cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יובל פילו
באליפות העולם ב-2014 שהתקיימה באיזמיר, טורקיה הן זכו במדליית כסף בתרגיל הסרטים עם 16.983 נקודות, במקום החמישי בקרב רב עם 33.766 נקודות ובמקום השישי בתרגיל הכדורים והאלות עם 16.850 נקודות. באליפות אירופה אותה שנה הן זכו במדליית כסף בתרגיל הקרב רב עם 34.383 נקודות, וסיימו במקום הרביעי בתרגיל הכדורים והסרטים עם 17.500 נקודות ובמקום השביעי בתרגיל האלות עם 16.383 נקודות. במשחקים האירופיים שהתקיימו שנה לאחר מכן הן זכו ב-3 מדליות, מתוכן שתי מדליות כסף (בקרב רב עם 35.050 נקודות ובתרגיל החישוקים והאלות עם 17.500 נקודות) ובמדליית ארד (בתרגיל הסרט עם 17.100 נקודות). באליפות העולם אותה שנה שהתקיימה בשטוטגרט, גרמניה הן סיימו השישי בקרב רב עם 34.283 נקודות, במקום החמישי בתרגיל הסרטים עם 17.233 נקודות ובמקום השישי בתרגיל החישוקים והאלות עם 17.350 נקודות. בכך הן השיגו את הקריטריון וייצגו את ישראל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). באולימפיאדה העפילה הנבחרת עם פילו לגמר וסיימה בו במקום השישי.
בית הפרלמנט (מלבורן)
בית הפרלמנט במלבורן משמש כמקום מושב הפרלמנט של מדינת ויקטוריה באוסטרליה מאז שנת 1855. משנת 1901 ועד 1927 שימש הבניין כמקום מושב הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה.
הקמת המבנה
בניית המבנה החלה ב-1855. חלקיו הושלמו לשיעורין במשך שנים רבות: תוכנית להוסיף למבנה כיפה נזנחה, ומספר ניסיונות עם השנים להחיותה לא נשאו פרי.
בשנת 2005 צוינו מלאת 150 שנים למבנה.
המבנה נכלל ברשימת אתרי המורשת של מדינת ויקטוריה.
משכן זמני לפרלמנט של אוסטרליה
בשנים 1901 עד 1927 שימש המבנה כמקום משכנו של הפרלמנט הפדרלי של אוסטרליה. הוא השתכן שם מאחר שהבירה הפדרלית שנועדה לקום על פי חזונה של חוקת המדינה טרם נבנתה. במהלך שנים אלו התרחשו בו רבים מהמאורעות הפוליטיים המעצבים של ראשית תקופת העצמאות של אוסטרליה.
ג'ויס מנסור
ג'ויס מנסור (באנגלית: Joyce Mansour; 25 ביולי 1928 – 27 באוגוסט 1986) הייתה משוררת וסופרת מצרייה-צרפתייה שנולדה באנגליה. נחשבת לאחת המשוררות הסוריאליסטיות הידועות ביותר בעולם. היא חיברה 16 ספרי שירה, וכן מספר קטעי פרוזה ותיאטרון.
ביוגרפיה
בצעירותה, הצטיינה כאצנית וכקופצת לגובה והתחרתה בתחרויות סוסים. היא גם התחרה בתחרויות סוסים.
מנסור למדה באוניברסיטת קהיר.
אוסף השירים הראשון של מנסור יצא לאור בפריז בשנת 1953, על ידי פייר סגרס.
היא מתה מסרטן בפריז בשנת 1986.
חיים אישיים
מנסור נישאה בראשונה בשנת 1947, אך בעלה נפטר שישה חודשים לאחר נישואיהם. בשנת 1949, היא נישאה בשנית עם סמיר מנסור.
קוברה כספית
קוברה כספית (שם מדעי: Naja oxiana) היא מין של נחש מהסוג קוברה ממשפחת הפתניים השוכנת במרכז אסיה מחופי הים הכספי ואיראן במערב עד לצפון פקיסטן והודו (בחבל קשמיר ובהימאצ'ל פרדש) במזרח. היא דומה מעט לקוברה ההודית (Naja naja) במראה, אך היא בהירה יותר ובעלת גומות כהות מתחת לגרון, החסרות אצל ההודית.
מאפיינים
קוברה זו יכולה להגיע לאורך מטר עד 1.5 מטר, והיא בעלת קשקשים בעלי קצוות שחורים בולטים שצבעם כהה עד שחור, אך לא בכל גופה, והבטן ופלג הגוף התחתון צהוב או צבע בהיר. הראש רחב ומעוגל עם חריצים בולטים לעיניים. כמו שאר הקוברות היא בעלת מפרש צוואר גדול שצבעו צהוב-כהה לסירוגין. היא מנפחת את הצוואר כדי להרתיע את אויביה.
קוברה זו היא המערבית מכל הקוברות האסייתיות, והיא שוכנת בתחומי ערבה יבשה המכוסה בסלעים, עשבים מעטים או שיחיות, עד לגובה 3,000 מטר מפני הים. זוהי קוברה פעילת יום ברובה, אך לא רק, והיא מחפשת יונקים קטנים, עופות וזוחלים אחרים אותם היא הורגת בהכשה קטלנית.
הארס של קוברה זו קטלני ביותר ועל פי דו"ח מ-1992 היא נחשבת לקוברה הקטלנית מכולם. הארס מורכב מחלבונים נוירוטוקסינים והרעלת תאים וכן אנזימים הגורמים לפגיעה חמורה בתאים, בשל שחרור גבוה של פורין. הקוברה יכולה לגרום לכאבים ונפיחויות, שיתוק, פגיעה במערכת העצבים ולמוות מחוסר נשימה. מרבית הקורבנות מתים אם לא קיבלו בזמן נוגדן.
קוברה זו היא הנחש הקטלני ביותר במרכז אסיה ואיראן ואחראית לתמותה הגבוהה ביותר מבין הקוברות מהכשה - 70-75% מהמוכשים בממוצע מתים.
פורום המכללות הטכנולוגיות
הפורום הוקם בשנת 2011 ומורכב מהנהלה מורחבת בה חברים מנהלי מכללות טכנולוגיות. יו"ר הפורום היא ד"ר יוכבד פנחסי אדיב (מנהלת הנדסאים באריאל -המכללה הטכנולוגית). מנהל הפורום הוא יעקב דור (מנכ"ל המכללה הטכנולוגית באר שבע). בשנת 2013 במסגרת המאבק הראשון של פורום המכללות הטכנולוגיות נחתם סיכום תקציבי ומבני על מתווה רב שנתי לתחום ההשכלה הטכנולוגית אשר הגדיל את התקציב ואפשר למנוע את הקריסה הכלכלית הצפויה של רוב המכללות.
עלי מוחמד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הפועל עירוני כרמיאל
הפועל עירוני כרמיאל היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר כרמיאל, שמשחקת כיום בליגה ב' צפון א'.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה לראשונה בשנת 1964 כ"הפועל כרמיאל" והתמודדה בליגות הנמוכות עד פירוקה בשנת 2008. בשנת 2009, בית"ר צפת ששיחקה בליגה א' והייתה נציגת העיר צפת התאחדה עם הפועל כרמיאל ליצירת מועדון כדורגל כרמיאל/צפת, שבמשך כמה שנים רצופות הוכתרה לקבוצה בעלת משחק הוגן הטובה ביותר בליגה א' וקיבלה זכות להשתתף בשלב הבתים בגביע האזורים האירופי במשך 3 פעמים רצופות (בשנים 2011, 2013, 2015). הישג השיא של המועדון היה מקום שלישי בליגה א' צפון בעונת 2013/14 והעפלה לפלייאוף העלייה, שם הפסידה 0–2 בסיבוב הראשון להפועל מגדל העמק.
הקבוצה פורקה ב-2016 וב-2019 הוקמה מחדש ביוזמת עומרי דרור וראש העיר משה קונינסקי. באפריל 2020, בעקבות פרוץ מגפת הקורונה בישראל והפסקת פעילות הליגות הנמוכות, החליטה ההתאחדות לכדורגל שהפועל עירוני כרמיאל תעפיל לליגה ב' צפון א'.
בעונת 2022-2023 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה ב' צפון א' והגיעה עד לגמר הפלייאוף, שם הפסידה למ.כ טמרה ונשארה לעוד עונה בליגה.
הקבוצה משחקת באצטדיון כרמיאל המכיל 700 מושבים.
הזמן שנשאר
הזמן שנשאר (בצרפתית: Le Temps qui reste) הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2005 בבימויו של פרנסואה אוזון. הסרט הוקרן לראשונה בקטגוריית "מבט מסוים" של פסטיבל קאן 2005.
עלילה
רוֹמָן (מלוויל פּוּפּוֹ) הוא צלם אופנה מצליח בן 31, החי עם בן זוגו הצעיר סשה (כריסטיאן סנגוואלד). לאחר שהוא מתעלף באמצע יום עבודה, הוא מבקר אצל רופא וזה מודיע לו כי הוא חולה בסרטן סופני וכי נותרו לו כשלושה חודשים לחיות. רומן דוחה באופן נחרץ את הצעת הרופא לעבור טיפולי כימותרפיה שסיכויים לסייע לו להחלים הם קלושים.
מרגע קבלת הבשורה מחליט שלא להסגיר את המידע בדבר מותו המתקרב לסביבתו הקרובה ולמשפחתו. את ההכנות למותו הקרב הופך רומן למסע מבודד של פרידה אישית, ואת הקרובים אליו הוא מרחיק ממנו: בארוחת ערב עם משפחתו הוא מפגין רשעות כלפי אחותו הנמצאת במשבר, הוא מאלץ את אביו להתוודות על בגידותיו באשתו, והוא מסלק מחייו את בן זוגו הצעיר לאחר הפעלת אלימות מינית כלפיו. היחידה שאליה הוא מרגיש אמפתיה היא סבתו (ז'אן מורו) הנוטה למות גם היא, והיא היחידה אותה הוא משתף בסודו.
באחד הימים כאשר הוא חוזר מפריז, סועד רומן בדיינר. המלצרית פונה אליו בבקשה אישית ומספרת לו כי בעלה עקר, וכי הם מחפשים גבר צעיר שיכניס אותה להריון. הוא מסרב בתחילה, אך בהמשך חוזר בו ומציב כתנאי את השתתפות הבעל ביחסי המין. לאחר שהדבר נעשה נפגשים שוב השלושה אצל נוטריון, שם מצהיר רומן על רצונו להוריש את כל כספו ורכושו לילד שייוולד.
Just the Two of Us
Just the Two of Us (בעברית: רק שנינו) הוא האלבום השני המשותף של הזמרים דולי פרטון ופורטר ווגונר, אשר יצא לאור ב-9 בספטמבר 1968 על ידי RCA ויקטור. האלבום הופק על ידי בוב פרגוסון והגיע בשיאו למקום ה-5 במצעד אלבומי הקאנטרי ולמקום ה-184 במצעד האמריקאי הרשמי.
בטו או'רורק
רוברט פרנסיס "בטו" או'רורק (באנגלית: Robert Francis "Beto" O'Rourke; נולד ב-26 בספטמבר 1972) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית. כיהן כחבר בית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה ה-16 של טקסס.
ביוגרפיה
הוא נולד בעיר אל פאסו, שבמדינת טקסס. אמו הייתה בעלים של חנות רהיטים, ואביו היה שופט באל פאסו. כתלמיד תיכון היה חבר בקבוצת האקרים שפעלה תחת הכינוי "Cult of the Dead Cow" לאחר שסיים את לימודיו בתיכון באל פאסו, המשיך את לימודיו באוניברסיטת קולומביה. התזה שלו באוניברסיטת קולומביה, התמקדה בתחום ספרות אנגלית. בהמשך חזר לאל פאסו. ב-1995 נעצר עם חבריו בגין פריצה למתחם אוניברסיטת טקסס באל פאסו, התיק נסגר כעבור מספר חודשים לאחר שהאוניברסיטה לא הגישה תלונה נגדו. ב-1998 נעצר בשל נהיגה בשכרות לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים. האישומים נגדו בוטלו לאחר שהשתתף בתוכנית שיקום של הרשויות.
בשנת 1999 הקים יחד עם חברים חברת אינטרנט בשם Stanton Street Technology.
בשנים 2005–2011 היה חבר מועצת העיר אל פאסו. ב-3 בינואר 2013 הפך לחבר בבית הנבחרים בארצות הברית מטעם מחוז הבחירה ה-16 של טקסס, שכולל את אל פאסו וסביבתה הקרובה. בינואר 2017 בטו או'רורק הצביע נגד ההצעה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בדבר הטלת 20% מס על סחורות ממקסיקו, בנימוק שיהיו השלכות השליליות להחלטה זו על העיר אל-פאסו, בה כל אדם רביעי מנהל סחר עם המדינה השכנה.
בבחירות לסנאט של ארצות הברית (2018) התמודד ללא הצלחה מול הסנאטור הרפובליקני המכהן, טד קרוז, למרות הכספים הרבים שהושקעו בקמפיין שלו, כשקיבל 48.3% (4,024,777) ממניין הקולות מול 50.9% (4,244,204) לקרוז.
בנובמבר 2021, הודיע שהחליט להתמודד על תפקיד מושל טקסס נגד המושל הרפובליקני המכהן גרג אבוט בבחירות שייערכו בשנת 2022. בתחילת מרץ 2022 זכה בקלות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד, עם למעלה מ-90% מן הקולות. בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-8 בנובמבר 2022 לתפקיד המושל, הוא הפסיד לאבוט.
יחסו לישראל
בדומה לרבים מבעלי הגישה הפרוגרסיבית בקרב המפלגה הדמוקרטית, יש לאו'רורק הסתייגות ברורה מהמשך השליטה הישראלית בשטחים.
בשנת 2015 ביקר או'רורק בישראל.
אלפרד גוטשאלק (רב)
הרב אלפרד גוטשאלק (באנגלית Alfred Gottschalk; 7 במרץ 1930 אוברוזל, ריינלנד-פפאלץ, גרמניה - 12 בספטמבר 2009 סינסינטי ארצות הברית) היה רב אמריקאי, יליד גרמניה. ממנהיגי התנועה הרפורמית, נשיא ההיברו יוניון קולג' במשך 30 שנה.
ילדותו
גוטשאלק נולד ב-7 במרץ 1930 בעיירה אוברוזל, כיום במדינת ריינלנד-פפאלץ, גרמניה. בנם של ארנה לבית טרום ומקס גוטשאלק. בילדותו חווה התנכלויות אישיות כיהודי ואת ליל הבדולח. ב-1939, בגיל 8, נמלט עם הוריו לארצות הברית.
גוטשאלק סיפר כי כבר בגיל 15 החליט להיות רב, זאת בעקבות שמיעת דרשות של הרב סטיבן וויז.
השכלה ומסלול מקצועי
לגוטשאלק תואר ראשון מברוקלין קולג' - 1952. מסטר בספרות עברית מהיברו יוניון קולג' -1957. דוקטורט מאוניברסיטת דרום קליפורניה -1965. הוא הוסמך לרבנות ב־1957.
פעילותו בהיברו יוניון קולג'
גוטשאלק החל את פעילותו בהיברו יוניון קולג' כדיקן הקמפוס בלוס אנג'לס. ב-1971 התמנה לנשיא ההיברו יוניון קולג', תפקיד בו כיהן במשך 25 שנים, עד 1996.
במהלך כהונתו כנשיא ההיברו יוניון קולג' הביא לפתיחת המוסד לכיוונים חדשים, ובכך השפיע על היהדות הרפורמית כולה. ב-1974 הסמיך את סאלי פריסנד לרבה הראשונה באמריקה. ב-1975 הוסמכה ברברה הרמן כחזנית לראשונה. ב-1992 הוסמכה נעמה קלמן כרבנית הראשונה בישראל. בסוף שנות השמונים פתח את שערי המוסד להומואים ולסביות ובהמשך יסד את המכון ליהדות ומיגדר (Judaism and Sexual Orientation) במטרה לשלבם במעגל החיים היהודי.
פרסומים
גוטשאלק פרסם מעל 100 ספרים, מאמרים ופרסומים אחרים.
חיים אישיים
היה נשוי לג'ינה שראג, נישואים שהסתיימו בגירושין. ב-1977 נישא לדיאן זף פרנק. לגוטשאלק 4 צאצאים, שניים מנישואיו הראשונים ושניים מנישואיו השניים.
מוזיאון למבורגיני
המוזיאון
המוזיאון נמצא בעיר סנט'אגתה בולונייזה, שבה ממוקם המטה של למבורגיני. עיר זו נמצאת בסמוך לעיר מרלנו, שבה נמצא מטה פרארי, ובסמוך לבולוניה, שבה נמצא מטה מזראטי. קומת הקרקע של המוזיאון מוקדשת לכלי רכב היסטוריים, והמפלס העליון מציג דגמים אחרונים, סדרה של מכוניות קונספט ומספר מכוניות מרוץ.
בשנת 2019 נפתח מחדש המוזיאון אך בצורה שונה כמוזיאון MUDETEC (Museo delle Tecnologie).
נחל אלונה
נחל אלונה הוא נחל אכזב ברמות מנשה, מיובליו של נחל תנינים. ראשיתו של אפיק הנחל דרומית למושב גבעת ניל"י, והוא נמשך מערבה עד לשפכו צפונית למושב אביאל.
מעל תוואי הנחל, סמוך לגבעת ניל"י, עובר מקטע 18 של כביש 6. בדומה לשאר הנחלים הגדולים המתנקזים מרמות מנשה מערבה.
מעל הנחל בנוי גשר, שהוא למעשה סכר המטה את המים לתעלה מאספת המוליכה את המים אל מאגרי נחלי מנשה ממזרח לפרדס חנה.
בנבנידה אברבנאל
בֶּנְבֶנִידָה אַבְּרַבַנְאֵל (בפורטוגזית: Benvenida Abravanel; 1473~, פורטוגל – 1560, איטליה) הייתה נדבנית ואשת עסקים יהודיה שחיה באיטליה בתקופת הרנסאנס. אברבנאל הייתה אחת הנשים המשפיעות והעשירות ביותר באיטליה בתקופה זו. היא נודעה בשל נדיבותה ובשל עזרתה לעמה; בין השאר, מנעה את גירושם של יהודי נאפולי.
1473–1522: משפחתה והמעבר לנאפולי
לאברבנאל היו שישה ילדים משלה (שלושה בנים ושלוש בנות) והיא גידלה גם את בנו מחוץ לנישואים של שמואל. בניה היו יעקב, יהודה (ליאו) ויצחק (או ראובני); לגבי בנותיה, ידועים רק שמותיהן של שתיים מהן - גיאויה ולטיסיה. אחת מבנותיה חיה, ככל הנראה כאנוסה, בליסבון. אף על פי שפרננדו השני, מלך אראגון, לא הקים אינקוויזיציה בנאפולי, התושבים היהודים היו תמיד תחת לחץ וסבלו מגזירות. בשנת 1510 הוציא פרננדו השני צו גירוש ליהודים. הצו נכנס לתוקף בשנת 1511, אך משפחת אברבנאל ומאתיים משפחות יהודיות נוספות הורשו להישאר בעיר תמורת סכום כסף גדול. בתקופת שלטונו של קרל החמישי, אויימו היהודים בגירוש נוסף. המצב השתפר במקצת ב-1532 כשפדרו אלוורז דה טולדו התמנה למשנה מלך נאפולי. דה טולדו אהד את משפחת אברבנאל ואף מינה את בנבנידה למורתה ולמדריכתה של ביתו, אלאונורה דה טולדו, שלימים נישאה לקוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה.
אברבנאל הייתה ידועה למרחקים בשל אדיקותה ונדיבותה. כאשר ביקר דוד הראובני באלכסנדריה ובירושלים בשנת 1523, כתב ששמע שהיא צמה כל יום, פדתה שבויים - לפחות אלף פליטים יהודים אנוסים - והייתה ידועה בצדקה שנתנה בצורה נדיבה לכל מי שביקש את עזרתה. כאשר שהה הראובני באיטליה בשנים 1524–1525, תמכה בו אברבנאל והעניקה לו סכומי כסף ומתנות מספר פעמים.
1533–1553: מעבר לפרארה ומאבקים פנימיים
בשנת 1533 הורה קרל החמישי על גירושם של היהודים שוב, אך אברבנאל הצליחה לדחות את ההחלטה בעשר שנים. בשנת 1540, אולצו היהודים לענוד טלאי על בגדיהם. כתוצאה מכך, עזבה אברבנאל את נאפולי עם משפחתה בשנת 1541, ונענתה להזמנתו של ארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה, להתיישב בעירו, שהייתה אז מרכז ההגירה הספרדית באיטליה. כמו בנאפולי, גם בפרארה נהנתה אברבנאל ממוניטין כנדבנית וכמממנת של יצירות אמנות, ספרות והוצאה לאור של ספרי קודש יהודיים. בשנת 1548, לאחר שכבר הספיקה אברבנאל לצבור כוח רב בקהילה היהודית, זכתה דונה גרציה נשיא, נדבנית ידועה גם היא, למקלט בעיר. נוצרה יריבות בין משפחת אברבנאל למשפחת נשיא, שבאה לידי ביטוי בעיקר ב-1555–1556, כשדונה גרציה ארגנה את חרם אנקונה שפגע באינטרסים המסחריים של בנה של אברבנאל, יעקב.
שמואל, בעלה של בנבנידה, חשש משודדי דרכים ולכן פנה לסופר העיר ולתשעה עדים כדי לכתוב את צוואתו, בה העניק את כל נכסיו לאשתו, כירושה או כמתנה. הסיבות שנתן לכך היו שהיא הביאה עימה לנישואים נדוניה גדולה, הראתה שיקול דעת ואופי חזק בניהול ענייניו בחוכמה וסיפקה את צורכי הבית לשביעות רצונו. הוא חשש מכך שאחד או שניים מבניו, שהתנהגותם הייתה לא מוסרית ומתנשאת, יחריבו את רכושו ברגע שיירשו אותו. חלק מהסכום הוקצה לילדים, שיקבלו אותו עם נישואיהם, בתנאי שאלו יהיו לרצונה של בנבנידה. לילד מחוץ לנישואים הוקצה סכום נפרד, לפי אותו כלל כמו הילדים האחרים.
ב-1547, מת שמואל במפתיע. יצחק, ככל הנראה בנו מחוץ לנישואים של שמואל, קרא תיגר על הצוואה בטענה שלפי ההלכה היהודית אישה לא יכולה לרשת. הנושא הפך למחלוקת רחבה בין הרבנים של איטליה וטורקיה. אברבנאל טענה שגם אם אינה יכולה לזכות בנכסי בעלה מכוח ירושה, היא יכולה לזכות בהם מכוח מתנה. טענה נוספת שהעלתה היא הדין דינא דמלכותא דינא, לפיו קיים תוקף הלכתי גם לדין המקום והמדינה - לפיהם אישה יכולה לרשת. למרות המחלוקת, הצליחה אברבנאל להשתלט על עסקיו של בעלה. תוך שימוש בקשריה עם תלמידתה לשעבר אלאונורה דה טולדו, הצליחה אברבנאל יחד עם בניה יעקב ויהודה להגדיל את כוחה העסקי והקימה חמישה בנקים בדוכסות הגדולה של טוסקנה באישורה של ממשלת פירנצה. בספטמבר 1550, הצליחה, באמצעות שוחד, לשדל את קרל החמישי להעניק למאה משפחות יהודיות - שנבחרו על ידה - להתיישב בנאפולי.
במאי 1552 פרץ מאבק פנימי נוסף במשפחת אברבנאל, כאשר יהודה נישא ליהודייה פורטוגזית בפזארו, נישואים אליהם בנבנידה התנגדה. בנבנידה ויעקב הביאו לכך שיהודה ייכלא ושנכסיו יעוקלו. בצוואה שכתבה ב-17 בפברואר 1553, נישלה לחלוטין את יהודה בשל נישואיו ובשל תמיכתו ביצחק. בתקופת חרם אנקונה תמכה משפחת אברבנאל באינטרסים של יהודי אנקונה ולא באינטרסים של יהודי פזארו, שם חי יהודה.
מותה ומורשתה
אברבנאל נפטרה ככל הנראה ב-1560 באיטליה. יש הסוברים שהיא נפטרה מאוחר יותר, ב-1565.
אברבנאל הייתה סמל לאישה חזקה, בעלת נדיבות רבה ומחויבות למשפחתה ולאנשיה. היא נחשבה לאחת מהנשים הצדקניות בישראל וזכתה לאזכורים משבחים בספרות הרבנית, המתייחסים אליה כ"אם בישראל" וכאל "מודל וסמל לצניעות, יראת שמים, חוכמה וכוח".
אולימפוס (פירושונים)
{{פירושונים|
מושגים אחרים
}}
מוזיאון פטרהוף
מוזיאון פטרהוף (ברוסית: «Государственный музей-заповедник „Петергоф“») הוא מוזיאון בפטרהוף שבסנט פטרבורג, רוסיה, הנחשב למוזיאון הגדול ביותר מחוץ לסנקט פטרבורג מבחינת שטחו והוא כולל את הארמון הגדול ואת מתחם הארמונות והגנים.
המוזיאון נוצר בתחילה כארגון שנועד לנהל את מתחם הארמונות בפטרהוף, בהמשך צורפו אליו מתחמים נוספים, כולל סטרלנה וארמון קונסטנטין, המוזיאון באורניינבאום ובלומונוסוב. כיום זהו אחד מהאתרים המתויירים ביותר ברוסיה ומבקרים בו בממוצע 4.5 מיליון איש מדי שנה.
היסטוריה
המוזיאון נוסד ב-19 במאי 1918. מספטמבר 1941 ועד ינואר 1944 היה נתון לשליטת ורמאכט שכבשו במהלך המצור על לנינגרד. הארמונות הופצצו והובערו, הפסלים בגנים הושחתו, המזרקות נהרסו ותכולת הארמונות והמוזיאונים נבזזו.
לאחר שחרור השטח בידי הצבא האדום, משנת 1944 ועד ספטמבר 1947 נערכו עבודות שחזור שנמשכות כבר למעלה מחמישה עשורים. בשנת 1999 נחנך לציבור ארמון פיוטר הראשון בסטרלנה, לאחר שהצליחו לשחזרו.
בשנת 2003 נפתח מחדש ארמון קונסטנטין, שזמן קצר לאחר מכן הועבר לניהול הסגל הנשיאותי של רוסיה על מנת לשמש כמעונו של נשיא רוסיה בעת ביקוריו באזור. בשנת 2007 מוזיאון אוראניינבאום נקלט מחדש לניהולו של מוזיאון פטרהוף. ב-12 ביוני 2008 המוזיאון נבחר כאחד משבעת פלאי רוסיה ובנובמבר אותה שנה כל הארמונות והאובייקטים שבאחריות המוזיאון זכו לאבטחת חברת האבטחה "מגיסטרל".
הנהלה
הנהלת המוזיאון נמצאת ברחוב רזבודנאיה בעיר פטרהוף, כאשר אוצרת המוזיאון היא ילנה קלניצקאיה. המוזיאון כפוף למשרד התרבות של רוסיה שאחראי להקצאת התקציבים למוזיאון.
ביל גרהם
ביל גרהם (באנגלית: Bill Graham; 8 בינואר 1931 - 25 באוקטובר 1991) היה אמרגן אמריקאי-יהודי ומקדם מופעי רוק החל משנות ה-60 של המאה ה-20 ועד מותו.
ילדותו ונעוריו
גרהם נולד בשם וולפגנג וולודיה גרג'ונקה בברלין, בנם של פרידה (לבית זאס) ויענקל גרג'ונקה, מהנדס במקצועו. משפחתו של גרהם הייתה משפחה יהודית במעמד בינוני-נמוך אשר היגרה מרוסיה לגרמניה קודם לעליית הנאציזם בגרמניה. אביו של גרהם מת בתאונה יומיים לאחר לידת בנו. בסביבות גיל 7, אימו של גרהם העבירה אותו יחד עם אחותו טולה לבית יתומים בברלין. ילדי בית היתומים נשלחו לצרפת לפני פרוץ המלחמה, בעוד חלק מאחיותיו הגדולות נותרו עם אימן בגרמניה וחלקן עזבו את גרמניה (לסין והונגריה). לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית, הוברח גרהם עם ילדים אחרים מחוץ למדינה, אחותו טולה שהייתה עמו לא שרדה את המסע ומתה בדרך (כפי הנראה בליון שבצרפת). אימו של גרהם נרצחה באושוויץ. אחיותיו של גרהם (למעט טולה) שרדו את המלחמה, חלקן היגרו לארצות הברית חלקן נשארו באירופה ואחת מאחיותיו חיה בישראל במשך שנים רבות.
לאחר מסע ארוך מפרך ומסוכן שעבר דרך אירופה, צפון אפריקה והאיים הקאריבים הגיע גרהם לארצות הברית. לאחר תקופה קצרה הועבר גרהם למשפחת אומנה יהודית אשר התגוררה ברובע הברונקס שבניו יורק.
בשנותיו הראשונות בארצות הברית סבל גרהם מכינויי גנאי של ילדים אחרים שלעגו למבטאו הגרמני, דבר שגרם לו לסבל ולכן לאחר אימון, הוא סיגל לעצמו מבטא ניו יורקי מושלם. עם הגיעו לארצות הברית אימץ גרהם את השם ביל (ביל הוא שם חיבה לוויליאם - המקבילה האמריקאית לשמו הגרמני וולפגאנג). בהמשך ועל אף שאהב את שם משפחתו המקורי שינה גרהם גם אותו כיוון שאנשים לא הצליחו לבטא אותו כהלכה. הבחירה בשם החדש הייתה כמעט אקראית כאשר השם החדש נבחר מתוך מספר טלפונים.
גרהם סיים בהצלחה לימודי תיכון בניו יורק ולימודי תואר ראשון במנהל עסקים בסיטי קולג' של ניו יורק. החל משנות העשרה שלו ועד לבגרותו גרהם היה מעריץ נלהב של מוזיקה וריקודים לטיניים אשר היו פופולרים באזור מגוריו ברובע ברונקס בניו יורק. גרהם שהיה מבקשר קבוע במועדוני הריקודים הלטיניים בניו יורק הזמן הפך עם הזמן לרקדן מיומן ואף זכה במספר תחרויות ריקוד לחובבים.
בשנת 1951 גויס לצבא ארצות הברית ושירת במלחמת קוריאה כתצפיתן ארטילריה וזכה על פעילותו בעיטורי כוכב הארד ולב הארגמן. עם שובו לארצות הברית עבד כמלצר ורב מלצרים, במלונות נופש בהרי קאטסקיל ובעיר ניו יורק. מאמצע שנות ה-50 ועד תחילת ה - 60 גרהם החליף עבודות, מקומות מגורים וטייל בעולם בניסיון למצוא את מקומו וייעודו.
קריירה
בתחילת שנות ה-60 נרשם לשיעורי משחק והשתתף באודישנים להפקות קולנוע וטלוויזיה בניו יורק ולוס אנג'לס. למעט מספר תפקידים שוליים כניצב לא הצליח גרהם לקדם את קריירת המשחק שלו ולאחר עוד אודישן כושל בלוס אנג'לס הוא נסע לסן פרנסיסקו כדי להתגורר סמוך לאחותו ריטה. לאחר שהוזמן לקונצרט חינם שנערך בפארק שער הזהב, נוצר קשר בינו לבין San Francisco Mime Troupe, להקת תיאטרון רדיקלי שזכתה להצלחה והכרה והייתה זקוקה לאדם שינהל אותה. אף על פי שגרהם עדיין קיווה להצליח כשחקן הוא נענה לבקשת הלהקה ובמשך תקופה ניהל אותה בהצלחה. לאחר הופעה פומבית שיצרה תסבוכת עם המשטרה הלהקה נזקקה למקורות מימון להגנה משפטית. גרהם ארגן קונצרט התרמה כדי לממן את ההוצאות המשפטיות והקונצרט זכה להצלחה וביקוש רב. בעקבות הקונצרט הראשון נערכו עוד שני קונצרטים נוספים באולם הפילמור אודיטוריום. האירועים משכו קהל יותר גדול וגרהם הבין שהוא עלה על הזדמנות עסקית גדולה.
בשנתיים הראשונות הופעל הפילמור וסט מאולם הפילמור המקורי ברחוב Geary, ולאחר מכן עבר למיקום קרוב (אך גדול ובטוח יותר) ה- Carousel Ballroom בשדרות Van Ness
במשך שלוש שנות הפעילות של הפילמור ווסט (Fillmore west) הופיעו מיטב האומנים האמריקאים והבריטים של התקופה ובניהם: ג'ימי הנדריקס, ג'ניס ג'ופלין, להקת המי, לד זפלין, The Band, אלברט קינג, ביבי קינג, Canned heat, Paul butterfield blues band, אלקטריק פלג, ג'פרסון איירפליין, קרידס קלייר ווטר ריבייבל, סנטנה, הגרייטפול דד |(שהופיעה במקום יותר מכל להקה אחרת) ועוד אומנים והרכבים רבים ומפורסמים באותה התקופה.
הפילמור ווסט שימש חלק חשוב בתרבות הנגד שצמחה בסן פרנסיסקו בשנות ה - 60 ונתן במה לאומנים, לקהל ולתרבות באותה התקופה.
בתחילת 1968 פתח גרהם אולם הופעות נוסף בניו יורק (בפינה של השדרה ה 2 ורחוב 6) בשם הפילמור איסט (Fillmore east). באולם אשר היה תיאטרון ישן, הותקן מיטב ציוד הסאונד של התקופה ובדומה לפילמור ווסט אירח את השמות הגדולים של התקופה. המקום פעל כשנתיים וחלק מההופעות הונצחו בתקליטים שהפכו לרבי מכר כגון: At Fillmore East של ה Allman brothers או ה Band of Gypsys של ג'ימי הנדריקס שהקליטה אלבום חיי בשני ערבים עוקבים בפילמור איסט.
בשבת 1969 הקים גרהם שתי חברות תקליטים (פילמור רקורדס וסן פרנסיסקו רקורדס) אשר הקליטו וניהלו אומנים כמו רוד סטיוארט, טאוור אופ פאוור, אלווין בישופ ועוד.
במהלך 1971 סגר גרהם את פעילותו בשני אולמות הפילמור (איסט - ווסט) עקב עייפות ושחיקה של שנות עבודה אינטנסיביות ועקב שינויים בעולם המוזיקה. הפריחה הגדולה של כוכב הרוק והפופ בשלהי שנות ה-60 הכניסה כסף גדול לתעשייה ואומנים החלו לדרוש סכומים גבוהים עבור ההופעות שלהם. אולמות קטנים ובינוניים כמו הפילמור שהכילו קהל של 2000–3000 איש לא יכלו עוד לממן אומנים גדולים ומפורסמים שהופיעו בהם עד כה, והופעות של אומנים מובילים עברו לאולמות ענק, אולמות כדורסל ואצטדיונים אשר אפשרו מכירות של עשרות אלפי כרטיסים שממנו את שכר האומנים.
בשנת 1971 סגר גרהם את אולמות פילמור בניו יורק ובסן פרנסיסקו, ונימק זאת בצורך אישי "למצוא את עצמו". הוא פרש לאי ביוון, אולם עד מהרה שב לעסקי האמרגנות. באמצע שנות ה-80 הוא יזם יחד עם סטיב ווזניאק, את הקמת אמפיתיאטרון שורליין (Shoreline Amphitheatre) המשמש כאתר המופעים הפתוח הראשי של עמק הסיליקון.
באמצע שנות ה-80, בעת נשיאותו של רונלד ריגן. נודע לגרהם כי בכוונת ריגן להניח זר בבית הקברות בביטבורג (Bitburg), גרמניה, שם נקברו חיילי אס אס, כניצול שואה, הוא ארגן מעשי מחאה נגד התוכנית. בחודש שבו ביקר ריגן בגרמניה, הושלך בקבוק תבערה על ידי נאו-נאצים על משרדו של גרהם.
לגרהם הייתה שאיפה להפוך לשחקן אופי בקולנוע, והביע הערצה עזה לאדוארד ג'י רובינסון. הוא הופיע בסרט אפוקליפסה עכשיו, בבימוי פרנסיס פורד קופולה כאמרגן הופעת שפנפנות פלייבוי. בשנת 1990 השתתף בסרטו של בארי לוינסון, באגסי, בתפקיד צ'רלי "לאקי" לוצ'יאנו. באחד מקטעי הסרט נראה גרהם רוקד ריקוד לטיני, סגנון ריקוד שבו שלט היטב מימיו כנער בניו יורק. בשנת 1991 הופיע בסרטו של אוליבר סטון הדלתות. בשנת 1987 הוא אף שיחק בתפקיד קטן בסרטו של פרנסיס פורד קופולה גן השיש.
מותו
גרהם נהרג בהתרסקות מסוק, סמוך לעיר וליהו בקליפורניה, ב-25 באוקטובר 1991, בדרכו לביתו מקונצרט של Huey Lewis and the News, אשר נערך בעיר קונקורד בקליפורניה. הוא נסע לקונצרט כדי לדון בתוכנית לקיום קונצרט צדקה לטובת נפגעי שריפת הענק באוקלנד בשנת 1991. מיד לאחר שקיבל את התחייבות הלהקה להופיע בקונצרט הצדקה, שב למסוקו והמריא לדרכו. הוא התרסק מרחק 30 ק"מ ממקום ההמראה. המסוק שטס בעננות נמוכה, גשם ומשבי רוח, התנגש בעמוד מתח גבוה. הטייס, גרהם וחברתו מליסה גולד, נהרגו בתאונה. בנה של החברה, ארי גולד, ביים סרט קצר על התאונה בשם "הליקופטר", אשר זכה בפרס אוסקר לסרטי סטודנטים.
מתקופת נישואיו לאמנית בוני ליפשיץ מקלין הותיר גרהם את בניו דויד ואלכס. לאחר מותו השתלטו עובדי חברת "ביל גרהם מציג" על החברה ובניו נותרו חלק מצוות הניהול החדש. בעלי החברה החדשים מכרו את החברה לחברת הפקות אחרת. ב-3 בנובמבר 1991 נערך בפארק שער הזהב בסן פרנסיסקו, קונצרט לזכרו של גרהם ושני ההרוגים האחרים בתאונה. כ-300,000 איש הגיעו לאירוע ורבות מן הלהקות שגרהם היה אמרגנן לאורך השנים, הופיעו על הבמה, ביניהן: סנטנה, הגרייטפול דד, ג'ון פוגרטי, רובין ויליאמס, איחוד של להקת Journey, ואיחוד של קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג.
הגמונה (ירח)
הגמונה (נקרא גם Jupiter XXXIX) הוא אחד מירחיו של כוכב הלכת צדק אשר התגלה בשנת 2003 על ידי קבוצה של אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי בהדרכתו של האסטרונום סקוט שפרד.
לאחר גילויו קוטלג הירח בשם S/2003 J 8.
קוטרו של הגמונה הוא 3 קילומטרים ומהירותו בעת הקפתו את צדק היא 2.35 ק"מ לשנייה.
רדיוס מסלולו של הגמונה סביב צדק הוא 23,703,000 ק"מ ומשך זמן הקפתו סביב צדק הוא 745.500 יממות.
הגמונה בעל בהירות נראית של 22.8.
הוא נקרא על שם הגמונה, שהייתה אחת החאריטות ובתו של זאוס.
הגמונה משתייך לקבוצת הירחים פסיפאה, קבוצת ירחים זו קרויה על שמו של הירח פסיפאה, ירחיה של קבוצה זו מקיפים את צדק ממרחק של 22.8 עד 24.1 מיליון ק"מ, לקבוצה זו משתייכים הירחים: פסיפאה, סינופה, קלירואי, מגאקליטה, אוטונואה, יורידמה וספונדה.
XM7
XM7 (לשעבר XM5) הוא רובה סער בקליבר 6.8x51 מ"מ פיורי (0.277 פיורי) שפותח על ידי זיג זאואר בשנת 2022 כדי להחליף את ה-M4 קרבין בשירות סדיר של צבא ארצות הברית.
מדובר ברובה סער מופעל בגז ומוזן באמצעות מחסנית, הוא פותח כגרסה של צבא ארצות הברית מתוך דגם ה-SPEAR של פלטפורמת ה-SIG MCX.
היסטוריה
בינואר 2019, צבא ארצות הברית החל את תוכנית הנשק "Next Generation Squad Weapon Program" כדי למצוא תחליפים ל-M4 קרבין ולמקלע M249. בספטמבר 2019, זיג זאואר הגישה את העיצובים שלה. ה-XM7 תוכנן לירות ממחסנית SIG Fury בגודל 6.8x51 מ"מ בתגובה לחששות ששיפורים בשריון הגוף יפחיתו את האפקטיביות של קליעים נפוצים כמו 5.56x45 מ"מ (בשימוש ב-M4 וב-M249) ו-7.62x51 מ"מ.
בדיקות מבצעיות של רובה XM7, רובה אוטומטי XM250, יחידה אגנוסטית של פלטפורמת Fire Control Optic XM157 וכלי הנשק של חוליית התחמושת 6.8x51 מ"מ צפויים להתחיל בשנת 2024 ובפועל אינם מבטיחים הפצה נרחבת בעתיד. בינואר 2023 שונה שמו של מ-XM5 ל-XM7 כדי להימנע מבעיית זכויית יוצרים אל מול הקולט M5.
אסופות (תנועת העבודה)
אסופות, קבצים לתולדות תנועת העבודה בעם ישראל היה כתב עת מדעי בהוצאת החברה ההיסטורית הישראלית וארכיון העבודה של ההסתדרות הכללית, ראה אור בתל אביב משנת תש"ז 1947 עד שנת תשל"ג 1973.
הנושאים בהם עסק "אסופות" היו קשורים להיבטים שונים בתולדות שלל תנועות הפועלים היהודיות בארץ ישראל ובתפוצות.
בין עורכיו היו ההיסטוריונים: שמואל אטינגר, יוסף גורני, בנימין יצחק מיכלי, מרדכי דינבורג, ישראל קולת, יהודה סלוצקי, מתתיהו מינץ וגצל קרסל. בין הכותבים בכתב העת היו חיים שצקר, מנדל זינגר, פרלה רייכר, מנשה גפן ודן גלעדי.
בין הנושאים שנידונו בו היו ההסתדרות הכללית והקמתה, המפלגה הקומוניסטית הישראלית, מפלגת פועלי ציון וסניפיה ברחבי תבל, תנועות שמאל ושמאל רדיקלי ביהדות העולם, ובכלל זה בדרום אמריקה, ותנועות הנוער היהודיות, ובכלל זה תנועת החלוץ.
הנערה מפליינוויל
רקע
ב-2014 נמצא הנער קונרד רוי ללא רוח חיים ברכבו. סיבת המוות הוכרזה כהתאבדות, אלא שאחרי שנבדקו ההתכתבויות בסלולרי שלו, גילו חוקרי המשטרה סדרה ארוכה של תכתובות בין רוי למישל קרטר, נערה מפליינוויל, עיירה בקרבת מקום מגוריו. רוי וקרטר נפגשו לראשונה, בזמן שבילו בחופשה בפלורידה, ונוצר ביניהם קשר לא בריא. רוי שיתף את קרטר במחשבות אובדניות שהתעוררו אצלו, והיא עודדה אותו להתאבד. ההתכתבויות ביניהם פורסמו וקרטר הועמדה לדין בעוון גרימת מוות ברשלנות ונשפטה לשנתיים וחצי שנות מאסר.
הפקה
את התסריט כתבה ליז האנה, שהייתה מועמדת לאוסקר על התסריט ל"העיתון" של סטיבן ספילברג.
ב-15 באוגוסט 2019, פורסם ש-"Universal Cable Productions" מפתחת סדרת טלוויזיה בהשראת המקרה, כשבמאית סרטי התעודה ארין לי קאר והעיתונאית ג'סי בארון משמשות כמפיקות יועצות. ב-7 באוגוסט 2020, דווח שהפקת הסדרה יוצאת לפועל ותיקרא בשם: הנערה מפליינוויל (The Girl From Plainville) ותוקרן בשירות הסטרימינג הולו. הסדרה נוצרה על ידי ליז האנה ופטריק מקמנוס שמפיקים בפועל לצד אל פאנינג ובריטני קאהן וורד. "Universal Content Productions", "Echo Lake Entertainment" ו-"Littleton Road Productions" הן חברות ההפקה המעורבות בהפקת הסדרה. ב-14 באפריל 2021, פורסם כי ליסה צ'ולודנקו אמורה לביים את שני הפרקים הראשונים של הסדרה. ב-2 בספטמבר 2021 דווח כי האנה, זטנה פואנטס ופיפה ביאנקו נוספו כבמאים לסדרה. הסדרה אמורה לצאת לאקרנים ב-29 במרץ 2022.
הצילומים לסדרה החלו ב-17 באוגוסט 2021 והסתיימו ב-10 בדצמבר 2021 בסוואנה, ג'ורג'יה.
ליהוק
עם הודעת הזמנת הסדרה, דווח כי אל פנינג לוהקה לתפקיד ראשי ותגלם את מישל קרטר בסדרה. ב-6 במאי 2021, פורסם כי קולטון ראיין לוהק לתפקיד קונרד רוי. באוגוסט 2021, דווח כי קלואי סביני, נורברט ליאו בוץ, קארה בונו וקאי לנוקס לוהקו לתפקידים חוזרים. ב-1 באוקטובר 2021, פורסם כי פיטר גרטי, מייקל מוסלי, אלה קנדי דייוויס, פרל אמנדה דיקסון, קיילי ליה פייג' וג'פרי וולברג לוהקו אף הם לתפקידים חוזרים.
הסדרה אמורה לצאת בבכורה בשירות הסטרימינג הולו ב-29 במרץ 2022. פרקים ראשונים של הסדרה ישודרו ב-South by Southwest, סדרת פסטיבלים ואירועי אינטראקטיב, מוזיקה וסרטים המתקיימים מדי אביב באוסטין שבטקסס, ארצות הברית ב-12 במרץ 2022.
זמן תל אביב
זמן תל אביב הוא מקומון היוצא אחת לשבוע ביום שישי, כנספח לעיתון מעריב, ומופץ בעיר תל אביב-יפו. כעיתון המיועד לקהל המקומי. הוא עוסק בתחומים שאינם זוכים לכיסוי, ובעיקר בנושאים הנוגעים לאותה העיר.
יש גרסה נוספת למקומון אשר נקרא "זמן רמת גן". אך גרסתו זו פחות הצליחה להתפרסם ברחובות ישראל. עיתונאים בולטים שכתבו בעיתון הם חגי מטר, גיא מרוז, רוביק רוזנטל וחגי לוי. לאחר מכן, העיתונים עברו לתקשורת מרכזית יותר.
אתר מקומון זמן תל אביב הפסיק לעבוד במהלך השנים האחרונות, ונפתחו אתרים שונים עם שם זהה.
מיימאנד
מיימאנד (בפרסית: ميمند) הוא כפר מערות היסטורי שנחפר בסלע במחוז הכפרי מיימאנד, 36 קילומטרים מהעיר, בפרובינציה כרמאן באיראן. במפקד 2006 מנתה אוכלוסייתו 673 נפשות ב-181 משפחות. ב-2015 הוכר הכפר וסביבתו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "הנוף התרבותי במיימאנד".
תיאור
הכפר שוכן בקצה שרשרת ההרים הצחיחה של באזור אקלים צחיח, והוא מושקה על ידי קנאת. עצי אלת הפיסטוק ושקד מצוי גדלים באופן טבעי בנוף הצחיח למחצה. הפאונה של מישור מיימאנד כוללת חיות מדבריות כמו נחשים, קיפודים וצבים. בהרים ניתן למצוא איילים, נמרים, זאבים, שועלים יעלים ומינים שונים של עופות.
תושבי הכפר הם נוודים למחצה ועוסקים בחקלאות ובמרעה. בשל תנאי האקלים של הסביבה המדברית הצחיחה הם עוקרים עם בעלי החיים שלהם שלוש פעמים בשנה ליישובים זמניים. בשניים מהם המבנים זמניים, ובשלישי, מבני המגורים במערות, הם קבועים.
סר-י באע' (سر باغ) הם יישובים הממוקמים ליד נהרות עונתיים ומשמשים בקיץ ובתחילת הסתיו. כאשר מזג האוויר חם המבנים קלים: קירות אבן בבנייה יבשה תומכים במבנה גג של קורות עץ אנכיות ואופקיות המכוסות בדשא. במזג אוויר סגרירי נבנים בתים מוצקים יותר עם קירות אבן גבוהים יותר וגג חרוטי. הבקר נכלא במתחמי אבן ללא גג. מסביב לכפרי הקיץ הללו נמצאים שרידי טרסות לגידול חיטה ושעורה, ושרידים של טחנות מים, הרוסות ברובן. בורות להרתחה וסינון של מיץ ענבים עדיין בשימוש, וכך גם המבנים המכונים "כל-י דושאב" (کل دوشاب) המכילים את סירופ הענבים.
כמר (کمر) הם מגורי המערות החורפיים החצובים בתוך הסלע הרך, עד חמישה מגורים בגובה. זוהו כ-400 מגורי מערות ו-123 מהם עדיין שלמים. בכל בית יש בין חדר אחד לשבעה חדרים, המשמשים באופן מסורתי למגורים ולאחסון.
באקלים הצחיח במיוחד הייתה כל טיפת מים צריכה להיאסף ממגוון מקורות כגון נהרות, מעיינות ובריכות תת-קרקעיות ולאסוף אותה במאגרים או להזרים דרך קאנתים תת-קרקעיים כדי להשקות בעלי חיים, פרדסים וחלקות ירק קטנות. לקהילה קשר חזק עם הסביבה הטבעית המתבטאת במנהגים חברתיים, טקסים תרבותיים ואמונות דתיות.
תנאי החיים במיימאנד קשים עקב צחיחות הארץ והטמפרטורות הגבוהות בקיץ והחורפים הקרים מאוד. השפה המקומית מכילה מילים רבות מהשפות הסאסאניות והפאהלוויות העתיקות.
חלקים מהכפר משמשים כמוזיאון ופתוחים לקהל הרחב.
היסטוריה
מיימאנד הוא כפר עתיק מאוד ומשערים כי שימש מקום מגורים אנושי עיקרי ברמה האיראנית, מלפני 12,000 שנה. רבים מהתושבים גרים ב-350 בתי המערות שנחצבו ביד בסלעים, שחלקם מאוכלסים כבר 3,000 שנים. תחריטי אבן בני קרוב ל-10,000 שנים נמצאים סביב הכפר, ומקבצים של כלי חרס בני קרוב ל-6,000 שנים מעידים על ההיסטוריה הארוכה של ההתיישבות באתר הכפר.
לגבי מקורם של מגורי המערות הוצעו שתי תאוריות: לפי התאוריה הראשונה, כפר זה נבנה על ידי קבוצה משבט ארי כ-800 עד 700 שנה לפני הספירה. ובמקביל עם תקופת מדי. ייתכן שמגורי המצוקים של מיימאנד נבנו למטרות דתיות. הסוגדים למיתרה מאמינים שהשמש היא בלתי מנוצחת ואמונה זו הנחתה אותם לראות בהרים כקדושים. מכאן שחוצבי האבן והאדריכלים של מיימאנד קיבעו את אמונתם בבניית בתי המגורים שלהם. בהתבסס על התאוריה השנייה הכפר מתוארך למאה השנייה או השלישית לספירה. בתקופת האימפריה הפרתית נדדו שבטים שונים מדרום כרמאן לכיוונים שונים. שבטים אלו מצאו מקומות מתאימים למגורים והתיישבו באותם אזורים על ידי בניית המקלטים שלהם שהתפתחו עם הזמן למגורים הקיימים. קיומו של מקום המכונה מבצר מיימאנד, ליד הכפר, בו נמצאו יותר מ-150 גלוסקמאות מתקופת האימפריה הסאסאנית, מחזק תאוריה זו.
בשנת 2005 הוענק למיימאנד הפרס הבינלאומי של אונסק"ו-יוון על שם מלינה מרקורי לשמירה וניהול של נופי תרבות (כ-20,000 דולר).
ב-4 ביולי 2015 הכפר נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בדברי ההסבר להכללת הכפר נכתב:
שרפץ
שֶרְפְּץ (בפולנית: Sierpc) היא עיר בפולין, בחלק הצפון מערבי של פרובינציית מזוביה, כ-125 ק"מ צפונית מערבית לוורשה. העיר היא בירת מחוז שרפץ. אוכלוסייתה היא 18,777 (2004). היא ממוקמת בסמוך לכביש ארצי מספר 10, המחבר בין ורשה לטורון. שרפץ היא צומת רכבות ובעיירה יש שני חיבורים של הקווים קוטנו - ברודניקה ונאסילסק - טורון.
קריסטן אנדרסון-לופז
קריסטן אנדרסון-לופז (באנגלית: Kristen Anderson-Lopez) היא שחקנית ופזמונאית אמריקאית. יחד עם בעלה רוברט לופז והנרי ג'קמן, אנדרסון-לופז כתבה והפיקה את המוזיקה עבור סרט הדיסני פו הדוב (2011) עבורו היו מועמדים לפרס אנני בקטגוריית הפסקול הטוב ביותר. בנוסף היא גם דיבבה את קולה של קנגה בסרט. כמו כן היא כתבה עבור דיסני את השירים למחזמר "מוצאים את נמו". היא ובעלה כתבו את השירים עבור סרט הדיסני "לשבור את הקרח" (Frozen) כולל השיר "Let It Go" עבורו זכו בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-86 ב-2 במרץ 2014.
ביוגרפיה
אנדרסון-לופז גדלה בשלושה מקומות שונים: קרוטון און הדסון, ניו יורק (פרבר של העיר ניו יורק), עד 1986; שכונת פארק מאיירס בשארלוט (קרוליינה הצפונית) מ-1986 עד 1990; וואקסו, שארלוט, קרוליינה הצפונית (פרבר של שארלוט) החל מ-1990 והלאה, שם התגוררה גם בשנות לימודי האקדמיה שלה. הוריה ארין וג'ון עדיין מתגוררים בוואקסו. לדברי אביה, אנדרסון-לופז התאהבה בתיאטרון לראשונה בגיל 4, כשלקח אותה לראות מחווה מוזיקלית לרגל יובל המאתיים של ארצות הברית במקום מגוריהם אז, קרוטון און הדסון. לאחר שמשפחתה עברה לגור בקרוליינה הצפונית היא סיימה את לימודיה בבית הספר של שארלוט. היא למדה בקולג' וויליאמס במערב מסצ'וסטס לתואר כפול בדרמה ובפסיכולוגיה. היא סיימה שם את לימודיה ב-1994. לאחר שהתמחתה בתיאטרון בפלורידה עבדה אנדרסון-לופז במשך מספר שנים בעבודות זמניות, כאשר שאיפתה הייתה להפוך לשחקנית תיאטרון בברודוויי, ניו יורק. ב-1999 היא החלה לעבוד בתיאטרון המוזיקלי ליהמן אנג'ל BMI ומצאה שם את ייעודה כפזמונאית. שם גם פגשה את בעלה לעתיד, רוברט לופז. באוקטובר 2003 נישאה אנדרסון ללופז, שבהמשך זכה בפרסי EGOT ככותב שירים, מלחין ופזמונאי, כולל שלושה פרסי טוני עבור אבניו קיו וספר המורמונים. לזוג שתי בנות, קייטי ואנני, אשר השתתפו בחלקי שירה בסרט לשבור את הקרח (Frozen).
שרפץ
יהודי שרפץ
הרב יחיאל מיכל גולדשלג, בעל שו"ת אמרי אמת, שהתמנה בשנת 1865 לרבה של קהילת שיירפץ וכיהן בה 53 שנים, הצליח לאחד תחתיו את הקהילה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-3,100 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל ושל השומר הצעיר.
במלחמת העולם השנייה
במהלך הכיבוש הנאצי הרסו אלו את בית הקברות היהודי בעיר, והשתמשו במצבותיו לסלילת רחובות. בית העלמין שופץ לאחר השואה הודות ללך גונג'ול, הרב שלזינגר אלייקימואי מלונדון ויושב ראש הוועדה להגנת בתי העלמין היהודיים באירופה. שטח בית הקברות צומצם לפחות מ-2.5 דונם, והקרקעות שנלקחו הוקצו למבנים פרטיים. מצב שימור המצבות בו רע, ואף אחת מהן לא נשמרה בשלמותה. באמצע 2009 החלו עבודות ניקיון לקברים, בביצוע תלמידי הגימנסיה. ב-8 בנובמבר 2009 חשף הבישוף ליאו וטמנסקיגו את לוחות הזיכרון ליהודים בשרפץ במלאת 70 שנה ליום גירושם מהעיר.
בעיר נולדו אברהם נוימן, אפרים שילה, אפרים תלמי, דוד בן ארי ונחום פסה.
שם המשפחה "שפרינצ'אק" מקורו בעיר שרפץ - "Szpierinczak" ("czak"=(בן).
מוזיאון הכפר
מוזיאון תחת כיפת השמים הממוקם בפרברי שרפץ בעמק של נהר שרפניצה במפגש שלו עם נהר סקרוה. אף על פי שהמוזיאון נראה כמו כפר נפרד ועצמאי בשל השטח הגדול שלה (כ-60.5 דונם) ומשום מגודר, הוא בתוך גבולות העיר. הכפר מורכב מ-11 משקים (בתי בקתות, אסמים, רפתות, אסמים, דירים), פונדק, נפחיה, טחנת שמן, טחנת רוח, בית אחוזה, קאפלה קטנה וכנסייה עץ. כל המוזיאון נאסף מאזורים שונים של Masovia. הארכיטקטורה של הבתים היא מן המאה ה-20 או בתחילת המאה ה-19. בתוך הבתים יש רהיטים, כלים, וציוד שקושט בעבודת יד שמתאים לתקופה.
כנסיית קריאת רוח הקודש
הכנסייה נבנתה במאה ה-16. בהתחלה היא הייתה בית התפילה ליד בית החולים. הכנסייה נבנתה בסגנון גותי ולאחר מכן נבנתה מחדש בסגנון הבארוק. במאה ה-17 עלתה הכנסייה באש ונבנתה מחדש לחלוטין, בפעם השנייה, בצורתה המקורית.
אחוזת קצטלנקה
בית האחוזה נבנה במאה ה-17 וה-18 והוא, ללא ספק, אחד המונומנטים החשובים ביותר באזור שרפץ ואחד מהאובייקטים הארכיטקטוניים הכי עתיקים בעיר. ישנם אגדות וסיפורים רבים על האחוזה והמנזר הבנדיקטיני הסמוך שמחובר אליו דרך מסדרון. המנזר הוא מסיבי יותר ומוצק, מה שמצביע שייתכן ששימש גם למטרה הגנתית, אולי מפני התקפה שוודית.
הפארק הלאומי אינדיאנה דונס
הפארק הלאומי אינדיאנה דונס (באנגלית: Indiana Dunes National Park, כלומר "הדיונות של אינדיאנה") הוא פארק לאומי, השוכן בצפון-מערב מדינת אינדיאנה שבארצות הברית ומנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. הקונגרס של ארצות הברית קבע אותו בשנת 1966 כחוף הימה הלאומי הדיונות של אינדיאנה (Indiana Dunes National Lakeshore) והוא הוגדר מחדש כפארק הלאומי ה-61 של ארצות הברית ב-15 בפברואר 2019. הפארק משתרע לאורך כ-32 קילומטרים לאורך החוף הדרומי של ימת מישיגן. הפארק הלאומי משתרע על פני 62.12 קילומטרים רבועים, כולל 8,830 דונם של ו, הנמצאים בבעלות מחלקת משאבי הטבע של אינדיאנה ומנוהלים על ידה. מרכז המבקרים נמצא ב. בפארק כלולים דיונות חול, ביצות, ערבות, נהרות ומערכות אקולוגיות של יערות.
הפארק הלאומי מחולק ל-15 חלקות שגודל שטחן משתנה. לאורך שפת הימה, האזור המזרחי הוא בערך חוף האגם מדרום ל או בין העיר  במזרח לבין מפעל הפלדה של חברת  במערב. הרחבה קטנה מדרום למפעל הפלדה ממשיכה מערבה לאורך ערוץ היובל סולט קריק עד כביש 249 של אינדיאנה. האזור המערבי הוא בערך קו החוף דרומה עד כביש 12 של ארצות הברית בין ברנס דיץ' (Burns Ditch) מערבה לרחוב ברודוויי במרכז העיר. בנוסף, ישנם כמה אזורים מרוחקים, כולל פינהוק בוג (Pinhook Bog), ב שבמזרח; ב, מרכז הפארק; ושמורת הטבע המדינתית של ערבת קלומט (Calumet Prairie State Nature Preserve) וחורשת ערבות הובארט (Hobart Prairie Grove), שניהם ב, בקצה המערבי של הפארק.
גאוגרפיה
הפארק הלאומי ממוקם בצפון אינדיאנה ונמצא ברובו במחוז פורטר, חלקים קטנים יותר במחוזות לייק ולאפורט. הוא שוכן כ-50 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר שיקגו ומשתרע לאורך כ-32 קילומטרים לאורך החוף הדרומי של ימת מישיגן, בין העיר במזרח לבין  במערב, אך רוחבו הוא רק כמה קילומטרים. הפארק הלאומי משתרע על פני 62.12 קילומטרים רבועים, שטח הפארק מחולק לשני חלקים המופרדים זה מזה. הוא מקיף כמה מקומות וכן את ו, הנמצאים בבעלות מחלקת משאבי הטבע של אינדיאנה ומנוהלים על ידה, ולא על ידי הממשל הפדרלי. בנוסף ישנם כמה אזורים מרוחקים, כולל פינהוק בוג (Pinhook Bog), במחוז לאפורט שבמזרח, ו. בפארק כלולים דיונות חול, ביצות, ערבות, נהרות ומערכות אקולוגיות של יערות.
אקלים
על פי מערכת סיווג האקלים של קפן, האקלים בפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא אקלים יבשתי לח וקיץ חם (Dfa). אזור עמידות הצמחים בפארק הלאומי אינדיאנה דונס בגובה 187 מטרים מעל גובה פני הים הוא 6a על פי הגדרות מחלקת החקלאות של ארצות הברית. טמפרטורת המינימום הקיצונית השנתית הממוצעת בפארק היא 23°C- מעלות צלזיוס.
המאפיין העיקרי של הפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא ימת מישיגן. הימה היא מקור לכמה תנאים הקשורים למזג האוויר העלולים ליצור סכנות למטיילים בפארק.
גאולוגיה
אגן ימת מישיגן נוצר ב. אונת מישיגן של הקרחון היבשתי החלה את נסיגתה צפונה לפני למעלה מ-20,000 שנים לפני זמננו ויצרה את החוף הדרומי של אגן ימת מישיגן.
"מורנת ואלפראיסו" (Valparaiso Moraine), מורנת נסיגה המשתרעת סביב ימת מישיגן, היא הצורה הגאולוגית הדומיננטית שיצרה את צורות הנוף השונות של דיונות אינדיאנה בערך 40,000 שנים לפני זמננו. בתוך הקשת שנוצרה על ידי מורנת ואלפראיסו נמצאות שתי מורנות נסיגה מאוחרות יותר "מורנת טינלי" (Tinley Moraine) ומורנת לייק בורדר (Lake Border Moraine). כל מורנה יצרה סכר מלאכותי לרוחב הזרם דרומה של מי המסת הקרחונים הנסוגים. כאשר אגם קרחוני, שנוצר עקב כך, פרץ נקודה נמוכה במורנות, מפלס המים ירד והותיר מאחוריו סדרה של קווי חוף ורכסי דיונות.
"קו החוף קלומט" (Calumet Shoreline) הוא קו החוף העתיק ביותר של ימת מישיגן. זהו רכס חול גלוי לאורך דרך רידג' (Ridge Road) דרך המחוזות לייק ופורטר באינדיאנה. הרבה יותר קשה לזהות שני קווי חוף עתיקים יותר, "קו החוף טולסטון" (Tolleston) ו"קו החוף גלנווד" (Glenwood Shoreline) הממוקמים דרומה יותר באותם מחוזות.
בתקופות נסיגת הקרחונים היו תקופות של יציבות. בתקופות אלה נוצרו אגמים קרחוניים לאורך הגבולות הדרומיים של הקרחונים, שנקשרו לאגן ימת מישיגן על ידי מורנות הנסיגה. ארבע תקופות אגם קרחוניות עיקריות יצרו את דיונות אינדיאנה: אגם שיקגו (Lake Chicago) הקרחוני (14,000 שנים לפני זמננו), אגם אלגונקווין (Lake Algonquin) הקרחוני (9,000 שנים לפני זמננו), אגם צ'יפווה (Lake Chippewa) הקרחוני (7,000 שנים לפני זמננו), ושלב "הימות הגדולות ניפיסינג" (Nipissing Great Lakes) (4,000 שנים לפני זמננו). לאחר שהקרחונים נסוגו לחלוטין מאגן ימת מישיגן, לאחר שלב ימת ניפיסינג, אותם גורמים שיצרו את הדיונות מדרום לקו החוף הנוכחי, הרחיבו את קו החוף הקיים. הזרמים החופיים או משנעים חול דרומה לאורך החוף המזרחי של ימת מישיגן. כאשר הם נתקלים בנחלים המביאים מים מהיבשה, נוצרים שרטונות חול המצביעים במורד הזרם, דרומה אם החוף מצפון לדרום או מערבה לאורך החוף הדרומי עצמו. אם הזרמים היו חזקים מספיק, כפי כשהיו כשקו החוף של גלנווד נוצר, נוצרו מפרצים פנימיים רדודים עם לשונות חול רחבות בין כל מפרץ לאגם הפתוח. עם הזמן התמזגו לשונות החול עם קו החוף הרחוק ויצרו בריכות בין הדיונות. כל לשון חול תהפוך לרכס דיונות.
כאשר הבריכות התמלאו והרוח בנתה את רכסי החול החיצוניים גבוהים יותר, הבריכות התייבשו ורק נחל נשאר, כמו נהר קלומט הקטן כיום, מדרום לפארק המדינתי ולפארק הלאומי. כאשר קו החוף נע צפונה, נוצרו רכסים חדשים יחד עם נחלים נוספים, עכשיו איטיים יותר ועוצמתיים פחות, והתהליך התרחש שוב שוב. ממערב לדיונות אינדיאנה, אגם וולף (Wolf Lake) בעיר באינדיאנה, מהווה גבול מערבי לדיונות. כאן אותו תהליך פועל, רק הסחף החופי הוא שוב דרומה, אך לאורך החוף המערבי, דוחף את החול ולשונות החול מזרחה. כיום, אלו הם שרידי אדמות הביצה והאגמים שבין הדיונות שיצרו אזור זה במשך למעלה מ-40,000 שנה.
אקולוגיה
הפארק שוכן בתוך האזור האקולוגי של "המעבר במרכז בין יערות לערבות העשב" (Central forest–grasslands transition). לדברי אוגוסט וילהלם קיכלר (August Wilhelm Küchler), גאוגרף וחוקר טבע אמריקאי יליד גרמניה, הצמחייה הטבעית הפוטנציאלית (צמחייה שניתן היה לצפות שתגדל במקום בהתאם לתנאים הסביבתיים (אקלים, גאומורפולוגיה, גאולוגיה) ללא התערבות אנושית או אסון טבע) של הפארק הלאומי היא של אלון / קאריה ויער עצים רחבי עלים, המכונה "יערות רחבי עלים ומעורבים של אקלים ממוזג" (Temperate broadleaf and mixed forest).
צמחייה
הפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא בית גידול לכ-1,130 צמחים וסקולריים מקומיים. בפארק גדלות אוכלוסיות של 30% ממיני הצמחים הנדירים, המאוימים או בסכנת הכחדה הגדלים באינדיאנה. נוף הדיונות מעוצב על ידי אירועים קרחוניים ואקלים משתנה, ומכיל צמחייה נפרדת המייצגת יערות נשירים מזרחיים, שרידי יערות טאיגה ומינים בעלי זיקה לחוף האוקיינוס האטלנטי. בנוסף, הפארק הלאומי הוא חלק מהגבולות הצפוניים והמזרחיים ביותר של האזור האקולוגי המכונה "חצי האי ערבות העשב הגבוה" (tallgrass prairie peninsula) וכולל שרידים מאיכות גבוהה של סוג צמחייה זה ההולך ומתמעט. נוכחותם של סוגי קהילות צמחים ייחודיים של דיונות וצמחי ביצה היו הגורם להיסטוריה ארוכה של חקירות ומחקרים בוטניים. אדמות בפארק הלאומי נקראו "מקום הולדתה של האקולוגיה האמריקאית" (birthplace of American ecology) כתוצאה מעבודה מוקדמת על סוקצסיה של צמחים שביצע ד"ר הנרי קאולס לפני למעלה ממאה שנה. חקירות הקשורות למספר תחומים של אקולוגיית צמחים נמשכות גם היום ונחשבות חיוניות לשימור המערכות האקולוגיות הדינמיות של הדיונות של אינדיאנה.
בין המינים המצויים בסיכון: Cirsium pitcheri (באנגלית Pitcher’s thistle), מין ממשפחת המורכבים, אנדמי לדיונות החול סביב הימות הגדולות ו-Asclepias meadii (באנגלית Mead's milkweed) ממשפחת ההרדופיים. מינים נוספים נדירים כוללים את: Actaea pachypoda (באנגלית White baneberry), Aristolochia serpentaria (באנגלית Virginia snakeroot) ו-Primula meadia (באנגלית shooting star).
בשטח הפארק זוהו 369 צמחים בעלי פרחים. בין פרחי האביב הנפוצים ביותר: Podophyllum peltatum (באנגלית May apple), נורית (שישה מינים) וסיגליות (14 מינים). בקיץ פורחים חמישה מינים של סחלבים ו-11 מינים של מטה-זהב (Solidago).
בעלי חיים
המגוון הביולוגי היה הסיבה העיקרית ליצירת הפארק הלאומי אינדיאנה דונס. מכיוון שהפארק הלאומי ממוקם בכמה אזורי מעבר אקולוגיים, המגוון גדול פי כמה ויותר מרוב האזורים בגודלו. למעשה, הפארק הלאומי אינדיאנה דונס הוא רביעי במגוון הביולוגי בקרב הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, למרות ששטחו הוא רק 62 קילומטרים רבועים. מינים משינויים אקלימיים בעבר הצליחו לשרוד בבתי גידול מוגנים. ההשפעה הממתנת של ימת מישיגן, יחד עם המגוון הגדול של בתי הגידול באזור קטן, מסבירים חלק ניכר ממגוון הצמחים ובעלי החיים. 46 מינים של יונקים, 18 מיני דו-חיים, 23 מיני זוחלים, 71 מיני דגים, 60 מינים של פרפרים ו-60 מינים של שפיריות ושפריריות. אוכל הצמחים הגדול ביותר הוא אייל פרדי לבן-זנב ואילו הטורף הגדול ביותר הוא זאב ערבות. זוהו למעלה מ-350 מינים של עופות, כאשר 113 מתוכם מקננים דרך קבע בפארק. הפארק הלאומי מספק גם בית גידול למושבות קינון של אנפות כחולות גדולות ולמין הפרפר הכחול של קרנר (Plebejus melissa samuelis) המצוי בסכנת הכחדה.
היסטוריה
יש מעט עדויות לקהילות קבועות של אינדיאנים קדומים שהתיישבו באזור. הראיות מצביעות על כך שהנורמה הייתה מחנות ציד עונתיים. העדויות המוקדמות ביותר למחנות קבע היו כיבוש עמק אוהיו על ידי בני. חמש קבוצות של תלים תועדו באזור הדיונות. תלוליות אלה עולות בקנה אחד עם התקופה 200 לפנה"ס (חלק מתרבות הופוול המכונה Goodall Focus – מוקד גודול) עד 800 לספירה (תרבות המיסיסיפי המוקדמת), אף כי היו אלו יישובי קבע קצרי מועד. החל מתחילת המאה ה-16 גרמו חקר הארצות והמסחר האירופי להכנסת שינויים נוספים בסביבה האנושית. איבה שבטית ותחרות אירופית מסורתית השפיעו על יחסי השבטים. אוכלוסיות שלמות החלו לנוע מערבה, בעוד שאחרות ביקשו לשלוט באזורי סחר גאוגרפיים גדולים. הדיונות הפכו שוב לנקודת אמצע במסע ממזרח או ממערב. הם המשיכו להיות שטח ציד מרכזי לכפרים באזור רחב.
רק במאה ה-19 הוקמו כפרים מקומיים מפוזרים שוב באזור, אך עד מהרה הוקמו בעקבותיהם התיישבויות של אירופים. ג'וזף ביילי (Joseph Bailly) היה המתיישב המוקדם ביותר בדיונות. הוא עבר לכאן מתחנות מסחר שבהן פעל סביב העיירה במישיגן והתיישב לאורך הנהר. עד מהרה הצטרפה אליו קבוצה של מתיישבים אחרים והקהילות בדיונות החלו להתפתח. הם כללו את, פורטר, עיירת הרפאים טרמונט (Tremont) והיישוב. קהילות חלוצות אלה גדלו והתרחבו.
סיטי ווסט (City West) הייתה אחת מכמה "עיירות רפאים" ששכנו בדיונות. היא תוכננה כיריבה לשיקגו, היא נבנתה בחלקה בשנת 1837 אך כשלה באותו קיץ, במהלך הפאניקה הכלכלית הלאומית של 1837. שרידי העיירה, שהועברו חלקית לשימוש כבולי עץ, היו ממוקמים בסמוך למקום בו עומד כיום הביתן בפארק המדינתי, עד ששריפת יער בשנות ה-50 של המאה ה-19 השמידה את כל מה שנותר. כיום, רוב קו החוף הוסדר לשימוש כבתי מגורים, מפעלים ועסקים, כאשר חלק מהאזורים שמורים לפארקים ציבוריים.
שימור הדיונות והחוף הימה הלאומי
ב-1889 החלה לפעול תנועה לשימור האזור הייחודי של הדיונות. היא התעוררה כתוצאה מפרסום הצומח הייחודי של הדיונות בביטאון "Botanical Gazette" של אוניברסיטת שיקגו בשנת 1899 על ידי הבוטנאי. בשנת 1916 ערך, המנהל הראשון של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, בשיקגו דיונים על "הפארק הלאומי דיונות החול" (Sand Dunes National Park). בשנת 1926 נפתח הפארק המדינתי אינדיאנה דונס. בשנות החמישים של המאה ה-20, הרצון למקסם את הפיתוח הכלכלי באמצעות "נמל אינדיאנה" עורר עניין בשימור. מועצת הצלת הדיונות (Save the Dunes Council), כולל נשיאת הארגון דורותי ריצ'רדסון ביואל (Dorothy Richardson Buell), והפעילה הייזל הנל (Hazel Hannell), החלו בניהול מסע ארצי לרכישת האדמה. ההצלחה הראשונה שלהם הייתה רכישת 230 דונם במחוז פורטר, "ביצת קאולס טמארק" (Cowles Tamarack Bog). התוכנית של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי לרכוש קטעי חוף על ידי הממשלה הפדרלית יחד עם קידום הכלכלה האזורית שזכתה לכינוי "פשרת קנדי" (Kennedy Compromise) הביאה ליצירת חוף ימה לאומי והקמת נמל. , סנאטור מטעם מדינת אילינוי, הוביל את המאמץ בקונגרס להציל את הדיונות. בסוף 1966 עברה הצעת החוק והוקם הפארק "חוף הימה הלאומי הדיונות של אינדיאנה". ארבע הצעות חוק הרחיבו אחר כך את הפארק (1976, 1980, 1986 ו-1992) והגדילו את שטח הפארק ליותר מ-61 קילומטרים רבועים.