cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
DKIM
הן DKIM והן SPF מנסות למנוע זיופים באמצעות קישור טוב יותר בין הודעת דואר שנשלחת בפרוטוקול SMTP לבין מידע שנמצא במערכת שמות המתחם. לדוגמה: אם נשלחת הודעה וכתובת השולח בה היא someone@example.org, בשני הפרוטוקולים שרתי SMTP שמקבלים את ההודעה יחפשו מידע נוסף ברשומת ה־DNS של שם המתחם example.org. ההנחה היא שיש כאן אילוצים שבהם רק שולח לגיטימי יכול לעמוד, ואילו מי שמזייף הודעה שלא עוברת דרך שרתי הדואר של example.org לא יעמוד בהם וכך הודעות שהוא יוצר יתגלו כמזויפות.
Eyes Closed
"Eyes Closed" הוא שיר של הזמר-יוצר האנגלי אד שירן. הוא יצא ב-24 במרץ 2023 דרך אסיילום ואטלנטיק רקורדס כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן החמישי שלו, − ("Subtract"). השיר נכתב על ידי שירן, מקס מרטין, שלבאק ופרד אגיין והפיקו ארון דסנר, מרטין, שלבאק ופרד. "Eyes Closed" נכנס לראש מצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וקידום
שירן הכריז על השיר לצד הכרזת האלבום ב-1 במרץ 2023. ב-9 במרץ, הוא שיתף טיזר של השיר בחשבונות המדיה החברתית שלו, וביצע חלקים מהשיר על גיטרה אקוסטית ופסנתר. בטיקטוק שפורסם באותו יום, נחשף שהשיר יהיה הסינגל המוביל של האלבום. השיר כביכול נותן כבוד ליזם המוזיקה לשעבר וחברו הקרוב של שירן, ג'מאל אדוארדס, שמת בפברואר 2022 ממנת יתר של סמים. כשדיבר על האובדן, חשף שירן,. הוא ציין את רגשותיו: "פחד, דיכאון וחרדה" כהשראה מאחורי השיר.
השיר הופיע בצורה בולטת בטריילר הראשון של הסרט התיעודי של דיסני+ על שירן, Ed Sheeran: The Sum of It All, שיתעד פרטים על חייו הפרטיים.
לחן ומילים
בשיר קולו של שירן בעל גוון עשיר והפלצטו שלו מתרכך כשהוא שר את הפזמון, "אני ממשיך לרקוד בעיניים עצומות". בסקירה שכתב ל"הגרדיאן", העיתונאי הבריטי אלכסיס פטרידיס ציין שהשיר כלל נגינה בגיטרה ככלי הקשה ושהפזמון היה "עקבי" ו"ידידותי לרדיו". השיר, שנכתב במקור כשיר פרידה, קיבל משמעות חדשה לאחר ששירן סבל מאובדנים אישיים. המילים מרגישות "יותר אישיות" ו"קשורות במפורש לאירוע מאוד ספציפי" - מותו של ג'מאל אדוארדס.
ביקורות
רוזין אוקונור מעיתון "אינדפנדנט", דירג את השיר בארבעה כוכבים וכתב ש"הרבה מהעוצמה הרגשית" של השיר היה בהגשה של שירן. בביקורת מעורבת, אלכסיס פטרידיס מ"הגרדיאן" העניק לשיר שלושה כוכבים מתוך חמישה, וכתב ש"אתה כבר יודע אם תאהב אותו, תתעב אותו עם כל חלק שבך" או "פשוט תתפעל מהיעילות שלו בלי להתרגש".
וידאו קליפ
הקליפ בהשראת הסרט "הארווי" ל"Eyes Closed" יצא לצד הסינגל. בבימויה של מיה בארנס, הקליפ מתאר את שירן בעקבות מפלצת כחולה גדולה שרק הוא יכול לראות במהלך הלילה שלו, המייצגת את צערו. עד מהרה הוא מוצא אנשים אחרים עם מפלצות משלהם, לפני שלבסוף הוא עומד מול שלו ושר את השורה האחרונה של השיר, מה שגורם לה להיעלם.
הופעות חיות
"Eyes Closed" בוצע ב-1 באפריל 2023 בתוכנית האירוח הבריטית, "המופע של ג'ונתן רוס".
פאולה איוואן
פאולה איוואן-יונסקו (ברומנית: Paula Ivan-Ionescu נולדה ב-20 ביולי 1963) היא אתלטית רומניה בעברה. היא אלופה אולימפית וסגנית אלופה אולימפית (סיאול 1988) בריצת 1500 מטר ובריצת 3000 מטר בהתאמה, פעמיים ברציפות אלופת האוניברסיאדה בריצת 1500 מטר ובריצת 3000 מטר (זגרב 1987 ודיסבורג 1989) ושיאנית עולם בריצת מייל (1989).
ביוגרפיה
איוואן נולדה בהרשטי.
1987
באוניברסיאדה שנערכה בזגרב יוגוסלביה ביולי 1987 זכתה איוואן בשתי מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.32 דקות ובריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:53.61 דקות.
באליפות העולם שנערכה ברומא בתחילת ספטמבר אותה שנה סיימה איוואן במקום 20 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:08.36 דקות ובמקום 17 בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:51.20 דקות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה איוואן בשתי מדיות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 1500 מטר בשיא אולימפי חדש של 3:53.96 דקות (הנוכחי, 2016), לפני למוטה בקוסקטה (4:00.24 דקות) וטטיאנה דורובסקיך (4:00.30 דקות), שתיהן מברית המועצות ומדליית כסף, בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 8:27.15 דקות, אחרי טטיאנה דורובסקיך (8:26.53 דקות) ולפני איבון מארי מבריטניה (8:29.02 דקות).
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בניס, צרפת ב-10 ביולי 1989 קבעה איוואן בריצת מייל שיא עולם חדש של 4:15.61 דקות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של מארי דקר מארצות הברית (4:16.71 דקות). שיאה זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר על ידי סווטלנה מסטרקובה מרוסיה (4:12.56 דקות). תוצאתה זו מהווה את התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים (2016).
היא פרשה מספורט תחרותי והחלה לאמן אתלטיקה.
יעקב (שם)
יעקב הוא שם פרטי נפוץ לגבר, ופחות ידוע כשם משפחה. השם יעקב נגזר משמו של האב העברי, יעקב בן יצחק ורבקה. השם מקורו בשורש העברי עקב שפירושו "לעקוב, להיות מאחור" אך גם "לעקוף, להשיג", או מהמילה "עקב", עֲקֵב.
בספר בראשית, הכוונה היא לנסיבות לידתו של יעקב, שאחז בעקב אחיו התאום הבכור עשו (בראשית כ"ו, כ"ו). בבראשית כ"ז, לו, והוסיף משמעות כש"החליף "את אחיו הבכור עשו בקניית זכות בכורה.
בהקשר נוצרי, יעקב - ג'יימס בצורה אנגלית - הוא שמם של מספר אנשים בברית החדשה: (1) השליח יעקב, בן זבדי, (2) שליח נוסף, יעקב, בן אלפיאוס, ו- (3) ג'יימס אחיו של ישו (ג'יימס הצדיק), שהוביל את הקהילה הנוצרית המקורית בירושלים. יש כמה ג'ייקובים באילן היוחסין של ישו.
שימוש מודרני
מ- 1999 עד 2012, ג'ייקוב היה השם הפופולרי ביותר בארצות הברית. בקרב תינקות
ז'אן מישל שרלייה
ביוגרפיה
שרלייה נולד בלייז', בלגיה, בשנת 1924.
בשנת 1945 הוא קיבל עבודה כשרטט בבריסל, כחלק מחברת העיתונות העולמית, בעיקר במגזין "ספירו". בשנה שלאחר מכן הוא והאמן ויקטור הובינון יצרו את רצועת הקומיקס "L'Agonie du Bismarck" בת ארבעת העמודים. שרלייה כתב את התסריט וגם צייר חלק מהספינות והמטוסים.
בשנת 1947 שרלייה והובינון יצרו את הרצועה ההמשכית באק דני. כמה שנים מאוחר יותר, שרלייה הפסיק כל עבודה על איורים והתרכז אך ורק בכתיבה, בעצתו של ידידו הקומיקסאי ושותפו לדרך ז'וזף ז'ילן ("ז'יז'ה"), שהיה אז האמן הבכיר ביותר ב"ספירו".
בשנות הארבעים רוב תעשיית הקומיקס הצרפתית התרכזה בעיקר במגזינים וכתבי עת, והוצאות הספרים לא הוציאו כמעט ספרי קומיקס מלאים, אשר אלה היו העיסוק העיקרי של שרלייה באותו הזמן. מכיוון שרק כתיבת התסריטים לא החזיקה אותו כלכלית, בשנת 1949 הוציא רישיון טייס ועבד כטייס חברת התעופה סבנה.
אולם בשנה שלאחר מכן שרלייה חזר לכתוב רצועות קומיקס, ושיתף פעולה עם הובינון פעם נוספת. השניים יצרו את "טייגר ג'ו" עבור מגזין הקומיקס לילדים "לה ליברה ג'וניור", מוסף שבועי של העיתון הבלגי "La Libre Belgique".
שרלייה יצר כמה רצועות נוספות יחד עם הובינון, בהן גם קומיקס ביוגרפי על דמויות היסטוריות כמו ז'אן מרמוז ורוברט סורקוף. במהלך שנות החמישים כתב כמה סדרות קומיקס, רובן התפרסמו במגזינים בלגים וצרפתים. בין היתר שרלייה כתב קומיקס בשיתוף עם אלבר אודרזו, צייר וכותב לעתיד של אחד מהקומיקסים הצרפתים המצליחים בהיסטוריה, אסטריקס.
שרלייה, הובינון, אודרזו וסופר הקומיקס הצרפתי רנה גוסיני הקימו יחד את סוכנות הקומיקס 'אדיפרנס' ואת מגזין "פיסטולין" בשנת 1955 ואת המגזין הצרפתי המשפיע "פיילוט" בשנת 1959. שרלייה שימש כעורך הכללי וגם כתב שתי סדרות שהופיעו בו עם הגיליון הראשון: "Redbeard" עם הובינון "וTanguy and Laverdure" עם אודרזו.
במהלך שנות השישים נקנה פיילוט על ידי הוצאת הספרים "דרגאוד" כחלק מיוזמה שקידם שרלייה, והיא אספה את הסיפורים כפי שפורסמו בהמשכים בפיילוט לכדי ספרים באורך מלא. ספר הקומיקס הראשון של דארגוד היה ההרפתקה הראשונה של אסטריקס מאת אודרזו וגוסיני, ולאחר ההצלחה של הכותר, יצאו עוד 16 ספרים של סדרות מהמגזין, בהן גם אוכמניות ופורט נאוואחו, מאת שרלייה ושותפו ז'אן ז'ירו.
באמצע שנות ה-60 החלו לצאת לדמויות הראשיות של סדרות הקומיקס ספרי קומיקס משל עצמן, כמו אוכמניות שיצאה מתוך פורט נאוואחו. על מנת לתת למהדורות אלו דימוי "בוגר" יותר, הספרים הוצאו כבר מההתחלה במהדורות כריכה קשה בצרפת, אם כי הם הוצאו, באופן אירוני, בכריכה רכה בבלגיה, מולדתו של שרלייה. עם זאת, האוספים של שרלייה קיבלו מעמד של יצירת מופת בעולם הקומיקס הצרפתי-בלגי. שרלייה ביקר בארצות הברית בשנת 1963, וקיבל השראה מן המדבריות הגדולים שבטקסס ובאריזונה. חוויותיו במדבר גרמו לו לכתוב את "פורט נאוואחו", סדרת קומיקס מערבונים. הוא בחר באמן ז'אן ז'ירו (מוביוס), שאז עוד היה החניך של ז'וזף ז'ילן ("ז'יז'ה"). פורט נאוואחו, שממנו יצאה סדרת הבת המצליחה בהרבה "אוכמניות". הסדרה יצאה ביותר מ-15 רומנים גרפיים והייתה הסדרה הנמכרת והפופולרית ביותר של שרלייה וז'ירו.
בשנת 1972, בהשפעת מאי 1968 הצרפתי בו אמני פיילוט הסתכסכו עם המערכת, ויתר שרלייה על תפקידו כעורך בעיתון ועבר לאזור כפרי יותר בפרברי פריז. הוא המשיך לכתוב קומיקס עם ז'ירו, ובמקביל עבד בטלוויזיה הצרפתית.
ז'אן מישל שרלייה נפטר בעיירה סן קלוד שבצרפת בשנת 1989, והותיר אחריו את בנו פיליפ. כל סדרות הקומיקס שלו הומשכו לאחר מותו בידיי אמנים אחרים, לעיתים כאלה שהוא בחר בעצמו בעודו בחיים.
יחסי אוקראינה–מקסיקו
היסטוריה
האוקראינים הראשונים שהגיעו למקסיקו הגיעו מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והתיישבו במדינת קמפצ'ה המקסיקנית. ב-25 בדצמבר 1991, מקסיקו הכירה באוקראינה כמדינה עצמאית לאחר התפרקות ברית המועצות. ב-12 בינואר 1992, מקסיקו כוננה רשמית יחסים דיפלומטיים עם אוקראינה.
בשנת 1997 ערך נשיא אוקראינה, ליאוניד קוצ'מה, ביקור רשמי במקסיקו, מה שסייע בהגברת היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות. בינואר 1999 פתחה אוקראינה את שגרירותה במקסיקו סיטי ואילו מקסיקו פתחה קונסוליית כבוד בקייב בשנת 2000 תוך שמירה על יחסים רשמיים עם אוקראינה משגרירותה הוורשה, פולין. ביוני 2005, נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס ערך ביקור ממלכתי באוקראינה והשתתף בפתיחת השגרירות המקסיקנית בקייב יחד עם נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו. בפברואר 2008 הכיר קונגרס מקסיקו כי הולודומור היה מעשה רצח עם ומעשה פלילי שבוצע נגד העם האוקראיני על ידי ברית המועצות.
בשנת 2014 במהלך משבר קרים בין אוקראינה לרוסיה; מקסיקו קראה לשני הצדדים לבקש דיאלוג ופתרון שלום ליישוב הסכסוך. ממשלת מקסיקו גם תמכה בבקשת האו"ם לקהילה הבינלאומית "לכבד את אחדותה ואת שלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה."
בינואר 2017 חגגו שתי המדינות 25 שנות יחסים דיפלומטיות.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג ממקסיקו באוקראינה
ביקורים רמי דרג מאוקראינה במקסיקו
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים, כמו הסכם אינטרסים הדדיים (1997); הסכם לביטול דרישות הוויזה לבעלי דרכון דיפלומטי (1997); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (1997); הסכם על שיתוף פעולה חינוכי ותרבותי (1997); הסכם בנושא סחר ושיתוף פעולה כלכלי (2003); הסכם שיתוף פעולה בין האוניברסיטה הלאומית לחלל והחלל - מכון תעופה חרקוב באוקראינה והמכון Instituto Politécnico Nacional ממקסיקו (2005); הסכם בנושא הימנעות ממיסוי כפול והעלמת מיסים (2011) והסכם שיתוף פעולה בין סוכנות החלל המקסיקנית וסוכנות החלל הממלכתית באוקראינה (2017).
יחסי סחר
בשנת 2018 הסתכם הסחר הדו-כיווני בין שתי המדינות בכ-253 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לאוקראינה כולל: מכוניות, סירות מנוע, אופנועים תלת-גלגליים, מעגלים חשמליים ומכונות, כורים גרעיניים, קפה נמס, טקילה ובירה. הייצוא העיקרי של אוקראינה למקסיקו כולל: מכונות פלדה, חלקי רכב, חיטה וקמח. חברות רב-לאומיות מקסיקניות גרומה וגרופו בימבו פועלות באוקראינה.
הרכבת התחתית של טוקיו
הרכבת התחתית של טוקיו (ביפנית: 東京の地下鉄) היא חלק ממערכת הרכבת תחתית באזור טוקיו רבתי של יפן. על אף שמערכת הרכבת התחתית עצמה היא בעיקר בתוך מרכז העיר, רוב קווי הרכבת מגיעים עד לפרוורי העיר.
רשתות
שני מפעילי הרכבת התחתית העיקריים בטוקיו הם:
החל משנת 2015 רשת הרכבת התחתית המשולבת של מטרו טוקיו ומטרו טואי כוללת 278 תחנות ו-13 קווים המכסים אורך מסילות כולל של. כל רשתות הרכבת ביחד מסיעות בממוצע מעל 8 מיליון נוסעים מדי יום. בנוסף לחברות אלו קיימות חברות נוספות לא רשמיות של רכבות תחתיות:
מטרו טוקיו
חברת "מטרו טוקיו" היא החברה הגדולה ביותר במערכת הרכבת התחתית אך על אף שרוב הקווים מופעלים על ידה ההפרש במספר התחנות בינה לבין חברת 'הרכבת התחתית טואי' קטן יחסית, הסיבה לכך היא שקווי הרכבת שלה מגיעים למרחק קצר ממרכז העיר ומשמשים בעיקר את תושבי טוקיו והפרוורים הסמוכים.
רכבת תחתית טואי
"הרכבת התחתית טואי" מופעלת על ידי הממשלה קוויה מגיעים עד לפרוורים המרוחקים ומשלימים את השירות של הרכבת התחתית במטרופולין.
תעריפים ושעות
כרטיסים לרכבת התחתית נמכרים במכונות אוטומטיות. ניתן להשתמש ברכבות של חברת JR East (הרכבת הפרברית של טוקיו) ללא תשלום נוסף באמצעות כרטיס Japan Rail Pass.
כרטיסי הנסיעה הם "כרטיסים חכמים" כאשר משלמים באמצעותם על ידי הנחתם על משטח מגע בכניסה לתחנת הרכבת התחתית וביציאה מתחנת היעד. רכישת כרטיסי הנסיעה כרוכה בתשלום ראשוני של 500 ין יפני. על הכרטיס ניתן לטעון עד 20,000 ין. המונח "כרטיס הנסיעה" הוא מעט מטעה: Suica ו- PASMO הם כרטיסי חיוב גנריים המתקבלים כאמצעי תשלום על ידי שירותים שונים, ממכונות אוטומטיות ועד מסעדות או חנות הדיוטי פרי בנמל התעופה.
ישנם גם מספר כרטיסים מיוחדים המאפשרים נסיעות בלתי מוגבלות ברכבת התחתית.
רוב קווי הרכבת התחתית בטוקיו מפסיקים לפעול בין השעות 1:00 עד 5:00 בבוקר. בשעות השיא מגיעה רכבת פעם בשלוש דקות. גם שלא בשעות השיא מגיעה רכבות לפחות פעם בעשר דקות. חג ראש השנה היפני הוא היום היחיד בשנה בו ישנם שירותי רכבת תחתית 24 שעות ביממה.
הדיוויזיה השביעית (בריטניה)
המלחמות הנפוליאוניות
הדיוויזיה הוקמה על ידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון במהלך מלחמת חצי האי, ובראשה עמד ג'ורג ראמזי, רוזן דאלהוסי התשיעי, ולאחריו קרלוש פרדריקו לקור, רוזן לגונה, והיא כללה כוחות אנגלים ופורטוגזים. הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בחצי האי האיברי, ופורקה בשנת 1814.
מלחמת הבורים
הדיוויזיה הוקמה מחדש במלחמת הבורים השנייה, אולם פורקה עם תום המלחמה.
מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה הוקמה מחדש עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא הורכבה מחיילים סדירים ששבו מרחבי האימפריה הבריטית. הדיוויזיה נשלחה בתחילה לאנטוורפן לסייע לכוחות הצבא הבלגי, אולם נסוגה לאחר כניעת העיר ולחמה בקרב איפר הראשון. הדיוויזיה לחמה ברוב הקרבות הגדולים בחזית המערבית עד 1917, ובכלל זה קרב לוס, הקרב על הסום וקרב פשנדל, ולאחר מכן נשלחה לחזית האיטלקית להמשך המלחמה ואף השתתפה בקרב ויטוריו ונטו. בשונה משש הדיוויזיות הסדירות הראשונות של חיל המשלוח הבריטי (BEF), ששליש מכוחו היה מורכב ממילואימניקים קבועים, הדיוויזיה השביעית הורכבה במקור רק מחיילים סדירים, שהולידו את כינוי הדיוויזיה, 'השביעית האלמותית'.
מלחמת העולם השנייה
ריצ'רד אוקונור כיהן כמושל צבאי של ירושלים וכמפקד הדיוויזיה השביעית, בפלסטין ובמצרים החל מה-29 בספטמבר 1938 עד 3 בנובמבר 1939. מפקדת הדיוויזיה עברה מירושלים לקהיר ב-31 באוגוסט 1939, וויתרה על הפיקוד על הכוחות לעיל והשתלטה על הכוחות באזור קהיר (חטיבת קהיר הפכה לחטיבת הרגלים ה-29 ב-20 בספטמבר 1939). הדיוויזיה השביעית עברה לאחר מכן למרסא מטרוח ב-4 בספטמבר, והשתלטה על כל הכוחות באזור למעט דיוויזיית השריון. הדיוויזיה עוצבה מחדש כדיוויזיה השישית ב-3 בנובמבר 1939 והפכה למפקדת כוח המדבר המערבי בשנת 1940.
דמארה
הדמארה (בשפת הקוהקוה: ǂNū-khoë שמשמעו "אנשים שחורים"; נקראים גם Daman או Damaqua) הם קבוצה אתנית שמרכיבה 8.5% מאוכלוסיית נמיביה. הם מדברים בשפת הקוהקוה (כמו שבט הנאמה) ורובם מתגוררים בחלקים הצפון-מערביים של נמיביה, אף על פי שניתן למצוא רבים מהם גם בחלקים אחרים של המדינה.
שמם בשפה שלהם הוא "Daman" (כאשר ה-n מייצגת רבים). השם Damaqua משמעותו "שבט הדמארה" (בשפת הקוהקוה משמעות הסיומת קווה/קהווה היא "עם" או "שבט"; הדבר מצוי גם בשמות של שבטים אחרים באפריקה הדרומית, למשל לשבט הנאמה קוראים גם "נמאקה").
ככל הנראה, שבט הדמארה הוא השבט הקדום ביותר שישב בנמיביה אחרי הבושמנים והנאמה. למרות שיש להם שפה משותפת וכן מעט מנהגים משותפים עם שבט הנאמה, מקורם של בני הדמארה עדיין בגדר תעלומה. יש אומרים שבני הדמארה היגרו לנמיביה ממערב אפריקה, שם הם נחשפו לבני הנאמה והושפעו מהם. דעה אחרת גורסת ששבט הדמארה חי לפני מאות שנים יחד עם שבט הנאמה בבוטצואנה (כך מובנת ההשפעה שקיבלו משבט הנאמה), והיגרו לנמיביה בזמן מאוחר יותר.
בתחילת המאה ה-19 נוסדו קהילות של הדמארה בחלקים המרכזיים של נמיביה, כשהם חיים על ציד, מרעה וחקלאות. הדמארה גם כן ידועים בהיותם צורפים מנוסים, והדבר אפשרי שהם נכנסו בעסקי מסחר עם שבט האובמבו שבצפון ושבט הנאמה שבדרום. במהלך המאה ה-19 הדמארה גורשו מרוב המקומות שישבו בהם, גם בגלל מהגרים שהגיעו מהדרום (כמו האואורלמים בשנות ה-20 של המאה ה-19) וגם בגלל שבטי הנאמה וההררו שחיפשו שטחי מרעה. חלקם נעשו משרתים של ההררו והנאמה, ואחרים נמלטו להרים הרחוקים. מסיבה זו נקראים הדמארה בגרמנית בשם Berg Damara (בגרמנית Berg=הר).
במהלך השלטון הגרמני בנמיביה, לאחר ששוחררו מעבדות, חזרו הדמארה לנחלת אבותיהם - הדמארלנד. בשנות ה-70 של המאה ה-20, הפכה הדמארלנד על ידי ממשלת דרום אפריקה לבנטוסטן (כלומר "מדינת חסות" שניתנה לקבוצות אתניות שונות בדרום אפריקה ולאחר מכן בנמיביה). לאחר סיום האפרטהייד ועצמאותה של נמיביה, נכנסה הדמארלנד תחת מחוז קוננה. כיום למעשה רוב אנשי הדמארה חיים מחוץ לשטח זה, ועובדים בערים שונות במרכז המדינה, למשל בוינדהוק, סווקופמונד, אוקהנג'ה, ואלוויס ביי, אוטבי וצואמב.
SWAPO הצליחה למשוך תמיכה רבה בקרב אנשי הדמארה, ואולי זאת הסיבה שבני הדמארה התערו והתקדמו בארגון, למשל הייג' גיינגוב שהיה ראש הממשלה של נמיביה וכן שר העבודה לשעבר מוזס גרוהב (Moses Garoeb).
חלוקה לקלאנים
שבט הדמארה מתחלק ל-11 קלאנים:
נוזקות בלינוקס
נוזקות בלינוקס כוללות וירוסים, סוסים טרויאנים, תולעים, וסוגי תוכנות מזיקות נוספות, המשפיעות על מערכות ההפעלה ממשפחת לינוקס. לינוקס, יוניקס, ומערכות דמויות יוניקס.
מספר הנוזקות הידועות ללינוקס נמצא בעליה מתמדת, זאת כתוצאה משתי סיבות מרכזיות:
גישת משתמש Root
במערכות ההפעלה ממשפחת לינוקס ובמערכות דמויות יוניקס, מיושמת לרוב גישת שני משתמשים. משמעות הדבר היא כי ניתן לגשת למחשב כמשתמש רגיל - מצב בו לא ניתן לערוך שינוי קריטי בקובצי המערכת, ולעומתו - ניתן לגשת בגישת מנהל (root) באמצעות סיסמה - מצב בו ניתן לשנות קובצי מערכת. ברירת המחדל של מערכות הפעלה אלו היא גישת משתמש רגיל, בשל כך נוזקה שהופעלה בהרשאת משתמש שאינו root, תוכל להזיק אך ורק לקובצי המשתמש אך לא לקבצים הקריטיים לליבת מערכת ההפעלה. מצב זה מונע אף את התבססות הווירוס במערכת ומכאן את הפצתו אל מערכות אחרות.
קישורים חיצוניים
מבחן האבטחה: לינוקס מול Windows באתר ynet
גלגו מחטני
גלגו מחטני (שם מדעי: Euoticus) הוא סוג של טרום-קופים ממשפחת הגלגויים, הכולל רק 2 מינים החיים ביערות הטרופיים של מרכז ומערב אפריקה.
מינים אלה בינוניים בגודלם, בעלי אורך ממוצע של 18 סנטימטרים, והם בעלי רגליים וטפרים גדולים וחדים העוזרים להם לאחוז בענפים ובחפצים בחוזקה. צבע הפרווה אפור-אדמדם עם חלקים בהירים יותר סביב הבטן והחזה. העיניים גדולות ומותאמות לראייה לילית והחוטם כהה ומוארך.
מינים אלה יחידאים או חיים בקבוצות קטנות והם ניזונים בלילות מחרקים וגם משרף עצים. כמו שאר הגלגויים הם מסוגלים לקפץ למרחק רחוק יחסית לגודלם, מה שעוזר להימלט מטורפים.
צבא לוקסמבורג
צבא לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Lëtzebuerger Arméi, בצרפתית: Armée luxembourgeoise, בגרמנית: Luxemburger Armee) הוא שמם של הכוחות המזוינים בלוקסמבורג. ללוקסמבורג אין חיל ים, מכיוון שהמדינה מוקפת יבשה, וגם אין חיל אוויר, על אף שלצבא יש כלי טיס. הצבא שולב לתוך הכוח הציבורי (Force Publique) אשר כלל את המשטרה והז'נדרמריה. הז'נדרמריה שולב לתוך פעילות המשטרה בשנת 2000. החל משנת 1967 הגיוס לצבא על בסיס התנדבות בלבד. כוח האדם של הצבא נאמד ב-450 חיילי קבע, 340 טירונים שהתגייסו ו-100 אזרחים. התקציב הכולל של הצבא הוא 369 מיליון דולר.
הצבא הוא תחת פיקוד אזרחי, מפקד הכוחות הוא הדוכס הגדול, המפקד המקצועי שעומד בראש הצבא הוא ראש ההגנה. הוא כפוף לשר ההגנה בממשלה. הדוכס הגדול וראש ההגנה הם הגנרלים היחידים בצבא.
לוקסמבורג השתתפה במספר פעילויות צבאיות בעולם, בין היתר שלחה חיילים לכוחות שמירה על השלום בבוסניה והרצגובינה, לכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן. בנוסף לוקסמבורג סייע כלכלית לכוחות לשמירה על השלום במהלך מלחמת המפרץ, ברואנדה ובאלבניה. צבא לוקסמבורג השתתף בנוסף במשימות סיוע הומניטרי כמו הקמת מחנות פליטים לכורדים.
מיליציה (1817–1841)
ב-8 בינואר 1817, פרסם הדוכס הגדול וילהלם הראשון חוקים המסדירים את ההקמה של מיליציה במדינה. עיקרי החוקים נשארו בתוקף במהלך השנים, עד לביטול המיליציה בשנת 1881. החוק קבע את גודל כוח האדם בכ-3,000 אנשים. עד 1840, שירותו אנשי צבא מלוקסמבורג, ביחידות בצבא המלכותי של הולנד. כל אדם שהתגייס שירת למשך חמש שנים, למרות שרק השנה הראשונה הייתה שירות פעיל, ובארבעת השנים שנותרו ניתן היה לגייס אותו עד שלוש פעמים בשנה.
הקונפדרציה הגרמנית (1841–1867)
ב-1839 וילהלם הראשון לקח חלק בהסכם לונדון, אזור לימבורג חולק בין הולנד ובלגיה - והיה לפרובינציה ההולנדית לימבורג, ולמקבילתה הבלגית, המכונה גם היא בשם לימבורג. חלוקה דומה הוחלה על הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, אשר איבדה שני שלישים משטחה לטובת הפרובינציה לוקסמבורג שבבלגיה, תהליך שזכה לכינוי "חלוקת לוקסמבורג השלישית". בשליש הנוסף נותרה מחצית מהאוכלוסייה דוברת הגרמנית של הדוכסות. המליציה איבדה מחצי מכוחה מכיוון שכעת קטן מספר התושבים ל-160,000 איש. לוקסמבורג הפכה לחלק מהקונפדרציה הגרמנית.
ב-1866, הקונפדרציה הגרמנית מפורקת בעקבות מלחמת שבעת השבועות. ב-1867 נחתם הסכם לונדון השני, הנייטרליות של לוקסמבורג, שעליה הוסכם בהסכם לונדון הראשון, אושררה ועל מנת לוודא שלוקסמבורג תישאר נייטרלית, הוחלט כי ביצורי העיר לוקסמבורג (הידועים בכינוי "גיברלטר של הצפון") יפורקו ולא ייבנו מחדש. יתר על כן, נקבע כי חיל המצב הפרוסי ייסוג מהעיר לאחר ששהה בה מאז קונגרס וינה של 1815, ובמקומו נכנסו שני גדודי חי"ר של לוקסמבורג.
ב-1867 הוקם ארגון חדש בשם Corps des Chasseurs Luxembourgeois עם שני גדודים, בסך הכל מנה הכוח 1,568 חיילים וקצינים. ב-16 בפברואר 1881, פורקו הגדודים עם ביטול הארגון מבוסס המיליציה.
חיל הז'נדארמים והמתנדבים
ב-16 בפברואר 1881 הוקם חיל הז'נדארמים והמתנדבים (Corps des Gendarmes et Volontaires). החיל הורכב משתי פלוגות, פלוגת מתנדבים ופלוגת ז'נדארמים. ב-1939 חיל מתנדבי העזר הוקם, והוא צורף לפלוגת המתנדבים. בעקבות כיבוש לוקסמבורג על ידי גרמניה ב-10 במאי 1940, המשיך גיוס לפלוגת המתנדבים עד ל-4 בדצמבר 1940, אז נשלחו לוויימאר שבגרמניה על מנת לעבור הכשרה לשרת במשטרה הגרמנית.
סוללת לוקסמבורג
במהלך מלחמת העולם השנייה, חתמה ב-1944 ממשלת לוקסמבורג שהייתה אז בגלות בלונדון, על הסכם להקצאת 70 מתנדבים לקבוצת ארטילריה של חטיבת הרגלים הראשונה של בלגיה. בעקבות כך, קבוצת המתנדבים נקראו "סוללת לוקסמבורג". בתחילה היו תחת פיקוד קצינים בלגיים, בהמשך תחת קצינים לוקסמבורגיים שהוכשרו בבריטניה. סוללת לוקסמבורג צוידה בארבעה תותחי 25 ליטראות וכל תותח נקרא על שם ילד של הדוכס הגדול.
כמה מהנגדים וכמעט חצי מהחיילים של לוקסמבורג נלחמו בצפון אפריקה, תחת לגיון הזרים הצרפתי.
לאחר שחרור צבא לוקסמבורג
ב-1944 הונהג שירות חובה בצבא. ב-1945 הוצבו חיילי משמר הדוכס הגדול בעיר לוקסמבורג והוקמו גדודי חי"ר הראשון והשני. צבא לוקסמבורג לקח אחריות על חלק מאזור הכיבוש הצרפתי בגרמניה, והוא נשאר שם עד 1955. לוקסמבורג נמנית עם המייסדות של ברית נאט"ו ב-1949.
ב-1951 משמר הדוכס הגדול שולב בתוך פיקוד הכוחות (Commandement des Troupes), למשמר הדוכס הגדול היו יחידות סיור מיוחדות, יחידות נ"מ. מ-1955 משמר הדוכס הגדול אורגן לפלוגת מטה, מחלקת חי"ר, פלוגת סיור ו-2 פלוגות אימון. ב-1959 פורק פיקוד הכוחות ומשמר הדוכס הגדול שולב בתוך הפיקוד הטריטוריאלי (Commandement du Territoire). המשמר הוקטן לפלוגה אחת, בסיס הדרכה ומחלקת נשקים. ב-1960 בוצע שוב ארגון מחדש במשמר הדוכס הגדול, והוא חולק ל-4 מחלקות. ב-1964 המשמר היה מורכב ממפקדה, 3 מחלקות, מחלקת סיוע ובית ספר לנגדים.
ב-28 בפברואר 1966, פורק משמר הדוכס הגדול.
מלחמת קוריאה
ב-1950, 17 מדינות כולל לוקסמבורג, החליטו לשלוח כוחות כדי לסייע לרפובליקת קוריאה במלחמת קוריאה. שני חיילים מלוקסמבורג נהרגו ו-17 נפצעו במהלך המלחמה. הגדוד פורק ב-1955.
החטיבה הטקטית
ב-1954 הוקמה החטיבה הטקטית (Groupement Tactique Régimentaire) כתרומתה של לוקסמבורג לנאט"ו. החטיבה הורכבה משלושה גדודי חי"ר, גדוד ארטילרי, פלוגת רפואה, פלוגת הסעות, פלוגת סיור, פלוגת הנדסה, פלוגת אותות, פלוגת מרגמות ופלוגת מפקדה.
בנוסף הקים הצבא את פיקוד הפנים שהכיל פלוגת מפקדה, פלוגת משטרה צבאית, פלוגת תובלה.
החטיבה הטקטית פורקה ב-1959.
גדוד הארטילריה הראשון
ב-1961 העומד גדוד הארטילריה הראשון לרשות נאט"ו. ב-1963 סופח הגדוד לחטיבת החי"ר השמינית של ארצות הברית. הגדוד פורק ב-1967.
גדוד החי"ר הראשון
ב-1967 בוטל שירות החובה בצבא, והוקם גדוד החי"ר הראשון שהכיל מפקדה, שתי פלוגות חי"ר ממוכן, פלוגת סיור ומחלקת נ"ט.
מבנה הצבא
צבא לוקסמבורג בגודל גדוד אחד המכיל ארבע פלוגות נפרדות. כל הפלוגות כפופות למרכז הצבאי הממוקם בבסיס בעיר דיקירך.
פלוגה A
פלוגה A היא הפלוגה הראשונה מתוך שתי פלוגות רובאים והיא מהווה חלק מהיורופקורפס. הפלוגה מכילה מפקדה ושלוש מחלקות סיור, המצוידים ברכבי HMMWV עם מקלעי M2 בראונינג.
פלוגת פיקוד והדרכה
פלוגה C היא פלוגה הפיקוד וההדרכה של צבא לוקסמבורג היא יחידת ההכשרה הראשית של הצבא, והיא מכשירה בתחומים הבאים: הפלוגה גם אחראית על יחידת העלית של הספורט בצבא. מדובר בעיקר בספורטאים מצטיינים שהתגייסו לצבא.
פלוגה D
פלוגה D היא פלוגת הרובאים השנייה. היא זהה לפלוגה A במבנה שלה.
ארתור רוס (מוזיקאי)
ארתור רוס (באנגלית: Arthur Ross; 28 בפברואר 1949 – 30 במאי 1996) הידוע בשם טי-בוי, היה זמר וכותב שירים אמריקאי הבולט בזכות שיתופי הפעולה שלו עם ליאון וייר. הוא היה אחיה הצעיר של הזמרת דיאנה רוס.
אוניברסיטת גטבורג
אוניברסיטת גטבורג (בשוודית: Göteborgs universitet) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בגטבורג, שוודיה אשר הוקמה בשנת 1891. עם 37,000 סטודנטים ו-6,000 אנשי צוות, היא אחת האוניברסיטאות הגדולות במדינות הנורדיות. האוניברסיטה נחשבת לעירונית מאוד, מכיוון שמרבית מבנייניה נמצאים בלב העיר.
ארתור רוס (מוזיקאי)
ביוגרפיה וקריירה
רוס, שנולד בדטרויט, מישיגן, השתקע בחלקים קשים יותר בדטרויט בעוד שאחותו הגדולה זכתה לתהילה כסולנית של הסופרימס בשנות ה-60 ומאוחר יותר תהילת סולו בשנות ה-70. זמן קצר לאחר שדיאנה רוס התבססה כאמנית סולו, היא גייסה אותו למוטאון ככותב שירים ממונה בשנת 1972. רוס שיתף פעולה עם כותב השירים ליאון וייר ויחד כתבו הצמד להיטים לאמנים כמו מייקל ג'קסון, הניסים ומרווין גיי. בין הלהיטים היו "I Wanna Be Where You Are" ו-"I Want You". טי-בוי הסתכסך עם וייר במהלך הקלטות האלבום I Want You של מרווין גיי. הוא עזב את הפרויקט ויצא לקריירת סולו, והוציא את אלבומו הראשון בהוצאת מוטאון רקורדס ב-1979, Changes.
אוניברסיטת גטבורג
אוניברסיטת גטבורג חברה ברשת האוניברסיטאות אורורה.
ארתור רוס (מוזיקאי)
ביוגרפיה וקריירה
אף על פי השתתפות של אמנים כמו פסנתרן הג'אז ג'ו סמפל, האלבום נמכר רק בכ-12,000 עותקים. מתוסכל מהמצב, רוס פרש ממוזיקה בתחילת שנות ה-80, וחזר לדטרויט, שם הוא חי בבידוד. עבודתו עם וייר ממשיכה לזכות להצלחה. "I Want You" כוסה על ידי רוברט פאלמר, מדונה, מייקל מקדונלד ודיאנה רוס עצמה באלבומה, I Love You מ-2007.
אוניברסיטת גטבורג
הילרי קלינטון וויגדיס פינבוגדוטיר זכו מן האוניברסיטה בדוקטור לשם כבוד.
ארתור רוס (מוזיקאי)
ביוגרפיה וקריירה
אלבומו היחיד בהוצאת מוטאון, Changes, יצא לאור לבסוף על גבי תקליטור באוגוסט 2012. האלבום נפתח בשירו המוכר ביותר, "I Want You" ונסגר בשיר נוסף שכתב בעצמו "To The Baby", אותו כתב עבור אחותו הגדולה דיאנה, מחווה שנדחתה זמן רב לשתי בנותיה הראשונות, רונדה רוס קנדריק וטריסי אליס רוס.
אוניברסיטת גטבורג
היסטוריה
אוניברסיטת גטבורג נוסדה כשני מוסדות אקדמיים שונים שאוחדו בשנת 1907 והיא האוניברסיטה השלישית בוותיקותה במדינה. בשנת 1971 הפך בית הספר המקומי לכלכלה ולמשפט מסחרי לחלק מן האוניברסיטה. בשנת 1772 סופח לאוניברסיטה גם בית חולים אזורי (שהוקם עוד ב-1772), שמהווה כיום אחד מבתי החולים הגדולים ביותר בשוודיה.
ארתור רוס (מוזיקאי)
מותו
במהלך סוף השבוע שאירע בין 22 ל-23 ביוני 1996, מצאה המשטרה את הגופות של רוס ואשתו, פטרישיה אן רובינסון, במרתף בתוך בית רעוע באוק פארק, מישיגן, פרבר הגובל בדטרויט על פי הדיווחים, בני הזוג היו כבולים ומתו מחנק. חוקר מקרי המוות העריך מאוחר יותר כי הגופות היו בבית מספר ימים עד שבוע לפחות. תאריך מותם של בני הזוג הוערך ב-30 במאי 1996. רוס היה בן 47 ואשתו הייתה בת 54. רוס לא דווח כנעדר על ידי משפחתו. הוא היה אמור להופיע באולם בית המשפט במרכז העיר דטרויט ב-26 ביוני 1996, בדיון בשלושה אישומים של החזקת סמים.
אוניברסיטת גטבורג
היסטוריה
בשנים 2006–2017 פאם פרידמן הייתה רקטורית האוניברסיטה. בתקופה זו נפתחה גם פקולטה לחינוך ולהכשרת מורים.
מבנה
הנהלת האוניברסיטה מצויה בידי המועצה המורכבת מ-15 נציגים כאשר 7 ממונים על ידי ממשלת שוודיה, וכן נציגי סטודנטים וחברי סגל.
נכון לשנת 2020 באוניברסיטה פועלות כשמונה פקולטות עם כ-38 מחלקות, מה שהופך אותה לאחת המוסדות האקדמיים המגוונים ביותר באזור. פקולטות האוניברסיטה הן:
חיים נתן דמביצר
הרב חיים נתן דֶמביצֶר (בכתיב יידי: דעמביצער; בקיצור: רח"נ; י"ז בתמוז ה'תק"פ, 29 ביוני 1820 - א' בכסלו ה'תרנ"ג, 20 בנובמבר 1892) היה רב פולני. ראב"ד קרקוב, מומחה להיסטוריה של עם ישראל וההיסטוריון של הקהילה היהודית בלבוב ושל ועד ארבע ארצות.
ביוגרפיה
נולד למיכלה ולרב יקותיאל זלמן דמביצר, סוחר מלומד מצאצאי הרמ"א. אחיו הבכור היה הרב משה יעקב דמביצר והוא היה השני מבני המשפחה. אביו נפטר בשנת ה'תקצ"ג עוד לפני היותו בר מצווה, ואמו גידלה לבדה את שבעת ילדיה. למרות זאת סירבה אמו לעצת קרובים לשלוח את בניה ללמוד מלאכה, והעדיפה לחיות בצמצום ולדאוג שילמדו תורה.
בשנת ה'תר"א נישא לבתו של הגביר משה דייטשר. לפני הגיעו לגיל 25 נסמך לרבנות בידי רבי שלמה קלוגר, רבי דוב בער מייזלס ורבי צבי הירש חיות. עם רבנים אלו שמר על קשר תורני והחליף עמם מכתבים. במהלך לימודיו נתקל בכרוניקה ההיסטורית "צמח דוד" של רבי דוד גנז, שעוררה בו את העניין בהיסטוריה יהודית ובביוגרפיות של חכמי ישראל, לדברי פייבל הירש וטשטיין הוא מצא את הספר לאחר תקופה בת שנתיים שבה הזניח את לימודיו בשל מחלה והספר הניע אותו לשוב ולשקוע בלימודיו. הוא היה המתווך בין חיות לשי"ר בזמן המריבה הספרותית שפרצה ביניהם.
במחלוקת הגדולה בין רבה של קרקוב רבי דוב בער מייזלס, לרב שאול לנדא, מחלוקת שפרצה בשנת 1832, והגיעה למלוא עוזה בין השנים 1851-1855, צידד ברב שאול לנדא, אף שרד"ב מייזלס היה בין הרבנים שהסמיכו אותו לרבנות. בשיא המחלוקת הוקמו בעיר שני בתי-דין מקבילים, והיא הסתיימה רק לאחר פטירתו של הרב לנדא (1854) ועזיבתו של הרב מייזלס את העיר בשנה שלאחריה לטובת רבנות העיר ורשה.
בשנת ה'תר"ט, 1849, התמנה כדיין בבית הדין של קרקוב, ומ־1856, ה'תרט"ז, כיהן כראב"ד קרקוב. בשנת ה'תרי"ב, 1852, הדפיס בלבוב קונטרס בשם "מגיני ארץ ישראל" ובו מכתבים בדבר כספי הנדבה לעניי ארץ ישראל. בשנת ה'תרי"ט כתב והדפיס בברסלאו את גילוי הדעת "מודעא לבית ישראל" של הרבנים האוסרים את השימוש במצות מכונה שבראשם עמד אז הרב שלמה קלוגר.
במהלך שהותו בגרמניה בשנת ה'תרל"ד, 1874, חבר ללאופולד צונץ, היינריך גרץ ודוד קאופמן, שלמדו ממנו בתחום התמחותו. לאחר הדפסת ספרו של יחיאל מתתיהו צונץ על תולדות רבני קראקא "עיר הצדק" ב־1874, נדפס ב־1878 ספר תגובה בשם "מפלת עיר הצדק", עליו היה חתום הרב יואל דמביצר (נפטר 1879), אחיו של רח"ה דמביצר. יש הסבורים שכותב התגובה היה רח"נ דמביצר עצמו שבחר להעלים בצורה זו את שמו.
ב־1882 הדפיס את הגהותיו לספרו של ראבי"ה, בשם "לוית חן". לספר זה הוסיף מבוא רחב העוסק בתולדות בעלי התוספות.
הוא נפטר בקרקוב בראש חודש כסלו ה'תרנ"ג, 20 בנובמבר 1892, לאחר מחלה קצרה במהלכה המשיך לעבוד על השלמת ספרו כלילת יופי, חלק ב'. היו לו שש בנות ושני בנים שמתו עליו בצעירותם.
מסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי
מסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי (באנגלית: Geostationary transfer orbit), הנקרא בקיצור GTO, הוא מסלול הוהמן המשמש להגעה למסלול גאוסטציונרי (GEO), בדרך כלל ממסלול לווייני נמוך. זהו מסלול אליפטי מאוד, בעל אפוגיאה של 35,700 ק"מ, גובה מסלול ה-GEO, כאשר הפריגיאה יכולה להיות בכל גובה מחוץ לאטמוספירה, אך היא בדרך כלל לא יותר ממספר בודד של מאות ק"מ, כדי שניתן יהיה להשתמש במשגר חסכוני ככל הניתן.
נטיית מסלול ה-GTO היא הזווית שבין מישור המסלול ומישור קו המשווה של כדור הארץ. הנטייה נקבעת לפי קו הרוחב של אתר השיגור ואזימוט (כיוון) השיגור. על נטיית וחריגת המסלול להגיע לאפס כדי להשיג מסלול GEO. אם רק חריגת המסלול מגיעה ל-0, התוצאה היא מסלול גאוסינכרוני. מפני שהדלתא-V הדרוש לשינוי המישור יחסי למהירות המיידית, הנטייה והחריגה משונים בדרך כלל יחד, בתמרון יחיד באפוגיאה, אז המהירות היא הנמוכה ביותר. הדלתא-V הדרוש לשינוי הנטייה במעלה או במורד צומת המסלול מחושב כך:
למסלול GTO טיפוסי, עם חצי ציר הראשי בגובה 24,582 ק"מ, המהירות בפריגיאה היא 9.88 ק"מ לשנייה ובאפוגיאה 1.64 ק"מ לשנייה, ולכן ביצוע שינוי הנטייה באפוגיאה הוא זול מאוד יחסית. בפועל, שינוי הנטייה בא יחד עם הכניסה למסלול הגאוסטציונרי (הפעלת מנוע רכב החלל), ולכן יש צורך בדלתא-V נוסף.
אפילו באפוגיאה, הדלק הנדרש להביא את נטיית המסלול לאפס, עלולה להיות משמעותית, ולכן לאתרי שיגור הקרובים לקו המשווה יתרון על אתרי שיגור וקוי רוחב אחרים. למרכז החלל קנדי, הנמצא 28.5° צפונית לקו המשווה, למרכז החלל הגיאני, הנמצא 5° צפונית לקו, ול-Sea Launch, המשגרת מהים, ממש על קו המשווה, יתרון משמעותי אם כן על פני אתרי שיגור רבים, בעיקר על פני אתרי שיגור רוסיים, הנמצאים בקוי רוחב גבוהים מאוד יחסית.
משגרי לוויינים וחלליות בדרך כלל מגיעים למסלול GTO ישירות, אך רכב חלל הנמצא במסלול LEO יכול להיכנס למסלול GTO על ידי הפעלת מנועיו כך שמהירותו תגדל. תהליך זה בוצע כאשר שוגרו לוויינים וגשושיות מעל גבי מעבורות החלל האמריקאיות. לוויינים וגשושיות אלו נשאו עימם מנוע שהופעל כשהגיע רכב החלל לפריגיאה, וכאשר מעבורת החלל התרחקה למרחק ביטחון.
אף על פי שלמשגרים רבים ישנה היכולת לשאת מטענים היישר למסלול GEO, רובם משמשים לשיגור מטענים למסלול GTO, אז המשגרים נפרדים מרכב החלל. לאחר מכן מנוהלים התמרונים ממרכז הבקרה מכדור הארץ, או באופן אוטומטי על ידי החללית. המסע בן חמש השעות אל האפוגיאה הראשונה, עלול להיות ארוך יותר מאורך חיי הסוללה של המשגר, והתמרון מבוצע לפעמים באפוגיאה מאוחרת יותר. האנרגיה הסולארית הניתנת לשימוש בחלל, תומכת בחללית לאחר היפרדותה מהמשגר. מלבד זאת, משגרים רבים משוגרים כיום עם מספר לוויינים קטנים נוספים, מלבד למטען הראשי, זאת כדי לצמצם עלויות, ושימוש במשגר בצורה זו מפשט את המשימה כאשר המטענים מיועדים למסלולים שונים.
בגלל השימוש במשגרים בצור זה, מקובל לציין את מסת המטען (ללא מנוע ההאצה) אותו יכול המשגר לשאת למסלול LEO (משם רכב החלל ימשיך במסלול GTO אל עבר GEO) בנפרד, תחת ההגדרה "כמות המטען למסלול GTO".
טל זקס
טל זקס (נולד ב-1966 בערך) הוא רופא ישראלי ופרופסור חבר באוניברסיטת פנסילבניה, המשמש כמנהל רפואי של חברת הביוטכנולוגיה מודרנה.
ביוגרפיה
טל זקס נולד וגדל בחיפה. בוגר בית הספר הריאלי בשנת 1983. את שירותו הצבאי החל בהנדסה קרבית, עבר קורס חובשים ושירת כמדריך בבה"ד 10. למד רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשנים 1986–1992 והוא בעל שני תארים: דוקטור לפילוסופיה ודוקטור לרפואה. את ההתמחות עשה ברפואה פנימית באוניברסיטת טמפל ותת-התמחות באונקולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה. פוסט-דוקטורט עשה במכון הלאומי לסרטן בארצות הברית וכיום הוא מכהן כפרופסור חבר באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 2004–2008 שימש כמנהל פיתוח קליני בחברת גלקסו סמית' קליין. בשנים 2008–2010 שימש כסגן נשיא למחקר קליני, אונקולוגיה בחברת ספלון. בשנים 2010–2015 כיהן בתפקידי פיתוח בכירים בחברת התרופות סאנופי, בהם סגן נשיא בכיר וראש תחום האונקולוגיה.
החל משנת 2016 הוא מכהן כמנהל רפואי של חברת הביוטכנולוגיה מודרנה, וצפוי לפרוש מהחברה בסוף ספטמבר 2021.
בשנת 2020 נקשר שמו בפיתוח חיסון של החברה לזן של נגיף קורונה שגרם להתפרצות מגפת הקורונה העולמית וה-FDA אישר לחברת מודרנה ב-7 במאי 2020 לעבור לשלב השני של ניסוי החיסון. פיתוח זה היווה פריצת דרך עולמית שכן החיסון לא פעל באמצעות החדרת נגיפים מומתים, אלא באמצעות RNA וזקס הבהיר בריאיון כי כל כמות של החיסון אפקטיבית למניעת הידבקות בווירוס. הממשל האמריקאי משתתף במימון ייצור החיסון. זקס טען שהחיסון יינתן לציבור עוד לפני שיסתיימו הליכי האישור שלו.
באוגוסט 2021 החליט דירקטוריון חברת התרופות "טבע" על צירוף זקס לדירקטוריון החברה החל מ-1 באוקטובר 2021.
מכון ליאו בק
מכון ליאו בק הוא מכון מחקר עם מרכזים בירושלים, בניו יורק ובלונדון, ומטרתו לקדם ולעודד את המחקר ההיסטורי והתרבותי של יהדות גרמניה. המכון נוסד בשנת 1955 בעקבות החלטת "הוועד של יהודי גרמניה" בכנס עולמי של יוצאי גרמניה שהתקיים בירושלים בין 25 ל-31 במאי 1955. שמו המקורי היה "מכון היהודים מגרמניה ע"ש ליאו בק". המכון נקרא על שמו של ליאו בק, רב ומלומד יהודי גרמני, שהנהיג את הקהילה היהודית הליברלית (רפורמית) בגרמניה לפני השואה ובמהלכה, ולאחר הקמת המכון היה נשיאו הראשון.
המכון בירושלים
המכון בירושלים הוקם בשנת 1955 על ידי מספר אינטלקטואלים יהודים בולטים ובהם: מרטין בובר, גרשום שלום, ארנסט סימון והוגו ברגמן. יחד איתו הוקמו המרכזים הנוספים שכולם פועלים באופן עצמאי ומשתפים פעולה בעזרת תיאום עם הנהלה בינלאומית. ממוקם ברחוב בוסתנאי 33. מנוהל כיום (2020) על ידי פרופ' גלילי שחר.
מטרת המכון לקדם ולעודד את המחקר ההיסטורי והתרבותי של יהדות גרמניה ומרכז אירופה. פרסומי המכון מתמקדים באישים יהודים בולטים ופועלם ובהתפתחות ההיסטורית של החברה היהודית, על תהליכיה החברתיים, התרבותיים, הכלכליים והפוליטיים, היחס עם הסביבה הלא יהודית ועם קהילות יהודיות נוספות ובחינת נושא המגדר ביהדות.
המכון מקיים אירועי תרבות, ומקרין סרטים המלווים בהרצאות ומפגשים עם יוצרים וחוקרים.
בספריית המכון אוסף ספרים ומסמכים נדירים בתחומי ההיסטוריה והתרבות של היהודים דוברי גרמנית.
המכון בניו יורק
המכון בניו יורק ממוקם במנהטן וכולל ספריה, ארכיון, מרכז תערוכה וסניף של המוזיאון היהודי בברלין. משרדיו ואוספיו נמצאים במרכז להיסטוריה יהודית בניו יורק.
מרבית הארכיון מורכב ממסמכים אישיים של יהודים דוברי גרמנית ובנוסף ישנם כ-80,000 ספרים הכוללים את המהדורות הראשונות של ספרי משה מנדלסון והיינריך היינה, כתבים מראשית המאה ה-16, הכוללים את מרטין לותר, תומאס מור וארסמוס מרוטרדם. וכן אוסף מקיף של כתבי עת שפורסמו מהמאה ה-18 ועד המאה ה-20, ומהדורות מוגבלות של תיקי אמנים מהמאה ה-20. בנוסף, באוסף הספרים הנדירים ישנם מספר ספרים מאוירים מהמאה ה-18 ובהם מנהגים יהודיים. הארכיון עובר תהליך דיגיטציה.
מדי שנה המכון מעניק את מדליית ליאו בק לאנשים שעבודתם ההומניטרית מקדמת סובלנות, צדק חברתי ופיוס היחסים בין גרמניה ליהדות גרמניה. בחודש נובמבר 2010 הוענקה המדליה למנצח הגרמני קורט מאזור. עם מקבלי המדליה בעבר נמנים: קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, ג'יימס וולפנזון, רות וסטהיימר, ג'ורג' מוסה, אדגר ברונפמן, דניאל ליבסקינד, יושקה פישר ויוהאנס ראו.
המכון בלונדון
המכון בלונדון מוציא את השנתון של מכוני ליאו בק, זאת כל שנה החל משנת 1956. הספר עוסק בהיסטוריה התרבותית, הכלכלית, הפוליטית, החברתית והדתית, כמו גם השפעת האנטישמיות ותגובתם של היהודים אליה. בנוסף, ספר השנה מכיל כרכים סימפוזיונים ומאמרים, והמכון מסייע לפרסם את Wissenschaftlicher Schriftenreihe Abhandlungen (סדרת מסות מדעיות), שכיום מונה 74 כרכים.
המכון הלונדוני מארגן מגוון רחב של אירועים, הרצאות וכנסים בינלאומיים ומעניק מלגות וקרנות. המכון חוקר את תפקידם של היהודים דוברי גרמנית באקדמיה במאות ה-19 וה-20.
ראו גם
פרנץ רוזנצווייג מבחר קטעי הגות
מחלוקת הפסחא
מחלוקת הפסחא היא מחלוקת בנצרות סביב המועד המדויק לקיום חג הפסחא.
המחלוקת המוקדמת ביותר מזוהה בעיקר עם סוף המאה ה־2, והייתה בשאלה האם יש לחגוג את חג הפסחא תמיד ביום ראשון, או לחגוג אותו בהתאם לתאריך פסח מלוח השנה העברי (י"ד בניסן). חגיגת פסחא בתאריך פסח הייתה מסורת שאומצה בפרובינקיה אסיה באימפריה הרומית. מחלוקות מאוחרות יותר עסקו בשיטת החישוב הנכונה לגבי מועדי הירח והחג, ובמאה ה־6 ככל הנראה רוב המקומות שהיו תחת השפעת הכנסייה הסכימו על חישוביו של דיוניסיוס אקסיגואוס, לפיהם יש לקבוע את תאריך החג על פי מחזור של 19 שנים. אולם מנגד הייתה עמדה שלא קיבלה את החישוב – עמדה המזוהה בעיקר עם הכנסייה הקלטית ואזורים מסוימים בגאליה – ואלו צידדו בחישוב חלופי המתבסס על מחזור של 84 שנים.
בשנת 664 המחלוקת בין הזרם המרכזי של הכנסייה לבין הקלטים הסלימה וכונסה ועידת סינוד ויטבי, שמטרתה להגיע לפסיקה סופית בעניין מועד הפסחא. בוועידה טענה כל כנסייה כי הגישה שלה מתבססת על מסורת קדומה יותר, ולבסוף הכריעה הוועידה לטובת הזרם המרכזי ומחזור ה־19 השנים. המחלוקת וההכרעה תועדו בספר "ההיסטוריה הכנסייתית של העם האנגלי", שבימינו הוא אחד ממקורות המידע העיקריים לגבי מחלוקת הפסחא. האופן בו תועדה המחלוקת הוא כזה, שנכתב אודותיה בעיקר בידי תומכי מחזור 19 השנים, כך שהמידע שיש לנו על המחלוקת מוצג מהזווית של תומכי עמדה זו. יש חוקרים שמעלים את האפשרות שבפועל העמדה הייתה פחות מרכזית מכפי שמקובל לחשוב. גם עשרות שנים לאחר הוועידה, עדיין היו מי שצידדו במחזור 84 השנים. בכתביו של אדומנן מסוף המאה ה־7 נמצאים טקסטים תאולוגיים שמתארים כיצד אלוהים שלח בשנים אלו שתי מגפות גדולות של דבר הבלוטות שהכו באזורים מסוימים של אירופה כעונש על כך שדבקו בתארוך הפסחא לפי מחזור 19 השנים. עם זאת, גל נוסף של המגפה שהכה במקומות נוספים החליש בהמשך את דבקותו של אדומנן בפרשנות המקורית שלו לשתי ההתפרצויות הקודמות.
לאחר פילוג הכנסייה הנוצרית, בכנסייה האורתודוקסית המזרחית, חג הפסחא התקיים לרוב ביום ראשון מאוחר יותר מאשר בכנסייה הקתולית במערב, בין השאר מכיוון שהאותודוקסים המזרחים דבקו בגרסה של לוח השנה היוליאני עם חגים ניידים. בצד המערבי הנושא חדל להיות עניין של מחלוקת, ומועצת הוותיקן השנייה קבעה בשנת 1963 כי אין התנגדות עקרונית לקיים את חג הפסחא ביום ראשון קבוע (כנראה בתחילת אפריל).
הבשורה על-פי יהודה (ספר)
בשנת 2017 נכלל הספר ברשימה המצומצמת של המועמדים לזכייה בפרס מאן בוקר הבינלאומי. באוקטובר 2018 הוענק לעוז פרס טולסטוי על התרגום לרוסית של "הבשורה על-פי יהודה". בשנת 2022 יצא לאקרנים סרטו של דן וולמן ״הבשורה על פי יהודה״ המבוסס על ספרו של עוז.
עלילה
שמואל אש מתייאש מעבודת התזה שלו, ומחליט לעזוב את ירושלים. מספר מכות נופלות עליו. ירדנה בת זוגו עוזבת אותו ומתחתנת עם החבר הקודם שלה. אביו מפסיד בבית המשפט, והדבר גורם לחיסול העסק שלו, בחיפה, כך שלשמואל אין יותר תמיכה כספית מההורים. והוא גם לא אוהב אותם במיוחד. אין לו עבודה. אין לו יותר עניין לסיים את התואר הראשון והשני. ואז הוא נתקל במודעת דרושים: "הצעה לקשר אישי. סטודנט רווק של מדעי הרוח, איש שיחה רגיש בעל זיקה להיסטוריה, יוכל לקבל מגורים חינם וכן גם שכר חודשי צנוע אם יארח לחברה כחמש שעות מדי ערב לנכה בן שבעים, אדם נאור בעל השכלה נרחבת". במודעה צוין שמה של עתליה, ומאוחר יותר הקורא יבין שהיא למעשה מנהלת את הבית, אך הקורא אינו יודע דבר על טיב מערכת היחסים, בינה ובין גרשום ואלד, הנכה. שמואל אש המיואש, מהעיר ופעילותו בה, רוצה לעזוב את ירושלים. אך המודעה מעוררת בו עניין רב, ובמיוחד המילים "הצעה לקשר אישי", למרות שעמוס עוז איננו מתעכב על כך. יתברר במהלך העלילה כי שמואל זקוק למגע אנושי, מגע נשי, ולשיחה עם גבר ובמיוחד עם אישה יותר מכל, משום שאין לו קשר עם משפחתו. ולכן, בצורה לחלוטין אינטואיטיבית הוא נופל ברשתה של עתליה, המעוררת בו תאווה ומשיכה שאיננו יכול לעמוד בהן.
רעיונותיו של שמואל, מתקופת לימודיו באוניברסיטה, ממשיכים לשחק בו, במהלך העלילה, בהקשר של יחס היהודים לישו במהלך ההיסטוריה. הדבר מתעורר ביתר שאת כאשר השיחות שלו עם גרשום מובילות כל העת למסלולים אלה של התמודדות עם היחס היהודי לישו. ויכוחים ושיחות אלה עם גרשום שוטחים לפני הקורא מרחב יריעה גדול שאולי ניתן לסכמו בנתונים הבאים מתוך הידע שנוצר מאז גילוי הבשורה של יהודה, היא בשורה גנוסטית שנכתבה ככל הנראה בשנת 280 לספירה. עוז מוסיף שלושה ספרים שבהם נעזר בהבאת הידע על הפילוסופיה, הוויכוחים ומערכות היחסים בין ישו והיהודים:
במהלך הוויכוחים עם גרשום, שמואל מייצג את ישו. גרשום מייצג את היהודים ואילו עתליה אולי את רוח הקודש. אותה רוח נסתרת שמגיעה ביעף לכמה רגעים של אושר ונעלמת בחדרה הסודי והבלתי אפשרי מבחינתו של שמואל. אביה של עתליה, שאלתיאל מייצג את התפיסה האוניברסלית של בני אדם הרואים בתיקון העולם משימת חייהם. שמואל נע ונד בין כל תפיסות העולם הללו. כאשר גרשום מייחס לו תואר איש חלומות, נחמד, שנקשרים אליו, אבל חלומותיו לא יתגשמו כי העולם בנוי אחרת.
שמואל נמשך אחרי עתליה, המעניקה לו מעט מפגשים, מעט שיחות. התחושה היא יותר של רחמים מאשר של התאהבות מצידה. היא מעבירה אותו כמה מדורי חניכה עד שנאותה ללמד אותו מגע פיזי. אפשר אפילו לומר שהיא מעניקה לו מפגשים, כחלק מעבודתה כחוקרת פרטית ואזרחית, לא משום שהתאהבה בו. גרשום אפילו מכנה אותה "קרה", כאשר הוא מזהיר את שמואל אש, שגם אותו תסלק כמו שסילקה את קודמיו בתפקיד. האם היא משחקת באנשים? האם היא נוקמת על בגידת היהודים באביה? שאלות שעולות במהלך הקריאה, ואולי אין להן תשובות.
עמוס עוז בשיחה עם קובי מידן טוען שקרה נס בסיפור הזה. המאבק בין נציגו של דוד בן-גוריון בדמותו של גרשום, בוויכוח מתמיד מול שאלתיאל המייצג את דעתו של הרב דון יצחק אברבנאל שהתנגד למדינות בעולם, והאמין שאין צורך במדינות כדי להביא שלווה לעולמנו. ולאחר מכן שמואל בעצמו ממשיך חלק מטענותיו אלה של שאלתיאל בכיוון הסוציאל-דמוקרטיה. ושניהם, במפגש עם עתליה שהיא אישה שחייה הביאוה לסלידה מוחלטת מהמין הגברי. ובכל זאת שלושתם מצליחים לחיות תחת קורת גג אחת למשך שלושה חודשים, וליצור מערכת של סיפור אהבה. ואילו שמואל בעצמו שהיה זקוק כל-כך למגעה של עתליה הופך למאהבה, לאישה בת 45, המבוגרת ממנו בכפליים מגילו.
אל ארצי
אֶל אַרְצִי הוא שירה של רחל המשוררת על ארץ ישראל. נכתב בתל אביב בשנת תרפ"ו 1926.
השיר נעשה אהוד ביישוב ובחברה הישראלית לאחר הקמת המדינה, ונהוג לשיר ולהשמיע אותו בטקסים ממלכתיים ובימי זיכרון וחגים.
פרקי השיר ותכניו
"אל ארצי" הוא מסכת דברים שנשאה המשוררת אל ארץ ישראל. הוא נחשב לאחד מהביטויים הפואטיים הנחשבים של ערכי תנועת העבודה במחצית הראשונה של המאה ה-20, ומטיף לערכים של צניעות והסתפקות במועט, עבודה ועמלנות ושאיפה מתמדת אל השלום.
השיר המחורז כולל שני בתים.
בבית השני, כמו בשיריה האחרים, המשוררת מתארת רגשות ומבעי הזדהות עם ארץ ישראל: עצב על השממה ("עָנְיֵךְ") שבה, ושמחה על הצמיחה שבה.
לחן וביצועים לשיר
השיר הולחן על ידי יהודה שרת, שזכה לעיבודים רבים והושר, בין השאר, על ידי הזמרת נתנאלה, וחבורת שוהם. לחנים נוספים לשיר חוברו על ידי פאול בן-חיים, אברהם פררה, מרק לברי, פאול בן-חיים ועל ידי דניאל סמבורסקי. גרסה המשלבת בין לחנים של יהודה שרת ואברהם פררה בוצעה על ידי קובי אלדר. המלחין הצעיר דניאל פגיס הלחין את השיר בלחן בעל אופי קלאסי.
ג'יימס ואן אלן
ג'יימס אלפרד ואן אלן (באנגלית: James Alfred Van Allen; 7 בספטמבר 1914 – 9 באוגוסט 2006) היה מדען חלל אמריקאי באוניברסיטת איווה. הוא היה גורם מרכזי בביסוס תחום המחקר המגנטוספירי בחלל. חגורות ואן אלן נקראות על שמו, בעקבות גילויין באמצעות גלאי גייגר-מולר בלוויינים של 1958 (אקספלורר 1, אקספלורר 3 ו-פיוניר 3) במהלך השנה הגיאופיזית הבינלאומית. ואן אלן הוביל את הקהילה המדעית בהצבת מכשירי מחקר מדעיים על לווייני חלל.
ראשית הדרך
ואן אלן נולד ב-7 בספטמבר 1914 בחווה קטנה ליד מאונט פלזנט, איווה. בילדותו, הוא הוקסם ממכשירים מכניים וחשמליים והיה קורא נלהב של מגזינים Popular Mechanics ו- Popular Science. פעם הוא החריד את אמו על ידי בניית סליל טסלה שיצר ניצוצות באורך של מטר וגרם לשיערו להזדקף.
מלחמת העולם השנייה
באוגוסט 1939 הצטרף ואן אלן למחלקה למגנטיות יבשתית (DTM) של מכון קרנגי בוושינגטון הבירה כעמית מחקר של קרנגי. בקיץ 1940, הוא הצטרף למאמצי ההגנה הלאומיים של DTM עם מינויו לתפקיד מטה בוועדה הלאומית לחקר ההגנה (NDRC) בוושינגטון הבירה, שם עבד על פיתוח מרעומים פוטואלקטריים ומרעומי רדיו, שהם נפצים המגבירים את האפקטיביות של ירי נ"מ. פרויקט נוסף של NDRC הפך מאוחר יותר לפרויקט פצצת האטום במנהטן בשנת 1941.
באפריל 1942 בעקבות הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, המחקר בתחום ההיתוך הגרעיני הועבר למעבדה החדשה לפיזיקה יישומית (APL) של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. ואן אלן עבד על שיפור העמידות של שפופרות ואקום. העבודה ב-APL הביאה לדור חדש של נתיכי רדיו שנועדו לשיפור הגנה האווירית והתמודדות עם הפצצות חוף.
בנובמבר 1942 ואן אלן התגייס לצבא האמריקאי והתמנה כסגן בצי האמריקני ושירת במשך 16 חודשים ברצף של משחתות הצי של דרום האוקיינוס השקט. הוא הדריך קציני תותחנים וערך ניסויים על מרעומי הארטילריה שלו. הוא היה עוזר קצין מטה בספינת הקרב USS Washington שהצליחה להתגונן מפני מתקפת קמיקזה יפנית במהלך קרב הים הפיליפיני, (19–20 ביוני 1944). על פעולותיו באוקיינוס השקט, זכה ואן אלן בארבעה כוכבי קרב. הוא הועלה לדרגת מפקד ב-1946. "שירותי כקצין בחיל הים היה החוויה המשמעתית ביותר בחיי, בפער ניכר מכל חוויה אחרת".
פיתוח טכניקות ראקון 54–1946
לאחר השחרר מהצי ב-1946, חזר ואן אלן למחקר אזרחי ב-APL. הוא ארגן והנחה צוות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס לביצוע ניסויים בגובה רב, תוך שימוש ברקטות V-2 שנלכדו בגרמניה בסוף מלחמת העולם השנייה. ואן אלן החליט שנדרשת רקטת-מחקר קטנה למחקר באטמוספירה העליונה. באותה עת פותחו הטילים Aerojet WAC Corporal ו- Bumblebee, בצי האמריקאי. ואן אלן הציג מפרט לטיל המתאים למטרותיו ועמד בראש הוועדה ששכנעה את ממשלת ארצות הברית לייצר אותו. הטיל נשא את השם Aerobee הטיל שוגר באמצעות ה-A-5, ב-5 במרץ 1948 מ-White Sands, ניו מקסיקו, הנושא מכשירים לחקר קרינה קוסמית, והגיע לגובה של 117.5 ק"מ. ואן אלן נבחר ליו"ר ועדת ההיגוי של חקר האטמוספירה העליונה באמצעות V-2 ב-29 בדצמבר 1947. שם הוועדה הוסב לוועדת המחקר של האטמוספירה העליונה באמצעות רקטות ב-18 במרץ 1948; ב-29 באפריל 1948 שונה שם הוועדה שוב - הוועדה למחקר רקטות ולוויינים. הוועדה סיימה את פעילותה ב-19 במאי 1960 וקיימה מפגש מחודש ב-2 בפברואר 1968.
לי לואיס, ס.פ. סינגר, וג'יימס א. ואן אלן פיתחו את הרעיון לראקון ב-1 במרץ 1949 במהלך ירי הרקטות של אירובי מספינת המחקר U.S.S. Norton Sound.
ב-5 באפריל 1950, עזב ואן אלן את המעבדה לפיזיקה יישומית, בעקבות קבלת מלגת מחקר של קרן ג'ון סיימון גוגנהיים ועבר למעבדה הלאומית ברוקהייבן. בשנה שלאחר מכן (1951) התמנה ואן אלן לראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת איווה. תוך זמן קצר, גייס סטודנטים שסייעו לו במאמצים לגילוי דרכים לשיגור לוויינים חדשים לרום האטמוספירה. ב־1952, ואן אלן הגה את רעיון שילוב בלון-רקטה - הראקון. התקן שנשא רקטות על בלונים שהגיעו מעל מרבית האטמוספירה של כדור הארץ, בהמשך ששיגר אותם למרחקים גדולים אף יותר. הרקטות שוגרו לאחר שהבלונים הגיעו לגובה של כ־16 קילומטרים. בכתבה שהופיעה במגזין "טיים" נכתב "לא ניתן היה לירות את 'הראקונים' של ואן אלן באיווה מחשש ששרידי הרקטות יפגעו בתושבים". ואן אלן שכנע את משמר החופים האמריקני לאפשר לו לירות את הראקונים שלו משוברת הקרח Eastwind שהפליגה לגרינלנד. "הבלון הראשון התרומם כראוי לגובה של 70,000 רגל, אבל הרקטה לא נורתה. הראקון השני התנהג בדרך דומה. ההשערה הייתה שהשילוב של קור הקיצוני וגובה רב עלולים לעצור את השעון המתזמן את הצתת הרקטות. כדי להתמודד עם הבעיה חימם ואן אלן פחיות של מיץ תפוזים, הכניס אותן לתוך הגונדולה השלישית של רוקון ועטף את כל ההתקן בחומר מבודד. הרקטה נורתה בהצלחה".
בשנת 1953 באמצעות הראקונים והמכשור המדעי שנשאו, זוהה רמז הראשון לחגורות קרינה המקיפות את כדור הארץ. טכניקת הראקון הזולה הוסיפה לשמש גם את קבוצות המחקר של המשרד לחקר הימי באוניברסיטת איווה בשנים 1953–1955 ו-1957. הראקון שוגר מספינות בים באזור שבין בוסטון ל- גרינלנד.
חלוץ מחקר החלל
גיליון 4 במאי 1959 של מגזין טיים זיכה את ג'יימס ואן אלן בתואר האדם האחראי להצבתה של ארצות הברית במעמד "המובילה הגדולה בהישגים מדעיים". במאמר תואר ואן אלן "כדמות מפתח בתחרות המתנהלת במקביל למלחמה הקרה ... היום הוא יכול להטות את מבטו לאחור ולהביט בשמיים. מעבר לכחול החיצוני נמצאות החגורות המקיפות את כדור הארץ ומכילות קרינה מסוכנת, החגורות הנקראות על שם ואן אלן. מעולם לא ניתן שם אדם לתכונה מלכותית יותר של כדור הארץ." ג'יימס ואן אלן, עמיתיו, מקורביו ותלמידיו באוניברסיטת איווה המשיכו להטיס מכשירים מדעיים על רקטות, לוויינים (Explorer 52 / Hawkeye 1), וחלליות בין-פלנטריות, כולל המשימות הראשונות (תוכנית פיוניר, תוכנית מרינר, תוכנית וויאג'ר, חללית גלילאו) לכוכבי הלכת נוגה, מאדים, צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון. התגליות שלהם תרמו רכיבים חשובים לידע על חלקיקים אנרגטיים, פלזמה וגלי רדיו ברחבי מערכת השמש.