cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כפר נחום
על פי המסופר בברית החדשה, קבע ישו בכפר נחום את מרכז פעילותו במשך תקופה ארוכה, ואחדים משנים-עשר השליחים (פטרוס הקדוש ואחיו אנדראס הקדוש, וכן יעקב בן זבדי ואחיו יוחנן) התגוררו במקום.
היינריך קוהל וקרל ואצינגר ערכו חפירה ארכאולוגית ראשונה במקום בשנת 1905, במסגרת סקר מקיף שלהם על בתי כנסת עתיקים בגליל. הם חשפו כמעט את כל האתר, אך משביקשו לחזור ולהשלים את חפירתם שנתיים לאחר מכן, סירבו האבות הפרנציסקנים לאפשר להם את הדבר, בטענה שיעשו זאת בעצמם. הפרנציסקנים היו אלה אשר שחזרו את בניין בית הכנסת.
אזכורים במקורות עתיקים
כפר נחום נזכר בברית החדשה, בכתבי יוסף בן מתתיהו ובמדרש:
היסטוריה
בשנת 1838 זיהה אדוארד רובינסון את כפר נחום, בו בית הכנסת נותר כמעט שלם. בסוף המאה ה-19 התיישב במקום כומר פרנציסקני שרכש את המקום מידי הבדואים והקדיש את חייו לשיקום העתיקות במקום.
לקריאה נוספת
מנחם תלמי, אפרים תלמי כל הארץ-לכסיקון גאוגרפי של ישראל הוצאת "עמיחי" בע"מ, ספטמבר 1966, ערך : כפר נחום, עמוד 364.
אייר צ'יינה
אייר צ'יינה (באנגלית: Air China; במנדרינית: 中国国际航空公司) היא חברת התעופה הלאומית של סין (הרפובליקה העממית של סין) והחברה השלישית בגודלה במדינה וביבשת אסיה. בסיסה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי "קפיטל" בבייג'ינג.
תולדות החברה
החברה נוסדה ב-1 ביולי 1988 לאחר החלטת ממשלת סין לפצל את חברת CAAC איירליינס לשש חברות שונות- אייר צ'יינה, צ'יינה איסטרן איירליינס, צ'יינה סאות'רן איירליינס, צ'יינה נורת'רן איירליינס, צ'יינה סאות'ווסט איירליינס, וצ'יינה נורת'ווסט איירליינס.
אייר צ'יינה שבסיסה נקבע בנמל התעופה של בייג'ינג, קיבלה בעיקר את קוויה הבינלאומיים הביניבשתיים של CAAC ואת צי המטוסים ארוכי הטווח שלה, שכלל מטוסים מתוצרת בואינג מהדגמים 707, 747, ו-767. כמו כן קיבלה החברה מספר מטוסים מדגם בואינג 737 למרחקים בינוניים. עם תחילת פעילותה, שירתה החברה 31 יעדים בינלאומיים ו-30 יעדים מקומיים.
הסכמי שותפות קוד
בנוסף לחברותה בסטאר אלייאנס לאייר צ'יינה הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון ליוני 2020:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא אייר צ'יינה באתר Airliners.net
גביע הפדרציה 1991
גביע הפדרציה 1991 הייתה התחרות ה-29 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
התחרות נערכה במגרשי מרכז הטניס בנוטינגהאם, אנגליה. התחרות נערכה בחסות של NEC.
התחרות החלה ב-18 ביולי בהשתתפות 56 נבחרות והסתיימה ב-28 ביולי 1991.
נבחרת ספרד ניצחה במשחק הגמר את נבחרת ארצות הברית וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
בעקבות גידול הנבחרות המשתתפות 32 קבוצות ערכו 2 סיבובים בהם נקבעו שמונה נבחרות שיועלו לתחרות הראשית. הם הצטרפו ל-24 קבוצות שהעפילו ישירות לתחרות הראשית שהתקיימה במסגרת "הבית העולמי".
בסיום התחרות של הבית העולמי נערכו משחקים נוספים בהם נקבעו 4 קבוצות (ברזיל, פורטוגל, יוון ויוגוסלביה) שבגביע הפדרציה 1992 יחלו את התחרות מהתמודדות אזורית.
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו יעל סגל, לימור זלץ ואילנה ברגר. בסיבוב המוקדם הראשון הן נפגשו עם וניצחו 1:2. בסיבוב המוקדמות השני הן נפגשו עם וניצחו 0:3. בסיבוב השני הן נפגשו עם וניצחו 0:3.
במשחקי הבית העולמי הן נפגשו עם והפסידו 1:2.
במשחקי מבחן הן נפגשו עם וניצחו 0:2. כתוצאה מכך הנבחרת המשיכה להתמודד בבית העולמי גם לעונת 1992.
זוראן טושיץ'
זוראן טושיץ' (סרבית קירילית: Зоран Тошић; נולד ב-28 באפריל 1987) הוא כדורגלן סרבי, המשחק כקשר התקפי או קיצוני.
קריירת מועדונים
טושיץ' נולד בזרניאנין, סרביה, שהייתה אז חלק מיוגוסלביה. הוא החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון המקומי פרולטר זרניאנין, לפני שעבר לקבוצת בודוצ'נט בנצקי דבור באמצע עונת 2005-2006. שני המועדונים הללו התאחדו יותר מאוחר למועדון באנאט זרניאנין, המשחק עד היום בליגת העל הסרבית. במהלך 25 המשחקים ששיחק טושיץ' בבאנאט הוא כבש פעמיים, ועזר לקבוצתו להימנע מירידת ליגה.
הופעותיו של טושיץ' גם בזירה המקומית במדי באנאט וגם בזירה הבינלאומית במדי נבחרת סרביה גרמו להרבה מועדונים גדולים מרחבי יבשת אירופה לעקוב אחר השחקן. ב-6 באוגוסט 2007, טושיץ' חתם על חוזה לארבע שנים באחד המועדונים הגדולים בסרביה, פרטיזן בלגרד.
ב-22 בנובמבר 2008, העיתון האנגלי הדיילי מייל פרסם שנרקמה עסקה על צירופו של טושיץ' למנצ'סטר יונייטד במהלך חלון ההעברות של ינואר 2009. לביצוע העסקה הפריע חוסר זכאותו של טושיץ' לאשרת עבודה באנגליה כיוון שלא שיחק ב-75% ממשחקי נבחרתו במהלך אותה השנה, דבר הנחוץ לקבלת האשרה. ב-28 בנובמבר, דווח בתקשורת באנגליה ובסרביה שטושיץ' השיג את אשרת העבודה, ושמעברו למנצ'סטר יתרחש בתחילת חלון ההעברות. למרות פרסומים שטושיץ' מתמהמה לחתום על חוזה בקבוצה, מעברו הושלם לבסוף ב-2 בינואר 2009, לאחר שהצטרף יחד עם חברו מפרטיזן בלגרד אדם לייאיץ' למועדון האנגלי. טושיץ' קיבל את החולצה מספר 14.
מריה פרידלנדר
מריה פרידלנדר (בהולנדית: Maria Helena Bruhn-Friedlander; 19 במאי 1905 – 20 באוגוסט 1995) הייתה חסידת אומות העולם מהולנד.
זוראן טושיץ'
קריירת מועדונים
לאחר שהושאל לפ.צ. קלן חתם טושיץ' בצסק"א מוסקבה ל-5 שנים. ב-28 באוגוסט 2017 חתם לחמש שנים בפרטיזן בלגרד.
מריה פרידלנדר
פרידלנדר, ילידת גרמניה ומורה להתעמלות במקצועה, התגוררה בעיר ואסנאר, בדרום הולנד מאז 1931 והייתה אשתו של האמן והטיפוגרף הנרי פרידלנדר.
זוראן טושיץ'
קריירה בינלאומית
טושיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת סרביה עד גיל 21 ב-23 במרץ 2007, נגד בלגיה. 4 ימים לאחר מכן, שיחק גם במשחק נגד פורטוגל, בו גם כבש את שערו הבינלאומי הראשון. הוא שיחק במדי הנבחרת הסרבית הצעירה גם במהלך טורניר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007, בו הגיעה סרביה לגמר שם הפסידה להולנד.
מריה פרידלנדר
פעילות הצלה בתקופת מלחמת העולם השנייה
באוגוסט 1942 עמד האמן היהודי יליד גרמניה פאול סיטרואן להיעצר על ידי הגסטפו. הוא נמלט ומכיוון שהיה ידידו של הנרי פרידלנדר, ביקש ממריה פרידלנדר מחסה. מריה הסכימה, וסיטרואן התחבא בביתם של בני הזוג פרידלנדר במשך כשישה חודשים. כל אותו זמן המשיכה מריה לעבוד ולספק מזון למסתתרים.
כדי להסיר את חשדותיהם של הגרמנים, התחזתה מריה לאוהדת הנאצים ונתנה שיעורי התעמלות לנשים גרמניות בביתה. בהמשך המלחמה הסתירה מריה בביתה גם פעיל המחתרת ההולנדית ואת אשתו היהודיה.
כל הנרדפים שהסתירה מריה שרדו במלחמה.
לאחר המלחמה
בשנת 1951 עלתה מריה פרידלנדר לישראל עם בעלה הנרי ובתם חנה, והתיישבה במוצא עילית, ליד ירושלים.
אסמכתא (קניין)
אסמכתא (במשפט העברי) היא התחייבות התלויה בהתקיימות תנאי מסוים, כאשר המתחייב אינו מקבל תמורה הוגנת עבור ההתחייבות, ומתוקף הנסיבות ברור שאינו גומר בדעתו לקיים את התחייבותו.
דוגמאות
לדין זה דוגמאות שונות מתחומים שונים. למשל, הסכם בין אריס לבין בעל השדה, שאם לא יעבוד האריס בשדה ישלם קנס בערך כספי מסוים, הרי סביר להניח שהאריס לא הסכים לתנאי זה אלא משום שסבר שיעבוד, אבל אילו היה יודע שלא יעבוד בוודאי לא היה מתחייב על סכום זה.
דוגמה אחרת היא "משחק בקוביה" שהוא כינוי חז"לי למשחקי מזל. כאן שני הצדדים אינם נכנסים לסיכון אלא על סמך הנחתם שהם יזכו, שהרי ברור שאילו אחד הצדדים היה יודע שהוא יפסיד, לא היה נכנס למשחק זה.
ההלכה
לגבי פסיקת ההלכה: בתלמוד יש כמה סוגיות שעוסקות בדיני אסמכתא. במסכתות: סנהדרין, בבא מציעא, נדרים, בבא בתרא, ועוד. התנאים נחלקו האם אסמכתא קניא או לא. להלכה, נפסק שאסמכתא לא קניא. הראשונים נחלקו מהי בדיוק אסמכתא:
שיטת התוספות: מצבים הלכתיים שונים
בעלי התוספות הכריעו, שיש לחלק בין שלושה מצבים שונים:
שיטת הרמב"ם
הרמב"ם לעומתם מכריע כי כל קניין שתלוי בדברים שעדיין לא קרו ולא נאמר בהתניה שהדבר יחול מעכשיו, מהווה אסמכתא. ורק קניין מוחלט שחל מיידית, או התחייבות כזאת אינם אסמכתא. כדעתו הכריע השולחן ערוך.
דעות נוספות
דעות נוספות: ספר החינוך טוען כי כל עוד אין קנס אין זו אסמכתא לכן, האריס שהתחייב לשלם קנס גבוה בגין אי-עבודת השדה לא יצטרך לשלם קנס זה אף אם לא יעבוד את האדמה, כי זוהי אסמכתא, ואסמכתא לא קניא. הרמב"ן, לעומת זאת, מחלק בין שני מקרים בלבד - כאשר התנאי תלוי במתנה, אין זו אסמכתא, ואילו כאשר הוא תלוי באחרים - הרי זו אסמכתא.
דיונים לאורך הדורות התקיימו על נושאים רבים הקשורים לאסמכתא, למשל - קנס על ביטול שידוך, שהיה מקובל מאוד בשנים עברו, האם יש בו אסמכתא או לא. השפתי כהן הסביר, שאין בכך משום אסמכתא, מאחר שהחוזר בו משידוך מבייש את הצד השני, ומן הדין היה ראוי שיפצה אותו, ועל כן אין בהתחייבות זו משום אסמכתא.
זוראן טושיץ'
קריירה בינלאומית
ב-31 באוגוסט 2007, טושיץ' קיבל את זימונו הראשון לסגל נבחרת סרביה הבכירה, לקראת משחקי המוקדמות של יורו 2008 נגד פורטוגל ופינלנד, על ידי מאמן הנבחרת חבייר קלמנטה, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד פינלנד.
אסמכתא (קניין)
יישומים אקטואליים
מחלוקת אקטואלית בנושא זה פרצה בין הרב הראשי לשעבר אברהם אלקנה כהנא שפירא, לבין הרב עובדיה יוסף, בשאלה האם מותר להשתתף בהגרלות הלוטו. שהרי אדם משקיע את כספו על סמך ההנחה שיזכה, ואם אינו זוכה הרי מפעל הפיס בעצם גזל את כספו. הרב שפירא טען, כי לא רק לדעת התוספות והרמ"א הדבר מותר, שהרי הזכייה אינה תלויה בקונה הכרטיס, אלא שגם לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך הדבר יהיה מותר, מאחר שהקונה כבר השקיע את כספו בכרטיס, ובעצם הוא קנה כרטיס הגרלה, והדבר אינו דומה למשחקי מזל בין שני משתתפים, שבהם עד לתוצאה הסופית הכסף לא יצא מבעלות המפסיד. לעומתו הרב יוסף פסק שהדבר אסור לפי השולחן ערוך, ומותר רק לפי הרמ"א.
עניינים נוספים הנוגעים לדיני אסמכתא בזמננו הם פיצויים על איחורים - כגון איחור במסירת דירה, איחור בביצוע עבודה. יש גישות שונות בין הדיינים, עד כמה ניתן להסתמך על חוק המדינה, על סמך הכלל "דינא דמלכותא דינא", כלומר שלחוקי המדינה יש גם משמעות הלכתית בתנאים מסוימים, ולפיכך הקנס תקף, או שלא. גם כאן יכול להיות הבדל בין מצב שבו הפיצוי תואם את הנזק שנגרם, כמו למשל, על איחור של קבלן - מתן דמי שכירות לתקופה הזו, או פיצוי שאינו תואם - כמו סכום קצוב שאינו מתייחס כלל לתקופת האיחור, כפי שמקובל לעיתים.
דיני אסמכתא הם רבים, והפוסקים הרבו לעסוק בהם. בשולחן ערוך הם מרוכזים ב"חושן משפט" בסימן רז.
הלגיון השישי פראטה
הלגיון השישי פראטה (בלטינית: Legio VI Ferrata) היה לגיון רומאי שהתקיים למן שלהי הרפובליקה עד המאה השלישית. הלגיון ישב בארץ ישראל מאז תחילת המאה השנייה ועד למאה השלישית לספירה, המחנה הראשי שלו היה בלגיו (ליד צומת מגידו), מחנות נוספים היו פרוסים ברחבי פרובינקיית יהודה.
היסטוריה
הלגיון הוקם, ככל הנראה, בשנת 52 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר שגייס חיילים חדשים מגאליה קיסאלפינה לצורך מלחמת גאליה ובמיוחד להתמודדות עם המרד הגאלי בהנהגת ורקינגטוריקס. הלגיון נלחם לראשונה בקרב אלסיה. הלגיון גם נלחם בשבט הקרנוטים בעמק הלואר, בשנת 51 לפנה"ס.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בין קיסר לפומפיוס בשנת 49 לפנה"ס, נשאר הלגיון נאמן לקיסר, ונלחם לצידו תחילה בהיספניה בקרב אילרדה בשנת 49 לפנה"ס, ולאחר מכן ביוון, שם התרכזו פומפיוס ותומכיו. הלגיון השתתף בקרב דירכיום ובקרב פארסאלוס. לאחר מיגורו של פומפיוס התלווה הלגיון אל קיסר במסעו למצרים והיה חלק מחיל המצב הרומאי באלכסנדריה. בהגיעו לאלכסנדריה לאחר שנות לחימה רבות, כלל 1,000 חיילים בלבד. הלגיון השתתף בקרבות נגד תומכיו של המלך התלמאי תלמי השלושה עשר, שהיה מסוכסך עם אחותו קלאופטרה השביעית שבה תמכו הרומאים.
לאחר הניצחון במצרים הלגיון נלחם בפונטוס והשתתף בהבסתו המהירה של המלך פרנקס השני בקרב זלה. כתוצאה מההשתתפות האינטנסיבית של הלגיון במלחמת האזרחים הוא ספג אבדות כבדות וקיסר שלח אותו חזרה לאיטליה להתאוששות, אולם בקרב מונדה הלגיון חזר לשדה הקרב ונלחם למען קיסר כנגד שרידי הכוחות הפומפניינים.
אחרי רציחתו של קיסר באידו של מארס 44 לפנה"ס הלגיון נשאר בפיקודו של מרקוס איימיליוס לפידוס ששנה לאחר מכן מסר את הפיקוד למרקוס אנטוניוס. הלגיון לקח חלק בקרב פיליפי, שבו הובס הצבא הרפובליקאי של מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, כחלק מצבא הטריומווירט תחת פיקודו של אנטוניוס.
כשבשנת 40 לפנה"ס האימפריה הפרתית פלשה למזרח הרומאי. הלגיון היה חלק מחיל המשלוח שנשלח להילחם בה תחת פיקודו של פובליוס ונטידיוס בסוס, בשנת 37 לפנה"ס אנטוניוס שלח את הלגיון כחלק מחיל משלוח רומאי שנועד לסייע להורדוס בכיבוש ממלכת יהודה מידיו של מתתיהו אנטיגונוס השני. שנה לאחר מכן הלגיון השתתף בפלישה הכושלת של אנטוניוס לאימפריה הפרתית ונחלץ בעור שיניו מהשמדה כאשר נסוג דרך ארמניה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בין אנטוניוס לאוגוסטוס בשנת 31 לפנה"ס הלגיון ליווה את אנטוניוס ליוון יחד עם יתר הצבא שהיה תחת פיקודו במזרח, אולם קרב יבשתי בין הצדדים לא התרחש ואנטוניוס הובס בקרב הימי באקטיום. לאחר מכן הלגיון העביר את תמיכתו, יחד עם שאר צבאו של אנטוניוס, לאוקטביאנוס. לאחר מלחמת האזרחים, כאשר אוקטביאנוס, שעכשיו נקרא אוגוסטוס, ביסס את שלטונו הוא הציב את הלגיון בסוריה יחד עם הלגיון השלישי גאליקה, העשירי פרטנסיס והלגיון השנים עשר פולמינטה, תפקידם העיקרי היה לשמש חיל מצב כנגד האיום הפרתי.
הלגיון השתתף במלחמתו של גנאיוס דומיטיוס קורבאלו כנגד האימפריה הפרתית בשנת 58. הלגיון, יחד עם הלגיון השלישי והעשירי, פלש לארמניה והצליח לכבוש את ארטקסטה (כיום ירוואן שבארמניה) וטיגרנוקרטה (כיום טיגרנקרת שבארמניה) ולהושיב על כס המלוכה את טיגרנס השישי שהיה בעל מדיניות פרו-רומאית. הלגיון נשאר בארמניה עד שנת 63 לערך ולאחר מכן חזר לבסיסו שבסוריה.
עם פרוץ המרד הגדול ביהודה בשנת 66, וקסיליה של הלגיון יחד עם וקסיליה של העשירי והלגיון השנים עשר פולמינטה שהיווה את עיקר הכוח, בפיקודו של גטיוס גאלוס, ניסו להביס את המורדים היהודים אולם הוכו שוק על ירך בבית חורון. בשנת ארבעת הקיסרים הלגיון היה הכוח העיקרי תחת פיקודו של ק. ליקיניוס מיקנוס שנשלח לאיטליה על ידי אספסיינוס כדי לערוך מצור על רומא. הלגיון תמך באספסיאנוס אולם לא לקח חלק בקרבות כנגד יריביו.
הלגיון עבר להיות מוצב בקומגנה כשזו סופחה לאימפריה בשנת 72 והפכה לחלק מהפרובינקיה סוריה. בזמן שלטונו של טראיאנוס יחידה מהלגיון לקחה חלק במלחמה הדאקית השנייה. הלגיון השישי 'פארטה' השתתף במלואו במלחמות הפרתיות, כפי שעולה מכתובת הקדשה למפקד הלגיון שקיבל אות הצטיינות על חלקו במלחמה, השתתפותו גם עולה מכתובת הוקרה לטריבון הצבאי של הלגיון, T. Pontius Sabinus, שקיבל אות הצטיינות על חלקו במלחמות הפרתיות. קנטוריון בלגיון ששמו לא נשמר, קיבל עיטור צבאי על חלקו במלחמה הפרתית. הלגיון השישי הגיע לערביה לאחר המלחמות הפרתיות, כפי שעולה מכתובת הקדשה מבוסטרה של חיילי הלגיון השישי שחזרו משהות באלכסנדריה (כנראה לעזור בדיכוי המרד שם) למושל הפרובינקיה, הכתובת הוצבה בסמכות הטריבון בפעם השלישית של אדריאנוס ולכן היא הוצבה בין 10/12/118 ל-9/12/119.
הלגיון השישי בפרובינקית יהודה
הלגיון נהיה הלגיון השני בפרובינקית יהודה, בנוסף ללגיון העשירי פרטנסיס, לכל המאוחר בשנת 127. אולם סביר יותר להניח שהוא עבר ליהודה בשנת 123. מקום מושבו של הלגיון ביהודה היה בלגיו, באתר המשוער גבעת אל-מאנך ליד צומת מגידו. מחנה נוסף נמצא בתל שלם, כ-30 ק"מ דרומית-מזרחית ללגיו, כ-8 ק"מ דרומית לבית שאן. מתארו מלבני ומידותיו על פי הנתונים הראשוניים, הם כ־150*210 – כ-32 דונם בקירוב. בשטח המחנה נמצאו כתובת לא מתוארכת של הלגיון השישי 'פארטה', פסל ברונזה של אדריאנוס קיסר, וכן כתובת מונומנטלית בלטינית שהיא חלק משער ניצחון ברוחב 14 מטר. הכתובת הוקדשה לאדריאנוס קיסר על ידי הקיסר, והיא נמצאה בשימוש משני כ-1.5 ק"מ צפונית לתל שלם. כתובות נוספות של יחידות של הלגיון מוכרות משומרון, כתובת נוספת, נאמר שהיא הגיעה מבית גוברין, כתובת מגדרה בפראיה, וכן, כתובת נוספת מגדור, מהפראיה (היום א-סאלט). שתי כתובות נוספות שנמצאו באמת המים של קיסריה, כתובת נוספת לא מתוארכת של פומפיוס קטוליוס, קנטוריון של הלגיון השישי 'פארטה' נמצאה בטבריה.
בתור הלגיון השני בפרוביניקה הלגיון השתתף בדיכוי מרד בר כוכבא בשנים 132–136. כתובת מקוטעת מקולסיום (CLusium) שבאיטליה, המתארת קריירה צבאית של קנטוריון ששמו אינו ידוע, נאמר ששירת בלגיון השישי פארטה, ובמסגרת משרה זו זכה לעיטורים מידי אדריאנוס. אף על פי שמן הכתובת לא ברור באיזה הזדמנות הוענקו לו העיטורים, היו חוקרים שניסו לשייך זאת לימי המרד השני. הלגיון שהה זמן קצר באפריקה בזמן הקיסר אנטונינוס פיוס, והשתתף במלחמה של לוקיוס ורוס כנגד הפרתים בשנים 162–165 במסופוטמיה. כשפסקניוס ניגר התמרד בשנת 193, בתמיכת הלגיון העשירי, כנגד הקיסר ספטימיוס סוורוס, נשאר הלגיון השישי נאמן לסוורוס והצליח להביס את כוחותיו של פסקניוס ניגר. על כך הוענק לו התואר Fidelis Constans (הנאמנים תמיד) על ידי הקיסר. על פי ההיסטוריון דיו קסיוס, הלגיון השישי פראטה עדיין הוצב ביהודה בזמנו. במהלך המאה ה-3 עבר הלגיון למחנה באודרו בפרובינקיה ערביה, כפי שעולה מעדויות ארכאולוגיות ואפיגרפיות.
ערן שקין
ערן שקין (נולד ב-19 בפברואר 1962) הוא אמן, צייר, רשם ופסל ישראלי.
ביוגרפיה
שקין נולד בתל אביב לשמעון (סופר) ואסתר (מעצבת) ניצולי שואה, שעלו ארצה לאחר מלחמת העולם השנייה. את לימודי התיכון סיים בשנת 1980 בבית הספר "ויצו צרפת" בתל אביב. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1980 הצטרף לפיקוד הנח"ל ושירת כגרפיקאי. בשנת 1983 למד באוניברסיטת תל אביב תולדות האומנות ובשנת 1984 החל את לימודיו בבית ספר לאומנויות " אקול דה בוזאר" שבפריז.
בין השנים 1986–1993 חי שקין בניו יורק, שם קיבל את מלגת "ענייני האמנות" והיה עוזרו של אמן תנועת קוברה, קארל אפל ובין השנים 1997 ועד 2001 חי בלונדון. בעבודותיו יוצר שקין דיוקנים נועזים אשר מעמידים אישי תרבות נודעים, במצבים ובקונטקסטים יוצאי דופן וביניהם: פרויד מנמנם בכורסתו המפורסמת, פיקאסו מטגן ביצה, פיט מונדריאן חוצה אוקיינוס בשחיית כלב.
תערוכות יחיד של שקין הוצגו בניו יורק, בלונדון, פריז, טורונטו, מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב, מוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן, מוזיאון הרצליה, בגלריה של אוניברסיטת ניו יורק, מרכז ניוטון שבבוסטון, מוזיאון קורקורן בוושינגטון, מוזיאון סנטה מוניקה, מוזיאון הפורום שבסנט לואיס, במוזיאון היהודי בברלין, במוזיאון היהודי במינכן ובבריסל.
עבודותיו נמצאות באוסף הקבוע של ה - "British Museum" בלונדון "Ludwig Museum", בגרמניה, במוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון לישראל, במוזיאון הפתוח בתפן, במוזיאון הרצליה, ובמוזיאון עין חרוד.
בשנת 2014, הציג שקין לראשונה במוזיאון חיפה את תערוכת היחיד "גיבור תרבות", באמצעותה ניסה להבין איך נוצרים גיבורי תרבות. התערוכה Three painters, a rock star, a young girl and a psychoanalyst in one room, הוצגה בתחילת שנת 2016 במרכז MANA לאמנות עכשווית בניו ג'רזי ובמוזיאון חיפה. בשנת 2017 הציג שקין תערוכת יחיד גדולה במוזיאון היהודי בברלין, גרמניה.
האומנות של שקין עוסקת תמיד באותו נושא גם אם היא נראית שונה האחת מהשנייה.
חייו האישיים
שקין היה נשוי לשחקנית מאיה קדישמן, בתו של האמן מנשה קדישמן, ולהם 3 ילדים. מתגורר בתל אביב.
היינץ גאורג לם
היינץ גאורג לם (בגרמנית: Heinz-Georg Lemm; 1 ביוני 1919 – 17 בנובמבר 1994) היה מפקד בוורמאכט במלחמת העולם השנייה שעוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות, ולאחר מכן היה מפקד בכיר בבונדסוור.
לאחר המלחמה
לאחר שחרורו מהשבי, בשנים 1950–1958 הוא מילא מספר תפקידים בפולקסווגן בהמבורג ובוולפסבורג, והתקדם ממוכר לעוזר המנהל של מנהל המכירות המחוזי.
בשנת 1958 הוא התגייס לבונדסוור בדרגת אוברסט, ושימש כמפקד רגימנט הדרכה פאנצרגרנדיר בבית הספר לחי"ר בהמלבורג. בשנים 1959–1962 הוא היה ראש מחלקת משאבי אנוש במשרד הביטחון הפדרלי בבון. בשנת 1962 הוא השתתף בקורס המח"טים הראשון בבית הספר לכוחות השריון במונסטר ובאקדמיה למנהיגות של הבונדסוור בהמבורג. משנת 1962 עד 1965 הוא היה מפקד חטיבת הפאנצרגרנדיר ה-7 בהמבורג, ובשנים 1965 עד 1969 היה מפקד בית הספר לקצונה הצבאית ה-3 במינכן. בשנת 1969 הוא מונה לסגן מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5 בדיאץ, ובשנת 1970 מונה למפקד הדיוויזיה עד 1974. בשנת 1974 התמנה לראש משרד הצבא בקלן, ובשנת 1979 פרש מהצבא. לאחר סיום כהונתו התמנה לנשיא כבוד של מסדר מחזיקי צלב האבירים של צלב הברזל. הוא היה נשיא אגודות החיילים הגרמנים עד 1985, ואחר כך נשיא כבוד עד 1988.
לם היה אב לשני ילדים. הוא התחתן בפעם השנייה בשנת 1992 בגיל 73. הוא נפטר בגיל 75, ב-17 בנובמבר 1994 ברופיכטרוט.
Britain's Got Talent
Britain's Got Talent (לעיתים מקוצר ל-BGT) היא תוכנית מציאות בריטית מסוגת חיפוש כישרונות שנוצרה על ידי סיימון קאוול. התכנית עלתה לראשונה ב-9 ביוני 2007 בעקבות הצלחת התכנית America's Got Talent; התכנית תוכננה לשידור לשנת 2005; אולם סכסוך בין קאוול לבין המנחה המיועד גרם לדחיית עליית התכנית בשנתיים. התכנית זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לתוכנית הבידור הטובה ביותר לשנים 2010, 2018 ו-2019, וקיבלה עוד שתי מועמדויות לשנים 2016-2017.
גרסה ישראלית לתוכנית עלתה לשידור בפברואר 2018 בזכיינית רשת.
הפורמט
זוהי תוכנית תחרות כישרונות בה מתחרים אמנים ממגוון תחומים דוגמת ריקוד, שירה, קומדיה ואחרים על פרס כספי שסכומו השתנה במהלך העונות ובהזדמנות להופיע בפני חברי משפחת המלוכה הבריטית, כולל אליזבת השנייה מלכת הממלכה המאוחדת או בפני הנסיך מוויילס.
יורי שטרן
יורי רפאל שטרן (ברוסית: Юрий Штерн; 29 במרץ 1949 – 16 בינואר 2007, ה'תש"ט – כ"ו בטבת ה'תשס"ז) היה חבר הכנסת, ובעל תואר דוקטור לכלכלה.
ביוגרפיה
לאחר עלייתם לישראל הגיעה משפחת שטרן למרכז הקליטה במבשרת ציון. שטרן הקים יחד עם חבריו ועם יוסף מנדלביץ' מרכז למידע על יהדות ברית המועצות. כעבור שנה עברה המשפחה לשכונת גילה בירושלים. בשנת 1983 הוקמה ההתנחלות "אל-דוד" למרגלות הר ההרודיון (לימים "נוקדים"). המתיישבים וארגון "אמנה" הציעו לו את תפקיד מזכיר היישוב. שטרן נאלץ תחילה להגיע ליישוב באוטובוסים, כיוון שלא היו לו רישיון נהיגה ורכב. כדי לפתור את בעיות העולים הקימו שטרן ונתן שרנסקי את "לשכת המידע על עולים מברית המועצות", אשר היוותה את הבסיס להקמתו של "הפורום הציוני" בשנת 1988. הפורום נאבק למען זכויות העולים, הקים מוסדות סדירים לניהול עניינו של הארגון, קיים אספות כלליות ובחר את מוסדותיו.
בשנת 1996 נבחר שטרן לכנסת הארבע עשרה במסגרת סיעת ישראל בעלייה. לקראת הבחירות לכנסת ה-15 חבר יחד עם מיכאל נודלמן, שאיתו הקים את מפלגת עלי"ה, למפלגת ישראל ביתנו של אביגדור ליברמן. כיהן כחבר בוועדות שונות, וכן עמד בראשות הוועדה המיוחדת לבעיית העובדים הזרים (בכנסת החמש עשרה), בוועדת הפנים והגנת הסביבה (בכנסת השש עשרה), שבמסגרתה קידם את חקיקת חוק הקרינה הבלתי מייננת, ובוועדה לענייני ביקורת המדינה, שבראשה עמד בכנסות השש עשרה והשבע עשרה. בכנסת השבע עשרה צמצם את פעילותו הפרלמנטרית בעקבות מחלת הסרטן שבה חלה, אך עם זאת המשיך להשתתף בדיונים. תמך במאבק נגד תוכנית ספדי לבנייה במערב ירושלים. ב-5 בינואר 2004 הקים את "שדולת בעלי הברית הנוצריים" בלווית ההצהרה הבאה: "מטרתה של שדולת בעלי-ברית נוצריים בכנסת היא לבנות חיבור ישיר של תקשורת, שיתוף פעולה ותיאום בין הכנסת למנהיגים נוצריים ברחבי העולם... השדולה עובדת עם נוצרים שתומכים בישראל ועם כאלה שמתלבטים באשר לעמדתם כלפי ישראל. נוצרים רבים מכירים בכך שאמונתם בתנ"ך מחברת אותם לארץ ישראל ולעם ישראל...".
שטרן כיהן במשך כשנה (2001–2002) כסגן שר במשרד ראש הממשלה, תחת ראש הממשלה אריאל שרון.
ב-16 בינואר 2007 (כ"ו בטבת ה'תשס"ז) נפטר שטרן ממחלת הסרטן. הותיר אחריו את רעייתו, לנה, בן ובת.
הנצחה
ב-2009 נוסד לזכרו ועל שמו פרס שר העלייה והקליטה לעולים יוצרים ע"ש יורי שטרן, במסגרתו מעניק משרד העלייה והקליטה פרסי הצטיינות ליוצרים עולים על הישגים מיוחדים בתחומי האומנות השונים ועל תרומתם המיוחדת לתרבות הישראלית ולשילוב תרבויות. הפרס ניתן מדי שנה בטקס חגיגי במעמד שר העלייה וקליטה. בין הזוכים בפרס זה: יבגני אריה, איגור ברזין, אולה שור-סלקטר, אוולין קפלון ונוספים.
שטרן הונצח ברחוב על שמו בשכונת פסגת זאב בירושלים, באנדרטה על שמו בדימונה וגן שעשועים על שמו באשקלון. ומתנ"ס על שמו בבאר שבע בשכונת נחל בקע.
לאחר מותו הוסב שם מוזיאון הווטרנים נשר ל"מוזיאון הווטרנים על שם חבר הכנסת יורי שטרן". על שמו קרוי "המרכז לסיוע הוליסטי ע"ש יורי שטרן" הנתון מענים של רפואה משלימה לחולי סרטן במרכזי פעילות בירושלים ובהרצליה.
בני לנדא
ב-1995 היה ברשימת המיליארדרים של פורבס. הונו הוערך על ידי פורבס ישראל בשנת 2016 בכ-3.3 מיליארד שקל.
ביוגרפיה
לנדא נולד בפולין לזוג ניצולי השואה, את השנתיים הראשונות בחייו עשה במחנה פליטים בגרמניה. משפחתו היגרה לאדמונטון שבקנדה, שם עבד האב כנגר ואחר כך קנה חנות לממכר סיגרים ובירכתיה היה ציוד לפיתוח תמונות. לנדא הרחיב את התחום לצילום תמונות פספורט ופיתח דרך להדפסה ישירה על נייר הצילום, ללא צורך לצלם על פילם.
תחילה למד באוניברסיטה הנדסה ופיזיקה אך לא סיים את לימודיו, ולאחר מכן למד ספרות ופסיכולוגיה, אולם שוב החליט לעזוב וללמוד קולנוע בלונדון פילם סקול (London Film School) שבלונדון. במהלך הלימודים התחיל לעבוד בחברה למתן שירותי צילום ופתרונות מיקרופילם ופיתוח שלו זיכה את החברה בחוזה עם חברת רולס-רויס. החברה שבה עבד (CAPS) נכשלה עסקית והגיעה לכינוס נכסים. ב-1970, כשהיה באנגליה, ייסד יחד עם ג'רלד פרנקל, שהיה המעסיק שלו ב-CAPS את חברת Imtec (Imaging Technology), חברה בתחום המיקרוגרפיקה שהפכה לחברה מובילה באספקת ציוד לקריאת והדפסת מיקרופילמים, ואשר רכשה מאוחר יותר את CAPS.
אינדיגו
ב-1977 החליט לנדא לעלות לישראל. באותה שנה ייסד את חברת אינדיגו. רישום החברה נעשה בהולנד לצורכי מס וקשר עם השוק המשותף. פיתוחי החברה התבססו על טכנולוגיית liquid ink, שהתאימה לשוק הדפוס הדיגיטלי המתפתח. לנדא הגיע להסכם עם חברת סאווין האמריקאית לפיו אינדיגו תעסוק בפיתוח עבור סאווין ותזכה לתמלוגים בתמורה. לנדא אף הפך לאחראי על המחקר ופיתוח העולמי של סאווין.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה פיתוח נוסף על בסיס רעיונותיו של לנדא ונוצר ה-ElectroInk, דיו נוזלי שנועד להחליף את האבקה במכונות הצילום ואת האבקה במכונות הדפוס. ב-1993 התחיל השיווק של E-Print 1000. מכונה זו הייתה נקודת מפנה בשוק ההדפסה. החידוש הגדול היה היכולת להדפיס ישירות מהמחשב וכך התאפשר לשנות את ההדפסה בין דף לדף, חידוש שלא היה קיים במכונות הדפסה עד אותה תקופה.
ביוני 1993 מכר לנדא 14 אחוז מאינדיגו לג'ורג' סורוס בתמורה ל-50 מיליון דולר. זו הייתה השקעתו הראשונה של סורוס בישראל. ב-1994 הונפקה אינדיגו בנאסד"ק. לשם כך דילל לנדא את אחזקתו ל-70% וכך התאפשר לגייס כ-100 מיליון דולר. כבר באותה שנה היו רווחי החברה 74 מיליון דולר. ב-1995 הגדיל סורוס את החזקותיו ל-30%. ב-2000 השקיעה חברת HP באינדיגו 100 מיליון דולר בתמורה לכ-13.5% מהמניות. בשנת 2002 השלימה חברת HP את רכישת חברת אינדיגו תמורת 830 מיליון דולר. אחרי המכירה לנדא הפך ליועץ אסטרטגי למנכ"ל HP העולמית. בתפקידו זה שרד חילופי מנכ"לים בחברה.
לאחר אינדיגו
לנדא הקים מספר חברות והוא פעיל בהן, Landa Labs העוסקת בתחומי הננוטכנולוגיה, ההדמיה והאנרגיה, לנדא ונצ'רס המשקיעה בחברות טכנולוגיות בראשית דרכן, לנדא דיגיטל פרינטינג העוסקת בפיתוח מכונות דפוס דיגיטליות המשתמשות בדיו ננומטרית ולוסיקס המפתחת מכונות לייצור יהלומי מעבדה. בתחילת המאה ה-21 רכש בהדרגה את מרבית מניותיה של חברת "קולורייט" (Coloright) ליצירת צבעי שיער בהתאמה אישית, ובדצמבר 2014 מכר אותה לחברת "לוריאל".
ללנדא הוענקו תוארי דוקטור לשם כבוד מהטכניון, מאוניברסיטת בר-אילן, מאוניברסיטת חיפה ומאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לנדא רשם מעל 800 פטנטים.
משך מספר שנים היה לנדא אחד המשקיעים הפרטיים הבולטים בחברת טבע תעשיות פרמצבטיות והחזיק במניותיה בשווי עשרות מיליוני דולרים. ב-2013 ניסה להוביל מהלך, שלא צלח, להחלפת דירקטוריון החברה. ב-2019 נודע כי חיסל את השקעתו בטבע, לאחר שהחברה נקלעה לקשיים חמורים.
משפחתו
נשוי לפטסי והם הורים לשלושה, בת ושני בנים. ב-2005 הדליקה פטסי משואה במסגרת טקס הדלקת המשואות בירושלים.
בתו, טליה לנדא, הייתה רקדנית באנסמבל של להקת בת-שבע ורוקדת באנסמבל מריה קונג משנת 2008 עד היום, נכון ל-2013.
בנו, אלון לנדא, הוא זמר יוצר, אשר היה חבר בלהקת "המושבה". שירו "חברה" משמש כשיר הנושא של הסדרה "דובדבני וקובץ'".
לנדא ורעייתו פטסי הקימו את קרן לנדא, קרן פילנתרופית של 50 מיליון דולר לעשר שנים. הקרן מוקדשת ל"שוויון הזדמנויות באמצעות חינוך", תומכת בסטודנטים בכל האוניברסיטאות בישראל ומשקיעה בתוכנית עתידים.
משנת 1974 מתגורר בנס ציונה.
דוגה
דוגה או תוגה (בערבית: دقة - "דקה"; בצרפתית: Dougga או Thugga) הוא אתר ארכאולוגי השוכן בצפון-מערב תוניסיה. האתר משתרע על פני שטח של 700 דונם והודות לריחוקו ממרכזי יישוב אחרים בעת העתיקה ובהווה, הוא מצטיין ברמת שימור טובה. במקום שרידים מהתקופה הפונית, ההלניסטית, הנומידית, הרומית והביזנטית. בשנת 1997 הוכרזה דוגה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
דיודורוס סיקולוס מזכיר את דוגה כבר בסוף המאה ה-4 לפנה"ס, ולפי ממצאים ארכאולוגים בנקרופוליס שנתגלו בצפון האתר, היא נוסדה לפני המאה ה-5 לפנה"ס. כאשר המלך הנומידי מסיניסה כבש את האזור, הוא הפך את העיר לאחת מבירותיו. העיר שגשגה בתקופת יורשיו, ופיתחה תרבות פונית-לובית. כאשר יוליוס קיסר הביס את יובה הראשון, מלך נומידיה בקרב טפסוס בשנת 46 לפנה"ס, הוא סיפח את מזרח נומידיה לפרובינקיה אפריקה נובה ודוגה הפכה לעיר רומית. החל הימי אוגוסטוס ועד סוף המאה ה-1 התגוררו בעיר שתי קבוצות אוכלוסייה נבדלות זו מזו, האוכלוסייה המקומית אשר חייתה לפי המערכת המסורתית המקומית, והאוכלוסייה הרומית שהייתה כפופה לקולוניה של קרתגו וחייתה בהתאם לאורח החיים הרומי. מחד שמרה העיר על המתאר העירוני הנומידי, אך בה בעת הוקמו בה מבנים מונומנטליים רומיים. אף שהעיר הייתה קטנה, אפילו במושגי הזמן, ואוכלוסייתה לא חרגה מעולם מכ-5,000 תושבים, היא שגשגה בשל העורף החקלאי הפורה שלה, במיוחד במהלך המאה ה-2 וה-3. עם זאת, דוגה לא נחשבה לעיר חשובה, ואף ששגשגה והוקמו בה מבני ציבור מרשימים, היא נותרה בגדר עיר שוק שולית. בשנת 205 הוענק לדוגה מעמד של מוניקיפיום, וב-261 זכתה למעמדה של קולוניה, המעמד הגבוה ביותר ליישוב מסוגה. באותה עת הייתה למקום מושבו של בישוף והמשיכה ושגשגה גם במהלך המאה ה-4. במאה ה-5 החלה העיר לשקוע, ובתקופה הביזנטית, בין השנים 533–698, הייתה יישוב שולי. בתקופה זו הוקמה חומה סביב הפורום ומקדש סטורנוס, יונו ומינרווה הסמוך. בתקופה המוסלמית המשיך והתקיים יישוב כלשהו באתר, ואף הוקם בו מסגד פשוט במאה ה-14, אך המידע על דוגה מתקופה זו מועט.
הפורום והמקדשים
הפורום הרבוע והקטן מוקף באכסדרה של עמודי שיש, והחומה הביזנטית המאוחרת חוצה אותו. לצידו שוכן מקדש סטורנוס, יונו ומינרווה. בקדמת המקדש ניצבת שורה של שישה עמודים קורינתיים, ומתחתיו קריפטה שייתכן ושימשה ככנסייה בתקופה מאוחרת יותר. מקדש סטורנוס נמצא בחלק הנומידי המוקדם של העיר, והוא הוקם באתר בו שכן קודם לכן מקדש לבעל. מקדש יונו השמימית הוא המרשים שבמקדשי העיר. הוא נבנה בשנת 230 לערך והוא שוכן במרכזה של חצר בצורת חצי מעגל.
אתרים אחרים
בתיאטרון הקטן מקום ל-3,500 צופים, ולמרות גודלו הצנוע, יש לזכור כי שימש עיר שבה התגוררות לכל היותר 5,000 תושבים. שער הניצחון לסוורינוס נבנה ככל הנראה כדי לציין את העלתה של העיר למעמד של מוניקיפיום בתקופתו. שער זה נמצא במצב מדורדר למדי, אך השער האחר המוקדש לקיסר אלכסנדר סוורוס השתמר במצב טוב. מרחצאות העיר הוקמו במאה ה-3 ושופצו במאה ה-4. במקום נמצא פסיפס של הקיקלופים, אך הוא שמור במוזיאון בארדו בתוניס.
שלמה שפירא (מונקאטש)
רבי שלמה שפירא בעל ה"שם שלמה", (12 בנובמבר 1831 (ז' בכסלו ה'תקצ"ב) - 5 ביוני 1893 (כ"א בסיון ה'תרנ"ג)) היה האדמו"ר הראשון ממונקאטש.
ביוגרפיה
רבי שלמה נולד לטובה חוה ולרבי אלעזר שפירא, בנו של הרב צבי אלימלך שפירא, בעל ה'בני יששכר', שכיהן כרב של מונקאטש. נישא לחיה פרומה, בתו של רבי יקותיאל שמואל שמלקה מסאסוב. לאחר נישואיו עבר לסטז'יז'וב שבגליציה, עיר בה שימש אביו ברבנות. וכאשר הציעו לאביו בה'תרי"ז את כהונת הרב של לאנצוט קיבל ממנו את תפקיד רב העיר סטז'יז'וב. בשנת ה'תרמ"ב קיבל את תפקיד רב העיר מונקאץ' (בה שימש סבו כרב) והחל לנהוג כאדמו"ר.
רבי שלמה נפטר בכ"א בסיוון תרנ"ג, ואת מקומו מילא בנו רבי צבי הירש שפירא כאדמו"ר השני ממונקאטש.
על פי צוואתו, לא נדפסו דברי תורה שהוא כתב. תולדותיו נדפסו בספר "בית שלמה" שנכתב על ידי דוד כהנא ממונקאץ'. נעשה ניסיון לדלות מתוך כתבי צאצאיו הגדים המיוחסים אליו. ספר האוסף, "ספר פדה בשלום", יצא לאור על ידי הוצאת אמ"ת - א'ור ת'ורה מ'ונקאטש בברוקלין ניו יורק בשנת תשנ"ג.
ספר יום הדין (רומן)
ספר יום הדין (באנגלית: Doomsday Book) הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופרת האמריקאית קוני ויליס שיצא לאור בשנת 1992. הספר יצא בעברית בהוצאת אופוס בשנת 1999, בתרגומה של עידית שורר. הספר זכה בפרס הוגו ובפרס נבולה, ונחשב לאחת מיצירות המדע הבדיוני הטובות ביותר. הספר שייך לסוגת מסע בזמן, חלק מסדרת המסע בזמן של ויליס, וחלק מהדמויות המופיעות בו מופיעות גם בספרים ובנובלות אחרות מפרי עטה.
תקציר עלילה
עלילת הספר מתרחשת באמצע המאה ה-21 (שנת 2054) ובמקביל באנגליה של המאה ה-14. הספר עוקב אחר ההיסטוריונית קיווירין אנג'ל, סטודנטית באוניברסיטת אוקספורד במסגרת פרויקט של מסע בזמן אל תקופת היסטוריות וחקירת אורח החיים באותן תקופות.
קיווירין המתמחה בימי הביניים נוסעת בזמן אל המאה ה-14 על אף התנגדות המנחה שלה, פרופסור ג'יימס דנוורת'י, החושש מסכנות התקופה. קיווירין היא ההיסטוריונית הראשונה הנוסעת לתקופה זו הנחשבת למסוכנת.
בשל טעות בהכנסת הקואורדינטות נשלחת קיווירין, במקום אל שנת 1320, אל שנת 1348 - השנה בה הגיעה המגפה השחורה אל אזור אוקספורד. מגפת שפעת שפורצת פתאום וההיסטריה הציבורית בעקבותיה מביאה לכיבוי מכונת הזמן, ובכך אובד התאריך המדויק אליו נשלחה קיווירין. טכנאי המכונה חולה בשפעת ומאבד את ההכרה, ועל העיר אוקספורד של המאה ה-21 מוטל הסגר.
קיווירין חולה אף היא בשפעת מיד לאחר הגיעה אל העבר, ובשל הזיות החום אינה זוכרת את מקום הנחיתה המדויק שלה (אליו היא צריכה לשוב לאחר שלושה שבועות). קיווירין מתגלה על אם הדרך על ידי תושבי כפר סמוך, החושבים שהיא נשדדה, ונלקחת אל בית אחוזה כפרי. בשל הזיותיה, ההיסטוריונית מדברת אנגלית מודרנית (שפה שהמקומיים אינם מבינים) וכן לטינית ותושבי המקום לומדים שהיא יודעת לקרוא ומסיקים שהיא נזירה אשר ברחה ממנזר סמוך. קיווירין מתיידדת עם הכומר המקומי, האב רוש, (לאחר פגישתם הראשונה בה חשבה שהוא שודד דרכים), ומנסה לסייע לתושבי האחוזה הכפרית בהכנת ארוחת חג המולד ומיסת חג המולד, בעודה ממתינה לשובו של אחד מתושבי האחוזה אשר טען שהוא זה שמצא אותה ביער.
ביום חג המולד פורצת בכפר המגפה השחורה ותוך מספר ימים נדבקים מרבית תושבי האחוזה והכפר. האב רוש מנסה לטפל בתושבים ולקברם, וקיווירין מסייעת לו. רק זמן קצר לפני מותו של האב רוש מהמגפה היא מגלה שהוא האדם שמצא אותה על אם הדרך, והאמין כל העת שהיא קדושה אשר נשלחה לעזור להם בתקופת המגפה. עם מותו של רוש מבינה קיווירין שלא תוכל לשוב למקום המפגש (הידוע רק לרוש).
במקביל עוקבת עלילת הספר אחר אוקספורד המודרנית, שם מתגלה שמקורה של המגפה בחפירה ארכאולוגית בה התגלה קבר של אביר שמת ממגפת השפעת (נגיף השפעת שרד בתוך הקבר והדביק את החופרים, בהם קיווירין וטכנאי מכונת הזמן בדרי). עם גילוי מקור הנגיף, מופעלת מכונת הזמן ומתגלה התאריך אליו נשלחה קיווירין - בשל הזיות החום של מפעיל המכונה שינה המפעיל את התאריך אליו היא נשלחה. דנוורת'י נוסע בזמן ומוצא אותה בכפר זמן קצר לאחר מותו של האב רוש, ומחזיר אותה אל המאה ה-21.
ניתוח פני שטח מגמתיים (סטטיסטיים)
ניתוח פני שטח מגמתיים (Trend Surface Analysis) היא טכניקה מתמטית המשמשת במדעי הסביבה (גאולוגיה, מדעי קרקע, גאוגרפיה וכיוצא בזה). ניתוח זה נקרא גם מיפוי פני השטח המגמתיים או הסטטיסטיים. הניתוח מבוסס על פולינום בסדר גודל נמוך (בדר"כ מהמעלה השנייה) של קואורדינטות מרחביות לאומדן רשת קבועה של נקודות מתצפיות המפוזרות על פני השטח, למשל מממצאים גאולוגיים של קידוחים בנקודות שונות, או ממצאים של עוצמה סייסמית באתרים שונים שנצפו מיד לאחר רעידת אדמה.
התוצרים הסופיים של האנליזה הם:
מאחורי הקלעים של התהליך
למעשה מדובר בהליך של רגרסיה ליניארית בגרסתה הפולינומית. המערכת קוראת את התפרושת המרחבית של התצפיות וערכיהן הנצפים שהוזנו למערכת, ומזהה את חוקיות השונות על פני המרחב של הערכים הנצפים, על פי החוקיות שהמערכת מזהה. ברגע שהמערכת זיהתה את החוקיות, היא יודעת לתאר אותה באמצעות פולינום (בדוגמה המוצגת ב-איור 1 מדובר בפולינום מהמעלה השנייה), שברגע שמציבים בפולינום את נתוני X ו-Y מקבלים את הערך הצפוי ע"פי החוקיות שזוהתה. המערכת תמפה את מפת פני השטח המגמתיים, בהסתמך על הערכים הצפויים הללו. ההפרש בין הערך הנצפה (שהוזן למערכת) לערך הצפוי הוא "השארית", שכמובן מייצגת את "הרעש", שההחלקה שבוצעה על ידי האנליזה התעלמה ממנו בהליך המיפוי. גודל השארית מבטא את "עוצמת הרעש".
הפן השימושי
כאמור, למתודולוגיה זו יש שימושים במדעי הסביבה. למשל, ליצירת מפות סטרטיגפיות (מיפוי שכבות הסלע המרכיבות את הקרום) של חלקו העליון של קרום כדור הארץ (גאולוגיה). זאת על סמך נתונים מקידוחים; או מפות כבידה (גרוויטציה) על סמך מדידות מאתרים שונים (גיאופיזיקה) ; או מפות איזוסייסמיות של אזורים שווי עוצמה סייסמית (Seismic Intensity) ברעידת אדמה, על סמך הערכת עוצמות אלה באתרים שונים (סייסמולוגיה). בכל המפות הללו מדובר במפות עם קווי מתאר - קונטורים המתארים (לפי סדר הדוגמאות שהובאו) קוים שווי עובי של יחידות סלע, שווי עוצמת כבידה ושווי עוצמה סייסמית (איור 1).
מתודולוגיה זו מיושמת גם במדעי החברה בעיקר על ידי גאוגרפים. לדוגמה: תיאור פני השטח המגמתיים של תפרושת גידול האוכלוסייה ביישוב מסוים, למשל במטרופולין תל אביב בשנים 1980-1961.
מלחמת אבחזיה
מלחמת אבחזיה שניטשה בין השנים 1992 ל-1993, ובה לחמו צבא גאורגיה מצד אחד כנגד בדלנים אבחזים מצד שני, הייתה אחד העימותים החריפים בקווקז בתקופה שלאחר התפרקות ברית המועצות. הסכסוך נשא אופי אתני בין הגאורגים והאבחזים. המיעוטים באבחזיה, גאורגים וארמנים לחמו לטובת ממשלת גאורגיה שהתנגדה לפרישת החבל מגאורגיה. לטובת הבדלנים הצטרפו יחידות מתנדבים של קוזקים מצפון הקווקז, ואף כוחות הפדרציה הרוסית שהיו מוצבים בסמוך.
המלחמה נחשבת לחלק ממלחמת האזרחים של גאורגיה, שכללה עימות פוליטי פנימי בין הגאורגים ובין עצמם, בו לחמו תומכי הנשיא המודח זוויאד גמסחורדיה ותומכי הנשיא המכהן אדוארד שוורדנדזה, ועימותים בין הממשל המרכזי בגאורגיה ובין תנועות בדלניות כגון המשבר בחבל דרום אוסטיה שהתפתח אף הוא לעימות צבאי. עימותים אלו התנהלו במקביל ללחימה באבחזיה, סיבכו את הלחימה, ותרמו לתוצאתה.
הפרות זכויות האדם ומעשי זוועה דווחו באשר לפעולות שני הצדדים, ושיאם היה לאחר המלחמה ולאחר כיבוש סוחומי ב-27 בספטמבר 1993 במסע טיהור אתני בו גורשו הגאורגים מאבחזיה. לפני המלחמה מנו האבחזים 17.8% מאוכלוסיית אבחזיה ואילו הגאורגים מנו 45.7%. מספרה הכולל של האוכלוסייה היה כחצי מיליון נפש. ארגון האומות המאוחדות אימץ החלטה המכירה בזכות השיבה של הפליטים הגאורגים לאבחזיה.
גאורגיה שקיבלה עצמאותה לאחר נפילת ברית המועצות, הושפעה באופן עמוק מהמלחמה, וסבלה נזק כלכלי, אנושי ופסיכולוגי. אבחזיה נהרסה במלחמה, ובעימותים שבאו בעקבותיה. אבחזיה, ששומרת על עצמאות דה פקטו, עדיין סובלת מבעיות כלכליות וחברתיות בעקבות המלחמה.
דרורה חבקין
דרורה חַבקין (3 באוגוסט 1934 – 23 באפריל 1995) הייתה זמרת, מלחינה, פזמונאית ומעבדת מוזיקלית ישראלית.
ביוגרפיה
חבקין נולדה בחיפה וגדלה בירושלים. היא דור שישי בארץ מצד אמה. סבה, נתן בן ציון חבקין, היה פעיל למען צמחונות, פציפיזם ואספרנטו.
חבקין הייתה מראשוני להקת הנח"ל בתחילת שנות ה-50. לאחר שחרורה מצה"ל למדה באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים. את שירה הראשון, "לילה טוב", כתבה כתרגיל בקורס להרמוניה, בשנת 1962.
לאורך השנים כתבה, הלחינה ותרגמה להיטים רבים ללהקות צבאיות ולזמרים שונים, ביניהם יפה ירקוני, חוה אלברשטיין, ירדנה ארזי וליאור ייני. בסוף שנות ה-60 הקליטה שני אלבומים של שירי רחוב, שזכו להצלחה רבה. נישאה לדב נשרי, אלוף-משנה בצה"ל ולאחר מכן מנכ"ל החברה לפיתוח חוף אילת (וגרושהּ של העיתונאית דליה למדני). בני הזוג היו הורים לבן ובת, אריאל ושירי, והמשפחה התגוררה בצהלה. ב-1970 התגרשה ממנו ועברה לגור עם דני ליטני ברחוב בן-יהודה. השניים גם הופיעו יחדיו ברחבי הארץ.
באותה שנה נפטרה חבקין באופן פתאומי מדום לב, בגיל 60.
חנות הטבע שפתחה בראש-פינה מנוהלת כיום על ידי בתה, שירי.
פנחס גינוסר
פנחס גִינוֹסָר (גוֹלְדְפַרְבּ) (13 באפריל 1924, תל אביב - מרץ 2008, ירושלים) היה מלוחמי מחתרות האצ"ל והלח"י, פעיל במפלגה הקומוניסטית הישראלית כחלק מהפלג שתמך בציונות ב-1965, חוקר במדרשת בן-גוריון ועורך ספרים בנושא תולדות הציונות.
תקופת נעוריו
גינוסר נולד בתל אביב בשם פנחס גולדפרב לצבי ורחל, ילידי הארץ. המשפחה הייתה אמידה, אביו היה רואה חשבון וכיהן בין היתר כרואה החשבון הראשי של חברת החשמל. אמו הייתה עקרת בית.
האווירה הפוליטית בבית הושפעה מאוד מהתנועה הרוויזיוניסטית, שאביו היה מנהיג מקומי בה. רקע זה הביאו להצטרף לארגון האצ"ל בהיותו בן 14. למרות תמיכת אביו ברעיונות הלאומיים שייצג הארגון, הוא התנגד לפעילות המחתרתית של בנו, ובשל כך אף סילק אותו מהבית לתקופה.
פעילותו בלח"י
עם הפילוג באצ"ל בשנת 1940 הצטרף לקבוצת הפורשים בראשותו של אברהם שטרן. כינויו המחתרתי היה "אמנוֹן".
ב-1943 היה אחראי על הגיוס לארגון, בעיקר בקרב בני נוער. ב-1944 אחראי על סניפי השרון והשומרון, וב-1945 התמנה לאחראי על אזור חיפה והצפון.
גינוסר השתתף בפעולות רבות של הארגון, בהן מעשי שוד למימון פעילות המחתרת, ניסיון ההתנקשות בג'פרי מורטון וההתקפה על מחנה הצבא הבריטי בחולון, בה נפצע.
היה מבין חברי הארגון שהוגלו לאפריקה על ידי הבריטים. ב-12 ביולי 1948 שב לארץ ישראל. לאחר הקמת המדינה ושובו לישראל הועמד גינוסר בראש תנועת הנוער של מפלגת הלוחמים, ערך את הירחון "חזית הנוער" והיה מזכיר המערכת של עיתון "המעש".
גינוסר חויב על ידי שלטונות המדינה הצעירה בשירות צבאי, וב-1950 גויס לצה"ל. שירת בחטיבת גבעתי וסיים קורס קצינים במחזור ז'. במחזור ח' של הקורס שימש כמדריך.
פעילותו הפוליטית
עם הקמת המדינה היה ממארגני מסע הבחירות של מפלגת הלוחמים לאספה המכוננת. לאחר התפרקותה, הצטרף למפ"ם ונתמנה למזכיר החטיבה הצעירה של מפ"ם בתל אביב. עם הקרע במפלגה הצטרף לד"ר משה סנה והיה לחבר הוועד המרכזי של מפלגת השמאל הסוציאליסטי. הצטרף עם אותה מפלגה למק"י. לאחר הפילוג במק"י ב-1965 הצטרף לפלג שהתנתק מברית המועצות ונותר לתמוך בציונות, ונעשה חבר הוועד המרכזי והלשכה הפוליטית. ב-1967–1972 שימש כעורך הדף לספרות של ביטאון מק"י "קול העם".
מחקר
גינוסר למד ספרות עברית באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1980 קיבל בה תואר שני; עבודת הגמר שלו הייתה בנושא "תחנות באופני ההתייחסות לארץ ישראל ובתיאור הראליה שלה בשירה העברית". בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו, על דיסרטציה שכותרתה: "הספרות העברית ותנועת הפועלים הארץ-ישראלית בימי העלייה השלישית (תרע"ח-תרפ"ג)". כיהן כחוקר במכון למורשת בן-גוריון בקריית שדה בוקר וכמרצה במחלקה ללשון ולספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
משפחתו
פנחס גינוסר נישא ליהודית לבית הלוי, אותה גייס קודם לכן לשורות הלח"י.
בשנת 1949 נולד בנם הבכור דרור וב-1956 בתם אורלי. המשפחה התגוררה בתחילה ברמת-גן.
לאחר שילדיהם בגרו הם עברו למדרשת בן-גוריון והתגוררו שם במשך כ-20 שנה.
גילי שושן
גיל-עד (גילי) שוֹשן (נולד ב-10 בינואר 1973, ז' בשבט תשל"ג בתל אביב) הוא מוזיקאי ושחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי, חוזר בתשובה.
ביוגרפיה
שושן למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בין השנים 1992–1995 לצד מיכאל וייגל, ירון מוטולה, שירה גפן וליאת גליק. ב-1998 החל בלימודי קולנוע במדרשה לאמנות, אותם סיים ב-2000. בשנים 2003–2004 השלים שושן לימודי תסריטאות בבית הספר לתסריטאות של עידית שחורי.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
בין השנים 1996–1998 גילם את יששכר דרווין בסדרת הטלוויזיה "הפוך". ב-1997 גילם את מנשה בסרטו של יוסי זומר "אהבה אסורה". ב-1999 גילם את אלי כהנא בסרטו של ערן ריקליס "צומת וולקן" והשתתף בתפקידי אורח בסדרה הקומית "שתוק שואו" ובפרק הסיום של "זהו זה!". שנה לאחר מכן גילם תפקיד ראשי בדרמה טלוויזיונית של איתן ענר, "הצל של החיוך שלך", שזכתה בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ב-2006 גילם את ישי גולד, אחיה הנרקומן של מאיה (שירי מימון) בסדרת הטלוויזיה בבימויו של עדי בנימינוב "ילדות רעות". ב-2007 שיחק בסרט הטלוויזיה "מערת הקבורה של ישו" - הפקה משותפת של שמחה יעקובוביץ', הבמאי זוכה האוסקרים ג'יימס קמרון, ערוץ דיסקברי העולמי, Channel 4 הבריטי, ערוץ 8 הישראלי וערוץ Vision הקנדי. הסרט צולם בישראל והשתתפו שלושה שחקנים ישראלים נוספים: רונית אלקבץ, ג'וליאנו מר וסאלח בכרי. ב-2012 גילם את הרב אהרון בסרטו של מני יעיש "המשגיחים".
שושן שיחק גם במספר סרטי DVD שצברו פופולריות בקרב קהל מהמגזר הדתי-לאומי, חסידי וחרדי: "כל יהודי זהב" לצד יהודה ברקן מיכאל וייגאל ומאור הרוש
"מי בראש";ו"הפרטיזן המסתורי".
תיאטרון
בין השנים 1997–1996 שיחק בהצגה "ויאמר וילך" בבימוי רנה ירושלמי בתיאטרון הקאמרי. בין השנים 1997–2000 שיחק בהצגה "אמרו בטלוויזיה" בבימוי רוני ניניו בסינמטק תל אביב. ב-1999 שיחק בהצגה ובסרט "גנרל שוורצפוט צד נמרים ורודים במדבר סהרה" בבימוי אבי מלכה בתיאטרון צוותא. בין השנים 2006–2008 כתב ושיחק בשיתוף עם גיל קופטש במופע "המהפכה".
מוזיקה
שושן החל את הקריירה המוזיקלית כבר בנעוריו. בין השנים 1987 ל-1990 למד תיפוף אצל המורה דייוויד ריץ'. בשנים הבאות המשיך ללמוד תיפוף על תופים אתניים, והתמחה בשיטה הפרסית. בשנת 2000 הפיק, ניגן וכתב מילים בפרויקט המוזיקלי "דודא", בו השתתפו אסי לוי, ניר לוי, גלעד בן עמרם, רונן סאבו, עידן K, ועוד.
ב-2003 הקים את "דרים דראם", קבוצת מתופפי-על הכוללת את אלון יופה, ליאור שולמן (ניגן עם להקת שבע ומוש בן ארי), עידן כרמלי (שוטי הנבואה), ותמיר ימיני (טיפקס); והתבססה על כלי הקשה בלבד: תופים אפריקאים, ערבים, דרום אמריקאיים ומערביים; תוף מרים, אלתורים ומקצבים מקשת רחבה של תרבויות קצב.
ב-2006 הוזמן לשהות בארצות הברית לשם הקלטת חמישה-עשר שירים לפסקול לסרט "שכנוע יפה" שהתקבל לפסטיבל סאנדנס. באותה השנה גם השתתף כיוצר ומבצע במופע התיאטרוק של להקת "המהפכה", עם גיל קופטש, ניר פרידמן ואמנון פישר. במסגרת המופע טיפלו חברי ההרכב בסוגיות כמו אגו, רייטינג, מבקרים, אמונה, חלומות וסמים, באמצעות מוזיקה מקורית, קטעי סטנד-אפ, נונסנס ושירה.
בין השנים 2007–2009 העלה מופע בשם "גילוי תענוג הנצח" בו הוא שר ומספר על חזרתו בתשובה, בליווי נגינה של נדב בכר. בעקבות מופע זה הוציא ב-2009 אלבום בשם "ראשון ואחרון". האלבום יצא לאור בי"ט בכסלו, "חג הגאולה" של חסידות חב"ד.
חיים אישיים
בשנת 1998 החל שושן ללמד קבלה, עם התמחות בתורת הנפש.
פיתח וייסד מנגנון לימוד של מיינדפולנס בגישה יהודית.
מ-2010 מטפל CBT ומאמן אישי.
שושן נשוי לדנה ואב לשישה ילדים, והוא מתגורר בצפת.
אנאטולי סרדיוקוב
אנאטולי אדוארדוביץ' סרדיוקוב (ברוסית: Анатолий Эдуардович Сердюков; נולד ב-8 בינואר 1962, חולמסקאיה, חבל אבין במחוז קרסנודאר, רוסיה) הוא פוליטיקאי וכלכלן רוסי, יו"ר דירקטוריון חברת רוסוורטול, חברת ייצור המסוקים של רוסטוב ויו"ר דירקטוריון תאגיד המטוסים המאוחד.
כיהן כשר ההגנה של רוסיה מפברואר 2007 ועד 6 בנובמבר 2012. כיהן קודם לכן כראש שירות המיסים הפדרלי של רוסיה.
השכלה
סרדיוקוב סיים את לימודיו במכון למסחר בלנינגרד (1984) ובוגר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג (2001). בהמשך השלים דוקטורט בתחום המיסוי ולקראת כניסתו לתפקיד שר ההגנה הוא עבר הכשרה באקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (2007).
ביוגרפיה
בשנים 1984–1985 שירת בצבא הסובייטי.
מ-1985 ועד 2000 עבד בחברות שונות הקשורות עם מכירת רהיטים.
בשנת 2000 החל לעבוד בשרות המיסים וכבר בנובמבר 2001 היה לראש לשכת המס של סנקט פטרבורג. מפברואר 2004 התמנה לראש משרד המיסים של רוסיה במוסקבה. במרץ 2004 מונה לסגן שר המיסים והחובות. לאחר שבועיים היה למלא מקום שר הפדרציה הרוסית לענייני מיסים וחובות. ביולי 2004 הפך המשרד למיסים וחובות לשירות המיסים הפדרלי של רוסיה והוא המשיך לכהן כראש הארגון.
שר ההגנה הרוסי
ב-15 בפברואר 2007 התמנה לשר ההגנה של הפדרציה הרוסית.
הנשיא ולדימיר פוטין הציב בפניו את המטרות הבאות - יישום פיתוח ושדרוג של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית וארגון ההוצאות על הביטחון. הוא הסביר את מינויו בכך כי היה "צריך מישהו עם ניסיון בתחום הכלכלה והפיננסים".
שמו של אנטולי סרדיוקוב קשור עם יציאתה לדרך של רפורמה משמעותית בכוחות המזוינים של רוסיה. הוא פעל לזרז את ההחלטה על יישום הרפורמה, לאחר הסכסוך הצבאי עם גאורגיה באוגוסט 2008. מעורבותם של הכוחות המזוינים הרוסיים בקונפליקט חשפה שורת בעיות הקשורות הן בחסרון במערכות שליטה ובקרה, והן בציוד, נשק מיושן ואמצעי תקשורת לא יעילים.
באופן רשמי, על תחילת הרפורמה, הודיע אנטולי סרדיוקוב ב-14 באוקטובר 2008 בפני חברי לשכת משרד ההגנה שהשינויים כוללים את כל המרכיבים העיקריים של הצבא הרוסי.
התחומים העיקריים של הרפורמה:
במרץ 2007 מונה סרדיוקוב ליו"ר מועצת המנהלים של חברת כימפרום (היכן בתפקיד זה עד לשנת 2009). ב-9 באפריל 2007, בעקבות מינוי לשר ההגנה, מונה לחבר במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית.
במהלך כהונתו כשר ההגנה אנטולי סרדיוקוב ביצע פיטורין בקנה מידה גדול בקרב הפיקוד הצבאי הבכיר. הוא החליף כמעט כל סגני שרי ההגנה, את הרמטכ"ל, מפקדי אוגדות, כמו גם מפקדי מחוזות צבאיים וציים שונים. מבין הידועים ביותר היו פיטוריו של ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של רוסיה, הגנרל יורי ואולייבסקי; סגנית שר ההגנה לענייני מימון, ליובוב קודלינה; סגן שר ההגנה לענייני עורף, ולדימיר איסאקוב, מפקד חיל הים, האדמירל ולדימיר מאסוריו;, מפקד כוחות הטילים האסטרטגיים, הקולונל ניקולאי סולובצב; ראש מינהל המודיעין ראשי במטה הכללי של הכוחות המזוינים, הגנרל ולנטין קוראבלניקוב; מפקד כוחות היבשה, הגנרל ולדימיר בולדירב; ראש המינהל הראשי לעבודה חינוכית (GUVR) של הכוחות המזוינים, הגנרל אנטולי בשלאקוב.
עד סוף המחצית הראשונה של שנת 2008, כל הצוות הראשי הבכיר במשרד ההגנה של הפדרציה הרוסית הוחלף וכיום יותר מ-70% מאנשי המשרד הם אנשים צעירים שמונו בתקופת השר הנוכחי. מומחים מציינים שתי תכונות שמניעות את סרדיוקוב: הוא תר אחר התחדשות בקרב הקצונה הבכירה וממנה מומחים אזרחיים לדרג הבכיר במשרדו וכך למשל, עד 2011, מבין עשרת סגניו, רק שניים מהם היו ותיקים, אלה - ראש המטה הכללי הרוסי, ניקולאי מקארוב והקולונל דמיטרי בולגאקוב, האחראי על התמיכה הלוגיסטית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
ב-18 בספטמבר 2007, אנטולי סרדיוקוב הגיש את התפטרותו בשל קשרי המשפחה שלו עם ראש הממשלה המיועד של רוסיה ויקטור זובקוב, מאחר שהוא נישא לבתו של זובקוב. עם זאת, פוטין לא קיבל את התפטרותו. וב-24 בספטמבר אותה שנה הושבעה הממשלה החדשה והוא המשיך לכהן כשר ההגנה של הפדרציה הרוסית.
החל מיום כניסתו לתפקיד, אחד מתחומים המועדפים של פעילותו, הוא התווה את התוכנית הצבאית למתן דיור לוותיקים ולמשרתי קבע. על פי התוכנית, עד 2013 יוענק דיור חינם לכל החיילים המשרתים בשירות קבע, להם ולבני משפחותיהם.
לאחר פיטוריו
עקב פרשת השחיתות היה סרדיוקוב נתון לחקירת חוקרי התובע הכללי. לאחר מעצרה של סגניתו בחשד לאי סדרים בהתנהלותה הוא זוכה וזמן קצר לאחר מכן התמנה למנהל באחת מיצרניות הנשק במדינה. בדצמבר 2015 היה לחבר הדירקטוריון בתאגיד מסוקי רוסיה, המאגד את כל יצרניות המסוקים במדינה תחת חברה אחת. ב-2017 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת רוסוורטול ויו"ר דירקטוריון תאגיד המטוסים המאוחד מאז 2019. מכהן גם כסמנכ"ל איגוד התעשיינים הרוסי.
ביקורת
המהירות והיעילות שבה נערכו השינויים בכוחות המזוינים של רוסיה גרמו להרבה הערכות סותרות מאוד בעניין הרפורמה הצבאית. מתנגדי התוכנית טענו כי הרפורמה אינה עוסקת בנושאים המשפיעים ישירות על הביטחון וההגנה של המדינה, אלא שאלו ניסיונות למסחר את הכוחות המזוינים, כמו גם להוריד את רמת הקצונה. התומכים מצביעים על העובדה כי אנטולי סרדיוקוב הוא שר ההגנה הראשון בתולדות רוסיה, שהיה מסוגל להפעיל רפורמה כזו בקנה מידה גדול שמטרתה לא לאבד את כושר הלחימה של הצבא ולהשתמש במיטב המאמצים לשדרוגו כאחד הצבאות המתקדמים בעולם.
חבר המועצה הציבורית שתחת משרד ההגנה ויטאלי שליקוב, לעומת זאת, סבור כי אנטולי סרדיוקוב הוא "רואה חשבון אמיץ" המתנגד ל"הרבה גנרלים ערמומיים שפשוט נצמדים לכיסא". מנהל המרכז לניתוח גלובלי, איגור קורוטצ'נקו סבור כי הרעיון שאנטולי סרדיוקוב מונה לתפקיד כאזרח שמקדיש את כל כולו לבעיות הפיננסיות והכלכליות, הוא שגוי מיסודו. כמומחה סרדיוקוב "עוסק בסוגיות מורכבות מאוד בצבא הרוסי". לדברי הסופר והעיתונאי ליאוניד מלצ'ין, אנטולי סרדיוקוב הוא שר ההגנה הראשון, שהוא באמת מנהל רפורמה בכוחות המזוינים, תוך ניסיון להופכם לצבא מודרני ומתקדם.