cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהבתה מרתיחה את מי האמבט
אהבת מרתיחה את מי האמבט (ביפנית: 湯を沸かすほどの熱い愛, באנגלית: Her Love Boils Bathwater) הוא סרט דרמה יפני משנת 2016 שבוים על ידי ריוטה נקאנו. הסרט נבחר ליצג את יפן בפרסי האוסקר אך בסופו של דבר לא הועמד.
עלילה
לאחר שפוטבה מאובחנת עם סרטן, היא מקווה להתאחד עם בעלה שעזב אותה ולבנות את יחסיה עם בתה המתבגרת.
פרסיום
בשנת 2016 הסרט קיבל מספר פרסים של אקדמיה לקולנוע של יפן, פרסי חושי ופרסים נוספים.
מאז שהלכת
התסריט נכתב על ידי דייוויד או. סלזניק והוא מבוסס על הרומן של מרגרט ביואל ויילדר, "מאז שהלכת - מכתבים לחייל מאשתו" (1943).
העלילה היא על אם ושתי בנות המתמודדות על השינויים בחייהם בתקופת מלחמת העולם השנייה לאחר שהאב התנדב לצבא למרות גילו. הן חוות רגעי צער על אובדן חיים, רגעי אהבה, דאגה לאב הנעדר והתמודדות עם מצב כלכלי חדש.
בתחילת הסרט מופיעה כתובת: "זה סיפור על מבצר שאינו יכול להיכבש - הבית האמריקאי, 1943". לאורך הסרט מושמע ומושר השיר "Together" משנת 1928 שמתאר אהבה וגעגועים של זוג שנאלץ להיפרד. השיר הפך ללהיט בביצועה של קוני פרנסיס.
פרסים
מקס שטיינר זכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר, סרט דרמה או קומדיה קלודט קולברט הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, ג'ניפר ג'ונס הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, מונטי וולי היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לסרט, הצילום, העריכה העיצוב האמנותי והאפקטים המיוחדים.
תקציר העלילה
אן הילטון (קלודט קולברט) חוזרת לביתה לאחר שנפרדה מבעלה טים שהתגייס לצבא ארצות הברית. היא עצובה וכן שתי בנותיה, ג'יין (ג'ניפר ג'ונס) ובריגיטה "בריג" הצעירה יותר (שירלי טמפל). אן חוששת איך תוכל לכלכל את משק הבית לאור ירידה בתקציב. היא נאלצת לפטר את העוזרת המסורה פידליה (האטי מקדניאל) ולהשכיר חדר אחד לקולונל בדימוס ויליאם סמולט (מונטי וולי).
פידליה מוצאת עבודה בבית אחר אך מבקשת מאן להמשיך לגור בבית תמורת עזרה בעבודות הבית ובקשתה נענית.
הן גרות בעיירה קטנה במערב התיכון סמוך לביס צבאי גדול ומדי פעם יוצאים לנשפים עם החיילים. בעיירה קשה לשמור סודות בעיקר מפניה של הרכלנית המרושעת אמילי הוקינס (אגנס מורהד).
למשפחה מגיע ידיד ותיק, לוטננט טוני וילט (ג'וזף קוטן) המשרת בחיל הים האמריקאי. הוא רווק ומגיע מדי פעם למשפחה ומעלה את מצב רוחן של האם והבנות. ג'יין המתבגרת מתאהבת בו.
לבית המשפחה מגיע קורפורל ביל סמולט (רוברט ווקר), נכדו של הקולונל (מונטי וולי). הקולונל מתייחס אליו בקרירות מופגנת לאחר שנשר מאקדמיית וסט פוינט ובייש בכך את המשפחה שידועה בקציניה הבכירים.
אן מקבלת מברק ובו מודיעים לה כי בעלה הוכרז כנעדר בקרב. כולן נעצבות אך מתעשתות מהר ונרתמות למאמץ המלחמה. אן עובדת כרתכת במספנה, ג'יין מתנדבת ככוח עזר לאחיות בבית חולים וחוזה את זוועות המלחמה עם הפצועים ובריג מוכרת בולי מלחמה.
לבסוף מקבלת אן מברק המודיע לה כי בעלה בריא ושלם ועומד לחזור הביתה והיא מתחבקת בשמחה עם בנותיה.
נשיא קוסובו
נשיא קוסובו (באלבנית: Presidenti i Kosovës, בסרבית: Председник Косова) שתוארו הרשמי הוא נשיא רפובליקת קוסובו הוא העומד בראש רפובליקת קוסובו. הנשיא נבחר על ידי עצרת קוסובו, באמצעות השגת רוב של שני שלישים בהצבעה חשאית. במידה ולא מושג הרוב הנדרש, נבחר הנשיא ברוב רגיל.
בחירת הנשיא חייבת להתבצע עד לחודש לפני סיום כהונת הנשיא המכהן. משך הכהונה הוא 5 שנים, וניתן להיבחר שוב לקדנציה נוספת אחת.
הנשיא הראשון, איברהים רוגובה, נבחר אחרי מלחמת קוסובו, וכיהן עד למותו בשנת 2006. אחריו נבחר פאטמיר סיידיו.
ויקינגים: ולהאלה
ויקינגים: ולהאלה (באנגלית: Vikings: Valhalla) היא סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה היסטורית, שנוצרה על ידי מייקל הירסט וג'ב סטיוארט, המהווה סדרת ספין אוף לסדרה "ויקינגים". עלילת הסדרה מתחילה כמאה שנה לאחר אירועי הסדרה המקורית ומגוללת את סיפוריהם של כמה מהוויקינגים הידועים בהיסטוריה, ביניהם נמנים לייב אייריקסון, פריידיס איריקסדוטיר, האראלד השלישי, מלך נורווגיה, והמלך הנורמנדי ויליאם הכובש.
הסדרה עלתה לשידור בשירות "נטפליקס" ב-25 בפברואר 2022. במרץ 2022, נמסר על חידוש הסדרה לשתי עונות נוספות.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתרחשת כ-100 שנה לאחר עלילות "ויקינגים", בעוד התקופה הוויקינגית מגיעה לקצה ככל שאנגליה נלחמת כנגד הפשיטות הנורדיות. לאחר מותו של המלך אדוארד המודה, שלושה אדונים תובעים את כס המלוכה האנגלי, ובכך משנים את עתידה של אנגליה לנצח.
ליהוק
ב-26 בינואר 2021, הוכרז על ליהוקם של לאורה ברלין, סם קורלט, בראדלי פריגרד, פרידה גוסטבסון, קרוליין הנדרסון, יוהנס האוקור יוהאנסון, אסביורן קרוג ניסן, דייוויד אוקס, ג'וליאן סיגר, ליאו סוטר ופוליאנה מקינטוש לצוות השחקנים של הסדרה.
כתיבה
צוות התסריטאים של הסדרה עתיד לכלול את היוצר ג'ב סטיוארט, ונסה אלכסנדר, דקלן קרוגן ואוון מקנמי.
צילומים
צילומי הסדרה החלו בתחילת אוקטובר 2020 באולפני אשפורד, ויקלו, שם "ויקינגים" צולמה בעבר. עם זאת, הצילומים הושבתו בעקב מספר בדיקות קורונה שיצאו חיוביות, וחודשו מספר ימים לאחר מכן. באותה העת, דווח על מספר שחקנים ואנשי צוות הפקה שנבדקו ויצאו חיוביים, אולם התברר שצוות ההפקה קיבל מספר בדיקות חיוביות כוזבות.
בין במאי הסדרה נכללים הבמאי הדני זוכה פרס באפט"א, נילס ארדן אופלב, הבמאי סטיב סן לגר והבמאית האנה קווין.
ראובן רוזנבלט
ראובן רוזנבלט (נולד ב-7 בנובמבר 1935 בלודז' שבפולין) הוא איש ציבור ישראלי, ראש המועצה הראשון של המועצה האזורית חוף עזה, ומי שהוביל את הקמת מרבית היישובים היהודיים ברצועת עזה. בתקופתו התפתח גוש קטיף מגוש בן שני יישובים לגוש בן ארבעה עשר יישובים מבוססים.
ביוגרפיה
רוזנבלט נולד בעיר לודז' שבפולין. בהיותו בן שלוש וחצי פרצה מלחמת העולם השנייה. בעת המלחמה נשלח רוזנבלט עם אמו למחנה הריכוז ראוונסבריק – מחנה הריכוז לנשים הגדול ביותר שהיה בגרמניה. לאחר מכן הם נשלחו למחנה ברגן-בלזן, שם שהה עד לתום המלחמה, עת שוחרר על ידי חיילי הצבא הבריטי.
משפחת רוזנבלט שרדה את המלחמה, ולאחר שהות בת כארבע שנים בשוודיה, עלתה המשפחה לישראל והשתכנה בתל אביב. בישראל התחנך בבית הספר היסודי ביל"ו ובתיכון צייטלין. כבר בגיל צעיר התחיל רוזנבלט בפעילות התנדבותית למען הכלל, ומיוזמה שבה החל בתקופת לימודיו בבית הספר היסודי, התפתח ארגון "נוער לנוער". בבית הספר צייטלין התגבשה אמונתו הדתית של רוזנבלט, והוא החל לחזור בתשובה
בשנת 1956 התגייס רוזנבלט לצה"ל. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל, וביחד עם בני הגרעין שאליו השתייך (גרעין "החלוץ" של הצופים הדתיים) הקים את היאחזות כרם אבשלום, לימים קיבוץ כרם שלום. עם הזמן תוגברה ההיאחזות בשני גרעינים נוספים, אשר לאחר מלחמת סיני הקימו את היאחזות רפיח, שבה שימש רוזנבלט כמרכז המשק.
באותה עת הכיר רוזנבלט את אורה לבית שוקר, צעירה מעולי תימן שהגיעה ארצה בשנת 1946 והייתה גם היא חברת הגרעין, ולאחר השחרור מצה"ל הצטרפו שניהם לגרעין שהקים את מושב כפר מימון, ונישאו. שנה לאחר הקמת היישוב החל רוזנבלט לשמש כמזכיר-גזבר של כפר מימון, תפקיד בו החזיק במשך ארבע שנים. בתוקף תפקידו זה היה רוזנבלט חבר מליאת המועצה האזורית שדות נגב, שהייתה ידועה בשמה הקודם "מועצה אזורית עזתה".
סגן יו"ר מועצה אזורית עזתה
לאחר ארבע שנים שבהן שימש מזכיר המושב, התמנה רוזנבלט בשנת 1965 לתפקיד סגן יו"ר המועצה האזורית, שבה שימש יו"ר אברהם רוזמן חבר קיבוץ סעד. המועצה מאגדת בתוכה שני קיבוצים של תנועת הקיבוץ הדתי, ועוד אחד עשר מושבים השייכים לאיגוד מושבי הפועל המזרחי. בתפקידו זה ניצח רוזנבלט, על תנופת פיתוח אזורית בתחומי החברה, ענייני הציבור, החקלאות, וכן בניית מוסדות ציבור.
באותה תקופה היו באזור רק בתי ספר יסודיים, ומי מילדי המקום שרצה להמשיך בלימודים תיכוניים נאלץ לפנות לבתי ספר מחוץ לאזור. הדבר הִקשה מאוד על התושבים הן בצורך לממן לילדיהם פנימיות, והן בכך שהילדים נאלצו לעבור בחינות קבלה שלא תמיד עמדו בהן. רוזנבלט בעידודו ובשיתוף הפעולה של יו"ר המועצה יזם את הקמת קריית החינוך עזתה, אשר בהמשך לא רק שימשה מקום לימודים לבני האזור, אלא אף לילדים מחוץ לאזור. רוזנבלט ורוזמן הקימו את הקריה מן המסד ועד הטפחות, כולל בניית מבני הקריה, יצירת הקשרים הנחוצים עם משרד החינוך מציאת אנשי הצוות המתאימים והעסקתם.
ראש מועצה אזורית חוף עזה
ההחלטה להקים התנחלויות ברצועת עזה התקבלה לאחר שבהזדמנויות שונות, החל משנת 1968, אישים כמו שר העבודה יגאל אלון, מתאם פעולות הממשלה בשטחים שלמה גזית, שר החקלאות חיים גבתי, אלוף פיקוד הדרום אריאל שרון, מנהל החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית יעקב אייגס, ראש הוועדה הבין-מוסדית להתיישבות השר ישראל גלילי, ראש אגף הנוער והנח"ל משה נצר, ואחרים, הביעו את דעתם, בצורה זו או אחרת, כי יש להקים נקודות התיישבות ברצועה. ב-11 באוקטובר 1970 עלתה לקרקע ההיאחזות בכפר דרום. ב-29 בפברואר 1972, עלו לקרקע שני גרעיני נח"ל של תנועת חירות, שקיבלו את השם נח"ל נצרים. זמן קצר לאחר מכן, בחודש ספטמבר, עלתה לקרקע היאחזות מורג. עד שנת 1979 הוקמו גם נצר חזני וקטיף.
בשנת 1979, על פי צו של מפקד אזור חבל עזה בצה"ל, הוחלט להקים את המועצה האזורית חוף עזה. באותם ימים כבר פרש רוזנבלט מעבודתו הציבורית, והשקיע את כוחותיו בפיתוח המשק המשפחתי במושב כפר מימון. לאחר שנתבקש לעמוד בראש המועצה החדשה, הסכים לתקופה מוגבלת. הוא נשאר בתפקיד ראש המועצה 10 שנים.
פיתוח גוש קטיף
רוזנבלט, שהמשיך להתגורר בכפר מימון, דרש כי לצדו יעמוד אדם מתושבי הגוש, ומי שנבחר לשמש כמזכיר-גזבר היה צבי הנדל. ביחד החלו השניים לתכנן את תקציב המועצה, שעד הקמתה, קיבלו יישוביה את השירותים המוניציפליים ממועצה אזורית עזתה. התקציב לקח בחשבון לא רק את צורכיהם המוניציפליים של היישובים, אלא גם שם דגש על פיתוח האזור והקמת יישובים חדשים. בעזרת פקידים בממשל הצבאי מיפו רוזנבלט והנדל את כל אדמות המדינה ברצועה. בספרו פרקי חיים מספר רוזנבלט: "התפיסה שלנו הייתה להימנע מגירוש ערבים מאדמתם לצורך הקמת היישובים, ולעומת זאת לנצל עשרות אלפי דונמים של דיונות חול פנויות ברצועת עזה, המוגדרות אדמות מדינה". כך הוקמו 16 התנחלויות. בגוש קטיף גודלו 10% מהייצור החקלאי במדינת ישראל, 65% מייצוא ירקות החממה האורגניים ו-90% מייצור עלים ללא חרקים. גם הפיתוח התיירותי קיבל משמעות בימי רוזנבלט כראש מועצה והוקמו חופי רחצה: חוף התמרים, חוף דקלים, חוף נצרים וחוף אשלים. כן הוקם בסמוך ליישוב נווה דקלים בית מלון, ששכן בסמוך לחוף הים ונקרא בשל כך "מלון חוף הדקלים".
תפקידים ציבוריים נוספים
כאיש ציבור מילא רוזנבלט תפקידים נוספים. בין השנים 1988–1994 כיהן כמשנה למזכ"ל איגוד מושבי הפועל המזרחי; בין השנים 1995–1996 שימש מנהל בית העדות בניר גלים; בין השנים 1999–2000 היה יו"ר מועצת הירקות; כן כיהן כיו"ר המרכז למורשת יהודי עזה, ויו"ר העמותה למען הזקן בעזתה.
לאחר הפרישה
מאז פרש לגמלאות הוא מפעיל ביחד עם אשתו אורה מסעדה תימנית בביתו שבכפר מימון. בחצר נטע רוזנבלט בוסתן ובו כ-80 מיני עצים, חלקם אקזוטיים ובהם "עץ השוקולד", עץ שעועית גלידה ומינים אחדים של פטל ופיטנגו.
ארכיון
למונח ארכיון שלושה מובנים:
מקור המילה אַרְכִיּוֹן הוא ביוונית, שבה הייתה משמעותה ביתו של האַרכוֹן – בו היו מתורגמים ונשמרים מסמכים שנמצאו באחריותו. שורש המילה ארכיון ביוונית הוא "ארכה" (ἀρχή), שפירושה ראשיתי, קדום, פרימרי (כמו במילה ארכאולוגיה). במגילת אסתר נמצא הערך "גנזי המלך" ומכאן שבעברית משתמשים גם במלה "גנזך" במובן של ארכיון.
לארכיונים יש ארגון בינלאומי – ICA-INTERNATIONAL COUNCIL ON ARCHIVES (המועצה הבינלאומית לארכיונאות) שחברים בו מלבד ארכיונים לאומיים, ואיגודי ארכיונים, ארכיונים של מוסדות, עסקים, ארגונים וכיוצא בזה.
תולדות
ארכיונים קיימים מאז ימי קדם, מקובל שהארכיון העתיק ביותר הוא חוקי חמורבי החקוקים על מצבתו שנמצאת במוזיאון הלובר. בעקבות היונים הלכו גם הרומאים והקימו ארכיונים – ARCHIVUM. גם במקורות היהודיים יש אזכור לארכיון, לדוגמה ב:
במשך אלפי שנים שימשו הארכיונים אך ורק את מוסדות השלטון, בין אם היה זה שלטון מרכזי של מדינה, שלטון של עיר או של מוסדות דת, בעיקר של מוסדות הכנסייה הקתולית. בימי הביניים נוצרו גם ארכיונים של משפחות אצולה ומראשית העת החדשה נוצרו גם ארכיונים של עסקים. כל הארכיונים האלו היו סגורים לקהל ופתוחים אך ורק לבעליהם.
השינוי המרכזי בתפקיד הארכיונים הגיע עם המהפכה הצרפתית ב-1789, שבעקבותיה בוטלו המעמדות. ב-25 ביוני 1794 נחקק בצרפת חוק הארכיונים המודרני הראשון, שקבע שהארכיון של הממשלה יהיה פתוח לקהל. חקיקת חוק זה הייתה ראשיתה של התקופה המודרנית בניהול הארכיונים. בעקבות הצרפתים התחילו שאר מדינות אירופה לפתוח את הארכיונים שלהם לקהל האזרחים. עובדה זו הפכה את הארכיונים כמקור למחקר מדעי.
ציון דרך חשוב בניהול הארכיונים היה ב-1898 עם צאת ספרם המונומנטלי של שלושת ההולנדים  Muller Feith and Fruin – "מדריך לארגון ורישום ארכיונים". הם אלו שקבעו את הכלל הבסיסי בארכיונאות – "עקרון המוצא", כלל שתקף גם היום וביתר שאת בארגון, סידור ורישום של חומר ארכיוני דיגיטלי.
התפתחות נוספת בניהול הארכיונים חלה בראשית המאה העשרים שאז התברר לארכיונאים שעל מנת לאפשר שימוש ראוי ואמין בחומר הארכיוני השמור בארכיונים עליהם להיות מעורבים בתהליך יצירת החומר הארכיוני. כך נוצר מקצוע משני בארכיונאות – ניהול רשומות.
הארגון הבסיסי של הארכיון הוא בהתאם לגוף יוצר החומר. כל יוצר חומר ארכיוני הוא חטיבה בארכיון. זו יכולה להיות חטיבה של חומר ארכיוני מינהלי, זה יכול להיות אוסף כלשהו וזה יכול להיות ארכיון של בן-אדם או של משפחה. לדוגמה: ארכיון השופט חיים כהן בגנזך המדינה.
ארכיונים בישראל
עם הארכיונים בישראל נמנים:
בעידן המודרני בישראל חלה התפתחות עם החלטתה של ממשלת ישראל להפריט את תחום שירותי הגניזה. החלטה זו התקבלה ביולי 1994 לאחר בחינה מדוקדקת בדבר האפשרות להעביר את החומר הארכיוני של משרדי הממשלה ויחידות הסמך גם לחברות גניזה פרטיות. בעקבות ההחלטה הוקמו חברות גניזה, או "מגנזות תעשייתיות", אשר שומרות ניירת ומסמכים אשר לא נמצא מקומם בארכיון הלאומי וכן חומרים של חברות פרטיות ואישים פרטיים אשר מצאו לנכון להעביר את החומר לניהול מקצועי בארכיב חיצוני. המגנזות התעשייתיות או חברות הגניזה בישראל הן זרוע ביצוע ארוכה לצורך בדיקת איכות וסטנדרטיזציה של שמירת חומר היסטורי ולאומי וכן חומר מסחרי ופרטי. כיום קיימות מספר חברות גניזה בשוק הפרטי.
אן-מרי אים הוף-פיגה
אן-מרי אים הוף-פיגה (בצרפתית: Anne-Marie Im Hof-Piguet; 1916, מרטיני – 2010, ברן), הייתה פעילת זכויות אדם וחסידת אומות העולם משווייץ שפעלה בצרפת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בין השנים 1942–1944 עבדה פיגה בבתי ילדים, בהם בית היתומים שאטו דה לה היל (Château de la Hille) בדרום-מערב צרפת, מעון שנתמך על ידי הצלב האדום השווייצרי.
בנובמבר 1942 השתלטו הגרמנים על דרום צרפת ומשטר וישי פסק מלהתקיים. בשנת 1943 היו בבית הילדים כ-120 ילדים יהודים מתוך כ-800 יתומים. ילדים יהודים אלה נמלטו מגרמניה לבלגיה אחרי ליל הבדולח וכעת שהו שוב באזור שבשליטת הגרמנים ועמדו בסכנת גירוש למחנות ההשמדה.
משפחתה של פיגה התגוררה באזור הגבול בין צרפת לשווייץ, סמוך לכפר שאפל-דה-בואה. אביה וסבה של אן-מרי היו יערנים והיא הכירה את האזור היטב. רוזלי נף וז'רמן אומל מבית היתומים שאטו דה לה היל הבריחו ילדים מבית היתומים אל פיגה, והיא הבריחה את הילדים דרך היער אל שווייץ. זאת עשתה בהסתייעה בשתי האחיות ויקטואר ומדלן קורדייה (Cordier) שחיו בשמפניול והוכרו לימים אף הן בתור חסידות אומות העולם.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה הייתה פיגה מורה בקנטונים וו ובזל-שטאדט בשווייץ. בשנת 1947 נישאה לאולריך אים הוף ומאז עבדה בתור מורה בברן. בשנת 1959 הייתה שותפה בייסודו של ארגון Swisscontact - ארגון רווחה וסיוע בינלאומי. בשנת 1985 פרסמה את זכרונותיה ובהם תיאור ימיה בשורות הצלב האדום. בשנת 1998 קיבלה פרס על ספרה, ואת כספי הפרס השקיעה בייסוד מוסד ללימודי זכויות האדם, Akademie der Menschenrechte. ארכיונה נמצא בארכיון המכון הטכנולוגי של ציריך.
הכרה
בשנת 1990 הכיר יד ושם באים הוף-פיגה בתור חסידת אומות העולם.
בית דטלף-רובדר
בית דטלף-רובדר (בגרמנית: Detlev-Rohwedder-Haus) הוא מבנה הממוקם ברחוב וילהלמשטראסה שבמרכז העיר ברלין, בירת גרמניה. במקורו נבנה כמשכנו של המיניסטריון האווירי (Reichsluftfahrtministerium) של גרמניה הנאצית, וכיום הוא משמש כמשכנו של משרד האוצר הגרמני.
המבנה
בית דטלף-רובדר נבנה בשנים 1935–1936 על חורבותיו של משרד המלחמה הפרוסי שהוקם בשנת 1819 ונהרס. הבניין תוכנן על ידי האדריכל ארנסט זאגביל שתכנן גם את חידוש שדה התעופה טמפלהוף בברלין. תכנון המבנה בסגנון הניאו קלאסי מהווה דוגמה לאדריכלות הנאצית המתאפיינת במבנים עצומי ממדים, בעלי קנה מידה בלתי אנושי.
ממדים
המבנה בנוי משלד של בטון מזוין, ומכוסה בציפוי של אבן גיר ושיש, אשר הגיעו מכ-50 אתרי כרייה שונים. אורכו של המבנה יותר מ-250 מטרים, והוא נמשך לאורך כל הקטע שבין הרחובות פרינץ אלברכט ולייפציגר. למבנה שבע קומות, ושטחו הכולל 112,000 מטר רבוע. בבניין 2,800 חדרים ולאורכו נמתחים מסדרונות באורך שבעה קילומטרים. בבניין 4,000 חלונות ו-17 גרמי מדרגות. עם השלמתו הועסקו בו כ-4,000 עובדי חיל האוויר ועובדי מנהל התעופה האזרחית של גרמניה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בית דטלף-רובדר כמעט לא נפגע מהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר סיומה שופץ במהירות בידי הסובייטים. כוחות הכיבוש מיקמו בבניין את מפקדתם ובשנת 1948 הועבר המבנה לידי שלטונות גרמניה המזרחית.
בשנים 1950–1952 נוסף לחזיתו הצפונית של המבנה הפונה לרחוב לייפציגר, ציור קיר באורך 18 מטר העשוי מלבני פורצלן והמתאר את האידיאל הסוציאליסטי של מזרח גרמניה הצועדת לעבר עתיד מזהיר ומאושר.
בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה עבר הסניף הברלינאי של משרד האוצר הגרמני למשכנו בבניין, ובשנת 1999 ולאחר שיפוץ מקיף שעבר המבנה, השתכן בו משרד האוצר של גרמניה.
קיר הארדי
ג'יימס קיר הארדי (אנגלית: James Keir Hardie; 15 באוגוסט 1856 - 26 בספטמבר 1915) היה סוציאליסט סקוטי ממייסדי תנועת העבודה בבריטניה, הנחשב לאחד האבות המייסדים של מפלגת הלייבור הבריטית.
שנותיו הראשונות
הארדי נולד ב-1856 למשפחה ממעמד הפועלים בעיירה קטנה בסקוטלנד. אמו הייתה משרתת, ואביו נגר בספינה. בעודו ילד עברה המשפחה לגלאזגו שם עבד אביו במספנה. בגיל 7 התחיל הארדי לעבוד כנער שליח בחברה לספינות קיטור. חינוך רשמי לא ניתן לו מעולם, אך הוריו לימדו אותו בערבים קריאה וכתיבה. עד לנערותו המשיך הארדי ועבד בשורת עבודות בשכר נמוך. כאשר התרחשה השבתה של המספנות על נהר קלייד, בה נשלחו העובדים המאוגדים לביתם לתקופה של חצי שנה, נכרת מטה לחמה של המשפחה, והיא נאלצה למכור את מעט מטלטליה עבור מזון. בשל המצב שנוצר אחד מאחיו של הארדי חלה ומת. האירוע הביא לפירוק המשפחה. האם עברה לגור עם אמה בעיירה ניוארת'יל, והאב שב ויצא להפלגה בספינה. הארדי, שהיה בן עשר באותו הזמן החל לעבוד במכרה כ"לוכד" - פותח וסוגר דלתות במשך משמרת של עשר שעות על מנת לשמור את אספקת האוויר לכורים. בנוסף לכך, למד הארדי באותה תקופה בלימודי ערב. כאשר האב שב מן הים חל שיפור במצבה של המשפחה, והיא עברה לכפר קווטר, שם עבד הארדי כרוכב סוסי פוני עבור המכרה הסמוך, ולאחר מכן החל לעבוד ככורה. כאשר הגיע לגיל 20 היה כבר הארדי כורה מיומן.
הארדי השתוקק לחיים מחוץ למכרה. בעידודה של אמו למד קצרנות, והחל להשתתף בתפילות הכנסייה האוונגלית הסקוטית, ובפעילותיה כנגד צריכת אלכוהול. אז טעם לראשונה את טעמו של דיבור אל מול קהל. הוא החל להראות לכורים כדובר טבעי, ועד מהרה הנהיג את אספותיהם, ודיבר בשמם. הדבר הביא לכך שהוא פוטר מעבודתו במכרה, והוא ואחיו נרשמו ב"רשימה שחורה" של אנשים שאין להעסיקם.
מנהיג איגודים
הרחקתו של הארדי מעבודה במכרה רק הגבירה את רצונו לפעול לטובת הכורים. במאי 1879 התאגדו בעלי המכרות על מנת לכפות על עובדיהם הורדה בשכר. הדבר הוביל לפעילות נמרצת של הכורים, שערכו אסיפות ענק בעיירה המילטון שבדרום לנקשייר. הארדי מונה למזכיר האיגוד, משרה שהעניקה לו את האפשרות ליצור קשר עם נציגי כורים מכל רחבי סקוטלנד. שלושה שבועות לאחר מכן נשלח הארדי על ידי הכורים בהמילטון כנציגם לוועידה ארצית של כורים שהתקיימה בגלאזגו. באוגוסט 1879 מונה באופן רשמי לנציג הכורים, ופעילותו כמנהיג איגודים קיבלה מאפיין רשמי.
באוקטובר 1879 השתתף הארדי בוועידה לאומית של כורים בדאנפרמליין, בה נבחר למזכיר האיגוד הארצי, תואר רב רושם, אך מאחוריו הסתתרה העובדה הפשוטה כי הכורים לא היו עדיין מאוגדים באופן ארצי. הארדי היה בין יוזמי שביתת הכורים בלנקשייר ב-1880 שארכה שישה שבועות. האיגוד היה ללא משאבים, אך הצליח לספק מזון למשפחות הכורים השובתים, והארדי שכנע את הסוחרים המקומיים להעניק אשראי נדיב למשפחות. בתקופה זו נישא ללילי וילסון, שהקימה בית תמחוי ששימש את משפחות הכורים.
השביתה בלנקשייר לא השיגה את מטרותיה, אך הארדי הוכר כמנהיג הכורים, והחל לעבוד על איגוד הכורים באופן ארצי. ב-1881 כורי איירשייר דרשו העלאה בת עשרה אחוזים בשכרם, דרישה שנדחתה על ידי המעבידים. על אף חוסר המשאבים של האיגוד, הצליח הארדי להשבית את המכרים לתקופה בת עשרה שבועות. השביתה נכשלה בכך שהכורים שבו לעבודה בטרם הועלה שכרם, אך האיום בהשבתת המכרות הביא להעלאת שכר לכורים ברחבי המדינה.
מפלגת העבודה הסקוטית, חבר הפרלמנט
על אף תמיכתו המוקדמת במפלגה הליברלית, התפקח הארדי ממדיניותו הכלכלית של ויליאם יוארט גלאדסטון, והרגיש כי הליברלים אינם רוצים ואינם יכולים לייצג את מעמד הפועלים. הארדי האמין כי המפלגה הליברלית רצתה רק בקולות העובדים, אך אינה מוכנה לדרוש את הרפורמות הרדיקליות שהעובדים זקוקים להם. הוא החליט להעמיד מועמדותו לפרלמנט.
באפריל 1888 העמיד עצמו כמועמד עצמאי במיד לאנארק. הוא לא נבחר, אך הדבר לא הרתיע אותו והוא האמין כי בעתיד יוכל להצליח. באוגוסט 1888, הקים את מפלגת העבודה הסקוטית (מפלגה שונה ממפלגת העבודה הסקוטית של ימינו), והיה למזכירה הראשון. נשיא המפלגה היה רוברט קנינגהם - גרהאם, חבר הפרלמנט הסוציאליסט הראשון, ולאחר מכן מייסדה של המפלגה הלאומית של סקוטלנד מבשרת המפלגה הלאומית הסקוטית בימינו.
הארדי הוזמן להציג מועמדותו במחוז ווסטהאם דרום, שבאותה תקופה היה חלק מאסקס, אך כיום הוא חלק מלונדון רבתי. במחוז היה רוב למעמד הפועלים. הליברלים החליטו לא להריץ מועמד מטעמם, אך לא לסייע להארדי. הארדי התמודד כנגד מועמד שמרן וזכה, ובשנת 1892 היה לחבר הפרלמנט. כאשר קיבל את המושב סירב הארדי ללבוש את "מדי הפרלמנט" - מעיל פראק, כובע מקטיפה שחורה וצווארון מעומלן, שחברי פרלמנט אחרים, גם ממעמד הפועלים, לבשו. הארדי הופיע בחליפת טוויד, עניבה אדומה וכובע ציידים. כחבר פרלמנט תמך במס הכנסה פרוגרסיבי, חינוך חינם, קצבאות זקנה, ביטולו של בית הלורדים וזכות הצבעה לנשים.
ב-1893 נמנה עם מייסדי מפלגת הלייבור העצמאית, פעולה שהדאיגה את הליברלים שחששו כי המפלגה תזכה בקולות מעמד הפועלים שניתנו באופן מסורתי למפלגתם.
הארדי עלה לכותרות ב-1894 כאשר לאחר התפוצצות במכרה בפונטיפריד שבוויילס בה נהרגו 251 כורים, ביקש כי מסר של תנחומים למשפחות ההרוגים יצורף לברכת הפרלמנט ללידתו של יורש העצר העתידי (שיהיה לימים המלך אדוארד השמיני). הבקשה נדחתה, והארדי נשא נאום בו תקף את המונרכיה הבריטית, נאום שהביא לזעם כלפי הארדי בקרב יתר חברי הפרלמנט. ב-1895 התמודדו בבחירות הכלליות 28 מועמדים מטעם מפלגת הלייבור העצמאית, אך אף אחד מהם, לרבות הארדי, לא הצליח להיבחר.
בחמש השנים הבאות עסק הארדי בבניית מפלגתו החדשה. הוא נשא נאומים נלהבים בעצרות. פעם נעצר בעצרת של סופרג'סטיות, בה נשא נאום בעד זכות ההצבעה לנשים, אך שר הפנים הבריטי, שחשש מההשלכות הפוליטיות של מעצר מנהיג מפלגת העבודה העצמאית, הורה על שחרורו המיידי.
מפלגת הלייבור
בשנה זו נבחר הארדי, מטעם הוועדה, כחבר הפרלמנט הזוטר מטעם מחוז הבחירה מרתיר טידפיל בוויילס. הארדי ייצג מחוז זה במשך שארית הקריירה הפוליטית שלו. פרט להארדי הצליח הלייבור בבחירות אלו להביא לבחירת חבר פרלמנט אחד נוסף, אך הייתה זו התחלה של בסיס איתן למפלגה, שכעבור 24 שנים הגיעה לשלטון בבריטניה.
הממשלה השמרנית שנבחרה בבחירות אלו הפכה לבלתי פופולרית, והמנהיג הליברלי הנרי קמפבל-בנרמן היה מודאג כי המפלגה החדשה תפצל את הקולות המתנגדים לממשלה בבחירות הבאות. ב-1903 הגיעו הליברלים והלייבור לעסקה, שאותה הגו איש הלייבור רמזי מקדונלד והרברט גלאדסטון בנו של ויליאם יוארט גלאדסטון. לפי העסקה לא יעמידו הליברלים מועמד לבחירה בשלושים מחוזות בבחירות הקרובות, על מנת שלא לפצל את הקול כנגד המועמד השמרני שיעמוד לבחירה באותם מחוזות.
בנו גיטר
ברנהרד (בנו) גיטר (8 במאי 1919 – 6 בדצמבר 2004) היה איש עסקים ישראלי, מייסד קונצרן כלל ויועץ אישי לשלושה שרי אוצר.
קיר הארדי
מפלגת הלייבור
ב-1906 החליפה הוועדה את שמה ל"מפלגת העבודה" (Labour Party). בשנה זו הכריזה ממשלתו הליברלית של קמפבל-בנרמן על בחירות כלליות, שהסתיימו בתבוסה מכרעת לשמרנים ובניצחון גדול לליברלים. אך עד כמה שהיה גדול הניצחון הליברלי, הצליחו גם אנשי הלייבור להביא לבחירת 29 מועמדים מטעמם. היה זה ניצחון אישי גדול להארדי.
ב-1908 פרש הארדי מהנהגת המפלגה והוחלף בארתור הנדרסון. הארדי בילה את שארית ימי חייו בהטפה לזכות הצבעה לנשים, ופיתח יחסי קרבה למנהיגה הפמיניסטית סילביה פנקהרסט. הוא גם תמך בשלטון עצמי להודו ולדרום אפריקה. בביקור בארצות הברית בשנת 1909, מתח ביקורת על הכיתתיות בקרב הרדיקלים האמריקנים.
בנו גיטר
ביוגרפיה
גיטר נולד בשנת 1919 באמסטרדם, בן לחנה (ג'ני) ונתן גיטר, משפחה שהיגרה מפולין ועשתה את הונה בעסקי עורות ופרוות. הוא סיים בהולנד לימודי תיכון ולימודי הכשרה מקצועית ובשנת 1938 הצטרף לעסק המשפחתי.
קיר הארדי
מפלגת הלייבור
הארדי, שהיה פציפיסט נחרד ממלחמת העולם הראשונה וביחד עם סוציאליסטים ממדינות אחרות ניסה לארגן שביתה כללית לעצירת המלחמה. עמדתו לא הייתה פופולרית אף בתוך מפלגתו, אך הוא המשיך להופיע לעצרות כנגד המלחמה, ולתמוך בסרבני מצפון. ב-26 בספטמבר 1915 מת משבץ בגלאזגו.
בנו גיטר
ביוגרפיה
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, בעת שהחל החיסול הסופי של יהדות הולנד, נמלטו בנו דיטר, אחיו שמעון ויעקב והאם ג'ני, מהולנד דרך בלגיה, צרפת וספרד, והצליחו להגיע לארגנטינה אל אב המשפחה, נתן גיטר, שנתקע שם בראשית 1940 בנסיעת עסקים. בארגנטינה הצטרף לעסקי התעשייה והמסחר המשפחתיים. בשנת 1954 עלתה משפחת גיטר לישראל והייתה מעורבת בהשקעות בתחומים שונים בהם תיירות ומסחר.
קיר הארדי
מורשתו
הארדי נחשב לאחד ממייסדי מפלגת הלייבור הבריטית, שהיא אחד הגורמים החשובים בפוליטיקה הבריטית במהלך המאה ה-20 ולאחריה. הוא הוביל את תנועת העבודה הבריטית הרחק מהשפעותיו המזיקות לטעמו של המרקסיזם אל עבר גרסה מתונה, תומכת באיגוד המקצועי של הסוציאליזם שהייתה מעשית, גמישה, וסייעה להקים מפלגה סוציאליסטית שהייתה, עם הזמן, לאחת המצליחות בעולם מחוץ לסקנדינביה.
בנו גיטר
ביוגרפיה
בשנת 1959 ייסד את הבנק לפיתוח ולמשכנתאות בשותפות עם בנק דיסקונט. גיטר שימש כיו"ר חבר המנהלים של חברת דלק ושל מפעלי נייר אמריקאיים בחדרה וסגן יו"ר בנק לפתוח התעשייה בישראל.
קיר הארדי
מורשתו
בחוגי מפלגת הלייבור נחשב הארדי למנהיג ומייסד, וזוכה גם להערכה רבה מחוצה לה. גם זמן רב לאחר מותו, נדיר למצוא לגביו התייחסות שלילית. הבית בו בילה את ילדותו בהוליטאון נשמר כמוזיאון לזכרו. בערי בריטניה נקראים יותר מארבעים רחובות על שמו.
בנו גיטר
ביוגרפיה
בשנת 1986 ייסד גיטר יחד עם אהרון דוברת את חברת ישא"ל - חברת השקעות ישראל-אמריקה הלטינית. החברה רכשה נדל"ן וקרקעות, בין השאר קרקעות במתחם הקאנטרי קלאב ליד מחלף גלילות.
גיטר פעל גם בתחומי הפילנתרופיה, במיוחד בנושא ההשכלה הגבוהה. הוא היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית, הטכניון ומכון ויצמן. בשנת 1979 נבחר ליו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב ובשנת 1990 נבחר ליו"ר חבר הנאמנים הבינלאומי של האוניברסיטה וכיהן בתפקיד זה עד למותו. הוא הקים את "קרן נתן בן שמשון" (הקרויה על שם אביו) אשר מעניקה מלגות למחקר לסטודנטים ולבניית מבנים רבים בתחומי החינוך, התרבות, הרפואה והרווחה. בשנת 2000 הוענק לו תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
בתו, אריאלה גיטר, נפטרה בשנת 1972, כשהיא בת ארבע עשרה. הוא הנציח את זכרה על ידי העמדת תרומה גדולה להקמת בית אריאלה, הספרייה הציבורית הגדולה של תל אביב.
בשנת 1997 יצא בהוצאת שוקן ספרו האוטוביוגרפי "סיפור חיים (אוטוביוגרפיה)" (בשיתוף עם הסופרת יהודית רותם).
גיטר התגורר בצפון תל אביב. אחיו, שמעון גיטר, היה פרופסור לרפואה ומהמייסדים של הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב. השאיר אחריו שתי בנות.
אינקובוס
לפי אגדות מימי הביניים, האינקובוס (incubus, ברבים:אינקובי, מהפועל הלטיני incubo שמשמעו "סיוט") הוא שד בעל דמות גברית, שמפתה נשים לשכב עמו, או לחלופין אונס אותן בשנתן. האינקובוס יכול לשכב עם נשים כדי לעבר אותן, כמו באגדה על מרלין, ויכול לעיתים להביאן עד לתשישות או למוות על ידי שניזון מאנרגיית החיים שלהן.
לאינקובוס קיימת מקבילה ממין נקבה המכונה סוקובוס (Succubus).
מקורות
לפי מלאוס מלפיקרום (Malleus Maleficarum), או "פטיש המכשפות", הסוקובי אוספות את הזרע מהגברים איתן הן שוכבות, והאינקובי משתמשים בו להפרות נשים. ילדים שנולדו כתוצאה מכך אמורים להיות יותר רגישים להשפעת שדים.
דמויות דומות לאינקובי מוזכרות לראשונה ברשימת שמות המלכים השוּמרים ב"כתבי לברטו" משנת 2400 לפנה"ס. נמצאה טבלה ובה נמנים שמו של גילגמש ושמו של אביו המוזכר כשד לילוּ. נאמר כי לילוּ מטריד ומפתה נשים בשנתן, והוא אחד מארבעה שדים שהיו שייכים למעמד ערפדים או סוג של רוחות רפאים. ואילו לילית, מהמיתולוגיה היהודית האזוטרית, היא שדה נשית המטרידה גברים ומופיעה בחלומות ארוטיים שלהם.
אפשרות אחת למקור האגדות היא אולי כהסבר לחוויות כגון חלומות בהקיץ או שיתוק שינה. או כתירוץ לעוררות מינית לילית או לקרי לילה. אפשרות נוספת היא שחלק מהקורבנות לכאורה של האינקובי הן קורבנות תקיפה מינית של ממש, והאנסים או קרובי המשפחה ייחסו את מעשי האונס לשדים כדי להימלט מעונש, או כדי לשמור את כבוד המשפחה. אפשרות נוספת היא לשמור סוד כמו גילוי עריות או ניאוף על ידי התערבות של "רוחות".
מראה
בדומה לשדים, לא קיים תיאור מדויק ואחיד למראם של האינקובי. למרות זאת, לעיתים, בדומה לסוקובוס, האינקובוס מתוארים כגברים יפים ומפתים בעלי מאפיינים חיצוניים המשויכים לשדים (כנפיים, קרניים וכדומה), ולעיתים מתוארים כדמונים שעירים ונמוכים. במיתולגיה הרומנית, דמות האינקובוס הקרוי "זבורטור" ("המעופף") היא של גבר צעיר ויפה תואר.
הקפיצה הגדולה קדימה
הקפיצה הגדולה קדימה (בסינית מפושטת: 大跃进) הייתה תוכנית רפורמה נרחבת שערכה המפלגה הקומוניסטית ברפובליקה העממית של סין בין 1958–1960. כוונת הרפורמות הייתה לנצל את שפע כוח העבודה הזול כדי לתעש במהירות את המדינה. הזינוק הגדול נכשל כליל, והביא לתוצאות הרות אסון ולרעב המוני בו גוועו 43 מיליון איש עד 1961.
רקע היסטורי
אחרי השתלטות הקומוניסטים על סין וייצוב שלטונם באמצעות חיסול האינפלציה, סילוק אנשי הקואומינטנג וכליאת המתנגדים משמאל לשלטונו של מאו דזה-דונג הכריזו שליטי המדינה בשנת 1953 על תוכנית חומש, שבמסגרתה הופקעו אדמות האיכרים והוחל בתהליך של קולקטיביזציה של עיבוד האדמות. במקביל, החלה סין גם במאמץ לתיעוש מזורז, בסיוע טכני של מומחים מברית המועצות.
אף על פי ששלטונו במדינה היה יציב, היה מאו מודאג מגישתו של מנהיג ברית-המועצות, ניקיטה חרושצ'וב שחתר, כך סבר, ל"דו–קיום בשלום" עם המערב, במקום לשאוף להשתלט עליו. מאו היה גם מודאג מאוד מההתקוממויות נגד השלטון הקומוניסטי שהתרחשו בגרמניה המזרחית (1953), בפולין ובהונגריה (1956). העת בשלה עבור סין, סבר מאו, לצאת לדרך עצמאית.
הקפיצה הגדולה קדימה
על–פי החזון הנלהב שהותווה, היו הקולקטיביזציה ושפע העובדים הזולים אמורים להביא את תפוקת הפלדה של סין להיקף שיעלה על זה של בריטניה וארצות הברית בתוך חמש עשרה שנים מתחילת "הקפיצה". במקום מומחיות בייצור ומענה על דרישות ממשיות בסין היו אמורים לבוא התלהבות מהפכנית ויוזמות מקומיות.
קומונה נסיונית הוקמה בחנאן בתחילת 1958 ואחרי בדיקה קצרה הוקמו עוד כ-25,000 קומונות דומות ברחבי סין, כשבכל אחת כחמשת אלפים משפחות, וכיסו חלק ניכר מאוכלוסיית סין.
עם השקת הקפיצה הגדולה קדימה במאי 1958, הטיל מאו על 1,500 קציני צבא בכירים לערוך מדי יום אספות של "ביקורת וביקורת עצמית", שבהן נאלצו לתקוף זה את זה במשך ימים שלמים, וכתוצאה מכך סבלו מסחיטה רגשית קיצונית.
בין הקמפיינים הראשונים של התוכנית היה קמפיין ארבעת המזיקים.
התוצאות
לכאורה הניבה הקפיצה הגדולה קדימה עלייה ראשונית בתפוקה התעשייתית, אך כבר בשנת 1959 צנחה זו לשיעורים נמוכים מאלה שלפני תחילת הפעלת התוכנית. חמור מכך, הפעולה הבלתי–מתואמת והבלתי–מאורגנת הובילה לבזבוז עצום של כוח אדם — מיליונים עסקו בייצור פלדה ובהפקת פחם שלא היה בהם כל צורך, בעוד שהצורך הבסיסי ביותר — מזון — נזנח. יתרה מזו, כדי לעמוד בתשלומים עבור המכונות, כלי הנשק והמפעלים שהקימו הסובייטים, נאלצה סין לייצא מזון רב, ואף עשתה זאת על מנת לרכוש השפעה במדינות אחרות. יצוא המזון החמיר מאוד את בעיית הרעב בסין.
לאחר שהחלו להתברר ממדי האסון, נאלץ מאו לסגת אל מאחורי הקלעים ולהעביר את ניהול ענייני היומיום של המדינה לליו שאוצ'י ודנג שיאופינג. אלו מיתנו במידה ניכרת את מסעות הטיהורים, הרצח והמאסר המתמידים של מאו וחוללו רפורמה מתונה בכלכלת סין, כשהם מאפשרים בעלות פרטית על אדמות, קיום שווקים זעירים חופשיים ומתן שכר בהתאם לעבודה. השיפור במצבה הכלכלי של סין בתקופה זו, המכונה "תקופת השיקום", נמשכו עד 1966, שנה בה פתח מאו במסע טיהורים חדש — "מהפכת התרבות".
אנטואן קונט
אנטואן קונט (בצרפתית: Antoine Conte; נולד ב-29 בינואר 1994 בפריז, צרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדות הבלם והמגן הימני בהפועל תל אביב ובנבחרת גינאה.
קריירה
נולד וגדל בעיר פריז בירת צרפת, ומגיל צעיר שיחק במספר מועדונים מקומיים בפריז עד שבגיל 13 הצטרף למחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן.
סטאד ריימס
בעונה שלאחר מכן הושאל קונט לסטאד ריימס וב-24 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשעלה כמחליף בניצחון 0–1 על אולימפיק ליון. עד תום אותה העונה הספיק קונט לערוך 10 הופעות בליגה במדי ריימס כשבעונה שלאחר מכן, סיים את חוזהו בפריז סן-ז'רמן וחתם על חוזה קבוע בריימס. את העונה שלאחר מכן פתח קונט כשחקן הרכב קבוע בריימס והשלים 29 הופעות ליגה ועוד שתיים נוספות בגביע, כשהוא מוחלף פעם אחת בלבד בליגה. בעונת 2015/16 חל פיחות במעמדו של קונט בקבוצה והוא רשם 11 הופעות ליגה בלבד כשבתום העונה ירדה ריימס לליגת המשנה. בעונת 2016/17 רשם קונה תשע הופעות ליגה ונעדר מסגל קבוצתו תשע פעמים כשהוא לא זוכה לדקות משחק רבות מדי.
בית"ר ירושלים
ב-1 בפברואר 2017 הגיע קונט לישראל והושאל לבית"ר ירושלים עד לתום העונה עם אופציה לעונה נוספת. ב-7 בפברואר 2017 ערך קונט את הופעת הבכורה שלו במדי בית"ר ירושלים בניצחון 0–2 על עירוני קריית שמונה במשחק הראשון מבין שניים בשלב רבע גמר גביע המדינה. ב-11 בפברואר ערך קונט את הופעת הליגה הראשונה שלו במדי בית"ר בניצחון 0–4 על הפועל רעננה. עד מהרה הציג קונט יכולת גבוה במדי בית"ר והפך לשחקן הרכב קבוע, כשבסיום העונה הסדירה בליגת העל ועם פתיחת משחקי הפלייאוף נבחר קונט על ידי אוהדי בית"ר כרכש המצטיין שהגיע בחלון ההעברות של חודש ינואר.
ביוני 2017 מימשה בית"ר את אופציית הרכישה על קונט, ושילמה עבורו 500 אלף אירו לריימס הצרפתית. קונט חתם לשלוש עונות עם אופציה לעונה נוספת, והפך למשתכר הגבוה בקבוצה עם סכום של 200 אלף אירו. ב-14 בינואר 2019 חזר לסגל הקבוצה לאחר היעדרות של כחצי שנה עקב פציעה.
ב-19 באוקטובר 2019 הבקיע קונט את שערו הראשון בקבוצת בוגרים ושערו הראשון במדי בית"ר ירושלים בניצחון של הקבוצה 0–4 על סקציה נס ציונה במסגרת ליגת העל.
ב-25 בפברואר 2021 שוחרר קונט מבית"ר ירושלים.
אוניברסיטטה קראיובה
ב-23 ביוני 2021 חתם קונט באוניברסיטטה קראיובה הרומנית. קונט החמיץ את מרבית שלביה הראשונים של העונה עקב פציעה, וחזר לסגל הקבוצה בפברואר 2022.
הפועל תל אביב
ב-21 באוגוסט 2022 חזר לישראל וחתם בהפועל תל אביב.
קריירה בינלאומית
קונט שיחק בנבחרות הצעירות של צרפת מגיל 16 עד 21 בהן צבר 27 הופעות. סיים עם הנבחרת הצרפתית במקום השני בטורניר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 לשנת 2013, וכבש במשחק חצי הגמר נגד ספרד את שער הניצחון בדקה ה-105. לזכותו שש הופעות במדי נבחרת צרפת עד גיל 21, בה שימש כקפטן ושיחק לצידם של קינגסלי קומאן וקורט זומה.
מחוץ למגרש
בספטמבר 2022 נעצר בחשד לתקיפת זוגתו.
שכווי ענק
שכווי ענק או שכווי מערבי (שם מדעי: Tetrao urogallus) הוא מין של שכווי גדול החי ביערות המחט של צפון אירופה ואסיה והוא הגדול במיני השכוויים. משקלו של הפרט הגדול ביותר שנמדד היה 7.2 ק"ג.
השכווי הוא עוף גדול - אורכו הממוצע 74–85 ס"מ, מוטת כנפיו 90–125 ס"מ ומשקלו 4.1 ק"ג בממוצע. נצפו גם פרטים באורך 100 ס"מ ובמשקל של 6.7 ק"ג. הפרט הגדול ביותר בשבי שקל 7.2 ק"ג.
הנקבות קטנות בהרבה מהזכרים, אורכם הממוצע 54–64 ס"מ, משקלם 1.5-2.5 ק"ג ומוטת כנפיהם 70 ס"מ. הם גם הרבה פחות צבעוניות מהם, בעוד שלזכרים זנב גדול ומפואר לצורכי ראווה (ההבדלים בין הזכר לנקבה מכונים דו צורתיות זוויגית). השכווי הענק הזכר הוא שחור עם חזה ירוק ומנופח וכנפיו חומות. נוצות הגבות אדומות, מקורו לבן ומתחתיו צומח "זקן" שחור. הזכר נוהג להציג את זנבו וגופו בפני הנקבה במהלך החיזור המתרחש בזירת חיזור.
השכווי חי ביערות מחט, מדרונות הרים ואזורי שיחים. הוא לא נוטה לעופף לעיתים קרובות ונפוץ רב הזמן על הקרקע שם הוא מחפש עלים של עצי מחט אותם הוא מסוגל לעכל. הוא אוכל גם זרעונים, פירות יער, פטריות, חרקים ועשב.
הטורפים של השכווי הם שועל אדום, עיט זהוב, זאב אפור ודוב חום. באזורים מסוימים הם מאוימים על ידי ציידים, אך יש מדינות בהם הוא מין מוגן כמו בסקוטלנד או גרמניה.
לשכווי כמה תת-מינים החיים באזורים שונים בצפון אירופה ואסיה. קרוב משפחתו הוא שכווי שחור מקור (Tetrao parvirostris) של יערות הטייגה ודרומה עד סין ומונגוליה:
משה רוזטי
משה רוֹזֶטִי (27 בפברואר 1903 – 7 במרץ 1992) היה מזכיר הכנסות הראשונה עד השישית, משנת 1949 ועד 1968.
חייו
רוזטי נולד בלונדון שבאנגליה בשנת 1903 בשם מוריס רוזטי, השביעי מעשרת ילדיהם של הורים יוצאי פולין. היה פעיל בתנועה הציונית (פועלי ציון) מילדות. בסוף שנות השלושים החל לעבוד כמזכיר הקרן הקיימת לישראל בממלכה המאוחדת. לאחר מכן עמד בראש מחלקת ההסברה של הסוכנות היהודית בלונדון.
הוא ניהל את השדולה הציונית בפרלמנט הבריטי, ולמד מקרוב את עבודתו ותקנונו של גוף זה. בוועידות השנתית של מפלגת הלייבור הבריטית ייצג את פועלי ציון. בשנת 1947, כשהאונייה "אקסודוס" לא הורשתה להיכנס לארץ ישראל, פנה בנאומו לשר החוץ הבריטי ארנסט בווין, וקרא: "שלח את עמי". בשנה זו הגיע לראשונה לביקור בארץ ישראל.
בספטמבר 1948, לאחר הקמת המדינה, הוזמן רוזטי, בתור מומחה לעבודת פרלמנט, לשמש מזכיר הכנסת, ותרם מניסיונו הרב לניסוח חלקים מתקנון הכנסת וקביעת דרכי ניהולו של המוסד. הוא כיהן תחילה כמזכיר מועצת המדינה הזמנית, ולאחר מכן כמזכיר הכנסת במשך 19 שנים, עד לפרישתו בשנת 1968. במהלך שנות כהונתו בתפקיד נבחר לשמש נשיא ארגון מזכירי הפרלמנטים העולמי, וכיהן בתפקיד זה במשך 5 שנים.
רוזטי היה נשוי לשרה לבית הרטשטיין ואב לבת. גיסו הוא חבר הפרלמנט הבריטי יאן מיקארדו.
מתייס דה ליכט
מתייס דה ליכט (בהולנדית: Matthijs de Ligt; נולד ב-12 באוגוסט 1999 בליידרדורפ שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת באיירן מינכן ובנבחרת הולנד.
אייאקס
לאחר מכירתו של דיווינסון סאנצ'ס לטוטנהאם באוגוסט 2017 תפס דה ליכט את מקומו בהרכב הפותח. במרץ 2018 נבחר להיות לקפטן הקבוצה הצעיר ביותר אי פעם לאחר פציעתו של הקפטן ג'ואל ולטמן.
דה ליכט החל לשחק באופן קבוע עם מספר רב של משחקים והראה עניין מקבוצות בכירות באירופה. ב-17 בדצמבר 2018, דה ליכט זכה בפרס נער הזהב והפך לבלם הראשון שזוכה בפרס. ב-13 בפברואר 2019, דה ליכט הפך לקפטן הצעיר ביותר אי פעם ששיחק במשחק נוקאאוט בליגת האלופות כשעשה זאת בגיל 19 ו-186 יום, נגד ריאל מדריד. ב-27 בפברואר 2019, הוא שיחק את המשחק הרשמי ה-100 שלו באייאקס, בניצחון 0–3 מול פיינורד בחצי גמר גביע הולנד, והפך לשחקן הצעיר של אייאקס שאי פעם הגיע להישג זה.
ב-16 באפריל 2019, דה ליכט כבש את שער הניצחון ברבע גמר ליגת האלופות נגד יובנטוס ואייאקס הגיעה לחצי הגמר בפעם הראשונה מאז עונת 1996/97. בחצי הגמר אייאקס התמודדה מול טוטנהאם על כרטיס לגמר, כשבמשחק הגומלין שנערך ביוהאן קרויף ארנה כבש דה ליכט את השער הראשון במשחק. אייאקס שירדה מהמחצית הראשונה ביתרון של 0–2 ספגה שלושה שערים במחצית השנייה מרגלי לוקאס מורה וסיימה את דרכה בטורניר. בסיום עונת 2018/19 דה ליכט ואייאקס זכו בדאבל מקומי.
יובנטוס
ב-18 ביולי 2019 חתם על חוזה לחמש שנים ביובנטוס, ששילמה עבורו 75 מיליון אירו. הוא ירוויח 12 מיליון אירו לעונה, וסעיף השחרור שלו החל מקיץ 2021 יעמוד על 150 מיליון אירו. את שער הבכורה שלו במדים השחורים לבנים כבש דה ליכט בניצחון 1:0 בדרבי נגד טורינו. ב-2 בדצמבר הוא זכה בתואר השחקן הצעיר לשנת 2019 בטקס כדור הזהב.
באיירן מינכן
ב-19 ביולי 2022 חתם בבאיירן מינכן לחמש שנים. ב-21 באוגוסט כבש שער בכורה, בניצחון 7–0 על בוכום.
נבחרת הולנד
ב-25 במרץ 2017 ערך דה ליכט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד, כששיחק במחצית הראשונה בהפסד 0–2 לנבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. ב-31 במאי, בהופעתו השנייה בנבחרת, הורחק דה ליכט בכרטיס אדום ישיר בדקה ה-70 בניצחון 2–1 על נבחרת מרוקו במשחק ידידות. ב-24 במרץ 2019 כבש את שערו הראשון בנבחרת בהפסד נבחרתו 2–3 לנבחרת גרמניה במסגרת משחקי מוקדמות יורו 2020.
בליגת האומות 2019 בחצי גמר הולנד ניצחה את אנגליה 3–1 בהארכה כשדה ליכט כובש את שער השוויון. בגמר הולנד הפסידה 0–1 לפורטוגל.
נכלל בסגל נבחרת הולנד בטורניר מונדיאל 2022.
משמרת הצניעות
משמרת הצניעות הוא שם גנרי לארגונים הפועלים בקהילות חרדיות להגברת נושא הצניעות, כגון בהפצת חומר על חשיבותה, בהסדרת מחיצות בין גברים לנשים במקומות הקדושים ועוד. חלק ממשמרות הצניעות מקיימות פעילויות מחתרתיות, לעיתים באמצעים אלימים, למיגור תופעות של חוסר צניעות.
מקור השם הוא מארגון שפעל בירושלים עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
היסטוריה
המקור הלכתי למשמרות הצניעות הוא שולחן ערוך, שבו נאמר בהלכות יום טוב: "חייבים בית דין להעמיד שוטרים ברגלים, שיהיו משוטטים ומחפשים בגנות ובפרדסים ועל הנהרות, שלא יתקבצו שם לאכול ולשתות אנשים ונשים ויבואו לידי עבירה. וכן יזהירו בדבר זה לכל העם, שלא יתערבו אנשים ונשים בבתיהם בשמחה, ולא ימשכו ביין, שמא יבואו לידי עבירה, אלא יהיו כולם קדושים".
על פי מקור אחד הארגון הוקם כבר בסוף המאה ה-19 בירושלים. את הארגון הקים הרב אלעזר בריזל, חסיד קרלין מהיישוב הישן, ובהמשך הצטרף לראשות הארגון רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם, האדמו"ר מסטרופקוב. פעילות הארגון כללה הדבקת מודעות רחוב בדבר חובת לבוש צנוע, מניעת תערובת גברים ונשים בחתונות, התנגדות לבתי קולנוע ובריכות שחייה מעורבות. בשנת 1946 ניהל הארגון מאבק נגד פתיחת בריכת השחייה גלי גיל ברמת גן.
בשנות ה-80 החל לפעול ארגון קש"ת ("קבוצת שומרי תורה" או "קבוצה שלא תשלים"), שפעל באמצעים אלימים נגד חפירת קברים, חילול שבת ועוד, וכן נגד פרסומי חוצות בלתי צנועים. בפברואר 1989 נעצרו 10 חשודים בחברות בארגון. שניים מהם, ישראל חשין ואברהם משי־זהב הודו בהנחת חומרי נפץ במסגרת עסקת טיעון ונידונו שנה לאחר מכן ל-18 חודשי מאסר.
פעילות הארגון שככה בשנות ה-90, כיום, הארגון המרכזי בציבור החרדי שמזוהה עם משמרת הצניעות הוא ה"ועד למען טוהר המחנה".
ארגונים והתארגנויות נוספות
השם "משמרות הצניעות" משמש כשם גנרי לכל ארגון או התארגנות בענייני צניעות ועבירות מין, בפרט כאשר מדובר בפעילות תוקפנית או אלימה.
בין הפעולות המיוחסות ל"משמרות הצניעות":
לואיסוויל (טקסס)
לואיסוויל (באנגלית: Lewisville) היא עיר בטקסס שבארצות הברית. נכון לשנת 2019, העריכו שאוכלוסיית העיר מנתה כ-109,000 תושבים.
מבחינה פוליטית, העיר מנוהלת על ידי מועצה בת שישה חברים הנבחרים על ידי כלל תושבי העיר אחת לשלוש שנים ואינם משויכים מפלגתית. ראש העיר אינו מצביע בדרך כלל, אלא מכריע רק במקרה של תיקו.
היסטוריה
ההתיישבות באזור החלה בשנות ה-40 של המאה ה-19. בשנת 1845 נקברה ילדה אפרו-אמריקאית ממשפחת עבדים, ובכך נפתח בית הקברות המקומי. בשנים שלאחר מכן תעשיית הכותנה המשיכה לשגשג.
ווצ'יץ'
ווצ'יץ' (בסרבית: Vučić, Вучић; במקדונית: Вучиќ) הוא שם משפחה. {{פירושונים|
למור עכברי אפור
למור עכברי אפור (שם מדעי: Microcebus murinus) הוא מין מהמשפחה למורים צמריים שמקבוצת הלמורים החי במדגסקר. למור זה הוא פעיל בעיקר בלילה.
מאפיינים
הוא נפוץ ביערות גשם ויערות משווניים נוספים, בעיקר סביב עצי באובב גדולים. הוא מחפש בלילות חרקים שונים, בעיקר עשים, גמלי שלמה, חיפושיות וצרצרים וכן גם עכבישים וחולייתנים קטנים כמו זיקיות ושממיות. הוא ניזון גם מצוף.
הלמור העכברי הוא בעל חיים סוליטרי אך חבורות למורים ישנות יחדיו בחורים בעצים במשך היום. עם רדת הלילה כל למור מתנהל לבדו.
פיג'ו ROA
פיג'ו ROA (באנגלית: Peugeot ROA) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב האירנית Iran Khodro, שם מלא: "Iran Khodro Corporation" (בפרסית: "ایران‌خودرو") אשר יוצרה בין השנים 1996–2013.
דגמי ה"פיג'ו ROA" התבססו על דגמי פיג'ו 405 מתוצרת פיג'ו הצרפתית ויוצרו ברישיון "פיג'ו".
איילת שפירא
איילת שפירא (נולדה ב-1959) היא סמנכ"לית בכירה בחברת רפאל וראש חטיבת מנור וטכנולוגיות. היא הייתה האישה הראשונה שמונתה לסמנכ"לית וראש חטיבה בתעשיות הביטחוניות הישראליות. כלת פרס ביטחון ישראל בשנת 2017.
ביוגרפיה
שפירא היא בוגרת תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול בטכניון, ותואר שני במנהל עסקים.
בשנת 1984 הצטרפה לחברת רפאל, ומילאה בהם שורה של תפקידים. התחילה ממערכות מידע ועברה לאחר מכן לתפקידי מנהל ופיתוח עד שהגיעה לתפקיד סגנית לתפעול של ראש חטיבה וראש מנהל טכנולוגיות ברפאל.
בין השנים 2006–2009 כיהנה שפירא שנים כסמנכ"לית טכנולוגיות מידע (IT) ומנהלת מערכות מידע ראשית בחברת נטפים.
בשנת 2009 חזרה לרפאל, לתפקיד ניהול פרויקט.
ב-2013 מונתה לסמנכ"לית וראשת חטיבת מנור וטכנולוגיות. בזמן מינוייה הייתה האישה הראשונה שמונתה לסמנכ"לית וראש חטיבה בתעשייה ביטחונית ישראלית. חטיבת מנור וטכנולוגיות מפתחת מנועי טילים, מערכות הנעה בחלל, ראשי נפץ ופירוטכניקה, התקני פריצה בשלט רחוק ואמצעי הטעייה ימיים חד-פעמיים. כמו כן החטיבה מפתחת מערכות הנעה שנעשה בהן שימוש בלווייני "אופק" ו"ארוס" ובטיל האנטי-בליסטי "חץ", ומגוון של פריטי ציוד לפריצת דלתות וקירות.
בשנת 2017 זכתה בפרס ביטחון ישראל, עבור פרויקט חץ 3. הפרס ניתן באותה שנה לנציגי תעשיות ביטחוניות - התעשייה האווירית כקבלן ראשי, תעש מערכות ורפאל - עם מנהלת "חומה" במשרד הביטחון וחיל האוויר.
לשפירא שלושה ילדים.
נדיר (אסטרונומיה)
נָדִיר (לפעמים נָאדִיר) הוא, באופן כללי, כיוון המצביע ישירות "מתחת" מיקום מסוים (אנך). באסטרונומיה מוגדרת תפיסת "מתחת" ככיוון של כוח הכבידה בכל מקום נתון. המונח לכיוון ההפוך לנדיר (נגד כיוון כח הכבידה) הוא "זניט".
כיוון הנדיר
עבור מיקום על פני כדור הארץ, המונח "נדיר" מתייחס לכיוון "למטה" אל מרכז כדור הארץ ומעבר לו, כך למשל, ניתן לומר שעבור מקום מסוים, השמש (או כל גוף שמימי אחר) נמצאת בנדיר, כאשר היא נמצאת בדיוק מעל הנקודה האנטיפודית. השמש עוברת בנדיר בחצות הלילה. בדומה לזניט, השמש יכולה להיות בנדיר רק באזור הטרופי, בין חוג הגדי לבין חוג הסרטן. בתחום האזור הטרופי, עוברת השמש בנדיר פעמיים בשנה בכל נקודה גאוגרפית. בקווי הרוחב המרכזיים באזור הטרופי, מתרחשת התופעה בזמנים הבאים:
עבור גוף הנמצא במסלול סביב כדור הארץ, הנדיר הוא הכיוון הפונה אל כדור הארץ ומשמש לתיאור הכיוון במרחב של לוויין או של אסטרונאוט המבצע הליכת חלל. מכיוון שהנדיר פונה אל תוך כדור הארץ, לא ניתן להשתמש בו למטרות של תצפית אסטרונומית ולכן הוא פחות שימושי מהזניט.
מקור המילה
המילה נדיר היא במקור שיבוש לביטוי הערבי نَظِير السَّمْت ("נד'יר אל-סמת"), שפירושו "נגד הזניט". המילה משמשת גם באופן ציורי לתאר נקודת שפל או משבר בחייו של אדם או במצבו הבריאותי.
בד פלאס
בד פלאס (באנגלית: The Bad Plus) היא להקת ג'אז אמריקאית שפועלת במיניאפוליס.
איתן אייברסון, ריד אנדרסון ודייוויד קינג החלו לנגן ביחד עוד בשנת 1989, אך הקימו את הלהקה רק בשנת 2000. אלבום הבכורה של הלהקה יצא בשנת 2000 בהוצאת עצמית. במהלך הופעה בוילג' ונגארד התרשם נציג קולומביה רקורדס מביצועי הלהקה, וחבריה הוחתמו בשנת 2002. בעקבות כך הוציאה הלהקה שלושה אלבומים בשנים 2002–2005. לאחר מכך לא חודש החוזה, והם התחילו לעבוד עם Heads Up Records.
ג'וזף פארינגטון
ג'וזף פארינגטון (באנגלית: Joseph Farington; 21 בנובמבר 1747 – 30 בדצמבר 1821) היה צייר נוף אנגלי מהמאה ה-18.
בד פלאס
בסוף 2017 יצאה הודעה שהחל משנת 2018 איתן אייברסון יוחלף באורין אוונס.
ג'וזף פארינגטון
ביוגרפיה
פרינגטון, נולד בלנקשייר, היה השני מבין שבעה בנים של ויליאם פארינגטון ואסתר גילבודי. אביו היה כומר של ורינגטון. שלושה מאחיו - ויליאם, הנרי וריצ'רד - "הועסקו בשירות הימי של חברת הודו המזרחית. אדוארד מת מקדחת צהובה כשהיה בן 32. רוברט למד בקולג' והפך לכומר של סנט ג'ורג' במזרח. ג'ורג' פארינגטון הפך לצייר, כמו ג'וזף.
בהמשך ללימודיו, נסע פארינגטון ללמוד אצל ריצ'רד וילסון בלונדון ב-1763. ב-1764, 1765 ו-1766 זכה בפרסים מאגודת האמנים על רישומי הנוף שלו. הוא הפך לחבר באגודה ב-1765. הוא הצטרף לאקדמיה המלכותית כשהיא נוסדה ב-1769 פארינגטון תרם יצירות לתערוכות האקדמיה מדי שנה עד 1801, אך רק מדי פעם בין 1801 ל-1813. הוא היה חבר פעיל באקדמיה וישב בכמה ועדות חשובות, כולל זו שקבעה היכן יתלו יצירות אמנות במהלך התערוכות. הוא גם שימש כמנהל עיזבון של עמית האקדמיה, ג'ון וובר. ב-1793 הוא הפך לעמית באגודת העתיקות ועזר בהקמת המוסד הבריטי. הוא סייע בתערוכות של תומאס גיינסבורו, ויליאם הוגארת' וריצ'רד וילסון ב-1806.
פארינגטון התגורר זמן מה במחוז האגמים ובין 1776 ל-1780 הוא עשה ציורים רבים של נופי האזור וניהל רשימה המתארת ​​את מה שלדעתו צריך להיות הסדר המיועד להם. הוא נסע לשני סיורים באירופה, אחד להולנד ב-1793 "כדי להכין איורים לתיעוד רשמי של המצור על ולנסיין. במהלך שלום אמיין ב-1802, הוא נסע לפריז עם האמנים בנג'מין וסט, ג'ון הופנר והנרי פוסלי, בין היתר. שם הוא ראה פיסול עתיק ואמנות איטלקית. לאחר שחזר מהנסיעות, הוא צייר פחות.
ב-1785, הוא פרסם את Views of the Lakes of Cumberland and Westmorland ובשנת 1794 הוא פרסם שני כרכים History of the River Thames עם 76 רישומים. בתחילת המאה ה-19, הוא השתתף במודרניזציה של האטלס המאויר Britannia depicta, שהשתרע על שישה כרכים לו תרם רישומים טופוגרפיים של קורנוול (1814) הכרך השביעי שלא פורסם, המתאר את דבון, רישומיו של פארינגטון נחרטו אך מעולם לא פורסמו, פארינגטון ערך את זיכרונותיו של סר ג'ושוע ריינולדס, בשישה כרכים, 1819.
פארינגטון וסוזן מרי האמונד, קרובת משפחה של משפחת וולפול, נישאו ב-19 במרץ 1776; לזוג לא היו ילדים, אבל פארינגטון תמיד התעניין בחיי ילדיהם של אחיו. כשאשתו מתה בשנת 1800, פרינגטון התמוטט והפסיק לצייר. משפחתו וחבריו, כמו הצייר רוברט סמירקה ומשפחתו, עזרו לפרינגטון להתאושש.
פארינגטון ניהל יומן מ-13 ביולי 1793 ועד מותו. היומן בעל ערך רב להיסטוריונים, במיוחד ההתייחסויות שלו לעולם האמנות הלונדוני. היומן כלל בסופו של דבר 16 כרכים ונשמר כירושת משפחתית עד שנמכר במכירה פומבית ב-1921 ל"מורנינג פוסט". הם פורסמו לראשונה בסדרה ולאחר מכן נערכו על ידי ג'יימס גריג ופורסמו בצורת ספר בין השנים 1922 ו-1928. מהדורה נוספת בת 16 כרכים יצאה בין השנים 1978 ו-1984.
פארינגטון מת בביקור אצל אחיו רוברט בלנקשייר ב-30 בדצמבר 1821, לאחר שנפל במדרגות בכנסייה.
PLA (פלסטיק)
חומצה פולילקטית או פולילקטיד (PLA) הוא פוליאסטר אליפטי מתכלה ביו-אקטיבי תרמופלסטי נוסחתו הכימית. הוא מיוצר ממשאבי טבע מתחדשים כגון עמילן תירס (בארצות הברית וקנדה), שורשי טפיוקה, צ'יפס או עמילן (בעיקר באסיה), או קנה סוכר (בשאר העולם). בשנת 2010, PLA היה הביופלסטיק השני לפי רמת צריכה של ביופלסטיק בעולם.
אחד משימושיו של ה-PLA הוא להכנת חוטי פלסטיק המשמשים להדפסה תלת-ממדית.
האימפריה הבולגרית השנייה
האימפריה הבולגרית השנייה (בבולגרית: Втората българска държава, נודעה גם בשם הממלכה הבולגרית השנייה) הייתה ממלכה אשר התקיימה משנת 1185 ועד 1422. יש היסטוריונים בני זמננו, הטוענים כי מוצאם של איוון אסן ואחיו פטר מייסדי הממלכה הוא קומני או ולאכי, ועל כן בחלק מסוים מהמקורות היא מתוארת כאימפריה בולגרית-ולאכית. האימפריה הגיעה לשיאה בימי הצארים, קאלויאן ואיוון אסן השני, במחצית המאה ה-13, עת הפכה למעצמה אזורית בבלקנים והיוותה לשון מאזניים בין האימפריה הלטינית והאימפריה של ניקאה. בהמשך קראה תיגר על המעמד ההגמוני האזורי של האימפריה הביזנטית. אז החלה בתהליך נסיגה הדרגתי, כתוצאה מפלישות של מונגולים, המאבקים הבלתי פוסקים מול הביזנטים, ההונגרים ובעלי בריתם בדספוטות סרביה עד לפירוקה הסופי בידי האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים שלטו על הארץ במשך כ-500 שנים עד למלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878) שהביאה לעצמאותם המחודשת של הבולגרים.