cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדגר (אופרה)
אדגר (באיטלקית: Edgar) היא האופרה השנייה של ג'אקומו פוצ'יני. אופרה לירית שהלברית שלה נכתבה על ידי פרדיננדו פונטנה כמו באופרה הראשונה של המלחין הוויליות. בכורת האופרה הייתה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-21 באפריל 1889.
היצירה
פוצ'יני החל להלחין את האופרה ב-12 בספטמבר 1886. בשל קשיים בחייו הפרטיים ואיכותה הירודה והמבלבלת של הלברית, הושלמה היצירה באיטיות. הלברית הרומנטית והפרועה של פונטנה גרמה לפוצ'יני הרבה צרות בעת ההלחנה. כותב הלברית התבסס על אחת מיצירותיו החלשות של אלפרד דה מיסה ( Le Coupe et les lèvres - הגביע והשפתיים), שגיבורה משמיד את עצמו. שמות הדמויות ביצירה סמליים (פידליה: "נאמנות", טיגרנה: "נמרה"). פוצ'יני השלים לבסוף את הפרטיטורה בספטמבר 1887. היצירה הייתה במקור בת ארבע מערכות, אך פוצ'יני שכתב אותה לשלוש מערכות אחרי הבכורה.
למרות הלברית המעוותת, "אדגר" עשירה יותר באפקטים דרמטיים מאשר האופרה הקודמת (הראשונה) של פוצ'יני, "הוויליות". גם קו המנגינה מפותח יותר, קרוב יותר לסגנון המאוחר יותר של המאסטרו. הוא פיתח באופרה זו עוד יותר את סגנון "דיבור השירה": ה"פרלנדו" מבוסס על רשת של מוטיבים, שמשתרעים על סצנה שלמה. בלווייתו של פוצ'יני נפרדו ממנו המוזיקאים באחד הקטעים של "אדגר", הרקוויאם שבאופרה.
מערכה 1
משמאל נמצא בית מרזח, מימין כנסייה וברקע ביתו של אדגר. עלות השחר, אדגר ישן בהישענו על אחד משולחנות בית המרזח. המוזיקה מנסה ליצור אווירת בוקר. פידליה מופיעה במקום עם סל פרחים בידה ומנסה להעיר את אדגר. אדגר ופידליה שרים דואט ואז המקהלה מצטרפת לאט לאט לשיר. הדואט השליו מופרע מהופעתה של טיגרנה, המוזיקה הופכת לדרמטית. טיגרנה לועגת לאהבתם ומציעה במקומה אהבה גופנית. אדגר מנסה להתנגד, לפעמים מפריע לטיגרנה בזעקת "שתקי שדה!", אך לבסוף נמלט לתוך ביתו. המוזיקה מנסה להחזיר את ההפך: שאגת הקצב של העוגב מוחלפת בשירה של מוזיקת כנסייה בעוד טיגרנה שרה צורה מפתה.
האריה של טיגרנה מסתיימת עם הופעת פרנק, אחיה של פידליה. פרנק חוקר את טיגרנה היכן בילתה את הלילה. במקום לענות טיגרנה לועגת לאהבתו של פרנק ומתחילה בשירה ארוכה. בינתיים, מוזיקת הכנסייה מתנגנת ברקע, אבל טיגרנה ממשיכה בשיר הפרוע שלה. בצד האחד של הבמה טיגרנה שרה, בצד השני ההמון. ככל שקולות השירה מתעצמים, הקהל הזועם רוצה לסקול את היצאנית. אז פורץ אדגר מבית אביו ולוקח את טיגרנה תחת חסותו. הוא מקלל את העולם ומצית את בית אביו. כשהם עומדים לעזוב, פרנק חוסם את דרכם ומתחיל בדו-קרב חרבות עם אדגר. בינתיים, במהומה הגדולה המקהלה שרה כמחקה את המהומה, עד שאדגר מכה בפרנק בחרבו. אז המקהלה יורדת מהבמה יחד עם טיגרנה בצעקות פרועות של "אימה-טרור".
מערכה 2
על המרפסת, אדגר משתוקק לחייו הישנים חסרי החטאים ולפידליה. טיגרנה מופיעה, מנסה לפתות את אדגר, שקוטע אותה מספר פעמים בזעקות "שתקי שדה!". קול תוף נשמע ופרנק, מלווה בחיילים, מופיע ומנסה לכוון את אדגר לדרך נכונה וטובה. אדגר שמח לעזוב עם פרנק והחיילים. טיגרנה נשבעת לנקום, כי אדגר נטש אותה.
מערכה 3
אדגר, מעמיד פני מת, ואורב מחופש לנזיר ליד ארון הקבורה שלו שמונח בכנסייה לטקס. פידליה מתאבלת אחר אדגר ופרנק המתים לפי ידיעתה. בינתיים, אדגר המחופש נוזף בעצמו בקול רם, בצורה כה יעילה עד שהקהל מסתער על ארון הקבורה. טיגרנה מופיעה במקום, מתחילה להתאבל בבכי כבד על האיש שגם לדעתה מת. אדגר מתחיל להעליב אותה ואז מציע לה כסף, כדי לומר דברים רעים על המת. אז פונה היצאנית לקהל ומכריזה שהאיש שמתאבלים עליו בגד במולדתו. האנשים כועסים מאוד והופכים את הארון, שממנו נופל רק השריון של אדגר. אדגר מגלה את עצמו ונופל על זרועותיה של פידליה. כשטיגרנה רואה את זה היא דוקרת את פידליה בזעם. מסך הבמה יורד בין צעקות ה"אימה" של הקהל.
זהבה לופו
זהבה לופו (נולדה בשנת 1948) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה
לופו נולדה ב-1948 בתל אביב, דור שישי בארץ ישראל מצד אמה אסתר אזולאי, צאצאית החיד"א. אביה, גבריאל ממשפחת בלסיאנו שמוצאה מספרד, עלה לארץ ישראל מלבנון בגיל 15.
בגיל חמש וחצי החלה לימודי מוזיקה כשכלי הנגינה פסנתר. למדה בתיכון תלמה ילין. סיימה את הקונסווטוריון הישראלי בתל אביב והמשיכה ללימודים גבוהים באקדמיה למוסיקה תל אביב. בין מוריה נמנו פרופ' יצחק סדאי ומרדכי סתר.
בשנת 1979 החלה את לימודיה במכון אבני לאמנות אותם סיימה בהצטיינות. תלמידתם של יעקב וכסלר, מנחם למברגר ואבינועם קוסובסקי.
יצירתה האבסטרקטית נוגעת רבות במוזיקה המלווה אותה מאז ילדות ובכלים שרכשה מלימודיה לאורך השנים. היא יוצרת קונטרפונקט, קומפוזיציות והרמוניות כמבנה הפוגות של באך והסונטה כשהכלים המשמשים אותה הם צבע השמן, הקו והרישום האקספרסיבי, קולאז' ניירות האורז, תווים, עיתונים בפורמטים גדולי הממדים. כל אלו יוצרים אבסטרקט אחר ושונה המייחד את יצירתה.
בשנת 1993 נבחרה לייצג את ישראל עם ארבעה אמנים נוספים מטעם מרכז אוסטרי לשבועיים יצירה בנואייבה, אמנים למען השלום.
בשנת שנת 1998 ייצגה את ישראל בחגיגות עצמאות - 75 של טורקיה בעיר בורסה התאומה לעיר הרצליה יחד עם 12 ערים תאומות נוספות בעולם.
לופו מרבה לתרום מיצירותיה לארגונים המסייעים לקהילות נזקקות: קרן היסוד, העמותה למען האיידס, עמותת A.L.S בתי חולים, ילדים במצוקה ועוד.
יצירותיה נמצאים באוספים ציבוריים ופרטיים רבים בין השאר באוסף בית ברל, אוסף אוניברסיטת תל אביב, אוסף מוזיאון הרצליה, אוסף ג'ורבין, אוסף סמי יוחננוף, אוסף דבורה שוקן, אנשי אקדמיה רפואה ומשפט וחברות ציבוריות ידועות.
כיום חיה ויוצרת בעיר מודיעין. היא אם לשלושה בנים.
סגנון והשפעה
לופו היא חלק מתנועה שהפכה את המופשט המוכר והידוע לאמנות עכשווית ובתוך תנועה זו היא עומדת כאייקון של אמן אחד הנותן משמעות ושפה נוספת גם למופשט של היום.
יצירתה מזוהה בכל מקום בכתב יד ייחודי, במלודיה ובתנועתיות המוזיקליים, בקולאז' ניירות האורז והתווים, הרישום האקספרסיבי והכתיבה הנשזרים זה בזו בפורמטים גדולי הממדים המוליכים את הצופה צעד אחר צעד לתוך ליבה של היצירה.
בים הלבן - האוזן השחורה
בִּים הלבן - האוזן השחורה (ברוסית: Белый Бим Чёрное ухо) הוא סרט דרמה סובייטי משנת 1977 בבימויו של סטניסלב רוסטוצקי. הסרט מבוסס על ספר בשם זהה, שנכתב על ידי גבריאל טרויפולסקי ועוסק בהרפתקאות השונות, חלקן חיוביות וחלקן שליליות, שעובר כלב שיוצא במסע לאתר את אדונו שנלקח לאשפוז בבית חולים.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר בשפה זרה בטקס פרסי אוסקר ה-51.
סרטי הריסות
סרט הריסות (בגרמנית: Trümmerfilm) הוא כינוי של תת-סוגה בקולנוע הגרמני, המתייחס לסרטים שנעשו בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה. סרטים אלו, המתארים מדינה בשיקום, מקבילים באידאולוגיה ובאסתטיקה שלהם לנאו-ריאליזם האיטלקי.
סרטי הריסות נעשו במשך תקופה קצרה אחרי מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1946–1949, ושיקפו את תקופת המעבר של גרמניה, מנפילת הרייך השלישי ועד לפירוקה לשתי מדינות. בתקופה זו נוצרו כ-15 סרטים שניסו לשקף את הלך הרוח במדינה המנסה להשתקם לאחר המלחמה, את ההתמודדות עם העוני, ההריסות, והטראומה בגרמניה לאחר המלחמה. הסרטים עסקו בנושאים מגוונים, כמו נוכחות הנאצים בחברה בסרט "הרוצחים שבינינו" (Die Mörder sind unter uns, וולפגנג שטאודטה, 1946), החיים תחת שלטון הנאצים ומצבה הפיזי של גרמניה בכלל וברלין בפרט, בסרט "Berkiner Ballade" (תרגום מילולי: "בלדה ברלינאית", רוברט אדולף סטמלה, 1948) והחיים בעיי החורבות והסתגלות אחרי המלחמה בסרט "Irgendwo in Berlin" (תרגום מילולי: "אי-שם בברלין", גרהרד למפרכט, 1946).
תוכן
סרטי ההריסות, כפי שמרמז שמם, תיארו עירוניות גרמנית בחורבות, את הריסות ההפצצות ואת השיקום וההתחדשות העירונית שעתידה לבוא על העיר. הסרטים צולמו מחוץ לאולפנים, על רקע נופה העירוני של גרמניה ההרוסה, עובדה שהקנתה לצילום איכויות של סרט דוקומנטרי. לעיתים, השחקנים בסרטים אלו, לא היו שחקנים מקצועיים (non actors).
סרטים מרכזיים כמו "גרמניה שנת אפס" משנת 1948, "הרוצחים שבינינו" משנת 1946 והסרט "אי-שם בברלין" משנת 1946, זכו להצלחה קופתית וביקורתית גדולה. עם זאת, הקהל הגרמני חש מיצוי מסרטי ההריסות, שטיפלו בבעיות החברתיות העגומות ודרשו מבט מדוקדק לאחור אל העבר הנאצי. בעקבות פינוי ההריסות ותקופת הנס הכלכלי, הקהל תבע עשייה קולנועית חדשה שתביט קדימה אל עבר עתידה הפורח כלכלית של המדינה.
כלי נגינה במקרא
בתנ"ך מוזכרים כלי נגינה אחדים. פעמים רבות מוזכר רק שמו של כלי הנגינה, ולעיתים ניתן מידע מצומצם על אופיו של הכלי, כגון אופן הנגינה בו או החומר שממנו הוא עשוי. מידע עיקרי על כלים אלה מגיע מממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בארץ ישראל ובסביבתה.
השימוש בכלי נגינה החל בראשית התרבות האנושית והשתכלל עם התפתחותה. כלי נגינה מסוגים שונים נמצאו בחפירות ארכאולוגיות ודימוייהם מופיעים באמנות הקדומה, כגון בתבליטים, פסלים וציורים. כלי הנגינה המוזכרים בתנ"ך היו חלק מתרבות הסהר הפורה בתקופתם. כלי הנגינה הוכנו ממגוון חומרים: אבן, מתכת, צמחים, ומחלקי בעלי חיים: עצמות, קרניים, מעיים ועורות.
כלי הנגינה והמגינות, שנקראו בתנ"ך: "כלי שיר", הוזכרו כתחביבם של שאול המלך ודוד המלך; בנבואת אלישע תוארה הנגינה כאמצעי להשראה נבואית, ככתוב בספר מלכים:
המילים: נגינות ונגינת המוזכרות במזמורי תהילים, לא זוהו בבירור אצל החוקרים, האם הם שם למצב הנגינה או שמו של כלי מסוים.
תזמורת מצוידת בשלל כלי נגינה ושירת לויים שהתלוותה אליה, היו חלק מהפולחן בבית המקדש הראשון והשני, כמקובל במקדשים אחרים בעת העתיקה.
גִּתִּית
חוקרים סבורים שהמילה גתית מכוונת למספר כלי נגינה, ואף אולי לקבוצת "נוגנים ושרים". מקור המילה, כנראה בגת, שבה היו נוהגים לשיר תוך כדי עבודת הדריכה של הענבים, או על שם העיר גת. מוזכרת בתנ"ך בספר תהילים:
חֲלִיל
כלי נשיפה עממי שהיו ברשותם של רבים, וממנו באחד מגיגלגוליו התפתח החליל המודרני. הוכן ממגוון חומרים: קנה סוף, עץ או עצם. מוזכר בספר מלכים ככלי נגינה בתהלוכות חגיגיות:
וככלי שבאמצעותו ניתן להפיק קולות עצב וקינה; בספר ירמיהו משורר הנביא בצלילי המילים: חלל וחליל בפסוק המקונן על נפילת מואב במילים:
בתרגום השבעים נקרא החליל (בתעתיק עברי:) אולוס; יש הסוברים שממנו התפתח האבוב (אך הוא אינו האבוב שהיה בבית המקדש השני, המוזכר במסכת ערכין). ובוולגטה tibia טיביה, שהוא קנה עם נקב שבו נושף המחלל וספק רב אם הוא החליל המקראי.
חֲצוֹצְרָה
כלי נשיפה עשוי ממתכת, בעת החדשה התפתח לחצוצרה. מוזכר בספר במדבר:שתי חצוצרות הכסף צוטטו במטבעות בר כוכבא.
כִּנּוֹר
הכינור המוזכר במקרא היה כלי מיתרים של פריטה (ולא כלי קשת), עם תיבת תהודה ושתי זרועות, מחוברות על ידי עול, שממנו נמתחים המיתרים (שהותקנו באמצעות מעי כבשים) אל תיבת התהודה. מוזכר מספר פעמים בתנ"ך; בספר בראשית מסופר על יובל בנו של למך בן מתושאל שנחשב לאבי הנגינה בכינור המקראי:
הכלי הוזכר בספר ישעיהו, ובספר דברי הימים בפסוק שפירט את שלל הכלים שניגנו בבית המקדש:
כמו כן, הוזכר בספרות חז"ל שלאחר חתימת הקאנון המקראי.
מחול
ייתכן שהוא כלי הנשיפה הדומה לחליל. מוזכר למשל בספר תהילים.
מִנִּי או מִנִּים
החוקרים לא מצאו זיהוי לכלי זה, אשר מוזכר למשל בספר תהילים:
מְנַעַנְעִים
כלי נקישה. על פי ספרות המחקר היה עשוי כשיבולת של ריקועי נחושת שנענועיה, על ידי הנגנים, גרמה לנקישתם. מוזכר למשל בספר שמואל.
מְצִלְתַּיִם
כלי נקישה, עשוי מנחושת. ייתכן, שהייתה בנויה משני חלקים אשר הוקשו זה בזה. מוזכר למשל בספר דברי הימים.
מַשְׁרוֹקִיתָא
כלי נשיפה, שקולו דומה לשריקה. כנראה כליווי לתזמורות ומקהלות, מוזכר בספר דניאל בצוותא עם מבחר כלים במסיבה מפוארת בחצרו של נבוכדנצר:
נבל
נודע גם בשמו הנוסף: עשור. הדעות בין החוקרים חלוקות באשר לצורתו, וייתכן שהיו מספר סוגי נבלים. יש הסוברים שהכינור המקראי היה כלי מיתרים של פריטה, ויש הסוברים שהיה "כלי נשיפה עם שק של עור". הנבל היה כלי אהוד ונהגו לנגן עליו ככלי יחיד, עם נגינת כינור, וכחלק מהרכב כלים תזמורתי, למשל בתזמורת בארמונו של המלך שלמה. מוזכר למשל בספר תהילים, בספר ישעיהו, ובספר דברי הימים. דימוי הנבל הוטבע במטבעות היהודים בעת העתיקה.
נְחִילוֹת
החוקרים לא הצליחו עד כה לזהות את הכלי או ההתרחשות המוזיקלית המדויקת שהמילה מתארת. מוזכר בספר תהילים.
נקב
יש הסוברים שמדובר בכלי נגינה מנוקב, אולי חליל. מוזכר בספר יחזקאל.
סוּמְפֹּנְיָה
מוזכר מספר פעמים בספר דניאל, לעיל, בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר.
סַבְּכָא, שבכא
מוזכר רק בספר דניאל, כמצוטט לעיל. החוקרים נחלקו אם מדובר בכלי או בהרכב מוזיקלי של נגנים וכלים. מוזכר בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר. יש הסוברים כי נעשה מעץ ששמו הרומי הוא sambücus ויש גורסים, שהיה כלי פריטה בן שבעה מיתרים (סיבֵּי הוא שבעה בלטינית).
עוּגָב
החוקרים נחלקו על זיהויו, האם הוא כלי מיתרים של פריטה או שהוא כלי נשיפה, סוג של חליל או בלווית "נאד לנשיפת האוויר". מוזכר בספר בראשית, בהקשרו של יוּבָל.
עֲלָמוֹת
כלי שהתלווה לנבל או לתזמורת, ייתכן שהופקו ממנו קולות גבוהים. מוזכר למשל בספר תהילים, ובספר דברי הימים, כאחד מתזמורת תהלוכת ארון הברית:
פסנטרין, פְּסַנְתֵּרִין
מוזכר בספר דניאל לעיל, בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר; נראה שהוא כלי מיתרים, נלקח מהמילה היוונית במקורה "פסלתר". יש הקושרים אותו עם הסנטור, כלי מיתרים פרסי עתיק.
צֶלְצֶלִים
כלי שהופקו ממנו קולות דומים להקשת המצילתיים, על פי אברהם אבן-שושן. מוזכר בספר שמואל, ובספר תהילים: נראה ששני הצלצלים מתארים סוגים שונים, או שמדובר במנעד צלילים שונה המיועד לעתות ובמועדים שונים, שניתן להפיק מהם.
קרן, קַרְנָא
קרן, או בארמית: קרנא, היה כלי נשיפה עשויים מקרן של בקר, כגון: אייל, יעל, צבי ועז. מוזכר בספר דניאל, לעיל, בצוותא עם מבחר כלים בחצרו של נבוכדנצר;
שופר
שופר הוא כלי נשיפה עשוי מקרני בקר, ויש הסוברים שלהלכה כיום, אך מקרן של אייל. קול שופר הושמע במעמד הר סיני, בספרות חז"ל פרשו את פסוקי התורה והמסורת הנהוגה בזמנם, ופירטו את סוגי השופרות, כגון "שופר של בית המקדש" העשוי מקרן של יעל ופיו מצופה בזהב או כסף.
בתנ"ך מסופר על המנהיגים: יהושע, גדעון ודוד, אשר השתמשו בשופר כדי להתריע ולהזעיק בעתות מלחמה, ולרגל שמחה, כגון העלאת ארון הברית. וכן, מוזכר השופר בספר תהילים, ובספר דברי הימים. שמותיו הנוספים: יובל, מוזכר בספר שמות, שופרות היובלים, מוזכרים בספר יהושע, וקרן יובל, המוזכר גם כן בספר יהושע.
על פי התורה תוקעים בו בראש השנה הנקרא "יום תרועה" או "זיכרון תרועה" וביום הכיפורים בשנת היובל:
פסוקי התורה הם המקור למנהג לתקוע בשופר במשך בחודש אלול ועשרת ימי תשובה כקול קורא לתשובה ולאמירת סליחות.
שָלִשִים
יש הסוברים שהוא כלי פריטה בעל שלושה מיתרים ואחרים נוטים לראות בו משולש, כלי הקשה עשוי מתכת בצורת משולש, שמכים בו במקל מתכת קטן כשהוא אחוז במתלה, כדי לא לעמעם את צלילו, אותו שליש, או משולש, המשמש בגני ילדים אך גם בתזמורת סימפונית גדולה; גוסטב מאהלר השתמש בו בסימפוניה השנייה, השלישית והרביעית שלו ובשיר על הארץ, כפי שעשו גם שנברג בשירי גורה, ראוול באמא אווזה ועוד. השליש מוזכר רק פעם אחת בספר שמואל:
שְּׁמִינִית
ישנם חוקרים הסוברים שהוא כלי 8 מיתרים. מוזכר בספר תהילים, בספר דברי הימים, ובשמו הנוסף או אחד מסוגיו נבל עשור, מוזכר בספר תהילים.
לוסי סקוט
לוסי סקוט (באנגלית: Lucy Scott; נולדה ב-19 בינואר 1971) היא שחקנית בריטית. היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד שרלוט לוקאס בסדרת הדרמה "גאווה ודעה קדומה" עיבוד של ה-BBC משנת 1995 לרומן באותו שם.
ביוגרפיה
סקוט נולדה בלונדון. היא מופיעה מאז תחילת שנות התשעים של המאה העשרים בסרטי קולנוע ובטלוויזיה. בתיאטרון שיחקה במחזה "אמה", עיבוד לרומן מאת ג'יין אוסטן, בתיאטרון טריסייקל שבלונדון, כחלק מצוות של שבעה שחקנים. במחזה "Search and Destroy" הופיעה בתפקיד מרי בתיאטרון ניו אנד בהמפסטד שבלונדון, ובמחזה "Things We Do for Love" מאת אלן אייקבורן שיחקה בתפקיד ניקי.
עוד שיחקה בפרק "Modern Toss" בסדרה הקומית "Comedy Lab". בנוסף למשחק היא עבדה כמפקחת על התסריט בסיטקום "Popetown" בפרק "The Double".
חיים אישיים
סקוט נשואה לשחקן אליסטר פטרי.
אמריקן גותיק
אמריקן גותיק (באנגלית: American Gothic, "גותיקה אמריקאית") הוא ציור מאת גרנט ווד משנת 1930, ששמור באוסף מכון האמנות של שיקגו. ווד צייר את הציור בהשראת קוטג' שעוצב בסגנון "גותיקת הנגרים", זרם באדריכלות התחייה הגותית, בעל חלון עליון ייחודי ומאפיין. לצד הקוטג', הוא צייר "אנשים מהסוג שסברתי שמתאימים לגור באותו בית", לפי דבריו. הציור מציג איכר לצד בתו, רווקה זקנה. ביצירת הציור שימשו עבור ווד כמודלים אחותו ורופא השיניים שלו. האישה לבושה בסינר העשוי בסגנון אופייני לארצות הברית של המאה ה-19, והזוג מאופיין באלמנטים המזכירים תפקידים מסורתיים של גבר ואישה – הקלשון שבו אוחז הגבר מסמל עבודת כפיים, והפרחים ברקע כתפה הימנית של האישה רומזים לביתיות.
זהו אחד הדימויים המוכרים ביותר במכלול האמנות האמריקאית של המאה ה-20, ואחת מהעבודות שהיו למושא הפרודיות המרובות ביותר בתרבות הפופולרית של ארצות הברית.
יצירה
ב-1930 נתקל גרנט ווד, צייר אמריקאי בעל הכשרה אירופאית, ב"בית הדיבל" (Dibble House), בית לבן קטן באלדון, איווה, הבנוי בסגנון גותיקת הנגרים. ווד החליט לצייר את הבית, לצד "אנשים מהסוג שסברתי שמתאימים לגור באותו בית". הוא גייס לצורך כך את אחותו נאן ווד גרהאם (Nan Wood Graham; 1899-1990) שתשמש עבורו כמודל לאישה בציור, והלביש אותה בסינר בסגנון אופייני לארצות הברית של המאה ה-19, וכן את רופא השיניים שלו, ד"ר ביירון מקיבי (Dr. Byron McKeeby; 1867-1950), שהתגורר בסידר רפידס, איווה, וששימש לו כמודל לגבר בציור. שלוש שיניו של הקלשון משתקפות בתפרים שעל הסרבל אותו לובש הגבר, וכן בעיצוב הגותי של החלון העליון של הבית ובתווי הפנים של הגבר. כל אלמנט בציור צויר בנפרד; המודלים צוירו בנפרד והם אף לא הועמדו על רקע הבית.
קבלה וביקורת
ווד הגיש את הציור לתחרות שנערכה במכון האמנות של שיקגו. השופטים סברו כי הציור נראה כמו "כרטיס ברכה קומי", אך אחד התורמים למוזיאון שכנע אותם להעניק לציור את מדליית הארד ולהעניק לווד פרס כספי בשווי 300$. הוא אף שכנע את המוזיאון לרכוש את הציור, שמוצג במוזיאון עד היום. לאחר מכן החל הציור להתפרסם בעיתונים שונים, כאשר הראשון היה Chicago Evening Post המתפרסם בשיקגו, ולאחריו פורסם בעיתוני ניו יורק, בוסטון, קנזס סיטי ואינדיאנפוליס. עם זאת, כאשר פורסמה היצירה בעיתון Cedar Rapids Gazette המתפרסם בסידר רפידס, החל גל ביקורת שהופנה כלפי ווד. תושבי איווה הזדעמו על שווד תיאר אותם בציור כ"אנשים מקומטים ועגומי פנים, קנאים פוריטנים החובטים ספרי ביבליה". ווד טען בתגובה כי הוא לא צייר קריקטורה של בני איווה, אלא תיאור של העם האמריקני. אחותו נאן, שהייתה כפי הנראה נבוכה על כך שהוצגה כאשתו של אדם המבוגר ממנה פי שניים בגיל, סיפרה לאנשים שהציור מתאר אב ובתו, תיאור שנראה שגרנט מאמת במכתב שכתב בשנת 1941.
מבקרי אמנות שהחזיקו בדעה חיובית על הציור, כמו גרטרוד שטיין וכריסטופר מורלי, הניחו אף הם כי הציור נועד להיות סאטירה על החיים הכפריים בעיירה קטנה. הציור נחשב חלק מהמגמה לתיאור ביקורתי יותר של הווי החיים הכפרי באמריקה, המצטרף ליצירותיהם הספרותיות של שרווד אנדרסון, סינקלר לואיס וקרל ואן וכטן.
לפי פרשנות אחרת, הציור הוא "דיוקן של בוקר בסגנון מיושן. הווילונות מכסים את חלונות הבית, הן בקומה העליונה והן בקומה התחתונה, מנהג שנהג בשעות הבוקר באמריקה של התקופה הוויקטוריאנית. האישה לובשת שמלה שחורה מתחת לסינר, ומביטה הרחק כאילו היא מנסה לעצור את דמעותיה מלהתפרץ. ניתן לחשוב כי היא מבכה על הגבר שלצידה".
עם זאת, עם תחילתה של תקופת השפל הגדול, רווחה התפיסה כי הציור מייצג את רוח החלוציות האמריקנית. ווד סייע לשינוי תפיסתי זה על ידי כך שזנח את אורח החיים הבוהמי שטיפח בפריז, והתחבר עם ציירים ממרכז ארצות הברית המערבית, כמו ג'ון סטיוארט קרי ותומאס הארט בנטון, שהיו מחוברים אל העם ומחו נגד ההגמוניה של חוגי האמנות שבחוף המזרחי. ווד צוטט באותה תקופה כמי שאמר, "את רעיונותיי הטובים ביותר, הגיתי בעת שחלבתי פרה".
פרודיות
הפרשנות של הציור שרווחה בתקופת השפל הגדול, ושראתה בו תיאור של סצנה אמריקנית אותנטית, הביאה לפרודיה המפורסמת הראשונה של הציור, "אמריקן גותיק, וושינגטון די. סי.", תצלום מאת גורדון פארקס שצולם בוושינגטון די. סי. בשנת 1942 המציג עובדת ניקיון בשם אלה ווטסון על רקע דגל ארצות הברית.
לפי מיה פיינמן, כתבת מגזין האינטרנט סלייט, "אמריקן גותיק" הוא אחד מהציורים הבודדים שהצליחו להפוך לאייקונים תרבותיים, יחד עם ה"מונה ליזה" מאת לאונרדו דה וינצ'י ו"הצעקה" מאת אדוורד מונק. מדובר, אם כן, באחת מיצירות האמנות שהיו למושא הפרודיות המרובות ביותר. בפרודיות רבות הוחלפו הגבר והאישה שבציור בזוגות מוכרים אחרים והבית הוחלף במבנים ידועים. פרודיות על הציור הופיעו על גלויות, במגזינים, בסדרות מצוירות, בפרסומות, בחוברות קומיקס, על עטיפות אלבומים, בתוכניות טלוויזיה, בסרטים ובכרזות קולנוע.
בנוסף, ב"בית הדיבל", הבית המופיע בציור, מוצעת כיום אטרקציה תיירותית: המבקרים יכולים להתחפש לגבר ולאישה שבציור עם תחפושות מוכנות השמורות במקום, ולהצטלם על רקע הבית.
כיבוש חלב (1918)
כיבוש חלב שבצפון סוריה התחולל ב-25 באוקטובר 1918 והיה אחד הקרבות האחרונים במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. העיר נכבשה, מידי הטורקים, על ידי כוחותיו הערבים של הנסיך פייסל בסיוע הכוחות הבריטים.
רקע
הקרב על חלב היה סופו של מסע הניצחונות של הצבא הבריטי שהחל ב-19 בספטמבר בקרב מגידו. המהלכים לכיבוש חלב אירועו לאחר כיבוש דמשק שהסתיים ב-2 באוקטובר והשתתפו בו 3 דיוויזיות מקורפוס המדבר הרכוב וכן כוחות ערביים בפיקודו של הנסיך פייסל. במסגרת קרב דמשק חצו כוחות של הבריגדה ה-3 של הפרשים הקלים האוסטרלים (פ.ק.א) (מהדיוויזיה האוסטרלית הרכובה) את דמשק ורדפו צפונה אחר הכוחות הטורקים הנסוגים.
הקרב על דמשק הביא לחיסול הכח הטורקי העיקרי והשאיר כוחות טורקיים בודדים בצפון סוריה. לאור המידע על חולשת הצבא הטורקי הורה אלנבי לכוחותיו לכבוש את העיר חלב ולהשלים את כיבוש צפון סוריה.
תוכנית הקרב
התוכנית לכיבוש חלב הושפעה משני גורמים:
לאור אילוצים אלו הוחלט לכבוש ערי נמל (כמו ביירות וטריפולי) שישמשו בסיסים לוגיסטיים לכוחות וכן להתקדם צפונה ב-3 שלבים:
הכוחות הערבים
הכוחות הערבים, בפיקודו של הנסיך פייסל ובסיועו של לורנס איש ערב, סייעו מהאגף המזרחי לכוחות הבריטים שנעו בעבר הירדן צפונה תוך הדיפת הכוחות הטורקים מרבת עמון, דרעא ודמשק.
במסגרת ההתארגנות לכיבוש חלב התפצל הכח הערבי ל-2 שדרות:
הכוחות הטורקים
רוב הכוחות הטורקים שהתבצרו מדרום לחלב וסביבה היו שייכים לקבוצת ארמיות ילדרים וחלקם הקטן מהכוחות שנסוגו מדמשק. הפיקוד הגרמני, בראשות אוטו לימן פון זאנדרס, נסוג מדמשק, עבר בחלב והתארגן בעיר טרסוס שבדרום טורקיה. הכוחות בעיר חלב ובסביבתה מנו כ-20,000 חיילים כשחלקם היו מגויסים חדשים לצבא הטורקי. הפיקוד על כח זה הועבר למוסטפא קאמל וניהד פשה.
סיכום הקרב והמלחמה
לאחר כניעת חלב ב-26 באוקטובר הורה מאק-אנדריו ל-2 רגימנטים הודים של הבריגדה ה-15 לרדוף אחרי הכוחות הנסוגים לכוון אלכסנדרטה. כוחות אלו נתקלו בכוחות נסוגים חזקים שהשיבו מלחמה ואילצו את ההודים לסגת בחזרה לחלב.
כדי לתגבר את הכוחות בחלב הורה הפיקוד הבריטי לדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית (בפיקוד מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון), ששהתה בדמשק כחיל מצב, להתקדם לחלב. הדיוויזיה עזבה את דמשק ב-27 באוקטובר אולם בהגיעה לחומס ב-31 באוקטובר נחתם הסכם שביתת הנשק והמלחמה הסתיימה.
לומיניזם
לומיניזם (באנגלית: Luminism) הוא סגנון ציורי נוף אמריקני, שהיה נפוץ בין 1850 ל-1870, המאופיין בהדגשת השפעות של האור בנוף, באמצעות פרספקטיבה והסתרת סימני מכחול גלויים. נופים לומניסטיים מדגישים שלווה, ולעיתים קרובות מתארים מים שקטים המשקפים שמיים רכים, מעורפלים. אמנים המרכזיים ביותר בהתפתחות הסגנון הלומניסטי כוללים את אדמונד דארץ' לואיס, פיץ יו ליין, מרטין ג'ונסון הייד, סנפורד רובינסון גיפורד וג'ון פ. קנסט. ציירים עם שייכות פחות ברורה כוללים את פרדריק אדווין צ'רץ', סוזי מ. ברסטו, ג'ספר פרנסיס קרופסי, אלברט ביארסטדט, וורטינגטון ויטרטג', ריימונד דאב ילנד, אלפרד תומפסון בריכר, ג'יימס אוגוסטוס סודם ודייוויד ג'ונסון. אמני מבשרי הסגנון הם ג'ורג' הארווי ורוברט סלמון.
מאפיינים
כפי שהוגדר על ידי היסטוריונית האמנות ברברה נובאק, יצירות אמנות לומניסטיות נוטות להדגיש את האופק ולהפגין את שליטתו הצמודה של האמן במבנה, בטון ובאור. האור קריר בדרך כלל, קשה ולא מפוזר. "אור רך וציורי אינו אור לומניסטי". סימני המכחול מוסתרים בצורה כזו שממזערת את אישיותו של הצייר. ציירים לומניסטים נוטים לצייר בבדים קטנים כדי לשמור על תחושת אינטימיות. משטח התמונה או המישור מודגש באופן שנראה לעיתים כפרימיטיביזם. תכונות אלה קיימות בכמויות שונות בהתאם לאמן.
נובאק קובעת כי לומיניזם, מכל האמנות האמריקאית, קשור באופן הדוק ביותר לטרנסנדנטליזם.
לומיניזם שם דגש על השפעות האור עם האימפרסיוניזם. עם זאת, שני הסגנונות שונים באופן ניכר. לומיניזם מאופיין על ידי תשומת לב לפרטים הקטנים והסתרת סימני המכחול, ואילו האימפרסיוניזם מאופיין בחוסר פירוט ובדגש על משיכות מכחול. לומיניזם קדם לאימפרסיוניזם, והאמנים שציירו בסגנון לומניסטי לא הושפעו בשום צורה מהאימפרסיוניזם.
לומיניזם נחשב גם כמייצג מחשבות על הטבע. לדברי ארל א. פאוול, הדבר יתבטא במיוחד בציורים של ג'ון פרדריק קנסט, שהעביר את הפירוט הוויזואלי של הנוף לאווירה שקטה, תוך יצירת תמונות המתארות חוויה פיוטית של הטבע. באופן דומה, ציורו של מרטין ג'ונסון הייד "רעם סערה במפרץ נאראנגנסט" ייצג את גדולתו של הטבע ואת תחושת הנשגבות הנובעת ממעורבות אינטימית עם הטבע.
האמנים שציירו בסגנון זה לא התייחסו ליצירה שלהם כ"לומיניזם ", וגם לא ניסחו שום פילוסופיה אסתטית נפוצה מחוץ לעקרונות המנחים של אסכולת נהר הדסון.
היסטוריונים רבים לאמנות מוצאים את המונח "לומיניזם" בעייתי. ג'יי גריי סוויני טוען כי "מקורות הלומיניזם כמונח אמנותי-היסטורי היו שזורים עמוק באינטרסים של אספני עילית, סוחרי אמנות בולטים, אוצרים משפיעים, היסטוריוני אומנות והבניית זהות לאומית במהלך המלחמה הקרה."
בעקבות סוויני, אלן וולך קרא לחשיבה מחודשת של "לומיניזם" כתופעה היסטורית.
לומיניזם עכשווי
מרכיבי לומיניזם - כמו שמיים קסומים, מים רגועים, אור נדיר, וייצוגים אחרים של פאר - זכו להערכה גם בציור האמריקאי העכשווי. מגמה כזו נראית אצל אמנים כמו ג'יימס דולין, אפריל גורניק. וסטיבן דה לוז. המונח ניאולומיניזם הוצע בהתייחסות ללומיניזם אמריקני בן זמננו.
ניתן לראות השפעה של לומיניזם ביצירותיהם של כמה יוצרי קולנוע ניסיוניים אמריקאים, ביניהם ג'יימס בנינג ושרון לוקהרט.
יואל חסיד
רבי יואל חסיד מאמצ'יסלוב (נודע בכינויו מהרי"ח; נפטר ה'תקס"א או ה'תקס"ב, 1801 או 1802) היה רב מפורסם, מתלמידי הגר"א, ומחבר חדושי מהרי"ח על שישה סדרי משנה.
פרישותו וסיגופיו
על פרישותו וסיגופיו כותב בנו, רבי שמריהו, בהקדמתו לחדושי מהרי"ח''':
חיבורו
חיבורו, "חדושי מהרי"ח" על שישה סדרי משנה, עוסק בעיקר ליישב את השגותיו של בעל תוספת יום טוב על הרב עובדיה מברטנורה.
בחלק מדפוסי המשניות נדפס חדושי מהרי"ח על סדר זרעים וסדר טהרות בלבד, אבל בדפוס דוברובנה ובדפוס וילנה נדפס על כל שישה סדרי משנה.
טענות לפשעי מלחמה בפלישה הרוסית לאוקראינה
טענות לפשעי מלחמה בפלישה הרוסית לאוקראינה הן טענות העולות מתוך תיעוד של סרטונים, תמונות ועדויות של עדים אודות מעשים הנחשדים לפשעי מלחמה, כמו טבח, אונס וירי ללא הבחנה באוכלוסייה חפה מפשע שמבוצעים על ידי הרוסים במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
רקע
ב-24 בפברואר הודיע ולדימיר פוטין נשיא רוסיה על מבצע צבאי מיוחד באוקראינה, במטרה לכבוש את אוקראינה כולה או חלקים משטחה. המלחמה נפתחה יומיים לאחר הכרזת פוטין על "מבצע צבאי מיוחד" בחבל דונבאס שבמזרח אוקראינה. "מכת הפתיחה", שקדמה לפלישת כוחות הקרקע הרוסיים, כללה תקיפה באמצעות מטוסים וטילי שיוט, של שורת יעדים צבאיים ברחבי אוקראינה, כולל בעיר הבירה קייב וכן בערים אודסה, חרקוב, לבוב, דניפרו וערים נוספות.
בשלהי חודש מרץ, כחודש לאחר תחילת המבצע, החלו כוחות רוסיים לסגת מערים וכפרים שנכבשו על ידם לצורך היערכות להמשך המבצע, כתוצאה מכך נחשפו עדויות המעלות חשד לפשעי מלחמה רבים שבוצעו על ידי הרוסים בעת הלחימה.
עדויות על פשעי מלחמה
בשלהי מרץ ותחילת אפריל 2022 נחשפו בשלל אמצעים מעשים הנחשדים לפשעי מלחמה, שביצע הצבא הרוסי באזורים שהיו בשליטתו באוקראינה מאז פתיחת המבצע. לפי העדויות, המעשים כוללים הרג רנדומלי של חפים מפשע שניסו לברוח מהקרבות, כולל נשים וילדים, הוצאות להורג ברחוב של גברים בחשד שהם מרגלים או חיילים, מעצר ועינויים של חשודים בריגול שהסתיימו ברצח. כמו כן, הם כוללים גם מקרים של אונס נשים וביזה בקנה־מידה נרחב, כולל פריצה שיטתית לדירות ולחנויות.
האירועים, שארגוני זכויות אדם וממשלות במערב מגדירים כ"פשעי מלחמה", התנהלו לפי העדויות כבר מימיה הראשונים של המלחמה באוקראינה. עם נסיגת חיילי הצבא הרוסי במהירות מאזורים בצפון ובצפון־מזרח המדינה, כדי להתארגן מחדש על אדמת רוסיה ובלארוס, נחשפו מעשים רבים הנחשדים כפשעי מלחמה.
בנוסף, מעדויות של אזרחים אוקראינים עולה כי רוסיה מפעילה "מחנות סינון" אליהם נלקחים אזרחים אוקראינים בערים שנכבשו על ידי צבא רוסיה. לאחר הסינון הראשוני, מועברים חלק גדול מהאזרחים האוקראינים לאוטובוסים המעבירים אותם לשטחי רוסיה ללא שניתנה להם אפשרות להתנגד.
ב-7 באפריל דיווחה רשת התקשורת BBC שכוחות הצבא הרוסי השתמשו בתושבי כפר בצפון אוקראינה כמגינים אנושיים במהלך מתקפות נגד של הכוחות האוקראינים.
ב-9 באפריל נטען על ידי אוקראינה שצבא רוסיה הפציץ תחנת רכבת בשעה שהייתה עמוסה באלפי אזרחים. מושל מחוז דונייצק שבחבל דונבאס מסר כי לפחות 50 בני אדם, בהם חמישה ילדים, נהרגו במתקפה על תחנת רכבת, שהייתה עמוסה באזרחים שביקשו להימלט משם למערב אוקראינה. בנוסף דיווחה אוקראינה על 132 גופות שנמצאו בעיירה מקריב (Makariv) סמוך לבירה קייב, וטענה שהתבצע שם טבח נוסף מלבד טבח בוצ'ה.
במרץ 2023 חוקרים מאוניברסיטת ייל שבארצות הברית פרסמו דו"ח בו נטען כי רוסיה החזיקה לפחות 6,000 ילדים אוקראינים, וככל הנראה רבים נוספים, באתרים בחצי האי קרים וברוסיה שנראה היה שמטרתם העיקרית הייתה חינוך פוליטי מחדש.
הטבח בבוצ'ה
בתחילת אפריל פורסמו עדויות רבות המצביעות על טבח שהתבצע בעיירה בוצ'ה, השוכנת בין הפרבר העירוני אירפין שמצפון מערב לקייב, לבין העיירה הוסטומל, שבה התנהלו קרבות עזים מול כוחות רוסים, שניסו להשתלט על שדה התעופה במקום כדי להיעזר בו למתקפת־בזק על קייב, בחוסר הצלחה.
הטבח בבורודיאנקה
טבח בורודיאנקה היה פשע מלחמה שעל פי החשד בוצע על ידי הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית בעיירה בורודיאנקה, שאוכלוסייתה האזרחית הופגזה באופן מכוון על ידי הכוחות הרוסים במהלך חודש מרץ 2022.
חקירת בית הדין הפלילי הבין לאומי
כבר ב-25 בפברואר 2022, יום לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, הצהיר תובע בית הדין הפלילי הבין-לאומי, כרים קאן, כי בית הדין הבין-לאומי יכול "להפעיל את סמכות השיפוט שלו ולחקור כל מעשה של רצח עם, פשע נגד האנושות או פשע מלחמה שבוצעו בתוך אוקראינה". חאן הצהיר ב-28 בפברואר כי בכוונתו לפתוח בחקירה מלאה וכי הוא ביקש מהצוות שלו "לפעול לשימור ראיות". הוא הצהיר שיהיה מהיר יותר לפתוח את החקירה באופן רשמי אם מדינה החברה בבית הדין הפלילי הבין-לאומי תבקש חקירה באופן רשמי, לפי סעיף 13(א) של אמנת רומא.
ראש ממשלת ליטא, אינגרידה שימוניטה, הצהירה ב-28 בפברואר כי ליטא ביקשה לפתוח את החקירה. ב-2 במרץ 2022, חאן הצהיר כי קיבל פניות מ-39 מדינות, מה שאפשר לו לפתוח בחקירה לפי סעיף 14 של אמנת רומא. חאן הצהיר כי הפרקליטות כבר "זיהתה מקרים פוטנציאליים". ב-11 במרץ, יפן וצפון מקדוניה הצטרפו לפניות, והעלו את מספר המדינות הפונות ל-41.
ב-13 באפריל הגיע לקייב כרים קאן, התובע הראשי של בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג, ונפגש עם התובעת הראשית בנוגע לגיבוש התביעה נגד רוסיה בבית הדין. באותו היום נפתחה חקירה רשמית בנוגע לאירועים בבוצ'ה, בשיתוף חוקרים מצרפת.
טירת ויידהוניאד
היסטוריה
הטירה של משפחת הוניאדי בוויידהונאד הפכה לשריד אדריכלי של האומה ההונגרית כבר במאה ה-19 במהלך חגיגות האלף של שנת 1896 (כיבוש הונגריה על ידי השבטים המדיארים בשנת 896) נבנה העתק של טירת ויידהוניאד בבודפשט לזכר הכיבוש. המתכננים רצו להציג את ההיסטוריה של אלף השנים של האדריכלות ההונגרית ב"תלת מימד". בשל המועדים הצפופים והעלויות קבוצת הבניינים ההיסטוריים בת 21 החלקים נבנתה בעיקר מעץ על פי התוכניות של איגנץ אלפאר. לאחר ההצלחה הציבורית הגדולה של הקומפוזיציה, היא נבנתה מחדש מחומרים עמידים בין 1904 לבין 1908. כיום הטירה קיבלה את שמה הנפוץ מהחלק האופייני ביותר למעונו של העוצר יאנוש הוניאדי ושל ארז'בט סילאדי, מהחזית הראשית של טירת ויידהונאד.
קאטפיש
קאטפיש (באנגלית: Catfish; בתרגום חופשי: שפמנון) הוא סרט קולנוע תיעודי אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2010. הסרט מתעד צעיר אמריקאי בן 24 המקיים מערכת יחסים רומנטית באמצעות אתר הרשת החברתית המקוונת פייסבוק. לצד הסיפור העלילתי מעלה הסרט סוגיות באשר לסכנות וליכולות הגלומות באינטרנט וברשתות חברתיות.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים בסאנדנס 2010 וזכה לביקורות חיוביות לצד תהיות באשר לאמינותו. בישראל שודר הסרט ב-1 במרץ 2011, במסגרת שידורי ערוץ yes דוקו בטלוויזיה.
עלילת הסרט
גיבור הסרט הוא צלם צעיר בשם ניב שולמן (קיצור של יניב) הגר עם אחיו אריאל וחברו הנרי ג'וסט בעיר ניו יורק. הוא מתיידד עם אבי פירס, כביכול ילדת פלא וציירת בת שמונה מאישפמינג (Ishpeming) שבמדינת מישיגן, ששולחת לו ציור של אחת מתמונותיו. השניים הופכים לחברים ברשת הפייסבוק ובמהרה נהיה ניב חבר פייסבוק גם של בני משפחתה ובכללם אמה של אבי - אנג'לה, בעלה של אנג'לה -וינס, ואחותה למחצה של אבי - מייגן. מייגן היא בחורה צעירה ומושכת שמתגוררת בגלדסטון, מישיגן, ועוסקת בכתיבת שירים. בינה לבין ניב מתפתחת מערכת יחסים רומנטית המתנהלת מרחוק.
התקשורת בין השניים מתבצעת באמצעות האינטרנט ובשיחות טלפון סלולרי, עד שלבסוף מחליטים השניים להיפגש פנים אל פנים. במהלך הקשר שולחת לו מייגן שירים אותם כתבה או בביצועה, אך ניב מגלה כי אלו נלקחו מקטעי הופעות של אמנים אנונימיים שהועלו ל-YouTube. מאוחר יותר ניב ושותפיו מוצאים ראיות לשקרים נוספים של מייגן ואנג'לה.
אריאל דוחק באחיו הכעוס להמשיך בקשר הרומנטי למען הסרט. האחים וחברם הנרי נוסעים לבסוף למישיגן כדי להיפגש בהפתעה עם מייגן ולהתעמת עימה. בהגיעם לבית המשפחה הם מגלים כי האדם מאחורי כל זהויות הפייסבוק השונות הוא אנג'לה. במציאות מתגלה אנג'לה כעקרת בית המטפלת בשני בנים חורגים בעלי מוגבלויות, בנוסף לגידול ביתה אבי. בעוד שאבי ובעלה של אנג'לה מתגלים כדמויות אמיתיות, מתברר שמייגן היא דמות פיקטיבית. תמונותיה של מייגן הן של בחורה שאין כל קשר בינה לבין המשפחה ובשיחות הטלפון עימה דיברה למעשה אנג'לה, תוך כדי שהיא משנה במקצת את קולה. לאחר צילום הסרט מתגלה כי תמונותיה של מייגן הן למעשה תמונותיה של צלמת ודוגמנית בשם איימי גונזלס מוונקובר שבמדינת וושינגטון, ובאופן דומה גם תמונות חבריה של גונזלס שימשו את אנג'לה לתחזוק חשבונות הפייסבוק השונים אותם יצרה. יוצרי הסרט פיצו את גונזלס עבור הופעתה בסרט, והיא אף השתתפה בקידום המכירות שלו. התמונה של מי שתואר כבנה של אנג'לה אלכס היא למעשה תמונתו של ראפר אנונימי למדי בשם ג'ושוע פול ליימאטה, הנודע גם בכינוי "The Sisu Kid". השלושה מוצאים גם כי אבי אינה ילדת פלא ושעניינה בציור מועט. התמונות צוירו למעשה בידי אנג'לה.
ההסבר שניתן בסרט לפעולותיה של אנג'לה הוא כי הייתה זו דרך לברוח ממציאות חייה, ומרגשות האשם שלה על ההקרבות שנאלצה לעשות בחיי המשפחה שלה.
מקור ההשראה לשמו של הסרט לקוח מדבריו של וינס, בעלה של אנג'לה, באחת מהסצינות החותמות את הסרט. לדבריו היה נהוג להעביר דגי בקלה במכלים מאלסקה לסין, אך אלו הגיעו לא טריים מכיוון שכמעט ולא שחו בתוך המכל. הפתרון שנמצא לכך היה הוספת מספר שפמנונים (Catfish) לתוך המכלים, כך שדגי הבקלה בהם נותרו עירניים. באותו אופן יש לדבריו אנשים בעולמנו החברתי ששומרים על עניין בחיינו, מעוררים בנו תהיות וניחושים, ודואגים להשאירנו עירניים.
הפקת הסרט ויציאתו
על פי יוצרי הסרט הם צילמו אותו במצלמות HD שמחירן כ-400 דולרים האחת, ועריכתו נעשתה באמצעות מחשב אישי. עלות הפקתו הכוללת עמדה על כ-30 אלף דולר בלבד.
הסרט מתאפיין בשפה עיצובית הכוללת שימוש רב בהדמיות של תוכנות מחשב ושירותי רשת מוכרים כמו גוגל מפות, Google Earth, פוטושופ, תצוגת מכשיר GPS, שימוש בפייסבוק וב-YouTube.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל סאנדנס 2010, בו זכה לתהודה נרחבת, ויצא להקרנות מסחריות ברחבי ארצות הברית ב-17 בספטמבר 2010. על הזכות להפצת הסרט ורכישתו ניטש קרב בין Rogue Pictures, חטיבת הסרטים של חברת Relativity Media, לסרטי פרמאונט, כשלבסוף גברה ידה של הראשונה. ב-4 בינואר 2011 יצא הסרט גם על גבי DVD וBlu-ray. בישראל שודר הסרט ב-1 במרץ 2011 במסגרת שידורי ערוץ yes דוקו בטלוויזיה.
סוגיית אמינות הסרט וביקורות
לצד הביקורות החיוביות והתהודה הרבה להן זכה הסרט החל מהקרנתו בסאנדנס, הטילו גורמים שונים ספק באמינות חלקים מהסרט. בראיון מספטמבר 2010 סיפר אריאל שולמן כי יש צופים הסבורים שמדובר בסרט תיעודי מזויף או במתיחה. כך למשל מורגן ספרלוק, במאי וכוכב הסרט הדוקומנטרי לאכול בגדול, ניגש אל מפיקי הסרט במהלך אחת מהקרנותיו הראשונות ואמר להם כי זהו "הסרט הדוקומנטרי המזויף הטוב ביותר שהוא אי פעם ראה". גם הקומיקאי זאק גליפיאנאקיס הצהיר כי אין הוא מאמין שאירועי הסרט אמיתיים.
אל מול טענות אלו דבקו האחים שולמן וג'וסט בהצהרתם כי אירועי הסרט אמיתיים, ושהסיפור מסופר בו בדיוק כפי שאירע. את תזמון האירועים המוצלח הם ייחסו למקריות ומזל. כך לפי דבריו של אריאל שולמן: (תרגום חופשי)
מגזין טיים הקדיש בגליונו מספטמבר 2010 כתבה על פני עמוד שלם לסרט. בכתבה מאת מרי פולס נכתב כי "בעודך מתפתל במושבך בעת הצפייה בסרט מפני הצפוי בו, שהרי אחרת לא היה זה סרט, אתה עשוי לסבור כי אלו הן הפנים האמיתיות של הרשתות החברתיות.
ביקורת ערוץ ה-IFC (יוצרי הסרטים העצמאיים) תיארה את הסרט כ"סיפור אהבה עצוב ובלתי רגיל". ג'ון גיפור מ-The Hollywood Reporter כינה את קאטפיש כ"שומט לסתות", אך אמר כי תידרש עבודת שיווק מתוחכמת על מנת לשמר את ההפתעה שבבסיסו. קייל בוכמן מ-Movieline תהה האם לדוקומנטרי שיצר תהודה כה גדולה ישנן בעיות אמינות בבסיסו, ודיווח על תגובות צופים שתהו האם כלל מדובר בסרט תיעודי. רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס תיאר את השאלות שעלו על הסרט כ"חקירה צולבת קשה" וציין כי יוצרי הסרט מחו על כך באומרם "שכל המופיעים בסרט הם במציאות בדיוק כפי שהסרט תיאר אותם".
ג'וליאן אשטון
ג'וליאן אשטון (באנגלית: Julian Ashton; 27 בינואר 1851 – 27 באפריל 1942) היה אמן ומורה אוסטרלי יליד אנגליה. הוא ידוע בעיקר בהקמתו של בסידני ועידוד ציירים אוסטרלים לתעד את החיים והנופים המקומיים.
הוא היה מארגן ראשי של בשנת 1898 בלונדון, התערוכה הגדולה הראשונה של אמנות אוסטרלית בעולם.
התפתחות האינטליגנציה האנושית
ציר הזמן של האבולוציה האנושית משתרע על פני כ-7 מיליון שנים, מאז ההפרדה של הסוג שימפנזה ועד להופעתה של המודרניות ההתנהגותית לפני 50,000 שנים. שלושת מיליון השנים הראשונות של ציר הזמן מתייחסות לסהלאנתרופוס צ'אנדסיס, שני מיליון השנים הבאות נוגעות לאוסטרלופיתקוס ושני מיליון השנים האחרונות מתפרשות על ההיסטוריה של הסוג הומו בתקופה הפלאוליתית.
הבנת האבולוציה של האינטליגנציה האנושית מתבססת בעיקר על ממצאים פרה-היסטוריים של מבנה השלד, על ממצאים של כלים וציורים בעלי משמעות סימבולית, ועל חקירת השוואתית של האינטליגנציה של בעלי החיים הקרובים ביותר לאדם, הלא הם קופי האדם.
ג'וליאן אשטון
ביוגרפיה
בגיל 11 עברה משפחתו שוב לטוטנס, דבון. אביו נפטר בשנת 1864, ובסביבות גיל 15 הוא החל לעבוד במשרד המהנדסים של הרכבת. שם נשאר במשך שש שנים תוך לימוד ציור בשעות הפנאי שלו בסאות' קנזינגטון. לאחר מכן הוא נסע ללמוד באקדמיה ז'וליאן בפריז והחל לאייר ספרים. הוא גם זכה להצלחה ניכרת כצייר, והציג באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמקומות אחרים.
התפתחות האינטליגנציה האנושית
האבולוציה של האינטליגנציה האנושית התרחשה בשלושה מסלולים והם: עליה משמעותית בנפח המוח ביחס ליתר חלקי הגוף בהשוואה לחיות אחרות, עליה בכישורים המוטוריים של היד ופיתוח כישורי שפה מילולית.
ג'וליאן אשטון
ביוגרפיה
אשטון היגר למלבורן בשנת 1878 והתגורר שם חמש שנים לפני שעבר לסידני.
התפתחות האינטליגנציה האנושית
תכונות רבות של האינטליגנציה האנושית, כגון היכולת להביע אמפתיה, הקיום של תודעה, אבל, פולחנים ושימוש בסמלים ובכלים, מופיעות אצל הומינידיים, אך הן מתבטאות בצורה מופחתת כפי שהודגם בניסויים בלשניים שבוצעו על קופי אדם.
ג'וליאן אשטון
ביוגרפיה
הוא היה הנשיא הנבחר של ה בין השנים 1886 עד 1892. בין השנים 1892–1895 העביר שיעורים מטעם החברה אך הודח לאחר שבחר להציג את עבודותיו עם שזה עתה הוקמה.
התפתחות האינטליגנציה האנושית
הומינידים
הומינידיים (קופי אדם) מציגים יכולות קוגניטיביות ואמפתיה ברמה מסוימת. שימפנזים יכולים לייצר כלים ולהשתמש בהם למציאת מזון ולשיפור התקשורת החברתית שלהם. השימפנזים משתמשים באסטרטגיות ציד מורכבות הדורשות שיתוף פעולה ויכולת השפעה על חבריהם לקבוצה. הם יכולים להיות מניפולטיביים ולהטעות את חבריהם, וכן מסוגלים ללמוד להשתמש בסמלים ולהבין היבטים מסוימים של השפה האנושית, כולל תחביר, ומספרים.
הומינינים
לפני כ-10 מיליוני שנים, החלה בכדור הארץ תקופה אקלימית קרה ויבשה אשר הובילה לבסוף לעידן המכונה "רביעון", שהחל לפני כ-2.6 מיליוני שנים. אחד ממאפייני העידן היה נסיגתם של היערות הטרופיים בצפון אפריקה, שבמקומם הופיעו ערבות דשא פתוחים, שהפכו בהמשך למדבר שממוקם באזור הסהרה של ימינו. מאחר שסביבתם של הפרימטים בני התקופה השתנתה מיער רציף לכדי אזורים מיוערים המופרדים על ידי ערבות דשא, חלק מהפרימטים אימצו אורח חיים בעל אופי קרקעי, באופן חלקי או מלא. בהיותם שוכני קרקע, הם נחשפו לטורפים (למשל לחתולים גדולים), שמהם היו מוגנים לחלוטין בתקופתם כשוכני עצים.
ג'וליאן אשטון
ביוגרפיה
היה לו רקע בריאליזם הצרפתי של אסכולת ברביזון, ששם דגש על ציור בחוץ (כלומר ישיר מהטבע, בניגוד לציור מבוסס סטודיו), והניח את הבסיס לתנועה האימפרסיוניסטית. כנאמן של הוא דגל באמנים אוסטרלים חדשים והחלטת הגלריה לאסוף יצירות אימפרסיוניסטיות חייבת הרבה להשפעתו. אשטון ידוע בציוריו ערב, נחל מרי (1882), ראמבל בודד (1888) ואחרים.
התפתחות האינטליגנציה האנושית
הומינינים
לחצים סביבתיים אלו גרמו להתפתחות אבולוציונית של הזדקפות קומה אצל פרימטים, שהחלו לעמוד על רגליהם האחוריות. הדבר אפשר לעיניהם של ההומינינים להיות גבוהות יותר, והקל עליהם באיתור סכנות רחוקות המתקרבות לכיוונם. יתרון נוסף נוצר כתוצאה משחרורן של הידיים, והסבתן לביצוע משימות אחרות כגון ליקוט מזון. בנקודת זמן מסוימת החלו הפרימטים לפתח את יכולת השימוש בכף היד, אשר אפשרה להם להרים מקלות, עצמות ואבנים ולהשתמש בהם ככלים לביצוע משימות דוגמת הריגת חיות קטנות, פיצוח אגוזים או ביתור פגרים. במילים אחרות, הפרימטים פיתחו מעין טכנולוגיה פרימיטבית ובסיסית. פרימטים העושים שימוש בכלים ומשתייכים לשבט ההומינינים, מתוארכים לכ-5 עד 7 מיליוני שנים טרם זמננו, ועמם נמנה גם המין הקדום סהלאנתרופוס צ'אדנסיס.
ג'וליאן אשטון
ביוגרפיה
ג'ורג' למברט צייר דיוקן של אשטון שנמצא בגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס. למברט צייר את אשטון, שהיה בן 77, עם שיער לבן ושפם צבאי, לבוש בחליפה אפורה ועניבה פרפר, סיגר ביד, יושב ליד שולחן עם חפצים. הסיגר והיין מייצגים "חיים טובים" והפרחים והפירות אולי התייחסו לתפקידו של אשטון כגנן. מאחוריו יש וילון אדום עמוק העטוף על מסגרת תמונה מזהב, שמאחוריו וילון, היוצר סידור מופשט של צבעים עזים, כאשר המסגרת מרמזת על תפקידו של אשטון כאמן, מורה ופטרון.
התפתחות האינטליגנציה האנושית
הומינינים
החל מלפני 5 מיליון שנים, המוח ההומיניני התחיל להתפתח בצורה מהירה הן מבחינת גודלו הן מבחינת תפקודיו. נפח המוח גדל משמעותית במקביל להתפתחות האנושית לאורך ציר הזמן האבולוציוני. אם נפח המוח של הומו הביליס עמד על כ-600 סמ"ק, הרי שנפח מוחו של האדם הניאנדרטלי יכול היה להגיע עד לכ-1,500 סמ"ק. על כן ניתן לומר באופן כללי כי קיימת קורלציה בין נפח המוח לבין אינטליגנציה. עם זאת, לאדם מודרני יש נפח מוחי מעט קטן יותר בהשוואה להומו ניאנדרתליס, כ-1,350 סמ"ק. להומו פלוריסיינסיס ("הוביט") הייתה קיבולת גולגולתית של כ-380 סמ"ק – הנחשבת לקטנה במיוחד, ומהווה כשליש מנפח מוחו של הומו ארקטוס. הוצע כי הומו פלוריסיינסיס התפתח מתוך הומו ארקטוס כמקרה של גמדות איים. גם עם מוחם הקטן יחסית, עולה כי הצליחו ה"הוביטים" להצית אש ולייצר כלים מתוחכמים ממש כמו אבותיהם מסוג הומו ארקטוס.
הומו
לפני כ-2.4 מיליון שנים הופיע הומו הביליס במזרח אפריקה. הומו הביליס היה המין האנושי הידוע הראשון, והראשון שידע לייצר כלי אבן. עם זאת, ישנם ממצאים שלא אומתו בצורה וודאית המראים עדות מוקדמת יותר לשימוש בכלים, בין היתר מאובני אוסטרלופיתקוס. ממצאים אלו עשויים להעיד על כך שאולי הומו הביליס לא היה הרבה יותר אינטליגנטי מקודמיו.
ג'וליאן אשטון
בית הספר לאמנות של ג'וליאן אשטון
בית הספר לאמנות בסידני (המכונה גם בית הספר לאמנות ג'וליאן אשטון), שהקים אשטון בשנת 1890 בשם "האקדמיה ג'וליאן", היה בית ספר לאמנות רב השפעה באוסטרליה.
תלמידי ג'וליאן אשטון כללו את, ג'ון אולסן, פרד לייסט, , ג'יימס מויר אולד ונורה הייסן.
התפתחות האינטליגנציה האנושית
הומו
אורח החיים של האדם הקדמון הפך לנייח יותר ככל שעברו השנים כדי לאפשר הגנה על הצאצאים הפגיעים יותר, וגרם לתלות גדולה והולכת בין הישרדות האדם לבין ייצור הכלים. הכלים אפשרו לאדם להתחרות עם בעלי חיים ועם בני אדם על משאבים, וכן להסתמך פחות על גודל הגוף ועל החוזק, ויותר על האינטליגנציה.
לפני כ-200,000 שנה, האדם הניאנדרטלי התיישב באירופה ובמזרח התיכון. המין נכחד לפני 39,000 שנים בעקבות הופעת בני האדם המודרניים באזור לפני 40,000 עד 45,000 שנים. האדם המודרני היה ככל הנראה יותר מפותח מבחינה שכלית וייתכן שעליונותו על האדם הניאנדרטלי היא זו שהביאה להכחדתו.
הומו ספיאנס
הממצאים העתיקים ביותר של הומו ספיאנס נמצאו בג'בל אירהוד שבמרוקו, והם מתוארכים לכדי 300 אלף שנים טרם זמננו. מאובני הומו ספיאנס בני כ-200 אלף שנים נמצאו במזרח אפריקה. לא ברור באיזו מידה בני האדם המודרניים-המוקדמים הללו פיתחו שפה, מוזיקה, דת ועוד.
לדידם של תומכי תאוריית אסון טובה, האקלים באזורים בלתי-טרופיים אלה של כדור הארץ חוו קיפאון פתאומי בערך לפני 70 אלף שנים, זאת לנוכח פיצוץ אדיר של הר הגעש טובה אשר מילא את האטמוספירה באפר וולקני למשך שנים אחדות. אירוע זה הקטין את האוכלוסייה האנושית עד כי נותרו פחות מ-10,000 זוגות אנשים באפריקה המשוונית, ומהם כל האנושות המודרנית נוצרה. על אף שהאירוע תפס את בני האדם לא מוכנים לשינוי האקלימי, הניצולים היו אינטליגנטיים דיים כדי להמציא כלים חדשים ושיטות לשמור על חום גופם, כמו גם לאתר מקורות חדשים של מזון (לדוגמה, מעבר לדיג מהאוקיינוס על בסיס כישורי דיג קודמים באגמים ובזרמים שקפאו). לפני כ-80 עד 100 אלף שנים, שלושה "קווים" של הומו ספיאנס התפצלו זה מזה: נושאי הפלוגרופ מיטוכונדריאלי L1 או A הממוינים על פי הDNA המיטוכונדריאלי שלהם, שהתיישבו בדרום אפריקה (אבותיהם של אנשי הקויסאן והקפואיד ); נושאי הפלוגרופ מיטכונדריאלי L2 או B שהתיישבו במערב אפריקה ובמרכזה (אבותיהם של אנשי ניז'ר-קונגו ודוברי השפות הנילו-סהרניות ); נושאי הפלוגרופ L3 נותרו במזרח אפריקה. "הקפיצה הגדולה קדימה" שהובילה למודרניות התנהגותית מלאה, הופיעה רק לאחר פיצול זה. תחכום הולך וגובר ביצירת כלים ובהתנהגות, הופיע רק לפני כ-80 אלף שנים, וההגירה מחוץ לאפריקה החלה להתרחש רק לקראת סוף העידן הפלאוליתי, לפני כ-60 אלף שנים. התנהגות מודרנית לחלוטין, הכוללת אמנות פיגורטיבית, מוזיקה, התקשטות עצמית, מסחר, פולחני קבורה ועוד, זוכה לראיות מלפני 30 אלף שנים. הדוגמאות הברורות ביותר לאמנות פרהיסטורית מתוארכות לתקופות האורניאקית והגרווטית של אירופה הפרהיסטורית, וכוללות צלמיות של ונוס וציורי מערות, כמו גם כלים מוזיקליים מוקדמים (למשל, חליל העצם של גייסנקלוסטרלה שבגרמניה, מתוארך לכ-36 אלף שנים טרם ימינו).
המוח האנושי התפתח בצורה משמעותית ברבות השנים. סדרה של שינויים חלה כתוצאה מתמריצים ותנאים חיצוניים. יש לזכור כי האבולוציה חלה בתוך מסגרת מוגבלת ברגע נתון, ובמילים אחרות - ההסתגלויות שמין כלשהו מסוגל לבצע אינן אינסופיות והן נקבעות על פי מה שכבר התרחש לאורך ציר ההתפתחות שלו. לנוכח הסיבוכיות האנטומיות והמבנית של המוח, האבולוציה שלו (והאבולוציה של האינטליגנציה האנושית, החופפת לו) יכולה להתארגן במספר סופי של דרכים. מרבית השינויים האמורים מתבטאים במונחי גודל או במונחי התפתחות תלויה בזמן.
ישנם מחקרים הדבקים ברעיון לפיו רמת האינטליגנציה המיוחסת לבני האדם איננה ייחודית למין שלנו. חוקרים מציעים כי רמה זו נגרמה בחלקה על ידי אבולוציה מתכנסת. מאפיין נפוץ אחד שישנו במינים בעלי "רמת אינטליגנציה גבוהה" (למשל דולפינים, קופים גדולים ובני אדם מסוג הומו סאפיינס) הוא מוח בעל היקף מוגדל. לצד זאת, ישנו נאו-קורטקס מפותח יותר, קיפול של קליפת המוח ונוירונים על שם פון אקונומו. נוירונים אלה מקושרים לאינטליגנציה חברתית ולרגישות למחשבותיו ולתחושותיו של האחר, ובאופן מעניין הם גם נוכחים אצל דולפיננים. קליפת המוח מחולקת לארבע אונות (פרונטלית, פריאטלית, אוקסיפיטלית וטמפורלית), שלכל אחת מהן תפקודים ייחודיים. הקליפה גדולה באופן משמעותי אצל בני אדם בהשוואה לכל בעל חיים אחרים ומהווה 50% מנפח המוח האנושי היא אחראית על תהליכי חשיבה מתקדמים כגון, חשיבה, שפה, תפישה, תשומת לב ורגישות חברתיות ומוסריות, זיכרון מידי, תנועה רצונית, הסקת מסקנות, חשיבה מופשטת וקבלת החלטות.
רבים מהמחקרים האקדמיים מתמקדים באבולוציה ובהשפעה המתמשכת של תרבות. ניתן לייחס זאת חלקית לקפיצות הדרך שעשתה האינטליגנציה האנושית, שהן גדולות בהרבה לעומת אלה שהיו מתרחשות אילו אבותינו הקדמונים היו מגיבים בצורה פשוטה לסביבתם, שבה פעלו כציידים-לקטים.
תאוריית המוח החברתי
תאוריית המוח החברתי הוצעה על ידי האנתרופולוג הבריטי רובין דאנבר, שהציע השערה שלפיה האינטליגנציה האנושית לא התפתחה כאמצעי לפתרון בעיות אקולוגיות, אלא כאמצעי שמאפשר לאדם לשרוד ולהתרבות בקבוצות חברתיות גדולות ומורכבות. בין ההתנהגויות הקשורות לחיים בקבוצות גדולות ניתן למנות אלטרואיזם הדדי (זולתנות), הונאה והקמת קואליציה. הדינמיקה הקבוצתית הזו מתייחסת לתיאוריה של התודעה וליכולת להבין את מחשבותיהם ורגשותיהם של אחרים.
דאנבר טוען שכאשר קבוצה חברתית כלשהי גדלה, מספר הקשרים הבין אישיים השונות בקבוצה עשוי לגדול בכמה סדרי גודל. שימפנזים חיים בקבוצות של כ-50 פרטים, ולעומתם לבני אדם יש בדרך כלל מעגל חברתי שכולל כ-150 אנשים, שהוא גם הגודל האופייני לקהילות חברתיות בחברות קטנות וברשתות החברתיות. מספר זה מכונה מספר דאנבר. מחקרים מצביעים על כך שהצלחתן של קבוצות חברתיות תלויה בגודל ההתחלתי שלהן, כאשר קבוצות שכוללות כ-150 פריטים הן מוצלחות במיוחד. קהילות בסדר גודל דומה שומרות על איזון בין הגודל המינימלי שמאפשר תפקוד אפקטיבי, לבין הגודל המקסימלי שעדיין מאפשר יצירת תחושת מחויבות לקהילה. לפי השערת המוח החברתי, כאשר הומינידים התחילו לחיות בקבוצות גדולות, הברירה הטבעית העדיפה אינטליגנציה גבוהה יותר. כראיה לכך, דנבר מצטט קשר בין גודל הנאוקורטקס לבין גודל הקבוצה החברתית אצל יונקים שונים.
תאוריית המוח התרבותי
לפי תאוריית המוח התרבותי, האבולוציה של האינטליגנציה האנושית היא תוצר של למידה. בני האדם נחשבים לבעלי החיים האינטליגנטים ביותר על פני כדור הארץ. בני האדם מצוידים במוח גדול ובעלי יכולות קוגניטיביות מגוונות יותר מכל יתר מיני בעלי-החיים. נפח מוחם של בני האדם גדל משך מיליוני שנות אבולוציה, בהשתייכותם לקבוצה שעברה התפתחות תרבותית בסביבה החברתית שבה הם מתקיימים. יכולת התקשורת האנושית מאפשרת העברת מידע במהירות רבה יותר מהשינויים הגנטיים. האדם הוא היצור התרבותי ביותר ולכן גם היצור האינטליגנטי ביותר. המידע התרבותי המועבר מדור לדור מאפשר תהליכי התפתחות של מיומנויות רבות ומגוונות של כל המין האנושי. על פי התאוריה של המוח התרבותי, האבולוציה של האינטליגנציה האנושית היא תוצאה של העברת מידע באורח חברתי ולמידה.
על פי המודל של Muthukrishna, האבולוציה של האינטליגנציה האנושית מבוססת על כך שגודל המוח והארגון שלו משפיעים על היכולת שלו לעבור תהליך של הסתגלות למידע חדש ויכולת לצבירת ידע, והגדלת ההסתגלות מאפשרת התאמה טובה יותר לקבוצות חברתיות גדולות יותר.