cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרינה דיאמנדיס
2020–הווה: Ancient Dreams in a Modern Land
ב-8 במרץ 2020 היא פרסמה באינסטגרם קטע משיר חדש בשם "Man's World", שיצא לאור מאוחר יותר, ב-18 בנובמבר 2020. כיומיים לאחר שפורסם, דורג הסינגל במקום ה-99 במצעד מכירות הסינגלים הבריטי, ובמקום ה-96 במצעד ההורדות הבריטי. ב-12 באפריל 2021 הכריזה דיאמנדיס על סינגל חדש בשם "Purge the Poison". מאוחר יותר באותו יום, הצוות שלה העלה בשוגג את הקליפ ליוטיוב, מה שהביא להדלפה מוקדמת של השיר והקליפ. דיאמנדיס פרסמה את עטיפת הסינגל ואת תאריך היציאה זמן קצר לאחר מכן. ב-19 במאי פורסם הסינגל השלישי, "Ancient Dreams in a Modern Land", לצד וידאו קליפ. ב-9 ביוני פרסמה דיאמנדיס את הסינגל הרביעי, "Venus Fly Trap", שהגיע למקום ה-34 במצעד האלטרנטיב איירפליי של בילבורד. ב-16 ביולי פורסמה גרסת רמיקס של המפיקה האוסטרלית קיטו לשיר, בהשתתפות הזמרת-יוצרת השוודית טובה לו.
האלבום, ששמו הוא Ancient Dreams in a Modern Land, יצא לאור ב-11 ביוני 2021, וזכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. באלבום ישנן התייחסויות שונות לנושא הפמיניזם. דיאמנדיס תיארה זאת כ-"כמיהה להתמקדות בנשיות". ב-3 בדצמבר הכריזה הזמרת על גרסת הדלוקס של האלבום, העתידה לצאת ב-7 בינואר 2022, ותכיל שלוש רצועות חדשות. באותו היום פרסמה הזמרת את הסינגל החמישי מתוך האלבום, "Happy Loner", שתואר במגזין בילבורד כ-"המנון לכל האנשים הרגישים והמופנמים בעולם". הסינגל השישי מתוך האלבום, "Pink Convertible", הנכלל גם הוא במהדורת הדלוקס, יצא ב-7 בינואר 2022. ב-1 באוקטובר 2021 הודיעה דיאמנדיס באינסטגרם כי היא החלה לעבוד על אלבום האולפן השישי שלה.
ב-27 באפריל 2022 הכריזה מרינה על גרסה מורחבת לאלבומה השני, Electra Heart, בשם Electra Heart: The Platinum Blonde Edition, לכבוד חגיגות העשור לצאת האלבום. הגרסה יצאה לשירותי הסטרימינג יומיים לאחר מכן, ב-29 באפריל 2022. ב-22 במאי 2022, בעת הופעה בלונדון, הכריזה דיאמנדיס רשמית כי Ancient Dreams in a Modern Land הוא אלבומה האחרון שיוצא לאור תחת אטלנטיק רקורדס, וכי חוזה ההקלטות שלה עם החברה הסתיים, לאחר כארבע עשרה שנים שהייתה חתומה בה.
סגנון מוזיקלי והשפעות
דיאמנדיס ידועה ביכולות הווקאליות שלה, וקולה הוא מסוג מצו-סופרן. כילדה, היא הייתה שואבת השראה מהטעמים המוזיקליים השונים של הוריה, הכוללים, בין היתר, את דולי פרטון, אניה וג'ורג' מייקל מאמה, ואת חאריס אלקסיו מאביה. דיאמנדיס אף העריצה את אמני הפופ שפעלו באותה תקופה, בהם הספייס גירלז, בריטני ספירס ו-S Club 7. דיאמנדיס הסבירה, "מדונה הייתה הסיבה שבגללה רציתי להיות כוכבת פופ מגיל 15". היא אף הצהירה שלא הקשיבה מספיק למוזיקה עד גיל 19, שם החלה להאזין לאמנים כמו פי ג'יי הארווי, פיונה אפל ו-The Distillers. שנתיים לאחר מכן היא החלה לעשן, במטרה להישמע כמו סולן להקת The Distillers, ברודי דאל. דיאמנדיס ציינה את דאל וספירס כהשפעותיה המוזיקליות, והביעה עניין מיוחד בדניאל ג'ונסטון ובהפקת הלו-פיי שבה הוא משתמש.
דיאמנדיס תוארה כ-"מוזיקאית DIY" ו-"אמנית אינדי עם מטרות פופ", ומחשיבה את המוזיקה שלה ל-"פופ אלטרנטיבי". בשנת 2008, כתב העיתונאי הבריטי פול לסטר כי הכיוון המוזיקלי של דיאמנדיס היה "קשה להבנה", לאור התדירות שבה היא החליפה "בלדות פשוטות ומבוססות קלידים" ב-"שירים מוזרים המושפעים מהגל החדש". בעוד שאלבומה הראשון, The Family Jewels, שילב אלמנטים בולטים של מוזיקת גל חדש, באלבומה השני, Electra Heart, שאבה הזמרת השראה מסגנונות מוזיקליים כמו אלקטרופופ. דיאמנדיס סברה כי בארצות הברית מתחברים יותר למעבר המוזיקלי האמור יותר מאשר מבממלכה המאוחדת, והניחה שהקהל האמריקאי אימץ את ההומור שמאחורי האלבום החדש. Froot הוא אלבום פופ, הכולל אלמנטים של יורופופ ופופ רוק. פיטר רובינסון מאתר PopJustice כתב כי בעוד שסגנונות מוזיקה שונים נכנסים ויוצאים מהאופנה, דיאמנדיס היא "אמנית מיוחדת שעושה מוזיקה כרצונה".
בתחילת הקריירה שלה, הושוותה דיאמנדיס לזמרת-יוצרות בריטיות אחרות, כדוגמת קייט נאש. דיאמנדיס הסתייגה מהשוואות אלו, והסבירה כי הקשר היחיד הקיים בינה לבין נאש הוא היות שתיהן נשים המנגנות בקלידים. בתקופת אלבומה השני, Electra Heart, הושוותה דיאמנדיס לזמרות כמו ליידי גאגא, קייטי פרי ולנה דל ריי. בתגובה, הסבירה הזמרת כי ההשוואות הללו מרגיזות, כיוון שהיא מעדיפה לעמוד בפני עצמה. השירה שלה הושוותה לשל קארן או, רג'ינה ספקטור, קייט בוש, פלורנס ולש, בריטני ספירס, וסוזי סו, וגוון הקול האנדרוגיני שלה לשל אנני לנוקס והת'ר סמול. בעיתון הארגנטינאי La Nación, תוארה הזמרת כ-"כוכבת פופ עם אירוניה מסוימת, הרחוקה מהקלישאה של אמניות כמו קייטי פרי". כשסקר את The Family Jewels, ציין ג'ו קופלסטון מ-PopMatters כי שירתה של דיאמנדיס מרגישה מדי פעם דומיננטית יותר מהמנגינות שבשירים.
כתיבה ונושאי שירים
בשיריה, דיאמנדיס מנתחת פעמים רבות מרכיבים של התנהגות אנושית. הזמרת אף ציינה שהיא הייתה עובדת כפסיכולוגית אילו לא הייתה מצליחה בתעשיית המוזיקה. השיר "Savages", מתוך Froot, עוסק בנטייתה של האנושות למעשים אלימים. רורי קאשין ממגזין סלייט שיבח את מילות השירים של דיאמנדיס, תוך תיאורן כ-"אזוטריות", והוסיף כי היא "אאוטסיידרית אינטליגנטית רגשית שיודעת לבטא בצורה מושלמת את המחשבות והתגובות המוזרות האלו שיש לכולנו, אבל לעולם לא נודה בהן". לורנס דיי מ-The Line of Best Fit תיארה את Froot כ-"אנתולוגיה של מילים ניהיליסטיות, אקזיסטנציאליסטיות ונבונות".
אלבומה הראשון של דיאמנדיס, The Family Jewels, שיצא בשנת 2010, נכתב בעיקר על ידה. באלבום זה, כתבה הזמרת על נושאים כמו נטיות ל-OCD ובידוד חברתי ("Obsessions", "I Am Not a Robot"). את אלבומה השני, Electra Heart, כתבה דיאמנדיס כאלבום קונספט, הסובב סביב דמות בדיונית בעלת אותו השם, "אלקטרה הארט". הסינגל השלישי, "Power & Control", עוסק במערכות יחסים ובמאבקי הכוח שבהן. נושאים אחרים בהם עוסקת דיאמנדיס באלבום הם צביעות ("Hypocrates"), מוות ("Living Dead"), אפליה מינית ("Sex Yeah") ובדידות ("Lonely Hearts Club").
אלבומה השלישי Froot, הוא אלבום אישי יותר, והיא כתבה לבדה את כל השירים שבו. לדברי הזמרת, היא כתבה אותו בגישה בוגרת ומודעת יותר לעצמה. האלבום נפתח בבלדה "Happy", העוסקת, לדברי דיאמנדיס, בנושאים רוחניים, "לחשוב על אהובים שהלכו לעולמם, ושכולנו מקווים שהם שומרים עלינו". השיר "Savages" כולל רמיזה דתית, בשורה "I'm not afraid of God, but I'm afraid of Man" ("אני לא מפחדת מהאל, אבל אני מפחדת מהאדם"). דיאמנדיס התייחסה לנושא הדת ואמרה, "כתיבת השירים שלי תמיד הייתה מפולפלת בדברים שיכולים להיות קשורים לנצרות, אבל אני לא בטוחה למה, כיוון שלא חונכתי כנוצריה", ואף הבהירה כי היא למעשה אתאיסטית. הרצועה השביעית באלבום, "Can't Pin Me Down", עוסקת ברצח אופי.
את אלבומה הרביעי, Love + Fear, בנתה הזמרת סביב התיאוריה של הפסיכולוגית אליזבת קובלר-רוס, לפיה הרגש האנושי כולו נובע מאהבה ופחד, וכי אלו שני הרגשות העיקריים עבור כל בני האדם, ולא ניתן לחוות אותם יחד. דיאמנדיס סיווגה את השירים שכתבה לאלבום לפי שתי הקטגוריות הללו. בחלק ה-"Love" של האלבום, היא חוקרת מושגים כמו חופש ("Handmade Heaven")' ותחושה של בית ("Orange Trees"), בעוד שחלק ה-"Fear" של האלבום, עוסק בנושאים כמו מיזוגיניה ("Karma") ונצלנות ("No More Suckers").
בריאיון משנת 2019 חוותה דיאמנדיס את דעתה על השינוי בכתיבת שירים לאורך השנים:
באלבומה החמישי, Ancient Dreams in a Modern Land, ישנן התייחסויות ואמירות שונות השייכות לנושא הפמיניזם. בסינגל המוביל מתוך האלבום, "Man's World", מתייחסת דיאמנדיס לאי השוויון כלפי נשים וחברי קהילת הלהט"ב, תוך שהיא שרה בפזמון השיר, "I don't wanna live in a man's world anymore" ("אני לא רוצה לחיות יותר בעולם של גברים"). בעיתון הניו יורק טיימס נכתב כי הסינגל השני, "Purge the Poison", עוסק בכשלונות אנושיים, כגון קפיטליזם, גזענות וזיהום הסביבה. את הרצועה החמישית, "Highly Emotional People", והרצועה העשירית, "Goodbye", כתבה דיאמנדיס על פרידתה מג'ק פטרסון, חבר להקת קלין בנדיט.
תדמית ציבורית וחיים אישיים
דיאמנדיס ציינה את סופיה לורן, ליי ליזארק, שירלי מנסון וגוון סטפני כסמלי האופנה שלה, ומנתה את אסלי פולט ומרי בנסון בין המעצבים האהובים עליה. במאי 2010, כחלק מקמפיין של רשת החנויות סלפרידג'ס, עיצבו דיאמנדיס והזמרת הבריטית פאלומה פיית' חלון ראווה משלהן, בסניף הממוקם ברחוב אוקספורד, לונדון, ובנוסף הופיעו כבובות חיות כחלק מהתצוגה. בנובמבר השתתפה דיאמנדיס בטור החודשי "Today I'm Wearing" שבאתר המהדורה הבריטית של מגזין ווג. בפברואר 2011, היא מונתה לשגרירת המותג "מקס פקטור". ב-2013, השיקה הזמרת מותג אופנה בשם "", ועיצבה עבורו ליין חולצות טי, אך מאז הפסיקה את מעורבותה בו. בשנת 2011, כאשר קידמה את אלבומה הראשון, תיארה דיאמנדיס את סגנונות האופנה שלה כ-"וינטג', מעודדת וקרטון". ארבע שנים מאוחר יותר, היא תיארה את סגנון הלבוש שלה כוינטג' ונוצץ, ואת התלבושות שלה בתקופת אלבומה השלישי, Froot, כשילוב של סוריאליזם ושנות ה-70.
דיאמנדיס תוארה כאמנית השונה מהנורמה. בפברואר 2016, בריאיון ל-Vice News, הסבירה דיאמנדיס כי בעיניה היא לא כוכבת פופ, כיוון שהם משתייכים לתרבות הסלבריטאים, והיא אינה מרגישה חלק ממנה. לדברי אמילי ג'ופ מהאינדפנדנט, על אף השינויים בכיוון המוזיקלי של דיאמנדיס, חוש האופנה שלה נשאר לא שגרתי באופן קבוע. בקליפ ל-"How to Be a Heartbreaker", היא "מערערת את הנורמה" בכך שלובשת יותר בגדים מהדוגמנים שברקע. היא הסבירה, "אני לא חושבת שמתאים לי ללבוש מעט מאוד בגדים, זה ירגיש לא נכון. אני מעדיפה שאנשים יקשיבו למה שיש לי להגיד במקום לבהות בישבן שלי".
דיאמנדיס מעריכה כי 60% מקהל ההופעות שלה הם אנשים המשתייכים לקהילת הלהט"ב. היא זוקפת את מעמדה כגיי אייקון לקאמפיות ולחוש ההומור שלה, בנוסף לחלק משיריה, העוסקים בלהיות אאוטסיידר מבחינה חברתית. בשנת 2012, היא זכתה בפרס המוזיקה הטובה ביותר בטקס הפרסים של מגזין הלהט"ב "Attitude". דיאמנדיס עמדה בראש אירוע הגאווה של ניו יורק ביוני 2016, שהתקיים לאחר פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו, כשהיא לובשת שכמייה עם פסי קשת. דיאמנדיס נוטה שלא לדבר על הפופולריות שלה בקהילה הגאה, על מנת להימנע מלהישמע כמו "כוכבת פופ קלישאתית", ומצפה לתקופה שבה אנשים לא יקטלגו את עצמם לפי המיניות שלהם.
על אף הידע שלה בנצרות היוונית-אורתודוקסית, דיאמנדיס הצהירה שהיא לא חונכה בחינוך נוצרי ומזדהה כאתאיסטית. היא מחשיבה את עצמה כמופנמת ואף חשפה בטוויטר שדפוס האישיות שלה הוא INFJ, לפי מודל MBTI. השיר "Solitaire", מתוך אלבומה השלישי, Froot, מתמקד בעיקר בצד המופנם שלה ועוסק ברצון להיות לבד. לדיאמנדיס יש סינסתזיה, וכתוצאה מכך משייכת צבעים מסוימים לתווים מוזיקליים ולימים בשבוע.
מקסימיאנוס
ועידת קרנונטום
ביום 11 בנובמבר 308 נפגשו גלריוס ומקסימיאנוס עם דיוקלטיאנוס בעיר קרנונטום שם כפו המשתתפים על מקסימיאנוס לוותר על תארו המחודש כאוגוסטוס וקונסטנטינוס הורד לדרגת קיסר ומקסימינוס דאיה לקיסר במזרח לִיקִינְיוּס (Licinius) נאמנו של גלאריוס התמנה לתפקיד אוגוסטוס של המערב. בתחילת 309 חזר מקסימיאנוס לחצר של קונסטנטינוס בגאליה.
מרידה בקונסטנטינוס ומוות
בשנת 310 חזר התוהו למערכת השלטונית הרומאית ומאבקי הכוח בין השליטים השונים התחדשו ביתר שאת. מקסימיאנוס ניצל את העדרו של קונסטנטינוס והחליט לתפוס את מקומו תוך שילוב של מרמה וכוח הוא פנה ללגיונות שהושמו תחת פיקודו בעיר ארל במטרה להגן על דרום גאליה כנגד תקיפה אפשרית והודיע כי קונסטנטינוס מת ונטל את תואר האוגוסטוס. למרות כל מאמציו שגובו בהבטחות לתשלום לכוחות הנאמנים לו, הוא לא הצליח לזכות בתמיכת הצבא וגורש מהעיר. קונסטנטינוס ששמע על ניסיון ההפיכה פנה מידית לעצור את מקסימיאנוס והדביק אותו בעיר מרסיי, שם הסגירו אותו תושבי העיר לידי קונסטנטינוס, הוא נשפט וכל תאריו נשללו.
על פי גרסה ראשונה, משנפל בידי קונסטנטינוס נשפט והורשע בבגידה, ניתנה לו האפשרות להתאבד במקום להיות מוצא להורג ובחודש יולי 310 הוא תלה את עצמו. קונסטנטינוס הציג בציבור את התאבדותו של מקסימיאנוס כטרגדיה משפחתית מצערת אך החל משנת 311 הסיפור השתנה ולפיו מקסימיאנוס זכה לחנינה על מרידתו אך זמם לרצוח את קונסטנטינוס וביקש את עזרת בתו פאוסטה - אשתו של קונסטנטינוס. התוכנית נכשלה משפאוסטה בחרה לעמוד לצד בעלה והסגירה את המזימה, מקסימיאנוס נתפס והתאבד כמוצא של כבוד. דמותו ושמו של מקסימיאנוס נמחקו בתהליך של הכחדת הזיכרון
משפחתו
מקסימיאנוס נישא לאוטרופיה ולשניים נולדו שלושה ילדים: מקסנטיוס, ופאוסטה (Fausta) אך אין מידע לגבי מקום או תאריך לידתם ומחקרים מאוחרים מצביעים כי מקסנטיוס נולד בין 277 ל 287 וכי פאוסטה נולדה בין השנים 289 ל-290.
בתו פלאביה מקסימיאנה תיאודורה (Flavia Maximiana Theodora) מתוארת בכתבים הרומאיים כבתו החורגת של מקסימיאנוס ויש השערה כי היא בת מנישואים קודמים של אוטרופיה עם אציל רומאי ממוצא סורי.
הווילה הרומאית בקזאלה
הוילה הרומאית בקזאלה היא וילה רומאית שהוקמה בתאריך כלשהו בין השנים 310–340 ונמצאת כ-5 קילומטרים מן העיירה פיאצה ארמרינה, בסיציליה. באותה תקופה היה המבנה שייך, ככל הנראה, למקסימיאנוס. הווילה בנויה על כמה פי הכללים שהיו מקובלים בבניית וילות רומיות. עם זאת, ווילה זו גדולה ומפוארת בהרבה מכל וילה אחרת, ואין אף וילה דומה לה; במובן זה התואר "ארמון" מתבקש יותר עבור מבנה זה. השטח שנחשף משתרע על 400 מטרים רבועים.
מרינה דיאמנדיס
הצלחה, הכרה והשפעה
לאורך הקריירה המוזיקלית שלה, זכתה והועמדה דיאמנדיס בפרסי מוזיקה שונים. בשנת 2010, הוצבה דיאמנדיס במקום השני בסקר ה-"" של ה-BBC, והייתה מועמדת לפרס בחירת המבקרים בטקס פרסי המוזיקה הבריטית. באותה השנה אף זכתה בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה, בקטגוריית המופע הבריטי & אירי הטוב ביותר, והועמדה לקטגוריית המופע האירופאי הטוב ביותר. בהמשך, זכה השיר "I Am Not a Robot" בפרס "סינגל הפופ הבריטי הטוב ביותר" בטקס הפרסים של אתר "Popjustice". בשנת 2012, זכתה דיאמנדיס בפרס המוזיקה הטובה ביותר, כחלק מטקס הפרסים של מגזין Attitude. בתחום הפזמונאות, הייתה דיאמנדיס מועמדת בשנת 2021 לפרס אייבור נובלו על כתיבת השיר "Man's World".
מבחינה מסחרית, זכתה דיאמנדיס להצלחה במצעדים שונים ברחבי העולם, ובבריטניה וארצות הברית בפרט. כל חמשת אלבומיה נכנסו ל-20 המובילים במצעד האלבומים הבריטי, כאשר Electra Heart היה ליחיד מביניהם שהגיע למקום הראשון במצעד. במצעד הבילבורד 200 האמריקאי, זכה אלבומה השלישי, Froot, להצלחה הגדולה ביותר מבין אלובמיה כאשר הגיע בשיאו למקום השמיני. שני אלבומיה הראשונים, The Family Jewels ו-Electra Heart, זכו בתואר זהב בבריטניה ואירלנד, כאשר האחרון אף זכה בתואר זה גם בארצות הברית. הסינגל המוביל מתוך אלבומה השני, "Primadonna", היה לסינגל המצליח ביותר שלה במצעד הסינגלים הבריטי, בו הגיע למקום ה-11. בנוסף, הגיע השיר למעמד זהב בבריטניה ואוסטריה, ולמעמד פלטינה באוסטרליה, ארצות הברית, דנמרק וניו זילנד. במהלך 2021–2022 הגיעו שניים משיריה, "Bubblegum Bitch" ו-"Teen Idle" למעמד זהב בארצות הברית, על אף שלא יצאו כסינגלים.
מידת ההצלחה של דיאמנדיס שנויה במחלוקת ונדונה פעמים רבות על ידי מבקרי מוזיקה. ביוני 2016 נכתב בבילבורד כי היא "אמנית פופ עם בסיס מעריצים גדול בארצות הברית שבכל זאת נמצאת בדרג מתחת למוזיקאים אחרים מבחינת פרסום לאומי, כי מעולם לא היה לה להיט שכולם מכירים אותה דרכו". באתר "מדיום" נכתב כי "בעוד ש-The Family Jewels זוכה להתעלמות רבה בדיונים על העשור האחרון במוזיקה, ברור שהוא שינה מהותית את נוף המוזיקה לעתיד הנראה לעין". פיטר רובינסון מאתר PopJustice ציין את דיאמנדיס כאחת משלושת האמנים הבריטים הטובים ביותר, והצר על כך שהיא לא זוכה להכרה גדולה יותר.
דיאמנדיס היוותה השראה למספר אמנים, בהם בילי אייליש, מלאני מרטינז, אודרי מיקה, אייני קהיל, וברידג'יט מנדלר.
השקפות חברתיות
דיאמנדיס תומכת בפמיניזם ובשוויון זכויות מגדרי, ושיתפה את דעותיה החברתיות במוזיקה, בראיונות וברשתות החברתיות, ואף זכתה בתואר "צליל הפמיניזם" במגזין Nylon. הזמרת מתחה ביקורת על התפקידים המגדריים המסורתיים והדעות הקדומות החברתיות כלפי נשים בכלל, ובתעשיית הפופ והמוזיקה בפרט. אלבומה השני התמקד בחקר הנפש הנשית והדרכים הסטריאוטיפיות שבהן נשים מוצגות בתרבות האמריקאית, כאשר השיר "Sex Yeah" מתואר לעיתים קרובות כ"אמירה פמיניסטית". מספר שנים מאוחר יותר, החליטה דיאמנדיס לעבוד על אלבומה החמישי עם צוות שבנוי כולו מנשים בלבד, על מנת להעביר מסר פמיניסטי, והסבירה כי "רק נשים יכולות לספר את הסיפור הזה".
בשנת 2020 החלה דיאמנדיס לדבר בפתיחות על הארכת שיערה האפור באינסטגרם, כאות מחאה נגד סטנדרט היופי:
בריאות הנפש
דיאמנדיס דיברה בגלוי על התמודדותה עם דיכאון וחרדה. השיר "Happy", הפותח את אלבומה השלישי, Froot, עוסק במאבקה בדיכאון. לשיר קדמו רצועות מאלבומים קודמים, בהן "Numb", "", "Living Dead" ו-"Teen Idle", העוסקות בדיכאון שחוותה בשנות העשרה והעשרים לחייה. בריאיון ל-BBC חשפה דיאמנדיס כי הלחץ הרב שחוותה בתקופת סיבוב ההופעות השלישי שלה, Neon Nature Tour, משנת 2015, הוביל להתקפי פאניקה ודיכאון, אשר גרמו לה לשקול לוותר על הקריירה המוזיקלית.
בשנת 2017, פתחה הזמרת בלוג טאמבלר בשם "Marinabook", בו כתבה על נושאים שונים הקשורים לבריאות הנפש. ביום הולדה ה-32, שחל ביום בריאות הנפש העולמי 2017, פרסמה דיאמנדיס מאמר על מאבקה עבור בריאות הנפש. במהלך השנים היא השתתפה בקורסי פסיכולוגיה שונים, אשר זיכו אותה בכינוי "פסיכולוגית פופ".
מקסימיאנוס
הווילה הרומאית בקזאלה
הפסיפסים שנמצאו בווילה הם מוקד העניין העיקרי שבה. הם נוצרו ככל הנראה בידי אומני פסיפס מצפון אפריקה, בשיא פריחתה של אומנות זו. ההערכה היא שלפחות שני רבי-אומן עבדו בווילה: האחד יצר פסיפסים המתארים תמונות מן המיתולוגיה הקלאסית, והשני תיאר תמונות עכשוויות יותר. מגוון הנושאים המתוארים בפסיפסים הוא גדול: מיתולוגיה, תמונות ציד, צמחייה וחי, סצנות ביתיות, ועוד. כמעט כל חמישים החדרים בווילה מעוטרים בפסיפסים, בשטח כולל של 3500 מטרים רבועים. גם העמודים והקירות בווילה היו מעוטרים בגבס צבוע, גם בפנימה של הווילה וגם בחלקיה הצבעוניים. חלק ניכר מעיטורים אלה השתמר.
חצי שבט המנשה
בעברו המזרחי של הירדן קיבלו כמה משפחות משבט מנשה נחלה לפני כניסת ישראל לארץ ישראל לצד השבטים ראובן וגד, זאת אף שאין מצוינת בכתוב כל בקשה מצד בני מנשה להתנחל בעבר המזרחי של הירדן. חצי המנשה המזרחי העמיד שני מנהיגים בתקופת השופטים והיה מהשבטים הראשונים שגלו מהארץ.
נחלת חצי המנשה
אחר ניצחון עם ישראל על מלכי עבר הירדן, סיחון מלך האמורי ועוג מלך הבשן, ביקשו השבטים ראובן וגד ממשה שלא לעבור את הירדן, אלא להתנחל בעבר הירדן המזרחי שנכבש. משה כעס על בקשתם אך לבסוף הסכים לבקשתם ובתנאי שישמשו חלוצים לפני שאר השבטים בכיבוש ארץ כנען.
כשהכתוב מפרט את הנחלה שנתן משה בעבר הירדן הוא מוסיף לצד ראובן וגד גם את חצי משבט מנשה: "וַיִּתֵּן לָהֶם מֹשֶׁה – לִבְנֵי גָד וְלִבְנֵי רְאוּבֵן וְלַחֲצִי שֵׁבֶט מְנַשֶּׁה בֶן יוֹסֵף אֶת מַמְלֶכֶת סִיחֹן...". ואכן, בהמשך מסופר שאנשים ממנשה כבשו לעצמם ערים בעבר הירדן כשם שעשו ראובן וגד:
בחומש דברים, בסיפור קורות המדבר, חזר משה ופירט את נחלת חצי המנשה בעבר הירדן לצד ראובן וגד:
בספר יהושע מסופר שחצי המנשה קיבל את נחלתו בעבר הירדן המזרחי, כפי שהובטח לו.
נחלת חצי המנשה שבעבר הירדן המזרחי גבלה בדרומה בנחלת שבט גד, בצפון ובמזרח בארם, בני עמון ואשור ובמערב בשבט דן ושבט נפתלי. בירתו הייתה ככל הנראה העיר יבש גלעד.
חצי שבט המנשה הפריש 13 ערים מנחלתו לטובת ערי לוויים למשפחת גרשום.
קורותיהם של חצי המנשה במקרא
לקראת הכניסה ארצה, הזכיר יהושע לראובן, גד וחצי המנשה את הבטחתם לצאת חלוצים בכיבוש הארץ. בתגובה, הם הביעו את נאמנותם ואף הבטיחו לדאוג שאיש לא ימרה את פיו.
בסוף כיבוש הארץ, יהושע שחרר את שבטי עבר הירדן חזרה לנחלתם בעבר הירדן ואף שיבחם על קיום הבטחתם בשלמות, חיזקם לשמור נאמנות לה' ותורתו ובירכם. השבטים חזרו לנחלתם ובנו מזבח גדול למראה על הירדן. ישראל שבעבר המערבי של הירדן חשדו שהמזבח נועד לעבודה זרה ושלחו משלחת לבירור הדבר. שבטי עבר הירדן הסבירו שהמזבח לא נועד לפולחן, אלא מטרתו היא מעין גלעד זיכרון לדורות שבני עבר הירדן הם חלק בלתי נפרד מישראל. תשובתם התקבלה בשמחה ונמנעה מלחמת אחים קשה.
בתקופת השופטים עמדו שני מנהיגים מחצי המנשה המזרחי: יאיר הגלעדי ויפתח הגלעדי. יפתח, בראש בני הגלעד, נאבק בבני עמון שאיימו על ישראל וניצחם. אכן, בעקבות הניצחון התעורר מאבק עקוב מדם בין יושבי הגלעד לבני שבט אפרים ששכנו בסמיכות לבני הגלעד.
בספר דברי הימים מסופר על מלחמה גדולה בין שבטי עבר הירדן לבין ההגריאים ושבטים ישמעאלים אחרים, אך לא ברור מתי התרחשה מלחמה זו.
בהמלכת דוד על כל ישראל, הגיעה נציגות צבאית גדולה מחצי המנשה עם ראובן וגד.
ברשימת שמות הנציבים שהעמיד שלמה על ישראל מופיע "בֶּן גֶּבֶר בְּרָמֹת גִּלְעָד, לוֹ חַוֹּת יָאִיר בֶּן מְנַשֶּׁה אֲשֶׁר בַּגִּלְעָד, לוֹ חֶבֶל אַרְגֹּב אֲשֶׁר בַּבָּשָׁן שִׁשִּׁים עָרִים גְּדֹלוֹת חוֹמָה וּבְרִיחַ נְחֹשֶׁת". מסתבר שביצור הערים היה משום היותם ערי ספר בגבול המזרחי של הארץ.
המקרא מתאר את סופם של חצי המנשה עם השבטים ראובן וגד בגלותם מהארץ בידי מלכי אשור:
סופם של חצי המנשה על פי חז"ל
שבטי עבר הירדן, ובהם חצי המנשה, גלו ראשונים מכל שבטי ישראל. חז"ל סבורים במדרש שהסיבה הא-לוהית לכך היא בקשתם לשבת בעבר הירדן:
המדרש מדבר על ראובן וגד משום שהם אלו שביקשו לנחול בעבר הירדן, בניגוד לחצי המנשה (ראה בהמשך: "מדוע קיבלו נחלה בעבר הירדן?"). אכן, למעשה, גם חצי המנשה גלה איתם באותה גלות.
עם זאת, חז"ל אומרים שלעתיד לבוא, עתיד חצי המנשה להיגאל ראשון מן הגלות, וזאת בזכות החסד שגמלו אנשי יביש גלעד, מחצי המנשה, עם שאול ובניו אחר מותם:
מדוע קיבלו נחלה בעבר הירדן?
אף שהמקרא מציין שרק ראובן וגד ביקשו לנחול בעבר הירדן, צירף משה לנחלה זו גם את חצי המנשה. הכתוב עצמו אינו מנמק את ההחלטה ואף אינו מבהיר אם נבעה מבקשה מאוחרת מצידם, מהחלטה אישית של משה או מהוראה א-לוהית. בחז"ל ובפרשנים הובאו כמה השערות והצעות לכך, מהן מעשיות ומהן רעיוניות וסמליות.
היו שותפים בבקשה אך לא הוזכרו בכתוב
רבי אברהם אבן עזרא סבור שחצי המנשה כן השתתף בבקשת שני השבטים, אך משום שהיה רק חצי שבט, לא טרח הכתוב לציינם בתחילה, אלא רק בפירוט חלוקת נחלתם.
גם רבי אברהם סבע כתב אפשרות שחצי המנשה היה שותף בבקשה ולא הוזכר רק משום שהיה מועט. לפי אפשרות זו, הוא הטיח ביקורת חמורה בחצי המנשה וכתב שבקשתם לשבת בעבר הירדן נבעה מכך שלא חיבבו את הארץ, כמו יוסף אביהם. אכן, במקומות אחרים בפירושו הוא כותב להפך, ראה לקמן.
הצטרפו מיוזמתם מאוחר יותר
לדעת הרמב"ן ("על דרך הפשט") לפני משה באו רק בני ראובן ובני גד, אך כשבא משה להנחיל להם את עבר הירדן, ראה שהשטח גדול מדי לשני שבטים ולכן הציע לכל משפחה מישראל להצטרף. כמה ממשפחות מנשה נענו להצעתו, אולי היו אנשי מקנה, ומשה נתן להם את חלקם שם. כך כתב גם האברבנאל. הרמב"ן העיר שהשבט לא נחלק לשני חצאים שווים, אלא רוב שבט מנשה כן נכנס לארץ, ורק שתי משפחות מהשבט נותרו בעבר הירדן, אולי משום שהיו הקטנות בשבט וביקשו לזכות בנחלה רבה יותר אחר שילכדוה בחרבם, דבר שאי אפשר לעשות בתוך הארץ.
המקור בחז"ל
בתלמוד הירושלמי נאמר שחצי שבט המנשה "לא נטלו מעצמן" את חלקם בעבר הירדן, ויש לדבר אף השלכה הלכתית-מעשית להבאת ביכורים מארצם, בשונה מהבאת ביכורים משאר עבר הירדן. לפי זה יוצא שחצי המנשה לא בחרו מעצמם להתיישב בעבר הירדן, אלא ה' הוא שהנחילם שם ברצונם או שלא ברצונם.
הפרשנים העלו כמה וכמה השערות מדוע בכלל צורף חצי שבט לעבר הירדן ומדוע נבחר דווקא שבט מנשה.
עונש אלוהי
החזקוני כתב שבני מנשה לא שאלו להם נחלה בעבר הירדן, "אלא שעל ידי שאביהם גרם להם לשבטים שקרעו בגדיהם במעשה הגביע, נתנה לו נחלתו בשני חלקים בשני עברי הירדן". מקור דבריו בחז"ל. הדברים מתבססים על פרשנותם של חז"ל שהשליח ששלח יוסף להפליל את בנימין בגנבת גביעו היה מנשה בנו, ויש כאן מעין "מידה כנגד מידה": מנשה גרם לאבות השבטים לקרוע בגדיהם - סופו ששבטו ייקרע לשני שבטים.
משום חוזקם ואומץ לבבם
המלבי"ם סבור שמשה נתן לבני מנשה נחלה בעבר הירדן משום שהם כבשו אותה בעצמם כשלחמו ישראל במלכי עבר הירדן. יאיר בן מנשה לקח בעצמו את כל חבל ארגוב, וזאת אף שישבו שם "רפאים" – גיבורים גדולים, ולכן זכה לרשת נחלה זו. וכך מכיר זכה לקבל את הגלעד משום שכבשה בכוחו.
הרד"ק הקדים את המלבי"ם וכתב שראובן וגד קיבלו את ארצם משום שביקשוה בהיותה ארץ מקנה, אך חצי שבט מנשה "לא היה לו אלא מפני גבורתו של מכיר שלכד הארץ".
אך ייתכן כי לא זכו בנחלה משום שכבשוה בגבורתם, אלא שבכיבוש זה גילו את גבורתם, וגבורה זו נצרכה לשם הגנה על גבולה המזרחי של הארץ.
הרב אורי שרקי מסביר על סמך פסוק בספר יהושע שמכיר כבש את האזור בימי יוסף במצרים, וכעת משה מחזיר לבניו את נחלתו מחמת אותו כיבוש. על פי רבי יהודה החסיד, בני מנשה שימרו את נחלתם גם בתקופה שבה שלט אביהם יוסף במצרים ועל כן לא נצרכו עתה לכיבוש מלחמתי נוסף.
אהבת ארץ ישראל
לעיל הוזכר רבי אברהם סבע שהאשים את שבט מנשה באי חיבת הארץ כמו יוסף אביהם. אכן, בהמשך פירושו, הפך את דבריו וכתב שיוסף כן חיבב את הארץ וכן זרעו אחריו. על פי זה יש המסבירים שהוכנסה נציגות משבט מנשה לעבר הירדן כדי להטמיע אהבת ארץ ישראל בקרב בני ראובן וגד שבפרישתם מהארץ הביעו את חוסר חיבתה.
שיפור המצב הרוחני בעבר הירדן
הנצי"ב הסביר שצירוף שבט המנשה לראובן וגד נועד לחזק אותם מבחינה רוחנית, ובלשונו:
דבריו מבוססים על הבנתו שבקשת ראובן וגד לקבל ארץ מקנה נבעה מרדיפתם אחר החומריות, ואילו שבט מנשה היה ידוע במעלותיו הרוחניות, והמטרה הייתה שישפיעו בני מנשה לטובה על שני השבטים הפורשים.
אנימה (הנפשה)
אָנִימֶה (באנגלית: Anime; ביפנית: アニメ; ) הוא שם כללי המקובל מחוץ ליפן לאנימציה שמקורה ביפן ומאפייניה ניתנים לזיהוי כאנימציה יפנית אותנטית. ביפן עצמה המילה "אנימה" היא שם לכל אנימציה, ללא התייחסות לארץ המוצא.
ב-1917 נוצרה לראשונה אנימציה באופן מסחרי ביפן, והייצור של אנימה יפנית עלה בהתמדה מאז. הסגנון האמנותי האופייני של האנימה התפתח במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 עם השפעה ניכרת מיצירותיו של אמן המאנגה אוסמו טזוקה. סרטי וסדרות האנימה מופצים ברחבי העולם באולמות הקולנוע, בערוצי הטלוויזיה, ודרך האינטרנט. סרטי וסדרות האנימה מסווגים לז'אנרים רבים המכוונים לקהלי יעד רחבים וגדולים.
בישראל אנימה מזוהה בעיקר עם ז'אנר האנימה קודומו שתוכנו מיועד בעיקר לילדים עקב יבוא של עשרות סדרות אנימה יפניות המיועדות בעיקר לקהל הצעיר במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 אשר נערכו באופן ניכר מהמקור ושודרו בתוספת דיבוב לעברית. חלק מהסדרות הללו הפכו עם השנים לקלאסיקות בקרב ישראלים. סדרות אנימה במגוון רחב יותר של ז'אנרים צברו פופולריות הולכת וגוברת בישראל במהלך העשור הראשון והשני של המאה ה-21, במיוחד הודות לטכנולוגיית הסטרימינג באינטרנט, כאשר סדרות אנימה רבות המיועדות לצופים מבוגרים שודרו לבסוף גם בטלוויזיה בישראל ללא כל עריכה וללא דיבוב לעברית.
אטימולוגיה
במינוח יפני, "אנימה" היא כל יצירת אנימציה שהיא, כך שגם מיקי מאוס מסווג כאנימה. לעומת זאת מחוץ ליפן המונח "אנימה" משמש בעיקר לתיאור אנימציות שנוצרו ביפן.
ההיסטוריה של האנימה
סגנון האנימה צמח בתחילת המאה ה-20, לאחר שבמאים יפניים התלמדו והתנסו בהפקת סרטי הנפשה תוצרת צרפת, גרמניה, ארצות הברית ורוסיה. הדור הראשון של האנימטורים ביפן, שצמח בסוף העשור השני של המאה ה-20, כלל בין היתר את סייטארו קיטאיאמה, אוטן שימוקאווה, וג'וניצ'י קוצ'י, אשר נחשבים בעיני רבים ביפן ל"אבות האנימה". רעידת האדמה הגדולה בקאנטו אשר אירעה בשנת 1923 גרמה להרס נרחב ברחבי יפן ולהרס המחסן בשימוקאווה אשר גרם להשמדתם של מרבית סרטוני האנימציה המוקדמים הללו.
ההצלחת סרטו של וולט דיסני "שלגיה ושבעת הגמדים" בשנת 1937 השפיעה באופן ניכר על אנימטורים יפניים רבים. עם השנים התארכו הסרטונים ובשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו בעיקר לייצר ביפן סרטי אנימה באורך מלא. התחום הושפע רבות מסרטי וולט דיסני, שהיוו השראה לצורת העיצוב של דמויות אנימה רבות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 אמן המאנגה והאנימטור אוסמו טזוקה אימץ טכניקות אנימציה שונות מדיסני להפחתת עלויות ההפקה ולהגבלת מספר הפריימים שמופקים בכל סרט אנימה. מטרתו הייתה להשתמש בטכניקות הללו באופן זמני על מנת שיוכל לייצר סרטים רבים יותר במסגרת זמן קצרה יותר עם צוותי אנימציה לא מנוסים. סרטון האנימה "Three Tales" שודר לראשונה בשנת 1960 והיה סרט האנימה הראשון שהוצג בטלוויזיה. סדרת האנימה הראשונה ששודרה בטלוויזיה הייתה הסדרה "Otogi Manga Calendar" אשר שודרה בין השנים 1961 עד 1964. בשנת 1963 עלתה הסדרה אסטרו-בוי שהייתה הראשונה לאמץ את המראה והסגנון הייחודיים לאנימה, ועל כן הסדרה מכונה לעיתים רבות "האנימה הראשונה בהיסטוריה".
בשנות השמונים אנימה הפכה למיינסטרים ביפן, וחלה עלייה משמעותית בכמות ההפקות של סרטי וסדרות אנימה. סדרות בולטות מתקופה זו כוללות את גנדאם, מאקרוס, דרגון בול, וכמו כן במהלך תקופה זו פותחו לראשונה סדרות וסרטי אנימה בז'אנרים אופרת חלל, וסייברפאנק.
מאמצע שנות התשעים ועד היום, עלתה הפופולריות של תרבות האנימה בשווקים בעולם.
במאים חדשים ומוערכים הופיעו לאורך השנים, ביניהם היאו מיאזאקי, הידאקי אנו, מאקוטו שינקאי, מאמורו הוסודה. היוצרים הוציאו סדרות פורצות במספר הולך ומתרחב של סגנונות.
מניין סדרות וסרטי האנימה נאמד באלפים ומדי חודש מוסיפות לצאת סדרות חדשות ביפן שרבות מהן נמכרות למדינות המערב.
ז'אנרים ותת-ז'אנרים
בדומה לכל מדיית המונים אחרת, לסרטי וסדרות האנימה יש ז'אנרים רבים ומגוונים, אשר תלויים בעיקר בנושאים בהם הם עוסקים ובקהל היעד אשר עבורו הם מיועדים. סדרת אנימה יכולה להיות בעלת סיפור מסגרת פשוט לכאורה, אבל באותו הזמן יכולה גם להכיל עלילה ופיתוח דמויות מעמיקים ומורכבים ביותר. לעיתים רבות אנימה תשלב מספר סוגות וכן מסרים חברתיים.
לפי קהל היעד
אחת מהחלוקות המקובלות לסרטי וסדרות אנימה היא לפי קהל היעד של הסרט/סדרה:
ז'אנרים פופולריים באנימה אשר נפוצים גם בסרטים וסדרות מערביות
בדומה לכל מדיית המונים אחרת, לסרטי וסדרות האנימה יש ז'אנרים רבים ומגוונים אשר חלקם נפוצים גם בסרטים וסדרות מערביות. הז'אנרים הללו כוללים בין היתר:
מאפייני האנימה
האנימה היפנית מכילה מגוון סגנונות אמנותיים בעלי מאפיינים ייחודיים המבדילים אותו מיצירות אנימציה מערביות. מבחינה ויזואלית, אנימה מגוון מאוד מבחינה אמנותית וכוללת מגוון רחב של סגנונות אמנות המשתנים מאמן לאמן ומאולפן לאולפן. אף אחד מסגנונות האמנות אינו נחשב לסגנון הדומיננטי. הם חולקים מספר מאפיינים דומים במונחים של טכניקת אנימציה ועיצוב הדמויות. האנימציה באנימה תהיה לרוב מורכבת, דינמית, צבעונית ומהירה, עם הרבה פרטים, ולרוב עבודה מפורטת ודקדקנית על הרקע. הדמויות עצמן בעלות עיצוב דומה, על אף שניתן לראות הבדל בסגנונות אצל אנימטורים שונים. רוב דמויות האנימה ניחנות בעיניים גדולות ופעורות שתופסות את רוב שטח הפנים. כמו כן, אף ופה קטנים יחסית ופרופורציות גוף מעט מוארכות. לרוב ניתן גם לראות תיאורים מוגזמים של רגשות או תגובות של הדמויות: טיפות זיעה גדולות במצבי לחץ, ורידים בולטים בעת כעס ואף התעלפויות ברוב הגרסאות הקומיות של האנימה.
עם זאת, גם לבמאים ולמאיירים השפעה רבה על התוצאה הסופית, ולרוב סגנונה האמנותי של האנימה ייקבע בהתאם לקהל היעד. כך ייתכנו גם אנימות שדמויותיהן תראינה שונות לגמרי מן התיאור הנ"ל, מה שנותן מקום נרחב להבעה אישית עבור היוצר. אנימות רבות אף מושפעות מיצירות מערביות, כמו סרטיו של הבמאי מיאזאקי. הסדרה גנקוטסואו למשל, מבססת את עלילתה על יצירה מערבית ידועה ומובהקת – "הרוזן ממונטה כריסטו" של אלכסנדר דיומא האב.
טכניקת אנימציה
טכניקות הייצור של סדרות וסרטי אנימה כוללות את טכניקות ההפקה הטיפוסיות של הפקת סדרות וסרטוני אנימציה – כולל יצירת סטוריבורד, הפקת דיבוב, עיצוב דמויות, ויצירת אנימציה המצוירת באופן ידני. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 האנימטורים ביפן החלו להשתמש באופן ניכר יותר במחשב לשם הפקת סדרות וסרטוני האנימה, בעיקר כדי לשפר את היעילות של תהליך הייצור. בתחילה יצירת סדרות וסרטי אנימה המצוירת באופן ידני הייתה פופולרית. במאה ה-21 השימוש בטכניקות אנימציה אחרות הוגבל בעיקר לסרטים קצרים עצמאיים. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו לשלב מחשבים בתהליך יצירת סרטי וסדרות האנימה כאשר סדרות כנט "Ghost in the Shell" ו-"Princess Mononoke" שילבו אנימציה שצוירה באופן ידני עם תמונות ממוחשבות. בהמשך חברת Fuji Film, אשר הייתה אחת מחברות ההפקה הגדולות ביותר של אנימציה המצוירת באופן ידני, הודיעה כי היא תפסיק לייצר אנימציה מצוירת באופן ידני – הדבר האיץ את המעבר של תעשיית האנימה ביפן לשימוש בתהליכים דיגיטליים לייצור סרטי וסדרות האנימה.
אולפני האנימציה היפנים היו חלוצים בפיתוח טכניקות אנימציה שונות לאורך השנים אשר העניקו מאפיינים ייחודיים לסרטי וסדרות האנימה. בניגוד לאנימציה של דיסני, בה מושם דגש רב על התנועה החלקה של הדמויות, באנימה מושם דגש רב יותר על איכות האמנות ועל כן טכניקות האנימציה מוגבלות על מנת לפצות על המחסור בזמן בהפקת תנועה חלקה יותר של הדמויות על המסך. הסצנות בסרטי וסדרות אנימה שמות דגש בעיקר על יצירת עולם תלת־ממדי, ועל כן הרקעים הם כלי חשוב ביצירת האווירה של היצירה. הרקעים בסדרות וסרטי האנימה אינם תמיד מקוריים – לעיתים רבות מדובר בציורים של מיקומים אמיתיים, כפי שנעשה בסרט "הטירה הנעה".
בסרטי וסדרות אנימה האנימציה מופקת לפני הפקת הדיבוב, בניגוד לסרטי אנימציה אמריקאיים בהם הדיבוב מופק לפני הפקת האנימציה. העובדה שהאנימציה מופקת קודם עשויה במקרים רבים לגרום לבעיות בסינכרון של שפתי הדמויות עם הדיבוב בסרטי וסדרות אנימה.
עיצוב הדמויות
רוב הדמויות בעלות מאפיינים מערביים מובהקים: דמויות ג'ינג'יות, או כאלה בעלות עיניים כחולות או שיער בלונדיני הם מאפיינים שכיחים של דמויות אנימה, אפילו אם הן אמורות להיות ממוצא אוריינטלי. יש הרואים בתופעה זו ביטוי של כמיהה למערב. חלק מהמאנגאקים בוחרים לשוות לכל דמויותיהם חזות יפנית מובהקת.
מוזיקה
מוזיקת הפתיחה ומוזיקת הסיום של מרבית סדרות האנימה הם לרוב שירי ג'יי-פופ או ג'יי-רוק, אשר מבוצעים לעיתים רבות על ידי להקות יפניות פופולריות. לעיתים רבות השירים הופקו במיוחד עבור סדרות האנימה, אך הוכוונו גם לשוק המוזיקה הכללית, ולכן לעיתים קרובות הם רק מרמזים במעורפל או בכלל לא מתייחסים לעלילת הסדרה. שירי ג'יי-פופ או ג'יי-רוק משמשים לעיתים גם כמוזיקה אגבית בפרק, לעיתים קרובות כדי להדגיש סצנות חשובות במיוחד.
זיקה למאנגה
מאנגה, הקומיקס היפני, דומה לאנימה במאפייניו החזותיים, המבניים והרעיוניים. פעמים רבות סרטים וסדרות האנימה החלו כחוברות מאנגה שזכו הצלחה. עם זאת, לעיתים התרחש תהליך הפוך, בו בעקבות סרטי אנימה נכתבות חוברות של מאנגה. ישנן אנימות שאין להן מקבילת מאנגה בכלל, והאנימה מבוססת על ספר, סרט, אגדה או רעיון מקורי.
האנימה והמאנגה זוכות לפופולריות גם מחוץ ליפן, וסדרות רבות מדובבות או מתורגמות לאנגלית כדי שיהיה ניתן להפיצם גם במקומות כגון ארצות הברית ואירופה. בין הסדרות שזכו לפופולריות רבה נמצאות בליץ', נארוטו, פיירי טייל, פוקימון, סאקורה לוכדת הקלפים, נאון ג'נסיס אוונגליון, דרגון בול, היקארו נו גו, וואן פיס, אינויאשה, סוניק X, סיילור מון והסרטים הנסיכה מונונוקי, הטירה הנעה והמסע המופלא, אשר זכה בפרס האוסקר לסרט המצויר הטוב ביותר לשנת 2002, ובוים על ידי הייאו מיאזאקי, הנחשב לאחד מגדולי במאי האנימציה בכל הזמנים.
תעשיית האנימה
נכון ל-2019 תעשיית האנימה כללה מעל ל-430 חברות הפקה כאשר האולפנים העיקריים כוללות את:
רבים מאולפני ההפקה מאורגנים במסגרת איגוד הסחר The Association of Japanese Animations. האולפנים לפעמים משלבים פעולה על מנת להפיק פרויקטים מורכבים ויקרים יותר, כפי שעשו כאשר סטודיו ג'יבלי הפיק את הסרט "המסע המופלא". הפקה של פרק בסדרת אנימה יכול לעלות בין 100,000 דולרים ל־300,000 דולרים. בשנת 2001 סרטי האנימציה היוו 7% מסך הסרטים שהופקו ביפן באותה השנה. אחד מהאינדיקטורים העיקריים לפופולריות וההצלחה של האנימה הם המכירות של תקליטורי DVD ו-Blu-ray עם סרטי וסדרות האנימה אשר אחראים לבסביבות 70% מסך ההכנסות על כל סרט/סדרה. לפי מאמר שפורסם ב-2005 על ידי חברת Nikkei Asian Review תחנות הטלוויזיה היפניות רכשו סדרות וסרטי אנימה במעל ל-60 מיליארד ין מחברות הפקה "בשנים האחרונות", לעומת פחות מ-20 מיליארד ין לסדרות וסרטי אנימציה מחו"ל. ישנה עלייה במכירות של סדרות לתחנות הטלוויזיה ביפן, שנגרמה בעקבות העלייה בביקוש לסדרות אנימה בהם מבוגרים הם קהל היעד הדמוגרפי. סוג זה של סדרות אנימה פחות פופולרי מחוץ ליפן ונחשב יותר למוצר נישה.
על מנת להפיץ סרטי וסדרות אנימה בחו"ל באופן חוקי החברות בחו"ל שמעוניינים להפיץ אותם חייבים לרכוש זיכיון שמאפשר להם להפיץ את המוצר במדינות/אזורים מסוימים בעולם. בעוד שסדרות וסרטי אנימה החלו להיות מופצים מחוץ ליפן עוד בשנות ה-60, בפועל הפופולריות של סדרות וסרטי האנימה בארצות הברית גדלה באופן ניכר רק בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
רכישת זיכיון להפצת סדרה או סרט אנימה במדינה/אזור מסוים בעולם היא עסק יקר למדיי אשר לעיתים עולה מאות אלפי דולרים עבור סדרה אחת ועשרות אלפים דולרים לסרט אחד. רכישת הזיכיון להזרמת הסדרה או הסרט באינטרנט לרוב זולה באופן ניכר כאשר המחירים נעים בסביבות 1,000 עד מאה אלף דולרים לפרק, אך הם גם יכולים להיות יקרים יותר כאשר רכישת הזכויות להזרמת מספר סדרות באינטרנט עולה מעל ל-200 אלף דולר לכל פרק.
שוק האנימה האמריקני היה שווה כ־2.74 מיליארד דולרים בשנת 2009. סדרות אנימה מדובבות עלו לשידור בארצות הברית בסביבות שנת 2000 ברשתות כמו The WB וברצועת הלילה "Adult Swim" של ערוץ Cartoon Network. כחלק מהלוקליזציה של הסרטים והסדרות במקרים רבים התוכן נערך מחדש על מנת שיהיה יותר מובן לקהל לא יפני. עלות הלוקליזציה לאנגלית עולה בסביבות 10,000 דולרים לכל פרק.
פורמטים
אנימה מופקת לצפייה בטלוויזיה, בבתי קולנוע, למכירה בחנויות וידאו, או להפצה דרך האינטרנט. המדיום העיקרי עבורו סדרה או סרט מופקים משפיע רבות על אלמנטים שונים במוצר שמופק, שכן תהליכי הייצור, התקציבים, והמדיום בו נצפה התוצר הסופי שונים זה מזה באופן משמעותי. הפורמטים הנפוצים ביותר לאנימה הם סדרות טלוויזיה ו-OVA, בעיקר משום שבפורמטים הללו חברות ההפקה מסוגלים לספק סיפור מפורט יותר חושף את עולם הדמויות הראשיות מאשר בסרט.
כאשר אנימה מסוימת זוכה להצלחה לעיתים רבות נוצרים לה עיבודים מחודשים בפורמטים אחרים. לדוגמה סדרת הטלוויזיה המצליחה "Tenchi Muyo" החלה את דרכה בפורמט OVA וכללה אז רק פרקים בודדים בלבד. לאחר מכן, הוקו כמה סרטים, שלוש עונות עבור סדרת הטלוויזיה שהכילה 26 פרקים בכל עונה, וכמו גם כמה סדרות ספין-אוף.
ללא קשר לפורמט המקורי, כל אנימה מופצת במוקדם או במאוחר על מדיית וידאו, בדרך כלל על תקליטורי DVD ו-Blu-ray.
סדרות טלוויזיה
מרבית הסדרות מכילות 12–13 פרקים בכל עונה כאשר לרוב פרק חדש אחד משודר בכל שבוע במשך 12 עד 13 שבועות מדי שנה. עבור הסדרות הפופולריות ביותר מופקים 24 עד 26 פרקים בכל עונה.
OVA
OVA (מאנגלית: "אנימציה שנוצרה למכירה על וידאו") היא אנימה שנוצרה במיוחד לצורך שחרור על מדיית וידאו, כגון קלטות וידאו, תקליטורי DVD, או תקליטורי Blu-ray. בדרך כלל OVA הוא סרט או סדרה קצרה שכוללת 2 עד 6 פרקים. על אף שיוצרי OVA לא לוקחים בחשבון בתחילה שיצירות אלו עשויות להיות משודרות בטלוויזיה, עם זאת, במקרים רבים סדרת OVA פופולרית תשודר במוקדם או במאוחר בטלוויזיה. משך הזמן הסטנדרטי של פרק OVA אחד הוא בין 23 ל-25 דקות. בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 הופקו OVA ארוכים יותר.
OVA משמש לעיתים רבות לבדיקת קהל היעד הפוטנציאלי של הסדרה – יצירות ידועות רבות החלו עם OVA קצר וזול שנמכר בהצלחה, ולאחר מכן הסדרה נוצרו מחדש כסדרת טלוויזיה. לעיתים רבות סדרות טלוויזיה פופולריות רבות מפיקות גם פרקי OVA בנוסף לפרקים של סדרת הטלוויזיה, כבונוס לצופים.
סרטים באורך מלא
סרט אנימה מיועדת בראש ובראשונה להקרנה בקולנוע. בדרך כלל סרטי אנימה הם סרטים באורך מלא (בין 60 עד 90 דקות) אשר מאופיינים באיכות גבוהה יותר של אנימציה בהשוואה לפורמטים האחרים, וכתוצאה מכך, הפקתם כרוכה בעלויות ייצור גבוהות יותר. סרט אנימה באורך מלא יכול להוות מוצר נפרד שעלילתו לא ממשיכה סדרה קיימת, או יכול להוות תוספות לסדרת טלוויזיה פופולרית. במקרים נדירים יותר, נוצרו סדרות על סמך סרטי אנימה מקוריים שזכו להצלחה. דוגמה בולטת לכך הוא הסרט המקורי "Ghost in Shell" אשר שימש כבסיס ליצירת הסדרה "Ghost in the Shell: Stand Alone Complex".
ONA
ONA (מאנגלית: "אנימציה שנוצרה עבור האינטרנט") היא אנימה שנוצרו בראש ובראשונה לצורך הפצתה באינטרנט. ONA נדירים יחסית, ובדרך כלל קצרים יחסית.
סרטי האנימה וזיכיונות סרטי האנימה הרווחיים ביותר
<span class="legend-color" style="display:inline-block; width:1.5em; height:1.5em; margin:1px 0; background-color:#b6fcb6; border:1px solid black; color:black; font-size:70%; text-align:center;">  סימון זה מציין שזהו סרט אנימה שמוקרן בבתי הקולנוע נכון לאפריל 2021
השפעה תרבותית גלובלית
עם השנים הפכו סרטי וסדרת האנימה לרווחיים מבחינה מסחרית במדינות המערב, כפי שהוכח בתחילה עם ההצלחה המסחרית לה זכו המהדורות באנגלית של סדרות אנימה כמו "אסטרו בוי" ו-"Speed Racer". ההפקה של המהדורות האמריקניות בשנות ה-60 של המאה ה-20 סייעו ליפן לפרוץ גם לשוק האירופאי עם הפקות שהיו מיועדות בראש ובראשונה לילדים יפנים ואירופיים – כמו היידי בת ההרים, וברבאבא. באירופה העניין בסדרות האנימה גדל במיוחד באיטליה, בספרד ובצרפת בשל העלות הנמוכה יחסית של הזיכיונות ובשל הכמות הגדולה יחסית של התוכן שהיה זמין. הייצוא ההמוני של סדרות האנימה לשווקים שונים ברחבי העולם השפיע רבות על הפופולריות של סרטי וסדרות אנימה באמריקה הדרומית, בשווקים דוברי ערבית ובשווקים דוברי גרמנית.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הפופולריות של סרטי וסדרות האנימה החלה לעלות באופן ניכר בארצות הברית. חברות מדיה כגון Viz ו-Mixx החלו להפיץ סרטי וסדרות אנימה בשוק האמריקאי במהלך שנות ה-90. הסרט "אקירה" משנת 1988 זכה לפופולריות רבה בעולם המערבי בשנות ה-90 המוקדמות, עוד לפני שסדרות האנימה הפכו פופולריות במיוחד כאשר סדרות טלוויזיה כגון פוקימון ודרקון בול הפכו פופולריות בעולם המערבי בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20. צמיחת האינטרנט בשנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 סיפקה בהמשך גישה קלה בהרבה לקהלים מערביים לגשת לתוכן היפני – במיוחד בעקבות העלייה של שירותים מקוונים כמו נטפליקס וקראנצ'ירול. ההצלחה המאסיבית לה זכו סדרות וסרטי האנימה לאורך השנים ברחבי העולם תרמה באופן ניכר להתעניינות ההולכת וגוברת בתרבות היפנית ברחבי העולם.
תרבות האוטאקו
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 מועדוני מעריצי אנימה ברחבי העולם תרמה להיווצרות של כנסי אנימה ולעניין ההולך וגובר בסדרות וסרטי אנימה ברחבי העולם. הכנסים הללו אשר מוקדשים הן לסרטים וסדרות אנימה, אך גם לסדרות מאנגה, כוללים בין היתר תחרויות קוספליי, ופאנלים בהם מתאחרים יוצרים מתעשיית האנימה. קוספליי, אשר אינו ייחודי רק למעריצי אנימה, הפך פופולרי במיוחד עם השנים בכנסי אנימה. התרבות היפנית ומילים יפניות הפכו זמינים יותר ונפוצים בקרב דוברי אנגלית בזכות הפופולריות העצומה לה זכו סדרות וסרטי האנימה בעולם, כולל המונח היפני הלא מחמיא "אוטאקו", אשר הפך למונח הנפוץ באנגלית לתיאור מעריץ של סדרות וסרטי אנימה וכמו גם סדרות מאנגה. בעוד שביפנית יש למונח מעט קונוטציות שליליות והוא מתאר לעיתים רבות את המעריצים היותר אובססיביים, מחוץ ליפן המונח בעל קונוטציות חיוביות יותר.
ההצלחה הגלובלית של זיכיונות המדיה
מספר זיכיונות מדיה של אנימה זכו לפופולריות ניכרת ברחבי העולם עולמית ניכרת, והם הפכו עם השנים לכמה מזיכיונות המדיה הרווחיים ביותר בעולם. הזיכיון פוקימון בפרט נחשב לזיכיון המדיה הרווחי ביותר בכל הזמנים – רווחי אף יותר מהזיכיונות מלחמת הכוכבים והיקום הקולנועי של מארוול. זיכיונות מדיה אחרים של אנימה אשר הם בין עשרת זיכיונות המדיה הרווחיים ביותר בעולם כוללים את "הלו קיטי" ו"דרגון בול", בעוד שבקרב רשימת עשרים זיכיונות המדיה הרווחיים ביותר בעולם ניתן למצוא גם את סדרות האנימה יו-גי-הו!, גנדאם, ונאון ג'נסיס אוונגליון.
ביקורת
מחוץ ליפן, היחס לאנימה מעורב וכמה מן המאפיינים שלה שנויים במחלוקת. במקביל לצמיחה המאסיבית בפופולריות של אנימה מחוץ ליפן, גדלה בהתמדה גם מספר המתנגדים לאנימה. עיקר הביקורת מתמקדת בכך שהאלימות והארוטיקה באנימה היא מוגזמת, ושההתנהגות הלקויה של מעריצי האנימה (אוטאקו) אשר אוהבים לצפות ולאסוף מוצרים הקשורים לאנימה, גורם לעיתים רבות לאסקייפיזם ולתוקפנות. בשל כך במדינות מערביות רבות סדרות האנימה המיובאות עוברות הערכה ראשונית כאשר פעמים רבות לאחר ההערכה הראשונית מוחלט לערוך מחדש את התוכן ולהסיר חלקים שונים מהמוצר הסופי על מנת שהוא יהיה מותאם לקהל המערבי. חלק מההתנגדות מגיעה מצופים שסבורים שסדרות אנימציה מיועדות בראש ובראשונה לילדים, ואותם צופים עשויים לחוות אי-נוחות מצפייה באנימה שמיועד לקהל מבוגר.
בישראל
שידורן של סדרות אנימה מדובבות לעברית בישראל החל בשנות השמונים. ההיקף גדל בשנות התשעים עם הייבוא לישראל של סדרות האנימה עם הסממנים המודרניים הייחודים של הז'אנר, ואף סדרות מעטות למבוגרים (סיינן) כמו קאובוי ביבופ. בטלמאנגה ובערוץ האנימה הישראלי שודרו מספר סדרות אנימה ביפנית עם כתוביות לעברית. ב-2004 הוקם ערוץ אנימה ישראלי אשר שידר מספר סדרות עד שנת 2008. בבתי הקולנוע החלו להקרין סרטי אנימה עם כניסתם של סרטי פוקימון וסרטיו של הייאו מיאזאקי ואלו משודרים גם בערוצי הסרטים השונים.
אלוויזה ג'ובאני מוצ'ניגו
אלוויזה ג'ובאני מוצ'ניגו (באיטלקית: Alvise Giovanni Mocenigo ; 19 במאי 1701 - 31 בדצמבר 1778) היה הדוכס ה-118 של ונציה. רוציני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו בשנת 1763 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו הארוכה ניסה מוצ'ניגו לשקם את כלכלת העיר, שהתדרדרה בשל אובדן השליטה בשטחים רבים בשנים שקדמו לשלטונו. מוצ'ניגו כרת הסכמי סחר עם טריפולי, תוניסיה, מרוקו, רוסיה וארצות הברית - מדינות אשר ונציה לא סחרה עימן בעבר.
כמו כן הגביל מוצ'ניגו את זכויות אנשי הכנסייה בעיר, צעד אשר הרע את היחסים בין ונציה לבין האפיפיור קלמנס השלושה עשר.
מוצ'ניגו נפטר ב-31 בדצמבר 1778 ונקבר בעיר.
הרמן פון אופלן-ברונקובסקי
גנרל הרמן פון אופלן-ברונקובסקי (בגרמנית: Hermann von Oppeln-Bronikowski; 2 בינואר 1899 – 19 בספטמבר 1966), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון אופלן-ברונקובסקי נולד ב-2 בינואר 1899 בברלין, בירת האימפריה הגרמנית, להרמן פון אופלן-ברונקובסקי שהיה גנרל חיל הרגלים בצבא הפרוסי (1857-1925) ומריאן בהמר (1878-1971). בשנת 1912 החל פון אופלן-ברונקובסקי את לימודיו באקדמיה הצבאית כצוער, ובשנת 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרף לרגימנט האולאנים ה-10 (אוגוסט, נסיך וירטמברג). לקראת סוף השנה הועבר פון אופלן-ברונקובסקי לרגימנט הרגלים ה-118 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-4 - הנסיך קרל), ובמהלך 1918 חזר לרגימנט האולאנים ה-10 שהיה מוצב באסטוניה, ושירת בו עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל פון אופלן-ברונקובסקי את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון אופלן-ברונקובסקי לפרייקור, ולאחר מכן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1931 התחתן עם אדלגארד פון קלייסט, בתם של גנרל-לוטננט אדולף פון קלייסט וגרטרוד פון זידוב, ובשנת 1935 נולד בנו פרידריך-אדולף הרמן. בשנת 1936 השתתף פון אופלן-ברונקובסקי באולימפיאדת ברלין (1936), וזכה במדליית זהב ברכיבה אמנותית. בסוף ספטמבר אותה שנה הוא מונה למפקד פלוגה 1 ברגימנט הפרשים ה-10, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת מיור. כעבור כמה ימים נולד בנו השני, אלכסנדר כריסטיאן הרמן, וב-18 באוקטובר 1937 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הפרשים ה-10.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המערכה בפולין פיקד פון אופלן-ברונקובסקי על יחידת הסיור של הדיוויזיה ה-24, וכבש עמה ראש גשר על הוורטה. בסוף מרץ 1940 נולדה בתו היחידה סיגריד אדלגארד, וב-1 באפריל אותה שנה הוא הועבר למטה הגייסות המהירים. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פון אופלן-ברונקובסקי לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1941 הוא מונה למפקד גדוד בחטיבת הפאנצר ה-5, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4. בינואר 1942 מונה פון אופלן-ברונקובסקי למפקד רגימנט הפאנצר ה-35, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4, וב-1 בפברואר אותה שנה הוא הועלה לדרגת אוברסט. פון אופלן-ברונקובסקי לחם עם הרגימנט שבפיקודו בקרבות הקשים באזור בריאנסק, וב-16 באוקטובר 1942 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-204, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-22 במסגרת קורפוס הפאנצר ה-48. ב-25 בנובמבר 1942 נפצע פון אופלן-ברונקובסקי בקרבות באזור סטלינגרד, וב-1 בינואר 1943 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, על השמדת למעלה מ-400 טנקים סובייטיים במהלך החורף על ידי יחידתו. במרץ 1943 הושמד הרגימנט שבפיקודו, ובעקבות כך הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-11, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-6. פון אופלן-ברונקובסקי לחם עם הרגימנט שבפיקודו במהלך קרב חרקוב השלישי ובמהלך קרב קורסק, ואף נפצע מתקיפה אווירית בתחילת הקרב, וב-7 באוגוסט אותה שנה קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. בתחילת אוקטובר 1943 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-100, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-21 בנורמנדי, וביוני 1944 לחם עמו כנגד הכוחות שנחתו בנורמנדי, ולאחר מכן לחם עמו במהלך הקרב על קן. ב-28 ביולי 1944 קיבל פון אופלן-ברונקובסקי על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-26 בספטמבר אותה שנה הוא הועבר לעתודת המילואים. ב-6 בנובמבר 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-20, ולחם עמה במבצע פרוסיה המזרחית כחלק מארמיית הפאנצר השלישית, וב-1 בינואר 1945 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה לשלזיה, שם לחם עמה במהלך הקרב על ברלין. ב-17 באפריל 1945 הוא קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ולאחר מכן הוא לחם עם הדיוויזיה באזור דרזדן עד סוף המלחמה. עם תום הקרבות הוא ברח עם קבוצה קטנה לעבר הקווים האמריקניים, וב-18 במאי הוא נפל בשבי צבא ארצות הברית, אולם בתחילת יוני אותה שנה הועבר לידי הצבא הבריטי.
לאחר המלחמה
ב-30 ביוני 1947 שוחרר פון אופלן-ברונקובסקי מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בגייסאך, ומאוחר יותר הועסק כיועץ אזרחי לבונדסוור. במהלך אולימפיאדת טוקיו (1964) הוא הועסק כמנהל הראשי של קבוצת הרכיבה הקנדית, וב-19 בספטמבר 1966 הוא מת כתוצאה מהתקף לב.
The Crown Jewels EP
The Crown Jewels EP הוא אלבום המיני-אלבום השני של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה אנד דה דיימונדס. הוא יצא באופן דיגיטלי ב-1 ביוני 2009 ובאופן פיזי ב-22 ביוני 2009. תמונת הנושא של האלבום עוצבה על ידי כריסטיאנה קווצ'רו. התמונה בצד שמאל היא תמונת הנושא של המהדורה הדיגיטלית, המהדורה הפיזית כללה תמונה דומה אך מעט שונה. "I Am Not a Robot" כלול גם באלבום הבכורה של מרינה אנד דה דיימונדס, The Family Jewels.
עלה עץ אדר
עלה עץ אדר (באנגלית: maple leaf, עלה עץ מייפל) הוא סמלה הלאומי של קנדה.
אף שרבים חושבים שעלה עץ האדר האדום המופיע בדגל קנדה הוא של המין אדר הסוכר, עלה האדר הרשמי אינו שייך למין אדר מסוים, אף על פי שהוא אולי הדומה ביותר לעלה של אדר הסוכר מכל מיני האדר בקנדה, העלה על הדגל תוכנן במיוחד כדי להיות מזוהה ככל האפשר על דגל מתנופף ברוח בלי לשים לב אם הוא דומה לעלווה של מין מסוים.
היסטוריה
כבר בראשית המאה ה-18, עת מרבית המתיישבים האירופאים של קנדה התגוררו במושבת צרפת החדשה לאורך חופי הנהר סנט לורנס שימש ענף אדר הסוכר כסמל של המתיישבים, אף שישנם היסטוריונים הסבורים שהסמל היה בשימוש כבר במאה ה-17. פופולריות הסמל קיבל פן רשמי כאשר באספה של הסוסייטה סן-ז'אן-בטיסט בשנת 1834 נבחר העלה לסמל את האגודה. באותה אספה, תיאר ראש עיריית מונטריאול את עץ האדר כ"מלך היער הקנדי... סמל אנשיה של קנדה".
בשנת 1868 הוצג העלה על סמל אונטריו ועל סמל קוויבק ובעקבותיהם בשנת 1921 הוצג העלה על סמל קנדה.
בשנת 1867 כתב אלכסנדר מויר את השיר "עלה עץ האדר לנצח" שהפך להמנון לא רשמי של אנשיה דוברי האנגלית של קנדה.
בין השנים 1876–1901 הופיע עלה האדר על כל המטבעות הקנדים, ומאז שנת 1901 מופיע העלה על מטבע הפני.
כבר באמצע המאה ה-19 שימש עלה עץ האדר כסמל של יחידות צבא קנדיות שהשתתפו במלחמת הבורים השנייה ובמלחמת העולם הראשונה שימש עלה עץ האדר כסמל לאומי של הכוחות הקנדיים והופיע על תגי היחידות הקנדיות.
הסמל הפך רשמית לסמל לאומי עם בחירת דגל קנדה בשנת 1965 על פי עיצובו של ג'ורג' סטנלי. העלה בן ה-11 קצוות נבחר משום שצמח זה צומח בכל פרובינציות קנדה.
עלה עץ האדר מופיע בסמלים ובלוגואים של חברות רבות וארגונים שונים, בהם אייר קנדה, מועדון הכדורגל טורונטו, וכן מופיע בדגל טורונטו. גם העיר האיטלקית, קמפובאסו, אותה כבשו חיילים קנדים במהלך מלחמת העולם השנייה, קיבלה את הכינוי "עיר עלי המייפל".
יקטרינה הראשונה, קיסרית רוסיה
יקטרינה הראשונה (רוסית: Екатерина I Алексеевна; 15 באפריל 1684 - 17 במאי 1727), שהייתה אשתו השנייה של פיוטר הגדול, שלטה כקיסרית רוסיה מ-1725 לתקופה בת שנתיים בלבד, עד מותה ב-1727. ב-1724 שלטה באימפריה בשיתוף עם בעלה עד מותו בחלוף שנה. לאורך תקופת כהונתה כקיסרית יחידה העבירה את רוב סמכויות השלטון לידי המועצה הסודית העליונה בראשות הנסיך אלכסנדר מנשיקוב.