cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם או'שונסי
חקר הקנאביס
עד למחקרו של או'שונסי, השימוש בקנאביס ברחבי הודו ובאירופה הוזכר רק מעט ולא התבצע מחקר מעמיק שבחן את תכונותיו הרפואיות של הצמח. בשנת 1839 קידם או'שונסי מחקר שבו השתתפו מספר חוקרים הודים. במסגרת המחקר הנבדקים נתבקשו לעשן קנאביס, ובתצפית שבוצעה על קבוצת המחקר נתגלו מספר שינויים פיזיים והתנהגותיים. בין היתר, נמדד שינוי בדופק, שינוי בהבעות הפנים, תחושת אופוריה וצחוק. המחקר הוביל לפרסום מאמר בן 40 עמודים שהיה מודל לעבודה פרמקולוגית מודרנית. ניסוי זה נחשב כניסוי מהפכני כיוון שהיה הראשון שבדק את השפעותיו של הקנאביס על ידי סדרת ניסויים קליניים בבעלי חיים ולאחר מכן גם בבני אדם. עד פרסום מחקרו של או'שונסי המסקנות לגבי השפעותיו הפסיכו-אקטיביות של צמח הקנאביס והסתמכו על התרשמויות כלליות (שגויות), על סטריאוטיפים ועל עדויות שקריות ולא אמינות. או'שונסי ביקש להרחיב את המחקר אודות הקנאביס בהודו על מנת לבחון את השפעתו על מחלות שונות ואישר את היעילות של רבים משימושיו בעולם רפואה. במסגרת זו, הוא ביצע ניסויים קליניים גם על בעלי חיים בצורת מתן תמציות סם (extracts and tinctures). בסיום ובהתקבל תוצאות מחקריו ביקש או'שונסי ליישם את השימוש בקנאביס לטיפול בבני אדם. תוצאותיו הדרמטיות של המחקר פורסמו לראשונה בשנת 1842 בכתב העת ((Transactions of the Medical And Psychiatric Society OF California. המחקר התבסס על טיפול באמצעות קנאביס שהוענק לגבר מבוגר שסבל משגרון ומראומטיזם (דלקת פרקים) ולמעשה הטיפול הוביל להבראתו. בנוסף, מתוך מחקרים עוולה כי שימוש ארוך טווח של תרופה שמבוססת על קנאביס מסייעת לטיפול גם בטרשת נפוצה. או'שונסי פרסם עוד מספר מחקרים קליניים במסגרתם נעשה ניסוי של מתן קנאביס לחולים שחלו במחלות כגון: כלבת(Rabies), כולרה (Cholera, טטנוס (Tetanus) ואף תינוקות בני ארבעים יום ומעלה שסבלו מעיוותים שונים בגופם כגון פרכוסים (Infantile convulsions). הממצאים הצביעו על הקלה בכאב ועל תמורות חיוביות אחרות בקרב החולים. יחד עם זאת, לדידו, שימוש נרחב ולא מבוקר בקנאביס גורם להזיות ולאיבוד שליטה בגוף ובנפש. מחקריו הרבים בתחום הקנאביס הובילו לתמורה בעמדת הרופאים ולהכרה בשימוש בקנאביס כתרופה. ממצאיו הקליניים הובילה להתעניינות נרחבת של רופאים בצמח ובסגולותיו הרפואיות ואף לשימוש רפואי בו תחת תנאים מחמירים. או'שונסי קבע כי על מנת להשיג תוצאות חיוביות על הרופאים להשתמש במינון נמוך של החומר. במהלך שהותו בכלכותה, החל משנת 1833, עסק ברפואה ומחקר, וכיהן כמנתח (כירורג), מדען, רופא, פרופסור לכימיה בבית הספר לרפואה "דנגל". לאחר כמספר שנים שב או'שונסי לאנגליה (1841). עם שובו לאנגליה הביא עמו או'שונסי מספר צמחי קנאביס עבור חברות תרופות באנגליה. בתקופת שהותו באנגליה או'שונסי לא זנח את המחקר בקנאביס ואף המשיך לפרסם את ממצאיו בכתבי עת מדעיים למרות עזיבתו את הודו. ממצאיו עוררו סנסציה בקרב המעמד האריסטוקראטי והעליון באנגליה כיוון שהצביעו על כך שהקנאביס יכול לשמש כ"תרופת פלא" (wonder drug) לכאבים רבים שלרפואה הקונבנציונלית שבאותם ימים לא היה מענה, במיוחד לאחר שמסקנותיו נחשפו בקרב הקהל הרחב.
תרומתו להקמת תשתית טלגרף בהודו
בשנת 1844 או'שונסי שב להודו. בתחילה עסק בתחום הפרמקולוגיה ולאחר מכן ביקש לתרום לפריסת תשתית הטלגרף בהודו. במסגרת פעילותו זו, נאלץ להתמודד עם בעיות תשתית רבות, בעיות הנדסיות ותופעות מזג אוויר קיצוני שאפיינו את הודו והקשו על יישום הפרויקט. הודו בעת ההיא הייתה מדינה עם נהרות רחבי ידיים, ביצות טובעניות רבות, יערות-עד, מישורים צחיחים ובעיקר מזג אוויר המאופיין בסופות ברקים. גרוע מכך הוא כי בנוסף למזג האוויר הקשה התרבו כנופיות ושודדי דרכים במדינה. מזג האוויר הסוער בהודו גרם לנזקים רבים בתחילה לכפרים ולישובים הקטנים ומאוחר יותר אף לחוטי הנחושת בהם היה מקובל להשתמש בתשתית הטלגרף. או'שונסי, בחר להשתמש במוטות ברזל המוגנים על ידי תשתית בטון בתוך האדמה. מוטות הברזל אלה היו חסינים כמעט לגמרי ממפגעי מזג האוויר. הרצון של או'שונסי ליישם תשתית לקווי הטלגרף בהודו נסתייעה לבסוף בהירתמותו של מכרו, הלורד ג'יימס בראון-רמזי, מרקיז דלהאוזי הראשון (James Broun-Ramsay, 1st Marquess of Dalhousie), שהיה המושל הכללי של הודו בין השנים 1848–1856. תמיכתו של המושל באו'שונסי הובילה להקמת חברה ייעודית לטובת הפרויקט. במסגרת הנחת קווי טלגרף גויסו 60 קצינים שיישמו את הפרויקט הלכה למעשה. במהלך שבע שנים לאחר מתחילת הפרויקט (1855), הצהיר או'שונסי כי החברה בראשותו הניחה תשתיות טלגרף למרחק של 1000 קילומטרים בהודו ובעקבות זאת תרמה תרומה גדולה להעברת התקשורת במדינה למהירות ואיכות הן במישור האזרחי והן במישור הצבאי. במשך מספר שנים שבהם המשיך או'שונסי לעבוד על הפרויקט בשנת 1858 הצליח להמציא את קוד ההצפנה להעברת מסרים סודיים. בעקבות זאת ביקש מממשלת אנגליה שמכשירי המורס האנגליים יאומצו בהודו. על פעילותו זו בשנת 1856 העניקה לו מלכת אנגליה ויקטוריה תואר האבירות.
שלהי חייו
או'שונסי שב להודו בפעם האחרונה בשנת 1860 על מנת לפקח על הקמת קווי הטלגרף של חברת הטלגרף ההודית שעסק בה בעבר. במהלך שהותו בהודו התגרש מאשתו הראשונה ונישא בשנית, אך הוסיף את השם Brooke לשם משפחתו, כנראה ועל מנת לזכות בירושה מצד גרושתו. בשנותיו האחרונות הוא הפך למנתח בכיר וכתב מספר מאמרים הקשורים לטלגרף ולשיטות שידור, צפנים וכדומה. או'שונסי נפטר בשנת 1889 ונקבר בלונדון.
מלחמת הירושה הספרדית
מלחמת הירושה הספרדית (1701–1715) הייתה מלחמה אירופית שפרצה ב-1701 לאחר מותו של המלך הספרדי האחרון מבית הבסבורג, קרלוס השני. קרלוס הוריש את כל שטחו לפליפה החמישי, דוכס אנז'וּ, נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. המלחמה התנהלה בשלבים, כשקיסר הקיסרות הרומית הקדושה לאופולד הראשון נאבק להגן על תביעת שושלתו לכס המלך בספרד. בעוד לואי ה-14 החל להרחיב את שטחו באגרסיביות, מדינות אירופיות אחרות (בעיקר ממלכת אנגליה והרפובליקה ההולנדית) נכנסו למלחמה לצד הקיסרות הרומית הקדושה בהתנגדות להתרחבות הצרפתית (ובמקרה של האנגלים, לשמור על הירושה הפרוטסטנטית). מדינות אחרות הצטרפו לקואליציה נגד צרפת וספרד במטרה להשיג שטחים חדשים ולהגן על שטחן הקיים. המלחמה ניטשה לא רק באירופה אלא גם בצפון אמריקה, ששם היא ידועה כמלחמת המלכה אן.
המלחמה התמשכה יותר מעשור והסתיימה בהסכם אוטרכט (1713) ובהסכם רשטאט (1714). בסוף המלחמה, הוסיף פליפה החמישי למלוך בספרד אך קיבל על עצמו להימנע מאיחוד עם צרפת. אוסטריה השיגה את רוב שטחיה של ספרד באיטליה ובארצות השפלה הדרומיות. בנוסף, תמה ההגמוניה הצרפתית באירופה היבשתית, ורעיון מאזן הכוחות הפך למושג מרכזי ביחסים הבינלאומיים בזכות אזכורו בהסכם אוטרכט.
רקע
מאחר שקרלוס השני, מלך ספרד היה חולה גוף ונפש מילדותו, ברור היה שהוא לא יביא לעולם יורש. לפיכך, סוגיית הירושה של ממלכת ספרד - שכללה לא רק את ספרד, אלא גם את שטחיה באיטליה, ארצות השפלה הדרומיות והמושבות בעולם החדש - נעשתה מקור לעימותים. שתי שושלות תבעו את הכס הספרדי: בית בורבון הצרפתי ובית הבסבורג האוסטרי.
היורש הישיר והלגיטימי ביותר היה לואי, הדופן הגדול, בנם הלגיטימי היחידי של לואי הארבעה עשר ואשתו הספרדית מריה תרסה, אחותו למחצה של קרלוס השני. בנוסף, היה לואי הארבעה עשר דודנו של קרלוס השני מצד אמו, אן מאוסטריה, אחותו של המלך פליפה הרביעי. הדופן, בהיותו גם יורש העצר הצרפתי, היווה אופציה בעייתית: אילו היה יורש הן את צרפת והן את ספרד, הייתה לו ממלכה עצומה שהייתה מאיימת על מאזן הכוחות באירופה. יתר על כן, גם אן וגם מריה תרזה ויתרו על זכויותיהן לירושה הספרדית עם נישואיהן.
המועמד האלטרנטיבי היה לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג. אף הוא היה דודנו של המלך הספרדי מצד אמו; יתר על כן, אביו של קרלוס השני, פליפה הרביעי, הוריש את ממלכתו לבית הבסבורג האוסטרי בצוואתו. אך גם מועמדות זו הייתה בעייתית, מאחר שירושת לאופולד הייתה מחזירה את האימפריה האוסטרית-ספרדית רבת העוצמה מן המאה ה-16. ב-1668, שלוש שנים אחרי שקרלוס השני עלה לשלטון, הסכים לאופולד, שאז היה חשוך בנים, לחלק את השטחים הספרדיים בין בית הבסבורג לבין בית בורבון, על אף שצוואתו של פליפה הרביעי הותירה לו את כל הירושה. אולם ב-1689, כשויליאם השלישי, מלך אנגליה נזקק לסיוע הקיסר במלחמת הברית הגדולה נגד צרפת, הוא הבטיח לתמוך בתביעת הקיסר לספרד השלמה.
עוד מועמד לכס מלך ספרד, היה יוזף פרדיננד בנו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, נולד ב-1692. יוזף פרדיננד היה נכדו של לאופולד הראשון, אולם לא השתייך לבית הבסבורג אלא לבית ויטלסבאך. אמו, מריה אנטוניה, הייתה בתו של לאופולד מנישואיו הראשונים למרגרט תרזה, בתו הצעירה של פליפה הרביעי, מלך ספרד. מאחר שיוזף לא נמנה עם בית בורבון וגם לא על בית הבסבורג, האפשרות שיאוחדו ספרד וצרפת או ספרד ואוסטריה נעשתה סבירה פחות. בזכות חוסר האיום בעליית יוזף פרדיננד לכס מלך ספרד, הוא הפך עד מהרה למועמד עדיף עבור אנגליה והולנד.
בעוד מלחמת הברית הגדולה באה לקיצה ב-1697, סוגיית הירושה הספרדית הייתה עדיין על הפרק. אנגליה וצרפת, שהיו מותשות מן המלחמה, הסכימו לחוזה האג (1698), שלפיו יוזף פרדיננד יעלה לשלטון, אך יחלק את שטחי ספרד באיטליה ובארצות השפלה בין צרפת ואוסטריה. ההחלטה התקבלה ללא התייעצות עם הספרדים, שהתנגדו בחריפות לביתור האימפריה שלהם. לפיכך, בהיוודע תקנות החוזה, הוריש קרלוס השני ליוזף פרדיננד את האימפריה במלואה בניגוד לחוזה האג.
אולם, היורש הצעיר יוזף פרדיננד מת מאבעבועות שחורות בפברואר 1699 ובעקבות מותו, עלתה סוגיית הירושה הספרדית פעם נוספת לסדר היום הבינלאומי. אנגליה וצרפת אשררו את הסכם לונדון שהוריש את כס המלוכה בספרד לקרל, ארכידוכס אוסטריה (שהוכתר מאוחר יותר כקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה). לפי תוכנית זו, השטחים באיטליה היו אמורים לעבור לידי צרפת, בעוד הארכידוכס היה אמור לרשת את שאר הקיסרות הספרדית. האוסטרים, שלא חתמו על החוזה, התאכזבו, מפני שהעדיפו דווקא את השטחים באיטליה. בספרד, הסכימו כולם על חוסר סבירותו של החוזה ותיעבו את הרעיון של חלוקת מדינתם, אך לא היו בטוחים אם עדיף מלך ספרדי מבית בורבון או מבית הבסבורג. אולם, המדינאים הפרו-צרפתיים במדינה היוו רוב ולכן, באוקטובר 1700 הסכים קרלוס השני להוריש את האימפריה כולה לבנו השני של הדופן הצרפתי, פיליפה החמישי, דוכס אנז'ו, נכדו של לואי הארבעה עשר. עם זאת, נקט קרלוס בצעדים כדי למנוע איחוד צרפתי-ספרדי; אילו דוכס אנז'ו היה יורש את כס מלך צרפת, הייתה ספרד עוברת לאחיו הצעיר, שארל, דוכס ברי.
תחילת המלחמה
כשנודע לצרפת על צוואתו של קרלוס, שוכנע לואי ה-14 על ידי יועציו שיהיה זה בטוח יותר להסכים לתנאי הסכם לונדון, מה שימנע את המלחמה שתתחולל אם וכאשר צרפת תתבע את כל ספרד. ז'אן-בטיסט קולבר, שר החוץ הצרפתי, הצליח לשכנע את המלך כי בין שצרפת תתבע את מלוא הקיסרות ובין שתתבע רק חלק ממנה, היא תצטרך להילחם נגד אוסטריה, שלא קיבלה את החלוקה המוצעת בהסכם לונדון. יתר על כן, לפי צוואתו של קרלוס השני, הוצע לפליפה דוכס אנז'ו לבחור את הקיסרות כולה או להישאר בידיים ריקות; אם ימאן, כל הקיסרות תעבור לאחיו הצעיר שארל, או, אם יסרב, לארכידוכס קרל מאוסטריה. בהתחשב בכך שהניח כי המעצמות הימיות - אנגליה והולנד - לא יצטרפו למלחמה כדי לאכוף את תנאי הסכם לונדון על אוסטריה, החליט לואי לקבל את ירושת נכדו. קרלוס מת ב-1 בנובמבר 1700, וב-24 בחודש הכריז לואי על פליפה כמלך ספרד. המלך החדש פליפה, או בשמו הספרדי פליפה החמישי, הוכרז שליט על כל קיסרות ספרד, בניגוד למוסכם בחוזה לונדון. ויליאם השלישי מלך אנגליה היה מנוע מלהכריז על מלחמה נגד צרפת בעקבות הפרת תנאי ההסכם, מפני שהאליטה שקבעה את המדיניות הן באנגליה והן בהולנד, לא תמכה בו. בהיסוס, הכיר בפליפה החמישי כמלך ספרד באפריל 1701.
לעומת זאת, לואי נקט בעמדה אגרסיבית בניסיונו להבטיח הגמוניה צרפתית באירופה. הוא ניתק את הקשר המסחרי בין ספרד לאנגליה והולנד, ותוך כך איים על האינטרסים המסחריים של שתי מדינות אלו. בספטמבר 1701, אנגליה, הולנד, ואוסטריה חתמו על חוזה האג מתוקן, שהכיר בפליפה החמישי כמלך ספרד, אך הקצה לאוסטריה את אשר חפצה: השטחים הספרדיים באיטליה, מה שכפה עליה לקבל גם את ארצות השפלה הדרומיות (שעליהן שלטה ספרד), ותוך כך מנע את השתלטות צרפת על אזור חיוני זה. על פי החוזה שנחתם, אנגליה והולנד יכלו שוב לסחור עם ספרד.
מספר ימים לאחר חתימת החוזה, מת בצרפת ג'יימס השני, מלך אנגליה לשעבר (שהופל על ידי ויליאם השלישי ב-1688). אף על פי שלואי הכיר בחוקיות מלוכתו של ויליאם השלישי מזה שנים, הוא החליט להכיר בבנו של ג'יימס השני, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטוארט, כמלך הלגיטימי של אנגליה. פעולתו זו של לואי הרחיקה אף יותר את הציבור האנגלי והעניקה לוויליאם עילה למלחמה. אנגליה והולנד כבר החלו להכין את צבאותיהן, אך טרם הכריזו על מלחמה. המלחמה החלה כאשר הנסיך אויגן מסבויה פלש לדוכסות מילאנו, אחד השטחים הספרדיים באיטליה, מה שחייב את צרפת להתערבות.
אנגליה, הולנד, ורוב מדינות גרמניה, במיוחד פרוסיה והנובר צידדו באוסטריה, אך הנסיכים הבוחרים מבית ויטלסבאך בבוואריה ובקלן, מלך פורטוגל, ודוכס סבויה תמכו בצרפת ובספרד. דווקא בספרד, ממשלות אראגון, ולנסיה, וקטלוניה צידדו באוסטריה.
קרבות מוקדמים
במלחמה באירופה היו שתי חזיתות עיקריות: ספרד ומערב-מרכז אירופה (במיוחד ארצות השפלה). החזית השנייה הייתה החשובה יותר משום ששם נלחמו בצורה מבריקה מפקד אוסטריה הנסיך אויגן מסבויה ומפקד אנגליה הדוכס ממרלבורו. כמו כן הייתה לחימה חשובה בגרמניה ובאיטליה.
בשנה הבאה, על אף שלכד את בון בגרמניה והגלה את אלקטור העיר, נכשל מרלבורו בניסיונותיו ללכוד את אנטוורפן, ואילו הקמפיין הצרפתי בגרמניה היה מוצלח. צבא משולב של צרפת ובוואריה תחת וילאר ומאקס אמנואל מבווריה הביס את הכוחות הקיסריים של לודוויד, מרקיז באדן-באדן והרמן סריון, אולם האלקטור ההססן מנע את לכידת וינה, מה שהוביל להתפטרות וילאר. הניצחונות הצרפתיים בדרום גרמניה המשיכו לאחר התפטרותו של וילאר, אך עם צבא חדש תחת קאמי דה טלארד שניצח בלנדאו ובשפיירבאך בפפאלץ. מנהיגי צרפת השתעשעו בתוכניות גרנדיוזיות ללכידת וינה בירת אוסטריה בשנה הבאה עם צבא משולב של צרפת ובוואריה. עם זאת, עד סוף 1703 נתקלה צרפת במספר מכשולים, מאחר שפורטוגל וסבויה החליפו צד באמצע המלחמה. בינתיים, אנגליה, שלפני כן סברה כי פליפה יוכל להוסיף למלוך בספרד, החליטה שהאינטרסים המסחריים שלה יהיו יותר בטוחים תחת הארכידוכס קרל.
בלנהיים עד מלפלקה
מרלבורו - בניגוד לרצון הולנד לשמור את כוחותיה בארצות השפלה - הוליך את כוחות אנגליה והולנד דרומה לגרמניה; באותו זמן נע אויגן צפונה לגרמניה עם צבא אוסטריה. מטרת תנועות אלו הייתה למנוע את התקדמות צבא צרפת-בווריה כלפי וינה; כוחותיהם של מרלבורו ואויגן נלחמו נגד כוחות צרפת תחת טלארד בקרב בלנהיים באוגוסט 1704, שהיה ניצחון מפואר עבור מרלבורו ואויגן. עקב התבוסה, נאלצה בווריה לצאת מן המלחמה ובאותה שנה אנגליה והולנד הצליחו לבקוע לספרד בנקודתה הדרומית, גיברלטר. אחרי קרב בלנהיים, שני המפקדים מרלבורו ואויגן עוד פעם הופרדו, כשהראשון עובר לארצות השפלה בעוד השני עובר לאיטליה. ב-1705, שני הצדדים בקושי התקדמו בכל החזיתות. מרלבורו ווילרווא נעו בארצות השפלה בהססנות, והמצב היה דומה לווילאר וללואיז איש באדן לאורך הריין וונדום ואויגן באיטליה. קיפאון זה נשבר בשנה הבאה, 1706, כאשר מרלבורו גירש את צבא צרפת מדרום ארצות השפלה בניצחון מכריע נגדו בקרב ראמיאי במאי ובעקבותיו כיבוש אנטוורפן ודנקירק. גם הנסיך אויגן, מפקד כוחות אוסטריה, היה מוצלח ביותר; בספטמבר, לאחר שוונדום יצא לחזק את הצבא המרופט בהולנד, ספגה צרפת מכה קשה תחת הדוק ד'אורליאן נגד אויגן ודוכס סבויה בקרב טורינו שסייע בגירוש את צרפת מאיטליה.
עם גירוש צבא צרפת מגרמניה, הלחימה רוכזה על ארצות השפלה, איטליה, וספרד. ב-1706, הגנרל הפורטוגלי מרקי דה מינאס פיקד על פלישה לספרד ממדינתו בה הצליח לכבוש אף את מדריד הבירה. עם זאת, כוחותיהם של פליפה החמישי ודוכס דרוויק (בנו של ג'יימס השני, מלך אנגליה הגולה) הצליחו לכבושה בחזרה. עוד ניסיון על מדריד התרחש באפריל 1707, כשברוויק עד מהרה הביס את כוחות אנגליה בקרב אלמאסה ב-25 באפריל. לאחר מכן, ספרד השתתפה רק בסדרת תגרות חסרות תועלת שהמשיכה עד סוף המלחמה.
ב-1707, מלחמת הירושה הצטלבה זמן קצר עם מלחמת הצפון הגדולה, שתי מלחמות שהתרחשו בד בבד. צבא שוודי תחת קרל השנים עשר מלך שוודיה הגיע לסקסוניה שם לאחרונה הפסיק לייסר את האלקטור אוגוסט השני וכפה עליו לוותר על תביעתו לכס מלך פולין. גם צרפת וגם ספרד שיגרו שליחים למחנהו של קרל, בעל בריתן, והצרפתיים התכוונו להכניסו אל המלחמה בצידן נגד קיסר הקיסרות הרומית הקדושה החדש, יוזף הראשון. עם זאת, קרל נהג להחשיב עצמו כמגן אירופה הפרוטסטנטית, מאוד אוכזב מהתייחסותו של לואי ה-14 להוגנוטים ולא ממש התעניין במלחמה. קרל הפנה את תשומת לבו לרוסיה ותוך כך מנע התערבות שוודית בסכסוך.
האסונות באאודנארדה ובליל הביאו את צרפת עד לקץ כניעה. לואי ה-14 נאלץ להיכנס למשא ומתן: שלח את שר החוץ שלו, המרקיז דה טורסי, להיפגש עם מנהיגי בעלות הברית. לואי הסכים לוותר על ספרד וכל שטחיה לטובת בעלות הברית, כשהוא מבקש לאחוז רק בנאפולי שבאיטליה. יתר על כן, מוכן היה המלך אף לממן את גירוש פליפה החמישי - נכדו - מספרד, אם כי בעלות הברית כפו עליו תנאים מביכים יותר - דרשו שלואי יפעיל את צבאו להפיל את נכדו. בעקבות הצעה משפילה זו, לואי החליט שיילחם עד הסוף ופנה לעם הצרפתי בניסיון מוצלח לגייס אלפי חיילים.
ב-1709, בעלות הברית ניסו שלוש פעמים לפלוש לצרפת, אך שתיים מהן היו כל כך קלושות ששימשו רק לפעולות הסחה. הניסיון הרציני ביותר נשעה כשמרלבורו ואויגן התקדמו כלפי פריז. התעמתו עם צבא צרפת תחת דוכס וילאר במה שהייתה שפיכות הדמים הקשה ביותר במלחמה, קרב מלפאקיי. על אף שהביסו את צרפת, איבדו בעלות הברית מעל 20,000 איש, לעומת רק 10,000 שאיבדה יריבתן. בעלות הברית לכדו את מונס אך לא הצליחו לנחול ניצחונות נוספים. הקרב ציין נקודת מפנה במלחמה, משום שלמרות היותן המנצחות, נבלמה התקדמות בעלות הברית בעקבות האבדות הקשות.
השלבים האחרונים
ב-1710, פתחו בעלות הברית במערכה אחרונה בספרד אבל לא הצליחו להתקדם כלל. כוח אנגלי הגיע למדריד יחד עם הארכידוכס קרל, אך נאלץ להיכנע בעקבות תבוסתו בקרב בירואגא. בינתיים, הברית האנגלית-הולנדית-אוסטרית התחילה להיחלש. בבריטניה הגדולה (ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד אוחדו ב-1707 תחת השם ממלכת בריטניה הגדולה), אבדה השפעתו הפוליטית של מרלבורו כשנותק הקשר בין אן מלכת בריטניה לבין ידידתה אשתו, דוכסית מרלבורו. בנוסף לכך, המפלגה הוויגית השולטת שעד אז גיבתה את המלחמה הוחלפה בממשלה של הטורים שרצו להביא קץ ללחימה. מרלבורו הוחזר לאנגליה והוחלף בדוכס אורמונד.
זירה אחרת מול פורטוגל נפתחה על ידי צרפת בריו דה ז'ניירו. כוונת הצרפתים הייתה להשתלט על מטען הזהב שנשלח מברזיל לפורטוגל. ב 1710 ו 1711 נעשו שני ניסיונות לכבוש את העיר. הניסיון הראשון בהנהגת ז'אן פרנסואה דוקלרק נכשל ואילו השני בראשות רנה דיגה טרואן בעל פריבטיר שפיקד על מספר אוניות קו נחל ניצחון. המטרה לא הייתה כיבוש ארוך טווח ולאחר שהתקבל כופר שכלל 1300 ק"ג זהב חזרו האוניות לצרפת וחלקן טבע בדרך. ניצחון זה פגע בביטחון הפורטוגלים להגנה על ידי בעל הברית הבריטי.
ב-1711, כשהארכידוכס קרל עלה לשלטון באימפריה הרומית הקדושה בשם קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הסתבר שניצחון אוסטרי מוכרע יסכן את מאזן הכוחות בדיוק כמו ניצחון צרפתי. ממשלת בריטניה החדשה, בהנהגת מזכיר המדינה הנרי סנט ג'ון, פתחה בדו-שיח חשאי עם שר החוץ הצרפתי המרקי דה טורסי, בהיעדר גורמים אוסטריים או הולנדיים. בעוד התפתחות חיובית עבור צרפת, הכוחות הבריטים תחת דוכס אורמונד סירבו להיכנס לקרב. לכן, ב-1712, כוחות צרפת הצליחו לכבוש בחזרה את רוב השטח שהפסידו קודם לכן.
המשא ומתן נשא פרי ב-1713, כשנחתם הסכם אוטרכט, שבעקבותיו בריטניה והולנד הפסיקו את הלחימה נגד צרפת. ברצלונה, שתמכה בתביעת הארכידוכס קרל לכס מלך צרפת ובבעלות הברית מאז 1705, נכנעה סופית לצבא בית בורבון ב-11 בספטמבר 1714 לאחר שהוטל על העיר הקטלנית מצור ארוך וקשה, מה שסיים את שהיית בעלות הברית בספרד (כיום ידוע יום זה כיום העצמאות הקטלני. למעשה - אובדן העצמאות). הלחימה בין צרפת ואוסטריה המשיכה עד 1714 כשאושרו חוזי רשטאט ובאדן, מה שציין את סוף מלחמת הירושה הספרדית. ספרד מצדה לא מיהרה לאשר את חוזי השלום, ומלחמתה נגד אוסטריה לא הסתיימה רשמית עד 1720.
התוצאות
בהתאם להסכם אוטרכט, פליפה החמישי הוכר כמלך ספרד, אך נכפה עליו לוותר על מקומו בירושה הצרפתית, על מנת ששתי המדינות לא יתאחדו לעולם תחת כתר אחד בעתיד. בכך נפתרה סוגיית איחוד צרפת וספרד. הוא שמר על הקיסרות הספרדית, אך מסר את דרום ארצות השפלה, נאפולי, מילאנו וסרדיניה לאוסטריה, את סיציליה וחלק ממילאנו מסר לבית סבויה, ואת גיברלטר והאי מנורקה מסר לבריטניה. כך, אחיזתה של ספרד באירופה עצמה נחלשה, והאיום הפוטנציאלי על בריטניה ופורטוגל פחת. יתר על כן, הציע לבריטניה זכויות בלעדיות במסחר בסחר העבדים בשטחיו לשלושים שנה. לא נרשמו שינויי טריטוריה ממשיים מצד צרפת, אם כי הכירה במלכי בריטניה הלגיטימיים ומסרה לה, בנוסף, כמה שטחים בצפון אמריקה.
בטווח הארוך, הסכם אוטרכט סיים למעשה את תקופת ההגמוניה הצרפתית באירופה, הקל על היחסים האנגלו-צרפתיים, הציג את בריטניה כמנצחת, סיים את תקופת העימותים בין ספרד לצרפת, והחליש את ספרד שהייתה מעצמה עולמית.
המוסד (סדרת טלוויזיה, 2021)
המוסד היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת מדע בדיוני אשר הופקה עבור אפל TV פלוס. הסדרה הייתה לקראת צילומים, אך ב-12 במרץ 2020 הופסקה הפקתה בשל מגפת הקורונה. ב-6 באוקטובר חודשו הצילומים. ב-24 בספטמבר 2021 הסדרה עלתה לשידור באפל TV פלוס. הסדרה מבוססת על סדרת המוסד של אסימוב.
פרק ראשון
גייל דורניק, מתמטיקאית צעירה מהכוכב סינאקס שבשולי האימפריה, מצליחה לפתור חידה מתמטית מסובכת ומוזמנת לכוכב המרכזי באימפריה -טראנטור, כאורחת של הארי סלדון. הארי סלדון חוזה באמצעות חישובים מתמטיים את נפילתה של האימפריה, ובמשפט ראווה שנערך לו על המרדה הוא נתמך בידי גייל. במהלך המשפט פיגוע טרור גובה את חייהם של 100 מיליון אזרחים והקיסר מאפשר להארי לבצע את תוכניתו - הקמת המוסד. מקום שיאגור את הידע האנושי כך שיאפשר לקצר את תקופת התוהו שתבוא בעקבות נפילת האימפריה. לשם כך הוא שולח אותם לשולי האימפריה - אל הכוכב טרמינוס.
פרק שני
במסעם לקצה האימפריה מתפתחים יחסי אהבה בין גייל לרייש, בנו המאומץ של הארי סלדון. בחללית יש חשש גדול כתוצאה מחישוב סטטיסטי של כמות המתים הצפויה בנחיתה בכוכב טרמינוס והארי מעודד את גייל לבדוק שוב ושוב כיצד לשפר את הסטטיסטיקות. במקביל, הקיסרים מנסים להגיע לחקר האמת אודות מבצעי הפיגוע. האח דיי מייצג קו תקיף ומאשים את משלחות אנאקראון ות'ספין בביצוע הפיגוע ומוציא אותן להורג. לעומתו האח דאסק מייצג קו מרוכך החושש מההשלכות של הענישה על יציבותה של האימפריה. בסוף הפרק נרצח הארי על ידי רייש, ששולח את גייל בעל כרחה אל החלל בחללית מילוט.
הפקה
ב-27 ביוני 2017, פורסם כי Skydance Television מפתחת עיבוד טלוויזיוני לסדרת ספרי מדע בדיוני של אייזק אסימוב, המוסד עם דייוויד ס. גויר וג'וש פרידמן המשמשים כתסריטאים של ההפקה. בזמן הדיווח, חברת ההפקה הייתה בעיצומה של סגירת עסקה עם קרן אסימוב על הזכויות לעיבוד סדרת הספרים.
ב-10 באפריל 2018, הוכרז כי אפל, באמצעות יחידת הווידאו העולמית שלהם, רכשה את הסדרה והכניסה אותה לפיתוח עם הזמנת פיילוט לסדרה. עוד הוכרז כי גויר ופרידמן צפויים לשמש גם כמפיקים וכיוצרים. מפיקים אחרים שהוכרזו כללו את דייוויד אליסון, דנה גולדברג ומרסי רוס.
ב-23 באוגוסט 2018, הוכרז כי אפל הזמינה עונה ראשונה של עשרה פרקים. עוד הוכרז כי בתו של אסימוב, רובין אסימוב, תשמש כמפיקה בפועל. ב-18 באפריל 2019 עזב ג'וש פרידמן את ההפקה.
ב-28 ביולי 2019, נחשף כי צילומים ייערכו באולפני טרוי בלימריק, אירלנד. על פי חברת "Screen Ireland", הסדרה תייצר יותר מ-500 מקומות עבודות.
ב-22 באוקטובר 2019 הוכרז כי לי פייס וג'ארד האריס ילוהקו כאח דיי והארי סלדון, בהתאמה. ב-4 בדצמבר 2019 הוכרזו על חמישה חברי צוות נוספים: לו לובל מככבת בתפקיד גייל, גאונה מתמטית מכוכב לכת דתי. לאה הארווי תגלם את סלבור, הסוהרת המגוננת האינטואיטיבית של כוכב לכת חיצוני מרוחק. לורה בירן תככב בתפקיד אטו דמזל, העוזרת האניגמטית של קיסר הגלקסיה. טרנס מאן יככב בתפקיד האח דאסק, החבר הבכור ביותר במשפחה השלטת. קאסיאן בילטון יגלם את האח דון, החבר הצעיר ביותר במשפחה השלטת ובמקום הבא בתור כדי להיות האח דיי. ב-12 במרץ 2020 השעתה אפל את הפקת הסדרה באירלנד בשל מגפת הקורונה. ב-22 ביוני 2020, במסגרת כנס המפתחים העולמי שלה, פרסמה אפל טריילר טיזר, המעיד על שחרור הסדרה בשנת 2021. ההפקה חודשה באוקטובר 2020. הצילומים הסתיימו במלטה בפברואר 2021.
אדגר סאלי
אדגר ניסז קונסטנט סאלי (בצרפתית: Edgar Nicaise Constant Salli, נולד ב-17 באוגוסט 1992 בגארואה שבקמרון) הוא כדורגלן קמרוני המשחק באולימפיאקוס ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית ובנבחרת קמרון בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
סאלי החל את קריירת הבוגרים שלו בעונת 2008/09 במועדון הקמרוני נגאונדרה, ששיחק בליגת המשנה הקמרונית. סאלי אמנם ירד ליגה עם נגאונדרה, אך הציג בעונה זו יכולת טובה ונרכש בסיומה על ידי מועדון הפאר הקמרוני קוטון ספורט מליגת העל הקמרונית. בעונת הבכורה שלו במועדון, 2009/10, זכה סאלי עם קוטון ספורט באליפות. לאחר עונה נוספת במועדון, בה זכה שוב באליפות וגם בגביע הקמרוני, המשיך להציג יכולת טובה וזומן לסגל נבחרת קמרון עד גיל 20, נרכש סאלי בקיץ 2011 על ידי מונקו, שהייתה יורדת טרייה לליגת המשנה הצרפתית, תמורת סכום לא ידוע, וחתם על חוזה לשלוש שנים.
סאלי ערך את הופעת הבכורה במונקו באוגוסט 2011 במשחק ליגה מול בולון שנגמר בתיקו 0-0, וכעבור שלושה שבועות הבקיע את שער הבכורה שלו מול אמיין. בסך הכל הבקיע סאלי חמישה שערי ליגה בעונת 2011/12, וסיים עם הקבוצה במקום השמיני בליגת המשנה. בעונת 2012/13, סאלי איבד את מקומו בסגל הקבוצה הבכירה של מונקו ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים. סאלי ערך הופעת ליגה אחת בלבד בקבוצה הבכירה, שהעפילה בתום העונה בחזרה לליגת העל הצרפתית. ביולי 2013 הושאל סאלי לעונה אחת ללאנס מליגת המשנה הצרפתית. סאלי רשם עונה טובה עם לאנס, בה הבקיע חמישה שערי ליגה וסייע לקבוצה לסיים במקום השני ולהעפיל לליגת העל הצרפתית. בתום עונת 2013/14 חזר סאלי למונקו, והושאל שוב, הפעם לאקדמיקה דה קוימברה מליגת העל הפורטוגלית. סאלי ערך תשע הופעות ליגה ולא הבקיע שערים בעונת 2014/15 באקדמיקה, וסיים עם הקבוצה במקום ה-15 בליגה. בתום עונת ההשאלה, שב סאלי למונקו, והושאל שוב, הפעם לסנט גאלן מליגת העל השווייצרית. סאלי רשם עונה טובה בסנט גאלן, וסיים עמה את עונת 2015/16 במקום השביעי בליגת העל השווייצרית, כשהוא מבקיע שמונה שערי ליגה.
בקיץ 2016 פג חוזהו של סאלי במונקו, והוא עבר לנירנברג מהבונדסליגה השנייה. בעונת הבכורה שלו במועדון, 2016/17, סיים סאלי עם נירנברג במקום ה-12 בליגה כשהוא מבקיע שני שערים. בעונת 2017/18 סאלי רשם הישג עם נירנברג כשהעפיל עמה לבונדסליגה, כשהקבוצה סיימה במקום השני בבונדסליגה השנייה. בעונה זו הבקיע סאלי שער אחד ב-23 הופעות. בעונת 2018/19 סאלי כמעט שלא שיחק, ונירנברג נשרה בתום עונה זו בחזרה לבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2019, לאחר ירידת הליגה עם נירנברג, חתם סאלי בספסי ספנטו גאורגה מליגת העל הרומנית על חוזה לשנתיים.
קריירה בינלאומית
סאלי שיחק בנבחרות הנוער של קמרון, ונבחר בשנת 2011 לשחקן הטורניר של אליפות אפריקה עד גיל 20, בה הפסידה קמרון 3-2 בגמר לנבחרת המקבילה של ניגריה. סאלי הבקיע שני שערים בטורניר זה, אחד מהם בגמר. את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קמרון הבכירה, ערך סאלי באוקטובר 2011 בתיקו 1-1 מול גינאה המשוונית. באותה שנה זכה סאלי עם קמרון בטורניר גביע LG שנערך במרוקו. ביוני 2014 הבקיע סאלי את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת, במשחק הכנה למונדיאל 2014 מול מולדובה, שנגמר 1-0 לקמרון. סאלי זומן לסגל הקמרוני למונדיאל 2014, בו נכנס פעמיים כמחליף בשלב הבתים, אותו קמרון סיימה עם שלושה הפסדים ואפס נקודות. בשנת 2015 סאלי זומן לסגל הקמרוני לגביע אפריקה לאומות 2015, בו הפך לשחקן הרכב ופתח בכל שלושת המשחקים של קמרון, שהודחה גם הפעם בתום שלב הבתים. בשנת 2017 זומן סאלי לסגל קמרון לגביע אפריקה לאומות 2017. סאלי ערך שתי הופעות בטורניר זה, שתיהן בשלב הבתים. סאלי וקמרון זכו בטורניר זה, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על מצרים. במוקדמות מונדיאל 2018 סאלי הבקיע שער אחד בניצחון 3-0 על ניז'ר, אך לא הצליח להעפיל עם נבחרתו למונדיאל 2018 עצמו.
שמיים כחולים (שיר)
Blue Skies (בעברית: שמיים כחולים), הוא שיר שנכתב על ידי אירווינג ברלין ב-1926. Blue Skies הוא אחד משירים פופולריים רבים שמשתמשים ב"ציפור כחולה של אושר" שאצל האינדיאנים הקוצ'טיים ושבט נבאחו היא בעלת משמעות דתית ובנוסף לכך היא גם היוותה אתה ההשרארה לסמליל של טוויטר. האופטימיות הרבה של השיר נמחקת על ידי הסולם המינורי שמעניק לשיר תחושה אירונית.
היסטוריה
השיר נכתב והולחן ב-1926 כתוספת למחזמר של רוג'רס והארט, בעוד שהמחזמר בוצע רק שלושים ותשע פעמים זכה להצלחה אדירה, שכהקל בערב הפתיחה דרש עשרים וארבעה הדרנים מהזמרת בל בייקר. במהלך החזרה הכללית שכחה בייקר את מילות השיר, כך שברלין שר אותן ממושבו בשורה הראשונה.
ב-1927 פורסמה גרסת כיסוי של בן סלווין ( עם להקת ה"Knickerbockers" בדואט עם צ'ארלס קיילי.) והפכה ללהיט. באותה שנה הוא הופיע בסרט "זמר הג'אז" בביצועו של אל ג'ולסון שהיה אחד מהסרטים בעלי הקול הראשונים. ב-1935 בני גודמן ותזמורתו הקליטו גרסה חסרת מילים לשיר. בשנת 1946 הייתה עליה בפופולריות של השיר כאשר בינג קרוסבי ופרד אסטר הוציאו גרסת כיסוי לשיר בסרט "שמיים כחולים" ובנוסף לכך גם קאונט בייסי הוציא גרסת כיסוי משלו לשיר.בינג קרוסבי ודני קיי שרו את השיר בסרט חג מולד לבן מ-1954. וב-1958 אלה פיצג'רלד פרסמה גרסת סקאט של השיר, באלבומה "!Get Happy". השיר גם הושר כמה פעמים ב"מסע בין כוכבים" לרוב על ידי דאטה.
השיר הופיע בסרטה הקצר של אן מארי פלמינג מ-2002 "שמיים כחולים" בביצועו של אלסנדרו ג'וליאני.
מילים
.Blue skies smiling at me.Nothing but blue skies do I see
.Blue birds singing a song
.Nothing but blue skies from now on
.Never saw the sun shining so bright
.Never saw things going so right
.Noticing the days hurrying by
.When you're in love, my how they fly
.Blue days, all of them gone
.Blue skies smiling at me
.Nothing but blue skies do I see
.Bluebirds singing a song
. Nothing but blue skies from now on
אינני רואה דבר מלבד שמיים כחולים.
ציפורי כחולות, שרות שיר.שום דבר מלבד שמיים כחולים מעתה ואילך.
מעולם לא ראיתי את השמש כל כך בהירה
מעולם לא ראיתי דברים מסתדרים כשורה.
שם לב לימים הממהרים.
שאתה מאוהב, איך הם עפים.
שום דבר מלבד שמיים כחולים מעתה ואילך.
שמיים כחולים מחייכים אליי.
ציפורי כחולות, שרות שיר.
גרסאות כיסוי
1927: בן סלווין
1927: אירווינג קאופמן
1938: נט קינג קול
1938: בני גודמן
1941: פרנק סינטרה
1946: בינג קרוסבי
1978: ווילי נלסון
יוהאן הפסטין
יוהאן הפסטין (באיסלנדית: Jóhann Hafstein; 19 בספטמבר 1915 – 15 במאי 1980) היה ראש ממשלת איסלנד בין השנים 1970 – 1971 ומנהיג מפלגת העצמאות של איסלנד בין השנים 1970 – 1973. הוא היה חבר האלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) משנת 1946 ועד 1978 ויושב ראש הבית התחתון שלו בין השנים 1959 – 1961 ובין השנים 1962 – 1963. בין השנים 1952 – 1963 הוא שימש כמנהל הכללי של בנק הדיג של איסלנד. במהלך שנות השישים הוא שימש בתפקידי שר המשפטים, הדתות, התעשייה והבריאות. הוא ייצג את איסלנד בדיוני העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-1953, 1959 ו-1974.
חייו
הפסטין נולד בעיר אקוריירי שבצפון איסלנד ליוליוס הווסטינס, לימים נציב המחוז, ולת'ורונר יונסדוטיר. הוא השלים את בחינות הבגרות שלו ב-1934 וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת איסלנד ב-1938. בתקופת לימודיו הוא היה יושב ראש מועצת הסטודנטים של האוניברסיטה. לאחר מכן הוא למד לימודי המשך במשפט בינלאומי פומבי עד סתיו 1939 באוניברסיטת לונד שבשוודיה וכן בדנמרק ובגרמניה.
קריירה פוליטית
ב-1935 ייסד הפסטין את אגודת הסטודנטים ווקה (Vaka) באוניברסיטת איסלנד והיה יושב הראש הראשון שלה. ב-1939 הוא היה לחבר במפלגת העצמאות של איסלנד ונבחר להיות יושב ראש המשמרת הצעירה של המפלגה (Heimdallur), תפקיד אותו מילא עד 1942, עת נבחר להיות מזכיר המפלגה. בשנים 1943 – 1955 הוא שימש גם כיושב ראש של מועצת הנציגים של האיגודים העצמאיים של רייקיאוויק.
ב-1946 נבחר הפסטין כחבר האלת'ינגי וכיהן בו עד 1978. ב-1963 הוא מונה לתפקיד שר התעשייה והמשפטים. ב-1965 הוא נבחר לתפקיד סגן מנהיג מפלגת העצמאות ולאחר מותו הטרגי של ביארני בנדיקטסון ב-10 ביולי 1970 הוא ירש אותו בתפקיד ראש המפלגה, בשלושת החודשים הראשונים הוא כיהן כראש הממשלה בפועל ולאחר מכן נבחר לתפקיד כמינוי של קבע והמשיך לכהן במקביל כשר התעשייה.
לאחר תבוסתה של מפלגת העצמאות בבחירות שנערכו ביולי 1971 עבר הפסטין להיות יושב ראש האופוזיציה. בסתיו 1973 הוא פרש מתפקידו זה מטעמי בריאות.
ב-1976 פורסם קובץ המאמרים שלו, "יסודות הפוליטיקה והממשל" (Þjóðmálaþætti).
יוהאן הפסטין מת ב-15 במאי 1980 לאחר מחלה קשה וארוכה.
המוזיאון לתולדות חולון
המוזיאון לתולדות חולון (בית הרצפלד) מציג בפני המבקרים את האתגרים האזרחיים והביטחוניים עמם התמודדו תושביה הראשונים של חולון. המוזיאון שוכן בביתו הפרטי של אברהם הרצפלד, שהקדיש את המבנה לצורכי העיר ותושביה. המוזיאון נמצא בפינת הרחוב הנושא את שמו של הרצפלד בחולון. המוזיאון לתולדות העיר חולון הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
הקמת המבנה
הרצפלד, שהיה רווק ללא ילדים, התגורר שנים רבות בחדר שכור בתל אביב. בתחילת שנות החמישים, עם עלייתם לישראל של אחותו אנה ושני בניה מקליפורניה שבארצות הברית, החליט הרצפלד לבנות בית מגורים לו ולאחותו. בהיותו מנהיג פועלים וראש המרכז החקלאי, בחר הרצפלד להקים את ביתו בחולון, שהייתה ידועה כעיר הפועלים. הוא חכר מן הקרן הקיימת לישראל ב-31.10.1950 חלקת אדמה בשכונת הפועלים קריית עבודה, והזמין ב-20 ביוני 1950 את אנשי חברת סולל בונה שיבנו את ביתו. הרצפלד תכנן את ביתו כך שיהיה מחולק לשני אגפים נפרדים. אגף אחד עם שני חדרים הוקצה למגורי אחותו ובניה, והאגף האחר עם חדר אחד שימש את אברהם הרצפלד. כפעיל ציבור הוא בילה את מרבית ימיו בנסיעות בין היישובים החקלאיים השונים בארץ ישראל, וביתו בחולון שימש אותו כמקום שינה ואכילה בלבד. כשנתיים לאחר עלייתה לארץ חזרה אחותו עם ילדיה לארצות הברית, והרצפלד נשאר לגור בבית לבדו.
פעילותו של הרצפלד בעיר חולון
חולון הייתה באותה עת עיר קטנה בראשית התפתחותה, והחלטתו של איש אשכולות דוגמת הרצפלד לקבוע בה את מקום מגוריו התקבלה בשמחה רבה. חיים קוגל, ראש עיריית חולון, קיבל את פניו במכתב ברכה מלא שבחים:
בהיותו חבר כנסת ופעיל פוליטי נרתם אברהם הרצפלד לסייע לידידו ד"ר חיים קוגל בהעלאת שאילתות בכנסת הקשורות לחולון בפני שר הפנים. גם כאזרח מן השורה גילה הרצפלד מעורבות בחיי הקהילה. הוא תרם בגדים ישנים למחסן "בגד זול" של לשכת הסעד העירונית, הסכים לשלם מכיסו את עלות הטיפול בגינה העירונית הקרובה לביתו, ובמהלך מלחמת סיני אירח במרתף ביתו אשר שימש כמקלט את שכניו בני משפחות מילמן ובורוכוב.
לרגל חגיגות היובל לעלייה השנייה, ברך פנחס אילון, ראש העיר החדש של חולון, את תושב העיר המכובד תוך שהוא פותח במילים "חבר הרצפלד היקר והאהוב":
פנחס אילון בישר לאברהם הרצפלד על ההחלטה להעניק לו אזרחות כבוד של העיר:
הצוואה
הקשר הטוב שיצר אברהם הרצפלד עם הנהגת העיר חולון ועם תושביה הניעו אותו להחלטה לתרום את ביתו לטובת הציבור בחולון. ב-19 בינואר 1968 כתב אברהם הרצפלד צוואה בה קבע כי לאחר מותו יועמד הבית לרשות עיריית חולון וזאת במטרה שישמש למטרה ציבורית:
בשנותיו האחרונות הלך מצב בריאותו של הרצפלד והתדרדר, והוא כמעט ואיבד את ראייתו. בשלב מסוים הוא אפשר לזוג עולים חדשים מבוגרים מרומניה להתגורר ללא תשלום בדירת שני החדרים שהייתה צמודה לדירת החדר בה התגורר הוא עצמו, ובתמורה הם דאגו לצרכיו. אברהם הרצפלד נפטר בשנת 1973. עם פטירתו המשיכו זוג העולים להתגורר בדירה הגדולה שבבית ודירתו של הרצפלד עצמו לא הייתה בשימוש. בשנת 1976 שקלה עיריית חולון להשאיל את הדירה לקופת חולים כללית על מנת לפתוח בה מרכז יום לקשישים, אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל והדירה נותרה ריקה.
היוזמה להקמת המוזיאון
בראשית שנות ה-70 הציע עוזיאל שלו, תושב וותיק ופעיל במגוון תחומים חברתיים בחולון, להקים מוזיאון היסטורי וארכיון לתיעוד תולדות העיר חולון. הוא פנה בנושא לראש העירייה פנחס אילון, ולחץ עליו להקים את המוסד הזה. בעקבות פניותיו החוזרות ונשנות של עוזיאל שלו החליט ראש העיר להיענות לבקשתו, ובשנת 1976 פנה אילון לאשר שילוני והציע לו את התפקיד של מנהל הארכיון ההיסטורי של חולון.
אשר שילוני, ששימש שנים רבות כעיתונאי ועסק בנושאים היסטוריים, קיבל על עצמו להתחיל ולרכז את הקמת הארכיון העירוני. הוא אסף את המסמכים ההיסטוריים שהצטברו במשרדי העירייה ובמגנזה העירונית, פנה לוותיקי העיר בבקשה לקבל מסמכים וחפצים שהיו ברשותם, הקליט (בסיוע ברוך פארי, לשעבר שופט בבית המשפט העירוני) את זיכרונותיהם של ראשוני חולון והשכונות שקדמו לה, והעתיק מארכיונים אחרים מסמכים ותמונות הקשורים להתפתחות העיר חולון. את המידע הרב שצבר ריכז בשלב ראשון באחד ממשרדי העירייה שהועמד לרשותו.
התאמת בית הרצפלד כמוזיאון
ערימות המידע שהלכו ונערמו חייבו את אשר שילוני לחפש אכסניית קבע לארכיון העירוני. הוא פנה אל ראש העיר והציע לו להשתמש בביתו הריק של אברהם הרצפלד. אילון נענה להצעה ובחודש מאי 1977 ניתן אישור ראשוני להעביר את הארכיון למרתף הריק שבביתו של הרצפלד. בסוף שנת 1977 נחתם ההסכם בין הקרן הקיימת לישראל ועיריית חולון להפעלת צוואתו של אברהם הרצפלד והקדשת ביתו באופן רשמי לטובת ארכיון ומוזיאון עירוני לתולדות העיר חולון.
בשלב ראשון קבע שילוני את משרדו בדירת החדר הריקה של אברהם הרצפלד, ובשיתוף מוסדות העירייה פעל לפינוי בני הזוג שהתגוררו בדית שני החדרים שבבית. בתחילת שנות ה-80 העמידה העירייה דירה חלופית אליה עברו זוג הדיירים ובית הרצפלד בשלמותו עמד ריק ומוכן לשיפוץ ולהתאמה לתפקידו החדש. בחודש פברואר 1983, זמן קצר לפני שסיים את תפקידו כמנהל הארכיון ההיסטורי ויצא לגמלאות, העביר אשר שילוני לארכיטקטית דלית לפידות את הצעתו לתכנון הרעיוני של תוכן המוזיאון העתיד לקום בבית הרצפלד.
נעמי כץ, שהחליפה בחודש יולי 1983 את שילוני כמנהלת הארכיון והמוזיאון, המשיכה לקדם במרץ רב את התאמת בית הרצפלד לתפקידו כמוזיאון וארכיון. עיריית חולון שקלה את האפשרות להוסיף קומה שנייה לביתו של הרצפלד, אולם לאור העלות הגבוהה הוחלט לבסס את המוזיאון של המבנה הקיים. נעמי כץ גיבשה בשיתוף דלית לפידות את תכנון הקמת לוחות התצוגה ורשימת המוצגים במוזיאון לתולדות חולון.
המוזיאון נחנך ב-11 ביולי 1988
מבנה המוזיאון לתולדות חולון
המוזיאון לתולדות חולון נמצא במבנה שנועד במקור לשמש כבית מגורים, דבר המגביל מאוד את שטח התצוגה והמרחב המיועד לקהל המבקרים. חלקה העיקרי של התצוגה ממוקם לאורך קירות שני חדרי המגורים שבחזית הבית, ומתבסס על תמונות, מסמכים וחפצים קטנים. במקום מוקרנת תוכנית אורקולית "מסע אל החולות" המספרת את סיפורה של חולון.
הכניסה למוזיאון
בגינת הבית, לצד שביל הגישה אל המוזיאון, מוצג בפני המבקרים סליק מן הסוג ששימש את אנשי ההגנה בחולון. מולו מוצג פסל של שקנאי מעשה ידיו של האמן דוד פולוס
חדר התצוגה הראשון
מיד בכניסה למוזיאון נמצא חדר תצוגה ראשון המתמקד בתיאור השטח עליו הוקמה העיר חולון, ובתיאור חיי היום יום של תושבי השכונות הראשונות של העיר. מספר מוצגים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה מאיירים את ההיסטוריה היישובית העשירה של האזור, ואת שטחי דיונות החול עליו הוקמו השכונות הראשונות של חולון בשנות השלושים של המאה ה-20. אורח חייהם של תושבי העיר הראשונים מומחש בעזרת תמונות, מסמכים ומספר מוצגים קטנים.
חדר התצוגה השני
צמוד לחדר התצוגה הראשון נמצא חדר התצוגה העיקרי של המוזיאון, המעוצב באופן הדומה לתצוגה בחדר המבוא. משקל רב ניתן להיבטים הביטחוניים עמם התמודדו תושבי חולון בתקופת המרד הערבי הגדול ובתקופת מלחמת העצמאות. תקופות סוערות אלו מוצגות באמצעות תמונות, מסמכים ומספר מוצגים קטנים. התצוגה בחדר זה עוסקת גם בתהליך גיבושה של חולון כמועצה מקומית וכעיר, בפיתוח אזור התעשייה הגדול של חולון, ובשכונה השומרונית שהוקמה בעיר ביוזמתו של יצחק בן-צבי.
חדר העבודה של אברהם הרצפלד
באחד מחדרי המוזיאון, המשמש כחדר הרצאות, נשמרו חלק מרהיטי הבית המקורי ששימשו את אברהם הרצפלד וחלק מספרייתו העשירה. מרבית הספרים נתרמו לאחר מותו למוסדות ציבור שונים בעיר חולון.
מוצגים שונים
באזור המעבר שבין חדרי התצוגה ובין חדר ההרצאות של המוזיאון רוכזו מספר מוצגים המשקפים את המצב הביטחוני הקשה בו היו תושבי חולון נתונים בתקופת המאורעות ובזמן מלחמת העצמאות.
ארנולד טוינבי
ביוגרפיה
טוינבי היה האחיין של היסטוריון כלכלי חשוב, שאף שמו היה ארנולד טוינבי. הוא נולד בלונדון, ולמד בווינצ'סטר קולג' ובבייליול קולג' באוקספורד. הוא החל את קריירת ההוראה שלו בבייליול ב-1912, ולאחר מכן לימד גם באוניברסיטת לונדון, בבית הספר הלונדוני לכלכלה, ובמוסד המלכותי לעניינים בינלאומיים (RIIA) בבית צ'אנתאם.
טוינבי עבד עבור מחלקת המודיעין במשרד החוץ הבריטי בזמן מלחמת העולם הראשונה, ומונה על ידי משרד החוץ לחקור את הרצח העם הארמני על ידי האימפריה העות'מאנית ואת מספר הקורבנות. טוינבי העריך את מספר המתים בין 600,000 לבין 800,000, דבר שהיווה בסיס להאשמות נגד הממשלה העות'מאנית בוועידת השלום בפריז ב-1919.
טוינבי עצמו שימש ציר בוועידת השלום בפריז. עם עוזרת המחקר שלו, ורוניקה בולטר, שהייתה לימים אשתו השנייה, הוא היה אחד מעורכי השנתון של RIIA, "סקר של עניינים בינלאומיים".
בזמן מלחמת העולם השנייה, הוא עבד שוב עבור משרד החוץ והיה נוכח בשיחות השלום לאחר המלחמה.
נישואיו הראשונים היו לרוזלינד מארי, בתו של גילברט מארי. היו להם שלושה בנים. הם התגרשו, וארנולד נישא לוורוניקה בולטר ב-1946.
גישתו של טוינבי להיסטוריה
את גישתו של טוינבי ניתן להשוות עם זו אוסוואלד שפנגלר בספרו "שקיעת המערב" (The Decline of the West). טוינבי הציג את ההיסטוריה כעלייתן ונפילתן של תרבויות, בניגוד להיסטוריה של מדינות-לאום או של קבוצות אתניות אחרות. הוא זיהה את התרבויות על פי קריטריונים תרבותיים, ולא לאומיים. כך, ה"תרבות המערבית", שכללה את כל האומות שהתקיימו באירופה המערבית מאז נפילתה של האימפריה הרומית, נדונה כישות אחת, והובדלה מהתרבות ה"אורתודוקסית" ברוסיה ובבלקן, ומהתרבות היוונית-רומית שקדמה לה.
טוינבי דחה את הגישה הדטרמיניסטית של שפנגלר שתרבויות עולות ונופלות על פי מחזור טבעי ובלתי נמנע. טוינבי הביע את הערצתו הגדולה לאבן חלדון, ובייחוד ל"מוקדימה", ההקדמה להיסטוריה האוניברסלית של חלדון עצמו, שמציין הטיות שיטתיות רבות שקיימות בניתוח ההיסטורי.
טוינבי הציג את ההיסטוריה של כל תרבות במושגים של אתגר ותגובה. תרבויות קמו כתגובה למערכת של אתגרים קשים, כש"מיעוטים יצירתיים" יצרו פתרונות לאתגרים אלה, שנתנו כיוון חדש לכל החברה שלהם. כמה מהאתגרים והתגובות היו פיזיים, לדוגמה כאשר השומרים ניצלו את הביצות העצומות בדרום עיראק על ידי ארגון מחדש של התושבים הנאוליתיים בחברה שתוכל ליצור מפעלי השקיה רחבי היקף. ואילו חלק מן האתגרים היו חברתיים, כמו במקרה של הכנסייה הקתולית אשר הגיבה לכאוס של אירופה הפוסט-רומית על ידי הכללה של הממלכות הגרמאניות החדשות בקהילה דתית אחת. כשתרבות עונה על האתגרים שלה, היא גדלה. כשהיא לא מגיבה להם, היא נכנסת לתקופה של הידרדרות. טוינבי טען ש"תרבויות מתות מהתאבדות, לא מרצח".
מבקריו של טוינבי טענו כי הוא מדגיש את הדת יותר מדי בניתוח הכללי שלו של תרבויות. מבחינה זו, הוויכוח דומה לזה הקיים כיום כלפי התאוריה של סמואל הנטינגטון של "התנגשות הציביליזציות". כמו כן, נטען כי החלוקה לתרבויות של טוינבי שרירותית למדי, וכי ניתן היה לחלק את העולם ליותר או פחות מ-21 התרבויות בהן בחר, וכן כי ישנן תרבויות להן לא התייחס כלל. לבסוף, נטען כי הוא בחר את העובדות בצורה סלקטיבית על מנת להצדיק את התאוריה הכללית שלו, ולא הסביר עובדות המתנגדות לתאוריה זו.
הגישה האידאולוגית של טוינבי - "ספקולציות מטפיזיות בצורת היסטוריה" הוא הערכה מודרנית שכיחה - בוקרה באופן אפקטיבי על ידי פייטר גייל, וטוינבי לא ברח מהדיאלוג הציבורי עמו, שהופיע בספר (1949) "דפוסי העבר: האם אנו יכולים לקבוע אותם?" הספר קישר בין מאמרים של טוינבי וגייל לניתוח של פילוסופיית ההיסטוריה של טוינבי, שנכתבה בידי פיטירים א. סורוקין. מאמר שנכתב בידי יו טרבור-רופר, "המילניום של ארנולד טוינבי" – המתאר את מחקריו של טוינבי כ"פילוסופיה של מיש-מש" – פגע רבות במוניטין של טוינבי.
גישתו ליהודים
בבואו לדון בהיסטוריה של היהודים, נתקל טוינבי בבעיה חמורה. ההיסטוריה שלהם אינה עומדת באף אחד מהקריטריונים שהציב לגבי כל שאר התרבויות. טוינבי ניסה לנסח תאוריה ייחודית ליהודים בכך שטען שהיהדות אינה אלא בגדר "מאובן" כמו תרבויות אחרות למשל הפרסים של הודו המאמינים בדת זרתוסטרה שממשיכים להתקיים גם כשלתרבותם אין שום מטרה חיובית שהיא. לדעתו של טוינבי שייכת היהדות לתרבות הסורית שהגיעה לשיא יצירתה 1100 שנה לפנה"ס ותגליותיה העיקריות היו המונותיאיזם, האלפבית והאוקיינוס האטלנטי (שהתגלה בידי הפיניקים) ומאז אבד עליה הכלח.
הנקודה הבעייתית בתאוריה של טוינבי היא שהיהודים מתעקשים להמשיך להתקיים מעבר לזמן שבו היו שותפים פעילים ביצירת תרבות זאת וכעת הם מתקיימים ללא מטרה שהיא. הוא מסרב להכיר בהישגים מאוחרים יותר של תרבות זאת פרט לכך שהיא השפיעה על יצירת הדת והתרבות הנעלה באמת של הנצרות. למעשה חזר בכך טוינבי אל העמדה הנוצרית השגרתית שרואה זכות קיום ליהדות רק בכך שיצרה את הנצרות ומעבר לכך שוב אין לה שום תפקיד.
עם הקמת מדינת ישראל, חלה שוב פגיעה בתאוריה שלו על העם ה"מאובן", שקם לתחייה והוא כבר לא "מאובן". הסברו היה שאף על פי שהיהודים הם "מאובנים" ואינם ראויים למדינה משלהם וכי לא היו ראויים למדינה משלהם בארץ ישראל, וכי בכל מקרה במלחמת העצמאות התייחסו היהודים לערבים כפי שהנאצים התנהגו כלפיהם (אם כי סייג זאת בכך שההשוואה לנאצים הייתה מוסרית ולא סטטיסטית). הערבים הם בעיניו הקול האמיץ, שהפריך את התואנות הציוניות והרס כל תירוץ יהודי היסטורי. במילים אחרות אמר כי היהודים התנהגו לעיתים באכזריות שדומה לאכזריות הנאצית ולמעשה המלחמה שלהם נגד הערבים היא מלחמת הנאצים בערבים דרך יהודים.
לאורך השנים הקצין טוינבי ללא הרף את טענותיו כנגד הציונות ומדינת ישראל והחל להשוות את יציאת הערבים במלחמת העצמאות ופעולות כמו פרשת דיר יאסין לפעולות הג'נוסייד של הנאצים. כתוצאה הוא הפך למושא להתקפות נגד של אינטלקטואלים יהודיים שונים ובהם אבא אבן שנשא כנגדו ב-1955 הרצאה ידועה בשם "כפירתו של טוינבי".
ויכוח הרצוג-טוינבי
נקודת השיא במאבק הישראלי-יהודי כנגד טוינבי הייתה בינואר 1961 כאשר החליט שגריר ישראל בקנדה יעקב הרצוג לעשות מעשה חסר תקדים או המשך בתולדות הדיפלומטיה הישראלית. הוא הזמין את טוינבי לוויכוח פומבי. הוא לא קיבל לכך אישור מאיש ואף לא אחד האמין שהדיפלומט יוכל לגבור על ההיסטוריון המקצועי המפורסם. היו רבים בשירות הדיפלומטי שהתנגדו בתוקף לדו-קרב זה גם בגלל חשש שנציג ישראל עלול להפסיד בוויכוח כנגד ההיסטוריון המפורסם. הם גם זכרו היטב את הוויכוחים בין נוצרים ויהודים מימי הביניים שללא קשר לתוצאותיהם תמיד הזיקו ליהודים, מנגד יצחק בן-צבי תמך בוויכוח.
הוויכוח זכה לפרסום רב. הוא שודר בחלקו ואף במלואו בתחנות רדיו ברחבי קנדה ובצפון ארצות הברית ואותו ערב שודר בישראל. בישראל היו אלה ימי סערה פוליטית וביום הוויכוח התפטר דוד בן-גוריון מראשות הממשלה כתוצאה מפרשת לבון. ולמרות זאת הוויכוח עורר עניין עצום בישראל, שכן דיונים אינטלקטואליים היו בעלי חשיבות לכל הפחות שווה לאירועים פוליטיים. הקלטות של הוויכוח נמכרו במספרים גדולים בקנדה ומעבר לה. תדפיס של הוויכוח אף יצא לאור במצרים באנגלית כמחזק את העמדה הערבית.
השפעה
לרעיונותיו של טוינבי לא הייתה השפעה רבה מאוד על היסטוריונים אחרים. התאוריה הכללית שלו נחשבת על ידי כמה היסטוריונים, כגון רוברט קורטיוס כסוג של פרדיגמה לתקופה שלאחר המלחמה. הרעיונות של טוינבי נהנו מעדנה מסוימת בזמנו (הוא הופיע על השער של "טיים" ב-1947). טוינבי היה כנראה משפיע ביותר בקרב הוגים אסיאתיים. כמה מהמונחים שלו, כמו "מדינה יורשת", וכן "פרולטריון חיצוני", מצויים בכתביהם של מחברים אחרים.
שמו של טוינבי שימש בטקסט מסתורי שהופיע על גבי כבישים בערי ארצות הברית בסוף המאה העשרים וידועים בשם אריחי טוינבי.
מיטישצ'י
מיטישצ'י (ברוסית: Мытищи) היא עיר במחוז מוסקבה ברוסיה. עיר לוויין צפונית-מזרחית של מוסקבה.
מיטישצ'י נמצאת 19 ק"מ צפונית-מזרחית ממרכז מוסקבה, על נהר יאוזה . העיר גובלת ישירות עם מוסקבה לאורך כביש הטבעת של מוסקבה באזור הכביש המהיר ירוסלבסקויה וכביש אוסטשקובסקויה.
מיטישצ'י היא אחת ממרכזי התרבות, המדע והתעשייה הגדולים במחוז מוסקבה.
בית הכנסת הכוראלי הראשי (רוסטוב על הדון)
עם זאת, לבניין בית הכנסת יש מעמד של אתר מורשת תרבותית בעלת משמעות מחוזית.
מרטין הייז
מרטין הייז (אנגלית: Martin Hayes; נולד ב-21 במרץ 1966) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל אנגלי בהווה.
בית הכנסת הכוראלי הראשי (רוסטוב על הדון)
היסטוריה
בית הכנסת הראשון (שהיה מעץ) ברוסטוב נבנה בשנת 1855. הוא היה ממוקם בין הרחובות באומן ואוליאנובסק שליד שדרות וורושילוב. בשנת 1863 נבנה בית כנסת מלבנים. אבל הבניין היה חלש ובשנת 1866 נהרס. בשנת 1868 נבנה במקום בית כנסת חדש בן שתי קומות.
יצירת פרויקט בית הכנסת מיוחסת לאדריכל סוביצקי, ואדריכל העיר הבכיר. א. קאפלון, ש. פריי-שפיסט, א. דנציגר השתתף גם בעבודות בנייה. את איסוף הכספים ארגן הרב פ. גנסין, שהיה אביו של מיכאיל גנסין, מלחין מפורסם. בסוף נאסף סכום של 16,342 רובל.
מרטין הייז
חייו
הייז נולד ברובע וולת'אם פורסט שבלונדון, ולפני שהצטרף לארסנל ביוני 1982 הוא שיחק בקבוצות נוער אחדות באסקס. הוא נחשב לשחקן התקפה מוכשר, שהיה יכול לשחק במרכז ההתקפה או בצד שמאל שלה, והפגין יכולת טובה בקבוצת הנוער ובקבוצת המילואים של ארסנל. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הבכיר במשחק מול אוקספורד יונייטד ב-16 בנובמבר 1985. באותה עונה הוא השתתף ב-13 משחקים, בעיקר כמחליפו של גרהאם ריקס, והבקיע שלושה שערים.
בית הכנסת הכוראלי הראשי (רוסטוב על הדון)
היסטוריה
ב-30 באוגוסט 1868 נחנך בית הכנסת. בטקס נכחו ראש העיר א.מ. באיקוב. הוא ציין בנאומו כי הוא שואף "להשוות את היהודים במונחים של מעמד חברתי עם שאר אזרחי העיר".
מרטין הייז
חייו
הייז זכה לדקות משחק רבות יותר ככל שריקס הלך ונעשה מבוגר, ובעונת 1986/1987 הוא היה מלך השערים של ארסנל עם 24 שערים (12 מתוכם בפנדלים); הוא היה חלק מההרכב של ארסנל שגבר על ליברפול בגמר גביע הליגה באותה שנה. אולם, הוא לא המשיך ביכולתו הטובה בעונה שלאחר מכן, והבקיע בה רק שלושה שערים שאחד מתוכם היה השער הראשון בגמר גביע הליגה מול לוטון טאון.
מעמדו של הייז החל להתדרדר, ולמרות שהשתתף ב-17 משחקים בעונת 1988/1989, 14 מתוכם היו כמחליפו של בריאן מרווד שזה עתה הגיע לארסנל וזכה למקום קבוע בצד השמאלי של חוליית ההתקפה. מספר המשחקים הזה היה מספיק על מנת לזכותו במדליה המוענקת לשחקני המועדון שזכה באליפות.
בית הכנסת הכוראלי הראשי (רוסטוב על הדון)
היסטוריה
בשנת 1881 נבנה בבית הכנסת בית תפילה אשר יכול להכיל עד 150 אנשים. הספרייה היהודית וחדר הקריאה נפתחו בבית הכנסת ב-1903. כמו כן, הוא שכן ליד התלמוד תורה. כך הפך בית הכנסת הראשי למכלול דתי וחינוכי. הרב האחרון של בית הכנסת לפני מהפכת 1917 היה ז.מ. גולדנברג.
מרטין הייז
חייו
הוא לא הצליח לזכות בחזרה במקום בהרכב, בין השאר בזכות הדומיננטיות של אלן סמית' ופול מרסון. ב-1990, הוא עזב את ארסנל לטובת סלטיק תמורת 650,000 לירות שטרלינג. בסך הכל הוא השתתף ב-132 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 34 שערים. הוא השתתף גם במספר משחקים במדי הנבחרת עד גיל 21, אך מעולם לא זומן לנבחרת אנגליה הבוגרת.
בית הכנסת הכוראלי הראשי (רוסטוב על הדון)
היסטוריה
בשנת 1924 הפך בית הכנסת לעירוני, אבל הבניין המשיך להיות מנוהל על ידי הקהילה היהודית. בקיץ 1935 הולאם בית הכנסת, והוקם בבנין בית חולים לדרמטולוגיה ולמחלות מין. הבניין נבנה מחדש באופן משמעותי, והופעתו האדריכלית השתנתה. גם מבפנים עבר שיפוץ, וכן אולם התפילה נהרס. גם מראה חזית בית הכנסת עוות בצורה בולטת: החלונות הישנים הורחבו, והרבה מעיטורי הטיח הושמדו. על פי צו של ראש המינהל של אזור 411 ברוסטוב מה-9 באוקטובר 1998 הבניין הראשי של בית הכנסת נמצא תחת הגנת המדינה כאתר של מורשת תרבותית בעלת משמעות אזורית.
בשנת 2016 החליטה ממשלת רוסטוב להחזיר את בית הכנסת לקהילה היהודית של רוסטוב בהליך שאמור להיות מושלם עד ינואר 2018. בפועל ממשיך לשמש את בית החולים לדרמטולוגיה של מחוז רוסטוב (Кожно-венерологический диспансер Ростовской области, אתר בית החולים: http://kvdro.ru/).