cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שפרה שורץ
ביוגרפיה
שפרה ליידר-שורץ נולדה בתל אביב ליחזקאל ליידר ולבתיה בן אפרים, גדלה באשקלון ומשנת 1962 בבאר שבע. בוגרת תיכון מקיף א'. שורץ סיימה תואר ראשון בהיסטוריה ובגאוגרפיה, תואר שני בהיסטוריה ותואר שלישי במדעי הבריאות, כולם מאוניברסיטת בן-גוריון. בשנים 1993–1994 השתלמה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת רוצ'סטר במדינת ניו יורק בתחומי היסטוריה של מערכות בריאות והיסטוריה של הרפואה, ומשנת 1995 היא חברת סגל בפקולטה למדעי הבריאות. בשנים 1996–1998 שימשה יו"ר החברה הישראלית להיסטוריה של הרפואה, ומאז משמשת בתפקיד מרכזי בפעילותה. בשנים 2001–2004 שימשה שורץ כראש המחלקה לניהול מערכות בריאות ומשנת 2002 היא חברת הנהלה וחברה בחבר הנאמנים של המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות The Israel National Institute For Health Policy Research, משנת 2004 שורץ היא חברת סגל במרכז לחינוך רפואי שבפקולטה למדעי הבריאות שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 2006–2017, בנוסף להיותה פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי הבריאות, פעלה שורץ כחוקרת במכון גרטנר לאפידמיולוגיה וחקר מדיניות הבריאות שבמרכז הרפואי שיבא. עיקר מחקריה במכון גרטנר התמקדו בנושאי התפתחות שרותי הבריאות בישראל ובנושאי בריאות הציבור בעשור הראשון למדינת ישראל, עם דגש מיוחד על נושא הטיפול המאורגן והקרינתי במחלת הגזזת בישראל ובעולם.
בשנת 2008 נבחרה לתפקיד סגן מזכ"ל החברה הבינלאומית להיסטוריה של הרפואה (International Society for the History of Medicine), ומשנת 2014 משמשת בתפקיד משנה למנכ"ל הארגון העולמי להיסטוריה של הרפואה ומרכזת המערכת של כתב העת המדעי של הארגון "ווזאליוס" (Vesalius). בשנת 2005 בעקבות שיתוף פעולה מחקרי בנושא שירותי בריאות ציבוריים עם עמיתים בקנטאקי ארצות הברית, הוענק לה אות הכבוד מטעם מושל מדינת קנטקי על "התרומה לקהילה, למדינת הלאום ולהישגים מיוחדים מכל הסוגים". בשנת 2012 - מאמרה "ממשלת ישראל ושירותי הבריאות של הבדואים בנגב בתקופת הממשל צבאי, 1948-1966" נבחר כאחד מעשרים המאמרים החשובים של העשור על ידי כתב העת Medical History של אוניברסיטת קיימברידג'.
פעילות אקדמית מחקרית
פרופסור שורץ נחשבת לחלוצה והמייסדת של תחום המחקר בנושא התפתחות מערכת הבריאות בישראל. התזה המרכזית של מחקריה מתייחסת לחשיבות ההכרה בחקר השורשים החברתיים, התרבותיים, ההיסטוריים והארגוניים של מערכת הבריאות כמפתח להבנת התנהלותה כיום. מחקרה על צמיחת מודל הרופא בשכר בישראל ועבודתה על המהלכים לחקיקת חוק ביטוח בריאות חובה הובילו לתובנה חדשה ובעלת חשיבות רבה להבנת התנהלותה של מערכת הבריאות, ואף צוינו וצוטטו  בהרחבה בוועדת אמוראי העוסק בהסדרת עבודת הרופאים במערכת הבריאות הציבורית בישראל.
שורץ כתבה ארבעה ספרים כמחברת יחידה ועוד תריסר עם חוקרים שותפים. כל הספרים עוסקים בהיבטים שונים של ההיסטוריה של ארגון מערכות הבריאות בישראל. ספרה "קופת חולים, הסתדרות, ממשלה" (הוצאת המכון למורשת בן-גוריון, 2000) זכה בפרס איינהורן (פרס איינהורן) לספרות רפואית עברית. בספריה מציגה שורץ תמונה פנורמית של ההוויה הפוליטית והארגונית בארץ-ישראל של שנות העשרים והשלושים דרך האספקלריה של התמודדות היישוב ומוסדותיו עם נושא ארגון שרותי הבריאות.
בנוסף למחקריה בתחום ההיסטוריה של שירותי הבריאות בישראל, חקרה שורץ את התמורות במערכת הבריאות במדינת ישראל לאחר הקמתה - מחקר המשך המתמקד בגורמים והצרכים לשינויים במערכת הבריאות אחרי הקמת המדינה. במחקרים אלו הוגדרו לראשונה הכוחות הפוליטיים והכלכליים שלהם הייתה השפעה על קבלת ההחלטות בנושאי בריאות בחברה הישראלית, כגון ממשלת ישראל, קופות החולים, ההסתדרות הכללית, ההסתדרות הרפואית והסתדרות האחיות, ונלמדה פעילותם לשמירת מעמדם כעיקרון בסיסי בכל אחת מהסוגיות המרכזיות שעמדו על סדר היום הציבורי בישראל, כגון קליטת רופאים עולים, חוק ביטוח בריאות ממלכתי, חוק האחיות, חוק הביטוח הלאומי ושרותי טיפת חלב.
בעשור האחרון מתרכזת שורץ בחקר ההתמודדות של מדינות שונות בעולם בכלל, ומדינת ישראל בפרט, עם נושא הטיפול הרפואי הקרינתי במחלת הגזזת, וההיבטים החברתיים המאוחרים של טיפול זה כפי שבאו לידי ביטוי בחקיקת החוק לפיצוי נפגעי גזזת, תשנ"ד-1994 בישראל ובבחינה אקדמית - היסטורית של השפעת חוק ביטוח בריאות ממלכתי הלכה למעשה על מערכת הבריאות הישראלית.
שוורץ הצביעה על כשלים מתודולוגיים בהצעת המחקר של משרד הבריאות למידת מעורבותם של אנשי מערכת הבריאות בישראל בפרשת ילדי תימן. כתוצאה מהערותיה שונה הליך הבדיקה.
מספריה
Read The Workers' Health Fund in Eretz Israel for free now on Boydell & Brewer Open Access ,Shvarts S., The Workers' Health Fund in Eretz Israel, The University of Rochester NY and Boydell& Brewer Press ,UK https://boydellandbrewer.com/9781580462792/health-and-zionism/ https://boydellandbrewer.com/9781580462792/health-and-zionism/
שאמאן-הא
בשאמאן-הא נמצאו מעל מאה אתרים ארכאולוגיים קטנים המפוזרים בחוף פְּלַאיה דֶל כַּרְמֶן, הכוללים שרידי מבנים קטנים. המקום שימש את אנשי המאיה, שהגיעו מערי המאיה הגדולות בתוך הארץ, כמקום העיקרי ממנו יצאו לאי קוסומל כדי לעבוד את אלת הירח והפריון אישצ'ל (Ixchel). עולי רגל הגיעו לאתר לאחר מסע ארוך, והשתמשו במבנים שבאתר כדי לנוח ולהתפלל לפני השיט לקוסומל. המקום שימש גם כנקודת הצטיידות במצרכים, לאנשים שיצאו למסע שיט במסלול השיט של בני המאיה, שתחילתו בווראקרוס במקסיקו וסופו בהונדורס.
שרידי המבנים שנמצאו באזור הוגדרו לפי טיפוסים שונים. אחת הקבוצות שהוגדרה כקבוצה C מאופיינת כאתר גדול מאורגן סביב מבנים מונומנטליים מיושרים בהתאם לקו החוף. המבנים נבנו בתקופה הפוסט קלאסית של המאיה, תיארוך המבנים הוא בין השנים 1300–1500. המבנים נבנו בסגנון החוף המזרחי. קבוצה C כוללת 4 מבני מקדשים, מבנים נוספים וחומה שהגנה על האתר. קיר החומה נמצא ממערב לשרידי המבנים. הקיר עשוי מאבני גיר. בוני הקיר ניצלו את המבנה הטופוגרפי של האזור ליצור במקומות בהם ניתן אפקט של קיר גבוה יותר. רוחב הקיר מגיע עד מעל 2 מטר ואורך שרידי הקיר 380 מטר. המבנים ששכנו לאורך קו החוף עזרו לנווטים בני המאיה במסעות השיט שלהם לנווט בים, בהיותם נקודת ציון לאורך קו החוף.
האזור היה מיושב על ידי צאצאי בני המאיה, כשהכובשים הספרדים הגיעו לטולום, הנמצאת כשעת נסיעה מדרום לאזור. הכובש הספרדי פרנסיסקו דה מונטחו (Francisco de Montejo) הגיע למקום בשנת 1528 וייסד במקום יישוב ומצודה קטנה.
שרידי המבנים נמצאים בשכונת היוקרה פלאיהכר. מבני השכונה נבנו מסביבם תוך השארת שטח גן בחלקו טבעי ובחלקו נטוע. הרחוב הראשי של השכונה נקרא שדרות שאמאן-הא.
דוד אסף
דוד אסף (נולד ב-14 בפברואר 1956) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. עוסק במחקר ובהוראה של תולדות יהודי מזרח אירופה בעת החדשה ובמיוחד בתולדות החסידות, ההשכלה והחברה היהודית המסורתית. מאז שנת 2011 כותב ועורך בלוג בשם "עונג שבת (עונ"ש)".
תולדות חייו
אסף נולד בתל אביב לרחל ומשה קרונה, ילידי ורשה, שהיו ממקימי קבוצת רודגס (מאוחר יותר קבוצת יבנה) אך לאחר שובם משליחות בארצות הברית עברו לתל אביב בשנת 1952. אביו היה ממנהיגי תנועת "השומר הדתי" בפולין, מראשי המפד"ל וחבר הנהלת הסוכנות היהודית. אסף גדל בבית דתי-לאומי, למד בבית הספר הממלכתי-דתי "מירון" ובתיכון המשותף בקבוצת יבנה. בצבא שירת בחיל השריון כטנקיסט ולאחר מכן כסמל מבצעים בחצי האי סיני. בגיל עשרים וארבע, בעת לימודיו לתואר הראשון באוניברסיטה העברית, יצא בשאלה ובשנת 1983 שינה את שם משפחתו לאסף. למד מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטה העברית. סיים תואר שני בהצטיינות ב-1985 ועבודת הדוקטורט שלו, בהדרכת פרופ' עמנואל אטקס, אושרה בשנת 1992 בציון מעולה. היא עסקה בצדיק החסידי רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ובמקומו בתולדות החסידות.
אסף זכה במלגת אלון ומונה למרצה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב בשנת 1994 ושם הוא מלמד מאז ועד היום. בשנת 2005 מונה לפרופסור מן המניין, ובין השנים 2005–2007, 2016-2014 כיהן כראש החוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. מאז שנת 2004 הוא עומד בראש המכון לחקר תולדות יהדות פולין ויחסי ישראל-פולין באוניברסיטת תל אביב, ומשנת 2011 הוא מופקד הקתדרה למדעי היהדות על שם סר אייזיק וולפסון. בין השנים 1979 ל-1994 שימש כמזכיר הכללי של האיגוד העולמי למדעי היהדות, ובין השנים 2009 ל-2013 היה חבר בהנהלת האיגוד. חבר בהנהלות ארגונים אקדמיים וציבוריים שונים (החברה ההיסטורית הישראלית, מרכז זלמן שזר, בית שלום עליכם).
אסף שימש כעורך של כתב העת "מדעי היהדות: במת האיגוד העולמי למדעי היהדות" וכעורך משנה של "גלעד: מאסף לתולדות יהודי פולין". הוא ערך ספרים רבים, שימש עורך מדור חסידות באנציקלופדיית ייוו"א לתולדות יהודי מזרח אירופה וחיבר עבורה את המאמר המקיף על תולדות החסידות. היה חבר במערכת המדעית של פרסומי מרכז זלמן שזר ומכהן במועצות מערכת של כתבי עת שונים בישראל ומחוצה לה.
נשוי לשרון, דוקטור לתולדות האמנות, עורכת ומתרגמת, ואב לארבעה.
מחקריו
בדור האחרון חל שינוי ניכר במגמות המחקר וחוקרים רבים עוסקים יותר ויותר בחסידות המאוחרת. לדברי ההיסטוריון משה רוסמן "חוד החנית" של שינוי המגמה במחקר לכיוון החסידות המאוחרת "היה מפעלו של דוד אסף, שפילס את הדרך והגדיר את סדר היום המחקרי". לדבריו, אסף "הציב יסוד ביבליוגרפי לחקר התקופה, הציג שורה ארוכה של מקורות חדשים, בחן את המקורות החסידיים בחינה ביקורתית, העלה את נושא הגאוגרפיה החסידית במאה התשע עשרה, דן במקומה של החסידות בהתפתחות האולטרה אורתודוקסיה המודרנית, ניתח דפוסי מנהיגות וירושה בחסידות, תיאר דמויות חשובות ופרשיות מפתח ושוליים בחצרות שונות, התייחס לזיקה בין ההשכלה לחסידות במאה התשע עשרה, ופרסם את התיאור המתועד והמפורט ביותר של חצר חסידית מפותחת הפועלת בכל הדרה".
דרך המלכות: ר' ישראל מרוז'ין ומקומו בתולדות החסידות
ספרו הראשון של אסף, שראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר בשנת תשנ"ז, הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו. הספר ראה אור בשנת 2002 גם באנגלית בהוצאת Stanford University Press. זוהי ביוגרפיה ביקורתית ראשונה מסוגה על דמות חסידית מרכזית שפעלה במחצית הראשונה של המאה ה-19, וממנה משתקפת גם תמונה מקיפה של החסידות כולה בתקופה זו. אסף נסמך בספרו על מאות מקורות ארכיוניים וספרותיים, הגיוגרפיה חסידית, ספרות פולמוסית או סאטירית של משכילים, תעודות רוסיות ואוסטריות, דיווחים בעיתונות בת הזמן, זיכרונות וספרות יפה, שבהם הוא מסתייע בצורה ביקורתית.
לצד ביוגרפיה שיטתית של הצדיק מרוז'ין עוסק חלק ניכר מן הספר בתיאור ראשוני של סוג מיוחד במינו של חצר חסידית "מלכותית" שאפיין חסידויות מאוחרות כמו רוז'ין-סדיגורה או צ'רנוביל ושלוחותיהן הרבות, שפעלו בחלקים הדרומיים של האימפריה הרוסית, בבוקובינה ובגליציה. אסף מתאר שלל היבטים של חיי היומיום בחצר המלכותית, החל במבנים הפיזיים שהיו בה, עבור בחוגים החברתיים ובעלי התפקידים שאכלסו אותה, וכלה בהיבטים הארגוניים והכלכליים שהפעילו את החצר החסידית והפכו אותה ל"מדינה בתוך מדינה".
רבי ישראל פרידמן מרוז'ין (1850-1796) מתואר על ידי אסף כמנהיג חסידי כריזמטי ובעל כושר ארגון, שנהנה מהשפעה אדירה על כל שכבות הציבור היהודי, כולל רבנים ותלמידי חכמים מובהקים, על אף שבעצמו התקשה בכתיבה (ועל כך זכה לקיתונות בוז מצד המשכילים). אסף מסביר את סוד הצלחתו לא רק בכריזמה, בדבקות הדתית שלו וביכולת החידוש והאלתור אלא גם בשל ייחוסו הנכבד (אבי-סבו היה המגיד ממזריטש, תלמידו החשוב ביותר של הבעש"ט). ישראל מרוז'ין פיתח דרך מקורית בעבודת ה' המכונה 'דרך המלכות', ובמסגרתה חי הצדיק בהיכלו חיי פאר ראוותניים וצובר רכוש וקניינים חומריים. דרך זו ספגה ביקורת חריפה מצד משכילים וצדיקים אחרים שראו בכך חיקוי דרכי האצולה הפולנית ונסיגה מערכיה המקוריים של החסידות, אך חסידיו הרבים, כמו גם מעריציו הצדיקים (ורוב צדיקי הדור נמנו עליהם) ראו בה ביטוי לקדושתו ולמעמדו הדתי המיוחד במינו כמי שמייצג את התקווה המשיחית של זרע בית דוד, שגם אליו התייחס הרבי מרוז'ין. לדעת אסף קשורה דרך המלכות של רוז'ין בתפישה מרחיבה של העיקרון החסידי של עבודה בגשמיות, והעדפתו על פני לימוד התורה המסורתי והתפילה, אך לא פחות מכך על תפישה חברתית ייחודית הרואה בגישה זו דרך נאותה להתמודדות עם השינוי החברתי המשמעותי שהתרחש בחסידות בראשית המאה ה-19: שקיעת ההתנגדות לחסידות והתקבלותה כזרם דתי לגיטימי, התמסדותה והפיכתה לרוב בחברה היהודית, היווצרות הדגם השושלתי כמקור הבלעדי להנהגת החסידים. סיפורה של החסידות המאוחרת, הוא למעשה סיפור היווצרותן של השושלות החסידיות הגדולות – כמו זו של שושלת פרידמן וחסידות רוז'ין ושלוחותיה הרבות – שרבות מהן פועלות עד היום.
אסף מתאר כיצד סמכותו הכריזמטית של הצדיק החליפה את סמכותה של הקהילה המסורתית וכיצד הפך הצדיק לכוח פוליטי ולמקור סמכות עליונה עבור עדת מאמיניו. הצדיק היה מעורב במינויים ובהדחות של כלי קודש שונים (רבנים, שוחטים וכדומה) והתערב בענייניהן של קהילות שהיו תחת השפעתו, גבה כספים ומיסים ממאמיניו, פעל כדי לייצג את האינטרסים של חסידיו אך גם פעל כנציג של כלל ישראל וכשתדלן בפני השלטונות, אסף כספים ופעל למען חסידיו בארץ ישראל ויזם מפעלי בנייה וצדקה שונים.
ר' ישראל מרוז'ין נאסר והועמד לדין בידי המשטרה הצארית בעוון שותפות לרצח שני מלשינים יהודים שפעלו במחוז אושיץ שבפודוליה. לאחר תקופת מאסר ארוכה בכלא בקייב שוחרר הצדיק מחוסר אשמה והושם במעקב. כשנודע לו על תוכניות השלטון לגרשו אל מחוץ לתחום המושב נמלט הרבי מרוסיה ועקר לסדיגורה שבבוקובינה האוסטרית (1841), שם הקים מחדש את חצרו ושיקם את עדתו ומעמדו. אסף מתאר את הדרמה הקשורה במאסרו ובריחתו, בדיונים על דרישת הרוסים להסגירו לידיהם, וכיצד הוכרע גורלו בדרגים הפוליטיים הרמים ביותר ובלשכות הצאר הרוסי והקיסר האוסטרי. הקמתה מחדש של החצר ה'רוסית' באוסטריה, בהקשר גאוגרפי, פוליטי וחברתי שונה לחלוטין, היא דוגמה ליכולת הדינמית של התחדשות והסתגלות המאפיינת את החסידות ומאפשרת לה לפעול בהצלחה בתקופה המודרנית במסגרות מדיניות שונות זו מזו – בין בעריצות הצארית או במונרכיה הקיסרית, בין בדמוקרטיה הסוציאליסטית או הקפיטליסטית – ולנצלן לטובתה. הספר "דרך המלכות" זכה בפרס שזר לחקר תולדות ישראל לשנת תשנ"ז ונדפס בשתי מהדורות.
זיכרונותיו של יחזקאל קוטיק
זהו ספר הזיכרונות הראשון שנכתב ביידיש מאז זיכרונותיה של גליקל מהמלין. הוא ראה אור לראשונה בוורשה בשני חלקים בשנים 1912–1913 וזכה להוקרה יוצאת דופן. אסף תרגם ספר זה יחד עם אמו, רחל קרונה, והוציאו לאור במהדורה מוערת בהוצאת המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב ובית שלום עליכם: הכרך הראשון "מה שראיתי" ב-1999 (מהדורה מקוונת נמצאת בפרויקט בן יהודה) (נדפס גם בשנת 2002 באנגלית בהוצאת Wayne State University Press) והכרך השני "נע ונד" ב-2005.
אסף הקדים לספר מבוא מפורט על המחבר, על זיכרונותיו, התקבלותם וערכם ההיסטורי. אסף רואה בזיכרונותיו של קוטיק לא רק סאגה משפחתית בעלת איכויות ספרותיות מרשימות, אלא גם "מסמך תרבותי" השופך אור על עולמם של יהודי מזרח אירופה במאה ה-19. קוטיק, יליד העיירה קאמיניץ ליטובסק שבפלך גרודנו (רוסיה הלבנה), מתאר בפירוט עשיר את חיי משפחתו, שמילאה תפקידי הנהגה בקהילה, על רקע עולמם של הפריצים הפולנים והחוכרים היהודים, של יהודי היישובים הקטנים ("יישובניקעס"), של מאבקי חסידים, מתנגדים ומשכילים, ועל רקע אירועי התקופה (כמו ה"קנטוניסטים" שגויסו בכפייה לצבא הרוסי או מרד הפולנים ברוסים). במאות רבות של הערות לאורך הספר מבאר אסף את המושגים, הספרים, האישים, המקומות, הריאליה, ההיסטוריה ופרטי ההווי הדתי והחברתי הרבים שזרויים בספר. במבוא חשף אסף את קיומו של חלק שלישי של הזיכרונות שנדפס רק בחלקו ואבד כנראה בברלין. כמו כן הוא מביא את ההתכתבות הענפה בין קוטיק לבין מעריצו הגדול, הסופר שלום עליכם, שהתפעל מהחלק הראשון של הזיכרונות ועודד אותו לכתוב את החלק השני (שממנו כבר התאכזב).
הכרך הראשון מסתיים בשנות ה-60 של המאה ה-19 – והוא מתרכז במיוחד באהרן-לייזר סבו רב הפעלים של קוטיק, וכן בתקופת ילדותו, בחרותו נישואיו ומרידתו בחסידות. הכרך השני עוסק בתקופת יציאתו מעול הוריו, בניית משפחה וביסוסו הכלכלי. כרך זה מסתיים בתיאור מזעזע של הפוגרום ביהודי קייב בשנת 1881 שקוטיק היה עד לו. לאחר נדודיו התיישב קוטיק בוורשה והתפרנס מבית קפה שהיה מרכז לסופרים ועיתונאים וכן ליהודים ליטאים שהיגרו לוורשה. קוטיק התפרסם כעסקן ציבור שהקים חברות חסד וסעד חברתי שונות, אך איש לא חשב שיש לו כישרון כתיבה. את זיכרונותיו החל לכתוב בשנת 1912 בעידודו של בנו, אברהם הירש, שהיה פעיל בחוגים סוציאליסטיים. הם זכו להתקבלות חיובית ביותר על ידי סופרים כשלום עליכם, י"ל פרץ ומבקרי ספרות כמו "בעל מחשבות", ופתחו למעשה את ז'אנר כתיבת הזיכרונות בספרות יידיש המודרנית.
ברסלב – ביבליוגרפיה מוערת
לצד חסידות חב"ד, חסידות ברסלב היא מן הפוריות ביותר מבחינה ספרותית, ובשל כך השפעתה על תולדות החסידות היא רבה וייחודית. עולמו הרוחני של רבי נחמן ובמיוחד סיפורי המעשיות שסיפר, פרסמו את שמה של ברסלב בחוגים רחבים שאינם חסידיים והייתה להם השפעה רבה גם בתחומי הספרות והאמנות. סיפוריו של רבי נחמן תורגמו לגרמנית בידי מרטין בובר בשנת 1906 וכך גם הגיעו לידיעתם של קוראים שלא ידעו עברית או יידיש וגם לקוראים שאינם יהודים. בשנת 1928 הכין גרשום שלום את הביבליוגרפיה הראשונה של ספרי ברסלב בשם "אלה שמות" כמתנה למרטין בובר ביום יובלו והיא מנתה 156 עיולים (פריטים ביבליוגרפיים), בשנת תש"ס, 72 שנים לאחר מכן, פרסם דוד אסף בהוצאת מרכז זלמן שזר ביבליוגרפיה מוערת שכוללת מעל 1,110 עיולים. כל הפריטים מוינו למדורי משנה, נרשמו בדייקנות ותוכנם תומצת. הביבליוגרפיה כוללת את כל הספרים שיצאו על ידי חסידי ברסלב לדורותיהם אך גם את כל מה שנכתב על חסידות ברסלב על ידי חוקרים, סופרים, משוררים ועיתונאים. בין הפרקים שבספר: ספרי ברסלב (כולל אגרות, תקנות, לוחות וכרוזים), דמותו של ר' נחמן וחסידות ברסלב בעיני משכילים, עיונים פרשניים בסיפוריו ובתורותיו, ר' נחמן וארץ ישראל, ר' נתן מנמירוב: תורותיו וכתביו, חסידי ברסלב ברוסיה, בפולין, בברית המועצות, חסידי ברסלב בארץ ישראל, במדינת ישראל ובארצות הברית, חסידות ברסלב בראי הספרות והאמנות, היבטים רפואיים ופסיכולוגיים, היבטים חברתיים פולקלוריים ואנתרופולוגיים. הספר זכה בפרס הספר הביבליוגרפי הטוב ביותר לשנת 2000, מטעם אגודת הספריות היהודיות (AJL). גם לאחר שנדפס הספר המשיך אסף ברישום הביבליוגרפי וקובץ של מעל 400 עדכונים ותוספות זמין בדף הבית שלו באינטרנט.
נאחז בסבך: פרקי משבר ומבוכה בתולדות החסידות
ספר זה של אסף ראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר בשנת תשס"ו (תרגום לאנגלית ראה אור ב-2010 בהוצאת University Press of New England). הספר דן בפרשיות מביכות ובדמויות ייחודיות, שקיומן גרם חוסר נחת וההיסטוריוגרפיה החסידית ניסתה להתעלם מהן או להסתירן. אסף הקדים לספר מבוא מתודולוגי המתאר את הבעיות ההיסטוריוגרפיות הכרוכות במחקר של פרשיות מביכות ושל מסורות זיכרון שונות המגויסות לעיצוב "סדר יום" רעיוני, דתי או חינוכי. אסף מצביע על הדמיון בין ההיסטוריון לבין הבלש, המבקש להוכיח, לאחר סלקציה וביקורת, כי שום עובדה אינה מקרית ולכל עובדה יש משמעות. הוא מציע קטגוריות פרשניות שאותן הוא מכנה "זיכרון פולמוסי" ו"זיכרון אפולוגטי" ומראה כיצד מסורות הזיכרון השונות "מכירות" אלה את אלה ואף "משוחחות" או "מתפלמסות" במישרין או בעקיפין זו עם זו.
הפרק הראשון, שעורר סערה גדולה בקרב חסידי חב"ד, עוסק בשאלת התנצרותו המסתורית של משה, בנו של מייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מליאדי. משה המיר את דתו בשנת 1820 אך סיפורו המביך הוסתר מפני החסידים ובשל הערפל ההגיוגרפי והאגדות הרבות גם היסטוריונים כמעט שלא עסקו בו. אסף הביא את הגרסאות השונות של הסיפור, בחן את עדויותיהם וסיפוריהם של משכילים, מומרים וחסידים והביא לראשונה תיעוד ארכיוני רוסי הכולל את הרקע לסיפור ההמרה והעתק מתעודת ההטבלה. אסף קבע כי משה סבל מילדותו ממחלת נפש, שהחמירה בעקבות מאסרו בימי מלחמות נפוליאון ברוסיה. נראה שמחלתו היא שהביאה אותו למעשה הקיצוני של ההמרה. משה נפטר כנראה זמן לא רב לאחר התנצרותו. חסידי חב"ד, ובראשם האדמו"ר השישי יוסף יצחק שניאורסון, סירבו להכיר באמת טרגית זו וסיפקו למשה ביוגרפיה חלופית שמכחישה את סיפור ההמרה וגורסת כי משה הסתתר בעילום שם במשך עשרות שנים מפחד השלטון הרוסי.
הפרק השני מגולל את סיפור נפילתו של רבי יעקב יצחק הורוויץ, "החוזה מלובלין", שבחג שמחת תורה תקע"ה (1814) נפל מחלון ביתו, גסס במשך 9 חודשים ונפטר בתשעה באב של אותה שנה (1815). החסידים טענו כי נפילתו הייתה פלאית וניסית, תוצאה ממאבקו במלאכים כדי לקרב את המשיח, ואילו המשכילים גרסו כי החוזה השתכר וכאשר ביקש להטיל את מימיו מבעד לחלון איבד את שיווי משקלו ונפל. אסף, שסקר את מסורות הזיכרון השונות וגלגוליהן, הציע גם אפשרות שלישית: על פי מקור חסידי כבר בנעוריו ניסה החוזה להתאבד. ניתוח ספרותי מדוקדק של מסורת הנפילה חושף רמזים שגם באירוע זה ניסה החוזה לשלוח יד בנפשו.
בפרק השלישי בודק אסף מדוע חסידות ברסלב נרדפה באלימות חסרת תקדים בידי חסידויות אחרות. הוא מתאר בהרחבה את גלי הרדיפות נגד חסידי ברסלב, במיוחד בשנות השישים של המאה ה-19. הסיבה למאבק פנים חסידי זה נובעת לדעתו מהאיום שהציבו חסידי ברסלב בעצם קיומם על אחד מעקרונות היסוד של האורתודוקסיה בכלל והחסידות בפרט, הציות לגדולי הדור. חסידי ברסלב הכירו רק בסמכותו של רבם המת, ר' נחמן מברסלב, ולא בסמכותם של צדיקים או רבנים אחרים.
הפרק הרביעי עוסק בפרשה מקומית שבה גורש מלמד נערים מקהילתו החסידית בשל עמדותיו הרציונליסטיות שמתוכן השתמעה ביקורת על אפשרות קיומה של רוח הקודש בקרב חכמי זמנו. פרשה זו, שעל פיה אמר המלמד כי פירוש "אור החיים" על התורה לא נכתב ברוח הקודש, נדונה בפסק דין שחיבר האדמו"ר ר' חיים הלברשטאם מצאנז. אסף חשף את מכתבו המקורי של המלמד, שנשלח לרב שלמה קלוגר מברודי, ובו תיאר את גרסתו לאירועים. ניתוח משווה של שתי התעודות מצביע על המשמעויות החברתיות החמורות שייחסה החברה החסידית להתבטאויות העלולות לגרום לזלזול בכבודן של דמויות עבר נערצות.
הפרק השישי עוסק בדמותו החריגה של רבי מנחם נחום פרידמן מאיצקן, נינו של ר' ישראל מרוז'ין ומי שעמד לכהן כאדמו"ר חסידי שְׁטֶפַנֶשְׁט. הוא היה מעורה בתרבות הכללית, בקי בספרות העולמית, במוזיקה ובאמנות, ובחיבוריו ניסה לתווך בין הישגי התרבות האירופית לבין החסידות התמימה. הוא חיבר פירוש למסכת אבות בעל מגמה הומניסטית ברורה, וכן סדרה של מסות פילוסופיות, כגון "על היופי", "החלום ופתרונו", "על האמת והשקר", "על האדם", ובהן דן בשאלות דת, מוסר ואסתטיקה. השפעתו על תולדות החסידות הייתה אפסית, ואף על פי כן דמותו יוצאת הדופן הייתה קשה לעיכול בהיסטוריוגרפיה החסידית שהעדיפה להתעלם ממנו ולהשכיח את מפעלו הספרותי.
הפרק השביעי חושף מתוך כתב יד מסמך חריג בעל עוצמה ספרותית. וידוי שכתב בשנת 1910 ר' יצחק נחום טברסקי משפיקוב (בית צ'רנוביל), שהיה אז בן 22. הוא היה בן לשושלת מיוחסת של אדמו"רים ועמד להתחתן עם בתו של ר' ישכר דוב רוקח מבֶּלז. במכתב, אותו שלח לסופר היידיש יעקב דינזון שגר בוורשה, מתאר טברסקי בכישרון ספרותי נדיר את עולמו "הפעוט והמכוער", את שנאתו לחסידות ולחסידים ואת כמיהתו לחיי חופש ללא המחנק של החצר החסידית. במיוחד הוא חושש מן הגורל הצפוי לו בחצר בלז הידועה כקנאית ושמרנית. הווידוי, המובא בשלמותו, מנותח הן בהקשר הביוגרפי של הכותב, שהושפע מאוד מאחיותיו שנמשכו גם הן להשכלה, והן בהקשר ההיסטורי והחברתי של בני צדיקים אחרים שהתמודדותם עם המודרנה הביאה אותם להלכי רוח דומים ולעיתים אף להתנתקות גמורה מן העולם החסידי.
הספר, שזכה להצלחה מסחרית ונדפס בתוך חודש בשתי מהדורות, התקבל בביקורות חיוביות בקהילה המדעית ובדיונים סוערים ומסויגים בקרב קוראים בני החברה החרדית והחסידית. ביטוי לכך יש בפורום דיונים באינטרנט בשם 'עצור כאן חושבים', שבו משתתפים בעיקר חרדים. האשכול הדן בספר זה הוא הארוך והנצפה ביותר בתולדות פורום זה. אסף עצמו השתתף בדיונים בשמו האמיתי והגיב לטענות המשתתפים, שמקצתם האשימוהו במציצנות בפרשיות שהשתיקה יפה להן וברדיפת סנסציות.
הציץ ונפגע: אנטומיה של מחלוקת חסידית
ב-2012 ראה אור בהוצאת אוניברסיטת חיפה וידיעות אחרונות ספרו של אסף "הציץ ונפגע". זהו מחקר מקיף על פרשת הצדיק בערניו מליאובה, בנו של רבי ישראל מרוז'ין שבשנת 1869 פרש מאדמו"רותו והצטרף לפרק זמן קצר למחנה המשכילים, ועל המחלוקת שפרצה עקב כך בין חסידות צאנז לחסידות סדיגורה ושיסעה את החברה החסידית בגליציה, הונגריה, רוסיה וארץ ישראל, לשני מחנות יריבים. הספר מהווה המשך לשני ספריו הקודמים – "דרך המלכות" העוסק באביו של בערניו, ו"נאחז בסבך" העוסק באירועים מביכים. אסף זכה בפרס בהט של אוניברסיטת חיפה לספר העיון המקורי הטוב לשנת תש"ע-תשע"א (2010) על כתב היד של ספרו זה.
היסטוריה חדשה של החסידות
בדצמבר 2017 ראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון הספר "Hasidism: A New History", פרי מאמץ משותף של שמונה חוקרים מכמה מדינות, המביא את סיפורה של תנועת החסידות מראשיתה ועד ימינו. אסף הוא מחבר-שותף של ספר זה, והיה חבר בצוות שכתב את החלק העוסק בחסידות במאה התשע עשרה.
שיר הוא לא רק מילים: פרקי מסע בזמר העברי
ספרו "שיר הוא לא רק מילים: פרקי מסע בזמר העברי" יצא לאור בדצמבר 2019 בהוצאת עם עובד. הספר עוסק בתולדותיהם של שירים רבים בזמר העברי והיהודי.
הבלוג "עונג שבת"
הבלוג "עונג שבת (עונ"ש)", שאותו מפרסם אסף, החל להתפרסם כניוזלטר בדצמבר 2007, ובפברואר 2011 הפך לבלוג. מדי שבוע מתפרסמים בבלוג כשלושה פוסטים, ומנויי הבלוג מקבלים מדי יום שישי דיווח בדואר אלקטרוני על תוכן הפוסטים השבועיים. את מרבית הפוסטים כותב דוד אסף, וכן מתארחים בבלוג כותבים נוספים, ובהם הצלם ומורה הדרך ברוך גיאן, המפרסם פוסטים מצולמים בעיקר מירושלים, הצלם האתנוגרף דנצ'וּ ארנון, יהודה זיו, שעסק בשמות אתרים בישראל ובמורשת הפלמ"ח (עד לפטירתו ב-2020), אסא כשר, הכותב על הקדשות מיוחדות של ספרים, חוקר הזמר העברי אליהו הכהן, הפזמונאי דן אלמגור, חוקר הספרות העברית אבנר הולצמן ורבים נוספים. בראש הבלוג ניתן מידע על תוכנו: "כל דבר הנוגע ליהודים בפרט ועיניני מדינה, ספרות ומדע בכלל, ובמיוחד דברים של מה בכך, דברי הבאי, הבל ושטות". תיאור זה מגמד את הבלוג, המכיל, בנוסף לזוטות מהעולם היהודי, גם מידע היסטורי רב ערך. בשתים-עשרה שנותיו הראשונות פורסמו בבלוג מעל 2,000 פוסטים.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
הרצאות:
על כתביו:
ברוך קונשטט
הרב ברוך קונשטט (כ"ה בכסלו תרמ"ה, 1885 – ט"ו בשבט תשכ"ז, 1967) היה ממייסדי ישיבת קול תורה בירושלים ומראשיה.
תולדותיו
נולד בפרשבורג שבסלובקיה לאברהם-אריה ופיירל קונשטט. נשלח ללמוד בישיבתו של הרב שמחה בונם סופר בעל השבט סופר, והיה מתלמידיו ומתלמידי בנו רבי עקיבא סופר. הוסמך על ידי בעל השבט סופר. בגיל 22, בהיותו עדיין תלמיד ישיבה, התמנה לרב ודיין בקהילת פולדה. בפולדה נשא את צפורה, בתו של אלחנן משה עמנואל. הקים בפולדא ישיבה, בין השאר בסיועו של הרב קלמן כהנא, ממנה השתלשלה לימים ישיבת קול תורה בראשותו בירושלים.
בליל הבדולח נשרף בית הכנסת שבעירו. ספר תורה ששרד נשמר בביתו כל השנים. במלחמת העולם השנייה נשלח לבוכנוואלד, יחד עם בנו יונה. אשתו פעלה לשחרורו. אחיה, מרדכי עמנואל (אביו של יונה עמנואל), השיג מסמך מזויף שאיפשר את שחרורו. במחנה בוכנוואלד נדר שאם יצא חי, יעלה לארץ ישראל ויקים בה ישיבה. עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בשכונת נחלת אחים. הוא נסע לחו"ל להעלות את אמו הישישה והיא נפטרה בירושלים ונקברה בשייח' באדר.
בירושלים פגש את הרב יחיאל מיכל שלזינגר, והם חברו יחד והקימו את ישיבת קול תורה, עבור צעירים משארית הפליטה של יהדות גרמניה. ישיבה זו הייתה הראשונה בארץ שבה התנהלו לימודי הקודש בעברית מקרב הישיבות החרדיות אשכנזיות.
נפטר בירושלים בט"ו בשבט תשכ"ז (26 בינואר 1967) בגיל 81 מלבד תפקידו בישיבה שימש גם כפוסק הלכה. נכדו, אברהם אריה, בנו של הרב אלחנן קונשטט, הוציא ספר שמקבץ שו"תים שעליהם ענה הרב ברוך. הספר נקרא "יענה ברוך".
בנו, הרב אלחנן משה קונשטט, התמנה תחתיו. חתנו הוא הרב קלמן כהנא.
הפלישה הגרמנית לבלגיה
הפלישה הגרמנית לבלגיה הוא השם המקובל לפלישה שהנהיגה הקיסרות הגרמנית לתחומי בלגיה. הפלישה החלה את מלחמת העולם הראשונה, והסתיימה בניצחון גרמני שבעקבותיו נכבשה בלגיה ונשארה תחת שלטון גרמניה עד סוף המלחמה.
רקע
ערב מלחמת העולם הראשונה הייתה בלגיה ממלכה קטנה (אוכלוסייתה מנתה 7.5 מיליון נפש ב-1914) בעלת כלכלה מפותחת המבוססת על תעשייה ומסחר. באופן מסורתי נטתה הסימפתיה העממית של הפלמים לגרמניה והסימפתיה העממית של הוולונים, דוברי הצרפתית – לצרפת. בית המלוכה הבלגי היה נצר לבית סקסה-קובורג-גותה, המקורב לוילהלם השני, קיסר גרמניה. אולם הנייטרליות הפכה לקו מרכזי באופייה של הממלכה ולמקור עוצמה כלכלית ומדינית. בלגיה לא הייתה שותפה למערך הבריתות של מאזן הכוחות שקדם למלחמה, אולם במסגרת הסכם לונדון (1839) ערבה בריטניה לריבונותה של בלגיה, לשלמותה ולנייטרליות שלה. עקב תפיסה זו היה צבאה של בלגיה קטן וסמלי. הוא הורכב מ-43,000 חיילים סדירים, רובם בשש חטיבות חי"ר וכמה מאות פרשים ואנשי ארטילריה והנדסה ו-115,000 אנשי מילואים. מפקד הצבא היה המלך.
בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה והתדרדרות היחסים בין האימפריה הרוסית לקיסרות הגרמנית, היה ברור במטה הכללי של צבא הקיסרות הגרמנית שמלחמה בשתי חזיתות נגד צרפת ורוסיה בו זמנית היא רק עניין של זמן. תוכנית המגירה הגרמנית במקרה של התקפה כזו תוכננה בידי הרוזן אלפרד פון שליפן ונקראה על שמו "תוכנית שליפן". התוכנית התבססה על איגוף מהיר של צרפת תוך מעבר בשטחיהן של בלגיה הולנד ולוקסמבורג. שליפן עידכן בקביעות את פרטי תוכניתו, גם לאחר שפרש מהמטה הכללי ב-1905, אך יורשו הלמוט פון מולטקה פגם בביצוע התוכנית כאשר הוריד ממנה את הולנד, ועל ידי כך החליש את האגף הימני הגרמני, ושמר על כוחות במזרח פרוסיה המאוימת.
ב-28 ביוני 1914 רצח הלאומן הסרבי גברילו פרינציפ את יורש העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד. אוסטריה הגישה כמה דרישות לממשלת סרביה שנודעו בשם "משבר יולי". גרמניה תמכה בדרישותיה של אוסטריה, אולם הסרבים נכנעו לכל הדרישות פרט לאחת מהן. בעיני הגרמנים הסתיימה הפרשה, אולם אוסטריה שרצתה בלאו הכי לספח את סרביה, לא הסכימה להתפשר. העניינים התפוצצו סופית כאשר כמה חיילים סרבים חצו בטעות את הגבול האוסטרי. ב-28 ביולי הכריזה אוסטריה מלחמה על סרביה. יום לאחר מכן הורתה האימפריה הרוסית, בעלת בריתה של סרביה, על גיוס כללי. ויום למחרת גייסו אוסטריה וסרביה את צבאן. גרמניה לא יכלה לשבת בחיבוק ידיים לנוכח האיום הרוסי על הגבולות האוסטריים שגרמניה ערבה לשלמותם. איום על אוסטריה היווה למעשה גם איום על גרמניה. ב-31 ביולי הגישה גרמניה אולטימטום לצאר הרוסי לפזר את כל הכוחות לאורך הגבול האוסטרי. ב-1 באוגוסט פג האולטימטום הגרמני בלי שתינתן תשובה רוסית לצד זה או אחר. וילהלם השני, קיסר גרמניה הכריז מלחמה על רוסיה.
בתחילה רצה הקיסר לפתוח במלחמה על רוסיה בלבד, למרות שכאמור לעיל, על פי התוכנית הגרמנית המקורית היה צורך להכריז מלחמה גם על צרפת בעלת בריתה של רוסיה שיכלה לאגף את גרמניה ולהביא לנפילתה. הקיסר ניסה בתחילה להורות לא לתקוף את לוקסמבורג ואת בלגיה ודרכן את צרפת, אולם ביטל את הוראתו עוד באותו יום. ב-1 באוגוסט הפרה גרמניה את החוזה שלה עם לוקסמבורג, וכוחות גרמניים כבשו אותה כמעט ללא התנגדות במטרה לתפוס את רשת מסילות הברזל שלה שהיו נחוצות לצורך הפלישה לבלגיה. ב-2 באוגוסט דרשה גרמניה מבלגיה להעניק מעבר חופשי לצבא הגרמני בשטחה בטענה שצרפת מתעתדת לחלל את הנייטרליות הבלגית. המלך אלברט סירב בטענה ש"בלגיה היא אומה, לא דרך". ב-4 באוגוסט שלח שר החוץ של בריטניה אולטימטום לגרמניה בעניין בלגיה. ראש ממשלת גרמניה סירב וכינה את הבטחת גרמניה ואוסטריה לשמור על נייטרליותה של בלגיה, "פיסת נייר". הבלגים החלו להתכונן לפלישה ומלך בלגיה הורה לפוצץ את הגשרים על נהר המז ליד לייז'. המלחמה הוכרזה בחצות.
הפלישה
עוד באותו יום נעו שש הבריגדות שהחזיקה גרמניה על הגבול עם בלגיה, במטרה ללכוד את עיר המבצר הבלגית לייז'. עד רדת הלילה הגיעו הגרמנים אל נהר המז. למחרת פתחו הגרמנים בהתקפה שכונתה "קרב לייז'", הגרמנים הפעילו תותחי שדה קלים, שלא יכלו לפגוע באופן משמעותי במצודות. הבלגים לעומת זאת השתמשו במקלעים יעילים, ורק מעט מאוד חיילים גרמנים הצליחו להגיע בשלום אל המרווחים שבין המבצרים שדרכם קיוו לפרוץ אל תוך העיר. עוד באותו יום, נציג גרמני נפגש עם הרמטכ"ל הבלגי ז'ראר למאן, וציווה עליו להורות על כניעת המצודות. כשלמאן סרב, שלחו הגרמנים צפלין שהפציץ את העיר מהאוויר. הייתה זו ההפצצה האווירית הראשונה בהיסטוריה. אז שלחו הגרמנים את גנרל-מיור אריך לודנדורף, שבהתקפת לילה גאונית חדר בעצמו ללייז' וכבש את העיר. עם זאת, המבצרים של העיר לא נכנעו. הגרמנים, החלו לנסות להתמודד עם המחדל, ותותחים בקוטר של 305 מ"מ מחברת סקודה האוסטרו-הונגרית, שונעו ברכבות מגרמניה לבלגיה. בנוסף על כך הובא לזירה תותח חדשני בקוטר של 419 מ"מ שכונה בידי החיילים הגרמנים "ברטה השמנה". הבלגים לא היו בנויים להתמודד עם כלי נשק כאלו שעל קיומם לא ידעו כלל, והמבצרים נכנעו בזה אחר זה. ב-16 באוגוסט נכנע אחרון המבצרים מסביב לעיר, ויחד עמו נפל בשבי מפקד הצבא הבלגי גנרל למאן. עד אז לא עשתה הכנף הימנית של הצבא הגרמני שכללה שלוש ארמיות, שום פעולה. ב-18 באוגוסט החלה הכנף כולה בהתקדמות לתוככי בלגיה. המלך אלברט שהבין את חולשת צבאו הורה להימנע מקרב והכוחות הבלגים נסוגו אל ערי המבצר נאמור אנטוורפן ובריסל.
הגנרל פון קלוק, מפקד הארמייה הגרמנית הראשונה שהייתה חלק מהכנף הימנית, נע מערבה בצמוד אל הגבול ההולנדי במהירות מפתיעה ועד 1 בספטמבר עבר 290 קילומטרים והגיע אל הגבול הצרפתי. בלגים רבים החלו להימלט מבתיהם. רכבים בעלי מנוע היו נדירים יחסית בבלגיה באותה תקופה, ומרבית המשפחות, במיוחד מהאזורים הכפריים, העמיסו את כל מטלטליהם וכן את הנשים והילדים על עגלות. המבוגרים נאלצו ללכת ברגל מרחק רב. משפחות אמידות פחות נאלצו לקחת רק חפצים בסיסיים על גבי מריצות.
במקביל, ב-7 באוגוסט פתחו הצרפתים במתקפה באזור אלזס, בהתאם לתוכנית 17. המתקפה זכתה בתחילה להצלחות, והצרפתים כבשו את מילוז, אולם מתקפת נגד גרמנית בפיקודו של יוזיאס פון הרינגן אילצה אותם לסגת חזרה לצרפת. ב-12 באוגוסט, הובס כוח פרשים גרמני קטן בידי כוח בלגי בקרב האלן, מה שסייע מעט להתרוממות הרוח בבלגיה. ב-14 באוגוסט פתחו הצרפתים בהתקפה באזור חבל לורן השייך לגרמניה. הקרב כונה קרב לורן. הארמיות ה-6 וה-7 של הצבא הגרמני, פיתו את הצרפתים להיכנס עמוק לתוך השטח הגרמני, ואז פתחה הארמייה השישית במתקפה שאיפשרה לכוחות מאסף גרמנים לאגף את הצרפתים מימין ולהכריח אותם לסגת מלורן. ב-20 באוגוסט נפלה בריסל והגרמנים הטילו מצור על העיר נאמור. הגרמנים למדו את לקחי לייז', ולא פתחו בהתקפת חי"ר לפני שהגיעו התותחים ברכבת. מלך בלגיה שלח פנייה נואשת אל צרפת ובריטניה שיבואו לעזור לארצו, צרפת ניסתה לשלוח כוחות אל העיר, אולם הצבא הצרפתי הובס בקרב שרלרואה, ורק חיילים צרפתים מעטים הצליחו להגיע אל נאמור. העיר הופגזה קשות, ולאחר חמישה ימים ב-25 באוגוסט נאלצה להיכנע. הבריטים פתחו בהתקפת נגד באזור מונס, אולם הם לא שיתפו פעולה באופן מספק עם הצרפתים, וסבלו מנחיתות מספרית מול הגרמנים, ועל אף שקרב מונס נראה בתחילה כניצחון בריטי, בסופו של דבר נאלצו הבריטים לסגת.
ב-28 באוגוסט תקפו הגרמנים את המעוז הבלגי האחרון - אנטוורפן. אז כבר החלו להגיע לבלגיה כוחות מחיל המשלוח הבריטי, אולם הללו היו מעטים ולא יכלו להושיע את העיר. ב-5 באוקטובר הצליח הצבא הגרמני לפרוץ את ההגנות הבלגיות בליר, 20 ק"מ דרומית-מזרחית לאנטוורפן ולהתקדם הלאה לדנדרמונדה, שם ניסה לצלוח את נהר הסכלדה. "תנועת המלקחיים" של הצבא הגרמני איימה לחסום את נתיב הנסיגה המערבי של הצבא הבלגי מאנטוורפן כשנתיבי המילוט ממזרח ומדרום נחסמו על ידי הכוחות הגרמניים, ומצפון היה נתיב המילוט חסום על ידי הגבול הבלגי-הולנדי הסגור. ההולנדים לא הציעו כל עזרה צבאית כיוון שהעדיפו לשמור על נייטרליות ולא להיגרר לסכסוך.
הצבא הבלגי נסוג ב-6 באוקטובר ואנטוורפן נותרה להגנת חיל משמר מקומי בלבד. רבים מכוחות אלה ננטשו על ידי קציניהם, וחיילים רבים ערקו והרסו את כלי הנשק והתחמושת שלהם. ב-9 באוקטובר נפלה העיר ונכנעה. אנטוורפן נשארה כבושה בידי הגרמנים עד 1918. כוחות צבא בלגיה נעו לכיוון נהר האיזר, במטרה לחבור לכוחות חיל המשלוח הבריטי.
סיכום
העמידה הבלגית העיקשת הצליחה לבלום את הפלישה הגרמנית, שאיבדה מעוצמתה וממהירותה. בעוד הגרמנים תכננו להגיע לפריז תוך ימים ספורים, הם מצאו עצמם בסתיו עדיין בבלגיה. העמידה הבלגית העניקה לצרפתים ולבריטים זמן לארגן חיל משלוח ומתקפת נגד. בין 5 ל-12 בספטמבר התחולל הקרב הראשון על המארן, שנודע גם בשם "הנס על המארן", ובו נבלמה התקדמות המהירה של הצבא הגרמני אל צרפת. לאחר הקרב החל "המרוץ אל הים" בו נעו צבאות גרמניה ומדינות ההסכמה במהירות לכיוון צפון-מערב בעודם מנסים לשפר עמדות לכיוון גבול צרפת. במהלך "המרוץ", ב-16 באוקטובר חברו כוחות צבא בלגיה לכוחות הצרפתיים והבריטיים בקרב איזר. קו הגבול שנקבע שבוע לאחר מכן בקרב איפר הראשון (הוא קו מלחמת החפירות הסטטית ששררה בארבע השנים שלאחר מכן), היווה את גבול פינתה של בלגיה שנותרה בלתי-כבושה.
המלך הורה לראש הממשלה לסגת עם ממשלתו לנמל לה הבר הצרפתי, בעוד הוא וצבאו נושאים בנטל שחרור ארצם יחד עם כוחות מדינות ההסכמה באותה פינה חופשית של בלגיה.
דורותי דיליי
דורותי דיליי (באנגלית: Dorothy DeLay; 31 במרץ 1917, קנזס, ארצות הברית – 24 במרץ 2002, ניו יורק) הייתה מורה לכינור בבית הספר למוזיקה ג'וליארד. היא לימדה גם בקולג' שרה לורנס, בקונסרבטוריון למוזיקה של אוניברסיטת סינסינטי וקונסרבטוריון ניו אינגלנד, בין השאר.
דורותי דיליי החלה את דרכה כאסיסטנטית למורה הרוסי הנודע איוון גלאמיאן, ובהמשך ביססה לה מוניטין משלה כמורה לכינור. דרכה החינוכית נחשבת למהפכנית, ורבים רואים אותה כבעלת ההשפעה הרבה ביותר מבין מורי הכינור האמריקאים במאה ה-20.
דיליי היא גם מייסדת שלישיית סטויבסאנט (Stuyvesant Trio), שפעלה בשנים 1939 -1942.
בין תלמידיה נמנים רבים מכנרי הצמרת של שלהי המאה ה-20, כמו יצחק פרלמן, מידורי גוטו, שרה צ'אנג, צ'ו-ליאנג לין, נדיה סולרנו-זוננברג, נייג'ל קנדי, מארק קפלן, שלמה מינץ, גיל שחם והכנר והוויולן הישראלי יהונתן בריק.
אמין יונס
אמין יונס (בגרמנית: Amin Younes; נולד ב-6 באוגוסט 1993 בדיסלדורף שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת איינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
חיים אישיים
יונס נולד בדיסלדורף שבגרמניה לאב לבנוני ולאם גרמניה.
קריירת מועדונים
בשנת 1997 החל יונס לשחק במחלקת הנוער של SG אונטרט, בה שיחק עד לשנת 2000, עת עבר למחלקת הנוער של בורוסיה מנשנגלדבך. הוא שיחק במחלקת הנוער של המועדון עד לשנת 2011, בה החל לשחק בבורוסיה מנשנגלדבך II, קבוצת המילואים של המועדון. ב-1 באפריל 2012 ערך יונס את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-84 בהפסד 1–2 להנובר 96 במסגרת המחזור ה-28 בבונדסליגה. ב-24 בפברואר 2013 הבקיע יונס את שערו היחיד במועדון, שער בדקה ה-67 בתיקו 1-1 נגד בורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור ה-23 בליגה. בסך הכל ערך יונס 26 הופעות ליגה במועדון.
ב-16 ביולי 2015 חתם יונס על חוזה לשלוש שנים באייאקס מליגת העל ההולנדית, עם אפשרות לעונה נוספת. ב-26 בספטמבר ערך יונס את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 72 דקות בניצחון 0–2 על חרוניגן במסגרת המחזור השביעי בליגה. ב-4 באוקטובר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה העשירית בהפסד 1–2 לפ.ס.וו. איינדהובן במסגרת המחזור השמיני בליגה. בעונתו הראשונה במועדון ערך יונס 27 הופעות ליגה והבקיע שמונה שערים, ובעונתו השנייה הוסיף 29 הופעות ליגה ושלושה שערים, וכן העפלה לגמר הליגה האירופית 2017, בו נוצחה אייאקס 0–2 על ידי מנצ'סטר יונייטד.
בקיץ 2018 נרכש יונס על ידי נאפולי, וביקש את החולצה מספר 34, שזהו מספרו של חברו לאייאקס, עבדאלחאק נורי, שהתמוטט במהלך משחק ונאלץ לפרוש מכדורגל לאחר שסבל מהפרעת קצב לב ונגרם לו נזק מוחי. בדצמבר 2018 ערך יונס את הבכורה שלו בנאפולי, בניצחון הליגה 0–4 על פרוזינונה. את שערו הראשון הבקיע יונס בניצחון 2–4 על אודינזה במרץ 2019. יונס לא השתלב היטב בנאפולי, ובשתי עונות בקבוצה ערך 21 הופעות ליגה בלבד.
קריירה בינלאומית
יונס ערך 18 הופעות והבקיע שלושה שערים במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. ב-17 במאי 2017 זומן יונס לראשונה לסגל נבחרת גרמניה על ידי המאמן יואכים לב לקראת טורניר גביע הקונפדרציות 2017. ב-7 ביוני 2017 ערך יונס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה בתיקו 1-1 מול נבחרת דנמרק במשחק ידידות, כאשר החליף בדקה ה-66 את מתיאס גינטר. את שערו הראשון במדים הלאומיים הבקיע יונס שלושה ימים מאוחר יותר, בניצחון 0–7 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
מולטיטוברקולטה
מולטיטוברקולטה (שם מדעי: Multituberculata) היא סדרה של יונקים נכחדים קדומים מאוד שהחלו להתפתח מתחילת תור היורה, הצליחו לשרוד את הכחדת הקרטיקון הגדולה ושרדו עד לתקופת האאוקן.
מיני קבוצה זו היו בין המצליחים שביונקי המזוזואיקון וכללו מעל 200 מינים שונים. הם היו קדומים מיונקי השליה ומבני קבוצת המטאתריה ואף מהקבוצה הכוללת תריה (Theria). אין לקבוצה זו קרובים כיום. בני הקבוצה היו יונקים קטנים שהזכירו סנאים או חדפים והייתה לחלקם גולגולת בעלת לסתות כשל חולדה או מכרסם כלשהו, מה שמעיד שבעליהם היו צמחוניים או לפחות אוכלי כל. עם זאת מבנה הלסתות נעו בצורה שונה מזו של מכרסמים. השיניים היו מכוסות בגבשושיות בולטות בדומה לקקטוסים, מה שנתן לבני הקבוצה את שמם.
ככל הנראה ממבנה האגן הם היו יולדים צאצאים חיים והללו היו חיים בכיס כמו של קנגורו.
לאחר הכחדת הקרטיקון מינים גדולים יותר הופיעו והגדול שבבני הסדרה, הטניולאביס הגיע עד למשקל 100 ק"ג. עם זאת הם לא הצליחו להתחרות עם יונקי השליה המפותחים מהם ונכחדו עד לסוף האאוקן.
אסף שחר
אסף שחר הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק ישראלי.
שחר למד בימוי, צילום ועריכה ב"קאמרה אובסקורה", וסרט הגמר שלו, "בומרנג" (1997), על-פי סיפור קצר של אתגר קרת, זכה בפרס ראשון בפסטיבל סרטים ביפן.
סרטו הדוקומנטרי "בדרכי אבות" (2007), אשר הופק בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי והרשות השנייה, משתתף בתחרות הסרט התיעודי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-23 בחיפה. הסרט מתעד שחזור עלייה לרגל תנ"כית מהגליל לירושלים, שעשה בשנת 1998 תושב הושעיה מנחם גולדברג עם שני בניו הקטנים, ברגל ובעזרת אתונות, דרך ההתנחלויות והיישובים הערבים ביהודה ושומרון.
קארטה גודווין
קארטה פטריק גודווין (באנגלית: Carte Patrick Goodwin; נולד ב-27 בפברואר 1974) הוא משפטן אמריקאי שכיהן במשך במשך כחמישה חודשים כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת וירג'יניה המערבית. הוא מונה לסנאט בידי מושל וירג'יניה המערבית ג'ו מנצ'ין בעקבות מותו של הסנאטור הקודם רוברט בירד, ומאוחר יותר גודווין עזב את הסנאט עם היבחרו של מנצ'ין למחליפו הקבוע של בירד. כיום הוא הסנאטור לשעבר הכי צעיר שעודנו חי.
ביוגרפיה
גודווין נולד ב-1974 לאלן (לבית גיבסון) וסטיבן פטריק גודווין, וגדל ביישוב הכפרי מאונט אלטו שבוירג'יניה המערבית. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של העיירה ריפלי ב-1992, ואת לימודיו במכללת מריטה סיים בהצטיינות ב-1996, עם תואר ראשון בפילוסופיה. ב-1999 קיבל תואר במשפטים (Juris Doctor) מבית הספר למשפטים באוניברסיטת אמורי. עם תום לימודי המשפטים שלו, שימש כעוזר משפטי עבור רוברט ברוס קינג, שופט בית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים של ארצות הברית, עד שנת 2000. באותה השנה הצטרף למשרד עורכי הדין של משפחתו שם עבד עד 2005. גודווין חזר לעבוד בחברה ב-2009.
ב-2004 עבד גודווין במטה הבחירות של מזכיר המדינה של וירג'יניה המערבית, ג'ו מנצ'ין, כשזה התמודד לתפקיד מושל וירג'יניה המערבית ואף נבחר לתפקיד. עם ניצחונו של מנצ'ין מונה בידיו ליושב ראש הרשות לבניית בתי הספר בווירג'יניה המערבית, ובהמשך שימש כיועץ הראשי שלו בשנים 2005–2009. כיועצו של המושל, סייע גודווין בניסוח חוקי סיוע לכורי פחם ואצמעי בטיחות במכרות, בעקבות התאונות הקטלניות במכרות הפחם בסוגה ובאראקומה. ביוני 2009 מינה מנצ'ין את גודווין ליו"ר הוועדה העצמאית לרפורמה במערכת השפיטה, שבחנה את הצורך בשינויים במערכת המשפט של וירג'יניה המערבית. בוועדה ישבה, בין היתר, שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית סנדרה דיי או'קונור, כיושבת-ראש כבוד.
ב-16 ביולי 2010 מינה המושל מנצ'ין את גודווין לסנאט של ארצות הברית כדי לאייש את מושבה הריק של וירג'יניה המערבית בסנאט שהתפנה עם מותו של הסנאטור הוותיק רוברט בירד, עד שמחליף קבוע ייבחר בבחירות מיוחדות. עם מינויו למושבו של בירד, הצהיר מנצ'ין כי מינויו של גודווין לסנאט הוא "העברת הלפיד לדור אחר", כשם שגודווין היה לסנאטור הצעיר ביותר בעוד בירד היה הוותיק והמבוגר ביותר. גודווין הצהיר כי אין בכוונתו להתמודד בבחירות המיוחדת לסנאט וכי יעזוב את תפקידו אחרי שייבחר מחליף קבוע בבחירות.
לפני שהושבע לתפקידו, התנער גודווין מהסנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית וקבע כי לא יתמוך בהצעות חוק אחדות שלהם. עם זאת, כאשר גודווין הושבע לסנאט ב-20 ביולי 2010, חבר במהירות ליוזמת עמיתיו הדמוקרטים להעביר חקיקה המרחיבה את דמי האבטלה, מאמץ שלפני כן לא צלח בעקבות פיליבסטר של חברי המפלגה הרפובליקנית. גודווין הצביע בעד מינויה של אלנה קגן לבית המשפט העליון, והיה חבר בוועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית וכן בוועדת התקציב; בוועדת הבריאות, החינוך העבודה והפנסיות ובוועדת הכללים והממשל.
תקופת כהונתו הקצרצרה בסנאט הגיעה לידי גמר ב-15 בנובמבר 2010, עם השבעתו של מנצ'ין. ב-2011 מינה מנהיג הרוב בסנאט, הסנאטור הארי ריד מנבדה, את גודווין לקדנציה בת שנתיים כראש נציבות הביקורת הכלכלית והביטחונית של ארצות הברית והרפובליקה העממית של סין.
היית'ם עסירי
היית'ם מוחמד עסירי (בערבית: هيثم محمد عسيري; בתעתיק מדויק: הית'ם מחמד עסירי; נולד ב-25 במרץ 2001 במוחאיל שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-אהלי מליגת המשנה הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירת מועדונים
יחיא שיחק במחלקת הנוער של אל-אהלי. ב-4 באוגוסט 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2–4 על אל-חזם במסגרת המחזור ה-23 בליגה לעונת. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
קריירה בינלאומית
ב-1 בדצמבר 2021 ערך יחיא את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בהפסד 0–1 לנבחרת ירדן במסגרת שלב הבתים של הגביע הערבי. בשנת 2022 זכה עם נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר מונדיאל 2022.
יעקב לורך
יעקב לורך (1924 - 20 בנובמבר 2019) היה בוטנאי ופרופסור מן המניין במחלקה לאקולוגיה, סיסטמטיקה ואבולוציה (אס"א) ובמחלקה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית. נוסף על כך, היה מרצה מן החוץ לבוטניקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (כשהייתה בראשית דרכה ופעלה בבית היאס), באוניברסיטת חיפה ובמחלקה לצילום של בצלאל. לורך גם לימד, במעמד של פרופסור-אורח, באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
ביוגרפיה
לורך נולד (בשם וולפגנג) בשנת 1924 בברסלאו בגרמניה למשפטן ד"ר מרדכי (מקס) לורך ולד"ר חנה לורך (לבית ויסמן), חוקרת שפה וספרות. היו לו אח ואחות: אחיו נתנאל (נולד 1925 בשם פריץ), היה לימים בכיר במשרד החוץ בישראל ומזכיר הכנסת, ואחותו רותי (נולדה 1932), נהרגה בגיל 18 בתאונה בהיותה חיילת-טירונית בצה"ל. בשנותו ילדותו גדל לורך בנירנברג, שם היה למשפחתו בית-עסק משגשג לצורפות וכלי כסף, שהיה גם הספק הרשמי של בית המלוכה הבווארי והאיטלקי. לורך עלה לארץ ישראל, בשנת 1935, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עם הוריו ואחיו. המשפחה התגוררה בשכונת רחביה בירושלים. לורך למד בגימנסיה רחביה עד סוף כיתה י"א, אבל אז נאלץ לעזוב את הלימודים ולעבוד, כדי לעזור לפרנסת משפחתו. לורך התחיל לעבוד בשירות המטאורולוגי של חיל האוויר הבריטי, שהתמקם על כנסיית נוטרדאם. בעבודה זו בחיל האוויר הבריטי, שיפר לורך את ידיעותיו באנגלית, למד לאותת בקוד מורס, והחל להתעניין במדעי הטבע ובמדעי האקלים. במקביל לעבודתו, למד לבחינות בגרות אקסטרניות של ממשלת המנדט. במלחמת העצמאות שירת כאלחוטן, כשהוא מיישם את הידע שרכש באיתות-מורס בעבודתו בשרות המטאורולוגי, לשירות הצבאי. לאחר שחרורו ועל סמך המלצות שהיו בידו מהשירות המטאורולוגי הבריטי, התקבל ללימודים בפקולטה לחקלאות ברחובות של האוניברסיטה העברית ושם סיים את התואר הראשון והשני. את התואר השלישי עשה במחלקה לבוטניקה בירושלים, ואת עבודת הדוקטור, שסיים בשנת 1957, כתב בהנחיית פרופ' מיכאל זהרי. במקביל ללימודיו, החל לעבוד באוניברסיטה העברית כאסיסטנט ב-1952, בתמיכתה של פרופ' טשרנה רייס. ב-1963, כשכבר היה בעל תואר שלישי, התמנה למרצה, ובמשך השנים עלה בסולם הדרגות האקדמי עד לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקרו
בראשית דרכו עסק לורך במחקר פלינולוגי (שרידים של אבקני צמחים מאובנים) ופלאו-קלימטולוגי. כמו כן עסק בסיסטמטיקה (החלוקה לסוגים, מינים ותת-מינים בעולם הצומח) ובפיזיולוגיה של הצמח (התהליכים שעוברים צמחים והניסיון לאבחן את "תוכנית העבודה" של כל צמח וצמח). עם איחוד מחלקות הביולוגיה במכון למדעי החיים באוניברסיטה העברית, הצטרף לורך למחלקה החדשה דאז לאקולוגיה, סיסטמטיקה ואבולוציה (אס״א), ובה נשאר עד פרישתו בראשית שנות ה-90.
לורך גם התעניין בהיסטוריה של המדע, והיה חבר במחלקה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע. בתחום ההיסטוריה של המדע, ניסה לורך להבין את תמונת העולם שהייתה לחוקרי הטבע בכל תקופה בהיסטוריה. כחלק מהתעניינותו זו, הוא ערך את המהדורה העברית של הכתבים הביולוגיים של הפילוסוף היווני אריסטו.
בקורתו על המדע ועל האוניברסיטאות
כאיש מדע נלחם לורך בפרדיגמות המחשבתיות שהמדע בנוי עליהן. הוא ראה סכנה אמיתית וטעות מוסרית בהשתלטות שיטות המחקר וההוכחה שנהוגות במדע, על המחשבה האנושית, שהיא מטבעה, מורכבת ואמביוולנטית. הוא הבחין במחיר שמשלמת החברה האנושית על האופן שבו היא מאמצת דרכי מחשבה שלכאורה קיבלו ‘הכשר’ מדעי, אבל אינן באמת דרושות או מתאימות למערכות חברתיות אחרות.
הוא ראה גם טעם לפגם בהסתמכות היתר על תעודות אקדמיות ותארים אקדמיים, שמאפיינת את החברה בת-זמננו (תהליך חברתי הקרוי ). כפי שטען, אנשים פונים ללימודים, פעמים רבות, ללא עניין ממשי בחומר הנלמד ורק מתוך שיקולים של יוקרה חברתית, וכך אובד העניין בעיסוק המדעי כשלעצמו.
סיכום פופולרי של ביקורתו של לורך על המדע ועל האוניברסיטאות ניתן למצוא בראיון מקיף שערך אתו צבי ינאי, עורך כתב העת מחשבות, ב-1972.
התעניינותו בחינוך
לורך הרבה להתעניין בנושאי חינוך, ולא חסך ביקורת ממערכת החינוך (אותה כינה "מערכת החינוק"). בהרצאותיו ובמאמריו הרבים בתחום זה יצא לורך נגד שיטות הלמידה הנהוגות, החונקות את המוטיבציה ללימודים אצל התלמידים, נגד חומר הלימודים המשעמם וההגשה חסרת העניין ונגד הפסקנות הטבועה בספרי הלימוד עד כדי ביטול ערכו העצמי של התלמיד, תוך פגיעה בכושרו לחשוב מחשבה עצמאית.
כחלק מהתעניינותו בחינוך, תרגם, הרחיב וערך עם בתו, רונית לורך-לומברוזו, את המהדורה העברית של הספר האדום הקטן של התלמידים. שהוא מדריך זכויות לתלמידים. הספר נחשב מהפכני וחתרני בזמנו, נכתב במקור על ידי שני מורים דנים, והודפס לראשונה בדנמרק בשנת 1969. הספר עודד צעירים לאמץ גישה ביקורתית כלפי נורמות חברתיות ודן בנושאים כמו מין ושימוש בסמים (כולל אלכוהול וטבק). החשיבות שייחס לורך לספר זה הביאה אותו לכך, שהוציא לאור את הספר מכספו ועל חשבונו.
בנוסף, היה בין מייסדי עיתון הילדים פשוש, והיה מראשוני המורים בחל"ד (חינוך לשוחרי דעת, גלגול מוקדם של "נוער שוחר מדע"), מיזם שבו נפגשו תלמידים פגישה ראשונית עם נושאים מדעיים.
כמו כן, היה חבר ב"ועדת ראש הממשלה לילדים ולבני-נוער במצוקה", ועדה שהקימה ראש הממשלה דאז, גולדה מאיר, בשנת 1971, בעקבות עלייתה של תנועת הפנתרים השחורים.
עיסוקים נוספים
לורך הגיב לתופעות חברתיות ופוליטיות, במשך עשרות שנים, בדרך של כתיבת מכתבים למערכות העיתונים. מכתביו הרבים, שטובלו בהומור האופייני לו, הקיפו תחומים רבים של הפעילות האנושית: יחסי האזרח עם הממסד, נהלים משובשים, גילויים מגוחכים של חשיבה סטראוטיפית, פעילותם הביורוקראטית של מוסדות השלטון, ועוד. כך, זכור למשל מכתב למערכת עיתון הארץ, לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, שבו הציע, כי מטוסי-התובלה שמביאים נשק וציוד-לחימה לישראל, לא יחזרו לארצות הברית ריקים, אלא יועמסו עליהם ארגזי תפוזים המיועדים לייצוא. בשנת 2005 יצא לאור, בהוצאת המשפחה, הספר פרטיטורות, שהוא קובץ ממכתביו בנושאים שונים ומגוונים.
לורך היה גם חבר ועדת הרפרטואר של תיאטרון ירושלים במשך שנים רבות.
הוא כתב בעיתונים ובכתבי עת שונים מאמרים בטווח רחב של נושאים. כתב גם באופן קבוע לעיתון הסטודנטים הירושלמי "פי האתון". עורך "פי האתון" בראשית שנות ה-70, שאול צדקא אמר עליו, כי "היה מהפכן יותר מהסטודנטים עצמם".
משפחתו
היה נשוי, משנת 1950, לרות (לבית בלומר), פליטת שואה שאיבדה את כל משפחתה בפולין ועלתה לארץ לבדה. בני הזוג הולידו שני ילדים: רונית לורך-לומברוזו (מעצבת תערוכות ומוזיאונים) ויואב (יזם היי-טק וכותב ספרי ילדים).
אספים לחופש
אַסְפִּים לחופש (באנגלית: Aspies For Freedom) היא ארגון זכויות אוטיסטים בינלאומי. המונח 'אספים' מתאר אנשים עם אוטיסטים בתפקוד גבוה. הארגון נוסד בשנת 2004, על ידי איימי וגארת' נלסון, זוג אוטיסטים בתפקוד גבוה מבריטניה. הוא זכה למכתבי תמיכה מכמה מומחים לאוטיזם, כגון סיימון בארון-כהן, טוני אטווד ודונה ויליאמס. כמו כן, הוא אוזכר במספר כתבי עת מדעיים. מטרת הארגון היא להסביר לציבור שהאוטיזם אינו תמיד ליקוי, ושבנוסף לחסרונותיו, יש לו גם יתרונות. לשם כך, ייסד הארגון את חג האוטיסטים הבינלאומי. הארגון גם פועל כנגד טיפולים הפוגעים באוטיסטים.
מחאה כנגד האגודה הלאומית לחקר האוטיזם, שקיים חבר אספים לחופש ג'ו מיל, הייתה המחאה הראשונה שביצע אוטיסט כנגד ארגוני ריפוי אוטיזם שזכתה לכיסוי תקשורתי בינלאומי. המחאה הייתה אירוע חשוב בהיסטוריה של הקהילה האוטיסטית, ובעקבותיה הגיעו מחאות כנגד קמפיין "האוטיזם מדבר" של רשת אן.בי.סי, כנגד קמפיין "רפאו את האוטיזם עכשיו" וכנגד מרכז השופט רוטנברג, הנוהג לתת מכות חשמל לילדים אוטיסטים.
לאספים לחופש יש מטרה ארוכת טווח לזכות את הקהילה אוטיסטית במעמד של קבוצת מיעוט. הפעילות בנידון החלה בנובמבר 2004, לאחר דיון בין חברי הארגון, שבעקבותיו נוסחה הצהרה בשם 'הצהרת הקהילה האוטיסטית'. ההצהרה מפרטת את הסיבות לבקשת מעמד מיוחד מהאו"ם.