cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלבר אודרזו
העבודה עם גוסיני
בשנת 1977, נפטר גוסיני באופן פתאומי. אודרזו המשיך לפרסם את סיפורי אסטריקס לבדו, כשהוא ממשיך לחתום את שמו של גוסיני במשותף גם באלבומים החדשים, לאות הוקרה לידידו הוותיק. בשנת 2011, בעקבות כאבים בידו, הפסיק את מלאכות הכתיבה והציור. בעקבות כך, החליט אודרזו לא לשים קץ לאגדת אסטריקס והעביר את הכתיבה והציור ליוצרים ודידיה קונרד בהתאמה.
פטירה
אודרזו נפטר ב-24 במרץ 2020, כחודש לפני יום הולדתו ה-93.
תוכנית אוסמן להתחדשות פריז
תוכניתו של אוסמן לחידוש פני העיר פריז, אשר מכונה גם "האוסמניזציה של פריז" או "הטרנספורמציה של פריז" בתקופת הקיסרות השנייה, הייתה מבצע תכנון עירוני נרחב שהובילו נפוליאון השלישי ומושל מחוז הסן, הברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן, בין השנים 1852 ל-1870. תוכנית זו שינתה את פני רחובותיה של פריז והפכה אותה לעיר בצורתה המוכרת עד היום.
העבודות זכו למבקרים רבים בני אותו הזמן, אך ביקורתם נשתכחה במהלך מרבית המאה ה-20, בשל הצלחתה להפוך את העיר לבירה מודרנית. עם זאת, בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה הועלתה מחדש ביקורת נגד מפעלו של אוסמן, כחלק מהטלת ספק כללית בתפקידו של התכנון העירוני. גם כיום פועלו של אוסמן ניכר ומשפיע על חיי היום-יום של תושבי הכרך, כמו גם על הדימוי הרווח של פריז בתרבות הפופולרית.
מודרניזציה של הבירה הימי-ביניימית
באמצע המאה ה-19 נותר עיקר המרקם העירוני של מרכז פריז כפי שהיה בימי הביניים. הרחובות הצרים והמשורגים והבתים המגובבים חסמו את זרימת התנועה ויצרו תנאים היגייניים פגומים ומסוכנים לבריאות. משטרים שונים, שקדמו לתקופת קיסרותו של נפוליאון השלישי, הרחיבו את העיר לעבר גבולותיה כיום, אך אף אחד מהם לא הצליח להביא לשינוי מרכז העיר.
שורשי תוכנית המודרניזציה של פריז מגיעים עד לימי המהפכה הצרפתית. בשנת 1794 גיבשה "ועדת אומנים" הצעה לפתיחה והרחבה של שדרות העיר, תוך סלילת צירים ישרים בין כיכר הניסיון (Place de la Nation) לאזור הלובר, מקום שמצויות בו כיום שדרות ויקטוריה. התוכנית הקדימה וצפתה את האקס היסטוריק, הציר שחוצה כיום את הגדה הימנית ממזרח למערב ומדגיש את האנדרטאות הציבוריות שפרוסות לאורכו. נפוליאון בונפרטה הורה על סלילתם של כבישים עצומים לאורך גני טווילרי – רחוב ריבולי, שהוארך בזמן הקיסרות השנייה עד לאזור כיכר שאטלה, ורחוב סן אנטואן. הרחובות החדשים היו מותאמים טוב יותר לתעבורה מאלו שתכננה "ועדת האומנים"; רחובות אלו שימשו, כמו כן, כבסיס משפטי חדש: "מתאר השעבוד" (servitude d'alignement), שמנע מבעלי נכסי דלא ניידי לשפץ או לבנות מעבר לקו גבול שנתחם על ידי המנהלה.
בסוף שנות השלושים של המאה ה-19 התחוור למושל הסן, הרוזן רמבוטו, שבעיות התעבורה וההיגיינה במחוזות הישנים והמאוכלסים יתר על המידה הופכות למטרד עיקרי; בהתאם לתאוריות שרווחו באותה תקופה, שעל פיהן מקור מחלות כגון כולרה והמגפה השחורה טמון באוויר רע ובזיהום (מיאזמה), היה חשוב "לאפשר לאוויר ולאנשים לנוע". מסקנה זו הוסקה בעקבות מגפת כולרה שפשטה בעיר בשנת 1832 וקיפחה את חייהם של 20,000 מבין 650,000 תושבי העיר, ובעקבות הופעת דיסציפלינת "בריאות הציבור" באותה התקופה. המושל רמבוטו התווה, לפיכך, רחובות חדשים במרכז העיר הימי-ביניימית, אך למנהל היו סמכויות מוגבלות, בשל חוקי מנע שהגבילו את הפקעת הרכוש. חוק חדש נחקק ב-3 במאי 1841, במטרה לפתור בעיה זו.
על רקע זה בחרה הקיסרות השנייה לאמץ תוכנית היתרי הפקעת רכוש עצומה בהיקפה, יקרה ורחבה, אך גם אפקטיבית הרבה יותר מתוכניתו המקורית של נפוליאון הראשון.
לואי-נפוליאון בונפרטה
ב-2 בדצמבר 1852, זמן לא רב לאחר שנבחר לנשיא הרפובליקה השנייה בבחירות של שנת 1848, הכריז על עצמו אחיינו של נפוליאון בונפרטה, לואי נפוליאון, כקיסר נפוליאון השלישי, והחל את תקופת השלטון הריכוזי והדיקטטורי של הקיסרות השנייה.
נפוליאון השלישי שאף להפוך את פריז לעיר מודרנית. בשנות גלותו באנגליה חזה בשינויים שעברו על לונדון כתוצאה מהמהפכה התעשייתית, שהפכו אותה לעיר בירה גדולה שהעמידה לרשות תושביה גנים גדולים, רשת אספקת מים ומערכות ניקוז וביוב. כתוצאה מכך, החליט להפיח רוח חיים בתוכניותיו הישנות של מושל הסן, רמבוטו. הקיסר ביקש לשפר את תנאי המגורים של בני המעמדות הנמוכים, שבשכונות מסוימות נדחסו ביחס של 100,000 איש לקמ"ר, ובתנאים סניטריים ירודים. בנוסף, ולנוכח ההיסטוריה הרצופה במהפכות ובסילוקי משטרים בזה אחר זה מאז המהפכה הצרפתית, התכוון נפוליאון לנצל את שיפוצי העיר כדי לחזק את שליטת הריבון בבירה.
לרשות הקיסר עמדו משאבים וכוחות רבים כדי להוציא לפועל את תוכניתו השאפתנית, שאפשרו לו להתנער מכל ניסיון התנגדות, דבר שלא היה בידי המשטרים שקדמו לו. עם זאת, היה על נפוליאון למצוא את האיש שיהיה מסוגל לבצע פרויקט כה גדול. הוא מצא בברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן, שהיה ידוע כאדם שיטתי וקפדן, את איש הביצוע הרציני אותו חיפש. נפוליאון מינה את אוסמן למושל מחוז הסן בשנת 1853, ושני האישים יצרו יחד צוות יעיל וביצועי, כשהקיסר מגבה את המושל מול כל מתנגדיו, ואילו אוסמן מגלה נאמנות מוחלטת ובכל תנאי לפטרונו.
עבודה בעלת היקף גדול כל כך דרשה שיתופי פעולה רבים ומורכבים. שר הפנים, ויקטור דה פרסיני (Victor de Persigny), שהציג את אוסמן לנפוליאון, דאג לדרכי המימון, בעזרתם של האחים פרייה. ז'אן-שארל אלפאן (Jean-Charles Alphand) עסק בתכנון הגנים והנטיעות יחד עם הגנן ז'אן-פייר ברייה-דשאן (Jean-Pierre Barillet-Deschamps). אוסמן הדגיש את התפקיד המרכזי של שירות המיפוי של פריז, שנוהל על ידי האדריכל דשן כאחראי על שרטוט השדרות החדשות בעיר, כמו גם על אכיפת חוקי הבנייה; בתחום הזה "עיצוב גרפי וגאומטריה ממלאים תפקיד חשוב יותר מאשר האדריכלות עצמה", טען אוסמן בזיכרונותיו (Baron Haussmann, Mémoires, trois tomes publiés en 1890 et 1893). אדריכלים נוספים השתתפו בתוכנית: ויקטור בלטאר (Baltard) תכנן את אזור לה-האל, תאודור באלו (Ballu) תכנן את כנסיית השילוש הקדוש (Église de la Sainte-Trinité), גבריאל דאוויו (Davioud) תכנן את התיאטראות באזור כיכר שאטלה, וז'אק איגנאס-היטורף (Jacques Ignace-Hittorff) היה אחראי על תכנון תחנת הרכבת גאר די נור ואזור כיכר האטואל.
שילוב בין מעורבות ציבוריות ליוזמה פרטית
בהשפעת רעיונות הסוציאליזם האוטופי של סן-סימון האמינו נפוליאון השלישי ומהנדסים כמישל שבלייה (Michel Chevalier) ותעשיינים כאחים פרייה, שניתן לשנות את החברה ולהפחית את העוני בעזרת התנדבות כלכלית, שלפיה על הממשל למלא תפקיד מרכזי בעסקים הכלכליים. נדרש שלטון חזק וסמכותי כדי לעודד בעלי-הון להוציא לפועל פרויקטים חשובים שמהם ירוויחו החברה בכלל והעניים בפרט. בלב המערכת הכלכלית ניצבו הבנקים, שהתרחבו וגדלו מאוד באותה עת. שיפוצי פריז תאמו במדויק מגמה פוליטית זו. מפעליו של אוסמן נקבעו ונוהלו, לפיכך, על ידי המדינה, אך הוצאו לפועל על ידי יזמים פרטיים ומומנו בעזרת הלוואות מבנקים, שגובו בידי המדינה.
שיטת אוסמן
השלב הראשון בתוכנית היה הפקעה על ידי המדינה של קרקעות שהפריעו למימוש השיפוצים מידי בעליהם. המפונים, כ-300,000 איש, הועברו לשכונות החדשות שסופחו לפריז, בפרט לשכונת בלוויל, שם נאלצו לחיות בתנאים ירודים ובצפיפות. לאחר מכן נהרסו המבנים ובמקומם נבנו שדרות שצוידו במערכות מים, גז טבעי וביוב. בשונה מרמבוטו הסתמך אוסמן על הלוואות גדולות כדי לממן את פעילויותיו, שעלו בסביבות 50 עד 80 מיליון פרנקים מדי שנה. החל משנת 1858 הפכה "קופת עבודות פריז" (Caisse des travaux de Paris) לכלי העיקרי למימון העבודות. המדינה שיפתה את ההלוואות על ידי מכירת קרקעות, לאחר שחילקה אותן לחלקות, ליזמים שחויבו לבנות עליהן בהתאם לשורת חוקים ברורים. השיטה אפשרה לעיר להקדיש לשיפוצים תקציב שנתי כפול מהתקציב המוניציפלי.
אף על פי כן, החלו להיסדק אט אט סדקים בשיטה. ההלוואות העצומות מה"קופה" הצטברו לכדי חוב של מיליארד וחצי פרנקים עד שנת 1870, חוב שערער את אמינות המפעל בעיני הציבור. המדינאי ז'ול פרי גינה בחריפות את ההתנהלות הכספית הזו בפמפלט שפרסם בשנת 1867, "הדו"ח המופלא של אוסמן" (בצרפתית: Les comptes fantastiques d'Haussmann, משחק מילים הומופוני עם כותרת ספרו של א.ת.א. הופמן, "סיפורי הופמן").
תקנות ציבוריות
לידי אוסמן נפלה ההזדמנות לעבוד במסגרת חוקית ורגולטורית שעוצבה במיוחד עבור שיפוציו. הצו מ-26 במרץ 1852 בנוגע לרחובות פריז, הועבר שנה לפני מינויו למושל, וכונן את הבסיס החוקי העיקרי שעליו נשען:
השלטונות התערבו, בו בזמן, בהסדרת ממדי הבתים ואף בהיבטים האסתטיים של חזיתותיהם:
פריסת התוכנית
תוכניות השיפוץ מהוות בבואה של התפתחות האימפריה: קשיחות מאוד עד שנת 1859, וגמישות יותר לאחר 1860. בין השנים 1852 ל-1872 נהרסו 20,000 בתים ותחתם נבנו למעלה מ-40,000 מבנים. כמה מבין הפרויקטים נמשכו גם תחת הרפובליקה הצרפתית השלישית, לאחר פיטורי אוסמן והפלת משטרו של נפוליאון.
רשת של שדרות רחבות
כאשר מושל מחוז הסן, רמבוטו, הכין את הדרך, לראשונה בהיסטוריה של העיר, לסלילת שדרה רחבה במרכז פריז, הופתעו הפריזאים מרוחבה בן שלושה-עשר המטרים (כיום נקרא הרחוב על שמו). אך רחוב זה היה בינוני בלבד בגודלו, לעומת השדרות בנות שלושים המטרים שסלל בשנים לאחר מכן הברון אוסמן. עד ימינו מהווה רשת הרחובות של אוסמן את עמוד השדרה של העיר.
פתיחת צירי צפון-דרום ומזרח-מערב
בין השנים 1854 ל-1858 ניצל אוסמן את שלטונו הרודני של נפוליאון, שהיה בשיאו באותן שנים, כדי להשיג הישגים אותם לא ניתן היה להשיג, קרוב לוודאי, באף תקופה אחרת: שינוי ליבה של פריז על ידי פינוי וסלילה של שדרות רחבות-ממדים דרך מרכז העיר.
בשל בניית הציר צפון-דרום, משדרות סבסטופול ועד שדרות סן מישל, נהרסו סמטאות ודרכים רבות ללא מוצא וקו רציף נמתח על המפה. הציר כלל כמה צמתים מרכזיים באזור שאטלה ורחוב ריבולי: האימפריה השנייה הרחיבה את הציר דרך רחוב סן-אנטואן, הרחוב שאותו תכנן נפוליאון הראשון לאורך גני הטולרי.
באותו זמן עבד ויקטור בלטאר על אזור לה האל, פרויקט שהחל רמבוטו, ואילו האיל דה לה סיטה נהרס ברובו ושונה באופן מהותי. הגשרים המקיפים את האי נבנו מחדש או שופצו ביסודיות.
אוסמן השלים את התוכנית הזו בציר שיחבר בין המעגל הראשון של השדרות, דרך רחוב דה רן (rue de Rennes) שבגדה השמאלית, וימשיך עד שדרות האופרה שבגדה הימנית. רחוב דה רן, שתוכנן במקור להגיע עד נהר הסן, מעולם לא השלים את יעדו.
מעגל השדרות מושלם
אוסמן המשיך את העבודה שהחל לואי הארבעה עשר. הוא הרחיב שדרות גדולות, תכנן ובנה צירים חדשים בהיקף מרשים, כגון שדרות רישאר לה-נואר, שמחברות בין כיכר הבסטיליה ותעלת סן מרטן.
כמה מצירים אלו חיברו בין השדרות הגדולות שבנה לואי הארבעה עשר לרחובות שנעו לאורך "קיר האיכרים" (Le mur des Fermiers généraux). שדרות אוסמן ורחוב לה פאייט, שהוקמו בחלקם לפני 1870, הבטיחו גישה נוחה יותר לשכונת האופרה ממחוזות חיצוניים לעיר. שדרות וולטייר אפשרו לעקוף את מרכז העיר דרך כיכר הניסיון.
מאחר שבגדה השמאלית היו "השדרות הדרומיות", שעברו דרך כיכר איטליה (Place d'Italie), כיכר דנפר-רושרו (Place Denfert-Rochereau) ומונפרנאס, מרוחקות מדי ממרכז העיר, עלה רעיון ליצור ציר מזרח-מערב נוסף. אוסמן הוסיף את רחוב דז-אקול (Rue des Écoles), שתוכנן על ידי נפוליאון השלישי במסגרת הפרויקט החביב עליו: הרחבת "השדרות הגדולות" של הגדה הימנית לתוך שדרות סן ז'רמן שבגדה השמאלית.
רשת שלישית: הרבעים החיצוניים
בשנים האחרונות לכהונתו שאף אוסמן לחלק גם את הערים הסמוכות לפריז, שנספחו אליה, לרבעים (arrondissements). הוא החליט ליצור רשת של רחובות רחבים שיחברו את הרבעים השנים עשר, התשעה-עשר והעשרים: שדרות סימון-בוליבר (Av. Simon-Bolivar), רחוב דה פירנה ( rue des Pyrénées) ושדרות מישל-ביזו ( avenue Michel-Bizot). השכונות המערביות הסמוכות נהנו ממגמת הבנייה ומהתפאורה של תריסר השדרות שהתכנסו לכיכר האטואל.
צירים אחרים, כגון שדרות דומניל (avenue Daumesnil) ושדרות מלזרב ( boulevard Malesherbes), אפשרו גישה נוחה למרכז העיר מהרבעים החיצוניים.
הכיכרות שבהצטלבויות הדרכים
המפגשים שבין השדרות הגדולות דרשו הקמתן של כיכרות בסדר גודל דומה. כיכר שאטלה, ששונתה על ידי דאוויו, מצויה בנקודת המפגש של שני צירים ראשיים שחוצים את פריז מצפון לדרום וממזרח למערב. במהלך שיפוציו של אוסמן, באזורי הצטלבויות הדרכים על-פני העיר, הוחלפו כיכרות ישנות ונבנו חדשות תחתיהן: כיכר האטואל, כיכר לאון-בלום, כיכר הרפובליקה וכיכר דה ל'אלמה.
תחנות הרכבת
אוסמן הוביל את בניית תחנות הרכבת גאר דה ליון (Gare de Lyon, בתכנון האדריכל פרנסואה-אלכסי סנדרייה) בשנת 1855 וגאר די נור (Gare du Nord, בתכנון האדריכל ז'אק איגנס היתורף) בשנת 1865.
אוסמן השתוקק לקשר את מסופי הרכבת של פריז עם צומתי מסילות רכבת אך נאלץ להסתפק ביצירת דרכי גישה נוחות בין המסופים לדרכים מרכזיות בעיר. מגאר דה ליון יצאו שדרות רישאר לה נואר ושדרות מז'נטה לעבר תחנת הרכבת גאר דה ל'אסט. שני צירים מקבילים - רחוב לה-פאייט ושדרות אוסמן כוננו את הציר הראשון, רחוב שאטודן (Rue de Châteaudun) ורחוב מובז' (Rue de Maubeuge) כוננו את השני – חיברו את האזור שסביב תחנות גאר דה ל'אסט וגאר די נור לתחנת סן לאזאר (Gare Saint-Lazare). בגדה שמאלית, רחוב דה רן שימש את תחנת מונפרנאס, שעמדה במקום שבו ניצב כיום מגדל מונפרנאס.
מונומנטים
נפוליאון השלישי והברון אוסמן כיסו את העיר במבנים מפוארים ויוקרתיים. האדריכל שארל גרנייה תכנן ובנה בסגנון אקלקטי את האופרה גרנייה שברובע התשיעי, וגבריאל דוויו עיצב בצורה סימטרית שני תיאטראות בכיכר שאטלה. בית-החולים אוטל דייה, בית-הסוהר של העיר (שהפך למטה המשטרה) ומשרד המסחר החליפו את השכונות הימי-ביניימיות שעל האיל דה לה סיטה. בכל אחד מעשרים הרבעים (arrondissements) החדשים של העיר נבנה בית עירייה מקומי של הרובע.
למשל, שדרות האופרה מהוות מסגרת גדולה למבנה המפואר שבקצותיהן של האופרה גרנייה, ואילו הבתים שהסתירו את קתדרלת נוטרדאם והפריעו להתבוננות בה, נהרסו ופינו את מקומם לרחבה גדולה ונקייה.
מתקני ציבור מודרניים
שיפוצי פריז נועדו להיות כוללים ומקיפים. ניקוי אזורי המגורים נועד לאפשר לא רק זרימת אוויר נקי יותר, אלא גם אספקת מים משופרת ופינוי יעיל וטוב יותר של הפסולת.
בשנת 1852 הגיעו מי השתייה בעיקר מהנהר "אורק" (Ourcq), שכן מנועי קיטור השתמשו גם במי נהר הסן, וההיגיינה שלהם הייתה מחרידה. אוסמן מינה את המהנדס בלגראן (Belgrand) ליצור מערכת אספקת מים חדשה לבירה, שהובילה בין השנים 1865 ל-1900 לבניית אמת מים בת 600 קילומטרים. הראשון, האקוודוקט דואי (Dhuis), הביא מים מאזור שאטו-תיירי (Château-Thierry). אקוודוקטים אלו הובילו את מימיהם למאגרים שמוקמו בתוך העיר. בתוך גבולות העיר ומול פארק מונסורי, בלגראן בנה את מאגר המים הגדול ביותר בעולם שהכיל מים מהנהר ואן (Vanne).
המקור השני, שמימיו לא נועדו לשתייה, הוביל מים מנהר אורק ומהסן, ששימשו לניקוי הרחובות ולהשקיית האזורים הירוקים.
נפוליאון השלישי ארגן מחדש גם את חלוקת הגז בפריז. בשנות החמישים של המאה הטיל אוסמן על דאוויו לתכנן מערכת גדולה של מדרכות ושבילים בגני העיר, שקיימת עד ימינו.
אזורים ירוקים
אזורים ירוקים היו נדירים בפריז. לאחר שביקר בלונדון ונהנה מהגנים הציבוריים היפים והשופעים שלה, שכר נפוליאון השלישי את שרותי המהנדס ז'אן-שארל אלפאן (Jean-Charles Alphand), שהחליף ברבות הימים את אוסמן בתפקידו, כדי שייצור אזורים ירוקים וגנים רחבים ומפוארים. בגבולות המערביים והמזרחיים של העיר מצויים גם כיום יער בולון ויער ונסן שהקים אלפאן. במתחם ביצורי העיר שנבנו בתקופת שלטונו של לואי פיליפ, נבנו פארק דה בוט שומון, פארק מונסו ופארק מונסורי, וסיפקו לתושבים נופים יפים ומקומות התרגעות ויציאה לטבע. כמו כן נבנו בכל רובע כיכרות, ועצים ניטעו לאורך השדרות.
ביקורת פוליטית על התכנון האורבני של נפוליאון השלישי
אמנים ואדריכלים (כשארל גרנייה) הוקיעו את המונוטוניות החונקת של האדריכלות המונומנטלית. פוליטיקאים וסופרים יצאו נגד עליית הספקולציה והשחיתות (אמיל זולא בספרו "La Curée"), וכמה האשימו בטעות את אוסמן שגרף הון כתוצאה מהשיפוצים. ביקורות רבות העלו תהיות באשר למניעי היוזמה הנועזת, ובסופו של דבר הביאו להפלת המושל.
הרחבת הרחובות: כלי-נשק לטובת השלטון הרודני?
היקף העבודות עצמו מראה שמטרת נפוליאון השלישי לא יכולה הייתה להיות מכוונת למטרות ביטחון בלבד: מעבר לחיזיון מנקר העיניים של השדרות, התחבורה הציבורית כללה גם בנייה של רשת תת-קרקעית מודרנית של תעלות ביוב וצינורות מי-שתייה, התוויה של תוכנית בנייה יעילה על פני הקרקע ואת המראה האדריכלי ההרמוני של השדרות החדשות.
עם זאת, נכון הדבר שנפוליאון השלישי שאף לשמור בנוקשות על הסדר הקיים. בנוסף, אוסמן לא היסס להסביר כיצד תסייע תוכנית הרחובות שלו לשמירת הסדר הציבורי בעת שהציג את הפרויקטים שתכנן בפני הוועדה של פריז או בפני בעלי קרקעות מקומיים. אמנם ישנו ממד אסטרטגי בתוכנית, אך הוא מהווה רק נדבך אחד בין אחרים; ממד זה בולט בעיקר בשאיפה ליצור חיבור בין הקסרקטינים המרכזיים של העיר.
כמו כן, המשטרה לא הייתה תחת סמכותו של אוסמן. ואולם, המנדט שקיבל החליש את תפקיד מפקד המשטרה באזור פריז (préfet de police), משום שנטל ממנו את העיסוק בבעיות ההיגיינה העירונית, התאורה וניקוי הרחובות.
הפרת האיזון החברתי
למרות האידאולוגיה החברתית שהייתה מהמניעים לתוכנית השיפוצים של נפוליאון השלישי, הוקיעו רבים מבני זמנו את ההשפעה הדמוגרפית שהייתה לשינויים האורבניים של אוסמן. לואי לזאר, שפרסם בעת כהונתו של מושל הסן הקודם, רמבוטו, את "מילון הרחובות של פריז", טען בשנת 1861 בעיתון Revue municipale שפעולותיו של אוסמן מגדילות בצורה לא מידתית את האוכלוסיות התלויות במדינה לשם קיומן, משום שהוא גורם לעניים להימשך לפריז. ואכן, אוסמן עצמו האט את התקדמות כמה מתוכניות השיפוצים כדי להימנע מהצפה מסיבית של פועלים את הבירה.
כתגובה לכך הציג אוסמן את היצירה המורכבת של פארק יער ונסן שאמור היה לספק לאוכלוסיית הפועלים אזור טיולים המקביל ליער בולון שבמערב. יחד עם זאת, במרבית הרבעים בעלי התנאים הסניטריים הגרועים, שאותם "ניקה" אוסמן, לא התגוררו אנשי הבורגנות. כך כונן סוג של חלוקה לאזורים שאותותיו ניכרים בעיר עד היום ועל-פיו נחלקות תפוצות האכלוס והפעילויות בפריז ובפרבריה הסמוכים: מהמרכז מערבה, משרדים ורבעי בורגנות; במזרח ובשולי העיר החיצוניים, שיכונים לעניים ותעשייה.
המשבר הכלכלי
המערכת הכלכלית שמימנה את השיפוצים החלה לקרוס בשלהי שנות השישים של המאה ה-19. סיפוח הפרברים החיצוניים לעיר בתחילת העשור גבה מחיר גבוה: הרבעים החיצוניים החדשים של פריז דרשו שיפוצים נרחבים אף יותר מאלו שנדרשו להשלמת מרכז העיר, והתקציבים שהוכנו מבעוד מועד התגלו כנמוכים במידה משמעותית מהנדרש. בנוסף, היחלשות הסמכות של המשטר הקשתה על גיוסם של כספים חדשים, משום שמועצת המדינה (Conseil d'État) ובית הדין לערעורים (Cour de cassation) התערבו לעיתים תכופות לטובת בעלי הקרקעות.
בנוסף, אבדה סבלנותם של הפריזאים לשיפוצים ששיתקו את העיר מזה שני עשורים. כמו כן, יעילותה של רשת השדרות ברבעים החיצוניים לא הייתה ברורה כזו של שדרות מרכזיות יותר, כגון שדרות סבסטופול או שדרות סן ז'רמן.
העיתונאי ז'ול פרי (Jules Ferry) עשה שם לעצמו בסדרת מאמרים שנקראו "הדו"ח המופלא של אוסמן" (Les Comptes fantastiques d'Haussmann) שבהם גינה את השאפתנות המוגזמת שבפרויקט השיפוצים ואת המימון הלא יציב שלהם. התוכנית מומנה לא בצורה היעילה של הלוואה, אלא על ידי איגרות חוב שנמכרו ב"קופת שיפוצי פריז", מחוץ לטווח השליטה והפיקוח הפרלמנטריים.
אוסמן פוטר מתפקידו בראשית שנות השבעים של המאה ה-19, כמה חודשים בלבד בטרם נפילת הקיסרות השנייה, כך ששירת בתפקידו כמעט לאורך כל תקופת שלטונה. החובות הכבדים שהותירה תוכנית השיפוצים שלו העסיקו רבות את ממשל הרפובליקה הצרפתית השלישית.
האסתטיקה האוסמנית של "קיר-רחוב"
ה"אוסמניזם", אמנות פרפקציוניסטית, לא הסתפק בהעתקת רחובות ותשתיות חדשים, אלא התערב גם בפן האסתטי של מבני המגורים. הבלוק העירוני עוצב כיחידה ארכיטקטונית הומוגנית. אין התייחסות אל הבתים כאל מבנים נפרדים, ועליהם ליצור נוף עירוני אחיד, יחד עם שאר הבתים בבלוק, ולעיתים אף עם כל הבתים שבאותו הרחוב או הרובע.
התקנות וההגבלות שכפו השלטונות ביכרו טיפולוגיה שביטאה את הסגנון הקלאסי של חזיתות הבתים הפריזאיים האופייני לתקופתו של אוסמן:
החזית האוסמנית מאורגנת סביב קווים אופקיים שלעיתים קרובות נמשכים ברצף מבית אחד לשכנו: מרפסות וכרכובים מתיישרים בקו אחיד ללא בליטות או גומחות הנראות לעין. למרות החשש שייווצר מראה אחיד מדי ברבעים שלמים של העיר, שימש רחוב ריבולי כמודל עבור רשת השדרות החדשה של פריז. עבור חזיתות הבתים, התפתחות טכנולוגיות ניסור האבן והתובלה (בעזרת קיטור) אפשרו את השימוש בגושי אבן עצומים לשם ציפוי המבנים באבן פשוטה. על חזיתות הרחוב הדבר הותיר רושם "מונומנטלי", שפטר את המבנים מהצורך בקישוט; פסלים ופיתוחי אבן אחרים הפכו לנפוצים רק לקראת סוף המאה ה-19.
המסורת האוסמנית
השינויים שערך הברון אוסמן בפריז הביאו לשיפור ממשי באיכות החיים בבירה. נפסקו המגיפות, השתפרה תנועת התחבורה, והבניינים החדשים נבנו טוב יותר וביתר יעילות מאשר קודמיהם. השיפוצים שנערכו בתקופת הקיסרות השנייה הותירו רושם כה עמוק בהיסטוריה האורבאנית של פריז שכל האופנות והמגמות שבאו אחרים נאלצו להגיב אליהם, לאמצם, להתנגד להם, או לנסות ולשפר חלקים מתוכם.
ניתן לראות בתקנות העירוניות של שנות השמונים המוקדמות של המאה ה-19 את סוף העידן ה"אוסמני הטהור", שכן בהן הופרה האחידות של הרחוב הקלאסי נוסח אוסמן. תקנות אלו אישרו בניית חזיתות לא-אחידות ואדריכלות בגובה הגג החורגת מהמקובל; אדריכלות זו התפתחה במידה ניכרת לאחר התרופפות נוספת בתקנות בחוקים העירוניים משנת 1902. עם זאת, תקופה זו, שאותה ניתן לראות כעידן "פוסט-אוסמני", דחתה רק את הפשטות של האדריכלות של תקופת נפוליאון, מבלי לבקר את עצם התכנון של הרחובות והאיים של העיר.
התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, מאידך, עם צורכי הדיור החדשים שנוצרו בה, וכינונה של הרפובליקה הצרפתית החמישית כמאה שנה לאחר עידן נפוליאון השלישי, פתחו תקופה חדשה בהיסטוריה העירונית של פריז. העידן החדש דחה את הרעיונות האוסמניים ככלל, ואימץ במקומם רעיונות שביטאו אדריכלים כגון לה קורבוזיה. לה קורבוזיה הציג גישה אורבנית מודרניסטית שבאה לבטל את רציפות המבנים לאורך הרחוב ולפתח סוג חדש של מרחב עירוני הכולל מגדלי מגורים ענקיים המפוזרים במרחבים פתוחים עם גינות וכבישים. תוכניתו הקיצונית ביותר מבחינה זו הייתה "Ville Contemporaine", משנת 1922, שתוכננה לשנות לחלוטין את מרכז פריז לסביבה המגלמת את ההפך המוחלט מהתפישה האורבנית של אוסמן. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל אך היא מסמלת דפוס חשיבה של תכנון עירוני שרווח גם בשנות ה-50 וה-60, ובעיקר בשנות ה-70 של המאה ה-20, תקופת שלטונו של ז'ורז' פומפידו כנשיא צרפת.
רכבל מאצ'קה-טשקישלה
רכבל מאצ'קה-טשקישלה (טורקית Maçka-Taşkışla Teleferiği) הוא רכבל הפועל מאז 1993 בחלקה האירופי של איסטנבול בטורקיה. הרכבל חוצה את הגיא שבפארק הדמוקרטיה (Demokrasi Parkı) בגובה מקסימלי של 26 מטר, מאזור טקסים אל שכונת מצ'קה ברובע בייאואולו (Beyoğlu). בקו שתי תחנות במרחק של 333 מטר זו מזו, ובהפרש גבהים של 90 ס"מ בלבד. ברכבל ארבע קרוניות הערוכות בשני זוגות, ובכל קרונית שישה מקומות ישיבה. הרכבל מוביל כ-1,000 נוסעים ביום. משך הנסיעה הוא 6 דקות והרכבל יוצא אחת לכ-10 דקות. הרכבל מופעל על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (İstanbul ulaşım a.ş.).
מרק סלבין
מרק סלבין (ברוסית: Марк Славин; 31 בינואר 1954 – 6 בספטמבר 1972) היה מתאבק וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שביצע ארגון הטרור "ספטמבר השחור".
ביוגרפיה
נולד במינסק כאשר זו הייתה בברית המועצות, בשנת 1971 זכה בתואר אלוף ברית המועצות לנוער בסגנון יווני-רומי. סלבין היה אמור לייצג את ברית המועצות באולימפיאדת 1972, אך החליט שהוא מעוניין לייצג את מדינת ישראל, לכן עלה עם משפחתו. שלושה חודשים אחרי עלייתו לישראל יצא סלבין למינכן לייצג את ישראל באולימפיאדה אולם נחטף ביום בו אמור היה להתחרות, ונרצח למחרת.
הובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול, לצד חבריו לנבחרת עמיצור שפירא, אנדרי שפיצר, אליעזר חלפין וקהת שור.
המפלגה הדמוקרטית הסרבית
המפלגה הדמוקרטית הסרבית (srpska demokratska stranka) היא מפלגה שהייתה חלק מאופוזיציית הדמוקרטים בסרביה בזמן שלטונו של סלובודן מילושביץ', נשיא סרביה ונשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בשנות ה-90.
בשנת 2003 הפכה למפלגה השלישית בגודלה באספה הלאומית של סרביה עם 34 מנדטים. בעקבות ממשלת המיעוט שנוצרה בממשלתו של ווייסלב קושטוניצה, היא החליטה שלא ליטול בה חלק.
השקפתה הפוליטית של המפלגה היא ליברלית אך היא מייצגת חלק סוציאליסטי בציבור הבוחרים. המפלגה אף עמיתה במפלגת הגג של המפלגות האירופיות הסוציאליסטיות מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
לאחר רצח ראש ממשלת סרביה זוראן ג'ינג'יץ', נבחר לתפקיד יו"ר המפלגה בוריס טאדיץ, שהפך ביולי 2004 לנשיא סרביה.
היסטוריה
האנשים שהרכיבו מחדש את המפלגה היו אנשי "המרכז הרדיקלי" ו"מפלגת החירות" בשנת 1919 לאחר שנוצרה "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים" (יוגוסלביה).
נשיא המפלגה הנבחר היה ליובומיר דוידוביץ שכיהן באותה העת כרה"ע בלגרד ואז נבחר לנשיא המפלגה מילאן גרול 1940 לאחר מותו של דוידוביץ. בבחירות 1929 זכתה המפלגה לקולות הבוחרים והייתה המפלגה השלטת.
המפלגה החזיקה בשלטון עד שנת 1929 כשלפתע המלך אלכסנדר הראשון נטל שלטון דיקטטורי והמפלגה איבדה כל שלטון אפשרי ובכך נשארה באופוזיציה עד תחילת מלחמת העולם השנייה.
בזמן השתלטות גרמניה ב־1940 על יוגוסלביה רבים מבכירי המפלגה ברחו לאנגליה וחזרו אל סרביה רק ב־1945 בסיום מלח"ע ה־2 כשלפתע המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית השלטת במדינה החרימה את כל רכוש המפלגה הדמוקרטית הסרבית וגם את עיתון המפלגה "דמוקרטיה", ואף אסרו אישים בכירים בהם נשיא המפלגה מילאן גרול.
המפלגה החדשה
לאחר שלטון מילושביץ, המפלגה היא אחת ממוסדות החזקים והמשפיעים בסרביה.
ספר העלילות
ספר העלילות או "העלילות של מארי דה פרנס" (בצרפתית: Lais de Marie de France) הוא קובץ של תריסר עלילות ברטוניות, שירים עלילתיים קצרים הכתובים בניב האנגלו-נורמאני, המתמקדים באופן כללי בפיאור עקרונות האהבה הנאצלה דרך הרפתקאות גיבוריהם. מעט מאוד ידוע על המחברת, מארי, מלבד העובדה שהיא נולדה בצרפת, מה שהוביל לכינוי "מארי דה פרנס". על-פי האמונה הרווחת היא חיה באנגליה בזמן שכתבה את ספר העלילות, בשלהי המאה ה-12.
מבנה
העלילות, הכתובות בחריזה במשקל מתומן, זכו לתשומת לב בשל הילולן את האהבה, ייחודיות הדמויות, וחיוּת התיאורים - סימן ההכר של ספרות התקופה. אורכם של השירים נע בין 118 שורות ב"יערת הדבש" ועד 1184 שורות באלידוק.
חמישה כתבי-יד שונים כוללים אחת או יותר מהעלילות, אך רק אחד - הרלי 978, כתב-יד בן המאה ה-13 השוכן בספרייה הלאומית הבריטית - משמר את כל התריסר. אוסף זה כולל גם פתח-דבר בן 56 שורות, בו מתארת מארי את מניעיה לחיבור העלילות. בפתח-הדבר כותבת מארי שהיא קיבלה השראה מהדוגמה של היוונים הקדמונים והרומים ליצור משהו שיהיה מבדר ומטיף מוסר גם יחד. היא גם מצהירה על רצונה לשמר למען הדורות הבאים את המעשיות ששמעה בנעוריה.
שתיים מהעלילות של מארי - לנבל, יצירה אהובה מאוד שעובדה מספר פעמים לאורך השנים (לרבות "סר לנפל" באנגלית ביניימית), ו"שברפואל" (יערת-הדבש), יצירה קצרה על טריסטן ואיזולדה - מזכירות את המלך ארתור ואבירי השולחן העגול. העלילות של מארי דה פרנס היו בין המבשרות על יצירות מאוחרות בנושא, ומארי הייתה ככל הנראה בת-זמנו של כרטיאן מטרואה, שכתב סיפורים על ארתור.
העלילות
(רשימה זו סודרה לפי גרסת כתב-היד הרלי 978.)
טרוצקי (סדרת טלוויזיה)
"טרוצקי" (ברוסית: Троцкий) הוא סדרת טלוויזיה רוסית, דרמה ביוגרפית בהפקת הערוץ הראשון ברוסיה משנת 2017. הסדרה הופקה במלאת 100 שנה למהפכת אוקטובר. הסדרה מגוללת את קורות חייו של המהפכן ושר הצבא הסובייטי לאון טרוצקי למן עלייתו לגדולה ועד לרציחתו.
את התפקידים הראשיים גילמו קונסטנטין חבנסקי, סרגיי סוסנובסקי, אנסטסיה מסיקובה, אלכסנדרה מרייבה, מיכאיל פורצ'נקוב, סרגיי גרמאש, יבגני סטיצ'קין ואורחן אבולוב. הצילומים התרחשו בעיקר בסנקט פטרבורג ובמוסקבה.
הסדרה זכתה בפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בקטגוריית מיני סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר, האפקטים הוויזואליים הטובים ביותר, עבודת הבימוי הטובה ביותר, עבודת הצילום הטוב ביותר, עיצוב התפאורה הטוב ביותר ועוד. זכתה גם בפרס TEFI 2018 בקטגוריית סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר.
תקציר עלילת הסדרה
שנת 1940. כשהוא מסתתר במקסיקו הגולה הפוליטי לאון (לב ברונשטיין) טרוצקי, שאיבד בתוך 11 שנים את כל קרוביו, מבין: סטלין יעקוב אחריו עד סוף ימיו. אפשר לברוח ממנו, אך לא להתחבא. טרוצקי מחליט להשיב מאבק. אך הנשק שלו לא יהיו הקליעים, כי אם מילים.
הוא מותיר אחריו צוואה פוליטית ומספר לראשונה בכנות כיצד ילד יהודי הפך למבשר המהפכה ומחריבה של אימפריה. הוא מזמין אליו את העיתונאי הקנדי הצעיר פרנק ג'קסון, החובב את סטלין. הוא לא מחפש מזכיר ממושמע כי אם עיתונאי בעל דעות פוליטיות שונות, על מנת לרכך אותו ועל מנת שזה יספר לעולם את סיפורו.
אך ג'קסון הוא אגוז קשה לפיצוח והוא שואל שאלות קשות, שמאלצות את טרוצקי לחשוף את נבכי נשמתו ולגלות עמודים בדפי חייו שהוא קיווה לשכוח לנצח.
הפקה
לדברי המפיק קונסטנטין ארנסט, מטרת ההפקה הייתה להעביר מידע לכלל הקהל על דמותו של טרוצקי. הסדרה הופקה ביוזמת הערוץ הראשון ברוסיה וההפקה נמשכה פחות משנה.
הסדרה שודרה לראשונה במסגרת MIPCOM בקאן.
דב קלימקר
דב קלימקר (קלימקער, כסלו ה'תרכ"ו, 15 בדצמבר 1865 – ח' בסיון ה'תש"ז, 27 במאי 1947) היה כימאי, תעשיין, יזם פעיל ציוני ועסקן ציבור מעולי העלייה הראשונה, מראשוני הכימאים והתעשיינים העבריים בארץ ישראל.
ביוגרפיה
נולד בקישינב שבבסרביה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום במולדובה) לשמואל זאב ורחל קלימקר. למד בחדר מסורתי ובישיבה, ולאחר מכן בבית ספר למסחר באודסה. לאחר גמר לימודיו שם נסע לפריז ללמוד כימיה בסורבון.
בשנת 1885 הצטרף לפעילות באגודת "בני ציון", אחד מארגוני "חובבי ציון" והיה מזכיר אגודת ישוב ארץ ישראל בפריז, וכן היה פעיל באגודות ציוניות נוספות. בשנת 1901 החל לנהל מפעל כימי. במקביל, היה יו"ר מועצת אגודת עוזרי המסחר בקישינב. ב-1900 היה ציר לקונגרס הציוני הרביעי בלונדון, ובאותה שנה פגש בווינה את תיאודור הרצל, והעלה בפניו את תוכניתו להקמת מפעלי תעשייה בארץ ישראל. הרצל פרסם את הצעתו בעיתון די ולט, ולצדה קול קורא לתמוך בה.
בשנת 1906 רכש שטח של כ-230 או 250 דונם על חורבות הכפריר "עויון טולמה" ("בית טלמא") בעמק הארזים. את הקרקע רשם בשותפות עם אהרן אייזנברג. הם הקימו במקום מפעל בשם "חרמון" שכלל בית בד ומפעל לייצור סבון ממיצוי גפת. הוא תכנן להקים סביב המפעל שכונת מגורים קטנה עבור העובדים, שבה תינתן לכל עובד חלקה למשק עזר. המפעל החל לפעול בשנת 1909, אך בשל חוסר כדאיות כלכלית פעילותו הופסקה ב-1912, והמקום ננטש. בשנת 1923 רכשו את האדמות הללו אנשי תנועת המזרחי, וייסדו עליהם מושבה קטנה שהחזיקה מעמד עד מאורעות תרפ"ט. ב-1912 סייר יחד עם האגרונום מלך זגורודסקי באדמות שנרכשו בג'ממה שבנגב, לצורך היערכות להקמת חווה במקום שתיקרא לימים רוחמה. ייסד בית חרושת לשמן גם בבן שמן, והוא נתן למקום את שמו. משם עבר לחיפה, והפעיל בחכירה את בית-החרושת "עתיד" לייצור שמן מגפת (כיום, "שמן תעשיות"). בית החרושת סייע לעות'מאנים במאמץ המלחמתי במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך כאשר פרצה שרפה במפעל האשימו אותו השלטונות באיתות לבריטים בעזרת אש, והוא נאסר. לאחר תום המלחמה, עזב את התעשייה והתמסר לעבודה ציבורית. הוא היה יו"ר ועד הדר הכרמל ויו"ר אגודת המהנדסים והכימאים בעיר. הוא היה שליח קרן היסוד למזרח אירופה, והיה יושב הראש שלה במחוז חיפה ונציג חיפה בהנהלת קרן היסוד הארצית. כמו כן, היה פעיל במפלגת הציונים הכלליים. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 לימד כימיה לתקופה מסוימת בבית הספר הריאלי בחיפה ובטכניון, ועסק בחידושי מילים בעברית בתחום הכימיה. בתקופה זו, ניסה שוב את כוחו בתעשייה כימית: ייצור סוכר מתפוזים, הפקת נפט מפצלי שמן, ייצור תרסיסי הדברה, משחות נעליים, סודה ומוצרים כימיים נוספים.
נפטר בחיפה ב-27 במאי 1947 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל. על שמו רחוב ברמת מוצא, שהיא כיום חלק מירושלים.
משפחתו
בשנת 1897 התחתן עם פנינה לבית רוזן, מיילדת. בני הזוג התגרשו והתחתנו פעמיים. נולדו להם שלושה ילדים:
Nobody to Love
Nobody to Love הוא שיר של הצמד המוזיקלי הבריטי, סיגמא. השיר, שיצא על ידי חברות התקליטים 3 ביט רקורדס ואול אראונד דה וורלד פרודקשנס ב-24 בינואר 2014, היה רמיקס בוטלג לשיר "Bound 2" של קניה וסט וצ'ארלי וילסון. מאוחר יותר, נודע ב-6 באפריל 2014 כי השיר יהיה הסינגל השני מתוך אלבום האולפן הראשון של הצמד, Life.
נכון לינואר 2023, השיר הושמע למעלה מ-163 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-573 אלף פעמים ביוטיוב.
בולי מדינת ישראל - שנת 1949
בשנת 1949 הנפיק השירות הבולאי של מדינת ישראל 19 בולי דואר חדשים בערך נקוב כולל של 630 פרוטות ובעלות כוללת של 690 פרוטות.
הערך הנקוב
באופן רשמי, המטבע ששימש את מדינת ישראל בשנת 1949 היה ה-מיל, אולם באופן מעשי השיח הציבורי הכריע לטובת השם העברי של המטבע, "פרוטה". לפיכך, מקובל להתייחס אל הערך הנקוב של הבולים בשנה זו כאל פרוטה, אם כי על הבולים לא הודפס שם המטבע.
שיטת הדפוס
כל בולי מדינת ישראל שהונפקו בשנת 1949, הודפסו בשיטת פוטוליטו.
המעצבים
מרבית הבולים של שנת 1949 עוצבו בידי אוטה וליש, אשר עיצב בולים בשנה הקודמת. המעצבים מקסים וגבריאל שמיר ופרנץ קראוס) הצטרפו לקבוצת מעצבי הבולים.
בולים מן המניין
בשנת 1949 החל דואר ישראל בהנפקת הסדרה הראשונה של בולים מן המניין. נושא הבולים היה מטבעות עתיקים.
הבולים עוצבו בידי אוטה וליש.
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
בולי דמי דואר
בשנת 1949 הונפקה הסדרה הראשונה של בולי דמי דואר בישראל.
הבולים עוצבו בידי אוטה וליש.
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
מועדים לשמחה
במחצית שנת 1949 החל השירות הבולאי לתכנן את הנושא שיופיע על בולי סדרת "מועדים לשמחה" שתונפק לרגל חגי תשרי תש"י. שר התחבורה דוד רמז, שהיה ממונה על הדואר והיה מעורב מאוד בקביעת תוכני הבולים, ביקש לשלב בבולים מוטיב המבוסס על ממצא ארכאולוגי, אולם נתקל בהתנגדות עזה מצד היועצים של השירות הבולאי. אלו טענו כי כמעט כל הבולים שעוצבו עד אז בישראל (בולי "דואר עברי", בולי "דמי דואר", בולי "מועדים לשמחה" תש"ט, ובולי "דואר אוויר" שתוכננו אך טרם הונפקו) התבססו על ממצאים ארכאולוגיים, וכי הציבור בישראל מעוניין לראות בבולים מרכיבים המייצגים את מדינת ישראל המודרנית. לאור עמדה זו הוחלט ברגע האחרון לבחור בהצעה שהוגשה על ידי האחים שמיר, והתבססה על סמלי צה"ל.
ירושלים
הבול עוצב בידי מקסים וגבריאל שמיר.
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
הדגל
הבול עוצב בידי פרנץ קראוס.
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
פתח תקווה
הבול עוצב בידי אוטה וליש.
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
תבול
הגיליונית עוצבה בידי אוטה וליש.
זו הייתה הפעם הראשונה בה הונפק בול מסדרת מטבע הנושא את שם המדינה "ישראל" במקום הנוסח המקורי "דואר עברי".
להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים: הגיליונית הוצעה למכירה רק במסגרת תערוכת הבולים.
העיר העתיקה של אדינבורו
העיר העתיקה של אדינבורו (אנגלית: Old Town of Edinburgh) היא אזור באדינבורו, בירת סקוטלנד, אשר הוכרז בשנת 1995 כאתר מורשת עולמית, וזאת בזכות שימור מתאר ימי הביניים שלה, ומבנים רבים אחרים מתקופת הרפורמציה הסקוטית. במקביל הוכרזה גם העיר החדשה באדינבורו כאתר מורשת עולמית.
טופוגרפיה
טופוגרפיית העיר ידועה בכינוי "צוק וזנב", והיא נוצרה במהלך עידן הקרח האחרון כאשר הקרחונים הנסוגים גרמו לדחיקת סלעים רכים הצידה וחשפו צוקים קשים של סלעי יסוד שגרמו לביקוע הקרחונים. פסגת הצוק היא החלק הקדום ביותר של העיר, כאשר בהתחלה נבנו בה מערכות ביצורים שלבסוף הפכו לטירת אדינבורו. החלקים האחרים של העיר צמחו במורד "הזנב" מסלע הטירה. נקודה זו הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית גבוהה, וניתן היה להגן עליה בקלות. הגישה במעלה הדרך הראשית הייתה מוגבלת על ידי כמה שערים וחומה, שממנה נותרו חלקים בודדים בלבד.
תיחום ומאפיינים
קצה אחד של האזור מסומן על ידי הטירה ונתיב התחבורה הראשי המכונה המייל המלכותי, שהוא למעשה שילוב בין ארבעה רחובות שונים - קאסלהיל, לואנמרקט, היי סטריט וקנונגייט, ומסתיים בהולירוד אבי שנהרסה. רוחב הסמטאות הוא בדרך כלל מטרים ספורים בלבד, והן מקיפות את הרחוב הראשי של העיר בכיוון מטה, כך שבמבט אווירי הרחובות נראים כמו אידרת דג. כיכרות גדולות מסמנות את מיקום השווקים השונים, אך גם את מיקומם של מבני ציבור בעלי חשיבות כגון קתדרלת סנט גיילס ובית המשפט העליון.
מקומות ידועים נוספים הם בניין הפרלמנט הסקוטי, ארמון הולירוד, בית האספה הראשית של הכנסייה הסקוטית, המוזיאון המלכותי של סקוטלנד, בית הכירורגים, אוניברסיטת אדינבורו, וכן מספר רחובות וקמרונות תת-קרקעיים שנותרו משלבי בנייה קודמים של העיר. מתאר הרחובות בעיר נחשב לציורי כיוון שהטירה ניצבת בראש פקק געשי, שהוא שריד של הר געש כבוי, והרחוב הראשי מתחיל בה ויורד מטה במורד ההר.
בעיר העתיקה שוכנות כמה מהדוגמאות המוקדמות ביותר לבתי מגורים רב-קומתיים, בעיקר בגלל מגבלת המקום שנוצרה כתוצאה מהמאפיינים הטופוגרפיים של "הזנב". חלק מהבתים הללו מתוארכים למאה ה-16. במהלך המאה ה-18 התגוררו בעיר העתיקה כ-80,000 תושבים, אך בתקופות מאוחרות יותר התגוררו בה רק כ-4,000 תושבים. כיום (2008) מתגוררים בה כ-20,000 תושבים. כיוון שבמשך תקופה ארוכה לא הייתה נטייה לבנות מחוץ לחומות, הצורך במקומות דיור הלך וגבר ובמקביל אליו גם גובה הבניינים. רוב הבניינים הללו נחרבו בשרפה הגדולה של 1824; שיקומם של המבנים הללו על היסודות העתיקים גרם לשינויים בקומת הקרקע וליצירתם של המבנים התת-קרקעיים.
ב-7 בדצמבר 2002 פרצה שרפה נוספת בעיר העתיקה, והרסה חלק מרחוב קאוגייט. בשרפה נפגעו בניינים מפורסמים כגון הקומדי קלאב, אחד מהבניינים המשמשים את פסטיבל אדינבורו, רוב מחלקת האינפורמטיקה של האוניברסיטה, כולל ספריית הבינה המלאכותית.
סאברט, מלך אסקס
סאברט (באנגלית: Sæbert, Sæberht או Sebert; נפטר בשנת 616 לערך), היה מלך ממלכת אסקס בין השנים 604 לערך עד שנת פטירתו.
סאברט היה בנו של סלדה אשר מלך לפניו, ואחיינו של המלך אתלברט מלך קנט.
בשנת 604 התנצר סאברט, ועימו רבים במלכת אסקס. על פי המסורת האנגלית סאברט הוטבל על ידי מליטוס הקדוש, ההגמון של לונדון, אולם בניו סיקסרד וסאוורד לא התנצרו, ועת ששניהם מלכו יחד לאחר מותו של סאברט, הם אילצו את מליטוס לברוח מלונדון.
על פי המסורת האנגלית, סאברט ייסד את מנזר ווסטמינסטר ונקבר בו, יחד עם רעייתו אתלגודה (Æthelgoda). עדויות ארכאולוגיות שהתגלו בשנת 2003 מרמזות על קבר מלכותי שהתגלה בפריטלוול, אשר ייתכן שהיה קבר של סאברט.
עבר הבאיקל (חבל מנהלי)
חבל מנהלי עבר הבאיקל (ברוסית: Забайкальский край; בתעתיק: זבאיקלסקי קְרַאי) הוא אחד מ-83 הסובייקטים המרכיבים את רוסיה. החבל נמצא בסיביר והוא גובל בסין ובמונגוליה.
החבל מחולק ל-31 נפות.
היסטוריה
הרוסים גילו מכרות כסף ובנו ערים ראשונות שפרחו החל המאה ה-19. עיר מרכזית במחוז עד מחצית המאה ה-19 הייתה נרצ'ינסק לאחר צ'יטה.
לאחר מהפכת אוקטובר ארגן ההטמאן גריגורי סמיונוב מרד נגד בולשביקים בתחנת הרכבת ברזובקה. לאחר שלא זכה לתמיכה עזב את עבר הבאיקל (זבאיקליה) למנצ'וריה על מנת להתארגן מחדש. ב-26 באוגוסט 1918 הצליח סמיונוב לכבוש את מחוז צ'יטה מידי הבולשביקים בסיוע חיל המשלוח הצ'כי. ב-9 במאי 1919 הכריז על עצמו סמיונוב כהטמאן של הקוזאקים הזבאיקליים בעיר צ'יטה. הוא לא שלח את חייליו לעזרת האדמירל אלכסנדר קולצ'ק ואף ניסה ליצור קשרים טובים עם הקומוניסטים.
ב-4 בינואר 1920 קיבל מאדמירל קולצ'אק את התואר "מושל האזורים הרחוקים של האימפריה הרוסית", אך לא הצליח להתמודד עם הפרטיזנים הקומוניסטיים במחוזו שערכו 3 מבצעים גדולים בתקופה בין אפריל לנובמבר 1920 כדי לכבוש את צ'יטה. בסוף אוקטובר 1920 נאלץ סמיונוב לסגת מצ'יטה. באפריל 1920 הקימו הקומוניסטים את רפובליקת המזרח הרחוק וצ'יטה הפכה לבירתה. בנובמבר 1922 צורפה הרפובליקה לברית המועצות. בשנת 1937 הוקם מחוז צ'יטה. חבל עבר הבאיקל הוקם בשנת 2008 כתוצאה מאיחוד מחוז צ'יטה ומחוז אוטונומי אגיני בוריאטי.
כלכלה
בשטח החבל, בעיירה זבאיקלסק נמצאת נקודת מעבר לעיר מנג'ואולי שבסין. דרך נקודה זו עוברות כ-60% מייצוא הסחורות של סין למזרח אירופה.
עוד בשנת 1861 נמצאו מרבצי זהב. באזור זה הוקמה עיירה וירשינו-דרסונסקיי בה פועל גם היום מפעל לעיבוד זהב המייצר כ-4.5 טון זהב בשנה.
דמוגרפיה
כ-63% מאוכלוסיית החבל מתגוררת בערים. בעיר הגדולה – צ'יטה – מתגוררים כ-310 אלף תושבים (2005). הרוסים מהווים כ-90% מאוכלוסיית המחוז, הבוריאטים – כ-6.8%, האוקראינים – כ-0.6%.
יהדות עבר הבאיקל
היהודים הראשונים הגיעו יחד עם האסירים הדצמבריסטים, חלקם היו אסירים, ורבים מהם נשארו לגור בסיביר. לאחר שנת 1851, יהודים רבים הגיעו לצ'יטה. היהודים היו פעילים בחייה של העיר, ורבים מהם שימשו בתפקידים חשובים בתעשייה ובמסחר. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה רוב היהודים עזבו את מקומותיהם ועברו לסין. כיום נותרו במחוז כמה מאות יהודים שהגיעו לעיר מאוקראינה ובלארוס.
מוסדות השכלה גבוהה
כמעט כל מוסדות ההשכלה הגבוהה נמצאים בצ'יטה, ביניהם:
סמדר רייספלד
סמדר רייספלד היא סופרת, עיתונאית ב"הארץ" ומנחת סדנאות כתיבה.
ביוגרפיה
רייספלד נולדה בתל אביב לאב ניצול שואה ולאם שעלתה לישראל מפולין כתינוקת לפני מלחמת העולם השנייה.
למדה בתיכון אליאנס, שירתה ב-צה"ל ב-8200, עשתה דוקטורט בביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בתפקיד המגע הבין-תאי בבקרת ביטוי גנים במהלך ההתפתחות העוברית. לאחר סיום התואר התגוררה במשך שנתיים בצרפת, שם החלה לעסוק בספרות.
ב-2009 החלה לכתוב ביקורות ספרים למוסף "ספרים" ואחר כך כתבות למוסף סוף השבוע של "הארץ". מראיינת מדענים עבור "הקרן הלאומית למדע" ומנחת סדנאות כתיבה.
נשואה ואם לבת ובן.
לקריאה נוספת
על הספר "דרווין באיילון דרום" על הספר "שתיים" על הספר "קבלו אותי במחיאות כפיים"
אמן בין-לאומי
התואר אמן בין-לאומי (באנגלית: [International Master [IM) או בקיצור אב"ל, ניתן לשחקני שחמט מצטיינים על ידי הארגון העולמי פיד"ה. התואר ניתן הן לגברים והן לנשים מאז שנת 1950, והוא לכל החיים.
התואר ממוקם מבחינת איכותו מתחת לתואר רב אמן (באנגלית: [Grandmaster [GM), ומעל לתואר אמן פיד"ה (באנגלית: [FIDE master [FM).
על מנת שפיד"ה תעניק את התואר לשחקן, נדרשים לרוב שלושה ציונים (תוצאות מספיקות לקבלת דרגה) בתחרויות בין-לאומיות שבהן משתתפים אמנים בין-לאומיים ורבי אמנים בין-לאומיים. מד כושר של אמן בין-לאומי נע בדרך כלל בין 2400 - 2500, אף על פי שלעיתים יהיו אמנים בין-לאומיים חזקים שטרם הפכו לרבי אמנים עם מד כושר גבוה יותר.
במקרים נדירים תוענק הדרגה לשחקנים על השגים יוצאי דופן. לדוגמה, בכללים הנהוגים כיום, הזוכה באליפות העולם לשחמט לנוער יקבל דרגת אמן בין-לאומי אם עדיין איננו מחזיק בדרגה זו.
לאחר השגת תואר אמן בין-לאומי מרבית השחקנים המקצוענים שמים לעצמם כמטרה להפוך לרבי אמנים. ישנה גם אפשרות להפוך לרב אמן מבלי לקבל דרגת אמן בין-לאומי קודם לכן. ישנם מספר שחקנים שדילגו על תואר אמן בין-לאומי כמו לארי כריסטיאנסן, בוריס גלפנד וולדימיר קרמניק.
תואר אמן בין-לאומי ניתן גם לשחקני שחמט בהתכתבות על ידי האיגוד הבין-לאומי ICCF וכן למחברי בעיות שחמט ולפותרי בעיות.
פיד"ה גם מעניקה תואר אמן בין-לאומי לנשים (באנגלית: [Woman International Master [WIM), שהדרישות להשגתו פחותות מזה של האמן הבין-לאומי. אין כל מגבלה על נשים להשיג תואר אמן בין-לאומי "רגיל". נכון ליולי 2015 רשומות בפיד"ה 800 שחמטאיות הנושאות תואר זה, מתוכן 7 ישראליות.
פרס לורנס אוליבייה לשחקנית השנה במחזה חדש
פרס לורנס אוליבייה לשחקנית השנה במחזה חדש היה פרס שנתי שהוענק על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטרון הבריטי. הפרס נוסד ב-1976 בשם "פרסי איגוד תיאטראות הווסט אנד", ושמו הוחלף ב-1984 לכבוד השחקן האנגלי לורד אוליבייה.
ב-1984 אוחד הפרס עם פרס שחקנית השנה בהפקה מחודשת ליצירת פרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר. בטקס בשנת 1988 הוענק הפרס בפעם האחרונה.
== זוכות ומועמדות ==
ג'ורדן אוויאיישן
ג'ורדן אוויאיישן (באנגלית Jordan Aviation; בערבית الأردنية للطيران) היא חברת תעופה ירדנית שמרכזה בנמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עליה. החברה נוסדה בשנת 1998 על ידי היזם סרן מוחמד אל-חשמן והחלה לפעול בשנת 2000. בין השנים 2001 ו-2003 ריכזה ג'ורדן אוויאיישן את פעילותה בחוזי שכר עם כוחות שמירת השלום של האו"ם וכעת היא הספק המועדף עליהם. החברה מפעילה טיסות שכר ומשכירה מטוסים לחברות תעופה אחרות. היא טסה לשני יעדים פנימיים בירדן (עמאן ועקבה) ולשישה יעדים בינלאומיים (בגדאד בעיראק, קהיר ושארם א-שייח' במצרים, כווית סיטי בכווית, ג'דה בערב הסעודית, ודובאי באיחוד האמירויות הערביות). זו חברת תעופה מודרנית, צומחת ומתקדמת עם 700 אנשי צוות, וחברות הבת שלה מעסיקות עוד 150 אנשי צוות.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
יצחק סמואל (רב)
הרב ד"ר יצחק יוליוס סמואל (Julius Samuel) (י"ט בכסלו תרס"ג, 19 בדצמבר 1902 – ח' בטבת תש"ג, 16 בדצמבר 1942) היה הרב הראשי של יהדות נורווגיה בין 1930 ל-1942. התגורר באוסלו, בירת נורווגיה, עם רעייתו הנרייטה (לבית פולק, נכדתו של הרב הילה וקסלר) ושלושת ילדיהם. הוא היה פעיל ציוני, ושימש מנהיג תנועת המזרחי במדינה. סופר ומתרגם ובין השאר תרגם את הפואמות "היהודי" ו"היהודיה", שכתב המשורר הלאומי הנורבגי הנריק ורגלנד, מנורבגית לגרמנית. נספה במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
לפני השואה
יצחק סמואל נולד בשנת 1902 בפרוידנבורג (Freudenburg) שבגרמניה, לשמואל ולאידה לבית וייל. למד חמש שנים בגימנסיה בעיר טריר ולאחריהן למד בישיבת שונות בפרנקפורט ובהן בישיבת הרב ד"ר דוד צבי הופמן. בהמשך למד בבית המדרש לרבנים בברלין (שכמה שנים קודם עמד רד"צ הופמן בראשו וייסדו הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר) והוסמך לרבנות בידי הרב יחיאל יעקב ויינברג והרב יוסף וולגמוט. ארגן בהצלחה גדולה כנס עולמי של שומרי שבת.
את פעילותו הפוליטית החל בתנועת "צעירי המזרחי" וייצגם בכמה קוגרסים ציוניים. במקביל פרסם מאמרים בביטאונים וכתבי עת שונים, ובהם "ביטאון המזרחי".
בתר"צ נבחר לכהן כרבה של יהדות נורווגיה. מיד לאחר בחירתו פעל רבות לחיזוק חיי הקהילה היהודית. הוא למד נורווגית ופרסם בעיתונות המקומית מאמרים בנושאים כמו הרפורמה והשבת. נודע כדרשן ומרצה מחונן המרתק את שומעיו.
בימי השואה
בקיץ תש"ב (1942) הרב סמואל היה בכפר קטן בקרבת אוסלו, שבו היה גם יהודי בשם ברנשטיין שנחשד על ידי הגרמנים כמרגל. עקב כך הגסטפו חקר את כל היהודים שהיו בכפר וגם הרב סמואל נחקר מספר פעמים. באחת מהחקירות רמזו אנשי הגסטפו לרב שיעלם כדי שלא יעצרו אותו. אך הוא לא הסכים לכך בשום אופן ואמר: "אני כרב לא אטוש את עדתי בעת הרת סכנות זו".
בכ' באלול תש"ב (2 בספטמבר 1942) הוזמן שוב לחקירה ולא שב. הרב סמואל נלקח עם יהודים נוספים למחנה ריכוז סמוך לאוסלו. הקהילה היהודית באוסלו פעלה כדי לשחרר את רבה לימים הנוראים אך העלו חרס בידם.
הרב סמואל הועבר לגרמניה באניה "מונטה רוזה" יחד עם שמונה-עשר יהודים נוספים בי"א בכסלו תש"ג (20 בנובמבר 1942). הרב סמואל נספה באושוויץ בח' בטבת תש"ג (16 בדצמבר 1942), ולמעט פרט זה לא ידוע דבר נוסף מאז המעבר לגרמניה.
רעייתו, הנרייטה סמואל, ושלושת ילדיהם ניצלו עם אלף יהודים נוספים בידי המחתרת הנורווגית שהבריחה אותם לשוודיה. הנרייטה סמואל העידה במשפט אייכמן.
צאצאיו
ילדיו:
מנכדיו:
אבי כהן (במאי)
אבי כהן (ידוע גם בכינוי אמומה; נולד ב-15 בדצמבר 1944) הוא במאי טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
את שרותו הצבאי עשה כהן במחזור הראשון של להקת פיקוד דרום, שם היה זמר ונגן גיטרה. לאחר שחרורו מהצבא נסע ללונדון ללמוד קולנוע, וכשחזר לישראל שימש כעורך סרטים בטלוויזיה הישראלית וכבמאי סרטי פרסומת.
עם הקמת ערוץ 2 בטלוויזיה, עבר כהן להתעסק בעשייה למדיום הטלוויזיוני, בעיקר בתחום הבידור. בעשייתו של כהן לאורך השנים ניתן דגש ליוצרים צעירים שהפכו, ברבות השנים, לכוכבים מהמצליחים בישראל, בבידור בכלל ובטלוויזיה בפרט. כמו כן הרבה כהן ליצור, לביים ולערוך תוכניות סאטירה מגוונות.
בשנת 1990 כהן יצר וביים את תוכנית הבידור "העולם הערב" בכיכובם של אברי גלעד וארז טל ששודרה בערוץ 2 הניסיוני. התוכנית נוצרה בעקבות הצלחת תוכניתם הרדיופונית של השניים, "מה יש", כתוכנית מערכונים, סאטירה ונונסנס והייתה חדשנית ואף נועזת בתחומה. כמו תוכנית הרדיו, זכתה "העולם הערב" לפופולריות רבה, בעיקר בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה. התוכנית ירדה לאחר פתיחת השידורים המסחריים בשנת 1993, וכהן עבר לביים את תוכנית הילדים "יום יומן" ואת תוכנית הסאטירה "קבלת שבת". הדרמה העלילתית הראשונה שביים הייתה "שאלה של זהות".
בשנת 1996 ביים את תוכנית המערכונים, הנונסנס והסטנד-אפ "פלטפוס" ששודרה בטלוויזיה החינוכית ונתנה במה לקומיקאים צעירים כדוגמת עידן אלתרמן ואבי גרייניק. התוכנית יועדה לציבור הילדים והנוער והמשיכה למעשה את הקו של "העולם הערב" בכך שהייתה "לא רצינית" ופתחה בפני יוצרים צעירים את האפשרות להיכנס לעולם הבידור והטלוויזיה. התוכנית זכתה להצלחה רבה, לתוכנית המשך בשם "דומינו" (אותה לא ביים כהן) ורוב משתתפיה המשיכו בהצלחה בתחום.
בשנת 1996 היה כהן שותף ליצירת התוכנית המיתולוגית "החרצופים", לה נתן את שמה הישראלי, וכן ביים וערך אותה. התוכנית, ששודרה בזכיינית ערוץ 2 טלעד עד שנת 1999, הייתה תוכנית סאטירית וכללה מערכוני בובות בדמותן של פוליטיקאים, שקולותיהם חוקו, על פי רוב, על ידי טוביה צפיר. התוכנית זכתה להצלחה עצומה והשפיעה רבות על מעמדם הציבורי של פוליטיקאים כדוגמת דן מרידור ודוד לוי.
בשנת 2003 ביים את סרט הטלוויזיה "אמצע הסרט" ובשנת 2004 את סדרת הילדים "כל שבת שנייה". בשנה זו יצר וערך את התוכנית "אסתי המכוערת", שהיוותה מעין פארודיה על טלנובלות ובשנת 2005 ביים את סדרת ההמשך שלה, "אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית". בשנת 2005 ביים גם את הטלנובלה "החצר" ששודרה בערוץ התכלת ובשנת 2007 את הסדרה "המקום" ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2003 יצר וערך, יחד עם גידי יהושע וליאור שליין את תוכנית הפאנל הסאטירית משחק מכור ששודרה בערוץ 2 (רשת) עד שנת 2006. התוכנית הייתה שונה מתוכניות הדמויות והחיקויים ששודרו במקביל כגון "רק בישראל" ו"ארץ נהדרת" ועקב זאת לא זכתה בתחילתה למדרוג גבוה, אך ככל שהתקדמו העונות הפכה לפופולרית ומצליחה ביותר. בעקבות הקשר שנוצר עם ליאור שליין, יצר כהן את תוכנית הלייט נייט "הלילה עם ליאור שליין" ששודרה בערוץ 10 בשנים 2008–2009. באותן שנים יצר כהן את סדרת הטלוויזיה מרובת הפרקים "המקום" - על מסעדת יוקרה תל אביבית - ושימש בה כבמאי ועורך. לאחר מכן שימש כמנהל פיתוח התוכן של ערוץ 10. לקראת הבחירות של שנת 2009 ערך גם תוכנית פאנל סאטירית נוספת, "עד הבחירות זה יעבור" שהונחתה על ידי שליין ושודרה במשך עונה אחת. בשנים אלו ערך גם את התוכנית הקומית "שינויים בלוח המשדרים" בכיכובם של שרון טייכר וערן זרחוביץ' באותו ערוץ.
בשנת 2010 חזר לזכיינית רשת וערך את עונתה השלישית של תוכנית הבידור "שבוע סוף!", שעברה בעונה זו שינויים מבנים רבים. הפורמט החדש, שנקרא "שבוע סוף החדש", לא זכה להצלחה וירד מהמסך לאחר ארבעה פרקים בלבד. בשנה זו החל לערוך את התוכנית הסאטירית "מצב האומה", שמהווה מעין המשך ל"משחק מכור", ואף בה משתתף שליין כעורך ומנחה. התוכנית שודרה במשך שמונה עונות בערוץ 2 (רשת) ובשנת 2015 עברה לערוץ 10 תחת השם "גב האומה". התוכנית זכתה להצלחה בקרב הקהל והמבקרים ואף זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
בשנת 2017 עזב כהן את "גב האומה" והחל לערוך את תוכנית הסאטירה "מדינת הגמדים" בכאן 11 שבדומה לתוכנית "החרצופים" מבוססת על בובות בדמותם של פוליטיקאים.