cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מספרי לוקאס
מאפיינים
כמו כל סדרה בה כל איבר מוגדר באופן רקורסיבי כצירוף ליניארי של האיברים הקודמים, ניתן לבטא את סדרת לוקאס בנוסחה סגורה על ידי סכום של שתי סדרות הנדסיות (כאשר \ \phi הוא יחס הזהב):
מכיוון שהרכיב השני בסכום שואף ל-0 כש-n שואף לאינסוף, ניתן גם לחשב את מספרי לוקאס (מלבד השניים הראשונים) באמצעות עיגול חזקות של יחס הזהב:
כל איבר בסדרה שווה לסכום שני מספרי פיבונאצ'י המופיעים משני צדדיו של האיבר המקביל לו בסדרת פיבונאצ'י:
לדוגמה, האיבר הרביעי בסדרה הוא 7 השווה לסכום של 2 ו-5, האיברים השלישי והחמישי בסדרת פיבונאצ'י.
סטן לבנסון
סטנלי אלן "סטן" לבנסון (באנגלית: Stanley Allen "Stan" Levenson; 6 בפברואר 1938 - 8 בינואר 2016) היה אצן יהודי-קנדי, אלוף קנדה (1956) ואלוף המכביה (השישית 1961) בריצת 100 מטר ופעמיים אלוף קנדה (1956 ו-1958) בריצת 200 מטר.
קורות חיים
לבנסון נולד וגדל בטורונטו, אונטריו.
1956
באליפות קנדה באתלטיקה שנערכה בהמילטון אונטריו ב-25 באוגוסט 1956 זכה לבנסון בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.8 שניות, לפני ג'וזף פורמן וג'ק פרינגטון  ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.9 שניות, לפני ג'ק פרינגטון וליירד סלון. באולימפיאדת מלבורן (1956) הוא סיים במקום עשירי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.7 שניות (10.94 שניות, תוצאה אלקטרונית), בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 10.8 שניות (10.93 שניות, תוצאה אלקטרונית).
1958
באליפות קנדה באתלטיקה שנערכה ססקטון ב-21 ביוני 1958 זכה לבנסון בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 220 יארד בתוצאה של 21.9 שניות לפני מייק אגוסטיני מטרינידד וטובגו (22.1 שניות) וג'יי וורנר (22.3 שניות) ומדליית כסף בריצת 100 יארד בתוצאה של 9.6 שניות, אחרי מייק אגוסטיני (9.6 שניות). חודש לאחר מכן, במשחקי חבר העמים שנערכו בקארדיף, ויילס ביולי אותה שנה הוא סיים פעמיים במקום רביעי, בריצת 220 יארד בתוצאה של 21.51 שניות ובריצת שליחים 4x110 יארד בתוצאה של 41.74 שניות.
1961
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בסוף אוגוסט 1961 זכה לבנסון במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.6 שניות, לפני ג'ון שפיגל (10.6 שניות) וסטן פריד (10.7 שניות), שניהם מארצות הברית. הוא פרש מגמר ריצת 200 מטר, לאחר שבעת החימום נפגע מכדור ברזל ברגלו.
זאב שטיינברג
זאב (ווֹלפגנג) שטַיינברג (27 בנובמבר 1918 – 22 במאי 2011) היה ויולן ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם ווֹלפגנג שטיינברג בשנת 1918 בטריר שבגרמניה למרגרטֶה לבית הירשלנד ולפאול שטיינברג. אביו ניגן בכינור וסיים את האקדמיה בקלן עם אדולף בוש, אך בחר לעסוק ברפואה. זאב החל לנגן בגיל חמש ואף שר במקהלת הקתדרלה בטריר, לפי דרישת אביו. בחמש-עשרה שנותיו הראשונות התגורר בעיר טריר, עד שבשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, כשהיה בן 15, עלה לארץ ישראל, ואחרי שנים אחדות של הפסקה, חידש ב-1940 את לימודי הנגינה וההלחנה אצל עדן פרטוש. משנת 1942 היה חבר בפילהרמונית הארץ-ישראלית והיה לנגן הראשון בקבוצת הוויולות.
שטיינברג הזמין אצל בונה העוגבים גדעון שמיר עוגב ביתי קטן, בדומה לזה שהיה בבית הוריו בגרמניה, ושמיר מילא את בקשתו.
משנת 1959 היה שטיינברג חבר ברביעייה הישראלית. כן לימד ויולה ומוזיקה קאמרית באקדמיה למוזיקה בתל אביב וישב בחבר השופטים של קרן התרבות אמריקה-ישראל ושל המועצה הישראלית לתחרות הנבל הבינלאומית. שטיינברג נמנה עם מייסדי אנסמבל מוזיקה נובה.
בשנת 2008 קיבל שטיינברג אזרחות כבוד של העיר טריר. בשנת 2010 העניקה עיריית תל אביב-יפו אות הוקרה מיוחד לזאב שטיינברג בן ה-92, ותיק הנגנים בישראל.
זאב שטיינברג מת בשנת 2011, בן 93. נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
יצירתו
שטיינברג כתב בשיטת שנים-עשר הטונים, והשמיד את יצירותיו המוקדמות, שלא נכתבו בה. מאז ראשית שנות ה-60' השתמש שטיינברג בכתיבתו בסגנון מזרחי, שבא לביטוי במלודיה ובעיטורים, שאותם התאים לשיטת שנים-עשר הטונים. בשנת 1969 כתב לראשונה יצירה ווקאלית, "רחב והמרגלים", קנטטה לקריין, זמרת אלט, שתי חליליות, צ'מבלו וצ'לו, עם אפשרות להוספת כלי הקשה. היצירה מתבססת על פסוקים מפרק ב' בספר יהושע. 10 שנים לאחר מכן כתב שלושה שירים לזמרת סופרן, חליל צד, קרן יער (או ויולה) וצ'לו, למילים של המשורר האוסטרי אנטון וילדגנס.
"מבוא ופוגה" לחליל, ויולה ונבל מ-1970 היא מחווה למוזיקה מתקופת הבארוק, שהייתה אהובה על שטיינברג, אבל מזווית ראייה מודרנית. ב"וריאציות על שיר ילדים" ("יונתן הקטן") מ-1972, לשלישיית כלי קשת וקרן יער, נקט שטיינברג במגוון משעשע של סגנונות הלחנה, מבאך ועד וברן.
סיה
סיה קייט איסבל פרלר (באנגלית: Sia Kate Isobelle Furler; נולדה ב-18 בדצמבר 1975), הידועה בשמה הפרטי סיה, היא זמרת, פזמונאית, מדבבת ובמאית קולנוע אוסטרלית.
ביוגרפיה
סיה פרלר נולדה ב-18 בדצמבר 1975 באדלייד, אוסטרליה הדרומית. אביה, פיל קולסון, הוא מוזיקאי, ואמה, לואן פרלר, היא מרצה לאומנות. סיה היא אחייניתו של השחקן-זמר קווין קולסון, ושל המוזיקאי קולין האי, חבר בלהקה האוסטרלית Men at Work. סיה סיפרה כי בתור ילדה, היא חיקתה ביצועים של ארית'ה פרנקלין, סטיבי וונדר, וסטינג, שנחשבו כהשפעותיה כצעירה. היא ציינה כי התחילה לצרוך מריחואנה כבר בגיל 13, מה שגרם לה להידרדר לאלכוהוליזם וניסיונות אובדניים. היא למדה בתיכון אדלייד, וסיימה את לימודיה בשנת 1994.
בצעירותה הייתה חלק מהרכב הג'אז פאנק האוסטרלי קריספ, שהוציא שני אלבומים. ב-1997, לאחר שפרשה מההרכב, הוציאה אלבום סולו ראשון בשם OnlySee, שלא נחל הצלחה בכלל כאשר מכר רק 1,200 עותקים. באותה תקופה התארחה באופרת הסבון "קרוב רחוק" בתפקיד עצמה.
1997–2003: זירו 7 ו-Healing Is Difficult
לאחר שעברה לממלכה המאוחדת חתמה חוזה עם סוני מיוזיק, ובשנת 2000 הוציאה את אלבומה השני Healing Is Difficult, שמתוכו יצא הסינגל "Taken For Granted", שהגיע למקום העשירי במצעדים בבריטניה. בעקבות הצלחת האלבום היא הוכרזה על ידי חלקים מהעיתונות הבריטית כלורין היל או כנלי פורטדו הבאה. ברם, היא עזבה את חברת התקליטים שלה ועברה ל-"Go! Beat Records".
סיה שרה עם ההרכב הבריטי זירו 7 בשלושת אלבומי האולפן הראשונים שלו ויצאה איתו למספר סיבובי הופעות. באלבום "Simple Things", היא שרה בשירים "Destiny" ו-"Distractions". באלבום "When It Falls", היא שרה בשירים "Somersault" ו-"Speed Dial No. 2". באלבום "The Garden", היא שרה בחמישה שירים ובכך הפכה לזמרת המובילה "הבלתי רשמית" של ההרכב.
2004–2006: Colour the Small One
ב-2004 הוציאה את אלבומה השלישי, Colour The Small One. האלבום היה אכזבה מבחינה שיווקית, אם כי במשך זמן רב הגדירה אותו סיה כפסגת יצירתה. שירים מתוכו נשמעו בסדרות טלוויזיה וסרטים כמו: "עמוק באדמה" ו"ספיידרמן 2". למרות הכישלון המסחרי, הצליח להגיע בשיאו למקום ה-14 במצעד האלבומים החמים שבארצות הברית.
מן האלבום יצאו חמישה סינגלים שאת כולם כתבה סיה עם כותבים ופזמונאים נוספים. הסינגל הראשון מתוך האלבום "Don't Bring Me Down", לא זכה להצלחה כלל מבחינה מסחרית, אך קיבל שבחים ספורים ממבקרי המוזיקה. לאחר מכן הוציאה את הסינגל השני מתוך האלבום "Breathe Me", הסינגל זכה להצלחה עולמית והפך לאחד משיריה המצליחים ביותר בארצות הברית כאשר מכירותיו שם עומדות על כ-1.2 מיליון עותקים. הסינגל השני החזיר לסיה את תשומת הלב שאיבדה עם צאת האלבום, והוא אף הצליח להיכנס למקום ה-71 במצעד הבריטי. סיה חיכתה בפרק זמן של כחודש עד שהוציאה את הסינגל השלישי מן האלבום, "Where I Belong". השיר לא הצליח לשחזר את הצלחת קודמו, אך בכל זאת נמכר בסדר גודל מצומצם. לאחר מכן הוציאה את שני הסינגלים "Numb" ו-"Sunday", שנכשלו גם כן.
2007–2009: Some People Have Real Problems
משחדלה להוציא במשך 3 שנים אלבום אולפן נוסף, התקבלה החלטה שהיא תוציא את אלבום ההופעה הראשון שלה, Lady Croissant. האלבום הכיל בתוכו כמה משיריה הקודמים שיצאו עוד כשהייתה חברה בלהקה זירו 7 ובנוסף, גם את להיטה העולמי הראשון, "Breathe Me". כל השירים מן האלבום בוצעו בהופעה חיה שהתקיימה ב-17 באפריל 2006, כשנה מצאתו של האלבום אל חנויות המוזיקה, והרשתות המקוונות.
לאחר כשנה מצאתו של אלבום ההופעה, הוחלט שתוציא סיה את אלבומה הרביעי, Some People Have Real Problems. האלבום זכה להצלחה עולמית כאשר היה הראשון של הזמרת שהצליח להיכנס למצעד הבילבורד 200, שם התברג במקום ה-26. תחילה הוציאה את הסינגל הראשון ממנו ב-6 בנובמבר 2007, "Day Too Soon". הסינגל היה היחידי מן האלבום שלא זכה להצלחה, כאשר מכירותיו היו בסדר גודל מצומצם, גם כן. הסינגל השני מן האלבום יצא ב-27 במרץ 2008, בשם "The Girl You Lost to Cocaine". שיר זה החזיר את סיה לקדמת הבמה בשנית, כאשר נכנס למצעדים רבים סביב כל רחבי העולם, ואף הגיע למקום ה-8 במצעד שירי הדאנס קלאב שבארצות הברית.
מיד אחרי שהוציאה את הסינגל השני מן האלבום, החליטה סיה כי היא תיקח פסק זמן של כשישה חודשים מצאתו של סינגל שלישי. ב-13 באוקטובר 2008, הכריזה על הסינגל השלישי, "Soon We'll Be Found". עם יציאתו נכנס השיר היישר אל המקום ה-94 במצעד הבריטי, והפך לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם הזמרת עד היום. לבסוף, ב-25 בנובמבר באותה שנה, סגרה את האלבום עם הסינגל הרביעי, "Buttons". השיר זכה לתשומת לב רבה ולשבחים רבים ממבקרי המוזיקה, ואף נכנס למקום הראשון במצעד האוסטרלי.
2010: We Are Born
ב-2010 יצא אלבומה We Are Born, שהגיע אל המקום ה-37 במצעד הבילבורד 200, וה-2 באוסטרליה. באותה שנה יצא אלבומה השישי של כריסטינה אגילרה, "Bionic" בו השתתפה סיה בכתיבת מספר שירים. הסינגל "You Lost Me", שסיה הייתה שותפה בכתיבתו, הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס שבארצות הברית. באותה שנה הקליטה את השיר "My Love", שהופיע בסרט "דמדומים 3: ליקוי חמה". באותה השנה ולצד האלבום החדש, האתר הרשמי של סיה הודיע כי כל ההופעות והקידומים המסחריים שלה בוטלו עד להודעה חדשה, זאת עקב מצבה הבריאותי שהלך והדרדר. בהמשך התברר כי חלתה במחלת גרייבס - הפרעה אוטואימונית, הגורמת בדרך כלל לעודף פעילות של בלוטת התריס, ולכן נאלצה להישאר בביתה ולנוח עד שיחול שיפור במצבה.
2011–2013: קריירה ככותבת שירים והמעבר למיינסטרים
ב-2011 כתבה ושרה את השיר "Titanium", שהופק והולחן על ידי דייוויד גטה ונכנס לאלבומו האחרון Nothing but the Beat. השיר נבחר להיות הסינגל השיווקי הראשון מהאלבום והגיע למקומות מכובדים במצעדים רבים בעולם כולל המקום הרביעי במצעד העשור של ישראל. ב-20 בדצמבר יצא קליפ לשיר. בנוסף, הקליטה שיר עם הזמר Flo Rida, שנקרא "Wild Ones". בספטמבר 2012, המשיכה את שיתוף הפעולה עם גטה בשיר "She Wolf (Falling to Pieces)". בנוסף, כתבה את השיר "Diamonds" של ריהאנה ו-"Let Me Love You" של ני-יו.
לאחר שעברה שנה, ב-1 באוקטובר 2013, יצא לאור השיר "Elastic Heart", ששימש כסינגל השני מהפסקול לסרט "משחקי הרעב: התלקחות". באותו זמן, ב-22 באוקטובר 2013, יצא לאור אלבומה הרביעי של קייטי פרי, Prism, ובו כתבה סיה את השיר "Double Rainbow". לאחר חודש, ב-5 בנובמבר 2013 יצא האלבום The Marshall Mathers LP 2 של הראפר אמינם, בו השתתפה בשיר "Beautiful Pain" ובשיר "Guts Over Fear", שהפך לשיר הנושא של הסרט "נקודת שוויון".
באותו יום יצא לאור הסינגל השני מתוך אלבומה השמיני של הזמרת בריטני ספירס, Britney Jean, בשם "Perfume", והוא נכתב בשיתוף עם סיה. בנוסף, הוקלטה לו גרסה אקוסטית. באותה שנה כתבה את השיר "Loved Me Back To Life" עבור הזמרת סלין דיון. בהמשך כתבה עם גרג קורסטין את "Radioactive" עבור ריטה אורה. השיר נכלל באלבום בכורתה, Ora.
ב-13 בדצמבר 2013, הוציאה סיה את שירה האחרון לשנת 2013. השיר יצא בהפתעה עם אלבומה החמישי של ביונסה הנושא את שמה, Beyoncé. מתוך האלבום כתבה סיה את השיר "Pretty Hurts", אשר יצא כסינגל וזכה ב-AMA של שנת 2014 כשיר הטוב ביותר בקטגוריית "השפעה חברתית".
2014–2015: 1000 Forms of Fear
ב-17 במרץ 2014 יצא לאור השיר "Chandelier" כסינגל הראשון מאלבומה השישי, 1000 Forms of Fear. השיר זכה להצלחה גדולה כאשר עמד בראש המצעדים אשר אליהם נכנס, ואף הווידאו קליפ שיצא לשיר צבר למעלה מ-2 מיליארד צפיות והפך לשיר ה-21 הנצפה ביותר ביוטיוב, ואף זכה באותה השנה בתואר שיר השנה במצעד הבינלאומי השנתי של גלגלצ.
ב-4 ביולי 2014 יצא האלבום, וממנו הסינגלים "Elastic Heart" ו-"Big Girls Cry" ולהם קליפים המהווים חלק מטרילוגיית הקליפים אשר התחילה עם "Chandelier", בכיכוב הרקדנית מדיסון זיגלר.
בינואר 2015 יצא "Elastic Heart" כסינגל הרביעי מהאלבום. שלושה ימים לאחר פרסומו צבר הקליפ לשיר כ-19 מיליון צפיות. הקליפ עורר ביקורת שלילית רבה, שכן בסרטון נראים מדיסון זיגלר בת ה-12 לבושה בבגד גוף ושיה לה-באף בתחתוני גוף, כלואים בתוך כלוב ורוקדים בתוכו. הועלו טענות רבות כי מדובר בפדופיליה. שבוע לאחר הוצאת הסרטון התנצלה סיה על הסרטון ואמרה כי יש אנשים שלא יכולים להבין את אמנותה. באותו זמן הוציאה את "Eye of the Needle", כסינגל השיווקי הראשון מן האלבום. ב-28 בינואר הוציאה את השיר "Salted Wound", עבור פסקול הסרט "חמישים גוונים של אפור". ב-17 באפריל פרסם המפיק ג'ורג'ו מורודר סינגל בשיתוף עם סיה בשם "Déjà Vu".
ב-14 ביוני 2015 הוציא הראפר טרווי מקוי סינגל בשיתוף עם סיה, "Golden".
2015–2016: This Is Acting
ב-24 בספטמבר 2015 יצא השיר "Alive", הסינגל הראשון מאלבום האולפן השביעי של סיה, This Is Acting, אשר כולל ביצועים של שירים שכתבה עבור אמנים אחרים ונדחו, כגון ריהאנה, ביונסה, קייטי פרי, שאקירה, דמי לובאטו ואדל. ב-6 בינואר 2016, יצא לאור הסינגל השיווקי הראשון מתוך האלבום, "Reaper". ב-29 בינואר 2016 יצא האלבום, עם הסינגל הראשון "Alive" והסינגל השני "Cheap Thrills" (אשר נכתב במקור עבור ריהאנה), בביצוע משותף עם שון פול, אשר זכה בתואר שיר השנה של גלגלצ (הפעם השנייה שסיה זוכה בתואר זה), השיר "Broken Glass" ועוד רבים אחרים.
סיה שרה את שיר הנושא של הסרט "מוצאים את דורי", "Unforgettable" (שבוצע במקור על ידי נט קינג קול). סיה הייתה גם לאחת מכותבות השיר "Try Everything", בביצועה של הזמרת הקולומביאנית שאקירה מתוך הסרט "זוטרופוליס".
ב-11 באוגוסט 2016 הופיעה סיה בישראל במסגרת סיבוב הופעות עולמי לעיני כ-44,000 צופים בפארק הירקון. ההופעה זכתה לביקורות שליליות ברשתות החברתיות ובתקשורת הישראלית, עקב המופע הקצר שארך כשעה, וחוסר התקשורת עם הקהל. נגד מפיקי המופע הוגשו שתי תובענות ייצוגיות. לאחר המאורעות ב-6 בספטמבר 2016, יצא לאור הסינגל "The Greatest", סינגל ראשון מתוך מהדורתו המחודשת של האלבום "This Is Acting", ולאחר מכן ב-21 באוקטובר 2016, יצאה מהדורתו המחודשת של האלבום This Is Acting, המהדורה כוללת 7 שירים חדשים, גרסת סולו (וגם רגילה, עם הראפר קנדריק לאמאר) לסינגל "The Greatest", ורמיקס לשיר "Move Your Body". את האלבום סיימה סיה עם הסינגל השיווקי הרביעי והאחרון, "Unstoppable".
2017–2019: שיתופי הפעולה, LSD ו-Everyday Is Christmas
ב-1 באוגוסט 2017, עברה סיה מחברת תקליטי RCA, לחברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. לאחר ההחלפה הוציאה סיה את "Never Give Up", שנכלל בפסקול הסרט "Lion".
ב-3 בפברואר 2017, יצא לאור שיתוף הפעולה הראשון של סיה עם ברוק קנדי, "Living Out Loud". השיר זכה להצלחה מתונה בעולם והגיע בשיאו למקום ה-4 במצעד שירי הדאנס שבארצות הברית. לאחר מכן ב-10 במרץ, הודיעה סיה ברשתות החברתיות כי עתיד לצאת שיתוף פעולה נוסף עם המפיק סטארגייט והזמרת האמריקאית פינק בשם, "Waterfall". לאחר ההצלחה שלה זכתה סיה עם שיריה הקודמים, הוציאה סיה שיר בשם "To Be Human", אשר נכלל בפסקול הסרט "וונדר וומן".
כשסגרה סיה את האלבום "This Is Acting", עם הסינגל הרביעי והאחרון מתוכו "Move Your Body", היא הוציאה סינגל חדש שלא נכלל באלבום בשם "Free Me". הסינגל לא זכה להצלחה רבה, ולבסוף הוחלט שלא לצלם לו גם וידאו קליפ. ב-7 בספטמבר 2017, הוציאה לאור בשיתוף עם זאין מאליק סינגל הנושא את השם "Dusk Till Dawn". באותו היום עלה הקליפ של השיר לערוצו של מאליק, שם סיה לא נכללה. ב-15 בספטמבר הוציאה סיה את "Rainbow", סינגל מתוך פסקול הסרט "הפוני הקטן שלי". ארבעה ימים לאחר מכן עלה הקליפ המלא בעמוד הפייסבוק של אנטרטיינמנט ויקלי, ובערוץ היוטיוב של סיה.
ב-30 באוקטובר 2017 הוציאה סיה את "Santa's Coming for Us" - הסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השמיני שלה ואלבום חג המולד הראשון שלה, Everyday Is Christmas, שיצא ב-17 בנובמבר. האלבום מכיל שירי חג מולד, שאת כולם כתבה והלחינה סיה עם גרג קורסטין. מתוך האלבום בלט השיר "Everyday Is Christmas".
ב-2018 סיה התחברה לזמר לאברינת' ולדיג'יי דיפלו והשלושה הקימו את ההרכב LSD. הם הוציאו 5 סינגלים: "Genius", "Audio", "Thunderclouds" ,Mountains" ו-"No New Friends"' וב-12 באפריל 2019, הוציאו את האלבום המשותף שלהם "Labrinth, Sia & Diplo Present... LSD", שמכיל 10 רצועות.
2020–הווה: Music ו-Reasonable Woman
ב-2 במאי 2020, הוציאה סיה את הסינגל "Saved My Life" הראשון מתוך אלבום האולפן התשיעי לסרט שכתבה וביימה "Music – Songs from and Inspired by the Motion Picture", שצפוי לצאת ב-12 בפברואר 2021. ב-20 במאי הוציאה סיה את הסינגל השני מתוך האלבום, "Together".
ב-1 ביולי, הכריזה כי תוציא אלבום אולפן תשיעי שייקרא "Reasonable Woman", האלבום צפוי לצאת בשנת 2021.
ב-24 בספטמבר, הוציאה את הסינגל השלישי "Courage to Change" מתוך אלבום הפסקול. ב-19 בנובמבר, הוציאה את הסינגל הרביעי "Hey Boy". באותו יום יצא טיזר טריילר ראשון לסרטה הראשון כבמאית "Music" בכיכובה של קייט הדסון.
חיים אישיים
סיה התוודתה בתוכנית הרדיו של הווארד סטרן כי היא אלכוהוליסטית וכי אובחנה כסובלת מהפרעה דו-קוטבית, ובנוסף כי ניסתה להתאבד ב-2010. בחשבון הטוויטר שלה נמסר כי היא לקתה במחלת גרייבס. ב-2019 הצהירה סיה כי היא סובלת מתסמונת אהלרס דנלוס.
סיה תיארה עצמה כגמישה מבחינה מינית, ככזו שקיימה קשרים עם גברים ועם נשים ומזדהה בתור פאנסקסואלית מוצהרת. היא הייתה נשואה ליוצר הסרטים אריק אנדרס לאנג, ובדצמבר 2016, הם נפרדו.
סיה מנהלת אורח חיים טבעוני, והשתתפה בפרסומת של ארגון זכויות בעלי החיים "PETA".
בשנת 2020, סיפרה סיה בריאיון למגזין GQ שהיא "החליטה להיות רווקה עד סוף חייה." היא אם לשני בנים שאימצה. ב-1 ביולי, חשפה סיה שהפכה לסבתא, אחרי שלאחד מבניה נולדו זוג תאומים.
במאי 2023, נישאה סיה לדן ברנרד, בטקס אינטימי בפורטופינו שבריביירה האיטלקית. בנוסף, כאשר השתתפה בפודקאסט באותו החודש, חשפה סיה שהיא אובחנה כנמצאת על הספקטרום האוטיסטי.
משא
משא או מִטען הם חפצים המועברים ממקום אחד למשנהו על ידי אמצעי שינוע. המונח יכול להתייחס לכל עצם שהוא ולכל כמות שהיא, אך אין זה מקובל להתייחס לבני אדם כמטען - בשינוע, אנשים יכונו "נוסעים".
אנה לסנאי
אנה לסנאי (במקור עמליה מוסקוביץ ומכאן כינויה "מאלי" בין חבריה. בהונגרית: Lesznai Anna; ניז'ני הרושוב, 3 בינואר 1885 – ניו יורק, 2 באוקטובר 1966) הייתה משוררת, סופרת, גרפיקאית ואמנית הונגרייה-יהודייה. חברה אורחת בחוג השמונה (ציירים) (Nyolcak; פעל בשנים 1909–1919), שהיה קבוצת האמנים האוונגרדים ההונגריים המשמעותית ביותר בראשית המאה העשרים.
ביוגרפיה
אביה היה גזה מוסקוביץ, בעל אדמות יהודי ואמה הרמינה דויטש. חוויות ילדות באחוזתו של אביה ליוו אותה במשך כל ימי חייה. בילדותה למדה רקמה עממית מנשות איכרות באחוזת אביה ואחר כך למדה אומנות שימושית אצל שאנדור ביהארי בבודפשט ואצל לוסיין סימון בפריז. בן דודה לאיוש הטווני קידם את פרסום שיריה הראשונים בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט, שהטוואני היה ממייסדיו. המשורר אנדרה אדי שם לב לכרך הראשון של שיריה (שירים חוזרים הביתה) ושיבח אותם בביקורתו. בין 1913 לבין 1918 היא הייתה אשתו של אוסקר יאסי.
היא הייתה קרובה לקבוצה האמנים של חוג השמונה (ציירים) וביניהם הציירים לאיוש טיהני, דז'ה אורבן, בלה צובל, דז'ה ציגאני רוברט ברניי, ברטלן פּוֹר (למעשה משמונת החברים בחוג שישה היו יהודים. יתרה מזאת שלושת האורחים בחוג וביניהם אנה לסנאי היו גם הם יהודים). אך היא הייתה רק חברה חיצונית, אורחת. בשנת 1911 היא הציגה במסגרת הקבוצה קישוטים פולקלוריסטיים. היא גם עיצבה את הכריכה הקדמית למהדורות הראשונות של כרכי השירה של המשורר אנדרה אדי. בין חבריה היו בנוסף לאדי, מרגיט קאפקה, בלה באלאז' וג'רג' לוקאץ'. קשרי ידידות חיברו אותה לכתב העת ניוגט, לכתב העת "המאה העשרים" ולחוג יום ראשון. בשנת 1919 היגרה לווינה והתגוררה שם. היא נישאה לצייר ההונגרי-יהודי טיבור גרגיי (גרינשטיין). בשנת 1930 חזרו לבודפשט. בשנת 1932 הייתה לה תערוכה עצמאית במוזיאון ארנסט.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 נאלצה להגר שוב מהונגריה בשל החוקים האנטישמיים, האנטי-יהודיים ומשנת 1939 התגוררה בארצות הברית. היא לימדה אמנות בניו יורק. בשנות חייה האחרונות ביקרה לעיתים קרובות בבודפשט.
עבודותיה
היא נחשבת לאחת המשוררות הטובות ביותר בהונגריה. המוטיבים העיקריים משיריה הליריים הם הגן, האדמה, העץ, הפרח ואלה מעוררים את האחדות הקדומה. היא בעצמה איירה את ספרי סיפורי הילדים שלה, והתמונות בספרים מקבלות דגש חזק יחד עם הטקסט. הרומן האוטוביוגרפי שלה, "בראשית היה הגן" מהווה זיכרון ותמונת התקופה כאחד. תמונות סיפורי הילדים שלה, עטיפות הספרים, האיורים, עבודות ההטקסטיל בעיצובה, בהן השתמשה באלמנטים דקורטיביים, בצבעים עשירים ועליזים של אמנות עממית הונגרית, הפכו אותו לנציגה בולטת של האר נובו ההונגרי. הטקסטילים שלה בסגנון אר נובו התפרסמו לרוב בכתבי עת לאמנות בת זמננו.
כתיבתה הספרותית
בתרגום לעברית:
צ'יינה מדיה גרופ
צ'יינה מדיה גרופ או CMG (בסינית: 中央广播电视总台; מילולית: תחנת הרדיו-טלוויזיה הכללית, באנגלית: China Media Group או Voice of China   ) הוא חברת התקשורת הגדולה והמרכזית ברפובליקה העממית של סין. הקבוצה משמשת ארגון על של מוסדות תקשורת ממשלתיים בסים ונוסדה ב-21 במרץ 2018 על ידי מיזוג של שלושת הענקים בתחום: CCTV, רדיו סין הלאומי, ורדיו סין הבינלאומי.
נשיא הרשת מאז הקמתה במרץ 2018 הוא שן האישיונג.
פוסט-חילוניות
פוסט-חילוניות היא השקפה המבקשת לערער על פרשנויות ותפיסות חילוניות או על תהליך החילון, ולהצביע על תחומים של עמימות ונזילות המערערים על הקטגוריות הנוקשות של דת וחילוניות. כמו כן, ההשקפה הפוסט-חילונית מבקשת להביע ביקורת על החילוניות כאידאולוגיה וכתופעה חברתית בהקשרים שונים שבהם היא מופיעה ועל יחסה כלפי קבוצות שונות בחברה.
בעוד שהביקורת הפוסט-חילונית רחבה ומסועפת, המשותף לכל סוגי הביקורת הזאת הוא הצבעה על החילוניות כהגמוניה וכקטגוריה שקופה שעברה טבעות (נטורליזציה) ועל כן הנחותיה מתוות הרבה מהלכים חברתיים וייצור של ידע גם מבלי משים, וכן הטענה שקשה לעשות הבחנה ברורה בין דת לבין חילוניות, ושהניסיון להחיל את הקטגוריות האלו על החברה או למיין מופעים חברתיים לפיהן, הוא ניסיון בעייתי שלא מסוגל להכיל גוונים רבים בתרבות המערב, ובעיקר בתרבויות הלא מערביות. טענה נוספת של ההשקפה הפוסט-חילונית היא שיש הרבה סוגים שונים של דתות ושל חילונויות אשר אי אפשר להעמיד בקנה אחד. בכך ההשקפה הפוסט-חילונית מושפעת מאוד מהפוסטמודרניזם ומהפוסטקולוניאליזם.
הגדרות והבחנות
חילון הוא התרחקות מהמסורת, הדת, וכן מאורח החיים הנוגע להן. המושג חילון נגזר מהמונח חול, כלומר התחום שאין בו קדושה. קיימות הבחנות שונות בין מובנים שונים של החילוניות, ביניהן ההבחנה הפילוסופית של צ'ארלס טיילור וההבחנה הסוציולוגית של ג'ון סומרוויל. הבחנות אלו אינן מנוגדות אחת לשנייה בהכרח ומובנים שונים יכולים להופיע בהקשר מסוים בכפיפה אחת.
שלושת המובנים שצ'ארלס טיילור מונה לחילון הם:
ג'ון סומרוויל מונה שישה מובנים אחרים לחילון, והם:
ביקורת על תזת החילון
תזת החילון היא תזה מודרניסטית שמבקשת לקשור בין החילון למודרנה ולקידמה, ובגרסה הרווחת שלה יותר ויותר אנשים "מגלים את האמת" ועוברים מהדת לחילוניות. לפי יעקב ידגר, "תזה זו היא בשורשה סיפור על התפתחות היסטורית אימננטית לעבר קדמה בלתי נמנעת, מתוך מאבק בין שני כוחות - הדת וההיגיון - שסופו ידוע מראש... הנרטיב המכונן של תזת החילון נתפס על ידי רבים מנאמניה - במיוחד בכל הקשור לחקר החברה - כמדעי ואוניברסלי, כלומר כתיאור עובדתי של ההתפתחות האנושית על ציר הזמן." אנשים התומכים בתזת החילון בדרך כלל משרטטים מהלך היסטורי שבו לאורך הזמן אנשים נעשו יותר ויותר חילוניים, כשהמפנה המשמעותי התרחש בתקופת הרנסאנס ובתקופה המודרנית בעקבות השפעתן של תנועת הנאורות ושל המהפכה המדעית.
מנגד, הוגים פוסט-חילוניים שונים תוקפים את ההבחנה הברורה בין "חילוניות" ל"דתיות", ואת האפשרות לשרטט מהלך ליניארי ברור המוביל מהדת לחילוניות. עוד הם תוקפים את ההבנה של החילוניות כמצב העניינים הטבעי והמובן מאליו שאליו האנושות חזרה באופן בלתי נמנע אחרי שטלטלה מעליה את האשליות של הדת. הם מציירים תמונה רבת ממדים של תחומים מסוימים של חול ושל דתיות שהשתנו בין חברות ותקופות שונות, ומראים שמבחינה האובייקטיבית בעוד שברבות מתרבויות המערב המוסדות הדתיים אכן נחלשו (ובמקומות אחרים הם דווקא התחזקו), אנשים החלו דווקא להשתתף יותר בפרקטיקות דתיות שונות או אימצו לעצמם זהויות רוחניות שונות שמתכתבות עם המודרנה - ניתן להצביע על זהויות היברידיות כמו הזהות המסורתית או על תנועות ניו אייג'יות שפורחות כיום. כמו כן, קיימת טענה שגם האורתודוקסיה הדתית לא נוצרה רק כריאקציה לחילון ולמודרנה, אלא שהיא חלק מהמודרנה וקיימים בה אפיונים חילוניים מסוימים, כמו צורת הארגון שלה.
במקביל, הוגים רבים מצביעים על החילוניות והמודרנה כמושפעות מהדת, ומ"תת מודע תאולוגי". מהלך כזה בוצע עוד על ידי הוגים מודרניים - מקס וובר עסק בקשר בין האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם, קרל שמיט פיתח רעיונות על ריבונות ותאולוגיה פוליטית, והוגים כמו מישל דה מונטן ובלז פסקל עסקו ב"יסוד המיסטי של הסמכות", אולם כיום מקובל יותר ויותר לאתר תשתיות תאולוגיות וסמלים דתיים שעברו חילון בבסיס המחשבה החילונית - למשל, ביחסה של התנועה הציונית החילונית לארץ ישראל.
תהליך החילון בעולם היהודי
בעולם היהודי החילון החל במאה ה-19 (למעט מספר מבשרים מוקדמים יותר) אך קיבל תאוצה רק במאה העשרים, בעקבות מספר גורמים כמו האמנציפציה, הציונות והשואה. לפי דוד סורוצקין - עם זאת, הוא מדגיש שאין בתיאור הטרורספקטיבי הזה כדי לתאר את המציאות באופן המכיל את מורכבותיה.
לדעת מספר חוקרים, המורכבות העיקרית המאפיינת את החילון בעולם היהודי היא היערכותו בגלות - מדינת ישראל יועדה על ידי התנועה הציונית להיות חילונית מלכתחילה, ולא הייתה מדינה ש"צריך היה" לחלן כחלק מהתהליך הזה. לעומת זאת, החילון התרכז בחילון של קהילות, טקסטים, וסמלים, ושלילת הגלות הציונית קיבלה אופי מחלן, התופס את הדת כגלותית, על אף הבסיס התאולוגי של הרעיון. כך למדינת ישראל יוחס תפקיד מפתח בחילון ואדמת ארץ ישראל הפכה ל"קדושה", בעוד הציונים משליכים עליה מטענים תאולוגיים שחולנו.
ביקורת על החילוניות
הביקורת על החילוניות רבה ומגוונת. בספרו החלוצי של טלאל אסד "כינון החילוניות", הוא מונה שורה של בעיות בחילוניות, וביניהן הטענות שבעוד שהחילוניות האשימה את הדת ביצירת מיתוסים, היא יצרה מיתוסים משל עצמה; שהמשמעות של הימנעות מהסברים על-טבעיים לטבע גוררת חילון של ההסברים לסבל האדם, חרדה מסבל כזה ומשטר המכתיב את התנהגות האדם כדי להימנע ממנו; שהיא יוצרת תרבות אינדיבידואליסטית בה החברה קיימת רק כדי לאפשר את התפתחותו של הפרט. הוא רואה בחילוניות עוד "דת" הנאבקת מול דתות אחרות ושואפת לצמצם אותן לעניין אישי - כלומר, למחוק אותן מהתחום הציבורי. בספרו הוא מנתח את העניין גם מנקודת מבט פוסטקולוניאליסטית וטוען שנעשה שימוש בחילוניות על מנת לטעון לעליונות של המערב על שאר העולם, ושהניסיון להחיל את הקטגוריות הנוקשות של "דתי" ו"חילוני" על החברות המזרחיות ההטרוגניות הוא ניסיון כושל שנושא בתוכו עוולות.
גם בישראל קיימת ביקורת חריפה על השימוש הבעייתי בקטגוריות האלו, בין היתר תוך הזכרת הציבור המסורתי ש"נפל בין הכיסאות" ואינו מגדיר את עצמו חילוני או דתי. ביקורות נוספות על החילוניות טוענות שהיא "הסירה קסם מן העולם" מבלי להציע חלופות מספקות אחרות, שהיא נעדרת תשתית ערכית/תרבותית יציבה מספיק, שהסרת החשש מ"המבט האלוהי" הביאה ליצירת חברה מבוקרת הרבה יותר ולהפנמה דכאנית של מבט מחולן כזה, ושהיא מכילה בתוכה ניסיון למחוק את הפרטיקולרי לטובת האוניברסלי (שהוא בעצם מערבי-חילוני), ניסיון שמקבל משמעות אלימה במצבים קולוניאליים, ובמצבים בהם הפרט נתמך בכוחה של קהילה יציבה.
החברה הפוסט-חילונית
כיום נוטים לתאר את החברה המערבית כחברה "פוסט-חילונית" שבה הגדרות קשיחות של דת וחילוניות מקבלות פחות מקום, ויש בה הרבה ביטויים להיברידיות, ולזהויות, קבוצות ומופעים אחרים שקשה להגדיר בצורה ברורה כדתיים או כחילוניים. אפשר לראות דוגמה לכך במסורתיות, בהתחדשות היהודית, בניו אייג', ובקבוצות נוספות, אולם גוונים מסוימים של עירוב ונזילות קיימים גם מחוץ לקבוצות מוגדרות - אנשים שמדליקים אש בשבת אבל מקפידים לעשות קבלת שבת, אנשים שעולים לתורה בבר המצווה שלהם גם אם בהמשך אין להם כוונה לעשות את זה שוב, דתיים שמשתמשים בטלפון בשבת וכו'. חשוב, עם זאת, להדגיש שהתופעות האלו אינן בהכרח תוצר של הפוסטמודרניזם - המסורתיים, לדוגמה, התנהלו כך במשך זמן רב והפכו ל"מסורתיים" רק עם הגעתם למדינת ישראל וחברותם למערך הקטגוריות האידאולוגי החילוני.
ביקורת והערכה
הפוסט-חילוניות לא הצליחה להשפיע כמו תאוריות ביקורתיות פוסטמודרניות אחרות, אולם עדיין מייחסים לה בחוגים מסוימים חשיבות רבה. מול הטענות שהיא מלאה כנגד הבינאריות של דתי-חילוני, מציינים שרבים אכן מזהים את עצמם כחילוניים או כדתיים ושהרבה פעמים אפשר לסווג תופעות לאחת מהקטגוריות האלו בצורה מוצלחת יחסית.
לטענת הוגים רבים של החילוניות, החילוניות אינה מרוקנת מבסיס תרבותי, ויכולה להתקיים גם חילוניות פרטיקולריסטית (כמו הלאומיות החילונית). יש גם מי שזוקף לזכותה של החילוניות הצלחות רבות בשיפור המצב האנושי ובמתן "דחיפה" לחירות ולזכויות אדם. אלו טוענים שהמבקרים הפוסט-חילוניים יכולים לבקר את החילונות בנחת רק מפני שבארצם כבר הובטחו החירות וזכויות האדם, ושביקורת כזאת היא סכנה לחברות אחרות, ושגם בחברה המערבית היא עלולה להוביל לריאקציה.
פיטורים
פיטורים הוא תהליך הפסקה יזום מצד המעסיק את עבודתו של שכיר שעבד אצלו עד אותו זמן. תהליך זה עשוי להיות מהיר מאוד (הודעה ובקשת עזיבה מיידיות) או לארוך מספר חודשים ויותר, כפי שקורה במוסדות ממשלתיים ואקדמיים. כך או כך נהוג לתת לעובד הודעה מוקדמת על הכוונה לפטרו, כדי שיסדר את ענייניו טרם העזיבה את העבודה.
חוקי הפיטורים משתנים ממדינה למדינה: במדינות קפיטליסטיות כמו ארצות הברית חוקי הפיטורים מצדדים בעיקר בזכותו של המעסיק לנהל את עסקיו כראות עיניו ואילו במדינות סוציאליסטיות כמו מדינות סקנדינביה הליך הפיטורים מסובך בהרבה והחוק דורש הסברים וסיבה מוצדקת מהמעסיק לכך שפיטר עובד.
בישראל
בישראל למעביד נתונה בדרך כלל הזכות לפטר עובד, אך קיימות הוראות חוק המונעות או מגבילות פיטורים במצבים מסוימים כגון פיטורי עובדת בהריון, פיטורי עובד שחשף מעשי שחיתות, פיטורים במהלך או בסמוך לשירות מילואים של העובד, פיטורי עובד בעל מוגבלות וכו'. הוראות אלו נועדו כדי לשמור על זכויותיהם של העובדים שלעיתים נקלעו למצבים שלא באשמתם ולא מתוך רצון להזיק לעסק שבו הם עובדים. לפיכך, פיטורים בניגוד להוראת חוק, עשויים להוות עבירה פלילית.
יתר על כן, ארגוני עובדים מגנים על עובדים מפני פיטורים באמצעות כריתת הסכמים קיבוציים המגבילים את כוח הפיטורים ובאמצעות שביתות כאשר מדובר בפיטורי צמצום. לעיתים רחוקות מתערב בית משפט ומונע פיטורים, בעיקר במגזר הציבורי ובתפקידים בכירים, בהם יכולים הפיטורים להיחשב ככאלה שמונעים מאינטרסים פוליטיים.
נוהל פיטורים מעוגן בחוק ובפסיקה. הפסיקה קבעה כי לפני מסירת הודעת הפיטורים המעביד מחויב לקיים לעובד שימוע רשמי וקבוע מראש שבו תוצג לו הכוונה לפטרו ויתאפשר לעובד להגן על עצמו מצעד זה, בעצמו או באמצעות עורך דין. החוק קובע בין היתר כי זכותו של השכיר לקבל הודעה מוקדמת בכתב על פיטוריו. חוק פיצויי פיטורים מסדיר את החובה לשלם למפוטר פיצויי פיטורים שתלויים בוותק שלו במקום העבודה ובגובה שכרו.
בשירות הציבורי בישראל, פיטורי עובד עלולים להצריך פרוצדורה ארוכה וסבוכה המצמצמת משמעותית את היכולת לבצע פיטורים. בשנת 2018 שיעור הפיטורים מקרב עובדי מדינה בישראל, עמד על 0.1% בלבד.
התפטרות בנסיבות מסוימות דינה כדין פיטורים מבחינת הזכויות.
מפוטרי קיץ
במערכת החינוך יוצאים התלמידים מדי שנה לחופש הגדול, והפעילות במערכת מצטמצמת מאוד, כך שברבים מהעובדים אין צורך בתקופה זו. כיוון שכך, פעמים רבות עובדים שאין להם קביעות מפוטרים עם תחילת החופש הגדול (או מוצאים לחופשה ללא תשלום), תוך ידיעה (לא ודאית) שעם תחילת שנת הלימודים תחודש העסקתם. באוניברסיטאות החופש הגדול ארוך יותר, ובהתאם לכך גם תקופת הפיטורים של מפוטרי הקיץ ארוכה יותר.
חוק פיצויי פיטורים מתחשב בתופעה זו, וקובע שהפסקה בעבודה שאורכה אינו עולה על שישה חודשים אינה פוגעת ברציפות בעבודה לעניין הזכאות פיצויי פיטורים.
בשירות התעסוקה נקבע נוהל מיוחד לעובדים שפוטרו לתקופת החופש הגדול במערכת החינוך היסודית והתיכונית, משום שעובדים אלה אינם מבקשים עבודה קבועה, אלא עבודה זמנית לתקופת פיטוריהם ממערכת החינוך.
ברני פרנק
ברנט "ברני" פרנק (באנגלית: Barnett "Barney" Frank; נולד ב-31 במרץ 1940) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקני, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אזור הבחירה ה-4 של מסצ'וסטס, משנת 1981 ועד לפרישתו בינואר 2013.
פרנק הוא חבר במפלגה הדמוקרטית. בעקבות ניצחונם של הדמוקרטים בבחירות אמצע הקדנציה ב-2006 ושליטתם בבית הנבחרים של ארצות הברית, מונה ליושב ראש ועדת בית הנבחרים לשירותים כספיים. הוא פעיל בתחום זכויות האזרח וקהילת הלהט"ב.
בשנת 1987 לאחר שיצא מהארון מיוזמתו, היה פרנק להומו הגלוי מרצון הראשון בבית הנבחרים של ארצות הברית. ביולי 2012 נישא לבן-זוגו מזה שנים רבות, ג'יימס רדי. בכך היה פרנק לאדם הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית שנישא לאדם מאותו המין, בעודו מכהן בקונגרס. בבחירות הכלליות של 2012 לא העמיד את עצמו לבחירה מחדש ופרש מהפוליטיקה.
תחילת דרכו
במקביל לפעילותו הפוליטית, לימד פרנק באוניברסיטת מסצ'וסטס בבוסטון, בבית ספר ג'ון פ. קנדי לממשל, באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת בוסטון. פרנק פרסם מספר מאמרים בנושאים פוליטיים וציבוריים. ב-1992 פורסם המאמר לדבר בכנות, שעסק בתפקיד אותו צריכה למלא המפלגה הדמוקרטית בשנות ה-90.
פוליטיקה ארצית
ב-1979 הפך פרנק לחבר בקבוצת המשפטנים של מסצ'וסטס, לפני שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1980. בראשונה הוא נבחר למלא את מושבו של הכומר רוברט דריאן, אשר עזב את הקונגרס בעקבות קריאתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני לכמרים לעזוב משרות פוליטיות. ב-1982, חלוקה מחדש של מחוזות הכריחה אותו לרוץ נגד הרפובליקנית מרגרט הקלר. כאנדרדוג, הוא מיקד את מערכת הבחירות בעובדת תמיכתה של הקלר בנשיא רונלד רייגן, וכך ניצח בהפרש של 20%. מאז המשיך להיבחר מחדש באופן עקבי ובקלות. פרנק הוא כרגע יושב ראש ועדת השירותים הכספיים.
פרנק הוא דמות בולטת באגף השמאלי של המפלגה הדמוקרטית, ומדב בגלוי על נושאים רבים של זכויות אזרח, ובפרט על הנושא ההומוסקסואלי. ב-1987, דיבר בפעם הראשונה בפומבי על עובדת היותו הומוסקסואל. הוא אמר בראיון ב-1996:
הליך נזיפה
בשנת 1990 הצביע בית הנבחרים (הארצי) בעד לבצע הליך נזיפה בפרנק, הליך משפטי של הקונגרס עם משמעות סמלית בלבד, בגלל שסטיב גובי, זונה ממין זכר שפרנק התיידד עמו לאחר שהשתמש בשירותיו, טען שהעניק שירותי זנות מדירתו של פרנק, כשהוא לא היה בבית. פרנק ניתק את קשריו עם גובי מוקדם יותר באותה שנה, ודיווח על המאורע לוועדת האתיקה של בית הנבחרים, אחרי שגילה את פעילותיו של גובי. אחרי חקירה מקיפה, לא מצאה ועדת האתיקה של בית הנבחרים כל ראיות שפרנק ידע, או שהיה מעורב בפעילות בלתי חוקית. באשר להאשמות היותר שערורייתיות של גובי, הדו"ח של ועדת האתיקה הסיק: "במספר מקרים בהם טענה שהועלתה בידי מר גובי (בין פומבית או במהלך תצהיר הוועדה שלו) נחקרה על נכונותה, הטענה נסתרה על ידי עדותו בשבועה של צד שלישי, או על ידי גובי עצמו".
עיתון הניו יורק טיימס דיווח ב-20 ביולי 1990, שוועדת האתיקה המליצה "שהנבחר ברני פרנק יקבל נזיפה רשמית מבית הנבחרים על יחסיו עם זונה ממין זכר". ניסיונות להרחיק או לפתוח בהליך גינוי, שהובלו על ידי החבר הרפובליקני בבית הנבחרים, לארי קרייג, נכשלו. בית הנבחרים העדיף להצביע ברוב של 18–408 בעד לנזוף בו. להרשעה לא הייתה כל השפעה באזור הבחירה של פרנק, אשר ניצח במערכה לבחירה מחדש ב-1990 עם 66% מהקולות, ובהפרשים גדולים עוד יותר מאז.
עקיצות ומחלוקות
ב-1995, מי שהיה אז מנהיג הרוב הרפובליקני בבית הנבחרים, דיק ארמיי, התייחס לפרנק בראיון תקשורתי כברני פאג ("ברני ההומו"). ארמיי התנצל ואמר ש"זו הייתה פליטת פה". פרנק לא קיבל את התירוץ, והגיב על כך: "פניתי למומחה משלי, אמא שלי, שדיווחה שב-59 שנות נישואין, אף אחד לא הציג אותה כאליס פאג" (אליס ההומאית).
פרנק ידוע בשנינותו ובהומור העצמי הלגלגני שלו. כך התלונן שאינו מסוגל להשלים את קריאת דו"ח סטאר העוסק ביחסי ביל קלינטון עם מוניקה לווינסקי, כי "זה יותר מדי קריאה על מין הטרוסקסואלי"
עמדות פוליטיות
בקונגרס, פרנק הוא תומך נלהב של מריחואנה רפואית. הוא היה המחבר של חוק זכויות המדינה למריחואנה רפואית (H.R 2592), שהיה ניסיון לעצור את הממשל הפדרלי הארצי מלהתערב בחוקי מריחואנה רפואית ברמה המדינתית. פרנק הצביע באופן עקבי בעד תיקון הינצ'י למריחואנה רפואית, שהוצע בכל שנה על ידי דנה רורבכר (רפובליקני, קליפורניה) ומוריס הינצ'י (רפובליקני, ניו יורק), אשר תאסור על משרד המשפטים של ארצות הברית מלהעמיד לדין חולי הצורכים מריחואנה רפואית. נכון ל-25 במרץ 2008, הוא ממשיך במאמצים להעביר חוק פדרלי, אשר יהפוך את ההחזקה של מריחואנה בכמות מזערית, לחוקית. החוק נקרא חוק שימוש אישי במריחואנה בידי מבוגר אחראי.
פרנק היה גם ביקורתי כלפי היבטים של מערכת הבנק הפדרלי, הבנק המרכזי של ארצות הברית, ובכך היה שותף למספר חברי קונגרס רפובליקנים מהאופוזיציה. פרנק אומר שהוא וחבר הקונגרס רון פול "חברנו לראשונה בגלל ששנינו בלטנו בחוסר ההערצה למקדש של 'הפדרליים' עם הכומר הבכיר [אלן] גרינספן".
ב-2006, פרנק היה אחד משלושת חברי הבית שהתנגדו לחוק הכבוד לגיבוריה הנופלים של אמריקה, אשר הגביל את המחאה כנגד חיילים בלוויות (ובמיוחד את זו של הכומר פרד פלפס הגזען, ראש הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, שפועלת כנגד הומואים, קתולים, יהודים, מוסלמים וכדומה). הוא התנגד להצעת החוק, אשר עברה פה אחד בסנאט, בנימוק של זכויות אזרח ושל חוקתיות. פרנק אמר על ההצבעה: "אני חושב שזה מאוד סביר שזה ימצא כלא חוקתי... זה נכון שכשאתה מגן על זכויות אזרח, אתה מגן באופן טיפוסי גם על אנשים שעושים דברים מגעילים... אבל אתה משחק לידיהם כשאתה נותן להם להתגרות בך לידי עשיית יתר. אני לא רוצה שהבריונים האלה יטענו שאמריקה היא צבועה".
אודות אזור הבחירה
אזור הבחירה ה-4 של מסצ'וסטס, שאותו משרת פרנק החל משנת 1981, משתרע בעיקרו על פני דרום מסצ'וסטס, וכולל את שטח החוף הדרומי, ואת המחוזות בריסטול, מידלסקס, נורפוק ופליימאות'.
גישתו לישראל
כחבר קונגרס יהודי ודמוקרט, פרנק נחשב לתומך עקבי של מדינת ישראל. בהזדמנויות רבות הביע את דעתו, שישראל היא מעוז של דמוקרטיה וחופש, ושהסיבה העיקרית להתמשכות הסכסוך באזור היא סירובם של הפלסטינים ושל מדינות ערב לעשות את הוויתורים הנחוצים לכך. הוא הוסיף, שהביקורת שישראל זוכה לה היא חסרת פרופורציות, לעומת השתיקה נוכח פשעים שמבצעים ממשלים של מדינות אחרות.
יחד עם זאת, בעת שהקונסול הכללי של ישראל בבוסטון, נדב תמיר, הותקף על ידי חוגים ימניים בגלל מזכר פנימי שכתב, ובו ביקר את התנהלות ממשלת ישראל ביחסיה עם הממשל האמריקני - עמד פרנק לצידו של הקונסול. פרנק טען, שתמיר עשה שירות חשוב למדינת ישראל, בכך שסיפק לממשלתו מידע מדויק וחיוני, אודות העוינות שגורמת מדיניותה של ממשלת ישראל, והירידה בתמיכה של הקהילה היהודית ושל הממשל בישראל, כתוצאה מכך.
יורם יוספסברג
תיאטרון וטלוויזיה
יוספסברג הוא בוגר מחזור שנת 1991 של בית הספר למשחק "בית צבי". יוספסברג השתתף בהצגות, בהן: "סולו", "בחורים טובים", "יהוא", "טוני היפה", "רומיאו ויוליה", "החתונה", "יש מלחמה בחוץ", "צוואתו של כלב", "קילר ג'ו", "אנה גלקתיה", "אנטיגונה", "הבתולה מלודמיר", "מידה כנגד מידה", "נוף ילדות", "האישה מן הים", "קולות אחרים", "הטענה של דון קיחוטה", "שש דמויות מחפשות מחבר", "יוליסס על בקבוקים", "אפקט הפרפר". כן השתתף יוספסברג בסדרות "הפיג'מות, "שמש", "הנפילים", "מנדלבאום בלש פרטי", "שכונה" ועוד. ב-2000 שיחק בסרטו של דני ורטה, "אספלט צהוב" וב-2007 השתתף בסרט הטלוויזיה "וסרמן איש הגשם".
דיבוב
יוספסברג הוא מוותיקי המדבבים בישראל, ומהפעילים ביותר בו. דיבב במהלך הקריירה שלו דמויות בסדרות וסרטים רבים, ביניהם את מר ביג מכוח וידאו, מנהיג השקרניקים מגהטרון/גלבטרון מרובוטריקים ("רובוטים במסווה", "ארמדה", "סייברטרון", סרט הקולנוע של שנות ה-80 ו"אנימייטד"), דייגו נמר שן-החרב מסרטי עידן הקרח, דמויות שונות בסדרה "נאנוק", דוקטור רובוטניק בסדרה "סוניק הקיפוד" את צ'אק והאלון האפל ב"סוניק X", לורד גלוזל בסיפורי נרניה: הנסיך כספיאן, מגנה-קט בסדרה אלרגי למפלצות, רובי רקב בסדרה נווה עצלנות, בירוס בדרגון בול סופר, המספר בכספיון, וכן: דני שובבני, חוש-חש הבלש, דיג'ימון, טוקיו מיו מיו, פוקימון, גלקטיק פוטבול, בובספוג מכנסמרובע, גיבורי התנ"ך הגדולים, משאלתה של אנאבל, מגי והמפלץ, פלורי והדרקונים, סימסאלה גרים, כלבי המחץ, החלילן מהמלין, פיניאס ופרב, ג'ימי קול, מגלים עם דורה, אובי, הפינגווינים ממדגסקר, חברים בחווה, "הדרקון הראשון שלי", "טינקרבל והאוצר האבוד", "הרפתקאות מקס", "מרטין על הבוקר", משחק המחשב "Counter-Strike: Global Offensive", "ממלכת אוקיאנה", "זמביזיה",לו! "אמיצה", "וואן פיס", ״זוטרופוליס״ אבירי הטנקאיי, "אסטריקס ושיקוי הקסמים", "מולאן", "מיקי מאוס: כייף של בית", "גופי בכיצד להישאר בבית", "מזלגוני שואל שאלה", "לירוי וסטיץ'" ועוד.
חבריו אמנון וולף, שמחה ברבירו, וגלעד קלטר התאחדו איתו למדבבים ראשיים באולפני אלרום.
חיים פרטיים
יוספסברג נישא לגל קנטי בשנת 2003 ולהם שני ילדים.
פני היינס
פנלופה "פני" היינס (באנגלית: Penelope "Penny" Heyns ; נולדה ב-8 בנובמבר 1974) היא שחיינית דרום אפריקאית, אלופה אולימפית (אטלנטה 1996) ושיאנית עולם במשחי החזה. השחיינית היחידה בתולדות המשחקים האולימפיים שזכתה בשני משחי החזה באותה אולימפיאדה. הייתה השחיינית הראשונה ששחתה 100 מטר חזה מתחת ל-1:07 דקות ו-200 מטר חזה מתחת ל-2:24 דקות.
ביוגרפיה
פני היינס נולדה בספרינגס, בחבל חאוטנג, דרום אפריקה. לאחר שסיימה את לימודי התיכון בשנת 1992 באמנזימטוטי, עברה לארצות הברית על מנת ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטת נברסקה–לינקולן בשנים 1993–1997.
1992
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה היינס במקום 33 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:14.99 דקות, במקום 34 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:45.04 דקות ובמקום 16 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:24.28 דקות.
1995
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה באטלנטה, ארצות הברית בשנת 1995 היא זכתה בשתי מדליות. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה (1:08.09 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה (2:27.68 דקות).
שבועיים לאחר מכן באוניברסיאדה שנערכה בפוקואוקה, יפן היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה (1:08.47 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה (2:28.44 דקות).
שיא עולם ראשון
בתחרות שחייה שנערכה בדרבן ב-4 במרץ 1996 קבעה היינס שיא עולם חדש ראשון במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.46 דקות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) היא זכתה בשתי מדליות זהב בשני משחי החזה, לראשונה בתולדות המשחקים האולימפיים. במשחה ל-100 מטר חזה היא ניצחה בתוצאה של 1:07.73 דקות, לפני אמנדה בירד מארצות הברית (1:08.09 דקות) וסמנתה ריילי מאוסטרליה אלופת העולם (1:09.18 דקות). בשלב המוקדמות היא קבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 1:07.02 דקות. במשחה ל-200 מטר חזה היא ניצחה בשיא אולימפי חדש בתוצאה של 2:25.41 דקות לפני אמנדה בירד (2:25.75 דקות) ואגנס קובאץ' מהונגריה (2:26.57 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי עם חברותיה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:08.16 דקות.
1997
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה (1:08.85 דקות).
שבועיים לאחר מכן באוניברסיאדה שנערכה במסינה, איטליה היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה (1:10.15 דקות).
1998
באליפות העולם שנערכה בפרת' בשנת 1998 סיימה היינס במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.77 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:08.66 דקות, הזמן השני במוקדמות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.81 דקות.
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בניו יורק ב-1 באוגוסט אותה שנה היא קבעה שיא עולם חדש במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.95 שניות ובכך החזיקה בשיאי העולם בכל שלושת משחי החזה בו זמנית (בריכה אולימפית). נוסף לכך, היא ניצחה במשחה ל-100 מטר חזה (1:08.14 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה (2:26.73 דקות).
1999
בשנת 1999 קבעה היינס לא פחות מ-11 שיאי עולם חדשים תוך 3 חודשים, בשלוש יבשות שונות והחזיקה בו זמנית בשיאי עולם ב-5 משחי החזה בו זמנית מתוך 6 האפשריים (בריכה אולימפית ובריכת 25 מטר), הישג שרק היא קבעה אותו עד כה.
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה בסידני, אוסטרליה באותה שנה, היא זכתה בשתי מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:07.08 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש נוסף של 2:23.64 דקות. היא הוכתרה לשחיינית המצטיינת בתחרות
2000
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה היינס במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.55 דקות, אחרי מייגן קוואן מארצות הברית (1:07.05 דקות) ולייזל ג'ונס מאוסטרליה ( 1:07.49 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 20 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה חלשה עבורה של 2:30.17 דקות.
2001, פרישה
היינס פרשה משחייה תחרותית בשנת 2001.
חיים אישיים
היינס חברה בפדרציית השחייה הבינלאומית, אשת עסקים ועובדת כמגישה בטלוויזיה.
פוקי קווסנל
ג'ואנה גבריאל "פוקי" קווסנל (באנגלית: Joanna Gabrielle "Pooky" Quesnel; נולדה ב-30 באפריל 1964) היא שחקנית וזמרת אנגלייה.
ביוגרפיה
קווסנל נולדה וגדלה באקלס שבלנקשייר יחד עם שישה אחים ואחיות. אביה נולד בטרינידד. היא למדה אנגלית אוניברסיטת אוקספורד ואחר כך למדה בבית ספר למשחק. בשנות השמונים של המאה העשרים הופיעה עם להקת Vile Bodies של המפרי קרפנטר במלון ריץ בלונדון, וכן הופיעה בקונצרט הוקרה שנערך אחרי מותו ב-2005. ב-2003 החלה קווסנל לכתוב תסריטים עבור הסדרות "רופאים" ו-"Family Affairs", שבה שיחקה אחרי כן בתפקיד דיאן שורט.
קריירה
קווסנל שיחקה בתפקיד ד"ר מוניקה ברום בעונה הראשונה של הסדרה "Cardiac Arrest", ובתפקיד בלשית גרייס האריס בשתי העונות הראשונות של "Thief Takers". היא שיחקה בכמה פרקים בעונה השלישית של הסדרה "רגליים קרות" בדמות אמה קיטון. ב-2006 חזרה לשחק בדרמות רפואיות בדמות ד"ר כריסטין וילן בסדרה "The Golden Hour". ב-2007 כיכבה בתפקיד ניטה בסדרה "True Dare Kiss" של ערוץ BBC One. אחר כך החליפה את השחקנית סוקי סמית' בתפקיד רייצ'ל ברנינג באופרת הסבון "איסטאנדרס".
בפברואר 2008 שיחקה קווסנל בתפקיד הראשי במחזה המוזיקלי פרספונה מאת איגור סטרווינסקי בהפקת התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם ששודר ברדיו 3 של ה-BBC. ביולי 2008 הופיעה בפרק בסדרה "רציחות במידסומר" בדמות העיתונאית ג'ולי בנסון, ובפרק "The Burning Man" בסדרה "המפקח ג'ורג' ג'נטלי" בתפקיד ונדה ליין. במרץ 2010 שיחקה קווסנל בתפקיד מורין בעונה השנייה של הסדרה "חמישה ימים" של ערוץ BBC One. ב-2010 הופיעה בתפקיד קפטן של ספינת חלל בפרק ספיישל חג המולד "A Christmas Carol" של הסדרה "דוקטור הו".
בנובמבר 2010 שיחקה בתפקיד אשתו של ג'ימי מקגוורן, בגילומו של כריסטופר אקלסטון, בסדרת הטלוויזיה "Accused". היא גילמה אישה בהריון בפרק בסיטקום "Not Going Out". ב-2015 שיחקה בתפקיד אולגה פיצג'רלד, מורה לגאוגרפיה בסדרת הטלוויזיה "דרך ווטרלו" של ה-BBC. ב-2016 החלה לגלם את לואיז וילון בסדרת הדרמה "סוג א'", ואת מנהלת בית הספר דורותיאה איימס בסדרה "Class" בערוץ BBC3. עוד ב-2016 דיבבה את יוריה מלונדור במשחק הווידאו "Dark Souls III".
חיים אישיים
קווסנל עוסקת בקיקבוקס, טאי צ'י וריקודי פלמנקו. ב-2017 זכתה בארד באליפות הבריטית בטאי צ'י עבור תרגיל בטאי צ'י וודאנג.
מישו בנבנישתי
בשנות ה-1930 המאוחרות, רומניה התקרבה לגרמניה הנאצית והנהיגה בהדרגה אפליה נגד היהודים. בימי הדיקטטורה המלכותית של קרול השני ביטל את כל המפלגות הפוליטיות ברומניה, לרבות המפלגה היהודית והקימה מפלגת שלטון אחת - חזית התחייה הלאומית. הציונים הורשו להקים ארגונים לא פוליטיים, שעודדו גלי הגירה לארץ ישראל. כשלחצי הנאצים גברו עם העלייה לשלטון של יון אנטונסקו, בנבנישתי שקל עלייה, אבל הסכים לכהן כיושב ראש הוועד הפועל הציוני ברומניה. הוא דגל בקו מתון, לפיו הביע נאמנות לרומניה וביקש לפקח על חברי החלוץ היותר מרדניים, ולתווך בין הקהילה היהודית למשטר הדיקטטורי הצבאי. עמדתו משכה בקורת מהפעילים הציונים הימניים, כולל אברהם לייב זיסו שלא ראה בעין יפה את מגעי ההנהגה היהודית, כולל של בנבנישתי עם מרכז היהודים הכפוף לשלטון.
משפחתו וראשית חייו
משפחת בנבניסטי או בנבנישתי הספרדית נודעה בתחילת המאה ה-19 בקראיובה הודות פעילותה בתחום הדפוס וההוצאה לאור. ידועים במיוחד היו סנדו ודוד בנבנישתי שהקימו ב-1876 בקראיובה את ההוצאה לאור "האחים בנבנישתי" (Frații Benvenisti). מריו תאודוריאן קראדה הזכיר בזיכרונותיו משנת 1938 ש"בנבנישתי הזקן היה היהודי היחיד בקראיובה שלבש עדיין קפוטה". מישו בנבנישתי נולד בבוקרשט, רומניה בשנת 1902 והיה בנו של סימון בנבנישתי (1943-1870), גם הוא מוציא לאור הבעלים של הוצאת Ancora (העוגן) ומוכר ספרים. האם הייתה ארנסטינה לבית שלאנגר. בן אחר של הזוג, אחיו של מישו, פליקס בנבנישתי, המשיך את דרך אביו בהוצאה לאור ולאחר סגירתה, ניהל של ההוצאה לאור היהודית, "ביכורים". סימון בנבנישתי זכה להערכת החוגים הספרותיים הרומניים בגלל תפקידו בעידודם של אנשי ספרות כמו מבקר הספרות אאוג'ן לובינסקו, המשורר ג'ורג'ה בקוביה, הסופר ליביו רבריאנו ואחרים. החל משנת 1922 מימן סימון בנבנישתי את הפרס בנבנישתי שהוענק בכל שנה על ידי חברת הסופרים הרומנים לטובי המשוררים המתחילים.
עסקן ציוני
בנבנישתי החל את העסקנות הציונית בבית ספר התיכון, כשהקים את קדימה, ארגון התלמידים הציונים. בתקופת לימודי המשפטים השתתף בהנהגת חשמונאה, ארגון הסטודנטים הציונים. ב-1921, כשהוקמה המפלגה היהודית הרומנית, הנהיג במסגרתה את הקבוצה הציונית הקרויה התחיה הלאומית. בין השנים 1922–1924 היה נשיא התאחדות הנוער הציוני ברומניה. בשנים 1924 - 1940, עמד בראש קבוצת "התחיה הלאומית" ושהוציא לאור שבועון ציוני בשם התחיה. ב-1936, היה לסגן יושב ראש המפלגה היהודית הרומנית, ומ-1941, יושב ראש הוועד הפועל הציוני כשסגניו היו אברהם לייב זיסו וז'אן כהן. אף על פי שבמהלך המלחמה קיים קשרים עם מרכז היהודים לשם ארגון משלוח יתומים יהודים לארץ ישראל, נעצר בינואר 1944, כתוצאה ממסע אנטי ציוני של השגרירות הגרמנית ונשלח למחנה הריכוז טרגו ז'יו, ממנו שוחרר ב-מרץ 1944, לאחר מאמצים רבים של וילהלם פילדרמן והציר של שווייץ, דה ווק (De Weck).
ב-1946, השתתף בפריז בוועידת הקונגרס היהודי העולמי. הוא השתתף גם בקונגרס של 1947 בקרלובי וארי וב-1948, במונטרה. השתתפות זו הייתה בין הנושאים הראשונים עליהם נחקר כשנעצר בספטמבר 1950, במהלך מסע אנטיציוני, והוחזק 3 שנים במעצר.
משפט הציונים ברומניה
ביום 28 במרץ 1953 נערך משפטם של 13 המנהיגים הציוניים העיקרים: אברהם לייבה זיסו - אישיות בעלת יוקרה רבה, לשעבר איש עסקים עשיר, סופר, מסאי, עיתונאי, יו"ר ההסתדרות הציונית ונציג הסוכנות היהודית ברומניה בשנות השואה, יו"ר "המפלגה היהודית" והקונגרס היהודי העולמי סניף רומניה; מישו בנבנישתי - יו"ר ההסתדרות הציונית בימי השואה ולאחריה; עו"ד ז'אן כהן (Jean Cohen) - מומחה בחוק בינלאומי ובעל זכויות רבות בגלל פעילותו בשנות השואה, ממקימי ומראשי הציונים הדמוקרטים; קרול רייטר (Carol Reiter) - יו"ר ההסתדרות הציונית הארצית בטרנסילבניה; ד"ר בנימין זאב הבר (Beniamin Zeev Haber), מראשי התנועה בטרנסילבניה; ד"ר שמעון הס (Simon Has)- מראשי התנועה בטרנסילבניה; משה וייס-טלמון (Moşe Weiss-Talmon), מראשי "הנוער הציוני" ו-"החלוץ" ופקיד בצירות; זולטן בובי באר (Bubi Beer) מ"משמר"; זולטן הירש, מראשי "דרור-הבונים"; מוצי מוסקוביץ' (Moți Moscovici), מראשי "renașterea" (הלידה מחדש), עיתונאי ומנהל לשכת המודיעין של צירות ישראל בבוקרשט; שטפאן קון, מראשי התנועה בטרנסילבניה; מלאניה (מלה) ינקו, פעילה ציונית מרכזית ורעייתו של דוקטור קורנל ינקו, מראשי מפא"י שהצטיינה בפעילות סקטור הרווחה. הנאשם ה-13 היה הבלדר השווייצרי גיר, שבשנות המלחמה העביר את דואר התנועה הציונית מרומניה לחו"ל, ומילא תפקיד של סוכן כפול - בטרם העביר את הדואר לתעודתו מסרו לגסטפו לצילום. זיסו, בנבנישתי וכהן נידונו למאסר עולם, והאחרים לעונשים הנעים בין 8 ל-20 שנות מאסר.
בבית הכלא סבל בנבנישתי, בין היתר, מחוסר יכולת לאכול ללא שיניים תותבות, עד שאסיר אחר תרם כסף מחסכונותיו ליצירת שיניים עבורו. בנבנישתי וזיסו שוחררו מהכלא והגיעו לישראל ב-1956.
דיפלומט
בנבנישתי מונה לשגריר ישראל בשווייץ ובהמשך היה נציג הוועד הפועל הציוני בפריז.