cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערכת הפעלה דמוית יוניקס
המונח יכול לכלול מערכות הפעלה מבוססות קוד-פתוח, אשר פותחו על-פי דגם יוניקס של מעבדות בל, וכן מערכות הפעלה המכילות קוד מקור של יוניקס, ובעלות הסימן המסחרי הרשמי שלה.
השימוש בשם נפוץ בשל היותו של השם UNIX שם רשום (במקור על ידי AT&T)
מערכות הפעלה דמויות יוניקס
בשנות ה־80 של המאה העשרים נוצרו גרסאות רבות של מערכת יוניקס. יצרנים רבים שיווקו גרסה משל עצמם. בין הגרסאות הנפוצות מאותה התקופה:
משפחת BSD
BSD הם ראשי התיבות של Berkeley Software Distribution: מימוש חלופי של יוניקס שנוצר ותוחזק באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בתחילה הוא התבסס על קוד המקור של יוניקס אבל בשנות השמונים שוכתבו חלקים גדולים והולכים שלו. כחלק מחוזה עם DARPA נכתב כחלק מ־BSD המימוש הראשון של פרוטוקול התקשורת TCP/IP. מהסיבה הזו פרסמו אנשי ברקלי גרסה חופשית של קוד הרשת בשם BSD/Net. עקב הפופולריות הרבה לה זכה הקוד, מימשו אנשי ברקלי מחדש חלקים נוספים של המערכת ופרסמו גרסה כמעט מלאה של המערכת בשם BSD/Net. בשלב זה התפצל הפיתוח בין מספר חברות מסחריות (שנעלמו במרוצת השנים) ומיזמי מתנדבים שונים שהעיקריים בהם הם:
מערכת OS X (להבדיל ממערכת ההפעלה הישנה יותר של אותה החברה: Mac OS) מבוססת בחלקה גם היא על קוד BSD.
משפחת לינוקס
בשנת 1991 כתב לינוס טורבאלדס ליבת מערכת הפעלה בשם לינוקס. כיום השם מתייחס בדרך כלל לאוסף של תוכנות מסביב לאותה ליבה: הפצות לינוקס. יש הפצות רבות, ביניהן:
אורי וידיסלבסקי
אֹוֹרי וידיסלבסקי (נולד ב-14 במרץ 1955) הוא מוזיקאי, מלחין, מעבד, עורך, מפיק ומנהל מוזיקלי ובמאי ישראלי. המנהל האמנותי של תיאטרון דימונה.
קורות חיים
וידיסלבסקי נולד בקיבוץ עין חרוד מאוחד. אמו, זהרה, הייתה אחייניתו של האמן יוסף בודקו.
בגיל תיכון למד בתל אביב והיה חבר בלהקות רוק. בוגר האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
מהמלחינים הבולטים בתחומו ואחד מהפוריים בישראל. מלחין משנת 1983 לתיאטרון, לקולנוע ולהפקות מחול בישראל ומחוצה לה. הלחין מאות מחזות ומופעי תיאטרון. המוזיקה שלו מגוונת וכוללת סוגות מוזיקליות שונות, כגון: ג'אז, מוזיקה קלאסית, בוסה נובה ועוד. כתב לחנים לקומדיות, טרגדיות, פנטזיות, סאטירות, מחזות זמר, אופרות, קברטים. הלחין גם הצגות לילדים.
הלחין מחזות ומופעי תיאטרון, בין היתר, עבור תיאטרון הבימה, התיאטרון הקאמרי, תיאטרון חיפה, החאן הירושלמי, תיאטרון באר שבע, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער והיידישפיל.
משנת 2009 כותב, מביים ומנהל מוזיקלית הופעות קרקס ב"קרקס Y", שהוקם על ידי יניב סוויסה וקרן אלנקווה.
בשנת 1987 הסיר וידיסלבסקי את שמו מהקברט הסאטירי "החילוני האחרון" לאחר שההצגה הועלתה בגרסה מצונזרת בקאמרי, עקב פסילה של מספר קטעים על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות. בשנת 1990 הקים את "הדיוואן", קבוצה מוזיקלית שפיתחה את סגנון המוזיקה העממית בישראל. באותה שנה גם זכה בפרס ראשון בפסטיבל עכו על הלחנה מוזיקה להצגה "פונדק הרוחות". בשנת 1994 היה מועמד לפרס האוסקר הישראלי בתחום המוזיקה על הלחנה לשני סרטים: "שְחוּר" ו"ארץ חדשה".
בשנת 2000 העלה וידיסלבסקי מופע מיוחד בהבימה במטרה להילחם באלימות בשם "שרים נגד אלימות". במופע, אותו ערך וניהל מוזיקלית, השתתפו גילה אלמגור, ריקי גל, יורם חטב, זהבה בן, מיקי גבריאלוב, סי היימן, דני ליטני, באלדי אולייר, יבגני שפובלוב, דפנה ארמוני, איילה אינגדשט, אפרת כהן, יונתן רוזן ושחקנים נוספים מהבימה.
בשנת 2015 זכה בפרס ליוצר מצטיין על שם פינקל מטעם הבימה על חלקו בהצגות "הקמצן", "חיזור גורלי", "פתאום הגיע סתיו" ו"הבן הטוב".
משפחה
וידסלבסקי נשוי לשחקנית נעמה שפירא, ששיחקה במספר הצגות שהלחין וידיסלבסקי וביניהן: "קיסריה - סופ"ש", "שירה", "פיקניק בחוסמסה", "שיינדלה", "ציד המכשפות", "שש נשים מכוערות מדברות על יופי".
בפברואר 2016 התמנה למנהל האמנותי של תיאטרון דימונה. בעקבות זאת, העתיק לבדו את מקום מגוריו מתל אביב לדימונה.
אב לשלושה.
מחזאות, בימוי ומוזיקה
הנסיך הקטן - כתיבה יחד עם נעמה שפירא, תיאטרון דימונה (2016)
הנרי רייבורן
סר הנרי רייבורן (באנגלית: Henry Raeburn; 4 במרץ 1756 – 8 ביולי 1823) היה צייר דיוקנאות סקוטי. הוא שימש כצייר דיוקנאות של המלך ג'ורג' הרביעי בסקוטלנד.
ביוגרפיה
רייבורן נולד לתעשיין בסטוקברידג', בהווה בתוך העיר אדינבורו. כנראה אבותיו היו חיילים, וייתכן שלקחו את השם "רייבורן" מחווה באנאנדייל, שהוחזקה על ידי משפחתו של סר וולטר סקוט. בגיל חמש עשרה הוא למד אצל הצורף תכשיטים ג'יימס גילילנד מאדינבורו. התכשיטים היו מעוטרים בציורים זעירים על שנהב וחלקם עדיין קיימים.
עד מהרה החל הנרי להפיק מיניאטורות של דיוקנאות שנעשו בקפידה. הוא זכה להצלחה, והרחיב את העיסוק שלו לציורי שמן, שבו הוא היה אוטודידקט. גילילנד צפה בהתקדמות של תלמידו, והכיר לו את דייוויד מרטין, שהיה העוזר האהוב על אלן רמזי - צייר הדיוקנאות המוביל באדינבורו. עד מהרה רייבורן צבר מיומנות מספקת כדי שיחליט להתמסר אך ורק לציור.
בשנות העשרים המוקדמות לחייו התבקש רייבורן לצייר דיוקן של גברת צעירה שהבחין בה כאשר שרטט בשדות. היא הייתה בתו של פיטר אדגר מברידג'לנדס, ואלמנתו של הרוזן ג'יימס לסלי מדינהאוג. היא הוקסמה מהאמן הצעיר והאינטלקטואלי, והפכה לאשתו תוך חודש, והביאה לו הון רב. העושר שקיבל לא השפיע על התלהבותו או על עיסוקו, אלא דרבנה אותו לרכוש ידע מעמיק במלאכתו.
היה שכיח באותה תקופה שאמנים ביקרו באיטליה, ולכן רייבורן יצא לדרך עם אשתו. בלונדון קיבל אותו בחביבות סר ג'ושוע ריינולדס, נשיא האקדמיה המלכותית, שיעץ לו מה ללמוד ברומא, המליץ במיוחד על יצירותיו של מיכלאנג'לו, ונתן לרייבורן מכתבי המלצה לאיטליה. ברומא הוא פגש את עמיתו הסקוטי גאווין המילטון. לאחר שנתיים של לימודים באיטליה חזר לאדינבורו ב-1787, והחל בקריירה מצליחה כצייר פורטרטים.
יצירותיו הבוגרות כוללות את דיוקנו שלו ושל הכומר סר הנרי מונקריף וולווד. מלבד דיוקן עצמי, ריבורן צייר רק שני אמנים, אחד מהם היה סר פרנסיס לגאט צ'נטרי, הפסל הבריטי החשוב ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-19.
נהוג היה להאמין שרייבורן הצליח פחות בציור דיוקנאות נשיים, אבל הדמות המופלאה באורך מלא של אשתו, דמותה הקטנה יותר של גברת ר' סקוט מונקריף בגלריה הלאומית של סקוטלנד, ושל גברת רוברט בל סותרות טענה זו.
הוא היה מבקר בלונדון רק לעיתים רחוקות, ולתקופות קצרות. בכך שימר את האינדיבידואליות שלו. הוא הפך לדמות מרכזית של האסכולה שצמחה בסקוטלנד בתחילת המאה ה-19, ולהשפעתו בתקופה הקריטית הייתה חשיבות רבה.
ב-1812 הוא נבחר לנשיא אגודת האמנים באדינבורו; ובשנת 1814 חבר, ובשנה שלאחר מכן חבר מלא, באקדמיה הסקוטית המלכותית. ב-29 באוגוסט 1822 הוא קיבל תואר אבירות במהלך ביקורו של המלך ג'ורג' הרביעי בסקוטלנד.
לרייבורן היו כל התכונות החיוניות של צייר פורטרטים פופולרי ומצליח. הוא היה מסוגל לייצר דמיון גבוה עם האישיות. עבודתו מובחנת בעוצמתה, ריאליזם חזק, אפקטי תאורה דרמטיים ויוצאי דופן, וטיפול רחב ונחוש ביותר. דייוויד וילקי תיעד שבזמן שטייל בספרד ולמד את יצירותיו של דייגו ולסקס, עבודת המכחול הזכירה לו ללא הרף את "המגע" של רייבורן.
רייבורן תואר כצייר דיוקנאות "אינטואיטיבי מפורסם". הוא היה יוצא דופן בקרב רבים מבני דורו, כמו ריינולדס, הוא נהג לצייר ישירות מהחיים ולא עשה סקיצות ראשוניות. גישה זו מסבירה חלקית את הדוגמנות הגסות לעיתים קרובות ואת שילובי הצבעים בהם השתמש, בניגוד לסגנון המעודן יותר של תומאס גיינסבורו וריינולדס. עם זאת תכונות אלו מקדימות את ההתפתחויות המאוחרות בציור של המאה ה-19 מרומנטיקה לאימפרסיוניזם.
הוא מת באדינבורו זמן לא רב לאחר מכן ב-8 ביולי 1823
על הסטודיו שלו ביורק פלייס השתלט האמן קולווין סמית'.
המודל של טיילר
המודל של טיילר, הידוע כ-Tyler Rationale, הוא מסגרת תאורטית בפילוסופיה של החינוך, לפיתוח תוכנית לימודים בגישה מדעית-שיטתית. המודל פותח על ידי ראלף טיילר, שנחשב לאבי תורת המדידה והערכה בחינוך פורמלי, בשנות ה-40 של המאה ה-20.
היסטוריה של המודל
טיילר התמחה בפיתוח תוכניות לימודים, ובשיטות הערכה של תוצרי לימוד. בשנת 1949 סיכם את רעיונותיו בספר Basic Principles of Curriculum and Instruction (עקרונות בסיסיים של תוכניות לימודים), שהפך לרב-מכר והודפס מאז ועד היום (2016) ב-36 מהדורות. הספר השפיע על בנייה של תוכניות לימודים בכל מקצוע בכל העולם. המודל שימש את טיילר בקריירה ארוכה של ייעוץ לבכירי מערכת החינוך האמריקנית. בשנת 1952 ייעץ לנשיא הארי טרומן ברפורמה לתוכניות הלימודים, ותחת הנשיא דווייט אייזנהאואר היה יושב ראש ועידת הנשיא לילדים ולנוער. הוא שימש כיועץ מרכזי גם בממשל ג'ונסון.
טיילר ייעץ בנושא תוכניות לימודים למשרד החינוך הישראלי. מאז, המודל של טיילר מקובל כמסגרת לתוכניות הלימודים במערכת החינוך הישראלית.
עקרונות המודל
המודל ידוע בפשטותו. הוא נועד בראש ובראשונה לענות על ארבע שאלות בסיסיות: טיילר מתבסס בספרו על גישה מודרנית-רציונליסטית, הרואה את פעולותיו של התלמיד כגורם האפקטיבי ביותר בתהליך הלימוד. "התלמיד לומד את מה שהוא עושה, לא את מה שהמורה עושה." וזאת בהתאמה להגדרה של טיילר למהותו של החינוך: "חינוך הוא שינוי מכוון בהתנהגות הלומד, בתנאים של חוסר כפייה."
על פי הסכמה המקובלת לתיאור המודל של טיילר, המטרות של בית הספר או המוסד המחנך מושגות כשלב אחרון, שהשלבים המובילים אליו הם: שילוב של צורכי החברה (אילו מקצועות ופונקציות נדרשים), צורכי הלומד, ומבנה המקצוע הנלמד - ואלה משמשים להגדרה של מטרות זמניות וניתנות למדידה או להערכה; ואלה בשילוב עם פילוסופיה חינוכית כוללת, ובהתאם לידע שנצבר באשר לפסיכולוגיה של הלומדים, מובילים להשגת המטרות. בתכנון הלימודים, טיילר גורס שיש לקחת בחשבון את גרעין החומר, כנושא המרכזי של תחום הידע, הנבנה על בסיס היסודות המארגנים שלו. טיילר גם הדגיש את הצורך הקריטי בהתחשבות של תהליך הלימוד בגורם ההתרחשות בכיתה; בכך שינה טיילר במידה רבה תפיסה קודמת, שבמסגרתה הייתה התעלמות במידה רבה מהסביבה החברתית שבה נעשה הלימוד. התחשבות כזאת מחייבת תכנון מתפתח ומשתנה, תוך כדי הפעלת תוכנית הלימודים, ובתגובה לתנאים המשתנים.
אלכסנדר ליכנוס
אלכסנדר (Ἀλέξανδρος) המכונה ליכנוס (Λύχνος), היה רטוריקן ומשורר יווני עתיק. הוא היה יליד אפסוס, שעל שמה מכנים אותו לעיתים "אלכסנדר אפסיוס", וחי כפי הנראה רק מעט לפני זמנו של סטראבון (המאה ה-1 לפנה"ס).
סטראבון מזכיר את אלכסנדר בין הסופרים האפסיים המאוחרים יותר, וגם מציין שהוא לקח חלק בעניינים הפוליטיים של עיר הולדתו. סטראבון מייחס לו חיבור היסטורי, ושירים מסוג דידקטי, אחד על אסטרונומיה ואחד על גאוגרפיה, בהם הוא מתאר את היבשות הגדולות בעולם, ומטפל בכל אחת מהן ביצירה או בספר נפרדים, שכפי שנלמד ממקורות אחרים, נשא את שם היבשת שתיאורה נכלל בו. לא בטוח לאיזה סוג היסטוריה סטראבון רומז. אורליוס ויקטור מצטט את הספר הראשון של חיבור על ההיסטוריה של המלחמה המארסית מאת אלכסנדר האפסי; אך מקור זה נחשב מפוקפק.
יש סופרים שהניחו כי אלכסנדר זה הוא מחבר ההיסטוריה של שושלות הפילוסופים היוונים, שמתייחס אליה לעיתים קרובות דיוגנס לארטיוס; אך יצירה זו שייכת ככל הנראה לאלכסנדר פוליהיסטור. השיר הגאוגרפי שלו, שכמה קטעים מתוכו שרדו, נזכר לעיתים קרובות על ידי סטפנוס מביזנטיון ואחרים. משירו האסטרונומי שרד קטע אחד, אשר יוחס גם לאלכסנדר אייטולוס. סביר מאוד להניח כי קיקרו מדבר על אלכסנדר ליכנוס כאשר הוא מזכיר "אלכסנדר" שלדבריו הוא משורר רע, וסופר רשלני, אך עם זאת שיריו כוללים גם מידע עובדתי.
אהבה במחשבה
אהבה במחשבה (בגרמנית: Was nützt die Liebe in Gedanken) הוא סרט גרמני בבימויו של אכים פון בוריס. הוא יצא לאקרנים בגרמניה ב-24 בנובמבר 2004. הסרט מבוסס על מקרה אמיתי שנודע כ"טרגיית הנערים בסטגליץ".
תקציר
עלילת הסרט מתרחשת בברלין בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20. בסצנת הפתיחה, פול מתושאל בידי המשטרה בנוגע למכתב שכתב, לאחר מכן הסרט חוזר לאחור והאירועים שהובילו את פול לתחנת המשטרה נחשפים לצופה.
פול הוא משורר צעיר וביישן ממעמד הפועלים שמאס בבדידות. חברו, גנטר, הוא אריסטוקרט והומו מוצהר, המאוהב בבחור בשם האנס. בסוף שבוע אחד, פול מתארח בביתו של גנטר בזמן שהוריו נעדרים. פול מתאהב באחותו של גנטר, הילדה, שמנהלת רומן עם האנס למורת רוחו של אחיה. במהלך הסרט פול וגנטר מנהלים שיחות על אהבה, ומסכימים ביניהם שאם לא יוכלו לממש את אהבותיהם, יתאבדו יחדיו.
גנטר מארגן מסיבה בסוף השבוע במהלכה משתכרים הנערים, פול מבין שהילדה לא מעוניינת בו ושוכב עם אלי, חברתה של הילדה ושכנתם שמאוהבת בו. אל המסיבה מגיע גם האנס, שמנשק את גאנטר, אך בהמשך כשהוא נמצא עם גאנטר והילדה, הוא בוחר בה, וגאנט עוזב את המקום.
האנס מבלה עם הילדה את הלילה שאחרי המסיבה, ובינתיים פול וגאנטר מחליטים להוציא את תוכניתם לפועל. הם נשארים ערים כל הלילה וכותבים את מכתבי ההתאבדות שלהם, אך כשמגיע הבוקר פול חוזר בו מהחלטתו, וגאנטר יורה בהאנס ומתאבד. הסרט מסתיים בחזרה לחקירה של פול ובסצנת המשפט שלו.
מצד כוכב
מצד כוכב הוא שמה של צורת ביצור שהתפתחה באיטליה באמצע המאה ה-15. פיתוח מצדי כוכב החל עם הופעת אבק שרפה והכנסתם של תותחים לשדה הקרב.
היסטוריה
קודמיה של שיטת מצד כוכב, היו ביצורים מימי הבינים, שבדרך כלל הושם דגש בבנייתם על מיקום גבוה בהרים. משם נורו חיצים לעבר האויבים, והגובה נקבע לפי הגובה שאליו מסוגלים קשתי האויב לכוון ביעילות. הדרך היעילה ללכידת מבצר כזה בלי להזדקק למצור, הייתה ניגוח השער בעזרת איל ברזל, או לטפס על החומות בעזרת סולמות. עבור הכוח הפולש, ביצורים אלו היו אגוז קשה לפיצוח, ועל כן מבצרים תפסו מקום מרכזי בלוחמת ימי הביניים.
ביצורים בצורת טבעת, הוכיחו את עצמם כפגיעים, ולרוב נהרסו או ניזוקו באש התותחים. בנוסף על כך, התוקפים יכלו להתקרב אל החומות ולערער אותם בביטחון יחסי, משום שהמתגוננים לא יכלו לירות עליהם מהקירות הסמוכים. מצד כוכב לעומת זאת, היה מבנה שטוח מאוד, מורכב ממעוזים משולשים רבים שתוכננו במיוחד כדי שיוכלו להגן אחד על השני וכן על התעלה שלפני המבצר. על מנת לנטרל את כדורי התותח, החומות של מצדי כוכב היו לרוב נמוכות ועבות. הקירות הנמוכים יצרו חיסרון, ניתן היה לטפס עליהם בקלות בעזרת סולמות. לפיכך, כדי להתגבר על בעיה זו, במצדי כוכב התעלה שלפני המבצר הייתה לרוב רחבה יותר וכך העניקה לקשתים זמן רב יותר לפתוח באש על הפולשים. הצד החיצוני של התעלה בדרך כלל צופה בחומר חלקלק, כדי להסיט כדורי תותח שכוונו לעבר החלק התחתון של הקיר המרכזי. לעיתים קרובות היו מוסיפים חלקי ביצור נוספים, ואפילו מצודות קטנות מנותקות, שהפכו את מלאכת המצור וההסתערות למורכבת הרבה יותר. מבנים אלו נבנו לרוב מלבנים, שאינן מתנפצות מעוצמת כדור תותח בקלות רבה כמו אבן.
מצדי כוכב הופעלו היטב ברחבי אירופה במשך שלוש מאות השנים הבאות. מהנדסים איטלקיים היו מבוקשים במיוחד, והועסקו בצבאות שונים כדי לתכנן מצדי כוכב. בין המהנדסים הבולטים שעשו שימשו בשיטה זו, נמנה סבסטיאן דה וובאן, המהנדס הצבאי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. וובאן, בנה 40 מבצרים שכונו "חגורת הברזל", והפכו את ממלכת צרפת לבלתי חדירה. במהלך תקופת הרנסאנס נבנו ערים רבות בצורת מצדי כוכב. השיטה הפסיקה להיות יעילה במהלך המאה ה-19 בשל פיתוחם של פגזים. עד היום ישנן ערים שונות ברחבי אירופה שבנויות בצורת מצד כוכב.
שיפוע
במהלך המאה ה-15 נכנסו לשימוש תותחים חדישים עם יכולת תמרון יעילה. תגובת המהנדסים הצבאיים הייתה ארגון הקירות כך שיוטמעו בתוך תעלה שבחזיתה מדרון עפר. היתרון בשיפוע כזה, הייתה העובדה שכעת המבצר לא יכל להיות מותקף בידי ירי ישיר, והתותחנים לרוב בזבזו קליעים לבטלה משום שהם פגעו בעפר בלבד. היכן שתנאי המבצר אפשרו זאת, לדוגמה פורט מנואל שבמלטה, התעלות נחצבו בסלע האם והקיר הפנימי של התעלה היה הסלע המקורי. ככל שהקירות היו נמוכים יותר, הם גם היו פגיעים יותר להתקפה ישירה.
שטח מת
הצורה המעוגלת שהייתה קלאסית לפני התפשטות עיצוב הכוכב, יצרה מעין "שטח מת" בין הצריחים. שטח זה אפשר לתקוף את המבצר בצורה מוגנת יחסית, שכן הקיר היה מעוגל, ומאזורים אחרים של הקירות לא יכלה להגיע אש המתגוננים. כדי למנוע זאת, במצד כוכב הצריחים שהיו עד אז עגולים או מרובעים, הוארכו למעין ראש חץ שהלוחמים שבו יכלו להמטיר אש לכל רוח ולתוקפים לא היה מחסה בין הצריחים. הבורות והקירות תיעלו את התוקפים ביעילות לתוך שטח ההרג שנבנה בקפידה, ובו תותח הגנתי אחד יכל להמיט חורבן על החיילים שניסו להסתער על הקירות.
ליבת קרח
ליבת קרח היא דגימת ליבה שמסירים בדרך כלל משכבת קרח או מקרחון הרים גבוה. הקרח נוצר מהצטברות שכבות שלג במשך השנים, ולכן השכבות התחתונות ישנות יותר מהעליונות. ליבת קרח מכילה קרח שנוצר לאורך טווח שנים ממושך. ליבות נקדחות במקדחי יד לשם הוצאת ליבה רדודה או במקדחות מכניות-חשמליות, לעומק של למעלה משלושה קילומטרים, ומכילות קרח שגילו עד 800,000 שנה.
ניתן להשתמש בתכונות הפיזיקליות של הקרח ושל החומר הכלוא בו לשחזור האקלים בטווח הגילים של הליבה. הפרופורציות של איזוטופי חמצן ומימן שונים מספקות מידע על טמפרטורות בימי קדם, וניתן לנתח את האוויר הכלוא בבועות זעירות כדי לקבוע את רמת הגזים האטמוספיריים, כמו פחמן דו-חמצני. מכיוון שזרימת החום בשכבת קרח גדולה היא איטית מאוד, טמפרטורת חור הקידוח היא אינדיקטור נוסף לטמפרטורה בעבר. ניתן לשלב נתונים אלה כדי למצוא את מודל האקלים שמשקף בצורה המדויקת ביותר את הנתונים הזמינים.
ליבות קרח נחקרו מאז תחילת המאה ה-20, וכמה ליבות שנקדחו בהשראת השנה הגאופיזית הבינלאומית (1957–1958) הגיעו לעומקים של למעלה מ-400 מ', שיא שנשבר בשנות השישים בקידוח לעומק 2,164 מ' בתחנת בירד באנטארקטיקה. פרויקטים של קידוחי קרח סובייטים באנטארקטיקה כוללים עשורים של עבודה בתחנת ווסטוק, כשהליבה העמוקה ביותר הגיעה לעומק של 3,769 מ'. לאורך השנים נקדחו ליבות עמוקות רבות אחרות באנטארקטיקה, בהן פרויקט מדף הקרח המערבי באנטארקטיקה, וליבות המנוהלות על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי והמשלחת המדעית הבין-אנטארקטית (International Trans-Antarctic Scientific Expedition - ITASE). בשנות השבעים החל בגרינלנד רצף פרויקטים שיתופיים, והראשון שבו היה פרויקט מדף הקרח בגרינלנד (East Greenland Ice-Core Project); היו מספר פרויקטים של מעקב, כאשר האחרון, פרויקט ליבת הקרח של מזרח גרינלנד, נועד להשלים קידוח ליבה עמוק במזרח גרינלנד בשנת 2020 אך השלמתו נדחתה.
מבנה יריעות קרח וליבות
שניים או שלושה מטרים של שלג עשויים להפוך לפחות מרגל (30 ס"מ בערך) של קרח. המשקל שלמעלה הופך שכבות קרח עמוקות יותר לדקות וזורמות החוצה. קרח הולך לאיבוד בקצוות של הקרחון והופך לקרחונים, או עובר התכה (המסה) בקיץ, והצורה הכללית של הקרחון אינה משתנה באופן ניכר עם הזמן. הזרימה החיצונית יכולה לעוות את השכבות, ולכן רצוי לקדוח ליבות קרח עמוקות במקומות שיש בהם מעט מאוד זרימה. ניתן לאתר מקומות אלה באמצעות מפות של קווי הזרימה.
זיהומים בקרח מספקים מידע על הסביבה ממועד יצירת המשקעים. אלה כוללים פיח, אפר וסוגי חלקיקים אחרים משריפות יערות והרי געש; איזוטופים, כגון בריליום-10, שנוצרו על ידי קרניים קוסמיות; מיקרומטאוריטים; ואבקה. השכבה הנמוכה ביותר של קרחון, המכונה קרח בסיסי, נוצרת לעיתים קרובות ממי נמס תת-קרחוניים שהוקפאו מחדש. עוביה יכול להיות עד 20 מ', ואף על פי שיש לה ערך מדעי (למשל, היא עשויה להכיל אוכלוסיות מיקרוביאליות תת-קרחוניות), לעיתים קרובות היא אינה שומרת מידע סטרטיגרפי (מידע מהימן על תכולת השכבות).
לעיתים קרובות נקדחות ליבות באזורים כמו אנטארקטיקה ומרכז גרינלנד שבהם הטמפרטורה כמעט אף פעם לא חמה מספיק כדי לגרום להתכה, אך השמש בקיץ עדיין יכולה לשנות את השלג. באזורים קוטביים, השמש נראית ביום ובלילה במהלך הקיץ המקומי - ולא נראית במשך כל החורף. עקב כך, היא עשויה לגרום להמראה של שלג ולהשאיר את הסנטימטרים העליונים פחות צפופים. כאשר השמש מתקרבת לנקודה הנמוכה ביותר שלה בשמיים, הטמפרטורה יורדת ונוצרת קרה על השכבה העליונה. הכפור נקבר מתחת לשלג של השנים הבאות ונדחס לשכבות קלות יותר משלג החורף. כתוצאה מכך ניתן לראות רצועות מתחלפות של קרח בהיר יותר וכהה יותר בליבת קרח.
הפקת ליבה
ליבות קרח נאספות על ידי חיתוך סביב גליל קרח באופן שמאפשר את העלאתו אל פני השטח. ליבות מוקדמות נאספו לעיתים קרובות בעזרת מקדחי יד המשמשים עדיין ליצירת חורים קצרים. עיצוב מכונות לקידוח ליבת קרח נעשה בשנת 1932 והשתנה רק מעט מאז. המקדחה היא גליל עם סליל צלעות מתכת עוטף מבחוץ, שבקצהו התחתון להבי חיתוך. מקדחי יד ניתן לסובב על ידי ידית, וחלקם ניתן לחבר למקדחות חשמליות. בעזרת חצובה להנמכה ולהרמה של המקדח, ליבות עד 50 מטר עומק ניתנות לאחזור, אך המגבלה המעשית היא כ-30 מטר למקדחות המונעות על ידי מנוע, ופחות מכך למקדחות יד. לעומק רב יותר משתמשים במקדחות אלקטרומכניות או תרמיות.
מנגנון החיתוך של המקדחה נמצא בקצה התחתון של חבית המקדחה, הצינור שמקיף את הליבה כשהקידוח חותך כלפי מטה. את הגזרים (שבבי קרח שנחתכים על ידי המקדחה) יש למשוך במעלה החור ולהיפטר מהם כדי שלא יפחיתו את יעילות החיתוך של המקדחה. ניתן להסיר אותם על ידי דחיסתם לדפנות החור או לליבה, על ידי זרימת אוויר (קידוח יבש), או על ידי שימוש בנוזל קידוח (קידוח רטוב). קידוחים יבשים מוגבלים לעומק של כ-400 עומק, שכן מתחת לנקודה זו החור נסגר כשהקרח מתעוות ממשקלו של הקרח מעל.
נוזלי קידוח נבחרים לאיזון הלחץ כך שהחור יישאר יציב. על הנוזל להיות בעל צמיגות קינמטית נמוכה כדי להפחית את זמן ההוצאה וההחזרה (Tripping; הזמן שנדרש כדי למשוך את ציוד הקידוח מהחור ולהחזירו לתחתית החור). אחזור של כל קטע מהליבה מצריך הוצאה והחזרה, ולכן מהירות איטית יותר דרך נוזל הקידוח יכולה להוסיף זמן משמעותי לפרויקט - שנה או יותר לחור עמוק. הנוזל חייב לזהם את הקרח כמה שפחות; הוא חייב להיות בעל רעילות נמוכה, ליתר ביטחון וכדי למזער את ההשפעה על הסביבה; הוא חייב להיות זמין בעלות סבירה וקל יחסית להובלה. מבחינה היסטורית, היו שלושה סוגים עיקריים של נוזלים לקידוח קרח: נוזלים דו-רכיביים המבוססים על מוצרים דמויי נפט מעורבבים עם פלואורו-פחמנים להגברת הצפיפות; תרכובות אלכוהול, כולל תמיסות אתנול ואתילן גליקול מימיים; ואסטרים, כולל אנ-בוטיל אצטאט (n-butyl acetate). הוצעו נוזלים חדשים יותר, כולל נוזלים חדשים המבוססים על אסטר, שמני דימתיל סילוקסאן במשקל מולקולרי נמוך, אסטרים של חומצות שומן, ונוזלים על בסיס נפט מעורבבים עם כימיקלים מרחיבים בעזרת קצף (foam-expansion agents).
קידוחים סיבוביים הם שיטת הקידוח העיקרית למינרלים, שיטה ששימשה גם לקידוחי קרח. בשיטה זו נעשה שימוש ברצועה של צינור קידוח שמסתובב מלמעלה, ונוזל קידוח שנשאב במורד הצינור ושוב בחזרה למעלה סביבו. החיתוכים מוסרים מהנוזל בראש החור ואז הנוזל נשאב חזרה למטה. גישה זו דורשת זמני הובלת נוזל ארוכים, מכיוון שיש להניף את כל מיתר המקדחה אל מחוץ לחור, ולנתק כל אורך צינור בנפרד, ואז לחברם מחדש כאשר מכניסים את מיתר המקדחה. לצד הקשיים הלוגיסטיים הקשורים בהבאת ציוד כבד לשכבות קרח, הדבר הופך את קדיחת הסיבוב המסורתית ליעילה פחות. לעומת זאת, קידוחי כבלים מאפשרים הוצאת חבית הליבה ממכלול המקדחה כשהיא עדיין בתחתית הקידוח. חבית הליבה מונפת אל פני השטח, והליבה מוסרת; הקנה מורד שוב ומחובר מחדש למכלול המקדחה. חלופה נוספת היא אסדות קידוח גמישות, בהן מיתר הקידוח גמיש מספיק כדי להיות מפותל כאשר הוא נמצא על פני השטח. כך מתבטל הצורך לנתק ולחבר מחדש את הצינורות במהלך הורדה והעלאה של המקדחה. ניתן לבטל את הצורך במיתר צינור קידוח המשתרע מפני השטח לתחתית הקידוח, על ידי תליית כל מכלול המקדחה במורד כבל המספק כוח למנוע במורד החור. מקדחות תלויות בכבלים יכולות לשמש לקדיחות רדודות ועמוקות; הן דורשות התקן נגד מומנט, כגון קפיצי עלים הנלחצים על הקידוח, כדי למנוע את סיבוב גוף המקדחה סביב ראש המקדחה בזמן שהראש חותך את הליבה. נוזל הקידוח בדרך כלל מתערבל כלפי מטה סביב החלק החיצוני של המקדחה ובחזרה בין הליבה לחבית הליבה; הגזרים מאוחסנים בגוף המקדחה, בתא מעל הליבה. כאשר משיבים את הליבה, מרוקן תא הגזרים לקראת ההורדה הבאה. מקדחות מסוימות תוכננו להחזרת ליבה שנייה מחוץ לליבה המרכזית, ובמקדחות אלה ניתן להשתמש בחלל בין שתי הליבות לסירקולציה. קידוחים על גבי כבלים הוכיחו את עצמם כעיצוב האמין ביותר לקידוחי קרח עמוקים.
ניתן להשתמש במקדחות תרמיות, החותכות קרח על ידי חימום חשמלי של ראש המקדחה, אך יש להן כמה חסרונות. חלקן תוכננו לעבודה בקרח קר; יש להן צריכת חשמל גבוהה והחום שהן מייצרות יכול לפגוע באיכות ליבת הקרח שנמשכה מתוך הקרח. מקדחות תרמיות מוקדמות, שתוכננו לשימוש ללא נוזל קידוחים, הוגבלו כתוצאה מכך ביכולתן לקדוח לעומק; גרסאות מאוחרות יותר שונו כדי לעבוד בחורים מלאי נוזלים אך כך הואט הקידוח, ובקידוחים אלה נותרו הבעיות של הדגמים הקודמים. בנוסף, מקדחות תרמיות הן בדרך כלל מגושמות ויכולות להיות לא פרקטיות לשימוש באזורים בהם יש קשיים לוגיסטיים. שינויים עדכניים יותר כוללים שימוש בנוזל נגד קיפאון, דבר המבטל את הצורך בחימום מכלול המקדחה וכך מפחית את צורכי אספקת הכוח למקדחה. מקדחות מים חמים משתמשות בסילוני מים חמים בראש המקדחה כדי להמיס את המים סביב הליבה. החסרונות הם שקשה לשלוט במדויק במידות הקידוח, לא ניתן לשמור על הליבה סטרילית בקלות והחום עלול לגרום להלם תרמי לליבה.
בעת קידוחים בקרח ממוזג, לקידוחים תרמיים יתרון על קידוחים אלקטרומכניים (EM): קרח שנמס בלחץ יכול לקפוא מחדש על מקדחות EM ולהפחית את יעילות החיתוך ויכול לסתום חלקים אחרים של המנגנון. מקדחות EM נוטות יותר לשבור ליבות קרח בהן הקרח נמצא בלחץ גבוה.
בעת קידוח חורים עמוקים, הדורשים נוזל קידוח, יש לעטוף את החור במעטפת צינורית, בבטנה גלילית, אחרת נוזל הקידוח ייספג בשלג ובשכבת הקרח (firn). המעטפת צריכה להגיע עד לשכבות הקרח הבלתי חדירות. להתקנת מעטפת ניתן להשתמש במקדח רדוד ליצירת חור פיילוט, אשר מורחב עד שהוא רחב מספיק כדי לקלוט את המעטפת; ניתן להשתמש גם במקדחה בקוטר גדול, המונעת את הצורך בחריצה. אלטרנטיבה למעטפת היא שימוש במים בקידוח כדי להרוות את השלג הנקבובי ושכבת הקרח (firn); בסופו של דבר המים הופכים לקרח.
יש ביקוש שונה לליבות קרח מעומקים שונים, דבר שעלול להוביל למחסור בליבות קרח מעומקים מסוימים. כדי להתמודד עם בעיה זו, מפותחת טכנולוגיה לקידוח ליבות משוכפלות: ליבות נוספות, שנשלפו בקידוח לדופן הקידוח, בעומקים שבהם יש עניין מיוחד. ליבות משוכפלות אוחזרו בהצלחה ב-WAIS Divide (במערב אנטארקטיקה) בעונת הקידוח 2012–2013, בארבעה עומקים שונים.
פרויקטים גדולים של ליבות
הלוגיסטיקה של כל פרויקט ליבה מורכבת מכיוון שלרוב קשה להגיע למיקומים הנדרשים, ואלה עשויים להיות סמוכים לקטבים. הפרויקטים הגדולים דורשים שנים של תכנון וביצוע, ובדרך כלל מתנהלים כקונסורציומים בינלאומיים. פרויקט EastGRIP, למשל, החל בשנת 2017 בקידוחים במזרח גרינלנד. הוא מנוהל על ידי המרכז לקרח ואקלים (מכון נילס בוהר, אוניברסיטת קופנהגן) בדנמרק, וכולל נציגים מ-12 מדינות בוועדה המנחה. במהלך עונת קידוחים, עשרות אנשים עובדים במחנה, ותמיכה לוגיסטית כוללת הובלה אווירית המסופקת על ידי המשמר הלאומי האמריקני באמצעות מטוסי תובלה מסוג הרקולס בבעלות הקרן הלאומית למדע. בשנת 2015 העביר צוות EastGRIP מתקני מחנה מ-NEEM, אתר קידוח קודם בליבת קרח בגרינלנד, לאתר EastGRIP. הקידוחים היו צפויים להימשך עד 2020 לפחות, אך עם פרוץ מגפת הקורונה נדחה סיומם למועד לא ידוע. עונת הקידוחים 2021 בוטלה עקב המגפה.
עיבוד ליבה
המקדחה מסירה טבעת קרח סביב הליבה אך אינה חותכת תחתיה. זרוע מנוף קפיצית הנקראת כלב ליבה (core dog) יכולה לשבור את הליבה ולהחזיק אותה במקומה בזמן שהיא מובאת לפני השטח. לאחר מכן מחלצים את הליבה מחבית המקדחה, בדרך כלל על ידי ההנחה שלה באופן שטוח כך שהליבה תוכל להחליק החוצה אל משטח מוכן. יש לנקות את הליבה מנוזל קידוח כשהיא מחליקה החוצה. עבור פרויקט הליבה של WAIS Divide הוקמה מערכת שאיבה. המשטח שמקבל את הליבה צריך להיות מיושר בצורה מדויקת ככל האפשר בהתאמה לחבית המקדחה כדי למזער את הלחץ המכני על הליבה, אשר יכולה להישבר בקלות. טמפרטורת הסביבה נשמרת הרבה מתחת לקפאון, כדי למנוע הלם תרמי.
ישנם מספר אתרים ברחבי העולם המאחסנים ליבות קרח, כגון המעבדה הלאומית לליבת קרח (National Ice Core Laboratory) בארצות הברית. מיקומים אלה מאפשרים זמינות של דגימות לבדיקה. חלק ניכר מכל ליבה מאוחסן לניתוחים עתידיים.
קרח פריך
מעל טווח עומק המכונה "אזור הקרח הפריך" נכלאות בועות אוויר בקרח בלחץ גדול. כאשר מביאים את הליבה לפני השטח, הבועות יכולות להפעיל לחץ העולה על חוזק המתיחה של הקרח, וכתוצאה מכך נוצרים סדקים ורסיסים. בעומקים גדולים יותר האוויר נעלם לתוך סריגים (clathrates) והקרח הופך להיות יציב שוב. באתר WAIS Divide, אזור הקרח הפריך היה מעומק 520 מ' עד עומק 1,340 מ'.
אזור הקרח הפריך בדרך כלל מספק דגימות באיכות ירודה יותר מאשר שאר חלקי הליבה. ניתן לנקוט כמה צעדים כדי להקל על הבעיה. ניתן למקם כלי עזר בתוך חבית המקדחה כדי לסגור את הליבה לפני העלאתה לפני השטח, אך הדבר מקשה על ניקוי נוזל הקידוח. בקידוח מינרלים, מכונות מיוחדות יכולות להעלות דגימות ליבה אל פני השטח בלחץ, אך זה יקר מדי למיקומים הבלתי נגישים של רוב אתרי הקידוח. שמירה על מתקני העיבוד בטמפרטורות נמוכות מאוד מגבילה זעזועים תרמיים. ליבות שבירות ביותר על פני השטח, ולכן גישה אחרת היא לפרק אותם לאורך של 1 מ' בחור. הכנסת הליבה מקנה המקדחה לרשת עוזרת לשמור עליה מגובשת אם היא מתנפצת. לעיתים קרובות מניחים ליבות שבירות לנוח באחסון באתר המקדחה למשך זמן מה, עד שנה שלמה בין עונות הקידוח, כדי לתת לקרח לשחרר לחץ בהדרגה.
תיארוך
סוגים רבים ושונים של ניתוחים מבוצעים על ליבות קרח, כולל ספירת שכבות חזותית, בדיקות מוליכות חשמלית ותכונות פיזיקליות, ומבחני הכללת גזים, חלקיקים, רדיונוקלידים (Radionuclide) וצורונים כימיים מולקולריים שונים. כדי שתוצאות בדיקות אלה יהיו שימושיות בשחזור של סביבות קדומות (palaeoenvironments), צריכה להיות דרך לקבוע את הקשר בין עומק הקרח וגילו. הגישה הפשוטה ביותר היא לספור שכבות קרח התואמות את שכבות השלג השנתיות המקוריות, אך זה לא תמיד אפשרי. חלופה היא לדגם את הצטברות הקרח ואת זרימתו כדי לחזות כמה זמן לוקח לשלג שירד להגיע לעומק מסוים. שיטה נוספת היא לתאם רדיונוקלידים או ליצור תואם (קורלציה) בין גזים אטמוספיריים ולוחות זמנים אחרים כגון מחזוריות באלמנטי המסלול של כדור הארץ.
הרמן קנטורוביץ'
הֶרְמַן אוּלְרִיךְ קַנְטוֹרוֹבִיץ' (בגרמנית: Hermann Ulrich Kantorowicz; 18 בנובמבר 1877 בפוזנן – 12 בפברואר 1940 בקיימברידג') היה משפטן יהודי גרמני.
ביוגרפיה
קנטורוביץ' נולד לווילהלם ורוזה קנטורוביץ' (לבית גילדז'ינסקה), בפוזנן (אז פוזן), בירת פרובינציית פוזן שבממלכת פרוסיה. בשנת 1884 עבר לברלין עם הוריו ואחיו, אריך ואלזה. קנטורוביץ' למד באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ובאוניברסיטת ז'נבה, קיבל את הדוקטורט שלו ב-1904 באוניברסיטת היידלברג ותואר פריבט-דוצנט ב-1907 באוניברסיטת פרייבורג. שם לימד תחילה כמרצה, משנת 1913 ומ-1923 כפרופסור חבר עד 1929 (עם הפסקה ב-1927 כאשר לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה). הוא היה אז פרופסור מן המניין באוניברסיטת קיל (1929–1933) כיורשו של. קנטורוביץ' חווה את עליית הנאצים לשלטון בפירנצה. קצת יותר משבועיים לאחר כניסתו לתוקף של חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי ב-7 באפריל 1933, הוא כבר הוצא לפנסיה זמנית. הפיטורים הסופיים הגיעו בספטמבר 1933. אותו גורל פקד את אחיו, רופא השיניים המפורסם אלפרד קנטורוביץ'. את תפקידו של הרמן קנטרוביץ' באוניברסיטת קיל קיבל. קנטורוביץ' היגר לארצות הברית של אמריקה, שם לימד בסיטי קולג' של ניו יורק (1933–1934) לפני שעבר לאנגליה. שם לימד בבית הספר לכלכלה של לונדון ובאול סולס קולג' באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת קיימברידג' (1934–1937). מ-1937 ועד מותו ב-1940 היה עוזר מנהל המחקר במשפטים (Assistant Director of Research in Law) בקיימברידג'.
ליבת קרח
תיארוך
קושי נוסף בתארוך ליבת קרח הוא בכך שגזים יכולים לעבור פעפוע בשכבת הקרח (firn), ולכן הקרח בעומק נתון עשוי להיות עתיק באופן משמעותי יותר מאשר הגזים הלכודים בתוכו. כתוצאה מכך ישנן שתי כרונולוגיות לליבת קרח נתונה: אחת לקרח ואחת לגזים הכלואים. כדי לקבוע את הקשר בין השניים, פותחו מודלים לגבי העומק שבו נלכדים גזים במיקום נתון, אך תחזיותיהם לא תמיד הוכיחו אמינות. במקומות עם ירידת שלגים מעטה מאוד, כמו ווסטוק, חוסר הוודאות לגבי ההבדל בין גילאי קרח וגז יכול להיות בטווח של מעל 1,000 שנה.
הרמן קנטורוביץ'
ביוגרפיה
ב-23 באפריל 1904 קנטורוביץ' התחתן עם יוהנה דורותיאה רוזנשטוק (Johanna Dorothea Rosenstock), בתו של הבנקאי הברלינאי תאודור רוזנשטוק (Theodor Rosenstock). מנישואיהם נולדו: לורנצו, אוטו פול תיאודור, לודוויג הנס והילדגרד דורותיאה. ב-26 ביולי 1923, הוא נישא בשנית להילדגרד אנה מריה קאלין (Hildegard Anna Maria Kalin), מורה בבית ספר יסודי ובחטיבת הביניים. איתה היו לו שני בנים, תומאס אלברט ופרנק וילהלם אדוארד.
אף שנולד יהודי (ושילם על כך במשרתו) הרמן קנטורוביץ' התנתק מהיהדות והיה אתאיסט.
ליבת קרח
תיארוך
הצפיפות והגודל של הבועות שנלכדו בקרח מספקים אינדיקציה לגודל הגביש בזמן שנוצרו. גודל הגביש קשור לקצב הגדילה שלו, קצב אשר בתורו תלוי בטמפרטורה, כך שניתן לשלב את תכונות הבועות עם מידע על קצב הצטברות וצפיפות שכבת הקרח (firn) כדי לחשב את הטמפרטורה בה נוצרה השכבה.
הרמן קנטורוביץ'
עבודה מדעית
קנטורוביץ' היה אחד הנציגים המובילים של מה שנקרא, אסכולה רבת השפעה בתוך תורת המשפט הגרמנית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הפוזיטיביזם המשפטי בקיסרות הגרמנית, שמצא את ביטויו במה שנקרא, יש להתנגד לתאוריה משפטית שיכולה לעשות צדק עם המרחק ההולך וגובר מהמציאות המשפטית-מדינתית וחברתית. המטרה הייתה לאכוף רעיונות פרוגרסיביים במערכת משפטית ריאקציונרית באמצעות החלטה חופשית של שופטים, שיש לצמצם את מחויבותם לטקסטים משפטיים. קנטורוביץ' ותורת המשפט החופשי הניחו שהחוק אינו כלול רק בספר החוקים. החוק שאינו כלול בספרי החוקים - אך בכל זאת חי - הוא מה שקנטורוביץ' מכנה משפט חופשי. "בשל החוק החופשי, יש לסגור סוף סוף את החוק, להשלים את החוסרים שבו". את הפערים ניתן להשלים רק על ידי נורמות משפטיות, משום שהחלטת שופט חייבת להיות חוקית. נורמות אלו נוצרות על ידי השופט, שהוא לא רק בעל ידע משפטי, אלא גם על די משימות יצירות משפטיות. משכך, יש לתת לשופט את מירב החופש ביחס להוראות החוק. שיקול דעת שיפוטי חופשי הוא העיקרון הבסיסי של יישום החוק.
ליבת קרח
תיארוך
ניתן להשתמש בתיארוך פחמן-14 על הפחמן בתוך הפחמן הדו-חמצני הכלוא. בשכבות הקרח בקוטב יש בערך 15–20 µg של פחמן בצורה של בכל קילוגרם קרח, וייתכנו גם חלקיקי קרבונט מאבק שנישא ברוח (לס). ניתן לבודד את הפחמן הדו-חמצני באמצעות ביצוע תהליך של סובלימציה - המראה - של הקרח בחלל ריק, תוך שמירה על טמפרטורה נמוכה מספיק כדי למנוע מהלס לאבד פחמן. יש לעשות תיקון של התוצאות באופן שמתחשב בנוכחות פחמן-14 (פחמן 14) המיוצר ישירות בקרח על ידי קרניים קוסמיות, וכמות התיקון תלויה מאוד במיקום ליבת הקרח. תיקונים ל- בבדיקות גרעיניות משפיעים פחות על התוצאות. פחמן בחומר חלקיקי ניתן לתארוך גם על ידי הפרדה ובדיקה של הרכיבים האורגניים המסיסים-במים שבאבק. הכמויות הקטנות מאוד שבדרך כלל נמצאו דורשות שימוש ב-300 גרם קרח לפחות, מה שמגביל את יכולת הטכניקה לקבוע גיל במדויק לליבה עמוקה.
הרמן קנטורוביץ'
עבודה מדעית
מי ייסד את דוקטרינת הזכויות החופשיות הוא עדיין נושא לוויכוח כיום. בין היתר תבע את הקרדיט על הדוקטרינה לעצמו. הוא טען שגיבש את הרעיונות הרלוונטיים כבר בשנת 1888. תחת שם העט הבדוי גנאוס פלביוס (Gnaeus Flavius), כתב קנטורוביץ' חוברת לתורת המשפט החופשי, שהניסוחים החזקים שלה למעשה הופכים את החיבור הזה לחוברת מתודית: "שהחוברת הזו תגייס לוחמים חדשים. על מאבק השחרור של תורת המשפט, על הסתערות המעוז האחרון של הסכולסטיות". מכל הוויכוחים נתפס טקסט זה כיום כביטוי המרכזי של החשיבה של דוקטרינת המשפט החופשי.
ליבת קרח
תיארוך
בדרך כלל ניתן לסנכרן לוחות זמנים של ליבות קרח מאותו חצי כדור באמצעות שכבות הכוללות חומר מאירועים וולקניים. קשה יותר לחבר את לוחות הזמנים בהמיספרות שונות. ניתן לזהות את אירוע לשמפ (Laschamp event), המהפך הגאומגנטי (Geomagnetic excursion) שחל לפני כ-40,000 שנה. הרחק מאותה נקודה, מדידות של גזים כגון (מתאן) ניתנות לשימוש לשם חיבור הכרונולוגיה של ליבת גרינלנד (למשל) עם ליבת אנטארקטיקה. במקרים בהם הטפרה הוולקנית שזורה בקרח, ניתן לתארך אותה בתארוך ארגון-ארגון (Argon–argon dating) וכך לספק נקודות קבועות לתארוך הקרח. תארוך אורניום-תוריום שימש גם הוא לתארוך ליבות קרח. גישה נוספת היא להשתמש בטכניקות הסתברות בייסיאנית כדי למצוא את השילוב האופטימלי של מספר תיעודים בלתי תלויים. גישה זו פותחה בשנת 2010 ומאז הפכה לכלי תוכנה, דייטאייס (DatIce).
הרמן קנטורוביץ'
חוות דעת בשאלת אשמת המלחמה
קנטורוביץ' עורר ויכוחים סוערים כאשר נודעו פרטי הדו"ח שלו ל בשאלת . בניגוד לדעה הרווחת בגרמניה, הוא הגיע למסקנה ב-1923 שלאחריותה של גרמניה לפרוץ המלחמה חשיבות רבה. כראיה, ציטט קנטורוביץ' את הספר הלבן הרשמי מ-3 באוגוסט 1914, שבו זויפו כ-75% מהמסמכים שהוצגו בו, שנועדו לערער על מעורבותה של גרמניה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. כאשר קנטורוביץ' הוצע לבחירה כפרופסור מן המניין באוניברסיטת קיל זמן קצר לאחר מכן בשנת 1927, העלה שר החוץ גוסטב שטרזמן (מפלגת העם הגרמנית - DVP) את חששותיו במכתב לשר החינוך (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה - SPD). שטרזמן האמין שגרמניה לא הייתה אחראית לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולאחר התייעצות עם הדיפלומט והפוליטיקאי לשעבר  (DVP), רצה למנוע את השקפתו הביקורתית העצמית של קנטורוביץ' על מעשיה של גרמניה, שהגיעה לדעתו לנקודה של "מזוכיזם", על ידי הענקת מעמד פרופסור בקיל שיעצים את קולו בנושא. במכתב בתגובה לשטרזמן, ציטט בקר, בין היתר, הצהרה של הפוליטיקאי הימני  (שקדם לקנטורוביץ' בתפקיד בקיל), לפיה הדוח אינו מכיל דבר מלבד השקפת העולם של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית כולה. הממשלה הסוציאל-דמוקרטית הפרוסית היא שמינתה את קנטורוביץ' לקתדרה בקיל. ביוזמתם של שטרזמן ואויגן פישר-באלינג, מנהל ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא אשמת מלחמה, נשאר הדו"ח חסוי. את סיפור האגדה על היותה של גרמניה חפה מפשע לגבי פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולפי פרשנותו של שטרזמן מה שהביא ל"הונאה העולמית" של הסכם ורסאי, הצליחו להפיץ הקבוצות הלאומניות באין מפריע. רק ב-1967 פרסם ההיסטוריון הצעיר את הדו"ח הנשכח, ובכך תמך בהיסטוריון פריץ פישר במחלוקת שלו עם חבורת ההיסטוריונים הממוסדת של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, שעדיין הכחישה בשנות ה-60 של המאה ה-20 כי גרמניה הייתה אשמה בחלקה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ברנרד ברנסון
ברנרד ברנסון (באנגלית: Bernard Berenson; 26 ביוני 1865, בוטרימוניס, היום חלק מווילנה, ליטא – 6 באוקטובר 1959, פירנצה) היה היסטוריון אמריקאי יהודי מומר חוקר תולדות האמנות, מן הראשונים שהתמחו ברנסאנס.
הרמן קנטורוביץ'
אסופת מאמרים
ביוזמתה של אלמנתו, הילדה קנטורוביץ' (1892–1974), התפרסמו כתביו הקצרים המשמעותיים יותר של הרמן קנטורוביץ' בשני הספרים הבאים:
ליבת קרח
תיארוך
הגבול בין אירוע ההכחדה של הרביעון (Quaternary extinction event) לבין ההולוקן, לפני כ-11,700 שנה, מוגדר כעת רשמית בהתייחס לנתונים הידועים לגבי ליבות קרח גרינלנד. הגדרות פורמליות של גבולות סטרטיגרפיים מאפשרות למדענים במקומות שונים לתאם את ממצאיהם. לרוב מדובר בתיעוד מאובנים, שאינם קיימים בליבות קרח, אך לליבות יש מידע פליאוקלימטי מדויק שמאפשר ליצור תיאום מקורב בין תיעוד זה לבין תיעוד מאירועי אקלים אחרים.
ברנרד ברנסון
חייו
ברנסון נולד כברנרד ולורוינסקי (Bernhard Valvrojenski) בעיירה בוטרימוניס (ביידיש: בוטרימאנץ או באלטרעמאנץ) למשפחה יהודית. המשפחה היגרה ב-1875 ממחוז וילנה לבוסטון מסצ'וסטס ושינתה את שם המשפחה לברנסון. ברנסון התנצר ב-1885 ונעשה אפיסקופלי. מאוחר יותר הוא המיר את דתו לקתוליות בזמן שחי באיטליה.
ליבת קרח
תיארוך
תיארוך שכבות הקרח הוכיח את עצמו כמרכיב מרכזי בתארוך אירועים פליאוקלימטיים. לדברי הגאולוג ריצ'רד אלי (Richard Alley), "במובנים רבים, ליבות קרח הן 'אבני הרוזטה' המאפשרות פיתוח רשת עולמית של רשומות פליאוקלימטיות מתוארכות באופן מדויק תוך שימוש בגילאים הטובים ביותר שנקבעו בכל מקום על פני כדור הארץ".
ברנרד ברנסון
חייו
בתחילה למד באוניברסיטת בוסטון אבל מכיוון שלא קיבל שם הדרכה בסנסקריט עבר לאוניברסיטת הרווארד להמשך הלימודים. הוא סיים את הלימודים ויצא למסעות באירופה בחיפוש אחר יצירות אמנות עבור איזבלה סטיוארט גרדנר. באירופה הכיר את מרי סמית קוסטלו (Mary Smith Costelloe) שהייתה כבר נשואה ואם לשני ילדים. הם חיו יחד עשר שנים עד מות בעלה של מרי ואז מיסדו את הקשר בצורה חוקית. תנאי חייהם באותה תקופה היו קשים משום שרק בודדים מבין מכריהם קיבלו את הקשר הזה. מ-1900 חי הזוג בוילה אי טאטי (I Tatti) ליד פירנצה שהיה ביתו במשך רוב חייו. בית זה הוא מרכז למחקרי הרנסאנס של אוניברסיטת הרוורד. הוא מאחסן את אוסף האמנות שלו ואת ספרייתו הפרטית של ספרים על תולדות האמנות ועל הומניזם אותו ראה ברנסון כמורשת החשובה ביותר שלו. בזמן מלחמת העולם השנייה נשאר ברנסון באי טאטי אף על פי שהשלטון הפשיסטי ואחרי כן אדוניהם הגרמנים השלימו בקושי עם קיומו שם. כאשר החזית התקרבה אליו בסוף קיץ 1944 הוא כתב ביומנו: "צלע הגבעה שלנו שוכן בין הקו המרכזי של נסיגת הגרמנים לאורך דרך בולוניה ודרך צדדית ... אנחנו נמצאים בלב קו ההגנה הגרמני על עורפם וחשופים בצורה חמורה ביותר". הוילה לא נפגעה וכן לא נפגעו הספרים שהועברו לוילה אחרת בקארג'י (Careggi). אבל דירתו של ברנסון בפירנצה נהרסה עם חלק מהפריטים היקרים שהיו בה בזמן הנסיגה הגרמנית מפירנצה.
ליבת קרח
תיארוך
מייקל מאן, מלקולם יוז ובראדלי ריימונד שחזרו את הטמפרטורה העולמית ב־2,000 השנה האחרונות באמצעות עדויות שנאספו מטבעות עצים וליבות קרח ויצרו את הגרף המכונה "גרף מקל ההוקי".
ברנרד ברנסון
חייו המקצועיים
בין אספני אמנות אמריקאים בתחילת המאה העשרים נחשב ברנסון כסמכות העליונה לאמנות הרנסאנס. פסק הדין שלו לגבי אותנטיות של יצירה העלתה את ערך הציור. בשעה שגישתו הייתה במחלוקת בקרב היסטוריונים אירופאים של האמנות הוא מילא תפקיד מרכזי כיועץ לכמה אספנים, כמו איזבלה סטיוארט גרדנר שהייתה זקוקה לעזרה במציאת דרכה בשוק האופנתי החדש של אמנות הרנסאנס. במובן זה הייתה השפעתו של ברנסון עצומה. הוא התחיל בפרסום ספרו The Venetian Painters of the Renaissance with an Index to their Works (הציירים הוונציאניים בתקופת הרנסאנס עם מפתח ליצירותיהם), 1894. התמהיל של ידע וגישה שיטתית הוכיח עצמו כמוצלח במיוחד. ב-1895 זכה ספרו לורנצו לוטו, מאמר על ביקורת אמנות בונה (Lorenzo Lotto, an essay on Constructive Art Criticism) לשבחים מצד הביקורת, במיוחד על ידי היינריך ולפלין. זמן לא רב אחרי כן פרסם את The Florentine Painters of the Renaissance (הציירים הפלורנטינים בתקופת הרנסאנס), 1896 שזכה לשבחיו של ויליאם ג'יימס על היישום החדשני של קטגוריות פסיכולוגיות יסודיות בפרשנות אמנות". ב-1897 פרסם ברנסון עוד חיבור בסדרת כתביו הלמדניים אך שימושיים: The Central Italian Painters of the Renaissance (הציירים האיטלקיים המרכזיים בתקופת הרנסאנס). לאחר מכן הקדיש שש שנים למחקר שנחשב על ידי רבים לספרו העיקרי והמעמיק ביותר The Drawings of the Florentine Painters (ציוריהם של הציירים הפלורנטינים) שיצא ב-1903.
ליבת קרח
ניתוח חזותי
השכבות בליבות נראות לעין. הן תואמות למשקעי שלג שנתיים באתר הליבה. אם זוג בורות נחפר בשלג טרי עם קיר דק ביניהם ואחד מהבורות מקורה, צופה בבור המקורה יראה את השכבות שנחשפות באור השמש. בור בעמק של מטר וחצי עשוי להראות החל משנת שלג ועד מספר שנים של שלג, תלוי במיקום. מוטות שנותרו בשלג משנה לשנה מראים את כמות השלג המצטבר מדי שנה, וכך ניתן לוודא שהשכבה הנראית בבור השלג תואמת ירידת שלג של שנה אחת.
במרכז גרינלנד שנה טיפוסית עשויה לייצר שניים או שלושה מטרים של שלג חורף, בתוספת כמה סנטימטרים של שלג קיץ. כאשר זה הופך לקרח, שתי השכבות תהיינה בעובי של לא יותר מרגל של קרח. שכבות שלג הקיץ יכילו בועות גדולות יותר משכבות החורף, כך שנקודות (או שטחי) המעבר בין השכבות נותרות גלויות, מה שמאפשר לתארך ליבה ולקבוע את גיל כל שכבה. כשהעומק גדל עד לנקודה בה מבנה הקרח משתנה והבועות אינן נראות יותר, כבר לא ניתן לזהות את ההבדלים בין השכבות. שכבות אבק עשויות להיראות מנקודה זו כלפי מטה. קרח מליבות גרינלנד מכיל אבק המובל על ידי רוח; האבק מופיע בצורה הברורה ביותר בסוף החורף ונראה כשכבות אפורות בצבע עננים. שכבות אלה חזקות יותר וקל יותר לראותן. הן מייצגות זמנים בעבר בהם אקלים כדור הארץ היה קר, יבש וסוער.
ברנרד ברנסון
חייו המקצועיים
לברנסון היה הסכם חשאי מ-1912 עם ג'וזף דווין (Joseph Duveen) שהיה אחד מחשובי סוחרי האמנות באותו זמן. הוא הסתמך רבות על דעתו של ברנסון כדי להשלים עסקות לאספנים בולטים שהיה חסר להם ידע בתחום. יחסיהם הסתיימו במריבה ב-1937 אחרי ויכוח על ציור – הלידה באלנדייל (הערצת הרועים - Adoration of the Shepherds שנמצאת היום בגלריה הלאומית לאמנויות בוושינגטון די. סי.). התמונה הייתה מיועדת לאוסף של סמואל קרס (Samuel Kress). דווין מכר אותה כתמונה של ג'ורג'ונה אבל ברנסון סבר שהיא תמונה מוקדמת של טיציאן. היום רואים בציור יצירה של ג'ורג'ונה. אחרי הסכסוך ביניהם היה ברנסון פעיל בייעוץ לאספנים אחרים.
וילה א טאטי
מ-1890 עד 1921 קנה ברנסון מסוחרים ציורים, ברוב המקרים, במחירים נמוכים. הציורים הגיעו מכנסיות, מנזרים וארמונות שונים. ב-1900 עבר ברנסון להתגורר בוילה ושם הוא התגורר עד מותו ב-1959.
ליבת קרח
ניתוח חזותי
כשיש נמס של קיץ, השלג המומס מתפזר נמוך יותר בשלג, ולשכבת הקרח שנוצרת יש מעט מאוד בועות ולכן קל לזהות אותה בבדיקה חזותית של הליבה. זיהוי שכבות אלה, הן מבחינה ויזואלית והן על ידי מדידת צפיפות הליבה מול העומק, מאפשר חישוב של אחוז תכונות התכה-melt-feature – MF. 100% פירושו שכל שכבת שלג בכל שנה מראה עדויות להתכה. חישובי MF נעשים בממוצע על פני מספר אתרים או פרקי זמן ארוכים על מנת להציג את הנתונים באופן רציף וקוהרנטי. נתוני MF לאורך זמן חשפו שינויים באקלים והראו כי מאז סוף המאה ה-20 קצב ההמסה גדל.
בנוסף לבדיקה ידנית ולרישום תכונות שזוהו בבדיקה חזותית, ניתן לסרוק ליבות באופן אופטי כך שתיעוד דיגיטלי יהיה זמין באופן חזותי. לשם כך נדרש חיתוך הליבה לאורך, כך שנוצר משטח ישר.
ניתוח איזוטופי
ניתן להשתמש בהרכב האיזוטופי של החמצן שבליבה כדי לדגם את היסטוריית הטמפרטורה של יריעת הקרח. לחמצן שלושה איזוטופים יציבים,, ו-. היחס בין ו- מציין את הטמפרטורה כשירד השלג. קל יותר מ-, ולכן במים המכילים מעט יותר סביר שה- יהפוך לאדים, ובמים המכילים  סביר יותר כי  יתעבה מאדים לגבישי גשם או שלג. בטמפרטורות נמוכות ההבדל בולט יותר. השיטה הסטנדרטית לתיעוד היחס בין ל- היא חיסור היחס בתקן המכונה סטנדרט של מי אוקיינוס (VSMOW):
כאשר הסימן ‰ מציין חלקים לאלף. שילוב של מדידות δ של מדגם ליבת קרח עם טמפרטורת הקידוח בעומק ממנו הגיעה, מספק מידע נוסף, ובמקרים מסוימים מוביל לתיקונים משמעותיים לטמפרטורות הנגזרות מנתוני  δ לא בכל הקידוחים ניתן להשתמש בניתוחים אלה. אם האתר חווה המסה משמעותית בעבר, הקידוח כבר לא ישמור על תיעוד טמפרטורה מדויק.
ניתן להשתמש גם ביחסי מימן לחישוב היסטוריית הטמפרטורה. דאוטריום (, או D) כבד יותר ממימן וגורם לכך שלמים יהיה סיכוי רב יותר להתעבות ופחות להתאדות. ניתן להגדיר יחס δD באותו אופן כמו δ. קיים קשר ליניארי בין δ18O ל-δD:
כאשר d הוא עודף הדאוטריום. פעם חשבו שמשמעות הדבר היא שאין צורך למדוד את שני היחסים בגרעין נתון, אך בשנת 1979 הראו מרליבט וג'וזל (Merlivat and Jouzel) כי עודף הדאוטריום משקף את הטמפרטורה, הלחות היחסית ומהירות הרוח של האוקיינוס שהוא מקור הלחות. מאז נהוג למדוד את שניהם.
רישומי איזוטופ מים שנותחו בליבות ממחנה Century ו-Dye 3 בגרינלנד היו מכריעים בגילוי אירועי דנסגרד-אשגר - התחממות מהירה עם תחילתו של עידן בין-קרחוני, ואחריה התקררות איטית יותר. יחסים איזוטופיים אחרים נחקרו, למשל היחס בין ו- שיכול לספק מידע על שינויים קודמים במחזור הפחמן. שילוב מידע זה עם רשומות של רמות פחמן דו-חמצני, המתקבל גם מליבות קרח, מספק מידע על המנגנונים העומדים מאחורי שינויים בשכיחותו של יסוד זה לאורך זמן.
דגימה פלאו-אטמוספירית
בשנות השישים נמצא כי ניתוח האוויר שנלכד בליבות קרח מספק מידע שימושי על הפליאו-אטמוספירה, אך רק בסוף שנות השבעים פותחה שיטת מיצוי אמינה. תוצאות מוקדמות הראו כי ריכוז הפחמן הדו-חמצני היה 30% פחות בשיא התפשטות הקרחונים האחרונה מאשר לפני תחילת העידן התעשייתי. אחת השיטות למדוד את רמות הפחמן הדו-חמצני האטמוספירי לאורך מאות אלפי שנים היא "בדיקת ליבות קרח שנשלפו מקידוחים בקרחונים. הקרח מכיל בועות זעירות שנלכדו בו שנה אחר שנה, והן יכולות ללמד אותנו על הרכב האטמוספירה לאורכו של סולם זמנים ממושך מאד. התברר כי ב-200 השנים שחלפו מאז המהפכה התעשייתית, ריכוז הפחמן הדו-חמצני האטמוספירי עלו לרמות גבוהות יותר מכפי שהיו זה קרוב למיליון שנה." מחקר נוסף הוכיח מתאם אמין בין רמות הפחמן הדו-חמצני לבין הטמפרטורה המחושבת מנתוני איזוטופ קרח.
(מתאן) מיוצר באגמים וביצות, ולכן כמותו באטמוספירה מתואמת עם חוזק המונסונים, אשר בתורם מתואמים עם עוצמת קרינת הקיץ (Solar irradiance) בקווי הרוחב הנמוכים. הקרינה תלויה במחזורי מילנקוביץ', שבדיקת מחזורי הזמן שלהם זמינה ממקורות אחרים, ולכן ניתן להשתמש ב- לקביעת הקשר בין עומק הליבה לגיל. רמות (תחמוצת החנקן) מתואמות גם עם מחזורי קרחונים, אם כי בטמפרטורות נמוכות הגרף שונה במקצת מהגרפים של  ושל. באופן דומה, היחס בין (חנקן) ו- (חמצן) יכול לשמש לתארוך ליבות קרח: כשהאוויר נלכד בהדרגה על ידי השלג שהופך לקרח,  אובד ביתר קלות מאשר, והכמות היחסית של  מתואמת עם עוצמת קרינת הקיץ המקומית. משמעות הדבר היא שהאוויר הלכוד שומר, ביחס של ל-, תיעוד של קרינת הקיץ, ושילוב נתונים אלה עם נתוני מחזור מילנקוביץ' מהווה מערכת תיארוך ליבה של קרח.
פעפוע בתוך שכבת הקרח גורם לשינויים אחרים שניתן למדוד. כוח המשיכה גורם להעשרת מולקולות כבדות יותר בתחתית עמוד גז, כאשר כמות ההעשרה תלויה בהבדל המסה בין המולקולות. טמפרטורות קרות יותר גורמות למולקולות כבדות להתעשר יותר בתחתית העמודה. תהליכי חלוקה כימית אלה באוויר כלוא נקבעים על ידי מדידת היחס / ושל ניאון, קריפטון וקסנון. הם שימשו כדי להסיק את עובי שכבת הקרח ולקבוע מידע פליאוקלימטי אחר כגון טמפרטורות אוקיינוס ממוצעות בעבר. חלק מהגזים כגון הליום יכולים להתפזר במהירות דרך קרח, ולכן לעיתים יש צורך לבדוק אם "הגזים הנמלטים" הללו נמצאים, תוך מספר דקות משליפת הליבה, כדי להשיג נתונים מדויקים. כלורופלואורו-פחמנים (CFC) התורמים לאפקט החממה וגורמים גם לאובדן אוזון בסטרטוספירה, ניתן לתארך בליבות קרח לשנים שלאחר 1950 לערך; כמעט כל ה-CFC באטמוספירה נוצר על ידי פעילות אנושית.
ליבות גרינלנד, בתקופות של מעבר אקלימי, עשויות להראות עודף CO2 בבועות אוויר כאשר הן עוברות אנליזה, בגלל ייצור CO2 על ידי זיהום חומצי בדגימת הליבה וכן אלקליין.
כימיה של הקרחונים
שלג קיץ בגרינלנד מכיל מעט מלח ים, שננשף מהמים שמסביב; יש פחות ממלח זה בחורף, כאשר חלק גדול משטח הים מכוסה קרח דחוס. באופן דומה, מימן על-חמצני מופיע רק בשלג קיצי מכיוון שייצורו באטמוספירה דורש אור שמש. ניתן לזהות שינויים עונתיים אלה מכיוון שהם מובילים לשינויים במוליכות החשמלית של הקרח. הצבת שתי אלקטרודות עם מתח גבוה ביניהן על פני ליבת הקרח נותנת מדידה של המוליכות באותה נקודה. גרירתן לאורך הליבה ותיעוד המוליכות בכל נקודה נותנים גרף המציג מחזוריות שנתית. גרפים כאלה מזהים גם שינויים כימיים הנגרמים כתוצאה מאירועים שאינם עונתיים כמו שריפות יער והתפרצויות געשיות גדולות. כאשר ניתן לזהות אירוע וולקני ידוע, כמו התפרצות לאקי באיסלנד בשנת 1783, ברשומת ליבת הקרח, הזיהוי מספק בדיקה צולבת לגיל שנקבע על ידי ספירת שכבות. ניתן לזהות חומר מלאקי בליבות קרח גרינלנד, אך חומר זה לא התפשט עד אנטארקטיקה; ההתפרצות של טמבורה באינדונזיה בשנת 1815 העיפה חומר לסטרטוספירה, וניתן לזהותה גם בליבות קרח גרינלנד וגם באנטארקטיקה. אם תאריך ההתפרצות אינו ידוע, אך ניתן לזהותו במספר ליבות, אזי תיארוך הקרח יכול בתורו לתת תאריך להתפרצות, אשר לאחר מכן יכול לשמש כשכבת ייחוס. כך נעשה, למשל, בניתוח האקלים בתקופה שבין 535 ל-550 לספירה, תקופה שנחשבה כמושפעת מהתפרצות טרופית אחרת שאינה מוכרת ממקורות אחרים, התפרצות שארעה בשנת 533 לספירה; אך התברר כי זו נגרמה משתי התפרצויות, אחת בשנת 535 או בתחילת 536 לספירה, ושנייה בשנת 539 או 540 לספירה. ישנן גם נקודות התייחסות עתיקות יותר, כמו התפרצות אגם טובה לפני כ-72,000 שנה.
יסודות ומולקולות רבות אחרות התגלו בליבות קרח. בשנת 1969 התגלה כי רמות העופרת בקרח גרינלנד גדלו בפקטור של למעלה מ-200 מאז ימי טרום התעשייה, ונרשמו גם עליות ביסודות אחרים המיוצרים בתהליכים תעשייתיים, כגון נחושת, קדמיום ואבץ. נוכחות של משקעי חומצה חנקתית וחומצה גופרתית ( ו-) מתואמת עם בעירת הדלק הגוברת לאורך זמן. Methanesulfonate (MSA) מיוצר באטמוספירה על ידי אורגניזמים ימיים, כך שרשומות ליבת הקרח של MSA מספקות מידע על ההיסטוריה של הסביבה האוקיאנית. מי חמצן ופורמלדהיד  נחקרו, יחד עם מולקולות אורגניות כגון פחמן שחור המקושרות לפליטת צמחייה ושריפות יער. מינים מסוימים, כגון סידן ואמוניום, מראים שונות עונתית חזקה. בחלק מהמקרים יש תרומות ממספר מקורות למין מסוים: למשל, Ca ++ מגיע מאבק וגם ממקורות ימיים; הקלט הימי גדול בהרבה מקליטת האבק, ואף על פי ששני המקורות מגיעים לשיא בתקופות שונות של השנה, האות הכללי מראה שיא בחורף, כאשר הקלט הימי מרבי. ניתן למחוק אותות עונתיים באתרים שבהם ההצטברות נמוכה, על ידי רוחות על פני השטח; במקרים אלה לא ניתן לתארך שכבות קרח בודדות בין שתי שכבות ייחוס.
חלק ממשקעי המינים הכימיים עשויים לקיים אינטראקציה עם הקרח, כך שמה שמתגלה בליבת קרח אינו בהכרח מה שהופקד במקור. דוגמאות כוללות HCHO ו-. סיבוך נוסף הוא שבאזורים עם שיעורי הצטברות נמוכים, המשקע מערפל יכול להגדיל את הריכוז בשלג, לפעמים עד למצב בו ניתן להעריך את ריכוז האטמוספירה הערכת יתר בפקטור של שתיים.
רדיונוקלידים
קרניים קוסמיות מייצרות באטמוספירה בקצב שתלוי בשדה המגנטי הסולארי. עוצמת השדה קשורה לעוצמת קרינת השמש, ולכן הרמה של באווירה היא סמן לאקלים. ספקטרומטר מסה יכול לזהות את הרמות הנמוכות של בתוך ליבות קרח, ברמה של כ-10,000 אטומים בגרם קרח, וניתן להשתמש בהם כדי לספק תיעוד ארוך טווח של פעילות השמש. טריטיום שנוצר על ידי ניסוי נשק גרעיני בשנות החמישים והשישים, זוהה בליבות קרח, וגם <sup id="mwApE">36  Cl וגם  נמצאו בליבות קרח באנטארקטיקה ובגרינלנד. כלור-36, אשר זמן מחצית החיים שלו היא 301,000 שנה, שימש לתארוך ליבות, כמו גם קריפטון, עם מחצית חיים של 11 שנים, עופרת (, 22 שנים), וסיליקון (, 172 שנים).