cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נשים על סף התמוטטות עצבים
עלילת הסרט
חדשות הערב בטלוויזיה מדווחות על לכידת קבוצה של טרוריסטים שיעים. חדשות אלה גורמות חרדה לחברתה של פפה, קנדלה (מריה ברנקו), העושה מאמצים נואשים לספר לפפה את הגורם לחרדתה. היא אינה משיגה את פפה, משום שזו עסקה במשך הלילה בתצפית על ביתה של לוסיה, בתקווה שאיוואן יגיע אליו. היא מגלה שללוסיה ולאיוואן בן משותף בשם קרלוס (בגילומו של אנטוניו בנדרס).
פפה חוזרת עם שחר לביתה, ומגלה שהמשיבון שלה גדוש בהודעות של קנדלה. בזעמה היא תולשת את הטלפון ממקומו וזורקת אותו דרך החלון למרפסת. קנדלה מגיעה לדירתה של פפה, אך קודם שהיא מצליחה לשוחח עם פפה, מגיעים לדירה קרלוס וחברתו הסנובית, מריסה (רוסי דה פלמה), לאחר שבמקרה הופנו אליה על ידי מתווך, שבאמצעותו הציעה פפה את הדירה להשכרה. תמונתו של איוואן, הנמצאת ליד מיטתה של פפה, גורמת לפפה וקרלוס לגלות את הקשר ביניהם, וקנדלה הנואשת מלדבר עם פפה מנסה להתאבד בקפיצה מהמרפסת, אך מתחרטת ברגע האחרון וניצלת במאמצי יתר הנוכחים בדירה.
מריסה לוגמת מהגספצ'ו, בלי לדעת על תכולתו המיוחדת, ונרדמת מיד. קנדלה מצליחה לבסוף לספר מה מטריד אותה: היא התאהבה באדם ונתנה לו ולחבריו לשהות בדירתה, וכעת התברר לה שאלה הטרוריסטים השיעים שנעצרו, והיא חוששת שהמשטרה תבוא לעצור גם אותה. פפה יוצאת לפגישה עם פאולינה (השחקנית קיטי מנבר), עורכת דין פמיניסטית, כדי שזו תסייע לקנדלה, אך פאולינה מתייחסת אל פפה בגסות. תוך כדי שהייתה של פפה במשרדה מתקשר לשם איוואן, ופפה מגלה שפאולינה רכשה כרטיסי טיסה לסטוקהולם. באותו זמן, בביתה של פפה, קנדלה מספרת לקרלוס שהטרוריסטים מתכננים לחטוף באותו ערב מטוס היוצא ממדריד לסטוקהולם ולהסיטו לביירות, כדי לשחרר טרוריסט שכלוא שם. קרלוס, שבינתיים תיקן את הטלפון של פפה, טילפן למשטרה, והודיע להם על תוכנית החטיפה, תוך שהוא מנתק מיד, כדי למנוע זיהוי של מקור השיחה, משום שקנדלה עדיין מפחדת מהמשטרה. במפתיע הוא מנשק את קנדלה.
פפה חוזרת לביתה, ולוסיה מטלפנת אליה ומודיעה שבכוונתה להגיע כדי להתעמת עם איוואן. קרלוס מספר שלוסיה, אמו, הייתה מאושפזת בבית חולים לחולי נפש מאז שאיוואן עזב אותה, ושוחררה רק לאחרונה. פפה, שמאסה באיוואן, זורקת את המזוודה שלו לרחוב, ומחטיאה אותו רק במעט, משום שהוא הגיע, יחד עם פאולינה, כדי לקחת את המזוודה בדרכם לסטוקהולם. קרלוס משמיע את התקליט "Soy Infeliz", ופפה, בחמת זעמה, לוקחת את התקליט ומעיפה אותו דרך החלון. התקליט עף ופוגע בפאולינה. פפה שומעת הודעה שאיוואן השאיר לה במשיבון, ושוב היא נמלאת זעם, וזורקת את המשיבון דרך החלון, והוא נופל על מכוניתם של פאולינה ואיוואן.
לביתה של פפה מגיעים לוסיה, טכנאי של חברת הטלפון שהוזמן לתקן את הטלפון, ושני שוטרים שהגיעו בעקבות הודעתו של קרלוס. קנדלה נבהלת מאוד, אך לקרלוס יש רעיון: הוא משקה את הטכנאי והשוטרים בגספצ'ו, במטרה להרדימם. אך לפני הירדמותם, בעודם מתחילים לחוש בטשטוש האופף אותם, שואל אחד השוטרים את פפה בחשדנות: גברת, מה שמת בגספצ'ו?! פפה לא מאבדת את עשתונותיה ומוסרת לו באופן יובשני את המתכון המפורט לגספצ'ו. תוך כך הם נרדמים.
לוסיה לוקחת את אקדחיהם של השוטרים הישנים, ומאיימת על פפה. פפה מבינה שפניהם של פאולינה ואיוואן מועדות לטיסה לסטוקהולם שאותה הטרוריסטים מתכוונים לחטוף. לוסיה מגלה שהיא עדיין בלתי שפויה, ורק התחזתה לשפויה כאשר שמעה את קולו של איוואן בסרט מדובב. היא משליכה את הגספצ'ו על פפה, ויוצאת לשדה התעופה, בעזרת אופנוען שעליו היא מאיימת באקדחיה. פפה יוצאת למרדף אחר לוסיה, ואליה מצטרפת חברתו הנזעמת של האופנוען. הן עוצרות מונית, שמתגלה כאותה מונית ששירתה את פפה במרדפים קודמים.
לוסיה מגיעה לשדה התעופה, ומכוונת את אקדחיה אל פאולינה ואיוואן, העומדים בתור. פפה דוחפת עגלה לעבר לוסיה, ובכך מונעת ממנה לממש את זממה. איוואן ניגש אל פפה ומציע לה לקיים את השיחה ביניהם שהיא כל כך רצתה בה, אך פפה איבדה עניין בכך.
פפה חוזרת לביתה המבולגן, שבו מיטה שרופה, חלונות שבורים, טלפון מנותק מהקיר, גספצ'ו על הרצפה, בעלי חיים שיצאו מכלוביהם ואורחים אחדים שרועים בשינה עמוקה. היא יוצאת למרפסת ומדברת עם מריסה, שהתעוררה משנתה, ומגלה מה החדשות הגדולות שאותן רצתה לחלוק עם איוואן – היא בהיריון.
חיבוקים שבורים
בסרטו משנת 2009, "חיבוקים שבורים", עוסק אלמודובר בצילומו של סרט בשם "נשים ומזוודות". חלק ניכר מתוכנו של סרט בדיוני זה מבוסס על סצנות מהסרט "נשים על סף התמוטטות עצבים". בפרט, גם בסרט "נשים ומזוודות" מכינה הגיבורה גספצ'ו שבו היא ממיסה גלולות שינה. כאשר אחת מגיבורות "נשים ומזוודות" מתארת את העונג שגרם לה מאהבה, היא אומרת: "עד היום שערי סומר כאשר אני מדברת עליו", בדיוק כפי שאומרת קנדלה בתארה את מאהבה השיעי ב"נשים על סף התמוטטות עצבים".
תסמונת קרי דו שה
תסמונת קְרִי דוּ שָה (מצרפתית: Cri Du Chat Syndrome) היא מחלה גנטית נדירה (שכיחות: 1 ל-20,000 - 50,000 לידות), הנובעת ממחסור של חלק מכרומוזום 5. קיימת בכל הגזעים.
בצרפתית, המשמעות המילולית של שם התסמונת היא "בכי יללת החתול", על שום הדמיון הצלילי בינו לבין בכיים של תינוקות, הסובלים מתסמונת זו.
התסמונת, שתוארה לראשונה ב-1963 על ידי ז'רום לֶזֵ'ן (Jérôme Lejeune), נפוצה יותר אצל נקבות ביחס של 3:4.
סימנים נוספים העשויים להופיע
ממצאים נוספים כוללים: היפוטוניה, ראש קטן (מיקרוצפליה), פנים עגולות עם לחיים מלאות, עיניים מלוכסנות, פזילה, היפרטלוריזם, מיקרוגנטיה (לסת קטנה), אצבעות קצרות, קו סימיאני, גשר אף שטוח ומומי לב מולדים (VSD, ASD, PDA ,TOF).
יעקב גנות
יעקב גנות (נולד בינואר 1947) הוא איש ניהול ישראלי, אשר כיהן כמנכ"ל רשות שדות התעופה. לפני כן כיהן כמנכ"ל המשרד לביטחון הפנים, מנכ"ל משרד התחבורה, ראש מינהל האוכלוסין (לאחר מכן הפך לרשות האוכלוסין וההגירה), ונציב בתי הסוהר.
ביוגרפיה
גנות נולד ברומניה בשם יעקב גנוט. בשנת 1963 עלה עם משפחתו לישראל. התגייס למשמר הגבול ב-1964, והתקדם במעלה שרשרת הפיקוד עד שהיה לסגן מפקד מג"ב ירושלים. ב-1980 עבר לשרת במשטרה, ומילא שם שורה של תפקידי פיקוד במחוז הצפוני של המשטרה, בהם סגן מפקד מרחב העמקים, מפקד מרחב הגליל ומפקד המחוז. באוקטובר 1997 מונה למפקד הראשון של אגף התנועה במשטרה ועמד בראשו עד ינואר 2001. בין השנים 2001–2002 כיהן כמפקד משמר הגבול. לאחר מכן, בשנים 2002–2003 היה לראש מנהלת ההגירה הראשון. שירת כנציב בתי הסוהר בשנים 2003 עד 2007.
בשנת 1972 איבד את אחת מעיניו בגבול לבנון, כאשר ניסה לחלץ מפקד פלוגה מיחידת אגוז ואת נהגו; על פעולה זו קיבל ציון לשבח. על פעולת חילוץ נוספת, שבה נכנס גנות לשדה מוקשים על מנת לחלץ אזרח דרוזי שרגליו נקטעו בשדה, קיבל את עיטור המופת.
באוגוסט 1994, בעת שהיה מפקד המחוז הצפוני, הואשם בחשד לקבלת שוחד, מרמה והפרת אמונים על קבלת טובות הנאה מקבלן מנצרת. במשפט זוכה מחמת הספק בכלל העבירות שיוחסו לו, אך שופטי בית המשפט העליון מתחו ביקורת חריפה על התנהגותו. שופטי הרוב, שזיכו אותו, כתבו: "כמות המקרים מקנה את הנופך המושחת, ואולם נותר ספק אם המקרים חצו את גבול השחיתות, ואם עברו מתחום העבירה המשמעתית לתחום העבירה הפלילית". בדעת מיעוט היה השופט יעקב קדמי, אשר ביקש להרשיע את גנות בעבירה של הפרת אמונים.
בפברואר 2007, לאחר הצגת דו"ח ועדת זיילר על פרשת האחים פריניאן ובעקבות התפטרותו של המפכ"ל משה קראדי, נבחר גנות על ידי השר לביטחון פנים אבי דיכטר למחליפו של רב-ניצב קראדי. היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, סבר שהמינוי כשר מבחינה חוקית וקבע כי "אין מניעה משפטית" שיכולה לגרום לפסילת מינוי גנות למפכ"ל. עם זאת, סבר מזוז כי המינוי בעייתי עקב עברו של גנות והביקורת שהועלתה נגדו, ועקב הצורך ברכישת אמון הציבור במפכ"ל החדש. עמותת אומ"ץ עתרה לבג"ץ נגד המינוי. בעקבות זאת, הודיע השופט בדימוס יעקב טירקל, העומד בראש הוועדה למינוי בכירים בשירות המדינה, כי הוועדה לא תתכנס לאשר את המינוי עד להכרעת בג"ץ בנושא. במרץ 2007 הסיר גנות את מועמדותו לתפקיד מפכ"ל המשטרה.
ביולי 2007 מונה על ידי שר הפנים, רוני בר-און, לראש מינהל האוכלוסין במשרדו. בתוקף תפקידו זה הקים את רשות האוכלוסין וההגירה. בשנת 2009 מונה למנכ"ל משרד התחבורה והבטיחות בדרכים. במשרד התחבורה שימש עד דצמבר 2010, עת עבר לשמש מנכ"ל המשרד לביטחון הפנים. זאת לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין הודיע שאין מניעה משפטית למינויו לתפקיד זה.
ב-1 באפריל 2012 מונה לתפקיד מנכ"ל רשות שדות התעופה, בתפקיד זה כיהן עד לפרישתו ב-31 בדצמבר 2021.
יעקב גנות מתגורר בתל אביב.
טלי לוונטל
טלי לוונטל (נולדה ב-1978) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1996 ודוגמנית-לשעבר.
ביוגרפיה
טלי לוונטל נולדה וגדלה במרכז הכרמל בחיפה ולה אחות.
בגיל 17 וחצי, בזמן לימודיה התיכוניים, זכתה בתחרות מלכת היופי ולאחריה, הייתה אמורה לייצג את ישראל בתחרות "מיס תבל". מכיוון שהייתה צעירה מדי מלהשתתף בתחרות (לוונטל הייתה אז בת 17 והתחרות מותירה להתמודד לבנות 18 ומעלה) אז נשלחה במקום זאת לתחרות "מיס עולם". בשנת כהונתה כ"מלכת היופי" התגייסה לצה"ל ואת שירותה עשתה כמש"קית חינוך.
לאחר שחרורה מצה"ל, דיגמנה לוונטל והחלה ללמוד איפור מקצועי אצל ירין שחף. מאז, עבדה במאפרת מקצועית לאירועים והופיעה עוד מספר פעמים בתקשורת כשדגמנה בתצוגות אופנה.
ב-2010 התראיינה בערוץ 2 לתוכנית התיעודית "הדוגמניות", העוסקת במאחורי הקלעים של עולם האופנה והדוגמנות. באותה שנה התראיינה לרדיו אודות תחרויות יופי, מעמד האישה ופמיניזם.
בשנת 2006 התחתנה עם איש העסקים יניר ברנר וב-2007 ילדה את בנה הראשון. לוונטל סיימה לימודי משפטים ועברה לעסוק בעריכת דין.
חודיידטוב
חודיידטוב או חודדטוב – (רוסית: Худайдатов) שם משפחה הנובע מן השם "חודוידוט", שמשמעותו אלוהים נתן. השמות המקבילים לשם זה בעברית הם: יהונתן, אלנתן, נתנאל, נתניה או נתניהו.
ברוסיה נהוג להוסיף "ה" (а) בסוף שם משפחה של אישה ומשום כך קיים השם "חודיידטובה" (Худайдатова) הנובע מן השם "חודיידטוב" ומיוחס לנשים.
הרצוג ודה מרון
הרצוג ודה מרון (Herzog & de Meuron Architekten) הוא משרד אדריכלים שווייצרי אשר נוסד בבזל ב-1978. מקימיו ושותפיו הבכירים הפעילים גם היום הם ז'אק הרצוג (נולד ב-19 באפריל 1950) ופייר דה מרון (נולד ב-8 במאי 1950). השניים זכו בפרס רולף שוק לאמנות חזותית בשנת 1999 ובפרס פריצקר לאדריכלות בשנת 2001.
הקריירות של שני האדריכלים היו כמעט מקבילות מאז ששניהם למדו יחד במכון הטכנולוגי של ציריך והקימו לאחר מכן את השותפות. המשרד פועל במגוון רחב מאוד של פרויקטים, בעיקר מבני ציבור, ובמגוון גישות תכנוניות ועיצוביות הבאות לידי ביטוי בגאומטריה יוצאת דופן ובשימוש מקורי וחדיש בחומרים ובטכנולוגיה.
יו"ר הוועדה המעניקה את פרס פריצקר, ג'יי קארטר בראון, אמר עליהם כי "קשה לחשוב על אדריכלים רבים בהיסטוריה אשר התמסרו למעטפת האדריכלית עם דמיון ווירטואוזיות כה רבים". עוד הוסיפה אחת משופטי הוועדה, אדה לואיז האקסטאבל כי "הם מזקקים את המסורת של המודרניזם לכדי פשטות יסודית תוך חיפוש מתמיד אחר שימוש חדשני בחומרים ובמשטחים". הניו יורק טיימס הגדירם כ"אחד ממשרדי האדריכלים הנערצים ביותר בעולם".
באפריל 2016 הונחה אבן הפינה לבניינה החדש של הספרייה הלאומית של ישראל בקריית הלאום, מבנה פרי תכנונו של משרד האדריכלים.
ב־2015 החלו לתכנן בניית גורד שחקים ראשון בפריז מאז שנות ה-70: מגדל המשולש.
וילי ג'ונסון העיוור
וילי ג'ונסון העיוור (באנגלית: Blind Willie Johnson; 1897–1945) היה זמר וגיטריסט אמריקאי רב השפעה, אשר המוזיקה שלו נעה בין הבלוז לספיריטואלז. בעוד המילים לכל שיריו היו בעלות אופי דתי, המוזיקה שלו שאבה ממסורות בלוז ומסורות סקרליות גם יחד. נחשב אחד מגדולי נגני גיטרת הסלייד, וכאחת מהדמויות הנערצות ביותר ממוזיקות הגוספל של תקופת השפל הגדול. המוזיקה שלו מאופיינת בפריטת-בוהן בס חזקה ושירתו המחוספסת בטכניקת בס שגוי, ולעיתים בקול טנור.
חיים
וילי ג'ונסון נולד בשנת 1897 בברנהם, טקסס (לפני גילויה של תעודת פטירתו, האמונה הייתה שג'ונסון נולד בטמפל, טקסס). כאשר היה בן חמש, אמר לאביו שהוא רוצה להיות מטיף, ויצר לעצמו גיטרה מקופסאות סיגר ישנות. אמו נפטרה כשהיה צעיר ואביו נישא שוב זמן לא רב לאחר מותה.
ככל הידוע, ג'ונסון היה נשוי פעמיים. בפעם הראשונה נשא אישה בשם וילי ב. האריס, ומאוחר יתר זמרת צעירה בשם אנג'לין, שהייתה אחותו של גיטריסט הבלוז ל.ס. רובינסון. עד כה, לא נמצאו תעודות נישואין המאמתות מידע זה. מכיוון שאנג'לין שרה והופיעה עם ג'ונסון לעיתים קרובות, הבן-אדם הראשון שניסה לחקור את הביוגרפיה שלו, סמואל צ'רטרס, הניח בטעות שזו היא ששרה במספר מתקליטיו של ג'ונסון. למרות זאת, מחקר מאוחר יותר גילה שזו הייתה דווקא אשתו הראשונה.
ג'ונסון לא נולד עיוור, ואף על פי שאין זה ידוע כיצד איבד את ראייתו, אנג'לין ג'ונסון סיפקה את ההסבר הבא לסמואל צ'רטרס. לטענתה, כשוילי היה בן 7, אבא שלו הכה את אמו החורגת לאחר שתפס אותה יוצאת עם גבר אחר. האם החורגת זרקה בתגובה תמיסת נתרן הידרוקסידי, לא על אביו של וילי, אלא לתוך פרצופו של וילי הצעיר.
ג'ונסון נותר עני עד תום חייו, אותם העביר בהטפה ושירה ברחובות העיר בואומונט, טקסס לכל מי שהיה מוכן להקשיב. רשימה עירונית מראה שב-1944, כומר ו.ג. ג'ונסון, ללא ספק וילי העיוור, ניהל את בית התפילה ברחוב פורסט 1440, בואומונט, טקסס. זוהי אותה הכתובת המצוינת על תעודת הפטירה של ג'ונסון. ב-1945, ביתו נשרף כליל. ללא מקום אחרת לפנות אליו, ג'ונסון חי בשאריות השרופות של ביתו, במיטה רטובה. הוא חי כך עד שהחל לסבול מדלקת ריאות שבועיים לאחר מכן, ונפטר (תעודת הפטירה מציינת את סיבת המוות כקדחת מלריה, ובנוסף לכך עגבת). בריאיון עם אשתו, טענה אנג'לין שניסתה לקחת אותו לבית-חולים, אך סירבו לקבל אותו עקב היותו שחור, בעוד מקורות אחרים טוענים שאנג'לין טענה שסיבת הסירוב הייתה דווקא היותו עיוור. למרות שיש מחלוקת לגבי מקום קבורתו, חברים בקהילת בואומונט התחייבו למצוא את האתר ולשמר אותו.
קריירה מוזיקלית
אביו של ג'ונסון השאיר אותו לעיתים קרובות בפינות רחובות לשיר בעבור כסף, ושם קולו העוצמתי השאיר רושם בלתי מחיק על עוברים ושבים. אגדה מספרת שהוא נעצר עקב התחלת התפרעות בבית-משפט בניו אורלינס עם ביצוע עוצמתי של השיר "If I Had My Way I'd Tear the Building Down" (עברית: "אם הייתה לי האפשרות, הייתי הורס את הבניין"), שיר העוסק בשמשון ודלילה. לפי סמואל צ'רטרס, לעומת זאת, הוא פשוט נעצר מכיוון ששר בעבור טיפים בפני בית-מכס, בידי שוטר שהבין לא נכון את שם השיר וראה בו הסתה.
חלק מהקלטותיו המפורסמות ביותר של ג'ונסון כוללות את השיר "In My Time of Dying" (עברית: "בזמן גסיסתי"), שפורסם תחת השם "Jesus Make up My Dying Bed" (עברית: "ישו, הצע את מיטת מותי") בתקליטיו; ביצועו לשיר הגוספל המפורסם "Let You Light Shine On Me" (עברית: "תן לאור לזרוח עלי"); וכמו כן שירו העוצמתי והגס "Dark Was the Night, Cold Was the Ground" (עברית: "אפל היה הלילה, קרה הייתה האדמה"), בו שר בהמהום נטול-מילים ונאנח על צליבתו של ישו.
ב-14 מהקלטותיו מלווה ג'ונסון על ידי וילי ב. האריס או זמרת שזהותה עדיין לא ידועה. קבוצת הקלטות אלו כוללת את השירים "Church I'm Fully Saved Today" (עברית: "כנסייה ניצלתי לחלוטין היום"), "John the Revelator" (עברית: "ג'ון המגלה"), "You'll Need Somebody On Your Bond" (עברית: "תזדקק למישהו על קשרך") ו-"Keep Your Lamps Trimmed and Burning" (עברית: "שמור על מנורותיך מקושטות ובוערות").
מורשת
תקליטיו של ג'ונסון היו בעלי השפעה עצומה ושיריו כוסו בידי מספר אמנים פופולריים, כולל לד זפלין (שאף צירפו את תמונתו באלבומם השני), בוב דילן, ה-77, בק, פיל קיגי והווייט סטרייפס (שהקליטו את שירו "John the Revelator" וביצעו בהופעות חיות את שיריו "Mother's Children Have A Hard Time" ו-"Lord, I Just Can't Keep From Cryin". השיר "John the Revelator" בוצע גם על ידי אמן הדלתא בלוז סון האוס, והשיר "Keep Your Lamp Trimmed and Burning" בוצע על ידי אמן דלתא בלוז אחר, מיסיסיפי פרד מקדואל. ב-1968, הלהקה הבריטית פיירפורט קונבנשן הקליטו את שירו "Dark Was the Night, Cold Was the Ground", תחת השם "The Lord is in This Place... How Dreadful is This Place" (עברית: "האל נמצא במקום זה... כמה נוראי הוא מקום זה"). להקת פיטר, פול ומרי הקליטו מחדש את שירו "If I Had My Way I'd Tear the Building Down"; תחת הכותרת החדשה "Samson and Delilah" (עברית: "שמשון ודלילה"), שיר זה בוצע לעיתים קרובות על ידי גרייטפול דד והוקלט באלבומם תחנת טרפין; הכומר גארי דייוויס הקליט גם כן גרסה של השיר; ברוס ספרינגסטין ביצע את השיר בהופעה חיה. השיר "Nobody's Fault But Mine" (עברית: "אשמתו של אף אחד מלבדי") בוצע על ידי מייסון ג'נינגס, נינה סימון ולד זפלין, שעיבדו אותו מחדש. ניק קייב ביצע את השיר "John the Revelator" בהופעה חיה, וביסס את שירו "City of Refuge" על שירו של וילי העיוור בעל אותו השם. רבים משיריו של ג'ונסון, ואלו של הכומר גארי דייוויס, הוקלטו בשלהי שנות השמונים על ידי אמני הבלוז והגוספל גלן קייזר ודארל מנספילד, באלבומם Trimmed and Burning. ב-1991 ביצע ברוס קוקבורן את שירו של ג'ונסון "Soul of a Man" (עברית: "נשמתו של אדם") באלבומו Nothing But a Burning Light (עברית: "שום דבר חוץ ממנורה בוערת"), הכותרת בעצמה שורה מאותו השיר.
בשנת 2003 הוציאה חברת "דיפ סי רקורדס" אלבום הוקרה תחת השם "Dark Was the Night", עם אמנים כמו מרטין סימפסון, גארי לוקאס, מארי מרגרט אוהרה וג'ודי סטצ'ר.
מורשתו והקלטותיו של ג'ונסון חצו גבולות לתוך הקשרים חברתיים ותקשורתיים אחרים. השיר "Dark Was the Night, Cold Was the Ground" צורף לתקליט הזהב של וויאג'ר, תקליט נחושת מצופה זהב שנשלח לחלל עם חללית הוויאג'ר ב-1977, עם תמונות, קטעי וידאו וקול ומידע על כדור הארץ והמין האנושי. התקליט עשוי מחומר שאמור לשרוד בחלל במשך מיליארדי שנים. אותו השיר נמצא בשימוש אף בסרטו הביוגרפי של פייר פאולו פאזוליני, "הבשורה על פי מת'יו הקדוש; לך על הקו", אודות הזמר ג'וני קאש. האמן ריי קודר, שביסס את הפסקול לסרטו פריז, טקסס על השיר "Dark Was the Night, Cold Was the Ground", תיאר אותו כ"שיר הכי נשגב ומלא הנשמה במוזיקה האמריקאית."
מלי פולישוק-בלוך
מֵלי פולישוק-בלוך (נולדה ב־14 בינואר 1953) היא פוליטיקאית ישראלית שכיהנה כחברת כנסת מטעם סיעת שינוי בכנסת ה־16. עמדה בראש תנועת דרך אחרת ונבחרה מטעמה בשנת 2008 לכהן כחברת מועצה וב־2012 כסגנית ראש העיר רעננה.
ביוגרפיה
פולישוק-בלוך נולדה בשם כרמלה פולישוק. היא ילידת רעננה ומתגוררת כל שנותיה בעיר. פולישוק-בלוך היא בוגרת תואר ראשונה במדע המדינה ובאמנות התיאטרון מאוניברסיטת תל אביב, בעלת תואר במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה ובעלת תואר שני במדע המדינה ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
שימשה מורה להיסטוריה וגאוגרפיה ומחנכת בתיכון אוסטרובסקי ברעננה למשך מספר שנים, בסופם פרשה מהוראה. לאחר פרישתה ניהלה במשך שנים רבות חנות למוצרי חשמל של משפחתה ברעננה.
במקביל שימשה יו"ר ועדי ההורים בבתי-הספר "מגד" ובתיכון "מטרו-ווסט" ברעננה והקימה את ועד ההורים המרכזי ברעננה. שימשה במשך שנים כחברת ועדת החינוך העירונית.
בראשית שנות ה־80 התפקדה למפלגת שינוי והייתה פעילה בולטת במוסדות המפלגה: היא ייסדה את סניף שינוי ברעננה וכיהנה כיושבת ראש הסניף עד להתמנותה כחברת כנסת; חברת מועצת המפלגה; חברת נשיאות מועצת המפלגה; חברת מזכירות המפלגה; יו"ר ועדת הכלכלה של שינוי (בתפקיד זה עיצבה את מצע המפלגה בתחום הכלכלי-חברתי); יו"ר הוועדה המוניציפלית; יו"ר ועדת ההסברה של המפלגה וחברה בפורומים השונים של המפלגה כמו פורום נשים ופורום לאומנות ותרבות. כמו כן, הקימה את "פורום השרון" לקידום נשים בפוליטיקה שבו חברות נשים מכל המפלגות.
כאשר מונה אמנון רובינשטיין לתפקיד שר האנרגיה והתשתית, שימשה פולישוק-בלוך יועצת שר האנרגיה לענייני הפרטה. לאחר מכן שימשה דירקטורית ויו"ר ועדת הכספים בדירקטוריון חברת הנפט הלאומית ודירקטורית בחברה למתנ"סים. בתקופת כהונתה כחברת מועצה וסגנית ראש העיר הייתה דירקטורית בחברה לפיתוח רעננה ויו"ר ועדת הדירקטוריון להתחדשות עירונית בעיר.
כיום מכהנת כדירקטורית בחברת אקו"ם ודירקטורית בכפר המכביה, נציגה בעלת דעה מטעם הממשלה בוועדת תכנון ובניה של עיריית תל אביב ובעלת משרד לעריכת דין.
פעילות בכנסת ה־16
בפריימריס לבחירת רשימת המפלגה לכנסת ה־16 הגיעה למקום השמיני, מה שהביא אותה לכהן כחברת כנסת בתום מערכת הבחירות. כיהנה לכל אורך הקדנציה של הכנסת ה־16. במהלך כהונתה שימשה יו"ר של ועדות הכנסת למדע וטכנולוגיה, לחינוך תרבות וספורט ולענייני ביקורת המדינה, בהן ניהלה מאות ישיבות והובילה חקיקה, מדיניות ומעקב אחר התנהלות הממשלה.
לאחר הדחתו של השר יוסף יצחק פריצקי מן הממשלה ובעקבות התמנותו של ח"כ אילן שלגי כשר במקומו, מונתה פולישוק-בלוך כיו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט וכיהנה בתפקיד זה קרוב לשנה. לאחר פרישת סיעת שינוי מן הממשלה ומעברה לספסלי האופוזיציה מונתה לתפקיד יו"ר הוועדה לביקורת המדינה, תפקיד בו נאבקה בשחיתות שלטונית, מנהל בלתי תקין, מינויים לא ראויים ומכרזים תפורים.
בעת התפצלות סיעת "שינוי" לקראת הבחירות לכנסת ה-17, שובצה פולישוק-בלוך במקום הרביעי ברשימה מפלגת חץ בראשות אברהם פורז אך בבחירות הכלליות שהתקיימו ב־28 במרץ 2006 רשימת "חץ" לא עברה את אחוז החסימה ופולישוק-בלוך לא נבחרה בשנית לכנסת.
פעילותה אחרי כהונתה בכנסת
במהלך השנים מאז שסיימה את תפקידה כחברת כנסת מילאה פולישוק-בלוך תפקידים ציבוריים שונים בין היתר: יו"ר ועדת החינוך של המכביה ה־18, יו"ר אגודת הידידים של האוניברסיטה הפתוחה, חברה באגודת הידידים של סמינר הקיבוצים, חברת הנהלה בעמותת שקיפות בינל"א, חברה בתנועת נשים עושות שלום ועוד.
ב־2006 הקימה תנועה חדשה בראשותה, תנועת "דרך אחרת". במסגרת תנועה זאת, היא התמודדה בנובמבר 2008 על ראשות עיריית רעננה, אך הפסידה לנחום חופרי. הרשימה שעמדה בראשה, "דרך אחרת – מימד נוסף", זכתה למנדט אחד, ופולישוק-בלוך נבחרה לחברת מועצה מטעמה.
בתנועת דרך אחרת ניהלה מאבק למינהור כביש 531 למניעת זיהום אוויר ומפגעים סביבתיים שונים.
בשנים 2008–2010 מונתה כחברה בוועדה המייעצת של מבקר המדינה השופט לינדנשטראוס ובשנים 2010–2012 הייתה חברה בוועדה לבחינת יחסי הון-שלטון שמונתה על ידי מבקר המדינה.
בשנת 2009 יזמה והקימה עם חברות מועצה נוספות את איגוד נבחרות הציבור ברשויות המקומיות בישראל ועמדה בראשו שבע שנים. כיום חברת הנהלה באיגוד.
בשנת 2010 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "מנדלבאום בלש פרטי" בתפקיד חברת כנסת. בסדרה זו משחק בתפקיד הראשי אחיינה של מלי פולישוק בלוך, יניב פולישוק. הדמות שגילמה שם בדקה מי מדליף מידע לאדם בשם "הספרי", וייתכן שיש בכך התייחסות סאטירית לוויכוח שהיה לה עם הבמאי, שמואל הספרי, שהתעקש להשתמש בתוכניתו, פולישוק, בדמות עם שם דומה לשלה, למרות מחאותיה.
ב־2012 התמודדה פולישוק-בלוך בבחירות המקדימות במפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, אך לא הגיעה למקום ריאלי ברשימה.
בשנת 2020 לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע התמודדה בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ושובצה במקום התשיעי, אך מספר שבועות לפני הבחירות הודיעה המפלגה על פרישתה.
חיים פרטיים
השחקן יניב פולישוק הוא אחיינה. היא נשואה ואם לארבעה בנים. בנה הבכור הוא האסטרונום ד"ר דוד פולישוק ממכון ויצמן למדע.
הפלת ה-SU-24 הרוסי על ידי טורקיה (2015)
ב-24 בנובמבר 2015 הפילו מטוסי F-16 של חיל האוויר הטורקי, באמצעות טיל AIM-9 סיידוויינדר, מפציץ מסוג סוחוי Su-24 רוסי ליד גבול טורקיה-סוריה, בעת שהיה בפעילות סיוע למשטרו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד בצפון סוריה.
הטייס והנווט הצליחו להפליט את עצמם בהצלחה. הטייס נהרג מאש שנורתה אליו מהקרקע במהלך הצניחה, והנווט, שנתפס על ידי מיליציות מורדים לאחר הצניחה, חולץ במבצע של יחידת חילוץ רוסית. במהלך החילוץ נהרג אחד החיילים מהכוח המחלץ.
הפלת הסוחוי הייתה ההפלה הראשונה של מטוס רוסי על ידי מדינה חברה בנאט"ו מאז שנות ה-50 של המאה ה-20.
תגובת רוסיה הייתה נזעמת, והיא כינתה את הפלת המטוס "נעיצת סכין בגב". טורקיה לא התנצלה על האירוע, אולם לאחר מספר ימים של לחץ ורטוריקה אלימה מצד רוסיה הודיע נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן כי הוא "מצטער על נסיבות האירוע", אך לא התחרט על עצם המעשה. רוסיה מצדה הגיבה בשורה של צעדים כלכליים נגד טורקיה.
רקע
המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה החלה ב-30 בספטמבר 2015 לאחר בקשות התערבות רשמיות מצד ממשלת סוריה, במטרה לכבוש מחדש שטחים מארגוני המורדים. ראשיתה הייתה תקיפות אוויריות, בתחילה בצפון-מערב סוריה, של מטרות הכוללות קבוצות מיליטנטיות המתנגדות לממשלת סוריה, כולל ג'בהת א-נוסרה, דאעש וצבא פתח הכיבושים.
טענות סותרות בדבר מיקום המטוס
בהודעה רשמית של טורקיה נטען כי מטוס הקרב הרוסי היה במשך זמן קצר (17 שניות) במרחב האווירי של טורקיה, והוזהר 10 פעמים לשנות את נתיב טיסתו.
לטענת רוסיה, המטוס לא נכנס כלל לשטחה של טורקיה, ועל כל פנים, הוא היה בוודאות כקילומטר אחד מהגבול בשטחה של סוריה כאשר הופל. גם גורמים רשמיים אמריקניים אישרו את הטענה שהמטוס הופל מעל שמי סוריה, אך הוסיפו כי הוא שהה 2 או 3 שניות במרחב האווירי של טורקיה.
נבחרת מונטנגרו בכדורסל
נבחרת מונטנגרו בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של מונטנגרו.
היסטוריה
הנבחרת נוסדה בשנת 1948 כחלק מנבחרת יוגוסלביה בכדורסל. בשנת 2003 היא הפכה לחלק מנבחרת סרביה ומונטנגרו בכדורסל. בשנת 2006 הצטרפה הנבחרת לפיב"א אירופה כנבחרת עצמאית של מדינת מונטנגרו. כנבחרת חדשה, שובצה תחילה בדרג ב' של נבחרות אירופה ושיחקה את משחקה הראשון בטורניר רשמי בשנת 2008 במסגרת משחקי דרג ב' של אליפות אירופה בכדורסל. הנבחרת ניצחה ב-13 המשחקים הראשונים שקיימה, והפסדה הראשון היה ב-2010 לנבחרת ישראל, במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורסל 2011.
לקראת אליפות אירופה בכדורסל 2011 שובצה לראשונה במשחקי המוקדמות בדרג א', בבית עם נבחרות איטליה, ישראל, לטביה ופינלנד. מונטנגרו הרשימה כשסיימה במקום הראשון בבית המוקדמות והעפילה לראשונה בתולדותיה לאליפות אירופה בכדורסל שנערכה בשנת 2011. באליפות עצמה אכזבה הנבחרת כאשר סיימה במקום האחרון בבית המוקדם. שנתיים מאוחר יותר השתתפה מונטנגרו בפעם השנייה באליפות אירופה וסיימה במקום ה-18.
מונטנגרו לא הצליחה להעפיל לאליפות אירופה הבאה, שהתקיימה בשנת 2015, אך באליפות שלאחריה העפילה לשמינית הגמר וסיימה במקום ה-13.
מונטנגרו העפילה לגביע העולם בכדורסל לראשונה בתולדותיה בשנת 2019 וסיימה במקום ה-25.
ב-2022 סיימה הנבחרת שוב במקום ה-13 באליפות אירופה, והעפילה לגביע העולם בכדורסל 2023.
כמו כן, למונטנגרו מאזן טוב במשחקי מדינות אירופה הקטנות. הנבחרת זכתה במדליית זהב ב-2015 ו-2019, ובמדליית כסף ב-2017. מתוך 12 משחקים בשלושה טורנירים שונים הפסידה הנבחרת משחק אחד בלבד.
יאן ואן ריבק
יאן ואן ריבק (Jan van Riebeeck; 21 באפריל 1619 – 18 בינואר 1677) היה איש מינהל באימפריה ההולנדית. הוא ידוע בעיקר בשל כך שייסד ב-1652 את המצודה שהייתה לימים לעיר קייפטאון, מאחז הקבע האירופי הראשון בדרום אפריקה, ופיקד עליה עד שנת 1662.
הוא נולד בקולמבורך שבהולנד לאב מנתח וגדל בסחידם. בשנת 1649 נשא לאישה את מאריה דה לה קוולרי (נפטרה בשנת 1664 והיא בת 35 במלאקה, כיום חלק ממלזיה). לשניים נולדו שמונה ילדים, רובם נפטרו בילדותם. בנם, אברהם ואן ריבק, אשר נולד בקייפ, שימש מאוחר יותר כמושל הכללי של הודו המזרחית של הולנד (לימים אינדונזיה).
ואן ריבק נחשב לאבי האומה הדרום-אפריקאית, בעיקר בקרב צאצאי הבורים, ודמותו הופיעה החל משנות הארבעים ועד שנת 1993 על כל שטרות הכסף של הראנד הדרום-אפריקאי, וכן על גבי בולים.
צבי זוירי
צבי זָוִירי (זאוירי) (ז'בורז'נסקי) (18 בדצמבר 1912 – 31 במאי 1948) היה סופר ילדים ונוער עברי ומורה ישראלי.
ביוגרפיה
זוירי נולד בעיר גרודנה שבפולין (כיום בבלארוס) למשפחה ציונית. למד עברית מילדות והשלים לימודי הגימנסיה של "תרבות". היה פעיל בתנועת הנוער "השומר הצעיר" ובמסגרתה עלה לארץ ישראל בשנת 1930. תחילה למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, והמשיך בעבודת החקלאות בתחנת הניסיונות החקלאית בעכו. לאחר מספר שנות עבודה בפרדסי יקנעם החל ללמד חקלאות לחנך ולנהל את המשק החקלאי במוסד "אהבה" שבקריית ביאליק.
בעת הגיוס של היישוב היהודי לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, התגייס זוירי לצבא הבריטי, ושימש בין השאר גם כצנזור צבאי במחנה השמיני. בשנת 1945, עם תום המלחמה, שב למוסד "אהבה", וחזר לניהול והוראה במקום.
זוירי התגייס להגנה ואחר כך גם לצה"ל. הוא השתתף בקרב לטרון ונהרג בו, בגיל 36. נקבר בחלקה הצבאית בבית העלמין נחלת יצחק.
זוירי זכה לראות רק אחד מספרי הילדים שלו יוצא לאור. לאחר מותו יצא לאור ספר נוסף. ספריו היו כינוס של סיפוריו לילדים שפרסם בעיתוני הילדים הידועים של התקופה, "דבר לילדים" ו"משמר לילדים". מדבריו של צבי זוירי הובאו גם בקובץ "גוילי אש", לזכר הנופלים במערכות ישראל.
ספרו "הרפתקות יובל ועוד סיפורים" זכה בפרס למדן ב-1958, כאשר יצא לאור, כעשור לאחר מותו. הספר יצא לאור מחדש בדצמבר 2007 בהוצאת משרד הביטחון ביוזמת בתו, דנית בר.
ספריו
לאחר מותו:
אח"י סופה (סער 4.5)
אח"י סופה היא ספינת טילים מסדרה סער 4.5 (נירית) של חיל הים הישראלי. הספינה נבנתה במספנות ישראל והוכנסה לשירות מבצעי בשנת 2003.
זוהי הספינה השנייה בחיל-הים בשם זה. הראשונה הייתה אח"י סופה מדגם "סער 3", בשירות חיל הים בשנים 1985-1970 שהייתה ספינת הפיקוד בעת מילוט ספינות שרבורג לארץ ב-1969. בשנת 1994 לאחר שסיימה את השירות, הוטבעה במפרץ אילת וכיום היא משמשת כאתר צלילה.
אח"י סופה, לקחה חלק במבצעים חשאיים רבים. בין השאר השתתפה בסגר הימי על לבנון במלחמת לבנון השנייה (2006), השתתפה בתפיסתה של אוניית הנשק "ויקטוריה" (2011), לקחה חלק פעיל במבצע "עופרת יצוקה" (2008), מבצע "עמוד ענן" (2012) ובמבצע "צוק איתן" (2014) באה לידי ביטוי בעיקר על ידי הפגזות חוף.
הנרי לי היגינסון
הנרי לי היגינסון (באנגלית: Henry Lee Higginson, 18 בנובמבר 1834 - 14 בנובמבר 1919) היה מייסד התזמורת הסימפונית של בוסטון.
חייו
היגינסון נולד בניו יורק, ילדם השני של ג'ורג' היגינסון ומרי קאבוט לי. הוא היה דודן רחוק של תומאס ונטוורת' היגינסון.
כשהיה בן ארבע, עברה משפחתו לבוסטון ג'ורג' הצטרף כשותף זוטר לבית השקעות. הוא היה פטריוט אדוק, ועד שנות חייו האחרונות לא היו בבעלותו לא בית ולא סוס משלו. אמו של הנרי מתה משחפת, שממנה סבלה במשך שנים, כשהנרי היה בן 15. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1851, אחרי שהפסיק אותם פעמיים מחמת חולשה בעיניו. הוא החל ללמוד' בקולג' של אוניברסיטת הרווארד, אך פרש מן הלימודים לאחר 4 חודשים, כשתקפה אותו שוב בעיית החולשה בעיניו, ונשלח לאירופה. כששב לבוסטון במרץ 1855, השיג לו אביו משרת פקיד ומנהל חשבונות בעסק קטן של מסחר עם הודו.
היגינסון התגייס לצבא האיחוד ב-11 במאי 1861, כסגן לוטננט של פלוגה ד' בגדוד מסצ'וסטס השני של קולונל ג'ורג' ה. גורדון. בקרב בול ראן הראשון. ב-17 ביוני 1863 נפצע בקרב חרבות עם אחד מחיילי האויב והופל מסוסו עם שלוש דקירות חרב ושני פצעי ירי. בתקופת החלמתו הממושכת בבוסטון, נשא לאישה ב-5 בדצמבר 1863 את אידה אגאסי, בתו של פרופסור לואי אגאסי מהרווארד. הוא פרש משירות צבאי בדרגת קולונל, אך עד סוף חייו נקרא "מייג'ור", שלא לבלבל בינו לבין דודן קשיש ממנו, קולונל תומאס ונטוורת' היגינסון.
קריירה
אחרי המלחמה, עבד כסוכן לחברת הנפט באקאיי באוהיו מינואר עד יולי 1865, ברכישת ציוד ובגיוס פועלים לעבודה בשדות הנפט. באוקטובר 1865, שילמו הוא וידידים $30,000 תמורת חמשת אלפים אקרים (20 קמ"ר) של מטעי כותנה בג'ורג'יה. ההרפתקה הזו כשלה והותירה אותו עם חוב של $10,000. מתוך יאוש, החל בעל כורחו, ב-1 בינואר 1868, לעבוד כפקיד ובהמשך כשותף זוטר בעסק של אביו, לי היגינסון ושות', שהיה אותו זמן סוכנות צנועה לתיווך מניות. אביו היה שותף זוטר עד 1858 ועבד עד מותו ב-1889 בגיל 85. החברה הזו לתיווך מניות ובנקאות התפתחה עם הזמן לעסק רווחי מאוד והנרי לי היגינסון היה בסופו של דבר לשותף בכיר.
התזמורת הסימפונית של בוסטון
היגינסון תיאר את התוכניות לתזמורת סימפונית שנתיים אחרי שהשיק את התזמורת הסימפונית של בוסטון בשנת 1881:
"בפברואר 1881 התחלתי לעצב תוכנית שנולדה עשרים וחמש שנים קודם לכן (1856), והיא לתת קונצרטים תזמורתיים באופי ובאיכות הטובים ביותר האפשריים במחיר, שיאפשר כניסה לכל מי שמעוניין בדברים כאלה - קיוויתי למשוך בהדרגה חלק גדול יותר ומשכיל פחות של החברה - התכוונתי להעסיק תזמורת ומנצח שיעמדו לרשותי, כי רק אוכל לדרוש ולהשיג אימון מספיק בכמות ובאיכות להגיע לנגינה של התזמורות הגרמניות הגדולות."
ב-30 במרץ 1881 הודיע היגינסון בעיתוני בוסטון על תוכניתו ל"תזמורת הסימפונית של בוסטון" שתופיע כ"תזמורת מלאה וקבועה, המציעה את מיטב המוזיקה במחירים נמוכים, כפי שאפשר למצוא בכל כרכי אירופה." הוא יעץ למנהל המוזיקלי הראשון שלו, ג'ורג' הנשל, לשכור רק נגנים מקומיים לשנה הראשונה, כדי למנוע רגשות שליליים בחוגי המוזיקה המקומיים. לעונת הקונצרטים הראשונה נקבעו מחירים של $10 או $5 דולר לכל הסדרה בת 20 הקונצרטים. כרטיס יחיד עלה 75 או 25 סנט. לחזרות השבועיות הפתוחות לקהל בשעות אחר הצהריים, נמכרו כרטיסים למקומות לא-שמורים ב-25 סנט. אולם הקונצרטים היה בוסטון מיוזיק הול, והתזמורת יצאה לסיורים בסביבה הקרובה, בערים כמו פרובידנס, פורטלנד ו-ווסטר, כמו גם קונצרטים אחדים בתיאטרון סאנדרס באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג'. בהמשך יצאה התזמורת לסיורים בערים רחוקות יותר, תחילה פילדלפיה ואחר ניו יורק. קונצרטי קיץ קלים החלו בשנת 1885.
במשך שנים רבות, קיבל הארגון תמיכה רק מהיגינסון, שכיסה מדי שנה את הגרעון בכוחות עצמו. מראשית הדברים ובמשך לפחות שלושים שנות התזמורת הראשונות, נהנה היגינסון, הודות לידידו הווינאי, הפסנתרן היהודי יוליוס אפשטיין, מגישה מתמדת אל טובי המנצחים בעולם, כולם אירופאים ודוברי גרמנית. בשנת 1906 שיגר הוראות אל נציגיו להזמנת מנצחים, כי האיש שהם שוכרים חייב להבין, שהיגינסון איננו מעוניין לא במוזיקה מודרנית ולא "בסגנון הקיצוני של ניצוח מודרני." הוא הרחיב בנושא העדפותיו המוזיקליות במכתב אחר:
כמנהל יחיד של תזמורת בוסטון בשנותיה הראשונות, הבטיח היגינסון את הצלחת ארגונו החדש בפיקוח הדוק על הנגנים המקצועיים. ב-1882 ניסח חוזה חדש, שדרש מנגניו להיות זמינים מיום רביעי עד שבת במשך העונה ובימים אלה "לא לנגן בשום תזמורת אחרת ולא עם שום מנצח אחר ... מלבד אם תתבקשו בשעות הפנאי על ידי אגודת הנדל והיידן," מחווה קולגיאלית כלפי ארגון ותיק פי כמה. אחרי העונה הרביעית, הסמיך את מנצח התזמורת וילהלם גריקה לגייס עשרים נגנים בעת חופשת קיץ באירופה כדי להחליף כמה נגנים, שהיו "קשישים ומותשים מעבודה."
לדוגמה, היגינסון שלט בנגניו בכוח "איום לשבור כל שביתה ביבוא נגנים אירופאים." יתירה מזו, במשך הזמן פיטר נגנים בעלי קשרים לבוסטון וייבא מאירופה אנשים "בעלי הישגים טכניים גבוהים, שעל נאמנותם יכול היה לסמוך."
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עמדו היגינסון והמנהל המוזיקלי של תזמורת בוסטון, קארל מוק, במוקד מחלוקת ציבורית, כשהתזמורת לא הוסיפה את דגל הכוכבים והפסים לקונצרטים שלה כפי שעשו תזמורות אחרות. קשריו של מוק אל הקייזר הגרמני נזכרו בהפרזה בעיתונות, אבל היגינסון היה במוקד הביקורת. הניו יורק טיימס כינה אותו "קשה עורף" בשל סירובו להתיר לרגש ציבורי להשפיע על תוכניות הקונצרטים. דובר התזמורת תלה, כעבור שנים, במעצרו של מוק כנתין אויב את ההאשמה ב"עקשנות קצרת-רואי" מצד היגינסון ומנהל התזמורת צ'ארלס א. אליס בשאלת ההמנון.
מסירותו הנלהבת של היגינסון לנושא ההשכלה, שאינה נקייה מהתנשאות מסוימת, באה לביטוי בדברים הבאים:
לפני 1913, הצטרף היגינסון לפעולות "הליגה להגבלת ההגירה", שתמכה במבחני קריאה וכתיבה להגבלת הגירה. הימנעות הליגה מקטגוריות וממכסות גזעניות בעליל, שימשה רק מסווה לדעות הקדומות שביסוד התנגדותם למהגרים מארצות דרום אירופה ומזרח אירופה.
בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 תרם היגינסון סכומים ניכרים לאוניברסיטת הרווארד למטרות שונות, בהן כיסוי שכר הלימוד והוצאות המחיה לסטודנטים מסין, תוכנית שעמדה בסתירה מסוימת למדיניות האמריקאית של שלילת הגירה מסין באותן שנים.
היגינסון היה פעיל מאוד בקידום השכלה איכותית לאזרחים בכל המקצועות. ב-1891 ייסד את בית ספר מוריסון לגברים צעירים, והיה חבר במועצת הנאמנים של בית ספר מידלסקס. מעונות היגינסון קרויים על שמו.
היגינסון נטה להתייחס בקוצר רוח לפוליטיקאים. הוא התנגד להתקפותיו של תאודור רוזוולט על עסקים גדולים וקרא לו לחדול מדבריו הקשים על תאגידים וקפיטליסטים. הוא לא היסס להשמיע באוזני וודרו וילסון את דעתו על התנהלותו במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1903 היה מראשוני המצדדים בלוחיות רישוי לרכב ממונע, כיוון שכעס על נהגים שנסעו במהירות מופרזת ליד בית הקיץ שלו באיפסוויץ', מסצ'וסטס, תוך ניצול אלמוניותם.
ב-25 בינואר 1915 היה היגינסון שותף לשיחת הטלפון הטרנס-קונטיננטלית הראשונה עם תומאס ווטסון, אלכסנדר גרהם בל, תיאודור וייל ווודרו וילסון. הטלפון ששימש את היגינסון מוצג עכשיו במוזעיאון ספארק להמצאות חשמליות.
הנרי לי היגינסון מת ב-14 בנובמבר 1919 ונקבר בבית הקברות מאונט אובורן בקיימברידג' (מסצ'וסטס).
יאיר מרטון
יאיר מרטון (נולד ב-15 ביולי 1975) הוא בעל משרד ליחסי ציבור וחברה להדרכת לחימה ודוגמן עבר ישראלי.
ביוגרפיה
מרטון גדל בראשון לציון ולמד בגימנסיה הריאלית. החל לעסוק בדוגמנות בגיל 14 בקמפיין לתכשיר השיער "סאן אין". הוא עבד במספר בירות אופנה, כגון ניו יורק ומילאנו, בין המותגים הבינלאומיים שדגמן עבורם נמנים קלווין קליין ופייר קרדן.
ב-2004 הופיע בקמפיין של חברת סמסונג שעלה בשלטי חוצות. ב-2008 הופיע בקמפיין של חברת האופנה "Jet".
מרטון שירת ביחידת לוטר, סיים תואר בפסיכולוגיה בשלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל, והוא גם בעל תעודת גישור. שימש כמדריך לחימה ויועץ בסדרה פאודה, כיועץ תקשורת וכיועץ פרלמנטרי בכנסת של חברי הכנסת יואל חסון, זאב בילסקי ורונית תירוש.
נשוי לשירלי, אב לשניים וגר בפתח תקווה.
טוביה רביב
טוביה רביב (21 באוגוסט 1934 – 24 בינואר 2023) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, ששימש כמפקד חטיבה 600 במלחמת יום הכיפורים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 עסק בחילוץ יהודי יוגוסלביה במהלך מלחמת האזרחים ביוגוסלביה.
ביוגרפיה
בפעולת כראמה פיקד על גדוד 268 שהיה חלק מצוות הקרב של חטיבת הצנחנים 80, בפיקוד רפאל איתן. הכוח עליו פיקד בפעולה פעל באזור גשר דמיה, הסתבך בשקיעת כלים בנתיב ההתקדמות, היה נתון תחת אש במשך שעות רבות וסבל אבדות.
שימש סגן מפקד חטיבה 8, בספטמבר 1968 שימש סגן מפקד במבצע רביב, ב-1970 מונה לסגן מפקד חטיבה 401, ב-1971 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה להקים את חטיבה 600, עמה נלחם במלחמת יום הכיפורים. החטיבה פעלה תחת אוגדה 143 בפיקוד אריאל שרון. החטיבה נטלה חלק בקרבות באזור החווה הסינית; הן בתחילת המלחמה בקרבות באזור רכס "חמדיה" והן בזמן מבצע אבירי לב וספגה אבדות כבדות.
לאחר המלחמה שיקם את החטיבה, וב-1974 מונה למדריך בתחום השריון במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בשנים 1975 עד 1978 שירת כנספח צבאי בטורקיה. השתחרר משירות הקבע ב-1979.
בשנות ה-90 שימש רביב כראש משלחת הסוכנות היהודית להונגריה וליוגוסלביה והיה לו תפקיד מרכזי בחילוצם של יהודי יוגוסלביה בזמן מלחמת האזרחים שהתרחשה בה. הוא פרסם ספר בשם: "היוגוסלבים האחרונים" שמתעד את מבצע החילוץ.
בשנות ה-80 ניהל את סניף אשקלון של המשביר לצרכן.
נפטר ב-24 בינואר 2023.
דוד טברסקי (ירושלים)
רבי דוד טברסקי (נולד בכ"ה בחשוון ה'תשי"ג, נובמבר 1952) הוא האדמו"ר הנוכחי מרחמסטריווקא בישראל.
תולדותיו
נולד בירושלים לרבי ישראל מרדכי ולשרה גרינא בת הרב אלכסנדר אורי (בעל תשובה חסיד רחמסטריווקא, צאצא של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב). גדל בצל זקנו רבי יוחנן, שימשו, וישן בביתו. למד בישיבת עץ חיים.
בי"ח בסיוון ה'תשל"ב (מאי 1972), נישא לבתו של רבי משה ניישלאס, רב שיכון סקווירא. בשנים הראשונות לאחר נישואיו גר בשיכון סקווירא.
לאחר שאביו נפטר בשנת ה'תשס"ד, סירב רבי דוד להתמנות לאדמו"ר, והציע לחסידי אביו שיקבלו את מרות דודו רבי חי יצחק, המכהן כאדמו"ר בארצות הברית, או שימנו לאדמו"ר את אחיו הרב נחמן יוסף. בסופו של דבר קיבל על עצמו את התפקיד בהוראת דודו.
מהנהגותיו
רבי דוד הוא תלמיד של רבי משה אריה פריינד, שהיה חסיד סאטמר, ובדעותיו נוטה לדעותיו של רבו. בשונה מאביו, אינו מורה להשתתף בבחירות בנימוק שאינו רוצה להתערב בפוליטיקה. הורה למוסדותיו להפסיק ליטול כסף מתקציבי מדינת ישראל.
נהג לערוך טישים ביחד עם דודו רבי חי יצחק, האדמו"ר מרחמסטריווקה בארצות הברית.
צאצאיו
לרבי דוד שתי בנות, שנולדו לו לאחר שנות ציפייה ארוכות. הן נישאו לחתניו:
בית רבינסקי
בית רבינסקי הוא בניין מגורים בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) הנמצא בלב תל אביב ומהווה את אחד המבנים הידועים של העיר הלבנה ואבן דרך חשובה בהתפתחות האדריכלות הישראלית. המבנה הממוקם בפינת הרחובות הגלבוע ושינקין, בסמוך לשדרות רוטשילד בתל אביב.
היסטוריה
המבנה, המהווה את אחת הדוגמאות הטובות ביותר של הסגנון הבינלאומי, הוא, ככל הנראה, המבנה היחיד בתל אביב שתוכנן על ידי לוציאן קורנגולד (קורנגולד עלה לישראל מוורשה שבפולין, והתגורר בתל אביב בין השנים 1933–1935).
המבנה מורכב משלושה גושים - שני הקדמיים מלבניים, והאחורי, בצורת ח'רטום של אוניה. מאפיינים נוספים של הסגנון הבינלאומי המצויים במבנה הם החלונות המעוגלים דמויי חלונות אונייה, המרפסות הרבות, שבהם פתחי אוורור, בניית המבנה על עמודים, וכן מוטות הבטון המשמשים להצללת המרפסות ושטחי הגג (אשר נועד להיות שטח ציבורי של דיירי הבית).
במבנה צולם המערכון "מגדלור" של החמישייה הקאמרית.
הסכם הנישואין באסלאם
קשר הנישואין באסלאם נוצר אך ורק באמצעות הסכם הנישואין. ההגדרה המקובלת להסכם כאמור היא "הסכם הנכרת על סמך הצעה בעלת נוסח מסוים וקיבול הולם, באותו מעמד, בין גבר לאשה המותרים בחיתון זה לזה, בנוכחות שני עדים, ועניינו התרת ההנאה המינית ההדדית ביניהם". הסכם הנישואין באסלאם הוא הסכם אסלאמי. זהו חוזה פורמלי, מחייב הנחשב לחלק בלתי נפרד מהנישואין האסלאמיים, ומתאר את הזכויות והאחריות של החתן והכלה או של צדדים אחרים המעורבים בהליכי נישואין.
במדינת ישראל
על פי השריעה, הסכם נישואין אינו חייב להיות בכתב או להירשם במוסד כלשהו. אין צורך בנוכחות של גורם רשמי כלשהו, דתי או אזרחי, על מנת ליתן תוקף להסכם, ודי בצדדים ובשני עדים. עריכת הסכם נישואין בעזרת מסדר נישואין ורישום הנישואין במשרד הפנים הן פעולות שנעשות מכוח הוראתו של המחוקק המוסלמי המודרני ולצורכי מנהל בלבד. בעת עריכת הסכם הנישואין בישראל ממלא מסדר הנישואין טופס דו לשוני הקרוי בעברית: "חוזה נישואין" ובערבית "הסכם נישואין", והוא למעשה הסכם הנישואין הסטנדרטי המקובל. הטופס כולל פרטים אישיים של בני הזוג ופרטים נוספים לגבי הנישואין, המוהר על שני סוגיו ואופן תשלומו, פרטי החותמים על ההסכם (האיש, האישה, הוולי של האישה (משמעותו תפורט בהמשך), העדים ומסדר הנישואין) ותנאים מיוחדים של מי מבני הזוג, אם קיימים. סעיף התנאים המיוחדים מאפשר לכל אחד מבני הזוג לקבוע תנאים ספציפיים, כגון: קביעת מקום מגורים ספציפי, ביעה, כי אקט הגירושין יהיה בידי האישה (בנוסף לאיש או באופן בלעדי), קביעות רכושיות שונות, ועוד.
דרכי התרת הנישואין על פי השריעה
קיימים מספר מסלולים להבאת הנישואין השרעיים לקיצם, ועילות רבות לסיום קשר הנישואין נתונות בידי האישה.
גירושין
כל עוד לא נקבע בהסכם הנישואין אחרת, הזכות לגירושין היא זכות בלעדית של הגבר. הפעלת הזכות אינה טעונה היתר מוקדם ממאן דהוא, ותוקפם של הגירושין אינו תלוי באשרור או החלטה שיפוטית אחרת (וזאת כל עוד הם עומדים בתנאים הכלליים הקבועים בשריעה לגירושין תקפים). מאידך גיסא, רשאית האישה להתנות בהסכם הנישואין, ואף בהסכם מאוחר יותר, כי גם לה תוקנה זכות זו, ומשהוסכם כך, הרי שמדובר בתנאי תקף לכל דבר ועניין. תנאי כזה נהוג להתנות בנישואי אזרחיות מקומיות עם מוסלמים בעלי אזרחות זרה.
בכל מקרה, בני הזוג רשאים תמיד להתגרש בהסכמה.
התרת נישואין עקב מום מיני של הבעל שאינו מאפשר התייחדות
גילתה אישה לאחר נישואיה, כי בעלה סובל ממום או בעיה המונעים קיומם של יחסי אישות מלאים, היא זכאית לפנות לבית הדין ולבקש התרת נישואיה, וזאת בכפוף לתנאים שלהלן: ראשית - היא עצמה אינה בעלת מום דומה. שנית - המום התקיים טרם הנישואין והיא לא ידעה על קיומו, או, היה והמום נוצר לאחר הנישואין, היא לא השלימה עם קיומו. מצא בית הדין, כי מדובר במום חשוך מרפא, כגון שהבעל חסר איבר מין, יורה על התרת הנישואין מיד. היה ונמצא, כי מדובר בליקוי שניתן לרפאו, יקצוב בית הדין לבעל שנה כדי להתרפא ולהחלים ממומו. היה והבעל לא נרפא מהליקוי והאישה עומדת על תביעתה להתרת הנישואין, יתיר בית הדין את הנישואין.
התרת נישואין עקב מום גופני אחר או מחלת נפש
לקה הבעל לאחר הנישואין במום גופני המקשה על האישה להמשיך לחיות עמו בלא שייגרם לה נזק (כגון שלקה במחלה מידבקת), או שלקה במחלת נפש, זכאית האישה לדרוש מבית הדין כי יתיר את נישואיה. היה הליקוי ניתן לריפוי, תינתן לבעל הזדמנות להחלמה במשך שנה, ואם לא כן, יתיר בית הדין את הנישואין.
התרת קשר הנישואין עקב היעדרות הבעל או היעלמותו
על פי השריעה חב הבעל במזונות אשתו, גם אם הוא עני ואף אם היא עשירה, לכן, היעלמות ארוכה של הבעל ללא הבטחת מזונותיה של האישה, מקנה לה את הזכות לדרוש את התרת קשר הנישואין. תביעה כאמור תומצא לבעל באמצעות פרסום בעיתון יומי ועל האישה להוכיח את טענתה בדבר היעלמותו של בעלה (למשל על ידי העדת שניים מבין שכניה). בית הדין יורה על נקיטת אמצעים הולמים בניסיון לאתר את הבעל. סוג והיקף ניסיונות איתור אלה אינם קבועים בחוק, וייתכנו הבדלי גישות בין הקאדים השונים. עם זאת, בבתי הדין השרעיים השתרש נוהג לפיו ממנה בית הדין שני גברים ("מותחרין"), שיהיו ברוב המקרים תושבי אותו אזור בו התגורר הבעל או משפחתו עובר להיעלמותו, וקוצב להם זמן (כחודש ימים) לנסות לאתר את הבעל. אותר האיש, תידחה תביעתה של האישה. לא אותר, חרף מאמצי ה"מותחרין", יורה בית הדין על התרת הנישואין.
במקרה אחד קבע בית הדין השרעי לערעורים, כי אין להסתפק בעבודת המותחרין, אלא שעל בית הדין הדן בתיק לנסות בנוסף לאתר את הבעל דרך פניה למוסדות המדינה השונים, כמו המשטרה, שירות בתי הסוהר ומשרד הפנים.
יתרה מזו, גם אם הותיר הבעל הנעדר מזונות לאשתו - בכסף או בצורת רכוש בר מימוש - עדיין רשאית היא לבקש את התרת נישואיה, בשל עצם ההיעדרות. גם לעניין זה המחוקק מבחין בין שני מצבים: הייתה היעלמות הבעל בנסיבות אסון, כגון במסגרת מלחמה עם האויב, או עקב אסון טבע, כגון צונאמי, רעידת אדמה וכו', יורה בית הדין, לבקשת האישה, על התרת הנישואין בחלוף שנה מסיום המלחמה וחילופי השבויים בין הצדדים, או מסיום פעולות האיתור לאחר האסון. אולם, אם הייתה ההיעלמות בנסיבות טבעיות - כגון שהבעל נסע לארץ זרה לצורכי מסחר, לימודים וכו' וניסיונות איתורו כפי שהורה עליהם בית הדין לא הניבו תוצאות, יורה בית הדין על התרת הנישואין רק בחלוף ארבע שנים מיום סיומם של ניסיונות האיתור.
התרת נישואין עקב מאסרו של הבעל
מאסרו של בעל מהווה עילה מוכרת לתביעת אישה להתרת נישואיה וזאת לגישת שתי האסכולות – המלאקית והחנבלית. אלא שעילה זו אינה מופיעה בחוק וגם לא ב"כתאב אלאחכאם". חרף זאת, בתי הדין השרעיים בארץ אימצו בסוגיה זו את גישת האסכולות המאלקית והחנבלית כאמור לעיל. כך שאם הבעל, נשפט ונגזר דינו בגזר דין סופי לארבע שנות מאסר ומעלה, תוכל אשתו לפנות בתביעה להתרת נישואיה. ואולם, בית הדין לא יתיר את הנישואין אלא לאחר חלוף שנה מיום שהחל הבעל לרצות את עונשו.
התרת נישואין עקב סכסוך שנתגלע בין בני הזוג
הרוב המכריע של מקרי התרת הנישואין של מוסלמים בישראל מבוסס על עילה זו, הנקובה בסעיף 130 לחוק, הלקוח מהאסכולה המאלקית ומבוסס על פסוק 35 מסורת אלנסאא שבקוראן (פרשת הנשים). הסעיף מורה כדלקמן:
"אם פרצו בין בני הזוג מריבות וחילוקי דעות, ופנה אחד מהם אל השופט,  ימנה השופט בורר אחד ממשפחת הבעל ובורר אחר ממשפחת האישה. לא נמצאו בוררים מבני המשפחות, או שאינם בעלי התכונות הנדרשות, ימנה השופט בוררים מתאימים שלא מבני המשפחות. מושב - משפחה בהרכב כזה יקשיב לתלונות הצדדים וטענותיהם וישתדל כמיטב יכולתו להביאם לידי התפייסות. לא התאפשרה התפייסות, ונמצא כי הבעל הוא האשם, יורו הבוררים על התרת קשר הנישואין. נמצאה האישה אשמה, יבטלו הבוררים גם את זכותה על המוהר כולו או מקצתו. לא הסכימו הבוררים ביניהם, ימנה השופט שני בוררים אחרים מבני המשפחות בעלי התכונות הנדרשות, או בורר שלישי שלא מבני המשפחות. החלטת אלה תהיה סופית ובלתי ניתנת לערעור".
כפי שראינו לעיל, המחוקק השרעי (העות'מאני) ייחד את הזכות להתרת הנישואין בעילות שנסקרו לעיל לאישה בלבד, וזאת מתוך הכרה בזכות השרעית המוקנית על פי הקוראן לבעל בלבד לגרש את אשתו. הואיל והמחוקק הישראלי נטל מהבעל את הזכות האמורה באוסרו גירושין בעל כורחה של האישה (סע' 181 לחוק העונשין, תשל"ז – 1977), לא נותרה בפני גבר מוסלמי בישראל כל דרך, שרעית או חוקית, להתיר את נישואיו מלבד זו הקבועה בסעיף 130 לחוק. מבחינתן של הנשים, מתווה הסעיף דרך קלה יחסית להתרת קשר הנישואין, מפני שמדובר למעשה במעין "סעיף סל", אליו ניתן להכניס כמעט הכול. סביב עילה זו נכתבה במרוצת השנים, פסיקה ענפה ביותר של בתי הדין השרעיים.
מעשה במעשה
מעשה במעשה (באנגלית: Once On A Time) הוא סיפור ילדים שכתב הסופר הבריטי אלן אלכסנדר מילן.
רקע
הספר נכתב בשנת 1917 בעקבות השתתפותו של מילן במלחמת העולם הראשונה, שבה נפצע קשה. לאחר פציעתו בצרפת, שהה בבית חולים בו חיבר את הספר שנועד להראות עד כמה מגוחכת ומיותרת היא המלחמה. הספר כתוב בצורת אגדת ילדים, אולם מדובר בתיאור אירוני של הפוליטיקאים והמנהיגים של אירופה בראשית המאה ה-20. שמו של הספר הוא משחק מילים על המונח "Once Upon A Time" ("היה היה" או "לפני הרבה שנים"), הפותח באופן מסורתי אגדות ילדים בשפה האנגלית.
עלילה
הספר עוקב אחר המלחמה בין ממלכת אורליה (בראשות המלך פֶּאָליז, במקור Merriwig) לבין ממלכת ברודיה הסמוכה, הפורצת משום שמלך ברודיה מנסה את מגפי הריחוף החדשים שלו וחולף מעל ראשו של פאליז בעוד זה אוכל ארוחת בוקר. פאליז מורה לחייליו לירות במלך ברודיה, ופוגע בשפמו, דבר המביא להכרזת מלחמה. הספר מסופר לכאורה על ידי המחבר, המשתמש (תוך ביקורת) בכתבי ההיסטוריון רוג'ר צפדינתשוק (במקור: Roger Scurvilegs).
במלך מאוהבת הרוזנת נָאוָרַעַל (במקור: Belvane), המנסה בהיעדרו של המלך להדיח את בתו, הנסיכה יקינתון. יקינתון מזעיקה לעזרה את הנסיך אַתָתְצֶה מארץ קֶדֶם, המגיע בלוויית רעו, הדוכס כִּתרון. הנסיך, טיפוס נפוח וזחוח, אכן מגיע - אולם הרוזנת נאורעל הופכת אותו ליצור שהוא מזיגה של ארנב, כבש ואריה. הנסיכה מצליחה להדוף את מזימת הרוזנת בעזרת כתרון והמשרתת שלה כַּש, והמלך מנצח במלחמה בכך שהוא מגלח בלילה את שפמו של מלך ברודיה.
תרגומים
הספר תורגם לעברית בשנת 1970 על ידי ראובן בן יוסף והוצא לאור בהוצאת מסדה, בשנית בשנת 1998 בהוצאת מודן ובשלישית בשנת 2009 בתרגומה של כרמית גיא בהוצאת כתר בשם "היה היה פעם".
מלוח'יה
מלוח'יה היא מאכל המורכב מנזיד עלים צעירים של מלוכיה נאכלת וסוגים משתנים של בשר. בדרך כלל מוגשת מלוח'יה מלווה באורז לבן. מקורה במצרים שם היא נחשבת ל"מאכל לאומי" והיא מוכרת גם בישראל במטבחם של יהודים יוצאי מצרים.
את המאכל מתקינים מעלים צעירים של מלוכיה נאכלת שהופרדו מגבעוליהם ונרחצו. את העלים קוצצים בעזרת סכין קמורה בעלת שתי ידיות עץ המכונה "מח'ראטה" ומוסיפים לסיר שבושל בו בשר כגון עוף, בקר, כבש, ארנבת או סוגי בשר אחרים. המרק כולל גם תערובת תבלינים שטוגנה בנפרד המכונה "תקלייה" (מבוטא: תַאְלִיַיה. כוללת בדרך כלל שום כתוש וזרעי כוסברה טחונים).
העיסוק הרב סביב הכנת המלוח'יה ומראהו הרירי והירוק של המאכל המוכן יצרו סביבה פולקלור משל עצמה הניכר בסיפורים ובמעשיות על הכנתה ועל תגובתם הראשונה של אלו שהמאכל זר להם.
היסטוריה
מלוח'יה (מערבית: ملوخي) הוא שיבוש של המונח הערבי "מלוּכּי" (ملوكي של המלכים) המתאר את יחוסו המוזר של המאכל הנחשב לתאווה הראויה למלכים ובאותה עת גם מזון העניים, שכן הצמח ממנו מורכב המאכל צומח בר ואין קושי ללקטו בעונה.
אזכורים ראשונים למאכלים עשויים מלוכיה נאכלת נמצאים כבר בספר איוב תחת השם תָּפֵל עם ציון חוסר התוחלת באכילתה ללא תבלינים, שכן אז חסרה היא טעם:, ואולי היא גם החָצִיר ממצרים שהתגעגעו אליו בני ישראל מעת שיצאו ממצרים.
ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי (المقريزى, 1364 - 1442) תיאר כיצד בשנת 1004 (395 ללוח המוסלמי) אסר הח'ליף אל-חאכם באמר אללה אכילת מלוח'יה מכיוון שזו הייתה אהובה על אויבה הגדול של השיעה, מועאויה בן אבי סופיאן, מייסדה של שושלת בית אומיה. אלו שנתפסו אוכלים מלוח'יה הולקו והוצעדו לראווה ברחובות. אכילת מלוח'יה הותרה מחדש רק לאחר 23 שנים, בשנת 418 ללוח המוסלמי. מכיוון שדרוזים מקדשים את אל-חאכם באמר אללה, אכילה מלוח'יה בקרבם אסורה עד עצם היום הזה.