cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאל שניידר
מחקריו
הנושא המרכזי בעבודתו המחקרית של שניידר הוא היבטים מיתיים ומיסטיים של ההגות היהודית למן תקופת הבית השני עד שלהי העת העתיקה וימי הביניים המוקדמים. בספרו הראשון, עסק בהגות הכהנית של תקופת הבית השני כמקור לתפיסות רבות במיסטיקה היהודית הקדומה. שניידר עסק, בין השאר, ברעיון האפותיאוזה, בצורת התיאופניה בעולם הכהני, במשמעות הריטואל ובמושג הקדושה. הוא ביקש לתקן את הרושם העולה מתוך מחקרים רבים, לפיו תפיסות מיסטיות היו נחלתן של הקבוצות הפורשות שתפיסותיהן משתקפות בספרות האפוקליפטית ואילו הממסד הכהני הירושלמי התעניין רק בשלטון ובריטואל ״יבש״. בהמשך עסק גם בגלגולי התפיסות הכהניות בספרות ההיכלות ובספרות חז״ל. עיון בשורשי התפיסות הנ״ל הוביל לתפיסות המקדש והכהונה בעולם המסופוטמי.
חלק מן הממצאים בתחום זה כלולים בספרו הראשון "מראה כהן", שבו תיאר שניידר כמה תפיסות מרכזיות של ההגות הכהנית שעיקרן רעיון השילוב בין התיאופניה ובין האפותיאוזה במסגרת הריטואל. רעיון המהווה דגם רב-חשיבות במיסטיקה היהודית לדורותיה.
אחד הנושאים הקבועים במחקריו הוא שימוש במקורות חיצוניים – נוצריים, מוסלמיים, גנוסטיים, הלניסטיים-פגאניים וכן הלאה ככלי חשוב לחקר המיסטיקה היהודית הקדומה. לדוגמה, בעזרת המקורות המוסלמיים עלה בידו לשחזר את השלבים המוקדמים של המסורת הייחודית אודות חנוך-מטטרון שמתועדת במקורותינו רק מהמאה הי"ד ואילך. במקרה אחר נעזר שניידר במקורות הקופטיים והאיסמעיליים כדי להתחקות אחר שרשי תפיסת הכרוב, במיוחד התפיסה המרכזית באחד החוגים המיסטיים הראשונים באירופה. במקרים דומים רבים המחקר של שניידר מביא אותו לקביעת קשרים ארוכי-טווח, כאשר מתגלה ששורשי המסורות המיסטיות הביניימיות נעוצים בעת העתיקה. עיונים רבים מסוג זה כלולים בספרו ׳‎המסורות הגנוזות של המיסטיקה היהודית׳‎.
אנדרוורלד
אנדרוורלד (באנגלית: Underworld) היא להקת מוזיקה אלקטרונית בריטית שהוקמה בשנת 1980 בקארדיף.
לאחר שביצעו בז'אנר הפאנק ו סינטיסייזר-פופ, והציאו שני אלבומים בין 1988 ו-1989, Underworld זכו להצלחה לאחר ששינו את סגנונם לטראנס וטכנו. הלהקה השפיעה על מגוון אמנים והופיעה בפסקולים של סרטים, תוכניות טלווזיה, ואולימפיאדת לונדון.
דיסקוגרפיה
אלבומי אולפן
חברי להקה
חברים נוכחיים
חברים לשעבר
חברי טיול
קבוע הרמיט
במתמטיקה, קבוע הרמיט הוא קבוע מספרי המודד את האריזה הצפופה ביותר של כדורים במרחב ה-n-ממדי, ובעיות גאומטריות דומות. הקבוע קרוי על-שם המתמטיקאי שארל הרמיט, שהיה הראשון שחסם את ערכו. הערך המדויק של הקבוע ידוע רק בממדים 1,2,3,4,5,6,7,8 ו-24.
הקבוע, \ \gamma_n, שווה לריבוע הערך הגדול ביותר האפשרי של אורך הווקטור הקצר ביותר בסריג, בין כל הסריגים בממד n שנפח המקבילון היסודי שלהם הוא 1. במילים אחרות, זהו ריבוע האורך הסיסטולי הגדול ביותר של כל הטורוסים מהצורה עבור סריג \ \Lambda בעל דטרמיננטה 1.
ידוע שהקבוע (התלוי כמובן בממד, n) גדל ליניארית עם n. הערכים הראשונים של הם 1, 4/3, 2, 4, 8, 64/3, 64, 256. הערך בממד 2 מתקבל עבור ריצוף המישור במשולשים.
רוברט אנדרסון
רוברט אנדרסון (באנגלית: Robert Anderson; 14 ביוני 1805 – 26 באוקטובר 1871) היה קצין בצבא ארצות הברית. הוא נודע בכך שפיקד על פורט סאמטר במהלך קרב פורט סאמטר, אשר פתח את מלחמת האזרחים האמריקנית.
מלחמת האזרחים
כשמדינות הדרום החלו בפרישתן מארצות הברית, נותר אנדרסון, תומך עבדות ובעל עבדים בעברו, נאמן לאיחוד. הוא הוצב כמפקד חיל המצב אשר החזיק במצודות מפרץ צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית ובפרט בפורט סאמטר. הוא היה מפקד המבצר בעת הפגזתו על ידי כוחות הקונפדרציה, בפיקודו של בריגדיר גנרל פ.ג.ט. בורגארד (שהיה חניכו של אנדרסון בווסט פוינט) בתחילת המלחמה. ההפגזה, אשר החלה ב-12 באפריל 1861, הסתיימה לאחר 34 שעות עם כניעתו של אנדרסון ופינוי חיל המצב מהמצודה.
עמידתו של אנדרסון במצור ובהפגזה הפכוהו לגיבור בצפון. הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל והשתתף במצעדים ובעצרות בהניפו את הדגל אשר הביא עמו מהמצודה. ב-28 במאי הוצב אנדרסון בתפקיד פוליטי רגיש - מפקד ארמיית הקמברלנד, עד אשר חלה והוחלף בבריגדיר גנרל ויליאם שרמן ב-6 באוקטובר באותה השנה. לאחר שהבריא הוצב כמפקד פורט אדמס אשר ברוד איילנד. הוא פרש משירות צבאי סדיר ב-27 באוקטובר 1863. ב-3 בפברואר 1865 קודם אנדרסון לדרגת כבוד של מייג'ור גנרל.
לאחר המלחמה
מספר ימים לאחר כניעת מפקד צבא הדרום, הגנרל רוברט לי, הגיע אנדרסון לצ'ארלסטון. הוא הביא עמו את הדגל אשר הוריד מתורן פורט סאמטר 4 שנים קודם לכן והשתתף בטקס הנפת הדגל על חורבות המצודה לאחר איושן על ידי כוחות צבא האיחוד.
אנדרסון נפטר ב-26 באוקטובר 1871, בגיל 66, בעת ששהה בניס שבצרפת. גופתו נקברה בבית הקברות וסט פוינט.
שוברי האבנים
שוברי האבנים (בצרפתית: Les Casseurs de pierres) היה ציור מהשנים 1849–1850, של הצייר הצרפתי גוסטב קורבה. זוהי יצירה המבטאת ריאליזם חברתי וסצנה של חיי היומיום, ומציגה שני איכרים - אחד מבוגר והשני צעיר, העוסקים בשבירת אבנים.
הציור שהוצג לראשונה ב"סלון" בפריז בשנת 1850, נהרס במלחמת העולם השנייה יחד עם עוד 154 ציורים אחרים, כאשר רכב משא שהוביל את הציורים אל מבצר קניגשטיין שבגרמניה, הופצץ על ידי בעלות הברית בפברואר 1945.
קורבה החל לעבוד על הציור בנובמבר 1849 לאחר שראה שני פועלים שוברים סלעים לאורך הכביש. סמוך לסוף נובמבר 1849 שלח קורבה מכתב לחבריו פרנסיס ומארי וויי המתאר את ההשראה שקיבל לציור זה. הוא כתב להם שלקח את הכרכרה שלו כדי לנסוע לטירת סן-דני לצייר נוף, ובדרך ראה שני גברים שוברים אבנים על הכביש. לדבריו, הוא ראה בהם ביטוי נדיר לעוני וזה מה שגרם לו להתחיל לצייר אותם כבר למחרת, בהזמינו אותם לסטודיו שלו לצורך ציור פורטרטים שלהם. הציור נועד לתאר את עבודת הפרך שחוו אזרחים עניים. קורבה יצר שתי גרסאות לציור זה. הגרסה השנייה היא תמונת ראי של הציור, והיא נמצאת באוסף אוסקר ריינהארט אשר ב-וינטרטור, שווייץ. תמונה זו קטנה בהרבה מהגרסה שהושמדה, ומידותיה 56 ס"מ × 85 ס"מ, והיא הרבה יותר כהה. קורבה חתם עליה בפינה הימנית התחתונה, בעוד שבגרסה שהושמדה, חתימתו היא בצד השמאלי התחתון.
בשנת 1864 קורבה יצר ציור של האדם הצעיר יותר ב"שוברי האבנים". הציור נקרא, שובר אבנים צעיר. זהו רישום עפרון שחור על נייר לבן וגודלו 29.5 ס"מ × 21.1 ס"מ. היצירה נמצאת במוזיאון אשמולאן באוניברסיטת אוקספורד, אך לא מוצגת לציבור. גם לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה יש רישום דומה של שובר האבנים הצעיר. רישום זה מיוחס לפירמין ג'ילוט בהשראת "שובר האבנים הצעיר" של קורבה. מידות העבודה הן 30.1 ס"מ × 23.1 ס"מ.
שיר אלפבית
שיר אלפבית הוא שיר ילדים שנועד ללמד את אותיות האלפבית כסדרן. שירי אלפבית קיימים בשפות שונות בהן רוסית, הונגרית, סנסקריט ועוד. שירי אלפבית עבריים קרויים שירי אלף בית.
אנגלית
שיר אלפבית בולט באנגלית הוא השיר, שבו שרים את אותיות האלפבית הלטיני כסדרן בשמותיהן באנגלית, לפי לחן צרפתי מהמאה ה-18, ובסופו באות השורות: לשיר יש גם גרסה שבה מושרות האותיות בסדר הפוך, מהאות Z לאות A.
גרסה צרפתית של השיר נלמדת בקנדה, לפי אותו לחן, למעט שינוי בסוף האלפבית, להתאמה לשם הארוך יותר בצרפתית של האות Y (אי גרק).
שיר מורכב יותר באנגלית הוא השיר, שבו מוקדשת שורה לכל אחת מאותיות האלפבית. את השיר חיברו בשנת 1948 באדי קיי ופרד וייז  והלחין סידני ליפמן. הגרסה המפורסמת ביותר של השיר היא בביצועם של פרי קומו והאחיות פונטנה.
עברית
השיר "מורנו רב חסילא" הוא שיר אלפבית עברי מאת חיים נחמן ביאליק, שהבית השלישי בו הוא:
שיר אלפבית נוסף מאת ביאליק הוא שיר המשחק "אָלֶף-בֵּית".
שיר אלפבית נודע בעברית הוא השיר "אלף בית" שכתבה והלחינה נעמי שמר. הבית הראשון של השיר הוא:
שירי אלפבית נוספים בעברית הם השיר "אלף בית" בביצועה של ויקטוריה חנה, ו"שיר האותיות" מתוכנית הטלוויזיה לילדים "בלי סודות".
להוראת האלפבית העברי לדוברי אנגלית משמש בארצות הברית שירה של דבי פרידמן "Alef-Bet".
מלאכיות בלבן
מלאכיות בלבן הוא סרט קולנוע חרדי לנשים משנת 2012 בבימויה והפקתה של טלי אברהמי.
עלילה
העלילה מתרחשת במחנה הנשים של אושוויץ, בשנת 1945. חיה (עינב מרקל) מגיעה עם ביתה אינוצ'קה (יעל פורת) לאושוויץ. בסלקציה שנערכת בכניסה למחנה הן מופרדות, וחיה מבטיחה לביתה שהיא תעשה הכל כדי שהם ישובו וייפגשו.
לבינתיים, רייזי נכנסת לבלוק האסירות כדי להבריח תרופות ומזון לבלוק. שם היא פוגשת את חיה בוכה. כשהיא מנסה לדובב אותה מספרת לה חיה שהיא הגיעה באותו בוקר ולקחו ממנה את הילדה שלה. מאוחר יותר כשהיא שואלת מישהי מתי תוכל לפגוש את הילדה שלה האישה צוחקת עליה ומצביעה על הארובות של אושוויץ. חיה אינה מבינה את כוונתה והיא מאמינה שביתה בחיים.
אחת האסירות צוחקת על חיה שהיא מאמינה שביתה בחיים ואומרת לה שבוודאי לקחו אותה למשרפות. חיה מתפרצת ויוצאת בריצה מחוץ לבלוק לכיוון הגדר החשמלית, אך רייזי מצליחה לעצור אותה ברגע האחרון ולמנוע ממנה להתאבד. בהמשך, חיה נלקחת לשמש כספרנית בחדר הקצינות. שם היא מגלה את העובדה שהמלחמה נמצאת לקראת סיומה.
מנהלת המתפרה מספרת לרייזי שהמלחמה בסיומה ושהיא רוצה להבריח אותה מהמחנה בתמורה לעזרה שהעניקה לביתה המשותקת, אותה החביאה המנהלת בחדר צדדי. רייזי מבקשת שאינוצ'קה תוברח במקומה.
בסופו של דבר מוברחת איטה, אסירה יהודייה שהבריחה שמן מהמחסן כדי שהאסירות יוכלו להדליק נרות חנוכה ונשלחה לבלוק המוות על ידי ד"ר שטרייכר.
בהמשך כוחות בעלות הברית מתקדמים והגרמנים מתחילים לברוח. המחנה ננטש מגרמנים, ביניהם גם ד"ר שטרייכר, שטרחה להשמיד ראיות לפני בריחתה. האסירות מתחילות להסתובב במחנה לאחר שהם מבינות שהנאצים עזבו. נחמה מבקשת מאינוצ'קה להישאר בארון בשעה שהיא יוצאת לבדוק מה קורה בחוץ בשעה שהרוסים נכנסים למחנה.
חיה אף היא מסתובבת במחנה ומחפשת אוכל. היא מגיעה למרפאה ונכנסת לחדרים עד שהיא מגיעה לחדר בו מסתתרת ביתה, שהיא אינה מודעת לקיומה. היא שומעת קול בכי מתוך הארון, וכשהיא פותחת את הדלת היא מגלה את אינוצ'קה, ביתה.
ביקורת
הסרט ספג ביקורת מצד הנשים החרדיות שצפו בו, עקב סצנות שנחשבו ל"מפחידות" מדי עבור קהל היעד שהז'אנר המועדף עליו הוא טלנובלות. לאחר ההקרנה הראשונה של הסרט קוצצו קטעים על פי דרישות הנשים.
סווקופ
נהר הסווקופ (בשפת הקוהקוה: Tsoaxaub) הוא נהר מרכזי בחלקה המערבי של נמיביה, הנשפך אל האוקיינוס האטלנטי בקצה הדרומי של העיר סווקופמונד (פירוש שמה בגרמנית הוא "הפה של הסווקופ").
אורכו 460 ק"מ ושטח אזור האגירה שלו הוא 30,100 קמ"ר. שמו של הנהר מגיע משפת הקוהקוה, שפתם של שבטי הדמארה והנאמה - Tsoa-xaub; כאשר Tsoa - "פתח הצואה" או "פי הטבעת", ו-xaub מסמל את "תוכן הצואה". הכוונה לכמויות הגדולות של רפש ולכלוך הנפלטות מנהר הסווקופ לאוקיינוס האטלנטי.
האזור שסביב מוצא הסווקופ והדיונות הסובבות אותו ידוע בשל מספר המינים העשיר של ציפורים החיים בו, וכן בגלל מספר זני צמחים לא רגילים הצומחים שם (כמו הולויטשיה).
הסווקופ יוצר אגן ניקוז ששטחו הכולל הוא 30,100 קמ"ר, המשתרע מנקודת השפך שלו לאוקיינוס האטלנטי בסווקופמונד ועד לאוטג'ימבינגווה, במזרח כ-50 ק"מ מאוקהנג'ה ובדרום עד למחוז קהומס. הנקודה הגבוהה ביותר של קו פרשת המים שלו נמצאת בגובה של 2480 מטרים.
עולם החי בסווקופ מוגבל רק למקורות התחתיים שלו, המיושבים בדלילות. וגם שם, מגוון בעלי החיים שניתן למצוא מוגבל לאנטילופות, טורפים קטנים יותר וציפורים. פילים, קרנפים, אריות וחתולים גדולים לא ניתן למצוא יותר באזורים אלו.
בשעה שבמקורות העליונים של הסווקופ החוות הן לרוב מרוחקות מהנהר עצמו והשטח הנרחב משמש למרעה, הנה הסכרים ומפלס המים הגבוה שבתוך עמק נהר הסווקופ עצמו מאפשרים חקלאות אינטנסיבית במקום ואפילו גננות, למשל גידול האספרגוס בחוות גואניקונטס (''Goanikontes).
השימוש הנרחב במי הנהר להשקיית חקלאות וכן הצריכה הגבוהה של מים על ידי תושבי הערים שבאזור אגן הניקוז, הביאו לדלדול מי התהום. הדבר הוביל, בייחוד במקורות התחתיים של הנהר, להתייבשותם של מעיינות רבים כמו גם מוות לצמחייה מגוונת באזור.
מכרות האורניום, כמו מכרה לנגר היינריך במקורות התחתיים של הסווקופ, או מכרה רוזינג בקהאן, לא רק שלתפעולם נצרכים כמויות גדולות מאוד של מים, דבר הגורם לדלדול מי התהום; אלא שבנוסף לכך, הושמעו טענות שנשורת גרעינית מגיעה לסווקופ, וכתוצאה מכך הירקות שמגדלים באזור מנוגעים בפסולת רדיואקטיבית.
עמית סער
עמית סער (נולד ב-7 בספטמבר 1978) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, המכהן כראש חטיבת המחקר באגף המודיעין.
ביוגרפיה
לאורך השנים ביצע מספר רב של תפקידי פיקוד ומטה בחיל המודיעין. בשנת 2010 קודם לדרגת סא"ל ומונה לראש הזירה האזורית והבין-לאומית בחטיבת המחקר. בשנת 2011 מונה על ידי ראש אמ"ן אביב כוכבי לכהן כעוזרו האישי למודיעין, בשנת 2013 מונה לתפקיד ראש ענף פח"ע ביחידת המודיעין של פיקוד הדרום, תפקיד אותו מילא בין היתר במהלך מבצע צוק איתן. בשנת 2015 קודם לדרגת אל"ם ומונה לראש הזירה הפלסטינית בחטיבת המחקר, בתפקיד זה היה אמון על תחומי המחקר ברצועת עזה ובאיו"ש. בשנת 2017 יצא לשנת לימודים במכללה לביטחון לאומי והשלים תואר שני נוסף. בשנת 2018 מונה לקצין המודיעין של פיקוד הדרום, תפקיד אותו מילא בין היתר במהלך העימותים סמוכי הגדר וכן במהלך מבצע חגורה שחורה.
בחודש אוקטובר 2020 מונה לראש חטיבת המחקר באמ"ן בדרגת תת-אלוף. מתוקף תפקידו, הוא אחד מקציני צה"ל המעטים המשתתפים באופן קבוע בדיונים עם הצמרת הביטחונית (פורום מטכ"ל) והצמרת מדינית (ממשלת ישראל, הקבינט המדיני-ביטחוני, ועדת החוץ והביטחון).
חיים אישיים
סער נשוי ואב לשלושה.
פיגוע הירי בירושלים (2016)
פיגוע הירי בירושלים היה פיגוע ירי שביצע מחבל פלסטיני ב-9 באוקטובר 2016 בשלוש זירות בירושלים. בפיגוע נרצחו אזרחית ושוטר יס"מ, ו-5 אנשים נפצעו. המחבל, פלסטיני משכונת סילואן שבמזרח ירושלים, חוסל.
חקירת הפיגוע
על חקירת הפיגוע הוטל תחילה צו איסור פרסום. מחקירת הפיגוע עלה כי הזמן הכולל של פיגועי הירי בשלוש הזירות היה כארבע דקות, וכי חייל צה"ל שנשא רובה סער מדגם תבור נמלט מהזירה מבלי להגיב לאירוע. לעבר המחבל נורו בין 25 ל-30 כדורים עד לחיסולו. ארבעה ימים לאחר הפיגוע הותר לפרסום שמו של המחבל.
המחבל
המחבל, מוסבאח אבו סביח (בערבית: مصباح ابو صبيح), היה בן 39 תושב שכונת סילואן שבמזרח ירושלים, בעל תעודת זהות כחולה, נשוי ואב לשלושה ילדים. הוא היה פעיל ארגון הטרור חמאס. בשל פעילותו כנגד מדינת ישראל, היה כלוא בעבר בישראל בגין הסתה והורחק מירושלים. בבוקר הפיגוע אמור היה אבו סביח להתייצב בבית סוהר איילון על-מנת לרצות תקופת מאסר בת 4 חודשים בגין תקיפת שוטר.
תגובות לפיגוע
בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, אמר לאחר הפיגוע: "הייתה פעולה מהירה מאוד, נחושה מאוד של שוטרי משטרת ישראל שדלקו אחר המחבל וחיסלו אותו". גלעד ארדן, השר לביטחון פנים, אמר: "מדובר באירוע חמור ביותר. בכל הערכות המצב לא היו התרעות לאירוע ממוקד כזה. אמרנו שבעקבות העלייה בהסתה יהיו החלטות של מפגעים בודדים".
ארגון הטרור חמאס בירך על פיגוע הירי וטען כי "זוהי תגובה טבעית על פשעי הכיבוש" והוסיף כי "חמאס מתאבל על בנו השהיד". מתנועת פת"ח נמסר כי "הפיגוע הוא תוצאה של המדיניות הישראלית בירושלים ובהר הבית". בתו של המחבל אמרה: "אנחנו מאושרים מאוד וגאים באבינו. אבא שלי אדם גדול. הקשר שלנו, כאב ובתו, היה מצוין", ואחותו הוסיפה: "תברכו אותנו, אל תנחמו אותנו. אחי מת מות קדושים. אנו מודים לאללה על מות הקדושים של אחי".
פלומיננסה
מועדון כדורגל פלומיננסה (במקור: Fluminense Football Club) מועדון כדורגל בעיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל.
פיגוע הירי בירושלים (2016)
בעקבות הפיגוע
בעקבות הפיגוע, נתלו על ביתו של המחבל דגלי חמאס, ורבים באו לחגוג יחד עם משפחתו. סניף פת"ח במזרח ירושלים הכריז על שביתה כללית כאות הזדהות עם המחבל, ועסקים רבים בבעלות פלסטינית נסגרו. ברחוב הראשי סלאח א-דין ובשכונות נוספות במזרח ירושלים התפתחו עימותים בין פלסטינים לבין כוחות הביטחון. במזרח ירושלים ובמקומות נוספים, בין היתר ברצועת עזה, חולקו ממתקים ברחובות כאות שמחה על רצח שני הישראלים.
פלומיננסה
נוסדה ב-21 ביולי 1902, פלומיננסה היא אחת מארבע קבוצות הכדורגל הגדולות של מדינת ריו דה ז'ניירו ביחד עם קבוצות פלמנגו, בוטפוגו וואסקו דה גאמה. היא הוותיקה מבין קבוצות הכדורגל שבמדינת ריו דה ז'ניירו וכן הוותיקה מבין קבוצות הכדורגל "הגדולות" בברזיל. פלומיננסה הייתה אלופת ליגת העל הברזילאית ארבע פעמים עד כה (1970, 1984, 2010 ו-2012). לפלומיננסה המספר הרב ביותר של זכיות באליפות מדינת ריו דה ז'ניירו במאה ה-20 - עשרים ושמונה במספר.
מועדון פלומיננסה שוכן בשכונת לרנג'ירס שבריו דה ז'ניירו. במדיו גם משחקות קבוצות בענפי ספורט נוספים, כגון כדורעף וכדורסל, והוא משמש כקאנטרי קלאב לחבריו. בשטח המועדון שוכן אצטדיון הלרנז'יירס, אשר הוקם ב-1919 ושימש את קבוצת פלומיננסה (ואף נבחרת ברזיל בכדורגל) למשחקים רבים במהלך המאה ה-20. ב-2003 האצטדיון הוכרז לא בטיחותי ומאז הוא משמש את קבוצת הכדורגל לצורך אימונים בלבד. המרקנה נחשב כעת למגרש הביתי הרשמי של פלומיננסה (אף על פי שהוא בבעלות מדינת ריו דה ז'ניירו ומשמש אף קבוצות נוספות).
היסטוריה
פלומיננסה נוסדה ב-21 ביולי 1902 על ידי אוסקר קוקס, ברזילאי ממוצא בריטי, לאחר שחזר מלימודים באירופה והוקסם ממשחק הכדורגל. המועדון הורכב על ידי בני האליטות של ריו דה ז'ניירו ובמהרה הפך להיות אחד המועדונים המפוארים של העיר.
בדומה לרבים ממועדוני הכדורגל בתחילת המאה ה-20, הייתה פלומיננסה אליטיסטית וגזענית בתחילת דרכה. בשורותיה הורשו לשחק חברי המועדון בלבד וחברות במועדון לא הייתה פתוחה לקהל הרחב.
בשנות ה-20 דגלה פלומיננסה בהפיכת הכדורגל בברזיל לספורט מקצועי. התנועה לקידום מטרה זו גרמה לפילוג בכדורגל הברזילאי למשך מספר שנים, עד שבאמצע שנות ה-30 היא זכתה בהצלחה והכדורגל התמקצע. אחת מהתוצאות של התמקצעות זו הייתה ששורות הקבוצה נפתחו עם הזמן לשחקנים מכל גזע ומוצא.
בין השנים 1936 ו-1949 הייתה פלומיננסה בולטת מעל הקבוצות האחרות בריו דה ז'ניירו, עם חמש אליפויות ותארים אחרים.
ב-1949, הוענק לפלומיננסה ה"גביע האולימפי" על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, והוא נחשב כפרס נובל לספורט. בשנת 1952, זכתה פלומיננסה ב"גביע ריו", תחרות שהייתה למעשה אליפות העולם לקבוצות.
בעשורים הבאים, המשיכה פלומיננסה להיות בין הקבוצות החזקות של ריו דה ז'ניירו ושל ברזיל. היא הייתה אלופת טורניר רוברטו גומס פדרוזה ב-1970 ואלופת ליגת העל הברזילאית ב-1984. באמצע שנות ה-80 הייתה הקבוצה מכונה "A Máquina" ("המכוֹנה").
בשלהי שנות ה-90 התדרדרה פלומיננסה באופן ניכר בתפקודה והיא ירדה לליגה ב' של אליפות ברזיל בשנת 1996. תמרונים פוליטיים מנעו את הירידה ובשנת 1997 שיחקה עדיין פלומיננסה בליגת העל, אך שוב ירדה בתום העונה לליגה ב', הפעם ללא הצלות. המצב הלך והחמיר, כאשר ב-1998 שוב ירדה פלומיננסה ומצאה את עצמה בליגה ג' - שפל הקבוצה בכל הזמנים.
בשנת 1999 הקבוצה התאוששה וזכתה באליפות ליגת ג', אשר החזירה אותה לליגה ב'. בעקבות תמרון פוליטי נוסף, שהתאפשר בגלל משבר גביע ז'ואו אבלנז'ה, הוחזרה פלומיננסה לליגת העל בשנת 2000, עוד לפני שהייתה לה ההזדמנות והחובה להצליח בליגה ב'. פלומיננסה נשארה בליגת העל מאז ועד היום.
במהלך שנות ה-2000 התאוששה פלומיננסה וזכתה באליפות ריו דה ז'ניירו (2005) ובגביע הברזילאי (2007). כמו כן, הייתה פלומיננסה סגנית אלופה בגביע ליברטדורס (2008).
עונת 2009 של אליפות ברזיל הייתה יוצאת דופן עבור הקבוצה. במהלך שני השלישים הראשונים של התחרות, תפקודה של פלומיננסה היה ירוד מאוד ובסוף חודש ספטמבר מצבה היה כזה שהירידה לליגה ב' הייתה כמעט מובטחת. ואז, עם מאמן חדש (קוּקה) וחזרת פְרֵד מפציעה, התחילה פלומיננסה לזכות בכמעט כל משחקיה ובסופו של דבר הצליחה לעלות בטבלה ולצאת מתוך "אזור הירידה". בסוף 2009, הקבוצה אף זכתה במקום השני של גביע סודאמריקנה. בעקבות התפקוד בחלק האחרון של העונה, זכתה הקבוצה בכינוי "time de guerreiros" ("קבוצת לוחמים").
טארגה פלוריו
טארגה פלוריו (באיטלקית: La Targa Florio) היה מרוץ סיבולת למרחק ארוך למכוניות ספורט אשר נערך בין השנים 1906–1977.
הטארגה פלוריו היה לחלק מרכזי באליפות העולם למכוניות ספורט בין השנים 1955–1973, ועל כן נחשב לאחד מן המרוצים היוקרתיים ביותר. המרוץ התקיים בכבישים ציבוריים בהרי סיציליה כאשר בשנותיו הראשונות קוים במסלול המלא דרך כל האי סיציליה, ואילו בעשורים האחרונים לקיומו קוצר המסלול לאורך של 72 קילומטר ונערך מסביב לרכס הרי מדוניה בלבד אשר הוקפו 11 פעמים. בשנת 1977 בוטל המרוץ מסיבות בטיחותיות.
היסטוריה
מרוץ הטארגה פלוריו נוסד בשנת 1906 על ידי התעשיין האיטלקי האמיד וינצ'נצו פלוריו. המרוץ נחשב לאחד הקשים ביותר באירופה כאשר בגרסתו המקורית כלל 3 הקפות באורך 148 ק"מ כל אחת ומרחק כולל באורך 446 ק"מ של מסלול המורכב מכבישים הרריים תלולים הכוללים עליות רבות ועקומות חדות, ובגבהים בהם נעשו לעיתים קרובות שינויים קיצוניים באקלים. את המרוץ הראשון אשר נערך בשנת 1906 ניצח הנהג אלסנדרו קניו במהלך מרוץ שארך 9 שעות ומהירות ממוצעת של 50 קמ"ש.
עד לשנות ה-20 הפך מרוץ הטארגה פלוריו לאחד מן מרוצי המכוניות החשובים ביותר באירופה, כאשר בשנים אלו עדיין לא נוסד מרוץ 24 השעות של לה מאן.
בשנת 1953 נוסדה תחרות אליפות העולם למכוניות ספורט של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) כאשר החל משנת 1955 ועד לשנת 1973 היווה מרוץ הטארגה פלוריו חלק מרכזי באליפות העולם. את מרוץ 1955 ניצחה קבוצת מרצדס בנץ לאחר שזכתה בשני המקומות הראשונים, הצוות הראשון כלל את הנהגים סטירלינג מוס ופיטר קולינס, והצוות השני כלל את הנהגים חואן מנואל פנג'יו וקרל קלינג.
גרסאות המסלול
במהלך שנות קיומו של המרוץ נעשה שימוש במספר גרסאות של מסלולים. מסלול הגרנדה (Grande) המקורי כלל הקפה אחת באורך 148 ק"מ, בגרסה זו נעשה שימוש בין השנים 1906-1911 ועוד פעם אחת נוספת בשנת 1931. בין השנים 1912-1914 המרוץ נערך על פני הקפה אחת במסלול באורך 975 ק"מ מסביב לסיציליה, אשר התארך ל-1,080 ק"מ בשנים 1948-1950. מסלול הגרנדה המקורי בן 148 הק"מ קוצר פעמיים: פעם אחת ל-108 ק"מ תחת השם מדיו (Medio) כאשר בגרסה זו נעשה שימוש בין השנים 1919-1930, ופעם נוספת קוצר למסלול בן 72 ק"מ תחת השם פיקולו (Piccolo) כאשר בגרסה זו נעשה שימוש בין השנים 1932-1936 ובין השנים 1951-1958.
נקודת הזינוק והסיום של המרוץ הייתה בקומונה צ'רדה. הקפת המסלול נערכה נגד כיוון השעון וכללה שינויי גובה של החל מ-600 מטרים ועד לירידה לגובה פני הים מהעיירה קלטבוטורו לעיירה קולסאנו.
נהגים רבים העידו כי רמת הקושי של מסלול מרוץ הטארגה פלוריו הייתה חסרת תקדים וחוויית הנהיגה האתגרית לא דמתה לאף מסלול אחר בעולם מלבד הנורבורגרינג, מסלול המרוצים הארוך ביותר בעולם (22.8 ק"מ) אשר תוכנן ונבנה לשם כך במיוחד. לשם השוואה רוב מסלולי המרוצים שנבנו מכילים עד כ-20 פניות כאשר הנורבורגרינג בתצורתו המלאה מורכב מ-174 פניות ואילו מסלול הטארגה פלוריו מורכב מ-2000 פניות בתצורת הגרנדה, 1300 פניות בתצורת מסלול מדיאו ו-800 פניות בתצורת פיקולו.
נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 19
נבחרת רוסיה לנוער עד גיל 19 היא נבחרת כדורגל לאומית, המייצגת את רוסיה, בטורנירי נוער לגיל זה. לנבחרת יכולים להיקרא רק שחקנים מתחת לגיל 19 שנים. הישג השיא של הנבחרת הוא העפלה לגמר אליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2015.
בנוסף, זכתה הנבחרת 10 פעמים בטורניר לזכר גרנטקין, טורניר בינלאומי בחסות פיפ"א לנבחרות צעירות.
ביבדובי
ביאטריס לאוס (באנגלית: Beatrice Laus; נולדה ב-3 ביוני 2000) המוכרת בשם הבמה בייבדובי, היא זמרת-יוצרת פיליפינית-בריטית, שזכתה להצלחה בינלאומית כמבצעת של הלהיט "". השיר קיבל את תואר הפלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי, איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי, איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי, איגוד תעשיית ההקלטות הניו זילנדי, ואיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. בשיאו, דורג במקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי, ובמקום ה-23 במצעד הבילבורד הוט 100.
את אלבום הבכורה שלה Fake It Flowers, הוציאה בשנת 2020.
ביוגרפיה
לאוס נולדה בעיר אילוילו שבפיליפינים ב-3 ביוני 2000 ועברה להתגורר בלונדון עם הוריה בגיל 3. היא גדלה במערב לונדון בהאזנה למוזיקה פיליפינית, כמו גם מוזיקת פופ ורוק משנות התשעים. כשהייתה נערה, היא האזינה לאינדי רוק ולאמנים כמו Yeah Yeah Yeahs, קרן או ואלכס ג'י. לאוס למדה שבע שנים נגינה בכינור ובהמשך, למדה לנגן על גיטרה. היא לימדה את עצמה לנגן בכלי נגינה באמצעות מדריכי יוטיוב. היא קיבלה השראה מקימיה דוסון ומפסקול הסרט "ג'ונו".
קריירה
את המיני-אלבום הראשון שלה Lice, הוציאה בשנת 2018. הוא נכשל ולא זכה להצלחה כלשהי. בסוף אותה השנה, ניסתה להוציא מיני-אלבום נוסף Patched Up, שנכשל גם הוא. באפריל 2019, הוציאה את Loveworm, שזכה להצלחה מתונה. לאחר מכן, הפך שירה "" לוויראלי בטיקטוק, דבר שמינף את הקריירה שלה. לקראת סוף שנת 2019, היא הוציאה את המיני-אלבום הרביעי שלה Space Cadet, שזכה לביקורות חיוביות ולדירוגים של חמישה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
לקראת בואה של שנת 2020, הלהיט שלה "", זכה להצלחה בינלאומית גדולה מזו שזכה לה בשנת 2019 עקב אתגר בטיקטוק. השיר קיבל את תואר הפלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי, איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי, איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי, איגוד תעשיית ההקלטות הניו זילנדי, ואיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. בשיאו, דורג במקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי, ובמקום ה-23 במצעד הבילבורד הוט 100.
באוקטובר 2020, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Fake It Flowers. האלבום דורג במצעדי הבילבורד.
ב-19 ביולי 2023 הוציאה את הסינגל "the way things go".
יסמין פיינגולד
יסמין פיינגולד (נולה ב-23 בספטמבר 1989) היא אלופת ישראל בחתירה אקדמית בשנים 2008, 2010 ו-2012.
ביוגרפיה
פיינגולד נולדה בתל אביב, בתם של אליזבת פיינגולד ואייבי נתן, אשר לא הכיר ביסמין ולא נפגש עמה מעולם. למדה בתיכון עירוני ד'. חברה למועדון החתירה "מועדון השייטים תל אביב". באוקטובר 2005 השתתפה לראשונה באליפות ישראל בחתירה בירקון. ב-2008 ניצחה באליפות ישראל לחתירה ספורטיבית בסירת יחיד וברביעייה. יסמין יצגה את ישראל באליפות אירופה לאוניברסיטאות של ארגון EUSA בקרואטיה וארגון-FISU בסרביה. באוגוסט 2008 זכתה במקום ראשון, באליפות הפתוחה של ליטא ובשתי מדליות כסף בתחרות מקבילה, בנורווגיה.
במאי 2009 התהפכה יסמין עם סירתה בזמן שעסקה באימון בנחל הירקון ונחבטה בראשה. יסמין איבדה את הכרתה, ורק כעבור כארבע דקות חולצה על ידי אבי טויבין, עובר אורח בן 62, שהיה היחיד שנחלץ לעזרתה. לאחר החילוץ סיפר טויבין כי יסמין הייתה קשורה בנעליה אל הסירה (מהלך ידוע באימוני חתירה אקדמית). פיינגולד פונתה לבית החולים איכילוב במצב קשה, שם אושפזה, מונשמת ומחוסרת הכרה, ביחידה לטיפול נמרץ וטופלה על ידי צוות בראשות אליהו סורקין. כשהתעוררה לא זיהתה את סובביה ולא הצליחה לזכור אירועים לטווח קצר. לאחר תקופת שיקום בבית לוינשטיין חזרה לעסוק בחתירה אקדמית. באוקטובר 2010 זכתה באליפות ישראל לחתירה, בתחרות לרביעיות נשים, במקצה של 1,000 מטר. באפריל 2012 זכתה פיינגולד באליפות ישראל במקצה יחיד של 2,000 מטרים.
במרץ 2016 זכתה במדליית כסף בתחרות הזוגות (יחד עם אסנת קצאור), באליפות ישראל לחתירה.
בשנת 2020 סיימה תואר ראשון במדעים בהדגשת מתמטיקה באוניברסיטה הפתוחה.
מאז אמצע העשור השני של המאה ה-21 מתנדבת פיינגולד בפרויקט אתנה לקידום ספורט הנשים בישראל. במסגרת הזו היא מעבירה הרצאות ברחבי ישראל לילדים ונוער ובהן מספרת את סיפורה.
ריקרדו בקי
ריקרדו בנימין בקי (לפעמים גם ריכרדו; באיטלקית: Riccardo Bachi; טורינו, 16 ביוני 1875 – רומא, 15 בינואר 1951) היה כלכלן וסטטיסטיקאי יהודי-איטלקי.
ביוגרפיה
ריקרדו, בנם של ישראל ואנריקטה לוי, סיים את לימודיו המוקדמים בבית הספר היהודי בטורינו בראיית חשבון בשנת 1894, ובשנת 1896 הוא הוסמך כרואה חשבון, בבית הספר הגבוה למסחר בוונציה. בשנה שלאחר מכן השלים תואר בשפה ובספרות צרפתית.
לאחר שלימד בויצ'נצה במשך שלוש שנים, זכה בשנת 1899 בתפקיד המזכיר הראשי במוזיאון התעשייה המלכותי בטורינו, והחל להשתתף במעבדת הכלכלה הפוליטית שהוקמה בשנת 1893 על ידי סלווטורה קונייטי דה מרטיס, מרצה באוניברסיטת טורינו. שם, הכיר בקי כמה כלכלנים איטלקיים חשובים. בשנת 1904 החליף את ג'ובאני מונטמארטיני בניהול משרד העבודה המרכזי, ובשנת 1908 התמנה למנהל הספרייה במשרד החקלאות, התעשייה והמסחר. בשנת 1915 מונה לפרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת מצ'רטה, בשנת 1924 עבר לאוניברסיטת פרמה כדי ללמד כלכלה פוליטית, ולאחר מכן, בשנת 1926, לאוניברסיטת ג'נובה כפרופסור לכלכלה ציבורית.
ב-9 במרץ 1930 הוא התקבל כחבר האקדמיה למדעים בטורינו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שימש יועץ כלכלי בוועידת השלום בפריס של שנת 1919, בה הקימו המעצמות המנצחות את הסדר הגאופוליטי האירופי החדש, וחקר (מטעם חבר הלאומים, ארגון בין ממשלתי שהוקם במסגרת הוועידה) את המצב הכלכלי האיטלקי בשנים הסוערות של התקופה שלאחר המלחמה. אלברטו דה סטפני, שר האוצר בממשלת מוסוליני, הטיל עליו גם לתכנן רפורמה לארגון הסטטיסטי במשרדו.
בקי התמודד עם בעיות בכוח העבודה, שינויים בכלכלה האיטלקית, מחזורים עסקיים ומתודולוגיה של ניתוח המצב הכלכלי. נושאים אלה נותחו לא רק בהיבטים הכלכליים הטהורים שלהם אלא גם במבט היסטורי. מחקריו על מבנה והתפתחות הכלכלה האיטלקית הציעו תרומה משמעותית לתחום ההיסטוריוגרפיה הכלכלית, והסבו את תשומת ליבם של החוקרים למשקל שנושאים גורמים כלכליים בהיסטוריה.
כתוצאה מפרסום חוקי הגזע באיטליה – שהוכרזו על ידי מוסוליני בנאום בטריאסטה בשנת 1938, והועברו זמן קצר לאחר מכן, ושפגעו קשות בזכויות האזרח של איטלקים ממוצא יהודי – הוא נאלץ לעזוב את ההוראה, ובסתיו שנת 1939 עבר לארץ ישראל. חוויה כואבת זו הביאה אותו, לאחר המלחמה וחזרתו לאיטליה בשנת 1946, להקדיש את האנרגיות שנותרו לו לחקר תולדות עם ישראל.
חבר באגודות מדעיות רבות, לאומיות ובינלאומיות, חבר מקביל (באיטלקית: socio corrispondente, באנגלית: corresponding member) באקדמיה די לינסי, בשנת 1947 הוא הפך לחבר מן המניין.
בנו רוברטו היה גם הוא סטטיסטיקאי. לאחר שלימד באוניברסיטאות ססארי וגנואה, גם הוא נפגע מחוקי הגזע הפשיסטיים שהוחלו ב-1938. רוברטו העתיק את מושבו לירושלים, והחל ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים, והיה גם הסטטיסטיקן הממשלתי אשר עומד בראש הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
Shape of You
Shape of You (בעברית: הצורה שלך) הוא סינגל שבוצע על ידי הזמר והיוצר הבריטי אד שירן. השיר יצא להורדה דיגיטלית ב-6 בינואר 2017 בתור הסינגל השני מתוך אלבום האולפן השלישי שלו ÷ (2017), יחד עם "Castle on the Hill".
השיר הגיע לראש המצעדים של 35 מדינות שונות, כולל בילבורד הוט 100, כמו גם בבריטניה, אוסטרליה וקנדה. השיר שהה במקום הראשון במשך 16 שבועות רצופים בקנדה הוט 100.
בישראל השיר נחל הצלחה מסחררת ובמשך 14 שבועות היה השיר הלועזי המושמע ביותר בתחנות הרדיו, הישג שלא הושג על ידי אף אמן לועזי ואף ישראלי. השיר נכנס היישר למקום הראשון במצעד השבועי של גלגלצ ושהה בו 10 שבועות רצופים - השיר השני שהצליח לעשות זאת אחריו הוא השיר Dance Monkey של הזמרת טונס אנד איי, הישג נדיר בתחנה. בסוף שנת 2017 זכה השיר בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי של התחנה ואף זיכה את מבצעו בתואר "איש השנה" לשנה זו. בנוסף הוא זכה במקום הראשון במצעד העשור של גלגלצ (שנערך בשנת 2019). ע"פ נתוני מדיה פורסט, "Shape of you" הוא השיר המושמע ביותר בישראל לשנת 2017.
כמו כן, נכנס השיר לרשימת השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בגרמניה.
רקע
ב-4 בינואר 2017 העלה שירן סרטון וידאו של שש שניות על רקע כחול לרשת החברתית, עם המילים "המועדון אינו המקום הטוב ביותר למצוא מאהב", שהן השורה הראשונה של השיר Shape of you. ב-6 בינואר 2017, בעת תוכנית אירוח ברדיו 1, הסביר שירן ש-"Shape of you" נכתב במקור עם ריהאנה.
וידאו קליפ
ב-30 בינואר 2017, הווידאו קליפ הרשמי בכיכוב הרקדנית והדוגמנית האמריקאית ג'ני פגוסקי ומתאבק הסומו המקצועי יאמה ריוטה, פורסם בערוץ של שירן. הקליפ צולם בעיר סיאטל, ובוים על ידי ג'ייסון קניג. ב-8 במאי 2017, 97 ימים לאחר השקתו, הפך לאחד מהקליפים שהגיעו באופן המהיר ביותר ל-1 מיליארד צפיות ב-YouTube, וב-17 ביולי 2017, הקליפ צבר מעל 1.8 מיליארד צפיות באתר. נכון ל-25 בינואר 2021, הקליפ הוא הסרטון השלישי הנצפה ביותר ביוטיוב.
יעקובה כהן
יעקוּבָּה כהן (24 ביוני 1924 - 13 באוקטובר 2003) היה איש מודיעין וביון ישראלי, מראשוני המחלקה הערבית בפלמ"ח, מסתערב ומרגל. לאחר הקמת המדינה שירת באמ"ן, במוסד ובשב"כ ופעל בזהויות שונות בסוריה, ירדן, איראן, עיראק, מצרים ובשטחים.
ביוגרפיה
הוא נולד בירושלים בשם יעקב כהן למשפחה ברוכת ילדים ממוצא פרסי בשכונת נחלת ציון, ומגיל צעיר חי בשכנות ובידידות עם ערבים מהכפר שייח' באדר הסמוך ולמד את שפתם ומנהגיהם. הוא היה חבר בתנועת הנוער העובד, ובשנת 1939 יצא מטעמה להכשרה בקיבוץ גבעת השלושה, ובהמשך בקבוצת כנרת. בתקופה זו קיבל את השם "יעקובה", בתחילה ככינוי חיבה מחבריו בהכשרה להבדילו מחבר נוסף בשם יעקב כהן, אך בהמשך בחר לאמצו כשמו הרשמי לשארית חייו.
בפלמ"ח
בשנת 1942, בהיותו בן שבע עשרה, גויס לפלמ"ח לפלוגה א' בפיקודו של נחום שריג. משעמד שריג על כישוריו להשתלב בקבוצת ערבים כאחד משלהם, המליץ לצרפו למחלקה הערבית שהוקמה בפיקודו של יצחק חנקין, שבהמשך התאחדה עם קבוצת המסתערבים שבפיקודו של ירוחם כהן, תחת השם 'מחלקת השחר'. בסיס המחלקה היה באותה עת בקיבוץ אלונים, שהפך להיות ביתו של יעקובה לשארית חייו, הגם שהמחלקה הערבית עצמה נדדה בין קיבוצים שונים.
יעקובה וחבריו אומנו בתורת ההסתערבות בהנחייתו של שמעון סומך ("סמעאן"), למדו לימודי קוראן ואסלאם, התמקצעו באורחות הערבים ומנהגיהם, ונשלחו להתפלל במסגדים. יעקובה גם נשלח בתחפושת של פועל חורני לעבוד עם הסבלים הערביים בנמל חיפה בתנאים קשים, במטרה לתרגל ולהתמקצע בהיטמעות לטווח ארוך בסביבה ערבית. הוא וחבריו יצאו לפעולות של איסוף מודיעין בערים ערביות, והשתתפו בפעולות מבצעיות של סיכול, תגמול והרתעה. בין היתר השתתף יעקובה בפעולה בביסאן (בית שאן) בה סורס ערבי שאנס חברת קיבוץ יהודייה וכן בפיצוץ גשר דמיה בליל הגשרים, שם הרג ערבי שהתקיף אותו בשברייה. במאי 1946 נשלח יעקובה כערבי פלסטיני לעבר הירדן להשתתף בחגיגות הכתרתו של המלך עבדאללה הראשון.
בלבנון ובסוריה
לקראת סוף המלחמה הונחת יעקובה בחוף לבנון עם אמצעי לחימה, כסף ומשדר אלחוט שם חבר לתא ריגול שהפעילו בביירות חבריו מהמחלקה הערבית ששהו שם במסווה של פליטים פלסטינים, ובהם יצחק שושן (אבו סחיק), חבקוק כהן, גמליאל כהן, שמעון חורש ושאול כרמלי. הוא התמקם בעיר, ובתוך זמן קצר רכש לעצמו חוג מכרים, חלקם מקורבים לשלטון. שכנו היה המפקד הערבי לשעבר פאוזי קאוקג'י שאיתו היה ליישוב חשבון ארוך, ויעקובה התקרב אליו תוך שהוא רוקם מזימות לחסלו, אך מפעיליו פסלו את הרעיון משום שקאוקג'י לא היווה עוד איום.
מנחם דור
מנחם דור (קלוגהויפט) (יולי 1901 – 16 במרץ 1998) היה זואולוג ישראלי. חקר גם מורפולוגיה וגם התנהגות בעלי חיים, וסבר כי תוקפנות אינה מצויה בקרבם בתנאים נורמליים. כנער, הושפע מהשקפותיהם של קרופוטקין ושל פרודון, אותם ניסה לשלב עם הציונות.
יעקובה כהן
בלבנון ובסוריה
בהמשך נשלח יעקובה לדמשק במסווה של נהג מונית והציב בעיר את שמעון חורש ושאול כרמלי יחד עם משדר האלחוט שהביא, להקים ולבסס שם תחנת ריגול נוספת.
מנחם דור
ביוגרפיה
מנחם ישעיה שמואל קלוגהויפט נולד בט"ו באב תרס"א 1901 בגליציה, אוסטריה, לרחל לבית רוטנברג ודוד קלוגהויפט. הוא ביקר לראשונה בארץ בגיל 19, לאחר שהתנגדות הוריו לכך הוסרה בשל שביתת רעב. בביקור ראשון זה עבד בחקלאות בפתח תקווה, אך חש ניכור מחילוניותם ובורגונתם של עמיתיו. בתחילת שנות ה-30 עלה לארץ ישראל.
יעקובה כהן
באמ"ן
ב-1950 הסתיימה שליחותו של יעקובה בביירות ובדמשק והוא הוחזר לישראל. הוא הצטרף ליחידה 188 של המודיעין שעסקה בהכשרה והפעלה של לוחמים בחו"ל, תחת מפקדיו מהיחידה הערבית לשעבר שמריה גוטמן ושמעון סומך, וקיבל דרגת רב-סרן. במקביל ביסס את חייו בקיבוץ אלונים, ויצא מדי פעם לשליחויות בחו"ל. רוב פעולותיו עדיין חסויות, אך מאיר עמית אמר עליו כי: "אפשר לאמר מבלי להפריז כי עלייתם של יהודי סוריה בשנות החמישים התגשמה לא מעט בזכות יעקובה". במהלך מלחמת סיני ב-1956 הוצב לחקירת קצינים מצריים שבויים.
מנחם דור
ביוגרפיה
בשנת 1935 נסע ללמוד זואולוגיה באוניברסיטת סורבון בפריז ביחד עם חברתו (לימים אשתו) המשוררת מירי דור (1910–1945) (בתם של פנינה ויחיאל היילפרין ואחותם של יונתן רטוש ועוזי אורנן). עם שובו לארץ ישראל היה חבר קיבוץ גניגר, שם גם ערך מחקרים בזואולוגיה. אחרי פטירת אשתו, המשיך להיות חבר קיבוץ וחוקר טבע, והקים בגניגר ביתן למחקר על עכברי שדה (1947). לאחר קום המדינה עזב את הקיבוץ ועבר לגור בחיפה, שם המשיך במחקריו והקים על הכרמל, בגן האם, גן חיות קטן. כעבור שנים נשא לאישה את חברתה של מירי דור, הסופרת והמחנכת רבקה דוידית (1908–1970).
יעקובה כהן
באמ"ן
ב-1959, לאחר שהמצרים עצרו בתעלת סואץ את אוניית המשא אינגה טופט, הוחלט להטביע ספינה בתעלה. לשם כך נשלח יעקובה למצרים. היות ששנים אחדות קודם לכן פגש קצינים מצריים רבים אותם חקר כשבויים, עבר לפני כן בבית החולים תל השומר ניתוח פלסטי לשינוי תווי פניו. הוא הביא משם מל"ם (מודיעין לפני מבצע) שזיכה אותו לטפיחת שכם של ראש אמ"ן חיים הרצוג.
במוסד ובשב"כ
לאחר מעבר יחידה 188 מאגף המודיעין למוסד המשיך לפעול עבור הארגון. ב-1965 נשלח לאיראן עם משפחתו, ופעל בשיתוף עם האיראנים במסווה של קצין צבא איראן והפעיל סוכנים בעיראק. בשנת 1967 חזרה המשפחה לישראל בעקבות נפילת אחיו וגיסו במלחמת ששת הימים. הוא חזר למודיעין, ועסק בחקירת שבויים מהחזית המצרית ומהחזית הסורית. ב-1968 עבר לשב"כ, עסק באיסוף מודיעין כמסתערב ברצועת עזה, ומונה לראש יחידת החוקרים בשומרון.
מנחם דור
ביוגרפיה
דור היה בין מייסדי מכללת בית ברל, בשנת 1954 בנה את מכון הטבע במכללה ולימד שם. עוזרו היה הזואולוג יגאל סלע. כעבור עשרות שנים עזב את המכללה. בשנת 1980 התמנה ד"ר עוזי פז למנהל מכון הטבע, ויזם פיוס בין דור לראשי המכללה; נערך טקס חגיגי בו מכון הטבע נקרא על שמו של ד"ר מנחם דור.
יעקובה כהן
במוסד ובשב"כ
הוא שלט בשפות עברית, ערבית, ספרדית ופרסית ושליטה חלקית באנגלית ואיטלקית.
מנחם דור
ביוגרפיה
במסגרת מחקריו זיהה את זני הדגים שוניתית מירי (Neopomacentrus miryae) שאותו קרא על שם אשתו המנוחה ובר-שפתן מסורטט (Minilabrus striatus). הדג נקרא על שמו.
יעקובה כהן
במוסד ובשב"כ
בשנת 1983 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
מנחם דור
ביוגרפיה
מנחם דור נפטר בי"ח באדר תשנ"ח (1998) ונטמן בהר הזיתים.
יעקובה כהן
במוסד ובשב"כ
נפטר בשנת 2003, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ אלונים. על מצבתו נכתב- " לוחם אמיץ עשוי ללא חת, שהמיס לבבות רבים בחיוכו החם, אהב את החיים והחיים אהבו אותו".
בלווייתו אמר ראש השב"כ אבי דיכטר כי "יעקובה כבר שכח את מה שאנחנו עדיין לא למדנו". חיים גורי אמר עליו כי "יעקובה היה מגדולי הגיבורים שלנו. אדם שרוב חייו חי בגוב אריות".
רונן יצחקי
רונן יצחקי (נולד ב־25 בספטמבר 1972, י"ח בתשרי ה'תשל"ג) הוא כוריאוגרף ורקדן ישראלי ויוצר מחול עכשווי; ראש החוג לתנועה באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים.
ביוגרפיה
יצחקי נולד בגבעתיים לעשירה ויוסף יצחקי. למד תיאטרון מחול אצל רות זיו איל, תואר ראשון בחוג לתנועה באקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים, תואר שני באוניברסיטה העברית בשיתוף האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. יצחקי הוא בוגר מחזור ב' של מכון מנדל בתוכנית למנהיגות בתרבות יהודית.
יצחקי לימד תנועה בחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים, לימד כמדריך פדגוגי של תיאטרון מחול בבית הספר לאמנויות הבמה במכללת סמינר הקיבוצים בת"א. עבד ככוריאוגרף עצמאי מאז 2003, עבודותיו הועלו בפסטיבלים שונים בישראל ובחו"ל.
תפקידים נוספים: יצחקי ניהל אמנותית את סדרתרבות של קרן מנדל בניהול הקרן לירושלים, כיהן כשופט בתחרויות כוריאוגרפיה במסגרת מחול שלם ובמסגרת תחרות גרטרוד קראוס, אצר את סדרת המחול של בית מזיא לתיאטרון, חבר בחבר הנאמנים של פרס נבון של משרד התרבות ובחבר הנאמנים של פרס אריק איינשטיין, יו"ר ועדת השיפוט בפרס ליצירה יהודית של שר החינוך בתחום המחול, בחן במבחני בגרות מעשיים של מחול במשרד החינוך.
מאז שנת 2008 ועד 2021 ניהל יצחקי את פעילות מרכז "בין שמיים לארץ" ב-2015 ייסד את עמותת "בין שמיים לארץ".
יצחקי נשוי לתמר יצחקי, איתה הוא יוצר מחול עכשווי מאז שנת 2005. אב לשלושה ילדים.
טיטניום דו-חמצני
טיטניום דו-חמצני או תחמוצת טיטניום, הידועה גם בשמות טיטניום דיאוקסיד וטיטניה, היא תרכובת כימית של טיטניום וחמצן שנוסחתה TiO2. צורתה הנפוצה ביותר של טיטניום דו-חמצני הוא רוטיל. רוטיל הוא הכינוי למינרל הנפוץ של התחמוצת, ועל שמו קרוי גם המבנה הגבישי (כינוי המבנה הגבישי על שם המינרל הוא מנהג נפוץ, כאשר דוגמה נוספת בולטת הוא הפרובסקיט). במצבה הנפוץ התרכובת היא אבקה לבנה. טיטניום דו-חמצני הוא זרז המשמש לפירוק תרכובות כימיות, ובעיקר פירוק של תרכובות אורגניות. בתעשייה החומר משמש כמרכיב בצבעים, וכתוסף למשחות שיניים או באיפור מינרלי. בשיטת מספרי ה-E, כצבע מאכל, מסומנת התרכובת E171.
תחמוצת הטיטניום נפוצה בטבע בעיקר במינרלים רוטיל (rutile), אנטס (anatase) וברוקיט (brookit), ובצורות נוספות, נפוצות פחות. לתחמוצת הטיטניום מגוון של פאזות בעלות מבנים גבישיים שונים, בהם מבנה טטרגונלי (רוטיל ואנטס), מבנה אורתורומבי (ברוקיט) ומבנים אחרים, מונוקליניים וקוביים.
אמצעי זהירות
אפ"ע שניתן למצוא חומר זה כצבע מאכל, טיטניום דו-חמצני סווג לאחרונה על ידי הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן (IARC) כחומר חשוד כמסרטן ברמה הנמוכה ונאסר לשימוש באיחוד האירופי.
דרל קרייר
ג'יימס דרל קרייר (באנגלית: James Darel Carrier; נולד ב-26 באוקטובר 1940) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-ABA בין השנים 1967–1973. ב-3 מתוך 6 עונותיו בליגה נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, ולאורך הקריירה רשם ממוצעים כוללים של 20.0 נקודות, 3.4 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק.
בשנת 1997 נבחר לאחד מ-30 חברי קבוצת כל הזמנים של ה-ABA.
קריירת מכללות
קרייר נולד במחוז וורן שבקנטקי, ובין השנים 1960–1964 למד באוניברסיטת מערב קנטקי. בעונת 1961/1962 העפיל עם קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות, בפעם השלישית בלבד בתולדותיה; במשחק שמינית הגמר הפסידה הקבוצה מול אוניברסיטת המדינה של אוהיו, בה שיחקו ג'רי לוקאס, ג'ון האבליצ'ק ובוב נייט. בעונת 1963/1964 הוביל את כל שחקני מחוז OVC, עם 26.0 נקודות בממוצע למשחק.
נבחרת ארצות הברית
לפני עונתו הראשונה כשחקן מקצועי, השתתף קרייר באליפות העולם בכדורסל 1967, כחבר נבחרת ארצות הברית. לאורך הטורניר הוביל את קלעי נבחרתו, עם ממוצע של 11.7 נקודות למשחק, אולם ארצות הברית סיימה במקום הרביעי בלבד, לאחר שהפסידה בסיבוב הגמר מול נבחרות יוגוסלביה (72–73) וברזיל (71–80).
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 1964 נבחר קרייר על ידי סנט לואיס הוקס בבחירה ה-74, אולם החל לשחק כדורסל מקצועי רק בשנת 1967, עבור קבוצת קנטקי קולונלס מליגת ה-ABA. בכל 3 עונותיו הראשונות ב-ABA נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, לצד חברו לקו האחורי בקנטקי – הרכז לואי דמפיר. ב-18 בנובמבר 1968 קלע קרייר שיא קריירה של 53 נקודות, בניצחון קבוצתו מול מיאמי פלורידיאנס. בעונת 1970/1971 סייע לקולונלס להעפיל לגמר ה-NBA, בו הפסידו מול יוטה סטארס בתוצאה 3–4; לאורך סדרת הגמר הצטיין עם ממוצע של 23.0 נקודות למשחק – הנתון השני בטיבו בקבוצה, אחרי הרוקי דן איסל.
בעונות 1971/1972 ו-1972/1973 שותף ב-37 משחקים בסך הכול, עבור קנטקי וממפיס טאמס, בשל פציעות שונות. בקיץ 1973 פרש ממשחק, בגיל 32.
אחוזי הקליעה לשלוש של קרייר לאורך הקריירה – 37.7% – הם הגבוהים ביותר בתולדות ליגת ה-ABA.
משרד הנפט והאנרגיה של נורווגיה
המשרד מחולק לסעיפים הבאים:
סוכנויות ממשלתיות אשר כפופות למשרד:
יהדות ונציה
יהדות ונציה הוא הכינוי לקהילה היהודית, שהתקיימה מאז המאה ה-10 באזור ונציה שבאיטליה.
ראשית הקהילה
למן המאה ה-14 החלו גם יהודי אשכנז להגר לאזור ונציה. אלו עסקו בעיקר בחלפנות כספים. קהילה אשכנזית ששכנה ביישוב הסמוך מסטרה הייתה מהקהילות המובילות בחלפנות כספים עם תושבי ונציה הלא-יהודים. כיוון שמרבית עיסוקם של יהודי מסטרה היה בוונציה, ביקשו רבים מהם להתיישב בה, אך נענו בשלילה, כיוון שתושבי העיר לא חפצו בהגירה יהודית נוספת. על אף שכל צורות ההלוואות בריבית נאסרו בעיר במהלך המאה ה-13, המשיכו רשויות ונציה לאפשר לבנקאים יהודים לפעול ברפובליקה, וב-1382, חתמה העיר על הסכם עם מלווי הכספים של מסטרה, המאפשר להם לגבות ריבית בשיעור של עשרה עד שנים עשר אחוזים.
עם ראשית הרנסאנס, השתפר מעמד היהודים בעיר. כך, למשל, נאסר על קטינים יהודים מתחת לגיל 14 להיטבל לנצרות ללא הסכמת הוריהם. מפר החוק נידון היה לקנס של חמש מאות דוקאטים.
ייסוד הגטו
ב-1509, בשל מלחמת הליגה של קמברה נגד הרפובליקה של ונציה, סבלו יהודי ממלכת ונציה מפרעות. יהודים רבים היגרו לוונציה והבנקאות היהודית פרחה. בשנה זו זרם לוונציה שטף של פליטים, שנמלטו מצבאו של מקסימיליאן מהבסבורג. רבים מהם הגיעו מאזור מקונגליאנו וויצ'נזה. עם בואם, נבנו גם בתי כנסת רבים, על אף התנגדות תושבי ונציה. את ההתנגדות ליבו מטיפים ודרשנים, ששלהבו הסיתו את ההמון נגד המהגרים היהודים. השלטונות בוונציה אישרו ליהודים להישאר בעיר, אך גבו מהם מס כבד, שהגיע לעשרות אלפי דוקאטים. ב-1512 הועלה המס, והקהילה סירבה לשלמו. שבעה מראשי הקהילה נאסרו, בהם רבי אשר משולם דה בנקו. ב-1515 התחלפה הדרישה לגרש את היהודים מהעיר, בתוכנית להקמת גטו יהודי בג'ודיקה, לה יהודי ונציה התנגדו. ב-1516 השתנתה התוכנית, והוחלט על שיכון היהודים בגטו נואובו, שהייתה לפני כן בית יציקה לכדורי תותח. המילה באיטלקית ל"בית יציקה" היא כ"גטו" (Ghetto), ומכאן מקורו של המונח "גטו", ששימש לתיאור שעונה המאוכלסת ביהודים. ב-29 במרץ 1516, הדוג'ה לאונרדו לורדן והסנאטורים של הרפובליקה של ונציה חוקקו צו שהורה על רדיפה רשמית ובידוד של יהודי ונציה בגטו נואובו.
הגטו היה סגור מכל צדדיו, למעט שני שערים, שבהם הוצבו שני שומרים נוצרים, שהקהילה שילמה את שכרם. הוטל קנס כספי על לינה מחוץ לחומות הגטו, למעט על רופאים ועל יהודים ספרדים. ב-1541 הורחבה הגזירה גם ליהודים הספרדים, ואל הגטו נואובו הסתפח גם גטו וקיו. עם גדילת הקהילה היהודית ב-1633, בשל הגעתם של אנוסים מספרד, נוסף לגטו שטח אדמה חדש, שכונה בשם גטו נואוביסימו. הצפיפות הרבה בגטו והבנייה הרעועה גרמו להתפשטותן של שריפות ומגיפות. הבתים בגטו היו בבעלות נוצריות, שכן נאסר על יהודים להיות בעלי בתים, אך בהתאם לחוקת ונציה, ניתנה ליהודים הזכות להוריש את הבתים מדור לדור. א שכר הדירה שילמה הקהילה במשותף.
החיים בגטו
עם הקמת הגטו, נעלמה הדרישה להוציא את יהודי ונציה אל מחוץ לעיר. היהודים הצליחו לדכא את כל הדרישות הללו כסף ששילמו לתושבים ולמוסדות המקומיים, והתבוססו כלכלית. יהודי ונציה היוו תחרות הכלכלית, ובלחץ המקומיים, יצאה נגדם ב-1550 פקודת גירוש, אך היא לא יצאה לפועל. מטרתן של פקודות הגירוש הייתה בעיקר להרגיע את ההמון. מועד הביצוע שלהן היה רחוק, והוא נדחה שוב ושוב בתירוצים שונים.
החל מגירוש ספרד ב-1492 וגירוש פורטוגל ב-1497, החלו יהודים אנוסים להגר לכל רחבי אירופה, ורבים מהם מצאו מקלט בגטו הוונציאני המתפתח וסחרו שם בלי הסתרת זהותם כיהודים. אחד היהודים שניסו להגר לוונציה הוא דון יוסף נשיא, אך הוא נתקל בסירוב מצד השלטונות, והם דחו את הצעתו לייסד שכונה לאנוסים באחד האיים הקטנים שבוונציה. הוא נאלץ להגר לקונסטנטינופול שבשליטת האימפריה העות'מאנית, וצבר כוח ומעמד. כשמעמדו התחזק, שידל יוסף נשיא את הסולטאן העות'מאני לפתוח במלחמה נגד הרפובליקה של ונציה, שלה נטר טינה עקב סירובה להעניק לו היתר מגורים. דון יוסף נשיא קיווה שהצבא העות'מאני יכבוש את האי קפריסין, שהיה נתון למרותה של ונציה, ושאף להתמנות למושל לשליט האי בתום המלחמה. המלחמה, שפרצה לבסוף ב-1570, הסתיימה אמנם בניצחון עות'מאני, אך דון יוסף נשיא לא התמנה למושל האי קפריסין.
במהלך המלחמה בין הרפובליקה של ונציה לאימפריה העות'מאנית, נחשדו יהודים רבים בקשר לדון יוסף נשיא, והוצא נגדם צו גירוש חדש. אך, כשהגיע המועד למימוש צו הגירוש, הסתיימה המלחמה והוא בוטל. הסיבה לביטולו של צו הגירוש היה חששם של שלטונות ונציה מפני עזיבת לאימפריה העות'מאנית, וזליגת הונם מקופת המדינה של ונציה ליריב העות'מאני.
באותה תקופה ביקר בוונציה מקורב אחר לשלטון העות'מאני, שלמה אשכנזי, שהיה יליד אחד האזורים הסמוכים לעיר. יהודי ונציה קיבלו את פניו בהתלהבות רבה, ואחד המדפיסים היהודיים שעבדו בוונציה כתב:. מצבם של יהודי ונציה הלך והשתפר: ב-1589 הזמינו השלטונות את האנוסים להתגורר בעיר, כדי לסייע לכלכלה. בראשית המאה ה-17 היגרו לעיר יהודים מהסביבה שסבלו מרדיפות. גם החובה שהוטלה על היהודים לשמוע בכנסיות דרשות מאת מטיפים נוצרים בכנסיות. הקשר בין היהודים לשלטון הוונציאני התחזק, וביטוי לכך ניתן בספרו של רב הקהילה שמחה לוצאטו, "Discorso Circa Il Stato Degli Ebrei" (דיון על מצב היהודים). מצבם הכלכלי של היהודים, בהשוואה למצבם ביתר חלקי איטליה, היה טוב, אף שלא היו אזרחים שווי זכויות. היהודים העשירים שילמו מיסים גבוהים וכך שגשגה קופת הרפובליקה. כספים אלו אפשרו לרפובליקה לצאת למלחמות נוספות.
ההגירה היהודית לוונציה פסקה ב-1631 בשל מגפת דבר שפקדה את העיר. ב-1648 מספר היהודים שב לגדול, בשל הגעתם של פליטים שברחו מגזרות ת"ח–ת"ט, שגזר בוגדן חמלניצקי. ב-1776 יצא צו שהגביל את אפשרויותיהם של יהודי ונציה לסחור, אך שנים מעטות לאחר מכן, ב-1797, נכבשה ונציה על ידי צבאו של נפוליאון בונפרטה והיהודים הפכו אזרחים שווי זכויות. כתוצאה מכך, הגטו פורק, ויהודים עברו להתגורר בכל חלקי העיר. הם הורשו להחזיק בקרקע, לעסוק במקצועות חופשיים, להתגייס לצבא, ללמוד בבתי ספר ציבוריים, לשמש כעובדי מדינה ולהשתייך למוסדות תרבות.
המאות ה-19 וה-20
הרפובליקה הוונציאנית השנייה נמשכה כשנה וחצי, וחצי שנה מתוכה הייתה נתונה תחת מצור אוסטרי. בעת המצור, השתתפו כל היהודים בקרבות על עצמאות ונציה. מסופר כי במצור, פגעה מרגמה אוסטרית בבית הכנסת הפורטוגזי בעיר בשעת קבלת השבת, אך באורח נס, לא התפוצצה, ולא פגעה במבנה בית הכנסת ובאנשים שבתוכו. מאז נהוג בבית כנסת זה לקיים תפילה מיוחדת לזכר האירוע, המכונה בשם "ערב השבת של הפצצה". בסוף אוגוסט 1849 כבש המצביא האוסטרי יוזף רדצקי פון רדץ אל ונציה, ובכך תמה הרפובליקה הוונציאנית השנייה, וזכויות היהודים נשללו מהם עד ל-1866, כשוונציה הצטרפה לממלכה האיטלקית המאוחדת, ומעמד יהודי העיר השתווה לזה של שאר יהודי איטליה. בתקופה זאת, הוקמה בקהילה "החברה למען ענייני הדת והחסד", שתפקידה היה לטפל בבתי הכנסת, במוסדות החינוך, במוסדות הרבנות, ובמוסדות הצדקה.
השואה
צבאה של גרמניה הנאצית פלש לוונציה ב-10 בספטמבר 1943. מיד לאחר מכן, שלחו הגרמנים כ-150 מיהודי העיר למחנה הריכוז פוסולי, ומשם הועברו למחנות השמדה בגרמניה עצמה בשתי פשיטות עוקבות (בליל שבין ה-5 בדצמבר 1943 וב-17 באוגוסט 1944) גורשו כמעט כל האסירים בעיר, ומספר רב של יהודים שמצאו מקלט במרכז הקהילתי. פרטי היודאיקה בבתי הכנסת, לרבות ספרי התורה, הוסתרו מראש במקום בטוח, ונותרו ללא פגע.
דמוגרפיה
במהלך המאה ה-17 הייתה קהילת יהודי ונציה השנייה בגודלה והעשירה ביותר מבין קהילות איטליה, ומנתה כ-4,800 נפש. הקהילה היהודית בוונציה, שבעת פיזור הגטו מנתה כאלף וחמש מאות איש, גדלה מאוד, והגיעה ל-2,500 איש בתחילת המאה ה-20. עם הידרדרותה הכלכלית המתמשכת של העיר, הידלדלה גם הקהילה: ב-1931 היו בה 1,814 חברים, אך בעקבות חוקי הגזע באיטליה ב-1938 ירדה האוכלוסייה ל-1,200. המצב הידרדר במידה ניכרת עם נפילת הפשיזם והגעתם של חיילי הכיבוש הנאצי: מ-8 בספטמבר 1943 עד אפריל 1945 גורשו ונרצחו כמאתיים יהודים - בהם הרב הראשי אדולפו אוטלנגי. רבים מיהודי ונציה נאלצו לחפש מקלט בכפרים ואף מחוץ לאיטליה, אולם הקהילה היהודית בעיר הצליחה להחזיק מעמד. לאחר תום מלחמת העולם השנייה שבו רבים מיהודי ונציה אל העיר, והקהילה מנתה 1,050 נפש. נכון ל-2011 הקהילה מונה 500 איש.
כלכלה
עקב התמוטטות הבנקים, נאלצו היהודים האשכנזים והאיטלקים לחפש מקורות פרנסה חדשים. המאבק אחר חיפוש מקורות פרנסה היה קשה, והסתיים במעין פשרה בין היהודים לתושבי ונציה. יהודי ונציה שאפו לקבל היתר לעסוק במסחר, ואילו סוחרי ונציה חתרו להרחיק את היהודים מהתחום. לבסוף, הותר ליהודים לעסוק בסחר בבגדים משומשים. הפשרה הושגה לאחר מאבק קשה, אשר לכסף היהודי היה תפקיד מכריע.
מאבקם של היהודים לעסוק במסחר החלו ממש עם ייסוד הגטו, וכבר אז הרשו השלטונות לפתוח על ידי גשר ריאלטו מספר מוגבל של חנויות למכירת בגדים משומשים, בבעלות יהודית. במשך הזמן קיבלו סוחרים נוספים היתר והיקף המסחר של היהודים האשכנזים גדל. היו גם שעקפו את החוק, ומכרו בגטו אריגים יקרים, כלי כסף וזהב וחפצי אמנות במסווה של בגדים משומשים. אצילי ונציה נהגו לערוך את קניותיהם בגטו, כי שם ניתן היה להשיג סחורות יקרות ביותר, שלא היו בעיר. הסוחרים הנוצרים בוונציה מחו כנגד המצב, אך ללא הועיל.
בימי השפל הכלכלי במחצית השנייה של המאה ה-17 והמאה ה-18, לסוחרים היהודים היה תפקיד מפתח בסחר הימי של תושבי ונציה. כך למשל, רבי אהרון עוזיאל, החזיק ב-1686 בארבע ספינות למטרות מסחר, ולאברהם פרנקו היה צי מסחרי של שש ספינות. עוזיאל סחר במזרח, באזורים כגון קורפו וקונסטנטינופול. לעומתו, סחר יצחק דלמאנו עם צפון אפריקה, ואף הסדיר את ההסכם המסחרי עמה. בסוף ימי הרפובליקה העסיקו הסוחרים היהודים בקביעות 4000 פועלים נוצרים, שהיוו, עם משפחותיהם, 15% מאוכלוסיית העיר.
בין הענפים הכלכליים שלא היו מפותחים בקרב יהודי ונציה היה ענף התעשייה. ענף זה לא היה מפותח כיוון שהשלטונות אסרו על יהודי העיר לעסוק בו. אלה התירו ליהודים לעסוק במקצוע זה רק במקרים בודדים. דוגמה לכך ניתן לראות כאשר ב ניתן היתר מצד השלטונות לייסד מפעל, בבעלות משותפת של נוצרים ויהודים. הענף היחיד מבין ענפי התעשייה שליהודים כן הורשה לעסוק בו היה הדפוס, ואכן, תחום זה היה מפותח מאוד בוונציה.
ענף מסחר נוסף שהיה כמעט כולו בידי היהודים היה המסחר באבני חן. הדרישה לאבני חן הייתה גדולה בשוק הוונציאני ונסיכי איטליה ואציליה. ר' יעקב, בנו של הבנקאי ר' אשר משולם, היה סוחר גדול באבני חן יקרות בחצי הראשון של המאה ה-16. במאות אחרות היו גם כן סוחרים יהודים רבים וידועים שעסקו בענף זה.