cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמן גנטי
סוגי סמנים גנטיים
ישנם סוגים רבים של סמנים גנטיים, ולכל סוג יש יתרונות וחסרונות משלו. בעזרת סמנים גנטיים ניתן לזהות דומיננטיות וקו-דומיננטיות ביצור. לדוגמה, בעזרת סמנים ניתן להבחין אם היצור הוא הומוזיגוט או הטרוזיגוט. סמנים קו-דומיננטיים יעילים מכיוון שהם חושפים יותר מגן אחד, ולכן מאפשר מעקב אחרי תכונה מסוימת באמצעות שיטות המיפוי. הסמנים מאפשרים הגברה של מקטע קצר מתוך הגנום המשמש להשוואה ולאנליזה. באמצעות הסמנים ניתן להבחין בשינויים מזעריים בין פרטים באוכלוסייה. באמצעות סמנים אלו יצרו ויוצרים מפות גנטיות. ניתן גם לזהות באמצעות הסמנים כמה אללים תורמים לתכונה מסוימת.
יש להשתמש בשיקול דעת בבחירת סמן גנטי ואת התאמתו למחקר. לדוגמה, יש סמנים שדורשים כמות של 0.02 גרם דנ"א (RAPD), וסמנים אחרים הדורשים פי 500 יותר (RFLP) כדי לקבל תוצאות אמינות.
שימושים
ניתן להשתמש בסמנים גנטיים על מנת לחקור את הקשר בין מחלות תורשתיות והבסיס הגנטי שלהן. ידוע כי מקטעים סמוכים בדנ"א נוטים לעבור בתורשה דומה, לפיכך ניתן לבחון תורשה של גן מסוים אם הוא נמצא סמוך לסמן על אף שמיקומו המדויק לא ידוע. כך יוצרים מפות תאחיזה, אשר מודדות את המרחק בין מקטעים גנטיים במרחקי סנטימורגן.
סמנים גנטיים משמשים במחקרים גניאולוגיים כדי לחקור את המרחק הגנטי בין פרטים או בין אוכלוסיות. סמנים שמקורם באחד ההורים (כגון דנ"א מיטוכונדרי שמקורו באם או כרומוזום Y שמקורו באב) משמשים לחקר האבות המייסדים של אוכלוסיות.
ישנו שימוש נרחב בסמנים גנטיים בתחום מדעי הצמח. סמנים אלו משמשים להשבחת זני צמחים. ניתן לשמש בסמנים הגנטיים כדי לעקוב אחרי העברת תכונות המזוהות עם הסמנים בין צאצאי ההכלאה. באמצעות הכלאות ניתן לזהות מיקומים גנומיים של תכונות שונות ובכך להשביח זנים קיימים, כגון עמידות לפטרייה מסוימת. לדוגמה, פטריית הפוזריום אשר תוקפת חיטה יכולה להוביל לתוצאות הרסניות. ישנם זנים עמידים לפטרייה. העמידות מושגת על ידי גן מסוים, שניתן לעקוב אחריו באמצעות סמן גנטי. כך ניתן להכליא בין צמח עמיד לפטרייה לבין צמח לא עמיד, ולברור מבין הצאצאים רק את אלו העמידים, ואותם לזרוע בשדה. כך חקלאים יכולים להתמודד עם הפטרייה בדרך טבעית ולהפחית את השימוש בחומרי הדברה.
קו 300 (תצלום)
"קו 300" הוא תצלום עיתונות שצילם אלכס ליבק בשנת 1984 שחשף את הרג המחבל בידי אנשי השב"כ במה שנודע כ"פרשת קו 300".
רקע
פעולת כוחות הביטחון להשתלטות על ארבעת המחבלים שחטפו את אוטובוס בקו 300 של "אגד", שנסע מתל אביב לאשקלון, התבצעה בשעות הלילה, בקרבת דיר אל בלח. היא הייתה מלווה בקבוצה גדולה של עיתונאים שסיקרו את הכוחות מיד לאחר פעולת ההשתלטות, וביניהם קבוצה של צלמים שתיעדו אותה. לפיכך, הודעת דובר צה"ל כי כל ארבעת המחבלים נהרגו בפעולה לא התקבלה באופן מוחלט. יתר על כן, בהודעה קודמת, שתוקנה נאמר ששני חוטפים נהרגו ושניים נתפסו בחיים.
כשבועיים לאחר התקרית, ב-25 באפריל 1984, פורסם בשערו הקדמי של השבועון "העולם הזה" תצלום של ענת סרגוסטי, המציג את אחד החוטפים כשהוא מוכה בידי יצחק מרדכי. התצלום היה אמור להופיע שבוע קודם לכן, אולם נפסל לפרסום על ידי הצנזורה ובמקומו נשאר בדף חלל ריק. הייתה זו ההוכחה הראשונה שפורסמה לכך שהמחבל נתפס חי. חודש וארבעה ימים לאחר מכן, ב-29 במאי 1984, פורסם בשערו הקדמי של העיתון "חדשות" תצלומו של אלכס ליבק אשר גם בו נראה המחבל חי לאחר ההשתלטות עליו.. הפרסום של "חדשות" התאפשר כיוון ש"העולם הזה" ו"חדשות" לא היו חברים ב"ועדת העורכים" ולכן לא היו מחויבים להחלטתה לאסור את פרסום התצלומים. תצלום נוסף, שלא פורסם בגלל החלטת הוועדה, צולם על ידי שמואל רחמני עבור עיתון "מעריב". למרות שתצלומו של ליבק לא היה התצלום הראשון, התקבע תצלום זה בתודעה הציבורית כדימוי שייצג את האירוע.
תיאור
תצלומו של ליבק צולם לפנות בוקר ה-13 באפריל באתר פעולת כוחות הביטחון. המקום היה מואר בתאורה חזקה, שנועדה לעזור לכוחות הביטחון בפעולת ההשתלטות. במישור הקדמי של התצלום מופיעים שני אנשי כוחות הביטחון אוחזים ומובילים מחבל הלבוש בחולצה לבנה. אנשי הביטחון לבושים במעיל "דובון" ופניהם מביטות במצלמה. ברקע התצלום מופיעות חמש דמויות נוספות. הפרסום הראשון של התצלום נעשה בקיטוע של הפריים ובהסתרת זהותם של שני אנשי הביטחון בעזרת ריבועים שחורים שכיסו את פניהם.
התצלום צולם על ממרחק של כשני מטרים, תוך שימוש בצמצם סגור ומבזק מצלמה, שנועד להתגבר על התאורה האחורית החזקה שהפכה את הדמויות לצלליות. לאחר הצילום נדרש ליבק למסור את התשליל לידי כוחות הביטחון, אולם הוא מסר לידיהם סרט אחר, שלא צולם עדיין. ליבק מסר את פיתוח התשליל למעבדה. אולם, פיתוח הסרט נעשה בצורה לא מקצועית, ועל כן חלקו התחתון של הפריים לא פותח כהלכה.
בשנת 2016 נמכר עותק של התצלום במכירה פומבית תמורת 132 דולר, שנתרמו לוועד הציבורי נגד עינויים בישראל.
עונת 2002/2003 בליגת העל בכדורסל
עונת 2002/2003 בליגת העל בכדורסל  הייתה העונה ה-49 של תחרות ארצית בישראל והעונה השלישית של ליגת העל. הליגה כללה 12 קבוצות. העונה התחילה עם 22 מחזורים, כאשר כל הקבוצות נפגשו פעמים. לאחר מכך הליגה חולקה לבית העליון ובית התחתון וקבוצות נפגשו פעם נוספת. ארבעה הראשונות של הבית העליון הועלו לסדרות חצי הגמר ואחר כך לגמר בסדרה של טוב מ-5 כאשר המנצחת בסדרת הגמר זוכה באליפות.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה עלו עירוני נהריה, הפועל חיפה/רמת השרון, והפועל תל אביב.
העונה הסדירה החלה ב-29 בספטמבר 2002 הסתיימה ב-8 במאי 2003. לאחר הפלייאוף, העונה הסתיימה בניצחון של מכבי תל אביב בפעם העשירית ברציפות ובפעם ה-43 בתולדות המועדון.
בהתאם לתוצאות העונה אליצור קריית אתא/מוצקין ירדה ליגה.
בעונה זו הוקמה מנהלת ליגת העל בכדורסל, וניהול הליגה הבכירה הועבר מאיגוד הכדורסל למנהלת.
Love for Sale (שיר)
Love for Sale (בעברית: אהבה למכירה) הוא שיר שהולחן ונכתב על ידי קול פורטר ובוצע לראשונה על ידי קתרין קרופורד במחזמר The New Yorkers שהוצג בברודוויי ב-8 בדצמבר 1930 ונסגר במאי 1931, לאחר 168 הופעות. השיר נכתב מנקודת מבטה של יצאנית המציעה "אהבה למכירה".
גרסאות מוקדמות
מקהלת השיר, כמו רבים בספר השירים האמריקאי הגדול, כתובה בצורת A–A–B–A. עם זאת, במקום 32 תיבות, יש לו 64 תיבות. הסגירה שלו כוללת 8 תיבות, אך זו מושמטת לעיתים קרובות כאשר היא מבוצעת. המנגינה, בדומה לרבות משל פורטר, בעלת קצב אחיד. השיר כתוב בסולמות שמשתנים לאורכו.
רקע
כשיצא השיר בשנת 1930, הוא כונה בעיתונים כ"שיר בעל טעם רע"'; תחנות רדיו נמנעו משידורו. בשל התלונות וחוסר האהדה כלפי "Love for Sale", העביר הציג פורטר את השיר במחזמרים שהוצגו במועדון הכותנה בהארלם, שם ביצעה אותו הזמרת האפרו-אמריקאית, אליזבת ולץ', במקום הזמרת קתרין קרופורד.
בשנת 1931 הקליטה אותו ליבי הולמן; גרסתה זכתה להצלחה. תזמורתו של ג'ק טיגרדן הקליטה את השיר בפברואר 1940, בביצוע ראשי של קיטי קלן.
בוני מקאלבין האנטר
בוני מקאלבין האנטר (באנגלית: Bonnie McElveen-Hunter; נולדה ב-29 ביוני 1950) היא אשת עסקים ודיפלומטית אמריקאית.
ביוגרפיה
האנטר נולדה בקולומביה שבדרום קרוליינה, אמה הייתה מורה ואביה היה טייס בצבא ארצות הברית, בילדותה עברה לגור במספר מקומות ולבסוף סיימה תיכון בנברסקה, ב-1970 נבחרה למיס נברסקה והתמודדה בתחרות מיס ארצות הברית.
ב-2001 מונתה על ידי ג'ורג' ווקר בוש לשגרירת ארצות הברית בפינלנד, במהלך כהונתה ארגנה את ועידת הפסגה למנהיגות נשים, היא גם קיבלה אות מטעם נשיאת פינלנד טריה הלונן.
Lowe's
Lowe's Companies או סתם Lowe's, היא חברת קמעונאות אמריקאית, המתמחה בציוד לשיפוץ ביתי. מטה החברה נמצא במורסוויל, צפון קרוליינה, ומפעילה רשת חנויות קמעונאיות בארצות הברית ובקנדה. נכון לפברואר 2021 מפעילה Lowe's כ-2,197 חנויות שיפוץ וחומרי בניין בצפון אמריקה ומעסיקה מעל 300,000 עובדים.
Lowe's היא רשת הקמעונאות השנייה בגודלה בארצות הברית (אחרי הום דיפו). זוהי גם רשת הקמעונאות השנייה בגודלה בעולם, (גם אחרי הום דיפו, אך לפני ענקיות הקמעונאות האירופיות Leroy Merlin, B&amp;Q ו- OBI).
פישלר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יוסי צברי
יוסף (יוסי) צברי (נולד ב-1972) הוא שחקן תיאטרון, סטנדאפיסט, אמן ספוקן וורד ורקדן ישראלי.
ביוגרפיה
יוסי צברי נולד בפתח תקווה, בן הזקונים של שולה ודוד צברי, שעלו מתימן בהיותם בני 10. שירת כקצין בחיל הרפואה כמפקד קורס חובשים. לקראת שחרורו מצה"ל נפטר אביו. בין השנים 1996–1998 השלים לימודי משחק בבית צבי. בעת לימודיו השתתף בין היתר בהצגות "מעגל הגיר הקווקזי" (על פי ברטולט ברכט) ו"שד היער", וזכה במלגות רבות מטעם קרן שרת, מטעם סנו, וכן במלגות מטעם בית צבי על שם משה זעירי, שמואל סגל, גיורא גודיק ועוד. בשנת 1996 השתתף בקלטת הילדים "גומות החן של זוהר". בשנת 1998 הופיע בפסטיבל עכו עם מופע היחיד שיצר, "יום הולדת שמח". בהמשך השתתף במספר הצגות ילדים במגזר הפרטי.
את דרכו בתיאטרון הרפרטוארי החל בתיאטרון הקאמרי כשהשתתף בהצגות "רצח" (מאת חנוך לוין) ו"הורדוס" (מאת עדנה מזי"א).
בשנת 2000 השתתף בקלטת הילדים "דוד פומפה" בה דיבב את דמותו של רחמים השרפרץ.
בשנים 2001–2003 למד צברי בבית הספר למחול ברודוויי (Broadway Dance School) שבניו יורק. עם חזרתו ארצה השתתף בעיקר בהפקות מסחריות, מופעי מחול וכן בהצגות תיאטרון שוליים. החל לגלם את פרעה במחזמר "משה", מאת דודו טופז בבימויו של משה קפטן (לימים מנהלו האמנותי של תיאטרון הבימה) והשתתף גם בהצגת הילדים "פינוקיו" (על פי ספרו של קרלו קולודי) בתיאטרון המדיטק בבימויו של קפטן. בנוסף, השתתף בתפקיד הראשי במופע המחול "חלום בקצות האצבעות" (המבוסס על הסרט "בילי אליוט"), ב"החתונה", פרויקט מחול בזירה הבין-תחומית. לאחר מכן, הצטרף ללהקת שחקני תיאטרון נוצר והשתתף ב"ארץ בושת", קברט סאטירי בבימויה של דלית מילשטיין.
ב-2009 החל לשחק בתיאטרון באר שבע, והשתתף בהצגותיו "הרוזן ממונטה קריסטו" (מחזה מאת עידו ריקלין על פי ספרו של אלכסנדר דיומא האב), "החולה המדומה" מאת מולייר, "המון רעש על לא כלום" מאת שייקספיר, "בוגד" (עיבוד של ניר ארז ובועז גאון ל"אויב העם", מחזה מאת הנריק איבסן), "חיי גלילאו" (מאת ברטולט ברכט ובבימויו של ריקלין). בפסטיבל תיאטרון קצר בתיאטרון צוותא השתתף גם באופרטה הקצרה "הג'ילגול" מאת יוני להב ובבימויה של טל ברנר. בתפקיד התליין באופרטה "המיקאדו" מאת גילברט וסאליבן במרכז לאופרה פרינג' בבימויו של יובל זמיר. ובתיאטרון הסימטה גילם את וינסטון במחזה "האי" מאת את'ול פוגארד בבימויו של אלון טיראן.
ב-2013 חזר ללהקת שחקני התיאטרון הקאמרי. השתתף בהצגות "איש קטן, מה עכשיו?" (מחזה לפי הנס פאלאדה בבימויו של איתי טיראן), "סיראנו דה ברז'ראק" מאת אדמון רוסטאן בבימויו של גלעד קמחי, "איבנוב" מאת אנטון צ'כוב בבימויו של ארתור קוגן, "חולה אהבה בשיכון ג'" מאת שבי גביזון בבימויה של עדנה מזי"א. השתתף גם בפרויקט הבינלאומי "זוז, אתה מסתיר לי את השמש" בבימויה של אופירה הניג, שכלל צוות יוצרים ישראלי-ערבי, והופיע בישראל, בגרמניה, בשווייץ, בליכטנשטיין ועוד.
ב-2016 החל לשחק בתיאטרון בית ליסין במחזה "קוראים לו מלך" מאת סביון ליברכט ובבימויו של אלון אופיר. ב-2016 השתתף בהצגת פרינג' "בית ההבראה של הזמן" המבוססת על סיפורים קצרים מאת ברונו שולץ בבימויו של יפים קוצ'ר.
במרוצת הזמן יצר צברי מספר מופעי יחיד, בהם "יוסי צברי. פשוט" (2005-2004), "פואטרי סלאם", ו"סטנדאפ קווירי חושני" (2015-2016). מופעים אלו שילבו מונולוגים קצרים, קטעי מחול ושירה מחורזת, ונגעו, בין השאר, בחוויות אישיות של צברי במהלך חייו.
בטלוויזיה שיחק צברי בסיטקום "משפחת עזאני" בערוץ 2 בתפקיד הראשי, הנחה תוכנית מוזיקה ישראלית ביס והשתתף בתפקידי אורח בתוכניות שונות בערוץ הילדים וכן בתפקידי אורח בסדרות "מסודרים", "רמזור", "נפלת חזק" ב"פרויקט ביפ" ובסדרה קיבוצניקים בהוט.
משנת 2018 משתתף בסדרת הרשת "שרופים" בערוץ טדי.
בשנת 2019 השתתף בסרט הקומי "בזמק".
נוסף לעבודתו כשחקן, צברי משמש כמורה מן המניין בבית הספר למשחק בית צבי. במסגרתו עבד כבמאי במסגרת תיאטרון הספרייה בהפקותיו השונות. בין היתר בהצגות "צורה לאהבה" מאת ניל לביוט (2006) ו-"39 המדרגות" מאת ג'ון באקן על פי אלפרד היצ'קוק (2016). בנוסף, מרצה לסטודנטים בישראל ובעולם בנושא תרבות ישראלית.
חיים אישיים
צברי הוא הומו, נשוי לניר ייני (בעל סטודיו לעיצוב גרפי) ומתגורר בתל אביב. בני הזוג הם הורים לבן (נולד ב-2020). צברי תומך ומתנדב בארגון שוברים שתיקה.
יוסף ביגון
הרב יוסף ביגון (תרס"א, 1901 – תמוז תש"ב, 1942) היה איש תנועת המוסר ואיש חינוך יהודי ליטאי שפעל בפולין. כיהן כמשגיח בישיבת עץ חיים בהיידה שבבלגיה. נספה בשואה.
תולדותיו
נולד בויסוקי שבליטא הפולנית. בתקופת מלחמת העולם הראשונה למד בישיבת רמיילס שבווילנה, בשנות ה-20 למד בישיבת גרודנה ובישיבת מיר, והיה מתלמידי המשגיח הרב ירוחם ליבוביץ.
בשנות ה-30 עבר להתגורר בוורשה והיה פעיל מאוד בתחום החינוך היהודי והתורני בעיר. במשך תקופה התגורר בקרקוב, ואף בה המשיך בפעילותו החינוכית והמוסרית.
בקרקוב לימדה אשתו, חנה לבית גרוספלד, בסמינר למורות "בית יעקב". וגם הוא היה פעיל בסמינר הזה, וברשת החינוך של "בית יעקב" בפולין כולה.
היה בקשר קרוב עם האדמו"ר רבי משה'ניו פרידמן מבויאן-קראקא. באותה תקופה העלה על הכתב, ביידיש, תוכנית הצלה רוחנית חינוכית לנוער היהודי בזמננו והפיץ אותה במטרה לעודד נדיבים יהודים בארצות הברית לממנה. לימים היא יצאה כחיבור בעברית, תחת השם "עינא פקיחא" - "הבו גודל", בעריכתו ותרגומו של תלמידו אליהו כי טוב.
ראש ישיבת עץ חיים בהיידה שבבלגיה, הרב שרגא פייבל שפירא, הזמינו לכהן כמשגיח בישיבתו. במשך תקופה הוא שהה בישיבה ומסר שיחות מוסר לתלמידים.
היה בקי בתורת הרמח"ל. בשנת 1934 ההדיר והוציא לאור את ספרו של הרמח"ל "דרך השם", והוסיף עליו את פירושו "אור הדרך" וכן "שבילי הדרך" – מקבילות משאר ספרי הרמח"ל. בשנת 1936 הוציא לאור את "ילקוט ידיעות האמת" בשני חלקים, הכוללים כמה מספרי הרמח"ל.
היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
היינריך השביעי לבית לוקסמבורג היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה בראשית המאה הארבע עשרה. היינריך נולד בסביבות שנת 1275 ומת ב-24 באוגוסט 1313. היינריך, אשר זכה לאהדת העם, עלה לשלטון תוך תמיכה מצד השלטון האפיפיורי, אך במהלך קיסרותו נסדק קשר הרמוני זה. מספר רפורמות אשר ניסה להוביל גרמו להתנגדות של רבים אליו, וכן ליחסים מתוחים בינו לבין האפיפיור. השאיר מורשת תודעתית חשובה ונחשב כקיסר אהוד.
חייו ומשפחתו
היינריך השביעי, הקיסר הראשון מבית לוקסמבורג, היה בנם של היינריך השישי רוזן לוקסמבורג, וביאטריס ד'אוון. תחת שלטונו של אביו התיישבו היהודים הראשונים בלוקסמבורג. הוא נהרג בשנת 1288 בקרב וורינגטון, ובעקבותיו נעשה בנו היינריך השביעי לשליט לוקסמבורג, וכבר אז נחשב לשליט חכם ומנהיג צדק. והיה הקיסר הראשון מבית לוקסמבורג. אחיו, בלדווין, הארכיבישוף של טרייר, תמך בהמשך בבחירתו של היינריך להיות מלך הרומאים.
בחירתו כמלך הרומאים
באירופה של אותם הימים היו שני מחנות פוליטיים: מחנה האפיפיורות, ומחנה האימפריה הרומית הקדושה שבראשו עמד הקיסר. לאחר מותו של קיסר הייתה בוחרת מועצה מיוחדת של שבעה נסיכים מהאימפריה (חלקם אנשי כנסייה וחלקם חילוניים) מועמד חדש לתואר. על הנבחר היה לעבור מספר שלבים על מנת לקבל את תואר 'הקיסר'. ראשית היה עליו לעבור הכתרה בכתר עשוי כסף בעיר אאכן, וכך היה זוכה לתואר 'מלך הגרמנים' אשר לימים הפך לתואר 'מלך הרומאים'. לאחר מכן היה עליו לצאת למסע לאיטליה ולעבור בה שני טקסים, האחד בצפון איטליה אשר מזכה אותו בתואר 'מלך איטליה', והשני ברומא, טקס בו הוא מוכתר על ידי האפיפיור בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן וזוכה לתואר 'קיסר הרומאים'. הקיסר הרומי האחרון שהוכתר רשמית היה פרידריך השני, שהוכתר ב-1220, ומאז ועד לימיו של היינריך, ויתרו המועמדים שנבחרו על המסע לאיטליה והסתפקו בנשיאת התואר 'מלך הרומאים'. מלך הרומאים לפני היינריך, היה אלברט מהבסבורג, ששלט מ-1298 עד להירצחו ב-1308. וועדת הנסיכים האחראית על בחירת מועמד חדש, חיפשה מחליף, ובעזרת נתינת חסות מאחיו של היינריך, בלדווין, נבחר היינריך ב-1308 להיות מלך הגרמנים (מלך הרומאים).
תמיכתו של האפיפיור
היינריך זכה לתמיכתו של האפיפיור קלמנס החמישי, שמלך מחצר האפיפיורות החדשה באביניון שבצרפת, ממספר סיבות. ראשית היה היינריך בעל מוניטין של מנהיג טוב וישר ושל אדם עם נאמנות לכנסייה. כותבי עתים רבים מרחבי אירופה שבחו את שאיפתו של היינריך להשכין שלום אמת, ולכן זכה לתמיכתו של האפיפיור. שיקולים פוליטיים הובילו גם הם את האפיפיור לתמוך במועמד החדש: האפיפיור רצה שליט שיהיה מעין 'אביר האפיפיור', ויפעל למען קידום השלטון האפוסטולי בארץ רווית המחלוקות והמלחמות, ועל ידי כך יקדם את חזרת בישוף רומא לעירו. בנוסף, האפיפיור ידע על תוכניותיו של פיליפ היפה לקדם את מועמדותו של אחיו שרל מוולואה, לכס האימפריה. קלמנס לא רצה בכך כי רצה לשמור על עצמאותו הפוליטית ולמנוע שיעבוד מוחלט של הקוריה לאינטרסים של השושלת הקפטינגית. אך על מנת לדאוג שהכתרתו של היינריך אכן תסייע בתוכניותיו הפוליטיות, היה קלמנס צריך להבטיח את נכונותו של היינריך לשמור על זכויותיו של בישוף רומא באיטליה. קלמנס לא הסתיר את כוונותיו, והתייחס למסע המתוכנן של היינריך לאיטליה כמסע שנועד להבטיח את כבוד הכנסייה. היינריך, בתגובה, שלח משלחת גרמנית לאביניון, ביולי 1309, שהתחייבה בשמו לצאת למסע צלב להגנת הכנסייה וזכויותיה ברומא, מה שהרגיע את האפיפיור. האפיפיור פרסם מסמך שהמחיש את ההרמוניה שמתחדשת בין הכהונה למלוכה, שמערכת יחסים מתוחה שררה ביניהן עד אז. המסמך השתמש במונחים מהמסורת הגלאסיאנית, אשר ראתה בשיתוף פעולה בין שתי הרשויות אידיאל. לאחר מכן פירט היינריך במסמך לוזאן את ההבנות העולות משיח זה, כשהוא חוזר ומאשר את התחייבויותיו לכנסייה ומכריז על רצונו להימנע מכל עימות עם תומכי האפיפיור במהלך מסעו באיטליה.
ירידתו לאיטליה והכתרתו כקיסר
האפיפיור קבע תאריך לטקס הכתרתו של היינריך כקיסר- פברואר 1312. כאמור, המלכים הרומאיים אשר קדמו להיינריך לא עשו את המסע לאיטליה ולא זכו בתואר הקיסרות משנת 1220, ולעומתם, הקדים היינריך את מסעו והחליט לצאת לאיטליה ב-1310. היינריך היה מעוניין לבדוק מה המצב בשטח ולנסות ולהשליט סדר בפוליטיקה באיטליה ולהשכין שלום בין הזרמים השונים. כניסתו של היינריך לאיטליה עוררה תגובות משני צידי המתרס, מצד תומכיו ומצד מתנגדיו. בינואר 1311 הוכתר היינריך בכתר הברזל של ממלכת איטליה במילאנו, אשר העניק לו את התואר "מלך איטליה". פירנצה ובנות בריתה הגוולפיות, התנגדו להיינריך כיוון שרצו ליצור קואליציה איטלקית בראשותו של מלך נאפולי רוברט מאנז'ו, ועל כן נעדרו מהטקס. ב-1312 היה היינריך בדרך לרומא, כדי להיות מוכתר שם כקיסר האימפריה. ככל שהתקרב לרומא, הלך וגבר הפילוג בין שני המחנות ברחבי איטליה. רובר מאנז'ו רצה, כאמור, למנוע את הכתרתו של היינריך. רובר ניסה לכבוש חלקים ברומא ולחסום את הגשרים המובילים אל הוותיקן, מיקומה המסורתי של ההכתרה. בשל כך השיג היינריך אישור מהאפיפיור לערוך את הטקס בכנסיית יוחנן הקדוש שבלטראן, בצד נהר הטיבר, והפך רשמית לקיסר ב-29 ביוני 1312.
ניסיונותיו הפוליטיים
עוד לפני שנבחר כמלך הרומאים, ושלא כמו קודמיו לבית הבסבורג, היינריך חלם על שחזור הרשות העתיקה של האימפריה האיטלקית. היינריך ניסה לערוך מספר רפורמות בשיטות הממשל באיטליה. הוא רצה למנות נציג קיסרי אחד שיחליף מספר משרות שונות, ובכך לייעל את שיטת הממשל המסורבלת באיטליה. היינריך נכשל בניסיון זה שגרם למרידות מצד ערים שתמכו בו עד עכשיו, בנוסף להתנגדות הערים הגוולפיות, אשר היו שייכות למפלגה האפיפיורית והדגש עבורן היה הציות לה ולא עצמאותו של המנגנון הרפובליקאי. בגלל זה, בחלק גדול של שנת 1311 היה היינריך במסעות של מלחמה ומצור ברחבי צפון איטליה. היינריך ניסה למצוא פתרון למרידות בערי הצפון, במקום ולנסות להתמודד עם הבעיה וההתססה העיקרית שמגיעה דווקא מטוסקנה ופירנצה. ניסיונות אלו עלו להיינריך בכסף, בזמן רב ובבריאות. בהמשך נאלץ היינריך להכריז מלחמה על רובר מאנז'ו מלך נאפולי, דבר שיערער את מערכת היחסים בין היינריך לאפיפיור. הפרויקט המשמעותי של היינריך והחידוש הגדול בתפיסתו הפוליטית היה ניסיונו להעצים את הסמכות הקיסרית באיטליה ולהביא סוף לפוליטיקה הסיעתית-מפלגתית בחצי האי. ניסיון זה, כאמור, נגדע בעקבות מותו הפתאומי של היינריך ממחלת הקדחת ב-1313, כאשר הטיל מצור על העיר סיינה.
הקרע בין האפיפיור לקיסר
הקרע בין היינריך לקלמנס הגיע בעקבות התנגדותה של הקוריה האביניונית ובעלי בריתה באיטליה, ורצונו של היינריך להעניש את רובר מאנז'ו על המהומות שעורר נגדו ברחבי איטליה. לאחר הכתרתו התכוון היינריך לעזוב את רומא, אך אז קיבל צו מהקיסר שקורא לו לחתום על שביתת נשק עם רוברט מאנז'ו. דבר זה הצריך את היינריך לצאת באמירות קיצוניות לגבי הסמכות הקיסרית, מה שגרם לקרע במערכת היחסים בינו לבין האפיפיור, שעד אז התנהלה בהרמוניה והתמיכה הדדית. המשפטנים מהמחנה הקיסרי טענו שאין תוקף לצו האפיפיור וכי אין הוא רשאי להתערב ביחסים שבין אדון לוסאל שלו שבגד במלכות. טענה זו למעשה ביטלה את ההתחייבויות שקיבל עליו היינריך כלפי האפיפיור לפני הכתרתו. לפי היינריך אין הוא תלוי בקיסר ועל כן אין הוא מחויב אליו, וחובתו להרחיב את גבולות ממלכתו חזקה יותר מהתחייבותו הקודמת לקלמנס החמישי. היינריך הדגיש את המקור האלוהי של מישרתו והתעלם מהתיווך של האפיפיור במינויו. טענותיו של המחנה הקיסרי נשענו על כך: בעבר הרחוק הייתה רומא בירת האימפרטורים, לפני שהייתה מקום מושבו של פטרוס, ולכן גם יתר מלכי אירופה מחויבים לקיסר. דברים אלו לא היוו חידוש של ממש ביחס למה שאמרו קודמיו של היינריך לתפקיד (פרידריך הראשון ברברוסה ופרידריך השני), אבל בתקופתו של היינריך התחילו להתקבל תפיסות אלו בקרב כל הגורמים הפוליטיים שתלו בהיינריך את תקוותיהם לשיקום איטליה. מתיחות זו בין הקיסר לאפיפיור ומשקלה של האימפריה והקיסרות היוו סכנה לאפיפיור. הרבה הסתייגו מהאפיפיור כיוון שהיה לא עקבי ונע בין תמיכה בהיינריך לבין תמיכה ביריבו המושבע. כיוון שכך יחסי הכוחות נטו לטובת היינריך. היינריך אשר היה מודע לכך, הכריז מלחמה על האנז'בינים מנאפולי, הוסלים של האפיפיור ובני בריתו, תוך התעלמות מעמדתו של קלמנס.
כאמור, היינריך לא ראה באי ציות זה בגידה בכנסייה, אלא התקפה צודקת והכרחית של וסאל אשר בגד במלכות. על אף שראה עצמו איש דתי ונאמן לכנסייה, היינריך לא ראה את עצמו מחויב להוראות האפיפיור שכן חובתו כקיסר לנהל את ההתנהלות הפוליטית כפי שנראה לו לנכון, על מנת לשמר את הסדר למען טובת הכלל. גישה זו מבטאת את תפיסתו של היינריך כי הקיסר הוא הסמכות השלטונית הגבוהה בעולם, וקיבל את סמכותו מהאלוהים על מנת להשליט סדר פוליטי ולנהל את ההתנהלות הפוליטית של בני האדם, ועל כן מי שמורד ויוצא נגד הקיסר מורד בראש הפירמידה השלטונית, וזוהי פשעי מרידה במלכות.
דבר זה חיזק את המסירות של מאנז'ו לאפיפיור, הוא דרש את פסילת ההכתרה האימפריאלית של היינריך, חיסול האימפריה וניתוקה של איטליה מאויביה הצפוניים כהגנה עצמית עבור בניו הנאמנים של האפיפיור- האנז'בינים והצרפתים. קלמנס החמישי מבטא את תפיסתו בנוגע להיררכיה בין האפיפיורות לקיסרות. קלמנס מציין את עובדת היותו של היינריך 'נתין וסאל' של האפיפיור, תוך שהוא נשען על השבועה של היינריך לפני כומר בשירות האפיפיור כמה שנים קודם לכן. הוא מזכיר כי בישוף רומא הוא שהעביר את האימפריה מהיוונים אל הגרמנים בימיו של קרל הגדול. הוא קובע את העליונות של הכס הקדוש על האימפריה, וטוען כי מדיניותו של היינריך נגד באנז'ו משוללת כל תוקף משפטי ומוסרי. מותו הפתאומי של היינריך ב-24 באוגוסט 1313 הסיר את האיום המדיני מעל קלמנס אבל לא חיפה על המדיניות הקלוקלת שלו, שלא הגן על הקיסר שאת בחירתו אישר קודם לכן, ואף תרם להגברת האנרכיה באיטליה.
חלקו של היינריך במאבק בין הקיסרות לאפיפיורות
כאמור, מחנה האפיפיורות ומחנה הקיסרות היו במאה הארבע עשרה במאבק מתמיד. עמדתו של היינריך בנושא זה, אשר תוארה לעיל, שיקפה את דעתם של רבים מאותה התקופה והשפיעה עליה. הוגים רבים מנסים למצוא הגדרה נכונה של היחסים בין הקיסר לאפיפיור. הם רוצים לרסן את מה שהיה נראה בעיניהם כ'עריצות' האפיפיורית, לבקר את שרירות הלב של האפיפיורים, כדי לחדש את לידתן של הממלכות הריבוניות. מבחינה מעשית רצו אנשים אשר החזיקו בעמדה זו להגביל את חופש התנועה של האפיפיור בבחירתו את האימפרטור. גם אם לא הצליחו לחולל שינוי מעשי, השפיעו ההוגים, בהמשך להיינריך, במישור ההגותי, בכך שהציפו סימני שאלה רבים בנוגע להיררכיה בין האפיפיוריות לקיסרות. הם עשו את ההבחנה בין הצרכים השונים של האדם, הצורך הדתי לבין הצורך המדיני, כאשר תפיסתם היא כי צריכה להיות חלוקה שוויונית יותר של הסמכויות בין הכנסייה למדינה. הכנסייה מופקדת על תחום הרוח והמדינה על צורכי החברה והדאגה לטובת הכלל, כאשר אין סדר היררכי ביניהן כפי שהיה מקובל בתפיסה האפיפיורית. דבר זה סלל את הדרך לתפיסה האנטרופוצנטרית, אשר אפיינה את אירופה בעידן הרנסאנס, ועל כן ניתן לראות בהיינריך ובהוגים אשר הושפעו ממנו באותה התקופה, כמבשרי בואו של עידן הרנסאנס.
היינריך ביצירותיו של דנטה
דנטה, אחד מאותם הוגים בעלי עמדה זו ואחד הסופרים החשובים של אותה התקופה, העריך את היינריך מן ההתחלה על דעותיו הפוליטיות ועל התנהלותו. דנטה ראה במסעו המתוכנן של היינריך לאיטליה חבלי גאולה, וקיווה כי שלטונו של היינריך יפרוץ דרך לעידן חדש ואיטליה תשוקם. דנטה היה בראש המבקרים את מדיניות האפיפיור והאשים את קלמנס בתאוות בצע עיוורת, שהמיטה אסון על איטליה ודחתה את הגאולה. בספרו של דנטה יושב הקיסר במרומי גן העדן, מה שמשקף את הערכתו אל היינריך אך גם את ניפוץ תקוותו לשיקומה של איטליה. את הערכתו של דנטה להיינריך ניתן לראות בכך שכינה את היינריך "היינריך הנשגב".
מורשת
כאמור, היינריך מצא את מותו ממחלת ה באופן פתאומי ב-24 באוגוסט 1313. לאחר מותו, התגברה האהדה לקיסר המנוח גם מחוץ לגבולות איטליה, והחלה מגמה של האדרת שמו. האדרה זו הייתה חזקה עד כדי כך שהוענק להיינריך מעמד של מרטיר שהקריב את חייו על מזבח האימפריה. בנוסף, לאחר מותו פשטו מצד תומכיו של היינריך שמועות כי נזיר הרעיל אותו בשליחותו של האפיפיור. המגמה להאשים את קלמנס במותו של היינריך ביטאה את המרירות של תושבי איטליה כלפי האפיפיור. היינריך הצליח ליצור לעצמו דימוי חיובי, הרבה בזכות המורשת האימפריאלית שעמדה לנגד רבים. מותו הפתאומי רק הגביר את הפופולריות שלו.
משפחתו
ב-9 ביולי 1292 התחתן היינריך עם מרגריט מבראבנט, בתם של יוהאן הראשון, דוכס בראבנט ומרגרט מפלנדריה, דוכסית בראבנט, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אריה דוסטרובסקי
אריה דוֹסְטְרוֹבְסקי (25 בפברואר 1887 – 1975) היה רופא עור ומין ירושלמי, ממייסדי בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ובית החולים הדסה.
קורות חיים
דוסטרובסקי נולד בשנת 1887 בכפר קִירוֹ שבקרים, בדרום האימפריה הרוסית למשה, וליוכבד לבית שרייבר. למד בגימנסיה רוסית באודסה ולאחר מכן למד רפואה באוניברסיטת בזל וכן באוניברסיטת וינה והתמחה ברפואת עור ומין. עבד כרופא בבתי חולים בשווייץ וברוסיה. היה פעיל ב"פועלי ציון" באודסה, חבר ועד המפלגה וחבר מטעמה בוועד הקהילה היהודית בעיר. בשנת 1902 נשא לאשה את סוניה לבית פּוֹלְיַאקִין. לאחר ביקור בארץ ישראל ב-1912, עלו השניים ב-1919 לארץ ישראל עם בתם יוכבד ועם בנם התינוק, ישראל, על סיפון האנייה "רוסלאן".
דוסטרובסקי בנה צריף בשכונת רחביה בירושלים שלאחר מכן נבנה במקומו בניין – זאת, לצד צריפם של יצחק בן-צבי ורחל ינאית בן-צבי, שתי המשפחות היו חלוצות ההתיישבות במקום.
מיד עם הגיעו לירושלים החל לעבוד במחלקה לעור ומין בבית החולים הדסה, ועם הקמת בית החולים על הר הצופים ב-1938 היה למנהל המחלקה. במקביל ניהל קליניקה פרטית בשנות ה-30 דוסטרובסקי הוביל כמעט יחידי את המאבק במחלת הצרעת בארץ ישראל. דוסטרובסקי הציע לדרוש בידוד חובה לחולים במחלה ולצורך כך דרש להעלות את תנאי בית החולים לצרעת ולהקים מוסדות נפרדים ליהודים ולערבים.
דוסטרובסקי היה קשור לאוניברסיטה העברית משנת 1938 והיה בצוות שהוביל את הקמת בית הספר לרפואה בשנת 1949. עם הקמת בית הספר נבחר להיות דקאן בית הספר לרפואה והועלה לדרגת פרופסור. דוסטרובסקי המשיך לכהן כדקאן עד שנת 1953.
כמו כן דוסטרובסקי כיהן בשורת תפקידים בהנהלת האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה, היה נשיאו הראשון של איגוד רופאי עור בארץ ישראל, שנוסד ב-1927, ויו"ר סניף הליגה למלחמה בשחפת בירושלים, חבר מערכת בעיתון "הרפואה" וחבר המערכת של העיתון הבינלאומי "דרמטולוגיקה" (Dermatologica) שיצא לאור בבזל. בנוסף כיהן כמנהלו הרפואי של בית החולים הנסן ("בית המצורעים") בירושלים. בשנת 1926 מונה לחבר בוועד הבריאות של ההנהלה הציונית. פרסם כחמישים מאמרים מקצועיים בארץ ישראל, בשווייץ ובארצות הברית.
ב-1956 הוענק לו פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית ואת הפרס בסך 250 ל"י תרם לבית הספר לרפואה. בשנת 1967 ניתן לו אות יקיר ירושלים.
דוסטרובסקי נפטר בשנת 1975. בשנת 1977 נקבע על שמו רחוב בשכונת תלפיות.
דוסטרובסקי היה אב לשלושה. בתו יוכבד דוסטרובסקי-קופרניק ייסדה את האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, בנו ישראל דוסטרובסקי היה פרופסור לכימיה פיזיקלית, מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית ונשיאו החמישי של מכון ויצמן למדע. בתו רות נישאה לפליקס זגהר, שהיה אף הוא מומחה למחלות עור ומין, מנהלו של בית החולים הנסן ויו"ר איגוד רופאי עור בישראל
אחיו אברהם, שעלה לארץ ישראל אחריו, היה אביו של הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, יעקב דורי.
מתלמידיו: פרופ' פליקס זגהר, פרופ' חיים כהן
אנטנה (סרט)
אנטנה הוא סרט קולנוע ישראלי מ-2016.
עלילה
יהושע, ניצול שואה, מגלה כי השכן התקין אנטנה על גג הבניין שהוא מתנגד לכך עקב הקרינה שהאנטנה יכולה לגרום, בעקבות זאת הוא מחליט לצאת למלחמה כנגד שכנו, אל תוך מערבולת זו נסחפים אשתו ושלושת בניו, הבן הבכור הוא קצין בצה"ל, הבן השני הוא מרצה באוניברסיטה והבן הצעיר הוא תקליטן וסוחר סמים.
מחוז מריאמפולה
מחוז מריאמפולה (בליטאית: Marijampolės apskritis) הוא אחד מעשרת מחוזות ליטא. בירת המחוז היא העיר מריאמפולה.
מחוז מריאמפולה הוא השישי בגודל אוכלוסייתו בין מחוזות ליטא, נכון לשנת 2012 התגוררו בשטחי מחוז מריאמפולה כ-157,900 בני אדם, 5.4% מכלל תושבי ליטא.
אדוארד דאודן
אדוארד דאודן (1843-1913) היה מבקר ספרות אירי, מלומד שקספירי ומשורר.
היה מחשובי מבקרי הספרות האירופאים בתקופה הוויקטוריאנית. ערך מהדורה מפורשת של שירי וורדסוורת' ומהדורה של שירי שלי. חיבר ספרים על שקספיר, הוציא לאור את הסונטות של שקספיר מפורשות, והשתתף במהדורת ארדן הראשונה של מחזותיו. כן עסק בשירתם של סאות'י, קולרידג', רוברט בראונינג, גיתה, הוגו, איבסן, ואחרים. אף על פי ששמו כמבקר יצא לתהילה בעולם כולו, דאודן החשיב את ספר שיריו הקטן (1876) יותר מכל ספריו הביקורתיים. הוא היה מקורב למשורר האירי-יהודי ארליך קמינגהם, וקיימות סברות שהשניים השפיעו זה על שירתו של זה.
ספרים בעריכתו
"הסונטות של שקספיר" (1881)
"היצירות הפיוטיות של שלי" (1893)
"מבחר שירי רוברט סאות'י" (1895)
"מבחר שירי וורדסוורת'" (1897)
"המלט" (1899)
"רומיאו ויוליה" (1900)
"סימבלין" (1903)
"מבחר שירי קולרידג'" (1906)
"גיתה, הדיוואן המערבי-מזרחי" (1914, בתרגומו)
ספריו הביקורתיים
"שקספיר, שכלו ואמנותו" (1875)
"שקספיר" (1877)
"סאות'י" (1880)
"חיי פרסי ביש שלי" (1886)
"תעתיקים ולימודים" (1888)
"לימודים חדשים בספרות" (1895)
"מבוא לשקספיר" (1895)
"תולדות הספרות הצרפתית" (1897)
"המהפיכה הצרפתית והספרות האנגלית" (1897)
"פוריטן ואנגליקן: לימודים בספרות" (1900)
"רוברט בראונינג" (1904)
"מישל דה מונטן" (1905)
"מאמרים מודרניים ואליזבטנים" (1910)
מטאלורג וידנויה
מטלורג-וידנויה (ברוסית: Металлу́рг-Ви́дное) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר וידנויה. נוסד בשנת 2020 ומתמודד החל מעונת 2020/21 באליפות PFL, השלישית בחשיבותה במדינה.
המועדון מארח את משחקי הבית באצטדיון מטאלורג בעיר המכיל 1,030 מושבים.
עד 2020
מטאלורג הוקמה במקומה של קבוצת הכדורגל וידנויה שהתמודדה בעבר בליגת הכדורגל החובבנית והוקמה בשנת 2002 על בסיס שלושה מועדונים קודמים: מועדון מטאלורג, נוסורוגי ומועדון רוסיץ' (שבהמשך הופרד והמשיך להתקיים עצמאית).
למעט שתי עונות, הקבוצה התמודדה בליגה החובבנית, הרביעית בחשיבותה והישג השיא בגביע הוא שלב 64 האחרונות בעונת 2004/2005.
מטאלורג המחודשת
בשנת 2020 הוקם מועדון מטאלורג ובסיוע עיריית וידנויה נרשם להתמודדות בליגת הכדורגל המקצוענית. באותה עונה התמודד גם בטורניר הגביע הרוסי בכדורגל 2020/2021, אך הודח כבר בסיבוב הראשון כשהפסיד לקבוצת סאליוט בלגורוד.
סמית' (אי, איי אנדמן וניקובר)
סמית' (באנגלית: Smith Island) הוא אי בארכיפלג איי אנדמן. האי שייך למחוז המנהלי של צפון ומרכז אנדמן, חלק מטריטוריית האיחוד ההודי של איי אנדמן וניקובר. האי שוכן 298 ק"מ מצפון לפורט בלייר.
ישנם 3 כפרים באי. על פי מפקד האוכלוסין של הודו בשנת 2011, באי יש 160 משקי בית. בכפר הראשי יש 60 בתי מגורים, ובנוסף בתי מנוחה אקולוגיים הזמינים ללינה.
משחק תפקידים מיני
משחק תפקידים מיני (באנגלית: Sexual roleplay) הוא משחק תפקידים הכולל בו אלמנט ארוטי מהותי. במשחק תפקידים מיני עשויים לקחת חלק שניים או יותר אנשים שממלאים תפקידים מסוימים במטרה להגשים פנטזיה מינית והדבר עשוי להיות סוג של משחק מקדים ולגרום לעוררות מינית. אנשים רבים מתייחסים למשחק תפקידים מיני כאמצעי להתגבר על עכבות מיניות. משחק תפקידים מיני עשוי לקחת חלק בעולם האמיתי, או בעולם וירטואלי - פורום אינטרנטי, חדר צ'אט, משחק וידאו, או באמצעות הדואר האלקטרוני - מה שמאפשר לעיתים להגשים תשוקות ארוטיות פיזיות שונות שלעיתים כמעט בלתי אפשרי להגשימן בחיי היומיום.
מידת הרצינות של המשתתפים במשחק התפקידים המיני תלוי במשתתפים עצמם, והתרחיש עשוי להיות פשוט ומאולתר או מפורט ומורכב כאשר המשתתפים לובשים תלבושות מיוחדות ופועלים על סמך תסריט שנכתב מבעוד מועד. משחק התפקידים המיני יכול לשלב כל סוג של פטיש מיני בו המשתתפים מעוניינים לקחת חלק. לדוגמה, לבישת פריטי לבוש שנתפסים כפרטי לבוש ארוטיים או שאחד מהמשתתפים או יותר יהיה/יהיו עירום/ים. משחק התפקידים עשוי לכלול אלמנטים של דומיננטיות וכניעה כולל שעבוד מיני.
בהתאם לתרחיש שנקבע עבור משחק התפקידים המיני, הוא עשוי במקרים מסוימים לקחת חלק בפני צופים אחרים, ולעיתים הצופים עשויים גם לקחת חלק פעיל במשחק התפקידים המיני. לדוגמה, משחק תפקידים מיני עשוי לערב אורחים או עשוי להתרחש מחוץ לבית של בני הזוג - למשל בבר, ברחוב, בפארק וכדומה. במסגרת משחק התפקידים המיני אחד/אחת מבני הזוג או שניהם עשויים לפלרטט עם אדם זר, או שבן/בת הזוג יפתה/תפתה את החבר של בן/בת הזוג, וכדומה.
BDSM
רבים מהמשחקים המיניים הנפוצים ביותר מהווים חלק מהאספקט של דומיננטיות וכניעה בתחום ה-BDSM. משחקי התפקידים המיניים הללו יכולים לדוגמה לכלול אנשים שבוחרים לשחק אנשים בעמדות כוח, או לנסות ולהגשים פנטזיות מפורטות במיוחד. האדם שבוחר לשחק את הצד הדומיננטי מכונה לרוב "Top" ואילו האדם שבוחר לשחק את הצד הנשלט/כנוע מכונה לרוב "Bottom".
דוגמאות לתרחישים נפוצים במשחק תפקידים מיני
תרחישים נפוצים במשחק תפקידים מיני כוללים בין היתר:
תרחישים נפוצים אחרים:
הסקסולוגית גלוריה בראם, וכמו גם הסקסולוג טרבור ז'אק, פירטו בספריהם מספר תרחישים מהסוג הזה.
Maybe You're the Problem
Maybe You're the Problem (בעברית: אולי אתה הבעיה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית אווה מקס. השיר יצא לאור ב-28 באפריל 2022, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, כסינגל ראשון מתוך אלבום האולפן השני שלה, Diamonds & Dancefloors. השיר נכתב על ידי מקס, שון מקסוול, מרקוס לומקס והמפיקים אברהם דרטנר, ג'ונאס ג'ברג וסירקוט סירקט. "Maybe You're the Problem" הוא שיר דאנס-פופ סינת'פופ, עם מילים המתארות פרידה מבן זוג אנוכי. קליפ נלווה בוים על ידי ג'וזף קאהן ומתאר את מקס חוצה דרך משחק ארקייד בנושא חורף.
הוצאה והלחנה
"Maybe You're the Problem" יצא לאור כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השני של מקס Diamonds & Dancefloors ב-28 באפריל 2022. השיר נכתב על ידי מקס, שון מקסוול, מרקוס לומקס והמפיקים אברהם דרטנר, ג'ונאס ג'ברג וסירקוט סירקט. העטיפה של השיר מורכבת משיערה האדום דובדבן של מקס, ששימש "מיתוג מחדש" לאלבומה השני.
מבחינה מוזיקלית, "Maybe You're the Problem" הוא שיר דאנס-פופ וסינת'פופ, עם השפעות ממוזיקה בשנות ה-80. בכתיבה עבור Uproxx, קייטלין ווייט תיארה את השיר כ"המנון התפרקות", בעוד ג'ורג' גריפית'ס מחברת המצעדים הרשמית סבר שהוא מכיל אלמנטים של רוק. המילים מתארות את הפתיחה של מקס לצאת ממערכת יחסים עם בן זוג אנוכי.
ויידאו קליפ
וידאו קליפ של "Maybe You're the Problem" בוים על ידי ג'וזף קאהן ויצא ב-28 באפריל 2022. מקס מופיעה בקליפ עם שיער אדום גלי. הסרטון בנושא החורף מתאר את מקס משתזף בשלג, עושה סקי, ומופיעה כחלק ממשחק ארקייד.
Make Me Proud
Make Me Proud (בעברית: לעשות אותי גאה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר הקנדי דרייק, בשיתוף הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז'. השיר יצא לאור ב-16 באוקטובר 2011, על ידי חברות התקליטים יאנג מאני, קאש מאני וריפבליק רקורדס, כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן השני של דרייק, Take Care.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דרייק, ניקי מינאז', טי-מינוס וניקיל סתרם, והופק על ידי טי-מינוס. השיר הוא שיר היפ הופ המשלב בתוכו את סגנון הרית'ם אנד בלוז העכשווי. עם השיר הופיעה מינאז' במהלך סיבובי ההופעות "Pink Friday Tour" ו-"Pink Friday: Reloaded Tour".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-156 מיליון השמעות.
התקיפה האווירית בננגרהאר
התקיפה האווירית בננגרהאר (באנגלית: Nangarhar airstrike), בוצעה ב-13 באפריל 2017 על ידי חיל האוויר של ארצות הברית בנפת אצ'ין אשר במחוז ננגרהאר במזרח אפגניסטן. במהלך התקיפה האווירית, ארצות הברית השתמשה לראשונה בפצצה הלא גרעינית הגדולה ביותר בארסנל שלה - B MOAB המכונה "אם כל הפצצות", במטרה להרוס רשת מנהרות באזור הררי ששימשו את לוחמי מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית. הפצצה הושלכה מדלת המטען האחורית של מטוס לוקהיד 130-MC. כיומיים לאחר ההפצצה, פקידי ממשל אפגנים שסרקו את האזור דיווחו שנהרגו בהפצצה כ-94 לוחמי דאעש, ביניהם כ-4 מפקדים בכירים.
רקע
בינואר 2015, המדינה האסלאמית הכריזה על הקמת מחוז ח'וראסאן במרכז אסיה בעקבות הצהרת אמונים של ארגונים מקומיים באזור פקיסטן, אפגניסטן ואוזבקיסטן, וזו הייתה הפעם הראשונה בה הוקם מחוז רשמי של המדינה האסלאמית במדינה שאינה ערבית. מאז 2015, לוחמי המדינה האסלאמית באפגניסטן התבססו היטב במזרח ההררי של המדינה, ואף הצליחו לכבוש מספר שטחים מהצבא האפגאני ומהטליבאן. חלקים מנפת אצ'ין ונפות אחרות בגבול האפגאני-פקיסטני נפלו לידיהם של לוחמי המדינה האסלאמית עקב הטופוגרפיה ההררית המורכבת שלהם, אשר הייתה קשה מאוד לגישה עבור כוחות הממשלה האפגנית. במהלך 2015 ו-2016, המדינה האסלאמית הכינה לשימוש רשת מנהרות מפותחת באזורים ההרריים של אצ'ין שנוצרה במקור על ידי ה-CIA עבור לוחמי המוג'אהידין בפלישה הסובייטית לאפגניסטן, והיא השתמשה באזור כבסיס צבאי ולוגיסטי לביצוע פיגועים קטלניים באפגניסטן. במהלך 2017 כחלק ממבצע חאמזה של כוחות אמריקנים ואפגנים לנקות את נוכחות דאעש ממזרח אפגניסטן, כוחות מיוחדים של צבא אפגניסטן ניסו ללא הצלחה לחדור אל האזור במטרה לטהר אותו, ונסוגו פעם אחר פעם בעקבות הטופוגרפיה הקשה וההיתקלות במטעני חבלה מאולתרים של המדינה האסלאמית. לבקשת ממשלת אפגניסטן, ארצות הברית החליטה להתערב כחלק ממבצע נחישות טבועה שנועד להחליש את המדינה האסלאמית בשטחי עיראק וסוריה. מספר ימים קודם להפצצה, חייל בכוחות המיוחדים של ארצות הברית נפצע אנושות מירי של נשק קל בננגרהאר על ידי המדינה האסלאמית.
נשק
פצצת GBU-43/B (ידועה גם כפצצת מואב או אם כל הפצצות) נבחרה לנשק שבו יעשה שימוש בתקיפה האווירית על מעוז המדינה האסלאמית. הפצצה שמונחת על ידי GPS ואשר משקלה הוא 10.3 טונות, נחשבת לפצצה הקונבנציונלית החזקה ביותר בארסנל הנשק של ארצות הברית, והיא נוסתה לראשונה במרץ 2003 לפני מלחמת עיראק.
למרות גודלה, לפצצת מואב אין יכולת לחדור למטרות עמוקות מדי לעומת מפצחת בונקרים, והשימוש בה נעשה בעיקר כנגד מאות מטרות רכות עד בינוניות המכסות שטחים נרחבים בסביבה מורכבת, כדוגמת קניון עמוק או מערכת מנהרות, תוך ניצול ההדף העצום של הפצצה. מאז פיתוח הפצצה ב-2003 ועד ל-2017, טרם נעשה בה שימוש מבצעי - בעיקר עקב החשש לפגיעה באזרחים.
לאחר הטלתה, דובר הפנטגון מסר כי הפצצה הובאה לאפגניסטן "לפני זמן מה" כדי לפגוע במעוז המדינה האסלאמית בננגרהאר, הנמצא ליד הגבול הפקיסטני. דייוויד מרטין, כתב הביטחון הלאומי של CBS, אמר כי התכנון להטלתה באזור החל עוד במהלך כהונתו של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה. ההוראה להשתמש בפצצת מואב ניתנה על ידי מפקד כוחות ארצות הברית באפגניסטן, הגנרל ג'ון ניקולסון. דובר משרד ההגנה של אפגניסטן, הגנרל דאולט וזירי, אמר שבעקבות הניסיונות הכושלים של הצבא האפגני לחדור לאזור, כמו גם אי השמדת המנהרות על ידי מלט"ים ומטוסי קרב, הוחלט להשתמש בפצצה מסיבית כדי להשמיד את רשת המנהרות ההררית שהפכה את הנפה למעוז המדינה האסלאמית באפגניסטן.
התקיפה
בשעה 7.32 בבוקר (שעון אפגניסטן), פצצת מואב הוטלה בנפת אצ'ין במחוז ננגרהאר בסמיכות לגבול עם פקיסטן כשהיא יוצרת גל הדף עצום. לדברי מפקד מחוז אצ'ין, התקיפה תואמה היטב עם הצבא האפגני והכוחות המיוחדים שהודיעו על כך למנהיגי השבטים המקומיים על מנת שיפנו את האזרחים מהאזור. על פי הגרדיאן, לאחר ההפצצה כוחות של ארצות הברית ואפגניסטן סקרו את האזור רגלית על מנת לאמוד את הנזק מקרוב. הדיווחים הראשונים מהאזור המופצץ דיברו על 36 לוחמי דאעש הרוגים, אך המנין גדל בימים שלאחר מכן כאשר יחידות הסיור של ארצות הברית ואפגניסטן ביקרו באתר ההפצצה. ב-14 באפריל, מפקד המשטרה של מחוז ננגהר מסר לתקשורת האפגנית ש-82 חמושים נהרגו, בעוד שמפקד נפת אצ'ין אמר לסוכנות הידיעות AEP שלפחות 92 חמושים נהרגו. ב-15 באפריל דווח שבההפצצה נהרגו 94 חמושים בהם 4 מפקדים, וב-18 באפריל בכיר ביטחוני אפגני מסר שנהרגו 96 חמושים, כולל 13 מפקדים.
לדברי משרד ההגנה האפגני, כל הנפגעים מההפצצה השתייכו למדינה האסלאמית, ועל פי הצהרות נוספות של גורמי ממשל באפגניסטן, בין ההרוגים היו 13 לוחמים זרים מהודו. סוכנות הידיעות של המדינה האסלאמית - "אמאק", פרסמה הודעה בה נטען שלא כל ההרוגים מצאו את מותם בעקבות ההפצצה. על פי משרד ההגנה האפגני, לא היו נפגעים אזרחיים בתקיפה האווירית, אך חבר פרלמנט מקומי מסר שנהרגו שני תושבי הכפר שודל הסמוך לאתר ההפצצה ולגבול הפקיסטני, ומספר מבנים במרחק 1.5 קילומטר מהאתר נפגעו מגל ההדף.
זמן קצר לאחר ההפצצה, חודשה הפעילות הג'יהאדיסטית באזור. ב-27 באפריל, נהרגו שני אנשי המבצעים המיוחדים של ארצות הברית על ידי המדינה האסלאמית בסמיכות לאזור שבו הוטלה הפצצה; כתב ה-BBC ציטט קצין אפגני שמסר שישנם מאות מנהרות דומות באזור.
יוז'ף בראון
יוז'ף "צ'יבי" בראון (בהונגרית: Braun József; 26 בפברואר 1901–1943) היה כדורגלן הונגרי. בראון שיחק בעמדת הקיצוני ימני במ.ט.ק. בודפשט ובנבחרת הונגריה. כינויו היה "צ'יבי" (Csibi) שמשמעותו אפרוח בהונגרית. הוא מת בעבודות כפייה בגדודי העבודה ההונגריים במלחמת העולם השנייה בחזית הרוסית.
ביוגרפיה
היה בנו של לאופולד בראון, בן למשפחה יהודית שורשית שהייתה מנהיגת הקהילה היהודית בבקשצ'בה שבדרום מזרח הונגריה.
למד בבית הספר מדאץ', בבודפשט, ועזב את לימודיו בגיל 14. כבר בגיל 13 היה שחקן נוער VAC בבודפשט ושיחק בה בין השנים 1914-1916. התגלה כשחקן בשנת 1916 על ידי ג'ימי הוגאן, אז המאמן האנגלי החדש של מ.ט.ק. בודפשט, שהביאו לקבוצה. בקבוצה שיחקו ומשחקים גם היום יהודים רבים. בראון הופיע בהופעת הבכורה שלו בעונה 1916/17, עונה בה זכתה הקבוצה באליפות הראשונה. בעונה שלאחר מכן הפגין יכולת גבוהה באגף הימני, תפקיד בו שימש במשך שבע השנים הבאות. בראון היה שותף בקבוצה לתשע אליפויות ברציפות 1917-1925, וגם לשני ניצחונות בגביע. משחקו הראשון בנבחרת הלאומית היה ביום 6 באוקטובר 1918 בניצחון 3-0 על אוסטריה, כשבראון היה בן 17. במשחק הבינלאומי השני שלו כמה חודשים לאחר מכן הוא הבקיע את השער המכריע ל-2-1 כנגד אותו היריב. בשנים שלאחר מכן הוא שיחק באופן קבוע באגף ימין של הונגריה והוביל את נבחרתו בשנת 1924 במשחקים האולימפיים בפריז. .
לאחר פציעה ב -1926 הוא שיחק בנבחרת הלאומית שוב, אבל סיים את הקריירה שלו בחודש דצמבר אותה שנה עם תיקו 3-3 נגד פורטוגל. הוא שיחק 27 פעמים בנבחרת הונגריה בין השנים 1918–1926, וכבש עבורה 11 שערים. בשנת 1919 נבחר בראון לכדורגלן של השנה בהונגריה. הוא נחשב לאחד משחקני הכדורגל הטובים ביותר בגילו. הוא סבל לאורך הקריירה שלו שוב ושוב מפציעות. בשנת 1921 הוא סבל מפציעה רצינית, אבל חזר בזכות ההתמדה שלו. בגיל 25 נאלץ לעזוב את משחק הכדורגל לגמרי בשל כך, וקריירת המשחק שלו נקטעה בטרם עת.
בשנות ה-20 המאוחרות ניסה לשחק שוב בליגה האמריקנית בכדורגל ב"הכוח ברוקלין" (1929) ו"ונדררס ברוקלין" (1929-1930). לאחר קריירת המשחק שלו, בראון עבד כמאמן בסלובקיה. הגיע לקבוצת סלובן ברטיסלאבה כעוזר מאמן בשנת 1934, ואימן את הקבוצה בשנת 1938. למרות הצלחתו, נאלץ לעזוב עוד באותה שנה עקב עליית הנאצים והתגברות האנטישמיות. לאחר סיום קריירת הכדורגל שלו, הוא עבד כפקיד בנק.
במלחמת העולם השנייה, כיהודי, הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בשנת 1942. הוא נדד כנראה ברחבי החזית המזרחית באוקראינה במחנות של עבודת כפייה, אשר רבים מן המשרתים בהן נשלחו למות בפינוי מוקשים, הנחה ותיקון מסילות ברזל, חפירת מלכודות טנקים, ומתו ברעב ובמחלות. שם הוא נפטר בסבל בשנת 1943. מקום קבורתו לא נודע.
מורשת
הוא היווה ההשראה לספרו של בלה סנש צ'יבי (1919). הספר המספר על מאבקו של בן-עניים ישר ואמיץ, שילדי הכיתה בני-העשירים הטילו עליו חרם, עד שרכש את אהדת הכיתה והביא לה תהילה. הספר ראה אור בשנת 1919 – השנה שבה היה יוז'ף בראון בן ה-18 לכוכב החדש של הכדורגל בהונגריה. תרגום לעברית של הספר של אביגדור המאירי יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-1950.
תחנת טעינה
תחנת טעינה לרכב חשמלי, המכונה לרוב רק תחנת טעינה, היא מערכת המספקת אנרגיה חשמלית לטעינה של כלי רכב חשמליים.
רוב תחנות הטעינה הציבוריות מותקנות כיום בחניונים מסחריים, למשל של מרכזי קניות, בנייני משרדים, מלונות ואף של בתי עסק בודדים כמסעדות ומרכולים. שירות הטעינה מסופק לרוב באמצעות חברות פרטיות.
סוגי מטענים בתחנות עגינה
למעט תחנות איטיות, תחנות הטעינה כוללות בתוכן את מיישר הזרם ומספקות זרם ישר למכוניות.
טעינת רכבים
טעינת מכוניות חשמליות יכולה להתבצע בזרם ישר, או בזרם חילופין דרך מיישר זרם אם כלול בהן. בשני המקרים, טעינת הסוללות מתבצעת דרך מערכת ניהול סוללות (BMS). בטעינה בזרם חילופין המגבלה על מהירות הטעינה היא מיישר הזרם עצמו: ככל שהמיישר גדול יותר כך מהירות הטעינה גבוהה יותר. בטעינה בזרם ישר המגבלה על מהירות הטעינה נובעת מתחנת הטעינה עצמה - זמן הטעינה תלוי בהספק החשמלי של התחנה.
תיאורטית, חישוב זמן הטעינה מתבצע על ידי חלוקה של האנרגיה האגורה בסוללות המכונית בהספק תחנת הטעינה. למעשה, סביר להניח שהמכונית אינה מגיעה לתחנת הטעינה כשסוללותיה מרוקנות לחלוטין, וכן קצב הטעינה אינו אחיד - ככל שהסוללות מתמלאות קצב הטעינה יורד. להלן דוגמה לחישוב זמן טעינה:
כלומר הזמן המזערי שטעינה כזו תארך הוא 0.68 שעה, שהן כ-41 דקות. על פי נתוני היצרן, טעינה זו תספיק לנסיעה של 320 ק"מ.
אבי פרין
אבי פרין (נולד ב-22 ביוני 1943) הוא מתופף ישראלי.
ביוגרפיה
אבי פרין נולד ב-1943 באיסטנבול שבטורקיה. עלה לארץ ישראל בגיל חמש ב-1948 בדיוק עם הקמת המדינה, אך מאחר שהבריטים עדיין שלטו בארץ, הוא ומשפחתו לא הורשו להגיע לארץ והוגלו לקפריסין שם הושמו הוא, אביו וסבתו במחנות סגורים.
לאחר שהייה של מספר חודשים, בארץ ישראל הוחלט להעלות את כל ילדי המחנות על אניית המעפילים "אקסודוס", על מנת לעורר מחאה בעולם על אכזריותם של הבריטים, ופרין היה אחד מהילדים. לאחר ניסיונות רבים ולא מוצלחים לשבור את המצור, הועלו הילדים על האונייה "נגבה" ואנשי הפל"ים הבריחו אותם דרך שדות ים לארץ, (ביניהם היה שייקה אופיר).
בילה שנות נעוריו בחוות הנוער הציוני בירושלים, שם התחנך מגיל 14 עד גיל 18 כחניך עליית הנוער, ללא משפחה, ושם למד לנגן על תופים, מעט פסנתר, חלילית ומפוחית פה.
בהיותו בן 16, ב-1959, לאור כישרונו בציור, קיבל מלגה ללימוד ב"בצלאל" כחניך עליית הנוער והיה לסטודנט הצעיר ביותר שנרשם בתולדות בית הספר. שם שימש כאחד ממפיקי ומאיירי עיתון הסטודנטים בבצלאל "פי האתון".
באותה תקופה נערכו מדי פעם ערבי ג'אז באולם וויז שבאוניברסיטה העברית בירושלים בהשתתפות דני גוטפריד, אלברט פיאמנטה, עוזי מלמד, דוד יחזקאל ואחרים. באחת הפעמים נתבקש פרין על ידי אלברט פיאמנטה להחליף את דוד המתופף שנבצר ממנו להגיע אותו ערב, וכך החלה קריירת התיפוף של פרין, קריירה שנמשכה כ-30 שנה. מאותו ערב, יענקל'ה סגל, ממארגני ה"חלטורות" בירושלים, הזמין את אבי לקחת חלק בחלטורות, בהן ניגנו בין השאר, נפתלי אהרוני, איגור שטרן ואשתו נלי שטרן, אלברט פיאמנטה, דני גוטפריד, עוזי מלמד, ממלו, ומוזיקאים רבים שהיו ירושלמים ביסודם, שהגיעו ברבות הימים לקפה נוגה ונקראו "הקבוצה הירושלמית".
מאחר שדני גוטפריד היה "בעל מילה" בתזמורת חיל האוויר, הוא המליץ על פרין להתקבל לתזמורת ובזכותו פרין התקבל לתזמורת חיל האוויר בה שירת בין השאר עם קרול אברמוביץ' (מגיטריסטי הג'אז הגדולים בישראל), דני פיטשון (קלידן וסולן להקת המטרונומס) ועוד.
לאחר סיום שירותו הצבאי, פרין רכש את המיומנות והניסיון המקצועיים כמוזיקאי, והחל להופיע וללוות רבים וטובים מאמני ישראל הידועים כדוגמת שייקה אופיר, אריק איינשטיין, שושנה דמארי, יפה ירקוני, ירוסלב יעקובוביץ' ועוד.
עם שחרורו מהצבא, ניהל פרין את תזמורת הנוער של עיירת העולים דימונה, שם ארגן תזמורת של כחמישים מתופפים וכלי הקשה בלבד וזכה איתם בפרס ראשון לתזמורות נוער מכל רחבי הארץ בשנת 1968.
פרין הרבה לנגן בשנות ה-60 במועדון "סברה": מועדון לילה תל אביבי שאז נחשב לטוב ומכובד מסוגו בארץ עם מופעים בינלאומיים כמו שרל אזנבור, אנריקו מסיאס, להקת הבלט הסיני וכו'. תזמורתו הידועה של הפסנתרן והמעבד אלכס וייס הייתה אז מלווה את כל המופעים, ופרין החליף אז את המתופף הידוע בורלא, והצטרף להרכב שכלל את: ז'אק סני (ניגן סקסופון טנור), מוני עמרני (זמר) ועוזי מלמד היה החצוצרן.
בהופעות, פרין ליווה בין השאר את אריק איינשטיין, שושנה דאמרי, יפה ירקוני, מרסל ריקרדו, גאקומו ווילה, אני ריי (אחותם של יוסי וקרול אברמוביץ מ"יוסי ולהקתו") ג'קי גליל וכו'.
כמו כן, פרין השתתף בהקלטת התקליט "אהבה וג'אז" (1968) עם מל קלר וגדעון שמר, ליווה את רימונה פרנסיס וסטו הכוהן.
פרין הרבה להופיע במועדון זורבה ברחוב יפת ביפו ליד השעון עם "תזמורתו של אלברט פיאמנטה" בה השתתפו: אלברט פיאמנטה-סקסופון אלטו, סטו הכוהן - גיטרה בס וסקסופון טנור, וולריו סגל-פסנתר, ג"ו ישראל – שירה ופרין- תופים.
הרכב נוסף שפרין ארגן הופיע במלון אוויה ליד שדה התעופה הישן של לוד, כשהחליף את תזמורתו של פיסי אושרוביץ לחודשי הקיץ. בהרכב זה היו גוסטב פייגס - פסנתר, סטו הכוהן -גיטרה בס, קרול אברמוביץ -גיטרה חשמלית, ירוסלב יעקובוביץ -סקסופון, ופרין -תופים.
פרין לקח חלק גם בכמה מההקלטות החשובות במוזיקה הישראלית :ניגן במרבית הלהיטים של אריס סאן כמו: בום פם, סיגל, מנמו, בחיים הכל עובר, אספרה, דם דם וכו',הקליט פעמים רבות עם אומנים ישראלים ידועים כמו: יפה ירקוני, גו עמאר, אריק איינשטיין, שושנה דאמארי וכו'.
בנוסף, אבי התמקצע במוזיקת הג'אז כשקיבל שיעורים פרטיים מג"רי גרבל ("סדנת בג'אז") כשנתיים, ומדודו ניסים פרין ז"ל, מהמתופפים הראשונים בארץ שניגנו מוזיקה יוונית, הוא ספג מעט השפעות יווניות "מזרחיות".
מאחר שליווה את אריס סאן כמתופף של פיאמנטה בזורבה, המועדון בו אריס היה שותף, אריס הציע לפרין חוזה הופעות בארצות הברית, ובסוף שנות ה-60, נסע פרין יחד עם אריס סאן לארצות הברית והופיע כמתופף קבוע בתזמורתו של אריס סאן בניו יורק, שם זכה לכינוי "אבי סולו" (כי פעם אחת במהלך הופעה, אריס סאן החליט לתת לפרין סולו אז צעק : "אבי! סולו!".
הסיבה העיקרית להצטרפותו לאריס סאן ולנסיעתו לארצות הברית הייתה התשוקה להרחיב דעת גם כמוזיקאי ובעיקר כצייר-אמן, דבר שהצליח להגשים: ישנן היום כחמישים כרזות ידועות שלו הנמכרות באלפי דולרים ברחבי העולם, ביניהן של דיזי גילספי (איתו גם ניגן) ג'ו פאס, סטנלי טרנטיין, הרבי מאן, תערוכות ואירועים בינלאומיים, ארגון האו"ם, אוניברסיטאות ומוזאונים.
במהלך עבודתו עם אריס סאן, הוסיף פרין ללמוד ג'אז כשנתיים עם המתופף המוכר אלווין ג'ונס.
ב-2009 פרין קיבל אירוע מוחי שהותיר אותו משותק בחצי גופו התחתון.
מתגורר בניו יורק ואב לשלושה.
שארל דה קטלארה
שארל דה קטלארה (בהולנדית: Charles De Ketelaere; נולד ב-10 במרץ 2001 בברוז' שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדות הקשר והחלוץ בקבוצת אטאלנטה בהשאלה ממילאן ובנבחרת בלגיה.