cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נגזרים
השימוש בנגזרים
חברת התעופה יכלה לבחור בגידור מסוג אחר. היא יכלה לקנות אופציה על מחיר הדלק. אופציה מאפשרת לחברת התעופה לקנות דלק במחיר קבוע מראש, אבל לא מחייבת אותה. לכן היא משמשת כביטוח. בתמורה לרכישת האופציה, משלמת חברת התעופה פרמיה למנפיק האופציה. אם מחיר הדלק יורד, הרי שחברת התעופה תבחר לקנות את הדלק בשוק החופשי. במידה ומחיר הדלק יעלה, תבחר חברת הדלק לממש את האופציה ולקנות את הדלק ממנפיק האופציה. מנפיק האופציה, כמו כל חברת ביטוח לוקח על עצמו סיכון בתמורה לפרמייה.
עם הזמן התפתח המסחר בנגזרים לשימושים נוספים. להלן השימושים הנפוצים בנגזרים:
מסחר ספקולטיבי
כמובן שהדוגמה לעיל יכולה לעבוד בכיוון ההפוך. נניח שיש משקיע הסבור שמחיר הזהב עומד לרדת. באופן רגיל, המשקיע היה שואל מגורם כלשהו זהב, מוכר אותו בשוק, ממתין שמחירו ירד, קונה אותו בחזרה ומחזיר את ההשאלה (או במילים אחרות מכירה בחסר). במקום זה המשקיע יכול לקנות אופציה על מחיר הזהב הנוכחי המגן עליו מפני ירידת מחיר (אופציה מסוג Put). אופציה זו משמשת באופן רגיל את מי שמחזיק זהב, ורוצה לבטח את עצמו מפני ירידת מחירים. משקיע המחזיק אופציה כזו, יקבל פיצוי על ירידת מחיר הזהב, מבלי שיש לו בכלל זהב. ושוב, כמו בדוגמה הקודמת, מחיר הביטוח נמוך מאוד יחסית למחיר הזהב. ולכן הרווח שיתקבל יחסית להשקעה הכספית גבוה מאוד. אך מצד שני, גם בדוגמה הזו, המשקיע יכול לאבד את כל השקעתו - דמי הביטוח - אם מחיר הזהב לא יורד.
ארביטראז'
מקור רווח נוסף מהשימוש בנגזרים, הוא רווח הנובע מהבדלי מחירים הנוצרים תוך כדי מסחר, בין המחיר המעשי של נגזר בשוק, לבין מחירו התאורטי, המכונה ארביטראז'. אם נחזור לדוגמה של הזהב, נניח כי מחירו כרגע $1200 לאונקיה. ברור כי חוזה עתידי לקניית זהב במחיר של $1190, שווה $10. אם תוך כדי מסחר, כתוצאה מלחצי ביקוש והצע, ימכר חוזה כזה במחיר של $11, ימצא סוחר שיזדרז ויקנה אונקיית זהב במחיר של $1200, וימכור חוזה כזה במחיר של $11. בהגיע יום פקיעת החוזה, ימכור הסוחר את הזהב שהחזיק במחיר של $1190 ויפסיד על הזהב $10. אך מכיוון שקיבל $11 על החוזה, עדיין נשאר ברווח של $1. זהו רווח בטוח, הנקרא בשפת הסוחרים "כסף על הרצפה" שכן זהו רווח נטול סיכון. מטבעו של ארביטראז' שהוא ייסגר. בדוגמה שלנו, הארביטראז' הביא להצעים של חוזים. היצעים מביאים לירידת מחיר, כך שהפער אינו מחזיק מעמד זמן רב.
השפעה הדדית בין הנגזר לנכס הבסיס
באופן תאורטי, מחירו של הנגזר מושפע באופן ישיר ממחירו של נכס הבסיס, אך לא הפוך. מחירו של נכס הבסיס אמור להיות מושפע אך ורק מהביקושים וההצעים שיש בנכס הבסיס. עם זאת, באופן מעשי, בשוק משוכלל, בהחלט קיימת השפעה הפוכה. לעיתים השפעה זו דומיננטית במיוחד. במיוחד כאשר נפח המסחר בנגזרים נמצא באותו סדר גודל של נפח המסחר בנכס הבסיס, או אף גבוה ממנו. המנגנון האחראי לכך הוא מנגנון הארביטראז' שתואר לעיל. ביקושים והיצעים בנגזרים, יכולים לגרום להפרש מחיר בין הערך המחושב של הנגזר על פי מחירו של נכס הבסיס, לבין מחירו בפועל. במקרה כזה, יכול להיות שמחירו של נכס הבסיס יותאם למחיר הנגזר ולא ההפך. סוחרי הארביטראז', אשר פעולתם היא הגורמת להיות שוק משוכלל, יגרמו להופעת היצעים וביקושים בנכס הבסיס ומחירו ינוע ויותאם למחירו של הנגזר.
מסחר בנגזרים
המסחר בנגזרים בעולם מתבצע בשתי זירות מסחר עיקריות:
נגזרים בישראל
המסחר בנגזרים בישראל מתקיים בבורסה לניירות ערך בת"א, כחלק משוק המעו"ף והוא מסחר מוסדר בפיקוח מלא.
להלן רשימת הנגזרים הנסחרים בבורסה לניירות ערך בת"א:
נגזרים על מדדי מניות
בנוסף נסחרים בשוק הנגזרים אופציות וחוזים עתידיים על מדד תל אביב בנקים-5, ומדד תל אביב 125.
נגזרים על מט"ח
בבורסה נסחרות גם אופציות על שער הדולר שהושקו באוקטובר 1994 וכן אופציות על שער האירו שהושקו בנובמבר 2001, המאפשרות בניית חשיפה וגידור (כולל הגנה) לשערי מטבע.
בשנים האחרונות חל גידול משמעותי במחזורי אופציות שקל-דולר בבורסה המקומית, וזאת בניגוד למגמה ברוב שאר המוצרים.
בחודש מרץ 2009 הושקו לראשונה אופציות על מניות. המניות עליהן הושקו אופציות נבחרו מבין המניות בעלות שווי השוק הגדול ביותר והסחירות ביותר בבורסה:טבע, כי"ל, פועלים ולאומי. כיום, נסחרות אופציות על רוב מניות מדד תל אביב 35. המאפיינים העיקריים של האופציות דומים לאלו של האופציות הנסחרות על מדד ת"א-35: אופציות אירופאיות בסליקה כספית אשר פוקעות באותו מועד בו פוקעות האופציות החודשיות על מדד ת"א -35.
ישנו מסחר בנקאי בישראל בנגזרי שקל-דולר, מעבר לדלפק (OTC).
אופציות בינאריות
מספר חברות בישראל התיימרו לספק פלטפורמות מסחר לאופציות דיגיטליות, אך אין זה מסחר אמיתי בנגזרים, אלא תחליף להימורים. זאת מהסיבה שהאופציות הללו אינן סחירות, המסחר הוא מול החברה בלבד ואין אפשרות לכתוב אותן, אלא רק לקנותן. כמו כן, תוחלת הרווח מקניית אופציה כזו היא שלילית. מספרים טיפוסיים בחברות המציעות מסחר פרטי באופציות אלו, הוא מתן של 70% רווח על הצלחה (החזר של 170%) ו 85% הפסד בכישלון (החזר של 15%). בהנחה שהסיכוי להצליח בהימור הוא 50%, מתקבלת תוחלת של 92.5% מהקרן שפרושה הפסד. בהתבסס על מספרים טיפוסיים אלו, על מנת להרוויח, יש צורך להצליח בלפחות 54.83% מההימורים.
ב-2016 אסרה רשות ניירות ערך על שיווק אופציות בינאריות בישראל. עדיין קיימות חברות הפונות, בהיקף משמעותי, לחו"ל אך ישנם ניסיונות לאסור זאת.
ג'יימס לי ברק
ג'יימס לי ברק (באנגלית: James Lee Burke; נולד ב-5 בדצמבר 1936) הוא סופר מותחנים אמריקאי שיצר את דמותו של דייב רובישו, החוקר הפרטי לשעבר ובלש המשטרה.
חייו
ברק נולד ביוסטון וגדל בלואיזיאנה. הוא בעל תואר ראשון מטעם אוניברסיטת לואיזיאנה בלפאייט ותואר שני מטעם אוניברסיטת מיזורי. בין היתר עבד בתעשיית הנפט, כעיתונאי ועובד סוציאלי. הוא לימד כתיבה יצירתית באוניברסיטת ויצ'יטה. ברק זכה פעמיים בפרס אדגר על ספרים אודות גיבורו דייב רובישו. שניים מספריו, "אסירי גן עדן" (Heaven's Prisoners) ו"אל תוך הערפל החשמלי עם מתי הקונפדרציה" (In the Electric Mist with Confederate Dead), עובדו לסרטי קולנוע בהם גילמו אלק בולדווין וטומי לי ג'ונס את דמותו של דייב רובישו.
ברק נשוי, אב לשתיים.
ספריו
ספרי ברק שתורגמו לעברית הם:
פרויקט טרוור
פרויקט טרוור נוסד בשנת 1998. לעמותה יש קו טלפון פעיל בכל שעות היממה וימות השנה בשיחת חינם, ובו עונים יועצים מיומנים בנושא זה, בצורה חסויה ככל האפשר. הפרויקט גם מספק משאבים והדרכה חיונית להורים ואנשי חינוך על מנת לאפשר סביבה בטוחה ומוגנת לנוער להט"בי בבית ובבית הספר.
היסטוריה
הפרויקט נוסד בשנת 1998 בקליפורניה שבמערב הוליווד על ידי ג'יימס לסנס, פגי רג'יסקי, ורנדי סטון, יוצרי הסרט טרוור, זוכה פרס האקדמיה לשנת 1995. הסרט הוא דרמה קומית אודות נער הומוסקסואל בן 13, אשר נדחה על ידי חבריו בשל נטייתו המינית, והוא מנסה להתאבד. בזמן שהסרט שודר ב-1998 בערוץ HBO האמריקאי, יוצרי הסרט הניחו כי חלק מהצופים הצעירים של הסרט מתמודדים עם משבר דומה לזה של טרוור, והם החלו לחפש קו תמיכה שמספרו יפורסם בזמן שישודר הסרט. אך הם גילו כי קו כזה איננו קיים, ולכן לאחר מכן החליטו להקים בעצמם קו זה, לסיוע בעת משבר לנוער להט"ב.
תמיכה ציבורית בארגון
ידוענים רבים ידועים כתומכים בארגון זה, בהם אדם למברט כריס קולפר, דארן כריס, ג'יימס מרסדן ודניאל רדקליף. ב-10 באוגוסט 2009 אנשי הפרויקט הודיעו כי התקבלה תרומה גדולה מהשחקן דניאל רדקליף, כוכב סדרת הסרטים הארי פוטר. רדקליף הצהיר: "אני שמח מאוד להתחיל את תמיכתי בפרויקט, אשר מציל חיים מדי יום ביומו, באמצעות העבודה הקריטית שלו. זה מצער אותי מאוד לחשוב שבשנת 2009, התאבדות היא הגורם השלישי למוות בקרב בני נוער. וזה הרסני באמת ללמוד על נוער להט"ב אשר נוטים להתאבד בסבירות גבוהה יותר פי ארבעה, מאשר חבריהם ההטרוסקסואלים".
הקו החם
הקו החם הוא שירות חינם חסוי אשר פועל 24 שעות, שבעה ימים בשבוע. היועצים הוכשרו להקשיב ולהבין, מבלי לשפוט. כיום השירות זמין לתושבי ארצות הברית בלבד.
היועצים של הקו החם מציעים גם אתר אינטרנט.
טרוור צ'אט
טרוור צ'אט הוא שירות הניתן בחינם אשר חסוי ומאובטח אשר מאפשר שירותי מסרים מיידיים ברשת, הניתנים על ידי פרויקט טרוור. הצ'אט נועד לסייע לאלו שאינם בסיכון התאבדות.
טרוורספייס
טרוורספייס היא רשת חברתית מקוונת הדומה למייספייס, עבור נוער להט"ב בגילאי 13-24. בני הנוער יכולים ליצור פרופילים אישיים, להתחבר עם צעירים אחרים ברחבי ארצות הברית, וכן להכיר ולמצוא את מלוא המשאבים בתוך הקהילות שלהם, כגון קישורים לדף הבית של הפרויקט, שבו יש מידע על הקו החם ומשאבים אחרים מצילי חיים הזמינים אונליין. הרשת פועלת תחת פיקוח מוקפד של מנהלי המערכת, כך שכל התוכן באתר מתאים לגילאים המתאימים, וידידותי למשתמש. הפיקוח נעשה בין השאר באמצעות מעקב אחר כל תוכן חדש שנכנס לרשת על ידי המשתמשים. כך הפכה הרשת לאחד האתרים המוגנים ביותר עבור נוער להט"ב. התוכנה ששימשה ליצירת טרוורספייס נתרמה על ידי טים גיל, יזם תוכנה ופילנתרופ אמריקאי.
המועצה המייעצת לבני נוער
המועצה המייעצת לנוער משמשת כקשר בין בני נוער ברחבי ארצות הברית. בפעילותה מול הפרויקט, המועצה מגישה המלצות לפרויקט בניסיון להגביר את המודעות לשירותי הפרויקט בקרב בני הנוער הלהט"בים.
סדנאות בבתי הספר
הפרויקט מקיים סדנאות מותאמות לבני נוער בגילאים שונים ולתוכנית הלימודים שלהם, בנושאים הקשורים למיניות, זהות מגדרית, ההשפעות של שפה והתנהגות, ותחושת השונות של בני נוער להט"בים. התוכנית גם מלמדת צעירים כיצד לזהות דיכאון וחשד לרצון להתאבדות בקרב חבריהם.
טראוגוט הר
גנרל טראוגוט הר (בגרמנית: Traugott Herr; 16 בספטמבר 1890 – 13 באפריל 1976) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
הר נולד ב-16 בספטמבר 1890 בופרלינגן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-35 (ברנדנבורג ה-1 - היינריך, נסיך פרוסיה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. בקיץ 1916 נפצע הר באורח קשה במהלך הקרבות, ובפברואר 1917 חזר לחזית כמפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-451, וב-28 בנובמבר 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר הר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1936 הועלה הר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בינואר 1937 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-33. ב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט התחלופה ה-13.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה הר מפקד רגימנט התחלופה ה-13, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה ה-13 במסגרת הקורפוס ה-14. ב-18 בספטמבר 1939 מונה הר למפקד הרגימנט הממונע ה-66, שהיה אף הוא חלק מהדיוויזיה ה-13, ופיקד עליו בהמשך המערכה בפולין. בתחילת המערכה על צרפת לחם הר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-13 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16, וב-17 באוקטובר 1940 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-13. במהלך מבצע ברברוסה לחם הר עם החטיבה שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-13 במסגרת הקורפוס הממונע ה-3, וב-2 באוקטובר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בדצמבר 1941 מונה הר למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-13, וב-1 באפריל 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-9 באוגוסט 1942 קיבל הר על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-31 באוקטובר 1942 נפצע קשה מרסיס בראשו.
ב-1 בדצמבר 1942 הועלה הר לדרגת גנרל לוטננט, וב-29 ביוני 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-76 בצרפת, שהפך ב-22 ביולי לקורפוס הפאנצר ה-76. ב-1 בספטמבר 1943 הועלה הר לדרגת גנרל חיל השריון, והועבר לחזית האיטלקית כחלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות C. ב-24 בנובמבר 1944 מונה הר למפקד הארמייה ה-14, וב-18 בדצמבר 1944 קיבל על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. לאחר מכן אושפז הר בבית חולים לצורך ניתוח, וב-16 בפברואר 1945 מונה למפקד הארמייה העשירית. ב-2 במאי 1945 עם כניעת כל הכוחות הגרמניים באיטליה, נכנע הר בראש כוחותיו, ונלקח לשבי הבריטי.
לאחר המלחמה
הר שוחרר מהשבי במאי 1948. לאחר שחרורו התגורר הר באכטרווהר עד למותו ב-13 באפריל 1976.
ג'ובאני בטיסטה בואונמנטה
ג'ובאני בטיסטה בואונמנטה (באיטלקית: Giovanni Battista Buonamente, נולד ב-1595 בקירוב, נפטר ב-1642) היה מלחין וכנר איטלקי בראשית תקופת הבארוק. הוא שירת את משפחת גונזגה במנטובה עד שנת 1622 בקירוב (בואתה תקופה עם סלומונה רוסי), ובערך משנת 1626 עד 1630 שירת את הקיסר פרדריק השני בווינה. ב-1627 ניגן בואונמנטה בחגיגות לכבוד הכתרת פרדיננד השלישי, בנו של הקיסר, בפראג. בהמשך שירת ככנר בכנסיית מאדונה דל סטקאטה בפארמה. לאחר תקופת שירות קצרה בכנסייה, הגיע, בשנת 1633, למשרתו האחרונה כמאסטרו די קאפלה (ממונה על המוזיקה) באסיזי.
קישורים חיצוניים
http://imslp.org/wiki/Category:Buonamente,_Giovanni_Battista
אייסף - הקרן הבינלאומית לחינוך
אייסף - הקרן הבינלאומית לחינוך היא ארגון חברתי ציוני וקרן מלגות פרטית מהוותיקות בישראל. הקרן נוסדה בשנת 1977 על ידי אדמונד ספרא, רעייתו לילי ספרא ונינה ווינר, ופועלת בשיתוף המוסדות האקדמיים ושותפים נוספים, במטרה לפתח מצוינות חברתית-אקדמית ולצמצם פערים חברתיים בישראל.
פעילות
ארגון הבוגרים של הקרן מונה, בשלהי העשור השני של המאה ה-21, אלפי חברים, בינהם פרופ' ניר קידר המכהן כיו"ר הוועד המנהל של אייסף, פרופ' רוני גמזו, פרופ' יפעת ביטון, פרופ' יוסי יונה, פרופ' ניסים מזרחי, פרופ' מאיר בוזגלו, פרופ' עמי מויאל, ד"ר שמחה גתהון, איש העסקים אלי אלעזרא, ראש מועצת ירוחם טל אוחנה, חברת הכנסת מירב בן ארי, חבר הכנסת אלי דלל ומהווה רשת חברתית ומקצועית.
תוכנית המלגות הבינלאומית
מדי שנה מעניקה אייסף מלגות למימון לימודי דוקטורט ופוסט דוקטורט במוסדות אקדמיים בעולם (בהן מלגת אייסף-פולברייט), במטרה לקדם את המחקר בישראל ולסייע לחוקרים מהפריפריה להשתלב באקדמיה בישראל. עד כה סיימו למעלה מ-1,000 בוגרי אייסף בחו"ל את לימודיהם באוניברסיטאות כגון הארוורד, ייל, קולומביה, שיקגו, MIT וסטנפורד.
האות ע"ש אדמונד י. ספרא
האות למצוינות ותרומה לחברה הישראלית ע"ש אדמונד י. ספרא מיועד לנבחרים מקרב בוגרי קרן אייסף, והוענק על ידי הקרן לראשונה ב-2010. האות מוענק לזכרו של אדמונד י. ספרא, ממייסדי קרן אייסף. קרן ספרא היא השותף המרכזי של קרן אייסף מזה עשרות שנים.
אות אייסף לתרומה מיוחדת לחברה ולקהילה
האות מוענק החל משנת 2013 על תרומה יוצאת דופן לצמצום פערים חברתיים וסיוע לאוכלוסיות מוחלשות בישראל. מקבלי האות:
אל-באד'אן
אל-באד'אן או אל-באדאן (בערבית الباذان או البادان) הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון המשתייך לנפת שכם של הרשות הפלסטינית וממוקם 7.28 ק"מ מצפון-מזרח לשכם ו-1.5 ק"מ מצפון לאלון מורה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 2,422 תושבים באמצע שנת 2006.
סמוך לכפר נמצא ואדי אל-באד'אן (המכונה גם ואדי סג'ור), על הכביש המוביל אל בקעת הירדן. האזור מאופיין במעיינות רבים ובגיוון של חיות בר. האזור הוא אחד השטחים הטבעיים היפים ביותר ביהודה ושומרון וקיימת בו שמורת טבע לשימור חיות הבר.
היסטוריה
חוקרים מזהים את אל-באד'אן עם היישוב השומרוני "בדן" (נכתב גם כבאדן), שנזכר במשנה ובתוספתא שנכתבו במאה השנייה לספירה, בהקשר לרימונים שנקראו על שם היישוב. מספר מסורות שומרוניות חשובות נקשרו במקום, לפי אחת מהם, בני ישראל היטהרו בבדן לאחר מעבר הירדן ובדרכם להר גריזים.
בכפר יש כמה אתרים בעלי עניין ארכאולוגי, כולל 12 טחנות עתיקות. חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן עבר באזור בשנת 1870, ותיאר את מאפייניו הגאוגרפיים.
בעקבות מלחמת ששת הימים עבר אל-באד'אן משליטה ירדנית לישראלית. על פי ארגון ARIJ, בעקבות הסכמי אוסלו הוגדרו 30% מאדמות הכפר כשטח A, ואילו 70% הנותרים הוגדרו כשטח B. מאז 2003 מנוהל אל-באד'אן על ידי מועצת הכפר, הכוללת כיום עשרה חברים שמונו על ידי הרשות הפלסטינית.
אלכסנדר לוי
אלכסנדר לוי (בגרמנית: Alexander Levi; 21 בדצמבר 1883, ברלין – ספטמבר 1942, אושוויץ) היה אדריכל יהודי-גרמני שפעל בארץ ישראל, בגרמניה ובצרפת במחצית הראשונה של המאה ה-20.
קורות חיים
כבר מראשית דרכו המקצועית תרם מכוחו למאמץ הציוני: בשנת 1908 הציע לארתור רופין את שירותיו, ובשנת 1912 תכנן לוי ארבע תוכניות לדיור עולים בארץ ישראל, הציע הצעות לפיתוח נמל יפו, אבות-טיפוס לבתי מגורים ובית מלון. הוא התמודד על מספר משרות שהלמו את כישוריו במשרד הארץ ישראלי, אך לא זכה בהן. בשנת 1919 ייסד את "אגודת בוני ארץ ישראל" (Palastina-Baugesellschaft), אשר קידמה רעיונות של אדריכלים יהודים במערב אירופה לבנייה בארץ ישראל לקראת גל ההגירה לו ציפו. בו בזמן ניסתה האגודה לעניין אדריכלים יהודים מרחבי העולם בפרויקטים שונים בארץ ישראל. לוי יזם פרויקטים עתידיים רבים, כגון שכונה לפקידים בחיפה ובניה מודולרית, המונית ומהירה למעוטי יכולת. נישא ב-1919 לנעמה לבית ראם, ילידת 1871 בעיירה סטארודוב שברוסיה. פרסמה בווינה ובברלין תחת השם נדיה שטראסר. לא ברור מתי הגיעה לברלין, לשם הגיעו גם אחיותיה הצעירות אלכסנדרה ומריה. עסקה בכתיבה פמיניסטית ובתרגומים מרוסית במסגרת ההוצאה לאור של אחותה, אלכסנדרה.
לאחר מאמצים ממושכים עלה לוי עם רעייתו לארץ ישראל בשנת 1920 והקים משרד קטן לתכנון ובניה. הקים ביפו את חברת הבניין "קדם" ששכנה בבנין מלון 'בלה ויסטה'. בבית כהן, ברחוב ברנר 17, נמצא משרדו, לתקופה מסוימת. בנה את ביתו ב-1924 ברחוב יהודה הלוי 7. לוי תכנן, בין השאר, את ביתו של מנחם אוסישקין (רחוב אלנבי פינת רחוב הירקון) ואת בית הפגודה. בדומה לאדריכלים אחרים בני זמנו, בטרם פרץ הסגנון הבינלאומי, התאפיינו תכנוניו של לוי בסגנון אקלקטי, שכלל, בין השאר, קשתות מחודדות ומעקות משוננים. לוי גם כתב כנגד העדר חוקי בנייה בתל אביב וכנגד הבירוקרטיה של המוסדות המיישבים.
בעקבות קשיי קליטה, מחסור בעבודה וחילוקי דעות מקצועיים, עזב לוי את ארץ ישראל בשנת 1927 ושב לברלין, שם הצטרף לחברה קבלנית גדולה, בה עבד עד לשנת 1931. במהלך תקופה זו שינה את שם משפחתו ל"לי" (Lee), תכנן מבני מגורים, מבני תעשייה ומסחר והיה מעורב בתכנון שיפוץ חנות הכולבו "קאופהאוס דס וסטנס" בברלין. בשנת 1930 הקים חברה לייצור בתים קומפקטיים (Lee Kleinhausbau) שהציגה בתערוכות בניין וזכתה להצלחה. בעקבות עליית הנאציזם עזב לוי את גרמניה בשנת 1932 וקבע את מקום מגוריו בפריז, צרפת. בפריז המשיך בעבודתו כאדריכל וכן המשיך לבקר את התנועה הציונית על מדיניות יישוב ארץ ישראל. לוי גם מתח ביקורת על יהדות מערב אירופה, שלדבריו לא תרמה דיה לפרויקט הציוני בפלשתינה.
לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים במלחמת העולם השנייה עבר לוי, בהיותו אזרח גרמני, בין כמה מחנות מעבר בצרפת, ואף עבר ניתוח. במאי 1941 שלח אוטוביוגרפיה מקיפה ממחנה ההסגר גורס במטרה לזכות בוויזה לארצות הברית, אולם זו נדחתה. ב-25 באוגוסט הצליח לשלוח גלויה בשם בדוי לרעייתו, נדיה. ב-28 באוגוסט 1942 נשלח לוי למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה. נדיה שרדה במחתרת בצרפת והיגרה ללונדון, משם כתבה ב-1948 לידידיה, רודולף רוקר ואשתו, שהתגוררו בארצות הברית. אליו שלחה מנוסקריפט של ספר בגרמנית, אותו קיוותה לתרגם ולפרסם ביידיש. נדיה שבה לברלין ב-1951 ונרשמה בקהילה היהודית שם. נדיה שטראסר נפטרה ב-1955 בברלין ונטמנה לצד מריה, אחותה הצעירה.
עומר פרץ
עומר פרץ (נולד ב-26 בינואר 1986) הוא כדורגלן עבר ישראלי, וכיום מאמן קבוצת בני יהודה.
קריירה כשחקן
עומר פרץ, בנו של כדורגלן העבר ויקי פרץ ובן דודו של הכדורגלן תמיר כהן, החל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של מכבי תל אביב והפועל תל אביב, ובגיל 15 עבר לקבוצת הנוער של המועדון הצרפתי שטרסבורג, בו אביו שיחק בעבר. בסיום עונת נאלץ פרץ לעזוב את שטרסבורג ולחזור לישראל בשל גיוסו לצה"ל.
לקראת עונת 2005/2006 עבר פרץ להפועל תל אביב, וערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת גביע הטוטו, מול בית"ר ירושלים. את שער הבכורה שלו בקבוצה, גם כן במסגרת גביע הטוטו, כבש פרץ מול קבוצת הפועל פתח תקווה. בתום העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר שהוסיף שער ברבע גמר הגביע מול הכח עמידר רמת גן, ובסך הכל כבש במדי הפועל תל אביב 5 שערים בכל המסגרות.
בעונה שלאחר מכן הצטרף פרץ למכבי תל אביב, בה שימש אביו, ויקי פרץ, כעוזר המאמן. לאחר שתי עונות במדי מכבי תל אביב עבר פרץ בהשאלה לקבוצת הפועל קריית שמונה. פרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה מול קבוצת מוגרן המונטנגרית במסגרת הסיבוב המוקדם של גביע אופ"א, ואף כבש במשחק שער. בסיום עונת 2008/2009 ירדה קריית שמונה לליגת המשנה, ופרץ החליט לעזוב את הקבוצה.
לקראת עונת 2009/2010 עבר פרץ בהשאלה לקבוצת הפועל רמת גן, העולה החדשה לליגת העל, וכבש את שער הבכורה שלו בקבוצה מול מכבי נתניה במשחק בו עלה כמחליף וכבש צמד. באותו משחק, קרע פרץ את הרצועה הצולבת בברכו, ובכך סיים את העונה. לקראת עונת 2010/2011 הצטרף פרץ לקבוצת מכבי הרצליה מהליגה הלאומית, ממנה שוחרר בתום העונה לאחר שהבקיע 3 שערי ליגה. בעונת 2011/2012 שיחק פרץ בקבוצת סקציה נס ציונה.
לקראת עונת 2012/2013 חזר פרץ לליגת העל, וחתם במכבי נתניה. ב-26 בינואר 2013, יום הולדתו ה-27, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 1–1 עם הפועל רמת גן, ובתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית. בעונת 2013/2014 הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, והעפיל עמה בחזרה לליגת העל.
באוקטובר 2015 קרע פרץ את הרצועה הצולבת במהלך משחק מול בני יהודה, פציעה שבעקבותיה פרש ממשחק פעיל.
קריירה כמאמן
במרץ 2016, לאחר שמאמן מכבי נתניה מנחם קורצקי התפטר מהקבוצה, מונה פרץ למאמן הקבוצה עד סוף העונה והיה למאמנה החמישי בעונה זו, אשר בסופה ירדה לליגה הלאומית.
לקראת עונת מונה פרץ למאמן קבוצת הנוער של הפועל רמת גן.
בקיץ 2017 מונה למאמן קבוצת הנוער של הפועל תל אביב. בתחילת עונת 2017/2018 שימש גם כעוזרו של מוטי איוניר, מאמן הקבוצה הבוגרת, ולאחר פיטוריו של איוניר שימש פרץ כמאמן זמני במשחק מול הפועל קטמון, עד למינויו של קובי רפואה כמאמן הקבוצה.
ב-6 ביוני 2018 מונה פרץ למאמן הכח עמידר רמת גן מליגה א'.
ב-24 ביוני 2019 פרץ מונה למאמן הפועל כפר שלם מליגה א', ועלה עם הקבוצה לליגה הלאומית לאחר שעונת 2019/2020 בליגות הנמוכות הופסקה בעקבות מגפת הקורונה..
ב-18 ביוני 2020 מונה למאמן הפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית.
בעונת 2020/2021 מונה בשנית למאמנה של הפועל כפר שלם. ב-31 במאי 2022 מונה למאמן הפועל כפר סבא.ב-15 במאי 2023 מונה למאמן בני יהודה.
אנדרה גרין
אנדרה גרין (בצרפתית: André Green; 12 במרץ 1927 – 22 בינואר 2012) היה פסיכואנליטיקאי צרפתי יהודי, יליד מצרים.
קורות חיים
אנדרה גרין גדל וחי במצרים בסביבה תרבותית קוסמופוליטית עד גיל 19, ורכש בה השכלה תיכונית בתיכון הצרפתי של קהיר (בשנת 1945). הוא גם קיבל תעודה במדעי בסיס טרום לימודי רפואה, בתחום הפיזיקה, הכימיה והביולוגיה.
בשנת 1946 נסע לפריז, שם למד רפואה והתמחה בפסיכיאטריה. אמו נפטרה כשהיה בן 23, בתקופה בה החל סטאז' כ"אינטרן". הוא סיים את ההתמחות ב-1957, בבית החולים לחולי נפש "סנט אן", שבו היה עוזרו של אנרי רוסל. בהמשך עבד גם לצדו של הפרופסור ז'אן דלה (Jean Delay), ועבר גם לבתי חולים אחרים באזור פריז. עם הדמויות שהשפיעו אז על דרכו המקצועית נמנו גם הפרופסורים אנרי איי, אף הוא מבית החולים סנט אן, וחוליאן דה אחוריאגרה (Julian De Ajuriaguerra) הבסקי.
בשנים 1960-1956 עבר התמחות בפסיכואנליזה אצל מוריס בובה (Maurice Bouvet) וקתרין פּארא (Catherine Parat). בשנת 1965 התקבל כחבר ב"חברה הפסיכואנליטית של פריז", ובין השנים 1989-1986 היה היושב-ראש שלה. ב-1977-1975 היה סגן יושב ראש של האיגוד הבינלאומי לפסיכואנליזה. גרין הרצה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון בשנים 1980-1979.
אירועים חשובים בחייו המקצועיים היו מפגשו הראשון עם ז'אק לאקאן בבית החולים סנט אן בשנת 1955 וכן היכרותו ב-1957 עם הפסיכואנליטיקאים האנגלים דונלד ויניקוט ווילפרד ביון במהלך קונגרס לפסיכואנליזה בפריז. תורותיהם השפיעו רבות על עבודותיו של גרין בתחום ה"מצבים הגבוליים". בשנים 1961-1960 השתתף בסמינרים המפורסמים של לאקאן ובשנים 1962–1963 הרצה בעצמו על לאקאן במסגרת הסמינרים שניהל רולאן בארת בבית הספר ללימודים גבוהים (École pratique des hautes études) אך התנתק מלאקאן ב-1967.
גרין כתב 22 ספרים ומאות מאמרים בתחום תורת הפסיכואנליזה ויישומה, וכן ביקורת ספרות ותרבות מנקודת מבט פסיכואנליטית. חלק מספריו תורגמו לאנגלית ולשפות אחרות, בהן גם לעברית.
וסטרבורק
מחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק (גרמנית: Polizeiliches Judendurchgangslager Westerbork) היה אחד משני מחנות המעבר שהקימו הנאצים בהולנד (השני היה פיכט, בדרום הולנד) לשם שילוח יהודי הולנד למחנות הריכוז וההשמדה במזרח. המחנה ממוקם בצמוד לכפר הזעיר וסטרבורק בחבל דְרֶנְתֶה, הקרוב לגבול גרמניה-הולנד בחלקו הצפוני.
הקמת המחנה
בתחילה נועד המחנה להיבנות ליד העיר אֶלְסְפֶּט, אבל וילהלמינה, מלכת הולנד התנגדה לכך, משום שהמקום הנבחר היה מרוחק רק 12 קילומטר מארמון הקיץ שלה, הֶט לוֹ. גם איגוד רוכבי האופניים ההולנדי התנגד לכך, בטענה שיש לשמור על השטח פתוח לתיירים. לכן התקבלה ההחלטה לבנות את המחנה עשרה קילומטר צפונית לכפר וסטרבורק.
במלחמת העולם השנייה
ב-9 באוקטובר 1939 הגיעו 22 הפליטים היהודיים הראשונים למחנה, מתוך קבוצה של יותר מ-900 יהודים מגרמניה הנאצית שניסו לשווא להגיע לקובה על סיפון האנייה סנט לואיס.
כאשר כבשו הגרמנים את הולנד, המשיך המחנה לתפקד כרגיל. ב-1 ביולי 1942 הפך "מחנה הפליטים המרכזי" באופן רשמי ל"מחנה מעבר" בניהול גרמני. במחנה נכלאו מלבד יהודים גם צוענים ואנשי מחתרת. האסירים נשלחו ברכבות מזרחה, תחילה דרך העיירה הוכהאלן ולאחר מכן, משנבנתה שלוחת רכבת למחנה, ישירות לגרמניה. תושבי המחנה המקוריים, שישבו בו עוד קודם לכיבוש הגרמני, זכו ליחס טוב יותר ותנאים קלים יותר, והייתה להם ודאות מסוימת שלא יישלחו מזרחה.
מפקד המחנה מאוקטובר 1942 עד אפריל 1945, במשך רוב תקופת קיומו, היה אלברט גמקר. הגרמנים השאירו את רוב משימות ניהול המחנה בידי מנהלים יהודים (בעיקר יהודים גרמנים); כמו כן התקיים במחנה כוח משטרה יהודי, שמחציתו יהודים גרמנים ומחציתו השנייה יהודים הולנדים. במחנה התקיימו אירועי תרבות ואמנות, והיה בו בית חולים גדול ובית מרקחת. במשך תקופה ארוכה פעל במחנה תיאטרון בראשות מקס ארליך בו השתתפו שחקנים יהודים ידועי שם. בדרך כלל לא שרר מחסור במזון, כי המנהל האזרחי ההולנדי דאג לכך, וכן היה למחנה תקציב משלו (שהתבסס על כסף ורכוש שהוחרמו מן האסירים).
מדי יום שלישי יצאה רכבת משא ועליה קבוצה גדולה של אסירים דרך אָסֶן, חרונינגן ותחנת הגבול נִיוֶוסְכָנְס לכיוון "המזרח" - בדרך כלל לאושוויץ וסוביבור. משך המסע היה כשלושה ימים. את רשימת המשולחים הרכיבה בדרך כלל ההנהלה היהודית, וימי שלישי, שבהם הקריאו את הרשימות, הפכו לימים מסוייטים עבור תושבי המחנה. עד הגבול ההולנדי טיפלו ברכבות צוותי חברת הרכבות ההולנדית, וממנו צוותים גרמנים. בסך הכול שולחו בשנים 1942–1944 יותר מ-102,000 יהודים ברכבת מווסטרבורק. רק 5,000 מהם שרדו.
הרכבת האחרונה יצאה מווסטרבורק ב-3 בספטמבר 1944.
בין אסירי המחנה נמנו אנשים ידועים: אתי הילסום הייתה כלואה בווסטרבורק לפני שנשלחה למחנה ההשמדה אושוויץ ב-1943, שם נרצחה. אנה פרנק הייתה בווסטרבורק בין ה-7 באוגוסט וה-3 בספטמבר 1944, לפני שנשלחה לאושוויץ ומשם לברגן-בלזן, שם מתה מטיפוס קצת לפני שחרור המחנה.
ב-11 באפריל 1945 מסר אלברט גמקר את הנהלת המחנה לקורט שלזינגר, שבאותו יום מסר את התפקיד לאדריאנוס ואן אס, נוצרי שעמד בראש מנהלת המזון במחנה מאז 1942. ב-12 באפריל 1945 שחררו חיילים קנדים את המחנה. באותה עת היו כ-900 אסירים יהודים במחנה. המחנה חזר לשליטת הולנד, אבל האסירים נאלצו להישאר שם עוד שבועות אחדים עד שהותר להם לחזור לביתם.
אתר הנצחה וזיכרון
ב-1970 התפנה הבסיס הצבאי מיושביו והמלכה יוליאנה חנכה בו אנדרטה, במקום שבו הסתיימו פעם פסי הרכבת.
מאז 1983 קיים בקרבת המחנה אתר זיכרון המציג את ההיסטוריה של מחנה המעבר וסטרבורק. המקום שבו עמד המחנה עצמו הוא שטח פתוח באזור מיוער. אבנים בצורת משולש מציינות את מיקומם של הצריפים ורציפי הרכבת.
פורטו טורס
פורטו טורס (באיטלקית: Porto Torres, בשפת סאסארזה: Pòlthu Tòrra, בשפת סרדו: Pòrtu Tòrres, בלטינית: Porto Torres או Turris Libissonis, או Turris Libisonis, ביוונית: Πύργος Λιβύσσωνος - מבוטא Pyrgos Libyssonos) היא עיר נמל עתיקה, במפרץ דל'אסינרה (Golfo dell'Asinara), בנפת סאסארי שבצפון-מערב סרדיניה. מספר תושביה של העיר עמד בשנת 2006 על 21,935 תושבים.
תולדות העיר
בעת העתיקה הוקמה במקום העיר הרומאית Turris Libyssonis. היא הייתה אחת הערים החשובות בסרדיניה באותה עת. היא שכנה בחוף הצפוני, 25 ק"מ מזרחה לכף הצפוני-מזרחי של האי, כף פלקונה (Capo del Falcone) ובתוככי המפרץ המכונה היום מפרץ דל'אסינרה. סבורים שהעיר נוסדה כבר על ידי יוליוס קיסר. היא הוקמה בתור קולוניה ושמה המקורי היה  Colonia Julia. הסופר פליניוס הצעיר מספר לנו כי זו הייתה המושבה הרומאית היחידה באי. ההנחה היא שלא קדם יישוב למושבה, אלה רק הייתה במקום מצודה. היא מוזכרת בכתביו בתור נקודת מוצא לנתיבי דרכים, אך ללא חשיבות מיוחדת כל שהיא. לפי השרידים שנמצאו, של עקבות גלגלי עגלות בדרך, יש להניע כי הייתה עיר מסחר חשובה באימפריה הרומית. לפי אבן מיל שנמצאה יצא ממנה הדרך המרכזית של האי, אשר הובילה ישירות מפורטו טורס לקליארי - או בשמה אז קרליס Caralis. עוד דרך הובילה ממנה לחוף המערבי ולמרכז האי, אל Othoca, היום, Santa Giusta אשר ממנה התחברה גם כן לקליארי. בשנת 1964 נמצאו שני אבני מצבה עם כיתוב בעברית, עדות להימצאות יהודים בעיר. בתקופת ימי הביניים היא הייתה מושב הבישוף.
בעיר יש שרידים מהתקופה הרומאית. מלבד הנמל, גם שרידי מקדש, אשר לפי כתובת שנמצאה בו הוקדש לפורטונה – אלת המזל. הוא שוחזר בימי "פיליפ הערבי", מרחצאות, בסיליקה, אמת מים וגשר קטן מעל לנהר שכונה: Fiume Turritano. העיר העתיקה התקיימה עד המאה ה-11, כאשר רוב האוכלוסייה עברה לסאסארי מסיבות של ביטחון.
הנמל
מרכזה של העיר הוא הנמל. ממנו יש תנועת אוניות ליעדים באגן הים התיכון כאשר היעדים החשובים הם: מרסיי בצרפת וג'נובה באיטליה. מהעיר יוצאים גם הכבישים הראשיים לקליארי ולסאסארי. הנמל הקיים הוא מלאכותי. הוא נבנה בחלקו הגדול על יסודות הנמל הרומאי. תעשיות כימיות ממלאות מקום נכבד בכלכלת העיר ובתנועת המטענים של הנמל. זהו הנמל הגדול באי מבחינת היקף שינוע המטענים דרכו, והשני בגודלו במספר הנוסעים שעוברים בו.
כנסית סן גבינו
בעיר מצויה כנסייה בעלת סגנון בנייה מיוחד מהמאה ה-11, כנסיית סן גבינו San Gavino. הכנסייה נבנתה מאבנים חצובות של גרניט, פורפיר. היא הכנסייה הגדולה בסרדיניה הבנויה בסגנון רומנסקית מיוחדת היא צורת הבנייה ומבנה החזית לעומת חזותה העורפי. מצויים בכנסייה סרגופגים רומאיים.
רחל ינאית בן-צבי
רחל ינאית בן־צבי (נולדה בשם גולדה לישנסקי; 3 במאי 1886 – 16 בנובמבר 1979) הייתה סופרת ומחנכת, אגרונומית בהשכלתה. בן-צבי הייתה מהפעילות המרכזיות של תנועת העבודה, פעילה בהגנה העצמית היהודית ביישוב ואשת ציבור במדינת ישראל. אשתו של איש הציבור, ההיסטוריון ונשיא מדינת ישראל השני, יצחק בן-צבי. כלת פרס ישראל לשנת תשל"ח (1978) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ביוגרפיה
רחל ינאית נולדה בעיירה מאלין שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום באוקראינה) בשם גולדה לישנסקי, אך ראתה בשמה ביטוי לגלותיות, ולכן המירה אותו בשמה העברי רחל ינאית. את השם 'ינאית' בחרה כשם משפחתה על שם המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי, שהיה גם כהן גדול, והרחיב מאוד את גבול שלטונו בארץ ישראל. הבחירה ב"ינאי" קשורה גם בדמיון הצלילי לשם אביה, יונה. היא נשאה את שם משפחתה זה גם לאחר נישואיה ליצחק בן-צבי.
לרחל ינאית היו שלוש אחיות: הפסלת בתיה לישנסקי, תמר ושרה, שהייתה מייסדת המרפאה הראשונה של קופת החולים הכללית.
ינאית הצטרפה בנעוריה לפעילות במפלגת "פועלי ציון" בעקבות הזעזוע שעוררו בה הידיעות על פרעות קישינב ב-1903. בשנת 1905 עברה לקייב, שם נאסרה על ידי השלטונות. לאחר ששוחררה נסעה לגרמניה ולמדה זואולוגיה ובוטניקה באוניברסיטת יֶנה. במהלך לימודיה נסעה כנציגת עיירתה לקונגרס הציוני השביעי בבזל. בקונגרס בלטה בקרב "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה. בקונגרס הכירה ינאית את הוגה הדעות ומנהיג "פועלי ציון" דב בר בורוכוב, והתרשמה מהגותו בדבר החיבור בין ציונות וסוציאליזם. באוקטובר 1905 עזבה את גרמניה ונסעה עם בורוכוב לרוסיה, על מנת לקחת חלק במהפכת 1905. במסגרת הפעילות המפלגתית בסניף ברדיצ'ב של פועלי ציון הכירה את יצחק בן-צבי.
ב-1907 הגתה ינאית את הרעיון להקמת קופה לעידוד ההגירה של פועלים יהודים לארץ-ישראל וביסוסם הכלכלי, החברתי והתרבותי במשק של היישוב (לימים קפא"י - קופת פועלי ארץ ישראל), במאמר שפרסמה בעיתון "פארווערטס". באותה שנה נבחרה לחברת מרכז המפלגה, והייתה ה"חברה" (כלומר אשה) היחידה.
בארץ ישראל
בשנת 1908 עלתה לארץ ישראל בעקבות מכתב שקראה אודות מאורעות תרס"ח. לאחר שהות קצרה ביפו, שם התקיימה ועידת מפלגת פועלי ציון, עברה ינאית להשתקע בירושלים בעקבות יצחק בן-צבי. היא הייתה חברה בקומונת "ירושלים החדשה" ומהמורים הראשונים בגימנסיה העברית בירושלים. בנוסף להוראה עבדה כפועלת דפוס בבית הדפוס הקואופרטיבי "דפוס אחדות" והייתה בין מנהיגי איגוד עובדי הדפוס, והנהיגה (עם זאב אשור) את השביתה הראשונה של פועלים עברים בארץ ישראל, שביתה שלוותה בהפגנות סוערות נגד בעלי בתי דפוס ערבים ויהודים כאחד שניצלו פועלים והשפילו אותם.
בשנת 1918 נישאה ליצחק בן-צבי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל. יצחק בן-צבי, שגורש מן הארץ, נסע לארצות הברית וארגן שם את הגדוד העברי "האמריקאי". ינאית, שנותרה בארץ, פעלה לארגונו של הגדוד העברי "הארץ-ישראלי".
משק הפועלות וחוות הלימוד
בשנת 1919 הקימה רחל ינאית על מגרש סמוך לביתה בשכונת רחביה (כיום "בית החלוצות") משתלת צמחים שכונתה "משק הפועלות", כמשקים נוספים ברחבי הארץ. במשתלה זו ביקשה ינאית להכשיר חלוצות במלאכת החקלאות והבוטניקה. הן התמחו בנטיעת עצים ובגידול פרחים. ינאית שכנעה את מושל ירושלים, רונלד סטורס לטעת עצים ממשתלתה ברחבי העיר והם ניטעו בעיקר ברחביה, בתלפיות ובבית הכרם. בשנת 1928, בשל מצוקת מקום והתנגדות חרדים, הועתק "משק הפועלות" מרחביה לאזור ארמון הנציב, מזרחית לשכונת תלפיות לשטח בגודל של 50 דונם שנרכש על ידי הקרן הקיימת לישראל. המשק חרב בפרעות תרפ"ט (1929), אך שוקם. ב-1933 קמה במקום "חוות הלימוד", כפנימייה לנערות.
ב-1937 הוזמנה עם בן-צבי לייצג את היישוב העברי בארץ ישראל בהכתרת ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת בלונדון.
פעילות בהגנה ובעלייה הבלתי לגלית
ינאית נמנתה עם מייסדי ארגון "ההגנה". בין היתר עסקה בהבאת עולים מסוריה ומלבנון במסגרת העפלה מארצות המזרח. חוות הלימוד שימשה גם כבסיס של ההגנה ושימשה כעמדה לבלימת התקפות בעת מלחמת העצמאות.
ב-1924 נקשר שמה כמי שנתנה את ההוראה לרצח יעקב ישראל דה האן. אברהם תהומי, ממבצעי הרצח טען שקיבל את ההוראה מיצחק בן-צבי, אלא שיצחק בן-צבי לא היה בעל תפקיד בהגנה וייתכן ששימש למעשה כשליחה של רעייתו, שהייתה בכירה ממנו בארגון. לסיפור הרצח יש מספר גרסות והוא נותר בגדר תעלומה.
לאחר קום המדינה
ליצחק ורחל ינאית נולדו שני בנים: עמרם ועלי. לפי זכרונות יצחק בן צבי, השם "עלי" נבחר לבן הצעיר על ידי הוריו כאשר בשבוע הראשון להוולדו, בעוד אמו בבית החולים, נתקיימה בירושלים מועצת ההסתדרות, כשבמרכזה עמדה בעיית העלייה. במלחמת העצמאות, באדר ב' תש"ח, אפריל 1948, נפל עלי בקרב בית קשת והוא בן עשרים וארבע שנים בנפלו.
לאחר קום המדינה פעלה ינאית רבות בקליטת העולים מגל העלייה ההמונית. ב-1948 הקימה כפר חקלאי לנוער עולה בכפר עין כרם שתושביו הערבים נטשו אותו. בשנות החמישים העתיק הכפר את מקומו מחוץ לעין כרם אך סמוך לו, מה שלימים נקרא "כפר הנוער עין כרם". לאחר שבעלה התמנה לנשיא המדינה ב-1952, היא פתחה את בית הנשיא למקום עלייה לאנשים מכל שדרות העם.
ספרהּ האוטוביוגרפי "אנו עולים" מתאר את קורותיה עד תום מלחמת העולם הראשונה, השזורים בקורות היישוב.
בשנת 1965 הייתה לאישה השנייה שזכתה באזרחות כבוד של ירושלים (הראשונה הייתה ד"ר הלנה כגן). בשנת 1978 זכתה בפרס ישראל בקטגוריית "תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה" על מפעל חייה.
רחל ינאית בן-צבי הקימה את קרן הספריות לילדי ישראל, שכיום נקראת "קרן הספריות לילדי ישראל מיסודה של רחל ינאית בן-צבי". בקרן פעלו לצידה במשך השנים מספר מתנדבות, ובהן הדסה בריל-נועם.
ביום העצמאות 1968 נמנתה עם משיאי המשואות.
רחל ינאית בן-צבי נפטרה בכ"ו בחשוון תש"ם 1979, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
האוקיינוס השקט
האוקיינוס השקט הוא האוקיינוס הגדול ביותר בכדור הארץ ומכסה כשליש משטחו (32.4%), 165.2 מיליון קמ"ר. שטח זה גדול משטח כל היבשות שעל פני כדור הארץ, ששטחן יחד הוא כ-149 מיליון קמ"ר. בנוסף, הוא מכיל 46% מכמות המים החופשיים שעל פני כדור הארץ. גבולותיו הם: יבשת אמריקה במזרח, אסיה ואוסטרליה במערב. בצפון מפריד מצר ברינג בין האוקיינוס השקט לאוקיינוס הקרח הצפוני. דרום האוקיינוס השקט גובל ב.
האוקיינוס משתרע לאורך 15,500 ק"מ, מים ברינג באזור הארקטי שבצפון, עד לשוליים הקפואים של ים רוס באנטארקטיקה שבדרום. רוחבו המקסימלי של האוקיינוס השקט הוא 19,800 ק"מ מאינדונזיה ועד לחופה של קולומביה קרוב לקו הרוחב 5º צפון. מקובל להציב את גבולו המערבי של האוקיינוס במצר מלאקה. באוקיינוס השקט נמצא המקום הנמוך ביותר בקרום כדור הארץ - שקע מאריאנה, שעומקו 11,022 מטר מתחת לפני הים.
25,000 איים מצויים באוקיינוס השקט, יותר מאשר בכל שאר האוקיינוסים גם יחד, ורובם מצויים דרומית לקו המשווה (ראו רשימת איים באוקיינוס השקט).
לאורך שולי האוקיינוס השקט קיימים מספר ימים שוליים, שהגדולים שבהם הם ים סלבס, ים האלמוגים, ים מזרח סין, הים היפני, ים סולו, ים טסמן, ים ברינג, ים אוחוצק והים הצהוב.
מגלה הארצות הפורטוגלי פרדיננד מגלן, אשר הגיע לאוקיינוס ב-28 בנובמבר 1520, הוא שכינה אוקיינוס זה "Oceano Pacífico" כלומר שקט, מכיוון שבמרבית נתיב השיט, ממצר מגלן ועד לפיליפינים, היה האוקיינוס שקט. עם זאת, אוקיינוס זה אינו תמיד שקט. סופות טייפון והוריקן רבות הולמות באיים שמצויים בו. בארצות שבשולי האוקיינוס ישנם הרי געש רבים, ולעיתים קרובות פוקדות אותן רעידות אדמה. במקרים של צונאמי, נחשול מים המתרומם לגובה רב כתוצאה מרעידות אדמה מתחת לפני הים, נגרמים נזקים כבדים ולעיתים אף הרס ערים שלמות לאורך החופים.
גאולוגיה
אגן האוקיינוס השקט הוא בן 200 מיליון שנה. "קו אנדזיט" מפריד בין הסלע הגעשי הבסיסי של האגן שבמרכז האוקיינוס, ובין האזורים היבשתיים השקועים למחצה (אנדזיט הוא סוג של סלע ממוצא געשי). קו אנדזיט עוקב אחר הקצה המערבי של האיים שמול קליפורניה ועובר דרומית לאיים האלאוטיים, לאורך הקצה המזרחי של חצי האי קמצ'טקה, האיים הקוריליים, יפן, איי מריאנה, איי שלמה וניו זילנד. הוא נמשך צפון-מזרחה לאורך אמריקה הדרומית עד לאיים שמול קליפורניה. לעומת זאת, מהווים אינדונזיה, הפיליפינים, יפן, גינאה החדשה וניו זילנד שלוחה של הגושים היבשתיים של אוסטרליה ואסיה, ואינם כלולים ב"קו אנדזיט".
בתוך הלולאה הסגורה של "קו אנדזיט" מצויים השקעים העמוקים ביותר שבאוקיינוס, כמו גם הרי געש תת-ימיים ואיים ממוצא געשי המאפיינים את האגן המרכזי של האוקיינוס השקט. כאן זורמת לבה לאיטה מתוך סדקים, ויוצרת הרים געשיים בצורת כיפה ענקית, שפסגותיהם, שעברו בליה, יוצרות שרשרות וקבוצות של איים. הפעילות הגעשית מחוץ ל"קו אנדזיט" אינטנסיבית ביותר. שולי האוקיינוס מהווים טבעת של הרי געש מהפעילים בעולם, ולפיכך מכונה אזור זה "טבעת האש".
תחנת הרכבת אל חמה
תחנת הרכבת אל חמה (El Hemme) היא התחנה האחרונה של רכבת העמק בגבולות ישראל לפני העלייה לדרעא וההתחברות של מסילת הרכבת דרעא-צמח לקו הראשי של מסילת הרכבת החיג'אזית. התחנה ממוקמת בכניסה לאתר המרחצאות הרומי אל-חמה (כיום חמת גדר). לאחר מלחמת ששת הימים ישבו מקימי קיבוץ מבוא חמה במבני התחנה בתקופת שיפוץ המרחצאות. המבנה המרכזי משמש כיום כחלק מחווה לגידול דגים ומוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
האוקיינוס השקט
קרקעית האוקיינוס
באגן המרכזי של האוקיינוס השקט הקרקעית אחידה יחסית, בעומק ממוצע של 4,270 מטר. יוצאי דופן הם הרים תת-ימיים תלולים שפסגותיהם שטוחות.
תחנת הרכבת אל חמה
ההיסטוריה של המקום
תחנת אל חמה נבנתה ב-1904 כחלק מ 8 התחנות הראשונות של רכבת העמק. בהמשך נבנו עוד 40 תחנות (סה"כ היו 48 תחנות). התחנה ממוקמת בכניסה לאתר המרחצאות הרומי אל-חמה ומכילה מספר מבני אבן אשר מרביתם ניצבים במקום גם כיום.
האוקיינוס השקט
קרקעית האוקיינוס
האזור המערבי של קרקעית האוקיינוס בנוי משרשרות הרים ומשקעים עמוקים. שרשרות ההרים מתנשאות מעל לפני הים כקבוצות איים, כדוגמת איי שלמה וניו זילנד. רובם של השקעים העמוקים משתרעים בסמוך לשוליים החיצוניים של מדף היבשת המערבי של האוקיינוס, כדוגמת שקע מריאנה (11,022 מטר), שקע הפיליפינים (10,539 מטר) ושקע טונגה (10,822 מטר).
תחנת הרכבת אל חמה
ההיסטוריה של המקום
התחנה ממוקמת 95.3 ק"מ מחיפה ו-66 ק"מ מהמפגש עם הרכבת החיג'אזית בדרעא. מאל חמה עלתה המסילה מזרחה דרך ערוץ נהר הירמוך על גבי מספר גשרים ודרך מספר מנהרות ועצרה בדרכה במספר תחנות רכבת במעלה הדרך.
האוקיינוס השקט
קרקעית האוקיינוס
לאורך השוליים המזרחיים של האגן הפסיפי מתרוממת שרשרת ההרים הפסיפית המזרחית, חלק מהרכס הכלל עולמי של מרכז האוקיינוס. רוחבה כ-3,000 ק"מ והיא מתנשאת לגובה של שלושה ק"מ מקרקעית האוקיינוס.
תחנת הרכבת אל חמה
ההיסטוריה של המקום
רכבת העמק נחלקה למקטע הארץ ישראלי בחסות בריטים (מחיפה עד צמח) ולמקטע הסורי בחסות הצרפתים (מאל חמה עד לחיבור לרכבת החיג'אזית) כך שתחנת אל חמה היא התחנה הראשונה במקטע הסורי-צרפתי. בתחנת צמח נעשתה החלפת קטרים והקרונות נירתמו לקטר חזק יותר על מנת להתמודד עם העליות של הירמוך. לאחר קביעת תחומי המנדט בין צרפת ובריטניה הועבר ניהול התחנה לחברה הסורית-צרפתית "DHP".
התחנה פעלה מ-1905 עד 1946 ובשנות הסכסוך הישראלי-ערבי שימשה, לא פעם, כתחנת מעבר לגייסות ערבים אל פנים הארץ. ב-31 באוקטובר 1945 חיבל הפלמ"ח בגשר הירמוך (הקרוי בערבית "ג'יסר אל האווי") שממזרח לאל חמה (במסגרת מבצע מסיבה). הגשר תוקן ותנועת הרכבות המשיכה. ב-16 ביוני 1946 חיבל הפלמ"ח בגשר בפעם השנייה (במסגרת מבצע מרכולת - "ליל הגשרים"). הפעם הגשר לא תוקן ותנועת הרכבות בתחנה פסקה לחלוטין.
האוקיינוס השקט
קרקעית האוקיינוס
רוב סלעי המשקע שבקרקעית האוקיינוס נוצרים במים עצמם, בין השאר משלדים של בעלי חיים ימיים. סלעי המשקע שמקורם ביבשה מוגבלים לרצועות צרות קרוב ליבשה, משום שרק נהרות מעטים יחסית נשפכים לאוקיינוס השקט ומביאים איתם סחף בכמות מעטה יחסית לגודלו העצום של האוקיינוס.
תחנת הרכבת אל חמה
ההיסטוריה של המקום
במלחמת העצמאות, ב-1948, כבשו הסורים את מתחם אל חמה (כולל תחנת הרכבת) והחזיקו בו למרות הגדרתו כאזור מפורז בהסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה.
במלחמת ששת הימים, ב-1967, נכבש המקום על ידי צה"ל. לאחר המלחמה התיישבו במבני התחנה אנשים מקיבוצי הסביבה שפעלו לשפץ את המקום על מנת להפעילו כאתר מרחצאות, הבראה ונופש וכן כאתר גידול דגים ותנינים. האתר נפתח ב-1977.
האוקיינוס השקט
מאפייני המים
כיוון מחזור הזרימה של מי האוקיינוס השקט הוא בדרך כלל עם כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני, ונגד כיוון השעון בחצי הכדור הדרומי.
תחנת הרכבת אל חמה
ההיסטוריה של המקום
מבנה התחנה המרכזי משמש כיום כחלק מחווה לגידול דגים. ניתן עדיין להבחין בשלט הפח הנושא את שם התחנה התלוי עליו.
האוקיינוס השקט
מאפייני המים
"הזרם המשווני הצפוני", הנוצר כתוצאה מרוחות הסחר, זורם בכיוון מערב בקו הרוחב 15º צפון, פונה צפונה סמוך לפיליפינים והופך ל"זרם קורושיו" (או "זרם יפן") החמים. הזרם פונה מזרחה בקו הרוחב 45º צפון. צפונה משם מתפצל זרם קורושיו. חלק מהזרם ממשיך צפונה כ"זרם האלואטי", ושאר המים פונים דרומה להצטרף ל"זרם המשווני הצפוני". "הזרם האלואטי" מתפצל בהגיעו ליבשת אמריקה הצפונית. חלקו הצפוני מייצר את הבסיס לזרם כנגד כיוון השעון בים ברינג. חלקו הדרומי הופך ל"זרם קליפורניה" האיטי וזורם לכיוון דרום.
תחנת הרכבת אל חמה
ההיסטוריה של המקום
גם לאחר 1948 המשיכו הסורים להפעיל את קטע המסילה בין אל חמה ודרעא (בעיקר למטרות תיירות של חובבי רכבות). קיימים, באתר הרכבת החיג'אזית, צילומים מ-2005 של רכבות פעילות על קו זה.
האוקיינוס השקט
מאפייני המים
"הזרם המשווני הדרומי", זורם מערבה בקרבת קו המשווה, ופונה דרומה, מזרחית לגינאה החדשה. הזרם פונה מזרחה בערך בקו הרוחב 50º דרום ומצטרף למחזור הזרימה בכיוון מערב של דרום האוקיינוס השקט, הכולל את הזרם המקיף את אנטארקטיקה. בהגיעו לחופי צ'ילה, מתפצל הזרם המשווני הדרומי. זרוע אחת מקיפה את כף הורן והזרוע השנייה פונה צפונה ויוצרת את זרם הומבולדט (או "זרם פרו").
תחנת הרכבת אל חמה
המבנים באתר
באתר התחנה נמצאים, כיום, מספר מבנים (ממערב למזרח):
האוקיינוס השקט
אקלים
פנים אזורי היבשת הגדולים של אוסטרליה, גינאה החדשה וניו זילנד הם היחידים שאינם חשופים להשפעה האקלימית של האוקיינוס השקט. בשטח האוקיינוס השקט קיימים חמישה אזורי אקלים שונים. רוחות מערביות של קווי הרוחב האמצעיים; רוחות הסחר; אזור המונסון; אזור הטייפון; ואזור השקט המשווני.
תחנת הרכבת אל חמה
המבנים באתר
ביציאה מהמבנה הראשי ניתן עדיין להבחין ברציפי התחנה. בצדה המערבי של התחנה (לייד בית המסילאים) נותרו חלקים של מסילת ברזל.
האוקיינוס השקט
אקלים
זרמי אוויר מערביים של קווי הרוחב האמצעיים מתרחשים הן בחצי הכדור הצפוני והן בחצי הכדור הדרומי ומביאים שינויים עונתיים משמעותיים בטמפרטורה. קרוב לקו המשווה, היכן שנמצאים רוב האיים, רוחות הסחר הקבועות מאפשרות טמפרטורה קבועה כל השנה של 21º–27º.
אזור המונסון משתרע בחלק המערבי של האוקיינוס השקט בין יפן לאוסטרליה. המאפיינים של אזור אקלים זה הן רוחות הנושבות בחורף מפנים אזורי היבשת לאוקיינוס ובכיוון ההפוך בקיץ. עקב כך, מתרחשים שינויים עונתיים בולטים ברמת העננות ובכמות הגשם. סופות טייפון גורמות לעיתים לנזקים נרחבים במערב ובדרום מערב האוקיינוס השקט. התדירות הגדולה ביותר של טייפונים קיימת בתוך משולש שקדקודיו: דרום יפן, מרכז הפיליפינים ומזרח מיקרונזיה. שני אזורי השקט המשווני ממוקמים, האחד מול החוף המערבי של מרכז אמריקה והשני סביב קו המשווה של מערב האוקיינוס. שניהם מאופיינים בלחות גבוהה, עננות ניכרת, רוחות קלות מכיוונים משתנים ועונות שקט ארוכות.
אל ניניו היא חלק מתופעה אקלימית המתרחשת באוקיינוס אחת לכמה שנים. במסגרת תופעה זו, טמפרטורת פני המים במזרח האוקיינוס השקט הטרופי, כלומר סמוך לקו המשווה, עולה ויורדת לסירוגין ביחס לטמפרטורה הרב-שנתית הממוצעת. תופעת האל ניניו נוצרת בעקבות חוסר יציבות זמני במנגנונים האקלימיים הקבועים הפועלים באוקיינוס השקט, אולם עדיין לא ידוע בדיוק אילו תהליכים מובילים לכך.
אזורים יבשתיים
דרומית לקו המשווה ומערבית לקו התאריך הבינלאומי מצויים איי מלנזיה שהגדול שבהם גינאה החדשה. קבוצות איים חשובות אחרות במלנזיה כוללת את ארכיפלג ביסמרק, פיג'י, קלדוניה החדשה, איי שלמה וונואטו.
איים באוקיינוס השקט הם מארבעה סוגים: איים יבשתיים, איים גבוהים, שוניות אלמוגים ומשטחי אלמוגים מורמים. איים יבשתיים מצויים מחוץ לקו אנדזיט וכוללים את גינאה החדשה, איי ניו זילנד והפיליפינים. האיים הללו הם חלק מהיבשת הקרובה. איים גבוהים מקורם געשי, וברבים קיימים עדיין הרי געש פעילים. ביניהם הוואי, בוגנוויל ואיי שלמה. הסוג השלישי והרביעי של האיים הם תוצאה של בניית האי מאלמוגים. שוניות אלמוגים הם מבנים נמוכים על גבי בזלת שנוצרה מזרימת לבה מתחת לפני הים. אחת המרשימות שבהם מצויה לאורך החוף הצפון מזרחי של אוסטרליה: שונית המחסום הגדולה. חלק משוניות האלמוגים הם בתצורה האופיינית המכונה אטול. כל אי דומה לסוללה אלמוגית נמוכה בעלת צורה של טבעת מקוטעת, שרוחבה לעיתים כמה עשרות מטרים ולפעמים כמה קילומטרים. לפרקים מתרחבת הסוללה ותופחת לאי בתוך הטבעת. בתוך הסוללה נמצאת הלגונה, בריכה פנימית של מי ים שעומקה כ-50–70 מטר בממוצע. לעיתים קיימים איים נוספים בתוך הלגונה. איי טואמוטו שב"פולינזיה הצרפתית" מהווים את הריכוז הגדול ביותר של איים מסוג זה. סוג נוסף של שונית אלמוגים נוצר כאשר משטחי אלמוגים מורמים, לדוגמה, האי מקטה בקבוצת איי טואמוטו.
היסטוריה וכלכלה
גלי הגירה אנושית חשובים אירעו באוקיינוס השקט בתקופות קדומות, הבולט שבהם הגירת הפולינזים מטהיטי להוואי וניו זילנד. האירופאים הראשונים שראו את האוקיינוס השקט היו הספרדי וסקו נונייז דה בלבואה ב-1513 ואחר כך על ידי פרדיננד מגלן שחצה את האוקיינוס השקט בעת שהקיף לראשונה את כדור הארץ (1519–1522). ההשפעה הספרדית הייתה בולטת ביתרת המאה ה-16, כשספינות הפליגו מספרד לפיליפינים, גינאה החדשה ואיי שלמה. במחצית המאה ה-16 השתלטו הספרדים על הפיליפינים (שנתכנו כך על שם פיליפ השני מלך ספרד). במהלך המאה ה-17 היו אלה ההולנדים ששלטו במסחר ובתגליות. אבל ינזון טסמן גילה את טסמניה ואת ניו זילנד. המאה ה-18 סימנה פרץ של מחקר על ידי הרוסים באלסקה והאיים האלאוטיים, הצרפתים בפולינזיה, והבריטים בשלושת המסעות של ג'יימס קוק לדרום האוקיינוס השקט ולאוסטרליה, הוואי ולאזור הצפון מערבי של צפון אמריקה.
התפשטות האימפריאליזם במהלך המאה ה-19 הביאה להשתלטות על רוב האיים שבאוקיינוס השקט על ידי המעצמות האירופיות (בעיקר צרפת ובריטניה). תרומות משמעותיות לידע האוקיינוגרפי התקבלו כתוצאה ממסעות המחקר של "אה"מ ביגל" שעל סיפונה צ'ארלס דרווין בשנת 1830, האונייה הבריטית צ'לנג'ר בשנות ה-1870, והאוניות "טסקרורה" האמריקנית ו"גזל" הגרמנית. ב-1898 איבדה ספרד את הפיליפינים לארצות הברית בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד. לתקופה קצרה במהלך מלחמת העולם השנייה השתלטה יפן על רוב האיים.
שבע עשרה מדינות עצמאיות קיימות באוקיינוס השקט: אוסטרליה, פיג'י, יפן, קיריבאטי, איי מרשל, מיקרונזיה, נאורו, ניו זילנד, פלאו, פפואה גינאה החדשה, הפיליפינים, סמואה, איי שלמה, טאיוואן (דה פקטו), טונגה, טובאלו וונואטו. אחת עשרה מתוכן קיבלו עצמאות מאז 1960. באיי מאריאנה הצפוניים קיימים שלטון עצמי כשיחסי החוץ מנוהלים על ידי ארצות הברית. איי קוק ונאו מנוהלים בצורה דומה על ידי ניו זילנד. איים אחרים הם בשלטון צרפתי (פולינזיה הצרפתית), בריטי, יפני, אוסטרלי ואמריקני. אחת ממדינות ארצות הברית שוכנת באוקיינוס השקט (הוואי).
ניצול אוצרות הטבע של האוקיינוס השקט נתקל בקשיים עקב עומק האוקיינוס. נפט וגז טבעי מופקים במים הרדודים יחסית שמול חופי אוסטרליה וניו זילנד. פנינים נשלות לאורך החופים של אוסטרליה, יפן, גינאה החדשה, ניקרגואה, פנמה והפיליפינים אף על פי שהכמות בירידה מתמדת. הנכס הגדול של האוקיינוס הוא הדגה. מי החופים של היבשות והאיים עשירים במליחים, סלמון, סרדינים, דגי חרב וטונה. ב-1986 הכריזו קבוצות מדינות שבאזור האוקיינוס השקט הדרומי על האזור כאזור חופשי מאנרגיה גרעינית, כדי לעצור את הניסיונות שעשתה צרפת בפיצוץ פצצות אטום ולמנוע השלכת פסולת גרעינית לים.
פרדוקס שיקום השירות
מנגד, ישנם מחקרים המראים כי "פרדוקס שיקום השירות" לא תמיד מתקיים. יש הטוענים שעל מנת שהפרדוקס יתקיים, הכשל צריך להיות מושפע מגורמים חיצוניים שאינם בשליטת נותן השירות או שהכשל אינו מתקיים באופן שיטתי. בכל מקרה, שיקום כשל שכזה חיוני לשם השגת שביעות רצון של הלקוח.
פרדיננד דוויד
פרדיננד דויד (בגרמנית: Ferdinand David 19 ביוני 1810 – 18 ביולי 1873) היה כנר וירטואוז ומלחין גרמני.
ביוגרפיה
דויד נולד באותו בית בהמבורג שם נולד פליקס מנדלסון שנה קודם לכן. דויד גדל כיהודי אך בהמשך המיר את דתו לנצרות. אחותו לואיז (1811-1850) ניגנה בפסנתר והשניים נחשבו לילדי פלא. פרדיננד היה תלמידם של לואי שפור (כינור) ומוריץ האופטמן (תאוריה) בשנים 1823-4. בשנתיים שלאחר סיום לימודיו הופיעו הוא ולואיז בקופנהגן, לייפציג, דרזדן וברלין. בשנת 1826 היה לכנר בתיאטרון המלכותי של ברלין והתיידד עם מנדלסון והרבה לנגן מוזיקה קאמרית עמו ועם האחים ריץ, יוליוס ואדוארד.. ב-1829 היה לכנר הראשון ברביעיית מיתרים בדוֹרְפּאט שבאסטוניה ויצא למסעות קונצרטים בריגה, סנקט פטרבורג ומוסקבה. ב-1835 היה לקונצרטמייסטר בתזמורת הגוונדהאוס בלייפציג וב-1843 התמנה לפרופסור לכינור בקונסרבטוריון של לייפציג בניהולו של מנדלסון, משרה בה התמיד עד סוף חייו. במקביל גם ניצח על תזמורת התיאטרון העירוני ופיקח על המוזיקה הכנסייתית בלייפציג והיה לדמות חשובה בחוגי המוזיקה של העיר.
באביב 1839 יצא דויד לביקור באנגליה, שם הופיע ברסיטלים עם איגנץ מושלס וניגן את הקונצ'רטי לכינור שלו עצמו עם האגודה הפילהרמונית, ב-18 וב-22 במרץ. מושלס כתב עליו: ביקורו הבא באנגליה, כעבור שנתיים, לא היה מוצלח כקודמו.
אחרי שובו לגרמניה, ב-26-28 ביוני אותה שנה, ניגן דוויד בפסטיבל ליבק ולאחר זאת שב ללייפציג.
כשנפתח הקונסרבטוריון של לייפציג ב-27 במרץ 1843, התמנה דויד לראש מחלקת הכינור. בין תלמידיו הראשונים היה יוזף יואכים, שהגיע אליו בהמלצת מנדלסון. ב-13 במרץ 1864 ביצע לראשונה את הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון. המלחין הקדיש לו את היצירה, שהערותיו ועצותיו תרמו לא מעט להצלחתה. לאחר מות מנדלסון הציע לו אחיו, פאול מנדלסון, לחבור למושלס, האופטמן ויוליוס ריץ בעריכת כתבי היד של המלחין.
דויד עבד גם כעורך יצירות לכינור, בהן יצירותיהם של פרנצ'סקו מריה וראצ'יני, פייטרו לוקטלי ויוהאן גוטליב גולדברג. הוא ערך את מכלול שלישיות הפסנתר של בטהובן להוצאת פיטרס. ב-1845 ערך את קובץ הסונאטות והפרטיטות של באך לכינור סולו.
פרדיננד דויד מת באופן פתאומי בשנת 1873, בגיל 63, כשהיה בטיול הררי עם ילדיו, סמוך לקלוסטרס שבאזור גראובינדן בשווייץ.
דרך קנה הסוכר
דרך קנה הסוכר (באנגלית: Purple Cane Road) הוא הספר האחד-עשר בסדרת הספרים של הסופר האמריקני ג'יימס לי ברק אודות דייב רובישו, אשר יצא לאור בשנת 2004.