cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון ברקינרידג' (סגן נשיא)
בחירות 1860
ב-24 בפברואר, ביקר ברקינרידג' את לינקולן ואת בת דודתו, מרי טוד, שמונתה לגברת הראשונה של ארצות הברית, בבית הלבן. ברקינרידג' נפרד מתפקידו כסגן הנשיא ונשבע לתפקיד סנאטור.
סנאטור
שבע מדינות פרשו מהאיחוד כשברקינרידג' נכנס לסנאט, ושאר הסנאטורים הדרומיים היו בעמדת נחיתות בנושא העבדות. כדי למצוא פשרה שתאחד מחדש את המדינות, דרש ברקינרידג' מלינקולן להסיג את הצבא ממדינות הדרום. לאחר סיום המושב, דרש ברקינרידג' מהאסיפה הכללית של קנטקי לנהל משא ומתן, וקרא להקמת ועדה של מדינות הגבול. קרב פורט סאמטר סתם את הגולל על כך. ברקינרידג' דרש אספה עממית שתכריע האם על קנטקי להישאר באיחוד או לעבור לקונפדרציה. ב-10 במאי, הוא נבחר לכהן בוועדה שתכריע את גורלה של קנטקי. כששלושה תמכו בפרישה ושלושה אחרים תמכו באיחוד, הוחלט שקנטקי תהיה נייטרלית במלחמת האזרחים האמריקנית ותנסה למנוע כל פלישה לתחומה.
שני הצבאות הפרו את הנייטרליות של קנטקי בספטמבר 1861. תומכי האיחוד אסרו את המושל שתמך בקונפדרציה וסגרו עיתונים שתמכו בקונפדרציה. ברקינרידג' שמע על תכנונים לעצור גם אותו, וכך, ב-19 בספטמבר 1861, עזב את לקסינגטון. הוא נמלט אל הקונפדרציה עם תומכים אחרים.
במכתב פתוח, טען שהאיחוד אינו קיים יותר ושקנטקי רשאית לבחור בדרכה. הוא הגן על תמיכתו בדרום והתנגד לאיחוד. הוא הואשם בבגידה לאחר שהתנדב לצבא הקונפדרציה, והסנאט הכריז עליו כעל בוגד ב-2 בדצמבר 1861.
החזית המערבית
ברקינרידג' החל את שירותו במלחמה כמפקד הבריגדה הראשונה של קנטקי, בדרגת בריגדיר גנרל, ב-2 בנובמבר 1861. ב-16 בנובמבר, פיקד על הבריגדה. הבריגדה הייתה חלק מצבא מיסיסיפי, וברקינרידג' אימן את חייליו במשך כמה שבועות. הוא הקים ממשלה חלופית בקנטקי, וניסה לכבוש אותה.
בפברואר 1862, הכוחות נאלצו לסגת. ברקינרידג' היה אחראי על האספקה, ולאחר מכן הצבא החליט לתקוף את כוחותיו של יוליסס ס. גרנט בשילה, טנסי, ב-6 באפריל 1862. כוחותיו של ברקינרידג' הצטרפו לקרב שילה וניסו להדוף את כוחותיו של גרנט. למרות מותו של המפקד, כוחות הקונפדרציה הצליחו להתקדם עד שנעצרו בידי מפקדם החלופי. למחרת היום, כוחות האיחוד הדפו את הקונפדרציה. ברקינרידג' נפצע במהלך הקרב.
לאחר פציעתו, קודם ברקינרידג' לדרגת מייג'ור גנרל ב-14 באפריל 1862. לאחר מכן, כוחות הקונפדרציה התכוננו להתקפה מצד האיחוד. לבסוף, קיבל פקודה לכבוש את באטון רוז', לואיזיאנה. למרות הנחיתות המספרית, הוא תקף את העיר, לכד אסירים, השמיד את קווי האספקה וסילק את האיחוד מהעיר. אולם ללא תמיכה ימית, הקונפדרציה לא הצליחה להחזיק בעיר.
לאחר מכן, פיקד באופן עצמאי על עמק מיסיסיפי ועמד בראש המאחז של פורט הדסון, שהאט את ההתקדמות של צבא האיחוד בנהר המיסיסיפי. בינתיים, הגנרל של האזור הכין פלישה לקנטקי בעזרת ברקינרידג'. מנהיגי הקונפדרציה האמינו שיוכל להשיג תמיכה במדינה, אולם רבים סירבו לאבד אותו בקרב, וההתקפה נכשלה. קנטקי נשארה בידי האיחוד, ואשתו של ברקינרידג' וילדיו נעו דרומה עם החיילים.
גדיד
גדיד הייתה התנחלות ומושב עובדים דתי בגוש קטיף אשר השתייכה למועצה אזורית חוף עזה. היישוב שכן דרומית לנוה דקלים ודרומית-מערבית לח'אן יונס ונקרא על שם פעולת קטיף התמרים.
ג'ון ברקינרידג' (סגן נשיא)
החזית המערבית
ב-2 בינואר 1863 הוביל ברקינרידג' את הבריגדה בקרב סטונז ריבר, שגבה קורבנות רבים והביא לאבדן כשליש מאנשיו. ב-2 בינואר, כוחות האיחוד הצליחו להשתלט על העיר.
אנשיו של ברקינרידג' הצליחו לפרוץ את קווי האיחוד ולהסיג אותם, אולם ירי ותגבורת מצד האיחוד גרמו לתבוסה קשה. הוטלה עליו ביקורת קשה בעקבות ההפסד.
במאי 1863, הועבר לחזית אחרת, והשתתף בקרבות אחרים בניסיון לשבור את המצור שהטיל האיחוד על הקונפדרציה. כוחות גרנט כבשו את האזורים ב-4 ביולי, וברקינרידג' חזר לחזיתו הקודמת. לאחר שלא לחם ביומו הראשון של קרב צ'יקאמאוגה בג'ורג'יה, הוביל את הגדוד שלו לתקוף את כוחות האיחוד. הגדוד פרץ את קווי האיחוד אולם הכוח הראשי ברח לטנסי, וכוחותיו של ברקינרידג' חוו אבדות קשות.
בסוף נובמבר, ברקינרידג' איבד את רוב אנשיו שנשלחו לחזיתות אחרות, ולא יכול היה לעצור את האיחוד בקרב מישינרי רידג'. בנו, קבל, נלכד בקרב. רבים האשימו אותו בשכרות במהלך הקרב. ברקינרידג' התפטר מהחזית.
החזית המזרחית
ב-15 בדצמבר 1863, פרש ברקינרידג'. בפברואר 1864, נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, מינה אותו לגנרל בחזית המזרחית והפקיד אותו על כוחות הקונפדרציה בעמק שיננדואה.
ב-5 במאי, ציווה הגנרל רוברט לי על ברקינרידג' לפקד על מתקפה כנגד הכוחות הפדרליים בווירג'יניה. עם 4,800 אנשים, ניצח ברקינרידג' בקרב ניו מרקט ב-15 במאי. האהדה כלפיו חזרה. לאחר מכן הצליח לנצח ב-24 ביולי בקרנסטאון. הקונפדרציה החלה לפלוש צפונה. מעט לאחר מכן, עמד בראש כוח הגיבוי לכוחותיו של לי בקרב קולד הרבור, והאט את התקדמות כוחות גרנט. כוחותיו בלמו התקפה מצד האיחוד. הוא נפצע כשכדור תותח פגע בסוסו. הוא עדיין לא יכול היה ללכת כשמונה לפקד על ניצולי הקונפדרציה. לאחר מכן הוביל את חייליו ללינצ'בורג, וירג'יניה, והצליח להשיג תגבורת כאשר ארמיית העמק סופחה לכוחותיו ולנצח בקרב.
לאחר מכן לחם בקרב מונוקסי. הכוחות הובסו בפורט סטיבנס ב-11 ביולי, בקרב שלינקולן צפה בו מהריסות העיר. הייתה זו הפעם היחידה בה שני מועמדים לנשיאות נלחמו בשדה הקרב. לאחר הקרב, הכוחות נסוגו. בספטמבר, הכוחות נאלצו לסגת מעמק שיננדואה.
לאחר מכן שימש מפקד כוחות הקונפדרציה בדרום מערב וירג'יניה. הוא ארגן מחדש את המחלקה ולחם בקרבות על מכרות המלח באזור. לאחר מכן גילה שחייליו החלו להרוג 100 חיילי איחוד שחורים. הוא רץ לעצור את הטבח ודרש לשפוט אותם.
באמצע נובמבר, הוביל ברקינרידג' פשיטה על צפון-מזרח טנסי. ב-17–18 בדצמבר, הותקף ונאלץ לסגת, כשמכרות המלח והעופרת נפגעו. רק לאחר שהשיג אספקה, הצליח להשיג את הכוחות היריבים.
מזכיר המלחמה של הקונפדרציה
בפברואר 1865 מונה למזכיר המלחמה בממשל הקונפדרציה ושימש בתפקיד עד לתום המלחמה. ברקינרידג' הצליח להרחיב את השפעת מחלקתו וקידם את הגנרל רוברט לי. לאחר מכן המליץ על פיטורי האחראי על האספקה כדי לשפר את חלוקת האספקה בשדה הקרב.
בסוף פברואר בראייתו את הפסד הקונפדרציה בלחימה, ביקש להביא להסכם כניעה שיכבד את עמדת הממשל, אך עסק בכך אל מול התנגדות נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס. לי נאלץ להסיג את כוחותיו ולאבד את ריצ'מונד. הוא הבטיח את שמירת ארכיוני הקונפדרציה, וכך שמר על תיעוד מהלכי המלחמה. לאחר מכן שרף את הגשרים שהובילו לעיר.
לאחר כיבוש ריצ'מונד, הצטרף ברקינרידג' לכוחותיו של לי בווירג'יניה ונשאר שם עד 7 באפריל. ב-11 באפריל, התברר שלי נכנע ב-9 באפריל. הוא הגיע לגרינסבורו ב-13 באפריל, והציע לשאר הצבא להיכנע.
ב-18 באפריל, שמע על רצח לינקולן שקרה ארבעה ימים לפני כן. ברקינרידג' טען שהדרום איבד את ידידו הטוב ביותר.
בקרוליינה הדרומית, ברקינרידג' הצליח לשכנע את דייוויס שאין תקווה בהמשך הלחימה. הוא היה האחראי למטבעות זהב בשווי 150,000 דולר- שארית האוצר של הקונפדרציה. הוא נסע דרומה, וחיילים שליוו אותו דרשו תשלום ואיימו לחלק את הזהב ביניהם. ברקינרידג' שכנע אותם לא לעשות זאת ושילם להם את שכרם. הם סירבו להמשיך ללוות אותו, והוא הגיע לוושינגטון ב-4 במאי. לאחר ששילם קצת חשבונות, הפקיד את שאר הכסף בבנקים, ופירק את מחלקת המלחמה.
בריחה וגלות
ב-5 במאי, ברקינרידג' שחרר את רוב מלוויו, ונותר עם קבוצת תומכים קטנה מקנטקי בפיקודו של בן דודו. מתוך חשש מהאשמתו בבגידה במדינה ביקש לצאת את גבולות המדינה. ב-11 במאי הגיע לג'ורג'יה, ונשאר שם כמה ימים. לאחר שדייוויס נתפס, ברקינרידג' היה תומך הקונפדרציה הבכיר ביותר שעוד הסתובב חופשי. הוא עזב את ג'ורג'יה עם בנו קבל, עוזריו ומשרתו. ב-15 במאי הגיע לפלורידה, ויחד עם קצין בצי הקונפדרציה, החליט לברוח אל איי בהאמה. בנו היה אלרגי ליתושים, ולכן ברקינרידג' הורה בפניו להסגיר את עצמו לקצין הקרוב ביותר.
בפלורידה, השתמש בסירת הצלה שהקונפדרציה לכדה. ב-4 ביוני הגיע קרוב לפאלם ביץ', ורוחות מנעו ממנו לנווט. המשלחת המשיכה דרומה.
ב-5 ביוני, סירת קיטור איתרה אותם, והם שכנעו את הצוות שהם ציידים. כעבור יומיים, הם הצליחו להשתלט על סירה גדולה יותר. לאחר מכן החליטו לנסוע לקובה. הם שרדו מפגש עם שודדי ים, שתי סערות ומחסור לפני שהגיעו לשם ב-11 ביוני. תושב מקנטקי זיהה את ברקינרידג' ועזר לו. למחרת הבוקר, נסע להוואנה, והחליט להמשיך משם לבריטניה.
בסוף יולי הגיע לבריטניה, והצליח ליצור קשר עם אשתו בקנדה. בספטמבר התאחד עם אשתו בטורונטו. לאחר שהעביר את החורף בקנדה, המשפחה עברה לניאגרה פולס במאי. באוגוסט, הרופאים ייעצו לאשתו לעבור לצרפת. בנם קבל חזר אל ארצות הברית, ובתם מרי נשלחה לגור עם קרובים בניו יורק. שאר המשפחה עברה לאירופה. ברקינרידג' נסע ברחבי אירופה, בגרמניה, אוסטריה, טורקיה, יוון, סוריה, מצרים וארץ ישראל. אשתו נשארה בצרפת עקב בריאותה עד פברואר 1868, ואז הצטרפה אליו באיטליה. במהלך טיולו באיטליה, נפגש עם האפיפיור פיוס התשיעי וביקר בפומפיי.
ברקינרידג' חזר לקנדה ביוני 1868, מתוך רצון לחזור לארצות הברית. הוא סירב לבקש חנינה, למרות ששבעים חברים מהאסיפה הכללית של קנטקי ביקשו חנינה עבורו מהנשיא אנדרו ג'ונסון כבר ב-1866. בינואר 1868, מועצת העיר קבעה שברקינרידג' לא יועמד לדין עם שובו. בדצמבר, התברר שג'ונסון עמד להעניק חנינה כללית לאנשי הקונפדרציה, וייעץ לברקינרידג' לחזור לארצות הברית מתוך חשש שהחנינה תהיה תקפה רק לאלו שבתוך המדינה.
חזרה לארצות הברית ומוות
ג'ונסון העניק חנינה לכל אנשי הקונפדרציה ב-25 בדצמבר 1868. ברקינרידג' התעכב מחוץ לארצות הברית כמה שבועות וקיבל הרשאה שהחנינה הייתה תקפה גם כלפיו. בפברואר 1869 עזב את קנדה, והגיע במרץ לקנטקי. הוא התגורר בקנטקי לשארית חייו, אולם לא קנה בית אלא גר במלונות ושכר בתים.
חברות ביטוח דרומיות רבות ביקשו את שירותיו של ברקינרידג'. הוא דחה הצעות למינויו כפרופסור, וחזר לעסוק במשפטים. הוא קיבל על עצמו את נשיאות חברת הרכבות " Elizabethtown, Lexington, and Big Sandy", שהייתה אמורה לחבר בין סינסינטי לצ'אטאנוגה. רבים בלואיוויל התנגדו לכך, מתוך תמיכה בחברת הרכבות המקומית. בינואר 1870, הציג את טענותיו בנושא כלפי הסנאט, שאישר את מסילת הרכבת כעבור שנתיים.
ברקינרידג' דחה קריאות לשובו לחיים הציבוריים - כולל אחת שהנשיא גרנט השמיע - בטענה שזמנו עבר. כדי שיוכל להיבחר, בית הנבחרים והסנאט היו צריכים לאשר זאת ברוב של שני שלישים, כיוון שתמך בקונפדרציה. כאזרח פרטי במרץ 1870, התבטא כנגד פעילות הקו קלוקס קלאן. הוא תמך ב-1872 בחוק שאישר לשחורים להעיד בבית משפט כנגד לבנים.
ב-1873, בעיות הבריאות של ברקינרידג' התגברו. ניתוחים לא שיפרו את מצבו. במאי 1875, התברר לו שהנוזלים מילאו את ריאותיו. חלק מהנוזלים נשאבו באותו החודש. כעבור שישה ימים, מצבו הוחמר, והוא מת ב-17 במאי. הוא נקבר בבית העלמין המקומי. ערים נקראו על שמו בקולורדו, במינסוטה, במיזורי ובטקסס.
גדיד
הקמת היישוב
בתחילת חודש אייר תשל"ט (סוף אפריל 1979), הוחלט על הקמת היאחזות נח"ל גדיד, במקום שנקרא אז קטיף ד'. ביום ח' באייר, עלה גרעין מתיישבים שיועדו לאכלס בעתיד את היישוב גדיד, לשהות זמנית לצורך הכשרה ביישוב כפר דרום, ששימש אז כמחנה מעבר. שנה אחר כך, בי"ח בתמוז תש"ם (2/7/1980), עלתה לקרקע היאחזות הנח"ל גדיד, טקס העלייה לקרקע התקיים בכ"ג אלול תש"ם (4/9/80). בסוף ניסן תשמ"ב (אמצע אפריל 1982), זמן קצר לפני הנסיגה מסיני, פינו חיילי הנח"ל את המקום, והמבנים הועברו לידי המועצה האזורית, ושימשו את ישיבת ההסדר ימית שהגיעה למקום. המקום הפך ליישוב כשאוכלס ביום ה' בתשרי תשמ"ג (22/9/82) על ידי הגרעין של 22 משפחות, שרובן שהו עד אז בכפר דרום.
היישוב
התגוררו בו כ-60 משפחות שהתפרנסו מחקלאות כאשר החממות הוקמו בסמוך לבתים. הגידולים העיקריים היו פלפל וגידולי עלים. ביישוב פעל גם מפעל שייצר תמציות מצמחי מרפא. בגדיד פעלו גני ילדים, ומעונות יום, מועדון לבני נוער, סניף בני עקיבא ומועדון תרבות. כמו כן היו בו בית כנסת מפואר ואולם אירועים. ב-1999 הוקם בגדיד מרכז קליטה לעולים חדשים. כרב היישוב כיהן הרב יגאל הדאיה, לימים, רבהּ של יד בנימין.
בתחילת 2005 החליטו רוב התושבים לנהל משא ומתן עם הרשויות במטרה להעביר את כל המשפחות כגוש אחד ליישוב חלופי בתוך הקו הירוק, אולם יוזמה זו לא יצאה לפועל. במאי אותה שנה הצטרף חבר הכנסת יולי אדלשטיין ליישוב על מנת להביע מחאה נגד תוכנית ההתנתקות ולחזק את התושבים. לפני פינויו התגוררו בגדיד 75 משפחות, מתוכן 15 משפחות ששהו במרכז הקליטה.
פינוי גדיד וגורל תושביו
במסגרת תוכנית ההתנתקות נפרץ שער המושב על ידי דחפור ב-19 באוגוסט 2005. רוב תושבי המושב עזבו ב-16 באוגוסט, מחשש להתעמתות עם החיילים. ביום שישי, ה-19 באוגוסט, עברו החיילים בין התושבים הנותרים וניסו לשכנע את התושבים להתפנות מרצונם. אלה שהתפנו מרצון עלו לאוטובוסים ואלו שהתנגדו הועלו על ידי החיילים לאוטובוסים. במקביל עשרות אנשים שבאו לחזק את התושבים הבעירו צמיגים בצירי התנועה המרכזיים במטרה להקשות על הפינוי. בית הכנסת פונה לאחר תפילה אחרונה בו. פינוי המושב הסתיים לקראת הצהריים.
לאחר הפינוי עברו משפחות הקהילה לבית ההארחה בנווה אילן. משם התפצלו לשלוש קבוצות: 26 משפחות נמצאות באתר הקרווילות בניצן, 17 משפחות נמצאות בבית הארחה בקיבוץ חפץ חיים והם התפצלו לאתרי הקרווילות ביד בנימין ועין צורים.
ברוך ברזילי
רבי ברוך ברזילי היה שד"ר וראש ישיבה בצפת במאה ה-17.
קורות חייו
רבי ברוך ברזילי שימש כראש ישיבה בצפת יחד עם רבי יונתן גאלנטי, בישיבה זו לימד את רבי משה גאלנטי, הראשון לציון.
בשנת ה'תט"ו היה שליח צפת יחד עם רבי יונתן גאלנטי. ביקר בטורקיה, וייתכן שגם באשכנז. בדרך שליחותו בעיר תירייא הסמוכה לאיזמיר כתבו שניהם תשובות על שאלות בענייני ריבית. את התשובות כתבו ללא ספרים, כפי שהעיד רבי ברוך בעצמו "הן אמת שאין כלי אומנתי בידי ולא שום ספר מספרי האחרונים".
שנת פטירתו אינה ידועה, משערים כי נפטר בשנת תי"ח. רבי דוד הכהן הספידו בספרו "בן הא הא" ומכנהו "ריש מתיבתא בעיר הקודש צפת".
נטמן בבית העלמין בצפת על יד קברו של האר"י.
חיבוריו
ספר תשובותיו אינו מצוי בידינו, אבל מצויים בידינו מספר תשובות הפזורים בספרי שו"ת שונים.
למשל, פסק ממנו נמצא בשו"ת באר מים חיים לרבי שמואל ויטאל, התשובה נכתבה בהיותו בעזה בעת עלותו לארץ ישראל. כן מוזכר גם בשו"ת חוט המשולש לרבי חיים מוולוז'ין. וכן נמצאת תשובה ממנו לרבי משה בנבנישתי בשו"ת פני משה, שם הוא מכנה את רבי ברוך "מתקיפי ארעא דישראל", כמו כן מזכירו במקום אחר אודות תשובה בעניין הקראים.
ספריו היו לנגד עיני החיד"א בכתב יד, ומזכירו פעמים רבות בספריו כמו בספר אהבת דוד, כסא דוד, דבש לפי ויוסף תהלות.
מעבר וינדי (אנטארקטיקה)
מעבר וינדי או בקע וינדי (באנגלית: Windy Gap; מילולית: המעבר שטוף הרוחות) הוא מעבר הרים, בחצי האי טריניטי, שבצפון חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המעבר ממוקם בקצה הצפון מזרחי של מישור לואי פיליפ.
המעבר מהווה את מקום המפגש של שלושה עמקים: עמק ברוד - הפונה לכיוון מזרח לכיוון מפרץ דוז, העמק בו נמצא קרחון ססטרימו, הפונה לכיוון צפון לעבר מפרץ לאפונד, ועמק הפונה לכיוון דרום, לעבר תעלת הנסיך גוסטב.
גילוי המעבר
המעבר התגלה על ידי סקר שטחי חסות איי פולקנד, אשר חצו אותו בעת שערכו מסע סקר, באפריל 1946; משלחת הסקר החלה את מסעה ממפרץ התקווה.
מקור השם
שמו של המעבר הוא תיאורי.
השם ניתן בעת גילוי המעבר, בשל מזג האוויר הרע, והרוחות העזות שהיו בו, עת שהתגלה המעבר על ידי סקר שטחי חסות איי פולקנד באפריל 1946.
אלבום העבריינים
אלבום העבריינים הוא מאגר של תצלומי עבריינים מורשעים.
שימושי אנשי המשטרה באלבום:
פרס דן דוד
פרס דן דוד הוא פרס שמעניקה קרן דן דוד בשיתוף אוניברסיטת תל אביב. החל משנת 2022 הפרס ניתן עבור תרומה משמעותית לחקר ההיסטוריה ותחומי הידע האחרים הקשורים לעבר האנושי. הפרס הוא מענק של 300,000 דולר לכל אחד מתשעה אנשי מקצוע יוצאי דופן בדיסציפלינות ההיסטוריות (היסטוריונים, חוקרי תולדות האמנות, ארכאולוגים, אנשי מדעי הרוח הדיגיטליים, אוצרים, יוצרי סרטים תיעודיים, וכל אלה אשר מעמיקים את הידע וההבנה שלנו על העבר), אשר נמצאים בשלבים המוקדמים או בשלבי הביניים של הקריירה שלהם. 300,000 דולר נוספים מממנים תוכנית בתר-דוקטורט באוניברסיטת תל אביב. סך הפרס השנתי עומד על 3 מיליוני דולרים, כך שהוא הפרס הגדול בעולם בתחום ההיסטוריה.
עד לשנת 2021 העניק הפרס שלושה מענקים שנתיים על סך מיליון דולר עבור מחקר רב תחומי וחדשני בשלושה ממדי זמן: עבר, הווה ועתיד. זוכי הפרס תרמו 10 אחוזים מכספי הפרס שלהם עבור מלגות לתלמידי דוקטורט ובתר-דוקטורט בכל העולם אשר מצטיינים בתחומי המחקר של הזוכים.
תולדות הפרס
פרס דן דוד הוקם מתוך מטרה לתת כבוד למחקר חדשני ורב תחומי שחצה גבולות מחקריים מקובלים. בכל שנה הוענקו שלושה פרסים של מיליון דולר בתחומים שונים לאנשים שתרמו תרומה יוצאת דופן לאנושות.
לקראת יום השנה ה-20 לפרס, בשנת 2021, יצא פרס דן דוד בדרך חדשה, מתוך הכרה בירידה בתמיכה העולמית במדעי הרוח ובהיעדרם היחסי של פרסים משמעותיים בתחומים אלה. הפרס המחודש מתמקד בתמיכה במחקר מצטיין בתחומי הידע ההיסטוריים ובהערכה לחוקרים ולאנשי מקצוע שעבודתם מאירה את העבר האנושי באור חדש ומעשירה את השיח הציבורי באמצעות ידע היסטורי מעמיק.
שנת 2022
שנת 2023
סוכי זהוב
סוכי זהוב (שם מדעי: Prionodura newtoniana) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הסוכיים החיה ביערות הגשם של קווינסלנד שבאוסטרליה. זהו המין הקטן במיני משפחת הסוכיים אך הוא בונה סוכה ענקית ביותר. מין זה יחידי בסוגו.
אורכו של סוכי זה 22–25 ס"מ ומשקלו 62–96 גרם. הוא בעל נוצות זהובות בכל רחבי גופו ומכאן שמו. הראש עגול וללא ציצות מיוחדות. העיניים לבנות והמקור קצר ואפור. הנקבות לעומת הזכרים עמומות צבע ואפורות ומעט שחורות.
הסוכי חי על קרקעית היער האוסטרלי ובונה לבת זוגו סוכה גדולה מאוד אותה הוא בונה תחילה מענף מרכזי עליו הוא מניח מצע של ענפים וזלזלים ומוסיף עליהם כל הזמן עד שהם נהיים גבוהים מאוד, לעיתים אפילו יותר מגובה של אדם, אך הוא צריך שנים רבות של ניסיון בשביל לגמור אותה. כשהוא מסיים הוא קורא לנקבה וכך מפתה אותה להגיע אליו.
הוא ניזון מפירות ומפרוקי-רגליים כמו חרקים ועכבישים.
אברהם כרמל
ביוגרפיה
כרמל נולד בכפר קטן בגליציה שבפולין, ליד העיר לבוב. משפחתו עברה לווינה, שם למד בגימנסיה היהודית על שם הרב צבי פרץ חיות. עלה לארץ ישראל בשנת 1938, על פי בקשה מיוחדת של האוניברסיטה העברית. לאחר שסיים את לימודיו לתואר ראשון ושני בחוגים לפילוסופיה וספרות עברית, היה מזכיר הפקולטה למדעי הרוח במשך שנים רבות. חי בירושלים עם אשתו ושתי בנותיו.
משפחתו הקרובה, שנשארה בלבוב, גורשה על ידי הנאצים למינסק והושמדה שם בבור הריגה יחד עם יהודים רבים אחרים. כרמל הקדיש את תרגום היצירה "מחיקה" מאת תומאס ברנהרד להוריו ולאחיותיו "שהוצאו מביתם בווינה על ידי שוטרים אוסטרים וטולטלו עד למינסק שבבלארוס, הועמדו שם על פי בור ונורו לתוכו, יהי זכרם ברוך".
אברהם כרמל תרגם מאמר משל ריכרד וגנר שנכתב ב-1850, "היהדות במוזיקה", וכן תרגם מיצירות הרמן הסה, פרנץ קפקא, רוברט מוסיל, תומאס ברנהרד ואחרים. בשנת 1994 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגום.
Chess.com
Chess.com הוא שרת השחמט האינטרנטי הגדול בעולם וכולל עדכוני חדשות ורשת חברתית מקוונת בנושא משחק השחמט. האתר מציע למשתמשיו משחקי שחמט בזמן אמת נגד משתמשים אחרים או נגד המחשב. כמו כן קיימים בו שיעורים, טורנירים, חידות שחמט, ניתוח ממוחשב וגרסאות שחמט. הוא פועל במתכונת פְרִימְיוּם, כאשר תכונותיו הבסיסיות חינמיות, ותכונות מתקדמות זמינות לבעלי מינוי בלבד. האתר מפעיל גם את ChessKid.com, אתר שחמט חינוכי לילדים.
היסטוריה
בשנת 2018 רכש האתר את קומודו, מנוע השחמט השלישי בעוצמתו אחרי Stockfish ו-Houdini.
זכויות השידור של אליפות העולם בשחמט 2021 נרכשו על ידי האתר, ששידר אותה באתר הסטרימינג Twitch.tv.
בעקבות מחאה שהביע האתר נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, חסמו הרשויות ברוסיה את הגישה אליו. סרגיי קריאקין, שחמטאי רוסי בכיר, נחסם בתורו מן האתר לאור תמיכתו הפומבית בפלישה.
באוגוסט של אותה שנה רכש האתר את קבוצת Play Magnus של אלוף העולם בשחמט מגנוס קרלסן בסכום של 83 מיליון דולר. לאחר המיזוג בין שתי החברות נותרה פלטפורמת Lichess האלטרנטיבה המשמעותית היחידה במגרש שרתי השחמט האינטרנטיים.
בספטמבר 2022 התעוררה בעולם השחמט שערוריית קרלסן–נימן סביב טענות לרמאויות בטורנירים בינלאומיים. האתר Chess.com הפך לגורם מרכזי בהשתלשלות הפרשה כאשר הושעו ממנו מיידית משתמשים כמו הנס נימן ומקסים דלוגי. בהמשך התפרסמו דו״חות בדבר היקף הרמאויות באתר, בין השאר בטורנירים נושאי פרסים.
בנובמבר חנך האתר את ה־Chess.com Global Championship, טורניר־על עם קרן פרסים בסך של מיליון דולר. וסלי סו האמריקאי הפך לזוכה הראשון בטורניר זה וגבר על ניהאל סארין בגמר שהתקיים בטורונטו, קנדה בתוצאה של 4.5-1.5.
בסוף 2022 דיווח האתר על הגעה ל־100 מיליון משתמשים רשומים.
טורנירים
Chess.com ארגן לאורך השנים טורנירים רבים בהשתתפות שחקנים מקצועיים וחובבנים ומנועי שחמט מתוכנתים.
Titled Tuesdays
זהו טורניר שבועי נושא פרסים לשחקנים בעלי תארים רשמיים מטעם פיד"ה. הוא כולל 11 סיבובים קצרים בשיטה השווייצרית ומתקיים באתר מדי יום שלישי מאז 2014. המשחקים מתנהלים בהקצאת זמן של 3 דקות לשחקן, עם תוספת של שנייה אחת למהלך ("בליץ"). בטורניר משתתפים באופן קבוע החזקים ברבי-האמנים של התקופה, כולל מגנוס קרלסן, היקארו נקמורה, מקסים ושייה-לגראב, אלכסנדר גרישצ'וק ופביאנו קרואנה. נקמורה זכה בטורניר מספר הפעמים הרב ביותר, והוא נוהג לשדר אותו ב־Twitch בשידורים חיים שזוכים לאלפי צופים.
Speed Chess Championships (אליפות שח מהיר)
Chess.com מארגן אליפות זו מאז 2016, בהשתתפות צמרת שחקני השחמט בעולם. מגנוס קרלסן זכה באליפות פעמיים בעוד היקארו נקמורה אוחז בארבע זכיות עד 2021.
PogChamps (פוגצ׳אמפס)
Chess.com אירח את טורניר פוגצ׳אמפס החל משנת 2020. טורניר זה מאופיין בתרבות הסטרימינג הפופולרית באתר Twitch, והמתחרים בו הם ברובם סטרימרים מצליחים מאתר זה, שאינם שחקני שחמט מקצועיים. קהל הצופים הנאמן שלהם נחשף דרך הטורניר למשחק השחמט, דבר שתרם לפופולריות של המשחק באינטרנט בסוף שנת 2020 יחד עם עלייתה לאוויר של המיני־סדרה גמביט המלכה. בין משתתפי הטורניר במהדורותיו השונות היו הסטרימרים xQc, Cr1TiKaL, Ludwig, Pokimane, אושיית היוטיוב MrBeast, הראפר לוג'יק והשחקן האיסלנדי ממשחקי הכס הפת׳ור יוליוס ביורנסון.
דנטון וולץ'
מוריס דנטון וֵולְץ' (באנגלית: Maurice Denton Welch; 29 במרץ 1915 - 30 בדצמבר 1948) היה סופר וצייר אנגלי.
ביוגרפיה
וולץ' נולד בשאנגחאי ובילה את מרבית שנות ילדותו בסין, חוויוה שתיאר בספרו הראשון, ספר האוטופיקשן "הפלגת בכורה" שזכה להצלחה מועטה אך ארוכת-שנים וקנתה לו מוניטין. עם זאת לא היה בכוונתו להיעשות לסופר, והוא למד אמנות בלונדון כדי להיעשות לצייר. בהמשך פרסם את נובלת ההתבגרות "העונג שבנעורים", וקובץ סיפורים בשם "אמיץ ואכזר". לאחר מותו פורסם רומן אוטוביוגרפי בלתי גמור פרי עטו בשם "קול מבעד לענן".
בגיל 20 נפגע וולץ' על ידי רכב בזמן שרכב על אופניים במחוז סארי וסבל משבר בעמוד השדרה. הוא לא נותר משותק, אך סבל מכאבים רבים ומשחפת בעמוד השדרה (מחלת פוטס), שלבסוף הביאה למותו המוקדם בגיל 33.
הסופר ויליאם ס. בורוז הכתיר את וולץ' כסופר המשפיע ביותר על יצירתו, ואף הקדיש לו את אחד מספריו.
פאולו דיבאלה
פאולו ברונו אסקיאל דיבאלה (בספרדית: Paulo Bruno Exequiel Dybala; נולד ב-15 בנובמבר 1993) המכונה "התכשיט" (בספרדית: La Joya) הוא כדורגלן ארגנטינאי, המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ בקבוצת רומא מהסרייה א' ובנבחרת ארגנטינה.
קריירה
דיבאלה ערך את הופעת הבכורה של בקבוצת אינסטיטוטו מליגת המשנה הארגנטינאית כשהיה בן 17 בלבד. הוא היה השחקן הצעיר ביותר שכבש שער במועדון, והיה השחקן הראשון שערך 38 הופעות ברציפות, ובנוסף היה הראשון שכבש גם בשישה משחקים ברציפות לעומת ארבעה משחקים בשיא הקודם.
פאלרמו
ב-29 באפריל 2012 הודיע מאוריציו זאמפריני, נשיא פלרמו, על כוונתנו להחתים את דיבאלה בחלון העברות. ב-20 ביולי 2012 הודיעה פאלרמו על החתמתו לארבע שנים. הוא ערך את הופעתו הבכורה ב-1 בספטמבר 2012 בהפסד 0–3 ללאציו. את שערו הראשון כבש ב-11 בנובמבר 2012 בניצחון 0–2 על סמפדוריה. עונת 2014/2015 נחשבה לעונת הפריצה של דיבאלה בסרייה א', כאשר הבקיע עשרה שערים במחצית הראשונה של העונה וסיים אותה עם 13 כיבושים.
יובנטוס
ביוני 2015 חתם לחמש שנים ביובנטוס, ששילמה תמורת העברתו מפאלרמו סכום של 32 מיליון דולר, לצד שמונה מיליון בבונוסים. ב-8 באוגוסט 2015 ערך את הופעתו הראשונה במדי יובנטוס בסופרקאפ נגד לאציו. הוא נכנס כמחליף והבקיע שער, ועזר לקבוצתו לנצח 0–2. ב-30 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, במשחק נגד רומא, בו גם כבש שער אחד בהפסד 1–2. הוא הגיע עם יובנטוס לשמינית גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי באיירן מינכן. במהלך העונה כבש חמישה שערים בליגת האלופות.
ב-13 באפריל 2017 חתם על חוזה חדש עד ל-2022 לאחר שעבר עם קבוצתו את פורטו בתוצאה 0–2 במשחק הראשון ו-0–1 במשחק הגומלין, כאשר כבש את השער היחיד. במשחק הראשון ברבע הגמר ניצחה יובנטוס את ברצלונה בתוצאה 0–3, כשהוא מסיים את המשחק עם צמד. משחק הגומלין הסתיים בתוצאה 0-0, ויובנטוס העפילה לחצי הגמר, שם ניצחה את מונקו. במשחק הגמר הפסידה יובנטוס לריאל מדריד בתוצאה 1–4.
במהלך 2022 הודיע דיבאלה על עזיבת יובנטוס, לאחר שלא הצליח להגיע להבנות על המועדון על חוזה חדש, ובקיץ 2022 הפך לשחקן חופשי.
קופסת הציפורים
קופסת הציפורים (באנגלית: Bird Box) הוא סרט מתח פוסט-אפוקליפטי אמריקאי משנת 2018 בבימויה של סוסנה בייר, עיבוד קולנועי של הרומן מ-2014 בעל אותו השם מאת ג'וש מלרמן. הסרט עוקב אחר אישה, שמגלמת סנדרה בולוק, אשר יחד עם זוג ילדים שמכונים "ילד" ו"ילדה", חייבים לחצות יער ונהר בעיניים מכוסות כדי להימנע מכוחות על טבעיים שגורמים לאנשים שרואים אותם להתאבד. בסרט מככבים טרוונטה רודס, ג'קי ויבר, דניאל מקדונלד, ליל רל האורי, טום הולנדר, בי.די. וונג, שרה פולסון, משין גאן קלי וג'ון מלקוביץ'.
הקרנת הבכורה של "קופסת הציפורים" התקיימה בפסטיבל AFI ב-12 בנובמבר 2018, והוא עלה לנטפליקס ברחבי העולם ב-21 בדצמבר 2018.
עלילה
אמא בשם מלורי מודיעה בקשיחות לשני ילדים ללא שם, ילד וילדה, שהם יוצאים למסע מסוכן עם סירה במורד הנהר. היא מורה להם בבירור לא להסיר את כיסויי העיניים שלהם, שמא ימותו.
חמש שנים קודם לכן, מלורי בהיריון ומבקרת אותה אחותה הבכורה ג'ס כשהיא מציירת. לפני שהן יוצאות לבדיקת היריון שגרתית, הן משוחחות בקצרה על ידיעה חדשותית מוזרה, לגבי התאבדות המונית ברחבי אירופה. בזמן שהן עוזבות את משרד הרופאה מאוחר יותר, מלורי רואה אישה מכה את ראשה בחלון זכוכית. כשפאניקה וכאוס מתחילים לפרוץ בעיר, הן מנסות להימלט במכונית של ג'ס. בעוד מלורי מוסחת על ידי טלפון שמצלצל במושב האחורי, ג'ס רואה לרגע משהו, ישות מסתורית, שלפתע כובשת אותה וגורמת לה לרסק את המכונית, בניסיון לכאורה להרוג את עצמה. מלורי המזועזעת לא מסוגלת לעצור את אחותה. מתוך השפעה ממה שראתה, ג'ס פוסעת לעבר משאית גדולה ונדרסת למוות.
מלורי רצה בעקבות ההמון ונדחפת אל הקרקע. היא ניצלת על ידי אישה בשם לידיה ומובילה אותה לחבורה של ניצולים שהתחבאו בתוך הבית, אך לידיה רואה את הישות ומתאבדת על ידי כניסה למכונית בוערת. אמצעי התקשורת מתנתקים והקבוצה מנסה להבין מה קרה, והם מסכימים כי רק ראייה של הישות יכולה לגרום לבני אדם להשתגע ולהתאבד, לכן הם מכסים את החלונות כדי להגן על עצמם מפני הישות שבחוץ. גרג, בעל הבית, מנסה להשתמש במצלמות האבטחה של הבית כדי לראות מה קורה בחוץ כיוון שהוא מאמין שתמונה של הישות דיגיטלית לא תוכל לפגוע בו, אבל היא עדיין מצליחה להשפיע עליו והוא הורג את עצמו.
אחרי מותו של טום, מלורי נשברת ומחליטה שעליהם לצאת לדרך במורד הנהר אל קהילת הניצולים. היא מנחה את הילדים בתקיפות שעליהם להקשיב לקולה, לא לעשות שום דבר על דעת עצמם ולעולם לא להסיר את כיסוי העיניים שלהם. בעוד היא והילדים עדיין בעיניים מכוסות, היא לוקחת אותם ואת הציפורים אל סירת משוטים ליד הנהר, שם הם יורדים במורדו. במשך שעות ארוכות הם שטים בנהר. במהלך מעל 40 שעות של שיט בנהר, במהלכן איבדו את האספקה שלהם במים, הרגו ניצול מטורף שתוקף את סירתם, והתהפכו במים הסוערים, הם עוזבים את הסירה וצועדים בעיוורון בין העצים. הישויות מפתות את הילדים להסיר את כיסויי העיניים שלהם על ידי חיקוי הקולות של יקיריהם, אך אינם מצליחים, ובסופו של דבר המשפחה מגיעה ליעדם.
הרפובליקה העממית של קרים
הרפובליקה העממית של קרים (בטטרית של קרים: Qırım Halq Cumhuriyeti) הייתה מדינה שקמה בחצי האי קרים בעת התפרקות האימפריה הרוסית ובירתה בבכצ'יסאראי. הרפובליקה התקיימה בין דצמבר 1917 וינואר 1918 ונחשבת למדינה המוסלמית חילונית הראשונה בהיסטוריה.
ההחלטה על הקמת הרפובליקה התקבלה בקורילטאי של טטרי קרים, טטרים ילידי קרים, דוברי טטרית של קרים. הטטרים לא היוו רוב האוכלוסייה בחצי האי קרים (הרוסים היו 42% מהאוכלוסייה והאוקראינים 11%) אך היו הקבוצה המגובשת והמובילה וכראש הממשלה נבחר המופתי נומאן צ'לבידז'יהאן.
מתקפה של כוחות בולשביקים, בתמיכת אוניות מצי הים השחור השיגה כיבוש של סבסטופול ב-16 בדצמבר. הבולשביקים המשיכו בלחצם ומולם עמדו שני רגימנטים של פרשים טטרים ורגימנט אחד רגלי ועוד כמה יחידות רוסיות. הלחץ הסובייטי נמשך וב-14 בינואר נכבשה סימפרופול.
נומאן צ'לבידז'יהאן נאסר על ידי הסובייטים, נכלא בסבסטופול וב-23 בפברואר 1918 הוצא להורג ללא משפט.
מיכאל דיין
מיכאל דיין (נולד ב-3 באוגוסט 1949) הוא מנכ"ל חברת GES. שירת בצה"ל כקצין בחיל החימוש והשתחרר בדרגת תת-אלוף לאחר כהונה כקצין חימוש ראשי.
ביוגרפיה
דיין נולד וגדל ברומניה. עלה עם משפחתו ארצה בשנת 1961 לעיר אשקלון. בנעוריו למד בתיכון הריאלי בעיר מגוריו. למד במסגרת העתודה האקדמית וסיים תואר ראשון בהנדסת מכונות בטכניון. התגייס לצה"ל ב-1971 ועשה את שירותו בחיל החימוש. ב-1982 מונה למפקד מפעל הייצור במרכז שיקום ואחזקה, בהמשך שירת כראש ענף מערכות כלליות וציוד ייעודי במפקדת קצין חימוש ראשי, ב-1988 מונה למפקד יחידת הניסויים בדרגת אלוף-משנה ולאחר מכן מונה למפקד מרכז שיקום ואחזקה. בפברואר 1995 מונה לקצין חימוש ראשי ושירת בתפקיד עד 1998.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל חברת התכוף ("כארמור" של היום), מנכ"ל חברת הייעוץ ארגו וסגן תפעול עולמי בחברת נור מקרופרינטרס. הוא שימש מנכ"ל צח שרפון, חברת בת של טמבור במשך ארבע שנים ובינואר 2008 מונה למנכ"ל טמבורבראשית 2018 הוא כיהן משנת 2012 כיו"ר התאחדות התעשיינים בצפון. בינואר 2017 מונה למנכ"ל עשות אשקלון. בהמשך מונה למנכ"ל חברת ההתפלה GES.
דיין בעל תואר שני בהנדסת מערכות ומכונות מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
פנסיון פראכט
פנסיון פראכט הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2014 בבימויה של תמר ירום, עם צחי גראד, מיכאלה עשת וולדימיר פרידמן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי תמר ירום והוא מבוסס על הספר "לילה ועוד לילה" של אהרון אפלפלד (2001).
העלילה מתרחשת בשנות ה-60 בפנסיון בירושלים בו מתגוררים ניצולי שואה שמנסים להחיות משהו מחייהם שלפני המלחמה ובעיקר את השפה ותרבות היידיש. הם מתנגשים כל הזמן בבעלת הפנסיון שלא הייתה בשואה ולא מבינה את צורכיהם, התנגשות שנגמרת בתוצאה טרגית.
רוב הצילומים נערכו בחוות שפון בקיבוץ נצר סרני.
תקציר העלילה
מנפרד (צחי גראד) הוא ניצול שואה אלמן שעבר להתגורר לאחר מות אשתו בפנסיון פראכט בירושלים. בעלת הפנסיון היא גב' פראכט (מיכאלה עשת) שמנסה ללא הצלחה לשמור על סדר ונקיון במקום. מנפרד כרוב הדיירים איבד את כל משפחתו בשואה. הוא כואב גם על תרבות היידיש שנחרבה ומבקש לעזור לשקם אותה. אתו נמצאים בפנסיון נחמן (משה פרסטר) שאוסף ספרים ביידיש וממלא את חדרו, זיידל (אורי קלאוזנר) שמתגורר במקום עם אשתו הנוצריה קריסטינה (אוליאנה סתוי), הצייר קירצל (ולדימיר פרידמן) שגר עם חברתו תרזה (סיגלית פוקס), באום (סשה אגרונוב) ופאולה, צ'לנית בודדה שמנגנת כל היום בצ'לו (הדס קליינמן).
מנפרד הולך למועדון יידיש כדי לשמוע את הזמרת הצעירה והיפה חנה ריגלר (מרינה מקסימיליאן) שרה ביידיש שירים שאהובים עליו. במועדון הוא פוגש בצילה (יעל טוקר) רוקחת שמכירה אותו מהתקופה בה היה מגיע לקבל תרופות לאשתו. גם צילה אבדה את כל משפחתה בשואה. הם מתחילים לצאת ביחד והיא עוברת לגור אתו בפנסיון. מנפרד מבטיח לתמוך בה בהקמת בית מרקחת משלה.
למנפרד יש שני ילדים, ארתור (מעיין בלום) שמטפל בכלבים עזובים וקלרה (מיכאלה אלקין). הוא מנותק רגשית מילדיו, מוכר את דירתו למר רוזנבאום (אשר צרפתי) ורוצה להשקיע 50.000 לירות אצל ועד היידיש בפנסיון של זיידל וקירצל כדי לתמוך בהנחלת היידיש אך הם מסרבים לקבל ממנו סכום כזה גדול. צילה עוזבת אותו בשל כך.
לגב' פראכט יש מאהב בשם דרוקס (ירון ברובינסקי) שהוא גם רואה החשבון שלה. הוא מגלה לה כי מצבו הכספי של הפנסיון הוא בכי רע אך היא מתעלמת מזה. היא מחליטה לעשות סדר בחדרים ומעלה את חמתם של הדיירים, בעיקר באום וקירצל שמכנה אותה "פשיסטית". נחמן מת וגב' פראכט מחליטה לקרוא למחלקת התברואה כדי לסלק את כל ספרי היידיש מהחדר. בהתלהטות הרוחות נוטל באום אקדח והורג אותה. הוא נעצר מיד והדיירים נחקרים במשטרה על ידי חוקר (חיים זנאתי).
לבסוף מקריא להם דוקס את צוואתה של גב' פראכט שציוותה את גופתה למדע והורישה לו את הפנסיון ומאחר שהפנסיון צבר חובות הוא מחליט למכור אותו ולפנות את כל הדיירים, שוב הם חסרי בית.
בנג'מין לי וורף
בנג'מין לי וורף (באנגלית: Benjamin Lee Whorf; 24 באפריל 1897 – 26 ביולי 1941) היה בלשן ומהנדס מניעת שרפות. וורף ידוע כתומך ברעיון ששינויים בין מבנים של שפות שונות מעצבים את הדרך שבה הדוברים תופסים וממשיגים (מפרשים באופן מושגי) את העולם. עיקרון זה נקרא לעיתים קרובות היפותזת ספיר-וורף על שמו ומורו אדוארד ספיר, אבל וורף קרא לרעיון "עקרון היחסיות הלשונית", משום שהוא ראה שיש לעיקרון זה השלכות דומות לתורת היחסות הכללית של איינשטיין.
דבר זה הוביל אותו להתחיל ללמוד בלשנות אצל אדוארד ספיר באוניברסיטת ייל, בזמן שהמשיך לעבוד בחברת ביטוח שריפות הרטפורד. בזמן ששהה בייל הוא עבד על תיאור שפת ההופי ועל בלשנות היסטורית של שפות יוטו-אצטקיות. הוא פרסם מאמרים רבי חשיבות רבים בכתבי עת מקצועיים. הוא נבחר להיות מחליפו של ספיר, בזמן שהאחרון יצא לחופשת מחלה ב-1938. וורף לימד בסמינר שלו על "בעיות בבלשנות של אינדיאנים אמריקאים". נוסף לעבודתו הידועה על יחסיות לשונית, הוא כתב סקיצה של דקדוק שפת ההופי, ומחקרים של דיאלקטים של נאוואטל. הוא הציע פענוח של הכתב ההירוגליפי של המאיה, ופרסם את הניסיון הראשון לשחזור שפות יוטו-אצטקיות.
בסוף המאה העשרים הייתה תחייה בהתעניינות ברעיונותיו של וורף, ודור חדש של חוקרים החל לקרוא את כתביו, כשהם טוענים שהמבקרים שקדמו להם עסקו ברעיונותיו האמתיים של וורף בצורה שטחית, או שייחסו לו רעיונות שמעולם לא הביע. התחום של יחסיות לשונית ממשיך להיות מוקד פעיל של מחקר בפסיכובלשנות ובאנתרופולוגיה בלשנית, והוא ממשיך לייצר דיון ומחלוקת בין תומכי היחסיות ותומכי האוניברסליזם. עבודתו האחרת של וורף בבלשנות – פיתוח מושגים כמו אלופון, קטגוריות נסתרות וניסוח חוק וורף בבלשנות היסטורית יוטו-אצטקית, זכו לקבלה נרחבת.
ראשית חייו
בנג'מין לי וורף נולד ב-24 באפריל 1897 בווינת'רופ, מסצ'וסטס. אביו היה אמן, אינטלקטואל ומעצב. היו לבנג'מין שני אחים צעירים ממנו, ג'ון וריצ'רד. שניהם נעשו אמנים בולטים. ג'ון היה צייר בעל שם עולמי וריצ'רד היה שחקן קולנוע ובמאי. בנג'מין היה האינטלקטואל מבין השלושה ובגיל צעיר עשה ניסויים כימיים בציוד הצילום של אביו. הוא היה גם קורא נלהב והתעניין בבוטניקה, אסטרולוגיה ופרהיסטוריה של אמריקה התיכונה. הוא קרא את ספרו של ויליאם ה. פרסקוט "ההיסטוריה של כיבוש מקסיקו" כמה פעמים. בגיל 17 התחיל לכתוב יומן שבו תיעד את מחשבותיו וחלומותיו.
קריירה במניעת שריפות
וורף סיים את לימודיו בMIT ב-1918 עם תואר בהנדסת כימיה, תחום בו ביצועיו האקדמיים היו בינוניים. ב-1920 הוא התחתן עם סיליה אינס פקהאם ונולדו להם שלושה ילדים. בערך באותה תקופה התחיל לעבוד כמהנדס מניעת שריפות (מפקח) בחברת ביטוח שריפות הרטפורד. הוא הצטיין בעבודתו. תפקידו דרש ממנו לנסוע למתקני ייצור ברחבי ניו אינגלנד ולבדוק אותם. וורף עזר למשוך לקוחות חדשים לחברת הביטוח בה עבד. הם העריכו את פיקוחו הקפדן ואת המלצותיו. באנקדוטה מפורסמת מעבודתו השתמש וורף כדי לטעון ששפה משפיעה על ההתנהגות השגרתית. וורף תיאר מקום עבודה בו אוחסנו מכלי בנזין מלאים בחדר אחד וריקים באחר. הוא אמר שבגלל האדים הדליקים המכלים הריקים יותר מסוכנים מהמלאים. העובדים נהגו בהם בפחות זהירות עד כדי כך שהם עישנו בחדר בו היו המכלים הריקים אבל לא בחדר עם המכלים המלאים. וורף טען שבדיבור יומיומי על חביות בנזין ריקות יש אדים דליקים נפיצים העובדים לא היו מודעים לסכנה בפניה עמדו כשעישנו ליד "החביות הריקות".
התעניינות מוקדמת בדת ולשון
כשהיה צעיר כתב חיבור בשם: "למה זנחתי את האבולוציה". דבר זה גרם לכמה חוקרים לתאר אותו כמתודיסט אפיסקופלי אדוק שהתרשם מפונדמנטליזם ואולי תמך בבריאתנות. עם זאת במשך כל חייו התמקדה ההתעניינות של וורף בדת בתאוסופיה. כמה חוקרים טענו שהקונפליקט בין הנטיות הרוחניות והמדעיות היווה כוח מניע בהתפתחותו האינטלקטואלית של וורף, במיוחד במשיכה לרעיונות של יחסיות לשונית. כמה מכתבי היד שלו שלא פורסמו על רוחניות גם רומזים לכך שהוא הושפע מהלנה בלבצקי מייסדת האגודה התאוסופית שכתבה על אבולוציה קוסמית – אמונה הרואה בגלגול נשמות את מקור האבולוציה של הגזעים האנושיים לקראת צורות גבוהות יותר וורף אמר " מכל קבוצות האנשים אתם היה לי קשר, התיאוסופים נראו המוכשרים ביותר להתלהב מרעיונות – רעיונות חדשים".
בסביבות 1924 התחיל וורף להתעניין בבלשנות. בהתחלה הוא ניתח טקסטים מקראיים משום שסבר כי ניתן לפתור את הבעיות המרכזיות של האנושות על ידי ניתוח סמנטי של התנ"ך. בהשראת היצירה האזוטרית "השפה העברית המשוחזרת (La langue hebraïque restituée) מאת אנטואן פברה ד'אוליבה (Antoine Fabre d'Olivet) הוא התחיל בניתוח סמנטי ודקדוקי של עברית מקראית. כתבי היד המוקדמים שלו על עברית ומאיה תוארו ככאלה המציגים מידה רבה של מיסטיקה כשחיפש לחשוף משמעויות אזוטריות בגליפים ואותיות.
מחקרים מוקדמים בבלשנות של מסו-אמריקה
ב־1928 הוא הציג, לראשונה מחקר בקונגרס הבינלאומי של חוקרי אמריקה בו הוא הציג את תרגום לתעודה בשפת נאוואטל. הוא גם התחיל ללמוד בלשנות השוואתית של משפחת השפות היוטו-אצטקיות שספיר הוכיח זמן לא רב לפני כן שהן משפחת שפות.
מחקרי שדה במקסיקו
בשל ההבטחה שנראתה בעבודתו על יוטו-אצטקים יעצו לו טוזר וספינדן להגיש בקשה למענק מ Social Science Research Council (SSRC) שיתמוך במחקר שלו. וורף שקל להשתמש בכסף כדי לנסוע למקסיקו כדי לרכוש כתבי יד אצטקיים לספריית ווטקינסון, אבל טוזר הציע שיעביר את הזמן במקסיקו בתיעוד ניבים מודרניים של נאוואטל. בבקשה שלו הציע וורף לבסס את האופי האוליגוסינתטי של נאוואטל. לפני שנסע הציג וורף את המאמר "סדרת צורות היסוד במאיה" בוועידת האגודה הבלשנית של אמריקה (Linguistic Society of America). ה- SSRC אישר לוורף את המענק וב־1930 נסע למקסיקו סיטי שם קישר אותו פרופ' רוברט ה. ברלו (Robert H Barlow) עם כמה דוברים של שפת נאוואטל שיהיו האינפורמנטים שלו. תוצאת מסעו של וורף למקסיקו הייתה סקיצה של ניב נאוואטל המדובר במילפה אלטה, שפורסמה רק אחרי מותו, ומאמר על כתב פיקטוגרף אצטקי שנמצא בטפוסטלאן (Tepoztlan). הוא שם לב שבכתב הזה יש דמיון בצורה בין אצטקית לסימני היום של המאיה.
ייל
עד שובו ממקסיקו ב־1930 היה וורף אוטודידקט גמור בתאוריה בלשנית ומתודולוגיה של עבודת שטח, עם זאת הוא כבר עשה לעצמו שם בבלשנות של מרכז אמריקה. וורף פגש את ספיר, הבלשן האמריקאי, המוביל בימיו, בוועידות מקצועיות. ב־1931 הגיע ספיר לייל מאוניברסיטת שיקגו כדי לקבל משרה כפרופסור לאנתרופולוגיה. אלפרד טוזר שלח לספיר עותק של מאמרו של וורף "על טונים בנאוואטל וסלטיו". ספיר ענה שמאמר זה חייב להתפרסם, אבל הוא פורסם רק ב־1993.
וורף שמע את הקורס הראשון של ספיר בייל על "בלשנות אמריקאית אינדיאנית". הוא נרשם לתוכנית של תלמידי תואר שני כשלמעשה עבד על דוקטורט בבלשנות, אבל למעשה הוא לא ניסה אף פעם לנסות להשיג תואר והסתפק בשייכות לקהילה האינטלקטואלית שהתרכזה סביב ספיר. בייל הצטרף וורף לחוג של תלמידי ספיר שכלל שמות מזהירים כמו מוריס סוואדש, מרי האס וצ'ארלס פ. וגלין. וורף מילא תפקיד מרכזי בקרב תלמידי ספיר והיה מוערך מאוד.
לספיר הייתה השפעה עמוקה על מחשבתו של וורף. כתביו המוקדמים של ספיר תמכו בדעה שיש קשר בין מחשבה ושפה. דעה זו מקורה בהומבולדט והיא הגיעה אליו דרך פרנץ בועז שראה בשפה התגלמות של רוח העם (Volksgeist). אבל ספיר הושפע, בינתיים מהלוגיקה הפוזיטיביסטית של הוגים כמו ברטרנד ראסל ולודוויג ויטגנשטיין המוקדם, בתיווך צ'ארלס אוגדן ואיוור ארמסטרונג ריצ'רדס בספרם משמעות המשמעות. מספר זה הוא אימץ את ההשקפה ששפה טבעית עלולה לערפל ולא להקל על המוח להבין ולתאר את העולם כפי שהוא באמת. על פי דעה זו ניתן להגיע לתפיסה אמיתית של העולם רק על ידי לוגיקה מתמטית. בזמן ששהה בייל קיבל וורף דרך מחשבה עדכנית זאת, בחלקה מספיר ובחלקה תוך כדי קריאה בכתביו של ראסל ואוגדן וריצ'רדס. ככל שוורף הושפע יותר ממדע פוזיטיביסטי הוא התרחק מכמה גישות לשפה ולמשמעות שהוא סבר שהן חסרות הקפדה ותובנה.
עבודה על שפת הופי ובלשנות תיאורית
ספיר עודד את וורף להמשיך בעבודתו על בלשנות היסטורית ותיאורית של אוטו אצטקית. וורף פרסם כמה מאמרים על נושא זה בתקופה זו, כמה מהם עם ג. ל. טרייגר שנעשה חברו הקרוב. וורף גילה עניין מיוחד בשפת ההופי והתחיל לעבוד עם ארנסט נקאיומה (Ernest Naquayouma) דובר השפה שגר ליד מנהטן, ניו יורק. וורף נתן קרדיט לנקאיומה כמקור של רוב המידע שלו על שפת ההופי, ב־1938 הוא יצא לעבודת שטח קצרה לכפר מישונגנובי (Mishongnovi) בשמורת ההופי באריזונה.
ב־1936 מונה וורף כעמית מחקר לשם כבוד לאנתרופולוגיה בייל והוא הוזמן על ידי בועז לשרת בוועדה של החברה לבלשנות אמריקאית (מאוחר יותר החברה -הבלשנית של אמריקה). בשנת 1937, ייל נתנה לו מענק על שם סטרלינג. הוא היה מרצה באנתרופולוגיה בשנים 1937-1938, והחליף את ספיר, שהיה חולה מאוד. וורף הרצה לתלמידי תואר שני על "בעיות של בלשנות אינדיאניות אמריקאיות". ב־1938, בסיועו של טרייגר, כתב דו"ח על התקדמות המחקר הלשוני במחלקה לאנתרופולוגיה בייל. הדו"ח כולל כמה מן התרומות המשפיעות של וורף על התאוריה הלשונית, כמו מושג האלופון ושל קטגוריות דקדוקיות סמויות. לי (1996) טענה, כי בדו"ח זה תאוריות הלשון של וורף קיימות בצורה מרוכזת, וכי בעיקר בזכות הדו"ח הזה השפיע וורף על תחום הבלשנות התיאורית.
בסוף 1938 התדרדרה בריאותו של וורף. אחרי ניתוח להסרת גידול סרטני הוא נכנס לתקופה לא יצרנית. הוא גם הושפע עמוקות ממותו של ספיר בתחילת 1939. בכתבים של שתי שנותיו האחרונות הוא פירט את תוכנית המחקר על יחסיות לשונית. מאמר ההנצחה שלו על ספיר: "הקשר בין התנהגות והרגלי חשיבה לשפה" נחשב לטיעון המקיף ביותר של וורף בנושא זה והוא הקטע המצוטט ביותר שלו.
בשנת חייו האחרונה פרסם וורף שלושה מאמרים ב- MIT Technology Review הנקראים: "מדע ובלשנות", "בלשנות כמדע מדויק" ו"שפה ולוגיקה". הוא הוזמן לתרום מאמר לכתב העת התיאוסופי Theosophist שפורסם במדראס, הודו עבורו כתב את "שפה, דעת ומציאות". בחיבורים אחרונים אלה הוא הביע ביקורת על המדע המערבי. הוא טען ששפות לא אירופיות התייחסו, לעיתים קרובות, לתופעות הפיזיות בדרכים ששיקפו את היבטי המציאות בצורה ישירה יותר מאשר שפות אירופאיות רבות וכי המדע צריך לשים לב לתוצאות של קטגוריזציה לשונית במאמציו לתאר את העולם הפיזי. הוא ביקר, במיוחד, את השפות ההודו-אירופיות על כך שקידמו השקפת עולם המעניקה עדיפות למהות על פני הקיום שהופרכה על ידי התקדמויות במדעים. הוא סבר, לעומת זאת, ששפות אחרות הקדישו יותר תשומת לב לתהליכים ודינמיקה מאשר למהויות יציבות. וורף טען שמתן תשומת לב לדרך בה מתוארות תופעות פיזיות אחרות במחקר בלשני יכול לתרום תרומות חשובות למדע על הצבעה על הדרכים בהן הנחות מסוימות על המציאות מובלעות במבנה השפה עצמו ואיך שפה מדריכה את תשומת לבו של הדובר לתופעות מסוימות בעולם העלולות להתבלט ולהשאיר תופעות אחרות בסיכון של התעלמות.
קבלה אחרי המוות ומורשת
עם מותו של וורף התמנה חברו ג. ל. טרייגר לאוצר כתבי היד שלו שלא פורסמו. חלק מהם יצאו לאור בשנים שלאחר מותו בידי אחר מחבריו של וורף, הארי הויג'ר. בעשור שלאחר מכן, טרייגר ובמיוחד הויג'ר עשו הרבה כדי להפיץ את רעיונותיו של וורף על יחסיות לשונית, היה זה הויג'ר שטבע את המונח "היפותזת ספיר-וורף" בכנס ב־1954. טרייגר פרסם, לאחר מכן, מאמר שכותרתו "סיסטמטיזציה של השערת וורף", אשר תרם לרעיון שוורף הציע השערה שאמורה להיות הבסיס לתוכנית של מחקר אמפירי. הויג'ר פרסם גם מחקרים של שפות ילידיות ותרבויות של דרום מערב אמריקה, שבו וורף מצא אנלוגיות בין דפוסי תרבות לשוניים. המונח, אף על פי שטכנית היה לא נכון, המשיך להיות התווית הידועה ביותר לרעיונות של וורף. על פי ג'ון א. לוסי "עבודתו של וורף בבלשנות הייתה ועדיין מוכרת כאיכות מקצועית מעולה על ידי בלשנים".
אוניברסליזם ואנטי-וורפיאניזם
פחות מעשור אחרי מותו של וורף הפסיקו לנטות לה חסד והוא היה נתון לביקורת קשה מחוקרי לשון, תרבות ופסיכולוגיה. ב־1953 ביקרו הפסיכולוגים רוג'ר בראון ואריק לנברג את וורף על שהסתמך על ראיות אנקדוטליות וניסחו היפותזה כדי לבחון באופן מדעי את דעותיו. הם הגבילו אותם לבחינה של יחס סיבתי בין מבנה דקדוקי או לקסיקלי ובין קוגניציה או תפיסה. וורף עצמו לא תמך ביחס סיבתי בין שפה ומחשבה. במקום זאת הוא כתב ש"שפה ותרבות צמחו יחד"; ששתיהן עוצבו האחת על ידי השנייה.
בשנות ה-50 הצטמצמו הבחינות אמפיריות של ההיפותזה הוורפיאנית כשנועם חומסקי התחיל להגדיר מחדש את הבלשנות וחלק נכבד מהפסיכולוגיה במונחים פורמליים אוניברסליים. כמה מחקרים מתקופה זו הפריכו את ההיפותזה של וורף כשהם מוכיחים שגיוון לשוני הוא ציפוי חיצוני מבריק המכסה עקרונות קוגניטיביים אוניברסליים. מחקרים רבים היו מאוד ביקורתיים ונקטו לשון מזלזלת כשהם מגחיכים את ניתוחיו ואת הדוגמאות של וורף או את העובדה שאין לו תואר אקדמי. במשך שנות ה-80 המשיכו רוב האזכורים של וורף או של היפותזת ספיר-וורף להיות מזלזלים וגרמו לדעה כללית שרעיונותיו של וורף הוכחו כשגויים. בסוף שנות ה-80, עם הופכת הבלשנות הקוגניטיבית והפסיכובלשנות ביקשו כמה בלשנים לשקם את המוניטין של וורף כשהחוקרים החלו לערער על מבקרים קודמים של וורף ושאלו אם המבקרים הקודמים צדקו בביקורתם.
בשנות ה-60 התוודעו גם פילוסופים אנליטיים להשערת ספיר-וורף ופילוסופים, כמו מקס בלאק ודונלד דייווידסוןפרסמו ביקורות חריפות על דעותיו הרלטביסטיות של וורף. בלאק אפיין את רעיונותיו של וורף על מטפיזיקה ככאלה המוכיחות "גסות חובבנית". על פי בלאק ודייווידסון השקפתו של וורף והמושג יחסיות לשונית, משמעותם שתרגום בין שפות שונות בעלות סכמה מושגית שונה לא יהיה אפשרי. הערכות קודמות כמו שאלה של ליוויט ולי מחשיבות את פירושם של בלאק ודייוידסון כבלתי מבוסס על אפיון מדויק של השקפתו של וורף ואפילו אבסורדי בהתחשב בזמן שהוא השקיע בניסיון לתרגם בין סכימות מושגיות שונות. על פי דעתם הביקורות מבוססות על אי היכרות של כתבי וורף. על פי חוקרי וורף המאוחרים תיאור מדויק יותר של דעותיו הוא שהוא סבר שתרגום הוא אפשרי אבל רק תוך תשומת לב מרבית להבדלים הדקים בין סכימות מושגיות.
גם אריק לנברג, נועם חומסקי וסטיבן פינקר ביקרו את וורף על כך שלא היה מספיק ברור בניסוח שלו על שפה משפיעה על המחשבה, ועל כך שלא הצליח לספק ראיות מבוססות לתמיכה בהנחותיו. לנברג טען כי וורף הניח מראש שיש מנגנון המקשר בין שפה למחשבה וצריך להפריד ביניהן לפני שבודקים קשר ביניהן. טיעוניו של וורף באו, בדרך כלל, בצורת דוגמאות שהיו אנקדוטיות או ספקולטיביות, ותפקדו כניסיונות להראות כיצד תכונות דקדוקיות "אקזוטיות" היו קשורות למה שנחשב לעולמות מחשבה אקזוטיים באותה מידה. אפילו המגינים על וורף הודו כי סגנון הכתיבה שלו היה מפותל לעיתים קרובות ומלא בחידושי לשון - דבר המיוחס למודעותו לשימוש בשפה, ולחוסר רצונו להשתמש בטרמינולוגיה שיש לה כבר משמעויות קיימות. על פי לייקוף נטייתו של וורף לגרום לנתוני להיראות אקזוטיים את הנתונים חייבת להישפט בהקשר ההיסטורי: וורף ושאר תלמידי בועז כתבו בזמן שבהם הגזענות והג'ינגואיזם שלטו, וכאשר לא היה עולה על דעתם של רבים ש"לפראים" יש צדדים חיוביים, או כי השפות שלהם דומות במורכבות לאלו של שפות אירופיות. לייקוף טוען כי וורף יכול להיחשב "לא רק חלוץ בבלשנות, אלא חלוץ כבני אדם". כיום ממשיכים חסידי אסכולות אוניברסליסטיות רבות להתנגד לרעיון היחסיות הלשוני, ורואים אותה כלא מבוססת או אפילו מגוחכת. לדוגמה, סטיבן פינקר טוען בספרו אינסטינקט השפה שמחשבה מתקיימת לפני השפה והיא לא תלויה בה. השקפה כזו מבוטאת גם על ידי פילוסופים של השפה כמו ג'רי פודור, ג'ון לוק ואפלטון. על פי פרשנות זו, אין לשפה חשיבות למחשבה האנושית, משום שבני אדם אינם חושבים בשפה "טבעית", כלומר כל שפה המשמשת לתקשורת. במקום זאת, אנו חושבים במטה-שפה הקודמת לשפה הטבעית, שפינקר בעקבות פודור מכנה "היפותזה של שפת החשיבה". פינקר תוקף את מה שהוא מכנה "עמדתו הרדיקלית של וורף", ומצהיר, "ככל שאתה בוחן יותר את טיעוניו של וורף, כך יש תחושה שהם הגיוניים פחות". חוקרי בעלי נטייה "רלטיבסטית" יותר, כגון ג'ון א' לוסי וסטיבן סי. לוינסון, מתחו ביקורת על פינקר על כך שלא ייצגו את דעותיו של וורף כראוי והם מתווכחים נגד אנשי קש.
תחיית הוורפיאניזם
יש התעוררות מאז שנות ה-90 של מחקרים ביחסיות לשונית וסדרה של תוצאות ניסיוניות חיוביות החזירו את התמיכה בוורפיאניזם, במיוחד בפסיכולוגיה תרבותית ובלשנות אנתרופולוגית. המחקר הראשון שהראה תשומת לב חיובית לעמדתו הרלטיביסטית של וורף היה "נשים, אש ודברים מסוכנים" של ג'ורג' לייקוף, בו טען כי וורף היה על המסלול הנכון בהתמקדותו בהבדלים בין קטגוריות דקדוקיות ולקסיקליות כמקור להבדלים ביצירת מושגים. בשנת 1992 פרסם הפסיכולוג ג'ון א' לוסי שני ספרים בנושא, אחד מהם ניתח את הגנאלוגיה האינטלקטואלית של ההשערה, וטען כי מחקרים קודמים לא הצליחו להעריך את הדקויות של חשיבתו של וורף. הם לא הצליחו לגבש סדר יום מחקרי שיבחן את טענותיו של וורף. לוסי הציע תוכנית מחקר חדשה, כך שניתן יהיה לבחון את ההשערה של תורת היחסיות הלשונית בצורה אמפירית, וכדי להימנע ממלכודות של מחקרים קודמים, שלוסי טענה שהם נטו להניח מראש את האוניברסליות של הקטגוריות שהם חקרו. הספר השני שלו היה מחקר אמפירי של היחס בין קטגוריות דקדוקיות והכרה בשפת יוקאטק מאיה במקסיקו. פני לי העריכה מחדש את כתביו של וורף והחזירה אותו למעמד של הוגה חשוב. לי טענה כי מחקרים קודמים על השערת ספיר-וורף התעלמו במידה רבה מכתביו האמיתיים של וורף, ושאלו שאלות שלא דמו לאלה שוורף שאל. כמו כן, באותה שנה, התפרסם ספר "חשיבה מחדש על התורה הרלטיביסטית" בעריכת ג'ון ג '. גומפרץ וסטיבן סי. לוינסון. בספר נאספו שורה של חוקרים שעסקו בפסיכובלשנות, בלשנות חברתית ואנתרופולוגיה בלשנית, כדי להביא תשומת לב מחודשת לסוגיית התאוריות של וורף, וכן סקירה נוספת של כיוון חדש של פרדיגמת היחסיות הלשונית ביססה את הפיתוח. מאז בוצע מחקר אמפירי רב על תורת היחסיות הלשונית, במיוחד במכון מקס פלנק לפסיכולינגוויסטיקה עם מלגות המניע שני כרכים מעובדים של לימודי היחסיות הלשונית, ובמוסדות אמריקאיים על ידי חוקרים כמו לרה בורודיצקי ודדרה גנטנר.
חוקרים אוניברסליסטים דוחים, לעיתים קרובות, ממצאים חיוביים "עמומים" או "משעממים" של השפעת קטגוריות לשוניותעל חשיבה או התנהגות, שלעיתים קרובות הן מתוחכמות ולא מרהיבות, דבר המרמז על כך שהתלהבותו של וורף מתורת היחסיות הלשונית הבטיחה יותר ממצאים מרהיבים מאשר הייתה מסוגלת לספק.
השוו את השקפותיו של וורף לאלו של פילוסופים כמו פרידריך ניטשה ולודוויג ויטגנשטיין המאוחר. שניהם ראו את השפה בבעלת חשיבות רבה בהשפעה על המחשבה ובהסקה. ההשערות שלו הושוו גם לדעותיהם של פסיכולוגים כמו לב וייגוצקי, שהקונסטרוקטיביזם החברתי שלהם רואה בהתפתחות הקוגניטיבית של ילדים כמתווכת על ידי שימוש חברתי בשפה. ויגוצקי היה שותף לעניין של וורף בפסיכולוגיית הגשטאלט והוא גם קרא את חיבוריו של ספיר. אחרים ראו קווי דמיון בין עבודתו של וורף לבין רעיונותיו של תאורטיקן הספרות מיכאל בכטין, שקרא את וורף וגישתו למשמעות הטקסטואלית הייתה הוליסטית ורלטיביסטית במידה דומה. הרעיונות של וורף התפרשו גם כביקורת רדיקלית על המדע הפוזיטיביסטי.
יחסיות לשונית
וורף ידוע בעיקר כתומך הראשי במה שהוא כינה עקרון היחסיות הלשונית, אך ידוע כהיפותזת ספיר-וורף הקרויה על שמו ועל שם אדוארד ספיר. וורף מעולם לא קבע את העיקרון בצורת היפותזה והרעיון שקטגוריות לשוניות משפיעות על תפיסה ועל קוגניציה היה משותף לחוקרים רבים לפניו. אבל משום שוורף, במאמריו, נתן דוגמאות ספציפיות לאופן שבו ראה את הקטגוריות הדקדוקיות של שפות ספציפיות הקשורות לדפוסי מושגים והתנהגות, הוא הצביע על תוכנית מחקר אמפירי שאומצה על ידי חוקרים שבאו אחריו ונקראו, לעיתים קרובות, מחקרי ספיר-וורף.