cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניק פיורי
נוסחת האינסוף, ה-CIA
שתי פציעות קשות שפיורי ספג שינו את מהלך חייו: פיצוץ רימון שעיוור בהדרגה את עינו השמאלית של פיורי ועליה הוא חובש רטייה, ותאונת מוקש שבגללה חוסן בנוסחת האינסוף. נוסחת האינסוף האטה את הזדקנותו של פיורי, מה שהביא אותו לסבל רב, שכן צפה ברבים מחבריו מתים. בסיום מלחמת העולם השנייה, פיורי הוצב מחדש והשאיר את חבריו לצבא בצרפת. המשרד לשירותים אסטרטגיים זיהה את הפוטנציאל של פיורי במלחמה וגייס אותו לשורותיו. לאחר תקופה קצרה, פיורי עבר לשרת ב-CIA. שם, הוא היה מעורב קלות במלחמת קוריאה, התאחד לקצרה עם הקומנדו המייללים ולאחר פעולה נוספת עם סאם סויר, מונה גם לקולונל בצבא ארצות הברית. בנוסף לכך, הוא נלחם בכוחות סינים-קומוניסטים, וגייס את ריצ'רד ומארי פארקר, הוריו לעתיד של פיטר פארקר, ל-CIA. פיורי גם עזר לארבעת המופלאים להביס את סוחר השנאה.
SHIELD
פיורי גויס לסוכנות ונעשה למנהלה. הוא שימש כמנהל הסוכנות שנים רבות, כשסגניו הם דאם דאם דוגאן, גייב ג'ונס, והסוכנת ולנטינה אלגרה דה לה פונטיין. בעוד פיורי עלה לתפקיד מנהל הסוכנות, ארגון הידרה המרושע עלה בהנהגתו של יריבו הוותיק, ברון סטרוקר. המלחמה הקרה הציתה סכסוך בין הידרה ל-, ובמהלך קרב נוסף בין פיורי לסטרוקר, פיורי כלא את סטרוקר בליבו האטומית של אי הידרה ונטש אותו למות. פיורי שימש גם כמפקד שטח, והוביל את הסוכנות עד להפיכתה לסוכנות הריגול-ביון הטובה בעולם. כמו כן, נאלצה להציל את העולם מאיומים רבים; ארגונים אחרים, כהידרה וכזודיאק, שמנהיגו הוא אחיו של פיורי, ג'ייק, תחת זהות סקורפיו; נבלי-על כלוקי; גזעים חייזריים, ומפלצות ענק כדוגמת הענק הירוק וגודזילה. לאחר מכן, קבוצת אנדרואידים שאימצו את השם "דלטייט" הפעילו מניפולציות על, הידרה ותאגיד רוקסון כדי להשתלט על העולם. כצעד ראשון, הדלטייט החליפו חלק מסוכני באנדרואידים, מה שגרם לסופה של הסוכנות וליציאתו של פיורי לגלות מרצון. עם זאת, לאחר שנה, סוכנות הוחזרה על ידי האו"ם עם פיורי כמנהל. גלגול זה נאבק להשיג דריסת רגל מלאת טינה כלפי הסוכנויות האחרות, ונלחם באיומים בינלאומיים גוברים. אחד האיומים הללו היה, פעם נוספת, ארגון הידרה, שנשלט על ידי ברון סטרוקר שקם לתחייה. בתקיפה של הידרה על SHIELD נהרגו 1,500 סוכנים, מה שהפך את פיורי למריר ונקמני וגרם לו להביס את סטרוקר.
לאחר היעלמותו של סטרוקר, פיורי אינו מרגיש אדם שלם. הוא מתחיל לריב עם חבריו, ומתחבר עם דמויות של אנטי גיבורים כגוסט ריידר וקייבל. גרוע מכך, פיורי נאלץ לצוד את בנו, מייקל, שעטה על עצמו את זהות סקורפיו ונלחם במלחמת האזרחים באומה הבדיונית קארפאסיה. פיורי עמד בפני סכסוכים פנימיים כמו עריקתו של סוכן הק.ג.ב. דימיטרי פאנשין, שיצר סיעה סוררת בתוך, והסיעה הובסה על ידי פיורי, קפטן אמריקה, איש הטיטניום וארגון A.I.M. בעוד סוכנות SHIELD סבלה מקיצוצים בתקציב, פיורי התאחד עם בנו בשנת 1995. יחד, האב ובנו סיכלו מזימת נקמה של אשתו לשעבר של ראש סיעת הידרה בניו יורק. מתגלה, כי פיורי זה היה מודל חיקוי אנושי (Life Model Decoy, LMD) "מושלם" שנבנה על ידי טוני סטארק, בזמן שפיורי האמיתי נחקר. פיורי מצא את עצמו, מאוחר יותר, בממד כיס, והמעניש שטוף המוח "הרג" את ה-LMD של פיורי. פיורי חולץ מממד הכיס בו היה כלוא, ואחרי חטיפת נושאת המטוסים המרחפת של הסוכנות על ידי הגולגולת האדומה, פיורי צד את הגולגולת ואת סוחר השנאה החדש.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ניק פיורי וסוכנות הרחיבו את תפקידיהם כדי להתמודד עם איומי טרור הולכים וגוברים, ומצרפים לסוכנות הן גיבורי-על והן נבלי-על. לדוגמה, הסוכנות לצד ארבעת המופלאים נגד דוקטור דום בלאטבריה, והגנה על טוני סטארק מניסיונות התנקשות. כשהגלגולת האדומה נרצח, פיורי שלח את קפטן אמריקה ושרון קרטר לחקור מי הרוצח, מה שהביא אותם לעימות עם גנרל אלקסנדר לוקין וחייל החורף המסתורי. לאחר מכן, הסוכנות ספגה מכה עצומה על ידי ארגוני הידרה והיד. פיורי ואלקטרה עבדו בהתאמה כדי לאסור את וולברין שטוף המוח, אך לא לפני שאלקטרה נהרגה וקמה לתחייה על ידי ארגון היד. וולברין יצא משטיפת המוח שלו בדיוק כשמוטאנטים שטופי מוח אחרים תקפו את נושאת המטוסים המרחפת ובסיסי אחרים ברחבי העולם. נושאת המטוסים נהרסה, וסוכנות התפרקה.
מלחמה סודית, החלפתו, מלחמת אזרחים
לאחר זמן מה שבו הוקמה מחדש, פיורי חשף כי טכנולוגיה של פושעים רבים סופקה על ידי ראש ממשלת לאטבריה, לוסיה פון בארדאס. הוא הציג ראיות לנשיא ארצות הברית, וכשזה האחרון לא הגיב לדבר פיורי מבין כי הדבר נובע מכך שממשלת ארצות הברית מימנה את שיקום לאטבריה. כתגובה, פיורי אוסף בחשאיות את ספיידרמן, קפטן אמריקה, לוק קייג', דרדוויל, האלמנה השחורה, וולברין ודייזי ג'ונסון ויוצא איתם למלחמה סודית בלאטבריה. כך או כך, ג'ונסון מוטטה את טירת דום על לוסיה, וכנראה הרגה אותה. פיורי שוטף את מוחם של חברי הצוות, והאלמנה השחורה וג'ונסון שוכחות את מה שקרה. שנה לאחר מכן, מתגלה כי לוסיה חיה אחרי התמוטטות טירת דום אך הפכה לקיבורגית מעוותת. היא חוטפת ומרדימה את לוק קייג', ושולחת את נבלי-העל לתקוף את הצוות של פיורי. פיורי נאלץ להסביר לקבוצות האוונג'רס, ארבעת המופלאים והאקס-מן על המאורעות הקודמים. למעשה, מודל חיקוי אנושי נוסף של פיורי היה אחראי לכך.
בעקבות אירועים אלו, פיורי מודח מתפקידו ומוחלף במריה היל, ותומכיו הוותיקים של פיורי מ- נדחקים לשולי הסוכנות. עם פרוץ מלחמת האזרחים של מארוול, פיורי נשאר במחבוא, אך מאפשר לאוונג'רס הסודיים להשתמש באחד מבסיסיו הישנים, ואף תומך בהם.
פלישה סודית, שלטון אפל
בתחילת אירועי פלישה סודית, מתגלה כי פיורי ידע על פלישת הסקרול עוד לפני שהם חשפו את עצמם. לאחר שמתחזה סקרול של דה לה פונטיין ניסתה לפתות את פיורי ולחלץ ממנו סיסמאות, פיורי החשדן הרג את המתחזה. פיורי הרכיב צוות חדש של הקומנדו המייללים המורכב מבני נוער בעלי כוחות על, והורה על ג'סיקה דרו להיות מרגלת של בארגון הידרה. עם זאת, רופאי הידרה שלקחו מג'סיקה בדיקת DNA היו למעשה סוכני סקרול, שהבטיחו את התחזותה של המלכה ורנקה לספיידרוומן. פיורי הביא את הקומנדו שלו לקרב בניו-יורק, עזר לפנות אזרחים כאשר הפלישה החלה, והביא את הגיבורים הפצועים לסנטרל פארק. לאחר דיון עם איירון מן ונורמן אוסבורן, השלושה מגבשים צבא גיבורי ונבלי-על שילחמו בפלישת הסקרול. לאחר שהקרב נגמר, ואוסבורן הרג את ורנקה עם נשק שבנה על סמך קבצים שיירט מדדפול (שהיו אמורים להגיע לפיורי), איירון מן חילץ את גיבורי העל החטופים, ביניהם דאם דאם דוגאן וחברים של פיורי.
לאחר שקבוצת הלוחמים הסודיים של פיורי מתפרסמת, פיורי חוקר בסיס סמוי בשיקגו. הוא מגלה, כי סוכנות הייתה מאז ומתמיד נתונה לשליטת הידרה, ששלטה גם במחלקות הביטחון של הממשלות האמריקאיות, הקנדיות והרוסיות. לאחר שהבין כי עבודתו הקודמת הייתה שקר, הוא מוביל את הלוחמים הסודיים להתמודד עם ארגון הידרה ולהפיל את ארגון H.A.M.M.E.R החתרני של נורמן אוסבורן, שמחליף את סוכנות. אבל, פיורי מבין כי בשביל להביס שני ארגונים הוא זקוק לצבא שלם. לשם כך, הוא מגייס את הקומנדו המייללים של דאם דאם דוגאן, הכולל את דוגאן ועוד כ-1,200 סוכני לשעבר, גונב שלוש נושאות מטוסים מרחפות ומשכנע 3,000 סוכני H.A.M.M.E.R להצטרף אליו.
פיורי מחדש את קשריו עם סוכן לשעבר ג'ון גארט, שזקוק לעזרתו בשביל לדעת האם לתת אמון בסוכן לשעבר נוסף, סת' ווטרס. גארט חזר ממשימה מוצלחת וקבע כי ווטרס עובד עבור קבוצה לא ידועה הקשורה לממשל. לאחר חקירה, פיורי עלה על קיומה של קבוצה, הדומה להידרה, בשם "הלֵויתן" - כשקבוצה זו הוקמה על ידי הממשל הסובייטי. חודש לאחר מכן, פיורי מחלק את הצבא שלו לארבעה צוותים: אחד בניהולו, שני בניהול דייזי ג'ונסון, שלישי בניהול אלכסנדר פירס ורביעי בניהול בנו, מייקל. הוא אמר להם כי הצוותים יעבדו ביחד בסערה הבאה. זמן מה לאחר מכן, פיורי הרג את ברון סטרוקר סופית.
החטא הקדמון
במהלך עלילת החטא הקדמון, ניק פיורי נמצא עם האלמנה השחורה, קפטן אמריקה ווולברין כאשר תור שולח אות מצוקה. פיורי מגיע לירח, שם נמצאת גופתו של אואטו הצופה. לאחר שפיורי חושד כי רוצחו של אואטו עשוי להיות גיבור, הוא והאוונג'רס יוצאים לחקור, ומתגלה כי לדוקטור מידאס ולבתו יש קשר לרצח. כאשר תהה היכן עינו השנייה של הצופה, פיורי נהרג על ידי ג'יימס ברנס בטענה ש"לא יהיו עוד סודות". עם זאת, מתגלה כי ברנס הרג מודל חיקוי אנושי נוסף של פיורי, אשר הוא זה ששכר את אמה פרוסט, גאמורה, מון נייט, הפנתר השחור, איש הנמלה, המעניש, ברנס ודוקטור סטריינג' לחקור במקביל את מותו של הצופה. פיורי חושף את עברו, ונכנס לקרב עם הגיבורים. מתגלה כי לאחר שהצופה הותקף על ידי "גלגל-העין" ודוקטור מידאס, פיורי הגיע למקום וגאל את הצופה מייסוריו. בזמן ההווה, פיורי נאבק בדוקטור מידאס, ויוצר פיצוץ שכנראה הורג את השניים. פיורי צץ עם כוחותיו של הצופה, מה שלמעשה נותן לו כוחות חדשים.
יכולות וכישורים
בזכות נוסחת האינסוף, הזדקנותו של ניק פיורי מואטת. פיורי הוא אמן לחימה נודע (בעל חגורה שחורה בטאקוונדו וחגורה חומה בג'יוג'יטסו) גם ללא נשק, והוא צלף אמן ובקיא בסוגי נשק שונים. הוא רב לשוני ומסוגל לדבר אנגלית, גרמנית, רוסית, יפנית וכנראה גם שפות אחרות. הוא נהג כלי-רכב מומחה, אך בעל 95% עיוורון בעין שמאל, עליה הוא חובש רטייה. על פי הסרט "קפטן מארוול", עין זו אבדה לו עקב שריטת חתול - אף שהיא עמדה בפגיעות חוזרות ונשנות לאורך כל הסרט.
גסטה דנורום
גסטה דנורום (בלטינית: Gesta Danorum, "מעשי הדנים") היא כרוניקה בת 16 חלקים מאת המלומד הדני סקסו גרמטיקוס שנתחברה בתחילת המאה ה-13. זהו המקור החשוב ביותר להכרת מסורותיה ותולדותיה הקדומות של דנמרק.
את החיבור הזמין הארכיבישוף אבסלון מלונד (Absalon), והוא נכתב בלטינית. סקסו עסק בו בארבעה נושאים, אשר לכל אחד מהם הקדיש ארבעה חלקים: הנושא הראשון מוקדש לתיאורם של הדנים ולתולדות ארצו מן הימים האגדתיים עד הולדת ישו. הנושא השני דן בהתנצרות. הנושא השלישי סוקר את תולדותיה של דנמרק עד להתעצמותה של העיר לונד כמטרופולין. הנושא הרביעי מתאר את המשך האירועים ההיסטוריים עד שנת 1187. חלקים 1-9 מכילים סיפורים מיתיים ואגדות לרוב, ובהם המקור לסיפורו של המלט, שהגיע לידי שייקספיר, כפי הנראה באמצעותם של המלקט הצרפתי פרנסואה דה בלפורה ושל המחזאי האנגלי תומאס קיד. ערכם של ספרים 14-16 הוא בשפע העובדות ההיסטוריות מתקופתו של סקסו ומזמנים שקדמו לו.
אסף פריינטא
אסף פריינטא (נולד ב־23 בספטמבר 1975) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
היה חבר בלהקת "צעירי תל אביב" בשנים 1991–1992, והשתתף בתוכנית הטלוויזיה של הלהקה "לא כולל שירות" בערוץ 1.
לאחר שירותו הצבאי למד פריינטא משחק בבית הספר לאומנויות בית צבי, וסיים את לימודיו בשנת 2002. במהלך הלימודים זכה בכמה מלגות משחק, וכיום הוא נמנה עם הכישרונות הצעירים של התיאטרון הקאמרי.
פריינטא דיבב בסדרות ובסרטים רבים – בין היתר את "החתול במגפיים" בסרטי "שרק"; את רפאל ב"צבי הנינג'ה"; את לאלו ב"רטטוי"; את פיל בסרט "הופ ארנב"; את מורטון העכבר בהורטון שומע מישהו; את אלכס במדגסקר 2 ובמדגסקר 3: מקרקסים את אירופה; את הנסיך נאבין ב"הנסיכה והצפרדע" של דיסני; את פו הפנדה בסדרה "קונג פו פנדה אגדת המגניבות". ב־2017 דיבב את דמותו של ראמון בסרט "מכוניות 3". ב־2018 דיבב את דמותו של לוסיוס בסט בסרט "משפחת סופר־על 2" וגם בסרט האנימה, הטירה הנעה. מ־2011 מופיע בתוכנית ההומור הסאטירית "קאמבק" בערוץ הוט קומדי סנטרל.
ב־2014 גילם את חביב פרץ בתוכנית "מועדון החנונים". באותה שנה החל לשחק בסדרה "מי נתן לך רישיון?" בערוץ הראשון.
ב־2015 שיחק בסדרה "ג'ינג'י" בערוץ ג'וניור, ודיבב בסרט הקולנוע "גולשים על הירח".
ב-2020 גילם את עובדיה בסדרה שב"ס.
ב2023 דיבב את באוזר בהאחים סופר מריו - הסרט.
בלאטה
בלאטה (בערבית: مخيم بلاطة) הוא מחנה פליטים פלסטינים הממוקם במבואותיה המזרחיים של העיר שכם, בשטחי הרשות הפלסטינית (שטח A). המחנה מאכלס רשמית (על פי נתוני אונר"א) 23,600 פליטים פלסטינים, אף שהערכות אחרות אומדות את אוכלוסייתו בכ-30,000 ומעלה. במספר תושביו, בלאטה הוא מחנה הפליטים הגדול ביותר בשטחי יהודה ושומרון. המחנה בנוי כריבוע שאורך צלעו כ-500 מטר, ומכאן שעשרות אלפי תושביו יושבים על שטח של כרבע קמ"ר (250 דונם). בכך מהווה בלאטה את אחד ממקומות היישוב הצפופים ביותר בעולם.
היסטוריה
לאחר 1967, היה המחנה למעוז של פעילות טרור פלסטיני. בשנת 1967 נמנו במחנה כ-10,000 תושבים. כבר ב-1968 נשפטו מספר תושבי המחנה לתקופות מאסר שונות, והוטל עליו עוצר באופן קבוע. בשנת 1970 פוצץ צה"ל את ביתו של מנהל המחנה שנחשד ב"פעילות חבלנית".
לאורך השנים, וביתר שאת במהלך האינתיפאדה הראשונה והשנייה, רבו בו התנגשויות אלימות בין פעילי הארגונים הפלסטיניים לבין כוחות צה"ל והשב"כ. בראשית האינתיפאדה השנייה נחשב המחנה לבסיס כח חזק שכיבושו יהיה קשה ויכלול נפגעים רבים, אך בפברואר 2002 במבצע מסע בצבעים, הצליח אביב כוכבי שהיה מפקד חטיבת הצנחנים להשתלט על המחנה ולפגוע במחבלים רבים כמעט ללא נפגעים לצה"ל, בטקטיקה חדשנית שכללה כניסות מכיוונים שונים למחנה ומעבר דרך קירות בתים. הצלחה זו העלתה את הביטחון בקרב מפקדי צה"ל והדרג המדיני בדבר יכולתו של צה"ל להשתלט על השטחים הבנויים שבשליטת הרשות הפלסטינית, דבר שבא לידי ביטוי מעט מאוחר יותר במבצע חומת מגן.
שירותים עירוניים
המחנה מנוהל על ידי "הוועדה העממית של מחנה בלאטה", המסונפת למחלקת הפליטים של הרשות הפלסטינית שהוקמה בשנת 1995. המחנה מקבל שירותי אספקת מים וחשמל מעיריית שכם הסמוכה. אונר"א מפעילה בית ספר במחנה, שבו לומדים כ-4,000 תלמידים. בדומה למחנות פליטים פלסטינים אחרים, רמת השירותים והתשתיות בבלאטה ירודה, והמחנה סובל מעוני, הזנחה וצפיפות, עם כ-50% אבטלה.
גאוגרפיה של ניו זילנד
ניו זילנד היא מדינת איים בדרום האוקיינוס השקט. היא מורכבת משני איים עיקריים - האי הצפוני (North island) והאי הדרומי (South island) שנקראים גם או טה-איקה-א-מאוי (Te-Ika-a-Maui) וטה-וואי-פוונאמו (Te Wai Pounamu) במאורית, וממספר איים קטנים יותר - האי סטיוארט (Stewart Island) ראקיאורה (Rakiura) בשפת המאורים, האי ואיהקה (Waiheke), גרייט ברייר (Great Barrier Island), איי צ'טהאם ומספר איים נוספים. האי הצפוני והאי הדרומי מופרדים על ידי מצר קוק. שטחה הכולל של ניו זילנד הוא 268,680 קמ"ר, גדול במעט מזה של בריטניה, קטן במעט מזה של איטליה וגדול פי 13 משטח ישראל (בגבולות הקו הירוק). לניו זילנד אין גבול יבשתי עם מדינה אחרת, המדינה הקרובה ביותר היא אוסטרליה הנמצאת כ-1600 ק"מ מצפון מערב לניו זילנד.
הנוף הניו זילנדי מגוון ונע בין הרים מושלגים, קרחונים, חופים זהובים, אזורים תרמיים, הרי געש פעילים, יערות גשם, מישורים נרחבים ועוד. עם זאת ישנם מאפיינים החוזרים כמעט בכל אזור במדינה, בין השאר נהרות ואגמים רבים (עקב כמות המשקעים הגדולה) וקו חוף ארוך ומלא בפיורדים ומפרצים.
האי הדרומי
האי הדרומי הוא הגדול מבין איי ניו זילנד, שטחו הוא 151,215 קמ"ר והוא חצוי לאורכו על ידי האלפים הדרומיים בהם נמצאת הפסגה הגבוהה בניו זילנד, הר קוק (3,754 מטר) ו-18 פסגות נוספות מעל לגובה של 3000 מטר. האלפים הדרומיים קרובים לחוף המערבי והמדרונות שלהם מגיעים כמעט עד לקו החוף, ממזרח לאלפים ישנם מישורים נרחבים המאכלסים את רוב תושבי האי. האלפים הדרומיים נוצרו כתוצאה מתנועה של לוחות טקטוניים והתנגשות של לוח האוקיינוס השקט עם הלוח האוסטרלי, שני גורמים נוספים שהשפיעו רבות על עיצוב האי הדרומי הם כמות המשקעים הגדולה - שיצרה אגמים ונהרות רבים וכן תנועה של קרחונים, בעיקר בעידן הקרח האחרון שיצרו רבים מהפיורדים והמצרים המפותלים בצפון ובדרום מערב האי.
האי הצפוני
האי הצפוני הוא השני בגודלו ושטחו הוא 113,729 קמ"ר. האי הצפוני מאופיין באזורי פעילות געשית שנוצרו משקיעה של לוח האוקיינוס השקט מתחת ללוח האוסטרלי, לכל אורך האי פזורים הרי געש פעילים ואזורים של פעילות תרמית. במרכזו של האי הצפוני שוכן אגם טאופו, האגם הגדול ביותר בניו זילנד, דרומית אליו נמצא רואפהו, ההר הגבוה ביותר באי הצפוני, שהתפרץ לאחרונה באמצע שנות התשעים. במערב האי נמצא הר אגמונט (טאראנאקי), חרוט כמעט מושלם המתרומם מתוך אזור מישורי.
שטחים נוספים
פרט לשני האיים המרכזיים שייכים לניו זילנד מאות איים קטנים יותר, רובם הגדול אינו מאוכלס ונמצא בסמוך לאיים הגדולים. בין האיים הללו נמנים האי סטיוארט הממוקם 30 ק"מ מדרום לאי הדרומי, איי צ'סאם הממוקמים כ-500 ק"מ מזרחית לאי הדרומי והאיים הפולינזיים איי קוק, טוקלאו וניווה הממוקמים בדרום האוקיינוס השקט, כ-3000 ק"מ מצפון מזרח לאי הצפוני. ניו זילנד טוענת גם לבעלות על שטח חסות רוס, גזרה מאנטארקטיקה ומספר איים הסמוכים לה.
האי סטיוארט
האי סטיוארט הוא האי השלישי בגודלו בניו זילנד ושטחו הוא 1,746 קמ"ר, הוא ממוקם כ-30 ק"מ מדרום לאי הדרומי ומופרד ממנו על ידי מיצר פובו (Foveaux Strait). רוב האי מכוסה בצמחייה עבותה וחלקו הצפוני בוצי ברובו, הפסגה הגבוהה ביותר באי היא הר אנגלם (Mt Anglem) המתנשא לגובה של 979 מטר. באי מתגוררים כ-236 תושבי קבע והיישוב היחיד הוא העיירה אובן, כל שטחו של האי מוכרז כפארק לאומי.
אקלים
עונת הקיץ נמשכת מדצמבר ועד פברואר, והחורף - מיוני ועד אוגוסט. האקלים הרגיל במדינה הוא נוח, ולעיתים נדירות חורג מ-C° 30 כלפי מעלה או מ-C° 0 כלפי מטה. בבירה ולינגטון הטמפרטורה הממוצעת נעה בין C° 6 ל-C° 20. כמות המשקעים רבה, ונעה ברוב האזורים בין 600 ל-1,800 מ"מ בשנה. באזורים מסוימים, בעיקר בחוף המערבי של האי הדרומי כמות המשקעים מגיעה אף ל-12,000 מ"מ בשנה.
פארקים לאומיים ושמורות טבע
כמעט שליש משטחה של ניו זילנד, יותר מ-80,000 קמ"ר מוכרזים כפארקים לאומיים או שטחים אחרים המוגנים מסיבות סביבתיות, תרבותיות, היסטוריות או מדעיות. בניו זילנד מוכרזים 14 פארקים לאומיים, המשתרעים על שטח של כ-25,000 קמ"ר. הפארק הלאומי טונגרירו הוכרז ב-1887 והיה הפארק הלאומי הראשון בניו זילנד, הפארק הלאומי הגדול ביותר בניו זילנד הוא הפארק הלאומי פיורדלנד בדרום האי הדרומי, שטחו הוא 12,519 קמ"ר והוא אחד הפארקים הלאומיים הגדולים בעולם. בנוסף לפארקים הלאומיים קיימות בניו זילנד 20 שמורות יער בשטח כולל של 18,000 קמ"ר, כ-3500 שמורות טבע קטנות בשטח כולל של 15,000 קמ"ר ו-21 שמורות ימיות.
המשרד לשימור (Department of Conservation - DOC) הוקם ב-1987 ומאז מנהל את כל הפארקים הלאומיים ושמורות הטבע בניו זילנד, אחראי על פרויקטים של שיקום סביבתי, שימור מינים, הגנה מפני שרפות, סימון ואחזקת מסלולי טיול, מתקני קמפינג ובקתות ללינה בטרקים.
הפארקים הלאומיים בניו זילנד הם (מצפון לדרום) -
ג'יאנגסו
גְ'יָאנְגְסוּ (בסינית: 江苏; בפין-יין: Jiāngsū) הוא מחוז במזרח סין. שטחו 102,600 קמ"ר, ואוכלוסייתו המונה 84.7 מיליון נפש מורכבת רובה ככולה מבני האן. בירתו - נָאנגִ'ינג (南京/Nánjīng), שימשה אף כבירה של סין כולה בתחילת שושלת מינג ושוב בתחילת המאה העשרים תחת הרפובליקה הסינית.
ג'יאנגסו היה מחוז מפגר יחסית עד שושלת סונג (960–1279), אז התגלה כמרכז מסחרי חשוב בגלל מסלולי מסחר שנפתחו על ידי התעלה הגדולה. הפרובינציה פרחה במיוחד בדרום, שם שיחקו העיירות סש'וזו וינג'ז'ו תפקיד חשוב בייצור המשי והחלו לפתח מעמד מסחרי משמעותי. בעוד שג'יאנגסו הדרומי הפך לשם נרדף לעושר ומותרות, החלקים הצפוניים שלו נותרו לא מפותחים וחסרי כל. השגשוג נמשך דרך שושלות מינג וצ'ינג ועם פלישת המערב לסין בשנות הארבעים של המאה העשרים, ג'יאנגסו הדרומי נפתח להשפעה מערבית. במהלך מרד טאיפינג הקימו הטייפינגים את נאנג'ינג כבירתם, וכינו אותה Tiānjīng או 'בירה שמימית'.
מחוז זה נהנה מהאדמה הפורייה בסין, והוא רווי בתעלות השקיה השואבות את מימיהן הן מנהר היאנגצה והן מהתעלה הגדולה של סין העוברים דרכו. ג'יאנגסו היא גם מרכז תעשייתי חשוב, והעיר סוּג'וֹאוּ (苏州/Sūzhōu) ידועה במיוחד בייצור המשי שלה. קרבתו לשאנגחאי הפכה את דרום המחוז למרכז כלכלי משגשג.
מרין צ'יליץ'
מרין צ'יליץ' (בקרואטית: Marin Čilić; נולד ב-28 בספטמבר 1988) הוא טניסאי קרואטי מקצועני. בשיאו (29 בינואר 2018), דורג במקום השלישי בעולם בדירוג הסבב ה-ATP, ונכון לhubh 2022 הוא מדורג במקום ה-17.
הישג השיא של צ'יליץ' הוא זכייה בטורניר גראנד סלאם, אליפות ארצות הברית הפתוחה (2014). במהלך הקריירה שלו הוא זכה ב-20 תארים בטורנירי היחידים במסגרת הסבב העולמי לגברים (ATP).
התאמן בהדרכתו של בוב ברט (2004 - 2013), ומשנת 2013 מתאמן בהדרכתו של גוראן איוואנישביץ'.
קריירה
צ'יליץ' נולד לזוג הורים קרואטים במג'יוגוריה, עיירה בבוסניה והרצגובינה, בהיותו ילד כבן 4 החל להתאמן בטניס עם שני אחיו הגדולים. לאחר שגילה כישרון, המליצו להוריו להעבירו לזאגרב להמשך התפתחותו כשחקן. בזאגרב ראה אותו טניסאי העבר גורן איבניסביץ', שראה בו פוטנציאל גדול, והכיר אותו למאמנו שלו בוב ברט. בהיתו בן 15 נסע לסן רמו שבאיטליה כדי להתאמן אצל ברט.
2009
בספטמבר 2009 הגיע צ'יליץ' (דורג במקום 16 בטורניר) לשלב רבע הגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה, שבו הפסיד למדורג השישי בטורניר חואן מרטין דל פוטרו מארגנטינה (4-6, 6-3, 6-2, 6-1) שבסופו של דבר זכה בתואר. בשלב שמינית הגמר, הוא הדיח את המדורג שני בטורניר, אנדי מארי מבריטניה (5-7, 2-6, 2-6).
2010
ארבעה חודשים לאחר מכן, בינואר 2010 הגיע צ'יליץ' (דורג במקום 14 בטורניר) לשלב חצי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה, תוך שהוא גובר בדרך על המדורג רביעי בטורניר, חואן מרטין דל פוטרו (7-5, 4-6, 5-7, 7-5, 3-6) ועל המדורג שביעי בטורניר, אנדי רודיק מארצות הברית (6-7, 3-6, 6-3, 6-2, 3-6). בחצי הגמר הוא נוצח על ידי המדורג חמישי בטורניר, אנדי מארי (3-6, 6-4, 6-4, 6-2). חודש לאחר מכן, ב-22 בפברואר אותה שנה, הוא הגיע לדירוג השיא שלו מספר 9 בעולם.
2012
בספטמבר 2012 הגיע צ'יליץ' (דורג במקום 12 בטורניר) לשלב רבע הגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה שבו הפסיד למדורג שלישי בטורניר, אנדי מארי (3-6, 7-6, 6-2, 6-0) שבסופו של דבר זכה בטורניר.
2014
ביוני 2014 הגיע צ'יליץ' (26 בטורניר) לשלב רבע גמר באליפות וימבלדון שבו הפסיד למדורג ראשון נובאק ג'וקוביץ' מסרביה ב-5 מערכות (6-1, 3-6, 6-7, 6-2, 6-2) שבסופו של דבר זכה בטורניר ועלה למקום הראשון בעולם. בסיבוב השלישי הוא ניצח את המדורג שישי בטורניר תומאש ברדיך מצ'כיה (6-7, 4-6, 6-7).
הישג השיא שלו, הוא זכייה בתואר גראנד סלאם, באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בספטמבר 2014 (דורג במקום 14 בטורניר), לאחר שגבר בשלב רבע הגמר על המדורג שישי בטורניר תומאש ברדיך (2-6, 4-6, 6-7), בשלב חצי הגמר על המדורג שני בטורניר רוג'ר פדרר משווייץ (3-6, 4-6, 4-6) ובמשחק הגמר על המדורג עשירי קיי נישיקורי מיפן (3-6, 3-6, 3-6).
2017
באליפות וימבלדון העפיל לגמר בו הפסיד לפדרר בשלוש מערכות.
יקוטסק
יַקוּטְסְק (ברוסית: Якутск; ביקוטית: Дьокуускай; ג'וֹקוּסְקַאי) היא עיר בסיביר, במזרח הרחוק הרוסי על גדות הנהר לנה. בעיר גרים כ-303 אלף תושבים והיא עיר הבירה של רפובליקת סאחה האוטונומית (הקרויה גם יקוטיה).
היסטוריה
המקום נוסד במאה ה-17 כאוסטרוג. במאה הראשונה להיווסדה, גרו בעיר תושבים רוסים, אך מאמצע המאה ה-18 התיישבו בה גם תושבים יקוטים אשר במאה ה-19 היוו למעלה משליש מהאוכלוסייה.
מאז תחילת היישוב בה, הייתה יקוטסק עיר בסיס למשלחות גילוי בסיביר. בשנת 1851 העיר הוכרזה כבירת גוברניית יקוטסק. בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה נכבשה יקוטסק ב-1918 על ידי הצבא הלבן.
מאז 1991 העיר מהווה למרכז האדמיניסטרטיבי ועיר הבירה של רפובליקת סאחה (הקרויה גם יקוטיה).
תחבורה ותשתיות
חיבור העיר יקוטסק לרשת הכבישים הרוסית אינו מושלם, כיוון שהכביש היוצא מהעיר עובר על הגדה המערבית של הנהר לנה, בעוד שהרשת הלאומית עוברת בצדו המזרחי, אם כי העבודות לסלילת כבישים נמצאות בעיצומן. התנועה מועברת בחודשי הקיץ על ידי מעבורות, ובחורף על גבי הנהר הקפוא. בחודשי האביב והסתיו לא ניתן לחצות את הנהר ואז ניתן להגיע ליקוטסק אך ורק בדרך האוויר.
יקוטסק היא העיר הגדולה ביותר ברוסיה ללא חיבור לרכבת. זה שנים נבנית מסילת ברזל לאזור באיקל, השלמתה נדחית באופן קבוע עקב מחסור במימון. עם זאת, בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 הורגשה תנופת פיתוח, ובשנת 2011 הגיעה המסילה למרחק של כ-80 קילומטר מהעיר. בניית גשר משולב למסילת ברזל ולכביש מעל הנהר לנה בקרבת העיר טרם החלה. מסילת הברזל אמור–יקוטסק (Амуро-Якутская железнодорожная магистраль) מגיעה עד לכפר ניז'ני בסטיאך, במרחק 30 קילומטרים מהעיר.
בעיר פועל נמל התעופה הבינלאומי יקוטסק.
חינוך ותרבות
ביקוטסק פועלת האוניברסיטה הפדרלית הצפון מזרחית על שם אמוסוב, אחת מתשע האוניברסיטאות הפדרליות של רוסיה, בה כאלפיים סטודנטים. כמו כן, פועלות בעיר האקדמיה הכלכלית היקוטית, הסניף הסיבירי של האקדמיה הכלכלית הרוסית ומספר מכללות.
בעיר פועל מוזיאון הממותות.
אקלים
יקוטסק היא אחת הערים הקרות בעולם. שורר בה אקלים קיצוני: בינואר, החודש הקר בשנה, עומדת הטמפרטורה הממוצעת על 43 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. בקיץ, מאידך, עולות הטמפרטורות לעיתים קרובות מעל ל-30 מעלות. הטמפרטורה הממוצעת ביולי עומדת על 19°, חם יותר ממדינות רבות במרכז אירופה. ההבדל בין טמפרטורות הקיץ והחורף עשוי להגיע לכ-100 מעלות.
עקב הבדלי הטמפרטורות הקיצוניים, נבנים הבתים על יסודות מבטון, שאינם אמורים להתערער עם הפשרת האדמה הקפואה.
מאשה נמירובסקי
מאשה נמירובסקי (ברוסית: маша немировская) היא במאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
נמירובסקי נולדה בברית המועצות וסיימה לימודי תואר שני באקדמיה למוזיקה ולתיאטרון בסנקט פטרבורג. ב-1989 עלתה לישראל, למדה וביימה בסטודיו למשחק ניסן נתיב, בבית הספר לתיאטרון חזותי ובחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2002 זכתה בפרס ירושלים לתיאטרון.
התיאטרון היהודי באראשאום
התיאטרון היהודי באראשאום (ברומנית: Teatru Evreiesc Baraşeum) היה תיאטרון יהודי בשפה הרומנית שנוסד בבוקרשט שברומניה, במרץ 1941 בימי המשטר יון אנטונסקו ברומניה, בעקבות סגירת להקות יהודיות אחרות וסילוקם של האמנים היהודים ממוסדות התרבות הרומניים. התיאטרון פעל לאורך רוב שנות מלחמת העולם השנייה ופעילותו פסקה בשנת 1945, אחרי נפילת המשטר הצבאי-פשיסטי. הבניין ששימש אותו ("אולם באראשאום"), ברחוב יוליו באראש 15, מאכסן החל משנת 1948 את התיאטרון היהודי הממלכתי הפועל בשפת היידיש. תיאטרון באראשאום הפך לסמל לעמידתם הרוחנית של היהודים הרומנים תחת משטר חוקי הגזע.
היסטוריה
ההתייחסות הראשונה בעיתונות הרומנית לתיאטרון יהודי ברומניה, מצויה בסקירה מאת מיכאי אמינסקו בעיתון הרומני "Curierul de Iaşi" (השליח של יאשי) משנת 1876, המדווחת על להקת שחקנים יהודים שהעלו הצגה בגן המפורסם "עץ ירוק" ביאשי, בניהולו של אברהם גולדפדן, אבי התיאטרון היהודי המודרני.
בניין התיאטרון בבוקרשט, שנקרא על שמו של ד"ר יוליו באראש, הוקם על מגרש שקנה יוליו באראש במטרה להקים מוסד רפואי גדול. הבניין שימש בעבר, בשנת 1930, כתיאטרון ביידיש, והוא פעל בהתחלה תחת ניהול פרטי. על סף מלחמת העולם השנייה היה בניין התיאטרון הבית של להקת תאליה (Thalia), אחת מארבע להקות התיאטרון היידיש המקצועיות שפעלו באותה עת בבוקרשט.
תקופת מלחמת העולם השנייה
בהתאם למדיניות ה"גזע" שאומצה על ידי שלטונות רומניה בשלהי מלכותו של קרול השני, שרי החינוך והתרבות של המדינה, ראדו בודישטיאנו ב-31 באוגוסט 1940 וטראיאן בראיליאנו החליטו, בספטמבר באותה שנה, על איסור כולל של העסקת אמנים, זמרים, שחקנים, מוזיקאים מבצעים ומנצחים יהודים במוסדות אמנות רומניים. על הרומנים נאסר להופיע במוסדות יהודים. בנסיבות אלה הותר ליהודים ליצור בבוקרשט מין "גטו תרבותי". האמנים היהודים התאגדו ובעזרת קהילת יהדות בוקרשט הקימו את התיאטרון היהודי באראשאום ברובע היהודי הגדול, וקרשט (Văcăreşti), בבוקרשט.
הקמת התיאטרון נועדה להעסקת האמנים היהודים שנשארו ללא פרנסה וגם להעלאת המורל של האוכלוסייה היהודית לאחר אירועי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט. התיאטרון התחיל לפעול ב-1 במרץ 1941, חמישה שבועות בלבד לאחר אירועי הפוגרום.
רפרטואר התיאטרון היהודי היה חייב לכלול אך ורק יצירות של מחברים יהודים. הצגת מחזות מאת מחברים רומנים הייתה אסורה.
מייסדי התיאטרון היו אלכסנדרו מריוס, וילי רוניה, מריה סנדו, ביאטה פרדנוב ואלכסנדרו פינצי. הניהול האמנותי היה בידי הסופר פליקס אדרקה והשחקנית לני קאלר. מנהלי התיאטרון היו אוטו מרקוביץ' ופויו ברשטיאנו. בין המייסדים נמנו גם הבמאי מוני גלרטר, השחקנית מאריה סנדו, הסופר מיכאיל סבסטיאן, המלחינים חיים שוורצמן ואדוארד לינדנברג והציירים מרסל ינקו ומקסימיליאן הרמן מקסי. בין המוזיקאים שתרמו לפעילות התיאטרון ניתן לציין גם את אדמונד דדה, הנרי מליניאנו (שעבד בו כמנצח), אלי רומן, סרג'יו נטרא, אגניה בוגוסלבה, דורל ליביאנו ואחרים.
השחקנים חולקו לשתי להקות, האחת דרמטית והשנייה קומית. בתיאטרון זה הוצגו גם הצגות לילדים שבוימו על ידי ליקה גרינברג.
במהלך השנים 1941–1943 הוצגו בשני אולמות התיאטרון יותר מאלף הצגות וביניהן 30 הצגות תיאטרון. את ההצגות ראו בשנים אלה יותר מ-400,000 צופים, שגדשו את האולמות כמעט בכל ערב ושלוש פעמים בשבוע גם בהצגות מוקדמות. בין הצופים היו גם אינטלקטואלים רומנים. הנעימות, שהוצגו על קרשי הבמה, הפכו ללהיטים בקרב היהודים. על הבמה הופיעו גם מקהלות ילדים מבין מקהלות הקהילה היהודית. באולמות התיאטרון התקיימו גם מופעי תרבות, ערבי קריאה, ובנוסף קונצרטים סימפוניים ושל ג'אז בהשתתפות תזמורות ואמנים יהודים.
למרות האיסור על ההצגות ביידיש, במופעי התיאטרון שורבבו לא פעם בדיחות, דברי שנינות ואף פזמונים בשפה זו.
במקביל לפעילות ברומנית בתיאטרון "באראשאום", שחקנים ואנשי תרבות יהודים ארגנו, תחת חסות אגודה תרבותית שנקראה "התיאטרון היידי ברומניה", חגיגות המוקדשות לאישים בולטים בני העם היהודי, הרצאת על ספרים, דקלום שירים וקטעי סיפור ביידיש או בעברית שהתקיימו באולמות בתי הכנסת הכורליים.
אחרי המלחמה
ב-23 באוגוסט 1944 הודח השליט הרומני יון אנטונסקו ובוטל איסור השימוש ביידיש. תיאטרון באראשאום הגיב במהירות רבה כבר ב-15 בספטמבר, באותה שנה הוצג המחזה "אנשים" (Mentshn) של שלום עליכם ביידיש. בשנת 1945 התקיימה ההצגה האחרונה של הלהקה ברומנית, עם המחזה "המבול" מאת מיכאיל סבסטיאן. בהמשך להקת התיאטרון באראשאום התפזרה. חלק גדול מהאמנים נקלטו בלהקת התיאטרון הרומני "אלהמברה-אקסלסיור".
מטוס קרב קל משקל
תוכנית מטוס קרב קל משקל (LWF - Lightweight Fighter) הייתה תוכנית להערכת טכנולוגיה של חיל האוויר האמריקני שיזמה קבוצה לא רשמית אך בעלת השפעה של קצינים ומנתחים ביטחוניים שכונתה "מאפיית מטוס הקרב" ("Fighter Mafia") בשנות השישים.
התוכנית החלה בעקבות תאוריית האנרגיה-יכולת תמרון (E-M - Energy-Maneuverability) של מייג'ור ג'ון בויד, לפיה למשקל רב מדי יש השלכות קשות על יכולת התמרון של מטוס. המטוס החדש היה אמור להיות מטוס קרב קל משקל לפעולה ביום, בעל יחס דחף למשקל גבוה, משקל כולל נמוך מ-20,000 פאונד (מחצית ממשקלו של ה-F-15 איגל), ויכולת תמרון גבוהה. תוצרי התוכנית היו ה-YF-16 וה-YF-17; האחרון יאומץ על ידי הצי האמריקני כ-F/A-18. מאוחר יותר בתוכנית, ב-1974, עם הבטחה לרכישה על ידי מדינות אירופאיות, שינה חיל האוויר האמריקני את שם התוכנית ל"מטוס קרב לקרבות אוויר" (ACF - Air Combat Fighter), והתחייב לרכוש 650 מטוסי YF-16, שיאומץ כ-F-16.
היסטוריה
בשנות השישים, הן חיל האוויר האמריקני והן הצי האמריקני נמצאו בתהליך רכישת מטוסי קרב גדולים וכבדים שיועדו בעיקר לקרבות באמצעות טילים. מיזם פורקאסט (Project Forecast), ניסיון מ-1963 של חיל האוויר לזהות מגמות נשק עתידיות, קבע שהמענה לצורכי חיל האוויר ל-20 השנים הבאות הוא גרסאות חמושות בטילים של ה-F-111 וה-F-4 פנטום, ושמטוס בקרבות אוויר חייב להיות מסוגל להשמיד כלי טיס באוויר בטווחים ארוכים באמצעות מערכות נשק מתקדמות. תוכנית ה-F-X לרכישת מטוס קרב, שמוזגה בתחילה לתוכנית TFX, נכתבה בהתאם לקווים אלו. בהתבסס על עבודתו של ג'ון בויד ותאוריית ה-E-M שלו, שוכתבה הצעת חיל האוויר במידה רבה על מנת לשקף את ממצאיו. כך, הכנף הכבדה בעלת הגאומטריה המשתנה הורדה מהתכנון, מה שהפחית את המשקל הכולל מיותר מ-60,000 פאונד לקצת בפחות מ-40,000, ואת המהירות המרבית למאך 2.3, מ-2.5. אולם, למרות שתרומותיו של בויד היו משמעותיות, הוא חש כי הייתה זו עדיין פשרה.
בויד, מנתחי הביטחון טום קריסטי ופייר ספריי, וטייס הניסוי קולונל אוורסט ריצ'וני היוו את הליבה של מה שהם כינו "מאפיית מטוס הקרב" שעבדה מאחורי הקלעים בשלהי שנות השישים לקידום מטוס קרב קל משקל כחלופה ל-F-15. ב-1969, תחת המסווה שהצי מפתח מטוס עתיר ביצועים וקטן, ריצ'וני זכה ב-149,000 דולר למימון מחקר שכותרתו "Study to Validate the Integration of Advanced Energy-Maneuverability Theory with Trade-Off Analysis". סכום כסף זה חולק בין נורת'רופ וג'נרל דיינמיקס לבניית ההתגלמות של תאוריית ה-E-M של בויד - מטוס קרב קטן, קל משקל, וטהור ללא מנשאי פצצות. נורת'רופ דרשה וקיבלה 100,000 דולר לתכנון ה-YF-17; ג'נרל דיינמיקס, שהייתה להוטה לכפר על כישלונה עם ה-F-111, קיבלה את היתרה לפיתוח ה-YF-16.
חיל האוויר האמריקני בחן קונספט דומה מוקדם יותר. ב-1965, חיל האוויר האמריקני הקפיא מחקר בעדיפות נמוכה לפיתוח מטוס קרב קל משקל מתקדם לפעולה ביום (ADF - Advanced Day Fighter), מטוס קרב במשקל 25,000 פאונד. אולם הוא ננטש ב-1967 לאחר הכרזתו של המיג-25 על מנת למקד את המאמצים בפיתוח ה-F-15. מזכיר ההגנה מלווין ליירד וסגנו דייוויד פקארד, שמונו לתפקידם עם עליית ממשל ניקסון ב-1969, הביעו עניין במחקרים אלו ותמכו ברעיון. במאי 1971, הקונגרס הפיק דו"ח ביקורתי על ה-F-14 וה-F-15 ותמך בהשקעת 50 מיליון דולר בפיתוח מטוס קרב קל משקל חלופי. בעקבות זאת הוקצו 12 מיליון דולר לתוכנית ה-LWF בתקציב של שנת 1972. ב-6 בינואר 1971 הוגשה לתעשייה בקשה להצעה למטוס קרב במשקל 20,000 פאונד שישלים את ה-F-15. ספריי עמד על כך שהמטוס יבחר משני אבות-טיפוס, כפי שדרש בעבר בתוכנית ה-A-X, שיתמודדו מול מטוסי המיג-17 והמיג-21 שהיו בנליס, וה-F-4 פנטום. יתר על כן, ספריי דרש שהטייסים שיעריכו את המטוסים לא יהיו טייס ניסוי ושכל אחד יטוס על שני המטוסים.
מחמשת היצרנים שהגישו הצעות - בואינג, ג'נרל דיינמיקס, לוקהיד, נורת'רופ וווט, ווט, שהציעה את ה-V-1100, ולוקהיד, שהציעה את ה-CL-1200 לנסר, נדחו כבר במרץ 1972. למרות שדגם 908-909 של בואינג הועדף תחילה, הוא היה דומה למדי בטכנולוגיה ובמראה לדגם 401-16B של ג'נרל דיינמיקס הזול יותר. מאחר שאחת ממטרות התוכנית הייתה לתת תוקף לטכנולוגיות חדשניות, מזכיר חיל האוויר רוברט סימנס בחר בהצעות של ג'נרל דיינמיקס ונורת'רופ.
התחרות החלה ב-1974 עם מסירת שני אבות-הטיפוס. במקביל, בלגיה, דנמרק, נורווגיה, והולנד ייסדו את קבוצת תוכנית מטוס הקרב הרב לאומית (MFPG - Multinational Fighter Program Group) לבחירת מחליף ל-F-104 שלהן מבין המיראז' F1, ה-YF-16, ה-YF-17, והJA37 ויגן. הן הבהירו כי הזוכה בתחרות ה-LWF יהייה המועמד המועדף. עד לזמן זה, ה-LWF לא הייתה יותר מתוכנית הערכה ללא כוונות לייצור דגמים למכירה, ברם האפשרות להזמנה מצד מדינות אירופאיות הובילה את הפנטגון לשקול זאת מחדש. חיל האוויר חיפש בשלב זה אחר מטוס קרב רב-משימתי שיחליף את ה-F-4 פנטום וה-F-105, ולפיכך שונה שם התוכנית ל"מטוס קרב לקרבות אוויר" (ACF - Air Combat Fighter). בספטמבר 1974, הכריז חיל האוויר על כוונתו לרכוש 650 מטוסים כאלו. ב-13 בינואר 1975, מזכיר חיל האוויר ג'ון מקלוקס הכריז על זכיית ה-YF-16, ששמו שונה ל-F-16.
אחוז החסימה
אחוז החסימה (או סף חסימה חוקי) הוא שיעור הקולות המזערי הדרוש כדי לקבל ייצוג בפרלמנט או במוסד מייצג אחר, מעבר לשיעור הנדרש בחישוב אריתמטי פשוט.
בישראל יש באופן קבוע 120 חברים בכנסת, ולפיכך שיעור הקולות המזערי העולה מחישוב פשוט הוא כ־0.8 אחוזים מהקולות. למרות זאת, נקבע בחוק, כי השיעור המזערי יעמוד על 3.25 אחוזים.
המושג "אחוז החסימה" רלוונטי במיוחד בשיטת בחירות יחסית, כמו זו הקיימת בישראל, ובכמה דמוקרטיות פרלמנטריות אחרות.
אחוז החסימה במדינות שונות
השוואה של אחוז החסימה בין מדינות אינה פשוטה, מכיוון שבמדינות שונות יש שיטות בחירה שונות. בחלק מהמדינות שבהן אחוז החסימה גבוה, קיימת אפשרות מקבילה לקבל ייצוג בבחירות אזוריות בלי להיות כפוף לאחוז החסימה הכללי. במדינות מסוימות אחוז החסימה גבוה, אך יש מקומות משוריינים לייצוג מיעוטים. כמו כן, בשיטת הבחירות האזורית, שבה מחושבות התוצאות בכל מחוז בחירה בנפרד, יכולה מפלגה לעבור גם אחוז חסימה גבוה אם תומכיה מרוכזים במחוז בחירה מסוים. מצד שני, בשיטה כזאת נפגעות מפלגות קטנות שתומכיהן מפוזרים על-פני מחוזות רבים.
במדינות שבהן מונהגת שיטת בחירות יחסית עם חלוקה למחוזות בחירה, ואין בהן חלוקת מושבים ממאגר ארצי לצורך פיצוי או תיקון עיוותי ייצוג הנוצָרים ברמת מחוז הבחירה, נהוג להגדיר אחוז חסימה אפקטיבי הנובע מהחלוקה למחוזות. במדינות בהן ישנה חלוקה למחוזות חד נציגיים, כלומר שכל מחוז יכול לזכות במושב אחד בפרלמנט, אחוז החסימה האפקטיבי הוא 37.5% מקולות המחוז, מכיוון שבפועל רק המפלגה שקיבלה את מספר הקולות הגדול ביותר במחוז תזכה לנציג מטעם המחוז בפרלמנט, על אף שיטת הבחירות היחסית. במחוז שלו 5 נציגים סף החסימה האפקטיבי יעמוד על 12.5%, במחוז של 10 נציגים על 6.8%, ובמחוז של 15 נציגים על 4.7%. ככלל, מחושב סף החסימה האפקטיבי כך: 75% חלקי מספר המושבים בפרלמנט ועוד אחד. כלומר: 75%/(M+1).
בישראל
בישראל נהוג אחוז חסימה העומד כיום על 3.25% מכלל הקולות הכשרים שנמנו בבחירות. לפני 1992 עמד אחוז החסימה על 1%, ובין 1992 ל-2003 על 1.5%. התיקון לחוק הבחירות המעלה את אחוז החסימה ל-2% התקבל ב-17 במאי 2004, והחל ממרץ 2014 התקבל תיקון נוסף המעלה את אחוז החסימה ל-3.25%.
גרמניה
בגרמניה שיטת הבחירות לפרלמנט הפדרלי, הבונדסטאג, היא מעורבת. חלק מחברי הפרלמנט נבחרים בשיטה יחסית כלל ארצית וחלק בשיטה ישירה לפי אזורי בחירה. רשימות המועמדים שמוצגות לבחירה יחסית כפופות לאחוז חסימה גבוה יחסית של 5%, אולם מפלגה יכולה לזכות בייצוג גם בבחירה ישירה, בלי התחשבות באחוז החסימה. כמו כן, מפלגה שזכתה בשלושה נציגים לפחות באזורי בחירה, נחשבת כאילו עברה את אחוז החסימה ויכולה לזכות בנציגים נוספים בבחירות היחסיות. השיטה המורכבת הזו, נועדה להבטיח ייצוג לזרמים ותנועות מכל מדינות-המחוז השונות, אך להבטיח כי הפרלמנט הפדרלי לא יושפע יתר על המידה מן החלוקה הפדרלית. כמו כן נועדה השיטה למנוע מגורמים קיצוניים לקבל ייצוג בפרלמנט. בגרמניה, כמדינה פדרלית, פועלים גם פרלמנטים מקומיים במדינות-המחוז, כך שמפלגה יכולה להיות מיוצגת בפרלמנט המקומי, גם אם אין לה ייצוג בפרלמנט הפדרלי.
ניו זילנד
בניו זילנד שיטה דומה לשיטה הגרמנית עם אחוז חסימה של 5% שניתן לעוקפו אם מקבלים נציג בבחירות ישירות באחד המחוזות.
פולין
בפולין נהוג אחוז חסימה של 5%, אולם מיעוטים לאומיים, כגון המיעוט הגרמני, זכאים לשלוח נציגים לפרלמנט בלי התחשבות באחוז החסימה.
צרפת
בצרפת נהוג אחוז חסימה של 12.5%, על מנת לעבור לסיבוב השני, אם רק מפלגה אחת עברה את אחוז החסימה, המפלגה השנייה במספר הקולות זכאית לעבור איתה לסיבוב השני.
שוודיה
בשוודיה נהוג אחוז חסימה של 4% מקולות הבוחרים בכלל המדינה או 12% באחד מ-29 מחוזות הבחירה של המדינה.
טורקיה
בטורקיה נהוג אחוז חסימה של 10%. שיעור זה הביא לכך שרק שתי מפלגות הצליחו לשלוח נציגים לפרלמנט הטורקי לאחר בחירות 2002, ושלוש מפלגות בבחירות שנערכו ב-22 ביולי 2007.
זהו מצב חריג בין הדמוקרטיות שנוהגות על-פי השיטה היחסית, והוא הונהג בטורקיה החל מהבחירות של 1995, בעיקר כדי למנוע את התהליך של התפצלות מפלגות ושל הרכבת ממשלות קואליציוניות בלתי יציבות (ממשלות שמוקמות על-פי הסכם בין מפלגות שונות, כשלאף מפלגה אין רוב בפרלמנט). החוק לא מנע את המשך הפיצול המפלגתי בטורקיה, וגם לא את הקמתן של קואליציות רב מפלגתיות ולא יציבות ב-1995 וב-1999.
בבחירות שנערכו בשנת 2002, נמשכו חוסר היציבות והפיצולים בתוך המפלגות, והתוצאה החיובית לכאורה של ממשלה שאינה ממשלת קואליציה הושגה במחיר הכבד של אי-התאמה קיצונית בין התפלגות הקולות לייצוגם בפרלמנט. מפלגת הצדק והפיתוח, ששיעור הקולות התומכים בה עמד ב-2002 על מעט יותר משליש מן הקולות, זכתה בכשני שלישים מן המושבים בפרלמנט. כ-45% מהקולות לא זכו כלל לייצוג בפרלמנט, כיוון שניתנו למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה. חלקן השיגו שמונה אחוזים ויותר מן הקולות. בבחירות 2007 חזרו שתי התופעות, שנובעות מאחוז החסימה הגבוה, בהיקף מצומצם יותר (כ-20 אחוז מן הקולות לא זכו לייצוג).
בריטניה, ארצות הברית
בבריטניה ובארצות הברית נהוגה שיטת בחירות אזוריות-רוביות שבה אין אחוז חסימה ואין משמעות לו, שכן רק המפלגה שזוכה במספר הקולות הגבוה ביותר מייצגת את האזור. בשיטה האזורית-רובית קיימות חלק מהתופעות המאפיינות אחוז חסימה גבוה - המפלגות הגדולות זוכות לייצוג בפרלמנט בשיעור גבוה יותר משיעור התמיכה בהן בבחירות, דבר המביא למיעוט מפלגות וליציבות שלטונית באופן יחסי, אולם גם לחוסר ייצוג של קבוצות רחבות באוכלוסייה.
סמל גואטמלה
סמל גואטמלה זהה לציור שבמרכז דיגלה. הוא מורכב מהציפור הלאומית, קורוקו הדור (קצאל), שהיא סמל לחופש, והתאריך 15 בספטמבר 1821, התאריך בו זכתה מרכז אמריקה לעצמאות מספרד.
כמו כן, מופיעים בסמל רובים מוצלבים וחרבות מוצלבות, המסמלים את מוכנותה של גואטמלה להגן על עצמה במידת הצורך במלחמה, ועלי זית, כסמל לשלום הנכסף.
8 בינואר
8 בינואר הוא היום השמיני בשנה. עד לסיום השנה נשארו עוד 357 ימים (358 בשנה מעוברת).
ג'ונתן ג'נינגס
ג'ונתן ג'נינגס (באנגלית: Jonathan Jennings; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה הראשון בשנים 1816–1822. טרם כהונתו כמושל היא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טריטוריית אינדיאנה ולאחר כהונתו כמושל הוא שב לייצג את המדינה בבית הנבחרים.
ג'נינגס נולד במחוז הנטרדון שבניו ג'רזי או במחוז רוקברידג' שבווירג'יניה. הוא למד משפטים לפני שעבר ב-1806 לטריטוריית אינדיאנה. בתחילה התכוון ג'נינגס לעסוק בעריכת דין, אך הוא עבד כעוזר במשרד הקרקעות הפדרלי בווינסנס וכעוזר פקיד בבית המחוקקים של הטריטוריה, וגילה עניין בעסקי קרקעות ובפוליטיקה. ג'נינגס נעשה מעורב בסכסוך עם מושל הטריטוריה, ויליאם הנרי הריסון, שהוביל את כניסתו לפוליטיקה והגדיר את אופייה של הקריירה הפוליטית המוקדמת שלו. ב-1808 עבר ג'נינגס לחלק המזרחי של הטריטוריה והתיישב ליד צ'ארלסטאון שבמחוז קלארק. הוא נבחר כנציג הטריטוריה לבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר שעלה בידו לגרום לפילוג בשורות תומכיו של הריסון והתמודד כמועמד מטעם מתנגדיו של הריסון. ב-1812 הוא כבר היה מנהיג סיעת מתנגדי העבדות ותומכי קבלתה של אינדיאנה כמדינה בארצות הברית. ג'נינגס ובעלי בריתו הפוליטיים השיגו את השליטה באספת המחוקקים של הטריטוריה ושלטו בענייני הממשלה לאחר התפטרותו של המושל הריסון ב-1812. כנציג הטריטוריה בקונגרס, סייע ג'נינגס להעברתו של חוק ההסמכה של 1816, שאפשר את התארגנותה של ממשלת מדינת אינדיאנה ואת כינון חוקתה. הוא נבחר כנשיא ועידת החוקה המדינתית שהתקיימה ביוני אותה שנה בקורידון, שם הוא סייע לנסח את חוקת המדינה הראשונה. ג'נינגס תמך במאמצים לאיסור קיומה של העבדות במדינה והעדיף רשות מחוקקת חזקה.
באוגוסט 1816, בגיל 32, נבחר ג'נינגס כמושל אינדיאנה הראשון, ולאחר מכן נבחר לתקופת כהונה נוספת. הוא דחף לסלילתם של כבישים ולבנייתם של בתי ספר, וניהל משא ומתן במסגרת הסכם סנט מרי לפתיחת מרכז אינדיאנה להתיישבות. מתנגדיו תקפו אותו על כך שלקח חלק במשא ומתן על החוזה וטענו שמעשיו נגדו את החוקה ופתחו בהליכי הדחה נגדו, הצעה שנפלה ברוב של 15 מתנגדים מול 13 תומכים לאחר חקירה שארכה חודש ולאחר התפטרותו של סגן המושל. במהלך תקופת כהונתו השנייה של ג'נינגס כמושל ובעקבות הפאניקה של 1819, הוא נתקל בבעיות פיננסיות, מצב שהחמיר בשל חוסר יכולתו לנהל את האינטרסים העסקיים שלו ולנהל את המדינה בו זמנית. אי יכולתו להתמודד על תקופת כהונה שלישית על פי חוקת המדינה, הובילה את ג'נינגס להתמודד בבחירות על חברות בבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא כיהן עד לפרישתו משירות ציבורי ב-1831. בעת כהונתו בקונגרס, קידם ג'נינגס את המימון הפדרלי על עבודות ציבורית.
במשך רוב ימי חייו נהג ג'נינגס לצרוך משקאות חריפים בהיקף רחב. התמכרותו לשתייה החריפה לאחר מות אשתו הראשונה, אן, והתפתחות מחלת השיגרון ממנה סבל. האלכוהוליזם של ג'נינגס הוביל לתבוסתו בבחירות לקונגרס של 1830. לאחר פרישתו החמיר מצבו והוא לא היה מסוגל לעבוד בחוותו. כאשר הוא קרס מבחינה פיננסית, ביקשו בעלי חובו להשתלט על קרקעותיו ועל חוותו שבצ'ארלסטון. כדי להגן על ידידו, רכש הסנאטור ג'ון טיפטון את החווה ואפשר לג'נינגס להמשיך להתגורר בה. לאחר מותו של ג'נינגס נמכרה אחוזתו, אך לא נותרו כספים אפילו למצבה על קברו, שנותר בלתי מסומן במשך 57 שנים.
היסטוריונים הציעו מגוון של פרשנויות על חייו של ג'נינגס ועל השפעתו על פיתוחה של אינדיאנה. ההיסטוריונים המוקדמים של המדינה, ג'ייקוב פיאט דאן הבן, ויליאם וסלי וולן, העתירו על ג'נינגס שבחים וזקפו לזכותו את תבוסתם של תומכי העבדות באינדיאנה ואת הנחת היסודות למדינה. היסטוריונים ביקורתיים יותר מתקופת היובש, כמו לוגן איסרי, תיארו את ג'נינגס כפוליטיקאי ערמומי שדאג לקידומו העצמי ושהתמקד באלכוהוליזם שלו. בין ההיסטוריונים המודרניים, רנדי מילס מצביע על חשיבותו של ג'נינגס בין שתי קיצונויות, אך מסכים עם הערכתו של וולן שהמדינה "חייבת לו יותר משהיא מסוגלת".
ראשית חייו
ג'ונתן ג'נינגס, בנם של ג'ייקוב ומרי קנדי ג'נינגס, נולד בעיירה רדינגטון שבמחוז האנטרדון, ניו ג'רזי, או במחוז רוקברידג', וירג'יניה. הוא היה השישי מבין שמונת ילדי המשפחה. אביו היה רופא, מיסיונר פרסביטריאני וכומר מוסמך בכנסייה ההולנדית הרפורמית. אימו, שהייתה אישה משכילה ועסקה ברפואה, הייתה בתו של סמואל קנדי, כומר פרסביטריאני בבסקינג רידג', ניו ג'רזי. ככל הנראה היה לה תואר ברפואה, והיא סייעה לבעלה בעבודתו. בערך ב-1790 עבר אביו של ג'נינגס עם משפחתו לדנלופ קריק שבמחוז פאייט, פנסילבניה, שם גדל ג'נינגס הבן עד לבגרותו. לאחר מות אימו ב-1792, גודל ג'נינגס על ידי אחותו הגדולה, שרה, ועל ידי אחיו, אבנעזר. ג'נינגס היה קשור במיוחד לאחיו אבנעזר ולאחותו הצעירה, אן, לבעלה, דייוויד ג. מיטשל, שהיה גם הוא רופא. הוא למד בבית, ולאחר מכן למד בבית ספר יסודי בקאנונסבורג, פנסילבניה, שם הוא השלים את חינוכו הבסיסי. שניים מחבריו לספסל הלימודים, ויליאם הנדריקס וויליאם ו. ויק, יהיו לימים בעלי בריתו הפוליטיים. ג'נינגס למד משפטים בוושינגטון, פנסילבניה. עוד לפני 1806 הוא כבר עזב את פנסילבניה ועבר לסטיובנוויל, אוהיו, שם לאחיו, עובדיה, היה משרד עורכי דין.
ב-1806 שם ג'נינגס את פעמיו מערבה לג'פרסונוויל שבטריטוריית אינדיאנה, אך נשאר שם זמן קצר בלבד. בראשית 1807 הוא עבר לווינסנס, בירת הטריטוריה, כדי לפתוח משרד עורכי דין משל עצמו, ובאפריל אותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. לג'נינגס היו קשיים להשתכר כעורך דין, זאת לאחר שהוא הבין שהיו בטריטוריה מעט מדי לקוחות כדי שסדר יומו יהיה מלא. ביולי 1807 הזמין אותו פקיד הקרקעות הפדרלי בווינסנס, נתניאל יואינג, ידידו של ג'נינגס עוד מפנסילבניה, לקבל משרה כעוזר לג'ון בדולט, רשם הקרקעות הפדרלי במשרד בווינסנס. יחד עם בדולט, עסק ג'נינגס בעסקי קרקעות. הוא רכש כמות משמעותית של שטחי קרקע והפיק רווחים ניכרים. באותה שנה היה ג'נינגס לעוזר הפקיד של בית המחוקקים של הטריטוריה והמשיך לעסוק בעסקי קרקעות.
העימות עם הריסון
באוגוסט 1807 מונה ג'נינגס כפקיד של מועצת הנאמנים של אוניברסיטת וינסנס והחל להשתלב בוויכוחים הפוליטיים שהתנהלו בטריטוריה. מושל הטריטוריה, ויליאם הנרי הריסון, היה חבר המועצה ונשיאה. כמושל הטריטוריה, היה הריסון בעל השפעה באמצעות סמכויותיו הפוליטיות למינויים ולהטלת וטו. ג'נינגס קיבל את המינוי באוניברסיטה לאחר שגנרל וושינגטון ג'ונסטון התפטר מתפקידו כפקיד המועצה עקב סכסוך על רקע הצעתו של הריסון לאסור על התושבים הצרפתים של וינסנס מלהשתמש בנכסי המשותפים של האוניברסיטה. המועצה הפילה את הצעתו של הריסון, אך ג'ונסטון התפטר מתפקידו כפקיד המועצה וג'נינגס נבחר במקומו על פני הנרי הרסט, אחד מתומכיו הנאמנים של הריסון. הריסון זעם ומיד התפטר מהמועצה, אך מאוחר יותר נמלך בדעתו. בספטמבר 1807 נבחר הריסון בקלות מחדש למועצה ונבחר כנשיאה. בינתיים, ג'ונסטון כתב עלון, בו הוא תיאר את התנהלות המועצה, וג'נינגס אישר אותו ללא ידיעת המועצה או אישורה. בהמשך הכעיס ג'נינגס את הריסון כאשר הוא ניסה להבטיח את משרתו כפקיד בבית המחוקקים של הטריטוריה. יריבו של ג'נינגס בהתמודות על תפקיד זה היה המועמד מתנגד העבדות, דייוויס פלויד, יריבו של הריסון. לאחר שג'נינגס פרש מהמרוץ, נבחר פלויד למשרה והיה לבעל ברית פוליטי חשוב של ג'נינגס. באפריל 1808, כאשר הריסון נבחר מחדש לנשיאות מועצת האוניברסיטה, מונתה ועדה לחקור את התנהלותו של ג'נינגס. חקירת הוועדה התמקדה באישור העלון של ג'ונסטון על ידי ג'נינגס ללא ידיעת המועצה. התקרית הובילה להתפטרותו של ג'נינגס באותה שנה וגרמה לאיבה בינו לבין הריסון שנמשכה שנים רבות.
במרץ 1808 כבר שררה בליבו של ג'נינגס האמונה שעתידו בחלקה המערבי של הטריטוריה, שנשלטה על ידי הריסון, היה במצב עגמומי. בנובמבר הוא כבר עזב את וינסנס ועבר לג'פרסונוויל שבמחוז קלארק, ולאחר מכן התיישב בצ'ארלסטאון. ככל הנראה האמין ג'נינגס שעתידו הפוליטי יהיה מוצלח יותר בחלק המזרחי של הטריטוריה. ביישובים שבחלקה הדרום-מזרחי של הטריטוריה ובמזרחה הייתה התנגדות לעבדות ולהתנהלותו האריסטוקרטית של הריסון, בדומה להשקפתו של ג'נינגס, בעוד שבחלק המערבי של הטריטוריה ובווינסנס התמיכה בעבדות נותרה על כנה. אף על פי שהוגשו עצומות להתיר את העבדות עוד לפני הקמת הטריטוריה, הסוגיה משכה תשומת לב משמעותית ב-1807 כאשר הריסון ותומכיו בבית המחוקקים של הטריטוריה החיו את המאמצים להתיר את העבדות בה. ג'נינגס ותומכיו שהתנגדו לעבדות, כתבו מאמרים שהופיעו בעיתון Vincennes Western Sun ובהם הם תקפו את ממשלו של הריסון, את דעותיו בעד העבדות ואת מדיניותו האריסטוקרטית.
ב-1808, כאשר חבר בית הנבחרים בנג'מין פרק התפטר מתפקידו, הורה הריסון על עריכת בחירות מיוחדות כדי לאייש את מושבו. ג'נינגס נכנס למרוץ מול מועמדו של הריסון, תומאס רנדולף, התובע הכללי של הטריטוריה, ומול ג'ון ג'ונסון, יליד וינסנס שזכה לתמיכת מתנגדי העבדות. רנדולף הבטיח לא להנהיג את העבדות בטריטוריה, ורכב מיישוב ליישוב כדי לנאום נגד העבדות. ג'נינגס דיבר נגד מה שהוא ראה כהתנהלות האריסטוקרטית של רנדולף, קשריו לממשלת הטריטוריה של הריסון, וסוגיית העבדות בטריטוריה. ג'נינגס זכה בתמיכה רחבה בקהילת הקווייקרים, שהלכה והתרחבה בחלק המזרחי של הטריטוריה.
ב-27 בנובמבר 1809 נבחר ג'נינגס לבית הנבחרים של ארצות הברית. הבחירות היו צמודות. ג'נינגס זכה ב-428 קולות מול 402 הקולות של רנדולף ו-81 הקולות של ג'ונסון. רנדולף קרא תיגר על תוצאות הבחירות ונסע לוושינגטון די. סי. כדי לערער עליהן בפני בית הנבחרים. הוא טען שפקידי הבחירות במחוז דירבורן לא פעלו על פי הליכים ראויים כאשר אישרו 91 קולות במחוז הבחירה השביעי של המחוז וטען שקולות אלו היו צריכים להיות מופחתים מכלל הקולות, ולפיכך תוצאות הבחירות היו צריכות להתהפך על פיהן ושהוא יוכרז כמנצח. ועדה של בית הנבחרים בחנה את המקרה, הוציאה החלטה לטובתו של רנדולף, והמליצה שיערכו בחירות חדשות. רנדולף יצא מיד בחזרה לאינדיאנה כדי לפתוח במסע בחירות חדש, אך בית הנבחרים דחה את המלצת הוועדה ברוב של 83 תומכים מול 30 מתנגדים, ולג'נינגס הותר להתחיל בכהונתו. כנציג הטריטוריה בקונגרס, למד ג'נינגס את תהליכי החקיקה, שירת בוועדות הבית, הגיש הצעות חוק, השתתף בדיונים בסוגיות שונות והמשיך במסע הצלב המתמשך שלו נגד המושל הריסון. לג'נינגס לא היה תפקיד מרכזי בדיוני בית הנבחרים, אך הוא עשה מאמצים לייצג את האינטרסים של בוחריו. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות ב-1811, 1812 ו-1814.
נישואיו
במהלך תקופת כהונתו במושב הראשון שלו בקונגרס, היה ברשותו של ג'נינגס דיוקן קטן שלו שהוא יצר, ושאותו הוא העניק מאוחר יותר לאן גילמור היי, בתו של פוליטיקאי בולט מצ'ארלסטאון, שאחריה הוא החל לחזר באותה עת. היי נולדה בהרודסבורג, קנטקי ב-1792. משפחתה עברה למחוז קלארק שבטריטוריית אינדיאנה והתיישבה בצ'ארלסטאון. ג'נינגס פגש אותה לראשונה במהלך מסע הבחירות שלו לקונגרס ב-1809. לאחר תוך המושב הראשון שלו בקונגרס, הוא שב לטריטוריית אינדיאנה ונשא את אן בת ה-18 ב-8 באוגוסט 1811. אביה של אן נפטר זמן קצר לפני כן וכך היא נותרה ללא משפחה וללא אמצעי קיום. בעקבות בחירתו לכהונה נוספת לקונגרס ב-1811, שב הזוג לוושינגטון, שם היא נשארה זמן קצר לפני שעברה לפנסילבניה כדי להתגורר עם אחותו של ג'נינגס, אן מיטשל, עד לתום המושב. רעייתו של ג'נינגס סבלה מבריאות לקויה, שהתדרדרה לאחר בחירתו כמושל אינדיאנה ב-1816 והיא נפטרה לאחר מחלה ממושכת ב-1826. מאוחר יותר באותה שנה נישא ג'נינגס בשנית לקלריסה ברבי, שהגיעה מקנטקי ללמד בסמינר של צ'ארלסטאון. משתי מערכות נישואים אלו לא נולדו לג'נינגס ילדים.
המשך המאבק מול הריסון
בשל זעמו על הפסדו בבחירות, התעמת רנדולף עם מתנגדיו של הריסון, ואף קרא לאחד מהם להתמודד מולו בדו-קרב. הוא נדקר שלוש פעמים, אך החלים וקרא תיגר על ג'נינגס בהתמודדותו על כהונה נוספת ב-1810. הריסון נשא באופן אישי נאומי בחירות בשמו של רנדולף. ג'נינגס התמקד בסוגיית העבדות וקשר את רנדולף לניסיונות המתמשכים של הריסון להפוך את מוסד העבדות לחוקי. הבחירות לקונגרס התקיימו בו-זמנית עם הבחירות הכלליות הראשונות לבית המחוקקים של הטריטוריה. ב-1809, שנה לפני הבחירות, סיעת תומכי העבדות בטריטוריה ספגה מפלה כאשר הופרדה אילינוי מהטריטוריה, ובכך נותק הריסון מתומכיו בחלק המערבי של הטריטוריה. הריסון הציע שג'נינגס ירחיב עוד יותר את בסיס התמיכה הפוליטי בו בקרב התושבים הצרפתים הלא ידידותיים של הטריטוריה. התבוסה שהנחיל ג'נינגס לרנדולף ב-1810 גרמה לאי הכרה במדיניות תומכת העבדות של הריסון. בעקבות ניצחונו בבחירות, הצליחו ג'נינגס ותומכיו מתנגדי העבדות להעלות לסדר היום צעדי חקיקה שהגבילו את סמכות מושל הטריטוריה וביטלו חוק מ-1805 בנוגע לשירות חוזי.
בתקופת כהונתו המלאה הראשונה בקונגרס, הגביר ג'נינגס את מתקפותיו על הריסון, והאשים אותו בעשיית שימוש בתפקידו לטובתו האישית, לאחר שלקח חלק בעסקות מקרקעין מפוקפקות והגביר ללא צורך את המתחים עם שבטי האינדיאנים באזור הספר. ג'נינגס הגיש הצעה לקונגרס שכוונתה הייתה לצמצם את סמכותו של הריסון למנות מינויים פוליטיים והתנגד למדיניותו לרכישת קרקעות מהאינדיאנים. כאשר עמד על הפרק מינויו מחדש של הריסון כמושל הטריטוריה ב-1810, שלח ג'נינגס מכתב נוקב לנשיא ג'יימס מדיסון שבו הוא התנגד למינוי. בעלי בריתו של הריסון בוושינגטון טענו בשמו וסייעו למינויו מחדש.