cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בטרם המוסד
עלילה
הארי ודורס שהו באוניברסיטת סטרלינג, ולאחר מכן שהו במגזר (אזור בטראנטור) מיקוגן. הם נוסעים לשם, עקב ההיסטוריה המתועדת היטב אך הסודית שלהם, שהם קיוו שתועיל להם בקביעת חוקי הפסיכוהיסטוריה. המיקוגנים מתגלים כחברה מסוגרת ומיוחדת - הם דוגלים בשיוון מוחלט, הם קוצצים את שערותיהם, כולל הגבות, ועוברים טיפולים מיוחדים כדי שלא יגדלו עוד במהלך חייהם, הם לובשים בגדים מיוחדים, שמות משפחותיהם הם מספרים, ושמותיהם הפרטיים, בעיקר בקרב המעמדות הגבוהים, קשור לטבע. הארי מצליח לשכנע את טיפת-גשם ארבעים ושלוש (מיקוגנית צעירה) להראות לו את תעשיית הזעיר-מזון המיקוגנית, שמייצרת מזונות לבני המעמדות הגבוהים בטראנטור, כגון הקיסר.
הארי שואל אותה האם דרכי מיקוגן המשונות מתבססות על אמונה דתית. טיפת גשם ארבעים ושלוש נעלבת ואומרת שלמיקוגנים יש משהו טוב יותר - היסטוריה - הכתובה ב"ספר". הארי מבקש ממנה את הספר (דבר בלתי מקובל לחלוטין במיקוגן), וטיפת הגשם ארבעים ושלוש נותנת לו אותו, בתנאי שיתן לה לחוש את שערותיו, מעשה הנחשב סטייה במיקוגן. הארי מסכים. בערב, הארי קורא את הספר, אך הוא מגלה שהספר מאכזב, פרט לכוכב, שעל פי הספר הוא מקור המיקוגנים, הקרוי אורורה.
הארי ודורס כמעט מוצאים להורג, אחרי שהם מנסים למצוא רובוט במקדש מיקוגני, אך אינוש מגיע ברגע האחרון כדי להציל אותם. אז הם עוברים למגזר דאל, שם דורס מציגה את כישורי הלחימה שלה. הם גם פוגשים שם את רייץ', ילד רחוב שעוזר להם ואת יוגו אמאריל, שעובד במלכודות החום של מגזר דאל, שרצונו הוא להתקבל לאוניברסיטה ולהיות מתמטיקאי.
לקראת סוף הרומן, הארי, דורס, ורייץ' נחטפים למגזר מדואה, מגזר חזק הממוקם בדרום טראנטור. שם מצליח הארי לקבל השראה לחוקי הפסיכוהיסטוריה. הוא גם מגלה שאינוש הוא למעשה עוזרו האישי של הקיסר קליאון, אטו דמרזל, ושכן הוא רובוט. אינוש בתחילה מכחיש זאת, אך בהמשך מודה שהוא דמרזל ושהוא רובוט. הוא מוסיף ששמו הוא ר. דאניל אוליבאו. בעמודיו האחרונים של הספר מתגלה ברמיזה שגם דורס היא רובוט.
קוהומולוגיית הוכשילד
במתמטיקה, הומולוגיית הוכשילד היא תורת הומולוגיה עבור אלגברות אסוציאטיביות. המבנה הוגדר על ידי גרהרד הוכשילד ב-1945 עבור אלגברות מעל שדה, והוכלל לאלגברות מעל חוגים כלליים יותר על ידי אנרי קרטן וסמואל איילנברג (1956). ב-1962 הראה מארי גרסטנהבר כיצד לפרש את הקוהומולוגיה במונחים של דפורמציות.
הגדרה
תהי A אלגברה אסוציאטיבית מעל שדה k. קוהומולוגיית הוכשילד של בי-מודול M מעל A (מימין ומשמאל) היא סדרה של מרחבים וקטוריים מעל k, המקודדים תכונות יסודיות של A ושל M.
אפשר להגדיר את מרחבי ההומולוגיה והקוהומולוגיה באמצעות הפונקטורים הנגזרים Tor ו-Ext, כדלקמן: ו-, כאשר. עבור M=A מקצרים וכותבים ו-, כאשר. זהו מודול מעל המרכז של A. להלן נציג הגדרה מפורשת.
ההומולוגיה אדיטיבית וכפלית: ו-. היא תלויה רק בקטגוריית הבימודולים של A (שקילות מוריטה).
עבור שדה F,, ושאר ההומולוגיה מתאפסת. עבור אלגברה (עם יחידה) A, היא המנה הקומוטטיבית המקסימלית; מבנה זה מאפשר למיין את המודולים האי-פריקים מעל A. חבורות ההומולוגיה הגבוהות קשורות בהרחבות של מודולים, ובדרך כלל קשה לחשב אותן, בעיקר משום שהסדרה המדויקת המוגדרת על ידי אידיאל של A אינה מספקת סדרה מדויקת ארוכה של חבורות ההומולוגיה.
הקוהומולוגיה
מכיוון ש-\ d^2 =0 מתקיים גם \delta^2 =0, ולכן. בהתאם לכך, מגדירים את מרחבי הקוהומולוגיה (עבור \ n \geq 0) כמנות, כאשר.
הממד
אם M בימודול אינג'קטיבי, אז לכל \ n \geq 1. אם A אלגברה ספרבילית (כלומר, A פרויקטיבי כבי-מודול מעל A-A), אז לכל \ n \geq 1 ולכל בי-מודול M. הממד של A מוגדר כ-n הגדול ביותר שעבורו  למודול כלשהו (או אינסוף אם אין כזה n). אם כך, הממד של אלגברה ספרבילית הוא אפס. גם הכיוון ההפוך נכון: לאלגברה יש ממד 0 אם ורק אם היא ספרבילית. אלגברה מממד אחד נקראת חופשית למחצה, או חלקה פורמלית בקטגוריה של אלגברות לא-קומוטטיביות.
לאלגברות בעלות ממד קרול אפס יכול להיות ממד אינסופי: אם אז  עבור n=0,1,2,... .
מרחבי הקוהומולוגיה הראשונים
לפי ההגדרה, (ה"מרכז" של M).
נגזרות
הגרעין של \ \delta_1 הוא אוסף הנגזרות הפורמליות, בעוד שתמונת \ \delta_0 כוללת את הנגזרות הפנימיות,. אם כך, אם ורק אם כל נגזרת היא פנימית. כמו במקרה של קוהומולוגיית חבורות, המרחב ממיין את המשלימים של M במכפלה הישרה למחצה שהם איזומורפיים ל-A, עד כדי הצמדה באיברים מהצורה.
הרחבות
הרחבה של A על ידי M היא אלגברה B המכילה את M כאידיאל כך ש-\ M^2=0 ו-, כאשר פעולת A על M (מימין ומשמאל) מתלכדת עם המבנה של M כבי-מודול. שתי הרחבות הן שקולות אם יש איזומורפיזם ביניהן המשרה את הזהות על M ועל A. שוב כמו במקרה של קוהומולוגיית חבורות, המרחב ממיין את ההרחבות של A על ידי M עד כדי שקילות; לכן  אם ורק אם כל הרחבה מתפצלת (כלומר שקולה למכפלה הישרה למחצה).
דפורמציות
תהי A אלגברה אסוציאטיבית. דפורמציה של A היא פעולת כפל אסוציאטיבית * של המרחב, המסכימה עם פעולת הכפל של A כאשר מציבים t=0, כלומר. שתי דפורמציות הן שקולות אם יש איזומורפיזם ביניהן המשרה את הזהות כאשר מציבים t=0. מתברר שאם אז כל הדפורמציות טריוויאליות (כלומר, שקולות לפעולת הכפל הרגילה על At). חישוב מראה שהרכיב \ F_1 לעיל הוא 2-קוציקלוס (כלומר, שייך לגרעין של \delta_2), ולכן קובע מחלקה ב-. איבר כזה נקרא אינטגרבילי אם אפשר להמשיך אותו לדפורמציה של A. מתברר שאם אז כל 2-קוציקלוס הוא אינטגרבילי (גרסטנהבר).
True Romance
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-85 במצעד האלבומים הבריטי.
מאיר פיצ'חדזה
מאיר פיצ'חדזה (16 באוגוסט 1955 - 4 בפברואר 2010) היה צייר ישראלי, יליד גאורגיה, עלה לישראל בשנות ה-70 של המאה ה-20, אחד הציירים המוכרים והבולטים באמנות הישראלית. החל לגבש סגנון ציור ייחודי בסוף שנות ה-70 ונחשב לעוף מוזר על רקע הנוף היצירתי הישראלי.
השנים המוקדמות
פיצ'חדזה נולד בכותאיסי שבגאורגיה, אחיהן הצעיר של ג'ולייטה ומקוואלה. הוא החל לצייר בבית העם המקומי בעקבות אחותו הבכורה מקוואלה הגדולה ממנו בחמש שנים, למורת רוחו של אביו. במקביל עבד בבניה יחד עם אביו שהיה רצף. הוא למד אמנות עם אחותו אצל רֵזו רמישווילי שזיהה את כישרונו והזמין אותו ללמוד ציור בסטודיו שלו. בתקופה זו צייר פיצ'חדזה איכרים גאורגים "מתוך הזדהות עם אנשי האדמה", ויצר ריקועי נחושת של דימויים עממיים מסורתיים. כשהגיע לגיל 16, הוא נטש את הציור לטובת חבורות רחוב. בשנת 1973, בהיותו בן שמונה עשרה, הוא עלה לישראל יחד עם הוריו ואחותו מקוואלה והתגורר עם משפחתו באור יהודה.
ג'ולייטה אחותו השנייה נישאה בגאורגיה ועלתה ארצה לאחר מכן. עם הגיעם ארצה דאג האב למצוא עבודה למאיר ולאחותו: מקוואלה עבדה בהלחמת חוטים במפעל אלקטרוניקה, ומאיר ליטש אותיות פליז למצבות. בדרך זו למד מאיר את האלף-בית העברי, שכן הוא לא למד עברית באולפן. לאחר שנתיים חזר מאיר לציור. הוא החל להתפרנס מליטוש יהלומים, עבודה מכניסה שהשאירה לו מספיק זמן לציור, פיצ'חדזה התחתן בגיל 22 עם תמי, וממנה נולדו לו שני ילדיו: הבת לורי והבן רובי.
ראשית הקריירה: שנות השבעים
"האמנות הייתה בשבילו מפלט לעולם אחר. אביו לא האמין בציור, רק בעבודה קשה", מספרת ננה שרייר שהייתה בת זוגו למשך מספר שנים. בד בבד עם עבודותיו המזדמנות, פיצ'חדזה הצעיר חרש את רחוב גורדון בסיבובי גלריות, מנסה למכור ציורים של דמויות קלאסיות. "אני לא מאמין כמה אומץ היה לי אז פשוט ללכת ולדפוק על דלתות של גלריות", תיאר בדיעבד באוזני חבריו, "הייתי עקשן. ידעתי שאני חייב להצליח".
גדעון עפרת כתב כי ציוריו של מאיר (תחילה היה חותם "מאיר פיאדה" או "מאיר") בתקופה זו נראו כסוריאליזם ממטבחו של סלבדור דאלי, עם נשים דקיקות וארוכות המתפתלות בגלי אַר-נובו על רקע נופי אינסוף הנגועים בריאליזם פנטסטי, ומושפעים מאוד מהדמויות הכחולות, הדקות והגבוהות, שציירה אחותו מקוואלה באותה עת. בשיחה עימו אמר פיצ'חדזה: "כאשר התחלתי לצייר בארץ נהגתי לשים על הבד את אשר ראיתי ברוסיה, ובעיקר מדונות רנסאנסיות, בדומה לאיקונות הנוצריות... הציורים האלה הם מה שלמדתי וכל מה שידעתי עד גיל 26". הצלחתו הראשונה הייתה דווקא מכירה של ציורי אחותו מקוואלה לגלריות בגורדון. בהמשך ארגן תערוכה בבית סוקולוב, ובה נמכרו רובם. ב-1975 כבר הציג עם אחותו תערוכה בצוותא, ולאחר מכן בבית-סוקולוב בתל אביב. שם התגלה כישרונו בידי עיתונאים, והם כתבו באהדה עליו ועל אחותו.
המפנה באמנות של פיצ'חדזה: התאבדותה של אחותו
בינתיים אחותו מקוואלה שקעה בדיכאון בגלל קשיי הסתגלות בארץ והתאבדה בתלייה. בעקבות אירוע זה, כתב פיצ'חדזה: "אחרי ההתאבדות של אחותי (הלכתי גם ללמוד שנה בקלישר) העבודות שלי הפכו יותר גדולות, וסגנון הציור נהיה יותר מערבי ומודרני. גם התכנים השתנו. בשלוש-ארבע השנים שאחרי התאבדותה עשיתי הכל בשביל לא לחזור למקום בו הייתי קודם. עשיתי אמנות על אמנות: עבודות אוטוביוגרפיות בשילוב שפות אמנותיות שונות, ציטטות מתולדות האמנות."
בגיל 28 התחיל ללמוד אמנות בבית-הספר הגבוה לציור (לימים קלישר) בתל אביב, לימודים שנמשכו כשנה וחצי, וכאן החל עיצובו האמנותי מחדש: "התחלתי להטיל ספק בתרבות שהבאתי מגאורגיה ובמה שעשיתי עד אז, ציור קלאסי שהיום אני יודע שהוא היה מיושן. עשיתי הכול בשביל לנטוש את סוג הציור הזה." הוא למד אמנות כצייר כמעט מקצועי (הוא התקבל הישר לשנה השנייה), ולפיכך אף תבע לעצמו חירות גמורה בשיעורים ובוויכוחים מתמשכים עם המורים. הוא נשאב לעולם האמנות התל אביבי והִרבה לבקר בתערוכות. עם זאת, פיצ'חדזה לא זנח את אהבותיו הישנות הגדולות: רמברנדט ומארק רותקו, שני ציירים של אור קורן מאפלה ושל אור שהוא זיו מיסטי – מאפיין מרכזי ביצירותיו שלו עצמו.
שנות התשעים: ניו-יורק ישראל
באמצע שנות התשעים נסע פיצ'חדזה לניו-יורק. במזוודה לקח איתו תצלומי משפחה ישנים, ובמהלך שהותו שם הוא יצר את ציוריו על בסיס התצלומים ודרכם חזר אל זכרונות ילדותו. בעקבות מחלה קשה של בתו חזר ארצה ב-1996, תרם לה כליה, וחילק את זמנו בין ניו-יורק לתל אביב. "בעבודות משנות התשעים ועד היום נראות הדמויות של פיצ'חדזה כמו 'מודבקות' על נוף אניגמטי בדוי בצבעי ירוק/כחול כהים, נוף המהווה רקע לרבים מציוריו. בחלקו העליון מופיעה זריחה או שקיעה (הגדרה של פיצ'חדזה) בצבעים בוהקים של צהוב וכתום. צבעים חמים אלו המנוגדים לצבעוניות הקודרת של הנוף מתוכו הם בוקעים."
מבקר האמנות גדעון עפרת הסביר כי בשלב זה פיצ'חדזה "החל משכלל את אמנות ההתחזות, שהיא אמנות ההסתתרות מאחורי עוד ועוד מסכות ומאחורי יכולת טכנית בלתי שגרתית [...] העתקת דימויים, הסתמכות על חומרים משועתקים, אקלקטיות מוצהרת – מאיר פיצ'חדזה נולד מחדש כאמן פוסט-מודרני. הוא, שמעולם לא חרש בשדות המודרנה, מצא את עצמו בשנות ה-80 המוקדמות שותף למרידה שאינה מרידתו. כאילו הכשירוהו חייו לגל החדש, וללא שום זיקה לדיאלקטיקה האינטלקטואלית שהולידה גל זה'.
ניתן לזהות בציוריו השפעות רבות מהצייר הגאורגי "הנאיבי" ניקו פירוסמני. מרבית ציוריו בתחילת שנות ה-80 נטו לריאליזם פיגורטיבי, אך בהמשך דרכו הושפע מאמנים פוסט-מודרניים, כדוגמת דוד סלה (David Salle). כתוצאה מכך עבודותיו המתקדמות יותר מאופיינות בטשטוש בין תחומים, כאשר בציור נתון ניתן להבחין באלמנטים מופשטים ופיגורטיביים כאחד.
נושאי יצירתו של פיצ'חדזה והערכת יצירתו
נושאי יצירתו של פיצ'חדזה נחלקים באופן סכמתי לכמה נושאים עיקריים: ציורי נוף בעלי נופך רומנטי, שאותם צייר לכל אורך דרכו ובהם חוזר נוף של שני הרים ועמק ביניהם. חלק מהחוקרים מייחסים את נוף הזה לנוף ילדותו של האמן, אך הוא טען כי זהו נוף דמיוני, פנימי, המייצג את מצבו הנפשי. יצירתו כוללת מספר רב של צורות ותכנים: א. נופים רומנטיים (לכל אורך הדרך); ב. ציורים פסבדו-סוריאליסטיים (1980-1975); ג. ציורי הדמיה ואמנות על אמנות (1991-1987); ד. מכתבי ילדים לאלוהים (מחצית שנות ה-90); ה. פרחים (2001); ו. ציורי ילדים (2006-1992); ז. ריאליזם סמלי של "יהודי נודד" (2003-1996); ח. נברשות (2003); ט. דיוקנאות (2004-1997). הוא לא נהג לתת שמות ליצירותיו, וטען כי הדבר נובע מיכולתו המוגבלת להתבטא במילים עקב גמגום שממנו סבל בילדותו ועקב קשיי השפה העברית.
בניגוד לציירים ישראלים רבים, ציוריו של פיצ'חדזה אינם עוסקים במציאות הפוליטית בישראל של תקופתו ואינם יוצרים דיאלוג עם סגנונות האמנות המקובלים בה. רבים מתייחסים לציוריו כאל תיאור פנימי של התודעה והחוויה של מהגר הנמצא כלוא בין שתי מציאויות מנוגדות ואינו משתחרר מכובד זיכרונותיו ועולמו הפנימי. ברבות מיצירותיו המהגר מתואר כמודבק על גבי הנוף החוזר של שני ההרים, ונראה תלוש מהמציאות שבה הוא חי. המזוודות, שאותן הוא נושא בציורים, וגם מופיעות כנושא בפני עצמו, מסמלות את חוויית הארעיות והתלישות שלו אחד מהמאפיינים הייחודיים לו הוא צביעת כל הבד בשחור לפני תחילת העבודה. כאשר נשאל בריאיון לרינו צרור מדוע הוא עובד כך ולא מתחיל את ציוריו על הבד הלבן כמקובל, הוא ענה: "אנשים אמרו שחור זה חושך, זה מוות, זה מדכא. אני אמרתי להפך: אני בא לשחור עם פנס ומאיר אותו".
בעשורים האחרונים קנה לעצמו פיצ'חדזה שם כאחד מהציירים הישראליים המוכרים והבולטים בישראל. בשנת 2003 הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב. בשנת 2008 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לכבודו ביפו, "מאיר פיצ'חדזה. עבודות 1983 – 2008".
מאיר פיצ'חדזה נפטר בגיל 54, ב-4 בפברואר 2010, ממחלת הסרטן. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. במלאת שנה למותו נערכה לכבודו תערוכה בשם: "האדם מחפש משמעות" (כשם ספרו של ויקטור פראנקל). התערוכה, שאצרה אליה בן דב, התקיימה במרכז חייק לאמנות עכשווית ביפו. ב 2017 הציג תערוכת יחיד "זמן שקיעה" בגלריה חזי כהן, תל אביב ובשנת 2020 הציג תערוכה לציון עשור לפטירתו "דיוקנאות ואנשים" בגלריה חזי כהן, תל אביב.
גלריה חזי כהן, תל אביב מייצגת את עיזבון האמן.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של מאיר פיצ'חדזה ברחוב אמיל זולא.
אלפראזולאם
אלפראזולאם (בכתיב לועזי: alprazolam; שמות גנרים: זנאקס, אלפרליד וקסנגיס. בלועזית: Xanax) היא תרופה מקבוצת התרופות נגד חרדה, העלולה לגרום להתמכרות בשימוש ממושך. התרופה מפחיתה חרדה תוך זמן קצר. היא ודומותיה משפיעות באמצעות הגברת פעולת המוליך העצבי GABA שחשוב למניעת תחושת חרדה במצבי דחק והפרעה טורדנית כפייתית OCD ופרנויה,וגם עוזרת לאגורפוביה
ג'ובאני דה וראצאנו
ג'ובאני דה וראצאנו (באיטלקית: Giovanni da Verrazano או Verrazzano; נולד ב-1485 לערך, נפטר ב-1528 לערך) היה מגלה ארצות איטלקי שחקר את צפון אמריקה עבור בית המלוכה של צרפת. היה האירופאי הראשון שחקר את חוף האוקיינוס האטלנטי שבין ניופאונדלנד לדרום קרוליינה בשנת 1524.
ביוגרפיה
ג'ובאני דה וראצאנו נולד ב בקרבת פירנצה בטוסקנה שבאיטליה בשנת 1485 לערך (המועד המדויק אינו ידוע). וראצאנו נולד בטירה המצוייה על אדמות של משפחתו. בשנת 1507 עבר לדייפ במטרה לעבוד כמלח על אונייה. בתחילת הקריירה הימית שלו הפליג למספר נמלים במזרח הים התיכון. הקריירה המוקדמת שלו כמו גם חייו לפני שהחל להפליג אינם ידועים בפירוט. הפלגתו לצפון אמריקה, לעומת זאת, מתוארת בפירוט רב ביומנו.
בשנת 1524 נשלח על ידי המלך פרנסואה הראשון מלך צרפת על מנת לחקור את חופי צפון אמריקה, בין פלורידה וניופאונדלנד, במטרה למצוא מעבר ימי לאוקיינוס השקט. ב-1 במרץ בשנה זו הגיע לכף פיר (כף הפחד) ושם עגן. לאחר מכן הפליג דרומה לאורך חוף דרום קרוליינה. לאחר מכן הסתובב ונע צפונה לעבר צפון קרוליינה שם חשב שמצר פמליקו הוא למעשה מעבר ימי. בשל טעות זו נהגו ממפים ובהם אחיו של וראצאנו - ג'ירולמו דה וראזאנו בשנת 1527 לצייר במרכז צפון אמריקה את "ים וראצאנו". רק לאחר כמאה שנים התגלתה טעותו.
וראצאנו עגן מספר פעמים לאורך החוף ופגש את האינדיאנים החיים לאורכו. הוא לא ראה את מפרץ צ'ספיק ואת נהר הדלאוור. וראצאנו הפליג לאורך חופי ניו ג'רזי ונכנס לתוך מפרץ ניו יורק התחתון, עגן בנארוז – מצר הים שבין סטטן איילנד ולונג איילנד, שם פגש קבוצת אינדיאנים משבט לנאפי שחתרו אל ספינתו בקאנו – מקום המפגש הוא המקום שבו נמצא כיום גשר וראזאנו נארוז. וראצאנו ראה ותיאר ביומנו, גוף מים, אשר הוא חשב שמהווה אגם מים מתוקים, ובפועל היה ככל הנראה נהר ההדסון. וראצאנו הפליג צפונה לאורך חופי לונג איילנד, חצה את מצר בלוק איילנד ונכנס למפרץ נאראגאנסט, שם פגש את האינדיאנים אנשי שבט הנאראגאנסט, הפליג צפונה לעבר מיין, חופיה הדרום מזרחיים של נובה סקוטיה, ולעבר ניופאונדלנד ואי ניו וורלד ולאחר מכן שב לצרפת.
וראצאנו הפליג ליבשת אמריקה פעמיים נוספות – הפעם לעבר אמריקה הדרומית וברזיל. נסיבות מותו של וראצאנו אינן ברורות - חלק מההיסטוריונים סבורים כי הוא נהרג בשנת 1528 בעת מסעו השלישי ליבשת אמריקה על ידי אינדיאנים המתגוררים באנטילים הקטנים. אחרים סבורים כי הוא נתפס על ידי ספרדים, ונתלה כשודד ים בקדיז.
פרסומו כיום
על אף שווראצאנו היה הראשון שגילה את חופי צפון אמריקה, לא זכה לתודעה לה זכו מגלים אחרים כגון הנרי הדסון, אשר נחשב שנים רבות כמגלה הרשמי של מפרץ ניו יורק התחתון והעליון ונהר ההדסון (וראצאנו לא נכנס למפרץ העליון, ורק ראה אותו מרחוק, ובפועל חשב שנהר ההדסון הוא אגם מים מתוקים), והשמות שנתן לאזורים שגילה לא נשתמרו, כך למשל, בהתאם למנהג התקופה קרא וראצאנו לאזור ארצות הברית של ימינו "פרנססה" (Francesa) על שם מלך צרפת באותה עת.
בשנות ה-50 וה-60 הביא מאבק ציבורי של יוצאי איטליה המתגוררים בעיר ניו יורק להגברת תהילתו של וראצאנו, ובהמשך נקרא על שמו גשר וראזאנו נארוז.
Panhard CD
Panhard CD היא מכונית ספורט מתוצרת יצרן כלי הרכב הטקטים הקלים, והצבאיים "Panhard" הצרפתי, אשר יוצר בין השנים 1962–1965,,
יצרנית כלי הרכב "Panhard"
"Panhard" נוסדה בשנת 1845 על ידי René Panhard ושותפו Émile Levassor. החברה הייתה קרויה "Panhard et Levassor". בין השנים 1910–1950 ייצרה "Panhard" משאיות ואוטובוסים, בנוסף לייצור מכוניות, רכבי שטח, ושיריוניות,
בין השנים 1963–1968 "Panhard" הייתה בבעלות סיטרואן, ומאוחר יותר בבעלות פיג'ו.
רחוב ליברטי 28
רחוב ליברטי 28 (באנגלית: 28 Liberty Street; לשעבר: צ'ייס מנהטן פלאזה 1, באנגלית: One Chase Manhattan Plaza) הוא גורד שחקים המצוי בדאונטאון מנהטן - חלקו הדרומי של רובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
המלחמות השלזיות
המלחמות השלזיות (בגרמנית: Schlesische Kriege) היו סדרת מלחמות בין פרוסיה לבין אוסטריה ובעלות בריתן השונות על השליטה בשלזיה. מלחמות שלזיה היו חלקים מתוך מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת שבע השנים.
רחוב ליברטי 28
היסטוריה ותאור המבנה
המבנה הוקם בשנת 1961. גובהו 248 מטרים ויש בו 60 קומות (וכן 4 קומות מרתף). המבנה הוא ה-10 בגובהו בעיר ניו יורק, ה-36 בגובהו בארצות הברית וה-94 בגובהו בעולם.
המלחמות השלזיות
רקע
לא ניתן להצביע על אירוע מסוים כגורם להצתת המלחמה, אך כקאזוס באלי, ניתן למנות את תביעות פרוסיה על חלקים משלזיה, כחלק משושלות בנות מאות שנים שלה, ושיקולי ריאל-פוליטיק כמו גם גורמים גיאו-אסטרטגיים ששיחקו תפקיד בגרימת הסכסוך. הסנקציה הפרגמטית של 1713 (תקנה שהתירה לבנות לירש את נכסי אימפריית הבסבורג, והייתה מיועדת להבטיח את ירושתו לבתו מריה תרזה) סיפקה הזדמנות לפרוסיה להתחזק ביחס ליריבות אזוריות כמו סקסוניה ובוואריה.
רחוב ליברטי 28
היסטוריה ותאור המבנה
המבנה, שנבנה בסגנון מודרני (הסגנון הבינלאומי) ולו חזית זכוכית ופלדה לבנה ושחורה, תוכנן על ידי גורדון בנשפט מחברת האדריכלים סקידמור, אווינגס ומריל.
המלחמות השלזיות
המלחמה השלזית הראשונה (1740 - 1742)
כחלק ממלחמת הירושה האוסטרית, נלחמו פרוסיה ואוסטריה על השליטה בשלזיה, מלחמה שקיבלה את השם "המלחמה השלזית הראשונה".
רחוב ליברטי 28
היסטוריה ותאור המבנה
לאחר הקמתו שימש המבנה את בנק צ'ייס מנהטן, ובו שכן משרדו של דייוויד רוקפלר. כיום משמש המבנה את חברת ג'יי פי מורגן צ'ייס.
המלחמות השלזיות
המלחמה השלזית הראשונה (1740 - 1742)
המערכה כולה ארכה חודשיים, במהלכם כבשה פרוסיה את שלזיה, חלק מהממלכה הצ'כית של האימפריה האוסטרית. ב-1741 הביסו הפרוסים את האוסטרים בקרב מולוויץ סמוך לעיר בז'ג (כיום בתחומי פולין). בהסכם ברסלאו ב-1742 הועבר רוב שטחה של שלזיה לבעלותה של פרוסיה, ושטח זה הפך לפרובינציה שלזית בגרמניה.
רחוב ליברטי 28
היסטוריה ותאור המבנה
המבנה נראה מרחוק מגושם ביחס למבנים הסמוכים לו - שנבנו בתקופה מוקדמת יותר, וזאת בעיקר בשל השתקפות מבני הלבנים שסביבו בחלונות הזכוכית של גורד השחקים. המגדל מצופה אלומיניום - מתכת זולה יותר, וזאת על מנת לחסוך בעלויות (ולא להשתמש בפלדת אל חלד היקרה יותר).
המלחמות השלזיות
המלחמה השלזית הראשונה (1740 - 1742)
החלק הדרומי של שלזיה (שבשטחו נמנו בין היתר הערים צישין, אופבה וקרנוב) נשאר תחת שליטה אוסטרית ונקרא "שלזיה הבוהמית", וב-1849 שונה השם ל"שלזיה האוסטרית". חלקים מסוימים משלזיה הפולנית לא היו מעורבים במלחמה זו.
הסכם ברסלאו (1742)
ב-1742 הסתיימה המלחמה השלזית הראשונה במסגרת הסכם שלום שנקרא "הסכם ברסלאו", בו סוכם ששטחה של שלזיה יחולק בין פרוסיה, פולין ואוסטריה.
המלחמה השלזית השנייה (1744 - 1745)
ב-1744 פתחה אוסטריה במלחמה במטרה לכבוש בחזרה את השטחים שאיבדה לטובת פרוסיה ופולין. ניסיון זה לא עלה יפה וכעבור שנה, בהסכם שנקרא "שלום דרזדן" אושרה בשנית חזקתה של פרוסיה על השטח שהשיגה ב"שלום ורוצלב" ב-1742.
המלחמה השלזית השלישית (1756 - 1763)
מלחמה זו הייתה חלק ממלחמה אירופאית נרחבת שנקראת "מלחמת שבע השנים". במלחמה השלזית השלישית ניסתה אוסטריה בשנית לכבוש בחזרה את שלזיה, ונסתייעה בבת-בריתה רוסיה. אך בשלב מסוים, עקב חילופי שלטון ברוסיה, משכו הרוסים את ידם מהמלחמה ונטשו את אוסטריה, כך שבסופו של דבר, השטח שקיבלה פרוסיה בשלום ורוצלב נשמר למשך 150 שנים נוספות.
חשיבות היסטורית
מלחמות שלזיה נודעת כגורם הישיר שהעלה את ממלכת פרוסיה לדרגת מעצמה. חבל שלזיה היה עשיר בגידולים חקלאיים, אוצרות טבע ועוד והעניק הכנסות אדירות לבנק הפרוסי המדיני. בנוסף לכך, המלחמות היוו הוכחה שכוחה של מלוכת הבסבורג על עבר המדינות הגרמניות באימפריה הרומית הקדושה נחלשת לאור העובדה כי מדינה צפונית גוזלת שטח מידי משטרה הישיר של וינה. נוסף על כך, הצבא הפרוסי הוכיח את עליונותו והשפעתו האדירה, בנושאי המדינה תקבל פרוסיה את התואר "כדור הנורה מתותח" בידי נפוליאון בונפרטה ולקראת מלחמת העולם הראשונה יהפוך הצבא הפרוסי שיתמזג עם שאר המדינות הגרמניות לתוך צבא הקיסרות הגרמנית לחיל היבשה החזק ביותר בעולם.
סמואל נלסון
סמואל נלסון (באנגלית: Samuel Nelson; ) היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כשופט בבתי המשפט של מדינת ניו יורק. בשנים 1845–1872 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד הוא כתב חוות דעת משלימה והסכים עם דעת הרוב, אך מנימוקים שונים מאלו של נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני.
ראשית חייו
סמואל נלסון נולד בהיברון שבמדינת ניו יורק לג'ון רודג'רס וג'ין מקארתור, שניהם מהגרים סקוטים-אירים. משפחתו הייתה מהמעמד הבינוני העליון והחזיקה בבעלותה חווה משגשגת. נלסון התחנך בבתי ספר ציבוריים בעיירת הולדתו ולמד שלוש שנים נוספות אצל מורים פרטיים כהכנה ללימודיו במידלברי קולג' שבוורמונט.
קריירה
בבחירות לנשיאות של 1820 היה נלסון אלקטור והצביע עבור ג'יימס מונרו ודניאל תומפקינס. בשנים 1820–1823 הוא שימש כמנהל הדואר של קורטלנד.
ב-1821 היה נלסון נציג לוועידה החוקתית של ניו יורק, כאחד מאנשי סיעת ה"באקטיילס" בהנהגתו של מרטין ואן ביורן. נלסון תמך בהרחבת זכות הבחירה ובארגון מחדש של מערכת המשפט במדינה. בעקבות אימוץ החוקה החדשה נוצרו שמונה סבבי שיפוט חדשים במדינת ניו יורק.
שופט במדינת ניו יורק
ב-1823 מינה מושל ניו יורק ג'וזף ייטס את נלסון כשופט בסבב השישי של בית המשפט לעתירות של ניו יורק. הוא בלט בעבודתו בתחום המשפט הימי ולעיתים רחוקות הוגשו ערעורים על פסיקותיו.
לאחר שמונה שנים על כס השיפוט מונה נלסון ב-1831 על ידי המושל אנוס ת'רופ כשופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק. שש שנים מאוחר יותר, ב-1837 מינה אותו המושל ויליאם מרסי כנשיא בית המשפט העליון של ניו יורק, במקומו של ג'ון סאבאג'.
כנשיא בית המשפט העליון של ניו יורק קיבל נלסון את החלטותיו החשובות ביותר בסוגיות מסחריות. פסיקתו בפסק הדין ג'ק נגד מרטין (Jack v. Martin) ב-1834, שנגעה לחוקי מדינת ניו יורק שהתייחסו לחוק העבד הנמלט של 1793 ולסעיף העבד הנמלט בחוקת ארצות הברית, בישרה ככל הנראה את חוות הדעת המשלימה שלו בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. נלסון טען שרק לממשלה הפדרלית עומדת הזכות לחוקק חוקים הנוגעים לעבדים נמלטים.
ב-1845 התמודד נלסון ללא הצלחה בבחירות ביניים לאיוש מושבו של סילאס רייט בסנאט המדינתי, שנבחר כמושל ניו יורק. באותה תקופה היו הדמוקרטים בניו יורק מפוצלים לשתי סיעות שנודעו בכינויים ה"מנפצים" (Hunkers) ו"שורפי האסם" (Barnburners, ונלסון היה מזוהה עם המנפצים. יריבו מטעם סיעת שורפי האסם, ג'ון אדמס דיקס, זכה במועמדות המפלגה ונבחר לאייש את המושב בסנאט.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
מועמדותו של נלסון היוותה הפתעה לרבים, אך היא הוכחה כבחירה פופולרית. נלסון זכה לכבוד רב כנשיא בית המשפט העליון של ניו יורק והוא צבר מוניטין כמשפטן קפדן שפסיקותיו לא היו שנויות במחלוקת. ב-14 בפברואר אישר הסנאט את המינוי, עשרה ימים בלבד לאחר הגשתו ונלסון הושבע לתפקיד ב-27 בפברואר. נלסון היה השופט העליון היחידי שמונה על ידי טיילר.
נלסון כיהן על כס השיפוט 27 שנים עד לפרישתו בנובמבר 1872. גישתו לחוקה הייתה דמוקרטית-שמרנית. ניתן גם לתארו כמינימליסט שיפוטי, כלומר, לעיתים קרובות הוא נקט בגישה מתונה בתיקים והציע פירוש לחוק מצומצם ספציפי לתיק, ונתן דגש חזק על קביעת תקדימים. בעוד שהוא היה תומך חזק של האיחוד, לעיתים קרובות הוא מתח ביקורת על צעדי המדיניות של הנשיא אברהם לינקולן ולא האמין שניתן יהיה לשמור על קיומו של האיחוד באמצעות שימוש בכוח. בה בשעה שהוא באופן יחסי נטה להימנע מהזדהות עם אחת מהסיעות בהרכב השופטים, הוא צידד לעיתים קרובות בנשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני ובשופט ג'ון קמפבל וחלק במידת מה על השופט בנג'מין רובינס קרטיס. נלסון וטוני נותרו ידידים טובים במשך כל ימי חייהם.
פסק הדין פנסילבניה נגד וילינג
התביעה נדונה במשך שש שנים לפני שבית המשפט העליון דן בה שלוש פעמים עד אשר פסיקתו של נלסון הביא אותה לידי סיום. בית המשפט מצא שאכן ניתן היה להגדיר את הגשר כמטרד לציבור. הקונגרס העביר חוק שאישר להשאיר את הגשר בגובהו כפי שנבנה. בפסיקה הסופית בתיק, שנכתבה על ידי נלסון, חלק בית המשפט על החלטת הרשות המחוקקת, וביטל את החלטתו הקודמת. הוא הכריז שהגשר לא היה הפרעה לסחר הבין-מדינתי. נלסון ציין בהחלטתו, "עד כה, כאשר הגשר יצר הפרעה לשיט החופשי בנהר, לאור הצעדים הקודמים של הקונגרס, יש להתייחס אליהם ככאלה ששונו על ידי החקיקה שבאה אחריהם, ואף על פי שהוא למעשה אכן עלול להוות הפרעה, מנקודת המבט של החוק הוא לא מהווה הפרעה".
הוטצ'קינס נגד גרינווד
נלסון גם כתב את פסק הדין המפורסם "הוטצ'קינס נגד גרינווד" שעסק בחוקי הפטנטים. פסק הדין יצר את העיקרון שחידושים פשוטים לא צריכים להירשם כפטנטים, החלטה שהייתה מאז לגרעין הדוקטרינה של הפטנטים הבינלאומיים של ארצות הברית.
השקפותיו על העבדות וזכויות המדינות
נלסון היה אחד מכותבי פסקי הדין הפוריים ביותר בתקופת נשיאותו של טוני בבית המשפט העליון, אך כמה מפסקי הדין שלו נגעו לשאלות החוקתיות הבוערות ביותר באותה תקופה: העבדות וזכויות המדינות.
דרד סקוט נגד סנדפורד
בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד הוטלה מלכתחילה על נלסון משימת כתיבת פסק הדין של הרוב. חוות דעת זו אישרה את החלטת בית המשפט של מדינת מיזורי נגד סקוט (בפסק הדין סקוט נגד אמרסון), אך בשאלה הצרה אם סקוט הפך לאדם חופשי בשל מגוריו הזמניים במדינת חירות. נלסון, שכהרגלו נמנע ממחלוקות ומהזדהות עם מחנה מסוים בהרכב השופטים, לא התייחס לאף אחת מהשאלות שעלו בתיק, כמו שאלת אזרחותם של השחורים ותאימותה לחוקה של פשרת מיזורי.
בעת שנלסון עסק בהכנת פסק הדין, החליטו השופטים ג'ון מקלין ובנג'מין רובינס קרטיס לכתוב חוות דעת מיעוט תקיפות. כשנודע לו על כך, החליט הנשיא טוני, בתמיכתם של השופטים הדרומיים האחרים, לכתוב את חוות דעת הרוב שבה הוכנסה ההשקפה הדרומית בסוגיות אלו: ששחורים לא יכולים להיות אזרחים ושהמגבלות של הפשרה על העבדות נגדו לחוקה.
על אף שינוי מהלך הדברים בבית המשפט, נלסון לא שינה את דעותיו. ב-6 במרץ 1857 פסק בית המשפט ברוב של שבעה מול שניים שדרד סקוט ומשפחתו נותרו עבדים. נלסון הגיש חוות דעת משלימה לפסק הדין. בחוות דעת זו הוא הסביר את נימוקיו הנפרדים. הוא כתב ששאלת העבדות היא כזאת שכל מדינה אחראית להחליט באופן עצמאי, "בין אם באמצעות חקיקה או בין אם באמצעות החלטות בתי המשפט, ולפיכך, בהתייחס למקרה שהובא לפנינו, עניינה של מדינת מיזורי - השאלה באופן בלעדי נוגעת לחוקי מיזורי, וכאשר היא הוגדרה על ידי מדינה זו, זוהי חובתם של בתי המשפט הפדרליים ללכת בעקבות קביעתה של המדינה. במילים אחרות, למעט במקרים בהם הסמכות מוגבלת על ידי חוקת ארצות הברית, בסוגיית העבדות חוקי המדינה גוברים בתחום שיפוטה". כתוצאה מכך, לבתי המשפט הפדרליים אין שום סמכות שיפוטית ויש לדחות את הדיון בעתירה ללא דיון נוסף. בעוד שנימוקיו של נלסון היו שונים מאלו של טוני, הוא פסק שמעמדו של דרד סקוט כעבד היה עדיין תקף. נלסון היה דמוקרט צפוני ותומך האיחוד, ונאמר עליו שהוא נטה להשקפות נגד העבדות.
ערב מלחמת האזרחים פעל נלסון להשגת פשרה כדי למנוע את פרוץ המלחמה. בחורף 1861 הצטרף נלסון לשופט קמפבל כמגשרים בין תומכי הפרישה במדינות הדרום לבין הנשיא הנבחר אברהם לינקולן. גם לאחר פרוץ הקרבות, הוא ניסה למצוא פשרה. נלסון חש מצוקה בשל כישלונו. אף על פי שהוא התנגד בתוקף לקיום המלחמה, ומתח ביקורת על רבים מצעדיו של הנשיא לינקולן, הוא נותר נאמן לאיחוד.
פסק דין תיקי הפרס
אחד מפסקי הדין הבולטים ביותר שנכתבו על ידי נלסון הייתה חוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "תיקי הפרס". הנשיא לינקולן הכריז על סגר על נמלים במדינות הפורשות שייאכף על ידי צי ארצות הברית. ספינות הצי לכדו את הספינות שניסו לשבור את המצור והן נחשבו לפרס על פי המשפט הימי. בעלי הספינות עתרו להשבת ספינותיהם, בטענה שהמצור היה בלתי חוקי בשל העובדה שלנשיא לא הייתה הסמכות החוקתית להטיל אותו.
לאחר המלחמה דחק נלסון בממשלה לצמצם את הענישה על הדרום המובס. נאמנותו של נלסון לאיחוד הוטלה בספק בשל עמדותיו.
שנותיו האחרונות
ב-1871 מינה הנשיא יוליסס ס. גרנט את נלסון לשמש כחבר בוועדה משותפת עליונה לגישור בסוגיית. באותה עת הוא נעדר באופן זמני מכס השיפוט. זמן קצר לאחר מכן התדרדרה בריאותו וב-1872, זמן קצר לפני מותו, הוא התפטר מחברותו בוועדה.
חיים אישיים
ב-1819 נשא נלסון לאישה את פמלה וודס, בתו של ג'ון וודס. לשניים נולדו שני ילדים. ב-1825, לאחר פטירתה של אשתו הראשונה, נשא נלסון לאישה את קתרין אן ראסל, בתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון ראסל. השניים גידלו את שני ילדיו מנישואיו הראשונים והביאו לעולם שישה ילדים נוספים. הבן הרביעי שילדה לו קתרין, רנסלר ראסל נלסון, היה לעורך דין ומונה כשופט הראשון בבית המשפט הפדרלי של מחוז מינסוטה.
סמואל נלסון נפטר ב-13 בדצמבר 1873 בקופרסטאון שבמדינת ניו יורק. הוא נטמן בבית הקברות לייקווד המקומי.
קתדרלת סה
הקתדרלה נבנתה במאות ה-13 וה-14 בסגנון גותי קורן (Rayonnant) באתר בו שכנו 3 כנסיות קדומות יותר. החזית המערבית בולטת בזכות צריחים מחודדים בגובה 70 מטר, אך גם עקב מבואת תמיכה שנמצאת לפני השערים. הספינה הראשית נבנתה בסוף המאה ה-13. בית המקהלה נבנה אחריה ומאפיין את סגנון ה-Rayonnant בבנייתו הקלה ומלאת האור. רבים מחלונות הוויטראז' הם לבנים כדי לאפשר לאור רב יותר לחדור לקתדרלה ולהאיר את המבנה. מאפיין ייחודי לקתדרלה סה הוא עיטור קומת הקשתות: הקשתות בקומת הארקדה מעוטרות בגמלונים משולשים. בבית המקהלה נמצאים 4 תגליפים יפים, המתארים סצנות מחיי מרים, אם ישו. המזבח מעוטר גם הוא בתגליף, המתאר את לקיחת שרידי הקודש של זרב'ואה ופרוטואה. בקתדרלה עוגב שיצר קלוד פאריסו.
מולית אדומה
מוּלִית אֲדֻמָּה (שם מדעי: Mullus barbatus), או בשמה העממי סולְטַאן אִיבְּרַהִים, היא דג מסוג מולית השוכן באזורי אקלים סובטרופי בים התיכון, בים השחור, ובצפון מזרח האוקיינוס האטלנטי מסקנדינביה ועד סנגל.
כדג מאכל נמכרת טרייה.
יש המסווגים את המולית אדומה לשני תת-מינים:
מוטיב (אמנות חזותית)
המוטיב באמנות חזותית ובאיקונוגרפיה הוא אימג' שחוזר על עצמו בדפוס או בעיצוב מסוים.
המוטיב יכול להתבטא במספר אופנים:
אמנות דקורטיבית יכולה להיות מוצגת באמצעות מספר אלמנטים שונים, הנקראים מוטיבים. כמו באמנות סיבים, אותם מוטיבים יכולים לחזור על עצמם בדפוס מסוים, כשבין הדוגמאות לכך ניתן לציין שריגים.
לונומיה אובליקווה
לונומיה אובליקווה הידוע גם בשמו העממי: "הזחל המתנקש" (שם מדעי: Lonomia obliqua) הוא מין של עש ממשפחת השבתאיים, הנחשב על פי מדדי גינס שיאי עולם ל"זחל הקטלני ביותר בעולם", עקב השערות הצורבות הארסיות ביותר שלו, אשר גורמים כל שנה למוות. ואולם העש הבוגר חסר את השערות הארסיות הללו.
תיאור
עש זה מצוי בכמה מדינות באמריקה הדרומית, ביניהם בדרום ברזיל (במדינות: ריו גראנדה דו סול, סנטה קטרינה ופרנה), פרגוואי ואורוגוואי ובצפון ארגנטינה. הוא תואר למדע בידי החוקר הבריטי פרנסיס ווקר ב-1855.
זחלים אלו מגיעים לאורך של 4.5 ע 5.5 ס"מ, שצבעם המתאים לצבע הסביבה הוא בין ירוק לחום, דומה לגזעים והעלים שסביבם. הזחלים בעלי מבנה עבה ועטופים בקוצים ובשערות צורבות בתוך פקעות לאורכם, כשאלה ניתנות להסרה בקלות. הזחלים צמחוניים והם מופיעים כתשעים יום כזחלים לפני התגלמותם והפיכתם לבוגרים, החיים 8 עד 10 ימים ועסוקים בעיקר ברבייה.
רעילות
ואולם הרעל משפיע רק בכמויות גדולות למדי; על מנת לחוות את ההשפעות הקיצוניות הנגרמות על ידי הרעלים, כל קורבן צריך להיעקץ כ-20 עד 100 פעמים כדי למות (למעט אם הוא אלרגי). ההשפעה של הרעל גורמת לשינויים דלקתיים באזור שנעקץ ואז תסמינים הכוללים: כאבי ראש, חום, הקאות וחולשה כללית ולעיתים גם תרדמת מקומית או נמק מקומי. לאחר 24 שעות נוצר דימום חמור, אשר גורם לחבורות, המטוריה ולבסוף מוות עקב דימום ריאתי ודימום תוך-גולגולתי או אי-ספיקת כליות חריפה.
הזחלים הם היחידים הגורמים לסכנות משערותיהם הצורבות, כאשר בברזיל בכל שנה מתים ממנו. מאז 1989, בו התגלה הזחל בברזיל ידועים לפחות שישה הרוגים ולפחות 300 אחרים פצועים בעיר פאסו פונד, עקב פגיעת הזחל. רוב התקרות קרו בדרום ברזיל, כשרוב הקורבנות הם גברים (63%), רבים היו בין 0 ל-19 שנים (45%) ומרבית הפגיעות קרו על הידיים (38%). שיעור התמותה המדווח הוא 2.5%. עם זאת ישנם מספר נוגדנים ותרופות עוצרות דימומים (antihemorrhagics), המסייעים להתמודד נגד העקיצה.
שערותיו של הזחל משמשות למחקר ליצירת תרופות נוגדות קרישה ואפופטוזה.
ג'ון פריצ'רד
פריצ'רד נולד בלונדון למשפחה מוזיקלית. אביו היה כנר בשורות התזמורת הסימפונית של לונדון. ג'ון למד כינור, פסנתר וניצוח באיטליה.
פריצ'רד נודע בפרשנויותיו לאופרות של מוצרט ובתמיכתו במוזיקה בת זמננו. בשלהי הקריירה שלו, מינתה אותו האופרה של סן פרנסיסקו למנהלה המוזיקלי, משרה שנוצרה במיוחד בשבילו.
קריירה
הוא מת תוך כדי הכנת "מחזור הטבעת" של וגנר לביצוע בסן פרנסיסקו.
תגובתיות
תגובתיות היא תכונה כימית של חומרים, המציינת את הקצב בו החומר מגיב בתגובה כימית. על אף שהתגובתיות תלויה גם במבנה החומר, למשל שטח הפנים שלו, צורתו (גבישי או לא גבישי) ורמות הזיהום שלו, התגובתיות היא בעיקר תכונה של המבנה האטומי של החומר.
יהודה גרינפלד
יהודה גרינפלד (נולד ב-18 בפברואר 1956) הוא שחמטאי בדרגת רב אמן, אלוף ישראל פעמיים (בשנים 1982 ו-1990) ואלוף ישראל בשחמט בזק 4 פעמים (ב-1984, 1986, 1988 ו-1995). ייצג 6 פעמים את ישראל באולימפיאדות השחמט. מאמן שחמט.
גרינפלד הוא הישראלי השני שזכה בדרגת רב אמן (אחרי יאיר קריידמן).
העפיל פעמיים לתחרות הבינאזורית (שלב מקדים לאליפות העולם): בשנת 1979 (התחרות נערכה בריגה, שבברית המועצות) ובזאגרב וב-1987 (ביוגוסלביה).
ביוגרפיה
נולד בדז'רז'וניוב, שבפולין להורים רופאי שיניים. אביו מנחם ואמו אירנה היו ניצולי שואה. עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1957, במסגרת עליית גומולקה. לו אחות אחת הגדולה ממנו בשנתיים.
גרינפלד נולד שומע, אך בגיל חצי שנה חלה וטופל באנטיביוטיקה שגרמה לחירשותו.
משחק בשורות מועדון אשדוד בליגה הלאומית.
עובד בחברת הגיחון.
מתגורר במבשרת ציון, נשוי ואב לבן.
הופעות באולימפיאדות
גרינפלד ייצג 6 פעמים את ישראל באולימפיאדות השחמט.
קאמאז
קאמאז (ברוסית: КамАЗ; ראשי תיבות של "Камский автомобильный завод", מפעל הרכבים של קאמה) והיא חברת בת של תאגיד רוסטך, לייצור כלי רכב של העיר קאמה והיא החברה הגדולה ביותר ברוסיה ובחבר המדינות שמייצרת טרקטורים, משאיות וכלי רכב כבדים. המפעל הראשי נמצא בנאברז'ניה צ'לני, שבטטרסטן, רוסיה.
מאז 2002, מנכ"ל החברה הוא סרגיי קוגוגין.
היסטוריה
המפעל נפתח בשנת 1969 על פי הוראת ממשלת ברית המועצות מאוגוסט אותה שנה. כבר בסוף פברואר 1970, יצאה את שערי המפעל המשאית הסובייטית הראשונה ובשנות ה-80 בכל רחבי ברית המועצות היו מפוזרים למעלה מאלפיים מפעלים ב-500 ערים.
בשנות ה-90 חלה ירידה בתפוקת המשאיות, אולם קצב הייצור הוגבר עם פתיחת המאה ה-21 וכיום קצב הייצור הוא מהגבוהים בעולם. משאיות קאמאז מיוצאות לאסיה וצפון אפריקה.
בנובמבר 2018 החל שיווק המשאיות בישראל.
ראלי דקר
קבוצת המשאיות קאמאז מאסטר נחשבת לאלופת ראלי דקאר בכל הזמנים, בקטגוריית המשאיות והיא מחזיקה ב-18 גביעי המקום הראשון.
אסטורוי
אסטורוי (בפארואזית: Eysturoy - הגייה: 'estroi, בדנית: Østerø -- הגייה: 'österö; משמעות השם: "האי המזרחי") הוא אחד מאיי פארו הנמצא בצפון האוקיינוס האטלנטי.
גאוגרפיה ואוכלוסין
שטחו של האי 286.3 קמ"ר ומתגוררים בו 10,586 תושבים. פני האי הרריים וטרשיים. באי 66 פסגות הרים, ונמצא בו הגבוה בהרי האיים - סלאטאראטינדור וההר השני בגובהו קרופטלי.
האי מופרד מהאי הראשי של איי פארו - סטריימוי במצר ים.
הערים העיקריות באי הן פוגלאפיורור בצפון האי, והעיירות רונביק ונס בדרום האי.
אתרים בעלי עניין
בכפר גוטה ישנו מוזיאון היסטורי, ובפוגלפיורו נמצאים הואמאקלדה (varmakelda ) - מעיינות חמים וולקניים. בצפון האי מצויים עמודי בזלת המכונים ריסין אוג קלינגין (Risin og Kellingin).
שיבוש תרבות
שיבוש תרבות הוא מונח המתאר פעילות אקטיביסטית המבקשת לשבש את מנגנוני הייצור התרבותיים המערביים, הגלובליים והתאגידיים. פעילות זו נעשית, בדרך כלל, על ידי ניצול מנגנוני הייצור התרבותיים, בעיקר על ידי גופי המדיה השונים. למשל, על ידי פרסומות המציירות את חברות הטבק בצורה שלילית. מטרת משבשי התרבות היא לחשוף את מנגנוני הייצור, וליצור הנגדה בין תדמית התאגידים ובין המציאות כפי שהיא באמת. משבשי התרבות יוצאים נגד התרבות הפופולרית ההגמונית, אשר לטענתם מאלצת את האינדיבידואל להיות כנוע לתכתיבי החברה ובכך גוזלת ממנו את חירותו ואת היכולת שלו לבטא את עצמיותו.
שיבוש תרבות היא פעילות אקטיביסטית במסגרת התנועות האנטי-גלובליות, ובמסגרת הביקורת הפוסט-מודרנית על תרבות הצריכה. אחד הספרים המכוננים של התופעה נכתב על ידי קאלה לאסן, ונקרא שיבוש תרבות.
שיבוש תרבות מבוסס על התפיסה כי פרסום הוא לא יותר מאשר תעמולה של בעלי אינטרסים מבוססים, ולעומת זאת לא קיימים ערוצים לביטוי אלטרנטיבי במדינות מתועשות. תומכי השיטה רואים בשיבוש תרבות פעילות מחתרתית נגד ההגמוניה על התרבות הפופולרית, המבוססת על "תקשורת גרילה".
פלאגורניס
פלאגורניס (שם מדעי: Pelagornis, "פלאגי" מיוונית= ים פתוח, "אורניס" מיוונית=עוף) הוא סוג נכחד של עוף קדום ממשפחת הפלאגאורניתיים, שחי בתקופת האוליגוקן, 28-25 מיליון שנה לפני זמננו.
הסוג כלל מספר מינים, בהם פלאגורניס סנדרסי, אשר נחשב לעוף המעופף הגדול ביותר הידוע למדע, לאחר הארגנטוויס - על פי הערכה זהירה מוטת כנפיו הייתה לפחות 6.5 מטרים והוא הגיע למשקל של 22-40 ק"ג, גדול מכל עוף מעופף חי.
גילוי
המין פלאגורניס סנדרסי ידוע ממאובן חלקי אחד המסומן בסימון הקטלוגי PV4768, שנאסף בשנת 1983 בתצורת צ'נדלר ברידג' בקרוליינה הדרומית, בארצות הברית, בעת עבודות לבניית מסוף בשדה התעופה צ'ארלסטון. המאובן נאסף על ידי אלברט סנדרס, האוצר של מוזאון צ'ארלסטון, שוחזר ונחקר על ידי דניאל קספקה מאוניברסיטת דרהאם, אשר בשנת 2014 הגדיר אותו כמין נפרד "סנדרסי" על שם מגלהו. המאובן כולל גולגולת ועצמות שכם, זרוע ורגליים אחוריות.
סיווג
הפלאגורניס משויך למשפחת הפלאגאורניתיים, שכל חבריה נכחדו וידועים כיום ממאובנים בלבד. משפחת הפלאגאורניתיים הופיעו בפלאוקן והגיעה לתפוצה כלל-עולמית על-פני מרבית האוקיינוסים לפני היעלמותה בפליוקן. חברי המשפחה מתאפיינים ב"כעין שיניים": בליטות ארוכות וחדות על המקור שאינן שיניים אמיתיות, אף שהן מתפקדות באופן דומה. הם נחשבו לזמן רב כקרובים של שקנאים, אך כיום סבורים שהם קרובים יותר לאווזאים בקבוצה דמויי-תרנגול.
ויקטור חריאפה
ויקטור ולדימירוביץ' חריאפה (ברוסית: Виктор Владимирович Хряпа; נולד ב-3 באוגוסט 1982 בקייב שבברית המועצות, כיום באוקראינה) הוא כדורסלן עבר רוסי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1999–2018. גובהו 2.06 מטרים.
קריירה
את הקריירה החל חריאפה בקבוצת חימיק אנגלס הרוסית, תחילה בנוער ולאחר מכן גם בבוגרים. באמצע עונת 1999-2000 עבר לקבוצת אבטודור סראטוב. בעונת 2000-2001 נבחר לתגלית העונה בליגה הרוסית. לאחר שתי עונות וחצי בסרטוב הצטרף חריאפה לצסק"א מוסקבה, איתה זכה בשתי אליפויות רוסיה, ב-2003 וב-2004.
בדראפט 2004 נבחר חריאפה במקום ה-22 על ידי ניו ג'רזי נטס, והוא עבר בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס. בפורטלנד לא הצליח חריאפה להרשים, וקלע 4.2 נקודות למשחק בעונתו הראשונה ו-5.8 בשנייה. בסוף יוני 2007 עבר חריאפה בטרייד לשיקגו בולס יחד עם טיירוס תומאס, בתמורה ללמרכוס אולדרידג'.
בשתי העונות בשיקגו איכזב חריאפה ושיחק רק 8 דקות בממוצע למשחק. בפברואר 2008 החליטה שיקגו לקנות את שארית חוזהו ולשחרר אותו, וכמה ימים לאחר מכן חתם על חוזה לארבע שנים וחצי בצסק"א, איתה זכה באליפות רוסיה וביורוליג ב-2008. הוא שיחק בקבוצה עד עונת 2018 ועזב לאחר 13 עונות בסך הכל בקבוצה.
יוקה
יוּקָה (שם מדעי: Yucca) הוא סוג הכולל כמה עשרות מיני צמחים ממשפחת האגביים (Agavaceae), שמוצאם באזורים החמים והיבשים של אמריקה הצפונית והמרכזית והאיים הקאריביים.
צמחי היוקה הם שיחים או עצים בעלי שושנות עלים דמויי-חרב, בשרניים ומחודדים, ומכבדי פרחים הנישאים על עמודי תפרחת גבוהים. פרח היוקה הוא פרח המדינה של ניו מקסיקו.
פרחי היוקה דמויי פעמון, בעלי שישה עלי עטיף מפורדים, לבנים או צהובים, הנפתחים בערב ונסגרים ביום. רבים ממיני היוקה מקיימים סימביוזה בדרגות שונות עם מיני עש ("עש היוקה") לצורך האבקה. נקבות העש המופרות זוחלות לתוך הפרחים ומעבירות אבקה מפרח לפרח. הן מטילות את ביציהן בתוך שחלות הפרחים, והזחלים הבוקעים מהן אוכלים חלק מהביציות בשחלה.
רבים ממיני היוקה וזני כלאיים מהם שפותחו בתרבות משמשים כצמחי נוי. חלקם מתאימים בצעירותם לגידול בעציצים במרפסות ובתוך הבית, אולם בשל הקוצים החדים שבקצות העלים, נפוץ יותר גידול היוקה כשיחים או עצים בגנים, במרחק מספיק משבילים כך שקוציהם לא יפגעו בעוברים ושבים. עמידותם לתנאי יובש ומליחות עושים אותם צמח אידיאלי לגנים באזורים צחיחים ובסמוך לחוף הים, כגון בגן העצמאות בתל אביב.
מינים
בין מיני הבר של היוקה ידוע המין Yucca brevifolia ("קצרת-עלים"), הנפוץ באזורים המדבריים של קליפורניה, אריזונה, יוטה ונבדה, ומפורסם בשם Joshua Tree ("עץ יהושע"). זהו עץ מסועף בעל עלים קצרים ורחבים, המסתיימים בקוץ חד. מין זה ניתן לגידול בתנאי יובש קיצוניים, והשקייה רבה מדי פוגעת בו.
בישראל נפוצים בגינון בעיקר שלושה מינים:
הרפובליקה הלמקו-רוסינית
הרפובליקה הלמקו-רוסינית (ברוסינית: Руська народна републіка Лемків) הייתה ישות מדינית קצרת ימים שהוקמה בתום מלחמת העולם הראשונה לאחר התפרקותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית במערב גליציה. היא התקיימה מדצמבר 1918 ועד מרץ 1920.
ב-5 בדצמבר 1918 התאספו בכפר פלורינקה שבמחוז גריבוב במערב גליציה כ-500 רוסינים שייצגו 130 כפרים ממערב חבל למקו (Lemkivshchyna). בפגישה נכחו גם נציגים של הרוסינים מטרנסקרפטיה, (שהייתה אז חלק מצ'כוסלובקיה), רוסינים מארצות הברית ופקיד מחוז גריבוב מהממשל הפולני. בישיבה הוקמה מועצה לאומית (Ruska Rada) ונבחר ראש המועצה דוקטור ירוסלב קצ'מארצ'יק (Iaroslav Kachmarchyk). המועצה הלאומית הכריזה על הקמת הרפובליקה הלמקו-רוסינית, הוקם משמר לאומי והוחל בהקמת תשתית חינוכית וכלכלית. כיוון שהממשלה הפולנית קיוותה לשיתוף פעולה עם הרפובליקה כנגד הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה היא סיפקה מבני ציבור לרפובליקה וחימשה את המשמר הלאומי. כינוס זה בא בעקבות כינוס דומה במזרח חבל למקו שבו הוחלט על הקמתה של הרפובליקה הקומנצ'ית שהייתה בעלת אוריינטציה פרו-אוקראינית ושאפה לאיחוד עם הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה. הרפובליקה הלמקו-רוסינית הייתה בעלת אוריינטציה פרו-רוסית ושאפה לאיחוד כל גליציה תחת ממשל רוסי דמוקרטי (כפי שהיה בחורף 1914-15 ). ב-13 בדצמבר נערכה ישיבה בסאנוק עם מנהיגים פרו-רוסיים אחרים מגליציה ונחתם מזכר הדוחה כל תביעה זרה על גליציה למעט זו הרוסית.
במאי 1919 הכריזו הרוסינים מדרום לקארפטים באוז'הורוד על רצונם באיחוד עם צ'כוסלובקיה. במהלך שבוע נערכו שיחות המועצה הלאומית הרוסינית במקום ובו הודיעו נציגי למקו על רצונם להצטרף לאיחוד זה. אבל גרגורי זטקוביץ', שהיה מאוחר יותר המושל הראשון מטעם צ'כוסלובקיה בטרנסקרפטיה התנגד לאיחוד חבל למקו עם הפלך.
ביוני התירה ועידת השלום לפולין לפרוס את צבאה בכל גליציה באופן זמני, עד לקבלת החלטה עקרונית בעניין הגבולות.
בראותו שהזירה הבינלאומית פועלת לרעתו כינס קצ'מארצ'יק ב-12 במרץ 1920 קונגרס בפלורינקה שבו השתתפו כל נציגי חבל למקו. בכינוס הוקמה רשמית ממשלה ומונו נשיא (קצ'מארצ'יק) ושרי חוץ וחקלאות. הקונגרס ביקש מהממשלה לפנות לצ'כוסלובקיה ולפעול למען איחוד עם טרנסקרפטיה. מכיוון שבין פולין וצ'כוסלובקיה היו מספר מחלוקות אחרות בענייני גבולות לא שאפה אף אחת מהמדינות לסבך את המצב עוד יותר, לכן עד סוף מרץ עצרו הפולנים את ממשלת למקו ונשיאה. בכך הקיץ הקץ על הרפובליקה הלמקו-רוסינית לאחר 16 חודשים בהם התקיימה. הגבול המזרחי של פולין עם ברית המועצות נקבע בהסכם ריגה ב-18 במרץ 1921.
ביוני 1921 העמידו הפולנים את הנשיא וחברי הממשלה של הלמקו למשפט על בדלנות וחתרנות אנטי-פולנית, אולם כולם זוכו.
במרץ 1923 החליטו מדינות ההסכמה שגליציה כולה תישאר בריבונות פולנית ולא ניתנו כל זכויות אוטונומיות למיעוטים בחבל.
עד היום לא ברור מה היו גבולותיה של הרפובליקה הלמקו-רוסינית ובאיזו מידה שלטה באופן מעשי ומנהלתי בשטח.
משימה בלתי אפשרית
משימה בלתי אפשרית (באנגלית: Mission: Impossible) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה ברשת CBS מספטמבר 1966 ועד ספטמבר 1973. היא חזרה מאוחר יותר לטלוויזיה למשך שלוש עונות בין השנים 1988 עד 1990, כאשר השחקן הראשי שלה פיטר גרייבס הופיע בשתי הגרסאות בתפקיד ג'ים פלפס.
עלילת הסדרה עסקה בצוות סוכני ריגול מומחים אשר מקבלים מדי פרק משימה מסוכנת שהם מצליחים לבצע כנגד כל הסיכויים באמצעות כלים טכנולוגיים מתקדמים.
בישראל שודרה הגרסה הראשונה כאחת מסדרות הרכש הראשונות של הטלוויזיה הישראלית בסוף שנות השישים. בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים שודרו שתי הגרסאות בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית. מאוחר יותר הופיעו שידורים חוזרים גם בערוצים אחרים.
סקירה כללית
הסדרה הושפעה באופן ניכר מהרעיונות והמאפיינים של ספרות וסרטי מרגלים (כגון ג'יימס בונד) והיא עסקה בצוות סוכנים חשאיים של ממשלת ארצות הברית, הנקרא כוח משימה בלתי אפשרית. הצוות נשלח למשימות חשאיות מטעם ממשלת ארצות הברית נגד ארגונים מרושעים, ארגוני פשע מאורגן, ועריצים ברחבי העולם. אף על פי שרוח המלחמה הקרה הורגשה ברקע של הסדרה, המאבקים החשאיים בין ארצות הברית וברית המועצות לא הוזכרו באופן ישיר במהלך הסדרה, ולא היו אף פעם נושא לפרק.
רוב פרקי הסדרה התחילו בסצנה בה מפקד הצוות (בעונה הראשונה הדמות דניאל בריגס, ומהעונה השנייה ועד לסיום הסדרה: ג'ים פלפס) קיבל הודעה סודית ומוקלטת מראש, שהכילה בתוכה את המשימה שעליו לבצע. סצנה זו הייתה זכורה במיוחד (ולעיתים קרובות היוותה גם מושא לחיקוי ופרודיה) ובעיקר הקטע בה מגיעה ההודעה על השמדה עצמית תוך 5 שניות על מנת לא להשאיר שום עדות על קיומה של המשימה.
לאחר סצנה זו באה הסצנה הקבועה בה מנהיג הצוות, בוחר את אנשי צוותו מרשימה של מועמדים (למעט הופעה מזדמנת של כוכבים אורחים, ושינוי ליהוק בסדרה, הוא תמיד בחר את אותם אנשים). לאחר בחירת הצוות הייתה בדרך כלל באה הסצנה בה מתכננים אנשי הצוות תוכנית מסובכת על מנת לבצע את משימתם ולנצח את הנבל התורן (סצנת בחירת הצוות הורדה בעונות מאוחרות יותר של הסדרה).
סדר זה של הסצנות נשאר כמעט באותו אופן קבוע לכל אורך שידור הסדרה, על אף שמכשיר ההקלטה שמשמיד את עצמו לא התקבע בתור נושא ההודעה עד למועד מאוחר יותר בסדרה. בפרקים הראשונים של הסדרה קיבל מנהיג הצוות את ההוראות שלו במגוון מכשירים. הגרסה החדשה של הסדרה, משנות השמונים, השתמשה במכשיר להשמעת מיני דיסקים.
השחקן פיטר גרייבס, ששיחק את ג'ים, ציין פעם שכל סצנות ההודעה המוקלטת של כל עונה, צולמו בדרך כלל במכה אחת, קודם להפקה של שאר הפרקים, ושהוא מעולם לא ידע איזה סצנת הקלטה תופיע באיזה פרק עד שהפרק שודר.
סצנות טיפוסיות נוספת של הסדרה כללו הקדמה שיידעה את הצופה על המתרחש, שימוש מורכב בתחפושות וזהויות בדויות, והסצנה הטיפוסית של פתרון הסבך, או "הורדת המסכה", שבה מגלה הנבל שהוא נפל בפח.
הסדרה אופיינה בכך שתמיד תוכננה התוכנית המורכבת על ידי הגיבורים שמטרתה הייתה להפיל את הנבלים התורנים לידיו של החוק. התוכניות של הצוות תוכננו עד לפרט האחרון, וכמעט תמיד בוצעו בדקדקנות מושלמת, וללא פגמים.
המתח הדרמטי נוצר מסקרנות של הצופים לדעת איך יצליחו חברי צוות משימה בלתי אפשרית לתמרן את יריביהם ללא ידיעתם.
מוזיקת הפתיחה של הסדרה, שנכתבה על ידי המלחין לאלו שיפרין, היא סימן ההיכר של הסדרה, והיא מפורסמת מאוד, בייחוד כאשר היא מצורפת להנפשה של הפתיל הבוער שלוותה אליה בפתיח של הסדרה.
הפופולריות של הסדרה בגרסתה הישנה החלה לדעוך בתחילת שנות השבעים, והתוכנית בוטלה בשנת 1973. עד להתחלת הקרנתה של הסדרה "24" הייתה "משימה בלתי אפשרית" תוכנית הריגול הארוכה ביותר ששודרה בטלוויזיה האמריקאית.
חזרתה של התוכנית
בשנת 1980, דיווחה התוכנית "חדשות עולם הבידור" שהצוות המקורי של הסדרה תוכנן להופיע בפרק איחוד בפרויקט שנקרא "משימה בלתי אפשרית 81". התוכנית נדחתה לשנת 1982 ולאחר מכן לשנת 1983, ולבסוף בוטלה.
בשנת 1988, עונת הסתיו של הטלוויזיה האמריקאית הושפעה לרעה על ידי שביתת התסריטאים שמנעה את כתיבתם של תסריטים חדשים לסדרות הטלוויזיה. המפיקים, שהיו נתונים תחת לחץ ליצור מוצרים חדשים בשביל הצופים, אולם עמדו תחת האיום של שביתה ממושכת, פנו לארכיונים לחפש חומר כתוב ישן (לדוגמה: תוכנית הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", השתמשה בתסריטים שנכתבו במקור לסדרה המקורית).
רשת ABC החליטה כתוצאה מכך להפיק גרסה חדשה של "משימה בלתי אפשרית", עם ליהוק חדש ברובו (חוץ מפיטר גרייבס, ששב לשחק את ג'ים) שפרקיה ישתמשו בתסריטים מהסדרה הישנה, שיעודכנו. בנוסף לכך צולמה הסדרה באוסטרליה בערים מלבורן וקווינסלנד, וזאת במטרה להוזיל עלויות. העלויות הופחתו בכ-20 אחוז, ו"משימה בלתי אפשרית" הפכה לאחת מהסדרות הטלוויזיה המסחריות הראשונות שרשת אמריקאית צילמה באוסטרליה.
למרות המיחזור של התסריטים, זכתה הסדרה החדשה להצלחה במדרוגי הרייטינג של ארצות הברית, ושרדה למשך שתי עונות. בנוסף לכך, שביתת התסריטאים הסתיימה עד מהרה, דבר שגרם לכך שלמעשה רק מעט מהפרקים של הסדרה החדשה היו גרסאות ממוחזרות של הסדרה הישנה.
באחד מהפרקים של הסדרה המקורית, נעשתה טעות שגרמה לאחת מהסוכנות של צוות משימה בלתי אפשרית להתפס ולהיחשף על ידי הנבלים התורנים, דבר שדרש שינוי תוכנית על ידי ג'ים, מנהיג הצוות, בניסיון לחלצה. אולם ברוב הפרקים התוכניות של הצוות עבדו באופן מושלם.
הנוסחה חזרה על עצמה בדרך כלל גם בגרסה המאוחרת של הסדרה, למרוצת שהכותבים לקחו מדי פעם חופש ממגבלותיה, וניסו למתוח את החוקים של הסדרה. באחד מהפרקים של הסדרה בגרסתה החדשה אחד מהסוכנים נחשף, ונהרג על ידי הנבלים התורנים.
הסדרה החדשה גם הציגה שימוש בטכנולוגיות שכמעט דחפו את אופי הסדרה להיות סדרת מדע בדיוני (לדוגמה מכשיר היכול להקליט חלומות).
מועדון פפרמינט
מועדון פפרמינט (באנגלית: Peppermint Lounge) היה מועדון ריקודים בניו יורק (ברחוב 128 מערב) שפעל בשנים 1958–1965. המועדון היה אחד הדיסקוטקים הראשונים בארצות הברית וקידם את תופעת ריקודי הטוויסט.
ההיסטוריה של המקום
המועדון נפתח ב-1958 על ידי מטי "הסוס" איטליאנו (Matty "The Horse" Ianniello), בן למשפחת הפשע ג'נובזה. מאפייניו היו רחבת ריקודים מוקפת מראות ובאר גדול ממהגוני. המועדון לא היה גדול ויכל לאכלס פחות מ-200 מבקרים. בעוד מועדוני ריקודים אחרים בניו יורק דרשו דמי כניסה, כרטיס חבר או מינימום הזמנה, הכניסה ל"פפרמינט" הייתה חופשית. לפיכך משך המועדון צעירים, פועלים, חיילים, מלחים, עובדים טכניים ופקידים רבים מהם הומוסקסואלים וכן פרחחים רוכבי-אופנועים ולובשי מעילי עור. להקת הבית של המועדון הייתה Joey Dee and the Starliters אך מוזיקה לריקודים הושמעה גם מתקליטים (ולכן דיסקוטק, כלומר לפי הצרפתית, מועדון תקליטים).