cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוליבר וג'יימס פלפס
ביוגרפיה
ג'יימס ואוליבר פלפס נולדו למרטין וסוזן פלפס בסאטון קולפילד שבשטח ברמינגהם, אנגליה. הם למדו בבית הספר היסודי ליטל סאטון ובתיכון על שם ארתור טרי. כיום, לשניים פודקאסט משותף הנקרא "Normal not normal". בנוסף לכך, בימים אלו ממש ג'יימס ואוליבר מנחים תוכנית טיולים בamazon prime במהלך התוכנית הם נפגשים עם שחקנים (חלקם שיחקו איתם בהארי פוטר) ועם אנשים מוכרים ומטיילים ברחבי העולם (בין היעדים - איסלנד, אוסטריה, אירלנד וכדומה)
הארי פוטר
בשנת 2000, בגיל 14, הלכו התאומים להשתתף באודישן פתוח לתפקידיהם לסרטי הארי פוטר, למרות שלא היה להם ניסיון במשחק, ואחרי כשישה אודישנים, נבחרו לתפקידים של פרד וג'ורג' ויזלי בסרט הארי פוטר ואבן החכמים, ולאחר מכן בשאר הסרטים. האחים גם היו מעורבים בתערוכה של הארי פוטר; הם היו נוכחים בעת פתיחתה הרשמית ב 2009 בשיקגו ומאז המשיכו לעקוב אחרי סיוריה בערים ומדינות שונות כדי לקדם אותה. בחודש ינואר 2014, שניהם השתתפו בחגיגת הארי פוטר באורלנדו, עם שחקנים אחרים בהארי פוטר שאליהם התחברו במהלך סדרת הסרטים: אוונה לינץ' (לונה לאבגוד), מתיו לואיס (נוויל לונגבוטום) ודבון מוריי (שיימוס פיניגאן). ב-1 בינואר 2022 התאחדו התאומים פלפס והקאסט המקורי של הארי פוטר, ביניהם דניאל רדקליף, רופרט גרינט ואמה ווטסון וחזרו יחדיו למקום האהוב עליהם, הוגוורטס.
סרטים אחרים
השניים השתתפו בסרטים וסדרות כגון בריטניה (קאלום ופינלי אנדרסון), האויב האויב הכי גדול, דני וגן החיות האנושי, המלך של החנונים והאויב הכי גדול. בשנת 2021 שיחקו בסרט אתמול בלילה בסוהו של הבמאי אדגר רייט.
ג'יימס קלייפול
ג'יימס קלייפול (באנגלית: James Claypoole; 22 בינואר 1720 - 21 בספטמבר 1784) היה צייר פורטרטים אמריקאי.
הכשרה אומנותית
הוא נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, בנו של ג'וזף קלייפול (1677-1740) ואשתו השנייה אדית וורד קלייפול. הוא נפטר בפילדלפיה.
בשנת 1741 הוא עדיין היה חניך אצל הצייר גוסטבוס הססיוס [7] (1682–1755), צייר יליד שוודיה שהתגורר בפילדלפיה. סביר להניח שהוא צייר את דיוקנאותיהם של אחיו, ג'ורג' קלייפול האב (1706–1770) ואת גיסתו, חנה קלייפול (בערך 1708–1745). הדיוקנאות האלה היו בביתו של ג'ורג' קלייפול, האב. הדיוקנאות עברו בירושה לבנם הבכור של ג'ורג' וחנה קלייפול, ג'ורג' קלייפול ג'וניור, (1733–1793), שהיה אומן בפילדלפיה. הציורים האלה עברו בירושה, ומאז 1984 ברשות הציבור בוילמינגטון, צפון קרוליינה.
היו לו שני סטודנטים שהפכו לאמנים ידועים: בנו ג'יימס קלייפול, ג'וניור (בערך 1743–1822), ומתיו פראט (1734–1805).
נישואין וילדים
הוא התחתן עם רבקה ווייט (1721–1749) ב־24 במאי 1742 בכנסיית כריסטוס, פילדלפיה. היו לו שלושה ילדים מנישואים אלה:
לאחר מותה של רבקה ב־19 ביולי 1749 התחתן ב 1750 עם מרי צ'יימברס (שנפטרה 1796) ונולדו איתה תשעה ילדים:
ג'יימס קלייפול היה חותנו של צייר הפורטרטים המיניאטורים ג'יימס פיל וגם של טימותי מטלאק (1736-1829), קוואקר סוחר, מודד, אדריכל, מדינאי ופטריוט במהפכה האמריקאית.
מוות
ג'יימס קלייפול נפטר ב-21 בספטמבר 1784 בפילדלפיה, פנסילבניה, ונקבר בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית הקדושה של סיינט פאולוס, בפילדלפיה, פנסילבניה.
יחסי מקסיקו–צ'ילה
יחסי מקסיקו–צ'ילה הם היחסים הדו-צדדיים בין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין הרפובליקה של צ'ילה. למקסיקו שגרירות וקונסוליה בסנטיאגו ואילו לצ'ילה שגרירות במקסיקו סיטי.
היסטוריה
ההיסטוריה המשותפת של צ'ילה ומקסיקו מתחילה בתקופה בה הן היו מושבות של ספרד. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות הוקמו בשנות ה-20 של המאה ה-19, זמן קצר לאחר שקיבלו עצמאות מספרד. באותה תקופה גם כל אחת מהמדינות הקימה שגרירות בבירות של המדינה השנייה.
בשנת 1914 השתייכה צ'ילה לקבוצה אזורית בשם מדינות ה-ABC (שכללה את ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה). שלוש המדינות הללו היו העשירות והמשפיעות ביותר בדרום אמריקה באותה עת. באותה שנה התערבו מדינות ה-ABC בסכסוך הדיפלומטי בין ארצות הברית ומקסיקו, שהיה על סף מלחמה, על רקע פרשת פרשת טמפיקו וכיבוש וראקרוס בידי כוחות ארצות הברית. נציגי המדינות נפגשו עם נציגי ארצות ומקסיקו באזור הניאגרה, בגבול בין קנדה לארצות הברית, במטרה להפחית את המתיחות ולמנוע מלחמה, שבסופו של דבר אכן לא פרצה.
ב-11 בנובמבר 1974 ניתק נשיא מקסיקו, לואיס אצ'ווריה אלברס, את היחסים הדיפלומטיים עם מקסיקו, שנה לאחר הדחתו הבלתי חוקית של נשיא צ'ילה הנבחר סלוודור איינדה, על ידי הגנרל אוגוסטו פינושה. במשך חמש עשרה השנים שלאחר מכן, מקסיקו תקבל אלפי פליטים צ'יליאנים שנמלטו מממשלת פינושה.
שתי המדינות חידשו את היחסים דיפלומטיים ביניהן ב-23 במרץ 1990. מאז חידוש היחסים הדיפלומטיים, שתי המדינות מתקרבות זו לזו בנושא המסחר הדו-צדדי ביניהן.
סחר
עם השנים הסחר בין שתי המדינות הולך ומתרחב. שתי המדינות חתמו על הסכם סחר חופשי בשנת 1999. מאז תחילת יישום ההסכם, הסחר בין שתי המדינות הגיע להיקף של כ-3.5 מיליארד דולר ב-2014, כאשר 99.7% מהסחר בין שתי המדינות הוא ללא תעריף. הייצוא העיקרי של צ'ילה למקסיקו כולל: עץ, דיקט, סלמון, אפרסקים, גבינות, יין ונחושת, ואילו עיקר הייצוא של מקסיקו לצ'ילה כולל: כלי רכב וחלפים, טרקטורים, אלקטרוניקה, מכונות ובירה.
ביקורים רשמיים לאורך השנים
=== ביקורים רשמיים מצ'ילה למקסיקו ===
חברות בארגונים בינלאומיים
שתי המדינות חברות בכמה ארגונים בינלאומיים, בהם קהילת מדינות אמריקה והקאריביים, ארגון האינטגרציה של אמריקה הלטינית, ארגון המדינות האיברו-אמריקניות, הברית הפסיפית והאומות המאוחדות.
שתי המדינות הן המדינות הלטיניות היחידות שחברות בארגון ה-OECD.
ביאטריס מינץ
ביאטריס מינץ (באנגלית: Beatrice Mintz; 24 בינואר 1921 – 3 בינואר 2022) הייתה אמבריולוגית יהודייה-אמריקאית, אשר תחומי המחקר העיקרים שלה היו הנדסה גנטית והתמיינות תאים (בקשר למחלת הסרטן, בייחוד מסוג מלנומה).
מינץ הייתה מהחוקרות הראשונות לייצר יונקים כימריים ויונקים טרנסגניים. בשיטות אלו, הצליחה לפתח את המודל הראשוני לטיפול במלנומה. את רוב ימיה כחוקרת העבירה מינץ במרכז פוקס-צ'ייס לחקר הסרטן שבפילדלפיה, שם הופקדה בשנת 2002 על קתדרת ג'ק שולץ למדע בסיסי.
על עבודותיה בתחומי ההנדסה הגנטית וחקר סרטן המלנומה זכתה בפרסים, ביניהם פרס אגודת מרץ' אוף דיימס בביולוגיה התפתחותית ב-1996 על פיתוח עכברים טרנסגניים, ומדליית אגודת התורשה האמריקאית לשנת 1981.
מינץ הייתה חברה באקדמיה הלאומית של ארצות הברית למדעים ובאקדמיית פונטיפיקאל למדעים.
ביוגרפיה
ביאטריס מינץ נולדה ב-24 בינואר 1921 בניו יורק, ארצות הברית, לסמואל ולג'ייני שטיין מינץ, ממוצא יהודי. היא סיימה בהצטיינות את לימודיה במכללת האנטר שבמנהטן ב-1941, ולאחר מכן המשיכה ללימודי תואר באוניברסיטת ניו יורק ב-1942. בהמשך עברה לאוניברסיטת איווה, שם קיבלה תואר שני ב-1944 ודוקטורט ב-1946 בלימודי התפתחות הרבייה בדו-חיים.
בשנים 1946–1960 שמשה כמרצה באוניברסיטת שיקגו, אז עברה למרכז לחקר מחלת הסרטן, אשר לימים נקרא "מרכז פוקס-צ'ייס לחקר הסרטן" בפנסילבניה. בשנת 1965 התמנתה לפרופסור באוניברסיטת פנסילבניה.
נפטרה ב-3 בינואר 2022.
פעילות מחקרית
בהמשך לעבודת דוקטורט שלה, שעסק בהתפתחות הרבייה בדו-חיים, החלה מינץ בשנות ה-50 לחקור את התפתחות הרבייה בעכברים. כחלק ממחקר זה היא ביצעה ניסוי בו יצרה "עכברים כימריים" באמצעות הנדסה גנטית, כלומר עכברים שרקמותיהם הורכבו ממספר קבוצות תאים בעלות הרכב תורשתי שונה. בעקבות הניסוי, הבינה מינץ כי היצור הכימרי מורכב מתאי גזע "גמישים" בגוף העובר, שהתחלקו ויצרו תאי גזע בעלי הרכב תורשתי שונה, מה שיצר מעין "תצרף" של DNA שהוביל ליצור הכימרי. מסקנות המחקר הובילה אותה להשערה שמנגנון דומה פועל גם בבסיס מחלת הסרטן. על פי השערה זו, ייתכן שהתאים הסרטנים מקורם בסטייה התפתחותית בה תאי הגזע מתרבים יתר על המידה על חשבון התמיינות התאים הטבעית של הגוף. ניסויים נוספים עזרו לה לאשש את השערתה.
מינץ הייתה בין הראשונים שייצרו עכברים טרנסגניים. בעכברים אלו, השונים מעכברים כימריים, מבנה ה-DNA שונה. בשיטה זו, יכלה מינץ לפתח מודל עכברי של מחלת המלנומה, ובכך לאפשר טיפול מוצלח במלנומה בעתיד.
מינץ ורודולף יאניש פרסמו פריצה טכנולוגית בשנת 1974. יאניש היה חוקר באוניברסיטת פרינסטון, שחקר את הסיבה שסוגי סרטן מסוימים הופיעו רק כאשר הוא הדביק עכברים בוגרים בווירוס. בהשראת עבודה קודמת של מינץ, הוא בדק אם הזרקה של וירוס לעכברים בשלב מוקדם תתבטא ב-DNA, ואילו סוגים של הסרטן יופיעו. מינץ ויאניש הראו כי ה-DNA של הווירוס SV40 יכול להיות משולב לתוך הדנ"א של עכברים, להתפתח ולהתמיד לבגרות וכנראה ללא היווצרות הגידול. אמנם, רק תאים סומטיים הושפעו, כלומר ה-DNA לא הועבר לדורות הבאים.
במהלך יותר מ-50 שנותיה במרכז פוקס צ'ייס, ביאטריס מינץ סייעה לחשוף את המקורות של הסרטן במה שהיא כינתה "השאלות הגדולות". שאלות אלו הובילו לצעדים גדולים במחקר הסרטן, לרבות פיתוח מודלים של עכברים כימריים ומהונדסים, המאפשרים למדענים לזהות קשרים בין הפיתוח והסרטן.
סירמיונה
סירמיונה (באיטלקית: Sirmione) היא עיר השוכנת לחופו הדרומי של אגם גארדה, נפת ברשה בצפון איטליה. חלקה ההיסטורי של העיר ממוקם על חצי אי צר באורך 1,250 מטרים וברוחב מקסימלי של 750 מטרים המוקף במימי האגם.
היסטוריה
העדויות המוקדמות ביותר לנוכחותם של מתיישבים באזור הם מלפני 7–8 אלפי שנים. שרידים של בתי כלונסאות אשר שימשו את מתיישבי האזור הם מן האלף השני והשלישי לפני הספירה. החל מן המאה הראשונה לפני הספירה הפך האזור הדרומי של אגם גארדה הכולל את סירמיונה לאתר נופש מועדף על משפחות עשירות מוורונה שהייתה אז העיר הרומית החשובה בצפון מזרח איטליה של ימינו. המשורר קאטולוס הילל את יופייה של העיר ואף החזיק בבית קייט באזור.
בשלהי העידן הרומי, המאה הרביעית והחמישית לספירה, הפכה העיר לנקודה מבוצרת לצורך הגנה על חופו הדרומי של האגם, וההתיישבות במקום המשיכה גם לאחר הכיבוש הלומברדי של צפון איטליה. בשנותיה האחרונות של ממלכת לומברדיה שימשה העיר כמרכז שיפוטי הכפופה ישירות למלך. אשתו של דסידריו (Desiderio), השליט האחרון של ממלכת לומברדיה יסדה בעיר מנזר וכנסייה.
סביב שנת 1000 לספירה הייתה סירמיונה במעמד של עיר חופשית. העיר נכבשה במאה ה-13 על ידי בני משפחת סקליארי (Scaligeri) שליטי וורונה, ומסטינו דלה סקאלה (Mastino della Scala), בנה בה ככל הנראה את הטירה שבקצה לשון היבשה. בתקופה זו שימשה העיר בין היתר כמקום מקלט למתנגדי הכנסייה בצפון איטליה.
בין השנים 1405 ועד 1797 היו העיר סירמיונה וסביבתה נתונים תחת שליטה של הרפובליקה של ונציה, ולאחר מכן עברה לשליטת האימפריה ההבסבורגית. בשנת 1860 עברה סירמיונה לשליטתה של ממלכת איטליה.
העיר והמבצר שימשו לצרכים צבאיים של שליטי האזור עד המאה ה-16, אך חיל המשמר נשאר מוצב בה עד למאה ה-19.
אתרים עיקריים
טירת סקליארי מן המאה ה-13 כוללת דוגמה נדירה של ביצורי נמל מימי הביניים.
כנסיית סנטה מריה מג'ורה אשר נבנתה בשנת 1400 מעוטרת בציורי קיר מן המאה ה-15 ופסל עץ של המדונה.
כיום
התיירים הפוקדים את העיר הם כאלה המגיעים לשהות ממושכת באתרי מרחצאות המרפא, תיירים למספר ימים המשתמשים בה כנקודת מוצא וחזרה לטיולים יומיים בסביבת האגם, וגם תיירי יום המבקרים למספר שעות באתרים שבעיר העתיקה.
Rockin' Around the Christmas Tree
Rockin' Around the Christmas Tree (בעברית: חוגג סביב עץ חג המולד) הוא שיר חג המולד שנכתב על ידי ג'וני מארקס והוקלט על ידי ברנדה לי בשנת 1958; מאז הוקלט על ידי אמנים רבים אחרים. במלאת 50 שנה לשיר בשנת 2008, הגרסה המקורית של לי נמכרה ביותר מ-25 מיליון עותקים והשיר נמצא במקום הרביעי כסינגל חג המולד הדיגיטלי הנמכר ביותר.
ההקלטה המקורית של ברנדה לי
"Rockin 'Around the Christmas Christmas" נכתב על ידי ג'וני מארקס, שבעבר כתב את "רודולף אדום האף". למרות קולה הבוגר, לי הקליטה את השיר כשהייתה בת 13 בלבד. בראיון שנערך בשנת 2019 סיפרה לי שהיא לא יודעת מדוע מארקס רצה שהיא תשיר את זה: למרות ההצהרה של שיוך השיר לסוגת הרוק אנד רול, הנגינה שלו מתאימה גם לסוגת מוזיקת הקאנטרי, שאותה לי אימצה באופן מלא יותר ככל שהתפתחה הקריירה שלה.
השיר הופיע, בין היתר, בסרט "שכחו אותי בבית" משנת 1990, בספיישל חג המולד של תוכנית הטלוויזיה "רגולר שואו" בשנת 2012 ובסרטים קצרים שונים של חברת וולט דיסני שעסקו בחג המולד.
מיקומי שיא
מאז ועד היום זוכה השיר להצלחה גדולה.
בן אוליאל
בן אוליאל או בן עוליאל הוא שם משפחה.
מור סגפי
מור מיהאי סגפי (בהונגרית: Szegfi Mór Mihály; שומוג'סיל, 5 במרץ 1825 – טאב, 28 באוגוסט 1896) היה אחד מ"צעירי מרץ" שהשתתפו בהכנת מהפכת 1848 בהונגריה, יהודי-הונגרי סופר, עיתונאי, מורה, מזכיר לשכת שר.
ביוגרפיה
סגפי, שנולד במשפחה יהודית ענייה בכפר קטן בדרום טרנסדנוביה למד בפראג ובברלין. בהיותו סטודנט עני פירנס את עצמו ממתן שיעורים פרטיים ומכתיבה. אחרי חזרתו הביתה לממלכת הונגריה, עד שנת 1848 היה מזכיר "האגודה היהודית להפצת השפה ההונגרית" (בקרב היהודים שדיברו אז בעיקר גרמנית ויידיש) בעיר פשט. הוא בלט בתקופה זו גם ביצירותיו הפואטיות בנושאים עממיים. סגפי שירת בתותחנים במהלך מהפיכת 1848 בהונגריה שמכונה שם "מלחמת העצמאות". הוא הועלה לדרגת קפטן בשל אומץ לבו בקרב סנט-טמאש. אחר כך נפצע והפך למזכיר של ברטלן סמרה (Szemere Bertalan) שהיה פוליטיקאי הונגרי, חבר פרלמנט, סופר, משפטן, שר הפנים של הממשלה ההונגרית האחראית הראשונה, ואחר כך ראש הממשלה השני של ממלכת הונגריה במהלך המהפכה ומלחמת העצמאות בשנים 1848-1849). אחרי כישלון המהפיכה וכניעת הצבא ההונגרי בווילאגוש הוא הסתתר תחילה ואחר כך ברח. הוא עבד בעיתונים בברלין, בפריז ובלונדון, והתפרנס שוב גם ממתן שיעורים פרטיים. לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 זכה בתפקיד תחילה כמנסח ולאחר מכן כמזכיר במשרד המסחר, אך העדיף ללמד. הוא עשה תעודת הוראה ולימד בגימנסיה הריאלית הראשית תחילה בלבוצ'ה ולאחר מכן בקושיצה. (אז שניהם בתחומי ממלכת הונגריה). הוא פרש לגמלאות בשנת 1886 והתגורר ברייקה עם משפחתו.
סגפי כתב שירים ופרוזה בכתבי עת לספרות יפה כבר לפני מהפיכת 1848 בהונגריה. יחד עם קארוי הוגו הוא היה בין חלוצי הספרות היפה (הספרות ההונגרית-יהודית במאה ה-19) היהודים-הונגרים המוקדמים ביותר, אך קארוי הוגו היה בינלאומיסט בעוד מור סגפי היה פטריות נלהב. הוא התבטא נגד האנטישמיות של כמה מחבריו הסופרים (תמונות החיים, 1846), כתב סיפורים קצרים אופנתיים להגנת היהודים (כמו, כאמור, בתמונות החיים, 1846–1847) ובשירתו הודה בהכרה עצמית במוצאו (אני יהודי). באגודת אדה הורן פרסם את לוח השנה היהודי הראשון בשפה ההונגרית (1848). ביצירותיו הנרטיביות המאוחרות יותר הוא פנה בעניין רב לחייהם של האיכרים ההונגרים.
הוא כתב שירים, סיפורים קצרים ומאמרים ב:
אלוף העולם (שיר)
רקע
השיר נכתב על ידי חנן בן ארי, הולחן על ידי בן ארי ונתן גושן והופק על ידי תומר בירן.
הדובר מדבר בשיר על חולשותיו. בן ארי סיפר על כך: "הרגשתי שאם אני לא אפסיק להדחיק ולהשתיק את החולשות שלי, אז זה אולי יצטלם ויתראיין טוב אבל זה לא ילך לשום מקום".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ט (2019) דורג השיר במקום השלישי. במצעד המקביל של כאן גימל דורג השיר במקום ה-11.
בדצמבר 2019 השיר התנגן כרגע בפרסומת של סלקום tv לצפייה בערוצי הספורט של החברה.
באפריל 2020 ביצע את השיר בטקס הדלקת המשואות ביחד עם איתי לוי. חנן בן ארי נוהג לסיים עם שיר זה את רוב מופעיו, ושר אותו ביחד עם הקהל.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה לשיר בוים על ידי איתי כהן ואלון זייפרט והועלה לערוץ היוטיוב של בן ארי ב-17 בפברואר 2019, בסמוך לצאת הסינגל. נראית בו ילדה (קים גיטלמן) המנסה להגשים את חלומה להיות מתאגרפת. בן ארי נראה בקליפ רק לקראת סופו.
נכון לאפריל 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-35 מיליון.
Holy Ground
Holy Ground (בעברית: אֲדָמָה קְדֻשָּׁה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבומה הרביעי, Red. השיר יצא לאור ב-22 באוקטובר 2012, בסמוך לצאת האלבום עצמו, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס.
השיר הגיע למקום ה-50 במצעד השירים הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט והופק על ידי המפיק המוזיקלי ג'ף באסקר. היא הצהירה כי:
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-30 מיליון השמעות.
ביקורת
ברולינג סטון הוא דורג במקום ה-13 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
(בעברית: אדמה קדושה (גרסתה של טיילור)) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. ההקלטה החוזרת של סוויפט לשירה "Holy Ground" משנת 2012, היא הרצועה האחת עשרה מאלבום ההקלטה החוזרת השני שלה, ; הקלטה חוזרת של אלבומה Red, משנת 2012. יצא לאור ב-12 בנובמבר 2021, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס. סוויפט כתבה את השיר לבדה. "" כולל את אותן המילים, ההפקה והמכשור של "Holy Ground" המקורי.
בנואה קונפרואה
בנואה קונפרואה (בצרפתית: Benoît Cosnefroy; נולד ב-17 באוקטובר 1995) הוא רוכב אופני כביש צרפתי בקבוצת AG2R La Mondiale.
קריירה
ב-2017 ניצח קונפרואה את אליפות העולם עד גיל 23, לאחר שהקדים את לנארד קמנה (כסף) בספרינט הסיום ואת מייקל קארבל (ארד). לפני כן ניצח קונפרואה את גרנד פרי ד'איסברג שבצרפת, במדי AG2R La Mondiale לאחר שרכב כסטאז'ר עבורה.
AG2R La Mondiale (2018–הווה)
ב-2018 הצטרף רשמית לקבוצת AG2R La Mondiale בחוזה קבוע. באותה עונה הישגיו הבכירים היו מקום תשיעי בקלאסיקת ברטאן, 1:18 דקות אחרי אוליבר נאסן המנצח, ומקום שלישי בפריז–טור, 25 שניות אחרי סורן קראו אנדרסן, כשהוא מפסיד לניקי טרפסטרה בספרינט על המקום השני.
ב-2019 ניצח בשני מרוצים חד יומיים בצרפת, "פריז—קממבר" ו"גרנד פרי פלימלק—מוריבהאן". בין לבין הספיק לסיים במקום ה-12 בלה פלש ואלון, 12 שניות אחרי ז'וליאן אלאפיליפ המנצח. לאחר מכן התחרה לראשונה בגרנד טור כשנבחר לטור דה פראנס, קונפרואה סיים את המרוץ במקום ה-113 הכללי, כשהתוצאה הטובה ביותר שלו בקטע הייתה מקום 60 בקטע ה-18. גם לאחר תום הטור המשיך להתחרות בצרפת, כשניצח את המרוץ החד יומי "La Poly Normande" ואת הטור דו לימוסיין, לאחר שהקדים את ליליאן קאלמז'אן ב-15 שניות ואת גיום מרטן ב-17 שניות, קונפרואה גם ניצח את הקטע השלישי במרוץ. לאחר מכן שיפר את עמדותיו משנה שעברה כשסיים שביעי בקלאסיקת ברטאן, 20 שניות מספ ואנמרקה המנצח. בסוף העונה סיים רביעי בטור דה ונדי, לאחר שהקדימו אותו מארק סארו המנצח, כריסטוף לאפורט ובריאן קוקאר.
את עונת 2020 פתח קונפרואה עם ניצחון בגרנד פרי מארסיי, לאחר מכן הוא גם ניצח באטואל דה בסאז', לאחר שבקטע הראשון סיים שנייה אחרי אלכסיי ברוניל המנצח, בקטע הרביעי עבר להוביל את המרוץ לאחר שסיים במקום החמישי, 29 שניות מבן או'קונור, בעוד ברוניל סיים במקום ה-13 ובפעם של 56 שניות מאו'קונור, בקטע נגד השעון האחרון במרוץ שמר על ההובלה שלו, וניצח את המרוץ כשהוא מקדים ב-12 שניות את אלברטו בטיול וב-13 שניות את ברוניל. לאחר מכן סיים חמישי בקלאסיקת רויאל ברנאר דרומה. קונפרואה חזר מפגרת הקורונה לניצחון בקטע הרביעי והאחרון ברוט ד'אוקסיטני, מקדים ב-2 שניות את באוקה מולמה ואת טיבו פינו. בהמשך העונה נבחר בפעם השנייה לטור דה פראנס ועבר להוביל בקטע השני את קטגוריית ההרים בטור דה פראנס כשהוא בשוויון נקודות עם אנתוני פרז, במהלך הקטע ה-3 ניהלו פרז וקונפרואה קרב על הקטגוריה ופרז גבר על קונפרואה בשני המאוצים על הנקודות, אך התרסק מאוחר יותר בקטע ונאלץ לפרוש, מה שהשאיר את קונפרואה כמוביל הקטגוריה. הוא נשאר בהובלת הקטגוריה ולבש את החולצה המטופסת עד קטע 17, שם איבד אותה לטאדיי פוגאצ'אר. קונפרואה סיים את הטור במקום ה-116 וה-6 בקטגוריית ההרים עם 36 נקודות, התוצאה הטובה ביותר שלו בקטע הייתה מקום 24 בקטע ה-17. לאחר מכן התחרה בארבעה מרוצים לסיום העונה בבלגיה ובצרפת, הראשון מביניהם היה הלה פלש ואלון, בו סיים שני אחרי מארק הירשי המנצח ולפני מייקל וודס במקום השלישי. לאחר מכן התחרה במונומנט לייז'–בסטון–לייז' וסיים 18, המרוץ הבא היה חץ ברבנט, במהלך המרוץ התקיף עם ז'וליאן אלאפיליפ ומת'יו ואן דר פול, השלושה שרדו עד לסיום אך קונפרואה נכנע לאלאפיליפ המנצח ו-ואן דר פול בספרינט הסיום וסיים שלישי. הוא סיים את העונה בפריז—טור וסיים שני, לאחר שהפסיד לקספר פדרסן המנצח. בסוף העונה האריך את חוזהו בקבוצה עד תום עונת 2023.
בקונבל
בקונבל (בהונגרית: Bakonybél) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בבקונבל מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,574 ובשנת 2020 רק 1,186 תושבים.
יהודי בקונבל
בבקונבל חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי ישן ובו כשבעה קברים של יהודים. חלק מהיהודים ילידי הכפר נרצחו בשואה.
תחנה מרכזית יבנה
מרכז תנועה, נופש וחנייה (מתנ"ח) או בשמה השגור תחנה מרכזית יבנה היא מסוף האוטובוסים הבינעירוני המרכזי ביבנה. התחנה ממוקמת בצמוד לתחנת הרכבת יבנה מערב.
מבנה התחנה
התחנה כוללת מפלס בודד הכולל ארבעה רציפים. בנוסף לרציפים ישנו קיוסק הנמצא בחלל ההמתנה באזור הרציפים. בתחנה ישנם שטחי מסחר אשר אינם פעילים. בעבר פעל סופרמרקט של רשת מגה קמעונאות אך כיום פועל במקום סניף יבנה של ביטוח לאומי העבר למקום ממבנה במרכז העיר.
מחוץ למבנה התחנה פועלת תחנת דלק.
היסטוריה
התחנה שימשה כנקודת ציון בתהליך התפתחותה של העיר יבנה.
בעת פתיחת תחנת הרכבת יבנה מערב בשנת 2012, הוסטו הקווים הפנימיים ביבנה מהתחנה המרכזית אל המסוף הצמוד לתחנת הרכבת יבנה מערב אשר גם היא נמצאת בצמוד לתחנה.
בשנת 2017 מחזיק תיק התחבורה ביבנה משה חזות הצהיר שהתחנה עומדת לעבור שיפוץ אך במועד לא ידוע.
שיפוץ התחנה בוצע בתחילת שנת 2019.
שירותי התחנה
בתחנה עצמה ישנם ארבעה רציפים. בנוסף יש את המסוף הצמוד הנמצא בכניסה לתחנת הרכבת יבנה מערב.
יחסי אינדונזיה–זימבבואה
יחסי אינדונזיה–זימבבואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין רפובליקת זימבבואה.
היסטוריה
היחסים בין זימבבואה לאינדונזיה כוננו בשנת 1986, באותה השנה ב-2 ביוני נפתחה שגרירותה של אינדונזיה בהארארה בירת המדינה. השגרירות האינדונזית בזימבבואה מואמנת גם על זמביה. זימבבואה מחזיקה גם היא שגרירות באינדונזיה, בג'קרטה, בירת המדינה. שתי המדינות הן חברות פעילות ומשתפות פעולה במסגרת תנועת המדינות הבלתי-מזדהות.
בחודש מאי 2011 חתמו זימבבואה ואינדונזיה על מזכר הבנות (Memorandom Of Understanding) בילטרלי בנושא סחר והשקעות, שתי המדינות התחייבו לשפר תחומים אלה ביחסיהן. העסקנים האינדונזים רואים את זימבבואה כשוק פוטנציאלי חדש באפריקה. לחברת ייצור מזון אינדונזית יש עסקים בזימבבואה כאשר שם היא מייצרת את הבשר.
יחסי וייטנאם–ספרד
יחסי וייטנאם–ספרד הם היחסים הרשמיים בין ספרד לבין וייטנאם.
היסטוריה
בעוד ששתי המדינות ניהלו מגעים ראשונים במאה ה-16 עם התפשטות הישועים הקתוליים מספרד לווייטנאם, הקשר הרשמי הראשון שלהם בין שתיים נוצר רק במאה ה-19 כאשר המלכה איזבלה השנייה הצטרפה לנפוליאון השלישי קיסר צרפת והתערבה יחד נגד וייטנאם בעקבות רדיפות אנטי קתוליות במדינה בשנת 1858. זה היה הסימן הראשון ליחסים ספרדיים–וייטנאמים מודרניים, למרות שספרד לא השתתפה במשימה נוספת לאחר מערכת קוצ'ינצ'ינה.
ספרד מילאה תפקיד קטן במלחמת וייטנאם כאשר פרנסיסקו פרנקו, הדיקטטור האנטי-קומוניסטי של ספרד, הסכים לסייע לארצות הברית ולדרום וייטנאם על ידי פריסת קבוצה רפואית ולחימה חשאית לאורך כל הסכסוך. במכתב לנשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון אמר פרנקו על הו צ'י מין כי "עלינו לתת לו קרדיט על היותו פטריוט שאינו יכול להיות אדיש להשמדת מדינתו", והוסיף כי "הוא יכול, ללא ספק, להיות האיש של השעה הדרושה לווייטנאם".
לאחר המלחמה ומותו של פרנקו כוננו היחסים בין ספרד לווייטנאם, אך נותקו לאחר מלחמת קמבודיה–וייטנאם בגלל תמיכת ספרד בסנקציות נגד וייטנאם והחזרת שגריר ספרד מווייטנאם. היחסים בין המדינות נותרו קרים עד שנות ה-90, כאשר וייטנאם נרמלה את היחסים עם מספר מדינות כולל ספרד באשר להשפעה של תהליך הדוי מוי ונפילת ברית המועצות.
יחסים מודרניים
מאז תום המלחמה הקרה שתי המדינות פיתחו יחסים קרובים יחסית, כולל שיתוף פעולה כלכלי ופוליטי. ספרד היא גם אחת התורמות הכלכליות הגדולות ביותר לווייטנאם באיחוד האירופי.
התרחבות השפה והתרבויות הספרדית הגיעה גם לווייטנאם, כמו שירים בשפה הספרדית ולה ליגה, שלעיתים קרובות משכו אליה תומכים וייטנאמים גדולים כאחד.
אוורטון (כדורגלן)
אוורטון הנריקה דה סוזה (בפורטוגזית: Ewerthon Henrique de Souza, נולד ב-10 ביוני 1981 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באתלטיקו סורוקבה המתמודדת בטורנירי אליפות סאו פאולו בכדורגל. אוורטון שיחק בעבר במספר מועדונים באירופה ובאמריקה הדרומית, כאשר העיקריים היו בורוסיה דורטמונד, עמה זכה באליפות הבונדסליגה, וריאל סרגוסה. לאוורטון שבע הופעות במדי נבחרת ברזיל, עמה השתתף בקופה אמריקה 2001 ובגביע הזהב 2003.
קריירת מועדונים
אוורטון שיחק כנער בקורינתיאנס הברזילאית, ובשנת 1999 החל לשחק בבוגרים, כאשר על אף גילו הצעיר הוא היווה חלק חשוב בהתקפת הקבוצה, ושיחק בה ברציפות עד לשנת 2001, למעט תקופת השאלה קצרה למועדון הכדורגל ריו ברנקו. בשתי העונות הראשונות שלו בקורינתיאנס, זכה אוורטון באליפות ליגת העל הברזילאית, ובשנת 2000 זכה עם הקבוצה באליפות העולם לקבוצות כדורגל לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על ואסקו דה גאמה. בנוסף, זכה אוורטון עם קורינתיאנס בשתי אליפויות סאן פאולו ובגביע סאו פאולו אחד. הצלחתו של אוורטון בקורינתיאנס עוררה עניין במועדונים ברחבי אירופה, ולקראת עונת 2001/02 חתם אוורטון בבורוסיה דורטמונד.
עונתו הראשונה של אוורטון בבורוסיה דורטמונד, 2001/02, הייתה מוצלחת במיוחד, כאשר היה חלק מרביעיית ברזילאים שכללה גם את דדה, אוונילסון ומרסיו אמורוזו. אוורטון הבקיע בעונה זו עשרה שערים, וסייע לבורוסיה דורטמונד לזכות באליפות הבונדסליגה. באותה עונה השתתף אוורטון עם בורוסיה דורטמונד בגמר גביע אופ"א, בו הפסידה בורוסיה דורטמונד 3-2 לפיינורד ההולנדית. אוורטון פתח במשחק זה והוחלף בדקה ה-61 על ידי אוטו אודו הגאנאי. לאחר עונת האליפות, אוורטון נשאר בבורוסיה דורטמונד עוד שלוש עונות נוספות, בכולן הבקיע כמות דו ספרתית של שערים, כאשר עונת 2003/04 הייתה עבורו עונת שיא בה הבקיע 16 שערים, אך סיים עם הקבוצה במקום השישי בלבד. בתום עונת 2004/05 עזב אוורטון את בורוסיה דורטמונד לאחר שהבקיע 47 שערים ב-119 הופעות ליגה, וחתם בריאל סרגוסה הספרדית.
בעונתו הראשונה של אוורטון בריאל סרגוסה, 2005/06, הבקיע אוורטון 12 שערים, והחזיק ביחד עם דייגו מיליטו את התקפת הקבוצה, שסיימה במקום ה-11 בליגה הספרדית. בעונת 2006/07 פחתה כמות ההופעות של אוורטון בסרגוסה, לאחר הצטרפותו של פאבלו איימר. אוורטון הבקיע בעונה זו שישה שערים. אוורטון השתייך לסראגוסה עד לשנת 2010, כאשר לאחר שתי העונות הראשונות המוצלחות שלו בקבוצה, איבד את מקומו בהרכב והושאל לאלופת גרמניה הטרייה דאז שטוטגרט לקראת עונת 2007/08, והשתתף עמה בליגת האלופות, אך השאלתו הסתיימה במחצית העונה, אז חזר לסראגוסה, והושאל שוב לאספניול, שם סיים את עונת 2007/08, כאשר בלעדיו, סרגוסה נשרה אל ליגת המשנה הספרדית. בעונת 2008/09 אוורטון וסרגוסה שבו לליגה הספרדית הבכירה תוך עונה אחת בלבד, כאשר אוורטון הבקיע 28 שערים בעונה זו, שער אחד פחות ממלך השערים לאותה עונה, נינו. בעונת 2009/10 ערך אוורטון עשר הופעות בלבד בליגה הבכירה במדי סרגוסה, והבקיע שני שערים. בקיץ 2010 עזב אוורטון את סרגוסה, לאחר שהבקיע 48 שערי ליגה ב-111 הופעות, ועבר לפלמיירס הברזילאית.
אוורטון שיחק בפלמיירס שנה אחת, בה הבקיע שמונה שערים ב-29 הופעות. עם זאת, שוחרר מהמועדון בינואר 2011. בהמשך, שיחק אוורטון תקופות קצרות בטרק גרוזני הרוסית, אל אהלי הקטרית ואמריקה פוטבול קלוב הברזילאית, אך לא הצליח להטביע חותם במועדונים אלה. החל משנת 2014 אוורטון משחק באתלטיקו סורוקבה, המשתתפת בטורניר אליפות סאו פאולו בכדורגל.
קריירה בינלאומית
אוורטון השתתף עם נבחרת ברזיל עד גיל 20 באליפות דרום אמריקה לנוער בשנת 2001, וזכה בטורניר זה, אותו סיים כמלך השערים עם שש הבקעות. בין השנים 2001 ו-2003 ערך אוורטון שבע הופעות במדי נבחרת ברזיל הבוגרת, והשתתף עמה בקופה אמריקה 2001 ממנו הודחה נבחרתו באופן מפתיע ברבע הגמר לאחר הפסד 2-0 לנבחרת הונדורס, ובגביע הזהב 2003, בו הגיעה ברזיל עד הגמר. לאחר טורניר זה, אוורטון לא זומן עוד לנבחרת ברזיל.
תארים
עם קורינתיאנס:
עם בורוסיה דורטמונד:
עם נבחרת ברזיל עד גיל 20:
Santa Claus Is Comin' to Town
Santa Claus Is Comin' to Town (בעברית: "סנטה קלאוס בא העירה") הוא שיר חג המולד, שנכתב על ידי ג. פרד קוטס והייבן גילספי. הגרסה המוקדמת ביותר שהוקלטה לשיר הייתה של הארי רז'ר ולהקתו ב-24 באוקטובר 1934. לאחר מכן השיר בוצע בתוכנית הרדיו של אדי קנטור בנובמבר 1934. גרסה זו הפכה ללהיט מיידי עם הזמנות ל-500,000 עותקים של תווי השיר ויותר מ-30,000 תקליטים שנמכרו תוך 24 שעות. הגרסה של בלובירד רקורדס בביצוע ג'ורג' הול ותזמורתו (קולו של סוני סקיילר) הייתה פופולרית מאוד בשנת 1934 והגיעה למצעדים השונים בשנה זו. השיר הוקלט על ידי למעלה מ-200 אמנים. הגרסה המפורסמת ביותר היא של מריה קארי, אך עוד ביצועים שניתן למצוא הם של בינג קרוסבי והאחיות אנדרוז, ניל דיימונד, ברוס ספרינגסטין, פרנק סינטרה, ביל אוונס, The Temptations, מייקל בובלה, מיילי סיירוס וחמישיית הג'קסונים.
גרסאות השיר
השיר הוא שיר חג מולד מסורתי ובוצע על ידי אמנים רבים:
חלום בתכלת שחור
חלום בתכלת־שחור הוא ספר פרוזה מאת יפתח ספקטור, תת-אלוף בדימוס בצה"ל, ששירת כטייס קרב והיה אלוף הפלות שלזכותו הפלת 12 מטוסי אויב ונחשב על ידי רבים לאחד מטייסי הקרב הטובים ששירתו אי פעם בחיל האוויר הישראלי. הרומן מבוסס על חוויותיו כמפקד טייסת מטוסי "פנטום", טייסת אבירי הזנב הכתום במלחמת יום הכיפורים, ובכלל זה במהלך מבצע תגר, מבצע דוגמן 5, והפצצת המטכ"ל הסורי בדמשק.
עלילת הספר
גיבור הספר, בן דמותו של ספקטור, הוא שאול טולדאנו, מפקד טייסת מטוסי פנטום, הנדרש לפקד עליה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
טולדאנו נדרש להתמודד, לפקד ולהוביל את הטייסת בתוך המפולת הקשה שאליה נקלעה. ההלם שחוו טולדאנו ואנשיו בפרוץ המלחמה, כמו גם הבלבול העמוק שבו היה שרוי הפיקוד הבכיר של חיל האוויר. בשנים שקדמו למלחמה, על בסיס ההצלחה הגדולה במלחמת ששת הימים, תכנן החיל תוכנית מורכבת, הפעם כדי להתמודד עם אתגר מערך ההגנה האווירית היעיל שרכשו סוריה ומצרים. הטייסות אומנו כדי שיוכלו לפעול בתיאום מושלם בין מאות מטוסים וגובשה תפיסה מבצעית מקיפה. במלחמה התברר שהתפיסה המבצעית אינה מתאימה, וטולדאנו, כמו מפקדי טייסות נוספים, נדרש לאלתר.
אחד האירועים המרכזיים בספר הוא משימה שמוטלת על הטייסת של טולדאנו ועל הטייסת שבפיקוד אפי בן־דוד, לתקוף את בניין המפקדה הסורית, בלב העיר דמשק. הטייסת של טולדאנו לא ביצעה את המשימה, משום שהם לא הצליחו לאתר נתיב בינות העננים לעבר דמשק. בעודם טסים חזרה שמע טולדאנו בקשר כי הטייסת של בן־דוד הצליחה ותקפה את היעד.
בשנת 1992 זכה הספר בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
דיוויזיית הפאנצר ה-15 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-15 הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה נלחמה בצפון אפריקה כחלק מקורפוס אפריקה, והשתתפה במערכה בצפון אפריקה ובמערכה בתוניסיה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-11 בנובמבר 1940 על בסיס הדיוויזיה ה-33 שהוסבה לדיוויזיית פאנצר, והועמדה תחת פיקוד פרידריך קיהן, שהוחלף ב-21 במרץ 1941 על ידי היינריך פון פריטוויץ אונד גאפרון. באפריל 1941 נשלחה הדיוויזיה לצפון אפריקה כחלק מקורפוס אפריקה. ב-13 באפריל 1941 מונה הנס-קרל פון אזבק למפקד הדיוויזיה, אולם הוא נפצע קשה כחודש לאחר מכן בקרב ליד טוברוק, וולטר נוימן-זילקוב החליפו. ב-9 בדצמבר 1941 מונה גוסטב פון פרסט למפקד הדיוויזיה, וב-28 במאי 1942 החליפו אדוארד קרזמן. ב-15 ביולי 1942 מונה היינץ פון ראנדו למפקד הדיוויזיה, וב-25 באוגוסט 1942 חזר גוסטב פון פרסט לפקד על הדיוויזיה. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בזירה, ובכלל זה בקרב אל עלמיין הראשון ובקרב אל עלמיין השני. ב-11 בנובמבר 1942 מונה ויליבאלד בורוביץ למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך הנסיגה לתוניס. לאחר נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, נשלחה הדיוויזיה לתוניס, שם לחמה כחלק מארמיית הפאנצר החמישית במהלך המערכה בתוניסיה, ובכלל זה בקרב מעבר קסרין. ב-13 במאי 1943 נכנעו שרידי הדיוויזיה, יחד עם כל כוחות הציר לבעלות הברית.
על אף שהדיוויזיה לא הוקמה מחדש, הקימו שרידי הדיוויזיה שהיו מאושפזים בבתי חולים באירופה, את דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 שלחמה בסיציליה ובאיטליה.
פקיד היערות
פקיד היערות הוא כינוי לגורם האחראי על הפיקוח על הגנת העצים והטיפול בהם בישראל. על אף ש"יער" הוא הגדרה לאזור בעל צפיפות גבוהה של עצים, פקיד היערות משמש כאחראי לכל עץ בוגר, גם אם למשל מדובר בעץ יחיד בגינה פרטית בעיר.
התפקיד הוגדר בחוק המנדטורי בשנת 1926, מכוח "פקודת היערות", ופקיד היערות היה ממונה מטעם הנציב העליון. כיום, המינוי לפקיד היערות מגיע משר החקלאות. ישנם פקידי יערות מקומיים, בחלוקה לפי אזורים (שטחי קק"ל ורשויות מקומיות), ופקיד יערות ארצי.
כל כריתה של עץ בוגר, בין אם במרחב מיוער ובין במרחב עירוני, ובין אם בשטח בבעלות פרטית או בששטח בבעלות ציבורית, דורשת את אישורו הרשמי של פקיד היערות הרלוונטי. במידה ופקיד היערות מוצא את הבקשה לכריתת העצים רלוונטית - הוא מנפיק עבורה רישיון כריתה. רישיונות הכריתה מתפרסמים באתר משרד החקלאות ופיתוח הכפר או באתרי פקידי היערות העירוניים וניתן להגיש להם ערר.
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1987
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1987, הייתה האליפות האזורית ה-21 שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. האליפות נערכה בספרד בין ה-4 בספטמבר ל-11 בספטמבר 1987.
ברית המועצות ניצחה באליפות בפעם ה-19 בתולדותיה ובפעם ה-15 ברציפות.
מתכונת האליפות
בתחרות השתתפו 12 נבחרות. הם חולקו ל-2 בתים. מנצחת הבית וסגניתה המשיכו התמודדות על המדליות בשיטת פלייאוף.
נבחרת ישראל בכדורסל נשים התמודדה על מקום באליפות במסגרת בית ד'. המשחקים נערכו בורשאץ בהשתתפות 4 קבוצות. בעקבות הפסדים ליוגוסלביה וצרפת וניצחון על אירלנד הנבחרת לא העפילה.
אבא משתדל
אבא משתדל היא סדרת דרמה קומית, אשר עלתה לשידור בסתיו 2019 בכאן 11.
עלילת הסדרה
התמודדות של משפחה עם גידול ילדה הסובלת ממוגבלות שכלית התפתחותית כאשר במקביל האב מפוטר ממקום עבודתו כמדריך טיולים ואשתו חוזרת להתמחות כרופאה. בנוסף, עוסקת העלילה בחיי המשפחה הרגילים כשגידול הילדה ברקע, יחסים בין יוסי, אבי המשפחה לאחיו אשר נחשב כמוצלח ממנו בשל היותו יזם הייטק, רופא וטייס ובין האם המבוגרת אשר משוחקת על ידי רבקה מיכאלי. יחסים רעועים בין שני בני הזוג, התלבטות הבן לגבי גיוס לקרבי וחששות האם וכו'.
הסדרה מבוססת על חייו של טל פרידמן אשר אימץ ילדה הסובלת ממוגבלות שכלית התפתחותית.
הדמויות
תפקידים אורחים: אריה צ'רנר כמנהל בית החולים, ירון ברלד, קובי פרג', וירון ברובינסקי.
ביקורת
הסדרה עוררה מחלוקת בקרב מבקרי טלוויזיה. בשעה שמבקר הטלוויזיה של וואלה תרבות הגדיר את הסדרה "היא ממש לא צפיית חובה ולא תשנה את חייכם, אבל מהנה מספיק כדי שיהיה נחמד להיתקל בה בין הזפזופים", הגדירה אותה סמדר שילוני מ-ynet כסדרה שמשתדלת אבל לא מצליחה להתרומם.
בקרב מבקרי טלוויזיה נוספים, נאמר על הסדרה שהיא קלילה ומבדרת, לצד המשמעות והעיקר בסדרה, הנוגע במצבה של משפחה המתמודדת עם ילדה בעלת מגבלה שכלית.
ניר טסלר
ניר טסלר (נולד בשנת 1962) הוא פרופסור בפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים, מחזיק הקתדרה על שם ברברה ונורמן סיידן וראש המרכזים למיקרואלקטרוניקה וננואלקטרוניקה בטכניון.
ביוגרפיה
ניר טסלר נולד בחיפה. הוא למד בבית הספר הריאלי העברי ושירת בחיל האוויר בשנים 1980–1985. טסלר למד הנדסת חשמל בטכניון וסיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה בשנת 1989 ותואר שני ב-1992. את הדוקטורט קיבל טסלר מהטכניון בשנת 1995. עבודת הדוקטורט שלו "Dynamic Properties of Inverted QW Laser Structure" נכתבה בהנחיית פרופ' גדי אייזנשטיין.
בשנים 1995–1999 היה טסלר עוזר מחקר ואחר כך עמית מועצת המחקר להנדסה ומדעים פיזיים במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה. בהמשך הצטרף לפקולטה להנדסת חשמל ומחשבים בטכניון כמרצה בכיר. הוא קודם לדרגת פרופסור חבר בשנת 2003 ולפרופסור מן המניין ב-2008. משנת 2010 מכהן טסלר כראש המרכזים למיקרואלקטרוניקה וננואלקטרוניקה בטכניון. לאורך השנים הדריך טסלר 27 סטודנטים לתארים מתקדמים ופרסם מעל ל-200 מאמרים מדעיים.
מחקריו
מחקריו של טסלר מתמקדים בחומרים חדשים ובקשר של התכונות הפיזיות והכימיות שלהם לביצועי ההתקן. בין אלה נכללים האינטראקציה בין אור לחומר (כולל פעילות לייזר ומיקרו-מהודים ), היסע של אלקטרונים, חורים ויונים, צמדי אלקטרון-חור (אקסיטון) ותהליכי ייצור התקנים (טרנזיסטורים, גלאים, מדמי תמונה ותאי שמש).
בשנת 1996 הציג טסלר לראשונה "לייזר פלסטי" המבוסס על מולקולה של מוליך למחצה אורגני (פולימר). שנתיים מאוחר יותר הוא החל בבניית הפיקסל החכם הראשון, שהוכיח היתכנות של בניית מסכים דקים וגמישים.
בשנת 2002 הראה טסלר שלדים אורגניים (OLEDS) יכולים לפלוט אור באורך גל שרלוונטי לצורך תקשורת בסיבים אופטיים (1.3 מיקרון). בשנת 2006 הגיש טסלר בקשה לפטנט למבנה חדש של טרנזיסטור בעל אוריינטציה אנכית, שבו הפונקציות של השער, המקור, המוצא והשפך ממוקמות אחד על גבי השני.
ג'ון לונגסטאף
ג'ון קמפבל לונגסטאף (באנגלית: John Campbell Longstaff; 10 במרץ 1861 – 1 באוקטובר 1941) היה צייר, אמן מלחמה אוסטרלי וזכה חמש פעמים בפרס ארצ'יבלד. הוא היה בן דודו של ויל לונגסטאף, גם הוא היה צייר, ואמן מלחמה.
לשכת הדואר (רוסיה)
פריקאז הדואר או לשכת הדואר (ברוסית: Ямско́й прика́з) היה גוף ממשלתי מרכזי שפעל ברוסיה שלפני תקופת פיוטר מהמאה ה-16 עד תחילת המאה ה-18, שהיה אחראי על תנועת הדואר והעברה סדירה של מכתבים. הגוף הוזכר לראשונה במקורות כתובים בשנת 1516.
ג'ון לונגסטאף
ביוגרפיה
הוא זכה במלגת המסע הראשונה של הגלריה הלאומית של ויקטוריה על ציורו הנרטיבי "Breaking the News" משנת 1887 (אשר נתן השראה לסרט עם אותו השם משנת 1912). ג'ון ואשתו הפליגו ממלבורן ללונדון בספטמבר 1887. בינואר 1888 הם נסעו לפריז, שם הציג ג'ון בסלון פריז. בהמשך עבר ללונדון, שם צייר דיוקנאות רבים. הוא חזר לאוסטרליה בשנת 1894 וקיבל כמה עבודות. הוא רכש סטודיו בגרוסוונור צ'יימברס במלבורן בין השנים 1897 - 1900. הגלריה הלאומית של ויקטוריה קיבלה את הבעלות על ציור ״הסירנות״ כתמורה למלגה וקנתה את ציור הנוף הגדול שלו "גיפסלנד, יום ראשון בלילה", ה -20 בפברואר 1898. הוא נסע שוב ללונדון ב -1901 שם הציג באקדמיה המלכותית.
לשכת הדואר (רוסיה)
היסטוריה
הלשכה הוקמה בשנת 1516, תחת הנסיך הגדול מוסקבה וסילי איוואנוביץ' (1505–1533), והיה קשור בשיפור ניהול המדינה. הגוף היה אחראי על העגלונים, פיקח על משלוח דברי דואר וכספים. בראשו עמד בדרך כלל בויאר, והיו גם אצילי הדומה הבויארית ושני פקידים. באמצע המאה ה-16 הגוף היה אחראי על ארגון ותחזוקת האוצר, כמו גם גביית כספים (משנת 1613) ומיסים אחרים (בשנות ה-70 – שנות ה-80 של המאה ה-17).
ג'ון לונגסטאף
ביוגרפיה
לונגסטאף מונה לאמן מלחמה רשמי עם כוח החי"ר האוסטרלי במלחמת העולם הראשונה. הוא עשה כמה דיוקנאות של קצינים בצבא. עם חזרתו לאוסטרליה הוא זכה במספר פרסים וקיבל תפקידים מכובדים, כמו מינויו לנשיא אגודת האמנים הוויקטוריאנית בשנת 1924 ונאמן הגלריה הלאומית של ויקטוריה בשנת 1927. הוא הוכתר כאביר בשנת 1928, האמן האוסטרלי הראשון שקיבל את התואר הזה.
לשכת הדואר (רוסיה)
היסטוריה
בשנת 1681, כל ענייני הדואר הועברו לאחריות. בשנת 1711 פורק סופית. עם זאת בשנת 1720 הוחזרה פעילות הלשכה ובשנת 1722 מונה המנהל הדואר הכללי. ב-8 ביולי 1723 בוצע ארגון מחדש ובהמשך פעילותו הועברה לאחריות משרד הפנים ומחלקת הדואר שלו.
ג'ון לונגסטאף
ביוגרפיה
בשנת 1924 פגש לונגסטאף את מיס ג'סיקה הרקורט, באותה תקופה מוכרת תוכניות תיאטרון, ואחר כך שחקנית, בסידני ומאוחר יותר כונתה "הנערה הכי יפה באוסטרליה". הוא הוקסם מיופייה וצייר אותה פעמיים. בשנת 1925 הציג את דיוקנה של ג׳סיקה הרקורט עם עשרים ציירי מלבורן באולם אתנאום. לונגסטאף התייחס להרקורט "כמעט כיופי נשי מושלם", והציור נחשב ל"אחד הטובים ביותר שעשה אי פעם".
דיוקנו מ -1929 של האמנית אליס רואן היה הדיוקן הלאומי הראשון של אישה אוסטרלית.
הגלריה לאמנות של דרום אוסטרליה מחזיקה את דיוקנאותיו של פריז נסביט ואשתו של האמן.
דיוקנאות הנשים של לונגסטאף היו נושא התערוכה ״דיוקן נשי״ משנת 2012 במוזיאון לאמנות שפרטון.
אברהם ברוך
אברהם ברוך (רוזנשטיין) (31 בדצמבר 1881, י' בטבת תרמ"ב, נובידבור, פלך ורשה, פולין הרוסית – 31 בדצמבר 1950, כ"ב בטבת ה'תשי"א, תל אביב) היה מורה ומטאורולוג ביישוב, מורה בגימנסיה העברית הרצליה, מנהל התחנה המטאורולוגית של עיריית תל אביב, מחבר ספרי לימוד במתמטיקה ופיזיקה.
ביוגרפיה
אברהם ברוך רוזנשטיין (לימים השמיט את שם משפחתו היידי והפך את שמו הפרטי השני, העברי, לשם משפחתו) נולד בדצמבר 1881 בעיירה נובידבור שבפלך ורשה, פולין הרוסית לאביו ר' אליעזר יצחק רוזנשטיין. את הדוקטורט שלו קיבל מאוניברסיטת וינה. הוא היה ציר לקונגרס הציוני השמיני מטעם העיר ורשה. בראשית שנת תרס"ט (1908) עלה לארץ ישראל והיה מהמורים הראשונים בגימנסיה העברית הרצליה. בשנת 1912 היה ממייסדי הסתדרות מורי בתי הספר התיכוניים בארץ ישראל. בשנת 1918–1919, בהיעדרם של בן-ציון מוסינזון וחיים בוגר, שימש כמנהל הגימנסיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה חבר ועד החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
בשנת 1919 קרא לייסוד שירות מטאורולוגי בארץ ישראל. במשך שנים, החל משנות ה-20 המוקדמות, ניהל תחנה מטאורולוגית בביתו ופרסם סקירות מזג אוויר בעיתונות. ביוני 1944 הוחלט על צירופו כחבר מסדר האימפריה הבריטית (MBE), על סיועו בהקמת השירות המטאורולוגי של ממשלת המנדט; האות ניתן בפברואר 1946.
הוציא לאור עם אחרים ספרי לימוד בעברית במתמטיקה ופיזיקה. במסגרת זאת טבע מונחים עבריים למושגים רבים בתחום. תרגם ספרי מדע מאנגלית לעברית.
היה חבר מועצת עיריית תל אביב מטעם רשימת המרכז המאוחד של מאיר דיזנגוף.
נפטר ב-31 בדצמבר 1950 ונקבר באותו יום עברי אך לא באותו יום לועזי בבית הקברות נחלת יצחק.
הפרלמנט של האיטי
הפרלמנט של האיטי (בצרפתית: Parlement Haïtien) הוא הרשות המחוקקת של האיטי, המורכב מהסנאט (בית עליון) ומלשכת הצירים (בית תחתון). בניין הפרלמנט ממוקם בפורט-או-פרנס.
היסטוריה
הרשות המחוקקת הראשונה של האיטי נקראה מועצת המדינה. היא הורכבה לרוב מגנרלים שמינה ראש המדינה. מועצת המדינה הראשונה הוקמה על ידי ז'אן-ז'אק דסאלין. לאחר שנרצח בשנת 1806 שליט ממלכת הצפון של האיטי, אנרי כריסטוף, שינה את שמה של מועצת המדינה לאספה המכוננת.
בשנת 1816 הקים אלכסנדר פטיון, שליט האיטי, בית מחוקקים דו-ביתי.
בשנת 1964 הפרלמנט הפך לבית מחוקקים חד-ביתי, ובשנת 1988 הוא חזר להיות דו-ביתי.
הסנאט
בסנאט של האיטי יש 30 מושבים, שלושה לכל מחוז.
שני שלישים מהסנאטורים נבחרים לשש שנים, ושליש לשנתיים.
לפני הקמת מחוז ניפס בשנת 2003 היו עשרים ושבעה מושבים בסנאט.
לשכת הצירים
לשכת הצירים מונה 119 חברים הנבחרים בהצבעה עממית לתקופות של ארבע שנים.
בבחירות בשנת 2000 73 מושבים מתוך 83 שהיו אז בלשת הצירים היו שייכים למפלגתו של ז'אן-ברטראן אריסטיד.
האספה הלאומית
האספה הלאומית היא ישיבה בה משתתפים כל חברי הפרלמנט. האספה הלאומית מתכנסת למטרות ספציפיות הקבועות בחוקה, ביניהן: הכרזת מלחמה, אישור או דחיית הסכמים ואמנות בינלאומיים ותיקון החוקה.
בראש האספה הלאומית עומד נשיא הסנאט. נשיא לשכת הצירים משמש כסגן נשיא האספה הלאומית ומזכירות הסנאט ולשכת הצירים משמשות גם כמזכירות האספה הלאומית.
בניין האספה הלאומית נבנה בשנת 1949 בפורט-או-פרנס, ונהרס על ידי רעידת האדמה ב-12 בינואר 2010.
בניין הפרלמנט
בניין הפרלמנט הוקם בשנת 1967 ונהרס ברעידת האדמה העזה שהתרחשה ב-2010.
ב-22 בנובמבר 2011 הוקם מבנה זמני לפרלמנט.
ב-27 בדצמבר 2012 הונחה האבן הראשונה של בניין הפרלמנט החדש. גודלו של הבניין החדש הוא 3,600 מטרים רבועים.
שיעור בנישואין
שיעור בנישואין (באנגלית: If a Man Answers) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1962, בבימויו של הנרי לוין, עם סנדרה די ובובי דארין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת ויניפרד וולף. זה הסרט המשותף השני של הזוג דארין ודי לאחר "בבוא ספטמבר" (1961) ולפני "דירת הפגישות" (1965).
דארין חיבר את שיר הנושא (מילים ומנגינה) וגם שר אותו.
תקציר העלילה
שנטל סטייסי (סנדרה די) היא בתם של ז'רמן סטייסי (מישלין פרסל), צרפתייה שהופיעה בפולי ברז'ר, וג'ון סטייסי (ג'ון לונד), אמריקאי מבוסטון העוסק בסחר עתיקות. ג'ון רוצה שבתו תתחתן ולא תכנס להריון ללא נישואין.
המשפחה עוברת לניו יורק שם נתקלת שנטל בגבר צעיר ונאה בשם יוג'ין רייט (בובי דארין) העובד כצלם אופנה ומוקף בבחורות יפהפיות אבל הוא מתמקד בשנטל והם מתחתנים לרווחת הוריה של שנטל.
לחייהם של הזוג הצעיר נכנסת טינה (סטפני פאוורס) חברתה של שנטל מבוסטון. יוג'ין מקבלת אותה לצילומים ושנטל שמה לב למורת רוחה שיחסיהם של טינה וג'ון מתהדקים.
היא מתייעצת עם אמה הצרפתייה וזו נותנת לה ספר הדרכה איך לטפל בגורי כלבים שלדעתה זה מתאים גם לטיפול בבעלים. שנטל מתחילה לטפל ביוג'ין לפי ההוראות בספר וזה מצליח. לתמימותה היא מגלה זאת לטינה בתנאי שתשמור את הסוד אולם טינה שמקנאת בה, מוסרת זאת ליוג'ין שכועס מאוד על שנטל המתייחסת אליו כגור כלבים.
בתחילה מתחיל יוג'ין להאמין שלאשתו יש אכן מאהב, אך הוא מגלה את התרמית ומחליט להשיב על כך. הוא מביא את אביו, אדם רייט (סיזאר רומרו) שמציג את עצמו כ"רוברט סוואן" המאהב של שנטל ומציע ליוג'ין לנהל יחסי פוליאנדריה עם שנטל.
שנטל ההריונית מזועזעת ואז מגלה את התרמית והם מתפייסים.
דיטה קראוס
אדית קראוס (נולדה ב-12 ביולי 1929 בפראג) היא ניצולת שואה, מורה, ציירת ישראלית ממוצא צ'כי וממייסדות בית טרזין. היא גיבורת הספר הספרנית מאושוויץ, מאת: אנטוניו איטורבה, המתאר את תלאותיה במחנה.
ביוגרפיה
אדית (דיטה) קראוס (נולדה אדית פולאך) נולדה בשנת 1929 בפראג. אביה ד"ר האנס פולאך היה משפטן ולאמה קראו אליזבת. במרץ 1939, פלשו הנאצים לצ'כוסלובקיה וסיפחו אותה. אביה פוטר מעבודתו בשל היותו יהודי. בפרוץ מלחמת העולם השנייה, שלחו ההורים את דיטה לכפר עד שהסכנה תחלוף. ב-1940 חזרה אדית הביתה. דיטה למדה בבית. המקום היחידי בו ניתן היה ליהודים לשהות היה מגרש הספורט. שם פגשה דיטה לראשונה את איש החינוך פרדי הירש.
בנובמבר 1942 גורשה המשפחה לגטו טרזיינשטט. סבה וסבתה קתרינה גורשו לטרזיינשטאט בקיץ אותה שנה. דיטה נשלחה ללון בצריף המיועד לבנות. בזמן הכליאה בגטו עבדה דיטה בחקלאות. בגטו התקיימו פעילויות חינוכיות ותרבותיות רבות. בין המורים היה פרדי הירש שארגן פעילות ספורט לצד לימודים. בגטו דיטה השתתפה בהעלאת המחזה ברונדיבר. האופרה נכתבה בשנת 1938 על ידי שני יוצרים יהודיים: הנס קראסה (1899–1944), מלחין יהודי יליד פראג, אשר גורש לגטו טרזיינשטט באוגוסט 1942 ונרצח בתאי הגזים בבירקנאו ב-16 באוקטובר 1944; ואדולף הופמייסטר, שכתב את הטקסט לאופרה, משורר שברח מצ'כיה ב-1939 וחזר לפראג לאחר מלחמת העולם השנייה. בנוסף למדה דיטה בגטו ציור, בשיעורים שהעבירה האמנית פרידל דיקר ברנדייס. דיקר ברנדייס גורשה לאושוויץ ונרצחה. ציוריה של קראוס מהמחנה נשמרו והם מוצגים בתערוכת קבע של ציורי הילדים במוזיאון היהודי בפראג. בדצמבר 1943 נשלחו דיטה והוריה לאושוויץ. היא הכריזה שהיא ציירת וכך ניצלו חייה בהתחלה. באושוויץ הוכנסה המשפחה למחנה המשפחות הצ'כיות בבירקנאו. היא הופרדה מאמה שנשלחה לבידוד. האב נפטר לאחר שישה חודשים במחנה.
ספרנית באושוויץ
דיטה מונתה להיות ספרנית בספרייה הקטנה שהוקמה בבלוק 31. פרדי הירש היה אחראי על בלוק הילדים. בבלוק למדו הילדים ככל שהיה ניתן בתנאים הקשים במחנה.
דיטה החביאה ושמרה על הספרים המעטים שהיו ברשותם. חלק מהספרים אף תפרה והצמידה לבגדיה. יוזף מנגלה רדף אחריה, אך היא לא ויתרה על מה שהחזיק אותם בתנאים הקשים שבמחנה, הקריאה בספרים. במרץ 1944 נשלחו מחצית מהילדים לתאי הגזים. פרדי הירש מצא את מותו גם הוא. דיטה נשארה בצריף. במאי 1944 עברו דיטה ואמה סלקציה על ידי יוזף מנגלה. דיטה ואמה נשלחו להמבורג שבגרמניה לעבודות כפייה. מהמבורג עברו האם ובתה למחנות העבודה נויגראבן וטיפשטוק. במרץ 1945 נשלחו אדית ואמה למחנה ברגן-בלזן. לאחר שבועות מספר שוחררו על ידי הצבא הבריטי ששיחרר את המחנה. דיטה ואמה עברו למחנה העקורים ברגן-בלזן. ב-29 ביוני 1945, נפטרה אמה של דיטה.
בשנת 2021 יצא לאור הספר הספרנית מאוושוויץ שנכתב אודותיה על ידי אנטוניו איטורבה.
לאחר המלחמה
דיטה נסעה לפראג שם פגשה את דודתה, את סבתה ששרדה את טרזינשטאט ואת מי שיהיה לבעלה, אוטו קראוס. לדיטה ובעלה נולד בן בפראג, ובשנת 1949 עלתה המשפחה לארץ. בני הזוג קראוס היו מורים במשך כ-30 שנה בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים.
משפחתה
לדיטה ולאוטו נולדו שלושה ילדים וארבעה נכדים.
משרד הדואר והטלגרף (רוסיה)
משרד הדואר והטלגרף של האימפריה הרוסית (ברוסית: Министе́рство почт и телегра́фов Росси́йской импе́рии) היה המוסד הממלכתי המרכזי באימפריה הרוסית, שניהל את הדואר והטלגרף. הוא התקיים בשנים 1865–1881 (עם הפסקה). המשרד המרכזי היה ממוקם בסנקט פטרבורג, ברחוב פוצ'טאמסקאיה, 7, בבניין ארמון הקנצלר בזבורודקו.
היסטוריה
המשרד הוקם ב-15 (27) יוני 1865 על ידי הפרדת מחלקת הדואר ומחלקת הטלגרף של משרד הפנים ב-9 (21) במרץ 1868. המשרד פורק ושוב הפך לחלק ממשרד הפנים כמחלקת הדואר והטלגרף.
ב-6 (18) באוגוסט 1880 המשרד הוקם מחדש והורכב ממחלקת דואר, מחלקת טלגרף, לשכות ומועצת המשרד (ובה מנהלים וסגני מנהלי מחלקות). ב-16 (28) במרץ 1881 המשרד פורק ושוב הוכפף למשרד הפנים כמחלקה, אך ב-22 (3 ביוני) 1884 הוקם מתוכו המינהל הראשי לדואר וטלגרף.
המשרד הוקם שוב ב-5 במאי 1917 (הפעם כמשרד הדואר והטלגרף של ממשלת רוסיה) וב-25 אוקטובר על בסיסו, הוקם הקומיסריון העממי לדואר וטלגרף.
שרים
במהלך קיומו של המשרד עמדו בראשו:
אמהוי צגה-מרים גברו
אֵמָהוֹי צֵגֶה־מַרְיָם גֶבְּרוּ (באנגלית, Emahoy Tsegué-Maryam Guèbrou; 12 בדצמבר 1923 – 27 במרץ 2023) הייתה פסנתרנית, מלחינה ונזירה, ילידת אתיופיה.
משרד הדואר והטלגרף (רוסיה)
מוזיאון
מאז 11 בספטמבר 1872 שוכן בבניין המשרד, מוזיאון הטלגרף, בשנים 1884–1919 נקרא מוזיאון הדואר והטלגרף, מאז 1924 - מוזיאון התקשורת העממית ומאז 1945, נקרא בשם מוזיאון התקשורת המרכזי.
אמהוי צגה-מרים גברו
ביוגרפיה
גֶבְּרוּ נולדה בשנת 1923 באדיס אבבה בירת אתיופיה, בשם יֵאוּבְּדָר גברו, למשפחה משכילה ואמידה. אביה, קֶנְתִיבָּה גברו, היה נצר לשושלת הגונדרית. לאמה, קָסָיֶה יֵלֶמְטוּ, הייתה קרבה משפחתית לווזירו מנן, אשתו השנייה של הקיסר היילה סלאסי.
כאשר הייתה בת 6, נסעו אמהוי ואחותה, סֵנֵדוּ גברו, לפנימייה בשווייץ, על מנת לרכוש השכלה אירופאית בבית ספר לבנות. בשווייץ התגוררו האחיות בביתו של כומר פרוטסטנטי ידיד המשפחה. במהלך שהות זו בשווייץ, כאשר הייתה בת 8, נחשפה גברו לראשונה למוזיקה קלאסית. היא החלה לקחת שיעורים פרטיים בנגינה בכינור, ולימדה את עצמה נגינה בפסנתר.
בשנת 1933, בתום שהות של חמש שנים בפנימיה, חזרו האחיות לאתיופיה. אמהוי המשיכה את לימודיה בפנימיה של הקיסרית מנן, ואילו אחותה בחרה להקים את בית הספר הראשון לבנות באדיס אבבה.
מלחמת העולם השנייה
בתום המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ועם תחילתה של מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, שבו בני המשפחה לאדיס אבבה, וגברו החלה לעבוד במשרד החוץ האתיופי כמזכירה ומתורגמנית, והייתה לאישה הראשונה שזכתה לעבודה במשרד ממשלתי אתיופי כלשהו. במקביל לעבודתה, המשיכה לנגן והלחינה יצירות לפסנתר ולכינור.
ההתקרבות לדת
גברו קיבלה מלגה ללימודים באקדמיה הגבוהה למוזיקה בלונדון, אולם זו לא הייתה ניתנת למימוש עקב סירובו של משרד החוץ האתיופי להעניק לה אשרת יציאה מאתיופיה. תאבונה של גברו נפגע והיא שקעה בדיכאון בעקבות הסירוב; היא אושפזה בבית החולים במצב קשה. במהלך אשפוזה ביקשה גברו, להשתתף בטקס הקומיוניון הדתי (communion), בו מקבלים את לחם הקודש, דבר המסמל קבלה לקהילה (אף על פי שלא ניהלה אורח חיים דתי לפני כן). בעקבות ההשתתפות בטקס השתפר מצבה הרגשי והפיזי.
בעקבות מאורע זה החלה גברו לפקוד את הכנסייה שבעירה לעיתים תכופות, ולהקשיב למוזיקת הכנסייה. היא חזרה לעבוד, הפעם במשרד שומרי הראש של הקיסר. במקביל לעבודתה בבקרים, הקדישה גברו את עצמה לתפילה ולדת, וזנחה את הנגינה.
כעבור שנתיים נסעו גברו ואמה לביקור במנזר גִישֶׁן מַרְיָם, אשר נמצא בצפון אתיופיה; על פי הנצרות, זהו המקום בו נמצא חלקו הימני של הצלב המקורי עליו נצלב ישו. המנזר והלכותיו מצאו חן בעיניה, והיא פנתה לאב המנזר בבקשה להתקבל למסדר כנזירה, אך אב המנזר סירב והציע שתמתין שנה ותשוב אם עדיין תרצה בכך. גברו שבה לאדיס אבבה, ולאחר שנה הצטרפה למנזר. גברו חיה במנזר במשך עשר שנים בתנאי מגורים ספרטניים. בתקופה זו הוחלף שמה מיֶאוּבְּדָר גברו לאֵמָהוֹי צֵגֶה־מַרְיָם גברו. בתקופה זו למדה גברו כתב ברייל, על מנת שתוכל לסייע לילדים יתומים עיוורים ללמוד לימודי שפה ודת.