cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בזיליקת סן ויטאלה
הפסיפסים
משני עבריו של האפסיס, מופיעים שני פסיפסים המדגימים את הקשר בין הכנסייה אל השלטון האימפריאלי. בפסיפס אחד מופיע יוסטיניאנוס הראשון במרכזה של פמליה הכוללת חיילים (משמאל) ואנשי כמורה (מימין). ביניהם מופיע גם הבישוף מאקסימיניאוס, אוחז כרך מהודר של כתבי הקודש. גם יוסטיניאנוס אוחז בפריט מקודש - קערה מקושטת. מעברו השני של הבלדקינו מופיע התיאור המקביל המציג את תאודורה, אשתו של הקיסר המופיע במרכזה של פמלייה נשית של משרתות וגבירות. אחת מן הנשים, הנמצאת בקצה השמאלי של התיאור, מוצגת כשהיא מסיטה וילון לבן, כאילו הפמלייה עומדת לצאת מן הכנסייה. גם תיאודורה מוצגת כשהיא אוחזת בקערה דקורטיבית ומקושטת באבני חן.
באגף המקהלה שבכנסייה (Choir), לפני אזור הבלדקינו, מופיעים פסיפסים בלונטות המציגים נושאים מקראיים מתוך פרשנות פרה-פיגורטיבית. בלונטה אחת מוצגים מלכיצדק והבל המקריבים קורבן. סצנה נוספת המציגה אירועים מחיי אברהם - ביקור המלאכים לצד עקדת יצחק. בין הדימויים הרבים הנוספים שבכנסייה ניתן לציין את סיפור משה והסנה הבוער; ירמיהו וישעיהו, סיפור קין והבל, מלאכים אוחזי מדליונים ובהם סמל הצלב, ארבעת האוונגליסטים המופיעים כדמויות מכונפות (מלאך, שור, נשר ואריה) ועוד. נוסף לפסיפסים הפיגורטיביים קיימים בכנסייה חלקי פסיפס רבים בעלי דגמים גאומטריים או הלקוחים מעולם הטבע (ציפורים, דגמי עלים ושריגים וכו').
פתחיה לב-טוב
ממוזער|250px|מורי בית הספר העממי הראשון במושבה הרצליה בשנת [[1934 (פתחיה לב-טוב במרכז התמונה)]]
פתחיה לב-טוב (גוטהארץ) (4 במאי 1882 - 10 בדצמבר 1963) היה מורה ומחנך, איש העלייה השנייה. ניהל את בית הספר העממי הראשון במושבה הרצליה.
ביוגרפיה
לב-טוב נולד וגדל במקרוב במחוז קייב שבאוקראינה. אביו היה רב ומלמד גמרא. עד לגיל 13 למד בחדר ולאחר מכן בעזרת מורה פרטי שהיה מחובבי ציון והעשיר ידיעתו בשפה ובספרות העברית והלאומית במקביל ללימודי רוסית וגרמנית.
בשנת 1903 נשא לאשה את שרה. בשנות הפרעות ברוסיה 1905-1904 היה פעיל בהגנה העצמית היהודית במקרוב.
פועלו בתחום החינוך
בסתיו 1909 עלה עם אשתו ובנו לארץ ישראל. לב-טוב עסק בהוראה בבית-הספר לבנות ביפו (1909), בבאר יעקב (1910-1915), ביסוד המעלה (1916-1919), במטולה וראש פינה (1920). עקב פרעות הערבים במטולה במרץ 1920 עבר למושבה עקרון ושם התגורר עד 1926. כשנוסד בית-הספר הראשון במושבה הרצליה, בשנת 1926, נתמנה למנהלו והתמיד בתפקיד זה עד סוף שנת 1948, כשיצא לגמלאות (בית הספר העממי שכן במבנה בו נמצאת כיום עיריית הרצליה, ברחוב הנדיב). במשך השנים הרבות עזרה לו רעייתו בהוראה עזרה חיצונית, העניקה באופן התנדבותי שיעורים פרטיים לילדים בעלי קשיי למידה וילדי עולים חדשים מגרמניה ומארצות אחרות, שיד הוריהם לא השיגה לשכור להם מורה פרטי. אחרי שיצא לפנסיה לימד עברית לעולים חדשים במעברת הרצליה עד שנת 1960.
לב טוב הדגיש את החינוך לחקלאות ופעל להקמת גן בוטני עבור תלמידי בתי הספר בהרצליה. הגן הוקם ליד בית הספר היסודי של הרצליה בשנת 1952 ונקרא על שמו עוד בחייו.
בימי המשמרות למען עבודה עברית בכפר סבא היה לב טוב מראשוני המורים להתייצב במשמרות. לתמיהתו של המפקח על כך שהוא נוטש את משמרתו בניגוד להוראות שאסור למורה לעזוב את עבודתו כדי להשתתף בפעילות פוליטית ענה:
הוקרה על פועלו
לב-טוב נבחר לאזרח-כבוד של העיר הרצליה. לזכרו יצא ספר זיכרון וניטעה חורשה ביער הקק"ל.
על שמו נקרא בית הספר היסודי "לב-טוב" בשיכון דרום בהרצליה.
תסמונת קפגרא
תסמונת קַפְּגְרָא (מכונה גם "אשליית הכפיל", באנגלית: Capgras delusion או Capgras syndrome, בצרפתית: Délire d'illusion des sosies de Capgras) היא הפרעה נפשית שבה אדם מחזיק במחשבת שווא לפיה קיים כפיל המשמש לו תאום זהה, המתחזה לו ומחליף אותו, או שהוא מאמין בקיומו של כפיל המתחזה לאדם קרוב לו כגון חבר, בן זוג או בן משפחה. תסמונת קפגרא מסווגת כסינדרום מסוג הפרעה ביכולת הזיהוי, הכולל זיהוי שגוי של אנשים, מקומות או אובייקטים, והיא יכולה להופיע באופן אקוטי, ארעי או כרוני.
בתסמונת לוקים לרוב מיעוט קטן של אנשים הסובלים בעיקר מסכיזופרניה ופסיכוזה, וכן מהפרעות מצב רוח. יחד עם זאת, היא יכולה להתרחש בהשפעת גורמים אחרים כגון פגיעת ראש, אירוע מוחי (ABI) או שיטיון. התסמונת נפוצה בקרב נשים יותר מאשר בגברים, אך הסיבה לכך אינה ידועה. ההפרעה לא מופיעה במדריכי האבחנות הפסיכיאטריים הרשמיים, DSM-IV-TR ו-ICD-10, בין השאר בשל הקומורבידיות שלה עם הפרעות אחרות, אך היא מופיעה במספר מדריכים נפוצים אחרים.
היסטוריה
המאמר הראשון על המחלה בספרות הפסיכיאטרית ותיאור המקרה הראשון נכתב על ידי הפסיכיאטרים הצרפתים ד"ר ז'וזף קפגרא (Joseph Capgras) וד"ר ז'אן רֵבּוּל-לָאשוֹ (Jean Reboul-Lachaux) בשנת 1923. קפגרא כינה את התופעה "אשליה", אך מכיוון שבפסיכיאטריה יש למונח זה משמעות אחרת (עיוות נורמטיבי בתפיסה החושית) מהמונח מחשבת שווא - הוסרה המילה "אשליה" מתיאור התסמונת.
קפגרא טען כי המחלה נדירה מאוד, אך כיום חלק מהפסיכיאטרים אינם מסכימים עם קביעה זו, וטוענים כי השכיחות האמיתית של התסמונת גבוהה ככל הנראה יותר מקביעתו הראשונית של קפגרא.
תיאורי מקרים
במאמרם תיארו קפגרא ורבול-לאשו מקרה של אישה בת 53 שלקתה במה שכונה על ידם "אשליית הכפיל" (L'illusion Des Sosies). אישה זו האמינה שאנשים שונים בחייה הוחלפו על ידי תאומים זהים. למעשה, המטופלת עצמה השתמשה במילה "כפילים", ומנתה את בעלה, ילדיה, שכניה ואף את השוטרים שחקרו את התנהגותה המשונה שהביאה בסופו של דבר לאשפוזה בבית חולים פסיכיאטרי. לטענתה, הכפילה שלה ושאר הכפילים זממו לגזול ממנה את כספה ורכושה. בפעם אחרת היא זיהתה את בעלה בתור אביה, שנפטר שנים רבות לפי כן. האישה זיהתה אחרים מבני משפחה באופן נורמלי.
בשנת 1991 תיארו החוקרים פאסר וווֹרנוק (Passer and Warnock) מקרה של אישה נשואה בת 74 שהגיעה אליהם כדי לקבל חוות דעת נוספת. היא האמינה שבעלה הוחלף באדם זר, ועל כן סירבה לישון עם "המתחזה", נעלה בלילות את חדר השינה וחדרי השירותים, ביקשה מבנה רובה ולבסוף התעמתה עם השוטרים שהגיעו לביתה על מנת לאשפז אותה.
בדרך כלל מתפרצת התסמונת בגיל 30 או יותר. עם זאת, בשנת 1992 דיווחו פסיכיאטרים מאוניברסיטת מישיגן על שני מקרים נדירים של מטופלים בגיל ההתבגרות: הראשון היה נער בן 16 שהאמין כי אמו ואחותו הוחלפו במתחזים, ושישנן כמה ישויות שונות השוכנות בגופן של כל אחת מהן. הנער החל להאמין באמונת שווא זו לאחר מות חברתו שלדעתו נגרם באשמתו, והוצע הרעיון לפיו ישנו קשר בין המקרים. במקרה השני התפתחה המחלה אצל נערה בת 15 שסבלה מהזיות שונות ובכללן גם הזיות מסוג טעות בזיהוי. היא האמינה שאמה הוחלפה על ידי מתחזה, שהאח בבית החולים הוא בעצם אביה שמתחזה לאח במטרה לפגוע בה וכי מטופל אחר הוא בעצם חבר שלה המתחזה לחולה נפש.
הגורמים למחלה
כיום נמשך הדיון בשאלה מה גורם להתפרצות התסמונת, וחוקרים שונים מצביעים על הקשר בין מצבים גופניים ופסיכולוגיים שונים. אחת התאוריות הבולטות גורסת שכתוצאה ממחלה או פציעה כלשהי נגרם שיבוש במרכז הראייה, המוביל לפגיעה ביכולת לזהות פנים מוכרות. במחקר שנערך בצרפת נטען שהסובל מקפגרא אינו מסוגל, למעשה, לזהות אנשים מסוימים שאינם נראים כפי שהם אמורים להיראות. כלומר, הבעיה אינה נעוצה במודעות לקיומו של כפיל, כביכול, אלא בחוסר המודעות לכך שאדם כלשהו איננו כפיל. בנוסף, נטען כי חוסר מודעות זה נובע מפגם כלשהו בחושים, אך רבים חולקים על טענה זו.
כמה מהרמזים הראשונים לגורמים האפשריים לתסמונת קפגרא עלו בעקבות חקר מטופלים שסבלו מפגיעת מוח ופיתחו פרוסופגנוזיה (Prosopagnosia) – אגנוזיית פרצופים. במצב זה אין המטופל מסוגל לזהות פרצופים באופן מודע, למרות שהוא מסוגל לזהות אובייקטים חזותיים אחרים. יחד עם זאת, בשנת 1984 נמצא במחקר של חוקר בשם באוור (Bauer), כי על אף שזיהוי הפרצופים על ידי המטופלים היה לקוי, צפייה בפרצופים מוכרים הביאה לתגובה של מערכת העצבים האוטונומית שלהם (אשר נמדדה באמצעות מדדי תגובת עור גלווניים – GSR). באוור הציע כי ישנם שני סוגים של זיהוי פרצופים – זיהוי מודע וזיהוי לא-מודע.
בשנת 1991 פורסם ב"כתב העת הבריטי לפסיכיאטריה" מאמר מאת הפסיכולוגים היידן אליס (Hadyn Ellis) ואנדי יאנג (Andy Young), שבו הועלתה היפותזה לפיה הלוקים בתסמונת קפגרא מפתחים למעשה מעין "תמונת ראי" של פרוסופגנוזיה, שפירושה כי המודעות שלהם לפרצופים מוכרים אינה ניזוקה, אלא שייתכן שנגרם נזק למערכת המייצרת את הגירוי המביא לתגובה הרגשית האוטומטית למראה פרצוף מוכר. הדבר יכול להביא לזיהוי של אדם מסוים, אך בה בעת לתחושה כי "משהו לא בסדר" בזיהוי הזה.
היידן אליס פרסם בשנת 1997 את תוצאות מחקרו, שנערך על חמישה אנשים שלקו בתסמונת קפגרא (כולם אובחנו כלוקים בסכיזופרניה). תוצאות המחקר אישרו כי אף על פי שבאופן מודע הם זיהו את הפרצופים המוכרים, הם לא הראו את אותה תגובה רגשית אוטומטית המופיעה אצל אנשים נורמלים. אליס הציע שישנו פקטור נוסף בגורם לתסמונת, והוא פגם ביכולת להסקת מסקנות, אך לא נמצא ליקוי מוגדר ומוחלט שבא לידי ביטוי בכל המקרים.
באותה שנה, דיווחו הפילוסוף ויליאם הירסטיין (William Hirstein) והנוירולוג ויליאנור ס' ה' ראמאצ'אנדראן (Vilayanur S. Ramachandran) מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו על ממצאים דומים במאמר שפורסם על מקרה בודד של חולה בתסמונת קפגרא שלקה בהפרעה לאחר נזק מוחי. היות שהמטופל יכול היה לחוש רגשות ולזהות פרצופים באופן כללי אך לא כאשר מדובר היה בפנים מוכרות, שיער ראמאצ'אנדראן כי התסמונת נובעת משיבוש בקשר בין האונה הרקתית (temporal cortex) שבקליפת המוח, שבה מתבצע זיהוי הפנים, לבין המערכת הלימבית, וכי בשיבוש מעורבת גם מערכת הרגשות. מכיוון שהמטופל לא היה מסוגל לחבר יחדיו זיכרונות ורגשות, הוא האמין שהאובייקטים בתמונה שהוצגה לו היו חדשים בכל צפייה מחדש, למרות שבאופן נורמלי אמורים היו האובייקטים לעורר אצלו רגש כלשהו (אדם קרוב אליו, אובייקט מוכר או אפילו הוא עצמו). על כן שיער ראמאצ'אנדראן שישנו קשר בין תסמונת קפגרא לבין יכולת כללית יותר בחיבור רציף של זכרונות ארעיים, היות שהאמונה הרווחת היא שרגשות הם הכרחיים ליצירת זיכרונות.
אלימות בקרב הלוקים בתסמונת
מחקר שנערך באוניברסיטת פארמה העלה שחולי קפגרא עלולים לחוש בעקבות הדלוזיה מאוימים או מפוחדים מבני משפחתם, שאותם אינם מזהים, ולכן הם עלולים להפוך לאלימים בקלות יחסית, כאמצעי להגנה עצמית מפניהם. לפיכך קבע המחקר כי התסמונת אינה זוכה להתייחסות הרצינית לה היא ראויה, וכי ייתכן שהיא עומדת מאחורי חלק מהמקרים של אלימות במשפחה לאחר התקף פסיכוטי.
טיפול
מחקרים הראו שניתן לטפל בתסמונת בהצלחה רבה. אצל מטופלים אחדים נעלמו התסמינים לאחר כעשרה שבועות של טיפול בתרופה הניתנת לחולי אפילפסיה. בפנמה דווח על תשעה חולים שהיו נתונים בטיפול שנמשך שנתיים עד 11 שנים והוכתר כהצלחה. בשנת 2007 דוּוח על שיפור במחלה בעקבות שימוש בתרופה האנטי-דיכאונית מירטאזאפין. התרופה מביאה להעלאה של רמות הנוראפינפרין בתאי המוח, גורמת לשחרור המוליך העצבי סרוטונין וחוסמת תתי-סוגים של קולטנים לסרוטונין.
תתי קטגוריות
תסמונת קפגרא מופיעה בשתי צורות בסיסיות: בראשונה מאמין המטופל שראה את הכפיל שלו במו עיניו, ובשנייה נותר הכפיל בלתי נראה. יחד עם זאת, לתסמונת נמנו עד היום חמש תתי-קטגוריות:
הגל הגדול בסמוך לקאנאגאווה
תחת גל גדול בסמוך לקאנאגאווה (ביפנית: 神奈川沖浪裏 - "קאנאגאווה אוקי נאמי אורה") הידוע גם בשם "הגל הגדול". היא יצירה של חיתוך עץ, דיו על נייר, מעשה ידי האמן היפני קצושיקה הוקוסאי. היצירה פורסמה בתקופת אדו, בין השנים 1830 ל-1833. זו היצירה ראשונה בסדרת ההדפסים "36 מבטים על הר פוג'י".
תיאור היצירה
בהדפס מתוארות שלוש סירות שכמעט נטרפות על ידי גל גדול, בים סוער, בסמוך למפרץ קאנאגאווה. באופק ניתן לראות את פסגתו של הר פוג'י.
הספינות
שלוש הספינות המתוארות ביצירה נקראות אושיוקורי-בונה. אלו הן ספינות משא מהירות, שיועדו להעברת דגים, טריים או יבשים, אך שימשו גם להעברת מוצרים כמו אורז, ירקות, פחם ועץ. הספינות הפליגו מנמל הבית למסעות שארכו כעשרה ימים, כשבכל ספינה שמונה אנשי צוות, שישבו בחלקה האחורי של הספינה, ושני נוסעים נוספים בחלקה הקדמי.
במישור הקדמי של היצירה מתוארות שתי סירות המוסתרות למחצה על ידי גל גבוה. בסירה הממוקמת בצד ימין ניתן לראות שמונה דייגים כפופים וצפופים ואזכור מרומז לראשם של שני הנוסעים הקדמיים. בסירה משמאלה ניתן לראות רק את שני הנוסעים הנוספים בקדמת הספינה. במישור האחורי, מימין, נראית הספינה השלישית כאשר היא חשופה לגמרי וניתן למנות בבירור על סיפונה עשר דמויות.
הדמויות לבושות בבגד כחול כהה הנקרא סמואה ובכיסוי ראש לבן (מגבת או פיסת בד). בגדים אלה הם בגדי העבודה של הדייגים באותה תקופה, שנלבשו בעיקר בעונות האביב ולפעמים בסתיו. הייחוס לעונות השנה מהווה אלמנט חשוב באמנות היפנית.
הר פוג'י
ברקע ניתן לראות את פסגתו המושלגת של הר פוג'י. הר זה נחשב לקדוש בתרבות היפנית ויש לו משמעות לאומית ואייקונית גדולה. היצירה של "הגל הגדול" היא למעשה חלק מרצף יצירות שסוקרות נקודות מבט שונות, בזמנים שונים ובעונות שונות, של הר פוג'י. הצבע הכהה שסובב את ההר, מרמז על שעת בוקר מוקדמת, כאשר השמש זורחת בגב הצופה ומאירה במקצת את פסגת ההר המושלג. מכך, ניתן להסיק כי ההר נמצא בצד מערב בעוד השמש זורחת ממזרח, בגב הצופה. מעל ההר ניתן לראות רמז לענן סערה שתואם את מצבו הסוער של הים.
הגל
הגל הגדול בהדפס, מגיע מכיוון שמאל, מהדרום. מכיוון שכיוון הקריאה של הכתב היפני המאונך הוא מימין לשמאל, כך נהוג גם לקרוא יצירות אומנותיות. לכן, רוב הדברים שקורים במפתיע ביצירות אומנות יפניות מגיעים מצד שמאל. הגל מגיע לשיאו וניתן לראות את הקצף בראשו כאשר הוא נשבר ועומד לטרוף את ספינת המשא שנמצאת בבסיסו. יש המאמינים כי גל זה הוא למעשה צונאמי. לעומתם יש הטוענים כי במתאם לגובהו וצורתו, זהו למעשה גל סערה רגיל, שנקרא גל פרא. זהו גל שנוצר על פני הים וצובר תאוצה בהתאם לרוחות ולזרמים. לעומת זאת, צונאמי הוא גל שנוצר כתוצאה מתזוזה של המים לרוב עקב רעידת אדמה.
רקע ליצירה
בשנת 1829 נחלץ הוקוסאי לעזרת נכדו בניסיון לסייע לו כלכלית. ככל הנראה, עזרה זו הביאה גם את הוקוסאי עצמו למשבר כלכלי. בתקופה זו, כשהיה כבן 70, יצר את סדרת הדפסי העץ "36 מבטים על הר פוג'י", הכוללת 46 הדפסי עץ שמתארים את ההר במרחקים שונים ובעונות שונות ובתנאי מזג אוויר שונים. הוקוסאי עבד על סדרה זו במשך שנים ועשה כמה גרסאות לציורים שונים מתוכה. הוקוסאי יצר שתי גרסאות שנחשבות ליצירות המקדימות של "הגל הגדול".
הומוקו שליד קאנאגאווה
הוקוסאי צייר יצירה הזו בשנת 1803. בציור ניתן לראות שתי סירות מפרש, בסמוך לשורת מצוקים, כאשר אחת רוכבת על הגל שמגיע מימין והשנייה נמצאת תחתיו. נראה כאילו הגל עומד להתנפץ על המצוק ולבלוע את הספינה בתהליך. ניתן לראות רמיזה קטנה לאדם אחד על הספינה.
סירות חתירה בגלים ליד אושיוקורי
יצירה זו מתוארכת לשנת 1805. גם כאן, ניתן לראות תיאור של גל גדול הבא משמאל. הפעם, הוא עומד לטרוף סירת חתירה שעליה ניתן לראות בבירור מספר דמויות. מלבד הסירה הממוקמת בבסיס הגל יש עוד שתי ספינות - האחת רוכבת על הגל והשנייה רוכבת על גל נוסף במרחק. ברקע ניתן לראות רכס הרים מרוחקים.
התפתחות היצירות המוקדמות ל"גל הגדול"
בשתי הגרסאות הקודמות, הגלים המתוארים הם גלים קעורים שנראים כאילו לא נוצרו עד הסוף. הם נראים כבדים ולא כמאיימים לטרוף לגמרי את הספינות. לעומת זאת, ב"גל הגדול" ניתן לראות גל שהגיע לגובהו המרבי, נפער ועומד לטרוף את הספינה שבבסיסו בכל רגע. ביצירות הקודמות ניתן לראות מספר ציפורים עפות בשמיים נקיים בעוד שב"גל הגדול" אין שום ציפור בשמיים ואף ניתן לראות אזכור מרומז לענני סערה. בדומה ליצירות יפניות ישנות יותר, שתי היצירות מתארות את המאורע ממבט גבוה ("מבט מעוף הציפור") המאפשר לעין לראות בבירור את הרקע וקו החוף. לעומת זאת, ב"גל הגדול" נקודת המבט תואמת יותר ליצירות בעלות השפעה מערבית, כאשר הצופה נמצא בקו עין ישיר עם הגל ואף מרגיש כאילו הגל עומד לטרוף גם אותו. בגלל נקודת המבט של הצופה וגובה הגלים, לא ניתן לראות את קו האופק באופן ברור, אלא רק את פסגתו המושלגת של הר פוג'י ומעט מבסיסו.
העתקים של היצירה
מתוך אלפי העותקים שהודפסו על גלופת העץ המקורית, שרדו רק כ-200 עותקים. ניתן למצוא מספר העתקים של היצירה בעולם, ביניהם במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו יורק, במוזיאון הבריטי בלונדון (3 עותקים), בביתו של קלוד מונה בז'יברני שבצרפת ובמוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה. "הגל הגדול" של הוקוסאי נחשבת לאחת היצירות המפורסמות ביותר של אמנים יפנים בעולם. בחודש מרץ 2023 נמכר עותק של היצירה בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס בסכום שיא של 2.76 מיליון דולר. עד לאותה עת, נמכרו עותקים של היצירה הזו בסכומים של עד מיליון וחצי דולר. את מחירו הגבוה במיוחד מייחסים מומחים למצב הפיסי של העותק הספציפי שמאפשר צפייה בפרטים שנשחקו ונעלמו בהדפסות אחרות.
בשל פרסומה ובשל הדרמטיות העזה שבה, ניתן למצוא פרודיות רבות של היצירה הכוללות נושאים שונים. למשל, ניתן למצוא אילוסטרציה של "הגל הגדול" כ"עוגי פלצת"- דמות טלוויזיונית מודרנית שמקוטלגת כ"מפלצת שטורפת עוגיות". זו היא הקבלה לגל שעומד לטרוף את הספינה. כמו כן, ניתן למצוא גם הקבלות ליצירות אומנות מפורסמות כמו שילוב יצירתו של ואן גוך "ליל כוכבים" עם "הגל הגדול".
מירצ'ה קרישאן
מירצָ'ה קרישאן (ברומנית: Mircea Crişan; 9 באוגוסט 1924 – 22 בנובמבר 2013) היה שחקן תיאטרון ורביו וקומיקאי יהודי-רומני שפעל בשנותיו האחרונות בעיקר בגרמניה.
קורות חיים
נולד בשם מאוריצ'יו קראוס (Mauriciu Kraus) ככל הנראה, במחוז מרמורש ברומניה - בקרון רכבת. בילדותו ליווה את הוריו בנדודיהם בשווקים ובירידים עם דוכן נייד למשחקים עם פרסים.
בנעוריו בבוקרשט עבד מירצ'ה קרישאן כמוכר בחנות לדברי בשר. אחרי השחרור מהשלטון הצבאי-פאשיטי למד בשנים 1944 - 1946 בקונסרבטוריום לאמנות דרמטית, בכיתה של מריה פילוטי. פרט לתפקידיו הקטנים הראשונים בתיאטראות רביו, הופיע קרישאן בסרטונים הומוריסטיים קצרים ("איליה עושה ספורט", "איליה בירח דבש") שהוצגו להנאת הקהל לפני "סרטי תעודה" תעמולתיים. בגיל 19 הופיע לראשונה בתיאטרון היהודי באראשאום (Baraşeum) כניצב במחזה "הזכייה הגדולה" של שלום עליכם. בהמשך הופיע בהמבול של יוהאן אוגוסט סטרינדברג וב-1946 זכה להצלחה גדולה במופע "Ca la noi la nimeni" (אין כמו אצלנו) לצדה של מריה טנאסה ושחקנים ידועים נוספים. כישורי החיקוי שלו (חיקוי אנשים כולל עמיתיו בתיאטרון, וחיקויים של צלילים מן הטבע) זכו לפופולריות רבה. הוא הופיע בשנים 1967-1946 גם ב"תיאטרון הצבא" (1957-1947), ב"סאבוי" ובלהקת הרביו של "Teatrul de Estradă" (שהוקמה ב-1949).
הופיע במופעי רביו לצדם של כוכבים רבים של "המוזיקה הקלה" הרומנית, בטלוויזיה בתוכניות סטאנד אפ ומערכונים, לצדה של סטלה פופסקו ואחרים. נחשב ל"מלך ההומור" של רומניה של שנות ה-60 ובמהלך ההיסטוריה יש סבורים כי רק קונסטנטין טנאסה זכה לפופולריות גדולה יותר ברומניה. מחברי הטקסטים ההומוריסטיים שלו היו ברוב המקרים אלכסנדרו אנדי וראדו סטנסקו.
השלטון הקומוניסטי הרשה למירצ'ה קרישאן, פעם שנייה, בשנת 1967 לצאת למסע הופעות של 3 חדשים בפריז (על במת אולימפיה), אך במקום לחזור לרומניה הגיע בסופו של דבר לישראל ואחר כך לגרמניה. הוא התיישב בגרמניה ומאז החל לאיית את שמו Mircea Krishan. לאחר שהתיישב בגרמניה, שקד על שיפור הגרמנית, שידע עוד לפני כן, ובהדרגה החל להופיע בתפקידי ליווי קטנים. ב-1972 קיבל את התפקיד הראשי ב"כנר על הגג" (בכורה על במת התיאטרון העירוני של העיר אולם) והופיע בו 800 פעמים. בהמשך קיבל תפקידים נוספים בקומדיות מוזיקליות ובמחזות זמר. גילם את סנצ'ו פנסה ב"האיש מלה מנצ'ה" של מיץ' לי, את דוליטל ב"גבירתי הנאווה", את בוב ב"אירמה לה דוס" (בשנים 1975–1985), את הקומיסר בליאנוב ב"נינוצ'קה" מאת מלכיור לנגייל (1988). הוא גילם גם את החייל שווייק, שיחק ב"השמן והרזה בגרמניה" מאת אורס וידמר (1981), וגילם את האסטרולוג סמירנוב ב"פשעו של הלורד ארתור סאביל" מאת אוסקר ויילד (1999). שיחק ושר באופרטות כמו בתפקיד פרי באצ'י ב"סילביה" מאת אמריך קלמן (בשנים 1990–1991 ו-1993), ב"האלמנה העליזה" מאת פרנץ להר, "העטלף" מאת יוהאן שטראוס הבן, וכן הופיע ב-60 סרטי טלוויזיה ו-90 מופעי טלוויזיה אחרים. אחרי שנת 1993 שיחק בכל שנה בחודשים יוני-אוגוסט בפסטיבל לתיאטרון מימי הביניים ברלסוויק.
ב-2001 הגיע לסיבוב הופעות בישראל במופע הרוויו "Teatru Bucureşti".
מירצ'ה קרישן התגורר בשנותיו האחרונות במיינטל, במדינת הסן. הוא נפטר בדיסלדורף בשנת 2013. היו לו שני בנים.
קרב קורטה
הקרב על קורטה הידוע גם בשם הקרב השני של בלגיה (צרפתית: 2ème Bataille de Belgique) וכן הקרב על רוסלר (צרפתית: Bataille de Roulers) היה חלק מסדרת תקיפות של מדינות ההסכמה נגד האימפריה הגרמנית בצפון צרפת ודרום בלגיה, שהתקיימו במלחמת העולם הראשונה בסוף ספטמבר ואוקטובר 1918.
רקע
קבוצת הארמיות של פלנדריה, שכללה 12 דיוויזיות בלגיות, עשר דיוויזיות של הארמייה השנייה הבריטית ושש דיוויזיות של הארמייה השישית הצרפתית, בפיקודו של המלך אלברט הראשון מבלגיה, עם הגנרל הצרפתי ז'אן דגוט בתפקיד ראש מטה, ניצחו את הארמייה הרביעית הגרמנית בקרב איפר החמישי (28 בספטמבר - 2 באוקטובר). שבירת קו הינדנבורג דרומה מאזור הקרבות, הובילה את בעלות-הברית לבחור באסטרטגיה של רדיפת הגרמנים למשך זמן רב ככל האפשר, לפני שגשמים כבדים חורפיים ימנעו המשך התקדמות יעילה. בוץ וקריסה של מערכת האספקה עצרו את ההתקדמות בתחילת אוקטובר, אך באמצע החודש התאפשר לקבוצת הארמיות לחדש את סדרת התקיפות.
מהלך הקרב
המתקפה החלה ב-14 באוקטובר, לפנות בוקר, כשקבוצת הארמיות תקפה מנהר לייה בסמוך לקומין צפונה אל דיקסמוד. הכוח הבריטי התקדם בזחילה בקצב של כ-90 מטרים לדקה, מהר יותר ורחוק יותר מאשר ב-1917, בציפייה להתנגדות מועטה של חיל רגלים גרמני. עד הערב הגיעו הכוחות הבריטיים לקרקע גבוהה ושלטו על האזור בוורביק ומנן בדרום. צפונית משם כבשו הבריטים את מורסלה וסגרו על וולם וסטיינבק. חיילים בלגים איגפו את הכוח משמאל והגיעו אל איזכם, חיילים צרפתים הקיפו את רולה וכוח בלגי נוסף כבש את קורטמרק.
רולה נכבשה למחרת וב-16 באוקטובר הבריטים שלטו בגדה הצפונית של הלייה עד הרלבייקה וחצו את הנהר בכמה מקומות. ב-17 באוקטובר, תורוט, אוסטנדה, ליל ודואה נכבשו מחדש. ברוז' וזיברוגה נפלו ב-19 באוקטובר וקבוצת הארמיות הגיעה לגבול ההולנדי למחרת. חציית הלייה וכיבוש קורטה על ידי הארמייה השנייה הבריטית ב-19 באוקטובר הובילו לנסיגה גרמנית בחזית שהחזיקה הארמייה החמישית הגרמנית, דרומה יותר, והוצבה מסביב לליל יום קודם לכן. למחרת היום היו הבריטים ברוביי ובטורקואה ועד לערב 22 באוקטובר הגיעו הבריטים לנהר סכלדה בואלנסיין ואבלכם.
השלכות
עם חתימת הסכם שביתת הנשק, החזית התרחקה בממוצע 45 ק"מ מזרחה מקו החזית הישן, ונמשכה מטרנאוזן עד גנט, ולאורך הנהר סכלדה אל העיירה את ומשם לסן-גילאן. בסן גילן החזית התחברה לעמדות חיל המשלוח הבריטי על הסום.
ססיליה ויקוניה
ססיליה ויקוניה (בספרדית: Cecilia Vicuña, נולדה ב־22 ביולי 1948) היא משוררת ואמנית צ'יליאנית העובדת ומתגוררת בניו יורק ובסנטיאגו, צ'ילה.
עבודותיה עוסקות בזכויות מיעוטים, זכויות נשים, איכות הסביבה, פוליטיקה של הרס אקולוגי והיא נחשבת לאמנית אקו-פמיניסטית.
ב-2019 זכתה בפרס ולאסקז לאמנויות פלסטיות, פרס האמנות הבולט ביותר בספרד, שהוענק לה על ידי משרד התרבות הספרדי לאמן שבסיסו במדינה או מקהילת האומות הלטינו-אמריקאיות. בהודעת חבר השופטים נמסר כי היא זוכה בפרס על "עבודתה יוצאת הדופן כמשוררת, אמנית חזותית ופעילה" ועל "האמנות הרב-ממדית שלה המקיימת אינטראקציה עם האדמה, השפה הכתובה והאריגה".
ב-2022 זכתה בפרס מפעל חיים "אריה הזהב" בביאנלה ה-59 של ונציה, ועבודותיה הוצגו במסגרת התערוכה "חלב של חלומות".
ביוגרפיה
ססיליה ויקוניה נולדה בסנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה, ב-1948 וגדלה בלה פלורידה, בעמק מאייפו. מ-1957 עד 1964, היא למדה אנגלית בבית הספר האנגלי של סנט גבריאל ועשתה ציורים מופשטים גדולים בסטודיו הראשון שלה שבנה אביה. ב-1966 היא למדה בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת צ'ילה בסנטיאגו אך עברה לבית הספר לאמנויות. בשנת 1967 היא ייסדה את "Tribu No".
השיר הראשון שלה התפרסם כשהייתה בת 18 במגזין המקסיקני "אל קורנו אמפלומדו".
היא קיבלה תואר שני מאוניברסיטת צ'ילה ב-1971 ועברה ללונדון עם מלגת המועצה הבריטית ב-1972 כדי ללמוד בבית הספר סלייד לאמנות. בעקבות מותו של הנשיא סלבדור איינדה וההפיכה בצ'ילה ב-1973 בראשות הגנרל אוגוסטו פינושה, היא נשארה בלונדון.
בזמן הגלות בלונדון, ויקוניה התמקדה בעיקר באקטיביזם פוליטי, והפגינה בהפגנות שלום נגד הפשיזם והפרות זכויות האדם בצ'ילה ובמדינות אחרות. היא הייתה חברה מייסדת של אמנים למען דמוקרטיה וארגנה את פסטיבל האמנויות לדמוקרטיה בצ'ילה בקולג' המלכותי לאמנות ב-1974.
קריירה
בשנת 1975, ויקוניה עזבה את לונדון ועברה לבוגוטה, קולומביה כדי לערוך מחקר עצמאי של אמנות ותרבות ילידים. היא טיילה ברחבי קולומביה, ונצואלה וברזיל. בבוגוטה היא הוזמנה על ידי תיאטרון לה קנדלריה ו-התיאטרון הלאומי של קולומביה ליצור תפאורת במה. בשנת 1980, ויקוניה עברה לניו יורק והתחתנה עם סזאר פטרנוסטו.
בשנות ה-80 היא הציגה את עבודותיה ב-מוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק,, במוזיאון האלטרנטיבי ובמרכז ליחסים בין אמריקאים בניו יורק. בשנות ה-90, ויקוניה הציג כמה תערוכות יחיד בארצות הברית, כמו "Precarious", תערוכת יחיד ב-Exit Art, ניו יורק (1990); "El Ande Futuro", תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות של אוניברסיטת ברקלי, קליפורניה (1992); ו"Cloud-Net", תערוכת יחיד נודדת במרכז האמנויות העכשוויות Hallwalls, באפלו, ניו יורק (1998), DiverseWorks Artspace, יוסטון, טקסס, ואמנות בכלל, ניו יורק, ניו יורק (1998).
היא התראיינה לסרט משנת 2010 !Women Art Revolution.
בשנת 2018, ויקוניה הפכה לאמנית-במקום של שרה לי אלסון הבינלאומית של מוזיאון האמנות של אוניברסיטת פרינסטון לשנת 2018. כחלק מהשהייה שלה, הופיעה ויקוניה עם הפסנתרן הקולומביאני ריקרדו גאלו.
בשנת 2022, מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים אירח את תערוכת היחיד שלה בתערוכה Spin Spin Triangulene, תערוכה המציגה מגוון רחב של ציורים המשתרעים לאורך כל הקריירה שלה, מיצבים וסרטים.
מוזיקה
ויקוניה הייתה המייסדת של Tribu No ומחברת ה-No Manifesto, שיצרה פעולות אמנות בסנטיאגו דה צ'ילה מ-1967 עד 1972.
ב-1979, בזמן שהתגוררה בבוגוטה, ביצעה ויקוניה את אל ואסו דה לצ'ה (כוס החלב) שבה אספה קהל ושפכה כוס צבע לבן כדי למחות על מותם של כ-1,920 ילדים עקב חלב מזוהם. החברה האחראית ערבבה חומרי מילוי כמו צבע לתוך החלב כדי למקסם את הרווחים שלהם.
היא מבצעת את שירתה הבינלאומית, לעיתים קרובות בשילוב עם תערוכות או מיצבים אמנותיים, ומתעדת את הופעותיה בסרטונים ובדף האודיו של Vicuña ב-Pennsound, ובאוסף מ-2012 Spit Temple: The Selected Performances of Cecilia Vicuna אשר כולל תעתיקים, פרשנות ופרשנויות קהל.
בשנת 2009, היא ערכה יחד עם ארנסטו ליבון גרוסמן את ספר אוקספורד לשירה אמריקה הלטינית, אנתולוגיה של 500 שנים של שירה אמריקה הלטינית, אותה כינה הוושינגטון פוסט "קסום".
קיפו
עבודות רבות של ויקוניה עשויות מצמר וחבלים בצבעים אדומים אשר קשורים ותלויים באוויר. לצופים לרוב החבלים הללו מזכירים דם אך ויקוניה מתייחסת לחבלים כקיפו, שיטת כתיבה של קשרים בחבלים ששימשה את הילידים הדרום אמריקאים עוד מתקופה האינקה. מערכת כתיבה זו דוכאה על ידי הקולוניזציה הספרדית. בניגוד לקופו המקורי שהיה נייד, הקיפוס של ויקוניה משתלבים בנוף או בגלריה שבה הם מופיעים. הקיפו הראשון שלה היה חוט ריק שכונה "הקוופו שלא זוכר כלום".
ציורים
ויקוניה ציירה ציורים רבים בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. רבים מהציורים הללו מתייחסים לאמנים ילידים מהמאה ה-16 שכללו השפעות תרבותיות משלהם באמצעות ציורים של מלאכים וקדושים עבור הכנסייה הקתולית. בציוריה של ויקוניה, אייקונים דתיים מוחלפים בדמויות אישיות, פוליטיות וספרותיות כמו קרל מרקס, לנין, סלבדור איינדה, הו צ'י מין וכן בני משפחתה. בשנת 2018, מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים, ניו יורק, רכש את דיוקנו של קרל מרקס משנת 1972 מסדרת גיבורי המהפכה שלה.
מאוחר יותר, ב-1981, ביצעה ויקונה את היצירה "שיתוף – כן – תשוקה" בניו יורק, שם כתבה את המילים "Parti si Pasión" בצבעי דגל אמריקה וצ'ילה בדרך למרכז הסחר העולמי. שמה של עבודה זו הוא דיסקציה של המילה "השתתפות". ויקוניה מכנה את הפירוק הזה של השפה פלברמות, בתרגום ל"חרבות". זהו שילוב של המילה הספרדית "armas" (נשק, כלי נשק) ו-"palabra" (מילים).
חפצים
ויקוניה יוצרת "יצירות מעורפלות" המאופיינות בשימוש שלה בחומרים שבירים לרוב, שחוקים על ידי אלמנטים ו/או מתכלים: חזרה לסביבה. היא מתארת את עבודתה כדרך "לשמוע דממה עתיקה שמחכה להישמע." בשנת 1966, היא החלה ליצור התערבויות פיסוליות הנקראות פרקאריוס, בשילוב טקס ומכלול תוך שימוש בחומרים כמו חוט, מקלות, נוצות, עלים, אבנים ועצמות.
בין ה-24 ביוני 1973 לאוגוסט 1974, היא יצרה למעלה מ-400 פרקריות כאקט של התנגדות פוליטית בתגובה להפיכה הצבאית של גנרל פינושה נגד הנשיא סלבדור איינדה. סדרת הפרקאריוס הזו נקראה כתב עת של אובייקטים להתנגדות הצ'יליאנית. 12 ספרי כתב העת נמצאים כעת באוסף של גלריית טייט בלונדון.
סרטים
לויקוניה יש פילמוגרפיה נרחבת, לאחר שיצרה סרטים תיעודיים, שירי וידאו והתקנות וידאו ספציפיות לאתרים שונים. ב-1980 היא יצרה את הסרט מהי שירה בשבילך? בעודה גרה בבוגוטה, קולומביה. העבודה היא כעת חלק מהאוסף של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. בשנת 2010 יצא לאקרנים סרטה קון קון, הוא עוקב אחרי ויקוניה לקון קון צ'ילה, שם הים גוסס ומסורת עתיקה נהרסת. לוויקוניה יש שיתוף פעולה ארוך עם הקולנוען האמריקאי רוברט קולודני, איתו יצרה עשרות סרטים. חלק משיתופי הפעולה של ויקוניה וקולודני כוללים את La Noche de la Especies, אנימציית וידאו המבוססת על אינספור רישומים ושירים מאת Vicuña, Disappeared Quipu שהופיעה כחלק הווידאו של המופע באותו שם במוזיאון ברוקלין ו-MFA Boston בשנת 2018 ו-Death of the Pollinators אשר מספר את סיפור מותם של החרקים המאביקים של כדור הארץ והוקרן במקור כחלק מ-Insectageddon at the High Line בניו יורק.
הוראה והרצאות
ססיליה ויקוניה לימדה בבית הספר לאמנויות חזותיות (SVA) בניו יורק, והיא המייסדת המשותפת של בית הספר Oysi.
בשנים האחרונות קיימה ססיליה ויקוניה סדנאות וסמינרים בבית הספר ג'ק קרואק לפואטיקה חסרת גוף באוניברסיטת נארופה; אוניברסיטת דנבר; אוניברסיטת פנסילבניה; ה-Centro Cultural Ricardo Rojas, באוניברסידד דה בואנוס איירס; הפסטיבל של Poesía de Medellín ב-SUNY Purchase; מכללת בייטס; אוניברסיטת קורנל; מכללת איתקה; התוכנית הספרותית Just Buffalo בבאפלו, ניו יורק; מרכז אברונס בהתנחלות הנרי סיינט, ניו יורק; מכון פראט; CUNY; ופרויקט השירה של סן מרקו בבית המשוררים בניו יורק.
תערוכות
מוזיאונים שהציגו את עבודתה כוללים את המוזיאון הלאומי לאמנות דה סנטיאגו, המכון לאמנויות עכשוויות (ICA), גלריית ווייטצ'פל לאמנות בלונדון, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, אוניברסיטת קליפורניה, אמנות ברקלי. מוזיאון, MoMA, מוזיאון ברוקלין והמוזיאון לאמנות יפה בבוסטון.
עבודתה מוצגת גם במרכז הלאומי לאמנות עכשווית Cerrillos בסמוך למקום בו גדלה. לצד הקיפוסים, הציורים, השירה והסרטים שלה, יש גם תיעוד של העבודה שעשתה עם קבוצות אקטיביסטיות כמו La Tribu של צ'ילה, אמנים למען דמוקרטיה בלונדון וקולקטיב הכפירה.
בשנת 2017, עבודתה הוצגה בתערוכת דוקיומנטה 14 הן באתר אתונה והן באתר קאסל גרמניה. בשנת 2017, המרכז לאמנויות עכשוויות בניו אורלינס יצר תערוכה נודדת בשם Cecilia Vicuña: About To Happen. תערוכה זו הייתה גם "מכתב קינה ומכתב אהבה לים", ובו פסלים סחוטים שעוצבו לפסלים. בשנת 2018 הוצגה התערוכה, "Cecilia Vicuña: Disappeared Quipu", במוזיאון ברוקלין (18 במאי - 25 בנובמבר 2018) וכן במוזיאון לאמנויות יפות בוסטון (20 באוקטובר 2018 - 21 בינואר 2019). שילוב של קווצות צמר גדולות כדי ליצור קיפו ענק עם הקרנת וידאו של ארבעה ערוצים, ויקוניה חקרה את חוויית ההפרדה מהתרבות והשפה של עצמך.
ויקוניה מיוצגת על ידי Lehmann Maupin בניו יורק, אנגליה ושות' בלונדון, ו-Galeria Patricia Ready בסנטיאגו. בשנת 2018, התערוכה שלה La India Contaminada, תערוכת הסקרים הראשונה שלה בניו יורק, הוצגה ב-Lehmann Maupin ונסקרה ב-Artforum. בשנת 2019, המכון לאמנות עכשווית באוניברסיטת פנסילבניה ערך את תערוכת היחיד הגדולה הראשונה של עבודתו של ויקוניה. כמו כן בשנת 2019, הרטרוספקטיבה הראשונה שלה, Seehearing the Enlightened Failure הוצגה במרכז Witte de With לאמנות עכשווית, רוטרדם, הולנד.
פרס מפעל חיים בביאנלה של ונציה 2022
ב-2022 זכתה בפרס אריה הזהב בביאנלה בוונציה. בנימוקים לפרס נרשם:
"ויקוניה היא אמנית ומשוררת, והקדישה שנים של מאמצים שלא יסולא בפז לשימור יצירתם של סופרים רבים מאמריקה הלטינית, תוך תרגום ועריכה של אנתולוגיות של שירה שאם לא כן היו הולכים לאיבוד. ויקוניה היא גם פעילה שנלחמה זה מכבר למען זכויות העמים הילידים בצ'ילה ובשאר אמריקה הלטינית. באמנות החזותית, עבודתה נעה בין ציור, למיצג וכל הדרך למכלולים מורכבים. השפה האמנותית שלה בנויה סביב קסם עמוק ממסורות ילידים ומאפיסטמולוגיות לא מערביות. במשך עשרות שנים, ויקוניה נסעה בדרכה שלה, בעקשנות, בצניעות ובקפדנות, תוך שהיא צופה ויכוחים אקולוגיים ופמיניסטיים רבים אחרונים וחוזתה מיתולוגיות אישיות וקולקטיביות חדשות. רבים מהמיצבים שלה עשויים עם חפצים שנמצאו או חומרי גרוטאות, שזורים לקומפוזיציות עדינות שבהן נראה שמיקרוסקופי ומונומנטלי מוצאים שיווי משקל שביר: אמנות מעורפלת שהיא אינטימית ועוצמתית כאחד". "'זהו כבוד גדול ושמחה עבורי לקבל את פרס אריה הזהב - אמרה ססיליה ויקוניה - בתקופה שבה האנושות מנסה לשמור על שלום וצדק כנגד כל הסיכויים. אני מאמינה שהאמנות והתודעה שלנו יכולות לשחק תפקיד בצורך דחוף להתרחק מאלימות והרס, כדי להציל את הסביבה שלנו ממניעת קריסה. ונציה משמעותית עבורי במיוחד. אבות אבותיי מצד אבי הגיעו לצ'ילה מצפון איטליה במאה ה-19, אז למדתי לאהוב את ההיסטוריה והאומנות שלה כילדה. סבי וסבתי יהיו גאים מאד לדעת על הפרס. מצד אימי אבותי הם ילידים, אז אני גאה מאוד להיות חלק מהביאנלה שאצרה ססיליה אלמני, תערוכה המדגישה 'אמנים המדמיינים מצב פוסט אנושי המאתגר את העולם המערבי בו משתמשים באדם הלבן כמדד לכל הדברים.' מצטרפת אליי קבוצה יוצאת דופן של אמנים החולקים ברוח 'חלב החלומות' את האמונה שאנו צריכים למצוא דרך חדשה לחיות בכדור הארץ הזה.'"
אנתדון
אנתדון (ביוונית עתיקה: Ἀνθηδών) הייתה עיר נמל הלניסטית במישור החוף הדרומי של ארץ ישראל, בקרבת העיר עזה.
מקורות היסטוריים
אנתדון הייתה מיושבת עוד מהתקופה המיקנית בהיסטוריה של יוון (תקופת הברונזה). ראשיתה של העיר הייתה כנמל שאוכלס על ידי מתיישבים מהעיר אנתדון שבאזור בויאוטיה שביוון. בתקופה ההלניסטית הפכה לעיר עצמאית בשם אנתדון. לעיר היה אופי הלניסטי לחלוטין, והיו בה אגורה ומקדשים. העיר נוהלה בידי מועצה בת 500 חברים, והחזיקה צבא. רוב התשובים התפרנסו מדייג ומהנמל.
העיר נזכרת לראשונה בספרות רק בימי אלכסנדר ינאי. היא נכבשה ונחרבה על ידו. כשכבש פומפיוס את הארץ בשנת 63 לפני הספירה, הוא שחרר את אנתדון, ויורשו גביניוס בנה אותה מחדש. היא סופחה לפרובינקיה סוריה ובהמשך עברה לפרובינקיה יודיאה. הורדוס שיפץ את העיר ואת הנמל, וקרא לה "אגריפיאס" או "אגריפיון" על שם מרקוס אגריפה. אריה כשר שיער שהורדוס בחר לשקם דווקא את אנתדון, משום שהייתה עיר-נמל מתחרה לנמל עזה, בת בריתם של אויביו הנבטים. על פי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, במהומות של תחילת המרד הגדול (קיץ שנת 66) התנפל המון יהודים על הערים עזה ואנתדון, בזז אותן והרג את כל הגברים. חוקרים רבים טוענים שזו גוזמה.
ב הפכה אנתדון למושב בישוף (אם כי נותרו בה שרידים של פולחנות אליליים).
היירוקלס, מחבר "סינקדמוס" , מונה אותה ברשימת הערים הביזנטיות במאה ה-6.
האל פיני
האל פיני (4 במאי 1956 - 28 באוגוסט 2014) היה מפתח בחברת PGP Corporation. הוא היה המפתח השני שהועסק בתפקיד מפתח בחברת PGP (אחרי פיל צימרמן). בתחילת הקריירה שלו, היה מפתח ראשי של כמה משחקי קונסולה מובילים (Adventures of Tron, Armor Ambush, Astroblast, Space Attack). בשנת 1979 סיים את לימודיו במכון הטכנולוגי של קליפורניה, וקיבל תואר BS בהנדסה.
אנתדון
זיהוי
פלינדרס פיטרי זיהה את אנתדון בתל אבו סלימה שבצפון מזרח חצי האי סיני, בניגוד למקורות המצביעים על מיקומה בין עזה לאשקלון. עמדתו לא התקבלה על ידי משלחתו של יוחנן אהרוני משנת 1957.
האל פיני
פיני נודע כפעיל בתחום הקריפטוגרפיה. במהלך שנות ה-90, בנוסף להיותו חבר פעיל ברשימת התפוצה של הסייפרפאנק. בין שאר פעולותיו הייתה ניהול של תחרות לשבירת הצופן שבו עשו שימוש בנטסקייפ, ושהיה אסור בייצוא.
אנתדון
האתר
האתר נחפר בין השנים 2005-1994 על ידי צוות חוקרים פלסטינים-צרפתים בראשות הארכאולוג והכומר ז'אן-בטיסט אימבר.
האל פיני
בשנת 2004, יצר פיני את מערכת הוכחת העבודה שניתן לעשות בה שימוש חוזר, לפני ביטקוין. בינואר 2009, פיני היה האדם הראשון שקיבל העברת ביטקוין.
אנתדון
האתר
באתר התגלו בתים רומאים בסגנון הלניסטי עם השפעה נבטית שלהם קירות מצוירים, שרידי מבצר ושער מן המאה הראשונה לפנה"ס.
בשנת 2012 הוצע האתר כמועמד לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
האל פיני
באוקטובר 2009, הכריז פיני במאמר בבלוג שהוא אובחן כחולה במחלת ALS באוגוסט 2009. לפני מחלתו, פיני היה אצן פעיל. פיני ואשתו פראן עסקו בגיוס כספים למחקר בתחום. במרץ 2013, פיני פרסם שהפך למשותק, אך המשיך למפתח. הוא עבד על תוכנה נסיונית בשם bcflick לחיזוק ארנקי ביטקוין, תוך שימוש במיחשוב אמין (Trusted Computing).
אנתדון
האתר
בשנת 2013 נהרסו שרידי נמל אנתדון על די חמאס, שבנה במקום מתקן צבאי.
בדצמבר 2022 הודיע משרד התיירות העזתי כי ליד האתר נתגלה בחפירות הצלה, לפני בניית פרויקט מגורים, בית קברות עתיק מהתקופה הרומית (המאה ה-2 לספירה), ובו מעל ל-60 קברים.
האל פיני
האל פיני נפטר ב-28 באוגוסט 2014, ושומר בהקפאה על ידי קרן אלקור.
יבגני לוין
יבגני לוין (נולד ב-26 ביוני 1990 בלנינגרד) שחמטאי יהודי-רוסי בדרגת רב אמן.
ביוגרפיה
יבגני לוין נולד בלנינגרד. הוא היה חבר נבחרת רוסיה בשחמט שזכתה באליפות אירופה לנבחרות (עד גיל 16).
הוא משתתף בתחרויות שחמט בעיקר בתוף רוסיה, לרבות אליפות רוסיה בשחמט ואליפות רוסיה בשחמט למועדונים.
בשנת 2017 הוא השתתף בתחרות ביוון וסיים במקום השלישי (לפני אדוארד רוזנטליס).
ספרות מצרים העתיקה
ספרות מצרים העתיקה נכתבה בשפה המצרית, מתקופת הפרעונים ועד סוף התקופה הרומית בתולדות מצרים. יחד עם הספרות השומרית נחשבות ספרויות אלו לקדומות ביותר.
המצרית התיכונה השפה המדוברת בממלכה התיכונה, הפכה לשפה הקלאסית במהלך הממלכה החדשה,כאשר השפה המקומית אשר כינויה הוא מצרית מאוחרת הופיעה לראשונה בכתב. סופרים של הממלכה החדשה הביאו לקנוניזציה של חלק מהכתבים שנכתבו במצרים התיכונה, וכן העתיקו טקסטים ספרותיים רבים מהתקופה, השפה התיכונה הוסיפה לשמש אך ורק לקריאה בעל פה של טקסטים מקודשים בהירוגליפים. סוגות שונות של ספרות הממלכה התיכונה, כגון כתבים עיוניים וסיפורים בדיוניים, נשארו פופולריים בממלכה החדשה, בניגוד לסוגת הטקסטים נבואיים שלא שבו להופיע עד התקופה התלמיית. סיפורים פופולריים כוללים את סיפורו של שנהאת, האיכר הרטוריקן, כמו גם כתבים עיוניים חשובים כהוראותיו של אמנמהאת, ופקודות הנאמנות.
בתקופת הממלכה החדשה, כתיבת גרפיטי למטרות הנצחה על מקדשים וקירות קברים, שגשגה כסוגה ייחודית של הספרות, על אף דמיון מסוים בביטויים ובניסוח לסוגות ספרות אחרות.
אנג'לה גאורגיו
אנג'לה גאורגיו (ברומנית: Angela Gheorghiu; נולדה ב-7 בספטמבר 1965) היא זמרת סופרן אופראית רומניה. מאז הופעת הבכורה המקצועית שלה בשנת 1990, שרה תפקידי סופרן ראשיים במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, באופרה של וינה, בלה סקאלה מילאנו ובעוד בתי אופרה רבים באירופה ובארצות הברית. כמו כן הרבתה להקליט, בעיקר בחברות EMI קלאסיקס ודקה. נשואה לזמר המפורסם רוברטו אלאניה.
חייה
נולדה בשם אנג'לה בורלאקו באדז'וד שברומניה. מגיל צעיר שרה קטעי אופרות עם אחותה אלנה דן. בגיל 14 החלה ללמוד שירה בבית הספר למוזיקה של האוניברסיטה הלאומית בבוקרשט, בעיקר אצל מיה בארבו. היא סיימה את לימודיה בשנת 1990, והודות להפלת משטרו של ניקולאה צ'אושסקו שנה קודם לכן, יכלה להתחיל מיד בקריירה בינלאומית. הופעתה המקצועית הראשונה הייתה באופרה הרומנית הלאומית בקלוז'-נאפוקה, בתפקיד מימי בלה בוהם של פוצ'יני. באותה שנה גם זכתה בתחרות בלוודיר הבינלאומית.
הופעת הבכורה הבינלאומית של גאורגיו הייתה ב-1992 בקובנט גארדן, כצרלינה בדון ג'ובאני של מוצרט. בווינה הופיעה לראשונה בתפקיד אדינה ב"שיקוי האהבה" של דוניצטי ובמטרופוליטן כמימי ב"לה בוהם". בשנת 1994 בחן אותה המנצח גאורג שולטי להפקה חדשה של לה טרוויאטה מאת ורדי בקובנט גארדן. הייתה זו הופעתה הראשונה בתפקיד ויולטה שפתחה לפניה את הדרך לקריירה בינלאומית מצליחה.
גאורגיו ממקדת את הרפרטואר שלה בכמה תפקידים שונים: ויולטה, מימי, מגדה, אדינה וג'ולייט. ב-2003 שרה לראשונה בתפקיד נדה בליצנים של לאונקוואלו ובתפקיד מרגריט ב"פאוסט" של גונו. הודות לטווח הרחב של קולה ולגונו הכהה, יכולה גאורגיו לשיר גם תפקידי ספינטו. היא הקליטה את טוסקה (הופעה שהייתה גם לסרט בבימויו של בנואה ז'אקו הצרפתי) ולאונורה בטרובאדור של ורדי ל-EMI ושרה לראשונה את טוסקה בהפקה בקובנט גארדן ב-2006.
אנג'לה גאורגיו השתתפה בקונצרטים רבים, אם ביחידות ואם בצוותא יחד עם זמרים אחרים. בין הופעותיה החשובות ביותר ניתן למנות את הפתיחה המחודשת של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ב-1999 ותאטרו מאליבראן בוונציה ב-2001.
סינבונג
הר סינָבּוּנג (באינדונזית: Gunung Sinabung) הוא הר געש שכבתי פעיל ברמת קארו, השוכנת בנפת קארו (Kabupaten Karo) בצפון סומטרה שבאינדונזיה. ההר נמצא כ-30 קילומטרים. צפונית-מערבית לקלדרת אגם טובה וכ-50 קילומטרים דרומית-מערבית למדן, בירת החבל.
על מדרונות הר הגעש מצויות עדויות לפעילות געשית בעברו בדמות זרמי לבה נושנים רבים. במאות השנים האחרונות היה ההר שקט, וההתפרצות הגעשית הקודמת הידועה שלו התרחשה בשנת 1600. פרט לטענה בלתי מבוססת על התפרצות ב-1881 ודיווח על פעילות של פומרולות (סדקים מהם נפלטים קיטור וגזים) בפסגה בשנת 1912, לא נרשם אירוע געשי מאז ועד ההתפרצות בשעות הבוקר המוקדמות של 29 באוגוסט 2010. בכך מצטרף הר סינבונג להרי געש אחרים שהיו בלתי-פעילים במהלך המאה ה-19, דוגמת הר פורפיקד (Fourpeaked Mountain – הר ארבע הפסגות) באלסקה, והתפרצו בתחילת המאה ה-21.
גאולוגיה
מרבית הגעשיות באינדונזיה נובעת מקשת סונדה – קשת איים שנוצרה מהפחתה של הלוח ההודי אל מתחת ללוח האירו-אסיאתי. קשת זו תחומה מצדה הצפון-צפון-מערבי על ידי איי אנדמן – שרשרת של הרי געש בזלתים, וממזרח על ידי קשת בנדה – שאף היא נוצרה כתוצאה מהפחתה.
סינבונג הוא הר געש שכבתי מן הרביעון, הבנוי מסלעי אנדזיט-דקיט. פסגתו המוארכת נובעת מארבעה לועות חופפים בכיוון צפון-דרום. קוטרו של הלוע הצפוני – 300 מטרים. שני הלועות הבאים – בקוטר 150 ו-160 מ' – מכילים אגמי לוע וקיימות בהם פומרולות פעילות. הלוע הדרומי הפעיל בהווה הוא הצעיר בלועות, קוטרו 60 מטרים וגובהו 2,460 מטרים.
מאחר שסינבונג לא היה פעיל במשך יותר מ-400 שנים, הוא סווג באינדונזיה כשייך לקטגוריה "B" – הרי געש שאין צורך לנטרם לעיתים קרובות. עם תחילת פעילותו באוגוסט 2010 הוא סווג מחדש בקטגוריה "A" – הרי געש המנוטרים ברציפות, ובהם יכולים המדענים לזהות התפרצות קרובה באמצעות מעקב סייסמולוגי ובחינת הגזים הנפלטים מההר.
2010
בשעות הבוקר המוקדמות של 29 באוגוסט 2010, לאחר שבמשך כמה ימים נשמעו קולות רועמים מבטן ההר, התפרץ סינבונג בעוצמה נמוכה. עמוד של אפר געשי התרומם לגובה של 1.5 קילומטרים באטמוספירה ולבה החלה לזרום מלוע ההר. לפחות אדם אחד נהרג לפני שהוחל בפינויים של כ-10,000 תושבים מן הכפרים הסמוכים למבנים ממשלתיים, כנסיות ומסגדים. ב-31 באוגוסט שבו לבתיהם כ-6,000 מהכפריים שפונו.
ב-3 בספטמבר התרחשו שתי התפרצויות נוספות. הראשונה התחוללה ב-04:45 בבוקר, ואילצה כפריים נוספים – כ-30,000, כולל אלה שחזרו – להתפנות. התפרצות זו הייתה עזה יותר מקודמתה, ועמוד האפר הגעשי שפלטה הגיע לגובה של 3 קילומטרים. הפעם ניתנה התרעה מוקדמת כמה שעות לפני-כן. התפרצות נוספת התרחשה באותו ערב, סמוך לשעה 18:00. להתפרצות זו נלוו רעידות אדמה שהורגשו עד למרחק של 25 קילומטרים מההר.
התפרצות נוספת, עזה מקודמותיה, התרחשה ב-7 בספטמבר. עמוד האפר בהתפרצות זו הגיע לגובה של 5 ק"מ.
2013
ביום ראשון, 15 בספטמבר 2013, התפרץ הר הגעש בסביבות שעה 3 לפנות בוקר זמן מקומי. יותר מ-3,700 תושבים פונו משטח ברדיוס של 3 קילומטרים סביב הר הגעש, 1,500 מתוכם התרכזו בחמישה מרכזי תרבות אזוריים המשמשים לטקסים מסורתיים שהפכו למקלטים זמניים.
ב-5 בנובמבר 2013 התפרץ הר הגעש בפעם השלישית. יותר מ-1,293 תושבים פונו משטח ההתפרצות.
2014
ב-28 בדצמבר נוצרה כיפת לבה על הפסגה.
ב-4 בינואר 2014 התפרץ הר הגעש שוב. "הר סינבונג, שהתפרץ למעלה מ-100 פעמים בין 4 בינואר ועד בוקר 5 בינואר, פלט עמוד אפר בגובה 4,000 מטרים תוך גרימת נזקים ליבולים והרעלת בעלי חיים ברדיוס נרחב". ב-1 בפברואר באותה שנה התפרץ ההר שוב. עמוד האפר הגיע לגובה של 2 ק"מ והשפיע על הכפרים בסביבה. ההתפרצות אירעה מספר ימים לאחר שהותר לתושבים שפונו בהתפרצות בינואר לחזור לכפריהם בסביבת ההר. נטען כי לפחות 16 בני אדם נהרגו בהתפרצות.
2016
ב-22 במאי נהרגו לפחות שבעה אנשים כתוצאה מהתפרצות נוספת של ההר.
2017
ההר החל להראות סימני פעילות מחודשים באפריל 2017, וב-2 באוגוסט אירעה התפרצות. ההר המשיך להיות פעיל ותמרות אפר נראו ממנו בחודשים הבאים. ההתפרצות הגדולה ביותר בשנה זו התרחשה בשבוע האחרון של דצמבר, והפעילות הגעשית המשיכה לתוך 2018.
2018
ב-19 בפברואר אירעה התפרצות גדולה. כמויות גדולות של אפר געשי היתמרו לגובה של כ-5 קילומטרים. ההתפרצות הגדולה שינתה את צורת ההר ולפחות 1.6 מיליון מטר מעוקב של סלע עף באוויר מפסגתו. לא דווח על נפגעים בהתפרצות.
2019
ב-7 במאי אירעה התפרצות. עמוד של אפר היתמר לגובה של כקילומטר, ותושבים הונחו להיות בכוננות למקרה של החמרת ההתפרצות. ב-9 ביוני ב-16:28 שעון מקומי, פלט ההר ענן אפר וולקני שהגיע לגובה של כ-7 קילומטר, בהמשך אף אירעו מספר רעידות משנה. תושבים הונחו להסתגר בבתיהם מחשש לשאיפת האפר.
2020
ב-10 באוגוסט פלט ההר עמוד אפר וולקני שהגיע לגובה כ-5 קילומטרים, האפר השפיע על תנאי הראות במרחק של 20 קילומטר מההר.
2021
ב-1 במרץ ארעה התפרצות נוספת, כשלראשונה מזה כחמש שנים פלט ההר לבה רותחת למרחק של כ-5 קילומטרים. למרות זאת לא הוצאו צווי פינוי לתושבים, ועל פי הרשויות לא נשקפת סכנה מיידית לחיי אדם או לרכוש.
צ'ארלי רוז
צ'ארלס פיט "צ'ארלי" רוז, הבן (באנגלית: Charles Peete "Charlie" Rose, Jr; נולד ב-5 בינואר 1942) הוא עיתונאי ומנחה טלוויזיה אמריקאי. משנת 1991 ועד 2017 הנחה את תוכנית הראיונות "צ'ארלי רוז" ברשת PBS, בתוכנית הוא ראיין שחקנים, אנשי ציבור, מעצבי דעות ורבים ממנהיגי העולם. הוא היה כתב בתוכנית 60 דקות II מאז תחילתה בשנת 1999 ועד לשנת 2005, לאחר מכן מגיש בתוכנית 60 דקות ומגיש את תוכנית הבוקר "CBS This Morning". בנובמבר 2017 פוטר מ-CBS ותוכניתו ב-PBS בוטלה, לאחר חשיפה בוושינגטון פוסט שהטריד מינית לאורך השנים 8 נשים.
ראשית חייו
רוז נולד בהנדרסון, קרוליינה הצפונית שבארצות הברית. בן יחיד למרגרט פרייזר וצ'ארלס פיט רוז, בעלי חוות טבק וחנות מכולת. בתיכון היה שחקן כדורסל והתקבל לאוניברסיטת דיוק במטרה ללמוד לתואר קדם רפואה. הוא התקבל למשרת מתמחה אצל הסנטור הדמוקרטי בנג'מין אווט ג'ורדן וכך החל להתעניין בנושאים פוליטיים. הוא סיים את הלימודים בשנת 1964 עם תואר בהיסטוריה. בשנת 1968 סיים באוניברסיטת דיוק תואר במשפטים. כמו כן הוא למד בבית הספר לעסקים באוניברסיטת ניו יורק. את אשתו מרי פגש כשלמד בדויק.
קריירה
אשתו החלה לעבוד ב-BBC ורוז החל לקבל עבודות ברשת כפרילנס. בשנת 1972 הוא קיבל עבודה כמגיש במהדורה השבועית של רשת WPIX-TV.
בשנת 1974 הוא קיבל עבודה כמפיק של התוכנית של ביל מויירס ברשת PBS. הוא החל לשמש גם כמראיין בתוכנית של מויירס והוא זכה להצלחה. הוא קיבל תפקיד ברשת KXAS-TV בטקסס כמנהל תוכניות, וגם קיבל רצועה ראיונות יומית בלילה, אשר הייתה הבסיס לתוכנית הראיונות "צ'ארלי רוז".
צבא ספרטה
הצבא הספרטני היה צבא קבע אשר הורכב מאזרחי ספרטה (Σπάρτη) חופשיים, בעלות ברית ושכירי חרב. ספרטה הייתה פוליס חשובה ביוון העתיקה, והגיעה לשיאה בתקופה הקלאסית בתולדות יוון במהלך המאה ה-5 לפנה"ס. מספר האזרחים הספרטנים היה קטן יחסית ולא עלה מעולם על 10,000. כתוצאה מכך, הצבא שלהם לא היה גדול במיוחד. עם זאת, בשיאו היה זה הצבא החזק ביותר ביוון העתיקה. הספרטנים היו חברה שחונכה להילחם. כל תכליתם של הספרטנים הייתה להביע את עצמם בקרב וחינוכם הנוקשה הביאם לשיאים בתחום זה. רק אחרי אסונות טבע קשים והדלדלות האוכלוסייה, ירד הצבא הספרטני מכוחו ויחד איתו שקעה ספרטה. המוניטין שצברו הספרטנים וצבא ספרטה נותר עד היום כעדות לאומץ לבם והמורא שהטילו בלב אויביהם.
הצבא הספרטני הורכב מגרעין של חיל רגלים כבד - ההופליטים. פרשים היו מעטים ולא יעילים. הספרטנים תיעבו את הקשתות בטענה שהיא ביטוי לפחדנות וכתוצאה מכך מספר החיילים קלי החימוש בצבאם היה קטן.
האימון
בספרטה הונהג חינוך "ממלכתי", שנועד להכשיר את האזרחים כלוחמים. ילדים ספרטניים החלו את מסלול ההכשרה שלהם (אגוגה) בגיל 7 (עד אז היו בהשגחת האם). ילד ספרטני בגיל זה קיבל מעמד של "ילד" ונשאר במעמד זה במשך 6 שנים. הוא עבר מביתו לקסרקטין עם ילדים אחרים. תקופת החניכות הראשונה כללה לימוד כל שיריו של טירטאוס בעל פה, ריקוד מיוחד עם כלי נשק שדימה קרב אמיתי ופעילות נוספת. הוא שולב בקבוצת נערים ועודדוהו להשתתף בפעילות ספורטיבית במסגרת הקבוצה כנגד הקבוצות האחרות. בנוסף לכך, למד הילד הספרטני קרוא וכתוב. בהגיעו לגיל 10 הוא השתתף גם בתחרויות שירה, נגינה וריקוד.
בהגיעו לגיל 12 נחשב הספרטני הצעיר ל"נער" וכמות האימונים הגופניים עלתה. זהו הגיל היחיד שבו הספרטני קיצר את שיערו. האימונים היו מפרכים ולפי אמות מידה מודרניות בלתי אפשריים כמעט. הנערים קיבלו מנות אוכל קטנות מדי ועודדו אותם לגנוב על מנת להעלות את כישורי ההתגנבות שלהם. אם הנער נתפס גונב, הוא נענש באכזריות על עצם תפיסתו. הנערים הסתובבו עם יריעת בד שלא סיפקה הגנה מהקור המקפיא בחורף וחויבו ללכת ברגליים יחפות על מנת לחשלן לקרב. לכל נער היה מדריך מבוגר. הומוסקסואליות הייתה תופעה מוכרת ומקובלת וברוב המקרים המדריך עסק גם בפעילות מינית עם הנער.
בהגיעו לגיל 18 נחשב הספרטני לאזרח מלא של ספרטה אחרי טקס מעבר שכלל התגנבות לילית ורצח של הלוט. זכות ההצבעה ניתנה רק בגיל 30. עד גיל 20 עסק בהדרכת נוער ובגיל 20 שולב בצבא. בין גיל 20 ל־30 כל ספרטני היה מועמד למשטרה החשאית – הקריפטיה שתפקידה היה לעקוב אחר ההלוטים. לפי החוקים הספרטניים אפשר היה לשלוח אזרח ספרטני לשירות קבע מחוץ לארצו אם גילו היה צעיר מ-40.
ההופליטים
עמוד השדרה של הצבא הספרטני, בדומה לצבאות יוונים רבים אחרים בתקופה הארכאית והקלאסית הורכב מהופליטים, רגלים כבדים, שנלחמו במערך צפוף של פלנקס. בניגוד להופליטים של פולייס אחרות, ההופליטים הספרטנים היו חיילים מקצועיים בעלי משמעת נוקשה ומסורת צבאית ארוכה.
המידע על הצבא הספרטני העתיק מועט ואף סותר לעיתים. המקורות העיקריים הם מסורות, שירים ופואמות. משיריו של טירטאוס שנכתבו באמצע המאה ה-7 לפנה"ס, בעת המלחמה המסנית השנייה, אפשר לגלות שהצבא הספרטני הורכב משלושה שבטים: פמפילוי, הילאיס ודימנס. לפי האגדות ליקורגוס היה אחראי לחלוקת החברה הספרטנית לשבטים. החלוקה לשבטים הייתה שרירותית ולא היו קשרי דם בתוך השבטים. חלוקה נוספת של השבטים הייתה ה"אחוות" כל שבט הורכב מ־9 אחוות. בדומה לחלוקה השבטית, גם החלוקה לאחווה הייתה שרירותית ולא היו קשרי דם בין חבריה. מהמקורות הספרותיים עולה שפרט ללחימה משותפת, האחוות עסקו גם בפעילות דתית שעקבותיה שרדו בצורה זו או אחרת עד התקופה הקלאסית.
כתביו של המשורר אלקמנס שכתב בעשור האחרון של המאה ה-7 לפנה"ס הם העדות הראשונה לרפורמה אדמיניסטרטיבית בחברה הספרטנית. במקום שבטים, החברה הספרטנים חולקה לחמישה "כפרים". כל כפר היה אחראי על גיוס "לוכוס" (הפירוש המילולי הוא "חבורה") – גדודים לצבא. הלוכוסים היו מחולקים למחלקות בנות שלושים לוחמים כל אחת שנקראה "טריאקס".
לפי הרודוטוס חמישה לוכוסים ספרטניים שהשתתפו בקרב פלטאיה (בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס) מנו כ-5,000 לוחמים. בשלב זה זנחו הספרטנים את החלוקה לקבוצות של שלושים לוחמים וכל לוכוס חולק למחלקה בת 50 לוחמים כל אחת שנקראה "פנטיקוסטיס". הסיבה להגדלת המחלקה מ-30 ל-50 אנשים נעוצה ככל הנראה בגידול הטבעי של האוכלוסייה והצורך לכוח אדם רב יותר ברמה הבסיסית של הצבא.
היפאוס
ההיפאוס (ἱππεύς - פרשים) היו גדוד עלית שהורכב מ-300 הלוחמים הטובים ביותר שנבחרו כולם מאבות שהיה להם לפחות בן אחד שיכול היה להמשיך את השושלת. חיילים אלה היו משמר ראשו של המלך בקרב. למרות שמם שפירושו פרשים, ההפיאוס נלחמו בתור רגלים.
חילות אחרים
הקשתות הייתה מתועבת בעיני הספרטנים. הם התייחסו לקשתים כאל מוגי לב ולא עודדו את השימוש בכלי נשק זה, כפי שהספרטנים אמרו על הקשתים הפרסים, שקשתיהם נלחמים כילדות קטנות. הקשתים המעטים שגויסו היו שכירי חרב ומספרם לא עלה לעולם על כמה מאות לוחמים. לצידם של הקשתים, הספרטנים גייסו כמה מאות לוחמים קלי חימוש, ככל הנראה 600 (כמספר הפרשים). מטרתם העיקרית הייתה תמיכה בפרשים בקרב, סיורים ואבטחת אגפים. חיילים קלי חימוש הגיעו מאזור בארקאדיה שנקרא סקיריטיס.
חיל נוסף הם הפלטסטים – חיילי חי"ר בינוניים שגויסו גם כן מקרב שכירי החרב. מספרם של אלה לא עלה כמה מאות ותפקידם היה תמיכה בפלנקס ופרשים, סיור ושמירה במבצרים ומחנות.
גיוס הלוטים
אף שההלוטים היו העבדים של ספרטה, הם לא היו קבוצה הומוגנית אחת. ההלוטים התחלקו לשתי קבוצות עיקריות: תושביה של לאקדמון ותושבי מסניה. האחרונים מרדו מספר פעמים ונטרו טינה לספרטנים על שיעבודם ואיבוד זכויותיהם. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שהמסנים היו עם עצמאי שנכבש על ידי הספרטנים ואילו להלוטים מלאקדמון לא הייתה מסורת עצמאות מדינית. ההלוטים מלאקדמון היו נאמנים לאדוניהם ונהנו מיחס טוב בהרבה. בעת פלישתו של אפמינונדס ללאקדמון באמצע המאה ה-4 לפנה"ס, שמרו ההלוטים על נאמנותם ולא סייעו לתבאיים.