוניירק לאמנות עכשווית. בית הכנסת הוא מבנה מפואר, בנוי מלבנים אדומות והוא חלק מפרויקט נתיב המורשת היהודית בסלובקיה. בית הכנסת של הקהילה האורתודוקסית הוא מבנה קטן יותר, שנבנה בשנת 1880 והוא כיום בבעלות פרטית. בשנת 2010 שופץ המבנה על ידי בעליו, תוך שימור האלמנטים הארכיטקטוניים המקוריים והמוטיבים היהודיים, והוא משמש כבית קפה וגלריה לאמנות בשם ״Cafe Synagoga”.
אדאמי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סוציאליזם עם פנים אנושיות
סוציאליזם עם פנים אנושיות (בצ'כית: socialismus s lidskou tváří; בסלובקית: socializmus s ľudskou tvárou) הוא סלוגן המתייחס למצע הרפורמיסטי והדמו-סוציאליסטי של אלכסנדר דובצ'ק ועמיתיו, שהוסכם עליו בפרזידיום של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה באפריל 1968, לאחר שנהיה ראש המפלגה בינואר 1968. המונח התייחס לתהליך של דמוקרטיזציה הדרגתית, מודרניזציה של הכלכלה, וליברליזציה פוליטית, שהייתה אמורה לבנות מודל חדש ומודרני של חברה סוציאליסטית בהתאם למסורת הדמוקרטית הצ'כוסלובקית, ובו זמנית לתת למפלגה הקומוניסטית להמשיך לשלוט. סוציאליזם עם פנים אנושיות היה גורם עיקרי לאביב של פראג, תקופה של דמוקרטיזציה לאומית וביזור כלכלי, אשר נעצרה על ידי הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-21 באוגוסט 1968.
רקע
המצע היה ניסיון להתגבר על חוסר שביעות-הרצון של האזרחים של צ'כוסלובקיה עם המצב הכלכלי והפוליטי באותה תקופה. כשמה כן היא, תוכנית שאמורה להכניס חיים חדשים לאידיאלים של הסוציאליזם, אשר איבדו פופולריות במשך שני העשורים הקודמים לכך. עם זאת, התוכנית אף פעם לא התכוונה להחזיר בחזרה למדינה קפיטליזם עם שוק חופשי, אלכסנדר דובצ'ק הציע לקיים מסחר חופשי עם מדינות מערביות וסובייטיות ותקופת מעבר של עשר שנים למעבר לסוציאליזם דמוקרטי רב-מפלגתי.
נאום דובצ'ק
בחגיגות 20 השנה ל"פברואר הניצחון" של צ'כוסלובקיה, דובצ'ק נשא נאום שהסביר את הצורך בשינוי לאחר ניצחון הסוציאליזם. הוא הדגיש את הצורך "לאכוף את תפקידה המוביל של המפלגה בצורה אפקטיבית יותר". דובצ'ק הכריז על כך שמשימת המפלגה הייתה "לבנות חברה סוציאליסטית מתקדמת על בסיס כלכלה יציבה [...] סוציאליזם שמתכתב עם המסורת הדמוקרטית של צ'כוסלוביקה ..."
אחד מהצעדים הכי חשובים לקראת הרפורמה הזאת היה צמצום ולאחר מכן ביטול הצנזורה ב-4 במרץ 1968. זאת הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה הצ'כית שצנזורה בוטלה וזאת כנראה גם הייתה הרפורמה היחידה שבוצעה באופן מלא, למרות ששרדה זמן קצר. התקשורה הפכה באופן מהיר מכלי תעמולה של המפלגה, לכלי ביקורת למשטר.
המצע של "סוציאליזם עם פנים אנושיות"
למרות שננקב שהרפורמה חייבת להתקיים תחת הנהגת המפלגה הקומוניסטית, לחץ ציבורי דרש לקיים את הרפורמות באופן מיידי. אלמנטים קיצוניים נהיו יותר ווקאליים: פולמוסים אנטי-סובייטים הופיעו בעיתונות ב-26 ביוני 1968, הסוציאל-דמוקרטים התחילו לגבש מפלגה נפרדת משלהם, ומועדונים פוליטיים שלא מזוהים רשמית עם המשטר נוצרו. שמרני המפלגה דחפו לאמצעים מדכאים, אך דובצ'ק היה נחודש למודרניזציה והדגיש מחדש את חשיבות ההנהגה של המפלגה הקומוניסטית. בפרזידיום של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה באפריל, דובצ'ק הכריז על המצע הפוליטי של "סוציאליזם עם פנים אנושיות". במאי, הוא הכריז על כך שהועידה ה-14 של המפלגה תתכנס במושב מוקדם ב-9 בספטמבר. באותה ועידה הוא שילב את תוכנית הביצוע לתוך הכרזות המפלגה, וגם כתב טיוטה לחוק הפדרליזציה, ודחף לבחירת ועדה מרכזית חדשה למפלגה.
הרפורמות של דובצ'ק הבטיחו על חופש העיתונות, ותגובה פוליטית על הנעשה במדינה הורשתה בפעם הראשונה אי פעם בתקשורת ההמונים. בזמן האביב של פראג, הייצוא הצ'כוסלובקי ירד מבחינת התחרותיות שלו, והרפורמות של דובצ'ק תכנונו לפתור את הבעיות הללו בשילוב של כלכלת שוק עם הכלכלה המתוכננת שהתקיימה כבר באותה תקופה. בתוך המפלגה, שררו דעות שונות על איך הרפורמה צריכה להתמשך, כלכלנים מסוימים קיוו לכלכלה מעורבת בזמן שאחרים דחקו בכך שהכלכלה תישאר מתוכננת ברובה. דובצ'ק המשיך להדגיש את חשיבות הרפורמה הכלכלית תחת השלטון של המפלגה.
ב-27 ביוני, לודוויק וצוליק, חבר באגף הפרוגרסיבי של המפלגה וגם עיתונאי, פרסם מניפסט בשם "אלפיים המילים". המניפסט ביטא את החשש מהאלמנטים השמרנים בתוך המפלגה הקומוניסטית. וצוליק קרא לעם לקחת חלק פעיל במימוש תוכנית הרפורמה. דובצ'ק, פריזידיום המפלגה, החזית הלאומית, והקבינט הוקיעו את המניפסט.
התקשורת והעיתונות
ההרפייה של דובצ'ק על הצזורה גרמה לתקופה קצרה של חופש עיתונות וחופש ביטוי.
חופש העיתונות פתח את הדלת עבור המבט הכנה הראשון על העבר של צ'כוסלובקיה על ידי העם הצ'כוסלובקי. הרבה מחקירות הללו התמקדו על ההיסטוריה של המפלגה תחת הקומוניזם, במיוחד בתקופת סטלין. בתוכנית טלוויזיה אחרת, סופר צ'כי נודע, אדוארד גולדסטוקר הציג תמונות של מנהיגים קומוניסטים קודמים אשר חוסלו, הוכלאו, או הוצאו להורג ובכך נמחקו מההיסטוריה הקומוניסטית. איגוד הסופרים גיבש ועדה באפריל 1968 אשר הונהגה על ידי המשורר ירוסלב סייפרט, לחקור את הרדיפה של סופרים מסוימים לאחר ההפיכה הקומוניסטית של 1948 ועם זאת להחזיר את כתביהם לחנויות הספרים ולאיגוד, ולעולם הספרותי. דיונים על המצב הנוכחי של הקומוניזם ועל רעיוניות פשטניים כמו חופש וזהות התחילו להיות שכיחים יותר. זמן קצר לאחר מכן כתבי עת לא-מפלגתיים החלו לצוץ, כמו יומון איגוד העובדים פראצה.
העיתונות, הרדיו, והטלוויזיה גם תרמו לדיונים הללו על ידי אירוח פגישות בהם סטודנטים ועובדים צעירים יכלו לשאול שאלות לסופרים וכותבים כמו גולדסטוקר, פאבל קוהוט, ויאן פרוצאזקה נוסף על קורבנות פוליטיים כמו יוסף סמרקובסקי, זדנק הייזלאר, וגוסטב הוסאק. התרומה הכי חשובה של מהלך חופש העיתונות והאצת הפופולריות של הטלוויזיה לחייהם של האזרחים הזיזה את הדיאלוג הפוליטי מהזירה האינטלקטואלית לזירה הציבורית.
בביקור של גורבצ'וב בפראג ב-1987, כאשר נשאל הדובר שלו גנאדי גארסימוב מה ההבדל בין האביב של פראג לפרסטרויקה, הוא ענה "19 שנים".
אקספט
אקספט (מאנגלית: Accept) היא להקת הבי מטאל מזולינגן שבגרמניה, אשר מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות הת'ראש מטאל והספיד מטאל, במיוחד בסצנת המטאל הגרמנית. אקספט נחשבת לאחת מהאבות המייסדים של מוזיקת המטאל ומוכרת עד היום כאחת מלהקות המטאל הגרמניות המשפיעות ביותר אי פעם.
השנים המוקדמות (1968-1982)
אקספט התחילה את דרכה בשנת 1968, כאשר אודו דירקשניידר ומייקל ואגנר הקימו את הלהקה תחת השם Band X (באנגלית: להקה X), אך השם השתנה לשמה הנוכחי של הלהקה זמן קצר לאחר מכן. במהלך שנותיה המוקדמות ההרכב עבר שינויים רבים, ולכן ההקלטות נשארו חובבניות. הקריירה המקצועית של אקספט התחילה בשנת 1976, כאשר הלהקה הוזמנה להופיע בפסטיבל רוק אם רהין הגרמני, שלאחריו הוצע לה חוזה הקלטות, שבעזרתו הקליטה הלהקה את אלבום הבכורה שלה - Accept, שלא זכה להצלחה מסחרית.
ההרכב היציב הראשון של הלהקה הורכב מהסולן אודו דירקשניידר, הגיטריסטים וולף הופמן וג'רהרד ואהל, הבסיסיט פיטר באלטס והמתופף פרידריך, אך לאחר הכישלון של אלבום הבכורה פרידריך וואהל עזבו את הלהקה והוחלפו בסטפן קאופמן וג'ורג' פישר. ההרכב החדש הקליט את האלבום I'm a Rebel, האלבום השני של הלהקה, שזיכה אותה בתשומת לב תקשורתית.
בשנת 1981 הלהקה הוציאה את האלבום השלישי שלה, Breaker, והצטרפה לסיבוב הופעות בינלאומי גדול יחד עם ענקיות המטאל ג'ודס פריסט ואיירון מיידן.
Restless and Wild, האלבום הרביעי של אקספט, יצא לאור בשנת 1982, אך ללא הגיטריסט ג'ורג' פישר שהוחלף בז'אן קואמט, שעזב גם הוא את הלהקה לפני תום ההקלטות. האלבום הראה שינוי בסגנון של הלהקה, שהחל לנטות לכיוון מה שיקרא מאוחר יותר ספיד מטאל.
הצלחה מסחרית (1983-1987)
בשנת 1983 יצא האלבום הבא של אקספט, Balls to the Wall, שזכה להצלחה מסחררת ונחשב עד היום לאחד מאלבומי המטאל הטובים בכל הזמנים. האלבום הכיל שירי מחאה רבים בנושאי פוליטיקה, חברה ומיניות, ביניהם שיר הנושא של האלבום שיוצא כנגד העבדות. זמן קצר לאחר יציאת האלבום הגיטריסט ג'ורג' פישר חזר ללהקה.
בשנת 1985 יצא האלבום Metal Heart, שזכה גם הוא לביקורות חיוביות ביותר.
האלבום הבא של אקספט, Russian Roulette, יצא לאור בשנת 1986. ב-1987 הסולן אודו דירקשניידר החליט לעזוב את הלהקה ולפתוח בקריירת סולו. שאר חברי הלהקה תמכו בהחלטה ואף עזרו לכתוב את האלבום הראשון של דירקשניידר ולהלחין אותו.
הפירוק הראשון (1988-1991)
לאחר שדירקשניידר עזב את הלהקה החלו החברים הנותרים לחפש סולן חדש. מועמדים רבים נבדקו, אך לבסוף הוחלט להעניק את התפקיד לדייוויד ריס, שאיתו הקליטה הלהקה את האלבום Eat the Heat בשנת 1989.
במהלך סיבוב הופעות בסוף שנת 1989 המתופף סטפן קאופמן נפצע פציעת גב חמורה, והוחלף זמנית במתופף קן מארי עד תום ההופעות. לאחר סיום סיבוב ההופעות, ולאור השינויים המשמעותיים בהרכב, הלהקה התפרקה.
האיחוד עם דירקשניידר (1992-1996)
כמה שנים לאחר מכן נפגשו חברי הלהקה עם דירקשניידר והחליטו לחזור לפעילות בהרכב המקורי של אקספט - דדירקשניידר, הופמן, קאופמן ובאלטס, והוציאו את האלבום Objection Overruled בשנת 1993. האלבום זכה להצלחה והוביל לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית. שנה לאחר מכן הלהקה הוציאה את האלבום Death Row, אך זמן קצר לאחר מכן המתופף קאופמן איבד את היכולת לנגן בעקבות פציעת הגב הישנה שלו והוחלף זמנית בסטפן שוורצמן.
האלבום הבא של אקספט, Predator, יצא לאור ב-1996 ולאחריו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בינלאומי.
הפירוק השני והאיחוד הקצר (1997-2005)
בין השנים 1997–2005 חברי הלהקה התמקדו בפרויקטים אישיים. אומנם הלהקה לא התפרקה רשמית, אך לא הוקלטו חומרים חדשים. בשנת 2005 הלהקה קיבלה מספר הזמנות להופיע באירועי מטאל שונים ברחבי אירופה בהרכב הקלאסי של אקספט (דירקשניידר, הופמן, באלטס, פרנק ושוורצמן). ההופעות הצליחו מאוד ועברו את סף הציפיות של הלהקה.
האיחוד השני (2009-היום)
בסוף מאי 2009 נפוצו שמועות שייתכן איחוד של אקספט, לאחר שהבסיסט פיטר באלטס חשף ש"משהו מדהים מתחיל להיווצר". פגישה מקרית בין חברי הלהקה לבין הסולן מארק טורנילו הובילה להפיכתו לסולן החדש של הלהקה. בשנת 2010 אלבום חדש בשם Blood of the Nations יצא לאור, והיווה את אלבום אקספט המקורי הראשון לאחר הפסקה של 14 שנים.
שנתיים לאחר מכן יצא האלבום Stalingrad, וב-2014 יצא האלבום Blind Rage, שזכה להצלחה מסחררת ברחבי העולם. בדצמבר של אותה השנה הגיטריסט הרמן פרנק והמתופף סטפן שוורצמן עזבו את ההרכב והוחלפו בגיטריסט איו לוליס ובמתופף כריסטופר וויליאמס.
אור סבטייה
אור סבטייה (נולד ב-30 באפריל 1994) הוא אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה.
סבטייה, היה לשחיין הישראלי הראשון, ששחה 50 מטר חופשי בבריכה אולימפית מתחת ל-22 שניות ב"זינוק שליחים".
ביוגרפיה
סבטייה נולד וגדל במכבים רעות לאמא רותי, בעלת משרד לייעוץ מס ופיננסי ולאבא מקס, עוסק בנדל"ן. הוא הבן הצעיר במשפחה ולו אחות ואח בוגרים ממנו. הוא החל לשחות בגיל 6 בקבוצת מכבי פארק מים רעות ובגיל 9 החל להתאמן בקבוצה התחרותית בהדרכתו של כרמל לויתן. בגיל 10 קבע במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לגילאי 10 (31.27 שניות, השיא הנוכחי). בתחרויות השחייה לנוער של המכביה ה-18 שנערכו ביולי 2009 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי ובאליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה הוא קבע במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של לגילאי 15 (24.33 שניות, השיא הנוכחי). בגיל 17 עבר להתאמן בפנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט בהדרכתם של לאוניד קאופמן ומורן רבינוביץ'. לאחר שנתיים, כספורטאי עילוי החל להתאמן באוניברסיטת טקסס A&M, שבטקסס ארצות הברית בהדרכתו של ג'יי הולמס ולמד כלכלה לתואר ראשון. מאוגוסט 2014 הוא החל ללמוד ולהתאמן באוניברסיטה של נבדה לאס-וגאס (UNLV). במאי 2015 הוא הקפיא את לימודיו וחזר להתאמן בישראל על מנת לקבוע את הקריטריון האולימפי. באוגוסט אותה שנה הוא התגייס לחיל האוויר. הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת לאס וגאס בכלכלה וניהול.
2013
בתחרויות השחייה של המכביה ה-19 שנערכו בסוף יולי 2013 סיים סבטייה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 23.13 שניות. שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אישי חדש של 22.86 שניות, אחרי יהב שחף (22.71 שניות) ולפני אלמוג אולשטיין (22.88 שניות) שניהם מהפועל ירושלים. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.19 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 51.15 שניות, במקום עשירי במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 27.17 שניות ובמקום 16 במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 26.33 שניות. כשחיין רביעי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 22.21 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.30 שניות.
אלוף ושיאן ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 2014 זכה סבטייה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 22.54 שניות, לאחר ששבר את שיאו בן השנה של יהב שחף (22.68 שניות), לפני אלמוג אולשטיין (22.62 שניות) ושחף (22.70 שניות). כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 22.76 שניות. מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 50.48 שניות, אחרי נמרוד שפירא בר אור (50.26 שניות) ודוד גמבורג (50.37 שניות), שניהם מהפועל ירושלים. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 50.90 שניות ועלה מהמקום הראשון. כשחיין שלישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 49.82 שניות, המהירה באליפות. כשחיין רביעי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 21.92 שניות ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-22 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 במשחה ל-50 מטר פרפר, בשיא אישי חדש של 25.80 שניות.
בתחרות אזורית שנערכה במיזורי (בריכת 25 יארד) בנובמבר אותה שנה, סיים סבטייה במקום רביעי במשחה ל-50 יארד חופשי בשיא ישראלי חדש של 19.90 שניות, שיפור של 2 מאיות לשיא של יואב ברוק (20 שנים) ושל נמרוד שפירא בר אור (4 שנים) ובמשחה ל-100 יארד חופשי תוצאה של 43.58 שניות. בהמשך התחרות, הוא קבע במשחה ל-50 יארד חופשי במשחה הזמנה שיא חדש של 19.75 שניות.
2015
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינגייט, בדצמבר 2015 סיים סבטייה במקום 31 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.10 שניות ובמקום 42 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.53 שניות, במקום שמיני במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי ביחד עם זיו קלונטרוב, גלב איאוניצ'ב ויהב שחף בשיא ישראלי חדש של 1:26.99 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע את התוצאה המהירה מבין השחיינים הישראלים ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 21.51 שניות ובמקום שמיני במשחה שליחים משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים) 4x50 מטר חופשי ביחד עם זיו קלונטרוב, זוהר שיקלר ואנדראה מורז שיא ישראלי חדש של 1:32.55 דקות.
2016
באליפות אירופה שנערכה בלונדון במאי אותה שנה הוא סיים במקום 34 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.00 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 13 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם לירן קונובלוב, זיו קלונטרוב ותום קרמר בתוצאה של 3:19.47 דקות.
בתחרות "שבע הגבעות" שנערכה ברומא, איטליה בסוף יוני אותה שנה קבע סבטייה במשחה ל-50 מטר חופשי שיא אישי חדש של 22.52 שניות, תוצאת השנה של שחיין ישראלי והתוצאה השנייה בטיבה של שחיין ישראלי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.54 שניות, לפני מירון חרותי ממכבי חיפה ומרקוס שלזינגר מהפועל דולפין נתניה. במסגרת משחה שליחים 4x100 מטר מעורב הוא קבע כשחיין רביעי ב"זינוק שליחים" תוצאה של 21.74 שניות, התוצאה המהירה בטיבה של שחיין ישראלי.
2017
סבטייה קבע במשחה ל-50 מטר יארד חופשי שיא אישי חדש של 19.6 שניות, ובמסגרת משחה שליחים 4x50 יארד חופשי ב"זינוק שליחים" הוא קבע תוצאה של 18.96 שניות.
2022
לאחר שפרש מקריירה מרשימה בשחייה בארץ ובמכללות בארה״ב(Texas A&M & university of Nevada Las Vegas ). מביניהם התואר היוקרתי אלוף ושיאן ישראל לבוגרים ב50 מטר חופשי. אור התגלגל לעסקים בתחום הפרסום בה הקים את חברת Sabatier Group שכיום היא נחשבת למשרד פרסום מהמוצלחים בישראל שמחזיק מעל ל 300 לקוחות בישראל, ומאות לקוחות מסביב לעולם. בנוסף, אור שותף בעסקים גדולים באסיה ובארה״ב בתחום הפרסום, נדלן וקוסמטיקה עם מיליוני דולרים במכירות.
חייו האיישים
אור כיום נחשב מהיזמים הצעירים הבולטים ביותר שתפס מעמד גבוה במיוחד בעולם העסקים בתחום הפרסום. הקפיץ מאות חברות למחזורים של עשרות מיליוני שקלים בתחומים רבים וחברות/אמנים ענקיים בעולם כמו: סיסקו, מאלאם טים, אמזון, פייסבוק, יהודה ומאיה דביר, Dennis lloyd, עדי רונן(adika, it momz), שלומי נידם, עשרות רשתות מזון והרשימה עוד ארוכה.
הוצאת שרברק
הוצאת שְׂרֶבֶּרְק (Sreberk) הוא שמן של שלוש הוצאות ספרים.
חוק דולון-פטי
חוק דולון–פטי הוא חוק תרמודינמי שהוצע בשנת 1819 על ידי הפיזיקאים הצרפתים פייר לואי דולון ואלכסיס תרז פטי, וקובע את הביטוי הקלאסי עבור קיבול חום מולרי של יסודות כימיים מסוימים. שני המדענים מצאו ניסיונית שקיבול החום ליחידת מסה (קיבול החום הסגולי) של מספר יסודות היה קרוב לערך קבוע, לאחר שהוכפל במספר המייצג את המשקל אטומי היחסי המשוער של היסוד. המשקלים האטומיים הללו הוצעו זמן קצר לפני כן על ידי ג'ון דלטון, ותוקנו על ידי יאקוב ברצליוס. במונחים מודרניים, דולון ופטי גילו כי קיבול החום של מול של יסודות מוצקים רבים הוא כ-3R, כאשר R הוא קבוע מודרני הנקרא "קבוע הגזים". דולון ופטי לא היו מודעים לקשר ל-R, משום שהקבוע הזה טרם הוגדר מהתאוריה הקינטית של הגזים, שפותחה מאוחר יותר. הערך של 3R הוא כ-25 ג'אול לקלווין. בעיקרו של דבר, דולון ופטי גילו כי זה קיבול החום של מספר יסודות מוצקים לכל המול של אטומים שהכילו.
התאוריה המודרנית של קיבול חום של מוצקים קובעת כי הוא נובע מתנודות סריג במוצק. תאוריה זו פותחה לראשונה בצורה גסה מתוך הנחה זו על ידי אלברט איינשטיין ב-1907. לפיכך, מודל מוצק איינשטיין נתן בפעם הראשונה סיבה לכך שחוק דולון–פטי צריך להיות מנוסח במונחים של קיבול החום הקלאסי של גזים.
צורות שקולות של החוק
צורה שקולה לניסוח של חוק דולון-פטי במונחים מודרניים היא שללא תלות בטיבו של החומר, קיבול החום הסגולי c של יסוד מוצק (הנמדד בג'אול לקלווין לקילוגרם) שווה ל-3R/M, כאשר R הוא קבוע הגזים (הנמדד בג'אול לקלווין למול) ו-M היא המסה המולרית (הנמדדת בקילוגרם למול). לפיכך, קיבול החום המולרי של יסודות רבים הוא 3R.
הצורה הראשונית של חוק דולון-פטי:
כאשר c הוא קיבול החום הסגולי, M היא המסה המולרית שהייתה מקובלת באותה התקופה, ו-K הוא קבוע חדש הידוע כיום כשווה לכ-3R.
במונחים מודרניים המסה m מחולקת במסה האטומית M שווה למספר המולים N.
לפיכך, כאשר נשתמש ב-C לציון קיבול החום הכולל, וב-c לקיבול החום הסגולי:
או
לפיכך, קיבול החום של מרבית המוצקים הגבישיים הוא 3R למול חומר.
דולון ופטי לא ניסחו את החוק במונחים של קבוע הגזים R (שלא היה ידוע בזמנו). תחת זאת, הם מדדו את ערכי קיבול החום (ליחידת מסה) של חומרים שונים וגילו שהם קטנים יותר עבור חומרים בעלי מסה אטומית גדולה יותר, כפי שנחזתה על ידי דלטון ואטומיסטים מוקדמים נוספים. דולון ופטי גילו שכאשר קיבול החום מוכפל במסות האטומיות המשוערות הללו, הערך החדש של קיבול החום (קיבול החום למול במונחים מודרניים) כמעט והיה קבוע, ושווה לערך שזוהה לימים בתור 3R.
במונחים מודרניים אחרים, קיבול החום חסר הממדים שווה ל-3.
לצורך יישומים כימיים, חוק דולון-פטי ניתן בצורה מקורבת על ידי הקשר: מסה אטומית × קיבול חום סגולי = 6.4
מגבלות היישום
על אף פשטותו, חוק דולון-פטי מאפשר תחזית טובה למדי עבור קיבול החום הסגולי של יסודות מוצקים רבים בעלי מבנה גבישי פשוט יחסית, בטמפרטורות גבוהות. זאת משום שבתאוריה הקלאסית של קיבול החום, קיבול החום של מוצקים מתקרב למקסימום של 3R למול אטומים בגלל שסך כל דרגות החופש הוויברציוניות מסתכמות ל-3 דרגות חופש לאטום, כל אחת מתאימה לאיבר ריבועי של אנרגיה קינטית ולאיבר ריבועי של אנרגיה פוטנציאלית. מעקרון החלוקה השווה, הממוצע התרמי של כל איבר ריבועי הוא 1⁄2kT, או 1⁄2RT למול (ראה פיתוח למטה). מוכפל בשלוש דרגות החופש ובשני האיברים לכל דרגת חופש, זה מסתכם לאנרגיה כוללת של 3RT למול, ולקיבול חום של 3R למול.
חוק דולון-פטי נכשל בטמפרטורת החדר עבור אטומים קלים הקשורים בקשרים חזקים זה לזה, כמו בבריליום מתכתי או בפחמן בצורת יהלום. במקרים אלה הוא מנבא קיבולי חום גבוהים מאלה הנמדדים, כאשר ההפרש נגרם מכך שאופני תנודה וויברציוניים של חומרים אלה (שהם בעלי אנרגיה גבוהה) אינם מאוכלסים בטמפרטורת החדר. בתחום טמפרטורות נמוך מאוד (קריוגני), כאשר הטבע הקוונטי של אחסון האנרגיה בכל המוצקים מתבטא באופן גדול יותר ויותר, החוק נכשל לכל החומרים. עבור קריסטלים בתנאים כאלה, מודל דביי מהווה תיאור טוב של המערכת. מודל דביי מהווה הרחבה של התאוריה של איינשטיין הלוקחת בחשבות התפלגויות סטטיסטיות בוויברציות אטומיות כאשר האנרגיה הכוללת של המערכת נמוכה.
פיתוח
מערכת של תנודות בסריג גבישי מוצק ניתנת למידול על ידי הנחת פוטנציאל הרמוני לאורך כל דרגת חופש. אזי, ניתן לכתוב את האנרגיה החופשית של המערכת בתור
כאשר האינדקס α מציין את דרגת החופש. במודל איינשטיין מ-1907 (בניגוד למודל דביי המאוחר יותר) אנו מתחשבים רק בגבול הטמפרטורה הגבוהה:
אזי
ואנו מקבלים
נגדיר את הממוצע הגאומטרי של התדירות להיות
כאשר M הוא סך כל דרגות החופש של המערכת.
לפיכך נקבל
נשתמש בקשר לאנרגיה
נקבל
זה נותן לנו קיבול חום
שאיננו תלוי בטמפרטורה.
רחוב הנביאים
רחוב הנביאים (באנגלית: Street of Prophets; בערבית: طريق الأنبياء) הוא אחד הרחובות המרכזיים בירושלים, אוכלס במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 כחלק מהיציאה מהחומות ונסלל עם תחילת המנדט הבריטי. הרחוב כולל פניני אדריכלות והיסטוריה מן המאה ה-19 ומתחילת המאה ה-20, שמקורן בתרבויות ובדתות שונות. תור הזהב של רחוב הנביאים החל בשלהי המאה ה-19 והסתיים ב-1917, עם נפילת שלטון האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל. הרחוב והאזור כולו נחשבו עד אז ליוקרתיים ביותר, דבר שהתבטא בהקמת קונסוליות, בתי חולים, מוסדות חינוך ודת ובתי מגורים מפוארים.
שם הרחוב
השם "רחוב הנביאים" ניתן לרחוב בתקופת המנדט הבריטי, והוא מופיע לראשונה במפת סקר משנת 1924. לפני כן, ניתנו לרחוב שמות וכינויים שונים:
השם "רחוב הנביאים" נבחר בוועדה בחסות בריטית, בה נכחו נציגים נוצרים, יהודים ומוסלמים. השם נבחר כדי לאפשר לבני שלוש הדתות להזדהות אתו, שכן לכל דת הנביאים שלה. האגדה הירושלמית מספרת כי מקור השם הוא בקברו של נבי עוכשא, השוכן ברחוב שטראוס הסמוך, ואשר על פי המסורת המקומית כולל בתוכו את קבריהם של שלושה נביאים – מוסלמי, יהודי ונוצרי.
מיקום
רחוב הנביאים מחבר את העיר העתיקה אל מרכז העיר החדשה לאורך כ-1,600 מטרים, החל ברחוב סולטאן סולימאן במזרח, סמוך לשער שכם, ועד כיכר הדוידקה במערב, שם הוא מתחבר לרחוב יפו (סמוך לשוק מחנה יהודה). העיר העתיקה תוחמת את הרחוב ממזרח; מגרש הרוסים ומרכז העיר – מדרום; שכונת מחנה יהודה – ממערב; ורחוב אתיופיה, מאה שערים וגאולה – מצפון. הרחוב חוצה את שכונת מוסררה (מורשה), ועולה בשיפוע לכיוון מערב.
סוף התקופה העות'מאנית
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו בני הלאומים והדתות השונים לצאת מן העיר העתיקה, בשל הצפיפות ותנאי המחיה הקשים בה. רחוב הנביאים וסביבתו הפכו למוקד רכישת קרקעות ובניית בתים ושכונות, בשל קרבתו לדרך הראשית – דרך יפו (היום – רחוב יפו), שהייתה עורק התחבורה היחידי כמעט שחיבר את ירושלים עם עיר הנמל שלה – יפו. יתרונו הגדול של רחוב הנביאים על פני רחוב יפו באותה עת היה היותו שקט יחסית, ללא הרבה תנועה, וללא בתי מלאכה ומסחר. רחוב הנביאים זכה למעמד מיוחד ויוקרתי; נבנו בו בתי חולים, קונסוליות, מוסדות דת נוצריים ומוסדות ציבור. בתי המגורים ברחוב היו הנאים בעיר, והתגוררו בהם בני המעמד הגבוה – אנשי ממשל עות'מאנים ואנשי עסקים ערבים אמידים (אפנדים). בעקבותיהם רכשו גם בני מעמד אחרים נכסים ברחוב, ובהם גרמנים, אנגלים, אמריקנים ובני ארצות נוספות.
מוסדות הרפואה החלו להיבנות ברחוב הנביאים החל משנת 1862, עם הקמת בית הבראה על ידי החברה המיסיונרית האנגליקנית, במקום שבו נבנה מאוחר יותר (1897) בית החולים של המיסיון האנגלי (הנביאים 82). סמוך לרחוב הנביאים הוקם שנה לאחר מכן בית החולים הרוסי (כיום בניין אביחיל) במגרש הרוסים. בשנת 1872 נחנך בית החולים לילדים מריאנשטיפט בראשות הד"ר מקס סנדרצקי (הנביאים 29). בית החולים מאיר רוטשילד (הנביאים 37) נפתח ב-1888, וב-1894 נחנך בית החולים הגרמני (הנביאים 49). בית החולים ביקור חולים (הנביאים 53) נבנה ב-1910. ועם תחילת שלטון המנדט הבריטי, ב-1919, נבנה ברחוב הנביאים גם בית החולים האיטלקי (הנביאים 34). רוב בתי החולים שכנו קודם לכן בעיר העתיקה (הגרמני, האנגלי, מאיר רוטשילד וביקור חולים) ונאלצו לעזבה עקב הצפיפות הרבה והתנאים הסניטריים הירודים בה.
הריכוז הגבוה של בתי החולים ברחוב אחד איננו מקרי, ומקורו בתחרות שהייתה בין המוסדות השונים על לבם של היהודים. מוסדות דת נוצריים מיסיונריים שאפו להמיר את דתם של יהודים באמצעות פיתוים בשירותי רפואה מתקדמים במוסדותיהם. מולם עמדו מוסדות יהודיים שביקשו למנוע מהיהודים לפנות אל בתי החולים הנוצריים. הנהגת היישוב היהודי ראתה בפעילות המיסיונרית סכנה קיומית, ונלחמה בה בעזרת פרסום כתבי חרם ונידוי לפונים לשירותיה, אך פשוטי העם נזקקו לטיפול הרפואי שניתן חינם בבתי החולים הנוצריים ולא פעם לווה במתן תרומות וסיוע בתרופות ומזון חינם. המצב התברואתי באותה עת היה ירוד ביותר, עד כי רופאים רבים פתחו מרפאות חינם ברחוב הנביאים, וטיפלו בהן, ממניעים אידיאליסטיים-הומניטריים, באוכלוסיות הנחשלות והעניות.
במקביל לבתי החולים הוקמו ברחוב הנביאים גם מוסדות חינוך ודת. חלק מהם נשאו אופי מיסיונרי, כמו בית המיסיון האנגלי (הנביאים 56) – 1890; המנזר הצרפתי סן ז'וזף (הנביאים 66) – 1893; בית הספר אוולינה דה רוטשילד, שהשתכן בבית מחניים "השני" (הנביאים 13) החל מ-1896, ויועד לבנות יהודיות דתיות; בית הכמורה הגרמני (הנביאים 42) – 1903; בית הספר הגרמני (רחוב שאול אדלר פינת הנביאים) – 1910 ואחרים. בתקופת השלטון הבריטי נבנה גם בית הספר לבנים של המסדר הסאלזיאני הקתולי (הנביאים 15) – 1928.
במקביל למוסדות הציבור, נבנו ברחוב הנביאים בתי מגורים פרטיים, שרובם גדולים ומפוארים במונחים של אותה תקופה. המפורסמים שבהם הם בית תבור של האדריכל קונרד שיק, המשלב אדריכלות גותית גרמנית עם אדריכלות מזרח תיכונית; בית מחניים "הראשון" (שנודע מאוחר יותר כ-בית נבון ביי); בית מחניים "השני"; בית קלק; בית הצייר ויליאם הולמן האנט ועוד. רוב בתי המגורים נבנו על מגרש גדול, שכלל חצר רחבה וירוקה, וגדר גבוהה סביב.
בניינים רבים נבנו בסגנונות בנייה אירופאים, שייחדו את הזהות הלאומית של מקימיהם, כמו בית החולים הגרמני, שכלל מגדל פעמונים אופייני למבני ציבור גרמניים; או בית החולים האיטלקי המפואר, המזכיר מבני ציבור איטלקיים בעלי צריח. מבני הציבור שבנו היהודים היו אף הם גדולים ומפוארים ונבנו בסגנון אירופאי. בניינים ושערים רבים עוטרו בסמלי דת כמו (צלב, מגן דוד או סהר), ובסמלים נוספים, כמו סמלי מסדר ופסוקים מהתנ"ך בשפות שונות. שניים מהבתים הפרטיים היפים ביותר שנבנו על ידי נוצרים, נושאים שמות תנ"כיים: בית תבור ובית מחניים. מאידך – בניינים רבים, בעיקר בחלק המזרחי והמרכזי של הרחוב, הוקמו בסגנון בנייה ערבי – עירוני או כפרי – שהיה מקובל בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
בשנת 1875 הוקמה השכונה היהודית קריה נאמנה מדרום לקטע המזרחי ביותר של רחוב הנביאים, על ידי עדת חסידים מירושלים בהנהגת ניסן ב"ק. שם השכונה הוא אחד הכינויים המקראיים של העיר (בהתחלה קראו לשכונה "אהלי משה ויהודית", על שם משה מונטיפיורי ואשתו יהודית). שכונה זו, ושכונות נוספות שנוספו בסמוך לה, נודעו בפי תושבי ירושלים בשם בתי ניסן ב"ק. בשנת 1893 הוקמה שכונה יהודית נוספת בצד השני (הצפוני) של רחוב הנביאים בשם אשל אברהם על ידי יהודים יוצאי גאורגיה, סמוך מאוד לשער שכם. שכונה זו הייתה ידועה גם בשם בתי הגוּרג'ים או שכונת הגוּרג'ים (כך נקראו יהודי גאורגיה באותה תקופה).
תקופת השלטון הבריטי
בדצמבר 1917 כבשו הבריטים בפיקודו של הגנרל אלנבי את ירושלים מידי העות'מאנים, וב-1920 החל המנדט הבריטי, במהלכו הפכה ירושלים בהדרגה מעיר עות'מאנית נחשלת לעיר בירה מודרנית. ברחוב הנביאים נבנו מספר מוסדות, כמו בית החולים האיטלקי (1919) והקונסוליה האתיופית. הרחוב, שהיה עד אז דרך עפר, נסלל באספלט, מדרכותיו הוכשרו, והוקמו בו תשתיות מים וחשמל. בתחום רחוב הנביאים, רחוב אתיופיה ושכונת מוסררה התיישבו יהודים יוצאי גרמניה, רוסיה, בריטניה, ארצות הברית וקנדה – רובם משכילים, בהם מנהיגי היישוב לעתיד, כמו מנחם אוסישקין, ארתור רופין, דב יוסף, ובני משפחתו של יצחק רבין.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 גברה המתיחות בין יהודים לערבים בארץ. בפרעות תרפ"ט 1929 הסתער המון מוסלמי מוסת, חמוש בסכינים ובמקלות, על השכונות היהודיות הסמוכות לשער שכם, משני צדי רחוב הנביאים – אשל אברהם וקריה נאמנה. 19 יהודים נהרגו שם, ובית כנסת ובתים נוספים נהרסו ונשרפו. לאחר מאורעות אלה עזבו היהודים את השכונות שבמזרח רחוב הנביאים, וכרבע מהרחוב הפך למעשה לאזור ערבי בלבד – משער שכם עד מוסררה.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933, הונף דגל צלב הקרס על כל המוסדות הרשמיים של גרמניה, ובהם בניין הקונסוליה הגרמנית ברחוב הנביאים 57 (הבניין אינו קיים היום). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החרימו הבריטים את רכוש מדינות הציר – גרמניה ואיטליה. בית החולים האיטלקי הפך לבית חולים צבאי בריטי, ושכנה בו גם מפקדה מחוזית של חיל האוויר המלכותי.
עם יציאת הבריטים את הארץ במאי 1948, הפך החלק המזרחי של רחוב הנביאים לזירת קרבות בין היהודים לבין הערבים, כשכל צד ניסה להשתלט על הנכסים שפינו הבריטים.
ממלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים
לאחר סיום מלחמת העצמאות חולקה ירושלים, והקו העירוני חצה את רחוב הנביאים במקום שבו עוברת כיום דרך חיל ההנדסה (כביש עירוני 1). החלק העיקרי של הרחוב ממערב היה בשטח מדינת ישראל, ואילו חלקו המזרחי עד שער שכם היה בשטח ממלכת ירדן. בין אלה היה שטח הפקר ברוחב מטרים ספורים, שהלך והתרחב מדרום לרחוב הנביאים למשולש שגבולותיו הם: מצפון – החלק המזרחי של רחוב הנביאים; ממזרח – חומות העיר העתיקה (בין שער שכם לשער החדש; וממערב – כביש עירוני 1 של היום (במשולש זה שכנה בעבר שכונת קריה נאמנה). בצד הישראלי הסתיים רחוב הנביאים בדרך ללא מוצא, ובשנת 1951 נבנתה חומת מגן למניעת פגיעות צלפים ירדניים.
מאיחוד העיר ועד תחילת המאה ה-21
עם איחוד העיר במלחמת ששת הימים (יוני 1967), הוסרו החומות, סולקו המוקשים ורחוב הנביאים הפך לציר תנועה מרכזי, המחבר את שער שכם אל מערב העיר. העיר כולה עברה פיתוח מואץ, שכונות חדשות נבנו, ואזורים ותיקים עברו שיקום. תנופת פיתוח העיר פסחה על רחוב הנביאים ועל האזורים הסמוכים לו, שנותרו בעליבותם. בניינים מפוארים הפכו לבתי-דירות פשוטים, וחלקם נהרסו כדי לפנות מקום למגרשי חנייה.
תופעה שהתפתחה לאורך השנים באזור זה (כמו באזורים נוספים בירושלים) היא מאבקי כוח ותגרות ידיים בין חרדים לבין חילונים על תחבורה ועל פתיחת מסעדות בשבת, שכן מצפון לרחוב משתרע גוש שכונות חרדי.
מהעשור הראשון של המאה ה-21 ועד ימינו
לקראת הפעלת הרכבת הקלה, הפך רחוב יפו לנתיב רכבת קלה (ובחלקו לתחבורה ציבורית נוספת) בלבד, ללא אפשרות כניסה אליו בכל כלי רכב. תנועת כלי הרכב ממרכז העיר הופנתה לרחוב הנביאים, שהפך לעורק תחבורה ראשי, תוך הכפלת רוחבו משני נתיבים לארבעה בקטע שמכיכר הדוידקה ועד רחוב שטראוס. משם ועד רחוב שבטי ישראל טרם נעשו עבודות הרחבה, משום שהן כרוכות בהרס חצרות ומבנים היסטוריים, ועלולות לגרום בכך לנזק רב לרחוב ולמראהו.
במקביל, תנופת בנייה רבה של מגדלים שינו ללא הכר את מראה חלקו המערבי והמרכזי של הרחוב, במספר מתחמים:
מתחם ארלדן
"מתחם ארלדן" (בעבר היה ידוע גם בכינוי "מתחם הפאבים") הוא מגרש בשטח של כ-7,600 מ"ר, הגובל ברחוב הנביאים מצפון, ברחוב הלני המלכה מדרום, ברחוב מונבז ממערב, ובמגרש שכן ממזרח. בשנות ה-80 של המאה ה-20 רכשה חברת "ארלדן השקעות" זכויות חכירה לדורות במגרש, דמי החכירה למגרש שולמו מראש לכל תקופת החכירה. החכירה תסתיים בשנת 2061. הבעלים של המגרש הם הנאמנים של הקדש כנסיית סנט מרק של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית בירושלים. בשלב הראשון, בשנים 1900–1989, בנתה חברת "ארלדן השקעות" בנין משרדים בשם "בית ארלדן" ובו 6 קומות משרדים וקומת חנויות, בפינת הרחובות הנביאים ומונבז. בשאר שטח המגרש היו בניינים בני קומה אחת או שתיים שאותם פיתחה כמתחם מסעדות ופאבים. המתחם גם כולל את בית החולים לילדים מריאנשטיפט (או "בניין בן-דור").
בשנת 2006, אחר שהשלימה תכנון מחודש של האזור, כמתחם של מסחר ומגורי יוקרה, בהיקף של 35 אלף מ"ר, מכרה חברת "ארלדן השקעות" את זכויות החכירה ברובו של המגרש תמורת 23 מיליון דולר לחברת "אפריקה ישראל להשקעות" (אז בשליטת לב לבייב). חברת "אפריקה ישראל" הרסה את רוב הבניינים הישנים ב"מתחם הפאבים" ובנתה במקום את פרויקט מגורי יוקרה "חצר הנביאים" שכלול 143 יחידות דיור, מלון בן 74 חדרים וקומת מסחר בשלושה בניינים בני 9 קומות. בשנת 2017, פתחה רשת המלונות פתאל במתחם את מלון "לאונרדו בוטיק ירושלים".
בשנת 2006, רכשה חברת אזורים את מתחם בית קלק / בית הבישוף ברחוב הנביאים 25, ממשפחת פולק מלונדון, המשתייכת לחסידות סאטמר, תמורת כ-40 מיליון דולר. במרכז המתחם, ששטחו 5.1 דונמים, בניין שהיה מעון מגוריו הרשמי של הבישוף האנגליקני מאז ימי המנדט. במתחם יש זכויות בנייה ל-16,500 מ"ר למגורים ועל בעליו הוטלה החובה לשמר את בית הבישוף ואת החצר המקיפה אותו. חברת אזורים בנתה במקום פרויקט יוקרה בשם "בוטיק הנביאים", הכולל 88 יחידות דיור ו־50 חדרי מלון. בשנת 2018, לאחר שהשלימה את הקמתו, מכרה חברת אזורים את הפרויקט בהפסד.
תוכנית גוש 50
בשנת 2000 הועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים את תוכנית "גוש 50", בחלקו המערבי והמרכזי של הרחוב. התוכנית מתייחסת לשטח של כ-32 דונם, בין הרחובות הנביאים, יפו, הרב קוק ושטראוס. בשל מורכבות התוכנית ומספר הבעלים הרב של הקרקע במתחם, היא תוכננה במשך כ-17 שנה. במתחם הוקמו מספר פרויקטים:
תיאור המצב החדש בעיתון הארץ:
בית החולים הגרמני (הנביאים 51)
בית החולים הגרמני של האחיות הדיאקוניסיות (בגרמנית: Das deutsche Diakonissen-Krankenhaus) נוסד בשנת 1851 בעיר העתיקה, אך בשל התנאים הקשים שם, עבר בשנת 1894 לבניינו החדש ברחוב הנביאים. המבנה בצורת האות ר כולל שני אגפים אורכיים: האחד לאורך רחוב שטראוס, והשני לאורך רחוב הנביאים. האגף המרכזי כולל חזית פינתית מעוטרת במגדל פעמונים מחודד, בסגנון מבני ציבור גרמניים בני התקופה. בקומת הקרקע שכנו חדרי החולים, ובקומה העליונה – קפלת תפילה, חדר אוכל וחדרי מנהלה. בראש מגדל הפעמונים התנוסס צלב, שאיננו עוד. באבן הראשה שבקשת החזית חקוקה שנת הנחת אבן הפינה (1892), ומעליה תבליט של יונה, שהיא סמל מסדר האחיות הדיאקוניסות.
בית החולים הגרמני פעל עד סוף מלחמת העולם הראשונה. לאחר מלחמת העצמאות והניתוק מהר הצופים, שכן במבנה זה חלק מבית החולים הדסה, שנקרא בשם "הדסה-זיו" על שם ד"ר רודי ורט-זיו. כיום מאכלס הבניין את אגף הנשים והיולדות ואת מחלקת הילודים והפגים של בית החולים ביקור חולים. עד היום נמצאת במקום יחידת נפרולוגיה ודיאליזה של בית החולים הדסה.
בית החולים ביקור חולים (הנביאים 53)
בית החולים ביקור חולים נוסד ב-1867 בעיר העתיקה בידי בני העדה החרדית, אך בשל הצפיפות הועבר בשנת 1910 למבנה החדש ברחוב הנביאים. אחד השיקולים בבחירת המקום היה להוות משקל נגד לבתי החולים המיסיונרים. הכניסה הראשית מרחוב שטראוס מורכבת משלוש קשתות, הנסגרות בדלתות, ובהן ריקועי נחושת של מוטיבים יהודיים ופסוקים מהתנ"ך. בשנות ה-60 של המאה ה-20, הפך גם בית החולים זיו שמעבר לכביש לבית חולים ביקור חולים, ובהמשך גם מבנים נוספים ברחוב. עמותת "ביקור חולים הוספיטל", שבמסגרתה פעל בית החולים, נקלעה בראשית המאה ה-21 לקשיים ולחובות של מיליוני שקלים, ובאוגוסט 2007 אישר בית המשפט המחוזי בירושלים את מכירת בית החולים לאיש העסקים ארקדי גאידמק. מאז שנת 2004 מתבצעות בבית החולים עבודות לשימור המבנה ולבנייה של מחלקות בית החולים בהיקף נרחב.
בית החולים של המיסיון האנגלי (הנביאים 82)
בית החולים של המיסיון האנגלי (באנגלית: English Mission Hospital) נוסד על ידי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, ופעל בעיר העתיקה בין השנים 1843–1897, ולאחר מכן עבר לרחוב הנביאים, שם פעל עד שנת 1948.
הבית ברחוב הנביאים נבנה בין השנים 1895–1896 על פי תכנון של האדריכל הבריטי ברספורד פייט (Beresford Pite), ונחנך בשנת 1897, בסגנון הקולוניאלי הבריטי, עם ייחוד: במקום מבנה בעל חזית ישרה, תכנן פייט מבנה בצורת חצי סהר, שבמרכזו גינה. המבנה המרכזי שימש את המנהלה, ומשני צדיו ניצבו ארבעה ביתנים עבור מחלקות החולים, שחוברו אלה לאלה באמצעות מסדרון מקורה עגול. שני מבנים דו-קומתיים נוספים עם כיפות אבן נבנו בסמוך, האחד כמרפאה וכבית המרקחת והשני כבית הרופא.
במלחמת העצמאות עבר בית החולים הדסה אל מבנה בית החולים האנגלי ואל בניין בית הספר לבנות הסמוך לו. בשנת 1963 עקר בית החולים הדסה למשכנו בעין כרם, והמבנים של בית החולים הוחזרו לבעליהם המקוריים. מאז שוכן במקום בית הספר האנגליקני The Anglican School, שהוא בית ספר פרטי, בו לומדים בעיקר ילדי דיפלומטים ואנשי או"ם.
מלון מטרופול מוסקבה
מלון מטרופול מוסקבה (ברוסית: Гостиница Метрополь) הוא מלון יוקרה היסטורי במרכז מוסקבה.
רחוב הנביאים
בית החולים מאיר רוטשילד (הנביאים 37)
בית החולים מאיר רוטשילד הוא בית החולים היהודי הראשון שנבנה מחוץ לחומות העיר העתיקה. הוא נבנה ביוזמת הברון ג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד, בשנים 1887–1888 על פי תכנון האדריכל הירושלמי אלכסיי פרנגייה (Alexei Franghia). בימי מלחמת העולם הראשונה חדל מפעולתו, ובשנת 1919 החל לפעול בו בית החולים הדסה, עד 1939 – אז עבר בית החולים להר הצופים. החל משנות ה-40 של המאה ה-20 החלו לפעול במקום מוסדות חינוך לבנים ולבנות, ובשנת 1970 נוסדה במקום מכללת הדסה. כיום צמוד בניין מודרני של מכללת הדסה לבניין ההיסטורי.
מלון מטרופול מוסקבה
המלון נבנה בשנים 1898–1905. בשנת 1986 החל שיקום ושחזור של המלון, שנמשך חמש שנים. במהלך עבודות השיקום הוחזרו החזיתות למצבן המקורי ובחללים הפנימיים שוחזרו ציורי הקיר המקוריים ואלמנטים רבים של עיצוב דקורטיבי.
בשנים שלאחר מכן ביקרו במלון ראשי מדינות וממשלות, כוכבי קולנוע, מוזיקה וספורט. בין האורחים הנכבדים של המטרופול נשיא צרפת ז'אק שיראק, נשיא פקיסטן פרבז מושארף, נשיא סין חו ג'ינטאו, מעצבי האופנה ג'ורג'ו ארמני ופייר קרדן, הזמרים אלטון ג'ון, מייקל ג'קסון, חוליו איגלסיאס ובנו אנריקה, כוכבי האופרה מונסראט קבאל ופלסידו דומינגו, הקולנוענים פרנסיס פורד קופולה ולוק בסון, השחקניות קתרין דנב, אנני ז'ירארדו, שרון סטון ועוד רבים. אירועי ספר של אמור טאוולס מתרחשים במלון זה.
רחוב הנביאים
בית החולים לילדים מריאנשטיפט (הנביאים 29)
בית החולים לילדים מריאנשטיפט (בגרמנית: Marienstift Kinderhospital) היה בית החולים הראשון לילדים בירושלים. הוא שכן בבית חד-קומתי צנוע ברחוב הנביאים, שנבנה בסגנון ערבי כפרי בסוף המאה ה-19, והיה שייך לכנסייה הסורית-אורתודוקסית. בשנת 1872 שכר ד"ר מקס סנדרצקי, רופא ילדים גרמני, את הבניין, בסיועו של הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין שבגרמניה. בשל כך, נקרא בית החולים על שם אשתו, הנסיכה מריה פון שוורצבורג רודולשטאדט. בית החולים טיפל חינם בתושבי ירושלים, במימון תרומות מגרמניה, ומעט תקציב מ"הוועד הכללי כנסת ישראל". שטחו המצומצם של המקום לא אפשר טיפול ביותר מ-17 ילדים בו זמנית, וד"ר סנדרצקי שכר בניין נוסף ברחוב הנביאים 30. סנדרצקי התאבד בשנת 1899, לאחר שבריאותו התרופפה ולאחר שהשלטון העות'מאני הערים קשיים על פעילות המקום. המקום נסגר והמטופלים הועברו לבית החולים מאיר רוטשילד הסמוך.
לאחר כמה שנים עבר הבית לידי ארתור קסטלר (1905–1983) – סופר, הוגה דעות פוליטי, פילוסוף ועוזרו של זאב ז'בוטינסקי. בשנת 1925 עברה משפחת האדריכלים בן-דור להתגורר במבנה, שם המציאו האחים בן-דור את "האבן המזויפת" – לבני מלט שעוצבו בתבנית, שהקנתה להם מראה "טבעי". דוגמה ל"אבנים מזויפות" ניתן למצוא בחצר הקדמית, שם ניצבת עדיין גדר מאבנים אלו. בעשור השני של המאה ה-21 שכנה במקום עמותת "שבת אחים", המסייעת במתן טיפולים רפואיים בעיקר לילדים פלסטינים.
קונסוליות
רחוב הנביאים נקרא בעבר "רחוב הקונסוליות" או "רחוב הקונסולים", וזאת בשל ריבוי הקונסוליות בו: הקונסוליה האמריקנית שכנה ברחוב הנביאים 48 (ובהמשך הפך המקום למרכז מסחרי קטן); הקונסוליה האוסטרית שכנה בבניין שנהרס (כיום – כיכר הדוידקה); הקונסוליות של נורווגיה, שוודיה וספרד שכנו ברחוב אתיופיה 5 – סמוך לבית תבור; והקונסוליה האיטלקית שכנה ברחוב הרב קוק 12, סמוך לרחוב הנביאים.
הקונסוליה של אתיופיה הקיסרית נבנתה בבית מידות ארוך ומפואר ברחוב הנביאים 38–40 בשנים 1925–1928. הבניין בולט בפסיפסים צבעוניים, בהם דמות אריה, שהוא סמל שושלת קיסרי אתיופיה, אשר החשיבו עצמם כצאצאי שלמה המלך ומלכת שבא. היילה סלאסי, קיסר אתיופיה הירבה לבקר בבניין זה בשנת 1936, כאשר נכבשה ארצו על ידי איטליה הפשיסטית, והוא נמלט לארץ ישראל. הבניין משמש כיום למגורים.
הקונסוליה הגרמנית שכנה ברחוב הנביאים 57, בבית שנבנה בשנות ה-70 של המאה ה-19, כבית המגורים המפואר של משפחת הסוחר וילהלם דויסברג. הקונסוליה עברה לבניין זה בשנות ה-80 של המאה ה-19. היו אלו ימי הזוהר של הקהילה הגרמנית-נוצרית (כולל הטמפלרים), שהגיעה להישגים רבים בארץ. מוסדות גרמניים רבים נבנו אז בירושלים, ורבים מהם ברחוב הנביאים. הקונסוליה הייתה מרכז הפעילות הגרמנית בארץ ישראל, ובסוף המאה ה-19 אף הגנה על יהודים יוצאי גרמניה, שהיו בני חסותה. הקונסוליה פעלה כשגרירות לכל דבר, וקידמה את האינטרסים של גרמניה, ששאפה להגביר את השפעתה ומעורבותה באזור.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, הונף דגל צלב הקרס על כל המוסדות הרשמיים של גרמניה, ובהם בניין הקונסוליה ברחוב הנביאים, במקביל לדגל האימפריה הגרמנית. קונסול גרמניה היינריך וולף, שאשתו הייתה יהודיה, התנגד לדגל הנאצי ופוטר מתפקידו. הנפת הדגל עוררה התנגדות רבה בקרב הציבור היהודי, ואנשי "ברית הבריונים" חדרו לבניין והסירו את הדגל. מספר ימים לאחר מכן אף הוצת שער הכניסה. הקונסוליה נסגרה ביוזמת הגרמנים באוגוסט 1939 זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה. המבנה הולאם לאחר מכן על ידי הבריטים, שהשתמשו בו עבור משרד העבודה, וב-5 באוגוסט 1947 פוצץ האצ"ל חלק מהבניין. לאחר קום המדינה שימש הבניין את תע"ש ולאחר מכן את משרדי מפא"י. בשנות ה-70 נהרס הבניין כליל, והמקום משמש כיום כמגרש חנייה. כביש לתחבורה ציבורית נסלל על חלק משטח הקונסוליה, והוא מחבר בין רחוב הנביאים ורחוב יפו (הרחוב נקרא על שמו של חסיד אומות העולם ראול ולנברג).
מוסדות דת וחינוך
להלן מבנים בולטים ששמשו או משמשים כמוסדות דת וחינוך. רשימה מפורטת של כל המבנים והאתרים – בטבלה שבתחתית הדף.
מנזר סן ז'וזף ובית הספר הצרפתי (הנביאים 66)
מנזר סן ז'וזף של ההתגלות (בצרפתית: Saint Joseph de l'Apparition) הוא מנזר צרפתי-קתולי, השוכן במתחם הכולל גם בית יתומות ובית ספר צרפתי. מסדר האחיות הצרפתי סן ז'וזף נקרא על שם יוסף הנגר, אבי משפחתו של ישו. הוא נוסד בעיר מרסיי בשנת 1843 במטרה לעסוק ברפואה ובטיפול ביתומים. המסדר החל לפעול בעיר העתיקה של ירושלים בשנת 1851, וכשהצרכים גדלו, נרכש ב-1884 המגרש ברחוב הנביאים.
המנזר נבנה בשנים 1887–1893 בסגנון נאו-רנסאנסי טיפוסי: בראש פתח הכניסה ניצבת אבן ראשה מסוגננת, ועליה כמה סמלים: האותיות JMJ המרכיבות את ראשי התיבות של Jesus-Maria-Josef (ישו-מריה-יוסף); לב המציין את ההקרבה והאהבה בדת הנוצרית; ועוגן המציין את מקום היווסדו של המנזר בעיר הנמל מרסיי. מעל האבן מופיע צלב. הקומה השלישית נוספה בתקופה מאוחרת יותר, דבר הניכר בסדר השונה של החלונות בקומה זו לעומת שתי הקומות התחתונות.
במלחמת העצמאות שימש המנזר כמרפאה וכבית חולים צבאי לכוחות הישראליים. לאחר המלחמה ועד 1961 שימש המבנה את בית הספר לאחיות של הדסה, וזאת מפני שבית החולים הדסה עבר למתחם בית החולים של המיסיון האנגלי שבהמשך רחוב הנביאים.