cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המארג - התוכנית הלאומית להערכת מצב הטבע בישראל
תחום ים תיכון
החל מ-2016, תחום מחקר אקולוגי ארוך טווח (LTER) במזרח הים התיכון יצא מהמארג ועבר לתחנת מוריס קאהן לחקר הים, השייכת לבית הספר למדעי הים ע"ש צ'רני באוניברסיטת חיפה.
מזרח הים התיכון הוא סביבה אקולוגית ייחודית ומורכבת, המשתנה בקצב מהיר בארבעת העשורים האחרונים. הוא משמש בית גידול למגוון גדול של בעלי חיים ומספק שירותים רבים, כגון: מזון (דגים) ומים, טיהור פסולת, תיירות, נופש ואנרגיה. סביבה זו מושפעת מגורמי לחץ אנושיים רבים, כגון: דיג יתר, הרס בתי גידול, בניית תשתיות, זיהומים שונים, הגירת מינים חדשים ועוד. למרות חשיבותו, המודעות הציבורית והמחקרית למצב הטבע בים התיכון הייתה מועטה, הידע ברובו דל, והמידע הכמותי חסר (שיינין ואחרים, 2013 – דוח מצב הטבע בים התיכון). לאור גילויי מקורות הגז בקרקעית הים התיכון והפיכתו למקור מים עיקרי למדינת ישראל, חל שינוי הדרגתי במודעות ובפעילות המחקר והניטור בו. מסיבות אלו החלטנו להקים מרכז ניטור ומחקר למזרח הים התיכון, בבית הספר למדעי הים ע"ש ליאון צ'רני באוניברסיטת חיפה.
במסגרת התחנה, התוכנית לניטור המגוון הביולוגי בים התיכון פועלת החל מ-2014 (כשראשיתה על ידי המארג) ועד ימים אלו. תוכנית זו היא הפעם הראשונה שמבוצע בים התיכון בישראל ניטור שיטתי של החי והצומח בשוניות הסלע בעומקים של 10, 25 ו-45 מטר באמצעות צלילה טכנית עם מערכות סגורות אשר אינן פולטות בועות. פעילות התחנה מבוססת על עקרונות תוכנית הניטור במפרץ אילת והמחקר המשלים שמבוצע במכון הבינאוניברסיטאי למדעי הים באילת. התאמתו לים התיכון מבוצע תוך בחינת מרכזי ותוכניות הניטור בים התיכון, תוכניות ניטור נוספות מהעולם והצעת רשות הטבע והגנים לניטור ביולוגי בים התיכון. בשלב זה התוכנית מתוכננת לנטר עד לעומק של כ-100 מטר.
פעילות הניטור של התחנת מוריס קאהן לחקר הים מתוכננת כך שתשתלב בתוכנית הניטור הלאומית של אגף ים וחופים במשרד להגנת הסביבה, ותבוצע תוך שיתוף פעולה עם רשות הטבע והגנים ועם הגופים העוסקים בניטור בים תיכון ומעוניינים בכך: משכן אוספי הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב, עמותת אקואושן, חקר ימים ואגמים והאגף לדיג ולחקלאות מים במשרד החקלאות.
אבי כנפו
אבי כנפו (קנפו) (נולד ב-4 באוגוסט 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
כנפו החל את הקריירה במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק והצטרף לקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב בעונת 2001/2002. כנפו הרבה לכבוש במשחקיו הראשונים במסגרת ליגת המילואים וצד את עינם של האוהדים ואנשי המועדון. את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ערך כנפו באוגוסט 2001, במחזור הפתיחה מול הפועל פתח תקווה, ובנובמבר 2001 עלה לראשונה בהרכב הפותח. כנפו אף היה שותף (למשך 14 דקות) בניצחון של הפועל תל אביב על צ'לסי האנגלית בגביע אופ"א. את שערו הראשון בקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב כבש כנפו בעונת 2002/2003, בניצחון החוץ על הפועל באר שבע 2–0.
את החודשים הראשונים של עונת 2003/2004 החמיץ כנפו בשל פציעה ממושכת, ממנה חזר בינואר 2004. בתחילה שיחק מעט ובהדרגה תפס חזרה את מקומו. משחק השיא שלו מאז הפציעה הגיע כעבור חודשיים, כשהבקיע את שער הניצחון במשחק מול מכבי אחי נצרת (שהסתיים ב-3–2 דרמטי). בעונת 2004/2005, בה התמודדה הפועל תל אביב בתחתית הטבלה, התקשה כנפו לבוא לידי ביטוי וכבש שער אחד בלבד לקראת סיום העונה.
בעונת 2005/2006 חזר דרור קשטן לאמן את הפועל תל אביב והחליט לשחרר את כנפו. בנובמבר 2005 חתם כנפו בהפועל כפר סבא וכבר במשחקו הראשון כבש בהפסד 1–2 להפועל פתח תקווה. למרות שהקבוצה המשיכה להפסיד גילה כנפו יכולת טובה, אך לאחר שאלי אוחנה החליף את אלישע לוי בתפקיד המאמן נחלש כנפו ובילה דקות רבות על הספסל, בתקופה בה הפועל כפר סבא החלה בהתאוששות. בסופו של דבר היה לו חלק גדול בהישארות הקבוצה בליגה, כשמחזור לפני הסיום הוא כבש את שער הניצחון (1–0) מול בני סכנין.
את עונת 2006/2007 פתח כנפו על ספסל הפועל כפר סבא, וכשכבר זכה לשחק בהרכב הוא נפצע וחזר לשחק רק בינואר. בעונת 2007/2008 ירדה הפועל כפר סבא לליגה הלאומית, אך למרות זאת המשיך כנפו לשחק בשורותיה גם בעונת 2008/2009, עד שעבר למכבי נתניה בחלון ההעברות של חודש ינואר. לקראת עונת 2009/2010 חתם בהפועל רעננה ובתום העונה ירד עמה לליגה הלאומית. לאחר שנה וחצי ברעננה עבר כנפו בינואר 2011 להפועל עכו מליגת העל, וכעבור שנה, בינואר 2012, חזר להפועל רעננה, אך שוחרר ממנה בתום העונה ולא חזר יותר לשחק כדורגל מקצועני.
נבחרות ישראל
כבר מהגילאים הצעירים שיחק כנפו בנבחרות ישראל השונות. ב-1 בספטמבר 2000 שיחקה נבחרת הנוער של ישראל מול אנגליה במשחק ידידות. כנפו, שעלה מהספסל, הבקיע את השער היחיד לנבחרת בהפסד 1–3. בנובמבר 2000 שיחקה נבחרת הנוער בקדם אליפות אירופה שנערכה בטורקיה. כנפו זומן לסגל רק ברגע האחרון והיה חלק משמעותי בנבחרת.
באזופיל
באזופילים (Basophils) הם תאי מערכת החיסון, אשר תפקידם העיקרי הרחבת כלי הדם בזמן זיהום. הבאזופילים מהווים אחד משלושת סוגי הגרנולוציטים במערכת החיסון.
גודלם של הבאזופילים כפול מזה של תאי דם אדומים, וקוטרם נע בין 10 ו-13 מיקרומטר. הבאזופילים הם תאי הדם הלבנים הנדירים ביותר, והם מהווים פחות מ-1% מכלל תאי מערכת החיסון. ריכוזם בדם נע בין 10 ו-50 תאים למיקרוליטר (מילימטר מעוקב) דם. אורך חייהם קצר - שעות או ימים ספורים.
הבאזופילים הם, כאמור, גרנולוציטים: הציטופלזמה שלהם מכילה שלפוחיות הפרשה קטנות ("גרנולות"). שלפוחיות הפרשה של הבאזופילים נצבעות בקלות בצבע סגול באמצעות חומרי צביעה בסיסיים (כמו טולואידין כחול - שינוי הצבע מכחול לסגול נקרא מטאכרומזיה), ומכאן שמם (באזו: בסיס, פיל ביוונית: "אוהב"). השלפוחיות מכילות היסטמין, וואזואמין בעל תפקידים פיזיולוגיים רבים; בתגובה החיסונית גורם ההיסטמין המופרש מהבאזופילים להרחבת כלי דם (דבר המתבטא באדמומיות המופיעה בעת דלקת); הדבר מקל על תאי דם לבנים אחרים להגיע אל המקום ולהילחם בזיהום. גם תאי פיטום מפרישים היסטמין בזמן זיהום, אך תאים אלו שייכים לקבוצה אחרת של לויקוציטים.
חמשיר
חמשיר הוא שיר קצר והיתולי בחרוזים, שבו חמש שורות (מכאן הָהֶלְחֵם חמש-שיר). השורה הראשונה, השנייה והחמישית חייבות להיות מורכבות משלוש רגליים תלת-הברתיות בעלות אותו משקל, בדרך כלל אנאפסט, והשלישית והרביעית חייבות להיות מורכבות משתי רגליים תלת-הברתיות, גם הן באותו משקל. השורה הראשונה והשנייה מתחרזות זו עם זו, כך השלישית והרביעית, והחמישית עם הראשונה והשנייה, כך שסכמת החריזה היא א,א,ב,ב,א.
יש הטוענים שמקור הצורה בעיר לימריק שבאירלנד, ומכאן שמו האנגלי של החמשיר, limerick; הסבר אחר לשם הוא שמקורו בצורה שירית דומה ובה פזמון חוזר המסתיים במילה "לימריק".
אופיו של החמשיר הוא היתולי, והעיקרון הוא למצות במסגרתו הקצרה רעיון או נושא. על פי רוב מוצגת בשורה הראשונה דמות, לעיתים קרובות בציון אזור גאוגרפי ("הייתה נערה מאוגנדה"). בהמשך מפותחת אנקדוטה קומית על אודות אותה דמות, והשורה החמישית תהיה בדרך כלל זו שתכלול את שורת המחץ. לעיתים קרובות יכלול החמשיר משחק מילים או צלילים. תת-קבוצה גדולה מאוד של חמשירים הם החמשירים הכוללים תכנים גסים ומיניים.
העברית אינה מתמסרת בקלות למקצב של החמשיר הקלאסי. את החמשיר הביא לשפה העברית אורי סלע. ספר החמשירים הראשון שלו הופיע אמנם רק ב-1967 ודידי מנוסי הקדים אותו בהוצאת הספר "101 חמשירים" בשנת 1958, אך ההיסטוריה של החמשירים העבריים מתחילה בשנות החמישים בשבועון "העולם הזה". סלע המציא את המילה "חמשיר" והנהיג סוגה ספרותית זו בעברית. הוא החל בפרסום חמשירים באותן שנים ואף ערך מדור שבו כתב חמשיר ללא השורה האחרונה והקוראים התבקשו להשלים אותו. לאחר מכן פרסם בקביעות חמשיר יומי ב"ידיעות אחרונות" וב"מעריב", שבו הגיב על אירועים פוליטיים.
אפריקה הטרופית
אפריקה הטרופית הוא אזור באפריקה הנמצא מדרום לסהרה ומצפון לאפריקה הדרומית.
גאוגרפיה
האזור משתרע מהשוליים הדרומיים של מדבר סהרה, בתחום שבין קו ההיפוך (Tropic) הצפוני של כדור הארץ, הנמצא 23.27 מעלות מצפון לקו המשווה, לבין הגבול הצפוני של דרום אפריקה, בתחום שבין קו ההיפוך הדרומי של כדור הארץ, 23.27 מעלות מדרום לקו המשווה. שטחה של היבשת הטרופית הוא 20,100 מיליון קמ"ר, המהווים 67.5% משטח היבשת האפריקאית.
מים
באזור זה מתחילה זרימתו של הנהר הארוך ביותר בעולם (הנילוס) וזורם בו גם נהר הקונגו שהוא הנהר שזרימתו היא המהירה ביותר בעולם. האזור מרובה בשיטפונות, המקשים על שגרת החיים.
כ־27% מ־1.1 מיליארד האנשים ברחבי העולם שאין להם גישה למים נקיים, חיים באפריקה שמדרום לסהרה. באפריקה מקורות מים רבים, בהם נהר הקונגו, הנילוס, הזמבזי, נהר הניג'ר ואגם ויקטוריה, האגם השני בגודלו בעולם. באזורים הרריים יורדים יותר משקעים ובכך תורמים לזמינות של מים. האזורים ההרריים המרכזיים באפריקה הטרופית הם: הקילימנג'רו במזרח היבשת ורמת פוטה ג'לון (Fouta Djallon) באזור גינאה. אולם אזורים אחרים באפריקה הם מישוריים ומעוטי משקעים. כריתת יתר של יערות ורעיית יתר של צמחייה גורמים נזקים סביבתיים שמביאים לירידה ברמת המשקעים ביבשת.
האקלים
אקלימה של אפריקה הטרופית נחשב לטרופי ביותר שביבשות כדור הארץ. קיימים הפרשים בין הטמפרטורות באזורים שונים. הם מושפעים מכמות הגשמים היורדת בעונות השונות, בפיזורם, וכן ברום האזור מעל פני הים. באזורים שמשני צידי קווי המשווה כמות המשקעים מגיעה עד לכדי 4000 מ"מ גשם בשנה, ושם קיימים היערות הטרופים – יערות עד אשר משתרעים משני צידי קו המשווה. הצמחייה הטרופית סבוכה ועבותה מאוד ומקשה על חדירה ועיבוד אדמה. אי לכך התעבורה שם ירודה מאוד. הלחות גורמת לבעיות שונות, ובכך מגבירה את שיעור התמותה באזור.
רוחות הנושבות בקביעות לכיוון קו המשווה, מכונות פאסאטים (Alizeo) או ה-Trade winds. הכיוון שלהן בחצי הכדור הצפוני הוא מצפון למזרח, ובחצי הכדור הדרומי- מדרום למזרח. רוחות אלה הן מתאפיינות ביובש ומורידות במקצת את הטמפרטורות.
יערות הגשם
יער הגשם הטרופי השני בגודלו נמצא באפריקה, יער גשם הוא יער ממוזג באזור הטרופי שבו שפע גשמים וטמפרטורות גבוהות. רצפת היער שופעת במסה צפופה של שרכים, טחבים, גפנים ועצים בגבהים שונים. יער זה מאופיין בהימצאותם של עצים עתיקים ושתילים מאותו המין וממינים שונים בו זמנית. במבט מלמעלה, נגלה תמונה לא שוויונית של חופת היער המאופיינת בגבהים וצמרות שונות ומגוונות. רצפת היער מכוסה בצמחייה צפופה למדי, למעט לאורך נחלים שבהם הצמחים נסגרים לעיתים קרובות על ידי חופה צפופה יותר. באזורים אלו אין תקופת בצורת. בעקבות פעילות טרמיטים, מצויים עצים מתים על רצפת היער. באזורים בהם ישנה אדמת סחף האדמה עשירה ועמוקה ואילו באזורים בהם יש טיט אדום עמוק, נחשבים כפחות פרודוקטיביים. הגשמים בדרך כלל כבדים, ואילו תנאי טמפרטורה ולחות נוחים לצמיחה לאורך השנה כולה. אוכלוסיית בעלי החיים צפופה למדי, ומאופיינת במיני ציפורים, קופים, שפן עצים, פנגולין עצים, גחניים ,פרפרים, היפרוליים, נחשים וסנאים, המוגבלים על ידי צמרות העצים. ואילו על הקרקע נמצאים, פילים, אוקפים, תאואי יער, חזיר נהרות, חזירי יערות ,נמרים ,איילון המים וסוגי אנטילופות (כדוגמת צביונים), כאשר לאורך נתיבי המים מצויים היפופוטמים וקרוקודילים ובמים דגים מכול מיני סוגים. האדם הקדמון ובמיוחד שבט הפיגמים (pigmies), השתמשו רבות במוצרים מן החי והצומח לצורך מסחר, כדוגמת הפירות, שמן תמרים, אגוזי קולה, אגוזים, גומי, קפה ושנהב.
ביערות הגשם מגוון רחב של עצים אשר נעים על הטווח של כובד וצבע. בדומה למהגוני, והטיק, גדלים מגוון עצי קאיה, סאפלי (sapele), גווארה (gwarea), עץ נקורה (nakore), ואוקאמי והארז אפריקאי (okoume) עצים בעלי ערך גבוה עבור רהיטי עץ דקורטיביים. בגבהים הגבוהים של האזור הטרופי גדלים על העצים ביער בעיקר טחבים, שרכיים, וגפניים וסבכי במבוק, בעוד בגבהים הנמוכים עשויים להיות של ארזים ועצי זית.
שטחי החקלאות מאוד צרים ולא קבועים כתוצאה מריבוי העצים והצמחייה העבותה הנפוצים באזורים אלו. יבולים רבים גדלים על שטח זהה באותו זמן ויש בדרך כלל צמחים מכל הגילאים, כמו קסאווה, תירס, שעועית, בוטנים, בטטות, עגבניות, חצילים, וגם קני סוכר או טבק. בקונגו לדוגמה דיללו את עצי היערות, ובאמצעות אש הכינו את אזורים אלו לחקלאות מבלי להזיז גזעים גדולים וענפים. מפאת גודלם של שטחי החקלאות גידולים חד שנתיים ורב שנתיים נזרעים במקביל. לרוב החקלאות באזורים אלו תתחיל בגידולי אורז ותירס לאחר מכן גידולי הקאסווה לאחר שזו גדלה לצפיפות מסוימת במשך כשלוש עד ארבע שנים. לאחר שנקטפו מתפנה מקום לנטיעה של עצי בננות ואלו מוחלפות לבסוף על ידי שלבו הראשונים של היער הטרופי.
חרקים המפיצים מחלות: זבוב הצה צה המפיץ את מחלת השינה (trypanosomiasis) וזבוב החול המפיץ את הליישמניה. עיוורון הנהרות (onchocerciasis), מופץ על ידי נשיכה של ישחוריים, או תולעת גינאה, או על ידי שתיית מים נגועים.
פרהיסטוריה
על פי הדעה המקובלת בימינו במחקר האבולוציה של האדם, מקור המין האנושי הוא באפריקה הטרופית, כנראה במזרח היבשת.
שבט הבנטו
מאמינים שלפני הבנטו, החצי הדרומי של אפריקה היה מיושב על ידי דוברי שפות קויסאן, שנמצאים כיום באזורים הצחיחים בסביבת מדבר קלהארי ובכמה אזורים מבודדים בטנזניה. פיגמים יישבו את מרכז אפריקה, בעוד שכושים (בני-כוש) ואנשים אחרים דוברים שפות אפרו-אסיאתיות יישבו את צפון אפריקה וצפון-מזרח אפריקה. אפריקה הצפון-מערבית, מדבר סהרה וסודאן יושבו על ידי אנשים דוברי מאנדה ושפות אטלנטיות (כמו פוּלָני ו-וולוף) ואנשים אחרים דוברי שפות נילו-סהריות.
ישנן שתי תאוריות בסיסיות על המוצא של הבנטו. הראשונה קודמה על ידי ג'וזף גרינברג בשנת 1963. הוא חקר והשווה כמה מאות שפות אפריקאיות ומצא שקבוצה של שפות שמדוברות בצפון־מזרח ניגריה הן השפות הקרובות ביותר לשפות מקבוצת הבנטו. הוא פיתח תאוריה שפרוטו-בנטו (שהיא לכאורה שפת המקור של שפות הבנטו) הייתה אחת מן השפות הללו, שהתפשטה דרומה ומזרחה במשך מאות שנים.
התאוריה הזו נסתרה במהרה על ידי מלקולם גאתרי, שחקר שפות בנטו רבות ומצא שהניב האופייני ביותר מצוי בשפות המדוברות בזמביה ובדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. כך נוצר ההסבר החלופי, שדוברי בנטו התפשטו מהאזור הזה לכל עבר.
יש היסטוריונים שעדיין מקבלים שילוב של התאוריות שלעיל, אך ההתלהבות שבה משטר האפרטהייד בדרום אפריקה ניצל את הרעיונות הללו השאיר אותם בערפל במידה מסוימת. הבנטו הגיעו בתחילה מדרום־מזרח ניגריה, מאזור הנהרות בנואה-קרוס, והתפשטו באפריקה לכיוון זמביה. בשלב מסוים באלף השני לפני הספירה, אולי בעקבות לחץ של אנשים שהיגרו מהסהרה לאזור, הם נאלצו להתפשט לתוך יערות הגשם של מרכז אפריקה. כאלף שנים מאוחר יותר הם החלו בשלב שני ומהיר יותר של התפשטות מעבר ליערות ולתוך מזרח ודרום אפריקה. לאחר מכן, באלף הראשון לספירה, פותחו בזמביה שיטות חקלאיות וצמחים חדשים, שכנראה הובאו מדרום-מזרח אסיה דרך מדגסקר. החידושים הללו הביאו להתפשטות נוספת של הבנטו באזור. עד שנת 1000 לספירה הגיעו אנשי הבנטו לאזורים של זימבבואה ודרום אפריקה של היום. בזימבבואה הייתה אחת האימפריות הגדולות של דרום כדור הארץ, ובירתה הייתה זימבבואה הגדולה. היא שלטה בנתיבי סחר מדרום אפריקה לצפון הזמבזי, וסחרה בזהב, נחושת, אבנים יקרות וטובין אחרים, עם סוחרים ערבים בחוף הסוואהילי. עד אמצע האלף השני לספירה האימפריה כילתה את משאביה והתמוטטה, וזימבבואה הגדולה ננטשה.
ממלכות מערב אפריקה
האזור המשמעותי ביותר באפריקה שמדרום לסהרה, אשר הצמיח ישויות מדיניות מפותחות, היה מערב אפריקה. התפתחות הכלכלה באזור איפשרה את התפתחותם של משטרים ריכוזיים. התרבות המוקדמת ביותר באזור היא תרבות הנוק ששלטה באזור משנת 1000 לפני הספירה עד שנת 200 לספירת הנוצרים. הנוקאים היו התרבות הראשונה מדרום לסהרה שיצרה פסלי טרקוטה בגודל אדם. היסטוריונים מקשרים את התרבות האבודה לשבט היורובה.
במאה השמינית לספירה השתלטה על מרבית האזור האימפריה של גאנה שהשתרעה עד לגבול האימפריה המאלית. העיר המרכזית באימפריה, קומבי סלאח, היא כיום עיר במאוריטניה של ימינו. האימפריה שלטה על מרבית האזור עד הכיבוש האל-מורבידי של האזור ב־1052.
אימפריית סוסו ניסתה למלא את החלל הפוליטי באזור עד שהובסה על ידי המנדיקים מקימי האימפריה המאלית החדשה במחצית המאה ה-13. האימפריה המאלית המשיכה לשגשג כמה מאות שנים אך שלטונם של שליטים חלשים בתקופה מאוחרת יותר הובילו להפסדים קשים מול שבטי הטוארג, הסונגהאי והמוסי. במאה ה-15 יסדו הסונגהאי מדינה חדשה סביב גאו. המנהיגים המובילים של אימפריה זו הם סוני עלי ואסקייה מוחמד.
דרומית לאימפריה הסונגהית הקימו אוסיי טוטו ואוקמפו אנוקייה את אימפריית האשנטי. דרומית לסודאן התפתחו ערי מדינה חזקות - איפה, בונו, בנין. מזרחה משם התפתחה אויו להיות העיר המרכזית של בני הירובה. קונפדרציית ארו התפתחה כגוף הפוליטי המשפיע ביותר באזור בין המאה ה־17 ועד התקופה הקולוניאלית ונשלט על ידי בני האיגבו באזור שהוא ניגריה המודרנית כיום.
אפריקה תחת השלטון האירופי
במאה ה-15 החלו האירופים (הפורטוגזים היו הראשונים שבהם) להקים תחנות סחר ביבשת על חופי האוקיינוס האטלנטי ומדרום לארצות הים התיכון. האירופים, בשיתוף סוחרים מוסלמים וכמה מנהיגי שבטים מקומיים, תפסו אפריקנים רבים מאפריקה המערבית והמרכזית) וסחרו בהם ברחבי העולם, פעילות שכונתה מאוחר יותר "סחר העבדים הגלובלי". לאחר גילוי אמריקה, כאשר כוח האדם של הילידים שם לא ענה על ביקוש המתיישבים האירופים, והתקשה לשרוד בתנאי עבדות, גדל הביקוש לכוח אדם אפריקני, והגיע למיליוני עבדים שנשלחו בעיקר ליבשת החדשה.
בתחילת המאה ה-19 החלו מדינות אירופה במרוץ לאפריקה. והן כבשו את רוב שטחי היבשת, שהפכו לקולוניות מערביות. יוצאות דופן מבחינה זו היו אתיופיה, ששמרה על עצמאותה מאות בשנים, וליבריה, מדינה חדשה שייסדו ב-1847 עבדים אמריקאים משוחררים, בסיוע הנשיא האמריקני החמישי ג'יימס מונרו.
הכיבוש הקולוניאליסטי נמשך עד סוף מלחמת העולם השנייה, שלאחריה זכו כל הקולוניות הטרופיות בהדרגה בעצמאות. כיום יש באפריקה הטרופית 42 מדינות עצמאיות. גבולותיהן של רוב המדינות האלה נשארו כפי שהיו כששורטטו וחולקו בצורה שרירותית למדי בין המדינות הקולוניאליסטיות השונות במאה ה-19. הדבר גרם לסכסוכים על רקע אתני בחלק מהמקרים שבהם הוגדרה מדינה שבשטחה נכללו כמה קבוצות אתניות שונות.
מלחמת העולם הראשונה
המושבות הגרמניות במהלך מלחמת העולם הראשונה במערבה של אפריקה כללו את קמרון, וטוגולנד (כיום טוגו). במהלך המערכה במערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה נפלו אלה בידי כוחות מדינות ההסכמה בפיקודן של בריטניה, צרפת ובלגיה.
מזרחה משם, התנהלה החזית המזרח אפריקאית במלחמת העולם הראשונה. את מזרח אפריקה הגרמנית (כיום, בקירוב, טנזניה, רואנדה ובורונדי) כבשו כוחות מדינות ההסכמה עד לסתיו 1917, אלא שכוחות גרמנים קטנים, יחד עם כמה אלפי ילידים נאמנים, בפיקודו של לטו-פורבק (Lettow-Vorbeck), המשיכו לנהל מלחמת גרילה עיקשת ומוצלחת עד סוף המלחמה ממש, ואפילו מעט לאחריה, נגד כוחות עדיפים בהרבה. הקרבות האלה התפשטו גם לטריטוריות סמוכות: מזרח אפריקה הבריטית (כיום קניה), אוגנדה, מוזמביק ורודזיה הצפונית (כיום זמביה).
המלחמה הקרה
הסכסוך בין ארצות הברית לבין ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה שיחק אף הוא תפקיד בחוסר היציבות. כאשר מדינה קיבלה את עצמאותה לראשונה, ציפו ממנה כי תחבור לאחת משתי מעצמות העל הללו. מדינות רבות בצפון אפריקה קיבלו עזרה צבאית סובייטית, בעוד שמדינות במרכז אפריקה ובדרומה קיבלו את עזרתן של ארצות הברית וצרפת. הסלמה אירעה בשנות ה-70, כאשר אנגולה ומוזמביק, שזכו לעצמאותן בשנים אלה, קשרו את עצמן לברית המועצות, בעוד שמערב אפריקה (וגם דרומה) חברו לבלום את ההשפעה הסובייטית. סכסוכי גבול וטריטוריה היו נפוצים אף הם, כאשר הגבולות שקבעו האירופים עורערו שוב ושוב בידי מדינות האזור.
לאחר המלחמה הקרה
מדיניות ממשלתית כושלת, שחיתות פוליטית ומקרי בצורת קשים, הובילו לכך שחלקים ניכרים מאפריקה סובלים מחוסר באספקת מזון ומים, ומקרי רעב המוני אינם נדירים.
אחת הסכנות העיקריות המאיימות על אפריקה היא התפשטות מגיפות המוניות, בשל תנאי תברואה גרועים, היעדר חיסונים ומחסור בשירותים רפואיים. במיוחד נפוץ ברחבי היבשת נגיף ה-HIV, המביא למותם של מיליוני תושבים בכל שנה ממחלת האיידס.
חקלאות
חקלאות היא פעילות כלכלית דומיננטית של אפריקה הטרופית, היא מספקת את אמצעי הפרנסה המכריע של רוב האוכלוסייה. כמו כן, מייצרת בין 40 ל 60 אחוזים של התוצר הלאומי הגולמי של כל המדינות, למעט בוצואנה, גבון, וזמביה, שם כריית מחצבים חשובה במיוחד. עבור רוב אפריקה הטרופית, פיתוח כלכלי קשור גם בהתקדמות בניצול הפוטנציאל החקלאי שלה. עם זאת, הבעיה העיקרית של ניצול כזה הוא חוסר ידע. בגלל הבדלי האקלים בין האזורים השונים יש צורך להתאים את הגידולים לאקלים המקומי.
התנאים מתאימים לשינוי אבולוציוני מהיר ומגוון המינים צריכים להסתגל להזדמנויות חדשות ומאבקי הישרדות. צמחים מאוימים על ידי עשבים, פטריות טפילים, חרקים, קרדית העכביש, ומחלות וירוס. נחילי ענק של ארבה המדבר במערב ובמזרח אפריקה, ארבה אדום בדרום, במרכז, ומזרח אפריקה, הם איום גדול על היבולים. האיזון נשמר על ידי החזרת אלמנטים בקרקע על ידי ריקבון צמחים ועצים.
על אף הקשיים הרבים העומדים בפני החקלאים באזורים הטרופיים של קו המשווה ניתן לראות מספר גידולים חקלאיים ותוצרת שדה.
מזג האוויר ברמה ההררית של מרכז אפריקה ואפריקה הטרופית מאופיין באקלים ממוזג וקריר יותר, כאשר טווחי הטמפרטורות נעים בין 65–85 מעלות פרנהייט. האקלים הטרופי הקריר חיובי עבור גידולי שדה הדורשים מזג אוויר קריר בדומה לאפרסק, אגס, תפוח, קפה, בננה, הדרים, שיבולת שועל, חיטה, פשתן, תירס, סורגום, בטטות, קסאווה, תפוחי אדמה איריים מתוקים וכל אלו יכולים לגדול ביחד באותם אזורי חקלאות טרופיים.
אזורי המרעה הטרופים של המישורים הגבוהים, מאופיינים בכרי מרעה בהם ישנם גידולי בקר וצאן על ידי נוודים בודדים או באזורים ההרריים ישנם גידולי בקר וצאן על ידי שבטים נוודים. תושבי יערות הגשם הטרופיים, מסתמכים על עיבוד אינטנסיבי של גידולי גרעינים, עזים ותרנגולות. באזורי קו המשווה ניתן למצוא חיות מבויתות כגון עזים, חזירים ותרנגולות. הגידולים נועדים בעיקר עבור מזון לצריכה מקומית, והם בעיקר אורז, בננות, קסאווה, תירס, קנה סוכר, תפוחי אדמה מתוקים, שמן דקלים, בטטות, שעועית, בוטנים, טבק, שומשום, זנגביל, כותנה, תפוז, אתרוג, מנגו, גויאבה, אנונה, עגבניות, אננס, קיקיון ווניל. גידולי שדה ברואנדה: שעועית, אפונה, תפוחי אדמה מתוקים, בננות, תירס, שמן, אגוזי אדמה, בטטות, דלעת, אורז, קנה סוכר, חיטה, תפוחי אדמה, טבק, שמן קיק, קפה, וכותנה.
משאבי טבע
בגבון ובצפון מערב ומרכז אפריקה, ישנם מצבורים גדולים של עתודות נפט ועפרות ברזל עשיר. משאבים אלו מופרדים מן הים, על ידי כארבע מאות קילומטרים של יער גשם וביצות טרופיות. במחקר מפורט, שמומן על ידי האומות המאוחדות, בשנת 1960 החלו לבחון את הכדאיות הכלכלית של בניית רכבת ברחבי גבון, כדי לאפשר את ניצול עפרות הברזל. אחרי שנים של עבודה, התברר כי העלות הכלכלית של רכבת זו הייתה יקרה ולא משתלמת, ועל כן סירבו הבנק העולמי ומקורות פיננסיים בינלאומיים להמשיך לממן את הקמתה. על מנת לנצל את הכנסות הנפט שלה, החליטה ממשלת גבון לבנות את הרכבת בעצמה. נכון להיום ובמידה ולאורך השנים תמשיך הממשלה במאמץ זה, ומחירי הנפט יישארו גבוהים, אמורה הרכבת להגיע אל עפרות הברזל. מחצבים- לאורך השנים המחצבים החשובים ביותר באפריקה היו הזהב והיהלומים. הרפובליקה של מרכז אפריקה היא אחת מיצרניות היהלומים המרכזיות באפריקה.
באזור הטרופי, הפרמטרים הבסיסיים של חציבת יהלומים שונה. אפילו המכשירים המשמשים לחציבה וגילוי צריכים להיות מותאמים לתנאים הטרופים. באזורים הטרופיים הלחים, קיצוניות של חום ולחות יכולה במהרה להרוס מכשירים רגישים שלא תוכננו להתמודד עם תנאים כאלו. למרות המחצבים הרבים הקיימים באפריקה הטרופית הואט פיתוחם בעיקר משיקולים טכנולוגיים. חסרונם של כישורים טכניים וכלים מתקדמים האט רבות את תהליך חציבת וגילוי המחצבים. עם זאת, יש עדיין גורם מדכא אחד הבולט מאוד בהאטת ניצול המשאבים הטבעיים של אפריקה. וזהו הגורם הדן בנושא הסביבה הניהולית ממשלתית. משקיעים רבים מעדיפים להשקיע במדינות עם ממשלות יציבות, או לפחות כאלו עם רמת מינימום של מנהל ציבורי ומערכות משפטיות צפויות.
החל משנות השמונים החלו בייצוא של נפט מגבון ומהרפובליקה של קונגו. עבור המדינות מפיקות הנפט, הנפט הוא מפרנס חשוב מאוד וזה השומר על כלכלת המדינה.
אחד הנכסים החשובים ביותר של אפריקה הטרופית הוא האנרגיה ההידראולית. הרמה המרכזית של מרכז אפריקה (קניה, גבון ואוגנדה) שבה נהרות זורמים, מעניקה לאפריקה את הפוטנציאל ההידרואלקטרי הגדול ביותר מכל יבשת בעולם. אנרגיה הידראולית יכולה לבטל את הצורך בשימוש בנפט מיובא, היקר לייצור חשמל. הבעיה, עם זאת, הוא למצוא שוק עבור כוח זה של פוטנציאל חשמלי. השוק המקומי הוא בדרך כלל קטן מדי כדי לנצל גוש עצום של כוח הידרואלקטרי. פרויקט גדול חייב להיות כלכלי. הפתרון הוא להסתכל לכיוון ייצוא למדינות הסמוכות של הכוח ההידרו-חשמלי.
מחלות ומגפות
אפריקה הטרופית שופעת במחלות, במגפות ובנגעים קשים הפוגעים בבני אדם ובבעלי חיים, יותר מאשר כל יבשת אחרת בעולם. האקלים עלול להשפיע על הבריאות דרך תזונה, וקטורים, התנהגות אדם, שכיחות טפילים, חשיפה למחלות טבעיות וכיוצא בזה. המחלות כוללות מלריה, איידס ומחלת השינה.
במהלך שני העשורים האחרונים, היו הישגים משמעותיים בשליטה על זיהומים טרופיים רבים. הישגים אלו כוללים הפחתה משמעותית בשכיחות המחלות הטרופיות המוזנחות.
מחלות טרופיות מוזנחות (NTD), הן כתוצאה מעוני, חוסר במערכות מים מסודרות, מחסור בהיגיינה, בסניטאציה דלה ובגישה מוגבלת לטיפול בריאותי בסיסי. הן בעיקר מוזנחות מכיוון שהן לא מטרידות את מדינות המערב, היקף הבעיה מתפרס על מספר רב של חולים, וניתן לחלות במספר מחלות בו זמנית.
בנוסף, באזורים הטרופים ישנם מספר מיני יתושים וזבובי צ'ה צ'ה המפיצים את מחלת הקדחת.
כל מחלה מוזנחת מתגלה באופן שונה, אך משפיעה תכופות על אותה אוכלוסייה, כך שמחלות טרופיות מוזנחות גורמות להפסדים כלכליים, שמשמרים את הסיכון לזיהום הכלוא במעגל העוני.
You Don't Care About Me
You Don't Care About Me (בעברית: לא אכפת לך ממני) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבומה העשירי, Shakira. השיר יצא כרצועה ה-3 מתוך האלבום.
בסמוך לצאתו של האלבום, הועלה השיר לספוטיפיי, לאפל מיוזיק, ולשאר רשתות הסטרימינג.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נאסרי אטוה, אדם מסינגר ושנטל קרביזוק, והופק על ידי שאקירה, מסינגר ואטוה. השיר הוא שיר בסגנון הפופ הלטיני, המספר בתוכו סיפור שבו שאקירה טוענת כי לאהובה כבר לא אכפת יותר ממנה, ומכאן שמו.
האודיו של השיר הועלה ליוטיוב ב-26 במאי 2014, וצבר למעלה מחצי מיליון צפיות. בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-8.3 מיליון השמעות.
הופעה
בשנה שבה יצא השיר, הופיעה איתו שאקירה במספר מופעים כאשר הבולט ביותר מביניהם התקיים בטקס פרסי המוזיקה של iHeartRadio. לאחר מכן, הופיעה שאקירה עם השיר "23" ועם השיר הזה בקונצרט "Wango Tango" שנערך מדי שנה, בחסות הרדיו של לוס אנג'לס.
פביאן לוסטנברגר
פביאן לוסטנברגר (בגרמנית: Fabian Lustenberger, נולד ב-2 במאי 1988) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הקשר ביאנג בויז ברן.
לוסטנברגר שיחק לאורך רוב קריירת הבוגרים שלו בהרטה ברלין, ולזכותו שלוש הופעות במדי נבחרת שווייץ.
קריירה
הקריירה המקצוענית של לוסטנברגר החלה במועדון השווייצרי לוצרן, בו ערך את הופעת הבכורה בקיץ 2005. תוך זמן קצר הפך לשחקן קבוע בהרכב הראשון של הקבוצה. והיה חלק מסגל הנבחרת הצעירה של שווייץ.
בקיץ 2007 עבר לוסטנברגר להרטה ברלין, אז בבונדסליגה, תמורת 1.5 מיליון אירו, וחתם על חוזה לחמש שנים. את שערו הראשון בקבוצה הבקיע בדצמבר 2007 במשחק ההפסד 2-1 לנירנברג. לאחר ירידת הקבוצה לבונדסליגה השנייה האריך לוסטנברגר את חוזהו בשנתיים נוספות עד יוני 2014.
בקיץ 2019 עזב לוסטנברגר את הרטה ברלין לאחר 12 שנים, וחתם ביאנג בויז ברן השווייצרית.
ראיה
{{פירושונים|
יהודה זיו
ביוגרפיה
זיו נולד במוסקבה, בירת ברית המועצות. כשהיה בן שנתיים עלתה משפחתו לארץ ישראל, והתיישבה בטבריה. אמו חנה הייתה צאצאית של הבעל שם טוב; אביו בן-ציון זיו (זלצין) היה מורה ומנהל (על שמו נקרא בית ספר "זיו" ברעננה). אחיו, פרופ' יעקב זיו, היה נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הוא הקים חוג לידיעת הארץ וכתב ספר למורים – "השרון". ב-1968 מונה לגאוגרף ברשות שמורות הטבע, שם סקר את נוף סיני לאחר מלחמת ששת הימים. ב-1972 היה לחבר ועדת השמות הממשלתית, ועד למותו היה פעיל בה כנציג צה"ל במינוי מיוחד של הרמטכ"ל, כיו"ר ועדת המשנה לשמות יישובים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, עזב את רשות שמורות הטבע והחל ללמוד באוניברסיטת תל אביב לתואר שני בגאוגרפיה היסטורית של תקופת המקרא אצל פרופ׳ מנשה הראל, והמשיך ללימודי דוקטורט, שנקטעו כשמנחהו, פרופ' יוחנן אהרוני, הלך לעולמו. ביוני 1976 הצטרף זיו למורי"ה (ראשי תיבות של "מורשת ידיעת הארץ"), המדור לידיעת הארץ במפקדת קצין חינוך ראשי בצה"ל, ושירת בו תשע שנים בדרגת סגן-אלוף. הוא הקים את מדור חוי"ה (ראשי תיבות של "חינוך וידיעת הארץ"), ויזם את שידור חידון צה"ל בידיעת הארץ בטלוויזיה. זיו סיים את שירות הקבע בצה"ל בינואר 1985.
זיו כתב ב"עת־מול", בכתבי עת שונים של החברה להגנת הטבע, ב"שיח שדה", ב"ארץ הגולן", ב"לשוננו לעם", בבלוג 'עונג שבת' (עונ"ש) ובכתבי עת נוספים. בספריו הוא שילב מסלולי טיולים עם הסברים אטימולוגיים על מקורם ועל גלגוליהם של שמות יישובים ואתרים, בין עברית לערבית.
זיו זכה בתואר יקיר ירושלים לשנת ה'תשע"א.
התגורר ברחוב עמק רפאים במושבה הגרמנית בירושלים והיה אב לשתי בנות מאשתו הראשונה, שונמית (שונה), ולבן ובת מאשתו השנייה, פנינה.
נפטר ב-10 ביוני 2020 והובא לקבורה בהר המנוחות.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
דאל אירן
דאל אירן (באירית: Dáil Éireann, או בקיצור – דאל) הוא הבית התחתון והעיקרי של האירכטס (הרשות המחוקקת) של אירלנד, שכולל גם את הסנאט האירי (הבית העליון) ואת נשיא אירלנד. הדאל נבחר אחת לחמש שנים לכל הפחות בחירות ייצוגיות יחסיות על בסיס שיטת הקול היחיד הנייד. סמכויותיו דומות לאלה של רבים מהבתים התחתונים של המדינות שהמשטר שלהן הוא דמוקרטיה פרלמנטרית דו-בתית והוא בלי ספק המרכיב הדומיננטי ביותר של האירכטס. בכפוף למגבלות שמוטלות עליו על ידי חוקת אירלנד, יש בידו הסמכויות להעביר כל חוק שהוא חפץ בו ולמנות או להדיח את הטישך (ראש הממשלה). מאז 1922 יושב הדאל בבית ליינסטר שבדבלין.
אטימולוגיה
השם "דאל אירן" לקוח מהשפה האירית, אך זהו שמו הרשמי של הפרלמנט הן באנגלית והן באירית, כולל בשתי הגרסאות של חוקת אירלנד. מאז הקמתו של הדאל ב-1919, הוא כונה גם כ"אספה הלאומית" (National Assembly) ו"בית הנציגים" (Chamber of Deputies, או House of Representatives).
משמעות המילה דאל היא אספה או פרלמנט, כך שהתרגום המילולי של המונח דאל אירן, היא "האספה האירית". סעיף 15 לחוקת אירלנד מתאר את הדאל כ"בית הנבחרים שיקרא הדאל אירן". מסיבה זו לעיתים מתורגם המונח דאל אירן כ"בית הנבחרים" (House of Representatives).
בשפה היומיומית למונח דאל יש יידוע אך למונח המלא, דאל אירן, אין יידוע. כלומר, מקובל להגיד the Dáil, אך לא the Dáil Éireann. צורת הרבים של המונח דאל הוא דאלה (Dála) והשימוש בו נהוג כאשר מדובר על כמה דאלה שנבחרו בבחירות שונות, לדוגמה: "הדאלה הראשון והשני".
מבנה
מספר חברי הדאל הוא 166. החברים נבחרים ישירות לפחות אחת לחמש שנים על ידי אזרחי אירלנד בבחירות ייצוגיות יחסיות על פי שיטת הקול היחיד הנייד. הזכות להיבחר לדאל ניתנת לאזרחים אירים מגיל 21. חבר הדאל מכונה "טכטה דולה" (Teachta Dála, או TD)
כל אזרחי אירלנד והממלכה המאוחדת מעל גיל 18, הרשומים בפנקס הבוחרים באירלנד, רשאים להצביע בבחירות לדאל. על פי חוקת אירלנד הבחירות לדאל חייבות להתקיים אחת לשבע שנים כל הפחות, אך כיום מוגדרת המגבלה של חמש שנים על פי חוק. הטישך יכול, על ידי פניה לנשיא, לפזר את הדאל בכל עת, ובמקרה כזה יש לערוך בחירות תוך שלושים יום. הנשיא רשאי לסרב לבקשת הטישך ולבקש מהדאל להרכיב ממשלה חדשה מבלי לערוך בחירות.
שיטת הקול היחיד הנייד יוצרת ייצוג יחסי בדאל. יחד עם זאת, ממדיהם הקטנים של מחוזות הבחירה באירלנד נותנים יתרון למפלגות הגדולות ולתת-ייצוג של המפלגות הקטנות. מאז שנות התשעים נסמכות הממשלות בעיקר על קואליציות. לפני 1989 היו הממשלות חד-מפלגתיות, לדוגמה, מפלגת פיאנה פול. משמעות היותם של מחוזות הבחירה מיוצגים על ידי מספר מושבים בפרלמנט, כפי שנדרש על ידי שיטת הקול היחיד הנייד, היא שלעיתים מתחרים המועמדים מול חבריהם לאותה מפלגה. מצב זה מגדיל את מספר האפשרויות העומדות בפני הבוחרים, אך גם גורם לחברי הדאל להיות קרתניים יתר על המידה. בשנים 1959 ו-1968 נעשו שני ניסיונות שכשלו לשנות את שיטת הבחירה לזו של הפרלמנט של בריטניה (Plurality voting system, על פיה זוכה במושב המייצג את מחוז הבחירה מי שזכה במספר הרב ביותר של הבוחרים באותו מחוז). שני הניסיונות הללו נדחו במשאל עם.
כיום נבחרים בכל מחוז בחירה בין שלושה לחמישה חברי דאל. חוקת אירלנד מגדירה שכל מחוז בחירה ייוצג לכל הפחות על ידי שלושה חברי דאל, אך לא מגדירה את המספר המרבי של חברי הדאל שייצגו כל מחוז. יחד עם זאת, חוק הבחירות, שנחקק בשנת 1997, מגביל לחמישה את מספר חברי הדאל שייצגו כל מחוז בחירה. החוקה דורשת שגבולות מחוזות הבחירה יבחנו מחדש אחת ל-12 שנים לכל הפחות, כך שהם ישונו בהתאם לשינויים באוכלוסיית המחוז.
מספר חברי הדאל
על פי חוקת אירלנד אסור שייווצר מצב שיהיה פחות מחבר דאל אחד על כל 30,000 אזרחים ולא יותר מחבר דאל אחד לכל 20,000 אזרחים. בדאל ה-29, שנבחר ב-2002, היה היחס בין חברי הדאל לאזרחי אירלנד 1 ל-25,000. עם כינונה של החוקה הנוכחית ב-1937, הורד מספר חברי הדאל מ-153 ל-138, אך בשנות השישים עלה המספר ל-144 וב-1981 הוא נקבע למספר הנוכחי של 166. על פי התיקון לחוק הבחירות של 2011 מספר חברי הדאל לא יפחת מ-153 ולא יהיה יותר מ-160. תיקון זה יכנס לתוקף בבחירות הכלליות הבאות שאמורות להתקיים לא יאוחר מאפריל 2016.
מושבי הדאל
מושבי הדאל מסודרים בצורת גורן. חברי הקואליציה יושבים משמאלו של יושב ראש הדאל ומפלגת האופוזיציה הראשית יושבת מימינו. אולם הדאל הוכנס לשימושו הנוכחי לאחר שבעבר שימש כאולם הרצאות.
מקגרגור
מקגרגור (באנגלית: MacGregor, או: Macgregor) הוא שם סקוטי.
דאל אירן
משך הכהונה
הדאל הראשון נוסד בינואר 1919 כפרלמנט חד-ביתי של הרפובליקה האירית. אחת הפעולות הראשונות של דאל זה הייתה לאשר חוקה שידועה בשם "חוקת הדאל". כחוקה זמנית, היא לא התייחסה לאורך כהונתו של הדאל. הדאל הראשון והדאל השני פעלו תחת הוראותיה של חוקה זו. הדאל הראשון לא זכה להכרה מממשלת בריטניה ולא מממשלותיהן של ארצות אחרות כפרלמנט הרשמי של אירלנד.
בעקבות חתימתה של האמנה האנגלו-אירית ב-1922, שהביאה לסיומה של מלחמת העצמאות האירית, הפך להיות הדאל החד-ביתי לבית התחתון של האירכטס הדו-ביתי, הפרלמנט של המדינה שקמה אז, מדינת אירלנד החופשית. על פי האמנה, החליפה חוקה חדשה את זו של חוקת הדאל של 1919.
סעיף 28 של חוקת מדינת אירלנד החופשית הגדיר תקופה מרבית של ארבע שנים לכהונת הדאל. יחד עם זאת, חוקה זו הגדירה גם את המנגנון שאפשר לאירכטס לאשר תיקונים לחוקה באופן של חקיקה ראשית, מבלי שיהיה צורך לאשר תיקונים כאלה במשאל עם. הוראה זו הייתה אמורה להישאר בתוקף למשך שמונה שנים (דצמבר 1930). לאחר מועד זה היה צורך בעריכת משאל עם כדי שתיקונים לחוקה יכנסו לתוקף.
ב-1927 תיקן האירכטס תיקון לחוקה שתיקן את סעיף 28 והגדיר את תקופת המקסימום לכהונת הדאל מארבע שנים לשש שנים או ל"תקופה קצרה יותר כפי שתקבע בחקיקה". מאוחר יותר באותה שנה תיקן האירכטס תיקון נוסף שהגדיר את משך כהונתו לחמש שנים.
ב-29 בדצמבר 1937 פסקה מדינת אירלנד החופשית מלהתקיים והוחלפה במדינה חדשה שנקראה אירלנד, וזאת על פי החוקה החדשה. סעיף 16.5 של חוקה זו מגדיר ש"הדאל אירן לא יכהן למשך זמן הארוך משבע שנים ושתקופה קצרה יותר יכולה להיקבע בחוק". למרות גידול זה בתקופה המקסימלית האפשרית לכהונת הדאל, סעיף 7 של התיקון משנת 1927 עדיין נשאר בתוקף. כתוצאה מכך, תקופת הכהונה המרבית של הדאל נותרה על חמש שנים. קבלתו של כלל זה אושרה מחדש בסעיף 33 של חוק הבחירות של 1992 המגדיר ש"הדאל לא יכהן בתקופה הארוכה מחמש שנים מיום התכנסותו.
פיזור הדאל
סעיף 16.3.2 לחוקת אירלנד משנת 1937 קובע שהבחירות לדאל חייבות להתקיים לא יאוחר מ-30 יום לאחר פיזורו של הדאל הקודם. סעיף 16.4.2 לחוקה קובע כי הדאל החדש יתכנס לא יאוחר מ-30 יום לאחר יום הבחירות. מכאן נקבע שהתכנסותו של הדאל החדש תתקיים לא יאוחר מ-60 יום לאחר פיזורו של הדאל הקודם.
על פי עצת הטישך, מודיע נשיא אירלנד על פיזורו של הדאל, על המועד לבחירות ועל מועד כינוסו של הדאל הבא.
יושב ראש הדאל
יושב ראש הדאל (באירית: קאן קומהאיירל - Ceann Comhairle), נבחר מבין חברי הדאל ומחויב לשמור על נייטרליות. למרות זאת, הממשלה שואפת לבחור את אחד מחברי מפלגתה לתפקיד זה. כדי לשמור על הנייטרליות של היושב ראש, במידה והוא מתכוון להמשיך לתקופת כהונה נוספת בבחירות הבאות, הוא לא מתמודד בהן ותושבי מחוז הבחירה שהוא מייצג מצביעים רק עבור שאר הנציגים של המחוז והיושב ראש ממשיך אוטומטית לכהן בתקופת הכהונה הבאה, להוציא כמובן מקרה שבו היושב ראש מחליט לפרוש מהדאל. היושב ראש לא מצביע בדיוני הדאל, למעט מקרה של תיקו. מאז 2011 יושב ראש הדאל הוא שון בארט.
סמכויות
למרות שהדאל הוא רק אחד משלושת המרכיבים של האירכטס, יחד עם נשיא אירלנד והסנאט האירי, בפועל הסמכויות שהחוקה מוסרת בידו הופכות אותו למרכיב הדומיננטי של האירכטס, הווה אומר שרוב הצעות החוק שמועברות על ידי הדאל הופכות באופן מוחלט לחוק. הנשיא יכול להטיל וטו על חוק רק במקרה שהוא סותר את החוקה. כדי לעשות זאת, על הנשיא להעביר את הצעת החוק לעיונו של בית המשפט העליון של אירלנד כדי שיבחן את התיישבותו של החוק עם החוקה.
בנוסף לתפקידו כרשות מחוקקת, הדאל הוא זה שבוחר את הטישך שממונה על ידי הנשיא. הדאל גם יכול להעביר הצעת אי-אמון בממשלה, ובמקרה זה על הטישך להכריז על פיזור הדאל או להתפטר.
הסמכויות הנוספות של הדאל הן:
פעילויות
הדאל מגדיר את סדר היום שלו. לחברי הדאל יש חסינות פרלמנטרית. חברי הדאל לא מצביעים בדרך כלל על פי מצפונם, אלא על פי משמעת סיעתית. למעט מקרים יוצאים מהכלל, ישיבות הדאל הן פומביות. כיום פועלות בדאל 3 ועדות קבועות ו-13 ועדות זמניות.
יום עבודה טיפוסי של הדאל כולל הצגת שאילתות לשרים, שאילתות של מנהיגי המפלגות המופנות לטישך ודיונים שיגרתיים בנושאי חוקים. שלוש שעות במהלך ימי שלישי ורביעי בשבוע מוקדשות לדיון בהצעות לסדר היום של האופוזיציה. מטרתן של הצעות אלה היא להביך את הממשלה והן מסוקרות בהרחבה על ידי התקשורת. בסופו של דבר מתוקנות הצעות אלו על ידי הממשלה בתמיכת הרוב שלה בדאל וגרסה מתוקנת זו מועברת כהחלטה.
באופן כללי מתנהלים דיוני הדאל בשפה האנגלית, אם כי בהחלט מקובל שחברי הדאל נושאים חלקים מנאומיהם בשפה האירית.
תהליך ההצבעה
עם תחילתה של הצבעה בדאל מציג יושב הראש או סגנו את השאלה המופנית לחברי הדאל ועליהם להכריז את תשובתם בשפה האירית. חברי הדאל המסכימים עם ההחלטה מכריזים Tá (כן) והמתנגדים מכריזים Níl (לא). יושב הראש מודיע על תוצאות ההצבעה על פי התרשמותו. חברי הדאל יכולים לקרוא תגר על החלטתו של היושב ראש ולדרוש הצבעה על ידי שהם צועקים Votáil! (הצבעה!). במקרה כזה מכריז היושב ראש Votáil! ותהליך ההצבעה מתחיל. קולות פעמונים נשמעים ברחבי בניין הדאל כדי לקרוא לחבריו להצביע. קולות הפעמונים נשמעים במשך שש דקות ולאחר ארבע דקות נוספות ננעלות דלתות אולם הדאל.
לפני תחילת ההצבעה ממנה היושב ראש ארבעה סופרי קולות, שניים מטעם כל אחד מהצדדים ואז ניתנת לחברי הדאל דקה אחת להצבעה. ההצבעה מתנהלת באמצעות מנגנון אלקטרוני וחברי הדאל לוחצים על כפתור ההצבעה המתאים שעל שולחנותיהם. עם סיום ההצבעה מפיקה מערכת ההצבעה האלקטרונית דף סיכום שנחתם על ידי ארבעת סופרי הקולות ומוגש ליושב הראש שמכריז על תוצאות ההצבעה.
היסטוריה
ראשיתה של הרשות המחוקקת של אירלנד הייתה בפרלמנט האירי שהתקיים משנת 1297 ועד לשנת 1800 והבית התחתון הראשון היה בית הנבחרים של פרלמנט זה. הפרלמנט האירי פוזר על פי חוק האיחוד של 1800. הלאומנים האירים כינסו את הדאל אירן כפרלמנט מהפכני לראשונה ב-1919 ולמרות שהוא תפקד באופן מוצלח, הוא לא זכה להכרה על פי חוקי הממלכה המאוחדת.
ב-1921 הקימה ממשלת בריטניה גוף מחוקק שנקרא הפרלמנט של דרום אירלנד, מתוך כוונה לפייס את הלאומנים על ידי הענקת "ממשל בית" (Home rule). בכל אופן, גוף זה הוחרם על ידי הלאומנים שנאמנותם המשיכה להיות לדאל. יחד עם זאת, עקב היותו של הדאל הראשון גוף בלתי חוקי על פי חוקת בריטניה, הבית התחתון של הפרלמנט של דרום אירלנד נחשב על פי החוק הבריטי כקודמו של הדאל.
הדאל המהפכני (1922-1919)
הדאל הנוכחי הוקם על פי החוקה של 1937, אך שואב את מקורותיו מהדאל הראשון שהוקם ב-1919. דאל זה היה אספה שכונסה על ידי חברי הפרלמנט הבריטי מטעם מפלגת שין פיין שנבחרו בבחירות הכלליות בבריטניה בשנת 1918. עם השגת רוב בקרב המושבים האירים בפרלמנט הבריטי, סירבו חברי שין פיין להכיר בו ותחת זאת כינסו את הדאל אירן הראשון, הפרלמנט החד-ביתי של הרפובליקה האירית והראשון מאז 1801.
המדינה היחידה שהכירה בדאל זה הייתה רוסיה הסובייטית. ישיבתו הראשונה התקיימה בדבלין ב-21 בינואר 1919 בהשתתפות 27 חברים. קיומו נאסר בספטמבר אותה שנה, ועל כן הוא ירד למחתרת ופגישותיו התקיימו במקומות שונים.
מדינת אירלנד החופשית (1937-1922)
הדאל של הרפובליקה האירית הוחלף ב-1922 על ידי הדאל של מדינת אירלנד החופשית. מדינה זו, שכללה את 26 המחוזות הדרומיים והמערביים של אירלנד, הוקמה ב-1921 על פי תנאי האמנה האנגלו-אירית. הדאל אירן, שכונה אז "בית הנציגים" (Chamber of Deputies), הפך להיות הבית התחתון של הרשות המחוקקת החדשה שנקראה אירכטס. הדאל השני, שהתקיים על פי חוקת מדינת אירלנד החופשית, ירש את הדאל השני (הפרלמנט של דרום אירלנד) וכונה "הדאל השלישי". הדאל השלישי וכל אלה שבאו אחריו, התכנסו בבית ליינסטר.
חוקת אירלנד (מ-1937 ועד היום)
חוקת אירלנד, שנחקקה בשנת 1937, הניחה את היסודות למדינה האירית המודרנית. על פי החוקה הרשות המחוקקת החדשה נקראה אירכטס והבית התחתון שלה המשיך להיקרא דאל אירן. הדאל הראשון שהתכנס על פי חוקה זו, כונה למעשה הדאל התשיעי.
הרכב הדאל הנוכחי
הדאל הנוכחי, שנבחר ב-2020, מורכב מהסיעות הבאות:
יהי רצון
מקור הביטוי
בתהלים יש פסוק עם ביטוי דומה לתפילת ה"יהי רצון":
שיבנה בית המקדש
התנא יהודה בן תימא במשנה במסכת אבות אמר
תפילת שוא
המשנה במסכת ברכות מתייחסת בעקיפין לתפילות "יהי רצון" פרטיות:
לברכת כהנים
הגמרא מספרת על יהי רצון שעל הכהנים לאמר באופן קבוע:
יהי רצון לאחר התפלה
התלמוד הבבלי מביא סדרה של תפילות "יהי רצון" שנאמרו בידי אחרוני התנאים וראשוני אמוראי ארץ ישראל ובבל. רובם, עם הזמן, הפך להיות חלק מתחילת תפילת שחרית או נאמר באופן קבוע בחלקים אחרים בתפילה. (לדוגמה, תפילתו של רב נאמרת בכל שבת "מברכים" בה מכריזים על החודש הקרוב).
התלמוד ממשיך ומביא סדרה של תפילות מאוחרות יותר, המתחילות בקריאה: 'רבון העולמים!' או ב'אלוהי!'.
אמן כן יהי רצון - הוויכוח על 'אמן' לאחר ברכת כוהנים
בעקבות המשנה לאחר ברכת כהנים שנאמרה על ידי שליח ציבור ללא כהנים, אין לומר אמן. יש שהסבירו את אי אמירת האמן רק על פסוק נוסף לאחר ברכת כהנים ("ושמו את שמי"), ונוהגים לומר אמן על הפסוקים המקוריים. בסידור כלבו רשמו שבמקרה זה הציבור אומר "כן יהי רצון" במקום אמן. כנראה הכוונה הייתה פעם אחת בסיום הברכה כולה, אך היו שהחלו לומר זאת בכל פסוק במקום 'אמן'. ולפי הנוסח בסידורים מאוחרים אמרו גם אמן, וגם "כן יהי רצון", שסומנו בראשי תיבות אכי"ר. ביטוי זה שימש הרבה בספרות הקבלה.
ואלוקי אבותינו - נוסחים מאוחרים
בנוסחים מאוחרים וכפי שמודפס כיום ברוב סידורי התפילה, הפתיחה כוללת "יהי רצון מלפניך ה' אלקינו ואלוקי אבותינו". נוסח זה משמש גם בכל הספרות הקבלית, המרבה לצטט ולחייב שימוש בתפילות אלו.
'יהי רצון' מסוגים שונים
ישנן תפילות יהי רצון הנאמרות לפני אמירת ברכה כשאמירת הברכה היא מצווה, או לפני התפילה. תפילות אלו משולבות בדרך כלל בתוך תפילת "לשם יחוד". נוסחים מסוג זה נאמרים על פי הקבלה, גם לפני לימוד התורה בחלקי החק לישראל, לפני כניסה לסוכה, נטילת לולב, לפני הסעודות בשבת, הדלקת נרות ועוד.
כאשר התפילה נאמרת לפני התפילה, היא באה להכין את המתפלל או התפילה עצמה. כאשר התפילה נאמרת כהקדמה למצווה, היא משמשת לצורך הבטחת הכוונה של המצווה.
בסידור התפילה במהלך אמירת הקרבנות ישנם אמירות קצרות של "יהי רצון כאילו הקרבתי ...". את חלקם אין אומרים בשבת, כאשר אותו קרבן לא הוקרב בשבת, בתקופות בית ראשון ושני.
על פי פירושים חסידיים בעקבות המגיד ממעזריטש התפילה הזו "חותמת" את התפילות שלאחריהן, בתוך מעטפת שהחלה ב"לשם יחוד" ו"הנני מוכן ומזומן", כך שהם "מוגנים" ופועלים לפי מטרות נכונות וטהורות.
ישנם מנהגים של אמירת יהי רצון באכילת מאכלים מיוחדים בסעודת ראש השנה (המכונים "סימנים") בט"ו בשבט ועוד.
ההתנגדות לתפילות יהי רצון
כיום בספירת העומר נהוג ברוב בתי הכנסת המתפללים בנוסח ספרד, לומר "הנני מוכן ומזומן" אך מדלגים על ה"יהי רצון". על פי פוסקים שונים, תפילת 'יהי רצון' פוגעת בהמשכיות התפילה, בייחוד במקומות בהם יש ניסיון להימנע מהפסק וניסו להימנע ממנה במקום שיכלו (למעט תפילת הכוהנים, שמקורה עתיק).
משמעות "יהי רצון" על פי גישת האר"י והחסידות
בשבת - באמירת "קרבנות" לפני תפילת שחרית, נהוג שלא לומר את ה"יהי רצון". האר"י הסביר את מושג הרצון בשתי משמעויות. מצד אחד אפשרות הבחירה של האדם, שהוא "נס בתוך הטבע" מתנתו של הקב"ה. מצד שני 'רצון' משמעותו קבלה והסכמה (מלשון ריצוי - הקב"ה כביכול מתרצה), על פי הפסוק: שמשמעותו על פי הזוהר תפילה שבעצמה הופכת את הזמן ל"רצון". בשבת ובראשי חודשים הפעולה הפוכה, הזמן משפיע עת התפילה, ולכן "אין זה רצוי" לנסות להשפיע על הזמן מהתפילה, אלא לתת לשבת להשפיע על התפילות. ולכן לפי דרכו אין לומר כלל את פסוקי קרבנות שבת או ראש חודש, בימים אלו. באופן מקביל אין להשפיע את ה"רצונות" שלנו בימים אלו, אלא לקבל את רצון הקב"ה באותם ימים.
Y(4140)
(4140)Y הוא חלקיק תת-אטומי שהתגלה בניסוי במאיץ הלאומי על שם אנריקו פרמי (Fermilab) באילינוי שבארצות הברית, ופורסם לקהילה המדעית ב-17 במרץ 2009.
החלקיק נוצר בהתפרקות מזון. הוא התגלה לאחר בחינת 20 מילארדי התנגשויות פרוטונים ואנטי-פרוטונים, שם זוהה כי בחלק קטן של המקרים הייתה ההתפרקות שונה מההתפרקות המוכרת, והפיקה את החלקיק (4140)Y.
מסת המנוחה שלו היא 4143.0 ± 2.9 ± 1.2 MeV/c2, ומכאן שמו.
טום קורטני
ביוגרפיה
קורטני נולד בעיר האל שבאנגליה, בנם של אן אלייזה ותומס הנרי קורטני. למד בבית הספר התיכון קינגסטון בהאל, ולמד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) בלונדון.
הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הייתה בשנת 1960 עם להקת התיאטרון "אולד ויק" באדינבורו. ב-1961 החליף את אלברט פיני בהצגה "בילי בדאי" בתיאטרון קיימברידג'. שנתיים אחר כך גילם שוב את אותה דמות בעיבוד הקולנועי ל"בילי בדאי" שביים ג'ון שלזינגר.
סרט הקולנוע הראשון שלו היה "Private Potter" מ-1962, בבימויו של קספר ורדה שהבחין בקורטני עוד בימי לימודיו ב-RADA. הסרטים הבאים שלו היו "בדידותו של הרץ למרחקים ארוכים" שביים טוני ריצ'רדסון ו"בילי בדאי", בהם זכה לשבחים רבים על הופעתו. סרטים אלה היו בין המובילים את הגל החדש הבריטי בתחילת שנות השישים. קורטני היה מועמד לפרס באפטה כשחקן המבטיח ביותר לשנת 1962, ופרס באפטה לשחקן הטוב ביותר ב-1963. על תפקידו בסרט דוקטור ז'יוואגו כפאשה אנטיפוב המהפכן המסור, היה מועמד ב-1965 לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, אך הפסיד למרטין בלסם. בין סרטיו הידועים האחרים נמנים "King & Country" שביים ג'וזף לוסי בו שיחק לצידו של דירק בוגרד, והסרט "ליל הגנרלים" שביים אנטולי ליטבק.
למרות ההצלחה הרבה בתפקידיו בסרטים, קורטני אמר שהוא לא נהנה במיוחד לשחק בקולנוע, ומאמצע שנות השישים התרכז יותר בהופעות בתיאטרון. ב-1966 החל קורטני להופיע בתיאטרון "רויאל אקסצ'נג'" שנוסד באותה תקופה במנצ'סטר בניהולו של קספר ורדה. התפקידים הראשונים שלו היו פוקלנד במחזה "The Rivals" מאת שרידן וגיבור סיפורו של היינריך פון קלייסט "הנסיך מהומבורג". במשך השנים הופיע במגוון רחב של תפקידים, ב-1999 גילם את התפקיד הראשי ב"המלך ליר" וב-2001 הופיע ב"הדוד וניה".
קורטני חזר לעבוד עם ורדה ב-1970 כשהופיע בתפקיד הראשי בסרט "יום בחייו של איבן דניסביץ'". תפקידו הידוע ביותר מאז הוא בסרט "המלביש", עיבוד למחזה באותו שם מאת רונלד הארווד ולצידו של אלברט פיני. שני השחקנים היו מועמדים לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידיהם בסרט הזה, והפסידו לרוברט דובאל. ב-1991 הופיע כאביו של דרק בנטלי (כריסטופר אקלסטון) בסרט "תן לו את זה".
הופעותיו של קורטני בטלוויזיה היו מועטות יחסית. ב-1971 הופיע ב"She Stoops to Conquer" בהפקת ה-BBC, ובמספר מחזות מאת המחזאי אלן אייקבורן. ב-1973 הופיע בטלוויזיה האמריקאית ב"I Heard the Owl Call My Name", וב-1994 כיכב לצידו של פיטר יוסטינוב בעיבוד טלוויזיוני לספרו של צ'ארלס דיקנס "בית ממכר עתיקות" בו גילם את דמותו של קווילפ. היה לו תפקיד קטן בסרט הטלוויזיה "הרפתקאות אינדיאנה ג'ונס הצעיר", בתפקיד האנתרופולוג ברוניסלב מלינובסקי. ב-1998 שיחק שוב לצידו של אלברט פיני בדרמה "A Rather English Marriage" של ה-BBC.
ב-2002 החל קורטני להופיע בהצגת יחיד "Pretending To Be Me", המבוססת על יצירתו ומכתביו של המשורר פיליפ לארקין. בתחילה הופיע ב"וסט יורקשייר פלייהאוס" שבלידס ואחר כך ב"קומדי תיאטר" בווסט אנד שבלונדון.
ב-2007 הופיע קורטני בשני סרטים, האחד "הצפה", סרט אסונות על לונדון המוצפת, והשני "מצפן הזהב" על פי רומן מאת פיליפ פולמן בו הוא מגלם את פארדר קוראם. ב-2008 הופיע בסדרת הדרמה הטלוויזיונית, עיבוד לספר "דוריט הקטנה" של דיקנס, בתפקיד ויליאם דוריט, ובתוכנית חג המולד של הסדרה הקומית "משפחת רויאל".
בשנת 2000 יצא לאור ספר זכרונות של קורטני "טום היקר: מכתבים מהבית", שזכה לשבחי הביקורות. הספר כולל מבחר מכתבים מהתכתבות עם אימו, ומשובץ בזכרונותיו כסטודנט צעיר למשחק בלונדון של תחילת שנות השישים.
רבי יוסי בן קיסמא
רבי יוסי בן קיסמא היה תנא בדור השלישי של תקופת התנאים.
רבי יוסי בן קיסמא היה בעל דעות מתונות.
מתואר בגמרא אירוע שבו התקיים ויכוח בין רבי אלעזר לבין רבי יוסי בבית כנסת בעיר טבריה, הוויכוח היה חריף עד שבמהלך הוויכוח נקרע ספר תורה. ר' יוסי בן קיסמא שראה זאת אמר "תמיה אני אם לא יהיה בית כנסת זה בית עבודה זרה” ולסיום הגמרא מספרת שכך אכן היה.
גם בכל מה שנוגע לגזירות הרומאים באותה תקופה, הייתה דעתו מתונה יותר ביחס לחכמים אחרים. בהקשר לכך מתואר בגמרא ויכוח בינו לבין רבי חנינא בן תרדיון, אחד מעשרת הרוגי מלכות, לגבי לימוד תורה כנגד איסור הרומאים על כך. לפני מותו ביקש מתלמידיו שיקברו אותו בעומק האדמה מחשש לחילול קברו על ידי העמים השונים. הגמרא מתארת כי כשמת רבי יוסי בן קיסמא הלכו גדולי רומי לקוברו, וכשחזרו מקבורתו מצאו את רבי חנינא בן תרדיון כשהוא מלמד תורה ברבים, והוציאו אותו להורג בשרפה. במשנה מובא מאמרו של רבי יוסי:
בגמרא מסופר ששאלו אותו תלמידיו "אימתי בן דוד בא". והשיב להם:
רמת תוליאן
רמת תוּליאַן, הידועה גם כחבל תוּליאַן, היא משטח בזלת נרחב, שהיה קיים במהלך הפלאוגן. הרמה השתרעה ככל הנראה על שטח של 1.8 מיליון קמ"ר בצפון האוקיינוס האטלנטי של ימינו, ומניחים כי התפרקה ברובה כשנוצר האוקיינוס האטלנטי. שרידים מרמה נרחבת זו מצויים בצפון אירלנד, חלקים מצפון מערב סקוטלנד, איי פארו, חלקים מצפון מערב איסלנד, מזרח גרינלנד ומערב נורווגיה.
כיאוניסיים
כיאוניסיים (שם מדעי: Chionididae) היא משפחה השייכת לסדרה חופמאים. בה סוג יחיד: כיאוניס (Chionis) ובו שני מינים החיים באנטארקטיקה ובאיים סביבה וכן בקצה אמריקה הדרומית.
מאפיינים
הכיאוניס הוא עוף השוכן בחופים דרומיים, בדרך כלל בסמוך למושבות עופות ים או כלבי ים. הוא אוכל-כול, מן הצומח ומן החי. הכיאוניס גורם נזק לפינגווינים באוכלו את ביציהם ואפרוחיהם או בחוטפו את טרפם.
יורמה אולילה
יורמה יאקו אולילה (בפינית: Jorma Jaakko Ollila; נולד ב-15 באוגוסט 1950) הוא איש עסקים פיני. כיהן כיושב ראש חברת האנרגיה ההולנדית-אנגלית "של" (יוני 2006–מאי 2015), מנכ"ל (1992–2006) ויושב ראש (1999–2012) חברת נוקיה. נודע כמי שהוביל את נוקיה להיות יצרנית המכשירים הגדולה ביותר בעולם בשעתו.
סאני קלארק
קונראד יטיס "סאני" קלארק (Conrad Yeatis "Sonny" Clark 21 ביולי 1931 - ינואר 13, 1963) היה פסנתרן ג'אז אמריקאי שניגן בעיקר בסגנון ההארד בופ.
בנימין ביינוש פינקל
הרב בנימין ביינוש פינקל (מכונה: ר' בייניש; ה'תרע"ג, 1913 - י"ח בשבט ה'תש"ן, 13 בפברואר 1990) היה ראש ישיבת מיר בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
סאני קלארק
שנים ראשונות
קלארק נולד בהרמיני שבפנסילבניה, עיירת כורי פחם מזרחית לפיטסבורג, הצעיר מבין שמונה ילדים. אביו, אמורי קלארק, שהיה כורה פחם, מת ממחלת ריאות כאשר סאני היה בן שבועיים. כאשר סאני היה בן 12 עברה המשפחה לפיטסבורג.
בנימין ביינוש פינקל
תולדותיו
נולד בעיירה מיר שבבלארוס לרב אליעזר יהודה פינקל, ולמלכה, בתו של הרב אליהו ברוך קמאי, שכיהן אז כראש הישיבה וכרבה של העיירה מיר. בהיותו בן שנה פרצה מלחמת העולם הראשונה, והוא עבר עם משפחתו לעיר סטויבץ, יחד עם תלמידי ישיבת מיר. כעבור זמן עברה הקבוצה לפולטבה. עם סיום המלחמה נפטר סבו ראש הישיבה הרב קמאי, ואביו התמנה תחתיו כראש הישיבה. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו, יחד עם תלמידי הישיבה, לווילנה, שם שהו עד אמצע שנת ה'תרפ"א (1921). בקיץ ה'תרפ"א שב עם משפחתו למיר, ואביו חידש את פעילותה של הישיבה במקום. בבחרותו למד בישיבת מיר, והיה מתלמידיו של אביו.
סאני קלארק
קריירה
בעת ביקור אצל דודתו בקליפורניה, כאשר היה בן 20, החליט קלארק להישאר והחל לנגן עם הסקסופוניסט וורדל גריי. קלארק עבר לסן פרנסיסקו וניגן עם הבסיסט אוסקר פטיפורד ובמהלך 1953 הצטרף לקלרינטן באדי דה פרנקו עמו הופיע בארצות הברית ובאירופה עד ינואר 1956, כאשר הצטרף ללייטהאוס אול-סטארז, בראשותו של הבסיסט הווארד רמזי.