cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רניל ויקרמסינגהה
2019-2022
הבחירות לפרלמנט ב-2020 הביאו לניצחון מוחץ של פודוג'אנה פרמונה בסרי לנקה בראשות מהינדה ראג'פקס, והשיגה 59.09% מהקולות והבטיחה 145 מושבים בפרלמנט. המפלגה הלאומית המאוחדת, שספגה את התבוסה הקשה ביותר בתולדותיה קיבלה סך של 249,435 קולות, שהם 2.15% מהקולות. בפעם הראשונה בתולדותיה, היא לא הצליחה לזכות במושב אחד בפרלמנט.
2022 - ראש הממשלה ונשיא
עד מאי 2022, המדינה הייתה במחדל ריבוני ועמדה בפני היפר-אינפלציה, מה שהוביל לתסיסה פוליטית וחברתית. עם אירועים שהובילו להתפטרותו של מהינדה רג'פקסה ב-9 במאי 2022, עקב המחאות בסרי לנקה ב-2022, הנשיא גוטביה רג'פקסה מינה את ויקרמסינגה לראש הממשלה ב-12 במאי 2022.
ב-25 במאי מונה ויקרמסינגה לשר האוצר, היציבות הכלכלית והמדיניות הלאומית.
ב-9 ביולי משרד ראש הממשלה הודיע כי ויקרמסינגה מוכן להתפטר כדי לפנות מקום לממשלה בשיתוף כל המפלגות, עת המפגינים הסתערו ושרפו את ביתו באותו יום. מאוחר יותר באותו היום פרצו מפגינים לנתיב החמישי 115 – מעונו הפרטי של ויקרמסינגה בקולומבו והציתו אותו.
ב-13 ביולי, הנשיא גוטביה רג'פקסה נמלט מהמדינה למלדיביים, כאשר ויקרמסינגה טען לתפקיד, והטיל מצב חירום בסרי לנקה. לאחר התפטרותו הרשמית של רג'פקסה, הושבע ויקרמסינג כנשיא בפועל של סרי לנקה. מעבר לכך, שימש יחד עם זאת בתפקיד ראש ממשלה, שר ההגנה, שר הטכנולוגיה ושר האוצר בו זמנית. עם הפיכתו לנשיא בפועל, אסר ויקרמסינג את השימוש ב"הוד מעלתו" כתחילית כבוד לנשיא וביטל רשמית את השימוש בדגל נשיאותי.
ב-20 ביולי הוא נבחר לנשיא ה-9 של סרי לנקה על ידי הפרלמנט של סרי לנקה בהצבעה חשאית לכהן את שארית כהונתו של רג'פקסה, שהייתה אמורה להסתיים בנובמבר 2024. הוא ניצח את יריבו העיקרי, Dullus Alahapperuma, עם 134 קולות מול 82. ב-21 ביולי, הוא הושבע לנשיא התשיעי של סרי לנקה.
שלמה צימבליסט
הרב שלמה צימבליסט (נפטר בג' בכסלו ה'תשט"ז, 18 בנובמבר 1955) היה ראש ישיבת תפארת צבי.
ביוגרפיה
נולד לזלאטע אסתר ולרב יהושע צימבליסט. נישא לחיה הינדה, שהייתה נינת רבי יצחק מוולוז'ין. עלה לארץ ישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20, ובשנות ה-30 העלה גם את אביו ארצה. למד בישיבת סלובודקה בהיותה בחברון.
בשנות ה-20 כיהן כר"מ בישיבת לומז'ה בפתח תקווה ובשנות ה-30 היה ממייסדי ישיבת תפארת צבי וכיהן בה כראש הישיבה. במשך שנים היה אחד משליחי הציבור שעברו לפני התיבה בימים נוראים בישיבת חברון כנסת ישראל. כשחלה החליף אותו בתפקידו זה, הרב שלום שבדרון.
בשנות ה-50 נאבק במחלה קשה ונסע לטיפולים בארצות הברית. הוא חזר ארצה ונפטר כעבור שבועות מספר בג' בכסלו ה'תשט"ז, 18 בנובמבר 1955.
השאיר אחריו אישה ושתי בנות. חתנו הרב שמעון כהן החליף אותו בראשות ישיבת תפארת צבי.
תעשיית תעופה ברוסיה
תעשיית תעופה הוא ענף תעשייתי חשוב בכלכלת רוסיה, המעסיק כ-355,300 עובדים. פירוק ברית המועצות הביא למשבר עמוק בענף, במיוחד עבור מגזר המטוסים האזרחיים. המצב החל להשתפר באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עקב גידול בתובלה אווירית והגברת הביקוש. תוכנית איחוד שהושקה ברוסיה בשנת 2005 הובילה את ממשלת רוסיה להקים את חברת ההחזקות של "תאגיד המטוסים המאוחד", הכוללת את מרבית חברות המפתח בתעשייה.
ענף המטוסים הרוסי מציע תיק עבודות של מטוסים צבאיים תחרותיים בינלאומיים כמו מיג-29 וסוחוי Su-27, בעוד פרויקטים חדשים כמו סוחוי סופרג'ט 100 ו-MC-21 מקווים להחיות את הונו של פלח המטוסים האזרחיים. בשנת 2009 חברות השייכות לתאגיד המטוסים המאוחד מסרו ללקוחותיה 95 מטוסים חדשים, בהם 15 דגמים אזרחיים. בנוסף, התעשייה ייצרה מעל 141 מסוקים.
מלחמת העולם הראשונה
ברוסיה הקיסרית היו עשרים וארבעה יצרני מטוסים עם פרוץ המלחמה, אך לא היו להם החומרים או היכולת להחליף מטוס שאבד. בפרט הם היו תלויים במנועים זרים. היא ייצרה 1,893 מטוסים וייבאה 883 בשנים 1914 עד 1916, אך היא ייצרה רק 920 מנועים בתקופה זו תוך ייבוא 2,326 כלי טיס. הייצור ירד בחדות לאחר מהפכת פברואר והופסק למעשה כאשר רוסיה עזבה את המלחמה בשנת 1918. ללא עוררין המטוס המפורסם ביותר שנוצר בתקופה זו היה הסיקורסקי איליה מורומץ, המפציץ הראשון בעל ארבעת המנועים שצייד יחידת הפצצה אסטרטגית ייעודית. מפציץ כבד זה היה ללא תחרות בשלבים הראשונים של המלחמה, מכיוון שלמעצמות המרכז לא היו מטוסים דומים עד לשלב מאוחר יותר. במהלך מלחמת העולם הראשונה, רוסיה איבדה רק מטוס אחד של סיקורסקי איליה מורומץ בפעולת אויב בלמעלה מ-400 גיחות אוויריות.
העידן הסובייטי
במערכת הכלכלית המתוכננת הסובייטית, תחרות בשוק החופשי בין חברות נתפסה כבזבזנית, במקום זאת המערכת הסובייטית הייתה מערכת רב שכבתית שהמרכיבים העיקריים שבהם היו לשכות עיצוב, המכונות OKB ומתחמי ייצור.
לאנשי ה-OKB לא היו האמצעים לייצור מטוסים באופן המוני וגם לא היו מיועדים לכך, וגם לא היו מתחמי הייצור שמסוגלים לתכנן מטוסים מיוזמתם, במקום זאת הם יצרו לפי הזמנות הממשלה.
בעתות שלום לרוב מפעלים לייצור מטוס זה או אחר נבחרו תוך תמרון פוליטי בין מנהלי לשכות העיצוב, מנהלי המפעלים הממשלתיים וחברי הוועדות הממשלתיות השונות. לכן לרוב למכוני העיצוב היו מספר מפעלים איתם היה להם יחסים קיימים ולרוב הם ייצרו את מטוסיהם. אם כי היו מצבים בהם גם מפעלים איתם מכון העיצוב היה ביחסי עבודה היו מסרבים אם תוכנית ייצור המטוסים הייתה לא כדאית להם מבחינת המשאבים המוקצים לטובת הייצור על ידי הממשלה הקומוניסטית, או אם היה להם סדר עדיפות אחר. בעתות מלחמה הממשלה הייתה מחליטה על כל שלב בתוכנית הייצור והחופש לתמרון פוליטי בשרשרת הזאת היה מאוד מוגבל.
בין השאר משיקולים פוליטיים, הפצת הייצור הייתה מפוזרת באופן נרחב, מה שיוצר שרשראות אספקה בהן תפקיד תכנון המדינה היה עליון. כאשר ייצוא כלי טיס מצד שלישי היה קיים במדינות המובילות חברות ייצוא, לא לשכות עיצוב ולא חברות הייצור היו אחראיות ישירות לשיווק מוצריהן מעבר לים ואף לא נהנו ישירות ממכירת מוצריהן, במקום זאת הקציבו יחידות עיצוב וייצור אלה משאבים שנועדו לעמוד ביעדי ייצור שנקבעים באופן מרכזי. ההכנסות משיווק מוצריהם הגיעו ישירות לתקציב המדינה.
עם התמוטטות ברית המועצות, ברית ורשה וקומקון התפרקו וחברות יצוא, חברות OKB, מפעלי הרכבה ויצרני רכיבים (שחלקם כיום במדינות עצמאיות ולעיתים עוינות). רוסיה מצאה כי חלקים שלמים של דרישות התעופה שלה היו מונחות כעת במדינות זרות אלה, למשל ייצור מטוסי אימון מטוסים שהוזמנו במקור מצ'כוסלובקיה, בעוד שבפולין היו מסוקים קלים ומטוסי חקלאיים, רומניה ייצרה גם מסוקים קלים ומרבית יכולות התכנון הטקטי כמו אנטונוב היו כעת באוקראינה, ופס הייצור העיקרי למטוסי סוחוי Su-25 היה בגיאורגיה.
התאמות לעידן הפוסט-סובייטי
תעופה וחלל הייתה תעשייה מפותחת בברית המועצות. בסוף שנות ה-80, ברית המועצות היוותה 25% מתעשיית המטוסים האזרחים ברחבי העולם ו-40% מייצור המטוסים הצבאיים ברחבי העולם. השלכות פירוק ברית המועצות בשנת 1991 היו קטסטרופליות. כל ענף הייצור חוסל כמעט בשל ייבוא, ואילו תעשיות התעופה והחלל בקושי הצליחו לשרוד תחת מסי המכס הגבוהים. בצד החיובי, תעשיית המטוסים הצבאיים הצליחה ליהנות משיפור אפשרויות הייצוא והרוויח ממלאי גדול של רכיבים וחלקים שנוצרו בתקופת ברית המועצות. ענף המטוסים האזרחיים היה הרבה יותר גרוע: בעוד שבשנת 1990 ייצרה המדינה 715 מטוסים אזרחיים, בשנת 1998 המספר ירד ל-54 ובשנת 2000 נוצרו רק 4 מטוסים אזרחיים.
מאחר שמבנה התעשייה התפצל בצורה עמוקה, הקונצנזוס היה שצריך לגבש איחוד. לצורך כך הקים הנשיא בוריס ילצין את VPK-MAPO (מתחם תעשייתי צבאי - איגוד ייצור המטוסים במוסקבה), שכלל כמה חברות מפתח כמו מיקויאן. מאוחר יותר הפכה MAPO לחברת המטוסים הרוסית 'MiG'. אולם שלב זה של איחוד לא היה מוצלח במיוחד, ומאוחר יותר התמזגה MAPO עם סוחוי.
סך התפוקה של ענף התעופה והחלל בשנת 2000 היה 2.7 מיליארד דולר, עם רווח נקי של 600 מיליון דולר. יצוא המטוסים הצבאיים בשנת 2000 הסתכם ב-1.3 מיליארד דולר.
2000–2005: התחלה של התאוששות
בסוף המאה ה-20, תעשיית המטוסים האזרחיים נקלעה למשבר פיננסי אדיר. רק כמה מטוסים נבנו והתחזוקה לאחר המכירה הייתה זעומה. מטוסים רבים, חדשים וותיקים כאחד, לא הצליחו לקבל אישורי בטיחות וסביבה בינלאומיים. שתי חברות מפתח, Aviastar-SP ואיגוד ייצור המטוסים של וורונז', כמעט פשטו רגל. הרווחים של ענף המטוסים האזרחיים הסתכמו בשנת 2001 ב-300 מיליון דולר בלבד. עם זאת, באוגוסט 2000 החל המצב להשתפר משמעותית. בשנת 2001 הענף החל סוף סוף לקבל הזמנות חדשות מחברות ליסינג. התובלה האווירית גדלה בכ-8% בשנה, ובשנת 2004 עלה הביקוש המקומי לכלי טיס חדשים. חברות מפתח הצליחו לשלם את חובותיהן או לגרום להם לארגון מחדש, ורמות הייצור עלו שוב.
תעשיית המטוסים הצבאיים שרדה את 15 שנות המשבר כמעט אך ורק באמצעות יצוא. רק בשנת 2005 החל הענף לקבל מימון משמעותי מתקציב המדינה.
2005–2010: תוכנית איחוד התעשייה
בשנת 2005 הממשלה תחת הנשיא ולדימיר פוטין יזמה תוכנית התבססות בתעשייה כדי להביא את החברות העיקריות המייצרות מטוסים תחת ארגון אחד: תאגיד המטוסים המאוחד (UAC). המטרה הייתה לייעל את קווי הייצור ולמזער הפסדים. התוכנית חולקה בשלושה חלקים: ארגון מחדש וניהול משברים (2007–2010), פיתוח פרויקטים קיימים (2010–2015) והתקדמות נוספת במבנה החדש שנוצר (2015–2025).
תאגיד המטוסים המאוחד, אחד מחברות לאומיות שנועדו לקידום האינטרסים של המדינה מושווה ל-EADS באירופה, נהנה מתמיכה כספית רבה מצד ממשלת רוסיה, ששפכה כסף לחברות שרכשה כדי לשפר את מצבן הכלכלי. התקציב הראשון של התאגיד בשנת 2007 היה כ-2 מיליארד רובל, ובשנה שאחריה הוא גדל ל-24 מיליארד רובל (כ-770 מיליון דולר).
משלוחי המטוסים האזרחיים גדלו ל-6 בשנת 2005 ובשנת 2009 מסר הענף 15 מטוסים אזרחיים, בשווי של 12.5 מיליארד רובל, לרוב ללקוחות מקומיים.
למרות המשבר הפיננסי העולמי, ענף ייצור המטוסים ברוסיה בכללותה הצליח להגדיל את הייצור והמכירות ב-19.5% בשנת 2009.
מפציץ מהדור החמישי
בשנת 1998 ביקש חיל האוויר הרוסי מהתעשייה לפתח מטוס חזית רב-תכליתי. בשנת 2001 שודרגו הדרישות למערכת מטוסים שכזו, שהפכה לימים למפציץ הדור החמישי סוחוי Su-57, שנחשב כתגובת רוסיה לתוכנית מפציץ תקיפה משותף האמריקנית. ה-Su-57 ביצע את טיסת הבכורה בשנת 2010, ושבר את המונופול המלא של אמריקה על פיתוח וייצור מטוסי דור חמישי. בדו"ח ההגנה במוסקבה בצעד הזה תואר כהפיכה משמעותית בתעשיית התעופה הרוסית ונטען כי:
ראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין הודיע שהממשלה תגדיל את המימון של הענף בתעשייה הביטחונית הרוסית.
סוחוי סופרג'ט 100
המטוס האזורי סוחוי סופרג'ט 100 הוא המטוס האזרחי הרוסי הגדול הראשון שפיתוחו החל לאחר 1991. המטוס, שטס לראשונה בשנת 2008, תואר כתוכנית המטוסים האזרחיים החשובה והמצליחה ביותר בתעשיית התעופה הרוסית. כל גרסאות המטוס עוצבו על ידי חברת הבת של תאגיד המטוסים המאוחד, סוחוי בשיתוף פעולה עם שותפים זרים, ומורכבות על ידי התאחדות ייצור המטוסים של קומסומולסק על אמור (KnAAPO) במזרח הרחוק הרוסי, ואילו איגוד ייצור המטוסים של נובוסיבירסק (NAPO) מתמקד ברכיב הפקה. שתי החברות השקיעו רבות בשדרוג המתקנים שלהן וייצרו 70 כלי טיס עד שנת 2012.
אירקוט MC-21
פיתוח מטוס הנוסעים Irkut MC-21 החל בראשית שנות האלפיים. המטוס, שיש לו קיבולת נוסעים בין 150–200 וטווח של 5,000 ק"מ, מתוכנן על ידי חברת אירקוט בשיתוף עם שותפים זרים. הוא ממוקד לפלח הפופולרי ביותר בתעשיית התעופה המקומית, ונועד להחליף מטוסים ישנים יותר כמו טופולב Tu-154. התוכנית נמצאת בשלב הייצור. ההסמכה והמסירה של המטוס תוכננו בתחילה עד 2016, אך המסירה עוכבה לשנת 2017. היזמים שואפים למכור 1,200–1,500 מטוסים בסך הכל, המהווים נתח של 12–15% מהשוק הבינלאומי.
פרויקטים אחרים
מטוסים חדשים אחרים שפותחו בתקופה האחרונה כוללים את מטוס האימון המתקדם יאק - 30 ומטוס תקיפה קל, ה-Tu-204 SM המודרני והמטוס האזורי An-148, שיוצר ברובו בוורונז' לדע ופני החמרה ביחסי אוקראינה-רוסיה. יצרנית המטוסים הימיים Beriev מתכננת גם מספר מטוסי נוסעים חדשים.
רשימת יצרני מטוסים בולטים
רשימה של יצרני המטוסים ברוסיה:
מבנה
בשנת 2008 כלל ענף המטוסים 106 עסקים, 18 מהם שייכים לתאגיד המטוסים המאוחד. אחת החברות המצליחות ביותר היא סוחוי, המחזיקה בקו רחב של מטוסים צבאיים תחרותיים בינלאומיים, כולל דגמי Su-27, Su-30 ו - Su-35. בתחום האזרחי, הפרויקט החשוב ביותר של החברה הוא Superjet 100. איגוד ייצור המטוסים בקומסומולסק על אמור, מפעל המטוסים הגדול ברוסיה, אחראי על ייצור מוצרי סוחוי. טופולב מתמקדת בשוק התעופה האזרחי עם מטוסי 204 ו-214, אבל הוא גם אחראי על פיתוח מטוסים על בסיס מפציץ 160. ייצור המוני של מטוסי Tu-204 נעשה על ידי אוויהסטאר SP, הממוקם באוליאנובסק, ואילו 214 מיוצר על ידי איגוד ייצור המטוסים של קאזאן. איליושין מתמקדת בתחום המטען וההובלה הצבאיים. לאירקוט תיק עבודות של מטוסי אימונים ומטוסים אמפיביים ומתחרה בנישת האלקטרוניקה והאוויוניקה המשולבת. בתחום המל"טים, ZALA Aero ו-Vega Radio Engineering Corporation הן בין החברות המובילות.
דודו טופז
דודו טופז (20 בספטמבר 1946 – 20 באוגוסט 2009) היה קומיקאי, שחקן, תסריטאי, סופר ומנחה טלוויזיה ישראלי. חתן פרס כינור דוד. כונה בפי התקשורת הישראלית "הראשון בבידור", על שם תוכנית הטלוויזיה שלו, ו"מלך הרייטינג", בשל הצלחתו המסחרית הנרחבת כמנחה תוכניות בידור ואירוח פופולריות. התאבד בתא המעצר לאחר שנעצר בחשד שהזמין ביצוע מעשי אלימות שגרמו חבלות לאנשי תקשורת שונים..
ביוגרפיה
טופז נולד בחיפה בשם דוד גולדנברג ללילי ואליהו גולדנברג. אביו היה קריין, שחקן ובמאי תיאטרון. במסגרת שירותו הצבאי השתתף טופז בצוות הווי של להקת הגדנ"ע, ושר כסולן את השיר "נח היה איש צדיק ותמים". לאחר שחרורו מצה"ל למד באקדמיה למשחק בלונדון.
תחילת דרכו
טופז החל את קריירת המשחק בתיאטרון חיפה, במקביל להופעות בידור שהעלה ברחבי ישראל. בשנות השבעים היה משתתף בולט בתוכנית הרדיו הקומית "לצון נופל על לצון", לצידם של דודו דותן, יואל ריפל, דלית אורמיאן, אבשלום קור ואחרים.
עבודתו הראשונה בטלוויזיה הייתה כמורה לאנגלית בטלוויזיה החינוכית בתוכנית "EVERYMAN'S ENGLISH, שעורי אנגלית עם דודו טופז" בשנת 1969 ועל ידי במאי הטלוויזיה יוסי הלחמי. כמו כן היה שותף בכתיבת התסריטים לסדרה "רגע עם דודלי". בתחילת שנות השמונים החל להנחות שעשועוני טלוויזיה בערוץ הראשון. המצליח מביניהם והמזוהה איתו ביותר היה השעשועון "שחק אותה", עבורו זכה עם המפיק איציק קול ב"פרס כינור דוד". טופז השתתף גם בשלוש פרודיות על השעשועון "שחק אותה": מתיחה שצולמה לסרט של יהודה ברקן שבה מתרחשת סדרת תקלות בעת צילום השעשועון, פרק בסדרה "זהו זה!" ומערכון במופע היחיד שלו "פליטת פה". במופע "פליטת פה" נתן טופז דוגמאות לבדיחות שכביכול לא הורשה לספר במהלך השעשועון.
סרטים בהם הופיע
כשחקן, בשנת 1972 השתתף בסרט ז'אקו והיצאניות בבימויו של פול סמית, ובשנת 1985 בסרט מניו יורק באהבה, סרטו של עמוס קולק. ב-1988 השתתף טופז בתפקיד הראשי בסרט "תל אביב-לוס אנג'לס", בדמות מודי גזית. טופז כתב את התסריט שהיו בו יסודות אוטוביוגרפיים, ובהם רצונו להתפרסם ולהצליח כבדרן בישראל ומחוצה לה.
תקרית הצ'חצ'חים
ב-27 ביוני 1981, בסיום מערכת הבחירות לכנסת העשירית, נאם טופז בעצרת הבחירות המסכמת של המערך בכיכר מלכי ישראל, ובה אמר: "תענוג לראות את הקהל הזה, ותענוג לראות שאין כאן צ'חצ'חים שהורסים אסיפות בחירות... הצ'חצ'חים של הליכוד הם במצודת זאב. הם בקושי שין גימלים, אם הם בכלל הולכים לצבא. כאן נמצאים החיילים ומפקדי היחידות הקרביות". "הארץ" דיווח ביומן מערכת הבחירות, בעריכת הכתב לענייני מפלגות של העיתון אמנון ברזילי, על דבריו הבוטים של טופז ועמד על משמעותם, כשהוא העיתון היחיד שעושה זאת.
למחרת, בעצרת הבחירות המסכמת של הליכוד באותו מקום, מתח מנחם בגין ביקורת חריפה על האמירה הזו באומרו: "עד אתמול לא הכרתי את המילה צ'חצ'חים ולא ידעתי מה פירושה, אך אמש שמעתי את הבדרן..." וכאן הסתכל בגין בדף להיזכר בשם שקרא בעילגות מכוונת "דודו טופס" ובהטעמה מלעילית, והמשיך: "...מכנה את אנשי הליכוד צ'חצ'חים", ואת המילה האחרונה ביטא בגין במלרע. בגין השתמש בתקרית כדי להלהיב את הקהל וללכד את הציבור המזרחי סביב הליכוד, ובכך ייתכן שהוכרעו הבחירות. בעקבות האירוע הושעה טופז מהערוץ הראשון וחזר להנחות בטלוויזיה רק לאחר 3 שנות הפסקה.
"פליטת פה" והצגות יחיד נוספות
תוכנית יחיד מצליחה זו כללה סיפור מסגרת: התוכנית הייתה מונולוג של ישראלי השוהה בנמל התעופה בן-גוריון וממתין למטוס כדי לרדת מהארץ. המונולוג מציג את לבטיו ואכזבותיו של האיש ממדינת ישראל אך גם את יתרונותיה, המשכנעים אותו לבסוף לא לעלות על הטיסה ולהישאר בישראל. התוכנית כללה מערכוני סטנד-אפ כמו "דברים קטנים ומעצבנים", שבו דיבר טופז על דברים קטנים ומעצבנים כשקית חלב אשר "צפה במקרר מלא חלב", או מעדן חלב שמגיע בזוגות שלא ניתנים להפרדה. בנוסף כללה התוכנית שירים סאטיריים כמו "מכתב מלבנון" (למנגינה של ז'אק ברל), חיקויים של אברהם שפירא ואריאל שרון שכביכול משתתפים בשעשועון הטלוויזיה "שחק אותה", חיקויים של אישים נוספים כגון שמואל פלאטו-שרון ועוד. הלהיט הגדול ביותר היה המערכון "משפחה בטיול" שכתב לטופז מנחם זילברמן וטבע את המשפט: "רק משה רצה אורנג'דה, אמרתי לו מה יש'ך מאורנג'דה משה?" ואת המשפט "אתם לא יכולים לזרוק אשפה מהחלון כמו אנשים תרבותיים?!" מערכון זה הושמע רבות ברדיו וצוטט גם במקומות אחרים כמו בסרט "אחד משלנו". לבד מטופז וזילברמן השתתפו בכתיבת המערכונים יואל ריפל ואמנון דנקנר. את טופז ליווה המוזיקאי יוסי סידי והמשיך בכך לאורך כל הקריירה.
תוכניות היחיד ("פליטת פה", "בלי חשבון" ו"צורה לנו") הופקו על ידי עמרם פלד, שהיה בזמנו המנכ"ל והבעלים של "אולפני חן", וזכו להצלחה רבה.
ב-7 ביוני 1993 הנחה טופז תוכנית רדיו בקול ישראל בשם "אבא שלי מיוחד", לרגל 15 שנה למותו של אביו אליהו גולדנברג, בהפקת הרמתי ובהשתתפות אורחים שליוו את אביו בחייו, בהם בנו הצעיר מיקי גולדנברג, השחקנים שמוליק סגל, שמוליק עצמון, יוסי ידין, יצחק ארצי, משה טימור ועוד. טופז הנחה גם את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה משוחחות" שאליה התקשרו המאזינים לדון בחוויותיהם ובעיותיהם.
תור הזהב הטלוויזיוני
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים המשיך טופז להגיש תוכניות ושעשועונים בערוצים השונים, בהן שעשועון ההיכרויות "זה מה יש" בערוץ 1, "דודו מספר לגולו" בערוץ 2 הניסיוני ו"טוטו משפחתי" בערוץ 3 בכבלים. ב-1993 הגיש את תוכנית הבידור "סופשבוע" בערבי שבת בערוץ 1 (לסירוגין עם רבקה מיכאלי). בתוכנית זו הופיעו לראשונה בטלוויזיה מספר בדרנים ואמני סטנד-אפ, בהם: שלום אסייג, ישראל קטורזה, אבי גרייניק ועידן אלתרמן, צביקה הדר, נאור ציון ואורנה בנאי. הקריירה הטלוויזיונית של טופז נסקה בסמוך לתחילת שידורי ערוץ 2 המסחרי, ובשנת 1994 הוא החל להנחות בו תוכנית בשם "רשות הבידור", תוכנית מוקלטת ששודרה בערבי שישי בזכיינית "קשת". על מנת ליצור קשר בלתי אמצעי עם הקהל, בזמן שידור התוכנית יצא טופז עם צוות צילום והפתיע אנשים בביתם בעת שצפו בתוכנית. מאוחר יותר שונה שם התוכנית ל"הראשון בבידור" והיא שודרה בשידור חי בימי ראשון. גם בתוכנית זו המשיך טופז בקשר עממי עם הצופים, ויזם פעילות של השכנת שלום בין אנשים מסוכסכים, כגון קרובי משפחה שרבו ביניהם. קטעים אלו הוקלטו מראש, ובזמן התוכנית הוצגו הצדדים המסוכסכים כאשר הם יושבים בקהל. בתוכנית המשיך טופז לתת במה לבדרנים ולקומיקאים מתחילים, כגון אלי פיניש ומריאנו אידלמן, אדיר מילר ועוד. התוכנית נודעה בכך שבכל פעם "הומצא משהו חדש" והגיעו לשיאים חדשים, כגון חלוקת פרסי ענק לאנשים במצוקה. במהלך אחת התוכניות, שבמרכזה עמד אירוע של נחיתת חוצנים לכאורה (כשלמעשה זאת הייתה ציפי שביט בתחפושת ומסכה), נשבר שיא הרייטינג עד אותה תקופה - 46.8% אחוזי צפייה.
בשנת 1998 שודר בערוץ 2 הסרט הקצר "טרמפיסטים". טופז כתב את התסריט והשתתף כשחקן בדקותיו האחרונות של הסרט. הסרט שודר אף הוא בזכיינית "קשת", וכיכבו בו גדי יגיל ואורלי פרל. באותה שנה השתתף בסרט "סופר בוי".
הופעות אחרונות בטלוויזיה
בתקופה זו תועד טופז במשך כחמש שנים על ידי הדוקומנטריסט דורון צברי עבור סרט על חייו, אשר נקרא "מלך הרייטינג". הסרט הושלם בשנת 2001 והוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים, אולם טופז טען כי הסרט מציג אותו באור שלילי וביקש לגנוז אותו. הסרט יועד לשידור ב"קשת", אך גם זו גנזה אותו משידור ומאז סוף שנת 2002 היה זמין להשאלה בחינם למנויי "האוזן השלישית". הסרט "מלך הרייטינג" שודר לראשונה בטלוויזיה רק באוקטובר 2013 בערוץ 10.
לקראת המכרז השני להפעלת ערוץ 2 ובעקבות פולמוס ציבורי על התנהגותו של טופז החליטה "קשת", הזכיינית המשדרת את "הראשון בבידור", להקפיא את תוכניתו. לקראת סוף 2004 הוחלט ב"קשת" שלא להתקשר יותר עם טופז, גם לא לסדרה חדשה. ההחלטה ספגה ביקורת רבה שהציגה אותה כמוּנעת מניסיון של "קשת" לזכות במכרז ערוץ 2 שנערך באותה תקופה.
במהלך שנת 2005 העלה טופז את המחזמר התנ"כי "משה", מעין גרסה מודרנית לסיפור יציאת מצרים. אחד מבניו של טופז, עומר, השתתף במחזמר, וטופז עצמו כתב אותו, אך לא השתתף בו כשחקן מלבד כקולו של אלוהים. את הפרויקט תכנן טופז במשך שנים (עוד בתחילת שנות התשעים העלה מופע יחיד כושל שעסק במשה רבנו). המחזמר "משה" הורד מהבמה לאחר תקופה קצרה בעקבות ביקורות קשות. באותה שנה עבד טופז על מופע היחיד "אין לי זמן" בסימן היעדרותו הכפויה מהטלוויזיה, ובו דיבר על חייו האישיים והמקצועיים. המופע רץ בהצלחה רבה ברחבי ישראל.
בנובמבר 2005 החל להגיש את תוכנית הטלוויזיה "הכל זז עם דודו טופז" בזכיינית ערוץ 2 "רשת", בתוכנית היו מספר פינות ובהן טופז עזר לאנשים, חילק פרסים, אירח מפורסמים ועוד. בסוף התוכנית שודרה פינה בשם "סיפורים לפני השינה" ובה סיפר טופז סיפורים לילדים. התוכנית שודרה בשלושת ימי השידור של "רשת" בערוץ 2 בשבע בערב וזכתה לרייטינג גבוה יחסית לשעת השידור. אולם בעקבות רצונו של טופז לחזור לשעות הפריים-טיים, ובקשתה של הזכיינית "רשת" להפחית משכרו, החליט טופז שלא להמשיך לעונה נוספת של התוכנית.
מיד לאחר סיום החוזה עם "רשת", הצטרף לערוץ 10. מספטמבר 2006 הגיש שם את התוכנית "הכל עשר עם דודו טופז". התוכנית זכתה לרייטינג נמוך. מעברו של טופז מערוץ 2 לערוץ 10 תוקשר ודובר זמן רב, לאחר שנערך מכרז על עתיד שידורו בין שני הערוצים. באותה עת, מהרגע שעבר לערוץ 10 ותוכניתו שודרה ביום רביעי, החלה 'מלחמת שידורים' בין ערוץ 2 לערוץ 10, שכתוצאה ממנה הוציאה הזכיינית 'קשת' מאות אלפי דולרים כדי להתחרות בשידורים איכותיים אל מול טופז.
במאי 2007 הודיע טופז רשמית שאינו מתכוון להמשיך ולהגיש את "הכל עשר" או תוכניות אירוח כמותה, ובכוונתו להתרכז בפרויקטים אחרים, כגון שעשועון שהגה וסדרה קומית על חייו.
בספטמבר 2007 שודרה בערוץ 10 הסדרה הדוקומנטרית האוטוביוגרפית "דודו מחפש אהבה" בכיכובו של טופז שאף יצר אותה.
בסוף 2007 החל טופז להופיע בתפקיד ראשי בטלנובלה "בובות" של HOT, הופעתו האחרונה בטלוויזיה. בסוף שנת 2008 העלה מופע בידור בשם "טעם החיים", וכן פתח בלוג אישי באתר "תפוז", בו שיתף את הגולשים בחוויותיו ובעיקר התרעם על כך שאינו רצוי בטלוויזיה. המופע כשל והופסק לאחר מספר הופעות קטן.
מעורבות פוליטית
טופז הביע מדי פעם את רצונו להשתלב בפוליטיקה, ואף להיות ראש ממשלה. השתתפותו במערך ההסברה של "המערך" בשנת 1981 הסתיימה בתקרית הצ'חצ'חים. בסרטו של דורון צברי "מלך הרייטינג", שצולם ב-1997 טופז אמר שהוא רוצה להקים מפלגת מרכז בשם "לב ישראל" בה יהיו חברים בין היתר רוני מילוא, סילבן שלום, דן מרידור ואמנון ליפקין שחק שתמשוך קולות מהליכוד. לקראת הבחירות לכנסת ה-16 התפקד למפלגת "ישראל אחרת" והגיע לעצרת פתיחת מסע ההסברה של המפלגה, אולם פעילותו במפלגה זו לא הייתה בולטת במיוחד והמפלגה חדלה לתפקד כשלא עברה את אחוז החסימה. במהלך כהונתה של הכנסת ה-16 התפקד למפלגת שינוי אך גם שם לא התבלט בפעילותו.
שערוריות בשנות התשעים והאלפיים
בשנת 2006 תבע טופז את חברת "פרץ בוני הנגב" בטענה שלא עמדו בהסכם שמיזם בנייה יקרא "מרכז טופז" וחלק ממנו יקרא "דודולנד" ובתמורה יעזור טופז בשיווק המיזם אחרי שיקומו
2009 - פרשת התקיפות והתאבדותו
ב-31 במאי 2009 נעצר על ידי המשטרה בחשד שיזם תקיפות של מספר אנשים: מנכ"ל "קשת", אבי ניר, שברכו, אפו וכף ידו נשברו, המשנה למנכ"ל "רשת", שירה מרגלית, שהותקפה בנוכחות בנה וארובת עינה נשברה, וסוכן השחקנים בועז בן-ציון שהוכה בפניו.
טופז נחשד שתכנן לפגוע באנשי תקשורת נוספים, בהם צביקה הדר, אברי גלעד, ארז טל, עמוס רגב וכן בגרושתו רוני חן ובבעלה השחקן חיים זנאתי. המניע למעשים בהם נחשד היה זעמו על כך שלא ניתנה לו תוכנית בערוץ 2, וקנאתו באנשי תקשורת מצליחים אחרים.
טופז תחילה הכחיש את מעורבותו בתקיפות, אך הודה במעשיו ימים ספורים לאחר מעצרו. טופז היה חולה סוכרת, וב-4 ביוני הזריק לעצמו מנת יתר של אינסולין בתא מעצרו באבו כביר. ההנחה הייתה שניסה להתאבד ולכן הוגברה השמירה עליו. ב-18 ביוני הוגש נגדו כתב אישום. חרף הגברת השמירה עליו, ב-20 באוגוסט 2009 התאבד טופז באמצעות כבל של קומקום חשמלי שבו השתמש כדי לחנוק את עצמו במקלחת שבתאו בבית המעצר ניצן ברמלה. טופז ניצל את העובדה שהמקלחת היא המקום היחיד בתא שאינו מפוקח במצלמות וכך הצליח להשלים את התאבדותו מבלי שאיש ישים לב.
הפרשה וההתאבדות סוקרו רבות בתקשורת. לאחר התאבדותו שודר בערוץ 10 הסרט "מותו של מלך הרייטינג", המסקר את הפרשה, ובחדשות ערוץ 2 שודרו מספר דקות מתוך סרט תיעודי בבימויו של אילן שושן, אשר בו תועד טופז בשבועות שלפני מעצרו. קטעים נוספים מהסרט שודרו במסגרת תוכנית התחקירים "360" של הזכיינית "רשת" בפברואר 2011.
בשנת 2012 התגלה כי המכון לרפואה משפטית שמר את לבו של טופז אשר הוצא מגופו במהלך הנתיחה שלאחר המוות, כך שטופז נקבר בלעדיו, ללא ידיעת המשפחה. ב-30 במאי 2012 נקבר הלב בבית העלמין ירקון בנוכחות בני המשפחה. לאחר חשיפת הפרשה הגיש אחיו של טופז, מיקי גולדנברג, תביעת פיצויים נגד המדינה. זמן קצר לאחר מכן פיטר סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, את מנהל המכון, פרופ' יהודה היס, לאחר שנחשף כי המכון שמר אלפי איברים ללא ידיעת המשפחות. באוגוסט 2013 הסכימה המדינה לשלם למיקי גולדנברג במסגרת פשרה פיצויים בסך כ-300 אלף שקל.
בשנת 2015 יצא לאור הספר "לא רלוונטי" שכתב נמרוד דניאל, סגן ניצב בדימוס, קצין אגף החקירות והמודיעין של מרחב ירקון באותה עת ומי שניהל את חקירת הפרשה. הספר מבוסס על סדרת אירועי התקיפה ופענוח תיק החקירה.
בפברואר 2020 שודרו בערוץ 12 שני פרקים בתוכנית חשיפה של חיים אתגר בשם "תיק דודו טופז", אשר סקרו את פרשת התקיפות, החקירה, המעצר וההתאבדות של טופז.
חיים אישיים
ב-1990 טופז נישא לדליה בר ששת (נפטרה במרץ 2019) אשת מכירות מבת ים, לזוג נולד בן, עומר, וב-1993 התגרשו.
ב-1997 נישא לרוני חן, מורה לאנגלית. הם נפרדו כעבור מספר חודשים, אך חזרו לחיות יחד. לזוג נולד בן, יהונתן, והם התגרשו לאחר לידתו.
בנו, דניאל, השתתף בעונה הרביעית של "המירוץ למיליון", ובנו יהונתן השתתף בעונה השלישית של "אקס פקטור".
כנופיית כפיית הגירושים
כנופיית כפיית הגירושים הייתה כנופיה יהודית חרדית שפעלה ב, שחטפה ולעיתים עינתה גברים יהודיים שהיו סרבני גט עד למתן גט. הכנופיה פורקה באוקטובר 2013 לאחר תרגיל עוקץ של ה-FBI, כנגד ארבעה מחבריה הוגשו כתבי אישום ושלושה מתוכם הורשעו.
רקע
התורה מחייבת שגירושים יתבצעו על ידי מתן גט מהבעל לאישה. על פי ההלכה היהודית הגט חייב להינתן על ידי הבעל מרצונו, ואם הבעל נותן את הגט שלא מרצונו – הגט עלול להחשב גט מעושה, שהוא פסול. עם זאת, לאחר שבעלים ניצלו את חובת מתן הגט כדי לסרב לתיתו ולהתעלל בנשותיהם, התירו הפוסקים להטיל סנקציות כנגד סרבני גט. הכלל היסודי של "כופים אותו עד שאומר רוצה אני" הוא הבסיס ההלכתי של הצבת סנקציות על סרבן הגט: "...וכן אתה אומר בגיטי נשים כופין אותו עד שיאמר רוצה אני". למרות זאת, ההלכה דורשת שהפעלת הסנקציות תהיה כזו שלא תישלל לחלוטין זכות הבחירה, שכן גט שניתן שלא מבחירה עלול להיות "גט מעֻשֶׂה".
מעשי האלימות
באמצע שנות ה-80, החל הרב מנדל אפשטיין מברוקלין, ניו יורק, לתמוך בנשים המבקשות גט מבעליהן, והכריח את הגברים הללו להתגרש מנשותיהם באמצעות שימוש באלימות. בשנת 1991, מונטי ויינשטיין, פעיל בתנועה למען זכויות הבעל, ערך מחאה עם 25 אנשים מחוץ לביתו של אפשטיין, עם שלטים שעליהם נכתב "עצרו את מנדל אפשטיין!".
ב-23 באוקטובר 1996, בזמן שהלך מבית הכנסת לביתו בבורו פארק, ברוקלין, נחטף אברהם רובין לרכב על ידי שלושה רעולי פנים, הוכה וחושמל יותר מ-30 פעמים בשוקר חשמלי, כולל באיברי המין שלו, עד שהסכים לתת לאשתו גט. האירוע נמשך שלוש שעות, ובסופו נותר רובין חבול, עיניו מכוסות, מכוסה בדם, אזוק וחצי עירום בכניסה לבית קברות. בשנה שלאחר מכן, הגיש רובין תביעה אזרחית נגד אפשטיין ונגד רבו, הרב מרדכי מרטין ולמרק, ראש ישיבת שערי תורה בניו יורק. עם זאת, האישומים נגד תוקפיו בוטלו בשנת 2000 על ידי התובע המחוזי של ברוקלין לאחר שרובין לא הצליח לזהות בוודאות אף אחד מהתוקפים שלו.
בשנת 1998, רואה החשבון סטיבן וייס טען כי לסתו, רגלו וזרועו נשברו בשנת 1992 על ידי חברי הכנופיה, אך לא בוצעו מעצרים. העיתון ניוזדיי ראיין תריסר תושבים נוספים מבורו פארק ומידווד, שכולם טענו כי הוטרדו, אוימו או הותקפו על ידי גברים שעבדו עבור נשותיהם הפרודות. התובע המחוזי הסכים לבחון את האישומים, אך סירב להעמיד לדין.
ב-1 בדצמבר 2009, ישראל מרקוביץ פותה מברוקלין ללייקווד, לאחר שקיבל ראיון עבודה במפעל לגריסת מסמכים. לאחר מכן הוא הותקף, הוכנס לרכב, נקשר, הוכה וחושמל בשוקר עד שהסכים לתת לאשתו גט.
ב-16 באוקטובר 2010, ישראל בריסקמן פותה מניו יורק לביתו של דוד וקס, שותפו של אפשטיין בלייקווד, שם הובטחה לו עבודה כקלדן של מסמכים תורניים. בריסקמן נכנס לביתו של וקס מעט לפני חצות, הועלה לחדר שינה בקומה השנייה, ומיד נחבט בפניו ושבר את אפו. לאחר מכן הוא נאלץ לרדת לרצפה, עיניו מכוסות והוא אזוק וקשור. וקס, שחבש כובע בוקרים במהלך הפיגוע, העניק לבריסקמן שקית גופות, ואמר לו שזה כדי שיתרגל לגודל של השקית. וקס בעט לו בצלעות, גרם לו לכוויות באמצעות חומצה ואיים עליו שישתין עליו, שיאכיל אותו לעכברושים ושיקבור אותו בחיים, עד שבריסקמן הסכים לתת לאשתו גט. וקס קיבל תשלום על סך 100,000 דולר ממשפחת האישה עבור הגט, שמחציתם הגיע לאפשטיין, כשבנוסף לכך הוא ניסה לסחוט מאביו של בריסקמן, שגר בישראל, 50,000 דולר נוספים, תוך שהוא מאיים עליו בטלפון שאם לא יסכים לכך הוא עתיד לקבל "מתנה מיוחדת" – כדור בראש. באותו חודש וקס ורעייתו ג'ודי נעצרו על חלקם בחטיפת והכאת בריסקמן, ובעקבות זאת וקס הסכים להעיד כי אפשטיין עמד בראש המבצע וכי בנו, דוד אפשטיין, היה נוכח בחדר השינה במהלך האירוע. תיק בריסקמן היה מה שהוביל את הרשויות הפדרליות בניו ג'רזי להתחיל את חקירתו של מנדל אפשטיין על תפקידו בפשע.
ב-22 באוגוסט 2011, בברוקלין, הותקפו אשר חיימוביץ ושותפו לחדר מנחם טייטלבוים, נקשרו והוכו במשך שעתיים, עד שחיימוביץ הסכים לתת לאשתו גט. טייטלבוים חטף אגרוף בפניו, ארבע משיניו נשברו, ראשו נדחף דרך קיר, ופיו מולא בגרביים מלוכלכים כשניסה לצעוק לעזרה. כששאל מדוע הם מכים אותו, אמר אחד התוקפים: "אוי לרשע ואוי לשכנו".
המעצר
ב-9 באוקטובר 2013 התאספו ולמרק ושמונה גברים נוספים במחסן בניו ג'רזי כדי להתכונן לחטיפה, כשלפתע סוכנים פדרליים פרצו פנימה ועצרו את קושרי הקשר. אפשטיין נעצר בנפרד בברוקלין, וכן נערכה פשיטה על הישיבה שניהל ולמרק. בדיון בבית משפט שנערך למחרת אמר התובע התובע הכללי של ניו ג'רזי, פול פישמן, כי האישום הוא על חטיפה וסחיטה בשביל כסף, מטעמים דתיים. עוזר התובע הוסיף כי "החבורה לא עשתה את המעשה מתוך שכנוע דתי, אלא בשביל כסף". ב-6 במאי 2014 וקס הודה בבית המשפט הפדרלי בניו ג'רזי בקשירת קשר לביצוע חטיפה, והודה כי העצורים הנוספים היו שותפיו לפשע.
הליך משפטי
אפשטיין ניסה לערער והציג מספר טיעוני הגנה בפני בית המשפט, החל מבעיות צווים ועד לשאלות על אודות חבר המושבעים, אך לב הערעור התמקד בתקינות מעשיו במסגרת חוק השבת חופש הדת, בטוענו כי עוקץ ה-FBI הפריע להם לעסוק בדת. כמו כן, הוא טען כי הקורבנות, מפני שקיבלו עליהם נישואים יהודיים, הסכימו לשימוש בכוח המתואר בהלכה היהודית. בית המשפט העליון לא קיבל טענות אלו.
תגובות
הרב דייוויד איידנסון ממונסי אמר: "אני בהלם שאנשים שקוראים לעצמם רבנים יהיו מעורבים בכפייה כזו". לדברי איידנסון, אם אישה משיגה גט בצורה כזו ומתחתנת שוב – הנישואים לא חלים וילדיה ייחשבו לממזרים. איידנסון האשים את הרב צבי שכטר בנתינת לגיטימציה לכנופיה, בצטטו את הרמב"ם בצורה שגויה.
ג'ודי הייקלין, נשיאת הברית הפמיניסטית היהודית-אורתודוקסית, אמרה: "לא רק שהנשים עוברות התעללות על ידי בעליהן, לאחר כך הן פונות לבעלי סמכות שדורשים שוחד כדי לפתור את מה שאמור להיות נושא זכויות אדם בסיסי. זה שובר לב, הנשים שנקלעו למצב הנורא הזה. וחבל. זה כתם על כל הקהילה שלנו".
הרב מרדכי ויליג, אב בית דין של בית הדין של אמריקה, הדגיש כי רבנים לא צריכים לעשות שום דבר בלתי חוקי, כי אם רב אחד עושה משהו לא ראוי – כל מי שקוראים לו 'רב' מוכתם.
חיים דוד צויבל, סגן נשיא אגודת ישראל של אמריקה, אמר כי יש להתחשב ב"דינא דמלכותא דינא", וכי יש לפקפק בתוקפו של גט שהושג באותן נסיבות, מפני שתפקידו של בית הדין היה לקבוע האם הנסיבות מצדיקות פסיקה בכפייה, וכאן המקרה אושר לאחר בכי של אישה וחתימת צ'ק, ללא שמיעת הצד של הבעל. הוא הוסיף כי הרעיון שלנשים יכולה להיות יכולת ליזום הליך גירושין, כמו שגבר יכול להתגרש מאישה בניגוד לרצונה – הוא מנוגד להלכה.
ויליאם ר. היגינס
ויליאם ריצ'רד היגינס (באנגלית: William Richard Higgins; 15 בינואר 1945 - הוכרז כמת ב-6 ביולי 1990) היה קולונל בחיל הנחתים של ארצות הברית. נחטף על ידי חזבאללה בעת שירותו בלבנון בכוח האו"ם, הוחזק בשבי, עונה ונרצח בידי שוביו.
ביוגרפיה
ויליאם היגינס נולד בדנוויל, קנטקי. למד לתואר ראשון באוניברסיטת מיאמי באוהיו, והשלים תואר שני באוניברסיטת אובורן.
בשנת 1968 השתתף במלחמת וייטנאם, בדרגת לוטננט, במסגרת הדיוויזיה הימית השלישית של חיל הנחתים. בשנת 1969, עם שובו, שירת במפקדת הכוחות הימיים בלואיוויל, קנטקי.
בשנת 1972 חזר לווייטנאם, והשתתף בלחימה כמפקד יחידת רובאים של המארינס עד 1973. בין השנים 1973–1977 שירת היגינס כקצין בבית הספר לקצינים בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו שבוירג'יניה. בשנת 1980 השלים את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה בבסיס מקסוול של חיל האוויר האמריקאי. בין השנים 1981–1987 שירת היגינס במחלקת ההגנה.
בשנת 1987 עבר לשרת כסגן מפקד מטה האו"ם לפיקוח על שביתת הנשק בדרום לבנון (UNTSO)
היגינס הועלה לדרגת קולונל בשנת 1989, בעת שהותו בשבי.
חטיפתו ורציחתו
ב-17 בפברואר 1988 נפגש היגינס, במסגרת תפקידו כסגן מפקדארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות, עם אחד ממנהיגי אמל בצור. לאחר הפגישה נכנס לרכבו ונסע בשיירה של כוח האו"ם על כביש החוף הלבנוני. בשלב מסוים של הנסיעה הבחינו אנשיו בחסרונו - ומיהרו לשוב על עקבותיהם, אך מצאו את הרכב ריק. מאוחר יותר נטל את האחריות על החטיפה ארגון שכינה עצמו בשם "הבריגדות האיסלאמיות המהפכניות", שלמעשה היה מסונף לחזבאללה ופעל בהנהגתו של עימאד מורנייה, מפקדו הצבאי של הארגון. בעקבות החטיפה ביצעו אנשי ארגון אמל מצוד נרחב ואלים אחר החוטפים. המצוד גרם לקרע בין אמל לבין מוסטפא דיראני, שטען כי היגינס הוא מרגל אמריקני.
במהלך תקופת השבי הועבר היגינס למחנה אראק-קרעה, מדרום לביירות, שם נחקר בעינויים קשים.
בחודש יולי 1989 הודיע ארגון חזבאללה כי הוציא להורג בתליה את היגינס בתגובה על חטיפתו של השייח עבד אל-כרים עובייד על ידי צה"ל. הארגון צירף להודעתו סרטון וידאו בו נראתה גופתו התלויה של היגינס.
בתו של היגינס מנישואיו הראשונים, כריסטין, צפתה במקרה בקלטת הווידאו במהלך שידור מבזק חדשות בטלוויזיה, בעת ששהתה עם חבריה במחנה-קיץ. מאוחר יותר העידה כריסטין כי האירוע גרם לה טראומה.
הסרטון נבדק על ידי שרותי הביטחון הישראליים, שהעלו ספקות באשר לאותנטיות שלו. בין היתר נראה היגינס בסרטון כשהוא לבוש במעיל ובבגדי חורף, מה שלא התיישב עם מזג האוויר הקייצי של חודש יולי בלבנון. לאחר מכן, עם החזרת הגופה לאמריקאים, התגלו חתכי סכין בגרונו - וזו כנראה הייתה סיבת המוות. להערכת החוקרים שבדקו את כל הראיות, היגינס נרצח כבר בחודש דצמבר 1988.
במהלך הקריירה הצבאית שלו ולאחר מותו זכה לעיטורים בהם כוכב הארד, אות לגיון ההצטיינות, לב הארגמן ו-. על שמו נקראה משחתת טילים מונחים של הצי האמריקאי.
מעצרים
ב-13 באוגוסט 1989 לכדו כוחות סוריים בביירות את אחד החוטפים, מוחמד ראחאל. ימים ספורים לאחר מכן נלכד חוטף נוסף, מוסטפא חארבי.
החוטפים הובאו למשפט בדמשק ונדונו לתקופות מאסר ממושכות, אך שוחררו במפתיע כעבור זמן קצר.
תביעת הפיצויים
בשנת 2000 הרשיעה השופטת הפדרלית קולין קולאר-קוטלי (Colleen Kollar-Kotelly) את הרפובליקה האיסלמית של איראן באחריות לחטיפתו והריגתו של היגינס, ופסקה פיצויים לאלמנתו בסך 365 מיליון דולר.
תביעה זו התאפשרה בזכות הליך שאישר הקונגרס האמריקאי בשנת 1996, בשם (Foreign Sovereign Immunities Act - (FSIA  על-פיו יכולים קורבנות טרור לתבוע פיצויים מממשלות המעניקות חסות למעשי טרור בגין נזקי אותן פעולות.
דייוויד באלדאצ'י
דייוויד באלדאצ'י (באנגלית: David Baldacci; נולד ב-5 באוגוסט 1960, ריצ'מונד, וירג'יניה, ארצות הברית) הוא סופר ועורך דין אמריקאי ממוצא איטלקי שכתב 37 ספרים רבי-מכר (נכון ל-2019) ועוד 7 ספרים לבני נוער. ספריו תורגמו ל-45 שפות לפחות ונמכרים בכ-80 מדינות. בין ספריו המוכרים ניתן למנות את סדרת ספרי "מועדון הגמל", "משחק השעות", "האחרון הוא העומד", "נשיא מעל החוק" ועוד. ספריו בעברית ראו אור בהוצאת מודן.
קורות חיים
באלדאצ'י נולד ב-1960 בריצ'מונד, בירת וירג'יניה, לג'ויס רוז ורודולף באלדאצ'י.
סיים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת וירג'יניה, במהלכם נהג לכתוב סיפורים קצרים בזמנו הפנוי. בתשע השנים שלאחר מכן עסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה. לאחר מכן עבר להתגורר באלכסנדריה (וירג'יניה), שם כתב סיפורים קצרים ותסריטים שלא נחלו הצלחה ואז עבר לכתיבה ספרותית. לאחר 3 שנים של כתיבה הוציא לאור את רומן הביכורים שלו "נשיא מעל החוק" שאף עובד לגרסה קולנועית בכיכובו שלו, ובהפקתו ובבימויו של קלינט איסטווד. הסרט, בניגוד לספר שהפך לרב-מכר בינלאומי עם צאתו, לא זכה להצלחה.
בהמשך פרסם למעלה מ-36 רומנים וששה ספרים לבני הנעורים. עבודותיו התפרסמו מעת לעת בעיתונים, מגזינים וכתבי עת רבים אחרים ברחבי העולם.
ספריו תורגמו ל-45 שפות שנמכרו בלמעלה מ-80 מדינות העולם וכן הודפסו לכ-110 מיליון עותקים נכון ל-2013, מה שהופך אותו לאחד מהסופרים המצליחים ביותר בהיסטוריה.
כל ספריו היו לרבי מכר ורובם עמדו בראש טבלאות המכירות.
באלדאצ'י מתגורר בריצ'מונד שבווירג'יניה עם אשתו, מישל קולין, ושני ילדיהם.
באלדאצ'י משרת כשגרירו הלאומי של ארגון ללא מטרות רווח למען טרשת נפוצה. הוא נוטל חלק בארגוני צדקה רבים, וייסד יחד עם אשתו קרן לקידום האוריינות בארצות הברית. ב-1997 נכלל ברשימת 51 האנשים היפים בעולם של המגזין פיפל.
ביבליוגרפיה
כל ספריו של באלדאצ'י שראו אור בעברית יצאו בהוצאת מודן.
פייסל בן חוסיין
ביוגרפיה והשכלה
הנסיך פייסל נולד בעמאן בירת ירדן, כבנו הצעיר של חוסיין, מלך ירדן, ונינו של עבדאללה הראשון, מלכהּ הראשון של הממלכה הירדנית. אמו הייתה אנגלייה בשם טוני גארדינר, בתו של קצין בריטי ששירת בירדן, ועם נישואיה בשנת 1961 למלך חוסיין, התאסלמה ושינתה את שמה "מונא אל-חוסיין". בהתאם למקובל בקרב משפחת המלוכה הירדנית, הנסיך פייסל נשלח לבריטניה בשנת 1970, בגיל 7, על מנת ללמוד בבית הספר הפרטי היוקרתי St Edmund's School, הנמצא במחוז סארי. בהמשך עבר הנסיך לארצות הברית, והמשיך את לימודיו בבית הספר הפרטי Bement School. במהלך שנת 1978, בגיל 15, החל הנסיך פייסל את לימודיו התיכוניים בבית הספר St. Albans School, אשר ממוקם באזור וושינגטון, ולאחר סיום לימודיו בגיל 18 החל לימודי תואר באוניברסיטת בראון, אותם סיים בשנת 1985 עם תואר ראשון בהנדסת חשמל. במהלך לימודיו האקדמיים, הנסיך פייסל גם השתתף בשיעורי טיסה פרטיים, וזכה לקבלת רישיון טיסה אישי.
קריירה צבאית
במהלך לימודיו באוניברסיטת בראון, הנסיך פייסל השתתף במספר אימונים צבאיים במסגרת חיל האוויר המלכותי הירדני, במהלכם זכה לאימוני טיסה על מסוק. בהמשך הוא קודם לתפקיד קצונה בחיל האוויר הירדני, והמשיך בקריירה צבאית במסגרת הצבא הירדני.
בשנת 2004 קודם הנסיך לדרגת לוטננט גנרל בחיל האוויר המלכותי הירדני.
תפקידים פוליטיים ואחרים
החל משנת 2003, הנסיך פייסל מכהן כנשיא הוועדה האולימפית הירדנית. כמו כן, הנסיך פייסל הוא המייסד והנשיא של ארגון "Generations For Peace", ארגון שלום שלא למטרת רווח אשר הוקם בשנת 2007. בהמשך, ובעקבות פועלו המתמשך לקידום אידיאל השלום באמצעות ספורט, הנסיך פייסל נבחר בשנת 2010 כחבר בוועדה האולימפית הבינלאומית.
חיים אישיים
הנסיך פייסל נישא לעאליה טאבה במהלך אוגוסט 1987. עאליה היא בתו של סעיד טוופיק א-טאבה, מייסדו של חיל האוויר המלכותי הירדני. לבני הזוג נולדו 4 ילדים:
במהלך שנת 2013, הוכרז בעמוד הפייסבוק של הנסיך כי בני הזוג התגרשו, לאחר שלוש שנים מיום נישואיהם. לבני הזוג לא היו צאצאים.
תסמונת דוויין
תסמונת דוויין (באנגלית: Duane Syndrome) היא תסמונת נדירה מולדת בשרירי העיניים. היא מהווה כ-1% מכלל המקרים של הפרעה בתנועת העיניים. זהו ליקוי מולד בתזוזת העיניים או רק בעין אחת. בשל אי הידיעה של המחלה בקרב רופאי העיניים קיים קושי לאבחן אותה עד גיל 10. כ-60% ממקרי התסמונת קיימים אצל בנות. אין לתסמונת קשר לפזילה.
התסמונת גורמת לחלק משרירי העין להתכווץ כאשר הם לא אמורים להתכווץ, ולשריר עין אחרים - לא להתכווץ כשהם כן אמורים. לחלק מהלוקים בתסמונת יכולת מוגבלת (עד נעדרת) להפנות את העין כלפי חוץ לכיוון האוזן (abduction), וברוב המקרים, יכולת מוגבלת להפנות את העין פנימה לכיוון האף (adduction). לעיתים קרובות, כאשר העין נעה לכיוון האף, העין גם מושכת אל השקע (retraction), פתיחת העין מצטמצמת, במקרים מסוימים, עין תעבור כלפי מעלה או כלפי מטה או הצידה. חולים רבים עם DS לפתח פני תור לשמור ראייה דו-עינית ולפצות על מפנה לא תקין של העיניים. והעין עם השריר הלקוי יכולה להראות גדולה\קטנה מהעין השנייה. ב-80% מהמקרים רק עין אחת לקויה, לרוב עין שמאל. בכל מקרה, יש מקרים שגם שתי העיניים לקויות, אך תמיד אחת מהן תהיה לקויה יותר מהשנייה.
סוגים של המחלה
מבחינה קלינית, תסמונת דוויין מחולק לעיתים קרובות לשלושה סוגים, כל אחד עם הסימפטומים נלווים. שלושה מהעצבים המשתרעים מהמוח לשרירי עיניים, נקראים עצבי גולגולת, לשלוט בתנועות של העין על ידי העברת אותות חשמליים.
כל אחד משלושת הסוגים הללו יכול להיות מסווג נוסף לשלוש תת-קבוצות, תלוי איפה העיניים הן כאשר הפרט נראה (המבט הראשוני) ישר:
שמות נוספים למחלה
התסמונת אובחנה לראשונה בידי ג'ייקוב סטילינג בשנת 1887 ולאחר מכן בידי סיגמונד טורק בשנת 1896, אך התסמונת נקראת על שם אלכסנדר דוויין אשר פירט יותר על המחלה בשנת 1905.
קפטן (צי מלחמתי)
קֶפְּטֶן (באנגלית: captain) היא דרגת קצונה ברוב ציי המלחמה של המדינות דוברות אנגלית, שהנושא אותה מפקד על אונייה גדולה. הדרגה המקבילה לה בקוד הדרגות הצבאיות של נאט"ו היא OF-5 ובצבא היבשה היא קולונל מלא.
בציי מלחמה אחדים הדרגה המקבילה ל"קפטן" היא "קפיטן אונייה" (למשל capitaine de vaisseau בצרפתית ו-capitano di vascello באיטלקית), "קפיטן ימי מלחמתי" (בפורטוגזית: capitão de mar e guerra), "קפיטן של ים" (למשל Kapitän zur See בגרמנית ו-kapitein-ter-zee בהולנדית) או "קפיטן מדרגה ראשונה" (капитан 1-го ранга ברוסית).
קפטן כשם דרגה
הפיקוד על אוניית מלחמה ניתן על פי רוב לקצין שדרגתו בין קומנדר (OF-4) לקומודור או סגן אדמירל (OF-6). אין לבלבל בין דרגת קפטן בצי לדרגת קפטן בצבא, בחיל האוויר ובחיל הנחתים, אשר מקבילה ל-OF-2 בקוד הדרגות של נאט"ו.
קפטן כשם תואר
על פי הנוהג הימי, יש לפנות לכל קצין ים המפקד על אונייה בתואר "קפטן" כל עוד הוא נמצא על סיפונה. הפנייה לקצינים הנושאים דרגת קפטן ומפליגים באונייה אך אינם מפקדים עליה נעשית על ידי ציון דרגתם ושמם (למשל קפטן סמית'), אך אין לפנות אליהם בתואר "הקפטן" כדי לא לבלבל בינם לבין קפטן כלי השיט. על פי כללי הנימוסים והנוהג בצי האמריקני, הפנייה אל קצין ים בדרגת קפטן המצטרף להפלגה היא בתואר "קומודור".
כלי שיט בפיקודם של קצינים בדרגת קפטן
קפטנים מפקדים בדרך כלל על אוניות מגודל סיירת ומעלה. ככל שהקצין ותיק יותר, כך גדולה יותר האונייה, אך בדרך כלל מפקדי אוניות אינם נושאים דרגה גבוהה מקפטן. בצי המלכותי הבריטי יכול קפטן לפקד על פלגת משחתות ולשאת מינוי (לא דרגה) של (Captain (D. קפטנים בצי האמריקני, אשר הם טייסים או קציני תעופה של הצי, מפקדים על נושאות מטוסים, אוניות נחיתה אמפיביות גדולות, כנפי אוויר, כנפי סיור ימי מוטס, כנפי אוויר ייעודיים או מיוחדים ולהקי אוויר.
להפלגותיהן של אוניות ראשיות גדולות, כמו נושאות מטוסים, מצטרף בדרך כלל סגן אדמירל, והאונייה משמשת כאוניית הדגל של קבוצת תקיפה או קרב (strike or battle group), אך הקפטן מוסיף להחזיק בפיקוד על האונייה גופה, וכל הפקודות עוברות דרכו מתוך נימוס. קפטנים יכולים לפקד על מתקני חוף או להחזיק בתפקידי מטה בחוף ובים.
לזלי ג'ורדן
לזלי אלן ג'ורדן (באנגלית: Leslie Allen Jordan; 29 באפריל 1955 – 24 באוקטובר 2022) היה מחזאי ושחקן אמריקאי, זוכה פרס אמי.
ביוגרפיה
ג'ורדן נולד בטנסי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-בפטיסטית. אביו מת בתאונה צבאית בהיותו בן 11 שנים.
ג'ורדן היה ידוע בעיקר בזכות עבודתו בטלוויזיה, הכוללת הופעות אורח ב"לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן", "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", "קרוליין בעיר", "ריבה", "בוסטון פאבליק", "בוסטון ליגל", "נאש ברידג'ס", "קרובים רחוקים מאוד", "Any Day Now", ותפקיד משנה ב-"Hearts Afire". בנוסף, הופיע בסדרה "אימה אמריקאית" בעונה השלישית, השישית והתשיעית.
בשנת 2007 הוא הופיע בדרמה הקומית "בטי" בתפקיד סלבריטאי בשם קווינסי קומבס. באותה השנה גם כיכב ב-"סודות חבויים" סדרת דרמה ברשת The CW. בשנת 1990, גילם את דמותו של מנהל אתר הסקי בסרט "Ski Patrol".
ג'ורדן כיכב בפרק הפיילוט של "Laugh Out", תוכנית הטלוויזיה הקומית - להט"בית - אינטראקטיבית הראשונה בעולם. ג'ורדן תיאר את חוויותיו, כנער מתבגר זעיר ונשי בדרום ארצות הברית ובעסקי השעשועים, בהצגת יחיד אוטוביוגרפית, בשם "My Trip Down the Pink Carpet". לאחר כמה חודשים של הופעות הרצה ברחבי ארצות הברית, המופע נפתח רשמית בתיאטרון Midtown Theater שבאוף ברודוויי ב-19 באפריל 2010. המופע הופק על ידי חברתו של ג'ורדן לילי טומלין. בראיון בתוכנית The Paul O'Grady Show, ג'ורדן הודיע כי בכוונתו להציג את המופע שלו בתיאטרון Apollo Theatre שבלונדון.
בשנת 2021 שיחק בסדרה הקומית של רשת פוקס; "Call Me Kat", את דמותו של פיל. באותה שנה גילם את צ'ארלס בעונתה השנייה של הסדרה הקומית "מיוחד" מבית נטפליקס.
חיים אישיים
ג'ורדן היה הומו גלוי. עבר ללוס אנג'לס בשנות השמונים ועם פרוץ מגפת האיידס בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היה פעיל בארגונים שונים שסייעו לחולי איידס מהקהילה הגאה. לאורך חייו נאבק בהתמכרויות לאלכוהול ולסמים.
נהרג ב-24 באוקטובר 2022 בתאונה בהוליווד שבלוס אנג'לס, כשהתנגש עם רכבו בצד של בניין, וההשערה היא שסבל ממצב חירום רפואי בעת הנהיגה.
טד קזינסקי
תיאודור (טד) קזינסקי (באנגלית: Theodore Kaczynski; 22 במאי 1942 – 10 ביוני 2023) שנודע בכינוי יונבומבר (Unabomber) היה ד"ר למתמטיקה, רוצח סדרתי, טרוריסט ואנרכיסט אמריקאי שפעל לבדו. בשנים 1978–1995 שלח 16 חבילות נפץ לאנשים שונים בארצות הברית וגרם למות שלושה מהם ולפציעתם של 23.
קורות חיים
קזינסקי נולד ב־22 במאי 1942. הוא נחשב לילד מחונן, אך חסר כישורים חברתיים. את לימודיו התיכוניים סיים בגיל 16, ולאחר מכן סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת הרווארד.
מייקל מלו, בספרו "ארצות הברית נגד תיאודור קזינסקי", כתב שבין השנים 1959–1962 השתתף קזינסקי בניסוי פסיכולוגי שמטרתו למדוד את תגובות המשתתפים במצבים של לחץ. הניסוי נערך באוניברסיטת הרווארד על ידי ד"ר הנרי מארי, ומספר כותבים על הפרשה טענו שהוא נעשה תחת פיקוחו של סידני גוטליב מה-CIA, במסגרת פרויקט MKULTRA. במהלך הניסוי המשתתפים נחקרו באגרסיביות ובאמצעות שיטות שמארי עצמו תיאר כמשפילות ופוגעניות.
קזינסקי סיים לימודי דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת מישיגן בשנת 1967, בגיל 25, ובאותה שנה התקבל למשרת מורה מן החוץ באוניברסיטת ברקלי. הוא פרש ממשרת ההוראה לאחר שנתיים וחזר זמנית לגור אצל הוריו בלומברד, אילינוי. בשנת 1970 נסע לגור במדינת מונטנה, בה קנה מגרש בעזרת משפחתו ובנה עליו בקתה במקום מבודד, קרוב ליישוב לינקולן. הוא חי שם חיי צמצום קיצוני, ללא חיבור לחשמל וללא מים זורמים. את המזון סיפק לעצמו על ידי ציד וליקוט. לפעמים עשה עבודות מזדמנות וקיבל עזרה ממשפחתו. ב-1978 עבד זמן קצר עם אביו ואחיו במפעל לגומי מוקצף. את אורח החיים הסגפני והמתבודד הסביר, בין השאר, על ידי השקפה נאו-לודיטית שלדבריו קרא עליה בספרי ז'אק אלול.
התקפה ראשונה
ב-25 במאי 1978 שלח קזינסקי פצצה למגרש החניה של אוניברסיטת אילינוי בשיקגו, שהייתה ממוענת לפרופסור להנדסה בשם איי. ג'יי. סמית' מהמכון הפוליטכני ע"ש רנסילאר בעיר טרוי שבניו יורק. שם המוען, כפי שהופיע על החבילה, היה באקלי קרייסט, פרופסור עמית להנדסה מאוניברסיטת נורת'ווסטרן שבעיר הסמוכה, אוונסטון. האדם שהרים את החבילה התקשר מיד לשולח, פרופסור קרייסט. הלה היה נבוך ולא זכר ששלח חבילה לפרופסור סמית', אך ביקש מהמוצא לשלוח את החבילה לאוניברסיטת נורת'ווסטרן. למחרת, כאשר הגיעה החבילה לאוניברסיטה הבחין קרייסט כי כתב היד אינו שלו והזעיק את משטרת האוניברסיטה. השוטר שהגיע, טרי מרקר, פתח את החבילה והיא התפוצצה מול פניו. הוא הפך לקורבן הראשון של ה"יונבומבר". מרקר שרד ונפצע פצעים קלים בלבד. השאלה כיצד הגיעה הפצצה לאוניברסיטת אילינוי בשיקגו, שבה לא לימד איש מהמרצים, נותרה ללא פתרון.
הנהלת האוניברסיטה התקשרה לסוכנות הפדרלית לפיקוח על אלכוהול, טבק ונשק (ATF) ולאחר בדיקה הגיעה ה-ATF למסקנה כי מייצר הפצצה הוא חובבן. כיוון שהפצצה הורכבה ברובה מעץ ונראתה כאילו נלקחה ממגרש גרוטאות, קיבל הטרוריסט האלמוני את הכינוי Junkyard Bomber – "המפציץ ממגרש הגרוטאות".
התקפה שלישית
ב-15 בנובמבר 1979 הסלים ה"יונבומבר" את פעולותיו בכך שפוצץ פצצה במטוס. הוא שלח בדואר רגיל את הפצצה כשהיא מצוידת במד גובה כדי שתתפוצץ כשהמטוס בגובה קילומטר. הפצצה עלתה למטוס בואינג 727 של חברת "אמריקן איירליינס", טיסה מספר 444 משיקגו לוושינגטון די. סי. הפצצה התפוצצה באופן חלקי, ותוך מספר שניות התמלא תא הנוסעים בעשן צורב והטייסים מיהרו לבצע נחיתת חירום. לא היו נפגעים, אך 12 איש נלקחו לבית החולים בעקבות שאיפת עשן. חוקרי ה-ATF הגיעו למסקנה שהמפגע לא ידע לאן תישלח הפצצה, וכוונתו הייתה לפגוע בבני אדם.
חוקר דואר שם לב לכך שכל הפצצות הכילו פיסות עץ שלא היו חיוניות להפעלת הפצצה. הפצצות גם הכילו אבקת בריום חנקתי, המשמשת לייצור חזיזים ולא לפצצות. אבקה זו גרמה לכך שהעשן היוצא מן הפצצה יהיה בצבע ירוק. עובדות אלו הובילו אותו למסקנה כי המפגע מתנגד למהפכה התעשייתית.
התקפה רביעית
ביוני 1980 חגג פרסי ווד, נשיא חברת התעופה "יונייטד איירלינס", את יום הולדתו ה-60. מספר ימים לאחר יום ההולדת הוא קיבל חבילה מאדם בשם אנוך פישר. אל החבילה היה מצורף מכתב, בו כתב לו פישר: "מר ווד הנכבד מאוד, אני שולח לך מספר כרכים של הספר 'Ice Brothers' ('אחים לקרח'), המיועד למספר אנשים חשובים באזור שיקגו. אני מאמין כי זהו הספר שכל מי שאחראי להחלטות חשובות המשפיעות על רווחת הציבור חייב לקרוא".
הספר התפוצץ כשווד פתח אותו, והוא נפצע בידיו, בפניו ובכפות רגליו. גם פצצה זו הכילה עץ. היא נשלחה למר ווד [=עץ]. כתובת השולח הייתה רוונסווד סטריט, ואילו הכתובת נרשמה בדיו ירוק. הפעם גילו החוקרים על החבילה את האותיות FC. ראשי תיבות אלו יהפכו לסימן ההיכר של ה"יונבומבר" כשהן מופיעות על כל הפצצות הבאות. לאחר התקרית הזו החל ה-FBI לכנות את תיק החקירה UNABOM, ראשי תיבות של UNiversity and Airline BOMber (מפציץ אוניברסיטאות וחברות תעופה). מעתה ואילך התפרסם הפושע בשם יונבומבר.
פצצה שנוטרלה
לאחר 16 חודשים שקטים ללא פצצות חדשות, החלו החוקרים לתהות האם ה"יונבומבר" מת, נעצר או נשלח למאסר בעוון פשעים אחרים או בכלל נהרג ב"תאונת עבודה" לאחר שאחת מפצצותיו התפוצצה מוקדם מן הצפוי. אולם, ב-8 באוקטובר 1981, נמצאה חבילה חשודה באוניברסיטת יוטה, אשר זוהתה כפצצה ונוטרלה בהצלחה, לפני שהצליחה לפגוע במישהו.