cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נזק שאינו ניתן לחלוקה
פסיקת בית המשפט העליון
פס"ד עמיר נ' קונפינו (1992) הוא דוגמה ל"מקרה קל" בו מתאחדים שני השלבים: תקרת בית קירור שנבנה בחצר מפעל, קרסה תחתיה, כאשר פועלים עסקו בפירוק תמיכות שתמכו בתקרה, וגרמה למות חמישה פועלים. בית המשפט קבע כי לתאונה גרמו הן ליקויים בתכנון להם אחראי המהנדס, והן ליקויים בבנייה, להם אחראים קבלני השלד, אך לא ניתן לקבוע לאיזה חלק בתאונה אחראי כל אחד מהם (נזק בלתי ניתן לחלוקה). בית המשפט פסק כי במקרה כזה ההלכה היא שיש לחלק את הנזק לפי מידת האשמה של המזיקים. בשל אשמתו הגדולה יחסית של המהנדס, הוטל עליו חלק גדול יחסית מהנזק ועל הקבלנים הוטל שאר הנזק.
זהו "מקרה קל" כי בפני בית המשפט עומדים כל המזיקים הפוטנציאלים והוא מחלק ביניהם את הנזק לפי מידת האשמה שלהם, ובהיעדר אשמה מיוחדת הוא מחלק את הנזק שווה בשווה. אין מחלוקת בפסיקה סביב תוצאה זו.
ב"מקרים הקשים" מתעוררת השאלה, האם לחייב את המזיק במלוא הנזק למרות שהוא בתורו לא יוכל לתבוע את יתר המזיקים ולא יזכה לשיפוי?
מפס"ד גינוסר עולה לכאורה תשובה ברורה ושלילית לשאלה זו. לשדה של קיבוץ גינוסר נגרם נזק על ידי מספר עדרי צאן במשך שלושה ימים, כאשר ניתן היה לקבוע בוודאות את זהות הרועה, רק לגבי היום השלישי. בית המשפט פסק שהרועה חייב לשלם על שליש מהנזק. באופן מפתיע בית המשפט אפילו לא העלה את האופציה של חיוב הרועה בכל הנזק.
למרות שפס"ד גינוסר לא מזכיר את דוקטרינת "נזק בלתי ניתן לחלוקה", ניתן להסיק ממנו כי ב"מקרים קשים", בית משפט לא יחיל את הדוקטרינה, לפיה כל אחד מהמזיקים אחראי "ביחד ולחוד" ויעדיף לבצע חלוקה גסה כלשהי של הנזק, על פי משך הזמן או מספר המעוולים.
בפס"ד אדרי (1975), שעסק בשני נהגים שפגעו זה אחר זה בהולך רגל, ביסס השופט שמגר את דוקטרינת הנזק שאינו ניתן לחלוקה, אולם זהו מקרה ששיך לקטגוריה הקלה בה כל המעוולים עומדים לפני בית המשפט. בסקירה המשפטית של הדוקטרינה, סיווג השופט שמגר את פס"ד גינוסר כפס"ד ששייך לקטגוריה שלמעוולים במשותף, כיוון שהרועה נשכר על ידי מספר רב של בעלי עדרים. השופט שמגר התעלם מן ההשלכות של פס"ד גינוסר על נזק שאינו ניתן לחלוקה (חלוקה גסה - לפי מספר ימים). ייתכן שהתעלמות זו השפיעה על ההכרעה בפס"ד מלך:
בדיון הנוסף קבע השופט ד' לוין, שכאשר ניתן למצוא דרך סבירה והגיונית לחלוקה, יש לעשות כן. אולם כאשר לא ניתן להוכיח איזה חלק גרם כל אחד מהמזיקים, המדיניות המשפטית הראויה היא לפצות את הניזוק על כל הנזק שנגרם.
נראה שהעובדה שהדיון בפס"ד התנהל סביב השאלה, מהי חלוקה סבירה, נתנה יתרון רטורי גדול לעמדת הרוב: החלוקה אותה הציעו שופטי המיעוט, מרוקנת מתוכן את הדוקטרינה – תמיד ניתן יהיה לחלק את הנזק לפי קריטריון גס כלשהו, כגון מספר המעוולים. ריקון הדוקטרינה היה פוגע בניזוקים גם במקרים הקלים בהם הנתבע יוכל לזכות לשיפוי מיתר המעוולים.
ייתכן שאילו היו בוחרים שופטי המיעוט בהנמקה, שאין להחיל את הדוקטרינה במקרים קשים, במקום לטעון שניתן למצוא חלוקה סיבתית סבירה בין המעוולים, עמדתם הייתה מתקבלת בהבנה רבה יותר. השופטת בן–פורת היא היחידה שמעלה אופציה זו, אולם אף היא, אינה מכריעה בנושא, כיוון שלשיטתה חלוקה לפי מספר הכלבים היא חלוקה סיבתית סבירה.
כיצד אם כן ניתן להסביר את הסתירה בין פס"ד גינוסר לפס"ד מלך?
שופטי הרוב בפס"ד מלך אינם מתייחסים לשאלה זו. עמדת הרוב הולכת כנראה בעקבותיו של השופט שמגר בפס"ד אדרי, שמתייחס לפס"ד גינוסר כפס"ד שעוסק רק במעוולים במשותף, ולכן ניתן לטעון שפס"ד מלך פשוט סותר את פס"ד גינוסר. אולם ניתן לנסות וליישב בין פסקי הדין:
כאמור לעיל, אבחנות אלו לא הוצעו על ידי השופטים בפס"ד מלך, ולכן זוהי שאלה פתוחה האם הלכת מלך תוחל באופן גורף, או שמא יש לסייגה במקרים בעלי מאפיינים שונים.
השופט בך שהיה בעמדת המיעוט מעורר שאלה זו. הוא שואל האם גם במקרה שבו התקיפה הייתה מתבצעת על ידי עשרה כלבים, היינו מחייבים את הבעלים של אחד הכלבים, בכל הנזק? שאלה זו נותרת ללא מענה על ידי עמדת הרוב, עובדה שמחזקת התחושה שהלכת מלך אינה סוף פסוק בכל הנוגע לנזק שאינו ניתן לחלוקה.
עם זאת, כפי שעולה מהאבחנות השונות שהוצעו בין פסקי הדין, יש קושי לקבוע מבחן חד-משמעי לנזק שאינו ניתן לחלוקה וקיים מקום רב לשיקולי מדיניות בית משפט במקרה המונח לפניו, בשאלה האם יש להעדיף את אינטרס הניזוק על פני אינטרס המזיק.
בשאלה זו של מדיניות משפטית, ניתן לראות בפסיקה של שנות ה-90 מגמה של העדפת אינטרס הניזוק גם במחיר של הגמשת דרישת הקשר הסיבתי העובדתי.
דוגמה לכך היא פס"ד נגר (1986), שעסק באדם שנזקק לניתוח תוספתן ובשל רשלנות המנתח, נזקק לניתוח שני שהחריף את הנזק הנפשי שנגרם לו כתוצאה מהניתוח הראשון. בית המשפט פסק כי בשל הקרבה בזמן בין שני הניתוחים, המנתח גרם לחולה נזק ראייתי ולכן מוטל עליו נטל הוכחת חלקו של הניתוח השני בנזק הנפשי הכולל. כיוון שהמנתח לא יכול היה לעמוד בנטל ההוכחה, הוטל עליו לשלם פיצוי מלא. לא ניתן היה להחיל את דוקטרינת נזק שאינו ניתן לחלוקה במקרה זה מכיוון שלמרות שיש שני גורמים לנזק, מחלה בתוספתן ורשלנות המנתח, אחד מהגורמים אינו מעוול.
למרות השוני בין פס"ד נגר לפס"ד מלך, פרופ' אריאל פורת רואה בשני המקרים כמשקפים את מגמת הפסיקה בשנות ה-90 להגמיש את דרישת הקשר הסיבתי העובדתי במטרה לתת פיצוי מלא על נזק גופני/נפשי לאדם, אפילו במחיר הכבדת-יתר על המזיק.
פסיקת בתי משפט בערכאות נמוכות
בפס"ד ח'ורי, שעסק בפיצויים על נזק לרכב שגרמו שני מעוולים, בית משפט השלום בנצרת קבע כי מעוולים בנפרד שגרמו נזק שאינו ניתן לחלוקה, חבים ביחד ולחוד על הנזק כולו, גם כאשר מדובר בנזקי רכוש. בית משפט ציין כי אין להסיק מד"נ מלך, כי יש לאבחן בין נזקי גוף לנזקי רכוש.
פס"ד פרץ עוסק בספק של סחורה שגנב מן המפעל ומכר במחירים מוזלים למספר קונים. בעל המפעל תבע בתביעות נפרדות את הספק ואת כל אחד מהקונים, שידעו שהם קונים סחורה גנובה. לא ניתן היה לקבוע כמה כל אחד קנה ולכן התביעה הייתה אומדן של בעל המפעל. בית המשפט השלום דחה את התביעות כנגד הסוחרים כיוון שלא הוכח מה גודל הנזק שהם גרמו למפעל. בית המשפט המחוזי הרחיב את הדוקטרינה של נזק שאינו ניתן לחלוקה גם למקרה זה. בית המשפט למעשה צירף את התביעות וקבע שמדובר בנזק אחד שאינו ניתן לחלוקה, ולכן חייב את כל הנתבעים לפצות ביחד את הניזוק. החידוש הוא בכך שלמרות שהתובע לא תבע את מלוא הנזק באף אחת מן התביעות, בית המשפט החיל את הדוקטרינה.
ניתן ללמוד משני פסקי הדין שבתי המשפט בערכאות הנמוכות, דוחים את האבחנה בין נזקי גוף לנזקי רכוש, שהוצעה קודם בניסיון ליישב בין פס"ד מלך לפס"ד גינוסר, ומיישמים את הלכת מלך גם על נזקי רכוש.
בית משפט השלום בחיפה יישם בפס"ד סמי קאר את הלכת מלך וחייב את המשטרה ונהגת רכב שהתרשלו (לא הניחו משולש אזהרה לצד הרכב) במלוא הנזק, על אף שבאירוע היה מעורב רכב נוסף שפגע וברח ולא ניתן לתבוע אותו בתביעת שיפוי.
בית משפט לתביעות קטנות יישם בפס"ד מזרחי את הלכת מלך במלואה וחייב בעלים של כלב נושך במלוא הפיצוי לתובע, למרות שכלב בלתי מזוהה היה מעורב גם הוא בתקיפה.
סעיפים רלוונטיים בהצעת הקודיפיקציה
ס' 366(ב)(1)- מקבל את המבחן של "סיבה בלעדיה אין" כמבחן העיקרי לסיבתיות עובדתית, אך מכיר בחריג למבחן, כאשר יש יותר מהתנהגות עוולתית אחת:
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> 366. (ב) יראו התנהגות עוולתית כגורמת לנזק אם יתקיימו לגביה כל אלה:
(1) ההתנהגות העוולתית הייתה גורם עובדתי לנזק; בסעיף זה, "גורם עובדתי" – גורם שבלעדיו לא היה הנזק נגרם, ואולם אם נגרם הנזק על ידי יותר מהתנהגות עוולתית אחת, יראו כל אחת מהן כגורם עובדתי;
ס' 371(2)- קובע במפורש שהדוקטרינה של נזק שאינו ניתן לחלוקה שייכת לקטגוריה של "חיוב אחד":
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> 371. בנזיקין חבים חייבים בחיוב אחד, כאמור בסעיף 77, בהתקיים אחד מאלה:
(2) הנזק, כולו או חלקו, נגרם בשל התנהגות עוולתית של כל אחד מהחייבים ולא היה, בנסיבות העניין, בסיס סביר לחלוקת האחריות ביניהם;
"חיוב אחד" על פי סעיפים 80,81 להצעת חוק דיני ממונות, משמעו שהתובע יכול לתבוע את כל אחד הנתבעים ביחד ולחוד.
מלבד ההכרה בקיומה של הדוקטרינה של נזק שאינו ניתן לחלוקה, אין בהצעת חוק הממונות פתרון לקושיות שדוקטרינה זו מעלה. הצעת החוק מאמצת את הרטוריקה של בית המשפט ומדברת על בסיס סביר לחלוקה, אולם היא אינה מפרטת מה נחשב כבסיס סביר.
משפט משווה אמריקאי
ארצות הברית יוצאת דופן בהקשר זה. משנות ה-80 התחילו מדינות רבות בארצות הברית להוביל חקיקה שמשנה את הכלל. הרפורמה בחקיקה נבעה מכך שניזוקים חיפשו בכל תביעה את המזיק בעל היכולת הכלכלית הגבוהה ביותר, וניסו לגבות ממנו את הפיצוי על מלוא הנזק.
הביקורת טענה שלא ראוי שמזיק, שאשמתו קטנה יחסית לאשמת מזיקים אחרים, יישא במלוא הפיצוי לניזוק, רק בשל היות מזיק זה בעל יכולת כלכלית.
תופעה נפוצה בתביעות שעסקו בתאונות דרכים הייתה שכאשר הנזק שנגרם לניזוק היה גבוה יותר מתקרת הפיצוי בביטוח של הנהג הפוגע, הוגשה תביעה נגד המדינה על רשלנותה, למשל באי-בניית גדר הפרדה בין הנתיבים. המדינה חויבה במלוא הפיצוי על אף שאשמתה הייתה מזערית.
טענה נוספת של המבקרים הייתה שכלל "ביחד ולחוד" התפתח במקורו במשפט המקובל, תחת כלל נוסף, של אשם תורם כהגנה מוחלטת לפיו אשם תורם מצד הניזוק, שלל לחלוטין את זכותו לקבל פיצוי. כלל זה היה נוקשה ועורר תחושה של אי-צדק, ולכן שונה לכלל של אשם תורם כהגנה יחסית, המאפשר לניזוק שהיה רשלן בעצמו לתבוע את המזיק ולזכות בפיצויים מופחתים. תחת הכלל של אשם יחסי בית המשפט למעשה מחלק את האחריות לנזק בין הניזוק למזיק לפי מידת אשמתם.
עם אימוץ כלל האשם היחסי, נטען שאין מקום יותר להחזיק בכלל של "ביחד ולחוד", מכיוון שהמשפט מכיר באפשרות של חלוקה הנזק על בסיס אשמה, ולכן יש לחייב את הנתבע רק בחלקו היחסי בנזק לפי מידת אשמתו. שמירה על הכלל של "ביחד ולחוד" תחת המשטר של "אשם יחסי" יכולה להוביל לתוצאות אבסורדיות - ניזוק בעל אשם תורם גבוה מהאשם של המזיק, יכול לזכות לפיצוי מלא, כיוון שלא ניתן לחלק את הנזק.
טענה זו נידונה בבית משפט העליון בקליפורניה ונדחתה. בית משפט העדיף את האינטרס של הניזוק על פני האינטרס של המזיק הנתבע, ובטא בכך את הגישה לפיה האינטרס המרכזי בדיני הנזיקין הוא מתן פיצוי מלא לניזוק. בית המשפט קבע שהמעבר לכלל של "אשם יחסי" נועד להקל על הניזוקים, ואילו ביטול הכלל של "ביחד ולחוד" יחמיר איתם. ביטול הכלל יקשה על ניזוקים שאינם בעלי אשם תורם, או בעלי אשם תורם מזערי, לזכות למלוא הפיצוי. בנימוקיו ציין בית משפט, שניזוק בעל אשם תורם, התרשל רק בשמירה על עצמו, ולכן יש להעדיף אותו על פני המזיק הנתבע, שהתרשל בשמירה על אחרים.
השפעת חברות הביטוח על שינוי החוק
הביקורת החריפה ביותר נשמעה מצד חברות הביטוח וגופים מבוטחים. לדבריהם, הכלל הנדון היה הסיבה המרכזית למשבר הביטוח שפקד את ארצות הברית בשנות השמונים: בשל כלל "ביחד ולחוד" נושאות חברות הביטוח במקרים רבים במלוא הפיצוי לניזוק, אף אם הגוף אותו ביטחו, נשא רק באשם קטן יחסית. בשל כך נאלצו חברות הביטוח להעלות את תעריף הביטוח עד לרמה בה נותני שירותים חיוניים כגון מעונות יום, רופאים מיילדים ונהגי משאיות, לא יכלו לשאת בעלות הביטוח הגבוהה ונאלצו לחדול מעבודתם. ביטול הכלל יאפשר לחברות הביטוח להוזיל את הפרמיות ולאפשר בכך מתן שירותים חיוניים.
טענה זו של חברות הביטוח נתונה בעצמה לביקורת: נטען שהסיבה המרכזית למשבר הביטוח הייתה שיעור הריבית הגבוה במשק האמריקאי בשנות השבעים:
חברות הביטוח הנמיכו את מחיר הפרמיות לרמה לא ריאלית כדי שיוכלו למכור ביטוח ולנצל את שיעור הריבית הגבוה. עם ירידת שיעור הריבית, חברות הביטוח לא הצליחו לעמוד בתביעות ונאלצו להעלות את מחיר הפרמיות באופן דרסטי. לא ייתכן שהכלל העתיק של "ביחד ולחוד" הוא הסיבה המרכזית למשבר פתאומי.
ייתכן כי שינויים אחרים בדיני הנזיקין כגון מעבר לאחריות חמורה, הם גורמים מרכזיים יותר למשבר.
ביטול או צמצום כלל "ביחד ולחוד"
ב-1986, נשאו המאמצים של לובי חברות הביטוח פרי, ובמדינות רבות בארצות הברית צומצם כלל "ביחד ולחוד" באופן משמעותי או בוטל לחלוטין. בכך המחוקק בחר להעדיף את האינטרס של המזיק הנתבע אשר עלול לשאת בפיצוי על נזק שלא גרם, על פני האינטרס של הניזוק, אשר ישא בנטל התביעה כנגד כל המזיקים ובסיכון שאחד נעדר יכולת כלכלית או לא ניתן לאיתור. בכך צומצם במקרים רבים הפיצוי לו זוכה הניזוק.
במרבית המדינות שביטלו את כלל "ביחד ולחוד" לחלוטין, כל מזיק שנתבע ישלם רק על חלקו בנזק הכולל. החריג לכך, הם מקרים בהם אחד הגורמים לנזק, אינו בעל אשם, או בעל חסינות מפני תביעה. במקרים אלו יתר המזיקים שנתבעו, ישלמו גם את חלקו של גורם זה.
במדינת וושינגטון החוק אף מחמיר יותר עם התובע, ומאפשר למזיק שנתבע להטיל אחריות גם על גורמים בעלי חסינות. חוק זה מצמצם משמעותית את יכולתו של ניזוק לזכות לפיצוי מלא.
במדינות אחרות, כגון אילינוי, צומצם הכלל כך שלא יחול במקרה בו המזיק הנתבע נושא באשם יחסי נמוך מ-25%. במדינת וירג'יניה המערבית, אומץ כלל דומה רק לגבי מקרים בהם הנתבע הוא המדינה או אורגן שלה. במדינות רבות כגון טקסס ולואיזיאנה, כלל "ביחד ולחוד" אינו חל כאשר התובע נושא באשם תורם גבוה מהאשם היחסי של הנתבע.
החקיקה בישראל טרם התמודדה עם הקשיים שהתעוררו בשני העשורים האחרונים בארצות הברית ובאנגליה, בעקבות השימוש בדוקטרינה של "נזק שאינו ניתן לחלוקה" במקרים של תביעות חוזרות כנגד גופים בעלי "כיס עמוק", כגון חברות גדולות ורשויות המדינה. מעניין לראות האם החקיקה הישראלית תלך בעקבות המגמה בארצות הברית לצמצום תחולת הדוקטרינה, או שתדחה מגמה זו, כשם שנעשה באנגליה.
מבט ביקורתי - משפט וכלכלה
המאבק שהתנהל בארצות הברית בשנות השמונים לביטול הדוקטרינה של נזק שאינו ניתן לחלוקה לווה בטענות מן הניתוח הכלכלי של המשפט. הטענה הייתה שהכלל גורם לנקיטת אמצעי זהירות לא יעילים. כיוון שהנתבע משלם גם על נזקים שלא נגרמו מפעילותו, הוא מתומרץ לנקוט באמצעי זהירות לא יעילים ומיותרים.
ביטול הכלל, גורם לכך שכל מזיק פוטנציאלי רואה לנגד עיניו רק את הנזקים שהוא עצמו גורם, ולכן הוא מתנהג באופן רציונלי ובוחר באמצעי הזהירות היעילים.
קורנהאוזר ורווס (Kornhauser, Revesz) מוכיחים במאמרם שטענה זו אינה נכונה, ושהכלל של חבות "ביחד ולחוד" מוביל לתוצאה היעילה ביותר, כל עוד מדובר במשטר של רשלנות. הסיבה לכך היא שבית המשפט מפעיל את הכלל רק כאשר מוכח שהתובע שעומד לפניו היה רשלן. רשלנותו של הנתבע נקבעת ללא תלות בפעילותם של גורמים נוספים, ולכן הכלל אינו מתמרץ לנקיטת אמצעי זהירות נוספים. כדי לחמוק מאחריות, די בכך שהנתבע יוכיח שלא היה רשלן, ולכן אין סיבה שינקוט באמצעי זהירות נוספים מעבר לכך.
למעשה, ההבדל היחיד שיוצר הכלל של "ביחד ולחוד", הוא בשאלה מי נושא בנזק שנגרם על ידי שחקנים לא רשלנים, החלה של הכלל גורמת לכך שהמזיק הרשלן, יספוג את הנזק של שאר המזיקים, ואי החלתו מטילה את הנזק על כתפי הניזוק, אך שאלה זו אינה משפיעה על התמריצים של הצדדים להתנהג בצורה יעילה.
לעומת זאת, הסוגיה של נזק שאינו ניתן לחלוקה, מעוררת קשיים רבים תחת משטר של אחריות חמורה. קורנהאוזר ורווס מוכיחים במאמרם שאף אחד מן הכללים המופעלים על ידי בית המשפט אינו מוביל לתוצאה יעילה.
לעומת זאת, כאשר ישנם מספר מזיקים פוטנציאליים שגורמים לנזק מצטבר גדול יותר, המשטר של אחריות חמורה אינו מתמרץ כל אחד מן המזיקים לפעול בהתאם לסטנדרט, כיוון שהנזק שנגרם כתוצאה מן הסטייה מן הסטנדרט מתחלק בין כל המזיקים הפוטנציאלים.
לפיכך, מציעים קורנהאוזר ורווס ניסוח שונה של משטר של אחריות חמורה, במקרים של נזק שאינו ניתן לחלוקה. בשלב הראשון על בית המשפט לקבוע אלו מבין המזיקים פעלו לפי הסטנדרט, ואלו חרגו ממנו. בית המשפט למעשה בוחן את הסוגיה דרך העיניים של משטר הרשלנות, דבר שנחסך ממנו במקרה הרגיל של אחריות חמורה.
במקרים בהם המזיקים פעלו על פי הסטנדרט, בית המשפט מפעיל את הכלל של "ביחד ולחוד" כרגיל. לעומת זאת, במקרים בהם חלק מן המזיקים סטו מן הסטנדרט, בית המשפט מפעיל את הכלל של "ביחד ולחוד" רק לגבי אותם מזיקים שסטו, ומחייב אותם בכל הנזק שנוצר על ידי כלל המזיקים. בשיטה זו נשמר מצד אחד העיקרון של פיצוי מלא לניזוק שנובע מן הבחירה במשטר של אחריות חמורה, ומצד שני המזיקים הפוטנציאלים מתומרצים שלא לסטות מן הסטנדרט.
הניתוח של קורנהאוזר ורווס, מבוסס על ההנחה, שקיימת לנתבע ששילם על כל הנזק, זכות לתבוע השתתפות מיתר המזיקים. ניתוח כלכלי מראה שלכאורה אין חשיבות לשאלה אם קיימת זכות להשתתפות. אין הבדל מבחינת התמריצים בין כלל שקובע שכל מזיק משלם X/N = סכום הנזק/מספר המזיקים, ובין כלל שקובע שבהסתברות של 1/N אתה תשלם על כל הנזק.
אולם, מכיוון שלתובע יש תמריץ לנסות ולתבוע תמיד את העשיר מבין המזיקים, אין זה נכון שלכולם יש אותה הסתברות להיתבע. לגופים גדולים כגון: עיריות, תאגידים, קיים סיכוי הרבה יותר גבוה שידרשו לשלם על מלוא הנזק, ולכן ישנה חשיבות רבה לשאלה האם יש להם זכות לתבוע השתתפות.
ברוב המכריע של שיטות המשפט, קיימת זכות להשתתפות ולכן לכאורה אין בעיה בניתוח שהוצע לעיל, כיוון שהכלל של "ביחד ולחוד" רק מעביר את הנטל לתבוע את יתר המזיקים מן הניזוק למזיק, ולכן כאמור לעיל הכלל לא משנה את התמריצים להתנהג בצורה יעילה במשטר של רשלנות (- הניתוח מתעלם מהשלכות של עלויות תביעת השיפוי).
הבעיה מתעוררת, כפי שניתן היה לראות גם מן הפסיקה הישראלית, כאשר המזיק אינו יכול לתבוע השתתפות מיתר המזיקים, בין אם הם אינם ידועים (פס"ד מלך), ובין אם הם ידועים אך לא ניתן לגבות מהם (פשטו את הרגל).
הניתוח עד כה עסק במקרים של סיבתיות מצטברת, בהם הנזק המצטבר שנגרם גדול מסכום הנזק שהיה נגרם על ידי כל אחד מן המזיקים.
לסיכום, במקרים אלו ראינו שכאשר אין בעיה עם תביעת ההשתתפות, הדוקטרינה של נזק שאינו ניתן לחלוקה מובילה לתוצאה היעילה כאשר אנו נמצאים במשטר של רשלנות, אך יוצרת קשיים כאשר אנו תחת משטר של אחריות חמורה.
בסיטואציה של שני מעוולים שגרמו נזק בלתי ניתן לחלוקה בסיבתיות חלופית, בה כל אחד מהשניים יכול היה לגרום לבדו למלוא הנזק, אנו נתקלים בבעיה:
כדי להשיג הרתעה יעילה, כל אחד מהמזיקים צריך לשאת בעצמו במלוא הנזק, אך מכיוון שאנו מגבילים את הפיצוי הניתן לניזוק, אנו מקטינים את הפיצוי שישלמו המזיקים ומעודדים אותם לבצע פעילות שהיא לאו דווקא יעילה לחברה – הרתעת חסר.
Shavell הציע פתרון לבעיה זו באמצעות קנסות: הניזוק יקבל פיצוי מלא ושאר הכסף שיגבה מהמזיקים בדמות קנס על הנזק שהיו עלולים לגרום (risk base), יועבר למדינה ויפוזר כך לתועלת החברה כולה.
במקרים מסוימים ניתן להציע כיוון אחר לפתרון בעיה זו. במקרים בהם המזיק הפוטנציאלי אינו יכול לדעת על קיומה של הסיבה החלופית לנזק, חלוקת הנזק בין המזיקים אינה יוצרת בעיה בהרתעה כיוון שהמזיק אינו יכול לצפות את חלוקת הנזק, ולכן הוא רואה לנגד עיניו את מלוא הנזק הצפוי ממעשיו.
שרקרק ירוק
שְׁרַקְרַק יָרוֹק (שם מדעי: Merops persicus) הוא מין ממשפחת השרקרקיים.
תפוצה
שרקרק ירוק מקנן בעיקר בצפון אפריקה, מהרי האטלס עד לדלתת הנילוס, מדרום טורקיה עד למפרץ הפרסי ומהים הכספי ועד אפגניסטן והודו. מחוץ לעונת הקינון השרקרק הירוק נוהג לנדוד למרחקים ארוכים למרכז ודרום אפריקה לרוב בקבוצות קטנות, ולעיתים בגדולות. הנדידה מתבצעת לרוב בשעות היום.
מרחב מחייתו של השרקרק הירוק הוא באזורים מדבריים ומדבריים למחצה, בערבות עם עצים פזורים, עמקים, נאות מדבר ואזורים הקרובים למים.
בישראל, השרקרק הירוק נחשב למין עוף חולף נדיר שאוכלוסייתו במצב רגישות גבוהה. השרקרק נצפה בתקופות הנדידה - בעיקר בעונת הסתיו, בין החודשים יולי לאוקטובר, וגם במספרים קטנים בנדידת האביב בין מרץ למאי. בשנות ה-50 דגר לאורך הירדן מים המלח ועד לעמק בית שאן במושבות קטנות. כיום דוגר במספרים קטנים בישראל.
מבנה גוף והתנהגות
השרקרק הירוק גדול מעט מהשרקרק המצוי. אורכו 31 ס"מ, אברות זנבו המרכזיות דקות וארוכות אשר מוסיפות לו עוד 7 ס"מ, ומשקלו נע בין 38-56 גרם. מוטת כנפיו היא כ-49 ס"מ. הוא נחשב לשרקרק גדול, רזה, ורובו צבוע בגווני ירוק. כנפיו ארוכות, לחייו ומצחו תכולים, גרונו ערמוני-כתום, ותחתית כנפיו בצבע ערמוני. גרונו חסר את הפס השחור האופייני לשרקרק המצוי ולשרקרק הגמדי. הנקבה דומה לזכר אבל אברות זנבה המרכזיות קצרות משלו.
ניזון בדומה לשרקרק מצוי. מזונו העיקרי - דבורים, ומכאן שמו האנגלי - Blue-cheeked Bee-eater. נוהג לאכול מגוון של חרקים מעופפים כגון: צרעות, נמלים מעופפות, טרמיטים, שפיריות, חיפושית, ציקדות, פרפרים ועשים. את רוב טרפו הוא לוכד באוויר. כאשר הוא תופס טרף גדול, הוא לוקח אותו לטיפול על ענף של עץ. לעיתים צד את טרפו על הקרקע.
אורח חייו דומה לזה של השרקרק המצוי. בתקופת הקינון נוהג לקנן ביחידות ולעיתים בקבוצות קטנות. הביצים מוטלות בחודשים מרץ - יוני. הקן נבנה ביחידות ולעיתים בקבוצות. לפעמים מקנן במושבותיהם של השרקרקים הירוקים שרקרק מצוי. הקן נבנה בתוך מחילה שאורכה 1-3 מטרים (תלוי בדחיסות העפר), בגדות תעלות השקיה, קיר נמוך של אדמה דחוסה, בקרקע מוגבהת לצידי דרכים וכדומה. המחילה מוטה כלפי מטה בזווית של 20 מעלות. קוטרו של פתח הכניסה הוא כ-8 ס"מ. אורך תא ההטלה בין 15-20 ס"מ וגובהו 12 ס"מ. בהטלה אחת מוטלים 4 עד 8 ביצים. הדגירה מתבצעת במשך היום על ידי שני ההורים ובלילה על ידי הנקבה. הדגירה נמשכת בין 23 ל-26 ימים.
פיטר פאלק
פיטר פאלק (באנגלית: Peter Falk; 16 בספטמבר 1927 – 23 ביוני 2011) היה שחקן יהודי-אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות גילום הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה "קולומבו". השתתף בעשרות סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה. היה מועמד פעמיים לפרס אוסקר וזכה חמש פעמים בפרס אמי ופעם אחת בפרס גלובוס הזהב.
ראשית חייו
פיטר מייקל פאלק נולד בניו יורק למייקל פאלק, בעל חנות יהודי יליד פולין ממוצא צ'כי-הונגרי, ולמדלן, מנהלת חשבונות וקניינית יהודייה ממוצא רוסי. עינו הימנית הוסרה בניתוח בעודו בן שלוש בשל גידול, והוא השתמש בעין זכוכית לאורך מרבית חייו. למרות מוגבלותו השתתף פאלק בפעילויות ספורט, בעיקר בייסבול וכדורסל.
בגיל 12 הופיע פאלק לראשונה על במה במחנה קיץ. למד בבית הספר התיכון באוסינינג שבמחוז ווסטצ'סטר, במדינת ניו יורק, שם זכה להישגים בתחום האתלטיקה. עם סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1945, למד תקופה קצרה מאוד בהאמילטון קולג' בניו יורק. לאחר מכן ניסה להתגייס לצבא ארצות הברית לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה, אך נדחה בשל מוגבלותו. הוא הצטרף לצי הסוחר האמריקני ושימש כטבח.
כעבור שנה ומחצה שב פאלק ללימודים בהאמילטון קולג', ומאוחר יותר למד גם באוניברסיטת ויסקונסין. משם עבר לבית הספר החדש בניו יורק, שם קיבל תואר ראשון בספרות ובמדע המדינה בשנת 1951. פאלק נסע לאירופה ועבד עבור חברת רכבות ביוגוסלביה למשך שישה חודשים. אז שב לניו יורק והשלים בשנת 1953 תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת סיראקיוז.
ב-1963 שיחק בקומדיה של סטנלי קריימר מטורף, מטורף, מטורף העולם.
המינהל לביטחון וריגול נגדי (מקדוניה הצפונית)
המינהל לביטחון וריגול נגדי (במקדונית: Управа за безбедност и контраразузнавање), ידוע בראשי התיבות UBK, הוא סוכנות מודיעין וביטחון פנים של הרפובליקה של מקדוניה הצפונית. המטה ממוקם באזור סקופיה, הסוכנות פועלת כיחידת סמך של המשרד לענייני פנים.
הסוכנות נוסדה תחת השם המחלקה להגנת העם, OZNA ופעלה כסוכנות הביטחון ברפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה הצפונית. באופן רשמי, הגוף נוסד במתכונתו הנוכחית ב-1995 תחת השם המינהל לביטחון וסיכול ריגול.
היית איתה
היית איתה הוא סינגל של הזמרת הישראלית שרית חדד. הסינגל יצא לאור ב-28 בפברואר 2017, כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן ה-23 שלה, שרה שרה. במהרה הצליח הסינגל להיכנס למצעדים רבים בארץ, ואף נכנס לרשימת ההשמעה של גלגלצ ותחנות רדיו רבות אחרות.
השיר הצליח להגיע לפסגת המצעד העברי של מדיה פורסט, שם נשאר במשך שלושה שבועות רצופים. שיר זה היה לעשירי של חדד שעשה זאת, דבר שהפך אותה לזמרת היחידה בעשור האחרון שהצליחה להביא עשרה להיטים שהגיעו לפסגת המצעד.
רקע
בשל היותו כסינגל הבולט ביותר מן האלבום, צילמה חדד קטע ווידאו שנע בין שלוש לארבע דקות על אופן ההכנה, הבימוי, וההפקה של הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר. חדד אף ציינה כי לא לקחה חלק בכתיבה או ההפקה וכי אלי מזרחי הוא זה שכתב והפיק לה את השיר.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ הנלווה ביים הבמאי אבי בוצ'אצ'קי, ובווידאו קליפ הופיעו ניצבים ושחקנים רבים ביניהם; סיימון טבו, אבי לרנר, מיכאל שניידר, דין אלוש, תמיר סטפר, שובל אופק וכולי.
חדד תיארה את השיר כ-"שיר פאן, קליל וקליט." בוצ'אצ'קי אף הוסיף כי הווידאו קליפ צולם בולנטיין דיי. בווידאו קליפ ניתן לראות את חדד נכנסת לחדר מעוצב בפסים צבעוניים כמו בעטיפת הסינגל, שרה וזזה לצליליו. הווידאו קליפ מתאר סיפור של בגידה כבהתחלה ניתן לראות כמה זוגות מכירים אחד את השני, ולאט לאט קשריהם מתהדקים, ואז כל הזוגות מתחתנים. לאחר מכן ניתן לראות סצנה שבה לכל אחד מהזוגות יש ילד ולבסוף את הגבר דופק על דלת כשבת זוגו בצידה השנייה, דבר שנתן לצופה להבין שהוא בגד בה והוא מבקש מחילה, בכך שהוא דופק בחוזקה על הדלת כדי לשוב חזרה.
הווידאו קליפ זכה להצלחה רבה ונכון לספטמבר 2017, מונה הצפיות שלו עולה על קרוב ל-3 מיליון צפיות.
בדיקת תכונות מדגמית
בדיקת תכונות מדגמית (באנגלית: Property Testing) הוא ענף מחקר של מדעי המחשב העוסק באלגוריתמים אקראיים אשר תכליתם להבחין בין עצמים שיש להם תכונה מסוימת לבין עצמים הרחוקים מכל עצם שיש לו תכונה זאת. הבחנה בין המקרים האלו היא פתרון מקורב לבעיית ההכרעה הנסובה על זיהוי מדויק של עצמים שיש להם את התכונה האמורה (ודחיה של כל עצם שאין לו את התכונה). היתרון של אלגוריתמים מקורבים כאלו הוא שהם עשויים להיות הרבה יותר יעילים מאלגוריתמי הכרעה מדויקים, ובפרט האלגוריתמים המקורבים מסוגלים להסתמך על מדגם קטן של העצם הנבחן.
התחום הוצג לראשונה בשנת 1998, במאמר מאת עודד גולדרייך, שפי גולדווסר ודנה רון.
דוגמה
ניתן להבחין בין רשימה ממוינת (של ערכים שונים) לרשימה אשר רחוקה בכל רשימה כזאת על ידי בחינה של מספר לוגריתמי של איברים בסדרה.
האלגוריתם פועל על ידי בחירה של איבר אקראי בסדרה, וחיפושו בסדרה על ידי ביצוע חיפוש בינארי. אם הסדרה אכן ממוינת וכל איבריה שונים - האלגוריתם תמיד ימצא את הערך שנבחר במיקומו הראשוני, אולם אם הסדרה רחוקה מכל סדרה ממוינת - בהסתברות לא קטנה האלגוריתם לא יחזור למיקום ההתחלתי.
סינג'יל
סינג'יל (בערבית: سنجل, התעתיק המדויק: סנג'ל) הוא כפר ערבי-מוסלמי בשטחי הרשות הפלסטינית, הממוקם בהרי שומרון. אוכלוסייתו 5,500 איש. הכפר נמצא באזור המוגדר כשטח B, כלומר בשליטה אזרחית פלסטינית ושליטה ביטחונית ישראלית.
מקור השם
הכפר נוסד על ידי האביר רמון דה סן-ז'יל, ממנהיגי הצלבנים במסע הצלב הראשון, ושמו הוא שיבוש ערבי של השם סן-ז'יל. עם הזמן רוב תושביו הנוצריים ברחו או התאסלמו, לכן רוב תושבי הכפר היום מוסלמים.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות אזור הכפר היה מיושב כבר מתקופת הברונזה הקדומה.
התקופה הצלבנית
באזור נשתמרו מבנים רבים מתקופת הצלבנים, כולל חורבות של כנסיות.
התקופה העותמאנית
בשנת 1596, על פי מפקד אוכלוסין עות'מאני, התגוררו בכפר 42 משפחות.
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שגרו בו כ-1,500 תושבים.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית סינג'יל מנתה 934 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד 1931 אוכלוסיית סינג'יל מנתה 1,001 תושבים, ב-266 בתים. בשנת 1945 אוכלוסיית סינג'יל מנתה 1,320 תושבים, אשר בבעלותם 14,186 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, סינג'יל נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בינואר 1978 התיישבה סמוך לאדמות הכפר קבוצה של מתנחלים, במסווה של מחנה חפירות ארכאולוגיות בתל שילה הסמוך.
במסגרת הסכסוך הישראלי פלסטיני, לאורך השנים התרחשו עשרות אירועי אלימות הדדיים בין תושבי הכפר לבין יהודים תושבי האזור וכוחות צה"ל.
שרגא בר
שרגא בר (נולד ב-24 במרץ 1948) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני בקבוצת מכבי נתניה ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה
בר נולד בגרמניה ועלה לישראל בשנת 1949. הוא החל לשחק כדורגל בגיל 9 במחלקת הנוער של מכבי נתניה, ובשנת 1965 שבר את שיא המועדון כאשר עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון בגיל 15 וחצי. בר שיחק בנתניה עד שנת 1978 וזכה עמה בשלוש אליפויות, כולל דאבל בעונתו האחרונה במועדון. לאחר שעזב את נתניה שיחק גם בהפועל רמת גן.
בשנת 1966 ייצג את נבחרת הנוער של ישראל בבנגקוק ובשנת 1967 בקוריאה הדרומית. בר זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת בשנת 1968, ואת הופעת הבכורה שלו ערך במשחק ידידות מול נבחרת צפון אירלנד באצטדיון בלומפילד. את שערו היחיד במדי הנבחרת כבש בר באולימפיאדת מקסיקו (1968), בניצחון 3–1 מול נבחרת אל סלבדור. בר הגיע לשיאו המקצועי ככדורגלן בשנת 1970, כשותף במשחקי מונדיאל 1970 שנערך במקסיקו. בסך הכל הופיע בר 34 פעמים במדי הנבחרת ולזכותו שער בודד.
בר שיתף פעולה בנתניה עם אחיו, חיים בר, גם הוא שחקן נבחרת ישראל.
המוסד לחוק בין-לאומי
המוסד לחוק הבין-לאומי (בצרפתית: Institut de droit international) הוא ארגון בין־לאומי שנוסד בעיר הבלגית גנט בשנת 1873 ומקום מושבו בז'נבה שבשווייץ. המוסד מוקדש למחקר ופיתוח של המשפט הבין־לאומי והוא נחשב בדרך כלל לאקדמיה העולמית הסמכותית ביותר למשפט בין־לאומי. המוסד הוא גוף פרטי המורכב משותפים, חברים וחברי כבוד והחברים בו הם עורכי דין מובילים בתחום מכל רחבי העולם.
הארגון נוסד על ידי תשעה משפטנים ידועים ובהם גוסטב מויניה משווייץ, הבלגי גוסטב רולה-ז'אוקמה ויוהאן קספר בלונצ'לי. בשנת 1904 זכה המוסד בפרס נובל לשלום על מאמציו לנסח את העקרונות הכלליים של החוק הבין־לאומי והיה הארגון הראשון שזכה בפרס זה (עד אז זכו בו רק אנשים פרטיים). מוטו המוסד הוא "צדק ושלום".
וירחיליו ברקו ורגס
ביוגרפיה
ברקו ורגס נולד בעיר קוקוטה שבמחוז נורטה דה סנטנדר. למד הנדסה אזרחית באוניברסיטה הלאומית של קולומביה ובמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שבו סיים בשנת 1943, הוא נכנס לפוליטיקה ב-1943, כשהיה לחבר מועצת העיר בעיירה דוראניה מטעם המפלגה הליברלית. הוא נבחר אז לבית התחתון של הקונגרס, אך יצא לגלות בסוף שנות הארבעים בגלל אלימות בין הליברלים לשמרנים. הוא גר בארצות הברית, שם נולדה בתו, קרולינה ברקו איסקסון (שהייתה לימים פוליטיקאית קולומביאנית).
בארקו חזר לקולומביה ב-1954 כדי לסייע במשא ומתן על תהליך השלום שאיפשר את היווצרותה של החזית הלאומית בין ליברלים לשמרנים, שנמשכה שני עשורים. הוא הפך לחבר בסנאט, בית הקונגרס העליון ב-1958, עזב את תפקידו כשגריר בריטניה ב-1961 וחזר לקולומביה ב-1962. הוא כיהן בכהונה נוספת בסנאט עד 1966, כשנבחר לראשות עיר הבירה של קולומביה, בוגוטה. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1969, כאשר התמנה למנהל הבנק העולמי עד 1974. לאחר מכן הוא כיהן כשגריר בארצות הברית בין 1977 ל-1980.
ברקו נבחר לנשיא קולומביה עם 58 אחוז מהקולות בשנת 1986. הוא תמך בתוכניות נגד העוני במדינה, חידש את הדיאלוג עם אנשי גרילה השמאלניים ונלחם בסוחרי הסמים. למרות שהוא היה פופולרי בקרב הקהילה הבינלאומית, הוא הפך פחות פופולרי בקולומביה משום שהמאבק הנגדי של סוחרי סמים הפך אלים יותר לאחר שהוא התחיל לפעול נגדם. המדיניות הכלכלית המגבילה שלו נידונה תחילה לכליה. לאחר שנתיים של יוזמה זו פותחה תוכנית "פתיחות כלכלית", שתפתח את השווקים הקולומביאניים לעולם ותטען את כלכלת המדינה. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1990.
נפטר ב-20 במאי 1997.
רון בריימן
רון בריימן (נולד ב-1946) הוא מדען ואיש אקדמיה ישראלי, ד"ר לכימיה אורגנית, יו"ר לשעבר של חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ופובליציסט.
ביוגרפיה
נולד ב-1946 בתל אביב. הוא נצר למייסדי תל אביב ודור שישי בארץ ישראל. שירת בצה"ל והגיע לדרגת רס"ן במילואים. פרסם מאות מאמרים בעיתונים ובאתרי אינטרנט חדשותיים רבים. המאמרים עוסקים בתחומים אקטואליים ובהערכת סיכונים, תחבורה ואיכות הסביבה.
בריימן הוא בעל תואר דוקטור בכימיה אורגנית ממכון ויצמן למדע ומשמש כמרצה לניהול בטיחות והערכת סיכונים בפקולטה להנדסה של אוניברסיטת אריאל (שם הוא גם חבר בחבר הנאמנים). בעבר לימד גם במכללה האקדמית נתניה, במכללת הדסה בירושלים ובמוסדות אקדמיים אחרים.
פעילות פוליטית
חבר פעיל בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי. בשנים 1995–2008 שימש כדובר החוג ובשנים 2001–2005 היה היושב ראש שלו, כולל בתקופת יישום תוכנית ההתנתקות.
ממקימי מפלגת התקווה ודובר המפלגה. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה נבחר למקום השני ברשימתה לכנסת ושובץ במקום השמיני ברשימת האיחוד הלאומי ולא נכנס לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוא נבחר במקום הרביעי ברשימת התקווה לכנסת.
בריימן הוא אב לשלושה.
מתיו ביינטון
ביוגרפיה
ביינטון נולד בסאות'אנד-און-סי שבאסקס. הוא הצעיר במשפחה בת שלושה בנים. הוא למד בבית הספר התיכון לבנים בסאות'אנד. הוא סיים תואר בהצטיינות בבית הספר למשחק Rose Bruford College of Speech and Drama, ואחר כך למד בבית הספר פיליפ גולייה בפריז. בריאיון לעיתון "מטרו" הסביר ביינטון, "החוש הטבעי שלי להופיע הגיע מכך שהייתי מצחיק את בני המשפחה שלי, תמיד נמשכתי לצד המצחיק של הדברים. קומדיה היא באמת מתגמלת".
משחק וכתיבה
ב-2009 השתתף ביינטון בווידאו קליפ של השיר "No Kind Words" של להקת The Maccabees, לצדו של מתיו הורן.
ביינטון שיתף פעולה עם חברו ג'יימס קורדן, ששיחק לצדו בסדרה הקומית "גאווין וסטייסי" והשניים יצרו, כתבו וכיכבו בסדרה "האנשים הלא נכונים" עבור ערוץ BBC Two שעלתה לשידור בסתיו 2013. הסדרה הופקה בשיתוף חברת הולו בארצות הברית, שם שודרה לראשונה בנובמבר 2013. הסדרה בת ששת הפרקים זכתה להצלחה ביקורתית ומסחרית, הסיקוול בשני חלקים ששודר בדצמבר 2014 זכה אף הוא להצלחה.
ביינטון מוכר כאחד מכוכבי סדרת הטלוויזיה לילדים בשם "Horrible Histories", והופיע בכל חמש העונות של הסדרה כזמר, כשחקן ולעיתים ככותב. תפקידים בולטים נוספים שלו היו בדמות דינו בסדרה "גאווין וסטייסי" ובתפקיד כריס בסיטקום "מרגל" בכיכובו של דארן בויד.
יחד עם חמישה שחקני הסדרה "Horrible Histories" בוינטון הוא יוצר, כותב וכוכב הסדרה "Yonderland", סדרת פנטזיה משפחתית קומית ששודרה לראשונה בערוץ Sky1 ב-10 בנובמבר 2013. הוא כיכב עם אותה חבורה בסרט הקומי של ה-BBC "ביל שייקספיר" המבוסס באופן חופשי על חייו של ויליאם שייקספיר הצעיר. סרט ההרפתקאות הקומי מתאר את המעבר של ביל שייקספיר ללונדון כדי להגשים את חלומו ולהיות מחזאי.
ב-2013 הופיע ביינטון בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו, וכיכב בהצגת הבכורה העולמית של המחזה "Holes" מאת טום בסדן. בקיץ 2014 שיחק שוב באותו תפקיד בהפקה מחודשת של המחזה שהועלתה בלונדון.
מוזיקה
ביינטון היה חבר בלהקה Special Benny כזמר, גיטריסט ובסיסט. ב-2010 יצא אלבום הבכורה של הלהקה "Toys". עוד הופיע כסולן בשם הבמה Dog Ears. תקליט ה-EP שלו "So It Goes" יצא לאור בנובמבר 2011. והוא כולל ארבעה שירים פרי עטו.
חיים אישיים
ביינטון נשוי להיסטוריונית הקולנוע קלי רובינסון. לבני הזוג יש בן שנולד ב-2011, ובת בשם איידה.
פרסים ומועמדויות
ב-2012 היה ביינטון מועמד לפרס Children's BAFTA לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בעונה הרביעית של הסדרה "Horrible Histories".
ב-2013 זכה ביינטון יחד עם קורדן וטום בסדן בפרס Royal Television Society לכותב הקומדיה הטוב ביותר על הסדרה "האנשים הלא נכונים". ב-2014 היו ביינטון וקורדן מועמדים לפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה באותה קטגוריה, והיו מועמדים לפרס באפט"א לטלוויזיה בקטגוריית ההופעה הקומית הגברית הטובה ביותר.
מקס גלקמן
מקס גלקמן (אנגלית: Max Gluckman; 26 בינואר 1911 – 13 באפריל 1975) היה אנתרופולוג חברתי בריטי- יהודי, יליד דרום אפריקה. אף על פי שלא היה ישראלי נחשב גלקמן כאבי האנתרופולוגיה הישראלית, שכן אצלו למדו ואחר כך הקימו את ענף אנתרופולוגיה בישראל משה שוקד, שלמה דשן, עמנואל מרקס, ודון הנדלמן.
ביוגרפיה
מקס גלוקמן הוא בן למשפחה יהודית, גדל בדרום אפריקה, ועבד במנהל הבריטי בצפון רודזיה (התמחה במיוחד בחוק הברטוזי, באזור שהוא כיום הפרובינציה המערבית של זמביה). הוא רכש את חינוכו בקולג' אקסטר שבאוקספורד בעזרת מלגת רודז. הוא עמד בראשו של מכון רודס-ליבינגסטון (1947-1941), לפני שנעשה ראש הקתדרה הראשון לאנתרופולוגיה באוניברסיטת מנצ'סטר (1949), שם הוא ייסד את מה שהפך לידוע כאסכולת מנצ'סטר באנתרופולוגיה, שהייתה בעלת השפעה רבה על עמיתיו ממכון רודס-ליבינגסטון, כמו גם תלמידיו. מאפיין אחד של אסכולת מנצ'סטר נובע מהכשרתו המוקדמת של גלקמן, הוא הדגש על "לימוד מקרים" שבהם מנתחים דוגמאות של פרקטיקות חברתיות שמהן מקישים על כללים והנחות. גלקמן נודע ביותר בזכות הרצאות הרדיו על "Custom and Conflict in Africa" (שראו אור מאוחר יותר במהדורות רבות בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד), והוא אחד מאבותיה של גישת הקונפליקט החברתי.
גלקמן היה פעיל פוליטית, ופעל רבות כנגד הקולוניאליזם. הוא עסק וניסה לפתור סכסוכים חברתיים והטמעה תרבותית של הקולוניאליזם, פעל כנגד גזענות, אורבניות, ולמען מהגרי עבודה. גלקמן שילב את האסכולה הבריטית של הסטרוקטורליזם-פונקציונליזם עם הדגש המרקסיסטי על אי-שוויון ודיכוי, ביוצרו ביקורת על הקולוניאליזם שאותה פיתח מתוך האסכולה הסטרוקטורליסטית. במחקרו על ארץ הזולו בדרום אפריקה, הוא טען כי הקהילות האפריקניות והאירופאיות יצרו מערכת חברתית אחידה, כזאת שיוצרת שסע שממנו מתפצלות שתי קבוצות גזעיות הנוצרות על הבסיס של האחדות המבנית שלה.
ברוס קפפרר תיאר את גלקמן כ"ככל הנראה כאנתרופולוג פר אקסלנס שחייו האישיים, הביוגרפיה שלו ותודעתו, לא רק שמגלמים כמה מהמפנים הגורליים בעולם המודרני אלא גם דורשים שהאנתרופולוגיה אותה הוא יצר תתעמת עמם ותבחן אותם"
שבאקים
השבאקים (בכורדית: شەبەک، Şebek; בערבית: الشبك, תעתיק מדויק: אַלשַבַּכּ). הם בני מיעוט אתנו-דתי בעיראק, המשתייכים כולם לדת האסלאם, אך נחלקים בין 70% שיעים ו30% סונים, אף כי דתם נוטה לסינקרטיזם והם אימצו מנהגים דתיים שונים ממקורות לא אסלאמיים. השבאקים מרוכזים במחוז נינוה, בקרבת העיר מוסול. מסמכים עות'מאניים התייחסו אל השבאקים כאל קבוצה דתית מובחנת מאז המאה ה-16 לספירה. בני הקהילה מדברים בניב כורדי ייחודי, שאוצר המילים שלו מכיל תערובת גדולה של מילים טורקיות וערביות.
השבאקים היו נתונים להתנכלויות ולרדיפות בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין, ומי שזוהה במפקד האוכלוסין של 1987 כבן לקהילה השבאקית וסווג ככורדי, היה נתון להריסת ביתו ולגירוש בכפייה לאזורים שונים בכורדיסטן העיראקית או לאזורים אחרים בעיראק. גם לאחר תקופת שלטונו של סדאם המשיכו הרדיפות, והגיעו לשיא בתקופת הפלישה של ארגון המדינה האסלאמית לעיראק.
אוכלוסיית השבאקים
עיקר קהילת השבאקים חיה במחוז נינוה, באזור המכונה "מישור נינוה", הנפרש בין נהרות הזב הגדול והחידקל, בקרבת העיר מוסול. על פי סקר משנת 1925 חיו בעיראק כ-10,000 שבאקים, ובמפקד האוכלוסין שנערך במדינה בשנת 1960 מנתה אוכלוסייתם 15,000 אנשים, שחיו ב-35 כפרים. כיום מונה הקהילה בין 200,000 ל-500,000 איש.
השבאקים רואים את עצמם כעם או כשבט, בשל העובדה שקהילתם פרושה על פני שטח מוגבל וכל חלקיה קרובים אלה לאלה. עם זאת, המבנה השבטי שלהם שונה מזה הערבי או הכורדי, היות שההיבט האידאולוגי והעדתי, והמחויבות הדתית, מעצבים את קהילתם, ומכאן שסמכותם של אנשי הדת חזקה יותר מסמכותו של ראש השבט, וגם אם הם מתייחסים לעצמם כאל שבט, מחוץ לתחומי קהילתם הם אינם נתפסים כך.
אטימולוגיה של שם הקהילה
מקור המילה שבאק, שממנו נגזר שם הקהילה, אינו ברור, וקיימות סברות שונות על מקורו: לפי הטענה העיקרית, השם "שבאק" נגזר מהמילה הערבית "שַבַּכּ" (شبك), כלומר אריגה או שזירה, מה שיכול להעיד על תערובת של פלגים שבטיים שונים ובני מוצאים שונים (ערבים, טורקים, כורדים וכולי), ורמז לדבקותם המשותפת בסדר הקהילתי והדתי הייחודי להם ולנאמנותם למנהיגיהם הרוחניים.
שפת השבאקים
מקורות רבים נכתבו על שפת השבאקים, ניב כורדי שאוצר המילים שלו מכיל תערובת גדולה של מילים שמקורן טורקי וערבי, ויש אומרים שגם במילים ממקור פרסי. שפת השבאקים מדוברת בשני דיאלקטים עיקריים – הדיאלקט השבאקי והדיאלקט הבג'לאני.
לנוכחותה של השפה הערבית בשפת השבאקים יש שתי סיבות: הראשונה היא עובדת היותם מוסלמים הקוראים את הקוראן, והשנייה היא שהם חיו בשכנות לאוכלוסיות דוברות ערבית והתמזגו איתן משך מאות שנים. מקורו של אוצר המילים הטורקי בשפתם בהשפעת השלטון העות'מאני. השבאקים התקשו לקבל הכרה בייחודיותה של השפה מטעם המדינה בעיראק, משום שהחוק קובע כי ערבית היא השפה הסטנדרטית הנהוגה במסמכים רשמיים בעיראק, ובאילו שבחבל הכורדי השפה הנהוגה היא הכורדית.
מקורתיהם ההיסטוריים של השבאקים
ישנם דיווחים רבים על מקורם של השבאקים ועל ההיסטוריה של קהילתם, אך לפי הנרטיב הדומיננטי ביותר, השבאקים הם קבוצת ניצולים של חסידי השבאקים המקוריים שהחלה בתחילת המאה הארבע עשרה במזרח אזרבייג'ן והגיעה לשיאה עם עלייתו של שאה אסמאעיל הראשון לכס המלכות של השושלת הספווית באיראן בשנת 1502. הקהילה השבאקית מורכבת מכמה שבטים שונים בעלי רקע אתני שונה, דהיינו כורדי, ערבי וטורקמני, נוכחותם של גזעים ערבים בה נובעת מקרבה גאוגרפית, ערבוב, אינטרסים כלכליים ומסחריים, בנוסף לשיקולים פוליטיים ולאומיים.
דתם של השבאקים
השבאקים משתייכים לדת האסלאם, ונחלקים בין שיעים למוסלמים סונים: 70% מהשבאקים מזהים עצמם כשיעים- ו-30% הנותרים מגדירים עצמם כסונים, והזרם הדומיננטי ביניהם הוא זה של השיעה התרי-עשרית הג'עפרית. אף על פי כן, לקהילת השבאקים יש ספר קדוש בשם כתב בשפה הטורקמנית ונקרא "בּוּיְרוּק" (بویوروق; Buyruk) או "כתאב אל-מַנאקִב" ("ספר מעשי המופת"). הספר מציג דו-שיח בין השייח' ספי א-דין ארדבלי ובנו השייח' סדר א-דין. נוסף על כך, השבקים מקדשים גם מסורות יזידיות ויארסאניות מקומיות שונות ועל אף השתייכותם לאסלאם על האסכולות השונות בו, נדמה כי המסורות הדתיות הקהילתיות הסינקרטיסטיות משמעותיות לחיי הקהילה לא פחות מן ההשתייכות לאסלאם.
רדיפות נגד השבאקים
השבאקים סבלו משך השנים בשל השתייכותם הדתית הייחודית ונחשבו ברוב המקרים שיעים מול הכורדים הסונים וכורדים מול הערבים השיעים. עוד מימי שלטון האימפריה העות'מאנית ננקטו נגדם צורות קשות של דיכוי ורדיפה, משום שנחשבו כפלג שיעי.
בראשית ימי שלטון הבעת' בעיראק, עשה המשטר העיראקי ניסיונות רבים ושונים ומגוונים לשלב את אוכלוסיות המיעוטים בחברה העיראקית – את הכורדים בראש ובראשונה, את הטורקמנים שהם בעלי בריתה של טורקיה, את היזידים והנוצרים, וגם את השבאקים. הניסיון של לשלב את המיעוטים בחברה העיראקית, נעשה במטרה לנסות לבסס את השליטה באזור הצפוני והעשיר בנפט של עיראק, אך לא האריך ימים. כבר בשנת 1987, במפקד אוכלוסין שנערך תחת שלטונו של סדאם חוסיין, ניתנו לשבאקים שתי אפשרויות לרישום אתני: כורדי או ערבי. שבאקים שבחרו להירשם כערבים גויסו לצבא עיראק ונשלחו לחזית במלחמת איראן-עיראק, ומי מביניהם שבחרו להירשם ככורדים היו נתונים לאיום של הריסת בתיהם ושל העברה בכפייה לאזורים שונים בכורדיסטן העיראקית או באזורים אחרים של עיראק. במבצע אל-אנפאל, שהתרחש בשלבים האחרונים של מלחמת איראן-עיראק, נרצחו רבים מבני העם הכורדי ואוכלוסיות אחרות שאינן ערביות, ביניהם שבאקים רבים, על-ידי כוחותיו של סדאם חוסיין ותחת פיקודו של עלי חסן אל-מג'יד. במבצע זה, גורשו רבים מהשבאקים ממקום מגוריהם והועברו לכפרי-ריכוז קולקטיביים (בערבית: "מוג'מעאת"), בשטח ההררי של כורדיסטן העיראקית. כ-1,160 שבאקים נהרגו באותה תקופה. בנוסף, ממשלת עיראק הפעילה מגוון לחצים ואיומים על השבאקים: התבוללות כפויה, ערביזציה ורדיפה דתית. גם לאחר נפילת משטרו של סדאם, השבאקים באזור נינוה התמודדו עם רדיפות מצד כמה פעילים כורדים שטענו כי השבאקים הם כורדים במקור, כדי לחזק את תביעותיהם הטריטוריאליות במחוז נינוה.
השבאקים נמנו על קורבנות האלימות של תקופת מלחמת האזרחים בעיראק לאחר הפלישה האמריקאנית למדינה, במהלכה נהרגו לפי הערכות שונות כ-1,300 שבאקים בין השנים 2003–2014. התושבים השבאקים של מחוז נינוה ושל מוסול בפרט היו לעיתים קרובות מטרה לפגיעות מצד מיליציות חמושות.
עם פלישת המדינה האסלאמית (דאעש) לעיראק בשנת 2014, נפלו השבאקים, כמו קבוצות מיעוט אתניות ודתיות אחרות, קורבן לרדיפות מצד הארגון. רבים מבני הקהילה נהרגו או נחטפו, וכמה מהם שלא מילאו את פקודות דאעש נשפטו והוצאו להורג. השבאקים השיעים סבלו במיוחד משום שהם היו מטרה של דאעש, לוחמי המדינה האסלאמית הרגו שבאקים שיעים רבים, המדינה האיסלאמית סווגה את רכוש השבאקים (בתיהם) כ"שלל מלחמה", שחולק מאוחר יותר ללוחמי הארגון. עם השתלטותו של הארגון על העיר מוסול, פקדו אנשיו על השבאקים שחיו בה לעזוב אותה בתוך 72 שעות או שיושמדו. בעקבות פקודה זו, עזבו למעלה מ-1500 משפחות של שבאקים את העיר (לפי משרד החוץ האמריקני). במחוז נינוה נמנו 49 אחוזים מכלל העקורים בעיראק. רבים מבני המיעוטים העקורים יושבו מחדש במחוזות שונים, והשבאקים השיעים, כמו גם הטורקמנים השיעים, הועברו לערים לנג'ף וכרבלא בדרום עיראק. כתוצאה מהעקירה קטן מאוד מספרן של קבוצות המיעוט במחוז נינוה. משך תקופת שליטתו על מחוז נינוה, הצליח ארגון המדינה האסלאמית להשתלט על כ-60 כפרים של בני הקהילה בסך הכל ועל פי דיווחים שונים נהרגו בתקופת שליטתו של הארגון באזור 117 משפחות שבאקיות.
כיום, מעדיפים שבאקים רבים לצאת לפליטות בחיפוש אחר מקלט בטוח בשל הרדיפות, והאיומים וההרג המתמשכים באזורי מחייתם המקוריים.
אדריאנה וילאגוש
אדריאנה וילאגוש (בסרבית: Адриана Вилагош; נולדה ב-2 בינואר 2004) היא אתלטית סרבית, סגנית אלופת אירופה (מינכן 2022) בהטלת כידון.
סגנית אלופת אירופה עד גיל 20
באליפות אירופה עד גיל 20 שהתקיימה בחודש יולי בטאלין שבאסטוניה זכתה וילאגוש במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 60.44 מטר, אחרי אלינה צנגקו מיוון (61.18 מטר) ולפני אני-לינאה אלאנן מפינלנד (54.80 מטר).
אלופת העולם עד גיל 20
באליפות העולם עד גיל 20 שהתקיימה בחודש אוגוסט בניירובי שבקניה זכתה וילאגוש במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 61.46 מטר, לפני אלינה צנגקו מיוון (57.91 מטר) ויסלנה רוחאס מקובה (55.48 מטר).
באליפות העולם עד גיל 20 שהתקיימה בחודש אוגוסט בקאלי שבקולומביה זכתה וילאגוש במדליית זהב בההטלת כידון בפעם השנייה ברציפות בשיא אליפות חדש ושיא אישי חדש של 63.52 מטר, לפני ולנטינה באריוס מקולומביה (57.84 מטר) ומנואלה רוטונדו מאורוגוואי (55.11 מטר).
סגנית אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בחודש אוגוסט במינכן שבגרמניה זכתה וילאגוש במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 62.01 מטר, אחרי אלינה צנגקו מיוון (65.81 מטר) ולפני ברבורה שפוטקובה מצ'כיה (60.68 מטר).
ג'ון אנדר סראנטס
ג'ון אנדר סראנטס סימון (בספרדית: Jon Ander Serantes Simón; נולד ב-24 באוקטובר 1989) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער ב-UD לוגרונייס מהליגה הספרדית השלישית.
קריירה
סראנטס נולד בברקלדו שבחבל הבסקים שבספרד, ושיחק בקבוצות הנוער של סנטוצ'ו, אתלטיק בילבאו וברקלדו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת בוגרים בשנת 2008 בקבוצת דאוסטו מהליגה הספרדית הרביעית, אליה הושאל מברקלדו. ביוני 2009 חזר סראנטס לברקלדו מההשאלה, ובילה את עונת 2009/2010 ועונת 2010/2011 השוער השני של הקבוצה.
ב-19 בינואר 2011 חתם על חוזה לשנתיים באתלטיק בילבאו ב', שנכנס לתוקף ביולי 2011.
ב-24 ביולי 2013 הושאל על ידי אתלטיק בילבאו לברקלדו לעונה אחת. הוא פתח בהרכב באופן קבוע בכל משחקי הליגה מאז שחזר לברקלדו, וב-24 במאי 2014 שוחרר רשמית מחוזהו באתלטיק בילבאו והפך לשחקן חופשי.
ב-9 ביולי 2014 חתם בדפורטיבו לוגו מהליגה השנייה. ב-1 בספטמבר 2014 הושאל לעונה אחת ללגנס, גם היא מהליגה השנייה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-23 בנובמבר 2014.
הוא סיים את חוזהו בדפורטיבו לוגו ב-2 ביולי 2015, ויום למחרת חתם על חוזה לשנתיים בלגנס.
סראנטס שיחק בכל 42 המשחקים של לגנס בעונת 2015/2016, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני בליגה ולעלות ללה ליגה לראשונה בתולדותיה, 87 שנים בליגות הנמוכות. הוא ספג 34 שערים בלבד ב-42 משחקים, וסיים שני בליגה בשמירה על שער נקי, לאחר שוערה של ז'ירונה איסק בקרה, שזכה בפרס ריקרדו זאמורה של הליגה השנייה.
ב-22 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בניצחון קבוצתו 1–0 על סלטה ויגו. בסוף החודש הוא קיבל את תואר "השחקן המצטיין של הלה ליגה" לחודש אוגוסט. זמן קצר לאחר מכן נפצע באורח קשה בברכו ונדחק לספסל עד סוף עונת 2016/2017.
לאחר סיום החוזה שלו בלגנס ב-30 בדצמבר 2018, עזב סראנטס לראשונה את ספרד וחתם באוויספה פוקואוקה מהליגה היפנית השנייה.
בינואר, סראנטס חתם בטנריפה מהליגה הספרדית השנייה. לאחר ששיחק בקבוצה שלושה משחקים בלבד, באוגוסט 2021 עבר ל-UD לוגרונייס מהליגה הספרדית השלישית.
חיים נוה
חיים נוה (1933 – 15 באוגוסט 2012) היה איש צבא ישראלי, שירת כטייס בחיל האוויר והיה ממייסדי מערך המסוקים בחיל, השתחרר בדרגת אלוף-משנה. במהלך שירותו עוטר בעיטור המופת ובשלושה צל"שי הרמטכ"ל. לאחר שיחרורו כיהן כמנכ"ל בורסת היהלומים הישראלית.
ביוגרפיה
נוה נולד וגדל בבודפשט שבהונגריה בשם חיים האוסמן, בעקבות הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה נשלח אביו למחנה הריכוז דכאו, נוה בן ה-11 ואימו נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, בדרך דחפה אותו אימו מהרכבת והורתה לו לברוח. את המשך המלחמה שרד לבדו ברחובות בודפשט. לאחר המלחמה גילה שאימו נרצחה באושוויץ, אביו ניצל אך נשאר באירופה. נוה נאסף על ידי שליחי הג'וינט ונשלח לארץ ישראל בספינת המעפילים כנסת ישראל. האונייה נתפסה על ידי שלטונות המנדט והמעפילים נשלחו למחנות המעצר בקפריסין שם שהה נוה תשעה חודשים. כשהגיע לישראל שוכן בבית יתומים בחיפה.
נוה התגייס לצה"ל ב-1953 והוא בוגר קורס טיס מספר 17 ב-1955. שירת במלחמת סיני כטייס מוסטנג בטייסת 116. היה מראשוני טייסי המסוקים בחיל האוויר, שירת כקצין מבצעים בטייסת המסוקים הראשונה, טייסת החרב המתהפכת תחת פיקודו של אורי ירום ובאוקטובר 1963 התמנה למפקד הטייסת שהפעילה מסוקי סיקורסקי S-58. תחת פיקודו נמשך שיתוף הפעולה עם סיירת מטכ"ל במבצעים במדינות אויב, כגון מבצע שרקרק במרץ 1964, מבצע שלדג בנובמבר 1964 ומבצע כחל בדצמבר 1965. כמו כן הוגבר שיתוף הפעולה עם יחידות נוספות כמו חטיבת הצנחנים.
במבצע הלם ב-31 באוקטובר 1968, הוביל צמד מסוקי סופר פרלון הנושאים פצצות "מזלף" לעומק מצרים. יעד המסוק שהטיס בעצמו היה סכר נגע חמאדי שבנילוס, עליו הניח את מטען החבלה שפגע בו קשות. בדצמבר 1968 הוביל את כוחות סיירת מטכ"ל והצנחנים שפשטו על שדה התעופה הבינלאומי ביירות במבצע תשורה.
נוה עמד בראש משלחת צה"ל לארצות הברית שהביאה לבחירתו של מסוק הסער הבא של חיל האוויר, היסעור..
במלחמת יום הכיפורים שירת כעוזר ראש מחלקת מודיעין של חיל האוויר, פיקד על בסיס רפידים בסיני וכיהן כראש להק המודיעין בחיל האוויר בשנות ה-70. לאחר שיחרורו מונה ב-1978 למנכ"ל בורסת היהלומים הישראלית תפקיד בו כיהן עד 1993. במהלך כהונתו ריכז את הפעילויות שנעשו בתחומים שונים בבורסה ובמפעלי הבורסה תחת גג ניהולי אחד.
נוה הוביל את פרויקט "מתקומה לשחקים": שבמסגרתו נאספים סיפורי אנשי צוות-אוויר ניצולי שואה ונלמדים באקדמיה וכמורשת קרב בחיל האוויר.
נפטר בכ"ז באב, תשע"ב, 15 באוגוסט 2012.
LIVE זאפה – הלהיטים הגדולים
LIVE זאפה – הלהיטים הגדולים הוא אלבום ההופעה הראשון והיחידי של הזמר הישראלי אדם. את האלבום הוציאה בשנת 2014 לאור חברת התקליטים פונוקול בפורמט תקליטור בלבד. הוא הופק בהתאם להופעתו של אדם ב"זאפה הרצליה", בה ביצע את "הכרזת מלחמה", "היא רוקדת לבדה", "שקיעה אחת", "מצטער", "סוד", "נוסע רחוק" ו"אין מוצא".
דן איינבינדר
דן איינבינדר (נולד ב-16 בפברואר 1989) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בהפועל תל אביב.