cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליעזר ליבר שרשבסקי
לאחר העלייה לארץ
בשנת 1909 עלה שרשבסקי ארצה עם משפחתו והתיישב ביפו. השקיע הון במספר מפעלי מסחר ובניין, ובין השאר בנה בית הנושא את השם "בית שרשבסקי" ברחוב רוטשילד 92 בתל אביב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה שרשבסקי עם הגולים במצרים, והיה פעיל בוועד הגולים.
לאחר המלחמה חזר שרשבסקי לארץ, והקים את בית החרושת הראשון לאריגה בתל אביב, 'שרשבסקי וגוטמן'.
שרשבסקי כיהן כיושב-ראש הנהלת "הלוואה וחיסכון תל אביב" משנת 1924 ועד 1927. האגודה סייעה למפעלים חלוציים רבים באשראי, מימון והקצאת ייעוץ מומחים. בנוסף כיהן שרשבסקי מרכז הקואופרציה האשראית בארץ והיה בין מייסדי המרכז לאשראי הדדי "המרכז".
שרשבסקי נבחר להיות שופט במסגרת בית משפט השלום העברי וכן נבחר לנשיאות ברית ראשונים, שהוא ארגון עסקנים ציונים ותיקים בארץ ישראל.
נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
Europeana
Europeana.eu (בעברית: אירופיאנה או יורופיאנה) הוא אתר אינטרנט המספק גישה למיליוני ספרים, ציורים, סרטים, פריטי מוזיאון וחומרים ארכיוניים שעברו דיגיטציה באירופה.
רקע
הפרויקט נולד ממכתב ששלח באפריל 2005 נשיא צרפת ז'אק שיראק, יחד עם ראשי ממשלות גרמניה, ספרד, איטליה, פולין והונגריה לנשיא הנציבות האירופית ז'וזה מנואל ברוזו. המכתב המליץ על הקמת ספרייה וירטואלית אירופית שתנגיש את המורשת התרבותית של אירופה, בין היתר כתגובה לפרויקט של חברת גוגל, "גוגל ספרים".
המאגר
נכון ליולי 2016, הועלו לאתר מעל 54 מיליון אובייקטים מכ-1,500 מוסדות, בעיקר מאירופה, בהם מוזיאונים מרכזיים כגון הרייקסמוזיאום באמסטרדם והלובר – לצד מוזיאונים וארכיונים מקומיים מכל המדינות החברות ב. כל אלו יוצרים יחד אוסף המאפשר למשתמש לעיין במורשת המדעית והתרבותית של אירופה, מזו הפרהיסטורית ועד זו של ימינו. ציורי המונה ליזה של לאונרדו דה וינצ'י, נערה עם עגיל פנינה מאת יאן ורמיר, כתבי צ'ארלס דרווין ואייזק ניוטון והמוזיקה של וולפגנג אמדאוס מוצרט הן כמה מגולות הכותרת של הפרויקט.
הפרויקט ממומן על ידי תוכנית eContentplus של הנציבות האירופית, בכ-100 מיליארד יורו המחולקות כדלקמן: 20 מיליארד לספריות, 39 מיליארד למוזיאונים, 41 מיליארד לארכיונים לאומיים, 50 מיליארד לארכיונים אורקוליים. האתר דומה לשירות שמספק האתר גאליקה, אולם יש לו ממשק משתמש גרפי ומודרני וכן אינדקס טקסטואלי מתקדם יותר.
בשנת 2011 נטענו לאתר קרוב ל-3,000 פריטים מאוסף המפות של הספרייה הלאומית בישראל, כמו גם ספרים נדירים, כאשר התוכנית היא להעלות פריטים נוספים מאוסף הכתובּות של הספרייה.
תפעול
האובייקטים הדיגיטליים אינם מאוחסנים במחשב מרכזי אלא נשארים ברשתות מוסדות התרבות אליהם הם שייכים. Europeana אוספת מידע קשור או מטהדטה על האובייקטים, כולל תמונות תצוגה קטנות, שדרכם מתאפשר למשתמש לחפש את הפריטים, ולאחר שמוצא את שחיפש הוא יכול להקליק על הפריט וכך להגיע לאתר שמכיל את האובייקט המקורי.
למוסדות תרבות (ספריות, מוזיאונים, ארכיונים ואוספים אורקוליים) אסטרטגיות שונות בקיטלוג תוכן. גם למדינות השונות שיטות משלהן. על מנת להפוך את המידע לבר חיפוש, התוכן חייב להיות ממופה לפי תקן אחיד, המכונה "Europeana Semantic Elements" (אלמנטים סמנטיים של Europeana). תקן המטהדטה הנוכחי של האתר משתמש במכנה המשותף הנמוך ביותר לשילוב סוגים שונים של תכנים דיגיטליים. עם זאת, התכנון הוא להתחיל להשתמש בסטנדרט עשיר יותר – Europeana Data Model – מה שיאפשר מתן מידע טוב יותר למשתמש. האתר מקבל את המטהדטה של האובייקטים הדיגיטליים כפי שהם, ואינו מקבל החלטות לגבי דיגיטציה. המוסדות הם אלו המחליטים אלו אובייקטים יעברו דיגיטציה.
נס במילאנו
נס במילאנו (איטלקית: Miracolo a Milano) הוא סרט נאו-ריאליזם איטלקי משנת 1951 בבימויו של ויטוריו דה סיקה. התסריט נכתב בין היתר על ידי צ'זארה זאוואטיני ומבוסס על הרומן שלו "טוטו הטוב" (באיטלקית: Toto il Buono). העלילה מתארת את חייהם של עניי העיר מילאנו בעידן שאחרי מלחמת העולם השנייה ואת מאבקם בשלטון ובבעלי ההון. הסרט נחשב לאחד השיאים של הנאו-ריאליזם האיטלקי.
עלילה
זהו סיפור פנטזיה שבמרכזו טוטו. הסיפור נפתח כשקשישה ששמה לולוטה מוצאת את טוטו התינוק בערוגת הכרובים בגינה שלה, ומאמצת אותו. אחרי שלולוטה הולכת לעולמה טוטו עובר לבית יתומים, והסרט קופץ ליום הולדתו השמונה עשרה, כשהוא עוזב את בית היתומים ומתחיל את חייו בשכונת פחונים בפאתי מילאנו.
אופיו האופטימי של טוטו וכישוריו הארגוניים משמשים אותו כדי לארגן את השכונה ולהשכין שלום בין מוכי הגורל שמאכלסים אותה. במהלך ניסיונות חפירת באר מים לשכונה, מגלים התושבים שהם יושבים למעשה על שדה נפט.
כשבעלי האדמה החוקיים שומעים על שדה הנפט, הם מגייסים לצידם את השלטונות והמשטרה כדי לפנות את יושבי השכונה ממקום מושבם. רוחה של אמו המאמצת של טוטו מתגלית לו ומעניקה לו יונת קסמים שמגשימה משאלות. בתחילה הוא משתמש ביונה כדי להילחם במפנים ולהשיב להם מלחמה שערה, ולאחר שזו מצליחה באים אליו אנשי השכונה בבקשות שונות. טוטו טוב הלב מנסה להגשים את משאלות לבם, אך מלאכים המתנגדים לאחזקת היונה בידי בני תמותה לוקחים אותה חזרה השמיימה.
השוטרים מנצלים את אובדן היונה כדי להשתלט על השכונה, ומפנים את התושבים לבית הכלא בעגלות. בדרך נס, בדרכם לכלא היונה מוחזרת לטוטו, שמבקש לשחרר לחופשי את חבריו.
הפקה
בניגוד לסרטי נאו-ריאליזם איטלקי אחרים שנעשו באותה תקופה, הושקעו מאמצים ניכרים באפקטים המיוחדים בסרט, ולצורך כך אף נשכר מומחה אפקטים אמריקאי. כמו כן דה סיקה השתמש גם בשחקנים מקצועיים, דבר שלא היה מקובל בקולנוע הנאו-ריאליזם המוקדם יותר.
הסרט עלה לאקרנים באיטליה ב-8 בפברואר 1951, ובאפריל 1951 השתתף בפסטיבל קאן. הביקורת הרעיפה עליו תשבחות רבות, והוא אף זכה בפרס דקל הזהב.
עורק הקיבה השמאלי
עוֹרֵק הַקֵּבָה הַשְּׂמָאלִי (TA: arteria gastrica sinistra) הוא עורק בבטן המסתעף מגזע הבטן ומספק דם לקיבה ולחלקו התחתון של הוושט. העורק מתקדם לאורך העקומה הקטנה של הקיבה ומשיק עם עורק הקיבה הימני.
עורק הקיבה השמאלי עלול להיות מעורב בכיב פפטי, כאשר כיב חודר דרך רירית הקיבה אל אחד מסעיפי העורק. במקרים של יתר לחץ דם שערי, השקות עם ענפים ושטיים של עורק זה עלולים ליצור דליות ושט. שני מצבים אלה עלולים להתבטא בדימום מדרכי העיכול העליונות עד כדי סכנת חיים.
נקודות אנטיפודיות
בגאוגרפיה ובמתמטיקה, נקודות אנטיפודיות הן נקודות על גבי כדור הממוקמות זו מול זו משני צידי הכדור. באופן מדויק יותר, שתי נקודות על גבי הכדור הן אנטיפודיות אם הקו הישר ביניהן עובר דרך מרכז הכדור.
מקור השם ביוונית - ἀντί (אנטי) נגד, πούς (פוס) רגל או ברבים ποδός (פודוס) רגליים. הנקודה האנטיפודית לנקודה בה נמצאים על פני כדור הארץ, נמצאת מנגד הרגל בצידו השני של כדור הארץ. הראשון שהשתמש במונח הוא אפלטון כדי לציין את תושבי היבשת המשוערת שנמצאת בצידו השני של כדור הארץ.
באופן כללי אפשר להגדיר נקודות אנטיפודיות בכל ספירה n-ממדית. אם הספירה ממורכזת סביב נקודת האפס במרחב האנטיפוד לנקודה x הוא הנקודה -x (ולהפך).
העת העתיקה
החל מהתקופה ההלניסטית תפיסת הארץ ככדור הייתה מקובלת במערב. אפלטון, אריסטו ותלמי הבהירו שהמונחים 'למעלה' ו'למטה' נקבעים לפי מרכז כדור הארץ. קיומן של יבשה או יבשות נוספות בצדו השני של הכדור הוצע על ידי גאוגרפים מהעת העתיקה, ביניהם קרטס ממאלוס ופומפוניוס מלה.
ימי הביניים
לאחר קריסת האימפריה הרומית, הידיעה על כדוריות הארץ נשמרה באירופה בעיקר על ידי ספריו של פליניוס. אולם, מאז ימי אוגוסטינוס הכנסייה הקתולית הייתה סקפטית בנוגע לקיומם של אנשים שחיים בצדו השני של הכדור (שכונו אנטיפודים). לדברי אוגוסטינוס, לא הוכח שיש דבר מלבד אוקיינוס בצידו השני של הכדור; וגם אם אכן יש שם יבשה, הרעיון שבני אדם הצליחו לחצות את המרחק אליה בספינה הוא אבסורדי. בנוסף, כבר מהעת העתיקה רווחה הדעה שבאזור קו המשווה החום בלתי נסבל (כשם שבקטבים שורר קור מקפיא), ושבשל כך בני אדם לא יכלו לעבור אותו. ככלל, רעיון קיומם של אנשים באנטיפודים נחשב בימי הביניים לעיתים קרובות כאגדה.
עבודותיהם של אריסטו ותלמי נשמרו ונלמדו אצל המלומדים הערבים, ורק במאה ה-12 תורגמו ללטינית ושבו לאירופה. בעוד מרקו פולו נחשב לאירופאי הראשון שחצה את קו המשווה (במאה ה-13), הערבים הגיעו למדגסקר (שנמצאת מדרום לקו המשווה) כבר במאה ה-7. הגאונים בבבל והראשונים בספרד נחשפו לאסטרונומיה ול, שהיו מתקדמות יחסית לאירופה.
ביהדות
רק מעט מההוגים היהודיים בימי הביניים העלו את האפשרות שאנשים חיים באנטיפודים, ביניהם רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני ורבי יהודה בן מהר"ם חלאווה.
הרב דוד גנז בספרו נחמד ונעים (1609) כתב שהקדמונים, הן מבני ישראל והן מאומות העולם, חשבו שחציו השני של כדור הארץ כולו אוקיינוס: האבן עזרא, הרד"ק, רבי אברהם בר חייא, רבי יצחק בן יוסף הישראלי ובעל השבילי אמונה. הוא מוסיף שכן נראה ממורה הנבוכים ומכמה מדרשים.
לדבריו, ההנחה הזאת עמדה ביסוד קביעתם של הראשונים שקו התאריך עובר ממזרח לסין. משום כך הוא אומר שגילוי אמריקה מחזיר את שאלת קו התאריך במלוא חריפותה: אם כדור הארץ מיושב לכל רוחבו, בהכרח יהיו שני אזורים סמוכים שבאחד מהם יהיה יום ראשון ובשני שבת. הרב דוד גנז סיים את דיונו בנושא כך:
מנגד, לדעת החזון איש קביעת קו התאריך במזרח סין אינה מבוססת על חוסר הידיעה בדבר קיומה של יבשת נוספת.
אנטיפודים והפיזיקה האריסטוטלית
אחת השאלות שהטרידו את מלומדי ימי הביניים, נבעה מתורת המקומות הטבעיים של אריסטו. אריסטו טען שארבעת היסודות מסודרים בארבעה תחומים קונצנטריים: הכדור הארצי, הכבד ביותר, נמצא במרכז היקום; הוא מכוסה על ידי ספירת המים, שמסביבה נמצאת ספירת האוויר, ומסביבה ספירת האש. אם כן, כיצד ישנה אדמה מעל המים?
חלק מהתשובה הייתה שהכדור הארצי אינו מושלם, והוא מתערב עם היסודות האחרים. יוהנס דה סקרובוסקו (1230~) תיאר את המקומות הטבעיים של אריסטו וטען שכל הכדור הארצי מכוסה מים, מלבד חלק קטן שראוי למגורים. כמה חוקרים אירופאים במאות ה-14 וה-15 הציעו לכך הסבר: לטענתם הכדור הארצי והכדור המימי אינם קונצנטריים לחלוטין, ולכל אחד מהם יש מרכז גאומטרי שונה. לפי תפיסה זו אין יבשה בצידו השני של כדור הארץ. כמה מההוגים היהודים בימי הביניים הציעו תמונת עולם הדומה לרעיון זה, אך ראו בכך הוכחה שהטבע אינו פועל על פי חוקים טבעיים בלבד.
המתרגם שמואל בן יהודה אבן תיבון (1150–1230) כתב ספר בשם מאמר יקוו המים שעוסק בשאלה זו. לדבריו, במשך עשרים שנה חקר את הנושא בכל ספרי הטבע המצויים אצלו, ומצא בהם שתי תשובות: האחת, המקובלת על רוב הפילוסופים, לפיה תנועת הכוכבים שומרת את היבשה מעל המים, וכך היה מאז ומעולם; השנייה, מקורה באבן סינא, ולפיה היבשה הייתה בתחילה כדור מכוסה מים, אלא שלדברי אריסטו היסודות יכולים להשתנות מהאחד לשני. מכיוון שהעפר אינו נוזלי, המים שהפכו לעפר ולהפך יצרו שקעים ובליטות בכדור היבשה, כך שכיום רביעית ממנה בולטת מעל המים. גם הרלב"ג עסק בשאלה זו, וקשר אותה לשאלת חידוש העולם.
עידן התגליות והעת החדשה
בעקבות מסעות התגלית הפורטוגזיות לאורך החוף המערבי של אפריקה, ובעיקר לאחר הקפת כף בוז'דור על ידי ז'יל איאנש ב-1434, נאלצו הגאוגרפים לעדכן את התורה האקלימית בה החזיקו. הימאים הפורטוגזים מצאו באזור קו המשווה ארץ פוריה ושופעת, ולא אזור צחיח שהחום הופך אותו לבלתי עביר. יתר על כן, דיוגו קאו שט לתוך נהר קונגו ומצא שבטים אימתניים דרומה מקו המשווה. עד 1488 הגיעו הפורטוגזים לכף התקווה הטובה.
עד מותו, קולומבוס לא האמין שגילה יבשת חדשה, וטען בנחרצות שהגיע לאיים מזרחית להודו. מגלה הארצות אמריגו וספוצ'י שכבר הבין את המצב לאשורו, וכן גאוגרפים אחרים בזמנו, התייחסו בכתביהם לדרום אמריקה בכינוי 'האנטיפודים'; זאת על אף שדרום אמריקה אינה אנטיפודית ממש לאירופה. בכך הם יצרו רצף בין התאוריות של העת העתיקה לתגליות החדשות.
גילוי דרום אמריקה חיזק את האמונה שקיימת יבשה נרחבת ידיים נוספת בדרום, טרה אוסטרליס. הרעיון דעך לאיטו במאות הבאות עם מסעות התגלית הבאים, ובפרט לאחר מסעותיו של ג'יימס קוק. רק ב-1820 נתגלתה אנטארקטיקה.
ב-1800 נתגלו איי האנטיפודה מדרום לניו זילנד. הם כונו תחילה Penantipodes, כלומר "ליד האנטיפודים", מכיוון שהם נמצאים ליד הנקודה האנטיפודית ללונדון. בהמשך שמם קוצר לאיי האנטיפודה.
ארמון שלייסהיים
ארמון שׁליְיסְהִיִּים (בגרמנית: Schloss Schleißheim) כולל שלושה ארמונות ופארק באוברשלייסהיים מצפון למינכן, גרמניה.
ארמון שלייסהיים הישן
הארמון הישן היה בתחילתו בית מגורים בסגנון הרנסאנס ומנזר שנבנה בידי ווילהלם החמישי בשנת 1598, סמוך לארמון דכאו. כיום נותרו מהמבנה המקורי השער הראשי ומגדל השעון. תחת שלטונו של בנו, מקסימילאן הראשון, הורחב הבניין בשנים 1617–1623 בידי האדריכלים היינריך שון והנס קרומפפר.
במהלך מלחמת העולם השנייה ספג הבניין נזקים כבדים.
הארמון שופץ ומכיל כיום שתי תצוגות קבועות – אחת העוסקת בתרבות ודת, והשנייה בהיסטוריית פרוסיה.
ארמון לוסטהיים
מקסימיליאן עמנואל בנה את הארמון כדי לסמל את חגיגת נישואיו למאריה אנטוניה, בתו של הקיסר, בשנת 1685.
כיום המבנה מכיל תצוגה של כ-2,000 צלחות פורצלן נדירות ועיטורי שולחן שונים.
ארמון שלייסהיים החדש
בניית הארמון החדש החלה בשנים 1701 בזמנו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, בידי האדריכלים אנריקו זוקאלי השווייצרי וג'וזף אפנר הגרמני. מתוך התכנון המקורי שכלל 4 אגפים, הושלם רק האגף המרכזי. הבנייה הסתיימה בשנת 1926.
פארק שלייסהיים
בזמן מלחמת העולם השנייה ניזוק הפארק באופן קשה, אך שופץ לחלוטין וכיום ניתן לבקר בו.
הארמון בתרבות
הארמון היווה תפאורה ורקע למספר סרטים, בין היתר:
Veronica TV
Veronica TV הוא ערוץ טלוויזיה הולנדי שמתמקד בעיקר בקהל צעיר וקהל הגברים. הערוץ הושק בשם "TV10 Gold" ושינה את שמו כמה פעמים עד שנקבע שמו "Veronica" ב-20 בספטמבר 2003. הערוץ נמצא בבעלות רשת Talpa.
הערוץ משתף פעולה עם דיסני XD, שמשדר ב-Veronica בשעות היום ולאחר מכן במשך שעות הערב והלילה לשידורי הערוץ.
1995-1998: TV10 Gold ו-TV10
בשנת 1995 חברת התקשורת ההולנדית Arcade השיקה שני ערוצי טלוויזיה: The Music Factory (שנועד להוות תחרות לערוץ MTV) ואת ערוץ TV10 Gold. ערוץ זה שידר שידורים חוזרים של סדרות טלוויזיה ישנות דוגמת שושלת וקו אונידין.
בשנת 1996 הפך הערוץ לחלק מתאגיד התקשורת ההולנדי השני בגודלו "Wegener Arcade" כחלק מהאיחוד של Arcade עם חברת ההוצאה לאור Wegener. ברבעון הראשון של אותה שנה השתנה מיתוג הערוץ ל-TV10 על מנת לחדש את הדימוי של הערוץ. כחלק מתהליך המיתוג החל הערוץ לשדר סדרות חדשות ובהן הסדרה אלו אלו וגם הסדרה האמריקאית מ.א.ש.
שנה לאחר מכן רכשה סבן אינטרנשיונל את TV10 והחלה לשתף פעולה עם HMG (הולנד מדיה גרופ) והערוץ החל לחלוק שעות שידור עם Fox Kids. בתוך שנה תמה השותפות עם HMG ומניות קבוצת הולנד מדיה גרופ נרכשו על ידי Fox.
1998-2001: Fox ו-Fox 8
ב-19 בדצמבר 1998 מותג ערוץ TV10 מחדש ושמו שונה ל-Fox. זאת כיוון שערוצי פוקס אינטרנשיונל של רופרט מרדוק ניסו להתרחב באירופה ובאמצעות שיתוף הפעולה עם ערוץ TV10 הם יוכלו להשיג אחיזה בשוק התקשורת ההולנדי. בהמשך עלו לשידור סדרות פופולריות דוגמת דוסון קריק, סקס והעיר הגדולה ומלקולם באמצע. בהמשך, ב-8 בספטמבר 1999 שם הערוץ השתנה מ-Fox ל-Fox 8, אם כי בספטמבר 2000 שב שם הערוץ הקודם. למרות השינויים והמיתוג מחדש שעבר הערוץ, הוא לא הצליח להתנער מהדימוי של ערוץ המשדר שידורים חוזרים של סדרות ישנות.
בשנת 2001 רכשה חברת שידורי SBS B.V, הסניף ההולנדי של קבוצת SBS את הערוץ מידי ניוז קורפ.
2001-2003: V8
לאחר שרכשה SBS את הערוץ מידי ניוז קורפ, היא שינתה את שם הערוץ ל-V8 ב-1 במאי 2001, השם האחרון לפני Veronica. מוקדם יותר בשנת 2000 הודיעה חברת Veronica Association כי תעזוב את הולנד מדיה גרופ והודיעה על כוונתה להקים ערוץ עצמאי. SBS וחברת Veronica התקשו להגיע להסכם והמשא ומתן ביניהן ארך יותר משנתיים בטרם סגרו עסקה.
V8 הוקדש בשנת 2001 לצעירים. כחלק מההתמקדות בקהל זה, הערוץ החל לשדר סדרות פעולה וסרטי פעולה.
2003-הווה: Veronica
בסופו של משא ומתן ארוך חתמו Veronica Association ו-SBS על הסכם, שכלל את מתן השם"Veronica" ל-V8 ב-20 בספטמבר 2003.
דיסני XD
במהלך שעות היום משדר דיסני XD תוכניות לילדים. דיסני XD משדר בערוץ מאז שנקרא ג'טיקס. מאז ששינה את שמו לדיסני XD הוא החל לשדר בערוץ חדש 24 שעות ביממה באמצעות כמה שירותי טלוויזיה.
חסידות שומרי אמונים
חסידות שומרי אמונים היא חצר חסידית שהקים הרב אברהם חיים ראטה. לחסידות שכונה סמוך לשכונת מאה שערים בירושלים, הנקראת קריית שומרי אמונים, ובסמוך לה בית מדרש וישיבה קטנה. בעיר בני ברק יש לחסידות בית מדרש, ישיבה קטנה וישיבה גדולה.
רקע
אביו של הרב אברהם חיים, הרב אהרן ראטה, הקים בשנת תרפ"א (1924) את קהילת "יראי ה'" בעיר סאטמאר שברומניה, כחבורת אברכים שאין להם בעולמם אלא תורה ותפילה. בשנת תרפ"ח (1928) עלה הרב אהרן לארץ ישראל וייסד בית מדרש בשכונת מאה שערים. עקב שימת הדגש המיוחדת בקהילתו על עניית אמן בקול רם, שינה רבי אהרן בשנת תרצ"ג את שם חבורת חסידיו לשומר אמונים, זאת על פי מאמר חז"ל:.
חסידות שומרי אמונים
בתחילת שנות השישים של המאה העשרים, הקים האדמו"ר את קריית שומרי אמונים בין השכונות הירושלמיות הוותיקות מאה שערים ובית ישראל, סמוך לשער מנדלבוים, בה אף ייסד תלמוד תורה וישיבות. בשנת תשל"ו (1976) עבר לעיר בני ברק, שם התגורר במשך רוב ימות השנה ובה הקים בית מדרש והעביר לשם את ישיבותיו. את תקופת החגים בחודש תשרי עשה האדמו"ר בביתו שבירושלים, לשם מגיעים חסידיו מהארץ ומחו"ל. חלק מחודשי החורף עשה האדמו"ר בדירת הקיט שלו במושב תפרח ובה מקווה פרטי ובית מדרש. נפטר בה' באלול תשע"ב.
בשנת תשס"ד - נפתח בית המדרש של החסידות בעיר אשדוד, שם שימש בנו רבי רפאל אהרן כרב הקהילה, ובשנת תשס"ח - (2008) הקימה החסידות בית מדרש גם בעיר בית שמש. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 נפתחה מחדש ישיבה קטנה של החסידות בירושלים.
לאחר פטירת רבי אברהם חיים התמנו ארבעת בניו לאדמו"רים, על פי צוואתו:
נכדו הרב אהרן גלדציילר מונה ע"י סבו לכהן כראש ישיבת שומרי אמונים . נכד זה הקים גם הוא 'חצר' משלו לאחר פטירת סבו.
שיטתה של החסידות
בחסידות "שומרי אמונים" נשמרת שיטתו של האדמו"ר הזקן בכל הנוגע לצורת התפילה. התפילה בבתי המדרש של החסידות אורכת שעות רבות. החסידות שומרת על סגירות יחסית, ועיקר צמיחתה נובע מריבוי טבעי ומהצטרפותם של מעטים מתלמידי הישיבה שבמקורם אינם מבני החסידות. "תקנות הלבוש" המיוחדות לאנשי ירושלים לגבי גברים ונשים, שהיו עם הקמת החסידות אבן יסוד ב"ספר התקנות" של הקהילה, אינן נשמרות כיום בחסידות והן נותרו רק בחסידויות האחיות תולדות אהרן ותולדות אברהם יצחק.
יחס למדינת ישראל
להבדיל מרבי אברהם יצחק קאהן, שכתלמיד שיטת סאטמר נודע כמתנגד חריף לציונות ולאגודת ישראל ונמנה עם חוגי העדה החרדית, מוסדות שומרי אמונים מקבלים תקציבים ממשלתיים. רבי אברהם חיים היה חסיד של האדמו"ר מבעלז ולא היה מתנגד להליכה לבחירות, וחלק מחסידיו (בעיקר תושבי בני ברק) משתתפים בבחירות לכנסת.
מטרו 2
עיתונאים רוסים דיווחו כי עובדת קיומה של מטרו-2 אינה מאושרת או מוכחשת על ידי שירות הביטחון הרוסי (FSB) או על ידי הנהלת הרכבת התחתית במוסקבה.
על פי השמועות אורכה של מטרו-2 עולה על זה של הרכבת התחתית ה"ציבורית". השמועות טוענות כי קיימים בה 4 קווים וכי היא שוכנת בעומק 7 קומות תחת פני האדמה. כמו כן נטען כי היא מחברת את הקרמלין עם מטה ה-FSB, את נמל התעופה הממשלתי בוונוקובו-2 ועיירה תת-קרקעית באזור רמנקי (район Раменки), כמו אתרים נוספים בעלי חשיבות לאומית.
המידע הזמין על מטרו-2 הוא ספקולטיבי ואינו מבוסס באמצעות מסמכים כתובים או תצלומים.
אנדרי שפיצר
אנדריי שפיצר (כ"ג בתמוז תש"ה, 4 ביולי 1945 – כ"ו באלול תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מאמן סיף וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
קורות חיים
אנדריי שפיצר נולד לטיבור ולאלאונורה בעיר טימישוארה ברומניה, למשפחה בת שני ילדים. אביו נפטר כשהיה בן 11. מצעירותו היה סייף נלהב. הוא עלה לישראל ב-1964, בגיל 19, עם אמו ואחותו. בישראל ניסה לגייס צעירים לספורט הסייף. בשנת 1968 נשלח על ידי איגוד הסייף הישראלי ללימודים ב"בית הספר הגבוה לסייף "עם "מאסטר אברהם" בהאג שבהולנד. משפחת סמיטלו אירחה אותו בביתם שבצפון האג. שב לישראל בשנת 1970. ועזר בהקמת האקדמיה ללימודי סיף. שפיצר נהפך לאחד מבכירי מורי הסיף בארץ ולימד במכון וינגייט. באפריל 1971 נישא לאנקי בהאג. הוא גר ברמת גן עם אשתו ובתו התינוקת, שנולדה חודשים ספורים לפני שטס לאולימפיאדת מינכן.
שפיצר שהה בביקור אצל הורי אשתו בהולנד, והגיע למינכן 4 שעות לפני שהטרוריסטים חברי ארגון הטרור, "ספטמבר השחור", פרצו לחדרו והרגו את יוסף רומנו ואת משה ויינברג וחטפו אותו ועוד 8 אנשים מהמשלחת האולימפית הישראלית.
שפיצר נראה פעם אחת בלבד בזמן החטיפה. הוא היה עם גופייה לבנה, כשידיו כפותות מקדימה, וניהל משא ומתן עם המשטרה הגרמנית. כששפיצר אמר משהו שהחוטפים לא רצו שיגיד, הם הכו אותו עם רובה ה-AK-47 והרחיקו אותו מהחלון. זו הייתה הפעם האחרונה שנראה בחיים.
לאחר 20 שעות של משא ומתן, הוא הובל יחד עם שאר החטופים חברי המשלחת למסוק. בניסיון חילוץ כושל של המשטרה הגרמנית נרצח שפיצר מיריות רובה של אחד המחבלים.
שפיצר נקבר לצד עמיצור שפירא, קהת שור, אליעזר חלפין ומארק סלבין בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב. הותיר אחריו את אשתו ובתו, אמו ואחותו.
אלמנתו, אנקי, התחתנה מחדש ושמה שונה לאנקי שפיצר-רכס. היא הייתה ממובילי המאבק לחקירת ניסיון החילוץ הכושל של חברי המשלחת מידי החוטפים. בשנת 2003 הסדירו משפחות קורבנות הטבח את הפיצוי הכספי שקיבלו ממשלת גרמניה.
ב-2015 חשפו אנקי ואילנה רומנו, אלמנתו של יוסף רומנו, בראיונות ובסרט תעודי כי על פי תמונות ודוחות שנמסרו להם מהרשויות בגרמניה, עולה כי הספורטאים בני הערובה הוכו ועונו לנגד עיני חבריהם בטרם נרצחו.
אנקי משמשת כתבת לענייני ישראל בערוץ טלוויזיה בהולנד.
דחיסת נתונים
במדעי המחשב, דחיסת נתונים היא התחום העוסק בהקטנת נפחם של נתונים, כך שיתפסו פחות מקום מאשר בצורתם המקורית.
עקרונות דחיסת הנתונים
דחיסת נתונים אפשרית משום שבצורתם הגולמית של הנתונים קיימת פעמים רבות יתירות גבוהה, כלומר מידע החוזר על עצמו או מידע שניתן לייצג בצורה חסכונית יותר. העיקרון הבסיסי בדחיסה הוא כי במידע שאנו עושים בו שימוש יש "סדר" מסוים. מציאת הסדר הזה מאפשרת לייצג את המידע בדרך יעילה יותר. מידע שהוא מקרי (רעש) לא יכול להידחס. מידת אי-הסדר מכונה "אנטרופיה".
דחיסת הנתונים מאפשרת לנו לעשות שימוש יעיל במדיה (תמונות, קול, וידאו). הדחיסה מאפשרת יעילות גבוהה בפעולות כגון העברת תמונות על גבי האינטרנט, שמירת סרט על תקליטור DVD ודיבור בטלפון סלולרי.
כמו כן, דחיסת הנתונים מאפשרת אחסון קבצים על אמצעי לאחסון נתונים בנפח הקטן מנפחם המקורי, וכך ניתן לאחסן מידע רב יותר בשטח זיכרון פיזי נתון. דחיסת קבצים לשם מטרה זו מתרחשת לרוב במחשבים ביתיים ומשרדיים, או בשרתים המאפשרים אחסון קבצים על-ידי שירותי ענן. דחיסת הקבצים יכולה להתרחש בין באופן יזום על-ידי המשתמש, ובין באופן אוטומטי; דחיסה אוטומטית יכולה להתבצע, למשל, כאשר נעשה שימוש, על-ידי המשתמש, בקובץ בפורמט מסוים הכולל דחיסת נתונים, או על ידי שרת המשמש לאחסון קבצים, ללא צורך בידיעת המשתמשים בשירות הענן.
בעולם המחשב קיימים פורמטים שונים לקבצים דחוסים, ובהם: ZIP, MP3, JPEG, DIVX, MPEG. לעומתם, קיימים סוגי קבצים של מידע לא דחוס כגון: BMP ו-WAV (קובץ WAV גם הוא דחוס לעיתים). מידע שמאוחסן בקבצים כאלו גדול משמעותית מהקבצים הדחוסים. כך תמונה לא דחוסה (בקובץ BMP) יכולה להגיע לגודל של כ-1,000,000 בתים (1MB) ואילו אותה תמונה דחוסה (בקובץ JPEG) בדחיסה מאבדת יכולה להיות בגודל של כ-50,000 בתים (50KB) - יחס של 1:20.
חסרונה העיקרי של הדחיסה הוא שהיא מגדילה את הסיבוכיות של השימוש במדיה, ולכן במערכות רבות עושים שימוש במדיה לא דחוסה למען הפשטות. תקליטור מוזיקה רגיל (CD) לדוגמה מכיל מוזיקה לא דחוסה, ולכן הנגנים שלו פשוטים מנגנים שקוראים פורמטים כגון MP3.
בדחיסה ניתן להבחין בין שני סוגים עיקריים: דחיסה משמרת (Lossless) ודחיסה מאבדת (Lossy). בדחיסה משמרת, המידע הדחוס משוחזר בדיוק מלא למידע המקורי. לעומת זאת בדחיסה מאבדת המידע המשוחזר קרוב מאוד אך לא זהה למידע המקורי. פורמט PNG הוא דוגמה לדחיסה משמרת של תמונה, ולכן מתאים לשמירת תמונות כלליות. JPEG הוא פורמט של דחיסה מאבדת של תמונה, ולכן תמונת JPEG לעולם לא תהיה זהה לתמונה המקורית. ה-JPEG מתוכנן בצורה כזו שעין אנוש לא תבחין בהבדל.
דחיסה משמרת מידע
דחיסה משמרת היא דחיסה המאפשרת לנו להפעיל פונקציה הפוכה לפונקציית הדחיסה, כך שהתוצאה שתתקבל תהיה זהה למקור. טכניקות דחיסה אלו מנצלות את העובדה שבמידע הנבדק יש חוקיות מתמטית.
קידוד אורך חזרה RLE
לדוגמה: נניח שאנחנו מבקשים לאחסן תמונה בשחור-לבן, כאשר האות ל תציין לבן ו-ש תציין שחור. המידע הלא דחוס עשוי להיות: ואילו המידע הדחוס יהיה (הפסיקים והרווחים הוספו להבהרת הדוגמה): כפי שניתן לראות בדוגמה זו, המידע הדחוס מיוצג באמצעות 15 תווים במקום 65 תווים, שזה חיסכון של 77 אחוז.
קידוד גודל משתנה וקוד האפמן
אותיות מסוימות באלפבית שכיחות יותר מאותיות אחרות. כך האותיות י|יוּד ו-ו|וו נפוצות בעברית פי עשרה לערך מהאותיות צ ו-ז. אם נרצה לייצג טקסט נוכל להקטין את גודלו תוך שימוש בקוד קצר לאותיות נפוצות וקוד יותר ארוך לאותיות נדירות, כפי שהדבר נעשה בקוד מורס. השיטה הנפוצה ביותר לדחיסה כזו קרויה קוד האפמן. רוב פורמטי הדחיסה עושים שימוש באלגוריתם זה.
רוב קובצי הטקסט משתמשים בקידוד ASCII על מנת לייצג את התווים שבהם. לפי קידוד זה לכל תו יש ערך בעל 7 ביטים (כלומר סה"כ 2 בחזקת 7 - 128 תווים שונים), או בעל ערך של שמונה ביטים כאשר הביט השמיני הוא ביט זוגיות. בקבצים כאלה כדי לשמור n תווים בעצם כותבים 8*n ביטים. בהרבה מקובצי הטקסט לא משתמשים בכל התווים ובנוסף לתווים מסוימים יש סיכוי יותר גדול להופיע מאשר לתווים אחרים (למשל האותיות י' או ו' מופיעות הרבה יותר מאשר צ' או ט'). כלומר, קודם כל ניתן לייצג את כל התווים בקובץ מסוים בפחות ביטים - למשל כדי לייצג שמונה תווים צריך סה"כ 3 ביטים לכל תו. חוץ מכך, ניתן לתת לתווים מסוימים, שמופיעים יותר פעמים, קוד קצר יותר ולעומת זאת תווים שמופיעים לעיתים רחוקות ניתן קודים ארוכים יותר (על מנת לשמור על הקוד ניתן לפענוח).
קידוד כזה נקרא "קידוד גודל משתנה", מאחר שלכל תו יכול להיות גודל שונה. הבעיה בגודל משתנה היא שהמפענח של הקוד לא יכול לדעת מה מספר הביטים שהוא צריך לקרוא לכל תו, ואיך להפוך את אותו קוד חזרה לתו. עבור קבצים רגילים כל מה שהמפענח צריך לעשות זה לקרוא 7 או שמונה ביטים ולהמיר אותם לפי טבלת ה-ASCII. כדי להתגבר על הבעיה הזאת נותנים לכל תו קוד משלו שתלוי במספר הפעמים בו הוא מופיע בטקסט וכדי להבדיל בין הקודים השונים לכל קוד יש תחילית שונה.
לדוגמה ניקח את הטקסט "אאבגאדאב". כאשר מספר הפעמים שהאותיות מופיעות הם: א-4, ב-2, ג-1, ד-1. אם היינו מייצגים כל אות על ידי שני ביטים, היינו מקבלים מחרוזת בגודל של 4*2+2*2+1*2+1*2=16. לעומת זאת ניתן לתווים את התחיליות הבאות:
א - 1
ב - 01
ג - 001
ד - 000
כעת נחשב כמה ביטים צריך על מנת לקודד את ההודעה. מאחר שא' מופיעה 4 פעמים על מנת לקודד אותה אנחנו צריכים 4 ביטים. ב' מופיעה פעמיים ומאחר שכל קידוד שלה הוא שני ביטים אז הסך הכול שווה ל-4. ג' וד' מופיעות פעם אחת כל אחת ותורמות שלושה ביטים כל אחת. לכן הגענו סך הכול ל-4+4+3+3=14.
מאחר שהתחיליות שונות נדע תמיד איפה מסתיים הקוד. למשל אם המפענח קורא 0 הוא יודע שחייבים להגיע עוד ביטים לאותו תו. אם לאחר מכן הוא קורא 1 אז הוא יודע שהתו הוא ב', אם לעומת זאת הוא קורא עוד 0 אז הוא שוב מחכה לעוד ביטים וחוזר חלילה. קוד זה נקרא גם "קוד תחיליות". קוד התחיליות הנפוץ ביותר כיום הוא קוד הופמן, שמקצה את התחיליות על ידי בניית עץ בינארי. קוד נוסף למציאת תחיליות הוא קוד שאנון פאנו.
אפשר להראות שכל קבוצת מילים (סופית או בת מנייה) בעלת תחיליות שונות, חייבת לקיים את אי-שוויון קראפט.
אלגוריתם למפל-זיו
מלבד קוד הופמן ו-RLE, אחת מטכניקות הדחיסה ללא איבוד מידע המקובלת ביותר כיום מבוססת על אלגוריתם שפיתחו פרופ' אברהם למפל ופרופ' יעקב זיו מהטכניון בחיפה. וריאציות שונות של אלגוריתם למפל-זיו (LZ, LZW) מיושמות כיום בתוכנות דחיסה פופולריות כגון PkZip ו-gzip, ובפורמטים ליצוג תמונות כגון GIF ו-PNG.
האלגוריתמים והווריאציות של למפל זיו מבוססים על בניית מילון בו נשמרים צירופים של אותיות שהופיעו בקובץ וכאשר אותו צירוף מופיע שוב במקום לכתוב אותו לקובץ, פשוט כותבים מצביע לאותו ערך במילון. השיטה אפקטיבית כאשר יש קובץ ובו ישנם צירופים שחוזרים על עצמם לעיתים קרובות (כמו למשל הצירוף "צירו" שהופיע 4 פעמים בפסקה הנוכחית עד עתה).
טכניקות נוספות
טכניקות דחיסה נוספות כגון PPM, CTW, ו-BWT משיגות ביצועים טובים יותר (חיסכון בתווים) בתמורה לאיטיות מסוימת יחסית ל-LZ.
דחיסה מאבדת מידע
ישנם מקרים רבים בהם נסכים לאבד חלק מן המידע כדי לקבל דחיסה טובה הרבה יותר מזו שניתן היה לקבל ללא איבוד מידע. במקרים של מידע חושי כגון תמונה, קול או סרט, ההנחה היא שהחושים האנושיים ממילא אינם מסוגלים להבחין בווריאציות קטנות ולכן לא נורא אם אובד חלק מהמידע, בתנאי, שהמידע שהולך לאיבוד יהיה שולי מבחינת חשיבותו ומבחינת יכולת ההבחנה של התפיסה החושית שלנו. כך לדוגמה פורמט MP3 מסוגל לדחוס שיר שאורכו 3 דקות ל-3MB במקום 32MB בגודלו המקורי מבלי שרוב האנשים יוכלו להבחין בין השיר המקורי לדחוס. המצאת פורמט ה-MP3 אפשרה הפצה יעילה של מוזיקה על גבי האינטרנט ובניית נגנים זעירים שלא מכילים חלקים נעים.
באופן דומה, בקובץ JPEG מפורקת התמונה לתמונת שחור-לבן ולתמונות הצבע שלה. תמונת השחור לבן נשמרת בדיוק גבוה ואילו הצבעים יכולים להישמר בדיוק יותר נמוך כי הם לא משפיעים על חדות התמונה וכי העין האנושית לא מסוגלת להבחין בהבדלים בין כל הגוונים השונים. לאחר מכן נדחסות כל התמונות על ידי פירוק לתדרים המרחביים שבהם (ולבסוף הפעלת קוד הופמן).
בטלפונים סלולרים, לדוגמה, דוחסים את הקול המשודר במספר טכניקות. אחת היעילות ביותר שבהם היא שכאשר צד מסוים בשיחה שותק, הטלפון שלו משדר סימן מיוחד שמפורש על ידי הצד השני בהשמעת רעש שקט במיוחד. כך נחסך שידור של מידע לא רלוונטי בתשתיות סלולריות יקרות. מדובר על מעל ל-50% חיסכון (בהנחה ששני הצדדים לא מדברים במקביל). טכניקות נוספות עושות שימוש במאפיינים של הקול האנושי. מסיבה זו בטלפונים חדשים, במהלך שיחת טלפון, קול אדם נשמע ברור וחד ואילו מוזיקה נשמעת מעוותת ומתכתית.
בווידאו מקובלת דחיסה שבה שומרים רק את ההבדל בין תמונה אחת (frame) לזו שבאה אחריה. ולא את כל התמונות באופן מלא. כך קובץ MPEG יכול להכיל לא 24 או 30 תמונות לשנייה אלא תמונה אחת לשנייה (Key Frame) ואת השינויים בה (דלתא) לאורך אותה השנייה.
תוכנות דוחסות ומפענחות במחשב האישי
קיימים מקודדים שדוחסים את המידע (encoders) ופורסים אותו (decoders) בפורמטים שונים. בגלל שהתקנים בתחום הגרפי הם ותיקים ויציבים, לתוכנות גרפיות בדרך כלל יהיו את שתי האופציות, והדחיסה והפריסה הן שקופות למשתמש בזמן קריאת הקובץ ושמירתו. לעומת זאת בקובצי אודיו ווידאו התקנים משתנים ולכן לעיתים לא בכל מחשב זמינות יכולות פענוח של כל הפורמטים, ויהיה צורך להוריד פורס חדש לפורמט הנדרש (קודק). ישנם פורמטים שאי אפשר להוסיף תמיכה בהם לתוכנות סטנדרטיות, ויש צורך בתוכנה ייעודית שמטפלת בהם.
הדחיסות מתחלקות לסוגי קבצים שונים:
חסידות איזביצה ראדזין
חסידות איזביצה-ראדזין היא חצר חסידית שנוסדה על ידי רבי מרדכי יוסף ליינר, תלמידו של רבי שמחה בונים מפשיסחה בעיירה איזביצה לאחר עזיבתו את חצר רבי מנחם מנדל מקוצק בשנת ה'ת"ר (1839).
בנו וממשיך דרכו, רבי יעקב ליינר, עבר לעיירה ראדזין ועל שמה נקראת החסידות. האדמו"ר השלישי רבי גרשון חנוך הניך ליינר התפרסם בעיקר בשל ניסיונו לחדש את מצוות התכלת בציצית. ספרי החסידות הידועים הם מי השילוח, בית יעקב וסוד ישרים. מרכז החסידות הוא בעיר בני ברק תחת הנהגתו של האדמו"ר שלמה יוסף אנגלרד.
הדור הראשון
החסידות נוסדה בחג הסוכות שנת ה'ת"ר (1839), עם פרישתו של רבי מרדכי יוסף ליינר מחבר הספר מי השילוח, מבית מדרשו של רבי מנחם מנדל מקוצק, בעקבות הסתגרותו של רבי מנחם מנדל ואי הסכמתו לקבל את קהל תלמידיו. רבי מרדכי יוסף פרש מקוצק ועבר לעיר איזביצה שם החל בהנהגה עד לפטירתו בז' בטבת ה'תרי"ד (1854).
הדור השני והפילוג לחסידות לובלין וחסידות ראדזין
עם פטירת רבי מרדכי יוסף התפלגה החסידות. חלק מן החסידים מינו עליהם את רבי יהודה לייב איגר מלובלין לרבם, והחלו לנסוע אליו ללובלין. בין חסידים אלו נמנה גם ידידו של רבי יהודה לייב, רבי צדוק הכהן מלובלין, שאף מילא את מקומו לאחר פטירתו בחסידות לובלין.
מרבית חסידי איזביצה המשיכו לנסוע לאיזביצה אל בנו בכורו של רבי מרדכי יוסף, רבי יעקב ליינר מאיזביצה. ה"בית יעקב", אשר הנהיג את העדה באיזביצה, ולימים עבר לראדזין. בימיו גדלה כמות החסידים. בסדרת הספרים "בית יעקב" הרחיב ופיתח את תורת אביו, בעל "מי השילוח". התורות לוקטו ונכתבו על ידי בנו, רבי גרשון חנוך הניך ליינר - בספר בית יעקב הכולל, שאר הספרים לוקטו על ידי החסידים על פי הוראתו ועידודו של רבי גרשון חנוך הניך. הספרים שהודפסו בנפרד כוללים את בראשית, שמות, ויקרא, וכן חיבורים על פסח ושבועות. את "ספר הזמנים" על הגדה של פסח פרסם בנו השני, רבי אברהם יהושע העשיל מחלם. כתבי היד על החומשים במדבר, דברים, וכן חיבורים גדולים על כתבי האר"י, טעמי המצוות, וסידור התפילה, וכנראה עוד חיבורים אבדו בשואה.
נפטר בט"ו באב שנת ה'תרל"ח (1878) בעיר דרוזגניק שבליטא.
הדור השלישי והפיצול של חסידות ביסקוביץ-רייוויץ
לאחר פטירת רבי יעקב עברה ההנהגה לידי בנו בכורו, רבי גרשון חנוך הניך ליינר, בעל ה"ארחות חיים". רבי גרשון הניך התפרסם בחידוש מצוות התכלת בציצית, בנוסעו לאיטליה. בימי רבי גרשון חנוך התחדשה ההנהגה הסוערת, שדמתה יותר להנהגת סבו רבי מרדכי יוסף מאשר להנהגת אביו רבי יעקב. חילוף זה בדרך ההנהגה הרחיקה חסידים רבים שהיו ותיקים אצל אביו. רבי גרשון הניך נפטר בד' בטבת שנת ה'תרנ"א.
מקצת החסידים הלכו אחרי רבי שמואל דוב אשר ליינר (אחיו הצעיר של רבי יעקב ליינר), שייסד את ענף ביסקוביץ-רייוויץ (ראו בהמשך).
הדור הרביעי ופיצול נוסף
ממלא מקומו של רבי גרשון חנוך היה בנו יחידו, רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר מראדזין, בעל ה"תפארת יוסף" (ה'תרל"ג - כ"ו בשבט ה'תרפ"ט; 1873–1929). בשונה מאביו הוא הנהיג את עדתו ברוך. בעקבות הנהגה זאת התרחבה בימיו החסידות. בימיו התערבה חסידות ראדזין בקרב החסידויות בפולין, לעומת ההרחקה היחסית של החסידות בימי אביו. רבי מרדכי יוסף השני היה מעורב ביסוד תנועת אגודת ישראל, ואף שימש כסגן הנשיא של האגודה עד סוף ימיו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לגור בוורשה, ומשם המשיך לנהל את עדת חסידי ראדזין, על אלפי חסידיה. נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה. לאחר מותו התפרסמו דבריו בספר "תפארת יוסף", שעל שמו הוא מכונה.
עם פטירת רבי גרשון חנוך העניך מראדזין, התחיל אחיו הצעיר, רבי אברהם יהושע העשיל ליינר, לכהן באדמורו"ת בעיר חלם, שם נוסד ענף נוסף לחסידות ראדזין (ראו בהמשך).
הדור החמישי
אחרי פטירתו של ר' מרדכי יוסף אלעזר ליינר עברה ההנהגה לבנו יחידו, רבי שמואל שלמה ליינר מראדזין. הנהגתו הייתה דומה לזה של סבו רבי גרשון, דרך של תקיפות וחריפות. בימיו הורחקו חסידים רבים, וכמו כן נסגרו כמה שטיבלך על ידי האדמו"ר בעצמו, שהרחיק חסידים רבים מהחסידות מכיוון שסבר כי אינם מתאימים להנהגתו. עם זאת הוא פתח את ישיבת "סוד ישרים" בראדזין שבה למדו כ-200 בחורים, ובהמשך (על ידי גיסו, רבי אברהם ישכר אנגלרד) עוד 7 ישיבות ברחבי פולין.
תקיפותו באה לידי ביטוי בשנות השואה שבהן המריד את שומעי לקחו נגד הנאצים, ניסה לארגן קבוצות של יהודים להילחם בהם, ואף עמד בראשם. נתפס ונרצח על ידי הנאצים בכ"ט באייר ה'תש"ב (1942), בגטו וולדובה. סמוך למיתתו התגרה ברוצחיו, בעט בהם ואף ירק בפניהם. בלילה לאחר רציחתו נקבר על ידי חסידיו בבית העלמין שבוולדובה.
החסידות לאחר השואה
לאחר השואה הכתירו חסידי איזביצה-ראדזין לאדמו"ר את רבי אברהם ישכר אנגלרד, חתנו (בזוו"ר) של רבי מרדכי יוסף אלעזר מראדזין וגיסו של רבי שמואל שלמה מראדזין. לפני השואה שימש כנשיא וראש רשת הישיבות "סוד ישרים" של חסידות ראדזין בפולין. לפי מסורתם של החסידים, רבי שמואל שלמה מסר לידיו את שרביט ההנהגה לפני רציחתו. יסד בתי מדרש לחסידי ראדזין בירושלים, בני ברק, תל אביב, חיפה, פתח תקווה, נתניה וחולון, והקים מחדש את ישיבת סוד ישרים בירושלים. ייסד כמה כוללים לאברכי חסידי ראדזין בבתי המדרש של החסידות. רבי אברהם ישכר היה שונה מקודמו רבי שמואל שלמה בכך שניהל את העדה ברוך. נפטר בכ' בתשרי ה'תשס"ו ונקבר בחלקת הרבנים שבהר המנוחות בירושלים.
אחרי פטירתו הכתירו חסידיו את בנו הצעיר (מאשתו השנייה) המתגורר בבני ברק, רבי שלמה יוסף אנגלרד מראדזין לאדמו"ר.. תחת הנהגתו נוסדו כוללים של החסידות בבני ברק ועוד. וכן חידש את מסורת השיעורים בחסידות מפי האדמו"ר, שהתקיימו בימי ה"תפארת יוסף". המרכז לצביעת התכלת בבני ברק ממשיך להפיץ חוטי תכלת כשיטת אדמור"י ראדזין. האדמו"ר שליט"א ביסס את החסידות בארץ ישראל וייסד בית מדרש נוסף לראדזין
ענף נוסף לחסידות ראדזין
בדור השלישי, עם פטירת רבי גרשון חנוך העניך מראדזין, התחיל אחיו הצעיר, רבי אברהם יהושע העשיל ליינר, לכהן באדמורו"ת בעיר חלם. עם פטירתו בכ"ז בשבט ה'תר"פ, שימשו בניו רבי גדליה ורבי עובדיה כאדמו"רים בחלם. בן אחר היה רבי חיים שמחה ליינר מלודמיר, שחיבר את ספר דרכי חיים, בענייני רפואה, ו"דור ישרים", תולדות אדמו"רי ראדזין.
בנו הצעיר (מזיווגו השני) היה רבי ירוחם ליינר (תרמ"ח - כ' באב תשכ"ד). התגורר בשכונת קריקלווד (Cricklewood) שבלונדון בין השנים תרצ"ה - תש"י (1935–1950), שם כיהן באדמו"רות. בשנת תש"י עבר לארצות הברית והקים את בית מדרשו בשכונת בורו פארק. כתב דברי תורה בנגלה ובנסתר, שנדפסו בספר "תפארת ירוחם".
לאחר פטירתו שימש בנו רבי מרדכי יוסף ליינער כאדמו"ר מראדזין. לאחר פטירתו, בשנת תשנ"א, החל לשמש כאדמו"ר בנו הגדול, רבי יעקב (תשכ"ב - ה' באייר תשס"ט). דברי תורתו הודפסו בספר "תפארת יעקב". בנו הגדול של רבי יעקב, מרדכי יוסף, (תלמיד ישיבת קרלין סטולין), שעדיין לא היה בר מצווה בעת פטירת אביו, מיועד לרשת את מקום אביו כאדמו"ר. בנו השני של רבי מרדכי יוסף, רבי משה ליינער, משמש כאדמו"ר מראדזין בשכונת בית וגן בירושלים.
ענף ביסקוביץ-רייוויץ
במעבר מהדור השני לדור השלישי, עם פטירת ה"בית יעקב" מאיזביצה, התחיל אחיו הצעיר, רבי שמואל דוב אשר ליינר, לכהן באדמורו"ת. בתקופת כהונת אחיו הגדול הכניע את עצמו אליו, ועבר יחד איתו לראדזין. עם פטירת אחיו, חזר כאדמו"ר עצמאי לאיזביצה, ואחר כך עבר לביסקוביץ, מאז נודע כ"אדמו"ר מביסקוביץ". חיבר ספר בשם נאות דש"א. נפטר בכ"ב בניסן ה'תרס"ה. את מקומו מילא אחיינו, רבי משה חיים סוכטשבסקי, חתן אחיו רבי יעקב מאיזביצה. כיהן בביסקוביץ ולאחר מכן ברייוויץ. את מקומו מילא בנו, רבי יהושע אברהם אלתר סוכטשבסקי, ברייוויץ ולאחר מכן בחלם. נרצח בשואה.
נחיר
נחיר הוא אחד משתי התעלות באף, מהנקודה שבה הן מתפצלות לכיוון הפתח החיצוני. בציפורים וביונקים מכילים הנחיריים עצמות מסתעפות או סחוסים מסתעפים הקרויים קונכיות, שתפקידם לחמם אוויר בשאיפה ולספוח לחות בנשיפה. דגים אינם נושמים דרך האף, אבל יש להם שני חורים קטנים המשמשים להרחה, ויכולים להיקרא נחיריים.
אצל בני אדם, המחזור האפי הוא המחזור היומי הנורמלי של כלי הדם של הנחיריים, התופחים ומתכווצים במחזור שאורכו נע בין 30 דקות לכמה שעות, כך שרק נחיר אחד מתפקד בכל זמן.
קרב בונה-גונה
קרב בונה־גונה היה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, ובמהלכו נלחמו כוחות האימפריה היפנית וכוחות בעלות הברית באי גינאה החדשה, מ־16 בנובמבר 1942 עד ה־22 בינואר 1943. במהלך הקרב תקפו כוחות אוסטרלים ואמריקאים את ראשי החוף היפנים בכפרים בונה, גונה וסננאנדה, אליהם נאלצו היפנים לסגת במהלך קרב שביל קוקודה בשל אובדן גוודלקנל שבאיי שלמה.
בשל מודיעין לקוי העריכו המפקד העליון של כוחות הברית גנרל דאגלס מקארתור ואנשי מטהו את מספר המגינים היפנים ואת איכותם בצורה שגויה. כשהחלו בעלות הברית במתקפה נתקלו החיילים במערכת ביצורים עמידה ובהגנה נחושה מצד היפנים, ולא השיגו התקדמות משמעותית על אף האבדות הרבות שספגו. רק לאחר חודשיים של לחימה, ולאחר שקיבלו כלי ארטילריה ושריון, הצליחו חיילי בעלות הברית לגבור על המגינים היפנים.
רקע
האוסטרלים פתחו בהתקפת-נגד על היפנים הנסוגים, שנסוגו דרך השביל בתנאי שטח קשים. היפנים הקימו קו הגנה באזור נחל אאורה, אך זה נפל לאחר מספר ימי לחימה והיפנים נסוגו לחופים הצפוניים. האוסטרלים המשיכו לדחוק ביפנים עד שהגיעו לקו הביצורים בבונה-גונה, ובו זמנית אילצו את היפנים לסגת בקרב מפרץ מילן, בקרב הראשון במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בו נאלצו כוחות קרקע יפניים לסגת תוך ויתור על משימתם.
תוואי השטח
אזור בונה-גונה היה ברובו ביצתי. נהר גירוּאה זרם ממרגלות רכס אואן סטנלי אל האזור והתפצל למספר יובלים שיצרו יחיד אגן ניקוז בין סננאנדה לכפר בונה. מסביב לאגן השתרע ג'ונגל סבוך והטמפרטורה הממוצעת באזור הייתה 35 מעלות צלזיוס ולחות של 85 אחוזים.
בין עצי הג'ונגל הסבוכים צמחו צמחים מטפסים ושורשים, שהגבילו את טווח הראייה. הדרך היחידה לחצות את האזור הייתה דרך מספר שבילים בהם השתמשו הילידים, שעברו בשטח גבוה יותר, אך גם אלה היו לרוב מוצפים בעת שירד גשם. היפנים הקימו בונקרים בשטחים יבשים בנקודות מפתח לאורך שבילים אלה, ובשל תנאי השטח הקשים איגוף היה בלתי אפשרי.
הביצורים היפנים
מכיוון שלא יכלו לחפור שוחות בשל הקרקע הבוצית, בנו היפנים במקום בונקרים מגזעי עצי קוקוס, אותם הציבו כך שגבולות הגזרה שלהם חופפים ומספקים הגנה הדדית. בין הבונקרים נחפרה מערכת תעלות שאיפשרה למגינים לנוע בחופשיות בין העמדות ולתגברן בעת הצורך. מספר בלוקהאוס כוסו בשכבה של בוץ ואדמה כאמצעי הסוואה וכהגנה מפני ירי ארטילרי, וחלקם הכילו חמש עמדות מקלעים ו-20–30 חיילים.
עמדות קטנות יותר נבנו באזורים בהם הצמחייה הייתה סבוכה מאוד וחרכי הירי היו בגובה נמוך מעל פני הקרקע כך שחיילי בעלות הברית לא יכלו לראות את העמדות כלל עד שאלה פתחו באש. עמדות אלה יצרו מערכת של מקורות אש שחיפו אחד על השני ונתמכו על ידי צלפים שהתחבאו על עצים.
סדרי הכוחות וקווי האספקה היפנים
המאחזים היפנים התרכזו בשלוש נקודות: הראשונה הייתה בגונה, תחת פיקודו של מייג'ור טסומה יממוטו; השנייה הייתה באזור סננאנדה, תחת פיקודו של קולונל יוסוקה יוקויאמה (שהיה גם מפקד כל הכוחות באזור בונה-גונה); והשלישית, והגדולה ביותר, הייתה בבונה, תחת פיקודו של קפטן יושיטטסו יסודה. בראשית הקרב שמרו היפנים על קווי האספקה שלהם עם רבאול וכך קיבלו אספקה והיו מסוגלים לפנות פצועים, בעיקר באמצעות צוללות. רק לאחר שני חודשי לחימה ניתקו בעלות הברית את קווי האספקה, התקשורת והשיט של היפנים באמצעות תקיפות מהאוויר.
חיל המצב היפני, על אף שהיה מוכה פצועים ומחלות, הכיל כ-5,500 חיילים כשירים, רובם מהצבא היפני הקיסרי: שאריות רגימנט הרגלים ה-144, רגימנט ההנדסה ה-15, הגדוד השלישי של הרגימנט ה-41, יחידת פרשים וגדוד הנ"מ ה-47. על ראשי החוף עצמם הגנו מספר סוללות ארטילריה. בנוסף, כ-500 נחתים יפנים וכאלף פועלים השתתפו בהגנה על ראשי החוף, ואלה העלו את מספר הכוחות היפנים לכ-6,500.
ליקויי המודיעין של בעלות הברית
המודיעין של בעלות הברית לפני הקרב סבל שני ליקויים עיקריים. ראשית, בשל כשל מודיעיני דיווחו אנשי המודיעין למפקדים בשטח שלפניהם עומד כוח בסדר גודל של בין 1,500 ל-2,000 חיילים בלבד, ושהצפי להכנעתם הוא 1 בדצמבר. למעשה מנה מספר היפנים באזור כ-6,500. בנוסף, ברשות בעלות הברית היו מפות לא מדויקות ולא נערכו טיסות סיור, עובדה שהקשתה מאוחר יותר על טיווח הארטילריה. על סמך המודיעין המועט שהיה בידיהן הסיקו בעלות הברית שתוואי השטח הביצתי לא יאפשר בניית ביצורים באזור. כל אלה הביאו לאמונה הרווחת בקרב הפיקוד העליון שאזור בונה-גונה ייכבש במהירות.
חוסר המוכנות של בעלות הברית
אף על פי שקציני המטה שלו סברו שדיוויזיית הרגלים ה-32 אינה מוכנה לקרב, חש מקארתור לחץ לספק ניצחון. באותה עת בוושינגטון לא היה המפקד העליון וראש אגף המבצעים של הצי האמריקאי, אדמירל ארנסט קינג, שבע רצון מחלוקת הפיקוד בין מקארתור למפקד צי האוקיינוס השקט, אדמירל צ'סטר נימיץ, ופעל למסור לאחרון פיקוד מלא.
מקארתור, אם כן, התעקש שהדיוויזיה ה-32, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל אדווין הארדינג תעבור מאוסטרליה לגינאה החדשה באוקטובר 1942. הגדוד השני של הרגימנט ה-126 נשלח למסע רגלי על פני 210 קילומטרים מפורט מורסבי עד החוף הצפון-מזרחי של גינאה החדשה. במהלך ארבעת השבועות הללו לא פגש הגדוד באף אויב, אך כשני שלישים מכל הגדוד נפלו למחלות כגון מלריה, קדחת דנגי, טיפוס הבהרות ולפציעות נוספות.
אימונים לקויים
מראשית הקרב התחוור שהחיילים האמריקאים אינם מתורגלים בלוחמת ג'ונגלים, זאת מפני שבארצות הברית התאמנה הדיוויזיה לקראת לחימה באירופה. בעוד שתקנות צבא ארצות הברית קבעו שעל דיוויזיה להתאמן כיחידה במשך לא פחות משנה, כשנשלחה הדיוויזיה לאוסטרליה הצטרפו אליה כ-3,000 חיילים חדשים שרק סיימו טירונות. לאחר שהגיעה הדיוויזיה לאוסטרליה ניתנה לחיילים הדרכה בלחימה מדברית שהתאימה להגנה על אוסטרליה במקרה של פלישה יפנית. הדיוויזיה ה-32, אם כן, לא הייתה ערוכה להילחם בג'ונגלים של גינאה החדשה כנגד החיילים היפנים המנוסים.
סיוע ארטילרי מוגבל
בראשית הקרב חסרו בעלות הברית כוחות שריון, ארטילריה, סיוע ימי וסיוע אווירי, וארבעים ושמונת תותחי ההוביצר של הדיוויזיה נותרו באוסטרליה בשל מחסור בכלי תובלה. מפקד כוחות האוויר של בעלות הברית בדרום-מערב האוקיינוס השקט, גנרל ג'ורג' קני, היה בטוח ביכולת טייסיו להחליף את הארטילריה המסורתית ואמר למקארתור ש"ניתן לשמור על הטנקים ועל הארטילריה הכבדה לשדות הקרב באירופה ובאפריקה. אין להם מקום בלוחמת ג'ונגלים. בזירה זו הארטילריה עפה."
הארדינג ומפקד הארטילריה שלו שכנעו לבסוף את מקארתור לשלוח תותח הוביצר 105 מילימטרים לאזור, ובנוסף שאלו תותח 25 ליטראות מהכוחות האוסטרלים.
הקרב
הדיוויזיה ה-32 פתחה במתקפה ב-16 בנובמבר 1942, כשפגשו ביפנים דרומית לבונה. הארדינג ביקש סיוע טנקים ממפרץ מילן אך המחסור בכלי תובלה מנע את שליחתם. במקום הטנקים נשלחו לחזית זחליליות אוניברסליות אותם נטרלו היפנים במהירות בשל שריונם הקל. טנקים וכלי ארטילריה לא הגיעו לאזור עד 18 בדצמבר, כחודש לאחר פרוץ הקרב.
בערב היום הראשון לקרב קווי בעלות הברית בקושי התקדמו. מספר יחידות אמריקאיות הצליחו להתקרב מספיק לעמדות היפניות על מנת לגלות שעמדות המקלעים שוכנו בתוך בונקרים משוריינים.
ארטילריה מוגבלת
עד 23 בנובמבר היה ברור שכיבוש גונה בלתי אפשרי בשל מחסור בחיילים, בטנקים ובכלי ארטילריה. ללא סיוע טנקים היו העמדות היפניות קשות להכנעה והחיילים נאלצו לזחול מעמדה אחת לשנייה תחת אש צולבת ואש צלפים ולהשחיל רימונים דרך חרכי הירי. כשלבסוף הגיע תגבורת אוסטרלית בדמות מספר תותחי שדה ב-26 בנובמבר היה הירי בלתי מדויק בשל שימוש במפות לא מדויקות ובשל הקושי של התצפיתנים לקבוע את דיוק הפגיעות בצמחייה הסבוכה. באותו בוקר תקפו מטוסי קרטיס P-40 וורהוק ובריסטול בופייטר במשך שעה את העורף היפני, ולאחר מכן המשיכו פצצות מרגמה, מקלעים וכלי הארטילריה החדשים בהתקפה על האזור. בשעה 09:30 החלו הרגלים להתקדם כמתוכנן, אך במהרה התברר שלהתקפה המקדימה לא הייתה השפעה רבה על היפנים, שהתחפרו בבונקרים.
הארדינג נאלץ לקבל את החלטתו של מקארתור להסמך אך ורק על סיוע אווירי, אך כוחותיו נבלמו בפני הביצורים היפנים פעם אחר פעם. גדוד אחד של הרגימנט ה-126 חצה את נהר גירואה וחבר לדיוויזיה האוסטרלית השביעית תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' וסי. על כוח זה הוטלה משימת ההגנה על הכפר סוֹפּוּטָה ותקיפת סננאנדה, והוא זכה לכינוי "כוח אורבנה."
הכוחות שהתקדמו לכיוון גונה קיבלו תגבורת בדמות שאריות כוח מראוברה, שהכיל את החטיבה ה-30 האוסטרלית ואת הגדוד ה-39. החטיבה האוסטרלית ה-16 נשלחה לתקוף את סננאנדה.
פונטוס יאנסון
פונטוס סוון גוסטב יאנסון (בשוודית: Pontus Sven Gustav Jansson; נולד ב-13 בפברואר 1991) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת הבלם בברנטפורד.
קריירת מועדונים
יאנסון התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של "ארלובס". בשנת, יאנסון עבר לקבוצת הנוער של מאלמה.ב-14 בספטמבר 2009 יאנסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–2 נגד יורגודן. בעונת, יאנסון השתלב בקבוצה הבוגרת, כמחליפו של ג'סמין סודיץ' שנפצע בתחילת העונה. ב-15 במאי 2010, יאנסון כבש את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 2–4 למיאלבי. בעונת, יאנסון הפך לשחקן הרכב פותח בקבוצה.
ב-18 באוגוסט 2016, יאנסון הושאל ללידס יונייטד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-23 באוגוסט 2016, יאנסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק גביע הליגה נגד לוטון טאון. ב-10 בספטמבר, יאנסון ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 0–1 נגד האדרספילד טאון. ב-17 בספטמבר, יאנסון נבחר לאיש המשחק בניצחון 0–2 נגד קארדיף סיטי. ב-5 בנובמבר 2016, יאנסון הבקיע את שער הבכורה שלו בלידס, בניצחון 2–3 נגד נוריץ' סיטי. בדצמבר, יאנסון נבחר לכדורגלן החודש בליגה.
ב-2 בפברואר 2017 יאנסון חתם על חוזה בלידס לשלוש עונות תמורת 3.5 מיליון פאונד. החוזה נכנס לתוקף עם סיום העונה. ב-25 באוקטובר 2017 יאנסון האריך את חוזהו בקבוצה ל-5 שנים. בעונת נכלל בנבחרת העונה של הליגה.
ב-8 ביולי 2019, יאנסון חתם לשלוש עונות בברנטפורד.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, יאנסון שיחק בנבחרת הצעירה של שוודיה. בינואר זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת. ב-18 בינואר 2012, יאנסון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק הידידות נגד.
ב-27 במרץ 2018, יאנסון ענד את סרט הקפטן במשחק הידידות נגד.
יאנסון, השתתף עם הנבחרת ביורו 2016, מונדיאל 2018 ויורו 2020.
קרב בונה-גונה
ארטילריה מוגבלת
ב-29 בנובמבר הגיעו לסננאנדה 500 השורדים האחרונים של קרב שביל קוקוקדה, ובכך העלו את מספר המגינים.
הדחת הארדינג
איישלברגר הגיע לבונה באותו היום. בביקורו בקו החזית ומשיחותיו עם החיילים הגיע איישלברגר למסקנה שהחיילים מפחדים להתעמת עם אויב חלש מהם, וביקר את מפקדי הכוח על ארגון כושל. גם אנשי מטהו של איישלברגר שביקרו בחזית סמוכה שבו למפקדה בערב ומסרו למפקדם שהדברים דומים בכל החזיתות. איישלברגר הדיח את הארדינג מתפקידו ומינה במקומו את מפקד הארטילריה של הדיוויזיה בריגדיר גנרל אלברט ולדרון. איישלברגר גם הדיח מפקדי רגימנטים וגדודים, הורה על שיפור המזון והאספקה ועצר את הפעילות בזירה למשך יומיים לטובת התארגנות מחדש.
חידוש ההתקפה
ב-5 בדצמבר הורה איישלברגר על מתקפה כללית לאורך כל החזית. ולדרון נורה בכתף על ידי צלף ואיישלברגר החליף אותו בראש המטה שלו בריגדיר גנרל קלוביס באיירס. באותו יום הוביל סמל הרמן בוצ'ר מחלקה בת 31 חיילים כנגד העמדות היפניות. לאחר קרב ממושך הצליחה המחלקה לחצות את הקווים היפנים באמצע אזור בונה ולבודד את הכפר. על פעילותו ביום זה קיבל בוצ'ר קידום בשדה הקרב לדרגת קפטן והוענק לו עיטור צלב השירות המצוין.
קרב סננאנדה
הלחימה בסננאנדה הייתה הממושכת ביותר מבין שלושת מוקדי הלחימה. העמדות היפניות בסננאנדה היו המבוצרות ביותר והוקמו על אדמה יחסית יבשה המוקפת בביצות. בניסיון לנתק את העמדות היפניות הקדמיות בראשית הקרב, איגפו גורמים מהגדוד השלישי של הרגימנט ה-126 מחסום יפני והתמקמו בכביש מאחוריו. אף על פי כן נותר המחסום על כנו בזכות אספקה שקיבלו החיילים היפנים דרך הביצה.
אף על פי שהרגימנט ה-126 הוחלף על ידי כוחות אוסטרליים, נותרו 635 אנשי הרגימנט להגן על המחסום שכבשו, וזכו לתחלופה ב-18 בדצמבר, כש-350 חיילים מרגימנט הפרשים השביעי הגיעו למחסום. ביום המחרת איגפו האוסטרלים את היפנים והקימו מחסום נוסף, כ-300 מטרים במעלה הדרך.
הצומת
ב-2 בינואר 1943 הגיע לחזית הרגימנט ה-163 והחליף את האוסטרלים במחסומים. פעילות הרגימנט החלה בניסיון נפל לתקוף את העמדות היפניות בין שני המחסומים ב-8 בינואר. יומיים לאחר מכן תקפו חיילי בעלות הברית את העמדות היפניות פעם נוספת, הפעם בסיוע טנקים. ההתקפה עצמה נכשלה, אך אילצה את המפקד היפני לסגת. ב-14 בינואר הגיעו חיילי בעלות הברית לעמדות היפניות וגילו שהמגינים נסוגו.
ב-16 בינואר תקפו בעלות הברית את העמדות היפניות במתקפה משולבת. הרגימנט ה-163 תקף עמדות צפונית למחסומי בעלות הברית, והחטיבה ה-18 תקפה מהאגפים והגיעה עד הים. עד 17 בינואר הצליחו חיילי בעלות הברית לרתק את המגינים היפנים בשלוש נקודות לאורך החוף: צפונית לסננאנדה, מערבית לשפך נהר גירואה ובדרך המובילה לסננאנדה, צפונית למחסומים. ב-20 בינואר הורה מפקד הכוחות היפנים על פינוי כללי וההגנה היפנית קרסה כליל. ב-22 בינואר נפלו גם עמדות המחסומים בכביש לסננאנדה לאחר שלא הצליחו להתפנות.