cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אביעזר רביצקי
ביוגרפיה
בשנת 1977 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית על מחקרו "משנתו של ר' זרחיה בן יצחק בן שאלתיאל חן וההגות המימונית-תיבונית במאה ה-י"ג" בהנחיית פרופ' יוסף ברוך סרמוניטה.
בשנת 1978, לאחר סיום הדוקטורט, זכה במלגת רוטשילד ויצא ללימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, שם למד וחקר בהדרכתו של פרופ' יצחק טברסקי.
ב-16 באוקטובר 2006 נפצע קשה בתאונת דרכים ועבר תהליך שיקום ארוך.
רביצקי נשוי לרות, אחותו של הבמאי שמואל הספרי, ואב לארבעה: תמי ביטון, ראש מדרשת 'אמי"ת באר' בירוחם ובאשדוד; רננה רביצקי פילזר, המנהלת החינוכית של המרכז לזהות יהודית-ישראלית במכון הרטמן וראש בית המדרש במדרשיית הרטמן לבנות; שלומית רביצקי טור-פז המנהלת את בית המדרש אלול וראש המרכז ללאום, דת ומדינה במכון הישראלי לדמוקרטיה; ורואי רביצקי, המנהל את היוזמה הדתית לשלום 'מוזאיקה'.
מחקר ופעילות אקדמית
מחקריו הרבים עוסקים במחשבה היהודית בימי הביניים ובעת החדשה. במאמריו ובהרצאותיו שפך רביצקי אור חדש על הגותם של ר' חסדאי קרשקש, הרמב"ם והרב קוק.
במקביל לעבודתו באוניברסיטה שימש עמית בכיר במכון הישראלי לדמוקרטיה וראש תחום מדעי הרוח בבית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל.
בשנת 2001 הוענק לו פרס ישראל לחקר מחשבת ישראל.
בשנת 2006 החלה לראות אור בעריכתו סדרת ספרים על "גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי", בהוצאת מרכז זלמן שזר.
בשנת 2012 יצא לאור ספר יובל לכבודו, "על דעת הקהל: דת ופוליטיקה בהגות היהודית", בעריכתם של בנימין בראון, מנחם לורברבוים, אבינועם רוזנק וידידיה צ' שטרן.
בשנת 2016 יצא ספר נוסף לכבודו, "בנתיבי השלום והדעת", בעריכתם של דב שוורץ, אבי אלקיים וחנוך בן פזי.
עמדותיו ופעילות פוליטית
רביצקי הוא אחד מהמייצגים המובהקים של השמאל הדתי בישראל וממייסדי תנועות השלום הדתיות "עוז ושלום" ו"נתיבות שלום" בשנות השבעים והשמונים. במשך שנים כיהן כיו"ר תנועת מימד. התנגד לגוש אמונים וסבר שגרם לערעור "הברית ההיסטורית" בין המפד"ל לשמאל, אך עם זאת הכריז רביצקי כי גוש אמונים "זקף את גווה של כלל הציונות הדתית" ו"שיחרר אותה מחלק מתסביכיה".
בשנת 1999 הודיע אהוד ברק שרביצקי יכהן כשר החינוך בממשלתו, אולם הרעיון לא יצא לפועל, גם מפני שרביצקי עצמו לא שש לתפקיד. גם כמה יוזמות להציע את מועמדותו של רביצקי לתפקיד נשיא המדינה לא יצאו אל הפועל.
רביצקי תמך בתוכנית ההתנתקות אך הסתייג מאופן ביצועה.
פרסים
פרס ישראל, פולברייט, רוטשילד, ליידי דייוויס, ורבורג, קרן הזיכרון לתרבות יהודית, והתנועה לארץ ישראל טובה.
קישורים חיצוניים
על כתביו:
שמורת הטבע אגם זאקרו ויער המלך
שמורת הטבע אגם זאקרו ויער המלך (בגרמנית: Naturschutzgebiet Sacrower See und Königswald) היא שמורת טבע (Naturschutzgebiet בראשי תיבות NSG) במדינת ברנדנבורג בגרמניה. ההכרזה על ההגנה על השטח נעשתה ב-22 במרץ 1941 בכתב העת הרשמי של ממשלת פרוסיה בפוטסדאם בצו על הקמת "שמורת הטבע אגם זאקרו ויער המלך" בנפת פוטסדאם. מאז 30 בנובמבר 1998 נכללת השמורה באזור השימור (Landschaftsschutzgebiet בראשי תיבות LSG) "יער המלך עם אגמי האפל והנוף החקלאי של זבורגר" (Königswald mit Havelseen und Seeburger Agrarlandschaft).
אזורי יער נרחבים סביב אגם זאקרו היו שמורת הטבע העתיקה ביותר בפוטסדאם מאז שנת 1941. האזור ממוקם צפונית-מזרחית לפוטסדאם, בין יונגפרנזה, נהר ההאפל המגיע מברלין והיישוב גרוס גליניקה (Groß Glienicke). גודלו 8,015 דונם.
אגם זאקרו
אגם זאקרו (Sacrower See) הוא אגם בחלק הצפוני של העיר פוטסדאם ברובע זאקרו. האגם הרדוד שמימיו עשירים בסיד שוכן כולו בשמורת הטבע אגם זאקרו ויער המלך.
יער המלך
אזור יער נרחב צפונית-מזרחית לפוטסדאם ודרומית ליישוב גרוס גליניקה נקרא "יער המלך" (Königswald). הוא מוקף באגמים קרמפניצר זה (Krampnitzer See) ויונגפרנזה והנהר האפל. באמצע "יער המלך" שוכן אגם זאקרו. יערות אורן עתיקים יותר ויערות נשירים מעורבים כמו גם כמה ביצות קטנות קובעים את אופי היער. בתוך היער יש כמה גבעות. אלו כוללים את רהברג (Rehberg), גבעת זדליצברג (Zedlitzberg) בגובה 66 מטר, שוורצר ברג (Schwarzer Berg), לואיסנברגה (Luisenberge) בגובה 78 מטר, פוקסברגה (Fuchsberge) והכרם ליד זאקרו. 19 מטרים מעל לחוף להיניצזה (Lehnitzsee) במערב יער המלך נמצא מבצר מתקופת הברונזה המכונה רומרשנזה (Römerschanze, שם מטעה מכיוון שלאתר אין שום קשר לרומאים), הנקרא גם קוניגסוול (Königswall, "קיר המלך"), על שלוחה של השטח. הבית המחליף של בית היערן של זדליץ שנשרף בשנות השלושים של המאה ה-20 נמצא ביער. בקצה הדרומי של הפארק שוכנים ארמון זאקרו עם הכפר בעל אותו שם וכנסיית הגואל ונמל זאקרו.
איוור קריגר
אִיוַר קְרִיגֶר (בשוודית: Ivar Kreuger; 2 במרץ 1880, קאלמאר – 12 במרץ 1932, פריז) היה מהנדס אזרחי, משקיע, יזם ותעשיין שוודי. ב-1908 הוא ייסד את חברת הבנייה Kreuger & Toll Byggnads AB ("קריגר וטול"), שהתמחתה בטכניקות בנייה חדשות. על ידי השקעות אגרסיביות ומכשירים פיננסיים חדשניים, הוא בנה אימפריית גפרורים עולמית ואימפריה פיננסית. בין שתי מלחמות העולם, הוא ניהל משא ומתן על מונופולים של גפרורים עם ממשלות אירופה, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית, ולבסוף שלט בין שני שלישים לשלושה רבעים מייצור הגפרורים העולמי, וכונה "מלך הגפרורים".
האימפריה הפיננסית של קריגר תוארה על ידי ביוגרף אחד כהונאת פונזי, המבוססת על הרווחיות הפנטסטית כביכול של מונופול הגפרורים שלו. עם זאת, בהונאת פונזי המשקיעים הראשונים מקבלים דיבידנדים מכספם שלהם או מכספם של המשקיעים הבאים. אף על פי שקריגר עשה זאת במידה מסוימת, הוא גם שלט בעסקים לגיטימיים רבים ולעיתים רווחיים מאוד, והיה בעלים של בנקים, נדל"ן, מכרה זהב, תעשיות נייר וחברות תעשייה אחרות, מלבד חברות הגפרורים הרבות שלו. רבים מעסקים אלו שרדו עד היום. חברת "קריגר וטול", למשל, הורכבה מעסקים אמיתיים, והיו אחרים כמוה. ביוגרף אחר כינה את קריגר "גאון ונוכל", וג'ון קנת גלבריית כתב שהוא היה "לאונרדו של הגנבים". האימפריה הפיננסית של קריגר קרסה במהלך השפל הגדול. חברת פרייס ווטרהאוס, שניתחה את האימפריה הפיננסית שלו, קבעה: "המניפולציות היו כל כך ילדותיות שכל מי שהיה לו רק ידע בסיסי בהנהלת חשבונות יכול היה לראות שהספרים זויפו". במרץ 1932, הוא נמצא מת בחדר השינה של דירתו בפריז. המשטרה הגיעה למסקנה כי הוא התאבד, אך עשרות שנים לאחר מכן, אחיו טורסטן טען כי הוא נרצח, מה שהוליד ספרות שנויה במחלוקת בנושא.
ראשית חייו
קריגר נולד בקאלמאר, בנם הבכור של ארנסט אוגוסט קריגר (Ernst August Kreuger; 1852–1946), תעשיין בתעשיית הגפרורים בעיר זו, ואשתו ג'ני אמלי קריגר (Jenny Emelie Kreuger) (לבית פורסמן (Forssman); 1856–1949). לאיוור קריגר היו חמישה אחים ואחיות: אינגריד (נולדה ב-1877), הלגה (נולדה ב-1878), טורסטן (נולד ב-1884), גרטה (נולדה ב-1889) ובריטה (ילידת 1891).
חייו האישיים
איוור קריגר מעולם לא התחתן, אבל חי במשך שנים רבות בתקופות שונות עם אינייבורי אברת (Ingeborg Eberth; 1889–1977), שם משפחתה הסלר (Hässler), ילידת סטוקהולם, שעבדה כפיזיותרפיסטית בסטוקהולם.
הם נפגשו לראשונה בסטוקהולם בשנת 1913. לפי הספר שכתבה ב-1932, לאחר מותו של קריגר, הוא לא התעניין בנישואים או בילדים, והיה מאוד מרוכז בעסקיו. היא ניתקה את הקשר ב-1917 ועברה לדנמרק, שם נישאה למהנדס דני בשם אברת. נולדה להם בת ב-1919, גרטה אברת (מאוחר יותר הייתה שחקנית בסטוקהולם, בשם מק לורי 1919–2002). אולם לאחר כמה שנים היא התגרשה מאברת ועברה חזרה לסטוקהולם עם בתה, והתאחדה עם קריגר. מר אברת חטף פעם את הבת מסטוקהולם והחזיר אותה לדנמרק. זמן קצר לאחר מכן, אינייבורי, מבלי להודיע לרשויות או למשטרה, ירדה לדנמרק והחזירה את הבת לשוודיה על ידי שכירת סירת דיג פרטית בדנמרק שהעבירה אותם את הארסונד לשוודיה. התקופה החדשה עם קריגר נמשכה עד 1928 בערך; אחרי זה הם פשוט נפגשו מדי פעם. הפעם האחרונה שהם נפגשו הייתה בנובמבר 1931, רגע לפני שקריגר התחיל בנסיעתו האחרונה לאמריקה. אברת קיבלה את החדשות על מותו בפריז ב-12 במרץ 1932 מכותרות העיתונים למחרת.
לקריגר היו דירות פרטיות בסטוקהולם, ניו יורק, פריז וורשה, ואחוזה כפרית שבה השתמש בעונת הקיץ באי הפרטי אנגסהולמן (Ängsholmen; 59.3695°N, 18.73978°W) בארכיפלג סטוקהולם. בסיורי עסקים באירופה, הוא העדיף לפגוש את שותפיו לעסקים בפריז ולאחר מכן נשאר בדירתו בשדרות ויקטור עמנואל השלישי (הקרויות כיום שדרות פרנקלין ד. רוזוולט) מספר 5. היו בבעלותו כמה יאכטות מנועיות שעוצבו במיוחד, ביניהן אלסה (Elsa) שנבנתה ב-1906, לוריס (Loris; 1913), טרנן (Tärnan; 1925), והמפורסמת ביותר, סוואלן (Svalan – "סנונית"), שנבנתה ב ב-1928, 37 רגל (11.2 מטרים), 4.9 טון. יאכטה מנועית, מצוידת במנוע V12 בנפח 31.9 ליטר מתוצרת מחברת Wright האמריקאית, בהספק של 650 כ"ס, המסוגלת לשוט במהירות מעל 50 קשר.
הייתה לו ספרייה פרטית גדולה בשתי דירותיו בסטוקהולם ובניו יורק ואוסף אמנות גדול למדי. הציורים נמכרו במכירות פומביות שונות שנערכו בספטמבר 1932, שכן כל נכסיו הפרטיים של קריגר שולבו בהליך פשיטת הרגל. האוסף בסטוקהולם כלל 88 ציורים מקוריים, ביניהם 19 של ומספר ציורים רב של הציירים הגדולים של הולנד. האוסף בניו יורק כלל ציורים מקוריים של רמברנדט ואנתוני ואן דייק.
קריגר הפך לבעל המניות הגדול של חברת הסרטים השוודית (בראשי תיבות SF) כאשר החברה נוסדה בשנת 1919, ובשל כך הוא פגש לפעמים ידוענים מתעשיית הקולנוע. ביוני 1924, הוזמנו מרי פיקפורד ודאגלס פיירבנקס על ידי SF לסטוקהולם וקיבלו סיור מודרך ברחבי הארכיפלג של סטוקהולם בלוריס, היאכטה המנועית של קריגר. סרט בן חמש דקות של אירוע זה מאוחסן בארכיון הסרטים של SF. פיקפורד, פיירבנקס, קריגר, צ'ארלס מגנוסון (Charles Magnusson, המנהל של SF), גרטה גרבו ועובדי SF שונים מופיעים בסרט.
שנים ראשונות בארצות הברית
לאחר תחילת המאה ה-20, קריגר בילה במשך שבע שנים בנסיעות ועבודה מחוץ לשוודיה כמהנדס בארצות הברית, מקסיקו, דרום אפריקה ומדינות אחרות, אך בילה את רוב הזמן בארצות הברית. בדרום אפריקה הוא ניהל מסעדה במשך תקופה קצרה יחד עם חברו, אך עד מהרה הם מכרו את המסעדה. בשלב מוקדם, כשעבד עבור חברות הנדסה שונות, ביניהן The Consolidated Engineering & Construction Co. ו-Purdy & Henderson בניו יורק, הוא נפגש עם "מערכת קאהן" (Kahn System) לבטון מזוין המוגנת בפטנט, שנוצלה על ידי חברת Trussed Concrete Steel Company של המהנדס היהודי-אמריקאי. טכניקה חדשה זו לא הייתה מוכרת בשוודיה באותה תקופה. בשנת 1907 הצליח קריגר להשיג את זכויות השימוש במערכת הן בשוק השוודי והן בשוק הגרמני, ובסוף 1907 חזר לשוודיה במטרה להכניס את השיטות החדשות בשתי המדינות במקביל. באותה תקופה, אחד המומחים בשוודיה לבטון מזוין היה בן דודו שעבד במכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם.
קבלן הבניין וחידושיו
במאי 1908 הקים קריגר את חברת הבנייה "" (Kreuger & Toll) בשוודיה יחד עם המהנדס, שעבד באותה תקופה בחברת הבנייה Kasper Höglund AB, ובן דודו , שעבד בפקולטה להנדסה אזרחית במכון המלכותי לטכנולוגיה, בתור מהנדס יועץ לחברה. בגרמניה הקים את החברה Deutsche Kahneisengesellschaft יחד עם עמית מתקופתו בארצות הברית, אנדרש יורדאל.
שיטת בניית הבטון-פלדה לבניית מבנים לא הייתה מקובלת במלואה בשוודיה באותה תקופה וכדי לשווק את הטכניקה החדשה, ערך קריגר מספר הרצאות וכתב מאמר מאויר בנושא בכתב עת הנדסי מוביל,. הטכנולוגיה החדשה זכתה להצלחה והחברה זכתה במספר חוזים יוקרתיים, כגון בניית האצטדיון האולימפי של סטוקהולם (1911–12); עבודת היסוד של (1912–13) וחנות הכלבו  (1913–14) בסטוקהולם. המהנדס הראשי מאחורי הפרויקטים המתקדמים הללו היה הנריק קריגר.
החדשנות בעסקי הבנייה כללה גם התחייבות מובטחת לסיים את הבנייה בזמן. עד אז נטלו על עצמם הלקוחות את הסיכון הפיננסי של עיכובים. "קריגר וטול" הייתה החברה הראשונה באירופה שהתחייבה לסיים פרויקטים במועד קבוע, ובכך העבירה את הסיכון לבונה, שאחרי הכל היה בעמדה הטובה ביותר לצמצם עיכובים. כאשר קריגר זכה בחוזה לבניית "גורד שחקים" בן שש קומות, הוא הבטיח שאם הבנייה לא תסתיים עד תאריך מסוים, תעניק חברת "קריגר וטול" ללקוח החזר חלקי של 1,200 דולר (כ-18,000 דולר במטבע של ימינו) עבור כל יום איחור. סיכון משמעותי בהתחשב בכך שכל ההון העצמי של "קריגר וטול" היה יכול לכסות רק יומיים של איחור. הלקוח, בתורו, הסכים לשלם בונוס עבור כל יום שבו הבניין הושלם לפני תאריך היעד. קריגר וטול סיימו מוקדם ולאחר מכן זכו בבונוסי סיום עבור כל פרויקט. בתוך כמה שנים, קריגר וטול נתפסה כחברת הבנייה הטובה ביותר בשוודיה ואחת החברות המובילות באירופה כולה.
בתוך שש שנים לאחר הקמתה, הרוויחה חברת "קריגר וטול" כ-200,000 דולר מדי שנה וחילקה דיבידנד משמעותי של 15%. בשנת 1917 פוצלה החברה לשתי חברות נפרדות: Kreuger & Toll Construction AB, כאשר רוב המניות בבעלות פאול טול. איוור קריגר לא היה בין חברי הדירקטוריון בחברת הבנייה. בכמה אחוזים מהחברה של פאול טול החזיק איוור קריגר לא נחשף - רק שפאול טול החזיק ב-60% ב-1917, ובסביבות 1930, ב-66% מחברת הבנייה. חברת Kreuger & Toll Construction Co. מעולם לא הופיעה באף תרשימי הארגון של חברת האחזקות Kreuger & Toll Holding.
"Kreuger & Toll Holding" הפכה לחברת האחזקות הפיננסיות שלו, עם איוור קריגר כמנהל הכללי וכבעל המניות הגדול. הוא שלט בה בצורה הדוקה. הדירקטוריון כלל את איוור, אביו, פאול טול ושני עמיתים קרובים מאוד.
לאחר שקריגר התערב בתפעול של מפעלי הגפרורים של אביו בקאלמאר, הוא התמקד יותר ב"בניית" חברות חדשות או השתלטות על תאגידים אחרים – כשהוא בדרך כלל משלם בניירות ערך שלו במקום במזומן - ולא בבניינים וגשרים. כך, עד 1927, איוור רכש בנקים, חברות כרייה, רכבות, חברות עצים ונייר, מפיצי סרטים, נדל"ן במספר ערים באירופה וכן נתח שליטה בחברת אריקסון, חברת הטלפונים המובילה בשוודיה. הוא שלט בכ-50% מהשוק העולמי בעפרות ברזל ובתאית. הוא החזיק במכרות בכל רחבי העולם, כולל מכרה בשוודיה, שהכיל את אחד ממרבצי הזהב העשירים ביותר מחוץ לדרום אפריקה בנוסף למינרלים אחרים.
קריגר הקים את חברת על ידי מיזוג עסקיו של אביו עם מפעלי גפרורים אחרים שרכש בשקט במהלך מלחמת העולם הראשונה. ההון הראשוני שלה עמד על כ-10 מיליון דולר (160 מיליון דולר במונחי 2022) וקריגר החזיק בכמחצית ממנו, החזיק בכל התפקידים הבכירים ושלט בדירקטוריון.
הבנקאי השוודי אוסקר רידבק (Oscar Rydbeck; 1878–1951) הפך למקורב ולמורה חשוב עבור קריגר בעסקי המימון. הוא עבד עבור חברת "קריגר וטול" כיועץ מסביבות 1912 ועד להתרסקות קריגר ב-1932 והיה חבר בדירקטוריון שלה. משום שלא ביצע את תפקידו כדירקטור הוא נכנס לכלא למשך 10 חודשים לאחר מותו של איוור.
עסקי הגפרורים
עם מפעלי הגפרורים המשפחתיים כבסיס, קריגר הקים לראשונה את התאגיד השוודי AB Kalmar-Mönsterås Tändsticksfabrik בשנת 1912. אביו, ארנסט, ודודו פרדריק, הפכו לבעלי המניות הגדולים ואחיו מונה למנהל הכללי. איוור הפך לחבר בהנהלה.
חברת AB Svenska Förenade Tändsticksfabriker ("מפעלי גפרורים מאוחדים שוודיים בע"מ") נוסדה בשנת 1913 כמיזוג בין חברה זו עם מספר חברות גפרורים קטנות אחרות בשוודיה, עם איוור קריגר כמנהל הכללי. מאוחר יותר, בשנת 1917, נוסדה Svenska Tändsticks AB ("גפרורים שוודיים בע"מ"), כיום, על ידי מיזוג עם חברת הגפרורים הגדולה בשוודיה, Jönköping-Vulcan (ינשפינג-וולקן). איוור ניסה במקור לשכנע את AB Jönköping-Vulcan להתמזג בדצמבר 1912, אך הם לא היו מעוניינים שכן וולקן הייתה חברת הגפרורים השולטת בשוודיה. לאחר מכן, איוור החל לרכוש את כל חברות הגפרורים, כמו גם את רוב חברות חומרי הגלם שהוא יכול למצוא בשוודיה ובסביבתה, ואז לבסוף הכריח את AB Jönköping-Vulcan לקבל את המיזוג. הוא היה כל כך משכנע בטענה למיזוג שהוא הצליח להעריך יתר על המידה את הצד שלו בעסקה, כך שזה בעצם הארגון הקטן יותר שמשתלט על הגדול יותר. זה היה המיזם הגדול הראשון שלו בניפוח ערכים, שהפך לטקטיקה העיקרית שלו לאחר מכן.
אחד המתכננים הראשיים מאחורי מבצע זה, מלבד איוור, היה הבנקאי שלו רידבק. סך המניות בחברה החדשה עמד על 450,000. איוור קריגר החזיק באופן אישי ב-223,000 מניות וב-60,000 בחברת האחזקות החדשה שלו, Kreuger & Toll Holding AB.
קבוצת חברות זו כיסתה כעת את כל תעשיית הגפרורים בשוודיה, כולל כל החברות הגדולות שייצרו את מכונות הייצור ששימשו במפעלים. המספר הכולל של העובדים שעבדו בייצור גפרורים בשוודיה בשנת 1917 היה בסביבות 9,000. כמו כן הייתה לה שליטה על חברות גדולות שסיפקו את חומר הגלם לתעשיית הגפרורים. במהלך תקופה זו קריגר רכש גם את חברות ייצור הגפרורים הגדולות ביותר בנורווגיה (ברין והלדן) ובפינלנד (ויבורגס וקקולה).
עם זאת, קריגר לא רק "רכש" חברות אלא גם הציג דרך חשיבה חדשה בתעשיית הגפרורים השוודית עם מתקני ייצור בקנה מידה גדול כמו גם רעיונות להגברת היעילות בייצור, בניהול, בהפצה ובשיווק.
הוא הצליח לאחד את תעשיית הגפרורים השוודית וכן את חברות הגפרורים הגדולות בנורווגיה ובפינלנד. עם מבנה החברה החדש הזה, תעשיית הגפרורים בסקנדינביה הפכה למתחרה מרכזית ליצרנים גדולים במקומות אחרים. שיטותיו של איוור דומות לאלו שג'ון ד. רוקפלר השתמש בהקמת קרן ה- שהפכה עשרות מפעלים נאבקים למונופול חזק ורווחי. השיטות הפכו לבלתי חוקיות בארצות הברית בגלל, אך לא היו בניגוד לחוק בשוודיה באותה תקופה.
כימאי גרמני המציא גפרורים על בסיס זרחן בשנת 1832, אך הם היו מסוכנים מכיוון שהזרחן הצהוב בו נעשה שימוש היה רעיל ומכיוון שהוא נמצא בראש הגפרור ולכן יכול בקלות להדליק בטעות. השוודים שיפרו את העיצוב על ידי שימוש בזרחן אדום בטוח יותר, אותו הצמידו על משטח ההצתה החיצוני של קופסת הגפרורים. הם קראו להם "גפרורי בטיחות". הם הפכו את שוודיה ליצואנית המובילה של גפרורים והפכו את הגפרורים לייצוא השוודי החשוב ביותר.
יש לזכור שבתחילת המאה ה-20 היה הכרח להשתמש בגפרורים לעישון ולהדלקת תנורים ומכשירי גז בין שימושים אחרים, ולכן הביקוש אליהם היה מאוד לא גמיש, כלומר בעל מונופול יכול להעלות מחירים (ומכאן רווחים) באופן משמעותי מבלי להשפיע הרבה על הכמות הנמכרת.
על ידי הרחבת חברת Swedish Match באמצעות רכישת מונופולים שנוצרו על ידי הממשלה, החברה השוודית הפכה ליצרנית הגפרורים הגדולה בעולם. קריגר הקים שלוחה ל"קריגר וטול" בארצות הברית, ויחד עם בנק ההשקעות בניו יורק, הקים את International Match Corporation ("חברת הגפרורים הבינלאומית"). קבוצה זו הגיעה בסופו של דבר לשלוט בכמעט 75% מהייצור העולמי בגפרורים.
עסקים אחרים
מ-1925 עד 1930, שנים שבהן מדינות רבות באירופה סבלו לאחר מלחמת העולם הראשונה, נתנו החברות של קריגר הלוואות לממשלות כדי לזרז את השיקום. כביטחונות, הממשלות העניקו לו את המונופול על הגפרורים בארצם. המשמעות הייתה שקריגר השיג מונופול בייצור, מכירות או הפצה של גפרורים, כלומר מונופול מושלם. הסכמי המונופול היו שונים ממדינה למדינה. ההון גויס במידה רבה באמצעות הלוואות מבנקים שוודיים ואמריקאים, בשילוב עם הנפקת כמות גדולה של איגרות חוב משתתפות. קריגר גם העביר לעיתים קרובות כסף מתאגיד אחד שבשליטתו לאחר.
קריגר לא הגביל את עצמו לגפרורים, אלא השיג שליטה ברוב תעשיית היערנות בצפון שוודיה ותכנן להיות ראש קרטל התאית. הוא גם ניסה ליצור מונופול על הטלפונים בשוודיה.
לאחר שהקים את יצרנית הנייר, ב-1929 הצליח קריגר לרכוש את מניות הרוב בחברת הטלפונים אריקסון; חברת הכרייה (זהב); רוב ביצרנית המסבים הכדוריים ; הבנק  ואחרים.
מחוץ לשוודיה הוא רכש את הבנקים Deutsche Unionsbank בגרמניה ואת Union de Banques à Paris בצרפת, לעיתים קרובות מכספי החברה הנרכשת. התמרונים הללו היו הכרחיים והתאפשרו כאחד בזכות המצאתו, הוא הקדים בעשרות שנים, את ההנדסה פיננסית בסגנון אנרון, שדיווחה על רווחים שלא היו, ושילמה דיבידנדים הולכים וגדלים על ידי משיכת השקעות חדשות או ביזת ההון של חברה שנרכשה לאחרונה.
עד 1931 קריגר שלט בכ-200 חברות. עם זאת, התרסקות שוק המניות של 1929 התבררה כגורם מרכזי בחשיפת החשבונאות שלו, שבסופו של דבר התבררה קטלנית גם לו וגם לאימפריה שלו.
באביב 1930 הוא ביקר בארצות הברית והעביר הרצאה על המצב בכלכלה העולמית ב בכותרת "בעיית ההעברה וחשיבותה לארצות הברית". הוא הוזמן על ידי הנשיא הרברט הובר לבית הלבן כדי לדון בנושא וביוני הוענק לו התואר דוקטור למנהל עסקים מאוניברסיטת סירקיוז, שם עבד כמהנדס ראשי צעיר כאשר נבנה שם ב-1907.
בשנת 1929, בשיא הקריירה שלו, היה רכושו של קריגר מוערך ב-30 מיליארד קרונות שוודיות, שווה ערך לכ-100 מיליארד דולר בשנת 2000, וכלל יותר מ-200 חברות. באותה שנה, סך ההלוואות שניתנו על ידי בנקים שוודיים היה בקושי 4 מיליארד קרונות.
חידושים פיננסיים והנדסה פיננסית
השגת מונופול לייצור או מכירה של גפרורים בתמורה להלוואות לממשלות לא הייתה, במהותה, דרך חדשה לעשות עסקים. תוכניות כאלה היו קיימות במשך זמן רב (למשל בועת מיסיסיפי של ג'ון לו ובועת הים הדרומי) אבל קריגר היה יצירתי מאוד והמציא דרכים חדשות למימון עסקים, תוך הקפדה על שליטה בחברות שלו.
מניות B
בכל הנוגע למכירת מניות, הוא המציא מניות עם שני סוגי זכויות הצבעה מאחר שהוא לא רצה לאבד את השליטה בחברות שלו. הוא כינה את סוג המניות עם מופחת מניות B. אחד מהביוגרפים של קריגר, פרנק פרטנוי (Frank Partnoy), כינה אותו "יצירה גאונית של הנדסה פיננסית". איוור התחיל עם Swedish Match שם חילק את המניות המשותפות לשתי מחלקות. לכל מחלקה תהיה אותה תביעה לדיבידנדים ורווחים, אך למניה ממחלקה B תהיה זכות רק של 1/1000 קול, לעומת קול אחד לכל מניה A. בדרך זו איוור יכול להכפיל את גודל ההון שלו, תוך דילול שליטתו בשבריר אחוז בלבד.
כפי שכבר נאמר, מניות מסוג זה משמשות עד היום, אף על פי שבניגוד לתקופתו של קריגר, ישנן מגבלות בשווקים או תחומי שיפוט מסוימים בימינו. הבורסה לניירות ערך בניו יורק, למשל, מאפשרת לחברות לרשום מניות בעלות הצבעה דו-מעמדית. עם זאת, לאחר שהמניות נרשמות, חברות אינן רשאיות להפחית את זכויות ההצבעה של המניות הקיימות או להנפיק סוג חדש של מניות בעלות הצבעה עדיפה.
קיים מגוון רחב של מבני מניות דו-מעמדיות והשימוש בהם בין מדינות. בקנדה, למשל, על פי ההערכות 20% עד 25% מהחברות הרשומות כיום ב עושות שימוש כלשהו במבנה מניות דו-מעמדיות או זכויות הצבעה מיוחדות. בארצות הברית לעומת זאת, שבה הכללים לגבי מניות דו-מעמדיות מגבילים הרבה יותר והתנגדות המשקיעים קולנית יותר, קצת יותר מ-2% מהחברות מנפיקות מניות מוגבלות.
איגרות חוב זהב להמרה
קריגר ולי היגינסון, בנקאי ההשקעות שלו בארצות הברית, החליטו לאפשר לחברת International Match להנפיק ניירות ערך חדשים המכונים איגרות חוב זהב להמרה. "אגרת חוב" היא מכשיר חוב שאינו מבוטח בביטחונות פיזיים או בנכסים. הם הונפקו לפירעון תוך 20 שנה וניתן היה לשלם בדולרים או בזהב, לפי בחירת הקונה. איגרות חוב אלו העניקו למשקיעים את הזכות לקבל תשלומי ריבית שנתיים של 6.5 אחוזים מ-International Match, שהיה שיעור אטרקטיבי באותה תקופה.
לבסוף, איגרות החוב הללו היו ניתנות להמרה, מה שאומר שניתן היה להמיר אותן למניות. אם International Match תצליח וערך המניות יעלה, המשקיעים יכולים לעבור מאיגרות החוב למניות בעלות הערך הגבוה היותר. התכונה של "ניתן להמרה" הפכה את איגרות החוב הללו לאטרקטיביות במיוחד: יש להן גם הגנה כלפי מטה (מכיוון שבמקרה של פשיטת רגל מחזיקי האג"ח פוצו לפני בעלי המניות) וגם פוטנציאל לרווח גדול יותר. במילים אחרות, הטוב משני העולמות. "איוור ולי היגינסון עיצבו את מלכודת העכברים הפיננסית הראשונה שלהם".
הפופולריות של קריגר סייעה ללי היגינסון למכור 15 מיליון דולר של איגרות חוב זהב של International Match, במחיר של 94.50 דולר לכל 100 דולר מסכום הקרן. המשקיעים שילמו 94.50 דולר בתמורה לזכות לקבל ריבית של 6.50 דולר לשנה למשך 20 שנה (6.5 אחוזים מסכום הקרן של מאה דולר). העסקה גייסה סך של 14,175,000 דולר, כלומר 94.5% מ-15 מיליון דולר.
סרטיפיקטים אמריקאיים
קריגר המציא מכשיר פיננסי נוסף, שממשיך לשמש וידוע כיום כ. הפקה זו נקראה "תעודות אמריקאיות" של "קריגר וטול". משקיעים אמריקאים מעולם לא ראו השקעה כזו. זה היה חלק אג"ח, חלק מניות מועדפות, וחלק אופציה לחלוקת רווחים. התעודות אפשרו למשקיעים לקבל חשיפה לחברה זרה ששילמה דיבידנדים של 25%. זה יהיה מגובה בהלוואה הפרטית הגדולה ביותר לממשלה זרה (כלומר גרמניה) אי פעם. גם בעיצומה של הפאניקה הגוברת המשקיעים השתגעו על ההנפקה והבטיחו לקנות 28 מיליון דולר של ניירות הערך החדשים. וזה קרה יומיים אחרי יום שני השחור ב-1929.
אופציית בינארית של מטבע חוץ
ההסכם השני עם פולין הכיל גם הגנה יוצאת דופן על International Match כולל אופציית מטבע חוץ בינארית, מעין חוזה נגזרים, כדי להגן על International Match מירידה כלשהי בשערו של הדולר: "לחברה International Match תהיה הזכות כדי לקבל תשלום ריבית בגילדן הולנדי או דולר אמריקאי לפי בחירתה, ועבור כל התשלומים הללו ייספר דולר אחד כ-½2 גילדן".
כדי לשמור על השליטה ב-Garanta, חברה שהוקמה כדי להקל על עסקאותיו, יצר קריגר תנאי פיננסי חדשני נוסף, שגרם לכך שבמהלך ארבע השנים הראשונות עד 1 באוקטובר 1929, הייתה ל-International Match Corporation הזכות למנות את המנהל הכללי של Garanta שהוא לבדו היה רשאי לחתום בשם החברה. ב-1 באוקטובר 1929 או לאחר מכן, ל-International Match Corporation הייתה הזכות לרכוש 60% מהמניות לפי שווי. תקופת אופציה זו הבטיחה הן את השליטה הראשונית ב-Garanta והן את הזכות להחזיק ברוב מניותיה של Garanta בעתיד.
ישויות חוץ מאזניות
משמעות מונח זה היא שפרטי מיזם אינם מופיעים בדוחות הכספיים של חברת האם. חלק מהישויות הללו היו פחות או יותר סודיות. החוב הנלווה, המכונה "התחייבויות חוץ מאזניות", לא הופיע בדוחות כספיים כלשהם של החברות שבשליטת קריגר מלבד בצורת סיכום, אם בכלל. אלברט ד. ברנינג (Albert D. Berning) מחברת ארנסט אנד ארנסט (Ernst & Ernst), רואה החשבון המבקר של International Match, הצדיק זאת באספת בעלי המניות ב-1926. לדבריו, "זה נהוג רק לאחד את הנכסים וההתחייבויות של חברות במאזן כזה כאשר רוב ניכר של מניות הון עומד הן בבעלות חברת האם. כאשר פחות מרוב כזה נמצא בבעלות, המניות נכללות כהשקעות". המצאה זו זכתה להסכמה מהירה על ידי אחרים, למשל. גולדמן זקס וליהמן ברדרס. הראשון הנפיק ניירות ערך מורכבים בשווי של 250 מיליון דולר (שווה ערך לכ-4.3 מיליארד דולר ב-2022 דולר) בשנת 1929. ליהמן הנפיק חובות דומים, שעלו מיד ב-30 אחוזים. אנרון השתמשה בהם רבות ובמשבר הפיננסי של 2008 הם מילאו תפקיד מרכזי בהפלת וליהמן ברדרס.
הימורים
למרות המספר הגדול של חברות אמיתיות שקריגר שלט בהם, הוא היה מהמר נלהב.
הוא הימר בכספים האישיים שלו ובעיקר בכספי התאגידים שבשליטתו. קריגר התייחס לרוב החברות שלו כאילו הן רכושו האישי בלבד. לעיתים קרובות הוא העביר כספים מתאגיד אחד למשנהו עם מעט רשמיות. מספר תאגידי דמה וחברות אחזקות (למשל Garanta ו-Continental Investment Corporation) עזרו לו להסתיר את מה שהוא עושה. הוא גם השתמש באנשים אחרים כאנשי קש כדי להסתיר את מעשיו, למשל כאשר רכש כמעט מחצית ממניותיה של חברת כדי לא להעלות חששות לגבי הגבלים עסקיים בארצות הברית. לקראת הסוף, ב-1932, כשהימר בטירוף בניירות ערך של תאגידים שבשליטתו בניסיון השווא למנוע את ירידת המחירים שלהם, הוא פעל בעצמו בשווקים והיו לו חברים שעזרו לו במאמץ לתמוך במחירי המניות. בין סוף פברואר לתחילת מרץ 1932 הוא היה צריך להרוויח יותר מ-10 מיליון דולר (210 מיליון דולר ב-2022) לתשלומים, כולל דיבידנדים של חברת "קריגר וטול".
הספקולציות שלו היו במטבעות זרים, במניות ובנגזרים והוא גם חתם על הסכמי הלוואות עם ממשלות כשלא ידע מאין יפרע את החוב. לדוגמה, חלק הארי שרכש בחברת כימיקלים ב בגרמניה החזיר פי 15 מההשקעה שלו לאחר שנתיים כשהחברה הפכה לחלק מאי גה פארבן. חלק מהמשיכה שלו למשקיעים היו הדיבידנדים הגבוהים ש"קריגר וטול" שילמו. לכן, הוא גם היה צריך לוודא שיש לו כסף לשלם את הדיבידנדים האלה.
מעולם לא הוכח כמה קריגר הפסיד במאמצים התזזיתיים הללו בתחילת 1932, אך ההערכות הן בין 50 ל-100 מיליון דולר (כ-1.6 מיליארד דולר ו-2.1 מיליארד דולר ב-2022).
ההלוואה הריבונית הראשונה שלו הייתה פולין, וכשקריגר חתם על ההסכם לא היה לו מושג מאין יגיעו הכספים.
הוא עשה עסקה עם גרמניה על הלוואה של 125 מיליון דולר (2.2 מיליארד דולר ב-2022 דולר) בתנאים שגרמניה תחתום על תוכנית יאנג ותעניק לו מונופול על הגפרורים (הוא כבר שלט ב-70% מהפקת הגפרורים הגרמנית לפני הסכם ההלוואה). כשהוא חתם על החוזה, שוב לא היה לו מושג היכן ישיג את הסכום העצום; עם זאת, היה לו מזל. ראש ממשלת צרפת, אריסטיד בריאן, החליט להחזיר הלוואה קודמת של 75 מיליון דולר מקריגר לפני מועדה. למרבה הפלא, הצרפתים הסכימו לשלם את הסכום הזה עד אפריל 1930, רגע לפני שהגיע מועד התשלום הראשון של קריגר לגרמניה. התשלום הזה נתן לקריגר מספיק מזומן כדי לבצע את התשלום הראשון שלו. או שהוא ניהל משא ומתן על עסקת חילוץ עם ראש הממשלה בריאן, או שהיה לו מזל מדהים. הוא גם הרוויח 5 מיליון דולר (כ-88 מיליון דולר ב-2022 דולר) בשל האופן שבו נבנתה ההלוואה לצרפת (אף על פי שצרפת קיבלה רק 70 מיליון דולר, היא הייתה מחויבת להחזיר 75 מיליון דולר).
חברות בשליטת קריגר, סביב 1930
יש לזכור שקריגר שלט בכ-400 חברות, ולכן הרשימה הבאה היא מאוד סלקטיבית.
הלוואות קבוצת קריגר למדינות זרות, 1925–1930
סך ההלוואות של קריגר למדינות זרות נאמד ב-387 מיליון דולר ב-1930, המקביל לכ-7.1 עד 10.4 מיליארד דולר במטבע של 2013. קריגר תכנן להנפיק הלוואה של 75 מיליון דולר לאיטליה, הידועה בשם "הבונד האיטלקי" ב-1930, אך העסקה מעולם לא הושלמה.
סוף אימפריית קריגר ומוות
במרץ 1931, במהלך פגישה במשרד האוצר הגרמני בברלין, כבר הזהיר הבנקאי השווייצרי מפני פשיטת רגל של חברת הגפרורים של קריגר. עד אמצע 1931 נפוצו שמועות ש"קריגר וטול" וחברות אחרות באימפריה של קריגר היו לא יציבות מבחינה כספית. בפברואר 1932 פנה קריגר בפעם השנייה בחייו ל כדי לתמוך בו בגיוס גדול של הלוואותיו. בשלב זה סך ההלוואות שלו מבנקים שוודיים נאמד במחצית מרזרבות המטבע של שוודיה, מה שהחל להשפיע לרעה על ערך המטבע השוודי בשוק הפיננסי הבינלאומי. על מנת להעניק לו הלוואות נוספות, דרשה הממשלה להציג דוח חשבונאות מלא של כל קבוצת החברות של קריגר, שכן חישובי הבנק המרכזי עצמו הראו שההון של "קריגר וטול" היה יותר מדי קטן מכדי לתת לו הלוואות נוספות.
באותה תקופה היה איוור קריגר בארצות הברית והתבקש לחזור לאירופה לפגישה עם נגיד הבנק המרכזי,. הוא עזב את שוודיה בפעם האחרונה ב-23 בנובמבר 1931 וחזר לאירופה באונייה, והגיע לפריז ב-11 במרץ 1932. הפגישה עם איוור רות הייתה אמורה להתקיים ב-13 או 14 במרץ בברלין. הוא נפגש עם קריסטר ליטורין (Krister Littorin, סגן נשיא Kreuger & Toll Holding) והבנקאי שלו אוסקר רידבק בפריז ב-11 במרץ כדי להתכונן לפגישה בברלין. אבל יום לאחר מכן, הוא נמצא מת במיטתו בדירתו בשדרת ויקטור עמנואל השלישי. לאחר שחקרו את משרתיו של קריגר (המשרתת הצרפתייה שלו, מדמואזל בארו, והשרת שהיה בקשר עם קריגר בבוקר) הגיעו המשטרה הצרפתית ורופא למסקנה שהוא ירה בעצמו זמן מה בין 10:45 בבוקר לחצות. אקדח חצי אוטומטי בקוטר 9 מ"מ נמצא על המיטה לצד הגופה.
הוא השאיר בחדר מעטפה סגורה, ממוענת לקריסטר ליטורין, שהכילה עוד שלוש מעטפות סגורות - אחת ממוענת לאחותו בריטה; אחת לסונה כיאלה (Sune Schéle) ואחת ממוענת לליטורין. במכתב לליטורין (מסיבה כלשהי נכתב באנגלית אף על פי שליטורין היה עמיתו השוודי הקרוב ביותר), הוא כתב:
שני המכתבים האחרים, לסונה כיאלה ולאחותו, לא פורסמו מעולם.
איוור קריגר נקבר ב בסטוקהולם.
טענות לרצח
אף שמשפחתו האמינה שאיוור קריגר נרצח, רק יותר מ-30 שנה לאחר מותו של איוור קריגר פורסמו מסמכים רבים שסווגו בעבר של "קריגר וטול" ומסמכים של איוור קריגר. על סמך אלה ותובנתו בעסקיו ובחייו של אחיו, כתב אחיו של איוור, טורסטן קריגר, ספר בשנת 1963 (מהדורה שנייה) בשם Kreuger & Toll, המתאר כיצד השתלטו על "קריגר וטול", וכיצד השתלטו אז גם על חברות קריגר האחרות. ב-1965 פרסם טורסטן קריגר את Sanningen om Ivar Kreuger (פורסם באנגלית בשם: "איוור קריגר: סוף סוף האמת") בטענה שאחיו איוור נרצח. לאחרונה נכתבו ספרים נוספים הטוענים שמסמכים נוספים הופיעו שוב או שוחררו לבסוף לעיון הציבור, ותומכים בטענותיו של טורסטן קריגר שאחיו נרצח: Därför mördades Ivar Kreuger ("הסיבה לרצח איוור קריגר") (1990), ו-Kreuger-Mordet: En utredning med nya fakta ("רצח קריגר: חקירה עם עובדות חדשות") (2000).
התרסקות קריגר
מותו של קריגר זירז את "התרסקות קריגר" (Kreuger Crash) שפגעה במשקיעים ובחברות ברחבי העולם, אך קשה במיוחד בארצות הברית ובשוודיה. בשנים 1933 ו-1934, הקונגרס האמריקני העביר מספר חקיקות רפורמות ביטחוניות שנועדו למנוע חזרה של התרסקות קריגר. הצעות החוק הללו הצליחו במידה רבה במשימתן והתעשייה הפיננסית האמריקאית לא הייתה עדה להונאות בסדר גודל זהה עד לשערוריית אנרון ולהונאת פונזי של ברנרד מיידוף.
דו"ח של ה-Foreign Affairs משנת 1930 קבע שמתוך הנכסים בשווי 630 מיליון דולר שהחברה טענה שיש לה, 200 מיליון דולר הגיעו מעסקי הגפרורים, 30 מיליון דולר היו בבנק, ושאר 400 מיליון הדולרים רק סווגו כ"השקעות אחרות". כשהחברה פשטה לבסוף את הרגל בסוף מרץ 1932, התברר כי נכסים שנטען ששווים 250 מיליון דולר פשוט אינם קיימים.
דייוויד הר
סר דייוויד הר (באנגלית: David Hare, נולד ב-5 ביוני 1947) הוא מחזאי, תסריטאי ובמאי תיאטרון וטלוויזיה אנגלי.
שנים מוקדמות
דייוויד הר נולד בשם דייוויד ריפון (Rippon) ב-1947 בסנט לנרדס-און-סי, הייסטינגס, במחוז איסט ססקס שבאנגליה, בנם של אגנס לבית גילמור וקליפורד ריפון, מלח. הוא למד במכללת לנסינג, בית ספר עצמאי בווסט ססקס ואחר כך למד ספרות ב"ג'זוס קולג'" באוניברסיטת קיימברידג'. בקיימברידג' כיהן כאחראי על מבחני הקבלה של ועד המועדון לחובבי דרמה באוניברסיטה.
קריירה
בשנים 1971-1968 היה אחד ממיסדי להקת Portable Theatre Company. מחזהו הראשון "Slag" הוצג במסגרת תיאטרון נייד זה בשנת 1970. באותה שנה התחתן עם אשתו הראשונה, מרגרט מאת'סון. לזוג נולדו בהמשך שלושה ילדים לפני גירושיהם בשנת 1980. בשנים 1971-1970 הר היה מחזאי הבית של תיאטרון רויאל קורט בלונדון. אחרי שנת 1973 היה למחזאי הבית של "נוטינגהאם פלייהאוס", מהתיאטראות המודרניים החשובים שבפרובינציה. ב-1975 יחד עם דייוויד אוקין ומקס סטפורד-קלארק הקים את ג'וינט סטוק תיאטר קומפני (Joint Stock Theatre Company). בהמשך הוא התחיל לכתוב מחזות לתיאטרון הלאומי, שעל במתו הוצג בשנת 1978 יצירתו "Plenty", שבעקבותיה הועלו גם "A Map of the World" ב-1983 ו "פרבדה" (Pravda) ב-1984 (אותו כתב יחד עם הווארד ברנטון).
בשנת 1984 התמנה לתפקיד של מנהל associate director בתיאטרון המלכותי הלאומי. בשנים הבאות המשיך להציג מחזות רבים על במת תיאטרון זה, ביניהם הטרילוגיה "Racing Demon", "Murmuring Judges", "The Absence of War". כמו כן ביים לא רק מחזות שכתב הוא עצמו אלא גם יצירות של מחזאים אחרים, כמו: The Pleasure Principle מאת סנו וילסון, Weapons of Happiness מאת האוורד ברנטון, המלך ליר מאת שייקספיר.
בשנת 1993 כתב וביים את המחזה "The Absence of War", על מנהיג מפלגת הלייבור ניל קינוק שפרש זמן קצר קודם, לאחר ההפסד בבחירות הכלליות בבריטניה ב-1992.
בשנת 1998 ביקר בישראל וברשות הפלסטינית, את רשמיו מהביקור עיבד למחזה בשם "ויה דולורוזה", שעלה ב-2002 בישראל בתרגום של ענת גוב ובבימויה של עדנה מזי"א תיאטרון הקאמרי. באותה שנה כתב גם את המחזה "נשיקת יהודה איש קריות" על אוסקר ויילד ומאהבו הלורד אלפרד דאגלס. בהפקת המחזה המקורית כיכב השחקן ליאם ניסן.
הר כתב גם סדרת הרצאות בנושאי אמנות ופוליטיקה - "Obedience, Struggle, and Revolt" ("צייתנות, מאבק ומרד") (2005). חיבר מונולוג שנקרא "Wall" ("החומה") ששיחק בעצמו, על גדר ההפרדה שנבנתה על ידי ישראל בין היישובים הישראלים והפלסטינים ביהודה ושומרון, בעקבות האינתיפאדה השנייה. המונולוג אמור להיות מעובד לסרט תיעודי אמנותי בקנדה. כמו כן נודע בפירושיו החריפים בנוגע לתפקודם של המוסדות הציבוריים מתוך רצון להביא לשיפור.
דייוויד הר הקים בשנת 1982 חברה להפקת סרטים בשם Greenpoint Films וכתב תסריטים כמו " Plenty","Wetherby" "Strapless" "Paris by Night". הוא כתב מחזות גם לטלוויזיה עבור ה-BBC, כמו "Licking Hitler" ו -"Saigon: The Year of the Cat".
איוור קריגר
מסקנות טנטטיביות
ביוגרף אחד כינה אותו גאון ונוכל. ג'ון קנת גלבריית כתב "מפעילי חדרי דוודים, רוכלי מניות במכרות הקנדיים הדמיוניים, מנהלי קרנות נאמנות שגאונותם ודמיונם אינם מוגבלים על ידי יושרה, כמו גם גנבים פחות אקזוטיים, צריכים לקרוא על קריגר. הוא היה הלאונרדו של מקצועם". איוור עצמו הודה במידה מסוימת שלא הכל היה כשר כשאמר, "בניתי את המפעל שלי על הקרקע הכי איתנה שאפשר למצוא - הטיפשות של אנשים". ייתכן שאנדרו ביטי (Andrew Beattie) סיכם את זה בצורה הטובה ביותר: "איוור קריגר הוא עדיין קצת חידה בהיסטוריה. ...לפעמים נראה היה שהוא איש עסקים מוצק, אם כי חסר רחמים, ובפעמים אחרות הוא הופיע שכל כולו אמן הונאה. בין פעמים אלו, הוא בנה מונופול גפרורים שהערים או תזמר את אחת מתרמיות הפירמידה הגדולות בהיסטוריה".
דייוויד הר
קריירה
בנובמבר 2012 נבחר הר למחזאי הבית של בית הספר החדש לדרמה. בשנת 2015 כתב את התסריט לסרט "ההכחשה" על מאבקה של ההיסטוריונית חנה ליפשטד במכחיש השואה הבריטי דייוויד אירוינג.
איוור קריגר
מסקנות טנטטיביות
לרבות מהתוכניות הפיננסיות שלו אכן היו הקבלות מסוימות לתרמית פונזי, בכך שהיה צריך לגייס עוד ועוד כספים על מנת לממן את ההלוואות שהעניק לממשלות בתמורה למונופולים של גפרורים. ברור שאי אפשר לקבל רווחים חד ספרתיים (כפי שבדרך כלל גובים מהלוואות אלה) ולהמשיך לשלם דיבידנדים דו-ספרתיים. הדיבידנדים היו גבוהים עד 20%. עם זאת, בעוד שתשלום דיבידנדים גבוה היה בהחלט אחת האטרקציות של החברות של קריגר, תשלום הדיבידנדים למשקיעים שלו לא הגיע אך ורק ממשקיעים חדשים, מה שקורה בתרמית פונזי.
דייוויד הר
קריירה
דייוויד הר נשוי בשנית - למעצבת האופנה ילידת צרפת ניקול פרחי.
איוור קריגר
מסקנות טנטטיביות
תקני חשבונאות ואחריות רואי החשבון על דיוק הדוחות הכספיים התפתחו עם הזמן. תאגידים התנגדו לפרסום דוחות כספיים מבוקרים. חברת התריסה כנגד המוסכמות כשפרסמה את הדוחות הכספיים המבוקרים הראשונים שלה ב-1903. אכן, רואי חשבון בתחילת שנות ה-1900 "התנגדו בתקיפות למאמצים לכפות תקנים חשבונאיים מחמירים". רק כשחוקי ניירות הערך של ארצות הברית מ-1933 ו-1934 - שניהם הושפעו מאוד ממעלליו של קריגר - החלו להתבסס עקרונות חשבונאיים מקובלים (GAAP). רק בשנות ה-70 וה-80 נאלצו רואי החשבון לקבל יותר אחריות על אמיתות הדוחות הכספיים, אך פרצות המשיכו להתקיים (וכנראה עדיין קיימות).
חוסר יושר היה חלק מהתנהגותו של איוור כמעט מתחילת הקריירה שלו. בהלוואה הראשונה בתמורה למונופול על הגפרורים, ניהל טורסטן, אחיו של איוור, משא ומתן עם ד"ר מריאם גלובצקי, בכיר במשרד האוצר הפולני. לאחר החתימה על המסמכים החליט איוור שאולי יועיל בעתיד לשכפל את חתימתו של ד"ר גלובצקי. הוא הזמין חותמת גומי שתפיק פקסימיליה אם יזדקק לה בעתיד. הוא לא השתמש בה; עם זאת, מאז ואילך היו לו חותמות גומי מהחתימות הרשמיות של כמעט כל עסקאות הגפרורים שלו. "לרוב, איוור עקף את קצוות הכללים המשפטיים, כדי לשמור על הגמישות שלו". אבל הזיוף של איגרות חוב איטלקיות היה הונאה מוחלטת. ליתוגרף שהדפיס תעודות מניות עבור איוור הכין 42 שטרות איטלקיים, עליהם חתם איוור בשמותיהם של ג' בוסלי (פקיד במשרד האוצר) וא' מוסקוני (שר האוצר). מעולם לא הוסבר מדוע הזיופים הללו היו כה גסים. הוא אפילו טעה באיות שמו של בוסלי כמה פעמים. איוור שמר אותם בכספת שלו כמעט שנתיים. הם היו שווים בין 100 ל-140 מיליון דולר, אם הם לא היו מזויפים (בערך 1.5 עד 2.1 מיליארד בכסף של היום). כשהוא נעשה נואש לכספים, איוור ניסה להשתמש בהם בטענה שהם אמיתיים.
ועם זאת תהיה זו טעות להסיק שאיוור היה נוכל ותו לא. המציאות הייתה יותר רבגונית. דבר אחד כללי הגילוי בימיו היו הרבה פחות מחמירים. תאגידים רבים סירבו לחשוף פרטים מחשש שהמתחרים ישיגו בכך יתרון על פניהם (לפחות זו הייתה הטענה שהושמעה לעיתים קרובות). חלק מהחברות אפילו לא פרסמו תוצאות רבעוניות. גם איוור היה חשאי מאוד ולא רק עם משקיעים. כשהיה על סף העסקת מישהו הוא שאל בדרך כלל: "האם הוא יכול לשמור סוד?" הוא גם אהב מאוד לצטט את המוטו שלו להצלחה: "שתיקה, עוד שתיקה, ועוד שתיקה". כמו כן, אי אפשר להאשים אותו בקדחת הספקולטיבית בשנות ה-20 של המאה ה-20. ללא התשוקה לרווחים גדולים מתמיד, לא היו אפשריות רבות מהמזימות של איוור. אגב, זה הקל על העברת הון מארצות הברית לאירופה שם היה צורך בו, לעיתים קרובות בצורה נואשת. הוא מכר מניות בארצות הברית בשווי של 250 מיליון דולר (שווה ערך לכ-3.75 מיליארד כיום) והעביר כמעט את כול ההון לחברת האחזקות שלו בליכטנשטיין, תאגיד ההשקעות קונטיננטל (Continental Investment Corporation). בעלי המניות של International Match נתנו לו סמכות לעשות זאת כך שלא היה בזה שום דבר רע. היה גם יתרון מס בגלל העסקה המועילה שהוא ניהל משא ומתן עם ליכטנשטיין. אבל איוור עשה זאת מעל הכל כדי שתהיה לו הגמישות לתמרן מאזנים ודוחות כספיים כך שהם ייראו אטרקטיביים יותר למשקיעים, כמו גם לעזור לו - במידה מסוימת - לשלם את הדיבידנדים הגבוהים של Swedish Match ו-Kreuger & Toll. הוא קיבל את הכינוי "מושיע אירופה" על ידי הלוואות של כ-400 מיליון דולר (שווה ערך לכ-6 מיליארד דולר כיום) כדי לבנות מחדש את הכלכלות המרוסקות של מדינות אירופה לאחר מלחמת העולם הראשונה. הוא המציא מכשירים פיננסיים חדשים כדי לעזור לו לגייס כספים ולהרוויח יותר כסף. ואכן, רבים מחשיבים את איוור כאבי התוכניות הפיננסיות המודרניות. אוסקר רידבק, הבנקאי השוודי שלו, אמר שאיוור היה האיש השלישי בעושרו בעולם. עם זאת, קריגר טען ש"כסף ככזה אינו אומר לי דבר". איוור היה גם ספקולנט מצליח במשך רוב חייו, והרוויח כסף עד זמן קצר לפני הסוף. מנסה לתמוך בקריסת מחירי המניות של רבות מהחברות שלו (כולל דרכים שהיו מוטלות בספק - אם לא בלתי חוקיות בעליל - למשל, שימוש באנשי קש לעסקאות מניות. במקרה של רכישת מניות היה ברור שזו עסקה בלתי חוקית בגלל חוקי ההגבלים העסקיים.
סך ההלוואות הבנקאיות והתמורה ממכירת ניירות ערך עמד על כ-650 מיליון דולר (14 מיליארד דולר ב-2022). בזמן מותו ב-1932, שווי הנכסים היה כ-200 מיליון דולר, שהם מחצית ממה שטען קריגר בדוחות הכספיים. חלק מההתכווצות נבעה מירידה במחירים, אבל הרבה הושקעו בתשלום דיבידנדים מהון במהלך השנים. פשיטת הרגל של Swedish Match עלתה למשקיעים אמריקאים יותר מ-250 מיליון דולר (3.75 מיליארד דולר כיום).
השפעה בתרבות הפופולרית
גם הרומן "" של גרהם גרין (והסרט שנעשה מאוחר יותר על בסיס הספר) וגם המחזה של איין ראנד "" מציגים איל הון סקנדינבי רב עוצמה, שעוצב בבירור לפי המודל של איוור קריגר.
הסרט "" הוא תיאור בדיוני על חייו של קריגר. עלייתו ונפילתו מוזכרות גם על ידי דמויות בסרט "" מ-1933.
כוח גס
במדעי המחשב, מתמטיקה וקריפטוגרפיה, כוח גס או תְּקִיפָה כּוֹחָנִית (לפי האקדמיה ללשון) מאנגלית: Brute force, או חיפוש ממצה מאנגלית: Exhaustive search, מתייחס לתהליך או אלגוריתם שפועל באופן של ניסוי וטעייה של כל האפשרויות לפתרון בעיה נתונה עד למציאת הפתרון הנכון. מקור הביטוי בעובדה שבדרך כלל שיטה ישירה שאינה מנצלת קיצורי דרך אינטליגנטיים, דורשת הפעלת כוח לא מידתי או השקעת אנרגיה רבה בתקווה שהפתרון יימצא בסופו של דבר ולכן איננה נחשבת יעילה.
חיפוש ממצה
במדעי המחשב חיפוש ממצה מתאר טכניקות גנריות לפתרון בעיות מתמטיות המסתמכות על מיפוי שיטתי של כל הפתרונות האפשריים ובדיקה האם נמצא ביניהם פתרון לבעיה נתונה. לדוגמה אלגוריתם פירוק לגורמים של מספרים שלמים בשיטת חילוק ניסיוני (trial division) או מציאת מסלול המילטוני בגרף. בדרך כלל אלגוריתם חיפוש ממצה פשוט וקל ליישום ובסופו מובטח שיימצא הפתרון אם קיים, לכן שיטות כוח גס יכולות להיות שימושיות כאשר טווח החיפוש קטן, או כאשר קיימת היוריסטיקה המאפשרת לצמצם את טווח החיפוש לכדי גודל בר ביצוע כמו איזון זמן/זיכרון. או כאשר יש עדיפות לשיטות פשוטות וקלות ליישום על פני מהירות ביצוע. אלגוריתם כוח גס יכול לשמש גם כאלגוריתם ייחוס לצורך השוואת ביצועים.
במקרה הגרוע בעיות NP קשות ניתנות לפתרון רק באמצעות חיפוש ממצה, אלא אם כן יתברר ש-P=NP.
התקפת כוח גס בקריפטוגרפיה
התקפת כוח גס קריפטוגרפית ישימה בכמה מישורים כאשר בכולם השיטה בדרך כלל חסרת תחכום ועיקרה הוא ניסוי שיטתי של כל האפשרויות.
ניחוש מידע מוצפן
מהיבט של תורת האינפורמציה צופן מושלם הוא צופן כזה שלא משנה כמה עוצמת מחשוב זמינה בידי המתקיף, הוא לעולם לא יצליח לפענח את הטקסט המוצפן כי פשוט אין בידיו המידע המינימלי הדרוש כדי לפענחו. במילים אחרות הניסיון לנחש את הטקסט הגלוי נותן מספר אפשרויות כל כך גדול שאין בו כל תועלת. אולם ביטחון מושלם אינו בר השגה מבחינה מעשית ולכן בפועל מתפשרים על ביטחון חישובי לפיו ביטחון האלגוריתם נמדד במונחים של הזמן הדרוש כדי לפצח אותו. בהנחה שלא קיימת דרך קצרה אלא הדרך היחידה לפרוץ את האלגוריתם היא באמצעות ניסוי כל המפתחות האפשריים כדי לגלות את המפתח בו השתמש המצפין, הרי שבעצם סיבוכיות ההתקפה נגד האלגוריתם נמדדת לפי אורך המפתח בסיביות ככל שהוא ארוך יותר כך סיבוכיות ההתקפה עולה באופן מעריכי. אילו מפתח ההצפנה היה כאורך המסר עצמו והוא נבחר באקראי מספר האפשרויות במקרה זה היה מקסימלי כמו בפנקס חד-פעמי כאמור, אולם במערכת הצפנה מודרנית בפועל מפתח ההצפנה קטן מאוד בהשוואה לטקסט המוצפן בניסוח פורמלי, עובדה זו מדליפה מעט מידע שיכול לשמש את המתקיף, כי בהינתן טקסט מוצפן c המתקיף יכול לנסות לפענחו עם כל המפתחות האפשריים ולקבל רשימה של כל הטקסטים הגלויים האפשריים. הרשימה אינה יכולה להכיל את כל המרחב \mathcal{M} כיוון שמרחב המפתח עצמו קטן יותר ולכן הוא יכול לנחש את המפתח הנכון מתוך רשימת המפתחות האפשריים ולהצליח בהסתברות שהיא טובה יותר מההסתברות במקרה של פנקס חד-פעמי. יתרה מזו, אם נניח שהיריב הצליח לגלות מעט טקסט מוצפן מבלי לנחש את המפתח (ייתכן שהוא השיג זאת בדרך אחרת כמו על ידי ציתות וגנבה) וכעת בידיו מספר זוגות של טקסטים מוצפנים וגלויים  כך שמתקיים  עבור כל הטקסטים מ-1 עד \ell. הוא יכול לנסות לפענח כל אחד מהטקסטים המוצפנים שבידו עם כל המפתחות האפשריים עד שנמצאת התאמה, כלומר שמתקיים עבור כל i מ-1 עד \ell. המפתח שיימצא יהיה ייחודי ולמעשה יהיה מפתח ההצפנה שאיתו השתמש המצפין בהסתברות גבוהה, איתו הוא יכול לפענח את יתרת הטקסט המוצפן.
ניחוש מפתח הצפנה
ניחוש מפתח הצפנה הוא ניסיון לפענח טקסט מוצפן נתון באמצעות כל המפתחות האפשריים ולבדוק האם התוצאה מתאימה לטקסט גלוי מסוים. אם נמצאת התאמה המפתח שהתגלה יכול לשמש כדי לפענח את כל המסרים שהוצפנו או יוצפנו עם מפתח זה. מהיבט מעשי, בניגוד לפנקס חד-פעמי שבו המפתח כאורך הטקסט המוצפן, השאיפה היא שיהיה אפשר להצפין מסרים ארוכים עם מפתח קצר. במצב כזה ביטחון ניתן להשגה אך ורק אם מגבילים את יכולת היריב לשבור את הצופן. או לחלופין מגבילים את זמן הריצה שלו כך שלא יהיה לו מספיק זמן כדי להשלים את ההתקפה בכוח גס. למעשה מאפשרים מצב שהיריב יוכל בהסתברות מאוד מאוד נמוכה לשבור את הצופן. התקפה מסוג זה היא ליניארית ביחס ל- וסיבוכיותה מעריכית, ככל שהמפתח גדול יותר מספר האפשרויות גדל באופן מעריכי.
לדוגמה נניח שברשות המתקיף מחשב על שמסוגל לבצע מיליון הצפנות בשנייה, אם המפתח באורך 56 סיביות כמו במקרה של DES יידרשו 2,285 שנים כדי למצוא את המפתח הנכון. לפני כשני עשורים הייתה הערכה שאם יהיה אפשר לבנות מכונה ייעודית המכילה כמיליון שבבים שיכולים לבצע באופן מקבילי כמיליון הצפנות בשנייה אז ניתן יהיה לשבור את DES בכוח גס בזמן של 20 שעות לכל היותר, לעומת זאת אם המפתח באורך 64 סיביות יידרשו 214 ימים. בשנים האחרונות חלה התפתחות טכנולוגית כך שבמחיר של פחות ממיליון דולר אפשר לבנות מכונה לפיצוח DES שתמצא את המפתח בתוך מספר שעות. לפי חוק מור ההערכה הכללית הייתה שכוח המחשוב יוכפל אחת לשמונה עשר חודשים, ואכן כיום קיימים בשוק שבבים ייעודיים שמסוגלים לשבור את DES בזמן מאוד קצר ובעלות נמוכה בהרבה. זו למעשה הסיבה העיקרית מדוע DES הוחלף ב-AES.
אם המפתח באורך 128 סיביות מספר האפשרויות לניחושו הוא 2^{128} שזה מספר אסטרונומי, מספר השנים שיעברו עד שהמתקיף ימצא את המפתח הנכון הוא 10^{25} שנים שזה גדול בהרבה מגיל היקום. ההערכה נכון לשנת 2017 היא שמפתח באורך 128 סיביות נמצא מחוץ להישג יד וחיפוש ממצה של המפתח בכוח גס אפילו בהפעלה מקבילית של מיליוני מחשבי על, אינו מעשי כלל. כמובן שיש להביא בחשבון שבכל רגע עלולה להתגלות דרך מתוחכמת יעילה יותר מכוח גס לשבירת אלגוריתם ההצפנה. מפתחי אלגוריתמים שואפים להגיע למצב שאלגוריתם ההצפנה שפיתחו יהיה ניתן לשבירה אך ורק באמצעות כוח גס כי אז אפשר לשלוט בביטחון האלגוריתם על ידי קביעת אורך מפתח הצפנה באופן כזה שהתקפת כוח גס תהיה מחוץ להישג יד.
ניחוש סיסמה
ניחוש סיסמת משתמש הנקראת גם התקפת מילון היא ניסיון לנחש את סיסמת המשתמש על ידי ניסוי ובדיקה של כל הסיסמאות האפשריות או הסיסמאות הסבירות או הנפוצות ביותר. אם הסיסמה מכילה שמונה תווים מתוך אלפבית בן 36 תווים (26 אותיות ועשר ספרות) והיא אקראית לחלוטין ישנם בסך הכול צירופים אפשריים. גם אם מחשב אחד מסוגל לבדוק מיליון צירופים בשנייה יידרשו 2,821,109 שניות (קצת יותר מחודש) כדי למצוא את הסיסמה הנכונה. ברוב המקרים מערכות אבטחה מציבים מכשולים נוספים כמו הגבלת מספר הניסיונות הכושלים ונעילה של המערכת לפרק זמן ממושך או האטה מכוונת של תהליך הבדיקה עצמו, באופן כזה שלמשתמש הלגיטימי ההאטה תהיה שולית ולא מורגשת ואילו עבור המתקיף היא יוצרת בעיה כיוון שזמן ההתקפה הכולל מתארך עשרת מונים. למעשה במרבית מערכות האבטחה מספר האפשרויות גדול בהרבה. ישנן מערכות שמחייבות הכללה של לפחות סימן פיסוק אחד מתוך 33 אפשריים, בנוסף ל-52 אותיות (רישיות וקטנות) ו-10 ספרות מה שנותן עבור סיסמה בת שמונה סימנים אפשרויות בקירוב.
הבעיה העיקרית היא שלמעשה מרבית המשתמשים נוטים לבחור סיסמאות שקל לזכור כמו שמות, תאריכי לידה או ביטויים נפוצים. במקרה כזה התקפת מילון נחשבת הרבה יותר יעילה מכוח גס.
קישורים חיצוניים
Brute Force – המתקפה הכי קלה להסבר, למימוש ולהגנה, בבלוג camelCase
לואי שירון
לואי אלכסנדר שירון (בצרפתית: Louis Alexandre Chiron, 8 באוגוסט 1899–22 ביוני 1979) הוא נהג מרוצים ממונקו שהתחרה במרוצי ראלי, מרוצי מכוניות ספורט ומרוצי גרנד פרי. קריירת המרוצים של שירון נמשכה למעלה משלושים שנה, החל מתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 ועד לסיום שנות החמישים. הוא הנהג המבוגר ביותר שהתחרה באליפות הפורמולה 1 לאחר שהתחרה בגרנד פרי מונקו בשנת 1955 בגיל 55.
מכונית העל בוגאטי שירון קרויה על שמו.
קריירת מרוצים
בשנת 1933 עזב את בוגאטי והקים יחד עם רודולף קראצ'ולה, נהג המרוצים שהיה חברו הטוב, את קבוצת המרוצים "סקודוריה סי.סי". הגרמני נפצע במהלך אימון במונקו, דבר שהוביל לפירוק הקבוצה בטרם הספיקה להשתתף אפילו במרוץ אחד. שירון חתם בקבוצת המרוצים של פרארי שהייתה קבוצת המרוצים של אלפא רומיאו. בעונתו הראשונה זכה יחד עם הקבוצה בהצלחה רבה. שנה לאחר מכן הקימה הממשלה הגרמנית את קבוצות מרצדס-בנץ ואוטו אוניון, שהיוו תחרות קשה לפרארי.
בשנת 1935 הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי. באותה שנה הצטרף לקבוצת מרצדס, אך התחרה עבורה רק בחמישה מרוצים בטרם עזב את הקבוצה לאחר תאונה קשה בגרנד פרי גרמניה. במקביל נפגעו גם יחסי החברות שלו עם קראצ'ולה, לאחר שזה נשא לאישה את אליס הופמן. בשלוש השנים לאחר מכן מיעט להתחרות. מלחמת העולם השנייה הובילה להפסקת הפעילות עד לשנת 1946.
שירון הצטרף לעונת הבכורה של אליפות הפורמולה 1 עם מזארטי. במרוץ הבכורה נאלץ לפרוש. בגרנד פרי מונקו, סיים במקום השלישי אחרי חואן מנואל פנג'יו ואלברטו אסקרי. 4 הנקודות שצבר במרוץ היו היחידות שצבר בקריירת הפורמולה 1. את עונת 1952 החמיץ בעקבות כוויות שנגרמו לו בתאונה שאירעה במהלך ההכנות לפתיחת העונה. בעונת 1955 השתתף בגרנד פרי מונקו כשהוא בן 55, הנהג המבוגר ביותר שהתחרה בתולדות האליפות. במרוץ עצמו סיים במקום השישי. בשנת 1956 ניסה להתחרות שוב במרוץ, אך נאלץ לפרוש ממקצה הדירוג לאחר שמנוע המזארטי התפוצץ. שנתיים לאחר מכן ניסה שוב להתחרות במונקו, הוא לקח חלק באימון המקדים, אך לא השתתף במקצה הדירוג. בכך באה לסיום קריירת המרוצים לאחר למעלה משלושים שנה.
מורשת
שירון פרש מהשתתפות במרוצים לאחר למעלה מ-30 שנים, אך נשאר פעיל בתפקידים ניהוליים בארגון הגרנד פרי של מונקו וראלי מונטה קרלו, תפקיד אותו מילא עד לגרנד פרי של מונקו בעונת 1979, כחודש לפני שנפטר. מארגני המרוץ קראו לפנייה הסמוכנה לבריכת השחייה על שמו של שירון. כמחווה לנהג שהתחרה בשורות מזארטי במשך שנים רבות, קראה החברה לדגם בוגאטי שירון, שהוצג בשנת 2016 על שמו.
הוא היה יליד מונקו היחיד שצבר נקודות באליפות הפורמולה 1, הישג שנשמר במשך 68 שנים, עד ששארל לקלר צבר נקודות בכורה בגרנד פרי אזרבייג'ן בעונת 2018.
הילרי
ראו גם
}}
ניסוי אליצור-ויידמן
ניסוי אליצור-ויידמן הוא ניסוי מחשבתי במכניקה קוונטית אשר הוצע ב-1993 על ידי הפיזיקאים הישראלים אבשלום אליצור ממכון ויצמן למדע ולב ויידמן מאוניברסיטת תל אביב. הניסוי מנצל את תכונת הסופרפוזיציה הקוונטית ומאפשר "מדידה ללא התערבות" (Interaction-free measurement). הניסוי ניתן להמחשה בעזרת אינטרפרומטר מאך-זנדר כאשר במסלול קרן האור מוצבת פצצה עם מרעום רגיש לאור.
מהלך הניסוי
המאמר המקורי של אליצור וויידמן המחיש את העיקרון באמצעות האנלוגיה הבאה: נניח כי קיים מאגר של פצצות, המופעלות על ידי גלאי רגיש ביותר המחובר למרעום: די בפוטון בודד אשר יפגע בגלאי כדי להפעיל את המרעום ולפוצץ את הפצצה. חלק מהפצצות הן נפלים - הגלאי אינו תקין ואינו יכול לקלוט פוטונים, ולכן הן לא יתפוצצו. האתגר הוא לגלות פצצות תקינות בלי לפוצצן.