cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תזמורת דטרויט
תזמורת דטרויט (באנגלית: Detroit Symphony Orchestra) היא תזמורת סימפונית אמריקאית, שמשכן הקבע שלה הוא בדטרויט, מישיגן. התזמורת נוסדה בשנת 1914 והופיעה בשידור הרדיו הראשון של קונצרט סימפוני ב-10 בפברואר 1922, עם הפסנתרן ארתור שנאבל. לתזמורת סדרות קונצרטים קבועות, הכוללות סדרת קונצרטי חינם חינוכיים לילדים, שראשיתה בשנת 1926. התזמורת הוציאה הקלטות רבות בחברות שונות. בשנת 2005 נפתח בית ספר גבוה לאמנויות, שנבנה על קרקע הנמצאת בבעלות התזמורת.
היסטוריה
עד 1919 הופיעה התזמורת בבית האופרה הישן של דטרויט. כאשר אוסיפ גברילוביץ' התמנה למנהל מוזיקלי בשנת 1918, התנאי שלו לקבלת המינוי היה הקמת אולם קונצרטים חדש לתזמורת. כתוצאה מכך הוקם אולם התזמורת. בשנת 1956 עברה התזמורת לפורד אודיטוריום שעל חוף נהר דטרויט. התזמורת נשארה באתר זה 33 שנים, אבל אז חזרה לאולם התזמורת המשופץ, שהאקוסטיקה בו, כך סבורים, טובה יותר.
המנהל המוזיקלי של התזמורת הוא יאדר בנימיני שהתחיל את תפקידו בספטמבר 2020.
ניל בארטלט (מחזאי)
ניל ויויאן בארטלט (באנגלית: Neil Vivian Bartlett; נולד ב-1958) הוא שחקן ובמאי תיאטרון, מתרגם וסופר בריטי. ב-1988 היה אחד המייסדים של חברת ההפקות "גלוריה", שהוקמה כדי להפיק עבודות שלו ושל ניקולס בלומפילד, לאה האוסמן וסיימון מלור.
קריירה מקצועית
ספרו הראשון של בארטלט, Who Was That Man, הראה כיצד ההיסטוריה הגאה של לונדון בשנות ה-90 של המאה ה-19 השפיעה על חייו של בארטלט כהומו בלונדון בשנות ה-80 של המאה ה-20. הרומן הרביעי שלו, The Disappearance Boy, ראה אור בלונדון בהוצאת בלומסברי סירקוס בינואר 2014; ספרו האחרון, Address Book יצא בהוצאת Inkandescent בנובמבר 2021.
תפקידי המשחק המוקדמים של בארטלט במסגרת "גלוריה" כללו את A Vision of Love Revealed in Sleep, Sarrasine ו-Night after Night. הוא שימש גם כמנהל אמנותי בתיאטרון הליריק בהאמרסמית' מ-1994 עד 2004 וביים שם הפקות של מחזות בריטיים קלאסיים, קלאסיקות זרות אותן תרגם או עיבד, וסדרה של מופעי חג מולד, ביניהם:
לאחר שעזב את הליריק עבד בארטלט עם מפיקים מובילים בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, האולד ויק בבריסטול, הרויאל אקסצ'יינג' במנצ'סטר, פסטיבלי התיאטרון באדינבורו, מנצ'סטר וברייטון, פסטיבל אלדבורו, קרן ולקם ומוזיאון הטייט. כמו כן השתתף ב-2011 בפרויקט "66 ספרים" של תיאטרון בוש במסגרתו כתב יצירה המבוססת על פרק מתרגום המלך ג'יימס לתנ"ך.
לטוב ולרע (סדרה)
לטוב ולרע (בפולנית: Na dobre i na złe) היא סדרת טלוויזיה פולנית שהקרנתה החלה ב-7 בנובמבר 1999. מאז היא משודרת כבר 20 עונות ושודרו מעל ל-700 פרקים. זו אחת מסדרות הטלוויזיה הרפואיות הארוכות בעולם.
העלילה מתרחשת בבית חולים אוניברסיטאי בעיר בדיונית ליד ורשה. בתחילתה הסדרה התרכזה בשלושה חברים שהם רופאים צעירים והתחילו לעבוד ביחד. עם הזמן עלילה התרחבה תוך הוספת דמויות רבות נוספות. בין היתר מופיע בסדרה רוברט קושוצקי, שהיה "מר פולין" בשנת 1997. הוא מגלם רופא שהתקדם בקריירה והחל משנת 2019 התמנה למנהל בית החולים.
שדרות פאוליסטה
שדרות פאוליסטה (בפורטוגזית: Avenida Paulista, אָוֶונִידָה פָאוּלִיסטָה) היא אחת השדרות החשובות בסאו פאולו, ברזיל, ואורכה 2.8 קילומטרים. סימן ההיכר שלה הוא נוכחות בולטת של מבני מוסדות פיננסים ותאגידים חשובים. לעיתים, נהוג לזהות אזור זה כמרכז העסקים של העיר סאו פאולו. יחד עם שדרות בריני שבדרום העיר ושדרות בריגדיירו פאריה לימה, נחשבת השדרה כסמל לעוצמתה הכלכלית של מדינת סאו פאולו. בהיות מיקומה הטופוגרפי של השדרה באחת הנקודות הגבוהות בעיר, מצופפים בה יחד אנטנות של תחנות רדיו וטלוויזיה, דוגמת מגדל השידורים של תחנת הטלוויזיה בנדייראנטס. עלות המקרקעין בשדרות פאוליסטה היא בין הגבוהות ביותר באמריקה הלטינית.
היסטוריה
בעבר, היו שדרות פאוליסטה דרך מעבר המוקפת בבתים של בני המעמד הגבוה ושל "ברוני הקפה" של סאו פאולו. מעטים הבתים הללו שעודם עומדים על תילם. דוגמה חשובה היא "בית הוורדים" (Casa das Rosas) שעבר תהליך שחזור ושימור, אשר כיום הוא מבנה ציבור, הכולל ספריה, בו נערכים מיצגים וחתימות סופרים על ספרים חדשים. במחצית השנייה של המאה ה-20 עברה השדרה בנייה מסיבית לגובה.
ערערה
ערערה (בערבית: عرعرة) הוא יישוב ערבי במחוז חיפה בישראל באזור ואדי עארה במשולש. היישוב הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1970. בערערה יש שתי חמולות גדולות – יונס ומסארווה, ותושביה כולם מהזרם המוסלמי הסוני.
שדרות פאוליסטה
היסטוריה
בשדרה נמצא פארק קטן עם עצי יער אנדמיים לאזור סאו פאולו, שצמחו גם באזור העיר, בטרם החלו בנייה ופיתוח מואצים באזור החל מסוף המאה ה-19, עם גלי ההגירה הגדולים לברזיל. שמו של הפארק הוא "פארק סיקיירה קמפוס" (Parque Siqueira Campos) וכינויו השגור יותר הוא "הטריאנון" (Trianon). בשדרה נמצא גם המוזיאון לאמנות של סאו פאולו (Masp - Museu de Arte de São Paulo), הידוע באוספי האומנות המעולים המוצגים בו ובארכיטקטורה המרשימה של מבנהו, שהוא אחד מסימני ההיכר של העיר סאו פאולו.
ערערה
שם היישוב
התושבים מציינים שהשם קשור לעץ הערער שהיה נפוץ באזור בתקופות קודמות. אחרים קשרו את המקום עם העיר ערוער שנזכרת בתנ"ך, אולם בפועל השם ערוער מציין שני יישובים אחרים, שאחד מהם הוקם בנגב והשני היה ליד נחל ארנון בירדן. עץ ערער אחד בשפה הערבית הוא נקבה (מכאן באה האות "ה" בסוף במילה) ומזה מתקבל השם ערערה.
שדרות פאוליסטה
היסטוריה
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עברה השדרה שיפוץ נוף עמוק. נתיבים לרכבים הורחבו והמדרכות הנוכחיות המאופיינות בעיצוב לבן ושחור נוצרו. על העיצוב המחודש של השדרה הייתה אחראית אדריכלית הנוף רוזה גרנה קליאס.
ערערה
שם היישוב
יזיד בן אלמוהלב, מפקד הצבא המוסלמי בן המאה השביעית, השתמש במילה ערערה באיגרת ששלח למושל עיראק אל-חג'אג' בן יוסף. באיגרת, מסר כי הצבא המוסלמי נשאר ליד שפלת ההר כשאילץ את האויב לברוח למקום הגבוה שנמצא בין פסגת ההר ובין הגבעה. מפקד הצבא השתמש במילה ערערה כדי לציין את המקום הגבוה שהאויב נמצא בו, ואכן הכפר הקדום נבנה במקום הזה משלוש סיבות עיקריות:
שדרות פאוליסטה
היסטוריה
על פי ההערכות, לסביבותיה של שדרות פאוליסטה באים לעבוד מדי יום כ-800,000 מתושבי העיר סאו פאולו. בשדרה מסעדות רבות המקבלות מדי יום את פניהם של אלפי סועדים העובדים והמתגוררים באזור. במבנה "פדרציית התעשיות של מדינת סאו פאולו" (FIESP) מצוי תיאטרון בו נערכות הצגות הפתוחות לציבור בחינם וגם ספריה מרווחת עם מספר רב של כותרים חדשים, בה יכול כל תושב המציג אישור על מקום מגוריו לשאול ספרים בחינם.
בשדרה ממוקמות הקונסוליות הכלליות של איטליה, ארגנטינה וצרפת בסאו פאולו.
מדי שנה, נערכים בשדרות פאוליסטה מצעד הגאווה של סאו פאולו. בנוסף, עובר דרך השדרה, מדי שנה ביום חגיגות ליל הסילבסטר, מרתון הרחוב הבינלאומי סאו סילבסטרי. לעיתים תדירות, נערכות בה גם הפגנות פוליטיות.
לאורך השדרה פרוסות 3 תחנות של קו מס' 2 ("הקו הירוק") של הרכבת התחתית של סאו פאולו, העוברת לאורך שדרות פאוליסטה מתחת לפני הקרקע.
ערערה
היסטוריה
בשנת 1265 השתלט על הכפר השליט הממלוכי ביברס, אחרי שכבש את מבצר אפולוניה (רשפון, שליד הרצליה) מידי הצלבנים. ההיסטוריון המוסלמי אל-מקריזי התייחס לכפר באומרו שביברס חילק את אדמות הכפר לשני נסיכים מוסלמים, האחד בשם עלאא אלדין אל-דוידאר והשני בשם סיף אלדין קפג'. חלוקת האדמות לנסיכים ולמפקדי צבא הייתה דרך מקובלת לתשלום שכר ואמצעי חשוב בהידוק הקשרים בין השליטים הממלוכים ובין אנשים שהשתייכו לאליטה הממלוכית.
שדרות פאוליסטה
קישורים חיצוניים
האתר של masp
ערערה
היסטוריה
בתקופה העות'מאנית הוזכר הכפר ערערה בספר המיסים של המדינה העות'מאנית והיה אזכור ראשון למשפחות שהתגוררו בכפר במאה ה-17. משפחות אלה לא התקיימו בסוף המאה ה-18 כאשר הוחלפו במשפחות אחרות שעדיין קיימות בכפר. בראשית המאה ה-19 התרחשה הגירה מצרית שנבעה מעליית מוחמד עלי לשלטון וניהול מדיניות מיסים חדשה שפגעה במשפחות רבות וגרמה להן לעזוב את הדלתא של הנילוס ולהגר לאזור המשולש. מקור נוסף להגירה מצרית היו חיילים מצרים שהעדיפו להישאר במקום אחרי הכיבוש המצרי של האזור בשנת 1831. מצב זה הוביל לכך שכחצי מתושבי ערערה נקראים עד היום בשם מצארוה, כלומר המצריים.
בתקופת המנדט הבריטי, ב-17 באוגוסט 1936, התנהל בכפר קרב קשה בין המורדים הערבים ובין החיילים הבריטים, שאילץ את הצבא הבריטי לתגבר את כוחותיו באזור כדי להתגבר על המרידות השונות שהיו באזור השומרון. בראש המורדים בקרב ואדי ערערה עמד אלשיח' עטיה עוד' אל-מצרי (המצרי) שהיה תלמידו של עז א-דין אל-קסאם, מראשי המורדים בבריטים, וגייס תושבים רבים מן הכפר כלוחמים נגד הבריטים באמצעות הטפה דתית לאומית. בעקבות דיכוי המרידות בשומרון הוקמו באזור בסיסי משטרה בריטים על מנת למנוע מרד עתידי.
במלחמת העצמאות היה בכפר בסיס צבאי לצבא העיראקי, שפעל עם הלגיון הירדני. נוכחות הצבא העיראקי בכפר גרמה לכך שפליטים רבים מאזור חיפה והכרמל שהו באופן זמני בכפר עד שסולקו בשנת 1949 על בסיס הסכמי רודוס בין מדינת ישראל ובין ירדן, שבמסגרתם הועבר הכפר לשלטון ישראלי עם תושביו המקוריים ובכך נאלצו הפליטים הרבים לעזוב את הכפר.
בשנת 1958 נסלל כביש מן הכפר לכביש 65.
בשנת 1985 צורף הכפר עארה למועצה המקומית ערערה.
אתרים ארכאולוגיים
בכפר נמצא אתר קדוש – מקאם א-שיח' ח'לף. מבנה מקאם עתיק עם כיפה בצורת מסגד. בתוך המבנה נמצאים שלושה קברים. המבנה היה חלק ממערכת ההגנה של האיובים ושל הממלוכים נגד הצלבנים. כך שהמבנה שימש בעיקר כמקום גבוה לתצפית על אזור נחל עירון, שנחשב כאזור מעבר עיקרי לתנועות הצבא בימי הביניים. אולם היה ניסיון מצד השלטונות הממלוכיים לתת הילה דתית למקום, כדי לשמור עליו במהלך הדורות על ידי התושבים המקומיים. לצורך זה יוחס המקום לדמות קדושה מדרגה ראשונה המכונה "וַלִי", מילה שפירושה – הנאמן של האל. כך הוא נתפס כמחולל נסים הן במהלך חייו וגם לאחרי מותו. כדי לחזק טענה זו יוחסו שלושת הקברים שבמבנה לאישיות הדתית של א-שיח' ח'לף ובניו.
אף על פי שנראה שא-שיח' ח'לף היה מיתוס ולא היה לו שום זכר בספרות הדתית הרי אתר א-שיח' ח'לף הפך במהלך הדורות למוקד לעלייה לרגל אצל תושבי הכפרים הסמוכים. במקום נערכו טקסים שונים להתרת נדרים שונים שנגעו לחיי היומיום של התושבים אשר כללו גם הקרבת קורבנות לקדוש אשר נתפס כמתווך בין האל ובין המאמין. קדושת המקום לא התייחסה רק למבנה הקבר עצמו אלא גם לעצים אשר נמצאו מסביבו. התושבים ייחסו לעצים סגולות רפואיות רבות בשל קרבתם למקום הקדוש. בשנות ה-80, לאור השפעת התנועה האסלאמית, חדלו התושבים להקריב קורבנות במקום, דבר שנחשב בעיניהם כאסור מבחינה דתית. למרות זאת, אחרי חילול הקברים על ידי אלמונים בשנת 2001, חוללה התנועה האסלאמית סערה פוליטית באזור כאשר האשימה את מוסדות המדינה שהם אחראים לנזק שנגרם לקברים. התנועה ניסתה גם לגייס את תמיכת תושבי ערערה והכפרים הסמוכים על ידי שיקום המבנה מחדש והכרזתו כמקום הקדש (ווקף) אשר שייך לכלל המוסלמים בעולם. האתר משמש היום כסמל תרבותי ודתי עיקרי לכפר ערערה ולכפר עארה.
המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה
המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה (לשעבר "מכון הנפט") הוקם בתל אביב בשנת 1964, כדי לקדם ולהגביר את הידע הטכנולוגי והכלכלי בנושאי נפט ואנרגיה בישראל. בשנת 1973 הוקם בו בית הספר ללימודי נפט ואנרגיה. פעילות המכון כוללת מעבדה לבדיקה סביבתית, מרכז מידע, מרכז לימוד, קונגרסים וסמינרים בנושא נפט ואנרגיה. המכון מייעץ גם לחברות וארגונים פרטיים.
היסטוריה
מכוני נפט שניהלו פעילויות מחקריות וחינוכיות בנושאי השימוש בנפט התקיימו במדינות שונות ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עלה הרעיון להקים מכון נפט ישראלי. כנס לייסוד מכון הנפט התקיים בנוכחות לוי אשכול, שר האוצר, ביוני 1963 וסימפוזיון ראשון של המכון התקיים בספטמבר 1963. באפריל 1964 אושרה הקמת המכון באופן רשמי על ידי ועדת השרים לענייני כלכלה ובאוגוסט 1964 נבחרו מוסדות המכון בו יוצגו חברות הנפט, צרכניות הנפט הגדולות והממשלה, שנציגה, צבי דינשטיין, היה יו"ר מועצת המנהלים של המכון.
משרדי המכון פעלו באופן זמני במקומות שונים עד חנוכת משכנו הקבוע של המכון ברמת אביב באפריל 1966. משכנו של המכון הוקם בתרומת איל הנפט האיטלקי יהודי, אלכסנדר מילמן על שטח שהוקצה על ידי עיריית תל אביב.
במאי 1968 נחנכה הספרייה של מכון הנפט ובמרץ 1969 נחנכו מעבדות של מכון הנפט. באוקטובר 1970 הונחה אבן פינה לבית הספר ללימודי נפט, בסמוך לבניין המכון. בית הספר נחנך ביוני 1973.
מנהלים
יו"ר מועצת המנהלים של המכון מאז ייסודו ועד סוף שנות ה-70 היה צבי דינשטיין. כסגנו כיהן עמנואל רסין ומנהל המכון היה מנחם חן. בשנת 1981 פרש חן לגמלאות והחליף אותו תא"ל (מיל.) חיים ודאי. המנכ"ל הנוכחי הוא יוסי אריה.
בשנים 1991-2000 כיהן צבי זמיר כיו"ר המכון ובשנת 2000 החליף אותו יאיר רותם, שכיהן עד תחילת שנת 2003. בשנים 2003-2012 כיהן כיו"ר המכון עמיר מקוב, ובשנת 2012 החליפו יוסי רוזן, היו"ר הנוכחי.
סומליה הגדולה
סומליה הגדולה הוא מושג המתייחס לכל השטחים המיושבים בסומלים בקרן אפריקה. מושג זה הוא חלומם של הלאומנים הסומלים.
ניסיון הגשמתו עלה לסומלים באלפי הרוגים בסכסוך עם אתיופיה ובמלחמה הבדלנית בקניה. ואף היה אחת מהסיבות המרכזיות למלחמת אוגדן, ויותר מאוחר למהפכה הסומלית, ולמלחמת האזרחים, כשהאחרונה הסתיימה רק לאחר התערבות שכנתה המערבית אתיופיה, לאחר שהאו"ם וארצות הברית נכשלו בניסיונם להביא לסיומה.
הגדרה
סומליה הגדולה כוללת חמישה אזורים:
גודלו של האזור המשתרע ממרכז-מזרח אתיופיה עד לאוקיינוס ההודי ומאריתריאה ועד מרכז קניה, הוא כ-1,067,015 קמ"ר, שטח הקטן במקצת מזה של בוליביה, והשווה כמעט כפליים משטחה של צרפת. מבחינה אתנית, האזור אכן מכיל את העם הסומלי וכולל כ-15.3 מיליון תושבים, רובם סומלים מוסלמים.
חלוקת סומליה
שטח סומליה הגדולה (נקרא בזמנו סומליה-לנד "ארץ הסומלים") מעולם לא היווה שטח פוליטי מאורגן בצורת מדינה, ולכן הזמין לתוכו את המעצמות האירופאיות, במהלך המירוץ לאפריקה. בתחילה צרפת השתלטה על אזור טג'ורה, שנהפך לסומלילנד הצרפתית ב-1862. אחריה הגיעה בריטניה, שהכריזה על הקולוניה שייסדה לאורך מפרץ עדן ב-1884 כמושבה בריטית, ולאחר מכן איטליה הצטרפה למירוץ והכריזה על האזור סביב מוגדישו כמושבה איטלקית. הבריטים כבר החלו גם לשלוט בקניה והכריזו עליה מושבה ב-1896, ובכך הכניסו לתחומה גם סומלים. האתיופים שהחלו לראות את ההתפשטות המואצת של המעצמות האירופאיות נכנסו לפעולה. הקיסר מנליק השני החליט על כניסת כוחות אתיופים ללב השטח ללא מוצא לים, שלא נשלט על ידי אף אחד מהמדינות והיה שטח שבטי, כחלק מההתרחבות האתיופית שנקט בה, כוחות האימפריה האתיופית נכנסו לשטח זה בפיקודו של ראס מקונן ב-1891 לאחר שכבשו את האזור הצפוני ב-1887. בהמשך, המדינות החלו לקבוע ביניהן את הגבולות באזור.
במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, אתיופיה נכבשה על ידי איטליה ואוחדה יחד עם סומלילנד האיטלקית וקולונית אריתריאה, שהפכו למזרח אפריקה האיטלקית. הקולוניה החדשה הזו איחדה למעשה את שטח אתיופיה של היום ביחד עם סומליה, כך שכללה את רוב סומליה הגדולה. בהמשך, במהלך מלחמת השחרור האתיופית, האיטלקים כבשו את סומלילנד האיטלקית, את סומלילנד הצרפתית לא היה צורך לכבוש מכיוון שהייתה בשליטת צרפת של וישי. לאחר מכן האיטלקים הצליחו לכבוש חלקים מצפון מזרח קניה ולשלוט כמעט על כל העם הסומלי, למרות שזו לא הייתה מטרתם. במהלך הבא האיטלקים הפסידו מול בעלות הברית והבריטים הצליחו לכבוש מידיהם את מזרח אפריקה האיטלקית והחזירו הכל לקדמותו, חוץ מסומלילנד האיטלקית, סומלילנד הבריטית, אוגדן, האאד וקניה, שנשלטו על ידיהם. למרות כל זאת, במהלך ועידת פוטסדאם, הוחלט להחזיר את סומלילנד האיטלקית לאיטליה, במסווה של טריטוריית חסות מטעם האו"ם. דבר זה בוצע ב-1949. במקביל לכך התנהל משבר דיפלומטי בין אתיופיה לבריטניה על גורלם של אוגדן והאאד, הבריטים אשר רצו לאחד את כל האזור תחת מדינה עצמאית אחת נתקלו בהתנגדות אתיופית. וסופו של דבר אזור האאד הוחזר לאתיופיה ב-1948 ובעקבותיו האזור כולו ב-1954. למעשה, סיפוח זה לאתיופיה טירפד כל תוכנית אחרת.
סכסוכים
הסכסוך הצבאי הראשון התקיים בצפון מזרח קניה, במה שידוע בשם מלחמת שיפטה (1963–1967). כאן היו מספר התנגדויות אלימות בין התנועה לשחרור המחוז הצפוני מזרחי המגובה על ידי סומליה לבין צבא קניה. בעקבות זאת אתיופיה וקניה חתמו על הסכם התקפה הדדי ב-1963, לאחר שהסכסוך גלש לאתיופיה. המלחמה הסתיימה בסופו של דבר ב-1967 בחתימת הסכם הפסקת העוינות, אך סומליה עדיין לא ויתרה על "סומליה הגדולה". לאחר המהפכה האתיופית, החלו לקום ארגונים אתניים בכל רחבי אתיופיה, כולל אזור סומלי האתיופי. באזור זה הארגון שפעל כנגד אתיופיה וקיבל תמיכה ממשלת סומליה, היה החזית לשחרור מערב סומליה, שהחל בהתנגשויות אלימות עם צבא אתיופיה בין השנים 1975–1977. במהלך 1977 החלה הפלישה הסומלית לאתיופיה, לצורך כיבוש אזור אוגדן, הנמצא במחוז הררג, במזרחה של אתיופיה, המיושב בסומלים, ובכך להגשים את חלום סומליה הגדולה. בפלישה, הסומלים הגיעו עד לבירת האזור הרר ומעבר לכך, כמעט עד למרכז אתיופיה. דבר זה הרגיז את אתיופיה ויחד עם עזרה מקובה, דרום תימן, ברית המועצות ומזרח גרמניה האתיופים ניצחו במלחמה, והיא הסתיימה בתבוסה מוחצת של סומליה, ב-9 במרץ 1978. הרעיון של סיפוח אוגדן לאחר ההפסד מול השכנה החזקה אתיופיה ננטש, והסומלים החלו לפזול אל עבר צפון מזרח קניה. הם אף קיימו מספר התקפות, אך בסופו של דבר שני הצדדים חתמו על הסכם הפסקת אש ב-1981.
הסכסוך הצבאי בין סומליה לאתיופיה אומנם הסתיים, אך הארגונים הבדלניים הסומלים המשיכו בהתקפות וכתגובה הקימה אתיופיה שני ארגונים סומלים שיהוו התנגדות לסומליה: החזית הדמוקרטית לגאולת סומליה, ומאוחר יותר את הארגון התנועה הסומלית הלאומית, לפעילות כנגד שלטונו של נשיא סומליה, מוחמד סיאד בארה, בסומליה, ופעילות כנגד הארגונים הבדלניים באוגדן. לשני ארגונים אלו היה תפקיד מכריע בנפילתו ובתחילתה של מלחמת האזרחים הסומלית. במהלך 1983–1988 אתיופיה החלה להתרגז מפעילות הבדלנים ותקפה את סומליה, התקפות שלא זכו לתגובה מצד הנתקפת, ושני הצדדיםחתמו בסופו של דבר על הסכם הפסקת אש ב-1987.
מלחמת האזרחים
בתחילת מלחמת האזרחים הסומלית בסוף שנות השמונים, הרעיון החל להינטש והפך ללא רלוונטי. סומליה החלה להתפרק לאזורים שבהם שולטים מנהיגי מיליציה או שבטיים אחרים, בנוסף לישויות מאורגנות פוליטית, כמו סומלילנד ופונטלנד. סומליה נהפכה, למעשה, למדינת אנרכיה ואפילו העזרה של האו"ם וארצות הברית להחזרת המשטר לאזור לא צלחה. האנרכיה נמשכה, עד שב-6 ביוני 2006, אוחדו מספר בתי דין לתנועה אחת: "איחוד בתי הדין האסלאמיים", ארגון זה החלה לגבש את שליטתו סביב הבירה מוגדישו וכך הצליח לאחד חלק מסומליה תחתיו, ארגון זה החל להחיות שוב את הרעיון להצהרות כנגד קניה ואתיופיה. אתיופיה, אשר סבלה מפיגועי תופת בשטחה, בייחוד בסומלי, ראתה בזו הצהרת מלחמה וצבא אתיופיה פלש לסומליה בכדי להחזיר את השלטון ולסיים את האנרכיה. הפלישה, שהחלה ב-22 בדצמבר, הסתיימה לאחר שישה ימים שבהם אתיופיה כבשה את סומליה. מלחמה זו מכונת לעיתים "מלחמת ששת הימים האתיופית". כיום נעשים מאמצים לכונן שוב את המשטר, והממשלה הפדרלית הסומלית החלה בהקמת שלטון פדרלי-שבטי, שיצג את כל השבטים הסומלים, בדומה לאתיופיה שהיא פדרציה אתנית.
גול גומבאז
גול גומבאז (בהינדי: गोल गुम्बज़) הוא המאוזוליאום של המלך מוחמד אדיל שאה, המלך השביעי של ביג'אפור. המאוזוליאום נמצא בעיר ויג'איאפורה שבמדינת קרנאטקה שבהודו.
היסטוריה
בניית המאוזוליאום החלה בשנת 1626 ונגמרה בשנת 1656.
בתוך המתחם קיים גם מוזיאון, שהוקם בשנת 1892, בזמן השלטון הבריטי.
המבנה
המבנה בנוי בסגנון אדריכלות הודו-איסלאמית, והוא בנוי מבזלת.
המבנה מורכב מקובייה שוות-צלעות, כשאורך כל צלע הוא 47.5 מטרים ומכוסה על ידי גג שקוטרו החיצוני הוא 44 מטרים. גובהו של המבנה הוא 51 מטרים.
שמונה קשתות מצטלבות שנוצרו על ידי שני ריבועים מסתובבים שיוצרים פנדנטיבה תומכים בכיפה. בכל אחת מארבע פינות הקוביה, נמצא מגדל מתומן עם כיפה בגובה שבע קומות ובו גרם מדרגות. הקומה העליונה של כל מגדל נפתחת לגלריה עגולה המקיפה את הכיפה. הכיפה היא אחת הכיפות הגדולות שנבנו לפני העידן המודרני, והייתה הגדולה ביותר בעולם בעת שנבנתה.
בתוך אולם המאוזוליאום נמצא דוכן מצולע, עם מדרגות מכל צד. באמצע הפודיום ישנו לוח על האדמה, המסמן את מיקום הקבר.
שטחו של המאוזוליאום הוא כ-1,700 מטרים רבועים, והוא אחד החללים הגדולים מסוגו בעולם. בתוך הכיפה נוצרה אקוסטיקה חריגה, וזוהי אחת מגלריית הלחישות הגדולות והמפורסמות בעולם.
כנסיית סנט ברת'ולומיו הקטנה
כנסיית סנט ברת'ולומיו הקטנה (באנגלית: St Bartholomew-the-Less) היא כנסייה אנגליקנית בסיטי של לונדון שבאנגליה. זוהי הכנסייה הרשמית של בית החולים סנט ברת'ולומיו והיא נמצאת בשטחו.
היסטוריה
הכנסייה הוקמה בשנת 1123 בשם "הקפלה של הצלב הקדוש" בקרבת מיקומה הנוכחי, אליו הועברה ב-1184. בזמן הרפורמציה הפכה הכנסייה לכנסייה של בית החולים הסמוך וקיבלה את שמו. סיומת שמה "הקטנה" באה להבחינה מהכנסייה הסמוכה - כנסיית סנט ברת'ולומיו הגדולה.
מגדל הכנסייה וקצהה המערבי נבנו במאה ה-15. שניים משלושת פעמוני הכנסייה ניצוקו בשנים 1380 ו-1420, והם ומנגנון הפעמונים המקורי (העתיק ביותר בסיטי) עדיין פועלים במגדל השעון של הכנסייה. פנים הכנסייה שופץ ב-1793 על ידי ג'ורג' דאנס הצעיר, ומבנה הכנסייה שופץ על ידי תומאס הארדוויק ב-1825. הארדוויק החליף את קורות הגג שהעלו רקב במהלך השנים בגג הנתמך בקורות ברזל.
הכנסייה ניזוקה במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה, אך שוקמה ונבנתה מחדש בשנת 1951.
לה דזיראד (עיר)
לה דזיראד (בצרפתית: La Désirade) היא קומונה בגוואדלופ, מחוז צרפת מעבר לים. העיר משתרעת על כל האי לה דזיראד ועל איי פטיט-טר.
השטח המיושב נמצא בעיקר בדרום האי לה דזיראד כאשר באיי פטיט-טר, שנמצאים 5 ק"מ דרום מערבית לנקודה הדרומית של לה דזיראד, אין כלל אוכלוסייה והאיים מוגדרים כשמורת טבע.
החל ממפקד האוכלוסין של שנת 1961, אוכלוסיית העיר נותרת סביב 1,600 תושבים.
אלפא אמניטין
אלפא אמניטין או α-אמניטין פפטיד לא ריבוזומלי ומחזורי של שמונה חומצות אמינו. זהו רעלן המצוי בהרבה מינים של פטריות מסוג אמנית Amanita, דוגמת אמנית המוות, והופך אותן לכה רעילות. אלפא אמניטין מצוי גם בפטריית Galerina autumnalis. הLD50 (המינון שקוטל 50% מהאוכלוסייה הנבדקת) של האמניטין הוא כ-0.1 מ"ג/ק"ג.
רעלן זה מסוכן במיוחד בשל השפעותיו המשתהות. הוא תוקף אט אט את הרנ"א פולימראז II שבכבד. מספר השפעות מדווחות תוך 10 שעות; אין זה יוצא דופן שהשפעות ניכרות ייקחו עד 24 שעות לאחר הכנסת החומר לגוף. שלשולים ועיוותים הם התסמינים הראשונים, אך אלה עוברים ולאחריהם יש הפוגה מטעה. אז, ביום הרביעי או החמישי, גורם הרעל להשפעות חמורות על הכבד והכליות ומוביל לכשל מערכתי כולל בהם. מוות קורה לאחר כשבוע מכניסת הרעל לגוף.
רעלן זה בודד לראשונה בשנת 1941 על ידי הכימאי הגרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1927, היינריך אוטו וילנד.
תזמורת הטיילת של בוסטון
תזמורת הטיילת של בוסטון (אנגלית: Boston Pops Orchestra) היא תזמורת סימפונית קלה אמריקאית שממוקמת בבוסטון שנוסדה בשנת 1885 כנספחת אל התזמורת הסימפונית של בוסטון, שהוקמה ארבע שנים קודם.
עיון ברשימות הנגנים של תזמורות "טיילת" או "פסטיבל", העומדות בקשר עם תזמורת סימפונית קבועה באותה קהילה, מלמד, שהנגנים הראשיים בהרכב "קל" מסוג זה תופסים על פי רוב משרה של נגן עוזר או נגן ראשי חבר בהרכב "האם". בשפה פשוטה, תזמורת הטיילת של בוסטון מתוארת כ"סימפונית של בוסטון ללא נגניה הראשיים". "גרעין העלית" של התזמורת הסימפונית של בוסטון מהווה נספח נפרד לתזמורת זו ומופיע לצד תזמורת הטיילת בשם "הנגנים הקאמריים של הסימפונית של בוסטון", הרכב בן 12 חברים, שנוסד בשנת 1964. ההסדרים האלה, והסדר דומה עם פסטיבל טנגלווד מספקים לנגנים תעסוקה לכל אורך השנה.
תולדות תזמורת הטיילת
בשנת 1881 כתב הנרי לי היגינסון, מייסד התזמורת הסימפונית של בוסטון, על שאיפתו להעניק לבוסטון "קונצרטים של מוזיקה מן הסוג הקל יותר." תזמורת הטיילת של בוסטון נוסדה כדי להציג מוזיקה מסוג זה לקהל הרחב, והקונצרט הראשון שלה התקיים בשנת 1885. הקונצרטים נקראו "מופעי טיילת" עד 1900 ושילבו ברפרטואר שלהם מוזיקה קלאסית קלה, נעימות מלהיטי התיאטרון המוזיקלי של התקופה ומדי פעם קטע חדש. להוציא אי אילו תמורות בטעם במהלך מאה שנים, התוכנית המוקדמת הייתה דומה להפליא לתוכנית העכשווית של תזמורת הטיילת.
תזמורת הטיילת של בוסטון לא אימצה לה מנצח רשמי משלה עד 1930, כשארתור פידלר החל בתקופת כהונה בת חמישים שנה כמנצח הטיילת. הקריירה של פידלר כמנצח הטיילת הביאה לתזמורת פרסום ותהילה ברחבי העולם. פידלר לא שבע נחת מן השם שיצא למוזיקה קלאסית כמיועדת אך ורק לקהל מאזינים אליטיסטי, אריסטוקרטי, מן המעמד העליון. פידלר השתדל להביא את המוזיקה הקלאסית לקהל מאזינים רחב יותר.
הוא קבע סדרה של קונצרטים ללא תמורה בקונכייה של האספלאנאד, פארק ציבורי על חוף נהר צ'ארלס. במקביל לתביעתו הבלתי מתפשרת, שתזמורת הטיילת תנגן מוזיקה פופולרית לצד יצירות קלאסיות מוכרות, פתח פידלר נישה חדשה בתרבות הפופולרית, שעודדה "הורדה לעם" של מוזיקה קלאסית. ערים אחרות ייסדו להן תזמורות "טיילת" משלהן, אבל תזמורת הטיילת של בוסטון עודנה המפורסמת והנודעת ביותר. בניהולו של פידלר הוציאה תזמורת הטיילת הקלטות זמינות מסחרית במספר רב יותר מכל תזמורת אחרת בעולם, וסך כל המכירות של אלבומים, תקליטונים, סרטי הקלטה וקלטות שמע של הקלטותיה עולה של 50 מיליון. מכל קטעי המוזיקה שהופקו במשך השנים, היצירה המפורסמת והפופולרית ביותר היא ההפקה של פידלר ל"נסיעה במזחלת" של לרוי אנדרסון.
העיבודים רוכשי הכבוד והקליטים לאוזן באלבום "ארתור פידלר ותזמורת הטיילת מנגנים את הביטלס", שיצא בשנת 1971, פקחו עיניים רבות לסגולות המוזיקליות של לנון ומקרטני.
פידלר זכור בעיקר בבוסטון כמייסד המסורת השנתית של קונצרט הטיילת ומפגן הזיקוקים ב-4 ביולי על האספלאנאד, אחת מחגיגות יום העצמאות המקובלת ורבת הנוכחות ביותר באמריקה, שמספר הצופים בה נאמד בין 200,000 ל-500,000 איש מדי שנה.
אחרי מותו של פידלר בשנת 1979, עבר שרביט הניצוח של תזמורת הטיילת של בוסטון לידי המלחין זוכה פרס האקדמיה ג'ון ויליאמס, החל בשנת 1980. ויליאמס המשיך במסורת הטיילת של הצגת מוזיקה קלאסית לקהל מאזינים רחב, הוא יזם את הקונצרטים השנתיים "Pops-on-the-Heights" בקולג' של בוסטון והוסיף לרפרטואר שלה את ספריית המוזיקה המפורסמת שלו לסרטי קולנוע (ביניהם סרטי "מלחמת הכוכבים" ו"אינדיאנה ג'ונס").
קית' לוקהארט קיבל עליו את תפקיד המנצח הראשי של תזמורת הטיילת בשנת 1995. הוא ממשיך בתפקיד זה ומוסיף לקונצרטים נופך של התלהבות תוססת ונטייה לדרמטי. ויליאמס ממשיך להיות מנצח כבוד של תזמורת הטיילת ומנצח על שבוע של קונצרטים ברוב השנים. לוקהארט הביא אמני פופ רבים לנגן עם התזמורת, ביניהם גוסטר, איימי מאן ואלוויס קוסטלו.
Boys (שיר של בריטני ספירס)
Boys (בעברית: בנים) הוא הסינגל הרביעי בארצות הברית והחמישי בשאר העולם של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס בהשתתפות הראפר פארל ויליאמס מתוך אלבומה השלישי, Britney. השיר יצא לאור בסוף שנת 2002.
מידע
השיר נכתב והופק על ידי צמד הנפטונז, ונבחר להיות הסינגל הבא מן האלבום. לצורך יציאתו כסינגל, הנפטונז יצרו גרסת רמיקס של השיר, ובגרסת המיקס התווסף קטע ראפ שהושר על ידי הזמר פארל ויליאמס. גרסת הרמיקס נכללה בפסקול הסרט "אוסטין פאוורס: גולדממבר". בשיר, מסבירה ספירס כי אף על פי שיש הרבה חסרונות בבנים, לפעמים בנים זה מה שבחורות צריכות.
Boys היה לסינגל הרביעי מתוך האלבום "Britney" בארצות הברית, ואילו בשאר העולם יצא הסינגל כחמישי במספר. הקליפ לשיר בוים על ידי דייב מאיירס ("Lucky"). הקליפ, ששיתף את השחקן הראשי של סדרת סרטי "אוסטין פאוורס", מייק מאיירס, היה להצלחה והיה מועמד לפרס בקטגוריות "Video Music Award" בטקס פרסי הווידאו של ערוץ MTV לשנת 2003.
"Boys" היה אמור להיות סינגל ה'חזרה' של ספירס, לאחר כל הסינגלים הקודמים מהאלבום, אשר זכו להצלחה מועטה יחסית במצעדי ארצות הברית. הסינגל זכה לביקורות מעורבות,"   לא הצליח להיכנס למצעדי הבילבורד ונחשב לכישלון. גם בעולם לא זכה הסינגל להצלחה, וכמעט ולא הצליח להיכנס לעשרים המובילים ברוב מצעדי העולם. בבריטניה לעומת זאת, הגיע הסינגל למקום השביעי במצעד הפזמונים ומכר 74,000 עותקים. הסינגל הגיע למקום ה-14 בלבד באוסטרליה וקיבל מעמד זהב על מכירות של מעל 35,000 עותקים, הסינגל מכר 800,000 ברחבי העולם בלבד. בישראל נחל הצלחה מסוימת ברדיו והגיע למקום ה-16 בגלגלצ.
כלב ים נזירי
כלב ים נזירי (שם מדעי: Neomonachus) הוא סוג במשפחת כלבי הים. מין ביישן ורגיש, מסתתר במערות מבודדות ונמנע מאזורי התיישבות אדם. אורכו של כלב ים נזירי הוא בסביבות 80 ס"מ עד 2.4 מטר ומשקלו עשוי להגיע עד ל-320 ק"ג. הנקבות קטנות במקצת מהזכרים. צבעו של כלב הים חום אפור כהה ובטנם בהירה לבנה. הגורים נולדים לרוב בסתיו, נכנסים למים בגיל שבועיים. הם מגיעים לבגרות מינית בסביבות גיל 4 ואורך חייהם הוא כעשרים שנה.
הוא אחד היונקים הימיים בסכנת הכחדה בעולם, עם פחות מ-600 פרטים ששורדים כיום. המין מתואר כ"סכנת הכחדה חמורה" על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN) והוא רשום בנספח של האמנה בדבר סחר בינלאומי במינים בסכנת הכחדה (CITES).
היסטוריה וניצול : בני אדם צדו כלבי ים נזירים ים תיכוניים לצורך הצרכים הבסיסיים להישרדותם - פרווה, שמן, בשר, תרופות - אך בתחילת העת העתיקה לא הרגו אותם בכמות גדולה מספיק כדי לסכן את קיומם כמין.עדויות מצביעות על כך שהמין התדלדל קשות במהלך התקופה הרומית. השם חותם הים "נזיר" הוצע על ידי יוהאן הרמן בשנת 1779, כאשר חוקר הטבע פרסם את התיאור המדעי המודרני הראשון של המין על סמך תצפיות בשטרסבורג.
כלב ים נזירי בישראל: למרות שכלב הים הנזירי נחשב למין שלא קיים יותר בחופי ישראל, מאז 2010 התקבלו 100 דיווחים מאומתים על תצפית של כלב הים הנזירי בחופי הארץ.נהדיווחים מראים על מגמה של זליגת כלב הים הנזירי מאזורי המחייה שלו בטורקיה, יוון וקפריסין חזרה לאזור ישראל, וזאת ככל הנראה עקב התרבות הפרטים באזורי המחייה הרגילים שלהם. דיווחים נוספים על תצפית כלב ים נזירי התקבלו גם מכל המרחב, מלבנון, סוריה, מצרים ותוניסיה. המסקנות הראשונות הראו כי כיום אין בארץ מערות ימיות שמתאימות לשהות ארוכה של כלב הים. במסגרת שיתוף פעולה אזורי עם טורקיה, יוון, קפריסין וספרד, הוחלט לייצר לכלבי הים מקומות מנוחה ורבייה חדשים במרחב, וזאת כדי שהם יישארו באזורים האלו. כחלק מההחלטה, מערות שהיו בעבר בשימוש ושנהרסו עם השנים ישוקמו.נתיב נוסף שהוחלט לפעול בו הוא של חפירת מערות מלאכותיות ובתי גידול מלאכותיים עבור המין הנדיר הזה.
שמורות הגנה: במקומות אחדים יש כיום שמורות להגנת כלב הים הנזירי. אחת מהן נמצאת באי מליט שביוגוסלויה, העשיר במערות. שמורה אחרת נמצאת בקפרי שבחוף האיטלקי.
תזונה: כלב הים הנזירי פעיל בעיקר בשעות האור, וטורף מדי יום דגים ורכיכות (כגון תמנונים ודיונונים) בכמות השווה לחמישה אחוזים לערך ממשקל גופו.
מינים:
עד שנת 2014 המין כלב ים נזירי מצוי (Monachus monachus) גם שויך לסוג, עד שהתגלה כי המינים כלב ים נזירי "הוואי" ו"הקריבי" בעלי מטען גנטי דומה, יותר מאשר זה "המצוי". בהתאם לכך הוגדר סוג חדש בשם "Neomonachus". הגילוי הקודם של סוג חדש במשפחת כלבי הים היה בשנת 1870 לערך.
יוסטינוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית
פלאביוס יוסטיניוס איוניור אוגוסטוס או יוסטינוס השני (בלטינית: Flavius Iustinus Iunior Augustus; סביבות 520–578) היה קיסר האימפריה הביזנטית מ-565 עד 578 ואחיינו ויורשו של יוסטיניאנוס הראשון.
יוסטינוס, בעלה של סופיה (אחייניתה של הקיסרית תאודורה) זכה בבחירות שלוות. ימיו הראשונים בשלטון הבטיחו עתיד מזהיר - הוא שילם את חובותיו של דודו, שפט בעצמו, והכריז על סובלנות דתית כללית, אך אל מול האריסטוקרטיה הפרועה ומושלי הפרובינציות הסוררים הוא בסופו של דבר לא ביצע רפורמות רבות. האירוע החשוב ביותר בתקופת שלטונו היה פלישת הלומברדים לאיטליה בשנת 568. הפולשים, בראשות אלבוין, הצליחו בתוך מספר שנים להפוך לשליטים בפועל של כמעט כל שטח המדינה. תשומת לבו של יוסטינוס הייתה נתונה לאזורי הספר בצפון ובמזרח. לאחר שסירבו לשלם את מס האוורס, הוא הוביל מספר קרבות נגדם שלא נחלו הצלחה. גישושיו אצל הטורקים גרמו לפרוץ מלחמה עם פרס. לאחר שתי מערכות שנחלו כישלון חרוץ, שבהם כבשו הפרסים את סוריה, הצליח יוסטינוס להשיג שלום שברירי בכך ששילם מס שנתי. התקפי השיגעון אליהם נפל מדי פעם הובילו אותו למסקנה שעליו למנות שותף. ולפי עצתה של סופיה הוא דילג על קרובי משפחתו ומינה את הגנרל טיבריוס להיות קיסר בדצמבר 574 ופרש מתפקידו, עד מותו בשנת 578.
דרך הררית
דרך הררית, אוטוביוגרפיה (בערבית: رحلة جبلية ,رحلة صعبة ,سيرة ذاتية) הוא ספר אוטוביוגרפיה שנכתב בשנת 1985 ועוסק בסיפור חייה של המשוררת הפלסטינית פדווא עבד אלפתאח אג’א טוקאן (فدوى عبد الفتاح اغا طوقان; 1917-2003) משכם. הסיפור ראה אור לראשונה בעיתון הפלסטיני אל-ג’דיד (الجديد) ב-6 ביוני 1977 תחת הכותרת "דפים מתוך יומן" (أوراق من المفكرة), ומדי חודש ראה אור מעל דפי העיתון פרק אחד לפחות מן היצירה. בסופו של דבר כונסו כל הפרקים לספר אחד שיצא ב-1985 על ידי דאר אלאסוואר-עכא ׁ (دار الاسوار -عكا) תחת הכותרת "רחלה ג’בליה, רחלה צעבה – סירה ד’אתיה", שמשמעותו "מסע הררי, מסע מפרך - אוטוביוגרפיה". היצירה תורגמה מערבית לעברית בשנת 1993 על ידי רחל חלבה בהוצאת מפרש, תחת השם דרך הררית, אוטוביוגרפיה. היצירה תורגמה גם לאנגלית, צרפתית, יפנית ויוונית.
מחוזות איי בהאמה
איי בהאמה מחולקים מנהלית ל-32 מחוזות. 23 מחוזות הוכרזו בשנת 1996 ו-8 התווספו בשנת 1999. האי ניו פרובידנס בו ממוקמת עיר הבירה נסאו מהווה מחוז אוטונומי מיוחד.
דרך הררית
יצירותיה האוטוביוגרפיות של טוקאן
את האוטוביוגרפיה הראשונה שלה, "מסע בדרך הררית", כתבה בשפה ספרותית רחוקה מפואטיקה; שפתה הייתה נייטרלית, ויצירותיה נכתבו ברוגע, התבוננות והתבודדות בלי משוא פנים.
כשמו של הספר "מסע בדרך הררית, מסע מפרך", הוא מתאר את ניסיונותיה הבלתי-נלאים של המשוררת לפלס דרך עצמאית. ניסיונות אלה מתוארים בדרך ביטוי מיוחדת, כמאמץ הדרוש לטיפוס על הר גבוה בקרב חברה שאורח חייה מושתת על כללים נוקשים עתיקי-יומין הנטולים כל אפשרות להכרה בחיי אישה ובזכותה לחיים משלה.
מטרות כתיבת האוטוביוגרפיה
סיפור חייה של טוקאן אינו רק סיפור אישי, חטטני ומציצני אלא הוא משקף את תחושותיה, מצוקותיה ואופני התנהלותה כאישה. סיפור חיים אישי-נשי זה פותח צוהר לעולם עלום, "גן נעול" - עולמן של נשים שהמכנה המשותף להן הוא מינן וזהותן הלאומית - עולמן של נשים פלסטיניות בעיצומם של מאבקים לאומיים.
"דרך הררית" התחיל בכיבוש הבריטי והסתיים בכיבוש הישראלי ב-1967. בהקדמה של היצירה חשפה טוקאן את המטרות שהניעו אותה לתעד את סיפור חייה ולפרסמו ברבים:. שאלה טוקאן והשיבה:. ג’וליה קרסטיבה דיברה על "האחרות האימהית" של האישה ועל כך שיצירותיה הן "יעד שיכול להיות מושג רק תמורת מחיר כבד". אמירה זו מעלה את הזיהוי המוכר של הכוח היצירתי עם השיגעון – הדחף ליצירה כצורך לרפא בקע בעולמו הפנימי של היוצר. ביצירתו ניתן לראות את טביעת האצבעות של נפשו, חיים פנימיים שנשפכו החוצה. אולם טוקאן מודה בפתח היצירה שלה, שהיא לא פתחה את תיבת חייה כולה, אלא השאירה דברים יקרים ללב סגורים בתוך התיבה, הרחק מפגיעתן של העיניים המציצות. בכל זאת היה חשוב לה לכתוב את קורות חייה כדי להאיר את הדרך הקשה בפני האחרים.
"דרך הררית" מספר על דרכה הקשה של טוקאן בתוך ביתה, הבית העתיק והגדול מבתי שכם העתיקה, המעלים בזיכרון את ההרמונות, ארמונות הנשים הכלואות שתוכננו בהתאם לצורכי החברה הפיאודלית:. בבית הבורגני והשמרני הזה היו בנות המשפחה מוגבלות בעצמאותן, ונזקקו לחסותם המתמדת של האחים, אפילו בגיל בוגר. כל הישג בחיי היצירה שלה – לימודים, קריאה, כתיבה ופרסום, היה מלווה בהתמודדות עם מכשולים חברתיים. זכות ההתבטאות אסורה עליה, הצחוק והזמרה מנועים, ואפשר למשוך מהם בגנבה רק אחרי יציאת הגברים, "האדונים", לעבודתם. העצמאות האישית היא מושג שאיננו קיים ואין לו חלק בחייה.
סיפור חייה של טווקאן (שנחשבת למשוררת הלאומית הפלסטינית), כפי שמתועד ביצירתה האוטוביוגרפית, מבטא את הרעיון שהאישי והמשפחתי הם פוליטיים. המשפחה היא חוויה ממשית לגבי היחיד, הוא נולד אל תוכה, גדל בה, ובצילה מתעצבת זהותו. לגבי החברה, המשפחה שהיא מאבני הבניין שלה. היא גם מוסד בפני עצמה, מעין יחידת ייצור ותחזוקה מצומצמת של אזרחים ואזרחים בפוטנציה. לכידות המשפחה נכפית על החברה מתוקף התרבות והסדרים חברתיים קיימים, והם אלה המעניקים לה עיקרון וסדר, היגיון ושיטה.
בעצם הכתיבה האוטוביוגרפית פרצה טוקאן מחסום שתיקה שגזרה עליה החברה הפטריארכאלית והפכה מאובייקט לסובייקט. ממעמד שולי בשיח הציבורי היא מתייצבת עתה במרכזו, מורדת בשיח ההגמוני שעניינו היחסים בין המינים ובכלל זה בדמות ההגמוניה של ה"אני" הנשי שעוצבה וגובשה על ידי הכותבים הגבריים.
האוטוביוגרפיה העניקה לטוקאן הזדמנות חד-פעמית למחאה מגדרית אישית וקולקטיבית; היא דיברה בשמה ובשם ציבור הנשים שהיא נמנית עמו וקראה תיגר על המנהגים, המסורת והתרבות ועל שולחיהם הגברים, שניסו באמצעותם לעצב את אישיותה ולחרוץ את גורלה. אולם באוטוביוגרפיה של טוקאן יש לא רק מחאה אלא גם הצעה לסדר יום מגדרי-חברתי חדש: שחרור האישה תחילה ובעקבותיו שחרור האומה כולה. טוקאן סבורה כי כל אימת שהחברה הפלסטינית על קברניטיה לא תפנים את הצורך המידי בריפוי חוליה החברתיים, סיכוייה לממש את יעדיה הלאומיים קלושים ואפילו אפסיים, שכן חברה הכובלת את נשותיה, שהן למעלה ממחציתו של הקולקטיב הלאומי, ושוללת מהן את חירותן לא תוכל לכונן את ריבונותה במדינה עצמאית.
יחסי אם ובת
המפגש הראשון עם אמה של טוקאן ביצירה, הוא דרך ניסיונותיה החוזרים ונשנים להפיל את עוברה (כשהרתה אותה). . כילדה חשה טוקאן כי שלא כאחיה ואחיותיה היא בת בלתי רצויה להוריה, מה שטפח בה רגשי נחיתות. . אולם בראייה לאחור הזדהתה טוקאן עם ניסיון ההפלה של אמה וגלתה הבנה למצוקותיה: נישואי בוסר, חוסר השליטה של האם בגופה, אימהות בעל כורחה, שהייתה תוצאה ישירה של הנורמה החברתית הגורסת כי האימהות, משמע לידות תכופות, היא חזות הכל..
טוקאן ערערה את מיתוס האימהות גם באמצעות סיפור השכחה של אמה את תאריך לידתה והיא שואלת: "אבל, אמא באיזה עונה, לפחות? באיזה שנה? הייתה עונה בצחוק: באותו יום בישלתי עכובית". טוקאן המשיכה ואמרה:. טוקאן גילתה התייחסות אמביוולנטית לתופעה: עובדות המתבררות לה תוך כדי ניסיונה לחזור ולרענן את זיכרונה של אמה לגבי תאריך הולדתה שוב מעלות על פני השטח את עובדת היותה בת בלתי רצויה לאמה, שכן תאריך הולדתה קשור בזיכרון האם לתאריך נפילתו של בן דודה האהוב – זיקה בין חיים ומוות, כשמותו של הגבר מאפשר את הולדתה של האישה.
בזיכרונה של האם התקשר תאריך הולדת הבת לאובדן, לשכול, לחיים חדשים בלתי רצויים הפורצים לאוויר העולם תחת חיים אהובים שנקטפו בדמי ימיהם. מערכת הקשרים של פדווא טוקאן עם אמה מעצימים את תחושת אפסותה. המחברת מביאה צרור דוגמאות המאששות תחושה זו- האנקדוטות והסיפורים שנהגה אמה לספר לילדיה על אודות ילדותם. שלא כמו אחיה ואחיותיה, פדווא שנהגה להמתין לתורה, לא זכתה מעולם לשמוע עדויות משעשעות. . מערכת היחסים המורכבת בין האם לבתה הכשירה את הקרקע לעימותים נוספים ביניהן :. יחסה של פדווא טוקאן לאמה אמביוולנטי: מחד גיסא, היא מפגינה אמפתיה כלפי סבלה של האם, ואולם מאידך גיסא, היא מודעת לכך שאף על פי שאמה הייתה קורבן הפטריארכליות היא קרבנה את בתה. קיים כאן מרכיב של כעס על קיפוחה של הבת בטיפוח ובהזנה רגשית ומרכיב של זעם על חולשתה של האם, שלא הייתה מסוגלת להעניק לבתה כוח ומוטיבציה להיאבק ותחת זאת הנחילה לה את מורשת הנשיות הכנועה. כך סבורה גם אדריאן ריץ’ הקובעת כי.
יחסי אב ובת בחיבורה האוטוביוגרפי של טוקאן
טוקאן ציינה בכל היצירה שלה דמות של אב סמכותי, הפוסק הראשון והאחרון בכל דבר ועניין, גם האם מקבלת את מרותו ללא ערעור. זאת הייתה ההוויה היום-יומית של טוקאן בביתה:. כלומר "אין אל מבלעדי אלוהים". שלא כמו מערכת היחסים המורכבת ששררה בינה לבין אמה, כלפי אביה חשה טוקאן שוויון נפש:. עובדה זו נבעה מהריחוק שהפגין כלפיה. למעשה היא לא ידעה אהבת אב מהי:.
טוקאן הייתה קשורה רגשית לדודה, אח של אביה, חאג’ חאפז (حاج حافظ), יותר מאשר לאביה. כך כתבה בנושא: "הוא היה משחק איתי ומשעשע אותי, ואני הייתי חשה מתוך כך בחמימותו. הוא אהב אותי באמת". אחרי מותו של הדוד האהוב, היא עמדה פנים אל פנים מול אביה. היחסים ביניהם ציינו את הסמכות המתועבת, והניכור בין האב לבתו הלך וגדל עם השנים, ככל שהבחין האב באישיותה המשתנה של בתו: אישיות מרדנית, סקרנית, למדנית וחקרנית שהיה בה כדי לערער על סמכותו המוחלטת. תופעה זו לא מקובלת, שכן המבנה ההיררכי של המשפחה, המבוסס על מין וגיל, תבע מן הצעירים לציית להוריהם ולעמוד בציפיותיהם. אישיותה השונה של טוקאן משתקפת בין השאר בסירובה לבקשת אביה לכתוב שירה פוליטית. האב שלא נרתע מלכלוא את בתו בבית, למנוע ממנה את חופש התנועה - מה שהיה בו כדי לחסום בפניה את האפשרות להתוודע אל מרחבי מולדתה, להתחכך בסביבה המידית, להכיר באורח בלתי אמצעי את החברה הפלסטינית ובעיותיה- משהתבשר שהחלה לכתוב שירה ביקש לנצל את כישוריה כמשוררת ובעיקר אחרי מותו של האח המשורר הלאומי המפורסם אבראהים טוקאן. קודם לכן התעלם אביה משיריה ולעיתים אף זלזל בהם. על כך כתבה:. טוקאן הבת סרבה לגייס את שירתה למען הנושא הלאומי הרחוק מלבה :. למעשה מהווה סיפור יחסיה עם אביה אות אזהרה לאמור: חברה שאינה מאמצת דפוסים הולמים במערכות היחסים בין ההורים לילדים ובמיוחד בין אבות לבנותיהם לא תגיע לשחרור הלאומי הנכסף,. טוקאן התייחסה לפיצול האישיות אצל אביה, ושיקפה את התמונה האופיינית לגבר הערבי באותה תקופה. היא הזכירה את הסיפור של למידת השפה האנגלית: "הם לבשו חליפות, דיברו טורקית, צרפתית ואנגלית, אכלו בסכין ובמזלג והתאהבו, אבל לנו ארבו כל פעם שהייתה מי מאתנו מנסה להגשים את עצמה כאדם... הם היוו דוגמה מצוינת לקיפאונו של האדם הערבי ולחוסר יכולתו המוחלטת לשמור על אישיות בלתי־חצויה, דוגמה לפיצול אישיות לשניים: המחצית המתקדמת, והמחצית המושתקת".
מות אביה ב-1948, "בתוך המולת המפלה", מסמל לגבי טוקאן את מועד לידתה האינטלקטואלית כמשוררת לאומית. קרל גוסטב יונג מכנה תהליך זה "ספרציה ואינדיבידואציה", היפרדות ויצירת האני. אין זו הפעם הראשונה שלידה מתרחשת אגב מותו של גבר – מות דודה האהוב של אמה האיץ את מועד לידתה. הפעם הסתלקותו של אביה פתחה בפניה את הדרך להתחברות אל ההוויה הפוליטית הסובבת אותה, זו שנמנעה ממנה בחייו. . החסך הרגשי שטוקאן סבלה ממנו בשל יחסו של אביה כלפיה, לא אפשר לה לרתום את כישוריה האומנותיים ולהספידו:, אך לעומת זאת בעקבות פטירתו. כתב יהונתן גפן :. יש כאן מוטו חוזר: מותו הפיזי של הגבר - האב אפשר את לידתה של הבת כמשוררת הלאומית.
יחסי אח ואחות בחיבורה האוטוביוגרפי של טוקאן
אבראהים טוקאן (ابراهيم طوقان), המשורר הלאומי של העם הפלסטיני, (בוגר האוניברסיטה האמריקנית בביירות ומורה בבית הספר אל-נג’אח בשכם, אשר התפרסם בזכות כתיבתו העשירה של הרבה ספרי שירה, בעיקר שירה קלאסית). הוא הדמות היחידה בעולמה של טוקאן שראה אותה כאדם עם שאיפה ובעירה פנימית. הוא לימד אותה שירה בבית ולמעשה, תחת חסותו (של גבר משכיל ובעל מעמד), הצליחה טוקאן לעשות את הלא ייאמן ולהשמיע את קולה כמשוררת אישה בחברה כל כך פטריארכלית ודכאנית. הדיכוי המלאכותי של רגשות האהבה האבהיים והצורך הטבעי של פדווא טוקאן הילדה באהבה גרמו לה לחפש מקור אלטרנטיבי לחום ולחיבה. אבראהים טוקאן אחיה היה עבורה תחליף נאות והולם לאב. הוא היה זה שהעתיר עליה חיבה וחמלה שכה חסרו לה, היא אהבה והעריצה אותו מאוד. בשנת 1929, כשחזר אחיה אבראהים מביירות אחרי שסיים את לימודיו באוניברסיטה האמריקנית וחזר להתגורר בשכם היא כתבה והמשיכה ואמרה. אבראהים מילא את החלל הרגשי העצום שהותירו בה הוריה.. תרומתו הבולטת לעיצוב אישיותה ולהתפתחותה האינטלקטואלית של טוקאן הייתה בכך שחשף לפניה את עולם השירה, והוא שימש לה תחליף לדמות המורה. בשנת 1941, נפטר אבראהים בגיל 36, אחותו פדווא טוקאן הספידה אותו, כתבה לו הרבה שירים והקדישה לזכרו את ספרה "אחי אבראהים" (1946), וספר השירים "בודדה עם הימים" (1952).
הרולד וקומר משתוללים באמריקה
הרולד וקומר משתוללים באמריקה (באנגלית: Harold & Kumar Go to White Castle) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2004 מסוגת קומדיית סוטול והסרט הראשון בסדרת סרטי הרולד וקומר. הסרט נכתב על ידי התסריטאים ג'ון הורוויץ והיידן שלוסברג ובוים על ידי דני ליינר.
סיפור הסרט עוקב אחר הרולד לי (ג'ון צ'ו) וקומר פאטל (קאל פן) כאשר הם מחליטים ללכת אל רשת הפאסט פוד וויט קאסל אחרי שעישנו קנאביס, אבל גומרים בסדרת טעויות קומיות כשהם לא מצליחים למצוא את המסעדה.
בסרט משתתפים גם השחקנים פרד וויליארד, פאולה גארסס, אנתוני אנדרסון, דן בוצ'ארט, אית'ן אמברי, ג'יימי קנדי, בובי לי, כריסטופר מלוני, ראיין ריינולדס, שון מאג'מדר, דייוויד קרומהולץ, אדי קיי תומאס, מולין אוקרמן וניל פטריק האריס אשר משחק בסרט את עצמו.
עלילה
בנקאי ההשקעות הרולד לי (ג'ון צ'ו) הוכרח על ידי עמיתיו לעבודה לעשותם את עבודתם כשהם יעזבו לסוף שבוע. במקום אחר, קומר פאטל (קאל פן) אשר נמצא בראיון בבית ספר לרפואה בגלל בקשת אביו אבל הורס את הראיון בכוונה כדי לא להתקבל. כאשר הרולד מגיע הביתה, הוא פוגש את השכנה שלו מריה (פאולה גארסס) אליה הוא נמשך, אך לא מסוגל לספר לה על הרגשות שלו כלפיה. אחרי שעישן מריחואנה עם קומר וראה את הפרסומת לוויט קאסל, שניהם מרגישים רעבים ומחליטים ללכת לקנות המבורגרים. הם נוסעים אל רשת הוויט קאסל הקרובה לביתם, ומגלים שהמקום הוחלף לרשת מזון מהיר אחרת בשם "בורגר שאק" אבל מחליטים להמשיך לנסוע למסעדת וייט קאסל.
כאשר קומר חוזר להיות צלול בדעתו, הוא מציע לעצור באוניברסיטת פרינסטון לקנות מריחואנה. קומר קונה מריחואנה מסטודנט בשם בראדלי בזמן שהרולד עסוק עם סטודנטית קוראנית שמעריצה ומתעניינת בעבודתו. אחרי שעישנו ביחד עוד מריחואנה, שומרי הביטחון של הקמפוס תופסים אותם והם נאלצים לברוח תוך כדי שאיבדו את שקית המריחואנה. כאשר השומרים רודפים אחריהם, הם מגלים שהמריחואנה היא של בראדלי ועוצרים אותו. הרולד וקומר חוזרים לנהוג וקומר עוצר בצד כדי להשתין. הוא משאיר את הדלת פתוחה, בזמן שהוא משתין דביבון מתגנב פנימה אל המכונית. הוא נושך את הרולד אשר משכנע את קומר לקחת אותו אל בית החולים שבו אביו ואחיו של קומר עובדים. קומר גונב את התעודה המזהה מאביו ואחיו כדי להשיג מריחואנה רפואית, אך הוא מוכרח לבצע ניתוח לאיש שנורה לאחר שהרופאים בלבלו אותו עם אחיו. לאחר שקומר מטפל בפצעיו של האיש כמעט ללא מאמץ, הפצוע מספר להם איך להגיע אל וויט קאסל והצמד ממשיך במטרתם להשיג המבורגרים של וויט קאסל.
בדרכם, קומר מבחין במריה. הוא מחליט להשיג את תשומת לבה כדי שהרולד יוכל לדבר איתה, אבל הרולד נכנס לפאניקה ולוחץ על הגז, מה שגרם למכונית להתרסק בתוך תעלה. הם ניצלים על ידי איש בשם רנדי, נהג משאית גרירה מעוות ומכוער אשר מכונה "פריקשואו". הוא לוקח אותם לביתו ומתקן את המכונית שלהם ואומר להם שהם יכולים להרגיש בבית ולעשות סקס עם אשתו (מולין אוקרמן) שבאופן מפתיע יפהפייה, אבל לאחר שפריקשואו מציע לעשות סקס ברביעייה, הרולד וקומר בורחים מגועל. כשהם מבחינים בטרמפיסט בכביש, קומר מחליט לעצור ולאסוף אותו. הטרמפיסט הוא לא אחר מניל פטריק האריס אשר משחק בתפקיד עצמו, ומסומם מאקסטזי. כאשר הרולד וקומר נוסעים לכיוון חנות מצרכים כדי למצוא עוברי אורח שיעזרו להם להתמצא בכבישים. האריס נמלט משם עם המכונית של הרולד. כתוצאה מכך, הצמד נתקל בשוטר גזעני אשר מציק להם ומטריד אותם, קומר מתעצבן על השוטר, ובניסיון של הרולד לעצור את התסבוכת הוא נותן לקומר אגרוף אך הוא פוגע בטעות בשוטר.
בכלא, הרולד רואה את בראדלי משתחרר ואת המריחואנה המוחרמת. קומר מזייף שיחה למשטרה ומדווח על מקרה חירום, כל השוטרים יוצאים מהתחנה ויוצאים למרדף, קומר נכנס לכלא כדי לשחרר את הרולד. כשהמשטרה חוזרת, הרולד וקומר שוב בורחים ולוקחים את המריחואנה איתם. הם פוגשים בצ'יטה ממנה הם מנסים לברוח, הצמד מעשן מריחואנה עם הצ'יטה ולאחר מכן רוכב עליה. הרולד וקומר מוצאים מסעדה ורואים את חבריהם, גולדשטיין (דייוויד קרומהולץ) ורוזנברג (אדי קיי תומאס) אוכלים נקניקיות. הרולד מחליט שהוא רוצה להרגיש את ההרגשה של תחושת השובע ולהשיג את מטרתם. לאחר שנתקלו בקבוצת פרחחים פאנקיסטים שמטרידים אותם, הרולד וקומר גונבים את הטנדר שלהם. הם נוסעים מהר, שוטר מבחין בטנדר המהיר ורודף האחריהם. הם מצליחים לברוח מהשוטר אבל נתקעים בקצה צוק. הם יוצאים מהטנדר ומבחינים במסעדת הוויט קאסל שנמצאת למטה, הרולד וקומר משתמשים בגלשן אוויר מהטנדר כדי להגיע ליעד שלהם. הם מגלים שאין עליהם כסף. האריס מופיע ומצטער על מה שעשה ומביא להם כסף כדי לתקן את המכונית שלקח ממנו וכדי שיוכלו לקנות את ההמבורגרים.
קומר מבין שהוא רוצה להיות דוקטור, אבל מפחד להסתגל לסטריאוטיפ שלפיו כל ההודים לומדים והופכים לרופאים. תוך כדי שקומר מדבר הרולד מבחין בשותפיו לעבודה עם שתי נשים וכועס מכיוון שהם אמרו שהם צריכים לעבוד עם לקוחות באותו הלילה אבל בעצם יצאו לחגוג. הוא מתעמת איתם על כך שגרמו לו לעשות את העבודה בשבילם ומאיים עליהם שיביא לפיטורם וישפיל אותם אם זה יקרה שוב. לאחר שחזרו לבניין מגוריהם הם פוגשים במסדרון את מריה אשר מחכה למעלית. הרולד מתוודה ברגשות שלו כלפיה והם מתנשקים. היא מודיעה להרולד שהיא עוזבת לאמסטרדם לעשרה ימים. קומר משכנע את הרולד לטוס איתו לאמסטרדם וללכת אחר מריה ומשכנע אותו שמריחואנה חוקית בהולנד.
ביקורות
הסרט התקבל בחיוב על ידי מבקרים, הסרט קיבל דירוג של 74% באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 143 ביקורות.
סרטי המשך
בשנת 2008 יצא סרט ההמשך לסרט הראשון בסדרה בשם הרולד וקומר בורחים ממפרץ גואנטנמו. הסרט סובב סביב הרולד וקומר אשר מנסים להגיע לאמסטרדם כדי למצוא את מריה, הם מזוהים בטעות כטרוריסטים בזמן שהם על המטוס והם נשלחים למתקן המעצר בגואנטנמו.
ב-4 בנובמבר 2011 יצא לאקרנים הסרט השלישי, הרולד וקומר חוגגים את חג המולד בתלת־ממד. בסרט זה הרולד שורף בטעות את עץ חג המולד המשפחתי והוא יוצא למסע ברחבי ניו יורק, יחד עם קומר, על מנת להשיג עץ דומה.
ג'ורג' סנטיאנה
ג'ורג' סַנְטָיָאנָה (George Santayana; 16 בדצמבר 1863, מדריד, ספרד – 26 בספטמבר 1952, רומא, איטליה) היה פילוסוף, מסאי, משורר וסופר אמריקאי. סנטיאנה היה אזרח ספרדי כל חייו, אך גדל ורכש השכלה בארצות הברית, כתב באנגלית, ונחשב כהוגה ואיש ספר אמריקאי. 39 מ-88 שנותיו בילה בתחומי ארצות הברית. הוא ידוע באמרותיו הקולעות, כגון "מי שאינם יכולים לזכור את העבר, מועדים לחזור עליו", או "רק המתים רואים את סופה של המלחמה" המיוחסת בטעות לאפלטון.
ביוגרפיה
נולד כחורחה אוגוסטין ניקולאס רואיס דה סנטיאנה בוראס (Jorge Augustín Nicolás Ruiz de Santayana Borrás) ב-16 בדצמבר 1863 במדריד. את שנותיו הראשונות בילה באבילה שבספרד. אמו, חוספינה בוראס, הייתה בתו של פקיד ספרדי בפיליפינים. חורחה היה בנה היחיד של אמו מנישואיה השנִיים, לאחר שהתאלמנה מג'ורג' סטרג'יס, סוחר מבוסטון, שלו ילדה חמישה ילדים, ששניים מהם מתו בינקותם. האם חיה בבוסטון לאחר מות בעלה ב-1857, אך ב-1861 עברה עם שלושת ילדיה הנותרים להתגורר במדריד. שם פגשה את אוגוסטין רואיס דה סנטיאנה, שאותו הכירה עוד מימיה בפיליפינים, ונישאה לו ב-1862. רואיס דה סנטיאנה היה פקיד קולוניאלי, צייר ואינטלקטואל.
המשפחה חייה במדריד ובאבילה עד 1869, אז שבה אמו של סנטיאנה לבוסטון עם שלושת ילדיה הראשונים, והשאירה את חורחה בן החמש עם אביו בספרד. השניים הצטרפו בשנת 1872 ועברו אף הם לבוסטון, אך האב לא התאקלם, ושב בגפו לאבילה, שם נשאר עד סוף ימיו. חורחה לא ראה אותו שוב עד להיותו סטודנט בהרווארד. במהלך שנים אלו הפך מחורחה לג'ורג', המקבילה האנגלית לשמו הפרטי.
השכלה
ג'ורג' למד ב-Boston Latin School, בית ספר ותיק ויוקרתי בבוסטון, ולאחר מכן באוניברסיטת הרווארד, אצל המורים ויליאם ג'יימס וג'וזאיה רויס (Josiah Royce), אשר הפכו מאוחר יותר לעמיתיו. לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה ב-1886, למד שנתיים בברלין, וחזר להרווארד לכתוב תזה על הגותו של הפילוסוף הגרמני רודולף הרמן לוצה (Lotze; 1817–1881) ולעסוק בהוראה. סנטיאנה השתייך לתור הזהב של הפקולטה לפילוסופיה בהרווארד. כמה מתלמידיו זכו להצלחה ולפרסום, כגון טי אס אליוט, גרטרוד סטיין, וולאס סטיבנס (Wallace Stevens) ווולטר ליפמן. את השנים 1896–1897 בילה בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
חייו
בשנת 1912 אפשרו לו חסכונותיו, בתוספת ירושה מאמו, לפרוש ממשרתו באוניברסיטת הרווארד ולחיות את שארית ימיו באירופה. לאחר מספר שנים באבילה, בפריז ובאוקספורד, החל משנת 1920 ואילך לבלות את חורפיו ברומא, ומאוחר יותר עבר להתגורר בה באופן קבוע, עד למותו. במהלך 40 השנים שחי באירופה כתב סנטיאנה 19 ספרים, ודחה מספר הצעות למשרות אקדמיות יוקרתיות. רבים ממכריו ומיודעיו היו אמריקאים, לרבות עוזרו (ולימים מנהל עיזבונו הספרותי), דניאל קורי. בערוב ימיו נהנה סנטיאנה מרווחה כלכלית, בין היתר עקב הצלחת ספרו "הפוריטן האחרון" (The Last Puritan), שיצא לאור ב-1935. מצבו הכספי אפשר לו לסייע לכמה מעמיתיו, בהם ברטרנד ראסל, למרות חילוקי הדעות הפילוסופיים והפוליטיים ביניהם. על אף שסנטיאנה לא היה מעוניין באזרחות אמריקנית, והתגורר באיטליה הפאשיסטית עשרות בשנים, בעיניי האמריקאים הוא נחשב לאמריקאי. הוא עצמו העיד כי חש בנוח ביותר דווקא באוקספורד. ג'ורג' סנטיאנה מעולם לא נשא אשה.
הגותו
כתביו החשובים של סנטיאנה הם The Sense of Beauty משנת 1896 - החיבור הגדול הראשון באסתטיקה שנכתב בארצות הברית; The Life of Reason, ב-5 כרכים, הנחשב לשיא הקריירה שלו בהרווארד (1905–1906); Skepticism and Animal Faith משנת 1923; ו-The Realms of Being, הכולל 4 כרכים, ונכתב בין השנים 1927–1940. אף על פי שלא היה פרגמטיסט כדוגמת ויליאם ג'יימס, צ'ארלס פירס או ג'ון דיואי, ספרו The Life of Reason נחשב לפורץ דרך בפרגמטיזם האמריקני. בדומה לפרגמטיסטים קלאסיים רבים, ועקב התמצאותו הרבה בתאוריה האבולוציונית, סנטיאנה דגל במטאפיזיקה נטורליסטית, שעל פיה ההכרה האנושית, פרקטיקות חברתיות ומוסדות חברתיים התפתחו כתוצאה מתנאים סביבתיים, וערכם נקבע לפיכך בהתאם לתרומתם לרווחת האדם. כותרת המשנה לספרו הנ"ל, 'שלבים בקידמה האנושית', מעידה על תפיסה מטאפיזית זו.