cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'ורז' וילסון
מבחר פילמוגרפיה
ז'ורז' וילסון שיחק במעל חמישים סרטים.
DVD
(כיתת אמן: שיעור משחק עם ז'ורז' וילסון - סרט בבימוי פרנסיס דיקה ודומניק מונטל)
31 באוגוסט
31 באוגוסט הוא היום ה־243 בשנה בלוח הגריגוריאני (244 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 122 ימים.
קישורים חיצוניים
https://www.onthisday.com/events/august/31
מגיני החוקה
מגיני החוקה (וגם שומרי החוקה, בסרבית: Уставобранитељи) הייתה התאגדות של אליטה פוליטית לאומנית סרבית בנסיכות סרביה, שפעלה לחזק את כוחו של הפרלמנט על פני המלוכנות, להצר את צעדיו של בית אוברנוביץ', ולהגביל את שוויון הזכויות שניתן למיעוטים בסרביה, בעיקר ליהודי סרביה.
רקע
ב-1817 הוקמה נסיכות סרביה כיישות וסאלית של האימפריה העות'מאנית, ומילוש אוברנוביץ' כיהן כנסיך הנסיכות. בהדרגה הפך שלטונו לאוטוקרטי. במקביל העניק הנסיך שוויון זכויות לכל אזרחי הנסיכות ובכלל זה יהודי סרביה, אשר זכו לחופש מסחר, תנועה ומגורים. בהדרגה, קמה קואליציה של פוליטיקאים אשר התנגדו לנסיך מילוש ונתמכו על ידי סוחרים סרבים אמידים ומטרותיהם היו: הגבלת כוחו האוטוקרטי מחד, והצרת זכויות המיעוטים מאידך. חברי ההתאגדות הפוליטית פנו לשער הנשגב במטרה לסייע להם בהגבלת כוחות של הנסיך מילוש. שעת הכושר של מתנגדי הנסיך מילוש אוברנוביץ' הגיעה ב-1838. במועד זה פרסם הסולטאן מהמוט השני פירמאן ובו חוקה לנסיכות סרביה. הנסיך מילוש אוברנוביץ' סירב לכהן תחת החוקה החדשה, נקלע לעימות עם הפרלמנט בו היה רוב לתומכי החוקה ונאלץ לוותר על כיסאו. מילאן אוברנוביץ' הוכתר תחתיו, אך נפטר תוך זמן קצר ובמקומו התמנה הנסיך הצעיר מיכאילו אוברנוביץ'. בשל תמיכתם בחוקת 1838 כונו מתנגדיו של מילוש אוברנוביץ' "מגיני החוקה".
שלטון מגיני החוקה
בעת עלייתו לשלטון היה הנסיך מיכאילו אוברנוביץ' בן 16 ו"מגיני החוקה" מינו עבורו מועצת עוצרים אשר ניהלה בפועל את הנסיכות. בהמשך, הודח מיכאילו אוברנוביץ' והנסיך אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ' הוכתר תחתיו, והיה נתון להשפעתם של "מגיני החוקה". בהדרגה בוטל שוויון הזכויות ליהודי סרביה. תושבים יהודים גורשו מערי שדה לבלגרד, בוטל חופש המסחר, נאסרה פתיחת חנויות בימי ראשון ועל יהודי בלגרד נאסר למכור סחורות מחוץ לשטחי השכונה היהודית. בהמשך, החל עימות בין "מגיני החוקה" לנסיך אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ'. העימות הוביל לקרע בתוך "מגיני החוקה", להדחת הנסיך אלכסנדר ולהכתרתו מחדש של מילוש אוברנוביץ'. ראשי "מגיני החוקה" הניחו שמפאת גילו המתקדם של הנסיך מילוש, הוא יכהן כשליט "בובה" ויתומרן על ידם. הנחה זו הייתה מוטעית ואוברנוביץ' נקט במדיניות עצמאית ולעומתית מול "מגיני החוקה". לאחר מותו של מילוש אוברנוביץ', ועלייתו המחודשת של מיכאילו אוברנוביץ', הלך ונחלש בהדרגה כוחם הפוליטי של "מגיני החוקה".
מונטיצ'לו (אילינוי)
מונטיצ'לו (באנגלית Monticello) היא בירת מחוז פיאט שבמדינת אילינוי שבארצות הברית. העיר מונה 5,138 איש נכון למרשם התושבים של שנת 2000. העיר מוכרת בזכות פארק אלרטון הסמוך לה הנמצא בבעלות אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
היסטוריה
בשנת 1822 הגיע לאזור ג'ורג' הווארת' כדי לכהן כגורם המקשר בין ממשל ארצות הברית לבין השבטים הילידים. בשנת 1829 ג'יימס א. פיאט קנה את הבקתה של הווראת' ועבר להתגורר בה. מתיישבים נוספים שהגיעו למקום התיישבו בקרבת הבקתה.
בשנת 1837 החליטו תושבי המקום לייסד את היישוב כעיירה. אברהם מרקיז, ויליאם ברנס, ג'יימס מקריינולדס וג'יימס פיאט הצעיר הקימו חברה והשקיעו כספים משותפים כדי לקנות אדמה מפיאט האב. מקריינולדס הציע לקרוא למקום מונטיצ'לו על שם מקום מוצאו של תומאס ג'פרסון. מונטיצ'לו הוקמה באופן רשמי ב-1 ביולי 1837 וחגיגות ההקמה נערכו ב-4 ביולי. הבניין הראשון בעיירה החדשה היה ביתו של מר קאס ששימש גם כחנות מכולת. הבניין השני היה בקתת עץ שנבנתה על ידי ג'ון טנברוק. בשנת 1839 בנה ניקולאס דה-בור את "המבצר הישן" (The Old Fort) שהוסב מאוחר יותר למלון.
ב- 27 בינואר 1841, הוכרזה הקמה של מחוז חדש - מחוז פיאט על שם ג'יימס פיאט האב. כעיר היחידה במחוז, הפכה מונטיצ'לו להיות בירת המחוז. המחוז החל את פעילותו ב- 5 באפריל של אותה שנה מהמבצר הישן. בשנת 1843 נבנה בית משפט הראשון על אדמה שנתרמה על ידי ויליאם ה. פיאט.
אירווינג פן
אירווינג פן (באנגלית: Irving Penn; 16 ביוני 1917 – 7 באוקטובר 2009) היה צלם אמריקאי, ידוע בעיקר בשל צילומי האופנה, הדיוקן והטבע דומם שלו. פן עבד עבור מגזין ווג ועבור חברות פרסום שונות.
ביוגרפיה
צילום השער הראשון של פן במגזין היה באוקטובר 1943. פן צילם למגזין לאורך כל הקריירה שלו, כשהוא מתעסק באופנה, פורטרטים וטבע דומם. בשנות ה-50 פן הקים סטודיו משלו והחל לצלם גם צילום פרסומי.
ב-1947, במהלך צילומים, פן פגש בדוגמנית השוודית ליזה פונסאגריב. הם נישאו ב-1950 וכעבור שנתיים נולד בנם הראשון, שלימים נהיה מעצב. ליזה הלכה לעולמה ב-4 בפברואר 1992. פן הלך לעולמו ב-7 באוקטובר 2009, בהיותו בן 92, בביתו במנהטן.
עבודתו
פן ידוע בעיקר בזכות צילומי האופנה שלו, והוא צילם מפורסמים ויוצרים חשובים, ביניהם מרתה גרהם, מרסל דושאן, פבלו פיקאסו, ג'ורג'יה אוקיף, ויסטן יו אודן, איגור סטרווינסקי ועוד. הוא צילם גם צילומים אתנוגרפיים, טבע דומם וצילומי טיולים ומסעות. הוא היה מהראשונים שצילם על רקע לבן או אפור ובכך השאיר את הרקע פשוט ונקי. הוא הרחיב את הסטודיו שלו ובנה פינות וזוויות רבות, ובכך יצר תאורה דרמטית.
צילומי הטבע דומם שלו היה מאורגנים ומסודרים בקפידה רבה, עם תשומת לב לפרטים ונפח, שהמשיכה גם להדפסת הצילומים. הוא התנסה בטכניקות הדפסה שונות ורבות.
ההתקפה על פתח תקווה (1886)
ההתקפה על פתח תקווה התרחשה ב-29 במרץ 1886, והייתה ההתקפה הערבית המאורגנת הראשונה על יישוב יהודי בארץ ישראל. בהתקפה נרצחה רחל חדד הלוי, אמו של השומר סנדר חדד, וחמישה מתיישבים אחרים נפצעו, בהם הרב אריה ליב פרומקין.
רקע
פתח תקווה נוסדה ב-1878, כשלוש שנים לפני תחילת העלייה הראשונה לארץ ישראל. סביבה שכנו מספר כפרים ערביים, שתושביהם לא ראו בעין יפה את היישוב השכן החדש ומראשית קיומה התנכלו למתיישבים ולרכושם ושילחו את עדריהם לרעות על אדמות המושבה. כתוצאה מכך, החלו היהודים להתבצר ביישובם החדש ולשכור שומרים מיוחדים להגנתם.
השומרים הראשונים נשכרו מקרב השכנים הערבים עצמם, אולם ב-1879, כשנה לאחר הקמת היישוב, משראו שהגנה מסוג זה איננה מצליחה לשמור עליהם ועל רכושם החלו המתיישבים לשכור שומרים יהודים. ראשון השומרים היהודים היה אחד המייסדים ומי שארגן את ההגנה על היישוב, יהודה ראב, אשר במשך זמן לא קצר היה גם השומר היחיד.
ההתקפה
כשבועיים לפני ההתקפה על פתח תקווה החרימו השומרים, המוצבים להגן עליה ובראשם יהושע שטמפפר, סנדר חדד ויהודה ראב, עדר ערבי, שרעה על אדמות המושבה. ב-29 במרץ 1886, כ"ב באדר ב' תרמ"ו, רובם הגדול של הגברים מבין מתיישבי פתח תקווה יצאו ליפו, בין אם לצורכי עבודתם הרגילה ובין אם כדי למסור למושל יפו את העדר המוחרם. הם השאירו מאחוריהם בבית, כמעט אך ורק נשים וילדים וכן מספר מצומצם מאוד של גברים, פועלים או חקלאים. בלי ידיעתם, כפריי הסביבה הערבים, בעיקר תושבי הכפר הגדול יהודיה, שממזרח למושבה הצעירה התארגנו לנצל את העדר הגברים מהמושבה לשם התקפת פתע עליה. מי שארגן את ההתקפה ועמד בראש ההמון הזועם שמנה כ-500 איש היה שייח' בשם עות'מן.
כשהתקרב ההמון הערבי אל בתי המושבה הבחינו בו התושבים ומיהרו אל שני הבתים המוגנים ביותר ביישוב הקטן, בית הרב אריה ליב פרומקין, הבית הראשון של המושבה, שייחודו היה בגדר שהקיפה אותו ואפשרה הגנה מסוימת וכן ביתו של זרח ברנט, שהיה בית אבן בן שתי קומות. שם הם התבצרו והגנו על עצמם. אחד הגברים הבודדים שהיה ביישוב הצליח להימלט בזמן, מערבה ומיהר עד ליפו, להזעיק עזרה.
הפורעים שהגיעו לתוך היישוב פתחו באש על המתבצרים. למזלם של האחרונים, הערבים השתמשו בכדורי "שְרָט", שהם כדורי עופרת קטנים, המשמשים לציד עופות. בדרך כלל כדורים כאלה מסוגלים לכל היותר רק לפצוע, אך אינם הורגים. המתיישבים מצידם אחזו בכל הבא ליד כדי להתגונן והשיבו באש. הרב פרומקין, שיצא לבדוק אם כל המתיישבים הצליחו להגיע למקום מבטחים, או שמא ישנם עדיין מי שנותרו מאחור, נתפס בעצמו בידי הפורעים הערבים, אשר הכו אותו עד שחשבו שמת. רחל חדד הלוי, אמו של השומר סנדר חדד, שהייתה חולה, נקלעה בדרכם של הפורעים, הוכתה קשות אף היא וכעבור מספר ימים נפטרה מפצעיה.
בינתיים, הבורח בתחילת ההתקפה הגיע ליפו, מצא שם איש קשר אל מושל יפו הטורקי וזה שלח לפתח תקווה חיילים ורופא. כשאלה הגיעו למושבה הם תפסו ואסרו חלק מהפורעים וכל השאר ברחו תוך שהם לוקחים בדרכם את עדר המושבה וכל רכוש אחר שנתקלו בו בעת מנוסתם.
כשנגמר יום הפרעות הראשון בארץ ישראל הובילו הטורקים את אסיריהם ליפו, שם הם נדונו למלקות ולמאסר. את הערבים שברחו הם אילצו להחזיר את עדר המושבה וגם חייבו אותם לשלם ליהודים פיצויים מסוימים בגין נזקיהם.
אקשה
אַקְשָה (רוסית Акша) הוא היישוב הראשי של נפת אקשינסקי, במחוז צ'יטה שברוסיה. אוכלוסייתו מנתה 4,312 תושבים בשנת 2005. הוא שוכן על חוף הנהרות אקשה ואונון.
היישוב אקשה הוקם בשנת 1750 ככפר קוזאקים, ומשנת 1768 מצודה בגבול בין מונגוליה לרוסיה. בזמן האימפריה הרוסית היה באקשה בית סוהר לאסירים רבים, בהם וילגלם קיוכלבקר, שהיה חבר בתנועת הדקבריסטים שנשלחו לכאן בתור אסירים פוליטיים. עד המהפכה הרוסית שימשה אקשה עיר אזורית ומשנת 1872 עד 1924 היא הייתה העיר ראשית של מחוז אקשה. ב-4 בינואר 1924 הפכה אקשה ליישוב אדמיניסטרטיבי של נפת אקשינסקי.
ישרס
ישרס חברה להשקעות בע"מ (בקיצור: ישרס) היא חברת בנייה שנוסדה בשנת 1950 על ידי רסקו כחברת בת. תחומי הפעילות של החברה לאורך השנים כללו אחזקה וניהול של נדל"ן מסוגים שונים, הן מרכזים מסחריים ומשרדם והן דירות מגורים להשכרה. אחד הפרויקטים המרכזיים של החברה היה הקמת הגן הטכנולוגי מלחה בירושלים.
בעלות
חברת ישרס הוקמה בשנת 1950 כשותפות של רסקו ומשקיעים משווייץ. החברה גייסה כספים להשקעה בנדל"ן במכירת מניות ואיגרות חוב. בשנת 1956 אושרה בקשת החברה להרשם למסחר בבורסה בוושינגטון, ובכך הייתה החברה הישראלית הראשונה להיסחר בבורסה בארצות הברית.
ישרס הייתה במשך שנים רבות בשליטת רסקו. בתחילת 1986, לאור מתיחות בין בעלי השליטה ברסקו, איש העסקים נתן קירש מדרום אפריקה מצד אחד, וקבוצת תג'ר נאמן מצד שני, הוסכם על הפרדת ישרס מרסקו, כאשר ישרס יוחזק על ידי קירש ורסקו תוחזק בידי קבוצת תג'ר נאמן. לאחר זמן לא רב, מכר קירש את החזקותיו בישרס לשלמה אייזנברג. אייזנברג החזיק לבד 7.5% מישרס, קבוצת אג"ש של אייזנברג גזונדהייט ושפיצר החזיקה ב-30% וחברת, שהייתה גם היא בשליטת שלמה אייזנברג ושותפיו, החזיקה במעל 20% ממניות ישרס. בשנת 1996 במסגרת רה-ארגון של החברות רכשה חברת ערד את ההחזקות של אייזנברג בחברה לפי שווי של 200 מיליון דולר, שהיה גבוה משמעותית ממחיר השוק. על המהלכים שעשה אייזנברג כדי לאשר את הרכישה נגד התנגדות של בעלי מניות מיעוט בערד, הוא הורשע ונדון לשנת מאסר.
פעילות
חברת ישרס השקיעה ברכישה ובניהול של נדל"ן, שכלל בשנות ה-50 בעיקר מרכזים מסחריים, בנייני משרדים, מבני תעשייה, פרדסים, ודירות להשכרה. לצורך ניהול הדירות להשכרה הקימה בראשית שנות ה-50 חברת בת. בשנות ה-60 נוספו גם מלונות ומפעלי תעשייה.
בשנת 1990 רכשה ישרס, ביחד עם מרלז, של מרדכי יונה, את רסקו. בשנת 1994 רכשה ישרס את חלקה של מרלז ברסקו.
בראשית שנות ה-90 זכתה ישרס במכרז להקמת הגן הטכנולוגי מלחה, פרויקט שמבוצע על ידי חברת ג.ט.י. הגן הטכנולוגי ירושלים בע"מ, ש-74% ממנה מוחזקת על ידי ישרס. הפרויקט היה לאחד המניבים ביותר של ישרס.
ישרס מחזיקה גם ב-66% מהבעלות באוסיף השקעות ופיתוח בע"מ, 85% מעוגן נדל"ן מניב בע"מ (85%), ומעל 90% מ-א. ארנסון בע"מ העוסקת בתשתיות בעיקר עבור גופים ממשלתיים.
בנובמבר 2018, רכשה מקרן הנדל"ן "ריאליטי", תמורת 255 מיליון שקל את קריית התקשורת נווה אילן.
אלמנה שחורה
אלמנה שחורה (שם מדעי: Latrodectus tredecimguttatus) הוא מין של עכביש, הידוע בשל הרעל העצבי המסוכן שלו. המין נפוץ באזור הים התיכון כולל ישראל, מספרד במערב ועד מרכז אסיה במזרח. באנגלית הכינוי "black widow spider" מתייחס למספר מינים נוספים שתפוצתם שונה, דבר היוצר לעיתים בלבול.
צבע הבטן שחור בוהק, הגב בעל שלוש שורות של כתמים אדומים/כתומים או ללא כתמים כלל (מכאן נובע השם הלטיני tredecimguttatus, בעלת שלוש עשרה נקודות). בטנה בעלת פס אדום רוחבי או ללא פס כלל. גודלן של הנקבות מגיע ל-4 ס"מ וגודלם של הזכרים כמחצית מגודל הנקבות, אך רגליהם ארוכות יותר, ובטנם עדינה יותר.
האלמנה השחורה ניזונה בעיקר מחרקים, אבל לעיתים אוכלת גם נדלים, מרבי רגליים ועכבישאים אחרים. כמו כן פעמים רבות נצפתה האלמנה כאשר ברשתה עקצנים צהובים. היא טווה רשת דביקה של קורים, וברגע שטרף נלכד ברשת, האלמנה יוצאת - גולשת על הקורים, החוצה ממחבואה, ומשתקת אותו בארסה. עד לשיתוק הקורבן חולפות כ-10 דקות, ובמהלך זמן זה אוחזת האלמנה את הטרף בכוח. לאחר שהטרף שותק מפרישה האלמנה אנזימים מעכלים אל תוך טרפה ונסוגה אל תוך אוהל המחבוא שלה ביחד עם טרפה המשותק, עד תום האכילה.
נקבות האלמנה השחורה ידועות בכך שהן טורפות זכרים לאחר שהן מזדווגות עימם, דבר זה מתאפשר הודות לכך שהנקבות גדולות ביחס לזכרים. הנקבות תופסות את הזכר לאחר ההזדווגות ומזריקות לגופו ארס. מכאן מקור שמה של האלמנה, אף על פי שטריפת הזכר לאחר ההזדווגות היא מעשה שרוב העכבישות עושות ולא רק האלמנות. שמה של האלמנה השחורה משמש לעיתים ככינוי לאישה שרצחה את בעליה.
ארס והתנהגות
הארס גורם לשחרור מוגבר של אצטילכולין שיוצר התכווצות ממושכת של השרירים ברוב חלקי הגוף וכתוצאה מכך נגרמים לקורבן כאבים קשים ביותר. הטיפול בנשיכת האלמנה השחורה הוא לרוב במשככי כאבים אופיואידים ובנזודיאזפינים להרגעת השרירים המכווצים. לרוב לא משתמשים בנסיוב לארס האלמנה, משום שקיים סיכוי לתגובה אלרגית חריפה.
אף שמספר מקרי הנשיכה אינו מבוטל, מדובר בעכביש ביישן בעל מזג רגוע הנוטה להימנע ממגע עם בני אדם וינשך רק במקרה של התגרות חוזרת או כאשר יחוש בסכנה ממשית.
בישראל, נמנה העכביש יחד עם השישן החום על שני מיני העכבישים היחידים המסוכנים לאדם, והוא מצוי בעיקר באזורים יבשים ומבודדים: מדבר יהודה, אזור ים המלח והערבה, הנגב ובמספר מקומות מצומצם ברמת הגולן.
דודג' דקוטה
בין השנים 1998 - 1986 חטיבת דודג' הייתה בבעלות קונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר. בין השנים 2007 - 1998 דודג' הייתה בבעלות "דיימלר-קרייזלר". בין השנים 2007–2011 הייתה דודג' בבעלות דיימלר AG
הפארק הארכאולוגי סן אגוסטין
הפארק הארכאולוגי סן אגוסטין (בספרדית: Parque Arqueológico de San Agustín) הוא פארק ארכאולוגי השוכן סמוך לעיירה סן אגוסטין במחוז וילה בדרומה של קולומביה. לצידו של הפארק, המשתרע על-פני שטח של 780 דונם, שוכנים שני פארקים נוספים, והאזור ההיסטורי כולו משתרע על-פני כ-50 קמ"ר. האזור מתגאה בריכוז הפסלים המגליתים והמונומנטים הדתיים הגדול ביותר ביבשת אמריקה, ובשנת 1995 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
במאה ה-1 חל שינוי של ממש באזור והופיעה תרבות סן אגוסטין. צפיפות האוכלוסייה גדלה, יישובים נטושים יושבו מחדש והופיעו יישובים חדשים. האוכלוסייה עדיין גידלה בעיקר אורז, אך השטחים החקלאיים הלכו והתפשטו כדי לענות על הצרכים הגדלים. מערכת חברתית חדשה הופיעה, והכוח בה רוכז בידיהם של אנשי הדת. הארגון וההיררכיה החברתיים שהופיעו איפשרו את חציבתם ושינועם של פיסות אבן גדולות, ואת עיבודם למונומנטים מונוליתים, שחלקם עוטרו בעושר רב. מונומנטים אלה מעידים על תרבות דתית מורכבת. תרבות זו באה לסופה במאה ה-8, וייצור המונומנטים כמו גם הפיסול באבן פסקו. נראה כי בתקופה זו, לקראת שנת 1000, היגרו לאזור שבטים חדשים אשר הגיעו מאזור מישורי האמזונאס, ואלה הביאו עימם שיטות חקלאיות חדשות, סגנונות קדרות שונים וסגנון בנייה אחר. תקופה זו, המכונה "התקופה המאוחרת", נמשכה עד הכיבוש הספרדי, והיא נחשבת לפשוטה יותר מקודמתה מבחינה אמנותית וחברתית. מקומות היישוב והשדות עברו לאזורים תלולים יותר בזכות הופעת הטראסות, אך למרות התפתחות חשובה זו, מערכת הקשרים וההיררכיה החברתית הצטמצמה, הקהילות היו קטנות והתבססו על קשרי משפחה, והקשרים הרחבים יותר נוצרו רק בתקופת מלחמה והיו זמניים.
האתר
לצידו של הפארק, שוכנים שני פארקים ארכאולוגיים נוספים - "אלטו דה לוס אידולוס" (Alto de los Ídolos - "רמת האלים") המשתרע על-פני שטח של 200 דונם ו"אלטו דה לאס פיידרס" (Alto de las Piedras - "רמת האבנים") ששטחו מאה דונם. שלושת הפארקים עשירים בשרידים ארכאולוגיים, שרידי דרכים, תעלות ניקוז, סימוני גבול בין חלקות חקלאיות, אתרי קבורה ורחבות מלאכותיות.
האתרים החשובים בסן אגוסטין הם "לאס מסיטס" (Las Mesitas) שבו תילים מלאכותיים, מבני קבורה ופסלי אבן; "פואנטה דה לוואפאטאס" (Fuente de Lavapatas), מבנה דת מונומנטלי שנחצב באבן באפיקו של נהר; ו"בוסקה דה לאס אסטטואס" (Bosque de las Estatuas - "יער הפסלים") שבו פסלים מכל רחבי האזור. ב"אלטו דה לוס אידולוס" ניצב הפסל הגבוה באזור המתנשא לגובה של שבעה מטרים.
איראקלי אזארובי
איראקלי אזארובי (בגאורגית: ირაკლი აზაროვი; נולד ב-21 בפברואר 2002 בטביליסי שבגאורגיה) הוא כדורגלן גאורגי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית ובנבחרת גאורגיה.
קריירת מועדונים
אזארובי גדל במחלקת הנוער של דינמו טביליסי. הוא ערך 12 הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הגאורגית, וזכה עם המועדון בשתי אליפויות גאורגיה.
ב-1 בינואר 2021 חתם אזארובי בדינמו בתומי מליגת העל הגאורגית. הוא ערך 53 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים, וזכה עם המועדון באליפות גאורגיה ובסופר קאפ הגאורגי.
ב-5 באוגוסט 2022 חתם אזארובי בהכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית.
קריירה בינלאומית
ב-2 ביוני 2021 ערך אזארובי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאורגיה, בניצחון 1–2 על נבחרת רומניה במשחק ידידות.
פספורטכארד
פספורטכארד היא חברת ביטוח בריאות וביטוח נסיעות לחו"ל בינלאומית עם סניפים וסוכנויות בגרמניה, אוסטרליה, קפריסין וישראל. החברה היא חלק מקבוצת דיוידשילד.
לקוחות המבוטחים בפספורטכארד משתמשים בכרטיס נטען מראש כדי לשלם לספקי שירותי הבריאות במעמד קבלת השירות ובכך מייתרים את הצורך בהגשת חשבוניות.
היסטוריה
פספורטכארד גרמניה נוסדה ב-2020 בהמבורג והיא מציעה מוצרי ביטוח רפואי פרטי, המנכ"ל הוא איתן וולף; קדם לה שיתוף פעולה עם אליאנץ שהחל ב-2015.
פספורטכארד אוסטרליה (TravelCard) נוסדה ב-2018 כשיתוף פעולה עם קבוצת הולארד.
ב-2015, רכשה קבוצת הביטוח וייט מאונטיינס 50% מפספורטכארד תמורת 21 מיליון דולר במיזם משותף עם דיוידשילד. ב-2018, וייט מאונטיינס רכשה את חלקו של חיטרון בדיוידשילד תמורת 42 מיליון דולר. וייט מאונטיינס המשיכה להחזיק 50% מפספורטכארד/דייוידשילד, ואלון קצף 50%. ב-2020 וייט מאונטיינס השקיעה 15 מיליון דולר בפספורטכארד/דייוידשילד והגדילה את אחזקתה בהן ל-53.8%. בסוף 2019 היו לדיוידשילד ופספורטכארד 2.1 מיליון לקוחות עם פרמיות של 159 מיליון דולר ורווח של 17 מיליון דולר, לעומת 1.6 מיליון לקוחות בסוף 2017 עם פרמיות בהיקף של 134 מיליון דולר ורווח של 16 מיליון דולר. וייט מאונטיינס נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק ושווי השוק שלה עמד בינואר 2020 על כ-3.5 מיליארד דולר.
בינואר 2020, דיוידשילד קיבלה אישור מבטח בישראל. יחס הלימות ההון של החברה (סולבנסי) עמד ביולי 2021 על 241%. בראשה מכהן כמנכ"ל רן מזרחי; עד אותה עת חברות הקבוצה תיפקדו כסוכנויות ביטוח והמבטחת הייתה הפניקס חברה לביטוח.
משנת 2014 מנכ"ל סוכנויות ביטוחי הנסיעות פספורטכארד ודיוידשילד ישראל היה יואל אמיר,
בפברואר 2021 התמנתה לתפקיד רונית סגל.
ב-2020 הוגשה בקשה לתובענה ייצוגית בבית המשפט נגד פספורכארד והפניקס בגין אי-תשלום כספים ללקוחות שנסיעתם בוטלה בשל מגפת הקורונה.
טכנולוגיה
טרם יציאתם לחו"ל מונפק למבוטחים כרטיס המקובל בידי המוסדות הרפואיים הסולקים כרטיסי ויזה או מאסטרקארד. אם המבוטחים נזקקים לטיפול רפואי, הם מפעילים את כרטיס התשלום באמצעות אפליקציה ייעודית ומשלמים לספק השירות הרפואי במעמד קבלת השירות. בעת הצורך, ניתן להשתמש בכרטיס למשוך כסף מהכספומט כדי לשלם לספק הרפואי או לשפות את הלקוח עבור תביעה מסוימת המפורטת בחוזה הביטוח.
טיסצ'צ'ה
טיסצ'צ'ה (בהונגרית: Tiszacsécse) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג על גדות נהר טיסה שבצפון מזרח הונגריה בסמוך לגבול עם אוקראינה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית סמושאוילק קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-303 תושבים בשנת 1990 עד 212 תושבים בשנת 2020.
יהודי טיסבץ'
יהודים חיו בטיסבץ' בתקופות זמן שונות. בחצר של בית פרטית בכפר קיימות שלוש מצבות שהיו שייכות לבית קברות יהודי בכפר בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
לב לנדאו
לב דווידוביץ' לנדאו (22 בינואר 1908 – 1 באפריל 1968) היה פיזיקאי יהודי-סובייטי, מבכירי הפיזיקאים התאורטיים של המאה ה-20. תחומי המחקר שלו היו רבים ומגוונים, ועל מחקריו בנוזליות-על קיבל פרס נובל לפיזיקה בשנת 1962, שלושה פרסי סטלין ואת עיטור "גיבור העמל הסוציאליסטי". היה חבר באקדמיות למדעים של ברית המועצות, דנמרק, הולנד, ארצות הברית, החברה המלכותית של בריטניה וארגונים מדעיים אחרים.
חייו
לב לנדאו נולד בבאקו (כיום בירת אזרבייג'ן) לדוד לנדאו, מהנדס נפט, בנו של אריה לייב לנדאו, שהיה  בן דודו השלישי של רבי יחזקאל לנדא, "הנודע ביהודה". כבר כילד הפגין כישרון מיוחד למתמטיקה. בגיל 14 החל ללמוד באוניברסיטת באקו, שם למד במקביל בשני חוגים: פיזיקה-מתמטיקה וכימיה. ב-1924 עבר לאוניברסיטת לנינגרד, שם קיבל את תואר הדוקטור ב-1927 והוא בן 19 בלבד. בהמשך הפך לחבר מן המניין בסגל האוניברסיטה. בין השנים 1926–1927 פרסם את עבודותיו הראשונות בפיזיקה תאורטית. משנת 1929 שהה כשנה וחצי במרכזי המדע של דנמרק, אנגליה ושווייץ שם עבד עם המובילים בקרב הפיזיקאים התאורטיקנים של אותה תקופה, בהם נילס בוהר, אותו כינה לאחר מכן "מורהו היחיד".
בשנת 1932 מונה לעמוד בראש המחלקה התאורטית במכון הפיזיקלי-הטכני של אוקראינה באוניברסיטה הלאומית חרקוב (Харківський фізико-технічний інститут) עד שנת 1937, אולם עקב הליכים נגד פיזיקאים בעיר בשנה זו קיבל את הצעתו של פיוטר קאפיצה לשמש כראש המחלקה התאורטית במכון לחקר בעיות בפיזיקה במוסקבה. בשנת 1938 נעצר במסגרת הטיהורים הגדולים של סטלין, בין השאר עקב חרוזים שכתב נגד הממסד. לנדאו שוחרר כעבור שנה הודות להתערבותו של קאפיצה שלקח את לנדאו תחת חסותו. משחרורו ועד מותו בשנת 1968 כיהן ברציפות כחבר מן המניין בסגל המכון.
שש שנים לאחר התאונה הקשה נפטר לנדאו ב-1 באפריל 1968 במהלך התאוששות מניתוח במעיים.
בני דודתו היו ד"ר יעקב וינשל, רופא, ממייסדי קופת חולים לאומית, סופר ואיש ציבור ישראלי ועורך דין אברהם וינשל, יושב ראש לשכת הסתדרות עורכי הדין בישראל, חבר אספת הנבחרים ואזרח כבוד של חיפה.
החל משנת 1998 ברוסיה מוענקת מדליית זהב על שם לנדאו. לחייו הוקדשו מספר סרטי קולנוע ופרוקיט מולטימדיה של איליה חרז'אנובסקי.
פעילותו האקדמית
בין מכלול הבעיות הפיזיקליות איתן התמודד היו מכניקת הקוונטים, פיזיקה של גוף צפיד, מגנטיות, פיזיקה של טמפרטורות נמוכות, קרינה קוסמית, הידרודינמיקה, שדות קוונטיים, פיזיקה גרעינית, פיזיקה של חלקיקים אלמנטריים ופלזמה.
מעבר לתרומה הרבה שהייתה ללנדאו למחקר האקדמי, הוא גם תרם רבות להוראת הפיזיקה בברית המועצות ומדענים רבים ראו בו מודל לחיקוי. יחד עם יבגני מיכאילוביץ ליפשיץ כתב את סדרת הספרים לנדאו-ליפשיץ בפיזיקה, המהווים סיכום של כל הפיזיקה הידועה בימיו.
כריסטופר צ'יקוני
כריסטופר צ'יקוני (באנגלית: Christopher Ciccone; נולד ב-22 בנובמבר 1960) הוא אמן, מעצב פנים ומעצב אמריקאי בניו יורק, מיאמי ולוס אנג'לס. הוא אחיה הצעיר של הזמרת-יוצרת מדונה.
צ'יקוני החל את הקריירה שלו כרקדן עם לה גרופ דה לה פייס רויאל. הוא רקד עבור אחותו הגדולה מדונה בתחילת הקריירה שלה. בסופו של דבר, הוא הפך למנהל האמנותי של סיבוב ההופעות העולמי שלה ב-"Blond Ambition World Tour" מ-1990 והוא היה המנהל של סיבוב ההופעות שלה, "The Girlie Show World Tour", מ-1993. צ'יקוני גם ביים קליפים עבור דולי פרטון וטוני בנט בין היתר. ב-2008 הוא הוציא את הספר "החיים עם אחותי מדונה" שתפס חלק ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. בשנת 2012, הוא השיק קו הנעלה, Ciccone Collection.
חיים וקריירה
צ'יקוני נולד ב-22 בנובמבר 1960 בעיר ביי סיטי, מישיגן, להורים הקתולים מדונה לואיז צ'יקון (לבית פורטין) וסילביו "טוני" צ'יקוני. הוריו של אביו היו מהגרים איטלקים מפאצנטרו ואילו אמו הייתה ממוצא צרפתי-קנדי. בשנת 1963, אמו של צ'יקוני נפטרה מסרטן השד בגיל שלושים. אביו התחתן בשנית עם ג'ואן צ'יקוני (לבית גוסטפסון) בשנת 1966. אחיו ואחיותיו הם אנתוני (יליד 1956), מרטין (יליד 1957), מדונה (ילידת 1958), פולה (ילידת 1959), מלאני (ילידת 1962), ג'ניפר (ילידת 1968) ומריו (ילידת 1969).
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, צ'יקוני למד באוניברסיטת מערב מישיגן ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת אוקלנד, שם לקח שיעורי ריקוד. ב-1980 החל את דרכו כרקדן בלה גרופ דה לה פייס רויאל באוטווה. בשנת 1982, הוא עבר לניו יורק כדי לתמוך בקריירה של אחותו מדונה כרקדן הליווי שלה. צ'יקוני השתתף בקליפ לסינגל שלה "Lucky Star" ב-1984 והשתתף בהופעותיה המוקדמות בטלוויזיה. בערך בזמן הזה, הוא עבד בבוטיק האיטלקי, פיורוצ'י. לצ'יקוני היה עניין באמנות ובשנת 1984 הוא התקבל לעבודה כפקיד קבלה בגלריית דיאן בראון בסוהו, מנהטן. ככל שהתהילה של מדונה הלכה וגדלה והיא יצאה לסיבובי הופעות בין-לאומיים, צ'יקוני היה "המלביש" שלה. הוא עיצב את העטיפות עבור גרסת 12 אינץ' של הסינגל שלה "Like a Prayer" בשנת 1989. צ'יקוני היה המנהל האמנותי של סיבוב ההופעות העולמי של מדונה "Blond Ambition World Tour" משנת 1990. הוא גם היה מנהל סיבוב ההופעות שלה "The Girlie Show World Tour" משנת 1993. צ'יקוני הצהיר שמדונה השפילה אותו ושילמה לו שכר נמוך לאורך יחסי העבודה שלהם.
צ'יקוני החל לעבוד כמעצב פנים כשמדונה ביקשה ממנו לקנות רהיטים לדירתה החדשה ב-1985. הוא גם עיצב את דירת האפר וסט סייד של מדונה במנהטן, שהוצגה על השער של Architectural Digest ב-1991. בנובמבר 1991, הוא ערך את תערוכת הסולו הראשונה שלו בניו יורק בגלריית Wessel + O'Connor Fine Art בסוהו. הוא העמיד למכירה שבעה-עשר ציורים במחירים החל מ-3,500 דולרים. בשנת 1994, עבר צ'יקוני ללוס אנג'לס שם החל לחיות לפי אורח חיים שכלל צריכת קוקאין. צ'יקוני ביים את הקליפ לסינגל "Peace Train" של דולי פרטון ואת הביצוע של טוני בנט ל-"God Bless the Child" ב-1997. באותה שנה, הוא פיתח קשר עם השחקנית דמי מור והיה הדייט שלה לערב האופנה של גוצ'י שאירע במסגרת פרויקט APLA Health.
צ'יקוני הצהיר שהוא הומוסקסואל. בהמשך, הסביר שמדונה הוציאה אותו מהארון בריאיון שלה לאדבוקט ב-1991. מערכת היחסים ביניהם התערערה כאשר זו נישאה לבמאי האנגלי גאי ריצ'י בשנת 2000. לפי צ'יקוני, הוא לא הסתדר עם ריצ'י, שלטענתו הוא הומופובי. "זה היה [...] מאוד בולט בחתונה בסקוטלנד, בדיוק כמו שחבריו סיפרו בדיחות עם התייחסויות להומוסקסואלים. הכוונה שלי היא שאם הייתה זו בדיחה על כל קבוצה אחרת, אתה יודע כמו יהודי או אדם שחור [...] כל אחד היה עושה מזה מהומה, אך יש לי עור עבה", אמר צ'יקוני. עם זאת, הסכסוך הגדול ביותר של צ'יקוני עם מדונה היה על הכספים. בנוסף, מדונה מינתה במאי וכוראוגרף אחר – ג'יימי קינג – לסיבוב ההופעות העולמי שלה "Drowned World Tour" משנת 2001 ולא סיפרה לצ'יקוני.
צ'יקוני התיידד עם השחקנית פארה פוסט והם התחברו בגלל אהבתם לאמנות. הם השתתפו יחד במסיבת האוסקר של ואניטי פייר בשנת 2002.
בשנת 2008, צ'יקוני הוציא את האוטוביוגרפיה שלו, "החיים עם אחותי מדונה", שדורג לראשונה במקום השני ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. הספר פירק את מערכת היחסים ביניהם וצ'יקוני טען שמדונה הכניסה אותו לרשימה השחורה של הוליווד. צ'יקוני גם צילם פרק פיילוט לתוכנית עיצוב פנים בשם Pardon My Decor ב-2008. הוא גם השתתף בתוכנית הריאליטי, "הסוכנות של ג'ניס דיקנסון", במטרה לעצב אזור שינה חדש.
בספטמבר 2012, צ'יקוני הוציא לראשונה קו הנעלה, Ciccone Collection, במהלך שבוע האופנה בלונדון. בעת מסע הפרסום של אוסף הנעליים שלו, צ'יקוני חשף שהוא ומדונה מתחילים לאחות את הקרעים שנוצרו ביניהם. "חזרנו להיות אח ואחות. אני לא עובד בשבילה, ועדיף ככה", אמר.
מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023
מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023 הוא טורניר שמאורגן על ידי קונפדרציית הכדורגל של אפריקה שממנו יקבעו 24 הנבחרות העולות לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023 שיערך בחוף השנהב.
בתחרות משתתפות כל 54 הנבחרות שחברות בקונפדרציית הכדורגל של אפריקה, כולל המארחת חוף השנהב שכבר העפילה.
טורניר המקדמות חולק לשני שלבים:
שלב המוקדמות
12 הנבחרות האחרונות באפריקה לפי דירוג פיפ"א בדצמבר 2021, השתתפו בשלב המוקדם.
שלב הבתים
48 הנבחרות חולקו ל-12 בתים של 4 נבחרות. נבחרת חוף השנהב, המארחת, כבר העפילה ושובצה לבית. המשחקים מולה יחשבו והנבחרת הראשונה בבית תעלה יחד איתה. אם חוף השנהב תסיים ראשונה, הנבחרת השנייה תצטרף אליה.
ההגרלה
הנבחרות חולקו ל־4 רמות לפי דירוג פיפ"א במרץ 2022.
בית י"א
זימבבואה שובצה לבית הזה אולם בעקבות השעיית קניה וזימבבואה על ידי פיפ"א היא הושעתה מהתחרות.
טטרסטן איירליינס
טטרסטן איירליינס (ברוסית: Авиакомпания Татарстан, בטטרית: Татарстан Һава Юллары) הייתה חברת תעופה רוסית אשר הפעילה טיסות ליעדים ברוסיה ומחוצה לה, וכן טיסות שכר עונתיות ליעדי נופש.
החברה הייתה החברה האזורית של רפובליקת טטרסטן שבפדרציה הרוסית, בסיס הפעולה המרכזי של החברה היה בנמל התעופה הבינלאומי של קאזאן.
החברה נוסדה בשנת 1993, והחלה להפעיל טיסות בשנת 1999. בעקבות התרסקות טיסה 363 של החברה ב-17 בנובמבר 2013 נשלל רישיון הפעולה שלה, ומטוסיה הועברו לחברת התעופה Ak Bars Aero.
הסכמי שותפות קוד
לטטרסטן איירליינס הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא טטרסטן איירליינס באתר Airliners.net
התפסן בשדה השיפון
התפסן בשדה השיפון (באנגלית: The Catcher in the Rye) הוא רומן מאת ג'יי די סלינג'ר, שראה אור בשנת 1951 (ב-1945 וב-1946 התפרסמו פרקים ממנו כסיפורים קצרים בכתבי עת). הספר הוא רומן התבגרות ריאליסטי המתאר שלושה ימים בחייו של המספר, הולדן קולפילד, תלמיד תיכון בעיר ניו יורק.
הספר נחשב לפורץ דרך ומן המשפיעים בספרות האמריקנית, למרות היותו שנוי במחלוקת. דמותו של קולפילד ברומן נתפסה כפֶה לדור החדש ולתחושת הניכור של בני הנעורים מהחברה. כך הפך הולדן קולפילד לסמל למרד נעורים.
הספר נמכר בעשרות מיליוני עותקים, ומדי שנה נקנים כ-250,000 עותקים ממנו. הספר נכלל ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר שנכתבו באנגלית מאז שנת 1923. רשימה זו הורכבה על ידי העיתון TIME.
מקור השם
מקור שמו של הספר הוא בפנטזיה דמיונית העולה במוחו של הגיבור. בפנטזיה זו משגיח הולדן על קבוצת ילדים המשחקים ומתרוצצים בשדה שיפון, ואינם מודעים לכך שבקצה השדה נפערת תהום עמוקה. בדמיונו, קולפילד ממלא תפקיד של מציל, כי הוא תופס את הילדים לפני שהם נופלים לתהום. המושג "שדה שיפון" מופיע בברכת הודיה על המזון בנצרות ופירושו שימינו יתנהלו בנעימים כאותם לפני הגיעם לתהום המטיל מום בהליכה בשדות שיפון אינסופיים. אולם בפנטזיה שבסיפור תהום רובצת לצד שדות הביטחון והשאננות ורק גיבור הספר היכול להושיע. יש הרואים בכך ביטוי למסר העיקרי של הספר על התמימות המבורכת של הילדות הנמצאת בסכנה של נפילה לעולם המבוגרים.
עלילה
הולדן קולפילד בן ה-17, מספר בגוף ראשון על מה שקרה לו לאחר שסולק מפנימיית פֶּנסי היוקרתית, טרם חג המולד, בשל כישלונותיו בלימודים. הוא מחליט לעזוב את פנסי מספר ימים קודם למועד העזיבה המתוכנן, במוצאי שבת, ולנסוע לניו יורק. במהלך יום וחצי של נדודים בניו יורק (ממוצאי שבת ועד יום שני בבוקר) הוא עובר ממקום למקום, פוגש אנשים שונים, ומנסה למצוא מישהו שיבין אותו. הוא נפגש עם תיירות, נהגי מוניות, ידידים וידידות ותיקים, ידידים-של-ידידים, זונה והסרסור שלה, אחותו הקטנה ומורה ותיק. בכל הפגישות (ושיחות הטלפון) האלו הוא מנסה למצוא אוזן קשבת ובני שיח. אחדים מהאנשים כלל לא מבינים אותו, אחרים מנסים להבין אך נכשלים, וכמה מהם מבינים אותו היטב אבל מתנגדים לדרכו ולמעשיו.
דמותו של הולדן
הפנטזיה של הולדן קולפילד היא להיות תפסן בשדה של שיפון, לתפוס ילדים העומדים ליפול מצוק. זוהי מטפורה לרצונו למנוע מהילדים ליפול מתוך עולמם התמים אל עולמם המזויף של המבוגרים, מוטיב החוזר לאורך כל הספר. רעיון זה גם נרמז משמו. הולדן מהמילה "Hold", להחזיק (או מ- "Hold 'em", "תחזיק אותם"), ואילו קולפילד, שדה מכוסה, אותו שדה שיפון שבו הוא רוצה לתפוס את הילדים הנופלים.
במהלך הרומן קולפילד עובר תהליך של נפילה פיזית שמצביעה על נפילה נפשית. באופן מטפורי זו נפילה אל תוך עולם המבוגרים. המסע בניו יורק הוא גם מסע מציאותי, אך גם מסע מטפורי, אל תוך הנפש. הסיפור כולו מסופר תוך שימוש תדיר בלשון סבילה, על-מנת להמחיש כי הסופר מבקש להרחיק את עצמו מהמתרחש בעולם.
על פי התנהגותו ניתן ללמוד באפיון עקיף על הערכים החשובים בעיניו. הערך העליון בעיניו הוא התחשבות בזולת. כך לדוגמה במפגש עם הנזירות, מאוד חשוב לו לא לפגוע ברגשותיהן או להביך אותן ולכן לא נעים לו לדבר על רומיאו ויוליה, כי הוא נהיה מאוד מיני בקטעים מסוימים. ההתחשבות שלו בזולת אף גדולה יותר כאשר מדובר ביחס לחלשים בחברה. כשנפגש עם סאני הזונה הוא מתכונן ומתגנדר. הוא חושב עליה כעל אדם. הוא שומר על כבוד הבנות איתן נפגש ומתחשב ברגשותיהן. לא כופה עצמו עליהן, רואה בהן אדם ראוי להערכה ואהבה, ולא אובייקט מיני (וכועס על סטרדלטר המתייחס אליהן כאל חפץ). גם בהקשרים אחרים, כשהוא מדבר על בנות עם לוס, הוא אומר שאינו יכול לחשוב על יחסי מין ללא אהבה.
התבגרות
תהליך ההתבגרות קשה לקולפילד, כיוון שהוא אוהב את הכנות, הפשטות והחמלה שהוא מזהה בעולם הילדות. הולדן סולד מכל מה שסימל בעיניו את הזקנה. הוא מספר שהוא חשב על מר ספנסר המורה להיסטוריה די הרבה, ואם חושבים עליו יותר מדי, מתחילים להתפלא בשביל מה בכלל הוא עוד חי. בן שבעים או יותר והוא כבר כפוף לגמרי וצריך שיעזרו לו בכל פעולה שהיא קצת מסובכת מבחינה פיזית. התלות הזו מעוררת בו מורת-רוח, התנהלות האדם הזקן לא מוצאת חן בעיניו. להבדיל מזאת, כשהולדן מזהה דפוסי פעילות ילדותיים בהתנהלותו של ספנסר, הוא מתחיל לגלות כלפיו חיבה, "הוא חי לא רע... מישהו כל-כך זקן, כמו ספנסר הזה, והוא עוד יכול ליהנות נורא מקניית שמיכה". היחס של הולדן לרוב "חברת המבוגרים" הוא יחס מזלזל, פוגע ולא מתחשב. הולדן מראה סימנים קלים של ניסיון ליצור איזשהו קשר עם הזולת, אך לטענתו אין מי שיקשיב לו. יש להולדן מה שדרוש כדי להיות בחברה הבוגרת אך הוא בוחר לסלוד ממנה ולא להשתלב בה.
הדמות היחידה איתה הולדן מזדהה היא אחותו הקטנה פיבי, אליה יש לו יחס מיוחד. פיבי בת העשר אהובה על הולדן במיוחד. היא מייצגת בעיניו את עולם הילדות, הטוהר, התמימות וההבנה לרגשותיו. מערכת היחסים של הולדן עם פיבי מציגה אותו באור שונה לגמרי מכל התנהגותו עם החברה. הוא רואה אותה כילדה אידיאלית ודרך האהבה אליה, ניתן לראות את אהבתו לעולם הילדים. במפגש עם פיבי ניתן לראות את אהבתו לעולם הילדים בניגוד לסלידה שחש כלפי מר ספנסר הזקן.
הולדן פונה במהלך העלילה לדמויות מבוגרים רבות, ומחפש אחר מישהו שיסביר לו כי עולם המבוגרים אינו רע כל כך. הולדן מבקש את הקשב של חברים, מורים לשעבר, זונה, נהגי מונית, נזירה, אך בשום שלב הוא לא מגיע למצב שהוא מצליח לשאול את השאלות באופן ישיר. כל דמויות המבוגרים מתעלמות ממנו ואינן מקשיבות לו, והדמות היחידה שכן מקשיבה, עניינה של ההקשבה במניעים זרים. כך, הולדן מאמין כי המורה שלו לאנגלית לשעבר, מר אנטולי, מבקש לנצל אותו מינית. למעשה, כל החוויה שלו על מיניות מעוותת ונצלנית: "That kind of stuff's happened to me about twenty times since I was a kid".
ביקורת
הולדן מתייחס לכל אורך הרומן אל סביבתו מנקודת מבט ביקורתית, חברת המבוגרים נתפסת כמזויפת, הוא מבקר את הקפיטליזם, החומרנות, חוסר ההתייחסות לצורכי הפרט, חוסר הרגישות והשטחיות של החברה האמריקאית בשנות ה-50 של המאה ה-20.
זיוף בחברה
אחת התופעות העיקריות שכלפיהן יוצא הולדן בביקורתו היא הזיוף והצביעות של עולמו. בשל סלידתו של הולדן מהחברה, הוא מרבה להשתמש בהכללות ("אנשים אף-פעם לא שמים לב לשום דבר"), להשתמש בציניות ולתאר מצבי סלידה קיצוניים. הולדן שונא את הזיוף אך מעיד על עצמו "אני השקרן הכי גדול שפגשתם אי פעם", והוא אכן משקר לעיתים, כמו ששיקר לאמו של ארנסט מורו בנסיעה ברכבת. אף על פי שמתעב את בנה, וחשב ש"בנה היה בטח הממזר הכי גדול שאי-פעם למד בפנסי... הפרצוף הזה מורו היה רגיש בערך כמו קרש של בית-שימוש" אומר לה: "הוא אחד מהנערים הכי מבוקשים בפנסי... יש לו אופי כזה מיוחד... הוא נורא ביישן וצנוע". הוא מעיד על עצמו, כאשר הוא מספר על הנסיעה עם אמא של ארנסט מורו: "התחלתי לקשקש כל מיני קשקושים... ואז באמת התחלתי למרוח אותה לגמרי". הוא אפילו שיקר לגבי זהותו והציג עצמו בפניה כ"רודולף שמידט".
הולדן מפנה את ביקורתו גם כלפי כמרי הדת שאמורים לייצג את הקדושה, אך במקום זאת הם מדברים "בקול קדוש כזה"... "זה נשמע כל כך מזויף" – הכמרים אמורים לייצג משהו טהור, כן ואמיתי. הולדן מבקר את המלאכותיות שבטקסיות הדתית, מלאכותיות שריח של צביעות נודף ממנה.
בדוגמאות הללו מציג הולדן את הזיוף שיש בכל אחד. הוא מוצא דבר מזויף בכל תחום חיים ויש ציפייה שאם כל כך קשה לו בחברה של "מזויפים", אז הוא יצטרך לעשות שינוי מסוים באידיאלים שלו ובדרך שבה הוא רואה את הדברים כדי לשרוד.
חומרניות ובעלי הון
הולדן אדיש להיבט החומרני שבחייו. הדבר מתבטא ביחסו לכסף. לכן איננו מקפיד לקבל עודף, הוא מאבד חפצים, הוא מצטער שלא נתן יותר כסף לנזירות. הוא אומר "כסף מחורבן. בסוף הוא תמיד עושה אותך עצוב נורא. "גם באלקטון הילס הוא חווה חוויה שהעידה על חוסר השוויון בחברה ועל ערכים שנחשבים בחברה האמריקאית. בחדרו של הולדן התגורר נער נוסף ממעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר. כדי לא להביך את אותו נער, החביא הולדן את מזוודותיו היקרות מתחת למיטה והופתע לגלותן שוב ושוב על המדף. התברר שהנער, שותפו לחדר, הקפיד להניחן שם כדי שיחשבו שאלה מזוודותיו שלו. מחד, אותו נער הקניט את הולדן על מזוודותיו ה"בורגניות" על עטו ה"בורגני". ומאידך, באופן אירוני, דווקא אותו הנער היה שבוי בידי החומרנות והסנוביזם החברתי. הולדן מצידו ניסה בכל הזדמנות לטשטש את חוסר השוויון החברתי. הוא הרגיש לא בנוח עם העובדה שהוא בעל אמצעים כלכליים רבים משל האחרים. לכן הרגיש לא נוח בשעה שאכל ארוחת בוקר מלאה ועשירה, בעוד הנזירות הסתפקו בקפה.
כשהגיע לביקור, אוסנבורגר, תורם עשיר שלמד בפנסי, הולדן נזכר בביקורו בבית-הספר. באמצעות תיאור הביקור הולדן מביע את דעתו לגבי ההון ובעלי ההון. הוא מבטא את הגועל שהוא מרגיש כלפי אוסנבורגר, כלפי ההון, באמצעות הדגשת העובדה, שאוסנבורגר התעשר מעסקי קברנות. הוא גם מבקר את יחסו המזויף לדת של אוסנבורגר ואת ההתנשאות הגורמת לו להטיף לתלמידי בית-הספר. נדמה כי הולדן מזלזל כל-כך באוסנבורגר, שמייצג את בעלי ההון, עד שמספר כי אחד התלמידים בכנסייה "הפליט נאד אדיר כזה", כאשר אוסנבורגר נשא את נאומו המזויף.
"לאן הברווזים הולכים כשהאגם קפוא"
שאלה זו ששאל הולדן הפכה למשפט המוכר והמייצג ביותר בספר. עליו קמו פירושים שונים למהות השאלה ולכוונתו של הולדן. פירושים אפשריים: כמו כן, ההתעניינות של הולדן בברווזים מבטאת את הצד הרומנטי שלו, את עולמו הרוחני העשיר. הוא נמשך אל הטבע, שמיוצג גם על ידי הברווזים. המוטיב מייצג גם את רגישותו של הולדן, את מצוקתו בחברה אדישה, מנוכרת, שמתעלמת מאיתותי המצוקה שלו. ניתן לערוך אנלוגיה בין הסיטואציה של הברווזים לבין מצבו של הולדן. הוא משליך עליהם את תחושותיו. הבריכה הקפואה יכולה לשקף הן את מזג האוויר מבחינה פיזית – קור חג המולד, אך בעיקר מבחינה מטפורית – החברה הקרה, האדישה, המנוכרת, מתעלמת מבעיות הפרט.
רצח ג'ון לנון
לסיפור ההתנקשות של מרק דייוויד צ'פמן בג'ון לנון יש קשר מיוחד עם הספר "התפסן בשדה השיפון". צ'פמן התחבר מאוד רגשית לדמות הראשית בספר, הולדן קולפילד, ולערכיו. בלילה שבו רצח את לנון הוא נותר בזירת הרצח, קורא בעותק של הספר, עליו כתב "זוהי הצהרתי" וחתם בשמו של הולדן. יש שטוענים שצ'פמן הונע למעשה הרצח בעקבות דעות שמופיעות בספר.
את הספר קרא צ'פמן לראשונה בעקבות המלצה של חבר. הסיפור קבל משמעות אישית עצומה בחייו, אותם עיצב סביב עקרונותיה וחייה של הדמות הראשית בסיפור, הולדן קולפילד. צ'פמן הושפע מכעסו של הולדן כלפי הצביעות בחברה וכן מהצורך שלו להגן על אנשים, ילדים במיוחד. במכתב ששלח לחברתו לינדה אייריש בספטמבר 1980, חודשיים לפני הרצח, הוא ביטא את ההשפעה העמוקה של הספר, "אני משתגע", הוא כתב וחתם "התפסן בשדה השיפון".
בפברואר 1981, לאחר שנעצר, שלח צ'פמן מכתב לעיתון הניו יורק טיימס שבו המליץ לכל לקרוא את הספר, וקרא לו, "ספר יוצא דופן שטומן בחובו הרבה תשובות."[48] באוגוסט אותה שנה, כשנשאל במשפט אם יש לו מה לומר, הוא בחר להקריא קטע מתוך הספר, שבו מספר הולדן לאחותו הקטנה פיבי מה ירצה לעשות בחייו.
יש שטוענים, ביניהם גם הפסיכיאטר שנכח במשפטו, דניאל שוורץ, שצ'פמן הונע לרצח לנון משום שראה אותו כ"מזויף", סמל לצביעות החברתית אותה קולפילד מתעב. צ'פמן בעצמו הודה מאוחר יותר שקיווה כי באמצעות רצח לנון הוא יהפוך להולדן קולפילד, "מעין מושיע" או "מלאך שומר". בנוסף, בדיון על שחרורו על תנאי, אמר צ'פמן, "אני מרגיש שעכשיו אני רואה את לנון לא כסלבריטי. אז ראיתי. ראיתי אותו כדמות קרטון על עטיפת אלבום. [...] עכשיו הגעתי להבנה של העובדה שג'ון לנון היה בן אדם. בלי קשר להיותו חבר הביטלס או להיותו מפורסם."
הספר היווה השראה למספר רוצחים נוספים, כגון ניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן על ידי ג'ון הינקלי, ורציחתה של רבקה שייפר על ידי רוברט ג'ון ברדו.
תרגום לעברית
תרגום ראשון לעברית, יצא לאור בשנת 1954 בהוצאת "דפנה", בשם "אני, ניו יורק, וכל השאר", בתרגומם של אברהם יבין ודניאל דורון, תחת שם העט אברהם דניאלי. שם הספר שונה בצורה דרמטית בטענה ש"אין לו משמעות בעברית". המתרגמים חשבו שהם קנו את זכויות הספר, מה שבדיעבד התברר כלא נכון, ועל דעת עצמם החליטו לשנות את שם הספר המקורי ל"אני, ניו-יורק וכל השאר". בשנת 1975 פרסמו מחדש את התרגום, ערוך מחדש, בשם "התפסן בשדה השיפון", בהוצאת עם עובד וחתמו עליו בשמותיהם המלאים. בשנת 2023 יצא לאור תרגום של גילי בר־הלל סמו, בהוצאת עם עובד.
יחידת אופק
יחידת אופק 324 היא יחידה טכנולוגית-מבצעית בחיל האוויר הישראלי. היחידה עוסקת בהנדסה, פיתוח ותחזוקה של מערכות תוכנה, ובהן מערכות המותקנות במטוסי החיל, מערכות המשמשות את מערך הבקרה האווירית והמודיעין, מערכות לתכנון ושליטה, כטמ"מ, מערכות לניהול ידע, תשתיות IT, מערכות לוחמת סייבר ועוד. היחידה מעניקה שירותי מחשוב לכל זרוע האוויר והחלל של צה"ל. בין השאר, אחראית על פיתוח ותחזוקת בנק המטרות של כלל צה"ל.
היחידה כפופה ללהק ציוד (לצ"ד), ובראשה עומד קצין בדרגת אלוף-משנה. יחידות משנה שלה שוכנות בבסיסי הקריה, צריפין ופלמחים. מרבית כוחה מורכב מעתודאים, חיילים בוגרי קורסים של בסמ"ח (תוכניתנים, מפתחי DevOps, מגני סייבר,דאטה אנליסטים וכדומה), אקדמיזטורים, בוגרי מסלולי תלפיות ופסגות, וחיילים אשר עברו הכשרה בבית הספר למקצועות הטכניים.
היסטוריה
"אופק 324" הוקמה בדצמבר 2005 כאיחוד של שתי יחידות תוכנה: יחידת ממד"ס (מערכות מבצעיות הנדסיות), שהוקמה ב-1975 בבסיס פלמחים ביוזמת עדי בירן, מפקדה הראשון, לימים אל״ם, רמ״ח פיתוח בחיל האוויר; ויחידה 180, שהוקמה ב-1959 בפיקודו של סא"ל יחיאל אלון, כאחת מהיחידות המסונפות לממר"ם והועברה לבסיס חיל האוויר בצריפין ב-1979. עם איחוד היחידות הפך אל"ם עשהאל מובשוביץ, שהיה מפקד ממד"ס, למפקדה הראשון של אופק, וכיהן בתפקיד כשנתיים.
יחידת 324 אופק זכתה בפרס הרמטכ"ל ליחידה הטכנולוגית המצטיינת בצה"ל לשנת 2013.
אפליקציה לשימוש אזרחי שפיתחה היחידה מציגה את מטס יום העצמאות של חיל האוויר.
ביחידה משרתות גם עשרות נשים חרדיות בתפקידי מחשוב במעמד של אזרחיות עובדות צה"ל.
היחידה מתכוננת לעבור יחד עם יחידות התקשוב האחרות בצה"ל לקריית התקשוב וזאת במסגרת פרויקט העתקת בסיסי צה"ל לנגב.
מבנה היחידה
היחידה מורכבת מתשע יחידות משנה, כאשר כל יחידת משנה אחראית על חלק אחר בעולם התוכנה. בראש כל יחידת משנה עומד קצין בדרגת סא"ל.
שם היחידה
שם יחידת 'אופק' הוצע על ידי בוגר היחידה, ערן ישראלי.
סמל היחידה
סמל היחידה הנוכחי מכיל ארבעה מרכיבים. המרכיב הראשון הוא סמל חיל-האוויר המוצג בכנפיים. המרכיב השני הוא ינשוף, חיה מדויקת חכמה וחרוצה שרואה למרחק. המרכיב השלישי הוא מטרה מייצג מיקוד במטרה ליצירת יכולת מבצעית משמעותית לחיל-האוויר. אופן יישום המטרה הזו הוא דרך הטכנולוגיה, שמיוצגת בסמל על ידי קווי רשת מחשוב וכמעגל חשמלי מודפס, שהם המרכיב הרביעי.
המרכז המשולב לרפואה גריאטרית שהם
המרכז הרפואי שהם לשיקום וחזרה לתפקוד הוא מרכז שיקומי גריאטרי מהגדולים בישראל. המרכז ממוקם בחלק הצפוני של פרדס חנה-כרכור, אך מוכר כיישוב נפרד. בעבר היה המרכז בבעלות הג'וינט והסוכנות היהודית. היום נמצא בבעלות משרד הבריאות.
היסטוריה
בתחילה אמור היה המוסד לפתור בעיקר את הבעיות הכלכליות של העולים על ידי מתן מיטה ומזון. לצרכים הרפואיים הייתה קיימת מרפאה שהעניקה שירות אמבולטורי למקרים קלים ביותר, ואם התעורר צורך באשפוז, הופנו החולים לאשפוז בבתי החולים בסביבה.
הזדקנות אוכלוסייה זו, ריבוי והחמרה של התחלואה והירידה במצב התפקודי של הקשישים, הכריחו את הנהלת המוסד להקים מערך רפואי הולך ומתפתח, עם אפשרויות לאשפוז ולביצוע בדיקות עזר וטיפולים במקום. כך נפתחו מחלקות סיעוד, מחלקות תשושי נפש ומחלקות אקוטיות, מכון שיקום, רנטגן, מעבדה, שירות סוציאלי, שירות דיאטה ועוד.
בינואר 1976, בשל צביונו הרפואי המובהק, הועבר המוסד לבעלות משרד הבריאות.
עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 התאפיין המרכז בעיקר בטיפול סיעודי והיה מעין בית אבות. מאז יחד עם הרפורמה בשירותי הבריאות ולאור השינויים בגיל האוכלוסייה והצרכים הרפואיים, שינה המרכז את ייעודו לכיוון מחלקות אשפוז אקוטיות ופחות למחלקות טיפוליות כרוניות.
בנוסף למגמה זאת, הוכנסו משאבים טכנולוגיים רבים, כולל גיליון רפואי ממוחשב בכל מחלקות האשפוז. הפיתוח בא לידי ביטוי גם בפיתוח הסביבתי ובמעבר מחלקות למבנים חדשים, העומדים בסטנדרטים הגבוהים הנדרשים כיום במערך האשפוז.
במרכז הרפואי 556 מיטות ו-12 מחלקות, המתמחות בשיקום אורתופדי, שיקום נשימתי, פנימית תת-חריפה, סיעוד מורכב תומך, תשושים ותשושי נפש. בנוסף קיימים במרכז מרפאות ומכונים, בהם פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, הפרעות תקשורת, שירות סוציאלי, בית מרקחת ומכון רנטגן.
המרכז נקרא על שמו של ד"ר חיים שהם, שהיה מנהלו בתחילת שנות ה-90.
המרכז מוכר לצורך התמחות בגריאטריה ומסונף לבית הספר לרפואה של הטכניון.
הערות שוליים
...
ארמין הגדוש
ארמין הגדוש (בהונגרית: Hegedűs Ármin; 5 באוקטובר 1869, סצ'ן – 29 ביוני 1945, בודפשט) היה אדריכל יהודי-הונגרי. במשרדו המשותף עם הנריק בהם (1867–1936) תכנן מבנים משמעותיים מתחילת המאה ה-20. עבודותיו התאפיינו בסוף המאה ה-19 בסגנון ההיסטוריציזם המאוחר, אחרי זה האר נובו ולאחר מכן בין שתי מלחמות העולם, ההיסטוריציזם החדש ובעקבותיו ארכיטקטורת האר דקו.
ביוגרפיה
ארמין הגדוש נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר שמואל הגדוש (1817–1906) ושל רוזליה גוטפרוינד. בשנת 1892 השיג את התואר שלו באדריכלות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה. תחילה עבד במשרד מהנדס העיר של בודפשט ולאחר מכן התחבר עם הנריק בהם לפתיחת משרד אדריכלות משותפת.
אשתו הייתה אילונה הופר (1871–1964), עמה התחתן ב-15 בספטמבר 1895 בבודפשט. ילדיהם: קלרה, ארז'בט, אישטוואן, אנדראש, מגדה, לאסלו.
הגדוש פרש ב-1922 משירות המדינה. אחרי ששרד את השואה הוא היה קורבן לתאונה ב-29 ביוני 1945 בגיל 76. לפי היומון "מדיאר נמזט", היועץ והאדריכל הטכני הראשי בדימוס ירד מהמדרכה ברחוב ואצי ומשאית דרסה אותו למוות. קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
יצירתו
אחת העבודות המשותפות שלהם היא הבניין של בית הבנק טרק לשעבר (1906) בכיכר סרוויטה בבודפשט (כיכר מרטינלי היום), שהיה מקושט, מודגש ובית החולים-בית מרחץ פרו פטריה נבנה ב-1915. מרחצאות אירמה המעוצב בפיישטיאני הוא בעל גוון אר נובו. חזית המלון הגדול, אך בעיקר חללי הפנים הייצוגיים, כולל אולם קבלת הפנים והמסעדה, נשלטת על ידי הנאו-בידרמאייר שלאחר האר נובו. מה שנקרא בית ההבראה של אלכסנדר כבר נוצר בתקופות האקלקטיות שלו כלפי יצירות בארוק. בעוד שלבית המרחץ הקטן יותר שנבנה בדארובאר יש גוון אוריינטלי. יחד עם ארתור שבשטין ואיזידור שטרק, הוא לקח חלק בבניית מלון הספא והספא ההונגרי החשוב ביותר, מלון גלרט בבודפשט, והכין את תוכניות האר נובו המאוחרות שלו (1911–1918).
לאחר רקע כזה, למשרד בהם והגדוש היה ניסיון עיצובי נאות לבניית ספא ומלונות ספא בשנות ה-20. אולם בניגוד לבניניים הקודמים, כמעט כולם נבנו בסגנון נאו-בארוק. הגוש הראשי בן שתי הקומות של בית המרחץ והמלון העירוני בקישקונפלדיהאזה מזכיר טירה בארוקית. בניין בית המרחץ והמלון טיסה (1927) בעיר סולנוק שונה באופן קיצוני מהיצירה הסימטרית הזו, שבנוסף לעיצוב הנאו-בארוק החזק אף הוא, יוצרת קומפוזיציה מאוזנת וא-סימטרית. בעיר בקשצ'בה נבנה בניין סיטי ספא ומלון על מגרש פינתי עם זווית חדה. מרכז הכובד של תוכנית הרצפה והחזית הוא הכניסה לפינה והמבואה התלת־ממדית המרכזית מאחוריה. המבנה של המרחצאות התרמיים בעיר אגר מזכיר אחוזה בארוקית.
רשימת מבנים ידועים שלו
ניתן לשער שיש עוד יצירות של בהם הגדוש בסלובקיה, אך אין לכך עדות עדיין.
מחוז פיאט
מחוז פיאט (באנגלית: Piatt County) הוא מחוז במדינת אילינוי שבארצות הברית. בירת המחוז היא מונטיצ'לו ונכון לשנת 2007 גרו במחוז 16,493 תושבים.
גאוגרפיה
לפי מרשם התושבים האמריקאי, שטח המחוז עומד על 1,140 קמ"ר שמתוכם 1 קמ"ר מים ושאר השטח הוא יבשה. המחוז גובל עם מחוז מקלין בצפון, מחוז שמפיין במזרח, מחוז דגלאס בדרום-מזרח, מחוז מולטרי בדרום, מחוז מקון בדרום מערב ומחוז דה וויט במערב.
היסטוריה
המחוז הוקם ב- 27 בינואר 1841 בעקבות בקשתם של תושבי מונטיצ'לו. המחוז נקרא על שם תושב הקבע הוותיק ביותר ובעל האדמות המרכזי של המחוז - ג'יימס א. פיאט האב. כעיר היחידה במחוז, הפכה מונטיצ'לו להיות בירת המחוז. המחוז החל את פעילותו ב- 5 באפריל של אותה שנה מ"המבצר הישן" בעיר ובשנת 1843 נבנה בית המשפט הראשון על אדמה שנתרמה על ידי ויליאם ה. פיאט.
דמוגרפיה
ההרכב הגזעי של המחוז הוא ברובו לבן (98.0%). הצפיפות היא 14 נפש לקמ"ר.
תעלת המים פיינה
תעלת המים פיינה (בפינית: Päijännetunneli) היא מנהרה תת-קרקעית באורך של 120 קילומטר בתחומי פינלנד הדרומית. היא משמשת להובלת מים למילוי צורכי למעלה ממיליון תושבי מטרופולין הלסינקי, בירת המדינה. המנהרה נחצבה בסלע, בעומק של כ-30 עד 100 מטר מתחת לפני הקרקע. זוהי מנהרת המים השנייה באורכה בעולם.
תוואי המנהרה משתרע בקירוב מצפון-מזרח לדרום-מערב, עד להלסינקי שעל חוף הים הבלטי. פתח המנהרה מצוי בחלקו הדרומי של אגם פיינה, האגם השני בגודלו במדינה, ששטח פניו הוא 1,080 קילומטר רבוע. משם זורמים המים דרומה בשיפוע בהשפעת כוח הכובד, ללא צורך במתקני שאיבה. המנהרה מסתיימת במאגר סילוולה (Silvola), ששטחו כחצי קילומטר רבוע. משם נשאבים המים למפעלי טיפול. הטיפול הנדרש הוא מינימלי שכן איכות המים בפתח המנהרה היא ברמה גבוהה.
למנהרה יש שטח חתך של 16 מטר מרובע והיא גבוהה דיה כדי לאפשר למשאית לנסוע בה. כושר ההובלה שלה הוא כ-10 מטר מעוקב לשנייה. מסע המים לכל אורכה של המנהרה נמשך כתשעה ימים.
בניית המנהרה החלה בשנת 1972 והסתיימה עשר שנים לאחר מכן. בשנים 1999 ו-2001 נעשו בה תיקונים עקב נפילת סלעים בתוכה, ובשנת 2008 נעשה בה שיפוץ נרחב. חלקה הדרומי של המנהרה חוזק כדי למנוע התמוטטות של תקרתה. במהלך תקופת השיפוץ נעשה שימוש בנהר ונטה על מנת לספק מים למטרופולין הלסינקי.
דריה קסטקינה
דריה סרגייבנה קסטקינה (נולדה ב-7 במאי 1997 בטוליאטי, רוסיה) היא שחקנית טניס רוסייה; מנצחת שני טורנירי WTA; מנצחת טורניר גראנד סלאם לנוער (אליפות צרפת הפתוחה 2014); מחזיקת מדליית כסף במשחקים האולימפיים לנוער 2014 (בייג'ינג, סין).
דריה — אחת משני ילדיהם של סרגיי וטטיאנה קסטקינה, שם אחיה הוא אלכסנדר. היא החלה לשחק טניס כבר בגיל 6 ונוטה לשחק בחלקו האחורי של המשחק והיא חובטת בגב כף היד.
קריירה ספורטיבית
לפני שהגיעה להישגים וניצחונות מהדהדים בקטגוריות הנוער, דריה, זמן קצר לאחר יום ההולדת הארבע עשרה שלה היא השתתפה לראשונה בטורניר הבוגרים. כאן היא הצליחה מהר מאוד לנצח במספר טורנירים קטנים וקצת יותר משנה לאחר מכן, צברה די דירוג על מנת לנסות את כוחה בתחרויות גראנד סלאם. היא זומנה לנבחרת רוסיה בטורניר הנוער של גביע הפדרציה. קסטקינה הלכה וצברה מוניטין בטניס והעפילה לשלב הגמר הראשון בתחרות שנערכה במילאנו. עם נבחרת רוסיה היא העפילה לגמר הנוער בגביע הפדרציה ויחד עם הנבחרת גם זכתה בתואר. בשנת 2014, השתתפה בפעם האחרונה בהרכב הנוער בעודה מתמקדת בהתמודדות בטורניר הרולאן גארוס. באוגוסט 2014, דריה, יחד עם בת ארצה אנסטסיה קומארדינה העפילה לגמר טורניר הזוגות באולימפיאדת הנוער וזכתה במדליית כסף.
בסתיו 2013 חדלה להתמודד בטורנירים בינלאומיים לנוער והיא נטלה חלק בטורניר הקרמלין קאפ לבוגרים וזכתה ב-10 אלף דולר הראשונים שלה בטורניר בנערך באנטליה.
באולימפיאדת 2016 שנערכה בריו דה ז'ניירו העפילה עד לרבע הגמר בטורניר היחידים והזוגות.
באפריל 2017, זכתה בגביע ה-WTA הראשון שלה ברמת אליפויות היחידים, לאחר שניצחה בגמר את ילנה אוסטאפנקו — 6:3, 6:1.