cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריו דה אנדרדה
מקוניימה
במקביל, אנדרדה פיתח היכרות נרחבת עם הניבים והתרבויות של חלקים גדולים בברזיל. הוא החל ליישם את טכניקות דפוסי הדיבור שפיתח בכתיבת שירי העיר ההזויה לסיפורת שכתב. הוא כתב שני רומנים בתקופה זו תוך שימוש בטכניקות אלה: הראשון, אהבה, פועל עומד, (Amar, verbo intransitivo) היה במידה רבה ניסוי רשמי; השני, שנכתב זמן קצר לאחר מכן ופורסם בשנת 1928, היה מקוניימה, גיבור חסר אופי (Macunaíma) - רומן על גבר משבט ילידי שמגיע לעיר סאו פאולו, לומד את שפותיה, את שתיהן, כמו שמגדיר זאת הרומן:פורטוגזית וברזילאית - ואז חוזר למקומו המקורי. סגנון הרומן מורכב, ומשלב תיאורים עזים הן של הג'ונגל והן של העיר עם פניות פתאומיות לעבר הפנטזיה, הסגנון שלימים ייקרא ריאליזם קסום. גם מבחינה לשונית הרומן מורכב: כאשר הגיבור הכפרי בא במגע עם סביבתו האורבנית, הרומן משקף את מפגש השפות. תוך שהסתמך בכבדות על הפרימיטיביזם שלמד מהמודרניסטים האירופים, אנדרדה משתהה ארוכות יחסית על אפשרות הקניבליזם הילידי גם כשהוא חוקר את טמיעתו של מקוניימה בחיים העירוניים. המבקרת קימברלי ס. לופז טענה כי קניבליזם הוא הכוח המניע את התמה המרכזית של הרומן: אכילת תרבויות על ידי תרבויות אחרות.
באופן רשמי, מקוניימה הוא תערובת נלהבת של ניבים ושל מקצבים עירוניים וכפריים שאנדרדה אסף במהלך מחקריו. הוא מכיל סגנון פרוזה חדש לחלוטין - מוזיקלי עמוק, כן בפואטיות שלו, ועמוס באלים ובכמעט אלים, ואף על פי כן יש בו תנופה עלילתית ניכרת. עם זאת, הרומן בכללותו פסימי. הוא מסתיים בהשמדה זדונית של מקוניימה את הכפר שלו; למרות האופוריה של ההתנגשות, מפגש התרבויות שהרומן מתעד הוא בהכרח קטסטרופלי. כפי שגורס החוקר סברינו ז'ואאו אלבוקרקי הרומן מציג את "הבנייה וההרס" כבלתי נפרדים. זה רומן שיש בו גם עוצמה (למקוניימה יש כל מיני כוחות מוזרים) וגם ניכור.
מבקרים אחרים טענו כי מתקיימת אנלוגיה דומה בין מיניותו של אנדרדה למעמדו המורכב של מקוניימה. אף על פי שאנדרדה לא היה הומוסקסואל גלוי, ואין שום עדות ישירה להתנהלותו המינית, רבים מחבריו של אנדרדה דיווחו לאחר מותו כי הוא בבירור התעניין בגברים (נושא הנדון באי נחת בברזיל). השבר ביחסיו של אנדרדה עם שותפו לקבוצת החמישה אוסוולד דה אנדרדה שהתרחש בשנת 1929 נבע מהאשמתו בנשיות שנעשתה תחת שם בדוי. מקוניימה העדיף נשים, אך מצבי השייכות וחוסר השייכות המתמידים מהן סבל קשור היה למין. בשל התבגרותו המינית המוקדמת, הוא החל את הרפתקאותיו הרומנטיות בגיל שש, ונראה כי מתכונת הארוטיקה הספציפית שלו הובילה תמיד להרס מסוים.
חיים מאוחרים ומחקר מוזיקלי
בשנת 1935, בתקופה לא יציבה בממשלתו של ורגאס, הצליחו אנדרדה והסופר והארכאולוג פאולו דוארטה, שבמשך שנים רבות רצו לקדם מחקר ופעילות תרבותית בעיר, ולהקים את מחלקת התרבות והפנאי של עירית סאו פאולו. ( Departamento de Cultura e Recreação da Prefeitura Municipal de São Paulo ). אנדרדה נבחר למנהל המייסד. מחלקת התרבות הייתה בעלת תפיסה רחבה, פיקחה על מחקר תרבותי ודמוגרפי, כולל הקמת פארקים וגני שעשועים ואגף פרסום משמעותי. אנדרדה ניגש לתפקיד באמביציה אופיינית, וניצל אותו כדי להרחיב את עבודתו בפולקלור ובמוזיקה עממית תוך ארגון שלל הופעות, הרצאות, ותערוכות. הוא העביר את אוסף ההקלטות שלו למחלקה, והרחבתו והעצמתו הפכה לאחת ממשימותיה הראשיות של המחלקה, עליה פיקחה הסטודנטית שלו לשעבר, אונידה אלווראנגה, (Oneyda Alvarenga). האוסף, היה "ככל הנראה הגדול והמאורגן ביותר על פני כל ההמיספרה ."
במקביל, אנדרדה זיקק את תאוריית המוזיקה שלו. הוא ניסה לחבר את מחקריו לתיאוריה כללית. מודאג כמו תמיד מהצורך של המודרניזם לפרוץ מן העבר, הוא ניסח הבחנה בין המוזיקה הקלאסית של אירופה של המאה ה -18 וה -19, לבין מה שהוא כינה מוזיקת העתיד, שתתבסס בו זמנית על קטגוריות מודרניסטיות של צורות מוזיקליות. והבנה של מוזיקה עממית ופופולרית. מוזיקת העבר, לדבריו, נתפסה במונחי מרחב: בין אם כקונטרפונקט, על קולותיה המרובים והמסודרים ביישור אנכי, או על הצורות הסימפוניות, בהן בדרך כלל מוקרן הקול הדומיננטי על גבי ליווי מורכב. מוזיקה עתידית, לשיטתו, תוסדר בזמן ולא במרחב: "רגע אחר רגע" (בתרגומו של לופר). המוזיקה הזמנית הזו תושג לא בהשראת "זיכרון עיוני", אלא מהגעגוע או התשוקה העמוקה שנובעת מהמילה הפורטוגזית סאודדה (געגוע).
באמצעות תפקידו במחלקה לתרבות באותה תקופה הוא הצליח לסייע לאנתרופולוגית הצרפתייה דינה דרייפוס ולבעלה האנתרופולוג היהודי-צרפתי, קלוד לוי-שטראוס, בסרטים שהם העלו על סמך מחקרי שדה במאטו גרוסו ורונדוניה. משרתו של אנדרדה במחלקת התרבות של עירית סאו פאולו בוטלה בפתאומיות בשנת 1937, כאשר ורגאס חזר לשלטון ודוארטה הוגלה. בשנת 1938 עבר אנדרדה לריו דה ז'ניירו וקיבל על עצמו משרת הוראה באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו. בהיותו שם הוביל את הקונגרס הלאומי לשפה המוזיקלית הלאומית - שהייתה ועידת פולקלור ומוזיקה עממית גדולה. הוא שב לסאו פאולו בשנת 1941, שם עבד על הוצאה לאור של אסופת שירתו.
הפרויקט האחרון של אנדרדה היה שיר ארוך שנקרא מדיטציה על נושא (נהר) הטייטה (Meditação Sôbre o Tietê) היצירה עמוסה וקשה ונדחתה על ידי מבקריה המוקדמים כ"חסרת משמעות ", אף על פי שמחקרים מאוחרים יותר של היצירה היו נלהבים יותר. אחד המבקרים, דייוויד ט. האברלי, השווה את זה לטובה לפואמה פטרסון של ויליאם קרלוס ויליאמס, אפוס עמוס אך בעל השפעה לא גמורה העושה שימוש בבנייה מורכבת. כמו פטרסון, זהו שיר על עיר; כשהמדיטציה בו מתמקדת בנהר הטייטה הזורם לאורך סאו פאולו. השיר הוא בו זמנית סיכום של הקריירה של אנדרדה, תוך התייחסות לשירים שנכתבו הרבה לפני כן, ושיר אהבה המופנה לנהר ולעיר עצמה. בשני המקרים, השיר רומז על הקשר גדול יותר: הוא משווה את הנהר לטחו בליסבון ולסיין בפריז, כאילו טוען לעמדה בינלאומית גם לאנדרדה. במקביל, השיר מחבר בין קולו של אנדרדה לבין הנהר, באמצעות המילה "בנז'יירו" ("banzeiro") הלקוחה מהמסורת המוזיקלית האפרו-ברזילאית: שיכולה לאחד בין אדם ונהר. השיר הוא האמירה הסופית והמוחלטת של האמביציה של אנדרדה ושל לאומיותו.
אנדרדה נפטר בביתו בסאו פאולו מהתקף לב ב־25 בפברואר 1945, בגיל 52. בגלל קשריו הקלושים עם משטר ורגאס, התגובה הרשמית הראשונית לפטירתו הושתקה. עם זאת, פרסום מכלול השירה שלו בשנת 1955 (שנה לאחר מותו של ורגאס) סימן את תחילת הקנוניזציה של אנדרדה כאחד מגיבורי התרבות של ברזיל. ב־15 בפברואר 1960, שונה שם הספרייה העירונית של סאו פאולו ל"ספרית מריו דה אנדרדה" - (Biblioteca Mário de Andrade ).
Poetry
Published posthumously:
Essays, criticism, and musicology
Posthumous:
Journals
Posthumous:
פרסי המוזיקה של MTV אירופה 2019
טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה 2019 (הידוע בשם טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה) נערך במרכז הכנסים והתערוכות של FIBES, אשר נמצא בסביליה, אנדלוסיה, ספרד, ב-3 בנובמבר 2019. מארחת הטקס הייתה הזמרת-יוצרת האמריקאית בקי ג'י. טקס זה הוא הרביעי אשר מתקיים בספרד, והשני ברציפות אשר מתקיים במדינה.
אריאנה גרנדה הייתה מועמדת לשבעה פרסים, ואחריה בילי אייליש, ליל נאז X ושון מנדס, שהיו מועמדים כל לשישה פרסים.
מועמדים
המועמדויות פורסמו ב-1 באוקטובר 2019. הזוכים פורסמו במהלך הערב שבין 3 באוקטובר 2019, ל-4 באוקטובר באותה השנה.
אייקון רוק
ליאם גלאגר
=== שינוי דור ===
מועמדים אזוריים
הזוכים מודגשים בכתב מובלט.
סטאוריקוזאורוס
סטאוריקוזאורוס (שם מדעי: Staurikosaurus; משמעות השם מלטינית: "לטאת הצלב הדרומי" עקב הימצאו בחצי הכדור הדרומי) הוא סוג של דינוזאור קדום שנע על שתיים והיה שייך למשפחת ההררזאוריים. היצור חי בתור הטריאס, לפני 233.23 מיליון שנה, והיה מאבותיהם של התרופודים הטורפים.
מאפיינים
מאובני הסטאוריקוזאורוס נתגלו בחפירות במדינת ריו גראנדה דו סול שבברזיל. הסטאוריקוזאורוס הגיע לגובה 80 סנטימטרים, לאורך 2.25 מטרים ושקל עד 30 קילוגרם. יחסית לדינוזאור הוא היה קטן מאוד, והיה בעל חרטום מוארך עם שיניים מחודדות ובעל זיזים דוקרניים על גבו ועורפו. הסטאוריקוזאורוס היה קרובו של ההררזאורוס שחי באותו אזור, והיה בעל זנב ארוך ומרובה חוליות, אך רגליו היו קלות ועדינות, והוא כנראה התפתח מזוחלים בעלי רגליים צדדיות שנעו לעבר תחתית הירך.
בתקופתו לא התקיימו דינוזאורים רבים, וסביר שהיה צייד של זוחלים קטנים יותר, כגון זוחלים מסדרת הרינצ'וזאוריה, קיינודונטיים וסינאפסידים קטנים שהיו נפוצים בסביבתו. הסטאוריקוזאורוס חי לצד זוחלים אחרים ובעיקר דמויי-תנינאים עצומים, פרוזאורופודים קדומים וסינאפסידים שחיו בברזיל הקדומה.
פיטר גרין
פיטר מוריס גרין (באנגלית: Peter Morris Green; נולד ב-22 בדצמבר 1924) הוא היסטוריון, סופר, משורר, מבקר ומתרגם בריטי המומחה בתולדות יוון ורומא. הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת טקסס באוסטין, ובעבר עבד גם כעיתונאי.
ביוגרפיה
גרין נולד ב-22 בדצמבר 1924. בזמן מלחמת העולם השנייה התגייס לחיל האוויר המלכותי ולחם במערכה על בורמה. במהלך המלחמה הוא נפגש עם הסופר פול סקוט, אשר מאחר יותר בנה על בסיס דמותו של גרין את דמותו של גאי פרון בסדרת ספריו "The Raj Quartet". לאחר המלחמה למד גרין בטריניטי קולג' של אוניברסיטת קיימברידג', והשלים תואר ראשון בלימודים קלאסיים. הוא עבד כעיתונאי וכסופר. ב-1954 פרסם אוסף של שמונה סיפורים קצרים, וב-1955 החל לכתוב רומנים היסטוריים. בין ספרים אלו ניתן למנות ספר על אלקיביאדס והמלחמה הפלופונסית, על לוקיוס קורנליוס סולה, על סאפפו, על קנת גרהם, על תומאס בראון ועל ג'ון סקלטון.
ב-1963 עבר עם משפחתו ליוון, ב-1966 החל ללמד בקולג' לסטודנטים דוברי אנגלית באתונה, וב-1967 תרגם לאנגלית את ספר הסאטירות של יובנאליס. בהמשך חייו תרגם גם את כתביהם של אובידיוס, אפולוניוס מרודוס, הומרוס וקאטולוס ואף את שירי המשורר היווני המודרני יאניס ריטסוס. הוא החל לפרסם ספרי מחקר על יוון העתיקה, וב-1971 הוזמן ללמד באוניברסיטת טקסס באוסטין. ב-1982 הפך לפרופסור, וב-1997 לפרופסור אמריטוס. ב-1990 פרסם את הספר "מאלכסנדר לאקטיום" (Alexander to Actium) המגולל את ההיסטוריה של העולם ההלניסטי מאלכסנדר הגדול ועד קרב אקטיום שהביא לסיום שליטת בית תלמי במצרים. כיום הוא פרופסור נלווה באוניברסיטת איווה, ופרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון ואוניברסיטת מזרח קרוליינה.
אשתו הראשונה הייתה ארכאולוגית של מצרים העתיקה, הוא התגרש ממנה ב-1971 ונישא להיסטוריונית קארין מ. גרין (30 במרץ 1948 - 2 ביולי 2015), שהייתה ראש המחלקה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת איווה. גרין ממשיך לפרסם שירים, וכן ביקורות על ספרים ב-The New York Review of Books.
איוואן יאקובלביץ' ביליבין
איוואן יאקובלביץ' ביליבין (1876–1942) היה מאייר ומעצב תפאורות רוסי.
קורות חיים
ביליבין נולד בטרקובקה, פרוור של סט. פטרסבורג, ונחשב לאחד המאיירים החשובים של הספרות הרוסית. ביליבין התפרסם גם כמעצב תפאורות של הבלט הרוסי. היה ממייסדי התאחדות הציירים הרוסיים, השתייך לחוג האמנים שהתלכדו סביב כתב העת "מיר איסקוסטבה" (עולם האמנות) ואף שמש כאחד מעורכיו. מ-1937 הצטרף כחבר להתאחדות האמנים של ברית המועצות של רוסיה הסובייטית. נפטר ב-1942 –בלנינגרד ( סט. פטרסבורג) עיר מולדתו, בזמן המצור שהטילו הגרמנים הנאצים על העיר בתקופת מלחמת העולם השנייה.
חינוך והכשרה
ביליבין התחנך בסנקט פטרסבורג, בירתה של רוסיה הצארית. בתקופה זו סנקט פטרסבורג הייתה מרכז תרבותי חשוב בה שכן המוזיאון הארמיטאז' ופעלו בה תיאטראות רבים, להקות בלט וקונצרטים. סנקט פטרסבורג הייתה למקום מושבם של סופרים ואינטלקטואלים רוסיים רבים.
ב-1898 ביליבין נשלח למינכן כדי ללמוד ציור אצל אנטון אז'בה (Anton Ažbe) צייר ומורה ממוצא סלובני, שהיה מפורסם בחוגי האמנים ממוצא מזרח אירופי. בין תלמידיו היו כמה אימפרסיוניסטים סלובניים וכמה ציירים רוסיים כמו איגור גרבר, וסילי קנדינסקי שלימים זכו לתהילה. אז'בה נודע כמורה שאינו כופה את סגנונו האמנותי על תלמידיו, אלא עוזר להם להתפתח כאמנים בעלי סגנון מקורי ומיוחד להם. בזמן לימודיו של ביליבין אצל אז'בה במינכן הוא הכיר והושפע מסגנון ה"אר נובו" שרווח אז באירופה, הכיר את עבודתם של מאיירי כתב העת הסאטירי "סימפליציסימוס" Simplicissimus ובשובו לרוסיה השתלם אצל האמן הרוסי איליה רפין, גדול ציירי רוסיה בתקופתו.
ב-1901 חזר ביליבין, למינכן כצייר מדופלם, לעוד שנה, כדי לסיים את הכשרתו אצל אנטון אז'בה.
אמנות עממית של צפון רוסיה
בשנת 1901 עם שובו לרוסיה התחיל איוואן ביליבין לעבוד במוזאון הרוסי של הצאר אלכסנדר השלישי. במסגרת עבודתו נשלח לעשות מחקר אתנוגרפי בצפון רוסיה וב-1904, פרסם את פרי מחקרו כספר בשם "אמנות עממית של צפון רוסיה". בספרו תיאר את הארכיטקטורה הכפרית, האורנמנטיקה של מבני העץ, את המוטיבים
האורנמנטליים של הרקמה המקומית, הטקסטיל ועבודות יד אחרות. המחקר האתנוגרפי שלו והיכרותו העמוקה עם הפולקלור הרוסי השפיעו על התגבשות סגננו כאמן.
באותה העת, סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, גברה ברוסיה השפעתם של מבקרי אמנות וחוקרים כמו וולדימיר סטסוב שהדגישו את חשיבותו התרבותית של הפולקלור בכלל ושל חלקו החומרי בפרט. הם סברו שהפולקלור הוא גוף ידע, מנהגים ומסורות, שעובר מדור לדור, ונפרס על פני תקופות זמן ארוכות מאוד, לכן הוא מייצג את תרבות המקום ואת השינויים שחלו בה במשך דורות רבים. מסיבות אלה רב ערכו של הפולקלור ומן הראוי לשלבו באמנות הגבוהה ובכך להעניק גם לה ערך תרבותי נוסף.
שילוב מוטיבים עממיים ביצירות אמנות נחשבות, לא הצטמצם רק לאמנות הפלסטית, אלא כבש מקום חשוב גם בתחומי אמנות אחרים. מלחינים כמו מודסט מוסורסקי, ניקולאי רימסקי קורסקוב ואחרים שלבו מנגינות עממיות בתוך יצירותיהם שהושמעו באולמות הקונצרטים. הבלט הרוסי העלה יצירות שהתבססו על סיפורי עמים ומיתוסים עתיקים. ברוח זו עיצבו תפאורות ואת תלבושות הרקדנים, כך קבל הבלט הרוסי אופי חדש ומקורי המושפע מאמנות עממית ומן התרבות האתנית המתאימה ליצירה.
המגמה של אימוץ האמנות העממית, הפולקלור, והרבדים העתיקים של התרבות הלאומית התפתחה לא רק ברוסיה אלא גם בארצות אירופה אחרות ובייחוד באנגליה ובצרפת בסוף המאה ה-19. זו הייתה המגמה שהטתה את לבו של ביליבין האמן, להצטרף לחוג האמנים שהתארגנו סביב כתב העת "מיר איסקוסטבה"( עולם האמנות) שנוסד בסט. פטרסבורג ב-1998. אנשי החוג הזה כמו קבוצות אמנים ממערב אירופה ואנגליה באותה התקופה, התפעלו מאמנות העבר, מן הפולקלור והאמנות העממית, העריכו את האמנות האיטלקית והפרה-רפאליטית. הם רצו לשלב את הציור עם הספרות, להוסיף איור איכותי לספרי שירה, לספרות הילדים ולספרות בכלל. עצבו תפאורות מקוריות להצגות תיאטרון והופעות בלט, ותלבושות מיוחדות לרקדני ורקדניות ולשחקני התיאטרון והאופרה ורוח זו השפיעו גם על עיצוב פנים של בתי מגורים. למרות הקרבה הרוחנית בינם לבין קבוצות דומות באירופה, למשל הפרה רפאליטים באנגליה או אמנים כמו וויליאם מוריס או וולטר קריין, הקפידו האמנים הרוסים לשאוב ממקורות רוסיים מסורתיים, ללמוד מן התרבות הלוקלית, מן הטבע המקומי ולא לחקות את האמנות האירופית.
מיר איסקוסטבה, עולם האמנות
קבוצת האמנים שהתגבשה סביב "מיר איסקוסטבה" כללה את הארכיטקט בנייה, הצייר ומעצב תפאורות היהודי ליאון באקסט, קונסטנטין סומוב הצייר ועורך כתב העת מבקר האמנות ומייסד להקת ה"בלט הרוסי" סרגיי דיאגילב. כמנהל הבלט דיאגלב דגל בשילוב אמנויות שונות, לשלמות אמנותית אחת עשירה, המדברת בשפה אמנותית לוקלית על מציאות קיומית אוניברסלית ונצחית.
איוואן ביליבין היה אחד הבולטים בין חברי הקבוצה.
ביליבין לפואמה של א. פושקין: "תרנגול הזהב"
שמו של ביליבין כאמן התפרסם אחרי שאייר את הפואמות של אלכסנדר פושקין אלה התקבלו בזמנו בהתלהבות רבה ברוסיה וגם מחוצה לה, גם בהם ניכר אופי לוקלי, אמנות שדברה לקהל הרוסי, שזיהה באיורים הללו דמויות המוכרות, נופי מולדת אהובים ואת הסימבוליקה של המוטיבים העממיים המקומיים.
נציע להלן כדוגמה ליצירתו של ביליבין את האיור לפואמה של פושקין "תרנגול הזהב". אחת מאגדות העם המחורזות של פושקין בעלת אופי רוסי מובהק דמות הנער הלבוש בבגדים האופייניים לבני הכפר הרוסי, רקמת החולצה המוכרת בעלת דגם רוסי החוזר גם במסגרת התמונה, גזעי עצי הלבנה המוכרים ושרך המשתרע סביב, כל אלה הופכים את סיפור "תרנגול הזהב" לאגדה רוסית מקומית. צמח השרך בהקשר זה, איננו רק עשב מצוי, אלא מתווספת לו משמעות סמלית המוכרת לכל ילד רוסי. לפי האגדה השרך פורח לילה אחד בכל שנה והזוכה לראות את פריחתו יזכה באושר ועושר. כך הודות לאיוריו של איוון ביליבין מקבלת "אגדת תרנגול הזהב" את משמעותה המלאה לתרבות הרוסית על כל רבדיה. אמנם האגדה על תרנגול הזהב נמצאת בין סיפורי עמים רבים ומבחינה זו רב ערכה האוניברסלי, אך איוריו של איבן ביליבין מעניקים לה את האופי הרוסי המיוחד.
אגדת "תרנגול הזהב" שמשה כהשראה למלחין ניקולאי רימסקי קורסקוב שהלחין ב-1907 אופרה באותו השם. ביליבין עיצב את התפאורות לאופרה וגם בתפאורה כמו באיור הפואמה השתמש במוטיבים דקורטיביים הלקוחים מרפרטואר הארכיטקטורה והאמנות הרוסית.
אחרי מהפכת אוקטובר ב-1917, ביליבין עזב את רוסיה. המשטר הסובייטי בעת ההיא לא ידע להעריך את כישוריו ואת תרומתו לאמנות הרוסית. הוא התיישב במצריים, בתחילה בקהיר ואחר כך באלכסנדריה ומצא את פרנסתו בקרב הקהילה היוונית. הוא עצב למענה כנסיות אורתודוקסיות, צייר איקונות ופרסקאות בסגנון מעין ביזנטי ואף עיצב מעונות פרטיים בשביל עשירי הקהילה. ב־1925 עבר לפריז וגם שם, כמו במצריים המשיך לעבוד למען הקהילה היוונית אורתודוקסית. ב־1936 ביליבין הוזמן לעצב את השגרירות הרוסית בפריז. בתקופה זו הוא השלים עם המשטר הסובייטי וחזר ללנינגרד (היא סנקט פטרסבורג) עיר מולדתו, אליה התגעגע לדבריו, כל שנות שהותו בגלות. כאשר גרמניה הנאצית תקפה את רוסיה ב-1941 היא פתחה במצור על לנינגרד. רבים מתושבי העיר עזבוה, אך ביליבין סירב לעזוב את העיר הנצורה. המצור גרם למחסור ורעב וביליבין לא עמד בקשיי המצור. הוא נפטר ב־1942 ונקבר בקבר אחים בעירו האהובה.
פרסומים
לקוח מהערך באנגלית
אווה טרז'
אווה מריה טרז' (בהונגרית: Törzs Éva Mária; בודפשט, 14 בפברואר 1914 – בודפשט, 6 באפריל 1987) הייתה ציירת יהודייה-הונגרייה.
ביוגרפיה
אווה טרז' נולדה במשפחה יהודית. משנת 1931 למדה אצל אישטוואן סניי במשך שלוש שנים. משנת 1934 הציגה בקביעות. השתתפה בתערוכות של "סלון האביב" ושל "אגודת פאל סיניאי מרשה", שם קיבלה פרס הכרה. באמצעות פירושקה סאנטו הצטרפה לקבוצת "אמני היצירה הסוציאליסטיים", השתתפה בתערוכת הקבוצה בשנת 1937 בהיבשוולג' ולאחר מכן השתתפה בתערוכת האגודה החדשה לאומנים. היא שרדה את השואה ובשנת 1945 השתתפה ב"תערוכה הלאומית החופשית" הראשונה ששמה היה "אישה באמנות" בארמון קארויאי, ולאחר מכן בגלריה של בודפשט בתערוכת קבוצת האמנים הסוציאליסטים שארגנה לאיוש נמט. בשנות החמישים ציירה כמה דיוקנאות מטעם המדינה, כמו של הפסל פרנץ מדיישי. משנת 1953 עבדה כשנתיים במושבת האמנים של סנטאנדרה. בשנים אלה ניהלה מספר חוגי רישום במפעלים. תערוכתה האחרונה הייתה בהצגת קבוצת האמנים הסוציאליסטים בשנת 1969.
חיים אישיים
אווה טרז' היא בתם של השחקן ינה טרז' והשחקנית רוז'י פוראי. אחיה הוא איבאן טרז' (בחו"ל איבאן טורס, 1916–1983) שהיה תסריטאי ובמאי קולנוע. סבה וסבתה מצד אביה היו אהרון אדולף טרז' (קודם בלוך) וברהה בורבאלה וייס, סבה וסבתה מצד אמה היו מאנו פישר, סוחר, ואנה לייטנר.
בעלה היה אקסל אוסטרברג (Axel Fritiof Gustaf Österberg) (1911–1968), היה עיתונאי מתסיס, סופר ומתרגם פוליטי. ממוצא שוודי, שנהג לחתום בשם קלוק. היא התחתנה עמו ב-20 באפריל 1939 בבודפשט.
יחיד
1988 • A Hónap műtárgya, Magyar Munkásmozgalmi Múzeum, Budapest
קבוצתי (מבחר)
1937 * <Szocialista Képzőművészek Csoportjának kiállítása, Hűvösvölgy
1945 * I. Szabad Nemzeti Tárlat, Budapest
1960 * Képzőművésznők nemzetközi kiállítása, Műcsarnok, Budapest
1969 * Szocialista Képzőművészek Csoportjának kiállítása, Budapest
פיטר דנינג
פיטר דנינג (באנגלית: Peter James Denning; נולד ב-6 בינואר 1942, ניו יורק) הוא מדען מחשבים אמריקאי. הוא ידע בתרומתו בתחום חקר זיכרון וירטואלי, מערכות הפעלה ועקרונות מדעי המחשב.
ביוגרפיה
בשנים 1983–1991 דנינג עבד ב-NASA בה הקים מרכז מחשבים מתקדם. דנינג היה בין מקימי רשת מחשבים CSNET. בשנת 1986 רשת זו כללה 165 אתרים וכ-50 אלף משתמשים. בשנת 2007 איגוד האינטרנט העולמי העניק לרשת זו פרס עבור קידום הרעיון רשת מחשבים.
בשנים 1991–2002 דנינג עבד ב"אוניברסיטת ג'ורג' מסון". הוא מונה למנהל מחלקת מדעי המחשב והיה סגן דיקאן. דנינג הקים מרכז "למהנדס חדש". המרכז היה חלוץ בלימודי דרך מחשב.
החל משנת 2002 דנינג מנהל מרכז מחשבים בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים ומכהן כפרופסור של המוסד.
על מחקריו השונים דנינג קיבל 26 פרסים מדעים. דנינג פעל במסגרת ACM והיה נשיא הארגון בשנים 1980–1982. בתקופה זו הוא כתב מספר מאמרים בנושאים שונים מטעם הארגון.
מעולם לא שרתי לאבי
מעולם לא שרתי לאבי (באנגלית: I Never Sang for My Father) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1970 בבימויו של גילברט גייטס, עם מלווין דאגלס, ג'ין הקמן ואסטל פרסונס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רוברט אנדרסון והוא מבוסס על מחזה שלו באותו שם שהועלה בברודוויי בשנת 1968.
זו דרמה משפחתית שעוסקת בזיקנה וביחס בין ילדים מבוגרים להוריהם הקשישים.
תקציר העלילה
ג'ין גאריסון (ג'ין הקמן) הוא פרופסור בקולג' בניו יורק. הוא מגיע לשדה התעופה כדי לקבל את הוריו הקשישים, שחזרו מחופשים בפלורידה. היו הם טום גאריסון (מלווין דאגלס) בן ה-80 ומרגרט גאריסון (דורותי סטיקני).
מרגרט חלשה לאחר התקף לב וג'ין מסיע אותה בכסא גלגלים. ג'ין הוא אלמן מאשתו קרול. הוא הכיר רופאה גרושה עם ילדים בשם פגי ת'אייר שמתגוררת בקליפורניה שם יש לה קליניקה משגשגת לגינקולוגיה.
מרגרט מתה מהתקף לב והבעיה היא מה יהיה עם טום?. ג'ין מהסס להעלות את הבעיה אבל אליס שהגיעה ללוויה, לא מהססת ואומרת לטום שכדאי שיעבור למוסד לדיור מוגן או שיטופ בבית על ידי מטפל קבוע. על זה מתפרץ טום על ילדיו ואומר שהוא מתפקד טוב וימשיך להיות לבד בדירה.
אליס אומרת לג'ין שיעבור לקליפורניה ויבנה את חייו שם ולא יהרוס אותם כאן בניו יורק. ג'ים מבקר בכמה מוסדות סיעודיים ונחרד למראה האנשים השוהים שם.
פגי מגיעה בטיסה מקליפורניה ונפגשת עם טום. ג'ין מודיע לאביו כי בכוונתו לעבור לקליפורניה והוא מוכן לקחת אותו לשם. מתנהלת שיחה ארוכה בין טום לג'ין ובו מיידע אותו טום על הילדות הקשה שהייתה לו כשאביו השיכור נטש את הבית ואמו מתה כשהיה בן עשר וכי כל חייו עבר קשה כדי לפרנס אותם ולא היה לו זמן איכות אתם כמו לאם. ג'ין אומר לו ששר לאמא שירים אבל לא לאבא.
לבסוף הם נפרדים בטריקת דלת. ג'ין עובר לקליפורניה והאב נשאר בניו יורק ומדי פעם הם מתראים עד שמצבו מידרדר והוא מועבר למוסד סיעודי ומת.
הררזאוריים
הררזאוריים (שם מדעי: Herrerasauridae) היא משפחה קטנה של דינוזאורים קדומים שחיו בטריאס לפני 225–233 מיליון שנה. הם נמצאו בעיקר באמריקה הדרומית שבעבר הייתה מחוברת ליבשת הענק פנגיאה. כמה מאובנים בודדים נמצאו באמריקה הצפונית וישנם חוקרים שסוברים שנמצאו בעוד יבשות.
אלו היו דינוזאורים קטנים ואוכלי בשר באורך של עד 4 מטר. הם נעו על שתיים במהירות וצורתם הייתה שונה מרוב הדינוזאורים הטורפים. ייתכן שהם לא המשיכו להתפצל ונכחדו בסוף הטריאס. ליצורים היה גוף קליל, חוטם מוארך, חלל עיניים גדול וזרועות ארוכות עם אצבעות ארוכות מאוד וטפרים גדולים. ייתכן שחלק מזמנם הם נעו על ארבע.
כל היצורים היו טורפים שצדו זוחלים או סינאפסידים קטנים יותר.
יהודה בר מרימר
יהודה בר מרימר (או יהודה מר בר מרימר''') היה אמורא בבלי בדור השביעי, בנו של מרימר ראש ישיבת סורא.
לא מובאות בתלמוד הלכות בשמו, אך נזכרות כמה מהנהגותיו ההלכתיות. אחת מהן היא בנוגע למצוות ביומו תתן שכרו. הוא היה אומר למשמשו, לשכור פועל לעבוד אצלו, ולהתחייב שבעל הבית - הוא יהודה בר מרימר - ישלם לו, מכיוון שחשש שמא יעבור על העבירה החמורה של "ביומו תתן שכרו", ובצורה כזו, כאשר לא הוא בעצמו משכיר את הפועל, הוא אינו מחויב במצווה.
מעשה נוסף בתלמוד מספר כי הוא ישב יחד עם מר בר רב אשי ועם רב אחא מדפתי, ומכיוון שכולם היו שווים בחכמה, הם חשבו שאין צורך שהם יזמנו לפני ברכתם, ועדיף שכל אחד יברך ברכת המזון בעצמו, אלא שמרימר העמיד אותם על טעותם.
ישנו אמורא נוסף בשם זה, שחי כשני דורות קודם לכן, והיה תלמידו של רבא וחברו של רב פפא. יש המציעים כי אחד משני האישים נקרא בעצם "יהודה מר בר מרימר". לדעת הרב אהרן היימן תלמידו של רבא הוא הקרוי בתוספת "מר", וחברו של מר בר רב אשי קרוי בלא "מר"., אך יש שכתבו להפך.
יוסף אלבו (ערד)
הרב יוסף אלבו הוא הרב הראשי של העיר ערד.
תולדות חייו
בשנת 1966 נבחר פה אחד לתפקיד רבה של ערד. כשהגיע לערד, הייתה האוכלוסייה הדתית בה קטנה מאוד ולא היו בה שירותי דת מסודרים, ובכל העיירה היה קיים בית כנסת אחד, שפעל בעיקר בשבתות ובחגים. הוא הקים מועצה דתית (בתמיכת ראש המועצה זאב חיימוני, חרף התנגדות חלק מהתושבים), ייסד מערכת חינוך דתית, הקים עירוב סביב לעיר, פעל להקמת בתי כנסת לעדות השונות, הקים מערכת כשרות ומקוואות. יזם פרויקט של טקסי בר מצווה מלווים בתפילת שחרית עם הנץ החמה על מצדה . כמו כן, מכהן כרב בית הכנסת הספרדי המרכזי בעיר.
בשנת 2016 זכה באות "יקיר העיר ערד". בין הנימוקים לזכייתו:
שפת בית
שפת הבית היא השפה לה נחשף האדם מרגע לידתו דרך חשיפה לשפתה של המשפחה. זוהי שפת האינטראקציות היומיומיות בבית בין בני המשפחה, ולכן מקובל לקרוא לשפת הבית שפת המשפחה. על אף שהיא עשויה להיות זהה לשפה הראשונה (שפת אם), או לשפת המורשת, הן לא בהכרח זהות.
שפת בית
שפת בית הוא מונח המשמש לתיאור שפה אשר מדוברת בעיקר בבית על ידי בני המשפחה; שפת הבית היא לא בהכרח השפה בה משתמשים באופן רשמי על ידי הציבור, אבל יכולה להיות השפה בה משתמשות קבוצות מסוימות בתוך החברה, והשימוש באותה שפה יהיה בעיקר בין בני המשפחה כשפה פרטית ביניהם בחיי היומיום. לא חובה שיעשה בה שימוש במסגרת רשמית (עיתונות ומוסדות חברתיים). כדי להבין יותר טוב את המונח שפת בית, צריך להבין את ההבדל בין, שפת בית, שפת מורשת, ושפת אם. רוב השגיאות הנפוצות הנעשות מהיעדר הבחנה ברורה בין סוגי השפות.
שפת הבית כשפת מורשת
שפת מורשת היא השפה בה משתמשים לזיהוי שפה שנחשבה אחרת או שונה מהשפה הדומיננטית במקום מסוים. לדוגמה, בארצות הברית ובאנגליה השפה האנגלית נחשבת לשפה הדומיננטית בה משתמש הציבור, וכן בתי ספר וארגונים אחרים, שפות אחרות בהן עושים שימוש במדינות אלה תחשבנה כשפת מורשת. שפות כמו: ספרדית, איטלקית, לטינית או כל שפה שאינה אנגלית. לכן, שפת הבית יכולה גם כן להיחשב כשפת מורשת, וזאת כאשר השפה המדוברת בבית, כגון ספרדית בארצות הברית, היא שפת המורשת (לא דומיננטית/לא שפה רשמית) במדינה.
שפת הבית כשפה ראשונה (שפת אם)
לפי בלומפילד, שפת הבית יכולה להיות השפה הראשונה (L1) של דובר השפה, אבל לא בהכרח, השפה הראשונה היא השפה שהאדם רוכש מתחילת ילדותו, או בתוך תקופת זמן קריטית מסוימת. שפת הבית יכולה להיות השפה הראשונה של האדם, כאשר היא השפה הראשונה שנרכשה על ידיו ומשמשת בבית על ידי בני המשפחה. במקרים מסוימים, שפת הבית יכולה להיות שונה משפה ראשונה כאשר השפה המדוברת בבית היא שונה מהשפה הראשונה שהילד למד. לדוגמה, מקרים כאלה קיימים לרוב בבתים של העולים; עולים מספרד שמדברים ספרדית בבית, אבל הילד שלהם נחשף לאנגלית מילדותיו, הילד לומד את שפת האנגלית כשפה ראשונה, אבל בבית, הוא גם נחשף לשפת הוריו שהיא אינה אנגלית. מקרה כזה משקף מצב שבו הילד רוכש שפה ראשונה שהיא אחרת משפת הבית, לכן, שפת הבית אינה השפה הראשונה של הילד.
מצד אחר, שפת הבית יכולה להיות השפה הראשונה גם במקרה של העולים; באירלנד, עולים שאינם איריים המגיעים לאירלנד, לא מדברים את השפה האירית או שפת האנגלית, הם נדרשים ללמוד אנגלית וארית כשפה שנייה (L2), והשפה הראשונה שלהם היא בדרך כלל את השפה הראשונה שהם נחשפו אילה מילדותיהם והשתמשו בה בבתים. יתר על כן, במקרים כאלה, על פי ההגדרה של שפת מורשת, שפת הבית הופכת גם להיות את שפת המורשת, כי השפה שהעולה מחזיק בה הופכת להיות השפה הלא דומיננטית באירלנד, ונחשבת לשפת המדינה הקודמת של המהגר או האבות. לכן, בשפת הבית יכולות להיות הבחנות רבות, זה תלוי במקום של השפה בתוך ההקשר החברתי; מה היא שפת המשפחה, השפה הרשמית של המקום, ואת השפה המשמשת בבית. אחת הסוגיות אשר נתקלות בשפת הבית היא הפחד מלאבד את שפת הבית עקב החשיפה לשפות דומיננטיות אחרות. לפי פולינסקי, בקטגוריה זו, דוברי באזיליכתאל (basilectal), הם הדוברים שגדלו עם חשיפה מוגבלת לשפת ביתם, הם שמעו את השפה בבית ברקע, אבל אף פעם לא הגיבו לה. עוד דוגמה שנתנו פולינסקי וקגן היא הילדים שגדלו בארצות הברית ושפת הבית והמשפחה שלהם אינה אנגלית, אותם ילדים, ברגע שהם מתחילים לימודים הם חשופים לשפה האנגלית ברמה גבוהה יותר מאשר שפת הבית שלהם, וזה גורם לשפת הבית שלהם להתכווץ.
שפת בית וזהות תרבותית
סטיוארט הול הגדיר את המונח שפה כ"מדיום החסוי שדרכו אנחנו מבינים את הדברים, ותוכה המשמעות מופקת ומוחלפת ... שפה אז, היא לא הקניין של השולח או המקבל של משמעויות, אלא 'השטח' התרבותי המשותף שבו הייצור של משמעות דרך שפה - כלומר, ייצוג – מתרחש". הקשר בין שפה וזהות תרבותית נעשה על ידי חוקרים ממרחבי העולם. שפת הבית חיונית לזהות תרבותית יחידה, הול אומר שלהגיד ששני אנשים שייכים לאותה תרבות, זה כמו להגיד שהם מפרשים את העולם באותה דרכים, ויכולים לבטא את עצמם, את מחשבותיהם ורגשותיהם על העולם, בדרכים אשר יובנו על ידי אחד לשני. שפה משקפת תרבות וזה חשוב לאנשים כמו עולים לשמור על תרבותם. כשהסביבה מדברת בשפה שונה מהשפה שמדוברת בבית, פרט מתחיל ללמוד עוד על הנורמות והתרבות של השפה החדשה, בעוד החילופי הם מראים את התרבות והנורמות שלהם. בראון מתאר את מערכת הגומלין של השפה והתרבות ומציין שאי אפשר להפריד בין השניים מבלי לאבד את המשמעות של השפה או התרבות "רכישת שפה שנייה... היא גם רכישת תרבות שנייה"
חשיבות שפת הבית בחינוך
על פי המרכז הלאומי לסטטיסטיקה חינוכית, בשנת 2007, כ -10.8 מיליון (או 20%) ילדים בבית הספר בארצות הברית דיברו בשפה שאינה אנגלית בבית.דבר שמראה לנו כי השפה המדוברת בסביבה אינה בהכרח המדוברת בבית. אנשים דו לשוניים סובלים גם יתרונות וגם חסרונות של בעל שפת בית. ראשית, אנליזות שנעשו לאחרונה הראו כי תוכניות חינוכיות המשלבים שימוש שיטתי של שפת האם של לומדי שפת האנגלית, הוביל לרמות הצלחה אקדמית, כולל הישגים באוריינות ונושאים אקדמיים אחרים, התוצאות אלה הן גבוהות ולפעמים יותר גבוהות מאלה של לומדים שפת אנגלית בתוכניות באנגלית בלבד, מצאו קשר חיובי מובהק בין רמת התלמיד כפרט במיומנות דו-לשונית וההישיג שלהם במתמטיקה וקריאה באנגלית. שלישית, ילדים דו לשוניים מפגינים יתרונות קוגניטיביים משמעותיים בהשוואה לילדים דו לשוניים. רביעית, לימודי שפה שנייה כבר יצר משגה חדש בעשור האחרון כתהליך השתתפותית, שבו הלומד הוא לא רק לומד על דרכים חדשות להביע רעיונות, אלא הלומד הופך לומד של דרך חשיבה חדשה, התנהגות, וחיים בקהילה שהיא דו- לשונית.כפי שנמצא, ילדים אשר לומדים לקרוא בשפה שנייה מסוגלים להעביר מיומנות רבות וידע מהשפה הראשונה שלהם כדי להקל על רכישתם של מיומנות קריאה בשפה השנייה.
טלס
טָלָס (בקירגיזית: Талас) היא עיירה בצפון-מערב קירגיזסטן ובירת מחוז בעל שם זהה. העיירה שוכנת על גדות נהר טלס כ-200 ק"מ מערבית לבירה בישקק. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2022 התגוררו בעיירה 41,067 תושבים. אוכלוסייתה מורכבת ברובה מקירגיזים המהווים 88.9% מכלל תושביה ובנוסף בעיירה מתגוררים גם מיעוטים רוסים, אוזבקים, אוקראינים, גרמנים, טורקים וקזחים.
על פי סיפורים בסמוך לעיירה נולד הגיבור הקירגיזי הנודע מאנאס, אשר קברו ממוקם בה ומשמש אתר עלייה לרגל. בטרם יוסדה העיירה, בשנת 751 לספירה, התרחש קרב באזור בין הח'ליפות העבאסית לשושלת טאנג, שנקרא קרב טאלאס, אשר העיירה נושאת את שמו. העיירה הוקמה על ידי מהגרים ממזרח אירופה שהתיישבו באזור.
ג'ייסון קרואו
ביוגרפיה
קרואו נולד במדיסון, בירת מדינת ויסקונסין, בשנת 1979. ב-2009 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ולימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת דנוור. קרואו הוא יוצא יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית. הוא שירת שלושה סבבי לחימה בעיראק ובאפגניסטן. הוא השתתף בקרב סאמאווה (Samawah) ב-2003 כמפקד מחלקה בדיוויזיה המוטסת ה-82. על פעולותיו במהלך הקרב עוטר בכוכב הארד. קרואו כיהן במועצה לענייני חיילים משוחררים של קולורדו בשנים 2009–2014. לאחר שירותו בצבא ארצות הברית, החל לעבוד במשרד עורכי הדין "הולנד והרט".
ב-17 באפריל 2017, הודיע ​​קרואו על כוונתו להתמודד על ייצוג מחוז הקונגרס השישי של קולורדו בבית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית ניצב בפני איש העסקים הפרוגרסיבי לוי טילמן, עליו גבר בסופו של דבר. ביום הבחירות הכלליות ניצח קרואו את יריבו מועמד המפלגה הרפובליקנית וחבר בית הנבחרים המכהן מייק קופמן, ב-6 בנובמבר 2018. קרואו גרף 54% מקולות הבוחרים וזכה בשניים מתוך שלושת מחוזות קולורדו התחומים בשטחי מחוז הקונגרס. הוא הדמוקרטי הראשון שמייצג מחוז זה מאז הוקם בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20.
קרואו הביע תמיכה במיסוד רפורמה בבקרה על כלי נשק במהלך מסע הבחירות שלו לבית הנבחרים. ב-28 בפברואר 2019 הוא הצביע בעד "חוק בדיקות הרקע הדו-מפלגתי" לאחר שנתן, בין היתר, את חסותו להצעת החוק. אם הצעת החוק תתקבל בסנאט של ארצות הברית, היא תחייב מוכרי כלי נשק לל רישיון לבצע בדיקות רקע ללקוחותיהם. קרואו הוסיף לתת את חסותו ל"חוק האיסור על נשקי תקיפה", אשר שם פעמיו להגבלת הגישה לאקדחים שנחשבים "נשק תקיפה".
ב-23 בספטמבר 2019, נמנה בין שבעה חברי בית הנבחרים שכתבו מאמר דעה ב"וושינגטון פוסט" בו הביעו את תמיכתם בפתיחת הליך הדחה נגד נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. בריאיונות לעיתונות גרס קרואו כי חשוב שהליך ההדחה יישאר ממוקד ויתנהל ביעילות. ב-15 בינואר 2020 נבחר קרואו כאחד משבעה מנהלי ההדחה שהציגו את תיק הליך ההדחה נגד הנשיא במהלך משפטו בפני הסנאט האמריקאי. שאר מנהלי ההדחה היו אדם שיף, ואל דמינגס, ג'רלד נדלר, זו לופגרין, חאקים ג'פריס וסילביה גרסיה.
אאודי A6 אי-טרון קונספט
אאודי A6 אי-טרון קונספט (בגרמנית: Audi A6 e-tron Concept) היא מכונית קונספט חשמלית במרכב סדאן, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שהוצגה על ידי אאודי בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי ב-19 באפריל 2021. היא מבוססת על האאודי A6, ומתוכננת להגיע לייצור בסוף 2022 והראשונה שמתשמשת בפלטפורמת פרימיום חשמלית של אאודי ופורשה.
מעבר לעובדה שהקונספט מספקת הצצה ראשונה לדגם עתידי, הוא מציג מספר טכנולוגיות שיושמו בדגמי אאודי הבכירים יותר ודגמי הקרוסאובר של פורשה, זה כולל כאמור את פלטפורמת PPE אך גם את מערך המתלים המתקדם שישרת את הדגמים, טכנולוגיית התאורה המתקדמת, הסוללה המאפשרת טווח נסיעה ארוך לצד טעינה אולטרה מהירה ועוד.
עיצוב
העיצוב החיצוני מרהיב למדי אך דגם הייצור יהיה שונה יותר, הגג משתלב עם מכסה המנוע ועם הבגאז' בצורה שמעניקה לדגם מראה קופה. יחידות התאורה החיצוניות מעוצבות בפס ארוך לרוחב התא מטען ועם "עיני נץ" בקדמת הרכב. פנים המכונית לא נחשף.
מפרט טכני
דגם הקונספט כולל שתי מנועים חשמליים המספקים יחד 470 כ"ס ומומנט מרבי של 81.5 קג"מ. אאודי מציינת כי לגרסה הגבוהה (ככל הנראה דגם RS) יהיה נתון תאוצה של פחות מ-4 שניות. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 100 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של מעל 700 ק"מ בתקן WLTP האירופאי.
טעינה אולטרה מהירה בהספק של 270 קילוואט, לפי אודי בזמן של 10 דקות טעינה ניתן להוסיף כ-300 ק"מ לטווח הנסיעה וטעינה של 10% עד 80% דורשת המתנה של 25 דקות.
אאודי A6 אי-טרון אוונט קונספט
היא גרסת הסטיישן ל-A6 אי-טרון קונספט שתיוצר בגרסת ייצור משנת 2024. היא בנויה על אותה פלטפורמה עם אותה מערכת הנעה, ואותו עיצוב למעט שינויים קטנים על המעבר למרכב סטיישן. היא נחשפה ב-17 במרץ 2022.
קלרה מונטלבה
קלרה פדריקה מונטלבה (באנגלית: Clara Federica Montalba; 1840 – 1929) הייתה אמנית בריטית, הידועה בעיקר בזכות ציורי צבעי המים שלה בוונציה. בהכרה בכישרונה האמנותי, התקבלה לחברה המלכותית לצבעי מים.
ראשית חייה
קלרה נולדה בצ'לטנהאם, אנגליה ב־2 באוגוסט 1840, הבכורה מבין ארבע בנותיו של האמן יליד שוודיה אנתוני רובנס מונטלבה ואמלין. כל הבנות הצליחו מבחינה אמנותית, אם כי קלרה הייתה, ככל הנראה, המוצלחת והמוכרת מבין הארבע.
קריירה
בין השנים 1879 – 1889 היא הציגה את עבודותיה בגלריה גרוסוונור - סדרת סצינות שצוירו בוונציה, אשר תפסו את הלך הרוח והאווירה הייחודית של החיים הוונציאנים.
גם קלרה וגם אחותה הנרייטה היו חברות עם הנסיכה לואיז, הדוכסית מארגיל, שהייתה בעצמה אמנית. הם בילו עם הנסיכה בקנדה וציירו נופים. הנסיכה לואיז נישאה למרקיס מלורן בשנת 1878, שנבחר להיות המושל הכללי החדש של קנדה.
פליפר ולופקה
פליפר ולופקה (באנגלית: Flipper and Lopaka) היא סדרת אנימציה אוסטרלית שנוצרה על ידי היוצרים של משטרת האגדות "רון אייזק", "ליאורה קמנצקי" ומחברת יורם גרוס אי.אמ.טי.וי.
העונה השנייה והעונה השלישית לא דובבו לעברית.
העלילה (עונה ראשונה)
הסדרה מתמקדת בלופקה ופליפר, הם נלחמים בכוחות הרשע של דקסטר שרוצה לשלוט בקווטסו. לופקה חי בהוואי, באי לוקה. הוא אוהב את נולה ומתמודד עם בולו, (בנם שצ'יף קאפונה וביאה) ועם אביו בומאנה, (שלא מאמין בפליפר). פליפר צריך להתמודד מול דקסטר סרג' והכרישים. בסוף העונה מתגלה שדקסטר גרש את הוריו של פליפר מהאי. בהמשך, הוריו של פליפר חזרו וגרשו את דקסטר מהמלכות והוא יצא לגלות. פליפר נהיה לנסיך ואביו של לופקה, בומאנה, סוף סוף מאמין בפליפר, אלא שאז קלאבש נכנס למים ומתגלה כקראבה.
עונת 1948/1949 ב-BAA
עונת 1948/1949 היא העונה השלישית של ליגת ה-BAA. בסיום העונה התמזגה ליגת ה-BAA עם ליגת ה-NBL כדי לייצור את ליגת ה-NBA, כך שעונה זו נחשבת גם השלישית בתולדות ה-NBA. לפני תחילת העונה הצטרפו ל-BAA ארבע קבוצות: פורט ויין פיסטונס, אינדיאנפוליס ג'טס, מיניאפוליס לייקרס ורוצ'סטר רויאלס, מה שהעמיד את מספר קבוצות הליגה על 12 בסך הכול. העונה הסתיימה עם זכייתה של מיניאפוליס בתואר האליפות, לאחר שבסדרת הגמר ניצחה את וושינגטון קפיטולס בתוצאה 4-2.
דראפט 1948
הדראפט בעונה זו התקיים ב-10 במאי 1948 בשיקגו, אילינוי. בבחירה הראשונה בחרה קבוצת פרובידנס סטימרולרס את אנדי טונקוביץ', ששיחק בסך הכול 17 משחקים בליגת ה-BAA לפני שפרש. שחקנים בולטים מדראפט זה כוללים את חברי היכל התהילה דולף שייז (בחירה רביעית), בובי וונזר (10) והארי גלאטין (סיבוב שני), כמו גם את האולסטארים ג'ק קולמן וביל גייבור.
מייקל מאסו
מייקל מאסו (בספרדית: Maykel Massó; נולד ב-8 במאי 1999) הוא אתלט קובני, זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020) בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה
מאסו נולד בסנטיאגו דה קובה הצעיר מבין שלושה אחים. אביו היה אתלט בנעוריו שהתחרה בריצת 400 מטר.
ב-2013 זכה מאסו באליפות בתי הספר של קובה בקפיצה לרוחק ובקפיצה לגובה.
במאי 2015 עבר לראשונה מרחק של שמונה מטרים בקפיצה לרוחק כשקפץ למרחק של 8.12 מטר בתחרות בהוואנה. באותה שנה זכה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 17 שנערכה בקולומביה, כשקבע שיא אליפות של 8.05 מטר. הוא ייצג את קובה באליפות העולם שנערכה במוסקבה אך לא העפיל לגמר לאחר שקבע תוצאה של 7.70 מטר. באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 שנערכה בבידגושץ' ב-2016 זכה במדליית זהב בתוצאה של 8.00 מטר. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיים במקום ה-15 בשלב המוקדמות ולא העפיל לגמר, עם תוצאה של 7.81 מטר. באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים במקום החמישי בתוצאה של 8.26 מטר. באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 סיים במקום ה-13.
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית ארד בתוצאה של 8.21 מטר. באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים רביעי בתוצאה של 8.15 מטר.
יחסי דרום אפריקה–מוזמביק
יחסי דרום אפריקה–מוזמביק הם היחסים הבילטרליים בין דרום אפריקה לבין מוזמביק. היחסים בין שתי המדינות החלו בשנת 1928, בעידן הקולוניאלי, כאשר נחתמו הסכמים רשמיים הנוגעים לענייני עבודה, תחבורה ומסחר, בין איחוד דרום אפריקה לבין האימפריה הפורטוגזית שייצגה את מוזמביק הפורטוגזית.
ב-18 ביולי 1998 נישאה גראסה מאשל, הגברת הראשונה של מוזמביק בין השנים 1975 ל-1986, לנשיא דרום אפריקה הראשון לאחר תקופת האפרטהייד, נלסון מנדלה, ביום הולדתו ה-80. הם נשארו נשואים עד ליום מותו של מנדלה ב-5 בדצמבר 2013, בגיל 95. לפני נישואיה למנדלה, הייתה מאשל נשואה לנשיא הראשון של מוזמביק, סמורה מאשל, שנהרג בהתרסקות מטוס ב-19 באוקטובר 1986, בגיל 53.
על אף שדרום אפריקה שולטת באזור מבחינת משאבים כלכליים וכוח צבאי, מוזמביק נחשבת לשנייה בחשיבותה באפריקה הדרומית, ולשותפה מכרעת של דרום אפריקה.
היחסים בין מוזמביק לאוכלוסייה הלבנה בדרום אפריקה
דרום אפריקאים לבנים וכמוהם לבנים תושבי מוזמביק (שהייתה אז בשליטת פורטוגל) נהנו מיחסים קרובים מאוד במהלך התקופה הקולוניאלית. כאשר דרום אפריקה יישמה את חוקי האפרטהייד, לורנסו מארקש, בירת מוזמביק, הפכה ליעד עבור לבנים רבים כדי לברוח ממדיניותה החברתית והשמרנית של ממשלת האפרטהייד. כשמוזמביק קיבלה עצמאות מפורטוגל בשנת 1975, אלפי לבנים ילידי מוזמביק חצו את הגבול לדרום אפריקה, וצאצאיהם הם היום פורטוגזים דרום אפריקאים.
היחסים בין מוזמביק לאוכלוסייה השחורה בדרום אפריקה
בני שנגאן או צונגה חיים משני צידי הגבול בין שתי המדינות. תנועה של אנשים שחורים התקיימה בין שתי המדינות במידה רבה, בשל אפשרות העסקתם של תושבי מוזמביק במכרות בדרום אפריקה. מעבר של בני שנגאן למוזמביק מדרום אפריקה דרך מעבר הגבול מסייע לכלכלתה של מוזמביק.
במהלך מלחמת האזרחים במוזמביק
דרום אפריקה מילאה תפקיד חשוב במלחמת האזרחים במוזמביק. היא תמכה בתנועת הימין המורדת רנמו, והתנגדה לתנועת השמאל השולטת פרלימו. ב-1984 חתמו מוזמביק ודרום אפריקה על הסכם לשם סיום המעורבות של האחרונה במלחמת האזרחים, אך זו המשיכה באש נמוכה עד 1994.
לאחר תקופת האפרטהייד
כוחות ההגנה של דרום אפריקה פעלו בשיתוף פעולה עם צבא מוזמביק במרידה מקומית שהתקיימה במוזמביק ב-2017. חיל הים של דרום אפריקה אף סייע בשמירה על חופי מוזמביק מפני שוד ימי.
יחסי איי שלמה–יפן
יחסי איי שלמה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין איי שלמה לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-7 ביולי 1978, ביום בו איי שלמה זכתה לעצמאות מהאימפריה הבריטית.
המערכה באיי שלמה
המערכה באיי שלמה היא חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בזמן מלחמת העולם השנייה. במהלך המחצית הראשונה של שנת 1942, האימפריה היפנית החלה לכבוש מספר אזורים באיי שלמה ובאי בוגנוויל הסמוכים לפפואה גינאה החדשה. לאחר הכיבוש, החלו היפנים לבנות בסיסי אוויר ומעגנים באיים במטרה להגן על אגפה של המתקה היפנית שהתנהלה באותה העת בגינאה החדשה וליירט שירותי אספקה של בעלות הברית מארצות הברית לאוסטרליה ולניו זילנד.
מערכה זו הייתה למלחמת התשה שהתחוללה ביבשה, באוויר ובים. בסופה, בעלות הברית הכניעו את היפנים, בעקבות נזק בלתי הפיך לכוחות הצבא והצי היפנים. בעלות הברית כבשו בחזרה את איי שלמה, ולאחר מכן, השתלבה המערכה באיי שלמה עם המערכה בגינאה החדשה.
היחסים בעת המודרנית
יפן ואיי שלמה נהנים מקשרים ידידותיים ולבביים כבר יותר משלושה עשורים.
יחסים כלכליים
בשנת 2018 שוויו של הייצוא היפני לאיי שלמה עמד על 1,880 מיליון ין. באותה השנה, שוויו של הייבוא היפני מאיי שלמה עמד על 677 מיליון ין.
יפנים באיי שלמה
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2019 התגוררו באיי שלמה מאה ושמונה אזרחים יפניים.
חימקי (כדורגל נשים)
חימקי (ברוסית: Женский футбольный клуб Химки) היה מועדון כדורגל נשים מקצועני רוסי מהעיר חימקי, מחוז מוסקבה, שהתמודד במשך עונה אחת בליגת העל הרוסית והעפיל לחצי גמר הגביע.
בנטם
בַּנְטָם היא הגדרה למספר מצומצם של עופות, בעיקר תרנגולות, הקרויים על שם המחוז האינדונזי בנטם. נמל בנטם שימש בעבר מוקד חשוב למסחר בינלאומי וספנים ארופאיים שהצטיידו במזון חי להפלגותיהם כינו את העופות הקטנים שמצאו באזור על שמו. מאז השתרש השם בנטם לתיאור זני עופות קטנים, חלקם כאלה שפותחו על ידי האדם וחלקם טבעיים.
חימקי (כדורגל נשים)
היסטוריה
המועדון נוסד בתחילת 2007 וכבר קיבל מקום בליגה הבכירה לנשים ברוסיה, שם תפס את מקומה של קבוצה אחרת ממחוז מוסקבה, קבוצת "פריאליט" ראוטוב, שבעליה החליטו להעביר את הקבוצה להתמודדות בתחרויות חובבים. את עמוד השדרה של חימקי יצרו שחקניות "פריאליט" לשעבר ובראשם המאמן אלכסיי קוריאגין.
בנטם
לגזעי תרנגול רבים יש גרסת בנטם וגודלם הוא כחמישית עד חצי מגרסתם הרגילה. תרנגולי בנטם מתאימים לגידול בחצרות קטנות ובמקומות בעלי שטח קטן והנקבות משמשות גם לצריכת ביצים ואף בשר. עם זאת, תרנגולת בנטם מפיקה פחות ביצים מגרסתה הרגילה (כ-150 בממוצע) וביציה קטנות בשליש עד מחצית.
חימקי (כדורגל נשים)
היסטוריה
באליפות רוסיה 2007, המועדון תפס את המקום הרביעי, שתי נקודות אחרי מועדון אחר מפרברי מוסקבה, נאדז'דה נוגינסק. ב-16 משחקים הקבוצה ניצחה 9 משחקים והפסידה 7 פעמים. הניצחון הגדול ביותר הושג על "אורורה" בסנקט פטרבורג (4:0), המועדון ספג את התבוסה הגדולה ביותר ממועדון "רוסיאנקה" ממחוז מוסקבה (0:6). מלכת השערים של המועדון הייתה כריסטינה אנוחינה (7 שערים). רשימת 33 השחקניות הטובות ביותר בעונת 2007 כללה שתי שחקניות חימקי, המגינה נטליה סרטובצבה והקשרית סבטלנה צידיקובה.
בנטם
תרנגולי בנטם (בהם ניתן למצוא את הגזעים סיברייט, פקין וסראמה) התחבבו במיוחד על מגדלי עופות נוי.
חימקי (כדורגל נשים)
היסטוריה
בגביע הרוסי בשנת 2007 העפילה חימקי לשלב חצי גמר הגביע, אחרי שגברה בשלב 16 האחרונות על קבוצת "ShVSM איזמאילובו" ובשמינית הגמר על נאדז'דה נוגינסק, בשתי הפעמים המשחק הוכרע בדו-קרב פנדלים. בחצי הגמר הפסיד המועדון לזבזדה 2005 מהעיר פרם (0:2, 0:3), שזכתה בהמשך בגביע.
בנטם
בנטם "אמיתי"
לעוף בנטם "אמיתי" אין גרסה גדולה והוא קטן באופן טבעי. קיימים חילוקי דעות בין מגדלי העופות בשאלה אלו עופות נחשבים לבנטם "אמיתי" ואלו לא, כמו גם הבדלי הגדרות בין אגודות שונות, בארצות שונות.
חימקי (כדורגל נשים)
היסטוריה
בסוף עונת 2007 המועדון חדל להתקיים, בעקבות קשיים כלכליים. בעונת 2017/2018 תוכנן להקים את המועדון מחדש, אך ההחלטה לא הגיעה לכדי יישום.
קוון לוני
קוון גרנט לוני (באנגלית: Kevon Grant Looney; נולד ב-6 בפברואר 1996) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת גולדן סטייט ווריורס מליגת ה-NBA, בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר. ניחן במוטת ידיים ארוכה במיוחד של 2.24 מטרים.
קריירת תיכונים ומכללות
לוני נולד וגדל בעיר מילווקי שבוויסקונסין. בשנתו האחרונה ב"תיכון אלכסנדר המילטון" הוביל את קבוצת הכדורסל שלו לזכייה באליפות התיכונים של ויסקונסין, עם ממוצעים של 27.9 נקודות, 12.7 ריבאונדים, 7.0 אסיסטים ו-8.0 חסימות למשחק. במהלך אותה עונה נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, ובסיומה זכה בתואר שחקן התיכונים המצטיין בוויסקונסין ("Wisconsin Mr. Basketball").
בשנת 2015 החל ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), ובעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל שלה העפיל עמה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות ("NCAA Sweet Sixteen"). בסיום העונה, במהלכה קלע 11.6 נקודות למשחק, נבחר לחמישייה השנייה של העונה ב"מחוז Pac-12".
קריירה מקצועית
בדראפט ה-NBA 2015 נלקח לוני בבחירה ה-30 על ידי גולדן סטייט ווריורס, אלופת העונה הקודמת. לפני תחילת העונה עבר לוני ניתוח ארתרוסקופיה בירך רגלו הימנית אשר השבית אותו ממשחק עד ינואר 2016, ובאפריל נאלץ לעבור ניתוח דומה ברגלו השמאלית בגינו החמיץ את כל משחקי הפלייאוף של קבוצתו. לאורך העונה הספיק להשתתף בחמישה משחקים בלבד במדי הווריורס, וב-12 משחקים עם קבוצת הבת שלהם מליגת הפיתוח – סנטה קרוז ווריורס. באותה עונה רשמה גולדן סטייט את מאזן העונה הסדירה הטוב ביותר אי פעם, 73–9, אך הפסידה בסדרת גמר ה-NBA מול קליבלנד קאבלירס, בתוצאה 3–4.
בעונת שותף לוני ב-53 וקלע 2.5 נקודות למשחק עבור הווריורס, אשר ניצחו 67 משחקים בעונה הסדירה וזכו באליפות ה-NBA החמישית בתולדות המועדון. לוני עצמו לא שותף באף אחד ממשחקי הפלייאוף של קבוצתו, בשל פציעה בירך רגלו השמאלית. בעונה העוקבת, במהלכה שיתף פעולה עם בן דודו ניק יאנג, קלע לוני 4.0 נקודות למשחק וסייע לווריורס לזכות באליפות שנייה ברציפות. לוני שותף בכל 21 משחקי קבוצתו בפלייאוף, ורשם לאורכו ממוצעים של 4.1 נקודות ו-4.2 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת חתם על הארכת חוזה בגולדן סטייט לעונה נוספת, עבור כ-1.5 מיליון דולר. במשחק השני של פלייאוף 2019, מול לוס אנג'לס קליפרס, נפצע סנטר הקבוצה דמרקוס קאזינס, ובהיעדרו קלע לוני שיא קריירה של 19 נקודות. במהלך המשחק השני של סדרת גמר ה-NBA 2019, מול טורונטו ראפטורס, נפצע לוני בעצם הבריח, ודווח שהוא לא צפוי לחזור לשחק עד לסיום הסדרה. עם זאת, הפתיע לוני כשחזר לשחק כבר במשחק הרביעי. בסופו של דבר הפסידו הווריורס בסדרת הגמר, בתוצאה 2–4.
ביולי 2019 חתם לוני על הארכת חוזה בגולדן סטייט ל-3 עונות נוספות, עבור כ-15 מיליון דולר. בעונת שותף לוני ב-20 משחקים בלבד, בשל פציעה בשרירי מיתר הברך.
יעקב קופיל חסיד
רבי יעקב קופיל חסיד (-ט"ו באלול תקמ"ז, 1787) היה מתלמידיו של הבעש"ט, אביו של הרב מנחם מנדל האהבת שלום אבי שושלת קוסוב-ויז'ניץ.
ביוגרפיה
נולד בקולמייא למשפחה שנקראה בשם "קאפילעטיס" [=דגל הזהב], לאביו נחמיה פייבל סוחר, נחמיה פייבל היה בנו של רבי יעקב קופיל קאמיאל מילידי וממגורשי שנייטאך במדינת אשכנז, ואמו הייתה 'פרל' אחותו של התוספות יום טוב. האב הגיע לקולמייא מעיר טשעכנאווצי ובנה שם בית הכנסת ובית המדרש ומרחץ.
יש אומרים שקיבל את שם משפחתו - הגר.
נשוי לחיה (נפטרה י"ג באייר תקל"ה בקולמייא) בת דודו, בתו של אחי אביו ר' זלמן, חתן בנו של הט"ז.
במשך שנות חייו רבי יעקב לא הנהיג עדה ולא כיהן ברבנות, אלא התפרנס מחנות קטנה, שאת תכולתו קנה משווקים. לא נודע כצדיק בקרב מכריו, אך החסידים מאמינים כי הבעל שם טוב ראה אותו כצדיק נסתר. התקרב לדרך החסידות בראשית דרכו, ונפגש עם הבעל שם טוב שמאוחר יותר נהיה מהמקורבים ותלמידו, ואף שימש כשליח ציבור קבוע בבית מדשו וזה כיוון שהיתה לו נעימה שערבה לבעל שם טוב. על פי האגדה החסידית הבטיח הבעל שם טוב לתלמידו כי הקהילות היהודיות של מחוז מרמורש יהיו תחת הרבנות של צאצאיו.
לפי האגדה היה נקרא "שויתי'ניק" גם בפי הגויים בני עיירתו, כי דרכו היה להעביד ידיו על עיניו בכל פעם, אף בשעה שעסק במסחר, ולקרוא הפסוק (תהלים טז, ח) "שויתי ה' לנגדי תמיד".
בסוף ימיו גר בטיסמניץ שם הוא גרם לפריחה של התנועה ולהצטרפות לתנועת החסידות, כמו כן הגן בעד הרב משולם איגרא שלא יזלזלו בכבודו בעקבות מחלוקת שהתעורר בין תושבי המקום. ושם נפטר בט"ו באלול בשנת תקמ"ז.
נודע בעיקר בזכות צאצאיו אדמו"רי חסידות ויז'ניץ.
ח'ורמאבאד
ח'ורמאבאד היא בירת פרובינציית לורסתאן במערב איראן. העיר שוכנת על הרי הזגרוס כ-373 ק"מ דרום-מערבית לבירה טהראן. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 אוכלוסיית העיר מנתה 373,416 בני אדם.
אף על פי שאינה יעד תיירותי מרכזי, היא נופית למדי ויש בה כמה אטרקציות, כמו חמישה אתרי מגורים פלאוליתיים. במרכז העיר שוכנת מצודה גבוהה בשם פלכ אל-אפלאכ (גן עדן השמיים), שריד לאימפריה הסאסאנית, היא כיום מוזיאון פופולרי לאומי.
מבחינה כלכלית העיר מהווה הבסיס אזורי לתעשייה חקלאית.
היסטוריה
לאחר המהפכה האיסלאמית ב-1979 עברה העיר תיעוש מהיר.
פרנק מרוואן
פרנק ג'ון מרוואן (באנגלית: Frank John Mrvan; נולד ב-16 באפריל 1969) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת אינדיאנה, מאז ינואר 2021.
ביוגרפיה
לאחר שפיט ויסקלוסקי, נציג מחוז הקונגרס הראשון של אינדיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית, החליט שלא להתמודד מחדש בבחירות 2020, מרוואן הודיע על מועמדותו לתפקיד. הוא זכה לתמיכתם של ויסקלוסקי עצמו ושל איחוד עובדי הפלדה בארצות הברית. הוא זכה בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית עם 34% מהקולות בפריימריז בן 14 מועמדים.
משה ברנר
משה ברנר (נולד ב-4 במרץ 1971) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
ביוגרפיה
ברנר גדל בחדרה בשכונת בית אליעזר, והצטרף לקבוצת הבוגרים של מכבי חדרה איתה עלה לליגה הראשונה. בתום עונת 1992/1993 ירדה הקבוצה לליגה השנייה. לאחר מכן עבר למכבי ראשון לציון בה שיחק ארבע עונות, ולאחר מכן שיחק שנתיים במכבי גבעת שמואל והשיג ממוצע של 13.3 נקודות למשחק בשתי העונות. בתום עונת 1998/1999 ירדה גבעת שמואל ליגה, וברנר עבר לשחק במ.כ חיפה. לאחר עונה עלתה גבעת שמואל ליגה, וברנר שב אליה. בעונת 2002/2003 העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה אך הפסידה למכבי תל אביב 96-83. באותה עונה אף הגיעה לחצי גמר הפלייאוף.
בשנת 2005 עבר ברנר באמצע העונה לשחק בליגה הצרפתית השנייה, ובתום העונה בצרפת שב לגבעת שמואל. בתום עונת 2006/2007 ירדה הקבוצה ליגה. ברנר שיחק במסגרתה בליגה השנייה, ועזר לה לשוב לליגת העל. בגיל 37 היה ברנר לשחקן המבוגר ביותר בליגת העל. בעונת 2010/2011 שיחק בקבוצת נעוריו מכבי חדרה בליגה הארצית. לאחר מכן עבר להפועל ג'ת ובעונת 2015/2016 עלה עם הקבוצה לליגה הארצית. בעונת 2016/2017 שיחק בקבוצת ג'ת בליגה הארצית.
קריירה בינלאומית
ברנר שיחק בנבחרת העתודה ובשנת 2003 זומן לראשונה לנבחרת ישראל. לקראת אליפות אירופה בכדורסל 2003 שהתקיימה בשוודיה השתתף במשחקי ההכנה, אך נופה לבסוף על ידי המאמן מולי קצורין ולכן הוא לא שותף בטורניר. הוא ידוע כשחקן עם אחוזי קליעה טובים משלוש, וכשחקן השישי העולה מן הספסל. ב-17 עונות בליגה הראשונה קלע 3067 נקודות ב-390 משחקים.
G-מודול
G-מודול הוא חבורה אבלית M שעליה פועלת חבורה G באופן קומפטיבילי למבנה האבלי של M. G-מודולים משמשים להגדרת קוהומולוגיה של חבורות.
הגדרה
תהי G חבורה ותהי M חבורה אבלית כך ש-G פועלת של M משמאל, כלומר: כך ש- ולכל ו-m \in M מתקיים.