cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויקטור הוגו פנייה
ויקטור הוגו פנייה גריסאלס (בספרדית: Víctor Hugo Peña Grisales; נולד ב-10 ביולי 1974 בבוגוטה) הוא רוכב אופניים (רוכב עבר) קולומביאני. הוא נקרא על שמו של אביו הוגו, וכן על שם הסופר המפורסם ויקטור הוגו. הוא רכב עד 2014 וקבוצתו ב-2013–2014, הייתה קבוצת האופניים הקולומביאנית Supergiros - Blanco Valle - Redetrans. הוא מכונה "אל טיבורון" (הכריש).
פנייה החל להתחרות כמקצוען בתחרויות אופניים ב-1999. ב-2001 הצטרף לקבוצת רשות הדואר האמריקאית וב-2003 הוא היה לקולומביאני הראשון שלובש את החולצה הצהובה כמוביל הטור דה פראנס. באותו מרוץ, כמו גם במרוצים אחרים, סייע כפועל ללאנס ארמסטרונג לזכות בטור בפעם החמישית ברציפות. בין הישגיו הבולטים של פנייה הם ניצחון בקטעים של הג'ירו ד'איטליה ווואלטה אספניה, וכמו כן זכייה בוואלטה מורסיה ב-2002. הקבוצה שבה רכב פנייה בשנות השיא בקריירה שלו היא קבוצת רשות הדואר האמריקאית. ב-2014, בגיל 40, סיים במקום השלישי באליפות קולומביה במרוץ האישי נגד השעון.
רשימות (חב"ד)
רשימות הן שלוש מחברות שנמצאו בחדרו של רבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד לאחר פטירתו בשנת תשנ"ד (1994) המכילות חידושי תורה שכתב לעצמו, יומן וכן חוברות שאת חלקן התעתד להוציא לאור, אך לא הודפסו. ה'רשימות' הוצאו לאור על ידי קה"ת, הוצאת הספרים הרשמית של חסידות חב"ד.
חלקי ה'רשימות' ותוכנן
ניתן לחלק את הרשימות לשלשה סוגים: א) אסופות תורניות וחידושי תורה. ב) חיבורים תורניים מקיפים. ג) יומן.
הרשימות שהופיעו בחוברות בין השנים 2001-1995 נאספו ויצאו לאור בתשעה כרכים. מערכת קה"ת הוציאו לאור בשנת תשע"ו במהדורה מסודרת לפי סוגיות ועניינים בנפרד: רשימות היומן, רשימת המנורה, שנים אוחזין בטלית, מראי-מקומות לסדר ברכת הנהנין, מראי מקומות, הגהות והערות קצרות על התניא והגהות לסידור רבינו הזקן.
רשימת היומן
בשנת 2006 - ה'תשס"ו יצא ה'יומן' לאור בספר מיוחד בן 500 עמודים. חלק זה כולל את היומן שכתב הרב שניאורסון בין השנים 1929–1949. היומן כולל בעיקר סיפורים, הנהגות ומנהגי חב"ד ששמע מחמיו הרב יוסף יצחק שניאורסון (הריי"צ) במהלך סעודות והתוועדויות. ברשימות מידע על תולדות חסידי ואדמו"רי חב"ד שלא היה בידי החסידים עד להוצאתן. כמו כן, מכיל היומן ראשי תוכן לנאומים שהכין לעצמו. בראש כל רשימה כזו מצוינים שנת ומקום כתיבתה.
ה'חידושים'
רוב הרשימות הן חידושי תורה, בהלכה, באגדה, בקבלה ובחסידות. מובאות תמצית הסוגיה ונקודות הדורשות ליבון ועיון, ואחריהן ביאור הנושא. כמו כן, כולל חלק זה טיוטות והעתקי התכתבויות עם רבנים שונים, מטבען של טיוטות, היו רשימות אלו קשות יותר לפיענוח ולכן גם הערות הביניים של המוציאים לאור ארוכות יותר מההערות בחלק ה'יומן'.
קונטרסים אלו יצאו מאוגד בספר כפי סדר הוצאת הרשימות לאור, אך עדיין לא יצאו בספר מסודר במהדורה סופית.
כך למשל, יום לפני שעלה על אונייה, לנסיעה לארצות הברית מאירופה ב-1941 כתב רשימה על פתגם בגמרא ממסכת סנהדרין ופירש אותו.
"רשימת המנורה"
קונטרס שיצא בספר נפרד, ובו פלפול תורני העוסק בביאור השיטות השונות בסדר ודיני הדלקת נרות המנורה בבית המקדש, רשימה זו נכתבה על ידי הרב שניאורסון בשנת ה'תרצ"ט (1939) בפריז, לפי הוראת חמיו, הרב יוסף יצחק שניאורסון (הריי"צ), כמכתב לרב שניאור זלמן שמוטקין. רשימה זו היא הארוכה ביותר מבין הרשימות ובגרסתה המודפסת היא כוללת עשרים חוברות (ע-פט). חלקה הראשון עוסק בביאור השיטות בסדר הדלקת נרות המנורה בבית המקדש ונימוקיהן, ובחלקה השני עוסקת הרשימה בביאור עניינה של המנורה ויתר כלי המקדש בדרך הדרוש ובדרך תורת חסידות חב"ד. הביאור הוא בדרך הנגלה, ולאחר מכן ביאור נוסף בדרך הדרוש - בעבודת השם. אותה רשם בהיותו בפריז שבצרפת בשנת תרצ"ט.
שנים אוחזין בטלית
רשימה זו עוסקת בביאור הסוגיה הראשונה בפרק הראשון במסכת בבא מציעא מהתלמוד הבבלי (הדנה בדין חפץ המוחזק על ידי שני אנשים הטוענים לחזקתו) והצעת הסוגיה בדרך הדרוש. לאחר הצגת קושיות בדרך הנגלה, מבוארת הסוגיה בדרך הדרוש, ואז מוצג פתרון הקושיות שלפי דרך הנגלה, לפי המהלך הדרושי.
חיבור זה נמצא בין מחברות הרשימות כספר מושלם המוכן לדפוס. את החיבור הזה תכנן הרב שניאורסון להדפיס לקראת שנת ה'תש"ב (1941-1942) בה למדו בישיבות רבות את מסכת 'בבא מציעא', כחוברת ראשונה בסדרה שמטרתה לעורר דיונים בין תלמידי הישיבות בנושאים הנלמדים, אך מסיבות לא ידועות נגנז הרעיון והחוברת לא יצאה לאור. היא נדפסה בשנת תשנ"ו בספר בפני עצמו ומחדש בשנת תשפ"א עם פיענוח.
רשימות על התניא
נושא עיקרי שעסק בו הרב שניאורסון במשך חייו היה מחקר ספר התניא שחובר בידי מייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מלאדי. הוא ההדיר את התניא במהדורה מתוקנת שעיקרה הוא צילום מהדורת וילנה תר"ע, עליה הוסיף מפתח עניינים, הערות ותיקונים לספר ורשימה ביבליוגרפית של דפוסי התניא, ואף הוסיף לכך מחקר קצר על שמות ספר התניא השונים ותקציר תולדות חייו של המחבר. אך חזונו הגדול היה להוציא לאור מהדורה מבוארת ומוערת של ספר התניא:
ההשערה הרווחת, כי הרשימות ('מראי מקומות הגהות והערות קצרות על התניא') שנמצאו נלקטו ונכתבו על-ידו לשם הדפסת המהדורה הפרשנית והמחקרית האמורה, ייתכן שזו גם הסיבה לכך שסידר מפתח עניינים מפורט לכל המקומות בהם באו הגהות והערות לספר התניא בספרי אדמו"רי חב"ד. מסיבות לא ידועות לא הגיע הפרויקט לידי פועל, ומהדורה זו של התניא לא יצאה מעולם לאור.
לאחר גילוי הרשימות הללו, נדפסו כחוברות בודדות על סדר ספר התניא כולו, כאשר בחלק מהחוברות נוסף ליקוט מפירושי הרב שניאורסון לתניא בשנים מאוחרות יותר, בשנת תשע"ד יצא לאור בספר רוב הרשימות על התניא.
מראי מקומות על ברכת הנהנין
חלק נוסף בחוברות הרשימות הם מראי מקומות שכתב הרב שניאורסון על הלכות ברכת הנהנין והלכות נטילת ידיים שבשולחן ערוך הרב בעל התניא. בנוסף לעבודתו זו סיכם בתמצות את הערות דודו בן רבי יוסף יצחק שניאורסון מאוורוטש בעל הספר שם הגדולים על הלכות ברכת הנהנין. כפי שכתב לאחד מחסידיו, הוא לא הדפיס את החוברת מ"אפס הפנאי". רשימות אלו יצאו בספר בפני עצמו בשנת ה'תשס"ו (2006).
הגהות לסדור רבנו הזקן
בתקופה שבה ניהל הרב שניאורסון את מערכת קה"ת, עסק בההדרת סידור הרב על-פי נוסח האריז"ל, בו מתפללים חסידי חב"ד. שרידים רבים מעבודתו זו, בהם פרטים רבים שלא פורסמו עד כה, נמצאו ברשימותיו, ונדפסו בקונטרס מיוחד בשם הגהות לסדור רבנו הזקן חלק גדול מהגהות ותיקונים אלו נכנסו למהדורות של הסידור ("סידור עם דא"ח", "סידור רוסטוב", "סידור תורה אור" ו"סידור תהילת ה'").
היום יום - חלק שני
בשנת תש"ג הדפיס הרב שניאורסון ספר ליקוט פתגמים לפי לוח יומי בשם "היום יום". בשנת תש"ד החל להכין לוח לשנה הבאה ואסף פתגמים חדשים מתורת חמיו רבי יוסף יצחק שניאורסון ללוח זה, אך לא השלים את המלאכה מסיבות שונות. פתגמים אלו נדפסו בסוף ספר רשימת היומן ובמהדורות שונות של הספר.
סדר הופעתן
הרשימות יצאו לאור במשך 5 שנים ב-187 חוברות, מדי שבוע, בין השנים 1994–2000 (ה'תשנ"ה-ה'תש"ס), כשהחוברת הראשונה יצאה לאור לקראת כינוס השלוחים, בר"ח כסלו תשנ"ה.
מאחר שהמחברות נכתבו לשימושו האישי של הכותב, דבר שמטבע הדברים מקשה על הבנת תוכנן, נוספו בעת ההכנה לדפוס ביאורים ומילות קישור המופיעים בכתב מוקטן. ובשולי הדברים, ציונים ומראי מקומות למובאות התורניות שברשימות. הביאורים והציונים נערכו על ידי צוות אוצר החסידים המופקד על הוצאת ועריכת ספריהם של אדמו"רי חב"ד. בשנת 2000 רכזו המוציאים לאור את החוברות לחמישה ספרים אך למרות זאת נשארה חלוקתן על פי סדר הדפסת החוברות ולא על פי סדר כתיבתן.
בשנת 2015 הוציאו מחדש את הרשימות על התניא, ויצאו לאור חוברות על הרשימות הראשונות. כן נמצאה רשימה שכתב הרב שניאורסון בבית כנסת החרדים בפריז. בשנת 2018, הדפיס "ועד תלמידי התמימים העולמי" חלקים מהרשימות בפיענוח מחודש.
רגע עם דודלי
רגע עם דודלי היא תוכנית טלוויזיה ישראלית מקורית לילדים, בהפקתה של הטלוויזיה החינוכית. התוכנית שודרה במשך כ-5 שנים (בין השנים 1976–1981) ולאחר מכן שודרה בשידורים חוזרים וזכתה לפופולריות רבה בשנות השבעים והשמונים. הסדרה (למעט פרק אחד) צולמה בשחור-לבן.
בתוכנית השתתפו השחקנים שלמה ניצן בתפקיד דודלי, בעל חנות מכולת, ציפי מור בתפקיד רגע (בובה שהפכה לילד) וספי ריבלין בתפקיד פיסטוק, וכן השתתפו ילדים ושחקנים אורחים, אשר חזרו בחלק מן התוכניות. רוב התוכניות התרחשו בחנות המכולת עצמה, אף כי לשכונה היה חלק נכבד בעלילה והיא שימשה גם כאתר הצילומים. דמות נוספת שהייתה בתוכנית היא "חביתוש" (בדיבובו של שלמה ניצן), בובה מכנית גדולה, שבסיסה חבית ואשר יכולה לדבר ולהתנועע כל עוד מקפידים למתוח את הקפיץ במנגנון שלה בעזרת מפתח.
כל תוכנית נפתחה בקטע אנימציה קצר שהיה בנוי סביב דמותה של "ציפי" הציפור. את ציפי צייר טוביה קורץ האחראי על יצירת הפרפרים מהתוכנית פרפר נחמד והפיקה שושנה צחור, שהפיקה את כל רגע עם דודלי, כמו גם את בבית של פיסטוק ופרפר נחמד.
התוכנית נועדה לחנך את הילדים בנושאים כמו חברות ועזרה הדדית וליצור אצלם ידע בנושאים מגוונים כגון תקשורת, הבדלים בין עולם המבוגרים לעולם הילדים ועוד. הסדרה לוותה בחומר לימודי לגיל הרך – משחק בשם "שחק לי סיפור" ותדריך לגננת ולהורים.
הפרקים צולמו בשחור-לבן (למעט פרק אחד) באולפני הטלוויזיה החינוכית ברמת אביב. הפרק נמל הוא היחיד שצולם מחוץ לאולפן ובצבע. בתחילת שנות ה-80 רכשה החינוכית ניידת שידור שאיפשרה לה לראשונה להקליט ולשדר בצבע, אולם המכשור בתוך האולפנים אפשר צילום בשחור-לבן בלבד. הפרק נמל צולם מחוץ לאולפן ולכן ניתן היה לצלמו בצבע. תוכנית הבת בבית של פיסטוק כבר צולמה בצבע החל מעונתה השנייה לאחר שדרוג הציוד באולפני הטלוויזיה החינוכית בשנת 1982.
בתחילת שנות השמונים ולאחר ששלמה ניצן הודיע על כוונתו לא לשוב לדמותו של דודלי, הוחלט ליצור לרגע עם דודלי סדרת בת בשם בבית של פיסטוק. בשנת 2006, כאשר חגגו 40 שנה להקמת הטלוויזיה החינוכית - התוכנית רגע עם דודלי זכתה בתואר התוכנית האהובה ביותר. בשנת 2008 יצא לאור מארז תקליטורים ובו 12 הפרקים הראשונים של הסדרה. מארז נוסף ובו 11 הפרקים האחרונים יצא לאור בתחילת 2009.
שישה מן הפרקים נחשבו אבודים, ביניהם גם הפרק הראשון, מכיוון שתחילה הטלוויזיה החינוכית לא העבירה את הסרטים המקוריים לפורמט מודרני. עד ל-2008 כל הפרקים שוחזרו בהצלחה לפורמט מודרני מקלטות שידור שנעשה בהן שימוש בשנות השמונים. ב-2017 חשפה החינוכית את פרק הפיילוט שצולם בינואר 1975 אך מעולם לא שודר. בפרק זה השחקן רולף ברין גילם את דודלי והשחקן אלי גורנשטיין גילם את אדון ששון. לחביתוש היה קול נשי והוא שימש ככרטיס ביקור מזמר של דודלי, כשמותחים אותו. רגע נראה יותר כבובה אנושית מאשר כילד, וכמו כן תלבושתו נראתה אחרת. ובנוסף הייתה בובת לגו ששמשה בעיקרון כמעבר לקטעי האנימציה שבהם הופיעו דמויות ומבנים מלגו.
טריוויה
הבית השני של שיר הפתיחה מתחיל במילים "לי חבר, קוראים לו רגע, בּוּבּ שובב, הוא ממש פגע", ולא כפי שרוב האנשים שרים "הוא שובב, הוא ממש פגע". רגע אינו ילד, אלא בוב, צורת זכר (לא תקנית) של בובה.
דודו טופז הגה את השם "פיסטוק" עבור הדמות בתוכנית.
סרוויור 1
סרוויור 1 (באנגלית: Surveyor 1, בתרגום לעברית: "מודד 1") הייתה חללית אמריקאית לחקר הירח, ששוגרה על ידי נאס"א בשנת 1966 במסגרת תוכנית סרוויור, במטרה לבצע נחיתה רכה על הירח ולחקור אותו. המידע על ביצוע נחיתות רכות על הירח היה חיוני לתכנון הנחיתות הירחיות של תוכנית אפולו, שהיו אמורות להתבצע לפני תום שנות ה-60 (היעד שהציב ג'ון קנדי). נחיתתה הרכה והמוצלחת של סרוויור 1 ב"אוקיינוס הסערות" הייתה הנחיתה הרכה האמריקאית הראשונה על הירח (ועל גרם שמים שאינו כדור הארץ בכלל), והיא התבצעה רק 4 חודשים לאחר נחיתתה הרכה של החללית הסובייטית לונה 9 על הירח, שהייתה הנחיתה הרכה הראשונה מעולם על גרם שמים שאינו כדור הארץ.
סרוויור 1 שוגרה ב-30 במאי 1966 מנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה, על גבי המשגר אטלס-קנטאור, ונחתה על הירח ב-2 ביוני 1966. סרוויור 1 שידרה לכדור הארץ 11,237 תמונות סטילס של קרקע הירח באמצעות מצלמת טלוויזיה ומערכת משדרי רדיו מתוחכמת.
המשימה, ותוכנית סרוויור בכלל, נוהלה על ידי המעבדה להנעה סילונית (JPL) הממוקמת במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה. חלליות הסרוויור תוכננו ונבנו על ידי חברת יוז איירקראפט באל סגנדו, קליפורניה.
מבנה החללית
מטרת גשושיות הסרוויור הייתה לבצע נחיתות רכות על קרקע הירח, כהכנה לנחיתות שתוכננו במסגר תתוכנית אפולו. החלליות לא נשאו עימם כלים מדעיים לביצוע ניסויים, אך עם זאת הושגו באמצעותן נתונים מדעיים רבים, וזאת על ידי מצלמות הטלוויזיה שהורכבו עליהן, ואשר שידרו לכדור הארץ באמצעות רשת החלל העמוק של נאס"א.
המבנה הבסיסי של חללית הסרוויור כלל בסיס, שהיה מעין חצובה, העשויה מגלילי אלומיניום דקים שביניהם הורכבו פלטות, ועליהם ניתן היה להרכיב מערכות שונות, כגון: כוח, תקשורת, הנעה, בקרה ומטען נוסף. על חלקו הגבוה היותר של הבסיס הורכב "תורן" שהתנשא לגובה מטר אחד מעל לשיא החצובה. שלוש רגלי נחיתה חוברו לקצותיו התחתונות של הבסיס. הרגליים כללו בולמי זעזועים וכן מערכת פריסה ונעילה. קצות הרגליים צופו בכריות מחומר פריך. המרחק מקצה הרגל למרכז הבסיס היה 4.3 מטרים, וגובהה הכולל של החללית היה 3 מטרים. בעת השיגור היו הרגליים מקופלות למעין חרוט.
לוח סולארי בגודל 0.855 מ"ר הורכב על מעמד בראש התורן, והפיק עד ל-85 ואט כוח, שאוחסנו בבטרייה נטענת . מערכת התקשורת כללה אנטנה שטוחה לטווח רחוק, שהורכבה על צידו השני של התורן, ושימשה לשידור תמונות הטלוויזיה, שתי אנטנות חרוטיות רב-כיווניות, שהורכבו על קצותיהם של מוטות נפרשים, שני משדרים ושני מקלטים. טמפרטורת החללית נשמרה על ידי שילוב של צבע לבן (צבע פולט חום), גימור דוחה אינפרא אדום ולוחות אלומינים מלוטשים. שני תאים מבוקרים תרמית, שצוידו ב"שמיכות" מולטי-מבודדות, מעברים מוליכי חום ואמצעים נוספים, הורכבו על בסיס החללית והכילו בתוכם את מערכות הכוח, התקשורת ובקרת המידע. מצלמת הטלוויזיה הורכבה קרוב לראש החצובה, וכלים הנדסיים שונים (חיישני טמפרטורה וכדומה) מוקמו במקומות שונים על גוף החללית.
מהלך המשימה
במהלך שעתה הראשונה על הירח עברה החללית בדיקות הנדסיות, לאחריהם החלו הצילומים שנמשכו לכל אורך היום הירחי. מערכת הטלוויזיה שידרה תמונות של כני הנחיתה של החללית, שהיו מוצבים על קרקע הירח, מוקפים בסלעים וחומרים ירחיים אחרים. סרוויור 1 שידרה 10,338 תמונות לפני שנפל הלילה הירחי ב-14 ביוני. בנוסף על כך שידרה החללית מידע על הרפלקטיבות הרדארית של קרקע הירח, חוזק פני קרקע הירח וטמפרטורות פני השטח. סרוויור 1 הצליחה לשרוד את הלילה הירחי הראשון שעבר עליה (בו הטמפרטורות צונחות לעד מינוס 170 מעלות צלזיוס), ולקראת צהרי היום השני, ב-7 ביולי, החלה לשדר תמונות מחדש. ב-13 ביולי בשעה 07:30, זמן קצר לאחר השקיעה הירחית ולאחר ששידרה 11,237 תמונות, הופסקה פעילות החללית בעקבות נפילת מתח דרמטית של בטריית החללית. חקירות הנדסיות נמשכו עד 7 בינואר 1967, אז אבד הקשר עם החללית. כל מטרות ומשימות החללית הושלמו בהצלחה.
ליגת העל של מאלי
הפרמייר-דיוויזיון של מאלי (נקראת גם "ליג 1 אורנג' מאלי" מסיבות מסחריות) היא ליגת הכדורגל הבכירה במאלי. היא הוקמה בשנת 1966 מאיחוד מועדוני כדורגל מכל רחבי מאלי אך נחשבה לליגה מקצוענית רק החל משנת 2004. הליגה מנוהלת על ידי פדרציית הכדורגל של מאלי. משחקי הליגה מתקיימים בין דצמבר-ינואר לסוף אוגוסט כאשר 14 הקבוצות בה משחקות 26 משחקים, בעיקר בשל מזג האוויר הקשה במדינה, כאשר אלופת הליגה משתתפת בעונה שלאחר מכן בליגת האלופות האפריקאית.
טומשוב מזובייצקי
טוֹמָשׁוּב מזובייצקי (בפולנית: Tomaszów Mazowiecki) היא עיר במרכז פולין בה מתגוררים 65,375 תושבים (2010). היא שוכנת במחוז לודז' (מ-1999). לפני כן הייתה חלק ממחוז פיוטרקוב (województwo piotrkowskie) (1975–1998). על פי סקר שנעשה ב-2002 היא משתרעת על פני שטח בן 41.3 קילומטרים רבועים.
העיר שוכנת על חופי שלושה נהרות – פיליצה (Pilica), וולבורקה (Wolbórka) וצ'רנה ביילינה (Czarna Bielina) ליד מאגר זאלב סוליובסקי (Zalew Sulejowski).
היסטוריה
ההתפתחות של טומשוב מזובייצקי קשורה למהפכה התעשייתית של המאה ה-19. היישוב נוסד על ידי הרוזן אנטוני אוסטרובסקי (Antoni Jan Ostrowski; 1845-1782), שקרא לכפר על שם אביו, טומאש אוסטרובסקי (Tomasz Adam Ostrowski; 1817-1735). הגרעין של היישוב קם קודם לכן ב-1788 כשהופעלו תנורים לייצור פחם ביערות הסמוכים לפיליצה. התפתחות משמעותית של העיר התרחשה בשנים 1822–1823 כאשר הרוזן אוסטרובסקי הקים מפעלי טקסטיל. טומשוב מזובייצקי קיבלה מעמד של כפר העוסק בתעשייה ומסחר ב-1824 וקיבלה מעמד רשמי כעיר ב-6 ביולי 1830.
העיר הפכה לאחד מהמרכזים החשובים ביותר של תעשיית הטקסטיל במחוז התעשייתי של לודז'. עם עצמאות פולין ב-1918 החלה תנופת בנייה ותיעוש. בעיר היו 12,000 מועסקים ב-126 מפעלים קטנים וגדולים, שלושה מפעלי שטיחים שסיפקו 70% מהתוצר הלאומי של פולין, תעשיית טקסטיל מפותחת, כמו גם תעשיות כימיות, עץ ומתכת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בטומשוב כ-45,000 תושבים, מהם כ-13,000 יהודים. בעיר הייתה גם אוכלוסייה גדולה של תושבים ממוצא גרמני, וב-1924 הוקמה בעיר מפלגה גרמנית ימנית בשם "האיחוד של הגרמנים בפולין" (בגרמנית: "Deutscher Volksverband in Polen"), בראשי תיבות DVP.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-6 בספטמבר 1939 לאחר שדיוויזיית חיל הרגלים ה-13 של הצבא הפולני שניסתה להקים קו הגנה לפני העיר הובסה על ידי שתי דיוויזיות פנצר, קרב שכונה אחר-כך בשם "קרב טומשוב מזובייצקי". באמצע 1940 החלו להגיע לעיר משלוחים של פולנים שגורשו מהאזור של פולין שסופח לגרמניה הנאצית שנקרא ורתגאו, ושכלל את לודז'. בעיר הוקם גם גטו (ראו בהמשך לגבי גורל הקהילה היהודית). הצבא האדום שחרר את העיר ב-18 בינואר 1945.
Supercell (חברת משחקים)
Supercell היא חברת משחקי מובייל פינית, אשר מייצרת משחקי וידאו לדפדפנים לטלפונים חכמים. החברה נוסדה ב-14 במאי 2010, המשחק הראשון שפיתחה החברה הוא משחק הדפדפן "Gunshine.net". לאחר שחרורו בשנת 2011, החלה החברה לפתח משחקים עבור התקנים ניידים. מאז, החברה פרסמה באופן מלא חמישה משחקים ניידים: Hay Day, Boom Beach, Clash of Clans, קלאש רויאל ובראול סטארס שהם משחקי פרימיום מצליחים. נכון לשנת 2016 Supercell הכניסה כ-2.1 מיליארד אירו.
טומשוב מזובייצקי
היסטוריה
לאחר המלחמה, העיר התאוששה, הוקמו בנייני מגורים חדשים שבהם שוכנו משפחות רבות כמו גם בית בודדים. כמו כן הוקמו כמה מפעלי תעשייה חדשים, ומפעלים קיימים עברו מודרניזציה.
מ-1990 החלה העיר להידרדר, ומספר התושבים הלך וירד בהדרגה, וב-2010 נסגרו מרבית מפעלי התעשייה שפעלו בעיר, כדוגמת ZWCH Wistom או CTM Mazovia SA. מבני התעשייה נהרסו ונשארו רק מבני המגורים.
חינוך
יש בעיר 8 בתי ספר יסודיים, 8 גימנסיות, 4 בתי ספר תיכוניים וסניף של אוניברסיטת לודז'.
מאגר זאלב סוליובסקי
מאגר זאלב סוליובסקי הוא מאגר מים גדול שנבנה בשנים 1969–1973 כדי לסייע בביקוש למי שתייה בערים לודז' וטומשוב מזובייצקי. המאגר נמצא בשטח של שלוש גמיני: טומשוב, פיוטרקוב (Piotrków) ווולבוש (Wolbórz).
הקהילה היהודית
בטומשוב מזובייצקי התגוררו בין שתי מלחמות העולם כ-10,000 יהודים שהיוו כשליש מן האוכלוסייה. היו בעיר שלושה בתי ספר ממשלתיים ליהודים וכן תלמוד תורה ובית ספר של אגודת ישראל. הייתה גם גימנסיה יהודית שלמדו בה בעברית ובפולנית. בעיר פעלו מפלגות ציוניות ולא ציוניות כמו הבונד, אגודת ישראל וכן מפלגה קומוניסטית שרבים מחבריה היו יהודים. בעיר התקיימה חצר חסידית של רבי שלמה זלמן וולטפרייד, משושלת פשדבורז'.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בטומשוב מזובייצקי כ-13,000 יהודים. העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-6 בספטמבר 1939. ב-13 בספטמבר באותה שנה עצרו הגרמנים 1,000 מתושבי העיר ובתוכם 300 יהודים. 90 יהודים נשלחו לבוכנוואלד. בנוסף הם חטפו יהודים לעבודות כפייה. בסוף 1939 הוקם בעיר יודנראט. יהודים רבים ברחו מערים אחרות לטומשוב מזובייצקי וכך עלה מספרם של היהודים ביוני 1940 ל-16,500. ב-20 בדצמבר 1940 הוקם בעיר גטו. ב-1941 פרצה בגטו מגפת טיפוס בשל תנאי התברואה הירודים. בסוף אפריל ותחילת מאי 1941 רצחו הגרמנים 100–200 יהודים וביניהם רוב אנשי היודנראט. ב-31 באוקטובר 1942 התחילו לשלוח יהודים לטרבלינקה. מספר המגורשים היה כ-15,000 ועוד כמה מאות נרצחו במקום. אחר האקציה נשארו בגטו בין 900 ל-1,300 יהודים. במאי 1943 היו בגטו בין 600 ל-900 יהודים. ב-31 במאי הועברו רוב היהודים למחנה העבודה בליז'ין (Blizyn).
לאחר השואה שבו לעיר כ-150 יהודים, אך רובם עזבו אותה במהרה, לאחר שכמה מהם נרצחו עם שובם בידי פולנים לאומנים.
פיצה פריטה
פיצה פריטה (באיטלקית: Pizza Fritta) הוא מאכל איטלקי מטוגן, העשוי בצק שמרים הממולא בגבינות או בשר ונפוץ באזור דרום איטליה.
המאכל מורכב מעגבניות, בשר חזיר, סלמי או גבינה שאותם ממלאים אל תוך בצק שמרים העשוי מקמח חיטה ומטגנים.
שם המאכל מורכב מהמילה פיצה (Pizza) ופריטה (Fritta) שפירושה מטוגנת.
מלבד הגרסה הבסיסית, קיימת גם גרסה מתוקה המוגשת כקינוח בליווי גלידת וניל וקרמל.
היסטוריה
המאכל מוזכר לראשונה במאה ה-16, נשות הרומנים הנפוליטניים היו מטגנות את שאריות הבצק שבעליהן לא השתמשו ומוכרות אותם לאנשים ברחוב.
בשנת 2017, זכה המאכל להכרה על ידי אונסק"ו וקיבל מעמד מורשת תרבותית שאינה מוחשית.
ניו זילנד
ניו זילנד (באנגלית: New Zealand, במאורית: Aotearoa) היא מדינת אי בדרום-מערב האוקיינוס השקט המורכבת משני איים גדולים הנקראים האי הצפוני והאי הדרומי, וכן מספר איים קטנים יותר.
ניו זילנד ידועה כמדינת איים מבודדת – היא רחוקה כ-2,000 קילומטרים מאוסטרליה, וביניהן חוצץ ים טסמן. שכנותיה הקרובות ביותר מצפון ברמרחק של כ-1000 ק"מ הן קלדוניה החדשה, פיג'י וטונגה.
בירת ניו זילנד היא ולינגטון, והעיר הגדולה ביותר היא אוקלנד עם כ-1.3 מיליון תושבים.
ניו זילנד חברה בחבר העמים הבריטי ובממלכות חבר העמים הבריטי ומבחינה רשמית ראש המדינה הוא מלך ניו זילנד, המיוצג בידי המושל הכללי.
ממלכת ניו זילנד מורכבת מכל האזור בו משמש המלך של ניו זילנד כראש המדינה.
היסטוריה
המתיישבים הראשונים בניו זילנד היו פולינזים שהגיעו לאיים בין המאות ה-13 ל-15, וחיו באיים במנותק מתרבויות אחרות תוך יצירת תרבות ייחודית. מתיישבים אלו נקראים מאורים, וניו זילנד מכונה בשפתם "אאוטארואה" (ארץ הענן הלבן הארוך).
האירופאי הראשון שהגיע לניו זילנד היה מגלה הארצות ההולנדי אבל טסמן, שהגיע אל צפון מערב האי הדרומי ב־1642. טסמן העניק למקום את השם "Staten Landt" מתוך מחשבה מוטעית כי מדובר במסת יבשה, המחוברת למקום בעל שם זהה (כיום "Isla de los Estados") אל מול חופי ארץ האש שבדרום אמריקה. טסמן ניסה לעגון באי, אך הותקף על ידי הילידים המאורים ונאלץ לסגת. ב-1645, משעמדו על טעותו של טסמן, העניקו קרטוגרפים הולנדים למקום את השם נובה זילנדיה, על שם מחוז זילנד שבהולנד.
ב-1769 הגיע מגלה הארצות הבריטי ג'יימס קוק אל האיים ומיפה אותם. קוק הסב לאנגלית את שמו ההולנדי של המקום, והעניק לאיים את שמם המודרני: ניו זילנד.
הגעתו של קוק סימנה את תחילתה של התיישבות אירופאית בניו זילנד. המתיישבים האירופים הביאו לאיים רובים, שהפרו את האיזון העדין בין השבטים המאורים וגרמו לתקופה של קרבות בין השבטים המאורים השונים, שנודעה בשם מלחמות המוסקט.
בשנת 1834 איחד ג'יימס בוסבי מספר שבטים מאורים בחלקו הצפוני של האי הצפוני, שבחרו בתמיכתו וב־1835 הכריזו על עצמאותה של ניו זילנד. למעשה, נועדה הצהרה זו בעיקר למנוע מההשפעה הצרפתית להתפשט באזור, ולשמר אותו כאזור בעל השפעה בריטית. בינואר 1840 סיפחה בריטניה את ניו זילנד, ובפברואר נחתם בין הבריטים למאורים הסכם ואיטנגי, שהכריז על ניו זילנד כמושבה בריטית, וקבע את זכויותיהם של המאורים ואת בעלותם על השטחים שבהם ישבו. בתחילה נחשבה ניו זילנד לחלק ממדינת ניו סאות' ויילס באוסטרליה, ובנובמבר 1840 הוכרזה כקולוניה עצמאית וזמן קצר לאחר מכן הוכרזה אוקלנד כבירתה. ההסכם כובד רק זמן קצר וב-1845 החלה סדרת קרבות בין המתיישבים האירופים (פָּקֶהָה בלשון המאורים) לבין השבטים המאורים בנוגע לשליטה על השטח, קרבות שנמשכו לסירוגין עד 1872. בשנת 1861 התגלה זהב במחוז אוטאגו שבאי הדרומי. עקב החשש שתושבי האי הדרומי ירצו להכריז על קולוניה נפרדת, הוחלט ב-1865 להעביר את עיר הבירה לוולינגטון, הנמצאת בדרום האי הצפוני.
ניו זילנד השתתפה בוועידת החוקה של הקולוניות האוסטרליות שהתקיימה בסידני ב-1891, שבה נדונה אפשרות להקים פדרציה של כל הקולוניות הבריטיות באוסטרליה ובניו זילנד, עם זאת החליטה ניו זילנד שלא להצטרף לפדרציה. ניו זילנד הייתה הראשונה שהעניקה לנשים זכות בחירה שווה לזכותם של הגברים בשנת 1893, אך עד שנת 1919 לא הורשו נשים להיבחר לפרלמנט.
ניו זילנד קיבלה מעמד של דומיניון עצמאי ב-26 בספטמבר 1907. הפרלמנט הבריטי העניק לה עצמאות מלאה ב-1931 אך רק ב-25 בנובמבר 1947 הכריז הפרלמנט הניו זילנדי על ניו זילנד כמדינה עצמאית.
מאז שהסתיימו הסכסוכים בין המתיישבים האירופים למאורים במאה ה-19 לא הייתה ניו זילנד נתונה באיום מלחמה על שטחה. עם זאת, חיילים ניו זילנדים נלחמו לצד הבריטים במלחמת העולם הראשונה והשנייה. ב-1951 התאגדו ניו זילנד, אוסטרליה וארצות הברית בברית ANZUS, אך בשל מדיניות הגרעין של ניו זילנד, שהכריזה ב-1985 על כל שטחה כאזור מפורז מנשק גרעיני, לא יכלו עוד ספינות צבא ארצות הברית לעגון בנמלי ניו זילנד וזו הודיעה שלא תוכל לקיים את התחייבויותיה.
פוליטיקה וממשל
ניו זילנד מתפקדת כמונרכיה חוקתית עם דמוקרטיה פרלמנטרית. מלך ניו זילנד צ'ארלס השלישי מוגדר כראש המדינה, והוא מיוצג על ידי המושלת הכללית סינדי קירו. בפועל מנוהל הממשל על ידי הקבינט ובראשו ראש הממשלה כריס היפקינס. הפרלמנט של ניו זילנד מורכב מבית אחד, בית הנבחרים, המונה 120 חברים שנבחרים בבחירות המתקיימות אחת לשלוש שנים.
לניו זילנד אין חוקה פורמלית, אך חוק משנת 1986 (Constitution Act 1986) קובע את מבנה השלטון את העקרונות החוקתיים של המדינה. חברי הפרלמנט נבחרים בבחירות דמוקרטיות בשיטה הנקראת Mixed Member Proportional (או MMP) בבחירות כלליות אחת לשלוש שנים. המושל הכללי ממנה את ראש הממשלה (לרוב - ראש המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט), ויש בידו הסמכות גם לפזר את הפרלמנט ולפטר את ראש הממשלה. הרשות המבצעת היא הקבינט, המורכב על ידי ראש הממשלה.
ניו זילנד הייתה הראשונה בעולם שהעניקה זכות הצבעה לנשים בשנת 1893, והיא המדינה היחידה בעולם שכל משרות השלטון הבכירות בה היו מוחזקות על ידי נשים בעת ובעונה אחת – מחודש מרץ 2005 עד אוגוסט 2006 כיהנו אליזבת השנייה כמלכה, סילביה קרטרייט כמושלת הכללית, הלן קלארק כראש הממשלה, מרגרט וילסון כיושבת ראש הפרלמנט ושאן אליאס כנשיאת בית המשפט העליון.
בראש מערכת המשפט בניו זילנד עומד בית המשפט העליון של ניו זילנד שהוקם ב-2004 בעקבות חוק בית המשפט העליון מ-2003 (Supreme Court Act 2003). עד להקמתו של בית המשפט העליון הייתה ועדת שיפוט בריטית (Judicial Committee of the Privy Council) הסמכות העליונה לערעורים במערכת המשפט הניו זילנדית. בתי משפט מחוזיים דנים ברוב הפשעים, פשעים חמורים נידונים בבית המשפט הגבוה וקיים גם בית משפט לערעורים.
חלוקה מנהלית
המתיישבים האירופים המוקדמים בניו זילנד חילקו אותה לפרובינציות אשר היו מחוזות עם מידה מוגבלת של אוטונומיה. עקב לחצים פיננסיים שונים והרצון לאחד את המדינה על ידי פריסת מערכת רכבות ארצית, רשת חינוך אחידה כמו גם ענייני מקרקעין, בשנת 1876 הממשלה ביטלה את הפרובינציות ותחת זאת הנהיגה מנהל ריכוזי יותר. החל מאותה השנה, מועצות מקומיות שונות ניהלו רבדים רבים בחיי התושבים על פי חקיקה של השלטון המרכזי שישב בולינגטון הבירה.
בשנת 1989 ארגנה הממשלה מחדש את השלטון המקומי למבנה הנוכחי שלו: שכבה עליונה של שישה עשר חבלים המחולקים בעצמם ל-67 רשויות אזוריות, אשר אלו בתורן כוללות מחוזות וערים. מערכת מנהל זו החליפה את 249 המועצות המקומיות שהיו מונהגות במדינה עד לאותה העת. לאיי צ'טהאם ניתן מעמד מיוחד המקביל לזה של רשות מקומית.
כלכלה
ניו זילנד היא מדינה מערבית מפותחת, ורמת החיים בה גבוהה. המטבע הוא דולר ניו זילנדי המחולק ל-100 סנט.
כלכלת ניו זילנד מסתמכת במידה רבה על מסחר ועל ייצוא, במיוחד של מוצרי חקלאות, דיג, בשר, מיכון וטקסטיל, ענף מרכזי נוסף הוא התיירות. הייצוא מסתכם ב-22.21 מיליארד דולר בשנה, והשווקים המרכזיים הם אוסטרליה (18.7%), ארצות הברית (13.8%) ויפן (10.3%). הייבוא מסתכם ב-24.57 מיליארד דולר בשנה, בעיקר בענפי האלקטרוניקה, כלי רכב, נפט ופלסטיק. רוב הייבוא מתבצע מאוסטרליה (28.7%), מארצות הברית (11.1%) ומיפן (10.3%). החוב החיצוני מוערך ב-42.58 מיליארד דולר.
מאז הקמתה של ניו זילנד עד לסוף המאה ה-20 התבססה כלכלתה במידה רבה על סחר עם הממלכה המאוחדת, ועד שנת 1965 הופנה אליה יותר ממחצית הייצוא. הצטרפות הממלכה המאוחדת לאיחוד האירופי ב-1973 גרמה להעדפת תוצרת אירופית והקטינה באופן משמעותי את הסחר בין המדינות. שינוי זה, במקביל לעליית מחירי הנפט ולהאטה בכלכלה העולמית בשנות ה-70 וה-80, גרמו למיתון עמוק בניו זילנד ולירידה משמעותית ברמת החיים ביחס למדינות מערביות אחרות. בשנת 1984 החלה ניו זילנד בשינוי מקרו-כלכלי משמעותי, מכלכלה מגוננת המושתתת על מערכת רגולציה חזקה לכלכלת שוק חופשי ליברלית. בהתאם למדיניות זו הפריטה ניו זילנד חברות ממשלתיות רבות, בהן – מערכת הרכבות, מוסדות פיננסיים, תחנות רדיו וחברת תקשורת. מאז תחילת שנות ה-2000 שינתה ניו זילנד מסלול במידת מה, ההפרטות והקיצוצים גרמו לביקורות רבות, ונחשבו לכישלון על-ידי חלק לא מבוטל מתושבי ניו זילנד. ממשלות לייבור בראשות הלן קלארק וג'סינדה ארדרן ביצעו מדיניות של הלאמות, הגדלת התקציב, העלאת שכר המינימום והרחבת זכויות העובדים. עם זאת, ניו זילנד עדיין נחשבת למדינה שבה החופש הכלכלי הוא מהגבוהים בעולם.
כלכלת ניו זילנד כיום מבוססת על שוק חופשי והסכמי סחר חופשי, ניו זילנד הייתה אחת המדינות הראשונות שדנו בהסכם סחר חופשי עם סין כבר ב-2004. כ-65% מהעובדים מועסקים בשירותים, 25% בתעשייה ו-10% בחקלאות. רמת האבטלה בניו זילנד היא 3.7%, מהנמוכות בעולם. רמת האינפלציה היא 3% בשנה.
גאוגרפיה
האי הצפוני והאי הדרומי מופרדים על ידי מצר קוק. שטחה של ניו זילנד הוא 268,680 קמ"ר, גדול במעט מזה של בריטניה, וקטן במעט מזה של איטליה.
עונת הקיץ נמשכת מדצמבר עד פברואר, והחורף – מיוני עד אוגוסט. האקלים הרגיל במדינה הוא נוח, ולעיתים נדירות חורג מ-30 מעלות צלזיוס כלפי מעלה או מ-0 מעלות כלפי מטה. בבירה ולינגטון נעה הטמפרטורה הממוצעת בין 6 ל-20 מעלות. כמות המשקעים רבה, ונעה ברוב האזורים בין 600 ל-1,800 מ"מ בשנה. באזורים מסוימים, בעיקר בחוף המערבי של האי הדרומי, מגיעה כמות המשקעים אף ל-12,000 מ"מ בשנה.
ניו זילנד ידועה בנופיה ובתופעות הטבע המאפיינות אותה, והפכה אבן שואבת למיליוני תיירים בשנה. ניו זילנד משלבת מגוון רחב של נופים טבעיים: יערות גשם, קרחונים, שלג, חופים זהובים, מעיינות חמים, דיונות חול ועוד. נופיה שימשו תפאורה לסדרת סרטי הקולנוע שר הטבעות, שמשכו אליה תשומת לב בכל העולם.
בניו זילנד 14 פארקים לאומיים ושמורות טבע, המכסים יחדיו כמעט שליש משטחה של המדינה. מהפופולריים שבהם הם הפיורדלנד, אבל טסמן וטונגרירו.
דמוגרפיה
כיום חיים בניו זילנד כ-4.79 מיליון תושבים. 74% הם ממוצא אירופי, בעיקר בריטים, אירים, גרמנים, צרפתים ואיטלקים. הם מכונים פקאהה (Pākehā) בפי המאורים. 14.9% מהתושבים הם מאורים. 11.8% מהתושבים הם ממוצא אסייתי ו-6.5% ממוצא פולינזי. צפיפות האוכלוסייה במדינה נמוכה ומרבית האוכלוסייה (כשלושה רבעים) מרוכזת באי הצפוני, מתוכה מעל למיליון באוקלנד ובפרבריה. האי הדרומי מיושב בדלילות, והאי סטיוארט דליל אף יותר, מרבית האיים הקטנים יותר אינם מיושבים.
כ-48.6% מהתושבים בניו זילנד הם חילונים חסרי שיוך דתי. הדת השלטת בניו זילנד היא הנצרות: 10% מגדירים עצמם קתולים ו-6.8% אנגליקנים. זרם דתי חשוב נוסף הוא הרטאנה (Ratana) תנועה נוצרית שמקורה בניו זילנד ואומצה בעיקר על ידי המאורים. המיעוטים הדתיים כוללים הינדים, יהודים, מוסלמים, סיקים ובודהיסטים. הקהילה היהודית כוללת כ-6,867 איש וריכוזם בעיקר בערים הגדולות - אוקלנד, ולינגטון וקרייסטצ'רץ'.
עיור
נכון ליוני 2022, אוכלוסיית ניו זילנד מרוכזת בצפון המדינה, כאשר כ-76.5% מהאוכלוסייה מתגוררת באי הצפוני ו-23.4% באי הדרומי. ניו זילנד היא מדינה עירונית בעיקרה, כאשר 83.6% מהאוכלוסייה מתגוררת באזורים עירוניים, ו-50.4% מהאוכלוסייה מתגוררת בשבע הערים שאוכלוסייתן עולה על 100,000 תושבים. אוקלנד, עם למעלה מ-1.4 מיליון תושבים, היא ללא ספק העיר הגדולה ביותר. הערים בניו זילנד מדורגות בדרך כלל גבוה במדדים בין-לאומיים לאיכות חיים. לדוגמה, בשנת 2016, אוקלנד דורגה כעיר השלישית הכי ראויה למגורים בעולם, וולינגטון במקום ה-12 לפי סקר איכות החיים של מרסר.
תרבות
התרבות הניו זילנדית כיום מבוססת על שילוב בין התרבות המאורית לבין התרבות הבריטית, בתוספת השפעות של תרבויות מפולינזיה ומהמזרח הרחוק. התרבות הדומיננטית במדינה היא בריטית. וכמעט כל התושבים דוברים אנגלית. ההגירה המתמדת מבריטניה, מחזקת את הזיקה התרבותית הזו. מנגד, מתאמצים המאורים לשמר את תרבותם, אך כיום נותרו רק אזורים מעטים בהם משמשת המאורית כשפת יום יום והתושבים מקיימים אורח חיים מאורי שבטי. כיום, ריקודים וטקסים מאורים, דוגמת ההאקה, מתקיימים בעיקר כאטרקציה תיירותית.
הניו זילנדים אימצו לעצמם באופן לא רשמי את הכינוי "קיווים", על שם עוף הקיווי, האנדמי לניו זילנד, ואשר מקור שמו בשפה המאורית. הכינוי קיווי דבק גם בדולר הניו זילנדי (עוף הקיווי מופיע על מטבע של דולר ניו זילנדי אחד) וכן גם כזיהוי לצבא הניו זילנדי (ככל הנראה עקב השימוש במשחת הנעליים "קיווי").
צבא וביטחון
האחריות להגנתה של ניו זילנד מוטלת על כוחות ההגנה של ניו זילנד, גוף תלת-זרועי צבאי הכפוף למשרד ההגנה בממשלת ניו זילנד. נכון לשנת 2010 שירתו בכוחות ההגנה 8,617 אנשים בשירות קבע ו-2,377 אנשי מילואים. זרועות כוחות ההגנה הם: ההיסטוריה הצבאית של ניו זילנד מתחילה מימי המלחמות נגד שבטי המאורים, ממשיכה בהשתתפותם של כוחות ההגנה במלחמת הבורים, במלחמות העולם, במלחמת קוריאה ומאז תחילת המאה ה-21 באפגניסטן, בעיראק ובמשימות שמירת שלום במקומות שונים בעולם. זרועות כוחות ההגנה של ניו זילנד מהווים כוח צבאי קטן בקנה מידה עולמי אך יעיל ואיכותי.
אחמד אל-ג'זאר
אחמד פאשה אל-ג'זאר (בערבית: أحمد الجزار, או أحمد البوشناقي ("אחמד הבוסני"); 1720 – 1804) היה מושל צפון ארץ ישראל בשם האימפריה העות'מאנית בין השנים 1775–1804. הוא ידוע במיוחד בבנייה הנרחבת שערך בעיר מושבו, עכו, ובעמידתה של העיר המבוצרת במצור שהטיל עליה נפוליאון בשנת 1799. בשל אכזריותו ומִנהגו להטיל מומים בנתיניו כונה "אל-ג'זאר" – "הקצב".
רקע היסטורי
את תפקיד הוואלי של צידון קיבל אהמט פאשה אחרי שהוכיח נאמנות והישגים כוואלי בווילאייט קטן באסיה הקטנה.
שלטונו של אל-ג'זאר בגליל
לאחר שהגיע אל-ג'זאר לגליל, והחל במצור על עכו, נרצח דאהר אל-עומר בידי אנשיו, ואל-ג'זאר היה לשליט הגליל. תוארו היה עדיין הוואלי של צידון, אך הוא עשה את עכו לבירתו. בשנים הראשונות לשלטונו נאבק בבני משפחתו של אל-עומר, שעדיין שלטו בחלקים נרחבים מן הגליל, ובשיעים של דרום הלבנון וצפון הגליל, המכונים "מתואלים", שאף הם היו מתומכיו של אל-עומר. לאחר שהגלה את בנו של אל-עומר, עלי דאהר, והכה בשבטי הבדואים ובהתנגדותם של המתואלים, שלט למעשה אל-ג'זאר בארץ כולה.
שלטונו של אל-ג'זאר היה אוטונומי כמעט כשלטונו של דאהר אל-עומר. היחלשות השלטון המרכזי גרמה ליצירת מעמד של מושלים מקומיים, שהקשר שלהם אל השלטון המרכזי היה רופף, והם שלטו בכוח הזרוע או בכוחם של חיילים זרים שהובאו מכל קצות האימפריה. מדי פעם סכסוכים בין "אפנדים" מקומיים היו מעלים נסיך מקומי, שהיה שולט, תוך מידה זו או אחרת של כפיפות לשלטון המרכזי, עד שהיה נופל בידי שליט חזק ממנו. אל-ג'זאר היה אחד משליטים מקומיים אלו, אם כי מעולם לא הכריז על עצמאותו מן השלטון המרכזי, ולא פעל בניגוד לאינטרסים של השער הנשגב כפי שעשה אל-עומר.
בתקופתו של דאהר אל-עומר פרח הגליל. ערי החוף כחיפה ועכו בוצרו, והפכו את הגליל למרכז סחר בינלאומי על הנתיב העובר בדרך למכה. כן נבנו ובוצרו הערים שפרעם, טבריה ודיר חנא. השודדים הבדואים, שהיו שליטי הדרכים בימים שלפני דאהר, מוגרו. אל-ג'זאר המשיך את מלאכת קודמו: הוא חיזק את החומה שבנה דאהר בעכו, אשר פנתה אל צד הים, וסיים את המלאכה כאשר בנה את חלק החומה הפונה אל היבשה. כן בנה את המסגד אל-ג'זאר ולצדו את חמאם אל-באשה, הקים את אמת המים שהובילה מים לעיר עכו, ואת בניין החאן הידוע כחאן אל-עומדאן.
את חיי המסחר בארץ ניהל אל-ג'זאר ביד רמה, ובאופן אוטונומי. עד מהרה הבין כי יוכל לשמור על שלטונו ולהגדיל את אוצרו, אם ישמור על המונופול בתחום הייבוא והייצוא. כל התערבות זרה במסחר דוכאה. בשנת 1780 סירב לקבל קונסול צרפתי בעכו, וב-1791 גירש את הסוחרים הצרפתים שישבו בצידון ובחאן אל-פראנג' בעכו. כך צבר אל-ג'זאר עושר רב ועוצמה, וזכה באהדתם של אדוניו בדמשק ובאיסטנבול. עם זאת, מדיניות זו רוששה את הארץ, והביאה לעוני רב בכפרים.
השלטון המרכזי החזק בימי אל-עומר ואל-ג'זאר הביא לנהירת תושבים לגליל, חלקם סורים ולבנונים, ואף יהודים. עוד בימי אל-עומר הוזמנו יהודים לגור בטבריה. בשנת 1777 החלו עולים לארץ תלמידי הבעש"ט בראשות הרב מנחם מנדל מוויטבסק, והתיישבו בצפת ובטבריה.
יועצו הקרוב של אל-ג'זאר היה היהודי חיים פרחי. אל-ג'זאר סמך על פרחי בכול, אך בעת חימה הורה לנקר את עינו ולחתוך את חוטמו. רבי יהוסף שווארץ, מספר:. איור מפורסם מאותם הימים מראה את אל-ג'זאר היושב במשפט ודן בדיני נפשות, כשלידו יועצו היהודי שרטייה על עינו.
מלחמת אל-ג'זאר בנפוליאון
בשנת 1798 כבש נפוליאון את מצרים במטרה להשתלט בסופו של דבר על האימפריה העות'מאנית כולה, ולהתגרות באימפריה הבריטית. ממצרים יצא נפוליאון צפונה, למסע בארץ ישראל, וכבש את יפו. ביפו טבח במגיניה, והרג כאלפיים איש שנפלו בידיו. ייתכן שסבר שהדבר ירתיע את אל-ג'זאר. משם התקדם וכבש את חיפה. בשלב זה היה כבר נפוליאון בתחומי שלטונו של אל-ג'זאר. אל-ג'זאר נעזר ביועצו היהודי חיים פרחי, בקצין הנדסה צרפתי מלוכני ממתנגדי נפוליאון, אנטואן דה פיליפו, וביועץ נוסף, האדמירל הבריטי סר סידני סמית'. חלק מצבאו של נפוליאון התקדם אל עמק יזרעאל ואל נהר הירדן, והגנרל הצרפתי ז'אן-בטיסט קלבר אף ניצח בקרב תבור (1799) אל מול חילות שהתאספו מהרי שומרון ומהגליל, על מנת לעצור אותו. אולם עיקר הצבא עלה על כוחותיו של אל-ג'זאר הנצורים בעכו, בירתם.
במשך שלושה חודשים בשנת 1799 צר נפוליאון על עכו. על העיר הגנו גם המלחים האנגלים בפיקודו של סמית'. לאחר שלושה חודשי מצור, ולאחר שרבים מחייליו מתו הן בקרב והן במגפות שפרצו בקרבם (הצרפתים השאירו פצועים וחולים שלא ניתן היה לפנותם, עם רעל כדי שיוכלו להתאבד), החליט נפוליאון לעזוב את ארץ ישראל. הוא ציווה לירות את יתרת התחמושת של הכוח הצרפתי לתוך עכו, וטען שאין טעם בכיבוש עיר שנפגעה ונהרסה. לקראת סוף מאי נסוגו הצרפתים בהיחבא. במהלך נסיגתם הם הותקפו על ידי אויביו של נפוליאון מהשומרון. ביוני חזר הכוח הצרפתי למצרים.
לאחר עזיבת נפוליאון
לאחר שעזב נפוליאון את ארץ ישראל, נותר אל-ג'זאר על כיסאו כמושל הגליל. הוא המשיך בביצורים ובבנייה המקיפה בעכו עד מותו בשנת 1804 בגיל 82, ונקבר במבנה נאה שהוקם בחצר מסגד אל-ג'זאר בעכו. לאל-ג'זאר לא היו בנים, אף על פי שהיו נשים רבות בהרמונו, ולכן עוזרו, הממלוכ סולימאן פאשה, היה למושל תחתיו ואחריו ממלוכ אחר של אל-ג'זאר - עבדאללה פאשא.
קנצלר שווייץ
הקנצלר הפדרלי של שווייץ משמש כראש המטה של הנציגות הפדרלית, המורכבת משבעה חברי המועצה הפדרלית של שווייץ, המשמשת כממשלה הפדרלית של המדינה. שם המשרה כיום הוא בונדסקנצלר (Bundeskanzler), ומשמעותה קנצלר פדרלי אבל לא במובן של ראש ממשלה.
קנצלר שווייץ אינו חבר פורמלי במועצה הפדרלית ותפקידו אינו מקביל לזה של קנצלר גרמניה. בטרם ייסודה של שווייץ כמדינה פדרלית, בשנת 1848, הייתה משרת הקנצלר אחת המשרות הקבועות הבודדות בקונפדרציה השווייצרית.
הקנצלר נוכח בישיבות המועצה הפדרלית (אף שאין לו זכות הצבעה בהחלטותיה) ומכין את דיווחי המועצה הפדרלית, על מדיניותה ופעולותיה, לאספה הפדרלית. משרד הקנצלר אף אחראי לפרסומם של כל החוקים הפדרליים בשווייץ.
אף שתפקידו של הקנצלר השווייצרי הוא טכנוקרטי במהותו, זוהי משרה פוליטית ונושאה נבחר בידי האספה הפדרלית (הפרלמנט הפדרלי). לצד הקנצלר נבחר אף סגן אחד או שניים.
מאז ה-1 בינואר 2016 מכהן וולטר טורנהר כקנצלר. נשיא שווייץ לשנת 2022 הוא איניאציו קאסיס.
קשת האדמירליות
קשת האדמירליות (באנגלית: Admiralty Arch) הוא בניין משרדים בקצה הדרום מערבי של כיכר טרפלגר ובקצה הצפון מזרחי של המאל בלונדון. הקשת עוברת מעל המאל - דרך התהלוכות המובילה לארמון בקינגהאם. את הבניין תכנן האדריכל סר אסטון וב, והוא נקרא על שם בניין האדמירליות הישן המצוי צפונית לקשת.
קשת האדמירליות נבנתה לפי הוראת המלך אדוארד השביעי לזכר אמו, המלכה ויקטוריה, אך הוא נפטר לפני סיום בניית הקשת.
על הקשת כתוב בלטינית:
שיטת הממשל ביהדות
שיטת הממשל ביהדות הוא נושא מוסרי ואידאולוגי. הדיון לגבי ממשל ביהדות כולל בחינה וסקירה של המשטר האידיאלי, המשטר הראוי והמשטר שניתן לקבל בדיעבד, על פי החוק העברי. הדיון עוסק הן במרכיב הדתי של המשטר, והן במרכיב האזרחי שלו.
החוק במשטר היהודי
מוסכם שהחוק העליון במשטר היהודי הוא חוק התורה. חוק זה מחייב כל אזרח ואפילו את המלך, כפי שנאמר בתורה:
לפיכך יש שטענו ששיטת הממשל היהודית היא תיאונומיה - שלטון החוק הדתי.
בכפוף לחוק זה ישנה סמכות לחקיקת החוקים אנושיים נוספים, הן על ידי חכמי ההלכה, כפי שפסק הרמב"ם:
כמו כן, לדעת רבים מהפוסקים רשאי גם המלך לחוקק חוקים נוספים, כפי שעולה מהרמב"ם:
אולם, יש פוסקים שטענו שלמלך יש סמכות להעניש רק בהוראת שעה ולא על בסיס חוקים קבועים.
מערכת המשפט במשטר היהודי
במשטר היהודי מערכת המשפט היא מערכת דתית, כפי שנאמר בתורה (דברים יז, ח-יא):"כי ייפלא ממך דבר למשפט בין דם לדם בין דין לדין ובין נגע לנגע דברי ריבת בשעריך וקמת ועלית אל המקום אשר יבחר ה' אלהיך בו. ובאת אל הכהנים הלוים ואל השפט אשר יהיה בימים ההם ודרשת והגידו לך את דבר המשפט. ועשית על פי הדבר אשר יגידו לך מן המקום ההוא אשר יבחר ה' ושמרת לעשות ככל אשר יורוך. על פי התורה אשר יורוך ועל המשפט אשר יאמרו לך תעשה לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך ימין ושמאל."בראש המערכת ניצב בית הדין הגדול - הסנהדרין. הרמב"ם פסק שיש למנות לסנהדרין רק מי שבקיא בדיני התורה (רמב"ם סנהדרין ב, א): "אין מעמידין בסנהדרין בין בגדולה בין בקטנה אלא אנשים חכמים ונבונים, מופלגין בחכמת התורה בעלי דעה מרובה, יודעים קצת משאר חכמות".
מלוכה וסמכויותיה
על פי פשט הכתוב במקרא מתואר לכאורה שיש להעמיד מלך בראש עם ישראל, ואם כן, השלטון המלוכני הוא צורת המשטר הרצויה.
בעקבות פסוקים אלה נחלקו חכמי ההלכה, החל מתקופת התנאים, האם מדובר על מצווה או רשות - להרחבה ראו: מצוות מינוי מלך.
ניתן לסכם את הדעות השונות כך:
מינוי מלך הוא מצווה - שיטת רבי יהודה והרמב"ם.
מינוי מלך הוא רשות - שיטת רבי מאיר, רס"ג ואברבנאל.
לדעת הרמב"ם סמכות המלך היא: פיקוד על הצבא, ענישה של פושעים שלא על פי הדין העברי, חיזוק שמירת המצוות (בדק הדת) ומינוי דיינים לבתי הדין. כלומר, למלך יש סמכות גם בעניינים ארציים וגם בעניינים דתיים-רוחניים.
לדעת הר"ן (דרשות הר"ן, י"א) המלך אחראי על העניינים הארציים בלבד, כגון, ענישה של פושעים שלא על פי הדין העברי. אולם, הר"ן עצמו כותב שלמלך היה ספר תורה שני שנועד להנחות אותו כיצד להשתמש בסמכותו (שם).
הראי"ה קוק (משפט כהן, סימן קמד) כתב שבהיעדר מלך סמכותו חוזרת אל העם שיכול להעניק אותה לכל מנהיג, משמעות הדברים היא שיש לגיטימציה הלכתית למשטר דמוקרטי. דבריו צוטטו על ידי רבים מפוסקי זמננו.
תקנות הקהל
מוסד פוליטי נוסף הוא הקהל אשר מוסמך לתקן את תקנות הקהילה. מדובר בממשל דמוקרטי שבו חברי הקהילה משתתפים בהצבעות על קבלת תקנות או על מינוי נבחרי ציבור.
המקור הקדום לכך הוא בדברי התוספתא):
כאן מדובר על תקנות בתחומים שונים, כגון, פיקוח מחירים, שכר מינימום, הטלת קנסות שונים, יצירת מעין ביטוח קבוצתי בכפייה ועוד.
תקנות הקהילה משקפות מסגרת דמוקרטית של ניהול ענייני הפנים של הקהילה, נושאים בהם לא נפסק שדווקא המלך מוסמך לעסוק. ואכן היו מפוסקי זמננו שראו במוסד זה בסיס לסמכות המדינה הדמוקרטית המודרנית, כגון הריא"ה הרצוג (תחוקה ישראל ב, עמ' 63).
שיטת הממשל בהגות התורנית של הדורות האחרונים
בהקשר של שיטת הממשל נדונו שתי סוגיות עיקריות בדורות האחרונים.
תיאוקרטיה - יחסי דת ומדינה
לדעתם של הרבנים הראשים יצחק הרצוג ושלמה גורן, והרב אליעזר וולדינברג , המשטר היהודי הרצוי הוא תיאוקרטיה שבה התורה היא החוק העליון של המדינה, והחוקים שמחוקקים נבחרי הציבור כפופים לחוקיה. שלושת הרבנים האלה כתבו שתפקיד תלמידי החכמים הוא לכהן כשופטים והשלטון לא אמור להיות בידיהם.
מנגד, זרמים רבים בחברה הדתית והחרדית סוברים כי צורת השלטון האידיאלית היא על פי דגם דעת תורה, שפירושה כפיפות של המנהיגות הפוליטית לרבנים.
דמוקרטיה מול מלוכה
הראי"ה קוק כתב שככל שהעם ברמה גבוהה יותר כך יש לצמצם את סמכות המלך: הרב הרצוג והרב וולדינברג כתבו שבהיעדר צאצא ידוע לבית דוד יש עדיפות לדמוקרטיה על פני מלוכה. הרב יעקב פילבר סובר שצורת השלטון בישראל על פי היהדות נזילה, וצורתה תלויה בעיקר ברצונו של העם, הוא גם סובר שיש להבליט את היסודות הדמוקרטיים בתורה כמו בפסוק "אחרי רבים להטות", גם כדי לא להרחיק את העם מהתורה.
על פי פרופ' שלום רוזנברג המשטר האידיאלי על פי היהדות, הוא דווקא אנרכיה אוטופית ואידילית בה החזון במלכות אלוהים עומד בבסיסה והיא איננה צריכה לכפייה שלטונית וכוחנית על אזרחיה. בדיעבד יש לראות בדמוקרטיה את צורת השלטון הפחות גרועה, כשלטון שמייצג את רצון העם ומונע מלחמה פנימית על צורת המשטר עצמה. "הדמוקרטיה איננה המשטר הטוב או המוצלח ביותר שקיים, אבל היא המשטר הפחות מסוכן". ולכן אף שאיננה ערך עליון לדעתו, היא מהווה אסטרטגיה בעלת ערך עליון, שאין לוותר עליה.
אברהם קפלן (מוזיקאי)
ביוגרפיה
קפלן נולד בישראל, בן ונכד למנצחי מקהלות - סבו היה חזן ומנצח מקהלה ב. אביו, שלמה קפלן, הניח את התשתית לתרבות שירת המקהלה בישראל והיה למנצח המקהלות המוביל באמצע המאה ה-20. ניסיונו הראשון של אברהם בתחום זה היה בעת שירותו הצבאי, כאשר ניצח על מקהלה ביחידה שלו. אחרי השחרור החל בלימודי מוזיקה (ניצוח על מקהלות) באקדמיה למוזיקה בירושלים והתמנה למנצח המקהלות של הקונסרבטוריון ושל קול ישראל.
בשנת 1954 יצא קפלן לניו יורק, להמשיך בלימודי המוזיקה בג'וליארד. כעבור שלוש שנים, מצויד בשתי דיפלומות ואחרי תקופת עבודה כעוזר מנצח, חזר לישראל וניצח על מקהלת האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים. בשנת 1961 חזר לארצות הברית, התמנה לראש מחלקת ניצוח מקהלות בג'וליארד. במקביל שימש מנצח או מנהל מוזיקלי במקומות שונים, הופיע בתוכניות טלוויזיה והקליט עם התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק. על תלמידיו בג'וליארד נמנה המנצח ג'ון נלסון.
בשנת 1954 היה שותף להכנות לביצוע הבכורה העולמי של האופרה "דוד" מאת דריוס מיו בירושלים. ב-1963 הכין את המקהלה לביצוע הבכורה העולמי של הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש", בתל אביב.
ליאונרד ברנשטיין הביע את התפעלותו מן המוזיקליות והרבגוניות של תזמורת הקאמרטה הסימפונית בניצוחו של "מאסטרו אברהם קפלן, שנשלח לה ממרומים". קפלן ניצח על תזמורת זו בשנים 1968–1977.
בשנת 1977 הופיע בבית הלבן בקונצרט חגיגי לכבוד נשיא פינלנד, אורהו קקונן. הוא הוזמן לנצח בקונצרט לכבוד אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה הדוכס מאדינבורו בביקורם בארצות הברית בשנת 1983.
ב-1977 הצטרף אברהם קפלן לסגל המרצים של אוניברסיטת וושינגטון כמנהל לימודי המקהלה.
נוסף לניצוח והוראה, כתב קפלן ב-1985 את ספר הלימוד "Choral Conducting", בנושא "ניצוח מקהלות". הספר, הנפוץ מאוד בשימוש, יצא במהדורה שלישית.
בתחילת 2020 עבר לבלטימור במטרה להיות סמוך לבנו ונכדיו.
Jack-in-the-box
Jack-in-the-box או ג'ק-אין-דה-בוקס (מילולית: ג'ק בקופסה) הוא צעצוע שכלפי חוץ מורכב מקופסה וידית. כאשר הידית מסובבת, הצעצוע משמיע נעימה, לעיתים קרובות Pop Goes the Weasel. בסיום הנעימה המכסה נפתח ודמות, בדרך כלל של ליצן, קופצת החוצה.
ישנה השערה כי מקור הצעצוע בסר ג'ון שורן, איש דת אנגלי בן המאה ה-13, אשר מצויר לעיתים תכופות כשהוא אוחז מגף ובו שטן. לפי סיפורי העם, הוא הכניס את השטן למגף כדי להגן על הכפר נורת' מרסטון, בקינגהמשייר.
השפעות של הצעצוע
רשת מסעדות המזון המהיר האמריקאית "ג'ק אין דה בוקס" קרויה על שם הצעצוע. קמע הרשת, המכונה ג'ק, דומה לדמות הליצן הקופצת מתוך הצעצוע.
הצעצוע היווה חלק מההשראה לדמות הבדיונית ג'ק-אין-דה-בוקס, מתוך סדרת הקומיקס אסטרו סיטי.
הצעצוע מופיע לעיתים בסרטי אימה. קיים מתח בידיעה כי כאשר הנעימה מסתיימת משהו קופץ, ובסרטי אימה בדרך כלל קופץ משהו מלחיץ. דמות כזו שולבה בכרזה ובקדימון לסרט מ-1990 משחק ילדים 2.
צעצוע מסוג זה המכונה צ'ארלי-אין-דה-בוקס מהווה זקיף באי הצעצועים הבלתי מתאימים בסרטי חג המולד Rudolph the Red-Nosed Reindeer (1964) ו-Rudolph the Red-Nosed Reindeer and the Island of Misfit Toys  (2001).
ג'ק-אין-דה-בוקס מבולבל המכונה Mad Max (מקס המטורף) הוא דמות הבוס במשחק הנינטנדו 64 דונקי קונג 64. הוא משמש כאחראי על פרנטיק פקטורי - מפעל צעצועים רועש ומסוכן.
ניל גיימן כתב סיפור קצר בשם "אל תשאלו את ג'ק" ("Dont ask Jack") על ג'ק בקופסה שטני, אשר ניתן למשפחה ומספר לילדי המשפחה את סיפורו. הסיפור מופיע בקובץ הסיפורים שלו, "עשן ומראות".
קלודה רודג'רס ייצגה את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 1971 עם שיר ששמו כשם המשחק, והגיעה למקום הרביעי עם 98 נקודות.
עמוס כרמל
עמוס כרמל (31 באוקטובר 1940 - 3 באוגוסט 2011) היה עיתונאי, סופר, עורך ומתרגם ישראלי. זוכה פרס נשיא המדינה לספרות.
ביוגרפיה
נולד ברחובות ללוטה ולוי כרמל (ויניק), איש העלייה השנייה שעלה לארץ ישראל ערב מלחמת העולם הראשונה. למד בבית חינוך לילדי עובדים ושירת בצה"ל כצנחן בנח"ל המוצנח ונפצע במהלך מלחמת ששת הימים.
כרמל היה בעל תואר בוגר בכימיה ובביוכימיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותוארי מוסמך (1968) ודוקטור בכימיה פיזיקלית מטעם מכון ויצמן למדע ברחובות.
את עבודתו כעיתונאי החל ב-1959 כעורך בעיתון הנוער העובד והלומד "במעלה" (1959-60). בשנת 1974 החל לכתוב ב"דבר" וב-1979 הצטרף ל"ידיעות אחרונות". לעיתים השתמש בשם העט "אבי טנא".
בשנת 1977 זכה בפרס אהרן קציר לכתבה מדעית פופולרית. לאחר מכן, זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת 1999, בפרס ביקורת התקשורת לשנת 2004, עבור מדור הדעות בידיעות אחרונות, וכן בפרס נשיא המדינה עבור הנצחת זכרו של אפרים קציר.
כרמל היה נשוי לנעמי ואב לשלושה. בנו הוא העיתונאי אסף כרמל. התגורר ברחובות. נפטר ב-2011, בגיל 71.
ברנוביץ' (מחוז משנה)
מחוז משנה ברנוביץ' (בבלארוסית: Баранавіцкі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס.
איזבסטיה
איזבסטיה (ברוסית: Известия) הוא עיתון רוסי ותיק ורב-תפוצה. משמעות המילה "איזבסטיה" היא "ידיעות" (או "ידיעות מוגשות").
מקור העיתון
תחילתו של העיתון איזבסטיה בעיתון "חדשות סובייט הפועלים של פטרוגרד" אשר התפרסם החל מ-13 במרץ 1917 בעיר פטרוגרד. בתחילתו נתן העיתון ביטוי להשקפות מנשביקיות ואלו של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. בחודש אוגוסט 1917 שינה העיתון את שמו ונקרא "חדשות הוועד המנהל המרכזי של הסובייטים של הפועלים והחיילים" ובגילגולו השלישי נקרא: "ידיעות הסובייטים של עמי ברית המועצות" (רוסית: Известия Советов народных депутатов СССР), או בקיצור "איזבסטיה".
לאחר כינוס הקונגרס הכל-רוסי השני של הסובייטים (בשלהי 1917) הפך איזבסטיה לעיתון הרשמי של הממשלה הסובייטית.
העיתון בתקופת ברית המועצות
בעוד שהעיתון פראבדה שימש כעיתון הרשמי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, היה איזבסטיה העיתון הרשמי של הממשלה הסובייטית ונשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות. תקופת הזוהר של העיתון היה בשנות כהונתו של ניקולאי בוכארין כעורך ראשי (1934–1937). במשך יותר מעשור העסיק העיתון את הקריקטוריסט בוריס יפימוב, אך לאחר מעצר אחיו הוא פוטר.
העיתון ברוסיה
לאחר התמוטטות ברית המועצות איזבסטיה מבקש להצטייר כעיתון של כל האומה הרוסית. העיתון היה בבעלות חברת החזקות אשר בעליה הוא ולדימיר פוטנין, מגדולי האוליגרכים ברוסיה, המקורב לשלטון. מניות השליטה בעיתון נרכשו ב-3 ביוני 2005 על ידי תאגיד הענק גזפרום באמצעות חברת ההחזקות גזפרום מדיה.
נכון לשנת 2005 תפוצת העיתון היא כ-240,000 גיליונות ליום.
בשנת 2008 העיתון נמכר לקבוצת תקשורת מסנקט פטרבורג שבבעלות יורי קובלצ'וק. בשנת 2011 מערכת העיתון עברה מבניין שנבנה במיוחד בשבילה בשנת 1926 במרכז מוסקבה לבניין אחר בפרברי העיר.
ננסי ברינקר
ננסי גודמן ברינקר (באנגלית: Nancy Goodman Brinker; נולדה ב-6 בדצמבר 1946) היא דיפלומטית יהודיה-אמריקאית, שכיהנה כשגרירת ארצות הברית בהונגריה וראש הטקס במחלקת המדינה של ארצות הברית. ברינקר מכהנת כשגרירה של רצון טוב מטעם ארגון הבריאות העולמי לנושא המאבק במחלת הסרטן והיא המייסדת של ארגון קומן "Komen", הארגון הגדול ביותר בעולם למלחמה בסרטן. על פועלה עוטרה במדליית החירות הנשיאותית ונבחרה להיכל התהילה הלאומי לנשים.