cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חואן רולפו
ביוגרפיה
למרות ההיקף המצומצם של יצירתו, נחשב רולפו לאחד מגדולי הסופרים המקסיקנים, ובעל סגנון ייחודי בסיפורת אמריקה הלטינית. יצירתו תרמה להתחדשות הספרות ההיספאנו-אמריקנית בשנות השישים של המאה העשרים.
הרומן פדרו פארמו תורגם לעברית עד כה פעמיים. התרגום השני, מאת רמי סערי, ראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2003. קובץ הסיפורים "המישור בלהבות" (El llano en llamas) ראה אור בעברית בהוצאת אח בשנת 2011 בתרגומו של מנחם ארגוב.
לא יפריד דבר
רקע
שיר הנושא, "לא יפריד דבר", נכתב במקור כבר בשנות ה-70 בראשית הקריירה של סנדרסון. הוא נכתב במקור באנגלית, תורגם לעברית מאוחר יותר ועובד ללהקת גזוז. הגרסה של "גזוז", שבוצעה על ידי מזי כהן, נגנזה. רק לאחר פטירתה של נעמי סנדרסון, רעייתו, הצליח סנדרסון להשלים את מלאכת העבודה על השיר והוא צורף לאלבום זה.
מתוך האלבום יצאו כסינגלים השירים "אתה לבד" (מקום 9 במצעד השנתי של רשת ג'), "אם בחיים לא נאהב" ושיר הנושא.
בניגוד לקו המשעשע הקליל המאפיין את רוב הקריירה של סנדרסון, אופיו של האלבום אישי וטעון רגשית, אף כי גם בו יש רגעים של הומור. בין היתר עוסק בו סנדרסון בהתמודדות עם מותה של רעייתו נעמי כארבע שנים לפני יציאת האלבום.
האלבום הופק בחברת התקליטים NMC בהפקת גלית קלדרון וצורף אליו DVD מיוחד המתעד את העבודה באולפן ההקלטות על האלבום.
ביקורות
"לא יפריד דבר" התקבל באהדה בביקורת. בין היתר האלבום קיבל תשבחות על "הרעננות והתנופה", ונכתב כי סנדרסון מדגים באלבום את "יכולות ההלחנה ובניית ההרמוניות הנדירות שלו", ומתגלה שוב "כשחקן קבוצתי מוכשר, שיודע לתפעל את חברי הלהקה שלו ביעילות רבה".
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דני סנדרסון. המבצע הוא סנדרסון אלא אם מצוין אחרת.
משתתפים באלבום
נגנים נוספים
הבחירות לכנסת השלישית
הבחירות לכנסת השלישית התקיימו ב-26 ביולי 1955, ז' באב ה'תשט"ו, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת השלישית. בבחירות אלו נראה היה בתחילה כי המתחרה הגדולה של מפלגת השלטון מפא"י תמשיך להיות מפלגת הציונים הכלליים, אך כאשר נספרו הקולות התברר כי כוחם של הציונים הכלליים ירד מאוד, וכן ירד כוחה של מפא"י, ולעומת זאת תנועת החרות בראשותו מנחם בגין הכפילה את כוחה והפכה למפלגה השנייה בגודלה.
רקע היסטורי
הבחירות לכנסת השלישית התקיימו על רקע שובו של דוד בן-גוריון מפרישה קצרה לשדה בוקר לראשות מפא"י. בן-גוריון פרש מתפקיד ראש הממשלה ב-1953, אך מעולם לא ויתר בפועל על מושכות השלטון. באמצעות שלוחיו, ובתקופה זו במיוחד משה דיין (הרמטכ"ל דאז) ושמעון פרס, חתר בן-גוריון בהתמדה תחת ראש הממשלה משה שרת. כך, לדוגמה, הופעלו כוחות צה"ל במקרים שונים לאחר היוועצות בין בן-גוריון לדיין, בלי שראש הממשלה יהיה שותף להכרעות. כאשר שב בן-גוריון לשולחן הממשלה ב-21 בפברואר 1955 היה ברור כי ימיו של שרת בתפקיד ספורים. בן-גוריון זכה בתפקיד שר הביטחון, לאחר שפנחס לבון נאלץ לעזוב את המשרד בגלל מעורבותו בעסק הביש. "העסק הביש" עתיד היה להטיל את צילו גם על מערכות הבחירות הבאות, אך לעת עתה נותר בעיקרו סמוי מידיעת הציבור הישראלי. ברור היה כי בן-גוריון יעמוד בראש רשימת מפא"י לבחירות, והחודשים האחרונים לכהונת הממשלה התאפיינו בסכסוכים בינו ובין ראש הממשלה שרת, לו היה כביכול כפוף.
מערכת הבחירות
נדמה היה כי, כבמערכת הבחירות הקודמת יריבתה העיקרית של מפא"י תהיה הציונים הכלליים. ואכן, עיקר הסערה במערכת הבחירות נסבה סביב היריבות בין מפלגה זו ובין מפא"י, והמשבר שחוללו הציונים הכלליים בעניין קסטנר.
פצצות שהוטלו באסיפות הציונים הכלליים, וליד דירתו של ראש עיריית תל אביב ישראל רוקח גרמו לסערה, אך לא פגעו באיש. הציונים הכלליים האשימו את שירות הביטחון הכללי (אשר נקרא בפיהם "שירות הבילוש המאורגן"), שנשלט בידי איסר הראל איש מפא"י. במאי 1955 הוטמנה פצצה בדפוס "ישראל" בתל אביב, שבו הודפס השבועון "העולם הזה".
מערכת הבחירות של מפא"י נוהלה כאשר בראשה עומד, כביכול, משה שרת, אך ברור היה כי לאחר הבחירות מי שירכיב את הממשלה יהיה דוד בן-גוריון. סיסמתו של בן-גוריון במהלך הבחירות הייתה "המשימה - דרומה", ונאומיו, שלשמיעתם התקבץ לעיתים קהל של עשרים אלף איש, נגעו לפיתוח הנגב. שבוע לפני הבחירות התקיים טקס חנוכה חגיגי של מפעל ירקון-נגב, שבפועל הופעל רק קרוב לשנה לאחר הבחירות, בה השתתפו כל ראשי המדינה, והוצג מערכת טכנית מרהיבה שבאה להדגיש את הישגי הפיתוח של המדינה.
דרישתו של בן-גוריון מהבוחר הייתה כי ייתן למפא"י רוב מוחלט, אשר יסייע לה בהפיכת שיטת הבחירות לשיטה אזורית, דבר שיתקן את המערכת הפוליטית (מטרה שבה תמך בן-גוריון כל ימיו). בן-גוריון סבר, ככל הנראה, כי שיטת בחירות אזורית, המעניקה עדיפות למפלגות הפרושות היטב על–פני כל המדינה, תשרת את מפא"י טוב יותר.
אל מול מפלגות אלו עמדו מפלגות נוספות. תנועת החרות של מנחם בגין עמדה עתה לאחר מבחנים קשים בפרשת הסכם השילומים ובעניין קסטנר. בגין עצמו הצליח להיחלץ מן המשברים שבהם היה נתון לאחר כישלונו בבחירות לכנסת השנייה, ולאחר סערות השילומים, ולעמוד בראש אסיפות שבהן נכחו לעיתים אף 5,000 אנשים. באסיפות אלו היה נואם בחריפות כנגד השחיתות הממסדית של מפא"י. בנוסף ביקר את הציונים הכלליים (אחת מהסיסמאות שלו הייתה "צא!"- איחוד של אותיות הפתקים של הציונים הכלליים ומפא"י) ואמר שהם ויתרו על האלטרנטיבה לטובת חיבור לשלטון ותיקים בכירים. לעיתים היה מוציא מכיסו שטר של דולר וטוען כי על אף שמפא"י קיבלה מארצות הברית אלף דולר עבור כל תושב בישראל, הרי שכסף זה לא הגיע אל האזרחים. בתעמולה זו הצליח בגין להציג עצמו ואת חרות כחלופה לשלטון מפא"י ולרכוש את לבם של רבים מבני השכבות החלשות, עולים חדשים ובני עדות המזרח, ציבור אשר נותר נאמן לבגין ולתנועתו במשך שנים רבות.
מפ"ם התפצלה, כאשר משה סנה, אשר ייצג את הפלג השמאלי במפלגה, הצטרף למק"י, והפלג הימני הקים מפלגה בשם אחדות העבודה - פועלי ציון אשר רצה בבחירות אלו בצורה עצמאית. אחדות העבודה הצליחה אף היא לסחוף קהל במסריה האקטיביסטים. יגאל אלון, אשר שב מלימודיו באנגליה והצטרף אל הקלחת הפוליטית, עמד אף הוא בראש אסיפות שבהן נאספו אלפי אנשים, ודרש "מדיניות אקטיבית של שלום וטקטיקה אקטיבית של הצבא". אחדות העבודה טענה שבחיבורה עם הציונים הכלליים, ויתרה מפא"י על ההגמוניה הפועלית וטענו שאחדות העבודה תחזיר את מפא"י למדיניות הנכונה. בו בזמן תקפו את הגישה המדינית של שרת, האשימו אותו בפשרנות יתר וקראו לאקטיביזם.
המפלגות הדתיות, אשר בבחירות הקודמות רצו בארבע מפלגות, רצו עתה בשתי מסגרות - "חזית דתית לאומית" שאיחדה את "המזרחי" ואת "הפועל המזרחי" ו"חזית דתית תורתית" אליה הצטרפו "אגודת ישראל" ו"פועלי אגודת ישראל".
לבחירות אלו קדמו הבחירות להסתדרות שהתקיימו בחודש מאי. בבחירות אלו שמרה מפא"י על רוב סולידי של כ-58%, ומתחרותיה במחנה הפועלי, אחדות העבודה - פועלי ציון ומפ"ם, ירדו במעט.
הבחירות התקיימו בצמוד אל הבחירות המוניציפליות, מסורת שעתידה הייתה להישמר במשך מספר מערכות בחירות. מבוכה רבתי נגרמה במפא"י כשהתברר שמועמדת המפלגה לראשות עירית תל אביב, גולדה מאיר, היא תושבת ירושלים ומנועה מלהצביע בבחירות בתל אביב. מאיר לא נבחרה לתפקיד.
תוצאות הבחירות
נראה כי על אף דרישתו של בן-גוריון למתן רוב מוחלט למפא"י, ירדה המפלגה בחמישה מנדטים מהישגיה בבחירות הקודמות. הציונים הכלליים נחלשו מאוד, על אף הסערה שעוררו בעניין קסטנר, וירדו לשלושה-עשר מנדטים.
לאחר הבחירות
ירידת כוחם של מפא"י ושל הציונים הכלליים חייבה פניה למפלגה נוספת לשם הרכבת קואליציה מאוזנת. מכיוון שתנועת החרות נפסלה על ידי בן-גוריון, הוגה הסיסמה "בלי חרות ומק"י", התנהל המשא ומתן עם אחדות העבודה - פועלי ציון ומפ"ם. המשא ומתן היה מסובך בשל הצורך להיענות הן לדרישות הדתיים, הן לדרישות הציונים הכלליים והפרוגרסיבים, והן לדרישות מפלגות השמאל. סיבוך נוסף היה מעמדו של משה שרת אשר עמד בראש רשימת מפא"י.
אליפות אירופה בכדורגל נשים 1995
אליפות אירופה בכדורגל נשים 1995, הידועה גם בשם יורו הנשים 1995, היא אליפות אירופה בכדורגל נשים השישית שארגנה אופ"א. הטורניר נערך בארבע המדינות שהעפילו אליו (אנגליה, גרמניה, נורווגיה ושוודיה) ונפרס על פני מספר חודשים. 29 נבחרות השתתפו בשני סיבובי המוקדמות שהחלו באוגוסט 1993 והסתיימו באוקטובר 1994.
במשחק הגמר שנערך בקייזרסלאוטרן, נפגשו נבחרות גרמניה ושוודיה, כאשר לשתיהן היה זה גמר שלישי בתולדותיהן. בסיום המשחק, ניצחה גרמניה את השוודיות 2–3 משערים של מארן מיינרט, בירגיט פרינץ ובטינה ויגמן, וזכתה בתואר. פרינץ, שכבשה שער אחד בגמר, זכתה בפרס השחקנית המצטיינת של הטורניר, ואילו החלוצה השוודית, לנה וידקול, סיימה כמלכת השערים של הטורניר עם שלושה כיבושים (כולם במשחק אחד נגד נורווגיה בחצי הגמר).
סיבוב שני
גרמניה ניצחה 2–6 בסיכום המשחקים.
שוודיה ניצחה 5–7 בסיכום המשחקים.
איראן
הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: , ג'וֹמְהוּרִי-יֶה אֶסְלַאמִי-יֶה אִירַאן; ) היא רפובליקה אסלאמית-שיעית בעלת מיעוט סוני הנמצאת במערב אסיה, והיא כיום בעלת משטר תיאוקרטי טוטליטרי. היא גובלת באפגניסטן ובפקיסטן במזרח, בטורקמניסטן בצפון-מזרח, בארמניה ובאזרבייג'ן בצפון-מערב, בעיראק ובטורקיה במערב. למדינה קו חוף עם הים הכספי בצפון, ועם המפרץ הפרסי יחד עם מפרץ עומאן בדרום. לאיראן היסטוריה עתיקת יומין, החל מהאימפריה הפרסית שהוקמה על ידי כורש בשנת 550 לפני הספירה. שפתה הרשמית היא הפרסית.
איראן חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
אטימולוגיה
איראן הוא השם שנתנו המקומיים לאזור הגאוגרפי עוד בעת העתיקה. פרס היה השם של השבט המרכזי באזור זה. זרים בדרך כלל העדיפו את השימוש בשם פרס כך בתנ"ך ובמקורות יוונים ורומאים. לדריווש הראשון מיוחסת האמירה: "משפחתי אחמנית משבט פרס מהעם האיראני".
העת העתיקה
איראן הייתה מיושבת עוד מתקופת האבן, ונמצאו עדויות לקיום תרבות בהרים הגובלים במסופוטמיה בכתבים שומריים. במערב איראן של היום, בשטח המשתרע מול בגדד של היום בצפון ועד מחוז בושהר בדרום לאורך שפלת המפרץ הפרסי שכנה ממלכת עילם, שהיא אחת הממלכות העתיקות ביותר עליהן יש עדויות היסטוריות (מוזכרת גם ב).
האימפריה האיראנית הראשונה החלה עם כיבושי כורש הגדול שהקים את ממלכת פרס (אמצע המאה ה-6 לפנה"ס). האימפריה השתרעה על חלקים נרחבים מאסיה, ובירתה הייתה העיר פרספוליס. בשיאה של האימפריה הפרסית היא הגיעה עד לחופי הים התיכון. הממלכה החזיקה מעמד עד שנת 330 לפנה"ס, עד שנכבשה על ידי אלכסנדר הגדול. במשך תקופה מסוימת הייתה תחת שלטון הלניסטי. בסביבות 250 לפנה"ס נכבש האזור על ידי הפרתים. תחילה קיבלו את מרותו של בית סלאוקוס, אך כעבור 100 שנה מרדו וזכו בעצמאות. במאה הראשונה לפנה"ס ובמאה הראשונה לספירה ניהלו הפרתים מלחמות עם רומא העתיקה.
ימי הביניים והעת החדשה
משנת 226 עד 651 לספירה שרר בשטחי איראן שלטון האימפריה הפרסית-סאסאנית. שליטי השושלת הסאסאנית נלחמו רבות עם האימפריה הביזנטית אך ללא הצלחה ממשית לצד כלשהו. במאה ה-8 נכבשו שטחי המדינה על ידי האימפריה המוסלמית שהגיעה מחצי האי ערב ורוב תושבי המדינה קיבלו עליהם את דת האסלאם בתהליך הדרגתי שנמשך עד המאה העשירית. מלבד השלטון המוסלמי-ערבי התמודדו הפרסים גם מול כוחם העולה של המונגולים ואחר כך של הטורקים. בשנת 1501 חודשה העצמאות הפוליטית של פרס והיא חזרה בהדרגה להיות אימפריה נרחבת בשטחה. באותה תקופה עברו מרבית תושביה מהאמונה המוסלמית-הסונית לאמונה המוסלמית-שיעית. עבאס שאה הראשון הכריז על אספהאן כבירת ממלכתו ופיאר אותה במבנים מרהיבים. בשנת 1795 הוכרזה טהראן כבירת המדינה. במאה ה-18 והמאה ה-19 ירדה איראן מגדולתה והייתה נתונה ללחצי רוסיה ואימפריות מערביות.
המהפכה האיראנית ואילך
בשנות ה-70 המאוחרות החלה התנגדות דתית (מצד האסלאם השיעי) ופוליטית רחבה לשלטונו של השאה ולתוכניותיו – ובמיוחד לסאוואכ, שירות הביטחון והמודיעין. בשנת 1979 התחוללה המהפכה האיראנית, שהביאה לגירושו של השאה מהמדינה ולעלייתו של רוחאללה ח'ומייני כמנהיג "הרפובליקה האסלאמית", שהייתה למעשה ממשל אוטוקרטי שמרני ביותר. השלטון החדש הלאים את התעשייה ועיגן את הדת והמסורות האסלאמיות השיעיות בתרבות ובחוק. ההשפעה המערבית נאסרה, הונהגה צנזורה מקיפה, והאליטה הפרו־מערבית מיהרה להצטרף לשאה הגולה. בין שני מיליון לשלושה מיליון איראנים היגרו בעקבות המהפכה למדינות המערב, רובם מהמעמד הבינוני-עירוני. באיראן עצמה החלו מאבקים בין הפלגים הדתיים השונים, ודיכוי חריף נעשה דבר שבשגרה.
ב-4 בנובמבר 1979 סטודנטים איראניים מיליטנטיים תפסו את השגרירות האמריקאית בטהראן, וכך החל משבר בני הערובה באיראן. ממשל קרטר ניתק קשרים דיפלומטיים והטיל סנקציות כלכליות על איראן, ומאוחר יותר באותו חודש ניסה לחלץ את אנשי השגרירות, אולם משימת קומנדו לשחרור החטופים בוטלה ושמונה חיילים אמריקאים נהרגו בהתנגשות אווירית. החטופים שוחררו לבסוף ביום הראשון לכהונתו של רונלד רייגן ב-20 בינואר 1981.
בשנת 1980 פרצה מלחמת איראן–עיראק, לאור היריבות הקשה בין המדינות ובעקבות סכסוך גבולות באזור מחוז ח'וזסתאן, ליד השאט אל ערב. המלחמה, שנסתיימה רק בשנת 1988 לא הביאה להישגים טריטוריאליים לאף אחת מהמדינות, אך עלתה בחייהם של כחצי מיליון איראנים וגרמה לפגיעה קשה בכלכלה האיראנית.
בשנת 2003, הפלישה האמריקאית לעיראק השכנה שינתה את הדינמיקה במזרח התיכון, והגבירה את הדומיננטיות האזורית של איראן, והגבירה את יכולתה להשפיע על מדינות נוספות באזור דוגמת לבנון ותימן.
ב-2005 נבחר לנשיאות מחמוד אחמדינז'אד מהמחנה השמרני. מאז היבחרו פעל לקידום תוכנית הגרעין האיראנית והתבטא בקיצוניות רבה כלפי ישראל וכלפי המערב. בין השאר ערך ועידה בנושא "עולם ללא ציונות" והביע ספק בהתרחשות השואה. ב-2013 נבחר לנשיאות חסן רוחאני. רוחאני נחשב למועמד מתון ונתמך על ידי רפורמיסטים ושניים מנשיאי איראן לשעבר.
עשור זה איראן ניצלה סדרת משברים בחלק ממדינות העולם הערבי כדי להדק את השפעתה על לבנון, סוריה, עיראק, תימן ורצועת עזה - מתוך אסטרטגיה רחבה ליצור מסדרון מאיראן עד לים התיכון.
גאוגרפיה
איראן שוכנת באזור הדרום-מערבי של אסיה, על גדות הים הכספי אשר נמצא בצפון המדינה, והמפרץ הפרסי יחד עם מפרץ עומאן אשר נמצאים בדרום. היא גובלת בפקיסטן ובאפגניסטן במזרח, בטורקמניסטן בצפון-מזרח, בארמניה ובאזרבייג'ן בצפון-מערב, בטורקיה ובעיראק במערב. אורך גבולותיה מסתכם במעל 2,000 ק"מ.
שטחה הכולל של המדינה מגיע ל-1,648,000 קמ"ר והיא המדינה ה-18 בגודלה בעולם. לשם השוואה, שטחה שווה ערך לחמישית מארצות הברית, או לשטחן הכולל של בריטניה, צרפת, איטליה, אוסטריה, צ'כיה, שווייץ, בלגיה, ספרד וגרמניה.
הנוף של איראן מורכב ברובו מרמות צחיחות מוקפות הרים, והאוכלוסייה מרוכזת ברובה באזורים הפוריים יותר בצפון המדינה ובמערבה. החלק המערבי הוא ההררי ביותר עם רכסים כהרי זגרוס והרי אלבורז; זה האחרון מכיל את ההר הגבוה ביותר במדינה, הר דמאוונד, שמגיע לגובה של 5,607 מטר. החצי המזרחי מכיל ברובו שקעים מדבריים בלתי מיושבים שבהם זורמים מספר נחלי מלח. האגם הגדול ביותר במדינה הוא ימת אורמיה שהיא אגם מלח.
המישורים הגדולים היחידים בשטחי המדינה מצויים לאורך החוף של הים הכספי והחלקים הצפוניים של המפרץ הפרסי, שם גובלת איראן בנהר שט אל-ערב. מישורים קטנים ומקוטעים ניתן למצוא גם לאורך החוף של המפרץ הפרסי, מצר הורמוז, ומפרץ עומן.
אקלימה של איראן הוא בעיקר יבש או יבש למחצה, ולמרות זאת קיים מזג אוויר חצי טרופי לאורך חופי הים הכספי. החורף האיראני מתון יחסית, ואילו הקיץ לח וחם.
בדרום מזרחה של איראן נמצא מדבר לוט. זהו מדבר מלח שחלקים נרחבים ממנו מכוסים באבני בזלת ובלבה שחורה שנפלטו מהר געש שהיה פעיל בעבר, ועקב כך חום השמש נקלט בהן וגורם לכך שהטמפרטורה הממוצעת שם היא כ-50 מעלות, מה שגורם להיעדר חיים מוחלט במדבר זה, הכולל היעדר בקטריות (אזור א-ביוטי).
דמוגרפיה
האוכלוסייה באיראן עומדת על סך של 87.9 מיליון בני אדם. במספר ערים: טהראן, תבריז, משהד, איספהן וכרג' מספר התושבים עבר את הרף של מיליון תושבים. תוחלת החיים עומדת על כ-75 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על 1.93 ילדים לאישה.
הרכב אתני ושפה
ההתפלגות האתנית במדינה גבוהה, וקיימות בה כ-80 קבוצות אתניות השונות זו מזו אך דומות מבחינה תרבותית. מספר התושבים המדויק וההתפלגות האתנית אינם ברורים.
ההתפלגות האתנית והשטחים הנרחבים של המדינה יצרו מצב מיוחד בו קיימות כמה עשרות שפות מדוברות, אף על פי שהשפה הרשמית היא השפה הפרסית. כ-25 אחוז מתושבי המדינה הם דוברי אזרית ועוד כ-10 אחוז הם כורדים.
דת
רוב מכריע של העם האיראני הוא מוסלמי: 89% משתייכים לזרם השיעי התריסרי (הדת הרשמית במדינה), ועוד 10% משתייכים לזרם הסוני, המהווה רוב במרבית המדינות המוסלמיות. המיעוטים הדתיים ה"לא-מוסלמים" הם הבהאים, מנדעים, יארסאנים, זורואסטרים, יהודים ונוצרים. שלושת המיעוטים האחרונים הם מיעוטים רשמיים במדינה, ועל כן יש להם מושבים שמורים בפרלמנט.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2011 נספרו כ-8,700 יהודים באיראן. כיום חיים שם כ-8,300 יהודים.
בתחילת שנות ה־20 נמדדת התרחבותה של מגמת שוליים של עזיבת האסלאם, בעיקר בקרב הדור הצעיר, בין אם לדתות אחרות או עזיבת הדת באופן כללי.
כלכלה
איראן היא מדינה עשירה במשאבים טבעיים כגון נפט וגז טבעי. היא נחשבת כמפיקת הנפט השנייה בגודלה בארגון המדינות החברות באופ"ק, ועתודות הנפט המוכחות שלה מכילות כ-10% מכלל עתודות הנפט בעולם. כמו כן, איראן היא המדינה השנייה בגודלה בעתודות הגז שלה (אחרי רוסיה). נפט, הגז הטבעי מתאן ומוצריהם מהווים כ-90% מהיצוא.
המדינה משקיעה רבות כדי לגוון את מקורות ההכנסה שלה ולהקטין את התלות בנפט. השלטון מנסה לעודד תהליך זה על ידי השקעה בענפים כמו ענף ייצור הרכב (איראן היא יצרנית הרכב מספר 12 בעולם), ענף החלל, מוצרי אלקטרוניקה מגוונים, ופיתוחים טכנולוגים שונים. כלכלת איראן הייתה בעבר כלכלה ריכוזית בה המדינה שלטה על מרבית המשאבים העיקריים, אך בשנים האחרונות מתרחשת הפרטה של חברות רבות. המדינה מחזיקה במשאבי הנפט ברשותה, וכן שולטת על רוב המיזמים הגדולים בשטחה; יש לה שליטה ניכרת בחקלאות הכפרית ובעסקים רבים שעוסקים במסחר ושירותים.
בין השותפים העסקיים הגדולים של איראן: צרפת, גרמניה, איטליה, רוסיה, סין העממית, יפן וקוריאה הצפונית. מאז שנות התשעים הגבירה איראן את שיתוף הפעולה הכלכלי שלה עם מדינות מתפתחות רבות, כגון סוריה, הודו, קובה, ונצואלה ודרום אפריקה. כמו כן, איראן מגדילה את המסחר שלה עם שכנותיה טורקיה ופקיסטן, ויחד עם מדינות אלה היא תומכת ברעיון ליצירת שוק כלכלי מאוחד באזור המערבי של מרכז אסיה.
במונחי תוצר מקומי גולמי המדינה ממוקמת בעשרים המדינות בעלות התל"ג הגבוה ביותר בעולם, עם תוצר לאומי בסך של 560,348 מיליון דולרים בשנת 2005, רובו קשור להכנסות מיצוא נפט. אולם בגלל האוכלוסייה הגדולה שלה במושגי תוצר לנפש (מדד כלכלי המחשב את עושר האוכלוסייה) היא ממוקמת הרחק במקום ה-98 בעולם.
עד ראשית המאה ה-20 לא נוצלו משאביה הכלכליים של איראן בשיטתיות. הגורמים לכך היו מגוונים. השלטון המרכזי, ובעקבותיו מושלי הפרובינציות, החזיקו חצרות בזבזניות שמומנו מרכוש המדינה. המיסוי הכבד הקשה על האוכלוסייה ושימש תמריץ שלילי להתפתחות כלכלית של יוזמות פרטיות. נוסף על כך דלדלו מלחמות, בצורות, מגפות ורעב את האוכלוסייה והקטינו את המקורות הכלכליים. גורם נוסף היה היעדר תשתיות לפיתוח תעשיית הון, כוח אדם משכיל ומיומן, טכנולוגיה מתקדמת ונתיבי תחבורה. חברות כלכליות ממעצמות אירופה, בעיקר מרוסיה ומבריטניה, שהחלו לחדור לאיראן בצורה מאסיבית במחצית הראשונה של המאה ה-19, מוכנות היו לספק את המשאבים הדרושים לכך, אך בתנאים מסוימים שנקבעו על ידיהן. תנאים אלה כללו הענקת יתרונות בזיכיונות לסוחרים ולתעשיינים זרים. המאבק בין המעצמות בלם לעיתים פיתוח כלכלי, בהגבילו את האפשרויות הפתוחות בפני יזמים מקומיים עצמאיים. התוצרת המערבית שיובאה לאיראן הייתה לעיתים קרובות איכותית וזולה יותר מזו המקומית. לעיתים הייתה התוצאה התמוטטות של ענפי מלאכה מקומיים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו שינויים כלכליים שנבעו מיזמות פרטיות ושלטוניות אשר נשענו על הון, על ידע ועל טכנולוגיה מערביים. תהליכי המודרניזציה והתיעוש הואצו עם העלייה לשלטון של שושלת פהלווי בשנת 1925. מהפכת 1979 והמלחמה עם עיראק בשנות השמונים פגעו קשות בכלכלת המדינה וגרמו להוצאות גדולות על ביטחון ולקשיים בפיתוח טכנולוגי. הסנקציות הבינלאומיות על איראן בראשית המאה ה-21 הרעו את מצבה של הכלכלה האירנית ושימשו זרז להסכמת איראן לחתימת הסכם עם המעצמות בשנת 2015 להקפאת תוכנית הגרעין שלה בתמורה להסרת הסנקציות הכלכליות נגדה.
למרות ההסכם, איראן לא הצליחה להתאושש, ובדצמבר 2017 החלה סדרה של הפגנות מחאה באיראן, על רקע האינפלציה הקשה במדינה ואחוזי האבטלה הגבוהים.
לאחר שב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישת ארצו מהסכם הגרעין ועל חידוש הסנקציות על איראן, החל סבב הפגנות נוסף, כאשר הריאל האיראני הגיע לשפל של כל הזמנים. הכלכלה האיראנית נשלטת ברובה על ידי משמרות המהפכה האסלאמית.
פוליטיקה ובחירות
במהפכה האסלאמית בשנת 1979 הודח השאה מוחמד רזה שאה פהלווי מהשלטון והוקמה הרפובליקה האסלאמית של איראן - משטר תיאוקרטי, על פי עקרון "שלטון חכם ההלכה" האסלאמי, שהונהג תחילה על ידי האייתוללה ח'ומייני, המנהיג העליון הראשון של הרפובליקה. לאחר מותו של ח'ומייני בשנת 1989 תפס את מקומו עלי ח'אמנאי. איראן היא רפובליקה אסלאמית, משטר איסלאמי שיעי, ובראשו "המנהיג העליון", אשר שולט במדינה מכוח סמכותו הדתית. תפקידו לפקח על הפוליטיקה במדינה, הוא הממונה על הכוחות המזוינים האיראניים, ממונה על הצבא ועל המבצעים הביטחוניים והוא בעל הסמכות להכריז מלחמה.
על פי החוקה האיראנית, הנשיא הוא הדמות החזקה ביותר במדינה לאחר המנהיג העליון. הנשיא נבחר לתקופה של 4 שנים בבחירות כלליות, אך מועמדותו חייבת להיות מאושרת על ידי מועצת המומחים. תפקידו לפקח על מועצת השרים (הממשלה) ולקבוע מדיניות שתונח לפני בית המחוקקים. מחמוד אחמדינז'אד נבחר בשנית ביוני 2009 בבחירות שתוקפן שנוי במחלוקת שעוררו גל הפגנות ברחבי המדינה בטענה לזיוף התוצאות. נשיאה הנוכחי של איראן הוא איבראהים ראיסי והוא נבחר באוגוסט 2021 לאחר כהונתו של חסן רוחאני שהחל בתפקידו באוגוסט 2013 לאחר שניצח בבחירות שהתקיימו באותה שנה בהפרש גדול מול המתמודדים האחרים.
התנגדות למשטר
הבחירות בשנת 2009 עוררו גל הפגנות נרחב ברחבי המדינה, שהחל בטענות לזיוף התוצאות, והמשיך להתקוממות עממית שדוכאה באלימות רבה על ידי כוחות חמושים של השלטון, אשר הרגו ופצעו מאות מפגינים, ועצרו אלפים אחרים ללא משפט. רוב המפגינים היו צעירים מהערים הגדולות בעלי השקפות ליברליות. על פי הדיווחים הלא רשמיים יצאו לרחובות כשני מיליון מפגינים. כדי לנסות להשתלט על המהומות, שלחו השלטונות את הבאסיג' ואת משמרות המהפכה האסלאמית. אחד מערוצי החדשות תיאר את המצב כ"מהומה הגדולה מאז המהפכה האיראנית ב-1979". נראה היה כי המתנגדים פועלים באופן ספונטני ללא כל ארגון קודם.
ב-2011 החל שוב באיראן גל של מחאות והפגנות, בהשראת גל המחאות בארצות ערב (2011-2010). בעיר אהוואז נהרגו ביום 16 באפריל 2011, כעשרה בני אדם. גל הפגנות זה דוכא גם הוא כקודמיו באלימות רבה בידי כוחות הביטחון הנאמנים למשטר. ההפגנות נערכו תחילה לזכר ההרוגים בהפגנות שנערכו בשנת 2005, ולאחר מכן הן התפשטו גם לערים חמדיה, מהשאהר, שדגאן, אבאדאן וחורמשאהר.
בין התפוצות האיראניות החיות במערב רווחת התנגדות למשטר הנוכחי באיראן. רבים מהם עזבו את המדינה לאחר המהפכה האיסלמית בשנת 1979. רבים מהאיראנים שנותרו במדינה מנהלים חיים כפולים. בציבור הם מצייתים לחוקי המשטר הדתי, ובבית פנימה מנהלים אורח חיים חילוני וצורכים תרבות מערבית.
בדצמבר 2017 התחדשו המחאות כנגד השלטון. הפגנות התקיימו בעשרות ערים כולל הבירה טהראן על רקע האינפלציה הקשה במדינה, אחוזי האבטלה הגבוהים, השחיתות השלטונית והמעורבות בסכסוכים אזוריים במזרח - התיכון. בהפגנות נהרגו לפחות 30 מפגינים.
ביוני 2018 התחדשו המחאות על רקע הירידה החדה בערך המטבע המקומי והמצב הכלכלי המחריף. הגורם המרכזי להידרדרות הכלכלית היא חידוש העיצומים על איראן מצד ארצות הברית והפסקת הסחר עם חברות גדולות. הסחר בבאזאר הגדול בטהראן הושבת במשך כמה ימים והסוחרים יצאו להפגנות יחד עם אזרחים רבים. הפגנות גדולות נרשמו בבאזאר, בפרלמנט ובערים נוספות כמו משהד ואיספהאן. בהפגנות נהרג מפגין אחד לפחות.
בשנת 2019 המשיכו המחאות, ובנובמבר 2019 התגברה האלימות בין המוחים לכוחות החוק, כאשר המוחים הציתו בנקים ותחנות דלק, ובניסיונות לדיכוי המחאה חסם המשטר את הגישה לאינטרנט, והרג במפגינים. בעקבות האפלת האינטרנט והכחשות המשטר, מתקשה התקשורת להעריך את כמות ההרוגים בקרב המפגינים.
בדלנות כורדית
בדלנות כורדית באיראן היא סכסוך אתני ופוליטי ארוך-שנים בין המיעוט הכורדי במערב איראן (כורדיסטן האיראנית) לבין מדינת איראן; זהו הסכסוך הבדלני הבולט באיראן המודרנית. שורשיה של בדלנות כורדית היא בתנועה הלאומית הכורדית שהחלה במקביל לעליית שושלת פהלווי לשלטון. למרות התבוסה של המפלגה הבדלנית העיקרנית, מוקדי בדלנות כורדים אחרים המשיכו במאבק ובשנת 2004 המפלגה לחיים חופשיים בכורדיסטן החלה במתקפות על הצבא האיראני במערב המדינה. מאז תחילת פעילות מרדנית זו, מאות מורדים כורדים וחיילים איראנים איבדו חייהם ולמרות הפסקת האש שהוכרזה בספטמבר 2011, המאבק ממשיך. החל משנת 2013 ועד חודש ספטמבר נהרגו לפחות 12 חיילים איראנים ו-2 מורדים כורדים; מספר כורדים גם עומדים לפני הוצאה להורג על חשד בפעילות חבלנית.
בדלנות בלוצ'ים
אחד מהארגונים המתנגדים למשטר האיראני הוא ארגון הטרור הבלוצ'י-סוני ג'ונדאללה, הפועל במחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן באיראן, וכן באזור הפקיסטני של בלוצ'יסטן, בסמוך לגבול עם איראן. ארגון ג'ונדאללה הוקם בשנת 2002 במטרה להגן על המיעוט הבלוצ'י - סוני, מפני האפליה כלפיו באיראן, בעיקר במחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן. השלטון באיראן טוען, כי הארגון עומד מאחורי פיגועים רבים בשנים האחרונות. השלטון מאשים את הארגון בקשר לאל-קאעידה, ואת פקיסטן, בריטניה, וארצות הברית במתן תמיכה לארגון, בניסיון לערער את יציבות המשטר במדינה.
מחוז ח'וזסתאן
מחוז ח'וזסתאן המאוכלס בעיקר ערבים (בניגוד לפרסים), הוא מוקד סכסוך נוסף, הן על רקע אתני והן בשל עושרו בנפט והגישה לים (משט אל-ערב). הסכסוך במחוז היה הגורם המניע למתקפה על שגרירות איראן בלונדון ומלחמת איראן–עיראק.
בשנת 2005 החלו הפגנות רבות בעיר אהוואז שבאזור ח'וזסתאן, במהלכן נהרגו עשרות בני אדם בידי כוחות הביטחון, שדיכאו אותן בכוח רב. מרבית תושבי ח'וזסתאן הם ערבים, אך השלטון מכחיש את קיומם כמיעוט אתני ואוסר עליהם להשתמש בשפה הערבית באופן ציבורי או לעסוק בכל פעילות תרבותית או פוליטית.
יחסי חוץ
גורמים רשמיים באיראן מצהירים כי המדינה שואפת להיות כוח אזורי מוביל במזרח התיכון. למן המהפכה ועד 2003 התייחסה איראן לעיראק בתור האיום המשמעותי ביותר עליה באזור. במקביל התייחסה איראן לארצות הברית ולישראל כאל מדינות אויב, והפגינה עוינות דיפלומטית אשר התגברה עם הרחבת נוכחות כוחות אמריקנים במפרץ הפרסי.
לפי הערכות אמריקאיות מסוף העשור הראשון של המאה ה-21, איראן צפויה הייתה להיות בין המדינות העתידות לעלות עד לשנת 2025 על אירופה בכוחן הצבאי ולהפוך לגורם אזורי הרבה יותר משמעותי. מספר אנשים חזו את הפיכתה של איראן למעצמה, זאת לאור יכולתה להשפיע על אירועים בינלאומיים. אחרים, כמו רוברט בר, טענו כי איראן כבר מעצמת אנרגיה ונמצאת בדרכה להפוך לאימפריה. פלינט לוורט מכנה את איראן ככוח עולה שעשוי להפוך למעצמה גרעינית בשנים הקרובות, אם ארצות הברית לא תמנע זאת ממנה.
הערכות אלו לצד הצלחותיה הדיפלומטיות במזרח התיכון הובילו למספר עימותים דיפלומטיים בינה לבין העולם המערבי, שבעשור השני של המאה ה-21 נסבו בעיקר סביב סבבי הסנקציות על איראן, כנגד פעילות הגרעין שלה, שפגעו בכלכלה שלה וכפועל יוצא מזה פגעו במידה מסוימת ביכולתה לממן יחידות צבאיות במדינות שתחת השפעתה. נכון לשנת 2019 איראן עדיין מצליחה להדק את השפעתה על המדינות שבינה לבין הים התיכון, למרות הסנקציות, והמומחים חלוקים בדעותיהם כמה תוכל איראן להמשיך ולהיות דומיננטית במזרח התיכון תחת לחצים כלכליים כבדים, ללא פגיעה ביציבות הממשל שלה עצמה באיראן.
בספטמבר 2012 הודיעה ממשלת קנדה בראשותו של מנהיג המפלגה השמרנית סטיבן הרפר על סגירת שגרירותה באיראן וגירוש כל הדיפלומטים האיראנים משטחה, בעקבות תמיכתה של איראן בטרור, התבטאויותיה בנוגע להשמדת ישראל וקידום תוכנית הגרעין האיראנית בניגוד לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני עליה חתומה איראן. מנהיג המפלגה הליברלית, ג'סטין טרודו, שנבחר לראש ממשלת קנדה בשנת 2015, הודיע בעקבות ההסכם עליו חתמה איראן על הגבלת כוחה הגרעיני עם מעצמות המערב, כי קנדה מתכוונת לחדש את יחסיה עם איראן.
מימון טרור
כחלק ממדיניות מוצהרת של "מהפכה מתגלגלת" או "הפצת המהפכה" שולחת המדינה כוחות לוחמים ומימון אל מחוץ לגבולות המדינה. במסגרת זו איראן מעורבת במידה רבה בטרור אסלאמי ובטרור פלסטיני. היא מממנת, מאמנת ומדריכה מספר רב של ארגוני טרור, בהם החמאס והחזבאללה. הארגונים המזוהים ביותר עמה – ואשר נשלטים על ידה במידה מסוימת – הם החזבאללה והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שקשורים במידה רבה גם למשטר הסורי של בשאר אל-אסד. לצידם, מקיימת איראן מערכת יחסים הדוקה עם מיליציות שיעיות בעיראק, ומיוחסת לה השפעה רבה על פעילותו של מוקתדא א-סאדר. בסוף 2005 פורסם כי איראן מסייעת לסוריה לפתח נשק כימי וטקק"ים ובשנים 2011–2012 סייעה לאסד לדכא את ההתקוממות נגד משטרו. החל משנת 2004 החלה איראן בסיוע כספי להתקוממות השיעית בתימן והחל מ-2011 סייעה לבשאר אל-אסד במלחמת האזרחים בסוריה. בשנת 2017 נאלצו איראן וסוריה לשלם למשפחה בעלת אזרחות אמריקאית שבתם נרצחה בפיגוע סכום של 178 מיליון דולר.
יחסי איראן-ארצות הברית
"לא המזרח ולא המערב", אחת הססמאות העיקריות של המהפכה, ביטאה יותר מכל את סלידתה של איראן המהפכנית מברית המועצות ומארצות הברית גם יחד. ביסודה זוהי גישה אנטי אימפריאליסטית קיצונית, העוינת את מניעיהן הנצלניים של המעצמות, מגנה אותן על דיכוי עמי תבל ורואה בהן גורם עיקרי למרבית הרעות של העולם. ארצות הברית נחשבת בעיני המשטר המהפכני "השטן הגדול".
גיליון האישום שפרשה איראן נגד ארצות הברית נרחב ונוגע בעיקר בארבעה תחומים: ראשית, אופייה האימפריאליסטי ומעורבותה הנצלנית והמדכאת לכאורה של ארצות הברית בעולם השלישי. שנית, תמיכתה במשטרו הרודני של השאה, והעושק, בראיית האיראנים, שעשקה את איראן. שלישית, תמיכת ארצות הברית ב"משטרים הריאקציוניים" במזרח התיכון המוסלמי בכלל ובמפרץ הפרסי בפרט. ורביעית, מה שנתפס באיראן כתמיכתה בציונות ובישראל כנגד המוסלמים והערבים בכלל והפלסטינים בפרט.
יחסי איראן–ישראל
אף על פי שאיראן התנגדה בתחילה להקמת מדינת ישראל ב-1948, בהדרגה נרקמו בתחילת ימיה של המדינה יחסים טובים בין שתי המדינות. ציר רשמי של ממשלת איראן ייצג את מדינתו בישראל. לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 הוזרם בעזרת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א) נפט פרסי רב לשוקי אירופה. באיראן גם פעלו חברות בנייה ישראליות כמו חברת סולל-בונה שבין היתר בנתה את מלון הילטון בטהראן, וישראלים ביקרו ברחבי המדינה. קץ שלטון השאה הביא למפנה ביחסים בין שתי המדינות.
לאחר עליית ח'ומייני לשלטון והצהרתו שהוא תומך בכיבוש ירושלים מידי הציונים, נותקו היחסים בין שתי המדינות והוחלפו בעוינות גלויה. ח'ומייני טבע את המונח "השטן הקטן" עבור ישראל (תואר "השטן הגדול" מיוחס לארצות-הברית). את הרוח העוינת הזו הביא לידי ביטוי בהוצאתם להורג של יהודים שנחשדו בריגול עבור ישראל. עם זאת הקפיד השלטון לשמור על זכותם של היהודים שנשארו באיראן לקיים את תרבותם, ולנציג יהודי משוריין מקום בפרלמנט.
יחסי שתי המדינות הושפעו מזהות הנשיא האיראני. מחנה השמרנים היה קיצוני יותר ביחסו למערב ולישראל. המחנה הרפורמיסטי היה מתון יותר. כך הנשיא השמרני אחמדינז'אד ערך ב־27 באוקטובר 2005 ועידה בטהראן שכותרתה "עולם ללא ציונות", בה הצהיר כי "המשטר שכובש את ירושלים צריך להיעלם מדפי ההיסטוריה". אחמדינז'אד אף ניסה להטיל ספק בהתרחשותה של השואה. מדינות שונות כמו ארצות הברית, צרפת, קנדה ובריטניה הגיבו בגל גינויים על דבריו.
כאשר זכה בבחירות לנשיאות חסן רוחאני ממחנה הרפורמיסטים בשנת 2013 השתנה הטון של השלטון הן כלפי פנים והן כלפי חוץ. רוחאני התבטא כי "השואה הייתה פשע נגד האנושות". הממשלה החדשה בראשותו אף הסכימה להקפיא את תוכנית הגרעין לתקופה של 15 שנה תמורת הסרת הסנקציות נגדה. לאחר הקפאת התוכנית, הייתה ישראל בין הקולות הבולטים שקראו לא להסתפק בהסכם הקיים. לאחר מבצע מודיעיני משנת 2018 הציג נתניהו, ראש ממשלת ישראל, מסמכים מתוכנית הנשק הגרעיני של איראן המעידים שאיראן פעלה לפיתוח נשק גרעיני.
צבא וביטחון
צבא איראן מורכב מארבע זרועות שונות: זרוע היבשה, זרוע האוויר, זרוע הים וזרוע ההגנה אווירית. הצבא הסדיר האיראני מונה כ-520,000 חיילים, מהם כשני שלישים מגויסים בשירות חובה. כל אזרח איראני מחויב לשרת בצבא 18 חודשים.
נוסף לצבא הקבע יש לאיראן עוד כ-100,000 חיילים המשרתים במשמרות המהפכה. תפקידם של משמרות המהפכה הוא בין היתר שמירה על המשטר האיראני. כמו כן כפוף אליו חיל האוויר של משמרות המהפכה שמחזיק בארסנל רחב של טילים בליסטים וחיל הים של משמרות המהפכה.
לאחר המהפכה האיראנית ובעיקר לאחר מלחמת איראן–עיראק שארכה שמונה שנים ובה נהרגו כחצי מיליון איראנים, מצבו של הצבא האיראני היה קשה. בניסיון לשקם את עוצמתה לאחר המלחמה הממושכת ומתוך רצונה של איראן ליצור לעצמה מחדש את ההגמוניה המסורתית באזור המפרץ הפרסי ואף במזרח התיכון החלה איראן לחזק את צבאה. בשנים האחרונות הצבא האיראני מתחמש במהירות, הן בעזרת תעשיות צבאיות מקומיות, והן בעזרת רכש מסיבי מחוץ למדינה, לרוב נשק מרוסיה, קוריאה הצפונית וסין. לאיראן תוכניות מורכבות ומתקדמות של מחקר פיתוח ופריסה של סוגים שונים של נשק קונבנציונלי ונשק בלתי קונבנציונלי.
איראן פעילה בלוחמת רשת. היא מפעליה מספר קבוצות תקיפה (Elfin Team, Helix Kitten ועוד) שפועלות נגד ארגונים מערביים ומנסים להגיע למידע ביטחוני.
תוכנית הגרעין
החל מהשנים הראשונות של המאה ה-21 נעשו מאמצים של ארצות הברית, מדינות אירופה וגורמים נוספים למנוע מאיראן את היכולת לבנות פצצת אטום. באיראן קיימת תוכנית גרעין במסגרתה קיימים כורים גרעיניים ואתרים נוספים כמו מפעל מים כבדים. איראן הייתה מצויה בשלב מתקדם של פיתוח יכולת להעשרת אורניום אך לא סיפקה מידע מלא על היקף תוכנית הגרעין שלה, ומידת שיתוף הפעולה שלה עם הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית של האו"ם השתנה מעת לעת, ולטענת גורמי מודיעין מערביים היו אתרים ופרויקטים בתוכנית הגרעין אשר לא דווחו לפקחיה. מומחים לנושא היו חלוקים בדעותיהם באשר למועדים הצפויים של התפתחות טכנולוגית בלתי הפיכה בתהליך השלמת פיתוח נשק גרעיני והמועד הצפוי ליכולת מעשית להפעיל נשק כזה.
ב-4 בפברואר 2006 הסכימו רוב מדינות מועצת הנגידים של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית להעביר את התיק האיראני למועצת הביטחון של האו"ם, אשר בסמכותה להטיל סנקציות על המדינה. ב-23 בדצמבר 2006, לאחר משא ומתן שארך כחצי שנה וריכוך הטיוטה לבקשת מוסקבה ובייג'ינג, הסכימו חברות מועצת הביטחון על קבלת החלטה מס' 1737. ההחלטה הקפיאה את נכסיהם של מספר גורמים וחברות איראניות בעלי קשרים לתוכניות הגרעין והטק"ק של איראן. מאחר שאיראן סירבה להשעות את העשרת האורניום, לאחר הארכה בת החודשיים שניתנה לה בהחלטה 1737, ב-24 במרץ 2007 קיבלו 15 מדינות מועצת הביטחון את החלטה 1747 של מועצת הביטחון של האו"ם. ההחלטה הרחיבה במקצת את הסנקציות הכלכליות המוטלות על איראן, אסרה על רכישת אמצעי לחימה ממנה וקראה למדינות לא לייצא לאיראן אמצעי לחימה. ב-8 בנובמבר 2011 פורסם דוח חמור של סבא"א, לפיו איראן מבצעת ניסויים ופועלת בסתר במטרה יחידה לפתח נשק גרעיני.
הסנקציות הבינלאומיות הרעו את מצבה הכלכלי של איראן. לאחר היבחרו של חסן רוחאני לנשיא חל שינוי במדיניות האיראנית. ב-14 ביולי 2015 הגיעו שרי החוץ של שש המעצמות (ארצות הברית, צרפת, גרמניה, בריטניה, סין ורוסיה) ושר החוץ של הרפובליקה האסלאמית של איראן להסכם היסטורי בדבר תוכנית הגרעין האיראנית. לפי ההסכם תוקפא תוכנית הגרעין האיראנית למשך 15 שנים תמורת הסרת כל הסנקציות הבינלאומיות שהוטלו עליה במשך השנים.
ב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על ביטול הסכם הגרעין מצידה של ארצו וכן על חידוש הסנקציות.
שלטון מקומי
איראן מחולקת ל-31 פרובינציות (ostan-haa, יחיד: ostan):
המחוזות נשלטים ממרכז מקומי, לרוב מדובר בעיר הגדולה ביותר במחוז. הסמכות המחוזית נמצאת בידי המושל (: ostāndār) והוא ממונה על ידי משרד הפנים בכפוף לאישור המג'לס (הפרלמנט).
עד שנת 2004 היו במדינה 28 מחוזות, אולם חוק שעבר בשנה זו פיצל את מחוז ח'וראסאן לשלושה מחוזות חדשים: צפון ח'וראסאן, ח'ורסאן רזאוי ודרום ח'וראסאן.
ביוני 2010 החליט הפרלמנט האיראני לחלק את מחוז טהראן לשני חלקים ובכך יצר את מחוז אלבורז.
מיעוטים
המיעוטים באירן סבלו וסובלים מיחס מפלה.
מעמד האישה באיראן
בשנת 1963 ניתנה לנשים זכות בחירה ובוטלה חובת חבישת הרעלה. בתקופת השאה ההשכלה בקרב האוכלוסייה החילונית עלתה, גם במקצועות הלא דתיים. כשלאחר המהפכה ההשכלה התפשטה גם לקבוצות האוכלוסייה הכפריות והדתיות, שאפשרה דרך דרישה להפרדה בין נשים לגברים וכיסוי ראשן של הנשים, לימודי דת לצד לימודים חילוניים. כשרוב בתי הספר פועלים במתכונת הבאה: בשעות הבוקר הבנים לומדים ובשעות הצהריים הבנות, או להפך.
עד שנת 2010 נע שיעור הנשים שלמדו באוניברסיטאות בין 60%–65% לעומת 35%–40% של הגברים, כשהנשים מהוות רוב מוחלט בקרב תלמידי המדעים והרפואה, ונרשמות יותר ויותר ללימודי ההנדסה והטכנולוגיה. בנוסף למקצועות המסורתיים כמו חינוך, סיעוד ושירותים חברתיים, הנשים מוצאות את מקומן בשנים האחרונות גם בתחומי הביטוח, פיננסים, רפואה, אדמיניסטרציה ואף באקדמיה. תחום נוסף בו משתלבות הנשים באיראן הוא העיתונות, המכילה גם כן מספר לא מבוטל של נשים במגוון תפקידי תקשורת, קריינות, ועריכה ברמה הארצית ואף ניהול. בשנת 2012 החלה רפורמה באיראן לשנות את העניין וליצור מאזן בהשכלה שבין הנשים לגברים, שהתאזן רק בשנת 2010. במקביל, קראה הנהגת איראן לתושביה להגדיל את משפחותיהם ולתרום להגדלת אוכלוסיית איראן, זאת בניגוד למדיניות הרשמית בשנות ה-90 שקראה להגבלת הילודה ולשימוש באמצעי מניעה, מחשש שאיראן לא תוכל לעמוד בגידול אוכלוסין מואץ מבחינה כלכלית.
קהילת הלהט"ב באיראן
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 אסר שלטון ח'ומייני על יחסי מין בין בני אותו מין, אולם התיר מעבר מגדרי, שמחייב ניתוח לאשרור המגדר באישור בית משפט. מצב זה הציב בפני הומואים ולסביות מחוץ לארון שתי אפשרויות – או עמידה בפני ענישה שעלולה לכלול מאסר, מלקות ובמקרים מסוימים אף עונש מוות, או ביצוע ניתוח התאמה מגדרית.
על פי ארגון אמנסטי ואקטיביסטיים מקרב חברי הקהילה הלהט"בית המקומית, מטרת השלטון בניתוחים אלו הוא לכאורה להביא את איראן למדינה נטולת הומואים ולסביות, והם רואים בדילמה החוקית בה נמצאים חברי הקהילה האיראנים מצב של ניתוח בכפייה, הלכה למעשה. אחת לשנה מאז 2010 מצוין יום הגאווה האיראני. יום זה מתקיים ביום שישי הרביעי של חודש יולי, או ביום השישי הראשון בחודש מורדאד בלוח השנה הפרסי. ביום זה מצטלמים חברי הקהילה בטהראן עם סמלי הקהילה, אולם עושים זאת בחשאי מחשש לעימות עם המשטרה.
יהודי איראן
על פי המסורת היהודית, יישוב בני ישראל באזור ראשיתו ב-720 לפנה"ס, עם הגליית עשרת השבטים על ידי שלמנאסר מלך אשור. חלק מגולי יהודה, שהגיעו לבבל לאחר חורבן בית המקדש הראשון, הגיעו גם לאיראן. עם זאת, אין ידיעות ברורות על רציפות שבין גולים אלה לבין הקהילות היהודיות המאוחרות יותר באיראן. עד המאה ה-7 לספירה נהנו היהודים משלטונות נוחים יחסית, וקיימו קשרים רוחניים וכלכליים עם היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל, ועם היישוב היהודי בבבל. יהודי איראן סרו למרותם של ראש הגולה בבבל ושל מרכזי התורה בסורא, נהרדעא ופומבדיתא, שפרחו תחת השושלת הפרתית. בשנת 225, עם הכיבוש הסאסאני, התחזק מעמדם של כוהני דת זרתוסטרא, ומצבן של הקהילות היהודיות התערער. הן סבלו מגזירות ורדיפות, ורבים מתו על קידוש השם.
בשנת 651, עם השתלטות הערבים המוסלמים קיבלו היהודים לגיטימציה ואוטונומיה מוגבלת (אם כי הופלו לרעה) תמורת מס גולגולת. על פי דת האסלאם, "עמי הספר", כלומר היהודים והנוצרים רשאים לשמור על אמונתם תחת שלטון מוסלמי. ב-1221, עם כיבוש המונגולים בהנהגת ג'ינג'יס חאן, נהרגו יהודים רבים במסגרת מסע ההרס שערכו המונגולים בזמן כיבושיהם.
במאה ה-16, כאשר האסלאם השיעי השתלט על איראן, הוטלו הגבלות וחוקים מגבילים רבים על לא-מוסלמים, וגל מעשי קנאות עבר בחלק מהזמן על קהילות ישראל בפרס. בימי שושלת קג'אר (1796–1925) היו תקופות של דו קיום ויחסי שלום לצד תקופות של מעשי ביזה ועוינות כלפי יהודים בקהילות תבריז, משהד וטהראן.
משנות ה-60 של המאה ה-19 החלו קשרים בין המוסדות היהודיים באירופה לבין יהודי איראן, ובתקופת העלייה הראשונה החלה במקביל גם עלייה יהודית מאיראן לארץ ישראל. לאחר עליית שושלת המלוכה האחרונה בפרס (שושלת פהלווי), זכו יהודי איראן לאמנציפציה מלאה. בתחילת המאה ה-20 החלה בקהילה היהודית התעניינות ערה בציונות, ואף פורסמו מספר ספרים ציוניים בשפה הפרסית. ערב הקמת המדינה היו באיראן כ-100,000 יהודים, וכ-20,000 יהודים פרסיים בארץ ישראל. לאחר הקמת המדינה עלו ארצה למעלה מ-70,000 מיהודי איראן. הידועים שבהם הם: שר הביטחון לשעבר שאול מופז, הנשיא לשעבר משה קצב והזמרת ריטה. יהודים רבים נוספים עברו להתגורר בצפון-אמריקה ובמערב אירופה. מאז המהפכה האסלאמית, התערער מצבה של הקהילה היהודית באיראן, אף שהיא זוכה לרוב לאוטונומיה תרבותית ונציג יהודי מכהן בפרלמנט. נכון ל-2013 יש באיראן כ-10,100 יהודים.
העיר מלאייר הייתה העיר השנייה בכמות היהודים שבמדינה.
משפט האינטגרל של קושי
באנליזה מרוכבת, משפט האינטגרל של קושי-גורסה (ע"ש אוגוסטין קושי ואדוארד גורסה) הוא משפט מרכזי ובעל השלכות רבות, העוסק בחישוב אינטגרל קווי של פונקציות מרוכבות הולומורפיות. בבסיסו, המשפט אומר שלאורך מסלול סגור והומולוגי לאפס (כגון השפה של תחום פשוט קשר), האינטגרל של כל פונקציה שהיא הולומורפית בתחום שהמסלול סוגר ורציפה על השפה, שווה לאפס. הרחבה של המשפט עוסקת גם במקרה שבו יש חורים בתחום, או נקודות בתוכו שבהן הפונקציה אינה הולומורפית.
למשפט זה תוצאות חשובות רבות, כגון נוסחת האינטגרל של קושי, משפט ליוביל, המשפט היסודי של האלגברה, משפט השארית ועוד. מהמשפט ניתן גם להסיק כי פונקציות הולומורפיות הן אנליטיות - כלומר, ניתן לפתח אותן לטור טיילור.
ניסוח פורמלי
יהא תחום קושי כך שהשפה \partial U היא איחוד סופי של תמונת מסילות סגורות, ותהי  פונקציה רציפה על \partial U והולומורפית ב-U. אז האינטגרל המסילתי, כאשר האינטגרל על שפת התחום הוא סכום סופי של אינטגרלים על מסילות סגורות שאיחוד תמונותיהן מהווה את השפה.
המשפט נובע מן הגרסה החלשה הבאה שלו: תהי f הולומורפית ב-D ו-\Delta משולש המוכל עם פנימו ב-D. אז.
הוכחה
נסמן. נמשיך כך ונקבל סדרת משולשים, כאשר.
לפי הלמה של קנטור, קיים z_0 כך ש-. הנחנו ש-f הולומורפית ב-z_0, ולכן מתקיים, כאשר.
מכאן ש-.
עכשיו נסתכל על שני האיברים הראשונים:.
ניתן לראות שיש להם פונקציה קדומה, שהיא אנליטית בכל \mathbb{C}, ובפרט ב-D, ולכן האינטגרל שלהם שווה ל-0 לפי המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי. ולכן מתקיים.
נביט באורכי המסילות:, כלומר, עבור ,.
לפי הגדרת האינטגרל, אם \gamma מסילה חלקה למקוטעין ו-f רציפה על \gamma, אז, כאשר על \ \gamma ו-l(\gamma) הוא האורך של \gamma. לכן:.
מכאן נובע:, ולאחר הכפלת שני הצדדים ב-4^n נקבל.
ג'ון וודוויין
ביוגרפיה
וודוויין נולד בסאות' שילדס שבמחוז דרהאם באנגליה, בנם של רוז וג'ון וודוויין. הוא התחנך בבית הספר לורד ויליאמס בעיר ת'יים באוקספורדשייר ולמד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
קריירה
בשנות החמישים של המאה העשרים עבד עם להקת התיאטרון אולד ויק. ב-1957 הופיע יחד עם ראסל נפייר, ג'ון קרלייל ואדגר לוסטגרטן בסדרת הטלוויזיה של רשת ABC "סקוטלנד יארד". וודוויין שיחק בתפקיד המפקח קינגדום.
לוודוויין הייתה קריירה רבת שנים עם הלהקה השייקספירית המלכותית. ב-1976 שיחק לצדם של איאן מקלן וג'ודי דנץ' בתפקיד בנקו בהפקה עתירת שבחים של טרוור נאן למחזה "מקבת'" שצולמה בהמשך לטלוויזיה. עוד כיכב עם הלהקה השייקספירית המלכותית בהפקה משנת 1980 של המחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי", עיבוד לרומן באותו שם מאת דיקנס, בו גילם את דמותו של ראלף ניקלבי.
כבר מתחילת הקריירה שלו גילם וודוויין דמויות של שוטרים, בין השאר בסדרת הדרמה הבריטית "Z-Cars" בתפקיד מפקח בילוש ויטי (1968–1969), ובתפקיד אורח בסדרה "Softly, Softly" משנות השבעים של המאה העשרים. עוד בשנות השבעים גילם שוב את המפקח קינגדום בסדרה "הסקוטלנד יארד החדש". הוא זכור במיוחד בתפקיד השוטר הממורמר שלוקח בן ערובה בפרק משנת 1983 בסדרה "ג'ולייט בראבו". עוד כשוטר גילם דמות של "בובי", בעיבוד לטלוויזיה של ה-BBC של ספרי הילדים "Big Six" ו-"Coot Club" מאת ארתור רנסום. בסיטקום "The New Statesman" גילם וודוויין תפקיד קומי של שוטר בשם סר מלאכי ג'ריקו.
וודוויין גילם את דמותו של מקדאף במחזה הטלוויזיוני "מקבת'", ששודר ב-20 בספטמבר 1979. ב-1979 שיחק בתפקיד מרשל במיני-סדרה "The Armageddon Factor" במסגרת סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". הוא הופיע בתפקיד סנ"צ רוס בסדרת הדרמה "Edge of Darkness", וב-1985 השתתף בכמה פרקים בעיבוד הטלוויזיוני של "התלת רגליים" ב-1987 שיחק בתפקיד בלתי נשכח בדמות אב המנזר מורדרין בסדרה "Knights of God" של רשת ITV. עוד גילם את אביו של פרנק גאלאגר, נוויל, בדרמה "לגדול בלי בושה" של ערוץ 4, ואת אביו של השוטר טוני סטאמפ בסדרה "The Bill". ב-2008 הופיע בקומדיה "Never Better" של ערוץ BBC2, ובדמות ג'ו ג'ייקובס באופרת הסבון של ITV1 "אמרדייל". ב-2010 שיחק בתפקיד אלן הויל באופרת הסבון הוותיקה "קורוניישן סטריט". בדצמבר 1987 גילם את ד"ר ג'יימס שפרד בעיבוד של "The Murder of Roger Ackroyd" מאת אגאתה כריסטי ששודר ברדיו ה-BBC. ב-2016 שיחק בתפקיד הארכיבישוף מיורק בסדרה "הכתר" של חברת נטפליקס.
בקולנוע הופיע וודוויין בסרט "זאב אמריקאי בלונדון" בבימויו של ג'ון לנדיס משנת 1981. בהמשך גילם את אותה דמות בעיבוד הרדיופוני של הסרט ששודר ב-BBC. ב-1972 שיחק בסרטו של ריצ'רד אטנבורו "Young Winston". עוד כיכב בתפקיד ארתור בירלינג בעיבוד הרדיופוני של המחזה "An Inspector Calls" בערוץ BBC World Service, ובתפקיד ד"ר ביירון קליגארי בסדרה הקומית "הקבינט של ד"ר קליגרי". ב-6 במאי 2012 שיחק בתפקיד פרוספרו במחזה "הסערה" ששודר ברדיו 3 של ה-BBC.
ג'ון וודוויין הופיע כחניך בלהקת התיאטרון של ג'יימס קופר באילפורד, שם שיחק בתפקידים כגון המכשף במחזה "Dark of the Moon" וקלאודיוס במחזה "המלט" (תפקיד אותו גילם גם עם להקת התיאטרון פרוספקט).
ב-1954 שיחק וודוויין בתפקיד קספר דארד במחזה "Captain Carvallo" בסיבוב הופעות.
ב-1954 הצטרף וודוויין ללהקת התיאטרון של האולד ויק, ושיחק במחזה "מקבת'". בהמשך גילם את וינצ'נטיו במחזה "אילוף הסוררת" (נובמבר 1954), הדוכס במחזה "כטוב בעיניכם" (מרץ 1955), ורנון בחלק הראשון והשופט העליון בחלק השני של המחזה "הנרי הרביעי" (אפריל 1955), פלוויוס במחזה "יוליוס קיסר" (ספטמבר 1955), רוגבי במחזה "נשות וינדזור העליזות" (ספטמבר 1955), קלאומנס במחזה "אגדת חורף" (נובמבר 1955), ובתפקיד הבישוף של אלי ומקמוריס במחזה "הנרי החמישי" (דצמבר 1955).
ב-1956 הופיע עם הלהקה בתפקיד רודריגו ב"אותלו" (פברואר), קלכס במחזה "טרוילוס וקרסידה" (אפריל), רוצח במחזה "מקבת'" (מאי), טיבלט ב"רומיאו ויוליה" ולורד סקרופ מברקלי במחזה "ריצ'רד השני (מחזה)" (יולי). בארבעת המחזות האחרונים יצא לסיבוב הופעות שכלל עונת הופעות בתיאטרון וינטר גרדן בניו יורק בדצמבר 1956 ובינואר 1957. בספטמבר 1959 חזר להופיע עם הלהקה בתפקיד קרלס בקומדיה "הדו-פרצופי" מאת ויליאם קונגריב; מאובריי במחזה "ריצ'רד השני" ובתפקיד נים ב"נשות וינדזור העליזות".
חיים אישיים
ג'ון וודוויין נשוי לשחקנית לין פארלי. לפני כן היה נשוי להייזל רייט, ונולדו להם שתי בנות, אמה וודוויין והשחקנית מרי וודוויין.
ב-11 במאי 2012 התמוטט וודוויין מחוץ לבמה בתיאטרון גראנד בלידס, כשהופיע במחזמר "קרוסל", זמן קצר אחרי הופעתו. הוא נלקח לבית חולים, והחלים באופן מלא. בנובמבר 2013 הופיע בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "הברן".
ורוניקה הקדושה
ורוניקה, הקרויה גם ברניס או ברניקי היא קדושה בנצרות. על פי הספר מימי הביניים "מעשי הקדושים" (לטינית - Acta Sanctorum) היא הייתה אישה אדוקה מירושלים אשר נתנה לישו את המטפחת שלה, כך שיוכל לנגב את מצחו במהלך התקדמותו לגבעת הגולגולתא. ישו קיבל את הצעתה, מחה את זיעתו, וכשהחזיר את מטפחת, תוואי פניו הופיע עליו. השם "ורוניקה" הוא לטיניזציה של השם ברניקי, שם שמקורו במקדונית עתיקה, ומשמעותו "נושאת הניצחון". קיימת פרשנות (מוטעית) באטימולוגיה העממית הטוענת כי מקור השם ב"אמת" (vera בלטינית) ו"צלם" (eikon ביוונית).
לא קיים ביסוס לשימוש בשם ורוניקה בסיפור הצליבה בברית החדשה. המסורת מזהה את ורוניקה עם האישה זבת הדם המתוארת בבשורה על פי מתי:
המסורת מוסיפה שוורוניקה הוזמנה לרומא על ידי הקיסר טיבריוס שסבל ממחלה קשה ונרפא מחוליו על ידי התבוננות במטפחת.
יום חגה הוא ה-4 בפברואר בכנסייה הקתולית וה-4 באוקטובר בכנסיות האורתודוקסיות.
על שמה של ורוניקה נקרא מין הצמחים ורוניקה, ממשפחת הלחכיים; וביניהם הורוניקה הסורית.
לוראנד אטווש
הברון לוראנד אגושטון אטווש מִוואשארושנמני (בהונגרית: Eötvös Loránd Ágoston, לעיתים קרובות בחו"ל: רולנד אטווש, בודה, 27 ביולי 1848 – בודפשט, 8 באפריל 1919) היה פיזיקאי, פוליטיקאי, הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, מטפס הרים. נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים בין השנים 1889–1905, שר התרבות של הונגריה בשנים 1894–1895, כיהן כנשיא האגודה למתמטיקה ולפיזיקה. אחת העבודות הידועות ביותר שלו היא מטוטלת הפיתול שנושאת את שמו. אוניברסיטת בודפשט למדעים נקראת על שמו משנת 1950 "אוניברסיטת אטווש לוראנד", או בקיצור ELTE.
ביוגרפיה
לוראנד אטווש נולד בבודה (זו הייתה אז עיר עצמאית, נפרדת מפשט). אביו היה הברון יוז'ף אטווש (1813–1871), סופר, פוליטיקאי, שר דת וחינוך ציבורי, בעל אדמות, אמו הייתה אגנש רושטי (1825–1913) מִברקוץ. סבו וסבתו היו הברון איגנץ אווטבס (1786–1851), דוקטור לפילוסופיה ומשפט, בעל אדמות, והברונית אן פון דר ליליאן (1786–1858).
בשנת 1857 התחיל אטווש את לימודיו בגימנסיה אצל הפיאריסטים של פשט וכסטודנט פרטי. לאחר סיום בחינות הבגרות בשנת 1865. אף על פי שהוא נרשם למשפטים בעידוד אביו, הוא גם למד מתמטיקה אצל אוטו פצוואל, ואחר כך בהדרכתו של המינרלוג יוז'ף קרנר התוודע למינרלוגיה ופטרולוגיה וקיבל השכלה בכימיה במעבדה של קארואי טהאן. בשנת 1867 לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 אביו קיבל מחדש את משרד הדת והחינוך הציבורי. באותו זמן נרשם לוראנד לאוניברסיטת היידלברג, בה לימדו באותה עת שלושה מדענים בעלי שם עולמי במדע, גוסטב רוברט קירכהוף, הרמן לודוויג פון הלמהולץ ורוברט וילהלם בונזן. אטווש השתתף בשקיקה בהרצאותיו בפיזיקה ניסיונית והתאורטית של קירכהוף, אצל הלמהולץ למד על ההיבטים הפיזיולוגיים של פונולוגיה ופוטולוגיה, ובמעבדתו של בונזן ביצע תרגול בכימיה אנליטית. בשנת 1870 קיבל את הדוקטורט שלו בהצטיינות.
על כך הוא כתב לאביו: "תואר זה אינו מוענק באופן נרחב. בנוסף אלי, בסמסטר הזה הוענק רק למועמד אחד נוסף, ואתה יכול לשמוח בעובדה שגם הוא היה הונגרי, שמו דיולה קניג, מתמטיקאי יליד גיור."
כשחזר להונגריה, יצא לניסויים במעבדה של האוניברסיטה, שהיו המשך המחקר של הדוקטורט שלו. הוא הגיש תוצאות אלה במרץ 1871 לפקולטה למדעים בבודפשט כבקשה לתואר מרצה. הבקשה הוערכה באופן חיובי על ידי הוועדה המורכבת משלושה פרופסורים ואטווש קיבל מינוי של מרצה. להרצאתו הראשונה התקהל הקהל יותר כדי לראות את הברון שמרצה באוניברסיטה. משנת 1872 היה מרצה מן המניין ומשנת 1874 קיבל אישור ללמד גם פיזיקה ניסיונית. בשנת 1875 ניתנה לו מעבדה באוניברסיטה בה ביצע את הניסויים שלו. בשנת 1878, לאחר פרישתו של הפרופסור אנוש ידליק, הוא מונה לראש המחלקה לפיזיקה ניסיונית והוזמן למלא את תפקידו של מנהל המכון לפיזיקה, שהוקם על ידי מיזוג המחלקה לפיזיקה תאורטית וניסיונית. בשנת 1873, בגיל 25, נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 1883 כחבר מן המניין. בין 1889 לבין 1905 הוא היה נשיא האקדמיה.
לאחר חזרתו מהיידלברג, גם ההופעה הציבורית שלו החלה. הוא השתלב בעבודתה של החברה המלכותית ההונגרית למדעי הטבע. בשנת 1891 ייסד עם כמה נוספים את האגודה למתמטיקה ולפיזיקה והשיק כתב עת בשם מתמטיקה וכתבי עת לפיזיקה. בשנים 1894 עד 1895 היה לתקופה קצרה שר הדת והחינוך הציבורי. הוא התפטר כנשיא האקדמיה בשנת 1905, אך המשיך בפעילותו האקדמית באוניברסיטה עד מותו. הוא היה נשיא התאחדות התיירות ההונגרית והגיע לאוניברסיטה דרך קבע רכוב על סוס. כמו כן נבחר לנשיא איגוד הקרפטים ההונגרי (איגוד התיירות הראשונה בהונגריה). הוא סייר במדינה ויצא גם לחו"ל; כמטפס הרים כבש פסגות חדשות בהרי האלפים ובטירול, שנחשבו לפני כן כבלתי אפשריים לטיפוס. בגיל 18 בלבד כבש את פסגת המונטה רוזה על גבול איטליה שווייץ (4638 מ'), פסגת ההרים השנייה בגובהה באירופה. בשנת 1902 נקרא על שמו אחד הפסגות הגבוהות בגובה 2837 מ' בדרום טירול. הוא תיעד את מסעותיו ומשלחותיו בתצלומים. הוא גם קידם טיולים רגליים, אך גם פיקח על המחקר במהלך טיפוסיו בקיץ.
בסוף חייו סבל ממחלה קשה, אך המשיך בעבודתו המדעית, ובנוסף פיקח על עבודות השטח. הוא פרסם את מאמרו האחרון זמן קצר לפני מותו. הוא נפטר ב־8 באפריל 1919 ונקבר ב -11 באפריל. ארונו הוצב במוזיאון הלאומי של הונגריה, משם יצאה תהלוכת האבל לבית העלמין קרפשי.