cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רישום אוניות
דרישות לרישום
אוניות הפועלות בים הפתוח או חוצות גבולות בינלאומיים נדרשות להירשם. חלק מהמדינות מחייבות גם כלי שיט הפועלים רק במים טריטוריאליים להירשם במרשם הלאומי שלהם. וחלקם אוסרים על כלי שיט עם דגל זר לשנע סחורה בין נמלים בתוך המדינה. מדינת הרישום היא מדינת דגל של ספינה וקובעת את הלאום שלה וכן חוקים המסדירים את פעולתה ואת התנהגות הצוות שלה.
לכל מרשם יש כללים משלו לגבי סוגי כלי השיט שהוא יקבל לרישום. הרישום הליברי, למשל, רושם אוניות גדולות מ-500 טון נטו המנהלות סחר חוץ. כלי שיט מעל גיל 20 מחייבים ויתור וכן נכונות של כלי השיט להנפיק "אישורים סטטוטוריים" לכלי השיט. כלי שיט בני 15 שנה ומעלה חייבים להיות בעלי דו"ח מצב תקין של הסקר המיוחד של כלי השיט שייבדק על ידי מפקח בטיחות ימית. מוקדי הרישום גובים תַשְׁלוּם עבור הרישום.
קשר למדינת הדגל
חייב להיות "קשר אמיתי" בין כלי שיט למדינת הדגל שלו. סעיף 5 של "אמנת ז'נבה על הים הפתוח" משנת 1958, שנכנסה לתוקף בשנת 1962, דורש כי "המדינה חייבת להפעיל ביעילות את סמכות השיפוט והשליטה שלה בעניינים מנהליים, טכניים וחברתיים על ספינות הרשומות בה. ישנן 63 מדינות צד לאמנה. העיקרון חזר על עצמו בסעיף 91 של "אמנת האומות המאוחדות בדבר חוק הים" משנת 1982 (UNCLOS), שנכנסה לתוקף בשנת 1994.לאמנה זו יש 167 מדינות חתומות.
בשנת 1986, ניסתה "ועידת האומות המאוחדות למסחר ופיתוח" להגדיר את מושג ה"קשר האמיתי" ב"אמנת האומות המאוחדות בדבר תנאים לרישום ספינות". האמנה בדבר תנאים לרישום ספינות תחייב שמדינת דגל תהיה קשורה לספינות שלה או על ידי שיתוף כלכלי בבעלות על ספינותיה או על ידי מתן יורדי ים לצוות האוניות. כדי להיכנס לתוקף, האמנה משנת 1986 דורשת אשרור 40 מדינות שכמות האוניות המצטברת שלהם עולה על 25% מכלל השייט העולמי. עד כה, רק 14 מדינות חתמו על האמנה.
מרשמים לאומיים או סגורים, דורשים בדרך כלל שהספינה תהיה בבעלות גורמים לאומיים, ולפחות חלקית תצוות על ידי אזרחי המדינה. למרשמים פתוחים אין דרישות כאלה. חלקם מציעים אף רישום מקוון.
המרשם הישראלי
בישראל על פי חוק כלי השייט, אם בעלים בעלי אזרחות ישראלית מחזיקים בחמישים אחוז או יותר מהבעלות על הספינה, כלי השייט כשיר לרישום בארץ, וחובתו של הבעלים הישראלי לרשום את כלי השייט בישראל.
החוק הישראלי מאפשר רישום כלי שיט שפחות מחמישים אחוז מהבעלות עליו שייך לאזרח ישראלי. במקרה זה על הבעלים לפנות לשר התחבורה ולבקש רישום מיוחד.
כמו כן מאפשר החוק בישראל לא לרשום כלי שיט לגביו יותר מחמישים אחוז שייך לאזרח ישראלי וזאת שוב בפנייה מיוחדת של הבעלים לשר התחבורה עם פירוט הטעמים.
סנקי
סֶנַקי (בגאורגית: სენაკი) היא עיר בנפת סנקי שבמחוזות גאורגיה סמגרלו וסוואנתי עילית גאורגיה, 294 ק"מ מערבה לטביליסי במישור קולכתי (კოლხეთის დაბლობი). אוכלוסייתה מונה 21,596 איש.
שם העיר
בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה נקראה העיר:
כללי
העיר ממוקמת במפגש מסילות ברזל, והמסילה ממשיכה לעיר פותי. בעיר נמצא גם שלוחה של האוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה, שמרכזה בטביליסי. הוכרזה כעיר בשנת 1921.
הכלכלה בעיר מתבססת על תעשייה, הכוללת גם מפעל לשטיחים ולמכונות, וכן תוצרת חקלאית לתעשיית היין, תה ומוצרי חלב.
בשנת 1998 הייתה סנקי מרכזו של מרד של קציני צבא נגד זוויאד גמסחורדיה, מרד סנקי.
יהודי סנקי
העדויות המוקדמות ביותר להימצאותם של יהודים בסנקי הם מן המאה ה-19. על פי עדות אחת היה חייב יצחק ישראלשווילי מסנקי 200 מנתי גאורגי (רובל של האימפריה הרוסית). בשנת 1869 ביקר בסנקי הנוסע יהודה טשארני. ברישומיו הוא מציין כי מושל המזרה של סנקי הבטיח לו לתת זכות התיישבות בכותאיסי למעט היהודים שבעיר כיוון שאין להם גם מקום להתפלל וגם לא שוחט.
בשנת 1873, אחרי שנסתיימה בניית מסילת הברזל טביליסי-פותי שעברה דרך העיר. הפיכתה לצומת תחבורה גרמה להתפתחותה של העיר.
עד שלהי שנות ה-40 או ראשית שנות ה-50 פעלו בעיר שני בתי כנסת: האחד במרכז העיר, נבנה בשנת 1880 ונהרס בידי הרשויות בשנת 1946. השני שהוקם במקומו, ברחוב רוסתוולי 129, היה במבנה בן שתי קומות והתקיים עד לשנת 1963. בספטמבר של אותה שנה, עלה בית הכנסת באש. יהודי המקום, בסיוע של יהודים מערים אחרות, שיקמו אותו, אולם כעבור זמן לא רב הוחרם המבנה והועבר לרשות לייצור משקאות קלים.
אלי פטהי אוקיאר
אלי פטהי אוקיאר (טורקית Ali Fethi Okyar; 29 באפריל 1880 – 7 במאי 1943) היה איש צבא, מדינאי ודיפלומט טורקי, כיהן כראש ממשלת טורקיה השני.
אוקיאר שנולד בפרילפ אשר במקדוניה העות'מאנית היה בוגר האקדמיה הצבאית באיסטנבול ושירת בצבא העות'מאני. ב-1909 כיהן כנספח הצבאי בפריז. הוא השתתף בפעולות צבאיות באלבניה, במלחמת טורקיה-איטליה ב-1911 ובמלחמת הבלקן הראשונה. ב-1913 היה בין עובדי הסגל הדיפלומטי הטורקי בבולגריה. לאחר מלחמת העולם הראשונה היה בין גולי מלטה ושב לטורקיה ב-30 במאי 1921.
אוקיאר הצטרף לתנועה הלאומית הטורקית, וכיהן כיושב ראש האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בין 14 באוגוסט 1923 ל-27 באוקטובר 1923. לאחר הכרזת העצמאות של טורקיה שימש כראש ממשלתה השני, למשך זמן קצר מ-22 בנובמבר 1924 ועד 3 במרץ 1925. לאחר מכן מונה לשגריר טורקיה בפריז.
ב-1930 פנה מוסטפא כמאל אל אוקיאר בבקשה להקים מפלגת אופוזיציה למפלגת העם הרפובליקאית, וזאת במטרה לבסס מערכת שלטון רב-מפלגתי במדינה. התנאי היחיד שהציב מוסטפא כמאל לאוקיאר היה שעקרון הפרדת הדת והמדינה חייב להישמר. אוקיאר הקים את המפלגה הרפובליקנית החופשית (Serbest Cumhuriyet Fırkası) ב-12 באוגוסט 1930, אך בתוך שלושה חודשים בלבד התגברו בה קולות המתנגדים לרפורמות אטאטורק, ואוקיאר שחשש לגורלה פיזר את המפלגה ביוזמתו שלו ב-17 בנובמבר 1930.
ב-1934 מונה אוקיאר לשגריר טורקיה בלונדון וב-4 בינואר 1939 נבחר שוב כחבר האספה הלאומית הטורקית. הוא כיהן כשר המשפטים עד 12 במרץ 1941, וכשנתיים לאחר מכן הוא מת באיסטנבול.
מצפה רמון
מִצְפֵּה רָמוֹן היא מועצה מקומית במחוז הדרום בישראל.
מצפה רמון שוכנת במרכז הר הנגב על שפת מכתש רמון הצפונית, כ-80 ק"מ דרומית לבאר שבע וכ-150 ק"מ צפונית לאילת. תחום השיפוט שלה הוא 64,500 דונם. היא הוקמה בשנת 1951 כמחנה עבודה לפועלים שסללו את הדרך לאילת, והפכה ליישוב קבע בשנת 1956.
היסטוריה
בשנת 1951 הוקם במקום מחנה עובדים לפועלים שעסקו בסלילת כביש 40 לאילת. ב-26 במאי 1956 הגיעו המתיישבים הראשונים למקום, בהנהגת חגי אבריאל, וייסדו יישוב קואופרטיבי של עובדי מפעל לניצול מחצבים ממכתש רמון. לאחר כשנה פורק הקואופרטיב, תוך שהמוסדות המיישבים לקחו עליהם את חובותיו, ומצפה רמון הייתה לעיירה. בשנותיו הראשונות הובאו ליישוב מים במכליות והיו בעיות באספקת החשמל, המים ובפינוי האשפה. בנוסף לעבודה במכתש בכריית חרסית וגבס, התושבים התפרנסו מעבודות בנייה במקום, משירותים וממסחר (בין השאר עם הנוסעים בדרך לאילת).
בסוף שנת 1961 הגיעה למקום חבורה של כ-80 צעירים שביקשו להקים בקרבת מקום עיר קואופרטיבית, אך קיבלו אישור להצטרף רק ליישוב הקיים. לאחר כשנה, הקבוצה התפרקה ועזבה את המקום. באותן שנים הגיעו ליישוב עולים חדשים מצפון אפריקה ומרומניה, וב-1972 התגוררו בו כ-1,400 תושבים בכ-300 משקי בית.
היישוב ספג מהלומה כלכלית עם סיום סלילת כביש הערבה בספטמבר 1967, ומעבר התנועה לאילת לכביש זה. לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים תוכננה העברת הבסיסים הצבאיים מסיני ופתחת רפיח למצפה רמון. לצורך כך הוקמו שכונות חדשות צמודות קרקע למאות אנשי קבע. בעקבות מבצע שלום הגליל השתנו פני הדברים ורוב אנשי הקבע נשלחו צפונה, אולם בסיס חיל האוויר איתם שפונה מסיני והוקם בקרבת מקום כבסיס חיל האוויר רמון הביא להגדלת האוכלוסייה ביישוב.
בשנת 1988 מנתה מצפה רמון כ-3,000 תושבים. החל בשנת 1990, עם קליטת העלייה מחבר העמים, המשיך היישוב להתרחב.
ב-2013 פורסם על תוכנית המתאר של מצפה רמון, במסגרת התוכנית יוקמו שמונה בתי מלון חדשים, כפר נופש חדש ואף שיפוץ מרכז ההנצחה לאילן רמון. מרכז הנצחה רשמי לאילן רמון.
בפברואר 2013 נפתח מחדש מרכז ההנצחה לאחר שיפוץ מקיף.
ב-2018 פורסם כי קיימת תוכנית להקמת שכונה חדשה במקום, בשכונה יוקמו כ-1,200 יחידות דיור.
אוכלוסייה
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב: אוכלוסיית היישוב מורכבת מקהילות רבות ומגוונות: קהילת המייסדים - ותיקי היישוב, עולים מצפון אפריקה, עולים מברית המועצות, קהילת העבריים, משפחות אנשי צבא קבע מבסיסי צה"ל באזור, גרעין תורני וקיבוץ עירוני. לצד אלו, בעשרים השנים האחרונות, קיימת הגירה חיובית של צעירים ומשפחות שבוחרים להתיישב במצפה רמון.
הגרעין התורני נוצר סביב ישיבת מדברה כעדן והוא פעיל ביישוב בתחומי החינוך והתרבות התורנית וכן בעזרה למעוטי יכולת. בסוף שנת תשפ"ב חנך הגרעין התורני את בית הכנסת "משכן אהוד". בשנת תשס"ג הוקמה במצפה רמון קהילת "עץ חיים" לבעלי תשובה. הקהילה היא חלק מרשת הקהילות "נטיעות". הקיבוץ העירוני של תנועת דרור-ישראל פועל ביישוב משנת 2006 ומונה כמה עשרות אנשי חינוך.
גאוגרפיה ואקלים
היישוב מצפה רמון ממוקם בלב הר הנגב כ־80 ק"מ מדרום לבאר שבע ו-150 ק"מ צפונית לאילת על שפת מכתש רמון הצפונית בגובה של כ-850 מטר מעל פני הים. חלקו המזרחי של מכתש רמון נכלל בתחום השיפוט של המועצה. תחום זה הוא מובלעת בתוך שטחי המועצה האזורית רמת נגב. רק כ-3,500 דונם מתוך 64,500 דונם שבתחום השיפוט של המועצה מיועדים למגורים, תיירות ותעשייה. נכון ל-2017, הגובה הממוצע של השטח העירוני הכלול בתחום השיפוט של המועצה הוא 714 מטר. קו פרשת המים עובר בקרבת מצפה רמון מערבית לה.
המיקום והגובה מעניקים למצפה רמון אקלים מדברי מיוחד בכל עונות השנה- מזג האוויר בקיץ חם ויבש כאשר בשעות אחר הצהריים מתחילות לנשב רוחות עזות. בחורף קר מאוד ואחת לכמה שנים אף יורד שלג. כמות הגשם השנתית הממוצעת היא כ-80 מ"מ.
חינוך
במצפה רמון ישנם ארבעה בתי-ספר יסודיים: בית ספר ממלכתי "רמון", בית ספר ממלכתי דתי "הראל", דמוקרטי - רותם ותורני-סביבתי. בנוסף קיימים בית ספר על יסודי "השלום", פנימייה בשם חברת הנוער מצפה רמון, ישיבה תיכונית מצפה רמון, ישיבה גבוהה מדברה כעדן והישיבה הקטנה מדברה כעדן לצעירים. בנוסף, ישנה גם מכינה קדם צבאית ״אשר רוח בו״.
כמו כן ביישוב פועלות שלוש תנועות נוער המהוות מרכזי פעילות לנוער ביישוב: קן של תנועת הנוער העובד והלומד, סניף בני עקיבא, וסניף של תנועת אריאל. בנוסף קיימת תנועה יישובית בשם לב רמון.
מרכז הצעירים
מרכז הצעירים במצפה רמון הוקם בשנת 2011. במרכז מוצעים מגוון שירותים לתושבים בגילאי 18–40 ולמבוגרים צעירים ברוחם, בהם מתן ייעוץ ללא עלות בנושאי יזמות, השכלה גבוהה, מעבר ליישוב, דיור ותעסוקה. בנוסף, המרכז מארגן, מארח ומלווה מפגשים ומיזמים חברתיים, קהילתיים וסביבתיים ביישוב. במקום קיים חדר מחשבים, חדר ישיבות וכיתת לימוד לשימוש הציבור.
השכלה גבוהה
במרכז הצעירים פועלת תוכנית "הישגים", שמטרתה קידום תחום ההשכלה הגבוהה ביישובי הפריפריה. התוכנית מספקת ייעוץ וליווי לצעירי היישוב, החל משלב ההתלבטות בבחירת תחום לימודים, דרך ההכנה והקבלה ללימודים ועד למציאת מלגות לסיוע ומימון. במרכז מתקיימים קורסי הכנה לבחינה הפסיכומטרית ולמבחן אמי"רם, אירועי העשרה לסטודנטים ולמועמדים ללימודים.
בשנים האחרונות, מספר הסטודנטים תושבי היישוב גדל - נכון לשנת 2014 ישנם 228 סטודנטים תושבי מצפה רמון. בעקבות נתון זה, בשנת 2015 נפתחו לראשונה לימודי תואר ראשון של האוניברסיטה הפתוחה במצפה רמון במדעי הרוח והחברה. כמו כן, במטרה לעודד השכלה גבוהה וכלכלה מקומית, בשנת 2016 הושק מיזם "ביזנסטודנט" - מיזם הטבות לסטודנטים תושבי היישוב בעסקים מקומיים. נכון ל-2016, 30 עסקים מקומיים מעניקים הטבות ייחודיות לסטודנטים, כנגד הצגת כרטיס סטודנט מצפאי.
אסיף מצפאי
"אסיף מצפאי" היא תוכנית התומכת במיזמים חברתיים- סביבתיים של תושבי היישוב. מטרת התוכנית היא לחזק את הקשר אדם-סביבה, הקהילה והשלומות (wellbeing). החל משנת 2014 התוכנית תומכת בעשרות מיזמים מקומיים בתחומים שונים, בהם אומנות ותרבות מקומית, תיירות, שמירת טבע, ועוד.
תעסוקה
אחוז האבטלה במצפה רמון גבוה מאוד יחסית למקומות אחרים בארץ. גם סלילת כביש הערבה (באמצע שנות ה-60) בדרך לאילת פגעה בהתפתחות הכלכלית של מצפה רמון, שכן עד אז הנוסעים לאילת היו עוברים בכביש 40 העובר ליד היישוב.
למרות כך, בשנים האחרונות מתחיל שינוי בתחום זה. ביישוב התיישבו אמנים מרחבי הארץ ובהם להקת המחול "אדמה" (שעזבה את היישוב ב-2016). אמנים אלו פתחו גלריות ומקומות אמנות רבים, הם יצרו תרבות של לקיחת יוזמה ויצירתיות עסקית.
אזור התעשייה הישן הוסב לאזור תיירות ("רובע דרכי הבשמים") ובו נפתחו חנויות בתוצרת מקומית, מסעדות, בתי קפה וגלריות. מצפה רמון בכלל ו"רובע דרכי הבשמים" בפרט, מנוהלים ברוח כלכלה מקומית מקיימת: רוב מקומות התעסוקה אינם רשתות גדולות, אלא עסקים המנוהלים ומתוחזקים בידי תושבי היישוב.
בשנת 2004 נפתח ב"רובע דרכי הבשמים" מפעל ניחוח טבע- FARAN, המעסיק נכון ל 2015, כ־20 עובדים מקומיים.
בשנת 2011 נפתח מלון "בראשית" על ידי רשת ישרוטל, המספק תעסוקה לעשרות מתושבי המקום.
מקאן ואלי היא סוכנות פרסום דיגיטלית הממוקמת במצפה רמון. המשרד הוא שלוחה של משרד הפרסום מקאן אריקסון ונוסד ב-2013 על ידי חנה רדו כיוזמה עסקית-חברתית, אשר התחייבה לפיתוח הנגב בעיקר מצפה רמון. וכיום מועסקים במקאן ואלי למעלה מ-50 עובדים, מחציתם העתיקו את מקום מגוריהם למצפה-רמון.
מדבר תשעשרה
מדבר תשעֶשרה הוא מרחב תעסוקה חברתי שהוקם במצפה רמון באפריל 2016, על ידי היזמית העסקית חברתית חנה רדו. המיזם מתמחה במתן שירותים מקצועיים מרחוק לעסקים מכל הארץ: שירותי PA (עוזרת אישית), שירות לקוחות וטלמיטינג. כיום מועסקות במיזם 32 עובדות ממצפה רמון ומחנה טלי, והוא מספק שירותים ללמעלה מ-50 עסקים מכל הארץ.
החברה דוגלת במודל המשלב משפחה ותעסוקה, שואפת להוות בית וקהילה תומכת לעובדיה, ומשקיעה מאמצים רבים בפיתוח והכשרה מקצועית של העובדים.
תיירות ותרבות
במצפה רמון פאבים, מסעדות, בתי קפה, מתנ"ס המספק אירועי תרבות, חוגים, הצגות וסרטים, ומרכז הצעירים ביישוב נותן מענה למפגשים קהילתיים רבים. ליישוב יש מקומון, "המצפה", ירחון שעוסק בנושאי חברה, איכות סביבה, תרבות וקהילה, וסוקר את המתרחש בשטח המועצה המקומית. הירחון יוצא לאור מאז שנת 2014. בנוסף, ישנה תחנת רדיו מקומי (אינטרנטי) בשם "רדיו סבתא".
מצפה רמון שוכנת על שפתו של מכתש רמון – המכתש הטבעי הגדול ביותר בעולם. הנוף הנשקף ממנה הפך אותה למרכז תיירות וחוויה מדברית. ביישוב שוכן מרכז מבקרים מכתש רמון, הצופה אל מכתש רמון. במרכז, שהיה בשיפוצים משנת 2010 ועד סוף שנת 2012, פועלים מרכז הדרכה וגן זואולוגי מדברי קטן בשם חי רמון, שבו תצוגה של כ-40 מיני בעלי-חיים מדבריים קטנים ובהם נחשים, לטאות, מכרסמים, קיפודים, דרבנים, עקרבים ועוד. מרכז המבקרים מפעיל גם את חניון בארות במכתש רמון ואת הגן הגאולוגי והגן הארכאולוגי. כמו כן משלב מרכז המבקרים את סיפור חייו של האסטרונאוט הישראלי הראשון אילן רמון לצד הסברים על תופעות הנוף והמכתש הגדול.
התפתחות ענף התיירות ביישוב הביאה לפתיחת צימרים רבים, ומספר בתי הארחה ובתי מלון, שהידועים בהם הם מלונות ישרוטל, ישרוטל פונדק רמון ומלון בראשית. פונדק רמון הוקם בשני בתי מגורים מוארכים רגילים במרכזו של היישוב אשר חוברו זה לזה בקומת המסד ולצידם הוקמו חדר אוכל ובריכת שחייה, ואילו מלון בראשית שנחנך בשנת 2012 צופה אל מכתש רמון ומציע חדרים יוקרתיים.
בשנת 2011 נפתח במצפה רמון מרכז מטיילים ובית הארחה על ידי שליח חב"ד, הרב צבי סלונים, המתפעל גם בית חב"ד במרכז העיר. ייחודיותו של המבנה הוא בכך שהוא העתק חיצוני מדויק לבית מרכז חב"ד העולמי – 770 שבניו יורק.
חלק נכבד מענף התיירות במצפה רמון מתבסס על תיירות אקטיבית עם מפעילים רבים המציעים מגוון פעילויות שטח, אשר רובן מתקיימות במכתש רמון ובמדבר סביבו. ביישוב נמצאת חוות האלפקות, המגדלת למות ואלפקות והיא מהגדולות מסוגה בעולם. עוד שוכן ליד היישוב בית ספר שדה הר הנגב.
ב-24 במרץ 2013 אישרה רשות התעופה האזרחית את הפעלתו של מנחת מצפה רמון שמצפון ליישוב.
במצפה רמון נמצא מצפה הכוכבים על שם וייז שהוא הגדול בארץ (הטלסקופ הממוקם בו בעל קוטר של מטר אחד). הוא שייך לאוניברסיטת תל אביב שמיקמה אותו שם בגלל מספר הימים הבהירים הרבים בשנה באזור (כ-250).
בינואר 2017 נפתח על יסודו של האנגר אדמה שנסגר, 'מֵעֵבֶר'- משכן ליצירה תרבותית וחברתית, ביוזמתם של צעירים תושבי המקום, שנועד להוות בית למפגשי תרבות ופסטיבלים. המקום נסגר בשנת 2020 עקב מגפת הקורונה.
ספורט
מאז תחילת שנות ה-60 החלו לפעול קבוצות ספורט תחרותיות בעיירה. בענף הכדורגל קבוצת "הפועל מצפה רמון" שהתקיימה עד אמצע שנות ה-80, ומעולם לא הצליחה להעפיל מעל לליגה ג'. וכן בענף הכדוריד התקיימה קבוצה בשם "הפועל מצפה רמון" באמצע שנות ה-70 בליגה א'. נכון ל-2017 לא קיימות בעיירה קבוצות ליגה תחרותיות.
תפילה (שיר של עפרה חזה)
תפילה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה. השיר יצא לאור ביולי 1981, כסינגל מתוך אלבומה השני, בוא נדבר. במרוצת השנים, הפך השיר לנכס צאן ברזל במדינת ישראל. לשיר בוצעו עשרות גרסאות כיסוי ורמיקסים.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד של רשת ג', ובנוסף לכך, הגיע למקום השביעי במצעד השנתי של רשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי בצלאל אלוני והולחן על ידי הנרי ברטר. אלוני סיפר בראיון כי את מילותיו של השיר כתב עבור עפרה חזה וכי אם היה כותב אותו למישהו אחר, מילותיו היו שונות. על השיר החלו לעבור בקיץ 1980, כאשר הנרי ברטר, עולה חדש מצרפת, הגיע אל ביתו של אלוני. לאחר שהגיע לביתו, ביקש אלוני מברטר ליצור לחן מסוים עבור השיר בתוך כמה ימים אחדים.
ברטר סיפר בראיון כי החל ליצור את לחן השיר בזמן שנסע באוטובוס. בהמשך, הגיע ברטר אל ביתו של אלוני שוב, במטרה להשמיע לו את הלחן הסופי. אלוני תיאר את הלחן כ-"להיט פנטסטי" והחליט לבקש מחזה להקליט דמו שלו. את מילותיו של השיר החל לכתוב אלוני כאשר עלה במדרגות אל ביתו.
בנוסף לכך, סיפר אלוני כי השיר היה "שיר התפילה של עפרה חזה", והוסיף כי היא שרה אותו במלואו בכל פעם שחוותה משבר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לראשונה ליוטיוב ב-11 באוגוסט 2016. הקליפ הועלה לערוץ היוטיוב של כאן מוזיקה ובמקור לקוח מתוך פרק מתוכנית הטלוויזיה הישראלית "זהו זה!", אשר שודר לראשונה ב-30 ביולי 1981. הקליפ צולם בשחור-לבן ובו ניתן לראות את חזה על במה כשלהקת ליווי מאחוריה.
על גבי השיר, נתמך אלבום הווידאו האחרון של חזה תפילה: לשיר קריוקי משירי עופרה, שיצא בשנת 2007.
הופעה
בצלאל אלוני ועפרה חזה החליטו לשלוח את השיר לקדם-אירוויזיון 1981. לבסוף, נדחה השיר. מפיו של אלוני נאמר כי: "הם לא קיבלו את עפרה ואותי משום שאנחנו שחורים". לאחר מכן, קיבל אלוני הזמנה להופיע עם השיר בפסטיבל הזמר הבינלאומי שהתקיים בפורטוגל. אלוני נענה להצעה, והופעתה של חזה זכתה לשבחים ולביקורות חיוביות.
באותו פסטיבל הזמר הבינלאומי שהתקיים בפורטוגל, הגיעה חזה אל המקום ה-5.
גרסאות כיסוי
לשיר בוצעו מאות גרסאות כיסוי, ביניהן ניתן למנות את גרסתם של:
מחוזות גרינלנד
מבחינה מנהלית, גרינלנד מחולקת ל-5 מחוזות (Kommunia), אשר מחולקים לנפות. זאת במסגרת חלוקה מנהלית חדשה שנכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2018.
זירת מזרח אסיה והאוקיינוס השקט במלחמת העולם הראשונה
זירת מזרח אסיה והאוקיינוס השקט במלחמת העולם הראשונה כללה בעיקר את ההשתלטות הבלתי אלימה על השטחים הקולוניאליים של הקיסרות הגרמנית באוקיינוס השקט ובסין. הפעולה הצבאית הבולטת בזירה זו הייתה המצור על צ'ינגדאו, אך מספר קרבות נערכו בגינאה החדשה. כל שאר הטריטוריות הגרמניות והאוסטריות באסיה ובאוקיינוס השקט נפלו ללא קרב. לוחמה ימית הייתה שכיחה בזירה זו; כל המעצמות הקולוניאליות הציבו כוחות ימיים באוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי. ציים אלה סייעו לפלישה לטריטוריות הגרמניות על ידי השמדת השייטת הגרמנית המזרח-אסייתית.
מחוזות גרינלנד
צפון-מזרח גרינלנד מהווה פארק לאומי ולא נכלל באף אחד מהמחוזות.
זירת מזרח אסיה והאוקיינוס השקט במלחמת העולם הראשונה
התקפת מדינות ההסכמה באוקיינוס השקט
אחת ההתקפות הראשונות בזירת האוקיינוס השקט הייתה כיבוש סמואה הגרמנית על ידי כוחות ניו זילנדיים באוגוסט 1914. התקפה זו הסתיימה ללא שפיכות דמים לאחר שכ-1,000 חיילים ניו זילנדים נחתו במושבה הגרמנית בסיוע ספינות מלחמה צרפתיות ואוסטרליות.
לאחר מכן החל כיבוש גינאה החדשה הגרמנית. האוסטרלים תקפו את גינאה החדשה הגרמנית בספטמבר, ותוך זמן קצר נכנעו כל הכוחות הגרמניים, מלבד קבוצה קטנה של אנשים, בהנהגת הרמן דצנר, שהצליחה להתחמק מהאוסטרלים ולהסתתר עד תום המלחמה. מיקרונזיה הגרמנית, ובה איי מריאנה, איי קרוליין ואיי מרשל, נכבשה גם היא על ידי מדינות ההסכמה, ללא התנגדות.
נסיגת השייטת הגרמנית המזרח-אסייתית
לאחר הכרזת המלחמה על גרמניה, נסוגה השייטת הגרמנית המזרח-אסייתית מבסיסה בצ'ינגדאו, וניסתה לחזור לגרמניה דרך האוקיינוס השקט. בדרכן חזרה הפציצו סיירות השייטת תחנת ממסר בריטית על האי טבואאראן, ובהמשך אף טיבעו ספינותיו של אדמירל מקסימיליאן פון שפה ספינת מלחמה וספינת תובלה צרפתיות בפפאטה שבפולינזיה הצרפתית.
ההיתקלות הבאה הייתה ליד חופי צ'ילה בקרב קורונל ב-1 בנובמבר, שבה השמידו הגרמנים את השייטת הבריטית שנשלחה לעצור אותם. שתי הסיירות המשוריינות ושלוש הסיירות הקלות הגרמניות טיבעו שתי סיירות משוריינות בריטיות. מעל 1,500 מלחים בריטים נהרגו בטביעת כלי השיט, ולעומתם נפצעו רק שלושה מלחים גרמנים. הניצחון לא האריך חיים, שכן כחודש לאחר מכן הביס הצי המלכותי הבריטי את השייטת הגרמנית בקרב איי פוקלנד. שפה עצמו טבע עם ספינתו "שארנהורסט" ("Scharnhorst").
כלי השיט הגרמניים היחידים שהצליחו להימלט היו הסיירת הקלה "דרזדן", שפנתה לאחור ושבה לאוקיינוס השקט, ואוניית העזר "סיידליץ", שהצליחה להימלט לאוקיינוס האטלנטי. בשובה לאוקיינוס השקט ניסה צוות הדרזדן לפשוט על סוחרות שעל פניהן חלפו, אך ללא הצלחה, עד שבמרץ 1915 השביתה תקלה את מנועי האונייה. ללא אפשרות לתקן את המנועים, הפליגה האונייה למים הטריטוריאליים של צ'ילה, ושם, לאחר קרב קצר עם כלי שיט בריטיים, שבו נהרגו ארבעה מלחים גרמנים, נאלץ צוות הדרזדן לנטוש את האונייה, והם נעצרו על ידי הרשויות הצ'יליאניות.
הסיירת הקלה אמדן
כשהחל האדמירל שפה את נסיגתו על פני האוקיינוס השקט, הוא הותיר מאחוריו את הסיירת הקלה אמדן. אמדן הפגיזה באמצע ספטמבר 1914 את מדרס שבהודו, פגעה באופן רציני במאגרי הדלק שבמקום ועוררה בהלה בקרב תושבי המקום שנסו מקו החוף מחשש מפלישה גרמנית. בסוף אוקטובר חדרה אמדן במסווה לנמל פנאנג (Penang) שבמלאיה וטיבעה את הסיירת הרוסית "ז'מצ'וג". לאחר צאתה מן הנמל טיבעה "אמדן" את המשחתת הצרפתית "מוסקט" (Mousquet), שרדפה אחריה, אך הוטעתה תחילה לחשוב שהמדובר בספינה בריטית.
המצור על צ'ינגדאו
צ'ינגדאו הייתה הבסיס הגרמני הראשי באזור מזרח אסיה, עליו הגנו כ-600 חיילים גרמנים וכ-3,400 חיילים סינים ואוסטרו-הונגרים. בנוסף, על הבסיס הגנו מספר כלי שיט של הצי הגרמני הקיסרי ושל הצי האוסטרו-הונגרי. לקראת המצור שלחה האימפריה היפנית צי שמנה שש אוניות מערכה וכ-50,000 חיילים, ואילו הבריטים שלחו 1,600 חיילים מחיל המצב בטיינג'ין.
ב-31 באוקטובר החלה הפצצת הבסיס, וב-6 בנובמבר פתח הצבא היפני הקיסרי בהתקפה יבשתית, שהובילה לכניעת חיל המצב בתוך הבסיס ביום המחרת. במצור ספג הצד הגרמני כ-200 אבדות, ואילו מדינות ההסכמה ספגו 1,455 אבדות. כמו כן, סיירת משוריינת אחת טובעה על ידי ספינת טורפדו גרמנית, וכשהבינו הגרמנים והאוסטרו-הונגרים שהקרב אבוד הם טיבעו את כלי השיט שברשותם, לבל ייפלו לידי האויב.
הסיירת זיאדלר
הסוחרת המשוריינת זיאדלר (Seeadler) פשטה על סוחרות של מדינות ההסכמה באוקיינוס השקט ובאוקיינוס האטלנטי, ובמהלך המלחמה פשטה על כ-16 כלי שיט וטיבעה אותם. באוגוסט 1917 נטרפה האונייה באי מופליה (Mopelia) שבפולינזיה הצרפתית, וצוותה הגרמני הקים באי מושבה קטנה בה חיו ובה כלאו את השבויים שלהם, בעיקר אמריקאים. כשנגמרה אספקת המזון, נטשו הגרמנים את השבויים על האי הבלתי מיושב והפליגו לפיג'י. בפיג'י השתלטו הגרמנים על סקונר צרפתי והפליגו לאי הפסחא, שם נטרפה ספינתם פעם נוספת לאחר שפגעה בשונית אלמוגים. ב-5 באוקטובר 1917 נעצרו לבסוף אנשי הצוות הגרמנים על ידי הרשויות הצ'יליאניות. במהלך מסעה נהרג איש צוות אחד, שמת כתוצאה מתאונה.
טיבוע קורמורן
ארצות הברית הייתה מעורבת בעימות אחד לפחות באוקיינוס השקט נגד כוחות גרמניים. ב-7 באוגוסט 1917 טיבעו אנשי צוות הסוחרת "קורמורן" (Cormoran) את אונייתם לבל תפול לידי סיירת העזר האמריקאית "סופליי" (Supply), באפרה הארבור שבגואם. היריות שירו האמריקאים על האונייה הגרמנית היו היריות הראשונות של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
אליעזר הגר (סרט ויז'ניץ)
ביוגרפיה
נולד בגרוסוורדיין שברומניה לרבי ברוך הגר, האדמו"ר מסערט ויז'ניץ, ולרבנית צירל. בשנת תש"ז (1947) עלה לישראל באוניית מעפילים, נעצר בנמל חיפה ונכלא במחנה המעצר בעתלית.
לאחר שחרורו בהיותו אברך בחיפה התגייס לפלוגה הדתית של ההגנה בעיר. הוא השתתף בין השאר בקרבות מלחמת העצמאות ברמת יוחנן שבהם נפצע ברגלו מקליע, וגם היה שותף לכיבוש הגבעה בחיפה, בה התגורר עם קהילתו לימים. מפקדו אמר שהוא גילה התלהבות אומץ והקרבה. כמו כן היה חשמלאי בהשכלתו המקצועית.
בשנת תשי"א (1951) נישא לרבנית חיה צירל, בתו של הרב שלום עוזר ברוין (ה'תרצ"ג - כ' באלול ה'תשס"א). בתשכ"ה, כשנה לאחר פטירת אביו, מונה ליורשו. אחיו, הרב משה הגר, מונה במקביל לתפקיד ראש ישיבת "יחל ישראל – סערט ויז'ניץ".
רבי אליעזר הרבה לדבר בדרשותיו על חומרת איסור לשון הרע.
נפטר בביתו בכ' בתמוז ה'תשע"ה לאחר דום לב פתאומי.
הישיבה הקטנה של חסידי סערט ויז'ניץ בבני ברק נקראה לאחר פטירתו "חכמת אליעזר" על שמו.
ברכת אלוהי נשמה
ברכת אלוהי נשמה היא אחת מברכות השחר הנאמרות בכל יום קודם תפילת שחרית. אף ברכה זו היא מתקנת חז"ל כשאר ברכות השחר, ונזכרה כבר בתלמוד בבלי.
יש שכתבו שהטעם שברכה זו אינה פותחת בברוך היא מפני שהיא ברכת הודאה, אך יש מהראשונים שכתבו שהטעם הוא מאחר שברכה זו סמוכה לברכת אשר יצר.
ברכה זו זכתה ללחנים רבים.
מקור
ברכה זו נזכרה בתלמוד בבלי:
תוכן הברכה
במהות הברכה כתב בהגהות הגאון מווילנא, שברכת אלוהי נשמה היא מקבילתה של ברכת 'אשר יצר' ואף נתקנה כברכה הסמוכה לחברתה, כאשר אשר יצר נתקנה על גוף האדם, וברכת אלוהי נשמה נתקנה על הנשמה. אולם בסידורי אשכנז המזרחי הקדומים, ברכות התורה נאמרות בין אשר יצר לאלוהי נשמה.
אמירתה לאחר שהתפלל תפילת העמידה
יש שכתבו שאם לא בירך ברכת 'אלהי נשמה' עד אחר שהתפלל שמונה עשרה שוב אינו יכול לברך אותה לאחר התפלה שכיון שכבר אמר 'ברכת מחיה המתים', הרי יצא ידי חובתו בברכה זו, מאחר שנזכר בה עניין דומה למחזיר נשמות.
לעומת זאת, בשערי תשובה כתב שברכת מחיה המתים עניינה על תחיית המתים שתהיה לעתיד, אך ברכת נשמה נתקנה על החזרת הנשמה בבוקר, ולכן לדעתו אם בעת שאמר ברכת מחיה מתים היה בדעתו לברך אלקי נשמה אחר התפלה רשאי לברך.
לדעת הערוך השולחן מאחר שהודה על הדבר הגדול של תחיית המתים לעתיד לבוא, שוב אינו יכול לברך על הדבר הקטן של החזרת הנשמה בבוקר, (בכלל מאתיים מנה).
אמירתה לאחר שינה ביום
שינה ביום - יש שכתבו שאף מי שיישן שנת קבע ביום חייב לברך ברכה זו, ולהלכה נפסק שלא יברך.
נוסחאות הברכה
בברכה זו רבו הנוסחאות, לדוגמה, יש שכתבו לומר "טהורה היא", ויש שכתבו שיש לומר "אתה יצרתה בי", וכן יש שגרסו "שהנשמה תלויה בקרבי" (דעת הרמב"ם).
בתרבות
ברכה זו זכתה ללחנים וביצועים רבים, מהם:
טומאת ביאה
טומאת ביאה היא טומאה הנוצרת כתוצאה מקיום יחסי אישות הכוללים הוצאת שכבת זרע. טומאה זו חלה על שני השותפים בביאה, האיש והאשה, ומחשיבה את שניהם לראשון לטומאה, ובעקבותיה חל על שניהם איסור לאכול תרומה ובקודשים ולהיכנס להר הבית כדין אדם הטמא בטומאה היוצאת מגופו. משך טומאה זו הוא עד טבילת האיש או האשה במקווה, ולאחר מכן המתנה עד הערב. אמנם כבר משעה שטבלו במקווה, הפכו לטבול יום, וכניסתם להר הבית מותרת.
מקור הדין
מקור דין טומאת ביאה הוא בפסוק בפרשת מצורע:. ופירש רבי שמעון בברייתא המובאת בתלמוד הבבלי, שאין טומאת האשה המשמשת מיטתה משום מגע בשכבת זרע, שהרי מגע בית הסתרים אינו נחשב למגע, אלא זוהי גזירת הכתוב שזוג המקיים יחסי אישות תוך יציאת זרע - נעשו טמאים:
הגדרת הטומאה
טומאה זו חלה רק על ביאה כדרך כל הארץ, שיכולה להביא להריון, אך ביאה שלא כדרכה אינה מטמאת את הזוג טומאת ביאה, אך האיש טמא משום יציאת הזרע מגופו, ומשיצא הזרע אל מחוץ לגופה של האשה, היא תטמא מדין נוגעת בשכבת זרע, שטומאתה קלה מטומאת ביאה.
בתלמוד הבבלי בארו שהפסוק שממנו למדו את טומאת הביאה עוסק במציאות שבה לאחר יחסי האישות האשה נותרה במיטתה מבלי לזוז, שאז הזרע שבקרבה אינו מטמאהּ, הואיל והוא בבית הסתרים. אך אם קמה ממיטתה, הטבילה לא תועיל לטהר אותה מטומאתה, שכן היא טמאה מחמת שהיא פולטת שכבת זרע:
אמנם כמה ראשונים בארו שניתן להעמיד את הפסוק במציאות יותר שכיחה, בה האשה כיבדה את ביתה (ניקתה את הנרתיק מזרע) לפני שטבלה, והסיבה שבתלמוד הובא מקרה כה נדיר היא כדי לחדש דין זה של אשה שהזרע עוד בתוכה ואף על פי כן יכולה להיטהר מטומאת ביאה.
כניסה להר הבית
אחת המשמעויות המרכזיות של הטומאה, על סוגיה השונים, היא הגבלת האדם הטמא בכניסה לחלקים שונים של מתחם הר הבית ובית המקדש, ואכילת בשר קרבנות. על פי ההלכה, אדם הנטמא בטומאה שאינה יוצאת מגופו, כגון שנגע באחד משמונת השרצים במותו, או שנטמא למת, או שנגע באחד הטמאים המטמאים אדם וכלים, רשאי להיכנס להר הבית, שנחשב למחנה לויה, אך הוא מנוע מן התורה מלהיכנס לעזרה המקודשת של בית המקדש, וחכמים גזרו הרחקות נוספות לטמאים אלו בתוך שטח הר הבית.
טומאת ביאה נחשבת לטומאה היוצאת מגופו של האדם המטמאה את הנטמא בה בדרגת ראשון לטומאה שאינו מטמא אדם וכלים בנגיעתו, וכדין בעל קרי. לכן אסור לאיש ולאשה שקיימו יחסי אישות באופן שנטמאו בטומאת ביאה להיכנס להר הבית מן התורה עד שיטבלו. ולאחר שטבלו, מצד טומאת ביאה הם רשאים בכניסה להר הבית, אולם כל זמן שהאשה מוגדרת כפולטת שכבת זרע, היא נחשבת כמו אדם הרואה קרי, שמנוע מלהיכנס להר הבית עד שיפסיק מלראות ויטבול.
מיסוי דו-שלבי
מיסוי דו-שלבי מתאר טכניקת חישוב מס החל על חברה ועל בעלי מניותיה לפיה רווחי החברה, אשר עליהם משלמת החברה מס חברות, יחויבו במס פעם נוספת, בשלב השני, בעת חלוקתם כדיבידנדים לבעלי המניות באותה חברה. זאת כדי להשוות את שיעור המס השולי על היחיד לשיעור המס הכולל שישלם בעל מניות המושך דיבידנד מחברה שבבעלותו.
שיעור מס מצרפי
בישראל, יחיד המחזיק בחברה בבעלותו שילם בשנת 2011 מס חברות בשיעור של 24%, ועל היתרה (76%) שילם מס דיבידנדים בשיעור של 25% בעת חלוקתו לידי בעל המניות. כלומר מס מצרפי של 43%.
מקרים בהם לא חל מיסוי דו-שלבי בישראל
על אף האמור לעיל, קיימים מצבים בהם לא חל חיוב דו-שלבי במס (כך שאחד משלבי המיסוי נדחה למועד מאוחר יותר). כך לדוגמה, בחישוב מס החברות, מתבססת רשות המיסים על הדוחות הכספיים החשבונאיים של החברה, למעט במקרים בהם נקבע אחרת. לעניין חלוקת דיבידנד, החוק הקובע הוא חוק החברות, המתיר חלוקה לחברה העומדת במבחן הרווח בסעיף 302ב לחוק – יתרת עודפים או עודפים שנצברו בשנתיים האחרונות, לפי הגבוה. כך שייתכן מצב שגם אם החברה למעשה הפסידה כסף לצורך מס בשנה מסוימת, היא עדיין תוכל לחלק דיבידנדים מהכנסות שלא שולם עליהן מס חברות מפאת ההפסד לצורכי מס, ואלה יחויבו במס דיבידנד בלבד.
התמודדות רשות המיסים עם מקרים אלה
גישה זו מותירה מספר סוגיות בלתי פתורות. כך למשל הדבר מנוגד לעיקרון המימוש (קרי: מס ישולם רק על רווח ממומש). כמו כן, רשות המיסים תידרש להמשיך ולעקוב אחרי הנכסים המשוערכים, ואולי אף להחזיר מס ששולם (חלקו או כולו) בגין עליית הערך, במידה והערך בסופו של דבר ירד, ואולי אף הפך להפסד.
במדינות כמו ישראל וחלק ממדינות מזרח אירופה, בהן המשק מורכב מפירמידות של חברות החזקה המחזיקות זו בזו בשרשור, עלולה גישת הרשות ליצור עצירה של כספים בחברות שבתחתית הפירמידה, ולפיכך לעצור אפיק מימון חשוב במשק הישראלי – מימון באמצעות חברות בקבוצת חברות, המניידות כספים ביניהן, בין היתר באמצעות חלוקת דיבידנד.
פתרונות אפשריים נוספים
פתרון אפשרי אחד הוא החלת השיטה האמריקאית, לפיה חלוקת דיבידנד מתוך עודפים לצורכי מס, תסווג גם כדיבידנד לצורכי מס, בעוד שחלוקה שלא מתוך עודפים לצורכי מס תהווה החזר השקעה לבעלי המניות (ותקטין את עלות ההשקעה של בעלי המניות בחברה) ומה שמעבר לה, יחויב במס רווח הון (כלומר כשבמועד חלוקת הדיבידנד, הרווח לצורך מס טרם נצבר, אין זו חלוקת רווחים, שהרי עוד אין רווחים, אלא החזר השקעה).
פתרון אפשרי נוסף הוא למסות כל חלוקה לבעלי מניות כדיבידנד לצורכי מס, למעט הפחתת הון שתהווה החזר השקעה בגין השקעתם המקורית בחברה (חיוב המס בגין חלוקה כזו יהיה בצורת מס על רווח הון, כאשר בעלי המניות ימכרו את מניותיהם בחברה). הצעה זו פשוטה ומונעת את הצורך לעקוב אחרי בעלי המניות, מועדי רכישת מניותיהם, מצב הנכסים שבידי החברה ועוד.
ג'וליאן שווינגר
ג'וליאן סימור שווינגר (באנגלית: Julian Seymour Schwinger; 12 בפברואר 1918 - 6 ביולי 1994) היה פיזיקאי אמריקאי-יהודי. חתן פרס נובל בפיזיקה לשנת 1965 (ביחד עם ריצ'רד פיינמן ושינאיצ'ירו טומונאגה).
קורות חיים
שווינגר נולד בניו יורק ולמד בקולג' עירוני. סיים אוניברסיטת קולומביה בשנת 1936 ועשה את הדוקטורט בהנחיית איזידור אייזק רבי. עבד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ביחד עם רוברט אופנהיימר. בזמן מלחמת העולם השנייה עבד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס על פיתוח מכ"ם.
בשנת 1965 קיבל פרס נובל על עבודה בסיסית באלקטרודינמיקה קוונטית בעלת מסקנות פורצות דרך לפיזיקה של חלקיקים אלמנטריים יחד עם ריצ'רד פיינמן ושינאיצ'ירו טומונאגה.
היה מנחה למספר דוקטורנטים, ביניהם 4 חתני פרס נובל.
הכתר הממלכתי של ג'ורג' הרביעי
הכתר הממלכתי של ג'ורג' הרביעי (באנגלית: George IV State Diadem) הוא כתר המהווה חלק מתכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת.
היסטוריה
הכתר יוצר בשנת 1820 על ידי חברת התכשיטנים רנדל וברידג' לטקס ההכתרה של המלך ג'ורג' הרביעי.
בכתר שובצו 1,333 יהלומים במשקל של 325.75 קרט (65.15 גרם), ו-169 פנינים. עיטורי הכתר כוללים שושנים, קוץ ותלתן - סמלי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
בכתר נעשה שימוש במהלך תהלוכת ההכתרה של המלכה ויקטוריה ובתהלוכת ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה. אליזבת השנייה השתמשה בו מספר פעמים במהלך טקס פתיחת הפרלמנט וכן צוירה כשבראשה כתר זה על ידי רפאל מקלוף - ציור המופיע על מטבעות מדינות חבר העמים הבריטי ובהן קנדה, אוסטרליה, ברמודה, הונג קונג, הונדורס הבריטית, טרינידד וטובגו, ברבדוס, אנגווילה, סאבא, סנט קיטס ונוויס, אנטיגואה, גוינה הבריטית, איי הבתולה הבריטיים, מאוריציוס, רודזיה הדרומית, קפריסין, פיג'י, בליז, הבהאמס, מלטה, וג'מייקה ועל בולי דואר של הממלכה המאוחדת.
פאול קראוס
פאול אליעזר קראוס (Paul Eliezer Kraus או Krause בצ'כית, 1900, פראג, – 1944, קהיר) היה מזרחן יהודי והיסטוריון של המדע, פרופסור באוניברסיטת קהיר. בשנת 1944 נמצא כשהוא תלוי באמבט בדירתו. הטענה המקובלת היא שהתאבד, אולם יש הטוענים שהיה קורבן לרצח פוליטי. קראוס היה נשוי לחוקרת דורותי מטליצקי.
בפראג ובפלשתינה-א"י
קראוס גדל בפראג, למד בבית הספר היהודי בעיר והשלים את התואר הראשון שלו באוניברסיטת פראג. ב-1922 עלה לארץ ישראל כחבר בתנועת נוער ציונית. הוא החל את דרכו בקיבוץ, אך לאחר פתיחתו של המכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית ב-1926 עבר לירושלים להמשך לימודיו. במהלך אותה שנה נישא, והתגרש. בסוף השנה עזב את ירושלים, כנראה בעקבות כישלון נישואיו, ופתח במסע מחקרי דרך ספריות בלבנון, סוריה וטורקיה, במהלכו אסף חומרים שישמשו אותו במאמריו ובספריו.
בברלין ובפריז
ב-1935 פרסם את התרגום לצרפתית של ספרו של אל-ראזי, הוגה דעות פרסי, על הפילוסופיה. ב-1936 פרסם תזה על חשיבותו של ג'אבר בן חיאן (גבר אבו מוסא) למדע הכימיה, והעלה ספק כי אדם בשם זה אכן היה קיים, או אם היה קיים, כי ספרו נכתב על ידו ולא על ידי קבוצה מתלמידיו כעשור לאחר מותו.
בקהיר
ב-1936 הוצעו לקראוס שלוש משרות הוראה - באוניברסיטה המוסלמית בהודו באוניברסיטה העברית בירושלים, ובאוניברסיטת קהיר. הוא בחר בקהיר, בהאמינו שיהיה קרוב שם לספרייה מקורית, ובהצטרפו לקהילה מדעית צעירה, שנוצרה בשנים אלו במקום. ב-1937 עבר לקהיר ובה החל ללמד ביקורת טקסטואלית ושפות שמיות באוניברסיטת קהיר. בנוסף על עבודתו באוניברסיטה, הוא עבד גם במכון הארכאולוגי הצרפתי של קהיר. ב-1938 גילה בספרייה באיסטנבול את כתב היד של אל-פאראבי העוסק בפילוסופיה של אפלטון ואריסטו ובביקורת החוק. הוא הודיע על כך למי שעתיד להיות גיסו, ליאו שטראוס. השניים התרגשו מרעיון תרגום כתב היד, פרסומו ומחקרו. הם זימנו ועידה בשנת 1939 באיסטנבול לדיון באל-פאראבי, אך מאורעות השעה, ופרוץ מלחמת העולם השנייה הביאו לביטולה.
ב-1941 נישא לבתיה (בטינה) שטראוס, אחותו של הפילוסוף לאו שטראוס, והשניים טיילו ביחד במקומות שונים במזרח התיכון. בטינה מתה בלידת ביתם ג'ני אן (חנה) ב-1942.
סוף חייו
בקהיר נראה היה שהאווירה פנתה נגדו. מנהלו במכון המדעי בקהיר פוטר, ורוחות לאומנות נגד זרים רחשו באוניברסיטה. קראוס נעצר והואשם במעילה בכספי ספריית האוניברסיטה, לצורך מסעותיו האישיים. הוא שוחרר מן המעצר, וב-1944 נמצא תלוי בחדרו על ידי שותפיו לדירה, ססיל ואלברט חורני. השניים, סטודנטים לבנונים שיהפכו לימים למזרחנים ידועי שם, שכרו את דירתו כשנסע לירושלים ב-1943 והוא הצטרף אליהם כשותף שלישי עם שובו לקהיר. האחים העידו שהיה מדוכא מאוד מאז שחזר לקהיר. ישנן טענות שונות כי מדובר היה ברצח, הקשור במעורבות אפשרית של קראוס בהתנקשות של לח"י בלויד מוין. אך העמדה הרשמית של משטרת מצרי הייתה כי קראוס התאבד. בתו, ג'ני, אומצה כשמלאו לה ארבע על ידי לאו שטראוס.
עד מותו, בשנת 1944 הספיק לערוך עוד מספר מאמרים, חלקם שמורים באוסף של ליאו שטראוס וחלקם במכון הארכאולוגי הצרפתי בקהיר.
פרטים נוספים
לקראוס יצא שם של אדם אקסצנטרי, שלו רעיונות בלתי מקובלים באשר לאלכימיה ולאסלאם, כמו גם לעיתים התנהגות אישית משונה.
קראוס נודע ביכולות הכתיבה והדיבור באופן שוטף במגוון של שפות המזרח, ושפות קלאסיות לרבות עברית, ארמית, אמהרית, אוגריתית, אכדית, יוונית, לטינית, טורקית, פרסית, אנגלית, צרפתית וגרמנית.
חלקים מארכיונו של קראוס שמורים בארכיון הספרייה הלאומית. אלו כוללים מחברות בכתב ידו, ובהן תעתיק לועזי של קטעים מהתנ"ך. חלקים אחרים מעזבונו שמורים באוניברסיטת שיקגו.
מחווה לירושלים
מחווה לירושלים – סטאביל הוא פסל המהווה מיצב סביבתי רחב ממדים המוצב בכיכר הולנד שבהר הרצל במערב ירושלים, בפינת הרחובות הפסגה, קריית היובל ועין כרם. הכינוי העממי של הפסל הוא "הפסל האדום".
היצירה
הפסל הוקם ב־1977 והוא הפסל האחרון מעשה ידי הפסל האמריקאי אלכסנדר קלדר. הוא מורכב משש קשתות פלדה אדומות במשקל כולל של כ-65 טון, המחוברות במסמרות. הקשתות מהוות הד צורני להרים סביב ואמורות להזכיר לצופה את נוף הרי ירושלים, תוך שהצופה מסוגל לראות את ההרים מבעד לקשתות. צבע הפסל נועד להוות ניגוד לנוף ההרים הירוק שסביבו. ממערב לפסל משתרע יער החיים שמהווה חלק מיער ירושלים. מיקום הפסל נבחר על ידי קלדר וד"ר מרטין וייל, אולם קלדר לא זכה לראות אותו מוצב במקום שנה לאחר שנפטר.
במשך העבודות לבניית הרכבת הקלה בירושלים בשדרות הרצל הועבר הפסל באופן זמני למגרש פנוי בשדרות הרצל פינת רחוב שמואל בייט הסמוך למרכז הרפואי שערי צדק. באביב 2008 הוחזר הפסל למקומו המקורי, נצבע מחדש בצבע "אדום קלדר" שהוזמן מחו"ל במיוחד לשם כך, והוצב מעל בניין חניון שנבנה כחלק מפרויקט הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים.
מיקומו החדש של הפסל נמצא בנקודת תצפית הצופה אל יער ירושלים ואל עין כרם סמוך אל תחנת הרכבת הקלה.
חטיפת הדיפלומטים האיראנים
חטיפת הדיפלומטים האיראנים התרחשה ב-4 ביולי 1982, בזמן מלחמת האזרחים בלבנון. באירוע נחטפו שלושה דיפלומטים משגרירות איראן בלבנון ועיתונאי, ועקבותיהם נעלמו.
הדיפלומטים הם מוחסן אלמוסאווי, הממונה על השגרירות, אחמד מותוואסליאן, הנספח הצבאי האיראני בלבנון, ותקי רסתגאר, נהג השגרירות. אליהם נלווה כאזם אח'וואן, צלם ועיתונאי שטח של סוכנות העיתונאים האיראנית אירנ"א.
על פי הגרסה המקובלת, הארבעה היו בדרכם משגרירות איראן בדמשק ללבנון על כביש ביירות-דמשק, נעצרו במחסום של הכוחות הלבנוניים מצפון לביירות ב-4 ביולי 1982 והועברו למטה הפלנגות בביירות, שם נרצחו. האיראנים טוענים כי בשנת 1990 הארבעה הועברו חיים לישראל. מאז הם משמשים כטיעון קבוע שמועלה על ידי איראן וארגון חזבאללה בכל דיון על עסקה לחילופי שבויים, ובכלל זה בנושא רון ארד. ישראל הכחישה טענה זו.
בשנת 2007 יצא באיראן משחק מחשב שעיקרו שחרור בדיוני של ארבעת הדיפלומטים מהשבי בישראל.
עמרי רוזנקרנץ
עמרי רוזנקרנץ הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת כרמלי. קודם לכן שימש מפקד גדוד רותם.
יעל קווקזי מערבי
יעל קווקזי מערבי או יעל מערב הקווקז (שם מדעי: Capra caucasica) הוא מין של יעל החי ברכס הקווקז המערבי.
עמרי רוזנקרנץ
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל התנדב רוזנקרנץ ליחידת דובדבן. ביחידה עבר מסלול הכשרה כלוחם. עם תום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב ליחידת דובדבן כמפקד צוות לוחמים והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בשנים 2014-2016 שימש כמפקד מגמה בבא"ח גבעתי בקציעות ובשנים 2018–2020 שימש מפקד גדוד רותם. בשנים 2020 - 2022 פיקד על יחידת דובדבן. בספטמבר 2022 מונה למפקד חטיבת כרמלי.
יעל קווקזי מערבי
תיאור
ליעל הקווקזי המערבי יש ראש וצוואר חזקים ושעירים, עם גוף ארוך ומוצק. בקיץ, הפרווה שלו בדרך כלל בצבע חום אדמדם או צהבהב, ואילו בחורף היא מתכהה יותר, ובצבע חום אפרפר. הזנב קצר ושחור, השפתיים לבנות, הפנים כהים מעט, ועל הרגליים כתם שחור. השערות הארוכות של מעיל החורף מתחילות כבר לגדול במהלך ספטמבר, ועד סוף אוקטובר יש ליעל מעיל חורף מלא. מעיל החורף מתחיל לנשור בחודשי מרץ, וממשיך לנשור עד אמצע יוני. לזכרים, ולעיתים גם לנקבות, יש זקן חום כהה על הסנטר, שהופך להיות ארוך ועבה יותר בחורף. הרגליים קצרות, אך חזקות, ומאפשרות ליעל לטפס בקלות מפתיעה על מקומות תלולים. גם לזכר וגם לנקבה יש זוג קרניים מרשימות, אם כי קרניו של הזכר בולטות במיוחד, הרבה יותר גדולות, ארוכות ועבות מאלו של הנקבה.
הזכרים גדולים משמעותית מהנקבות:
תפוצה ובית גידול
היעלים הקווקזים אנדמיים לחלק המערבי של רכס הרי הקווקז הגדול שברוסיה ובגאורגיה. תחום אזור המחיה היעל הקווקזי הוא הקטן ביותר מכל מיני היעלים, גודלו סך הכול כ-4,500 קילומטרים רבועים. בחורף הוא קטן אף יותר, בשל מזג האוויר הקשה בהרים, שגורם ליעלים לרדת לאזורים נמוכים יותר.
אקולוגיה והתנהגות
היעלים הקווקזים חיים בעדרים קטנים, ופעילים יותר משעות אחר הצהריים המאוחרות ועד שעות הבוקר המוקדמות, כשבשאר היום הם נחים בדרך כלל בסלעים. התזונה של היעל הקווקזי כוללת מעל 100 מינים שונים של צמחים, ובעיקר עשבים. בחורף, כאשר השלג מכסה את האדמה, ניתן לראות את היעל חופר באמצעות פרסותיו בשלג כדי להגיע לצמחייה הקבורה מתחת, או נעמד על רגליו האחוריות פעמים רבות, כדי לאכול שיחים ועצים שונים. היעל הקווקזי גם נצפה מלקק מלח, בכל ימות השנה.
היעלים נודדים מדי יום, במעלה או במדרון ההרים. בחורף, כאשר שלג עמוק מכסה את החלקים הגבוהים של ההר, היעלים מבלים חלק גדול בנדודים, מה שהופך אותם לפגיעים יותר לטורפים, וחלקם אף מתים מתשישות. באביב, כאשר השלג מתחיל להפשיר באזורים הגבוהים, היעלים נודדים בחזרה למעלה ההר, כדי לנצל את הצמחייה הצומחת, וכדי להתפטר מחרקים עוקצניים.
בעונת הרבייה הנמשכת מנובמבר ועד תחילת ינואר, היעלים מצרפים לעדרים גדולים יותר, וממשיכים לחיות ביחד כמספר חודשים לאחר עונת הרבייה. לאחר תקופת היריון של 150-160 ימים, נולד גדי אחד השוקל 4.2-3.5 ק"ג. במשך כ-10 ימים לאחר הלידה, הנקבה עדיין מתבודדת מהעדר, ומגינה על הגדי באמצעות קרניה החדות.
איומים ושימור
היעל הקווקזי עומד בפני מספר האיומים, וכתוצאה מכך, מספר הפרטים ירד באופן משמעותי בעשורים האחרונים. בסוף שנת 1980, האוכלוסייה הייתה מוערכת בסביבות 12,000 פרטים, ואילו בשנת 2004 היא נאמדת בכ-5,000 עד 6,000 יעלים. הגורם לזה, הוא ציד רב שמתמקד במין זה, כמו גם התחרות העזה עם בעלי חיים אחרים על מקורות המזון. איומים אלה הוחרפו בשל חורפים קשים, שגובים מחיר מהמין.
נכון לעכשיו, מאמצי השימור של היעלים הקווקזים מתמקדים בעיקר בהגנה על שמורות הטבע שבהם הם חיים. אלו כוללות מספר שמורות טבע, בהם "שמורת הטבע והקווקז Teberda", שם חיים עד 3,500 פרטים. ככל הנראה הדרך הטובה ביותר למנוע את הכחדתו, תהיה בהגנה על שמורות הטבע השונות, בהן הוא נמצא. תוחלת חייו של היעל הקווקזי המערבי: עד 12 שנים.
ואדי אל מפג'ר
ואדי אל מפג'ר (בערבית: وادي الفجر, מילולית: עמק השחר) הוא נחל אכזב קטן במדבר יהודה. הנחל יורד מההתנחלות מעלה מכמש, ונשפך לבקעת הירדן מדרום ליריחו, סמוך לנחל פרת. אורכו של הנחל כ-18 ק"מ, ושטח אגן ההיקוות שלו כ-20 קמ"ר. הנחל רדוד ברובו, ואינו מתחתר אפילו בתחום במת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה הבנויה מסלע קשה.
בנחל ישנה אמת מים קדומה, הפועלת עד היום, המוליכה את מי השיטפונות למערכת מאגרי המים של מנזר קרנטל.
Forever and Ever (שיר של דמיס רוסוס)
"Forever and Ever" (בעברית: "לנצח נצחים") הוא שיר של הזמר היווני דמיס רוסוס. השיר יצא לאור כסינגל ב-1973.
השיר נכלל באלבומו השני של רוסוס "Forever and Ever" משנת 1973, וב-1976 נכלל במיני-אלבום "The Roussos Phenomenon".
את השיר כתבו אלק ר. קוסטנדינוס וסטליוס ולאוויאנוס. ההפקה המוזיקלית הייתה של דמיס רוסוס.
רוסוס הקליט גרסה של השיר בספרדית בשם "Eternamente".
השיר הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים בבלגיה (פלנדריה) ובמקסיקו, ולמקום השני בהולנד.
רשימת רצועות
סינגל 7" פיליפס 6009 331 (1973, צרפת, גרמניה, איטליה, הולנד, הממלכה המאוחדת, ועוד) סינגל 7" RTB / פיליפס S 53683 (1973, יוגוסלביה)
סינגל 7" פיליפס 6009 331 (1973)
נעמי בלומנטל
נעמי בלומנטל (נולדה ב-22 בנובמבר 1943) היא אשת ציבור ישראלית. הייתה חברת הכנסת מטעם הליכוד בכנסות ה-13 עד ה-16, בה גם שימשה כסגנית שר התשתיות.
ביוגרפיה
בלומנטל נולדה כנעמי גרינבאום בביצרון. עם סיום שירותה הצבאי בנח"ל למדה לימודי משחק בבית צבי, בית הספר לאמנויות ברמת גן, וסיימה את המחזור החמישי (1967). היא שיחקה בתיאטראות "הבימה", "האהל", "החאן הירושלמי" ותיאטראות נוספים. בעקבות נישואיה עברה לבאר שבע, ונמנתה עם ראשוני התיאטרון העירוני. השתתפה בתפקידים משניים בסרטי הקולנוע "אבו אל בנאת" (1973) ו"יהלומים" (1975). במקביל החלה בפעילות שטח פוליטית.
נבחרה לראשונה לכנסת ה-13 בשנת 1992, וכיהנה בכנסת ברציפות ב-4 כנסות עד שנת 2006. בין תפקידיה: יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה, יו"ר ועדת העלייה והקליטה, וסגנית שר התשתיות.
ב-13 בפברואר 2006 הורשעה בבית משפט השלום בתל אביב בשוחד בחירות, הדחת עדים ושיבוש מהלכי משפט, על מימון לינתם של 12 חברי מרכז הליכוד במלון שרתון סיטי טאוור לפני ההצבעה בבחירות הפנימיות בליכוד לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה. במהלך חקירתה בחרה בלומנטל לנצל את זכות השתיקה; עקב כך פיטר אותה ראש הממשלה, אריאל שרון, מתפקידה כסגנית שר. ב-14 במרץ 2006 ניתן גזר הדין, ובלומנטל נשלחה ל-8 חודשי מאסר בפועל ו-10 חודשים על תנאי, וחויבה בקנס של 75 אלף ש"ח. כמו כן נקבע כי יש קלון בעבירות. לאחר שערערה על הרשעתה ועל העונש (אחר כך חזרה בה מהערעור על ההרשעה), דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב את ערעורה והשאיר את עונש המאסר שלה על כנו. השופטים הסכימו לדחות את תחילת ריצוי העונש בחודשיים.
על אף שהצליחה בבחירות המקדימות בליכוד להיבחר למקום 18 ברשימת המפלגה לבחירות לכנסת השבע עשרה, לא נבחרה בלומנטל לכנסת השבע עשרה עקב מספר המנדטים הנמוך בו זכתה המפלגה.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת, בבחירות לכנסת העשרים ושתיים ובבחירות לכנסת העשרים וחמש שובצה בלומנטל במקום סמלי לקראת סוף רשימת הליכוד.
חיים אישיים
נעמי בלומנטל היא אלמנתו של פרופ' מיכאל בלומנטל, מנתח עיניים בכיר, אם לשלושה ילדים ולשתי בנות שהמשפחה אימצה באופן בלתי פורמלי. מתגוררת בשכונת רמת אפעל שברמת גן.
רוח השמש
רוח השמש המכונה גם הרוח הסולרית היא זרימה של חלקיקים טעונים הנפלטים מן העטרה של השמש החוצה, עקב הטמפרטורה הגבוהה של העטרה שעומדת על כ-2 מיליון מעלות צלזיוס. מהירות החלקיקים הנפלטים היא בין 300 ל-800 קילומטר לשנייה, וצפיפותם קטנה ככל שמתרחקים מן השמש. בסביבות כדור הארץ מגיעה צפיפות החלקיקים לכדי שמונה חלקיקים לסנטימטר מעוקב. רוח השמש נושאת עמה כ- ממסת השמש בשנה.
רוח השמש נחזתה לראשונה ב-1958 על ידי האסטרופיזיקאי האמריקאי יוג'ין פארקר.
הרכב רוח השמש וסיבותיה
קיימת פליטה קבועה של חלקיקים שהגיעו באקראי למהירות מילוט מכבידת השמש, ובנוסף חלקיקים הנפלטים בהתפרצויות סולריות.
בפליטה הקבועה קל להפריד בין רוח שמש שמקורה בעטרת השמש לבין זו שמקורה במעטפת השמש, שכן הראשונה מהירה באופן ניכר. עד כה לא ברורות לגמרי הסיבות לחום הגבוה של העטרה, שמתבטא גם במהירות הפליטה מהעטרה.
הגדרת גבול מערכת השמש על פי רוח השמש
לעיתים קרובות מכנים את המעטפת בה השפעת רוח השמש נמוגה מול הגז הקלוש המצוי בחלל הבין-כוכבי בשם גבול מערכת השמש. מידותיו של גבול זה אינן ידועות בדיוק, אף שידוע שהוא נמצא הרחק מעבר למסלולם של כוכבי הלכת. כמו כן, גבול זה אינו קבוע ומשתנה עם שינויי העוצמה של רוח השמש. גבול זה קרוב יותר לשמש בכיוון תנועת השמש בחלל הבין-כוכבי, לערך כיוונו של הכוכב וגה.
מחקר ואמצעי להנעת חלליות
בשנת 2001 נשלחה הגשושית ג'נסיס על ידי נאס"א למשימה בחלל. היא הייתה אמורה לאסוף מיליוני אטומים ויונים מרוח השמש, שהיו אמורים לעזור להבין טוב יותר איך כוכבים וגרמי שמיים נוספים נוצרו, כיוון שהחלקיקים הסולאריים נמצאים באותו יחס כימי כמו הערפילית הסולארית המקורית - הגז שהוליד את מערכת השמש לפני כ-5 מיליארד שנה. ב־8 בספטמבר 2004 התרסקה הכמוסה ששוגרה מהחללית ובה הממצאים שנאספו, בשל תקלה במד תאוצה, אך רוב הממצאים לא הזדהמו ועיקר מטרות שילוח החללית הושגו.
מהנדסי אסטרונאוטיקה וסופרי מדע בדיוני מרבים להשתעשע ברעיון של הנעת חלליות באמצעות מפרש שיידחף על ידי רוח השמש. ארתור סי. קלארק כתב ספר סיפורים קצרים בשם "הרוח הנושבת מן השמש"; הסיפור שעל שמו קרוי הספר עוסק בכלי תחבורה המונע בעזרת רוח השמש. לארי ניבן עוסק ברוח השמש - אם ככוכבת ראשית או כשחקנית משנה - בכמה מיצירותיו. בסיפור הקצר Inconstant Moon מושמדים רוב תושבי כדור הארץ בהתפרצות סולארית. בספרו הקיסם בעינו של אלוהים חייזרים משתמשים בחללית המונעת על ידי מפרש שמש. גם בעיבוד הקולנועי של חברת וולט דיסני לספרו של רוברט לואיס סטיבנסון, "כוכב המטמון", נעשה שימוש ברוח סולרית על מנת להניע רחפנים.
עד כה הבעיות המעשיות הכרוכות בהנעה זו מנעו שימוש מעשי ברוח השמש. סוכנויות החלל השונות ממשיכות במחקר, שכן אמצעי הנעה ששוקל מעט ואינו זקוק לדלק מהווה פיתוי גדול.
מוזיקה אוונגרדית
מוזיקה אוונגרדית או מוזיקת אוונגרד (באנגלית: Avant-garde music) היא מוזיקה הנחשבת לחזית החדשנות בתחומה, כאשר המונח "אוונגרד" מרמז על ביקורת על מוסכמות אסתטיות קיימות, דחיית הסטטוס קוו לטובת אלמנטים ייחודיים או מקוריים, וכן הרעיון של אתגר או ניכור מכוון של קהלים מסוימים. מוזיקת אוונגרד, לעומת מוזיקה ניסיונית, היא מוזיקה קיצונית בתוך מסורת מסוימת, בעוד שמוזיקה ניסיונית היא מוזיקה שנמצאת מחוץ למסורת.
הבחנות
במובן ההיסטורי, חלק מהמוזיקולוגים סבורים כי מוזיקה זו הופיעה לראשונה לאחר מותו של אנטון וברן ב-1945, בעוד שמוזיקולוגים אחרים טוענים אחרת. לדוגמה, ריאן מינור טוען כי תקופה זו החלה דווקא בתקופת ריכרד וגנר, בעוד שאדוארד לוינסקי טוען כי תקופה זו החלה בתקופת ז'וסקן דה פרה. ייתכן ומוזיקה מודרניסטית שאינה עונה להגדרה של מוזיקה ניסיונית, ונוצרה לאחר 1945, תיחשב כמוזיקה אוונגרדית. דוגמה למוזיקה אוונגרדית כזו היא "4′33″" של ג'ון קייג' מ-1952, יצירה שמורה למבצע/ים לא לנגן על כלי המוזיקה שלהם במהלך כל משך הזמן. יצירה זו תוארה כ-"לא יצירה מוזיקלית במובן הרגיל, רק הזדמנות למדיטציה דמוית זן."
על אף פי שחלק מהמוזיקה המודרניסטית היא גם אוונגרדית, ניתן להבחין בין שתי הקטגוריות. לגבי החוקר לארי סיצקי, מאחר שמטרת המוזיקה האוונגרדית היא בהכרח ביקורת פוליטית, חברתית ותרבותית, כך שהיא מאתגרת את הערכים החברתיים והאמנותיים על ידי התגרות או עידוד קהל, יצירות מוקדמות של מלחינים כמו איגור סטרווינסקי, ריכרד שטראוס, ארנולד שנברג, אנטון וברן, ג'ורג' אנטהיל וקלוד דביסי עשויים להיחשב כיוצירי מוזיקה אוונגרדית (שהובנו כפרובוקטיביות, בין אם המלחינים התכוונו לכך ובין אם לאו), אך לא עבור מוזיקה מאוחרת יותר. לדוגמה, מלחינים מודרניסטים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כגון מילטון בביט, לוצ'אנו בריו, אליוט קרטר, ג'רג' ליגטי וויטולד לוטוסלבסקי, מעולם לא הגו את המוזיקה שלהם במטרה לעודד או להתגרות בקהל, ולכן לא ניתן לסווג אותם כיוצירי מוזיקה אוונגרדית. לעומתם, מלחינים, כגון ג'ון קייג' והארי פארטש, נשארו יוצירי מוזיקה אוונגרדית לאורך כל הקריירה המוזיקלית שלהם.