cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרשת ווטרגייט
הפריצה ותחילת החקירה והסיקור העיתונאי
חמשת הפורצים נשאו עליהם סכומים גדולים מאוד במזומן, והדבר העלה את החשד שמאחוריהם עומד גורם מצויד וממומן היטב. גם בדיקת חשבונות הבנק שלהם העלתה שהופקדו בהם סכומים גדולים מאוד, הרבה מעבר לרמת החיים האישית של הפורצים. בדיקת המקור לכספים אלה הובילה אל הוועדה לבחירה מחדש של הנשיא. הכורח לפרוץ למטה הדמוקרטי בפעם השנייה היה הטעות הגסה ביותר של הפורצים. טעות נוספת שהתבררה כמשמעותית נחשפה כאשר מספר הטלפון של אחד מבכירי הבית הלבן, א. הווארד הנט, נמצא בפנקסו של מקורד, ואפשר לקשור בין הפורצים לנשיא, או לכל הפחות לאנשיו. למרות זאת הכחיש רון זיגלר, מזכיר התקשורת של הנשיא, את ההאשמות, וטען כי לנשיא אשר מוביל בצורה כה ברורה בסקרים אין סיבה להסתבך בצרות מסוג זה. גם כיום עדיין לא ברור לחלוטין האם ידע הנשיא ניקסון על הפריצה, אם כי ידוע שהתובע הכללי בממשלו של ניקסון באותה העת, ג'ון ניוטון מיטשל, אישר את פריצת השרברבים למתחם.
הבולשת הפדרלית החלה בחקירת הפריצה המוזרה; יום לאחר הפריצה דן הנשיא ניקסון עם ראש הסגל שלו, בוב הולדמן, בדרכים "להוריד" את הבולשת מהחקירה, בין השאר באמצעות סוכנות הביון המרכזית. העילה לכך, לפי ניקסון, הייתה הטענה כי חקירה מסוג זה עלולה לגרום לפגיעה בביטחונה הלאומי של ארצות הברית.
באותה עת החלו שני כתבים צעירים של העיתון "וושינגטון פוסט", בוב וודוורד וקרל ברנסטין, לסקר ולחקור את הפרשה. וודוורד וברנסטין נשענו על מארק פלט, ששימש כמשנה לראש ה-FBI וסייע לוודוורד בחשיפת הפרשה. המודיע המסתורי זכה לכינוי "גרון עמוק", וה"טיפ" הראשון שמסר לוודוורד היה הימצאות מספר הטלפון של האנט בפנקס הטלפונים של מקורד. פעילותם של וודוורד וברנסטין, שזכתה לעידוד מעורך העיתון בן בראדלי, מנעה את ירידתה של הפרשה מסדר היום הציבורי.
הקשר בין הפורצים למפלגה הרפובליקנית
הקשר בין הפורצים למפלגה הרפובליקנית עורר לא מעט תמיהות, שהתגברו מאוד כאשר הסתבר, בתחילת אוגוסט (הפריצה הייתה ביוני), שבחשבון הבנק של אחד מן הפורצים נתגלתה המחאה על סך 25,000 דולר, שיועדה במקורה לוועדה לבחירה מחדש של הנשיא. הקשר אל מטהו של הנשיא החל להתבהר מכמה כיוונים; הסתבר שההמחאה נכתבה לפקודתו של מוריס סטאנס, שהיה בעבר שר המסחר בממשלו של ניקסון ובאותו שלב שימש כאחד ממגייסי התרומות העיקריים עבורו. במקביל, דרש חבר המושבעים הגדול שעסק בחקירת הפורצים עדויות משני אישים, סוכן ה-CIA לשעבר הווארד האנט וסוכן ה-FBI לשעבר, גורדון לידי; שני האנשים הללו היו בצוות הבית הלבן, והיו חלק מצוות ה"שרברבים", אך הדבר לא היה ידוע אז.
הבית הלבן הוסיף להכחיש את החשדות. ב-30 באוגוסט הודיע הנשיא שאחד מיועציו, ג'ון דין, חקר את הנושא והסתבר שאין קשר בין הפריצה בווטרגייט לבין צוות הבית הלבן. ב-15 בספטמבר הוגשו כתבי אישום נגד הפורצים. "גרון עמוק" המשיך בהדלפת פרטים מן החקירה לכתבי הוושינגטון פוסט, ואלו פרסמו שורה של "סקופים": ב-30 בספטמבר פרסם העיתון ידיעה ועל פיה ניהל התובע הכללי, ג'ון מיטשל, קרן סודית שמימנה פעולות סודיות כנגד המפלגה הדמוקרטית. כשבועיים לאחר מכן פרסם העיתון ידיעה נוספת, ובה נטען שוב כי הפריצות למתחם ווטרגייט היו חלק ממערכה מסיבית של ריגול ופעילות חשאית שניהל צוותו של ניקסון כנגד הדמוקרטים.
למרות פרסומים אלה, לא זכו הכותרות לתשומת לב מצד עיתונים אחרים, ולא יצרו סערה ציבורית. ב-7 בנובמבר זכה ניקסון בבחירות ברוב עצום, ונבחר לכהונה שנייה.
התרחבות הפרשה
אף על פי שעד שלב זה לא גרמה הפרשה לסערה משמעותית, הרי שמתחילת 1973 החלה הזירה המשפטית והציבורית לסעור. הפרשה נעה בשלושה צירים מקבילים: משפטם של חמשת הפורצים ושל שני אנשי הבית הלבן שנקשרו לפריצה, לידי והאנט; החלטת הסנאט של ארצות הברית לפתוח בחקירת הפרשה; וחקירה נוספת שנוהלה בידי חוקר מיוחד שמינה התובע הכללי. כל אלה היו מלווים בסיקור עיתונאי שהלך והתרחב. גם משפטו של דניאל אלסברג, שהדליף את "מסמכי הפנטגון", שהתנהל במקביל, הביא לעלייתן של עדויות שהרחיבו את הפרשה.
המשפט
חמשת הפורצים הועמדו לדין ב-8 בינואר 1973. שלושה מתוך החמישה (מקורד סירב להודות) הודו באשמה. מאוחר יותר התברר שהפורצים שהודו קיבלו תשלום מן המועצה לבחירה מחודשת של הנשיא תמורת שתיקתם לגבי כל שאלה מעבר להודאה במעשה. השופט ג'ון סיריקה, שהיה ידוע בקשיחותו ובהחמרתו עם נאשמיו, הרשיע את כל הנאשמים וגזר עליהם עונש של 30 שנות מאסר. בעת מתן גזר הדין ציין השופט כי ישקול שוב את העונש אם הנאשמים ימסרו את המידע שסירבו לגלות. ב-17 במרץ חשף השופט סיריקה מכתב שכתב אליו מקורד, ובו הודה כי מסר עדות שקר במשפט, וזאת בהשפעת אנשי הוועדה לבחירה מחדש של הנשיא, ג'ון דין, יועץ הנשיא, וג'ון מיטשל, התובע הכללי.
במקביל התנהל משפטו של דניאל אלסברג, שהואשם בהדלפת "מסמכי הפנטגון". ב-26 באפריל התגלה במשפט כי האנט ולידי, שניים מהפורצים, פרצו למשרדו של הפסיכיאטר שטיפל באלסברג, בתקווה למצוא חומר שיערער את עדותו. הפורצים לא מצאו דבר ועזבו את המקום. הגילוי חשף את העובדה שהבית הלבן עסק בריגול פנימי נרחב בהרבה ממה שהיה ידוע עד אז. הזעזוע שגרם גילוי זה הביא ב-30 באפריל להתפטרותם של שניים מהיועצים הבכירים בבית הלבן: ג'ון ארליכמן (John Ehrlichman) והארי רובין הולדמן (H. R. Haldeman); במקביל פרש באותו יום מתפקידו התובע הכללי (שהחליף את ג'ון מיטשל), ריצ'רד קליינדינסט (Richard Kleindienst). ויחד עם שלושה אלה, פוטר גם יועץ הנשיא, ג'ון דין.
חקירות הסנאט והתובע הכללי
ב-7 בפברואר החליט הסנאט, שנשלט על ידי המפלגה הדמוקרטית, על הקמת ועדה מיוחדת לחקר פעילות הבחירה מחדש של הנשיא ניקסון. לראשות הוועדה נבחר הסנאטור הדמוקרטי סאם ארווין, והוועדה בראשותו מילאה תפקיד חשוב באיסוף העדויות וגילוי הפרשה בהיקפה המלא. דיוני הוועדה החלו ב-17 במאי; השימועים שנערכו על ידי הוועדה סוקרו ברשתות הטלוויזיה בין 17 במאי ל-7 באוגוסט; ההערכה היא כי 85% מן האזרחים האמריקאים שהיו בעלי טלוויזיה צפו בלפחות סיקור אחד של השימועים, ואלו גרמו נזק פוליטי כבד לניקסון.
במקביל, החליט התובע הכללי החדש, אליוט ריצ'רדסון, למנות חוקר מיוחד לחקירת הפרשה. החוקר שמונה, ארצ'יבלד קוקס (Archibald Cox), החל בחקירתו בסוף חודש אפריל.
הראשון מבין אנשי הבית הלבן שהחל לשתף פעולה עם החוקרים היה ג'ון דין. ב-3 ביוני חשפו וודוורד וברנסטין כי דין העיד בפני הוועדה, שבניגוד להכחשותיו של הנשיא הוא (דין) אכן שוחח עם הנשיא עשרות פעמים על הפרשה ועל מאמצי הטיוח בנושא. דין חשף גם כי לבית הלבן הייתה תוכנית נרחבת לריגול אחרי מתחריו.
הקלטות
למרות הגילויים המרעישים של דין, הזעזוע המרכזי חל כאשר הוועדה החלה לשאול ישירות על חלקו של הנשיא ניקסון. התפנית התרחשה כאשר חבר הוועדה, הסנאטור הרפובליקני הווארד בייקר, שאל את השאלה המפורסמת: "מה ידע הנשיא ומתי ידע זאת?". ב-13 ביולי נשאל עוזרו של הנשיא, אלכסנדר בטרפילד, אם הייתה מערכת הקלטה בבית הלבן. בטרפילד ענה: "הלוואי ולא היית שואל זאת" והודה, באי רצון, שאכן הייתה מערכת שהקליטה את כל מה שנאמר בחדר הסגלגל. תגלית משמעותית זו שינתה לחלוטין את חקירת הפרשה. ב-18 ביולי הורה ניקסון על ניתוק מערכות ההקלטה, אך צעד זה היה מאוחר מדי; ב-23 ביולי הוציאו התובע המיוחד וחברי ועדת החקירה של הסנאט צו שהורה על זימון הקלטות לבית המשפט, בתקווה כי אלו יסייעו בהערכת חלקו של הנשיא בפרשה.
על ידי ניצול חסינותו סירב ניקסון לחשוף את הקְלטות השיחות שנערכו בחדר הסגלגל. במהלך החודשים הבאים התנהל קרב משפטי על הסגרת הקלטות; חברי הוועדה, התובע המיוחד והשופט סיקירה תבעו מבית המשפט העליון לחייב את הנשיא להעביר את ההקלטות, אך זה התמיד בסירובו. הערכאות המשפטיות שדנו בסירובו של הנשיא לא קיבלו את עמדותיו, וקבעו כי על הנשיא להעביר את החומר. ניקסון סירב להיכנע, ותבע מן התובע הכללי לבטל את צו הזימון שהוציא התובע המיוחד, קוקס. התובע הכללי, ריצ'רדסון, וקוקס, סירבו לבטל את הצו.
"טבח מוצאי שבת"
ביום שישי, 19 באוקטובר 1973, הציע ניקסון פשרה: הוא לא יגיש את הקלטות אלא סיכום ערוך שלהן, שייערך בידי הסנאטור הדמוקרטי ג'ון סטניס, אחד מן הסנאטורים הוותיקים והמוערכים. קוקס סירב לפשרה; המערכת ציפתה לעוד כמה שבועות וחודשים של תמרונים משפטיים, אך ניקסון הקדים במה שכונה מאוחר יותר "טבח מוצאי שבת" (Saturday Night Massacre). למחרת, בשבת 20 באוקטובר 1973, דרש הנשיא מהתובע הכללי שיפטר את החוקר המיוחד. זה סירב, ופוטר; ניקסון תבע מסגן התובע הכללי, ויליאם רקלשאוס (William Ruckelshaus), לבצע את הפיטורים, וגם זה האחרון סירב והתפטר במחאה (על אף שאנשי הבית הלבן טענו שרקלשאוס פוטר). הנשיא פנה כעת לרוברט בורק, האדם השלישי בחשיבותו במשרד המשפטים שהיה כעת התובע הכללי בפועל; בורק שקל גם הוא להתפטר, אך ריצ'רדסון ורקלשאוס ביקשו ממנו שלא יעשה כן, מחשש לנזק הכבד שייגרם למערכת המשפטית עקב התפטרותם של שלושה מראשיה. בשל כך הסכים בורק לפטר את החוקר המיוחד.
הקונגרס רתח מזעם, ורבים מחבריו האשימו את הנשיא בניצול לרעה של סמכויותיו. חברי קונגרס החלו בהגשת הצעות לדיון בהדחת הנשיא. גם התגובה הציבורית הייתה סוערת: מאות מפגינים עמדו מול הבית הלבן עם שלטים בידיהם, בהם נאמר: "צפור כדי להדיח (את הנשיא)" (Honk to Impeach), ומאות נהגים צפרו בתגובה.
הנשיא הגיב בנאומו המפורסם "אינני נוכל", מול 400 עיתונאים בדיסניוורלד, פלורידה. בנאום טען הנשיא כי
פיטוריו של קוקס לא הועילו רבות לניקסון, שכן הוא לא יכול היה למנוע מינוי תובע מיוחד חדש, וזה המשיך בחקירה. לאחר מספר סירובים, הסכים ניקסון לפרסם תעתיקים ערוכים של ההקלטות מהחדר הסגלגל, ללא מסירת הקלטות המקוריות. הוא ציין שכל מידע המצוי על הקלטות ועלול לסכן את ביטחון המדינה יימחק. מעבר להשמטות אלו, הועלתה הסברה שהשיחות כללו שפה גסה והתבטאויות גזעניות, שהיו אף מחמירות את תדמיתו של הנשיא.
בחודשים הראשונים של 1974 החל ממשלו של ניקסון לקרוס סביבו. בזה אחר זה הודו בכירי הממשל ומטהו של הנשיא בעבירות של עדות שקר ופעילות לא חוקית. ב-28 בינואר הודה עוזר התעמולה של ניקסון, הרברט פורטר, בכך ששיקר ל-FBI בשלבים הראשונים של חקירת הפרשה. ב-25 בפברואר הודה עורך דינו הפרטי של הנשיא בפעילויות לא חוקיות לקראת הבחירות. שאר ההאשמות בוטלו בשל שיתוף הפעולה העתידי של עורך הדין בהליכי המשפט. ב-1 במרץ הואשמו עוזריו לשעבר של הנשיא, שנודעו כשביעיית ווטרגייט, בשיבוש הליכי החקירה בפרשה. שבעת העוזרים הודו באשמה, וחבר המושבעים הגדול שעסק בחקירה הכריז שגם הנשיא ניקסון היה בין קושרי הקשר לביצוע העבירה. ב-7 באפריל הואשם סגן מושל קליפורניה הרפובליקני, אד ריינק, בשלוש עבירות של מתן עדות שקר מול ועדת הסנאט. יומיים לפני כן הואשם בכך גם אחד המזכירים לשעבר של ניקסון, ששיקר לחבר המושבעים הגדול.
ב-24 ביולי 1974 פסק בית המשפט העליון, פה אחד, כי טענותיו של ניקסון לחסינות ולצנזור ההֵקלטות חסרות תוקף חוקי. שישה ימים לאחר מכן חויב ניקסון למסור את הקלטות לתובע. עם מסירת הקלטות התגלה שבאחת מהן חסרות כ-18.5 דקות, שנמחקו מחמישה מקומות שונים לפחות. מזכירתו של ניקסון לקחה על עצמה את האשמה וטענה שמחקה את הקטע בטעות, כאשר לחצה על הכפתור הלא נכון בעת שענתה לטלפון. צילומי עיתונות הפריכו טענות אלו, כשהראו שלא ייתכן שהייתה יכולה לעשות את שתי הפעולות באותו זמן. באוגוסט פורסמה הקְלטה מ-23 ביוני 1972, שבה ניתן היה לשמוע שיחה בין ניקסון לראש צוות הבית הלבן. ההקלטה תיעדה את השניים מתכננים את סיכול החקירות בכך שה-CIA יטען כי ביטחון המדינה יהיה בסכנה אם תיחשף הפרשה. הקלטת נחשבה לראיה החותכת בפרשה. עם חשיפת ראיה אחרונה זו נטשו את ניקסון תומכיו האחרונים. חברי הקונגרס שהתנגדו קודם לכן לשלושת הסעיפים של ההאשמות נגדו, הכריזו לאחר החשיפה על תמיכה בהם. הקלטה זו נקראה בפי העיתונות "האקדח המעשן" (Smoking Gun).
מעמדו של ניקסון הלך והידרדר. קודם לכן במאי החלה ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית לבדוק את הליך הדחתו של הנשיא, ובית הנבחרים החל לחקור את האשמת הנשיא בהתנהגות בלתי הולמת. ועדת המשפט של בית הנבחרים החליטה ברוב של 27 מול 11 על הצגת הסעיף הראשון בהאשמות נגד הנשיא – מניעת צדק. הסעיף השני היה ניצול כוחו לרעה והשלישי – זילות הקונגרס. כל שלושת הסעיפים התקבלו על ידי הוועדה ב-29 ביולי וב-30 ביולי.
לאחר שסנאטורים רפובליקנים הודיעו לנשיא כי קיימים די קולות כדי להדיחו החליט הנשיא להתפטר. בנאום ששודר ברחבי המדינה ב-8 באוגוסט 1974 הכריז ניקסון על פרישתו. אף על פי שהפרישה פטרה את ניקסון מן ההאשמות הממשלתיות, עדיין עמדו בפניו האשמות פליליות. סגן הנשיא ג'רלד פורד מונה לנשיא במקומו. ב-8 בספטמבר נתן פורד חנינה לניקסון, משמע, העניק לו חסינות מפני תביעה על כל פשע שביצע בזמן כהונתו. קבלת החנינה התפרשה על ידי הציבור כהודאה באשמה על אף העובדה כי ניקסון התמיד בטענה לחפותו. לעומת זאת, בתגובתו לחנינה הוא השכיל להודות כי נהג בחוסר יושר והחלטיות בפרשת ווטרגייט, ש"הפכה משערורייה פוליטית לטרגדיה לאומית".
שניים מכתבי האישום שקיבלו חברי "שביעיית ווטרגייט" בוטלו, וחמשת האחרים הועמדו למשפט באוקטובר 1974, ובינואר 1975 הורשעו ארבעה מהם. למעשה, רק שלושה מהם נכלאו, והרביעי זכה במשפט חוזר.
תוצאות
הנשיא החדש, ג'רלד פורד, ערך רה-ארגון מקיף בממשלו, במה שנקרא "טבח ליל כל הקדושים". כמה מראשי הממשל של ניקסון הודחו מתפקידם; בין השאר הודח הנרי קיסינג'ר מתפקידו כיועץ לביטחון לאומי, אם כי המשיך לכהן כמזכיר המדינה; הוא הוחלף על ידי ברנט סקוקרופט; דונלד רמספלד מונה למזכיר ההגנה, ודיק צ'ייני, לימים סגן נשיא ארצות הברית, מונה לראש סגל הבית הלבן.
בבחירות 1976 הובס פורד על ידי המועמד הדמוקרטי ומושל ג'ורג'יה לשעבר, ג'ימי קרטר, ויש שייחסו לפרשה ולחנינתו של ניקסון על ידי פורד תרומה מכרעת לניצחונו של קרטר. הדמוקרטים הגדילו את ייצוגם בבתי הנבחרים, והסנאטורים החדשים כונו "תינוקות ווטרגייט".
מעבר להתפטרות הנשיא וכליאת חלק מעוזריו, לפרשת ווטרגייט היו גם תוצאות עקיפות. הפרשה הובילה לחקיקת חוקים שונים בנושא מימון מפלגות ולשינויים בחוק חופש המידע בשנת 1986. בנוסף, בעקבות הפרשה נחקקו חוקים הדורשים שקיפות בנושאים כספיים של אנשי ציבור ממשלתיים. מאז הפרשה, חשיפת עניינים פרטיים כגון תשלום מסים הפכה מקובלת בקרב בכירים. כמו כן, למיטב ידיעת הציבור, נשיאים הפסיקו להקליט את שיחותיהם.
מבחינה עיתונאית הובילה פרשת ווטרגייט לעידן שבו הפכה תקשורת ההמונים לאגרסיבית וצינית יותר בדיווחיה על פוליטיקאים. עיתונאים אימצו את הכתיבה התחקירנית בתקווה לחשוף את השערורייה הבאה.
חלק נכבד מן האישים המעורבים בפרשה, בהם ניקסון עצמו, היו עורכי דין, והפרשה הטילה כתם על מקצוע זה בעיני הציבור. בתגובה, הוסיפה לשכת עורכי הדין של ארצות הברית קורס חובה בנושא אחריות מקצועית אשר שינה את דפוסי ההתנהגות הנדרשים מן המשפטן על פי חוק.
זהותו של "גרון עמוק" נשמרה בסוד על ידי וודוורד וברנסטין, שיחד עם העורך בראדלי, היו שלושת האנשים היחידים שידעו את שמו, והגנו בעקשנות על הסוד במשך עשרות שנים. רק בשנת 2005, לאחר ספקולציות רבות במשך השנים, הזדהה מארק פלט, מי שהיה מס' 2 בשורות הבולשת בשנות ה-70 המוקדמות כ"גרון עמוק". גם לאחר חשיפה זו סירבו וודוורד וברנסטין לאמת את הידיעה; רק עם מותו של פלט ב-18 בדצמבר 2008 הוסר סופית מעטה הסודיות.
בתרבות פופולרית
משזכתה הפרשה להד ציבורי נרחב, רבו ההתייחסויות השונות לה ביצירות תרבות. ראשית בספר רב המכר של וודוורד וברנסטין - "כל אנשי הנשיא", אשר יצא לאור בשנת 1974 ועובד לסרט כשנתיים לאחר מכן, כאשר את דמויותיהם מגלמים רוברט רדפורד ודסטין הופמן, בהתאמה.
ההתייחסות לפרשה כאירוע מכונן על פני יצירות שלא עסקו בה ישירות, אלא בתקופה: בסרט "פורסט גאמפ", אשר גיבורו מתגלה כגורם לא צפוי במספר אירועים היסטוריים בעלי משמעות במאה ה-20 בארצות הברית, זה מתלונן על רעשים ואורות הבוקעים מבניין ווטרגייט, ובכך "מפוצץ" את הפרשה.
כך גם במיני סדרה "שנות ה-70", אשר עסקה בתקופה, אחת הדמויות עובדת במטה הרפובליקני. גם עשורים לאחר הפרשה המשיכו יוצרים אמריקאים לעסוק בה, ובין השאר יצא לאקרנים סרטו של רון הווארד "פרוסט/ניקסון", המציג סדרת ראיונות עם ניקסון לאחר התפטרותו. בסדרה האמריקאית "Timeless" המתרחשת כמסע בזמן מוקדש פרק לאירועי הפרשה.
התייחסויות קומיות וסאטיריות לפרשה כמו מ"עולם הדיסק" של הסופר הבריטי טרי פראצ'ט וכלה בנובלה הגרפית "השומרים" של אלן מור, השתמשו בפרטים המוכרים מהאירוע כדי להמשיל אירועים או לרמוז להתרחשויות ביצירותיהם. כמו כן, הייתה התייחסות לפרשה בתוכנית הקומית הישראלית "ייסורי אפרים".
סרט הקומדיה "דיק" מציג את סיפורן של שתי נערות (קירסטן דנסט ומישל ויליאמס) שבמקרה נקלעו לפרשה וממלאות את תפקידו של "גרון עמוק".
בשלהי שנת 2017 יצא לאקרנים סרט הדרמה "מארק פלט-האיש שהפיל את הבית הלבן" (The Man Who Brought Down the White House) בכיכובו של השחקן ליאם ניסן. הסרט מציג את פרשיית ווטרגייט מנקודת מבטו של "גרון עמוק" ומבליט את פועלו המכונן של מארק פלט בשמירה על היסודות הדמוקרטים של האומה האמריקאית ועל שימור עצמאותו של ארגון ה-FBI.
באפריל 2022 עלתה לאוויר ברשת Starz האמריקאית הסדרה "גזלייט", בכיכובם של ג'וליה רוברטס ושון פן. הסדרה מספרת את סיפור הפרשה מנקודת המבט של מרתה מיטשל (אשת חברה מארקנסו שהייתה אשתו של התובע הכללי, ג'ון מיטשל), הנחשבת לראשונה שהאשימה את ניקסון בפומבי על מעורבותו בפרשה, ומספר דמויות אחרות בשולי הפרשה.
ב2023 עלתה לשידור דראמה סאטירית מבית HBO בכיכובו של וודי הארלסון שמביאה נקודת מבט חדשה על הפרשה בשם "שרברבי הבית הלבן".
וינסנט יאנסן
וינסנט יאנסן (בהולנדית: Vincent Janssen; נולד ב-15 ביוני 1994) הוא כדורגלן הולנדי המשחק ברויאל אנטוורפן הבלגית בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
יאנסן התחיל את הקריירה שלו בקבוצות ילדים מקומיות עד שבגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של ניימכן ובגיל 15 הצטרף לפיינורד עימה זכה באליפות הולנד לנוער. למרות זאת, שוחרר מפיינורד וחתם באלמיירה סיטי מהליגה ההולנדית השנייה. ב-3 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו באלמיירה בהפסד 2–3 לוולנדם. ב-24 באוגוסט 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–3 נגד אשילס 29. את עונת הבכורה שלו סיים עם 10 שערים ועונה לאחר מכן בלט עם 19 שערים.
בקיץ חתם באלקמאר מליגת העל ל-4 שנים. ב-30 ביולי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו באלקמאר במשחק נגד איסטנבול בשאקשהיר במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-4 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית בניצחון 1–3 נגד טוונטה בה גם כבש את שער הבכורה שלו באקלמאר. ב-24 בינואר 2016 הבקיע שלושער בניצחון 2–4 נגד פיינורד, קבוצת נעוריו. ב-16 באפריל 2016 הבקיע רביעייה בניצחון 1–5 נגד זוולה. אחרי שאת הסיבוב הראשון של הליגה סיים עם 7 שערים, בסיבוב השני הבקיע יאנסן 20 שערי ליגה ושבר שיא כיבושים בסיבוב אחד בן 52 שנים. בנוסף לכך יאנסן גם זכה בתואר "הכדורגלן הצעיר של העונה בהולנד"
ב-12 ביולי 2016 חתם ל-4 שנים בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג תמורת 17 מיליון פאונד, ובכך הפך לכדורגלן היקר בהיסטוריה של אלקמאר. ב-8 בספטמבר 2017 הושאל לפנרבחצ'ה עד לסוף העונה לאחר עונת בכורה מאכזבת בטוטנהאם. בפרנרבחצ'ה יאנסן איכזב וכבש רק 4 שערי ליגה. ב-23 ביולי 2019 יאנסן עבר למונטריי מליגת העל המקסיקנית. ב-18 ביוני 2022 חתם לארבע שנים ברויאל אנטוורפן.
קריירה בינלאומית
יאנסן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד ב-29 במרץ 2016 במשחק ידידות נגד. במשחק עצמו ניצחה הולנד 1–2 כאשר יאנסן הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת והוסיף בישול.
נכלל בסגל נבחרת הולנד בטורניר מונדיאל 2022.
משפחה
יאנסן הוא בנה של אלופת העולם (גואיאקיל 1982) ושיאנית העולם בשחייה אנמארי ורסטאפן.
חואן אוואריסטו
חואן אוואריסטו (בספרדית: Juan Evaristo; 20 ביוני 1902 – 8 במאי 1978) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
ביוגרפיה
אוואריסטו שיחק בכמה קבוצות בארגנטינה בזמן שהכדורגל שם עדיין היה עניין חובבני. בשנת 1931 הצטרף לבוקה ג'וניורס ועזר להם לזכות בתואר המקצועי הראשון אי פעם בכדורגל הארגנטינאי. אוואריסטו עזב את בוקה בשנת 1932 ולאחר מכן שיחק עבור אינדפנדיינטה, שם פרש מקריירת משחק בשנת 1937. לאחר פרישתו הוא ואחיו הקטן, מריו אוואריסטו, שגם היה כדורגלן היו אחראים על אקדמיות הנוער של בוקה ג'וניורס במשך יותר משלושים שנה.
בנבחרת ארגנטינה ערך 26 הופעות וכבש 6 שערים בין השנים 1923–1930. במהלך חלק משנים אילו שיחק יחד עם אחיו מריו. אוואריסטו זכה עימה במדליית כסף אולימפית ובשתי גביעי קופה אמריקה בשנים 1927 ו-1929. במונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה שנערך באורוגוואי, סיים במקום השני לאחר הפסד 4–2 לאורוגוואי. אוואריסטו ואחיו מריו היו לצמד האחים הראשון לשחק בגמר המונדיאל.
מי נטל
מֵי נֵטֶל (באנגלית: ballast water) הם מי ים (ובנהרות ובאגמים - מים מתוקים) המשמשים לייצוב אונייה בעת הפלגתה ללא מטען או עם מטען חלקי.
מכלי מי הנטל הם מכלים ייעודיים בתחתית אונייה, שניתן למלאם במי ים או לרוקנם באמצעות משאבות גדולות ומיוחדות לכך, הנקראות "משאבות מי נטל". מכלי מי הנטל משמשים לייצוב האונייה על ידי הגדלת השוקע כאשר היא מפליגה ריקה או טעונה חלקית, לחלוקה נכונה של המשקל והעומס הפועל על גוף האונייה כאשר היא מובילה מטענים במשקלים שונים בכל אחד משני צדדיה, לשינוי השוקע ולהגדלת השקיעה של המדחף במים.
הוספת מי הנטל מתחת למרכז הכובד האנכי של כלי השיט מעלה את יציבותו. היתרון של המים הוא שניתן למלא ולרוקן את המכלים בקלות יחסית על ידי שאיבה. החיסרון הוא במשקלם היחסי של המים שדורש מכלים גדולים יחסית, לאחסון.
ההיבט הסביבתי
מי נטל נוספים למטען הספינה לאחר פריקת מטענים בנמלים. כאשר האונייה מוסיפה מטען, היא נפטרת ממי הנטל העודפים, ומאחר ומדובר במים שנאספו באזור אחר בעולם, המים הנשפכים לים עלולים לכלול מגוון של אורגניזמים ביולוגיים, כולל צמחים, בעלי חיים ומיקרואורגניזמים, שאזור הריקון של מכלי המים אינו בית הגידול הטבעי שלהם. אלה כוללים מינים אקזוטיים העלולים לגרום נזק אקולוגי רב למערכות אקולוגיות ימיות.
מי נטל הם ככל הנראה המקור העיקרי של מינים פולשים ימיים במימי העולם. בעיה זו הביאה את ארגון הימאות הבינלאומי (IMO) להחליט ב-2004 על אימוץ אמנה בינלאומית הקובעת כי ספינות יידרשו להתקין מערכות לטיפול וסינון מי נטל.
אליפות המדינות הנורדיות בכדורגל
אליפות המדינות הנורדיות בכדורגל (בדנית: Nordisk Mesterskab, בשוודיה: Nordiska Mästerskapet, בנורווגית: Nordisk Mesterskap, בפינית: Pohjoismaiden-mestaruusturnaus; נקרא גם NM בדנית, שוודית ונורווגית או PM בפינית) הייתה תחרות כדורגל בינלאומית בהשתתפות נבחרות הכדורגל של המדינות הנורדיות. בתחרות הראשונה שהתקיימה בין 1924-1928 השתתפו רק נבחרות הכדורגל של דנמרק, שוודיה ונורווגיה, נבחרת הכדורגל של פינלנד הצטרפה בתחרות השנייה והלאה, ונבחרות הכדורגל של איי פארו ואיסלנד הצטרפו רק בתחרות האחרונה שהתקיימה, בשנים 2000-2001.
רפאל מילדולה (ליבורנו)
הרב רפאל מלדולה (1685 - 17 באפריל 1748) היה רבן של קהילות ליבורנו, פיזה ובאיון. שמו עם לידתו היה שמואל יעקב, אך הוא שונה עקב מחלה קשה שפקדה אותו.
תולדות חייו
נולד בליבורנו למשפחת מילדולה, משפחת חכמים ששורשיה בטולדו של המאה ה-13, בנם החמישי של הרב אליעזר מלדולה (רבה הראשי של ליבורנו) וריינה סניור. בגיל 16 נישא לרחל, בת דודו אברהם. על פי עדות בנו בהיותו בן שש עשרה (בשנת תס"א) התמנה לראש ישיבת תורה אור בליוורנו, שם שימש גם כדיין דרשן ומרביץ תורה, בגיל 27 הוזמן על ידי פרנסי קהילת פיזה לכהן שם כרב ולאחר מכן עבר לכהן בראש קהילת נפוצות יהודה באיון.
חיבוריו
בעת רבנותו באיון כתב את ספרו ההלכתי "מים רבים", שכלל שאלות ותשובות ופסקי הלכה, רובם של אביו וסבו. הספר הודפס באמסטרדם בשנת 1737 (תצ"ז).
חיבור נוסף שכתב הוא "פרשת העיבור" על סוגיות במסכת עירובין, שראה אור באמסטרדם שלוש שנים קודם לכן.
בשנת 1742 פרסם את הספר "שֶבֶר בַּמְצָרִים" (שב"ר מרמז לגימטריה של שנת תק"ב) בו כלול דיווח על רעידת אדמה שהחריבה את העיר וקבע את יום הרעידה (כב בשבט תק״ב) מדי שנה כיום צום, תפילה והודיה על ההצלה ("פורים שני" של ליבורנו).
הרב מלדולה חיבר פואמה לכבוד ספרו של משה מנדלסון "ירושלים".
משפחתו
לרבי רפאל נולדו שבעה ילדים:
UST Global
יו אס טי גלובל (באנגלית: UST Global) היא חברה אמריקאית רב-לאומית טכנולוגית המספקת פתרונות IT.
החברה הוקמה בשנת 1998 ומעסיקה כ-23,000 עובדים ומבין שותפותיה נמנות חברות מרכזיות כגון: מיקרו פוקוס, סיסקו, מיקרוסופט ועוד.
מטה החברה הראשי נמצא בעיר אליסו וויאג'ו, קליפורניה, ארצות הברית, מלבדו לחברה 25 נציגויות במדינות שונות: הודו, מקסיקו, בריטניה, מלזיה, הפיליפינים, סינגפור, ספרד, פולין וישראל.
בנוסף לשירותים בתחום טכנולוגיית המידע, מספקת החברה שירותים ופתרונות בתחום הקמעונאות והצרכנות, בנקאות ושירותים פיננסיים, ביטוח ובריאות, אבטחת מידע וסייבר, דיגיטל וחדשנות, פתרונות לוגיסטיקה, תקשורת סלולרית ועוד.
בשנת 2010, הייתה שותפה בקבוצת וירג'ין (Virgin Racing) מטורניר מרוץ המכוניות פורמולה 1.
פעילות בישראל
בשנת 2017, הקימה את חברת הבת סייברפרוף כמרכז הסייבר של החברה בישראל ושכרה משרדים במגדלי עזריאלי תמורת 11 מיליון ש"ח.
בחודש ינואר 2018, רכשה חברת UST Global את חברת הסייבר הישראלית, BISEC, תמורת 20 מיליון ש"ח ומיזגה אותה עם חברת סייברפרוף.
מטה החברה הראשי של סייברפרוף נמצא בעיר אליסו וויאג'ו, קליפורניה, ארצות הברית, מרכז הפיתוח והתפעול שלה ממוקם בעיר תל אביב, ישראל ומלבדם לחברה נציגויות במדינות שונות: בריטניה, הודו, סינגפור, צרפת וספרד.
רפאל מילדולה (ליבורנו)
בפולמוס שבת החתונה
מעשה אירע בקהילת פיזה (בערך בשנת תצ"ה) אשר לכבוד עליה לתורה לחתן הביאו חזן מיוחד, בעת הקריאה העלו את החתן כחלק משבעה קרואים, החזן שתק ולא אמר דבר מפני שראה שהמרא דאתרא רבי אליעזר סופינו שתק, לאחר השבת שאל לרבי דוד (בן אברהם) מילדולה האם נהג כשורה, רדב"א ענה לו ששגו בדין, רבי דוד ביקש את עזרת גיסו רבי רפאל מילדולה ואף הוא כתב תשובה בנושא, כששמע רבי אליעזר סופינו על תשובתו חלק על דבריו בחריפות ופסק שהדין עם הציבור.
לאחר שתשובות רדב"א ורבי רפאל מילדולה נדפסו בספרו של רבי רפאל שו"ת מים רבים (ו,ז,ח), רבי אליעזר כתב קונטרס ובו תגובות לדבריהם ושלחו להדפסה באמשטרדם, כנראה מפני דלותו של המחבר לקח להדפסה זמן רב, והיא נגמרה רק לאחר שלוש שנים, בדרך פלא נודע למשפחת מילדולה על ההדפסה ובטרם הגיעו הקונטרסים לליוורנו הוחרמו הקונטרסים על ידי הבית דין על סמך פסקו של רבי אריה ליב בן שאול נכדו של החכם צבי, לאחר תקופה הקונטרסים נשרפו כליל.
בנו של רבי רפאל רבי דוד מלדולה אסף תשובות מכשלושים רבנים מרחבי העולם היהודי אשר הסכימו לפסק אביו ולאחר מות אביו הדפיסם בספרו דברי דוד.
פרשת העיבור
בהיותו ברבנית בבאיון בסוף שנת התצ"ב, תיקן רבי רפאל את העירוב בעיר, וכתב תשובה רחבה על כך מפני שבדבריו חידש כמה חידושים בהלכות עירוב, דוגמת: תל המקיף את המקום, נהר המקיף את המקום, הסתפקות בצורת הפתח על אף קיומה של רחבה ציבורית במקום ועוד.
רבי שבתאי נאווי מחכמי מצרים אשר שהה בליוורנו, התקיף את פסקו מזווית אחרת - הסתמכות על צורת הפתח וטען שהרחבה מוגדרת כרשות הרבים וצריכים דלתות ממש ולא רק צורת הפתח, רבי רפאל השיב על דבריו, ומפני שרבי שבתאי נאווי נפטר כתב שאם היה רואה את דבריו היה משתכנע ומתיר.
את תשובותיו הדפיס בספר פרשת העיבור, ולאחר מכן בשו"ת מים רבים תשובות לד-לח, בשינויים קטנים.
רבי אליעזר סופינו בפולמוס שבת החתונה, השיג אף על פסק זה,.
רבי רפאל בתשובתו כותב שמצייר את מפת העיר, אך למעשה בדפוס נותר חלל ריק - תופעה מוכרת בדפוסים בזמנם, המפה בכתב ידו נמצאה על ידי פרופסור ז'ראר נהון ופורסמה על ידו במקומות שונים, פרסום המפה עורר התרגשות בבאיון מכיוון שמצויר בה שער עתיק שאינו קיים היום, במוזיאון הבסקי בבאיון הוצגה המפה לאחר שעברה עיבוד אומנותי והדפס על משי.
תחנת הרכבת אייזמיר
אייזמיר (בגרמנית: Eismeer) היא תחנת רכבת תחתית הממוקמת בתוככי רכס האייגר ברמה הברנית שבשווייץ. התחנה משמשת את רכבת היונגפראו ומקשרת בין מעבר קליינה שיידג ליונגפראו. אייזמיר היא תחנת הרכבת השנייה בגובהה באירופה, שנייה רק לתחנת הרכבת יונגפראויוך, התחנה הבאה בקו.
איגור יובאנוביץ'
איגור יובאנוביץ' (בקרואטית: Igor Jovanović; נולד ב-3 במאי 1989) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בדינמו בוקרשט בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
יובאנוביץ' יליד זאגרב התחיל את הקריירה שלו במחלקות הנוער של מינכן 1860 ואונטרהאכינג הגרמניות.
בשנת חתם בואקר בורגהאוזן מהבונדסליגה השנייה עימה ירד בתום העונה לליגה השלישית, שוחרר וחתם בקלאבה.
בקיץ חתם בטורון פאלוסאורה הפינית. לאחר שבעונתו הראשונה לא זכה לדקות משחק רבות, עונה לאחר מכן מעמדו השתפר ואף זכה עם המועדון בגביע הפיני.
בינואר שוחרר מהקבוצה וחזר לפינלנד כאשר חתם בג'ארו. בתום עונת חזר לטורון פאלוסאורה אותה עזב במהלך הקיץ.
את עונת התחיל במיידזר לגניצה מהליגה השנייה בפולין, אך עזב אותה לאחר 3 משחקים וחתם בבני סכנין מליגת העל. בקיץ שוחרר מסכנין
בינואר יובאנוביץ' חתם בלאהטי מליגת העל הפינית.
בקיץ יובאנוביץ' חתם בספסי ספאנטו ג'ורג' מליגת העל הרומנית.
בקיץ יובאנוביץ' חתם בפאנטוליקוס מליגת העל היוונית.
ב-13 ביולי 2021, יובאנוביץ' חתם בסודובה מריאמפולה מליגת העל הליטאית.
ב-17 בינואר 2022 הצטרף לדינמו בוקרשט מליגת העל הרומנית.
תחנת הרכבת יונגפראויוך
יונגפראויוך (בגרמנית: Jungfraujoch) היא תחנת רכבת תחתית הממוקמת בתוככי היונגפראו ברמה הברנית שבשווייץ. התחנה משמשת את רכבת היונגפראו המקשרת בין מעבר קליינה שיידג ליונגפראו. בהיותה בגובה של 3,454 מטרים מעל פני הים, יונגפראויוך היא תחנת הרכבת הגבוהה באירופה.
You Don't Know
ביפן זכתה הגרסה של שפירו לפופולריות בשנת 1962. הזמרת מיקו הירוטה הקליטה גרסת כיסוי של השיר ביפנית. לפני כן ביצעה גרסת כיסוי של להיט נוסף של שפירו "Don't Treat Me Like a Child".
תעבורת רשת
תעבורת רשת (באנגלית: Web traffic) היא כמות הנתונים שנשלחת ומתקבלת אצל גולשי אינטרנט שנכנסים לאתר אינטרנט מסוים.
באתרי אינטרנט רבים מתבצע כל העת רישום של מידע רב אודות המבקרים באתר, בהם מידע אודות סך כמות המבקרים באתר, כאשר בטווח הארוך מידע זה עוזר לבעלי האתר להבין מהם החלקים או הדפים הכי פופולריים באתר, ומסייע ללמוד אם ישנן מגמות ברורות בקרב קהל הקוראים באתר או בדף מסוים על סמך נתוני תעבורת הרשת של האתר - כגון מציאת דף מסוים באתר שזוכה בעיקר לצפיות מאנשים שנמצאים במדינה מסוימת או ישוב מסוים.
ישנם חברות פרסום רבות כיום אשר משלמות לבעלי אתרים פופולריים בתמורה להצבת פרסומות במיקום בולט באתר, בתנאי שאכן תעבורת הרשת (כמות המבקרים הקבועה) של האתר גבוהה למדי. בשל כך, לעיתים רבות בעלי אתרי אינטרנט חותרים כל העת להגדיל במידה ניכרת את תעבורת הרשת באתר על ידי שיפור מהותי של מיקומי דפי האתר בתוצאות החיפוש של מנועי החיפוש לביטויי החיפוש הנשאלים על ידי שוקי היעד של האתר (ראו קידום אתרים במנועי חיפוש).
חיית החושך
"חיית החושך" הוא ספר הילדים הראשון שכתב אורי אורלב. יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1976. איירה מילכה צ'יזיק. על ספר זה זכה אורלב בפרס זאב לספרות ילדים ונוער (תשל"ח, 1978) ובפרס אנדרסן (1996). הספר הפך לאחד מהספרים הקלאסיים בספרות הילדים בישראל.
תקציר העלילה
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של אסף עצמו. הוא מספר על געגועיו לאביו שנהרג, על אמא שלו והתינוקת החדשה שנולדה לא מזמן ועל שלמה, החבר של אבא שנכנס אף הוא בשלב כלשהו לתוך הדינמיקה המשפחתית העדינה ומערים (שלא במכוון) קשיים על הילד. הוא מספר על שודדים שסייע לתפוס ועל הפחדים והחלומות שלו. אסף מתגעגע מאוד לאבא שלו והוא משתף בכך את חיית החושך (כמובן, לאחר שהצליח "לאלף" אותה) שהופכת לחברת אמת עבורו ומסייעת לו בהתמודדות היומיומית עם הקשיים הרגילים של ילד בן גילו כמו גם אלה המייחדים את הכאב, העצב והמורכבות שיש בחוויית השכול. אסף משתמש בעיקר בחיית החושך כדי להרגיש קרוב לאביו המת ולהחליף איתו מסרים וזאת על מנת שיוכל ביתר קלות לקבל את השינויים בחייו.
ניתוח ספרותי וביקורת
הספר "חיית החושך" מעניק לקורא הצעיר חוויית קריאה ברבדים שונים, לבחירתו, לפי גילו ומטעניו הרגשיים. על פני השטח, הסיפור מתאר דרכי התמודדות עם הפחד הקלאסי שיש לילדים מפני החושך.. כבר ברמה הפשטנית לכאורה הזו, ניתן להבחין בבחירה אמיצה של התמודדות עם הפחד באמצעות נשוא הפחד עצמו (החושך) ואף שימוש בו להתגבר על פחדים אחרים. ברובד מעמיק יותר, הספר מתאר התמודדות מרשימה ועצמאית כמעט של ילד רך בשנים עם השכול, תהליך עיבוד האבל, הגעגועים ובכלל ההתמודדות עם הזעזוע של התא המשפחתי: אובדן אב, קבלת אחות חדשה ובתוך כל אלה גם דמות אב חורג שנכנסת לתמונה.
העיסוק בשכול כפי שבא לידי ביטוי בספר אינו טריוויאלי בספרות ילדים כפי שמתארת פרופ' יעל דר: "קודם כל, אין לזה ערך מסחרי. מי שלא זקוק לזה בעצמו לא יתנדב לתת את זה לילד שלו. את לא מתנדבת לדבר על שכול אלא אם זה קרה לך, ואז אני לא יודעת עד כמה ספר הוא מה שיסייע לכאב כל כך גדול וכזה משברי. זה גם נובע מזה שקשה לנו לדבר עם הילדים שלנו על דברים קשים". לטענת פרופ' יעל דר ופרופ' מירי ברוך, חל שינוי מהותי בהתייחסות לשכול לאחר מלחמת יום הכיפורים שאחריה התמעט משמעותית העיסוק בנושא זה בספרות ילדים וגם כאשר הנושא עלה המיקוד היה בהתמודדות היחידנית ולא זו הקולקטיבית. השיח עבר מ"טוב למות בעד ארצנו" ו "האבא הגיבור" לקושי האמיתי והיומיומי של המשפחה וחוסר הברירה (וחוסר הרצון) ביציאה למלחמה.
טענות אלה ודומות להן משוקפות היטב בספר "חיית החושך" שאכן נכתב כשלוש שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים.
מחבר הספר אורי אורלב רואה אף הוא בחיית החושך לאו דווקא את הייצוג של הפחד (החושך), אלא דווקא את הייצוג של היכולת להתמודד עמו. לשאלה אם הוא מאמין באלוהים הסביר: "לצערי לא. זה לא יכול להיות. היהודים, וגם בני דתות אחרות, המציאו את אלוהים. זה עוזר להם לחיות. המושג הזה, אלוהים, קצת מזכיר לי את 'חיית החושך' שבספר הילדים הראשון שלי. הילד מתחבר אליה כדי שתגן עליו. אני המצאתי את חיית החושך, ואחרים המציאו את אלוהים..." הייחוד של הספר הזה על פני אחרים, המתמודדים אף הם עם סוגיות דומות, נעוץ בכך שהקושי והפחד הופכים להיות חלק אינטגרלי בהתמודדות, ואינם נעלמים באמת מחייו של הגיבור. האמצעי להתמודדות עימם הוא פנימי ולא חיצוני. תפיסת עולם זו שזורה בכתיבתו של אורי אורלב גם בספריו על השואה, נושא שהרבה לכתוב ולעסוק בו.
בטי היידלר
בטי היידלר (בגרמנית: Betty Heidler; נולדה ב-14 באוקטובר 1983) היא אתלטית גרמניה. היא אלופת העולם (אוסאקה 2007), אלופת אירופה (ברצלונה 2010), שיאנית עולם ומדורגת במקום השלישי בעולם בכל הזמנים ביידוי פטיש.
ביוגרפיה
היידלר נולדה במזרח ברלין.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיימה היידלר במקום 11 ביידוי פטיש בתוצאה של 65.81 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה היידלר במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 72.73 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיימה היידלר במקום 29 ביידוי פטיש בתוצאה של 61.91 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיימה היידלר במקום חמישי ביידוי פטיש בתוצאה של 70.89 מטר.
אלופת עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה היידלר במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 74.76 מטרים, שני סנטימטרים בלבד רחוק יותר מיפסי מורנו הקובנית שהסתפקה במדליית הכסף.
במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה היידלר במקום תשיעי ביידוי פטיש בתוצאה של 70.06 מטר בניסיון השלישי וזאת לאחר שפסלה בשני הניסיונות הראשונים.
במשחקי האוניברסיאדה שנערכו בבלגרד, סרביה בתחילת יולי 2009 זכתה היידלר במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 75.83 מטר, לפני הסלובקית מרטינה הרשנובה (72.85 מטרים) ובת ארצה קתרין קלאס (70.97 מטר). באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בשיא גרמני חדש של 77.12 מטר, ובאליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2010 היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 76.38 מטרים.
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בהאלה ב-21 במאי 2011 קבעה היידלר ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 79.42 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנה של אניטה ולודרצ'יק מפולין (78.30 מטר). שיאה זה נשבר ארבע שנים לאחר מכן על ידי אניטה ולודרצ'יק, שיאנית העולם הנוכחית.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בסוף אוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף פעם שנייה ברציפות בתוצאה של 76.06 מטר, אחרי טטיאנה ליסנקו הרוסייה (77.13 מטר) ולפני ז'אנג וונשיו הסינית (75.03 מטר).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה במדליית ארד בתוצאה של 77.12 מטר, אחרי הזוכה טטיאנה ליסנקו מרוסיה שקבעה שיא אולימפי חדש של 78.18 מטר והפולנית אניטה ולודרצ'יק (77.60 מטר). זכייתה במקום השלישי הוכרה רק לאחר ערעור שהגישה בעקבות כישלון השופטים למדוד את זריקתה.
חייה האישיים
כיום, מתגוררת היידלר בפרנקפורט ועובדת בתמיכה לקבוצות ספורט מתאם המשטרה הפדרלית של גרמניה ולומדת עריכת דין.
פיגוע האוטובוס במצרים (1990)
פיגוע האוטובוס במצרים הוא פיגוע טרור שבוצע ב-4 בפברואר 1990 בדרך מאסמאעיליה, כ-65 ק"מ צפונית לקהיר. במסגרתו הותקף אוטובוס תיירים ובו 31 ישראלים. שני ארגונים נטלו אחריות לפיגוע: ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וארגון בשם "הארגון להגנה על בתי הכלא המצרים", שטען כי השתתף בפיגוע על מנת למחות על עינוי אסירים בבתי הכלא המצריים. בפיגוע נרצחו תשעה אזרחים ישראלים ו-17 נוספים נפצעו ממקלעים אוטומטים ורימוני יד. זו הייתה ההתקפה הקשה ביותר על ישראלים במצרים מאז חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979.
לטענת השר אריאל שרון ארגון אש"ף עמד מאחורי הפיגוע.
מאוחר יותר הודיע הממשל המצרי שהפיגוע מומן על ידי גורמים בחו"ל והוצא לפועל על ידי מפגעים שאינם מצרים.
הפיגוע
ביום ראשון, 4 בפברואר 1990, יצא טיול מודרך בן שמונה ימים, באוטובוס נהוג בידי נהג מצרי, מישראל למצרים. בתחנה הראשונה, ליד בנייני האומה בירושלים, עלו חברי הקבוצה הירושלמים, ואיתם מדריך הקבוצה והאחראי, אלי מירון מבת ים. קבוצה נוספת עלתה במבשרת ציון, והקבוצה האחרונה עלתה בתחנת הרכבת תל אביב מרכז.
בשעה 7:00 עזב האוטובוס את תל אביב כשהוא בדרכו למצרים. בצומת יד מרדכי עצרו הנוסעים להתרעננות במרכז המסחרי שבמקום. האוטובוס חצה את רצועת עזה, עבר את מעבר הגבול ברפיח והמשיך מערבה, דרך צפון סיני. אחר הצהרים חצו המטיילים את תעלת סואץ, עברו את איסמעיליה, והתקדמו דרומית מזרחית לכיוון קהיר.
כ-65 ק"מ צפונית לקהיר נחסם האוטובוס על ידי מכונית מסוג פיג'ו 500, ובה שני רעולי פנים, שפתחו באש מתת-מקלעים, והשליכו לעבר האוטובוס רימוני יד. שלושה אוטובוסים עם חיילים בריטים אשר היו מאחורי האוטובוס הישראלי היו עדים לפיגוע.
תשעה מנוסעי האוטובוס בהם המדריך, שקפץ מהרכב כדי לנסות לבדוק מה קורה, נהרגו במקום. רוב האחרים, 17 במספר, נפצעו. פצוע נוסף היה המלווה המצרי, ואילו הנהג המצרי ברח. אחד הישראלים, פנחס פרשט, לא איבד את עשתונותיו, שלף מצלמת וידאו והחל לצלם את המתרחש, עד שנפצע בידו. פרשט טען כי הנציח במצלמתו את המחבלים. מאוחר יותר אישר שר הפנים המצרי, עבד אל-חלים מוסרי, כי לסרט המצולם היה תפקיד חשוב בחקירת הפיגוע. לאחר מכן, התוקפים ברחו מהזירה.
הישראלית רינה קופר, אחות במקצועה, בעלה ד"ר מיכאל, פרופסור ברק, אשתו עדנה, ועוד מספר נוסעים שמצבם איפשר זאת, קמו והגישו עזרה ראשונה לפצועים. הם השתמשו בקרעי בגדיהם כדי לחבוש, ולבצע חסמי עורקים לפצועים.
אחרית דבר
בפיגוע נרצחו תשעה ישראלים,אחד מהם היה זאב שיפטן, ממייסדי המכון לגאולוגיה בירושלים,17 אנשים נפצעו. שמונה נרצחו באופן מיידי ואדם נוסף מת מפצעיו לאחר הפיגוע בבית החולים מאוחר יותר באותו לילה. הפצועים וההרוגים פונו תחילה לבית חולים באיסמעיליה ובהליופוליס, אך מאוחר יותר הועברו באמצעות מטוס צבאי ישראלי חזרה לישראל.
ממשלת מצרים הוכיחה יעילות, והכריזה על מצב כוננות ביטחוני כללי. בשיתוף עם חוקרים ישראלים החל מצוד על המחבלים, ובמהלכו נעצרו קרוב ל-100 חשודים. תוך יממה נתפס החשוד הראשון, פלסטיני יליד רפיח. על פי פרסומים בעיתון היומי הבריטי הגרדיאן, השב"כ הישראלי עקב אחר חבורה של אנשי הג'יהאד האיסלמי, ומבוקשים נוספים שברחו מרצועת עזה למצרים. גורמים ישראלים הזהירו את ממשלת מצרים מראש על נוכחות החוליה, אך המצרים לא הצליחו לאתר אותה טרם הפיגוע.
המצרים שחררו לתקשורת מידע בצמצום, נודע כי המכונית ששימשה את המפגעים נשכרה מחברת אוויס במלון הילטון בקהיר. צבעה המקורי של המכונית היה אפור, אך המחבלים הסבו אותו ללבן. צוות החקירה המצרי מסר כי החוליה, שכללה את המתכננים והמפגעים, הייתה בת 16 איש, שהתאמנו כולם בלוב.
שר התעשייה והמסחר, אריאל שרון, דיווח שמתכנני הפיגוע היו מגורשים, האחד מעסקת ג'יבריל, והשני בעקבות רצח אהרן גרוס בחברון.
ראש ממשלת ישראל דאז יצחק שמיר אמר בראיון טלוויזיוני בישראל כי "התקפה הזו מוכיחה ששנאת ישראל עדיין קיימת וחזקה באזור". משרד החוץ האמריקני כינה את הפיגוע "מעשה טרור נורא ואמר שזה ניסיון ברור של אויבי השלום להפסיק את המאמצים לפיוס ודיאלוג".
קרובי החוזרים התלוננו על יחס קשה שניתן להם בנמל התעופה בן-גוריון. חבר הכנסת יוסי שריד כתב מכתב זועם לשר המשטרה חיים בר-לב, בו טען כי במו עיניו ראה שוטרים רודפים אחרי בני משפחות הנפגעים, ואף מכים אותם נמרצות. חבר הכנסת מיכה גולדמן דרש להקים ועדת חקירה בנושא.
צומת יד מרדכי נבחר כאתר הנצחה לתשעת הישראלים שנהרגו בפיגוע, כיוון שבמקום הייתה תחנתם האחרונה בישראל בטרם עברו את הגבול למצרים. האתר ממוקם על גבעה בפינה הדרום מזרחית של הצומת.
נמל התעופה הבין-לאומי קוובק סיטי ז'אן לסז
נמל התעופה הבין-לאומי קוובק סיטי ז'אן לסז (בצרפתית: Aéroport international Jean-Lesage de Québec, או Aéroport de Québec), (IATA: YQB, ICAO: CYQB), הידוע גם בשם נמל התעופה הבין-לאומי ז'אן לסז', הוא נמל התעופה העיקרי המשרת את קוויבק סיטי, קנדה. בשנת 2021 הוא היה נמל התעופה ה-13 העמוס ביותר בקנדה, עם 353,203 נוסעים. יותר מ-10 חברות תעופה מציעות 360 טיסות שבועיות ליעדים ברחבי קנדה, ארצות הברית, מרכז אמריקה, מקסיקו, האיים הקריביים ואירופה.
היסטוריה
שדה התעופה הוקם בשנת 1939, שנה לאחר סגירת נמל התעופה בסן לואיס. תחילה הוקם הנמל כמתקן אימונים לתצפיתנים אוויריים. הטיסה הראשונה התרחשה ב-11 בספטמבר 1941. שמו של הנמל היה ידוע לראשונה בשם Aéroport de l' Ancienne Lorette, לאחר מכן Aéroport de Sainte-Foy, ומאוחר יותר Aéroport de Québec, וב-1993 שונה שמו לנמל התעופה הבין-לאומי קוובק סיטי ז'אן לסז, לזכרו של ז׳ן לזג', ראש הממשלה לשעבר של קוויבק. נמל התעופה מנוהל ומופעל על ידי Aéroport de Québec inc, תאגיד ללא מטרות רווח וללא מניות. לבניין הטרמינל הנוכחי קיבולת של 1.4 מיליון נוסעים מדי שנה.
ב-4 ביולי 2011 החלו העבודות על השלב השני של הרחבת נמל התעופה שנמשכו עד 2017. בשיפוץ הכפיל בניין הטרמינל את גודלו, בעלות של 224.8 מיליון דולר. העבודות כללו הרחבת המתקנים הבינלאומיים, עבודות הקמה של מסלולי ההמראה, מסלולי המוניות ומשטחי הפחתת הקרח, וכן שיפורים במתקני שירות הלקוחות.
בשנת 2015 נמל התעופה קוובק סיטי ז'אן לסז היה נמל התעופה ה-12 העמוס ביותר במספר הנוסעים במדינה. ב-10 במרץ 2016, ראש הממשלה ג'סטין טרודו ונשיא ארצות הברית ברק אובמה הכריזו על הוספת שדה התעופה לרשימת שדות התעופה הקנדיים המכילים מתקני שחרור גבולות ארצות הברית.
קלאודיו אקוואוויווה
קלאודיו אקוואוויווה (באיטלקית: Claudio Acquaviva; 14 בספטמבר 1543 – 31 בינואר 1615) היה כומר ישועי איטלקי שנבחר ב-1581 כראש מסדר הישועים החמישי. לעיתים קרובות הוא מכונה המייסד השני של מסדר הישועים.
ראשית חייו
קלאודיו אקוואוויווה נולד בעיירה אטרי בחבל אברוצו שבמרכז איטליה, בנו של ג'ובאני אנטוניו אקוואוויווה ד'אראגונה (Giovanni Antonio Acquaviva d'Aragona), הדוכס התשיעי של אטרי, צאצא למשפחה אצילה ומהוללת בחצר נאפולי בשל החסות שנתנה לתרבות הומניסטית. סבו, אנדריאה מטאו אקוואוויווה (Andrea Matteo Acquaviva; 1528-1456) היה קונדיטורה (מפקד שכירי חרב) והומניסט שאחיו בליסאריו אקוואוויווה (Belisario Acquaviva; 1528-1464), הדוכס של נארדו (Nardo), היה מלומד ידוע. לאחר לימודים ראשונים בתחום מדעי הרוח (לטינית, יוונית ועברית) ומתמטיקה, הוא למד משפטים בפרוג'ה ואז מונה על ידי האפיפיור פיוס הרביעי לחצרן אפיפיורי (Cameriere di spada e cappa).
הישגים כראש המסדר
במכתבו הראשון "על הגידול המשמח של המסדר" (25 ביולי 1581), הוא טיפל בכישורים ההכרחיים לתפקיד ראש המסדר, והצביע על כך שממשל לא צריך להיות מודרך על ידי עיקרי החכמה האנושית אלא על ידי כושר החלטה על-טבעי. הוא דיכא בהצלחה ניסיון של הישועים הספרדים, שנתמך בידי פליפה השני, מלך ספרד, לערוך שינויים במבנה הארגוני של מסדר הישועים ולקבל מעמד מועדף לפרובינציות הספרדיות, ונעזר לשם כך בכומר פרסונס. במקרה יוצא דופן שבו נכפה על ראש המסדר כינוס של האספה הכללית (האספה הכללית החמישית, של 1593) קראו תיגר על שיטות ודרכי העבודה של אקוואוויווה, אבל הפתיחות והענווה האמיתית שהפגין קנו את ליבותיהם של הנציגים והוא יצא מהחוויה הקשה וידו על העליונה. משימה קשה יותר הייתה התמודדות עם האפיפיור סיקסטוס החמישי שהיה עוין למסדר. באמצעות שילוב של אומץ וטקט מושלמים הצליח אקוואוויווה להסית את המלך כנגד האפיפיור ואת סיקסטוס כנגד פיליפה. מטעמי זהירות הוא השתיק את הכומר הישועי חואן דה מריאנה, שהספר שכתב ב-1599, "על המלך וחינוכו של המלך" (De rege et regis institutione), ביטא דעות קיצוניות באותה תקופה על זכותם של נציגי העם להדיח כל מלך הפועל באופן רודני. הספר הוקדש לפליפה השלישי, מלך ספרד ובאותה עת לא עורר כל התנגדות בספרד. בצרפת, לעומת זאת, מחו הישועים כנגד ההסכמה שהובעה בספר לרצח אנרי השלישי, מלך צרפת, ונראה שהוא הסתייג מתמיכתם של הישועים בצרפת בליגה הקתולית, ובכך הבטיח את יחסיו עם אנרי הרביעי, מלך צרפת כאשר האחרון התגבר על צבאות הליגה.
בתקופתו כראש המסדר גדלו המיסיונים של הישועים, שכבר התפשטו ברחבי העולם, בהודו ביפן ובסין תחת אלסנדרו ואליניאנו ראש המסדר במזרח אסיה. אקוואוויווה דאג להקמת מיסיונים בפרגוואי וקנדה והוא קידם הקמת מיסיונים באירופה הפרוטסטנטית, בייחוד בקרב האנגלים שסירבו לקבל את מרות הכנסייה האנגליקנית בעידן האליזבתני. הוא קידם את השימוש בתרגילים הרוחניים של איגנטיוס מלויולה עבור חברי המסדר ועבור עמאים. הוא יזם את כתיבת ההיסטריה של הארגון ואת ההוצאה לאור של הדוחות השנתיים של כל הפרובינציות (Litterae Annuae).
הראטיו סטודיורום
כשנוסד מסדר הישועים על ידי איגנטיוס מלויולה הוא סיפק קווים מנחים בלבד למערכת החינוך הישועית. כשאקוואוויווה נבחר במסגרת האספה הכללית הרביעית הוא גם נצטווה להכין נוהלי הדרכה לבתי הספר הישועים. התוצאה הייתה הספר Ratio atque Institutio Studiorum Societatis Iesu (התוכנית הרשמית לחינוך ישועי) (1586) שסיכם שנות ניסיון בתחום החינוך וארגונם ל"מערכת החינוך הישועית". אבל הדומיניקנים הוקיעו ספר זה בפני האינקוויזיציה, והוא גונה בספרד וברומא, בשל כמה דעות הקשורות לדוקטרינות תומאסיות. פרקים אלו הוסרו מהמדורה שיצאה ב-1591. למרות הוויכוחים העזים שהתחוללו בין התאולוגים הישועים והדומיניקנים בנושא החסד, הצליח אקוואוויווה למנוע תחת האפיפיורים קלמנס השמיני ופאולוס החמישי גינוי למסדר שבראשו עמד. המהדורה הקובעת של הספר יצאה לאור ב-1599 ואף שמטרתו הייתה להשיג אחידות בתוכן הלימודים, הוא אפשר התאמה לצרכים מקומיים.
Fortiter in re, suaviter in modo
אקוואוויווה כתב ב-Industriae ad curandos animae morbos (ריפוי מחלת הנפש), ספר ההוראות למדריכים רוחניים, שבקשר עם אנשים אחרים שאסור לאדם להתפשר על המהות (כלומר, על האמונה הנוצרית), אבל שיציג את הנושא בצורה מתונה, או בדבריו fortiter in re, suaviter in modo. ביטוי בלטינית זה, שפירושו הוא "נחוש בביצוע, מתון בהתנהגות", הפך מאז לביטוי נפוץ שהפך למוטו של כמה ארגונים.
אהרן קציר
אהרן קציר - קצ'לסקי (15 בספטמבר 1913 – 30 במאי 1972) היה פרופסור לכימיה פיזיקלית במכון ויצמן למדע, נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל. נרצח על ידי מחבלים יפניים בטבח בנמל התעופה לוד.
ביוגרפיה
אהרן קצ'לסקי נולד ליהודה וצילה קצ'לסקי בלודז' שבפולין בשנת 1913. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ברחה המשפחה לקייב שבאוקראינה, שם נולד אחיו הצעיר אפרים. המשפחה ברחה בעקבות הפוגרומים האוקראינים חזרה לפולין בשנת 1920, עלתה לארץ ישראל בשנת 1925 והתיישבה בירושלים. את לימודי ביה״ס התיכון עשה קציר בגימנסיה העברית רחביה, תוך שהוא מסיים בהצטיינות. לימודיו בתיכון, ולאחר מכן, היה קציר פעיל בתנועת הנוער "הבחרות הסוציאליסטית" ובשנת 1930, בגיל 18, הצטרף לארגון "ההגנה" בירושלים.
בשנת 1931 החל ללמוד באוניברסיטה העברית. עם חבריו לספסל הלימודים נמנתה רינה טיבר, אשר נישאה לו לאחר מספר שנים. הלימודים באוניברסיטה העברית בהר הצופים התאפיינו, בין היתר, במספר יחסי נמוך של תלמידים יחסית למספר המרצים. כתוצאה מכך עשו רבים מהמרצים מאמץ רב לעניין ולמשוך את הסטודנטים להמשיך במחקר, כל מרצה בכיוון מחקרו. נטייתו של קציר לזואולוגיה באה לידי בטוי בהיותו שותף לפרופ' שמעון פריץ בודנהיימר בכתיבת המגדיר העברי הראשון לפרפרי א״י - ״בני שמש״. רינה ואפרים נטו לבוטניקה, והשתייכו לחוג הבוטני ״נערי אייג״. בשנת 1936 נמנה עם המחזור הראשון של מוסמכי הפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע.
בשנת 1939 היו קציר ורינה קצ'לסקי במחזור הראשון אשר קיבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית. עבודתו, בהנחיית פרופ' מקס פרנקל, הוקדשה לאיטראקציות של מונו סכרינים עם חומצות אמיניות. בשנים 1939–1948 היה אסיסטנט במעבדה לכימיה אורגנית תאורטית ומקרומולקולרית של האוניברסיטה העברית. בראשית מלחמת העולם השנייה עבר קצ'לסקי למחקר מאקרומולקולרי ועסק בפיתוחו של בית החרושת הראשון בארץ ישראל לפלסטיק (Plexiglass - Perspex - Poly (methyl methacrylate)). ב-1945 נמנה עם פרופ' יוחנן רטנר, מהטכניון, עם חוג מדענים שסייעו ל"הגנה" במחקר ובפיתוח של נשק מייצור עצמי. סמוך לתחילת מלחמת העצמאות היה החוג גרעין ליחידת "מדע" בפיקוד שלמה גור.
בשנים 68–1967 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולאחר מכן במשרה מלאה ואף הדריך שם סטודנטים לתארים מתקדמים עד להרצחו בשנת 1972. בשנת 1971 נבחר לחבר חוץ של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
אהרן קציר נודע כאיש רוח העוסק בהיבטים האנושיים והמוסריים של המדע. הוא התפרסם גם כמרצה מבוקש, והרבה להופיע בהרצאות בתחומו ובתחומים אחרים, בפורומים שונים, החל מבתי ספר וכלה בהרצאות עממיות באמצעי התקשורת. הוא נודע כאיש אשכולות, ותחומי התעניינותו (פילוסופיה, ספרות, מוזיקה ועוד) חרגו מתחומי התמחותו המדעית. קציר תרם לפופולריזציה של המדע, בעיקר בספרו "בכוּר המהפכה המדעית" (1971), העוסק בזיקה שבין מדע לחברה, והתבסס על הרצאות שנתן ב"קול ישראל" ועל מפגשים עם הציבור.
ספריו הנוספים: התעשייה הכימית בישראל, ובייחוד תעשיית החומרים הפלסטיים, קיבלה עידוד רב מהמחקרים שנעשו במחלקת הפולימרים במכון ויצמן בראשותו.
ב-30 במאי 1972, נרצח קציר על ידי מחבלים יפניים בטבח בנמל התעופה לוד.
הוקרה
ב-1950 זכה בפרס ויצמן למדע של עיריית תל אביב.
זמן קצר לפני מותו הוחלט להעניק לו את פרס רוטשילד למדעי הטבע לשנת תשל"א.
משפחתו
נישא לרינה לבית טיבר (אחותו של ישראל טייבר). בנם הבכור, אברהם קציר, הוא פרופסור (אמריטוס) לפיזיקה יישומית באוניברסיטת תל אביב. בתם, יעל קציר, היא דוקטור לאנתרופולוגיה. ובנם הצעיר, גדי קציר, הוא פרופסור (אמריטוס) להתנהגות בעלי חיים באוניברסיטת חיפה.
הנצחתו
על שמו של אהרן קציר נקראו רחובות בערי הארץ, וכן בתי ספר יסודיים ותיכוניים (בהם תיכון עירוני ד' בתל אביב וקריית החינוך השש שנתית ע"ש אהרון קציר ברחובות). לזכר קציר הקים מכון ויצמן מרכז לחקר הביולוגיה הפיזיקלית הנושא את שמו. על-שמו קראה נאס"א את אחד המכתשים שעל הירח.
באוניברסיטת תל אביב מתקיימת מדי שנה סדרת הרצאות לזכרו, תחת הכותרת "בכור המהפכה", כשם ספרו. בסדרה זו, שאותה מארגן בנו, פרופ' אברהם קציר, משתתפים טובי המדענים בישראל ובעולם. בשנת 2003 למשל, הרצו בסדרה זו חתן פרס נובל לכלכלה דניאל כהנמן, חתן פרס ישראל דוד הראל, והפילוסוף הנודע הילרי פטנאם.
על שמו יוסדה תוכנית מענקי-המחקר מלגות קציר המוענקת משנת 1991 על מנת
השירות הפדרלי לפיקוח בתחום השימוש בטבע
השירות הפדרלי לפיקוח בתחום השימוש בטבע (ברוסית: Федеральная служба по надзору в сфере природопользования, בראשי תיבות: Росприроднадзор) הוא גוף פדרלי של הרשות המבצעת ברוסיה, האחראית לפיקוח בתחום ניהול משאבי טבע ומהווה יחידת סמך במשרד למשאבי טבע ואיכות הסביבה של הפדרציה הרוסית. במסגרת תפקידו השירות אחראי לנהל את משימות ההגנה על הדגה, חיות הבר ובתי הגידול הטבעיים במדינה, לרבות אכיפת החוקים הפדרליים הקשורים להגנה על חיות הבר; הגנה על מינים בסכנת הכחדה; שיקום אזורי דיג משמעותיים מבחינה לאומית; שימור ושיקום בית גידול של חיות הבר.
הגוף בעל תחום שיפוט בכל מחוזות רוסיה ומפעיל סמכויות בקרה ופיקוח בתחום ניהול הסביבה וכן במסגרת יכולתו בתחום השמירה על הסביבה, הוא מטיל מגבלה על ההשפעה הטכנולוגית השלילית בתחום ניהול הפסולת (למעט פסולת רדיואקטיבית) על חברות ומפעלים ועורך אומדן של ההשפעה על הסביבה. הטיפול בפסולת רדיוקאטיבית הוא באחריות השירות הפדרלי לפיקוח אטומי, טכנולוגי ואקולוגי.