cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה צבי פולין
ביוגרפיה
בין השנים 1954–1956 שימש ברבנות בשאיין שבוויומינג. לאחר מכן עבר לכהן עשר שנים בקהילת "כנסת ישראל" בלואיוויל שבקנטקי. בשנת 1966 עבר להיות רב קהילה בעיר סנט לואיס, מיזורי. משנת 1974 ועד לעלייתו ארצה בשנת 1997 כיהן כרב קהילת "קינגסווי" בברוקלין, ניו יורק, שם שימש גם כיו"ר ועד הרבנים של פלטבוש.
הקבר
ביקורת
הסופר ויליאם פולווילר טען כי השימוש בשם עבור השושלת המשפחתית הקבורה במאוזוליאום עשוי להיות רמיזה ליצירתו המפורסמת של רוברט לואיס סטיבנסון, המקרה המוזר של דוקטור ג'קיל ומר הייד . כמו כן, מספר השוואות נעשו בין הסיפור לבין סיפורו של אדגר אלן פו,.
משה צבי פולין
ביוגרפיה
בין השנים 1986–1988 שימש כיו"ר מועצת הרבנים של אמריקה.
הקבר
מהדורות
הסיפור פורסם לראשונה במגזין המשוטט במרץ 1922, ופעם נוספת במגזין בינואר 1926. לאחר מכן הודפס בשנית ופורסם בעשרות מהדורות שונות, וכמו כן תורגם לחמש שפות: גרמנית, צרפתית, איטלקית, פורטוגזית ורוסית.
משה צבי פולין
ביוגרפיה
בשנת 1997 עלה לישראל והתגורר בירושלים, שם לימד עד סמוך למותו שיעורים במשנה תורה לרמב"ם.
קישורים חיצוניים
מפרסומיו
מקדח בורות
מקדח בורות או מכונת קידוח הוא ציוד מכני הנדסי המשמש לקידוח בורות ופירים בתוך הקרקע. לקידוח בורות יש חשיבות רבה במגוון עבודות הנדסה, בנייה ועבודות עפר. המקדחים נבדלים זה מזה בגודלם, בעומק החפירה המרבי ובניידותם: ישנם מקדחים מתנייעים המותקנים על גבי טרקטור זחלי או על גבי משאית, ויש מקדחים נייחים (בדרך כלל גדולים) שמורכבים באתר העבודה ולא מסוגלים לנוע. ישנם גם מקדחים ימיים המותקנים על גבי אסדות או ספינות.
שימושים
חיל ההנדסה הקרבית של צה"ל משתמש במקדחי בורות, כגון טאטרה-דרילר, על מנת לחשף מנהרות לחימה ברצועת עזה ולהשמידן.
זכריא זביידי
זכריא מוחמד עבד א-רחמן א-זביידי (בערבית: زكريا محمد عبد الرحمن الزبيدي; נולד ב-1976) הוא מחבל פלסטיני, לשעבר מפקד גדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח בג'נין.
א-זביידי נחשד שרצח ישראלים ובביצוע פעולות טרור, ושהיה אחראי, בין השאר, גם לפיגוע בסניף הליכוד בבית שאן, בנובמבר 2002, בו נרצחו 6 אנשים, בגיוס מחבלים מתאבדים, ובתכנון פיגועים הכוללים הנחת מטעני חבלה ובניסיונות פגיעה רבים באזרחים ישראליים, אך הוא לא נשפט על מעשי הרצח. במהלך 2007 השתלב בהסכם המבוקשים שנערך בין הרשות הפלסטינית לשב"כ והוא חדל להיות מבוקש עד מעצרו ב-2019 על כי "הפר באופן בוטה ואלים את ההתחייבות האמורה והיה מעורב בביצוע מספר פיגועים" . התפרסם גם בעקבות קשריו החברתיים עם הישראלית טלי פחימה, שהתאסלמה, אך היא התנערה ממנו, והאשימה אותו בשיתוף פעולה עם השב"כ. ב-6 בספטמבר 2021 נמלט מבית הסוהר גלבוע עם עוד חמישה אסירים, באמצעות מנהרה שחפרו. חמישה ימים לאחר מכן נתפס יחד עם אחד הנמלטים באזור כפר תבור.
ילדותו
זביידי גדל במחנה הפליטים ג'נין ב-1976, למשפחה שמוצאה מקיסריה, משם גורשה ב-1948. אביו, מוחמד, היה מורה לאנגלית שישראל אסרה עליו לעסוק בהוראה עקב חברותו בפת"ח. הוא מת מסרטן בגיל צעיר, לאחר שסירב למסור מידע לשב"כ בתמורה לטיפול במחלתו. אמו של זכריא, סמירה, גידלה אותו ואת שבעת אחיו. בעת האינתיפאדה השנייה, ב-4 במרץ 2002, נהרגה מירי תועה במהלך חילופי אש בעת שעמדה בביתה. סבו של זכריא מצד אמו, מוחמד עלי ג'הג'אה, שנולד בקיסריה, היה בין 66 אסירי כלא שאטה שברחו ממנו במרד האסירים, ממנו ברח חזרה למשפחתו במחנה הפליטים ג'נין. הוא היה פעיל פת"ח בירדן לפני כיבוש הגדה, ולאחר ספטמבר השחור עזב לסוריה. משם היגר לגרמניה בה מת בתאונת דרכים.
ב-1987 ועד 1994, בזמן האינתיפאדה הראשונה, פתחה ארנה מר ח'מיס תיאטרון ילדים בג'נין, "הבית של ארנה", במטרה לקדם הבנה בין פלסטינים וישראלים. זכריא, אז בן 12, אחיו הגדול דאוד, וארבעה ילדים אחרים בגילאים דומים היו הליבה של להקת השחקנים.
שנותיו המוקדמות
בכתבה באתר ynet מתוארים מעלליו של זביידי, שמתוארים בכתב האישום שהוגש נגדו בחודש מאי 2019, החלו בשנים 2003-2004.
מגיל צעיר התעמת זביידי עם חיילי צה"ל. לדבריו, ב-1989 בגיל 13 נורה ברגלו על ידי חייל בעת שזרק אבנים על כלי רכב אזרחיים, ומאז הוא צולע. ב-1990 בגיל 14 נכלא למשך שישה חודשים, וזמן קצר לאחר שחרורו, נכלא שוב בשל השלכת בקבוק תבערה, ונידון לארבע וחצי שנות מאסר. בכלא גויס לפת"ח, ועם שחרורו בשנת 1993, לאחר הסכמי אוסלו, הצטרף לכוחות השיטור של הרשות הפלסטינית, לאחר מכן עבד במשך זמן קצר בבנייה בתל אביב וכנהג משאית בג'נין.
בשנת 2001 חזר זביידי לפעילות טרור. ב-4 במרץ 2002 נהרגה אמו מירי כוחות צבא ישראלים, יחד עם עוד 4 פלסטינים. ב-29 במרץ 2002 פתח צה"ל במבצע חומת מגן. אחיו של זביידי, טאהא, נהרג בידי חיילים ישראלים ב-1 באפריל 2002 במהלך המבצע. זביידי לחם בקרב בג'נין, ולדבריו חש מרירות עמוקה על כך שאף לא אחד מחבריו הישראלים שהיו בקשר עם אמו ונהנו מהכנסת האורחים שלה לא ניסה ליצור עמו קשר. בראיון בשנת 2006 הצהיר כי "אז ראינו את הפרצוף האמיתי של השמאל בישראל". בנה של ארנה, ג'וליאנו מר, חזר לג'נין בשנת 2002 וחיפש אחר הילדים שהשתתפו בקבוצת התיאטרון. ארבעה נערים מתו, דאוד אחיו של זביידי ישב בכלא לאחר שנשפט למאסר של 16 שנים על פעילות טרור, והאחרון הוא זביידי.
זביידי הצטרף לגדודי חללי אל-אקצא זמן קצר לאחר הקרב בג'נין. מאז קיץ 2002 היה זביידי מעורב בתכנון פעולות טרור מתועדות רבות, בשטחי שומרון ובתחומי ישראל, שבמהלכן נהרגו ונפצעו אזרחים וחיילים ישראלים רבים. חלק מפעילותו נעשה בשיתוף עם ארגונים אחרים דוגמת "הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני". לפי שירותי הביטחון הישראלים והודאתו שלו, זביידי אחראי לפיגוע בסניף הליכוד בבית שאן ב-28 בנובמבר 2002. בפיגוע זה נרצחו שישה אנשים.
במהלך תקופת ה"הודנה", בקיץ 2003, בלטה התנגדותו של זביידי לכללי הפסקת האש. התנגדותו התבטאה הן בהמשך פעילותו המלחמתית ובעיקר בשורה של ראיונות לכלי התקשורת, בהם קרא להמשך ביצוע פיגועים בישראל. לדבריו, הוא ביצע מדיניות זו בהתאם לפרשנות שלו להנחיות של ערפאת. לדבריו: "אני מבין מה העיניים שלו אומרות... אני היחידי שיודע מה אבו עמאר (יאסר ערפאת) רוצה ממני: להילחם ולא לעצור...". באותה שנה הושחתו פניו של זביידי מרסיס של פצצה שניסה לייצר.
בריאיון לעיתון גרמני בשנת 2005 טען זביידי כי לו ולארגונו יש קשרים עם ארגון חזבאללה, שהארגון מסייע לו בנשק, בכסף, ובהדרכה, ושפעולותיו מתואמות עם החזבאללה. זו התבטאות חריגה משום שבדרך כלל ארגוני טרור אינם ששים לחשוף תמיכה כזו מסיבות פוליטיות. באותה תקופה ארגון חזבאללה לא נחשב בקרב מדינות רבות לארגון טרור וחשיפה כזו עלולה הייתה לפגוע בו.
כוחות הביטחון הישראליים ניסו מספר פעמים להרוג את זביידי, והוא השתמש בדירות מסתור ונע ממקום למקום. בינואר 2005 הודיעה ישראל כי היא מעניקה לזביידי ולמחבלים אחרים "חנינה" במסגרת הבנות עם מנהיג הרשות הפלסטינית, אבו מאזן. לאחר מכן שב זביידי והיה למבוקש. בניסיון התנקשות נוסף ב-6 ביוני 2006 פשט כוח של מסתערבים על סוכת אבלים והתפתחו חילופי יריות, מהן נפצעו תשעה פלסטינים, ששלושה מהם מתו מאוחר יותר מפצעיהם ופלסטיני אחד נהרג. ב-7 באפריל 2007 נפצע זביידי בכתפו במהלך פעילות שגרתית של צה"ל בג'נין.
ב-27 בפברואר 2019 עצר כוח של שב"כ והימ"מ את זביידי בג'נין בחשד לביצוע מספר פיגועי ירי באזור בית אל יחד עם עורך הדין טארק ברגות, תושב מזרח ירושלים, ובהמשך הגישה הפרקליטות הצבאית כתבי אישום נגד השניים. זביידי צפוי להישפט גם על פעילות הטרור שביצע בתקופת האינתיפאדה השנייה.
ב-6 בספטמבר 2021 נמלט זביידי מכלא גלבוע, ביחד עם חמישה אסירים מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. כעבור פחות משבוע ב-11 בספטמבר 2021, נלכד זביידי יחד עם אסיר נוסף, מוחמד קאסם עראדה בכפר אום אל-גנם, הסמוך להר תבור.
ב-22 במאי 2022 נגזרו על ששת האסירים שנמלטו מכלא גלבוע (כולל זביידי) חמש שנות מאסר.
פרשת טלי פחימה
זביידי התפרסם בציבור הישראלי כשהיה בעין הסערה סביב היחסים בינו לבין טלי פחימה בשנת 2004. מששמעה פחימה שלמדינת ישראל יש כוונה לחסל אותו, הצהירה כי תשמש לו "מגן אנושי". מאוחר יותר נעצרה בידי השב"כ בטענה שהתכוונה לסייע לפיגועים בישראל. בסופו של דבר הורשעה פחימה בעסקת טיעון בין השאר בשל סיוע שלה לזביידי בתרגום מסמך, שסווג: 'סודי ביותר', שנפל לידיו, ובו פירוט של מבצע מעצר נגדו ונגד אנשיו.
פעילות ציבורית ופוליטית
בנוסף לפעילותו הטרוריסטית זביידי משמש גם כדמות פוליטית וציבורית. בשנת 2004 פרסם ה"וושינגטון פוסט" כתבה אוהדת על זביידי בה הוא מתואר באור אוהד. לפי המאמר זביידי תיאם סולחות בין משפחות, דאג לצרכיהם של עניים וחולים ולבעיות היומימיות של התושבים מול הרשויות. תושב אחד טען כי "מחנה הפליטים מאמץ אותו כבן, ומגן עליו מפני הישראלים". זביידי השליט סדר באמצעות שילוב של הערצה, אלימות ואיומי אקדח. כך, זביידי העניש אנס על ידי ירי ברגלו. זביידי שימש כמודל לחיקוי והערצה בקרב ילדים רבים בג'נין. והוא טען כי חשוב לו שילדים יוכלו לדבר איתו באופן חופשי.
בדצמבר 2005, בעקבות הפיגוע בקניון השרון, זביידי בירך את פלוגות אל-קודס של הג'יהאד האסלאמי על "פעולת הגבורה" שביצעו אנשיה, באומרו כי "הג'יהאד הגן על זכותו הלגיטימית של עמנו להתנגד לכיבוש ולפשעי הטרור של הישראלים".
באפריל 2007 נאם זביידי בעצרת בג'נין לציון חמש שנים למבצע חומת מגן, והפנה מסר לכל מנהיגי ערב: "אל תכפו עלינו הסדרי פשרה. העם הפלסטיני מכיר את דרכו, הוא יודע כיצד להגן על זכויותיו החוקיות". זביידי מרבה להתראיין לתקשורת, ובכלל זה לתקשורת הבינלאומית והישראלית. במהלך 2007 השתלב בהסכם המבוקשים שנערך בין הרשות הפלסטינית לשב"כ וחדל להיות מבוקש. במהלך 2008 מתח ביקורת על ההנהגה של פת"ח והרשות הפלסטינית והאשים אותן בשחיתות. כמו כן, טען כי השב"כ והרשות הפלסטינית הונו את המבוקשים ששולבו בהסכם. זאת, כאשר טלי פחימה התנערה ממנו בפומבי והאשימה אותו בשיתוף פעולה עם השב"כ.
באפריל 2009 החל זביידי לעסוק בפעילות פוליטית, וחבר לג'וליאנו מר בניהול "תיאטרון החירות" במחנה הפליטים בג'נין. במקביל, השתלב במשרד האסירים של הרשות הפלסטינית כפקיד. במאי 2011 נרצח ג'וליאנו מר, והתיאטרון שנוהל על ידי זביידי הועבר אל מחוץ למחנה הפליטים. בסוף 2011 פורסם כי זביידי שב להיות מבוקש על ידי ישראל.
במאי 2012 נעצר זביידי על ידי הרשות הפלסטינית, בחשד של ניסיון לרצח מושל ג'נין, קדורא מוסא. כעבור חמישה חודשים שוחרר בערבות, עד שנעצר בידי כוחות שב"כ וימ"מ ב-2019.
חיים אישיים
אחיו של זביידי, דאוד זביידי, נהרג בחילופי אש עם כוחות צה"ל במאי 2022.
סער בדישי
סער בדישי (נולד ב-2 במאי 1971 ברחובות) הוא מוזיקאי, מדבב, זמר ושחקן ישראלי.
קורות חייו
את שירותו הצבאי עשה בדישי בלהקת פיקוד הצפון. לאחר שחרורו מצה"ל הקים הרכב מוזיקלי בשם "אכילס", אשר ביצע גרסאות כיסוי לשירים מוכרים במועדונים מקומיים. את פרסומו קיבל כששיחק בסדרת הנוער "עניין של זמן", בה גילם את דמותו של סער. במהלך הופעה במועדון רוקסן בשנת 1993 צפתה בו המפיקה טמירה ירדני, ובאמצעות קשריה עם חברת הד ארצי הוחתם על חוזה הקלטות.
בשנת 1996 הופיע בסרט הקולנוע "צעירים לנצח" בתפקיד הראשי, באותה השנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט "סוף המשחק" בבימוי של יוני דרמון, לצד משה איבגי.
בשנת 1999, הופיע בהרכב מוזיקלי בשם "נעלי הבית", שליווה את תוכנית האירוח של רפי רשף בערוץ 2 ושיחק ושר בסרט הטלוויזיה "חובו של אהרון כהן".
בשנת 2001 שיחק בטלנובלה "לגעת באושר". בשנים 2004 ו-2005 הופיע בעונה הראשונה והשנייה של הדרמה המוזיקלית היומית "השיר שלנו", בה גילם את דורון שדה, מורה מתוסכל למוזיקה שהקריירה המוזיקלית שלו לא מצליחה להמריא. בדישי גם כתב והלחין מספר שירים מקוריים שליוו את הסדרה, הבולט שבהם הוא "האור בחיי" אותו ביצעה נינט טייב. את השיר הוציאה כסינגל לתחנות הרדיו, והוא זכה להצלחה גדולה במצעדי הפזמונים.
בשנת 2004 הוציא בדישי סינגל בשם "אף אחד לא רואה" שכתב והלחין.
בשנת 2006 זכה בדישי לחשיפה לא צפויה, כאשר בחר ג'קו אייזנברג לשיר את שירו "אני מאבד אותך" בגמר התוכנית כוכב נולד 4, וזכה במקום הראשון. דווקא כאשר החלה ההתעניינות המחודשת במוזיקה שלו, בעקבות החשיפה ב"כוכב נולד", בחר בדישי לעבור לגור באנגליה ביחד עם בת זוגו הבריטית. בשנת 2010 הוא שב לישראל. בשנת 2011 חזר לדבב, ובין היתר דיבב בסרט "פו הדב" בתפקיד הראשי (בעקבות פרישתו ולאחר מעצרו של יובל זמיר המדבב המקורי), בסדרה "סיידקיק", בסדרה "שיזאו", בסדרה "כנפי הרעם בפעולה", בסדרה "פריקטאון", בסדרה "אטומיק פאפט", בסדרה "גיבורים", בסדרה "דינופרוז", בסדרה "ספירו", בסדרה "אי-שרדות: המירוץ" בסדרה "הנסיך הקטן" ובעונה החמישית והאחרונה של הסדרה "3 אמיגוס". כמו כן הוא דיבב את דמותו של שין אסטבז בסדרה ״מאקסי", דיבב דמויות שונות בסדרה "רגולר שואו" ודיבב את באגס באני בסדרה "המופע של הלוני טונס" בשנת 2012 לאחר עמי מנדלמן.
בשנת 2017 החל לדבב בסדרה "נאדי הבלש בארץ הצעצועים".
בשנת 2019 דיבב את דמותו של בומר בסרט "פלא של פארק", והשתתף בפרסומת לנירלט יחד עם טל פרידמן.
בשנת 2022 דיבב את הוס בסרט "פלאמלים".
חייו הפרטיים
סער בדישי הוא אחיינה של הזמרת שרה בדישי שפעלה בתחילת שנות ה-70 ואחיו הוא הסטנדאפיסט שאולי בדישי. בדישי הוא בן דודו של דני רובס.
בדישי נשוי ואב לבת.
יחסי אירלנד–סן מרינו
יחסי אירלנד–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אירלנד לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אירלנד וסן מרינו כוננו ב-13 בינואר 1995. ב-4 ביולי 2012, שתי המדינות חתמו על הסכם בדבר חילוף המידע בנוגע למיסים. היחסים בין המדינות לבביים, המדינות מקיימות קשרים בכלכלה ובמסחר.
רומן קארמן
רומן קארמן (שם משפחה המקורי קורנמן, בשם מלא ברוסית: Роман Лазаревич Кармен; 29 בנובמבר 1906, אודסה – 28 באפריל 1978, מוסקבה ) היה במאי קולנוע יהודי-סובייטי, צלם, קולנוען דוקומנטרי, צלם קרבות, עיתונאי, תסריטאי, מחנך, פובליציסט. התפרסם בזכות צילומים ודיווחים ממלחמת האזרחים בספרד. במהלך מלחמת העולם השנייה היה צלם צבאי וכתב של מספר מגזינים ועיתונים סובייטיים ושל מדינות אחרות. מנהל קבוצת צלמים בכמה חזיתות של הצבא האדום. התמונות שצולמו על ידיו נכללו במספר סרטי תעודה באורך מלא שידועים הן בברית המועצות והן מחוצה לה. ("תבוסת הכוחות הגרמנים ליד מוסקבה", " ברלין"). תיעד את כניעתו של גנרל-פלדמרשל פרידריך פאולוס ליד סטלינגרד, כמו גם את חתימת כניעת גרמניה הנאצית. לאחר המלחמה, עד אמצע שנות השבעים הוא צילם באלבניה, וייטנאם, סין, בורמה, הודו, אינדונזיה, דרום אמריקה. מאז 1960 לימד ב- VGIK. מאז 1965 - מזכיר התאחדות הצלמים של ברית המועצות. מחבר מספר ספרים, זיכרונות ומאמרים לעיתונים ומגזינים.
שנים מוקדמות
נולד בשכונת הפועלים של אודסה במשפחתו של הסופר והעיתונאי לזר קארמן. לאחר לידתו המשפחה עברה לסנט פטרסבורג. אביו הוזמן לבירה לשיתף הפעולה עם מגזינים ספרותיים. המשפחה התגוררה בקואוקאלה ליד הבירה, שם בפועל באותה תקופה נוצרה מושבת סופרים. אביו תקשר עם סופרים רבים, היה בידידות עם אלכסנדר קופרין, הכיר את מקסים גורקי. האב העניק לרומן את המצלמה הראשונה שלו מחברת "קודאק". לאחר מהפכת אוקטובר שבה משפחתו לאודסה, שם אביו הקדיש את עצמו לעבודות תעמולה בעיתונות הבולשביקית שתחת המינהל הפוליטי של הצבא האדום. לאחר כיבוש אודסה מידי הבולשביקים, במקום לעבוד בעיתון, הוא נאלץ למכור אותו ברחובות, ולשבת בכלא, משם יצא עם שחפת מחריפה. באביב 1920 אביו נפטר.
עבודה ככתב צלם
לאחר מות אביו הוא למד בבית ספר מקצועי, עבד במשרה חלקית כמחלק עיתונים, ועוזר במוסך של Sovmorflot. המשפחה חיה בעוני, בתקופה קשה זו הוא חלה בטיפוס. בשנת 1922 כשקיבל שכר הטרחה שהתקבל בגין פרסום העבודות הנבחרות של אביו עבר עם אמו למוסקבה. ניסה להתקבל לבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה (עכשיו נקרא MGTU הקרוי על שמו של באומן ), עבד בעבוט העירוני של מוסקבה כפקיד, התקבל לרבפק. עסק בצילום מילותו, ותצילומיו הראשונים פורסמו בעיתון הקיר של רבפק. האם, שעסקה בעבודה ספרותית אקראית במגזין "אוגוניוק", שהתחיל להתפרסם אז, הצליחה לסדר אותו ככתב צלם. כפי שהוא נזכר אחר כך, לאחר שקיבלו אותו לעבודה, הוא עזב את משרד המערכת בהתרגשות כשהוא אוחז בכרטיס העיתונאי הראשון שלו: "הוא נחתם על ידי קולצוב, אני עדיין שומר אותו עד היום הזה כתכשיט יקר". בספטמבר 1923 הופיע הצילום הראשון של קארמן, אותו צילם בהתאם למשימה שהוטלה עליו מערכת "אוגוניוק", וצולם בו המהפכן הבולגרי וסיל קולארוב שהגיע למוסקבה. מכאן ומגיליון הזה של המגזין קארמן ספר את עבודתו בעיתונאות, ובהמשך גם בסרטים תיעודיים. האירוע החשוב הראשון עבורו היה הקיבוע על סרט צילום הלווייתו של לנין, אותה הוא צילם באולם העמודים של בית האיגודים.
בשנים 1923 - 1930 עבד ככתב-צלם בכתבי העת אוגוניוק, פרוז'קטור ו"צילום סובייטי". חבר בקבוצה "החברה הרוסית לצלמים פרולטריים". במשך זמן מה שיתף פעולה עם מגזין האמנות והספרות המאויר "שלושים יום", שנוסד בשנת 1925, ובו הציג את הכתבות והמאמרים שלו. מאוחר יותר הוא ציין כי באותה תקופה, מתוך תשוקה לתיאורי חיים, הוא מיהר לא פעם לחיפושים רשמיים גרידא, שימוש באפקטים אופטיים שונים והרהר בבעיות בהרכב התמונות לצילום.
תצלומיו זכו להערכה בתערוכה הראשונה לכתיבת בעזרת צילום הסובייטי בשנת 1926, שהתקיימה בבית העיתונות וגם בשנת 1927 בתערוכה "10 שנים לצילום סובייטי" (הוא היה הצעיר מבין אלו שקיבלו פרסים בה). בין כתבות בצילום הזכורות והחשובות ביותר, הוא הדגיש את השקת תחנת הכוח ההידרואלקטרית הסובייטית הראשונה בעיר וולחוב, את הפתיחה החגיגית של תחנת הכוח שאטורה, את תחילת העבודות על דנייפרוגס, את בניית העיר קוקיסוומצ'ור, את חזרת מקסים גורקי לברית המועצות, מצעד הכוחות בכיכר האדומה ועוד. לדבריו: "דיווח בעזרת הצילום היה קטע רחב מהביוגרפיה האומנותית שלי, הוא היה התשוקה שלי, בית הספר למצוינות, בית הספר לעיתונאות". במהלך הדיווח שלו, הוא נתקל לעיתים קרובות צלמי סרטים, התוודע לטכניקה שלהם והחל לחשוב ברצינות על שינוי התמחותו, תוך הבנת הפוטנציאל העצום של דיווח מוסרט בהשוואה ליכולות הצילום הסטטי.
כצלם קולנוע
מאותה השנה התחיל לעבוד באולפן קולנוע "סויוז-קינוכרוניקה" (שמ-1944 שינה את שמו ל"האולפן המרכזי של הסרטים הדוקומנטריים"). ביולי 1934 עשה את הכתבה על הרברט ולס שהייתה לו זכורה לו בגלל שזה היה הסופר האהוב של ילדותו. הכתבה הזו הייתה בשבילו הראיון הראשון עם הקלטת קול. בשנת 1936 יחד עם ספורטאיי "דינמו" כצלם סרט השתתף במרוץ מכוניות קלות גורקי-קאראקום-פמיר-מוסקבה.
השתתפותו במלחמת האזרחים בספרד
לאורך חייו עשה סרטים תיעודיים רבים על מלחמות. התהילה הגיעה אליו לאחר שהקליט את הנעשה בספרד במהלך מלחמת האזרחים ( 1936–1939). תחילה הוא קרא את ההודעות שהתחילו להגיע מספרד בדבר והיה לו רצון רב לקחת חלק באירועי מלחמת האזרחים, והוא החליט שהוא יעשה כל שביכולתו להגיע לספרד. לשם כך הוא כתב מכתב ובו ביקש לשלוח אותו לספרד, שהרעיון העיקרי שלו ניתן להעביר בקצרה כדלקמן: "הצלם הסובייטי צריך להיות שם היום". הוא הגיש את המכתב ללשכת האישורים לקרמלין עם הערה: "ליוסף ויסריונוביץ' סטלין. למסור אישית." כעבור שבועיים נקרא קארמן לראש ההנהלה הראשית של צילום סרטים בוריס שומיאצקי, שאישר את נסיעתו שלו ושל בוריס מקייסב לספרד. הנסיעה לא פורסמה, מכיוון שהוויזות למדינה, שהייתה בעיצומה של מלחמת האזרחים, לא היו יכולות להיות מונפקות רשמית, ולברית המועצות לא היו אז יחסים דיפלומטיים עם ספרד, ולא הייתה שגרירות ספרדית במוסקבה. עם מעבר בברלין הם הגיעו לפריז במטוס, שם קיבלו ויזות ומשם הגיעו לאירון, שם התנהלו קרבות עזים באותה התקופה. ברגע שהגיעו החלו מיד לצלם, ואחר כך חזרו לפריז כדי להעביר את הצילומים הראשונים של "כרוניקת הקלטה הספרדית" שלהם. לאחר מכן חזרו שוב לספרד - ברצלונה, מדריד, שם נפגשו עם הסופר קולצוב. בספרד נפגש כרמן עם הסופרים לודוויג רן וארנסט המינגוויי, שיחד עם יוריס איוונס צילמו אז את הסרט " אדמת ספרדית " (1937), שביים וניהל המינגוויי. בהמשך הצטער קארמן שלא הקליט את השיחות עם הסופר האמריקני בדיוק.
מאוחר יותר, כבר במהלך הפלישת כוחות הציר לברית המועצות, שלח המינגוויי אליו מכתב מקובה, בו הביע אמון כי קארמן נמצא במרכז ההתרחשויות, ותקווה להיפגש לאחר פתיחת החזית השנייה. המכתב הסתיים במילים: "ברכות מכל הלב! סאלוד! המינגוויי שלך".
קטעים שצולמו בחזיתות ספרד הורכבו בגליונות מיוחדים של תיעוד חדשותי ונקראו "לגבי האירועים בספרד". בספרד כתב קארמן גם דיווחים לעיתון "איזבסטיה".
ב-1938 עבד בארקטיקה, באי רודולף, אחר כך בסין, שם הקליט במהלך הקרבות.
עבד גם ככתב צלם למגזין "ברית המועצות באתר בנייה".
כצלם
גויס לשירות צבאי ב-25 ביוני 1941, שירת כצלם, ראש קבוצת הסרטה של החזית הצפון-מערבית, צילם בחזיתות המלחמה הפטריוטית הגדולה במהלך הקרבות ליד מוסקבה וסמוך ללנינגרד. בנוסף לעבודה העיקרית - צילום סרטים ודיווחים לעיתון איזווסטיה - עבד ככתב מלחמה של סוכנות עיתונות אמריקאית "United Press", כתוצאה מכך שכתבים זרים לא הורשו להגיע לחזית המזרחית והפשרה נמצאה בשיתוף פעולה שלהם עם עיתונאים וסופרים סובייטים באמצעות Sovinformburo.
באוגוסט 1942, כחלק מקבוצת הסרטה, צילם את הגעתו של וינסטון צ'רצ'יל לברית המועצות במהלך המלחמה השתתף בכיבוש קניגסברג, צליחת ניימן, ויסלה ואודר, בשחרור ורשה, היה אחד המקליטים הראשונים שהקליט את מחנה הריכוז מיידנק. ניהל את קבוצות המסריטים בחזיתות המרכזית, המערבית והאוקראינית השנייה. בפברואר 1943 צילם את כניעתו של גנרל-פלדמרשל פרידריך פאולוס ליד סטלינגרד, והתמונה שצולמה על ידו ב-1 בפברואר 1943 בנוכחות קונסטנטין רוקוסובסקי, "חקירת פאולוס" הסתובב בעיתונות העולמית. הכתב עצמו לא ישן במשך שלושה ימים בשלב הזה, אך למחרת, יחד עם שותפו בוריס שר, בתיאום מראש עם מטה של רוקוסובסקי, טס למוסקבה. ביחד הם מסרו בדחיפות את החומרים המצולמים של כלל הצלמים של חזיתות הסטלינגרד ודון, שצילמו את הקרב על סטלינגרד ותבוסת כוחות ורמאכט.
מוויסטולה עד לאודר עבר עם הכוחות הלוחמים של יחידות ארמיית הטנקים השנייה, שפיקודה עזר לו בעבודתו, והמברקים שלו הגיעו ללא המתנה למוסקבה. בשלב זה, בהתעקשות ההנהגה, הוא המשיך להיות בקשר עם סוכנות הידיעות האמריקאית, אם כי לא ייחס לכך חשיבות מיוחדת. מאוחר יותר הוצגו בפניו עיתונים אמריקאים ובריטים בהם מברקי החזית שלו "הודפסו בגופנים ענקיים בעמודים הראשונים..."
במהלך המבצע לכיבוש ברלין באחד המחוזות שלה זימנשטדט, קארמן קיבל לידיו טלפון בעל תקשורת עם מרכז העיר, ובין השאר עם קאנצלרית הרייך השלישי. עלה לו הרעיון להתקשר לשר התעמולה יוזף גבלס, שקריאותיו להגנת לעיר עד אחרון התושבים נתלו על בתים רבים. בעזרת המתרגם ויקטור בוייב, הצליחו הקצינים הסובייטים ליצור קשר בעזרת שנלה-ביורו כשהציגו את עצמם כתושב ברלין שצריך לשוחח עם גבלס בעניין חשוב ודחוף והגיעו ללשכת קנצלר הרייך. הם חוברו למשרדו של שר התעמולה של הרייך, ולאחר מכן הציג המתרגם את עצמו כקצין רוסי שרוצה לדבר עם ד"ר גבלס. בוייב שאל אותו כמה עוד זמן יתנגדו הכוחות הגרמנים, שעליה השיב השר הגרמני כי הדבר יימשך במשך כמה חודשים. לדברי קארמן, בסוף השיחה, בוייב ציין: "קח בחשבון, מר גבלס, שנמצא אותך בכל מקום בו אתה תברח, והגרדום כבר מוכן עבורך".
בעקבות המעשה נכתב מיד חוזר בכמה עותקים, במהלכו הוצגה באמצעות כתיב מהיר ואחר כך במברק שבהמשך נשלח על ידי קארמן למוסקבה את כל מלל השיחה. יומיים לאחר מכן ירה גבלס בעצמו; ולא היו השלכות שליליות על המעורבים בשיחה הזו מטעם הפיקוד. קארמן ציין אז גם: "התכתבות זו לא שלח ה-Sovinformburo ל"יונייטד פרס". בטח העובדים הניחו שכל הסיפור בדוי. או שהחליטו שהוא לא תואם את רוח התקופה". העיתונאי הגרמני אריך קוביציטט את הסיפור מתוך זיכרונותיו של רומן קארמן ומשלים אותו גם מעדותו של ויקטור בוייב, עמו דיבר בפגישה אישית במוסקבה. בוייב אמר כי האירוע הזה התרחש ב־26 באפריל 1945 כאשר הגיעו אליהם לקורפוס טנקים מס' 22 שכונת ברלין שני כתבים שסקרו את המלחמה מפראבדה ואיזבסטיה, שעודדו אותו ב"יציאה המטופשת" של הצלצול לגבלס. באשר לאירועים עצמם, בוייב היה בטוח לחלוטין מכיוון שהוא ערך דוח דווח על הנעשה, מאחר שפחד מההשלכות. הבשורה הזו הגיעה למפקד ארמיית הטנקים השנייה סמיון בוגדנוב : "בוגדנוב זעם; הוא ומפקדים אחרים האמינו שפספסו הזדמנות נהדרת לדון בתנאי הכניעה. מהעונש על מעשי ניצלתי רק על ידי ההתקדמות המהירה של כוחותינו שהתרחשה בסמוך.
ב-9 במאי 1945 בברלין צילם קארמן את חתימת הסכם הכניעה ללא תנאי של גרמניה. לדבריו, לאחר שמרשל ז'וקוב הציע לווילהלם קייטל, כראש המשלחת הגרמנית, לחתום על מעשה הכניעה, החל להתאסף באולם המון מצלמים ומקליטים שנוכחו באירוע.
במהלך משפטי נירנברג, כחלק מקבוצת הצילום, הקליט חומרים הכלולים בסרט "בית הדין של עמים"(1946), אותו גם ביים יחד עם י. ורטובה-סווילובה וגם היה התסריטאי שלו. במהלך תהליך המשפטים הוא נפגש שוב עם פאולוס, שנתן ראיות מאשימות כנגד מנהיגי הרייך השלישי ושוחח איתו.
שנים שלאחר המלחמה
בשנת 1945 צילם את המצעד הצבאי לכבוד שחרור אלבניה. לאחר המלחמה התפרסם בזכות הצילומים וההקלטות שלו בווייטנאם (והפך לאזרח הסובייטי הראשון שהקליט שם את הו צ'י מין). המשימה שהוטלה על הצלמים הסובייטים (קארמן, ייבגני מוחין, ולדימיר ישורין ), שטסו ממוסקבה ב־16 במאי 1954, "לעשות סרט על וייטנאם, שישקף את מאבק העם הווייטנאמי לעצמאותו". לגבי השהייה שלהם בווייטנאם כך אמר: "... הו צ'י מין הבטיח לנו את עזרתו, אך אסר עלינו לעבוד במשך היום, למרות ההבטחות שלנו כי אנו עיתונאים מנוסים ורגילים לעבוד בחזית במהלך המלחמה". שהה עם שאר הצלמים הסובייטים יותר מחצי שנה בווייטנאם. הוא עצמו נהיה כל כך מפורסם שם שגם לאחר עזיבתו למוסקבה, "אנשים וייטנאמים זיהו בכל צלם מאירופה כקארמן". במהלך ההקלטות צולם כארבעים אלף מטרים של סרט צילום צבעוני עבור הסרט התיעודי "וייטנאם" (1955; יצא גם בווייטנאם תחת השם Việt Nam ) . באותה השנה קיבלו שלושתם את עיטור העמל של וייטנאם. בהמשך צילם גם בסין, בורמה, הודו, אינדונזיה. והרבה לצלם בדרום אמריקה.
בין העבודות המפורסמות, פרט לאלו שהוזכרו, ניתן למצוא סרטים כמו "תבוסת הכוחות הגרמנים ליד מוסקבה" (1942); "לנינגרד במאבק" (1942); " ברלין " (1945); "סיפורם של עובדי הנפט בים הכספי" (1953) ; "בוקר של מדינת הודו" (1956); " ארצי הרחבה " (1958 - הסרט הפנורמי הסובייטי הראשון); "כובשי הים" (1959); האי הבוער (1961); "המלחמה הפטריוטית הגדולה" (1965); " גרנדה, גרנדה, גרנדה שלי ..." (1968, צילם יחד עם קונסטנטין סימונוב); "החבר ברלין" (1969); "היבשת הבוערת" (1972).
מחבר מספר רב של ספרים ומאמרים לעיתונים ומגזינים.
שנותיו האחרונות
מאז 1960 לימד ב- VGIK. היה ראש המחלקה לבימוי סרטי תעודה שלו. פרופסור (מאז 1970).
חבר במפלגה הקומוניסטית מאז 1939. חבר באיגוד סופרי ברית המועצות מאז 1940. מאז 1965 - מזכיר מועצת איגוד הבמאים של ברית המועצות.
סדרה "המלחמה הפטריוטית הגדולה"
בשנת 1977 מונה למנהל האמנותי והבמאי בסדרה הדוקומנטרית הסובייטית-אמריקאית "המלחמה הפטריוטית הגדולה" - פרויקט חסר תקדים עד אז. כדי להכין חומר דוקומנטרי צפה ב-30 מיליון מטרים מהתיעוד שצולם, מהם בחר קטעים לסרט בן 17 שעות. מועדי הכנת הסרט היו מאוד קשיחים, העבודה עצמה באה עם מחלוקות, מכיוון שהרעיון היה להציג את המלחמה הפטריוטית הגדולה של העם הסובייטי נגד ורמאכט ושותפיו בפני קהל אמריקני, שידיעתו בחזית הזו של המלחמה לא הייתה רחבה. בנוסף האמריקנים האמינו שצריך לעשות את החומר העיקרי בצבע, מה שדרש את הצילומים נוספים עם משתתפי המלחמה, מכיוון שהמלחמה בחזית המזרחית צולמה בצבע רק בזמן מצעד הניצחון בשנת 1945. קארמן תמך ברעיון האמריקני הזה בגלל רצונו לערוך ראיונות עם הגיבורים האגדיים - מרסייב, קוז'דוב, פוקרישקין, גיבורי סטלינגרד, הגנרלים צ'ייקוב, רודימצב, באטוב, שומילוב, עם מי ששם את דגל הניצחון על הרייכסטאג מליטון כנתריה. הוא גם החליט כי הצילום בצבע של הערים סטלינגרד, קייב, סבסטופול ונובורוסיסק המשוקמים ייצרו ניגודיות חזקה לכרוניקות המלחמה שהקליטו את הרס הערים הסובייטיות הללו.
ההסכם להקלטת הסדרה נחתם ב-18 באפריל 1977, ובאוגוסט הגיע מנחה הסדרה ברט לנקסטר למוסקבה. צילומי שטח נערכו איתו במוסקבה, מורמנסק, לנינגרד, ברסט, מינסק, חטין, קייב, באבי יאר, וולגוגרד, נובורוסיסק ובמאלאיה זמליה.
בדצמבר צפה הבמאי-יועץ האמריקני קליינרמן בחומרי הגולמי של הסרטים, העיר הערות משמעותיות על כל סרט בסדרה. הדיונים על הטקסטים של הקריינות היו עצבניים במיוחד ואותם האמריקנים דחו כמעט לחלוטין. בפברואר 1978 טסו רומן קארמן, גנריך בורוביק, טנגיז סמיונוב ואלכסנדר סוריקוב לארצות הברית ושם אמריקאים הסבירו לסופרים סובייטים שהידע של הצופים האמריקנים על המלחמה מהצד הסובייטי היא אפסית. אם עבור האנשים הסובייטים סטלינגרד מתמלאת בחוזק ואיתנות בקרב, עבור האמריקנים המילה הזו לא אומרת דבר. ולכן, יש צורך להסביר היכן נמצא סטלינגרד ומה המשמעות האסטרטגית שלה. אם אין טעם לבנות דרמה לקהל הסובייטי בשאלה האם הצבא האדום ינצח את הנאצים בסטלינגרד, אז האמריקאים יישארו במתח האם הרוסים ינצחו בסטלינגרד.
כך לאחר ביקור התסריטאים בארצות הברית בוצע הקלטת הטקסטים של הקריין ל"מצור לנינגרד" בהצלחה, דבר שקבע את הפורמט לעריכה, הקלטת רעשי רקע ומוזיקה, וקביעת מסכי פתיחה לשאר הסרטים בסדרה בהתאמה מדויקת לדרישות הטלוויזיה האמריקאית.
הסבב השני של הדיונים התקיים במוסקבה במרץ 1978. לאחר דיונים סוערים, הוחלט לכתוב את הטקסטים יחד, מה שהצריך חודש נוסף לצילומים. טקסט הקריינות של הסרט "שחרור פולין" הוסכם אחרון, לאחר קרב הנרטיבים בנושאים רגישים במיוחד: המערכה הפולנית, מרד ורשה וקאטין.
לאחר שהעבודה על הסדרה נכנסה לשלב הסיום שלה, המתח גבר, וזה ערער את כוחו של רומן קארמן. הבכורה של הסרט בן 20 הפרקים התקיימה בלעדיו, עם זאת, גם בבכורה האמריקאיות וגם בזו הסובייטיות הוצג סרטו שלקארמן "החייל האלמוני" - שהיה הפרק הסופי של הסדרה.
הנס ברטלה
הנס ברטלה (בגרמנית: Hans Bertele; נולד בשנת 1944) הוא שף קונדיטור ישראלי-גרמני שהתגייר.
רומן קארמן
ביקורת עליו והערכתו
קונסטנטין סימונוב כינה את קארמן כאחת הדמויות הבולטות והבלתי נלאות של הסרט התיעודי הסובייטי וסופר מוכשר.
הנס ברטלה
ביוגרפיה
ברטלה נולד בכפר מריאברון (Mariabrunn) באריסקירך שבגרמניה (על גבול שווייץ) למשפחה נוצרית מרקע נאצי שבבעלותה מלון. בגיל 15 יצא ללימודי מגדנאות על מנת להשתלב בעסק המשפחתי, ולמד במשך שלוש שנים בקונדיטוריית "האוזר-לינדאו" הידועה. לאחר מכן החל לעבוד בקפה "קרנדלר" בפרנקפורט. משם עבר לעבוד במלון הילטון בברלין, ולאחר כשנה וחצי הוזמן לעבוד במלון "דולדר גרנד הוטל" היוקרתי בציריך שבשווייץ.
רומן קארמן
ביקורת עליו והערכתו
הבמאי עצמו, בריאיון לעיתון הצרפתי "לטר פרנסס", אמר שאף על פי שסרטי תעודה מזוהים בדרך כלל עם "אמת קולנועית", זה רחוק מלהיות המציאות.
השפעות אפשריות של יצירתו על אחרים
במוזיקולוגיה נדונה סוגיית השפעת האופרה כרמן מאת ז'ורז' ביזה על הסימפוניה מס' 5 של דמיטרי שוסטקוביץ' ועובדות מהביוגרפיה של המלחין ורומן קארמן. ככל הנראה הראשון שהבחין בהשפעת חומר הנושא של האופרה על המכלול הטונים של הסימפוניה היה לב מזל בהצביעו על כך שהחלק הראשון של הסימפוניה גורם לאסוציאציות לפזמון "הבנרה" (במילים "אהבה, אהבה"), מה שלפיו מרמז שההשפעה "החיצונית" הזו הייתה אקראית. ולדימיר ספיבקוב כתב כי לפיו לא במקרה הציג שוסטקוביץ 'בסימפוניה "ציטוט של כרמן, נושא האהבה". לדברי המוזיקולוג א. ג. בנדיצקי, מלחין סובייטי, פנה לאופרה של ביזט בקשר לרומן הבלתי מוצלח שלו עם המתרגמת ילנה קונסטנטינובסקאיה, שבסופו של דבר עזבה לספרד, שם החלה מערכת יחסים קרובה עם קארמן. אם כן, צירוף המקרים של שם המשפחה של קארמן עם השם מזוהה עם "ערפד נשי", ישנם מוטיבים אוטוביוגרפיים "עם תחתית כפולה" של שוסטקוביץ' לאופרה של ביזה. לטענת החוקר ראקו, הפרשנות של התוכנית של הסימפוניה החמישית שהציע בנדיצקי היא "גורפת" שלא לצורך, והמראה של זיכרונות אלה היה ככל הנראה בעל אופי פנימי בלבד.
הנס ברטלה
ביוגרפיה
לאחר 12 שנות עבודה בתל אביב עבר בשנת 1979 לעבוד במלון הילטון ירושלים. במקביל לעבודתו ברשת הילטון שימש ברטלה כמדריך בבית ספר של רשת מלונות הילטון במונקו.
בשנת 1987 עזב ברטלה את עבודתו ברשת הילטון וניהל במשך שלוש שנים את בית הספר לאפייה "אמנות האפייה" שבבעלותו ביהוד. בראשית שנות התשעים פתח עם המשקיע שלמה אליהו את רשת בתי הקפה "הנס ברטלה", אך למרות הצלחה מסחרית הגיעה הרשת לפשיטת רגל. אז החל ברטלה לעבוד כשף קונדיטור של רשת בתי הקפה "קפולסקי" ועבד שם כ-5 שנים. שם גם הכיר את אשתו השנייה גלית.
באמצע שנות התשעים נסע ברטלה עם אשתו לצרפת לצורך לימודיה. שם הם שהו כשנתיים, שבמהלכן עבד ברטלה במספר מסעדות ידועות. מאז שנת 1998, לאחר שובם ארצה, הם מפעילים ומנהלים יחד את הקונדיטוריה, בית הקפה ובית הספר לאפייה "גאיה ברטלה" (על שם בתם הבכורה) שבבעלותם בפתח תקווה. בשנים האחרונות הם גם מגישים תוכניות אפייה טלוויזיוניות ב"ערוץ האוכל".
במסגרת תחרויות בינלאומיות זכה ברטלה בארבע מדליות זהב, חמש מדליות כסף ושלוש מדליות ארד.
לברטלה חמישה ילדים מאשתו הראשונה ושני ילדים מאשתו השנייה, בנו הוא העיתונאי אביב ברטלה.
ערוץ כנסת
כנסת (עד 1 באוגוסט 2018 נקרא, באופן רשמי, "ערוץ הכנסת") הוא ערוץ טלוויזיה ממלכתי ציבורי, אשר מופעל על ידי חברת התקשורת RGE. הערוץ משודר באפיק 99 בכבלים הדיגיטליים ובלוויין, ובנוסף בעידן+. מיום הקמתו במאי 2004 ועד אוגוסט 2018, הופעל הערוץ על ידי חברת החדשות. שמו הוחלף לשם הקצר "כנסת" בעת המעבר לזכיין החדש. הערוץ מפוקח על ידי המועצה לשידורי כבלים ולווין.
היסטוריה
שידורי טלוויזיה הקבועים הראשונים ממליאת הכנסת החלו בשנת 1995 על ידי ערוץ 33 של רשות השידור.
בראשית ימי הכנסת השש עשרה, מינה יושב-ראש הכנסת דאז, חבר הכנסת ראובן ריבלין, ועדת בחירה מיוחדת לבחירת הגוף המשדר הזמני של ערוץ הכנסת החדש. במכרז השתתפו רשות השידור וחברת החדשות של ערוץ 2. הוועדה בחרה בהצעתה של חברת החדשות של ערוץ 2 להפעלת ערוץ הכנסת. הערוץ עלה לאוויר ב-3 במאי 2004. מאז פתיחת הערוץ מכהן אורי פז כמנכ"ל הראשי ועידית בן יאיר היא מנהלת התוכניות.
ביוני 2006, במכרז חדש לערוץ בחרה המועצה לשידורי כבלים ולוויין בשנית את חברת החדשות להפעיל את הערוץ. הזיכיון המחודש שהוענק, אישר את הפעלת הערוץ החל מנובמבר 2006 למשך 10 שנים.
באוקטובר 2016 פרסמה המועצה לשידורי כבלים ולוויין מכרז להפעלת הערוץ. ארבע חברות הגישו הצעה במכרז: חברת החדשות הישראלית (חדשות 2 דאז ומפעיל הערוץ עד המכרז), קבוצת RGE באמצעות חברת החדשות של ערוץ 10, חברת אימג'ין ב.ה השקעות במדיה (ערוץ 20) וקבוצת נוספת בשם שידורי העם המורכבת מתיא תקשורת, יסמין טי. וי. ועמרב השקעות. במכרז זכה ערוץ 20 אך בסוף חודש יולי, בעקבות פנייה לבג"ץ של חדשות 2 וחברת RGE, המחזיקה בחדשות עשר, הוחלט להקפיא את הליך החלפת הזיכיון. ב-7 בדצמבר הוכרז כי הצעת ערוץ 20 נפסלה בשל פגמים כלכליים. ב-26 בדצמבר פנתה חדשות 2 למועצת הכבלים והלוויין בבקשה לבטל את הליך המכרז. ב-31 במאי 2018 החליטה מועצת הכבלים והלוויין שקבוצת RGE, בעלת השליטה בערוץ עשר, אשר הגיעה למקום השני במכרז, היא שתפעיל את הערוץ. שבועיים לאחר מכן הגיש ערוץ 20 עתירה לבג"ץ נגד ההחלטה, בטענות נגד בדיקת ההצעות שהוגשו במסגרת המכרז ונגד חוות הדעת שפסלה את זכיית הערוץ. ב-19 ביולי, טענות ערוץ 20 וחברת החדשות נדחו על ידי בג"ץ. ב-1 באוגוסט 2018 עלה הערוץ לאוויר בבעלות RGE, ועבר לשידור בפורמט מסך רחב (16:9).
באוגוסט 2019 הילי חורב-קסוטו הודיעה על התפטרותה מניהול הערוץ, בסוף ינואר 2020 המועצה לשידורי כבלים ולוויין החליטה לאשר את מינוי ערן טיפנברון לתפקיד המנכ"ל במקביל לתפקידו כעורך הראשי של הערוץ.
ביולי 2021 המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין אישרה את מינוי אלעד רונן למנכ"ל ערוץ כנסת. אייל אופנהיים אושר כעורך הראשי של הערוץ.
אופי הערוץ
הערוץ הוא ערוץ אקטואליה פוליטית. הוא מעניק הזדמנות לצפות בפעילותם של 120 חברי הכנסת, דרך ראיונות בתוכניות השונות והשידורים מתוך פעילות הכנסת. אולפני הערוץ ממוקמים בתוך בניין הכנסת, במרחק הליכה מאולם המליאה המרכזי. מצלמות הערוץ מוצבות באופן קבוע באולם המליאה ובוועדות, והשידורים מועברים מהאולפן הסמוך אל הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו ומשם נקלטים באמצעי השידור השונים.
הערוץ משדר שידורים ישירים ממליאת הכנסת ומוועדותיה, וכן מפיק באופן עצמאי תוכניות אקטואליה פוליטית נוספות.
סינדיקציה
בעבר קיים הערוץ שיתופי פעולה עם גופי שידור בישראל, וערוצים ערוץ 2 (קשת) וערוץ 10 שידרו כמעט מדי יום את תוכניות הערוץ בשעות הצהריים, לעיתים במקביל לשידורן בערוץ עצמו. לתקופה קצרה גם שודרו תכניו בקשת 12 בעת תחילת שידוריו ובכאן 11 לאחר ביטול ההסכם עם החינוכית. לאחר המעבר לזכיין החדש הצטמצמו שידורים אלו ושודרו חלק מתוכניות הערוץ בערוץ עשר, הנמצא גם הוא בבעלות RGE. שידורי הערוץ חודשו בכאן 11 ב-2019.
תוכניות יומיות (א'-ה')
תוכניות ערוץ הכנסת שמשודרות בימי ראשון עד חמישי לפי סדר שידורם:
תוכניות שבועיות
התוכניות הבאות משודרות פעם בשבוע, וחוזרות בשידורים חוזרים במהלך השבוע:
תוכניות יומיות
תוכניות ששודרו בימי ראשון עד חמישי לפי סדר שידורם:
מגישים וכתבים בעבר ובהווה
בשל אופיו של הערוץ, חלק גדול מצוות המגישים של התוכניות השונות בערוץ משמש גם כצוות הפרשנים והכתבים בערוץ.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית (יפן)
המפלגה הליברלית-דמוקרטית (ביפנית: 自由民主党), או בשמה המקוצר, LDP היא המפלגה הגדולה ביותר ביפן.
היסטוריה
המפלגה, שהוקמה בשנת 1955, הייתה מפלגת השלטון והמפלגה הגדולה ביותר ברוב שנות המחצית השנייה של המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21. בבחירות הכלליות בשנת 2009 הפסידה המפלגה את השלטון למפלגה הדמוקרטית וישבה באופוזיציה, אולם לאחר שבבחירות הכלליות לבית הנבחרים בשנת 2012 זכתה בשני שלישים מן המושבים, שבה המפלגה להיות המפלגה הגדולה.
LDP קמה בשנת 1955 כאשר המפלגה הליברלית והמפלגה הדמוקרטית, שתי מפלגות יפניות שמרניות של יפן התאחדו כנגד המפלגה הסוציאליסטית היפנית. באותה שנה ניצחה המפלגה בבחירות, והחזיקה ברוב המושבים בדיאט היפני עד לשנת 1993. כפי שהתגלה מאוחר יותר, ארגון ה-CIA האמריקאי השקיע מיליוני דולרים משנות ה-50 עד שנות ה-70 על מנת לתמוך במפלגה ולחזקה על חשבון מפלגות השמאל. אחד מתחומי פעילותה הראשונים הייתה מדיניות החוץ היפנית - בהשפעת LDP הפכה יפן לחברה באו"ם והתחילה בקשרים דיפלומטיים עם ברית המועצות. בשנות ה-70 החלה הידרדרות המפלגה, והיא הייתה מעורבת בפרשות רבות, כגון פרשת לוקהיד. למרות זאת, המפלגה המשיכה לשלוט עד שנת 1993, כאשר עם צניחת מדדי המניות וסוף עידן כלכלת הפלא היפנית נחלה המפלגה לראשונה תבוסה בבחירות. אך הממשלה החדשה בראשות "מפלגת חידוש יפן" החזיקה מעמד שנה בלבד, ובשנת 1994 המפלגה הסוציאליסטית יצאה מהממשלה והקימה קואליציה חדשה ביחד עם ה-LDP. בשנת 1996 המפלגה שוב קיבלה רוב בדיאט, אם כי לא משמעותי מספיק. במשך שנתיים המפלגה שלטה ללא אופוזיציה משמעותית, עד שבשנת 1998 הוקמה המפלגה הדמוקרטית של יפן, אשר צברה תמיכה במהירות.
הקווים המנחים של מדיניות המפלגה בתחום הכלכלי-חברתי הם צמיחה של כלכלת יפן המבוססת על ייצוא, שיתוף פעולה מדיני וביטחוני עם ארצות הברית, רפורמות מנהליות, הכוללות הפרטת חברות בבעלות המדינה ורפורמות הקשורות להזדקנות האוכלוסייה.
שינזו אבה כיהן כראש ממשלת יפן ונשיא המפלגה הליברלית-דמוקרטית מ-2012 ועד 2020, עת פרש עקב מצב בריאותי. מחליפו בכהונת ראש הממשלה, יושיהידה סוגה, גם הוא מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית.
בפברואר 2021 עלה שמה של המפלגה בתקשורת העולמית לאחר שפורסם כי נשים הורשו לשבת בפגישות המפלגה אך במקביל נאסר עליהן לדבר בפגישות, החלטה זו ספגה ביקורת רבה מצד האופוזיציה במדינה.
רנה שינפלד
רנה שינפלד (נולדה ב-15 בדצמבר 1938) היא אשת מחול: רקדנית, כוריאוגרפית ומורה למחול.
שינפלד יצרה במשך שלושת העשורים האחרונים למעלה מארבעים עבודות, מתוכן רבות הפכו לקלאסיקה של המחול הישראלי המודרני. שינפלד המציאה ופיתחה שפת מחול ייחודית, המשתמשת בחפצים ובחומרים המבליטים ומדגישים את גוף האדם.
ביוגרפיה
שינפלד נולדה בתל אביב להורים שעלו מגליציה. החלה לרקוד בגיל 12 בלט קלאסי אצל מיה ארבטובה. כאשר ראתה הופעה של מרתה גרהם, "הכוהנת הגדולה" של המחול המודרני, בישראל, הוקסמה והחליטה לעבור ללימודי מחול מודרני אצל רינה גלוק, וכן הופיעה בלהקתה במסגרת "בימת המחול". לאחר מכן קיבלה מלגה ללימודי מחול בבית הספר למחול מודרני של מרתה גרהם בניו יורק, אולם עברה לאחר זמן ללמוד בבית הספר ג'וליארד (בין היתר, למדה אצל אנטוני טיודור שם הרחיבה את תחומי לימודיה לכוריאוגרפיה, כתב תנועה, מוזיקה, מחול מודרני, מחול קלאסי ועוד. בג'וליארד פגשה את פינה באוש, הן הפכו לידידות ולקולגות. לימים הזמינה פינה באוש את שינפלד ללהקתה, להופיע בתיאטרון שלה בוופרטל, והציעה לרנה לנהל את בית הספר והלהקה הידועה של קורט יוס.
לאחר לבטים רבים החליטה שינפלד להשקיע את זמנה, כישרונה וניסיונה בישראל, על מנת ליצור, לפתח ולטפח את המחול הישראלי. היא חזרה לארץ, רקדה בתיאטרון הלירי של אנה סוקולוב ומיד אחר כך הקימה להקה בת 11 רקדנים ויצאה בערב מחול ראשון מיצירותיה. שינפלד קיבלה הצעה מהברונית בת שבע דה רוטשילד להקים להקה שתיקרא "בת שבע". לאחר מכן, חזרה לניו יורק, עבדה עם מרתה גרהם ועם כוריאוגרפים אמריקאים שונים, והופיעה בניו יורק בעבודות מחול רבות. בשנת 1964 הוקמה להקת בת שבע. שינפלד הפכה לרקדנית מבצעת ראשית, כוריאוגרפית, מורה ומנהלת. במסגרת הלהקה ביצעה תפקידים רבים ביצירות של גדולי הכוריאוגרפים בעולם וביצירות של כוריאוגרפים ישראלים, כמו: רנה ירושלמי, מרלה שרון, משה אפרתי ואשרה אלקיים. להקת בת-שבע הופיעה על הבימות היוקרתיות ביותר והוזמנה לפסטיבלים החשובים בעולם. שינפלד זכתה בהכרה בינלאומית כ"אחת הרקדניות החשובות בדורנו" (ניו יורק טיימס), והמחולות שיצרה במסגרת הלהקה זכו להצלחה והכרה בינלאומית, בהם: "בת יפתח", "פרה עיוורת" ועוד.
בשנת 1978 עזבה שינפלד את להקת בת שבע והקימה את "תיאטרון מחול רינה שינפלד" שבמסגרתו פועלים להקה, בית ספר וסדנאות. לתיאטרון המחול שלה יצרה למעלה משישים מחולות, כאשר רבות מיצירותיה הפכו לנכסי צאן ברזל ולקלסיקה של המחול הישראלי, בהן: "חוטים של סולו" (1978), "פחים ושיער, מקלות ובלונים" (1980), "גלים" (1986), "בועות" (1992), "משי" (1983) ועוד. יצירותיה זכו להכרה ולהצלחה גדולה, היא הוזמנה למרכזי מחול חשובים בעולם. בשנים האחרונות ניכרת התעניינות גדולה בעבודתה של שינפלד במזרח הרחוק, (יפן, הודו וקוריאה) - אחד המרכזים המתעוררים והמתחדשים של המחול העולמי. במסגרת עבודתה יצרה שפת מחול ייחודית ומקורית המשלבת חפצים, קולות אדם, שירה, וידאו, מוזיקה וציור. לצד היותה ממשיכת דרכה של מרתה גרהם, פנתה שינפלד לדרכים חדשות ושילבה בעבודתה, בין היתר, יסודות מן הבאוהאוס, תיאטרון המחול והמחול העכשווי.
שינפלד פיתחה סגנון ריקוד ייחודי המשלב ריקוד עם חפצים ואביזרים. זהו איננו מחול לשמו, אלא רעיונות שונים המובילים את הדמיון מעבר לריקוד בעזרת אביזרים המעשירים את התנועה ונותנים לה ייחוד. שינפלד חוקרת ביצירתה מעבר לסיפוריות ומשתמשת במטפורות בימתיות ההופכות לסמלים ויוצרות הוויה אמנותית תיאטראלית. השימוש בחפץ עוזר לה להגיע להתנסות מיוחדת - החפץ בנייטרליות ובאובייקטיביות שלו עוזר לשינפלד ללמוד על עצמה, על דרכה בתנועה ועל דרך התנועה בה. החפץ מונע אותה מלהתחפר בתוך אותן תנועות ותחושות, שהיא כבר מכירה בגופה והוא הופך להיות שותף בתהליך היצירה. "המפגש בין החפץ והריקוד מדגיש מאוד את הגוף האנושי, נוצרות צורות מרתקות, דינמיקה, אנרגיה ושיווי משקל מקסים" (מתוך ראיון של שינפלד, 1992). עינת וירטהיים- פרידמן מוסיפה (מתוך כתב העת "משקפיים", 1990 עמ' 56–57), בהקשר לעבודותיה של שינפלד: "כשפסל יוצר בחומר, הוא מותיר את החומר בצורה קבועה אחת. כשרקדנית מפעילה את החומר, היא יוצרת אינסוף צורות פיסוליות, שונות זו מזו, מתחלפות ועוברות שינויים בחלל, בזמן ובאפיון".
שינפלד נשואה לאורי פייגנבלט ולהם בן ובת. תמר, בתה, עוסקת גם היא במחול ונשואה לקובי מידן.
"חוטים של סולו"
ביצירה מתוארים חוטי גומי נמתחים בקווים אלכסוניים בין ארבע קורות עץ, הניצבות במרכז הבמה. שינפלד משתלבת במבוך הזה, תנועתה משנה מצבים- היא מותחת, מכווצת ומשחררת את החוטים בחלקי גוף שונים ויוצרת צורות גאומטריות בחלל. ההנגדה בין תנועה דינאמית, המשנה צורה, המלווה ברטט חוטי הגומי ורטט המוזיקה, לעומת "הקפאת" התנועה, מבליטים את ההתרחשות הצורנית.
"פחים ושיער, מקלות ובלונים"
ביצירה מופיע ריבוע פח כסוף ונוצץ מונח על ראשה של הרקדנית, כאשר כפיפות ברכיים קצובות מרעידות את שולי הפח. שינפלד מתופפת ומכתיבה את התקדמותה במרחב הבמה, על פי המקצבים המשתנים. חומריות הפח- המתכתיות הבוהקת, הדקיקה והרוטטת שלו מניעים את הריקוד, את אופיו ואת הליווי המוזיקלי- שהוא תוצר הדו-שיח בין הגוף המתנועע והאובייקט. הרקדנית עוזבת את הפח על הרצפה, היא רוקדת לידו ועליו, לוקחת אותו כמו מגש, מסתתרת מאחוריו. יחד עם זאת, התקדמותה בטוחה, כאילו היה הפח שקוף, אך הפח אטום. בהמשך המחול, שינפלד מרימה את הפח ומגלה את פניה, היא אוחזת את הפח ככתר על ראשה. שינפלד מתיישבת על הפח, מתפשטת, פורעת את שיערה ומתנועעת בתנועות משוחררות, היא לוקחת שוב את הפח מהרצפה ומביטה בו כבמראה. לפתע היא מתנתקת מהמראה ונעמדת על הפח, לוקחת שוב את הפח, ההופך שוב ל"מראה" ומתיישבת להתבונן בעצמה, גופה ובבואתה מתאחדים והפח ביניהם.
"חוטי משי"
זהו ריקוד בו מופעלים מספר אובייקטים: פיסת בד, ענפים, אקווריום עם מים בתוכו. ביצירה מתוארת דמות הנאבקת עם פיסת אריג משי לבן- הם נסחפים ומסתתרים במרחב חשוף ומאיים. הדמות נשכבת ומתכסה באריג משי. בהמשך הדמות מגלה סימני חיים, יוצאת מן האריג ומתקדמת בקומה שפופה. עיניה עצומות, ידיה שלוחות קדימה בתנועות גישוש חששניות. הדמות נתקלת באקווריום, היא מתקרבת אליו ומגלה את המים שבתוכו. היא מחייכת, פוקחת עיניים ומקבלת חיות, הדמות קמה ולוקחת מהרצפה ענפים. היא מניחה את הענף על הרצפה ומנופפת עם האריג הלפוף על מותניה, הבד נפרש ומתנפנף בגליות תוך התקדמותה על הבמה. פיסת המשי הופכת למלבן לבן המונח על הרצפה. היא ממשיכה לשבת לידו ולהתנועע בגווה ובידיה. לבסוף, היא נכנסת לאקווריום ומכשכשת את כפות רגליה במים בהנאה ובהקשבה לקולות המים.
"רקדי לקצה האהבה"
מופע מחול רב ממדי המשלב ריקוד, שירה ווידאוארט בהשראת שיריו של לאונרד כהן.
"ואלס בחמש ושלושים"
2013
כוריאוגרפיה – רינה שינפלד, מוזיקה – שלמה ארצי, תאורה – יעקב ברסי, תלבושות – רנה שינפלד וגלית בכור,
רקדנים – לילך רז, שני בן נעים, עדי ליאב, עדי רונן, חמי גולדין, ג'ואנה עופר, רנה שינפלד,
וידאו – עדי וולוצקי, יואב שפירו, הגר בן ישי
"פתקים לפינה באוש"
(2014)
כוריאוגרפיה – רנה שינפלד, מוזיקה – אנריקה איזנמן, רנה אוברי, תאורה – יעקב ברסי,
תלבושות – רנה שינפלד, רקדנים – רנה שינפלד, וידאו -רנה שינפלד, דניז אטרקצי, יובל כהן,
כנפיים ופסלים – עפרה פרידמן, שירה וקריאה – הדסה טל, קטעי סרטים – פינה באוש
"אל תלכי עכשיו"
(2015)
כוריאוגרפיה – רנה שינפלד, מוזיקה – שלמה ארצי, עידן רייכל, שלומי שבן, שמעון בוסקילה, ליאונרד כהן,
"סטנד אפ טרג'די"
(2018)
בדומה לערבי סטנד-אפ רנה שינפלד מסירה את החיץ הקיים בין הבמה לקהל ובוחרת במופע אינטימי בו ניתן להרגיש ולהיות קרוב לקהל, לאנשים, להגיע לעיקר: לקשר ולאהבה.
"אופליה"
(2019)
ערב מחול שיצרה רנה שינפלד לקולה ובהשראתה של הזמרת והמנצחת ברברה הניגן "אחת מאמניות המוזיקה המופלאות של ימינו" בעלת "קול נוצץ, מבריק ועם אאורה".
השתיים נפגשו כאשר הוזמנה רנה שינפלד להופיע באופרה "ברניקי" ב"פאלה גרנייה" בית האופרה של פריז. ברברה בתפקיד ברניקי המלכה היהודייה ורנה שינפלד כאשת סודה.
לאחר ההצלחה בפריז החליטו הניגן ושינפלד להמשיך את שיתוף הפעולה המבורך והן חברו יחד ליצירת "אופליה" בהשראת מלחינים ידועים בגרסתן המיוחדת.
הגיטריסט והמוזיקאי הישראלי/בינלאומי עטור הפרסים נדב לב הצטרף למסע והלחין קטעים מקוריים שיצר במיוחד עבור המופע
"ראיתי פרפר"
(2020)
40 שירים שכתבה רנה שינפלד במשך כ-30 שנה, הוצאו מן המגירה ומוקראים בפסקול. אסופת שירים נדירה זו חוברה למוזיקה של המלחין דייוויד דרלינג (זוכה פרס הגראמי לשנת 2010) עוסקת בין היתר בשימוש הוליסטי לצורך ריפוי. שני פרקים לערב: "ראיתי פרפר " סולו רנה שינפלד ,"ירח שט בנחל מחפש כוכב" הלהקה.
בריקוד שאיפה למינימליזם מדיטטיבי המושפע מהמוזיקה ונותן מקום למלה ולדמויות להתבטא ולנוע בחלל שהוא חלומי ומופשט בו בזמן שהדמויות והאווירה תיאטרלית.
הנושאים הרלוונטיים של החיים המופיעים בשירתה של רנה. הקשר בין המלה התנועה המוזיקה והחלל יוצרים אווירה חלומית ומיוחדת. עולם פיוטי מבוסס על המציאות, החיים והדמויות שבתוכנו. יש בריקוד ניגוד וקשר בין מציאות וחלום בין תנועה ואי תנועה.
"היומן"
"היומן", מופע ראשון מול קהל מאז תחילת מגפת הקורונה. בלילות לבנים של ימי קורונה כתבה ורקדה רנה שינפלד את יומני הקורונה שלה-את הערב יצרה רנה בתוך החיים בימי הסגר, החיים בקופסאות וגם בתוך ההזדמנות הכמעט נדירה שנפלה בחלקינו לארגן מחדש את עצמנו, את המח והלב בתקוה לעתיד ולהמשך החיים ויצירה. המופע כולל ארבע יצירות המתכתבות זו עם זו ועם התחושות, התובנות, הרגשות אתם התעמתה רנה כיוצרת, מבצעת רקדנית וכותבת – בימי הקורונה
שוק וואקיף
שוק וואקיף (בערבית: سوق واقف) הוא שוק רחוב יומי הממוקם במחוז אל סוק, בעיר דוחה שבקטר.
שמו של השוק נגזר מהמילה סוק (سوق) שפירושה בערבית שוק ומהמילה וואקיף (واقف) שפירושה עומד.
בכל שנה בחודש אפריל, מתקיים בשוק פסטיבל אביב בו מתקיימים מופעי מוזיקה, אקרובטיקה ותחרות אגרוף עם מתאבקי WWE.
היסטוריה
השוק נבנה במאה ה-20 בסגנון קטרי מסורתי ושימש כנקודת סחר עבור בדואים ומקומיים ובסמוך לנהר ואדי מושאיירב כדי לאפשר לסירות גישה אליו.
בשנת 2003, נשרף השוק כליל ופעילותו נעצרה לגמרי.
בשנת 2006, שופץ מבנה השוק על ידי האמיר והממשלה הקטרית, במטרה לשמר את זהותו האדריכלית וההיסטורית.
קלמן קימרלינג: חוקר פרטי, בעזרת השם
קלמן קימרלינג חוקר פרטי בעזרת השם הוא ספר מתח מאת אשר קרביץ. הספר יצא לאור בשנת 2009 בהוצאת ידיעות ספרים, כהמשך לספרי אשר קרביץ היהודיים, ביניהם הכלב היהודי, וסמל ראשון מוסטפא רבינוביץ.
עלילה
קלמן קימרלינג, גרוש חרדי אמריקני, פותח משרד בילוש בשכונת מאה שערים בירושלים. במהלך הספר, קלמן חוקר תעלומת רצח וגנבות ותוך כדי כך מתאהב בבלנית מסורבת גט שבעלה פושע. קלמן מנסה לתפוס את בעלה ולחייבו שייתן לה גט.
אריך סגל
אריך וולף סגל (Erich Wolf Segal; 16 ביוני 1937, ברוקלין – 17 בינואר 2010, לונדון) היה סופר, מחזאי, תסריטאי, עורך וחוקר ספרות יהודי-אמריקאי.
חייו
סגל נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק, בן לרב. סגל למד בתיכון מידווד, ונסע בקיץ לשווייץ להשתתף בקורסי קיץ. לאחר שסיים את התיכון כתלמיד מצטיין הוא התקבל לאוניברסיטת הרווארד, וסיים את לימודיו בה בהצלחה. ב-1958 נבחר למשורר השכבה באוניברסיטה ולסלטוטוריאן (התלמיד השני בהצטיינותו) בלטינית. הוא המשיך בלימודיו בהארוורד וקיבל דוקטורט בספרות השוואתית ב-1965.
לאחר לימודיו קיבל משרת פרופסור עוזר באוניברסיטת ייל, וקודם לפרופסור חבר כעבור מספר שנים. הוא הוציא לאור את הספר העיוני "צחוק רומאי: הקומדיה של פלאוטוס" על מחזאי הקומדיות הרומאי טיטוס מאקיוס פלאוטוס אשר זכה לביקורות חיוביות.
בד בבד עם הקריירה האקדמית שלו עסק ביצירת תרבות פופולרית. הוא החל לכתוב מחזות עוד בהיות בהארוורד, ומחזה שלו הוצג ב"אוף ברודוויי" 39 פעמים. הוא היה שותף לכתיבת התסריט של הסרט "צוללת צהובה" (Yellow Submarine) של החיפושיות, מה שהקנה לו פרסום רב. הוא כתב מספר תסריטים לסרטים כושלים מבחינה מסחרית ומבחינת הביקורת, בהם הסרט R. P. M. בכיכובו של אנתוני קווין.
להצלחה המסחרית זכה לאחר שפרסם את הרומן "Love Story". תחילה כתסריט שפורסם תחילה כספר ביום ולנטיין בפברואר 1970, נחל הצלחה מסחררת, והיה לרב-המכר הגדול ביותר של שנות השבעים ותורגם ליותר משלושים שפות. סרט הקולנוע שהופק באולפני פארמונט יצא לאקרנים בסוף 1970, בכיכובם של ראיין אוניל ואלי מק'גרו ועם פסקול מאת פרנסיס לה. הסרט, ששמו כשם הספר, זכה לפופולריות עצומה, ובפרסי אוסקר וגלובוס הזהב, והוא מהסרטים האמריקניים הנצפים ביותר, שבעקבותיו כתב סגל את רומן וסרט ההמשך Oliver's Story.
ב-1972 החליטה אוניברסיטת ייל שלא להעניק לסגל קביעות וקידום לפרופסור מלא.
סגל פרסם מאמרים אקדמיים במסגרת עבודתו באוניברסיטת ייל. כמו כן הוא כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת מינכן, אוניברסיטת פרינסטון ובקולג' דרטמות'. ב-2001 יצא לאור ספרו "מות הקומדיה", העוסק בתולדות הקומדיה מיוון הקדומה ועד זמננו.
היה נשוי לקארן ג'יימס מאז 1975 ולהם שתי בנות.
לאחר שסבל כשלושים שנה ממחלת פרקינסון, נפטר סגל ב-17 בינואר 2010 מהתקף לב, ונקבר בלונדון.
שרי רז
שַׁרִי רז (נולדה ב-1 בפברואר 1940) היא עיתונאית ואשת חדשות בטלוויזיה הישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם שרי רייזנר. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 החלה לעבוד כקריינית חדשות ובידור ב"קול ישראל" במהלך לימודיה האקדמיים בסמינר המורות ע"ש דוד ילין. עם הקמת הטלוויזיה הישראלית נמנתה רז על עובדיה הראשונים וצורפה למחלקת החדשות. בשידור מהדורת החדשות "מבט" הראשון, ב-1968, הגישה כתבת אופנה והייתה למגישה הראשונה בטלוויזיה. עבודתה במהדורת החדשות היומית כמגישת המהדורה נמשכה כ-25 שנים, לצדו של חיים יבין, דניאל פאר, יעקב אחימאיר ועוד עד להקמת הערוץ השני וצמצום המהדורה למגיש יחיד. מתקופה זו הייתה לכתבת התרבות של מחלקת החדשות, לצד הנחיית המהדורה של מוצאי שבת ועריכת כתבות לתוכניות הערוץ השונות, דוגמת "רואים עולם" ו"מהיום למחר". ב-1984 השתתפה בסרט "חייל הלילה" בתור קריינית טלוויזיה.
בשנות עבודתה ככתבת חדשות ערכה תחקירים שונים, ובהם השימוש הראשון במצלמה נסתרת בעת שצילמה טקס גירושין בבית דין רבני. כתבת תחקיר שערכה על עסקיה של השדכנית הישראלית הלנה עמרם הביאה לקריסת עסקיה של עמרם ולניהול מאבק משפטי ממושך בין הערוץ הראשון ועמרם.