cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בסאראב הצעיר צפלוש
עלייתו לשלטון ומלוכתו הראשונה
בנובמבר -דצמבר 1477 או לכל המאוחר בינואר 1478 הועלה צפלוש לכס ולאכיה במקום דודו, בסאראב הזקן לאיוטה שהודח על ידי שליט מולדובה, שטפן הגדול.. בדומה ללאיוטה, גם בסאראב הצעיר איכזב את שטפן הגדול ודי מהר עבר גם הוא, בכורח הנסיבות לצד הטורקים. ביוני 1477 תיווך בסאראב הצעיר בין הונגריה ובין האימפריה העות'מאנית מבלי שיושג הסכם כלשהו. בסתיו 1479 נאלץ השליט הוולאכי ללוות את המפקדים הטורקים מן הבלקן, עלי ביי מיכאלולו, עיסא ביי חסנבייאולו ובאלי ביי מלקוצ'ולו בפלישתם לטרנסילבניה, שהסתיימה עם התבוסה המבישה של העות'מאנים ב"שדה הלחם" (13 באוקטובר 1479) בידי אישטוואן באטורי אצ'די ופאל קיניז'י.. השתתפות זו של צפלוש ולוחמיו במערכה נגד הנוצרים העכירה את היחסים עם הונגריה. בינואר 1480 ערך צפלוש ביקור באיסטנבול, אולי כדי להצהיר שוב את נאמנותו לסולטאן ולקבל ערבויות לשלומו ולביטחונו. בזמן שנעדר הונהגה הנסיכות על ידי הווריניקים ניאגול וולאדול ועל ידי האחראי על האוצר, קזן. השליט הקודם הגולה לאיוטה ניצל, ככל הנראה, את היעדרותו של צפלוש מן הארץ ובהתחלת שנת 1480 פלש לוולאכיה וחטף את אוצרו ואף את אשתו מריה, את סבתו, שנקראה גם כן מריה, ואת אחותו החורגת, אך מבלי שיוכל לקחת שוב גם את השלטון. כנקם, בחזרתו, צפלוש כלא זמנית את בתו של לאיוטה שהייתה מתגוררת בוולאכיה. מלך הונגריה, מתיאש, ניסה לפייס בין השניים ובפברואר 1480 הורה שהנשים החטופות תשוחררנה מידיו של לאיוטה ותופקדנה במקום בטוח אצל תושבי בראשוב הסקסונים. מאוחר יותר שוחררה אשתו של צפלוש, ככל הנראה, בעסקת חילופי בני הערובה.
סד"ג ניצן
שירותה הצבאי והאזרחי
בסופו של דבר, הוחלט להעבירן לדוג מול חופי אריתריאה שבמזרח אפריקה. ה"ניצן" ושתי אחיותיה נאלצו לחצות את הים התיכון ולהקיף את אפריקה כולה עד שהגיעו לאריתריאה. הפלגה זו נעשתה בשנת 1960 וארכה כחודש וחצי. בזמן המעבר בים סוף, שם הספינה הוחלף ל"מנליק נגוס" על שם מנליק השני, קיסר אתיופיה.
בסאראב הצעיר צפלוש
עלייתו לשלטון ומלוכתו הראשונה
לא עבר הרבה זמן ושוב נקרא צפלוש ללוות את הטורקים בפיקודם של עלי ביי וסכנדר ביי במתקפתם על מולדובה של שטפן הגדול. אחרי מסע של שוד והרס, צפלוש והטורקים הודפו על ידי שטפאן עד לרמניקו סראט ושם נוצח ב-8 ביולי 1481. צפלוש ברח עד לאולטניה, בעוד שטפאן פלש שוב לוולאכיה והכתיר במקומו את הטוען לכתר מירצ'ה, בן מחוץ לנישואים של ולאד צפש. אך גם מירצ'ה ניסה להתפשר עם הטורקים ואז הודח על ידי שטפאן. בתמיכתם של שטפאן ושל הונגריה, הועלה לשלטון ולאד הנזיר, אח של ולאד צפש. גם ולאד הנזיר קיווה למצוא תמיכה אצל הטורקים. אולם בינתיים בסתיו 1481 הצליח צפלוש לגרשו בעזרת צבא שאסף באולטניה בנדיבות משפחת קראיובשט.
סד"ג ניצן
שירותה הצבאי והאזרחי
באוקטובר 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים בין ישראל למצרים וסוריה, ושלוש הספינות "ניצן", "למרחב" ו"גל-עוז" עגנו במפרץ סואץ בהמתנה להתפתחויות. תעלת סואץ הייתה עדיין סגורה לתנועת כלי-שיט, אך לא המעבר במצרי טיראן. בשנת 1974 פרץ באתיופיה מרד נגד הקיסר והדיג עבור הישראלים הגיע לסופו. כאשר פתחו את תעלת סואץ לשיט בינלאומי, ה"ניצן" הפליגה בדגל יווני דרך התעלה לים התיכון והגיעה לחיפה בשלום.
בסאראב הצעיר צפלוש
מלוכתו השנייה
מלוכתו השנייה לא ארכה יותר מחצי שנה. ככל הנראה במרץ 1482, בתמיכה טורקית ושל חלק מהבויארים, שב ולאד הנזיר לשלטון. צפלוש נצרך לברוח ולהתארל אצל גיסו (בעל אחותו אנקה) בגלוגובה, שם נרצח באפריל 1482 על ידי בויארים מחבל מהדינץ.
סד"ג ניצן
שירותה הצבאי והאזרחי
עם שובן לים התיכון הספינות נרכשו על ידי דייגים שונים, והמשיכו לעבוד בדיג בים התיכון.
בסאראב הצעיר צפלוש
מלוכתו השנייה
מקום קבורתו אינו ידוע. השליט מאתיי בסאראב כתב ב-1633 כי אבי אבותיו, בסאראב, ככל הנראה התכוון לבסאראב הצעיר צפלוש, נקבר על ידי הבאן ברבו קראיובסקו במנזר ביסטריצה. אולם במנזר זה לא נמצא בימינו קבר של צפלוש.
סד"ג ניצן
שירותה הצבאי והאזרחי
"ניצן" נותרה ספינת הדיג הפעילה הגדולה ביותר בארץ, עד שסיימה את דרכה בשנת 2010.
בסאראב הצעיר צפלוש
אשתו וצאצאיו
בסאראב הצעיר צפלוש היה נשוי למריה.
ילדים: היסטוריונים אחרים טענו שלמעשה היה בנו של הבאן ברבו קראיובסקו.
קישורים חיצוניים
(קונסטנטין ק. ג'ורסקו ודינו ק. ג'ורסקו - תולדות הרומנים, כרך ב, 1352-1606,) (מרצ'ל ד. פופה, והוריה מאטיי - אנציקלופדיה קטנה להיסטוריה עולמית, בוקרשט 1983)
סד"ג ניצן
הטבעתה של סד"ג ניצן והפיכתה לאתר צלילה
סד"ג ניצן עמדה עם חרטום מערבה, ונטייה של 20 מעלות על צדו, על קרקעית בעומק 24 מטר מול חופי אכזיב, במרחק כ-1,000 מטר. אורכה כ-26 מטר, והמבנה שלה הגיע עד לעומק של מטרים ספורים מתחת לפני הים. הניצן טובעה בשנת 2012 בשיתוף של גורמים רבים ובפרט מועדון הצלילה "פוצקר" בנהריה, ובניהול וניצוח של ההתאחדות הישראלית לצלילה.
בחורף 2015, לאחר שעוד קודם לכן זזה ממקומה, ונטתה על צידה (על אף שהייתה מלאה בבטון), התפרקה הניצן. על גבי דפנות הספינה ניתן למצוא מרבדים של ספוגים צבעוניים, אצות, צדפות ומלפפוני ים שחורים. המקום עשיר בדגה.
שידור רדיו בישראל
שידורי הרדיו בארץ ישראל החלו לראשונה בתקופת המנדט הבריטי. כיום שידורי הרדיו מרוכזים על ידי שלושה גורמים עיקריים:
בסך-הכל קיימים בישראל כ-100 משדרים ותחנות ממסר.
בתקופת היישוב
יסודות לשידורים עבריים הוקמו עוד בימי המנדט הבריטי כאשר שידור הרדיו נוהל על ידי שירות השידור של פלשתינה (א"י). השידור העברי הראשון התקיים לכמה שבועות באביב - 1932 במסגרת "יריד המזרח" בתל אביב.
ב-30 במרץ 1936 התחילה לשדר תחנת הרדיו של המנדט הבריטי בארץ ישראל ("Palestine Broadcasting Service"), אות-הקריאה ושמם של השידורים העבריים בתחנה היה "קול ירושלים".
הרדיו של המחתרות
ב-1940 הוקמה תחנת הרדיו המחתרתית של ארגון ההגנה ששמה היה "קול ישראל". ב-1947 שידרה התחנה בשידור חי מול חופי חיפה מהאונייה אקסודוס. גם המחתרות האחרות ניצלו את אמצעי התקשורת. לח"י התחילה לשדר מדירת גג ברחוב רוקח 17 ברמת גן. תחנת השידור שלהם שהייתה ברחוב השומר בתל אביב נתפסה על ידי הבריטים ואחת השדרניות המפורסמות של התחנה, גאולה כהן, נאסרה.
הרדיו הממלכתי
עם קום מדינת ישראל, אומץ השם "קול ישראל" גם לתחנת הרדיו הממלכתית של המדינה והייתה תחת פיקוח משרד ראש הממשלה.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שהתנגד נמרצות לפתיחת שידורי טלוויזיה בישראל, ראה חשיבות בקיום הרדיו ובשידורי החדשות כמכשיר הסברה רב כוח לחיזוק השלטון. כדי למנוע ריכוז עוצמה כזאת בידי מפלגת השלטון, הוחלט לימים כי "קול ישראל" יהפוך למוסד ממלכתי ו"רשות השידור" תפקח עליו. למימון פעולתה של "רשות השידור" שימשה אגרת הרדיו והטלוויזיה שנגבתה מהתושבים וכן הכנסות מפרסומות. ב-2015 בוטלה אגרת הטלוויזיה, וכיום אגרת הרדיו נגבית באופן עקיף כתוספת לתשלום רישיון הרכב השנתי.
מיוחסת חשיבות דמוקרטית ותרבותית לקיום רשות ממלכתית שאינה בהכרח חייבת להיות רווחית. בין היתר בתוכניות שלא ישודרו על ידי תחנה שבודקת כל שידור מהצד הרווחי שלו ואחוזי האזנה.
רשת א' הייתה תחנת הרדיו הישראלית הראשונה לשדר ב-FM, בתדר 91.3MHz, בדצמבר 1966.
לטובת כיסוי בכל ישראל של תחנות הרדיו הממלכתיות ישנו הצורך לשדר ביותר ממשדר אחד. באמצעות ה-RDS, כל משדר ומשדר מזוהה בתחנות רדיו אלו, באמצעות אות לטינית אחת המציינת את האזור בו נמצא המשדר, ומקלטי רדיו ברכב המצוידים ב-RDS יבצעו מעבר אוטומטי בין משדרים להבטחת קליטה מרבית באמצעות פונקציית ה-AF ׁ(תדר חלופי):
הרדיו הפיראטי
בסוף שנות השמונים החלה לשדר "ערוץ 7", תחנת רדיו ימנית, דתית לאומית. השידור נעשה כביכול מספינה בשם "קול הצבי" שאף היא אמורה הייתה לשדר מחוץ לחופי ישראל (אך בפועל קיים חשד כי רבים מן השידורים שודרו מאולפן בבית אל). בראשית ימיה, הייתה ספינת ערוץ 7 מפליגה בסמוך לספינה של אייבי נתן, על מנת להדגיש את הדין השווה שחל על שתי הספינות ובכך למנוע את סגירתה. התחנה זכתה לברכתם הפוליטית של חוגי הימין, אשר טענו כי כשם שבמשך שנים לא נאכף החוק כלפי אייבי נתן ושידוריו, כך אין לאכוף את החוק כלפי אנשי ערוץ שבע. הערוץ הרבה להשמיע שירים עבריים, עם אחוזי האזנה גבוהים בקרב מעמד הביניים, נהגי המוניות והתחבורה הציבורית בשפלת החוף. עם חלוף השנים הלכו ורבו התוכניות המיועדות לציבור הדתי, והשידורים כוונו גם לירושלים וליהודה ושומרון. טענת התחנה הייתה שהשידורים מגיעים עד אזור ההר, באמצעות תחנות ממסר אך השידור המקורי נעשה מהספינה הנמצאת מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל. בעקבות זאת השתנה קהל המאזינים ורובו הגדול היה מהציבור הדתי לאומי.
קול השלום חדל מלשדר בתחילת שנות התשעים, עקב קשיי מימון.
עד שנות התשעים הרדיו הממשלתי שידר במספר מצומצם של תחנות ותדרים, רשת א' ב' ג', קול המוסיקה (הקלאסית), גלי צה"ל ושידורים לחו"ל בערבית ובעברית קלה. בעקבות הקמת ערוצים מסחריים ואזוריים רבים, בעלי גוון תרבותי 'קופצני' וצעיר, הוקמו עשרות תחנות רדיו פיראטיות, רובן חרדיות. תחנות אלו עלו על תדרים של תחנות הרדיו המורשות על פי החוק, ומדי פעם השביתו את נמל התעופה בן-גוריון, בגלל שידור על תדרים המשמשים לתקשורת בין המטוסים ומגדלי הפיקוח.
התחנות הפירטיות פעלו על ידי תחנות ממסר זולות, שהונחו במקומות ציבוריים קשים לגישה, כמו גגות בניינים נעולים, דבר שהיקשה על הרשויות לזהות את מקור השידור ואת הציוד היקר הנחוץ להפקת התשדירים ושידורם הראשון. באווירה של ריבוי תחנות פירטיות ופגיעה בתחבורה האווירית עד כדי סיכון חיים, החמיר בית המשפט וקבע כי על ערוץ 7 להיסגר ואין לאפשר לה בכל דרך שהיא פעילות חוקית. מנהלו של אחת מתחנות הרדיו הפירטיות, תחנת "קול המזרח", נשלח ל-18 חודשי מאסר לאחר שהופעלו נגדו עונשי מאסר על תנאי שנתנו לו בהרשעות קודמות על הפעלת תחנת הרדיו.
בסוף שנת 2004 אמנם נרשמה, בעקבות חוק שהחמיר את הענישה, ירידה של עשרות אחוזים במספר התחנות אולם עשרות תחנות רדיו פיראטיות עודן ממשיכות בפעילותן, על אף פעולות אגף האכיפה של משרד התקשורת.
הטיעונים להסדרה בחוק של שידורי הרדיו בישראל:
מנגד, אוכלוסיות שונות חשות שאין צדק באופן החלוקה והאישור של תחנות רדיו, ושאין להם פתחון פה או במה ראויה להביע את תרבותם ודעותיהם.
עם התפתחות הטכנולוגיה, בייחוד הרדיו האינטרנטי, ומכשירים סלולריים עם יכולות מולטימדיה (אשר משדרים מידע על פי קידוד ולא על פי תדר, והמאפשרים דחיסת מידע רב יותר על פני מגוון רחב יותר של ערוצים), ההגבלות הטכניות על הרדיו המוסדר יעלמו. עם זאת המורכבות הטכנולוגית לשידורי רדיו תעלה, ויש המצפים שהיא תגרום להעלמות הרדיו הפיראטי.
הרדיו האזורי
עוד בתקופת המנדט, התקיימו שידורי רדיו אזוריים בארץ ישראל, הן בתחנות של המנדט, והן בתחנות של המחתרות. בין השאר התקיימה בירושלים תחנת "קול המגן", תחנה בחיפה, תחנת "קול הנגב", ותחנת "קול הגליל".
בשנת 1990 נחקק חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו התש"ן - 1990 המסדיר את הקמתן של תחנות רדיו אזורי המופעלות על ידי בעלי זיכיון פרטיים, ואינן ממומנות בעזרת אגרת הרדיו והטלוויזיה אלא בדרך מסחרית (מכירת זמן פרסום), תחת פיקוח ציבורי. לפי החוק הזיכיון מוענק לארבע שנים בהליך של מכרז. המועצה רשאית להאריך את הזיכיון ללא מכרז לשלוש תקופות נוספות של ארבע שנים כל אחת, לפי שיקול דעתה, בהתאם לביצועי בעל הזיכיון. המועצה יכול להאריך תקופה זו בתקופה אחת נוספת בת ארבע שנים בכפוף לתנאים מסוימים.
בדצמבר 1994 פורסמו המכרזים הראשונים לתחנות רדיו אזורי, ובתום הליך המכרז נבחרו ארבע התחנות שעלו לאוויר ב-1 בספטמבר 1995. תחנות ששידרו לאזורים ירושלים רבתי {רדיו ירושלים), המרכז (רדיו ללא הפסקה), חיפה והמפרץ (רדיו חיפה) ואילת (רדיו קול הים האדום). בדצמבר 1995, התפרסם גל מכרזים השני למתן זיכיונות לשידורי רדיו אזורי (גל 2), בעבור שמונה אזורים נוספים: תחנה בשפה הערבית בצפון, אזור העמקים, הכרמל והמפרץ, עמק חפר, השרון, גוש דן, תחנה דתית בגוש דן ושפלת יהודה. תחנות שהחלו לשדר במהלך 1996 ו-1997. "הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו" חילקה את התדרים (המצומצמים) בין תחנות הרדיו האזוריות ולכל תחנה יש לפחות תדר FM אחד משלה.
התחנות, בעיקר הפריפריאליות, משרתות היטב את מטרתן (אחוזי ההאזנה להן גבוהים מאלה של התחנות הארציות באזורן) פונות אל אוכלוסיות האזור ונותנות מענה לצורכיהן (חדשות אזוריות; מידע אזורי לציבור; תוכניות צרכנות; תוכניות שבהן ראשי רשויות באזור עונים לשאלות מאזינים; סיקור אירועי אקטואליה, בידור וספורט המתרחשים באזור).
הרדיו החינוכי
רדיו חינוכי הוא פרויקט משותף של קול ישראל, משרד החינוך ומשרד התקשורת. מטרתו היא לקרב את צעירי הפריפריות לתחום הרדיו והתקשורת. הרדיו החינוכי הוא בעצם הרבה תחנות רדיו המשדרות בהספק חלש יחסית לאזור מסוים והתחנות האלה נמצאות בדרך כלל במוסדות חינוך כגון מכללות, אוניברסיטאות, בתי ספר תיכון, מתנס"ים ומרכזי תקשורת שונים. התדר לרוב הוא 106FM. תחנות רדיו חינוכי רבות פזורות בכל ישראל.
אתרי תחנות שידור
תחנות רדיו חינוכי: תחנות רדיו באינטרנט:
גבעת הפאלאטיום
גבעת הפאלאטיום (בלטינית: Palatium), הגבעה הפאלאטינית, או גבעת פאלאטינו (באיטלקית: Colle palatino), היא הגבעה המרכזית בין שבע גבעות רומא והיא בין האזורים העתיקים ביותר שהייתה קיימת עליו התיישבות קבע בעיר רומא שבאיטליה.
לפי האגדה הרומית, שורשי העיר מצויים בגבעה זו. רמוס ורומולוס מייסדיה האגדיים של העיר, נמצאו על ידי הזאבה שהצילה אותם והניקה אותם על גבעה זו, אביהם המאמץ פאוסטולוס מצא אותם עליה וגידלם ביחד עם אשתו אקא לרנטיה. עם התבגרותם, החליטו השניים לבנות את העיר רומא על גבעה זו. לאחר ויכוח בין האחים הרג רומולוס את רמוס. כך "רומא" קבלה את שמה - מרומולוס.
ממצאים ארכאולוגיים מאששים כמה מקביעות האגדה וקיימות עדויות ליישוב של סוכות בגב הגבעה מהמאה ה-8 לפנה"ס. ממצאים נוספים חושפים את קיומו של יישוב שקדם להתיישבות הלטינית, יישוב שמתוארך לתקופת הברונזה, בערך בין 1500 לפנה"ס עד 1000 לפנה"ס.
על גבעת הפאלאטיום היו קיימים מרכזי הקהילה הקדומים ביותר של החברה הרומית, בין השאר כלל את המבנה הסמלי הקדוש הידוע בתור "המכון" (mundus) ומצודת העיר הראשונה. תאודור מומזן משער שהכיכר שמסביב למכון הייתה מקום ההתכנסות הקדום של אזרחי רומא ושל הסנאט הרומי ושהבמה שהוקמה על גבי המכון עצמו הייתה מקום הסעודה המשותפת הקדום ביותר של בני הקהילה הרומית.
קיסרי רומא בנו על גבעת הפאלאטיום את ארמונותיהם. שרידי כמה מהארמונות עדיין קיימים על פני הגבעה. המילה האנגלית לארמון, Palace, שואבת את מקורה משם הגבעה.
הגבעה עצמה מתנשאת לגובה של כ-70 מטר, וממוקמת בין הסירקוס מקסימוס והפורום רומאנום. במרגלותיה המזרחיים של הגבעה, בואכה פורום רומאנו ממוקם שער טיטוס. ארמונות הקיסרים היו ממוקמים בצידה השני של הגבעה, במורד כלפי הסירקוס מקסימוס שבו נערכו תחרויות של רכיבת סוסים ומרכבות. מיקום זה היה מאפשר לקיסר לרדת אל ההמון מבלי לעזוב את ארמונו.
צורתה של הגבעה מזכירה מרובע בלתי שלם והיא אף כונתה "רומא המרובעת" ("roma quadarata"). במהלך ימי הביניים, בנו כמה מאצילי רומא ארמונות וכנסיות על גבי הגבעה. כיום אתר הגבעה הוא מוזיאון, הפתוח לקהל הרחב.
ישיבת אור ישראל
ישיבת אור ישראל היא ישיבה חרדית-ליטאית בפתח תקווה. הישיבה כוללת ישיבה קטנה וישיבה גדולה. היא נקראת על שם רבי ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר.
הישיבה הקטנה
הישיבה הקטנה, "אור ישראל לצעירים" הוקמה בשנת ה'תש"ד (אוקטובר 1943) ביוזמתו של הרב ישראל זיסל דבורץ כישיבת המשך לתלמוד תורה "שארית ישראל" ועל ידי הרב יעקב ניימן והרב שלמה קרובקה, שלימדו קודם לכן בישיבת כפר גנים, והרב יוסף רוזובסקי (אחיו של הרב שמואל רוזובסקי). שפת ההוראה בישיבה מראשיתה הייתה עברית. בתחילה התאכסנה הישיבה בבית הכנסת של הרב הלר. באוגוסט 1949 הונחה אבן פינה למבנה הישיבה הנוכחי. בין תומכי הישיבה נמנו מפעל התורה, קלמן גולדרייך, נציג הפועל המזרחי בעיריית פתח תקווה ותנועת פועלי אגודת ישראל. באותה תקופה עברה הישיבה לבית הכנסת מקור חיים. בשנת 1957 הונח אבן פינה לאולם הלימודים של הישיבה.
כיום, הישיבה מונה כ-200 תלמידים בגילאי 14–17. בראש הישיבה עומד הרב מרדכי רבינוביץ, חתנו של הרב יוסף רוזובסקי. הישיבה שוכנת ברחוב הרב ניימן במרכז פתח תקווה (בעבר, חלק מרחוב סלומון). מבנה הישיבה הראשי נתרם על ידי מאיר כוכב זסלבסקי.
בישיבה מודגש לימוד המוסר, עוד מתקופת המשגיח הרב יששכר דב שפילר (נפטר ב-2013). עם השנים התאפיינה הישיבה ברמת משטר גבוהה ביחס לשאר הישיבות הקטנות. כיום, משמש בתפקיד המשגיח הרב ישראל משה הלברשטיין שחולק את אמירת השיחות מוסר עם ראש הישיבה הרב רבינוביץ.
בין הרמי"ם: הרב מיכל דוד רבינוביץ (בנו של ראש הישיבה), הרב מנחם נחום רבינוביץ (בנו של ראש הישיבה), הרב אהרון לבל, הרב אלקנה שליסל, הרב פישביין, הרב יונגרייז, הרב גולדוויכט והרב רובין.
הישיבה הגדולה
הישיבה הגדולה הוקמה ב-1982, גם היא על ידי הרב ניימן. בשנים הראשונות שכנה הישיבה ברחוב רוטשילד 85 בעיר, במבנה ששימש בעבר את ישיבת פתח תקווה-לומז'ה. כיום נמצאת הישיבה הגדולה בשכונת גני הדר בעיר, לשם עברה ב-13 באוגוסט 2007 (כ"ט באב ה'תשס"ז).
בניין הפנימייה נתרם חלקית על ידי הערשי פרידמן ונקרא על שמו. בסמוך לבניין גינה הכוללת מזרקה ומדשאות.
הישיבה הגדולה מתאפיינת אף היא במשטר קפדני. נאסר להחזיק טלפון סלולרי לרבות טלפון כשר, להוציא רישיון נהיגה ולהחזיק נגנים עם רדיו או ללא אישור הישיבה. כמו כן אסור לקרוא שבועונים חרדיים מלבד מספר בודדים. התלמידים מחויבים להתפלל את כל התפילות בישיבה, בזמנן המדויק. בחור העובר על ההוראות מסתכן בקנסות (שבדרך כלל חוזרים) ובהרחקה מהישיבה, לעיתים אף לצמיתות. כך למשל, בתשע"א הורחקו זמנית 55 תלמידים משיעור א' אשר עברו על הוראות ראש הישיבה והתארגנו מוקדם מדי לחפש חברותות לשנה הבאה. בשנת תשע"ט הושעו מן הישיבה כל שמונים תלמידי שיעור ב', לאחר שחמישה תלמידים בשיעור נתפסו עם סלולרי כשר וסירבו לספק את פירוט השיחות כדי שלא להסגיר את חבריהם, והשיעור כולו התאגד לתמוך בהם. בשבט תשפ"ג הורחקו מהישיבה 34 בחורים מפני שסירבו לשלם קנסות בסך 20 ש"ח שהטיל עליהם ראש הישיבה, לאחר שיצאו מהישיבה לחתונה לפני השעה שאושרה.
לפי הרב רוזן, המשמעת הקפדנית הונהגה באישורו של הרב שך.
שחר (קואופרטיב)
קואופרטיב שחר ("שירותי חיפה רבתי") הוא קואופרטיב שסיפק שירותי תחבורה ציבורית באזור חיפה בין הקמתו בדצמבר 1947 ונובמבר 1951, עת התאחד עם הקואופרטיב אגד. הקואופרטיב נוסד על ידי איחוד הקואופרטיבים "חבר" ו"משמר המפרץ". בשעת האיחוד מנה הקואופרטיב 287 נהגים ו-131 אוטובוסים, 164 נהגים ו-88 אוטובוסים של "חבר" והשאר ממשמר המפרץ.
הקשר
בשנת 1930 הופעל הקו לנשר על ידי התאחדות הנהגים נשר יגור. עד שנת 1933 התאחדה התאחדות זאת עם נהגי כפר חסידים ועל כן נקראה התאחדות הנהגים נשר יגור כפר חסידים. הם הפעילו את קו 8 מכפר חסידים, דרך יגור, יאג'ור, נשר, בלד א-שייח' לחיפה. במשך הזמן התרחב הקו והגיע עד קריית עמל. בשנת 1934, עת היו בה 8 חברים, שונה שם החברה ל"הקשר". בשנת 1937 כלל שירות "הקשר" גם נסיעות לשער העמקים, יקנעם, משמר העמק וקרית חרושת. בשנת 1939 הסיע "הקשר" כ-700,000 נוסעים. בשנת 1940 הפעילה החברה שלושה קווים: לנשר, למשמר העמק ולאלונים. באותה שנה נחתם הסכם איחוד של קואופרטיב הקשר, בה היו 15 חברים, עם קואופרטיב "משמר המפרץ" והיו בה 49 חברים. אולם האיחוד לא התבצע ובתחילת 1941 אוחד קואופרטיב הקשר עם קואופרטיב חבר.
משמר המפרץ
קואופרטיב "משמר המפרץ" הפעילה את קו 14 לאזור הקריות. בשנת 1939 הסיעה החברה כ-2,167,000 נוסעים והיו בה 49 חברים. באותה שנה נחתם הסכם איחוד של משמר המפרץ עם קואופרטיב הקשר, בה היו 15 חברים, אך האיחוד לא יצא אל הפועל.
שנות ה-40
חבר עמדה בתחרות עם חברות אחרות שפעלו במרחב חיפה ואספו נוסעים בין העיר להדר הכרמל בקווים שלהם. חבר ניהלה שיחות עם החברות האחרות כדי למנוע את התחרות.
מאמצים רבים הושקעו בניסיון לאחד את כל הקואופרטיבים באזור חיפה. בנובמבר 1945 התאחד קואופרטיב חבר, שמנה אז 104 חברים ו-60 כלי רכב, והפעילה שלושה קוים: 6, 8 ו-20 עם קואופרטיב בת גלים, בה היו 28 רכבים ו-18 כלי רכב שהפעילו את קו 7. בשנת 1946 הסיעו 90 רכבי קואופרטיב חבר 23 מיליון נוסעים. בנובמבר 1946 צורף הקו לנווה שאנן לחבר. בדצמבר 1947 הצטרף גם "משמר המפרץ" לחבר, ששמה שונה לשח"ר. ב-14 במאי 1948, עם הקמת המדינה, נחתם הסכם לאיחוד של קואופרטיב "שירות הר הכרמל" שמנה 77 נהגים עם קואופרטיב שחר, בפועל בוצע האיחוד ב-13 ביולי 1948 לאחר אישורו במועצת "שחר". ב-16 בספטמבר 1949 מוזגה עם שחר החברה השיתופית "שירות שפרעם קו מספר 11" שהפעילה קו תחבורה משפרעם להדר הכרמל שבחיפה, רמת יוחנן וח'ירבת הושה (כפר ערבי שננטש ב-1948).
בסוף שנת 1947, בעקבות האירועים שקדמו למלחמת העצמאות, שונה המסלול של קו 8, כשהוא מפסיק לעבור ביאג'ור ובלד א-שייח' הערביים, ותחתם יצא מנשר ליגור, כפר חסידים, כפר אתא ומשם לצומת הצ'ק פוסט. בצומת נעשה חיפוש נשק על ידי חיילים בריטים. האוטובוס דופן בלוחות ברזל עבים מכל צדדיו. גם חזית האוטובוס דופנה תוך השארת אשנב ראייה לנהג.
נהגי הקואופרטיב בנו שיכון ("נאות שחר") על יד מרכז זיו בחיפה, המכונה כיום "שיכון שחר". במרכז השכונה גן ציבורי הקרוי רחבת בן ארצי - על שמו של אברהם בן ארצי (אביו של יוסי בן-ארצי) מבוני השכונה.
כיווניות (ביולוגיה)
בביולוגיה, כיווניות (באנגלית: Directionality) היא האוריינטציה הכימית של חד-גדיל של חומצות גרעין.
שחר (קואופרטיב)
שנות ה-40
מיד לאחר קום המדינה הציע שר התחבורה הראשון דוד רמז לאחד את כל מפעילי התחבורה הציבורית בארץ לקואופרטיב אחד. לאחר דיונים רבים וישיבות סוערות של הממשלה הוחלט ב-1 בנובמבר 1951 לאחד את הקואופרטיבים לתחבורה "שחר" (צפון הארץ), "אגד" (מרכז הארץ) ו-"דרום יהודה" (דרום הארץ) לקואופרטיב בשם "א.ש.ד." ("א"- אגד, "ש"- שחר "ד"- דרום יהודה). מספר חודשים לאחר האיחוד החליטה ההנהלה של אש"ד לשנות את השם ל"אגד".
נסיעה בשבת
בשנות ה-30 נעצרה תנועת האוטבוסים של חבר בסביבות זמן כניסת השבת וחודשה בסביבות צאת השבת. במרץ 1941 נקבע שאוטובוסים המגיעים לשכונת הדר הכרמל בשבת יחנו מחוץ לשכונה ולא ייכנסו אליה. בפברואר 1943 החלו האוטובוסים של חבר לנסוע בשבת, בנימוק שהדבר נדרש כדי להסיע פועלים לעבודה במאמץ המלחמתי.
כיווניות (ביולוגיה)
בתאים חיים, חומצות גרעין יכולים לעבור סינתזה רק בכיווניות של 5' ל-3', מכיוון שאנזימי הפולימראז משתמשים באנרגיה הנוצרת מביקוע שלוש קבוצות הזרחן בקצה 5' לחיבור נוקליאוטיד בעל קבוצת זרחן אחת להידרוקסיל בקצה ה-3' באמצעות קשר פוספודיאסטרי.
שעתוק יכול להתבצע משני הגדילים של ה-DNA, בכיווניות הפוכה, כך שאנזים ה-RNA פולימראז מסנתז בכיווניות של 5' ל-3' ללא תלות בגדיל העובר שעתוק. מולקולת ה-RNA שנוצרה תעבור תרגום בכיווניות של 5' ל-3'.
קצה 5'
קצה ה-5' (מבוטא: קצה החמש פְּרַיְם) מסמן את קצה גדיל ה-DNA או ה-RNA שיש לו פחמן בעמדה מספר 5 של טבעת החד-סוכר (פורנוז) של הדיאוקסיריבוז או הריבוז. קבוצת זרחן המחוברת בקצה זה מאפשרת ליגציה של שני נוקליאטידים באמצעות יצירת קשר קוולנטי של הזרחן בקצה ה-5' של נוקליאוטיד אחד לקבוצת ההידרוקסיל בקצה ה-3' של הנוקליאוטיד השני (קשר פוספודיאסטרי). בביולוגיה מולקולרית, מדענים פיתחו שיטות להסרת קבוצת הזרחן בקצה ה-5' כדי למנוע ליגציות (לדוגמה, בשיבוט מולקולרי מסירים את הזרחן כדי למנוע סגירה של פלסמיד ללא הוספת מקטע).
בכדי ש-mRNA יועבר מהגרעין לציטוזול שם יעבור תרגום לחלבון, ישנו צורך ב-5' Cap המייצב את המולקולה.
בקצה 5' של גן ישנו אזור המשמש לקשירת חלבונים ולבקרת שעתוק ואינו עובר שעתוק.
קצה 3'
קצה ה-3' (מבוטא: קצה השלוש פְּרַיְם) מסמן את קצה גדיל ה-DNA או ה-RNA שיש לו פחמן בעמדה מספר 3 של טבעת החד-סוכר (פורנוז) של הדיאוקסיריבוז או הריבוז. קבוצת הידרוקסיל המחוברת בקצה זה נקשרת לקבוצת זרחן בקצה 5' של נוליאוטיד אחר באמצעות קשר פוספודיאסטרי, ובכך מולקולה יכולה להתארך. בביולוגיה מולקולרית, מדענים פיתחו שיטות להסרת קבוצת ההידרוקסיל בקצה ה-3' כדי לעצור את תהליך השכפול, וזהו הבסיס לשיטת סנגר לריצוף DNA.
במהלך הבשלת mRNA, קצה ה-3' עובר תהליך של פוליאדנילציה, שבו מחובר שרשרת של 50–250 מולקולות אדנוזין לקבוצת ההידרוקסיל בעמדה זו. אורך השרשרת מעיד על הזמן בו ישרוד ה-mRNA בתא לפני שיישלח לפירוק, ובכך גם על כמות החלבון שיסונתז ממנו.
בקצה ה-3' של גן ישנו אזור שעובר שעתוק אך מיד עובר פירוק במהלך תהליך ההבשלה של ה-mRNA.
UTR '3 הוא אזור בגן העובר שעתוק ל-mRNA, נמצא סמוך לקצה ה-3' ואינו עובר תרגום לחלבון. אזור זה משמש לבקרה. תחילתו לאחר קודון הסיום וסיומו בזנב הפוליאדנילציה.
The Predator
The Predator הוא אלבום הסולו השלישי של הראפר אייס קיוב. האלבום הופץ בעיצומן של המהומות בלוס אנג'לס ב-1992, וכלל שירי תגובה רבים למתיחות שהייתה בין הגזעים. שם האלבום הוא רפרנט לסרט הטורף 2, ובאלבום כלולים מספר סאמפלים מהסרט. האלבום הוא המצליח ביותר מבין האלבומים של אייס קיוב מבחינה מסחרית, הגיע לסטטוס פלטינה כפולה בארצות הברית.
אות ההגנה
אות ההגנה הוא אות שירות ישראלי המוענק על ידי משרד הביטחון, מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים, למי שהיו חברים בארגון ההגנה. חלוקת האות החלה בשנת 1958. היה זה אות השירות הראשון שהוענק בישראל, על פעילות שלפני הקמת המדינה.
מקבלי אות ההגנה ששירתו בה לפחות שישה חודשים, היו זכאים באופן אוטומטי לקבל את עיטור לוחמי המדינה, המוענק משנת 1968.
את טקס החלוקה שנקבע ליוני 1958 החרימו אנשי סיעת החרות בשל אפליית אנשי הלח"י והאצ"ל (אותות עבורם נקבעו רק לאחר עליית הליכוד לשלטון), ערי ז'בוטינסקי סירב לקבל את האות בשם אביו המנוח זאב ז'בוטינסקי, שהיה מפקד ההגנה בירושלים, גם בשל סירובה של הממשלה להעלות את עצמות אביו לישראל.
משה שרת סירב לקבל את האות מכיוון שלא שותף בארגון החלוקה, אך לבסוף התרצה וקיבל את האות בחלוקה מיוחדת בבית הנשיא חודש לאחר מכן.
זכאות לאות
אות ההגנה מוענק למי שעומד באחד מהתבחינים הבאים:
חוסיין אל-ח'אלידי
חוסיין פח'רי אל-ח'אלידי (בערבית: حسين فخري الخالدي, 1895 - 6 בפברואר 1962) היה רופא ופוליטיקאי ערבי-פלסטיני, נתין המנדט הבריטי ומאוחר יותר אזרח ירדני, היה מזכיר הוועד הערבי העליון המחודש, ראש עיריית ירושלים וראש ממשלת ירדן.
ביוגרפיה
אל-ח'אלידי נולד בירושלים, בן למשפחת ח'אלידי המפורסמת. למד בקולג' סט. ג'ורג' בירושלים, ורפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות, ובאיסטנבול. במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא טורקיה והפסיק את שירותו כדי להשלים את לימודיו באיסטנבול. לאחר מכן שירת בחזית עזה, עד שנת 1918. בשנים 1918–1919 היה קצין רפואה בכיר בצבא הערבי של המלך פייסל. הוא עבד כרופא במחלקה לבריאות הציבור בחלב. בשנים 1920–1934 היה ממלא מקום הרופא הממשלתי הראשי במחוז ירושלים. כן הרצה על רפואה משפטית בבית הספר המנדטורי למשפטים.
ב-1934 נבחר לראשות עיריית ירושלים, כמועמד מטעם המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני, הודות לתמיכת היהודים - הן בשל אישיותו והן בשל השתתפותו של ראש העירייה היוצא, יריבו ראע'ב נשאשיבי, במשלחת הפלסטינית האנטי-ציונית ללונדון ב-1930. מיד לאחר הבחירות, משה שרת, מנהל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, היה הראשון שהמליץ עליו לפני הממשלה לראשות העירייה. הוא כיהן כראש עיריית ירושלים בשנים 1934–1937.
בתחילה סירב אל-ח'אלידי להשתתף בממשלת כל פלסטין של אמין אל חוסייני, שהעדיף להצטרף אל עבדאללה מלך ירדן, אולם בהמשך שינה את דעתו והיה לשר הבריאות והחינוך בממשלת כל פלסטין שהוקמה תחת חסות מצרית בעזה בספטמבר 1948. במרץ 1949 הוא השתתף במשלחת של הוועד הערבי העליון לוועדת הפליטים בביירות. ח'אלידי נשאר במצרים עד תחילת 1951, אז התפייס עם עבדאללה, עבר לירדן ומונה באפריל 1951 ל"שומר המקומות הקדושים". הוא מונה לשר החוץ וממלא מקום זקן השופטים בממשלה של פאוזי אל-מולקי שהוקמה עם עליית חוסיין לכס המלכות. בנובמבר 1953 קיבל לידיו גם את התיק לעניינים סוציאליים. באפריל 1954 הצהיר ש"מדינות ערב לא יסכימו להכיר בישראל ... משום שמדינה זו לא תוסיף להחזיק מעמד זמן רב". ח'אלידי שב והתמנה לתפקיד שר החוץ בינואר 1956, בממשלתו של סמיר א-ריפאעי.
באפריל 1957, לאחר שפיטר את סולימאן א-נאבולסי, הטיל המלך חוסיין על ח'אלידי להקים ממשלה. בתחילה סירבו המפלגות בפרלמנט להצטרף לממשלתו, אולם ב-15 באפריל הוא הצליח להקים ממשלת מעבר, שאחד החברים בה היה א-נאבולסי. אולם בעקבות התגברות המהומות התפטר אל-ח'אלידי לאחר תשעה ימים.
אל-ח'אלידי נפטר ב-6 בפברואר 1962.
ישיבת מקור חיים
ישיבת מקור חיים (השם הרשמי: מוסדות מקור חיים) היא ישיבה תיכונית השוכנת בקיבוץ כפר עציון. בראשות הישיבה עומדים הרב דוב זינגר והרב דוד רבינוביץ'. הישיבה היא חלק ממוסדות שפע-מקור חיים שייסד הרב עדין אבן ישראל, ולומדים בה כ-300 תלמידים. הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ) שימש כנשיא הישיבה מהקמתה ועד לפטירתו בשנת תש"ף. היא מתייחדת באופייה החסידי-ארצישראלי, שיש המשווים אותו לנאו-חסידות.
תולדות הישיבה
הישיבה נוסדה בשנת ה'תשמ"ה (1985) לצד ישיבת מקור חיים בשכונת מקור חיים בירושלים על ידי הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ) והרב דוב זינגר. בשנת הלימודים ה'תשנ"ז (1997) עברה הישיבה לכפר עציון.
מאפייני הישיבה
בישיבה קיים דגש על לימודי קודש וגמרא בפרט, ומתקיימים סדרי לימוד בבוקר, בצהריים ובערב. סדר הבוקר נמשך כשלש וחצי שעות. בסדר הצהריים לומד כל תלמיד בבית המדרש כל נושא תורני שיבחר - בחבורה, בחברותא או לבד - במשך 40 דקות. בסדר הערב נלמדת הגמרא בבקיאות בחברותות משותפות במשך שעה (עמוד/דף גמרא ליום).
בסדרים (בוקר וערב) מתקיימת תוכנית "אשכולות" לתלמידים מצטיינים, שבה הם לומדים יותר משאר התלמידים.
המגמות בישיבה הן פיזיקה, ביולוגיה, ספרות, ארץ, מחשבים, היסטוריה, תנ"ך ובית מדרש, מגמה בה לומדים גמרא.
תלמידי הישיבה מוציאים עלון חודשי הנקרא "יוצמ"ח" . בשנת 2016 החל לצאת לאור כתב עת שמיועד להיות במה לחידושי תורה של תלמידי הישיבה, בשם "רסיסים".
אחת למספר שנים נפתחת בישיבה כיתה מקדמת. בשנת 2015 הוקם מסלול "שורשים בהר" שתלמידיו משלבים בלימודיהם גם חקלאות באזור, אך זה נסגר לאחר שנתיים של פעילות. בישיבה קיים פרויקט הדומה לחילופי תלמידים, במסגרתו מגיעות לישיבה קבוצה של תלמידי תיכון ציוניים-דתיים מארצות זרות, המשתלבים בחיי הישיבה ובלימוד למשך כחודשיים. לאחר מכן נוסעים מספר תלמידים מהישיבה לבתי הספר הזרים מהם מגיעים התלמידים למשך כחודש וחצי ופועלים שם לחיזוק הזהות הציונית-דתית ורוח החיות בעבודת ה'.
לישיבה מאפיינים חסידיים והיא מקיימת התוועדויות בי"ח באלול, בי"ט בכסלו (שניהם תאריכים הנחוגים בחסידות חב"ד), בי"ז בשבט (היום שבו אירע ניסיון פיגוע בישיבה), ובמועדים נוספים.
כמו כן מושם בישיבה דגש על עבודה פנימית ועל אמון הדדי בין הסגל לתלמידים. בהקשר זה הומצא המושג "בלי"צ" (בלי ציניות) - מפגש שבו מתקיים שיח כנה ונטול ציניות.
המאפיינים החסידיים בכלל, והחיבור לתורת רבי נחמן מברסלב בפרט, גרמו לכך שהצגות סוף השנה, במעמד סיום הלימודים בישיבה של תלמידי י"ב, מתבססות לרוב על סיפורים מהספר סיפורי מעשיות משנים קדמוניות.
בשנת תש"פ זכה תלמיד הישיבה משה גלידאי במקום השני בחידון התנ"ך העולמי.
אירועי טרור
ב-24 בינואר 2008 (י"ח בשבט התשס"ח) פרצו שני מחבלי חמאס מבית אומר לקיבוץ כפר עציון. הם נכנסו לספריית הישיבה, שם נערכה ישיבת מדריכים, ואיימו עליהם עם אקדח צעצוע וסכינים. המחבלים פצעו שניים מהמדריכים אך בסופו של מאבק נורו למוות על ידי מדריך אחר.
ב-12 ביוני 2014 (ט"ו בסיון התשע"ד) נחטפו ונרצחו שניים מתלמידי הישיבה (גיל-עד שער ונפתלי פרנקל), בעת שעלו לטרמפ בצומת אלון שבות, יחד עם אייל יפרח, תלמיד בישיבה הגבוהה שבי חברון.
מפעלות הישיבה
• ספרים שונים - תלמידי הישיבה הוציאו לאור במשך השנים ספרים שונים ובהם שיעורים ושיחות של רבני הישיבה: "ביכורים" ו"יצא סוד" של הרב עדין שטיינזלץ, וחוברות שיעורים של הרב דוב.
• "מבצעים" - תלמידי הישיבה היו יוצאים במשך שנים ל"מבצעים" שונים בימי שישי: לקרוא קריאת שמע עם יהודים (בהנחיית הרב עדין), לחלק טופי לאנשים ברחוב כדי לשמח אותם, לקרוא תהילים עם אנשים ברחוב בעיתות צרה.
• תלמידים מהישיבה הוציאו בשנת תשע"ו דיסק ובו ניגונים ששרים בישיבה. הדיסק נקרא "תא שמע".
• לקראת שנת תשפ"ג, שני ר"מים לשעבר בישיבה, הקימו שתי ישיבות תיכוניות בסגנון הישיבה - הרב מרדכי הכהן הקים את ישיבת "רשפי לב" במסגרת ישיבת הדרום, והרב בניה קניאל הקים את ישיבת "שפע צפון" כשלוחה של ישיבת שפע מקור חיים.
ראו גם
רשימת בוגרי הישיבה
ז'וזף קסא-וובו
ז'וזף קסא-וובו (בצרפתית: Joseph Kasa-Vubu; 1917 - 24 במרץ 1969) היה הנשיא הראשון של הרפובליקה של קונגו (כיום נקראת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו). תקופת שלטונו ארכה חמש שנים, מ-1960 ועד 1965.
קסא-וובו צמח משורות ה-ABAKO (Association des Bakongo) של שבט הבקונגו באגן נהר הקונגו.
בבחירות שהתקיימו לקראת הענקת העצמאות לקונגו, הייתה מפלגת האבאקו שלו השנייה בגודלה ונוצר מרוץ להקמת קואליציה, בינו לבין פטריס לומומבה שמפלגתו הייתה הגדולה ביותר, עם מעט פחות מ-30% מהקולות. תחילה הודיע קסא-וובו כי הצליח לגבש רוב להקמת ממשלה, אולם לאחר יומיים הושגה הסכמה על הקמת קואליציה בראשות לומומבה, כאשר קסא-וובו יהיה לנשיא. ב-24 ביוני 1960, נבחר קסא-וובו לנשיא בהצבעה משותפת של בית הנבחרים והסנאט והוא היה לנשיא הראשון לאחר קבלת העצמאות מבלגיה ב-30 ביוני 1960.
המדינה הצעירה הייתה טרודה בבעיות פוליטיות וצבאיות קשות, וכן במאבק בתנועות מקומיות בדלניות. הממשלה המרכזית שותקה בשל חילוקי הדעות בין קסא-וובו השמרן לבין ראש הממשלה הלאומני פטריס לומומבה.
ב-5 בספטמבר 1960 הודיעו קסא-וובו ולומומבה זה על פיטוריו של זה, ביוצרם סבך שהותר רק 9 ימים לאחר מכן כאשר מובוטו ססה סקו תפס את השלטון בברכת קסא-וובו. לומומבה נמסר לידי הכוחות הבדלניים באזור קטנגה הדרומי ונהרג שם.
במשך חמש השנים הבאות היה קסא-וובו נשיא מעל שורת ממשלות חלשות. הוא מינה ביולי 1964 את מנהיג הבדלנים הקטנגים מואיז צ'ומבה לתפקיד ראש הממשלה, במטרה לגייס שכירי חרב אירופים למלחמה במרידות. מובוטו שוב תפס את השלטון וב-25 בנובמבר 1965 הדיח את קסא-וובו ונאמניו ומינה עצמו לראש המדינה.
היה נשוי להורטנז נגומה מסונדה ולהם תשעה ילדים.
מיכאל הנקה
מיכאל הַנֶקֶה (גרמנית: Michael Haneke; נולד ב־23 במרץ 1942) הוא במאי ותסריטאי אוסטרי, הידוע בסגנונו המטריד והקר ובמנהגו לשבור מוסכמות קולנועיות מקובלות. הוא מביים לקולנוע, לטלוויזיה, לתיאטרון ולאופרה. סרטיו עוסקים בביקורת שלילית על החברה המודרנית. הוא יצר סרטים בגרמנית, בצרפתית ובאנגלית, ונחשב בדרך כלל לבמאי האוסטרי החשוב ביותר של תקופתו.
כקולנוען מושפע הנקה בעיקר מהקולנוע האירופי הקלאסי, בין השאר מהבמאים רובר ברסון, קשישטוף קישלובסקי, אנדריי טרקובסקי ומיכלאנג'לו אנטוניוני. הוא זכה בגרנד פרי ובפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן על סרטיו "המורה לפסנתר" ו"מחבואים", בהתאמה. חמישה מסרטיו עמדו לזכייה בפרס דקל הזהב, מתוכם זכו בו "סרט לבן", ו"אהבה".
ביוגרפיה
הנקה נולד לתוך עולם הקולנוע - אביו היה שחקן ובמאי ואמו הייתה שחקנית. הוא נולד במינכן שבגרמניה, עבר עם הוריו לאוסטריה וגדל בעיר וינר נוישטאדט שבאוסטריה תחתית. הוא למד באוניברסיטת וינה פילוסופיה, פסיכולוגיה ודרמה, זאת לאחר שנכשל בניסיונותיו להיות שחקן ומוזיקאי. לאחר לימודיו הוא עבד כמבקר קולנוע ובין השנים 1967–1970 עבד כעורך בתחנת הטלוויזיה הציבורית הדרום גרמנית Südwestrundfunk. לאחר מכן עבד כמחזאי, וביים מספר הצגות, שהועלו ברחבי אירופה. ב־1973 היה לבמאי טלוויזיה וביים שורה של סרטי טלוויזיה אוסטריים בשנות השבעים והשמונים.
סרט הבכורה של הנקה כבמאי קולנוע היה "היבשת השביעית" (1989), בו הראה אלמנטים שיחזרו בסרטיו הבאים: האלימות וסגנונו הבלתי מתפשר. שלוש שנים אחר כך ביים את סרטו השנוי במחלוקת, "הווידאו של בני", אשר הביא לו את הפריצה ואת ההכרה וזיכה אותו בפרס האקדמיה האירופאית. שלושת סרטיו הראשונים של הנקה מהווים את "טרילוגיית ההתקרחנות", מונח שנטבע על רקע הצהרתו של הבמאי כי סרטים אלה מהווים, כלשונו, "דיווחים על ההתקדמות בתהליך ההתקרחנות הרגשית של המדינה שלי".
ב-1997 יצא "משחקי שעשוע", באמצעותו העביר הנקה ביקורת שלילית על השפעתה של האלימות המוצגת באמצעי התקשורת, כהמשך לסרט "הווידאו של בני". הסרט עסק בשני צעירים פסיכופתים הפולשים לבית קיץ של זוג תמים ומתעללים בהם באופן סאדיסטי חסר גבולות, וכלל סצנות ארוכות ועריכה איטית. הצלחתו הגדולה ביותר עד אז באה בעקבות סרטו "המורה לפסנתר" (2001), שהציג מערכת יחסים פרוורטית בין מורה לפסנתר חובבת מזוכיזם לבחור צעיר המאוהב בה. על הסרט קיבל הנקה את פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן. ב-2003 ביים את "שעת הזאבים", סרט שכתב עוד לפני יצירתו של "הווידאו של בני" אך יציאתו נדחתה בשל מגבלות תקציב. שנתיים אחר כך יצא סרטו עטור השבחים "מחבואים", בכיכובם של ז'ולייט בינוש ודניאל אוטיי. הסרט זיכה אותו בפרס הבימוי בפסטיבל קאן, כמו גם בפרס הבימוי באוסקר האירופאי. ב-2007 יצאה הפקה אמריקאית מחודשת ל"משחקי שעשוע" בבימויו של הנקה ובכיכובה של נעמי ווטס, שהיוותה העתק מדויק של סרטו מ-1997. ב-2009 יצא "סרט לבן", סרטו דובר הגרמנית הראשון מאז 1997, שהוצג בשחור-לבן. בשנת 2012 ביים את סרטו "אהבה", אשר זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לאותה שנה.
הנקה ביים לתיאטרון מחזות בגרמנית של סטרינדברג, גתה והיינריך פון קלייסט. ב-2006 עלתה האופרה הראשונה בבימויו, "דון ג'ובאני", באופרה הלאומית של פריז. באביב 2012 ביים את האופרה "כך עושות כולן" מאת מוצרט, ב.
סגנונו ונושאים ביצירתו
לסרטיו של הנקה נושאים משותפים רבים, ביניהם השפעתה המנוונת לכאורה של תקשורת ההמונים בימינו על הדרך בה תופס האדם את המציאות, והניכור החברתי הגדול השורר לדעתו בחברה המודרנית, בעיקר ב"מדינות מפותחות". הנקה נחשב לאחד המבקרים הגדולים של הקולנוע האמריקאי, בין השאר על רקע המניפולטיביות לכאורה של סרטי מתח אמריקאיים, וה"אימפריאליזם התרבותי" כלשונו של ארצות הברית בכלל. לשם התמודדות עם "אימפריאליזם" זה, הנקה נוהג ליצור את סרטיו כהפקות משותפות בין מספר מדינות תוך ניצול העובדה שהוא דובר גרמנית וצרפתית, דבר שמאפשר לו קצב מהיר יותר של יצירת סרטים מזה של במאים אירופאיים אחרים.
הנקה יוצר את סרטיו כפרודיות, ואף תיאר חלק מהם ("משחקי שעשוע", "המורה לפסנתר", "שעת הזאבים" ו"מחבואים") כפרודיות על סוגות קולנועיות ספציפיות. לגרסתו, רעיון הסוגה הקולנועית הוא שקרי מעצם הווייתו ומתאים ליוצרים המתייחסים לקולנוע כעסק ולא כאמנות.
מוטיב חוזר בסרטיו של הנקה הוא המשפחה הבורגנית הקטנה, בדרך כלל בת שלוש הנפשות, כאשר שמותיהם של ההורים נשארים זהים מסרט לסרט - וריאציות של השמות אנה וגאורג (ז'ורז' בצרפתית וג'ורג' באנגלית), בדומה למתרחש בסרטיו של קלוד שברול.
סרטיו
הנקה פעל כבמאי טלוויזיה באוסטריה מאמצע שנות השבעים עד סוף שנות התשעים. סרט הטלוויזיה האחרון שלו הוא "הטירה" (1997) שמבוסס על ספרו של פרנץ קפקא. הרשימה הבאה כוללת את סרטי הקולנוע בבימויו של הנקה. הוא כתב את התסריט המקורי לכל אחד מהם, מלבד "המורה לפסנתר" אותו עיבד לקולנוע על פי ספרה של אלפרידה ילינק.
פרסים
{| align=center width=95%
לואיס קלארק
לואיס אלפרד "פינקי" קלארק (באנגלית: Louis Alfred "Pinky" Clarke; 23 בנובמבר 1901 – 24 בפברואר 1977) היה אתלט אמריקאי-יהודי, אלוף אולימפי ושיאן עולם.
קורות חיים
קלארק נולד בסטייטסוויל שבקרוליינה הצפונית למשפחה יהודית. הוא למד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בשנת 1922 זכה קלארק באליפות ארצות הברית לנוער בריצת 220 יארד.
באליפות המכללות שנערכה בשיקגו ב-16 ביוני 1923 הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 יארד, בתוצאה של 9.9 שניות.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה קלארק במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר כשהשוו את השיא העולמי שקבעו בשלב חצי הגמר 41.0 שניות, לפני בריטניה (41.2 שניות) והולנד (41.8 שניות). בשלב המוקדמות הוא וחבריו קבעו שיא עולם חדש של 41.2 שניות.
קלארק נפטר בגיל 75 בפישקיל שבניו יורק.
רב (אישה)
במרכז הדיון אם לאפשר הסמכת נשים לרבנות ולפסיקת הלכות עומדת שאלת עמדת ההלכה וכיבוד המסורת. בעוד שזרמים מסוימים מאפשרים סמיכת נשים מראשית קיומם (יהדות רקונסטרוקטיבית), הדיון על הסמכת נשים עורר מחלוקת ארוכה בתנועות אחרות (יהדות קונסרבטיבית והיהדות הרפורמית), אשר בסופו של דבר שילבו נשים רבניות. ביהדות האורתודוקסית לא מקובלת סמיכה, ויותר נפוץ מעמד ביניים של נשים בעלות הסמכה תורנית מוכרת.
בהלכה
על דבורה הנביאה נאמר בספר שופטים ש"היא שֹׁפטה את ישראל". הגם שמושג השפיטה משמש בספר שופטים בהקשר של הנהגה או הושעה ולאו דווקא במשמעותו המודרנית, בפרשנות חז"ל מקובל שדבורה אכן שימשה כדיינית. עם זאת, התלמוד קובע שאין למנות אישה לתפקיד דיינות, וזאת על פי הכלל "כל הכשר לדון כשר להעיד", ואשה פסולה להעיד. התוספות הקשו ממקרה זה של דבורה, ותירצו שייתכן שמדובר בחריג – "משום שכינה" או "על פי הדיבור", כלומר הוראת שעה בציווי אלוהי שאין ללמוד ממנה לדורות. עוד תירצו התוספות, שדבורה לא דנה בפועל ורק לימדה את הדינים. אולם, התירוץ הראשון שמביא התוספות הוא שדבורה דווקא כן הייתה דיינית, והכלל תקף על זכרים ושלא נאמר "כל הכשרה לדון כשרה להעיד". הר"ן הציע הסבר לפיו דבורה דנה רק בהסכמת הצדדים, כשם שאפשר לקבל פסולי דיינות אחרים בהסכמת שני הצדדים.
סוגיית ההסמכה לנשים לא זכתה להתייחסות יתירה בספרות ההלכה, ככל הנראה בשל מיעוט נשים שלמדו תורה ברמה מספקת להוראת הלכות. מספר פוסקי הלכה ערכו הבחנה בין תפקיד הדיינות שלפי ההלכה אשה לא יכולה לשמש בה, לבין התפקיד של הוראת הלכות. בעלי התוספות כאמור, כמו גם ספר החינוך רמזו כי מותר לאשה להורות הלכות גם אם אסור לה לשמש כדיינית. ועל בסיס זה הותר הדבר במפורש על ידי החיד"א וחמישה מאחרוני הפוסקים, בהם הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב אליהו בקשי דורון. בעקבות המתירים הללו פרסמו רבני ארגון בית הלל הציוני-דתי בשנת 2015 פסק הלכה לפיו נשים רשאיות להורות דינים ולפסוק הלכות.
כמה מאחרוני הפוסקים התנגדו להיתר זה. הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר, מגדולי אחרוני הפוסקים שחי במאה ה-17, דחה פסק הלכה של אמו של הרב יהושע פלק כץ, מחבר "ספר הדרישה". בדחייתו, ציטט את דברי רבי אליעזר בתלמוד שסירב להשיב דבר הלכה לאישה, משום ש"אין חכמה לאשה אלא בפלך".
הרב יעקב בצלאל לויטרבך (1873-1940), מגדולי הפוסקים ביהדות הרפורמית, התנגד להסמכת נשים בין היתר משום שחשש שהדבר ייצור קרע חריף עם היהדות המסורתית. על התנגדות המסורת הסיק גם מפרשנות שהעניק לדברי המדרש, "והנשים אינן בנות הוראה". חרף עמדתו של לאוטרבך, צידד "איגוד הרבנים המתקדמים" בשנת 1922 בהסמכת נשים לרבנות.
היסטוריה
במקרא מתואר סיפורן של בנות צלפחד אשר בזכותן נקבעה הלכה והן הוגדרו בתלמוד הבבלי כנשים "חכמניות". במרוצת ההיסטוריה היו כמה וכמה נשים שנחשבו "חכמות" וגדולות בתורה, ולעיתים אף הובאו פסקי הלכה מפיהן. בתוספתא מוזכרת דעה הלכתית של ברוריא, ורבי יהודה אף שיבח את דעתה. אסנת ברזאני, אישה כורדית מהמאה ה-17, הייתה ידועה כבעלת ידיעות תורניות (ואף כונתה "תנאית"), ועמדה בראש ישיבה בכורדיסטן, כ"יורשת" של בעלה ואביה. חוה בכרך (1585–1652), סבתו של ר' יאיר חיים בכרך, למדה והתפלפלה בהלכה עם תלמידי אביה וספרו של נכדה "חות יאיר" נקרא על שמה, ומביא מחידושיה בשמה.
כבר משנת 1871, הפוטנציאל של רבנות יהודיות היה נושא לדיווחים בעיתונים. מאמר חדשותי בשנת 1871 על הקריירה המוקדמת של סוזנה רובינשטיין הצביע על המלגה שלה כאינדיקציה לאפשרות של רבנות נשים. בין 1893 ל-1899, במערב האמריקאי, ריי פרנק נטל על עצמה תפקיד מנהיגותי דתי, נשא דרשות, הרצאות פומביות וקריאת כתבי קודש. דיווח מוקדם נוסף על אישה יהודייה שנראתה עומדת להיות רבנית הייתה לנה ארונסון מארקנסו. בשנים 1892 ו-1893 דווח כי ארונסון יצא ללמוד כדי להיות רב. בשנת 1897, חנה סולומון משיקגו הוכרזה כרבנית הראשונה של אמריקה בעקבות הטפתה בבית הכנסת הרפורמי בשיקגו. בשנת 1904, המועצה הלאומית של נשים יהודיות בניו יורק הודיעה כי הנרייטה סאלד תעבור ללימודי רבנות אך לא תקבל תעודת גמר עם סיום הקורס. בשנת 1908 קיבלה מרת אנה אבלסון מאוהיו את תפקיד הרבנית בהיעדרו של בעלה.
בשנת 1920 דיווחו עיתונים אמריקאים רבים כי צעירה יהודייה, מרתה נוימרק, התקבלה לבית ספר לרבנות. נוימרק נולדה ב-ברלין ב-1904 והגיעה לארה"ב ב-1907. ב-1920 התקבלה לקולג' הרפורמי היברו יוניון (HUC). על פי הדיווחים, נוימרק גם הוביל שירותים בקהילה במישיגן.
רגינה יונאס הייתה האישה הראשונה שהוסמכה לרבנות בשנת 1935. בעבודת הגמר שהגישה לבית המדרש הגבוה לחכמת ישראל בברלין בחנה יונאס את שאלת ההסמכה של נשים לפי ההלכה, ומגיעה למסקנה כי אכן, בהתבסס על המקרא, התלמוד וחז"ל הדבר אפשרי וכי "חוץ מדעות קדומות אין דבר הנוגד זאת". עם זאת, יונאס לא זכתה להסמכה מטעם בית המדרש שבו למדה, ונאלצה להסתפק בהסמכה פרטית. היא התפרסמה גם בזכות עבודת הקודש שעשתה במחנה טרזיינשטט, שבו נספתה.
בארצות הברית הוסמכה לראשונה בשנת 1972 סאלי פריסנד לרבנות על ידי ההיברו יוניון קולג' הרפורמי, שמאז הסמיך 520 נשים (נכון ל-2007). בשנת 1985 הייתה איימי איילברג לרבה הקונסרבטיבית הראשונה (מתוך 177 נכון ל-2006). באנגליה, הסמיך מכון ליאו בק לראשונה את ג'קי טאביק ב-1975. בראש איגוד הרבנים הרפורמים בארצות הברית (Central Conference of American Rabbis) עמדו מספר נשים. בשנת 2015 נבחרה לתפקיד הרבה הלסבית דניס אגר. בארצות הברית הוסמכה בשנת 2010 אישה טרנסקסואלית, ראובן זילמן, לרבנות בבית הכנסת בית אל בקליפורניה. גם מספרן של הרבות באירופה גדל בהדרגה, בעיקר הודות לפעילותם של הקולג'ים להסמכת רבנים ליאו בק (לונדון) וגייגר (ברלין-פוטסדאם).
בישראל
הרבה הרפורמית הראשונה הפועלת בישראל היא הרב כנרת שריון, שהוסמכה בארצות הברית ועלתה לארץ בשנת 1983. היא הקימה את קהילת יזמ"ה במודיעין ועומדת בראשה עד היום, ואף כיהנה במשך ארבע שנים כיושבת ראש מועצת הרבנים המתקדמים בישראל (מר"ם). בשנת 1992 הוסמכה לראשונה בישראל נעמה קלמן-אזרחי על ידי התוכנית הישראלית של ההיברו יוניון קולג' הרפורמי, שהסמיך מאז 68 נשים (נכון ל-2022). בין הבולטות שבהן: הרבה מאיה ליבוביץ, הצברית הראשונה שהוסמכה על ידי ההיברו יוניון קולג', עמדה במשך עשרות שנים בראש קהילת קמ"ץ במבשרת ציון שאותה ייסדה, ואף כיהנה כיושבת ראש מועצת הרבנים המתקדמים; הרבה דליה מרקס, המשמשת פרופ' לליטורגיה ולמדרש בהיברו יוניון קולג', ויוצרת מרכזית בתחום הליטורגיה הרפורמית בארץ; הרבה גליה סדן, אם בית הדין של מועצת הרבנות הרפורמית בישראל, משמשת כרבה-עמיתה בקהילת בית דניאל בתל אביב, ופעילה מרכזית בקידום הגיור הרפורמי בישראל בשנים האחרונות; הרבה אילה שעשוע מירון, סופרת ויוצרת העומדת בראש קהילת "בבת עין" בראש העין, ומבטאת את המהלך לשילוב המורשת הבבלית בפרט והמזרחית בכלל במאמצי ההתחדשות היהודית בישראל ובליטורגיה הרפורמית הישראלית; הרב נאוה חפץ, המנהלת את מחלקת החינוך של עשות משפט – קול רבני לזכויות האדם; והרבה טליה אבנון-בנבנישתי, שעמדה במשך שנים רבות בראש מחלקת החינוך של "בית דניאל" וניהלה את בית הספר ללימודי העם היהודי של מוזיאון אנו, ועומדת כיום בראש בית המדרש הישראלי לרבנות של ההיברו יוניון קולג' בירושלים. למעלה ממחצית חברי מועצת הרבנות הרפורמית בישראל ומרבית הלומדים בתוכנית הישראלית לרבנות בהיברו יוניון קולג' הן נשים (נכון ל-2022). בראש מועצת הרבנות עומדת הרבה ד"ר אילה רונן-סמואלס, שהיא האישה הרביעית המשרתת בתפקיד זה.
בשנת 2006 החל מכון "תמורה", שלוחה ישראלית של הפדרציה הבינלאומית ליהדות חילונית הומניסטית בארצות הברית, להעניק את התואר רב לנשים שהוכשרו כמנהיגות קהילתיות-חילוניות, ובעיקר כעורכות טקסים מסורתיים. נכון לשנת 2014 הוכשרו במכון 11 נשים. סיון מלכין-מס, בתו של פרופסור יעקב מלכין, הייתה לאשה הראשונה שהוסמכה כרב חילונית בישראל.
מכון שכטר למדעי היהדות המזוהה עם התנועה הקונסרבטיבית הסמיך בישראל 24 נשים לרבנות (נכון ל-2014).
הממסד הרבני האורתודוקסי אינו מאפשר הכללת נשים במוסדות ובמבחנים המכשירים לרבנות. מספר נשים הוסמכו גם על ידי רבנים אורתודוקסים, בהן מימי פייגלסון, תלמידתו של הרב שלמה קרליבך; ומוסמכותיו של הרב הירושלמי יהונתן צ'יפמן: חביבה נר דוד, ואוולין גודמן-טאו. אולם רוב היהדות האורתודוקסית דוחה הסמכת נשים לרבנות והענקת התואר רב לנשים.
הכשרה תורנית לנשים, ללא הגדרתן כרב
בשנות ה-90 בעקבות שיתוף פעולה של הרב אריה סטריקובסקי עם הרב הראשי לישראל, אברהם אלקנה כהנא שפירא, הוקמה בישראל תוכנית להכשרת טוענות רבניות בבתי הדין הרבניים. מאז הוכשרו למעלה מ-70 נשים כטוענות, שעובדות עם כל מגזרי היהדות השונים, כולל חרדים. מדרשת לינדנבאום הציעה לראשונה מסלול זה.
כמו כן קיימות בישראל מספר תוכניות להכשרת נשים כיועצות הלכה, בפרט בענייני נשים וטהרת המשפחה, בין היתר באוניברסיטת בר-אילן ומדרשת נשמת.
בשנת 2007 פתח לראשונה המרכז האורתודוקסי בית מורשה בירושלים בית מדרש למורות הלכה הפועל יום בשבוע. תלמידות בית המדרש נבחנות על הידיעות שרכשו, בין היתר על ידי הרבנים בני לאו וחיים אמסלם, אך אינן נבחנות בבחינות ההסמכה של הרבנות הראשית.
שם התואר
מבחינה לשונית מתקיים דיון באשר לשם התואר הנכון לאשה מוסמכת לרבנות. האקדמיה ללשון העברית לא פסקה באופן נחרץ בעניין, ונתנה המלצות שונות בתשובה לשאלות שהופנו אליה. בתחילה השיבה ש"המונח הנכון הוא רבנית, אבל מאחר שמשתמשים בו כאשת רב, אנחנו ממליצים לאמץ מונח אחר". לאחר עשר שנים השיבה לעינת רמון-אשרמן ש"צריך להיות רבנית כמו חזנית, ומעתה תהיינה שתי משמעויות לאותה מלה". באתר האינטרנט של האקדמיה ללשון נכתב:
נשים רפורמיות וקונסרבטיביות שהוסמכו לרבנות מעדיפות לרוב את התואר "רב" או "רבה" (בצורת הריבוי: רבות), משום שהתואר "רבנית" ניתן מסורתית לאשתו של רב. ארגון קולך ערך כנס על מנת לקבוע תואר לאישה מורת הלכה שלא יזוהה עם "רבה" שכבר נקלטה בקרב הרפורמים, אך בסופו של דבר החליטה על רבה. נשים אורתודוקסיות המוכשרות לתפקידים הלכתיים מקצועיים שונים מכונות לרוב רבניות. הרב אבי וייס, רב אורתודוקסי ליברלי מניו יורק הסמיך בשנת 2009 את שרה הורוביץ לתפקיד רבני. תחילה הוא קרא לה מהר"ת (ראשי תיבות: מנהיגה הלכתית רוחנית תורנית). ב-2010 החליט לקרוא להורוביץ "רב", אך נסוג מצעדו זה ביחס למוסמכות הבאות עקב ביקורת חריפה של עמיתיו.
דיון פלילי בישראל
מקובל לחלק את הפרוצדורה הפלילית בישראל לכמה חלקים עיקריים: הליכים בפני רשויות החקירה והתביעה (תלונה, חקירה, העמדה לדין, שימוע וכו'), סמכויות אכיפה (מעצר, חיפוש, הסגרה וכו'), הליכי המשפט (הקראה, טענות מקדמיות, הוכחות, סיכומים, טיעונים לעונש וכו'), הליכי תקיפה (ערעור, משפט חוזר, דיון נוסף וכו').
חוקים עיקריים
הפרוצדורה במשפטים פליליים בישראל קבועה ברובה על ידי חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982. חוק זה ואחרים שנוספו לו, מסדירים את הכללים העיקריים לניהול משפט פלילי בישראל.
חוק משלים הוא חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), הידוע גם כ"חוק המעצרים" ובו מוסדרים העניינים הקשורים במעצרו של אדם, לרבות זכויות העצור, תקופות המעצר המקסימליות, עילות המעצר הן לצורכי חקירה והן במהלך ניהול משפט ("מעצר עד תום ההליכים"), וכן סדרי עיון חוזר וערר.
חוקים נוספים מסדירים סוגיות ספציפיות, כגון פקודת הראיות - המסדירה את קבלתן של ראיות, - המסדיר ייצוגם של חשודים ונאשמים מחוסרי אמצעים, חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), חוק טיפול בחולי נפש,  - בכולם הוראות ספציפיות הנוגעות לפרוצדורה הפלילית בקשר לאוכלוסיות מיוחדות של נאשמים/חשודים.
מערכת זו מסדירה את ההליך הפלילי על כל שלביו: החל ממידע המתקבל כתלונה מאזרח, עבור בחקירה, דרך בניהול המשפט: טענות מקדמיות סדרי הוכחת האשמה, הכרעת הדין, גזר הדין, וכלה בסדרי ערעור, דיון נוסף, משפט חוזר ועוד. תחילת ההליך הוא בהגעת מידע לרשויות החוק אודות הפרת חוק, לעיתים באמצעות פעולה של יחידת מודיעין משטרתית, ולעיתים בשל הגשת תלונה על ידי אזרח המוגדר כ'מתלונן' או כ"נפגע עבירה" שזכויותיו מעוגנות בחוק זכויות נפגעי עבירה.
ויקטור ומבניאמה
ויקטור ומבניאמה (בצרפתית: Victor Wembanyama; נולד ב-4 בינואר 2004) הוא כדורסלן צרפתי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בסן אנטוניו ספרס.
קריירה
ומבניאמה נולד בלה שסני, צרפת. הוא התחיל את דרכו כששיחק כדורגל בעמדת השוער ולמד ג'ודו. ומבניאמה למד כדורסל מאימו, שעסקה בספורט מאז שהיה בן ארבע. הוא החל את קריירת הכדורסל שלו במועדון המקומי אנטנטה לה שסני ורסאי, והצטרף למחלקת הנוער של נאנטר בגיל עשר, כשהוריו סירבו להצעות של מועדונים גדולים יותר כמו ברצלונה ואסוול ליון-וילרבאן. בפברואר 2018, הושאל ומבניאמה לברצלונה עבור טורניר עד גיל 14 בספרד, שם הוא הוביל את קבוצתו למקום השלישי. הוא העמיד 16 נקודות ו-15 ריבאונדים במשחק על המקום השלישי.
בעונת 2019/20 החל ומבניאמה לשחק עבור קבוצת הנוער של נאנטר בליגה הצרפתית עד גיל 21. ב-29 באוקטובר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של נאנטר, כשעלה ל-31 שניות מול ברשה ביורוקאפ. בגיל 15, תשעה חודשים ו-25 יום, הוא הפך לשחקן השני הצעיר אחרי סטפן פטקוביץ' ששיחק ביורוקאפ. בפברואר 2020 הוא שיחק בקבוצה עד גיל 18 של נאנטר בטורניר הדור הבא של יורוליג בסקטבול בקובנה. ב-8 בפברואר, העמיד ומבניאמה 22 נקודות, 15 ריבאונדים ושיא בטורניר של אדידס עם תשע חסימות בניצחון על הקבוצה עד גיל 18 של באסקט סרגוסה. בטורניר העמיד וואמבניאמה ממוצעים של 15.8 נקודות, 12.0 ריבאונדים, 2.8 חטיפות ו-6.0 חסימות למשחק, כשהוא מוביל את הטורניר בחסימות, ונבחר לחמישיית הטורניר. הוא שותף ב-13 משחקים בליגה, בהם העמיד ממוצעים של 10.2 נקודות, 4.8 ריבאונדים ו-2.8 חסימות ב-20.1 דקות למשחק.