cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כנגד כל הסיכויים
כנגד כל הסיכויים היא תוכנית טלוויזיה ששודרה במהלך שנת 2006 בערוץ 2 (שידורי קשת), בהנחיית יעל דן. התוכנית הופקה בשיתוף עם הקרן החדשה לישראל. בכל אחד משלושה עשר פרקי התוכנית הובא סיפורו של פעיל ומנהיג חברתי באחד מהארגונים השונים הפועלים לשינוי חברתי, שחולל מהפכה לעומת אורח החיים אליו כוונו חייו, ושינה לא רק את גורלו, אלא גם את גורלם של אחרים.
בין אלה שסיפורם מובא באחד מפרקי התוכנית:
איב בלפור
אבלין ברברה בלפור (אנגלית: Evelyn Barbara Balfour; 1899–1990) הייתה חקלאית, מחנכת ומחלוצות תנועת החקלאות האורגנית בבריטניה. בלפור הייתה בין הנשים הראשונות שלמדו חקלאות באוניברסיטה בבריטניה, דבר שהיה עד אז נחלתם של גברים בלבד.
בלפור הייתה בתו של ג'רלד בלפור ואחייניתו של ראש ממשלת בריטניה ארתור ג'יימס בלפור.
בשנת 1939, בהשפעת סר אלברט הווארד, ערכה בלפור ניסוי, שהיה הניסוי ההשוואתי הראשון, שהשווה בין חקלאות קונבנציונלית לבין חקלאות אורגנית. ממצאי הניסוי פורסמו בספרה "The Living Soil" בשנת 1943. ספר זה היווה בסיס לארגונים רבים שתמכו בשיטות הגידול האורגניות. ב-1946 הייתה שותפה בייסוד הסוייל אסוסיאיישן - תנועה בריטית הפועלת למען קידום החקלאות האורגנית ותוצרתה.
אל-מסתעצם הראשון
אל-מסתעצם באללה (מילולית: המבקש חסינות באל), אבו אחמד עבדאללה בן אל-מסתנצר באללה (בערבית: المستعصم بالله, ابو احمد عبد الله بن المستنصر بالله; נולד ב-1213) היה אחרון הח'ליפים העבאסים. שלט בבגדאד משנת 1242 ועד לנפילתה בידי המונגולים ב-10 בפברואר 1258.
נפילת בגדאד
בימי כהונתו של אל-מסתעצם שטחי שליטתה של האימפריה העבאסית הצטמצמו והקיפו רק את בגדאד וסביבתה הקרובה. בראשית שנת 1258 פלשו לעיראק כוחות מונגוליים בראשותו של הולאגו ח'אן. הכוח התקדם לעבר העיר במספר טורים והטיל עליה מצור. בעקבות עצת אחיתופל מאת הווזיר הגדול יאקות, לא הוכנה הגנת בגדאד כיאות מבעוד מועד. לפי התיאורים בספרות ההיסטוריוגרפית האסלאמית, סירב אל-מסתעצם להיכנע להולאגו, ואף איים עליו בעונש אלוהי במקרה שלא ייסוג. כתוצאה מכך, נפלה העיר לאחר מצור קצר, והוחרבה. אל-מסתעצם עצמו נתפס והוצא להורג בהיותו עטוף בשטיח על ידי רמיסתו תחת פרסות סוסי המונגולים. על פי גרסה אחרת, הוא נכלא בין אוצרותיו ללא אוכל ושתייה, עד שמת. מרבית בניו חוסלו, אך אחד מהם ניצל ונלקח למונגוליה כבן-ערובה. פליט אחד לבית עבאס, אל-מסתנצר באללה השני, נמלט לקהיר ושם הוצב כח'ליף סמלי בידי נותני חסותו הממלוכים. השושלת העבאסית המשיכה להתקיים באופן רשמי בקהיר עד לנפילתה בידי הסולטאן העות'מאני סלים הראשון, בשנת 1517.
הצתה (פשע)
הצתה היא פשע של הבערת אש בכוונת זדון או כדי לפגוע במבנים, אנשים, באתרי טבע וצמחייה. הצתה לעיתים תכופות מאופיינת בהבערת אש ברכושם של אחרים, או ברכושו של המצית מתוך כוונה לתבוע תגמולי ביטוח במרמה.
המשפט המקובל
הגדרת הצתה במשפט המקובל היא "שרפה במזיד של ביתו של אחר" לעבירה המרכיבים הבאים:
אף יותר מכך, המבעיר אש בבית שבו הוא מתגורר כדי לתבוע כספי ביטוח אינו עובר עבירת הצתה על פי המשפט המקובל. מקורה ההיסטורי של הבחנה זו הוא בהנחה שהייתה רווחת בימי קדם באנגליה כי זכותו של אדם להשמיד את רכושו הפרטי בכל דרך שיבחר בה.
ריק קוסנט
ריצ'רד ג'יימס קוסנט (באנגלית: Richard James Cosnett; נולד ב-6 באפריל 1983) הוא שחקן ומפיק זימבאבווי-אוסטרלי. קוסנט ידוע בזכות תפקידיו בסדרות הטלוויזיה "יומני הערפד" כפרופסור ווס מקספילד, אליאס הארפר ב"קוונטיקו" ואדי ת'ון ב"הפלאש".
הצתה (פשע)
בישראל
עבירת הצתה מוגדרת בסעיף 448 לחוק העונשין הקובע:
ריק קוסנט
ביוגרפיה
קוסנט נולד ב-6 באפריל 1983 וגדל בחווה בצ'גוטו, זימבבואה. משפחתו השתתפה בתיאטרון המוזיקלי הקהילתי שם, מה שגרם לו להתעניין במשחק מגיל צעיר. כשהיה בן שבע עשרה החליטה משפחתו לעבור לקווינסלנד שבאוסטרליה, בעיקר בגלל הרפורמות בקרקעות בזימבבואה.
הצתה (פשע)
בישראל
חוק העונשין בישראל מבחין בין הבערת אש במזיד ברכושו של אחר, שהיא פשע, לבין הבערת אש ברשלנות שהיא עבירה קלה יותר מסוג עוון והעונש הנילווה לה הוא עד שלוש שנות מאסר. עבירת ההצתה היא עבירה תלוית תוצאה, קיומה של שרפה היא מרכיב מהותי בעבירה ובלעדיה איננה מתקיימת.
ריק קוסנט
ביוגרפיה
קוסנט למד באוניברסיטת קווינסלנד לטכנולוגיה בבריזבן. במקור הוא קיבל מלגה ללימודי מוזיקה אך סיים תואר ראשון במשחק.
הצתה (פשע)
בישראל
בית המשפט העליון בישראל קבע, עוד בעת שהיה בתוקף עבירת הבער לפי פקודת החוק הפלילי, 1936, כי אדם המשלח אש ברכושו שלו, אינו אשם בעבירת הצתה. במקרה שהובא בערעור לבית המשפט העליון זוכה אדם מעבירת הצתה לאחר ששלח אש במזרנים ובצמר גפן בדירתו בבניין משותף המכיל כשלושים דירות באילת. השרפה גרמה נזק אך ורק לרכושו של הנאשם ולא נגרם כל נזק לשכניו. לא כך הדבר אם ההצתה נעשית בכוונת מרמה.
ריק קוסנט
חיים אישיים
קוסנט הוא בן דודו של השחקן יו גרנט. ב-13 בפברואר 2020, הצהיר על היותו הומוסקסואל בחשבון האינסטגרם שלו.
הצתה (פשע)
טרור פלסטיני
ההצתה משמשת גם כאמצעי טרור נפוץ המתבצע על ידי מחבלים פלסטינים וערביי ישראל. המחבלים מבצעים את ההצתות באמצעות הבערת אש, שריפת צמיגים, יידוי בקבוקי תבערה, שילוח עפיפוני תבערה והפרחת בלוני תבערה ונפץ. פיגועי הצתה בעוטף עזה על ידי הפרחת עפיפוני ובלוני תבערה מרצועת עזה מתרחשת מאז 2018 והביאה לשריפת אלפי דונמים של שדות חקלאיים, שטחים פתוחים, יערות ושמורות טבע.
הערות שוליים
Incendie
אלה (נשק)
האלה היא מכלי הנשק העתיקים ביותר הודות לקלות ייצורה - מספיק לכרות ענף כבד של עץ בשביל לקבל אלה סבירה (אלה פשוטה כזאת מכונה בסלנג "נָבּוּט"). הנזק שגורמת האלה מבוסס על משקלה ועובדת היותה עשויה מחומר שהוא לרוב קשיח יותר מעצמות גוף האדם.
אלה בעת העתיקה ובימי הביניים
ראשי אלה ידועים החל מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית, בעיקר באזור דרום מזרח טורקיה. באזור ארץ ישראל התגלו ראשי אלות עשויים אבן המתוארכים החל מהתקופה הנאוליתית. אחד הממצאים המפורסמים הם ראשי אלות במטמון נחל משמר המשויכים לתקופה הכלקוליתית. בשנת 2010 נמצא ראש אלה בחפירות בבקעת פצאל באתר כלקוליתי בשם פצאל 7 ליד היישוב פצאל בבקעת הירדן.
בתקופות מאוחרות יותר, נוספו לאלות ראשים כבדים יותר העשויים מאבן, עץ או מתכת שנועדו להגביר את עוצמת המכה. בימי הביניים נוצרו שני שכלולים של האלה, שניהם נקראים כוכב השחר: הראשון הוא אלה שצוידה בראש כדורי ממתכת המלא בחודים קצרים, דבר שייצר לו מראה דמוי כוכב או קיפוד; השני הוא אלה בה הראש הקרבי היה מחובר לידית באמצעות שרשראות ברזל, דבר שאפשר להוסיף תנופה לראש ובכך להגדיל את עוצמת המכה. אלות היו בשימוש רב על ידי פרשים, מאחר שאלה יכלו בקלות לחבוט איתן על ראשיהם של החיילים הרגליים.
אלה מודרנית
אלה בצורת מקל עגול ועבה המשמש את כוחות הביטחון, (המשטרה, הצבא וסוהרים) כנשק אל הרג, בפיזור הפגנות ובטיפול בעבריינים אלימים בכוח על ידי הכאת המפגינים או המתפרעים.
אלות משמשת גם עברייני רחוב בביצוע פשעים אלימים כגון תקיפה והשחתת רכוש.
שימוש נוסף של האלה הוא כמחבט במשחק הבייסבול - בעזרת האלה חובטים בכדור.
הר פיילוט (קולומביה הבריטית)
הר פיילוט (באנגלית: Pilot Mountain) הוא הר הממוקם 17 קילומטרים צפונית מערבית לעיר פרינס ג'ורג', בהרי הרמה המרכזית של פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 995 מטרים מעל פני הים; והוא מתנשא לגובה של 230 מטרים מעל סביבתו.
בראש ההר ממוקם מגדל תקשורת ותעבורת רדיו וטלוויזיה עבור ערוץ 2 של CKPG-TV.
בראש ההר ממוקמת תחנת תצפית למניעת שריפות. תחנה זו נפגעת מעת לעת על ידי ונדליזם.
לקריאה נוספת
• Mike Nash, Exploring Prince George: A Guide to North Central B. C. Outdoors, PP 38 - 39
יונתן צ'רצ'י
יונתן צ'רצ'י (נולד ב-14 באוגוסט 1955) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
נולד באיראן. כשהיה בן שנה עלתה משפחתו לישראל. בשנת 1981 סיים את לימודיו במחזור י"ט של בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי", לצד יעל עמית, אריה צ'רנר, אוהד שחר וליאת גורן.
בתיאטרון המדרגות שהקים אשר צרפתי שיחק לצד פירה קנטר בהצגה "סרסור להמונים".
ב-1987 שיחק בפסטיבל עכו לצד נויה לנצט בהצגה "ביקורת חצות" שביים סיני פתר. הצגה זו קיבלה ציון לשבח בפסטיבל ועל משחקו בהצגה זו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר.
בשנת 1997 החל לשחק בהצגת היחיד "אדון V" בבימויו של יגאל עזרתי, המתארת את חייו וסיפורו של מרדכי ואנונו, במסגרת הקמת התיאטרון הערבי-עברי ביפו. ההצגה זכתה לציון לשבח בפסטיבל תיאטרונטו 1997, וזכתה לתשבחות בלונדון, בפסטיבל אדינבורו (היה מועמד לפרס השחקן המצטיין), ובארצות הברית, גרמניה וקהיר. בשנת 1998 ההצגה הופיעה בפסטיבל לתיאטרוני אוניברסיטה, באוניברסיטת קלן בגרמניה.
בתיאטרון הקאמרי
ב-1982 שיחק בהצגה "טוב" מאת ססיל פיליפ טיילור שביים אילן רונן, ובהצגה "אמדאוס" מאת פיטר שאפר שביים היי קיילוס. ב-1984 שיחק בהצגה "הנשים האבודות מטרויה" שכתב וביים חנוך לוין. ב-1985 שיחק בהצגה "קסטנר" מאת מוטי לרנר שביים אילן רונן; בהצגה "כולם רוצים לחיות" שכתב וביים חנוך לוין, ובהצגה "שש אחרי" שכתב יגאל אבן אור וביים מיכאל ורשביאק. ב-1986 שיחק בהצגה "אני לא רפופורט" שכתב הרב גארדנר וביים היי קיילוס. ב-1988 שיחק בהצגה "חקירה" מאת הרולד פינטר שביימה נולה צ'לטון. ב-1989 שיחק בהצגה "גם הוא באצילים" מאת מולייר שביים אילן רונן, ושיחק בהצגה "סוגרים את הלילה" מאת יוסף מונדי שביים ישראל גוריון.
ב-1991 גילם את הדוד לואי בהצגה "אבודים ביונקרס" שכתב ניל סיימון וביים מייקל מונטל, ושיחק בהצגה "וויצק" מאת גאורג ביכנר שביימה רנה ירושלמי. ב-1992 שיחק בהצגה "מפעל חייו" שכתבה שולמית לפיד וביים אורי פסטר, ובהצגה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן. ב-1993 שיחק בהצגה "מלאכים באמריקה" שכתב טוני קושנר וביים שמואל הספרי, ושיחק בהצגה "גורודיש" שכתב וביים הלל מיטלפונקט. על תפקידיו במלאכים מאמריקה ואבודים ביונקרס זכה בפרס השחקן המצטיין על שם אברהם בן-יוסף לשנת 1993. ב-1994 גילם את סן-לוקסוסי בהצגה "האשה המופלאה שבתוכנו" שכתב וביים חנוך לוין. ב-1995 שיחק בהצגה "פעורי פה" שכתב חנוך לוין וביים רוברט סטורואה. ב-1996 שיחק בהצגה "חפץ" שכתב חנוך לוין וביים אילן רונן.
ב-2004 שיחק בהצגה "מילאנו" שכתב וביים שמואל הספרי. ב-2006 שיחק בהצגה "גיבור מעמד הפועלים" שכתב יהושע סובול וביים עודד קוטלר. ב-2007 שיחק בהצגה "מותו של סוכן" שכתב ארתור מילר ועיבד וביים מיכה לבינסון, ובהצגה "המלך ליר" מאת שייקספיר שעיבד וביים רוברט סטורואה.
בתיאטרון חיפה
ב-1999 שיחק בהצגה "המלט" מאת שייקספיר שביים סטיבן ברקוף. ב-2001 שיחק בהצגה "העלמה והמוות" שכתב אריאל דורפמן וביימה נולה צ'לטון. באותה שנה שיחק לצד אברהם סלקטר, יוסף אבו ורדה, נורמן עיסא רזיה ישראלי ורודיה קוזלובסקי בהצגה "נירנברג" שכתב ריצ'רד נורטון טיילור וביים יגאל עזרתי. ב-2002 שיחק לצד אלברט אילוז, אביגיל אריאלי, רבקה בכר, עפרה וינגרטן, אודליה מורה-מטלון, קרן צור ונדיה קוצ'ר בהצגה "תופרות" שכתבה אלישבע גרינבאום וביים עודד קוטלר.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1983 גילם ש"ג בסרט "סבבה" שכתבו בועז דוידזון וצבי שיסל שגם ביים. ב-1984 השתתף בסרט "גרין". ב-1986 גילם את מלול בסרט הטלוויזיה "לחם" שביים רם לוי. בשנת 1987 שיחק בסרט "המרגל הישראלי בדמשק" (המרגל הבלתי נתפס). ב-1989 גילם את המדיאן בסרט "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב" שכתבה וביימה מיכל בת-אדם ע"פ ספרו של דן בניה סרי.
ב-1993 גילם את אלי כהן בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן". ב-1995 גילם את שנטל בסרטו של אסי דיין "שמיכה חשמלית ושמה משה", ואת ונטורה בסדרת הטלוויזיה "סיטון" של האחים אורי ובני ברבש. ב-1997 גילם את ציון קובה בסדרת הטלוויזיה של חיים בוזגלו "מרחב ירקון".
ב-2001 שיחק בסרט "אינג'יל" שכתב פיני עדן וביים ארנון צדוק. ב-2003 גילם עציר בסדרת הטלוויזיה "שוטטות" שכתב אסף הראל; שיחק בסדרת הטלוויזיה "אשליות" של חיים בוזגלו; גילם את סימו בסדרת הטלוויזיה "חלומות מתוקים" שכתב חיים אידיסיס וביים ארנון צדוק; שיחק בסרטו של ארנון צדוק "להיות כוכב", וגילם רב מלצרים בסרט "האסונות של נינה" של שבי גביזון. ב-2004 שיחק בסדרת הטלוויזיה "שלווה" של חיים בוזגלו. ב-2005 גילם את ציון בסדרה "זינזאנה" של חיים בוזגלו, וגילם את אבנר בסרטו של שמי זרחין "אביבה אהובתי". ב-2008 שיחק בסרטו של יורם זקס "נימפות בערפל", ושיחק בסרטו של גדי נמט "מפעל חיים". ב-2008 גילם מנהל בית ספר בסרטו של איתן גרין "הכל מתחיל בים"; גילם את אבא של מאיה (לירון בן-שלוש) בסרטה של מיכל בת-אדם "מאיה", והחל לגלם את צבי יעקוסי ואת בבצ'יק בסדרת הטלוויזיה "פולישוק" של שמואל הספרי. ב-2015 שיחק בסרט "הקפות".
בין השנים 2010–2012 גילם את ברוך צ'למרו בסדרה "טקסי דרייבר" של יובל סגל. "ב-2011 גילם את אהרון בסדרה "עספור" שביים רני סער. ב-2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "בית המשאלות" של חיים בוזגלו.
צ'רצ'י משמש כבוחן לתיאטרון צה"ל וללהקות צבאיות. מביים בתיאטרון צה"ל, בבתי סוהר, במתנ"סים של "המועצה לילד החוסה" ונוער שוליים. לימד דרמה וביים במשך שלוש שנים בתיכון של המכללה למינהל בגבעתיים.
הוא גרוש ואב לשניים. מתגורר בגבעתיים.
טיק קואנג דוק
טיק קואנְג דוּק (בווייטנאמית: Thích Quảng Đức; 1897 – 11 ביוני 1963) היה נזיר בודהיסט מווייטנאם שהשתייך לזרם המהאיאנה בבודהיזם. דוק שרף את עצמו למוות בצומת דרכים עמוס הנמצא בסייגון ב-11 ביוני 1963. כניסה למצב של מדיטציה עזרה לו לשמור על הכרה מלאה ולא לנוע עד אשר נשרף כליל. טיק קואנג דוק פעל מתוך מחאה על רדיפת הבודהיסטים על ידי ממשלת דרום וייטנאם ונשיאה נו דין דיים. תמונות ההקרבה העצמית של טיק קואנג הופצו בעולם כולו וגרמו לשינויים במדיניותו של דיים. מלקולם בראון, הצלם שנכח באירוע, זכה בפרס פוליצר על תמונתו של טיק קואנג שצילם בזמן שריפתו העצמית. דייוויד הלברשטאם, כתב מטעם הניו יורק טיימס, זכה אף הוא בפרס על כתיבתו על הנושא. גופתו של טיק קואנג נשרפה מחדש לאחר מותו, כפי הנהוג בבודהיזם, אך לבו, לפי הטענה, נשאר ללא פגע - מה שהתפרש כאות וסימן לחמלה שסימל האיש. הבודהיסטים הכירו בטיק קואנג כבודהיסטווה - תוארו של אדם שהגיע להארה, אך דחה את הכניסה לעולם הבא על מנת לעזור גם לאחרים להגיע אליה - ובכך הועצמה השפעת מותו על נפשם של רבים.
התאבדותו של טיק קואנג הגבירה את הלחץ הבינלאומי שהופנה כלפי הנשיא דיים, וגררה אותו להצהיר על רפורמה ביחס המדינה לבודהיסטים. למרות זאת, הרפורמה הוצאה לפועל לאט מאוד ולא באופן נרחב - דבר שהוביל להחרפה במאבקם של הבודהיסטים. עם הגברת המחאה, הצבא הרפובליקני של וייטנאם, אשר היה נאמן לאחיו של הנשיא, ביצע פשיטה ברחבי המדינה בבתי התפילות של הבודהיסטים, וגרם למוות ולנזק בהיקף רחב מאוד. מספר נזירים המשיכו בדרכו של טיק קואנג דוק ושרפו את עצמם למוות. בסופו של דבר, הפיכה צבאית הביאה למותו של נו דין דיים.
אקט ההקרבה של טיק קואנג דוק נחשב עד היום לסמל עוצמתי של חמלה ודבקות במטרה, ולנקודת מפנה בהיסטוריית הבודהיזם בווייטנאם אשר הובילה, בסופו של דבר, לשינוי המשטר.
ביוגרפיה
כמעט כל המידע על חייו של טיק קואנג דוק נגזר ממה שהופץ על ידי הארגונים הבודהיסטים לאחר מותו המתוקשר. טיק קואנג נולד בכפר הוי חאן, מחוז במרכז וייטנאם. טיק קואנג היה אחד משבעה ילדים שהיו להוריו, האם היוו יונג ונגיויין טהי נויונג. הוא נולד בשם לאם וואן טיוק, אך בגיל שבע עזב את החיים הגשמיים ולמד את תורת הבודהיזם תחת Hòa thượng Thích Hoằng Thâm (הווא טויונג טיק הואנג טאם), אשר היה דודו מצד אימו ומדריכו הרוחני. דודו גידל אותו כאילו היה בנו שלו, מה שכנראה עודד את אביו לשנות את שמו ל-Nguyễn Văn Khiết (נגיואן וואן קהיהלט). בגיל 15 טיק קואנג נדר את נדר ה-śrāmaṇera (תרגום: Samanera, סאמאנרה) דבר הנחשב כצעד ראשון לפני הפיכתו לנזיר, ואכן בגיל 20 הוסמך כנזיר תחת שמו החדש Thích Quảng Ðức (טיק קואנג דוק). לאחר הסמכתו, פתח במסע להר מבודד במחוז אחר בווייטנאם, על מנת לחיות בבדידות ובניתוק מן החברה במשך שלוש שנים. בהמשך חייו הקים מנזר תפילה בודהיסטי הנקרא Thien Loc (טיהן לוק), וממוקם בקרבת אותו ההר.
בתום תקופת התבודדותו, החל במסעות במרכז וייטנאם על מנת לממש את עיקרון הדהרמה. לאחר שנתיים התבודד שוב במנזר Sac Tu Thien An (סאק טיו טיהן אאן). ב-1932 מונה להיות משגיח באיגוד הבודהיסטי ב-Ninh Hòa, ולאחר מכן משגיח הנזירים במחוז ביתו אשר ב-Khánh Hòa. במשך תקופתו במרכז וייטנאם היה אחראי על בנייתם של כ-14 מקדשים. ב-1934 עבר לדרום וייטנאם והקדיש את זמנו להפצת תורת הבודהיזם שם. טיק קואנג בילה שנתיים בקמבודיה ולמד שם את מסורת הטהרוואדה, זרם נוסף בבודהיזם. לאחר שחזר מקמבודיה פיקח על בנייתם של 17 מקדשים נוספים - ובסך הכל היה אחראי לבנייתם של כ-31 מקדשים בחייו, האחרון שבהם מקדש ה- Quán Thế Âm, אשר נמצא ב-Phú Nhuận במחוזGia Dinh, פרבר של סייגון. הרחוב בו נמצא המקדש נקרא כעת על שמו של טיק קואנג. לאחר שבניית המקדש הסתיימה טיק קואנג מונה ליושב ראש הטקסים של קהילת הנזירים הבודהיסטים-וייטנאמים, וראש המנזר Phuoc Hoa (פהיוהוק הווא), אשר היה הראשון שאימץ את האיגוד ללימודי בודהיזם בווייטנאם (ABSV). כשמשרדי ABSV עברו למנזר Xá Lợi, המנזר הראשי בסייגון, טיק קואנג התפטר מתפקידו כראש המנזר על מנת להתרכז באימוני הבודהיזם האישיים שלו.
רקע דתי
בווייטנאם קיימים מספר דתות וזרמים, אולם הבודהיסטים קיימים ברוב שנע בין 70 ל-90 אחוז. הנשיא נו דין דיים (Ngô Đình Diệm) היה חלק ממיעוט וייטנאמי-קתולי, ונהג לרדוף בהיקף רחב מדינויות רבות על רקע דעות היסטוריות קדומות. נוסף על כך הממשלה כולה העדיפה את הזרם הקתולי, דבר שהתבטא בהקצאת אדמות, הסכמים עסקיים, הקלות מיסים ועוד.
נו דין דיים טען פעם בפני קצין עליון, ללא ידיעתו שאותו הקצין בודהיסטי: "אתה יכול לשלוח את הקצינים הקתולים שלך למקומות הרגישים ביותר. ניתן לבטוח בהם". חוסר השוויון הבוטה כלפי הקתולים גרר רבים מהקצינים בצבא הרפובליקני-וייטנאמי להמיר את דתם לדת הקתולית תוך אמונה שהקריירה הצבאית שלהם תלויה בכך. בנוסף, ההפצה של כלי נשק לכפרים על מנת שיוכלו להגן על עצמם ניתנו אך ורק לקתולים. הבודהיסטים התבקשו להמיר את דתם, אחרת נתקלו בסירוב.
היו מספר כמרים קתולים שהקימו צבאות פרטיים משל עצמם, ובצבאות אלו נכפתה המרה, ונוצרו בזיזה, הפגזה והריסה של בתי התפילות של הבודהיסטים. הממשלה בחרה להעלים עין ממקרים אלו. מספר כפרים בודהיסטים החליטו להמיר דתם על מנת לקבל עזרה, או לחלופין למנוע הסלמות ומתקפות משלטונו של נו דין דיים. בהמשך יוסד חוק אשר נכפה על הבודהיסטים מטעם צרפת, אשר הצריך היתר רשמי לשלוט בפעילויות הציבוריות של הבודהיסטים. הנשיא נו דין דיים תמך בחוק זה. הקתולים גם "נהנו" מפריבילגיה נוספת של פטור ממס הקורווה, אשר לא חל עליהם כלל, אף על פי שהממשלה כפתה אותו על כל שאר האזרחים. הכנסייה הקתולית הייתה בעלת האדמות הגדולה ביותר בארץ, ונהנתה גם מפטורים שונים מטעם הממשלה בכל הנוגע לעניין הנכסים והקרקעות. כמו כן, כל אדמה שהייתה בבעלות הכנסייה קיבלה אוטומטית "פטור" מכל רפורמה או תיקון חוקתי. דגל הוותיקן הונף בקביעות בכל אירוע ציבורי נרחב בדרום וייטנאם, ובשנת-1959 נו דין דיים הקדיש את הארץ למרים.
אי שביעות הרצון הממושכת של הבודהיסטים התפרצה בחג הפאט דאן (המכונה וֶסאק באזורים אחרים באסיה), יום ציון בודהיסטי לזכר חיו, מותו ומועד התעוררותו של גאוטמה הבודהה, בעקבות איסור מטעם הממשלה להניף את דגל הבודהיזם באותו יום החג. האיסור נמסר ימים ספורים לאחר שהקתולים הניפו בגאווה את דגל הוותיקן בחגיגות לכבוד הארכיבישוף נו דין טוק (Ngo Dinh Thuc), אחיו של הנשיא נו דין דיים. קהל נרחב של בודהיסטים מחה כנגד האיסור על ידי כך שהניפו את דגלי הבודהיזם בצורה נרחבת בחג, וצעדו לתחנת הפרסום של הממשלה. בתגובה כוחות הממשלה ירו אש חיה לכיוון המפגינים, וכך נרצחו תשעה בודהיסטים. נו דין דיים סירב לקחת אחריות על הנעשה והאשים את הוייטקונג במקרי המוות, דבר שגרר תגובות מחאה רבות, וקריאה לשוויון דתי. אירוע זה מוכר היום בשם "טבח הוּאֶה פאט דאן" מכיוון שהתרחש בעיר הואה בחג הפאט דאן.
ההקרבה העצמית
ב-10 ביוני, דובר מטעם הבודהיסטים הודיע בדיסקרטיות לכתבי ארצות הברית ש"משהו גדול" עומד להתרחש ביום שלמחרת בכביש שליד השגרירות הקמבודית אשר בסייגון. רוב הכתבים התעלמו מההצהרה מפני שמשבר הבודהיסטים נמשך כבר למעלה מחודש, ומכאן שאיננו אקטואלי. ביום שלמחרת מספר מצומצם מאוד של עיתונאים הגיעו למקום, הידועים מבניהם היה דייוויד הלברשטאם מטעם הניו יורק טיימס, ומלקולם בראון, אשר היה האחראי מטעם סוכנות הידיעות האמריקאית.
טיק קואנג דוק הגיע כחלק מתהלוכה שהחלה בבית תפילה אשר היה בקרבה. באותו העת היו במקום כ-350 נזירים בודהיסטים, אשר הגיעו לפני הגעתו של טיק קואנג דוק, ונשאו כרזות בעלי תוכן מחאתי באנגלית ובווייטנאמית. הם גינו את ממשלת נו דין דיים, את מדיניותו בנוגע לדת הבודהיזם, ודרשו שיקיים את הבטחותיו בנוגע לשוויון דתי. נזיר בודהיסטי נוסף הציע לשרוף את עצמו גם כן, אך טיק קואנג דוק סירב בתוקף.
מילותיו האחרונות של טיק קואנג דוק לפני הקרבתו העצמית תועדו במסמך שהשאיר לפני מותו:
דייוויד הלברשטאם כתב: "גם אם הייתה בפני האופציה לצפות במחזה הזה שוב, הייתי בוחר שלא, פעם אחת הספיקה בהחלט. להבות איכלו את דרכן מתוך ישות אנושית. גופו באיטיות הצטמק וקמל. ראשו השחיר ונחרך. באוויר היה ריח של בשר אדם חרוך. גופו האנושי נאכל מהר מאוד בצורה מפתיעה. חוץ ממני, יכולתי לשמוע גם את ייבובם של הווייטנאמים אשר התאספו יחד. הייתי בהלם גדול מאוד אשר לא אפשר לי לבכות, מבולבל מדי מכדי לרשום הערות או לשאול שאלות, אובד עצות מכדי לחשוב. הוא לא הזיז שריר אחד, לא ביטא שום צליל, הופעתו השלווה יצרה ניגוד חד בינו לבין האנשים אשר ייבבו סביבו".
המשטרה אשר רצתה להגיע אל טיק קואנג נכשלה עקב כך שלא הצליחה לשבור את מעגל הכמורה האנושי, אשר היה מסביבו. אחד מן השוטרים התמוטט על הרצפה וביטא הערצה מוחלטת לאור פעולתו של טיק קואנג. רוב הנזירים אשר נוכחו במקום הוכו בתדהמה של שקט; מנגד, מספר נזירים החלו להתפלל. רבים מהנזירים, ואפילו עוברי אורח מוכי הלם השתטחו וזעקו לפני הנזיר הנשרף. אחד הנזירים הצהיר שוב ושוב במיקרופון, באנגלית ובווייטנאמית: "נזיר בודהיסטי שורף את עצמו למוות. נזיר בודהיסטי מת על רקע דתי".
לאחר כ-10 דקות בקירוב, גופתו של טיק קואנג דוק קרסה קדימה והאש דעכה. מספר נזירים כיסו את הגווייה השרופה עם תכריכים צהובים. לאחר מכן עטפו אותו, וניסו להכניסו לתוך ארון קבורה, אך לא ניתן היה לכופף פלגי הגוף, ואחת הזרועות בלטה מארון הקבורה בזמן שנשאו אותו לבית התפילה Xa Loi אשר במרכז סייגון. מחוץ לבית התפילה תלמידים פרשו כרזות דו-לשוניות (באנגלית ובווייטנאמית) אשר נכתב בהן: "נזיר בודהיסטי שרף את עצמו בשביל חמש בקשותינו". בשעה 13:30 קרוב לאלף נזירים התקהלו בתוך בית התפילה, בעודם מחכים לישיבה, בזמן שמחוץ לבית התפילה היה נוכח קהל גדול מאוד של אזרחים ותלמידים פרו-בודהיסטים, אשר יצרו מחסום בפני המשטרה, שניסתה "לפוצץ" את הישיבה. הישיבה הסתיימה לאחר זמן קצר וכולם פרט למאה נזירים עזבו לאיטם את המקום. מאוחר יותר באותו היום, כמעט אלף נזירים המלווים באנשי דת מדתות שונות חזרו לאתר השרפה. בערך בשעה 16:00, שלושים נזירות ושישה נזירים נעצרו על ידי המשטרה בשל כך שחסמו ישיבה דתית. זמן קצר לאחר מכן המשטרה הקיפה את בית התפילה, חסמה מעברים ציבוריים, ונתנה את הרושם לציבור שעומד להתרחש מצוד חמוש על ידי כך שלבשו ציוד נגד מהומות.
באותו הערב אלפי תושבי סייגון טענו שראו חיזיון של פניו של בודהה בוכה בשמיים בזמן שקיעת החמה.
ההלוויה ותוצאות ההקרבה העצמית
לאחר ההקרבה העצמית של טיק קואנג דוק, ממשלת ארצות הברית הגבירה מאוד את לחצה הפוליטי על הנשיא נו דין דיים, על מנת שיפתח מחדש את המשא ומתן בנוגע להסכמי הדת. נו דין דיים ארגן ישיבת חרום ממשלתית ב-11:30 ב-11 ביוני על מנת לדון במשבר הבודהיסטים, אשר לפי טענתו התדרדר. כתוצאה ממותו של טיק קואנג דוק, באותו היום הנשיא ביטל את ישיבת הממשלה ונפגש בדיסקרטיות עם מספר כמרים. ויליאם טרוהארט, שגריר ארצות הברית בדרום וייטנאם, הזהיר את נגיואן דינהה טהיואן (Nguyen Dinh Thuan), סגנו של הנשיא, הבהיר את הצורך המידי בהסכם, וטען שהמצב "עומד להגיע לנקודת שבירה מאוד מסוכנת" ושהוא מצפה ממנו להיפגש עם הבודהיסטים בהקדם. מזכיר המדינה של ארצות הברית דין ראסק הזהיר את שגרירות סייגון שהבית הלבן יכריז בפומבי שאיננו מכיר בשלטונם. הסכם אכן נחתם בין נו דין דיים ומנהיגי הבודהיסטים ב-16 ביוני.
התאריך אשר נקבע להלווייתו של טיק קואנג דוק היה ה-15 ביוני, ובאותו היום 4,000 אזרחים המתינו מחוץ לבית התפילה Xa Loi, רק על מנת להתאכזב בשל דחיית הטקס. ב-19 ביוני, שרידיו של טיק קואנג נישאו מבית התפילה Xa Lo אל בית הקברות הממוקם בצפון העיר (במרחק 16 קילומטרים מבית התפילה). באותו הטקס שרידיו של טיק קואנג דוק נשרפו מחדש ולאחר מכן נעשה טקס האשכבה הרשמי. בטקס נכחו כ-400 נזירים, זאת בעקבות הסכם שנעשה בין המשטרה לבין מנהיגי הבודהיזם.
סמליות הלב הנותר ללא פגע
גופו של טיק קואנג דוק אמנם נשרף מחדש (כנהוג לפי מנהג הדת) במהלך ההלוויה, אך ליבו נותר בשלמותו ללא פגע. למעשה ליבו לא נשרף כלל, לא בזמן ההקרבה העצמית, ולא בשריפת שרידי גופו במהלך ההלוויה. למקרה יוחס פן קדוש, וליבו הושם בגביע זכוכית בבית התפילה Xa Loi. שריד הלב שנותר ללא פגע מיוחס עד היום כסמל לחמלה. טיק קואנג דוק הוכר והוערץ לאחר מכן כבודהיסטווה (Bồ Tát, תוארו של אדם שהגיע להארה אך דחה את הכניסה לעולם הבא על מנת לעזור לאחרים להגיע גם להארה), ולכן נזכר בקרב הבודהיסטים כבודהיסטווה טיק קואנג דוק (Bồ Tát Thích Quảng Đức).
ב-21 באוגוסט הצבא הרפובליקני של וייטנאם תקף את בית התפילה הבודהיסטי Xa Loi ובתי תפילה נוספים של בודהיסטים ברחבי וייטנאם. המשטרה החשאית התכוונה להחרים את שרידי גופו (אפרו וליבו) של טיק קואנג דוק, אך שני נזירים ברחו עם צנצנת האפר, ומצאו מחסה בבית המבצעים של ארצות הברית, אשר נמצא בסמוך. הצבא הרפובליקני נכשל בהחרמת הלב.
המיקום שטיק קואנג בחר לשרוף את עצמו (מול השגרירות הקמבודית) עורר שאלות רבות בנוגע לסמליות של אותה הבחירה. האחראי הפקידותי על השגרירות, צ'אלס פלוורהה, היה סבור שהמיקום נבחר על מנת להראות סולידריות עם הממשלה הקמבודית, אשר הייתה תחת שלטונו של הנסיך נורודום סיהאנוק. היחסים בין דרום וייטנאם וקמבודיה היו ידועים כיחסים מלאי איבה ומתח. בנאום שנשא הנסיך ב-22 במאי, האשים שליט קמבודיה את הנשיא נו דין דיים בייחסו שלא כהלכה כלפי הווייטנאמים והמיעוט הבודהיסטי ה-"קהמר" (Khmer, הקבוצה האתנית הגדולה בקמבודיה). העיתון הווייטנאמי "זמני וייטנאם" פרסם מאמר ב-9 באוגוסט אשר טען שנזירים קמבודים עודדו את המשבר הבודהיסטי. העיתון הצהיר שזה היה חלק מתרמית קמבודית להגדיל את המדיניות הניטרלית שלה כלפי זרים אל דרום וייטנאם. צ'אלס פלוורהה ציין שנו דין דיים היה "מוכן ולהוט לראות את המשטר הקמבודי פועל נגד הפעולות של הבודהיזם".
נסיגתו של נו דין דיים
הנשיא נו דין דיים עלה לשידור בתחנת רדיו בשעה 17:00 ביום מותו של טיק קואנג דוק, וטען שהוא מוטרד מאוד מן האירוע. הנשיא ביקש "שלווה ופטריוטיות" והכריז שיחודש המשא ומתן שהוקפא עם הבודהיסטים. הוא טען שהמשא והמתן התקדם בצורה מספקת, ובזמן של מתח דתי הוא מתכוון לנצל את תפקידו וכוחו כעריץ. הוא טען שאנשים קיצוניים סובבו את פני העובדות, והצהיר שהבודהיסטים צריכים "להתחשב בחוקה, במילים אחרות, בי".
שלושים קציני צבא מובחרים, אשר הובלו על ידי גנרל לי וואן טיי, הצהירו על עצמם כבעלי נכונות לבצע כל משימה אשר תופקד בידם על מנת להגן על החוקה והרפובליקה. ההצהרה הייתה למעשה "הצגה" אשר נועדה לסמא מפני קנוניה מתפתחת, על מנת להדיח את הנשיא מתפקידו. כמה מהחתומים על ההצהרה היו למעשה פעילים באופן אישי בהפיכה נגד הנשיא, אשר בסופו של דבר הובילה למותו בנובמבר.
מאדאם נו דינהה נהיו (Madame Ngo Dinh Nhu), אשת אחיו הקטן של הנשיא והיועצת הראשית של בעלה Dinh Nhu, אשר גם הוערכה כ"הגברת הראשונה" של דרום וייטנאם, טענה ש"אמחא בכפיי כשאראה מופע נוסף בו נזיר נצלה על האש", הערה אשר צוטטה מספר פעמים, והדגישה את חוסר שביעות רצונם של הבודהיסטים מן המצב הקיים ויחס השלטונות כלפיהם. בהמשך חודש יוני, ממשלת נו דין דיים טענה שטיק קואנג דוק היה מסומם לפני שאולץ לבצע התאבדות. הממשלה האשימה גם את מלקולם בראון (צלם האירוע), אשר נתן שוחד לטיק קואנג על מנת שישרוף את עצמו.
השפעה פוליטית ותקשורתית
תמונות מרגעי "ההקרבה העצמית", אשר צולמו על ידי הצלם מלקולם בראון, התפשטו במהירות בשירותים המקוונים, וכבר ביום שלמחרת הופיעו בעיתונים רבים ברחבי העולם. בשלב מאוחר יותר, הקרבתו העצמית של טיק קואנג דוק נחשבה כנקודת מפנה במשבר הבודהיזם וכנקודה הקריטית ביותר בשלטונו של נו דין דיים, אשר בסופו של דבר הובילה למותו. אף על פי שהתפוררות משטרו של הנשיא החלה עוד קודם לכן, ללא ספק פעולת ההקרבה העצמית של טיק קואנג דוק גרמה למפלתו הסופית, ונחשבת לנקודת ציון מרכזית במשבר הבודהיסטים. ההיסטוריון סת' ג'קובס טען ש"שום כמות של טיעונים לא יוכלו להחזיר למוטב את המוניטין של נו דין דיים, ברגע שתמונותיו של מלקולם בראון נחקקו במוחו של הציבור העולמי". ההיסטוריון האמריקאי הלן האמר תיאר את האירוע כמשהו ש"העלה חזיונות שחורים של רדיפה והתאמה זוועתית למציאות האסייתית, שמעבר להבנה של מדינות המערב". העיתונאי ג'ון מקלין, נציג רשמי מטעם השגרירות של ארצות הברית, הבחין בכך שהתמונה בעלת "אפקט משתק הבלתי ניתפס כלפי היחס לבודהיסטים, אשר הפך לסמל של טיב הדברים בווייטנאם". ווילאם קולביי, איש ביון אמריקאי מטעם הסוכנות הביון המרכזית בארצות הברית, טען כי נו דין דיים "טיפל במשבר הבודהיזם בצורה נוראית ואפשר לו להחריף. אבל אני לא חושב שהיה להם מה לעשות לאחר שהנזיר הבודהיסטי שרף את עצמו".
נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי, אשר ממשלתו נתנה חסות לנו דין דיים, שמע לראשונה על מעשה ההקרבה העצמית של טיק קואנג דוק כאשר קרא את עיתון הבוקר (יום למחרת האירוע), ותוך כדי כך דיבר עם אחיו רוברט קנדי אשר היה התובע הכללי של ארצות הברית באותה העת. הנשיא טען ששיחתם נקטעה על ידו כשצעק "אלוהים אדירים!". מאוחר יותר הוא אמר ש"שום תמונת חדשות בעיתון, בשום שלב בהיסטוריה, לא חוללה כל כך הרבה ריגושים ברחבי העולם באותו הזמן". הסנאטור פרנק ז'רז', שגם היה חבר בוועדה המחוקקת בארצות הברית בנוגע ליחסי חוץ זרים, טען ש"מקרה כזה מזעזע לא נראה מאז רדיפתם של הנוצרים ברחבי האימפריה הרומית".
התמונות נמכרו באירופה בשנות השישים כגלויות, והרפובליקה העממית של סין החרימה מיליוני עותקים של אותן גלויות ברחבי אסיה ואירופה. אחת מהתמונות של מלקולם בראון נשארה עד היום דבוקה למכונית בה טיק קואנג דוק הגיע לאירוע, ונחשבת לאטרקציה תיירותית.
עבור מלקולם בראון וסוכנות הידיעות האמריקאית, התמונות נחשבו להצלחה שיווקית מסחררת. ריי הרנדון, כתב ב"עיתונות הבינלאומית המאוחדת" (UPI) אשר שכח לקחת את המצלמה שלו באותו היום, ננזף בדיסקרטיות על ידי מעסקיו. UPI העריכו שבין 1.5 ל-2 מיליון אזרחים החליפו את עיתונם היומי לעיתון מטעם ה-AP לאחר האירוע.
עיתונו של נו דין דיים, "זמני וייטנאם", הגביר את התקפותיו על כתבים ועיתונאים מטעם ארצות הברית ועל הבודהיסטים. כותרות כמו "איומיו החדשים של בית התפילה Xa Loi" ו"קנוניית הרצח של הנזיר" ראו אור. מאמר אחד מאותו העיתון העמיד בסימן שאלה את היחסים בין הנזירים הבודהיסטים ובין התקשורת על ידי כך שהדפיס את הכותרת "כל כך הרבה ילדות קטנות יוצאות ונכנסות מבית התפילה Xa Lo". בהמשך באותו המאמר נטען שאותן הבנות היו למטרות זנות בשביל הכתבים.
מלקולם בראון זכה בפרס פוליצר על תמונתו, והתמונה עצמה הוכרה כ"תמונת השנה בעיתונות העולמית". התמונה יצרה הד עולמי רחב, וגם כיום נעשה בה שימוש במדיה התקשרותית. כך למשל, ב-1992 נעשה בתמונה שימוש באלבום הבכורה של להקת הרוק האנטי ממסדית Rage Against the Machine. בסדרת האנימציה הידועה סאות' פארק, בפרק 408, "Chef Goes Nanners" (ששודר ב-5 ביולי 2000) אחת הדמויות (שף) מחקה את הסיטואציה שתמונת השרפה העצמית חושפת, ומיד לאחר מכן אותה הדמות שורפת נזיר כאות מחאה על הדגל הגזעני של העיר.
תקדימים לאירוע והשפעתו
למרות ההלם בו הרפובליקה המערבית הייתה שרויה, הצתות עצמיות של נזירים וייטנאמים לא נחשבו לדבר בלתי-רגיל. מקרי שריפות עצמיות בווייטנאם תועדו במשך מאות שנים, ולרוב נעשו בשם גאוטמה בודהה. כך, למשל, קיים תיעוד מ-1950 לשרפה עצמית בצפון וייטנאם שקדמה להתאבדותו של טיק קואנג דוק. לאחר כיבוש וייטנאם במאה ה-19, ניסו רשויות הודו-סין לעקור מן השורש את המנהג המגונה לטענתם, אך לא הצליחו בכך לחלוטין. במקרה אחד הצליחו הרשויות למנוע מנזיר וייטנאמי לשרוף את עצמו בהואה בשנת 1920, אך בסופו של דבר אותו נזיר הרעיב את עצמו למוות. במהלך שנות ה-20 וה-30, עיתוני סייגון דיווחו על מקרים רבים בהם נזירים שרפו את עצמם כאות מחאה לעניינים שונים.
לטיק קואנג דוק קמו ממשיכים גם בארצות הברית - שהציתו את עצמם כאות מחאה על מלחמת וייטנאם. נורמן מוריסון, פציפיסט נוצרי, שפך על עצמו קרוסן ושרף את עצמו מתחת לחלונות משרדו של מזכיר ההגנה של ארצות הברית רוברט מקנמארה, בפנטגון, ב-2 בנובמבר 1965. אליס הרז, קשישה בת 82, שרפה גם היא את עצמה למוות באותה השנה, בדטרויט.
פרנק מרטן
פרנק מרטן (בצרפתית: Frank Martin; 15 בספטמבר 1890 – 21 בנובמבר 1974) היה מלחין ופסנתרן שווייצרי, שחי במשך חלק גדול מחייו בהולנד.
קורות חיים
מרטן למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה של ז'נבה במשך שנתיים, ובמקביל הלחין מוזיקה ולמד נגינה בפסנתר אצל יוזף לאובר. משנת 1918 עד 1926 חי בציריך, רומא ופריז. יצירותיו מאותן שנים מלמדות על חיפושי שפה מוזיקלית משלו.
בשנת 1926 ייסד את האגודה למוזיקה קאמרית של ז'נבה, שאותה ניהל כפסנתרן וצ'מבליסט במשך עשר שנים. במשך הזמן הזה גם לימד תאוריה ואלתור במכון ז'אק-דאלקרוז בבריסל ומוזיקה קאמרית בקונסרבטואר של ז'נבה.
מרטן ניהל את הטכניקום המודרני למוזיקה משנת 1933 עד 1940 והיה נשיא איגוד המוזיקאים השווייצרי (SMV) משנת 1942 עד 1946.
בשנת 1946 עבר להולנד לפנות לו יותר זמן להלחנה משיכול היה להשיג בשווייץ, שם היה שקוע מדי במספר רב של פעילויות אחרות. במשך עשר שנים חי באמסטרדם ולבסוף התיישב בנארדן.
משנת 1950 עד 1957 לימד קומפוזיציה בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן. אחרי 1957 פרש מן ההוראה והתרכז בהלחנה; במשך שארית חייו הגביל את הופעותיו הפומביות בנגינה לסיורים מזדמנים של מוזיקה קאמרית ולניצוח על יצירותיו הוא. הוא שמר על אמות המידה הגבוהות שלו כפסנתרן ועשה כמה הקלטות אולפן בזקנתו.
יצירותיו הנודעות ביותר
מיצירותיו אלה, המוכרת ביותר, הרבה מעבר לכל האחרות, היא הסימפוניה קונצ'רטנטה. בין שאר יצירותיו של מרטן יש סימפוניה בגודל מלא (1937), שני קונצ'רטי לפסנתר, קונצ'רטו לצ'מבלו, קונצ'רטו לכינור, קונצ'רטו לצ'לו וסדרת יצירות שכינה "באלאדות" לכלי סולו שונים עם פסנתר או תזמורת. המנצח השווייצרי ארנסט אנסרמה הקליט חלק ממכלול יצירתו של מרטן.
מחיר מטרה
מחיר מטרה היא תוכנית לדיור מוזל עליה הוחלט בממשלת ישראל בשנת 2014, במטרה להתמודד עם משבר הדיור בישראל.
כחלק מהמאמצים להוזיל את מחירי הדיור, שעלו בעשרות אחוזים בשנים שקדמו להחלטה, החליטה ממשלת ישראל להשיק את תוכנית מחיר מטרה, במסגרתה יוצעו דירות לזכאים בהנחה של 20% ממחיר השוק. במסגרת התוכנית שקודמה על ידי שר השיכון דאז אורי אריאל, המדינה תציע קרקעות לקבלנים שיבנו עליהן דירות, כאשר המדינה תקבע מראש את מחיר הדירות, והקבלנים שייבחרו יחויבו למכור 80% מהדירות לזכאים, בהנחה של 20% ממחיר השוק. אוכלוסיית הזכאים כוללת חסרי דירות - רווקים מעל גיל 35 או משפחות שלא החזיקו בבעלותם דירה במהלך 10 השנים האחרונות. בנוסף, כוללת אוכלוסיית הזכאים גם משפרי דיור - מי שהחזיקו בבעלותם יותר מדירה אחת במשך 10 השנים האחרונות. על אף התנגדות משרד האוצר לתוכנית, היא התקבלה ויצאה לפועל.
על מנת לקבל את הזכות לרכוש דירה בפרויקט מחיר מטרה, על המועמדים להרשם להגרלה הנערכת על ידי משרד הבינוי והשיכון. על רוכשי הדירה יאסר למכור אותה במשך 5 שנים מרגע הכניסה לדירה.
בשנת 2015, החליט שר האוצר משה כחלון שכל שיווקי קרקעות המדינה ייערכו במסגרת תוכנית מחיר למשתכן, ובכך הופסק המשך שיווק הקרקעות במסגרת מחיר מטרה. עד להפסקתה, הוצעו במסגרת מחיר מטרה קרקעות לקבלנים במודיעין ובראש העין בלבד, שעבורן נכון לחודש ספטמבר 2017 נערכו הגרלות ל-952 דירות בראש העין ו-69 במודיעין, וטרם נערכו הגרלות ל-455 דירות במודיעין.
בנובמבר 2017 קיבלו הדיירים הראשונים במסגרת התוכנית את דירתם בראש העין.
התוכנית צפויה לחזור לצאת בפועל בנובמבר 2021.
אורי כבירי
אורי כבירי (נולד ב-3 ביוני 1970 בירושלים) הוא מפיק מוזיקלי, שחקן ומדבב ישראלי. ידוע בשל גילומו את גדי פישנזון בסרט הקולנוע "אלכס חולה אהבה".
ביוגרפיה
כבירי נולד בשנת 1970 בירושלים. כשהיה בן שלושה חודשים התגרשו הוריו והוא עבר ביחד עם אמו לרחובות. כשהיה בן שלוש החל ללמוד מוזיקה. בילדותו למד נגינה על כלים מוזיקליים שונים, אך התמקד בעיקר בנגינה בקלידים.
כשהיה בן 12 עבר מבדקי אינטליגנציה, אובחן כגאון, ולמד באוניברסיטת תל אביב בחוגי העשרה לילדים מחוננים, ב"מכון לקידום נוער ליצירתיות ומצוינות", מיסודה של ד"ר אריקה לנדאו. כשהיה בן 14 וסיים את כיתה ח', קיבל אותו המוזיקאי דני גוטפריד לתיכון ע"ש תלמה ילין כמתופף, אך ברגע האחרון הוכנס תלמיד אחר במקומו, וכבירי המשיך ללמוד בתיכון דה שליט ברחובות, שם למד מכיתה ז'.
קריירת המשחק
כבירי התפרסם בשנת 1986, עת יצא לאקרנים סרט הקולנוע "אלכס חולה אהבה" בו גילם את דמותו של גדי פישנזון. הסרט צולם ב-1985, כשהיה כבירי בן 15. לאחר שיצא בווידאו ב-1987, החל "אלכס חולה אהבה" לבסס את מעמדו כאחד מסרטי הפולחן האהובים בתולדות הקולנוע הישראלי. אף על פי שבמקור התקבל כבירי לסרט בתפקיד ילד חנון ממוצא ישראלי ("גדי הממושקף"), תפקיד אשר בתסריט המקורי היה בעל שלוש שורות בלבד, הוחלט לבסוף לשנות את התסריט, וליצור דמות אשר תתאים לכישוריו של כבירי - וכך נוצרה דמותו של גדי פישנזון, נער חנון אשר מייצג את היקה הסטריאוטיפי. בשנות ה-90 פעלה בישראל להקת "פיש אין זון" שנקראה על שם הדמות, וכן הראפר פישי הגדול נקרא כך על שם דמיונו החיצוני לפישנזון.
בשנת 1988, לפני גיוסו לצה"ל, הופיע בתפקיד משנה בסרטו של דודו טופז, "תל אביב לוס אנג'לס".
כבירי שירת בלהקת חיל האוויר בין השנים 1988–1991. במהלך שירותו השתתף בתפקידים ראשיים בשלוש הפקות מחזמר. לאחר שהשתחרר מצה"ל הופיע בעיקר בתפקידי משנה ובתפקידי אורח בסרטים כגון "שירת הסירנה" ו"אגדת האיש ששתק" ובסדרות טלוויזיה כגון "לשון המראות" ו"קופיקו".
הפקות מוזיקליות והפקת דיבוב
לאורך השנים בחר כבירי למקד את הקריירה שלו בהפקות מוזיקליות כמלחין, מעבד, נגן ובהפקת שירה. הוא עיבד, ניגן, הקליט והפיק מוזיקלית שירים ואלבומים של זמרים ישראלים רבים.
בשנת 1990 החל כבירי לעבוד בצורה מקצועית כקריין. משנת 1992 ואילך השתתף בדיבוב תוכניות ילדים רבות בערוץ הופ!, ערוץ הילדים והערוץ הראשון בהן סדרות אנימציה שונות כגון "כוח וידאו" (בתפקיד קווץ'), "מר בלופר" (בתפקיד מר בלופר), "עלילות טייני טון" ועוד. בקריירת הדיבוב שלו עבד בעיקר באולפני אלרום. כבירי אחראי גם למספר שירי פתיחה של תוכניות ערוץ הילדים באותה תקופה, הן כמלחין מעבד מוזיקלי ונגן ("המחסן של כאילו" ב-1992, מוזיקת הרקע לתוכניות "הוגו" ב-1994 ו"עולמו של הוגו" ב-1996) והן כמפיק שירות ("עלילות טייני טון"). ב-2004 שימש כמעבד ומפיק עבור תוכניתה של פנינה רוזנבלום "החיים על פי פנינה". בנוסף עבד כבירי על המוזיקה וההקלטות אשר ליוו מופעי סטנד-אפ של אמנים כגון אלי ומריאנו, נאור ציון ודורון ונתי רביץ.
משנת 1992 ועד 2009 היה שותף כבירי בהפקה, נגינה, עיבוד ואף שירה באלבומיה ושיריה של הזמרת דנה אינטרנשיונל. בין השאר היה אחד המפיקים, הנגנים, המעבדים והמקליטים של השיר "דיווה", שזכה באירוויזיון 1998. כבירי עבד על פרויקטים נוספים עם אמנים אחרים, בהם אלבום הבכורה של מאיה סימנטוב, "אתה לא רומיאו" לזמרת ג'ולייטה (אהוד מנור כתב מילים למנגינה של כבירי), סינגלים שונים לאחיות שרונה ודניאלה פיק וכן שיר למען שחרורו של גלעד שליט בהשתתפות אמנים שונים.
ב-2011 עבר לארצות הברית והוא מתגורר בנאשוויל.
השירים השונים עליהם חתום כבירי שולבו בחלקם בסדרות טלוויזיה, בהן "סקס והעיר הגדולה" ו"הסופרנוס", ובסרטים הוליוודיים.
מפגש ראשון
מפגש ראשון או מגע ראשון (באנגלית: First contact) הוא מונח המשותף ליצירות מדע בדיוני, המתייחס למפגש הראשון שבין אדם לבין חיים מחוץ לכדור הארץ, או כל מפגש ראשון בין כל שני גזעים תבוניים, האחד עם השני.
נושא זה מאפשר לכותבי מדע בדיוני לחקור נושאים כגון שנאת זרים, טרנסצנדנטליזם, ובלשנות בסיסית על ידי התאמת הנושא האנתרופולוגי של הקשר הראשון לתרבויות חוצנים. המושג "מגע ראשון" מתרחב לתחומי פילוסופיה, במיוחד כאשר דנים כיצד המין האנושי יגיב לאירועים כאלה בהקשר של עולם אמיתי.
סקירה כללית
החלוקה העיקרית של סוגת המפגש הראשון מתייחסת למקום המפגש. יש 3 אפשרויות למפגש: על כדור הארץ, על "כוכב הבית" של החוצנים, או כל אפשרות שאינה שתי הראשונות. החלוקה המשנית היא טיב היחסים בין האנושות לחוצנים, עוין/לא עוין. משתי החלוקות האלו נגזרת העלילה של סיפור המפגש.
מפגש על כדור הארץ
מפגש עוין על כדור הארץ או פלישה מהחלל הוא נושא עיקרי ושכיח. אחת היצירות המוקדמות בתחום היא מלחמת העולמות של הרברט ג'ורג' ולס, שיצאה לאור ב-1898, והמתארת פלישה של חוצנים ממאדים וניסיון לכבוש את כדור הארץ. החוצנים תוארו כבעלי עליונות טכנולוגית מכרעת על האנושות, אך מובסים לבסוף על ידי חיידקים. ולס לא הסביר כיצד תרבות מתקדמת טכנולוגית אינה מודעת לנגיפים ולחיסונים שכבר היו מוכרים בתקופתו. שתי יצירות בולטות של מפגש ראשון עוין ופלישה לכדור הארץ הן מדרך רגל של לארי ניבן וג'רי פורנל (1985), וסדרת "מלחמת הפורמיקים" של אורסון סקוט קארד (2012-2014). ביצירות אלו שמו הסופרים דגש על הצד המדעי-טכני של ההתמודדות עם החוצנים, כמו גם על החוצנים עצמם - צורתם, התנהגותם ותרבותם.
מפגש שאינו עוין, מודגם ביצירתו של ארתור סי. קלארק קץ הילדות. גם ביצירה זו מתוארים חוצנים הנהנים מעליונות טכנולוגית, אך הם מנצלים עליונות זו על מנת לחנך את האנושות ולהטמיע בה מנהגים מוסריים יותר.
אביה בן ירבעם
אביה בן ירבעם במקרא
בתרגום השבעים למלכים א, פרק יב, פסוק כד, ישנה תוספת המציגה מסורת מיוחדת על תקופת גלותו של ירבעם במצרים, המקבילה לסיפור הדד האדומי. מן הלשון היוונית ברור כי מקורה בטקסט עברי: "ושישק נתן לירבעם את אנו אחות תחפניס הגבירה אשתו לו לאשה. והיא גדלה בתוך בנות המלך ותלד לירבעם את אביה בנו". לפי תוספת זו, אביה נולד עוד בזמן גלותו של ירבעם במצרים.
לאחר תיאור חטאיו של ירבעם בן נבט, מתוארת במקרא מחלתו של בנו, אביה. ירבעם שולח את אשתו אל הנביא אחיה השילוני, אשר היה זה שבישר לו שימלוך, לבקש להתפלל על בנו החולה. הוא מצווה עליה להתחפש בבואה אל הנביא, כדי שלא תזוהה כאשת ירבעם.
אלוהים מודיע לאחיה, שבאותו זמן כבר התעוור מרוב זקנה, שבקרוב תבוא אליו אשת ירבעם, ועל כן כבר בשומעו את קול צעדיה הוא מזהה אותה. אחיה מנבא לאשת ירבעם נבואה קשה על איבוד המלוכה של בית ירבעם והשמדת זרעו, ושגם אביה ימות בבואה העירה. הוא מציין שבעוד מתיו של בית ירבעם ייאכלו על ידי הכלבים ולא יובאו לקבורה, היחיד שיבוא לקבורה הוא דווקא אביה, שגם ייספד על ידי כל ישראל, "יַעַן נִמְצָא בוֹ דָּבָר טוֹב אֶל ה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל בְּבֵית יָרָבְעָם". ואכן, מיד כשאשת ירבעם חוזרת לביתה, בנה מת, כאשר ניבא לה הנביא, וכל ישראל סופדים לו.
בספרות חז"ל
חז"ל מתקשים בשאלה מהו אותו "דבר טוב" שנמצא באביה. התלמוד הבבלי אומר בהקשר זה:
מקום קבורתו
על פי המסורת, נקבר ברומי הקטנה, שבבקעת בית נטופה.
אלפרד אשר
אלפרד אשר בשמו המלא: יוהאן היינריך אלפרד אשר פום גלס ( בגרמנית: Johann Heinrich Alfred Escher vom Glas; 20 בפברואר 1819 - 6 בדצמבר 1882) היה פוליטיקאי שווייצרי, מנהיג עסקי ופורץ דרך בתחום הרכבות. הודות לתפקידיו הפוליטיים הרבים ותפקידיו המשמעותיים: הקמתה וניהולה של הרכבת הצפון-מזרחית השווייצרית, המכון הטכנולוגי הפדרלי של שווייץ, סוויס לייף, בנק קרדיט סוויס, ורכבת גוטהארד. הייתה לאשר השפעה שאין כמותה על ההתפתחות הפוליטית והכלכלית של שווייץ במאה ה-19.
משפחה
אלפרד אשר נולד בציריך, לשושלת עתיקה ומשפיעה שהולידה פוליטיקאים בולטים רבים. מספר שערוריות היו סביב אבותיו של אלפרד אשר פגעו במוניטין המשפחתי שלו. סבא רבא שלו הוליד ילד מחוץ לנישואין עם משרתת בשנת 1765 והיגר משווייץ. סבו הנס קספר אשלר קלר (1755–1831) כמעט הביא לחורבן כלכלי את כל ציריך כאשר פשט את הרגל. אבל אביו היינריך אשר (1776–1853) עשה הון רב חדש באמצעות עסקאות קרקעות ספקולטיביות וסחר בשותפות עם הברון ז'אן קונרד הוטינגר ממשרדיהם בצפון אמריקה. בשנת 1814 חזר היינריך לציריך והתחתן עם לידיה זוליקופר (1797–1868) במאי 1815. בנישואין נולדו שני ילדים, קלמנטין (1816–1886) ואלפרד. בשנת 1857 נישא אלפרד אשר לאוגוסטה אובל (1838–1864). בתם לידיה נולדה בשנת 1858, אך בת נוספת הדוויג (1861–1862) נפטרה עוד כשהייתה תינוקת. בשנת 1883 נישאה לידיה אשר לפרידריך אמיל ולטי, בנו של חבר המועצה הפדרלי אמיל ולטי. בשנת 1890, זמן קצר לפני סיום חייה בצורה טרגית, היא השקיעה את ההון של משפחתה בקרן שכינתה אותה קרן גוטפריד קלר על שם הסופר והמשורר מציריך שאביה העריץ והעניק לו תמיכה עקבית. התאבדותה של לידיה בשנת 1891 הביאה לסיום השושלת המשפחתית של אלפרד אשר.
עלייה פוליטית
לאחר שובו לציריך בקיץ 1843 התמסר אשר למספר פרויקטים אקדמיים. הוא ביצע עבודות הכנה על ההיסטוריה של המשפט השווייצרי, שמעולם לא יצאה לפועל. אשר תכנן גם להרצות באוניברסיטת ציריך. בפברואר 1844 נשא הרצאת ניסיון, ואז המועצה הממשלתית של האוניברסיטה מינתה אותו כמרצה בפקולטה למדעי המדינה. בנוסף לעיסוקיו האקדמיים, אשר הקיצוני-ליברלי היה פעיל מבחינה פוליטית: הוא נפגש בקביעות עם חבריו הסטודנטים לשעבר, כל יום רביעי כדי לדון בסוגיות פוליטיות אקטואליות וכתב מספר מאמרים ל"ניאו זירשר צייטונג". באוגוסט 1844 נבחר אשר, בן 25, לפרלמנט הקנטונלי של ציריך. על ידי מינוי זה הוא היה מסוגל לקחת חלק פעיל בוויכוחים הפוליטיים של אותם ימים ובמיוחד בגירוש הישועים מהקונפדרציה השווייצרית, עמדה בה מילא אשר תפקיד בולט במחנה האנטי-ישועי.
ב־1845 וב־1846 השתתף אשר במועצה הפדרלית של נציגי קנטון (טאגצונג) בציריך כנציג השלישי, שהביא אותו למגע עם הפוליטיקאים המובילים בשווייץ. בשנת 1847 מונה אשר כמנהל הראשי של אזור ציריך, ובקיץ 1848 הוא נבחר לממשלה הקנטונית. עם כניסתה של החוקה הפדרלית השווייצרית החדשה, היה צורך להקים את הפרלמנט הלאומי הראשון. ב־15 באוקטובר 1848 נבחר אשר למועצה הלאומית ומונה לסגן נשיא שלה ב־7 בנובמבר 1848. אשר היה אמור לשבת במועצה הלאומית ללא הפרעה עד מותו 34 שנים לאחר מכן. הוא נבחר לכהן כנשיא המועצה הלאומית (המשרה הציבורית הגבוהה ביותר בשווייץ) ארבע פעמים (ב־1849, 1856 וב־1862: ב־1855 דחה אשר את התפקיד מטעמי בריאות)
התנגדות וביקורת
הודות לתפקידיו הפוליטיים הרבים ותפקידו כאחד ממייסדי הרכבת הצפון-מזרחית השווייצרית (1852/53) והבנק קרדיט סוויס (1856), אלפרד החזיק וריכז בידיו כוח יוצא דופן. לכן הוא זכה למספר כינויים כולל "המלך אלפרד הראשון" או "פרינספס".
מרכזיותו ותפקידיו הפוליטיים משכו עליו ביקורת. התנועה הדמוקרטית קראה לתת לעם יותר דעה בנושאים פוליטיים. החסידים שהקיפו את אלפרד אשר - היו האויבים המושבעים של הדמוקרטים. המאבק הפך למערכה נגד אשר באמצעות חוברות וכינוסים ציבוריים, ובסופו של דבר הביאו להחלשת השפעתו של אשר. בעיה רצינית נוספת שעמדה בפניו הייתה העובדה שהרכבת הצפון-מזרחית שלו נכנסה למשבר פיננסי בשנות ה -70 של המאה ה-19. מחיר המניה של החברה צנח מ־658 פרנק שווייצרי בשנת 1868 ל־70 פרנק בשנת 1877. תהליך זה הביא את המשקיעים לבקר את אלפרד אשר, אף שכבר התפטר מתפקידו כיו"ר מועצת הרכבת הצפון-מזרחית בשנת 1871. אפילו הקשיים הכספיים הכרוכים בפרויקט מנהרת הרכבת של סנקט גוטהארד הוטלו עליו על ידי גורמים שונים.
מחלה, מוות
בשנת 1878 הוא חלה מאוד, עד שהוא לא הצליח לעזוב את "בלבואר" במשך מספר שבועות. חייו הפכו לפרקי זמן בין מחלה להחלמה: אסתמה, חום, מחלות עיניים, שחין. עם זאת, מחלותיו לא מנעו מאשר למלא את חובותיו הפוליטיות והעסקיות בכל עת שיכול.
בסוף נובמבר 1882 הוא חלה שוב קשה. בבוקר ה-6 בדצמבר 1882 נפטר אלפרד אשר באחוזתו "בלבואר" בציריך.
בטקס ההלוויה שלו ב־9 בדצמבר 1882, שהתקיים בכנסיית פראומונסטר של ציריך, העניקה לו האליטה הפוליטית השווייצרית את הכבוד האחרון: חברי המועצה הפדרלית, חברי המועצה הלאומית ומדינות וכן אינספור נציגי הקנטונים נכחו בטקס.
בפברואר 1883 הוקמה ועדה לצורך הקמת פסל זיכרון לאשר. הוועדה פנתה לפסל ריצ'רד קיסלינג. אנדרטת אלפרד אשר שתוכננה על ידי קיסלינג והוקמה מחוץ לתחנת הרכבת המרכזית בציריך נחנכה ב־22 ביוני 1889.
פריבילגיית וורמס
פריבילגיית וורמס הבטיחה ליהודים:
מטרתו של הנרי הרביעי לא הייתה להגן על שלמותם האישית של היהודים בזכויות אלה מתוך צדקה נוצרית, אלא להגן על קופת הרייך מפני הפסדי מס כתוצאה מפוגרומים נגד היהודים.
בכתיבת הפריבילגיה של וורמס יצר היינריך הרביעי קודיפיקציה חלוצית, אוסף של נורמות משפטיות שנועדו לעצב את היחסים בין יהודים לנוצרים במשך מאות שנים, באופן חיובי ושלילי, ואשר ביססו את מעמדם החוקי של היהודים כמשרתי האימפריה הרומית הקדושה. את חשיבותה של פריבילגיית וורמס ניתן לראות על ידי כתב הזכויות הבא של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1157 ושל פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1236. כמו כן את כתב הזכויות של הארכיבישוף של קלן משנת 1360 כחלק מהיישוב מחדש של היהודים בקלן לאחר רדיפת המגפה.
מאמר הדור
מאמר הדור הוא מאמר מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שנכתב בשנת 1906. המאמר עוסק בשאלת היחס המתבקש של היישוב הישן לציונות החילונית, ולעמדת היהדות המסורתית כלפי הדור החדש של החלוצים שפרק מעליו את עול התורה.
הגדרת מהות הדור
המאמר עוסק בקונפליקט הניצב בפני יהודי מאמין ושומר תורה, לנוכח הדור החדש שקם בארץ, שחלקים גדולים ממנו הם "פורקי עול". וכיצד יש לתפוס את העובדה שהציונות מונהגת ברובה על ידי יהודים שאינם שומרי תורה ומצוות, שחלקם אף הכריזו בקונגרס הציוני ש"לציונות אין דבר עם הדת". במאמר מתייחס הרב קוק לחלוצים העבריים באהדה רבה, ואף משבח את מידותיהם המוסריות. המאמר נדפס בתוך ספרו "עקבי הצאן" שפורסם לראשונה בשנת תרס"ו (1906). בימינו, מצורף הספר עקבי הצאן לספר 'אדר היקר' (ומאמר הדור מודפס בו בעמ' קז).
טענתו המרכזית של הרב קוק במאמר היא כי חלק ניכר מהחילוניות אינו נובע מקלקול מוסרי וירידה רוחנית, כטענת החרדים, הוא כופר בהנחה לפיה ייתכן בכלל שדור המוסר נפשו ו"יוצא להורג בשביל מטרות שהן נשגבות" הוא דור שפל. לדבריו, הדבר נובע דווקא מאידיאליזם של הדור הצעיר "שרוצה להיכנס לירושלים של מעלה לפני שנכנס לירושלים של מטה". כשלכך מצטרפת היא הזנחת לימודי הרגש וההגות היהודית בישיבות. הזנחה זו גרמה לכך שלא נוצר עולם הגותי מושך ומלא רגש עבור הדור הצעיר בעל השאיפות המוסריות הגדולות.
הרב קוק מפנה את תשומת הלב לנקודה מעניינת ומרכזית בשינויים בין הדורות – בדורות הקדומים אמנם היו אנשים בעלי שיעור קומה גבוה ביותר בדרגתם הרוחנית והאינטלקטואלית, אך ההמון היה נבער ולא מוסרי, ולעומת זאת בדורות האחרונים, מחד – התמעטו ביותר האנשים הגדולים והמופלגים, אך מאידך – הדור כולו התעלה ורוב האנשים הם משכילים ומוסריים במידה מסוימת. מכח ההבדל הזה נובע הבדל נוסף אשר מהווה את הנקודה המשמעותית ביחס אל הדור הזה - בעוד בדורות הקודמים פחדו ההמון מהמנהיגים ו"הפחדותיהם" כביכול, אל הדור הנוכחי אין משמעות לדברים כאלו, דווקא בשל דרגתו הגבוהה כשלעצמו, הוא מחפש מהות ומשמעות אמיתית ועמוקה, ואילו פחדים ו"איומים" אינם משפיעים עליו.
דרך החינוך המתאימה
את הדברים מפנה הרב קוק גם אל כל אדם ביחס לעצמו, בקוראו ליהודי באשר הוא להעמיד ולבסס את עבודת ה' שלו ודרכו הרוחנית, לא מתוך פחד וחרדות, או עיסוק מרובה בכשלונות העבר. כי אם מתוך האידיאל והשאיפה הכבירה, ותחושת הסיפוק שבהצלחותיו הרוחניות.
בדורנו
בין ממשיכי דרכו של הרב קוק חלוקות הדעות בנוגע לרלוונטיות של מאמר הדור לדורות שלאחר כתיבתו (בעיית "מאמר הדור - לדורו או לדורות?"). האם ניתן להשוות בין החברה בה חזה הרב קוק בתקופת ראשית העלייה השנייה, בה שלטו הלכי הרוח סוציאליסטיים ומודרניסטיים, לבין החברה האינדיבידואליסטית של היום, בה שולטים הלכי רוח פוסט מודרניים, המביאים  רבים לתחושה של אובדן ערכים קולקטיבי. יש המסבירים כי אובדן ערכים זה נובע דווקא מחקירה והתפתחות של הדור אשר, בניגוד לדור הקודם, אינו מקבל את הערכים כמובנים מאליהם, אלא חוקר ובוחן את סולם ערכיו. בקרב חוגי ישיבת מרכז הרב והזרם שלה מתייחסים למאמר כרלוונטי ואקטואלי אף בדורנו. ולעומתם - בקרב תלמידי ישיבת הר המור, ומנגד בקצה השני - בחלקים המודרניים והיותר ליברליים שבציונות הדתית, מתייחסים בהסתייגות לשייכות תובנותיו של הרב קוק לדורות הבאים.
אל-מסתנצר הראשון
אל-מסתנצר באללה (מילולית: המבקש ניצחון מן האל), אבו ג'עפר אלמנצור בן מוחמד אלזאהר (בערבית: المستنصر بالله, ابو جعفر المنصور بن محمد الظاهر), נולד ב-1192, היה הח'ליף העבאסי בין 1226 ל-1242.
הוא היה בנו של הח'ליף העבאסי א-זאהר לשפחה טורקייה, ונכדו של הח'ליף א-נאצר. ירש אותו בנו אל-מסתעצם באללה. תרומתו הגדולה הייתה הקמת אוניברסיטת אל-מסתנצריה בבגדאד בשנת 1233.
מיז אן פלאס
מיז אן פלאס (בצרפתית: Mise en place - "להעמיד במקום" או "לאסוף") הוא מונח צרפתי מתחום הבישול, המתאר עיקרון או שיטת עבודה לפיה יש לבצע את כל ההכנות המקדימות לפני התחלת הבישול. העיקרון נפוץ מאוד במטבחים מוסדיים ביחס לארגון וסידור המרכיבים שיידרשו לטבח עבור פריטי התפריט שצפויים להיות מוכנים במהלך משמרת. שיטת העבודה ישימה ואף מומלצת בספרי בישול רבים גם לבישול ביתי.
בבישול, המונח משמש הן כשם עצם, לתיאור המערך המוכן של מרכיבי המתכון, וכן כפועל לתיאור תהליך הכנת המערך עצמו.
בנוסף, משמש הביטוי גם לתיאור השקפת עולם, הלך מחשבה ואף פילוסופיית חיים.
אל-מהדי בן ברכה
אַל-מַ֫הְדִי בִּן בַּ֫רְכַּה (בערבית: المهدي بن بركة, הגיית שמו בערבית מדוברת מרוקאית: מַהְדִ֫י בֶּנְבַּרְכַּ֫ה; 1920–1965) היה מנהיג אופוזיציה מרוקאי, שנעלם ונרצח כנראה על ידי שלטונות מרוקו.