cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסון הנגמ"שים
אסון הנגמ"ש השני
דחפורי D9 משוריינים של צה"ל הקימו סוללות עפר סביב האזור שבו ארעה התקרית כדי להגן על הסורקים והרסו בתים מהם נורתה אש אל עבר כוחות החילוץ. לטענת "בצלם", בפעולה זו הרס צה"ל כ-116 בתים. חיילים מחטיבת גולני הגיעו למקום בנגמ"שים כבדים מדגם אכזרית. חיילי קורס מ"כים הוקפצו למקום על מנת לסרוק ידנית את השטח יחד עם אנשי הרבנות הצבאית ויחידת הקבורה המטכ"לית על מנת לזהות את הגופות ולהביאן לקבורה. תמונות החיילים המחפשים בחול בידיהם בכריעה על ארבע עוררו תגובות נרגשות. התומכים ראו בפעולה זו אות ומופת לערכיות של צה"ל ולמחויבותו לחייליו, ואילו המתנגדים ראו בכך סיכון מיותר של חיילים.
במהלך מבצע החילוץ נהרגו עוד שני חיילים שאבטחו את האזור: סמ"ר רותם אדם וסמ"ר אלכסיי חייט. צוות של החיילים ביצע פעולות אבטחה מתוך בית שצפה על האירוע ובתוכו משפחה פלסטינית. אחד מחיילי הצוות בבית, סמ"ר רותם אדם, נפגע מירי צלף ונהרג. עם היוודע האירוע התקרב לבית נגמ"חון ובו המ"פ שפיקד על הצוות לצורך ביצוע חילוץ. החילוץ בוצע תחת אש ובמהלכו נפצעו שני מחלצים וחייל נוסף נהרג - סמ"ר אלכסיי חייט. נהג הנגמח"ון, שסירב לפקודת המ"פ להישאר בכלי הממוגן, יצא לחלץ את הפצועים ועוטר בצל"ש לאחר המבצע. ההרוגים והפצועים היו כולם מפלחו"ד צבר, פלוגה שאיבדה רק זמן קצר לפני כן את מפקדיה, ו, במהלך תקרית עם מחבלים על ציר כיסופים.
במישור הצבאי
בעקבות התקרית בציר פילדלפי יצא צה"ל למבצע ברפיח שכונה "קשת בענן" ומטרתו הייתה פגיעה בתשתיות הטרור בגזרה. במבצע נהרגו 54 פלסטינים, מהם 40 מחבלים, ולא נגרמו אבדות לחיילי צה"ל.
האירועים הובילו גם לשינויים ארגוניים בצה"ל. צוות המנהרות של אוגדת עזה סופח ליהל"ם - יחידת העלית של חיל ההנדסה הקרבית. ביהל"ם נקרא הצוות פלגת סמו"ר ורמת ההכשרה והאמצעים שהוקצו לו עלתה במידה ניכרת. נגמ"שי ה-M-113 המיושנים הוצאו משירות ברצועת עזה וכוחות צה"ל במקום צוידו בנגמ"שים ממוגנים יותר מדגמי נגמחון, נקפדון ופומ"ה. בנוסף, תוגברה חטיבת גבעתי בגדודים מחטיבת גולני המצוידים בנגמ"ש הכבד אכזרית. במקביל החלו בצה"ל לפתח נגמ"ש כבד על בסיס תובת טנק מרכבה, נמ"ר (נגמ"ש מרכבה), וזה נכנס לשירות ניסיוני בגבעתי באמצע שנת 2005 ולשירות מבצעי בסוף 2008. חיל החימוש פיתח פתרונות חדשים להובלת חומרי נפץ. צה"ל ביצע עבודות מיגון וביצור נרחבות בציר פילדלפי על מנת להגביר את ביטחון החיילים השומרים עליו.
במישור הפוליטי
שני האירועים, שאירעו בסמיכות זה לזה, חידדו את שאלת הנוכחות הישראלית ברצועת עזה, במיוחד לאור תוכנית ההתנתקות שהציע ראש הממשלה אריאל שרון.
במוצאי שבת, 15 במאי נערכה, בכיכר רבין בתל אביב, הפגנת המונים מטעם "מטה הרוב" (המזוהה עם שלום עכשיו ומפלגות שמאל) שנערכה בסימן תמיכה ביציאה מעזה. ההפגנה תוכננה עוד לפני האסון, והוחלט שלא להיענות לבקשות לדחותה אלא לקיימה בטון מאופק. בהפגנה עצמה נכחו בין 100,000 ל-150,000 איש ונישאו בה נאומים שקראו לסגת מעזה ולהוציא ממנה את החיילים, כפי שנעשה ברצועת הביטחון בלבנון.
אנקש
אֲנַקֵשׁ הוא בלדה עברית ישראלית המבוססת על בלדה גרמנית, שנכתבה על ידי נתן אלתרמן, הולחנה על ידי סשה ארגוב והושרה על ידי אריק לביא. הבלדה עוסקת בזוגיות של פושע ונערה המתוארת כזונה, מה שגרם לכך שהיא נאסרה לשידור בישראל למשך תקופה.
היסטוריה
בשנת 1936 תרגם אלתרמן את "הבלדה על חנה קֶאש" (Die Ballade von der Hanna Cash), בלדה שכתב ברטולט ברכט בשנת 1924 ומתארת את הזוגיות של הנערה חנה קאש והבריון ג'קי קֶנט, שהתחתנו וחיו חיי עוני בבריטניה במשך חמישים שנה. התרגום של אלתרמן היה שונה מהבלדה המקורית בכך שהוא תיאר את הנערה כ-"זונה מזונות הרחוב" החיה חיי סבל, ואת קנט כפושע המוצא להורג, ומבקש כבקשה אחרונה לראות את אשתו. כאשר היא קרֵבה אליו, הוא הורג אותה במכת אגרוף.
אלתרמן תרגם את השיר עבור תיאטרון "תיבת נח" בחיפה, ובמקור הולחן לו לחן שלא הוקלט ולא השתמר.
בשנת 1958 הביא גרשון פלוטקין את השיר לאריק לביא, שביקש מסשה ארגוב, לכאורה ללא ידיעתו של אלתרמן, להלחין לחן חדש לשיר. ארגוב הלחין לחן קודר, יחד עם שינוי שמותיהם של האנה קאש וג'קי קנט – לאנקש והאנס. כמו כן, בגרסה זו, מקום ההתרחשות של הבלדה הוא גרמניה. לביא הופיע עם השיר במועדון התיאטרון ואף הקליט אותו, כשהליווי בפסנתר בהקלטה הוא של אדוארד אולארצ'יק.
קיים תרגום נוסף של השיר המקורי של ברטולד ברכט, על ידי בנימין הרשב ששמר על השמות המקוריים
עלילת הבלדה
השיר מתואר כשיר ערש אותו שרים לילד, המכונה בו "עוללי המתוק". הוא מגולל את סיפורה של נערת המצוקה אנקש, העוסקת לפרנסתה בזנות. היא והנס הבריון, המתואר כבעל אגרופים וכסכינאי, מתאהבים בבאר ומתחתנים. לאחר החתונה הנס מכה אותה, בעוד היא ממשיכה לאהוב אותו. בסופו של דבר הנס הפושע נלקח בידי אנשי החוק, מה שגורם לאנקש לבכות לראשונה בחייה. כאשר הנס מובל להוצאה להורג בגרדום, הוא מבקש כבקשה אחרונה לראות את אשתו, תוך שהוא אומר כי ילטפה "לטיפה חזקה מתמיד". כשאנקש קרבה אליו, הוא מוחץ את ראשה למוות במכת אגרוף.
הצנזורה
לאחר הקלטת השיר ושידורו בקול ישראל, הוא נאסר לשידור מכיוון שהכיל את המילה "זונה". באותה תקופה נאסר לשידור, מטעמים ביטחוניים, גם השיר "הסלע האדום", שבוצע גם הוא על ידי לביא.
בעקבות זאת פורסם בשבועון "העולם הזה" מאמר שהכיל ביקורת כלפי הצנזורה, ובו נכתב:
מגומדלי מגומדוב
ביוגרפיה
מגומדוב נולד בכפר לוואשי שבדאגסטן שברוסיה הסובייטית, כבן למיעוט הדרגיני, עם צפון מזרח קווקזי שמאמין באסלאם, המהווה את המיעוט האתני השני בגודלו בדאגסטן. בשנת 1949 סיים את בית הספר התיכון, והחל לעבוד כמורה. לאחר מכן סיים את הסמינר למורים של דאגסטן, ועבד במשרות הוראה וניהול שונות במערכת החינוך הדאגסטנית. בשנת 1957 החל לעבוד בקולחוז, ולהתמחות בחקלאות. בשנת 1968 סיים לימודי חקלאות בהתכתבות במכון החקלאי של דאגסטן. במקביל התקדם בשורות המפלגה הקומוניסטית, וקיבל שורה של משרות מנהליות. בין ינואר 1979 למאי 1983 שימש כסגן יושב ראש מועצת השרים של הרפובליקה הסובייטית של דאגסטן, ומ-1983 כיושב ראש המועצה. בשנת 1987 נבחר לנשיא המועצה העליונה של הרפובליקה הסובייטית של דאגסטן.
לאחר התפרקות ברית המועצות היה מגומדוב לאחד המנהיגים הסובייטים הבכירים היחידים ששמרו על עמדתם גם במבנה המדיני החדש. הוא הצליח לתמרן במבנים הפוליטיים החדשים שנוצרו במהלך פירוק ברית המועצות, ולהשיג לעצמו כוח פוליטי, שהבטיח את המשך שליטתו. מגומדוב טען כי על דאגסטן להישאר חלק מן הפדרציה הרוסית ודיבר כנגד גופים בדלנים שדרשו את פרישתה של דאגסטן, בדומה לצ'צ'ניה השכנה.
בשנת 1994 קיבלה דאגסטן חוקה, ולפיה היה לראש הרשות המבצעת גוף קולקטיבי בן 14 חברים, המורכב מנציגי העמים השונים המאכלסים את דאגסטן, שכונה "מועצת המדינה". בראש המועצה הועמד מגומדוב. מגומדוב הנהיג את דאגסטן בשנות העצמאות הראשונות, דרך משברים כמלחמת צ'צ'ניה הראשונה ומלחמת צ'צ'ניה השנייה. על אף שלא שימש בתפקיד "נשיא", ולכאורה היה חלק מגוף קולקטיבי, היה מגומדוב האיש החזק בדאגסטן. אחת מדרישות הקיצונים הצ'צ'נים שפלשו לדאגסטן בשנת 1999 באירוע שהצית את מלחמת צ'צ'ניה השנייה הייתה סילוקו של מגומדוב, שנחשב ל"פרו רוסי". במהלך השנים שמר מגומדוב על יחסים תקינים עם רוסיה, ועם נשיאיה בוריס ילצין וולדימיר פוטין.
על אף שחוקת דאגסטן מנעה ממנו לכהן יותר משתי תקופות כהונה רצופות בתפקיד יושב ראש מועצת המדינה, ועל אף שחלק מההסדר שהביא לבחירתו של מגומדוב, הדרגיני, לתפקיד הרם במדינה, היה ההבנה כי יפרוש מן התפקיד לאחר תקופה קצובה, ויעבירו לאווארי מוחו אלייב, דאג מגומדוב בשנת 1998 לבצע שינוי בחוקה שאיפשר בחירתו לקדנציה נוספת. שינוי נוסף ברוח זאת התקבל בשנת 2001 לקראת תום תקופת כהונתו השנייה, על מנת לאפשר לו לכהן בתפקיד ארבע שנים נוספות. במהלך תקופות כהונה אלו ניסה מגומדוב לשנות את חוקת דאגסטן כך שתכלול תפקיד של נשיא, אך שלושה משאלי עם בשאלה זו קבעו כנגד דעתו.
בשנת 2003 קיבלה דאגסטן חוקה חדשה, שקבעה כי את מועצת המדינה יחליף נשיא, כראש הרשות המבצעת, אך חילופים אלו ייעשו בשנת 2006 לאחר תום תקופת כהונת מועצת המדינה. עם זאת, לאחר תום תקופת כהונה זו, פרש מגומדוב בן ה-76 מן הפוליטיקה, ואת משרת הנשיא קיבל מוחו אלייב, יושב ראש הפרלמנט הדאגסטני, שהיה מועמדו של ולדימיר פוטין לתפקיד.
מגומדוב היה נשוי, ולו שישה ילדים. בנו הבכור, מגומדסלאם מגומדוב, החליף את אלייב בתפקיד יושב ראש הפרלמנט הדאגסטני, לאחר פרישתו של מגומדוב והחלפתו בידי אלייב. מגומדוב הבן שימש בתפקיד כשנה.
מעבר לים
מעבר לים הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של יעקב גולדווסר, שיצא לאקרנים בשנת 1991. הסרט הוא דרמה משפחתית העוסקת ביחס של ניצולי השואה לישראל בראשית ימיה ובהתלבטות האם להישאר בארץ או להגר ממנה, כפי שהם נראים דרך עיניו של ילד.
הפקה והפצה
את התסריט כתב חיים מרין, שהיה זה הסרט השלישי שביים יעקב גולדווסר על פי תסריט שכתב. התסריט הושלם כבר בשנת 1986, אך קשיים בגיוס משקיעים דחו את הפקתו מספר שנים. הסרט הופק לבסוף בסיוע הקרן לעידוד סרטי איכות ותקציב נוסף שסיפקה הטלוויזיה הישראלית. העלילה מבוססת במעט על הביוגרפיה של גולדווסר, שבגיל 12 היגר עם הוריו לאוסטרליה, אך הם חזרו לאחר שנה. את הסרט צילם צלם הקולנוע דוד גורפינקל בקיבוץ ניר אליהו.
הסרט גרף את הרוב המוחלט של פרסי אופיר לשנת 1991, בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (יעקב גולדווסר), השחקן הראשי (אריה מוסקונה), השחקנית הראשית (דפנה רכטר), שחקנית המשנה (מילי אביטל), התסריט (חיים מרין), העריכה (ענת לוברסקי), העיצוב האמנותי (עמנואל עמרמי) והמלחין (שלמה גרוניך). הסרט גם נבחר כמועמד ישראלי לפרס האוסקר לסרט הזר.
פתיחה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
משה אבן עזרא
רבי מֹשֶׁה אִבְּן עֶזְרָא (רמב"ע; ד'תתט"ו, 1055 – ד'תת"ק, 1140 בערך), היה משורר, פייטן ופילוסוף בתור הזהב של יהדות ספרד, נחשב לאחד מגדולי המשוררים היהודים.
תולדות חיים
נולד בעיר בגרנדה, בין השנים 1055–1060, למשפחה מיוחסת שראשיה היו מיושבי ירושלים. אביו, רבי יעקב אבן עזרא, היה מחשובי הקהילה היהודית, שר בממשלת המלך חבוס, ועשיר גדול. יצחק, יהודה ויוסף, שלושת אחיו של ר' משה אבן עזרא, נודעו בחכמתם ובעושרם, ושימשו כשרים. רבי משה, הבן השני, למד תורה מפי אחיו הגדול יצחק, ואחר כך למד תורה בישיבת לוסנה אצל רבי יצחק אבן גיאת, עליו כתב: "מפי הרב הזה שמעתי תורה וממנו למדתי, ומה שיצא מעטי הוא רק כטפה מן הים הגדול". כן רכש השכלה נרחבת בתחומי הפילוסופיה והספרות הערבית.
לאחר שהשלים את לימודיו בלוסנה, שב לגרנדה, לסביבה של תרבות עניפה וידידי אמת וגנים מרהיבים, בתקופה של רווחה ואושר לעיר. אזי נחה עליו רוח השיר, ובהביטו על חמודות החיים ועל הדרת הטבע בעין טובה, חיבר שירים מלאי ששון והתפעלות מיפעת הבריאה וחמודות האהבה. במהירה נחשב לאחד מגדולי המשוררים בדורו, המצטיין בשלמות אמנותו ובדמיונו הכביר. רמב"ע היה בעל מעמד נכבד בקהילה היהודית ובעיני השלטון, וכ"ראש המשוררים" עמד בראש תחרויות המשוררים היוקרתיות.
שנות העמידה והזקנה של רמב"ע היו מלאות ייסורים. את קסטיליה החשיב לארץ חשכה ובערות של אנשים נעדרי עידון ותרבות ויושר. ידידיו המעטים שהיו לו שם מימי נערותו, יחד עם אחד מאחיו, התהפכו לשונאים ומיררו את חייו . אחד מבניו נפטר בגיל צעיר, ושאר בניו לעגו לו והתנכרו לו. במרוצת שנות חייו מתו אשתו, אחיו, בת אחיו, בניו, ורבים מידידיו שהיו פזורים במרחקים. נחמת-מה מצא בנדיבים שעזרו לו, ובחליפת מכתבים עם שניים מאחיו ועם משוררים שהוקירוהו.
רמב"ע חיבר הרבה פיוטים, ונודע בעבור סליחות שחיבר ככפרה על חטאי נעוריו. רבים מסליחותיו נכנסו למחזורים, מהם מפורסם במיוחד הפיוט "אל נורא עלילה", המושר עד היום לפני תפילת נעילה של יום הכיפורים, והפיוט רעה בשבטך המושר עד היום ביום ראש השנה, בעיקר בקהילות ספרדיות. על שם סליחותיו כונה "אל סלח".
רמב"ע חיבר בלשון ערבית יהודית את הספר הפילוסופי "ערוגת הבושם", שלבקשת חכמי לוניל תורגם לעברית על ידי רבי יהודה אלחריזי, ולא נותר מהתרגום אלא חלקים. מפורסם יותר חיבורו "ספר העיונים והדיונים" (כתאב אלמחאצרה ואלמדאכרה), ספר ביקורתי בו מסביר את השקפתו על חכמת השירה והמליצה, שתורגם לעברית בדורות האחרונים. שני הספרים משלימים זה את זה, הגותו של רמב"ע מפוזרת בהם, והינם גם מעין סיכום להישגים בפילוסופיה ובשירה של תור הזהב של יהדות ספרד.
במהלך הדורות שירי רבי משה אבן עזרא התחבבו הן על ההמונים והן על המשוררים שהעריכו במיוחד את שיריו בעבור מליצתו ונועם טעם מלאכתו. רבי יוסף אבן סהל כתב על שיריו: "הָעֵת יוּשַׁר - רֵיחַ זִכְרוֹ / מִמֶּרְחַקִּים מִטּוּב קָנֶה / כָּל עֵת נִשְׁנֶה לִקְרֹא אוֹתוֹ / חֶסֶד חָדָשׁ לוֹ יִשָּׁנֶה".
על-שמו רחוב "הסַלָּח" ברחביה, ירושלים.
הדיואן
הדיואן של רמב"ע כולל שירי יין וחשק, שירי שבח, שירי ידידות, שירי נהי, קינות, שירי חתונה, מכתמים, ושירי הגות ומוסר.
שירי היין והחשק חוברו בנעוריו בהשפעת אופנת זמנו, ובהם הרגשה חזקה ועדינה בהדר הטבע ויפעתו. לדוגמה, בשיר "כתנות פסים לבש הגן" הטבע מואנש והצמחים מולבשים בלבוש כהנים לתאר את הדרו (תוך רמיזות מקראיות ליציאתם לחירות של יוסף ושל יהויכין, ולחג הפסח כחג האביב):
משירי הידידות מפורסמים השירים שרמב"ע חיבר לרבי יהודה הלוי. שירי שבח חיבר לגדולי דורו, ולנדיבים שהיו ידידיו.
בשירי הנהי שופך את נפשו בתלונות על צרות הזמן ועל מצבו. לדוגמה, השיר "מליצתי דרשתייה ואינה":
בדיואן שני שירים ארוכים, השיר הפילוסופי (קס"ד בתים) "בשם אל אשר אמר" העשוי כמתכונת "כתר מלכות" מאת רבי שלמה אבן גבירול; והקינה "כתב נוחם שלחו אל אהוביו" (פ"ט בתים), שהשפיעו על שירים שחיבר רבי מאיר הלוי אבולעפיה.
ספר התרשיש
רמב"ע כתב בספר העיונים והדיונים, פרק שמיני, שער רביעי: "בעניין לשון נופל על לשון יש חיבור, שבו סודרו המילים הללו, הכולל יותר מאלף ומאתים בתים, שהמילים הדומות באות בסופי השורות, והם ערוכים בעשרה שערים על נושאים שונים. אני חיברתי את הספר הזה בימי שחרותי, כשכוחי היה רענן, והוא נמצא בידי הבריות הקוראים אותו 'ענק'. הספר ההוא יספיק לי, ואין לי שום צורך להביא ראיה שיש בכיכולתי לחבר שירים מן הסוג הזה". כלומר, מיצה את הנושא של לשון נופל על לשון בספרו.
ספר התרשיש, הנקרא גם ספר הענק, כולל אמרי-בינה בעשרה שערים, בכל שער חרוזים כמניין אבן מאבני החושן, סה"כ תרשיש (1210) חרוזים, כשבכל בית חרוזים הבנויים ממילים השוות בכתב ושונות בהוראתן (תגניס). מגמת הספר ללמד תבונה וצחות לשון . ב-1886 דוד גינצבורג הוציא לאור את ספר התרשיש עם ציונים למקורות מהמקרא, ותרגום לכותרות השערים שבערבית. המשורר וחוקר השירה שאול עבדאללה יוסף חיבר ביאור לספר התרשיש בשם "משבצות תרשיש". חיים בראדי חיבר ביאור בשם "עין התרשיש". ספר התרשיש מתאפיין בסגנון צח ויפה, בידיעת לשון מדוקדקת, ביפי אמנותו, ובחכמת חיים עשירה. הוא משקף את חיי החברה והרוח של יהודי גרנדה ושל קהילות יהודיות אחרות באנדלוסיה. להלן פירוט שערי הספר:
ושתי דוגמאות מהספר (עם פתרונים לפי משבצת התרשיש):
כתב שאול בן עבדאללה יוסף על ספר התרשיש: "המשורר פינה וסיקל דרך שירו, ועל ידי זה לימד דעת את המשוררים הבאים, לעשות כמעשהו, כי הפליא לעשות בחיבורו הנכבד הזה אשר אין על עפרו משלו במליצות מיוסדים על אדני השכל והתבונה אשר לא שיערום ראשונים, ובתת למליצות כתבי הקודש הוראות שונות, נפח נשמת רוח חיים באפם, ובהם הגיד כאשר היה עם לבבו; וכאשר עמד המשקל כנגדו כצר, השתמש בכל האמצעים אשר על פיהם מתפרשים כתבי הקודש... ובדרכים שונים אשר הקורא המשכיל ימצאם נפוצים על פני החיבור הזה".
שירי הקודש
רמב"ע חיבר מאות פיוטים הכוללים קדושתאות, פיוטים ל'נשמת', פיוטי 'יוצר' ('מאורות', 'אהבות', 'גאולות'), למתודה חטאתיו, סליחות, ותוכחות. רוב הפיוטים הם שירי סטרופיים בעלי פזמונים חוזרים (מענה חוזר) או בתים הנחתמים בפסוקים מהמקרא. להבדיל משירי החול המקושטים והמלוטשים מלאכת מחשבת; הפיוטים השתפכות נפש ישירה, וכתובים בלשון פשוטה המדברת ללבם של משכילים והמוני-עם כאחד. הפייטן כשליח ציבור משווע בתחנונים לסליחת־חטא ומביע ציפייה לגאולה. נושאי הפיוטים: גדולת הבורא, קידושו והילולו בפי דרי־מעלה ודרי־מטה. זיכרון יום המיתה, תשובה מחטאים, הבלות העולם הזה ואפסות האדם, ענות הגלות, זכות אבות, חביבותן של תורה ומצוות, גדולת גוי שומר־אמונים, גאולה.
כתב דוד רדנר: "רוח המשורר מלא מרגשות תם ואמונת אומן לא-להי הצבאות, והגיונותיו סובבים הולכים להטיף לקח טוב לבני אדם כי ינזרו מתענוגות החיים וממנעמיהם אשר בהבל יסודם, וישימו כל מעיינם לבחור בדרך הישר והטוב אשר הוא חיינו ואורך ימינו בארצות החיים, לכן עשו למו שירי תפילותיו יתד במקום נאמן בספרי תפילות ישראל, ביתר שאת בספרי התפילה ליהודים בספרד ובאפריקה".
ספר ערוגת הבושם
פעם רמב"ע ישב באספת אנשים חכמים ומשכילים בספרות, ששוחחו על אודות השימוש במילות לשון הקודש על דרך ההעברה ועל דרך האמת. כל אחד מן הנאספים דיבר על זה לפי דעתו והבנתו. ראש האספה ביקש מרמב"ע, שיאסוף ויסדר בחיבור את הדברים השייכים לעניין זה, עם כל היוצאים מן הכללים, כדי שיוכלו המתעסקים בתורה ובנביאים למצוא בו את כל הדוגמאות הנצרכות. זה היה המניע לחיבור ספרו "ערוגת הבושם".
ספר ערוגת הבושם, או בשמו המקורי "מאמר הגן בעניין הדברים המשליים והאמתיים", הוא ספר פילוסופיה יהודית בשבעה שערים, המשקף את העולם האינטלקטואלי של משכיל אנדלוסי בן זמנו. הספר נחלק לשני חלקים: חלק פילוסופי וחלק לקסיקוגרפי, העוסקים גם-יחד בתורת המטאפורה המקראית. החלק הפילוסופי עוסק בתאולוגיה, במטאפיזיקה, ובתורת הנפש, תוך ביאור פסוקים מהמקרא; חובר בהשפעת המעתזלה והנאו-אפלטוניות, ואינו מושפע מהפילוסופים הערבים האריסטוטלים. חלק זה קרוב ברוחו לספר "עולם הקטן" של רבי יוסף אבן צדיק. בחלק הלקסיקוגרפי (מעין מילון של מילים בלשון הקודש הקשורות לאדם וגופו, בהתאם לדעות שבחלק הפילוסופי ולסיווגים של הרפואה הערבית האריסטוטלית), יש עיסוק ארוך במלאכת הרטוריקה, תוך הגנה על ביטויי האנשה במקרא ובספרות הרבנית. חלק זה דומה לחלק הראשון של "מורה נבוכים", אלא ששני הספרים חוברו מתוך תפיסות שונות.
בספרו רמב"ע משתמש באמרים מחכמים רבים (כגון רס"ג, יצחק בן שלמה הישראלי, דונש בן תמים, רבי שלמה אבן גבירול, רבנו בחיי אבן פקודה, סוקרטס , אפלטון, אריסטו, פיתגורס, אמפדוקלס , אבוקרט (היפוקרטס), אל-כנדי, קוסטא אבן לוקא, אל-פאראבי , אנציקלופדיה של אחי הטוהר ). בשל צורתו האקלקטית נהגו בדורות האחרונים להעריכו כנעדר מקוריות. רק בשנים האחרונות החלו חוקרים לעמוד על חשיבותו.
הספר פותח בשיר פילוסופי התואם את תכנו (שיר רלד, במהדורת בראדי). הרי תחילתו:
ספר העיונים והדיונים
חשובים במיוחד הפרק החמישי, בו סוקר את המשוררים היהודים בספרד לדורותיהם ותכונתם (בארבע תקופות: א. זמנו של הנשיא חסדאי אבן שפרוט, ב. מסוף המאה העשירית ועד כיבוש קורדובה ב-1013, ג. זמן פעולתו של רבי שמואל הנגיד ובני דורו הצעירים ממנו, ד. תקופת רבי משה אבן עזרא ובני דורו הקשישים והצעירים ממנו); הפרק הששי העוסק במידות הטובות הדרושות בשביל לחבר שירה ראויה, פרק שגם מלמד על טעמו הטוב ואצילות הנפש של המחבר; והפרק השמיני המלמד את כללי מלאכת השיר, או דרכי קישוט השיר, של משוררי הבדיע המוסלמים, כאלה שרוב רובם מצויים במקרא ומקצם בשירי המשוררים שקדמוהו, בעשרים שערים. רמב"ע סיכם את השערים בכלל הבא: "חשוב הרבה וקשט את דבריך. כל רעיון יפה שיכנס למוחך החזק בו, וכל עניין שהא-להים בחסדו ישים בלבך תסדר אותו היטב ברצון הא-להים ובטובו, שהרי הוא משגיח על כל דברי בני האדם והוא מוביל אותם אל הדרך הישרה, משום שהוא טוב ומיטיב לכל. אין א-להים בלתו ואין טוב אלא טובו".
פירוט תמציתי של השערים בקישוט השיר המצויים במקרא לפי רמב"ע (הערות השוליים גם הן מן המקור): כתב בן-ציון הלפר: "הרמב"ע אינו מביא פירושים חדשים בכתבי-הקודש, אולם הוא מראה את מקוריותו ביחוסו האסתטי לספרי הנבואה ולכתובים. כמעט שהינו היחיד בסופרי ימי הביניים שהשתדל להוכיח שלספרים הללו יש כללי מליצה ידועים. הרבה חכמים עסקו בדקדוק ובשימוש הלשון, אך הוא הכניס רוח חדשה: כתבי-הקודש ניתנו מפי הגבורה, ובוודאי שלמים הם בצחותם, ולפיכך טוב לחקור ולמצוא את כלליהם... בהנחתו זו לימד זכות על המשוררים של התקופה הספרדית שחיקו במתכוון את כללי המליצה הערבית: הם רק המשיכו להשתמש בקישוטים הנמצאים בכתבי-הקודש, אלא שמהותם נתבררה להם על ידי שהגו בספרות ערב".
פיוטי רבי יצחק אבן גיאת ופיוטי רמב"ע
בפשטות של פיוטי רמב"ע, בצורות של חלקם, ובבניית פיוטים סביב פסוקים מהמקרא, ניכרת השפעת הפיוטים של רבי יצחק אבן גיאת. בספר העיונים והדיונים כתב על רבו: "הוא היה מעיין המליצה ומקור הצחות... הוא הירבה לחבר יותר מאלה שקדמוהו דברי מוסר ותפילות, שירי תהילה וקינות; אבל לא כתב הרבה שירים שקולים משום שידיעותיו בחכמת בני ערב היו מעטות. הוא השתמש במילים נעימות שכוונתן פשוטה. שיריו נקראים ונמסרים מאיש לאיש".
ופיוט דומה של רבי משה אבן עזרא (מאורה):
השפעת רבי שלמה אבן גבירול על שירתו
במיוחד ניכרת השפעת רבי שלמה אבן גבירול על שירי רמב"ע. רמב"ע כתב על רשב"ג בספר העיונים והדיונים: "הוא נקרא פרש המליצה ואמן השיר. יש עדינות ורוך לדבריו ונעימות לכוונותיהם... אלו שבאו אחריו הלכו בעקבותיו". שני המשוררים חיברו שירים פילוסופיים ושירי תלונה על פגעי הזמן ועל הרעות הנעשות תחת השמש. שירי רשב"ג מתאפיינים ברגשות עמוקים עזים גם רכים. שירי רמב"ע - ברעיונות נשגבים ובאמנות גדולה ובעושר מליצותיהם.
דוגמה לכך:
ידידותם של רבי משה אבן עזרא ורבי יהודה הלוי
בימי אושרו של רמב"ע בגרנדה, הגיע לעיר רבי יהודה הלוי הצעיר על מנת להשלים את לימודיו, ולשמע שמעו של רבי משה אבן עזרא, שלח לכבודו שיר מלא חן והדר, הפותח בשורות "הֲרֵיחַ מֹר וְאִם רֵיחַ עֲסִיסִים, / וְאִם רוּחַ מְנוֹפֶפֶת הֲדַסִּים, / וְאִם דִּמְעַת עֳפָרִים עַל לְחֵיהֶם, / וְאִם עַל הַוְּרָדִים הָרְסִיסִים?". רמב"ע, בקוראו את השיר של ריה"ל, הכיר את מעלתו הגדולה של מחברו, והשיב לריה"ל בשיר "יַלְדֵי יָמִים חָשׁוּ לִצְבֹּא", בו כתב עליו בהשתוממות: "אֵיךְ בֵּן נָעִים וּצְעִיר שָׁנִים / יַעְמֹס הָרֵי בִּין עַל גַּבּוֹ / אוֹ עוֹל יָמִים יֶהְדֹּף רָמִים / וּבְעוֹד נֹעַר הוּא וּבְאִבּוֹ". כך שני המשוררים התיידדו. רמב"ע עמד לימין המשורר הצעיר ותמך בו בנדבת לבו, גם אצל עליו מרוחו ומחכמתו.
לאחר שרמב"ע עזב את גרנדה, שלח לו ריה"ל את שיר הידידות הבא:
רמב"ע השיב לריה"ל מנווארה, כמקיים דברי חכמים: דאגה בלב איש ישחנה - ישיחנה לאחרים (משתמש בכל החרוזים שבשירו של ריה"ל ומוסיף עליהם):
שני המשוררים המשיכו לשלוח זה לזה מכתבים ושירי ידידות. חברותם הקרובה נמשכה כל ימי חיי רמב"ע.
עדו אייזנשטדט
עדו אייזנשטדט (נולד ב-25 במרץ 1984) הוא סייף ישראלי המתחרה בדקר. הוא חבר נבחרת ישראל והסגל המורחב של הוועד האולימפי באולימפיאדת לונדון, בשנת 2012.
אייזנשטדט, המשתייך לקבוצת הפועל אשקלון, דורג ב-2011 במקום ה-68 בעולם בסבב ה-FIE.
ביוגרפיה
אייזנשטדט נולד וגדל בירושלים. בשנת 1997, כשהוא היה בן 13, הוא התחיל להתאמן בסיוף, אחרי התנסות קצרה בג'ודו. במקביל להיותו סייף משלים בנבחרת הדקר של ישראל, הוא שירת בצה"ל ואחר כך השלים תואר ראשון בתקשורת ובגאוגרפיה באוניברסיטה העברית ותואר שני במנהל עסקים.
הוא התאמן במועדון סיוף הפועל אשקלון, התחתן ועבר לאירלנד לעבוד בחברת גוגל. מיד לאחר המעבר אירעה הפריצה המשמעותית בקריירה הספורטיבית שלו. ביוני 2011 הוא סיים במקום ה-22 במסגרת גביע העולם בברן ובכך למעשה זכה להכרה משמעותית בזירה הבינלאומית. באותה שנה, ב-15 ביולי, המשיך אייזנשטדט את המגמה החיובית, ובמסגרת אליפות אירופה העפיל לחצי הגמר. למרות שגבר על יריבים מלטביה, אסטוניה, צרפת, טורקיה, בלארוס ואף הביס את אלוף העולם האיטלקי המכהן סטפנו קורצ'ו בתוצאה המרשימה 15:9, הוא דורג במקום ה-12 מכיוון שהפסיד בשמינית הגמר לסייף הפולני. לאור הישגיו באליפות אירופה הוא נכלל בסגל המורחב של הוועד האולימפי, אשר הקנה לו את הסיכוי להשתתף באולימפיאדת לונדון בשנת 2012, אך בסופו של דבר הוא נותר מחוץ לסגל האולימפי.
בין הישגיו מדליות מגביעי עולם סטלייט קפריסין, אלוף המכביה 2009, וכן מקום ראשון בטורניר Carrickfergus Castle שנערך בשנת 2012.
שלמה יוסף אליאך
הרב שלמה יוסף אליאך (1860–1941; תר"כ – ח' בתמוז תש"א) היה רב, שד"ר ועסקן ציבור, אשר ארגן את התמיכה של יהדות ארצות הברית לתושבי היישוב הישן בארץ ישראל במאה ה-19. מייסד ומנהל בית התבשיל הכללי והכנסת האורחים בירושלים ובחברון.
ביוגרפיה
אליאך נולד בשנת תר"כ (1860) בטבריה לרבי אברהם אשר גלוברמן, למשפחה משושלת של חסידי קרלין. אבי סבו היה אחי רבי אהרון הגדול מקרלין, מייסד שושלת חסידות קרלין ותלמיד של המגיד ממזריטש. סבו, אבי אביו, היה הרב שלמה מסטולין, אשר עלה ארצה בשנת תרט"ז (1856) עם בנו אברהם והתיישב בטבריה.
בתרנ"ה (1895) נשלח אליאך מטעם ועד הכוללים לארצות הברית במטרה לארגן עזרה לכוללים ולמוסדות תורה וחסד בארץ. הוא הקים שם אגודה בשם "ציון המצוינת" לפעולות לטובת ארץ ישראל.
בשנת תרנ"ט (1899) חזר לירושלים ונתמנה למזכיר ועד הכוללים בירושלים. באותה שנה פרצה בירושלים מגפת חולירע. אליאך ייסד וניהל בירושלים ועד עזרה ששקד על מתן תרופות ומצרכי מזון לחולים ונפגעי ההסגר הרפואי שהוטל על העיר. הוועד המשיך לפעול גם לאחר המגפה ואליאך היה הרוח בו. באותן שנים הפעיל בירושלים בית תבשיל, שבין השאר סיפק מזון גם לחיילים יהודים ששירתו בצבא העות'מאני.
הרב אליאך נסע לארצות הברית על-מנת לאסוף תרומות, נפגש אצל הרבנים וארגן את "אגודת הרבנים" - גוף אשר המשיך בתמיכתו שנים רבות ביהודי היישוב הישן. נסע להודו, מצא כי מחלה קשה פקדה את היהודים, משם פנה לבריטניה ודאג לייבא את התרופה עבורם. היה גם בצפון אפריקה. בארץ ישראל, היה מתנייד ממקום למקום רכוב על סוס, כמקובל באותם הימים.
כאשר היה מחסור במי-שתייה הוא ארגן רכבות שהביאו מים מהכפר בתיר, ליד ירושלים. הוא גם הביא את "מכונת הקרח" הראשונה מצרפת לירושלים.
לנוכח המצוקה של יהודי העיר העתיקה הוא פנה לד"ר בנימין זאב הרצל והעלה תוכניות ליישוב תושבי העיר במקומות חדשים. יוזמה שלא יצאה לפועל. הוא המשיך את מגעיו עם ראשי הציונות אך גם אלו לא נשאו פרי.
בשנת תרפ"א (1920) הקים מחדש בשכונת מאה שערים בירושלים את בית התבשיל הכללי והכנסת האורחים, שנקרא מאז בפי כל "בית התבשיל והכנסת אורחים אליאך" על שמו. בשעתו היה מוסד זה ממפעלי המזון המרכזיים ביישוב הישן הירושלמי. הוא התקיים בעיקר בעזרת תרומות פילנתרופיות מעבר לים, וסיפק מנות מזון זולות לנצרכים רבים, ביניהם גם אסירים יהודיים להם הקדיש אליאך יחס מיוחד במשך שנים רבות. במקביל הופעלו במקום חדרי שינה במחירים נמוכים, לטובת עולי רגל ואורחים בעיר. בית התבשיל והכנסת האורחים פעלו במשך כל ימות השנה, אך עיקר הפעילות הורגשה בימי החגים. אליאך המשיך לקיים את המוסד גם בהיותו קרוב לגיל 80. לאחר פטירתו נוהל המוסד בידי נכדיו.
הרב שלמה יוסף אליאך נפטר בירושלים, בהיותו כבן 80, ביום ח' בתמוז תש"א.
נכדו ד"ר דוד אליאך היה במשך 43 שנה מראשי ישיבה דפלטבוש בניו יורק - מנהל בית הספר הגבוה. בשנת 1996 זכה, יחד עם רעייתו, יפה אליאך, פרופ' למדעי היהדות בברוקלין קולג' ועורכת "עמוד החיים" במוזיאון השואה האמריקני בוושינגטון, להכרה בפעילותם החינוכית מקונגרס ארצות הברית.
קוקטייל בוער
קוקטייל בוער (ידוע גם בשמות קוקטייל פלמבה או קוקטייל פליים - באנגלית Flame) הוא קוקטייל בשכבות, אשר השכבה העליונה בו היא בעלת אחוזי אלכוהול גבוהים, לרוב 40% ומעלה. לאחר ההצפה מציתים את האלכוהול בשכבה העליונה. לעיתים, אחוזי האלכוהול בשכבה העליונה גבוליים מדי וכדי לגרום למשקה להידלק מציפים כוהל 96.6% אלכוהול בנפח. לאחר ההצתה, מכניסים קשית שתייה אל הכוס ושותים במהירות, לפני שהקשית תימס.
משקאות בוערים נוספים
ישנם משקאות נוספים אותם מציתים:
נתן סאה ונטל סאה
נתן סאה ונטל סאה הוא מושג בהלכות מקוואות העוסק באדם שלקח מי גשמים ממקווה כשר ונתן במקומם נוזל אחר, שפסול למקווה, כמו מי פירות (לפי רוב השיטות), או מים שאובים (לפי שיטה אחת).
מקור הדין
מקור הדין הוא במשנה. ובגמרא נפסק שרק עד רובו של מקווה כשר אך לא לעולם.
פירוש הדין
נחלקו הראשונים בפירושו של דין זה. לדעת רש"י כל מה שנאמר בגמרא שרק אם הוחלפו מי המקווה עד רובם ולא לגמרי, עוסק רק במי פירות (מיץ) שאינו כשר למקווה, ולכן רוב פוסל. אך במים אף אם הם שאובים, כיוון שקודם נתן את המים השאובים למקווה כשר, וממילא נטהרו, הרי הם כאילו כשרים מלכתחילה ואף אם יוחלפו כל המים במשך הזמן עדיין כשר.
לעומת זאת, דעת הראב"ד היאשאף במים חל דין זה, ואם הוחלפו בצורה כזו רוב המים שבמקווה הוא פסול. דיני ההשקה והזריעה, קיימים לפי הראב"ד כדי לטהר מים מטומאתם, ואף להפוך אותם לכאלה שראויים לטבול בהם, אך אינו יכול לבטל את פסול השאובים מהמים לגמרי. מעלת ההשקה, לפי הראב"ד, היא מדין "חיבור", שכאשר המים השאובים מחוברים למקווה הם מקבלים את דיני המקווה מכיוון שנעשו אחד, אך זאת רק כאשר רוב המים הם מי גשמים שהם לפי דיני הרוב נחשב המקווה לכשר, אך לא כאשר המים הוחלפו במים פסולים.
אך הראב"ד מסייג את דבריו, ומסביר כי דבריו אמורים לגבי מקווה המכיל כארבעים סאה בלבד או מעט יותר מכך, אך במקוה המכיל הרבה יותר, כל עוד נשארו במקווה ארבעים סאה מים כשרים, אין המקווה נפסל גם אם רובו מורכב ממים שאובים. הבעיה היא רק כאשר המקווה אין בו ארבעים סאה ויש בו רוב מים שאובים, או אפילו יש בו ארבעים סאה אבל המים השאובים לא נפלו לתוכו אלא סמוך לו - ומשם למקווה.
במסכת יבמות מובא כי מדובר בפסול מדרבנן ולא בפסול מהתורה. לפי שיטת התוספות, הכוונה היא שמכיוון שמקווה מהתורה כשר גם ברביעית מים ודין ארבעים סאה הוא רק מדברי חכמים, נמצא שגם אם רוב המקווה הוחלף במים שאובים, כל עוד קיים רביעית מי גשמים, המקווה כשר. הסבר זה קיים רק לפי השיטה שארבעים סאה הוא חיוב מדברי חכמים, אך רבים מהראשונים סבורים שמדובר בדין מהתורה.
לפי הראב"ד, ההסבר אחר, ולשיטתו כל הפסול של מים שאובים הוא בעצם פסול מדברי חכמים, כי מהתורה מים שאובים כשרים, והם נאסרו על ידי חכמים רק כגזירה שמא יעשו את המקווה על ידי אדם, שזהו פסול מהתורה.
להלכה
בשולחן ערוך נפסק כדעת רש"י, וממילא ניתן להחליף את המים במקווה במי ברז. אך הש"ך פסק שראוי לחוש לדעת הראב"ד.
הפולמוס: השקה או זריעה
לכאורה לפי שיטת הראב"ד אין עצה אלא לטבול באותם מים עצמם בלא להחליפם. מכיוון שרעיון זה איננו מעשי בימינו, כי אם כן מהר מאוד יתעפשו המים ואנשים רבים ימנעו עצמם מטבילה, ולאחר שנפסק כי ראוי לחוש לדעת הראב"ד, דנו האחרונים כיצד להקים מקוה המכיל מים נקיים שיהיה כשר אף לשיטת הראב"ד. הבעיות ב"נתן סאה ונטל סאה", לפי דעת הראב"ד, חמורות מאוד לכאורה: למשל בבור הזריעה, שאליו שופכים את מי הברז לפני כניסתם למקווה, ולאחר מכן הם זורמים למקווה לאחר שהוכשרו בבור הזריעה - הרי שתוך זמן קצר יתחלפו כל המים שבבור הזריעה במים שאובים, ושוב לא יוכלו מי בור הזריעה להכשיר את מי הברז הנזרעים ומוכשרים בתוכם. בעיה זו קיימת גם בבור ההשקה: המים השאובים מושָקים למי הגשמים שבבור השקה ומוכשרים על ידם. נמצא, שתוך זמן קצר כל מי הגשמים שבבור ההשקה יתחלפו המים שאובים ויפסלו.
מצד זה, הבעיה חמורה יותר בבור הזריעה, שכן דרך הכשרת המים השאובים בבור הזריעה היא, שמי הברז נכנסים לתוך בור הזריעה וממשיכים הלאה לבור הטבילה, באופן כזה המים מתערבים זה בזה בתדירות גבוהה. לעומת זאת, בבור ההשקה, בו המים השאובים עומדים בנפרד בבור הטבילה, ואילו מי הגשמים עומדים במיוחד בבור ההשקה, המים מתחלפים בתדירות נמוכה יותר, לפי כמות הטובלים.
מצד שני, ייתכן שהבעיה חמורה יותר בבור ההשקה. מכיוון שאופן הכשרת המים על ידי זריעה, מוסכם על רוב הראשונים, הסבורים שכאשר מים שאובים נכנסים לבור מי הגשמים, וכביכול "נזרעים" בתוכו, נכשרים המים השאובים ודינם שווה כמי הגשמים עצמם. נמצא אם כן, שאף על פי שהמים השאובים התחלפו במי הגשמים, אין כל בעיה, שהרי המים השאובים נחשבים כמים כשרים ופסול השאיבה הסתלק מהם. רק הראב"ד הוא זה שפוסל "נתן סאה ונטל סאה" במים שאובים. לעומת זאת, בבור ההשקה הבעיה חמורה יותר: רוב הראשונים (חוץ מהראב"ד) סוברים שההשקה מבצעת אותה פעולה ממש כמו ב"זריעה", ועל ידי חיבור המים זה לזה הם מוכשרים לטבילה כאילו "נזרעו" בתוכם. אך לפי שיטת הרמב"ם, הכשר ה"זריעה" הוא דווקא כאשר המים השאובים ומי הגשמים מתערבים זה בזה בדרך שפיכה, אך כאשר המים אינם מתערבים זה בזה בדרך שפיכה ועומדים כל אחד בנפרד, המים אינם נכשרים, וזו היא אחת מהמעלות בבור זריעה על פני בור השקה.
שיטת חב"ד: בור על גבי בור
רבי שלום דובער שניאורסון האדמו"ר החמישי לבית ליובאוויטש ייסד שיטה חדשנית של הקמת בור על גבי בור, כשמלמעלה קיים בור הטבילה ומתחתיו בור ההשקה. בצורה זו, כאשר הבור התחתון מלא עד גדותיו במי גשמים, המים אינם מתערבים זה בזה (בין היתר משום שהמים העליונים על פי רוב חמים יותר מהמים התחתונים, כי מים חמים עולים למעלה), בשונה מבור ההשקה הרגיל והמקובל הקיים בצד המים בקיר בור הטבילה, שבאופן כזה המים מתערבים זה בזה באופן מהיר יותר.
שיטת החזון איש: בור זריעה בלבד
החזון איש, גדול המנהיגים הליטאים בדורו, יצא כנגד תקנת הרש"ב, וטען שאין מקור במשנה לכך שכאשר המים מלמטה הם מתערבים זה בזה באופן איטי יותר, ולכן מדובר ב"סברה חיצונית" שאין לסמוך עליה כי איננו פוסקים הלכה על פי חוקי הפיזיקה שלא יצאו מפי חז"ל.
החזון איש פסק שאין לחשוש לבעיה של "נטל סאה ונתן סאה", וניתן לסמוך על בור הזריעה, מכיוון שהוא סובר שאפילו לדעת הראב"ד בעיית ה"נתן סאה ונטל סאה" היא גזירה משום מראית עין, שנראה כאילו נחליף את המים זה בזה, אבל אם רק שופך מים לבור הזריעה וממילא יוצאים מי הגשמים, כשר המקווה גם לפי שיטת הראב"ד. לעומת זאת סבר החזון איש שבור ההשקה מיותר, מכיוון שבור הזריעה כבר מכשיר את המים, ואילו בור ההשקה שבו המים אינם מתחלפים בתדירות גבוהה מזוהמים ומקלקלים את איכות המים, דבר המנוגד לאחד מכללי היסוד בהלכות מקוואות, שיש להשקיע כוחות ומאמצים מרובים שהמים יהיו נקיים לטבילה שלא יימנעו הנשים מלטבול בהם.
מסיבה זו תיקן החזון איש שבכל מקווה (שנבנית לפי שיטתו) יהיה רק בור זריעה ולא בור השקה.
שיטת סאטמר: בור על גבי בור בבור ההשקה
בחסידות סאטמר נהוג על פי הוראת האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים לשלב את מעלת ה"בור על גבי בור" שייסד הרש"ב מליובאוויטש, יחד עם בור זריעה רגיל + בור השקה רגיל. מעלת הבור על גבי בור, שנועדה למנוע את הבעיה של "נטל סאה ונתן סאה", שולבה בבור ההשקה המחולק לשני חלקים, כך שהמים שבחלק התחתון מתחלפים בתדירות נמוכה מאוד, וממילא גם המים שבחלק העליון כשרים. מצד שני, גם אם טענת צאנז נכונה שקיימת בעיה של "קטפרס אינו חיבור", הרי שבמקרה כזה שבור ההשקה קיים בצד המקווה, בוודאי שאין כל בעיה, ולכל היותר החלק העליון של בור ההשקה לא יהיה מחובר לחלק התחתון של הבור (אם הטענה נכונה), ואם שיטת הרש"ב נכונה, נמצא שבמקווה כזו ישנה גם את המעלה של "בור על גבי בור". בנוסף, ייתכן שבמקווה חבד"י המים מתערבים אף על פי שמדובר בבור על גבי בור, וזאת על ידי תנועת הטובלים, בניגוד לבור השקה בו אין תנועת טובלים המניעה את המים בחוזק.
לפי שיטת סאטמר, אין לסתום את החור המחבר בין בור הטבילה לבור ההשקה לעולם, כי קיים חשש שמא ישכחו לפתוח את החור לפני הטבילה. כדי להתמודד עם הבעיה של "נתן סאה ונטל סאה", יש לעשות "אוצר מי גשמים".
יש שרצו לבצע את ההיצמדות לשתי השיטות, על ידי הוספת בור השקה למקווה חבדי"ת רגילה של בור על גבי בור. אך האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים התנגד לכך, ואת טעמו הסביר רבי יצחק יעקב ווייס גאב"ד העדה החרדית בכך שיש חשש שמא יאמרו הטובלים שהבור ההשקה התחתון כשר לטבילה ויסמכו על כך גם כאשר לא יהיה עוד בור השקה מהצד, ובדומה לגזירת חז"ל על מים שאובים שמא יאמרו לא אלו מטהרים אלא אלו מטהרים.
רבי משה פיינשטיין חלוק על שיטה זו כליל, והוא סבור שגם באופן כזה אין כל מעלה בבור על גבי בור, מכיוון שנפסקה ההלכה ש"יש בילה" שבוודאי כל המים מתערבים. בנוסף, העיר האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג, באופן שהמפריד בין שני הבורות היא קרקע בנויה ולא עצים דקים שיש ביניהם רווחים, וממילא היא מפרידה בין שתי הברות, קיים גם חשש של "קטפרס אינו חיבור", וממילא קיימת גם בעיית ה"זוחלין", שהרי המים זוחלים ועוברים מבור אחד לבור אחר שאינו נחשב חלק מהמקווה לפי שיטתו, ומכללי היסוד של מקווה, הוא שמקווה שמימיו זוחלים למקום אחר, פסול מהתורה לפי רוב הראשונים.
שיטת צאנז-קלויזנבורג: שני בורות השקה
אדמו"רי חסידות צאנז יצאו עוררים כנגד שיטת ה"בור על גבי בור" של חב"ד, על פי פסק של רבי חיים מצאנז שפוסק שכאשר ישנם שני מקוואות זה על גבי זה המחוברים זה לזה בצינור, אין החיבור נחשב לחיבור המכשיר את המקווה, מכיוון שאין המים מכונסים בבור אחד מטבעם של המים, כי המשנה אומרת ש, כלומר מים המחוברים במאונך אינו נחשב שמחוברים, והמים הללו מחוברים על ידי צינור המונח במאונך. במיוחד עורר על כך רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג. אמנם, ישנם פוסקים שטענו כי ניתן להכשיר צורה זו של מקווה אף לדעת בעל ה"דברי חיים"
שיטת האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג הייתה חריפה ביותר. הוא טען, שלא רק שהמים שלמעלה אינם מוכשרים מהמים שבבור התחתון (כמבואר ש"קטפרס אינו חיבור"), אלא הבור התחתון אף פוסל את המקווה, כי מכיוון שהבור התחתון אינו נחשב לחלק מהמקווה, נמצא שהמים שבבור העליון מתערבים עם המים שבבור התחתון, והם נחשבים ל"זוחלין", שהרי המים שבמקווה יוצאים ממקומם למקום אחר. האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג גם טען שכל הרעיון פסול מיסודו: הרי כל מטרתו של בור הזריעה או בור ההשקה היא כדי להכשיר את המים השאובים, ומים שאובים כשרים לפי רוב הראשונים מהתורה, ופסולם לפי רוב הראשונים הוא רק מדרבנן, ובפרט כאשר המים שאובים עברו המשכה, הם כשרים לפי רוב רובם של הראשונים, ולפי שיטת החתם סופר - כל הראשונים סבורים שהם כשרים מהתורה! כך שכל השאלות הן רק "דמרבנן", וקיים כלל שספקא דרבנן לקולא. לעומת זאת, שאלת ה"זוחלין" המתעוררת במקווה חב"די היא פסול מהתורה, שהרי "זוחלין" הוא פסול מהתורה, וספקא דאורייתא לחומרא, ואם כן מה הועילו חכמים בתקנתם?
בנוסף, שיטת צאנז היא, שההשקה תתבצע רק לרגע קט, ואילו במשך זמן הטבילה יהיה סגור בור ההשקה. שהרי כאשר המים שבבור הטבילה הושקו למים שבבור ההשקה, כבר הוכשרו המים והם אינם נחשבים עוד לשאובים, ואם כן כדאי לסגור את בור ההשקה במשך זמן הטבילה כדי שהמים לא יתערבו זה בזה, ובכך תימנע הבעיה החמורה של "נתן סאה ונטל סאה". כיום נהוג במקוואות הקשורים לחסידות צאנז, שקיימים שני בורות השקה: האחד סגור במשך זמן הטבילה והוא מושק רק לרגע אחד אחרי מילוי המים בבור הטבילה, ובכך מחמירים בדין "נטל סאה ונתן סטה" אך מקלים בדין ה"השקה" (לפי שיטות יחידות בראשונים הסבורים כי נצרכת השקה תמידית כדי להכשיר את המים השאובים לטבילה), והבור השני פתוח במשך כל זמן הטבילה, ובכך מקלים ב"נתן סאה ונטל סאה" (אך הבעיה מסתדרת על יד הבור הראשון), ומחמירים בדין ה"השקה" (שהמים מושקים זה לזה במשך זמן הטבילה, ולא רק רגע אחד).
שיטת מקוה כא' סאין
השיטה המהודרת ביותר לבנית מקוה הכשר על פי כל השיטות, היא לעשות אוצר מי גשמים גדול מאוד, וכל פעם שמחליפים את המים לנגב את המקווה, ואז להמשיך מן האוצר הגדול שיעור כא' סאין למקווה, ולאחר מכן לפתוח למקווה את ברז מי העיר ולמלאותו. (או דרך בור הזריעה אם ירצו. ובכמה מקומות כבר התחילו להדר לעשות כן. הקושי בישום שיטה זו הוא, לבנות אוצר כה גדול ולדאוג שיהיה מלא אינו מן הדברים הקלים.
השיטה הרגילה: בור זריעה ובור השקה
השיטה הרגילה והמקובלת היא לעשות שני בורות: בור זריעה ובור השקה, לכל אחד מהבורות ישנה מעלה מיוחדת: לבור הזריעה ישנה מעלה בכך שהמים ש"נזרעים" בתוכו נהפכים למים כשרים כמעט לכל הדעות, בנוסף, כאשר המים מגיעים למקווה דרך בור הזריעה, לא ייתכן שהמים שבבור הטבילה לא יהיו כשרים; לעומת הבעיה שבבור ההשקה, שלפעמים שוכחים לבצע את ההשקה, למשל שהמים שבמקווה אינם מגיעים עד החור או שמגיעים עד החור, אבל אינם מגיעים עד סוף החור ואין בהם שיעור של "שפופרת הנוד" (שתי אצבעות) לחברם או שהחור סגור, ואם המים מוכשרים רק על ידי טבילה זו - נמצא שהמים נחשבים למים שאובים שלא הוכשרו שהם מים פסולים לכל הדעות (לכל הפחות מדרבנן). מקרים כאלו קורים לעיתים גם כיום, וזו היא מעלת בור הזריעה (לפי שיטת חב"ד שבור ההשקה בתחתית המקווה והוא פתוח תמיד לא קיימת בעיה זו).
בנוסף יש גם בור השקה, שלו יש מעלה גדולה: יש הלכה שאם בתחתית המקווה היו שלושה לוגים של מים שאובים, יהיה המקווה פסול גם אם הציפו על המים השאובים את כל המים הכשרים שבעולם. נמצא, שאם המים מגיעים למקווה דרך בור הזריעה, והיו בתחתית המקווה שלושה לוגים של מים שאובים (דבר שקורה לעיתים רבות אם רוקנו את המקווה בכלים שאינם נקובים או במגבת שנחשבת לכלי), המקווה פסול. אך אם מבצעים גם "השקה", נמצא שגם אם כל המים שבבור היו שאובים, הם מוכשרים על ידי החיבור למי גשמים בבור ההשקה.
כדי להתמודד עם הבעיה של "נתן סאה ונטל סאה", בונים בסמוך למקווה בור נוסף שנקרא "אוצר מי גשמים", ובו ישנם מי גשמים רבים, ומדי תקופה, כאשר לפי החשבון קיים חשש שמא קרוב לרוב המים שבבור ההשקה הם מים שאובים, מחליפים את המים במים חדשים וכשרים מאוצר מי הגשמים.
חיפושית גוליית
חיפושית גוליית (שם מדעי Goliathus) היא סוג של חרק ממשפחת הזבליתיים בסדרת החיפושיות והיא בין החרקים הגדולים בעולם ומכאן נובע שמה. ניתן למצוא אותה במרבית יערותיה הטרופיים של אפריקה, שם היא ניזונה בעיקר מצוף ומפירות.
אורך הזכר הבוגר נע בין 60–110 מ"מ והנקבה 50–80 מ"מ. משקל הזחל נע בין 80–100 גרם, בעוד משקל הבוגר מגיע למחצית מזה. צבע הזכרים הוא חום-לבן-שחור או שחור-לבן ואילו צבע הנקבות נע בין חום כהה ללבן.
קרויה על שם הדמות התנכית של הענק גוליית.
מאפיינים
חיפושית גוליית נמנית על החרקים בעלי גלגול מלא. זחלי חיפושית זו שונים במקצת מזחלי חיפושיות זבל אחרות, בזה שיש להם צורך גדול יותר במזון עשיר בחלבונים מאשר רוב הסוגים האחרים. גם בתנאים אופטימליים, לוקח לזחל מספר חודשים להגיע לבגרות מלאה וזאת בגלל הממדים הגדולים אליהם הוא אמור להגיע. ביכולתו להגיע לאורך של 150 מ"מ ולמשקל של 100 גרם. בהגיעו לגודל המרבי, בונה הזחל פקעת בעלת קליפה דקה, מוקשה ואטומה מאדמה חולית, שבה הוא יתחיל את תהליך השינוי למצב בוגר. עם סיום בניית הפקעת, עובר הזחל לשלב הגולם, שהוא שלב הביניים בין זחל לבוגר. במהלך תקופת שלב הגולם, רקמות החרק מתפרקות ומתארגנות מחדש לצורת חיפושית בוגרת. כשתהליך זה מסתיים, החרק משיל את עור הגולם ומתחילה תקופה של תרדמת כחיפושית בוגרת עד לסיום עונת היובש. כשמתחילים הגשמים, שוברת החיפושית את קליפת הפקעת ויוצאת החוצה. החיפושית הבוגרת ניזונה מחומרים עשירים בסוכר, במיוחד צוף ופירות. בתנאי שבי, חיפושית בוגרת יכולה לחיות כשנה מאז שיצאה מהפקעת. אורך חייה בטבע הוא כנראה קצר יותר כתוצאה מאויבים ותנאי מזג אוויר. תקופת הבגרות מוקדשת כולה אך ורק להתרבות ולאחר שמהלך זה נעשה, זמן חייה של החיפושית הבוגרת מוגבל, דבר הנכון לגבי מרבית סוגי החרקים האחרים.
1151
אירועים
אל-מוואחידון מרחיבים את שליטתם בחצי האי האיברי. נוצרים ויהודים עוזבים את האזורים שבשליטתם.
אוניברסיאדת טרנטו (2013)
אוניברסיאדת החורף ה-26 נערכה בטרנטו, איטליה בחודש דצמבר 2013. הזוכה המקורית באירוח הייתה העיר מריבור בסלובניה שהייתה אמורה לקיים את האוניברסיאדה ה-26 בחודשים ינואר-פברואר ב-2013 לאחר שכשלה בהתמודדות על האוניברסיאדה הקודמת. בפועל התגלה כי אין ביכולתה לארח את הטורניר ולכן חיפשו מועמדת חלופית ובחרו בטרנטו באיטליה בה קיימים מתקנים לספורט החורף.
ב-2009, הוחלט לצרף סוגי ספורט נוספים לאוניברסיאדה ולראשונה החל מאוניברסיאדת החורף 2013, התקיימו גם תחרויות בהחלקה על הקרח, ביאתלון וקרלינג.
לנצח או להפסיד (סדרת טלוויזיה)
לנצח או להפסיד (באנגלית: Win or Lose) היא סדרת סטרימינג בהנפשה ממוחשבת אמריקאית שיצרו קארי הובסון ומייקל ייטס והופקה על ידי אולפני ההנפשה של פיקסאר עבור שירות הסטרימינג דיסני+. סדרת ההנפשה המקורית הראשונה של האולפן, נכתבה ובוימה על ידי הובסון וייטס מתוך רעיון שהם הגו, והפיקה דייוויד לאלי. הסדרה סובבת סביב קבוצת סופטבול משותף בחטיבת הביניים בשם החמוצים בשבוע שלפני משחק האליפות הגדול שלהם, כאשר כל פרק מציג את נקודת המבט של כל חבר באותם אירועים עבור כל אחד מהם משתקף בסגנון ויזואלי ייחודי.
ויל פורטה צפוי לדבב את הדמות הראשית, המאמן דן. פיקסאר פיתחה את הסדרה המקורית הארוכה עבור דיסני+ בדצמבר 2020, במהלך יום המשקיעים של דיסני, עם הובסון וייטס שיעבדו על הסיפון. הסדרה שואבת השראה מהשיחות בין הובסון וייטס, שיהיו להם תגובות שונות מאוד לאותם אירועים בדיוק בעבודה על "צעצוע של סיפור 4" (2019). נראה שההנפשה משתנה, ומבדילה את עצמה יותר מהמחיר הרגיל בכל פרק, עם ברנדן ביזלי, ברנדון קרן וטום זאק כראש ההנפשה.
הסדרה מתוכננת לשידור בכורה בדיסני+ בסוף 2023.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר קבוצת סופטבול בחטיבת הביניים שנקראת החמוצים בשבוע שלפני משחק האליפות הגדול שלהם. כל פרק של 20 דקות לוקח את אותם אירועים מחבר אחד אחר בקבוצה ואת נקודת המבט שלהם כשהמשחק מתקרב כמו שחקנים, הוריהם והשופט, כאשר שני סיפורים מוצגים במיוחד.
דמויות ראשיות
דמויות אחרות כללו את פרנק, השופט שנאבק למען הוריו שצעקו עליו על שיחות גסות, רייצ'ל, התופסת שעוברת יום רע כשהכול משתבש, וזורק אנוכי שדואג לעצמו עד שהפרק שלו יגלה שהוא מאוהב בבחורה.
פיתוח
ב-10 בדצמבר 2020, במהלך פגישת יום המשקיעים של דיסני, הכריזה פיקסאר על סדרה מקורית בשם לנצח או להפסיד עבור שירות הסטרימינג של חברת האם דיסני, דיסני+; זוהי סדרת ההנפשה הארוכה הראשונה של פיקסאר, כמו גם הראשונה שאינה מבוססת על נכס קיים, מכיוון שרוב פרויקטי הטלוויזיה של פיקסאר הם מהצורה הקצרה. קארי הובסון ומייקל ייטס הוכרזו שהם יוצרים, כותבים ומביימים מתוך רעיון שהם הגו, בעוד שדייוויד לאלי הוכרז כמפיק את הפרויקט. "זה לא כל כך עוסק בכדורסל אלא בקומדיה על אהבה, יריבות והאתגרים שכולנו מתמודדים איתנו במאבקים שלנו לנצח בחיים", הצהיר מנהל הקריאייטיב הראשי של פיקסאר, פיט דוקטר. הסדרה תהיה מורכבת מפרקים של 20 דקות. כשעבדו על הסרט "צעצוע של סיפור 4", הובסון וייטס הבינו שיש להם פרשנויות שונות למדי לאופן שבו התנהלו הפגישות היצירתיות שלהם, אז הם השתמשו בפרשנויות השונות הללו כדי לפתח את הרעיון של סדרת הנפשה שמסתובבת סביב אירוע אחד, אבל לכל דמות יש את קונפליקטים משלו סביב האירוע. ב-12 בנובמבר 2021, במהלך הספיישל של פיקסאר ליום דיסני+ לשנת 2021, נחשף המבט הראשון על אמנות הקונספט, ומציע הצצה לכמה מהדמויות המופיעות בסדרה.
הנפשה
ברנדן ביזלי, ברנדון קרן וטום זאק משמשים כראש ההנפשה בסדרה. הנפשה מסופקת עם צוות האמנים שעובד על הסרטים העלילתיים. בכל פרק, נראה שסגנון האמנות של ההנפשה משתנה, ומבדיל את עצמו יותר מהמחיר הרגיל של פיקסאר. לדוגמה, נראה שהסיפור של רושל מחקה דיורמה מקרטון, וצילומי הסופטבול בפועל מחקים אנימת ספורט מסורתית.
הפצה
הסדרה מתוכננת לשדר בדיסני+ בסוף 2023.
רכס פיק (קולומביה הבריטית)
רכס פיק (באנגלית:  Peak Range) הוא רכס הרים המהווה תת-רכס של רכסי סוואנל בהרי אומינקה בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
שטח הרכס 704 קמ"ר, גובהו 1,555 מטרים מעל פני הים, והוא ממוקם מצפון מערב למפגש בין נהר טודוגון ונהר פינליי.
שמו של הרכס אומץ רשמית ב-17 בינואר 1952.
מועצה אזורית שער הנגב
בשטח המועצה שוכנים גם חוות שקמים, כפר הסטודנטים איבים וכפר הסטודנטים "איילים" במושב יכיני. בשטחה של שער הנגב ממוקם קמפוס המכללה האקדמית ספיר המכללה הציבורית גדולה ביותר בישראל וכן "קריית החינוך שער הנגב" הכוללת את בתי הספר האזוריים ומוסדות קהילתיים וציבוריים המשרתים את אוכלוסיית הדרום. ראש המועצה החל משנת 2018 הוא אופיר ליבשטיין, תושב כפר עזה.
דמוגרפיה
קהילת שער הנגב מורכבת מדור המייסדים, מצעירים הממשיכים את מורשת ההתיישבות ומיזוג של עולים חדשים מכל קצווי תבל. בשנים האחרונות נמצאים יישובי המועצה בתנופת קליטה של בנים חוזרים ותושבים חדשים. היישובים קולטים במספר מסלולים: הרחבות קהילתיות, חברות בעצמאות כלכלית וכן קליטה לתושבות של משפחות ושל סטודנטים הלומדים במכללה האקדמית ספיר.
בשנת 2009 קלטו יישובי המועצה כ-100 משפחות חדשות ומגמה זו צפויה להימשך גם בשנים הקרובות.
גאוגרפיה
מועצה אזורית שער הנגב נמצא במערב הנגב הצפוני, בשטחה נמצאת העיר שדרות. גבולותיה: מועצה אזורית חוף אשקלון בצפון, מועצות מרחבים ושדות נגב בדרום, רצועת עזה במערב, ומועצות לכיש ובני שמעון במזרח.
חינוך וקהילה
משנת 1985 מדי שנה מתקיימת תחרות גביע האביב בשחייה על שם פרד כהן.
תעשייה ופיתוח כלכלי
בשטחה של המועצה האזורית שער הנגב, שני אזורי תעשייה הנהנים מיתרונות גאוגרפים לשינוע ולניידות: נמל אשדוד במרחק 30 דקות, תל אביב במרחק 60 דקות, תחנת רכבת בהקמה שתחבר בין אשקלון לבאר שבע.
אזור התעשייה שער הנגב
אתר זה משתרע על שטח של 450 דונמים ונמצא בבעלות פרטית וציבורית. וכלול במסגרת אזור עדיפות א' המעניקה הנחות והטבות לתעשיינים. בשטח הפארק ממוקם גם מרכז ההכשרה הטכנולוגי "ספירטק" של המכללה האקדמית ספיר. מרכז זה עוסק בהכשרת כוח אדם מקצועי לענפי התעשייה השונים. הפארק מאופיין בתעשיית מזון, בתי מלאכה, עיבוד חקלאי, בתי אריזה ומשרדים.
פארק תעשיות ספירים
האתר משתרע על 325 דונמים (בהמשך מתוכננים 400 דונמים נוספים). הפארק הוקם כיוזמה משותפת של הרשויות השכנות: עיריית שדרות והמועצה האזורית שער הנגב. פיתוחו של הפארק הואץ בזכות התנאים הייחודיים של האתר ובהגדרתו כאזור עדיפות לאומית א'. הסמיכות למכללה האקדמית ספיר, המכללה הציבורית הגדולה בישראל, והקרבה ליישובי צפון הנגב, מאפשרות ומבטיחות גיוס עובדים איכותיים ומקצועיים המוכשרים לתעשייה המתקדמת. פארק תעשיות ספירים (בשמו הקודם "שער הנגב מזרח") מתמקד בקליטת יזמים ותעשיינים מתחום ההיי-טק וכן תעשייה רגילה אך "נקייה" בהתאם לדרישות תקן איכות הסביבה iso 14001.
מוסה מנארוב
מוסה מנארוב (ברוסית: Муса Хираманович Манаров; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל מיר.
קורות חיים
מוסה מנארוב נולד בבאקו, אזרבייג'ן הסובייטית למשפחה ממוצא לאקי. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לימודים במכון לתעופה במוסקבה. בשנת 1973 החל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה ועסק בניסוי החלליות.
בשנת 1978 נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנים 1987 שוגר לחלל בחללית סויוז TM-4 לצד ולדימיר טיטוב. הם התחברו לתחנת החלל מיר וביצעו מספר מחקרים. הם חזרו לכדור הארץ בחללית סויוז TM-6 רק כעבור שנה ובכך קבעו שיא לאותה תקופה.
בשנת 1990 שוגר לחלל בחללית סויוז TM-11 לצד ויקטור אפנסייב וטויוחירו אקיאמה. הם התחברו לתחנת החלל מיר. הם ביצעו מספר מחקרים לרבות פעילות חוץ רכבית. מוסה מנארוב חזר לכדור הארץ כעבור 145 ימים.
באותה שנה נכנס מנארוב לפוליטיקה. הוא היה חבר של הפרלמנט הרוסי בשנים 1990–1993 וחבר בדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בשנים 2007-2011.
מנארוב מתגורר במוסקבה.
חינוך בקוריאה הצפונית
מערכת החינוך בקוריאה הצפונית היא מערכת חינוך ציבורית, המנוהלת וממומנת באופן מלא על ידי המשטר הצפון קוריאני. בהתאם לנתונים הפומביים המפורסמים מטעם המשטר, עומד שיעור האוריינות של תושבי המדינה מגיל 15 ואילך על 100%.
לפני שנת 2012 כלל מסלול החינוך הצפון קוריאני שנת לימודים אחת בגן ילדים, ארבע שנות לימודים בבית-ספר יסודי, שש שנות לימודים בבית ספר על-יסודי, ובהמשך לימודים אקדמאים לתושבי המדינה הזכאים לכך. בהתאם לדיווח צפון קוריאני מספטמבר 2012, רפורמה חדשה הנחילה מבנה של שש שנות בית ספר יסודי - שלוש שנות חטיבה ושלוש שנות תיכון (בדומה למצב בקוריאה הדרומית ובמדינת ישראל), אך נכון לשנת 2018, לא ברור האם הדבר אכן יושם בפועל.
בשנת 1988 דיווחה סוכנות אונסק"ו כי בקוריאה הצפונית פעלו בסך הכל כרבע מיליון מורים, מתוכם 35,000 הועסקו בגני ילדים, 59,000 בבתי ספר יסודיים, 111,000 בבתי ספר על-יסודיים, 23,000 במערכת החינוך האקדמית (מכללות ואוניברסיטאות), ו-4,000 במסגרות על יסודיות אחרות.
בשנת 2017 פאנל מומחים של האו"ם פרסם מסקנתו שנשים בקוריאה הצפונית מצויות בפערים רבים לעומת הגברים, ושבמקרים רבים, ובוודאי בהשוואה לגברים, אינן זוכות להשכלה ולהזדמנויות עבודה ראויות.
היסטוריה
להשכלה הפורמלית היה תפקיד חברתי ותרבותי מרכזי לכל אורך ההיסטוריה של חצי האי הקוריאני, כאשר ההבנה בדבר החשיבות העליונה של החינוך הפורמלי במדינה נותרה על קנה גם במסגרת הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה. במהלך ימיה של שושלת צ'וסון (המאה ה-14 לספירה - ראשית המאה ה-20), הוקמה לראשונה בחצי האי הקוריאני מערכת של בתי ספר בשליטה ממשלתית, אשר פוזרו במחוזות השונים. כמו כן, הוקמו גם ארבעה בתי ספר יסודיים בעיר הבירה. בתקופה זו, בתי הספר הממשלתיים התמקדו בעיקר בלימוד תורתו של קונפוציוס.
במהלך המאה ה-15, רמת הלימוד בבתי הספר הממשלתיים התדרדרה, כאשר במקביל עלתה חשיבותם של רשת מוסדות חינוך פרטיים - סאוון (seowon), בתי ספר שהתבססו אף הם על תורתו של קונפוציוס. המוסד המרכזי להשכלה גבוהה בחצי האי הקוריאני בתקופה זו היה האוניברסיטה הלאומית הקונפוצית בסיאול (Seonggyungwan). מדי שנה, התקבלו לאוניברסיטה כ-200 תלמידים, אשר נבחרו במסגרת בחינות כניסה מפרכות.