cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד דנון
דוד דנון (17 באוקטובר 1921, ט"ו בתשרי תרפ"ב - 17 באוקטובר 2015, ד' בחשון, תשע"ו) היה רופא, ביולוג וגרונטולוג ישראלי, פרופסור מן המניין במכון ויצמן למדע, חלוץ בחקר הביולוגיה של ההזדקנות, וכן צייר. ממציא שיטה ייחודית לריפוי פצעי לחץ. היה מפקד ב"חלק האדום" ויחידות מחץ (ה"ים") בהאצ"ל, היה המפקד-המייסד של יחידת הפינוי הרפואי בהיטס של חיל האוויר (ירפ"א 386), מנהל המרכז לחקר הזיקנה במכון ויצמן (1979–1987), המדען הראשי של משרד הבריאות (1979–1987) והנשיא-המייסד של האגודה הישראלית למיקרוסקופיה.
ילדות ונעורים
דוד דנון נולד בשנת 1921 בפָּאזָארְדְזִ'יק שבבולגריה, בנם של רגינה ומשה דנון, זוג רופאים. אמו עסקה ברפואת נשים, ואביו היה רופא משפחה. הוריו היו ציונים, ובשנת 1925 עלו לארץ ישראל עם שלושת ילדיהם (נורה, דוד ואידה) והתיישבו בתל אביב. המשפחה השתייכה לזרם הרוויזיוניסטי (ובהמשך לתנועת החרות). דנון למד מכיתה א' ועד סוף לימודיו התיכוניים בארבעה בתי ספר, שהאחרון בהם היה גימנסיה בלפור בלב תל אביב. בין חבריו לכיתה היו עמיחי פאגלין (לימים קצין המבצעים של אצ"ל ויועץ ראש הממשלה לענייני טרור), אליהו בית צורי (מעולי הגרדום) ועוזי אורנן.
לימודי רפואה
דנון הגיע לבית הספר לרפואה בז'נבה ב-31 בדצמבר 1945, באיחור לסמסטר הראשון של שנת הלימודים, בשל הפעילות באצ"ל וללא כל ידיעה בשפה הצרפתית. למרות נתוני פתיחה אלה, כבר בשנת הלימודים השנייה התחיל לעסוק במחקר, שתוצאותיו פורסמו בכתבי עת מדעיים בין השנים 1948 ו-1950. בשובו למחקר מצא שפרטי מבנה של מערכת עצבים שחקר אינם ניתנים לזיהוי באמצעות המיקרוסקופ המקובל, עקב יכולת רזולוציה מוגבלת של המיקרוסקופ האופטי. הוא פנה למכון לפיזיקה שבו עסקו במחקר בעזרת מיקרוסקופ אלקטרוני, שם הוסבר לו כי הקושי בשימוש במיקרוסקופ אלקטרוני לצרכיו נעוץ בקושי לחתוך פרוסות דקות של רקמה. וכך החל לפתח את מיקרוטום (מכשיר לחיתוך פרוסות רקמה דקות ביותר) לשימוש במיקרוסקופ האלקטרוני. על פיתוח מכשיר זה זכה בפרס עבודת הדוקטור של אוניברסיטת ז'נבה.
היחידה לפינוי בהיטס
עם תום לימודיו ב-1953 חזר לישראל והחל שירות חובה בחיל האוויר. בשנת 1954 קיבל ממפקד חיל האוויר, דן טולקובסקי, פקודה להקים את היחידה לפינוי רפואי בהיטס (ירפ"א 386) ומונה כמפקדהּ. במבצע קדש עסק בפינוי נפגעים בהיטס, ומיד אחר כך החל בתרגול של פינוי נפגעים במסוקים. במלחמת ששת הימים השתתף בפינוי נפגעים בהיטס בכל החזיתות; במלחמת התשה השתתף בפינוי נפגעים באזור תעלת סואץ ופיתח מכשיר המאפשר לבדוק את פעילות הלב של הפצוע בתנאי שדה כדי לגלות אם הפצוע עדיין בחיים; ובמלחמת יום הכיפורים השתתף בפינוי נפגעים בהיטס והיה במטוס הראשון שנחת מעבר לתעלה לצורך פינוי נפגעים. מיד אחרי המלחמה ביטל את תוכנית הנסיעה המתוכננת למטרות מחקר מדעי בארצות הברית והתגייס לשנת שירות בחיל האוויר במטרה לשפר את מערך פינוי הנפגעים בהיטס. על פעילותו בשנה זו הוענק לו בשנת 1978 פרס חיל האוויר.
פעילות מדעית
בעודו בשירות החובה פנה אליו פרופ' אהרון קצ'לסקי (קציר) ממכון ויצמן למדע בבקשה לנסות לשקם את המיקרוסקופ האלקטרוני של המכון, שניזוק תוך כדי ניסיונות להפעילו. במשך חודשים אחדים היה דנון חוזר אחרי יום עבודה כרופא צבאי למכון ויצמן והיה עובד לתוך הלילה בניסיון לשקם את המיקרוסקופ. ב-1 בינואר 1955, עם גמר שירותו הצבאי, התקבל למחלקה לפולימרים במכון ויצמן. בנוסף לשיקום המיקרוסקופ האלקטרוני פיתח והכין את המיקרוטום ומכשירים נוספים הדרושים להפעלתו של המיקרוסקופ, וכך הקים מעבדה למיקרוסקופיה אלקטרונית. מחקריו הראשונים במעבדה זו עסקו בקרום של תאי דם אדומים והיצמדות תאי הדם האדומים וטסיות הדם (תרומבוציטים).
בשנת 1957, תוך כדי עבודתו במכון ויצמן, הקים עם ד"ר קלמן פרק את המחלקה לפיזיולוגיה ואנטומיה של בעלי חיים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, ולימד בה עד 1962. במחקריו בתקופה זו המשיך לעסוק בתאי דם אדומים וטסיות הדם, וכן באינטראקציה בין תאים אלה לבין נגיף השפעת. בשנת 1964 מונה לראש המדור החדש לאולטרא-סטרוקטורה ביולוגית (מבנים זעירים) במכון ויצמן (משנת 1966 הקתדרה ע"ש פטריק גורמן), ובשנת 1967 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
היה מייסד ונשיא ראשון של האגודה הישראלית למיקרוסקופיה, ונשיא האגודה הישראלית להמטולוגיה ועירוי דם. תוך כדי עיסוקו בתאי הדם האדומים פיתח ובנה את הפרג'יליגרף (fragiligraph) - מכשיר המאפשר רישום אוטומטי של עקום שבירות אוסמוטית של כדוריות אדומות, שיוצר אחר כך על ידי חברת "אלרון" בתחילת דרכה. בתקופה זו החל להתעניין בהזדקנות התאים האדומים, ועקב עבודותיו בשטח זה הצטרף לאגודה לגרונטולוגיה. בשנת 1975 נבחר לנשיא האגודה הבינלאומית לגרונטולוגיה והיה הישראלי הראשון (והיחיד עד כה) שכיהן בתפקיד זה (1975-78).
מ-1 באפריל 1979 ועד 1987 כיהן כמדען הראשי של משרד הבריאות. ב-1979 מונה למנהל המרכז לחקר הזיקנה במכון ויצמן, תפקיד שמילא עד פרישתו לגמלאות בשנת 1987 כפרופסור אמריטוס. בשנת השבתון 85–1984 עסק ברפואה גריאטרית בבית החולים ע"ש מונטיפיורי בניו יורק, אז החליט להקדיש מאמצים עיקריים לחקר אפשרויות להקלת סבלם של חולים עם פצעי לחץ. בין השנים 98–1991 שימש כיועץ מדעי של משרד העבודה והרווחה.
עם פרישתו לגמלאות ממכון ויצמן ניהל בשנים 1987–1992 את המרכז למחקר גרונטולוגי ע"ש וולדנברג בניו אורלינס שבלואיזיאנה. כהמשך למחקר בפצעי לחץ, נסע למכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית, שם גילה את תפקיד המקרופאגים (סוג מיוחד של תאי דם לבנים) בריפוי פצעים, עם דגש על ריפוי פצעים בעכברים זקנים. הסתבר, כי הזרקת מקרופאגים שנלקחו מעכברים צעירים, מזרזת את ריפוי הפצעים של עכברים זקנים. מ-1993 התמסר כולו לפתוח של שיטה ייחודית לטיפול בפצעים קשים, המבוססת על הזרקת מקרופאגים לפצעים. המקרופאגים הופקו מתרומת דם רגילה. בתהליך ההפקה נעשה שימוש בתאי דם לבנים, אשר אינם רצויים בעירוי דם שגרתי. בעזרת מערכת שקיות אשר פותחה על ידי דנון מתקבל בסוף התהליך תרחיף של מקרופאגים מוכן לשימוש. בתהליך הפקתם מתקבלים מקרופאגים משופעלים. על פי שיטתו של דנון, השפעול נעשה על ידי שוק היפו-אוסמוטי, ללא כל חומרים רעילים שבהם משתמשים בדרך כלל כדי לשפעל תאים. העבודה התבצעה במעבדות מגן דוד אדום (דנון כיהן כמנהל היחידה למחקר ופיתוח במרכז שירותי הדם של מד"א), ולאחר שנות עבודה רבות הוכתר הפרויקט בהצלחה. בשנת 1998 ניתן אישור של משרד הבריאות לשימוש במקרופאגים לטפול בפצעים קשים, וב-2011 הוכלל הטיפול בסל הבריאות. בשלב ראשון טופלו חולים סיעודיים בבתי חולים גריאטריים ובבתי אבות. התברר כי השיטה יעילה מאוד בטיפול בפצעי לחץ קשים, שלא הצליחו להתרפא באמצעות שיטות מקובלות. בהמשך התברר כי גם פצעים אחרים, למשל פצעים שהסתבכו אחרי ניתוחים, פצעים של אנשים משותקים, פצעים על רקע של מחלת הסוכרת והפרעות במחזור הדם מגיבים יפה לטיפול במקרופאגים. לאחרונה מיושם הטיפול בבתי חולים ובתי אבות רבים בישראל.
פרסים והוקרה
בשנת 1977 הציע בגין לדנון להיות מועמד לנשיאות המדינה, אולם לאחר התייעצות בעניין זה בעמיתו ממכון ויצמן, הנשיא אפרים קציר, הגיע דנון למסקנה כי מוטב לו שידבק בעיסוקו המדעי.
בשנת 1989 הוענק לו פרס האגודה הבינלאומית לחקר הזקנה (פרס Sandoz).
בשנת 1998, שנת היובל למדינה, העניק לו המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי אות הוקרה על "מפעל חיים בשרות הרעיון הלאומי ומדינת ישראל ועל תרומתו בתחום המדע".
ציור
דנון למד ציור אצל אהרן אבני, מייסדו של מכון אבני. לאורך כל חייו עסק בציור, גם במעצר בלטרון, גם בבית הספר לרפואה בז'נבה, בטיולים, במילואים ובכל מקום בו היה במסגרת עבודתו כמדען. אחדים מציוריו הוצגו במסגרת תערוכות שנערכו במוסדות המחקר והרפואה שבהם עבד. בשנת 2011 העלה תערוכת יחיד בגלריית "הפואייה" בפתח תקווה בשם "שבעים שנות ציור".
משפחתו
דנון היה נשוי שלוש פעמים. רעייתו הראשונה הייתה מתילדה קרים ולזוג נולדה בת אחת. לו ולרעייתו השנייה נולדו שני ילדים.
סוציאליזם בארץ אחת
סוציאליזם בארץ אחת הוא מושג בתאוריה הסטליניסטית לפיה יש לסגת מרעיון המהפכה המתמדת (הדוגל במהפכה עולמית) ולהתרכז תחילה בבניית הסוציאליזם בברית המועצות.
במאמר של לנין מ-1915, נטען כי אפשר להתחיל את פיתוח הסוציאליזם בקבוצה של מדינות ואפילו במדינה אחת בלבד ואין מחויבות לחכות למהפכה הכלל עולמית. זו לא הייתה המדיניות הקומוניסטית, אלא רק משפט במאמר שהתייחס למצב אפשרי, אך לא סביר מבחינת האידאולוגיה הקומוניסטית. בעקבות מלחמת העולם הראשונה פרצו מהפכות קומוניסטיות במדינות שונות כגון גרמניה, הונגריה ועוד, אך הן דוכאו ורק המשטר הקומוניסטי של ברית המועצות שרד וגם הוא היה שרוי בקשיים גדולים מאוד.
את התאוריה, על פיה אפשר לבנות את הסוציאליזם במדינה אחת, הגה יוסיף סטלין בשנת 1924, לאחר מותו של לנין, כשנראה שהמהפכה העולמית הולכת ומתרחקת. האידאולוגיה החדשה לא התנערה לחלוטין מהתמיכה במהפכה המתמדת, אך איפשרה העברת הדגש של מדיניות החוץ הסובייטית מתמיכה בקומינטרן להתדיינות עם המדינות הקפיטליסטיות השונות.
סטלין טען בספרו "יסודות הלניניזם", שיצא לאור ב-1924, שסוציאליזם במדינה אחת בלבד לא מספיק, אך במהדורה השנייה של הספר, באותה שנה, שינה את עמדתו מקצה לקצה וטען ש"הפרולטריון יכול וצריך לבנות את הסוציאליזם במדינה אחת".
ניקולאי בוכארין פיתח את התאוריה באפריל 1925, בעבודה הקרויה "היכולים אנו לבנות את הסוציאליזם במדינה אחת בלבד בהיעדר ניצחון הפרולטריון המערב אירופאי?" והיא אומצה כמדיניות רשמית של ברית המועצות ב-1926, לאחר צאת חיבורו של סטלין "על בעיות הלניניזם" (К вопросам ленинизма).
לאון טרוצקי תחילה ובהמשך גריגורי זינובייב התנגדו לקו זה ולזניחת המהפכה המתמדת וסיפקו בכך לסטלין את הרקע האידאולוגי להדחתם מההנהגה. סטלין, ששינה למעשה את הקו הקלאסי של מפלגתו, האשים את האחרים ברוויזיוניזם ואפילו בהיותם מרגלים.
הרפובליקה הרוסית
הרפובליקה הרוסית (Российская республика / Россійская республика) הייתה הישות המדינית שהוקמה ב-1917 עם פירוק האימפריה הרוסית, בעקבות הכישלון במלחמת העולם הראשונה להיאבק מול הכוחות המאיימים על המדינה והמוראל הירוד בקרב החיילים הרוסיים. רשמית, הייתה זו הישות המדינית שהתקיימה בין מהפכת פברואר שהפילה את הצאר לבין המהפכה הבולשביקית (מהפכת אוקטובר) שהביאה להקמת רפובליקה סובייטית ובשנת 1922 להקמת ברית המועצות.
מבנה פוליטי
המבנה הפוליטי ברפובליקה הרוסית הורכב מגופי ממשל זמניים, שהעיקריים שבהם היו:
המערכה בהונזה-נאגאר
המערכה בהונזה-נאגאר (קרויה גם המלחמה האנגלו-ברושית) התחוללה ב-1891 בין כוחות של צבא הודו הבריטית ובין שבטים מקומיים מנסיכויות הונזה ונאגאר  שבפרובינציית גילגיט-בלטיסטן. המערכה התחוללה בעקבות פעולות של משטר הראג' הבריטי לפתח את האזור והניסיון הבריטי לשלוט באזור כחלק מהמשחק הגדול. המערכה הסתיימה בניצחון בריטי ובמינוי שליטים הנאמנים לשלטון הבריטי.
רקע
במהלך רוב המאה ה-19 התחולל סכסוך בין האימפריה הבריטית לבין האימפריה הרוסית באזור הגבול בין הודו ורוסיה. אזור זה כלל, בעיקר, את פקיסטן ואפגניסטן. במהלך סכסוך זה שאף כל צד להשתלט על עמדות שולטות וצירים ראשיים וזאת כדי למנוע פלישה לשטחיו על ידי הצד השני.
השטחים עליהם ניסו המעצמות להשתלט היו מאוכלסים על ידי שבטים מקומיים בעלי שאיפות לעצמאות לכן חלק מתהליך השליטה באזורים אלו כלל מלחמות ובריתות של המעצמות עם אותם שבטים. בשלהי המאה ה-19 התייצב חלק גדול מקו גבול זה אך היו עדיין אזורי ספר בהם טרם התייצב קו הגבול. אחד ממקומות אלו היה בפרובינציית גילגיט-בלטיסטן שבצפון ג'אמו וקשמיר שהוותה גזרה אסטרטגית מאחר שישבה על דרך ראשית מרוסיה להודו.
הסיבות לפריצת המערכה
ב-1884 מונה סר מורטימור דוראנד לשר החוץ של הראג' הבריטי (Foreign Secretary of India). במסגרת תפקידו זה מונה למנהל אדמיניסטרטיבי של פרובינציית גילגית והחל להשקיע בפיתוח הפרובינציה. השקעה זו כללה פיתוח כבישים, ביצור מאחזים ושיפור תשתית התקשורת כשהמטרה היא לקשר בין ג'אמו וקשמיר והטריטוריות הרוסיות מצפון. מנהיגי השבטים המקומיים התנגדו למהלך זה עקב רצונם לשמור על הבידוד שלהם ואף שלחו במאי 1891 אולטימטום לבריטים להפסיק את סלילת הדרך וביצור מבצר צ'אלט (Chalt Fort). בתגובה האיץ דוראנד את פיתוח התשתיות דבר שהביא את השבטים לנתק קווי תקשורת בריטים. הבריטים ראו במהלך זה הפרה של הסכם שנחתם עם השבטים ב-1889.
מהלך המערכה
בשלהי 1891 קיבץ קולונל אלג'רנון ג'ורג' ארנולד דוראן (Algernon George Arnold Duran) כוח של כ-1,000 רובאים כשהם מגובים ב-2 תותחי הרים כדי להתמודד עם השבטים המקומיים. כוח זה הסתייע בכ-2,200 פועלים שעסקו בנשיאת ציוד ועבודות סלילה. מול הבריטים נערכו לוחמים לא סדירים מנסיכות הונזה (שהונהגו על ידי ספדר עלי ח'אן (Safdar Ali Khan)) ולוחמים מנסיכות נאגאר (שהונהגו על ידי ג'אפר זייד חא'ן (Jafar Zahid Khan)) כשהמפקד הצבאי בפועל היה רג'ה אזור ח'אן (Raja Ozor Khan).
תנאי השטח ההרריים הכתיבו לבריטים התקדמות איטית והכרח לפלס את דרכם בהרים. הקרב העיקרי התחולל בתחילת דצמבר בקרבת מבצר נילט במהלכו כבשו הבריטים את המבצר. בהמשך החודש כבשו הבריטים את מבצר טולה (Thole fort) ואת מבצר מאיון (Mayoon fort).
תוצאות המערכה
המערכה שנמשכה כ-20 יום הסתיימה ב-23 בדצמבר בניצחון הבריטים ובהשתלטותם על הפרובינציה ומינוי שליטים מטעמם. במערכה נהרגו 4 קצינים בריטים וכ-50 רובאים. בין הפצועים נכלל גם מפקד המערכה דוראן שנפצע קשה במהלך הקרב על מבצר ילט. לוחמי השבטים איבדו כ-100 לוחמים וכן נישבו 127 מהם על ידי הבריטים. הבריטים מינו את רג'ה אזור ח'אן (Raja Ozor Khan) להנהיג את הנסיכויות לאחר שנשבע אמונים לבריטים וכן מינו מפקד חדש לצבא הנסיכויות.
לשלושה מחיילי הכוח הבריטי הוענקו מדליות צלב ויקטוריה.
הארט אוף מידלות'יאן
הארט אוֹף מידלות'יאן (באנגלית: Heart of Midlothian) המכונה בקיצור "הארטס" היא קבוצת כדורגל סקוטית, המשחקת בליגת העל הסקוטית. הארטס היא הקבוצה הבכירה של אדינבורו בירת סקוטלנד, ויריבתה העירונית היא היברניאן.
המועדון הוא תחת שליטתה של אשת העסקים הסקוטית אן באדג'. ב-30 באוגוסט 2021, אן באדג' העבירה את אחזקותיה במועדון לקרן הארטס, מה שהפך את הארטס באופן רשמי למועדון הגדול ביותר בבעלות אוהדים בממלכה המאוחדת.
הקבוצה משחקת באצטדיון טיינקאסל פארק שבמרכז אדינבורו, אשר מכיל 17,420 מקומות ישיבה. צבעי מדי הקבוצה הם סגול ולבן. סמלה של הקבוצה מתבסס על הלב של מידלות'יאן הנמצא באדינבורו.
הקמת הקבוצה
ההתייחסות הראשונה ל"הארט אוף מידלות'יאן" במסגרת של תחרות ספורטיבית רשמית, נעשתה על ידי דיווח בעיתון "סקוטסמן", במהדורתו מן ה-20 ביולי 1864, במשחק בין "סקוטסמן" נגד "הארט אוף מיד-לות'יאן" במסגרת משחק קריקט. לא ידוע אם השם הועתק או נלקח לאחר מכן על ידי קבוצת הכדורגל.
קבוצת הכדורגל של הארטס אוף מידלות'יאן נוסדה בשנת 1874 בעיר אדינבורו בסקוטלנד, ושם הקבוצה נלקח מרומן של סר וולטר סקוט, הנושא שם זהה. הקפטן הראשון של הארטס, טום פיורדי, טוען כי יכול להיות שהקבוצה החלה לשחק כבר בשנת 1873, אך אין לטענה זו הוכחה ודאית.
הארטס זכתה להצלחה יחסית בשנותיה הראשונות של ליגת העל הסקוטית, בה היא זוכה באליפויות בשנים 1894-95 ו-1895-96. כמו כן היא זכתה ב-4 גביעים סקוטים בתקופה של 15 שנה בין השנים 1891-1906.
מאז שנת 1906, ועד שנת 1954, המועדון לא זכה ולו בתואר משמעותי אחד, עד שהוא נהנה מעשור של הצלחות, בין השנים 1954 ל-1963. במהלך התקופה הזאת, זכתה הארטס בעונת 1957-58 כשבמאזנה 62 נקודות ו-132 שערי זכות (שיא שלא נשבר עד היום). האליפות השנייה הגיעה בשנת 1959-60. הארטס גם זכתה בגביע הסקוטי בשנת 1956, ובגביע הליגה הסקוטית 4 פעמים, ב-1954-55, 1958-59, 1959-60, וב-1962-63.
החל מאמצע שנות ה-60 - כמו קבוצות סקוטיות רבות מסוגה, מצאה הארטס את עצמה לא מסוגלת להתחרות בכסף הגדול שהציעו הקבוצות האנגליות לשחקנים הסקוטים הבכירים. בנוסף לכך, עם החלתה של שיטת 10 הקבוצות בליגה הסקוטית הבכירה, הקבוצה החלה להתנדנד לה בין ליגת העל הסקוטית, וליגת המשנה (גורל דומה היה צפוי גם להיברניאן עם הזמן). אולם, עם הגעתו של היושב ראש וואלאס מרקר לאחר התפטרות ההנהלה עקב הכישלון לחזור לליגה הבכירה, הארטס הצליחה לסיים שנייה בליגת המשנה בשנת 1986, ולפספס את העלייה במחזור האחרון רק בגלל הפרש של שער בודד, אך כבר שנתיים לאחר מכן, ב-1988, היא הצליחה לזכות באליפות הליגה הראשונה (כך קוראים באי הבריטי לקבוצה שמסיימת ראשונה בליגת המשנה וחוזרת לליגת העל) ולחזור למקומה בליגת העל הסקוטית.
שנות ה-90 המוקדמות היו כצפוי קשות מאוד להארטס, מכיוון שהיא התקשתה בליגה, ולא הצליחה לשמור על מאמנה לאורך זמן. תוך שנתיים, ג'ו ג'ורדן, סנדי קלארק, וטומי מקלין פוטרו. נקודת האור היחידה באותה התקופה, היה הרצף של 22 המשחקים ללא הפסד נגד היריבה העירונית הגדולה היברניאן. נקודת השיא של אותה תקופה נחשבת בעיני רבים כניצחון על היברניאן 2-1 בסיבוב הרביעי של הגביע הסקוטי בשנת 1994, כשווין פוסטר מבקיע שער דקות בודדות לסיום.
עם התמורות בכלכלה בכדורגל, זה נעשה קשה עד בלתי אפשרי להארטס, או לכל קבוצה סקוטית אחרת להאבק עם סלטיק או ריינג'רס, אך למרות זאת, בשנת 1998 ניצחה הארטס את ריינג'רס 2-1 וזכתה בעוד גביע סקוטי.
בשנת 2004, הודיע יו"ר חבר המנהלים של הקבוצה כריס רובינסון, שהמועדון מתכנן למכור את אצטדיון טיינקאסל שנהפך ל"לא מתאים לצורכי הקבוצה", ובמקום זאת הוחלט כי הארטס תשכור את אצטדיון מאריפילד מאיגוד הרוגבי הסקוטי. המעבר הזה היה חיוני עקב חובותיו הגדלים של המועדון. התוכנית לא התקבלה כלל על ידי האוהדים, שיצאו למסע מחאה נגד המעבר עם הסיסמה "שימרו לנו על הלב". אולם, מכיוון שרובינסון החזיק ברוב השליטה במועדון, נחתם ההסכם למכור את האצטדיון תמורת סכום של 20 מיליון פאונד. רובינסון מכר את מניותיו, שהיו 19.6% מהמועדון, לאיש העסקים והבנקאי הרוסי-ליטאי ולדימיר רומנוב, אשר נעשה בעל השליטה במועדון עם אחזקת 29.9% ממניותיו.
בעונת 2011/2012 זכתה בגביע הסקוטי לאחר שניצחה בתוצאה 5-1 את היברניאן במשחק הגמר.
ביוני 2013 הודיעה הקבוצה על רצונה להיכנס להליך פירוק, ובעקבות זאת לא יכלה להחתים שחקנים מעל גיל 21 ונקבע שתתחיל את עונת 2013/2014 עם הפחתה של 15 נקודות. ב-5 ביולי 2013 פרסמה הקבוצה הודעת מכירה.
בסוף עונת ירדה הקבוצה לצ'מפיונשיפ הסקוטי.
ב-12 במאי 2014 המועדון הועבר לבעלותה של אן באדג', והוא יצא מההליך המנהלי באופן רשמי ב-11 ביוני 2014.
לקראת עונת מונה רובי נילסון, שחקנה לשעבר של הקבוצה, למאמנה. בסוף העונה עלתה הקבוצה בחזרה לפרמיירשיפ הסקוטי לאחר שסיימה במקום הראשון בצ'מפיונשיפ הסקוטי.
בהמשך השיג המועדון מקומות במרכז הטבלה בליגה ולא הצליח להתרומם, על אף שהקבוצה סיימה כסגנית מחזיקת הגביע הסקוטי לעונת, שם הפסידה לסלטיק 2-1.
בסוף עונת ירדה הקבוצה חזרה לצ'מפיונשיפ הסקוטי כשסיימה במקום האחרון בטבלה, אחרי שניצחה רק ב-4 משחקים בליגה (שהוקפאה בגלל התפרצות נגיף הקורונה). ירידתה של הקבוצה לליגת המשנה אושרה ביוני 2020, אחרי תוכנית החדשה של ה-SPFL להתאוששות הכדורגל בעקבות הפסקת המשחקים בגלל התפרצות מגפת הקורונה. הקבוצה הגישה ערעור ותביעה נגד ה-SPFL בהתאחדות הסקוטית, אך ההתאחדות קבעה כי ה-SPFL פעל כשורה והארטס ירדה לליגת המשנה אחרי 5 עונות בליגה הבכירה.
רובי נילסון, שאימן עונה לפני כן את דנדי יונייטד שעלתה לליגה הבכירה ותפסה את מקומה של הארטס, מונה לקדנציה שנייה כמאמן הקבוצה שירדה לליגת המשנה, וחתם ל-3 עונות. ג'ים ג'פריס מונה ליועץ להנהלה ולמנג'ר, ואנדרו מקינלי מונה להיות המנכ"ל.
בסוף עונת עלתה הקבוצה חזרה לליגה הבכירה לאחר שסיימה במקום הראשון בליגת המשנה.
בסוף עונת סיימה הקבוצה במקום השלישי בפרמיירשיפ הסקוטי.
היריבות עם היברניאן
היריבה המסורתית של הארטס באדינבורו היא היברניאן. נאמנותם של האוהדים לקבוצה מסוימת נבעה בעיקר מסיבות דתיות (היברניאן נוסדה בתור מקור לצדקה ולגיוס כסף למהגרים האירים הקתולים של העיר, בעוד הארטס קיבלה את תמיכתה הכספית בעיקר מגורמים פרוטסטנטים). בכך מסתכמת היריבות בין שני המועדונים, והיא לרוב לא גולשת לפסים אלימים האופייניים בדרבי של גלאזגו בין סלטיק הקתולית וריינג'רס הפרוטסטנטית.
הדרבי "הרשמי" הראשון נערך ביום חג המולד (ה-25 בדצמבר) 1875, בו ניצחה הארטס 1-0.
מישל פלאטיני
מישל פרנסואה פלאטיני (בצרפתית: Michel François Platini; נולד ב-21 ביוני 1955) הוא כדורגלן עבר צרפתי הנחשב לאחד מהקשרים הטובים בכל הזמנים. שימש כנשיא אופ"א בין 2007 ל-2015.
קריירה ככדורגלן
פלאטיני מיהר לעשות רושם חיובי בקבוצתו החדשה נאנסי ולאחר כמה משחקים טובים שלו מעמדו בסגל הקבוצה גבר. במרץ 1974 ספג פציעה בידו וכתוצאה מכך החמיץ את שארית אותה עונה, בה נאנסי ירדה לליגה השנייה בצרפת. עונה אחר כך עלתה נאנסי בקלות לליגה הראשונה כשהיא זוכה בליגה השנייה. פלאטיני הפך לשחקן החשוב ביותר בקבוצה וכבש כמה שערים בבעיטות חופשיות, דבר שהיה למומחיות אצלו. לפני שטס עם נבחרתו לשחק במונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה, הוא זכה בתואר הקבוצתי הראשון שלו, הגביע הצרפתי בו כבש את השער היחידי במשחק הגמר נגד ניס.
לאחר שסיים את חוזהו בנאנסי עבר פלאטיני לשחק בסיינט אטיין בשנת 1979 כשמטרתה היה לזכות עימו גביע אירופה לאלופות, דבר שהיה קרוב לקרות בעונת 1975/76 בו היא הגיעה לגמר אך הפסדיה בו לבאיירן מינכן. פלאטיני זכה עימה בליגה הצרפתית של 1981 והפסיד בשני המקרים של הגביע נגד באסטיה ופריס סן ז'רמן, נגדה היה משחקו האחרון בקבוצה בשנת 1982.
פלאטיני ירש ביובנטוס את החולצה מספר 10 מליאם בריידי שעזב את הקבוצה זמן קצר לפני כן. הרבה שחקנים ששיחקו בקבוצה זכו עם איטליה בגביע העולם של 1982 ולפלאטיני הייתה היכרות קשה עם הכדורגל האיטלקי, ואף היה קרוב לעזוב כבר בחורף של עונתו הראשונה. פלאטיני ושחקנה הפולני של יובנטוס זביגנייב בונייק קראו לשינוי הטקטיקה בקבוצה, דבר שהוביל לחצי עונה שנייה טובה בה יובנטוס הגיעה לגמר גביע אירופה לאלופות בו הפסידו להמבורג ולזכייה בגביע האיטלקי. בתום שנת 1983 זכה בכדור הזהב. עונה אחר כך הם זכו בליגה האיטלקית כשפלאטיני מוביל את טבלת השערים של הליגה עם 20 כיבושים, ובגביע המחזיקות הם גם כן זכו בו הוא בישל את השער הראשון במשחק לויניולה. בתום שנת 1984 זכה בכדור הזהב השני בקריירה שלו בשל הופעותיו ביובנטוס וביורו 1984 במדי נבחרת צרפת. בעונת 1984/85 הוביל פלאטיני את יובנטוס לתואר הכי גדול בו זכתה עד זמן זה, גביע אירופה לאלופות. הוא כבש עבורה שישה שערים באלופות והיה לשחקן המצטיין של אותה עונה בצוותא עם טורביורן נילסן השוודי. במשחק הראשון של חצי הגמר בו יובנטוס פגשה את בורדו הצרפתית כבש פלאטיני את השער השלישי במשחק שנגמר בתוצאה 0–3. גמר גביע האלופות שנערך באצטדיון הייזל נגד ליברפול לא היה זכור לטובה לאחר העימות בין האוהדים האיטלקיים לאנגליים, בו מתו 39 איש ו-600 נוספים נפצעו. המשחק יצא לדרך באיחור של כמעט שעה וחצי מזמנו המקורי ויובנטוס ניצחה בסיום בתוצאה 0–1 כשפלאטיני כובש את שער הניצחון מפנדל מפוקפק. כמה ימים לאחר המשחק הוא ספג ביקורות על חוסר האיפוק שלו בזמן חגיגת השער, שלטענתו לא הוסבר לו באופן מלא את היקף האסון. בגמר הגביע הבין-יבשתי שהפגיש בין יובנטוס לג'וניורס ארגנטינאטוס כבש את שער הניצחון בדו-קרב בפנדלים ונבחר לאיש המשחק. בתום שנת 1985 זכה פלאטיני בכדור הזהב השלישי בקריירה שלו במדי יובנטוס וגם בשלישי ברציפות. בעונת 1985/86 הוא ויובנטוס זכו בליגה האיטלקית השנייה בקריירה שלו טעונה אחר כך הוא פרש מקריירת משחק.
פלאטיני היה קפטן נבחרת צרפת, זוכת טורניר יורו 1984, והיה מלך השערים של הטורניר כשכבש 9 שערים כולל שער בגמר נגד ספרד. הוא נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר. פלאטיני היה במשך יותר מ-30 שנים הכובש המצטיין בכל הזמנים במפעל הזה עם 9 שערים עד שכריסטיאנו רונאלדו השווה את שיאו ביורו 2016 ושבר את השיא ביורו 2020.
ב-1988, בעקבות בקשה של אמיר כווית, שיחק פלאטיני משחק בודד בנבחרת כווית. פלאטיני שיחק 22 דקות, ולא הבקיע.
לאחר הפרישה
פלאטיני אימן את נבחרת צרפת בין השנים 1988–1992.
באולימפיאדת החורף של 1992 שהתקיימו בצרפת הדליק פלאטיני, יחד עם פרנסואה-סיריל גרנג את הלפיד האולימפי. כמו כן, שימש כראש הארגון המנהל של מונדיאל 1998 שנערך בצרפת.
בשנת 2007 נבחר להיות נשיאה של אופ"א.
פלאטיני ידוע בזכות חיבתו הרבה לישראל שאליה מגיע רבות לביקורים, ותרם רבות למאבק של ישראל להחזרת הביתיות בזמן שהמצב הביטחוני בארץ העמיד זאת בסימן שאלה. נחשב לחברו הטוב של כדורגלן העבר מרדכי שפיגלר.
ביולי 2015 הודיע פלאטיני על כוונתו להתמודד על תפקיד נשיא פיפ"א. ואולם, באוקטובר אותה שנה הושעה מכל פעילות למשך 90 יום על ידי ועדת האתיקה של פיפ"א, עקב חשדות לשחיתות. ב-21 בדצמבר 2015 החליטה ועדת האתיקה להרחיק את פלאטיני יחד עם נשיא פיפ"א ספ בלאטר מפעילות בענף הכדורגל למשך 8 שנים.
ב-18 ביוני 2019 נעצר פלאטיני בצרפת בחשד כי לקח שוחד בתמורה להענקת אירוח מונדיאל 2022 לקטר.
צ'אדי
צ'אדי (בגאורגית: ჭადი) או מצ'אדי (მჭადი) הוא מאפה מקמח תירס (ללא שאור/שאינו תפח) נפוץ בעיקר בסמגרלו שבגאורגיה. נקרא גם לחם תירס.
צבעו בדרך כלל הוא צהוב אלא אם משתמשים בקמח תירס לבן. נהוג לאכול אותו יחד עם גבינה (סולוגוני למשל). המושג אכילת צ'אדי וגבינה ("ჭადი და ყველი", "צ'אדי דא קווֶלי") מציין אכילת ארוחה פשוטה ומשביעה.
המכון למדיניות ואסטרטגיה
המכון למדיניות ואסטרטגיה (The Institute for Policy and Strategy) הוא מכון מחקר לחשיבה ולדיון בנושאי אסטרטגיה לאומית של ישראל ומגמות גאו-אסטרטגיות במזרח התיכון. המכון פועל בבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה באוניברסיטת רייכמן.
ראשי המכון:
פעילות
המכון נוסד בשנת 2000 במרכז הבינתחומי הרצליה על ידי פרופ' עוזי ארד במטרה לתרום לסדר היום ולמדיניות הביטחון הלאומי. עבודת המכון מתבססת על ראייה אינטגרטיבית, שבמרכזה ההבנה שההתמודדות של מדינת ישראל עם האתגרים האסטרטגיים והביטחוניים מולם היא ניצבת, מחייבת את ביצורה של העוצמה החברתית-לאומית ולכידותה.
המכון בוחן את השפעתם ההדדית של המרכיבים השונים בפסיפס החוסן הלאומי הכולל, בשאיפה להציג תמונה מדויקת ומעודכנת ולייצר תובנות וחלופות מדיניות ואסטרטגיה עבור מקבלי ההחלטות, מעצבי דעת קהל ושותפים נוספים לעיצוב המדיניות בישראל ובעולם.
המכון פועל תחת המסגרת האקדמית של אוניברסיטת רייכמן ומקיים ימי עיון, מסגרות דיון מיוחדות, צוותי חשיבה, סימולציות ואת כנס הרצליה, היוצרים יחד זירה לדיון באתגרי המאה ה-21, בפניהם ניצבים ישראל בפרט והמזרח התיכון בכלל. הפעילות מתבצעת על ידי גרעין קטן של חוקרים קבועים, קבוצת עמיתי מחקר, עוזרי מחקר מקרב הסטודנטים באוניברסיטת רייכמן, ובשיתוף פעולה עם חוקרים ומכוני מחקר בישראל ובעולם.
בעבודת המכון שני מוקדים מרכזיים:
פעילויות ופרסומי המכון
תוצרי המכון מופצים באמצעות פרסומים כתובים ובהם ניירות עמדה, סיכומי תובנות והמלצות מכנסים, פורומים ודיוני חשיבה, לקהלי היעד הרלוונטיים. בנוסף, ניתנים תדריכים וסקירות בעל פה, פרסומים וראיונות באמצעי התקשורת
רוסיה במזרח התיכון - אתגר ביטחון לאומי לישראל ולארצות הברית - המכון למדיניות ואסטרטגיה ומכון קנאן במרכז וודרו ווילסון בוושינגטון מבצעים מחקר משותף שנועד לבחון את ההשלכות של המעורבות הרוסית במזרח התיכון בכלל ובסוריה בפרט, על ישראל וארצות הברית. המחקר, שהחל בפברואר 2018, מתבצע באמצעות שתי קבוצות מומחים, האחת ישראלית והשנייה אמריקאית, המקיימות מפגשי עבודה, סימולציות, ימי עיון בישראל ובארצות הברית והחלפת ניירות עבודה. הנושא מוצג גם במושב במסגרת כנס הרצליה בהשתתפות החוקרים משתי הקבוצות.
כתב העת ציקלון למדיניות ואסטרטגיה - קובץ המאמרים מאוגד במסגרת כתב העת "ציקלון" היוצא לאור מטעם המכון למדיניות ואסטרטגיה מוקדש לליבון של תהליכים ונושאים שלהם זיקה ישירה לביטחונה הלאומי של ישראל, מבית ובזירות החיצוניות.
כנסי אונליין - המכון מקיים כנסים ביטחוניים-מדינים שמתמקדים בשני נדבכים: הכנסים מתמקדים בארבע סוגיות ליבה שמשפיעות על הביטחון הלאומי: האיום האיראני; האתגר הפלסטיני; ארצות הברית - מעמדה באזור ויחסיה עם ישראל; ועידן התהפוכות במזרח התיכון. סדרת כנסי הרצליה - הבמה המרכזית בישראל לליבון סוגיות מדיניות ואסטרטגיה, מכנסת אישים רמי דרג מישראל ומהעולם בתחומי הממשל, הביטחון, העסקים והאקדמיה לדיון בסוגיות הלאומיות, האזוריות והעולמיות שעל סדר היום. ניירות העבודה הנכתבים לקראת הכנס ולאחריו, סיכומי הדיונים הנערכים במסגרתו וההמלצות המועלות בו, מספקים למקבלי החלטות ולשיח הציבורי הערכות והמלצות מדיניות להתמודדות עם האתגרים הגאו-פוליטיים, הכלכליים והחברתיים של מדינת ישראל.
לצד דיוני המליאה, נערכים "זירות דיון" ודיוני "שולחן עגול" - דיונים מצומצמים (חלקם ללא סיקור תקשורתי) בהשתתפות אישי ממשל וציבור, מומחים ואנשי עסקים. דיונים אלה, המוגבלים למוזמנים בלבד, מספקים הזדמנות לדיון, לרישות ולפיתוח קשרים מקצועיים ולניהול שיח מקצועי בענייני מדיניות לאומית, אזורית ובינלאומית.
שעת הקומדיה של קולגייט
שעת הקומדיה של קולגייט הייתה תוכנית בידור חלוצית ששודרה בשידור חי ברשת NBC בטלוויזיה האמריקאית בין השנים 1950–1955 במימון חברת קולגייט-פלמוליב. ב-1951 הייתה זו תוכנית הטלוויזיה הראשונה ששודרה מחוף לחוף וב-1953 הייתה התוכנית הראשונה שצולמה ושודרה בשידור חי בצבע. בין מנחי התוכנית נמנו טובי הקומיקאים של התקופה, בהם דין מרטין וג'רי לואיס, אבוט וקוסטלו, אדי קנטור, דונלד או'קונור, בוב הופ, טוני קרטיס, ריי בולג'ר ואחרים. התוכנית שודרה מדי יום א' בין השעות שמונה עד תשע בערב.
אחד המאפיינים הזכורים של התוכנית הוא ה"פספוסים". כיוון שהתוכנית שודרה בשידור חי אמיתי ללא השהיה, נחשפו הצופים לשחקנים ששכחו את תפקידם, התבלבלו במילות השירים, נכנסו באופן שגוי או פרצו בצחוק והתגברו על השגיאה באמצעות אלתור, להנאת הצופים.
פומפיי (עיר מודרנית)
פומפיי (באיטלקית: Pompei) היא עיר בנפת נאפולי שבמחוז קמפניה, איטליה. פומפיי היא מוקד תיירותי בעיקר בזכות שרידי העיר הרומית העתיקה פומפיי הסמוכים לה.
פומפיי העתיקה
העיר פומפיי העתיקה נוסדה במאה ה-7 לפנה"ס על ידי האוסקאנים. במאה ה-5 הסאמניטים כבשו את העיר והביאו עמם שגשוג. במאה הרביעית לפנה"ס הוכפפה העיר לשלטון הרומי. במלחמה הפונית השנייה הייתה פומפיי אחד הערים האחרונות שנשארו נאמנות לרומא, אך במלחמת בעלות הברית מרדה נגד הרומאים יחד עם עוד ערים איטלקיות, ולאחר שכבשו הרומאים את העיר נולה, פומפיי נכנעה סופית לשלטון הרומי.
כיום
פומפיי המודרנית נוסדה בשנת 1891 לאחר בניית כנסיית מרי הבתולה המבורכת מרוסריו.
אתרים
העיר מפורסמת בראש ובראשונה בזכות שרידי העיר העתיקה פומפיי. בעיר המודרנית נמצא מקדש גבירתנו מפומפיי המוקדש למרי המבורכת מרוסריו.
פסק דין מינרווה מילס נגד מדינת הודו
פסק דין מינרווה מילס בע"מ נגד מדינת הודו (מספר תיק: כתב עתירה (אזרחי) 356 משנת 1977; ציטוט המקרה: AIR 1980 SC 1789) היא החלטה המהווה ציון דרך בתולדות בית המשפט העליון של הודו, שיישמה ופיתחה את דוקטרינת המבנה הבסיסית של חוקת הודו.
בעניין מינרווה מילס מסר בית המשפט העליון הבהרות מרכזיות על פרשנות דוקטרינת המבנה הבסיסי. בית המשפט קבע, כי סמכותו של הפרלמנט לתקן את החוקה מוגבלת על ידי החוקה. מכאן, שהפרלמנט אינו יכול להפעיל סמכות מוגבלת זו כדי להעניק לעצמו סמכות בלתי מוגבלת. בנוסף, על דעת רוב בית המשפט נקבע, כי סמכות הפרלמנט לתקן אינה יכולה להיות הסָמכות להרוס. ומכאן, שהפרלמנט אינו יכול לחסל את זכויות היסוד של יחידים, וזה כולל גם את הזכות לחירות ולשוויון (שאיננה זכות יסוד אלא נחשבת לחלק מהמבנה הבסיסי של החוקה).
פסיקה זו ביטלה את סעיפים 4 ו-5 של חוק החוקה (תיקון ארבעים ושניים), משנת 1976, שנחקק במהלך מצב החירום שהוטל על ידי ראשת הממשלה אינדירה גנדי.
פסק הדין
הסעיף הנידון במשפט "מינרווה מילס בע"מ נגד מדינת הודו" הוא סעיף 5:
"להסרת הספֵקות, מוצהר בזאת כי לא תהיה הגבלה כלשהי על הסמכות המכוננת של הפרלמנט לתקן, בדרך של הוספה, שינוי או ביטול, הוראות חוקה זו לפי סעיף זה".
הסעיף הנ"ל נקבע פה אחד כבלתי חוקתי. השופט העליון צָ'נְדְרָצ'וד הסביר בחוות דעתו, כי מאז פסק הדין בפרשת קֶסָוָנָנְדָה נגד מדינת קֶרָלָה, הסמכות של הפרלמנט לתקן את החוקה הייתה מוגבלת. הוא לא יכול היהעל ידי תיקון החוקה להמיר את הסמכות המוגבלת הזו לכוח בלתי מוגבל (כפי שהתיימר לעשות בתיקון ה-42).
מאחר שהחוקה העניקה סמכות תיקון מוגבלת לפרלמנט, הפרלמנט אינו יכול במסגרת הפעלת אותה סמכות מוגבלת להרחיב את אותה סמכות לכדי סמכות אבסולוטית. אכן, סמכות תיקון מוגבלת היא אחד המאפיינים הבסיסיים של החוקה שלנו, ולכן לא ניתן להרוס את המגבלות על סמכות זו. במילים אחרות, הפרלמנט אינו יכול, לפי סעיף 368, להרחיב את סמכות התיקון שלו כדי ליצור לעצמו את הזכות לבטל את החוקה או להרוס את תכונותיה הבסיסיות והחיוניות. גוף בעל סמכות מוגבלת אינו יכול באמצעות הפעלת סמכות זו להפוך את הסמכות המוגבלת לכוח בלתי מוגבל.
סעיף 4 של התיקון ה-42 לחוקה, שינה את סעיף 31 ג' לחוקה כדי לתת עדיפות לעקרונות ההנחיה של מדיניות המדינה, המנוסחים בחלק הרביעי של החוקה, על פני זכויות היסוד של יחידים, המנוסחים בחלק השלישי של החוקה ההודית. בית המשפט קבע שסעיף 4 של התיקון ה-42 אינו חוקתי. השופט העליון צָ'נְדְרָצ'וד כתב:
שלושה סעיפים של החוקה שלנו, ורק שלושה, עומדים בין גן העדן של החירות שאליו רצה טאגור שהמדינה שלו תהיה בו, לבין תהום הכוח הבלתי מרוסן. סעיפים אלו הם 14, 19 ו-21. סעיף 31 ג הסיר שתי צלעות מאותו משולש זהב המבטיחות לתושבי המדינה הזאת עידן שוויוני באמצעות השתתת זכויות היסוד. כלומר, סעיף זה פוגע בזכויות לחירות ושוויון, אשר לבדן יכולות לסייע בשמירה על כבודו של הפרט, זכויות שנקבעות בסעיפים 368(4) ו-368(5) בחוקה ההודית.
גזפרום מג'רגיונגז
גזפרום מג'רגיונגז (ברוסית: Газпром межрегионгаз) היא חברת אחזקות רוסית המנהלת את תשתיות הגז האזוריות של תאגיד גזפרום.
בעלות
החברה נמצאת בבעלות מלאה של תאגיד גזפרום ובשנים הראשונות לקיומה נקראה רק מג'רגיונגז.
הנהלה
מנכ"ל החברה הוא קיריל סלזניוב.
היסטוריה
חברת מג'רגיונגז (בראשי התיבות ברוסית המשמעות היא "חברת ההפצה הבינאזורית", «Межрегиональная компания по реализации газа») הוקמה ב-21 בדצמבר 1996.
ב-1 באפריל 1997 החלה החברה למכור גז ובשנת 2002 ארגנה החברה פלטפורמת מסחר אלקטרונית למסחר בגז המיוצר על ידי יצרנים עצמאיים.
בספטמבר 2010 במסגרת השלב השני של ארגון מחדש שבוצע בתאגיד גזפרום, החברה שינתה את שמה מחברת UAH Mezhregiongaz לשמה הנוכחי גזפרום מג'רגיונגז.
הרצח בברנוער
הרצח בברנוער היה פיגוע ירי שהתרחש במוצאי שבת, 1 באוגוסט 2009, בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב, בעת פעילות הברנוער. בפיגוע נרצחו שניים - ניר כץ וליז טרובישי - ונפצעו אחד עשר. לאחר ארבע שנים הוגש כתב אישום נגד חשוד בביצוע הרצח, שבוטל לאחר שהתגלה שהחשוד הופלל לשווא על ידי עד מדינה ושהוא אינו הרוצח. הרצח טרם פוענח.
הרצח
במוצאי שבת, 1 באוגוסט 2009, בשעה 22:40, התפרץ אלמוני חמוש ל"ברנוער" בתל אביב, מועדון למפגש חברתי של בני נוער, הממוקם בבית אגודת הלהט"ב ברחוב נחמני בלב העיר תל אביב. החמוש, לבוש בבגדי הסוואה שחורים ומסכה על פניו, ירה בנוכחים ללא הבחנה ונמלט מהמקום. מהירי נהרגו במקום ניר כץ - מדריך בברנוער, וליז טרובישי - נערה בת 16. מדריך נוסף ותשעה בני נוער נפצעו, חלקם קשה. שניים מתוכם נותרו נכים לצמיתות. המדריך הנוסף, חן לנגר, שנותר נכה בעקבות כדור שחדר לרגלו ונשאר בה עד יומו האחרון, שם קץ לחייו ביוני 2020.
המשטרה פתחה בחיפושים אחר היורה, וסגרה מספר מקומות בילוי של הקהילה שפעלו בסמוך באותה עת, מחשש לירי נוסף. שעות אחדות לאחר האירוע התארגנה בשדרות רוטשילד שבעיר הפגנת מחאה בה השתתפו כמה מאות אנשים. המפגינים צעדו ברחוב אלנבי ורחוב המלך ג'ורג' עד למרכז העירוני לקהילה הגאה בגן מאיר, ובדרך לשם קראו קריאות כגון "הומופובים מסיתים, על ידיכם דם ילדים". למחרת, בשעה 17:00, התקיימה ברחוב רוטשילד הפגנה נוספת, ומשמרות מחאה נערכו גם במרכז הכרמל בחיפה ובכיכר ציון בירושלים. בבאר שבע, התקיימה תהלוכה שצעדה מקריית הממשלה ובית המשפט בעיר ועד לסניף אגודת הלהט"ב בעיר. בתהלוכה ובעצרת השתתפו כ-400 איש. תהלוכה זו הייתה למעשה מצעד הגאווה הראשון בעיר.
הרצח סוקר בהרחבה בכלי התקשורת וגונה על ידי אנשי ציבור רבים. נשיא המדינה, שמעון פרס הגיב על הרצח באומרו: "הרצח המזעזע שבוצע אתמול בתל אביב נגד בני נוער וצעירים הוא רצח שעם תרבותי ונאור לא יכול להשלים עמו. רצח ושנאה הם שני הפשעים הקשים ביותר בחברה, על המשטרה לעשות מאמץ עליון כדי לתפוס את הרוצח השפל, ועל העם כולו להתאחד בגינוי המעשה הנתעב הזה". גם ראש הממשלה בנימין נתניהו גינה את הרצח בראשית ישיבת הממשלה, וארבעה ימים לאחר ההתקפה הגיע למקום האירוע על מנת להביע הזדהות עם הקהילה. במוצאי השבת שלאחר מכן נערכה עצרת הזדהות עם הקהילה בכיכר רבין בהשתתפות עשרות אלפים. בין הנואמים היה חן לנגר, המדריך שנפצע באירוע הירי.
אאוטינג
החשיפה הציבורית של הפצועים באירוע על ידי התקשורת בתוכניות החדשות, הובילה למספר מקרים שבהם בני נוער שטרם גילו לאיש על נטייתם המינית ולא יצאו מהארון, נדרשו להתמודד במקביל לפציעה גם עם חרדה מתגובת הוריהם וחבריהם לכיתה שלא ידעו על נטייתם המינית קודם האירוע. במספר מקרים הורים ובני משפחות סירבו להגיע בשלב הראשוני לסעוד את מיטת קרובם, או לאפשר את חזרתו לבית הוריו.
בדצמבר 2009, חמישה חודשים לאחר הפיגוע, התנצלה חברת החדשות של ערוץ 2 באופן רשמי על כך שבליל הרצח צולמו ושודרו תמונות הנערים הפצועים ללא אישור, ועל עוגמת הנפש שנגרמה בשל כך.
מעמד הנפגעים וזכויותיהם
בעקבות הרצח פעלו גורמים שונים לדאגה לסיוע כספי לנפגעים. שניים מן הנפגעים ניסו לתבוע גורמים שונים, ובכלל זה את אגודת הלהט"ב, כדי לקבל סיוע. ביולי 2010 הגישו כמה חברי כנסת, ובראשם ניצן הורוביץ, הצעה לתיקון לחוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה שיעניק תגמולים גם לנפגעי פשעי שנאה. ההצעה הועלתה מחדש בשנת 2012 על ידי נינו אבסדזה, אך לא קודמה.
בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב דחה את תביעתו של אחד המדריכים כי המוסד לביטוח לאומי יכיר בו כנפגע עבודה, כיוון שמעמדו כמתנדב לא הוסדר בעיריית תל אביב קודם לאירוע.
סוגיה אחרת התעוררה ביחס למעמדו של בן-זוגו של ניר כץ שנרצח באירוע. בן-הזוג הוא אזרח זר, והשניים החלו בהסדרת תושבותו במשרד הפנים בתור 'ידוע בציבור'. אולם לאחר הרצח, משתמה אשרת השהייה שלו, הורה לו משרד הפנים לעזוב את ישראל. בעקבות לחץ ציבורי, ניאות משרד הפנים לאפשר את המשך שהייתו בישראל.
המשך פעילותו של המועדון
המועדון המשיך את פעילותו לאחר הרצח, אך התקשה מאז להשיג את התקציב הנחוץ להפעלתו. אחד הקשיים נבע מעלות ההחזקה של מאבטח שהוצב במקום לאחר האירוע. מייק המל, יו"ר אגודת הלהט"ב טען באותו זמן כי חברות מסחריות ישראליות חוששות לתרום למקום. קושי נוסף בהמשך הפעלת המקום נבע מרתיעתן של חברות ביטוח מלבטח את המקום.
בעקבות האירוע שופץ המועדון בעלות של רבע מיליון ש"ח. עיריית תל אביב השתתפה חלקית במימון, אך במאי 2011 איימה להוציא צו הריסה לחלק מן המבנה. עם זאת, המועדון המשיך להתקיים.
הזדהות
הרצח עורר גלי הזדהות עם חברי קהילת הלהט"ב בישראל. אף שהמניע לרצח טרם התברר, הוא נתפס בקרב ציבור רחב וגורמי תקשורת רבים כפשע שנאה נגד קהילת הלהט"ב. בעקבות זאת, קיימו ארגוני הלהט"ב מספר עצרות הזדהות ומחאה נגד ההומופוביה בישראל. לעצרות אלו הצטרפו גם ארגונים נוספים, בהם תנועות נוער, תנועות מפלגתיות וארגונים לזכויות אדם ואזרח. ב-8 באוגוסט, כשבוע לאחר הירי, נערכה בכיכר רבין בתל אביב עצרת הזדהות, שבה נכחו רבבות משתתפים, הופיעו אמנים חברי הקהילה ותומכיה, ואישי ציבור שנשאו נאומים, בהם נשיא המדינה שמעון פרס, שרים וחברי כנסת. עצרות זיכרון התקיימו בנוכחות אישי ציבור וקהל של אלפים לרגל יום השנה לרצח בשנת 2010, ובשנת 2011 בגן מאיר בתל אביב.
קהילות להט"ב במדינות אחרות יצאו אף הן בעצרות הזדהות. בברלין, בירת גרמניה, התקיימה ב-4 באוגוסט הפגנת הזדהות ותמיכה של כ-1,500 איש עם קורבנות הירי.
בכנסת הוקדש דיון מיוחד לנושא הרצח וההומופוביה בישראל. ב-6 באוגוסט ביקר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, בבית אגודת הלהט"ב שבו אירע הרצח, מלווה בשר החינוך גדעון סער. חלק ניכר מהמחאה בעקבות הרצח הופנה כלפי חבר הכנסת נסים זאב מסיעת ש"ס שאמר כשנה וחצי לפני הירי כי "צריך לטפל בהומואים כמו בשפעת העופות". רבים ראו בהתבטאות זו כהתרת דמם של חברי הקהילה הלהט"בית.
בעקבות הרצח הקימה עמותת בת קול - נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות את "המניין הגאה" לתפילה קהילתית משותפת.
האשמת גורמים דתיים וחרדים
לאחר הרצח, כתב חוקר התקשורת ד"ר גלעד פדבה טור בשם "גם טרור נגד הומו הוא טרור", ובו האשים את הציבור הדתי לאומי והציבור החרדי בהסתה. בטור זה הוזכרו עמדותיהם השליליות של דתיים לאומיים ושל חרדים גם כלפי מצעדי גאווה קודם לכן, והוזכרה דקירה של צועדים במצעד הגאווה בירושלים בשנת 2005, על ידי ישי שליסל (שבשנת 2015 רצח במצעד הגאווה בירושלים את שירה בנקי). גורמים במגזר החרדי יצאו במתקפה תקשורתית משלהם וקראו לתקשורת להתנצל בפומבי. פובליציסטים אחדים השייכים לפי הגדרתם למגזר הדתי לאומי יצאו נגד הגדרת הרצח כפשע שנאה ונגד ההאשמות כלפי ש"ס ואחרים בטרם נודע המניע לרצח.
גילויי הומופוביה בעקבות הירי
על אף שלא הוכח כי אירוע הירי נעשה על רקע הומופובי, עצם חשד זה עורר דיון ציבורי ותקשורתי בנושא ההומופוביה בישראל. הדבר גרר מנגד גילויי תמיכה בירי, בעיקר ברשת האינטרנט הן על ידי טוקבקים, והן באמצעות תגובות ברחבי הרשתות החברתיות, בדמות קבוצות שנפתחו במטרה לעודד ולהצדיק את הרצח, אליהן הצטרפו מאות משתמשים. באותו שבוע התפרסמה במקומון "העיר ת"א" כתבה תחת הכותרת "לקרוא ולשרוף – החומרים שמהם עשויה שנאה", ובה הוצגו עשרות דוגמאות לטוקבקים הומופוביים שפורסמו לאחר הרצח בערוצי החדשות של אתרי האינטרנט השונים, אשר מביעים תמיכה באירוע, מעודדים את הרוצח עצמו וביצוע אירועים דומים בעתיד. בכתבה מצוינים טוקבקים שצונזרו על ידי מנהלי האתרים, וכן כאלה שאושרו לפרסום.
לקראת העצרת שנערכה באוגוסט 2009 בכיכר רבין לזכר קרבנות הרצח, קיבלו פעילים שעסקו בארגון העצרת איומים בטלפון ובאינטרנט. בעקבות זאת עצרה המשטרה חייל מגדוד הנח"ל החרדי בחשד שאיים באמצעות אתר אינטרנט על משתתפי העצרת.
הנצחה
באוגוסט 2011 הוצגה בדיזנגוף סנטר תערוכת כרזות שעיצבו סטודנטים לגרפיקה תחת הכותרת "חוזרים לברנוער".
בשנת 2013 הוצבה בסמוך למרכז הגאה בתל אביב גינת זיכרון של צמחי קקטוסים וסוקולנטים, לזכרם של ליז טרובישי וניר כץ.
בשנת 2023 יצא בחסות yes דוקו הסרט "בעילום שם: בחזרה לברנוער". הסרט מציג את סיפורו של אודי מרדכי, שנורה בגבו בירי בברנוער.
חקירת המשטרה ופרשת פליסיאן
חקירת הרצח הוטלה על חוקרי היחידה המרכזית בתל אביב, והייתה אחת החקירות היקרות ביותר בתולדות משטרת ישראל.
הנחת העבודה הייתה שמבצע הרצח בברנוער פעל לבד והחקירה התמקדה תחילה בשלושה כיוונים אפשריים:
בתחילת שנת 2013 נמצא במקרה, על ידי מטיילים, ביער סמוך לראש העין, אקדח שעל פי בדיקה בליסטית נורו ממנו הקליעים בברנוער. האקדח היה קצה חוט ממשי ראשון, אך לא קידם את החוקרים משום שלא נמצאו טביעות אצבעות או כל ראיות פורנזיות אחרות, העשויות להוות ראיות נגד חשודים.
מעצר חשודים והגשת כתבי אישום
כארבע שנים לאחר הרצח טען צעיר מוכר למשטרה, זאור (זוהר) חנקישייב, שהוא מכיר את החבורה שהשתתפה ברצח בברנוער, היה חלק ממנה וחבר קרוב של הרוצח. המשטרה כרתה איתו הסכם של עד מדינה והפעילה אותו כסוכן סמוי במשך כחודשיים וחצי, בהם ביצעה המשטרה מעקבים והאזנות סתר, וב-5 ביוני 2013 עצרה המשטרה את החשודים. המשטרה הגישה על סמך עדותו כתב אישום נגד חגי פליסיאן באשמת ביצוע הרצח.
לפי כתב האישום, כמה חודשים לפני הרצח התחבט אחיו של פליסיאן, אז קטין בן 15, בסוגיית זהותו המינית, נפגש במועדון הברנוער עם מנהל המקום, בטענה שהוא בן 20, ושם קיימו יחסי מין. לפי אותה טענה, סיפר הקטין לאחיו, חגי פליסיאן, שהותקף מינית ובעקבות כך תכננו פליסיאן ועד המדינה, לפגוע במנהל מועדון הברנוער, אך מכיוון שהמנהל לא היה במקום באותו זמן, פתח פליסיאן באש על כל מי שהיה במקום, מחמת עוינותו לנטייתם המינית של באי המקום. בעקבות כך חשדה המשטרה במנהל הבר נוער במעשה סדום באחיו הקטין של פליסיאן. אולם האח הכחיש את מעורבותו ואת הטענה כי נפגע מינית.
בפברואר 2014 נעצר עד המדינה בעקבות מידע חדש שנתגלה, ממנו עולה החשד שהוא בדה חלקים מעדותו. במרץ 2014 בוטל סופית כתב האישום. חגי פליסיאן שוחרר לביתו לאחר תשעה חודשים, בהיעדר ראיות הקושרות אותו לרצח.
הפרקליטות קבעה כי עד המדינה בדה את הראיות, והכתיב לפליסיאן את הדברים שנשמע אומר בהקלטה המפלילה. במקביל לשיחרורו של פליסיאן מחוסר ראיות, הוחלט להגיש כתב אישום נגד עד המדינה בעבירות שעיקרן בידוי ראיות, שיבוש הליכי משפט וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות. באפריל 2014 התיר בית המשפט העליון לפרסם את שמו של עד המדינה, זאור חנקישייב. במאי הודה חנקישייב בבית המשפט בביצוע עבירות של שיבוש הליכי משפט, בידוי ראיות, קבלת דבר במרמה ומסירת ידיעה כוזבת, ובמסגרת הסדר טיעון הוא הורשע ונגזרו עליו חמש וחצי שנות מאסר. באוגוסט 2016 נחתם הסכם פשרה לפיו המדינה תשלם למשפחת פליסיאן 2.2 מיליון שקלים כולל שכר טרחת עורכי דין.
לאחר סגירת התיק נגד חגי פליסיאן, לא ידועים חשודים אחרים, והרצח נותר בלתי מפוענח.
בשנת 2019 נסגר התיק נגד מנהל הברנוער, שנחשד במעשה סדום, מחוסר אשמה. תביעת פיצויים שהגיש נגד המדינה על פגיעה בשמו הטוב הסתיימה בהסכם לפיו פוצה במאות אלפי שקלים ללא הודאה של המדינה באחריות.
אקמאיזם
אקמאיזם (Acmeism; אקמי ביוונית: נקודת השיא, הפיסגה) הוא זרם בשירה הרוסית, שניסה להשתחרר מזרם השירה הסימבוליסטית, ששלט תקופה ארוכה בשירה הרוסית בפרט ובשירה האירופית בכלל. מובילי זרם זה, ובהם המשורר ניקולאי גומיליוב, רעייתו המשוררת אנה אחמטובה והמשורר היהודי אוסיפ מנדלשטם, ראו בסימבוליזם מיסטיקה וערפול-יתר.
שירה זו התאפיינה בדיבור ישיר ומאופק, תוך שימת דגש על מילה בודדת. מאחר שסגנון זה ביטא, בראש ובראשונה, את תחושותיו של המשורר כאדם יחיד ואף בודד, נאסר השימוש בה לאחר מהפכת אוקטובר שחוללו הקומוניסטים (שביקשו להדגיש את הכלל והקולקטיב).
אקמאיזם כסגנון שירה השפיע רבות על שירתן של משוררות עבריות כגון רחל בלובשטיין (רחל) ולאה גולדברג.
מתתיה דלקרוט
מתתיה דלקרוט היה מלומד יהודי ממוצא פולני, הוא חי ופעל באמצע המאה ה-16, התפרסם בזכות ספרו "צל העולם" העוסק בענייני הבריאה והעולם.
ביוגרפיה
מתתיה נולד בליטא בחציה הראשון של המאה ה-16, לאביו שלמה, והיגר לאחר מכן לאיטליה. הוא הרבה להתעסק בענייני קבלה, וכפי הנראה השתתף בהרצאות בנושא קבלה ופילוסופיה באוניברסיטת בולוניה. כמו כן עסק בפרשנות של יצירות קבליות ומדעיות.
בזמן שהותו באיטליה עסק כמגיה בבית הדפוס בוונציה, וסייע בהכנת ספר המצוות גדול (הסמ"ג), לדפוס.
צאצאיו
ידוע על בן בשם יוסף, מחבר ספר חידושי הלכות על מסכת עירובין.
ויטלי פרידזון
ויטלי פרידזון (ברוסית: Виталий Валерьевич Фридзон; נולד ב-14 באוקטובר 1985 בקלינטסי, מחוז בריאנסק, רוסיה) הוא כדורסלן רוסי, המשחק בזניט סנקט פטרבורג ובנבחרת רוסיה. גובהו 1.95 מטרים. משחק בעיקר בעמדת הקלע, אך יכול לשחק גם בעמדת הרכז.
השנים הראשונות
פרידזון התחיל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 2001 עם הקבוצה הרוסית קרסניה קריליה סמרה, ושיחק שם עד סוף עונת 2003-04.
חימקי
בעונת 2004-05 עבר פרידזון לחימקי מוסקבה. עם חימקי, הוא זכה בגביע הרוסי בשנת 2007 ובאליפות הליגה המאוחדת של VTB בשנת 2011, באותה שנה הוא גם נבחר ל-MVP של הליגה. שנה לאחר מכן בעונת 2011/2012, הוא זכה עם חימקי ביורוקאפ, מה שהרוויח לו ולקבוצתו מקום בעונת 2012/2013 של היורוליג לאחר שנת היעדרות מהמפעל. בעונת 2012-13 הוא סיפק את ממוצע השיא שלו עם 11.4 נקודות ו-2.2 ריבאונדים למשחק ב-24 משחקי היורוליג שבהם השתתף. למרות היכולת שלו, קבוצתו לא זכתה באף תואר בעונה זו.
צסק"א מוסקבה
בעונת 2014-15, צסק"א הצליחה להגיע לשלב הפיינל פור ביורוליג בעונה הרביעית ברציפות, לאחר שהדיחה את פנאתינייקוס פעם שנייה ברציפות בשלב רבע הגמר לאחר ניצחון של 3-1. עם זאת, במשחק חצי הגמר מול אולימפיאקוס היא הפסידה למרות היותה פייבוריטית מוחלטת לניצחון על פי התקשורת. בסופו של דבר צסק"א סיימה את העונה במקום השלישי לאחר ניצחון על פנרבחצ'ה. פרידזון סיים את עונה זו עם ממוצע דומה לעונתו הקודמת עם 7.8 נקודות, 2.3 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק ב-23 המשחקים ששיחק ביורוליג. פרידזון סיים את עונה זו בצסק"א עם זכייה באליפות הליגה המאוחדת של VTB לאחר שניצח את חימקי מוסקבה 3-0 בסדרת הגמר.
בעונת 2015-16, פרידזון זכה לראשונה ביורוליג עם צסק"א לאחר ניצחון בגמר על פנרבחצ'ה.
ב-16 ביוני 2016, הוא חתם עם חוזה מחודש עם הקבוצה לשנתיים נוספות עם אופציה לעונה שלישית.
לוקומוטיב
ב-25 ביולי 2018, פרידזון עבר ללוקומוטיב קובאן וחתם על חוזה לשנתיים.
זניט
ב-18 ביולי 2020, פרידזון עבר לזניט לחוזה של שנה אחת.
נבחרת רוסיה בכדורסל
ויטלי פרידזון משחק גם בנבחרת רוסיה בכדורסל, איתה זכה בשני מדליות ארד. אחת באליפות אירופה בכדורסל 2011 והשנייה באולימפיאדת לונדון 2012.
מחלקת הביטחון האדמיניסטרטיבי של קולומביה
מחלקת הביטחון האדמיניסטרטיבי, או המחלקה האדמיניסטרטיבית לביטחון (בספרדית: Departamento Administrativo de Seguridad, DAS) הייתה שירות הביטחון של קולומביה האחראי לביטחון פנים, לסיכול ריגול וללוחמה בסמים בתוככי קולומביה.
הארגון הוקם ב-18 ביולי 1960 ופורק ב-1 בנובמבר 2011 לאחר סדרת שערוריות של ציתות לבכירי המדינאים במדינה. בשיאו הארגון העסיק כ-6,800 איש.
בעיות פתוחות באסטרונומיה
חלק נכבד מן הבעיות הפתוחות באסטרונומיה הן תאורטיות, כלומר התאוריות הקיימות נראות כבלתי מסוגלות להסביר תופעה נצפית מסוימת או תוצאה ניסיונית מסוימת.
שאר הבעיות הן ניסיוניות, כלומר קיים קושי ביצירת ניסוי לבחינת תאוריה מוצעת או לחקור תופעה מסוימת ביתר פירוט, ואף לאשש אותה.
רוב השאלות והבעיות באסטרונומיה נוגעות לאירועים חד-פעמיים, ההתרחשויות החריגות לא חזרו על עצמן בשביל בדיקה חוזרת, ולכן הגורמים שלהן נותרו לא ברורים.
נורמליות
נורמליות הוא מונח המשמש בדיבור היומיומי לתאר התנהגות ממוצעת. ברפואה המונח מתאר מצב ללא פתולוגיה. נורמליות במובנה הרפואי-תפקודי שונה ממשמעותה במובן הדיבור היומיומי: נורמה רפואית משמשת בדרך כלל לתיאור מצב של חוסר מחלה, כלומר, היעדר הפרעה בתפקוד של יצור חי. נורמות רפואיות ופסיכולוגיות מתייחסות למצבים שבהם אין פגיעה בתפקוד הפיזיולוגי או הרגשי של האדם. תפקידן הוא לסייע ביצירת הבדלה בין מצבים תקינים שאינם מצריכים טיפול, ממצבים שבהם קיימת פגיעה המצריכה טיפול כלשהו.
התנהגות על פי נורמה במובנה הסוציולוגי, מתייחסת לערך התרבותי-חברתי ולאופן ההתנהגויות והמצופה מקבוצות ויחידים בחברה מסוימת, הנתפס כראוי, תקין ומקובל על פי הערכים של אותה התרבות. לכל חברה יש הגדרות נורמה משלה בכל שטחי החיים, אשר נלמדות ומועברות בחינוך ובמורשת התרבותית. זהו חלק מתהליך החיברות של הפרט.
אמנם במקרים רבים הנורמה התפקודית-רפואית תואמות את הנורמה החברתית, אך זה לא מחייב. ישנם מקרים שבהם מצב מסוים יוגדר כנורמלי מהיבט אחד אך לא מהשני ולהפך.
אבחנה התנהגותית
הקריטריונים המקובלים לאבחון התנהגות נורמלית הם:
תמר ליבס
תמר לִיבֶּס (1943 – 10 במרץ 2015) הייתה פרופסור לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים.
ויין אדם פורד
ויין אדם פורד (באנגלית: Wayne Adam Ford, נולד ב-3 בדצמבר 1961) הוא רוצח סדרתי אמריקאי.
תמר ליבס
ביוגרפיה
נולדה בישראל, בתם של מירה ליבס ויוסף גרהרד ליבס. אחיה הוא חוקר הקבלה יהודה ליבס.
ויין אדם פורד
ראשית חייו
פורד נולד בפטלומה, קליפורניה. בן שני לאב אמריקאי ואמא גרמניה. כשפורד היה רק בן שנתיים, הוא נפל ממדרגה ונפגע בראשו. הוריו התגרשו כשהוא היה בן עשר, ואביו נישא לאישה אחרת. בנובמבר 1980, כשהוא היה בן שמונה עשרה, פורד נפגע על ידי נהג שיכור. הוא סבל מפגיעה בראשו, והחל לפתח הפרעות התנהגותיות, דבר שהוביל לאשפוזו מספר פעמים. מאוחר יותר, הוא אובחן כסובל מהפרעת אישיות גבולית. פורד נעצר מספר פעמים בחשד שהוא הכה זונות, התאכזר לבעלי חיים, וגם במקרה אחד של ניסיון לאונס. פורד נשר מהלימודים בבית הספר התיכון, ולאחר מכן התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית, שם הוא שרת במשך שש שנים, עד שהוא שוחרר ב-1985. פורד התחתן פעמיים, והתגרש פעמיים. מאשתו השנייה, נולד לו ילד בשם מקס. לאחר הגירושין מאשתו השנייה, החל פורד לצרוך שירותי זנות בתדירות גבוהה.
תמר ליבס
ביוגרפיה
את עבודת הדוקטור עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחייתו של פרופסור אליהוא כ"ץ. העבודה עסקה בסדרת הטלוויזיה "דאלאס" וצופיה ברחבי העולם, ועובדה לספר בשם The export of meaning: cross-cultural readings of Dallas. הייתה ראש החוג לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים.
ויין אדם פורד
לאחר הרציחות
בנובמבר 1998, פורד הסגיר את עצמו למשטרה, והודה בארבעה מעשי רצח שהוא ביצע. ב-27 ביוני 2006, פורד הורשע בארבעה סעיפים של רצח, ובאוגוסט של אותה שנה נגזר עליו עונש מוות.
תמר ליבס
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
ה
אילן גור זאב
אילן גור-זאב (27 בפברואר 1955 – 5 בינואר 2012) היה פרופסור מן המניין לפילוסופיה בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה. בעבודותיו עסק בפילוסופיה של החינוך ובסוגיות פוליטיות בתחום.