cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יורופייטר טייפון
היסטוריה
בתחילת 1971 פרסמה בריטניה דרישות למטוס קרב חדש, אליהן התאים מטוס הקרב האמריקני F/A-18 הורנט, שהיה בשלב פיתוח מתקדם באותה תקופה. עם זאת, החליטה בריטניה להתחיל לעבוד על מטוס קרב חדש מתוך תקווה לשווקו, גם כשמטוס F/A-18 הורנט יהיה אופרטיבי. באותה תקופה פרסמה גם גרמניה דרישה למטוס קרב חדש, מה שהוביל לפיתוח הדגם TFK-90.
ב־1979 חתמו חברת BAe הבריטית וחברת MBB הגרמנית על הסכם לייצור מטוס קרב אירופאי (European Combat Fighter - ECF). שנה לאחר מכן הצטרפה גם חברת דאסו הצרפתית למיזם, ששמו שונה למטוס הקרב האירופאי המשותף (European Combat Aircraft - ECA). העבודה על פיתוח המטוס, שכונה "יורופייטר", החלה בשנה זו כשכל חברה מציגה דגם משלה. דאסו הצרפתית הציגה את דגם ACX, חברת BAe הבריטית הציגה שני דגמים שיועדו בתחילה לשמש את בריטניה - דגם P.106 הקל והחד מנועי ודגם ה־P.110 הדו מנועי, וחברת MBB הגרמנית הציגה את הדגם TFK-90. ב־1981 בוטל המיזם בשל חילוקי דעות בין החברות. חברת דאסו פרשה ובמקומה הצטרפה לפרויקט חברת אייראיטליה (Aeritalia) האיטלקית. שלוש החברות יצרו חברה משותפת שנקראה פנאביה (Panavia).
ב־1982 הציגה פנאביה את תוכנית ACA (Agile Combat Aircraft) שדמתה לדגם ה־P.110 שהציגה BAe בעבר, אך הפעם הדגם היה בעל צורת כנף מסוג דלתא (צורה משולשת), שני מנועים וכנפוני קנארד. ב־1983 חתמו בריטניה, גרמניה, צרפת, איטליה וספרד על הסכם לייצור מטוס הקרב האירופאי העתידי (Future European Fighter Aircraft - FEFA). המטוס החדש נדרש להיות בעל יכולת המראה ונחיתה קצרה (STOL) וכושר לפעול מעבר לטווח הראייה (BVR). ב־1984 פרשה צרפת מהתוכנית משלא נענתה דרישתה למלא תפקיד מוביל בפרויקט, וכן בשל רצונה לבנות מטוס שיכול לפעול מנושאת מטוסים. ב־1985 חתמו בריטניה, גרמניה ואיטליה על הסכם חדש לייצור המטוס, והצהירו על פרישתן של צרפת וספרד מהתוכנית. למרות לחץ צרפתי כבד, חזרה ספרד מהחלטתה והצטרפה מחדש לפרויקט בהמשך השנה. הצרפתים, שפרשו מהתוכנית, החלו בפיתוח עצמאי של המטוס דאסו ראפאל שהתבסס על דגם ACX.
ב־6 באוגוסט 1986 טס לראשונה הדגם BAe EAP שעליו התבסס אב־הטיפוס של המטוס. באותה שנה הציגו גם הממשלות המעורבות בתוכנית את דרישותיהן. בריטניה וגרמניה ביקשו 250 מטוסים, איטליה ביקשה 165 מטוסים, וספרד ביקשה 100 מטוסים. מימון הפרויקט הגיע מהחברות DASA (33%), BAe (33%), אייראיטליה (21%), וCASA (13%).
בנוסף לכך, בשנת 1995, החלו להיווצר בעיות בחלוקת העבודה בפרויקט. עד אז נקבע שחלוקת העבודה תהיה לפי כמות המטוסים שכל מדינה הזמינה, אך בשל קיצוץ בכמות המטוסים שהוזמנו על ידי כל אחת מהמדינות, השתנתה חלוקת העבודה. גרמניה הביעה התנגדות חלוקת העבודה החדשה, שבה הוגבר העומס על גרמניה. בינואר 1996, לאחר משא־ומתן ארוך בין גרמניה ובריטניה, המדינות הגיעו להסכמה לפיה גרמניה תשלם עבור 40 מטוסים נוספים, דבר שהפך את חלוקת העבודה לנוחה יותר מבחינתה.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס התקיימה ב־27 במרץ 1994. ב־30 בינואר 1998 נחתם חוזה הייצור הראשון של המטוס.
אוויוניקה
המטוס משתמש במערכת מכ"ם ECR-90, וניווטו מתבצע על ידי מערכת GPS ומערכת ניווט אינרציאלית (INS), מערכת שבעזרת מחשב וחיישני תנועה מחשבת מיקומי עצמים. בנוסף לכך, קיימת במטוס מערכת נחיתת מכשירים (ILS), מערכת המקשרת בין הטייס לבין שדה התעופה המיועד לנחיתה ומכווינה אותו לנחיתה במקרה של תנאי מזג אוויר קשים.
המטוס משתמש במערכת סיוע הגנתי משולבת בשם Praetorian. המערכת משלבת מקלט התרעת מכ"ם (RWR), מקלט התרעת לייזר (LWR) שנמצא רק במטוסים הבריטיים, ומערכת אזהרה מפני טילים מתקרבים.
תא הטייס של היורופייטר טייפון כולל מערכת תצוגה עילית (תע"ל), ומערכת זיהוי קולי שמתפעלת 26 פעולות לא קריטיות של המטוס בעזרת פקודות קוליות של הטייס (דבר שחוסך קצת עומס עבודה ותורם לנוחיות הטייס). מדובר בשימוש הצבאי הראשון של רכיב זיהוי קולי.
במטוס מערכת IRST הנקראת PIRATE (ראשי תיבות של "Passive Infra-Red Airborne Track Equipment" - ציוד מעקב תת־אדום סביל מוטס) המשמשת לגילוי ועקיבה אחר מטרות אוויריות וקרקעיות, על-סמך "חתימת" החום שהן פולטות, תוך שימוש במד-טווח לייזר למציאת הטווח אליהן. מאחר שפני הקרקע והתכסית פולטים אף הם קרינת חום, מסוגלת המערכת לבנות תמונה של פני השטח שתחת המטוס וכפועל יוצא מכך יכולה לשמש גם לזיהוי מטרות קרקע, לניווט, ולנחיתה.
יכולות הקטנת חתימת המכ"ם
על אף שהמטוס לא תוכנן להיות מטוס חמקן, יצרני המטוס ביצעו ניסויים באבות טיפוס מוקדמים על־מנת להקטין את חתימת המכ"ם שלהם, בין היתר על ידי ניסויים של מעטות שונים של חומר סופג קרינת מכ"ם, וניסיונות להשתמש בחיישנים פאסיביים במטוס, על־מנת להקטין את הקרינה הנפלטת ממנו. לבסוף ננקטו מספר אמצעים על־מנת להקטין את חתימת המכ"ם שלו, במיוחד בחלקו הקדמי: כונסי האוויר מסווים את חלקם הקדמי של המנועים, שבדרך־כלל מגדילים את חתימת המכ"ם של המטוס. כלי הנשק החיצוניים מורכבים בגומחה־למחצה בתוך המטוס, דבר שמקטין את חתימת המכ"ם של כלי הנשק (כלי הנשק לא מוכנסים בצורה מלאה על־מנת להשתמש במספר רב יותר של נקודות תלייה, ולאפשר שימוש בחימוש גדול). הוקטנה הפליטה האלקטרומגנטית של המכ"ם בעזרת מערכת בקרת פליטה אוטומטית. בנוסף לכך, חלקים של המטוס מצופים בחומר סופג קרינת מכ"ם.
לפי חיל האוויר המלכותי, שטח חתך המכ"ם של המטוס טוב יותר מהמפרט המקורי. לא פורסם ערך רשמי לשטח חתך המכ"ם של המטוס, אך ישנן השערות כי הוא בסביבות מטר רבוע אחד בתצורה "נקייה" (ללא כלי נשק ומכלי דלק חיצוניים). ערך זה בא בהשוואה ל־20 מטרים רבועים של הסוחוי־30, מטר רבוע של הסוחוי־35, ול־0.025 מטרים רבועים של ה־F-117.
ביצועים
בשנת 2004, מפקד חיל האוויר האמריקני, הגנרל ג'ון פ. ג'מפר, אמר לאחר שהטיס יורופייטר טייפון:
בהמשך הוסיף:
היורופייטר מסוגל להגיע לשיוט במהירות על־קולית ללא שימוש במבערים אחוריים. לפי אתר חיל האוויר הגרמני, המהירות המקסימלית של המטוס נעה בין 1.2 מאך ל־1.5 מאך. עם זאת, צוין כי היורופייטר מסוגל להגיע למהירות כזאת רק בתצורה "נקייה", חסרת כלי נשק ומכלי דלק חיצוניים.נטען על היורופייטר כי הוא בעל עמידות בפני קצב פנייה גדול יותר במהירויות תת־קוליות ועל קוליות, ותאוצה מהירה יותר במהירות 0.9 מאך בגובה 20,000 רגל, יותר מאשר מטוסי ה־F/A-18 הורנט, F-15 איגל, F-16 פייטינג פלקון, סוחוי-27, ומיג 29.
ביולי 2007, נערך תרגיל משותף של חיל האוויר ההודי עם חיל האוויר המלכותי ובמהלכו, לראשונה, לקחו חלק מטוסי יורופייטר ומטוסי סוחוי־30. חיל האוויר ההודי לא הרשה לטייסיו להשתמש במכ"ם, מטעמי בטיחות הנוגעים לרכיב מסווג ביותר בו. במהלך התרגיל, טייסי חיל האוויר המלכותי הודו בכנות כי הסוחוי־30 הציג ביצועים שהתעלו על היורופייטר.
במהלך תרגיל בשנת 2008, נערך קרב דמה בין מספר מטוסי יורופייטר טייפון לבין F/A-18 הורנט, מיראז' F1, ו־F-16 פייטינג פלקון, בסופו מטוסי היורופייטר הפילו את כל שאר המטוסים ללא אבדות, על אף העובדה ש"אויביהם" עלו עליהם במספרם (כ־27 נגד 8 מטוסי יורופייטר).
בינואר 2010, במהלך תרגיל משותף של חילות אוויר מנאט"ו, שני מטוסי יורופייטר טייפון יירטו 8 מטוסי F-15 איגל במהלך דימוי של קרב אוויר.
שירות מבצעי
המטוס הוצע למספר מדינות נוספות השוקלות את האפשרות לרכישותו. בין המדינות נמצאות יוון, יפן, עומן, ברזיל, הודו, פקיסטן, דנמרק, שווייץ ובולגריה.
מיתה טובה (סרט)
מיתה טובה הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דרמה-קומית שחורה, שיצא לאקרנים בשנת 2014 וזכה באהדת הביקורות. הסרט בוים ונכתב על ידי שרון מימון וטל גרניט ובין שחקניו ניתן למנות את זאב רווח, לבנה פינקלשטיין, אילן דר, עליזה רוזן ורפי תבור. בכורתו העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל ונציה.
עלילה
קבוצה של חברים בדיור מוגן בירושלים ובראשם יחזקאל (זאב רווח), בונה מכשיר להמתת חסד עצמית כדי לעזור לחברם החולה. כשהשמועה בדבר המכשיר עוברת מפה לאוזן, בקשות נוספות לעזרה מגיעות אל החבורה.
הפקה והפצה
צילומי הסרט החלו בדצמבר 2012. יוצרי הסרט, טל גרניט ושרון מימון, כתבו אותו מניסיונם האישי על סבלם של חולים הנוטים למות. ביולי 2014 דווח כי הסרט התקבל לתחרות ימי ונציה (Venice Days), מסגרת שנוסדה ב-2004 ומקבילה ל"שבועיים של הבמאים" בפסטיבל קאן. מסגרת זו מתקיימת במקביל לתחרות הרשמית ומוקרנים בה מדי שנה 12 סרטים מרחבי העולם.
הסרט נרכש להפצה בינלאומית, בין השאר לגרמניה שווייץ, בלגיה, אוסטרליה וניו זילנד.
פרסים
הסרט "מיתה טובה" היה מועמד ל-14 קטגוריות בפרס אופיר לשנת 2014, וזכה בארבע: השחקן הראשי הטוב ביותר (זאב רווח) וכן הצילום, הפסקול (אביב אלדמע) והאיפור הטובים ביותר. בנוסף היה מועמד בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, בימוי, עריכה, תסריט, צילום, שחקנית ראשית (לבנה פינקלשטיין), שחקן (אילן דר) ושחקנית משנה (עליזה רוזן). הסרט זכה לשבחי הביקורות.
הסרט התקבל לפסטיבל ונציה שם זכה בשני פרסים, פרס חביבי הקהל ופרס בראיין. הסרט התקבל לפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורונטו, במסגרת התחרות "Contemporary World Cinema". במהלך שנת 2014 זכה הסרט בפרס הגדול "גולדן ספייק" בפסטיבל ויאדוליד שבספרד. בנוסף באותה שנה זכתה לבנה פינקלשטיין בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה עבור תפקידה בסרט. הסרט גם התמודד על פרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
קישורים חיצוניים
ביקורות
יאן לאוקן
ביוגרפיה
לאוקן נולד באמסטרדם, שם למד את אומנות התחריט מאביו, קספר לאוקן. התחתן עם מריה בגיל 19 ונולדו להם חמישה ילדים. אחד מהם, קספרס, היה אומן תחריט גם הוא, והשאר מתו בגיל צעיר. בגיל 26 חווה חוויה דתית, שגרמה לו לכתוב שירי מוסר.
עבודתו
אייר את מהדורת 1685 של עינויי קדושים, ספר המתעד עדויות של קדושים נוצרים שונים לאורך ההיסטוריה, מאת Thieleman J. van Bragh. איוריו היו תחריטי נחושת, 104 במספר, מהם שרדו עד היום 30.
לאוקן אייר ב-1694, יחד עם בנו, את "ספר המקצועות", שהכיל תיאור של מאה מקצועות תור הזהב של הולנד מהמאה ה-17. אייר גם את "תנ"ך המלחים", "Lusthof des Gemoeds", מאת Jan Philipsz Schabaalje משנת 1714.
פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן
פביאן גוטליב תדאוס פון בלינגסהאוזן (בגרמנית: Fabian Gottlieb Thaddeus von Bellingshausen ;20 בספטמבר 1778 – 13 בינואר 1852) היה אדמירל ב של האימפריה הרוסית. הוא פיקד על מסע החקר הרוסי השני סביב כדור הארץ. במסע זה גילתה המשלחת את יבשת אנטארקטיקה.
ביוגרפיה
בלינגסהאוזן נולד למשפחה גרמנית בלטית שהתגוררה באזור שכיום הוא חלק מאסטוניה ואז היה חלק מהאימפריה הרוסית. הוא התנדב כצוער לצי הרוסי הקיסרי בגיל 10 וסיים את לימודיו באקדמיה הימית של קרונשטאדט בגיל 18.
Softly, as I Leave You
Softly, as I Leave You הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה, זהו אלבום האולפן ה-42 של סינטרה וה-15 היוצא בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום יצא בשנת 1964.
האלבום היה ניסיונו הראשון של סינטרה בסגנון הרוק אנד רול. בשירים Softly, As I Leave You," "Then Suddenly Love," ו "Available", שילב סינטרה כלים מוזיקליים האופייניים לרוק אנד רול, קלידים, מערכות תופים וקולות רקע דבר שמיזג בין סגנון הפופ הקלאסי לסגנון הרוק אנד רול.
שאר האלבום היה אוסף של שירים שלא נכנסו לאלבומים אחרים, מהקלטות מוקדמות מתחילת שנות ה-60, השירים עובדו בידי מארגנים שונים ומנצחים שונים, מה שנתן חוסר אחידות בולט בחלקו השני של האלבום.
פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן
הנצחה
הר בלינגסהאוזן שבהרי הנסיך אלברט, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה, נקרא על שמו.
קריסה כבידתית
קריסה כבידתית (אנגלית Gravitational collapse) הוא תהליך בו גרם שמיים מסיבי מתכווץ תחת השפעת הכבידה של עצמו. לתהליך זה חשיבות רבה בהיווצרותם ומותם של כוכבים.
בכל גוף יציב, כוחות הכבידה מאוזנים על ידי הלחץ הפנימי של הגוף. הלחץ הפועל בכיוון המנוגד לכבידה, הפועלת לכיוון מרכז המסה של הגוף. כך נוצר מצב של שיווי משקל בו הכוחות השואפים לכווץ את הגוף שווים בגודלם ומנוגדים בכיוונים לכוחות הפנימיים. אם כוחות הכבידה אל תוך מרכז הגוף גדולים מסך כל הכוחות הפנימיים הפועלים החוצה מהגוף, הגוף אינו בשיווי משקל והוא ילך ויתכווץ עד להשגת שיווי משקל.
מכיוון שכוח הכבידה הוא הכוח החלש מבין כוחות היסוד, קריסה כבידתית יכולה להתרחש אך ורק בגופים מאוד מאסיבים, כדוגמת כוכבים או בגרמי שמיים בעלי צפיפות מאוד נמוכה, כדוגמת ענן מולקולרי ובקבוצות גדולות של כוכבים (כדוגמת צביר כדורי).
לידת כוכבים
לתהליך של קריסה כבידתית יש חשיבות גבוהה ביצירת גרמי השמיים. לדוגמה קדם-כוכב נולד מקריסה כבידתית של ענן מולקולרי וכוכב בזמנו נולד מקריסת המשך של קדם-כוכב. הדחיסה הנוצרת כתוצאה מהקריסה מעלה את הטמפרטורה עד לרגע בו התגובות היתוך גרעיני מתחילות בליבת הכוכב ובכך יוצרות לחץ הבולם את הקריסה.
מות כוכבים
ככל שכוכב חי יותר זמן, יותר הליום מצטבר בליבתו מכיוון שהתהליך העיקרי של הפקת אנרגיה גרעינית הוא מיזוג של אטומי מימן להליום. כאשר רוב המימן נשרף, כלומר הופך להליום, ליבת ההליום מתחילה להתכווץ תחת הכבידה העצמית שלה ולכן מתחממת. תהליך ההיתוך מתקדם החוצה מן המרכז לקליפה המקיפה את הליבה בה יש אזור עשיר במימן. במהלך שלב זה הכוכב מגדיל את רדיוסו פי עשרות מגודלו המקורי. פני השטח שלו מתרחקים מן המרכז ולכן הכוכב מתקרר. שלב זה נקרא ענק אדום.
בסופו של חייו נגמר הדלק הגרעיני של הכוכב, כלומר רוב המימן וההליום כבר הפכו ליסודות כבדים יותר ואין כוח שיכול לאזן את כבידה של הכוכב. עקב כך, הכוכב מאבד את היציבות ומתחיל להתכווץ במהירות כלפי מרכזו. תוצאת התהליך מכונה "כוכב דחוס". תיתכנה 3 אפשרויות לכוכב דחוס: חייו של כוכב מסיבי מספיק יכולים להסתיים בסופרנובה שתשאיר אחריה את אחד הכוכבים הדחוסים הנ"ל.
הקריסה לננס לבן יכולה לקחת עשרות אלפי שנים, כשכוכב הקורס זורק החוצה את המעטפת שלו, שיוצרת בזמנה ערפילית פלנטרית. במקרה וננס לבן הוא כוכב במערכת של כוכבים כפולים, הוא יכול לספוח אל עצמו חומר מבן-זוגו עד להשגת גבול צ'נדראסקאר, בו הקריסה הכבידתית מתחילה בשנית. תוצאת השלב הוא סופרנובה מסוג Ia.
במידה והכוכב הקורס הוא מסיבי מאוד (מעל 3 מסות שמש), לחץ הניוון של הנייטרונים לא יצליח להתגבר על הכבידה העצמית. במקרה כזה, הכוכב ילך ויתכווץ עד לרדיוס שוורצשילד ולכן יהפוך חור שחור.
שמשון בלוך (לוחם)
שמשון בלוך (יוני 1894 – 17 ביולי 1976) היה חייל בגדודים העבריים, מפקדה הראשון של קבוצת קדם, מראשוני חברי ארגון ההגנה ומפקד ההגנה של אזור יפו, מפקד בית"ר ביאסי, רומניה ואחד ממפקדי בית"ר באוניית המעפילים "אסתיר".
ביוגרפיה
בלוך נולד בעיר פשקאן שבמחוז יאשי ברומניה, אחד משמונת ילדיהם של אפרים פישל ופרלה בלוך. על רקע אי רצונו להישלח על ידי הוריו לחינוך תורני בישיבה בעירו, עזב בשנת 1908 את בית הוריו ועבר להתגורר בפריז, צרפת. בשנת 1914 היגר מצרפת לארצות הברית על גבי האונייה "צרפת" והתגורר זמן מה בניו-יורק. כשנה לאחר מכן הגיע למצרים והתגייס לגדוד נהגי הפרדות, תחת פיקודם של לוטננט־קולונל ג'ון הנרי פטרסון וסגנו יוסף טרומפלדור. על רקע שליטתו במספר רב של שפות, שימש בין היתר כמתורגמן בגדוד. במסגרת זו גם נטל חלק פעיל כחייל במערכה בגליפולי. עם פירוק הגדוד התגייס בלוך מחדש לגדוד 39 של קלעי המלך, ולאחר שהייה במחנה אימונים בהליפקס, קנדה, נשלח עם הגדוד בספטמבר 1918 להשתתף בקרבות המאסף בבקעת הירדן - הקרבות האחרונים של כיבוש ארץ־ישראל על ידי הצבא הבריטי. עם תם מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד כאזרח במחנה סרפנד (צריפין) כמומחה לתיקון מכונות כתיבה עבור הצבא הבריטי.
קבוצת קדם
ביוני 1920 הקים ועמד בראש קבוצת קדם, אשר פעלה להגן על האוכלוסייה היהודית באזור יפו וסביבתה. ראשיתה של הקבוצה בהתארגנות עצמאית של קבוצת פועלים עברים, רבים מהם אנשי הגדודים העבריים לשעבר. חברי הקבוצה הזאת, שמנתה בשיאה ככל הנראה סדר גודל של 50 איש, התגוררו במבנה בן שלוש קומות, שבו שכן בעבר המלון המפואר בלה ויסטה ובבתי פיינגולד הסמוכים לו. מבנה זה שכן בשכונת מנשייה שעל חוף ימה הדרומי של תל אביב - בלב שכונות ערביות על גבול יפו.
קבוצת קדם לקחה על עצמה להוות כוח מגן ליהודי האזור שחיו בתוך שכונות ערביות ביפו ובסביבתה או בסמוך אליהן. זו הייתה אחת מכמה קבוצות דומות שפעלו על בסיס מקומי ללא תיאום או פיקוד אזורי. כמה מהן ניהלו חיי קומונה, מלאה או חלקית, ופעולות ההגנה שלקחו על עצמן השתלבו בחיי החברה והעבודה של חבריהן.
שמה של הקבוצה נגזר משמה של חברת הבנייה "קדם", שמשרדיה ומחסניה היו ממוקמים במבנה שבו שכן בעבר המלון. המבנה שימש בסיס של הקבוצה ומקום מגוריה. בדומה לקבוצות האחרות שעסקו בפעולות הגנה וביטחון ביישוב העברי - גם קבוצת קדם פעלה באופן חשאי ותחת מסווה - זאת בשל החשש לחשיפתם על ידי שלטונות המנדט הבריטי בארץ־ישראל שאסרו על התארגנויות מן הסוג הזה. עיסוקו האזרחי של בלוך כמתקן מכונות כתיבה בבסיס הצבא הבריטי במחנה סרפנד אִפשר לו גישה נוחה לאמצעי לחימה שהיו במחנה. בלוך רכש את כלי הנשק ואמצעי הלחימה מכספו האישי, וחילק אותם לחברי הקבוצה. בשל שירותו כלוחם בגדודים העבריים, היה לבלוך ניסיון רב בהפעלת נשק, ועל כן ראה עצמו אחראי לאימון בסתר של יתר חברי הקבוצה. אימונים אלו נערכו בבית־הספר לבנות בנווה צדק, ומטווחי הירי נערכו במקווה ישראל.
במאורעות תרפ"א (מאי 1921) בלטה הקבוצה בפעילותה להגנת יהודי האזור מפני הפורעים הערבים. זאת, היות שהייתה היחידה אשר החזיקה בנשק מבין מסגרות ההגנה שפעלו באזור. פעילותה של קבוצת קדם לא נעלמה מעינם הפקוחה של מנהיגי ארגון ההגנה בתל־ אביב. זמן לא רב לאחר מאורעות תרפ"א, ובמקביל לאימונים החשאיים שערכה, הגיע מפקד "ההגנה" הראשון של אזור תל אביב, יצחק אולשנסקי (אולשן), לבניין קדם, והציע למפקדיה, בהם בלוך, להצטרף לשורות ארגון "ההגנה" שהוקם זמן קצר קודם לכן. במסגרת זו, מונה בלוך למפקד ארגון ההגנה על אזור יפו וסביבתה, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1929.
פעילות בתנועת בית"ר
לאור פעילותו המחתרתית, היה בלוך נתון למעקב ופיקוח ממושכים של הרשויות הבריטיות בא"י ובשנת 1929 נאלץ להימלט לרומניה. בתקופה זו התקרב בלוך לתנועה הרוויזיוניסטית ובספטמבר 1930 מונה כמפקד ארגון בית"ר בעיר יאסי מטעם התנועה ובהמשך כאחד מארבעת המפקדים במפקדה הארצית של 'החלוץ הלאומי' שהקימה בית"ר ברומניה. לאחר שהות זו ברומניה, במהלכה רכש השכלה כטכנאי שיניים, חזר ארצה בשנת 1933 והמשיך לעסוק לצד עיסוקיו האזרחיים בפעילות הגנה וביטחון של היישוב העברי. בשנת 1939 סייע במאמצי העלייה הבלתי לגאלית לא"י ובמסגרת זו נטל חלק כאחד ממפקדי בית"ר באוניית המעפילים "אסתיר" אשר הביאה מעפילים מרומניה.
היה נשוי לחיה לבית גלבר ולזוג נולדה בת. המשפחה התגוררה ברחובות ובאשקלון. בלוך נפטר בשנת 1976 ונטמן בבית העלמין ברחובות.
מדד טריינור
מדד טריינור הוא מדד כלכלי אשר פותח על ידי ג'ק ל. טריינור, ומודד את רמת הסיכון של תיק השקעות באמצעות בדיקת תשואת נייר הערך מעבר לתשואתו של נכס חסר סיכון, וזאת כפונקציה של הבטא של התיק.
הנחת היסוד של המדד היא תיק השקעה שאינו מפוזר בצורה מספיקה. ככל שהתוצאה של המדד גבוהה יותר כך הקרן טובה יותר.
הגדרה מתמטית
כאשר:
מגבלות
כמו מדד שארפ, מדד טריינור (T) אינו מכמת את הערך המוסף, אם בכלל, של ניהול תיקים פעילים. זהו קריטריון הדירוג בלבד. דירוג של תיקים על בסיס מדד טריינור שימושי רק בהנחה שהתיקים הם תתי תיקים שמהווים חלק מתיק רחב ומגוון ביותר.
שיטה נוספת של לדירוג תיקים הוא אלפא של ג'נסן, אשר מכמת את התשואה העודפת מעל ממוצע שוק המניות לפי המודל לתמחור נכסי הון הידוע כCAPM. כיוון ששתי שיטות הדירוג מבוססות על סיכון שיטתי בלבד, הן ידרגו תיקים באופן זהה.
סמל מדינת ישראל
סמל מדינת ישראל הוא מגן אשר במרכזו מנורת שבעת הקנים, משני צדדיה ענפי זית ובתחתיתו הכיתוב "ישראל". מעמדו המשפטי והמדיני של סמל מדינת ישראל על פי החוק, נקבע בחוק הדגל, הסמל והמנון המדינה, תש"ט-1949, שהתקבל ביום 24 במאי 1949 ובשנת 2018 ניתן לו מעמד חוקתי בחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
גרסאות
יש שתי גרסאות עיקריות של הסמל: באחת מופיעים המנורה, ענפי הזית והמילה "ישראל" בצבע זהוב על רקע כחול עמוק, ובאחרת הם מופיעים בצבע לבן או אפרפר-כסוף על רקע כחול. הגרסה הראשונה משמשת בדרך-כלל כשסמל המדינה מוצג כשלעצמו, בעוד הגרסה השנייה משמשת בנס הנשיא או כשהסמל מופיע על-גבי דגלונים. על-גבי מסמכים מוצג הסמל לעיתים קרובות בשחור-לבן (המנורה ויתר האלמנטים לבנים על רקע שחור), ובמוסדות שונים מוצג הסמל כתבליט, בלי הבדל משמעותי בין צבע האלמנטים לצבע הרקע.
בחירת עיצוב הסמל
עיצבו את הסמל האחים גבריאל ומקסים שמיר, והוא נבחר מבין הצעות רבות שהוגשו לוועדת הסמל והדגל שהקימה מועצת המדינה הזמנית. הוועדה פרסמה מכרז ובו קראה לתושבי המדינה להציע הצעות לסמל המדינה. במכרז פורטו המלצות לגבי האלמנטים שייכללו בסמל, אולם הוועדה התחייבה לדון בכל הצעה שתוגש. מאות הצעות הוגשו לוועדה, ובתהליך ארוך נבחרו שלוש הצעות. אלה הובאו בפני מועצת המדינה הזמנית. המועצה החליטה לבחור בהצעה שהגישו האחים שמיר, ביום י"א בשבט ה'תש"ט, 10 בפברואר 1949.
לוועדה פנו 164 אנשים שהגישו 450 הצעות. שלוש הצעות נבחרו ועלו לדיון: הצעתם של אוטה וליש ווינד סטרוסקי, הצעתם של איתמר דוד ושכטר, והצעתם של האחים שמיר. הצעתם של וליש וסטרוסקי כללה מגן מחולק לשניים - בחלק הגדול התחתון מופיעה מנורת שבעת הקנים בעיצוב הדומה לתבליט על שער טיטוס ברומא, ובחלק העליון מופיעים שבעת הכוכבים מהצעתו של הרצל לדגל. הצעתם של דוד ושכטר התבססה על הפסיפס של בית הכנסת העתיק שלום על ישראל ביריחו. בפסיפס מופיעה מנורת שבעת הקנים ניצבת על שלוש רגליים (ולא על בסיס רחב כמו בשער טיטוס, ראו להלן), משני עבריה שופר ולולב ומתחתיה הכתובת "שלום על ישראל" (על-פי מזמור קכ"ה בתהילים). בהצעתם של דוד ושכטר המנורה מופיעה בעיצוב דומה לזה שבפסיפס בית הכנסת ביריחו, שבעת הכוכבים של הרצל מקיפים אותה משלושה עברים, ומתחתיה מופיעים ענף זית, אתרוג, לולב, שופר, והמוטו: "שלום על ישראל". הצעתם המקורית של האחים שמיר כללה מגן שבמרכזו מנורת שבעת הקנים בעיצוב סכמטי מודרני. בהצעתם, שבעת הכוכבים של הרצל מסודרים מעל המנורה בשורה, ומשני עבריה ענפי זית.
ייתכן שמעצבי הסמל, האחים שמיר, הושפעו מקטע בנבואת הנביא זכריה שבה מראה המלאך לנביא "מנורת זהב כולה וגֻלּה על ראשה ושבעה נרותיה עליה... ושנים זיתים עליה אחד מימין הגֻלּה ואחד על שמאלה". האחים שמיר עצמם לא הזכירו את הקטע מספר זכריה כהשראה לעיצוב, אף על-פי שהסבירו בפירוט את עבודתם בריאיון שנתנו לעיתון מעריב ב-18 בפברואר 1949. לפיכך, אין לדעת אם מדובר בצירוף מקרים, או בדמיון מכוון.
השיר הנפוץ המוקדש לסמל המדינה "מנורה וענפי זית" שחיבר רפאל ספורטה מסתיים במילים. "
כרסום במעמד הסמל
בעשור השישי של המדינה (1998–2008), חל מפנה הדרגתי בשימוש בסמל המדינה. שרים אחדים החליטו לאמץ להם סמל פרטי: שר הביטחון, שר החוץ, שר התחבורה, שר הכלכלה, שרת התרבות, שר החקלאות ועוד. את הסמלים הפרטיים מציבים שרים אלה בראש אתרי האינטרנט שלהם, במודעות פרסומת בעיתונות ובפרסומים אחרים. גם ברובד היותר נמוך – באגפים של משרדי ממשלה ורשויות ממשלתיות – חל כרסום בשימוש סמל המדינה. פקידים העומדים בראשות יחידות אלו מזמינים עיצוב סמלים משלהם ומפיצים אותם באמצעות לשכת הפרסום הממשלתית.
תהליך זה הגיע לשיאו באוקטובר 2013: יו"ר הכנסת, שסמלה היה סמל המדינה מאז האספה המכוננת ב-1949, הכריז על תחרות לעיצוב "לוגו חדש לכנסת". החלטתו עוררה מחאה ולמעלה מ-13,000 איש הצטרפו לעצומה מטעם המועצה לקידום ערכי המורשת הישראלית. אחת מתוצאות הלואי של המחאה הציבורית הייתה שחלק ממשרדי הממשלה הנ"ל החליטו להחזיר את סמל המדינה לאתרי האינטרנט שלהם.
חיזוק מעמד הסמל
ב-19 ביולי 2018 אשרה הכנסת חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי. סעיף 2 מוקדש לסמלי המדינה – הדגל, הסמל וההמנון - שקיבלו גושפנקה רשמית בראשית המדינה בחוקים רגילים ועתה קיבלו מעמד של חוק יסוד. בתיאור המילולי של סמל המדינה נשמט אחד מארבעת מרכיביו – המגן (הראלד), שמבטא ריבונות בסמלי מדינות רבות ברחבי העולם.
ניר עקיבא
נִיר עֲקִיבָא הוא מושב בנגב הצפוני־מערבי, מצפון־מזרח לנתיבות ומדרום לניר משה, המשתייך לתנועת המושבים. הוא הוקם ב-1 ביוני 1953 על ידי עולים מרומניה, כשאליהם הצטרף גרעין של עולים צעירים יוצאי מרוקו, על אדמות הכפר הערבי כופח'ה. שטח המושב הוא כ־1,000 דונם.
היסטוריה
המושב הוקם במסגרת עיבוי ההתיישבות באזור שובל והוא כונה זמנית "שובל 2". במאי 1954 נקבע שמו "שדות עקיבא", על שם עקיבא אטינגר, שהיה מנהל מחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית. לאחר כשנה הוסב שמו ל"ניר עקיבא".
המושב לא הצליח למשוך אליו מתיישבים, ובתחילת 1958 היו בו 40 בתים ריקים, שיועדו לשיכון מתיישבים במסגרת תנועת מן העיר אל הכפר.
זרעית
זַרְעִית (כְּפַר רוֹזֶנְוַלְד) הוא מושב בגליל העליון בגובה של כ-650 מטר מעל פני הים, סמוך לגבול ישראל-לבנון, בקצה הצפוני של המועצה האזורית מעלה יוסף. במושב מתגוררים כיום כ-250 תושבים.
בניית המושב החלה ב-30 בינואר 1966, והוא נחנך בשנת 1967 על ידי בני מושבים בגליל, במסגרת מבצע סו"ס (מבצע "סוף סוף"), שנועד לתגבר את ההתיישבות היהודית בגליל.
בכניסה למושב ממוקמת אנדרטה לזכר חללי מוצב כרכום, שהוקם ברצועת הביטחון שבדרום לבנון, בסמוך לזרעית. האנדרטה, אשר נקראת "קריעה", הוקמה על ידי הפסלת שלומית אברבוך.
באזור זרעית נחטפו בשנת 2006 שני חיילי צה"ל על ידי חזבאללה, פעולה שהחלה את מלחמת לבנון השנייה.
שם היישוב
עם הקמתו נקרא היישוב "זרעית". כעבור שנתיים שונה שמו לכפר רוזנוולד, על שמו של הנדבן היהודי-אמריקאי ויליאם רוזנוולד, ממייסדי המגבית היהודית המאוחדת ובנו של ג'וליוס רוזנוולד. השם הלועזי עורר התנגדות עזה של התושבים.
ישנן מספר אפשרויות לפירוש השם "זרעית": אין אחדות דעים על השם עד היום. ברוב המקומות נקרא המושב 'זרעית', למעט פורומים רשמיים הקוראים לו בשם כפר רוזנוולד.
מערת נטיפים
מערה קרסטית עם נטיפים וזקיפים התגלתה בשנת 2007 ברמת זרעית. זו המערה הקרסטית העשירה ביותר בנטיפים וזקיפים שהתגלתה בגליל המערבי. גילו את המערה ינון שבטיאל מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן וולדימיר בוסלוב, מצוות המרכז לחקר מערות בישראל.
אורך המערה כ-500 מטר, עומקה כ-62 מטר וקוטר הכניסה אליה אינו עולה על מטר אחד. במערה מערכת מחילות ואולמות בגודל של עשרות מטרים. בין התצורות גם.
מגלה המערה ביקש להתריע כי:
איבים
אִיבִּים הוא כפר עולים באזור הנגב המערבי ליד שדרות, הנמצא בתחום מועצה אזורית שער הנגב.
היסטוריה
חוות איבים הוקמה כחווה חקלאית על ידי חברת "ייצור ופיתוח" של איחוד הקבוצות והקיבוצים, ופעלה על פי מודל של עבודה שכירה בחקלאות. לצידה, הוקם בתחילת 1955 מחנה הכשרה לגרעינים של נוער ישראלי שיצאו להתיישבות בנגב. במשך שנה וחצי שהו בחווה חיל חלוץ של מקימי אור הנר עד הקמת יישובם ביולי 1958. באמצע שנות ה-60 שימשה החווה כמפקדה של גדוד 903 של הנחל. כעשור לאחר מכן, באמצע שנות ה-70 ביקשה מועצה אזורית שער הנגב להקים במקום מרכז קהילתי אזורי, ובשנת 1978 הוקם אמפיתיאטרון בסמוך לחוות איבים. באוגוסט 1979 נחנך במקום כפר נוער של משרד החינוך לנוער נושר.
הכפר הוקם בשנת 1992 כדי לספק מקום מגורים לעולים מברית המועצות לשעבר ואתיופיה הלומדים במכללת ספיר הסמוכה. איבים הוא היישוב הדתי היחיד במועצה אזורית שער הנגב.
טראנג אן
טראנג אן הוא אזור נוף ליד נין בין, וייטנאם, הידוע בשל סיורי המערות בשיט המתקיימים בו. ב-23 ביוני 2014, במפגש ה-38 של ועדת המורשת העולמית בדוחה, נקבע טראנג אן כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מיקום
טראנג אן ממוקמת 3 ק"מ דרומית לבירה העתיקה של אואה לו, 7 ק"מ מערבית לנין בין ו-16 ק"מ צפונית לטאם דיפ. שטח אזור הנוף גדול מ-6,172 דונם. טראנג אן כולל את "אואה לו" (Hoa Lư), את "טאם קוק-ביץ' דינג" (Tam Cốc-Bích Động), ואת מקדש באי דין (Bai Dinh Temple). שלושת האזורים הללו קשורים זה לזה ביער, הרי גיר, נהרות, אגמים וביצות.
אקולוגיה
באזור טראנג אן מתקיימות שתי מערכות אקולוגיות עיקריות - בהרי הגיר ובמים. המגוון הביולוגי באזור הוא הגורם להימצאותם של שתי המערכות האקולוגיות הללו. האזור מגוון ומכיל בעלי חיים רבים החיים בהרמוניה.
הר הקסמים
הר הקסמים (בגרמנית: Der Zauberberg) הוא רומן מאת הסופר הגרמני תומאס מאן שראה אור בשנת 1924, המספר על צעיר גרמני בורגני הנשבה בקסמיו של בית הבראה בשווייץ.
ברומן מבטא תומאס מאן את הלכי הרוח של אירופה החולה והמנוונת של ה"Fin de siècle", סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
הרומן נמנה עם יצירותיו החשובות ביותר של מאן, וחדשנותו בישרה את הרומן של המאה העשרים, בעיקר את ההתייחסות לממד הזמן, וזאת לצד בעקבות הזמן האבוד מאת מרסל פרוסט ויוליסס מאת ג'יימס ג'ויס.
הרומן תורגם לעברית בידי מרדכי אבי-שאול, ויצא לאור במהדורה ראשונה ב-1955 בספריית הפועלים. באותה הוצאה יצאה מהדורה בתרגום חדש של רחל ליברמן בשנת 2020. סרט קולנוע המבוסס על הספר הופק בגרמניה בשנת 1982.
עלילה
הנס קסטורפ, בורגני צעיר, נוסע לבקר את בן-דודו יואכים צימסן החולה בשחפת בבית ההבראה של דאבוס שבהרי שווייץ, בכוונה להישאר שם שלושה שבועות, אך נשאר לבסוף במקום שבע שנים ולוקה אף הוא במחלה.
הנס מוקסם מהעולם הנפרש לעיניו בבית ההבראה, שמהווה מעין מיקרוקוסמוס סימבולי לחברה האנושית, ובעיקר לחברה האירופית של אותם ימים. השהות בבית ההבראה מסמלת גם את החיים בעולם האירופי המתנוון של תחילת המאה ה-20 על כל הלכי הרוח שבו.
קאסטורפ מתאהב באחת מנשות בית ההבראה, מאדאם שוֹשא, ומשוחח ארוכות עם שני אינטלקטואלים: האיטלקי סֶטֶמבּריני, צאצא של מורשת ההשכלה, והישועי נאפטה - יריבו של העולם הרומנטי והדקדנטי - הבוחר בהמשך לשים קץ לחייו. דמות מיוחדת נוספת היא זו של ההולנדי פפרקורן, המייצג את האינסטינקט האי-רציונלי ואת שליטת החושים והטבע על האדם.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 נקרע קאסטורפ מהאווירה המכושפת של בית ההבראה, ונשלח לשדות הקרב שבהם הוא נוטל חלק בקטל הגדול. גורלו נותר לא-ידוע, אפוף אווירת מוות.
אלכסנדר פוקס
אלכסנדר פוּקס (Fuks; 30 במאי 1917 – 29 בנובמבר 1978) היה היסטוריון ישראלי של יוון הקלאסית והתקופה ההלניסטית.
ביוגרפיה
אלכסנדר פוקס נולד למשפחה ציונית בעיר ולוצלאווק שבצפון פולין ובה קהילה יהודית המונה כמה אלפים. למד בלשון הפולנית בבתי הספר בעיר, למד לטינית והיסטוריה והיה תאב ידע עוד משחר ילדותו. את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה העברית בירושלים, בה החל ללמוד בחוג ללימודים קלאסיים והתמחה בהיסטוריה של יוון. מורו הגדול היה אביגדור צ'ריקובר ולצדו משה שוובה. עבודת הגמר שלו (1942) עסקה בפסאודו-קסנופון. עבודת הדוקטור שלו (1946) נסבה על שני נושאים: הפוליטיקה של אתונה העתיקה והספרות האפית של המאה ה-5 לפני הספירה והשקפותיהם הפוליטיות של גדולי היוצרים בתור הזהב של אתונה. בתחילת שנות החמישים שהה כשנתיים באוניברסיטת אוקספורד, שם הושפע מאוד מארנולד וייקומב גום (Gomme), מחשובי החוקרים של תוקידידס. הוא לימד לכל אורך הקריירה האקדמית שלו באוניברסיטה העברית: כמדריך (1949), מרצה (1953), פרופסור חבר (1957) ופרופסור מן המניין (1962).
אחד משלושת ילדיו, גדעון פוקס, הוא פרופסור בחוגים ללימודי ארץ ישראל ותולדות ישראל באוניברסיטת חיפה.
התהוות המשטר והחוקה האתונאיים והאידאולוגיות הפוליטיות מהם הושפעו במאה החמישית לפני הספירה
נושא זה שוטח פוקס בספרו Ancestral Constitution שראה אור בשנת 1953 בלונדון. הספר דן ברעיונותיה של מפלגת המתונים באתונה שסיסמתה הייתה חזרה ל'חוקת האבות' ובפעילותה בשנים הרות הגורל 411 ו-403 לפני הספירה. חבריה, רובם ככולם אנשי הרוח הגדולים באתונה של תקופת המלחמה הפלופונסית, דגלו בדעותיה של מפלגת המתונים. מפלגת המתונים אשר בראשה עמד תיאמנס עמדה בתווך שבין מעמד האצולה למפלגה הדמוקרטית הרדיקלית. פוקס הראה כי החוקה שנתחברה במאה הרביעית לפני הספירה, מהווה שלב במאבקים הפוליטיים של הפרשנות מחדש להיסטוריה הקדומה של אתונה וכי 'מדינת האתונאים' לאריסטו היא המסד לחוקה זו.
המשבר החברתי במאות הרביעית עד השנייה לפני הספירה
החל משנת 1951 החל פוקס לפרסם מאמרים בנושא זה ונחשב באחרית ימיו לאחד מגדולי המלומדים בתחום. בספרו 'אתונה בימי גדולתה' הוא סובר שלמרות שהעבדות הייתה תופעה חשובה באתונה מבחינת סדרי החברה, הרי שתרומתה הכלכלית הייתה משנית. פוקס חקר שבעים מאורעות של התנגשות מהפכנית ביוון, כשהכוונה היא לכל ניסיון לחולל שינוי במצב החזקת הקניין במדינה. לצורך כך הוא בחן את הספרות היוונית וחדר לעובי הקורה של השתמעויותיה האידאולוגיות. הוא חיבר שורה של מאמרים לחקר המהפכה בספרטה, בה היו קשורים קלאומינס ואגיס.
בשנת 1970 פרסם פוקס מחקר חשוב ב-Journal of Hellenic Studies על אודות האחרונה במלחמות החירות היווניות כנגד האימפריאליזם הרומי. במאמרו זה הראה שהמלחמה האכאית איחדה את החברה על כל רבדיה, כולל המעמדות הנמוכים, כיוון שזו הייתה מלחמה לחירות לאומית וכי רק חלק מזערי מן העם התנגד לה.
מחקרים נוספים
אלכסנדר פוקס פרסם מחקרים על תולדות היהודים במצרים ההלניסטית. הוא אף חקר את משפחתו של פילון ועסקי המסחר הענפים שלה, בכל רחבי המזרח הקדום. בשלהי ימיו הקדיש מחקרים רבים לשאלת החברה אצל אפלטון.
ספריו
לאחר מותו:
ניקרגואה נגד ארצות הברית
הרפובליקה של ניקרגואה נגד ארצות הברית של אמריקה הוא תיק שהתנהל בשנת 1986 בפני בית הדין הבינלאומי לצדק על רקע תמיכת של ארצות הברית בלוחמי הגרילה הקונטראס במלחמתם נגד ממשלת ניקרגואה ועל מיקוש נמליה של המדינה. בית הדין קבע כי ארצות הברית הפרה את המשפט הבינלאומי ופסק שתשלם פיצויים לניקרגואה, אך ארצות הברית סירבה לשלם ובסופו של דבר ניקרגואה ויתרה על דרישתה.
סמכות בית הדין
סמכותו של בית הדין מותנית בהסכמת המדינה הנתבעת. על פי סעיף 36(2) לחוקת בית הדין, מדינה רשאית להודיע מראש על הסכמתה לסמכות בית הדין, ותחול אם המדינה התובעת בעצמה הסכימה לסמכות. הן ארצות הברית והן ניקרגואה הודיעו על הסכמתן לסמכות בית הדין (ארצות הברית ב-1946, ניקרגואה ב-1929).
עם זאת, ארצות הברית טענה שלבית הדין אין סמכות לדון בתביעה, בהסתמך על הסתייגות שהיא צירפה להסכמתה. על פי ההסתייגות, ההסכמה להתדיין בפני בית הדין אינה חלה על סכסוכים הנוגעים ליישום אמנות רב-צדדיות, אם ההכרעה עשויה להשפיע על מדינות שאינן משתתפות בהליך (במקרה זה, איסור השימוש בכוח והזכות להגנה עצמית על פי מגילת האומות המאוחדות). בית הדין קבע כי ההסתייגות הזו אכן מונעת התדיינות על פי מגילת האו"ם, כיוון שדיון זה עשוי להשפיע על אל סלוודור, אך הוא אינו מנוע מלדון בסכסוך בהתאם למשפט הבינלאומי המנהגי וככל שהוא נוגע לאמנת הסחר הדו-צדדית בין ניקרגואה לארצות הברית.
ארצות הברית טענה כי ישנה זהות בין האיסור המשפט המנהגי לבין האיסור בסעיף 2(4) למגילת האומות המאוחדות, ועל כן לא ניתן להעלות על הדעת כי בית הדין יוכל לשקול את חוקיותו של השימוש באמור בכוח צבאי מבלי לדון בסעיף 2(4) למגילת האומות המאוחדות. אלא שכאמור, דיון זה אינו בסמכותו של בית הדין בשל ההסתייגות. בית הדין קבע שלאיסור השימוש בכוח במשפט המנהגי יש קיום בנפרד מהאיסור שבמגילת האו"ם, ולכן יש לו סמכות לדון בטענה על הפרת האיסור גם נוכח ההסתייגות.
בעקבות החלטה זו סירבה ארצות הברית להמשיך להשתתף בהליך. בנוסף לכך היא משכה ארצות הברית את הסכמתה להישפט בפני בית הדין (לאחר 40 שנות הסכמה).
טענות ההגנה של ארצות הברית
טענת ההגנה המהותית של ארצות הברית, שהסתפקה בטיעונים בכתב ולא הופיעה בפני בית הדין, הייתה כי מעשיה נעשו לאור התקפה מזוינת של ניקרגואה כנגד אל סלוודור ובמסגרת זכותה של אל סלוודור להגנה עצמית קולקטיבית. כמו כן, ארצות הברית טענה כי ניסתה "למתן" את צעדי הקונטראס.
בית הדין דחה טענה זו בקביעה כי הגם שמעשיה של ניקרגואה היוו הפרה של עיקרון אי ההתערבות והאיסור על שימוש בכוח, הם לא נחשבו כתקיפה מזוינת שמצדיקה צעדי הגנה עצמית (כנדרש בסעיף 51 למגילת האומות המאוחדות). על כן, טענת ה"הגנה עצמית הקולקטיבית" לא עומדת לזכות ארצות הברית.
מלאגרוס מגדרה
מֶלֶאַגְרוֹס (ביוונית: Μελέαγρος) היה משורר הלניסטי.
ניקרגואה נגד ארצות הברית
פסק הדין
בפסק הדין, שניתן ביוני 1986, קבעה דעת הרוב של 12 שופטים שארצות הברית הפרה את מחויבותיה תחת המשפט המנהגי הבינלאומי לא להשתמש בכוח כנגד מדינה אחרת, לא להתערב בענייניה, לא לפגוע בריבונותה, לא לפגוע בסחר הימי השלו ובניגוד למחויבויותיה תחת סעיף XIX של אמנת הידידות, המסחר והניווט בין הצדדים שנחתמה במנגואה (בירת ניקרגואה) ב-21 בינואר 1956.
בית הדין קבע כי ארצות הברית צריכה לפצות את ניקרגואה בגין פעולותיה הבלתי חוקיות. ארצות הברית מסרבת לשלם, ומנעה באמצעות זכות הווטו קבלת החלטות בעניין זה על ידי מועצת הביטחון. העצרת הכללית של האומות המאוחדות קראה לארצות הברית בהחלטה לא מחייבת, לקיים את פסק הדין.
מלאגרוס מגדרה
זמנו, מוצאו ויצירתו
מלאגרוס כתב בעיקר מכתמים, אולם את עיקר תהילתו קנה לו כאשר פרסם את האנתולוגיה היוונית. ספר זה הוא אסופה של מכתמים של יוצרים יוונים מהמאה השביעית לפנה"ס עד זמנו של מלאגרוס. הספר כולל גם את יצירתו של מלאגרוס עצמו, שממנה שרדו כ-131 מכתמים.
אזכור השבת
מלאגרוס היה אחד הסופרים הפגאניים הראשונים שהזכירו את השבת של היהודים:
.
ניתן לשער שאיסור הדלקת אש, ומכאן גם האיסור לבשל, הוא שהוליד את תפיסת השבת הקרה.
מקס עמנואל מנדלשטם
מקס עמנואל מנדלשטם (ברוסית: Эммануил Макс Мандельшта́м) (16 במאי 1839 – 18 במרץ 1912, קייב) היה פעיל פוליטי יהודי-רוסי, מראשי הטריטוריאליסטים היהודים. מנהיג "חובבי ציון" ברוסיה בשנות ה-80 של המאה ה-19, רופא עיניים ומנהל בית החולים לרפואת עיניים בקייב.
קורות חיים
מנדלשטם נולד באחת משתי קהילות זאגר שבצפון ליטא. אביו, משה יחזקאל מנדלשטם, היה רב הקהילות ריגה וקייב, ונטען כי אילן היוחסין שלו מגיע עד רש"י. אחותו, סופיה, היא אמה של רחל המשוררת. למד גרמנית וצרפתית מאחיו הגדולים בנימין ולאון. בשנת 1850, בגיל 12, עבר עם אביו לווילנה ולמד שם בגימנסיה. בשנת 1854 סיים את הגימנסיה בווילנה והחל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת טרטו. המשיך באוניברסיטת חרקוב וסיים כרופא ב-1860. היה הסטודנט היהודי הראשון לרפואה ברוסיה.
קצונה מקצועית בצה"ל
קצונה מקצועית הן דרגות קצונה בצה"ל הניתנות לחייל ללא קורס קצינים על סמך לימודים אקדמיים. הדרגה ניתנת בעיקר לעתודאים אך גם לאחרים אשר השלימו לימודים אקדמיים באופן עצמאי לפני גיוסם לצבא, והתגייסו במסלול "אקדמיזציה".
מקס עמנואל מנדלשטם
קורות חיים
השתלם ברפואה כארבע שנים בבית החולים בעיר צ'רניהיב ומשם עבר לברלין ב-1864 על מנת להמשיך בלימודיו. שם למד רפואת עיניים אצל פרופ' פון גרפה (Albrecht von Graefe) ופתולוגיה אצל פרופ' רודולף וירכו. המשיך בלימודים באוניברסיטת היידלברג אצל הרמן פון הלמהולץ ושימש משנת 1866 כעוזרו של אלכסנדר פגנשטכר (Alexander Pagenstecher) בבית החולים שלו לרפואת עיניים בוויסבאדן.
קצונה מקצועית בצה"ל
פקודות הצבא מגדירות קצין מקצועי כשקול לסגן בשירותו הסדיר, ולסרן בתום שלוש שנות שירות, להוציא את סמכויות השיפוט וניהול מטווחים. הבדל נוסף בין דרגות אלו לדרגות הקצונה הרגילות עניינו במדיניות ההורדה בדרגה. על-פי נוהלי הצבא, קצין מקצועי אקדמאי שחדל מלשרת במקצוע מורד מדרגתו, בחריג לכלל לפיו הורדה בדרגה היא עונש קיצוני וחריג.
מקס עמנואל מנדלשטם
קורות חיים
בשנת 1868 שב לרוסיה והשתקע בקייב. מנדלשטם שימש כעוזרו של פינסקר וכך הכיר את הרצל. בספרו אלטנוילנד, יעד הרצל לבן דמותו הבדיוני ד"ר אייכנשטם את תפקיד הנשיא הראשון של החברה היהודית החדשה בארץ ישראל. היה חבר הקונגרס הציוני (מהראשון עד השביעי), שימש כסגן יו"ר בקונגרס הציוני השני. על אף היותו מראשוני חובבי ציון ועקב אמונתו בדחיפות מציאת פתרון טריטוריאלי ליהודים, בעיקר לאחר שנכח באירועי פוגרום בקייב ב-1905, פרש מההסתדרות הציונית אשר דחתה פתרון טריטוריאלי שאינו דווקא בארץ ישראל והצטרף להסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית (יט"א). מנדלשטאם ראה ביהודי מזרח אירופה אוכלוסייה מנוונת מבחינה גופנית ותרבותית שהגירה היא הדרך לשיקומה לאחר מכן ניהל את המשרד להגירה יהודית בקייב, שניסה להקים התיישבות יהודית במסגרת תוכנית גלווסטון בטקסס, ארצות הברית. מקס מנדלשטם נפטר בקייב. על שמו רחוב בתל אביב.
קצונה מקצועית בצה"ל
לרוב, קצין מקצועי אינו יכול לשרת מעל ל-3 שנים בקבע ללא ביצוע קורס קצינים; אם יעבור קורס קצינים, יקבל את הדרגה השקולה לדרגתו המקצועית, כאשר הפז"ם הנדרש לדרגה הבאה נספר לפי הדרגה המקבילה בשירות החובה, ומחצית מהפז"ם בדרגת קא"ב נספר בתור פז"ם לקבלת דרגת רס"ן.
היסטוריה
דרגות הקצינים המקצועיים הופיעו בצה"ל כבר בשנות ה-60. תחילה היו אלה דרגות של קצין משפטים וקצין רפואה שהוענקו לבוגרי העתודה האקדמית. שאר העתודאים חויבו לעבור קורס קצינים, אשר בסיומו קיבלו דרגת סגן. עתודאי שנשר מקורס הקצינים המשיך את שירותו כחוגר במעמד "חוגר אקדמאי". משנת 1979 לבוגרי העתודה שנשרו מקורס קצינים הוענקה דרגת ממלא מקום קצין.
בשנות ה-80 הונהגו דרגת רב צבאי ודרגה כללית לבוגרי העתודה האקדמית - קצין מקצועי אקדמאי (קמ"א) שייתרה את הצורך להעניק דרגות זמניות לעתודאים שנשרו מקורס הקצינים. לקצינים המקצועיים לא היו סימני דרגות מיוחדים, והם ענדו סרט עם שם הדרגה על הכותפת. במחצית שנות ה-90, בוטלה דרגת ממ"ק, והונהגו סימני דרגה מיוחדים לדרגת קמ"א - פס מתכת שטוח עם עלה של זית וקלף מגולגל. בתום שירות החובה, אם לא ביצע קורס קצינים, מועלה החייל בכניסה לקבע לדרגת קצין אקדמי בכיר (קא"ב). מאז סוף שנות ה-90 ועד מחצית העשור הראשון של המאה ה-21 כלל הקצינים המקצועיים בצה"ל ענדו את סימני הדרגות של קמ"א, אך אז שוב הוחזרו סרטים מיוחדים של סימני הדרגות של:
החל מ-2022 חיילות המשרתות במקצועות צבאיים בעלי סרטי כתף נושאות כותפות בלשון נקבה. בפרט, נוצרו הדרגות החדשות "קצינת משפטים" ו"קצינת רפואה".
בסוף שנת 2022, במסגרת תר"ש תנופה הוגדרה דרגה אקדמאית נוספת - קצין אקדמאי מיוחד (קא"ם), דרגה מקבילה לדרגת רס"ן שאליה מועלה קצין אקדמאי בשירות מילואים לאחר שירות של 5 שנים לפחות בדרגת קא"ב, כשהגיל המינימלי לקבלת הדרגה הוא 29.
איל פלד
איל פֶּלֶד (נולד ב-8 בנובמבר 1959) הוא מנחה טלוויזיה לשעבר ומדריך טיולים ישראלי.
ביוגרפיה
איל פלד נולד ב-1959 בירושלים, בן לאיש התקשורת עוזי פלד ולד"ר ציונה. בנעוריו עבד כעוזר תאורן וכסבל בהפקות של "טלעד".
מלבד הפקות הטלוויזיה, עסק בשעות הפנאי באיסוף ושיפוץ מכוניות עתיקות ונדירות, היה חבר פעיל במועדון החמש ושימש כעורך ביטאון המועדון, "האבטומוביל", בשנים 2004–2007.
ב-8 באפריל 2008 לקה פלד בשבץ מוחי חמור בו נקבעו לו 100% נכות והוא איבד את יכולת הדיבור והכתיבה. ב-2009 פרסם מעריב ראיון לכאורה עם פלד. הוריו זעמו על הראיון שהציג את בנם כאילו השתקם אף על פי שלא כך היה המצב. ב-26 בדצמבר 2012, לראשונה לאחר האירוע המוחי ולאחר שהצליח להשתקם חלקית, שודר ראיון עמו בתוכנית "פנים אמיתיות" עם אמנון לוי בו סיפר פלד על המקרה, תהליך השיקום וההתמודדות עם מוגבלותו. הוא העניק ריאיון דומה גם לתוכנית "אנשים" עם דרור גלוברמן בערוץ 2, ב-2015. בין השאר הוא מתמודד עם אפאזיה.
ב-2013 השתתף בהתנדבות בפרסומת ל"יד שרה".
בתחילת 2018 יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים ספרו האוטוביוגרפי "מסע אל עולמי", אותו כתב בסיוע אמו ציונה. ב-2018 השתתף בתוכנית "החיים על פי דביר" עם דביר בנדק שם סיפר על ההתמודדות עם הדיבור לאחר השבץ.
פיזור
פיזור הוא שם כולל לתהליכים בפיזיקה בהם התנועה של גלים כגון אור, קול או חלקיקים נעים, מושפעת ממכשול או אי-אחידות מקומית בתווך דרכו שהם עוברים. זהו כלי מרכזי לתיאור תופעות בתחומים שונים, כמו אופטיקה, מכניקת הקוונטים ופיזיקת חלקיקים. תופעה זו מוסברת באופן מתמטי על ידי תורת הפיזור תוך העזרות בגדלים פיזיקליים כדוגמת חתך פעולה. דוגמאות להתנגשויות הגורמות לפיזור הן מגוונות וכוללות בין השאר קרינה קוסמית המפוזרת מהאטמוספירה, פיזור אלקטרונים על ידי גרעין אטום ואת שבירתם של גלי-ים במכשולים יבשתיים העומדים בדרכם. בשימוש המקובל, המונח כולל גם סטיה של קרינה מוחזרת מהזווית הנקבעת על ידי חוק ההחזרה.
היסטוריה
מאחר שטבעם הגלי של חלקיקים התגלה רק במאה ה-20, מושג הפיזור נתפס לראשונה בהקשר של גלי-אור נראה. ציון מוקדם של התופעה עוד במאה ה-16 מוזכר על ידי לאונרדו דה וינצ'י בספרו "צבע האטמוספירה". בספר זה, מעלה דה וינצ'י השערה שהמקור לצבעם הכחול של השמיים הוא מפגשן של קרני אור מהשמש עם חלקיקים קטנים שעברו התאיידות. השערה זו צפתה את תוצאות הניסוי שנערך על ידי הפיזיקאי האירי ג'ון טינדל כעבור 350 שנה, באמצע המאה ה-19. בניסוי זה, מצא טינדל שאור כחול מתפזר בעוצמה גבוהה יותר מאשר אור אדום כאשר עובר דרך תמיסה דלילה. בשנות ה-70 של המאה ה-19 ניסח לורד ריילי את המשוואות הקובעות את תלות אורך הגל בפיזור מחלקיקים קטנים. הודות לחוקים אותם ניסח ריילי, ההסבר לשאלת צבעם של השמיים ניתן לבסוף על ידי ג'יימס קלרק מקסוול שקבע שצבעם של השמיים הוא תוצאתו של פיזור קרניים אלקטרומגנטיות מהשמש על ידי מולקולות באטמוספירה.
בשנת 1924, העלה לואי דה ברויי את השערת הגל-חלקיק, תאוריה בעלת תרומה גדולה למכניקת הקוונטים, לפיה, ניתן להתייחס לחלקיק כגל. תאוריה זו איפשרה יישום תופעות גליות, הידועות מתחומים כמו אופטיקה ואקוסטיקה, על חלקיקי חומר. שימוש בפיזור חלקיקים היה הבסיס למספר פריצות דרך מדעיות, ביניהן, ניסוי רתרפורד והשימוש במיקרוסקופ אלקטרונים. בשנת 1928 גילה ונקאטה רמאן את הפיזור האי-אלסטי, תופעה משמעותית בתיאורו הקוונטי של האור ובתחום הכימיה האנליטית. במקביל, גילו המדענים הרוסיים מנדלסון ולנדסנברג את אותה התופעה בניסויים שערכו עם קוורץ. גילויו של ראמאן הביא לריבוי פרסומים מדעיים עוקבים, מהבולטים שבהם מאמריו התאורטיים של ג'ורג' פלאצ'ק בשנות ה-30.
במחצית השנייה של המאה העשרים, עם התפתחות הלייזר והשיפור ביכולת לסנטז חלקיקים קטנים גברה ההתעניינות בפיזור על ידי חלקיקים קטנים. פיזור מסוג זה נמצא יישומי בתחומים דוגמת רפואה, ספקטרוסקופיה וארוסולים באטמוספירה. כמו כן, מחקר ניסויי באמצעות קרינת לייזר איפשר התקדמות במחקר ניסויי של אינטראקציית אור-חומר, פלזמונים וקוסמולוגיה.
מרכזי פיזור
סוגי מכשולים או אי-אחידויות שהתנגשות עמם יכול לגרום לפיזור, נקראים לעיתים "מפזרים" או "מרכזי פיזור". בין מרכזי הפיזור ניתן למנות בין השאר: חלקיקים, בועות, טיפות, אדי מים, תנודות של צפיפות בנוזלים, פגמים במוצקים גבישיים, משטחים מחוספסים, תאים באורגניזמים וסיבי טקסטיל בבגדים. קרינה יכולה להתפזר ממרכז פיזור בודד, תופעה המכונה פיזור יחיד, או להתפזר מספר פעמים על ידי מספר מפזרים המקובצים יחד, תופעה המכונה פיזור מרובה. בעוד פיזור יחיד נתפס כתופעה אקראית, פיזור מרובה נתפס כדטרמיניסטי וניתן לניבוי באופן הסתברותי כמיצוע של מספר רב של אירועים אקראיים. תיאור זה של שתי התופעות לעיתים קרובות מקושר לדואליות גל-חלקיק.
פיזור יחיד
בפיזור יחיד, מיקומו המדויק של המפזר הבודד לרוב אינו ידוע ביחס למסלול הקרינה, על-פי עיקרון אי הוודאות. כתוצאה מכך, מסלולה של הקרינה המתפזרת לא ניתן לניבוי דטרמניסטי ונראה אקראי. תופעה זו ניתן להדגים על ידי תנועת אלקטרון בודד הנורה לעבר גרעין אטום. במקרה זה, מיקומו המדויק של גרעין האטום ביחס למסלול האלקטרון אינו ניתן למדידה, לכן, תנועת האלקטרון לאחר ההתנגשות אינה ניתנת לניבוי אלא רק כהתפלגות הסתברויות, כלומר, כתוצאה בעלת רוחב מסוים של שונות סטטיסטית. פתרון מסוג זה אופייני לבעיה ממכניקת הקוונטים. חשוב לציין, שקיימים מקרים פרטיים בהם פיזור יחיד ניתן לניבוי, כפי שקורה לעיתים כאשר קרן לייזר מפוזרת מחלקיק מיקרוסקופי, או בפיזור הנגרם על ידי מטרות מכ"ם מקרוסקופיות (כמו אדם או מטוס).
פיזור מרובה
בפיזור מרובה, מספר גבוה של אירועי פיזור אקראיים מביאים לתוצאה הנראית כדטרמיניסטית, ע"פ העיקרון הסטטיסטי לפיו אי-הוודאות (או השונות) קטנה ככל שדוגמים אוכלוסייה גדולה יותר. דוגמה לכך היא תנועתה של קרן אור דרך ערפל. במקרה זה, החלקיקים באוויר משמשים כמרכזי פיזור רבים. גם במקרה של פיזור מרובה קיימים יוצאים מהכלל; לעיתים יש חשיבות לפלוקטואציות אקראיות סביב הפתרון הדטרמיניסטי, בייחוד במקרים של קרינה קוהרנטית בהם פלוקטואציות אלו מכונות ספקלס (speckles). במקרים אחרים מספר אירועי הפיזור אינו גבוה מאוד, מה שמותיר רוחב אי-ודאות שאינו ניתן להזנחה ומקשה על יצירת מודל לניבוי המערכת.
פיזור אלסטי ואי אלסטי
כאשר לגל המתפזר אותה תדירות (או אנרגיה) של הגל לפני המפגש עם מרכז הפיזור, ההתנגשות מתוארת כפיזור אלסטי. כאשר הגל מאבד אנרגיה כתוצאה מההתנגשות (התנגשות פלסטית), או לחלופין, מקבל אנרגיה כך שתדירותו לאחר ההתנגשות גבוהה יותר ההתנגשות מתוארת כפיזור אי-אלסטי.
תורת הפיזור
בעיית הפיזור ההופכית נפוצה יותר בתחום הפיזיקה הניסויית, מאחר שלרוב, תכונות המפזר אינן ידועות והמידע הנתון, שזמינותו קלה יותר, הוא של התפלגות הקרינה המפוזרת. דוגמה לכך הוא פיזור בראג המאפשר את קביעתם של מבנים גבישיים בעזרת תבנית הפיזור של קרינת X.
ההיבט המתמטי לתיאור גלים הוא על ידי פתרון משוואת הגלים, כלומר, באמצעות השמתם של תנאי התחלה ותנאי גבול למשוואה דיפרנציאלית חלקית. הפונקציה הגלית יכולה לייצג את שינוייהם המחזוריים, בזמן או במרחב, של תכונות שונות, בהתאם לבעיה הפיזיקאלית אותה היא מתארת. לדוגמה: עבור אור, הפונקציה תייצג את גודל השדה האלקטרומגנטי; עבור קרן חלקיקים, הפונקציה תייצג את פונקציית הגל - ההסתברות להימצאות חלקיק במרחב; במקרה של גל אקוסטי או גל קול תייצג הפונקציה את שינויי הלחץ המתפשטים בחומר.
חתך הפעולה לפיזור
חתך הפעולה של הפיזור הוא שטח המתאר את הסבירות של גל או חלקיק להתפזר על ידי מרכז פיזור, יחיד או מרובה. לגודל זה ממדים של שטח (מטר רבוע ביחידות SI) והוא משמש כפרמטר מתמטי והשוואתי יעיל. המקור ליחידת השטח נובע מיחס בין גדלים גאומטריים - שינוי הזווית המרחבית, לה יחידות של שטח, כתוצאה משינוי בשטח-החתך הדיפרנציאלי שהוא למעשה יחס דיפרנציאלי בין שטחים ומתאר את המיפתח הזוויתי של תנועת החלקיק בעקבות מפגשו עם המפזר. בנוסף, קיימת הקבלה בין הפרשנות הקלאסית של חתך הפיזור לפרשנותו הקוונטית, ובכך הוא מהווה גודל נוח לגישור בין שני תיאורים מרכזיים אלה .
הסבר גאומטרי
הפרשנות הקלאסית של חתך הפעולה לפיזור מסתמכת בעיקרה על שימוש בפרמטרים גאומטריים. וקטור ההתקדמות של החלקיק עובר דרך שתי נקודות: מרכזו ההתחלתי של החלקיק (נק' A) ומרכזו של המפזר (כדור אדום בשרטוט). ע"פ מודל זה, החלקיק או הגל מתוארים בכל זמן על ידי פרמטר ההשפעה (b) - גודלו של הרדיוס בשטח החתך המעגלי של החלקיק שמרכזו נמצא על וקטור ההתקדמות. כעת, נגדיר קטע העובר בין פרמטר ההשפעה, בזמן כלשהו, דרך נקודת ההשקה של המפזר, ועד לוקטור ההתקדמות (קטע 'OB) ויוצר את הזווית \theta בינו למישור ההתקדמות. נגדיר גם את הזווית המרחבית \Omega הנוצרת, ולה יחידות שטח. חתך הפעולה הדיפרנציאלי מוגדר כיחס הדיפרנציאלים של חתך הפעולה והזווית המרחבית, כלומר, כיצד שינוי מזערי בחתך הפעולה משתנה כתלות בשינוי מזערי בזווית המרחבית. נבטא את חתך הפעולה הדיפרנציאלי כפונקציה של b: מביטוי זה ניתן להסיק שגידול בערכו של b מוביל לירידה בערך הזווית \theta, לכן, הנגזרת של השניים שלילית. מאחר שחתך הפעולה בהגדרתו הוא ערך חיובי הנגזרת במשוואה תחת ערך מוחלט. נקודה נוספת היא שהגודל הלא ידוע, המבוקש ממשוואה זו, הוא חתך הפעולה של הפיזור ( \sigma ), ערך זה נמצא במונה הנגזרת. זוהי גישה מעט לא אינטואיטיבית, משום שברוב המקרים המוכרים נהוג לגזור פונקציות עם ערכים ידועים כדי להגדיר ערך שאינו ידוע.
לבסוף, בעזרת אינטגרציה של חתכי הפעולה הדיפרנציאליים בזוויות המרחביות, נוכל לחשב את חתך הפעולה של הפיזור באופן הבא:
פיזור גלי-חומר
פיזור גלי-חומר כולל את פיזורם של חלקיקי חומר כמו יונים, נייטרונים ואלקטרונים. פיזור זה מתואר לרוב על ידי מכניקת הקוונטים כשינוי בפונקציית הגל כתוצאה מפגיעה במפזר. אורך הגל של חלקיקי חומר נקבע ע"פ השערת דה ברויי ותלוי בתנע שלהם. על אף שתאורטית לכל העצמים אופי גלי, במקרה של עצמים מאקרוסקופיים התופעות הגליות זניחות ולא ניתנות לתצפית.
ירי חלקיקים, כדוגמת אלקטרונים מאפשר שימוש בגלים להם אורך גל נמוך במיוחד, עובדה זו סללה את השימוש במיקרוסקופ אלקטרונים באמצעותו ניתן להבחין בעצמים קטנים שאינם ניתנים להבחנה במיקרוסקופ אור רגיל, זאת מאחר שהרזולוציה אופטית מוגבלת על ידי אורך הגל. תרומה מדעית נוספת הנזקפת לפיזור חלקיקי חומר היא פיזורם של חלקיקי אלפא על ידי גרעין האטום. פיזור מסוג זה עמד בבסיסו של ניסוי רתרפורד שהוביל לפיתוח המודל הפלנטרי לתיאור האטום.
תיאור קוונטי
לפיזור הגדרה רחבה המתאימה לכל התקדמות מחזורית בזמן או במרחב. על פי מכניקת הקוונטים הגדרה זו תקפה גם עבור חלקיקי חומר, המאופיינים בפונקציית גל המתארת את החומר כהתפלגות ההסתברויות למצוא את החלקיק במרחב. לכן, פעמים רבות גל מתפזר יכול להתפרש כפיזור של חלקיק ולהפך, כפי שמתבקש, כאשר מביאים בחשבון את דואליות הגל-חלקיק. יחס דואלי זה, היוצר הקבלה בין מכניקת הקוונטים לפיזיקה הקלאסית, מלווה היבטים רבים של התהליך.
בהקבלה הקוונטית, תנועת החלקיק, המיוצגת על ידי פונקציית הגל, משתנה לאחר מהתנגשות במרכז הפיזור, כתוצאה משינוי בפוטנציאל המושרה. שינוי זה בפונקציית הגל בא לידי ביטוי מתמטי על ידי פתרון משוואת שרדינגר, כשינוי בערך העצמי של ההמילטוניאן, כלומר, במצב הקוונטי האנרגטי של הגל/חלקיק. במקרים רבים, הערכה קוונטית של הפיזור באמצעות הצגת דיאגרמת רמות אנרגיה עשויה להוות חלופה נוחה יותר לתפישת תופעת הפיזור מאשר מודל פיזיקלי קלאסי של אינטראקציית אור-חומר וזוהי אכן, לעיתים קרובות, צורת הייצוג המקובלת של תופעות כמו פיזור ראמאן.
משרעת הפיזור
משרעת היא התוספת המתמטית לפונקציית הגל לאחר פגיעה עם מפזר ומתוארת לרוב על ידי הסימון הערך f(\theta). פונקציה זו היא ביטוי בעל חשיבות מרכזית בתיאור הקוונטי ומקביל במובן מסוים לחתך הפעולה הגאומטרי בפיזיקה הקלאסית. בתיאור הכמותי הפשוט ביותר, נוכל להציג את הפתרון עבור פונקציית גל המתקדמת לעבר המפזר כגל מישורי: כאשר גל זה ניתקל בפוטנציאל השונה מאפס בדמות מרכז פיזור מתווסף לפונקציית הגל איבר נוסף הדועך באופן רדיאלי מהמפזר החוצה: כדי שההסתברות למצוא את החלקיק במרחב תשמור על גודל סופי איבר זה חייב לדעוך על מנת שהאינטגרל של פונקציית הגל במרחב יתכנס ולא יהיה אינסופי.