cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדוארד ג'קסון
מזכיר המדינה של אינדיאנה
עד מהרה הגיע ג'קסון למסקנה שקשריו עם מנהיגי הקלאן היו בעייתיים, שכן הארגון החל לדרוש ממנו לנקוט בצעדים מסוימים. לסלידתו של המושל וורן מקריי הוא העניק לקלאן צ'רטר מדינתי, שהיה אחד מפקידי הממשל היחידים במדינה שניסו להיאבק בהם. ג'קסון פעל כדי לשכנע את מקריי לתמוך בסדר היום של הקלאן, וב-1923 הוא הציע לו שוחד בסכום של 10,000 דולר בשמו של סטיבנסון, אם הוא יאייש כמה משרות ציבוריות בחברי הארגון. מקריי, שהיה אדם אמיד מאוד, דחה את ההצעה ונפגע ממנה מאוד. התנהלות זו בין השניים הייתה מאחרי הקלעים ולא נודעה אז בציבור.
מושל אינדיאנה
ככל הנראה לא הייתה לתמיכת הקלאן בג'קסון השפעה משמעותית על ציבור הבוחרים כאשר הוא התמודד בבחירות הכלליות למשרת מושל אינדיאנה מול מועמד המפלגה הדמוקרטית, קרלטון ב. מקולוק. הרפובליקנים לא רצו שג'קסון יקבל תמיכה גלויה מהקלאן מתוך חשש שהדבר יזיק לסיכויי הבחירה של מועמדים שלהם למשרות נוספות. כדי לפתור את הבעיה, נשא ג'קסון נאום בו הוא הבטיח "זכויות אזרחיות וחופש דת מלא ליהודים, לקתולים ולשחורים". אף על פי שהצהרתו הייתה למעשה מס שפתיים לסובלנות, נמנעו מנהיגי הקלאן מלתמוך במועמדותו.
בבחירות הכלליות זכה ג'קסון בכמעט 100,000 קולות, זאת על אף שהוא איבד כמעט את כל קולות האפרו-אמריקאים למקולוק. ב-12 בינואר 1925 הוא הושבע כמושל. הוא הביע את הצורך לנהל את הממשלה באופן יעיל כלכלית. ממשלו פיקח על פרעון של 3.5 מיליון דולר מחובות המדינה ועל הפחתה משמעותית במיסים. הוא גם הרחיב את תשומת ליבו למחלקת השימור של המדינה. בתמיכתו הוקמו הפארק המדינתי של חולות אינדיאנה ופארק הזיכרון של ג'ורג' רוג'רס קלארק.
חוק היובש
כמושל, ג'קסון תמך מאוד בחוק היובש. האספה הכללית של אינדיאנה העבירה חוק להרחבת הענישה ותקופות המאסר למפירי החוק. חוק זה סגר כמה פערים בחוקי היובש, כמו איסור על מכירת ויסקי למטרות רפואיות. עד מהרה הסתבך ג'קסון בשערורייה זוטא כאשר רעייתו חלתה ב-1925. הוא רכש באופן אישי ויסקי רפואי, ורעייתו החלימה ממחלתה. עד מהרה נודע על מעשיו, אך הוא ביקש את סליחת הציבור. הוא הבטיח לקהל הבוחרים שתפילותיהם ולא הוויסקי הם אלו שריפאו את אשתו.
יחסיו עם הקו קלוקס קלאן
בסתיו 1925 נפטר מושל אינדיאנה לשעבר סמואל רלסטון לאחר כשנתיים של כהונה בסנאט של ארצות הברית, וג'קסון היה צריך למנות לו מחליף. בעצתו של סטיבנסון הוא בחר בארתור ריימונד רובינסון. מנהיגי הרפובליקנים זעמו על ג'קסון על בחירתו זו, שכן הם העדיפו את הסנאטור לשעבר אלברט ג'. בוורידג'. מתנגדיו של ג'קסון החלו לטעון שהקלאן שלט בלשכת המושל.
בשנה שלאחר מכן הורה התובע הכללי של אינדיאנה, ארתור ל. גיליאום, על מעצרו של אדוארד שומקר, מנהיג ליגת מתנגדי השתייה של אינדיאנה. הוא האשים אותו בביזיון בית המשפט בשל כך שעלונים שהוא הפיץ תקפו את בית המשפט העליון של אינדיאנה. בעלונים אלה האשים שומקר את בית המשפט באכיפה רפה של חוקי היובש. הוא הורשע ונדון לעבודות שירות בחווה באינדיאנה. בשל העובדה ששומקר היה מנהיג מפתח של תומכי הרפובליקנים, העניק לו ג'קסון חנינה. גיליאום עתר על כך לבית המשפט העליון של אינדיאנה, שפסל את החלטת החנינה, ובעקבות כך ריצה שומקר את עונשו.
בעיות קשות המשיכו ללוות את ג'קסון. ב-1925 נעצר סטיבנסון ונשפט על האונס והרצח של מגדה אוברהולצר. הוא הורשה ונדון למאסר עולם. הוא דרש שג'קסון יעניק לו חנינה, אך המושל סירב. בזעמו, החל סטיבנסון ב-1927 לתת לכתבי העיתון "אינדיאנפוליס טיימס" שמות של אנשים ששולם להם שוחד על ידי הקלאן ושלקחו חלק בפעילות בלתי חוקית. הוא החזיק ב"קופסה שחורה" של תיעוד שסיפק את העדויות לרבות מהאשמותיו. במסגרת זו הוא חשף את ניסיונו של ג'קסון לשלם שוחד למקריי בסכום של 10,000 דולר כמה שנים קודם לכן.
מספר רב של קבוצות דתיות ואזרחיות באינדיאנה דרשו את התפטרותו של ג'קסון. כמו תיקי שוחד רבים של הקלאן, הובא המקרה שלו בפני בית המשפט. המשפט הסתיים במבוי סתום בהחלטת חבר המושבעים וההרשעה נמנעה עקב התיישנות. על אף תוצאת המשפט, נמתחה ביקורת רחבה על ג'קסון ברחבי המדינה. הוא סיים את תקופת כהונתו בחרפה והקריירה הפוליטית שלו הסתיימה. כוחו של הקלו קלוקס קלאן באינדיאנה קרס והשערוריות תרמו לירידה במספר חברי הארגון בכל ארצות הברית.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל חידש ג'קסון את עיסוקו בעריכת דין, ופתח משרד באינדיאנפוליס. הוא חי שם עד 1937, אז עבר לחווה גדולה שרכש ליד העיירה אורלינס שבאינדיאנה, שם הוא גידל בקר ומטע תפוחים, והיה פעיל בכמה מועדונים מקומיים. ב-1948 הוא לקה בשבץ מוחי קשה שהותיר אותו מוגבל לשארית חייו.
אנופול-רחוב
אַנוֹפּוֹל־רַחוּב (בפולנית: Annopol-Rachów) הוא כפר בפולין, שבו מתגוררים 492 תושבים.
אוכלוסייה יהודית
בין מלחמת העולם הראשונה לשנייה מתוך כ־2,000 תושבים, גרו באנופול־רחוב כ־1,300 יהודים. יהודי העיירה עסקו בעיקר במלאכה, במסחר ובכריית זרחן. בקיץ היו שהתפרנסו מענף הנופש ששגשג על גדת הנהר ויסלה (Vistula) הסמוכה. בעיירה פעלו קופת גמ"ח, בנק יהודי ואיגוד בעלי מלאכה שקיים שיעורי ערב ופעילויות תרבות. כמו כן פעלו בה מפלגות ציוניות וקבוצות חלוציות, אגודת ישראל וקבוצה קטנה של הבונד.
ב-15 בספטמבר 1939, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, נכנסו כוחות הוורמאכט לאנופול־רחוב. הגרמנים הרסו את בית הכנסת המקומי, הרגו כמה ממנהיגי הקהילה, הטילו עליה קנס כספי כבד ולקחו כמה יהודים כדי לעבוד בעבודות כפייה לשם תיקון גשר שניזוק בפלישה הגרמנית. בנובמבר אותה שנה הוקם בעיר יודנראט, ולעיר החלו להגיע יהודים מהיישובים הסמוכים. החל ממרץ 1940 נדרשו היהודים לענוד סרט מיוחד, בדומה ל. בדצמבר 1941 נוסד גטו בעיר. החל מנובמבר 1942 שולחו היהודים מהעיר למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ספרות ישראלית
ספרות ישראלית היא הספרות שנוצרה במדינת ישראל. הספרות הישראלית נכתבה בעיקר בעברית, אך גם ביידיש, בלדינו, בערבית, ברוסית, ברומנית, באנגלית ועוד.
ההיסטוריה של הספרות הישראלית מעניינת גם משום היותה תוצר של תחיית השפה העברית כשפה מדוברת בעת המודרנית.
הספרות העברית בישראל הייתה המשך ישיר של הספרות העברית שנכתבה בארץ ישראל לפני הקמת המדינה ושל הספרות העברית שנכתבה בתפוצות ישראל ובמיוחד באותן קהילות יהודיות שבניהן עלו לישראל, חלקם או מרביתם. גלי העלייה הגדולים של ראשית המדינה הביאו לישראל ציבור גדול שלא דיבר עברית לפני כן, אך כדי להסתגל לחיים במדינת ישראל, נאלץ ללמוד עברית. מערכת החינוך הישראלית, שפעלה בעברית, האולפנים וכור ההיתוך של צה"ל, הרחיבה בהתמדה את מעגל דוברי וקוראי העברית ובכך יצרו את קהל הקוראים הפוטנציאלי עבור הספרות העברית.
ספרות דור תש"ח
סופרי דור תש"ח או דור הפלמ"ח או דור מלחמת השחרור או דור בארץ הם הכינויים שניתנו לחבורת יוצרים, מרביתם מיוצאי הפלמ"ח, שהובילו את הספרות העברית בשנות הארבעים ושנות החמישים של המאה ה-20. החוויה המרכזית של דור יוצרים זה טמונה בהקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות. בין סופרי דור הפלמ"ח נמנים: משה שמיר, חיים חפר, ס. יזהר, מרדכי טביב, דוד שחר, נתן שחם, אהרן מגד, חנוך ברטוב, שלמה ניצן, יהודית הנדל, יונת ואלכסנדר סנד, יגאל מוסינזון, בנימין תמוז, נעמי פרנקל, אהרן אמיר, אידה צורית, דוד שחם ועוד. במקביל לקבוצת דור הפלמ"ח פעלה בישראל קבוצה קטנה יותר של יוצרים, בהנהגת יונתן רטוש, הכנענים.
המשוררים של דור זה היו: אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, אמיר גלבע, זרובבל גלעד, חיים גורי, ע. הלל, בנימין גלאי, יצחק שלו, אבא קובנר, יחיאל מר, עוזר רבין, טוביה ריבנר, אבנר טריינין, שלמה טנאי, נתן יונתן ואחרים.
הדור הזה נבדל מהדורות שקדמו לו גם בשפת הכתיבה שלו, עברית יום-יומית ולא השפה הלימודית או הנמלצת ששימשה את הסופרים שקדמו לדור זה.
יוצרים מבני העליות החדשות
גלי העלייה של ראשית המדינה הצמיחו מתוכם גם יוצרים שתרמו רבות לספרות העברית. חלק מיוצרים אלה הביאו אל הספרות העברית את זכרונות השואה, תהומות הרשע שהכירו, גבורת הפרטיזנים ומורדי הגטאות, תחושת הגעגועים לבני המשפחה והידידים שנרצחו, תחושת האשם של השורדים והנקמה. לצד יוצרי ספרות השואה היו גם יוצרים שחיפשו את הדרך אל החוויה החדשה של עם חופשי במולדתו, להיות "צבריים" יותר מהצברים, כמו דן בן אמוץ ואחרים, כמו אפרים קישון, שהביאו מטען תרבותי מארץ הולדתם והתאימו אותו לחברה הישראלית.
סופרי הגל החדש
סופרי שנות השישים של המאה ה-20, שכונו על ידי מבקרי הספרות דן מירון וגבריאל מוקד בשם דור המדינה, כונו גם בשם "הגל החדש" על ידי אהרן מגד ומבקר הספרות גרשון שקד. בין סופרי דור זה התבלטו: עמוס עוז, א.ב. יהושע, עמליה כהנא-כרמון, אהרן אפלפלד, יהושע קנז, שולמית הראבן, יצחק אורפז, יורם קניוק, דן צלקה, פנחס שדה, רחל איתן, אמנון שמוש, ישעיהו קורן, אהוד בן עזר, שולמית לפיד, סמי מיכאל, שמאי גולן, שמעון בלס, דן שביט ועוד. הבולטים בין המשוררים היו: יהודה עמיחי, משה דור, משה בן-שאול, אריה סיון, אנדד אלדן, דוד אבידן, דן פגיס, נתן זך, דליה רביקוביץ, ישראל פנקס, אשר רייך, יונה וולך, מאיר ויזלטיר, יאיר הורביץ, איתן איתן, יחיאל חזק, ישראל הר, איתמר יעוז-קסט, יעקב בסר, ישראל אלירז ועוד.
ספרות הגל החדש נוטה אחרי השינויים שחלו בספרות המערב, תוך העדפת סגנונות כתיבה אבנגרדיים בסיפורת. יש העדפה של התרכזות בפרט על פני המצב האנושי והגיבור עוטה דמות חדשה, דמות האנטי גיבור. יוצרי תקופה זו מושפעים מהפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית מבחוץ ומבצע סיני ומלחמת ששת הימים מבית וברקע המוסרי פרשת לבון והעסק הביש.
סופרי הגל המפוכח
יוצרי הגל המפוכח, פעלו במהלך שנות השבעים של המאה ה-20. בין סופרי הגל הזה התבלטו יעקב שבתאי, יצחק בן-נר (שני הראשונים נחשבים למבשרי הגל), חיים באר, רות אלמוג, אלי עמיר, ישראל המאירי, יעקב בוצ'ן, דוד שיץ, אריה סמו, אברהם הפנר, יצחק לאור, דויד גרוסמן, מאיר שלו ועוד. בין המשוררים נמנים: מאיה בז'ראנו, יוסף שרון, רוני סומק, אמיר אור, אלון אלטרס ועוד. בתחום התיאטרון בלטו: יהושע סובול, הלל מיטלפונקט, שמואל הספרי ועוד. בדור הזה הופיעה שירה הומוסקסואלית של יותם ראובני, חזי לסקלי, אילן שיינפלד ואחרים ושירה דתית מודרנית של חוה פנחס-כהן, מירון איזקסון, אדמיאל קוסמן ואחרים.
הדור כונה הדור המפוכח, משום ההתפכחות שהתרחשה אצל יוצרים אלה כתוצאה ממלחמת יום הכיפורים, התפכחות שבאה לידי ביטוי ביצירתם.
סופרי הגל האחר
סופרי הגל האחר, הוא הכינוי שנתן פרופסור אברהם בלבן לסופרי המחצית השנייה של שנות השמונים של המאה ה-20 ושנות התשעים של המאה ה-20 בספרו "גל אחר", שיצא לאור ב-1995 (מבקר הספרות יוסף אורן כינה את הדור הזה בשם "הקולות החדשים"). סופרי הגל האחר שייכים לזרם הפוסט מודרניסטי וההבדלים בינם ובין סופרי הגלים הקודמים פורטו בספר של אורי ברנשטיין, "ספרות של הווה מתמיד". בין סופרי קבוצה זו נמנים אורלי קסטל-בלום, אתגר קרת, דודו בוסי, משה אופיר, דרור בורשטיין, רן יגיל, דן בניה-סרי, סביון ליברכט, נאוה סמל, גבריאלה אביגור-רותם, יצחק בר-יוסף, שלום כתב, איתמר לוי, חנה בת-שחר, יהודית קציר, יובל שמעוני, רונית מטלון, דורית אבוש, אלברט סויסה, אילנה ברנשטיין, לאה איני, מירה מגן, גידי נבו, חגי ליניק, יעל הדיה, גיל הראבן, צרויה שלו, אלונה קמחי, דורית רביניאן, אשכול נבו, סמי ברדוגו ועוד.
הספרות הישראלית בשפה הרומנית
עם גלי העלייה מרומניה הגיעו לארץ ישראל ובהמשך למדינת ישראל גם סופרים ומשוררים רומנים, חלקם ידועים וחלקם בראשית דרכם. חלק מהיוצרים האלה עשו הסבה לעברית ואחרים פנו לעיסוקים חדשים, אך מיעוט מביניהם המשיך לכתוב ולפרסם יצירות ספרותיות בשפה הרומנית. היוצרים האלה מאורגנים במסגרות עצמאיות ודיווחים על פעילותם מתפרסמים בעיתונות הישראלית בשפה הרומנית ובתקשורת הרומנית. ב-2008 התפרסם בקלוז', בהוצאת הסניף המקומי של התאחדות הסופרים של רומניה, כרך בשם Starea prozei (מצב הפרוזה) ובו הופיע גם מאמר מאת אנדריי פישוף Andrei Fischof על "הפרוזה הרומנית בישראל".
עלמא בית לתרבות עברית
עלמא, בית לתרבות עברית בתל אביב, היא עמותה לחקר ולהוראה של התרבות והמסורת היהודית. העמותה נוסדה ב-1996 על ידי ד"ר רות קלדרון.
הלימודים בעלמא עוסקים בתרבות העברית ונסובים על שאלת הזהות היהודית. המושג "תרבות עברית" מובן בעלמא כנקודת המפגש בין התרבות הכללית, התרבות היהודית והמצב הישראלי. בעלמא כקהילת לימוד מושם דגש על דיאלוג בין מורים מתחומי דעת שונים ועל קשר אישי בין מורה לתלמידים ובכיתות לימוד אינטימיות.
בית המדרש חבר באיגוד ההתחדשות היהודית “פנים״.
מסלולי לימוד
"בית מדרש יוצרים", הפונה ליוצרים מתחומים שונים שבעבודתם מעצבים את הספרה הציבורית הישראלית. ההשתתפות בבית המדרש אפשרה התנסות "יחפה" – כלומר חפה מכל אידאולוגיה או עמדה דתית, בלימוד טקסטים יהודיים וישראליים כמקור להשראה. שיטת הלימוד אפשרה דיון מזוויות בלתי שגרתיות ויציקת פרשנויות חדשות לטקסטים הקלאסיים. התוכנית זכתה להצלחה רבה בקרב קבוצות של יוצרים מתחום הקולנוע והטלוויזיה, המוזיקה, האמנות הפלסטית ואנשי תקשורת. בין היוצרים שהשתתפו בתוכנית: יוני רכטר, אורי שנער, רוני ניניו, דוד אופק, יוסי מדמוני, תמר מרום, אוהד חיטמן, שם טוב לוי, קובי אוז, ערן צור, אריאל הורוביץ, נורית גלרון, לארי אברמסון, עדי נס, ציבי גבע, שרון פוליאקין, יוסף קריספל, טליה קינן, ליעד מודריק, גורי אלפי, שהם סמיט.
בעבר התקיימו בעלמא קורסים קצרים באנגלית, בתחומי דעת שונים.
בין המרצים בעלמא: רות קלדרון, ג'רמי פוגל, יאיר אסולין, גל אלניר, חנה פרידמן, דינה וונטורה, בארי צימרמן, אפרת טננבאום, אלחנן ריינר, רמי ריינר, מעוז כהנא, יאיר ליפשיץ, עתליה זילבר, אסף ענברי, עמרי הרצוג, יעקב צ. מאיר, עמר סרגי, עמנואל אטקס, יוסף שורץ, אודי לאון, בנימין שבילי, רחל גוסטמן, גדעון אלעזר, שרון אס, תמר מרין, חיים חיון, אביטל דוידוביץ' אשד, ירון כהן-צמח, מאיה גז, עמרי שאשא, נטע סובול ועוד.
אירועי תרבות בעלמא
חגים ומועדים בעלמא ערבי תרבות סביב מועדים בלוח השנה העברי: הישראלי והאוניברסלי. המפגשים עוסקים בסוגיות העולות ממועדי לוח השנה בהקשרים ספרותיים, היסטוריים, פילוסופיים ופוליטיים. ערבי העיון יוצרים נקודת מפגש בין התרבות היהודית והכללית למציאות הישראלית. בין האירועים: סליחות, חנוכה, משתה פורים, תיקון ליל שבועות, ט"ו בשבט, ט' באב.
סלון התרבות של עלמא סלון אבינעם (לזכרו של אבינעם ניסנוב), משחזר את תפקידו המסורתי של הסלון התרבותי כמקום מפגש מסעיר בין המרחב הביתי לציבורי. הסלון מבקש להפגיש קולות משמעותיים מתוך המרחב התרבותי ללימוד שיחה ודיון.
הוצאת עלמא
לעלמא הייתה שותפה לשתי סדרות ספרים:
סדרת טקסי חיים בשיתוף הוצאת ידיעות אחרונות. הסדרה כוללת שלשה ספרים: "בת מצווה ובר מצווה", "לקראת כלולות" ו"קבלת פנים" (שמחת הבת וברית מילה).
סדרת עלמא - עם עובד היא סדרת ספרים בשיתוף הוצאת עם עובד בה יצאו לאור עד כה שמונה כותרים, מפרי עטם של אריאל הירשפלד, יוסף שורץ, תמר רוס, חיים סולובייצ'יק, ברוך קימרלינג, ישראל יעקב יובל ומלילה הלנר-אשד.
ג'ונת'ן היוורד
ג'ונת'ן היוורד (באנגלית: Jonathon Heyward; נולד ב-1992) הוא מנצח וצ'לן אמריקאי. משנת 2016 היה עוזר המנצח של תזמורת האלה ומנהל מוזיקלי של תזמורת הנוער האלה. הוא היה המנצח הראשי של הפילהרמונית של צפון מערב גרמניה משנת 2021. בשנת 2022 הודיעה תזמורת בולטימור כי מינתה את היוורד למנהל המוזיקלי הבא שלה.
ביוגרפיה
הייוורד גדל בדרום קרולינה, ארצות הברית, במשפחה ללא חשיפה למוזיקה קלאסית; אביו התגורר בהארלם, ולאמו היו הורים מרוסיה ויוגוסלביה. הוא הוכשר לראשונה כצ'לן, ולמד נגינה בצ'לו אצל טימותי אומאלי. ההזדמנות הראשונה שלו לניצוח בפומבי התקיימה ב-2009 במסגרת תזמורת הנוער של פסטיבל מוצרט בדרום צ'ארלסטון למוזיקה קאמרית.
הייוורד היה עוזר מנצח בחברת האופרה של המפסטד גארדן משנת 2013. הוא זכה בתחרות בזאנסון הבינלאומית לשנת 2015 למנצחים צעירים. כשעזב את האקדמיה, הוא הפך לעוזר המנצח של תזמורת האלה, ומנהל מוזיקלי של תזמורת הנוער האלה. הוא היה המנצח הראשי של הפילהרמונית של צפון מערב גרמניה משנת 2021.
הוא ניצח על תזמורת הנוער הלאומית של בריטניה ברויאל אלברט הול בלונדון בקונצרט של הפרומס ב-2021 ביצירה חדשה של לורה ג'ורד, הקונצ'רטו השני לכינור של פרוקופייב עם הסולנית ניקולה בנדטי, והסימפוניה השלישית של בטהובן. המבקר של "הגרדיאן" ציין כי הוא הוביל "מהזיכרון - ביצוע מהיר וחסר פחד של סימפוניה אירואיקה של בטהובן, שבו אקורדים חזקים התפוצצו, חוזרים כמו זיקוקים בכיפת האולם, והקטעים השקטים ביותר בקושי נרשמו. זה היה חומר שופע ומלהיב".
דון קרלו
דון קרלו (בצרפתית: Don Carlos, באיטלקית: Don Carlo) היא אופרה בחמש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית של קמי דו לוקל וז'וזף מרי, המבוססת על המחזה דון קרלוס מאת פרידריך שילר. העלילה מתבססת על מערכת היחסים בין קרלוס, נסיך אסטוריאס (1545–1568) לאליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת אשר נישאה לאביו, פליפה השני כתוצאה מהסכם השלום עם תום מלחמת האבסבורג-וולואה (1551–1559). האופרה הועלתה לראשונה (בצרפתית) בפריז, ב-11 במרץ 1867.
במהלך עשרים וחמש השנים שלאחר הצגת הבכורה, עברה האופרה שינויים רבים בליברית ובמוזיקה, יותר מכל אופרה אחרת של ורדי. בגרסתה המלאה ביותר (בתוספת קטעים שהושמטו לפני הצגת הבכורה וקטע בלט) היא כוללת ארבע שעות של מוזיקה, ובכך היא האופרה הארוכה ביותר שכתב ורדי.
עריכות בטרם הצגת הבכורה
לאחר סיום כתיבת האופרה ב-1866 אך עוד לפני כתיבת קטע הבלט, החליט ורדי לוותר על מספר קטעים בשל אורכה של האופרה, ואלה הם: לאחר הלחנת קטע הבלט, חישבו ב-1867 כי בשל אורכה של האופרה היא תסתיים אחרי חצות, וורדי אישר את הוצאת הקטעים הבאים: האופרה שהועלתה בהצגת הבכורה בפריז, הכילה את כל המוזיקה והטקסט המקוריים, למעט ההשמטות שהוזכרו.
גרסה ראשונה באיטלקית
האופרה תורגמה במלואה עוד בשנת 1866 על ידי אשיל דה לוזייר לדרישת ורדי, על תרגום האופרה לפי אותו המבנה כפי שהוצגה בפריז. הגרסה הכילה מספר שינויים ועריכות מינוריות בהתאמת המוזיקה לטקסט האיטלקי, הועלתה ב-4 ביוני 1867 בלונדון בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובבולוניה באוקטובר של אותה השנה.
גרסת ארבע המערכות
בשנת 1871 הועלתה האופרה בנאפולי ולא נחלה הצלחה. לאחר מספר ניסיונות נוספים שכשלו להעלות את האופרה, החליט ורדי לבצע עוד שני שינויים: ב-1875 החל ורדי לחשוב על צמצום היקפה של האופרה, לאחר ששמע על מספר הפקות בהן הושמטו המערכה הראשונה במלואה וקטע הבלט. ב-1882 החליט ורדי לבצע שינויים מאסיביים באופרה ביחד עם דו-לוקל ושארל-לואי-אטיין ניטר (שתרגם לצרפתית את האופרות מקבת', כוחו של גורל ואאידה מאת המלחין), ולאחר תשעה חודשי עבודה יצרו גרסת ארבע מערכות בצרפתית ללא המערכה הראשונה וקטע הבלט, ובנוסף מספר עריכות בארבע המערכות הנותרות. עבודתם הושלמה ב-1883.
גרסה שנייה באיטלקית
בשנת 1884 הועלתה באופרה לה סקאלה במילאנו גרסת ארבע המערכות באיטלקית (בה השתמשו בתרגום המקורי מ-1866 לחלקי האופרה הנותרים), לראשונה בשם דון קרלו. כעבור שנתיים התיר ורדי להעלות את הגרסה הערוכה של 4 המערכות בתוספת המערכה הראשונה מהגרסה המקורית באופרה במודנה, והיא נודעה כגרסה החדשה בחמש מערכות ללא בלט.
מערכה ראשונה - ביער פונטנבלו
יער פונטנבלו, צרפת בחורף. חוטבי עצים ונשותיהם ביער מתלוננים על קשיי חייהם, שהחמירו עקב המלחמה בין ספרד לצרפת. אליזבת, בתו של מלך צרפת, מגיעה למקום עם עוזריה. היא מרגיעה את הקהל ומבטיחה כי נישואיה ליורש העצר הספרדי יביאו לסיום המלחמה, ועוזבת את המקום. בשלב זה יוצא קרלו ממחבואו ביער, ולאחר שראה את אליזבת הוא מתאהב בה מיד (האריה: "Je l'ai vue" / "Io la vidi"). כשאליזבת חוזרת, הוא מעמיד פנים כי הוא חבר במשלחת של הרוזן מלרמה, אך תוך זמן קצר חושף את זהותו האמיתית, וזוכה לתגובה נרגשת מצידה (דואט: "De quels transports poignants et doux" / "Di quale amor, di quanto ardor"). יריית תותח נשמעת מרחוק ומסמנת כי הוכרז שלום בין צרפת לספרד, וטבלדו מגיע ומודיע לאליזבת כי ידה נתבקשה לא לקרלו, אלא לאביו, פיליפה השני. לרמה ועוזריו מאשרים את הודעתו של טבלדו, ואליזבת נאלצת להסכים לנישואים לאחר תחינות הקהל ביער, ומשאירה מאחור את קרלו לקונן על מר גורלו.
מערכה שנייה
תמונה ראשונה - במנזר סן-ג'וסטו, ספרד.
נזיר מתפלל במנזר למען נשמתו של הקיסר שארל ה-5, סבו של קרלו, שנפטר זה מכבר. קרלו נכנס למנזר ומבכה את היות אהובתו נשואה לאביו. הנזיר, הדומה לקיסר המנוח, מנחם את קרלו בשלום פנימי שיבוא מאלוהים. רודריגו, המרקיז מפוזה וחברו של קרלו, נכנס למנזר לאחר שחזר מפלנדריה (אריה: "J'étais en Flandres"). הוא מבקש מקרלו לסייע לעם הפלנדרי הסובל תחת נציגי השלטון הספרדי שם, אך למראה סבלו של קרלו מנסה להבין את מצוקותיו. קרלו מתוודה על אהבתו לאליזבת, ורודריגו בתגובה מעודד אותו לעזוב את ספרד ולעבור לפלנדריה. השניים נשבעים לחברות נצחית (האריה: "Dieu, tu semas dans nos âmes" / "Dio, che nell'alma infondere"), ולמנזר נכנסים המלך ואליזבת ובני לווייתם להתפלל לזכרו של הקיסר, וקרלו צופה בייאוש באליזבת מן הצד.
תמונה שנייה - בגן ליד מנזר סן-ג'וסטו
נשות חצר והנסיכה אבולי נמצאות בגן, ולהנאתן שרה אבולי על מלך מורי ונסיכה יפה ברעלה שנתגלתה כאשתו ("Au palais des fées" / "Nel giardin del bello"). אליזבת נכנסת, ולאחריה גם פוזה עם איגרת חתומה למלכה מצרפת (ובנוסף מכתב סודי מקרלו). הוא מבקש נחרצות מהמלכה שתקבל את קרלו לשיחה אישית (אריה: "L'Infant Carlos, notre espérance" / "Carlo ch'è sol il nostro amore"), היא מסכימה, ובמקביל משוכנעת אבולי כי קרלו בא לחזר אחריה. כשהם לבד, מבקש קרלו מאליזבת לשכנע את המלך לשלוח אותו לפלנדריה. היא מסכימה, אך מתגרה בקרלו עד שהוא חוזר על דברי האהבה שהשמיע כלפיה בעבר, והם אינם יכולים לממשה בעקבות נישואיה למלך. הפתרון היחיד שהיא רואה זה שקרלו יהרוג את המלך ויישא אותה לאישה במקומו. קרלו בורח מהמקום, והמלך מגיע כדי למצוא את אליזבת לבדה בגן בניגוד להוראתו כי לא תושאר בלא השגחה. הוא מגרש את בת לווייתה הצמודה לצרפת. אליזבתה מנחמת אותה בכך שהיא תחזור למולדת ומבקשת ממנה לומר לצרפת שלום בשמה (אריה: "Oh ma chère compagne" / "Non pianger, mia compagna"). המלך מתחיל בשיחה עם פוזה, אך מסרב להקשיב לדבריו בנוגע לפלנדריה. הוא מגלה לפוזה כי הוא בוטח בו מאוד, אך מזהיר אותו מפני האינקוויזיטור הגדול של ספרד.
מערכה שלישית
תמונה ראשונה - ערב בגן המלכה במדריד
אליזבת עייפה מאוד, ורוצה לפרוש לחדרה כדי להתכונן לטקס הכתרת המלך למחרת. כדי להתחמק מאירוע חברתי באותו הערב, היא מחליפה את המסיכה שלה עם אבולי, מתוך הנחה שכך לא ישימו לב להיעדרה. קרלו מגיע לגן, עם פתק המורה לו לפגוש שם מישהי, והוא חושב שמדובר באליזבת, אך פוגש שם למעשה את אבולי (וחושב בטעות שמדובר במלכה), לה הוא מצהיר על אהבתו. אבולי, במסיכת המלכה, מבינה כי קרלו אוהב את המלכה, והוא נבהל כשהוא מבין כי זאת אבולי וכעת היא יודעת את סודם. כשפוזה נכנס היא מאיימת לספר למלך על אהבתם של קרלו והמלכה, ופוזה מאיים לדקור אותה. קרלו מונע ממנו לעשות זאת, והיא עוזבת את המקום בזעם. רודריגו מבקש אז מקרלו לבטוח בו ולהעביר לו כל פתק עם תוכן פוליטי רגיש כדי שלא יופלל, וכשקרלו מסכים, השניים מאשרים את שבועת החברות שלהם.
תמונה שנייה - בחצר הכניסה לקתדרלת ואיאדוליד
העם שנאסף בחצר מביע שמחה על הכתרת המלך והמלכה, ונזירים מובילים שורה של עולי גרדום שנידונו למוות על ידי האינקוויזיציה. לאחר תהלוכה מלכותית בה מגיעים למקום המלך והמלכה, מתכוון המלך לשאת דברים, אך אז מופיע קרלו עם כמה קצינים פלנדריים, ומבקש חופש לפלנדריה. העם ואנשי החצר מביעים סימפתיה לדברי הקצינים הפלנדרים, אך המלך בתמיכת הנזירים מסרב להקשיב ומורה על מעצרם. קרלו שולף את חרבו כנגד המלך. זה קורא לאנשיו לפרוק את קרלו מחרבו, אך קריאה זו לא נענית עד אשר פוזה מגיע ומתערב. הוא משכנע את קרלו לתת לו את חרבו, ומועלה בתמורה לכך לדרגת דוכס. החגיגה ממשיכה, ועולי הגרדום מובאים לתלייה למשמע קול המבטיח שלום נצחים לנשמותיהם בגן-עדן.
מערכה רביעית
תמונה ראשונה - שעת בוקר מוקדמת בחדר העבודה של המלך
המלך יושב בדד בחדר העבודה ומקונן על אהבת אליזבת, שמעולם לא ניתנה לו באמת ובתמים ועל כובד מטלותיו כמלך, ועל כך שלעולם לא יזכה לשנת ישרים עד אשר ישכב בקברו (אריה: "Elle ne m'aime pas" / "Ella giammai m'amò"). לחדר נכנס האינקוויזיטור הגדול, עיוור בן תשעים. המלך שואל אותו אם הכנסייה תתנגד לכך שיהרוג את בנו, והזקן משיב כי גם אלוהים הקריב את בנו. לאחר מכן מאשים הזקן את פוזה בפשעים חמורים יותר מאשר אלה של קרלו, בעיקר בכך שהוא רפורמיסט, וכשהמלך מנסה למחות, הוא מאיים, כי הכנסייה יכולה לראות גם במלך אחראי לניסיונות רפורמציה. הזקן עוזב, תוך כדי שהמלך מבין שהוא חסר כוחות מול דרישות הכנסייה. בשלב זה נכנסת אליזבת בכעס על קופסת התכשיטים שלה שנגנבה לכאורה. המלך מראה לה כי הוא לקח אותה ומוציא משם תליון עם דיוקן של קרלו. הוא מאשים אותה בגילו עריות, אך כשהיא מכחישה ומתעלפת הוא נבהל וקורא לעזרה. אבולי ופוזה נכנסים לחדר, מתפתחת שיחה, שגם אליזבת מצטרפת אליה לאחר שהיא מתעוררת מעלפונה (קוורטט: "Maudit soit le soupçon infâme" / "Ah, sii maledetto, sospetto fatale"). המלך מבין כי טעה ביחסו אל אליזבת, רודריגו מבין כי זה הזמן לפעול לטובת קרלו למרות שזה יכול לעלות לו בחייו, אבולי מתחרטת על שבגדה במלכה, ואליזבת מתאוששת ומבטאת ייאוש מן המצב אליו נקלעה. שני הגברים עוזבים את החדר, ואבולי מתוודה בפני אליזבתה שהיא זו שהביאה למלך את קופסת התכשיטים שלה, מתוך אהבתה לקרלו, ושהיא בנוסף גם פילגש של המלך. אליזבת כועסת ומעמידה לפניה ברירה בין שתי אפשרויות - לצאת לגלות או להסתגר במנזר עד סוף חייה, ועוזבת את החדר. אבולי נשארת לקונן על גורלה המקולל ובוחרת ללכת למנזר, לא לפני שהיא מחליטה לעזור לקרלו כדי שלא יומת (אריה:"O don fatal" / "O don fatale").
מערכה חמישית - במנזר סן ג'וסטו
שעת לילה מאוחרת במנזר, אליזבת כורעת ברך לפני הקבר של הקיסר המנוח. היא מספרת, שהיא מחויבת לעזור לקרלו בשאיפותיו לשחרר את פלנדריה, אך לעצמה היא מבקשת רק את המוות (אריה: "Toi qui sous le néant" / "Tu che le vanità"). קרלו מופיע והם נפרדים בפעם האחרונה זה מזה (דואט: "Au revoir dans un monde où la vie est meilleure" / "Ma lassù ci vedremo in un mondo migliore").
המלך והאינקוויזיטור הגדול נכנסים למקום. המלך מצהיר כי יהיה כאן קורבן כפול, והזקן מודיע שהאינקוויזיציה תמלא את תפקידה. בשלב זה נערך משפט קצר לשניים. קרלו קורא לאלוהים להושיע אותו ושולף את חרבו מול חיילי האינקוויזיציה. לפתע, מגיח נזיר מקברו של הקיסר ולוקח משם את קרלו למקום מבטחים בתוך המנזר. בעוד המלך והאינקוויזיטור משוכנעים כי מדובר ברוח הקיסר עצמו.
העלאת האופרה במרוצת השנים
בשנים האחרונות העלו מספר בתי אופרה את מכלול הגרסאות השונות. האופרה של וינה העלתה ב-2006 את גרסת כל חמש המערכות, כולל הבלט וכל הקטעים שהושמטו מהאופרה עוד לפני הבכורה בפריז.
עמידות צבע
עמידות של צבע הוא מונח המשמש בצביעת טקסטיל, המאפיין את התנגדות האריג הצבוע לדהייה או המסה. המונח משמש בעיקר בהקשר של ביגוד. עמידות הצבע של בגדים נבדקת לפני הלבנה או שימוש בחומרי ניקוי או בשיטות ניקוי אחרות.
עמידות באור, עמידות בשטיפה, בעיקר במים או במים וסבון, ועמידות לשפשוף הם המרכיבים העיקריים של עמידות של צבע שיש להם הגדרה מקובלת. עמידות באור של צבע טקסטיל נמדדת בסולם של 1 עד 8. עמידות בשטיפה היא בסולם של 1 עד 5. בשני המקרים, ערך מספרי גבוה יותר מצין עמידות גבוהה יותר.
איתי זבולון (שחקן)
איתי זבולון (נולד ב-11 בפברואר 1985) הוא שחקן, קומיקאי, מוזיקאי, במאי ויוצר ישראלי, שהתפרסם מיצירת סרטונים מקוריים לרשת, לצד משחק בסדרות והצגות שונות.
ביוגרפיה
זבולון גדל בשכונת נווה שאנן שבחיפה. הוא בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב.
קריירת משחק: תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה
ב-2009 השתתף בתפקיד אורח של עובד קייטרינג בסדרה ״מנדלבאום בלש פרטי״. בשנים 2011 עד 2014 שיחק בתיאטרון החאן במגוון הצגות, בהן "החולה המדומה", "הלילה השנים עשר", "תעלולי סקפן" ו"ירושלים החדשה". בטלוויזיה הופיע בסדרות "המובילים", ב"סלב'ס" (דיבוב ותסריט), "השועלים" ו"רון".
בשנת 2014 שיחק בתפקיד אורח במערכון בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת".
ב-2015 שיחק בתפקיד הראשי בסרט האימה-קומי "מסווג חריג". באותה שנה השתתף בתפקיד קצר בסדרת הטלוויזיה "רון".
בשנת 2017 השתתף זבולון בסדרת הקומית "ויקי ואני" שמשודרת בערוץ 10 בתפקיד הראשי לצידה של מגי אזרזר.
בשנת 2018 השתתף בסדרה "ככה זה" של yes בתפקיד מנו השכן.
בשנת 2019 השתתף בסדרת הדרמה "פאנץ'" של yes בתפקיד צלביץ', בתוכנית המערכונים הסאטירית "שב"ס" המשודרת בתאגיד השידור הציבורי בתפקיד ד"ר ליאב ובסדרה "זה לא הגיל" של שידורי קשת, בתפקיד מוקה.
בשנת 2020 השתתף ב"ארץ נהדרת" בסדרת המערכונים "גרנד רילקס אילת" בתור מיתר מקפל המגבות.
בשנת 2022 השתתף בסרט הקומדיה "עולה לראש", שיצרו וכתבו חברי ערוץ הכיבוד, בתפקיד יוגב ציפריס.
בשנת 2023 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "האחיין שלי בנץ" המשודרת בחינוכית, בתפקיד ניב בר נור.
יצירה לרשת
משנת 2012 החל זבולון ליצור סרטונים לרשת. סרטונים אלה זכו לחשיפה גדולה וחלקם הפכו לתופעה תרבותית.
בין הסרטונים שיצר: "שם", "ווהן", "יניר האחמ"ש" וסרטון לקידום פסטיבל SoLow (חיפה-תל אביב).
יצירה לבמה: תיאטרון וסטנדאפ
באוקטובר 2021, זבולון העלה בבכורה את ״העולם הוא מקום יפה״, מופע המשלב ומטשט את החיבור בין סטנדאפ לתיאטרון. המופע נוצר ובוים על ידי זבולון. במופע משתתפת השחקנית ג׳וי ריגר, אשר הייתה חלק מפיתוח המופע כשחקנית יוצרת. המופע מציג בתיאטרון הבית ביפו.
בספטמבר 2022, זבולון העלה ביחד עם דניאל קורן בפסטיבל ישראל בבכורה את ״הווה מוחלט״, מופע תיאטרון מאולתר לחלוטין. קורן וזבולון חוקרים במופע, את היכולת לייצר אירוע בימתי בלי להתכונן בכלל. מופע הנשען על מסורת האימפרו ומותח את הגבולות לזרם תודעה הנע בין דיאלוגים וסצנות, לווידויים, שיחות ומוזיקה מאולתרת. המופע מציג ברחבי הארץ.
קריירה מוזיקלית
בתחום המוזיקלי הקים זבולון ב-2010 את להקת הפאנק "ויתרתי" יחד עם הגיטריסט יהונתן כספי, אליה הצטרף המתופף נמרוד ליברמן והבסיסט טל מרקוס.
הלהקה הוציאה שני אלבומי EP. הראשון בשנת 2012 והוא נקרא "Double EP" והשני בשנת 2013 והוא נקרא "גבינה חצי רכה".
ב-2014 הלהקה הפסיקה את פעילותה והוציאה את האלבום "אוסף של חרטות". ב-2021 התאחדה הלהקה ושבה להופיע. בספטמבר של אותה שנה, הלהקה הוציאה EP חדש בשם ״עכשיו עכשיו עכשיו״.
ב-2023 "ויתרתי" חיממו את להקת Offspring בהופעתם בישראל.
משנת 2016 זבולון חבר בלהקת "Mayonesa".
מבצעי בוסתן
מבצעי בוסתן הם סדרה של פשיטות של כוחות חי"ר מוסק לעומק מצרים שנערכו במסגרת מלחמת ההתשה במטרה לפגוע במטרות צבאיות או אסטרטגיות ובכך להביא לרגיעה בחזית התעלה.
הרקע
לנוכח תקריות הגבול בקו המעוזים לאורך תעלת סואץ והנפגעים לצה"ל הוחלט לחדש הפשיטות כנגד מטרות בעומק מצרים ובכך להביא להפחתת מספר התקריות שיזמו המצרים כפי שאירע לאחר מבצע הלם המוצלח מבחינתה של ישראל. מאחר שארצות הברית הטילה מגבלות שימוש בנשק מתוצרתה לצורך תקיפת מדינות ערב במטרה לשמור על נייטרליות, הוחלט לעשות שימוש בכוחות חי"ר שיונחתו במסוקים צרפתיים שיעילותם נמוכה ממטוסי הסקייהוק שהיו ברשות חיל האוויר באותה התקופה ושהיו מסוגלים להנחית פצצות במשקל מאות ק"ג. סדרת מבצעי בוסתן גרמה לנזק כלכלי ומוראלי בשלטון וצבא המצרי. חלקם פורסמו על ידי דובר צה"ל חרף הכחשות מצריות וחלקן לא פורסמו.
המבצעים
מבצע בוסתן 22 – בליל 29 באפריל 1969 בשעה 21:46 המריא מסוק סופר פרלון שקברניטו היה סרן נחמיה דגן ובו שישה לוחמים מסיירת צנחנים ובפיקוד גד נגבי מא-טור שבסיני. הכוח הונחת סמוך לעיר לוקסור שבמצרים, כ-300 ק"מ ממערב סיני שהיה אז גבול מדינת ישראל. החיילים גררו את מטעני החבלה על גבי עגלות שנבנו במיוחד לשם כך והניח אותם בצמוד לשישה עמודי מתח גבוה שהובילו חשמל מתחנת הכוח בסכר אסואן צפונה לעמק הנילוס ולקהיר וכן חיבל באנטנת קשר.
לאחר שהכוח הצמיד את חומר הנפץ לעמודים כמתוכנן, נשלח מסוק סופר פרלון אחר לפנותו. בקרי חיל האוויר הודיעו על הזנקת מיגים לאזור הפעילות אך הכוח הישראלי הספיק לחזור לסיני ללא מגע עם המיירטים המצריים. בשעה 03:50 נחת המסוק הישראלי ובו ששת החיילים. תוצאות המבצע היו הריסת ששת עמודי המתח הגבוה, הפסקות חשמל באזור הדלתא של הנילוס ובקהיר והרס של אנטנת הקשר. לא היו נפגעים לצה"ל.
בדומה לתגובת המצרים לאחר מבצע הלם גם הפעם הכחישו כי נפגעו מתקני החשמל על ידי ישראל. גם הפעם פרסמה ישראל בתגובה תצלומי אוויר שבהם נראו עמודי המתח העליון הפגועים וצוותים מצריים שמתקנים אותם.
מבצע בוסתן 37  – בליל 30 יוני 1969 בשעה 20:20 המריא מסוק סופר פרלון, ובו כוח של שבעה חיילים מסיירת צנחנים ומפקדם המ"פ מוטי פז, לאזור נגע חמאדי. המסוק נחת כ-50 מטרים מאחד מעמודי החשמל הכוח נשא הפעם את מטעני החבלה על גבי אלונקה מאחר שהעגלות שנעשה בהם שימוש במבצע הקודם שקעו בחול התפצל לשתי חוליות והצמיד מטעני חבלה בשישה עמודי מתח גבוה שהובילו חשמל מתחנת הכוח בסכר אסואן צפונה לעמק הנילוס ולקהיר. לאחר שהכוח הצמיד את חומר הנפץ לעמודים כמתוכנן, נשלח בשעה 21:20 מסוק סופר פרלון אחר לפנותו. תוצאות המבצע היו הריסת חמישה עמודי המתח הגבוה, והפסקות חשמל באזור הדלתא ובקהיר. העמוד השישי ניזוק אך לא נפל. לא היו נפגעים לצה"ל. לאחר המבצע הודיע דובר צה"ל על המבצע אך דובר ממשלת מצרים הכחיש כי קיימת תקלה במערכת החשמל. בתגובה פרסם דובר צה"ל את צילומי העמודים ההרוסים שצילם הכוח לאחר הפיצוץ.
גם במבצע זה הכחישו המצרים את הודעת דובר צה"ל בדבר פעולה מוצלחת בנגע חמאדי. ושוב פרסם צה"ל את תמונות העמודים לאחר התקיפה שצולמו ביום המחרת.
מבצע בוסתן 25א – בליל 1 ביולי 1969 בשעה 22:40 המריאו מראס סודר שבסיני שלושה מטוסי סופר פרלון ועליהם צנחנים מגדוד 202 מחולקים לשני כוחות האחד בפיקוד המג"ד יעקב חסדאי והשני בפיקוד המ"פ חגי לוי ובנוסף 24 לוחמים מגדוד 890. אל הכוח התלוו שני מסוקי בל 205 לחיפוי מטייסת 124. שני מסוקי סופר פרלון הנחיתו את כוחות הצנחנים בסמוך לנקודות משמר צבאית לאורך כביש ראס זעפרנה בשעה 23:00 לערך. בהסתערות הצנחנים על העמדות נהרגו 12 חיילים מצריים, ארבעה נפצעו ואחד נלקח בשבי. בנוסף, הכוחות השמידו מתקנים, פוצצו שני עמודי טלפון והטמינו במקום מטענים ממולכדים. כתוצאה מהחבלה בקווי הטלפון נותק הקשר בין מפקדת הגזרה הצפונית של פיקוד ים סוף לבין מפקדת הגדוד בראס זעפרנה. קברניט מסוק הסופר פרלון השלישי טעה בניווט, ונחת כשמונה ק"מ מהמטרה, מפקד הכח קיבל אישור לתקיפת עמדה חילופית כראות עיניו. בשעה 1:23 זיהה הכוח נקודת משמר והחליט להסתער עליה אך היא התבררה כריקה. הכוח שבה שני אזרחים שהיו בה. במהלך הטיסה חזרה לישראל נתגלו המסוקים על ידי המצרים. כ-20 דקות לאחר הגילוי ניתנה במצרים התראת חדירה כוללת ולאחר כ-18 דקות נוספות הוזנק מיג 21 משדה תעופה מנצוריה ולאחר זמן מה מיג 21 נוסף ומטוס איליושין Il-28. במקביל הזניק חיל האוויר זוג מטוסי מיראז' 3 אך לא נוצר מגע בין המטוסים ובכך סיים הכוח את חזרתו לראס סודר בשעה 2:50 לערך.
מבצע בוסתן 38 – למחרת, ב־2 ביולי 1969 נערך מבצע המשך, שבו פשטו לוחמי צה״ל על שלושה מוצבי משמר בחוף ראס אסרן וראס אבו באכר, על הכביש הראשי המוליך ממצרים לסודאן. בפשיטה נהרגו 13 חיילים מצריים ואחד נשבה.
בסך הכל ההפגזה נמשכה 25 דקות ובמהלכה נורו 62 פצצות מרגמה לעבר המחנה. מספר מבנים במחנה נהרסו, מערכת החשמל ניזוקה וקווי הטלפון נותקו. הכוח פוצץ את הציוד שנותר בשטח באמצעות מטען השהייה (לרבות שמונת הפגזים שלא נעשה בהם שימוש) וחזר במסוקי הסופר פרלון לישראל. המצרים לא דווחו על התקיפה ולא ידוע על מספר הנפגעים בפעולה זו. מאוחר יותר פורסם בעיתון אמריקאי הוושינגטון פוסט כי מספר קצינים מצריים בכירים נהרגו בהתקפה ובהם קצין בדרגת בריגדיר גנרל. על פי הפרסום הפעולה ערערה את אמונתם של המצרים שיש בכוחם להתגונן מפני מבצעי העומק של צה"ל. לא היו נפגעים לצה"ל במבצע.
לימים, סיפר טייס המסוק המוביל, אברהם פרי, שסייע בטיווח המטרה, שלאחר הסכם השלום עם מצרים נסע במסגרת טיול לבקר במקום הנחיתה ומצא את ארגזי התחמושת הצה"ליים שנותרו עדיין במקום.
תוצאות המבצעים
כתוצאה מהמבצעים ומפשיטות אחרות בעומק מצרים בתקופת מלחמת ההתשה הוקם על ידי הצבא המצרי כוח משימה מיוחד שנקרא המיליציה העממית שתפקידו היה להגן על מתקנים אסטרטגיים בעומק מצרים מפני פשיטות של צה"ל.
לימים כתב רמטכ"ל צבא מצרים סעד א-שאזלי בספרו חציית התעלה כי הצורך בהקמת "המיליציה העממית" גזל חלק מעתודות הצבא המצרי ובשל כך ההשוואות המספריות של סדרי הכוחות בין צבא מצרים לבין צה"ל אינן נכונות וכי יש להשוות רק את הכוחות המוקצים ללחימה בחזיתות בשני הצבאות.
שביתת הענבים בדליינו
שביתת הענבים בדליינו הייתה שביתה של פועלים חקלאיים נגד מגדלי הענבים בקליפורניה. השביתה החלה ב-8 בספטמבר 1965, ונמשכה יותר מחמש שנים. השביתה הסתיימה בניצחון משמעותי של הפועלים, בין היתר בשל חרם צרכנים על ענבים שנקטפו ושווקו על ידי פועלים שאינם מאוגדים, והובילה לחתימת ההסכם הקיבוצי הראשון עם התאגידים החקלאיים.
השביתה החלה כאשר הוועדה המארגנת של הפועלים החקלאיים, ובה בעיקר פועלים פיליפינים מדליינו, בהנהגתם של פיליפ ורה קרוז, לארי איטליונג, בנג'מין גיינס, ופיט ולאסקו, ארגנה עזיבה המונית של פועלים מחוות גידול ענבים, תוך דרישה לקבלת שכר שווה לשכר המינימום הפדרלי.
שבוע לאחר התחלת השביתה, הצטרפה אגודת פועלי החקלאות הלאומית, ארגון צ'יקנו בעיקרו, בראשות סזאר צ'אבס, דולורס הוארטה, וריצ'רד צ'אבס,, ובסופו של דבר התמזגו שתי הקבוצות ויצרו את איגוד הפועלים החקלאיים (United Farm Workers או UFW) באוגוסט 1966.
באמצעות פעולותיה העממיות - חרם צרכנים, צעדות, התארגנות קהילתית והתנגדות בלתי אלימה, צברה התנועה תשומת לב לאומית למצוקתם של פועלים שהיו בין מקבלי השכר הנמוך שבאומה. עד יולי 1970, הצליח UFW להגיע להסכם קיבוצי עם מגדלי הענבים, שהשפיע על יותר מ-10,000 פועלים חקלאיים.
רקע
בעת המהפכה המקסיקנית ב-1910, נמלטו מקסיקנים רבים לארצות הברית. באותה העת, הביקוש לפועלים חקלאיים בארצות הברית היה גדול, וב-1920 הסדירה הממשלה אשרת עבודה שיועדה במיוחד עבור פועלים אלו. חוק ברסרו, כפי שכונה, אמנם הסדיר את מעמד העבודה החוקית של המהגרים המקסיקנים, אך לא הבטיח להם שכר מינימום, הגנה משפטית מפני ניצול, או זכויות אחרות, והפועלים הצ'יקנו הפכו לקבוצה חלשה וענייה, הסובלת מגזענות ומאפליה.
באותה תקופה, גם בשל הביקוש הגדול לפועלים, התרחשה הגירה משמעותית של פועלים מהפיליפינים, אשר במחוז דליינו בקליפורניה נקראו "המאגונג של דליינו". כמו מהגרים אסייתים אחרים, ובעיקר הסינים אשר מספרם היה גדול אף יותר, סבלו הפיליפינים מאפליה בחוק וכן מתכתיבים חברתיים.
התנאים בהם עבדו הפועלים החקלאים היו קשים, ואף נגדו את החוקים הקיימים בתקופה. ילדים ובוגרים עבדו כ-15 שעות ביום, מבלי שיסופקו להם שירותים או אוכל. המקסיקנים קיבלו כ-90 סנט לשעת עבודה, ועוד 10 סנט לארגז ענבים. הפיליפינים עד 30 סנט לשעה פחות מזה. הפועלים נדרשו לשלם כשני דולר ליום עבור צריפי הפח בהם חיו ללא מים זורמים או חשמל. משום כך, כל הפועלים ומשפחותיהם חיו מתחת לקו העוני.
הפועלים הפיליפינים התארגנו באיגודי עובדים יחסית מוקדם, כחלק מהמאבק נגד ניצולם ואפלייתם. בדליינו, האיגוד החקלאי הגדול ביותר של הפועלים הפיליפינים היה הוועדה המארגנת של הפועלים החקלאיים (National Farmworkers Association (NFWA)), שהיה חלק מאיגוד העובדים הארצי AFL-CIO, ובראשה עמד לארי איטליונג, יליד הפיליפינים אשר היגר בגיל 14 לארצות הברית, והיה בעל היסטוריה של ארגון ואיגוד עובדים, בין היתר באלסקה ובסיאטל במפעלי שימורים. האיגוד לא הוכר על ידי תאגידי החקלאות.
התחלת השביתה
אחרי בציר שיא בסתיו 1965, דרשו הפועלים הפיליפינים שכר של 1.40 דולר לשעה, ו-25 סנט לארגז, וביקשו לערוך בחירות לאיגוד המקצועי שייצג אותם מול התאגידים. התאגידים סירבו להם, ו-1,500 חברי NFWA החליטו לצאת לשביתה ב-8 בספטמבר 1965. היו ניסיונות קודמים לשבות, לפעמים בהצלחה חלקית, כמו במאי של אותה שנה, כאשר הפועלים זכו להטבת שכר, אך לא לחוזה המבטיח את זכויותיהם. פעמים רבות, איגודי הפועלים השונים (שבמסגרת תעשיית הענבים היו מחולקים בעיקר לאיגודים של מקסיקנים ואיגודים של פיליפינים) פעלו אלה נגד האינטרסים של אלה. עד כמה שהמקסיקנים נוצלו בעצמם, הפיליפינים הרוויחו עוד פחות מהם, והיו חיכוכים בין הקבוצות. לעיתים ניצלו המקסיקנים שביתות של הפיליפינים כדי לתפוס את מקומות העבודה שלהם.
אך הפעם התפתחו הדברים אחרת. איטליונג, עם מנהיגי הפועלים פיליפ ורה קרוז ופיט ולאסקו, פנה למארגן איגוד הפועלים הצ'יקנו, סזאר צ'אבס, והזמין אותו להוביל את אנשיו ולהצטרף לשביתה. ב-16 בספטמבר, יום העצמאות המקסיקני, ערך צ'אבס כינוס בכנסייה המקסיקנית המקומית על מנת לאפשר לחברי אגודת פועלי החקלאות הלאומית (National Farmworkers Association (NFA)) להחליט אם ברצונם להצטרף למאבק בדליינו. להתכנסות הגיע קהל משוער של יותר מאלף מאתיים חברי ארגון ותומכים, שביטאו את תמיכתם הנלהבת לשביתה.
כמו איטליונג, צ'אבס היה מאגד עובדים ותיק. יליד אריזונה, למשפחה מקסיקנית-אמריקאית שאיבדה את חוותה ב, צ'אבס גדל כפועל עונתי נודד. כשהמשפחה השתקעה במחוז דליינו היה לחלק מתנועת הפועלים המתהווה, ואשר התפרצה לבמה הלאומית בשנות השישים.
שנים עבריות א'ש' - א'שצ"ט
השנים הללו מהוות את המאה השלושה עשרה מבריאת העולם, והמאה השלישית קודם המבול, שאירע בשנת א'תרנ"ו למניין הלוח העברי. הדמויות המקראיות שחיות בשנים הללו הם ירד, מתושלח, למך ונח.
שביתת הענבים בדליינו
משביתה לחרם
הצלחה מוקדמת זו הובילה לשורה של הפגנות ברציפים של אזור מפרץ סן פרנסיסקו. איגודי עובדי הנמל פעלו בסולידריות עם הפועלים החקלאיים, וסירבו לטעון ענבים מחוות לא מאוגדות.
החרמות המוצלחות ברציפים הובילו את צ'אבס להשיק בדצמבר 1965 חרם רשמי נגד שני התאגידים הגדולים ביותר אשר היו מעורבים בתעשיית הענבים בדליינו, שנלי תעשיות וחברת דיג'ורג'יו.
הסרט הדוקומנטרי The Wrath of Grapes (1985) תיעד כיצד התאגידים השתמשו בטקטיקות של איומים ואלימות נגד המפגינים, בין אם דרך המשטרה או באמצעות חברות אבטחה פרטיות. חברת מ. קרטאן, למשל, שכרה חבורת בריונים ושלחה אותם לפזר באלימות הצבעת פועלים למען איגוד בדליינו. הם תקפו מפגינים, שברו שולחנות, וריסקו את הקלפיות.
הרחבת המאבק
ב-17 במרץ 1966 הוביל צ'אבס קבוצת פועלים במסע רגלי של שלוש מאות מייל מדליינו לבירת קליפורניה, סקרמנטו. היה זה ניסיון להפעיל לחץ על המגדלים ועל ממשלת המדינה לענות על הדרישות של הפועלים המקסיקנים והפיליפינים שיוצגו על ידי הארגונים שמאחורי השביתה. העלייה לרגל נועדה גם לעורר תשומת לב ציבורית נרחבת למטרתם של הפועלים. זמן קצר אחרי זה, התמזגו שני הארגונים השובתים לאיגוד הפועלים החקלאיים (United Farm Workers או UFW), והוכרו באופן רשמי על ידי AFL-CIO באוגוסט 1966.
הכרה זו הייתה מרכזית למאבק—כעת, החרם קודם על ידי איגודי עובדים בכל רחבי ארצות הברית, והמודעות למאבק עלתה בעקבות סיקור נרחב בתקשורת. בספטמבר 1967, החרם הארצי הגיע לעיצומו.
אך תאגיד דיג'ורג'יו הענק, ועוד תאגידים חקלאיים בעקבותיו, לא הסכימו לחתום על חוזה, ובינתיים, האירועים בשטח הסלימו. כוח העבודה שלהם צומצם בחצי ויותר בעקבות השביתה, והם החלו לייבא עובדים מקסיקנים נוספים, אך רבים מאלה הצטרפו עד מהרה לשורות השובתים והמפגינים. בהתאם, גם טקטיקות האלימות נגדם גברו.
בו זמנית, חלק מהשובתים אבדו תקווה וביקשו לחזור לעבודה. צ'אבס עבד עמם להחיל האטת עבודה מבפנים, וכן ביצירת רשת מודיעין שפעלה לעודד פועלים לתמוך באיגוד ולהשתתף בפועלות שביתה והאטה.
אי-אלימות
צ'אבס היה מחויב לפעילות בלתי אלימה במסגרת המאבק. במידה גדולה, הוא שאב מהאמונה הקתולית שלו ושל רוב הפועלים כדרך פעולה, כדוגמת הצעדה לסקרמנטו, שמוסגרה כעלייה לרגל, ולוותה בתפילות ציבוריות של תומכים קתוליים שפגשו בדרכם לבירה. במאי 1967, צ'אבס ערך מפגש תפילה המוני מול משרדי דיג'ורג'יו.
צ'אבס הסיק שלא יוכל להחזיק את השביתה רק בין הפועלים המקומיים ותמיכת עובדי נמל ואיגודים אחרים—ופעל ביתר שאת למנוע מראש את הביקוש לענבים מצד הצרכנים. בקיץ 1967, רשת מתנדבים בפרישה כלל-ארצית הקימו מטי מאבק בכנסיות ואולמות איגודים, כדי להפיץ את המסר "אל תקנו ענבים". הם פתחו בקמפיינים של שליחת מכתבים, מכתבים למערכות עיתונים וטורי דעה, ראיונות בתקשורת, נאומים ציבוריים, ודיבייט. הם ביקשו מבעלי מרכולים לא לקנות ענבים, וערכו הפגנות מול חנויות שסירבו להם.
לאחר יותר שנתיים של שביתה, ב-1968, החלו חלק מהשובתים לדבר על הסלמה ושימוש באלימות. צ'אבס הגיב בקריאה ל"צום והקרבה", מעשה של כפרה—שוב בהשראת האמונה הקתולית—שידגים את המשמעת הדרושה כדי לנהל מאבק אזרחי לא אלים. הפועלים, רובם דתיים מאוד, הגיבו בחיוב לקריאה זו, ורבים שעטו לצידו בדלאנו, ופתחו בשביתת רעב. צ'אבס שבת 25 יום, וירד במשקלו ביותר מ-15 ק"ג. כשהרופאים התעקשו שחייב בסכנה, הוא שבר את צומו באספה שכללה את הסנטור רוברט קנדי.
ביולי 1969, הופיע צ'אבס על שער טיים מגזין. עם הכרה זו בו כמנהיג לאומי, הוא יצא לסבב של 28 ערים ברחבי ארצות הברית, שם נאם בבקשה לתמיכה בשביתה ובחרם הענבים.
הצלחת השביתה
בשיא העימותים בין השובתים לתאגידים, ב-1967, חברת דיג'ורג'יו הציעה לשובתים לערוך בחירות לאיגוד—מעשה אשר התקבל אצל השובתים כהצלחה משמעותית. אך בזמן אמת, התאגיד חיבל בבחירות, ובפועל מנע מהבחירות להתקיים. זו הייתה נקודת מפנה בשביתה, כי אז החלו חלק מן הפעילים לדרוש מעשים ישירים יותר, וצ'אבס—כדי למנוע אלימות—הפנה כוחותיו לבמה הלאומית.
מושל קליפורניה, אשר חשש לשם הטוב של מדינתו, הורה על קיום בחירות אמיתיות בספטמבר של אותה שנה. בשלב זה, האיגודים המקסיקניים והפיליפיניים התמזגו כדי למנף את כוחם המשותף בבחירות נגד דיג'ורג'יו, ואכן UFW הפך לארגון בעל השפעה, עם היכולת למשוך תמיכה ממאוד איגודי עובדים ברחבי ארצות הברית. בבחירות שלבסוף נערכו, UFW ניצח ברוב גדול, תוצאה שלא רק הגבירה את הלגיטימציה שלו כנציג הפועלים, אלא גם היטיב עם התפישה לגבי איגודי עובדים בכל ארצות הברית. אך ההסכמים הקיבוציים מול המגדלים לא הגיעו בעקבות הבחירות, והשביתה והחרם נמשכו.
ב-1970, מספר מגדלים קטנים שספגו מכה כלכלית אנושה יותר מהחרם ביקשו לחתום על הסכמים עם איגודי הפועלים. שיווק ענבים בחותמת האיגודים איפשר למגדלים אלו לתמחר את תוצרם במחיר גבוה יותר, מה שבתורו הפעיל לחץ על מגדלים אחרים.
בשלב זה, הצטרפו 25 תאגידים גדולים למשא ומתן עם האיגוד וחתמו על הסכמים קיבוציים. יותר מ-10,000 פועלים היו כעת מיוצגים על ידי איגוד, וזכו גם לשכר גבוה יותר, של 1.80 דולר לשעה ועוד 20 סנט לארגז, ביטוח רפואי, והגבלת שימוש בנוגדי חרקים בשדות. וכך, בפועל, הגיע החרם לסופו, לבד ממספר קטן של מגדלי חסה וענבים, וכן יקבי גאלו, אשר החרם נגדם הסתיים רק ב-1978.
מאוחר יותר, ב-1975, נחקק בקליפורניה חוק המאפשר בחירות סודיות לאיגודי עובדים, ובעקבותיו, בספטמבר של אותה שנה, UFW הגבירו באלפים את מספר הפועלים המאוגדים, וכך גם הטימסטרס, שהיו האיגוד היחיד שניצב מולם בבחירות. ב-1977 חתמו הטימסטרס על הסכם עם UFW לפיו יפסיקו לפעול כדי לייצג פועלים חקלאיים.
ריינינג
ריינינג (באנגלית: Reining) היא תחרות רכיבה המציגה אילוף סוסים בסגנון מערבי, בה הרוכב מוביל את הסוס לסדרה של תרגילים קבועים. התרגילים אמנם קבועים ואינם משתנים ממקצה למקצה, אך הסדר שלהם יכול להשתנות. במהלך מקצה ריינינג, יבצע הסוס עצירה במקום והחלקה (Slide Stop), הסתובבות על רגל ציר (Spin), החלפות רגלים (Flying Lead Change) ומעגלים. כל העבודה במהלך המקצה נעשית בדהרה מהירה (Canter) ובדהרה איטית (Lop).
ריינינג מזוהה לעיתים כ"דרסאז' של הרכיבה המערבית", מכיוון שהוא דורש מהסוס להיות קשוב ומכוונן אל תנועותיו של הרוכב, אשר צריכות להיות כמעט בלתי נראות ותוך כך עליו (הרוכב) להוביל את הסוס לאורך המסלול בתאום ובדיוק. על הסוס להיראות רגוע ונינוח לאורך כל המקצה; כל תזוזה שמעידה על לחץ או חוסר שקט מצדו (נפנוף בזנב בחוסר שקט, רקיעה ברגלים הקדמיות או האחוריות וכו') ישוקללו לרעה בציון של הרוכב.
שורשים
משחר ההיסטוריה האמריקנית, עוד מתקופת ההתיישבות הספרדית ביבשת בחלקיה הדרום-מערבים (באזורים שהיום מהווים את מקסיקו, טקסס וקליפורניה), הועברו פרות ממקום למקום, לעיתים אף באזורים פתוחים, בלי עזרתם של עזרים חיצוניים כגדרות, חבלים וכיוצא בזה. המציאות הזאת גרמה לכך שהבוקרים נאלצו לשלוט בבקר מגבו של הסוס. בוקר מקצועי היה זקוק לסוס אתלטי, רגוע וקשוב, סוס שיוכל לשנות כיוון כשנדרש, לעצור "על המקום" ולרוץ במהירות אחרי פרה תועה. הסוס צריך היה להישלט על ידי הרוכב בעיקר דרך הרגליים ותנועות הגוף כשהרוכב אוחז במושכות ביד אחת ומפעיל לחץ מינימלי על פיו של הסוס דרך המושכות. כך תשומת לבו וידו השנייה של הרוכב יוכלו להתפנות למשימות אחרות כגון פתיחת שער, החזקת חבל או סתם נפנוף ביד על מנת לסמן לבוקר אחר. מצבים יומיומיים ושגרתיים מסוג זה, הובילו לכך שב-1966 יצא לדרך באופן רשמי ענף ספורט בשם ריינינג - בתרגום חופשי - "אחיזה במושכות".
שיטת הניקוד
במקצוע הריינינג, נשפטים הסוס והרוכב כמכלול על דיוק המנברות, איכותן והרצון שבהן נעשו. לאגודת הריינינג הלאומית האמריקאית (National Reining Horse Association או בקיצור NRHA) ישנו ספר מסלולים ובו 15 מסלולים שונים. לפני כל תחרות, נבחר מסלול אחד מתוכם והוא יהיה זה שעל פיו ירוצו הרוכבים במקצה. המנברות הנשפטות במקצה הן: ספין (4 ספינים לכל כיוון), מעגלים (2 מעגלים גדולים מהירים ומעגל אחד איטי), ועצירות החלקה. כל מנברה נשפטת כמכלול - המעגלים נשפטים יחד עם החלפות הרגליים, עצירות ההחלקה נשפטות יחד עם הריצה לעצירה, הרול באק וההליכה לאחור וכו'. כל מנברה נשפטת בקשת שבין -1.5 עד ל+1.5 לכל מנברה בעליות של חצאים (-1.5 ,-1 ,-0.5, 0, +0.5, +1, +1.5) כאשר ניקוד 0 לכל מנברה מעיד על מנברה ממוצעת, בלי דרגת קושי יתרה אך לא רעה. הניקוד יורד לכיוון השלילי כאשר ישנה התנגדות מסוימת של הסוס, קושי מסוים להשלים את התרגיל ועוד. הניקוד יעלה כאשר הרוכב והסוס מציבים דרגת קושי גבוהה, ללא התנגדות מן הסוס ומציגים רוגע ונינוחות לאורך ביצוע התרגיל. ישנן גם נקודות עונשין על מקרים פרטיים של ביצוע לא מדויק או רע. לדוגמה, 5 נקודות עונשין על בעיטת סוס במהלך ביצוע המסלול, נקודת עונשין על איחור בהחלפת הרגליים, 2 נקודות עונשין על עצירה לפני קונוס הסימון ועוד. הניקוד מתחיל מ-70 נקודות, ומשם עולה או יורד בהתאמה למסלול אותו ביצעו הסוס והרוכב.
הריינינג בישראל
ענף הריינינג התפתח בישראל מאמצע שנות התשעים על ידי אנשי סוסים ובוקרים אשר התמקצעו במקצוע הרכיבה בחו"ל. ייבוא לישראל של סוסי מסוג קווטר (אשר מצטיינים בעבודות הבקר ועבודות המגרש השונות) החל כבר בשנות התשעים, ונמשך עד היום. שיא ייבוא הסוסים היה באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, בו יובאו מארצות הברית ומאירופה עשרות סוסים וסוסות מסוג קווטר. עם השנים התפתחו בארץ תוכניות הרבעה שונות אשר יצרו סוסי קווטר ילידי הארץ, עם קווי דם ייעודיים לריינינג ולקאטינג. העלייה הניכרת במספר הסוסים והסוסות, גרמה להתפתחות משמעותית בענף הרכיבה המערבית בישראל ומשכה קהל רב לתחרויות הרכיבה גם כן. תחרויות הרכיבה הרשמיות של ענף הריינינג בישראל נערכות בחסות ההתאחדות הלאומית לספורט הרכיבה. במשך השנים הוסמכו ישראלים רבים מהענף לשופטים מקצועיים בתחום, ואף שפטו תחרויות רבות בישראל ובעולם. כיום, מוזמנים שופטים מחו"ל לרוב תחרויות הרכיבה וזאת על מנת למנוע מצב של ניגוד עניינים ואי-נעימויות. בנוסף, נערכות בישראל 2 תחרויות גדולות שנערכות פעם בשנה:
ממוקה קובאחידזה
מַמּוּקָה קוֹבָּאחִידזֶה (בגאורגית: მამუკა კობახიძე; נולד ב-23 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן גאורגי המשחק בעמדת הבלם בדינמו בתומי.
אדם גולדברג
אדם צ'ארלס גולדברג (באנגלית: Adam Charles Goldberg; נולד ב-25 באוקטובר 1970) הוא שחקן, במאי קולנוע, מוזיקאי וצלם אמריקאי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
גולדברג נולד בסנטה מוניקה, קליפורניה וגדל ליד מיאמי ביץ', בנם של דונה וארל גולדברג. אביו של גולדברג יהודי, ואמו ממוצא אירי, צרפתי וגרמני, קתולי. לאחר שצפה במופעים שייקספיריים בבתי ספר מקומיים לדרמה הסתקרן גולדברג והחליט ללמוד משחק בכמה קורסים מקומיים. גולדברג בוגר החוג לתיאטרון בשרה לורנס קולג' בניו יורק, שם השתתף בכמה מופעים תאטרליים.
קריירת משחק
גולדברג החל את קריירת המשחק שלו בתפקיד קטן בסרטו של בילי קריסטל "מר מוצ"ש" ב-1992. בשנת 1993, שיחק בדרמת הנעורים הקומית "טריפ נעורים" לצד מתיו מקונוהיי ומילה יובוביץ. ב-1995, התארח בפרק בסדרה "ER". ב-1996 שיחק גולדברג בשלושה פרקים בסדרה הקומית הפופולרית "חברים" בתור שותפו החדש לדירה של צ'נדלר בינג (מת'יו פרי). בשנת 1998 שיחק גולדברג בדרמת המלחמה המצליחה של סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ריאן", בסרט גילם גולדברג את דמותו של הטוראי היהודי סטנלי מליש מיחידת מ"גדוד הריינג'רס השני" תחת פיקודו של סרן ג'ון מילר (טום הנקס), באותה שנה גם דיבב בסרט "בייב: חזיר בעיר הגדולה". שנה לאחר מכן שיחק גולדברג לצד וודי הרלסון ודניס הופר בקומדיה "החיים בשידור חי".
ב-2001 השתתף גולדברג בדרמה זוכת 4 פרסי אוסקר של רון הווארד "נפלאות התבונה" לצד ראסל קרואו ואד האריס. בסרט גילם גולדברג את דמותו של סול, חברו של ג'ון פורבס נאש מ"אוניברסיטת פרינסטון" שנבחר לעבוד איתו ב"אוניברסיטת MIT". באותה שנה, התארח בפרק בסדרה "ויל וגרייס". ב-2002, שיחק בסרט "אגם המוות". בשנת 2003 שיחק גולדברג בקומדיה "נקמת הפטיש העברי" שבה גילם את דמותו של מרדכי ג'פרסון קרבר שסבל בילדותו מאנטישמיות ולכן הפך לבלש בעל סמכות, הוא יוצא להילחם בבנו הרשע של סנטה קלאוס שזומם לבטל את חג החנוכה. באותה שנה שיחק גולדברג גם לצד מתיו מקונוהיי וקייט הדסון בקומדיה הרומנטית "איך להיפטר מבחור ב-10 ימים".