cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחה פריאר
פעילותה
בשנת 1926, עם מינויו של מוריץ פריאר לרב בשלושה בתי כנסת אורתודוקסיים בברלין בשכונות המאוכלסות ביהודים יוצאי מזרח אירופה, עקרה המשפחה לברלין.
התעצמותה של התנועה הנאצית הייתה מבחינתה כ"מציאות הדוחפת את האדם אל שורשיו" כלומר לפעילות ציונית. באותה עת הבינה פריאר שזו העת לפעול למען עלייתם של בני הנוער מגרמניה. על רקע האנטישמיות הגוברת בגרמניה, הפכה פריאר לציונית מעשית.
ייסודה של עליית הנוער
בשנת 1932 הקימה פריאר בברלין את ארגון "עליית הנוער", שהפך לימים למפעל ההצלה והחינוך הגדול ביותר עבור 180 אלף ילדים ובני נוער יהודים, בתקופת השלטון הנאצי ואחריו. בזכות פעילותה זו ניצלו אלפי ילדים יהודיים ממכונת המוות הנאצית.
בשנת 1932 פוטרו 12 נערים יהודים מעבודתם על רקע דתם. הנערים פנו אל פריאר שהתנדבה ב"לשכת העבודה של הקהילה היהודית בברלין", כדי שתסייע להם במציאת עבודה. בעקבות פניה זו, והקשיים המצטברים של נוער יהודי בגרמניה בשל האנטישמיות העולה וגואה, הבינה פריאר, שהציונות חייבת להציע פתרון מעשי לשאלת חייהם של הנערים המפוטרים. רעיון שהפך לחלק מובן מאליו מההיסטוריה היהודית והישראלית, אך היה חדשני בשעתו ועורר ויכוח בקרב יהודי גרמניה ובקרב יהודי ארץ ישראל.
בספרה "ישרש" כתבה כי הגיעה העת שנוער יהודי היכול לתרום תרומה משמעותית לבנין העם היהודי בארץ ישראל, יעלה לארץ ישראל ויכה בו את שורשיו. היא שתפה ברעיון זה את אנצו סירני, שליח התנועה הקיבוצית ששהה באותם ימים בברלין. הוא תמך ברעיון ועודד אותה להתקשר עם הסתדרות העובדים בארץ-ישראל.
פריאר פנתה לגורמים מרכזיים שונים ובהם להסתדרות העובדים בארץ ישראל, ולהסתדרות הציונית בגרמניה, ויצו, עזרא, העיתון הציוני הרשמי בגרמניה (יודישה רונדשאו) ולעיתונים יהודיים אחרים בגרמניה. רעיונותיה נתקלו בסרוב מוחלט מצד המנהיגות הציונית בגרמניה שדחו אותם בטענה שעדיף כי ילדים אלו ירכשו הכשרה חקלאית מאיכרים גרמניים בעלי ניסיון, ולא מאנשי הקיבוץ בארץ ישראל. לפיכך, היא פנתה ישירות אל בני הנוער היהודי בברלין והציעה להם להירשם כמועמדים לעליה. אף כי רבים מבני הנוער בברלין התלהבו מתוכניתה, הציבור היהודי היה מודאג מהתעוררות הנוער לרעיון.
בנחישותה, ניסתה פריאר להשיג סרטיפיקטים לנערים שפנו אליה בינואר ושמספרם עלה בינתיים ל-25. פנייתה להנרייטה סאלד, שעמדה בראש השרות לעבודה סוציאלית בוועד הלאומי בסוכנות היהודית בירושלים, נתקלה אף היא בסירוב, בטענה כי הנערים העניים בארץ ישראל קודמים לבני הנוער הרוצים לעלות מברלין. המוסדות היהודיים בברלין, ההסתדרות הציונית בגרמניה והוועד הארצי של ויצו דחו את מעשיה.
פריאר יצרה קשר עם קיבוץ עין חרוד וניהלה עמו משא ומתן לקליטת קבוצות הנוער שארגנה. בנוסף היא הגיעה להסכם עם הקיבוצים רודגס, לימים קבוצת יבנה, כפר גלעדי, תל יוסף ואחרים לצורך קליטת חבורות בני נוער נוספות שהיא תכננה לארגן.
ביוני 1932 נפגשה פריאר בברלין עם ד"ר זיגפריד להמן, מייסד ומנהל כפר הילדים והנוער בן-שמן. הוא נפגש עם קבוצת הנוער הראשונה המיועדת לעליה, ואפשר ל-12 בני הנוער הראשונים לעלות לבן-שמן באמצעות רישיונות העלייה שהיו בידיו. באוקטובר 1932 עלתה הקבוצה הראשונה של "עליית הנוער" שכונתה אלומות, אחת מני רבות שתבואנה בהמשך.
ישיבת היסוד הראשונה של "עליית הנוער", התקיימה אצל הנוטריון ד"ר הוגו פִירְט ב-30 בינואר 1933. האגודה הוגדרה כמוסד צדקה: "ועד העזרה לנוער יהודי" (Jüdische Jugendhilfe), אך היהודים הכירוה בשם "עליית הנוער". מטרות האגודה הוגדרו כך: "הכשרתם המקצועית וסידורם בארץ-ישראל של נערים יהודים מחוסרי עבודה הנמצאים בגרמניה". בישיבה השנייה שהתקיימה ב־5 בפברואר 1933 נחתם הפרוטוקול הרשמי, ובו שמות נושאי התפקידים: "הגברת רחה פריאר – יו"ר, והאדונים [אדם] סימונסון – מזכיר, וסאלי היילברון – גזבר.
שאר החותמים היו הרב ד"ר פריאר, ד"ר הוגו פירט, הא' חנוך ריינהולד והגב' סולובייצ'יק. בפועל היה זה ארגון של כל תנועות הנוער הציוניות בגרמניה שתמכו בעליית נוער יהודי לארץ ישראל. הם רשמו את המועמדים הפנו אותם להכשרה ולארגון העלייה וסיפקו סרטיפיקטים (רישיונות עליה).
באוגוסט 1933, על רקע עליית היטלר לשלטון, אישר הקונגרס הציוני ה-18 בפראג את רעיונותיה של פריאר, והוחלט על הקמת משרד אשר יפעל ליישובם של יהודים יוצאי גרמניה בארץ ישראל. חיים ויצמן מונה לראש המפעל, וארתור רופין מונה למנהל מחלקה זו בארגון הסוכנות היהודית. סאלד ניהלה את עליית הנוער בפועל. היא דאגה לסדרי העלייה בארץ ישראל, שכללו השגת סרטיפיקטים ועריכת חוזים עם הקיבוצים. פריאר דאגה להכנת הנערים לעלייה לישראל, במסגרת אגודת "ועד העזרה לנוער יהודי" בגרמניה.
קבוצה נוספת הגיעה ב-1 בינואר 1934 לקיבוץ עין חרוד. כעבור ארבעה חודשים הועלתה קבוצה דתית ראשונה לקיבוץ רודגס. לאחריהן, הוקמו קבוצות בתל חי, בנהלל, בכפר חסידים, ובקיבוצים ובמושבים נוספים. גם בית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ, הוקם בקיבוץ יגור. קבוצות שסיימו הכשרה הועברו להתיישבות קבועה באלונים ובשדה אליהו. בני נוער אלו, שעלו לישראל, נבחרו בקפידה הן בשל המספר המועט של הסרטיפיקטים, והן בשל התנאים ויכולת הקליטה של הקיבוצים.
בשנת 1935 הציעה פריאר להרחיב את מפעל הצלת הנוער גם לפולין, לאוסטריה ולצ'כוסלובקיה, אך הצעתה נדחתה בידי המוסדות הציוניים.
ב"ליל הבדולח" ב-9 בנובמבר 1938, פגשה פריאר בברלין את דוד רמז, שביקש ממנה להצטרף אליו לישיבה חשובה בלונדון, בנושא הצלת ילדי היהודים בגרמניה. הישיבה התקיימה בהשתתפות חיים ויצמן, דוד בן-גוריון וגולדה מאירסון (מאיר). פריאר הצטרפה לישיבה זו שבעקבותיה סודר מקלט לבני הנוער שנותרו בגרמניה.
בשנת 1939, העלתה פריאר בפני ועדת "הכשרה ועליה" בקונגרס הציוני בז'נבה, תוכנית שהגתה בשם "פדיון הילד". מטרתה של התוכנית הייתה גיוס כספים למען הכשרת הילדים בארץ ישראל ומחוצה לה באמצעות הטלת מס אחיד שישולם בשעה שהילד נולד. ההצעה להנהיג מס זה נדחתה.
באותה שנה, הצליחה פריאר לשחרר ממחנה הריכוז זקסנהאוזן, יהודים עצורים בעלי אזרחות פולנית, כי חשה סכנה לחייהם, באמצעות 30 טופסי בקשה לאישורי הגירה מטעם הגסטפו, אותם לקחה מההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה בראשותו של הרב ליאו בק (היו אלה מסמכים לפיהם, יהודים יכלו להשתחרר ממחנות ריכוז כאשר יכלו להוכיח שיש להם אפשרות לצאת מגרמניה תוך זמן קצר).
מנהיגי ה"התאחדות", ובראשם הרב ליאו בֶּק, דרשו את התפטרותה מראשות "ועד העזרה לנוער יהודי" בעקבות מעשה זה. בנוסף הם הלשינו על מעשיה לגסטפו, והיא זומנה להתייצב בפני אדולף אייכמן, הממונה על "הלשכה המרכזית להגירת יהודים מגרמניה". שם ניטל ממנה דרכונה ונאסר עליה לצאת מברלין.
ביולי 1940, בהיותה בווינה שלחה פריאר מבריחים להעביר ליוגוסלביה קבוצה של 120 בני נוער, שאבותיהם נספו במחנות ריכוז בגרמניה. היא השיגה מידי חיים בֶּרלָס, שליח הסוכנות באיסטנבול לענייני העלייה, רק 90 סרטיפיקטים.
במרץ 1941 הגיעה רחה פריאר עם בתה דרך טורקיה לארץ-ישראל. לאחר שיושׁקו אינדיג (יוסף איתאי), חבר הנהגת "השומר הצעיר" בזאגרב, התחייב בפניה לדאוג לילדים ולהביאם בשלום לישראל. ב-6 באפריל 1941, העלה אינדיג את 90 הנערים נושאי הסרטיפיקטים על רכבת שיצאה מזאגרב בדרכם לארץ ישראל. אינדיג נשאר ביוגוסלביה עם 30 הנערים הנותרים, שאליהם נוספו עוד נערים שמספרם הגיע ל-70, וכן כמה מלווים מבוגרים.
עם הגעתה לישראל פנתה פריאר לסאלד, בבקשה שתיתן לה את 30 הסרטיפיקטים שחסרו לה. אך סאלד סירבה בטענה, שאין הדבר חוקי. סאלד אף סירבה לקבל את פניהם עם הגעתם לישראל.
עם עלייתה לארץ ישראל הודחה פריאר על ידי הנריאטה סאלד מכל תפקידיה בהנהלת עליית הנוער. מעין בתה נשלחה להתחנך בקיבוץ משמר העמק. בספרה "ישרש", מתייחסת פריאר להדחתה: "בזה הושם קץ לעולם לעבודתי אני במפעל עליית-הנוער". אך המפעל כשהוא לעצמו הלך וגדל.
ראשי ההסתדרות הציונית, דוד בן-גוריון ומשה שרת, דאגו שפריאר תקבל חדר, ממנו המשיכה לפעול.
אף כי בתחילה, מטרתו של ארגון "עליית הנוער" הייתה ממוקדת בעלייתו של נוער יהודי מגרמניה, עם השנים, נכללו מדינות נוספות במפעל זה, שאף בהן התגברה הסכנה ליהודים. עד 1939, פרוץ מלחמת העולם השנייה, עלו לארץ ישראל דרך עליית הנוער כ־7,000 ילדים ובני נוער. 90% הגיעו ממערב אירופה והשאר ממזרחה.
כפרי הנוער של עליית הנוער, בן יקיר, הדסה נעורים, קריית יערים ורמת הדסה, הוכפפו למינהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך, והפסיקו לפעול באופן עצמאי. הם מתוקצבים על ידי הסוכנות היהודית, ומפוקחים על ידי המינהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך.
הקמתו של המפעל להכשרת ילדי ישראל
פריאר, שלא הצליחה להשתלב באופן פעיל בהנהלת עליית הנוער, ייסדה בשנת 1943 מסגרת חינוכית נפרדת לטיפול בילדים במשפחות מצוקה בארץ ישראל, תוך התאמתה לרעיון החינוך החקלאי. תוכנית זו כונתה "המפעל להכשרת ילדי ישראל, מייסודה של רחה פריאר". את שמה שילבה בשמו של המפעל, כדי להבטיח את זכויותיה עליו, לאחר הניסיון להשכיח את שמה מעליית הנוער.
הרעיון המרכזי שהונח ביסודו נבע מעובדת הימצאותם של ילדים ובני נוער, לרוב בני עדות המזרח, שהתגוררו בשכונות העוני בערים הגדולות: ירושלים, תל אביב, חיפה ועוד, ברחוב. ילדים ממשפחות דלות או הרוסות, שאינם לומדים אלא עובדים לעיתים בעבודות פשוטות והם חסרים מסגרת חיים וסביבה רצויה להתפתחותם. היא ביקשה להקנות לילדים אלו מסגרת של הסתגלות לאורח חיים תקין ולמפגש עם ערכי תנועת התחייה של עם ישראל.
המפגש עם הילד הישן ברחוב בן-יהודה בירושלים, וילדים נוספים בהם נתקלה ברחובות, נטולים זכויות אלמנטאריות של חינוך, מזון, לבוש ועוד, עובדים בעבודות קשות כדי לסייע לפרנסת משפחה דלת אמצעים, עורר אותה לפעולה ולהקמת המפעל שיביא את ילדי ישראל שבמצוקה לקיבוצים, במטרה לחנכם לעבודה פרודוקטיבית ולמניעת התדרדרותם לפשע.
פריאר הייתה מודעת גם לממצאי מחקרים אקדמאים שנעשו בארץ ישראל, והצביעו על אלפי ילדים שלא למדו כלל או למדו באופן חלקי בלבד. בעקבות ממצאים אלו ומפגשיה עם ילדי הרחוב, פנתה פריאר אל הסוכנות בבקשה לסיוע. במכתב פרסה בפניהם את הבעיה, וטענה כי הפתרון למצב, יהיה באמצעות העברתם של הילדים לסביבה אחרת שתקנה להם השכלה, מקצוע, הכשרה חקלאית ותאפשר להם הליך סוציאליזציה תקין. בקשתה לסיוע נתקלה בסירוב.
פריאר פרסמה את רעיונותיה לצורך גיוס תמיכתם של מובילי דעה, ולצורך גיוס המשאבים הדרושים ל"מפעל". בדצמבר 1941 היא פנתה למספר אישים מתחומים שונים שמילאו תפקידים שונים באקדמיה, במערכת הבנקאית ובארגונים ציבוריים שונים וביקשה מהם להצטרף לוועד היוזם של "המפעל". לפנייתה צרפה תוכנית הכוללת את מטרות הארגון, דרכי גיוס הילדים, התקציב הדרוש, יחסים עם גופים אחרים המטפלים בילדים וכן מבנה ארגוני.
הגוף המייסד שהתכנס לראשונה ב-7 בדצמבר 1941, כונה במסמכים בשמות שונים "הוועדה היוזמת למפעל הכשרת ילדי ארץ ישראל" או לחלופין "המועצה". בישיבת היסוד השתתפו רחה פריאר - יו"ר, פרופ' ברגמן, גב' הלפרין, ארנסט כהן, ד"ר ליאו כהן, א. פרנקל, ד"ר פ. אולנדורף וגב' ס. ורונסקי. בישיבה זו אושרה התוכנית ונקבע כי אברהם פרנקל יהיה היו"ר, פריאר נבחרה כמרכזת, ארנסט כהן נבחר כגזבר ודר' אהרון ברט כחבר נוסף. ד"ר אשר מלאך ופרץ נפתלי נבחרו כנאמנים.
בתקנון האגודה שהועבר לצורך רישומה אצל "רשם האגודות במשרד מושל המחוז" צוין שם האגודה: "מפעל הכשרת ילדי ארץ ישראל', והמטרה: העברת ילדים מן העיר אל הכפר והכשרתם המקצועית בייחוד לחקלאות, בתקנון פורטו האמצעים, פרטי המייסדים, שמות חברי ההנהלה, האספה הכללית ודרכי קבלת החלטות.
בקשתה של פריאר לשתף פעולה עם "עליית הנוער" לקבלת סיוע תקציבי או סיוע במציאת מקומות להשמת הילדים נתקלה בסירוב. בחיפושיה אחר אישים בעלי ממון הכירה פריאר קבוצת יהודים סלוניקאים עשירים בתל אביב שכללה את משה בז'רנו, שלמה ונזיה, יצחק ארדיטי ומשה לוי, שביקשו לייסד מפעל הנצחה לזכרו של דוד פלורנטין, הם הסכימו לחבור אליה למפעל משותף שיקרא המפעל להכשרת ילדי ארץ ישראל ע"ש דוד פלורנטין שמרכזו יהיה בתל אביב ושמטרתו תהיה לסייע בגיוס הכספים הדרושים להפעלתו. לצורך כך הוקם בתל אביב ועד מרכזי שגיבש תוכנית שעיקריה דומים מאוד לתוכנית המקורית.
ביולי הוקם ועד מנהל זמני בו כיהנו חברים משני ה"מפעלים" הירושלמי והתל אביבי. פריאר נבחרה ליו"ר, ארנסט כהן (גזבר), אמילי הלפרן, וכן מרדכי פרנק, והא. פיצ'ון. תוכנית הפעולה כללה הקמת 4 חברות ילדים ובהם 100 ילדים בני 10–11, שיצאו להכשרה לתקופה של 4–5 שנים רצופות, תוך חיפוש אפשרות להעברתם לתקופה של שנתיים נוספות למסגרת עליית הנוער. במקביל לאיתור הילדים, נמצאו 120 תורמים שהתחייבו לתרום למשך 4 שנים רצופות.
המפעל טיפל בילדים בגילים 11 עד 14, והיווה מעין שלב מוקדם לחטיבות החינוכיות של עליית הנוער. הכוונה הייתה לקלוט את הילדים בכיתות יחד עם ילדי הקיבוץ, שהכיתות בהן לא היו מלאות. פריאר התאימה לכל ילד את המסגרת ההולמת אותו, ובמו ידיה הובילה אותו למקום שנועד לו.
בשנות השבעים, משהלך ופחת מספר הילדים שנקלטו בקיבוצים, חל שינוי במדיניותו של המפעל. שינויים והתאמה לצרכים המשתנים של החברה בישראל הובילו את משרד החינוך והתרבות לאמץ את המפעל כסוכן מתאים לטיפול בתלמידים נושרים ולהפיכתו בשנת 1973, לעמותה הפועלת בשם משרד החינוך ובתקצובו, בסידורם של ילדים נזקקים, בעלי פוטנציאל שכלי תקין, הסובלים מהזנחה, מדחייה או מנטישה ב"משפחתונים", ב"כפרי ילדים", במשפחות אומנה, במעונות משפחתיים ובמסגרות פנימייתיות אחרות.
פריאר עמדה בראש המפעל עד יום מותה.
הקרן למלחינים ישראלים
בשנת 1958 התרחבה פעילותה של פריאר לתחום התרבות. נוסף לכתיבת כמה ספרי שירה, היא הקימה את "הקרן למלחינים ישראליים", לקידום המוזיקה הישראלית המקורית.
הקרן חדלה להתקיים עם מותה.
הקמת הטסטמוניום
בשנת 1966 הקימה יחד עם המלחין רומן האובנשטוק-רמתי את "הטסטימוניום" (Testimonium, 'עדות') – מפעל שנועד להנציח באמצעות יצירות מוזיקליות מאורעות מרכזיים בתולדות העם היהודי. למפעלה זה גייסה פריאר מלחינים נודעים, יהודים ולא-יהודים, בהם בן-ציון אורגד, סרג'יו נטרא, האגל, שטוקהאוזן, קסנאקיס ואחרים.
כמו כן כתבה את התמליל לאופרה "אמנון ותמר" מאת יוסף טל ולאופרה "משפט 19" מאת יצחק סדאי. עוד בוצעה לראשונה בטסטימוניום הראשון הקנטטה הכוריאוגרפית "ירושלים" מאת המלחין דוד עורי, לטקסט מפסוקי תהילים.
המאבק להכרה
פריאר ניהלה מאבק עיקש ותבעה מראשי עליית הנוער ומנהליו להכיר בה כמייסדת. היא פעלה נגד משה קול, שעמד עשרות שנים בראש הארגון, ופעל תחת צלה של סאלד.
בעקבות תביעה משפטית של פריאר נגד משה קול ב-1954 על "התעלמות ממאמציה והישגיה כמייסדת עליית הנוער" ומאבקים נוספים שניהלה להכרה בהישגיה, קבע בית המשפט המחוזי בירושלים שפריאר היא היוזמת של מפעל עליית הנוער והיא זו שהניחה את יסודותיו, כך הוכרו זכויותיה של פריאר בהצלת אלפי ילדים יהודים באירופה.
ב-1958, הוענק פרס ישראל לעליית הנוער. הגורמים הרשמיים המשיכו להתעלם מפריאר והיא לא הוזמנה לקבלו. ספרים לא מעטים שנכתבו ברבות השנים על עליית הנוער המשיכו להפחית בחשיבות תרומתה, והזכירו את שמה בחטף או כלל לא. הספר שיצא במלאת מאה שנה להולדתה של סאלד ציין בקצרה את שמה של פריאר, ולא התייחס לתרומתה.
ב-1966, פנה יצחק ארצי שהחליף את משה קול בתפקידו, אל פריאר בבקשה לכתוב מאמר בספר שפורסם על עליית הנוער. במאמר זה תיארה את פעילותה בהקמת הארגון. פרסום הספר שערך רוזנבליט סלל את הדרך להכרה הרשמית במעמדה של פריאר.
הנצחות
על אף פועלה הרב, שמה של פריאר חקוק על קומץ אתרים:
קבוע ארדש-קופלנד
קבוע קופלנד-ארדס הוא קבוע מתמטי הקשור לחקר תורת הגרפים ותורת המספרים. הוא מוגדר כמספר אי רציונלי ממשי.
הקבוע הוצג על ידי המתמטיקאי פול ארדס בשנת 1955, ולאחר מכן שופר על ידי המתמטיקאי אלן קופלנד בשנת 1972הקבוע משוער להיות: 0.235711131719232931374143…
בדומה לקבוע צ'אמפרנאוונה, הקבוע מוגדר להיות סדרה אינסופית של מספרים, אך במקום מספרים טבעיים, המספרים הם מספרים ראשוניים. ניתן להוכיח כי המספר הוא אי-רציונלי על בסיס משפט דיריכלה, השערת ברטראן או על בסיס השערת רמראה שאומרת שכל מספר טבעי ניתן להציג כסכום של עד שישה מספרים ראשוניים. המספר הוא מספר נורמלי מעל בסיס 10, דבר שהוכח על ידי פאול ארדש וארתור קופלנד ב-1946, שעל שמם נקרא המספר. ניתן גם להגדיר את המספר על ידי הטור האינסופי הבא: כאשר pn הוא המספר הראשוני ה-n-י. ניתן גם להגדיר אותו על ידי השבר המשולב הבא:
קבוע קשור
ניתן להגדיר בצורה דומה קבוע מעל בסיס b, שכאשר המקום העשרוני הוא ראשוני, אז הספרה היא 1 ואחרת הספרה היא 0, ונוצר המספר הבא ניתן להגדיר אותו על ידי טור אינסופי כמו קבוע ארדש-קופלנד: כאשר pn הוא המספר הראשוני ה-n-י', כמו בטור הקודם.
מציצנות
מציצנות היא פאראפיליה המתבטאת בהתנהגות (הנקראת גם "סקופופיליה" או "אינספקציונליזם") המכוונת להשגת הנאה מינית על ידי הצצה בסתר באנשים.
מאפיינים
לעיתים המציצנות מלווה באוננות. המציצן אינו אדם שהזדמן לו להציץ ולספק סקרנות באורח חד פעמי, אלא אדם היוצא לסיורים וחיפושים אחר מקומות להציץ תוך כדי הפרת פרטיות. המציצן יכול למחזר את מושא העוררות ואינו חייב להציץ בכל פעם על מנת להתגרות. התנהגות המציצנות מתחילה בדרך כלל בגיל ההתבגרות ודועכת בסביבות גיל 40.
בדרך כלל המציצן לא רוצה לקיים יחסי מין עם האדם בו הוא צופה, ואינו אלים. הצפייה באדם מושכת, מעוררת אותו, וגם הפרטיות והמסתורין שאופפים את הפעילות המינית מוסיפים ריגוש, כך גם המתח והסכנה הכרוכים בהצצה. המציצנות מהווה תחליף לבעלי סקרנות שחשים בלתי כשירים ביחסים עם אחרים - מסופק גם יצר הסקרנות וגם היצר המיני ללא הסכנה בדחייה וכישלון.
בתרבות
בסרט הישראלי "מציצים" משנת 1972, בכיכובם של אריק איינשטיין ואורי זוהר, נושא המציצנות הוא אחד המוטיבים החוזרים, ומכאן שמו של הסרט. בסרט מוצגים מספר צעירים הנתפסים בזמן שמנסים להציץ אל תוך מלתחות הנשים.
קווה-קווה
קווה-קווה (אנגלית: Cootie Catcher) היא יצירת אוריגמי אשר משמשת כמשחק ילדים בעל גרסאות שונות. בישראל בגרסה נפוצה של המשחק, המחזיק בקווה-קווה פותח את הקווה-קווה מספר פעמים לפי בחירת השחקן השני פותח את הקיפול וקורא את התשובה שתחת הסימון שבחר עמיתו למשחק. התשובה אשר רשומה בפנים יכולה להיות כל דבר, לרוב היא "תחזית עתידות", משימה כלשהי או תואר (כגון יפה, מכוער, חכם, טיפש וכדומה) המיוחסים לשחקן השני.
קישורים חיצוניים
שיא העולם בקווה קווה הוא ישראלי https://www.migdalor-news.co.il/27937-2/
השוואת מחירים באינטרנט
אתר השוואת מחירים מציג לצרכן רשימות מחירים של מוצר מסוים או של קבוצת מוצרים מסוג מסוים ואת חנויות האינטרנט המוכרות אותם. שירות זה מאפשר לצרכן לבצע סקר שוק בדקות בודדות. לרוב, אתרי האינטרנט המספקים שירות זה אינם מוכרים את המוצרים בעצמם אלא מקבלים עמלות מכירה מהחנויות אליהן הם מקשרים.
באמצע שנות ה-90, שלושת מנועי האינטרנט המצליחים ביותר שסיפקו שירותי השוואת קניות היו: Killerapp.com, Pricewatch.com ו-Bargain Finder. קילר-אפ, שפותח על ידי בן צ'יו, עזר לקונים למצוא מחירי אביזרי מחשב באמצעות איסוף ידני מקטלוגים ועיתונים. מאוחר יותר הגיעו נתוני המחירים באתר זה מהספקים ישירות. חברת פרייס וואץ' נקטה בגישה שונה, ומלכחתילה ביקשה מספקי המוצרים עצמם להירשם ולספק נתוני מחירים. בעוד ששירותים אלה זכו לפחות תשומת לב, בארגן פיינדר, שהושק ב־1995, היה הצלחה גדולה. הוא תוכנת כך שהוא בודק את ההשפעה של התנהגות ארביטראז' בקרב הקונים ברחבי האינטרנט מול הספקים. התנהגות זו השפיעה על הספקים בכך שהתחרותיות עלתה, ועל הקונים בכך שהמחירים ירדו. כמו כן, הוא סיפק פתרון לחששות של שאר מנהלי מנועי השוואת הקניות באותה תקופה, אשר חשבו כי מידע רב על מוצרים באינטרנט יוביל קונים לרכוש אותם מספקים המציעים מחירים נמוכים יותר, וכך יפגע בחוויית הקנייה המקוונת. האתר איפשר לקונים לחפש פריטים, לקבל רשימת מחירים ממספר חנויות ולחקור או לרכוש את המוצר. מנתוני השימוש באתר התברר שרוב המשתמשים בחרו במחיר הזול ביותר. לקמעונאים היו תגובות מעורבות, חלקם חסמו את האתר, בעוד שאחרים חיפשו שיתוף פעולה.
אתרי השוואות מחירים אלו פועלים כסוכנים דיגיטליים, אשר מחלצים מידע רלוונטי עבור הצרכן ממסדי נתונים נרחבים ומציגים לצרכן את ההצעות העונות לחיפוש שלו. כתוצאה מכך הצרכן מסוגל לבצע השוואת מחירים מקיפה יותר מאשר על ידי ביקור בחנויות או על ידי חיפוש עצמאי באינטרנט.
אתרי השוואות מחירים מאפשרים לצרכן לבצע מיונים וסינונים למידע הדרוש, אתרים אלו משתמשים בטכנולוגיות סוכנים חכמים על מנת לסייע לצרכן לקבל את התוצאות והחלופות הרצויות. הצגת החלופות האפשרויות מקלות על הצרכן בעת ביצוע קבלת החלטה על ביצוע הרכישה המותאם לצורכיו. כיום ניתן להשתמש באתרים להשוואת מחירים בסוגים שונים של ענפים, כגון לבחירת חופשות, ביטוח, חבילות סלולר, בנקים ועוד. באתרי השוואות אלו הצרכן נכנס בוחר מוצר מסוים ומוצגות לו מספר אפשרויות של חברות קמעונאות רלוונטיות המותאמות לחיפוש. החלופות מציגות מחירים ומאפיינים נוספים כגון מאפייני המוצר וזמינות המוצר לביצוע הזמנה. הצרכן מעריך את החלופות שמוצעות לו ומבצע בחירה באמצעות הקלקה על הצעה מסוימת.
קיימים מספר יתרונות לשימוש באתרים מסוג זה, לרבות הגדלת השקיפות בתהליך הרכישה וכן הגדלה של התחרות בין מוכרים ברשת. השוואת מחירים גם יכולה לסייע לצרכנים בחיסכון בעלויות ובפיתוח הרגלי צרכנות נבונים יותר.
לולה וילמה
מאמר שנתפרסם אודותיה לאחר מותה חוקר כיצד הצליחה וילמה להגיע למעמד כה פופולרי של "מקום ראשון ככל הנראה באסטוניה", כאשר ספריה מתארים שיטות טיפול אלטרנטיביות המושרשות עמוק באמונה בבורא עולם ואלמנטים דתיים, כאשר דמוגרפית אסטוניה נחשבת למדינה חילונית מובהקת ואחת מהמדינות החילוניות ביותר בעולם.
ביוגרפיה
וילמה נולדה בעיירה ייגבה שבמזרח אסטוניה בשנת 1950. וילמה היא בוגרת של בית הספר לרפואה באוניברסיטת טרטו בשנת 1974. בהמשך התמחתה בגינקולוגיה. היא עבדה בבתי החולים ראפלה והאפסאלו. בשנת 1991 פתחה מרפאת גיניקולוגיה פרטית.
באותה שנה שפתחה את הקליניקה הפרטית, נתוודעה לפארא-פסיכולוגיה, והחלה לחקור את הנושא שהפך למרכז מחקרה וכתיבתה מאז, בעיקר בתחום "ריפוי מחשבתי".
וילמה נהרגה ב-22 בינואר 2002, בתאונת דרכים, אך ספריה ממשיכים להימכר בפופולריות גם שנים לאחר מותה.
אנטוניו לופס גררו
אנטוניו לופס גררו (בספרדית: Antonio López Guerrero; נולד ב-13 בספטמבר 1981; בנידורם שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
לופס החל את הקריירה שלו באתלטיקו מדריד. לאחר עונתו הראשונה במועדון, בה עזר לאתלטיקו להעפיל לליגה הראשונה בספרד, הושאל לאוסאסונה למשך שנתיים, בהן החמיץ חמישה משחקי ליגה בלבד. לאחר מכן חזר לאתלטיקו והפך לשחקן קבע בקבוצה. לופס זכה עם הקבוצה בליגה האירופית כקפטן לאחר ניצחון במשחק הגמר על פולהאם.
לאחר עונת עזב לופס את אתלטיקו מדריד וחתם במיורקה, לאחר שנתיים עזב את הקבוצה.
לופס היה בסגל נבחרת ספרד במונדיאל 2006. את משחקו הראשון בנבחרת שיחק במוקדמות הטורניר, מול נבחרת סרביה ומונטנגרו בתיקו 0:0.
פלוריאנו אברמוביץ'
פלוריאנו אברמוביץ (מוכר גם כדון פלוריאנו אברמוביץ, באיטלקית: Don Floriano Abrahamowicz; נולד ב-7 באפריל 1961 בווינה, אוסטריה) הוא כומר רומי-קתולי איטלקי יליד אוסטריה, בן למשפחה בעלת שורשים ארמניים, איטלקיים, וגרמנים. הצהיר הצהרות תמיכה ברעיונות הכחשת השואה.
אברמוביץ' משרת בקודש בקפלה "הבתולה הקדושה מלוּרד" בלנצאגו די סילאה (Lanzago di Silea), במחוז טרוויזו שבאזור ונטו, המשתייך לכת השמרנית המתבדלת הקרויה "מסורתית" במסגרת הכנסייה, אותה יסד הארכיבישוף מרסל לפבר (1905 – 1991). אברמוביץ' היה הממונה על פעילות כת זו בצפון מזרח איטליה, מטעם "אגודת הקדוש פיוס העשירי". בגלל דעותיו, שהוגדרו בסופו של דבר כמנוגדות לברית זו, סולק משורות הברית בפברואר 2009.
פרטים משפחתיים וביוגרפיים
פלוריאן אברהמוביץ' נולד ב-7 באפריל 1961 בווינה, בירת אוסטריה, כבן הצעיר מבין חמשת ילדיו של אלכסנדר אברהמוביץ', כומר לותרני קרוב לוודאי ממוצא ארמני, ושל מריה תרזה אמנטאה (Amantea), פסנתרנית ילידת איטליה. הסב, יעקב אברהמוביץ' נולד וחי ביישוב פוז'וריטה (Pojorâta) בדרום בוקובינה שברומניה, שם הייתה קיימת גם קהילה גרמנית לותרנית (גרמנים הקרויים "ציפסרים" או "גרמנים קרפטיים"). אשתו, הלנה לבת זוכר (Socher), ילידת איגלאו שבבוהמיה, הייתה ככל הנראה נוצרייה שהשתייכה לקהילה זו. בני הזוג היגרו בשנת 1926 לווינה. ידוע שהיו יהודים בשם אברהמוביץ', תושבי סירט, שנספו מאוחר יותר בשואה, בטרנסניסטריה. אולם השם אברהמוביץ' מוכר בקרב הארמנים מבוקובינה ופולין וככל הנראה, אין קשר בין אותם יהודים ולכומר. פלוריאן אברהמוביץ' הביע לא פעם תרעומת לגבי מה שראה הבלטת רצח העם של היהודים בהשוואה להתעלמות מרצח העם נגד הארמנים ומרצח העם שבוצע על ידי סטלין.
אחותו של אלכסנדר, אלפרידה הובר-אברהמוביץ' (2001-1922), הייתה מחנכת, משוררת והוגה פמיניסטית ידועה בציריך, לשם היגרה אחרי סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית.
אלכסנדר אברהמוביץ, שכיהן ככומר בעדה הלותרנית הזעירה האוסטרית, אימץ לעיתים דעות נונקונפורמיסטיות מנקודת מבטה של כנסייתו. בשנת 1995, למשל, פרסם בעיתון האוסטרי "די פרסה" קריאה נרגשת בזכות רווקות הכמרים כפי שמקובל בכנסייה הקתולית. שלשת בניו; קלמנס, ניקולה ופלוריאנו, אכן פנו בדרך זו, המירו את דתם לקתולית והפכו לכמרים בכנסייה זו. להבדיל מפלוריאנו, שני אחיו לא התכחשו לקו הרשמי של ועידת הוותיקן השנייה ולא הצטרפו לכת של החשמן לפבר. האח האמצעי, ניקולה, הידוע כיום בשמו כנזיר, דון ג'ובני פאולו (יוהנס פאול) אברהמוביץ', מכהן כ"פריור" של האבצייה הבנדיקטנית פאול הקדוש מחוץ לחומות ברומא. בגלל מוצא אמן לכל האחים יש אזרחות איטלקית.
חסיד של הארכיבישוף לפבר
ענף זה של הכנסייה הקתולית, שאברמוביץ' הוא אחד מדובריו המתוקשרים, והמייצג מיעוט של מאמינים, דוגל בין השאר, בהחזרת המיסה בלטינית, כפי שהייתה נהוגה לפני ועידת הוותיקן השנייה, חזרה לחלקים מהנוסחים הליתורגיים הכוללים תביעה אל היהודים להתנצר וכו'. סיעה זו הוקעה בעבר על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני. בדומה לחסידים אחרים של החשמן לפבר אברמוביץ' מוכר בעמדותיו נגד החלטות ועידת הוותיקן שנייה ונגד האפיפיורים שיזמו אותה – יוחנן ה-23 ופאולוס השישי. השקפותיו הפוליטיות, כולל תאוריות הקונספירציה שהוא דוגל בהן, דומות לאלו של הימין הרדיקלי והאנטישמי. בינואר 2009 הוסר על ידי האפיפיור בנדיקטוס ה-16 החרם נגד ארבעה נציגים בכירים, חברים בזרם אמוני זה, לרבות הבישוף ויליאמסון.
האשמות באנטישמיות ובהכחשת השואה
בינואר 2009 תמך אברהמוביץ בהכחשת שואה של עמיתו, ראש אגודת הקדוש פיוס העשירי, הבישוף ריצ'רד ויליאמסון. לדבריו תאי הגזים במחנות הריכוז הנאציים שימשו רק לחיטוי וכי מספר הנספים בשואה הומצא על ידי ראשי הקהילה היהודית בגרמניה מבלי לבדוק את העובדות. הוא העלה טענות נגד הדגש המופרז לטעמו שעושים היהודים בקשר לשואתם בהשוואה המקרי טבח המוניים או של עמים אחרים כמו הארמנים וטען כי "היהודים בהתחלה היו אנשי האלוהים...לאחר מכן הם הרגו את האל...בסופו של דבר הם יחזרו לישו". פרט לעמידתו לימין הערבים הפלסטינים הסובלים מהתקפות ישראל וגינוי פשעים שלדבריו ביצעה ישראל במלחמתה בחמאס בעזה, השווה האב אברהמוביץ גם את צ'רצ'יל לפושעים הנאצים בגלל ההפצצות האוויריות הבריטיות על גרמניה בימי מלחמת בריטניה בגרמניה הנאצית.
עמדותיו בנושא השואה הביאו לביקורת רבה כלפיו מצד פוליטיקאים ואנשי דת איטלקיים. פלאביו טוסי, פוליטיקאי מוונציה אמר על אברהמוביץ כי דעותיו "לא מקובלות, לא נתפסות ומפלצתיות". ב-5 בפברואר 2009 אגודת הקדוש פיוס העשירי השעתה את חברותו של אברהמוביץ באגודה בשל דעותיו ובשל הראייה כי המשך הקשר של האגודה אליו יביא לפגיעה בשמה ובעבודתה לטובת הכנסייה.
בקשר להאשמות באנטישמיות נגדו ונגד עמיתו ויליאמסון, אברמוביץ' הצהיר ש"קתולי אינו יכול להיות אנטישמי". כמו כן טען כי הוא בעצמו בעל שורשים יהודיים
קונספירציה של בנקים, בונים חופשים ובני שטן
לדברי אברהמוביץ "האסלאם משמש כלי בידי מעצמות והבונים החופשים היהודים על מנת לאיים על הערכים הקתוליים ולמוטט את מסורת חברתנו. הם משתמשים באסלאם מפני שאינם יכולים לפעול במישרין. אבל המאבק אינו אבוד עדיין". בדרשותיו הביע תקוה בהתנצרותם של היהודים וגינה במילים חריפות את שלטון הכסף והבנקים (אוזורוקטיה usurocrazia ) בעולם והתבטא נגד הניסיון לאחד את אמונות העולם - ה"אקומניזם".
פעילות פוליטית
אברהמוביץ' נמנה עם תומכי המפלגה הבדלנית הימנית "הברית הלומברדית" (לגה לומברדה) של אומברטו בוסי וברך על ישיבות של הפרלמנט הלומרדי של מפלגה זו שהתכנס בעיר ויצ'נצה.
מג'יק (מודיעין)
בתקופת מלחמת העולם השנייה, מג'יק (באנגלית: Magic) היה כינוי שניתן על ידי האמריקאים למודיעין שהופק מפענוח תשדורות שהוצפנו על ידי מכונת PURPLE, שהייתה בשימוש משרד החוץ היפני.
מידע שעבר בתעבורת ה-PURPLE
יפן השתמשה במכונת PURPLE כבר ב-1939. אולם, מנתחי צופן אמריקאים ובריטים פענחו חלק מההודעות הרבה לפני המתקפה על פרל הארבור. מפענחי צופן אמריקאים, פענחו ותרגמו הודעה בת 14 חלקים, שהכריזה על ניתוק היחסים עם ארצות הברית, בשעה 1 אחר הצהריים לפי שעון וושינגטון, ב-7 בדצמבר 1941, עוד טרם השגרירות היפנית הספיקה לעשות זאת. קשיים שהתעוררו בשגרירות היו הסיבה העיקרית לכך שההודעה הגיעה באיחור.
ארצות הברית לא מצאה כל רמז בחומר המודיעיני אודות ההתקפה הממשמשת ובאה בפרל הארבור. הסיבה לכך הייתה זהירות היפנים שלא לדון בהתקפה המתוכננת על גבי ערוצי התקשורת של משרד החוץ. למעשה, למשרד החוץ היפני לא היה כלל מידע מפורט אודות ההתקפה שבדרך. ה-PURPLE פשוט נתפס בעיני הצבא, הלאומני יותר, כלא מספיק אמין. גישה אמריקאית לתעבורת תקשורת דיפלומטית יפנית פרטית (אפילו לתעבורה הסודית ביותר) הייתה פחות שימושית משהייתה עשויה להיות משום שהמדיניות ביפן שלפני המלחמה הוכתבה בעיקר על ידי ארגוני צבא (למשל בסין ובמנצ'וריה) ולא על ידי משרד החוץ היפני. משרד החוץ עצמו מנע במתכוון מהשגרירויות ומהקונסוליות שלו, מידע שכן היה ברשותו. לכן היכולת לקרוא שדרים של PURPLE העלתה חרס בכל הנוגע לכוונות הצבאיות של יפן.
הטיפול במג'יק לפני ההתקפה על פרל הארבור
המידע הדיפלומטי שעלה מהחומר המודיעיני היה בעל ערך מוגבל עבור ארצות הברית בשל דפוס ההפצה שרווח בממשל האמריקאי. חומר המודיעין הופץ באופן שמקבלי החלטות רבים שבדיעבד היו צריכים לקבל נגישות אליו לא הורשו לעיין בו. אנשים שהחומר כן הגיע אליהם (לפחות כך היה לפני ההתקפה על פרל הארבור) ראו כל הודעה רק ברפרוף שכן שליח עמד הכן לקחת את ההודעה חזרה. כל הודעה נקראה בנפרד מהודעות אחרות ולא הותרו שכפולים או סיכומים בכתב של החומר. לפני ההתקפה על פרל הארבור, הייתה לבעלי הנגישות לחומר גישה רק לאותם פיענוחים שהוגדרו כבעלי חשיבות על ידי קציני הצבא או הצי. ברם, היכולת לעיין בהודעות ה PURPLE העניקה לבעלות הברית יתרון מכריע במלחמה. מקרה מפורסם הממחיש זאת קשור בשגריר היפני בגרמניה. השגריר נהג לשלוח דיווחים שוטפים ומפורטים, שהוצפנו באמצעות מכונת ה PURPLE, לטוקיו. הדיווחים כללו מידע בנוגע לשיחות אישיות שהשגריר קיים עם היטלר וכן בנוגע לביצורי הגרמנים בחופים אליהם היו עתידים לפלוש בעלות הברית ביום הפלישה D-Day.
היסטוריה
שבירת צופן ה-PURPLE עוררה מספר קשיים ולבטים אצל האמריקאים: מי יקבל את הפענוחים, אילו פענוחים, באיזו תדירות, תחת אילו נסיבות ולבסוף נשאלה השאלה המהותית, מי יבצע את השילוח של החומר? צבא ארצות הברית וכן הצי האמריקני התעקשו שהם לבדם יטפלו בשילוח כל התעבורה המוצפנת, בעיקר לקובעי המדיניות הבכירים במדינה. לבסוף, לאחר סחבת רבה, הושגה פשרה: הצבא והצי יחלקו את האחריות על הפענוחים באופן שווה ולסירוגין. אם ביום נתון הפענוחים יהיו באחריות הצבא אזי ביום הבא הם יהיו באחריות הצי.
רשימת התפוצה כללה לבסוף חלק ממנהלי המודיעין הצבאי בוושינגטון ובמקומות נוספים. בנוסף, נכללו ברשימה חלק ממובילי המדיניות האזרחית בוושינגטון.
שגרת ההפצה כללה את הצעדים הבאים:
תהליך הפענוח
היו מספר צעדים שהיה הכרחי לנקוט לפני שהודעה מפוענחת הייתה מוכנה להפצה:
בתקופה שלפני ההתקפה על פרל הארבור, הטיפול בחומר המודיעיני וכן תהליך ההפצה היו מסורבלים ולא יעילים. ברם, החוויה יוצאת הדופן שהייתה גלומה בקריאת תשדורות סודיות של ממשלה זרה, לפעמים אפילו לפני שההודעה נקראה על ידי מקבלה, הייתה כה מעוררת התפעלות עד כי מישהו בממשל (ייתכן שהנשיא רוזוולט) כינה חוויה זו בשם Magic (באנגלית: "קסם"). כך דבק בחומר המודיעיני של ה-PURPLE שם זה.
מודיעין MAGIC ו"צו נשיאותי מספר 9066"
היבט מסוים של MAGIC נותר שנוי במחלוקת עד עצם היום הזה. מידת ההשפעה, אם בכלל, שהייתה לייירוטים על הפרסום של צו נשיאותי מספר 9066 בארצות הברית. צו זה הוביל לכליאת היפנים שחיו בחוף המערבי של ארצות הברית. האישים שהגנו על צעדים אלו, ביניהם הסופרת מישל מלקין, הצביעו על הייירוטים של MAGIC כצידוק למאסרים. ההגיון היה שמספר ירוטים הכילו תכנים לגבי רשת ריגול שהקימו קונסוליות יפניות בקרב האוכלוסייה של האמריקנים ממוצא יפני. הדבר הוביל למסקנה שכל קהילת האמריקנים היפנים מהווה סיכון לביטחונה של ארצות הברית.
הנושא צבר תאוצה בעת פרסומו של הספר של מלקין, "בהגנת הכליאה". בספר מהווים ירוטי Magic כלי להגנה על טענותיה.
פרסום השדרים
כמה מהשדרים שיורטו ופוענחו פורסמו לציבור בשנת 1978 על ידי ממשלת ארצות הברית (The Magic Background of Pearl Harbor:, Government Printing Office, 8 volumes).
לדוגמה:
שדרים מיורטים מקונסוליות יפניות בארצות הברית אל טוקיו
בהמשך שנת 1941, חלק מההודעות בין טוקיו לבין השגרירויות והקונסוליות שלה יורטו. בתגובה להוראות שניתנו להסב את כובד המשקל ממאמצי תעמולה לריגול, דיווחו הקונסוליות היפניות את המידע שלהן באמצעות ערוצים דיפלומטיים או לעיתים אם הזמן דחק, באמצעות הודעות מקודדות. הדבר סיפק עבור הנשיא האמריקאי ויועציו הבכירים רמזים חיוניים לגבי מידת ההתקדמות של היפנים.
ירוטים שבוצעו במאי 1941 לשדרים שמקורם בקונסוליות בלוס אנג'לס ובסיאטל מראים שהיפנים דיווחו על הצלחות בהשגת מידע ושיתוף פעולה מיפנים אמריקנים ומגורמים נוספים.
צפנים יפנים נוספים
למעשה, PURPLE, היה אשנב שאפשר הצצה טקטית מוגבלת לתוכניות ולמדיניות של היפנים. המגבלה נבעה מאופיה יוצא הדופן של מדיניות קבלת ההחלטות היפנית לפני המלחמה. בשלב מוקדם, נפתח צוהר טקטי איכותי יותר, שאפשר הצצה לקידוד של הצי. הכינוי שניתן לקידוד על ידי מפענחי צופן של הצי האמריקני היה JN-25. פענוח הגרסה שהייתה בשימוש בתקופה שלאחר ה-7 בדצמבר 1941, סיפק מידע מקיף שאפשר לארצות הברית להשיג ניצחונות ימיים בקרב ים האלמוגים ובקרב מידוויי. בנוסף תרם הפענוח לחיסול מוצלח של רוב הכח האווירי של הצי היפני ולעצירת התקדמות היפנים דרומה. מאוחר יותר, תעבורת JN-25 מפוענחת גם סיפקה לוחות זמנים ונתיבים של המטוס שבו היה אמור גנרל איסורוקו יממוטו לטוס במהלך סיור פיקוח בדרום מערב האוקיינוס השקט. כך נפתח חלון הזדמנויות, לחיל האוויר של צבא ארצות הברית, לחסל את הקצין אשר תכנן את המתקפה על פרל הארבור. מאוחר יותר, גישה להודעות מפוענחות של הצבא היפני, סייעה לתכנן את המשך המערכה לעבר הפיליפינים ואף מעבר להם.
עיתון השיקגו טריביון פרסם מיד לאחר קרב מידווי סדרה של תחקירים בהם נטען, שהניצחון האמריקאי הושג בעיקר בזכות העובדה שהאמריקאים שברו את הצפנים היפניים (שמות הצפנים לא נחשפו). למזלם של האמריקאים, היפנים וידידיהם לא נתנו דעתם לכיסוי העיתונאי שאף התרחב לעיתונים אחרים בארצות הברית. באותה מידה הם גם לא נתנו דעתם להכרזות שניתנו על במת הקונגרס האמריקאי. זו הסיבה שהצפנים היפניים לא עברו כל שינוי או שיפור.
תחקור לאחר המלחמה
היכולת לפענח את תעבורת ההודעות היפניות בכלל ושל PURPLE בפרט, הייתה נושא לשימועים בקונגרס לאחר מלחמת העולם השנייה. היה ניסיון להבין מי, אם בכלל, אשם במחדל המתקפה על פרל הארבור. במהלך השימועים למדו היפנים לראשונה שמכונת ההצפנה PURPLE נפרצה. זמן מה לאחר המלחמה, המשיכו היפנים להשתמש במכונה בעידוד הכיבוש האמריקאי. בלבול רב שרר בנוגע למידת הידיעה שהייתה בוושינגטון או בהוואי. היו שסברו ש"מישהו בוושינגטון" ידע אודות ההתקפה הממשמשת והכישלון להתריע בפני הוואי היה בוודאי מכוון. ברם, PURPLE שימש לתקשורת דיפלומטית, לא צבאית. ניתן היה רק למצוא רמזים ב- PURPLE לגבי פעולה צבאית יפנית עתידית. בנוסף, הצופן שהיה בשימוש הצי היפני, JN-25, לא נשבר טרם ההתקפה על פרל הארבור. ידוע גם שצופן זה הוחלף על ידי היפנים ממש לפני ההתקפה מטעמי זהירות.
טענה שהרוסים פענחו את PURPLE
הספר "חרב ומגן" שנכתב על ידי ההיסטוריון כריסטופר אנדרו ומבוסס על ארכיון מיטרוחין שהוברח מחוץ לרוסיה בתחילת שנות ה-90 על ידי איש הארכיון של הק.ג.ב. ואסילי מיטרוחין, מעלה טענה שהרוסים שברו באופן עצמאי את צופן ה-PURPLE היפני וכן את צופן RED. הספר מעלה טענה שהחלטת סטלין להסיט חיילים מאסיה המזרחית לעבר מוסקבה לצורך מתקפת הנגד בדצמבר 1941, נבעה מפענוחי הודעות PURPLE שמהן עלה מידע מהימן לפיו היפנים לא יתקיפו את הרוסים.
בספרות
הספר של ניל סטיבנסון, קריפטונומיקון (באנגלית Cryptonomicon), כולל תיאור גרסה דמיונית של Magic. שם מערכת הצופן היפנית מוחלף מ "PURPLE" ל"אינדיגו".
סדרת הספרים "The Corps" היא תיאור של פעולות מודיעין שביצעו הצי והמארינס באוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה.
אלקו
אלקו בע"מ היא חברת החזקות ישראלית, שנוסדה בשנת 1949 על ידי אלכסנדר זלקינד. נשיא החברה ובעל השליטה בה עד לפטירתו היה גרשון זלקינד, ומנהליה הם בניו, דניאל ומיכאל זלקינד. אלקו היא חברת האם של אלקטרה, אלקטרה מוצרי צריכה, אלקטרה נדל"ן, אלקטרה פאוור ואחרות. עד שנת 2021 חברות הבת של אלקו היו פעילות ב-17 מדינות, עם יותר מ-21,000 עובדים. מניות החברה נכללות במדד תל אביב 90 של הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
רקע
בשנת 1933 עלה אלכסנדר זלקינד עם משפחתו מגרמניה לארץ ישראל. לפני כן היו בבעלותו מפעלים בגרמניה ובאנגליה לייצור חלקים למכשירי רדיו. אביו של אלכסנדר היה תעשיין ברוסיה, ובבעלותו היו מפעלים המייצרים מנועי קיטור. בנו של אלכסנדר, גרשון למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב ולאחר מכן במכון הטכנולוגי של ציריך שם סיים תואר שני בפיזיקה גרעינית.
היסטוריה מוקדמת
אלכסנדר זלקינד הקים את אלקו, חרושת אלקטרו מכנית ישראלית בע"מ ב-1949, עם המהנדס יוסף שפילברגר ודיסקונט השקעות, כמפעל אלקטרומכני ברמת גן. החברה הפכה לספקית הבלעדית של שנאי כוח לחברת החשמל לישראל, וגם ייצאה את מוצריה. בשנת 1963, ניירות הערך של החברה נרשמו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בתחילת שנות ה-70 פתחה החברה מפעל ייצור חדש ברמת השרון. בהמשך הוקם בצפת מפעל לייצור מוני חשמל תחת החברה הבת אלקומט. בשנת 1973 הוקמה החברה הבת "אלקו התקנות ושירותים", שבסיסה בהרצליה, ועסקה בהתקנת ציוד חשמלי ואלקטרומכני. בשנת 1975 נוסדה חטיבת הבקרה והמחשבים "אלקונטרול". חברת הבת "אלקו מגלי אש" עסקה בהרכבה ובתחזוקה של מערכות לגילוי אש ולכיבוי אוטומטי.
ב-1987 ניסו מספר בעלי מניות לרכוש את השליטה באלקו. ברכישת המניות, שבבעלות דיסקונט השקעות וחברת ההשקעות דנות, סיכל גרשון זלקינד את ניסיון ההשתלטות, והגדיל את חלקו בחברה ל-80%. מנקודה זו ואילך ביצע זלקינד מיזוגים ורכישות, כאסטרטגיית ליבה של העסק.
1990 - 2009
בשנת 1992 רכשה אלקו את חברת "אלקטרה" מידי "כלל תעשיות", והרחיבה פעילותה לתחום המעליות ומיזוג אוויר.
בסוף שנות ה-90 הוקמה חברת הבת "אלקטרה נדל"ן", שרכשה נדל"ן מניב באירופה ובארצות הברית.
בשנת 2002 רכשה אלקו, תמורת 250 מיליון אירו, את הקונצרן הצרפתי ברנדט (Brandt), שנכנס להליכי פשיטת רגל, עם איגודי עובדים, אשר בירכו על ההשתלטות. הקונצרן היה אחד מייצרני מוצרי חשמל הלבנים הגדולים בעולם, ועסק בייצור ושיווק של מוצרים כגון תנורים, כיריים, מכונות כביסה, מייבשי כביסה, מקררים ומקפיאים. הקונצרן פעל תחת השם "אלקו-ברנדט" מספר שנים, ונמכר ביוני 2005 תמורת 891 מיליון ש"ח, ברווח של 100 מיליון יורו.
בשנת 2008 נמכרה פעילות ייצור השנאים של הקבוצה לקבוצת התעשייה השווייצרית וון רול הולדינג תמורת 290 מיליון ש"ח, עם רווח הון לפני מס של 120 מיליון ש"ח, למרות משבר כלכלי עולמי.
2010 - היום
בפברואר 2014 שינתה החברה את שמה מ"אלקו החזקות בע"מ" ל"אלקו בע"מ".
בשנת 2016 מכרה אלקו את הקרקע ברמת השרון, עליה שכן בעבר מפעל הייצור של החברה. היא גם מכרה את LAT, החברת הבת לנדל"ן למגורים בארצות הברית, וכן מכרה קרקעות בסין. כל העסקאות הללו תרמו להפיכתה לראשונה לחברה ללא חובות, והובילו לעידן חדש של מיזוגים ורכישות.
בינואר 2017 פורסם כי אלקטרה מוצרי צריכה הגיעה להסכמה לרכישת מפעילת הסלולר גולן טלקום תמורת 350 מיליון ש"ח, והעסקה הושלמה באפריל 2017. אלקטרה מוצרי צריכה מכרה את גולן טלקום באוגוסט 2020 לסלקום תמורת 630 מיליון ש"ח במזומן, עם רווח הון של 163 מיליון ש"ח.
בספטמבר 2017 רכשה החברה את הפעילות של רשת בתי הקולנוע "גלובוס מקס" תמורת 144 מיליון ש"ח, תוך שהיא גוברת על חמישה מתמודדים אחרים. ב-2018 בשיתוף עם הוט, מותגה הרשת מחדש כ-HOT CINEMA.
עם פטירתו של גרשון זלקינד בספטמבר 2017, הפכו בניו, דניאל ומיכאל, לבעלי השליטה, ומונו למנכ"לים משותפים בחברה.
ביולי 2019 רכשה אלקו את גרנית הכרמל שבבעלותה סופרגז, המספקת גז בישול וגז טבעי, תמורת 770 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2020 דיווח העיתון "כלכליסט" כי בוש ואלקטרה אמורות להקים מפעל ייצור למיזוג אוויר ומשאבות חום באשקלון, בהשקעה של 29.6 מיליון דולר. משאבות החום מהמפעל יופצו ברחבי העולם על ידי בוש, על פי הדיווח, כאשר החברות מצפות לשלוט ב-10% משוק משאבות החום האירופאי תוך ארבע שנים.
בשנת 2020, אלקטרה פולין (Electra Polska), החברה הבת של אלקטרה בע"מ, חתמה על הסכם עם טסלה, יצרנית הרכב החשמלי האמריקאית, לביצוע עבודה אלקטרומכנית במתקן הייצור האירופי הראשון שלה, Gigafactory ברלין-ברנדנבורג בעסקה בשווי 80 מיליון דולר. לפי "כלכליסט", Electra Polska השלימה גם פרויקטים אלקטרומכניים עבור מותגי הרכב הגרמניים פולקסווגן, אאודי ומרצדס-בנץ בעסקאות בהיקף כולל של יותר מ-75 מיליון דולר.
במאי 2021 רכשה החברה הבת אלקטרה מוצרי צריכה את השליטה ברשת הסופרמרקטים יינות ביתן, כאשר העסקה כללה את רשת החנויות מגה קמעונאות של יינות ביתן. במרץ 2022 חתמה החברה על מזכר הבנות עם רשת המרכולים קרפור, לפיו המותגים יינות ביתן ומגה יימחקו ו-150 סניפים יוסבו לסניפי רשת קרפור.
באוקטובר 2021 חתמה אלקטרה מוצרי צריכה על הסכם זיכיון ל-20 שנה עם רשת חנויות הנוחות הבינלאומית האמריקאית סבן אילבן להפעיל את המותג בישראל, עם אופציה להארכת ההסכם ב-50 שנה נוספות.
בשנת 2021 רכשה אלקו 29.8% ממניות אי.די.בי השקעות, הבעלים של כמה חברות ידועות בישראל.
החברות הבנות בבורסה
החברה שולטת במספר חברות בנות, ארבע מהן נסחרות בבורסה :
אלקטרה בע"מ
נוסדה ב-1945, פעילותה העיקרית של אלקטרה היא בנייה, תשתיות ומערכות אלקטרומכניות בעיקר בישראל, ארצות הברית ואירופה; ניהול מתקנים, והקמת ופיתוח פרויקטים בתחום הנדל"ן. החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב ונכללת במדד תל אביב 35, עם הכנסות שנתיות של 2.5 מיליארד דולר ב-2020. מטה החברה נמצא בתל אביב, והיא פועלת ב-17 מדינות והעסיקה 13,200 עובדים ב-2021. החברה מחולקת למספר חטיבות:
אלקטרה מוצרי צריכה
אלקטרה מוצרי צריכה נכללת במדד תל אביב 90 ומאורגנת בחמש חטיבות: יבוא מוצרי צריכה חשמליים; קמעונאות של מוצרי צריכה חשמליים; קמעונאות מזון ; ספורט ופנאי; נדל"ן.
בשנת 2021 חברה אל חברת מיחזור להקמת מפעל המחזור הראשון בישראל למכשירי חשמל ביתיים גדולים, המוכרים גם כפסולת אלקטרונית כבדה - כמו מקררים ומזגנים – תוך השתלטות על כל שרשרת הערך, משלב הייצור ועד למיחזור.
בסוף 2021 הודיעה אלקטרה מוצרי צריכה על מעבר לתחום האנרגיה הסולארית, לאחר חתימת הסכם עם סולראדג' טכנולוגיות, במסגרתה תמכור חברת בת, אלקטרה סולאר, את מוצרי סולראדג' עבור התקנים סולאריים ביתיים בישראל, ולאחר שרכשה גם את השליטה ב-Solar Sensei, המייצגת את חברת הפאנלים הסולאריים האמריקנית סאן פאוור בישראל, ומייבאת, מייצרת ומפיצה ציוד סולארי כגון פאנלים סולאריים, ממירים וממטבים.
אלקטרה נדל"ן
אלקטרה נדל"ן מנהלת חמש קרנות הון פרטיות, עם התמקדות ברכישה, ניהול והשכרה של דיור בדרום מזרח אמריקה, אם כי היא פעילה במספר מדינות. החברה החלה כקרן השקעות נדל"ן למגורים רב-משפחתיים באמצעות חברת הבת אלקטרה אמריקה, ועברה לתחומים אחרים כגון קרן חוב וקרן מלונאות.
החברה העסיקה 800 עובדים בשנת 2021, ומרכזה בטמפה, פלורידה. במרץ 2021, החברה הכריזה על שותפות עם Transcendent Investment Management והקמת קרן בסך של 3 מיליארד דולרים לטובת רכישת בתי מגורים והשכרתם, בעיקר במדינות חגורת השמש; פלורידה, ג'ורג'יה, טקסס, צפון קרולינה, דרום קרולינה וטנסי.
שותפויות
לאלקו מגוון שותפויות עם מותגים גלובליים
קרן מלגות גרשון זלקינד
אלקו מקצה מיליון דולר מדי שנה דרך חברות הבת שלה לקרן המלגות ע"ש גרשון זלקינד להענקת חסות ללימודים אקדמיים עבור מועמדים מצטיינים.
תרומה לקהילות
הקבוצה ועובדיה תורמים למגוון מטרות קהילתיות. שותפי הקהילה של אלקו כוללים:
בית הספר לכלכלה איתן ברגלס באוניברסיטת תל אביב מציין את אלקו כתורמת.
דז'וואן
דז'וואן קייטאנו ויאנה (בפורטוגזית: Djavan Caetano Viana, נולד ב-27 בינואר 1949 באלגואס שבברזיל), הידוע כדז'וואן, הוא זמר ומלחין ברזילאי. דז'וואן משלב מקצבים דרום אמריקאיים מסורתיים עם מוזיקה פופולרית מארצות הברית, אירופה ואפריקה.
דז'וואן נולד במסייאו (Maceió, בירת מדינת אלגואס, צפון-מזרח ברזיל), למשפחה ענייה, בן לאם אפרו-ברזילאית ולאב הולנדי-ברזילאי. בנעוריו למד בעצמו לנגן בגיטרה והרבה לשחק כדורגל. בגיל 18, הקים את ההרכב "אור, קול, ממד" (בפורטוגזית: "Luz, Som, Dimensão" או "LSD"), אשר ניגן, בין היתר, סינגלים של הביטלס, בנשפים, במועדונים, בחופים ובכנסיות במסאיו. שנה לאחר מכן, נטש דז'וואן את הכדורגל והחל להקדיש את זמנו בעיקר למוזיקה. בשנת 1973, עבר דז'וואן לריו דה ז'ניירו והחל לשיר במועדוני לילה מקומיים. לאחר שהשתתף בפסטיבלים רבים, זכה לתשומת לב והקליט ב-1976 את האלבום "הקול, הגיטרה והאמנות של דז'וואן" (A Voz, o Violão e a Arte de Djavan). האלבום כלל את השיר "Flor de Lis" ("פרח חבצלת") שהפך לאחד מלהיטיו הזכורים ביותר. באלבומיו הבאים, בהם ניכרת השפעה של מוזיקה אפריקאית, להיטים כגון "Açaí", "Sina" ו-"Samurai". בין שיריו הנודעים, נמנים "Meu Bem Querer", "Faltando um Pedaço", "Pétala", "Lilás", "Esquinas", "Seduzir", "A Ilha", "Fato Consumado", "Álibi", "Azul", "Cigano" ו-"Serrado".
לחניו של דז'וואן הולקטו בידי מגוון אמנים בעולם, כגון אל ז'רה, כרמן מקריי, מנהטן טרנספר, לורדנה ברטה, אליאנה אליאס; בברזיל זכו יצירותיו של דז'וואן לביצועים של מוזיקאים כגון גל קוסטה, דורי קאימי ונאנה קאימי (בנו ובתו של דוריבאל קאיימי), לניני, ז'ואו בוסקו, שיקו בוארקי, דניאלה מרקורי, נאי מטוגרוסו, דומינגיניוס, קייטנו ולוזו, מריה בתאניה, ג'וני אלף, רוזה פאסוס ואחרים.
בשנת 1999 נמכרו 1.2 מיליון עותקים של אלבומו הכפול במופע חי, "Ao Vivo", ושירו "Acelerou" נבחר לשיר הברזילאי הטוב ביותר לשנת 2000 במסגרת פרסי גראמי הלטיני.
רמי קאשי
ביוגרפיה
רמי קאשי נולד וגדל בשכונת ג'סי כהן שבחולון.
לאחר שירותו הצבאי למד במסלול התלת-שנתי בית הספר למשחק של יורם לוינשטיין (2010-2007), אותו סיים בהצטיינות. במהלך לימודיו זכה במלגות של עדי קמרי ואורנה בן חורי, שיחק במחזמר "סיגל" בבימויו של צדי צרפתי, "בייבי בייבי" בבימויו של רוני מנדלסון, "אחד משלנו" בבימויו של כפיר אזולאי.
בשנת 2013 החל לשחק בסדרה "שנות השמונים", שמיוצריה: שלום אסייג ומני אסייג בה גילם את דמותו של פרדי "פלאברה" עובדיה. הסדרה צברה קהל צופים רב ולאחר 3 עונות שידור, זכיינית השידור רשת, הודיעה כי תפיק כ-2 עונות נוספות. בשנת 2019 השתתף בעונה הרביעית של הסדרה "כפולה", שם שיחק את צוף, עוזרו של מר רוג'ר/שימי הנדריקס.
בשנת 2020 שיחק בסדרה זיגי את דמותו של אמיר פורר.
טלוויזיה וסרטים
קאשי שיחק בסרטים: "הדילרים" שיצר עודד דוידוף, "עלטה" שיצר מיכאל מאיר, "שייח" שיצר שי פלדמן. ארבע על ארבע שיצר שי כנות ובורג שיצרה שירה גפן, וכן בסדרה "שנות ה-80" שיצרו שלום אסייג ומני אסייג.
כמו כן השתתף בסדרות: "ישראל" שיצר ישראל קטורזה, "חברות" שיצרה ליטל שוורץ, "מיאמי" שיצר גל זיו,"מזימות הציונים" שיצר עדי מרקוביץ, "כפולה" שיצרו רז יובן, רועי עידן, רוברטו בן שושן, אלעד חן ויואב גרוס וזיגי שיצרו שחר סגל ואורן יעקובי.
תיאטרון
קאשי שיחק בהצגות: "כרטיס לקרקס" שיצרה דפנה זילבר בתיאטרון תמונע, "משחקים בחצר האחורית" בבימויו של נועם שמואל בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, "מרחב מוגן" בבימויו של ארז שפריר, פאפעג'ינה שיצרה חנה גרינוולד בתיאטרון יפו.
מלריטה
מלריטה או מלוריטה (בבלארוסית: Маларыта, ברוסית: Малорита, בפולנית: Małoryta), היא עיירה בבלארוס, במרחק של כ־50 ק"מ מבריסק. בעיירה התקיימה קהילה יהודית פורחת עד מלחמת העולם השנייה. יהודי העיירה הוצאו להורג בבורות ירי ביוני 1941.
לפני מלחמת העולם השנייה
השם מלריטה משמעו ריטה הקטנה. ריטה הוא נחל שעובר בקרבת העיירה. העיירה נמצאת בלב אזור פולסיה, השייך לבלארוס, והמשופע בביצות וביערות עד. בהסכם ברסט ליטובסק ב־1922 מסרו הסובייטים את האזור כמחווה של רצון טוב לידי הפולנים.
ראשוני היהודים הגיעו למלריטה בתחילת המאה ה-18. בתחילת המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 התחזקה ההתיישבות היהודית באזור. היהודים השתלבו בתוכניות פיתוח האזור. השלטונות הפולנים החלו לבער שטחי יערות גדולים ולהושיב בהם אכרים פולנים כדי למנוע 'גרמניזציה' של האזור. יהודים חכרו שטחי יער לתקופה של מספר שנים לצורך הכשרתם למתיישבים הפולנים. מלבד היערנים זרמו למקום בעלי מקצוע יהודים כגון סנדלרים, חייטים, נפחים ועוד. יהודים גם הקימו מפעלים קטנים כמו טחנות קמח ומנסרות.
משגדל מספר היהודים הוקמו במלריטה בית כנסת, מקווה, בית מדרש ובית הרב. מסביבם נבנו בתי העיירה היהודית. יהודי מלריטה כמעט ולא עסקו בחקלאות, אך לכל משפחה היה מעין משק קטן שכלל תרנגולות אחדות, פרה ועז.
מלחמת העולם השנייה
ביום פלישת גרמניה לפולין, ב־1 בספטמבר 1939, בשעה שבע בוקר, הטילו מטוסים גרמניים פצצות במרכז העיירה שפגעו בין היתר בתחנת הרכבת, בתחנת החשמל ובמנסרה. בשבועות ובחודשים הבאים הוצפה מלריטה בגל של פליטים שברחו מפולין הכבושה. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, של חלוקת פולין בין רוסיה לגרמניה, נכנס לעיירה הצבא הסובייטי. הסיפוח החל ב־17 בספטמבר 1939, ולכבודו שונה שם הרחוב המרכזי בעיירה לרחוב שבעה־עשר בספטמבר.
תקופת ראשית השלטון הסובייטי במלריטה התאפיינה בקשיים כלכליים שנבעו מחיסול מקורות הפרנסה היהודים המקובלים של מסחר וקמעונאות. הסובייטים גם פגעו במרקם החיים הדתי של היהודים ושיבשו את אורחות חייהם. לעומת זאת נפתחו בתי הספר התיכוניים והמקצועיים ללימודים ללא תשלום.
הפלישה הגרמנית לברית המועצות, בשעה 4 לפנות בוקר של ה־22 ביוני 1941 תפסה את יהודי מלריטה בהפתעה גמורה. כאשר נכנסו הגרמנים למקום היהודים התמלאו פחד וברחו ליערות. אחר כך החלו לחזור לעיירה. הגרמנים ניצלו את שובם והקימו במקום גטו שבו ריכזו כ־2,800 מיהודי מלריטה והסביבה. הגרמנים הורו על הקמת יודנרט שבראשו עמד יהודי בשם זקלמן. הגטו היה פתוח, ללא שמירה, והתושבים המקומיים המשיכו לפתח קשרים עם היהודים.
חיסול הקהילה היהודית
חיסול יהודי מלריטה החל ב־7 ביולי 1942 שוטרים אוקראינים מבית הספר לשוטרים שהיה במקום, שכיום משמש את המועצה המקומית, בלווית אנשי ס.ד. גרמנים, פשטו על הגטו. בפתחו של כל בית הוצב שוטר. היהודים הצטוו להתפשט ולהישאר רק בבגדים תחתונים. שאר תושבי העיירה הנוצרים קיבלו הוראה שלא לצאת מהבתים ולשכב על הרצפה ברגע שישמעו יריות.
בלילה התחילו האוקראינים והגרמנים להוביל את הגברים היהודים אל מפעל לבנים במרחק של כארבעה ק"מ מהעיירה, ושם החלו להוציאם להורג. הנשים והילדים נותרו מאחור כל הלילה. רק למחרת בצהריים נלקחו הנשים והילדים אל אזור ההריגה ושם הושמדו. בגטו מלריטה נרצחו כל 2,800 היהודים שהוחזקו שם.
יהודי הגיטו חוסלו בידי אנשי משטרת הביטחון הגרמנית ס.ד שבאו מלוצק וכן על ידי שוטרים אוקראינים. בראש הכוח הגרמני עמד מאיור רוזה ויחידתו נקראה קומנדו נירנברג. בראש האוקראינים עמד פולקובניק (סגן-אלוף) קוויאטקובסקי. בתום המלחמה הוא הצטרף לכוחות הגרמנים הנסוגים, היגר לקנדה וסיים שם את חייו בשיבה טובה.
דו"ח של הוועדה לחקירת פשעי הנאצים בברית המועצות, הנמצא בארכיון "יד ושם" מפרט את שיטת ההוצאה להורג של יהודי מלריטה: "היהודים הובלו אל הבור בקבוצות של 15-20 איש. הם הועמדו בקצה הבור, נורו באש אוטומטית ואז נפלו כולם למטה. לאחר מכן הובאה קבוצה שנייה והקורבנות נפלו על גוויות הנרצחים שקדמו להם". הדו"ח מספר על בריחת יהודי אחד, שנפצע מהיריות וחזר למלריטה. הגרמנים לכדו אותו, החזירו אותו לבור ושם הרגו אותו בירייה.
הדו"ח מלמד כי יום לאחר חיסול היהודים המשיכו הנאצים להתעלל באוכלוסייה המקומית והוציאה להורג תושבים מקומיים ביניהם אלנה ורקובסקאייה, מורה ואשתו של מנהל הבנק, יחד עם שני ילדיה וכן את אשתו של מנהל הדואר המקומי עם שני ילדיה.
מלריטה כיום
כיום לא מתגורר בעיירה אפילו יהודי אחד. שלטונות בלארוס הקימו במקום ההריגה אנדרטה לזכר 2,800 התושבים שהושמדו בידי הפשיסטים. באנדרטה אין כל אזכור לכך שהקורבנות היו יהודים. על האנדרטה מופיעים רק שישה שמות בלארוסיים - אלה הם שוטר בלארוסי ששירת את המשטר הסובייטי ובני משפחתו. לאחר בוא הגרמנים הלשינו עליו שכניו כי היה קומוניסט והוא הוצא להורג ביחד עם אשתו וארבעת ילדיהם.