cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צחי פלד
ביוגרפיה
לקראת עונת 1958/1959, הצטרף לקבוצה משה דניאל ויחד עם עופר אשד ועמוס קופפר-תובל היו השחקנים המרכזיים. באותה עונה סיימה הקבוצה במקום החמישי. כמו כן, הגיעה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר גביע המדינה, שם פגשה את מכבי תל אביב והובילה עליה 43:37 כשנותרו שש דקות לסיום המשחק, אך נקודות של מכבי בדקות הסיום הביאו אותה לניצחון 53:47. פלד קלע בגמר 2 נקודות. בעונת 1959/1960, סיימה הקבוצה שוב במקום החמישי. פלד לקח חלק ב-19 משחקים וקלע בממוצע של 9.2 נקודות למשחק.
בתחילת שנות השישים שימש פלד כקפטן הקבוצה והיה לשחקן המוביל יחד עם עופר אשד, כאשר הקבוצה דורגה במרכז הטבלה. בשנת 1964 פרק את הכתף במשחק חצי גמר גביע המדינה לאחר התנגשות בתנחום כהן-מינץ וכתוצאה מכך פרש מכדורסל ועבר לקריירת אימון.
סך הכל שיחק פלד 10 עונות בליגה הראשונה, בהן קלע בממוצע של 9.3 נקודות למשחק. בנבחרת ישראל רשם פלד 3 הופעות וקלע 6 נקודות.
בין השנים 1972–1974, שימש פלד כעוזר מאמן בהפועל חולון, מאמן כפר ויתקין ומאמן הפועל חולון (בליגה השנייה) עד שהתפטר בשנת 1975. לאחר מכן שימש בתפקיד מנהל מחלקת הנוער והנערים של האגודה, חבר הנהלה בהפועל חולון וחבר ועדת הספורט של עיריית תל אביב. כמו כן, עבד ככרוז.
בשנת 2016 הלך לעולמו.
מיקולה פימוננקו
מיקולה קורנילוביץ' פימוננקו (באוקראינית: Микола Корнилович Пимоненко; לעיתים נכתב ניקולאי פימוננקו, ברוסית: Николай Корнилович Пимоненко; ) היה צייר ריאליסט רוסי-אוקראיני, חבר האקדמיה הקיסרית לאמנויות מ-1904.
בואנה ויסטה קלאב
בואנה ויסטה קלאב (באנגלית: Buena Vista Social Club) הוא סרט דוקומנטרי משנת 1999, אודות המוזיקה הקובנית, שבוים על ידי וים ונדרס. הסרט קרוי על שמו של סגנון קצבי האופייני לקובה שהפך לכותר הראשי באלבום בואנה ויסטה סושיאל קלאב.
תקציר
הסרט מתאר איך ונדרס וריי קודר, חברו הוותיק, הצליחו לאחד את גדולי המוזיקה הקובנית כדי להקליט אלבום (הידוע כ-בואנה ויסטה סושיאל קלאב) וגם להופיע פעמיים עם הרכב מלא: באפריל 1998 באמסטרדם (שני לילות) וב-1 ביולי 1998 בארצות הברית (באולם קרנגי הול, בניו יורק). למרות המרחק הגאוגרפי הקצר, המסע בין קובה וארצות הברית הוא מוגבל עקב מתח פוליטי בין שתי המדינות, ולכן הרבה מהאמנים נסעו לשם בפעם הראשונה. הסרט מציג את התגובות שלהם לחוויה זו, וכולל גם קטעים מצולמים מההופעה שנבעה מכך ואשר בה נמכרו כל הכרטיסים. הסרט כולל גם קטעי ראיונות עם האמנים הראשיים.
השפעות
הסרט עזר למוזיקאים, שחלקם היו כבר בשנות התשעים שלהם, להפוך למוכרים בקרב הקהל העולמי וחלקם המשיכו והפיקו תקליטי סולו פופולריים. אלה כללו את איברהים פרר, קומפאי סגונדו, רובן גונזלס ואת אליאדס אצ'ואה. אצ'ואה המשיך אחר כך ותמך במוזיקאים צעירים שביצעו את אותו סגנון המוזיקה עד לאחר שנת 2010 תחת השם "בואנה ויסטה סושיאל קלאב".
פרסים
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 2000 בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר. הוא זכה בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע בנוסף לפרסים רבים אחרים. האלבום "בואנה ויסטה סושיאל קלאב" מציג גרסאות אולפן לאלה הנשמעות בסרט.
הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן
הפקולטה למשפטים על שם יעקב הרצוג היא בית הספר למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן. הפקולטה נוסדה בשנת 1969 על ידי פרופ' אהרון אנקר, שכיהן גם כדיקן הראשון.
מחקר והוראה
בפקולטה מערך המונה שמונה קליניקות משפטיות העוסקות בחינוך, מחקר, קידום הצעות חקיקה ומתן סיוע משפטי: הקליניקה לזכויות אנשים עם מוגבלויות, הקליניקה לזכויות חברתיות, הקליניקה לסיוע משפטי לנשים בענייני משפחה, הקליניקה לסיוע אזרחי על פי המשפט העברי, הקליניקה ליישוב סכסוכים שיפוטי, הקליניקה לרגולציה סביבתית, הקליניקה לזכויות זקנים וניצולי שואה והקליניקה לקידום שוויון. בנוסף, הפקולטה משתפת פעולה עם קליניקות משפטיות חיצוניות דוגמת פרקליטות המדינה, הסנגוריה הציבורית ומחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים.
כמו כן, הפקולטה מוציאה לאור שלושה כתבי עת משפטיים: "מחקרי משפט", כתב העת המרכזי של הפקולטה; "תרבות דמוקרטית", העוסק בחקר הדמוקרטיה בישראל; וכן כתב עת בינלאומי: "Journal of Law, Religion and State". בפקולטה פועלים כמה מרכזים משפטיים: מרכז רקמן למען קידום זכויות נשים, המרכז למשפט יהודי ודמוקרטי והמרכז לתקשורת ומשפט המשותף לפקולטה למשפטים ולבית הספר לתקשורת באוניברסיטה. בדירוג שנחאי, המדרג מוסדות מחקר ולימוד על פי חלוקה לנושאים, דורגה הפקולטה בשנת 2020 בקבוצת הדירוג 100–76, ובמקום השני בישראל, אחרי הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית שדורגה במקום ה-33. בפקולטה פועלת ספרייה הכוללת כ-32 אלף כותרים של ספרים, כתבי עת וסדרות. סך כל העותקים בספרייה עומד על כ-61 אלף ומדי שנה נקנים על ידה כ-1,000 ספרים חדשים.
בשנת 2015 הודיעה הפקולטה כי תקיים בשטחה את אירוע שבוע הגאווה בקמפוס, זאת לאחר שהנהלת האוניברסיטה סירבה לאפשר לסטודנטים ולסטודנטיות מקהילת הלהט"ב לקיים אירוע בשטח פומבי ופתוח באוניברסיטה.
סגל אקדמי ובוגרים
בסגל האקדמי של הפקולטה חברים, בין היתר, פרופ' ידידיה שטרן, פרופ' גדעון ספיר, פרופ' מיכל אלברשטיין, פרופ' דוד האן, פרופ' שחר ליפשיץ, פרופ' רות הלפרין-קדרי ופרופ' יובל פלדמן. דיקן הפקולטה נכון לשנת 2021 הוא פרופ' אורן פרז. בוגרי הפקולטה מעדיפים להתמחות במגזר הפרטי: בשנת 2018 סגרו 67% מהסטודנטים בפקולטה התמחות במגזר הפרטי, ומתוכם 43% סגרו התמחות באחד מעשרת המשרדים הגדולים בדירוג המשרדים לפי מדד Dun's100. לעומת זאת, רק 33% מהסטודנטים העדיפו באותה שנה להתמחות במגזר הציבורי, השיעור הנמוך ביותר מבין הפקולטות למשפטים האוניברסיטאיות בישראל. בשנת 2019 עמד שיעור המעבר של בוגרי הפקולטה בבחינות ההסמכה של לשכת עורכי הדין בישראל על 90%. לפקולטה ארגון בוגרים, שמטרתו לעודד שיתופי פעולה בין הבוגרים, לסייע בהשמה וב"נט וורקינג" וכן לתת מענה מקצועי.
רצח רבין
על הפקולטה נמתחה ביקורת, לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין, כאשר התברר כי רוצחו יגאל עמיר למד בה בעת ביצוע הרצח. האוניברסיטה הושבתה מפעילות לאחר הרצח במשך יומיים, ובמסגרת זו לא התקיימה פעילות גם בפקולטה למשפטים. פרופ' ידידיה שטרן, שכיהן כדיקן באותה העת, אמר יום לאחר הרצח:
עשור לאחר הרצח סיפר שטרן כי האירוע הוביל לקריאות לסגור את הפקולטה ולסירוב לקבל את בוגריה כמתמחים במשרדי עורכי דין.
תקנת דבלין
תקנת דבלין (תקנה 604/2013 של האיחוד האירופי; לעיתים מכונה "אמנת דבלין" או "תקנת דבלין השלישית") היא חוק של האיחוד האירופי שקובע את נוהל בקשת המקלט של כל מבקש מקלט באיחוד האירופי בכפוף לאמנת ז'נבה בדבר מעמדם של פליטים. התקנה קובעת איזה מדינה אחראית לקליטתו של כל מבקש מקלט. בדרך כלל המדינה האחראית היא המדינה הראשונה אליה נכנס מבקש המקלט.
רקע
מדינות רבות בדרום מזרח אירופה מכונות "מדינות שער" מכיוון שהן יעדם הראשון של פליטים ממדינות עניות, מדינות בהן קיימים סכסוכים פוליטיים או מדינות בהן קיימת רדיפה על רקע פוליטי, ולאחרונה (2015) - פליטים ממדינות בהן קיימות מלחמות אזרחים. בין מדינות אלו ישנן מדינות באפריקה (ביניהן סודאן ולוב), במזרח התיכון (ביניהן פליטים על רקע רדיפה פוליטית ממדינות חצי האי ערב, פליטי מלחמת האזרחים בסוריה ופליטים מעיראק) וכן פליטים ממדינות באזורים אחרים בעולם (כגון אפגניסטן).
בין מדינות השער נמצאות מדינות השוכנות לחופי הים התיכון ולפיכך מהוות יעד להגירה, בין אם באמצעים יבשתיים או ימיים. בין מדינות אלה נמצאות יוון, מדינות יוגוסלביה לשעבר, בעיקר מקדוניה וסרביה, וכן איטליה והונגריה.
מטרה
התקנה קובעת שכל פליט שמגיש בקשה למקלט צריך להגישה במדינה האירופאית הראשונה אליה הגיע.
התקנה נועדה למנוע מצב שבו פליט מגיע למדינה בה חוקי ההגירה נוקשים באופן יחסי (למשל איטליה או הונגריה), עובר ממנה למדינה בה חוקי ההגירה מקלים באופן יחסי (למשל גרמניה או הולנד), ובה מגיש את בקשת ההגירה, ביודעו שבמדינה זו רבים יותר סיכוייו לקבל מקלט. ב-2013 האשימה ממשלת גרמניה את ממשלת איטליה בהפרת התקנה על ידי שילוח חשאי של מאות מהגרים לגרמניה. ב-2014 קבע בית המשפט האירופאי לזכויות אדם כי איטליה הפרה את התקנה בכך שהעבירה פליטים ליוון.
חתימה
התקנה נחתמה בדבלין בשנת 1990 ונכנסה לתוקף בשנת 1997 כשחתמו עליה בלגיה, דנמרק, צרפת, גרמניה, יוון, אירלנד, איטליה, לוקסמבורג, הולנד, פורטוגל, ספרד ובריטניה. במהלך השנה שלאחר מכן הצטרפו לחותמות גם אוסטריה, שוודיה, ופינלנד. עוד הצטרפו לחותמות על התקנה גם מדינות שאינן חברות האיחוד האירופי, נורווגיה ואיסלנד.
תיכון עירוני מקיף קריית חיים
תיכון עירוני מקיף קריית חיים הוא בית ספר מקיף שש שנתי (כיתות ז'-י"ב) בקריית חיים.
בית הספר כולל: שתי חטיבות ביניים: "שקד" (המכונה "הקמפוס הישן") ו"דגן" (המכונה "הקמפוס החדש"), וחטיבה עליונה אחת - "תיכון עירוני מקיף קריית חיים", שבצמוד לקמפוס שקד. שלוש החטיבות נקראות יחד "תיכון קריית חיים".
מיקום
בית הספר (חטיבה עליונה וחטיבת ביניים "שקד") ממוקם בקריית חיים המזרחית. "חטיבת דגן" ממוקמת לא הרחק ממנו.
כללי
נכון לשנת הלימודים תש"פ לומדים בבית הספר 1625 תלמידים. סגל המורים מונה 177 מורים וכ-60 עובדי מנהל.
בשנת הלימודים תשע"ו (2015/2016) למדו בבית הספר 1,608 תלמידים, 730 תלמידים בחטיבה העליונה ב-28 כיתות, ו-878 תלמידים בחטיבות הביניים ב-32 כיתות. סגל המורים עמד על 158 מורים בתוספת כ-60 עובדי מנהל ומשק.
בשנת תשע"ח (2017/2018) למדו בבית הספר 1150 תלמידים. אחוז הזכאים לבגרות עמד על 89%. אחוז הזכאים לבגרות עמד על 92% (כולל חנ"ג (חינוך גופני).
חטיבות ביניים
הכיתות הייחודיות המוצעות בחטיבות הביניים עוסקות בתחומי המדעים, הספורט והאמנות (פלסטית, שיר ומשחק).
בחטיבות הביניים "שקד" ו"דגן" אפשר ללמוד "שיר ומשחק" ולהשתתף בחבורת הזמר של בית הספר. בחטיבות אפשר ללמוד בכיתת "פרחי רפואה" אשר תהווה בסיס לכיתה המדעית בחטיבה העליונה. בחטיבות אפשר ללמוד אומנות פלסטית וספורט (כדור יד וכדור עף) על פי בחירה. בנוסף, בחטיבות קיים פרויקט "יובלים" לתמיכה לימודית למתקשים והעשרה למצטיינים.
בחטיבות הביניים מתקיימות שעות ”קשת של אפשרויות” בהן התלמידים בוחרים מקצועות ותחומי עניין המשובצים במערכת השעות, כגון שחמט, משפטים, רובוטיקה וכדורגל.
חטיבה עליונה
בתיכון פועל "מסלול הסייבר הגאוגרפי". מסלול הסייבר הגאוגרפי בתיכון קריית חיים נפתח בשיתוף עם מערך השטח בחיל המודיעין, והמזכירות הפדגוגית במשרד החינוך, במטרה לאתר כבר בזמן הלימודים תלמידים מצטיינים בתחום. לפיתוח מסלול זה השלכות על חינוך דור בוגרים מקצועי ואיכותי לתפקידי מפתח בצבא ובחברה. בשנת תשפ״ג נפתח מסלול דאטה אנליסט.
היסטוריה
בית ספר תיכון עירוני מקיף – קריית חיים הוקם בשנת הלימודים תש"ב – (1941/1942) במיקומו הנוכחי.
המתחם הנוכחי, בין רחובות הגדוד העברי ממערב והנוטר ממזרח הוקם בשנת 1934 בית ספר שנקרא "עממי" והוא כלל כיתה אחת בכל שכבת גיל, מכיתה א' והלאה. לימים התפצל לשני בתי ספר שנקראו "א" ו-"ב". לימים, "א" הפך לארלוזורוב ו-"ב" הפך למגינים שנת תש"ב (1941/2).
באותה שנה התגבשה החלטה להמשיך את לימודי היסודי והקימו את בית הספר התיכון. מנהל בית הספר העממי, ד"ר צוויגל (שריג) הוביל את תלמידיו להמשך לימודיהם בכיתה ט', והיה למנהלו הראשון של התיכון והיסודי גם יחד. שלוש כיתות נוספות נבנו ושמשו את התיכון. הן מוקמו במקום בו ממוקמת בימים אלה מחלקת התחזוקה של בית הספר. בית הספר של אותה תקופה היה בבעלות ועד קריית חיים והיה שונה ממה שמוכר בימים אלה, תלמידיו בילו בבית הספר גם בשעות שלאחר הלימודים, בית העם השכונתי היה במתחם הזה, הפעילות השכונתית סבבה סביב בית הספר ותלמידים רבים אף אכלו את ארוחותיהם במסעדה שהייתה בבית הספר, המצרכים לארוחות שהוכנו, סופקו מגינת בית הספר בה עבדו התלמידים.
בשנת הלימודים תש"ו, (1945/6) התקבלה החלטה משמעותית: תלמידי בית הספר יבחנו בחינות בגרות. למבנה שהוקם עבור כיתות התיכון נוסף אגף חדש שכלל עוד כיתה וחדרי מנהלה. מחזור א' שסיים את לימודיו בשנת הלימודים תש"ז, כלל עשרה תלמידים בלבד, כשארבעה מהם סיימו עם תעודת בגרות.
תלמידי מחזור ב' ומחזור ג' עמדו בפני מצב חדש, חלקם גויס להילחם במלחמת השחרור ולימודיהם הופסקו. מאוחר יותר, חלקם קיבלו חופשה בת כמה חודשים מהצבא וסיימו את לימודיהם ואת מבחני הבגרות. במחזור ב' סיימו 12 תלמידים, 8 מהם עם בגרות בידיהם ובמחזור ג' סיימו 9 תלמידים, 5 מהם זכו לתעודת בגרות.
בשנת הלימודים תש"ז, (1946/7) אופיין לראשונה בית הספר התיכון והוא הוכרז כבית ספר עיוני, בעל מגמה הומניסטית. מגמה זו נמשכה 6 שנים והחל משנת 1952 כלל בית הספר מגמה הומנית פדגוגית וריאלית.
בשנת הלימודים תשל"א, (1970/71) הורחב בית הספר. לארבע הכיתות שלו (ט' – י"ב) נוספו כיתות ז' ו- ח' והוא כלל כבר חטיבה עליונה וחטיבת ביניים.
בשנת הלימודים תשל"ח, (1977/8) הועברה הבעלות על בית הספר מוועד קריית חיים לעיריית חיפה והוא הפך לבית ספר עירוני מקיף.
בשנת הלימודים תשנ"ו, (1995/6) הועברה חטיבת הביניים מהקמפוס הראשי ברח' הגדוד העברי לבניין החטיבה שהוקם ברח' בן צבי. בשל גודלה של החטיבה וגודלו של הקמפוס החדש, רק כיתות ז ו- ח' עברו אליו. הוא כלל אז 10 כיתות בכל שכבה ואילו שכבת כיתות ט' בת 11 כיתות נשארה ללמוד בקמפוס הראשי.
שנה לאחר מכן, תשנ"ז, חולקה חטיבת הביניים והוקמו שתי חטיבות, לימים קיבלו חטיבות את השמות: "דגן" – החטיבה הגדולה יותר בקמפוס החדש ו"שקד" – החטיבה הקטנה יותר שכללה את מערך החינוך המיוחד – בקמפוס הראשי.
בשנת תשנ"ו, (1995/6) במקביל להקמתה של חטיבת הביניים החדשה, הוקם גם מערך מעובה של כיתות ייחודיות. מערך זה נבנה על יסוד ניסיון העבר המוצלח עם כיתות הספורט ועם כיתות האמנות (בתחום האמנות הפלסטית) להן נוספו עוד כיתת מדעים מדויקים (מצטייני מתמטיקה ומדעים מדויקים), כיתת תקשורת (תלמידים שלמדו צילום וצילום טלוויזיה), כיתת דרמה וכיתת סיירים (בלמידת הטבע והגאוגרפיה של הארץ). לימים התווספה עוד כיתה שנושאה הוא "מדעי החיים".
בשנת הלימודים תשס"ב (2001/2) מסלול המקצועות הטכנולוגיים נפתח בפני כלל התלמידים.
מבוגרי בית הספר: חוה אלברשטיין, משה יעלון, אלוף אילן בירן, אלוף יצחק איתן, רותם סלע ושירי מימון.
האמנה האמריקאית לזכויות אדם
האמנה האמריקאית לזכויות אדם, הידועה גם כהסכם סן-חוזה, היא כלי בין-לאומי למימוש והחלה של זכויות אדם. האמנה אומצה על ידי מדינות רבות בסן-חוזה, קוסטה-ריקה ב-22 בנובמבר 1969. היא נכנסה לתוקף ב-1978.
הגופים האחראים על אכיפת האמנה הם שני אורגנים של ה-OAS – ארגון מדינות אמריקה: הוועדה האינטר-אמריקאית לזכויות אדם ובית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם.
רקע היסטורי
במשך שניים וחצי עשורים, האמנה האזורית היחידה להגנה על זכויות אדם, הייתה האמנה האירופית לזכויות אדם שיוסדה בשנת 1953. כניסתה של האמנה האמריקאית לזכויות אדם לתוקף בשנת 1978 סיימה את המונופול של השיטה האירופאית. האמנה החדשה הוסיפה אספקטים חדשים ונחוצים לגישה האזורית, לשם הגנה בין-לאומית על זכויות אדם. שתי שיטות אזוריות אלו (האירופאית מצד אחד והאמריקאית מן הצד השני) מבססות אכיפה חזקה ומתקדמת יותר מאשר רוב האמנות האוניברסליות בדבר זכות אדם שהיו קיימות קודם לכן.
תוכן ומטרות
בהתאם לדברי הפתיחה, מטרת האמנה היא "לאחד, בספירה זו, במסגרת המוסדרות הדמוקרטיים מערכת של חירות אישית וצדק חברתי, בהתבסס על כבוד לזכויותיו הבסיסיות של האדם". הפרק הראשון מבסס את החובה הכללית של מדינות החברות באמנה לקיים את הזכויות הנמנות באמנה, על כל האזרחים שתחת חסותן, ובנוסף לתקן את החוקים הפנימיים של כל מדינה בהתאם לסעיפי האמנה.
בפרק השני סעיף 23 מציין רשימה של זכויות פוליטיות ואזרחיות השייכות לכל אדם, הכוללת את הזכות לחיים באופן כללי מרגע הלידה, את הזכות לטיפול הומניטארי, הזכות להליך הוגן, הזכות לפרטיות, הזכות לחופש המחשבה, חופש ההתאגדות, חופש התנועה, ועוד. באותו הפרק, סעיף 15 "אוסר" על כל תעמולה למלחמה והתרסה לאומית, גזענית ודתית, הכוללת קריאות לאלימות או פעולות דומות כנגד כל אדם בכל מקום, כולל פעולות כנגד גזע, דת, צבע, שפה או מוצא לאומי הנחשבות לעבירות ענישות על פי חוק. סעיף 15 נכתב בהשפעת פרק 20 של האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (ICCPR).
הפרק השלישי דן בזכויות חברתיות, כלכליות ותרבותיות. הטיפול החפוז שניתן לנושאים אלו הורחב עשר שנים לאחר מכן, עם כתיבת פרוטוקול סן-סלבדור.
הפרק הרביעי מתאר את הנסיבות שבהן זכויות מסוימות יכולות להיות מושעות באופן זמני, למשל במצב חירום מדינתי. אולם, פרק זה אינו מאשר השעיה של סעיף 3 (הזכות לאישיות משפטית), סעיף 4 (הזכות לחיים), סעיף 5 (הזכות לטיפול הומניטארי), סעיף 6 (איסור עבדות), סעיף 9 (איסור על החלת חוקים רטרואקטיבית), סעיף 12 (חופש הדת וחופש מדת), סעיף 17 (הזכות לחיי משפחה), סעיף 18 (הזכות לשם), סעיף 19 (זכויות הילד), סעיף 20 (הזכות לאזרחות), וסעיף 23 (הזכות להשתתפות פוליטית).
הפרק החמישי, בהתייחס לאיזון בין זכויות וחובות שהושרש קודם בהצהרה האמריקאית לזכויות וחובות של האדם, מציין כי לאינדיבידואלים יש גם חובות לצד הזכויות שמוקנות להם.
הפרק השישי עד התשיעי כוללים הוראות ליצירה והפעלה של שני גופים שאחראיים לפיקוח ואכיפה של תוכן האמנה – הוועדה האינטר-אמריקאית לזכויות אדם היושבת בוושינגטון, ובית הדין האינטר-אמריקאי שבסיסו בסן-חוזה שבקוסטה-ריקה.
הפרק העשירי מתמודד עם הליך אשרור האמנה, שינויה, ביטולה, ועוד.
בפרק אחת עשרה נקבעו מספר סעיפי מעבר זמניים.
פרוטוקולים נוספים
בשנים שלאחר ייסודה, המדינות החברות באמנה האמריקאית הוסיפו שני פרוטוקולים נוספים.
הפרוטוקול הראשון הוא פרוטוקול בדבר זכויות אדם בתחום הכלכלה, החברה והתרבות (הידוע גם כ"פרוטוקול סן-סלבדור") אשר נפתח לחתימה בעיר סן-סלבדור, אל סלבדור, ב-17 בנובמבר 1988. הפרוטוקול מהווה ניסיון להעלות את שיטת זכויות האדם האינטר-אמריקאית רמה אחת למעלה, באמצעות עיגון ההגנה על זכויות מן הדור השני בתחומי הכלכלה, החברה והתרבות. סעיפי הפרוטוקול מכסים נושאים דוגמת הזכות לעבוד, הזכות לבריאות, הזכות לצרוך מזון והזכות לחינוך. הפרוטוקול נכנס לתוקף ב-16 בנובמבר 1999, ואושר על ידי 16 מדינות.
הפרוטוקול השני הוא פרוטוקול לביטול עונש המוות, אשר אומץ באסונסיון שבפרגוואי ב-8 ביוני 1990. אף על פי שסעיף 4 באמנה האמריקאית כבר קבע הגבלות חמורות על האופן שבו מדינות יכולות לבצע עונש מוות (מימושו רק במקרים של פשעים חמורים ביותר), הפרוטוקול אוסר את השבת עונש המוות במדינות שבהן הוא בוטל, אינו מאשר את שימושו במקרים של עבירות פוליטיות או פשעים רגילים, ואוסר על החלתו נגד קטינים או נשים בהיריון. חתימה על פרוטוקול זה מסדירה את ההתחייבות החגיגית של המדינה להימנע מהשימוש בעונש מוות במצבי שלום, ועד היום אשררו אותו 13 מדינות.
בית הדין האינטר-אמריקאי
הפרק השמיני לאמנה מסדיר את התנהלותו של בית הדין האינטר-אמריקאי. בסעיף 52 לפרק זה נקבע כי ההרכב שיושב בית הדין ימנה 7 שופטים, החברים בארגון מדינות אמריקה. עוד נקבע כי לא ישבו בהרכב שני שופטים מאותה המדינה. סעיף 53 קובע שבחירת השופטים תיעשה באופן אנונימי על פי החלטת רוב חברי האמנה, וכי כל מדינה יכולה להציע עד 3 מועמדים לכהונה בבית הדין. סעיף 54 קובע כי כל שופט בבית הדין יכול לכהן עד כ-6 שנים, ויכול להיבחר בשנית רק עוד פעם אחת נוספת. סעיף 55 קובע ששופט שמדינתו היא צד לתיק שבו עוסק בית הדין פסול מלפסוק באותו מקרה. כפי שנקע בסעיף 61, רק מדינות חברות באמנה יכולות להופיע בפני בין הדין. לפי סעיף 63, אם בית הדין מצא שהייתה הפרה של האמנה, הוא רשאי לפסוק הגנה על הזכות הנפגעת וסעד עבור הצד הנפגע, ורשאי אף להשית סנקציות על הצד הפוגע. סעיף 64 קובע כי בית הדין יכול אף לשמש כגורם מייעץ עבור המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה בנושא האמנה עצמה או אמנות אחרות שעוסקות בזכויות אדם. לפי סעיף 68 מדינות החברות באמנה מקבלות על עצמן את מרות בין הדין בכל תיק אשר בו הן מעורבות. סעיף 67 קובע כי לא ניתן לערער על החלטות בית הדין. בית הדין האינטר-אמריקאי מפרש את האמנה בצורה רחבה. הפירוש נעשה בהתאם לעיקרון הפרו-הומאני – אשר מבקש לעקוב אחר מה שיניב את המירב עבור כל אינדיבידואל ללא קשר למוצאו, מומחיותו, מעמדו הלאומי או הבין-לאומי – בצורה התפתחותית, ועושה שימוש באמנות אחרות ובמשפט "רך" לשם פירושה. כתוצאה מכך, בפרקטיקה, בית הדין האינטר-אמריקאי משנה את תוכן האמנה.
הוועדה האינטר-אמריקאית
האמנה מרחיבה את הסמכות של הוועדה האינטר-אמריקאית לשמש כגוף אוכף למימוש הזכויות הקבועות בה. היעילות של ההגנה על זכויות האדם תלויה בהשתתפות כל המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה. בסעיף 41 בפרק השני לאמנה מתוארים תפקודיה הבסיסיים של הוועדה – לקדם כבוד והגנה על זכויות אדם, תוך מימוש הסמכויות שניתנו לה: לפתח מודעות בדבר זכויות אדם, להעביר המלצות לממשלות המדינות החברות, לבצע מחקרים ולייצר דו"חות מייעצים, להגיש עתירות ועוד. בסעיף 44 בפרק השלישי של האמנה נקבע שכל אדם או קבוצה של אנשים, ואף ארגונים לא-מדינתיים שמוכרים על ידי המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה, הם בעלי זכות חוקית להגיש עתירות בשיתוף הוועדה האינטר-אמריקאית, בדבר גינוי של מדינה חברה או תלונה על הפרת האמנה על ידי מדינה חברה.
בסעיף 48 בפרק הרביעי נקבעו סמכויות הוועדה. כאשר הוועדה מקבלת עתירה או תלונה על הפרה של האמנה, היא יכולה להמשיך לפעול בדרך הבאה:
אשרורים
החל בשנת 2013, 25 מתוך 35 המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה אשררו את האמנה, ושתיים דחו אותה על הסף, כך שנותרו 23 מדינות חברות פעילות באמנה. שתי המדינות שדחו אותה על הסף הן וונצואלה (בשנת 2012) וטרינדד וטובגו (בשנת 1998). טרינדד דחתה את האמנה עקב נושא עונש המוות; וונצואלה דחתה את האמנה תוך האשמת הוועדה ובית הדין האינטר-אמריקאיים בכך שלא מעריכים את יציבות הממשלה שלה, שכן התערבו לה בעניינים הפנים-מדינתיים. האמנה פתוחה לכל המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה, אף על פי שנכון להיום האמנה לא אושררה על ידי קנדה ועל ידי מספר מדינות קריביות דוברות אנגלית. ארצות הברית חתמה על האמנה בשנת 1977 אך לא אשררה אותה. קנדה, בנקודת זמן מסוימת, שקלה ברצינות אשרור של האמנה, אבל החליטה שלא לאשררה, למרות היותם בעד אמנה מסוג זה באופן עקרוני. האמנה נוסחה בעיקרה על ידי מדינות אמריקה הלטינית שבהן רוב קתולי, והכילה סעיפים המתנגדים לביצוע הפלה (באופן ספציפי סעיף 4.1): "לכל אדם יש את הזכות שחייו יכובדו. על זכות זו להיות מוגנת על ידי החוק באופן כללי מרגע היווצרותו של האדם. אין לקחת זכות זו מאף אדם באופן שרירותי" סעיף זה מתנגש עם העובדה שבקנדה היום הפלה היא חוקית. קנדה יכולה הייתה לאשרר את האמנה תוך הסתייגות מסעיף זה, כפי שעשתה מקסיקו, אם תעשה כן זה יתנגש עם עמדתם שלא לאשרר אמנות שנוגעות לזכויות אדם תוך הסתייגות מסעיפים בתוכן. פתרון נוסף יהיה שהמדינות החברות באמנה יסכימו לשנות את הסעיף שמתנגד להפלות באמנה, אך סביר להניח שדבר זה לא יקרה שכן מדינות אלו מתנגדות להפלות.
קישורים חיצוניים
http://www.corteidh.or.cr/
http://www.oas.org/es/cidh/
http://www.cidh.org/Basicos/English/Basic3.American%20Convention.htm
בית החולים לילדים של פילדלפיה
בית החולים לילדים של פילדלפיה (באנגלית: Children's Hospital of Philadelphia; ידוע גם בכינויו CHOP) הוא בית חולים לילדים הממוקם בפילדלפיה שבמדינת פנסילבניה בארצות הברית. בית החולים נוסד ב-1855 והיה הראשון בארצות הברית שהתמקד ברפואת ילדים בלבד. הוא בין בתי החולים לילדים המובילים בעולם ולאורך שנות קיומו נעשו בו פריצות דרך טיפוליות ומחקריות רבות. בית החולים הוא ישות עצמאית ופועל בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת פנסילבניה.
היסטוריה
הרעיון להקמת בית החולים נרקם על ידי דוקטור פרנסיס ווסט לואיס, בהשראת ביקורו בלונדון בבית החולים גרייט אורמונד סטריט, שהוקם ב-1852 והיה בית החולים לילדים הראשון בבריטניה. הוא שכנע את שניים מעמיתיו דוקטור תומאס טי יוסון ודוקטור ריצ'רד אלכסנדר פולרטון פנרוז להצטרף למיזם הקמת בית החולים לילדים הראשון בארצות הברית.
בית החולים נוסד בפילדלפיה ב-1855 והכיל בתחילה 12 מיטות אשפוז ובית מרקחת. לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית עבר בית החולים למיקום חדש בעיר והכיל 35 מיטות, ב-1916 עבר פעם נוספת, ב-1922 הוקמה בו לראשונה מעבדת מחקר. ב-1974 עבר למיקומו הנוכחי בגדה המערבית של נהר סקוקל, בסמוך לאוניברסיטת פנסילבניה.
בית החולים מכיל 527 מיטות, פוקדים אותו ואת רשת המרפאות שלו מעל מיליון מטופלים מדי שנה. הוא כולל גם מרכז מחקר מהגדולים ומהמובילים בעולם בתחום רפואת הילדים, מרכז שיקום לילדים ורשת של מעל 50 מרפאות לילדים הפרוסה ברחבי פנסילבניה וניו ג'רזי.
מרבית החוקרים במרכז המחקר של בית החולים הם חברי סגל באוניברסיטת פנסילבניה. בית החולים כולל שש מחלקות אקדמאיות: רפואת ילדים, כירורגיה, הרדמה, טיפול נמרץ, פתולוגיה ופסיכיאטריה. מחלקת רפואת הילדים פועלת בשילוב מלא עם האוניברסיטה וחמש המחלקות הנוספות פועלות בשיתוף פעולה עם המחלקות המקבילות בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה.
בית החולים נמנה עם בתי החולים לילדים הטובים בעולם. על פי U.S. News & World Report הוא מדורג בין הראשונים בארצות הברית בכל עשר המומחיות הרפואיות המדורגות על ידי המגזין. נכון ל-2015 הוא ממוקם ראשון בנאונאטולוגיה ובאורתופדיה, שני באורולוגיה, שלישי בטיפול בסרטן, גסטרואנטרולוגיה, נוירולוגיה ונוירוכירורגיה, פולמונולוגיה, רביעי בקרדיולוגיה וניתוחי לב ושישי בנפרולוגיה.
בית החולים היה החלוץ בארצות הברית בתחום הטיפולים הרפואיים לילדים במקרים רבים, בהם: מתן הכשרה מעשית רשמית לרופאי ילדים, הפעלת יחידת טיפול נמרץ לתינוקות, תוכניות טיפול לילדים עם לקות דיבור, אינקובטורים סגורים לתינוקות, שימוש בצנתר בלון לטיפול בבעיות לב, גילוי הגורם למונונוקלאוזיס זיהומי ("מחלת הנשיקה"), חיסונים לחזרת, שעלת, שפעת וRotavirus.
יחסי ארצות הברית–נמיביה
יחסי ארצות הברית–נמיביה הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין נמיביה.
היסטוריה
היחסים בין ארצות הברית לנמיביה כיום טובים מאוד וממשיכים להשתפר. אלו מאופיינים בערכים דמוקרטיים משותפים, מחויבות לשלטון החוק וכבוד לזכויות אדם, הקשר הדו-צדדי התחזק באמצעות קשרי סחר ותוכניות סיוע של ארצות הברית. מדינות SACU וארצות הברית ניהלו בעבר משא ומתן על הסכם שיתוף פעולה בנושא סחר, השקעות ופיתוח, אשר אמור היה להיחתם בשנת 2008. נמיביה נכללה ביוזמת ה-HIV הבינלאומית לאם ולילדים של הנשיא בוש ובתוכנית החירום למאבק באיידס. הנוכחות הבילטרלית של הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי (USAID) בנמיביה הוארכה עד 2010. בנוסף לשגרירות, למרכזים לבקרת מחלות, חיל השלום ומחלקת ההגנה של ארצות הברית יש משרדים בוינדהוק. נמיביה נמצאה בעבר גם בתהליך ניהול משא ומתן על הסכם קומפקטי עם תאגיד המילניום, אשר תוכנן להיחתם בשנת 2008.
מיינדרט הובמה
מיינדרט הובמה (בהולנדית: Meindert Hobbema; 31 באוקטובר 1638 – 7 בדצמבר 1709), היה צייר נופים בתור הזהב ההולנדי, שהתמחה בנופי יערות, אם כי הציור המפורסם ביותר שלו, The Avenue at Middelharnis (1689, מציג סצנה מסוג אחר. הובמה היה תלמידו של יאקוב ואן רויסדאל, צייר נוף בולט בתור הזהב ההולנדי. בתקופתו הבוגרת ייצר הובמה ציורים מפותחים, מורכבים ומגוונים יותר מאשר המורה שלו. הוא המתמחה בציור סצנות יער שטופות שמש שנפתחות על ידי דרכים ובריכות מים נוצצות. נופים שטוחים למדי עם קבוצות עצים מפוזרות וטחנות מים".
מרבית העבודות הבוגרות שלו נוצרו בשנות ה -60 של המאה ה -17. אחרי שהתחתן וקיבל עבודה כגובה מכס, בשנת 1668 הוא צייר פחות, ואחרי 1689 כנראה בכלל לא. הוא לא היה מוכר במיוחד בחייו וגם כמאה שנה לאחר מותו. עם זאת הפך לפופולרי יותר ויותר מהעשורים האחרונים של המאה ה -18 ועד המאה ה -20.
חייו
הובמה נולד ומת באמסטרדם. בנו של נגר בשם לוברט מיינדרץ, הוא אימץ את שם המשפחה של סבתו הובמה די מוקדם, אך לא ידוע מדוע עשה זאת. הוא בילה תקופה מסוימת בבית יתומים משנת 1653, וכשנתיים לאחר מכן עזב, ועד מהרה הפך לתלמידו המתועד היחיד של צייר הנוף המוביל באמסטרדם, יקוב ואן רויסדאל, שהשפעתו על עבודתו הייתה גדולה. ייתכן שיאן ואן קסל היה גם תלמידו של רויסדאל; הוא היה קרוב להובמה, שהיה הסנדק לילדו בשנת 1675.
התמונות החתומות של הובמה נוצרו משנת 1658 עד 1689. במשך תקופה ארוכה היה כדאי למחוק את שמו של הובמה מהציור ולהחליפו בשם רויסדאל, לכן ייתכן כי שמו של הובמה הוסר מכמה מיצירותיו. נראה כי הובמה צייר את הדמויות גם במספר ציורים של רויסדאל, אלה הוכרו כנקודות חולשה של המורה. ייתכן שהם נסעו יחד מעבר לגבול גרמניה בשנת 1661.
הובמה התחתן בגיל שלושים לאלט וינק מגורקום, משרתת של הבורגסטר למברט ריינסט, בשלב זה היה דמות פוליטית חשובה במפלגה הרפובליקנית כגיס של האחים דה גראף. (אך איבד את תפקידו בזמן פלישת לואי ה-14, בשנת 1672). היא הייתה מבוגרת ממנו בארבע שנים. החתונה התקיימה בכנסייה האודרית באמסטרדם, ב -2 בנובמבר 1668. עדי הנישואין היו אחיה של הכלה, קורנליוס וינק ויקוב ואן רויסדאל. לזוג נולדו חמישה ילדים. הובמה נפטר בדצמבר 1709, ונקבר ב -14 בבית העלמין וסטרקרק באמסטרדם.
גם בשנת 1668, וככל הנראה באמצעות הקשרים עם המעסיק לשעבר של אשתו, הוא קיבל עבודה טובה של "מודד יין" באמסטרדם. הוא העריך וגבה מיסים מקומיים על יין, והחזיק בעבודה זו עד מותו. ברור שציורו הצטמצם מאוד, אך הוא לא הסתיים לחלוטין, כפי שהיה נהוג לחשוב. איכות עבודתו הופכת לא אחידה, אם כי יש עבודות מאוחרות מאוד מוצלחות, כולל ״השדרה במידלהרניס,״ מתאריך 1689 ואחד מציוריו האחרונים. לאחר 1672 שוק האמנות ההולנדי "כמעט התמוטט", ואמנים אחרים בני דורו הפיקו הרבה פחות, ביניהם יוהנס ורמיר, פיטר דה הוך וניקולה ברך.
משפחת הובמה התגוררה ברוזנגרכט בשכונת ג'ורדן, כמו רמברנדט בימיו המאוחרים והמרוששים, כמו גם אדם פינקר, קורנליס הולשטיין ואמנים אחרים. רמברנדט, פרנק הלס, יקוב רויסדאל והובמה כולם מתו בעוני יחסית, לאחר שיצאו מהאופנה, ובמקרה של הובמה לאחר ששוק האמנות ההולנדי קרס ברובו. הובמה ורויסדאל מייצגים יחד את ההתפתחות הסופית של אמנות הנוף ההולנדית בתקופת הזהב.
יצירתו
למרות חניכתו אצל יקוב ואן רויסדאל, הציורים המוקדמים ביותר של הובמה, מסוף שנות ה-1650, הם בעיקר סצינות נהר יותר בסגנון של קורנליוס ורום וסלומון ואן רויסדאל. סביב שנת 1662 ההשפעה של יקוב ואן רויסדאל על ציוריו של הובמה מתחזקת והוא התמחה בציור נופים מיוערים, לעיתים קרובות מאוד עם בריכות, דרכים ובניין או שניים. אפילו בתוך הציור ההולנדי של ימיו, שבו ההתמחות בסוג מסוים של נושא הפכה לנורמלית, הריכוז שלו בנושא כה ספציפי היה יוצא דופן.
בשארית שנות ה -60 של המאה ה-17, במיוחד עד שנת 1668, נחשבות לתקופה בה יצר את מרבית יצירותיו הטובות ביותר. אלה גברו בגודלן ובמורכבותן ככל שסגנונו השתכלל. נופיו שקופים יותר מסצינות מקבילות ליקוב ואן רויסדאל, כאשר העצים נראים בדרך כלל עם שמיים מאחור. המיומנות שלו בהשפעות השונות של אור וצבע לאורך היצירה, היא יוצאת דופן. לעיתים קרובות הוא משתמש בנקודות נעלמות כפולות כדי להוסיף עניין לקומפוזיציה. כמה מיצירותיו, כבר בשלהי שנת 1664, הם העתקים קרובים לעבודות של יקוב ואן רויסדאל, והוא לעיתים קרובות חוזר על יצירותיו עם וריאציות. לארבע מתוך חמש היצירות באוסף ואלאס ישנן גרסאות אחרות. עבור חלק מהן הוא עשה שימוש בעוזרים, אם כי מעט ידוע עליהם או על תפקידם.
ציור ״תא השייט בהארלם", הוא הנוף העירוני היחיד שהוא צייר, וגם הוא מראה בעיקר נוף של עצים ומים. את פינה הרחוב בו התגורר הובמה עד שנת 1668 ניתן לראות מצד שמאל. במקרים מסוימים הוא מסר את ציור הדמויות האנושיות לאדריאן ואן דה ולדה ואולי גם אחרים, מנהג נפוץ בתור הזהב. במקרים אחרים הוא צייר את הדמויות, אך ככל הנראה מסר את ציור העופות והחיות לקבלני משנה.
תדמית
הובמה אינו מוזכר על ידי ארנולד הוברקן, המומחה לתור הזהב ההולנדי. או כל מקור ספרותי אחר במהלך חייו. יצירותיו מופיעות לעיתים רחוקות בקטלוגים של מכירות פומביות מוקדמות. האנגלים, ובמידה מסוימת הצרפתים, העריכו את עבודתו יותר מההולנדים במאה ה -18, וחלק גדול מיצירותיו הוצאו מהולנד. סגנונו הפך למשפיע ומכובד בתקופה הרומנטית, אז החל לטפס ערכו, במיוחד באנגליה. הוא היה אהוב על ג'ון קונסטבל, ג'ון כרום ובית הספר לציור נוריץ', שעל כולם הוא השפיע. בשנות העשרים של המאה ה-19 המחירים של ציוריו עשויים היו להיות מעל 1,000 ליש"ט, ובשנת 1900 למעלה מ 10,000 ליש"ט. מחיר שיא של 33,000 ליש"ט (שווה ערך) הושג בשנת 1933 במכירה של יצירה מאוסף יאן סיקס. המחירים האחרונים הם גבוהים ביותר - ציור שנמכר בהאג, בדצמבר 1995 היה תמורת 3.74 מיליון ליש"ט, ותמונה גדולה יותר נמכרה למוזיאון ג'יי פול גטי, לוס אנג'לס, שנמכרה ביולי 2001 תמורת 6.5 מיליון ליש״ט, שניהם אצל סות'ביס.
המוניטין הביקורתי המודרני על הובמה הוא חד משמעי, כאשר כמה מבקרים מביעים דעה על השעמום בסצנות היערות שלו, בעוד שאחרים מעריכים אותו יותר. ״השדרה במידהרניס״ נותרה בחשיבותה האוניברסלי וממוקמת כקטגוריה בפני עצמה: "הדבר דומה כאילו האמן הפיק תמונה אחת בלבד", לפי כריסטופר לויד. לא נכתבה עליו שוב מונוגרפיה מאז 1938. הוא מקבל ביקורות שליליות כמו זו של קנת קלארק שחושב כי "הובמה הפך לאומן מייגע, מכיוון שהעצים המתוארים והמפורטים בסצנות היערות שלו אינם כפופים לעיקרון כללי של אור".
דורותי אליסון
דורותי אליסון (באנגלית: Dorothy Allison; נולדה 11 באפריל 1949) היא סופרת ומשוררת אמריקאית. הסגנון והתמות בכתיבתה הם של דרום ארצות הברית, והיא מתמקדת בנושאים של מאבקים מעמדיים, התעללות מינית, התעללות בילדים, פמיניזם ולסביות. היא מזדהה כלסבית פמית וכבדס"מית. היא זכתה במספר פרסים עבור כתיבתה, כולל פרס למדא לספרות.
ילדות
אליסון נולדה בגרינוויל, צפון קרולינה, לרות אליסון, נערה עניה בת 15 וחודש, שעבדה כמלצרית וטבחית. בגיל עשרים, כשאליסון הייתה בת חמש, רות נישאה, ותוך זמן קצר החל אביה החורג להתעלל בה מינית. ההתעללות נמשכה עד שאליסון הייתה בת 13, והיא אף נדבקה ממנו בזיבה, שלא אובחנה עד שהייתה כבר בשנות העשרים לחייה, וכתוצאה היא נהייתה עקרה. האב החורג היה גם מכה את אליסון, ובגיל שמונה האם עזבה אותו לתקופה של שבועיים לאחר שהכה את דורותי באופן כל כך חמור שהמשפחה המורחבת לא יכלה להתעלם, אבל אחרי זה היא חזרה אליו, ולמעשה נשארה איתו עד מותה.
המשפחה הייתה ענייה מאוד, ונקלעה לחובות רבים. כשאליסון הייתה בגיל העשרה, המשפחה עברה לפלורידה כדי לברוח מהנושים. למרות שמצב העוני של המשפחה לא השתפר, ואמה חלתה ועברה ניתוחים שגם גרמו לחובות נוספים, והאלימות במשפחה לא פסקה - המעבר שפר עם אליסון. היא כתבה על כך שבצפון קרולינה, גורלה היה ידוע מראש - היא הייתה "מהצד הלא נכון" של העיר, מהמעמד "המחוק", ואילו בבית הספר בפלורידה לא התייחסו אליה כאל מקרה אבוד, וכתוצאה היה נהייתה לראשונה ממשפחתה שסיימה לימודי תיכון.
קריירה
כשלא היה לה מספיק כסף להמשיך את לימודיה, אליסון עבדה במגוון עבודות, כולל כמנקה, בבר סלטים, וכמורה מחליפה. בתקופה זו, היא התחילה לצאת עם נשים ולפתח את הפוליטיקה הלסבית-פמיניסטית הרדיקלית שלה. היא עברה מבית אמה לדירה משלה, ומכאן התפתחה לכיוונים חדשים, תוך כדי התרחקות ממשפחתה. היא פתחה יחד עם נשים מהקולקטיב חנות ספרים פמיניסטית, ובלילות הייתה כותבת במחברות סיפורים על ילדותה, על התעללות פיזית ומינית, על עוני, ועל תשוקתה לנשים. רשומות אלה הפכו לימים לבסיס לספריה.
בתקופה זו, התפרנסה מהוראה במכללות, וגם כתבה בפרסומים כמו The Village Voice, New York Native, ואחרים.
ב-1988 אליסון פרסמה אנתולוגיית סיפורים קצרים אוטוביוגרפיים בשם Trash: Short Stories, עבורו זכתה בשני פרסי למדא. את הספר התחילה לכתוב כתגובה לביקורת על סיפור שאהבה של המבקרת הספרותית מאב סגרסט, שהשתמשה בביטויים כמו "זבל לבן" שהכעיסו את אליסון, שהייתה נחושה למגר את הסטריאוטיפ המבזה הזה, על פיו אנשים מדרום ארצות הברית הם אנאלפביתים, טפשים, נחותים מוסרית, ועוד.
את ספרה המפורסם ביותר, הממזרה מקרולינה, היא הצליחה לפרסם ב-1992, לאחר עשר שנות עבודה. גם הספר הוא סמי-אוטוביוגרפי, ונוגע בנושאים המרכזיים לכתיבתה: החיים בדרום, התעללות מינית, ועוני. ב-1996 הספר עובד לסרט טלוויזיה בבימויה של אנג'ליקה יוסטון, אך בגלל תוכנו הגרפי שודר לבסוף בערוץ הכבלים Showtime במקום בערוץ TNT כמתוכנן. הסרט זכה בפרס אמי ובפרסים אחרים, ואף הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן. בקנדה הסרט נאסר לשידור, עד שההחלטה בוטלה בערעור משפטי ב-1997. במדינת מיין בארצות הברית, חל איסור על שימוש הספר בבתי ספר.
ב-1998 פרסמה את הספר Cavedweller, שזכה במספר פרסים. בשנה זו היא גם יסדה את הפרס Independent Spirit, הניתן כל שנה למי שעבודתו עם בתי דפוס קטנים וחנויות ספרים עצמאיות עוזרים לקיים את התחום. תמיכתה במיזמים עצמאיים בעולם הספרות וההוצאה לאור הם עקרון שמלווה אותה לאורך כל הקריירה שלה. הפרס מיועד לסייע לסופרים ומשוררים חדשים להתפרסם, ולהציג לקהל הקוראים עבודות שאלמלא ההוצאות הקטנות לא היה נחשף אליהן.
ב-2002 יצאה מהדורה מחודשת של Trash, עם תוספת סיפור חדש בשם "חמלה", שנבחר לרשימת הסיפורים הטובים ביותר מהדרום בשנת 2003, ולרשימת הסיפורים הקצרים האמריקאים הטובים ביותר באותה שנה.
ב-2007 אליסון הודיעה שהיא עובדת על רומן חדש בשם She Who.
כתיבתה
תמות מרכזיות בכתיבה של אליסון כוללים מאבק מעמדי, התעללות מינית, נשים, לסביות, פמיניזם, ויחסים משפחתיים. היא חברה פעילה באחוות הסופרים הדרומיים.
אליסון מונה בין השפעותיה את טוני מוריסון, אודרי לורד, אדריאן ריץ', פלאנרי אוקונר, ג'יימס בולדווין וג'ול גומז.
אקטיביזם
אליסון החלה את האקטיביזם הפמיניסטי שלה בזמן הלימודים, ומעולם לא הפסיקה. היא מפרסמת מאמרים, משתתפת בפאנלים וכנסים, פעילה בתחום safer sex ומקדמת נראות פמית. היא אחת המייסדות של מאפיית המין הלסבית (Lesbian Sex Mafia), ארגון שמציע תמיכה ומידע לנשים מכל אוריינטציה מינית וזהות מגדרית.
חיים אישיים
אליסון מתגוררת במונטה ריו, קליפורניה, יחד עם בת זוגה אליקס ליימן ובנן, וולף.
רוברט סטיבנס
סר רוברט גרהם סטיבנס (באנגלית: Sir Robert Graham Stephens; 14 ביולי 1931 - 12 בנובמבר 1995) היה שחקן אנגלי מהראשונים ששיחקו בתיאטרון המלכותי הלאומי. הוא היה אחד השחקנים המוערכים ביותר בדורו ונחשב ליורש הטבעי של לורנס אוליבייה.
ביוגרפיה
סטיבנס נולד בשיירהמפטון בעיר בריסטול שבגלוסטרשייר. כשהיה בן 18 קיבל מלגת לימודים לבית הספר למשחק "Bradford Civic Theatre School" של אזמה צ'רץ' שביורקשייר (שם הכיר את אשתו הראשונה נורה שהייתה סטודנטית אף היא). הופעתו המקצועית הראשונה הייתה בתיאטרון קאריל ג'נר, וב-1951 שיחק בתפקידים מאתגרים יותר בתיאטרון הרפטוארי "תיאטרון רויאלטי" במורקמב, ובהמשך בעונה של סיבוב הופעות ובהיפודרום שבפרסטון. ב-1956 ראה אותו הבמאי הלונדוני טוני ריצ'רדסון מופיע בתיאטרון רויאלטי והציע לו להצטרף לעונה הראשונה של "להקת הבמה האנגלית" בתיאטרון רויאל קורט. הצלחתו הייתה מובטחת.
בין הופעותיו הראשונות בקולנוע היו בסרט "קורטוב של דבש" (1961), "קלאופטרה" (1963) ובסרט "האביב של מיס ברודי" (1969) לצידה של מי שהייתה אז אשתו מגי סמית'. עוד שיחק בתפקיד משנה כנסיך בסרטו של פרנקו זפירלי "רומיאו ויוליה" (1968) וכן כיכב ב"חייו הפרטיים של שרלוק הולמס" של בילי ויילדר (1970) ובסרט המדע בדיוני "The Asphyx" מ-1973.
סטיבנס ומגי סמית הופיעו יחד על הבמה ועל מסכי הקולנוע. בין השאר שיחקו במחזה "The Recruiting Officer" בתיאטרון אולד ויק, בגרסה הקולנועית של "פריחתה של מיס ברודי" ב-1969 ובסרט "מסעותי עם דודתי" (1972). לאחר עזיבתו של סטיבנס את התיאטרון הלאומי ב-1970 והתפרקות נישואיהם, הקריירה שלו ירדה לשפל. תרמו לכך גם שתייה מרובה והתמוטטות נפשית.
ב-1981 השתתף סטיבנס בסדרת התסכיתים של רדיו ה-BBC עיבוד ל"שר הטבעות" ושיחק בתפקיד אראגורן.
לאחר שנים של בריאות לקויה, נפטר סטיבנס בגיל 65 ב-12 בנובמבר 1995 מסיבוכים במהלך ניתוח. הוא קיבל תואר אבירות 11 חודשים לפני כן. לדברי אשתו פטרישה קווין, העבודה הקשה במחזה "המלך ליר" התישה אותו וזירזה את מותו.
חיים אישיים
סטיבנס היה נשוי ארבע פעמים:
NXT TakeOver: Portland
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות שהתקיימו במהלך התוכנית של NXT. סדרת אירועי NXT TakeOver החלה ב-29 במאי 2014, כחלק מאירועי השלם וצפה של NXT, המשמשת כליגת הפיתוח של ה-WWE, כשערכה את האירוע השני שלה שהועבר בערוץ ה-WWE Network בשם NXT TakeOver. בחודשים שלאחר מכן, הביטוי "TakeOver" הפך למותג המייצג את כל אירועי השלם וצפה של NXT. האירוע יהיה אירוע השלם וצפה הראשון של NXT בשנת 2020. בנוסף לכך, זה היה אירוע הטייקאובר הראשון אשר נערך ביום ראשון ולא ביום שבת.
ב-15 בינואר בפרק של התוכנית NXT, ביאנקה בלאייר ניצחה בקרב הבאטל רויאל אשר קבע את הטוענת לכתר לאליפות הנשים של NXT של ריאה ריפלי באירוע בפורטלנד.
ב-18 בדצמבר בפרק של התוכנית NXT, נודע על קיומו של טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס לשנת 2020. הטורניר החל ב-8 בינואר 2020 בפרק של התוכנית NXT. באירוע Worlds Collide, שנערך ב-25 בינואר, נודע שהמנצחים בטורניר יקבלו הזדמנות להתחרות על אליפות הזוגות של NXT באירוע בפורטלנד. גמר הטורניר התקיים ב-29 בינואר בפרק של התוכנית NXT ובו The BroserWeights (מאט רידל ופיט דאן) ניצחו את Grizzled Young Veterans (זאק גיבסון וג'יימס דרייק) וכתוצאה מכך נקבע שהם יתחרו נגד אלופי הזוגות, The Undisputed Era (בובי פיש וקייל אוריילי), לקרב על חגורות האליפות.
באירוע NXT TakeOver: WarGames, דקוטה קאי תקפה את חברתה לקרב, טיגן נוקס, בזמן שקאי הייתה אמורה להיכנס לקרב ה-WarGames, מה שהפך את דמותה של האחרונה לדמות ההילית. כתוצאה מכך, קאי הוכרחה לעזוב את מתחם הזירה ונוקס לא יכלה להשתתף בקרב עקב מעשיה של קאי. ב-15 בינואר בפרק של התוכנית NXT, קאי הדיחה את נוקס במהלך קרב הבאטל רויאל, זאת לאחר שנוקס חזרה מהיעדרות קצרה (כחלק מהעלילה) עקב מעשיה של קאי באירוע הטייקאובר הקודם. בעקבות האיבה בין השתיים, הן פגשו אחת את השנייה ב-29 בינואר בפרק של התוכנית NXT, ובו נוקס ניצחה לאחר שהכתה את קאי באמצעות תומך הברך ולאחר מכן ביצעה עליה את מהלך השיינינג וויזארד. מאוחר יותר, קרב חוזר בין השתיים נקבע לאירוע הטייקאובר בפורטלנד, כשהפעם סוג הקרב יהיה קרב רחוב.
קרבות מקדימים
האירוע נפתח עם קית' לי שהגן על אליפות צפון אמריקה של NXT נגד דומיניק דיג'אקוביק. הקרב החל כשלי ביצע על דיג'אקוביק את מהלך ההוריקראנה לקול תשואות הקהל. מכאן ואילך הקרב הפך לקרב דו צדדי. מחוץ לזירה, לי ביצע על דיג'אקוביק שלושה מהלכי Grizzly Magnums אשר נשמעו בכל רחבי האולם. מנגד, דיג'אקוביק קפץ על לי שישב על כיסא מחוץ הזירה בעזרת מהלך הספרינגבורד סוונטון בומב. לאחר שהשניים ביצעו האחד על השני סדרת מהלכים שלא הספיקו להם כדי להשיג את הניצחון בקרב, לי ביצע על דיג'אקוביק את מהלך הספיריט בומב, כשהאחרון הצליח לקום ישירות על רגליו. לי היה המום מכך וביצע עליו פעם נוספת את אותו המהלך, כששוב זה לא הספיק לו כדי לנצח. דיג'אקוביק ביצע על לי את מהלך הסופר ספאניש פליי מהחבל העליון, כשגם הוא לא הצליח להצמיד את לי לספירת שלוש. הוא המשיך וניסה לבצע על לי פעמיים את מהלך הסיום שלו, Feast Your Eyes, אך הגב שלו לא איפשר לו לעשות זאת. מנגד, לי ניצל זאת וביצע על דיג'אקוביק את מהלך ה-Big Bang Catastrophe אשר הספיק לו כדי לנצח בקרב ולהגן על התואר בהצלחה. לאחר הקרב, השניים חלקו כבוד הדדי ביניהם לצד מחיאות כפיים מהקהל.
לאחר מכן, טיגן נוקס התחרתה נגד דקוטה קאי בקרב רחוב. השתיים השתמשו אחת כנגד השנייה במספר חפצים כמו כיסאות, פחי אשפה, לפטופ ומחבט קריקט. בסיום, נוקס ביצעה על קאי את מהלך הסיום שלה, השיינינג וויזארד, אך נוקס לא הסתפקה בכך. נוקס הניחה שולחן בזירה והייתה מוכנה לקפוץ מהחבל העליון על קאי שהונחה על השולחן, כשכיסא פתוח על צווארה. לפתע, ראקל גונזלס, שלא נראתה ב-WWE מאז השתתפותה בטורניר הנשים לזכר מאי יאנג של שנת 2018, הופיעה והטיחה את נוקס אל השולחן, מה שאיפשר לקאי להצמיד את נוקס לניצחון.
בקרב השלישי, ג'וני גרגאנו התחרה נגד פין באלור. בסיום, לאחר שגרגאנו ביצע על באלור את מהלך השוטגאן דרופקיק אל מעקה הבטיחות, באלור התאושש וביצע עליו את אותו המהלך. באלור המשיך וביצע על גרגאנו את מהלכי ה-Coup de Grâce וה-1916 כדי לנצח בקרב.
אז, ריאה ריפלי הגנה על אליפות הנשים נגד ביאנקה בלאייר. בסיום, ריפלי ביצעה על בלאייר את מהלך ה-Riptide מפינת הזירה, הצמידה אותה לניצחון, שהקנה לה הגנה מוצלחת על התואר. לפתע, מנצחת קרב הרויאל ראמבל של הנשים, שארלוט פלייר, הופיעה ותקפה את ריפלי ובלאייר. לאחר מכן, פלייר הודיעה שהיא מאתגרת את ריפלי לקרב על אליפות הנשים של NXT ברסלמניה 36.
בקרב הלפני אחרון, The Undisputed Era (בובי פיש וקייל אוריילי) הגנו על אליפות הזוגות של NXT נגד מחזיקי גביע דאסטי רודס, The BroserWeights (מאט רידל ופיט דאן). לקראת הסיום, רידל ביצע בטעות את מהלך הספיר על חברו, דאן. אוריילי ופיש ניצלו זאת כדי לבצע על דאן את מהלך ה-Chasing the Dragon, שלא הספיק להם כדי לשמור על חגורות האליפות. בזמן שדאן נשלח אל החבלים, רידל נגע בו נגיעה קלה אשר הכניסה אותו לקרב. האחרון ביצע ביחד עם דאן את מהלך הסיום המשותף שלהם אשר הספיק להם כדי לנצח בקרב ולזכות באליפות הזוגות של NXT.
הקרב המרכזי
הקרב המרכזי של הערב הפגיש את אלוף ה-NXT, אדם קול, שהגן על תואר האליפות נגד תומאסו צ'אמפה. בתחילת הקרב, קול ביצע על צ'אמפה את מהלך הווילבארו סופלקס על שולחן השדרנים, וכתוצאה מכך פגע בצווארו של צ'אמפה. בסופו של דבר, צ'אמפה התחמק ממהלך הפנמה סאנרייס של קול וביצע במקום את מהלך ה-Air Raid Crash. אז, צ'אמפה ביצע על קול פעמיים את מהלך הפאוורבומב על שולחן השדרנים הספרדי. לאחר שהכה את קול בעזרת בעיטה ומהלך הלריאט, צ'אמפה ביצע על קול את מהלך ה"פרויקט צ'אמפה", שלא הספיק לו כדי לנצח. מנגד, קול ביצע על צ'אמפה את מהלך הלאסט שוט, אך האחרון יצא מחוץ לגבולות הזירה ומנע הצמדה. צ'אמפה ביצע פעם נוספת את מהלך ה-Air Raid Crash, על דופן הזירה, אך קול ביצע לאחר מכן את מהלך הפנמה סאנרייס, הפעם על הרצפה מחוץ לזירה. זמן קצר לאחר מכן, חברי קבוצת The Undisputed Era התערבו, אך צ'אמפה הצליח להדוף אותם. קול, לעומת זאת, ביצע על צ'אמפה שלוש פעמים את מהלך הסופרקיק ואז את מהלך הלאסט שוט בפעם השנייה בקרב, אך צ'אמפה הצליח לצאת מניסיון ההצמדה שבא לאחר מכן בצורה דרמטית. לאחר מכן, קול דחף את צ'אמפה על השופט והכה את צ'אמפה בעזרת מכה מתחת לחגורה, אך צ'אמפה השיב באותו מטבע, כשהכה את קול גם הוא בעזרת מכה מתחת לחגורה ואז ביצע עליו את מהלך ה-Fairytale Ending, אך השופט לא היה נוכח כדי לבצע את ניסיון ההצמדה. לפתע, ג'וני גרגאנו הגיע למתחם הזירה ואמר לצ'אמפה להשתמש בחגורת האליפות כנשק. כשצ'אמפה התקרב לגרגאנו, האחרון הטיח את חגורת האליפות בראשו של צ'אמפה, וכתוצאה מכך הפך לדמות הרעה. קול ניצל זאת והצמיד את צ'אמפה לניצחון, שהקנה לו הגנה מוצלחת על התואר.
קשר יוני
קשר יוני הוא סוג של קשר כימי חזק בין יונים בעלי מטען חשמלי חיובי (קטיונים) ובעלי מטען שלילי (אניונים). הקשר נוצר כתוצאה ממשיכה אלקטרו-סטטית בין שני המטענים, על פי חוק קולון. בדרך כלל, הקשרים היונים מובילים ליצירת סריג יוני מסודר כגון מלח. דוגמה מוכרת לסריג יוני הוא מלח השולחן, נתרן כלורי, המורכב מקטיונים של נתרן היוצרים קשרים יונים עם אניונים של כלור.
קשרים יונים נוצרים בעקבות הבדל משמעותי באלקטרושליליות של שני היסודות הנפגשים (הפרש גדול מ-1.7, כשבמקביל בטווח בין 0.4 ועד ל-1.7 הקשר יהיה קוולנטי קוטבי), כאשר האלקטרושליליות מודדת את שאיפת האטום לקבל אלקטרון על מנת להשלים את רמת האנרגיה האחרונה ("קליפת האטום"). בדרך כלל היסודות המקיימים קשרים יונים הם אטומי מתכות, הנוטים למסור אלקטרונים (בעלי אלקטרושליליות נמוכה) ולהפוך לקטיונים בעלי מטען חיובי, ואטומים של אל-מתכות, הנוטים לקבל אלקטרונים (בעלי אלקטרושליליות גבוהה) ולהפוך לאניונים בעלי מטען שלילי.
בהתאם לנתונים לעיל, ניתן לראות את הקשר היוני כמצבו הקיצוני ביותר של קשר קוולנטי קוטבי. דבר זה מתבטא בסריג יוני, בו אין הפרדה מלאה בין הקטיונים החיוביים לאניונים השליליים — כך שקיימת למעשה שותפות מזערית כלשהי באלקטרונים ביניהם, ולכן מטענם אינו שלם לגמרי. כללי פג'נס מאפשרים להעריך עד כמה הקשר יוני טהור או שיש לו אופי קוולנטי חלקי בהתאם למטען הפורמלי ולרדיוס היונים. כאשר ממיסים את הסריג היוני בתמיסה כלשהי, נשבר הקשר היוני ונפרדים הקטיונים מהאניונים ורק במצב זה מטענם הוא באמת שלם.
כל מטען חשמלי משרה סביבו במרחב שדה אלקטרוסטטי אחיד. לכן הקשר הנוצר בין היונים, אינו מכוון לאורך הציר המקשר ביניהם בלבד, אלא כל יון מושך אליו את כל היונים בעלי המטען הנגדי הנמצאים סביבו.
כדוגמה נוספת, בדו נתרן חמצני, Na2O (תחמוצת הנתרן), הנוצרת על ידי תגובה בין אטומי נתרן ואטומים של חמצן. לאטום החמצן שישה אלקטרונים ברמת האנרגיה האחרונה, ולכן דרושים שני אלקטרונים על מנת שהוא יקבל מבנה של גז אציל (Ne).
יחסי ארצות הברית–קמרון
יחסי ארצות הברית–קמרון הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין קמרון.
סקירה כללית
היחסים בין המדינות קרובים, אף שלעיתים הושפעו מהחששות מפני פגיעות בזכויות האדם וקצב הליברליזציה הפוליטית והכלכלית. התוכנית הדו צדדית של ארצות הברית לפיתוח בינלאומי (USAID) בקמרון נסגרה מסיבות תקציביות בשנת 1994.
עם זאת, כ-140 מתנדבי חיל השלום ממשיכים לעבוד בהצלחה בקמרון בתחומי החקלאות, פיתוח קהילתי, חינוך ובריאות. המרכז לענייני הציבור בשגרירות ארצות הברית ביאונדה מארגן ומממן חילופי תרבות, חינוך ומידע מגוונים. הוא מחזיק בספרייה ועוזר לטפח את התפתחות העיתונות העצמאית של קמרון על ידי מתן מידע במספר תחומים, כולל מדיניות זכויות האדם של ארצות הברית ודמוקרטיזציה. קרנות העזרה העצמית והדמוקרטיה, ושגרירויות זכויות האדם בקמרון הן מהגדולות באפריקה.
דרך מספר קרנות אזוריות של מחלקת המדינה וארצות הברית, השגרירות מספקת גם כספים לפליטים, למאבק באיידס, לדמוקרטיזציה ולמלגות לנערות. מחלקת החקלאות של ארצות הברית (USDA) העניקה מענק סחורות בשווי של 6 מיליון דולר בשנת 2003 למימון פרויקטים לפיתוח חקלאי בפרובינציות הצפון והצפון הרחוק. תוכנית דומה בסכום של 4 מיליון דולר אושרה בשנת 2004. התוכנית נועדה לממן פרויקט פיתוח חקלאי ושיפור התזונה באזור מזרח אדמאווה.
ארצות הברית וקמרון עובדות יחד באו"ם ובארגונים רב-צדדיים אחרים. בעוד במועצת הביטחון של האו"ם בשנת 2002, קמרון עבדה בצמוד עם ארצות הברית על יוזמות שונות. ממשלת ארצות הברית ממשיכה לספק מימון משמעותי למוסדות פיננסיים בינלאומיים, כמו הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית, ובנק לפיתוח אפריקני, המספקים סיוע כספי ואחר לקמרון.
פלכאו
פלכאו (בגרמנית: Flachau) הוא כפר במחוז סנט יוהאן פונגאו במדינת זלצבורג, אוסטריה.
היסטוריה
עד המאה ה-19 שימשה פלכאו כמרכז להתכת ברזל בפונגאו. שרידי המפעלים נהרסו מאז ורק שמות הרחובות נותרו ומעידים על העיסוק בתחום הזה בעבר. בשנות ה-70 נבנה הכביש המהיר A10 ומאז מתבססת כלכלת היישוב על תיירות.
תיירות
התיירות היא ענף כלכלי עיקרי בפלכאו משתי סיבות:
פוליטיקה
עד שנת 2004 הייתה שייכת פלכאו למחוז רדשטאט והחל מ-1 בינואר 2005 היא שייכת למחוז סנט יוהאן פונגאו.
מועצת העיר
תוצאות הבחירות למועצה המקומית שנערכו ב-2014:
ראש העיר שנבחר הוא תומאס אוברייטר מטעם המפלגה האוסטרית.
מיקום
העיר מרוחקת כ-20 קילומטר מעיר הבירה של המחוז. העיר מתחברת לזלצבורג דרך כביש A10.
חלקי הכפר
פלכאו מחולקת לארבעה חלקים: החלקים מתפצלים בכיכר המרכזית של פלכאו.
אזרחים מפורסמים
פלכאו מייצרת אלופים רבים בתחומי הגלישה, בהם:
ענת קלו לברון
ענת קלו לברון (נולדה ב-15 באוגוסט 1967) היא סופרת, מרצה ובעלת טור ישראלית ומנחת סדנאות לצמיחה, התפתחות ויציאה ממשברים.
ביוגרפיה
קלו לברון נולדה וגדלה בגבעתיים, למהנדס אלברט קלו ולמשוררת הילדים מאשה קלו.
למדה תואר ראשון בחינוך וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. בוגרת תוכנית הכשרת המאמנים של מכון אדלר. בשנים שלאחר סיום לימודי התואר הראשון, עבדה קלו לברון בחברות היי-טק שונות בתפקידים בכירים בתחום השיווק, בין היתר ב IBM ומיקרוסופט ישראל.
בשנת 2003 בעקבות מחלת בתה בסרטן, החלה קלו לברון לעסוק בכתיבה. החל משנת 2005 ערכה את המגזין האינטרנטי קואוצ'לטר, שעסק באימון, צמיחה והתפתחות.
בשנת 2009 ראה אור ספרה הראשון, "קשת בשחור לבן". הספר עוסק בהתמודדות האישית והמשפחתית עם מחלת הסרטן של בתה. בזמן המחלה חיפשה קלו לברון אחר ספרות מקור העוסקת בהתמודדות עם מחלת הסרטן בילדות ובנעורים, אך מצאה רק ספרים שעוסקים במחלת הסרטן במבוגרים. לאחר ההחלמה של בתה החליטה לכתוב ספר העוסק בנושא. עמותת גדולים מהחיים נותנת את הספר לכל משפחה במחלקות אונקולוגיות לילדים בבתי חולים שונים ברחבי הארץ.
במקביל לכתיבה החלה קלו לברון לעסוק בתחום הצמיחה האישית, וכיום היא מנחה סדנאות שונות וקורסים בתחום ההתפתחות האישית. בנוסף היא מובילה את תוכנית הבוגרים של עמותת גדולים מהחיים.
קלו לברון הגישה במשך מספר שנים תוכניות ברדיו מהות החיים ופינות בתוכניות שונות בטלוויזיה בתחום אושר וצמיחה.
בשנת 2019, בעקבות הצלחת ספרה השלישי, החלה לכתוב טור קבוע במדור הורים ב ynet.