cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לורדים לימי חייהם
קודם לשנת 1876
בשנת 1869 הוצע חוק חדש. על פי חוק זה יהיו 28 לורדים לחיים ולא יותר. כמו כן נקבע שלא יותר מארבעה לורדים לחיים יקבלו תואר מדי שנה (כאשר אלה יבחרו מבין עובדי המדינה, שופטים, או קצינים בכירים בצי הבריטי או בצבא הבריטי, מדענים, סופרים, אמנים, חברי בית הנבחרים שכיהנו למעלה מ-10 שנים, וחברי בית הנבחרים של סקוטלנד או של אירלנד). הצעת חוק זו נדחתה על ידי בית הלורדים במהלך הקריאה השלישית.
חוק הלורדים לחיים 1958
חוק הלורדים לחיים שנחקק בשנת 1958 מעניק סמכויות להענקת תואר זה לבית המלוכה מבלי הגבלה על מספר הלורדים. לורד המקבל תארו מכוח חוק זה יכול לכהן כחבר בית הלורדים בעל זכות הצבעה, אם הוא אזרח של הממלכה המאוחדת או אזרח של חבר העמים הבריטי והוא מתגורר בממלכה המאוחדת, גילו מעל גיל 21, וכן אם לא נשא עונש בגין עבירה פלילית של בגידה. התארים המוענקים מכוח חוק זה הם תואר ברון. רשמית, מוענק התואר על ידי המלך, אולם בפועל המלך מעניק את התארים על פי רשימה שנקבעת על ידי ראש הממשלה.
החוק מאפשר הענקת התואר במספר נסיבות:
"חברי בית הלורדים העובדים"
מרבית התארים לחיים מוענקים כיום, מוענקים בהתאם לאופציה זו. "חברי בית הלורדים העובדים" ("Working Peers") הם חברי בית הלורדים המייצגים את המפלגות הפוליטיות השונות בבריטניה. מצפים מהם להגיע לדיוני בית הלורדים דרך קבע ולהשתתף בהצבעות בהתאם לעמדת מפלגתם.
ראש ממשלה בוחר לרוב לורדים מבין חברי מפלגתו, אולם לעיתים מקבל ראש הממשלה המלצות לבחירת לורדים ממפלגות המצויות באופוזיציה. ראש הממשלה יכול להתעלם מהמלצות אלה, אולם על פי הנוהג וכללי הנימוס הפרלמנטריים הוא אינו עושה זאת.
כיבודים
תוארי לורד לחיים מוענקים לאנשים לאור הוקרה על הישגיהם. אין מצפים מלורדים אלה לנכוח בדיוני בית הלורדים, אולם הם רשאים לעשות זאת אם רצונם בכך. בראש השנה האזרחית, ביום הולדתו הרשמי של המלך וכן עם סיום כהונתו של ראש ממשלה מעביר ראש הממשלה למלך רשימת מועמדים למתן תואר. בין התארים המוענקים במסגרת רשימות אלה ניתן להעניק גם תוארי לורד לחיים (אף שהדבר מבוצע לעיתים נדירות, וגם במקרים אלה - לצורך מינוי לורדים מפלגתיים).
נושאי משרה ציבורית
כאשר נושאי תפקידים רשמיים מסוימים פורשים מתפקידם, הם ממונים כלורדים לחיים. בין תפקידים אלה ניתן למנות את ראש הממשלה, יושב ראש בית הנבחרים, הארכיבישוף מקנטרברי והארכיבישוף מיורק.
נוהל זה החל לאחר פרישתו של אלק דאגלס-יום אשר ויתר על תואר הלורד שקיבל בירושה עם מינוי לראש הממשלה, והוחלט להעניק לו תואר לכל חייו עם פרישתו מהתפקיד.
בין הלורדים שקיבלו תואר לורד בעקבות תפקידם ניתן למנות את הרולד וילסון, ג'יימס קלאהן ומרגרט תאצ'ר.
ראש הממשלה אדוארד הית' בחר שלא לקבל תואר זה. הרולד מקמילן דחה בתחילה את התואר, אולם 20 שנה מאוחר יותר, משהוצע לו התואר שנית, הסכים.
מאז 1958 גם שרי ממשלה פורשים כגון שר האוצר, שר הפנים ושר החוץ וחבר העמים מקבלים לרוב, עם פרישתם, תואר לורד לחיים.
שופטי בית הלורדים מקבלים את תואר הלורד לחיים מיד עם מינויים.
תוארי לורדים לחיים יכולים להיות מוענקים גם ללורדים שקיבלו תארם בירושה. לעובדה זו משמעות רבה מאז חוק בית הלורדים 1999 המבטל את זכות ההצבעה שהייתה ללורדים היורשים.
לורדים של ערעורים
חוק בית המשפט לערעורים אפשר מתן תואר לורדים לראשי בית המשפט לערעורים למשך כהונתם בבית משפט זה. בשנת 1887 הותר ללורדים אלה להמשיך לכהן בבית הלורדים כחברים לחיים גם לאחר תום כהונתם. מספר הלורדים הדנים בערעורים הוגדל משניים לשלושה בשנת 1882, לארבעה בשנת 1891, לשישה בשנת 1913, לשבעה בשנת 1919 לתשעה בשנת 1947 ל-11 בשנת 1968 ול-12 בשנת 1994.
לורדים לחיים כיום
נכון לשנת 1999 היו 172 לורדים שמרנים, ו-160 לורדים ממפלגת הלייבור. טוני בלייר מינה לורדים רבים בתקופת כהונתו, בקצב שנחשב חסר תקדים, ובשנת 2004 היו 178 לורדים ממפלגת הלייבור ו-158 מהמפלגה השמרנית.
עדי קול
עדי קוֹל (נולדה ב-19 במרץ 1976) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת "יש עתיד", מרצה ופעילה חברתית אשר הקימה מספר מיזמים לחיבור בין האקדמיה לחברה בישראל. כיום היא דיקנית הסטודנטים ועומדת בראש דיקנאט הסטודנטים של אוניברסיטת רייכמן.
קורות חייה
עדי קול נולדה וגדלה ברמות השבים. למדה משפטים באוניברסיטה העברית. במהלך לימודיה, בשנת 1997, הקימה את "מרכז ברירה" למעורבות חברתית של סטודנטים, שפעילותו כוללת מתן סיוע משפטי חינם לנזקקים, העברת סדנאות חינוכיות לנוער במצוקה, קידום זכויות נשים וסיוע לנשים בשכונות חלשות.
בשנים 1999–2000 הייתה קול רכזת השדולה לקידום מעמד הילד בכנסת, שם גם שימשה עוזרת לחברת הכנסת תמר גוז'נסקי בתפקידה כיו"ר השדולה. קול ניסחה וקידמה הצעות חוק בתחום זכויות הילדים, בנושאי אלימות נגד ילדים, בריאות וחינוך.
בשנים 2002–2007 השלימה תואר שני ודוקטורט במשפטים באוניברסיטת קולומביה. הדוקטורט עסק בסוגיית האחריות לקבלת ההחלטות המשפטיות של הורים בשם ילדים, ומידת התאמתן לטובת הילד.
בין השנים 2005–2013 הרצתה באוניברסיטת תל אביב, שם גם יזמה והקימה את תוכנית "אוניברסיטה בעם", המאפשרת לאוכלוסיות נזקקות וחסרות השכלה ללמוד קורסי מבוא אוניברסיטאיים באוניברסיטאות השונות בישראל, אשר המרצים שלהם הם סטודנטים מצטיינים לתואר ראשון. החל משנת 2010 פועלת התוכנית גם באוניברסיטת בן-גוריון, בה שימשה קול כמרצה בשנים 2009–2013.
חברת הכנסת
באוקטובר 2012 הצטרפה קול למפלגת "יש עתיד" לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה והוצבה במקום ה-9 ברשימת יש עתיד. היא נבחרה לכנסת בינואר 2013 ומונתה ליו"ר ועדה מיוחדת לפניות הציבור.
לקראת דיון ב"חוק הפונדקאות" בוועדה לפניות הציבור פרסמה קול וידוי אישי שעורר הד ובו גילתה כי עברה טיפולי פוריות ללא הצלחה. קול ביקרה עם הוועדה בעשרות ערים במסגרת יוזמת "המשכן מגיע לכאן". בוועדה סייעה לפניות בנושאים מגוונים בהם מאות ניצולי שואה שנוצלו על ידי מאכערים כשביקשו לקבל קצבאות, החלפת הסוללות המתפוצצות בטלפונים הניידים של סמסונג, חלוקת זימוניות רוטטות לכבדי שמיעה המתגוררים בדרום, תלונות על שירות לקוי של חברת הכבלים הוט ושל חלק מחברות הסלולר והורדת מחירי המזון בנתב"ג. קול הכניסה ארבעה חוקים לספר החוקים של מדינת ישראל, וביניהם חוק האוסר עישון במגרשי הכדורגל וחוק הדירקטורים - שמאפשר לדירקטורים חיצוניים בחברות להגן טוב יותר על האינטרסים של הציבור.
בעקבות יוזמה של קול הותאמו הנחיות רשות המיסים, כך שלהורים בני אותו מין הותר לבחור מי מהם יקבל את נקודות הזיכוי ממס בגין כל ילד גם אם אינו ילדו הביולוגי. כמו כן היא הייתה היו"ר של השדולה למען יוצאים מהעולם החרדי שהוקמה ביוזמת עמותת יוצאים לשינוי, סייעה לעמותת הל"ל בהקמת מקלטים ליוצאים בשאלה שנותרים ללא בית תומך.
ב-31 ביולי 2013 נמנעה בהצבעה בקריאה ראשונה על חלקה הראשון של הצעת חוק לתיקון חוק יסוד: הממשלה (המכונה "חוק המשילות"), בניגוד למשמעת הסיעתית והקואליציונית ועקב כך הושעתה על ידי הסיעה מחברות בוועדות הכנסת השונות ונמנע ממנה להעלות הצעות חוק פרטיות במשך שלשה חדשים. ב-11 במרץ 2014 הצביעה קול בעד החוק, על אף שלדבריה לא הסכימה עם תוכנו.
בתחילת שנת 2014, בהיותה יו"ר הוועדה לפניות הציבור בכנסת, יזמה והניעה תהליך לקידום יישום חוק עידוד טוהר המידות בשירות הציבור שחוקק בשנת 1992 וטרם יושם על ידי גורמי הממשלה . בעקבות הדיון הראשוני שקוים בוועדה, הפעיל משרד המשפטים את סמכותו, וביום האחרון של שנת 2015, העניק נשיא המדינה בפעם הראשונה, תעודות הוקרה לשלושה חושפי שחיתויות, במעמד שרת המשפטים ומבקר המדינה.
בעקבות סיור שערכה בקלנדיה שבצפון ירושלים ביקרה את התנאים השוררים במקום ואת היחס לו זוכים הפלסטינים העוברים במחסום: "גם אם אעלה תמונה של המכלאה הקפואה והמזוהמת במחסום קלנדיה, בה עברתי אתמול בשובי מרמאללה, לא תוכלו לראות ובטח שלא להרגיש את ההשפלה והעלבון שחשתי ושחשים פלסטינים בעלי אישורים הנאלצים לעבור בה יום אחרי יום".
בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיעה על פרישתה מהפוליטיקה/ דעת התקשורת הייתה שראש מפלגתה יאיר לפיד הראה לה את הדרך החוצה. ביום הבחירות ב-1 נובמבר 2022 התראיינה קול והסבירה שלא היו דברים מעולם.
לאחר הפרישה מפוליטיקה הצטרפה לבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה (לימים אוניברסיטת רייכמן). במקביל, משמשת כדיקנית הסטודנטים של האוניברסיטה.
חיים אישיים
קול התחתנה ב-2009 עם אילן קנט, ד"ר לרפואה וכירורג במקצועו.
דייוויד רודי
דייוויד מייקל רודי (באנגלית: David Michael Roddy; נולד ב-27 במרץ 2001) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בממפיס גריזליס.
קריירה
לאחר ששיחק בתיכונים מקומיים, בחר רודי לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת המדינה של קולורדו. בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 11.4 נקודות ו-5.6 ריבאונדים למשחק. ב-22 בינואר 2020 רשם שיא עונתי של 26 נקודות ושמונה ריבאונדים בניצחון 86–68 על פרזנו סטייט. בעונתו השנייה בקבוצה הוא העמיד ממוצעים של 15.9 נקודות ו-9.4 ריבאונדים למשחק. ב-27 בינואר 2021 קלע 27 נקודות והוסיף 15 ריבאונדים בניצחון 78–56 על בויסי סטייט. בעונתו האחרונה בקבוצה הוא העמיד ממוצעים של 19.2 נקודות, 7.5 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים למשחק.
ב-30 במרץ 2022 הכריז כי יתמודד בדראפט 2022 ב-NBA. בדראפט נבחר רודי בבחירה ה-23 על ידי פילדלפיה 76' ונשלח יחד עם דני גרין בטרייד לממפיס גריזליס תמורת דיאנתוני מלטון.
יוסף גלזמן
ביוגרפיה
נולד באליטוס, עיירה בדרום ליטא. בביתו קיבל חינוך דתי לאומי. בילדותו הצטרף לתנועת בית"ר, ובשנת 1938, התמנה בכינוס העולמי של בית"ר לנציב בית"ר (קצין שלטון) בליטא.
תחת שלטון הסובייטים, נאסרה פעילות ציונית, וגלזמן ירד למחתרת, נע תמידית בין וילנה לקובנה. באותה התקופה עסק בניסיונות להקים תאי אצ"ל ובהעלאת חניכיו ארצה במסגרת ההעפלה.
בתקופת הכיבוש הגרמני
כאשר כבשו הגרמנים את ליטא, פעל גלזמן מחוצה לה. הוא עמד בקשר הדוק עם בית"ר באמצעות חברתו, פולה דייכס, עד שפולניות הלשינו עליה, והיא הוצאה להורג לאחר זמן קצר.
בסתיו 1941 חזר גלזמן לגטו וילנה, ולפעילות בית"רית שם. בינואר 1942 התכנסו בחדרו נציגי התנועות הפוליטיות (ביניהם אבא קובנר מהשומר הצעיר וניסן רזניק מ"הנוער הציוני"). הם החליטו על הקמת ארגון מחתרת: "פ.פ.או" ("ארגון פרטיזנים מאוחד") (FPO). שמו המחתרתי של גלזמן היה "אברהם".
יו"ר היודנראט, יעקב גנס, הציע לו את משרת סגן ראש משטרת הגטו. הוא קיבל אותה, וניצל את המעמד החגיגי לנאום בפני שוטרי הגטו נגד הגרמנים ונגד רדיפת הכבוד של שומרי הסדר בגטו.
פעילותו למען המחתרת לא נראתה לגנס והוא רצה לסלקו מהמשטרה. ביולי 1942 הציע גנס לגלזמן להתמנות לראש מחלקת הדיור בגטו. גלזמן נענה להצעתו וגם בתפקיד זה המשיך בפעילותו למען המחתרת. הוא ארגן קורס למדריכים צבאיים, הקים מחלקת מודיעין ורכש נשק, שאיתו הכשיר את חברי הארגון. בעקבות פעילויות אלה הוא נאסר בנובמבר 1942 על ידי היודנראט ונשלח למחנה עבודה בסורוק טטאר, אך הוחזר כעבור תקופה קצרה בלחץ ראשי המחתרת. ביוני 1943 נאסר שוב על ידי ראש הגטו גנס, ושוחרר בכוח על ידי חברי המחתרת. גנס התחנן בפני ראשי המחתרת שיגיעו להבנות כדי לא לפורר את הנהגת הגטו. סוכם שגלזמן יועבר למחנה ראשה וגנס יהיה אחראי אישית על ביטחונו. בעזרת חברי המחתרת הוא נחלץ מהמחנה ושב בסתר לגטו.
אב"א אחימאיר כתב עליו:
ביולי 1943 יצא גלזמן מגטו וילנה עם 21 מאנשיו ליערות נארוץ' על מנת לעסוק בפעילות פרטיזנית. לאחר שנחלץ מהתקפה של מארב גרמני שחיסלה תשעה מאנשיו, הגיע ליערות נארוץ' ושם נמנה עם מקימי גדוד פרטיזני בשם "נקמה". באוקטובר אותה שנה יצא שוב עם 35 פרטיזנים מנארוץ' לעבר יערות רודניקי, כדי להצטרף שם לחטיבה הפרטיזנית הליטאית, אולם בדרך, ב- 9 באוקטובר 1943 הם הותקפו על ידי הגרמנים וגלזמן וכל אנשיו נהרגו, למעט ניצולה אחת.
דואר ישראל הנפיק בשנת 1983 גליונית זיכרון בנושא השואה והגבורה הנושאת את דיוקנו.
פרשת עאישה א-ראבי
הפיגוע
בשעות הערב של 12 באוקטובר 2018 נסעה עאישה א-ראבי, פלסטינית בת 47, אם לשמונה מבידיא ברכב עם בעלה, יעקוב מוחמד ראבי, ובתם בת ה-9. הם חזרו מחתונה בחברון. בכביש 60, לפי גרסת הבעל, בין צומת רחלים לצומת תפוח הושלכה על המכונית אבן במשקל קרוב לשני קילוגרם וניפצה את שמשתה.
האבן פגעה בראשה של א-ראבי, שמתה מפצעיה תוך זמן קצר. יעקוב נפצע קל. לפי רויטרס, הבעל אמר לאחר התקרית כי "האבנים באו מהצד שבו נמצאת ההתנחלות. יכולתי לשמוע אותם מדברים עברית, אבל לא ראיתי אותם".
תגובות לפיגוע
שליח האו"ם לתהליך השלום במזרח התיכון, ניקולאי מלאדנוב, גינה את התקרית וכינה אותה "יידוי אבנים שלכאורה נזרקו על ידי מחבלים ישראלים". גם האיחוד האירופי גינה את התקרית.
יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס שוחח עם אביה ובעלה של א-ראבי וניחם את השניים. הוא אמר: "זהו פשע מכוער ביותר, אותו ביצעו המתנחלים בהגנתה של מדינת הכיבוש".
השר יריב לוין הגיב לגינויים ואמר: "אי אפשר שלא להתקומם נוכח הצביעות הזו של אותם אנשים, שמספיק בדל של אירוע שאפילו לא נבדק, והם כבר יודעים שהצד היהודי הוא האשם".
גם שגרירות ארצות הברית בישראל וג'ייסון דב גרינבלט, שליח הממשל האמריקאי למזרח התיכון, גינו את האירוע.
חקירת הפיגוע
השב"כ חקר אפשרות שלפיה באירוע היו מעורבים תלמידי ישיבת "פרי הארץ" הסמוכה לרחלים, הנמצאת במרחק של חצי קילומטר עד קילומטר וחצי מהמקום שממנו נטען כי נזרקה האבן. בשב"כ התגבש חשד שזורקי האבנים הגיעו מהישיבה.
בסוף דצמבר 2018 עצר השב"כ שלושה תלמידים מהישיבה. הם נחקרו במשך שבוע בשב"כ לאחר שהוצא צו המונע מהם מפגש עם עורך דין. לאחר חמישה ימים נעצרו שני תלמידים נוספים וגם עבורם הוצא צו דומה. ב-6 בינואר 2019 הותר לפרסום כי הקטינים נעצרו בחשד למעורבות ברצח א-ראבי. אצל אחד העצורים נמצא דגל ישראל שעליו הכיתוב "מוות לציונים" וציור של צלב קרס. ב-10 בינואר שוחררו ארבעה מהעצורים למעצר בית.
אחד הרבנים בישיבת פרי הארץ העיד שהתלמידים היו עימו בזמן האירוע. הוא סיפר שבמשטרה לא היו מעוניינים לשמוע את עדותו, ורק לאחר שהגיש תצהיר לשופט בעניין, הורה השופט למשטרה לקבל את העדות.
תגובות לחקירת הפיגוע
ב-4 בינואר 2019 פורסם מכתב שעליו חתומים רבנים ואנשי חינוך מהמגזר הדתי-לאומי שמחו על אופן החקירה. הרב חיים דרוקמן קרא לשחרר מיד את הקטינים העצורים. גם שר החקלאות, אורי אריאל, מתח ביקורת על אופן החקירה.
לאחר שפורסם שתושבים מיצהר נסעו בשבת לרחלים, כדי להדריך את תלמידי הישיבה כיצד להתמודד בחקירת שב"כ, פרסם הרב דב ליאור היתר לחלל שבת באופן כזה כאשר יש חשש לאובדנות של הנחקרים, משום שמדובר בפיקוח נפש. הרב יעקב אריאל אמר שזהו חילול שבת מן התורה והוא אינו מאמין שהרב ליאור התיר דבר שכזה.
שרת המשפטים, איילת שקד, נפגשה עם משפחות חמשת העצורים, ושמעה את טענותיהן נגד שיטות החקירה שמפעיל השב"כ נגד העצורים. עם הגשת כתב האישום נגד החשוד בפיגוע פרסם השב"כ הודעה המותחת ביקורת על מבקרי אופן החקירה.
העמדה לדין
ב-24 בינואר 2019 הוגש כתב אישום נגד החשוד שנותר במעצר, באשמת הריגה, יידוי אבן לעבר כלי תחבורה וחבלה במזיד ברכב, כל אלה בנסיבות מעשה טרור. על פי כתב האישום יידה הקטין סלע שמשקלו קרוב לשני קילוגרם במטרה לפגוע בנוסעי רכב ממוצא ערבי. הראיה המרכזית היא דגימת DNA של הקטין שנמצאה על האבן שהרגה את א-ראבי. בניגוד למקובל במקרים דומים, הבדיקה נעשתה במעבדה לזיהוי פלילי של משטרת ישראל ולא במכון לרפואה משפטית.
הקטין החשוד הכחיש את האשמה. הפרקליטות ביקשה את המשך מעצרו עד לתום ההליכים המשפטיים כנגדו. ב-1 באפריל 2019 נפתח משפטו.
בעקבות הגשת כתב האישום פרסמו הרבנים יעקב אריאל, חיים דרוקמן, דב ליאור ויהושע שפירא קריאה לתרום לקרן עבור המאבק המשפטי והציבורי למען הקטין המואשם.
ב-14 במאי 2019 הוגשה לבית המשפט חוות דעת של מנהל המכון לרפואה משפטית, ד"ר חן קוגל, ולפיה הפגיעות בראשה של א-ראבי נגרמו מאנרגיה גבוהה מאוד ולא מפגיעת אבן, וכן שנמצאו בראשה שני מוקדי פגיעה לפחות, הסותרים פגיעה מאבן בודדת כטענת הפרקליטות. בהשלמה לחוות דעתו הביא ד"ר קוגל את עמדתם של שישה רופאים מומחים במכון, איתם התייעץ. שניים מאלו הסכימו עם ד"ר קוגל שהפגיעה לא הייתה מאבן, כאשר אחד מהם גם הסכים שיש לפחות שתי נקודות אימפקט. שתי רופאות חלקו על דעתו וטענו שמותה של המנוחה מאבן אפשרית ושני רופאים סברו כי "לא ניתן להכריע לכאן או לכאן" במקרה המדובר.
בית המשפט החליט על שחרור הקטין למעצר בית ובית המשפט העליון דחה את ערעור הפרקליטות בעניין.
בינואר 2020 הכיר משרד הביטחון במותה כפעולת איבה. תביעה של עזבונה של א-ראבי נגד המדינה בדרישה לפיצוי על כך שלא פעלה למנוע זריקת אבנים נדחתה על הסף מחמת התיישנות.
באוקטובר 2020 החל שלב ההוכחות במשפט הריגתה של א-ראבי.
ויקטור פלאס
ויקטור פלאס (בצרפתית Victor Place; 1818, קורביל, צרפת – 10 בינואר 1875, רומניה) היה ארכאולוג ודיפלומט צרפתי. הוא חפר בחורסבאד, היא דור שרוכין בין 1852 ל-1855, וכן בנינווה, והוציא תעוד מפורט של מחקרו בספר בן שלושה כרכים תחת השם "נינווה ואשור" ב-1867.
רוב ממצאיו מצויים במוזיאון הלובר ובמוזיאון הבריטי.
קריירה
פלאס סיים תואר ראשון במשפטים וב-1842 התלמד כקונסול. בין 1841 ל-1851 מילא משימות קונסולריות בהאיטי, קאדיז ונאפולי.
שלוש שנים אחר כך ניהל את הקונסוליה בסנטו דומינגו ובין 1852 ל-1855 היה הקונסול במוסול ואז גם השתתף בחפירות הארכאולוגיות.
ב-1855 מונה לקונסול ביאסי, רומניה ושנה לאחר מכן קודם לדרגת קונסול ראשון. הוא כיהן גם באדריאנופול, כלכותה וניו יורק.
ב-1870 נשפט באשמת מעילה, קיבל חנינה לאחר שנתיים בידי אדולף תיר ולאחר שנה, ב-1873 פרש מהשירות ועזב את צרפת לרומניה.
מונטי פייתון - דמויות
ערך זה מציג דמויות ממערכונים של "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" ומסרטי מונטי פייתון.
כרוז ה-BBC
מגולם על ידי ג'ון קליז. הכרוז היה יושב מאחורי שולחן כתיבה, בדרך כלל במקומות משונים ללא קשר למערכון (כגון יער או חוף ים), ומכריז "ועכשיו למשהו שונה לגמרי" ("And now for something completely different"). שימש בעיקר כמבוא לכתוביות הפתיחה או כקישור בין מערכונים. המשפט נעשה לביטוי מפתח בסדרה, וגם היה לשמו של סרטם הראשון של החבורה.
האיש שאומר "It's..."
מגולם על ידי מייקל פאלין. דמות של הומלס מוזנח, בעל בגדים מרופטים וזקן ארוך ובלתי מטופל האומר מילה אחת בלבד: "It's" (זה). רוב הפרקים של הקרקס המעופף נפתחו במילה זו שמיד אחריה התחילה נעימת הפתיחה של התוכנית והכותרת "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" באנימציה האופיינית.
הגאמביס (Gumbies)
הגאמביס הם חבורה של פגועי מוח הלבושים במכנסיים למים גבוהים, כתפיות ומשקפיים עגולות בעלות מסגרת עבה, ובעלי שפם בסגנון צ'ארלי צ'פלין ומטפחת קשורה לראשם. הם היו מושיטים ידיהם בצורה מוזרה קדימה, ומדברים בקול חזק ונמוך מלווה בגניחות וגעיות. הם אהבו להכות לבנים אחת בשנייה.
האבירים שאומרים ני
האבירים שאומרים ני (The Knights who say Ni) הם חבורה בדיונית של אבירים שמופיעה בסרט "מונטי פייתון והגביע הקדוש", אשר מטילים אימה בשל היכולת המיוחדת שלהם לבטא את המילה "ני!" (Ni!).
"ני!" היא הבולטת שבין המילים הקדושות עליהן מגנים האבירים. מילים נוספות הן "פנג" ו"נייי-וונג". כולן ידועות לשמצה בזכות האימה והכאב שהן מביאות לכל שומען, אם נאמרו על ידי האבירים או לא (כפי שאמר המלך ארתור לאחר ששמע את הצהרותיהם של אבירי ני לגבי המילים השמורות: "מעטים הם השומעים את המילים ושורדים כדי לספר על כך").
ביגוס דיקוס
שמה של הדמות מוזכר לראשונה בסרט כ"שם בדיחה" כהפיכת המילים "Big Dick" (זין גדול) לשם רומי אצילי. שמות בדיחה נוספים מוזכרים בסרט כגון "נוטיוס מקסימוס" ("שובבוס גדולוס") שהיה כביכול קצין רומי ואביו הביולוגי של בריאן, גיבור הסרט.
בסיטואציה בה נדון השם המצחיק בקרב הקצינים הרומים ובנוכחות הנציב הרומי מגלה הנציב כי יש לו חבר טוב בשם זה. סיפור זה הגורם לחיילים להתפקע מצחוק מושך את הנציב לנסות ולגרום להם לעשות כן על ידי הגייה איטית של השם "ביגוס דיקוס". עוד מספר להם הנציב כי שם אשתו של דיקוס הוא "אינקונטיננטייה בטוקס" (Incontinentia Buttocks, "לא-שולטת-בסוגריה בתחתוס"). החיילים נשברים לבסוף ומתפקעים מצחוק מול מפקדם, הרבה גם בשל העובדה שלנציב הרומי בעיה להגות רי"ש וביטויה כו"ו. בהמשך הסרט, מופיע ביגוס דיקוס בעצמו וכאשר הוא מדבר לפני ההמונים בכיכר, הוא מתגלה כמי שאינו מסוגל לבטא סמ"ך תקנית ומחליפה בפ"א רפה.
הפפרפוטס
הפפרפוטס הן עקרות בית בגיל העמידה, שגולמו על ידי הפייתונים כשהם בלבוש דראג ומדברים בפלצטו. הפפרפוטס הופיעו כמעט בכל פרק של הקרקס המעופף. את השם שפירושו בעברית "כלי לפלפל" המציא גרהאם צ'אפמן, והוא קשור בצורת גופן של הפפרפוטס.
אמנון שפירא
אמנון שפירא (1935 – ו' בניסן ה'תשפ"ג, 28 במרץ 2023) היה מחנך והוגה דעות ציוני דתי. שפירא שימש פעמיים כמזכ"ל בני עקיבא וכן שימש כיו"ר מעלה - המרכז לציונות דתית ופרופסור חבר במחלקה למורשת ישראל באוניברסיטת אריאל.
ביוגרפיה
שפירא נולד בשנת 1935 וגדל בתל אביב בה היה חבר בבני עקיבא מילדותו. למד בביל"ו, בתיכון צייטלין ובישיבת הדרום, ושירת בנח"ל בגרעין "גאולים" של בני עקיבא. הקומונר שלו היה הרב חיים דרוקמן. בשנת 1953 הצטרף לקיבוץ טירת צבי, בה היה מורה בבית הספר האזורי בשדה אליהו. בתחילת שנות ה-70 היה שליח בשיקגו.
הוא סיים לימודי תואר ראשון ושני בתלמוד ותנ"ך באוניברסיטת בר-אילן. שפירא השלים שני תוארי דוקטור: בספרות עברית מהסמינר היהודי בניו-יורק, ובמקרא מאוניברסיטת תל אביב.
שפירא היה מזכ"ל תנועת בני עקיבא בשנים 1978-1981 ושוב במחצית השנייה של שנות ה-80, ולאחר מכן שימש חבר בהנהלה הארצית של התנועה. שפירא היה מרצה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת אריאל. היה חבר מליאת מועצת יש"ע.
שפירא, שהיה חבר בקיבוץ הדתי טירת צבי, היה אב לשישה. התאלמן בשנת 2020 מרעייתו הדסה.
שימש כחבר בחבר הנאמנים של תנועת "נאמני תורה ועבודה" מיום הקמתה.
נפטר ב-28 במרץ 2023.
עמדות
שפירא היה מתומכי ההתנחלות ביהודה ושומרון לאחר מלחמת ששת הימים.
שפירא היה נחשב לסמן ליברלי בציונות הדתית. הוא התנגד להשפעות חרדיות ולתהליכי "התחרדלות" שזיהה לטענתו בבני עקיבא, כמו פעולות בהן מתקיימת הפרדה בין בנים ובנות ואיסור על שמיעת שירת נשים. הוא נאבק למען שירות צבאי שוויוני, נגד הפטור הגורף לבחורי ישיבות ובעד חובה על בנות דתיות לשרת בצבא או בשירות לאומי.
בתחילת 1987 הוא הציע, בעת שהיה מזכ"ל בני עקיבא, אך שלא במסגרת תפקידו אלא כאדם פרטי, אמנה חברתית חדשה בין דתיים לחילוניים, שעוררה דיון ער בקרב הציונות הדתית.
הוא יצא כנגד כותבי הספר תורת המלך ונגד כנס הרבנים שהתקיים בעקבותיו. ביקר את החרדים על כך שאינם תורמים איברים, עובדים ומתגייסים לצבא ופעל למען קידום מעמד האשה ביהדות.
אלון יפת
אלון יפת (נולד ב-1 בספטמבר 1972, נתניה) הוא שופט כדורגל בינלאומי לשעבר העובד במקביל בחברת החשמל. יפת הוא שופט הכדורגל הישראלי הראשון ששפט משחק בליגת האלופות.
ביוגרפיה
יפת רכש את ניסיונו כשופט כדורגל בליגות השונות בארץ. מפקחים מטעם פיפ"א שצפו בצורת השיפוט שלו העידו כי רמת השיפוט שלו גבוהה מאוד, והציעו לו לשפוט בליגת האלופות.
בשנת 2002 קיבלה התאחדות הכדורגל בישראל הצעה מטעם פיפ"א להפוך את יפת לשופט בינלאומי. ב-2010 הוערך יפת כשופט בדירוג גבוה המאפשר לו לשפוט במונדיאל, ביורו ובליגת האלופות.
יפת היה חלק מהרכב השופטים במוקדמות מונדיאל 2006 בגרמניה ובמוקדמות מונדיאל 2010 בדרום אפריקה. כמו כן, שפט יפת גם במשחקי מוקדמות יורו 2004 ו-2008. נוסף לכך שפט גם בגביע אופ"א ב-2003 ובשורת משחקים בליגת האלופות ב-2011.
בשנת 2014 הטילה רשות המיסים על אלון יפת תשלום כופר בסכום של 300 אלף ש"ח, בגין העלמת הכנסות בסך של כ-800 אלף ש"ח, עבור משחקי כדורגל שניהל באירופה בין השנים 2001-2009.
בשנת 2019 שפט בפעם האחרונה בליגת העל.
יחסי אוסטרליה–לבנון
יחסי אוסטרליה–לבנון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הרפובליקה הלבנונית.
סקירה כללית
האוכלוסייה הלבנונית-אוסטרלית משחקת תפקיד חשוב ביחסים שבין שתי המדינות. נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2016 באוסטרליה מתגוררים 230,866 אזרחים ממוצא לבנוני. הם מיעוט משפיע מאוד באוסטרליה שכולל אנשים ידועים וחשובים כמו מושלת ניו סאות' ויילס - מארי באשיר, מייקל צ'יקה - מאמן נבחרת הרוגבי של אוסטרליה. כ-20,000-25,000 מחזיקי דרכון אוסטרלי מתגוררים בלבנון.
אוסטרליה מחזיקה בעמדה נחרצת נגד כל מפלגות מחנה ה-8 במרץ בלבנון וביוני 2003 אף הגדירה את ארגון/מפלגת החזבאללה בתור ארגון טרור.
אוסטרליה תורמת לאונר"א, סוכנות האומות המאוחדות האחראית על הפליטים הפלסטינים שחיים במזרח הקרוב. אחד מאזורי הפעילות המשמעותיים ביותר של הסוכנות הוא מדינת לבנון, שבה התיישבו יותר מ-450,000 פליטים פלסטיניים. אוסטרליה תורמת לאונר"א באופן מסורתי החל משנת 1951 ותרומתה האחרונה הייתה 80 מיליון דולר בשנת 2016 כחלק מתוכנית אסטרטגית לשנים 2016–2020 - לכל שנה 20 מיליון דולר.
Collective Demise
Collective Demise ("מוות קולקטיבי") הוא אלבום האולפן השלישי של להקת המטאל הישראלית סיילם, אשר יצא בשנת 2002. זהו אלבום קונספט המוקדש כמעט כולו לנושא הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. האלבום נחשב לכבד ביותר מבין שלושת אלבומיה הראשונים של סיילם.
כללי
האלבום מוקדש רובו לטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ובפרט לפיגועי ההתאבדות. השירים באלבום מגנים את המחבלים המתאבדים ושולחיהם, ומייחסים להם טירוף, שחיתות, רשע, רצחניות וחוסר היגיון.
האלבום מתאפיין במוזיקת דת' מטאל כבדה ואגרסיבית, כאשר במספר שירים יש הצטרפות של שירה נשית מלודית (קריסטין וואלאס), המאפיינת מטאל גותי, לצד הצווחות הצרודות של הסולן זאב טטנבוים המאפיינות את סיילם. המוזיקה מנסה להעביר את השקפת העולם של חברי הלהקה, על פיה העימות עם הפלסטינים אכזרי ורווי מוות ובפרט את האכזריות והרשעות שהם רואים במחבלים ושולחיהם.
התמונות בחוברת המצורפת לאלבום מתארות מוות, מלחמה ומקומות אפלים, כאשר ראויות לציון הן תמונת ארון קבורה ועליו דגל ישראל בשיר Broken Yet United, יד מגואלת בדם (המתייחסת אל הלינץ' ברמאללה) ב-Coming End of Reason, ערימת עצמות ב-Collective Demise, שלד מעוות ב-Feed on Your Grief וגופה של אישה ב-Al Taster. המדבקה על דיסק עצמו מעוצבת כמחסנית תוף של אקדח תופי בה יש רק כדור אחד טעון, דבר המזכיר רולטה רוסית - מטאפורה לחיים בישראל בשנת 2002, בשיא גל הטרור, בה חשו אזרחים רבים שחיי היומיום היו תחת פחד מתמיד מפיגוע אקראי ברחוב.
השירים
השיר Broken Yet United ("שבורים אך מאוחדים") מתאר חברה שסועה, מפורקת, המתנכרת לערכיה הישנים, הנתונה תחת התקפת טרור המאחדת אותה.
השיר Slave ("עבד") עוסק בעבדות.
השיר Act of War ("פעולת מלחמה") מתאר את המחבלים המתאבדים ומצהיר שאקט טרור כמוהו כהכרזת מלחמה ("Act of terror is an act of war"). גם בשיר זה יש שימוש בשירה נשית לצד שירת צווחות של הסולן. לשיר צורף וידאו קליפ בגווני ספיה המתאר מחבל מתאבד המתכונן לפיגוע (צולם בתחנה המרכזית הישנה בראשון לציון) ונפתח בהצהרה מטעם סיילם באנגלית: "הקליפ נועד להראות את האבסורד שבמדיניות המחבלים המתאבדים שנתמכת על ידי הרשות הפלסטינית. הוא לא בא לעודד מעשים או דעות אלימים." בסוף הקליפ מופיעה הודעת טקסט נוספת: "סיילם, בשם אזרחי ישראל, רוב אירופה וארצות הברית של אמריקה, רוצה להודיע לארגונים האסלאמיסטים הקנאים שמדיניות הטרור שלכם לא עובדת. המילניום החדש יראה או את מחיית הגזע האנושי מפני האדמה (אם תמשיכו ב"מלחמה הקדושה" שלכם) או תור זהב לאנושות. אנחנו מעדיפים את האחרון. ואתם?".
השיר Collective Demise ("מוות קולקטיבי") עוסק במוות משני צידי הסכסוך כגורם מאחד: "בעייני המוות, אין הבדל בייני לבינך, ולמרות שאתה מרגיש שנאה, היותינו בני תמותה קושרת ביננו."
השיר Dead Eyes ("עיניים מתות") מתאר את הרגשת השכול, הייאוש והריקנות של הורים ששכלו את בנם בפיגוע טרור.
השיר Feed on Your Grief ("ניזון מיגונך") עוסק בנשים מוכות. לקראת סוף השיר נשמעת יריית אקדח.
השיר Decadence In Solitude ("התנוונות בבדידות") זה עוסק בהתמכרות המערב, וישראל בפרט, לטכנולוגיה ובפרט לאינטרנט. השיר מגנה התמכרות זאת.
השיר Recall ("היזכרות") מבשר שלמחבלים ושולחיהם לא תהייה מנוחה בעולם הבא כעונש על כך שלקחו חלק בהריסת העולם: "No rest in your afterlife".
השיר Al Taster ("אל תסתר") מהווה עיבוד מטאלי למזמור תהילים:. השיר נפתח בתקיעת שופר וגם בו יש את ווקאליות "היפה והחיה" כאשר קריסטין פותחת את המזמור וטננבוים מסיים אותו בתפילה צרודה ומלאת רגש. בוידאו קליפ המצורף לשיר נראית אישה צעירה בבית קברות צבאי, מתאבלת על אחד הקברים, ככל הנראה של בעלה.
השיר Inhuman Greed ("תאוות בצע בלתי אנושית") מגנה את משלחי המחבלים (ובפרט את יאסר ערפאת) ומתאר אותם כמושחתים הצוברים הון על חשבון פשוטי העם, אותם הם שולחים להתאבד.
טאיפיי
טַאיפֵּיי (בסינית: 臺北市) היא בירת טאיוואן (הרפובליקה הסינית). היא גם מהווה את מרכז הממשל, המסחר והתרבות של טאיוואן. העיר ממוקמת בחבל טאיפיי שבצפון האי טאיוואן אך מנוהלת ישירות על ידי הממשל המרכזי של הרפובליקה ואינה מהווה חלק מהחבל. טאיפיי, שנחשבת עיר עולם, מהווה חלק מאזור תעשייתי נרחב. מערכת מרושתת של קווי רכבת, רכבת מהירה, כבישים מהירים, שני שדות תעופה וקווי אוטובוס מחברים את טאיפיי עם כל חלקי האי טאיוואן. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-2.6 מיליון תושבים, בעוד שבמטרופולין שלה, הכולל גם את הערים ניו טאיפיי וג'ילונג, גרו כ-7.3 מיליון תושבים.
הגיית שם העיר
התעתיק העברי "טאיפיי" לגרסאותיו ("טאיפה", "טאיפי", "טייפה") נגזר מהתעתיק האנגלי של שם העיר - Taipei, שהוא בתורו נגזר משיטת התעתיק וֵייד-גַ'יילְס שבה נכתב שם העיר כך - T'ai-pei. לעומת זאת, בשיטות התעתיק המודרניות - הן טוֹנְג-יוֹנג פּין-יִין הנהוגה בטאיוואן והן הַאן-יוּ' פּין-יִין הנהוגה בסין (ומחלחלת לטאיוואן) - יש לכתוב את שם העיר כך - Táibĕi (טַאיבֵּיי). למעשה, ההגייה הנכונה של ה-פּ' בשם העיר היא בין בּ' דגושה ל-פּ דגושה ודומה יותר ל-בּ.
היסטוריה
בני האן החלו להתיישב באגן טאיפיי, בו ממוקמת העיר, החל בשנת 1709, אך קודם לכן היה האזור מיושב בידי שבטי קטאלאנגאן ילידיים. החל בסוף שנת המאה ה-19, עלתה חשיבותו הכלכלית של האזור בשל סחר חוץ מתגבר, בעיקר בתחום ייצוא התה.
לאחר תבוסתה של סין במלחמת סין–יפן הראשונה (1894-1895), נאלצה סין לוותר על טאיוואן שהפכה להיות שטח של יפן. טאיפיי הפכה להיות המרכז הפוליטי והאדמיניסטרטיבי של השלטון הקולוניאלי היפני, והעיר נקראה בפי היפנים "טאיהוקו".
לאחר מלחמת העולם השנייה, חזר האזור לשליטה סינית. בשנת 1949, כאשר השלטון הקומוניסטי הביא לבריחתה של ממשלתו של צ'יאנג קאי שק מסין היבשתית, ביססה הרפובליקה המובסת את ממשלתה החדשה בטאיפיי כשהיא מגדירה אותה בירתה הזמנית, בעוד נאנג'ינג (נאנקינג) נותרת, על הנייר בלבד, הבירה הרשמית של המדינה. עד 1957 הייתה טאיפיי גם הבירה של פרובינציית טאיוואן, עד שזו הועברה לג'ונגשינג.
חלוקה מנהלית
טאיפיי מנהלת שנים עשר אזורים (區):
פוליטיקה מקומית
ראש העיר הנוכחי של טאיפיי הוא מא יינג ג'או. תפקיד ראש העיר של טאיפיי משמש בדרך כלל מקפצה פוליטית לתפקיד רם דרג יותר פוליטיקה הטאיוואנית. הן הנשיא הנוכחי והן הנשיא הקודם של הרפובליקה הסינית: צ'ן שווי ביאן ולי טנג חווי היו בעבר ראשי העיר של טאיפיי.
האוכלוסייה בטאיפיי מורכבת בעיקר מפליטים שהגיעו מיבשת סין, ומסיבה זו רבים התומכים מקרב תושביה של העיר באיחוד עם הרפובליקה העממית של סין מאשר ביתר חלקי המדינה.
השכלה
בטאיפיי יש 15 אוניברסיטאות:
כמו כן יש בטאיפיי 9 מכללות:
תחבורה
בטאיפיי רכבת קלה, רכבת תחתית, וכן מערכת של תחבורת ציבורית באוטובוסים.
בעיר הקרובה טאויואן ממוקם נמל התעופה הבינלאומי טאויואן, נמל התעופה הראשי של טאיוואן. כמו כן בתוך טאיפיי נמצא נמל תעופה קטן יותר, נמל התעופה טאיפיי סונגשאן, המשמש לטיסות פנים וליעדים בינלאומיים קצרי טווח.
אלכס קארוסו
אלכס קארוסו (באנגלית: Alex Caruso; נולד ב-28 בפברואר 1994) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת שיקגו בולס מליגת ה-NBA, בעמדות הרכז והקלע.
קריירת מכללות
קארוסו נולד וגדל בעיר קולג' סטיישן אשר בטקסס, ובין השנים 2012–2016 למד באוניברסיטת טקסס A&M. בעונת 2015/2016 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, לצד דניואל האוס, להשוואת הישג השיא של המועדון – העפלה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen). במשחק שמינית הגמר הפסידה הקבוצה מול אוניברסיטת אוקלהומה, בה שיחק באדי הילד, בתוצאה 63–77. בסיום אותה עונה נבחר הן לחמישיית ההגנה הראשונה והן לחמישייה השנייה של העונה במחוז SEC. לאורך 4 עונותיו בליגת המכללות העמיד קארוסו ממוצעים כוללים של 8.0 נקודות, 4.7 אסיסטים, 3.7 ריבאונדים ו-2.0 חטיפות למשחק. בעת סיום לימודיו היה השחקן המוביל בתולדות אוניברסיטת טקסס A&M בסך אסיסטים (649) וחטיפות (276) בקריירה.
אוקלהומה סיטי בלו
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2016, חתם קארוסו על חוזה בקבוצת אוקלהומה סיטי בלו מליגת הפיתוח של ה-NBA. לאורך עונת 2016/2017 רשם באוקלהומה סיטי ממוצעים של 11.9 נקודות ו-5.2 אסיסטים למשחק.
שיקגו בולס
באוגוסט 2021 חתם קארוסו על חוזה בשיקגו בולס.
מכפלת מסיסות
בכימיה, מכפלת המסיסות היא המכפלה של ריכוזי יונים של חומר יוני (מלח) בתמיסה. בחישוב המכפלה, ריכוז כל מרכיב במלח מועלה בחזקת היחס הסטויכיומטרי שלו. לדוגמה, מכפלת המסיסות של עופרת כלורית PbCl2 היא. כאשר יש יותר משני יונים בתרכובת יש להכפיל את הריכוזים של כולם בשרשרת. למשל, מכפלת המסיסות של החומר הידרוקסי-אפטיט, שנוסחתו Ca10(PO4)6(OH)2 תהיה בהתאם . הריכוזים במשוואות מבוטאים במולר = מול חומר מסיס לליטר תמיסה.
קבוע המסיסות (מסומן ב-Ksp), הוא הערך המרבי של מכפלת ריכוזי יונים של חומר יוני שעשוי להיות בתמיסה. אם ריכוזי היונים גבוהים עד כדי כך שמכפלתם גבוהה מקבוע המסיסות ישקע המלח כמוצק. קבוע המסיסות שונה עבור כל תרכובת יונית (מלח), עבור כל ממס (כמו מים, אלכוהול וכו'), ותלוי גם בטמפרטורה.
היווצרות תמיסה
תרכובת יונית (מלח) היא תרכובת של שני צורונים כימיים או יותר, הקשורים בקשר יוני בצורת מבנה סריגי. עבור מקרה של שני צורונים בלבד, הם טעונים במטענים חשמליים הזהים בגודלם והפוכים בסימנים. במלח שולחן (נתרן כלורי), שנוסחתו NaCl, צורון אחד הוא אטום נתרן הטעון במטען +1 (+Na) והצורון השני הוא אטום כלור הטעון במטען שלילי -1 (-Cl). במקרה זה כל צורון הוא יון בודד, אולם קיימות תרכובות יוניות רבות בהן הצורונים מורכב ממספר אטומים - למשל התרכובת CaCO3 שבה אחד הצורונים הוא אטום סידן (+Ca) והשני קרבונט.
משוואת המסיסות
דוגמה למשוואה כימית המציגה את תופעת המסיסות היא:
החץ הדו-כיווני הכפול משמעותו קיום של שיווי משקל בין אגף שמאל - התרכובת המוצקה לבין אגף ימין - יונים חופשיים בתמיסה. שיווי משקל פירושו שקצב יצירת המוצק שווה לקצב פירוק המוצק ואין שינוי עם הזמן. כלומר התמיסה רוויה, לא ניתן להמיס יותר מוצק. אחד ההבדלים בין תרכובות יוניות שונות הוא בקבוע המסיסות, כלומר כמה מהחומר מתמוסס בכמות מים נתונה, בטמפרטורה נתונה.
באשר לדוגמה זו ניתן לכתוב משוואת שיווי משקל על פי המשוואה להלן:
מכיוון שהיחס הסטויכיומטרי בין מרכיבי התרכובת הוא 1 ל-1, שני הריכוזים מופיעים בחזקת "1" בלבד.
בתמיסה רוויה ערכה של מכפלת המסיסות שווה לקבוע המסיסות, וזהו ערכה המרבי. כל הקטנה של מכפלת המסיסות מערך זה (עקב הפחתת ריכוז אחד היונים), גורמת להמסה נוספת של מלח על מנת להוסיף יונים לתמיסה, כדי להעלות את ערכה של מכפלת המסיסות חזרה לקבוע המסיסות. כלומר אם מוציאים אחד מהיונים בתמיסה על ידי שיטה כלשהי (למשל: השקעה באמצעות יון נוסף המוכנס למערכת) ריכוז היון השני חייב לעלות כך שמכפלתם תישאר קבועה. בדומה, אם מוסיפים עודף של אחד היונים תהיה שקיעה של המלח למצב מוצק עד שמכפלת הריכוזים תשתווה שוב לקבוע המסיסות.
ג'ונו (סרט)
ג'ונו (באנגלית: Juno) הוא סרט דרמה-קומי שיצא בדצמבר 2007, בוים על ידי ג'ייסון רייטמן ונכתב על ידי דיאבלו קודי.
הסרט, שהופק בתקציב נמוך, זכה להצלחה קופתית, להערכת המבקרים, זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, והיה מועמד במספר קטגוריות נוספות, לרבות הסרט הטוב ביותר. השחקן ג'ון מלקוביץ' נמנה עם מפיקי הסרט.
עלילת הסרט
במרכז העלילה עומדת ג'ונו מקגאף (אליוט פייג'), נערה סרקסטית בת 16, אשר מגלה שנכנסה להריון. הסרט עוקב אחר ההתמודדות שלה עם מצב זה שכוללת מספר מערכות יחסים: עם אבי התינוק, פולי בליקר (מייקל סרה), בו היא מאוהבת אך לא מודה בכך; עם אביה מאק (ג'יי קיי סימונס) ואימה החורגת ברן (אליסון ג'ני); ועם ונסה ומארק (ג'ניפר גארנר וג'ייסון בייטמן), זוג בורגנים להם היא מתכוונת למסור את התינוק. במהלך הסרט מתחברת ג'ונו עם מארק, איתו היא חולקת את אהבתה לנגינה, שמיעת מוזיקה וצפייה בסרטים. כשוונסה ומרק נפרדים, ג'ונו מוצאת עצמה בדילמה.
פרסים, מועמדויות וביקורות
הסרט היה עטור מועמדויות ופרסים. מלבד זכייתו בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, הוא היה מועמד גם לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר ולשחקנית הראשית, בשלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל רומא ועוד. מגזין "Paste" ציין את הסרט כ"הסרט הטוב של השנה".
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל דירוג של 94%, בהתבסס על 216 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.10 מתוך 10. הסרט קיבל ציון של 81 מתוך 100 באתר Metacritic, בהתבסס על 38 ביקורות.
מבחן בקדל
מבחן בקדל (באנגלית Bechdel test; ידוע גם בתור כלל בקדל או חוק בקדל) בודק את רמת הייצוג הנשי ביצירות (כגון בסרטי קולנוע). על מנת שסרט יעבור את המבחן עליו לקיים את התנאי שבסרט קיימת סצנה שבה לפחות שתי נשים משוחחות ביניהן על נושא שאינו גבר.
המבחן קרוי על שמה של הקריקטוריסטית האמריקאית אליסון בקדל, אשר ברצועת קומיקס שלה "Dykes to Watch Out For", שהתפרסמה ב-1985, מספרת אחת הדמויות על העיקרון שלה, לפיו היא הולכת רק לסרטים שמקיימים שלושה תנאים: בהמשך הקומיקס, הגיבורה מציינת שהסרט האחרון שיכולה הייתה לצפות בו על פי הקריטריונים שהציבה לעצמה היה "הנוסע השמיני" מ-1979 (בו שתי נשים משוחחות על חייזר).
בקדל נתנה את הקרדיט לרעיון לחברתה ליז וואלאס, וכן לכתביה של וירג'יניה וולף.
היסטוריה
בשנת 1929, במאמרה "חדר משלך", מתייחסת וירג'יניה וולף לספרות של זמנה בבדיקה מקבילה לזו שתוגדר בעתיד כמבחן בקדל:
מבחן בקדל והרחבות שלו
לעיתים מוסיפים למבחן את הדרישה שלשתי הדמויות יהיה שם פרטי, ושהן לא תהיינה רק דמויות כמו "פקידת קבלה" או "מוכרת בחנות".
המבחן יושם במספר בתי קולנוע בשוודיה ובסקירות הסרטים ברשת הטלוויזיה בכבלים השוודית Viasat. על פי מחקר שנעשה על סרטי 2013, מתוך 50 הסרטים המכניסים ביותר, רק 36% עברו את מבחן בקדל, אך אלו שעברו את המבחן רשמו הכנסות גבוהות יותר מאלו שכשלו בו. מעבר לסרטי קולנוע, יושם המבחן גם על סדרות טלוויזיה, ובין הסדרות שנכשלו בו היו גם סדרות בהן ישנה נוכחות נשית בולטת, כמו סקס והעיר הגדולה והאנטומיה של גריי.
בהשראת המבחן נוסחו מבחנים גם לבחינת אפליות נוספות, כגון "מבחן רוסו" לנושא הצגת דמויות להט"ב בקולנוע, לפיו על סרט לכלול לפחות דמות להט"ב אחת, שאינה מוגדרת אך ורק על פי נטייתה המינית ושמשולבת בעלילה כך שהוצאתה מהסרט תפגע בו באופן משמעותי, ומבחן דגאנס, לפיו על סרט או סדרה שאינם בנושא גזע לכלול שתי דמויות שאינן לבנות בצוות השחקנים הראשי.
בניין עיריית חיפה
בניין עיריית חיפה, ובשמו הרשמי "היכל העירייה", נמצא ברחוב חסן שוקרי בשכונת הדר הכרמל שבחיפה, אל מול גן הזיכרון. הבניין נבנה בסגנון מנדטורי בריטי, ונחנך ב-29 ביוני 1942. הבניין תוכנן על ידי האדריכל בנימין צ'ייקין.
הבניין משמש גם בעשור השני של המאה ה-21 את עיריית חיפה. עם זאת, בשל מחסור במקום, הועברו חלק ממשרדי העירייה למבנים אחרים באזור: חלקם למבנה ששימש בעבר מלון ועומד מאחורי בניין העירייה ומשרדי מנהל הנדסה הועברו לבניין שנבנה על מקומו של בית ספר היסודי "עממי א'" מעברו השני של רחוב ביאליק. נפתח "מרכז שרות לתושב" בבניין ששימש קודם לכן את משרד הפנים, מעברו השני של רחוב חסן שוכרי בצמוד לגן הזיכרון. משרד ראש העירייה ומועצת העיר נותרו בבניין המקורי.
המבנה נבנה בסגנון מונומנטלי. המבנה בנוי בצורת האות "ח" כאדר ממרכז האגף המזרחי יוצא חלק נוסף בבניין ובנוי שער הכניסה למבנה, שגובהו ארבע קומות ומדרגות שיש מובילות אליו. המבנה מצופה אבן. מעל חזית השער המונומנטלית מופיע סמל העיר.
היסטוריה
כשמועצת העירייה התיישבה בשטחים בסוף שנת 1923 ובתחילת שנת 1924, היא הייתה זקוקה למבנה שיימצאו בו כול משרדיה ומחלקותיה השונות. צוין כי מועצת העירייה החליטה לגשת בהקדם להקמת הבניין, בסיכון של 6,000 לירות מצריות. דווח כי העירייה החלה לנהל משא ומתן עם חברות ידועות לשם קבלת מלווה לצורך מימוש המיזם. אזי התעכב הטיפול בנושא זה במשך מספר שנים.
הנושא התעורר שוב בסוף שנות ה-20. באותה תקופה התכוון השלטון הבריטי להקים בחיפה בית משפט מחוזי על מגרש שהיה ברשותה ברחוב חסן שוקרי של היום, אלא שגודלו לא הספיק לצורך מטרה זו. בסמוך לו נמצא מגרש גדול שגבל ברחוב. המגרש היה בבעלותו של ח'אלד אל-עזם, בן למשפחה אמידה מנכבדי דמשק, ששימש בתפקיד שר במספר ממשלות בסוריה, ואף כיהן בה בתפקיד ראש הממשלה. ב-1928 נרכש השטח בידי הממשלה, וב-1931 נחנך בית המשפט המחוזי, שעד 1940 נקרא על שמו הרחוב שעבר לפתחו, "דרך בית המשפט". במקביל לרכישת השטח הנוסף, שנועד לבניית בית המשפט, החל משא ומתן ממושך שנוהל בידי חסן שוכרי, ראש העירייה, במטרה לרכוש מהממשלה את המגרש שגבל בשטח שיועד לבית המשפט והשתרע על פני חמישה דונם. באוגוסט 1932 החליטה מועצת העירייה להקצות סך של 2,500 לא"י לרכישת המגרש וב-1934 הושלמה העסקה, לא מעט בזכות תמיכתם של מושלי המחוז דאז.
קיי רדפילד ג'יימיסון
קיי רדפילד ג'יימיסון (באנגלית: Kay Redfield Jamison; נולדה ב-22 ביוני 1946) היא פרופסורית לפסיכולוגיה קלינית וסופרת אמריקאית, מהמומחים הבכירים בעולם להפרעה דו-קוטבית, שבה היא לוקה בעצמה. נבחרה על ידי המגזין TIME ל"גיבורת רפואה".
קורות חיים
אביה של ג'יימיסון היה טייס מטאורולוג בחיל האוויר האמריקאי. עד שמלאו לה עשר שנים נדדה המשפחה מפלורידה לפוארטו ריקו, לקליפורניה ולטוקיו. בספרה האוטוביוגרפי "נפש לא שקטה" היא מספרת כי הסתגלה במהירות לתנאים המשתנים וכי ילדותה המאושרת שימשה עבורה בסיס איתן שסייע לה בהמשך.
בשנה האחרונה של לימודי התיכון פקד אותה המשבר הנפשי הראשון. הוא היה קל יחסית, והיא הצליחה לסיים את לימודיה. בגיל 18 התחילה את לימודיה לקראת תואר ראשון בפסיכולוגיה, ובגיל 25 התחילה את לימודי הדוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
ב-1974 החלה ליטול ליתיום (ארבע שנים בלבד לאחר שה-FDA אישר אותה לשימוש בטיפול במאניה). היא סבלה מתופעות לוואי קשות של התרופה, והפסיקה להשתמש בה לאחר חצי שנה. בתוך שבועות אחדים הידרדר מצבה עד כדי פסיכוזה קשה. חייה התנהלו כך במשך כעשור שנים. עמיתיה שהעריכו את יכולותיה ואת הישגיה עמדו לצדה וגוננו עליה מפני עצמה ומפני הסביבה. באחד משיאי הדיכאון נטלה מנת יתר של ליתיום בשילוב תרופה נגד הקאות, אך ניצלה.
ג'יימיסון האמינה כי יש ביכולתה לחולל שינוי בהתייחסות להפרעה הדו־קוטבית ולטיפול בה, וב-1981 פתחה ב-UCLA מרפאת חוץ - המרפאה להפרעות אפקטיביות - שהפכה בתוך זמן קצר למרכז להוראה ולמחקר. המרפאה שמה דגש על טיפול תרופתי בשילוב פסיכותרפיה, במקום להשתמש בתרופות בלבד.
ב-1985 יזמה ג'יימיסון, בשיתוף התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תוכנית קונצרט המבוססת על חייהם ועל יצירותיהם של מלחינים שסבלו מהמחלה, ובהם רוברט שומאן, הקטור ברליוז והוגו וולף. הקונצרט נחל הצלחה והפך בסיס לסדרת קונצרטים שבוצעו ברחבי ארצות הברית ושודרו בטלוויזיה הציבורית.
ג'יימיסון היא פרופסורית לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ופרופסורית כבוד לאנגלית באוניברסיטת סנט אנדרוז שבסקוטלנד.
עבודתה ועמדותיה
ג'יימיסון חיברה בשנת 1990 את ספר היסוד הקלאסי על הפרעה דו-קוטבית - "Manic-Depressive Illness" (בשיתוף פרדריק ק. גודווין).
לקראת יציאתו לאור של ספרה "Exuberance: The Passion for Life" בשנת 2004, הסבירה ג'יימיסון בראיון כי כבעלת מזג תוסס ונמרץ כמהה כל חייה לשקט ולשלווה. בסופו של דבר בחרה בדרך של "סער ופרץ" המלווה במשמעת ברזל. דרך זו עדיפה בעיניה על ניהול חיים "משמימים עד אימה".
בספרה "Touched with Fire: Manic-Depressive Illness and the Artistic Temperament", שראה אור בשנת 1993, הדגימה ג'יימסון כיצד מופיעה הפרעה דו-קוטבית בקרב משפחות אמנים ואנשים בעלי הישגים גבוהים. כדוגמה לכך ציינה את לורד ביירון ואבותיו. כמו כן, דיווחה על מחקר הטוען כי 15 אחוז מהאנשים המאובחנים כלוקים בהפרעה דו-קוטבית מעולם לא חוו דיכאון, ולמעשה הם במצב קבוע של היפומאניה. כדוגמה לכך ציינה את נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
בספר "הלילה ממהר לרדת: להבין את ההתאבדות", שראה אור בשנת 1999, הציגה ג'ימיסון מחקר השוואתי מקיף של מקרי התאבדות. הספר עוסק בהרחבה בתגובות להתאבדות מהיבטים היסטוריים, דתיים ותרבותיים. אחד הפרקים בו הוקדש ליחסם של קובעי המדיניות ושל דעת הקהל האמריקאית לנושא זה. הספר נכתב בעקבות התאבדותו של חבר קרוב, שאובחן כבעל הפרעה דו-קוטבית. השניים כרתו ברית והבטיחו זה לזה כי כל אימת שיחושו בנטייה אובדנית גוברת יבלו יחדיו שבוע בקוטג', אלא שהחבר לא קיים את הברית ולא יצר עמה קשר לפני שהתאבד.
ג'יימיסון סיפרה באוטוביוגרפיה שלה, "נפש לא שקטה", כי החלפת המונח מניה דפרסיה בהפרעה דו־קוטבית נתפסה אצלה באופן שונה מאשר בקרב רוב המטפלים והחולים. האחרונים חשו שהשם החדש מעניק לאבחנה אופי מדעי ויבש, ומוריד כך מנטל הסטיגמה הכבד. היא, לעומת זאת, מצאה שהניסוח מעליב בכך שהוא מטשטש, מגמד ומטייח את המציאות. היא אף ניסתה להוכיח באמצעות טיעונים מקצועיים מדוע השם החדש מחמיץ את המטרה, חוטא לעובדות ואף שגוי.
ציטוטים
ג'יימיסון מסכמת את השקפתה על חייה ועל מחלת הנפש שלה באוטוביוגרפיה "נפש לא שקטה":
באחרית דבר של האוטוביוגרפיה היא כותבת את הדברים הבאים:
העתקה בזמן כתיבה
Copy-on-write (נקראת גם COW) היא אסטרטגיית אופטימיזציה, אשר נעזרים בה בתכנות.
Copy-on-write נובעת מההבנה שמספר משימות שונות יכולות להשתמש בעותקים זהים של מידע, כלומר אין צורך לבצע עותק של המידע לכל תהליך. במקום זה, ניתן להצביע על אותו המשאב מכל התהליכים הדורשים עותק זה. כאשר יש מספר תהליכים המשתמשים באותו המשאב מקבלים ניצול טוב יותר של משאבים. כאשר עותק מקומי עובר שינוי, פרדיגמת COW לא מתחייבת כי המשאב המשותף לא השתנה בינתיים על ידי תוכנית אחרת. לכן שיטה זו נוחה מאוד אם רק העדכון האחרון חשוב.
דוגמה ל-COW במערכת linux: כאשר קריאת המערכת fork מופעלת, עותק של כל הדפים התואמים לתהליך האב נוצרים ונטענים לאזור זיכרון נפרד על ידי מערכת ההפעלה לטובת התהליך הבן. פעולה זו אינה נדרשת במקרים מסוימים. למשל, במקרה שנבצע דרך התהליך הבן את קריאת המערכת execv או בזמן יציאה לאחר זמן קצר מרגע ה-fork. כאשר תהליך הבן צריך להריץ פקודה לטובת תהליך האב, אין צורך להעתיק את דפי תהליך האב, זאת מפני ש-execv מחליף את מרחב הכתובות של התהליך.
במקרים כאלו, טכניקת COW באה לידי ביטוי. בעזרת טכניקה זו, כאשר מתרחש ה-fork, דפי תהליך האב לא מועתקים לתהליך הבן. במקום זאת, הדפים משותפים בין תהליך האב ותהליך הבן. בכל פעם שתהליך (אב או בן) משנה דף, נוצר עותק נפרד של הדף הספציפי אשר שונה לתהליך הרלוונטי. תהליך זה ישתמש בדף החדש במקום הדף המשותף בכל הפעולות העתידיות. התהליך האחר (זה אשר לא שינה את הדף) ממשיך להשתמש בעותק המקורי של הדף (אשר לא משותף יותר). זוהי בדיוק טכניקת COW מפני שהדף מועתק בזמן שחלק מהתהליכים כותבים אליו.
סטפן סטאמבולוב
סטפן ניקולוב סטאמבולוב (בבולגרית: Стефан Николов Стамболов; 12 בפברואר 1854, וליקו טרנובו, האימפריה העות'מאנית – 18 ביולי 1895, סופיה, נסיכות בולגריה) היה מהפכן, פוליטיקאי ומשורר בולגרי, אשר כיהן כעוצר המלוכה בין 1886 ל-1887 וכראש ממשלת הנסיכות מ-1887 עד ל-1894. סטאמבולוב נחשב לאחד מהאבות המייסדים של בולגריה המודרנית, הוא נאבק להגבלת כוחו של מוסד המלוכה ולמען חיזוק הפרלמנטריזם הבולגרי. ב-1895 נרצח סטאמבולוב בידי מתנקשים שפעלו בשליחות האימפריה הרוסית.
ראשית חייו
סטאמבולוב נולד בווליקו טרנובו למשפחה לאומנית בולגרית וסיים את לימודי התיכון בעירו. בין 1870 ל-1872 למד בבית ספר טכנולוגי באודסה ובהמשך הצטרף לוועד המהפכני הבולגרי המרכזי, אשר פעל נגד השלטון העות'מאני בבולגריה. ב-18 בפברואר 1873 הוצא להורג וסיל לבסקי מנהיג הוועד המהפכני וסטאמבולוב נבחר להחליפו. ב-1874 נאלץ לגלות לבוקרשט, שם פגש את חריסטו בוטב וביחד הוציאו ספר שירים שנקרא "שירים ופואמות מאת בוטב וסטאמבולוב". ב-1876 הוביל את תנועתו במהלך מרד אפריל הבולגרי שהפך למלחמת אזרחים עם מניין נפגעים גבוה ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הועסק ככתב צבאי. לאחר הקמת נסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין, היה סטאמבולוב ממייסדי המערכת הפרלמנטרית במדינה.
עוצר המלוכה
ב-1880 נבחר לסגן יושב ראש הפרלמנט הבולגרי ובהמשך ליושב ראש. סטאמבולוב היה ממובילי המאבק לסיפוח חבל רומליה המזרחית לנסיכות הבולגרית. בספטמבר 1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה באופן חד צדדי על הסיפוח. הצעד הבולגרי הוביל למלחמת בולגריה–סרביה (1885) שהסתיימה בניצחון הבולגרים. ב-20 באוגוסט 1886 התחוללה בנסיכות הפיכה צבאית שהובילה להדחתו של הנסיך בטנברג ועליית כת צבאית של קצינים פרו רוסים לשלטון. ב-28 באוגוסט היה סטאמבולוב ממובילי הפיכת הנגד שהובילה לסילוק הכת הצבאית והחזרתו של הנסיך בטנברג לתפקידו. בספטמבר 1886 ויתר הנסיך בטנברג על השלטון, לאור היעדר גיבוי מהמעצמות האירופיות ככלל והלחץ הפוליטי הרוסי בפרט, שהקשו על המשך תפקודו. סטאמבולוב מונה לעוצר המלוכה והוביל את מאמצי הנסיכות למציאת מחליף לנסיך בטנברג. למורת רוחם של הרוסים המליץ סטאמבולוב על הנסיך פרדיננד הראשון והוא הוכתר ב-14 באוגוסט 1887. עם הכתרת הנסיך פרדיננד סיים סטאמבולוב את תפקיד עוצר המלוכה.
כהונת ראש הממשלה
לאחר סיום כהונתו כעוצר התמנה סטאמבולוב לראש ממשלת הנסיכות ופעל נגד ההתערבות הרוסית וניסיונות השפעתה על המשטר הבולגרי. סטאמבולוב האמין שהרוסים רוצים ליצור בבולגריה מדינת חסות ובתקופת כהונתו מוסדו יחסים דיפלומטיים וקשרי מסחר עם כל המעצמות האירופיות וזאת כדי להציג מדיניות חוץ נייטרלית ועצמאית. במקביל יצר סטאמבולוב קשרים אישיים עם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני וניהל עמו משא ומתן בסוגיית השטחים במקדוניה, שנגרעו מהנסיכות הבולגרית מתוקף סיכומי קונגרס ברלין ונותרו בחזקת העות'מאנים. בעקבות המשא והמתן הכיר הסולטאן בבכירות מעמד האוכלוסייה הבולגרית בחבל, למורת רוחם של הסרבים, היוונים והרוסים.
סטאמבולוב פעל לחיזוק המשק והצבא הבולגרי וזאת על ידי קבלת הלוואות ממדינות אירופיות לרכישת ציוד צבאי ולפיתוח מפעלי תעשייה. הוא יצר מנגנוני ביטחון פנים ומשפט והפעיל יד קשה נגד קבוצות מחתרת שונות שפעלו בנסיכות. במקביל פעל סטאמבולוב לחיזוק מעמד הפרלמנט ולהקטנת כוחו של הנסיך פרדיננד ובכלל זה ניסיונות לשינויים בחוקה הבולגרית שכונתה חוקת טרנובו.
מתכונת פעולתו של סטאמבולוב הקימה עליו את תומכי האימפריה הרוסית מחד ואת תומכי המלוכה מאידך. מעמדו הציבורי הלך והתערער, הוא ניצל ממספר ניסיונות התנקשות ובעקבותיהם הפעיל בנוקשות את כוחות המשטרה למעצר מתנגדיו. העימותים הבלתי פוסקים מול הגורמים הפוליטיים השונים והחשש התמידי לחייו הקשו על תפקודו של סטאמבולוב וב-31 במאי 1894 התפטר מתפקידו.
אחריתו
גם לאחר התפטרותו ובשל מעמדו, נתפש סטאמבולוב כגורם סיכון למלוכה מחד ולמעמדה של האימפריה הרוסית מאידך. הוא נהג להופיע בציבור בלוויית שומרי ראש כשהוא לבוש באפוד מגן. ב-3 ביולי 1895 חזר סטאמבולוב לביתו ולעבר כרכרתו נפתחה אש. הוא הצליח להימלט מהכרכרה ופנה לעבר ביתו, אך בדרך נתקל ב-3 מתנקשים נוספים שהיו חמושים בסכינים והצליחו להניס את שומר ראשו. התפתח מאבק, והמתנקשים, שידעו שסטאמבולוב לבוש באפוד מגן, דקרו אותו בראשו ובידיו עד שהצליחו להכריעו. סטאמבולוב נפצע באורח אנוש וב-6 ביולי מת מפצעיו. מתנקשיו נתפסו והם קשרו עצמם בעקיפין למנגנוני הביטחון של האימפריה הרוסית, אם כי בבולגריה נפוצה תאוריית קשר שטענה שהיה זה הנסיך פרדיננד הראשון ששלח אותם.
סטאמבולוב והקהילה היהודית
ב-1885 התפטר הרב הראשי ליהודי בולגריה גבריאל אלמושנינו וב-1887 נבחר לתפקיד הרב ד"ר סימון דנקוביץ'. בעצתו של הרב הראשי ליהודי צרפת הרב צדוק כהן המליץ הרב דנקוביץ' בפני נכבדי הקהילה על ניהולה באמצעות קונסיסטוריה. ההצעה הוגשה לאישור הממשלה הבולגרית. לאברהם דוידצ'ון לוי, ראש הקהילה הספרדית בסופיה, היו קשרי ידידות עם סטאמבולוב והוא פנה אליו כדי שיסייע במתן האישור המבוקש. בהנחייתו של סטאמבולוב אישר שר הפנים הבולגרי דימיטר גרקוב את הקמת הקונסיסטוריון של יהדות בולגריה.