cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sex with Me
כתיבה והפקה
Sex with Me הוא שיר רית'ם אנד בלוז עכשווי שנכתב על ידי ברתווייט, מתיו סמואלס, אדם פיני, אנדרסון הרננדז, צ'סטר הנסן וריהאנה. השיר הופק על ידי סמואלס, Vinylz ו-קוק הארל. השיר הוקלט באולפני הקלטות ווסטלייק בלוס אנג'לס.
פרסום ורמיקסים
מספר אמנים פרסמו רמיקסים לשיר, בהם Amorphous ו-Maino. ב-31 באוגוסט 2016, פרסמו Fabolous וטריי סונגז רמיקס לשיר. ב-3 בספטמבר פרסמה גם הזמרת-יוצרת טינשיי רמיקס, שכלל מילים שונות מהמקור. ניק קאנון הקליט גרסה לשיר בשם "Sex with Me Is Ncredible", אשר פורסמה ב-10 בינואר 2017. ב-3 בפברואר 2017 הוציאה ריהאנה לאייטונס את "Sex with Me (Dance Remixes) - EP", מיני-אלבום שכלל חמישה רמיקסים של הרצועה המקורית.
הצלחה במצעדים
בעקבות יציאת האלבום, נכנס השיר למצעד השירים מתחת להוט 100 בארצות הברית. לאחר ששהה ארבעה עשר שבועות במצעד זה, השיר נכנס לראשונה למצעד הבילבורד הוט 100, וניצב במקום ה-97. בכך, הפך השיר לרצועה החמישים ושבע של ריהאנה שנכנסה למצעד זה, והשווה אותה למדונה כאמנית הרביעית עם הכי הרבה שירים במצעד. בנובמבר 2016, השיר נכנס מחדש לבילבורד הוט 100, כאשר הגיע למקום ה-92. בסופו של דבר, הגיע השיר בשיאו למקום ה-83 במצעד, והוסמך לתואר פלטינה כפולה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA), עבור מכירות של שני מיליון עותקים.
לאחר פרסומם של הרמיקסים שהפיקו MK, ג'ון בלייק וריי רודס, השיר הגיע לראש מצעד שירי הדאנס קלאב האמריקאי בגיליון 8, באפריל 2017, והיה לשיר ה-29 של ריהאנה שהגיע להישג זה. זהו גם השיר החמישי מהאלבום שהגיע למקום הראשון, והפך את Anti לאלבום הראשון שזכה לכמות כזו של מקומות ראשונים, מאז אלבומה של קייטי פרי, Prism, שעשה זאת לאורך 2013–2014. בין Work ל-Sex with Me, הצליחה ריהאנה לכבוש את ראש המצעד עם שישה שירים שונים, בעוד שאמן אחר לא הצליח לעשות זאת יותר מפעמיים באותו פרק זמן.
רשימת השמעה
הורדה דיגיטלית – גרסת מהדורת הדלוקס <li> "Sex with Me" – 3:26</li> </ol>
הורדה דיגיטלית – רמיקסים
הורדה דיגיטלית – רמיקסים (נקי)
מצר וילקינס
הוא קרוי על שמו של חוקר קוטב וגאוגרף אוסטרלי יוברט וילקינס.
אברהרד שנגארט
קארל גאורג אברהרד שנגארט (בגרמנית: Karl Georg Eberhard Schöngarth; 22 באפריל 1903 – 16 במאי 1946) היה קצין אס אס ופושע מלחמה נאצי, ששימש כמפקד משטרת הביטחון והאס דה בפולין.
ראשית חייו
שנגארט נולד ב-22 באפריל 1903 בלייפציג שבגרמניה. אביו ניהל מבשלת בירה. שנגארט החל את לימודי התיכון בגיל 11, אך נשר מן הלימודים כעבור זמן קצר, והחל לעבוד במרכז לגינון כדי לתמוך במאמץ המלחמתי בעת מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה חזר לתיכון להשלים את לימודיו, אך למעשה הצטרף למיליציית הפרייקור של תורינגיה. חברותו בפרייקור הובילה אותו, בנובמבר 1922, להצטרף לקבוצה נאצית מקומית בעיר ארפורט, שנתנה ביטוי לתחושותיו האתניות-לאומיות. בעקבות הפוטש במרתף הבירה התנועה הוצאה אל מחוץ לחוק. שנגארט ברח לקובורג כדי להימנע ממשפט באשמת בגידה, אך כעבור זמן מועט חזר לארפורט וקיבל חנינה. ב-1924 סיים את לימודיו והתקבל לעבודה בדויטשה בנק, ובמקביל הצטרף לרגימנט 1/15 של הצבא בגיסן.
שנגארט נישא לדורותי גרוס, ונולדו להם שני בנים.
המפלגה הנאצית
שנגארט החל להיות מעורב יותר בפעילות המפלגה, וב-1 בפברואר 1933 הצטרף לאס אס וקיבל את מס' החבר 67,174. כיוון שחברות במפלגה הנאצית הייתה הכרחית אז כדי להתקבל למשרה ממשלתית, הוא הצליח בקלות להשיג עבודה כמנהל הדואר של ארפורט. באותה השנה הוא חבר לאס דה, ארגון המודיעין של האס-אס, ובנובמבר 1935 עזב את תפקידו בדואר והחל לעבוד בגסטפו. בזמן שירותו בגסטפו עבד במשרד העיתונות המרכזי, במועצה הכנסייתית-פוליטית, ובמשרד המחוזי של דורטמונד. בנוסף לכך, שירת כקצין משטרה במינסטר והוגדר כיועץ ממשלתי. עקב כשרונותיו והידע המשפטי הנרחב שלו, התקדם שנגארט במהירות בסולם דרגות האס אס ובשנת 1940 הגיע לדרגת בריגדפיהרר.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת המלחמה היה שנגארט מפקח בכיר של המשרד הראשי לביטחון הרייך בדרזדן. בינואר 1941 נשלח לקרקוב, בירת הגנרלגוברנמן, כמפקד בכיר של משטרת הביטחון (זיפ"ו) והאס דה. במסגרת תפקיד זה הקים שנגארט יחידות איינזצגרופן בוורשה, ראדום ולובלין, כהכנה לביצוע רצח המונים. הוא היה אחראי לרצח כ-10,000 יהודים באזור מזרח גליציה בין יולי לספטמבר 1941, כחלק ממבצע ברברוסה.
ועידת ואנזה
בניגוד לרוב משתתפי הוועידה, שנגארט כבר היה מנוסה ברצח יהודים, והתקדמות הפתרון הסופי הייתה ידועה לו. הוא הגיע לוועידה במקום הממונה עליו, פרידריך-וילהלם קריגר, מפקד האס אס והמשטרה בגנרלגוברנמן. תפקידו של שנגארט בוועידה היה לוודא שהסמכות בעניין היהודים נשארת בידי האס אס, בעיקר כנגד יוזף ביהלר, נציג המושל הנס פרנק, שרצה לשמור על סמכותו באזור.
לאחר המלחמה
שנגארט נתפס על ידי בעלות הברית בסוף המלחמה. לאחר חקירה, הוא הורשע על ידי בית משפט צבאי בריטי בפשעי מלחמה, ונידון למוות. ב-16 במאי 1946 הוא נתלה על ידי אלברט פיירפוינט בכלא המלין הבריטי.
מריה אנה, נסיכת סבויה
מריה אנה ריקרדה קרולינה מרגריטה פיה (19 בספטמבר 1803 - 4 במאי 1884) הייתה בתו של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ואשתו של פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה.
ביוגרפיה
מריה אנה נולדה ב-19 בספטמבר 1803 בפלאצו קולוניה שברומא, מדינת האפיפיור. אביה היה ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ואמה הייתה מריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה. מריה אנה הוטבלה יחד עם אחותה התאומה מריה תרזה, נסיכת סבויה על ידי האפיפיור פיוס השביעי, והורי אמה היו הסנדקים.
בילדותה שהתה מריה אנה עם שאר משפחתה בסרדיניה, לשם ברחו בני המשפחה מפני נפוליאון. לאחר מפלת נפוליאון בשנת 1814, חזרו בני המשפחה לטורינו. ב-12 בפברואר 1831 נישאה מריה אנה לארכידוכס פרדיננד מאוסטריה. לא היו להם ילדים. ב-2 במרץ 1835 הפך פרדיננד לקיסר אוסטריה. מריה אנה הוכתרה כקיסרית אוסטריה, וב-12 בספטמבר 1836 הוכתרה בפראג כמלכת בוהמיה. ב-2 בדצמבר 1848, בעקבות אביב העמים, נאלץ פרדיננד לוותר על הכתר לטובת אחיינו פרנץ יוזף. הוא ומריה אנה חיו את שארית חייהם בבוהמיה. מריה אנה נפטרה בגיל 80 ב-4 במאי 1884, ונקברה בקריפטה הקיסרית בווינה.
דניאל פנק
דניאל פנק (בצרפתית: Daniel Pennac; שמו בשלידה -Daniel Pennacchioni נולד ב-1 בדצמבר 1944) הוא סופר ומחזאי צרפתי.
קריירה ספרותית
בשנות השמונים פרסם את סדרת הספרים "ארנסט וסלסטין", שהפכו עם השנים לאחת מסדרות ספרי הילדים האהובים.
פרסם בתחילה ספרי ילדים, ולאחריהם את סדרת הספרים "הסאגה של מלוסן". לפנק משנה פדגוגית סדורה כיצד להנחיל את אהבת הקריאה לילדים. את משנתו זו סיכם בחיבורו "כמו רומן". במהלך חייו הוציא שני ספרי קומיקס שהצליחו, "נואף" וב-"ארבע עיניים בשחור" ושני ספרי פרוזה, "פצצות ומפלצות" ו-"כמו רומן".
ב-2007 זכה בפרס "Renaudot פרי" כתבה ("לאקול") שפרסם בעיתון צרפתי נפוץ, על "מאמר האכזבה" מהחיים הנורמטיבים.
ב-2012, יצא סרט האנימציה "ארנסט וסלסטין" שהתבסס על סדרת הספרים המפורסמת שכתב בשנות השמונים. העיבוד הקולנועי ל-"ארנסט וסלסטין" הביא את דניאל פנק, עד לכמה מועמדויות, אליה זכה הסרט, לפרס האוסקר ל-"סרט המונפש הטוב ביותר" ופרס אמי (עליו היה מועמד בקטגוריית "התסריט הטוב ביותר"). בסמוך ל-2 המועמדויות, הצליח "ארנסט וסלסטין", גם להיות מועמד בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר" ל-2012, בפסטיבל סרטי ההנפשה הבינלאומי אנסי‏.
הוועידה (סרט)
הוועידה (בגרמנית: Die Wannseekonferenz) הוא סרט טלוויזיה גרמני שיצא בשנת 2022 ומתאר את מהלך ועידת ואנזה. התסריט נגזר מפרוטוקול הוועדה והוא עיבוד מחודש לסרט משנת 1984 (ועידת ואנזה).
הסרט בוים על ידי מתי גשונק. הוא יצא לרגל יום השנה ה-80 לוועידה שהנאצים ערכו ב-20 בינואר 1942 בווילה בגרואר ואנזה שבברלין. מטרת הכנס הייתה לדון בפתרון הסופי של הבעיה היהודית. לאחר תום המלחמה, נמצא תמליל אחד של פרוטוקול הוועידה עליו מבוסס הסרט.
הסרט זמין בספריית המדיה של רשת ZDF מאז 18 בינואר 2022 והוא שודר לראשונה ב-24 בינואר 2022.
עלילה
בהזמנתו של ריינהרד היידריך, 15 נציגים בכירים של ממשלת הרייך ורשויות האס-אס נפגשו בבוקר 20 בינואר 1942 בוילה בגרואר ואנזה בברלין ל"פגישה וארוחת בוקר". בסבב דיונים זה, שנקרא "וועידת ואנזה", תואם והורחב המשך הפתרון הסופי של השאלה היהודית. המשתתפים דנו בסוגיות ארגוניות ומגדירים מחדש את האחריות לרצח ההמוני השיטתי של מיליוני יהודי אירופה.
הפקה
הסרט הופק במשותף על ידי ZDF וחברת Constantin Film ומומנה על ידי FilmFernsehFonds ורשויות מדינבורד ברלין-ברנדנבורג.
צילומי הסרט נערכו בין 3 בנובמבר ל-18 בדצמבר 2020 במיקום בו הייתה הווילה ובאולפני ברלינר יוניון-פילם בברלין-טמפלהוף. הפקת הסרט נתמכה על ידי מרכז הזיכרון והחינוך של מוזיאון בית ועידת ואנזה, ששטחו ממוקם בווילה ההיסטורית בוואנזה-ברלין.
ביקורת
ה"לקסיקון לקולנוע בינלאומי" שיבחה את הסרט והגדירה אותו כ"סרט דוקומנטרי מדכא על האסטרטגיות הקרות כקרח של השואה" ש"משחזר את האירועים, שנמשכו קצת יותר משעה, כמעט בזמן אמת, ללא ניפוח מבוים".
הסרט זכה בפרס זהב בקטגוריית הסרטים העלילתיים כחלק מפרסי הטלוויזיה והקולנוע של פסטיבל ניו יורק ב-2022.
פוקימון שמש וירח
פוקימון שמש וירח (באנגלית: Pokémon Sun and Moon Version) הם שני משחקי וידאו מסוג משחק תפקידים אשר פותחו על ידי Game Freak והופצו על ידי נינטנדו ל־נינטנדו 3DS. שני המשחקים הללו מציגים לראשונה את הדור השביעי של משחקי הפוקימון. המשחקים יצאו לראשונה ביפן וברחבי העולם ב־23 בנובמבר 2016 וממשיך את המשחקים הקודמים בסדרה אומגה רובי ואלפא ספיר.
המשחקים זכו לביקורות חיוביות ברובן. רוב המבקרים שיבחו את ההתקדמות בזמן המשחק ואת החידוש שהביאו לזיכיון ובנוסף חלקם טענו שהמשחק הציג עלילה מעניינת מקודמיו. ובנוסף המשחק נמכר ב־1.9 מיליון עותקים בשלושת הימים הראשונים להפצתו כאשר היה בדרך לשבור את השיא של המשחק הנמכר ביותר ל־נינטנדו 3DS.
ביום הראשון ליציאת המשחק נשלחו כ-10 מיליון יחידות ברחבי העולם (שהוזמנו מראש) ומהר מאוד אזלו מן המלאי. נכון ל 31 במרץ 2017, נמכרו מעל לכ-15 מיליון עותקים של פוקימון סאן ו־מון ברכבי העולם והם רשמית במקום השני של הכותרים הנמכרים ביותר ל־נינטנדו 3DS, כאשר במקום הראשון הם הכותרים מאותה הסדרה פוקימון X ו-Y.
שומרי האיים
המשחק מציג לראשונה את דור שבע, דור זה מציג לראשונה את מחוז אלולה שנבנה בהשראת קבוצת האיים הוואי. אשר מחולק לארבעה איים ועל כל אי שומר פוקימון אגדי הנקרא טאפו. בנוסף ישנו אי מכני נוסף הנקרא אי אתר שנוצר על ידי צוות אתר במטרה לשמש מקלט לפוקימונים.
התחלתיים
מכיוון שהמשחק מציג מחוז חדש אז נראים לראשונה הפוקימונים ההתחלתיים שלו, בנוסף לכל התפתחות שלישית של פוקימון התחלתי יש "מהלך Z" הניתן לשימוש על ידי פוקימון זה בלבד. פוקימונים אלה ניתנים בתחילת המשחק מפרופסור קוקוי.
גנום מיטוכונדרי
הגנום המיטוכונדרי (באנגלית: Mitochondrial DNA, mtDNA, או mDNA) הוא גנום המצוי במיטוכונדריה (מיטוכונדריון ביחיד), אברון בתא האאוקריוטי המאפשר ייצור של אנרגיה תאית. הגנום המיטוכונדרי הוא חלק קטן מתוך כלל הגנום הקיים בתא אאוקריוטי, כאשר מרביתו מצוי בגרעין. הגנום המיטוכונדרי זוהה לראשונה בשנת 1963 בתאים מאפרוחי תרנגולות.
תאים אאוקריוטים מכילים עשרות עד אלפי עותקים של דנ"א מיטוכונדרי, בדרך כלל בעל מבנה מעגלי ודו-גדילי. אורכו באדם הוא 16,569 בסיסים. אצל מרבית היונקים, הדנ"א המיטוכנדרי חסר אינטרונים ומקודד ל-37 גנים אשר מתוכם, 13 גנים מקודדים לחלבונים המשמשים תתי יחידות של מערכת הזרחון החמצוני, 22 מולקולות של רנ"א מוביל ושתי מולקולות של רנ"א ריבוזומי. כמו כן, חלק מן הגנום המיטוכונדרי (כ-7% באדם) כולל רצף דנ"א שאינו מקודד לגנים ומכונה אזור הבקרה (Control Regions או Hypervariable Regions בשל השונות גנטית הרבה בו).
כל מיטוכונדריון מכיל בין 2–10 עותקים של דנ"א מיטוכונדרי . כתלות בסוג התא וצריכת האנרגיה, מספר עותקי הדנ"א המיטוכונדרי בתא גוף (סומטי) של יונק נע בין 1000 ו-10,000 עותקים.
מקור
מידע גנטי מצוי בגרעין התא האאוקאריוטי ובמיטוכונדריה. בראשית המאה ה-20 הוצע על ידי קונסטנטין מרז'קובסקי (Mereschkowski) ברוסיה ובאופן בלתי תלוי על ידי איוון ואלין (Wallin) בארצות הברית, ובמיוחד על ידי הביולוגית לין מרגוליס בשנות ה-60 של המאה ה-20, כי מקורו של המיטוכונדריון הוא בחיידק מסוג אלפא-פרוטאובקטריה (α–proteobacterium), אשר אוחה לפני למעלה מ-2.5 מיליארד שנים לתא קדום, שהיווה מקור לתא האאוקריוטי, כנראה ארכאה. תאוריה זו קרויה התיאוריה האנדוסימביוטית, ועל פיה במיטוכונדריון נותרו מספר מרכיבים המרמזים על המקור החיידקי שלו: ממברנה כפולה, ריבוזום ייעודי ומבנה מעגלי של הגנום המיטוכונדרי. במהלך האבולוציה, צומצם הגנום המיטוכונדרי כתוצאה מאובדן של חומר גנטי - הן כתוצאה מברירה טבעית והן כתוצאה מהעברת גנים לגנום הגרעיני. על כן, מרבית החלבונים הדרושים לפעילותו של המיטוכונדריון מקודדים בגרעין התא (~1500 חלבונים שונים ביונקים) והם מתועתקים על ידי הגנום הגרעיני ומועברים למיטוכונדריון לצורך פעילותו. האנדוסימביוזה הובילה לתלות הדדית של המיטוכונדריון והתא, המתבטאת בחוסר אפשרות לגדל את המיטוכונדריה מחוץ לתא, או תאים אאוקריוטיים ללא מיטוכונדריה.
תיעתוק
תהליך התיעתוק של הדנ"א מיטוכונדרי הוא בעל מאפיינים פרוקריוטים: זהו תיעתוק פוליציסטרוני (רב גני) אשר מתחיל משלושה פרומוטורים; שניים אשר מבקרים את תיעתוק "הגדיל הכבד" (HSP1 ו-Heavy strand promoters - HSP2), ואחד אשר מבקר את תיעתוק "הגדיל הקל" (light strand promoter, LSP) . מקטעים המתועתקים מ-HSP1 הם יחסית קצרים וכוללים את שני הרנ"א הריבוזומלים (12s ו-16S) ושני רנ"א מוביל (tRNAPhe ו-tRNAVal), ואילו מקטעים המתועתקים מה-LSP ו-HSP2 כוללים את מרבית הדנ"א המיטוכונדרי. כל הפרומוטורים ממוקמים על ה-displacement loop או ה-D-loop שהוא האזור הבקרתי העיקרי של הדנ"א המיטוכונדרי. עיבוד מקטעי ה-mtDNA שתועתקו למולקולות mRNA, tRNA ו-rRNA בודדות (לרב) מתרחש במקביל או מיד לאחר התיעתוק הפוליציסטרוני.
תהליך התיעתוק של הדנ"א המיטוכונדרי תלוי בקבוצה של חלבונים אשר מתועתקים ומתורגמים בגרעין התא ולאחר מכן מועברים למיטוכונדריה: הרנ"א פולימרז המיטוכונדרי (POLRMT), הדומה ברצף ובמבנה לרנ"א פולימרז של T7 בקטריופג', פקטור התעתוק המיטוכונדרי B2 (TFB2M), פקטור תיעתוק מיטוכונדרי A (TFAM), פקטור הארכה מיטוכונדרי (TEFM) ופקטור סיום תיעתוק מיטוכונדרי (MTERF). הפקטורים A, B2 וה-POLRMT (מלבד MTERF) נקשרים לפרומוטורים באזור ה-D-loop ומוליכים לתחילת התיעתוק הפוליציסטרוני לאחר גיוס של TEFM.
בשנים האחרונות, מצטברות עדויות שונות לפיהן קיימים גורמים נוספים במסגרת תהליך התיעתוק של הדנ"א המיטוכונדרי, המתועתקים בגרעין ומובלים למיטוכונדריה.
הורשה מיטוכונדרית
ביצורים רב תאיים הגנום המיטוכונדרי עובר בתורשה אך ורק מן האם לצאצאים (הורשה אימהית) ואיננו עובר תהליכי שחלוף. המיטוכונדריה בתא משתכפלות באופן עצמאי הנפרד מן הגרעין, ויוצרות אוכלוסייה תוך תאית, אשר מתפצלת בין תאי הבת כאשר התא מתחלק. בעת ההפריה, הזיגוטה הראשונית הנוצרת מכילה בעיקר מיטוכונדריה מתא הביצית; מספר עותקי הדנ"א המיטוכונדרי בתא זרע נמוך מאוד לעומת הביצית (ביצית מכילה מספר ממוצע של 200,000 עותקים של דנ"א מיטוכונדרי בעוד זרע מכיל בממוצע 100 עותקים ביונקים). לאחר ההפריה נהרס הדנ"א המיטוכונדרי אשר מקורו בזרע באופן מכוון . על כן, המיטוכונדריה של הצאצאים מקורן באם בלבד, ורצף הדנ"א המיטוכונדרי ידמה לזה של האם מלבד מוטציות שיכולות להיווצר ולהצטבר בחלק מאוכלוסיית המיטוכונדריה במהלך החיים. אופן ההורשה של הדנ"א המיטוכונדרי מאפשר התחקות אחר השושלת האימהית של הפרט ומשמש במחקרים גנטיים לקביעת קרבה בין יצורים או שיוכם לקבוצות גנטיות שונות במסגרת האוכלוסייה.
הטרופלזמיה
הטרופלזמיה היא מצב בו אוכלוסיית הדנ"א המיטוכונדרי אינה אחידה מבחינת רצף הנוקלאוטידים בתוך התא, בין תאים באותה רקמה ובין רקמות ביצור השלם . מקורן של מוטציות הטרופלזמיות יכול להיות מהצטברות שינויים הקשורה לגיל הפרט או משונות מורשת (שהייתה כבר בביצית טרם ההפריה). הבדל בתבנית ההטרופלזמיה (רמת מוטציה מסוימת, או הבדל במגוון המוטציות) בין תאים, בין מיטוכונדריה באותו תא ובין רקמות יכול לנבוע מחלוקת התאים והתפצלות אקראית של המיטוכונדריה בין תאי הבת . כתוצאה מכך, מוטציות יכולות להופיע בכל העותקים של הדנ"א המיטוכונדרי (הומופלזמיה) או רק בחלק מהם (הטרופלזמיה).
מוטציות המתרחשות באזורים הבלתי-מקודדים בדנ"א המיטוכונדרי (כ-7%) אינן מנופות במהירות בברירה טבעית, כיוון שרובן אינו מזיק באופן משמעותי לאורגניזם, ומשום כך יש להן סיכוי טוב יותר להיות מורשות ולהשתלט על אוכלוסיית המיטוכונדריה בתהליך של סחף גנטי.
בשלב מוקדם של ההתפתחות של העובר הנקבי נוצר צוואר בקבוק גנטי המשפיע על רמת ההטרופלזמיה בתאים שיתפתחו להיות תאי הנבט הנקביים (pre-migratory germ cells). צוואר בקבוק זה מבטיח מחד, כי מוטציות מסוימות יורשו לעיתים רחוקות יותר לצאצאים, אבל באותה מידה המוטציות המועברות לדורות הבאים, יתבססו באוכלוסייה תוך דורות מספר, בתנאי שהן לא מזיקות באופן שיפגע ביכולת הצאצאים לשרוד.
tRNA במיטוכונדריה וקוד גנטי ייחודי
בנוסף לקוד הגנטי האוניברסלי, במיטוכונדריה קיימים מספר הבדלים בהשוואה לגרעין התא המתבטאים בכמות קטנה יותר של רנ"א מוביל והבדלים בקוד הגנטי. במרבית היצורים רצפיהם של קודוני סיום תרגום חלבון הם 'UAA', 'UAG' ו- 'UGA' אולם בדנ"א המיטוכונדרי של חולייתנים, הרצף 'UGA' מקודד לחומצה האמינית טריפטופן. בנוסף, הרצף 'AUA' מקודד לחומצה האמינית איזולאוצין ברוב האורגניזמים ואילו במיטוכונדריה קודון זה מקודד לחומצה האמינית מתיונין
הקוד הגנטי המיטוכונדרי:
מבנה הגנום המיטוכונדרי ביצורים שונים
ניתן לסווג את הגנום המיטוכונדרי ל־6 קבוצות שונות המאופיינות על ידי הבדלים במבנה מעגלי או ליניארי, גודל, נוכחות אינטרונים והאם החומר הגנטי ארוז במולקולה יחידה או אוסף של מולקולות הומוגניות או הטרוגניות – אוסף מולקולות שכל אחת מהן יכיל מספר גנים קטן. במרבית היצורים ה-DNA המיטוכונדרי מהווה מולקולה אחידה ויחידה, אבל במספר יצורים תוארו מספר פלסמידים המחלקים ביניהם את התוכן הגנטי של ה-DNA המיטוכונדרי; דוגמה לכך – אוסף מולקולות חד/דו גניות בכיני הראש הכוללות יחד את תוכן הדנ"א המיטוכונדרי המצוי ברב החרקים.
ארגון הגנום המיטוכונדרי ביצורים רבי תאים (מטזואה):
מוטציות ומחלות באדם
מחלות מיטוכונדריות נגרמות בשל מוטציות (מורשות או נרכשות) בדנ"א המיטוכונדרי או בדנ"א הגרעיני המקודד לגנים המשמשים לפעילותן של המיטוכונדריה. קיומה של מוטציה ברצף הדנ"א המיטוכונדרי יכול לגרום למחלות שונות בהתאם למידת הפגיעה בפעילות המיטוכונדריה וברקמות בהן מצויה המיטוכונדריה הפגומה, ובהתאם לרמת ההטרופלזמיה. מחלה מיטוכונדרית הנובעת ממוטציה הטרופלזמית תתפרץ כאשר מספר המיטוכונדריה הפגומות מגיע לסף שממנו והלאה תיפגע הפעילות המיטוכונדרי בתא, ברקמה וביצור . ככלל, מוטציות נקודתיות בדנ"א המיטוכונדרי ייגרמו לפנוטיפ מחלתי אם רמת ההטרופלזמיה שלהן עובר את ה-85%, והסף הפנוטיפי של חסרי מקטעים בדנ"א המיטוכונדרי הוא כ-60%. תדירות המחלות המיטוכונדריות באדם הוערכה בכ-1/5000 לידות עם צאצא חי.
מחלת ה-LHON (Leber hereditary optic neuropathy) היא המחלה הראשונה שדווחה כנובעת ממוטציות בדנ"א המיטוכונדרי המורשת מהאם לצאצאיה. בשנת 1988 זוהו שלוש מוטציות נקודתיות שונות הפוגעות בתתי יחידות של קומפלקס I בשרשרת הזרחון החמצוני המקודדים בדנ"א המיטוכונדרי ; כתוצאה ממוטאציות אלה תואר ניוון של תאי גנגליון ברשתית ואובדן ראייה חלקי או מלא בחולים. המחלה נחשבת לאחת המחלות השכיחות ביותר שנגרמות ממוטציה מסוג missense (שינוי חומצה אמינית) ברצף גנים בדנ"א המיטוכונדרי.
שימוש במעבדה לזיהוי פלילי ומחקר היסטורי
הדנ"א המיטוכונדרי יכול לשמש ככלי במסגרת זיהוי פלילי של פרטים. במעבדות לזיהוי פלילי נעשה שימוש בדנ"א המיטוכונדרי לצורך זיהוי שרידים אנושיים, חקירות נעדרים, אסונות המונים ובחקירות משפטיות אחרות בהן מעורבים דגימות עם חומר ביולוגי מוגבל.
מאחר שמרבית התאים האאוקריוטים מכילים מאות עותקים של דנ"א מיטוכונדרי (לעומת שני עותקים של דנ"א כרומוזומלי בגרעין) קיים סיכוי גדול יותר לקבלת דגימה המתאימה לצורכי זיהוי. כמו כן, בשל אופן הורשתו של הדנ"א המיטוכונדרי דרך קו הנבט האימהי, ניתן לערוך השוואה בין דגימות שונות תוך התבססות על שושלת אימהית גם אם מספר רב של דורות מפרידים בין הנבדקים.
לדוגמה, שרידי אלכסנדרה פיודורובנה, הקיסרית (צארינה) האחרונה של רוסיה, ובנותיה זוהו על ידי השוואה בין ה-DNA המיטוכונדרי שלהם לזה של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, שסבתו מצד האם הייתה אחותה של אלכסנדרה. גם שרידיו של ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה, שנקבר במנזר בלסטר לאחר תבוסתו בקרב בוסוורת', זוהו בדרך זו על ידי השוואה לצאצאיות של שושלת אימהית של אחותו אן מיורק.
שימוש בביולוגיה אבולוציונית
שיעור המוטציות בדנ"א המיטוכונדרי גבוה פי 10 מזה שבדנ"א הכרומוזומלי בשל סביבה פורייה עבור מוטציות, המכילה רדיקלים חופשיים כתוצאה מפעולתן של המיטוכונדריה, וכן בשל מנגנוני תיקון יעילים פחות מאלו המצויים בגנום. עם זאת, שיעור המוטציות איטי בהשוואה לאזורי DNA אחרים כמו מיקרוסטליטים ולכן הוא מהווה כלי שימושי לחקר, תהליכים אבולוציוניים וקירבה/ריחוק (פילוגנטיקה) של אורגניזמים.
לדוגמה, בעוד שרוב הגנים הגרעיניים כמעט זהים בין בני אדם לשימפנזים, הגנום המיטוכונדרי שלהם שונה ב־9.8% זה מזה. הגנום המיטוכונדרי האנושי לעומת הגורילה שונה ב־11.8% זה מזה – ממצא התומך בקרבה גנטית רבה יותר בין בני האדם לשימפנזים מאשר לגורילות. בשל קצב המוטציה הגבוה, וכיוון שתוצרי הגנים המקודדים בדנ"א המיטוכונדרי עוברים אינטראקציה עם תוצרי גנים המקודדים בגרעין מתרחש תהליך של השתנות מתואמת במהלך האבולוציה (mito-nuclear co-evolution) כדי לשמור על מבנה ופעילות תקינים.
יוסף קוסטיקה
יוסף קוסטיקה (21 בינואר 1911 - 18 במאי 2001) היה לוחם ביחידת המסתערבים של ההגנה, סוכן המחלקה הסורית ושליח המודיעין בטריפולי שבלבנון בזמן פעולת כ"ג יורדי הסירה.
תולדות חייו
קוסטיקה נולד למשפחה ציונית בדמשק אשר בסוריה. בגיל 13 עלה לארץ ישראל והתגורר בקיבוץ שפיים ובקיבוץ יגור. היה חבר בפלוגות העבודה ולאחר מכן עבר לעבוד בעיריית יפו. ב-1936, בתקופת המרד הערבי הגדול, התנדב להגנה. ב-1940 היה מראשוני המסתערבים בפיקודו של אהרון לישבסקי, ועבר הכשרה בהסתערבות ובחבלה.
שליחותו הראשונה הייתה לעיר טריפולי בלבנון לאיסוף מודיעין לצורך פעילות חבלנית כמו פיצוץ גשרים ומסילות ברזל במידה והגרמנים יתקרבו לאזור שהיה בשליטת צרפת של וישי. קוסטיקה צויד בדרכון מזויף, התחזה לסוחר סורי נוצרי בשם אבו נורי, שכר חדר באזור הנוצרי בעיר ועסק באיסוף חומר מודיעיני על מחנות הצבא באזור.
ב-1941 הגיע לטריפולי יעקב סעד, שליח ההגנה בדמשק, והטיל על קוסטיקה לאסוף מידע מפורט על בתי הזיקוק בעיר. קוסטיקה התחזה לספורטאי והחל להקיף בריצה את בתי הזיקוק, כולל מעבר בין עמדות השמירה של החיילים הסנגלים מבלי לעורר את חשדם. באחת הפעמים, לאחר תצפית מעץ גבוה, זיהה כניסה אחורית הסמוכה לפרדס ולחוף הים כמקום אפשרי לפריצה. קוסטיקה ערך רישום מדויק של כל הפרטים, והחליט לשוב בעצמו לארץ ישראל, דרך מעבר ראש הנקרה, כדי להעביר את המידע הלאה.
קוסטיקה הלך ישירות לביתו של אהרון לישבסקי אשר זימן למחרת פגישה עם יצחק שדה, במהלכה מסר תיאור מפורט של כל פרטי המודיעין אותם אסף. בהוראת ישראל גלילי נשלח חזרה לטריפולי, עודכן בפרטי הספינה שאמורה להגיע לשם והונחה לעקוב אחר ההתרחשויות על החוף. קוסטיקה המתין מדי יום על החוף בטריפולי לסירה, שיצאה לדרכה מחיפה ב-18 במאי, אך לא הגיעה. הוא נשאל על ידי מפקדיו אם ראה משהו אך השיב שלא. בשלב זה הגיעו לאזניו שמועות על גופות אשר נפלטו לחוף. קוסטיקה ערך חקירה פרטית מפורטת איתר וסימן את מקום קבורתם של שבע מהגופות. כמו כן שמע עדויות על פרטי לבוש השייכים למספר לוחמי הסירה.
שלושה שבועות לאחר שליחת הספינה כבשו הכוחות הבריטיים את סוריה ולבנון. המידע על מיקום הקברים הועבר למפקדי ההגנה אשר הבטיחו לקוסטיקה כי יטפלו בהבאתם לקבורה בארץ, דבר שלא נעשה. לאחר שחזר שוב ושוב על בקשתו הגיע אליו לטריפולי יגאל אלון ממפקדי הפלמ"ח ואמר לו ש"זה לא הזמן המתאים להביא גופות לארץ".
קוסטיקה נשלח לביירות כנציג היחידה עד שנת 1943. שם הכיר את אשתו מקרב הקהילה היהודית. לאחר שעזב את היחידה עבד כשליח במוסד לעליה ועסק בעליה בלתי לגאלית של יהודים רבים מסוריה. הוא נעצר מספר פעמים על ידי השלטונות הסורים אך הצליח להימלט ובשנת 1946 חזר לארץ ישראל.
עם קום המדינה כתב דו"ח מפורט על מה שקרה בחודש מאי 1941 בלבנון והפקיד אותו במשרד הביטחון.
משפחתו
קוסטיקה בן למשפחה ציונית ענפה מיהדות סוריה המונה 9 אחים ואחיות. את אשתו מרי פגש בעת שרותו בביירות ואיתה הקים משפחה בת ארבעה ילדים. שניים מאחיו, שלמה קוסטיקה ורחמים קוסטיקה, שרותו גם הם במחלקה הסורית בהגנה.
פאיז א-טראונה
פאיז א־טראונה (בערבית: فايز الطراونة; 1 במאי 1949 – 15 בדצמבר 2021) היה כלכלן ופוליטיקאי, ראש ממשלת ירדן. א־טראונה כיהן לראשונה כראש ממשלה בשנים 1998–1999, ובשנית כיהן בשנת 2012.
ביוגרפיה
א־טראונה נולד בעמאן. הוא סיים בשנת 1971 לימודי כלכלה באוניברסיטת עמאן. בהמשך עשה עבודת דוקטורט במדעי הכלכלה באוניברסיטת דרום קרוליינה בארצות הברית.
הוא כיהן כשגריר ירדן בארצות הברית בשנים 1993–1997, ולאחר מכן כיהן כשר החוץ וכשר התעשייה של ירדן. בשנת 1994 עמד בראש משלחת ירדן לשיחות עם ישראל שהובילו להסכם השלום בין ישראל לירדן. בשנת 1995 קיבל א־טראונה את "פרס גבריאל לשלום" בבית גבריאל שבכנרת, יחד עם אליקים רובינשטיין, שהיה ראש משלחת ישראל לשיחות השלום.
א־טראונה עמד בראש ממשלת ירדן במשך כחצי שנה, מ־20 באוגוסט 1998 עד 4 במרץ 1999. בתקופת כהונתו מת חוסיין, מלך ירדן, ובנו עבדאללה מונה תחתיו. א־טראונה כיהן כראש לשכתו של המלך עבדאללה.
ב־26 באפריל 2012, לאחר שראש הממשלה עון שווכת אל־ח'סאונה הודיע על התפטרותו, הטיל המלך עבדאללה על א־טראונה להרכיב ממשלה. ב־2 במאי 2012 החל א־טראונה את כהונתו השנייה כראש ממשלה. באוקטובר 2012 פרסם המלך עבדאללה צו המורה על פיזור הפרלמנט וקיום בחירות במדינה. בהתאם למתחייב בחוקה התפטרה ממשלתו של א־טראונה, ולראש ממשלה התמנה עבדאללה א־נסור.
ב־28 בינואר 2013 מינה המלך עבדאללה את א־טראונה לראש הלשכה המלכותית בירדן.
נפטר ב-15 בדצמבר 2021.
אורן אדום
אורן אדום (שם מדעי: Pinus densiflora) הוא מין עץ ירוק-עד ממשפחת האורניים.
תכונות
זהו עץ ירוק-עד. האורן האדום נקרא כך בשל הצבע האדום החזק של קליפתו. האורן האדום דומה מאוד לאורן שחור, אך עליו דקים מעט ורכים, והוא אינו דוקרני למגע כמו האורן השחור. לכן, בניגוד לאורן השחור המכונה "אורן זכר", לעיתים מכנים אותו "אורן נקבה". כאשר האורן האדום גדל קליפתו מתקלפת.
האורן האדום מעדיף מקום שטוף שמש וגדל לאט בשנים הראשונות לאחר הזריעה, אך לאחר מכן גדל במהירות.
תפוצה
תפוצת האורן האדום היא התפוצה הגדולה ביותר מבין עצי האורן היפניים, ובמצבו הטבעי הוא נפוץ באי הראשי של יפן, שיקוקו, קיושו, בחצי האי הקוריאני, צפון מזרח סין וכו'. הוא גם גדל בדרום הוקאידו. אף על פי שהוא נמצא לעיתים קרובות באזורים חמים, הוא יכול לעמוד באקלים קר בהרבה מאשר אורן שחור. בעוד שאורן שחור הוא בעל עמידות גאות חזקה וגדל הרבה ליד קו החוף, האורן האדום נמצא דווקא בפנים הארץ וגדל בהרים.
האורן האדום, הוא עץ שטוף שמש המעדיף מקומות בהירים ויכול לעמוד באדמות עקרות. זהו צמח חלוצי טיפוסי שאינו יכול להשאיר צאצאים ביער קוטבי.
שימוש
מכיוון שקל לשלוט בצורת העץ, הוא מעובד כעץ גן ומשמש גם כבונסאי.
החומר מכיל שומן אורן רב, ויש לו הצתה טובה וחום חזק. לכן, משתמשים בו רבות להסקה. גם כעת, לאחר שמשתמשים בעיקר בדלקים מאובנים, האורן האדום עדיין משמש לעצי הסקה.
העץ משמש בעיקר כחומר בניין, ומשמש לבניית קורות, אדני חלון ועמודי רצפה בחדרים יפניים. הוא משמש גם במקומות תת-קרקעיים מכיוון שיש לו את המאפיין להיות עמיד בפני ריקבון גם באדמה.
זרעים מסוימים ממשפחת האורנים, כגון גויומאצו, ניתנים למאכל כצנוברים. עם זאת, זרעי האורן האדום הם קטנים יחסית מכיוון שהם מפוזרים ברוח, והם אינם מתאימים במיוחד למאכל.
המסה המיובשת של הזפת נקראת שומן אורן, והעלים נקראים מחטי אורן, המשמשים כתרופת גלם. בתרופות עממיות נאמר כי מריחת שומן אורן על נייר יפני יעילה לכאבי שרירים ולחבורות, ולקיחת משקאות אורן של משקאות אורן ספוגים בעלים טריים יעילה ללחץ דם נמוך ולקור. התמיסה המזוקקת של שומן אורן גולמי היא שמן טרפין, והשאריות הם רוזין.
הנשים (סרט)
הנשים (באנגלית: Les Girls) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1957 בבימויו של ג'ורג' קיוקור, עם ג'ין קלי, קיי קנדל, טיינה אלג ומיצי גיינור בתפקידים הראשיים.
קול פורטר כתב 12 שירים לסרט (מילים ומגינה) מהם מושמעים חמישה. זה הסרט האחרון לו כתב שירים וזה גם הסרט האחרון של ג'ין קלי בחברת מטרו גולדווין מאייר.
קיי קנדל וטיינה אלג זכו במשותף בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ולפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר.
העלילה היא על להקה של שלוש נשים רקדניות וזמרות המופיעות בתיאטרון וודביל בפריז בניהולו ובהשתתפותו של אמרגן תקיף עם כל ההסתבכויות הרומנטיות ביניהם. היא מתוארת בשיטת פלאשבק ומתחילה במשפט דיבה נגד אחת הרקדניות שבמהלכו מתוארים האירועים שקרו ללהקה מבחינת מבטם השונה של כל אחת ואחד כמו בסיפור רשומון.
תקציר עלילה
בארי ניקולס (ג'ין קלי) הוא רקדן, כוריאוגרף וזמר אמריקאי שנמצא כעת בפריז שם הקים להקה של שלוש רקדניות וזמרות בשם "הנשים" ("Les Girls") והם מופיעים במסגרת תיאטרון וודביל בפריז.
הלהקה מצליחה ומופיעה ברחבי אירופה.
בארי מתחיל עם אנג'ל אבל נאלץ להפסיק לאחר שמתברר שהיא מאורסת לפייר דקרו (ז'ק ברז'רק). הוא מתחיל עם סיביל אבל נאלץ להתעמת עם החבר שלה הלורד רן (לסלי פיליפס), מילולית ופיזית.
הלהקה מתפרקת, בארי וג'וי נישאים ועוברים לארצות הברית.
כעבור זמן סיביל מתחתנת עם הלורד רן ומפרסמת ספר זכרונות על להקת "בארי ניקולס והנשים" ובה היא כותבת כי אנג'לה ניסתה להתאבד לאחר שבארי עזב אותה. אנג'לה תובעת אותה למשפט בבית המשפט המלכותי בלונדון על הוצאת דיבה. כל אחת מתארת בבית המשפט את הקורות מבחינתה ולבסוף מעיד בארי ונשבע שזאת האמת לאמיתה וכי אף אחת מהן לא ניסתה להתאבד.
אנג'לה מבטלת את התביעה וכולן משלימות.
דונפלדוואר
דונפלדוואר (בהונגרית: Dunaföldvár) היא עיירה במחוז טולנה שבהונגריה, על גדת נהר הדנובה, כ-150 ק"מ מדרום לבודפשט. סמל העיירה משקף את הגידולים החקלאיים הנפוצים באזור - חיטה וגפנים.
תולדות העיירה
מממצאים ארכאולוגיים עולה שעוד בתקופת האימפריה הרומית התקיים באזור יישוב. המסמכים הראשונים בהם מוזכר היישוב הם משנת 1199 אך לפיהם נראה שהיישוב התקיים עוד בשנת 1131, בתקופת שלטונו של בלה השני, מלך הונגריה. במקום התקיימו בתקופה זו מנזר בנדיקטיני וכנסייה שזכרה נשמר בכתובים. ביישוב ניצב ככל הידוע אחד מהמבנים ששימשו את המלך בלה הרביעי בביקוריו באזור במאה ה-13. בתקופת שלטונה של האימפריה העות'מאנית באזור, לאחר קרב מוהאץ' ובהמשך המאה ה-16, נחרבו רוב מבני היישוב ושמו שונה עד ששבו ההונגרים לשלוט בו.
לאחר נסיגת העות'מאנים במחצית השנייה של המאה ה-17 התיישבו באזור סרבים וגרמנים רבים והעיירה הפכה לעיירת שוק, עקב מיקומה על הדנובה. ב-1703 נתן לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, היתר לקיום שלושה ירידי מסחר בשנה בעיירה, אך בשנים שלאחר מכן התחוללו קרבות בעיירה ובסביבותיה בין כוחות האימפריה הרומית הקדושה לבין מתנגדיה בהונגריה, כוחות הקורוץ, והעיירה ננטשה למשך מספר שנים. עם שכוך הקרבות שבה ויושבה העיירה. בין היתר הגיעו אליה סוחרים ואומנים, ואלה הקימו גילדות של בעלי מקצוע, בעלי מלאכה ואומנים. בסוף המאה ה-18 הייתה דונפלדוואר העיירה בעלת מספר התושבים הגבוה ביותר במחוז.
נמל פנימי החל להתפתח בעיירה ב-1830, כשהגיעו ספינות הקיטור הראשונות לאזור. בספינות אלה נעשה שימוש למסחר ולתחבורה על פני הדנובה. בנמל דונפלדוואר הועמסה סחורה חקלאית שכללה בעיקר תירס, וכן מלח, ועץ. עם ביטול נמל טולנה הואצה התפתחות נמל דונפלדוואר.
בשנת 1855 נספו רבים מבני העיירה במגפת כולרה, וכעבור שלוש שנים הרסה שרפה את רוב בתי העיירה, בכללם בית החולים והכנסייה. בשנת 1896 הונחה מסילת ברזל בעיירה, וזו קישרה את העיירה עם פקש ועם פוסטאסאבולץ'. בתחילת המאה ה-20 החלה בנייתם של מוסדות ציבור בעיירה, מספר מפעלים הוקמו בה, וכן השתקעו בה סניפים של מספר מוסדות פיננסיים. בעיירה החלה בניית בתים בסגנון עירוני, אם כי רוב בתי העיירה נשארו בנויים בסגנון כפרי ובחומרים כגון עץ, קש ואף טיט, ורוב תושבי העיירה המשיכו בעיסוקים חקלאיים ובמסחר בתוצרת חקלאית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נמשך פיתוח העיירה והיא הפכה לעורק דרכים מרכזי בהונגריה, בעיקר עם שיפוץ הגשר מעל הדנובה בשנת 1925.
בשנת 1949 נפתחו בעיירה מפעל לייצור ברזל על שם סטלין, מפעל שסיפק מאות מקומות עבודה לתושבי העיירה. בהמשך תקופת השלטון הקומוניסטי נפתחו בעיירה מפעלים נוספים וקואופרטיבים חקלאיים. בשנת 1952 נפתח בעיירה בית ספר תיכון.
בעיירה קיימות היום מספר כנסיות קתוליות, כנסייה אורתודוקסית וכן מרחצאות מרפא.
קהילה יהודית
בשנת 1840 החלו להתיישב בעיירה יהודים ראשונים (מלבד עדויות בודדות להימצאות יהודים בעיירה כבר במאה ה-16 אך נראה שעזבו אותה בשנים שלאחר מכן). בשנת 1851 החלה להתארגן כקהילה יהודים עצמאית ובתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 היו בעיירה כ-350 יהודים מתוך כ-9,000 תושבים. רובם השתייכו לקהילה נאולוגית ובעיירה פעלה גם קהילה אורתודוקסית. במאי 1944, כחודשיים לאחר כיבוש הונגריה בידי גרמניה הנאצית, (מבצע מרגרטה) הוקם בעיירה גטו ובו נכלאו גם יהודים מעיירות סמוכות. ביוני 1944 הועברו יהודי הגטו לבסיס ממנו גורשו לאושוויץ בתחילת יולי 1944.
טוני לאנדר
טוני לאנדר (בדנית: Toni Lander, 1931–1985) הייתה בלרינה דנית, שהתמחתה בבלטים של אוגוסט בורנונביל. לאחר שעלתה לדרגת רקדנית סולו בבלט המלכותי הדני בשנת 1950, הופיעה כרקדנית אורחת בבלט רוס המקורי ב-1951. לאחר מכן הוזמנה לעבוד עם בלט האופרה של פריז עד 1954. לאנדר הופיעה גם עם לונדון פסטיבל בלט בשנות ה-50' המאוחרות ועם תיאטרון הבלט האמריקאי בשנות ה-60'. לאחר שעשתה שנים אחדות שוב בדנמרק בראשית שנות ה-70', הצטרפה ב-1976 ל"בלט וסט" בסולט לייק סיטי שביוטה, ארצות הברית. לאחר מחלה קצרה, מתה שם מסרטן במאי 1985.
ילדות ונעורים
טוני לאנדר נולדה בשם טוני פִּיהל פֶּטֶרְסֶן ב-19 ביוני 1931, בת לקנוד אגה קרל פיהל פטרסן ואגנס מרגרתה אנדרסן. בגיל שש התחילה להתאמן בהדרכת לֵייְפ אֶרְנְבֶּרְג (1977-1905), שעמד מיד על כשרונה. בשנת 1939, כילדה בת שמונה, התקבלה לבית הספר לבלט של הבלט המלכותי הדני, שם התקדמה במהירות. הודות לקומתה הגבוהה, יכלה להצטרף ללהקת הבלט עוד כתלמידה. קטעי הבלט של בורנונביל היו הבסיס לבית הספר לבלט אבל כשהחלה לרקוד בלהקה, גילה האראלד לאנדר עניין בהכשרתה וקירב אותה אל הבלט הרוסי.
קריירה
כשמלאו לה 15, הופיעה לאנדר לראשונה כסופי בבלט Livjægerne paa Amager של וילהלם כריסטיאן הולם. כעבור שנה קצרה שבחים רבים כשרקדה את תפקידה הקשה של מרגוט לאנדר בבלט "אטיודים". ב-1951 שכתב לאנדר את התפקיד בשבילה. עשר שנים אחר כך היה זה לתפקיד החשוב ביותר שלה לשארית הקריירה שלה.
בשנת 1950 הייתה לאנדר לרקדנית סולו. ב-15 באפריל של אותה שנה נישאה להאראלד לאנדר, אך יחסיה עמו המיטו עליה בעיות קשות. ב-1951 פוטר האראלד לאנדר מן הבלט המלכותי הדני בגלל שימוש לרעה בסמכותו. היא הלכה עמו לפריז, שם התמנה למנהל אמנותי של בלט האופרה של פריז, אבל כדי למנוע האשמות באפליה לטובה, המשיכה טוני לאנדר להתאמן בבלט הרוסי בהדרכת ליובוב יגורובנה ואולגה פראובראז'נסקה. במשך חודשים אחדים רקדה עם הבלט רוס אבל בשנת 1954 עברה ללונדון, שם תפקדה כממלאת מקום בלונדון פסטיבל בלט ורקדה את אודט באגם הברבורים בהודעה של הרגע האחרון. הופעתה הייתה מוצלחת כל כך, שהלהקה שכרה אותה לחמש השנים הבאות.
היא יצאה לסיורי הופעות ברחבי העולם עם הפסטיבל בלט, רקדה הן בלטים רוסיים והן תפקידים של בורנונביל. ב-1957 הופיעה באולם הקונצרטים טיבולי בקופנהגן, שם רקדה ב"אטיודים" וב"אגם הברבורים". כאות הוקרה קיבלה את אות "מסדר דאנבורג". היא חזרה לפאלקונר סנטר בקופנהגן ב-1959, ושם העתירו הן עליה והן על בעלה שבחים רבים, שסללו את דרכם לביצוע "אטיודים" בתיאטרון המלכותי הדני.
ב-1960, יצאה לאנדר לניו יורק לעבוד עם תיאטרון הבלט האמריקאי. היא הופיעה ברפרטואר נרחב יותר, שכלל את "מיס ג'ולי" ו"אייל הירח" מאת הכוריאוגרפית השוודית בירגיט קולברג, ואת "גן הלילך" של אנטוני טיודור. כאשר פלמינג פלינדט היה למנהל האמנותי של הבלט המלכותי הדני בשנת 1966, הוא הזמין את טוני לאנדר להופיע כרקדנית אורחת ב-1967. היא נתנה ביטוי לניסיונה העשיר בביצוע הפה דה דה מתוך הבלט "דון קיחוטה", אליזה ב"קונסרבטוריאט" של בורנונביל והתפקיד הראשי ב"מיס ג'ולי", כולם בערב אחד.
בשנת 1964 התגרשה מהאראלד לאנדר, ובינואר 1966 נישאה לרקדן האמריקאי ברוס מרקס, שלו ילדה שלושה ילדים. הופעתה האחרונה עם הבלט האמריקאי הייתה בהצגת הבכורה של "הפאוואן של המור" מאת חוסה לימון. ב-1971 חזרה לדנמרק אחרי קריירה בינלאומית שנמשכה 20 שנה, הישג יוצא דופן לבלרינה דנית. במקביל להופעותיה ב"פאוואן של המור" (1976-1971), לימדה בבית הספר לבלט בעוד שמרקס הופיע כרקדן סולו. כשמרקס הוזמן לעבוד כמנהל אמנותי של "בלט וסט" בסולט לייק סיטי, הצטרפה לאנדר שוב אל בעלה והתמנתה שם לממונה על אימוני הבלט. בתקופת עבודתה עם "בלט וסט", הופיעה ב"אטיודים" באופרה של פריז, באופרה של בודפשט ובבלט הלאומי של אמסטרדם. היא עבדה בשיתוף פעולה עם פלמינג רייברג על הצגת גרסה חדשה של "עבדאללה" מאת בורנונביל, שהצגת הבכורה שלו התקיימה בפברואר 1985. ב-1983 התגרשה ממרקס והייתה מוכנה להיענות להזמנה להיות למנהלת האמנותית הראשונה של הבלט המלכותי הדני, אך נאלצה לוותר, בגלל מחלת סרטן שהתפתחה במהירות והביאה למותה בסולט לייק סיטי ב-19 במאי 1985, בגיל 53 בלבד.
בתרן האסיר
בתרן האסיר (שם מדעי: Acanthurus triostegus) הוא דג שונית ממשפחת הבתרניים המצוי בימים טרופיים בשוניות אלמוגים באזור שממזרח אפריקה עד לתעלת פנמה.
מאפיינים
אורכו של הבתרן כ-10 ס"מ אך כמה פרטים מגיעים ל-20 ס"מ. הם בעלי גוף לבן מפוספס בשחור וסנפיר עליון צהוב והראש גדול עם שפתיים משורבבות קדימה.
דגים אלה נעים תמיד בלהקות גדולות הלהוטות ביותר אחרי אצות הגדלות על אלמוגים. להקותיהם יכולות להשמיד כרי אצות במהירות, והם גם פולשים לנחלותיהם של מינים טריטוריאליים של בתרניים כמו בתרן כחול.
קצב לב ותוחלת חיים
קצב לב ותוחלת חיים - מחקרים עדכניים מצביעים על קשר ויחס הפוך, בין קצב פעימות הלב לבין תוחלת החיים. קצב פעימות לב אנושי אופטימלי נקבע כיום (2013) על 50 פעימות בדקה בזמן מנוחה. ככל שהקצב במנוחה עולה, כן צפוי אותו אדם לחיים קצרים יותר ולהפך. התופעה היא אוניברסלית, לא רק באדם, אלא בכל עולם החי. ככל שיש לבעל החיים קצב פעימות לב גבוה יותר, תוחלת חייו קצרה יותר.
התופעה אצל האדם
הרפואה הסינית נהגה לייחס לקצב פעימות הלב חשיבות רבה ביותר לצורך הערכת בריאותו הכללית של אדם. הרפואה המערבית לעומתה, יודעת אמנם לפחות מאז 1987, על קשר בין קצב פעימות הלב לבין מחלות לב, אבל עד לאחרונה היא לא עשתה את ההקשר הכולל הזה, שבין קצב פעימות הלב לשורה התחתונה של תוחלת החיים.
לדוגמה, מחקר שנערך בארצות הברית במשך שמונה שנים, על קבוצה גדולה מאוד של מעל 130,000 נשים, ופורסם בפברואר 2009, גילה קשר מובהק סטטיסטית בין קצב פעימות הלב של הנשים הנבדקות, לבין הסיכון שלהן לפתח מחלות לבביות (קרדיו - ואסקולריות). נשים עם קצב פעימות לב במנוחה, שמעל ל-76 בדקה, נמצאו במחקר זה בסיכון מוגבר יותר ב-26%, לחלות ואף למות מהתקפי לב או מחלה כלילית אחרת, בהשוואה לנשים בעלות קצב פעימות לב נמוך יותר.
המחקר הראשון שבחן את השורה התחתונה של תוחלת החיים, נערך על ידי ארבעה חוקרים דנים מבית החולים של אוניברסיטת קופנהגן, בראשותו של מגנוס ת'ורסטן ינסן (Magnus Thorsten Jensen) {שלושת החוקרים האחרים היו, פול סודיקני (Poul Suadicani), הנס אולה היין (Hans Ole Hein), ופין גינטלברג (Finn Gyntelberg)}. החוקרים הדנים בדקו קבוצה גדולה של אלפי גברים, שהיו בריאים לחלוטין בתחילת המחקר, והישוו בין קצב פעימות הלב של כל אחד מהם לבין תוחלת החיים שלו על פני ארבעים שנה ויותר ובלי קשר דווקא למוות ממחלות לב. במאמר שכתבו בנובמבר 2012 ופורסם לראשונה אונליין, באפריל 2013, לאחר בדיקות ותיקונים, הם קבעו שנמצא קשר סטטיסטי הפוך מובהק בין שני הגורמים הללו. בניטרול כל גורם אפשרי שיכלו לחשוב עליו, כגון כושר גופני, גיל, לחץ דם וגורמי סיכון בריאותיים והתנהגותיים נוספים, נמצא כי ככל שקצב פעימות הלב במנוחה, של הנבדק, היה גבוה יותר, הסיכון למוות היה גדול יותר.
הממצא המפורט היה, ש-50 פעימות לב לדקה ופחות, בזמן מנוחה, הוא קצב פעימות הלב האופטימלי לגבר. לדוגמה, מי שהקצב אצלם בזמן מנוחה היה 71 - 80 פעימות לב בדקה, הסיכון שלהם למות היה גבוה בכ-50% יותר ממי שהקצב אצלם היה אותו קצב אופטימלי. מי שהקצב שלו היה 81 - 90, הסיכון שלו למות היה גדול פי שניים יותר מהאופטימום. וקצב של יותר מ-90 פעימות לב בדקה בישר על סיכון גדול פי שלושה.
אחת הסברות היא כי האטה בקצב הלב במנוחה, מערך של 70 פעימות בדקה, ל־60, עשויה להאריך את תוחלת החיים של אדם, מ־80 שנה ל־93.3 שנה. ניסוי תרופתי שנערך בעכברים תמך בהשערה זו. החוקרים הצליחו להוריד את קצב הלב של העכברים מ־563 ל־266 פעימות בדקה, ולהאריך את תוחלת החיים שלהם ב־20%. עם זאת, יש לציין שבעקבות הטיפול העכברים היו רזים יותר וכבר מזמן הוכח שהרעבה מבוקרת מאריכה את תוחלת החיים (ראו למשל הורמון גדילה והזדקנות).
קיימות כיום תרופות שונות שמטרתן להאט את קצב פעימות הלב ולהאריך את שלב הדיאסטולה בהתכווצות לב (חוסמי רצפטורים בטא אדרנרגיים כמו דימיטון, נורמיטן, נורמלול וקרדילוק). מטרתן של תרופות אלה היא טיפול במחלות אי ספיקת לב. ייתכן שניתן לבדוק גם קשר בין השפעתן של תרופות מעין אלה לבין תוחלת החיים, תוך ניטרול גורמי והשפעות המחלה עצמה.
התופעה בעולם החי בכלל
הקשר בין קצב פעימות הלב במנוחה, לבין תוחלת החיים אצל בעלי חיים באופן כללי, נמצא במחקרים ביולוגיים רבים, וידוע ומוכר במדע מזה שנים, הרבה לפני הממצאים שפורטו לעיל לגבי האדם. לדוגמה, צבי הענק שחיים באיי גלאפגוס, חיים בממוצע כ-180 שנה. קצב הלב של צבים אלה הוא 6 פעימות בדקה בלבד. לויתן, שתוחלת חייו בממוצע עומדת על כ-35 שנה, קצב פעימות ליבו הוא בסביבות 20 פעימות בדקה. לעומתם, מכרסם, שחי 2–3 שנים, קצב פעימות ליבו הוא 300 עד 500 פעימות בדקה, ומכרסם דומה, שהקצב הממוצע של פעימות ליבו במנוחה עומד על 240 פעימות בדקה, חי עד 5 שנים. אצל יונקי שליה, למרות שינויים של עד פי 40 בתוחלת החיים, היחס בין מספר הפעימות לתוחלת החיים נשמר בטווח צר יחסית של פחות מסדר גודל אחד.
כאשר משווים את היחס "מספר פעימות/תוחלת חיים", למשקל הגוף, מגלים, שלמרות פער עצום של עד פי 500 אלף, בין משקלם של בעלי חיים קטנים כמו אוגר למשל, לבין משקלם של בעלי חיים גדולים כמו לוויתן, היחס "מספר פעימות/תוחלת חיים" נשמר בדייקנות. ההסבר לכך נעוץ בעובדה שמשקל הלב משתנה באופן ליניארי עם מסת הגוף ביונקים קטנים וגדולים, ולכן הקשר בין משקל הלב לבין היחס "מספר פעימות/תוחלת חיים" נשמר.
הקשר האוניברסלי הזה אף כומת וחושב בנוסחאות מתמטיות שונות, הקושרות בין קצב פעימות הלב לתוחלת החיים. הנוסחאות אינן זהות תמיד, אבל כולן אומרות בשורה התחתונה, שבכל היונקים, סך פעימות הלב הסופי, במהלך חיים שלמים, הוא קבוע למדי, כאשר המודלים השונים מציעים כל אחד מספר פעימות כולל, מעט שונה. מכל מקום, אם סך פעימות הלב במהלך החיים הוא אכן קבוע, אזי ברור שבעל חיים בעל קצב פעימות נמוך, יחיה יותר שנים מבעל חיים שיש לו קצב פעימות לב מהיר.
בני האדם הם יוצאי הדופן בעניין זה, משום שקצב פעימות לבם הוא מהיר יחסית ועל פי הנוסחאות הכלליות של בעלי החיים בדרך כלל, תוחלת חייו של האדם הייתה צריכה להיות נמוכה יותר מהמקובל כיום. ההסבר לאנומליה האנושית הזו הוא יתרונות הרפואה האנושית המודרנית.
קורנל פרייזיך
קורנל פּרייזיך (בהונגרית: Preisich Kornél; סולנוק, 15 ביוני 1869 – בודפשט, 1 בינואר 1955) היה דוקטור לרפואה, רופא ילדים יהודי-הונגרי.
פּרייזיך למד באוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). משנת 1894 הוא היה הרופא הראשי של בית החולים לילדים שטפניה ומשנת 1904 של בית החולים סנט לאסלו (Szent László Kórház), פרופסור שעסק במחקר מחלות זיהומיות חריפות אצל ילדים ובשחפת ילדים.
משפחתו
קורנל פּרייזיך נולד במשפחה יהודית נאולוגית, מתבוללת. אביו, אדולף פרייזיך היה סוחר משקאות חריפים, יין ותבואה. אמו הייתה יוזפין קוּפלר. הם נישאו ב-1864. אביו שכר את ארמון הציד ראקוצי ליד סולנוק ואת האחוזה שהייתה שייכת לארמון. קורנל נולד שם ב-1869. היו לו שני אחים גדולים יותר, וילמוש וז'יגמונד ואחריו נולדו להם שתי אחיות, פרידריקה וגיזלה. בגיל ארבע אובחן אצלו דלקת בחוליות ונלקח לריפוי אצל רופאים בבודפשט ובווינה. הוא הושכב במיטת גבס, אבל גם זה לא עזר. עד גיל 16 התפתחה לו גיבנת. ב-1879 עברה המשפחה לסולנוק, וזמן קצר לאחר מכן נפטר אביו. ב-1908, בגיל 39, הוא נשא לאישה את מרגיט וסל בבודפשט ושנה לאחר מכן נולד בנם, גאבור פרייזיך ובשנת 1915 בתם, אירן. בעת נישואיו בשנת 1908 ברישום הנישואים גם הוא וגם אשתו רשומים כיהודים. ישנה גרסה שהם התנצרו לדת הקלוויניסטית לאחר מכן, אך אין על כך תיעוד, גם הלקסיקון היהודי הונגרי לא מציינת דבר כזה.
ביוגרפיה
לאחר מות אביו המשפחה עברה לבודפשט, שם החל ללמוד רפואה. בשנת לימודיו השלישית התחיל להתמחות אצל אוטו פטריק, חוקר מקרה מוות ופרופסור נודע לפתולוגיה ולאחר מכן אצל פרופסור יאנוש בוקאי מומחה ברפואת ילדים בבית החולים לילדים שטפניה, אבל חברו האמיתי הקרוב שעזר לו רבות נשאר אוטו פטריק. בינואר 1900 הוא הגיש בקשה למלגה זרה ונסע לפריז כדי ללמוד אצל פרופסור איליה מצ'ניקוב היהודי-רוסי-צרפתי במכון פסטר. מ-1904 הוא הפך פרייזיך לרופא הראשי של בית החולים לאסלו הקדוש יחד עם ז'יגמונד גרלוצי. בשנת 1906 מונה לפרופסור באוניברסיטה. בינתיים, הפרקטיקה הפרטית שלו גדלה והוא הוזמן להתייעצויות רופאים בבודפשט ומחוצה לה. הוא התיידד עם רופאים צעירים רבים, כמו פאל היים, מיקלוש ברנד (רופא ילדים) (מקודם בלוייר), שומה בק (מקודם שמואל בק) ואדן קומפרכר ועבד איתם הרבה ביחד. הוא חיפש את הדרך הטובה ביותר לטפל בדיפתריה, בטיפוס הבהרות ובדיזנטריה. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הפך למנהל בית החולים סנט לאסלו ולכן ב-1920 (לאחר נפילת הרפובליקה) נפתחה נגדו חקירה משמעתית. הוא הודח מחוגי הרפואה והושעה מתפקידו כרופא ראשי. הוא הואשם כנראה על ידי ז'יגמונד גרלוצי, אך בתום החקירה המשמעתית שנמשכה שלוש שנים, זוכה מכל האישומים, אך סווג בתוך "רשימת B" (אנשים לא מהמנים פוליטית שמועמדים לפיטורים), כך שלא יכול היה לפרסם את כתביו וכשהגיש מועמדות לתפקיד, בקשתו נדחתה כמעט אוטומטית. בינתיים, הפרקטיקה הפרטית שלו גדלה, הוא היה הרופא של: בנו הקטן של הצייר לאיוש גולאצ'י, של ילדי שאנדור ברודי, והיה רופא הילדים של כל משפחת הברון מנפרד וייס, האיש והיהודי העשיר בהונגריה אז. הוא היה כבר בעבר מעורב ברעיון הקמת בית הבראה לילדים יחד עם מיקלוש ברנד (ברוייר), אבל ברנד נורה למוות במהלך ההרפובליקה הסובייטית ההונגרית, לכן פרייזיך קנה וילה בזוגליגט ביחד עם אחיינו. הוא ניהל את בית ההבראה במשך עשרות שנים. פרייזיך הסתתר במהלך מלחמת העולם השנייה בשל יהדותו ובזכות מזלו הוא ומשפחתו הצליחו להימלט מהרדיפות. אחרי המלחמה בית ההבראה של זוגליגט הולאם, מאז ועד 1958 היה בבעלות המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVH) ושימש למטרות רפואיות.
ניופורט (ויילס)
ניופורט (באנגלית: Newport, בוולשית: Casnewydd) היא העיר השלישית בגודלה בוויילס ומחוז. העיר שוכנת על גדת הנהר אסק (Usk), בקרבת מקום המפגש שלו עם שפך נהר סוורן, כ-19 ק"מ מצפון-מזרח לקארדיף.
ניופורט שימשה כנמל עוד בימי הביניים, אז נבנתה מצודה על ידי הנורמנים. ניופורט בלעה את העיר הרומית הקדומה, קרליאן, ששכנה במעלה הזרם וב-1314 קיבלה את כתב הזכויות הראשון שלה. במאה ה-19 היא גדלה באופן משמעותי, כאשר הנמל שלה נעשה מוקד הפעילות של ייצוא הפחם מהעמקים המזרחיים של דרום ויילס. עד לעלייתה של קארדיף בשנות החמישים של המאה ה-19, הייתה ניופורט נמל ייצוא הפחם הגדול ביותר בוויילס. בניופורט התרחשה התקוממות המזוינת האחרונה על אדמת בריטניה, התקוממות ניופורט על ידי התנועה הצ'רטיסטית.
במהלך המאה ה-20 ירד חשיבותו של נמל ניופורט, אך העיר נותרה מרכז תעשייתי חשוב. ב-2002 הוענק לה מעמד של עיר עצמאית.
תקופות קדומות
בתקופת הברונזה התיישבו דייגים על שפך נהר אסק. מאוחר יותר בנו שבטי לוחמים קלטים מבצר גבעה הצופה על היישוב. בשנת 75 לספירה, בשולי שטח האימפריה שלהם, בנו הלגיונות הרומים קסטרום (מצודה) בקרליאן כדי להגן על מעבר הנהר. על פי האגדה, בסוף המאה ה-5, נבנתה כנסיית סנט וולוס על ידי גווינליו, הפטרון של ניופורט ומלך גווינלווג. הכנסייה הייתה קיימת ללא ספק במאה התשיעית וכיום ניצבת באותו מקום הקתדרלה של ניופורט. הנורמנים הגיעו לאזור בערך בין השנים 1088 – 1093 ובנו את מצודת ניופורט ואת מעבר הנהר במורד הזרם והלורד הנורמני הראשון של ניופורט היה רוברט פיצהאמון.
שמה של ניופורט מוזכר לראשונה בשם novo burgus שהוקם על ידי רוברט, רוזן גלוסטר ב-1126. השם לקוח מהשם הלטיני המקורי Novus Burgus שמשמעותו "פרבר חדש של עיר חדשה". לעיתים הוזכרה העיר על מפות ישנות בשם "ניופורט על הנהר אסק" (Newport-on-Usk). משמעות שמה הולשי המקורי של העיר, Casnewydd-ar-Wysg, הוא "מצודה חדשה על האסק" והכוונה לשרידי המצודה מהמאה ה-12 שליד מרכז העיר של היום. מצודת ניופורט המקורית שכנה בשטח הפארק הסמוך כיום לקתדרלה של ניופורט.
במהלך המרד הוולשי ב-1402, כבש ריס גתין, ממצביאיו של אווין גלינדור (Owain Glyndŵr), את מצודת ניופורט, בנוסף למצודות של קארדיף, לנדאף, אברגווני, קרפילי, קרליאן ואסק. במהלך כיבושה, ניזוקה ניופורט קשות בשריפה וכנסיית סנט וולוס חרבה.
כתב זכויות שלישי, שמיסד את זכותה של העיר להפעיל שוק משל עצמה, הוענק לניופורט ב-1426 על ידי האמפרי סטאפורד, הדוכס הראשון מבקינגהאם. ב-1521 מוזכר נמל ניופורט כמוקד סחר שוקק חיים. המסחר שגשג בנמלים הסמוכים של בריסטול ושל ברידג'ווטר וענפי התעשייה העיקריים היו עיבוד עורות וייצור סבון ועמילן. בעיר פעלו בעלי מקצועות כמו אופים, קצבים, מבשלי בירה, נגרים ונפחים. כתב זכויות נוסף הוענק לעיר ב-1623 על ידי ג'יימס הראשון.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, חנו כוחותיו של אוליבר קרומוול לחניית לילה על גבעת קרייסטצ'רץ', שם צפו על העיר לפני שתקפו למחרת את המצודה. כדור תותח שנחבר בגן ציבורי בניופורט ומתוארך לאירוע זה, מוצג כיום במוזיאון העירוני.
המהפכה התעשייתית
עם תחילת המהפכה התעשייתית בבריטניה במאה ה-19, הפכו העמקים של דרום ויילס לספקי מפתח של פחם ושל ברזל. מחצבים אלו הועברו במורד הנהרות המקומיים ולאורך תעלות המים לנמלים כמו ניופורט וכתוצאה מכך התרחבו הרציפים בניופורט באופן מהיר. ניופורט הפכה להיות אחת הערים הגדולות ביותר בוויילס ומוקד תעשייתי לעמקים המזרחיים של דרום ויילס. ב-1830 הייתה ניופורט נמל הפחם המוביל של ויילס ועד לשנות החמישים של המאה ה-19 היא הייתה גדולה יותר בהשוואה לקארדיף.
ההתקוממות בניופורט שהתרחשה ב-1839 הייתה המרידה החמושה האחרונה בהיקף גדול על אדמת בריטניה. 3,000 איש מאנשי התנועה הצ'רטיסטית, בהנהגתו של ג'ון פרוסט, צעדו לכוון מלון ווסטגייט שבמרכז העיר. הצועדים התנגשו עם לוחמי מיליציה שהוזמנה לניופורט על ידי ראש העיר, תומאס פיליפס. לפחות 20 מהצועדים נהרגו ומאוחר יותר הם נקברו בחצר כנסיית סנט וולוס. ג'ון פורסט נדון למוות בעוון בגידה, אך מאוחר יותר הומר עונשו להגליה לאוסטרליה. בשלב מאוחר יותר של חייו הוא שב לבריטניה (אך לא לניופורט). כיום קרויה כיכר על שמו במרכז העיר.
עד לשנות השלושים של המאה ה-19 היה בניופורט רוב של דוברי ולשית, אך עקב שטף גדול של מהגרים מאנגליה ומאירלנד במשך העשורים הבאים, הפכה העיר והמחוז בו היא שוכנת ל"לא-ולשית". במהלך המאה ה-19, טענה אגודת סנט ג'ורג' (קבוצה שכללה בעיקר מתיישבים ואנשי עסקים אנגלית), שניופורט היא חלק מאנגליה. בפגישה שהתקיימה ב-1896 בניופורט בנוכחות ראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג', ספגה אגודת "ויילס הצעירה" (Cymru Fydd) את מכת המוות שלה, כאשר הפוליטיקאי הולשי, רוברט בירד, ציין ש"במרחב שבין סוונסי לניופורט, קיימת אוכלוסייה קוסמופוליטית שלא מקבלת את עליונותם של הרעיונות הולשים".
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התחוללה התפתחות משמעותית של ניופורט. הרציפים על שם אלכסנדרה נפתחו ב-1875 האוכלוסייה גדלה במהירות וב-1891 העיר הפכה להיות עיר עצמאית ללא שליטה של מחוז. ב-1891 נפתחו הרציפים הדרומיים על שם אלכסנדרה והם היו לגדולים בעולם. למרות שהיקפי ייצוא הפחם מניופורט היו אז קטנים בהיקפם בהשוואה לאלה של קארדיף, ניופורט הייתה המקום בו הוקמה ב-1889 הפדרציה של הכורים של בריטניה ובעיר פעלו 8 קונסולים דיפלומטים ו-14 סגני קונסולים. ב-1898 נפתחה חברת עבודות הברזל של לייסט וב-1901 היא העסיקה כבר 3,000 עובדים. מבחינה אורבנית התרחבה העיר דרומה בהקמתם של הפרברים פילגוונלי ולילסוורי. תהליך זה חייב בסופו של דבר את הקמתו של גשר חדש על הנהר אסק שבנייתו הושלמה ב-1906 והוא מתואר כ"אוצר הגדול ביותר של ניופורט".