cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארי נילסון
הקלטות RCA
להיטו של נילסון מאותה שנה "You Can't Do That" הפך ללהיט מועדף לא רק על ידי חברי הביטלס אלא אף על כלל קהל חובבי המוזיקה, והשיר הגיע בארצות הברית לראשי מצעדי הפזמונים.
האלבום שבא לאחר Pandemonium Shadow Show היה בשנת 1968 Aerial Ballet. אלבום זה כלל את חידושו של נילסון לשיר של פרד נייל "Everybody's Talkin'", בזכות הכללתו של השיר בפס-קול הסרט קאובוי של חצות, זכה השיר להצלחה עצומה, והוא שהביא לנילסון את פרס גראמי הראשון, במקביל הגיע השיר לראשי המצעדים. שיר נוסף באלבום שזכה להצלחה גדולה במצעדי המוזיקה היה "One", אותו כתב נילסון עצמו.
שיא ההצלחה
אלבומו הבא של נילסון Harry בשנת 1969, היה אלבומו הראשון שהגיע לראשי מצעדי המכירות, כמו כן הכיל האלבום כמה להיטים מצליחים ביותר: "I Guess the Lord Must Be in New York City", "Simon Smith and the Amazing Dancing Bear" (אותו כתב המוזיקאי רנדי ניומן).
בעקבות הצלחת השיר של רנדי ניומן, הזמין נילסון את ניומן לכתוב לו אלבום שלם וכן ללוותו בנגינה על פסנתר. התוצאה הייתה האלבום שיצא בשנת 1970: Nilsson Sings Newman'.
הפרויקט הבא בו היה נילסון מעורב, היה סרט אנימציה בבימוי פרד וולף. הסרט ששודר בטלוויזיה בפברואר 1971 נקרא The Point!, לווה גם בפסקול שיצא כאלבום במקביל וזכה להצלחה גדולה, לא מעט בזכות הלהיט שהכיל "Me and My Arrow".
באותה שנה, עבר נילסון לאנגליה, ושם יצר את אלבומו המצליח ביותר Nilsson Schmilsson. אלבום זה כלל שלושה להיטים מצליחים: "Without You" (כיסוי עוצמתי לשירם של הלהקה בדפינגר שהביא לנילסון את הזכייה בפרס גראמי השני), "Coconut" ו-"Jump into the Fire".
בעקבות ההצלחה המסחררת של האלבום, מיהר נילסון להוציא את האלבום Son of Schmilsson בשנת 1972. על אף המהירות בו נוצר והוצא, זכה האלבום להצלחה וכלל את הלהיט "Spaceman".
אלבומו הבא של נילסון שיצא שנה לאחר מכן A Little Touch of Schmilsson in the Night, ביטא את השינוי שחל במוזיקה שיצר. כעת העדיף מוזיקה בעלת גוון מסחרי על פני הפן היצירתי שבעשייה המוזיקלית. באלבום זה, לווה נילסון בתזמורת, ובכך הוכיח כי יכולות השירה שלו גבוהות מתמיד. עונת הקלטות זו הוסרטה לכדי סרט טלוויזיה ששודר באותה העת במקביל להוצאת האלבום.
באותה העת, התגורר נילסון בקליפורניה והצטרף אליו ידידו ועמיתו ג'ון לנון, לאחר שנפרד מאשתו יוקו אונו. תקופה זו התאפיינה בשתייה לשוכרה ושימוש בסמים שהביאו להתרעויות שונות ולסקנדלים במועדונים, בתי מלון ובתים פרטיים בהם התקיימו מסיבות ואירועים. התוצר המוסקלי שהניב המפגש היה האלבום Pussy Cats. אלבום זה, הציג את נילסון במצבו הקשה, כששירתו נפגעה קשות עקב שימוש בסמים ועודף שתייה. בתקווה להגמל מהתמכרויותיהם, שכרו בית יחדיו נילסון, לנון ורינגו סטאר, אך לאחר זמן קצר, עזבו לנון ונילסון את הבית ועברו לניו יורק.
באלבומו הבא Duit on Mon Dei שיצא בשנת 1975, נירפא קולו הפגוע של נילסון כמעט לחלוטין. חרף עובדה זו, לא זכה האלבום להצלחה מסחרית, וכך גם האלבומים הבאים שהוציא: Sandman ו- ...That's the Way It Is - שיצאו שניהם בשנת 1976.
לאחר מכן, הוציא נילסון את האלבום הנחשב בעיניו האהוב עליו ביותר: Knnillssonn. כשקולו שוב חזר לאיתנו ולעוצמתו ועם מסע קידום רחב היקף, היווה האלבום ציפייה גדולה לחזרתו של נילסון למצעדי הפזמונים ומצעדי המכירות. מכל מקום, בעקבות מותו המפתיע של אלביס פרסלי, הפנתה החברה לנילסון עורף ושקעה בטיפול בהדפסת וקידום אלבומיו שהוקלטו בחברה. לאחר מכן הוציאה החברה, ללא התייעצות עמו, את אלבום האוסף Nilsson Greatest Hits. בעקבות הזלזול לו זכה מצד חברת RCA, פרש נילסון מהחברה.
הבית בלונדון
בשנות ה-70 החזיק נילסון דירת מגורים בלונדון. הדירה הכילה שני חדרי שינה שעוצבו על ידי חברת עיצוב בבעלות משותפת של רינגו סטאר ורובין קרוקשאנק. נילסון התגורר בדירה בתקופות בהן שהה בעיר, וכשהיה עובר לארצות הברית, היה משכן בה את חבריו המוזיקאים. באחת מהתקופות הללו, ביולי 1974 התגוררה בדירה חברת להקת "האמהות והאבות" קאס אליוט וכמה ממלוויה. למחרת הופעתה ב"לונדון פלדיום", נמצאה אליוט מתה בחדר השינה לאחר שקיבלה בשנתה התקף לב. ארבע שנים לאחר מכן, ממש באותו חדר ובאותה מיטה בספטמבר 1978 נמצאה גופתו של מתופף להקת "המי" קית' מון לאחר שהפריז בנטילת תרופה לגמילה מאלכוהול וסמים. לאחר מקרה מוות שלישי של חבר נוסף, החליט נילסון למכור את הדירה לחבר להקת "המי" פיט טאונסנד ועבר באופן מוחלט להתגורר בלוס אנג'לס.
שנות ה-80: השקיעה
לאחר עזיבת חברת RCA כתב נילסון את המחזמר Zapata, יחד עם פרי בוטקין ואלן כץ ובבימויו של חברו ברט קונבי. המחזמר עלה בקונטיקט ולא זכה להפקות נוספות.
בשנת 1980 יצא סרט הקולנוע Popeye בבימויו של רוברט אלטמן, לו כתב נילסון את הפסקול שהכיל שירים רבים. במקביל הוציא אלבום נוסף Flash Harry. אלבום זה הופץ אך ורק באנגליה ולא בארצות הברית. מכל מקום, נילסון ראה את עצמו כמוזיקאי בגמלאות וצמצם את פעילותו.
בדצמבר של אותה שנה, רצח חברו הטוב ג'ון לנון, השפיע על נילסון עמוקות, והוא הצטרף ל"קואליציה להפסקת האלימות בנשק" והפך לדוברה של הקואליציה במטרה לגייס כספים למאבק.
בהמשך שנות ה-80, המשיך נילסון להקליט באופן אקראי ולא מוסדר, מרבית הקלטות אלו נועדו לסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה. בשנת 1984 שיתף פעולה עם אלמנתו של לנון יוקו אונו באלבומה Every Man Has A Woman.
שנות ה-90: סוף הדרך
בשנת 1991 נקלע נילסון למצב כלכלי קשה, בעקבות מעילה שביצעה בכספו מנהלת חשבונותיו, וכתוצאה מכך נותר ללא חסכונותיו (רואת החשבון ישבה בכלא שנתיים בלבד ומעולם לא השיבה לנילסון את כספו). במקביל, חלה התדרדרות קשה במצבו הבריאותו ובשנת 1993 חווה מספר התקפי לב. בינואר 1994 סיים נילסון להקליט את אלבומו האחרון Papa's Got a Brown New Robe ובערב אותו יום נפטר מהתקף לב. אלבום זה עד היום טרם יצא לאור. שנה לאחר מכן, יצאה האנתולוגיה בת שני התקליטורים Personal Best, שנילסון עבד עליה בימיו האחרונים עם חברת RCA. באותה שנה, זכתה הזמרת מריה קארי בהצלחה מסחררת, הודות לשיר Without You אותו חידשה על פי גרסתו של נילסון לשיר משנת 1971.
בשנת 2006 הופק הסרט התיעודי '''Who is Harry Nilsson? And Why Is Everybody Talkin' About Him'''.
ארתור סי. קלארק
סר ארתור צ'ארלס קלארק (באנגלית: Arthur Charles Clarke; 16 בדצמבר 1917 – 19 במרץ 2008) היה פיזיקאי, מתמטיקאי, ממציא וסופר מדע בדיוני אנגלי. כתב עשרות ספרים שתורגמו לשפות רבות ונמכרו במיליוני עותקים. זכה בפרסי הוגו ונבולה. ב-1986 היה הסופר השביעי שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
בשנת 1945, בזמן שעבד בחיל האוויר המלכותי, העלה קלארק לראשונה את רעיון לווין התקשורת, והקרדיט על המצאתו נתון לו.
קורות חייו
קלארק נולד במיינהד (Minehead) במחוז סאמרסט שבאנגליה. כילד היה קורא נלהב של מגזיני מדע בדיוני אמריקאיים. לאחר שסיים את בית הספר התיכון, יכולתו הכספית לא אפשרה לו ללמוד באוניברסיטה, והוא החל לעבוד כפקיד. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי כמומחה ראדאר; ספרו "Glide Path" מבוסס על חוויותיו מתקופה זו. לאחר המלחמה למד מתמטיקה ופיזיקה בקינגס קולג' לונדון.
בשנים שלאחר המלחמה היה חבר פעיל בחברה הבריטית הבין-כוכבית (British Interplanetary Society) ואף שימש כיושב הראש שלה. על אף שלא היה מעורב ביישום רעיון לווייני התקשורת, הגה קלארק את הרעיון במאמר שפרסם בביטאון החברה בשנת 1945, ומאוחר יותר פורסם גם במגזין "Wireless World". הוא הוסיף וטען כי העצם המלאכותי יוכל לחוג סביב כדור הארץ בגובה קבוע, אשר בו המהירות הזוויתית שלו תתאים למהירות הזוויתית של כדור הארץ, וכך למעשה יישאר מעל נקודה אחת. מסלול זה נקרא "מסלול גיאוסטציונרי". קלארק זכה לראות את הגשמתו של הרעיון הנועז הזה בשיגורו של לוויין ראשון מסוג זה לחלל ב-26 ביולי 1963. כמו כן פרסם ספרים עיוניים העוסקים בפרטים טכניים וההשלכות של שיגור וטיסה בחלל (הבולטים שבהם: The Exploration of Space, 1951, Promise of Space, 1968).
את הקריירה כסופר מדע בדיוני התחיל בשנת 1937 ופרסם מספר סיפורים בפנזינים, מגזינים חובבניים למדע בדיוני. סיפורו המקצועי הראשון, "Loophole" פורסם באפריל 1946 במגזין "Astounding Science Fiction" וחודש לאחר מכן יצא ספרו הראשון, "Rescue Party". בתחילת קריירת הכתיבה עבד כעורך-משנה במגזין שפרסם תגליות מדעיות, וכן השתתף בכתיבת מגזין קומיקס מדע בדיוני לילדים, אך החל מ-1951 הקדיש עצמו לכתיבת מדע בדיוני.
ב-1948 כתב את הסיפור הקצר "The Sentinel" (בתרגום חופשי: הזקיף) בעבור תחרות של ה-BBC. על אף שנדחה, סיפור זה שינה את הקריירה של קלארק. בנוסף להיותו הבסיס לספר "2001: אודיסיאה בחלל", ספרו המפורסם ביותר, הוא הציג פן מיסטי וקוסמי לעבודתו של קלארק. הספר התרחב לסדרה בת ארבעה ספרים (טטרלוגיה). רבים מספריו המאוחרים יותר עסקו אף הם בנושא של אנושות מתקדמת מבחינה טכנולוגית, אך בעלת דעות קדומות, המתעמתת עם גזע חייזרים תבוני נעלה. בספריו העיר והכוכבים, קץ הילדות וסדרת אודיסיאה, עימות זה אף מוביל לפריצת דרך המאיצה את האנושות לשלב הבא בהתפתחותה. בתקופה זו פנה אליו הבמאי סטנלי קובריק והציע שיתוף פעולה ביצירת "סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר שנעשה אי-פעם". קלארק השתתף בכתיבת התסריט המבוסס על טיוטת הספר. התוצאה הייתה הסרט "2001: אודיסיאה בחלל". הסרט, והספר שהוציא קלארק אחר כך, זכו להצלחה כבירה.
ב-1953 נישא למרילין מייפילד. הזוג נפרד לאחר שישה חודשים אך הגירושים נכנסו לתוקפם רק ב-1964. בשנת 1956 עבר קלארק להתגורר בסרי לנקה (אז ציילון), בתחילה בעיר אונואטונה ולאחר מכן בבירה קולומבו. הוא החזיק באזרחות כפולה, סרי-לנקית ובריטית. אחת הסיבות למעבר, לטענתו, הייתה האפשרות לצלול לאורך כל השנה. מגוריו במדינה היוו את ההשראה לספרו "מזרקות גן העדן". בראשית שנות ה-2000 נתפרסמו בצהובון בריטי מספר כתבות בהן נטענה מעורבותו של קלארק בקיום יחסי-מין עם נערים וקטינים, אשר העיבה על שמו ודמותו. ההאשמות הוזמו על ידי משטרת סרי-לנקה והצהובון אף פרסם התנצלות.
בתחילת שנות השבעים חתם על חוזה לכתיבת סדרה של שלושה ספרים, שיא לסופר מדע בדיוני בזמן ההוא. הראשון מבין שלושת הספרים, "מפגש עם ראמה", פורסם בשנת 1973 וזכה בשני פרסי המדע הבדיוני החשובים לאותה שנה, פרס הוגו ופרס נבולה. פרט להיותו מגדולי הספרות הבדיונית, לקלארק מיוחסות גם כמה נבואות שהתממשו, ובפרט: רשת האינטרנט, והמחשב האישי שאת המצאתו ניבא ב-1974.
בשנים שלאחר מכן היה שותף בפרויקטים רבים מטעם NASA, ובהפקות של סדרות טלוויזיה שנקראו "העולם המסתורי של ארתור סי. קלארק" ו"עולם הכוח המוזר של ארתור סי. קלארק". בשנת 1988 אובחן כסובל מתסמונת פוסט-פוליו. עקב הלקות נאלץ לנוע בכסא גלגלים במשך שני העשורים האחרונים בחייו.
ב-19 במרץ 2008 נפטר בקולומבו, סרי לנקה, לאחר שסבל מקשיי נשימה. הוא נקבר בטקס חילוני, על פי בקשתו, לצלילי הפואמה הסימפונית "כה אמר זרתוסטרא" לריכרד שטראוס, ששימשה כנעימת הפתיחה של הסרט "2001: אודיסיאה בחלל", בכתיבתו והפקתו היה שותף. על מצבתו נכתב, בהתאם לצוואתו, "כאן מונח ארתור סי. קלארק. הוא מעולם לא התבגר, אבל לא הפסיק לגדול."
שלושת החוקים של קלארק
שלושת החוקים של קלארק הם שלוש מימרות חיזוי שנטבעו על ידי קלארק, והם מוזכרים פעמים רבות בספרות ובתרבות, גם בהומור וגם כדי לתאר מציאות:
סמי סמוחה
סמי סְמוּחָה (נולד ב-1941) הוא סוציולוג ישראלי ביקורתי, פרופסור אמריטוס בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, וחתן פרס ישראל לסוציולוגיה. הוא מתמחה ביחסים אתניים בפרספקטיבה השוואתית ובחקר החברה הישראלית. סמוחה ניסח את תאוריית ה"שסעים בחברה הישראלית" ומחקריו התמקדו בעיקר בשסע המזרחי-אשכנזי ובשסע הערבי-יהודי בישראל.
ביוגרפיה
סמי סְמוּחָה (Smooha) נולד למשפחה יהודית בבגדאד בשנת 1941, חודשים ספורים אחרי הפרהוד (הפרעות ביהודי עיראק). אביו עבד כמנהל תחנת רכבת, ובעקבות עבודתו נדדה המשפחה בעיירות ברחבי עיראק. המשפחה בת תשע הנפשות עלתה לישראל ב-9 באפריל 1951 ושוכנה באוהל במעברת כפר אונו. אביו עבד כשוטר זוטר ואימו כעקרת בית. בעקבות השיטפונות במעברות הועבר סמוחה במסגרת מבצע "קורת גג" לפנימיה במנזר שבעמק המצלבה ואחר כך לקורס התערות גדנ"ע במחנה שנלר בירושלים. הוא סיים בהצטיינות את בית הספר היסודי, אך בקשתו להתקבל לתיכון חדש בתל אביב נדחתה ולמד בבית ספר עירוני בני ברק שהוקם אז בפרדס כץ. סמוחה עבד בכל חופשותיו מלימודים בין הגילאים 10 עד 21 בעבודות מזדמנות, ובעיקר בחקלאות.
בשנים 1960–1964 למד סמוחה פסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן וסיים בהצטיינות. בתום לימודיו שירת בצה"ל כקצין מחקר לפסיכולוגיה. הוא נמשך לסוציולוגיה יותר מפסיכולוגיה, שכן מצא בה כלים להתמודדות עם השאלות החברתיות שהעסיקו אותו. אולם הגישה שרווחה בסוציולוגיה הישראלית אז לא נתנה מענה לתהיותיו והוא פנה ללימודים בחו"ל. בין השנים 1966–1972 למד תואר שני ושלישי ב-UCLA (אוניברסיטת קליפורניה שבלוס אנג'לס). הוא שהה בארצות הברית בשנות השישים התוססות והתוודע לתנועה לשוויון זכויות, למרד הסטודנטים, למאבק נגד מלחמת וייטנאם, ולעלייתה של הסוציולוגיה הביקורתית. בלימודיו המתקדמים למד אצל ליאו קופר, שביחד עם האנתרופולוג מיכאל גרפילד סמית' פיתחו את האסכולה הפלורליסטית לחקר השוואתי של חברות שסועות. הוא למד גם אצל ג'ון הורטון המרקסיסט, אנתוני גידנס הסטרוקטורליסט וראלף טרנר הפסיכולוג החברתי. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בשסע העדתי בישראל והשוואתו עם השסע הדתי-חילוני והשסע הערבי-יהודי. באותה עת הוא לימד באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל וקיבל את תואר הדוקטור בשנת 1973.
סמוחה שב לישראל ב-1974 והתמנה למרצה לסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה. ב-1978 הועלה למרצה בכיר עם קביעות, ב-1983 לפרופ' חבר וב-1990 לפרופסור מן המניין. הוא לימד מספר שנים כמורה מן החוץ באוניברסיטת תל אביב, במכללת תל-חי, במכללת עמק יזרעאל ובמרכז האקדמי רופין שבו גם שימש כיועץ אקדמי לחוג ללימודי מדעי ההתנהגות. הוא שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת מדינת ניו יורק בבינגהמפטון, באוניברסיטת בראון, באוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת קליפורניה שבלוס אנג'לס. כמו כן, הוא כיהן כעמית מחקר בכיר במכון Arnold-Bergstraesser-Institut (ABI) בפרייבורג שבגרמניה, במכון Annenberg Research Institute בפילדלפיה, במרכז Oxford Centre for Hebrew and Jewish Studies באוקספורד, במכון למחקר מתקדם בברלין, במרכז יצחק רבין לחקר ישראל בתל אביב ובמרכז European Centre for Minority Issues  (ECMI) בפלנסבורג שבגרמניה. בשנה האקדמית 2010-2009 הוא שוהה בשנת שבתון בוושינגטון די סי כעמית מחקר בכיר במרכז United States Institute of Peace (USIP).
סמוחה כיהן בתפקידים שונים במערכת של כתבי העת וביניהם "מגמות", "סוציולוגיה ישראלית", "Ethnic and Racial Studies" ו-"Nations and Nationalism".
באוניברסיטת חיפה סמוחה כיהן בשנים 1983–1986 כראש החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובשנים 2006–2009 כדיקן הפקולטה למדעי החברה. בשנת 2008 נבחר לנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית וגם זכה לפרס ישראל לסוציולוגיה לשנת תשס"ח.
למרות היותו סוציולוג ביקורתי ורגיש לבעיות חברתיות ולאי-שוויון, סמוחה אינו פעיל חברתי. מצד אחד הוא בעד מעורבות חברתית של אנשי אקדמיה, ומצד אחר הוא מאמין שבתור חוקר עליו להשתדל להפריד בין עבודתו המדעית לבין ערכיו והאג'נדה הפוליטית שלו, אף על פי שזוהי משימה קשה להשגה במדעי החברה והרוח.
בשנות השמונים הוא פעל באופן חריג בתנועת צל"ש, שבראשה עמדה ויקי שירן. התנועה נלחמה נגד יצוג בלתי הולם של המזרחים בתוכנית הטלוויזיה "עמוד האש". התנועה הגישה בג"ץ אך בית המשפט העליון דחה את עתירתה. סמוחה חבר המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
בשנת 2019 קבל פרס סמי מיכאל.
סמוחה מתגורר בחיפה. היה נשוי לצופיה, פסיכולוגית קלינית והתפתחותית, עד מותה ב-2023. הוא אב לשלושה ילדים.
הגישה הפלורליסטית
בשנות השבעים החלו לצמוח גישות חדשות אשר ביקרו את הזרם המרכזי. אחת מהן הייתה הגישה הפלורליסטית שאותה פיתח סמוחה בעקבות החוקרים האמריקנים סמית', קופר, ון-דן ברג ושרמרהורן. היא מתמקדת בחברות קולוניאליות, פוסט-קולוניאליות ואחרות בעלות שסעים אתניים ולאומיים חמורים ובודקת הן את התהליכים המובילים לסכסוכים אלימים ולנפילת משטרים פוליטיים והן את המנגנונים המבטיחים שילוב אתני ויציבות פוליטית. היא גורסת שהבנה טובה של חברה מסוימת מחייבת מחקר משווה של חברות. סמוחה יישם את הפרספקטיבה של החוקרים האמריקאים במחקר הסוציולוגיה הישראלית, תוך שימוש במושגים כגון פלורליזם תרבותי וחברתי, אי-שוויון, קונפליקטים, אפליה, הדרה, וקבוצות פריפריה הנאבקות על מנת לפלס את דרכן למרכז. בניגוד לאסכולות התרבותית והמעמדית, גישה זו אינה מאמינה בדטרמיניזם כלכלי, פוליטי, ערכי, או אחר, אלא מחפשת הסברים רב-סיבתיים והיסטוריים.
בנוגע למקרה הישראלי, הגישה הפלורליסטית מדגישה את ההשפעה המעצבת והמכרעת הן של האידאולוגיה הציונית והן של הסכסוך הישראלי-ערבי על צביון המדינה. סמוחה טוען כי לעומת ה"שסע האתני", עדיין קיימת סולידריות בין אזרחיה היהודים, מה שלא קיים ביחס שבין המיעוט הערבי והרוב היהודי.
יחסי העדות היהודיות בישראל
סמוחה הציג בספרו את החברה הישראלית כמורכבת ממדרג של קבוצות אוכלוסייה: בראש ניצבים האשכנזים כקבוצה מייסדת ושלטת, הרחק מתחתם ממוקמים המזרחים שנחשבים לחלק אינטגרלי ונאמן אך לא מספיק מוכשר ומתורבת, ואילו האזרחים הערבים מצויים למטה בהיותם מזוהים עם האויב, מתנגדי משטר ולא מערביים. הערבים הפלסטינים שמעבר לקו הירוק אינם שייכים לחברה הישראלית אך לכיבוש הישראלי שהם נתונים תחתיו יש משמעות והשפעה לגבי הישראלים ולכן אין להתעלם מהם בניתוח החברה הישראלית.
במספר פרסומים הבחין סמוחה בין ארבע גישות ליחסי העדות היהודיות בישראל: הגישה התרבותית של הזרם המרכזי (אייזנשטדט, ליסק, פרס, בן-רפאל), הגישה המעמדית (סבירסקי, ברנשטיין, פלד, בן-פורת), הגישה הפוסט-קולוניאלית (שוחט, שנהב, יונה, מוצפי-האלר) והגישה הפלורליסטית שעימה הוא מזדהה.
הגישה הפלורליסטית של סמוחה חושפת את הטמיעה התרבותית והחברתית יחד עם המשך אי-השוויון הניכר בחלוקת המשאבים בין העדות. בניגוד לתזת כור ההיתוך האחד והאחיד של הזרם המרכזי, סמוחה מבחין בין שלושה כורי היתוך בחברה הישראלית: כור ההיתוך של ישראלים אשכנזים יוצאי ארצות שונות, כור ההיתוך של ישראלים מזרחים יוצאי ארצות שונות, וכור ההיתוך של ישראלים מעורבים במוצאם. שני כורי ההיתוך התוך-עדתיים הם גדולים ופועלים בעצימות גבוהה, בעוד שכור ההיתוך של הקבוצה המעורבת הוא קטן ולא כל-כך נמרץ.
למרות חריפותה היחסית, הבעיה העדתית אינה פוגעת ביציבות החברתית ובשקט העדתי משום שפועלים בישראל מנגנוני לכידות חזקים למדי בקרב האוכלוסייה היהודית. הם כוללים את שותפות הגורל היהודית המסורתית, את האויב המשותף, את האידאולוגיה הציונית, את המשטר הדמוקרטי היציב, את מדינת הרווחה ואת המיעוט הערבי שהימצאותו מציבה את המזרחים באמצע ובעמדה מועדפת בהירארכיה האתנו-לאומית. כמו כן, העובדה שהתרבות של העולים מארצות האסלאם קרסה והם עברו תהליך מואץ של ישראליזציה, אף היא תורמת באופן פרדוקסלי לקרבה בין העדות למרות שהשאירה משקע קשה של דיכוי וקיפוח בזיכרון הקיבוצי של המזרחים ונתנה דחיפה להקמת ש"ס ותנועות מחאה מזרחיות אחרות.
דמוקרטיה אתנית
בסוף שנות השמונים גיבש סמוחה את המודל "דמוקרטיה אתנית", ככלי אנליטי וביקורתי המסייע בחקר משווה של משטרים דמוקרטיים בחברות שסועות, לאחר שנוכח לדעת שהמשטר בישראל אינו תואם את טיב המשטרים הנהוגים במדינות המערב. בספרות המחקר מובחנים שני דגמי משטר המנהלים באופן שונה את הסכסוך בין קבוצת המיעוט לקבוצת הרוב: דמוקרטיה ליברלית, הרווחת במערב, החותרת לישב את הסכסוך על ידי מתן שוויון זכויות פרט לכלל האזרחים תוך התעלמות מדתם וממוצאם. המשטר האחר הוא דמוקרטיה הסדרית (דו-לאומית) המתמודדת עם הסכסוך באמצעות מתן זכויות פרט וזכויות קיבוציות, הכרה במיעוט והגנה על תרבותו, ייחודו וזהותו.
המושג "דמוקרטיה אתנית", שטבע סמוחה, הוא הכללה של "מדינה יהודית ודמוקרטית". מודל זה מתייחס למדינות הרואות את עצמן והמערב רואה בהן מדינות דמוקרטיות אך בד בבד מציגות את עצמן בתור הבית הלאומי של הרוב הלאומי-אתני ומתפקדות ככלי שרת בידיו. שליטת הרוב במיעוט בדמוקרטיות אתניות מסוג זה נועדה לבלום איומים מצד המיעוט שחשות קבוצות רוב כמו תנועות פרישה, מרד עממי, מהפך דמוגרפי, פגיעה בתרבות ובזהות הלאומית, ושיתוף פעולה עם אויב. במשטר זה שזורה סתירה מהותית בין אופייה הדמוקרטי ואופייה האתני של המדינה. בנוסף לישראל יושם מודל זה על צפון אירלנד, הודו, אסטוניה, לטביה וסלובקיה.
בהשראתו ובהשתתפותו של סמוחה נערך מחקר השוואתי בנושא הדמוקרטיה האתנית באירופה, שסוכם בספר The Fate of Ethnic Democracy in Post-Communist Europe, ונערך על ידי סמוחה ופריט יארבה. בספר מובאים חקרי מקרה שבהם יושמה התאוריה של דמוקרטיה אתנית על שבע מדינות חדשות-ישנות בדרום-מזרח אירופה: גאורגיה, סרביה, קוסובו, מקדוניה, בוסניה והרצגובינה, אסטוניה ולטביה. סמוחה כתב את פרק המבוא המציג את מודל הדמוקרטיה האתנית ואת פרק הסיכום והמסקנות שמפרט את הלקחים מכל שבעת המקרים. בשנים שקדמו לפרויקט זה הוא ערך גיליון מיוחד של כתב העת Nations and Nationalism העוסק בנושא זה.
סמוחה עובד על פרויקט מחקר המשווה את ניהול הסכסוך האתני-לאומי בחמש מדינות הנחשבות לדמוקרטיות ושייכות למערב אך מזוהות באופן מובהק עם קבוצת הרוב האתני-לאומי שלהן: ישראל, אסטוניה, סלובקיה, מקדוניה וצפון אירלנד. הוא מנסה להסביר מדוע בשלוש הארצות הראשונות המשטר נשאר דמוקרטי-אתני ויציב בעוד שבשתי הארצות האחרונות הוא התמוטט והשתנה בכיוון של דמוקרטיה הסדרית (דו-לאומית).
יחסי ערבים-יהודים בישראל
בשנים 1976–2008 ערך סמוחה סקרי עמדות של האזרחים הערבים והיהודים על היחסים ביניהם ועל יחסם למדינה. סקרים אלה מבוססים על מדגמים ארציים מייצגים של שתי האוכלוסיות הבוגרות ומאפשרים קבלת תמונה אמינה ועדכנית הן של עמדות שני הצדדים והן של מגמות השינוי שחלות בהן לאורך זמן.
על בסיס ממצאי הסקרים הללו וניתוח של חומר רב אחר, הגיע סמוחה למסקנה שאין אישור לתזה הנפוצה בקרב הציבור הרחב, התקשורת, קובעי המדיניות והחוקרים באקדמיה לפיה קיימת מגמה היסטורית של הקצנה בעמדות וגידול בניכור ההדדי וכי התנגשות אלימה בין הערבים והיהודים היא בלתי נמנעת. למרות שהאזרחים הערבים הם מתנגדי משטר (לא ציונים) וחשודים באי-נאמנות למדינה, הם שומרים על החוק והסדר, וכקהילה הם לא פתחו בהתקוממות עממית ולא ביצעו פעילות חתרנית. הם עוברים ישראליזציה (מונח שסמוחה טבע) שמקרבת אותם ליהודים ומאזנת את הפלסטיניזציה שלהם. הם עשו בחירה אסטרטגית במאבק באמצעים דמוקרטיים בלבד לקידום מטרותיהם – שוויון ושיתוף בינם ליהודים ושלום באמצעות הקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל. למרות שהם ממשיכים לשלול את אופייה הציוני של המדינה ולתמוך במדינה דו-לאומית ברוח הדרישות של האליטות הערביות בארבעת מסמכי החזון שפרסמו, הם משלימים בהדרגה עם אופייה היהודי של ישראל. הם מודעים ליתרונות שהם מפיקים מהחיים בישראל, אפילו כמיעוט מופלה לרעה במדינה יהודית. אלה כוללים דמוקרטיה, מדינת רווחה, אורח חיים מודרני, וחסינות מפני השתלטות אסלאמית. עבורם החיים בישראל הם הרע במיעוטו ואין להם ברירה אחרת. על כן הם מתנגדים לעבור לגור במדינה פלסטינית עתידית ולסיפוח חלק מיישוביהם אליה.
גם היהודים מצידם למדו לחיות עם האזרחים הערבים ולבדל אותם מהערבים הפלסטינים שמעבר לקו הירוק הנתונים תחת כיבוש והנלחמים להקמת מדינה פלסטינית עצמאית לצד או במקום מדינת ישראל. גם עמדות היהודים לא נעשות יותר קשוחות ואנטי-ערביות לאורך זמן למרות הסחף ימינה שלהם מאז שנות השבעים.
ניתוח זה מוביל את סמוחה למסקנה שיחסי ערבים-יהודים הם יציבים למדי ואינם מועדים לקריסה. אין סיכוי סביר ששיפורם ייעשה על ידי השתנות של ישראל ממדינה יהודית למדינה דו-לאומית ("מדינת כל אזרחיה" או לאומיה) כפי שהערבים דורשים כי רעיון המדינה היהודית והדמוקרטית הוא הגמוני מבחינת היהודים והם גם נחושים וחזקים דיים למנוע מהפכה אנטי-ציונית. יותר מציאותי לחפש ולמצוא נוסחה אחרת של מדינה יהודית ודמוקרטית, מאוזנת והוגנת יותר, ששני הצדדים יוכלו לחיות איתה. ברם, כל עוד לא יושבה השאלה הפלסטינית, יקשה לקיים דיאלוג ערבי-יהודי ממשי בעניין זה ולהגיע למתכונת מוסכמת.
בנושא זה פרסם סמוחה מאמרים רבים ומספר ספרים. ביניהם שני הכרכים באנגלית "ערבים ויהודים בישראל" (Arabs and Jews in Israel) ו"מדד יחסי יהודים ערבים בישראל 2004" שהופיע בעברית ובאנגלית. סמוחה פרסם גם חיבור העוסק בשאלת האוטונומיה לערבים בישראל, שבו הוא מנתח את היתרונות ואת החסרונות של אוטונומיה למיעוטים לאומיים בעולם ולערבים בישראל ומציג מודל של אוטונומיה תרבותית לא טריטוריאלית למיעוט הערבי, שבו הוא תומך. הוא גם הוציא מונוגרפיה על שירות אזרחי לערבים, המושתתת על סקרי עמדות שמראים כי רוב האזרחים הערבים הבוגרים והצעירים תומכים בשירות אזרחי תמורת קבלת ההטבות שניתנות למשוחררי צבא, למרות שהמנהיגות שלהם מתנגדת לכך בתוקף.
ביקורת
עבודותיו של סמוחה עוררו ביקורת מכיוונים שונים ומנוגדים. סמוחה גורס שמאז אמצע שנות התשעים הלך והתגבש במדעי החברה זרם רדיקלי, הנבדל מהזרם הביקורתי, הרואה בישראל חברה קולוניאלית, מנשלת, מיליטריסטית, כובשת, משתרעת משני צידי הקו הירוק, לא-דמוקרטית, ולא יציבה. היות שהגישה הביקורתית של סמוחה תופסת עמדת ביניים בין הגישה של הזרם המרכזי לבין הגישה של הזרם הרדיקלי החדש, אין זה מפתיע שמדעני חברה משני הצדדים מבקרים אותה.
בניגוד לרעיונות הרווחים בקרב מדעני חברה מהזרם המרכזי או מהזרם הרדיקלי, סמוחה מסתייג מהשיוך של ישראל לדגם המערבי, לדגם הקולוניאלי ולדגם השסוע עמוקות ומראה שיש לה כחברה וכמדינה ייחוד מובהק; גבולות החברה הישראלית הם בתחומי הקו הירוק בלבד; ישראל היא חברה יציבה למדי ומצוידת במנגנוני לכידות יעילים; המשטר הפוליטי הוא דמוקרטיה אתנית מאיכות נמוכה ולא דמוקרטיה ליברלית או אתנוקרטיה; הבעיה העדתית אינה קלה ואינה חולפת; לא קיימת תרבות מזרחית אלא תרבות עברית משותפת שבתוכה יש תרבות משנה מזרחית; לאורך זמן אין האזרחים הערבים והיהודים עוברים תהליך של הקצנה והסיכון של התמוטטות היחסים ביניהם הוא קטן.
רבים המערערים על הערכות אלה של סמוחה. למשל, על הגישה הפלורליסטית נמתחה הביקורת שהיא עמומה, עושה סינתזה לא-אפשרית בין גישות מנוגדות ואינה מובילה לשום מסקנה ברורה. אי-בהירות זו מקבלת ביטוי נמרץ ביישומה של גישה זו על הבעיה העדתית בישראל. מחד גיסא, סמוחה טוען שחלה טמיעה תרבותית וחברתית רבה, ומאידך הוא מדגיש שבה בעת נמשכים הדומיננטיות האשכנזית, אי-השוויון העדתי הגדול ואי-הסובלנות בין העדות, כך שהבעיה נותרה בעינה.
ביקורת קשה הופנתה נגד מודל הדמוקרטיה האתנית והצגת ישראל כאבטיפוס של משטר זה. המודל בוקר כאוקסימורון כי לדעת המבקרים אי-שוויון שטבוע במערכת פוליטית ודמוקרטיה אינם יכולים לדור בכפיפה אחת. המבקרים מהזרם המרכזי מערערים על אפיון ישראל כדמוקרטיה אתנית משום שלדעתם ישראל היא מדינת לאום יהודית-דמוקרטית ככל מדינת לאום מערבית אחרת. בעוד שהמבקרים מהזרם הרדיקלי טוענים שאפיון זה דווקא עושה חסד עם ישראל במתן לגיטימציה למשטר שהוא במהותו לא-דמוקרטי. יש גם מי שטוען שסמוחה נקלע לסתירה כאשר הוא מסיק שבמרכז-מזרח אירופה טרם צמח אף לא מקרה אחד של דמוקרטיה אתנית, כך שלמעשה ישראל היא מקרה קיצוני ויוצא דופן של דמוקרטיה אתנית ולא אבטיפוס.
רבים גם מפקפקים בתוקף המסקנה כי במרוצת השנים האזרחים הערבים והיהודים אינם מקצינים בעמדותיהם וכי לא נפרמים החישוקים שקושרים ביניהם, ולכן מופרכת ההנחה שלא צפוי בטווח הנראה לעין עימות אלים בין המיעוט הערבי לבין הרוב היהודי והמדינה היהודית.
מוסקטר (פירושונים)
{{פירושונים|* מוסקטר – חייל שחמוש במוסקט
ראו גם
}}
מכסחי השדים
מכסחי השדים (באנגלית: Ghostbusters) הוא סרט פנטזיה קומי משנת 1984 בבימויו של איוון רייטמן. שיר הנושא של הסרט, "Ghostbusters" בביצועו של ריי פארקר ג'וניור, זכה לפופולריות רבה במהלך שנות ה-80 וה-90. כמו כן נוצרו שתי סדרות מצוירות מצליחות: "מכסחי השדים - האמיתיים" ו"מכסחי השדים אקסטרים". בשנת 1989 הופק סרט המשך לסרט בשם "מכסחי השדים 2". בשנת 2016 יצא הסרט "מכסחות השדים".
ביולי 2020, לרגל 35 שנים לסרט הראשון, צפוי היה לצאת סרט המשך לסדרת הסרטים המקורית, בשם "מכסחי השדים: החיים שאחרי", אך בעקבות מגפת הקורונה הפצת הסרט נדחתה לנובמבר 2021.
תקציר העלילה
ד"ר פיטר ונקמן (ביל מארי), ד"ר ריימונד "ריי" סטנץ (דן אקרויד) וד"ר אגון ספנגלר (הארולד ראמיס) הם שלושה מדענים אשר חוקרים תופעות פאראפסיכולוגיות באוניברסיטה בניו יורק. לאחר שהם מאבדים את עבודתם, השלושה מחליטים לפתוח חברה שמתמחה בגירוש שדים ורוחות רפאים באמצעות כלים טכנולוגים מדעיים כגון רובי יונים. בהמשך הם הופכים לתקווה היחידה של האנושות כאשר הם נאלצים להילחם בשד בן 8,000 שנים בשם גוזר, אשר מעוניין להשתלט על העולם בעזרת צבא שדים.
משחק וידאו
בשנת 2009 יצא המשחק "GHOSTBUSTERS: The Video Game" ל-Xbox 360, לפלייסטיישן 3 ולמחשב האישי.
שיח מדיקל גרופ
שיח מדיקל גרופ בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית לגידול ואספקת קנאביס למטרות רפואיות ברישיון ובפיקוח משרד הבריאות, הפועלת מאז שנת 2008.
החברה עוסקת בריבוי ובגידול זנים של קנאביס למטרות רפואיות (Pharma Grade) ואספקתם למטופלים על בסיס חודשי. כמו כן, עוסקת החברה במחקר ובפיתוח של מוצרים חדשים מבוססי קנאביס רפואי.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2002, כתוצאה ממחלת הסרטן בה לקה אבי משפחת שריד, יהודה (יולי).
בשנת 2008 החלה החברה לחלק באופן מסודר קנאביס רפואי למטופלים בישראל. בשנת 2010 החיל משרד הבריאות אסדרה בנושא הקנאביס רפואי בישראל, ואפשר לחברה לספק מוצרי קנאביס רפואי למטופלים בתשלום חודשי קבוע של 360 ש"ח לחודש בעבור השירות, ללא תלות בסוג המוצר או בכמות המסופקת.
בעקבות ההסדרה החלה משפחת שריד, שעד אז גידלו פרחי נוי ליצוא, להמיר את חממות הפרחים שלהם לחממות לגידול קנאביס.
בשנת 2019 התמזגה שיח עם חברת השלד הבורסאי ביונד טיים אחזקות בע"מ הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה נמצאת בשליטת מייסדיה, שי אברהם שריד, יוגב שריד, אופיר שריד וחנה שריד, המחזיקים יחד 63.23% ממניות החברה.
טריכומשל בע"מ
החברה שואפת לפתח מוצרים ושיטות צריכה חדשניות המיועדים הן לשוק הרפואי והן לשוק צריכת הפנאי. מוצרי החברה מאפשרים צריכה של החומרים הפעילים בצמח הקנאביס במינון מדויק, מבוקר ומותאם אישית.
בסוף שנת 2020 הודיעה החברה על גיוס מוצלח של 3 מיליון ש"ח באמצעות פלטפורמת השקעות ההמונים פיפלביז, לשם הקמת מערך ייצור בארצות הברית וכן למיתוג ושיווק בשוק ה-CBD בארצות הברית ובאירופה ובנוסף להתכונן לחדירה לשוק הישראלי.
טרג'ין חקלאות מתקדמת בע"מ
החברה מפתחת יכולות גידול תוך שימוש במדיום נוזלי (ביו-ריאקטור) לגידול מבוקר ומסחרי של תאי הצמח, לצורכי הפקה של קנבינואידים וחומרים פעילים נוספים הקיימים בצמח הקנאביס, בתנאי מעבדה סטריליים המאפשרים לייצר מינונים מדויקים וקבועים לשוק התרופות והפארמה. בנוסף, מבצעת החברה טיפוח זנים הכולל, בין היתר, שיטות עריכה גנטית ושימוש בטכנולוגיות סמנים גנטיים של צמחי קנאביס במטרה לפתח זנים המותאמים אישית למטופל ולצורכי תעשיית הפארמה.
השקעות המונים
מימון המונים הוני או השקעות המונים היא שיטה פיננסית למימון מיזמים בתמורה לקבלת מניות או איגרות חוב בחברה המושקעת. תחום זה נמצא בפיקוח הרשות לניירות ערך ומוסדר החל מדצמבר 2017 בתקנות ניירות ערך.
חברה מציעה
חברה מסחרית המעוניינת לגייס משקיעים דרך מימון המונים הוני
רכז הצעה
חברה שמפעילה פלטפורמה אינטרנטית המכיל הצעות למימון המונים ומאפשרת להציע באמצעותה ניירות ערך של חברות שונות במודל של מימון המונים הוני.
בסוף 2017 נכנסו לתוקפן תקנות חוק השקעות המונים, שהובילה רשות ניירות ערך, שמאפשרות לחברות פרטיות (סטארט-אפים, עסקים ופרויקטי נדל"ן) לגייס עד 6 מיליון ש"ח בשנה מהציבור, ללא הגבלה של מספר המשקיעים, וללא צורך בהנפקה שמתחילה בפרסום תשקיף - תהליך שנחשב ליקר וממושך.
הגיוס הציבורי מתבצע דרך "רכז הצעה", הנמצא בפיקוח ישיר של רשות לניירות ערך, אשר מעביר ליושב ראש הרשות דיווחים תקופתיים ופועל בשקיפות מול הציבור.
רכז ההצעה מפרסם באתר האינטרנט שלו את הפרטים אודות ההצעות של החברות המציעות. עליו לפרסם כמה ניירות ערך מוצעים ואת שוויים, לכמה זמן פתוחה ההשקעה, לפרסם את תוצאות ההצעה, מסמכים המעידים כיצד ומתי יועברו הכספים וניירות הערך, וכן אזהרות שונות, מידע על נהלים, תיאור גביית התשלומים, והדרך ליצירת קשר.
דוח שנתי
על פי התקנות מחויב רכז ההצעה להגיש לרשות דוח שנתי ולפרסם אותו במשך ארבע שנים לפחות באתר האינטרנט שלו. על הדוח השנתי להכיל מידע למשקיעים וליזמים
פארק אדמית
פארק אֳדָמית נמצא על רמת אדמית בין נחל נמר מצפון וממערב ונחל בצת מדרום.
גאוגרפיה
הגישה לפארק היא מכביש 8993, כקילומטר מערבית לכניסה לקיבוץ אדמית. את הפארק מקיפה דרך אספלט חד סיטרית.
במרכז הפארק נמצאת חורבת אדמית ובה נמצאו חרסים המעידים על רצף התיישבות שראשיתו בתקופת הברונזה התיכונה וסיומה בתקופה העות'מאנית. במקום שרידי מבנים של הכפר הערבי "אידמית" ששכן שם. ליד החורבה נמצא חניון "מצפור האורן" - מצפור נוף על שם טייס חיל האוויר שנהרג בתאונה בעת טיול במצוקי נחל בצת.
בדרום הפארק הוקם חניון גדול הנקרא "חניונוף" וממנו יש נקודות תצפית על נחל בצת ויישובי הגליל המערבי. ממנו יוצא שביל מסומן, "שביל אמיר", על שם סגן-אלוף, מפקד גדוד ברק של חטיבת גולני שנפל במבצע כחול וחום בלבנון ב-1988. השביל המסומן מגיע ל"תצפית אמיר", 150 מטר מעל נחל בצת ומשם למערת קשת. במקום נסלל שביל מונגש, המתאים לנכים בכיסאות גלגלים ומתפתל מהחניונוף עד למערת קשת.
בחניון הוקם מצפור על שם ו, שנפלו בתקרית חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון. ליד המצפור הוקמו שני עמודי זיכרון ובהם סיפור חייהם. לאחר מספר שנים נוספו שלושה עמודי זיכרון לחיילים, ו שנפלו באותה תקרית, שבעקבותיה פרצה מלחמת לבנון השנייה. במקום ישנה לוחית זיכרון ובה פרטי האירוע.
היילי וסטנרה
היילי וסטנרה (באנגלית: Hayley Westenra; נולדה ב-10 באפריל 1987 בכרייסטצ'רץ') היא זמרת סופרן ניו זילנדית, הפעילה הן בתחום הקלאסי והן בתחום המוזיקה הקלה. האלבום הראשון בהפצה בינלאומית, "טהור" (Pure), הגיע למקום הראשון ברשימת האלבומים הקלאסיים בבריטניה בשנת 2003 ונמכר ביותר משני מיליון עותקים ברחבי העולם. "טהור" השיג שיא במהירות המכירות של אלבום בכורה קלאסי עד כה, והציב את וסטנרה במעמד של כוכבת בינלאומית בגיל 16. באוגוסט 2006 הצטרפה ללהקה האירית "אישה קלטית". היא השתתפה בתקליטור וב-DVD של הלהקה, "אישה קלטית: מסע חדש", יצאה עם חברות הלהקה לסיבוב הופעות באביב 2007, ואף הופיעה ב-DVD של הלהקה, "המסע הגדול מכולם: אוסף הכרחי", שיצא לשוק ב-2008.
הרפרטואר של היילי וסטנרה מקיף סוגות שונות ומגוונות, ממוזיקה קלאסית עד מוזיקה קלה, שירי עם ופופ, במגוון שפות - אנגלית, קלטית, ולשית, איטלקית, גרמנית, צרפתית, פורטוגזית, לטינית, יפנית, סינית, טאיוואנית ומאורית - על פני העולם כולו, ממערב למזרח ומצפון לדרום.
וסטנרה הופיעה לפני אישים רמי-מעלה ברחבי העולם. היא שגרירת רצון טוב של יוניצ"ף הצעירה ביותר פרט לאחת ותורמת לארגוני צדקה בעולם כולו.
ילדות ונעורים
וסטנרה נולדה בכרייסטצ'ץ' שבניו זילנד להורים ממוצא אנגלי, אירי והולנדי. נטייתה למוזיקה ושמיעתה האבסולוטית התגלו כבר בגיל רך והיא החלה ללמוד נגינה בכינור, בפסנתר, בגיטרה ובחלילית. בהמשך החלה ללמוד פיתוח קול וגילתה עניין ער בתיאטרון מוזיקה. ועד גיל 11 הספיקה וסטנרה לצבור יותר מ-40 הופעות בימתיות, שברבות מהן נדרשה לשיר תפקידי בנים, עקב המחסור בזמרים ורקדנים ממין זכר.
קריירה
בשנים הבאות הקליטה וסטנרה אלבום של נעימות מתוך מחזות ושירים קלאסיים קלים, וכן תקליטור של מוזיקה לחג המולד. בעקבות הצלחת אלבומיה, הוצע לה ללמוד אצל דיים מלווינה מייג'ור. להצלחה בינלאומית הגיעה הודות לחוזה הקלטות עם חברת דקה, עמה הקליטה את "טהור" (Pure), תקליטור של מוזיקה קלאסית, פופ קל ושירים מאוריים מסורתיים. בהמשך הקליטה וסטנרה גם מוזיקה לילדים ובני נוער.
ב-2005 הוציאה אלבום חדש בשם "אודיסאה", תערובת של מוזיקה קלאסית, פופ, מוזיקה קלטית ומוזיקה של העידן החדש. בחלק מאלבום זה הייתה שותפה לכתיבה ועיבוד של המוזיקה. גרסה עדכנית של האלבום, המכילה כמה הקלטות שלא היו באלבום המקורי, יצאה באנגליה ב-10 באפריל 2006, יום הולדתה ה-19 של היילי וסטנרה. ב-5 בספטמבר 2006 הציגה הלשכה הצעירה הבינלאומית את וסטנרה כאחת מעשרת הצעירים הבולטים ביותר בעולם, הניו זילנדית הראשונה שזכתה לכבוד זה. ב-13 בנובמבר 2006 השתתפה בהקדשת יד הזיכרון לנופלים הניו זילנדים בלונדון. שלושה קרובי משפחה של וסטנרה שירתו בצבא במלחמת העולם השנייה ואחד מהם נהרג במלחמה.
אלבומה הבינלאומי השלישי של וסטנרה, "אוצר", יצא לאור בפברואר 2007 באנגליה. כל השירים באלבום זה נבחרו על ידה בלבד. המהדורות של ארצות הברית, אוסטרליה וניו זילנד יצאו בחודש מרץ בשם "אוצר קלטי". וסטנרה הקדישה את האלבום לסבתה, שירלי איירלנד. בצידה הפנימי של עטיפת התקליטור הבריטי כתבה:
בנובמבר 2007 הופיעה וסטנרה בהצלחה במסע קונצרטים ביפן. ביוני 2008 הוציאה אלבום יפני, "היילי שרה שירים יפניים". השירים כוללים שירים יפניים פופולריים, מהם באנגלית ומהם ביפנית. את "חסד מופלא" היא שרה בדואט עם מינאקו הונדה המנוחה, באנגלית וביפנית. אלבום יפני שני יצא במרץ 2009, וכל שיריו עוסקים בנושא האמהות ומוקדשים בתודה לאמה.
באביב וקיץ 2010 התחילה וסטנרה לעבוד עם מלחין הסרטים אניו מוריקונה כל אלבומה הבינלאומי "פאראדיזו". האלבום הכיל שירים חדשים של מוריקונה כמו גם כמה מיצירותיו הקולנועיות המוכרות ביותר ב-50 השנים האחרונות. היילי הקליטה את האלבום עם תזמורתו של מוריקונה ברומא, בקיץ 2010.
הבוג המערבי
בּוּג או הבּוּג המערבי (בפולנית: Bug; באוקראינית: Західний Буг; בבלארוסית: Захо́дні Буг (בשפות אלה נקרא הנהר בּוּה), ברוסית: Западный Буг) (להבדיל מן הבּוּג הדרומי הנמצא כולו באוקראינה ונשפך לים השחור) הוא הנהר הרביעי באורכו בפולין (אחרי ה, האודר והוורטה).
הינריך לוזה
הינריך לוזה (בגרמנית: Hinrich Lohse, 2 בספטמבר 1896, מילנברבק, שלזוויג-הולשטיין, גרמניה - 25 בפברואר 1964, שם) היה סוחר, פקיד בנק ופוליטיקאי נאצי.
הבוג המערבי
מקורותיו של הבוג הם במערב אוקראינה, הוא זורם מערבה לכוון פולין, פונה בפולין לכוון צפון לאורך גבולה עם אוקראינה, ממשיך לאורך גבול פולין-בלארוס פונה מערבה לכוון ה ונשפך (משמאל) לנהר נרב (הפונה מנקודה זו חדות מכוון צפון לכוון מערב). הנרב נשפך (משמאל) לוויסלה (הנשפך לים הבלטי).
הינריך לוזה
בין השנים 1925 ו-1945 היה לוזה הגאולייטר של שלזוויג-הולשטיין. ב-1933 מונה לוזה לתפקיד מושל שלזוויג-הולשטיין, תפקיד בו החזיק עד 1945. בין יולי 1941 ודצמבר 1944 היה לוזה גם קומיסר הרייך (Reichskommissar) בנציבות הרייך אוסטלנד, הממשל האזרחי הגרמני ששלט בשטחי אסטוניה, לטביה, ליטא ובלארוס. בתפקידו זה היה לוזה אחראי על רציחות המוניות, בעיקר רצח יהודים. הוא ישב בריגה והיה כפוף נומינלית למיניסטר הרייך לענייני השטחים הכבושים במזרח, אלפרד רוזנברג. בפועל שימש לוזה כשליט כל שטחי אוסטלנד. בשנת 1948 הועמד לדין ונדון ל-10 שנות מאסר, אולם שוחרר ב-1951.
הבוג המערבי
קטע הנרב משפך הבוג ועד לוויסלה (כ-30 קילומטר) נקרא גם "בוגו-נרב".
הינריך לוזה
מוצאו ונעוריו
מוצאו של לוזה היה ממשפחת איכרים. משנת 1903 עד 1912 למד בבית הספר ביישוב מוצאו, מילנברבק. לאחר מכן למד בבית הספר הגבוה למסחר, שם למד גם אחיו הצעיר ברנרד לאחר מכן (אין קשר לברנרד לוזה התאולוג ). לאחר מכן עבד בפירמת המסחר בלום ווס בהמבורג. בין השנים 1915–1916 שירת בצבא הקיסרות הגרמנית ושוחרר עקב פציעה קרבית.
הבוג המערבי
אורכו הכולל של הבוג הוא 772 קילומטר מהם 587 קילומטר בתוך פולין. שטח אגן הניקוז שלו הוא 39,420 קמ"ר.
הינריך לוזה
רפובליקת ויימאר
בשנת 1919 הצטרף לוזה לאגודת האיכרים בשלזוויג-הולשטיין. בשנת 1920 הצטרף למפלגת האיכרים הדמוקרטית של שלזוויג-הולשטיין ובמסגרתה רכש לעצמו שם. בתקופה זו עבד כפקיד בנק באלטונה.
הבוג המערבי
בגבולותיה של פולין שלאחר מלחמת העולם הראשונה, היה הבוג ממוקם ברובו במרכז פולין. לאחר מלחמת העולם השנייה עבר חלק ניכר ממנו לשטח אוקראינה שבברית המועצות והנהר נמצא כיום בחלקו הגדול בגבולה המזרחי של פולין.
הינריך לוזה
רפובליקת ויימאר
בשנת 1923 הצטרף לוזה למפלגה הנאצית והיה מראשי הסניף שלה באלטונה עם אמיל בריקס ופאול מודר. ב-1924 היה שותף בארגון הגוש הימני הסוציאלי-עממי (Völkisch-sozialer Block) באלטונה. עד 1928 עבד במועצת העירייה.
בשנת 1924 הכיר את אלפרד רוזנברג. רוזנברג העריך את חיבורו Wesen, Grundsätze und Ziele der NSDAP ("על טבעה של המפלגה הנאצית, עקרונותיה ומטרותיה"). היה זה בתקופת מעצרו של היטלר ובתקופה שבה עזבו רבים את המפלגה הנאצית. בשנת 1925 ייסד לוזה את אזור המפלגה ("Gau") בשלזוויג-הולשטין ומונה לראש האזור (גאולייטר). בתפקיד זה היה עד נפילת המשטר הנאצי ב-1945.
בשנת 1926 השתתף לוזה בוועידת במברג שביצרה את שלטונו של היטלר במפלגה הנאצית. בשנת 1928 מונה לממונה המפלגה על התרבות הגרמנית ועל עידוד הפולקיזם.
בין 1928–1929 היה לוזה הגאולייטר של המבורג, מינוי זמני. בין 1928 ו-1933 היה חבר הלאנדטאג של פרוסיה ושם היה סגן יושב ראש הסיעה של המפלגה הנאצית. בבחירות לרייכסטאג ביולי 1932 היה מועמד המפלגה הנאצית מטעם אזור שלזוויג-הולשטיין אך התפטר בספטמבר.
מלחמת העולם השנייה
בין 1934 ו-1943 היה גרופנפיהרר ואוברגרופנפיהרר  של האס-אה. במקביל ליתר תפקידיו היה מ-1939 ממונה ההגנה של הרייך. תוארי כבוד שקיבל משכונת אלטונה ומהמבורג בחוק המבורג רבתי לא בוטלו אחרי נפילת המשטר הנאצי.
בין השנים 1933–1945 היה לוזה חבר הרייכסטג בזכות מינוי שנתן לו היטלר.
בשנת 1941 מונה לוזה לקומיסר הרייך לשטחי המזרח. בתפקיד זה שימש במקביל להיותו גאולייטר של שלזוויג-הולשטיין. בתפקיד זה היה פעיל מרכזי ברצח היהודים. בסוף 1941 כתב אליו ארהרד וטצל את "מכתב תא הגזים", בו הוזכר לראשונה רצח יהודים בגז. בתקופה זו התרבו התכתובות במחוז השליטה של לוזה בנושא רצח יהודים ושבויי מלחמה סובייטים. ממרס 1942 היה לוזה המושל האזרחי של שטחי צפון מזרח אירופה הכבושה ודחף לרצח היהודים, שלדבריו היו "עול פוליטי". ב-1943 כתב לרוזנברג על הצורך ב"טיפול מיוחד" ביהודים.
במאי 1945 הודח לוזה מחלק מתפקידיו על ידי קרל דניץ.
אחרי המלחמה
מיד אחרי תום המלחמה נעצר לוזה על ידי הבריטים. ב-1947 הועבר לנירנברג ונחקר על ידי רוברט קמפנר. הוא הועמד לדין בפני בית דין בבילפלד על תפקידו כקומיסר בשטחי המזרח ועל שותפותו ברצח יהודים. הוא הורשע בינואר 1948 ונידון לעשר שנות מאסר ולהחרמת רכושו, אולם כבר בפברואר 1951 שוחרר מטעמי בריאות. בהמשך תבע לוזה את הפנסיה שלו ממדינת שלזוויג-הולשטיין וזכה בחלקה. הפנסיה שביקש לקבל על תפקודו כגאולייטר, נמנעה ממנו בעקבות התנגדות ממשלת מדינת שלזוויג-הולשטיין. ב-1961 העיד במשפטי קובלנץ נגד איש האס-אס קרל צנר. חקירה נגד לוזה עצמו החלה רק בשנת 1967, שלוש שנים לאחר מותו של לוזה.
סמכות
סמכות היא יכולת של בן אדם מסוים או ארגון, להכתיב דפוסי התנהגות מסוימים לאדם כלשהו. סמכות נחשבת לאחד מיסודות החברה האנושית, ועומדת כנגד שוויון. אימוץ דפוסי פעולה כתוצאה מסמכות מכונה ציות, והסמכות כמושג מקיפה את רוב מקרי ההנהגה.
אף על פי שנהוג לשייך סמכות לבעל סמכות אנושית, קיימת התייחסות לסמכויות שאינן אנושיות, כמו סמכויות אלוהיות וסמכויות מסורתיות.
סמכות מתקיימת מתוקף כוח חברתי מסוים. כוח זה עשוי להיות ממשי (כמו איום בפגיעה פיזית) או מדומה (כמו הליכת מאמינים בעקבות גורו). הכוח נקבע על שום השימוש האפשרי בסנקציה: פעולה הפוגעת באדם שאינו מציית לסמכות או מאיים עליה, על מנת להביא לקיומו של כוח חברתי.
סמכויות מעטות בלבד נשענות על כוח פיזי, ורבות מתאפשרות הודות למערכת ארגונית המושתתת על סמכות. במובן זה, יכולת הפעלה של סמכות תלויה בכך שהיא כבר קיימת, לדוגמה, סמכות של שליט מדינה, נובעת מכך שמשטרה כלשהי תעניש פרטים שאינם מצייתים לסמכותו. אנשי המשטרה נשמעים לשליט ולחוקיו, משום שהם עצמם נתונים לאיום המשטרה. אם יחליטו כל אנשי המדינה לכפור בסמכותו של השליט, אזי סמכותו תישלל, אך עצם העובדה כי הסמכות קיימת באופן חלקי, מאפשרת לה להיות מלאה.
נהוג להבחין בין שני סוגי סמכויות:
ציות
ציות הוא התנאי לקיומה של הסמכות. ענישה ועידוד, כאמור, הן הפעולות לאכיפת הסמכות בפועל. ציות הוא הכלל, ואילו אי ציות ופשע הן הפרה של הסמכות והתנגדות לכוח המופעל.
באופן תאורטי, הפרת הסמכות גוררת עמה סנקציה, המוטלת על ידי בעל הסמכות. חומרת הסנקציה והאיום אותו היא מהווה, תלויים בסיטואציה החברתית המסוימת, ביחסי הכוחות, בנורמות וכדומה.
קיימות מספר זוויות בחינה של רעיון הציות:
מאבק כוחות
הגישה הפשוטה ביותר לסמכות, היא תיאור של מאבק כוחות בין גורמים שונים על שימור כוחם, וצבירת כוח בידי גורם מסוים. מבחינה זו, הסמכות פועלת מתוקף שיקולי עלות-תועלת של כל אחד מהצדדים ועוצמתה נקבעת בהתאם לנסיבות אלו.
גישה זו משמשת לרוב לתיאור סוציולוגי פשוט של מבנים חברתיים ולבחינת התפקוד החברתי של האדם.
סמכות כ"מוציאה"
רוברט פול וולף דוחה את גישת הציות כמאבק כוחות. לשיטתו, כאשר מושא הסמכות מציית לסמכות מתוך שקילת שיקולי עלות תועלת, לא מדובר בסמכות אלא בריצוי הסמכות. כדי להבין זאת, יש תחילה להבין כיצד וולף תופס את הליך קבלת ההחלטות בהיעדר סמכות.
ברגיל, לגישת וולף, כאשר אדם בוחר "האם לבצע פעולה", הוא שוקל שיקולים בעד ושיקולים נגד, ומאזן ביניהם. כאשר נוסף שיקול נוסף, הוא מצטרף לאחד מכפות המאזניים ומשפיע על השקילה. סמכות, לעומת זאת, לא מתנהגת כך. כאשר בעל הסמכות מורה על מושא הסמכות לבצע/להימנע מהפעולה, הוא למעשה מצליח לחייב את מושא הסמכות ללא קשר למה שהיה קודם על המאזניים.
הפילוסוף יוסף רז מציע הסבר כיצד סמכות פועלת. לא הוצע הסבר חלופי מאז, אך יש מספר פילוסופיים שטוענים שהסבר זה לאו דווקא מתחייב. לפי גישת רז, טעם שהוא תוצאה של הפעלת סמכות מוציא מן המאזניים את כל השיקולים לא לציית לסמכות. ניתן לסכם ולומר שלסמכות יש שני מאפיינים: סמכות היא "מוציאה", והיא נעדרת "תוכן נורמטיבי" (כלומר, היא טעם בפני עצמה).
רז מבאר שהיכולת של הסמכות להוציא מוגבלת לתחום השיפוט שלה. כך, למשל, כאשר אימו של יוסי אומרת לו "לך להתקלח", הציווי של אימו לא חל על שיקולים כמו בטיחותו במקרה של שריפת הבית.
מצב גבולי להמחשת הסמכות
כדי להבין היטב את המאפיינים של סמכות ניתן לחשוב על מצבי גבול. חישבו למשל על קבצן המבקש נדבה. ניתן לתאר את הפעולה שלו בשני אופנים:
משמעות ערכית
גישה מורכבת יותר שואפת לבחון את הציות מכיוונה הסובייקטיבי, כלומר - כפי שהיא מתקבלת ברוח האדם. גישה זו מזהה את הסמכות כנובעת ויוצרת ערכים, שהם הביטוי הסובייקטיבי של הציות.
בהתאם לגישה זו, אדם המציית לדבר מה, מקבל על עצמו את מקור הסמכות כערך. כך, לדוגמה, אדם המציית לדברי אבי המשפחה, מבטא את ערכי המשפחה כערכים תקפים לגביו.
המשמעות הערכית, על פי תפיסה זו, קודמת לציות, במובן זה שכל ציות מחייב משמעות ערכית, גם אם היא כפויה על האדם. לדוגמה, אדם המציית לאבי המשפחה בחוסר רצון ומתוך כורח, עושה זאת מתוך ערכי המשפחה, גם אם הוא אינו בוחר בהם.
הפנמת סמכות
גישה מורכבת במקצת היא גישה המזהה תהליך נפשי, בו הופך האדם את הסמכות החיצונית לחלק מאישיותו, במהלך היווצרות הנפש שלו. הסמכות הופכת לביטוי פנימי לאדם, המשרת את הצורך בכפיפות לסמכות חיצונית.
עם זאת, על-פי גישה זו, מבחינתו הסובייקטיבית של האדם אין לסמכות החיצונית משמעות עוד והוא מונע על-פי הביטוי הנפשי של הסמכות המופנמת ומקבל אותה בציווי פנימי. ציווי פנימי זה הוא המצפון, לדוגמה, האדם המציית לאבי המשפחה, עושה זאת על מנת להרגיע את מצפונו, שיטריד אותו אם לא יציית לאב זה, אף על פי שמבחינת האדם, המצפון הוא ציווי פנימי הנובע מתוך נפשו, למעשה הוא מכוון לסייע לאדם לתפקד במציאות בה יסבול מסנקציה אם ימרוד בסמכות.
גישה זו פותחה לראשונה על ידי זיגמונד פרויד, אשר כינה את המצפון בשם אני עליון. פרויד טען כי האני העליון מתפתח בגיל מוקדם ביותר כתגובה לחוסר סיפוק צרכים ותהליכים שונים הקשורים בכך והוא למעשה הפנמה של דמויות ההורים.
סוגי סמכויות
לעיתים מסוימות הסמכויות השונות מתנגשות אחת בשנייה ומחייבות את האדם לבחור את נאמנותו.
סמכות כוחנית פשוטה
בחברות פרימיטיביות, כמו בלהקות בעלי חיים, נהוגה סמכות זו במסגרת משפחתית מצומצמת, כך שראש המשפחה שולט בזכות כוחו ויורד מתפקידו כאשר הוא נחלש או על ידי ברית בין מספר פרטים, בתהליך שמסתיים לרוב במותו הלא-טבעי.
סמכות קבוצתית
הקבוצה מפעילה את סמכותה על ידי תגמול חיובי או שלילי עבור התנהגויות האדם, לטווח ארוך או קצר. הסמכות במקרים אלו היא הנורמה הנהוגה בקבוצה.
סמכות דתית
סמכות דתית, הסמכות הרשמית הקדומה ביותר, היא סמכות הנובעת מתוקף היותו של בעל הסמכות מבין בעניינים מטאפיזיים (כמו רב), בעל יכולת השפעה עליהם (כמו שאמאן), מתווך של גורם מטאפיזי בעל כוח (כמו נביא), נציג של גורם שכזה (כמו הכנסייה הקתולית הקלאסית), או בעל תכונות מטאפיזיות העולות על שאר בני האדם (כמו משיח).
סמכות דתית קשורה, למעשה, ביצירת סמכות לא אנושית, המכונה לרוב סמכות אלוהית. ברוב הדתות מחזיקים האלים בסמכויות אלוהיות, אך לא בכולן (כמו הדת הבודהיסטית שבה אין סמכות דתית, או הנצרות הפרוטסטנטית, שבה הסמכות האלוהית ממשית פחות בהשוואה לדתות אחרות).
לעיתים, בעיקר בתקופות קדומות יחסית, הסמכות האלוהית יוחסה לשליטים מסוימים, אשר היוו אלים בעצמם. שיטות כאלו היו נהוגות בממלכות עתיקות כגון מצרים העתיקה.
סמכות נורמטיבית
סמכות נורמטיבית היא סמכות אשר תוקפה נובע מקיומו של תהליך ארוך-טווח, בו הופכים יסודות מסוימים של החברה האנושית לחלק ממערך מניעי האדם. במקרה זה, סמכויות מסוימות עשויות לנבוע מהצורך לשמור על סדר היסטורי מסוים. גם במקרה זה קיימים בעלי סמכויות שונים אשר סמכותם נובעת מהנורמה. הדוגמה הבולטת ביותר לתופעה זו היא סמכות משפחתית, בה מוענקות סמכויות לפרטים הבוגרים במשפחה, מתוקף מעמדם המסורתי-נורמטיבי. סמכות זו תקיפה בעיקר משום שהיא נעוצה בהיסטוריה אנושית ארוכת-שנים ומקובל להאמין כי מקורה בסמכות אחרת (פיזיולוגית או כריזמטית). דוגמה בולטת אחרת היא קיומה של אופנה, שהיא ביטוי לנורמות מחייבות בעלות סמכות בעניינים שונים. דוגמאות אחרות לסמכות נורמטיבית הן כללי אומנות שונים, כללי שפה וכתיבה וכו'.
אצולה ומלוכה
אצולה ומלוכה הן סוג מסוים של סמכות, הנובע מקיומו של סדר חברתי שאין להפר אותו, בעיני המעורבים. האצולה והמלוכה, אשר לרוב נשענות על שילוב של סמכות מסורתית, דתית, כריזמטית וחוקית, מבוססות על יצירה של מעמדות העוברים בירושה, ויצירת חברה בה הניוד המעמדי נדיר.
סמכות חוקית
סמכות זו היא היכולת והשימוש בכוח לכוון ולכפות התנהגות חברתית מסוימת. הסמכות, אם כן, היא פרי הכוח והיכולת לכפות דפוסים חברתיים כדי להכווין התנהגות של הזולת. מכאן יוצא כי קיימת סמכות לא חוקית, כאשר אדם או קבוצה של אנשים משתמשים בכוחם לדיכוי אחרים ומאלצים אותם לציית, מכריחים אותם לעשות דבר מה או להתנהג באופן מסוים.
על פי המשפט העברי, כאשר החוק או הקהילה מעניקים סמכות מסוימת לגוף מסוים אין הוא רשאי להאציל את סמכותו לגוף אחר. הסמכות שניתנה לגוף זה, ניתנה דווקא לו, כדי שגוף זה עצמו ישתמש בו, אלא אם כן החוק אומר במפורש שסמכות זו ניתנת להעברה.
רשויות
הרשויות בחברה האזרחית המודרנית מתחלקות לשלושה:
בשל היותה של העיתונות נושאת יכולת הכוונה להתנהגות מסוימת, היא נחשבת לסמכות פופולרית, כי היא מניעה את דעת הקהל. לכן יש לה זכות קיום לצד שלוש הרשויות המסורתיות.
הרשות הרביעית
רעיון טוב הוא לתת לעיתונות, כרשות, מינוח מדויק יותר. דעת הקהל היא מילה נרדפת למונח רשות העיתונות, מכיוון שהיא מעניקה חסינות לאנשיה ולחבריה, דבר החסר לעיתונות בנסיבות יוצאות דופן ובמלחמות. על כן, המונח רשות, כפי שכינינו את עיתונות, הוא מגמה אידיאלית יותר מאשר מציאותית.
סמכות מקצועית
סמכות מקצועית היא סמכות אשר נובעת מחלוקת הידע האנושי בין בני אדם שונים. כך, נוצרים פרטים מסוימים המיומנים בפעילות מסוימת, או בעלי השכלה מסוימת, המנצלים עובדה זו על מנת להחשיב את דעתם ופעולותיהם יותר מאשר הדיוטות בתחומם.
סמכות זו נובעת מתוך הסכמה חברתית כי הידע מזוהה אך ורק עם האדם אשר למד אותו באופן מסוים, הנקבע כנורמה על ידי החברה. לעיתים קרובות סמכות מקצועית מעוגנת בחוק, אך לרוב היא גם סמכות הפועלת במישורים לא-פורמליים, הנובעים מתחושת בורות של ההדיוט.
המקרה הפרטי הנפוץ ביותר של סמכות מקצועית היא סמכות אקדמית, אשר מקיימת מונופול מסוג מסוים על הידע האנושי. כך ידע אקדמי, ואדם בעל השכלה אקדמית, דורשים ציות לדעתם בתחום בו הם עוסקים.
סמכות כלכלית
הצורה הבולטת ביותר של סמכות כלכלית היא העסקה, בה למעסיק סמכות על המועסק בזכות שכרו. יש הרואים גם ביחסי לקוח-מוכר סוג מסוים של סמכות.
"הסמכות השלמה"
מושג חדש ושיטה כוללנית שפיתח הפסיכולוג הקליני אריה טבעון ב-1995 המתאר את התהליך של הפנמת דמויות סמכות מיטיבות ומעצימות, על סמך חקר ההפנמות הסובייקטיביות שיש לנו בקשר עם סמכות. המודל מביא ארבעה אשכולות של תכונות וחוויות יסוד הנרכשות במהלך יחסי הגומלין המיוחדים עם דמויות אלו.
קשר בין-דורי
קשר בין-דורי הוא מערכת היחסים בין הדורות השונים במעגל חייו של האדם. בעולם המודרני, עם שינוי מבנה המשפחה המסורתי ותהליכים חברתיים נוספים משתנה הקשר הבין-דורי.