cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צרפת בימי הביניים
הקפטינגים הראשונים (940–1108)
המלך הבא של הפרנקים היה בנו הבא של רובר השני, אנרי הראשון (שלט 1027–1060). כמו איג מגנוס, אנרי הוכתר כשליט שותף עם אביו (1027), במסורת הקפטינגית, אך לא הייתה לו כוח או השפעה כמלך זוטר בזמן שאביו עדיין חי. אנרי הראשון הוכתר לאחר מותו של רובר ב-1031. הנרי הראשון היה אחד המלכים החלשים ביותר של הפרנקים, ושלטונו ראה את עלייתם של כמה אצילים חזקים מאוד כמו ויליאם הכובש. מקור הדאגות הגדול ביותר של אנרי הראשון היה אחיו - רובר הראשון, דוכס בורגונדי - שנדחף על ידי אמו לסכסוך. רובר מבורגונדי מונה לדוכס בורגונדי על ידי המלך אנרי הראשון והיה צריך להסתפק בתואר זה. מאנרי הראשון ואילך, הדוכסים מבורגונדי היו קרובי משפחה של מלך הפרנקים עד סוף הדוכסות עצמה. המלך פיליפ הראשון, שנקרא על ידי אמו בקייב עם שם מזרח-אירופי טיפוסי, לא היה בר מזל מקודמו למרות שהממלכה נהנתה מהחלמה צנועה במהלך שלטונו הארוך במיוחד (1060–1108). במהלך שלטונו גם הושק מסע הצלב הראשון כדי להחזיר את ארץ הקודש, אשר משפחתו הייתה מאוד מעורבת בו למרות שהוא אישית לא תמך במשלחת.
האזור סביב הסן התחתון, שנמסר לפולשים סקנדינביים כדוכסות נורמנדי בשנת 911, הפך למקור לדאגה מיוחדת כאשר הדוכס ויליאם השתלט על ממלכת אנגליה בכיבוש הנורמני של 1066, והפך את עצמו ואת יורשיו לשווים למלך מחוץ לצרפת (שם הוא עדיין היה כפוף נומינלית לכתר).
לואי השישי ולואי השביעי (1108–1180)
מלואי השישי (שלט בשנים 1108–1137) ואילך הפכה הסמכות המלכותית למקובלת יותר. לואי השישי היה יותר חייל ומלך מלחמות מאשר מלומד. הדרך בה המלך גייס כסף מהוואסלים שלו הפכה אותו לבלתי פופולרי למדי; הוא תואר כחמדן ושאפתן, וזה מאושש ברישומים של אותה תקופה. ההתקפות הקבועות שלו על הווסאלים שלו, למרות שפגעו בתדמית המלכותית, חיזקו את כוח המלוכה. משנת 1127 ואילך קיבל לואי את סיועו של מדינאי דתי מיומן, אב המנזר סוגריוס. אב המנזר היה בן למשפחת אבירים קטנה, אך עצתו הפוליטית הייתה בעלת ערך רב למלך. לואי השישי הביס בהצלחה, הן צבאית והן מבחינה מדינית, רבים מהברונים השודדים. לואי השישי זימן תכופות את הווסאלים שלו לבית המשפט, ומי שלא הופיע לעתים קרובות הוחרמו רכושם ומבצעים צבאיים נגדם. מדיניות דרסטית זו כפתה בבירור סמכות מלכותית כלשהי על פריז וסביבותיה. כאשר מת לואי השישי ב-1137, הושגה התקדמות רבה לקראת חיזוק הסמכות הקפטינגית.
הודות לעצתו הפוליטית של אב המנזר סוגריוס, המלך לואי השביעי (מלך זוטר 1131–1137, מלך בכיר 1137–1180) נהנה מסמכות מוסרית גדולה יותר על צרפת מאשר קודמיו. וסאלים רבי עוצמה נשבעו אמונים למלך הצרפתי. אב המנזר סוגריוס סידר את הנישואים ב-1137 בין לואי השביעי לאלינור מאקיטן בבורדו, מה שהפך את לואי השביעי לדוכס אקוויטניה והעניק לו כוח רב. עם זאת, בני הזוג לא הסכימו על שריפתם של יותר מאלף בני אדם בוויטרי במהלך הסכסוך נגד הרוזן משמפאן.
המלך לואי השביעי נחרד מאוד מהאירוע וביקש תשובה ביציאה לארץ הקודש. מאוחר יותר הוא עירב את ממלכת צרפת במסע הצלב השני אך יחסיו עם אלינור לא השתפרו. הנישואים בוטלו בסופו של דבר על ידי האפיפיור באמתלה של קרבה, ואלינור נישאה במהרה לדוכס נורמנדי - הנרי פיצמפרס, שיהפוך למלך אנגליה בתור הנרי השני שנתיים מאוחר יותר. לואי השביעי היה פעם מונרך חזק מאוד ועתה עמד בפני ואסל חזק בהרבה, שהיה שווה לו כמלך אנגליה והנסיך החזק ביותר שלו כדוכס נורמנדי ואקיטן.
(הנרי ירש את דוכסות נורמנדי דרך אמו, מתילדה מאנגליה, ואת רוזנות אנז'ו מאביו, ג'פרי מאנז'ו, ובשנת 1152, הוא התחתן עם מלכתה לשעבר של צרפת, אלינור מאקוויטניה, ששלטה על חלק ניכר מדרום מערב צרפת. לאחר שהביס מרד בראשות אלינור ושלושה מארבעת בניהם, הנרי כלא את אלינור, הפך את הדוכס מברטאן לוואסל שלו, ולמעשה שלט במחצית המערבית של צרפת כמעצמה גדולה יותר מהכס הצרפתי. עם זאת, מחלוקות בין צאצאיו של הנרי על חלוקת השטחים הצרפתיים שלו, יחד עם המריבה הממושכת של ג'ון מאנגליה עם פיליפ השני, אפשרו לפיליפ השני לכבוש מחדש את רוב שטח זה. לאחר הניצחון הצרפתי בקרב בוביין ב-1214, המלכים האנגלים שמרו על השלטון רק בדרום-מערב דוכסות גיין).
חזון הבנייה של אב המנזר סוגריוס הפך למה שמכונה כיום אדריכלות גותית. סגנון זה הפך לסטנדרט עבור רוב הקתדרלות האירופיות שנבנו בשלהי ימי הביניים.
המלכים הקפטינגים הישירים המאוחרים היו הרבה יותר חזקים ובעלי השפעה מהמוקדמים ביותר. בעוד פיליפ הראשון בקושי יכול היה לשלוט על הברונים הפריזאים שלו, פיליפ הרביעי יכול היה להכתיב את האפיפיורים והקיסרים. הקפטינגים המאוחרים, למרות שלעתים קרובות שלטו לזמן קצר יותר מבני גילם הקודמים, היו לרוב בעלי השפעה הרבה יותר. בתקופה זו גם עלתה מערכת מורכבת של בריתות וסכסוכים בינלאומיים המתנגדים, באמצעות שושלות, למלכי צרפת ואנגליה ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
פיליפ השני אוגוסט ולואי השמיני (1180–1226)
שלטונו של פיליפ השני אוגוסט (מלך זוטר 1179–1180, מלך בכיר 1180–1223) סימן צעד חשוב בהיסטוריה של המלוכה הצרפתית. שלטונו הביא להרחבת תחום המלוכה הצרפתי והשפעתו התרחבה מאוד. הוא קבע את ההקשר לעליית השלטון למלכים הרבה יותר חזקים כמו לואי התשיעי ופיליפ הרביעי. פיליפ השני בילה חלק חשוב מתקופת שלטונו בלחימה במה שמכונה האימפריה האנגווינית, שהייתה כנראה האיום הגדול ביותר על מלך צרפת מאז עליית השושלת הקפטינגית. במהלך החלק הראשון של שלטונו ניסה פיליפ השני להשתמש בבנו של הנרי השני, מלך אנגליה נגדו. הוא התחבר לדוכס אקוויטניה ובנו של הנרי השני - ריצ'רד לב הארי - ויחד הם פתחו במתקפה נחרצת על טירתו של הנרי וביתו בשינון והוציאו אותו מהשלטון.
ריצ'רד החליף את אביו כמלך אנגליה לאחר מכן. שני המלכים יצאו אז למסע צלב במהלך מסע הצלב השלישי; עם זאת, הברית והידידות שלהם התפרקו במהלך מסע הצלב. שני הגברים שוב הסתכסכו ונלחמו זה בזה בצרפת עד שריצ'רד היה על סף הבסה מוחלטת של פיליפ השני.
בנוסף לקרבות שלהם בצרפת, מלכי צרפת ואנגליה ניסו למנות את בני בריתם בראש האימפריה הרומית הקדושה. אם פיליפ השני אוגוסט תמך בפיליפ משוואביה, חבר בית הוהנשטאופן, אז ריצ'רד לב הארי תמך באוטו הרביעי, חבר בית ולף. ידו של פיליפ משוואביה הייתה על העליונה, אך מותו בטרם עת הפך את אוטו הרביעי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. כתר צרפת ניצל על ידי פטירתו של ריצ'רד לאחר פצע שספג נלחם בווסאלים שלו בלימוזן.
ג'ון לאקלנד, יורשו של ריצ'רד, סירב להגיע לבית המלוכה הצרפתי למשפט נגד הלוסינאים, וכפי שעשה לואי השישי לעתים קרובות לווסאלים המורדים שלו, פיליפ השני החרים את רכושו של ג'ון בצרפת. תבוסתו של ג'ון הייתה מהירה וניסיונותיו לכבוש מחדש את נחלותיו הצרפתיות בקרב המכריע על בוביין (1214) הביאו לכישלון מוחלט. סיפוח נורמנדי ואנז'ו אושר, רוזנות בולון ופלנדריה נתפסו, והקיסר אוטו הרביעי הודח על ידי בעל בריתו של פיליפ פרידריך השני. אקוויטניה וגסקוניה שרדו את הכיבוש הצרפתי, שכן הדוכסית אלינור עדיין חיה. פיליפ השני, מלך צרפת היה מכריע בהסדרת הפוליטיקה של מערב אירופה הן באנגליה והן בצרפת.
פיליפ אוגוסט ייסד את סורבון והפך את פריז לעיר מלומדים.
לואי הקדוש (1226–1270)
לואי התשיעי היה רק בן שתים עשרה כשהפך למלך צרפת. אמו - בלאנש מקסטיליה - הייתה הכוח היעיל כעוצרת (אם כי היא לא השתמשה רשמית בתואר). לסמכותה של בלאנש התנגדו בחריפות הברונים הצרפתים אך היא שמרה על מעמדה עד שלואי היה מבוגר מספיק כדי לשלוט בעצמו.
בשנת 1229 נאלץ המלך להיאבק בשביתה מתמשכת באוניברסיטת פריז. הרובע הלטיני נפגע קשות מהשביתות הללו.
הממלכה הייתה פגיעה: מלחמה עדיין התנהלה ברוזנות טולוז, והצבא המלכותי היה עסוק בלחימה בהתנגדות בלנגדוק. רמון השביעי, רוזן טולוז חתם לבסוף על הסכם פריז ב-1229, שבו הוא שמר על חלק גדול מאדמותיו לכל החיים, אך בתו, הנשואה לרוזן אלפונסו מפואטו, לא הביאה לו יורש ולכן רוזנות טולוז נמסרה למלך צרפת.
הנרי השלישי, מלך אנגליה עדיין לא הכיר בשליטה הקפטינגית על אקוויטניה ועדיין קיווה לכבוש מחדש את נורמנדי ואנז'ו ולחדש את האימפריה האנגווינית. הוא נחת בשנת 1230 בסן מאלו עם כוח אדיר. בעלי בריתו של הנרי השלישי בברטאן ונורמנדי נפלו בגלל שלא העזו להילחם במלך שלהם, שהוביל את מכת הנגד בעצמו. זה התפתח למלחמת סנטון (1242).
בסופו של דבר, הנרי השלישי הובס ונאלץ להכיר בריבונותו של לואי התשיעי, למרות שמלך צרפת לא כבש את אקוויטניה מידי הנרי השלישי. לואי התשיעי היה כעת בעל האדמות החשוב ביותר של צרפת, והוסיף לתואר המלכותי שלו. הייתה התנגדות מסוימת לשלטונו בנורמנדי, אך התברר כי הוא קל להפליא לשליטה, במיוחד בהשוואה לרוזנות טולוז שנכבשה באכזריות. ה- Conseil du Roi, שיתפתח לפרלמנט, נוסד בזמנים אלה.
לאחר הסכסוך שלו עם הנרי השלישי, מלך אנגליה, לואי יצר קשר לבבי עם המלך הפלנטג'נטי. אנקדוטה משעשעת היא על השתתפותו של הנרי השלישי בפרלמנט הצרפתי, כדוכס אקוויטניה; עם זאת, מלך אנגליה תמיד איחר כי הוא אהב לעצור בכל פעם שפגש כומר לשמוע את המיסה, אז לואי וידא שאף כומר לא יהיה בדרכו של הנרי השלישי. הנרי השלישי ולואי התשיעי פתחו אז בתחרות ארוכה מי היה הנאמן ביותר; זה התפתח עד כדי כך שאף אחד לא הגיע בזמן לפרלמנט, שהורשה אז לדון בהעדרם.
סן לואי תמך גם בצורות חדשות של אמנות כגון אדריכלות גותית; סנט-שאפל שהקים הפך לבניין גותי מפורסם מאוד, ועבורו גם אויר תנ"ך מורגן.
הממלכה הייתה מעורבת בשני מסעות צלב תחת לואי התשיעי: מסע הצלב השביעי ומסע הצלב השמיני. שניהם התגלו ככישלונות מוחלטים עבור המלך הצרפתי. הוא מת במסע הצלב השמיני ופיליפ השלישי הפך למלך.
המאה ה-13 הייתה אמורה להביא לכתר הישגים חשובים גם בדרום, שם מסע צלב אפיפיורי-מלכותי נגד הכופרים האלביגנזים או הקתרים של האזור (1209) הוביל להתאגדות במרחב המלכותי של לנגדוק התחתית (1229) והעילית (1271). ההשתלטות של פיליפ הרביעי על פלנדריה (1300) הייתה פחות מוצלחת, והסתיימה שנתיים לאחר מכן בכיתור אביריו על ידי כוחות הערים הפלמיות בקרב דורבנות הזהב ליד קורטרייק (קורטרי).
פיליפ השלישי ופיליפ הרביעי (1270–1314)
לאחר שלואי התשיעי מת ממגפת הדבר במסע צלב בתוניסיה בשנת 1270, בנו פיליפ השלישי (1270–1285) ונכדו פיליפ הרביעי (1285–1314) הלכו בעקבותיו. פיליפ השלישי כונה "הנועז" על בסיס יכולותיו בלחימה וברכיבה על סוס, ולא בגלל אופיו או יכולות השלטונות שלו. פיליפ השלישי השתתף במסע צלב אסוני נוסף: מסע הצלב האראגוני, שעלה לו בחייו ב-1285.
פיליפ השלישי המשיך בהרחבה המתמדת של התחום המלכותי. הוא ירש את טולוז ב-1271 מדודו והשיא לבנו את היורשת של שמפאן ונווארה.
לאחר עלייתו על כס המלכות, פיליפ השלישי חש חובה להמשיך בדיפלומטיה האיתנה לכאורה של אביו למרות שהנסיבות השתנו. בשנת 1282, שלטונו הרע של שארל מאנז'ו בסיציליה אילץ את אוכלוסיית האי למרוד לטובת פדרו השלישי, מלך אראגון. מכיוון שהאפיפיור מרטינוס הרביעי היה בן ברית קרוב של פיליפ, הוא מיד נידה את פדרו והציע את כסאו לאחד מבניו של המלך הצרפתי. מכיוון שפיליפ היריד כבר היה אמור לרשת את נווארה, כל המרקיזות הספרדית נראתה בשלה לכיבוש מחדש על ידי צרפת. עם זאת, ניסיון מסע הצלב של פיליפ השלישי נגד אראגון, פרשה פוליטית בוטה, הסתיים באסון כאשר מגיפה פגעה בצבאו, שהובס אז על ידי כוחות אראגון בקול דה פאניסאר. המלך המושפל מת זמן קצר לאחר מכן בפרפיניאן, ואחריו מתו שארל מאנז'ו ומרטינוס הרביעי.
מבין השליטים הקפטינגים המאוחרים יותר, פיליפ הרביעי היה הגדול ביותר, והביא את הכוח המלכותי לרמה החזקה ביותר שהגיעה בימי הביניים, אך הרחיק הרבה מאוד אנשים ובדרך כלל השאיר את צרפת מותשת. ככזה, בניו נאלצו ללכת בדרך מאופקת יותר מבלי לנטוש את שאיפות אביהם. פיליפ הרביעי התעלם לרוב מהים התיכון ובמקום זאת מיקד את מאמצי מדיניות החוץ שלו בגבולות הצפוניים של צרפת. חלק מזה נעשה על חשבון קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, אך הפעולות התוקפניות ביותר של המלך היו נגד אנגליה. מחלוקות על אקוויטניה היו סלע מחלוקת במשך שנים ולבסוף ב-1294 פרצה מלחמה. הצבאות הצרפתיים חדרו עמוק לתוך גסקוניה, מה שהוביל לאיחוד כוחות של אדוארד הראשון, מלך אנגליה עם פלנדריה ובעלות ברית אחרות בגבולות הצפוניים של צרפת. כוחות בעלות הברית הוכו היטב בשנת 1297 על ידי צבא צרפתי בראשות רובר מארטואה והוסכם על הפסקת אש, שהובילה לשימור הסטטוס קוו אנטה בלום. כחלק מהסדר השלום, אדוארד התחתן עם אחותו של פיליפ ובנם ובתם של שני המלכים היו אמורים להינשא.
פלנדריה נותרה מרדנית בעקשנות וחסרת כפיפות. למרות שהרוזן שלהם נכלא על ידי פיליפ, זה לא מנע מהבורגרים הפלמיים להתקומם נגד כוחות צרפתים המוצבים שם, ולהנחיל להם תבוסה מרעישה בקרב קורטריי ב-1302. אולם בסופו של דבר, המלך החל במתקפה חדשה לתוך פלנדריה ולבסוף סוכם על שלום ב-1305, אשר עם זאת עדיין לא הצליח להרגיע את תושבי העיר הפלמים.
בנוסף, פיליפ הרביעי הרחיב את סמכות השיפוט המלכותית בהסכם לשטחים הכנסייתיים של ויבר, קאור, מנדה ולה פוי. עם כל זה, המלך יכול כעת לתבוע את השלטון כמעט בכל מקום בצרפת, אך עדיין הייתה עבודה רבה לפניו והשליטים הצרפתיים לעת עתה המשיכו להסתדר ללא ברטאן, בורגונדי ושטחים פחותים רבים למרות שהם חוקקו חקיקה לכל התחום. השלטון הממשלתי בצרפת בתקופה זו נעשה ביורוקרטי ומתוחכם יותר יחד עם התרחבות מתמדת של כוח המלוכה. למרות זאת, אין להתייחס למלכים הקפטינגים כרודנים שרירותיים שכן המנהג והמסורת הפיאודלית עדיין פעלו עליהם כמעצורים.
בשנת 1301 פרצו צרות חדשות כאשר הבישוף מפמייר הואשם על ידי המלך בכפירה ובגידה, מה שהוביל למחאה נוספת של בוניפקיוס השמיני על כך שלא ניתן להחרים את רכוש הכנסייה ללא רשותה של רומא וכל השליטים הנוצרים כפופים לסמכות האפיפיור. האפיפיור זימן את הכמורה הצרפתית לוותיקן כדי לדון ברפורמה בממלכה. שוב נותרו הכממרים הבכירים חלוקים בין נאמנות לארצם לנאמנות לכנסייה. אלה שלקחו את הצד של פיליפ נפגשו באסיפה גדולה בפריז יחד עם חלקים אחרים בחברה הצרפתית שביקרו את האפיפיור, שהגיב בנידוי המלך וכל הכמורה שתמכו בו. בשנה שלאחר מכן, פיליפ השיב לו בנקמה. כמרים בכירים נאמנים לכתר יצרו תוכנית להבאת בוניפקיוס למשפט, והאפיפיור נעצר סופית באנאגני באותו ספטמבר. הוא הוכה על ידי הסוהרים שלו ואוים בהוצאה להורג אם לא יתפטר מהאפיפיורות, אך הוא סירב. האפיפיור בן ה-68 שוחרר מהשבי לאחר מספר ימים בלבד ומת מספר שבועות לאחר מכן.
רפורמות מנהליות נוספות נעשו על ידי פיליפ הרביעי, שנקרא גם פיליפ היפה (שלט 1285–1314). מלך זה חתם על ברית אולד, והקים את הפרלמנט של פריז.
אחד הפרקים המוזרים יותר בתקופת שלטונו של פיליפ היה מעורבותו בהשמדת האבירים הטמפלרים. הטמפלרים נוסדו במהלך מסעי הצלב יותר ממאה שנה קודם לכן, אך כעת היו מורכבים מזקנים שיוקרתם פחתה מאוד לאחר נפילת ארץ הקודש ולא נראה עוד שהם משרתים שום מטרה מועילה ששווה את הפריבילגיות שלהם. מכיוון שלא הצליח למצוא ראיות מתאימות למעשי פשיעה של הטמפלרים כדי להצדיק את סילוק הצו, נאלץ פיליפ לפנות לפגישה המונית בטור בשנת 1308 כדי לגייס תמיכה. לבסוף בשנת 1312, קלמנס החמישי, למרות חששותיו, הוציא בולה אפיפיורית שהורתה על פירוקם. רכושם של הטמפלרים נמסר לידי האבירים ההוספיטלרים ושאר חבריהם נכלאו או הוצאו להורג בשל כפירה.
לואי העשירי, פיליפ החמישי ושארל הרביעי (1314–1328)
בשנת 1314, פיליפ הרביעי מת בפתאומיות בתאונת ציד בגיל 47 והכס עבר לבנו לואי העשירי (1314–1316). תקופת שלטונו הקצרה של לואי ראתה ניסיונות כושלים נוספים להשיג שליטה על פלנדריה כאשר המלך גייס צבא לאורך הגבול, אך בעיות באספקה גרמו למאמץ להתמוטט. לואי מת בקיץ 1316 בגיל 26 בלבד ממחלה לא ידועה (אולי גסטרואנטריטיס) לאחר שצרך כמות גדולה של יין צונן בעקבות משחק טניס ביום חם במיוחד. אשת המלך הייתה אז בהריון וילדה בן, ז'אן, בנובמבר, אך הוא מת לאחר שבוע והכס עבר לידי אחיו פיליפ.
פיליפ החמישי (1316–1322) עשה שלום עם פלנדריה באמצעות הסכם נישואים עם הרוזן רובר השלישי והתמודד עם מריבות מתמשכות עם אדוארד השני, מלך אנגליה על גסקוניה. הוא תכנן מסע צלב חדש כדי להקל על ממלכת קיליקיה הארמנית, אך המצב בפלנדריה נותר בלתי יציב וניסיון משלחת ימית צרפתית למזרח התיכון הושמדה ליד ג'נובה ב-1319. בשלב זה, איכרים וחיילים שנועדו במקורם לפלוש לפלנדריה קמו במסע צלב נוסף (Pastoreux) שהפך שוב למתקפה על האצולה, גובי המסים והיהודים. האפיפיור יוחנן העשרים ושניים גינה את המרד ופיליפ נאלץ לשלוח חיילים כדי לדכא אותו.
בשנת 1321 החלה להתפשט במדינה שמועה שיהודים המועסקים של שליטים מוסלמים זרים משתמשים במצורעים כדי להרעיל בארות שתייה. כשה-Pastoreux עדיין טרי בתודעתם של כולם, נוצר מצב הפכפך במיוחד כאשר פיליפ החמישי העניק סובלנות ליהודים ואף העסיק מספר מהם בשירותו. כשהמלך עומד בפני אסון פוטנציאלי לא משנה באיזה צד הוא נקט, בריאותו החלה להיכשל מלחץ והוא נכנע בתחילת 1322, רק בן 29.
לאחר שלא הצליח להוליד בן ששרד מינקות, ירש את פיליפ אחיו (והצעיר מבין בניו של פיליפ הרביעי) שארל הרביעי (1322–1328). המלך החדש התמודד עם הרבה מאותן בעיות כמו קודמיו (כלומר המריבות על פלנדריה וגסקוניה). לאחר שסיים את הכאוס בדרום צרפת שאיתו עמד אחיו, הוא הפנה את תשומת לבו לפלנדריה, אך אז פרץ מרד בגסקוניה על רקע בנייה לא רצויה של מבצר על הגבול על ידי וסאל צרפתי. דודו של המלך שארל מוולואה פלש למחוז, ולאחר מכן הכריז הראשון על תביעותיו של אדוארד השני בו בטלות. למרות שאחותו של שארל הרביעי נישאה למלך האנגלי, הוא עדיין סירב להחזיר את גסקוניה ולבסוף הגיע להסכמה לחלק אותה בין שני השליטים.
מלחמת מאה השנים (1328–1453)
האבדות הצרפתיות בשלב הראשון של הסכסוך (1337–1360) התהפכו בחלקן בשלב השני (1369–1396); אך ניצחונו המטלטל של הנרי החמישי בקרב אז'נקור ב-1415 נגד צרפת המחולקת כעת במרירות בין פלגים יריבים של ארמניאק ובורגונדים בבית המלוכה, היה אמור להוביל להכרה של בנו הנרי השישי כמלך בפריז שבע שנים מאוחר יותר תחת השלטון. הסכם טרואה משנת 1420, צמצום שלטון ולואה לאדמות שמדרום לעמק נהר הלואר.
ההשפלה של צרפת התהפכה בפתאומיות בשנת 1429 על ידי הופעתה של תנועת רסטורציה המגולמת על ידי המשרתת האיכרה ז'אן ד'ארק מדומרמי לה פוצ'לה, שטענה להנחיית הקולות האלוהיים עבור המערכה שסיימה במהירות את המצור האנגלי על אורליאן והסתיימה בהכתרת שארל השביעי בעיר ההיסטורית ריימס. לאחר מכן, היא נתפסה על ידי הבורגונדים ונמכרה לבעלי בריתם האנגלים, והוצאתה להורג בשל כפירה בשנת 1431 הכפילה את ערכה כגילום מטרת צרפת. הפיוס ב-1435 בין המלך לפיליפ הטוב, דוכס בורגונדי, הסיר את המכשול הגדול ביותר להתאוששות הצרפתית, והוביל לכיבוש מחדש של פריז (1436), נורמנדי (1450) וגיין (1453), והפחית את דריסת הרגל של אנגליה לשטח קטן. סביב קאלה (אשר אבד גם ב-1558). לאחר הניצחון על אנגליה, הופעתה של צרפת כמונרכיה לאומית רבת עוצמה הוכתרה על ידי "התאגדות" של דוכסות בורגונדי (1477) וברטאן (1532), שהיו בעבר מדינות אירופיות עצמאיות.
ההפסדים של המלחמה היו עצומים, במיוחד בגלל המגפה (המוות השחור, הנחשב בדרך כלל להתפרצות של מגפת דבר), שהגיעה מאיטליה ב-1348, והתפשטה במהירות במעלה עמק הרון ומשם על פני רוב הארץ: ההערכה היא שאוכלוסיה של כ-18-20 מיליון בצרפת של ימינו ב-1328 צומצמה 150 שנה מאוחר יותר ב-50% או יותר. המתיחות בין בתי פלנטג'נט וקאפה הגיעה לשיאה במהלך מה שמכונה מלחמת מאה השנים (למעשה מספר מלחמות נפרדות במהלך התקופה 1337 עד 1453) כאשר בית פלנטג'נט תבעו את כס המלכות של צרפת מוולואה. זה היה גם הזמן של המוות השחור, כמו גם כמה מלחמות אזרחים. האוכלוסייה הצרפתית סבלה רבות מהמלחמות הללו. בשנת 1420 הוכרז הנרי החמישי כיורש של שארל השישי על ידי הסכם טרואה. הנרי החמישי לא הצליח להאריך ימים יותר משארל ולכן היה זה הנרי השישי מאנגליה וצרפת שאיחד את המלוכה הכפולה של אנגליה וצרפת.
נטען כי התנאים הקשים מהם סבלה האוכלוסייה הצרפתית במהלך מלחמת מאה השנים העירו את הלאומיות הצרפתית, לאומיות המיוצגת על ידי ז'אן ד'ארק (1412–1431). למרות שניתן להתווכח על כך, מלחמת מאה השנים זכורה יותר כמלחמה צרפתית-אנגלית מאשר כרצף של מאבקים פיאודליים. במהלך מלחמה זו, צרפת התפתחה מבחינה פוליטית וצבאית.
למרות שצבא פרנקו-סקוטי הצליח בקרב באוז'ה (1421), התבוסות המשפילות של פואטייה (1356) ואז'נקור (1415) אילצו את האצולה הצרפתית להבין שהם לא יכולים לעמוד בדיוק כמו אבירים משוריינים ללא צבא מאורגן. שארל השביעי (שלט 1422–1461) הקים את הצבא הצרפתי הסדיר הראשון, ה-Compagnies d'ordonnance, והביס את הפלנטג'נטים פעם אחת בפאטאי (1429) ושוב, באמצעות תותחים, בפורמיני (1450). קרב קסטיון (1453) נחשב לאירוע האחרון של "מלחמה זו", אך קאלה ואיי התעלה נותרו בשליטת הפלנטג'נטים.
יחסי יהודים-נוצרים בצרפת
בימי הביניים, צרפת הייתה מורכבת בעיקר מאוכלוסייה נוצרית ששמרה על קשר חיובי עם המיעוט היהודי. במובן ההיסטורי, נוצרים ויהודים השמיעו שניהם הכללות לגבי הצלחת קשרי הקהילה שלהם בצרפת של ימי הביניים. ההיסטוריה של יחסי יהודים-נוצרים התמקדה בעיקר ברדיפה שעמה התמודדו יהודים בעולם נוצרי בולט. בצרפת, לעומת זאת, היו דוגמאות רבות של אנשים יהודים ונוצרים הפועלים יחד לקראת שגשוג שהיה מועיל לשתי הדתות. הם ניהלו עסקים יחד, וכן השתתפו בעניינים חברתיים אינטימיים. בעוד שהיהודים לעולם לא נטמעו במלואם בתרבות הצרפתית מבחירה, הם התקבלו על ידי הנוצרים בחברות שלהם.
לאחר שנים של שלום, במאה ה-13, לואי התשיעי הפך לאובססיבי להגבלת פעילות יהודית. בסופו של דבר, לאחר שהאוכלוסייה היהודית סבלה מגירושים רבים מצרפת, הרטוריקה האנטי-יהודית זכתה לפופולריות מסוימת בכפרים ובעיירות קטנות. יהודים החלו לעמוד בפני מחיר קטלני על עיסוקם במסורות הדתיות. הפעולה המפלה הזו שקידמו בני המלוכה, לא תפסה אחיזה בקרב האוכלוסיות האזרחיות הכלליות בערים הגדולות, משום שאוכלוסייה גדולה של נוצרים התירה וקיבלה את האמונה היהודית השונה.
עם זאת, קהילות קטנות שילבו את הרעיונות הדעות הקדומות הללו באמונותיהן, מה שהוביל לכמה מקרים של עלילות דם שגבו חיים יהודיים רבים. עלילות הדם כללו האשמות שהופנו כלפי קהילות יהודיות קטנות שקידמו אמונה כוזבת שיש היבט של הקרבה בתפילה היהודית. זיופים אלה הכריזו שאירוע דתי יהודי כולל הקרבת ילד נוצרי. בבלואה שבצרפת הואשמו לא פחות מ-40 יהודים בהריגת נער נוצרי צעיר. הם נמצאו אשמים ונהרגו. על אף שעלילות דם ורדיפות לא הגדירו את יחסי היהודים-נוצרים בימי הביניים בצרפת, הייתה לה השפעה רבה על האופן שבו מסופרת ההיסטוריה של תקופת זמן זו.
כלכלה וטכנולוגיה
התקופה שלאחר מותו של קרל הגדול התאפיינה במשבר כלכלי שנגרם מחוסר יציבות פוליטית; חיי העיר כמעט נעלמו. עם זאת, זה השתנה עד המאה ה-11. הכנסת גידולים חדשים, שיפורי האקלים והכנסת טכנולוגיות חקלאיות חדשות יצרו עודף חקלאי גדול. זה לווה בגידול בחיי העיר, המסחר והתעשייה. הכלכלה שוב קרסה במאה ה-14 בגלל מלחמה, מזג אוויר גרוע והמוות השחור.
הכלכלה הכפרית התבססה על האחוזה; באזורים עירוניים התארגנה הפעילות הכלכלית סביב גילדות.
הדור השקט
הדור השקט (באנגלית: Silent Generation) הוא דור אשר נולד בעולם המערבי לאחר דור ה-GI. אף שאין הסכמה מלאה לגבי שנת ההתחלה והסיום של הדור, לרוב הכוונה לאלה שנולדו מאמצע שנות ה-20 ועד אמצע שנות ה-40 של המאה העשרים, בדרך כלל 1926–1945.
השם "הדור השקט" הוטבע בכתבה של מגזין טיים מ-5 בנובמבר 1951, שעסקה בדור המתבגרים של אותה העת.
סביהם הטיפוסיים של בני הדור השקט היו דור המיסיונרים והצעירים שבדור האבוד; הוריהם היו דור ה-GI. ילדיהם היו דור הבייבי בום ודור ה-X; נכדיהם הטיפוסיים היו דור ה-Y ואפילו גם בוגרי דור ה-Z.
מאפיינים כלליים
אף על פי שמהדור השקט היו בעולם המערבי כמה ממנהיגי תנועות האזרח הבולטים ביותר בהיסטוריה, מרבית חברי הדור השקט מתאפיינים ברצונם להתמקד בקריירה על פני אקטיביזם. בארצות הברית היה דור זה קטן יחסית בשל השפעות המשבר הכלכלי הקשה של שנות ה-30, ומלחמת העולם השנייה בראשית שנות ה-40.
המונח "הדור השקט" אשר הוטבע לראשונה בכתבה במגזין "טיים" ב -5 בנובמבר 1951 בו צוין כי לדור זה אין שאיפות גדולות, אך כי בני הדור השקט למדו כיצד לשרוד בצורה הטובה ביותר במצבים הקשים ביותר.
לטענת הסוציולוג האמריקאי אלווד קרלסון בני הדור השקט היו הדור הראשון בהיסטוריה, אשר היו קטנים מבחינה מספרית מהדור שבא לפניו, אך הוא כינה את בני הדור "בני המזל", משום שלטענתו, על אף שבני הדור השקט נולדו במהלך השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה, הם שגשגו במידה רבה יחסית בבגרותם במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60. בנוסף לכך, במהלך תקופה זו שיעור התעסוקה היה גם גבוה יותר בהשוואה לדורות הקודמים ולדורות שיבואו אחריו. הם היו גם בריאים יותר וגיל הפרישה שלהם היה מוקדם יותר.
אישים בולטים שמזוהים עם הדור השקט
אישים אמריקאים בולטים אשר השיוך שלהם לקבוצה הדמוגרפית "הדור השקט" התפרסם במקורות מהימנים בולטים:
אישים לא-אמריקאים בולטים אשר השיוך שלהם לקבוצה הדמוגרפית "הדור השקט" התפרסם במקורות מהימנים בולטים:
בוריאטים
הבּוּרְיָאטִים הם קבוצה אתנית מסיביר המונה כ-500,000 נפש. הבוריאטים הם תת-הקבוצה הצפונית ביותר של המונגולים, ומהווים את הקבוצה הילידית הגדולה בסיביר. רובם של הבוריאטים מרוכזים בבוריאטיה.
לבוריאטים מנהגים משותפים רבים עם מונגולים אחרים, כולל רעיית נוודים, והקמת יורטים למחסה. כיום, רוב הבוריאטים חיים בתוך ומסביב אולן-אודה, בירת הרפובליקה הבוריאטית, אם כי רבים עדיין ממשיכים באורח חיים יותר מסורתי באזורים הכפריים. השפה המדוברת היא הבוריאטית.
היסטוריה
הבוריאטים הם צאצאים של כמה עמים מונגוליים וסיביריים אשר התיישבו בסביבות ימת באיקל. במאה ה-13 פלשו המונגולים לאזור ושעבדו מספר שבטים בוריאטיים: השם "בוריאד" מוזכר לראשונה כאחד מעמי היער בהיסטוריה הסודית של המונגולים (בסביבות 1228). שם נכתב כי צ'יוצ'י, בנו הבכור של ג'ינגס חאן, צעד צפונה על מנת לשעבד את הבוריאטים ב-1207. הבוריאטים ישבו אז לאורך נהר אנגרה ויובליו. בערך באותו זמן מוזכר גם שבט הברגה, אחד מהשבטים הבוריאטים, כיושב מערבית לבאיקל ובעמק ברגוזין (כיום בצפון בוריאטיה). הבָּרגַה קשורים גם לטומדים, שחיו לאורך נהר אריג שבמזרח חובסגול. מרד טומדי פרץ ב-1217 לאחר שבאישורו של ג'ינגס חאן החרים לצרכיו המשנה למלך 30 עלמות טומדיות. המפקד ששלח ג'ינגס חאן, דוּרבּי העָז, מחץ את המורדים. בתקופת שושלת יואן הצפונית (שלהי המאה ה-14) הצטרפו הבוריאטים לאירטים בהתנגדות לשלטון הח'לח'ים.
ריחא לאו מילתא
ריחא לאו מילתא (מילולית: "ריח אינו דבר") הוא מושג בהלכה הקובע שריח של דבר שאסור באכילה אינו נחשב לדבר עצמו, ואם דבק במאכלים אחרים אינו אוסר אותם. במקרה של טענה הפוכה נזכר המושג "ריחא מילתא".
מקרה
נחלקו אמוראים בגמרא במאכל שדבק בו רק ריח ממאכל אסור, אם ריח של איסור נחשב לדבר ממשי כמו טעם ואסור ("ריחא מילתא היא"), או שמא הוא מותר ("ריחא לאו מילתא היא"). להלכה ריח של איסור לא אוסר את המאכל.
בסוגיה אחרת נשאלת השאלה האם מותר להריח יין של גויים. אביי סובר שאסור שכן "ריחא מילתא", רבא סובר שמותר שכן "ריחא לאו מילתא", ומסביר שתנור שהוסק בצמח תבלין שניתן כתרומה, מותר לאכול את הפת שנאפתה בו, אפילו שהריח נכנס בה. אביי עונה כי כאן הדבר האסור נשרף טרם שריחו נכנס בפת, וזהו מקרה שונה מהרחת היין.
הכלל "ריחא לאו מילתא" מתייחס לאיסורי אכילה, אבל אם ריח של איסורי הנאה הותיר את רישומו, יש איסור בהרחתו, משום שיש הנאה בריח.
הפוסקים דנו בשאלה מה קורה עם מאכל חלבי או בשרי שנאפה בתנור יחד עם מאכל פרווה - האם "ריחא מילתא" והמאכל הפרווה הופך להיות חלבי/בשרי? (בהתאם למאכל עימו נאפה ).
ז'אן-ז'אק אשכנזי
ז'אן-ז'אק אשכנזי (נולד בנובמבר 1929) הוא נוירולוג ישראלי. חבר כבוד באקדמיה הרומנית.
דרך הרשע
דרך הרשע (במקור: Career of Evil) הוא רומן פשע בדיוני משנת 2015 שנכתב על ידי ג'יי קיי רולינג, ופורסם תחת שם העט רוברט גלבריית. זהו הרומן השלישי בסדרת "קורמורן סטרייק" של רומני בלשים. הספר שבא אחריו הוא "לבן קטלני" שפורסם בשנת 2018.
ז'אן-ז'אק אשכנזי
ביוגרפיה
אשכנזי נולד בסופיה, בולגריה. אמו הייתה עקרת בית ואביו היה רואה חשבון. אשכנזי קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה מאוניברסיטת קלוז', היום Babeș-Bolyai University שברומניה בהצטיינות, ב-1954. הוא מונה למדריך בנוירולוגיה בבית הספר לרפואה. הוא קיבל דוקטורט במדעים באוניברסיטת C.I.Parhon Bucharest ב-1969. היה למנהל המחלקה לנויורולוגיה בבית החולים האוניברסיטאי CFR II בבוקרשט. ב-1973 היה לנוירולוג במרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי. חוקר מדעי המוח במכון ויצמן למדע ב-1974–1975. ב-1981 מונה לפרופסור משנה לנוירולוגיה ב-Icahn School of Medicine at Mount Sinai, שם עבד עם פרופסור מלווין יאהר ופרופסור אליוט ויצמן בפרויקט שחקר את נושא השינה בקרב חולי מחלת פרקינסון. ב-1972 עלה לישראל. בהמשך מונה למנהל המרכז הרפואי לשינה במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר. ב-1986 מונה לפרופסור באוניברסיטת פייר ומארי קירי בפריז, צרפת. ב-1995 מונה לפרופסור קליני לנויורולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. כמו כן היה לפרופסור לזיהוי פלילי בפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב.
דרך הרשע
עלילת הספר
לאחר שרצח אישה, גבר לא מזוהה עוקב אחר רובין אלקוט, שאותה הוא רואה כחלק מתוכניתו לנקום בבלש הפרטי קורמורן סטרייק. רובין, שעובדת במשך שנה אצל סטרייק, כבר חוקרת במשרה מלאה, בנוסף להיותה מזכירה. סטרייק מפתח מערכת יחסים עם מגישת הרדיו אלין אבל ממשיך לטפח רגשות כלפי רובין, שארוסה מתיו מסתייג רבות מהעבודה שהיא עושה.
ז'אן-ז'אק אשכנזי
ביוגרפיה
אשכנזי כתב 32 ספרים, 22 פרקים בספרים ו-103 מאמרים מדעיים בתחומי השינה והנוירולוגיה.
דרך הרשע
עלילת הספר
יום אחד, רובין מקבלת חבילה המכילה רגל של אישה כרותה והודעה עם ציטוט מהשיר של להקת "בלו אויסטר קאלט", "מיסטרס אוף סלומון סאלט". סטרייק, שמכיר את השיר כאהוב על אמו המנוחה, לדה, מסיק שמישהו מעברו שלח את החבילה. לכן הוא מנדב לבלש המפקח אריק וורדל ארבעה חשודים אפשריים, שלושה מהם הוא מכיר מזמנו ביחידה לחקירות מיוחדות:
ז'אן-ז'אק אשכנזי
ביוגרפיה
אשכנזי הוא אזרח כבוד של ירוחם (1981), זכה בתעודת הצטיינות ממשרד החינוך ב-1997, וכמו כן זכה בשלל תארים, פרסים ואותות הצטיינות וכבוד מגופים ברומניה, צרפת, טוגו וספרד.
דרך הרשע
עלילת הספר
למורת רוחו של סטרייק, המשטרה מיד ממקדת את החשד שלהם על מאלי בגלל העבר שלו בשליחת חלקי גוף בדואר. סטרייק ורובין מחליטים לפתוח בחקירה מקבילה, שאותה הם מתחילים בסקירת "מכתבים יוצאי-דופן" שנשלחה למשרדו במשך השנים, אשר מאוחסנים במה שהזוג מכנה את "מגירת הפסיכיים". בין אלה נמצאו כמה מכתבים מאשה צעירה שביקשה פעם את עזרתו של סטרייק בקטיעת הרגל שלה כתוצאה מדיסמורפיה גופנית. הם מתחילים לחשוש שהרגל שנשלחה לרובין הייתה ששייכת לאותה אישה הצעירה.
ז'אן-ז'אק אשכנזי
ביוגרפיה
מתגורר בהרצליה.
דרך הרשע
עלילת הספר
מאוחר יותר, סטרייק נוסע לאדינבורו, שם אחד מעמיתיו לשעבר מהSIB מוצב עכשיו. עמיתו "שוכח" לסגור את תיקו הצבאי של ברוקבנק ויוצא מהחדר בשל חוסר יכולתו לחשוף את תוכנו לסטרייק, המוגדר כעת כאזרח. סטרייק מגלה כי הפנסיה של נואל ברוקבנק נשלחת לכתובת ב Barrow-in-Furness. בעודו בסקוטלנד, סטרייק גם מלווה את המכונית של עמיתו לבקר במלרוז, שם אמו של דונלד ליינג עדיין חיה. הוא מקווה לאסוף מידע על מקום הימצאותו הנוכחי של ליינג, אבל מאוכזב לגלות שלאימו של ליינג יש דמנציה בשלב מתקדם ואינה מסוגלת לספק שום עזרה. למזלו, סטרייק נתקל באחד השכנים שלה. השכן הוא ידיד טוב של הוריה של רונה, אשתו לשעבר של ליינג, שהורשע בהתעללות, והוא מסכים לארגן פגישה. במהלך הפגישה, אמה של רונה מביעה הכרת תודה עמוקה לסטרייק - שהיה האיש שגילה את בתה עירומה וכבולה למיטה - ומציעה בהתלהבות כל עזרה שהיא יכולה לתת. היא מגלה לסטרייק כי ליינג לא היה אהוד במלרוז מזה זמן מה בשל ההיסטוריה של התנהגות אלימה, אבל הוא ניסה לאחרונה לבקר את אמו לפני שסולק בכוח על ידי האחים שלו. אמה של רונה מגלה עוד כי במהלך ילדותו של ליינג, שדה של חקלאי שפיטר את ליינג מעבודתו נשרף באופן מסתורי, וגם כמה נערות באזור האשימו את ליינג באונס, וכי היא חושדת בו מאוד כי הוא הרג את החתול של המשפחה אחרי שהיא ובעלה הזהירו את רונה על דאגותיהם לגבי החבר שלה. אף אחד מהחשדות האלה לא אומתו מעולם בגלל הקסם האישי של ליינג בכל פעם שדיבר עם המשטרה. לבסוף, אמה של רונה מודה כי ליינג ביקר את רונה פעם אחת מאז שעזב את הכלא ואיים להרוג אותה כנקמה על בנו, שמת מן הזנחה בזמן שרונה הייתה קשורה למיטה. עכשיו כאשר יש ברשותו תצלום של ליינג - שאמה של רונה שמרה באמונה שיום אחד היא תצטרך לתת אותו למשטרה - סטרייק חוזרת ללונדון.
צוות החקירה של וורדל מגלה עד מהרה כי הרגל שנשלח לרובין תואמת ל- DNA לגופה שהתגלתה לאחרונה של המתכננת-קטיעה שכתבה לסטרייק את המכתב. זמן קצר לאחר מכן רובין מקבלת חבילה נוספת, הפעם היא מכילה בוהן מן הרגל השמאלית של אותה גופה, יחד עם עוד מילים משיר של בלו אויסטר קאלט. סטרייק מודאג מאוד מכך ששתי החבילות, בעודן מכוונות להתגרות בו באופן אישי, נמענו ונשלחו לרובין ספציפית. כתוצאה מהפרסום השלילי שנגרר בעקבות קבלת הרגל, בשילוב עם המאמצים של סטרייק להגן על רובין מהסיכון הנשקף לחייה מידי הרוצח, נשקפת סכנה הן לעסק של סטרייק והן ליחסי העבודה שלהם.
רובין מסיעה את סטרייק בלנד רובר הישן שלה שניתן לה במתנה מהוריה, מלונדון לבארו אין פרנס לחפש את הולי ברוקבנק, האשה שמושכת את המחאות הפנסיה הצבאית של נואל. רובין מציגה מיומנות רבה בחקירת הולי ללא נוכחותו של סטרייק, תחת מסווה של עורכת דין בשם ונציה הול, אשר החברה שלה מעוניינת לדרוש פיצויים בעקבות הפציעה הצבאית של נואל. רובין מגלה כי הולי היא אחותו התאומה של נואל, אשר נותרה לטפל בו לאחר שעזב את הצבא, כתוצאה מפגיעה מוחית, אשר גם השאירה אותו עם עיוות פיזי. הולי מגלה לה שלנואל הייתה נטייה להתפרצויות אלימות, אשר הרסו את דירתה יותר מפעם אחת והוא אף הכה אותה כמה פעמים. היא מגלה כי אביהם החורג היה מטריד אותם מינית כל ילדותם וכי היא מודעת לכך שאחיה הוא פדופיל. לאחר התפרצות אלימה במיוחד, הולי בעטה את נואל מחוץ לדירתה ואיימה לספר למשטרה על נטייתו המינית. בייאושו הציע נואל להולי את קצבתו הצבאית תמורת שתיקתה. הולי גם מאשרת כי נואל מאשים את סטרייק בפציעתו ויש לו אובססיה לגביו והוא מעלה את הנושא בפני כל אחד. לפני שהיא עוזבת, רובין מצליחה לחלץ מהולי את מקום העבודה האחרון של נואל.
בין הנסיעות הארוכות בין הערים, סטרייק נותן לרובין לעקוב אחרי אביו החורג, ג'ף וויטקר. סטרייק חושף בפניה שלוויטקר יש את כל הסימפטומים של נרקיסיסט פסיכופת ותמיד היה מרותק באופן מוזר ממוות. הוא היה מצטט לסטרייק באופן קבוע קטעים מכת השטן, במיוחד אלא שמהללים את המוות. סטרייק מדגיש, שלמרות שאמו הייתה אוהדת רוק מושבעת היא אף פעם לא השתמשה בהרואין בשמן שהיא לכאורה מתה ממנת יתר, שקרתה ממש לאחר שהתעמתה עם וויטקר על כסף. סטרייק חושף שוויטקר שמר גופה של אשה איתו בדירה במשך חודש כמה שנים אחרי שלדה מתה. ורגע לפני רובין וסטרייק מסיימים את מסעותיהם, סטרייק מקבל מידע שוויטקר כרגע בלונדון והוא מסרסר וכנראה גם מוכר מת'
הרוצח מכה פעמיים נוספות במהלך החקירה, חותך שתי אצבעות של הקורבן ששרד ואת האוזניים מקורבן אחר, מה שמוביל את התקשורת לקרוא לרוצח הידוע בשם המרטש משאקלוול, ובאופן רשמי המשטרה עוברת למצוד של רוצח סדרתי. בינתיים, אחיו של וורדל נפגע ונהרג בתאונת פגע וברח, המחייבת את יציאתו מצוות החקירה. הוא מוותר על השליטה בפרשה למפקח הבלש רוי קארבר, שהיה החוקר הראשי בפרשת לולה לאנדרי. קארבר עדיין זועם כי סטרייק הצליח להשפיל את המשטרה בכך שפתר את המקרה, אשר קארבר עצמו קבע כהתאבדות. הוא דואג להודיע לסטרייק כי הקו פתוח לחקירה שהוא נהנה ממנו בזמן שוורדל היה בפיקוד נסגרה ואף מאיים בפעולה משפטית אם סטרייק ימשיך בחקירה שלו. בגלל ניסוח טכני סטרייק מסכים שלא להפריע לחקירת החשודים של קארבר, אשר שונים בהחלט משלושת החשודים שלו.
סטרייק ורובין עוקבים אחרי וויטקר לסירוגין, והם מגלים, שהוא גר בדירה עם אישה צעירה בשם סטפני, שבה הוא גם מסרסר. רובין מבחינה בחבורות קשות של סטפני, מזדהה איתה ומנסה לעזור לה. אף על פי שסטפני אינה מוכנה לעזוב את וויטקר, היא מגלה לרובין כי בלילה שבו הקורבן הראשון נהרג, וויטקר הכריח אותה לקיים יחסי מין עם כל הלהקה שלו במכונית מסחרית. רובין מסכימה אפוא כי אמנם וויטקר הוא אדם מתועב, אבל הוא לא יכול להיות המרטש משקלוול. זמן קצר לאחר שוויטקר קוטע את הפגישה עם סטפני, רובין מותקפת וכמעט נהרגת על ידי המרטש האמיתי. היא נחתכת חתך גדול בזרוע, אבל מצליחה להפעיל אזעקת אונס אשר מושכת עזרה ומרססת אותו בעיניים בצבע אדום, למרות שהיא לא מצליחה לראות את פניו. בעקבות התקפה זו, סטרייק מאמין שהוא זיהה את הרוצח, אבל קארבר מתעלם מכל המידע שסטרייק נותן לו. עם זאת סטרייק מאבד את שני הלקוחות הנותרים שלו.
רובין פועלת נגד ברוקבנק ללא ידיעתו של סטרייק, מכיוון שהיא מאמינה שהוא מטריד את בנותיה הצעירות של חברתו הנוכחית. ההתערבות של רובין מצילה את הבנות, אבל שולחת את ברוקבנק למסתור. כשסטרייק מגלה מה רובין עשתה, הוא מסביר שקארבר חושד בה על שביקרה את ברוקבנק בהוראת סטרייק והוא מתכוון לעצור אותו על התערבות בחקירת המשטרה. מוצף הכעס ממצבו עם קארבר, על אובדן לקוחותיו היחידים ועל ההתחמקות בקושי של רוביין מהרוצח, סטרייק מפטר אותה על התנהגות בלתי הולמת. רובין שכולה על פיטוריה, אבל חוזרת אל מאסם בשביל החתונה הממשמשת ובאה שלה עם מתיו, אשר איתו היא השלימה. סטרייק מנסה ליצור איתה קשר, אבל מתיו מסיר ראיות לכך מהטלפון של רובין.
עכשיו כשהוא עובד לבד, סטרייק הוגה תוכנית להכניס את הרוצח לפינה, אשר הוא בטוח עכשיו בזהותו. הרוצח הוא דונלד ליינג, שבנה זהות מקבילה בתור ריי ויליאמס, החבר של אחותה הגדולה של הקוטעת. יחד עם החבר בריון שלו שנקר, סטרייק מקבל גישה לדירה של ליינג אשר משמשת כבסיס פעילויות ההריגה שלו. בפנים, הוא מותקף על ידי ליינג אבל מצליח להתגבר עליו לפני דהוא מוסר אותו למשטרה. ברוקבנק אף הוא נתפס כתוצאה ממידע שמגיע ממקום מקלט מקומי לחסרי בית.
עכשיו ללא הלחץ מן הרוצח, סטרייק מחליט לתקן את מערכת היחסים שלו עם רובין בכך שהוא מופיע בחתונה שלה, מכיוון שההזמנה מעולם לא בוטלה רשמית בעקבות הפיטורים שלה. אחרי פריצה רועשת לכנסייה, סטרייק מגיע בדיוק בזמן כדי לראות את רובין ומתיו מחליפים נדרים. הרומן מסתיים כאשר רובין מסתובבת, רואה Strike, ומחייכת.
דמויות ראשיות
קורמורן סטרייק - ותיק מלחמת באפגניסטן וחוקר לשעבר של ה- SIB ששוחרר מחובתו הצבאית לאחר שאיבד מחצית מרגלו הימנית ממטען צד.
למרות שהוא היה יכול להישאר בSIB, הוא בחר לעזוב, כדי להימנע מהתמסדות נוחה. מאז הוא הפך לבלש פרטי. הוא סלבריטי קטן, בין השאר הודות לאביו זמר הרוק הידוע לשמצה ולפתרון שתי הרציחות המפורסמות של שני הרומנים הראשונים. בתחילת הסיפור, העסק שלו פורח.
רובין אלקוט - העוזרת של סטרייק (במקור מזכירתו), שסיימה זה עתה קורס לחקירה פלילית, ששולם על ידי סטרייק. נישואיה לארוסה מתיו קונליף, רואה חשבון, מתקרבים במהירות. כניצולה של אונס וניסיון לרצח, היא רגישה ביותר לגבי פשעי מין. כתוצאה מכך, היא לא מוכנה להפסיק את החקירה של נואל ברוקבנק, אחד מחשודיו של סטרייק, ברגע שהיא מגלה שיש לו היסטוריה של התעללות בילדים, ויכול להיות שהוא מתעלל מינית בבתה הצעירה של חברתו הנוכחית.
חשודים
דונלד ליינג - סקוטי מהגבולות, לשעבר חייל בצבא שם הוא וסטרייק נפגשו לראשונה. ליינג התאגרף למעשה נגד סטרייק בצבא, ונשך את פניו של סטרייק לאחר שהבין שהוא מפסיד, מה שמוביל להערת משמעת. למרות זאת, ליינג היה בעל קסם אישי והצליח לשכנע אחרים באופיו הטוב. עם זאת, כשהוא חוקר בעצמו, סטרייק מגלה כי ליינג התעלל פיזית באשתו וילדו. ליינג נעצר והורשע, וריצה 10 שנים בכלא מתוך גזר דין של 16.
נואל ברוקבנק - לשעבר מייג'ור מברו אין פורנס, שירת במלחמת המפרץ הראשונה ובבוסניה, לפני שהפך לאויב נוסף של סטרייק. הוא התחתן עם אלמנתו של חייל שנפטר, שהיו לו שתי בנות צעירות. כשהייתה בת 12, סיפרה הבת הבכורה לחברתה מבית הספר על התעללות מינית ואיומים מצד אביה החורג. כאשר ברוקבנק עמד בפני מעצר, סטרייק נותן לו אגרוף, מה שגרם לו לסבול מפגיעה מוחית טראומטית בעקבות שבר בגולגולת שהיה קיים לפני כן, לאחר מכן הוא העמיד פני מטורף. במהלך תקופת ההתעללות, סיפר ברוקבנק לבתו החורגת שהוא ניסה פעם לחתוך את רגלה (על פי סטרייק היא באמת נתפסה בחוט תיל כשהייתה צעירה יותר, מה שנתן לה צלקת דומה לזו שהייתה על הרגל שנשלחה לסטרייק מה שהוביל אותו לחשוד בברוקבנק); אבל הוא מעולם לא הועמד לדין, ובמקום זאת סולק מן הצבא.
טרנס 'דיגר' מאלי - גנגסטר מקצועי וחבר בסינדיקט הפשע הרינגי עם רצח קודם שנזקף לזכותו והעובדה שהוא כבר שלח בעבר חלק הגוף, מובילים את סטרייק לחשוד בו. במבצע משותף עם מחלקת הסמיםלמציאת סחר בסמים, סטרייק הוא זה שחשף את הראיות אשר בגינם מאלי היה נכלא. עם זאת, מכיוון שסטרייק העיד על הראיות בעילום שם, סטרייק מאמין שמאלי לא היה מודע לכך שסטרייק היה מאחורי מעצרו והרשעתו. המשטרה מגלה שמאלי היה בספרד בזמן שהרגל נשלחה לרובין, ולכן מנקה אותו מהחשד בכל מה שקשור לחקירה.
ג'ף וויטקר - אביו החורג של סטרייק והאלמן של אמו של סטרייק, לדה. וויטקר היה מבוגר רק בכמה שנים מסטרייק, והתחתן עם לדה מפני שהייתה מפורסמת, ומכיוון שהניח שיש לה הון גדול: הוא אף שכנע אותה לכתוב אותו בצוואה שלה. לאחר מותה של לדה ב -1994, וויטקר הועמד למשפט באשמת רצח של לדה, אך נמצאה לא אשם. עם זאת סטרייק ו "שנקר", אשר העידו בשם "הכתר", משוכנעים כי וויטקר אכן הרג את לדה. סטרייק גם חשד בעיקר בוויטקר בשליחת הרגל הכרותה מכיוון שהשולח היה צריך לראות את לדה בעירום על מנת לדעת על הקעקוע שלה, אבל רובין מאוחר יותר מגלה תצלום עירום של לדה (עם הקעקוע גלוי) באינטרנט, אשר פותח את האפשרות של חשודים נוספים.
דמויות אחרות
" שנקר" - כינויו של שותפו לשעבר של סטרייק, שאמו לקחה אותו אחרי שמצאה אותו מוכה קשות בביבים. שנקר עובד בסחר בסמים בלתי חוקיים, הוא בן גילו של סטרייק, פרצופו טיפה מעוות, הוא קורא לסטרייק בכינוי "בונזן" והוא גם שונא את וויטקר. הוא מוכן לעזור לסטרייק ולרובין כמעט בכל דבר תמורת כסף. הוא עוזר לסטרייק לאתר את וויטקר, ועוזר לרובין להתעמת עם ברוקבנק, האו גם עוזר לסטרייק לתפוס את ליינג, ובסופו של דבר, גם מסיעה את סטרייק ליורקשייר בשביל החתונה של רובין.
אריק וורדל - הבלש מפקח מהמשטרה שהיה אחראי על המקרה של הרגל הכרותה. הוא נשאר ידיד של סטרייק גם אחרי אירועי שני הרומנים הקודמים. הוא נטש את המקרה לאחר מותו הבלתי צפוי של אחיו, שנפגע במכונית.
רוי קארבר - המחליף של וורדל, שהיה מפקח הבילוש ואחראי על המקרה של לולה לנדרי שעדיין נוטר טינה לסטרייק.
מתיו קונליף - ארוסה של רובין, רואה חשבון שלא בטוח בטיב היחסים של רובין עם סטרייק. לאחר ויכוחים רבים ואף פרידה במהלך הרומן, מתיו מתחתן עם רובין בסיום הרומן.
לינדה אלקוט - אמה של רובין שתמיד תומכת בבתה, בייחוד בזמן הפרידה שלה ממתיו. במהלך הרומן, לינדה מבקרת את רובין בלונדון.
ביקורת
ב"גרדיאן " קרא הסופר, כריסטובל קנט לרומן "מטומטם אבל מהנה", עם "נרטיב מסחרר בהפצת אופיו, מיקומו ופרטיו, ללא לאות, וללא פשרות". היא מסכמת, "הכול נמסר עם התלהבות שכזו - ובאופן מכריע, אחיזה בטוחה כל כך במזימה חכמה להפליא - שרוב הקוראים הנבונים יסערו וייהנו ממנה".
ב -30 במאי, דרך הרשע היה אחד מששת הרומנים המועמדים לתואר רומן הפשע של השנה מטעם Theakston Old Peculier.
המשך הסדרה
במרץ 2017, רולינג פרסמה רמז על כותרת הספר הרביעי בסדרה בחשבון הטוויטר שלה. מעריצה אחת ניחשה את שם הכותרת, רולינג גילתה שכותרת הספר הבא שלה תהיה " לבן קטלני".
טלוויזיה
ההכרזה על כך שהרומנים יותאמו כסדרות טלוויזיה ל- BBC One, החל בקריאת הקוקייה. שבוצע ב -10 בדצמבר 2014. רולינג פעלה כמפיקה בפועל של הסדרה באמצעות חברת ההפקה שלה ברונט סרטים וטלוויזיה, יחד עם ניל בלייר ורות קנלי-לטס. שלושת אירועי הדרמה התבססו על תסריטים של בן ריצ'רדס שכתב את קריאת הקוקייה, ואת טום אדג' שכתב את תולעת המשי ואת דרך הרשע. מייקל קיילור ביים את קריאת הקוקייה, קירון הוקס ביים את תולעת המשי, ו צ'ארלס סטורידג' ביים את דרך הרשע. ג'קי לארקין הפיקה.
ההודעה כי טום בורק יהיה השחקן שיגלם את קורמורן סטרייק בסטרייק, פורסמה בספטמבר 2016. ההכרזה כי הולידיי גריינג'ר תככב כעוזרת של סטרייק, רובין אלקוט. הוכרזה בנובמבר 2016.
פרידריך כריסטיאן, מרקיז מייסן
פרידריך כריסטיאן, מרקיז מייסן (בגרמנית: Friedrich Christian von Sachsen; 31 בדצמבר 1893 - 9 באוגוסט 1968), היה בנו של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה וראש בית וטין בין השנים 1932–1968.
ביוגרפיה
פרידריך כריסטיאן נולד ב-31 בדצמבר 1893 בדרזדן לפרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה, וללואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה ואליצ'ה, נסיכת פארמה.
בשנת 1903 התגרשו הוריו, ופרידריך כריסטיאן יחד עם שאר אחיו נשאר יחד עם אביו. באותה שנה קיבל פרידריך כריסטיאן דרגת לוטננט ברגימנט משמר הגרנדירים ה-100 (הסקסוני המלכותי ה-1). בשנת 1904 מת סבו גאורג, מלך סקסוניה, ואביו עלה לשלטון במקומו כפרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה.
ב-13 בנובמבר 1918 התפטר אביו מתפקידו, בעקבות התבוסה של האימפריה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. פרידריך כריסטיאן הוביל את הצבא הסקסוני מבלגיה וצרפת לגרמניה, שם הם שוחררו בפולדה.
לאחר המלחמה החל פרידריך כריסטיאן בלימודי משפטים באוניברסיטאות קלן, פרייבורג, ברסלאו ווירצבורג, ואת עבודת הדוקטורט שלו עשה על ניקולאוס קוזאנוס, שתרם רבות לפיתוח המשפט הקנוני בימי הביניים המאוחרים.
במהלך לימודיו בווירצבורג נפגש פרידריך כריסטיאן עם אליזבת הלן, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אלברט, נסיך טורן וטקסיס השמיני ומרגרטה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה, וב-16 ביוני 1923 התחתנו השניים ברגנסבורג.
לאחר שסיים את לימודיו הפך פרידריך כריסטיאן למורה להיסטוריה של האמנות, ובערך באותו זמן, אביו ביקש ממנו לקחת את הניהול של נחלות המשפחה בסקסוניה ובשלזיה.
בשנת 1923 ויתר אחיו הבכור גאורג, נסיך הכתר של סקסוניה על זכויותיו לכתר סקסוניה, והצטרף למסדר הישועים. בעקבות כך הפך פרידריך כריסטיאן לראשון בסדר הירושה של בית וטין, ולאחר מות אביו פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה בשנת 1932 ירש פרידריך כריסטיאן את תאריו.
בשנת 1933 עלתה הצעה שפרידריך כריסטיאן ימונה למלך פולין, בשל העבר המשותף של נסיכות הבוחר מסקסוניה וממלכת פולין, אולם בשל עליית היטלר לשלטון והידרדרות היחסים בין גרמניה הנאצית לפולין לפני מלחמת העולם השנייה, לא יצאה ההצעה אל הפועל.
פרידריך כריסטיאן ומשפחתו התגוררו בבמברג, ובשנת 1937 עברו לגור בטירת ואכוויץ על ידי דרזדן, והתגוררו בה עד לשנת 1945. הטירה שרדה את הפצצת דרזדן על ידי בעלות הברית בשנת 1945, ופרידריך כריסטיאן אף שיכן בה פליטים רבים מהעיר. בסוף המלחמה עברו בני המשפחה דרך הוף ורגנסבורג לברגנץ שבאזור הכיבוש הצרפתי, שם שהו ילדיהם הצעירים משנת 1940. בשנת 1955 עבר פרידריך כריסטיאן להתגורר במינכן על יד בניו הגדולים, וב-9 באוגוסט 1968 מת בסאמדן שבשווייץ.
משפחתו
ב-16 ביוני 1923 התחתן פרידריך כריסטיאן עם אליזבת הלן, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אלברט, נסיך טורן וטקסיס השמיני ומרגרטה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
עוד יהיה לי
"עוד יהיה לי" הוא שיר שנכתב על-ידי המשוררת רחל שפירא, והולחן על-ידי ירוסלב יעקובוביץ'. השיר בוצע על-ידי הזמרת מרגלית צנעני, ואף נכלל כרצועה השישית וכסינגל השני מאלבום האולפן הרביעי באלבומה "מנטה", את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים האחים ראובני בדצמבר 1989. הז'אנר של השיר הוא רוק ופופ, ובאופן ייחודי הוא מתחיל בפזמון ולאחר מכן ממשיך לבתים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי רחל שפירא והופק על ידי ירוסלב יעקובוביץ'. השיר הופץ כסינגל רשמי מתוך מנטה, על מנת לעזור בקידום המסחרי שלו. ב-1 באוגוסט 1989 נכנס השיר למצעד הסינגלים של תחנת הרדיו רשת ג' והגיע למקום ה-20. ב-5 בספטמבר אותה השנה עלה למקום השביעי – הדירוג הגבוה ביותר אליו הגיע. ב-17 באוקטובר 1990 יצא השיר מהמצעד לאחר אחד עשר שבועות רצופים.
ב-24 באוגוסט 2019 ביצעה צנעני את השיר יחד עם מירי מסיקה בלייב פארק שבראשון לציון. ההופעה הועלתה לערוץ היוטיוב הרשמי של מסיקה ב-5 בדצמבר 2020.
רחל שפירא כתבה את השיר ומרגלית צנעני ביצעה אותו. הן שיתפו פעולה יחדיו וכל אחת מהן הביאה לשיר את תכונותיה שתרמו ליצירתו. שיתוף הפעולה והתוצאה שהניב הוזכר בכמה כתבות. אחת מהן היא הכתבה לעיתון "מעריב" שבה רחל שפירא סיפרה ליעקב בר און על תכונותיה של צנעני שתרמו לשיר, ועל כך שצנעני בתכונותיה השלימה אותה: "מרגלית התגלתה לי כאישה עממית וספונטנית מאוד במגעיה עם אנשים, תכונה שחסרה לי. היא סחפה אותי ליצירה משותפת דווקא מתוך השוני בינינו. הייתה בינינו היקסמות הדדית, שעברה ישירות לשירים". מבקר המוזיקה, יקי הפשטיין, הוסיף על דבריה של שפירא וכתב באתר "בית אבי חי": "השיר "עוד יהיה לי" זכה לביצוע נפלא שהרים את כל הקהל על הרגליים. שפירא הצליחה לראות בצנעני את מה שרבים בחברה הישראלית החמיצו: אישה אמיצה, לוחמת פמיניסטית, שהקדימה את זמנה ולא פחדה מעולם להרים את הראש אל מול כל הקשיים שצצו מולה. בעזרת התכונות האלה צנעני מפלסת, עד היום, את הדרך קדימה. וזה כל כך נחמד". עוד נכתב על תרומתה של צנעני לשיר באתר "שיר של יום-בדרכי החיים": "צנעני שברה את תקרת הזכוכית של זמרות הז'אנר הים תיכוני, והצליחה לפרוש כנפיים ולהיות אחת מהזמרות המצליחות והמוכרות בישראל ".
ביצועים נוספים
הביצוע של השיר זוהה עם מרגלית צנעני, אך יש לו מבצעים נוספים. להקת "אנסמבל קוראל" ביצעה את השיר בסגנון גוספל. הזמרת מיכל שפירא בביצועה שינתה את הסגנון של השיר לסגנון המוזיקלי רגאי, פאנקי וג'אזי, לעומת השיר של צנעני שהוא יותר בסגנון מוזיקת פופ. יוסי חרסונסקי באתרו כתב כי השינוי של שפירא הוא בפרשנות השיר, בביצועה היא מאפשרת לגשת לשיר בדרך אחרת: "אצל מרגול השיר הוא soul ואילו אצל מיכל שפירא הוא רגאי, פאנקי וג'אזי. זו פרשנות חדשה, גישה שונה לטקסט המביע תקווה, שעוד יהיה לה כל מה שליבה מבקש." בנוסף, באתר זה ביצועה של מיכל שפירא זכה לתשבחות רבים:" חיים חדשים-אחרים לשיר כולו, תובנות רגש אחרות מאשר הגרסה המוכרת, עם ניואנסים יפים-מעבר לשירה שקטה הזויה בחלקו האחרון, המשכו נגינת הטרומבון של יאיר סלוצקי. שילוב של אינטרפרטציה ועיבוד מצוין של אודי שמחון מראים שיש סיבה טובה לקאבר הזה".
וידאו קליפ
"עוד יהיה לי" לא הועלה באופן רשמי לערוץ היוטיוב שלה מרגלית צנעני, אך בשנת 2012 הועלה אודיו רשמי שלו ליוטיוב.
Dancing with Tears in My Eyes
Dancing with Tears in My Eyes הוא סינגל של להקת אולטראווקס, מתוך האלבום Lament שיצא בשנת 1984.
השיר נכתב על ידי סולן הלהקה מידג' יור, ביחד עם בילי קארי, וורן קאן וכריס קרוס.
הסינגל הגיע למקום ה-3 במצעד הסינגלים בבריטניה, והגיע לעשירייה הראשונה בכמה מדינות אירופה. השיר נכנס גם לטופ 75 האוסטרלי והקנדי, אך בארצות הברית הגיע רק למקום ה-108.
השיר עוסק בהתמוטטות תחנת כוח גרעינית. הקליפ מציג את מידג' יור נוסע הביתה לאחר שגילה שפיצוץ גרעיני עומד להתרחש. הקליפ מסתיים עם התפוצצות תחנת הכוח, על רקע סרט ביתי של אורה, אשתו (בגילומה של דיאנה ווסטון ) וילדם.
פיילוט (יצרנית עטים)
תאגיד העטים פיילוט הוא יצרן עטים יפני, המייצר גם כלי כתיבה נוספים ותכשיטים.
זהו יצרן העטים הגדול ביותר ביפן, ויש לו מספר גדול של חברות בנות ברחבי העולם, למשל: בפיליפינים, באנגליה, באינדונזיה, במלזיה, בברזיל, בדרום אפריקה, בגרמניה ובצרפת. רוב עטי פיילוט מיוצרים ביפן, צרפת וארצות הברית.
החברה השיקה פיילוט סדרת מוצרים "ירוקים" תחת השם BeGreen - עטים ועפרונות המורכבים ברובם מחומרים ממוחזרים.
מוצרים
מוצרים עיקריים שמייצרת פיילוט:
אלאסן ואטארה
אלאסן דראמאן ואטארה, הנודע גם בכינוי "אדו" ADO, לפי ראשי תיבות שמו (, נולד ב-1 בינואר 1942 בדימבוקרו) הוא פוליטיקאי וכלכלן איווארי, המכהן כנשיא חוף השנהב החל מאז 6 במאי 2011. ואטארה כיהן גם כראש ממשלת חוף השנהב מנובמבר 1990 ועד דצמבר 1993, ולפני כן עבד בקרן המטבע הבינלאומית ובבנק המרכזי של מדינות מערב אפריקה (BCEAO). בתקופה שבה כיהן את הממשלה תרם להבראת אוצר המדינה ולזינוק מחדש של כלכלתה, במחיר מדיניות של צנע תקציבי.
בשנת 1999 נבחר בראש מפלגת "התלכדות הרפובליקנים", אך לא הורשה להתייצב בבחירות לנשיאות בשנים 1995 ו-2000 בגלל טענות כי מוצא חלק ממשפחתו הוא כביכול מבורקינה פאסו. בשנת 2010 הוא נבחר בבחירות שהיו אמורות להוביל לסיום מלחמת האזרחים, אך הנשיא לוראן גבאגבו סירב לעזוב את השלטון. ואטארה נכנס לתפקיד רק ב-21 במאי 2011, אחרי שגבאגבו נעצר בידי כוחות צרפתיים שהתערבו במשבר במדינה כדי לבלום את האלימות שהתחדשה עד לכדי מלחמת אזרחים נוספת. אלאסן ואטארה משתייך לקבוצה האתנית באולה. אחרי מותו באוגוסט 2020 ממחלה של המועמד שלו לנשיאות, ראש הממשלה אמאדו גון קוליבלי, רץ ואטארה פעם שלישית לתפקיד הנשיאות באישור בית המשפט החוקתי של המדינה ונבחר בבחירות שהוחרמו במידה רבה על ידי האופוזיציה.