cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית המדרש לרבנים בז'יטומיר
סיבות להקמת בית המדרש לרבנים
הממשלה הרוסית החליטה לשנות את אורחות החיים של היהודים בממלכה. למטרה זו אורגן בשנת 1843 כינוס בסנקט פטרבורג כדי לדון בתוכניות הממשלה להקים רשת בתי ספר מודרניים לציבור היהודי. הרבנים שהשתתפו בכינוס היו מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר השלישי בחסידות חב"ד והרב יצחק בן חיים מוולוז'ין. תוצאת הכינוס הייתה הקמת רשת בתי ספר שמומנו על ידי המדינה ואשר כללו בתי ספר יסודיים ותיכוניים. גולת הכותרת הייתה הקמתם של שני בתי מדרש לרבנים בווילנה ובז'יטומיר. הממשלה והמשכילים ראו לנגד עיניהם רבנים שיהיו קרובים למודל של רב מודרני בגרמניה. לצורך זה הסכימו השלטונות להקים את בתי המדרש בווילנה ובז'יטומיר.
צוות המורים
ברוסיה האימפריאלית היה לז'יטומיר מעמד שווה לווילנה כמרכז יהודי רשמי בתחום המושב; הממשלה הרוסית ראתה בז'יטומיר את מרכזה של האוכלוסייה היהודית של דרום-מערב רוסיה, כשם שווילנה נחשבה למרכז היהודי של צפון-מערבה של המדינה. לפיכך, רק בשתי ערים אלה התירו השלטונות הרוסיים הדפסת ספרים עבריים בין השנים 1845–1862, ושתיהן נבחרו על ידי השלטונות כמקום מושבם של בתי מדרש לרבנים שנוסדו ב-1847 במטרה לכפות על יהודי רוסיה חינוך חילוני בהתאם לשאיפותיה של תנועת ההשכלה היהודית.
בית המדרש לרבנים בז'יטומיר נחשב כפחות רוסי מבין השניים. מנהלו הראשון היה יעקב אייכנבוים, שכיהן בתפקיד זה עד מותו ב-1861. ב-1862 החליף אותו חיים זליג סלונימסקי, שכיהן בראשות המוסד עד סגירתו ב-1873. המוסד נסגר משום שלא הצליח לדאוג שיהיו מספיק רבנים בעלי חינוך חילוני שיהיו מקובלים על הקהילות היהודיות.
בין המורים הידועים היו מרדכי סוחסטובר, חיים צבי לרנר שלימד עברית ודקדוק עברי גוטלובר, אליעזר צבי צווייפל שלימד תלמוד, צבי הירש פוליצ'ינצקי "מורה כתבי הקדש", צבי הירש סגל שלימד תלמוד בכיתות הגבוהות ועמנואל לוין שלימד גרמנית.
בין תלמידי המוסד הידועים: אברהם גולדפדן, שלמה מנדלקרן ויצחק יואל לינצקי. היו גם מורים נוצרים שזכו להערכה רבה מצד התלמידים בשל השכלתם והגינותם. מורים אלה טיפחו אהבה לספרות ולהיסטוריה הרוסית. בזיכרונותיהם שיבחו חיים זאב מרגליות ואברהם יעקב פאפירנא את המורים היהודים, במיוחד את אליעזר צווייפל, הירש סגל ומרדכי סוחסטובר.
הלימודים בבית המדרש
הלימודים בבית המדרש נמשכו שבע שנים. בשלוש השנים הראשונות למדו התלמידים לימודי חול המקבילים לתוכנית הלימודים של קדם גימנסיה רוסית (שפה רוסית, חשבון, גאוגרפיה) ולימודי קודש כמו תורה עם רש"י, נביאים ראשונים, ספר משלי וכדומה. בארבע השנים שלאחר מכן למדו לימודי חול מתקדמים יותר כמו היסטוריה, פיזיקה, שפות זרות. בתחום היהדות: טקסטים הלכתיים בסיסיים. בתום שבע השנים יכלו התלמידים להירשם לשנת לימודים שבה למדו הוראה או לשלוש שנים של לימוד תורני.
מעמדו של בית המדרש
היות שלימודי היהדות בבית המדרש לא היו ברמה גבוהה דיה, הקהילות היהודיות לא קיבלו את בוגריו. דוגמה בולטת לכך ניתן לראות בבחירות לרבנות אודסה. ב-1859 דיווח המושל הכללי של אודסה לפטרבורג ששני המועמדים לרבנות העיר שסיימו בהצטיינות את בית המדרש לרבנים בז'יטומיר לא קיבלו אפילו קול אחד מהקהילה היהודית באודסה.
למרות השם הרע שיצא לבית המדרש בקרב הקהילה האורתודוקסית, היו יהודים מז'יטומיר ששלחו את בניהם ללמוד במוסד, כדי להימנע מגיוסם לצבא; הם התייחסו לבית המדרש כרעה פחותה מהאלטרנטיבה.
מבנה בית המדרש
חיים זאב מרגליות מתאר בזיכרונותיו את בית המדרש בתחילתו: "להחצרים האלה לא היה תואר והדר, ושני הבתים בית מושב תלמידי הממשלה [=תלמידי הפנימייה] ובית הלשכות [=הכיתות], היו צרים מאד ואך בצמצום רב הכילו בקרבם את תלמידי ביהמד"ר, אשר מדי שנה בשנה עלה מספרם". בשלב מסוים שיפצו והרחיבו את בית המדרש. נשכרה חצר גדולה, ושם בנו את הכיתות. מספר התלמידים בפנימייה הוגדל ל-65, נבנה בית אבן גדול וכן חמישה בתי עץ.
התלמידים
חלק מן התלמידים התגוררו במעונות בשטח בית המדרש וקיבלו מלגות. תמורת מלגות אלה הם התחייבו לשרת כ"רב מִטַעם" או במשרות הוראה למשך מספר שנים אחרי תום לימודיהם. התלמידים שגרו במעונות היו במעקב צמוד של המשגיחים. חלק אחר מן התלמידים התגורר בבתי ההורים או בדירות, אותן מימנו מכספם, ובנוסף, מימנו גם את לימודיהם. היו תלמידים שנשארו יותר משנה אחת באותה כיתה. לדברי מרגליות, "בלשכה השלישית ישב אתי יחד תלמיד אחד, אשר לפי ההגדה בא לבימדה"ר בשנה הראשונה להפתחו, ויהי חמש שנים בלשכה הראשונה ואחרי זה ישב שבע שנים בלשכה השנייה ושלש שנים לפני כבר היה תלמיד הלשכה השלישית". הנוהג שהתיר לתלמידים להישאר בכיתה אחת אפילו כמה שנים בוטל עם כניסתו לתפקיד של מנהל חדש והרשו לתלמידים להישאר בכיתה אחת רק עד שנתיים. אם לא הצליח תלמיד מסוים לעבור את הבחינות סולק מבית הספר. לתלמידים שהתגוררו במעונות יצא שם רע בז'יטומיר: הם התקוטטו בתיאטרון, גנבו, הלכו לפרוצות ופרסמו דברי גנאי על אשתו ובתו של הרב המקומי.
התלמידים ארגנו בחופשות תיאטרון שנקרא על שם העיירה ברדיצ'ב. הם העלו סדרת הצגות בפני משפחות החיילים שנפצעו או נהרגו בסבסטופול בזמן מלחמת קרים. את המחזות הם הציגו ברוסית, אוקראינית ויידיש. ההצגה האחרונה נכתבה על ידי וולף קמרש, תלמיד הכיתה השביעית והיא עסקה בביקורת חריפה על מוסד הקהל. מחזות אלו גרמו לשערורייה בקרב הקהילה היהודית, משום שהשחקנים עברו על איסור לא ילבש גבר בגדי אישה. (כל השחקנים היו גברים והם שיחקו גם את תפקידי הנשים). בנוסף לכך, קבעו הצנזורים בקייב, שיש לאסור על העלאת המחזה בשל תוכנו הראוי לגינוי. אירועים אלו גרמו להתנגדות גוברת והולכת מצד הקהילה המקומית לבית המדרש. ההתנגדות התחזקה משום שתלמידי בית המדרש הזדרזו בניסיון לאמץ לעצמם הופעה ומנהגים של משכילים, וכפי שהעיד אחד מבני המקום, במקום לפעול בעבודה יומיומית ובלתי מורגשת וביסודיות, הם יצאו בעצומות לדחיית הלבוש המסורתי ולאימוץ השפה הרוסית, וזאת באזור שבו דווקא השפה הפולנית הייתה נפוצה ואילו הרוסית זרה. בשנה הראשונה לפתיחתו של בית המדרש למדו בו 23 תלמידים. על פי המסמכים שנשארו סיימו את בית המדרש בשנת הלימודים 1862/3 10 בוגרים מהמחלקה הרבנית ו-7 מהמחלקה הפדגוגית.
לבוש
התלמידים חויבו ללכת במדים דומים לאלה של התלמידים בבתי הספר של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, ואת הכיפה החליף כובע מצחייה.
סדר היום
תחילת שנת הלימודים הייתה קרובה לתאריך של ראש השנה העברי, אם כי נקבעה על פי לוח הזמנים של הגימנסיות. הלימודים היו מיום שני עד יום שישי ונמשכו מ-8 בבקר עד 14:30, ובהם היו ארבעה שיעורים שכל אחד נמשך שעה וחצי. בשבתות ובימי ראשון היו שלושה שיעורים שכללו חינוך דתי ומוסר. התפילות התקיימו בבוקר, אחר הצהריים לפני ארוחת הצהריים ובערב.
החוקרת ורנה דורן (Dohrn) מסכמת את ההישגים והכישלונות של בתי המדרש לרבנים בווילנה ובז'יטומיר בכך "שהם לא היו מקדשי הידע שעליהם חלמו התלמידים והמשכילים, אבל הם סיפקו לבחורים עניים רבים קורת גג מעל הראש, מיטה, בגדים חמים והשכלה רוסית-גרמנית-יהודית בנושאים חילוניים ודתיים, מבלי שיצטרכו להתנצר כדי להגיע להשכלה הזאת".
משפחת קיטליץ
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
משפחת קיטליץ, הזוג אנה ופרנטישק בני ה-40 ובנם יארוסלב בן ה-12, הייתה משפחה של חוואים נוצרים צ'כים, אשר התגוררו בכפר זמברק בבוהמיה שבצ'כיה.
בדצמבר 1942 כאשר אב המשפחה, פרנטישק, הלך ליער לחפש עץ אשוח הוא מצא יהודי בשם יאן אוסטובסקי אשר הסתתר מפני הנאצים. פרנטישק הזמין את יאן לביתו לאכול איתו, והחליט עם משפחתו להסתיר אותו בעליית הגג בביתם. יאן התחבא במקום מסתור בעליית הגג של משפחת קיטליץ, שרק בודדים ידעו על קיומו. משפחת קיטליץ נתנה מסתור גם לקצין הפולני אדוארד פיטרזין.
הגסטפו וכוחות המשטרה קיימו חיפושים באזור, ומשפחת קיטליץ ידעה שאם ייתפסו גזר דינם הוא מוות. למרות זאת, החליטו להמשיך להסתיר את יאן. באחת הפעמים בה גילה פרנטישק שהגסטאפו נמצא בסביבה, הוא לקח את יאן ואדוארד למקלט סודי בחורשה, שם שהו במשך מספר ימים. במהלך המלחמה משפחת קיטליץ קיבלה כמה מכתבים אנונימיים שקראו להם להפסיק להסתיר את האנשים המסוכנים על מנת שהם לא ייפגעו.
בשנת 1943 חנה סוסטובה ראתה במקרה את יאן, והציעה למשפחת קיטליץ שהיא תחביא אותו בחדרה בסניטריום ג'מבריק, שם עבדה כאחות. לאחר כמה שבועות חנה ויאן שבו  לבית משפחת קיטליץ וסיפרו שברצונם להתחתן. באוגוסט 1943 נישאו הזוג בחתונה סודית בעליית הגג של משפחת קיטליץ על ידי כומר אוונגלי. בסתיו 1944 ליאן וחנה אוסטובסקי נולדה בת. חנה הייתה רשומה כאם יחידה כיוון שנישואין ליהודי היו אסורים.
בימים האחרונים של המלחמה אדוארד פיטרזין החליט להצטרף לפרטיזנים כנגד הנאצים למרות התנגדותם של משפחת קיטליץ, שם הוא נפל בקרב. יאן, חנה ובתם המשיכו להסתתר בעליית הגג של משפחת קיטליץ עד מאי 1945.
משפחת קיטליץ שרדה את המלחמה ללא שום פגע.
הכרה והנצחה
ב-11 בפברואר 2001 משפחת קיטליץ הוכרה כחסידת אומות עולם. את התעודה והמדליה קיבל נכדם של בני הזוג בטקס שהתקיים בפראג. שמות בני המשפחה נחקקו בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
מדיסון
מדיסון (באנגלית: Madison) היא עיר הבירה של מדינת ויסקונסין שבארצות הברית. בעיר מתגוררים 240,323 תושבים (הערכה, 2012) וזו העיר השנייה בגודלה בוויסקונסין וכן בירת מחוז דיין. בשטח העיר רבתי מתגוררים 568,593 תושבים (2010).
הקמת העיר
מדיסון נוסדה בשנת 1836 על ידי השופט הפדרלי בדימוס ג'יימס דויין דוטי שרכש אדמת ביצה ויערות בטריטוריית ויסקונסין באזור מתוך כוונה לבנות עיר חדשה. דוטי קרא לעיר על שם ג'יימס מדיסון, הנשיא הרביעי של ארצות הברית, שמת באותה שנה. באותה עת התכנס בית המחוקקים של הטריטוריה בעיר בלמונט, מתוך מטרה לבחור מקום לבירה העתידית. דוטי שכנע את בית המחוקקים לבחור במדיסון בשל מיקומה בחצי הדרך בין מילווקי לעיר פרירי דו שיין.
אבן הפינה של בניין הקפיטול הונחה בשנת 1837 והבנייה הסתיימה בשנת 1838. בשנת 1846 עדיין התגוררו במדיסון (שהייתה עדיין כפר) 626 תושבים. כאשר ויסקונסין הפכה למדינה בשנת 1848 הפכה העיר לבירת המדינה. מדיסון הפכה לעיר בשנת 1856. באותה עת התגוררו בעיר 6,863 תושבים.
מלחמת האזרחים
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית שימשה מדיסון מרכז צבאי של צבא האיחוד הפדרלי, והיו בה מחנות אימונים, בתי סוהר לשבויים, ובתי חולים צבאיים.
גאוגרפיה
שטחה של העיר 219.3 קמ"ר מתוכם 177.9 קמ"ר שטחי יבשה ו-41.5 קמ"ר שטחי מים (18.91%).
אגמים
העיר מדיסון מכונה עיר ארבעה האגמים בשל האגמים: מרכזה של העיר ממוקם על חצי האי בין אגם מנדוטה ואגם מונונה. האגמים מקושרים באמצעות נהר יאהארה לאגם קגונסה. בהמשך נשפך נהר היאהארה לנהר רוק ולנהר המיסיסיפי.
אוכלוסין
נכון לשנת 2009 מתגוררים בעיר 235,626 תושבים. בעיר נמצאים 89,019 משקי בית ו-42,462 משפחות. צפיפות האוכלוסין בעיר היא 1,169.8 נפשות לקמ"ר.
תרבות
בשנת 1996 הגדיר מגזין מני את מדיסון כעיר בה איכות החיים הטובה ביותר בארצות הברית, בשל אחוזי האבטלה הנמוכים ותנאי המחיה הגבוהים.
הרחוב הראשי של העיר, רחוב סטייט, מקשר בין קמפוס אוניברסיטת ויסקונסין לבניין הקפיטול המדינתי ומהווה רחוב הבילויים והפנאי העיקרי של העיר. ברובו של רחוב זה מותרת רק תנועה של אוטובוסים ואופניים ונמצאים בו בתי קפה רבים.
בשנת 2004 הגדיר מגזין מנס ג'ורנל את מדיסון כעיר "הבריאה ביותר במדינה" בשל תנאי המחיה, מסלולי האופניים הרבים בעיר והעובדה שמרבית תושבי העיר נוהגים לנוע ממקום למקום על אופניהם.
במדיסון פועלת התזמורת הסימפונית של מדיסון בניצוחו של ג'ון דה מיין, המופיעה דרך קבע במרכז אוברטור לאמנויות.
אתרים בעלי עניין
אתרים בעלי עניין המצויים בעיר הם בניין קפיטול מדינת ויסקונסין, ומרכז הכנסים מונונה טרס שתוכנן על פי תוכנית של האדריכל פרנק לויד רייט.
כלכלה
עיקר כלכלתה של מדיסון מתבססת על תעשיות עתירות ידע בעיקר בתחום הבריאות והביו טכנולוגיה. על פי מגזין פורבס במדיסון אחוז בעלי דוקטור ברפואה לנפש הגבוה ביותר בארצות הברית (נכון לשנת 2004).
מחזור חיים
מחזור חיים ביולוגי היא ההגדרה לתקופת היצירה של אורגניזם דרך רבייה מינית או א-מינית. ישנם שלושה סוגי מחזורים המסווגים על ידי הפלואידיות שלהם:
שלושת המחזורים מכילים שלב הפלואידי (n) ודיפלואידי (2n). ההגדרה מתייחסת לשלב הדומיננטי בחיי האורגניזם (כלומר הפלואידיות שלו במרבית חייו). השלב שבו מתאחדים שני תאים הפלואידים נקרא- הפריה. חלוקת תא דיפלואידי לתאים הפלואידים נקראת מיוזה. במחזור הזיגוטי (n) המיוזה מתרחשת בזיגוטה עצמה לקבלת תאים הפלואידים שיעברו מיטוזה ויהפכו בסופו של דבר לאורגניזם הפלואידי, במחזור הגמטי (2n) המיוזה מתרחשת בגוף האורגניזם עצמו ליצירת גמטות הפלואידיות. במחזור המשולב (הספורי) המיוזה מתרחשת פעמיים הן בשלב הזיגוטה והן ליצירת גמטות.
מחזור הפלואידי
המיוזה במחזור הזיגוטי מתרחשת לאחר קריוגמי (איחוי של שני גרעיני תא מתאים שונים) ובכך מסיימת את השלב הדיפלואידי היחידי במחזור ההפלואידי. התאים ההפלואידים שנוצרו ממיוזה זו ממשיכים להתחלק על ידי מיטוזה ליצירת אורגניזם או ליצירת תאים הפלואידים נוספים. מיוזה נוספת תתרחש רק לאחר איחוי נוסף בין שני תאים שונים (למשל, נקבה וזכר).
לסיכום, במחזור ההפלואידי - זיגוטה היא התא הדיפלואידי היחיד ומיטוזה מתרחשת רק בתאים הפלואידים.
אורגניזמים הנוצרים מהמחזור הזיגוטי הם:
מחזור דיפלואידי
במחזור הגמטי הזיגוטה מתחלקת מיטוזית ליצירת אורגניזם (בניגוד למחזור ההפלואידי בו הזיגוטה מתחלקת מיוזית). תאים באורגניזם הדיפלואידי עצמו מתחלקים מיוזית ליצירת תאים הפלואידים- גמטות. תאים הפלואידים יכולים להתחלק מיטוטית כמו בחלק מהשמרים, אך השלב העיקרי בחיי האורגניזם אינו הפלואידי. אך עדיין, ברוב האורגניזמים הדיפלואידים, המיטוזה מתרחשת בתאים דיפלואידים בלבד.
לסיכום, במחזור הדיפלואידי- גמטה היא בדרך כלל התא ההפלואידי היחידי ומיטוזה מתרחשת בדרך כלל רק בתאים דיפלואידים.
אורגניזמים הנוצרים מהמחזור הגמטי הם:
מחזור משולב
במחזור הספורי, מיטוזה ומיוזה מתרחשות בשלב ההפלואידי ובשלב הדיפלואידי. במחזור הספורי נוצרים חילופי דורות- ישנו גם ספורופיט רב-תאי המייצר נבגים וגם גמטופיט רב-תאי המייצר גמטות. תאים בספורופיט (הדיפלואידי) עוברים מיוזה והופכים לנבגים הפלואידים. נבגים אלו עוברים מיטוזה ליצירת גמטופיט רב-תאי (הפלואידי). תאים של גמטופיטים שונים עוברים הפריה ליצירת זיגוטה דיפלואידית העוברת מיטוזה ליצירת ספורופיט.
מחזור משולב מתרחש בצמחים ובהרבה מן האצות. באורגניזמים המחזיקים גם גמטופיטים וגם ספורופיטים באותו הגודל, קשה להבחין ביניהם אלא בבדיקה מיקרוסקופית. תופעה זו נקראת איזומורפיזם (למשל, אצות ים). בצמחים עילאיים לעומת זאת הגמטופיטים הם קטנים יותר וניזונים כטפילים מהספורופיטים- הטרומורפיזם.
עפו אגבאריה
עפו אגבאריה (בערבית: عفو إغبارية, תעתיק מדויק: עפו אע'באריה; נולד ב-13 במאי 1949) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי. כיהן כיושב ראש מפלגת חד"ש וכחבר הכנסת מטעמה, תושב אום אל-פחם וד"ר לרפואה.
קורות חייו
עפו אגבאריה נולד באום אל-פחם ב-13 במאי 1949 והוא משתייך לחמולת אגבאריה. הוא סיים את בית ספר תיכון באורט עפולה ונשלח מטעם רק"ח ללמוד רפואה באוניברסיטת לנינגרד שבברית המועצות, שם גם למד רוסית. בשנת 1977 חזר אגבאריה לאום אל-פחם והיה לרופא הראשון שם מילידי המקום. התמחה בכירורגיה וכירורגיית שד. בין השאר עבד בבית חולים מאיר ובית החולים הלל יפה וניהל את המרפאה המקצועית באום אל פחם.
אגבאריה היה חבר הלשכה הפוליטית של מק"י וחבר הנהגת חד"ש. ב-14 בינואר 2006 נבחר לעמוד במקום הרביעי ברשימת חד"ש לבחירות לכנסת השבע עשרה. בבחירות זכתה המפלגה בשלושה מנדטים ואגבאריה לא נכנס לכנסת. ב-20 בדצמבר 2008 נבחר בשנית למקום הרביעי ברשימה, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, ונבחר לכהן כחבר הכנסת.
במהלך מבצע עופרת יצוקה היה פעיל במחאות נגד המבצע, ולאחר סיום המבצע נכנס כשליח ארגון רופאים לזכויות אדם לרצועת עזה על מנת לסייע בטיפול הרפואי בפצועים הרבים בעזה. במהלך מבצע שובו אחים ובעקבות מעצר רוצחו של ניצב-משנה ברוך מזרחי אמר אגבאריה בריאיון לערוץ הכנסת שחמאס איננו ארגון טרור אלא "ארגון שחרור".
במהלך כהונתו בכנסת יזם תיקון לפקודת הרוקחים שדחה את תחילת תוקפו של תיקון אחר, שקבע שינויים בנוסח הכיתוב על אריזות תכשירים.
בינואר 2015 במהלך ועידת חד"ש, הודיע כי לא יתמודד בבחירות לכנסת ה-20. הוצב במיקום סמלי ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים.
ארפי גבריאליאן
ארפין "ארפי" גבריאליאן (בארמנית: Արփի Գաբրիելյան; נולדה ב-18 בנובמבר 1989), היא שדרנית, דוגמנית, זמרת ושחקנית ארמנית.
גבריאליאן נולדה בקג'ראן בשנת 1988. היא סיימה שם תיכון, ואז פתחה בקריירה שלה בעולם הבידור. מאז שנת 2008 היא מארחת תוכניות טלוויזיה ורדיו, כדוגמת סדרת התחרות "אנציקלופדיית הפופ" בטלוויזיה הארמנית. היא ידועה בשל תפקידיה בסדרות כגון "בית מלא", סיטקום שפיתח המפיק ארמן פטרוסיאן, בו שיחקה את ליקה, ובמסגרתה הופיעה ברוסיה, ארצות הברית, ומספר מדינות אירופיות, בנוסף לארמניה. היא שיחקה גם בתפקיד שרה בסרט "סקוץ' & וויסקי", וזארה בסרט "סופר מאמא". "בית מלא" היא הסדרה הטלוויזיונית הראשונה שלה. היא התחילה לשיר כבר כילדה, והקליפ המוזיקלי הראשון שלה יצא ב-2015.
בשנת 2019 היא התחתנה עם מיחרן צרוקיאן, שחקן קולנוע וטלוויזיה ארמני.
קבר ספדרג'ונג
קבר ספדרג'ונג (באנגלית: Safdarjung's Tomb) הוא אחוזת קבר ומאוזוליאום הממוקם בניו דלהי שבהודו.
היסטוריה
הקבר נבנה בשנת 1754 כמקום קברו של ספדרג'ונג, ראש ממשלתו של מוחמד שאה (ששלט באימפריה המוגולית בין השנים 1719–1748). הקבר בנוי בסגנון מוגולי, ונחשב לאחרון המבנים המונומנטליים אשר נבנו בסגנון זה. סביב המאוזלאום נבנה גן בסגנון מוגולי (בהשפעת הגנים הפרסיים) ששטחו 300 מ"ר.
תיאור המבנה
למבנה הקבר כיפה גדולה. מהמבנה המרכזי יוצאות ארבע תעלות מים המובילות לארבעה מבנים - למבנה השער ולארבעה ביתנים. סביב המתחם חומה, ומגדלים מתומנים בארבע קומות המתחם.
ברזנצה
ברזנצה (בהונגרית: Berzence) הוא כפר במחוז שומוג' שבדרום מערב הונגריה. מבחינה מנהלית היא חלק של נפה עם מרכזה בעיר צ'ורגו.
היישוב הוזכר לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-14. בשנת 1566 חיילים עזבו את המקום ללא קרב ויחידות של אימפריה העות'מאנית לקחו את שליטה על האזור. בשנת 1664 לתקופה קרצה כוחות במפיקוד מיקלוש זריני כבשו את העיר. במהלך תחילת המאה ה-18 אוכלוסיית העיר הייתה מעורבת ללא רוב ברור להונגרים או קרואטים. באותה תקופה היא הייתה בשליטת משפחת סלאי. בהמשך השליטנ נועברה למשפחת פסטטיקס, בעלת שורשים קרואטים. בשנת 1758 היישוב קיבל לראשונה זכויות של "עיר שוק".
הקהילה היהודית
לא ידוע הרבה על יהודי הכפר מלבד תיעוד הקהילה במפקד קהילות הונגריה שם נכתב שלא היה רב למקום ובקהילה חיו 18 יהודים.
קירות (סרט)
קירות הוא מותחן פעולה ישראלי משנת 2009 בבימויו של דני לרנר ובכיכובן של אולגה קורילנקו ונינט טייב. עלילת הסרט מתארת סיפור חברות בין שתי נשים מדרום תל אביב המשתפות פעולה בניסיון לשנות את עתידן וגורלן. הסרט, שהוא קופרודוקציה ישראלית-צרפתית, הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2009 והופץ מסחרית במדינות רבות ברחבי העולם.
עלילה
גליה (אולגה קורילנקו), צעירה אוקראינית העוסקת בזנות בישראל, נמלטת ביחד עם חברתה נינה (יאנה גור) מבית הבושת שבו הועסקו. השתיים נלכדות ומוכות, ונינה נרצחת. גליה מועברת לעולה מרוסיה בשם מישקה (ולדימיר פרידמן), המשכנע אותה לשמש כמחסלת בשירות העולם התחתון, תוך הבטחה שבתמורה תקבל את דרכונה וכספה, ותוכל לחזור לארצה, שם נותרה (בידי בעלה) בתה הקטנה, אליה היא מתגעגעת. גליה עוברת לגור בדירת עוני בדרום תל אביב, שלה קיר משותף עם דירתה של אלינור (נינט טייב), קופאית בסופרמרקט המוכה שוב ושוב בידי בעלה (זהר שטראוס). יום אחד מנסה גליה לסייע לאלינור כשבעלה מכה אותה - ומאז מתפתחת ביניהן ידידות, והן מסייעות זו לזו במלחמתן נגד הגברים השולטים בחייהן, על עתידן ועצמאותן.
מישקה מוביל את גליה למסעדה ומורה לה לרצוח את אחד הסועדים בה (דביר בנדק). גליה נכנסת למסעדה ומקיאה בשירותים, אך כאשר הסועד נכנס אף הוא לשירותים, היא יורה בו באקדחה ונמלטת. כעבור זמן מה מטיל עליה מישקה משימה נוספת: להרוג צעירה המכונה "ברבי", בעת שהיא רוקדת במועדון עם בן זוגה, וזאת לשם העברת מסר מאיים לבן הזוג. גליה יורה ב"ברבי" בשירותי הנשים ההומים, אך פוצעת אותה מבלי לגרום למותה. "ברבי" מאושפזת בבית החולים איכילוב. מישקה דורש מגליה לסיים את המשימה ולהרוג את "ברבי". תחילה אומרת לו גליה שאין בכוונתה לרצוח אישה, אך כאשר היא מלווה את אלינור לבדיקות בבית החולים, היא מנצלת את ההזדמנות, נכנסת לחדרה של "ברבי" ומזריקה לה זריקת רעל.
אלינור מגלה שהיא בהיריון, וגליה מציעה לה לברוח מבעלה האלים, אך אלינור מסרבת, ומקווה שלאחר שתגלה לבעלה את דבר ההיריון, הוא יחדל מאלימותו. גליה מלמדת את אלינור לירות באקדח, ואת האימון הן עורכות על גג ביתן, בליל חורף סוער, שבו קול הרעם מסתיר את קול הירייה.
גליה, שנואשה מלקבל את דרכונה וכספה, אליהם היא משתוקקת, ניגשת לבית הבושת שבו עבדה, ובאיומי אקדח על רוני (לירון לבו), המנהל, מקבלת את דרכונה ו-150,000 ש"ח. היא נוסעת לנמל התעופה בן-גוריון, ותוך כדי המתנה לטיסה לאוקראינה מטלפנת לאלינור ושומעת ממנה שבעלה חזר להכות אותה, ושהיא חוששת שהרגה אותו עקב כך. גליה מבטלת את טיסתה, וחוזרת לסייע לאלינור. היא מגלה שבעלה של אלינור רק התעלף, והשתיים מחליטות לנסוע לאילת, שאותה מדמיינת גליה, בעקבות תיאורה של אלינור, כמין גן עדן שבו נעלמות כל הבעיות. השתיים ניגשות לתחנה המרכזית ועולות לאוטובוס לאילת. אחריהן עולה חבורת פושעים, שבאה לחסל את גליה. באוטובוס מתפתח קרב יריות, שבמהלכו מחסלת גליה את כל אנשי החבורה, מלבד ראש החבורה, שמצליח לפצוע את גליה בבטנה, אך כשהוא עומד לירות בה למוות, אלינור הורגת אותו, באמצעות אקדח שנטלה מאחד הפושעים ההרוגים.
אלינור וגליה יורדות מהאוטובוס, ועוברות לאוטובוס אחר, המוביל אותן לאילת.
הפקה
הסרט הופק כקופרודוקציה ישראלית-צרפתית בעלות של 3 מיליון דולר. בישראל תמכו בסרט קרן הקולנוע הישראלי, "שידורי קשת" וחברת "סרטי יונייטד קינג". צילומי הסרט, שתוכננו למרץ 2008, נדחו לחודש יולי, בעקבות ליהוקה של אולגה קורילנקו לתפקיד הראשי בסרט בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "קוונטום של נחמה". נינט טייב לוהקה לסרט לאחר מבחני בד שבהם נבחנו כ-60 שחקניות. צילומי הסרט התקיימו בתל אביב וביפו ונמשכו לאורך 34 ימי צילום. אנשי הצוות המרכזיים שעבדו יחד עם דני לרנר בסרט "ימים קפואים", השתתפו גם בעשיית הסרט הזה, בהם הצלם רם שוויקי, העורך טל קלר, ומעצב הפסקול איתי הלוי.
הפצה
"קירות" יצא בשנת 2009 להקרנות מסחריות בבתי הקולנוע בישראל והופץ ביותר מ-20 מדינות ברחבי העולם תחת שמות שונים. בארצות הברית, קנדה, אנגליה, גרמניה, שווייץ, אוסטריה, סין, ארגנטינה, ניו זילנד, אוסטרליה ודרום אפריקה יצא הסרט תחת השם "The Assassin Next Door" ("המתנקשת השכנה"); באיטליה "Vendetta Assassina" ("נקמת המחסלת"); בווייטנאם "Hợp Đồng Sát Thủ" ("רוצחת שכירה"); ביפן "Velvet Assassin"; ביוון "ΓΕΝΟΥΣ ΘΗΛΥΚΟΥ", הולנד ובלגיה "A Female Assassin" ("אישה מחסלת"); בטורקיה "Katil" ומקסיקו "La Asesina" ("מחסלת"); בברזיל "Lado A Lado Com Um Assassino" ("הרוצחת שלצידי"); בפורטוגל "Assassina Professional" ("המחסלת המקצועית"); בפולין "Cena Wolnosci" ("מחיר החופש"); בתאילנד "วัดหัวใจดอกไม้เหล็ก" ("לב מפרחי פלדה"); בבולגריה "Стени" ורוסיה "Стены" ("קירות").
אודיטוריום סמולרש
אודיטוריום סמולרש הוא אודיטוריום השוכן באוניברסיטת תל אביב ברמת אביב. האודיטוריום, שהוא הגדול ביותר באוניברסיטה, משמש לעריכת אירועים וכנסים, והוא הוקם בראשית המאה ה-21 מכספי תרומות של אדולפו ומרים סמולרש ושל משפחת קוקי וסרחיו גרוסקופ. בנוסף לאירוח אירועים של האוניברסיטה, מושכר האודיטוריום לאירועים עסקיים וציבוריים נעדרי זיקה לאוניברסיטה.
קירות (סרט)
דבר המבקרים
מבקר אתר "סרט", יאיר הוכנר, כתב על הסרט: "סרט פעולה דרמטי עשוי היטב שנראה כאילו יצא מפס ייצור הוליוודי טהור ולמרות שהעלילה הייתה יכולה להתרחש בכל עיר מודרנית, היא נטועה בחוזקה בתוך החברה הישראלית... אפשר לראות ב"קירות" כסרט פעולה בלבד אבל הוא בעצם דרמה על נשיות בשולי העיר הגדולה. זהו סרט שכולו מחווה לנשים החזקות בהיסטוריה של הקולנוע מתקופת "ניקיטה", דרך "Kill Bill" ואפילו הנשים העצמאיות שנלחמות על חייהן בקולנוע הריאליסטי לדורותיו. זהו גם סרט על חברות ואחווה בין שני קצוות הלכודים באותה היררכיה חברתית שלא נותנת להן מנוס".
אודיטוריום סמולרש
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אברהם יסקי והמעטפת החיצונית שלו עשויה סגסוגת אלומיניום. אל האולם מובילה מבואה בשטח של 800 מ"ר שרצפתה עשויה מאבן טבעית. החזית הצפונית של המבואה עשויה מזכוכית והיא פונה אל מרפסת הצופה אל הים התיכון. מרפסת נוספת נמצאת בצדו האחר של המבנה ושטח שתי המרפסות ביחד הוא 500 מ"ר.
באולם 20 שורות ובהן 916 מושבים, ומעליו יציע שבו 255 מושבים נוספים הערוכים בתשע שורות. במת האולם אליפטית, היא עשויה עץ ורוחבה נע בין 21 ל-29 מטר. עוד קיימים במבנה חדרים לאמנים, חדרי מקלחת ושירותים, חדרי הלבשה, חדר הקרנה ומסך הקרנה.
קירות (סרט)
דבר המבקרים
שמוליק דובדבני כתב: "כקודמו בפילמוגרפיה של לרנר, גם סרטו זה מתרחש על רקע מציאות ישראלית מנוכרת והזויה. לרנר מעמיד כמה סצינות יפות מאוד, כמו זו שבה מלמדת המחסלת את שכנתה לירות באקדח, מעל גגות תל אביב ועל רקע סופת ברקים אקספרסיבית. ... "קירות" מונע כולו מתשוקה אמיתית לקולנוע שניתן לחוש בה ולהעריך אותה."
אורון שמיר כתב: "הסרט הוא אופציה מעולה עבור מעריצי "להרוג את ביל" שמטפסים על הקירות מרוב שעמום מכל הדרמות המשפחתיות וסרטי לבנון שנעשים כאן. אם בסרטו הראשון הזכיר דני לרנר שאפשר לעשות כאן קולנוע עצמאי משובח, הרי שאחרי ארבע שנים בלבד הוא מדגים כיצד ניתן להפיק סרט ז'אנר לתפארת. נכון, הוא אינו מושלם ויש שיגדירו אותו כסוג ב' בעקבות יחס בעייתי בין דליים של דם לדיאלוגים ומערכות יחסים לא לגמרי אמינות. להם אפשר רק להגיד – כל סרטי האקשן מופרכים במידה."
אורי קליין כתב: "יש בסרט רגעים וסצינות מרשימות, שמעידות פעם נוספת על מיומנותו של לרנר. יש בסרט תנועות מצלמה מרשימות, השימוש בצבע מרשים אף הוא... אך יש בסרט גם סצינות מוחמצות... אי אפשר להגדיר את "קירות" כאכזבה, אלא כסרט שמצביע על בעיות שהן אולי חלק הכרחי בהתפתחותו של לרנר כיוצר סרטים מקומי."
שפת הסרט
במשך שתי שנות שהותה בישראל כפרוצה, גליה כמעט ולא למדה עברית. עקב כך, שיחותיה עם מישקה נעשות ברוסית, ושיחותיה עם אלינור נעשות באנגלית. רק חלק קטן מהדיאלוגים בסרט מתרחש בעברית. אלינור מלמדת את גליה לומר: "אני לא פראיירית", וגליה משתמשת בידע זה כאשר היא דורשת את כספה מרוני, מנהל בית הבושת.
שם הסרט
בסרט בולטים שני קירות ממשיים: הקיר שבין דירתה של אלינור לדירתה של גליה, דרכו שומעת גליה בעל כורחה את ההתעללות באלינור בידי בעלה, והקיר עליו מדלגת גליה בתחילת הסרט, בעת שהיא נמלטת מרודפיה (שלוכדים אותה בסופו של דבר). בנוסף עוסק הסרט בקירות המטפוריים שעל שתי גיבורותיו לעבור בדרכן להגשמת מטרותיהן. הטריילר וכרזת הסרט מרמזים לכך, באומרם: "עבור שתי נשים, החופש נמצא מעבר לקיר".
בכתוביות הפתיחה של הסרט מופיע שמו גם בתעתיק לאנגלית: Kirot, ולא כתרגום של "קירות" לאנגלית.
גיבורות הסרט כנשים מייצגות
שתי גיבורות הסרט, גליה ואלינור, מייצגות שני מגזרים של נשים סובלות: מבקר הקולנוע אורי קליין ציין: "עלילת הסרט מתארת את ניסיונן של שתי הנשים, שבהדרגה מאחדות כוחות, למרוד בסדר החברתי שהפך את שתיהן לקורבנותיה של שליטה פטריארכלית אלימה. לרנר מנסה ליצור הקבלה מתמדת בין שתי הנשים. הוא עושה זאת באופן קונקרטי, בכך שהוא מבליט את הדמיון בין מצבי המצוקה של שתי הנשים, וגם באופן מופשט יותר, בכך שבחר לתפקידים הראשיים שתי שחקניות שהדמיון הפיסי ביניהן בולט לעין."
בעיות של אמינות בעלילת הסרט
מבקר הקולנוע אורי קליין ציין: "בזמן הצפייה ב'קירות' עולות שאלות לגבי סבירותו ואמינותו של הסיפור והאירועים שמתרחשים בו". אחדות מבעיות אמינות אלה:
הטיה (סטטיסטיקה)
בסטטיסטיקה, הטיה או הטיה סטטיסטית היא תכונה של אלגוריתם לאמידה, בו התוחלת של האומד שונה מהתוחלת של הפרמטר הסטטיסטי אותו מבקשים לאמוד.
בשימושים פרקטיים, ההטייה לרוב נגרמת מהעובדה שהמדגם המקרי אינו מייצג את האוכלוסייה. עם זאת, ברמת התאורטית, ניתן להשתמש באומדים שונים, שההטייה שלהם אינה בהכרח אפס, אפילו אם המדגם מייצג את האוכלוסייה היטב.
הגדרה פורמלית
בהינתן מודל סטטיסטי ואומד  לפרמטר \theta, ההטיה מוגדת להיות:
באופן כללי יותר, לכל פונקציה של הפרמטר q(\theta) ואומד \hat{q}, מוגדרת ההטיה,
כאשר היא התוחלת של המשתנה המקרי X.
סוגים של הטיות סטטיסטיות
ישנם מספר סוגים של הטיות סטטיסטיות אשר יכולות גם להשתלב אחת בשנייה.
קוז'מינק
קוז'מינק (בפולנית: Koźminek) הוא כפר במחוז קאליש שבפרובינציית פולין גדול בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1369, עת הוענקו לו זכויות עיר. מהמאה ה-15 היה היישוב בבעלות משפחות אצולה פולניות, ובסוף המאה ה-18 התיישבו בו גרמנים משלזיה.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1870, תחת השלטון הרוסי בפולין הקונגרסאית, ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות.
יהודי קוז'מינק
יהודים נזכרים ביישוב מסוף המאה ה-18, הם היו חלק גדול מהאוכלוסייה שנעמד בכמה מאות אך פיתוחה של הקהילה הוגבל במאה ה-19 בשל איסור על התיישבות יהודים באזור הגבול עם פרוסיה, ועד אמצע המאה ה-19 הייתה הקהילה המקומית כפופה לקהילת קאליש.
היהודים בעיר היו בעלי מלאכה כגון חייטים, נגרים, קצבים, סנדלרים ואופים. בתחילת המאה ה-20 חל שיפור ניכר במצבם הכלכלי של היהודים והם החלו גם לחדור לתחומים מסחר שונים כמו סחר בעצים ובתבואה חקלאית בפולין אך גם במדינות שכנות.
בתחילת המאה ה-20 נבנה בכפר בית מדרש, שנשרף קודם לכן. בשנת 1917 הוקם ביישוב חוג ציוני בשם "בני ציון", ובין מלחמות העולם התקיימה ביישוב פעילות של תנועות נוער ציוניות, לצד פעילות של אגודת ישראל ומוסד של הכנסת אורחים שעזרו רבות לבני הקהילה. בתקופה זו נמנו ביישוב 729 יהודים, כשליש מתושביו. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי היישוב מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים ואף התריעו על כך בכנס של סוחרי האזור היהודיים שנערך במארס 1936 בקאליש.
בשואה
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, וסיפוח האזור לשטח הרייך, הוטלו על יהודיו סכומי כופר גבוהים, תוך לקיחת בני ערובה להבטחת התשלומים. בתחילת 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, אליו הובאו גם יהודים רבים מהסביבה, וממנו נלקחו היהודים לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה. הם עבדו בכפייה בניקוי תעלות, בסלילת כבישים ובפריקת פחם. בשיאו מנה הגטו כ-2,900 יהודים, כולל יהודים שהועברו מסטאווישין.
בתוך הגטו הועסקו היהודים בעבודות כפייה על פי מקצועם המקורי טרם המלחמה. כאמור, בסנדלרות ובחייטות. כמו כן, יהודים צעירים הוצאו מחוץ למחנה והועבדו בחקלאות. במהלך היציאה לעבודה מחוץ לגטו הצליחו מספר יהודים להימלט ולברוח.
בסוף נובמבר 1941 נערכה בגטו שבכפר אקציה גדולה בחצר בית הכנסת, בה נרצחו בין 600 ל-700 ילדים, קשישים וחולים יהודים ביער גולוחוב הסמוך. בתחילת 1942 נערכה בגטו אקציה נוספת, בה שולחו כמה מאות יהודים למחנה ההשמדה חלמנו.
במאי 1942 שולחו כ-100 צעירים מהגטו למחנה עבודה ליד פוזנן. ביולי 1942 חוסל הגטו שבכפר, תוך העברת חלק מיושביו לגטו לודז' ושליחת כל היתר ישירות לחלמנו.
אגם מונונה
השם "מונונה" מקורו בשפת השבט האינדיאני צ'יפווה שכנראה משמעותו "יופי", אף על פי ששמו האוריגינלי ניתן לאגם על ידי שבט הוינבגו, והוא (בתעתיק אנגלי): "Tchee-ho-bo-kee-xa-te-la" (ובתרגום: "אגם טיפי").
אירוע טרגי שאירע באגם זה, הוא התרסקות מטוס ב-10 בדצמבר 1967 עקב סופה, בה נהרגו הזמר האמריקאי אוטיס רדינג ועוד שישה אחרים בדרכם לקונצרט במדיסון.
אירו-קומוניזם
אירו-קומוניזם (Eurocommunism, מילולית: קומוניזם אירופי) הוא כינוי למגמה שרווחה בקרב מפלגות קומוניסטיות במערב אירופה בשנות השבעים והשמונים, שתכליתה גיבוש סדר-יום רלוונטי למדינות מערביות-דמוקרטיות והנהגה עצמאית מהכתבותיה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. המפלגות האירו-קומוניסטיות הדגישו שלא מדובר בנסיגה מעקרונות אלא בהתאמתם למדינות בהן הן פועלות.
רקע היסטורי
המפלגות הקומוניסטיות במדינות המערב נוסדו בשנות ה-20, כזרוע מרקסיסטית-לניניסטית לייצוא מהפכת אוקטובר וליצירת ברית-פועלים בינלאומית ("אינטרנציונל"). המפלגות אוגדו וקיבלו הנחיה ישירה במסגרת הקומינטרן, שאישר את ראשי ההנהגה של המפלגות ויכל להדיח אישים שלא נענו לקו הרשמי ממוסקבה. המתח בין המפלגות הקומוניסטיות לבין המערכות הדמוקרטיות במדינות המערב גבר לאחר מלחמת העולם השנייה, תחילת המלחמה הקרה, יצירת ברית ורשה והצטרפות רוב מדינות המערב לברית נאט"ו. המפלגות הקומוניסטיות נתפסו כ"גיס חמישי" של מדינת אויב ופעולתן בקרב איגודי העובדים נתפסה כחתירה מהפכנית תחת אושיות הדמוקרטיה.
ב-25 בפברואר 1956 נשא ניקיטה חרושצ'וב, יורשו של יוסיף סטלין, את "הנאום הסודי" בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, בו הוקיע את פולחן האישיות שהנהיג סטלין ואת פשעיו. בנובמבר אותה שנה דיכאו הרוסים בכוח את המרד ההונגרי. אירועים אלה גרמו לירידה בכוחן של המפלגות הקומוניסטיות במערב. ב-1968 פלשו הסובייטים לפראג ודיכאו שם את ניסיונם של הצ'כים לכונן סוציאליזם-בעל-פני-אנוש שכונה "האביב של פראג", פעולה שחידדה עוד את הקרע בין מוסקבה לבין השמאל האירופי. אותו שמאל אירופי חגג באותה שנה את מהומות הסטודנטים בפריז במאי 1968, שהתקיים במנותק מהנחיות ממוסקבה. המפלגות הקומוניסטיות, שהיו אמונות על תמיכה ללא-תנאי במדיניותה של מוסקבה, מצאו את עצמן יותר ויותר במצבים שלא איפשרו להן עוד להמשיך במדיניות של הסכמה בלתי-ביקורתית של מוסקבה.
תהליכים נוספים שהשפיעו על ביזור הקומוניזם מן השליטה הריכוזית של מוסקבה היו הפיצול הסיני-סובייטי במהלך שנות השישים והקומוניזם המתון של יוגוסלביה תחת שלטון טיטו.
פעולותיה הכוחניות של ברית המועצות בשלהי שנות השבעים וראשית שנות השמונים, כגון הפלישה לאפגניסטן ודיכוי ארגון סולידריות הפולני, יחד עם משבר ההנהגה, תרמו גם הן ליצירת קומוניזם אירופאי אוטונומי שיכל להתקיים במדינה מערבית רק תוך הבדלתו מהשיטה הסובייטית.
בסיס תאורטי
את הבסיס התאורטי להשקפה המשלבת קומוניזם במדינה המקיימת דמוקרטיה פרלמנטרית הניח הוגה הדעות האיטלקי אנטוניו גראמשי. לפי גראמשי המפלגה הקומוניסטית צריכה לחתור להובלת מאבקים בתחום יחסי העבודה ורפורמות חברתיות ולפעול במסגרת הדמוקרטית הקיימת, תחת הנטייה לחתור תחתיה ותוך ויתור על השאיפה למהפכה. המפלגות האירו-קומוניסטיות ביקשו לייצר בריתות ("חזיתות") עם מפלגות סוציאליסטיות, שנחשבו בתפיסת הסטליניזם כריאקציוניות ובעלות-ברית של הקפיטליזם ולבסס תמיכה בקרב מעמד הביניים, תוך השתלבות במגמות של פמיניזם, יחס למהגרי עבודה, תמיכה בכוחות אנטי-אימפריאליסטים בעולם השלישי וזכויות להומוסקסואלים, נושאים שלא הודגשו במסגרת הקומוניזם הסובייטי.
אולם, האירו-קומוניזם לא היה מעולם משנה סדורה, אלא אוסף של השקפות, שלעיתים זכו לפרשנות שונה ואף סותרת בקרב מפלגות במדינות השונות.
השפעת האירו-קומוניזם
אימוץ עקרונות אירו-קומוניסטיים על ידי מפלגות קומוניסטיות בעיקר באיטליה (בראשות אנריקו ברלינגר), פינלנד (בראשות ארנה סארינן), ספרד שלאחר פרנקו וצרפת הצליח לגרום לפריחה ושגשוג שלהן ואף לכניסתן לקואליציה. בארצות הברית אף התעורר חשש ממשי שמפלגה אירו-קומוניסטית תוכל לזכות ברוב שלטוני במדינה אירופית.
הגישה האירופית החדשה התקבלה בעוינות על ידי ברית המועצות, מעבר לבגידה הרעיונית במהפכה, לראשונה נשמט בסיס תמיכה אוטומטי ב"אינטרנציונל". לפי מחקרים מודרניים, השימוש העיקרי של מוסקבה במפלגות האירופיות לא היה מעולם עידוד פעיל של מהפכה, אלא הקמת רשת-תמיכה במדיניות החוץ הסובייטית.
היפופוטם גורגופס
היפופוטם גורגופס (שם מדעי: Hippopotamus gorgops; מילולית: "היפופוטם הגורגונה") הוא מין של יונק נכחד ממשפחת ההיפופוטמיים אשר חי באפריקה בסוף תקופת המיוקן ותחילת תקופת הפליסטוקן, אז היגר לאירופה. מאובניו תוארו בידי המדען הגרמני ווילהלם אוטו דיטריך ב-1928.
ייתכן שהיפופוטם זה שרד עד מעט לפני עידן הקרח האחרון.
נאיה ריברה
נאיה מארי ריברה (באנגלית: Naya Marie Rivera; 12 בינואר 1987 – 8 ביולי 2020) הייתה שחקנית, זמרת, רקדנית ודוגמנית אמריקאית. היא התפרסמה בעיקר בעקבות תפקידה כסנטנה לופז בסדרת הדרמה המוזיקלית "Glee".
קריירה
בשנת 1991, בגיל 4, הופיעה לראשונה כהילרי וינסטון בסיטקום "המשפחה המלכותית" ברשת CBS. תחילה, זכתה הסדרה לרייטינג גבוה וביקורות חיוביות, אך לאחר זמן קצר בוטלה הסדרה עקב כך שהשחקן הראשי רד פוקס לקה בהתקף לב. ריברה הייתה מועמדת לפרס "השחקנית הצעירה" על השתתפותה בסדרה זו.
בגיל שמונה החלה להיות מיוצגת על ידי סוכן שחקנים, ועברה ללוס אנג'לס כדי לדגמן. בין השנים 1992–2002, היא שיחקה בתפקידים קטנים ב"הנסיך המדליק מבל אייר", "אריזה משפחתית", "משמר המפרץ" ,"בחור חכם" ו"אשף התחפושות". בשנת 2004, התארחה ריברה בפרק בסדרה "8 כללים פשוטים". בשנת 2008, התארחה ריברה בפרק בסדרה "CSI: מיאמי".
ב-2009 החלה ריברה לשחק את דמותה של סנטנה לופז, בסדרה המוזיקלית "Glee" עד לירידת הסדרה ב-2015.
במאי 2011 חתמה ריברה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים קולומביה רקורדס ליצירת אלבום סולו ראשון. ב-17 בספטמבר 2013, יצא הסינגל הראשון שלה "Sorry" בהשתתפות הראפר ביג שון.
בשנת 2014 השתתפה בסרט האימה "על דלתו של השטן". ב-2015 הופיעה בסדרה "עוזרות בית נחושות". בספטמבר 2016 הוציא לאור את ספר הזיכרונות "Sorry Not Sorry: Dreams, Mistakes, and Growing Up".
בשנת 2018 החלה ריברה להשתתף בסדרת רשת חדשה, על בסיס סדרת סרטי "סטפ אפ", בשם "סטפ אפ: הסדרה". הסדרה בוטלה על ידי יוטיוב לאחר שתי עונות, אך רשת הטלוויזיה Starz הודיעה כי תפיק את המשך הסדרה. לפני מותה, ריברה אישרה כי היא עתידה להמשיך לככב בעונה השלישית של הסדרה. לאחר מותה לוהקה דמותה של קולט ג'ונס מחדש וריברה הוחלפה בשחקנית כריסטינה מילאן. בתפקיד האחרון שלה לאחר מותה, תדבב ריברה את דמותה של קאטוומן בסרט בעל שני החלקים המבוסס על סדרת הקומיקס באטמן: ליל כל הקדושים הארוך.
מותה
ב-8 ביולי 2020 ריברה הוכרזה כנעדרת לאחר שבנה בן הארבע נמצא לבדו בסירה ששכרה ריברה באגם פירו, אגם מלאכותי בקליפורניה. משטרת מחוז ונטורה החלו בחיפושים אחר ריברה בערב היעלמותה. האגם נסגר לציבור וצוללנים לקחו חלק בחיפוש.
גופתה של ריברה נמצאה ב-13 ביולי 2020, בסביבות השעה 09:30 בבוקר. ב-14 ביולי, לאחר נתיחה שלאחר המוות, הוציאה המשטרה המחוזית דו"ח לפיו נקבע כי סיבת המוות היא טביעה וכי לא היו ממצאים של פציעה או צריכת אלכוהול, מה ששלל שמועות אודות התאבדות.
לאחר מותה החליט בן זוגה לשעבר להגיש תביעה מטעם המשפחה בטענה לגרימת מוות ברשלנות של השחקנית.
חייה האישיים
זמן קצר לאחר הפרידה מביג שון, החלה ריברה מערכת יחסים עם חבר ילדותה והשחקן ראיין דורסי, הם נישאו ביולי 2014 ובספטמבר 2015 נולד בנם. בנובמבר 2016 הגישה ריברה בקשה לגירושים, אך ביטלה זאת באוקטובר 2017. כחודש לאחר מכן נעצרה ריברה בוירג'יניה המערבית בגלל תלונה על אלימות פיזית שהגיש דורסי. בינואר 2018 ביטל דורסי את התלונה. ביוני 2018 הליך הגירושים של ריברה ודורסי הושלם.
ריברה הקדישה את זמנה לקריאת ספרים ולארגוני צדקה שונים, וביניהם ארגון "Stand Up to Cancer" (למלחמה במחלת הסרטן), הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, פרויקט טרוור ופרויקט הפיל.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותה של נאיה ריברה בן זוגה לשעבר מגיש תביעה
לוואצה
לוואצה (באיטלקית: .Luigi Lavazza S.p.A) היא חברה איטלקית המייצרת מוצרי קפה. החברה הוקמה בשנת 1895 בטורינו, על ידי לואיג'י לוואצה, ובמקור נוהלה מתוך חנות מכולת קטנה ברחוב ויה סן טומיסו מספר 10 שבטורינו. כיום העסק מנוהל על ידי הדור השלישי והרביעי למשפחת לוואצה.
קפה
לוואצה מייבאת את פולי הקפה בהן היא משתמשת מרחבי העולם: ממדינות כמו ברזיל וקולומביה בדרום אמריקה, גואטמלה, קוסטה ריקה והונדורס במרכז אמריקה, אוגנדה באפריקה, אינדונזיה ווייטנאם באסיה, וארצות הברית ומקסיקו בצפון אמריקה. החברה, אשר ממתגת את הקפה שלה כ"קפה האהוב באיטליה", טוענת כי 16 מיליון מתוך 20 מיליון המשפחות שרוכשות קפה באיטליה, בוחרות בקפה לוואצה. החברה מנהלת גם מספר בתי קפה (בדומה לסטארבקס), בהן היא מציעה משקאות קפה שונים, בנוסף לקפה טחון מתוצרתה, לשימוש ביתי. לוואצה משווקת את מוצריה במעל ל-90 מדינות ברחבי העולם ובישראל משנת 1985 באמצעות חברת גילס קפה, לוואצה היא חברה משפחתית עד עצם היום הזה ומנוהלת על ידי משפחת לוואצה.
החל משנת 1991, לוואצה החלה לפרסם את 'לוח השנה של לוואצה', המציג תצלומי אופנה מידיהם של חלק מהצלמים המובילים בעולם: אנני ליבוביץ' בשנת 2009, דייוויד לה-שאפל בשנת 2002, הלמוט ניוטון בשנים 1993 ו-1994 ורבים נוספים.
קפה לוואצה החל להיות מיובא לישראל לראשונה בשנת 1985, ביוזמתו של איש העסקים גיל שגיא ובאמצעות חברת "גילס קפה בע"מ" שבבעלותו. היום ניתן להשיג את קפה לוואצה בכל רשתות השיווק בארץ, במעדניות המובחרות וכן בחנויות הייבואן.
ריץ'
ריץ' (באנגלית: Rich) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו עושר.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אדריאן טרופר
אדריאן טרופר (בצרפתית: Adrien Truffert; נולד ב-20 בנובמבר 2001 בלייז' שבבלגיה) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת סטאד רן מליגת העל הצרפתית ובנבחרת צרפת.
קריירת מועדונים
טרופר הגיע למחלקת הנוער של סטאד רן בשנת 2015. בשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. ב-19 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 1–2 על מונקו במסגרת המחזור הרביעי בליגת העל הצרפתית לעונת 2020/2021.
קריירה בינלאומית
ב-25 בספטמבר 2022 ערך טרופר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, בהפסד 0–2 לנבחרת דנמרק במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
מדלן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שבוע
שבוע הוא יחידת זמן בת שבעה ימים. השבוע מהווה יחידת זמן מחזורית בין המחזור היומי למחזור החודשי. השבוע משמש כמחזור מקובל בעולם כולו לצורכי עבודה ועסקים, ובפרט משמש כמחזור לקביעת ימי עבודה ומנוחה.
שבוע הוא יחידת זמן מלאכותית (להבדיל מיממה, למשל, שהיא יחידת זמן טבעית), משום שמספר ימי השבוע הוא מספר שרירותי; ואכן, בתקופות שונות ובמקומות שונים בעולם היו הגדרות שונות לשבוע.
מחזור רציף של שבעה ימים שאינו תלוי במחזוריות הירח הונהג כנראה לראשונה ביהדות, לכל המאוחר במאה ה-6 לפני הספירה, ועל פי מסורת ישראל - החל מהמאה ה-14 לפני הספירה.
מקור השבוע
פרידריך דליטש ואחרים הציעו שהשבוע מגיע ממחזור קדום שהוא חלוקת-משנה של המחזור החודשי, המבוסס על הירח. לפי הצעה זו, בשלב מסוים השבוע נותק ממקורו החודשי והפך ליחידה בלתי תלויה. בבבל העתיקה אכן ציינו את הימים השביעיים בחודש (7, 14, 21, 28) כימים חסרי מזל. ימים חודשיים מיוחדים צוינו גם בתרבויות קדומות אחרות.
לעומת זאת, נילס-אריק אנדריסן, יעקב חיים טיגאי ואחרים הציעו שהשבת מוזכרת גם בשכבות קדומות מאוד בתנ"ך, ומצאו שהדמיון לשיטה הבבלית חלש. בבבל אין תיעוד על שמות מיוחדים לימים, והמשמעות של הימים המיוחדים לא ברורה מספיק. לכן הם הציעו שהמחזור בן שבעת הימים משקף מסורת ישראלית עצמאית. טיגאי כותב,"'הדבר ברור שבעמים שכנים שהיו בעמדה להשפיע על ישראל - ואכן השפיעו במגוון תחומים - אין מקבילה לשבוע השבת הישראלי. זה מוביל למסקנה ששבוע השבת, שהוא ייחודי לישראל כמו השבת ממנה הוא נובע, הוא יצירה ישראלית עצמאית.'"
שבועות באורכים אחרים
בתרבויות שונות נהגו מחזורים אחרים דמויי-שבוע. ברומא העתיקה נהג מחזור עסקי בשם נונדינה באורך שמונה ימים. במצרים העתיקה נהג מחזור של 10 ימים. בסין ויפן העתיקות נהג מחזור של 10 ימים בשם שׂוּ׳ן. במרכז אמריקה הפרה-קולומביאנית נהג שבוע בן 13 ימים. בשבטים ותרבויות שונות אחרות נהגו שבועות בני 5, 6 או 9 ימים. בצרפת שאחרי המהפכה היה ניסיון לייסד שבוע בן עשרה ימים, ובברית המועצות הקומוניסטית היה ניסיון קצר לייסד שבוע בן חמישה ימים.
התפשטות השבוע בעולם
בתחילת המאה ה-1 לספירה, בימי אוגוסטוס קיסר, מוזכרים לראשונה ימות השבוע ברומא העתיקה, שם הם נקראים על שמות הכוכבים כמו באנגלית של ימינו. תחילת אימוץ השבוע בן שבעת הימים באימפריה הרומית הייתה ככל הנראה מטעמים אסטרולוגיים עוד לפני התחזקות הנצרות שם, ואולי גם בהשפעת הקהילות היהודיות שחיו באימפריה. עם התחזקות הנצרות, שאימצה את השבוע היהודי, התחזק מעמד השבוע בן שבעת הימים ברחבי האימפריה הרומית. ומאוחר יותר התפשט משם לכל העולם עם התפשטות הנצרות והאסלאם.
ביהדות
הרעיון של מנוחה ביום השביעי, או שבת, הוא אחד הרעיונות המרכזיים בתנ"ך. הוא חוזר בכל אחד מחמשת חומשי התורה. בפרט, השבת מופיעה בעשרת הדיברות. בנוסף, השבת מוזכרת בכמה מספרי הנביאים (למשל ישעיהו נ"ו, ירמיהו י"ז, יחזקאל כ') והכתובים.
התורה מזכירה כמה נימוקים לשמירת השבת:
בעשרת הדיברות בחומש שמות, הטעם לשמירת השבת הוא חיקוי האל: כשם שאלוהים ברא את העולם בשישה ימים ונח ביום השביעי (לפי סיפור בריאת העולם בחומש בראשית), כך האדם מצווה לנוח ביום השבת.
ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו התייחס אל חלוקת השבוע הנהוגה אצל היהודים בספריו, שנכתבו במאה ה-1 לספירה ביוונית לטובת קהל קוראים יווני-רומי: "מספר הקנים (של המנורה) היה שבעה לכבוד שבעת ימי השבוע אשר ליהודים".
רבי יהודה הלוי רואה ביחידת הזמן של השבוע רמז על היות מוצא האנושות כולה מאדם אחד. "השמעת על אומה החולקת בדבר השבוע המוכר לכולנו, המתחיל ביום ראשון ונשלם ביום השבת? וכיצד הודו בזה אנשי סין ואנשי איי המערב? ... סיבת הדבר בהיות כל האנשים בנים לאדם או לנח וקביעת השבוע נמסרה להם בקבלה מאביהם הראשון". (הכוזרי א' נ"ז-נ"ח).
הסברת המחזור השבועי ביהדות כמחזור טבעי (ולא מלאכותי) הטבוע במציאות
במדרש רבה (ובעוד מקורות מקבילים) מוזכר דיון בין רבי עקיבא לטורנוסרופוס, בו טורנוסרופוס מבקש מרבי עקיבא הוכחה שיש במציאות הגשמית מושג טבעי של שבוע ושבת (בניגוד ליום, חודש, ושנה בהם ברור לו שהם קיימים כי יש להם תופעה אסטרונומית מובהקת) ועונה לו רבי עקיבא: "נהר סמבטיון יוכיח שמושך אבנים (זורק אבנים) כל ימות השבוע, ובשבת הוא נח". כשטורנוסרופוס לא מקבל הוכחה זו (כי אינו מכיר את הנהר האגדי), מביא לו ר' עקיבא הוכחה ממעלה באוב כפעולה שאינה אפשרית בשבת. ואכן לפי האגדה טורנוסרופוס מנסה בשבת להעלות באוב את אביו ולא מצליח.
בנצרות
הנוצרים, שקיבלו על עצמם את הברית הישנה, רואים את עצמם מחויבים גם הם לשבוע בן שבעת הימים. הנוצרים הראשונים שמרו את יום השבת, אבל בתהליך הדרגתי במאות הראשונות לספירה עברו רוב הנוצרים לציין את יום ראשון כיום המנוחה. החלוקה הנוצרית של התנ"ך לפרקים (המקובלת גם על היהודים, לצורכי ייחוס) מפסיקה את פרק א' של בראשית בסיום היום השישי, לטשטש את יחודו של יום השבת.
באסלאם
באסלאם, יום המנוחה הוא יום שישי בשבוע, המכונה "יום ההתכנסות" (בערבית: יום אל-ג'ומעה يوم الجمعة), והוא היום המוקדש לתפילה ציבורית חגיגית במסגד. במדינות מוסלמיות מקובל יום שישי כיום המנוחה השבועי לעובדים, על-פי הדגם של יום ראשון בארצות נוצריות, או שבת בישראל. עם זאת, בדת האסלאם עצמה אין איסור על מלאכה ביום שישי או בחגי האסלאם. המסורת היהודית-נוצרית שעל-פיה שבת האל ממלאכתו בתום בריאת העולם אינה מקובלת באסלאם, והיא נתפסת במסורת המוסלמית כהאנשה מיותרת של האל. בפועל, ממליצים אנשי דת מוסלמיים על הפסקת העבודה בימי שישי כדי לאפשר למוסלמים לקיים את המצוות הקשורות ביום זה.
יום תחילת השבוע
בתקן ISO 8601 יום שני הוא הראשון בשבוע, מכיוון שהוא היום הראשון בשבוע העבודה באירופה. בישראל שבוע העבודה מתחיל ביום ראשון שהוא היום הראשון בשבוע בשפה העברית והערבית. בלוח השנה הקומראני השבוע של כל משמרת כהונה מתחיל ביום השבת שבו היא נכנסת לעבודה ומסתיים ביום שישי. בארצות הברית, קנדה, ברזיל, יפן ומדינות נוספות - השבוע מתחיל ביום ראשון והוא גם יום המנוחה.
שמות ימות השבוע
בעברית ובערבית שמות ימות השבוע הם לפי מספרם הסודר, כמופיע בסיפור הבריאה בבראשית פרק א'. זאת פרט ליום השביעי שעוד בתנ"ך קיבל שם ייחודי - שבת.
בשפות האירופיות וההודיות ימי השבוע נקראו על שם שבעת כוכבי הלכת שהיו מקובלים בעולם העתיק ובימי הביניים. שיטת שמות זו נמשכה לצד מסורת כנסייתית של מספור הימים בלטינית כנסייתית החל עם דומיניקה (יום האדון) בתור היום הראשון. האלים היווניים-רומיים הקשורים לכוכבי הלכת הקלאסיים הוצגו בשלב מסוים במהלך האימפריה הרומית המאוחרת, והניבו את המסורת הגרמאנית של שמות המבוססים על אלוהויות ילידיות, כמו באנגלית בימינו.
הסדר שנקבע לשמות ימי השבוע לא היה הסדר הקלאסי המקובל של כוכבי הלכת בעת העתיקה (לפי סדר המרחק המשוער שלהם מכדור הארץ). במקום זאת, השתמשו ברעיון האסטרולוגי של מערכת השעות הפלנטריות שהביא לידי כך שימים עוקבים נקראו על שם כוכבי לכת המרוחקים שלושה מקומות זה מזה ברישום המסורתי שלהם באופן מחזורי. הסדר המסורתי של כוכבי הלכת (לפי מה שחשבו שהוא סדר המרחקים שלהם מכדור הארץ) היה (מהרחוק לקרוב): שבתאי, צדק, מאדים, השמש, נוגה, כוכב חמה, הירח. ולפי שיטת השעות הפלנטריות התקבל הסדר הבא עבור ימות השבוע: יום ראשון - יום השמש, יום שני - יום הירח, יום שלישי - יום מאדים, יום רביעי - יום כוכב חמה, יום חמישי - יום צדק, יום שישי - יום נגה, יום שבת - יום שבתאי (מכאן נגזר שמו העברי של כוכב שבתאי).
אליפות העולם בשחמט 1999 (פיד"ה)
אליפות העולם בשחמט 1999 הייתה תחרות שאורגנה על ידי פיד"ה. בדו-קרב הגמר אלכסנדר חליפמן ניצח את ולדימיר אקופיאן והוכתר כאלוף העולם.
רקע
אלוף העולם אנטולי קרפוב היה צריך להתחיל את התחרות מסיבוב השני. הוא סירב לתנאי זה ולא השתתף כלל. גארי קספרוב שגם החזיק בתואר אלוף העולם לא היה מוכן להשתתף בתחרות. גם וישוואנתן אנאנד שהיה בין השחמטאים החזקים וניהל עם קספרוב משא ומתן בהקשר למפגש על התואר לא היה מעוניין להשתתף בתחרות במסגרת פיד"ה.
שלבי הגמר
התחרות נערכה בלאס וגאס במהלך יולי-אוגוסט 1999.
גנט–וייפלחם
גנט–וייפלחם (באנגלית: Gent–Wevelgem) הוא מרוץ אופניים חד יומי שנערך בחודש מרץ בבלגיה מאז 1934. המרוץ הוא אחד מקלאסיקות האביב ומתאים יותר למאיצים קלאסיים מאשר לפנצ'רים, בניגוד לשאר הקלאסיקות, בנוסף לכך הוא גם אחד מהמרוצים הבלגיים הבכירים בעולם והוא חלק מסבב ה-UCI World Tour, הדרג הגבוה ביותר למרוצים.
פטר סאגאן, אדי מרקס, מריו צ'יפוליני, ריק ואן לואי, רוברט ואן איינמה וטום בונן, מובילים במספר הניצחונות במרוץ, כאשר כל אחד מהם ניצח כ-3 פעמים. המנצח האחרון במרוץ במהדורה האחרונה שהתקיימה ב-2022, הוא ביניאם גירמאי האריתראי. מ-2012, מתקיים גם מרוץ נשים.
היסטוריה
המרוץ נערך בפעם הראשונה בספטמבר 1934 כמרוץ חובבים, וכלל רק משתתפים בלגים. במרוץ ניצח גוסטב ואן בל. ב-1936, המרוץ הורחב ל-168 קילומטרים ונהפך למקצועי, רוברט ואן איינמה ניצח בו. בזמן תקופת מלחמת העולם השנייה המרוץ בוטל. הזוכה הראשון במהדורה של לאחר המלחמה היה רוברט ואן איינמה, אך ניצחונו אושר רשמית רק לאחר עשרה ימים מסיום המרוץ, לאחר בדיקה מעמיקה של תמונת הסיום ("פוטו פיניש").
בשנת 1947 מארגנת המרוץ הצליחה להביא שניים מהרוכבים הגדולים בעולם באותה תקופה, ג'ינו ברטלי ופאוסטו קופי. עשר שנים לאחר מכן המרוץ הפך באופן רשמי לסבב מרוצי פלנדריה, ואדי מרקס ניצח בו כ-3 פעמים. הזוכה הצרפתי הראשון היה ז'אק אנקטיל, בשנת 1964.
בשנת 1977 המרוץ גדל ל-277 קילומטרים, המהדורה הארוכה ביותר אי פעם. ברנאר אינו ניצח בה.
החל מ-2015 המרוץ נקרא "גנט–וייפלחם – בשדות פלנדריה", על שם שירו האיקוני של ג'ון מק'קרי "בשדות פלנדריה". המארגנים רצו לציין את שנת המאה למלחמת העולם הראשונה מאחר שאזור וסטהוק שבו מתקיים המרוץ היה בלב אזורי הקרבות במלחמה, כמו למשל קרבות איפר והוא מכיל מספר רב של בתי קברות של מדינות ההסכמה.
מריה לודוויגה תרזיה, נסיכת בוואריה
מריה לודוויגה תרזיה, נסיכת בוואריה (בגרמנית: Maria Ludwiga Theresia von Bayern, 6 ביוני 1872 - 10 ביולי 1954), הייתה בתו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה ואשתו של הנסיך פרדיננדו פיו, דוכס קלבריה.
ביוגרפיה
מריה לודוויגה תרזיה נולדה ב-6 ביוני 1872 בלינדאו, ללודוויג, נסיך בוואריה ולמריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתם של פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ואליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה. ב-31 במאי 1897 התחתנה מריה לודוויגה תרזיה עם הנסיך פרדיננדו פיו, דוכס קלבריה, ממנו נולדו לה 6 ילדים. בשנת 1913 עלה אביה לשלטון, לאחר הדחת בן דודו אוטו, מלך בוואריה, והוכתר כלודוויג השלישי, מלך בוואריה, אולם הוא נאלץ להתפטר מתפקידו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1934 מת חמיה הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה, ובעלה פרדיננדו פיו הפך לטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות. פרדיננדו פיו ומריה לודוויגה תרזיה חיו שנים רבות בלינדאו, גרמניה, וב-10 ביולי 1954 היא מתה בביתה.
משפחתה
ב-31 במאי 1897 התחתנה מריה לודוויגה תרזיה עם הנסיך פרדיננדו פיו, דוכס קלבריה, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
עיסוי תאילנדי
עיסוי תאילנדי (בתאילנדית: นวดแผนโบราณ - "עיסוי תאילנדי מסורתי קדמון" (Nuat phaen boran)) הוא תחום ברפואה משלימה; אחד מבין כ־150 סוגים שונים של צורות עיסוי. אף על פי שהעיסוי התאילנדי מתבסס על פילוסופיות מהרפואה הסינית, המשתמשת בעקרונותיו של היין-יאנג להשגת איזון "אנרגטי" בגוף ולרגיעת הנפש, מעדיפים בתאילנד לקרוא לשיטת העיסוי בשם: "מסאג' תאילנדי מסורתי", כיוון שהוא מכיל גם שיטות פעולה הייחודיים רק לתאילנד. כמו כן, מאחר שבדרך התבצעותו דומה הוא במקצת ליוגה, העושה שימוש רב בתרגילי גמישות וריפיון, יש הטוענים כי מקורו גם מהודו, כאשר הופץ על ידי נזירים בודהיסטים לפני כאלפיים חמש מאות שנים ברחבי המזרח הרחוק.
קוקו רושה
קוקו רושה (באנגלית: Coco Rocha; נולדה כמיקאילה רושה (Mikhaila Rocha) ב-10 בספטמבר 1988) היא דוגמנית קנדית.
עיסוי תאילנדי
תהליך העיסוי
העיסוי התאילנדי הוא תהליך של מגע אנושי הכולל עיסויים ולחיצות איטיות באזורי רקמות רכות, גידים ושרירים, המבוצעים באמצעות מפרקי המעסה, מתיחות לגמישות הגוף ותרגילים מגוונים להמרצה ואיזון של מחזור הדם. המתיחות והתרגילים כוללים שילובי מגע כוחניים בין רגליו וידיו של המעסה כלפי המטופל.