cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פבראדה
תולדות היישוב
העיירה נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובשנים שלאחר מכן הייתה בבעלות משפחות אצולה פולניות. עם חיבור היישוב למסילת הברזל בקו סנקט פטרבורג-ורשה בשנת 1862, הואץ פיתוחו.
אליפות ישראל בשחמט 1963
האליפות התקיימה בשיטת ליגה שכללה משחק בודד בין המשתתפים. עבור ניצחון הוענקה נקודה וחצי נקודה הוענקה עבור תוצאת תיקו.
פבראדה
תולדות היישוב
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
אליפות ישראל בשחמט 1963
אמן בינלאומי יוסף פורת, שצבר 11 נקודות מ-15 אפשריות, זכה בתחרות בפעם השישית.
הדירוג בצמרת
1. יוסף פורת - 11
פבראדה
הקהילה היהודית
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער יהודיות. עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בספטמבר 1939, נאסרה בעיירה פעילות זו, והולאם בה המסחר הפרטי.
אליפות ישראל בשחמט 1963
הדירוג בצמרת
4-3. צדוק דומניץ
פבראדה
הקהילה היהודית
בעקבות הגעת מידע ליודנרט המקומי על כוונת הגרמנים לחסל את הגטו שביישוב, הצליחו להימלט ממנו קרוב למחצית מיושביו. ביהודים הנותרים בוצעה סלקציה, ורובם הועברו למחנה הריכוז פוליגון, בו נרצחו ב-28 בספטמבר 1941.
אליפות ישראל בשחמט 1963
הדירוג בצמרת
4-3. יעקב בליימן
5. רודי בלומנפלד
גב חדיד
גב חדיד (בלועזית Arête) הוא רכס סלעי צר המפריד בין שני עמקים. הוא נוצר בדרך כלל כאשר שני קרחונים שוחקים שני עמקים קרחוניים מקבילים. גב חדיד יכול להיווצר גם כאשר שני קרקסים קרחוניים שוחקים את הקיר הראשי (headwall) אחד כלפי השני, אם כי בדרך כלל הם פורצים את הקיר המפריד ביניהם, ויוצרים מעבר הרים דמוי אוכף המכונה אוכף הרים (Col). כששלושה קרקסים או יותר נפגשים, הם יוצרים צורת פירמידה המכונה קרן (horn), כשהדוגמה הידועה ביותר היא המטרהורן.
קו הרכס הולך ומתחדד כתוצאה מבליה עקב קפיאה-הפשרה, והמדרון מכל צד של הגב החדיד הופך תלול יותר כתוצאה מאירועים של תנועת בלית והסחיפה של סלעים חשופים בלתי יציבים.
בארצות הברית נהוג לכנות טיפוס מסוים של גב חדיד כ"סכין קצבים" (Cleaver). מיקומו של גב חדיד מסוג זה הוא לרוב גורם חשוב בבחירה בין מסלולי זרימת הקרחון. הליכה על גבי גב חדיד מסוג זה במעלה או במורד הר עשויה למנוע הליכה על שטחי קרחונים, שלג או סלע לא יציבים או מתחתיהם. זה בדרך כלל המקרה במסלולי הטיפוס בקיץ אל פסגת הר ריינייר, ההר הגבוה ביותר ברכס הקסקייד, במדינת וושינגטון. מטפסים על המדרון הדרומי של ההר עולים על גב החדיד המכונה "Disappointment Cleaver" (סכין הקצבים אכזבה) והולכים לאורכו במקום לטפס על הקיר הראשי של אחד משני הקרחונים שמשני צדי גב החדיד: קרחון אינגרהאם (Ingraham Glacier) או קרחון אמונס (Emmons Glacier).
ראי-נוע
ראי־נוע (באנגלית Moving Pictures) הוא הספר העשירי בסדרת עולם הדיסק של הסופר הבריטי טרי פראצ'ט. הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1990, ובשנת 1999 תורגם לעברית על ידי אורי בלסם.
עלילת הספר, מתרחשת בערים "אנק-מורפורק" - העיר המרכזית בעולם הדיסק, ועיר הנקראת "הולי-ווד", מקבלת השראה מהוליווד ותעשיית הסרטים, אטלנטיס, וספריו של ה.פ. לאבקרפט.
עלילה
העלילה מתרחשת בעולם הדיסק, עולם הניצב על ארבעה פילים העומדים על גבי צב ענקי, ונמצא בגבול בין מציאות לדמיון, ולעיתים חודרים אליו ניצוצות השראה ורעיונות ממקומות אחרים.
באזור נטוש שטוף אור שמש, בצריף רעוע הבנוי מגזעי עצים שסחפו הגלים אל החוף, חי דיקן ריבּוֹב, האחרון בשושלת של שומרי הדלת - אנשים שצופים על גבעה שעליה הגשם לא יורד לעולם, מדליקים מדורה טקסית וקוראים קריאות שמשמעותן אבדה לה בעבר הרחוק. כשהלך דיקן ריבּוֹב לעולמו המדורה כבתה, וגרגרי החול החלו לנוע מהגבעה, ורעיון פראי של עושר ותהילה יוצא לחופשי, מחפש לו נפשות לפעול דרכן, ופונה לכיוון אנק-מורפורק, העיר המאוכלסת ביותר בעולם הדיסק.
אחד האלכימאים באנק-מורפורק מקבל השראה להפקת אוקטו-צלולוזה, חומר נפיץ שבדומה לצלולואיד, ניתן לצייר עליו תמונות אותן ניתן להקרין על גבי מסך ענק. זמן לא רב לאחר מכן, מבינים האלכימאים כיצד להשתמש בחומר זה מבלי שיעלה באש והם בונים מצלמה ומקרן ומתחילים להפיק סרטי ראי-נוע, המרתקים את הצופים ואף גורמים להם לחוש מהופנטים.
במצלמה, אותה ניתן לראות בתמונה, נמצאים שישה שדונים - שניים מהם מציירים בדיו שחור על גבי האוקטו-צלולוזה, וארבעה נושפים כדי לייבש את הדיו. סיבוב הידית גורם להחלפת התמונה ולהצלפת השדונים בשוט, דבר הגורם להם לעמוד בקצב. על סיבוב הידית אחראי ידיתן, שתפקידו גם לטפל בשדונים. המקרן כולל סלמנדרות ששכבו בשמש והוטענו באנרגיה, אותה הן פולטות כאנרגיית אור כשמפחידים אותם.
תומאס סילוורפיש, נשיא גילדת האלכימאים, מקבל השראה לגבי המקום המושלם להפקת הסרטים - "מקום נאה, מוצף שמש, שאיש אינו מגיע אליו. אין שם כלום חוץ מיער עתיק וסחוף רוח, מקדש וכמה דיונות". מקום זה נקרא "הולי-ווד", בה תוך זמן קצר מתפתח משהו דמוי עיר, עם צריפים הבנויים כקופסאות, עם חזית מפוארת ומקושטת המורכבת למעשה מלוח עץ ענקי, שם מתפצלים האלכימאים לקבוצות, ועוסקים בהפקת סרטים. אנשים, ננסים, טרולים ויצורים אחרים מוצאים עצמם נמשכים לעבר העיר, שואפים להצטרף לתעשיית הסרטים, ומוכנים לעבוד בכל עבודה עד שיגלו אותם. ביניהם מגיע גם ויקטור טוגלבנד, סטודנט לכישוף, שדודו הוריש לו סכום כסף נכבד כדי שיוכל ללמוד - דבר שעודד את ויקטור להמשיך כסטודנט ככל שיוכל, עד שהציל את סילוורפיש משוד וראה סרט שכמו הפנט אותו. בהגיעו להולי-ווד, מתגנב ויקטור לאולפן של סילוורפיש, ולאחר מבחן בד מצטרף לתעשיית הקולנוע, שם הוא מרגיש שמצא את ייעודו, או ליתר דיוק - ייעודו מצא אותו. הוא אף מגלה שתעשיית הסרטים היא תעשייה של אשליות - מרבית המפלצות הם למעשה טרולים מחופשים, הצילומים אינם נעשים ברצף, ובלילה גוזרים הידיתנים את סרטי הצילום ועורכים אותם לפי הסדר, והשאיפה הגדולה היא למצוא דרך להוסיף קול לתמונה.
הרעיון הפרוע, המשנה את המציאות סביבו, משפיע גם על בעלי חיים, ביניהם חתול, עכבר, ברווז, וארנב, שהחלו לפתע לדבר, וכמו כן גם כלב קטן ומדובלל שגילה שהתפתחה אצלו הבנה אנושית, יחד עם רצון להגיע להולי-ווד, והוא נחוש להבין למה, ואף מתחבר עם ויקטור.
דיבלר שוחט־גרוני־במו־ידי, סוחר ממולח שמוכר בין השאר מוצרי מזון שאינם ראויים למאכל, נשאב בקסמו של הראי-נוע, ורוכב לעבר הולי-ווד, עם חזון להפיק סרטים עלילתיים, עם אהבה, תככים, מלחמות ואלף פילים, ולשלב פרסומות ככל האפשר. בהגיעו להולי-ווד הוא משתלט על האולפן של סילוורפיש, והם מתחילים להפיק סרטים בני מספר דקות, אותם מפיץ דיבלר באנק-מורפורק בסיוע כרזות מלהיבות, וצופים רבים מגיעים לצפות בהם, חלקם שוב ושוב. בין הצופים נמצא הספרן של אוניברסיטת הנסתר, הנחוש לגלות את סודה של העיר.
כשהאנשים מאמינים למה שהם רואים, ובעולם הדיסק האלים עצמם קיימים כיוון שהאנשים מאמינים בהם - ככל שאנשים רבים יותר מאמינים באשליה, הדברים המציאותיים הופכים ללא מציאותיים. וכיוון שהשכבה המגינה של המציאות אינה אחידה, וישנם מקומות בהם היא דקה יותר - דבר המאפשר לחולל קסמים - אבל הצטברות של כוח קסם במקום אחד, עלולה ליצור חור, ומעבר לגבולות הקיום שוכנים רעיונות פראיים, ניצוצות השראה ודברים רבים נוספים, המנסים להטריף את האנשים.
הדר קמחי
הדר קמחי (נולד ב-10 באפריל 1929) הוא תת-אלוף בדימוס, אשר עשה את שירותו בחיל הים. כיהן כסגן מפקד חיל הים ולאחר פרישתו מצה"ל שימש מנהל בחברות בולטות במשק הישראלי.
קמחי החל את דרכו בגדוד 13 בחטיבת גולני, בפיקודו של אברהם יפה, קמחי שירת בפלוגה ג אשר השתתפה בקרב על כוכב הירדן, המחלקה של קמחי נעה לקראת מארב, במהלך התנועה התגלה כוח עיראקי, עוזי ציזלינג מפקד המחלקה נתן הוראה להסתער, קמחי עם מקלע השאטו הסתער עם חבריו ובמהלך הקרב נפגע מכדור בכתף. בסיום הקרב נהרגו 29 עיראקים ויתר הכוח נס אל עבר בקעת הירדן, לאחר השירות בחטיבת גולני עבר קמחי לשייטת 13 והתקדם בה עד לתפקיד סגן מפקד היחידה. עבר השתלמות צוללות בצרפת ובשנת 1960 קלט את הצוללת אח"י רהב והיה מפקדה הראשון. לאחר מכן בשנת 1962 פיקד על המשחתת אח"י חיפה ובשנת 1964 על שייטת הצוללות. בשנת 1968 התמנה למפקד שייטת ספינות הטילים, פיקד על חילוץ ספינות שרבורג במבצע נועה ובנה את תורת הקרב לספינות הסער. לאחר מכן שימש ראש מחלקת ים (1971 1973). באוגוסט 1973 מונה לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בלונדון. ב-1976, לאחר שלא מונה למפקד חיל הים, פרש מצה"ל.
עם שחרורו מצה"ל התמנה למנהל נמל אשדוד ולאחר מכן לסמנכ"ל תפעול במועצה לשיווק פרי הדר ומנהל חטיבת ההלבשה בחברת אתא. בשירות מילואים סייע בחיפוש אחרי שרידי הצוללת דקר וריכז צוות חשיבה וביקורת מבצעית עבור מפקד חיל הים.
ילדות ונערות
הוריו של הדר, דב מילר, שעלה מאוקראינה, ובלה, שעלתה מפולין, נפגשו במסגרת גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור בתל יוסף. לאחר הפילוג בגדוד העבודה עברו לקיבוץ עין חרוד ודב התרכז בעבודה בפרדס התפוזים, שהיה באותה עת גידול מרכזי בארץ ישראל. את שם המשפחה הם בחרו לעברת אז ל"קמחי" (פירוש השם "מילר" הוא טוחן). בעין חרוד נולדו לזוג שלושה ילדים: הבכורה תחיה, נישאה לחיים גיארי ובתחילת שנות השבעים ריכזה את מפעל ההתנדבות של התנועה הקיבוצית. אחריה, בשנת 1929, נולד לזוג קמחי בן שנקרא הדר ולאחריו, יוחאי, לימים מהנדס חקלאי של הקיבוץ.
מבצע ההעפלה
בקיץ 1946 נערך בנווה ים קורס ימאות במסגרת הפלוגה הימית של "הפועל". זאב פריד, מפקד הקורס, קיבל הנחיה להוציא מפרשית למפגש עם ספינת מפרש שיצאה ממצרים ללבנון ועליה, בנוסף לתוצרת חקלאית, משפחת עולים. קמחי וחבריו השתתפו במבצע העפלה עוד טרם היותם בני 17.
במלחמת העצמאות
בסוף קיץ 1947 גויס קמחי למחלקה במסגרת ההגנה שהורכבה מבני הקיבוצים עין חרוד ותל יוסף. המחלקה עסקה בביטחון שוטף באזור עמק יזרעאל. בפרוץ הקרבות עם הכוחות הערביים בפיקודו של פאוזי קאוקג'י ליד משמר העמק, נשלחה המחלקה לג'וערה כתגבורת לגדוד הראשון של הפלמ"ח, אשר בלם את הכוחות הערביים באזור. סגן מפקד הגדוד הראשון אסף שמחוני, בעצמו מתל יוסף, הכיר אישית את האנשים, קיבל את פני המחלקה, הציג את המצב בשטח, ושילב את המחלקה בפעילות הגדוד.
בחיל הים
קמחי שירת בארבעת סוגי היחידות בחיל הים: שייטת 13, שייטת הצוללות, שייטת המשחתות ושייטת ספינות הטילים.
תחילת שייטת 13
קמחי עם חברו אמיר פרג הועברו לקיסריה כמדריכים לימאות. יוסף דרור הביא מאיטליה מכשירי צלילה בחמצן והחלו ללמוד צלילה. דרור נשלח לפעילות באירופה ואף נכלא שם. הבסיס בקיסריה בו היו הימאים והבסיס ביפו בו היו מפעילי סירות הנפץ אוחדו על ידי יוחאי בן נון לשייטת 13. וקמחי נעשה המדריך הראשי לענייני צלילה.
עם התבססות השייטת בעתלית הגיע הרמטכ"ל יגאל ידין לביקור. הצגת היכולת של הצוללים ואנשי הסירות הרשימה את הרמטכ"ל אך הסתבר שהגיע לשייטת כדי לוודא שלא מוקם בה פלמ"ח חדש. מהסבריו של יוסף דרור על סגנון היחידה והרוח שצריכה לפעם בלוחמים, השתכנע שסכנה כזו אכן קיימת וכדי למנוע אותה שלח את בן-נון ללימודים בארצות הברית ואת דרור שלח לקיבוצו מעגן מיכאל. למפקד שייטת 13 מונה יצחק רהב שחצי שנה מאוחר יותר הטיל על קמחי, שהועלה לדרגת סרן, אחריות גם על בית הספר לצלילה. שנה מאוחר יותר נמסר הפיקוד על השייטת ליעקב עציון וקמחי מונה לסגן מפקד בדרגת רב-סרן. בשנת 1954 למד קמחי במחזור הראשון של קורס פיקוד ומטה. הקורס בפיקוד אלכס שור ויעקב עציון נערך בבה"ד חיל הים.
ראשית הצוללות
בשנת 1957 הסכים האלוף שמואל טנקוס לדבריו של יוסף דרור ואישר גיבוש קבוצה בארץ ולימודי השפה הצרפתית. המטרה הייתה להפעיל צוללות גרמניות שהושקעו בים על ידי צוותיהם. ב-1958 יצאה הקבוצה לטולון ולאחר הכשרה פוזרו בצוללות צרפתיות. קמחי צורף לצוללת מדגם "AURORE" והפליג בה מספר שבועות. לאחר אפיזודה קצרה בצרפת התבררה לחיל הים חוסר התוחלת להנצלת צוללות גרמניות. הגרמנים אמנם הסכימו למהלך אבל הכשרת צוללות ששהו זמן רב מלאות במים לא הייתה פשוטה ולא ניתן לסמוך על אמינותן.
בזכותו של שמעון פרס שהשתכנע ושכנע נרכשו שתי צוללות מדגם S בבריטניה. הבריטים לא הכירו בקורס הצרפתי, חייבו העברת קורס צוללן בסיסי לכל האנשי הצוות ולא סמכו על שום ניסיון קודם. בין הצי הצרפתי לבריטי היה הבדל בסגנון ההפעלה של הצוללות. הסגנון הבריטי, כולל פקודות ברורות בנוסח אחיד, חזרה על הפקודה, דיווח ביצוע, דיווח גמר ביצוע ולבסוף אישור. לאחר מעבר קורס צוללן בהצלחה צורף קמחי לקורס מפקדי צוללות של הצי הבריטי, המיועד לזרים, ועבר ארבעה חודשים יחד עם 5 נורווגים. שפת הקורס הייתה האנגלית אך קמחי שם לב שבמקרה של לחץ היו הנורווגים עוברים לשפת אימם. מכך הגיע למסקנה שנוהלי הצוללת חייבים להיות בשפה העברית. ב-1960 קלט כמפקד את הצוללת אח"י רהב (צ-73) והביא אותה לישראל. נמל טולון שימש כנמל מעבר ושם ביזמת הנספח הצבאי הישראלי תואם לרהב להשתתף בתרגיל נאט"ו. קמחי ידע ש כמאמרו של האדמירל ואיש הגות האמריקאי אלפרד תייר מהן. צוות אח"י רהב (צ-73) היה זקוק עוד לאימונים רבים כדי לקחת חלק בתרגיל רב משתתפים כזה, וסירב באדיבות להצעה. עם הגעת אח"י רהב לארץ חולקו לצוותה אותות הצוללן, קיבל קמחי את אות מספר 3.
סגנון התפעול הבריטי נרכש על ידי הישראלים והפך לטבע שני. נוהלי תפעול הצוללת כללו הרבה דיבורים ביחד ונרכשה מיומנות כמו שמיעת מנגינה ידועה. קמחי זכר את הנורווגים והסיק שכאשר יקרה שינוי או תקלה יחזרו הישראלים לשפת האם ולכן בשלב מוקדם החלו לתרגם את הנוהלים לעברית. בחודשים הראשונים להפעלת הצוללת התייחסו למצב צלילה כמצב עמדות קרב גם כאשר תורגל מצב משמרת הייתה המשמרת השנייה בכוננות מאחורי המשמרת המתפקדת.
פיקוד על משחתת אח"י חיפה
בשנת 1961 יצא כח חיל הים שכלל שתי משחתות והצוללת אח"י רהב (צ-73) לביקור בנמל נאפולי הצוללת נקשרה לאורך המשחתת אח"י חיפה והצוותים יצאו לחופשת חוף. החלה רוח וגלים בתוך הנמל ואח"י רהב החלה לחבוט באח"י חיפה מפקד המשחתת יהודה בן-צור דרש מקמחי להרחיק את הצוללת אך רוב הצוות היה בחופשת חוף. לאחר שעה מתוחה שנראתה כיממה נמצא לאח"י רהב מקום אחר.
כמה חודשים לאחר מכן ב-1962 סיים קמחי את הפיקוד על הרהב והחליף את בן-צור כמפקד אח"י חיפה (ק-38). בתקופה זאת הרחיב את ידיעותיו הימיות בתפעול אונייה גדולה ולמד את פרטי הקרב בו נשבתה איברהים אל אוול. המסקנה שלו הייתה שלמשחתות הישראליות הייתה חסרה תורת הקרב. לכן לא ידעו איך מפעילים את הנשק במשותף בריכוז מאמץ נגד האויב. מסקנה זאת לא הייתה חדשה בשבילו כי עוד בשירות בחטיבת גולני הבין שאנשים עם נשק שאינם יודעים לפעול יחד אינם מועילים הרבה.
בשנים בהן שימשה גולדה מאיר כשרת החוץ, היא ניהלה מדיניות של קירוב וסיוע למדינות אפריקה. הקשר עם אתיופיה היה עמוק והקיסר היילה סילאסי בילה את שנות גלותו בירושלים. תוך כדי ביצוע התפקיד מפקד אח"י חיפה (ק-38) נקרא קמחי למפקד חיל הים יוחאי בן נון וללא התראה, נשלח באותו יום לאתיופיה. שם עשה 4 חודשים ובנה תוכנית להקמת משמר חופים אתיופי שיתבסס על נמל אסאב. תקופת השהיה שתוכננה לשבועיים התארכה והפיקוד על אח"י חיפה (ק-38) הועבר רשמית לרס"ן מנשה ליפשיץ.
שייטת הצוללות
ב-1964 מונה קמחי למפקד שייטת הצוללות. בתקופת פיקודו על שייטת הצוללות נרכשו מהבריטים 3 צוללות מסדרה T: אח"י לויתן (צ-75), אח"י דקר (צ-77) ואח"י דולפין (צ-79). הבעיה העיקרית העמדה בפניו הייתה הצורך ברצף של צוללות פעילות. שתי הצוללות מהדור הראשון של חיל הים דגם S אח"י תנין ואח"י רהב עמדו לסיים תוך כשנתיים את חייהן המבצעיים. היחסים הרגישים של הגרמנים מול ישראל והערבים באותה תקופה לא אפשרו סגירת עסקת צוללות עם ישראל. בנייה במדינה אחרת היא פרויקט שימשך לפחות 5–6 שנים ויותר מרגע שיוחלט לצאת לחיפושים בכיוון. קמחי הציג למפקד החייל האלוף יוחאי בן-נון, את התחזית המצביעה על כך שחיל הים יישאר ללא צוללות למשך שנים, ומצב זה עלול לסגור את הגולל על נושא הצוללות בחיל הים. הוא העלה הצעה לפנות לאנגלים לרכישת הצוללות מסדרת T משופרות שיחליפו את צוללות ה S שמסיימות את תפקידן. להמשיך לחלום ולדחוף לכיוון צוללות חדישות וחדשות ללא לחץ של אובדן השייטת.
השיפור שנעשה בצוללות ה T היה מתן צורה הידרו דינמית לצוללת כדי שתהיה שקטה מתחת למים ומהירה יותר, במחיר הורדת התותח מסיפון הצוללת, הארכת הצוללת כדי להוסיף לה מֵכל מצברים ראשי נוסף שייתן יותר כוח חשמלי שמשמעותו מהירות תת-מימית גבוהה יותר ופרק זמן ארוך יותר בצלילה ללא טעינה.
קמחי הצליח לשכנע את מפקד חיל הים יוחאי בן-נון לראות בצוללות מסדרה T משופרות גישור מתאים וריאלי לעתיד כוח הצוללות בחיל הים. עמדה זו הוצגה בדיון שהתקיים אצל סגן שר הביטחון שמעון פרס בנוכחות הרמטכ"ל יצחק רבין ומנכל משרד הביטחון משה קשתי. קמחי נכח בדיון הטעון הזה בו מצד אחד שמעון פרס מצדד בעמדתו של יוחאי בן-נון ויצחק רבין לוחץ להגדיל את כוח השריון בצה"ל ומעדיף רכש של פלוגת טנקים על רכש של 2 צוללות.
סיכום הדיון היה מעין פשרה שאמרה: רכישת שתי הצוללות מהאנגלים מותנית בכך שהן תימכרנה במחיר גריטה (מחיר מקובל באנגליה לכלי שיט שמסיימים את חייהם המבצעיים). בידיעה שלרכישת הצוללות יתווסף בהמשך מחיר השיפוץ באנגליה.
מיד ביציאה מהדיון מורה מפקד החייל לקמחי לצאת לאנגליה ולארגן ביקור רשמי ופגישות עם ראשי הצי: האדמירל הראשון, השני וראש המודיעין של הצי. ולחתום את הביקור בקוקטייל משותף של ראשי הצי עם אנשי הנספחות הצבאית שלנו בלונדון. קמחי ארגן וליווה את בן-נון בכל הפגישות ובארוחות. יוחאי בן-נון ששליטתו בשפה האנגלית הייתה מצוינת הרשים את שומעיו, הציג בכישרון מערכת יחסים רחבה בה שני הצדדים זוכים שהתקבלה בחיוב.
ההסכמה הבריטית למכירת 2 צוללות T במחירי גריטה, נעשה כמובן מאליו. בקוקטיל שסיכם את הביקור של בן-נון בנוכחות הנספח הצבאי של ישראל בלונדון, ראש משלחת משרד הביטחון, השגריר וקצינים מהמשלחת איחל האדמירל האנגלי פעילות מקושרת הדדית בין הציים ואיחל לשתי צוללות ה T שגם נקב בשמותן המשך פעילות ים בטוחה בצי הישראלי. כך התממש המשך לשייטת הצוללות.
כעת נעשתה שייטת הצוללות לכוורת הכנות והוצאת צוותים לקבלת הצוללות באנגליה. בהמשך נרכשה צוללת שלישית אח"י דולפין לשיפוץ בישראל. בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים נעשו מאמצים להביא לארץ את הצוללת אח"י לווייתן מבריטניה. קמחי הצטרף להפלגה ועל כן לא נמצא בארץ באותה עת.
זירת ים סוף - בחודש יולי 1967 נוצר בחיל הים צורך דחוף לקצין בכיר שיפקד על זירת ים סוף שמפקדתה נמצאה במעגן אבו זנימה. מפקד חיל הים שלמה אראל הטיל את המשימה על הדר קמחי שמילא את התפקיד במשך כחודשיים בנוסף לתפקידו כמפקד שייטת הצוללות.
הצוללת דקר - בינואר 1968 יצא לבריטניה לשלח את הצוללת "דקר" לדרכה לארץ אך זו לא הגיעה. מאז ליווה קמחי ואף ניהל את פעילות החיפושים אחרי ה"דקר" במשך השנים.
ספינות הסער
המפגש הראשון של קמחי עם ספינות הסער היה בהשתתפותו בהשקת אח"י מבטח ב 11 באפריל 1967. כמו כן בהמשך השנה כאשר נעשה מפגש בתעלה האנגלית בין הצוללת אח"י לויתן שיצאה מנמל פורטסמות' בה הפליג, עם אח"י מבטח שיצאה משרבורג.
ב-1968 היה קמחי מיועד לשנת השתלמות במכללה האמריקאית לפיקוד אך סבב הפיקוד בחיל הים התקיים מוקדם יותר מהמתוכנן ואברהם בוצר מפקד החיל הנכנס, לקח את בנימין תלם לסגנו ובמקומו מינה את קמחי למפקד שייטת ספינות הטילים. קמחי שכבר ארז מזוודות לכיוון ארצות הברית פרק אותן בשרבורג. העיתוי היה בשלבים המרכזיים של תהליך בנין הכוח "ספינות סער" שיוזם, גובש ויושם בחיל הים עוד מתחילת שנות ה-60. השייטת נמצאת בצמיחה מהירה ל-12 ספינות. הספינות הראשונות שהגיעו לארץ החלו באימונים כפלגת ספינות תותחים. בספינות הפלגה השנייה החלה הרכבת מערכות הטילים. החלו להתגבש נוהלי ירי הטילים וההגנה כנגד טילים.
קמחי הבין שכדי למצות את היכולת ההתקפית יש צורך בריכוז מאמץ שיושג בהתנהלות ברורה לכל שלבי הקרב, יזם ובנה את תורת הקרב לספינות הסער. עיקרי התורה היו השלבים בהתנהלות הקרב ומהן הדרישות מכל כלי שיט בשיתוף פעולה להיערכות והפעלה בו זמנית של הכוח על האויב. בבנית תורת הקרב חיפש קמחי דרך מושכלת להתמודד מול הפער בטווח הטילים בו היו מערכות הגבריאל הישראליות בחיסרון לעומת טילי הסטיקס, בשימוש הצי המצרי והסורי. תורת הקרב שפותחה, תורגלה והוטמעה עד ששימשה שפה אחידה בין מפקדי ספינות הטילים במלחמת יום הכיפורים. עיקרי תורת הקרב תקפים בשייטת ספינות הטילים עד היום.
בניית מנהיגות בים
בתחילת שנת 1969 עבר קמחי לארץ ובתמיכה פעילה של מפקד חיל הים אברהם בוצר ויחד עם מפקדי הפלגות משה טבק, שבתאי לוי ועזרא קדם גובש סגנון המנהיגות של מפקד ספינת הטילים כמקצוען ולוחם. על המפקד להיות בקיא בתפעול ספינה ובתורת הקרב, לתת דוגמה אישית ולתת תשומת לב לצוות שימלא את הדרישות ויקבל את המגיע. מפקד השייטת מציע את המיועדים לפיקוד להסכמת מפקד חיל הים. הם עוברים התמחות בצמוד למפקדים ותיקים והסמכתם מותנית במעבר מבחן עיוני ומעשי.
הדוקטרינה בחיל הים גורסת פיקוד מלפנים. המפקד בים פועל לפי תוכנית מוקדמת ולפי עקרונות מקובלים. רק הוא מוסמך לקבוע אם הים לא מאפשר ביצוע ועליו לשנות תוכנית למען בטיחות הצוות. זו דוקטרינה שונה מצורת השליטה בחיל האוויר ומתהליך הפיקוד ביבשה. מעבר חיל הים ממספר אוניות גדולות בפיקוד קצינים בכירים ומנוסים. להפעלת ספינות קטנות בכמות גדולה חייבה בניית יכולת פיקוד לקצינים צעירים יחסית. על מפקד החייל אברהם בוצר וסגנו בנימין תלם הייתה דוקטרינת הפיקוד מלפנים מקובלת, אף על פי שלא תמיד הייתה לכך הסכמה מהמטכ"ל.
הכלי העיקרי בו השתמש קמחי לפיתוח והטמעת תורת הקרב וגם לבנית דמות המפקד בים היה "התחקיר השייטתי". לאחר אימונים או מבצעים היו מתכנסים מפקדי הספינות ומציגים את מהלך האירועים. תחקיר כזה שנעשה בצורה נכונה תורם רבות להתקדמות. הצפיות מקציני השייטת היו שלא ימצאו תירוצים להצדיק עצמם אלא יציגו דברים כהוויתם. הדגש היה על איתור בעיות, טעויות ושגיאות ופתרונן כדי שלא יחזרו עליהן בעתיד.
חילוץ הספינות משרבורג
מחצית ספינות השייטת היו עדיין בבניה בשרבורג. הפעילות דרשה את נוכחותו של קמחי בארץ ובצרפת. במהלך מלחמת ששת הימים הטיל שרל דה גול אמברגו על יצוא נשק מצרפת לישראל. שיתוף הפעולה של מספנת אמיו בה נבנו הספינות היה מלא. אך שחרור כל ספינה חייב תהליכים מול שלטונות המכס והנמל והיה כרוך במתח רב.
באותה תקופה נלחמה ישראל במלחמת ההתשה מול מצרים ומול המחבלים הפלסטינים שהתבססו בלבנון. לאחר שספינות הסער השתתפו ב-28 בדצמבר 1968 במבצע תשורה - בשדה התעופה בביירות הרחיבה ממשלת צרפת את האמברגו לכלול גם את הספינות בשרבורג. הספינה השישית, אח"י עכו, הייתה אותה עת בדרך ואח"י סער יצאה באופן מיידי. זאת, אף על פי שלא הייתה מוכנה עדיין. היא הצטרפה אליה בגיברלטר. חמש ספינות בתהליכי בנייה נשארו בשרבורג.
בשלהי 1969 יצא קמחי שוב לצרפת ופיקד על יציאת ספינות שרבורג לישראל במבצע נועה. תכנון החילוץ נעשה ביזמתו של אברהם בוצר ובסיוע של ראש משלחת משרד הביטחון בפריס, מרדכי לימון. קמחי נדרש להחלטה לגבי העיתוי של היציאה. הדרך עברה את מפרץ ביסקאיה הידוע בסערות החזקות שבו וספינות הסער היו קטנות. היה ברור שבניגוד להפלגות קודמות, הפעם אין נמל מבטחים ואין דרך חזרה. ביום המיועד מזג האוויר היה סוער, אך קמחי העריך שהסערה נחלשת ופקד על יציאה. המערך שהוכן לתדלוק בדרך פעל, הספינות הגיעו לישראל ותהליך בנין הכוח נמשך לקראת מלחמת יום הכיפורים.
ראש מחלקת ים
בשנים 1971 עד 1973 היה ראש מחלקת ים (תפקיד שהוא למעשה גם ראש מטה וסגן מפקד חיל הים) תחת מפקדי חיל הים אברהם בוצר ובנימין תלם. שנים אלו היו רוויות פעילות מבצעיות של מלחמת ההתשה עם מצרים כולל מבצע רביב - הפשיטה המשורינת בחוף מפרץ סואץ ופעילות ביטחון שוטף נגד מחבלים מהטרור הפלסטיני. קמחי בילה לילות רבים בחפ"קים למבצעים השונים.
בחייל נעשה המשך בנין ספינות הסער וחימושן במערכות טילים ואמצעי התגוננות. במקביל ריכז קמחי את הטיפול בנושאי אמל"ח והתארגנות. עיסוק נוסף באותה עת היה העברת מפקדת חיל הים מחיפה לתל אביב לבנין במחנה הקריה בו היא ממוקמת עד היום. מיקום המפקדה במחנה הקריה סייע לחיזוק החיבור עם צה"ל. צוין כאחד הגורמים להצלחה במלחמת יום הכיפורים.
נספח צה"ל בלונדון
באוגוסט 1973 מונה קמחי כנספח צבאי בבריטניה ובסקנדינביה. התפקיד כלל גם ראש משלחת משרד הביטחון באותן ארצות. ניסיונו הצבאי של קמחי ואישיותו סייעו לו לקיים קשרים אישיים חיוביים. אותם ידע לנצל מול מערכת ממוסדת עוינת לישראל. בין הנושאים שנרכשו אז בבריטניה היו תחילת העבודה על צוללות גל, חלקי חילוף לטנקי הצנטוריון, מושב מפלט ומיצגי ראש לטייסים. כאשר פרצה מלחמת יום הכיפורים בשבת 6 באוקטובר 1973 הזדרזה ממשלת בריטניה להטיל אמברגו על משלוחים לאזור הלחימה, שלמעשה הופנה רק נגד ישראל.
המשמעות המיידית הייתה עצירת משלוח תרופות בשדה התעופה ממש וכ-7000 טון פגזים לטנקים שנמצאו במחסני הנמל מיועדים להעמסה למחרת באניה ישראלית. בהמשך המלחמה נעשתה התארגנות של חברות כמו מרקס אנד ספנסר (שנוהלה על ידי מרקוס זיו) מאנגליה ומאירופה לאספקת תרופות לישראל.
כאשר ביקש האלוף בנימין תלם לסיים את תפקידו היה קמחי הקצין הבכיר ביותר בחיל הים. עם זאת הימצאותו מחוץ לישראל בעת מלחמת יום הכיפורים, לא סייעה לו בהתמודדות לתפקיד מפקד חיל הים. ב-1976 סיים את שירותו הסדיר בצה"ל.
מנהל נמל אשדוד
לאחר שחרורו מצה"ל עבר קמחי השתלמות למנהלים בכירים באוניברסיטת תל אביב. בתום הקורס הוזמן על ידי יצחק רהב מפקדו מתקופת שייטת 13 שמונה אותה שנה 1977, כמנכ"ל רשות הנמלים לנהל את נמל אשדוד. הנמל היה בשלבי בנייה ובאותה שנה הסתיימה בניית רציף המכולות.
ועד העובדים בנמל היה חזק במיוחד ונתמך על ידי הסתדרות העובדים. חוסר הגיבוי של הממשלה נגד העובדים הביא בתחילת שנות ה-70 להתפטרותו של חיים לסקוב כמנכ"ל הרשות. תקופתו של המנהל הקודם, אל"ם (מיל) יצחק גזית, הייתה רצופי מריבות ועימותים עם יו"ר הוועד יהושע פרץ. והנמל היה משותק מדי פעם. לעומת נמל חיפה, באשדוד לא עובדים בשבת והעיקרון נשמר. בתחילת תפקידו היו בנמל 2000 עובדים ובשנת 1980 מסר את התפקיד עם 900 עובדים. חידוש הציוד ושיפור שיטות עבודה איפשר צמצום הוצאות מול פעילות גדלה.
המועצה לשיווק פרי הדר ואתא
מנמל אשדוד עבר קמחי לתפקיד סמנכ"ל תפעול במועצה לשיווק פרי הדר. בשנים 1980–1983 ניהל קמחי את חטיבת ההלבשה בביח"ר אתא.
ייעוץ ביטחוני
חברות התעשייה הביטחונית ראו לנצל את הידע והקשרים של קמחי והוא נעשה יועץ ימי, מספר שנים במסגרת חברת ייעוץ ולאחר מכן יועץ ימי עצמאי. בעיקר עסק בהקמת מערכות לבקרת שיט בקרבת החופים. מכשירי החישה מתוצרת החברות הישראליות נוצלו לפיקוח תנועת שיט בים, שמירה על זכויות מסחריות, בקרת דייג ומניעת הברחות. הלקוחות היו בעיקר גורמי התעשייה הביטחונית בארץ ולעיתים גם לקוחות מחו"ל. במסגרת עבודתו ייעץ מול פורטוגל, פנמה, פרו, סינגפור, טאיוואן, לטביה, אלבניה, יוון וספרד.
הרמן הות
גנרל-אוברסט הרמן "פאפה" הוֹת (Hermann "Papa" Hoth; ) היה קצין בצבא הגרמני (על גלגוליו: צבא האימפריה הגרמנית, הרייכסווהר והוורמאכט) בין השנים 1905–1945. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם במספר רב של קרבות, אך זכה להכרה בעיקר עקב פיקודו על כוחות גרמניים בחזית הרוסית, ובמבצע ברברוסה בפרט. בשנת 1943 הודח הות מפיקוד על ידי אדולף היטלר, אך חזר לשירות צבאי מספר שבועות מאוחר יותר. בתום המלחמה נכלא הות לשש שנים בכלא באשמת פשעי מלחמה.
קריירה מוקדמת
הות נולד בעיירה נוירופין שבברנדנבורג, הקיסרות הגרמנית. בשנת 1903 התגייס הות לצבא הגרמני, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-72 (תורינגיה ה-4). עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הוא קודם לדרגת האופטמן, והוא שירת במטה הארמייה השמינית, ומאוחר יותר במטה הארמייה העשירית. לאחר מכן הוא שירת במטה שירות האוויר הגרמני, ובסוף המלחמה שירת במטה הדיוויזיה ה-30. על פעולותיו בקרבות הוא עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה שירת הות ברייכסווהר עד שנת 1935, אז קודם לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-18.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה קודם הות לדרגת גנרל לויטננט, ופיקד על הקורפוס הממונע ה-15 במהלך כיבוש פולין. עקב הצלחתו הרבה במהלך המערכה על צרפת קודם ב-19 ביולי 1940 לדרגת גנרל חיל השריון. במהלך מבצע ברברוסה בשנת 1941 פיקד על קבוצת הפאנצר השלישית, וכבש את מינסק וויטבסק. באוקטובר אותה שנה, עבר הות לפקד על הארמייה ה-17 הגרמנית באוקראינה במהלך קרב חרקוב השני, עד אשר כוחותיו הוסגו לאחור לאחר מתקפת הצבא האדום בשנת 1942.
ביוני 1942 עבר לפקד על ארמיית הפאנצר הרביעית, פיקד עליה במהלך המתקפה הגרמנית בדרום רוסיה, והגיע עימה עד נהר הדון. בנובמבר 1942 קיבלו כוחותיו של הות תפקיד מרכזי במהלך מבצע סופת חורף – מתקפת הנגד הגרמנית והניסיון הכושל להציל את הארמייה השישית, אשר כותרה על ידי כוחות הצבא האדום בקרב סטלינגרד. ביולי 1943 פיקד הות על ארמיית הפאנצר הרביעית בקרב קורסק. תחילה, הצליחו כוחותיו לחתור לעומק קווי הצבא האדום, אך התקדמותה האיטית של הארמייה התשיעית, אבדות רבות לכוחותיו וכן פלישת בעלות הברית לסיציליה גרמו לביטול המבצע.
לאחר קרב קורסק פתח הצבא האדום בסדרת התקפות מוצלחות, במהלכן הצליחו לדחוק את הכוחות הגרמניים מחוץ למזרח אוקראינה. למרות עברו המפואר, הואשם הות על ידי היטלר באחריות לחלק מההפסדים, ולכן הוחלט להדיחו משירות פעיל, עד שהוחזר בנובמבר אותה שנה לשירות מילואים. באפריל 1945 הוטל עליו לפקד על הגנת הרי הרץ, תפקיד שמילא עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נשפט הות על ידי בית משפט צבאי של בעלות הברית, וב-27 באוקטובר 1948 נדון במשפטי נירנברג ל-15 שנים בכלא בעוון ביצוע פשעי מלחמה. לאחר שחרורו מהכלא בשנת 1954 הוא עסק בכתיבת זיכרונות, עד שנפטר ונקבר בעיר גוסלאר.
אליפות העולם בשחמט 1961
אליפות העולם בשחמט 1961 הייתה תחרות שאורגנה על ידי פיד"ה. היא כללה דו-קרב של אלוף העולם מיכאל טל ומיכאל בוטביניק שהחל ב-15 במרץ והסתיים ב-13 במאי 1961 בניצחונו של מיכאל בוטביניק.
רקע
אליפות העולם בשחמט 1960 הסתיימה בניצחון של מיכאל טל על מיכאל בוטביניק. בהתאם לתכנון, לאלוף העולם המודח הייתה זכות למפגש נוסף. למנצח המפגש היה מוענק תואר אלוף העולם. אם המפגש שכלל 24 משחקים לכל היותר היה מסתיים בתיקו, מיכאל טל היה נותר אלוף העולם.
דו-קרב על האליפות
הדו-קרב התקיים במהלך 15 במרץ - 13 במאי 1961 במוסקבה. הוא אפשר 24 משחקים לכל היותר, אך בפועל הסתיים לאחר 21 משחקים.
ספרטקוס (סרט)
ספרטקוס (באנגלית: Spartacus) הוא סרט שביים סטנלי קובריק ויצא לאקרנים בשנת 1960. הסרט מבוסס על רומן באותו שם משנת 1951 מאת הווארד פאסט, אודות חייו ההיסטוריים של ספרטקוס ומלחמת העבדים השלישית. בסרט מככבים קירק דאגלס כמנהיג העבדים המורדים ספרטקוס ולורנס אוליבייה כיריבו, הגנרל הרומי והפוליטיקאי מרקוס ליקיניוס קראסוס. בסרט מככבים אף פיטר יוסטינוב (שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו כסוחר העבדים לנטולוס בטיאטוס), ג'ון גאווין כיוליוס קיסר, ג'ין סימונס, צ'ארלס לוטון, הרברט לום, וודי סטרוד, טוני קרטיס, ג'ון דאל, וצ'ארלס מקגראו. הכותרות עוצבו על ידי סול בס.
תקציר העלילה
תחילתו של הסרט בכריית מכרות הנעשית על ידי עבדים באפריקה. ספרטקוס (קירק דאגלס), תראקי חסון גוף, נחלץ לעזרתו של איש קשיש שקרס תחתיו. חייל רומאי אומר לספרטקוס לשוב לעבודתו, ומיד מותקף כתגובה וננשך בקרסול, ככל הנראה בגיד אכילס. כעונש על כך, נקשר ספרטקוס ונידון למוות מהרעבה. סוחר עבדים, לנטולוס בטיאטוס (פיטר יוסטינוב), מגיע ותר אחר מתגייסים לבית הספר לגלדיאטורים אשר בבעלותו, המכונה גם לניסטה. הוא בוחן מספר עבדים כשהבעת גועל נסוכה על פניו, עד שלבסוף נח מבטו על ספרטקוס, מזהה את רוחו האיתנה. בטיאטוס מפליג לקפואה, שם שוכנת הווילה הכפרית שלו, המשמשת גם כבית ספר לגלדיאטורים.
לאחר סצינות מספר בהן אנו מתבוננים באימוני גלדיאטורים ובחיי בית הספר, קרסוס (לורנס אוליבייה) מגיע עם מלוויו, שואף להשתעשע על ידי צפייה בצמד גלדיאטורים נלחמים עד מוות. ספרטקוס נבחר, אולם הוא מובס, אך המנצח (וודי סטרוד) מסרב להרוג אותו, ובמקום זאת משליך את קלשונו לעבר גלריית הצופים המוגבהת ומנתר על מנת לתקוף את הרומאים. קראסוס מחסל את העבד במהירות ומתכונן לעזוב. ברגע שהוא עוזב, הוא רוכש את השפחה היפה וריניה, שבה ספרטקוס התאהב.
בעקבות האובדן ספרטקוס פותח בקטטה עם אחד השומרים. הקטטה מתפתחת למרידת הגלדיאטורים בבית הספר. הגלדיאטורים מצליחים להימלט ובהדרגה משתלטים על קפואה ועל כל המחוזות הסמוכים. עבדים מקומיים רבים נוהרים על מנת להצטרף למתקוממים.
בסנאט הרומי הסנאטור הפלבאי סמפרוניוס גרקכוס (צ'ארלס לוטון) מתמרן בעורמה את בן חסותו וידידו של קראסוס מרקוס גלאברוס (ג'ון דאל) שייקח את חיל המשמר של רומי על מנת להכניע את המרד, ויותיר את הדרך פנויה לבן בריתו של גרקכוס, יוליוס קיסר (ג'ון גאוין) לתפוש את הפיקוד על העיר רומי. בינתיים רוכש קראסוס עבד חדש, אנטוניוס (טוני קרטיס), מורה ילדים בעברו מסיציליה, ומנסה לפתות אותו. אנטוניוס נס במהרה מאדונו ומצטרף לספרטקוס.
ספרטקוס סוקר מתגייסים חדשים, ומציב אותם בתפקידים המותאמים לכישוריהם. אנטוניוס מציג עצמו כמשורר וכלהטוטן, אולם ספרטקוס בכל זאת חפץ בו בצבאו, מעיר בעקיפין על הקשר בין פוליטיקה לאומנות. ספרטקוס מתאחד מחדש עם וריניה, שנמלטה מבטיאטוס החסון. הוא רדף אחריה, אולם היה שמן מכדי לתופשה. לאחר השמידו את חיל המצב של רומא, מתווה ספרטקוס את תוכניתו לנוס דרך הים, להפליג בספינות ששודד הים הקיליקיים (המכונים "שלזיים" על ידי הדמויות בסרט), ששילמו מהביזה שצבא העבדים חמס.
רומא שולחת צבאות שוב ושוב על מנת להכניע את המרד (המכונים בסרט בתיאטרליות "שמונה צבאות"), ברם ספרטקוס מכניע את כולם. קראסוס מתפטר מן הסנאט, לכאורה כדי לחלוק עם חברו גלאברוס את חרפת הגלות שהיא מנת חלקו. גרקכוס חושד כי הוא סתם מחכה למצב שיקרה בדרכו כשסנאטים הנואשים יכתירוהו לדיקטטור, וכך ינטרל את מפלגתו הפלבאית היריבה של גרקכוס. גרקכוס מתמרן לסייע ביד העבדים להימלט על מנת שההזדמנות של קראסוס תחמוק מידיו. יוליוס קיסר בוגד בגרקכוס וקרסוס מפשפש עמוק בארנקו על מנת לשים לאל את התוכנית.
ברגע שהעבדים לשעבר מגיעים לחוף, הם מגלים כי הקיליקיים שוחדו בידי קראסוס. ספרטקוס דוחה את הצעת הציר הקיליקי (הרברט לום) להבריח אותו, את משפחתו (וריניה שהיא אשתו כעת ובנם), ולפנות לאסיה על מנת לחיות כמלכים. התראקי הישר אינו מוכן לנטוש את צבא העבדים שלו. ספרטקוס מוצא עצמו לכוד בין שלושה צבאות רומיים (פומפיוס) בקלבריה, לוקולוס בברונדיסיום והמשמר הפרטוריאני). הפתרון היחידי הוא לפלס את דרכם לרומא באמצעות לחימה. בינתיים, קראסוס מקבל את מבוקשו. בסצינות מקבילות, נושא ספרטקוס נאום ממושך בפני העבדים, בעוד קראסוס מותרה מפני שלילת הזכות הפטריצית. קראסוס שוכר את בטיאטוס על מנת שיסייע בידו לזהות את ספרטקוס לאחר הימלטותו הצפויה.
הקרב מסתיים במפלתו המוחלטת של צבא המורדים ובלכידתם של שבויים רבים, בכללם ספרטקוס. קראסוס מבטיח לשבויים שהם לא ייענשו רק אם הם יזהו את ספרטקוס או את גופתו. בסצנה רבת עוצמה, הם קמים בזה אחר זה ומצהירים ("אני ספרטקוס"), לכן קראסוס דן את כולם לצליבה, בזה אחר זה לאורך כל הדרך משדה הקרב לשערי רומא, לאורך הדרך האפית. הוא מותיר אחרונים את אנטוניוס ואת ספרטקוס, בחושדו כי האחרון הוא האיש אחריו הוא תר.
בינתיים מבחין בטיאטוס כי נקמתו של קראסוס מונעת מבעדו את המכירה הפומבית המיוחלת של העבדים הניצולים. וריניה נלקחת לביתו של קראסוס, שם הוא מנסה ללא הועיל לפתות אותה. בצעדו האחרון לפני שהוא מבצע התאבדות, משדל גראקכוס עטוי הכלימה בשלמונים רבים את בטיאטוס לחטוף את וריניה מקרסוס, ואז מעניק חופש לה ולבנה, כותב במו ידיו מסמך שחרור עבורם. מתוסכל מדחייתה של וריניה, מורה קראסוס לספרטקוס ואנטוניוס להתעמת בדו-קרב עד מוות, קצר רוח על מנת לחכות לחגיגות של יום המחרת. הוא מכריז כי המנצח ייצלב. כל אחד מהגברים מנסה להרוג את האחר, על מנת לחסוך מרעהו את המוות האיטי והמייסר על גבי הצלב. ספרטקוס מנצח והוא נצלב על חומותיה של רומא. קראסוס מודה בפני קיסר כי הוא חושש כעת מפני ספרטקוס, מפני שיהיה לו הכוח של מרטיר.
בטיאטוס ווריניה עוזבים לגאליה דרך הדרך האפית ומוצאים את ספרטקוס תלוי גוסס על הצלב האחרון בדרך. וריניה מראה לספרטקוס את בנו הרך הנולד ונודרת נדר כי הוא יגדל כאדם חופשי. ראשו של ספרטקוס צונח קדימה, ווריניה שבה לכרכרה ורוכבת הלאה.
ההפקה
התפתחות ספרטקוס הומרצה חלקית מכשלונו של קירק דאגלס לזכות בתפקיד הראשי בסרט בן חור, של ויליאם ויילר. דאגלס עבד עם ויילר קודם לכן על סיפור בלשי, והיה מאוכזב כשצ'רלטון הסטון לוהק לתפקיד במקומו. על מנת לא להיות מובס, הוא החליט לגנוב את ההצגה מוויילר, ויצר אפוס משל עצמו, ספרטקוס, עם עצמו בתפקיד הראשי.
פיתוח התסריט
במקור, נשכר הווארד פאסט לעבד את הרומן שלו לידי תסריט, אולם הוא סבל מקשיים בעבודה על ניסוחו של התסריט, והוחלף בדלטון טרמבו מהרשימה השחורה, שעבד תחת שם העט "סם ג'קסון". אנשים מסוימים חשו כי עיבודו של טרמבו לספרטקוס מוצג כצורה של קומוניזם מוקדם שנלחם נגד ממסד של רומאים עשירים על ידי שחרור העבדים. ההסרטה הופרעה בשל ראייתם השונה של קובריק וטרמבו: לקובריק, במאי צעיר באותו הזמן, לא הייתה את מידת השליטה שתהיה לו מאוחר יותר בסרטים, והתוצר הסופי הוא יותר תוצאה של תסריטו האופטימיסטי של טרמבו מאשר סימן ההיכר הציני של סטנלי קובריק.
עם תום הפקת הסרט, נודע לדאגלס שקובריק התכוון לזקוף לזכות עצמו את כתיבת התסריט על מנת שלא לציין את שמו של טרמבו. דאגלס רב הכוח התנגד באופן פומבי להוצאתו של טרמבו, וברגע ששמו של טראמבו הופיע בקרדיטים, סתם הדבר את הגולל על הרשימה השחורה של הוליווד.
תהליך עשיית הסרט
ספרטקוס נועד במקור להיות מבוים על ידי אנתוני מאן. יומיים לאחר תחילת הצילומים פיטר האולפן את מאן מחמת חוסר מנהיגותו וסטנלי קובריק נשכר להחליפו. עד לשלב זה בקריירה שלו, ביים קובריק ארבעה סרטים באורך מלא, שניים מהם היו הפקות הוליוודיות עתירות תקציב. "ספרטקוס" הפך לפרויקט הגדול ביותר של קובריק עד אותה עת, עם תקציב של תריסר מיליוני דולרים וליהוקם של 10,500 אנשים, הישג מרשים לבמאי כה צעיר (אף על פי שחוזהו לא העניק לו שליטה מוחלטת על הסרט).
הסצינות האינטימיות צולמו בהוליווד, אולם קובריק התעקש כי כל סצינות הקרבות יצולמו במישור רחב מחוץ למדריד. השתמשו בשמונת אלפים חיילים מאומנים שהשתייכו לחיל הרגלים הספרדי בתור הצבא הרומאי. קובריק ביים את הצבאות מראש מגדלים שנבנו במיוחד לשם כך. לבסוף הוא הוכרח לחתוך את כל סצינות הקרב העקובות מדם שהוסרטו למעט אחת, מחמת תגובה שלילית של הקהל בהקרנה מוקדמת של הסרט.
המוזיקה
התכליל המקורי לספרטקוס הולחן ובוצע על ידי אלכס נורת' שהיה מועמד שש פעמים לפרס האוסקר. הוא נחשב לאחת מעבודותיו המשובחות ביותר, ודוגמה מאלפת לצורה שבה סגנונות הלחנה של מוזיקה מודרנית מעובדים לשימוש בטכניקות מרכזיות בהוליווד. הפרטיטורה של נורת' היא אפית, ובכך הולמת את שיעור קומתו של הסרט. לאחר מחקר נרחב על המוזיקה של התקופה, ליקט נורת' אוסף של כלי נגינה עתיקים, שאומנם לא היו רומאים אותנטיים, אך מעניקים לסרט נופך דרמטי רב עוצמה. כלים אלה קרויים Sarrusophone, חלילית ישראלית, אבוב סיני, לאוטה, מנדולינה, חליל יוגוסלבי, קיתארה, דולצימר, וחמת חלילים. הכלי המככב של נורת' היה ה-Ondioline, המזכיר גרסה מוקדמת יותר של סינתיסייזר אלקטרוני, שזו לו הפעם הראשונה שהשתמשו בו בסרט. רוב המוזיקה הולחנה ללא מרכז טונאלי, והיא מפלרטטת עם טונליות בדרכים שרוב מלחיני הסרטים לא הסכינו עימן. בנושא אחד משתמשים לייצג הן עבדות והן חופש, אולם הוא מקנה הדגשים שונים לסצנות השונות. שיר הנושא של ספרטקוס ווריניה (מושר בידי טרי קאליה) הוא הנגיש ביותר בסרט, ורעם הלמות תופים מושמע עבור דמותו של קראסוס.
אורכו של פסקול האלבום הוא פחות מארבעים וחמש דקות ואין הוא מייצג את הפרטיטורה. לכותב היצירה היו תוכניות להקליט בשנית חלקים נרחבים מן המוזיקה בצוותא עם חברו של נורת' ועמיתו ג'רי גולדמסיט, אולם הפרויקט השתהה עד אשר הלך גולדסמיט לעולמו בשנת 2004. היו בוטלגים למכביר, אולם אף לא אחד מהם הנפיק צליל איכותי בטיבו.
גרסאות
הסרט יצא לאקרנים מחדש בשנת 1967 (בגרסה הקצרה בעשרים ושלוש דקות מזו המקורית), ושוב ב-1991 כשהחזירו את אותן עשרים ושלוש הדקות המקוצצות, בתוספת ארבע עשרה דקות שנחתכו מן הסרט בגרסה המקורית. התוספת כוללת מספר קטעי קרבות אכזריים כמו גם סצנת אמבטיה שבה הגנרל הפטריצי קראסוס (אוליבייה) מנסה לפתות את עבדו אנטוניוס (קרטיס) בהשתמשו באנלוגיה של "לאכול צדפות" ו"לאכול חלזונות" על מנת להביע את דעתו שהעדפה מינית היא עניין של טעם יותר מאשר מוסר. כאשר הסרט שוחזר, שנתיים לאחר מותו של אוליבייה, חסרה הייתה הקלטת הדיאלוג המקורי של סצנה זו, ולכן היא דובבה מחדש. עלה בידו של טוני קרטיס, שהיה אז בן שישים ושש, להקליט את חלקו, אולם את קולו של קראסוס דובב למעשה אנתוני הופקינס, חקיין מוכשר אשר היה בן חסותו של אוליבייה בראשית הקריירה שלו והתוודע היטב לקול שלו.
פרסי אוסקר
הסרט היה מועמד בשש קטגוריות לפרס אוסקר וגרף ארבעה פרסים:
ביקורת
מבקרים כמו רוג'ר איברט סברו כי הסרט משופע בשגיאות שגרמו לו להתיישן. מבקרים ראו בסרט ייחסו לשגיאות המרובות של הסרט סיבות שונות כגון התערבות התאחדות הסרטים של אמריקה (MPAA), שכפתה צנזורה מוסכמת תחת קוד הייז; החלפתו של הבמאי המקורי, אנתוני מאן, לאחר שבוע הצילומים הראשון, צוות שנקלע לריב (לוטון מול אוליביה, הבמאי המחליף קובריק מול הכוכב והמפיק בפועל דאגלס); פסקול קולני ומסיח את הדעת מן העלילה.
12 בינואר
12 בינואר הוא היום ה-12 בשנה בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה נשארו עוד 353 ימים (354 בשנה מעוברת).
יהושע פלפל
יהושע אהרון פלפל (1939 - 4 בפברואר 2016) היה שופט ישראלי, כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
ביוגרפיה
נולד בירושלים ליצחק ומרים פלפל. למד בבית הספר התיכון בית הכרם בירושלים. בוגר לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1965–1974 עבד כעורך דין. בשנת 1974 התמנה לשופט בבית המשפט השלום בבאר שבע, וכיהן בתפקיד 11 שנה. בשנת 1985 התמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, ובשנת 1999 התמנה לסגן נשיא בית משפט זה.
בשנת 2003 התמנה כנשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע. שימש בתפקידו עד לפרישתו לגמלאות, בשנת 2009.
היה נשוי לפרופ' דינה פלפל, אב לארבעה והתגורר בעומר.
סוף (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שערי המקדש
על פי תיאורי המקרא והמשנה, שערי המקדש הם השערים שנבנו בכניסה למתחם בית המקדש. בבית ראשון שערים אלו כוללים את שלושה עשר שערי העזרה ואת שער הכניסה לעזרת הנשים.
מידע כללי
המשנה במסכת מידות, ב', ג' מלמדת שגובה השערים היה 20 אמה (כ-10 מטרים) ורוחבם עשר אמות (כ-5 מטרים), כולם עשויים נחושת ומצופים זהב חוץ משער ניקנור שלא צופה. מראה השערים היה מרהיב, זאת ניתן ללמוד ממאמר ר' יוסי שכשהיו מקיפים את העזרה היו משתחווים בעזרה כנגד שלושה עשר שעריה כדי להודות על נוי הבניין.
לרוב השערים ניתן שם כנגד משהו המאפיין אותם: תפקיד, כמו שער הדלק ושער המים; מיקום, כמו שער העליון ושער עזרת נשים; מיוחד הוא שער ניקנור שנקרא על שם תורמו.
יוסף בן מתתיהו מספר שהורדוס חרת את שמו של מרקוס ויפסניוס אגריפה מעל "השער אשר בנה להיכל", אולם הוא אינו מספק פרטים המאפשרים זיהוי של השער המדובר.
השערים בבית שני
מספר שערי העזרה נתון במחלוקת. דעת חכמים (מידות, א', ד') היא שהיו שבעה שערים: שער יכניה, שער הקרבן, שער השיר, שער ניקנור, שער המים ושער הדלק. בעוד שלדעת ר' יוסי (שם, ב', ו') ישנם שלושה עשר שערים שיפורטו להלן. דעה נוספת, גורסת כי היו חמישה שערים בלבד (שם, א',א') ולא מפרטת באלו שערים מדובר.
פירוט השערים (לפי בעל תפארת ישראל):
שערי העזרה
דרום (ממערב למזרח):
מזרח:
מערב:
בנוסף, היה גם שער עזרת נשים – מוקם במזרח עזרת הנשים ומחבר בינה לבין החיל. שער זה הוא הכניסה הראשית לעזרת הנשים, ואינו משערי העזרה.
השערים בספר יחזקאל
במקדש המתואר בספר יחזקאל יש שלושה שערים לעזרה הפנימית, (מזרח, צפון ודרום) ושלושה לעזרה החיצונית. גודלם 25/50 אמה.
אפקט איקאה
אפקט איקאה הוא הטיה קוגניטיבית שבה לצרכנים יש נטייה להפריז בערכם של מוצרים שהם היו שותפים בחלק מתהליך ההרכבה שלהם. על פי התיאוריה, אנשים המרכיבים בעצמם מוצר כלשהו ומשקיעים בכך זמן ואנרגיה רבים יותר מאשר בתהליך הקנייה של מוצר מוגמר, נעשים הרבה יותר קשורים לחפץ ומוכנים לשלם עליו יותר מאשר על מוצר המגיע מוכן ומושלם. זאת אומרת, ההשקעה של הצרכן בחפץ מגבירה אצלו את האהבה כלפיו. השם אפקט איקאה נובע מכך שפריטי ריהוט רבים הנרכשים מהיצרנית וקמעונאית הרהיטים איקאה השוודית, דורשים הרכבה.
תוצאות של מחקר שנערך בשנת 2011 הראו כי הנחקרים היו מוכנים לשלם בממוצע כ־63% יותר עבור רהיטים שהרכיבו בעצמם, מאשר עבור פריטים זהים שהורכבו מראש.
היסטוריה ורקע
בשנות ה-50 הושקו לראשונה תערובות מוכנות לעוגות שלא נמכרו בהצלחה רבה. קהל היעד לו שווק המוצר (עקרות בית) הביע התנגדות: התערובות היו קלות מדי לאפייה, מה שאומר שהכנתן לא זכתה להערכה מספקת. כשהיצרניות החליפו את המתכון לכזה שדרש הוספה של ביצה לתערובת, עלו רכישות המוצר בצורה דרסטית. באופן אירוני, הגדלת העבודה הכרוכה בהכנת עוגה למשל, והפיכת המשימה למאומצת יותר - הגדילו את האהדה למוצר.
אפקט איקאה זוהה והוגדר על ידי החוקרים מייקל נורטון מבית הספר לעסקים בהרווארד, דניאל מוצ'ון מאוניברסיטת ייל ודן אריאלי מאוניברסיטת דיוק, שפרסמו בשנת 2011 את תוצאות שלושה מחקרים בנושא. הם תיארו את אפקט איקאה כ"העבודה לבדה יכולה להספיק כדי לגרום לכך שאנשים יעניקו חיבה יתרה לחפץ שהוא תוצאה של עבודתם: אפילו בנייה של שולחן משרדי סטנדרטי, משימה בודדת ומפרכת, יכולה לגרום לאנשים להעריך יתר על המידה את היצירות שלהם (שלעיתים קרובות בנויות בצורה גרועה)".
נורטון, מוצ'ון ואריאלי ציטטו את עבודתם הקודמת של חוקרים אחרים בנושא "הצדקת המאמץ" שהוכיחה שככל שמישהו יתאמץ יותר ויעבוד קשה יותר על משהו, כך הוא יעריך יותר את התוצאה. תופעה זו כבר נותחה בעבר על ידי חוקרים מתחום הפסיכותרפיה, הפסיכולוגיה החברתית וחוקרי שטיפות מוח כמו למשל הפסיכולוג החברתי יהודי-אמריקאי לאון פסטינגר (1957).
מעצבי מוצר הכירו את אפקט איקאה הרבה לפני שהוא קיבל את השם הזה. החוקרים נורטון ועמיתיו ציינו כי עוד בטרם נוסח השם והוגדר האפקט, כבר במשך זמן רב הוא היה מוכר על ידי אנשים בתחום השיווק. החוקרים ציינו את רשת החנויות בשם Build-a-Bear, המאפשרת לאנשים להכין דובוני צעצוע בעצמם. צרכנים רבים נהנים מאופציה זו, אף על פי שהם משלמים עבור המוצר הזה מחיר גבוה יחסית למרות שבזכות עבודתם נחסכת כביכול מהיצרן חלק מהעבודה על המוצר המוגמר, דוב הצעצוע. בנוסף, החוקרים הצביעו על הפופולריות של "תוויות השחת", במסגרתה אנשים המתגוררים בערים משלמים כדי לעשות עבודה של חקלאים. החוקרים טוענים כי בכל המקרים האלו נראה כי אנשים מוכנים לשלם מחירים גבוהים יותר עבור פריטים בהם השקיעו כמות מסוימת של עבודה עצמית.
החוקרים ציינו כי כתוצאה ממחקרי פסיכולוגיה צרכניים קודמים שהצביעו למעשה על קיומו של אפקט איקאה, חברות רבות עברו מלראות בצרכנים כ"מקבלי ערך" במקום "יוצרי ערך משותפים". אחד המרכיבים בשינוי זה היה מעורבות הצרכנים בעיצוב מוצרים, שיווק ובדיקות.
במחקר שנערך על ידי ארונסון ומילס בשנת 1959 ותואר כ"קלאסי" הביא לתוצאות שנראה שמשקפות את אותם העקרונות כמו באפקט איקאה. משתתפות במחקר חולקו לשלוש קבוצות ועברו "טקסי קבלה" שונים לפני שנכנסו לקבוצות דיון. חלקן לא עברו טקס קבלה כלל, חלקן עברו "טקס קל" וחלקן עברו "טקס קשה" לפני שנכנסו לקבוצת דיון. לאחר ההשתתפות של אותן נשים בקבוצת הדיון הן נתבקשו להעריך את הקבוצה. להערכה שלהן היה קשר ישיר לרמת המאמץ שנדרשה מהן לפני שהוכנסו לקבוצה.
חוקרים גם ציטטו עבודות מחקר אחרות שהדגימו את ה"צורך האנושי הבסיסי בהשפעה - יכולת לייצר בהצלחה תוצאות רצויות בסביבה" וטענו כי "אחד האמצעים לפיהם אנשים משיגים מטרה זו הוא על ידי השפעה ושליטה על חפצים ורכוש." הם שמו דגש מיוחד על המחקר "המכונן" של בנדורה משנת 1977 שהראה כי "השלמת משימות בצורה מוצלחת" היא "אמצעי מכריע לפיו אנשים יכולים להרגיש שעמדו בהצלחה במשימות והרגישו בשליטה על השגת מטרותיהם".
הניסויים של דן אריאלי, נורטון ואחרים
נורטון ועמיתיו ערכו מחקר כדי לברר אם צרכנים ישלמו מחיר גבוה יותר עבור מוצרים שדורשים הרכבה עצמית. המחקר כלל שלושה ניסויים שונים בהם המשתתפים בנו פריטי לגו, קיפלו דמויות אוריגמי והרכיבו מוצרים של איקאה.
בניסוי השני, הנחקרים נתבקשו להכין צפרדעים או ציפורים באוריגמי וכשסיימו את היצירה הם נתבקשו לומר כמה הם מוכנים לשלם עבור עבודתם שלהם. התשובה הממוצעת הייתה 25 סנט. כשהחוקרים שאלו אנשים אחרים מאותה סביבה כמה הם מוכנים לשלם כדי לקנות את היצירות התשובה הממוצעת הייתה 5 סנט. כלומר אנשים מוכנים לשלם על דבר שהם עשו בעצמם פי חמישה ממה שהם היו מוכנים לשלם על חפץ זהה שהם לא עשו. מסקנותיו היו: המאמץ שאנו משקיעים בחפץ מסוים משנה לא רק אותו; הוא משנה גם אותנו ואת האופן שאנו מעריכים בו את העצם. וכן: ככל שעמלנו יותר, כך גדלה אהבתנו לפרי עמלנו.
הניסוי השלישי והאחרון כלל שתי קבוצות של נחקרים שהרכיבו פריטים של איקאה. קבוצה ראשונה הרכיבה פריט מההתחלה ועד הסוף והקבוצה השנייה הרכיבה חלקית. התוצאות הראו כי הנחקרים שבנו את הפריט מההתחלה ועד הסוף היו בסופו של דבר מוכנים לשלם עבורו יותר מאשר הנחקרים שבנו פריט באופן חלקי בלבד.
מסקנות החוקרים
הניסויים של אריאלי, נורטון ואחרים הוכיחו כי הרכבה עצמית משפיעה על הערכת המוצר על ידי הצרכן. התוצאות מצביעות על כך שכשאנשים בונים מוצר מסוים בעצמם, גם אם הם עושים עבודה גרועה, הם עדיין מעריכים את התוצאה הסופית יותר מאשר אם לא היו משקיעים מאמץ ביצירה שלו.
הנחקרים, כתבו נורטון ועמיתיו, "ראו את היצירות החובבניות שלהן כדומות מבחינת הערך והאיכות שלהן ליצירות שנעשו על ידי מומחים בתחום (...)" מה שבטוח, "העבודה מביאה לאהבה רק כאשר העבודה מביאה להשלמת משימות מוצלחות; כאשר המשתתפים בנו ואז הרסו את יצירותיהם, או שלא הצליחו להשלים אותן, אפקט איקאה התפוגג." החוקרים הגיעו גם למסקנה "שעבודה מגדילה את הערכת השווי עבור 'עשה זאת בעצמך' וגם עבור טירונים בתחום."
החוקרים ציינו כי השימוש ב"קופסאות איקאה פשוטות וסטים של לגו שאינם מאפשרים התאמה אישית" לא מנע מאפקט איקאה לבוא לידי ביטוי.
מחקרים מאוחרים יותר
תוצאות של מחקרים שנערכו על ידי דאהל ומורו (2007) מצביעות על כך שלקוחות מרוצים יותר כאשר קיימת מגבלה על כמות היצירתיות שהם יכולים לבטא במהלך הרכבה של מוצר כלשהו.
גורמים
גורם אחד לאפקט הוא ש"הרכבה עצמית של מוצרים עשויה לאפשר לאנשים להרגיש מוכשרים וגם להציג לראווה את הראיות לכישרוניות שלהם" כמו כן, הרעיון שהם "חוסכים כסף על ידי קניית מוצרים שדורשים הרכבה מסוימת" עשוי לגרום להם להרגיש כצרכנים נבונים.
אפשרויות אחרות המסבירות את אפקט איקאה הן למשל "התמקדות במאפיינים חיוביים של מוצר, והקשר בין מאמץ לחיבה". אפקט איקאה הוא חלק משורה של הטיות קוגניטיביות שעוסקות בקשרים הסיבתיים בין המאמץ הנתפס והערכת השווי הנתפסת.
עבודת המחקר של נורטון ואחרים הוכיחה שההערכה של הנחקרים את המוצרים לא קשורה להיותם הבעלים של המוצרים או לעובדה שהיה להם יותר זמן התקשרות ונגיעה במוצרים.
דוגמאות
בתחום התעסוקה, נראה כי אפקט איקאה תורם ליצירת אפקט עלות שקועה, המתרחש כאשר מנהלים ממשיכים לעיתים להקדיש משאבים לפרויקטים מסוימים גם כאשר הם נכשלים רק כי הושקעו בהם כבר הרבה אנרגיות. ההשפעה קשורה גם לתסמין הלא-הומצא-כאן (Not Invented Here), במקרים בהם התרבות הארגונית מתעקשת שלא להשתמש במחקר או בידע שמקורם מחוץ לארגון.
הסופר טיילר טרוורן הבין שהוא היה עד בעצם לדוגמה של אפקט איקאה כאשר הגיע לסיור בבית שהיה מועמד למכירה במחיר שהוגדר כמחיר מנופח ו"יקר מידי בלפחות 30 אלף דולר". הסופר גילה בסופו של דבר שהסיבה לכך שבעלת הבית שניסתה למכור את הבית העריכה את מחירו כגבוה מידי הייתה שהיא "בנתה בעצמה את הבית והתאימה את העיצובים בו לטעמה האישי". ההשקעה הזו בעצם גרמה לכך שבעלת הבית ראתה את הבית כיצירת מופת חד פעמית, בעוד שבפועל הסופר שהגיע לבית ראה אותו שווה ערך לבתים אחרים אך "צבוע בצבעים שאני בחיים לא הייתי בוחר בהם לבית". טרוורן גם הבין שהוא עצמו נפל קורבן לאפקט איקאה בהזדמנויות שונות: "היה לי קשר מיוחד עם המכונית הישנה שלי כי תמיד עבדתי עליה ותיקנתי אותה בכוחות עצמי. וכשהאייפון שלי התקלקל בשנה שעברה, פירקתי אותו ולמדתי לתקן אותו כדי שאמשיך להשתמש בו."
45 (מספר)
45 (במילים בלשון זכר: ארבעים וחמשה; בלשון נקבה: ארבעים וחמש) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 44 ולפני 46.
בתנ"ך
המספר 45 מוזכר בתנ"ך כאשר אברהם מבקש מה' לרחם על סדום אם יימצאו בה 45 צדיקים.
אפקט איקאה
בעלי חיים
השפעת אפקט איקאה נצפתה גם אצל בעלי חיים, כגון חולדות וציפורי שיר ממשפחת הזרזיריים, שמעדיפים להשיג מזון ממקורות שדרשו מאמץ מצידם.
בעולם העסקים
טרוורן יעץ לבעלי עסקים כי הם "יכולים להפיק תועלות עצומות על ידי הפעלת אפקט איקאה לעבודה עבור לקוחותיך. מתי שרק אפשר, כדאי להתאים אישית את המוצרים והשירותים לצורכי הלקוחות. תן להם להרגיש כאילו היצירתיות והמאמץ שלהם מסייעים בהשגת המוצר שהם באמת רוצים. הם ישלמו יותר על זה."
מאמר בעיתון פורבס משנת 2012 ייעץ למשווקים כי "אם הלקוחות שלך מרכיבים את המוצר שלך, הם יאהבו אותו יותר", אך הוסיף כי "יש צורך חיוני בכך שתהליך ההרכבה של המוצר יהיה ברור וחף מתסכולים".
למעצבי אפליקציות מחשבים הומלץ לנצל את אפקט איקאה על ידי כך שיספקו "נתוני דוגמה, ברירות מחדל שהוגדרו מראש ותבניות הניתנות לעריכה כדי לעזור לאפליקציה שלך להרגיש חיה עם תוכן וחיבורים רלוונטיים למשתמשים. לאחר מכן השתמשו בטריגרים, בהנחיות ובהדרכה בדוא"ל כדי לגרום לאנשים לקיים אינטראקציה עם התוכן - גם אם זה רק כדי להעביר כרטיס או להשיב לדוא"ל. זה עוזר להוריד את הפחד והתסכול מההתמודדות עם מוצר חדש תוך הגדלת יכולות." חברות שמיצרות מוצרים ממוחשבים כמו למשל Wistia, Basecamp ו- I Done הונחו על ידי אפקט איקאה בהצגתם לציבור.
צרכנים
נורטון ועמיתיו הזהירו כי אפקט איקאה עשוי לגרום לאנשים להעריך יתר על המידה את החפצים שלהם בעת המכירה. למשל, "אנשים עשויים לראות בשיפורים שביצעו בבתיהם - כמו שביל לבנים שבנו בעצמם כמשהו שגורם להעלאה של ערך הבית בניגוד לקונים, שכל מה שהם רואים זה בעצם שביל שעשוי בצורה חובבנית."
מצד שני, מאמר מ- Psychology Today משנת 2012 מציע כי "אם אתה מתקשה להחליט בין לקנות משהו שנבנה מראש או להרכיב אותו בעצמך, העבודה הנוספת שאולי לא נראית שווה את זה עשויה מאוד לגרום לך לחייך כשתסיים את מלאכת ההרכבה. חיסכון בעבודה קשה יכול לגרום לך קצת אושר."