cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדנקו סבחת-חיימוביץ'
ביוגרפיה
סבחת-חיימוביץ' נולדה בכפר בשם מוורי השוכן בסמוך לעיר גונדר שבמדינת אמהרה שבצפון אתיופיה. שמה, אדנקו פירושו באמהרית הוא "לשבח" או "להלל". היא בתם הרביעית מתוך ששת ילדיהם של שרה וטגה סבחת. יש לה עוד אחים מנישואיו האחרים של אביה. כשהייתה בת שמונה עלתה במסגרת עליית ביתא ישראל עם בני משפחתה לישראל ברגל דרך סודאן. לישראל הגיעה משפחתה בטיסה חשאית כחלק ממבצע משה. עם הגיעם לישראל, השתקעה משפחתה בשכונת רמות אלון בירושלים. אביה של סבחת עבד בבית דפוס, ואמה כמנקה.
כבת למשפחה מסורתית למדה סבחת בבית ספר ממלכתי־דתי. בתיכון עברה לפנימיית כפר בתיה אך לאחר שנתיים חזרה הביתה והשלימה את לימודיה בתיכון רנה קאסן וסיימה בשנת 1995. סבחת-חיימוביץ' נרשמה לעתודה, ובמסגרתה החלה ללמוד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2000 סיימה את לימודי התואר הראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב והתגייסה לצה"ל. בין השנים 2000–2001 התמחתה בפרקליטות הצבאית והוסמכה כעורכת דין ב-2002. היא המשיכה לעבוד שם עד שנת 2006. במהלך שירותה בצה"ל היא עבדה כיועצת משפטית, תובעת וסנגורית בפרקליטות הצבאית. כאשר השתחררה מהשירות הצבאי כקצינה מצטיינת בדרגת סרן, היא המשיכה בעקבות לעבוד עם קולגה מהצבא, עו"ד אילן כץ (שהיה סגן הפרקליט הצבאי הראשי) באגף הייעוץ המשפטי של הביטוח הלאומי, ומשם חברה אליו לשותפות במשרד עורכי דין פרטי שהקים. ובשנת 2008 הוסמכה במשפטים באוניברסיטת תל אביב ובשיתוף עם אוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 2013, נישאה למוזיקאי יותם חיימוביץ'.
בחודש דצמבר 2016 נבחרה על ידי הוועדה לבחירת שופטים לשופטת בבתי משפט שלום של מחוז המרכז. בקרב קבוצת פעילים חברתיים בקהילת יוצאי אתיופיה קמה התנגדות למינוי, בשל העובדה שסבחת-יחימוביץ' הביעה תמיכה במפכ"ל המשטרה לשעבר, יוחנן דנינו. הרקע לדברים הוא סירובו של דנינו להודות בכך שבמהלך הפגנות יוצאי אתיופיה נפתחו תיקים לשווא, וזאת על אף שמבין התיקים שנפתחו, 50 נסגרו בשנה החולפת. תמיכתה של סבחת-חיימוביץ' בדנינו, בדמות אות הוקרה שהעניקה לו באותו מושב, התפרשה אצל רבים מהמשתתפים כפגיעה באינטרס הציבורי שלהם.
פעילות התנדבותית
סבחת-חיימוביץ' התנדבה כעורכת דין בעמותת טבקה, וסייעה בליווי משפטי ליוצאי אתיופיה. במהלך השנים התקדמה בעמותה להיות חברת הוועד המנהל של העמותה ועמדה בראש הצוות הסיוע המשפטי. במהלך הפגנות יוצאי אתיופיה במאי 2015 הייתה מבין נציגי יוצאי אתיופיה שהשתתפו בפגישה עם מפכ"ל המשטרה, יוחנן דנינו, שעסקה באלימות המשטרה בהפגנות. בזמן ההפגנות, כעורכת דין מטעם הסנגוריה, ייצגה את העצורים ופעלה לשחרורם.
שטפן דובאי
שטפן דוׂבאי (ברומנית: Ștefan Dobay; 26 בספטמבר 1909 – 7 באפריל 1994) היה כדורגלן ומאמן רומני, ששיחק בעמדת החלוץ.
קורות חיים
דובאי נולד ב-26 בספטמבר 1909 במשפחה ממוצא הונגרי, בכפר אויסנטש (כיום דומברוויצה), על יד טימישוארה, מחוז טימיש בחבל באנאט, ב של אותם הימים, כיום בשטח רומניה. את הקריירה החל ב"באנאטול טימישוארה" ב-1926 שהשתתפה אז באליפות האזורית טימישוארה מכיוון שהליגה הרומנית הוקמה רק ב-1932. לכל אורך שנות ה-30 של המאה ה-20 שיחק דובאי ב"ריפנסיה טימישוארה" שהייתה לקבוצה הרומנית המצליחה ביותר בתקופה זאת עם 4 תוארי אליפות ושני גביעים. בנוסף לכך היה למלך השערים בליגה ארבעה פעמים. לאחר מכן עבר להונגריה לפני שחזר לארץ מולדתו אחרי אירועי מלחמת העולם השנייה והוא סיים את הקריירה ב-1948.
דובאי שיחק לראשונה בנבחרת הרומנית ב-25 במאי 1930 במסגרת גביע בלקאן 1929–1931 נגד יוון. באותו טורניר של 1933 זכה וסיים כמלך השערים עם חמישה שערים כשהוא כובש בכל שלושת המשחקים. ב-1936 זכה עימה פעם נוספת. בנוסף לכך השתתף במונדיאל 1934 ו-1938 שבשניהם נבחרתו הפסידה בשמינית הגמר וגם כבש במשחקים אילו.
לאחר סיום הקריירה ככדורגלן היה דובאי למאמן. תחילה היה על תקן שחקן-מאמן בפלאקרה מדיאש בעונת 1947/48. אחר כך אימן את ריפנסיה טימישוארה בליגה הראשונה לפני שעבר ליריבתה, לוקומוטיבה טרגו מורש. עד 1959 היה מאמן בכמה קבוצות רומניות כולל את סטיאווה בוקרשט עימה זכה באליפות ב-1956. דוביי נפטר ב-7 באפריל 1994 בטרגו מורש שברומניה.
סאווין (מגזין)
סאווין (נכתב באנגלית: Samhain ונהגה באירית כסאווין) היה מגזין בנושאי תיאטרון שפורסם באופן לא סדיר, עם שנתון שיצא לאור בדצמבר. המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס היה תורם קבוע ומוביל של מאמרים המתארים את עקרונותיו האמנותיים. בטאון זה יצא לאור בין השנים 1901 - 1908.
היסטוריה ומאפיינים
סאוויין החל לפעול לראשונה ב-1901. פרסומו של המגזין החל בחודש אוקטובר 1901, תוך שהוא מחליף את המגזין בלטיין, מגזין ביקורת תיאטרון שיצא לאור מדי פעם על ידי התיאטרון הספרותי האירי  ואשר היה קרוי על שם הפסטיבל האירי המסורתי בלטיין. האגודה הלאומית לתיאטרון אירי היא זאת שהוציאה לאור את סאוויין. צוין כי שני כתבי העת "מהווים בעת ובעונה אחת היסטוריה ופרשנות ביקורתית בהמשכים ... על מקורה וצמיחתה של הפעילות הדרמטורגית באירלנד".
בגיליון הראשון של סאוויין, הסביר ייטס את שינוי השם ככזה המתייחס ל"שם הישן של תחילת החורף", מכיוון שהמחזות שלנו מוצגים השנה באוקטובר, ומכיוון שהתיאטרון שלנו מגיע לסיומו במתכונתו הנוכחית". סאוויין פרסם גם טקסטים של מחזות חדשים במשך תקופה מסוימת, אולם בהמשך נדפסו אלה בספר כמהדורת תיאטרון אבי. המגזין תמך בסוגת הדרמה הפואטית.המגזין פורסם בדבלין על ידי Sealy, Bryers & Walker, ובלונדון על ידי T. Fisher Unwin.
ויטוריו גסמן
ויטוריו גסמן (באיטלקית: Vittorio Gassman, בלידה Vittorio Gassmann; 1 בספטמבר 1922 – 29 ביוני 2000) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע, תסריטאי איטלקי ממוצא יהודי וגרמני. גסמן היה מייסדו ומנהלו של "תיאטרו ד'ארטה איטליאנו".זכה להערכה רבה בגין מקצועיותו, קולו הנעים, הוורסטיליות והקסם האישי. כונה Il Mattatore (המטדור) לפי הסרט בשם זה שבו השתתף ובעיקר לפי התוכנית בעלת אותו השם שהנחה בטלוויזיה. גסמן היה שחקן מועדף של הבמאים מריו מוניצ'לי, דינו ריזי ואטורה סקולה. השתתף בסרטים חשובים באיטליה ובחו"ל וכן בעשרות סרטי בידור שהביאו לו פופולריות רבה. לצידם של אלברטו סורדי, אוגו טוניאצי ונינו מנפרדי גסמן נחשב לאחת ה"מפלצות" של הקומדיה האיטלקית (לפי ההגדרה המפורסמת של המבקר ג'אן פיירו ברונטה), אליהם צירפו בשנות ה-1960 גם את שמו של מרצ'לו מסטרויאני. זכה שבע פעמים בפרס דוד די דונטלו לשחקן הקולנוע הטוב ביותר וב-1975 בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן עבור תפקידו בסרט "בושם נשים".
קורות חיים
ויטוריו גסמן נולד בשנת 1922 ברובע סטרופה של ג'נובה, שהיה בזמנו יישוב אוטונומי, כשני בין שני הילדים של מהנדס הבניין הגרמני היינריך גסמן ושל השחקנית לשעבר לואיזה לבית אמברון, יהודיה ילידת פיזה. משפחת האב הייתה רומית-קתולית והסב, קרל גסמן, כיהן כמנהל תיאטרון בקרלסרוהה. אחותו הבכורה, מריה לואיזה, נולדה בקרלסרוהה. בגיל 5 חיה המשפחה בפאלמי במחוז רג'ו קלבריה, בו עבד האב בבניית השכונה החדשה "פרובטון", עבודה שבה הודגש נושא הגנת המבנים מפני רעידות אדמה. גסמן שמר זכרונות יפים מנופי ילדותו בקלבריה.
שנות הארבעים
בשנת 1936 עברה המשפחה לגור ברומא. האב לקה בסרטן המעי הגס ונפטר באותה שנה. גסמן שירש מאמו את האהבה לשירה ולדיקלום, למד לימודים קלאסיים בתיכון-גימנסיה ע"ש טורקוואטו טאסו (שבו למד באותה תקופה גם הפוליטיקאי העתידי ג'וליו אנדראוטי). אחרי בחינות הבגרות, בשנת 1941, בעידוד אמו, ויתר על לימודי המשפטים כדי להירשם באקדמיה הלאומית לאמנות הבמה שבניהולו של סילביו ד'אמיקו. עם חבריו ללימודים נמנו פאולו סטופה, רינה מורלי, אדולפו צ'לי, לואיג'י סקוארזינה, אליו פנדולפי, רוסלה פאלק, לאה פדובני ואחר כך פאולו פאנלי, נינו מנפרדי, טינו בואצלי, ג'יאנריקו טדסקי, מוניקה ויטי, לוקה רונקוני ואחרים. בעל גוף אתלטי, הצטיין גסמן באותן השנים כשחקן כדורסל בקבוצה ס.ס. פריולי והשתתף בנבחרת הלאומית לכדורסל.
בתום לימודיו באקדמיה בשנת 1943 הופיע לראשונה על הבמה, בתיאטרון אודיאון מילאנו, עם הלהקה של אלדה בורלי, במחזה "Nemica" (האויבת) מאת דריו ניקודמי. בהמשך שיחק בעונה 1943–1944 בלהקה של אלזה מרליני וב-1945–1946 יחד עם לאורה אדאני וכן עם טינו קארארו וארנסטו קלינדרי שאיתם יצר על במת תיאטרון אליזאו שלישיית שחקנים מפורסמת. הצטיין ביצירות שונות ומגוונות - מקומדיות בורגניות ועד לתיאטרון אינטלקטואלי - לרבות "אדם" מאת מרסל אשאר ו"מכונת הכתיבה" מאת ז'אן קוקטו.
את הצלחותיו הגדולות כשחקן תיאטרון בשל השיג בלהקה של לוקינו ויסקונטי, לצידם של סטופה, רינה מורלי ופאולה בורבוני. גסמן שיחק את סטנלי קובלסקי במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס, בכטוב בעיניכם מאת שייקספיר ובהפקת הבכורה האקסטרווגנטית של "אורסטה" מאת אלפיירי בהמשך שיחק ב"להקת התיאטרון הלאומי" של גידו סלוויני, יחד עם מסימו ג'ירוטי וארנולדו פואה בהצגה המצליחה של פר גינט מאת איבסן בתרגומו של גסמן עצמו. הבכורה התקיימה בתיאטרון ואלה ברומא. אמנם היו מבקרים שמצאו כי משחקו בדמויות טרגיות כמו פר גינט והמלט היה פחות מעמיק
הופעת הבכורה של גסמן בקולנוע אירעה בשנת 1945 בסרט "Incontro con Laura" (פגישה עם לאורה) בבימוי קרלו אלברטו פליצ'ה, אולם סרט זה אבד. כך שהסרט הראשון שבו שיחק גסמן וששרד עד ימינו הוא Preludio d'amore משנת 1946 בבימוי ג'ובני פאולוצ'י. שיחק בסרט זה את תפקידו של חייל שחזר מן המלחמה ומצא כי סביבתו המוכרת השתנתה.
בשנים 1947–1951 שיחק גסמן בסרטי הרפתקאות ופעולה ("בת הקפטן" 1947 של מ. קמריני, Il cavaliere misterioso - "האביר המסתורי",1949, של ר. פרדה, Il lupo della Sila "הזאב מסילה" של דויליו קולטי, 1949, "Lo sparviero del Nilo" - הנץ של הנילוס, 1951, בבימוי ג'.ג'נטילומו, Il leone din Amalfi - האריה מאמאלפי 1950, בבימוי פייטרו פרנצ'ישי, Il tradimento/Passato che uccide - הבגידה/העבר שהורג, בבימוי ר. פרדה, 1950), הסרט המצרי "הבז" בימויו צלאח אבו סיף, 1950) בהם גילם לרוב את תפקיד הרשע . מבין כולם משך תשומת לב מיוחדת משחקו ב"דניאלה קורטיס" של מריו סולדטי (1947)
אולם את ההצלחה הגדולה הראשונה קטף האמן בשנת 1949 בסרט "Riso amaro" (האורז המר) לצידה של סילבנה מנגנו בבימויו של ג'וזפה דה סנטיס, והנחשב לאחד מיצירות המופת של הקולנוע הנאוריאליסטי האיטלקי. באותה שנה שיחק דמות של עיתונאי לצידם של קונטנס דאולינג, נינו פאבזה ובנימינו ג'ילי בסרט Una voce nel tuo cuore של אברטו ד'אוורסה. ב-1951 הופיע שוב לצידה של מנגנו בסרט אנה.
שנות החמישים
ב-1952 יחד עם לואיג'י סקוארזינה הקים גסמן וניהל את להקת Teatro d'Arte Italiano (תיאטרון האמנות האיטלקי) והפיק בה את הגרסה הראשונה השלמה באיטליה של המלט, וכמו כן יצירות נדירות יותר כמו "תיאסטס" מאת סנקה ו"הפרסים מאת איסכילוס. במחזור השלושה עשר של ההצגות הקלאסיות בסירקוזה בשנת 1954 שיחק גסמן את "פרומטאוס כבול" מאת איסכיולוס. מאוחר יותר, ב-1960 גם כן בסירקוזה שיחק את "אורסטיאה " מאת סופוקלס בבימויו ותרגומו של פייר פאולו פזוליני.
שנת 1956 נחשבת לשנת מפתח בקריירה האמנותית של גסמן, שבה גילם את אותלו ואת יאגו לחליפין עם השחקן הגדול סאלוו רנדונה. כעבור שלוש שנים הנחייתו את תוכנית הטלוויזיה :"Il Mattatore" (המטדור) זכתה בהצלחה בלתי צפויה. הכינוי "המטדור" ליווה אותו בכל שאר חייו. שנת 1953 הוחתם גסמן על חוזה עם חברת מטרו גולדווין מאייר והשתתף מתוקפו בארבעה סרטים אמריקאים -"Cry of the Hunted" (זעקת הנרדף) (1953) בבימוי ג'וזף לואיס, "The Glass Wall" (חומת הזכוכית) (1953) בבימוי מקסוול שיין, "Sombrero" (סומבררו) של נורמן פוסטר (1953) והסרט המוזיקלי "Rhapsodie" (רפסודיה) של צ'ארלס וידור, שבו שיחק יחד עם אליזבת טיילור.
שנות השישים
שנות השישים היו עדות לתנופה נוספת בקריירה הקולנועית של ויטוריו גסמן אחרי ההצלחה ב"אורז מר" מ-1949 הועסק גסמן בקולנוע באיטליה ובהוליווד, בתפקידים "אתלטיים" ושל נבזים פתיינים הבמאי מריו מוניצ'לי שינה לו את ההופעה החיצונית ותפר לו תפקידים קומיים, שהיו מנוגדים לנטייתות האישית הידועה. והוא הצטיין בהם. שיחק ב "La grande guerra" המלחמה הגדולה) וב"דיפטיך" ההיסטורי (1966) "L'armata Brancaleone" (צבא ברנקלאונה) ו- ""Brancaleone alle crociate" (ברנקלאונה במסעות הצלב), ידע הצלחה גדולה בתפקיד הגנב העלוב בסרט "I soliti ignoti"("עסקים מלוכלכים ברחוב מדונה") של מוניצ'לי (שהיו לו שני המשכים מאוחרים "l'Audace colpo dei soliti ignoti" (1959) של נאני לוי ו "I soliti ignoti vent'anni dopo" של אמאנציו טודיני (1985). עם הבמאי דינו ריזי שיתף פעולה בסרטים כמו "Il mattatore" (המטדור, 1960), "Il sorpasso" ("התאונה" או "החיים הקלים",משנת 1962 לצידו של ז'אן לואי טרנטיניאן), La" marcia su Roma" ("המצעד על רומא" משנת 1962), "I mostri" (המפלצות, משנת 1963), "Il gaucho" (משנת 1964), "Il tigre" ( The Tiger and the" Pussycat" משנת 1967), "Il profeta" )("הנביא" משנת 1968)
שנות התשעים
בעשור האחרון לחייו המשיך גסמן להופיע בקולנוע ב "חורף הארוך" בבימויו של חיימה קמינו (1992), Sleepers של בארי לוינסון (1996), שבו הצטיין בגילום דמות איש המאפיה קינג בני וב"ארוחת ערב" של אטורה סקולה.
שובו לתיאטרון
על אף הצלחותיו בקולנוע, לא נטש גסמן מעולם את התיאטרון. בתקופה האחרונה של הקריירה העמיד גם את השירה במקום מרכזי בקריירה שלו, וסייע בהפצתן של מספר יצירות זרות בקרב הקהל האיטלקי. פרפקציוניסט בגישתו, גסמן שנא דיקציה לקויה או את היגוי דיאלקטלי, אם כי כשנדרש ידע טוב מאוד לבטא ברוב הניבים האיטלקיים. הייתה לו התעוזה להסכים בשנת 1960 לביים את "אדלקי", אחת היצירות הפחות ידועות והפחות "קלות" של אלסנדרו מנצוני, מיוזמתו נבנה ברומא מבנה זמני של תיאטרון-קרקס ענק, בשם "התיאטרון העממי האיטלקי",(Teatro Popolare Italiano) שמוקם יד הפארק דיי דאיני ווילה בורגזה. המבנה נועד להיות נודד, אולם התברר לא היה מתאים להנעה. בהמשך הסתפק גסמן במבנה קרקסי אחר שאיתו, נדדה להקתו ברחבי איטליה וריתקה כחצי מיליון צופים (1960) באותה שנה הציגו וגסמן ולהקתו בתיאטרון הלירי במילאנו מחזה חדש מאת אניו פלאיאנו, (שכתב עם פליני את התסריט של דולצ'ה ויטה, "תושב מאדים ברומא" (Un marziano a Roma) על חייה הריקניים של החברה הרומאית. הצגה זו נכשלה. . גלסמן הפיק הפקות עם יצירות של גדולי המחברים של המאה ה-20, אך גם של קלסיקונים כמו שייקספיר, דוסטויבסקי והמחזאים היוונים הקלאסיים. בשנת 1963 ביים ושיחק ב "Il Gioco degli eroi" (משחק הגבורים),מופע אנתולוגי של תיאטרון איטלקי שכללה טקסטים מאת רוזאנטה, גולדוני, אלפיירי, פירנדלו, בטי, דנילו דולצ'י, פטרוני גריפי ואחרים. עם מופע זה סייר גם בצרפת, אנגלי וניו יורק.
בשנים 1979–1991 ניהל בפירנצה בית ספר לתיאטרון משלו - Bottega Teatrale di Firenze - שהפכה לשם בחיי התרבות של העיר הזאת. הצליח לגייס במסגרתה דמויות ידועות של עולם התיאטרון והקולנוע האיטלקי והעולמי, כמו ג'ורג'ו אלברטצי (שהיה סגנו למשך שנים רבות), אוראציו קוסטה, אדולפו צ'לי, אנתוני קווין, אנטונלה דאוויזו, אטורה סקולה, איב לה ברטון, סירו פרונה ואחרים.
במאי קולנוע
גסמן ביים מספר סרטים בעלי אופי אוטוביוגרפי בולט, כמו "קין - גאונות ואי סדר" (1956), "האליבי" (1969), "Di padre in figlio" ("מאב לבן", בוים ומשוחק על ידי גסמן ובנו, אלסנדרו, בהשתתפות בני המשפחה) וכן את הסרט "באין משפחה" (במקור: Senza famiglia, nullatenenti cercano affetto - חסרי משפחה, חסרי בית, דרושה חיבה), מעין פרודיה למלודרמות רגשניות.
סופר
גסמן עסק גם בכתיבה ספרותית.
ספריו
כרכים אוטוביוגרפיים:
מדובב
דובב בסרט של פרנקו זפירלי "רומיאו ויוליה" ובתפקיד מופסה - בגרסה האיטלקית של הסרט המוייר של אולפני וולט דיסני "מלך האריות" (1994) (במקור התפקיד דובב על ידי ג'יימס ארל ג'ונס)
חייו הפרטיים
לוויטוריו גסמן היו שלוש נשים רשמיות ושלוש בנות זוג, כולן מתחום המשחק. נורה ריצ'י הייתה בתם של השחקנים רנצו ריצ'י ומרגריטה באני. חייו הפרטיים בעיקר ריבוי קשריו הזוגיים והרומנים שניהל, עוררו נגדו בקורות תכופות בשנות ה-1950- 1960.
גסמן הלך לעולמו בגיל 77 בביתו ברומא בעקבות התקף לב פתאומי בעת שינה. אפרו הובא לקבורה בקבר המשפחתי של בני ד'אנדריאה, משפחת אשתו השלישית, בבית הקברות וראנו. לזכרו הוצב שם לוח קטן מאבן בצורה ספר פתוח עם הכתובת "Non fu mai impallato" ("לא הוצא מעולם מאור הזרקור")
קישורים חיצוניים
2003 Enzo Siciliano art,Vittorio Gassman in Enciclopedia della cinema Treccani
יוסף גרדא
יוסף גרדא (בהונגרית: Gréda József; אוראדיה, 18 ביוני 1911 – תל אביב, 23 בינואר 2000) היה משורר, סופר, מתרגם עיתונאי, יהודי-הונגרי-ישראלי. חלק משיריו פורסמו באנתולוגיות יהודיות בהונגרית.
ביוגרפיה
יוסף גרדא סיים את בית הספר התיכון בעיר הולדתו ולאחר מכן למד כלכלה בפרנקפורט אם מיין (1931–1933). הוא עסק ככלכלן בתחום המסחר באוראדיה. בשנת 1944 גורש לאושוויץ, שרד, חזר הביתה והמשיך בעיסוקו הקודם. לאחר מכן מ-1950 מונה למזכיר הספרותי של התיאטרון הממלכתי אוראדיה, בשנת 1961 עלה לישראל, עבד כעיתונאי עבור העיתון אוי קלט בתל אביב (בדומה לאפרים קישון ליוסף (טומי) לפיד ועוד) במקביל כתב, תרגם ופרסם בעשרות מקומות.
יצירתו
שיריו ותרגומיו הראשונים ראו אור בהוצאת Cimbora ; בשנת 1927, הוא פירש את "לאן", האוסף ההונגרי הראשון של שירי אריך קסטנר. הוא כתב לעיתונים ולכתבי עת רבים מאוד בשפה ההונגרית:
אחרי עלייתו ארצה היה חבר במערכת העיתון אוי קלט החדש שיצא בתל אביב.
גרדא תרגם כ-40 מחזות להונגרית, לרבות:
הוא תרגם גם מרוסית. כתב כמה יצירות מקוריות לתיאטרון בובות. אוסף התרגומים שלו של משוררים עבריים בני זמננו ראה אור כבר בתל אביב (1971) אחרי עלייתו ארצה, ואנתולוגיית השירה ביידיש "הגן לשעבר" יצאה לאור בבודפשט (1971). חלק משיריו ראו אור גם בעברית בתרגומו של אביגדור המאירי.
החברה לפיתוח קיסריה
החברה לפיתוח קיסריה, היא הזרוע המבצעת של קרן רוטשילד קיסריה, ממשיכת דרכה הפילנתרופית של משפחת רוטשילד. זו החברה היחידה במדינת ישראל האמונה בין היתר גם על ניהול יישוב. ההכנסות מדמי הארנונה של תושבי קיסריה מתחלקות בין המועצה האזורית חוף הכרמל לחברה לפיתוח קיסריה, זהו מודל ייחודי של חברה כלכלית המנהלת יישוב שאין לו תקדים במדינת ישראל.
הייעוד והחזון
ייעוד החברה לפיתוח קיסריה הוא לפעול להשבחת אדמות קיסריה, לפתח את פארק התעשייה ואת תחום התיירות והנופש. כזרוע הביצועית של קרן רוטשילד קיסריה מופקדת החברה על משימת צמצום הפערים החברתיים, באמצעות תמיכה משאבית בהשכלה הגבוהה ובפיתוח האחריות החברתית.
ערכי הליבה
היותה של החברה מודל ייחודי של חברה האמונה על ניהול יישוב חייב את החברה לפיתוח קיסריה לשרטט ולקבוע את ערכי הליבה. באתר החברה מפורטים ערכי הליבה של החברה: מחויבות להיסטוריה ולחזון קרן רוטשילד קיסריה חתירה ממוקדת לצמיחה ויעילות, יצירת תרבות של איכות ומצוינות ויצירת מחויבות העובדים לחזון החברה.
היסטוריה
בשנת 1952 הקימה פיק"א את החברה לפיתוח קיסריה. מטרות החברה העיקריות היו לרכוש ולהקנות זכויות בשטחי קיסריה ולפתח את אדמותיה. באוקטובר 1958 חתמו ממשלת ישראל והברון אדמונד ליאופולד דה רוטשילד על זיכרון דברים במסגרתו סוכם על פיתוח משותף של אדמות קיסריה באמצעות החברה. בזיכרון הדברים נקבעה תקופת ניסיון של שלוש שנים להפעלת משותפת של המקום שאחריה יחליטו הצדדים באם ברצונם להאריך את ההסכם. בינואר 1962, בתום תקופת הניסיון חתמו שר האוצר דאז, לוי אשכול (בשם ממשלת ישראל) והברון רוטשילד על הסכם לשיתוף פעולה. סוכם כי התשואות מפעילותה הכלכלית של החברה ישמשו לקידום ההשכלה הגבוהה בישראל. עוד סוכם כי 15 שנים ממועד החתימה על ההסכם יבחן מצב פיתוח קרקעות קיסריה והצדדים יחליטו באם להמשיך או להפסיק את פעילות החברה. ההסכם לשיתוף פעולה מינואר 1962 הוארך פעמיים נוספות: בשנת 1976 הוארך ההסכם ב-15 שנים נוספות וב־1989 האריך שמעון פרס שר האוצר דאז, את ההסכם בשלושים שנים נוספות עד לשנת 2022.
מבנה משפטי
החברה מוגדרת כ"חברה מעורבת", כהגדרתה בחוק החברות הממשלתיות, התשל"ה 1975 .משמעות ההגדרה היא כי מדובר ב"חברה שאינה חברה ממשלתית ואשר מחצית או פחות מכוח ההצבעה באספותיה הכלליות או הזכות למנות מחצית או פחות ממספר הדירקטורים שלה הם בידי המדינה". בראש החברה לפיתוח קיסריה מכהן מאז שנת 2009 מר מיכאל כרסטני כמנכ"ל החברה. החברה נתונה לביקורת ולפיקוח של מועצת נגידים שבה מכהנים 14 נציגים.
פיתוח, בנייה, שימור ושחזור נמל קיסריה
החברה לפיתוח קיסריה במשותף עם משרד התיירות עסקו בשחזור ובהקמת הגן הלאומי בקיסריה. הגן הלאומי ישנה מצודה צלבנית, רחוב ביזנטי משוחזר, היפודרום רומי, בית כנסת עתיק, עשרות פסיפסים צבעונים, שובר גלים עתיק ותיאטרון. הנמל משלב תרבות, בילוי ופנאי ומתקיימים בו מיצגים אורקוליים, גלריות לאמנות בתי קפה ומסעדות. הנמל הוא מוקד תיירותי בינלאומי אותו פוקדים מאות אלפי מבקרים בשנה.
מועדון הגולף קיסריה
מועדון הגולף הבינלאומי היחיד בישראל הוקם בשנת 1961 על ידי משפחת רוטשילד וב-2007 נבנה מחדש על ידי החברה לפיתוח קיסריה והותאם לסטנדרטים בינ"ל. את תכנון וחידוש מועדון הגולף עיצב פיט דאי, מגדולי אדריכלי הגולף כיום בעולם עם צוות מומחים מכל העולם שיצר מגרש בן 18 גומות, המארח תחרויות מקומיות ובינלאומיות. תוך שמירה קפדנית על ערכי הטבע והנוף.
קהילה ותושבים
בקיסריה מתגוררים היום כ-1,700 בתי אב מתוכם כ-1,500 ילדים. במודל ייחודי, יוצא דופן וחסר תקדים של יישוב היחידי בארץ המנוהל על ידי חברה כלכלית - החברה לפיתוח קיסריה האמונה על מתן שירותים קהילתיים, על הפעלת מערכת החינוך, התרבות והספורט ביישוב ובתוכה על המרכז הקהילתי המשרת אוכלוסייה מגוונת ורב גילאית וממוקם בלב היישוב.
פארק התעשייה והעסקים
פארק קיסריה לעסקים מתפרס על פני כ-3,500 דונם ממוקם סמוך לצירי תחבורה מרכזיים לחיפה ולת”א ומהווה את אזור התעשייה של היישוב קיסריה. בפארק פועלות היום מעל ל-200 חברות מתחומי ה-היי-טק, ביוטכנולוגיה, מכשור רפואי, טכנולוגיות מים, תעשייה מסורתית, ומרכזים לוגיסטיים מתקדמים.
פרויקטים
החברה לפיתוח קיסריה מובילה בשנים האחרונות מספר פרויקטים מרכזיים:
פרויקט אור ים
קידום תוכנית בניין עיר ותוכניות לפיתוח שטח לרובע מגורים חדש (בנייה רוויה, צמודת קרקע ומסחר) בהיקף של 3,500 יחידות מגורים באור עקיבא. החברה לפיתוח קיסריה צפויה להשקיע סך כולל של 500 מיליון ₪ בפיתוח מה שנראה כאחד ממתחמי המגורים הגדולים בישראל. הרובע יבנה על קרקעות בהיקף של 1060 דונם בדרום העיר אור עקיבא. לפי התכנון נפח השטחים הציבוריים יהווה לא פחות מ-60% מהרובע החדש.
פרויקט שכונה 12
פיתוח שטח, מיתוג שיווק ומכירת מגרשים לבניה עצמית באחת משכונות המגורים צמודות הקרקע בתוך קיסריה עצמה. "שכונה 12" הסמוכה לשכונת הגולף, יושבת על רכס כורכר גבוה המשקיף לים ובליבה מחצבה ארכאולוגית עתיקה שהפכה לפארק ירוק המוסיף מימד של איכות חיים וסביבה. השכונה מתוכננת על פי אמות מידה סביבתיות ומיושמים בה אלמנטים אקולוגיים בשכונה 240 מגרשים לבנייה עצמית בשטח כולל של 465 דונם.
פרויקט קמרונות הנמל
לאורך התקופות השונות, נחשבה קיסריה לעיר נמל פעילה. חשיבותה ועושרה האדריכלי הפכו אותה לאחת הערים החשובות ברחבי האימפריות הרומית והביזנטית. בחפירות הארכאולוגיות המתנהלות באתר בשנים האחרונות על ידי קרן אדמונד רוטשילד בהשקעה של למעלה מ-100 מיליון ₪ ובשיתוף רשות העתיקות ורשות הטבע והגנים, נגלו שרידים ארכאולוגיים חשובים מימי הורדוס ועד לתקופה הצלבנית. ביניהם נכללת חשיפתה של מערכת קמרונות מרשימה שעמדה בחזית המערבית של "בימת המקדש" שכללה שני אולמות שצידם המערבי צפה אל הים וכל אחד מהם היה מחולק לארבעה קמרונות. בין שני האולמות הוקמה מערכת קמרונות קטנים יותר ומעליה גרם מדרגות מונומנטלי שממנו עלו באי הנמל בעת העתיקה אל עבר המתחם המקודש.
לצד החפירות הארכאולוגיות הנרחבות, מתנהלות בגן הלאומי קיסריה פעולות רחבות היקף של שימור, שיחזור ופיתוח הנמל. בתום הבנייה יקימו החברה לפיתוח קיסריה ורשות הטבע והגנים מרכז מבקרים מתקדם ובו מתקנים לרווחת המבקרים, פארק ארכאולוגי וטיילת שתוביל מאמת המים הקדומה (חוף האקוודוקט) ועד לחיבור עם טיילת החומות והביצורים של קיסריה העתיקה.
פעילות פילנתרופית
חלק ניכר מהרווחים הכספיים של החברה לפיתוח קיסריה עוברים לקרן רוטשילד קיסריה הדואגת להעברת תרומות לגופים ולמוסדות המקדמים את החינוך וההשכלה הגבוהה בישראל. הקרן פועלת על פי תפיסה של קרן אקטיבית ומעורבת בכל מגוון הפרויקטים בהם היא שותפה. חלק ניכר מהתרומות הן מלגות לסטודנטים ומענקים עבור מחקרים. החברה גם תורמת לנושאים הקשורים לטיפול בבני נוער ולתחום התרבות. עשרות אלפי צעירים וילדים, יהודים וערבים, דתיים וחילוניים, ילידי הארץ ועולים חדשים, זכו להגיע להשכלה גבוהה, להצטיין ולהוביל באמצעות מגוון רחב של תוכניות בהן תמכה הקרן. לצד תוכניות מלגות, תוכנית להנגשת השכלה גבוהה ותוכניות חדשניות לצעירים בסיכון, קידמה הקרן גם את המצוינות האקדמית תוך תמיכה במחקר חדשני, במדענים חוזרים והקמת מרכזי מחקר באוניברסיטאות ובמכללות בין השנים 2005 ל־2010 תרמה הקרן סך של 167 מיליון ₪.
פיתוח קיסריה
בין יתר תפקידיה החברה מכשירה שטחים, מוכרת אותם, מחכירה אותם למשתכנים למטרות בנייה עצמית וכן מכשירה שטחים ליזמים באזור התעשייה של קיסריה ולהקמת מבני תעשייה. בשנת 2001 הוקמה החברה לנכסי קיסריה על מנת להעצים את הפעילות הנוגעת לתחום הנדל"ן.
השקעת כספים
מקורות הקרן הן המקרקעין באזור קיסריה שאותם מפתחת ומשביחה החברה לפיתוח קיסריה. את הכנסותיה מפיתוח היישוב והשבחת נכסיו מעבירה החברה לקרן רוטשילד קיסריה וזו תורמת את רווחיה למוסדות חינוך והשכלה גבוהה בכל רחבי הארץ. הכנסות החפ"ק נובעות בעיקר מעסקאות נדל"ן: מכירת זכויות על קרקעות למטרת בנייה למגורים, לתעשייה, לתיירות, לנופש וכן להשכרת מבנים. וכן מדמי השירותים שמשלמים התושבים ובעלי עסקים הפועלים במקום.
הקשר עם היישובים הסמוכים
בנוסף לפעילות בתחומי ההשכלה הגבוהה, תורמת קרן רוטשילד קיסריה, מדי שנה, לרשויות המקומיות בסביבתה של קיסריה, לקידום מגוון רחב של פרויקטים בתחום החינוך לארבעת היישובים הנמצאים מסביבה. מאז שנת 2009 תורמת החברה מדי שנה סך של 3.5 מיליון דולר בשנה, בעיקר לטובת נושאי חינוך ורווחה.
מארק ואליינטה
מארק ואליינטה הרנאנדס (בספרדית: Marc Valiente Hernández; נולד ב-29 במרץ 1987) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הבלם בגואה.
קריירה
ואליינטה נולד בגרנולר, עיר במחוז ברצלונה שבקטלוניה, ספרד, וב-1997 הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה. ואליינטה החל את קריירת הבוגרים בקבוצת השלישית והשנייה של המועדון, אך לא הצליח להגיע לקבוצה הראשונה וב-2008 עזב לסביליה. גם בסביליה הוא החל את דרכו בקבוצת המשנה ורק ב-2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית הראשונה במדי הקבוצה הראשונה של סביליה. בעונת זכה עם סביליה בקופה דל ריי. בסיום העונה עבר לריאל ואיאדוליד בה שיחק חמש עונות, בליגת המשנה ובליגה הבכירה בספרד.
ב-27 ביוני 2018 חתם בפרטיזן בלגרד.
ב-25 ביולי 2019 חתם בספורטינג חיחון מהליגה הספרדית השנייה.
בקיץ חתם בגואה מהסופר ליג ההודי.
הפרש החשמלי
הפרש החשמלי (באנגלית: The Electric Horseman) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1979 בבימויו של סידני פולאק, עם רוברט רדפורד וג'יין פונדה בתפקידים הראשיים.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר.
השירים בסרט מושרים על ידי וילי נלסון שגם משחק בו כידידו של "הפרש החשמלי" (רוברט רדפורד).
תקציר העלילה
באחד הכינוסים במלון סיזר פאלאס בלאס וגאס מציגים לו סוס מרוץ ת'ורוברד בשם "כוכב עולה" ("Rising Star") ששווה 12 מיליון דולר. למקום מגיעה עיתונאית מרשת תקשורה בניו יורק בשם האלי מרטין (ג'יין פונדה) שמחפשת "סיפור" עסיסי. סאני נפגש שם עם אשתו בנפרד, שרלוטה (ולרי פרין), ומסכים לחתום בפניה על הסכם גירושים.
סאני בודק את הסוס ומגלה שהוזרקו לו תרופות הרגעה וסטרואידים שיאפשרו שישתתף בתצוגה החשמלית. הוא רואה בזה התעללות בסוס שיועד למרוצים ובמקום להשתתף בהופעה הוא מסתלק איתו. ברצונו לשחרר אותו לטבע. מנהל הקונצרן, האנט סירס (ג'ון סקסון), מנהל מבצע בקנה מידה גדול כדי לתפוס את סאני שגנב את הסוס היקר ויגרום להפסדים עצומים לקונצרן.
האלי מצליחה לגלות את מקומו של סאני בעזרת ידידו וונדל (וילי נלסון). היא מגיעה אליו ובשלב בראשון הוא דוחה אותה ואפילו סוטר לה אך אחר כך מתרצה ומסכים לעמוד לפני המצלמה ולשדר על ההתעללות בסוס שגרמה לו לברוח אתו. הדברים משודרים והאהדה בציבור לסאני גואה.
נערך נגדו מבצע חיפושים ענק בהשתתפות מכוניות ואופנועי משטרה ומסוקים. בשלב מסוים הוא מתגלה ומתחיל מרדף מותח כשמכוניות ואופנועי משטרה דולקים אחרי סאני וסוסו הדוהר ולבסוף הוא מצליח להשתחרר מהם. האלי נפגשת איתו שוב וחוואי שאוהד איתו (וילפורד ברימלי) מבריח אותם ואת הסוס במשאית גדולה וסגורה, דרך מחסומי משטרה.
סאני ממשיך בדרך כשהוא צועד והיא רכובה. מתפתח ביניהם רומן אהבה קצר. הוא מודיע לה שבכוונתו לשחרר את הסוס בנקודה מסוימת והיא מודיעה זאת לעמיתיה בטלוויזיה והם שולחים לשם צוות. אנשי הקונצרן מגיעים אתם ומחכים לסאני והסוס. דווקא בגלל הפרשה הזאת עלו רווחי הקונצרן.
סאני חזה זאת ומשחרר את הסוס במקום אחר היכן שמסתובבים שם סוסים פראיים כדי שיצטרף אליהם. הסוס דוהר בשמחה ומצטרף לבני מינו.
האלי נפרדת מסאני ומשדרת את הסיפור בטלוויזיה, ההאשמות עליה ועל סאני בוטלו וסאני ממשיך לבדו בדרכים.
פרץ רוזנברג
פרץ רוזנברג (11 בספטמבר 1919 - 25 באוקטובר 2008) היה ראשון צנחני היישוב, חקלאי וממציא.
תחילת דרכו
פרץ רוזנברג נולד בהונגריה, כשהוריו היו בדרך מפולין לארץ ישראל. בד בבד עם לימודיו בגימנסיה הרצליה הצטרף בגיל 16 ל"הגנה" ואף שימש כמפקד קורס אלחוטנים. במסגרת תפקידו המציא ופיתח מספר מכשירי אלחוט. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח לרומניה כשליח יחידת הגדעונים של ההגנה, על מנת לחבור לקבוצה של מלחים ובאמצעותם לנסות להביא עולים עם אוניית המעפילים אטרטו ז', שנתפסה לבסוף על ידי הבריטים. הבריטים אמנם חיפשו את המלווים אך הוא הצליח להימלט ממנה במכונית האספקה.
כהכנות לחשש מפני כיבוש גרמני של ארץ ישראל (מה שלימים נקרא "מאתיים ימי חרדה") הצטרף עם כעשרים אלחוטנים לקורס האלחוטנים של "פלסטיין סקים" (Palestine Scheme), שם השתלם במורס אנגלי. ב-1942 התנדב רוזנברג לצבא הבריטי ונסע לקהיר, יחד עם יעקב שפירא (אחיו של דני שפירא) ורחבעם עמיר, על מנת להדריך בסרבו-קרואטית סוכנים שהיו אמורים לצנוח בעורף האויב הנאצי במסגרת מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית.
הצניחה באירופה
רוזנברג הצטרף לאימוני הצניחה של צנחני היישוב, ובמאי 1943, תחת זהות בדויה ("סרג'נט רוז" (Rose)), צנח באזור ז'אבליאק (Žabljak), בהרי דורמיטור שבמונטנגרו, כחלק מכוח קומנדו ומודיעין בריטי בפיקוד קפטן דיקן (F.W. Deakin) שתפקידו היה לחבור לקבוצת הפרטיזנים בפיקודו של טיטו. רוזנברג שימש כאלחוטן של היחידה הבריטית והיה איש הקשר ממפקדת טיטו למטה הבריטי בקהיר. קשר זה הניב הצנחות של חומרי נפץ ועוד. עקב ידיעותיו הרבות בנושאי קשר סייע רוזנברג גם לאנשי טיטו לתחזק את ציוד הקשר שלהם, וכך נוצר קשר חם בינו לבין צוותו של טיטו.
מיד אחרי הכנס יצא רוזנברג, עם מספר פרטיזנים פצועים, למסע חזרה אל חוף הים האדריאטי, שם עלו על ספינת טורפדו בריטית שלקחה אותם לבארי בדרום איטליה, ומשם בטיסה לקהיר, ולמושבו דאז, נהלל.
בתחילת מלחמת העצמאות שירת במחלקת המדע וסייע לז'נקה רטנר בפיתוחי אמל"ח שונים, באותה תקופה הושאל פרץ לבקשתו של אהרן רמז כדי לסייע בהקמת קשר אלחוטי בשירות אוויר, ולזכותו נזקפת ההנחתה ללא תקלה של מטוס הנשק "בלק 1" במנחת בית דראס.
לאחר מלחמת העצמאות
עם הקמת משטרת ישראל מונה רוזנברג לראש מדור מבצעי הקשר, אך לאחר הקמתו והשלמת לימודי אלקטרוניקה בטכניון חזר למשקו שהחל להקים במושב בית שערים לעבודת החקלאות. בשנת 1956 סייע להתאים לשימוש בעברית מספר מכונות הצפנה מסוג אניגמה, הם היו אמורות לשמש בזמן מבצע קדש, אך ברגע האחרון הוחלט לא להכניס אותם לשירות.
כחקלאי הבין עד מהרה את סוגיית חוסר המים במדינה הצעירה, והחל להמציא ולפתח עשרות פטנטים בתחום. בין המצאותיו: "שעון שבת" לברז, הנסגר אוטומטית אחרי זמן קבוע מראש והנסגר אוטומטית ברגע שהלחץ יורד בצינור כתוצאה מפיצוץ בו;
משפחתו
הוריו, הלה ויחיאל מאיר רוזנברג, ילידי פלונסק, פולין, בני משפחה שהתגוררה בפלונסק מספר דורות; בישראל שימש יחיאל כמנהל המחלקה הטכנית בסולל בונה. אברהם רוזנברג, אחיו של יחיאל ודודו של פרץ כיהן כמנהל בתי הספר כדורי ופרדס חנה. אחד מאחיו של פרץ הוא האדריכל יחזקאל רוזנברג.
פרץ רוזנברג נשא את שרה ליברמן, בתו של צבי ליבנה מנהלל. בנו בכורו גדעון, ששמו כשם יחידת הגדעונים שרוזנברג נמנה עם ראשיה, נולד בעת שרוזנברג שהה במחיצת צוותו של טיטו. לזוג נולדו עוד בת ובן. בתו היא הסופרת והציירת נעמי ולך. נטמן בבית העלמין של מושב בית שערים.
זהבה גל
זהבה גל (נולדה ב-29 באוגוסט 1948) היא זמרת אופרה, מצו-סופרן-קולורטורה, ופרופסור לפיתוח קול ישראלית-אמריקאית.
ביוגרפיה
גל למדה במחלקה לפסנתר של האקדמיה למוזיקה בירושלים, אצל בנימין אורן ויהלי וגמן. כמו כן, למדה פיתוח קול במסגרת פרטית אצל ג'ולייט מדיוני. בירושלים פגשה בזמרת המצו-סופרן האמריקאית ג'ני טוראל, שעודדה אותה לעבור לניו יורק כדי להמשיך ללמוד.
ספרדית אנדלוסית
הניב האנדלוסי של ספרדית (בספרדית: andaˈluθ - andaluz) מדובר באנדלוסיה, סאוטה, מלייה ובקרב תושבי אותם האזורים אשר היגרו לערים ספרדיות אחרות. הניב נפוץ גם בגיברלטר, טריטוריה של הממלכה המאוחדת, ובפורטוגל, במזרח אלגארבה בקרב ערים הנמצאות על גבול מחוז ולווה. זהו ניב דרום-ספרדי של ספרדית קסטיליאנית, השונה מאוד מהניבים הצפוניים ומהספרדית הסטנדרטית (קסטיליאנית). בזכות מספר התושבים הגבוה של אנדלוסיה, הניב האנדלוסי הוא בין הניבים הנפוצים ובעלי מספר הדוברים הגבוה ביותר בספרד. לניב האנדלוסי יש מאפיינים רבים במשותף עם הניבים הנפוצים באזור אקטסמדורה, קסטיליה-לה מנצ'ה ובאזור מורסיה.
זהבה גל
ביוגרפיה
בשנים 1974–1978 למדה פיתוח קול אצל דניאל פארו ובמחלקת האופרה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק. הוענקו לה מלגות שונות, וביניהן מלגה מלאה ללימודים ומחייה מקרן התרבות אמריקה-ישראל. בזמן לימודיה, הצטרפה למרכז האופרה בג'וליארד, הופיעה בתפקיד סוזוקי (Suzuki) במאדאם באטרפליי, בניצוח מיונג וון-צ'ונג. כמו כן, שרה שחרזדה-רוול עם הפילהרמוניה של ג'וליארד, בניצוחו של סיקסטין ארלינג. באותו קונצרט בקרנגי הול, הופיעה באריה-דואט מתוך המתאוס-פסיון "Erbrme Dich" של באך, עם הכנר אייזק שטרן. ב-1979 השתתפה בכיתת האומן של הטנור לוצ'אנו פברוטי בג'וליארד.
ספרדית אנדלוסית
מורפולוגיה ותחביר
רבים מדוברי מערב אנדלוסית מחליפים את vosotros, כינוי בגוף שני רבים לא רשמי, בצורתו הרשמית ustedes (אולם משמעות הרשמיות של המילה נעלמת, בניגוד ליתר אזורי ספרד).
אף על פי שעקב השפעתה המשמעותית של התקשורת, רבים התרגלו לשימוש בכינוי המושא המקובל le, תושבי אנדלוסיה רבים עדיין נוהגים להשתמש ב-lo, כמו בדוגמה lo quire mucho (אני אוהב את זה) במקום le quiero mucho. לאיזם (חילוף שגוי של כינוי המושא הסטנדרטי le ב-la) המצוי באזורים מסוימים בספרד, אינו שכיח באנדלוסיה. שימוש זה שגוי, אך ניתן לשמוע אותו לעיתים קרובות בתוכניות טלוויזיה וברדיו.
זהבה גל
ביוגרפיה
בשנת 1978 זכתה גל בתחרות בין לאומית לזמרה בפריז "Concours International de Chant de Paris" - בשני פרסים: הפרס הגדול (Grand-Prix), ובנוסף למענק הכספי, הוענק לה רסיטל דביו בפסטיבל אקס-אן-פרובאנס, בלוויו של הפסנתרן האמריקני לורנס סקרובאקס. באותה תחרות זכתה בפרס נוסף: הפרס הראשון לביצוע שיר אומנותי צרפתי של המלחין הצרפתי דריוס מיו. באותה שנה, הגיעה גם למקום שני בתחרות הרדיו הבווארי שבמינכן "ARD International Music Competition".
ספרדית אנדלוסית
מורפולוגיה ותחביר
הצורה הסטנדרטית של הציווי עבור גוף שני רבים (אתם) היא הסיומת -aos או -aros בשפה המדוברת, אך בספרדית אנדלוסית ומספר ניבים אחרים, משתמשים ב-se במקום. כך sentaos או sentaros (שבו!) הופכים ל-sentarse.
המין הדקדוקי של מילים מסוימות לא תמיד תואם למין של אותן המילים בספרדית סטנדרטית. לדוגמה la calor (החום) אשר מקבלת את צורת הנקבה, בניגוד לאותה המילה, el calor, בספרדית סטנדרטית, הנחשבת לזכר.
זהבה גל
ביוגרפיה
בשנת 1978 החלה את הקריירה האופראית בלה סקאלה שבמילאנו בתפקיד פיודור, בהפקה של בוריס גודונוב, מוסורגסקי, בניצוחו של קלאודיו אבאדו ובימויו של יורי ליובימוב, ושל הבאס הבולגארי ניקולאי גייאורוב. באותה עונה 1979, הוזמנה לאופרה בפריז לשיר בבוריס גודונוב, בניצוחו של סייג'י אוזאווה ובימויו של במאי הסרטים ג'וזף לוסי. בשנת 1984 שרה בבוריס גודונוב עם קלאדיו אבדו והתזמורת הסימפונית של שיקגו.
בשנת 1979 זכתה בתחרות "Young Concert Artists NY" בניו יורק שהעניקה לה אמרגנות אמריקנית ראשונה. באותה תחרות הוענקה לה אות הצטיינות על שם הזמרת קאתלין פרייר.
בשנת 1980 שרה את תפקיד "נערת הפרחים" באופרה "פרסיפל" מאת ריכרד וגנר, בפסטיבל זלצבורג, תחת שרביטו ובימויו של הרברט פון קאראיאן והתזמורת הפילהרמונית של ברלין. באותה שנה שרה בבית האופרה הלאומי באמסטרדם את תפקיד "סינדרלה" באופרה לה צ'נרנטולה מאת רוסיני.
בשנת 1981 שרה את "כרובינו" בנישואי פיגארו מאת מוצרט, בבית האופרה במונטה קרלו. בשנת 1987 שרה כרובינו בבית האופרה הוינאית ובפסטיבל סנטה-פה בניו מקסיקו.
בשנת 1994 עזבה את פריז ועברה להתגורר בניו יורק והחלה לעסוק בהוראה. היא הצטרפה לפקולטה הווקאלית בווסטמינסטר קוויאר קולג', שבפרינסטון, ניו-ג'רזי. היא לימדה שם כפרופסור חבר-נלווה למוזיקה במשך 21 שנים, עד שפרשה בשנת 2015. במקביל ניהלה סטודיו פרטי לזמרה בניו יורק.
גל הוזמנה להרצאות וכיתות אומן באוניברסיטאות ובבתי ספר ידועים למוזיקה, כמו בית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק, באוניברסיטאות קולומביה, ייל, פרינסטון, וראטגרס, בפרי-קולג' שבג'וליארד בניו יורק, בבית ספר למוזיקה באוניברסיטת "הארט" ובבית ספר למוזיקה "קאלבארי" בקונטיקט. בישראל הגישה כיתות אמן בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב וב.
תפקיד המפתח בקריירה שלה
את תפקיד המפתח בקריירה שלה, "רוזינה" ב"ספר מסיביליה", ביצעה באחת-עשרה הפקות שונות:
לייבמוקה
לייבמוקה (באנגלית: Livemocha), היה אתר רשת חברתית מסחרי שנועד ליצור קהילה של משתמשים המעוניינים ללמוד שפות. האתר סיפק חומר הדרכה ב-38 שפות והיווה פלטפורמה לדוברי שפות שונות לתקשר ולעזור למשתמשים המעוניינים ללמוד שפה חדשה. לפי האתר היו בו כ-12 מיליון חברים רשומים מ-196 מדינות שונות (למרות שמספר זה מכיל גם חשבונות שאינם פעילים באופן קבוע). מעל 400,000 משתמשים ביקרו באתר מדי יום.
החברה נוסדה ב-2007 בידי שיריש נאדקרני (באנגלית: Shirish Nadkarni) וקרישן סשאדרינאטן (באנגלית: Krishan Seshadrinathan). הרעיון לאתר עלה על ידי נאדקרני בזמן שהיה בטיול בספרד עם ילדיו, שלמרות שלמדו ספרדית בבית הספר לא הצליחו לנהל שיחה עם המקומיים, ובשובם לחדר המלון נכנסו לפייסבוק. זה הוביל לרעיון - לתעל את כוחן של הרשתות החברתיות למען לימוד שפות, עם השמת דגש על פעילויות אינטראקטיביות במטרה לשפר יכולות מסוימות ולהביא לידי ניהול שיחה שוטפת בשפה.
השם "לייבמוקה" הומצא במהלך סיעור מוחין בבית קפה מקומי, והאתר שאף לתת את אותה תחושת הנינוחות של ביתי הקפה. ב-8 ביוני 2010 מייקל שולצר (באנגלית: Michael Schutzler) הוכרז כיו"ר החדש. מטה החברה נמצא בסיאטל, וושינגטון.
קורסים בסיסיים
האתר תמך ב-38 שפות: עברית, אנגלית, ערבית, בולגרית, קטלונית, קרואטית, צ'כית, הולנדית, אסטונית, פרסית, פינית, צרפתית, גרמנית, יוונית, הינדי, הונגרית, איסלנדית, אינדונזית, איטלקית, יפנית, קוראנית, לטבית, ליטאית, סינית מנדרינית, נורווגית, פולנית,  פורטוגזית (ברזילאית ושל פורטוגל, רומנית, רוסית, סרבית, סלובקית, ספרדית, שוודית, טורקית, אוקראינית, אורדו, ואספרנטו, שהיא השפה האחרונה שהוספה.
באתר מוצעים קורסים ללא תשלום בכל השפות שהוזכרו לעיל. כל קורס מכיל בערך 30-50 שעות למידה. מספר שפות, כגון ליטאית ופורטוגזית בניב הברזילאי, הוספו לראשונה באמצעות תהליך של "תרגום משתמשים": משתמשים השולטים באופן שוטף בשתי שפות או יותר יכולים לתרגם חומרי קורסים קיימים ללשונם ולפרסם את התרגום, בעוד משתמשים אחרים מדרגים ומשפרים את התוצאות. התהליך עדיין מתקיים.
קורסים אקטיביים
קורסים מתקדמים יותר אשר נקראים "קורסים אקטיביים" היו זמינים בחמש שפות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, וספרדית.
שימוש בקורסים אלו ניתן בתשלום חודשי או שנתי ומטרתם להביא ליכולת דיבור שוטפת בשפה הנלמדת. במקום להרשם לקורס אחד בלבד, יש למשתמשים את האפשרות לרכוש "מפתח זהב" אשר מעניק גישה בלתי מוגבלת לתכנים בתשלום. הקורסים האקטיביים מתקיימים בארבע רמות מומחיות שונות, וכוללים תרגילי קריאה, כתיבה, דיבור ושמיעה.
משוב על התרגילים
תרגילים שהושלמו הן מהקורס הבסיסי והן מהאקטיבי יכולים להישלח לבדיקה על ידי משתמשים אחרים (דוברים ילידים או דוברים ברמה שוטפת של השפה הנבדקת), ואלו נותנים משוב ועצות. כל משתמש אשר בודק תרגיל ששלח משתמש אחר זוכה ב-20 נקודות מוקה. המבקר יכול לזכות ב-10 נקודות נוספות אם הוא המשתמש הראשון שנתן ביקורת על התרגיל. הכתיבה מדורגת באמצעות שלוש אמות-מידה: איות, מקצועיות ודקדוק. הדיבור מדורג באמצעות 2 אמות-מידה: היגוי ומקצועיות. המשתמשים מרוויחים נקודות מוקה גם כשהם משלימים תרגילים. ניתן "לשלם" בנקודות המוקה שלהם כדי לקבל משוב ממומחים לשפה שהוכשרו על ידי האתר. עם נקודות המוקה המשתמש יכול לקנות תוספים אחרים אשר מציע האתר כמו קורסים אקטיביים.
למידת שפות ורשתות חברתיות
לייבמוקה מכנה עצמו כקהילה הגדולה ביותר ללימודי שפות בעולם. במובנים רבים האתר מתפקד כרשת חברתית לכל דבר, ויש בו כל המרכיבים הבסיסיים של מערכת כזו: משתמשים רשומים יכולים ליצור קשר עם חבריהם באמצעים סינכרוניים וא-סינכרוניים, לבנות פרופיל אישי, להתחבר עם מעגל חברים, להעלות תוכן (ישנו דף המוקדש לחילופי תרבויות), לתרום תרגום משלהם ולעזור להרחיב את בסיס השפות הקיימות ולבדוק תרגילים של משתמשים אחרים כגון דיאלוגים מוקלטים. יש מי שכינה את האתר כ"פייסבוק של השפות הזרות" ופוטנציאל ההשפעה של האתר על לימוד השפות הקונבנציונלי מושווה להשפעה של ויקיפדיה על האנציקלופדיות המסורתיות. ישנם הגורסים כי באמצעות יכולת האינטרנט לחבר אנשים מכל קצוות תבל, ולשנות את הדרך בה אנשים לומדים שפות. אומנם עדיין לא קיימת דרך להימנע מהצורך בשינון אוצר מילים וכללי דקדוק, אך עם זאת, הספרים, הקלטות השמע והתקליטורים מוחלפים כולם על ידי הדואר האלקטרוני, הווידאו צ'אטים והרשתות החברתיות.
מימון
לייבמוקה היא חברה המוחזקת בידיים פרטיות. ב-2011 היא גייסה 5 מיליון דולר בהון סיכון בשנים הקודמות היא גייסה 14 מיליון דולר ממשקיעים שונים. בשנת 2013 נמכרה לאחד ממותגי הלומדות לימודי השפה החזקים ביותר בשוק - רוזטה סטון.
A-Yo
A-Yo הוא הסינגל השיווקי הראשון של הזמרת האמריקאית ליידי גאגא מאלבום האולפן החמישי שלה, Joanne.
רקע והוצאה
לאחר יציאתו של הסינגל המוביל, "Perfect Illusion" ב-9 בספטמבר 2016, גאגא הוציאה את השיר "Million Reasons" כסינגל השיווקי הראשון מהאלבום, ואחריו את "A-Yo" כסינגל השיווקי השני ב-18 באוקטובר באותה השנה.
ביום הכרזתו של השיר כסינגל שיווקי גאגא הוציאה בערוץ ה-Vevo שלה את הקלטת השמע שלו עם עטיפתו. בעקבות השמעות רבות ברדיו, לאחר מספר שבועות מצאתו של הסינגל השיווקי הראשון, "Million Reasons" גאגא הפכה אותו לסינגל השני הרשמי מתוך האלבום, ו-"A-Yo "נשאר כסינגל השיווקי היחיד מ-Joanne.
הופעות קידום
גאגא הופיעה עם השיר במיני סיבוב ההופעות שלה, "Diva Bar Tour" שנמשך כשלושה שבועות בארצות הברית, וביצעה אותו לראשונה בשידור חי בטלוויזיה בתוכנית Saturday Night Live, הידועה בכינוייה SNL ב-22 באוקטובר 2016. בהופעות עם השיר גאגא החלה לנגן בגיטרה. דניאל קרפס מהמגזין רולינג סטון תיאר את השיר כשיר אינטנסיבי.
כריס וויט מהמגזין פייסט כינה את גאגא כ-"מופיעה מדהימה וזמרת נהדרת" כאשר היא מבצעת את השיר והוסיף כי "גאגא יודעת את ההרכב של השמעת מוזיקה בהופעה חיה", בכוונה להופעתה בתוכנית SNL. הופעותיה עם השיר ללא פלייבק זכו לשבחים רבים על קולה. בנוסף, גאגא הופיעה עם השיר בתוכנית The Late Late Show with James Corden בערוץ CBS ב-26 באוקטובר 2016. ב-9 בדצמבר באותה השנה הופיעה עם השיר ושיר נוסף מהאלבום "John Wayne", במסלול הדוגמנות של ויקטוריה'ס סיקרט בפריז. גאגא העלתה את ההופעה באותו היום לערוצה ב-Vevo ועד היום נצפתה כ-24 מיליון פעמיים. גאגא גם הופיעה עם השיר בסיבוב ההופעות שלה לקידום האלבום, "Joanne World Tour".
רותקה לסקר
רותק'ה לסקר (בפולנית: Rutka Laskier; 1929–1943) הייתה נערה יהודיה שנספתה בשואה. התפרסמה בשל היומן שכתבה בפולנית ובו תיעדה שלושה חודשים מחייה בהם שהתה בגטו בנדין.
ביוגרפיה
רות (רותק'ה) לסקר נולדה בעיר החופשית דנציג שבצפון פולין. אביה, יעקב, עלה ב-1917 לארץ ישראל, חלה, ושב לפולין, שם נישא לדבורה (דורק'ה) לבית המפל ונולדו להם שני ילדים: רות (רותקה) ויואכים (הניוש). משפחתה הייתה מבוססת: האב עבד בבנקאות והסב היה שותף בחברה שבבעלותה הייתה טחנת קמח גדולה. בתחילת שנות ה-30 עברה משפחתה לבנדין שבדרום פולין, משם הגיעה משפחת הורי אביה. במהלך מלחמת העולם השנייה אולצה משפחת לסקר, יחד עם שאר יהודי בנדין, לעבור לגטו בנדין.
ב-1943, בעת שהעיירה הייתה תחת הכיבוש הנאצי, כתבה לסקר יומן שתיעד שלושה חודשים בחייה. באוגוסט 1943 שולחה כל המשפחה למחנה ההשמדה אושוויץ. עד 2008 הייתה קיימת הסברה כי לסקר הומתה בתאי הגזים יחד עם אמה ואחיה הצעיר מיד עם הגעתה לאושוויץ, אולם ב-2008 פורסמה עדות של חברתה לבלוק באושוויץ, זופיה מינק, בה התברר כי לסקר שהתה כאסירה באושוויץ עד אשר חלתה בכולרה בהתפרצות של המגפה בדצמבר 1943. מינק העידה כי נשאה את לסקר, שעדיין הייתה בחיים, על גבי מריצה אל תאי הגזים. לסקר ביקשה ממנה לקחת אותה אל הגדר החשמלית כדי שתוכל להתאבד, אולם שומר אס אס שליווה אותן מנע זאת ממנה.
אביה של לסקר היה בן המשפחה היחיד ששרד את השואה. לאחר המלחמה עלה לישראל, נישא מחדש ונולדה לו בת, זהבה שרץ. האב, שנפטר ב-1986, לא סיפר לה על משפחתו הקודמת עד שמלאו לה 14 וגם לאחר מכן לא הוסיף מידע רב אודות המשפחה שנספתה בשואה. על קיום היומן נודע לזהבה שרץ רק ב-2006 לאחר שפורסם בחוץ לארץ.
היומן
לסקר כתבה את היומן במשך שלושה חודשים - מינואר 1943 ועד אפריל באותה שנה. שלושה חודשים לפני הגירוש לאושוויץ שהתרחש ב-1 באוגוסט. ביומן, שנכתב במחברת לימודים, היא חשפה את עולמה הרגשי של נערה מתבגרת ותיארה את האכזבות והאימה תחת הכיבוש הנאצי בצד התפתחות של אהבות ראשונות.
גילוי היומן ופרסומו
היומן נשמר במשך 62 שנים על ידי סטניסלבה ספינסקה, פולנייה שהייתה בזמן המלחמה נערה מעט מבוגרת מלסקר. משפחתה של ספינסקה התגוררה בבנדין ופונתה מביתה כדי לאפשר את יצירת הגטו. ספינסקה נכנסה לגטו מדי פעם כדי לראות מה עלה בגורל בית המשפחה ונפגשה עם רותק'ה לסקר שמשפחתה התגוררה בגטו באותו בית. בין הנערות נוצרו קשרי חברות ולסקר סיפרה לה על היומן. הן קבעו מקום מחבוא בבית שבו אמורה הייתה לסקר להסתיר את היומן לפני שתגורש. לאחר חיסול הגטו, שבה ספינסקה למקום, מצאה את היומן במקום המסתור ושמרה אותו אצלה כמזכרת אישית.
רק ב-2005 שוכנעה ספינסקה על ידי אחיינה לחשוף את היומן. העתקו נמסר לאדם שידלובסקי מקרן "יונה" בבנדין, המשמרת אתרים יהודים בעיר. מציאת היומן זכתה במהרה לפרסום באזור וב-2006 הוציאה עיריית בנדין את היומן כספר בפולנית והעיתונות הפולנית הדביקה ללסקר את הכינוי "אנה פרנק הפולנית". ב-2007 הוציא מוסד יד ושם את היומן בתרגום לאנגלית ולעברית תחת השם, "דפי רותק'ה". ביוני 2007 מסרה ספינסקה בטקס חגיגי את היומן המקורי למשמרת ביד ושם. ב-2008 הפיקה רשת BBC האנגלית סרט אודות סיפורו של היומן.
בית הקברות הצבאי קריית שאול
בית הקברות הצבאי קריית שאול בתל אביב הוא אתר הקבורה הצבאי השני בגודלו בישראל במספר החללים הקבורים בו - למעלה מ-3,000. הוא משמש כבית הקברות הצבאי העיקרי למטרופולין תל אביב.
בית הקברות
בית הקברות הוקם לאחר מלחמת העצמאות, שחלליה שנפלו באזור תל אביב ובנותיה נקברו בבית הקברות הצבאי נחלת יצחק. מאחר שבנחלת יצחק נותר מקום מועט לקבורה צבאית, פנה משרד הביטחון אל חברה קדישא תל אביב בבקשה להקצות חלק משטח בית הקברות האזרחי החדש קריית שאול שבצפון תל אביב לשם הקמת בית קברות צבאי חדש. הבקשה נענתה והשטח שהוקצה היה גבעה בעברו המזרחי של בית הקברות. הקבורה במקום החלה בשנת 1951. בשנים שלאחר מכן הועברו אליו ארונותיהם של כארבעים מהרוגי מלחמת העצמאות.
בית הקברות שוכן בשטח דמוי טרפז בפינתו הצפון-מזרחית של מתחם בית הקברות קריית שאול, וגדר מפרידה בינו לבית בית הקברות האזרחי. הוא משתרע על פני שטח כולל של כ-45 דונם. חלקו המזרחי הוא מישור ויתרתו היא מדרון מתון המשתפל ממזרח למערב ומדרום לצפון. שער הכניסה הראשי לאתר מצוי בפינתו הדרום-מזרחית. בקרבת שער הכניסה ממוקמת רחבת טקס גדולה.
בבית הקברות עשרים ואחת חלקות קבורה. 16 החלקות המקוריות שלו הן חלקות מלבניות מוגבהות, שבכל אחת מהן כ-150 מקומות קבורה. רשת של דרכים נמוכות ומרוצפות משתרעות ביניהן. אחת מהחלקות (מס' 7) מיועדת לקבורת חללי משטרת ישראל. יתר החלקות, החדשות יותר, ממוקמות בחלקו הצפוני של האתר ובמפלס נמוך יותר מהאחרות.
כמקובל בבתי הקברות הצבאיים בישראל משופע שטח האתר בעצים וצמחים.
בשל גודלו של בית הקברות ומיקומו המרכזי נערך בו ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל טקס אזכרה רב משתתפים. על פי מסורת שהתגבשה מיוצגת הממשלה בטקס בבית קברות זה על ידי שר הביטחון.
החללים בבית הקברות
בבית הקברות נקברו חללי צה"ל וכוחות הביטחון מכל מלחמות ישראל וחללים שנהרגו בפעולות צבאיות שונות ובעת שירותם. כרבע מהם נפלו במלחמת יום הכיפורים. החללים בעיקר מתל אביב, רמת גן, גבעתיים, רמת השרון ובקעת אונו. בבית הקברות מוצבות מצבות לזכר חללים שמקום קבורתם לא נודע.
בבית הקברות נקברו 51 חללים שעוטרו בעיטורי צה"ל, לרבות שני מעוטרי עיטור הגבורה - צבי עופר וגדעון גלעדי, וכן 35 חללים שזכו לציון לשבח.
בבית הקברות נקברו גם שישה רמטכ"לים של צה"ל - מרדכי מקלף, חיים לסקוב, צבי צור, מרדכי גור, דן שומרון ואמנון ליפקין-שחק, וכן רבים מאלופי צה"ל.
לכנר
לכנר (Lachner) הוא שם משפחה ממקור גרמני.
שקר
שקר הוא אמירה, טענה או משפט שאינם נכונים - ההפך מהאמת. אמירה יכולה להיות נכונה באופן חלקי בלבד, ואז היא תוגדר כ"חצי אמת" ולפעמים תיחשב כגרועה משקר.
פסיכולוגיה של השקר
מספר מחקרים הראו כי אנשים לא רק משקרים למען טובתם העצמית, אלא גם אומרים שקרים פרו-חברתיים, כלומר אומרים משפטים שאינם אמת, הנאמרים בכוונה להוליך שולל יעד, אך בכך גם להיטיב עמו. בשקר מסוג זה התועלת הישירה היא עבור האחר, והמחיר הוא עצמי. שקרים אלו נאמרים כצורת נימוס, והם נפוצים ביותר בין בני משפחה, או כאשר היעד מושקע רגשית בתוכן השקר.
בשנת 2020 קבוצת מחקר ישראלית אמריקאית הראתה בסדרת מחקרים כי אנשים לעיתים משקרים על מנת להיראות יותר אמינים. לדוגמה החוקרים בדקו קבוצת עורכי דין ישראלים. עורכי הדין התבקשו לדמיין סיטואציה בה הם נותנים הערכה עבור לקוח של עבור עבודה מסוימת. בהערכה ניתן ללקוח טווח נורמטיבי של שעות, כאשר התשלום הוא לפי שעת עבודה. התברר כי אם בפועל היה לוקח לעורכי הדין לעבור על העבודה מספר שעות שהוא בטווח העליון של הערכה, חלקם היו אומרים ללקוח כי לקח להם זמן פחות מה משהם עבדו בפועל. לעומת זאת אם היה לוקח להם מספר שעות שהוא בגבול התחתון, חלקם דווקא היו אומרים מספר שעות שהוא מעל למה שלקח להם בפועל. רוב עורכי הדין דיווחו שלא היו משקרים בסיטואציה שכזו.
עדות שקר
עדות שקר היא עדות הניתנת בבית משפט ומתבררת ככוללת דברי שקר או הצהרות כוזבות. מתן עדות שקר ביודעין נקבע כעבירה פלילית ברבות ממדינות העולם. הוכחה שעדות היא עדות שקר יכולה להשפיע על מהימנותו של האדם שמסר אותה גם ביחס לדברים אחרים שאמר, וכך להשפיע משמעותית על המשפט.
זיהוי שקרים
פוליגרף הוא מכשיר אשר נועד לקלוט את תגובותיו הבלתי רצוניות של בן אדם כדי לבדוק אם הוא משקר. שם נפוץ נוסף למכשיר הוא "מכונת אמת". הפוליגרף משמש בעיקר בחקירה פלילית, אך משמש גם במבדקי תעסוקה ובאבטחה. אמינות הפוליגרף, כמו גם לגיטימיות השימוש בו, שנויות במחלוקת.
בתורה
בפרשת שמות בתורה נכתב, ולפי חלק מהפרשנויות אי אמירת אמת, אף אם אינה גורמת לנזק, היא עבירה על מצווה זו.
מספר ראשונים מנו את המצווה בתרי"ג מצוות אך מוני המצוות הבולטים לא מנו את המצווה.
בתנ"ך ישנן כמה דוגמאות לשקרים או להסתרת האמת על ידי נביאים או דמויות אחרות שמוצגות כחיוביות. אחד המקרים הבולטים הוא סיפור גנבת הברכות, בו יעקב אומר ליצחק העיוור "אנוכי עשו בכורך" כדי לגרום לו לברך אותו, על אף שיצחק רצה לברך את עשו הבכור. על אף שבפשטות זהו שקר, במדרש תנחומא נאמר שלא ייתכן שיעקב שיקר כיוון שכתוב, ולכן יש לפרש ש"אנכי" זו אמירה בפני עצמה כתשובה לשאלת יצחק "מי אתה בני", וההמשך "עשו בכורך" הוא ציון עובדה, וכך יוצא שדברי יעקב לא היו שקר.
אבן עזרא תוקף את הפרשנות הזו וטוען שאין פסול בכך שנביא יאמר דבר שאיננו כהוגן במקום הצורך (פרט למקרים בהם נשלח מה' להעביר ציווי). כראיה לכך הוא מציין מספר נביאים ששיקרו או ניבאו דברים שלא קרו לבסוף, כגון:
לאחר פטירת יעקב חששו בניו שיוסף אחיהם יתנכל אליהם, ואמרו לו:, ומפרש רש"י שיעקב עצמו לא ציווה כך כי יוסף לא היה חשוד בעינו אולם האחים שינו מפני השלום.
בהלכה
גם לפי הפוסקים האוסרים לשקר ישנם מקרים שבהם ההלכה מתירה לשקר למען מטרה טובה.
רבי ירוחם פישל פרלא למד מרס"ג שהאיסור נאמר רק בתוך בית דין, כך כתבו עוד ראשונים רבים, הרב חיים קניבסקי כתב שיש עניין להרחיק מהשקר אבל אינו איסור.
החפץ חיים כתב שאסור לשקר מדאורייתא, הרב אברהם ארלנגר ואחרים תמהו על מקור דבריו.
נביא שקר
ביהדות, נביא שקר הוא נביא שמתיימר לדבר בשם אלוהים או מתנבא בשם אלים אחרים. לפי המסורת, הסימן לכך שאדם הוא נביא שקר ועונשו מוות, הוא שניבא שדבר טוב יקרה והדבר לא התקיים.
משיח שקר
משיח שקר הוא אדם שנחשב בעיני עצמו או תומכיו למשיח, בניגוד להשקפת הציבור הדתי אליו הוא משתייך.
שבועת שקר
האיסור על שְׁבוּעַת שֶׁקֶר הוא איסור להישבע על דבר ולא לקיים אותו.
על שבועת שקר נענשים במלקות.
הקוסם מארץ עוץ (אנימציה)
הקוסם מארץ עוץ (באנגלית: The Wizard of Oz) היא סדרת אנימציה אמריקאית משנת 1990, שהופקה לרגל יובל סרט קולנוע בעל אותו שם שמבוסס על ספר בעל אותו שם, כאשר עלילתה משמשת להם כהמשך. הסדרה, שהופקה לה עונה אחת הכוללת 13 פרקים, שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית הישראלית בשנת 1996 ודובבה לעברית בבימויה של חנה דרורי קאשי.