cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יצחק פרנס
ביוגרפיה
פרנס מילא תפקידים רבים באוניברסיטה העברית וביניהם ראש המחלקה לנוירוביולוגיה, יו"ר החוג לפיזיולוגיה, חבר בוועד הפועל וחבר וועדת הקבע ועוד. כמו כן כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטה העברית בשנים 1981–1984.
במשך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות סטנפורד, CalTech, NIH, אוניברסיטת קולומביה בניו-יורק, ואוניברסיטאות נוספות. פרופ' פרנס נבחר כחבר כבוד באקדמיה הבווארית, קיבל את פרס מקס-פלנק. ביחד עם פרופ' חנה פרנס קיבל תואר דוקטור כבוד מהאוניברסיטה הטכנית במינכן. על פעילותו הציבורית בעיר ירושלים קיבל אות הוקרה מעיריית ירושלים.
פרופ' פרנס מלא תפקידים רבים ברמה הארצית והלאומית: הוא הקים את החברה הישראלית למדעי העצב ונבחר לנשיאה הראשון. ב-1995 מונה על ידי ראש הממשלה, יצחק רבין, לתפקיד יו"ר המועצה הלאומית למחקר ופיתוח.
בשנת 1990, מתוך הכרה בצורך לשפר את החינוך המדעי בישראל, הקים באוניברסיטה העברית מעבדות מתקדמות בהן לומדים תלמידי חטיבות ביניים ותיכונים מרחבי הארץ בחסות אקדמית. המעבדות הוקמו בשיתוף עם עיריית ירושלים וקרן ירושלים, ושרתו בהצלחה עשרות אלפי תלמידים. המודל, אשר היה הראשון מסוגו בעולם, הועתק גם למדינות אחרות.
עלי חסנה
עלי חסנה (בערבית: علي حسنا) (31 באוקטובר 1892 - ?) היה משפטן ערבי שכיהן כשופט בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. ישב בדין בבית המשפט לפשעים חמורים, כאחד מהרכב ארבעת השופטים במשפט רצח ארלוזורוב. לאחר הקמת מדינת ישראל היה שר המשפטים בממשלת כל פלסטין ולאחר מכן שר המשפטים בממלכת ירדן.
חייו
עלי חסנה נולד בירושלים בשנת 1892. בצעירותו שירת במשטרת המנדט. בשנת 1919 היה פקיד במחלקה שטיפלה בהעברת רכוש השלטון לידי ממשלת המנדט. בשנת 1920 נתמנה לתובע בבית המשפט בשכם, ובשנת 1921 נתמנה למשרת שופט שלום בשכם. בשנת 1924 הועלה לדרגת שופט מחוזי והחל לכהן בבית המשפט המחוזי בחיפה. במאי 1931 הוא הועבר לבית המשפט המחוזי בשכם.
ביוני 1934 היה בהרכב שהרשיע את אבו ג'ילדה וגזר עליו ועל שותפו עונש מוות. באותה תקופה נכלל עלי חסנה בהרכב של ארבעת השופטים במשפט רצח ארלוזורוב שהתנהל בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים. הכללתו של שופט ערבי בהרכב הייתה למורת רוחו של אב"א אחימאיר, מי שהיה חשוד בהסתה לרצח, ישב שנה במעצר, ואז הוחלט שלא להעמידו לדין באשמת רצח, אך הוא הועמד לדין כמקים הארגון "ברית הבריונים", ונדון לשנה וחצי של מאסר בפועל. בספרו "המשפט" כתב:
בתום המשפט, שהתמשך כעשרה חודשים והסתיים ב-8 ביולי 1934. הורשע אברהם סטבסקי ברצח וצבי רוזנבלט זוכה. הרשעתו של סטבסקי הייתה ברוב דעות של השופטים קורי, פלאנקט וחסנה, כאשר השופט ולירו, בדעת מיעוט, סבר שיש לזכותו. על סטבסקי הוטל עונש מוות. סטבסקי הגיש ערעור על פסק-הדין לבית המשפט העליון המנדטורי שזיכה אותו על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה), שלפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד.
באותה תקופה עבר חסנה לבית המשפט המחוזי בירושלים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה עלי חסנה חבר המועצה המוסלמית העליונה והיו לו גם קשרים הדוקים עם האמיר עבדאללה.
לקראת סיום המנדט הבריטי נתמנה עלי חסנה החל מ-1 בדצמבר 1947 לנשיא בפועל של בית המשפט המחוזי בירושלים, תפקיד שהיה שמור עד אז לבריטים בלבד. בפברואר 1948 עבר לכהן כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה. היה זה תפקידו האחרון בארץ ישראל.
עם הקמת מדינת ישראל עבר עלי חסנא לעזה ונתמנה לשר המשפטים בממשלת כל פלסטין. לאחר זמן לא רב עבר לממלכת ירדן בה כיהן כשר המשפטים במספר ממשלות. בשנת 1952 הוא שימש גם כממלא מקום נשיא בית משפט העליון ומשנת 1956 שימש כשר המשפטים ושר הרווחה.
בראגון
בראגון (ביפנית: バラゴン, באנגלית: Baragon) הוא קאייג'ו בדיוני, המופיע בסדרות סרטי פרנקנשטיין וגודזילה. בראגון הופיע לראשונה ב-8 באוגוסט 1965, בסרט פרנקנשטיין כובש את העולם, מבית היוצר של טוהו. בראגון מתואר כיצור דמוי דינוזאור הולך על ארבע בעל אוזניים גדולות וקרן על מצחו. הוא גם המשיך להופיע בסרטיו של גודזילה לאורך השנים.
תקופת שווה
בפרנקנשטיין כובש את העולם, בראגון הוא דינוזאור שהתחפר מתחת לאדמה כדי להינצל מהכחדת הדינוזאורים. בעודו מתסתגל ושורד מתחת לקרקע, מפעל כלשהו מטריד אותו והוא תוקף את המפעל ואנשיו. בהמשך הוא גם מופיע בהר הגעש שיראן ומתקיף את הכפר המקומי ובעודו מגיח מתחת לחווה, הוא טורף את בעלי החיים באכזריות. עם זאת, מכיוון שהוא לא נראה מתחת להתקפות הללו אלא התחפר מתחת לאדמה באותה העת, בני האדם מאשימים את האדם מוטאנטי פרנקנשטיין. אבל אדם אחד ששרד את המתקפה על המפעל טוען כי בראדגון תקף אותו ולא פרנקנשטיין. בעוד שמדענים מחפשים אחר פרנקנשטיין, הם בטעות מעירים את בראגון משנתו. בראגון תוקף את המדענים אך פרנקנשטיין מגן עליהם ונלחם נגדו. לאחר שפרנקנשטיין הורג את בראגון על ידי שבירת צווארו, מופיע סדק ענק באדמה שמפיל את השניים.
תקופת המילניום
בגודזילה, מות'רה וקינג גידורה: מפלצות ענק בהתקפה חזקה, בראגון מופיע כשומר קדמוני של יפן, לצד מות'רה וקינג גידורה.
אנדרטה לקרבנות היהודים (פץ')
הגירוש
המספר הכולל של המגורשים מפץ' לאושוויץ ב-4 ביולי 1944 נע בין 3,400 לבין 3,600. מספר יהודי פץ' – מתוארך לשנת 1900 – כלומר לתחילת המאה ה-20 הגיע ל-10 אחוזים מכלל האוכלוסייה בעיר. כמעט 90 אחוזים מהמגורשים לאושוויץ לא חזרו. יומיים לאחר הגירוש, ב־6 ביולי 1944, יצאו 1,170 יהודים מגטו מוהאץ' ו-1,180 יהודים מגטו בוניהד לאותם מחנות מוות בפולין. כל יום ראשון הראשון ביולי מאז 1946 הוא יום הזיכרון לחללי מחנות ההשמדה מפץ'.
קרן זיכרון
"קרן הזיכרון של פץ'" אספה מתרומות את 12 מיליון הפורינט, עלות הקמת האנדרטה. הפסל, שתוכנן על ידי האמן גאבור אילה, מסמל את התחנה האחרונה, את פתח קרון הרכבת אליה נכנסו וממנו יצאו. על האנדרטה היצוקה מבטון ומצופה בגרניט, צלליות הדמויות האנושיות החתוכות מסמלות את הקורבנות שעזבו את הרכבת כדי להשאיר את החלל מאחור. האנדרטה נחנכה ב-4 ביולי 2010 בהשתתפות שני הנשיאים משותפים של העמותה היהודית-נוצרית, ד"ר יוז'ף שווייצר שהיה הרב הראשי של פץ' וד"ר הארכיבישוף אסטריק וארסגי, ראש מנזר פאנונהאלמה.
סמירה מוסא
סמירה מוסא (ערבית מצרית: سميرة موسى) (3 במרץ 1917 - 5 באוגוסט 1952) הייתה פיזיקאית גרעינית מצרית בעלת דוקטורט בקרינה אטומית ופעלה כדי להפוך את השימוש הרפואי בטכנולוגיה גרעינית לנגיש לכל. היא ארגנה את ועדת האנרגיה הגרעינית למען שלום והקימה ועידה בינלאומית תחת הכותרת "אטום למען השלום".
נעוריה ותחילת דרכה
מוסא נולדה בשנת 1917 בנפת גרביה שבמצרים. לאחר שאמה נפטרה ממחלת הסרטן, היא ואביה, שהיה פעיל פוליטי, עברו לקהיר והוא השקיע את כספו בבית מלון קטן באזור אל-חוסיין. בהתעקשותו של אביה, מוסא למדה בקאסר אל-שוק, אחד מבתי הספר היסודיים הוותיקים בקהיר. לאחר סיימה את בית הספר היסודי, היא למדה בבנאת אל-אשרף, בית ספר על יסודי, אשר הוקם ונוהל על ידי אביה.
למרות העובדה שמוסא קיבלה ציונים גבוהים בהשכלתה התיכונית, ויכלה להתקבל ללימודי להנדסה, היא התעקשה ללמוד בפקולטה למדעים באוניברסיטת קהיר. בשנת 1939, סיימה תואר ראשון ברדיולוגיה בהצטיינות לאחר שחקרה את השפעות קרינת רנטגן על חומרים שונים. ד"ר מוסטפא מושרפא, הדיקן הראשון של הפקולטה, שהאמין בה מאוד, עזר לה להיות מרצה יוצאת מן הכלל בפקולטה. לאחר מכן, הייתה הראשונה, מבין נשים וגברים כאחד, להתקבל לתפקיד עוזרת פרופסור בפקולטה, האישה הראשונה שהחזיקה משרה באוניברסיטה, והראשונה לקבל דוקטורט בקרינה אטומית.
מחקר גרעיני
מוסא האמינה ב"אטום למען השלום" ואמרה "החלום שלי הוא לראות טיפול גרעיני זמין וזול כמו אספירין". היא עבדה קשה לצורך מטרה זו ולאורך מחקר אינטנסיבי, גילתה דרך להשתמש במתכות זולות כגון נחושת למחקר גרעיני, ועזרה לסלול את הדרך לפצצה גרעינית זולה.
היא ארגנה ועידת האנרגיה האטומית למען שלום, והקימה ועידה בינלאומית תחת הכותרת "אטום למען השלום", שאליה הוזמנו מדענים בולטים רבים. הוועידה המליצה על הקמת ועדה כדי להגן מפני מפגעי האנרגיה הגרעינית.
מוסא התנדבה לסייע בטיפול בחולי סרטן בבתי חולים שונים, במיוחד מכיוון שאמא שלה עברה מלחמה קשה נגד המחלה.
ביקור בארצות הברית
מוסא קיבלה מלגה מתוכנית פולברייט על מנת שתכיר את מתקני מחקר המודרניים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. כאות הכרה למחקר הגרעיני החלוצי שביצעה, ניתנה לה רשות לבקר במתקני הגרעין הסודיים של ארצות הברית. הביקור גרם לוויכוחים במעגלים האקדמיים והמדעיים בארצות הברית מכיוון שמוסה הייתה הזרה הראשונה שזכתה בגישה למתקנים אלה.
מוות
ב-5 באוגוסט 1952, לאחר ביקורה בארצות הברית, מוסא התכוונה לחזור הביתה, אבל הוזמנה לטיול בקליפורניה. בדרך, המכונית נפלה מגובה 40 מטר, ומוסא נהרגה מיד. כמה אנשים מאמינים שמותה של מוסא לא היה תאונה אלא התנקשות מתוכננת. ההזמנה לנסוע לקליפורניה הוכחה כלא אמיתית, ונהג המכונית קפץ ממנה לפני שנפלה. נטען כי המוסד עמד מאחורי ההתנקשות בחייה של מוסא, בעזרת יהודייה-מצרית, שחקנית, ראקיה אברהים, שהייתה ידידה קרובה שלה.
פרסים ואותות הוקרה
בהכרה בפועלה, זכתה מוסא במספר פרסים ואותות הוקרה. ביניהם:
עונת 1995/1996 בסרייה א'
עונת 1995/1996 בסרייה א' הייתה העונה ה-94 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-27 באוגוסט 1995 והסתיימו ב-12 במאי 1996.
בליגה השתתפו 18 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
פיאצ'נצה, אודינזה, ויצ'נצה ואטאלנטה היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
מילאן זכתה באליפות בפעם ה-15 בתולדות המועדון ובפעם השלישית ברציפות.
בסיום העונה, ב-25 באוגוסט 1996 נערך משחק של הסופר קאפ האיטלקי בו מילאן הפסידה 1:0 פיורנטינה שזכתה בגביע.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו בארי, טורינו, קרמונזה ופדובה. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו בולוניה, ורונה, פרוג'ה ורג'אנה.
כדורגלנים מצטיינים
ג'וזפה סיניורי שחקנה של לאציו ואיגור פרוטי שחקנה של בארי כבשו 24 שערים וזכו בתואר מלך השערים. לג'וזפה סיניורי זו הייתה הזכייה השלישית בקריירה.
ולודז'ימייז' טטמאייר
ולודז'ימייז' טטמאייר (בפולנית: Włodzimierz Tetmajer; 31 בדצמבר 1861 – 26 בדצמבר 1923) היה צייר וגרפיקאי פולני, אחד הנציגים המובילים של פולין הצעירה היה גם פוליטיקאי וסופר.
קורות חיים
הוא נולד לאדולף טטמאייר ואשתו הראשונה, לאוניה קרוביצקה. בשנים 1875–1886 למד בבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב, ולאחר מכן זמן קצר בווינה, בשנים 1886–1889 במינכן ובאקדמיה קולארוסי בפריז.
בשנים 1914- 1911 היה ולודז'ימייז' טטמאייר פעיל פוליטי וחבר בפרלמנט האוסטרי מטעם מפלגת העם הפולנית. ב־10 בנובמבר 1912 עמד בראש ההקמה של קונפדרצית מפלגות העצמאות ואז השתתף בעבודתה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הועבר לוועדה הלאומית העליונה. בינואר 1919 הוא נסע לוועידת שלום בפריז, שם, יחד עם מיקולאי ריי, הוא תיווך במשא ומתן בין צוותו של רומן דמובסקי לנציגי יוזף פילסודסקי. במהלך המלחמה הפולנית-בולשביקית הוא היה פעיל בוועדה להגנת המדינה. בראשית אפריל 1919 הוא מונה על ידי שרת התרבות והאמנות כנציג הכללי בקרקוב.
לבקשתו של יוזף פילסודסקי, הצטרף לוועד הלאומי הפולני בשנת 1919. הוא היה מומחה של המשלחת הפולנית בוועידת השלום בפריז בשנת 1919, שעסק בסוגיות פוליטיות ודיפלומטיות. הוא היה יו"ר הוועדה להגנת המדינה בקרקוב החל מה -20 באוגוסט 1920.
ולודז'ימייז' טטמאייר נקבר ב־30 בדצמבר 1923 בבית העלמין פסטרניק בברונוביץ ווילקי.
משפחה
בשנת 1890 התחתן עם אנה מיקולייצ'יק נולדו להם שתי בנות. במהלך מלחמת העולם השנייה, אשתו ובתו הצעירה קריסטינה, יחד עם בעלה גורשו לעומק ברית המועצות על ידי הסובייטים. לאחר המלחמה אשתו של טטמייר חזרה לקרקוב, שם נפטרה.
יצירה
הוא צייר בעיקר סצינות ז'אנריות כפריות [36], וכן נופים, פוליכרומים בכנסיות, כולל בקפלה של המלכה סופיה, בקתדרלת וואוול, בקתדרלה בסוסנובייץ.
משנת 1897 היה טטמאייר חבר בחבורת האמנים הפולניים "אגודת שטוקה".
בשנת 1892 קיבל טטמייר פרס מבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב לסטודנטים מצטיינים ומענק שנתי לנסיעה לאיטליה.
בשנת 1911 קיבל טטמייר פרס על פעילות האמנותית מטעם האקדמיה לאמנויות ומדעים.
בורז'
בורז' (בצרפתית: Bourges) היא עיר בצרפת על נהר יוור והיא הבירה של מחוז שר.
אטימולוגיה
שם העיר נובע או משם התושבים המקוריים, הביטוריגים, או מהמילה הגרמנית בורג, שמשמעותה יישוב או כפר. הקלטים קראו לעיר אווראיכון, והלטינים אוואריקום.
היסטוריה
במלחמת גאליה, הגאלים דגלו בטקטיקה של אדמה חרוכה. וכאשר עברו בבורז' התחננו בפניהם אזרחי בורז' שייחוסו על עירם. הגאלים הסכימו עקב היות העיר מבצר מוקף ביצות שקל להגן עליו. לאחר המצור על העיר נכבשה והושמה העיר על ידי הכוחות של יוליוס קיסר, ורק 800 תושבים ניצלו.
בורז' הוכרזה כעיר רומית והוקמו בה אמות מים, מרחצאות ואמפיתאטרונים. החומה של העיר, בגודל 40 הקטאר, נבנתה בחלקה מאבנים שנלקחו ממבנים ציבוריים שנהרסו במלחמה.
ערים תאומות
הערים התאומות של בורז' הן:
אי שיבאטה
אַי שִׁיבָּאטָה (ביפנית: 柴田 亜衣; באנגלית: Ai Shibata; נולדה ב-14 במאי 1982) היא שחיינית יפנית, אלופה אולימפית וסגנית אלופת העולם.
ביוגרפיה
שיבאטה נולדה בדרזאיפו, פוקואוקה. אחיה גם הוא שחיין בינלאומי. היא בוגרת המכון הלאומי לכושר גופני וספורט בקאנויה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 זכתה שיבאטה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:06.74 דקות, אחרי מנודו (4:06.44 דקות) ולפני קייטלין מקלאצ'י מבריטניה	4:07.25 דקות ובמדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של דקות, אחרי קייט זיגלר מארצות הברית	(8:25.31 דקות) ובריטני רימר מקנדה	(8:27.59 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בוויקטוריה, קנדה בשנת 2006 זכתה שיבאטה ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.61 דקות, מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:26.41 דקות ובמדליות ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:11.13 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:00.65 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 זכתה שיבאטה בשתי מדליות ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:05.19 דקות, אחרי מנודו שקבעה שיא תחרות חדש של 4:02.61 דקות ואוטיליה ג'דרז'אק מפולין	(4:04.23 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:58.55 דקות, אחרי זיגלר שקבעה שיא תחרות חדש של 15:53.05 דקות ופלביה ריגאמונטי משווייץ	(15:55.38 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:31.73 דקות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:58.04 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה שיבאטה רק במקום 27 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה חלשה עבורה של 8:41.63 דקות ולא הגנה על תוארה ובמקום 31 בתוצאה חלשה נוספת של 4:17.96 דקות.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2015
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2015 נערך ב-12 באפריל 2015 בבית האופרה המלכותית שבלונדון. את הטקס הנחה לני הנרי. קטעים נבחרים מהטקס שודרו בטלוויזיה בערוץ ITV1.
זוכים ומועמדים
שמות המועמדים הוכרזו ב-9 במרץ 2015.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
ספידבול (סם)
ספידבול (מאנגלית: "Speedball", מכונה גם Powerballing) הוא מושג המתאר שימוש תוך ורידי בקוקאין והרואין או מורפין יחד באותו מזרק. ישנם המשתמשים בדרך זו בשני מזרקים, אחד בכל זרוע. את הספידבול ניתן גם להסניף, אולם מכורים רבים מעידים כי הסנפה דורשת כמות חומר רבה יותר משמעותית להשגת אותו אפקט. הספידבול המקורי הורכב מקוקאין הידרוכלוריד מעורבב עם מורפין סולפט (כלומר בצורת מלח, מהיבט כימי), בניגוד להרואין.
את המושג "ספידבול" ניתן להשאיל לשילובים דומים אחרים; שילוב של אופיואידים רפואיים, בנזודיאזפינים או ברביטורטים, יחד עם סמים ממריצים ("פסיכו-סטימולנטיים"). שילוב זה של סמים מסוגל לגרום לתלות גופנית חזקה, יחד עם תסמונת נסיגה.
תגובה פיזיולוגית
קוקאין פועל כממריץ, בעוד שהמורפין/הרואין פועל כמדכא של מערכת העצבים. שילוב חומרים מסוג אלו נועד לגרום עונג רב על ידי הצפה של אופוריה, המכונה גם "ראש" (מאנגלית: "Rush"). הרגשת ה"היי" ("high") נוצרת בשילוב האפקטים של שני הסמים יחד, וישנה ציפייה להפחתת תופעות הלוואי של כל סם; ההרואין יכול להפחית את התופעות הנלוות לקוקאין לדוגמת חרדה, יתר לחץ דם, פרפורי לב ועוד תופעות המשויכות לממריצים, בעוד שהקוקאין יכול להפחית את תחושת התנומה/ הרגעה החזקה של ההרואין. אמנם זה יעיל במידה מסוימת; הרי הסמים הסטימיולנטים מעוררים את מערכת העצבים הסימפתטית, והסמים המדכאים מעוררים את מערכת העצבים הפאראסימפתטית: שתי המערכות המווסתות את תגובת הילחם או ברח ("Fight or Flight") ופעולת מנוחה ועיכול ("Rest & Digest"), בהתאמה. פעילות סימולטנית של שני מסלולים אלו היא זו שבדרך כלל שומרת על ההומאוסטאזיס בגוף. בנוסף, על ידי דיכוי תופעות הלוואי הטיפוסיות השליליות של שני הסמים, המשתמש עשוי להאמין לשווא כי סבילותו הגופנית לסם גבהה, או שמע הוא פחות "בהשפעה" משהוא באמת. דבר זה יכול לגרום למשתמשים לשיפוט לקוי לגבי כמות הסם הנצרך, לעיתים אף בצורה אנושה.
מכיוון שההשפעה הממריצה של קוקאין מתפוגגת מהר יותר מההשפעה המדכאת של הרואין או מורפין, לעיתים מתרחש דיכוי נשימתי מסוכן. דבר זה קורה כאשר פגה השפעת הקוקאין ונשארת רק זו של ההרואין, במלוא עוצמתה, כיוון שלעיתים הייתה גבוהה מדי כבר בעת צריכתה. התחושה הכוזבת של סבילות גופנית, כפי שמתוארת לעיל, היא זו הגורמת לרוב למנת יתר מושהת. צורה זו של מנת יתר היא ככל הנראה גורם המוות העיקרי מספידבולים.
משתמשים בולטים
בשנת 1996, דייב גהאן סולן הלהקה דפש מוד, לקה בהתקף לב בעקבות מנת יתר מספידבול, אך שרד. המוזיקאי האמריקאי סטיבן אדלר לקה בשבץ לאחר שימוש בספידבול, דבר שהשאיר אותו עם פגם דיבור קבוע.בין הסלבריטאים שהודו כי השתמשו בספידבול ניתן למנות את החצוצרן צ'ט בייקר (בסרט הדוקומנטרי משנת 1988 "Let's Get Lost"). נגן הגיטרה הבולט דייב מאסטיין והבסיסט דייוויד אלפסון מהלהקה מגאדת'. נגן הבס ג'ק ברוס מלהקת הרוק קרים (כפי שציין בריאיון עם דיילי רקורד בשנת 2009), ניקי סיקס (בספרו האוטוביוגרפי The Heroin Diaries: A Year in the Life of a Shattered Rock Star), אנתוני קידיס (בספרו הביוגרפי Scar Tissue), קורט קוביין (מהביוגרפיה Heavier Than Heaven), דייוויד קרוסבי, ג'רי גרסיה סולן להקת גרייטפול דד, מיילס דייוויס, וסלאש, אשר סבל מדום לב למשך 8 דקות עקב השימוש בסם, אך הצליח להשתקם.
ראו גם
התמכרות לסמים
גאורגי פיאטקוב
גאורגי פיאטקוב (ברוסית: Георгий Леонидович Пятаков (6 באוגוסט (הלוח היוליאני, 18 באוגוסט לפי הלוח הגרגוריאני) 1890 - 30 בינואר 1937) מהפכן רוסי, מראשי המשק הסובייטי בשנות ה-20 של המאה ה-20.
גאורגי פיאטקוב נולד בקרבת קייב (אז בתחומי האימפריה הרוסית) למשפחת מנהל מפעל לייצור סוכר. בשנת 1907 הוא סיים בית הספר בקייב והחל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנת 1910 פיאטקוב סולק מהלימודים עקב פעילות מהפכנית ובאותה שנה הוא הצטרף לבולשביקים. בשנת 1912 הוא מונה לראש הסניף הבולשביקי בקייב. גאורגי פיאטקוב נעצר מספר פעמים ובסופו של דבר נשלח לסיביר. בהיותו בסיביר הוא התחתן ובשנת 1914 נמלט עם אשתו לשווייץ. החל משנת 1915 פיאטקוב ביחד עם ולדימיר לנין היה עורך הירחון "קומוניסט". עקב חילוקי דעות הוא עזב את מערכת הירחון ועבר לשוודיה. בשנת 1916 פיאטקוב גורש לנורווגיה.
תקופת המהפכה ומלחמת האזרחים
לאחר מהפכת פברואר פיאטקוב חזר לרוסיה. באפריל 1917 הוא מונה ליושב ראש סניף הבולשביקים בקייב. בסתיו גאורגי פיאטקוב הועבר לפטרוגרד והיה פעיל במהלך מהפכת אוקטובר בעיר.
במהלך דיונים לקראת חוזה ברסט-ליטובסק פיאטקוב היה בעד המשך הלחימה נגד גרמניה. כצעד מחאה הוא עזב את הממשלה ונסע לקייב. בהיותו בקייב פיאטקוב פעל להקמת שלטון סובייטי באזור. בנובמבר 1918 הוא מונה לראש הממשלה של הממשל הסובייטי באוקראינה וכיהן בתפקיד זה עד לינואר 1919. בעקבות משבר פנימי בממשל הוא הועבר מתפקידו והוחלף על ידי כריסטיאן רקובסקי. במהלך 1919 הוא כיהן בתפקידים שונים בממסד הסובייטי ובצבא האדום.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית הוא כיהן בתפקיד פוליטי בצבא. לאחר כיבוש חצי האי קרים מידי הצבא הלבן פיאטקוב מונה לראש הוועדה שהייתה אחראית על "טרור אדום" בחצי האי במהלכו הוצאו להורג אלפי תומכי הצבא הלבן לשעבר.
על פעילותו במהלך המלחמה לפיאטקוב הוענק עיטור הדגל האדום.
פעילות במשק הסובייטי
לאחר סיום מלחמת האזרחים פיאטקוב פעל במספר תפקידים במשק הסובייטי. החל ממרץ 1922 הוא היה סגן יושב ראש הוועדה לתכנון המשק. בשנים 1923–1927 הוא היה סגן יושב ראש וועדה לניהול המשק. פיאטקוב היה בין מחברי תוכנית החומש הראשונה ופעל רבות לתיעוש מהיר של אוקראינה הסובייטית.
בשנת 1923 פיאטקוב הצטרף לשורות האופוזיציה השמאלית ובשנת 1927 סולק מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בעקבות תמיכתו בלב טרוצקי. בשנת 1928 חברותו במפלגה חודשה.
בשנת 1928 פיאטקוב מונה לסגן יושב ראש הבנק המרכזי ובאביב 1929 ליושב ראש הבנק. באוקטובר 1930 בעקבות כישלון של הרפורמה המוניטארית הוא שוחרר מהתפקיד.
פיאטקוב חזר לעבודה בוועדה לניהול המשק ובשנים 1931 היה סגן יושב ראש הוועדה. בשנים 1932–1936 פיאטקוב כיהן כסגן הקומיסר העממי לתעשייה כבדה. במהלך ההכנות למשפט מוסקבה הראשון הוא הביע נכונות להיות התובע ובהופעות פומביות דרש עונש מוות לנאשמים. לאחר מעצר אשתו פיאטקוב הודיע שהוא מאמין שהיא פעלה נגד השלטון.
ולדימיר לנין העריך את פיאטקוב וציין שיש לו "יכולות ניהול בלתי רגילות אך לא ניתן לסמוך עליו בנושאים פוליטיים".
פיאטקוב היה נשוי פעמיים. היו לו שני ילדים שנולדו בשנת 1923 ו-1929. אשתו הוצאה להורג בשנת 1937 וגורל ילדיו לאחר ההוצאה להורג של הוריהם אינו ידוע.
בסרטים שצולמו בתקופת סטלין, פיאטקוב היה מוצג כאחד מראשי הקושרים נגד השלטון הסובייטי. בסרטים של שנות ה-70 פיאטקוב הוצג כמנהיג אוקראיני בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה למרות שבאופן פורמלי בתקופה זו הוא לא זוכה מהאשמה.
מרי תותרי
מרי תותרי (בערבית: ماري توتري; 4 בנובמבר 1958 – 14 ביולי 2018) הייתה מרצה, חוקרת, ומומחית לענייני החברה הפלסטינית. תותרי הייתה ראשת החוג לאזרחות במכללת אורנים, הערביה הראשונה שהתמנתה כחברת דירקטוריון הספרייה הלאומית בירושלים, חברת הנהלת האגודה הסוציולוגית הישראלית. תותרי הייתה פעילה חברתית וציבורית בתחום זכויות נשים ושוויון בין ערבים ויהודים.
ביוגרפיה
תותרי נולדה ב-1958 בשכונת ואדי אלג'מאל בחיפה (לימים "עין הים") לאב מוכר פלאפל ואם עקרת בית, בת שנייה במשפחה בת שש נפשות. היא למדה בבית הספר הערבי קתולי נזירות כרמלית ובתיכון האורתודקסי הערבי בחיפה. סיימה תואר ראשון ב-1980 בספרות אנגלית ואומנות באוניברסיטת חיפה ועבדה כמורה לאנגלית בתיכון. ב-1992 סיימה תואר ראשון נוסף בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן המשיכה לתואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ולדוקטורט במדעי המדינה, גם הם באוניברסיטת חיפה. היא שימשה מרצה באוניברסיטת חיפה ובמכללת אורנים.
פעילותה באקדמיה
תותרי נחשבה מומחית בנושא החברה הפלסטינית. מחקריה עסקו בסכסוך הישראלי-פלסטיני, מעמד החברה הערבית בישראל, תקשורת ומגדר. בעבודת התזה שלה לתואר שני, בהנחייתו של סמי סמוחה, היא עסקה במקרה של כפר ברטעה, שנחצה על ידי הקו הירוק.
עבודת הדוקטורט, שכתבה בהנחייתם של אילן פפה וגבי וימן, הייתה בנושא "תקשורת ובניית אומה: התקשורת הפלסטינית כחקר מקרה". בעבודתה היא בחנה את תפקיד התקשורת הפלסטינית מאז תחילת תהליך אוסלו, תוך התמקדות בשבע השנים מהקמת הרשות הפלסטינית ועד לפרוץ האינתיפאדה השנייה. העבודה פורסמה כספר ב-2015.
לאחר סיום לימודי הדוקטורט התמנתה למרצה וראשת החוג לאזרחות במכללת אורנים, ובהמשך כיהנה גם כראשת החוג למדעי החברה, וכחברת הנהלת הפקולטה למדעי החברה והרוח. היא הייתה מנהלת משותפת של היחידה לעשייה אזרחית במכללה. היא הרצתה בנושאי מגדר ואי שוויון מגדרי, ריבוד ואי שוויון בישראל, סוציולוגיה של הדת, סטטיסטיקה תיאורית והסקתית, השכלת ערביי ישראל, ונשים בעולם הערבי.
פעילותה החברתית
תותרי הייתה פעילה בהתנדבות במספר ארגוני חברה אזרחית וערבית :
פרסומיה
בין הספרים והמאמרים שכתבה:
חיים אישיים
תותרי נישאה מיד לאחר סיום לימודי התיכון להנרי תותרי, מורה למתמטיקה, והיא אם לשלוש בנות: ד"ר מנאל תותרי ג'ובראן, מרצה וחוקרת בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן; מאיסה תותרי פאח'ורי, פוסט דוקטורנטית במכון טרומן; ומונא תותרי, עורכת דין במשרד צבי מיתר, בעלת תואר שני במשפטים ובכלכלה.
סנט גאלן (כדורגל)
מועדון כדורגל סנט גאלן הוא מועדון כדורגל המשחק בעיר סנט גאלן בקנטון סנט גאלן בשווייץ. המועדון משחק בליגת העל השווייצרית. בשנת 2008 המועדון עבר לשחק באצטדיון החדש.
המועדון נוסד בשנת 1879 והוא מועדון הכדורגל הוותיק ביותר בשווייץ. המועדון זכה בשתי אליפויות ובגביע השווייצרי פעם אחת והגיע לגמר הגביע 4 פעמים נוספות. כמו כן, זכה בגביע הליגה השווייצרית פעם אחת.
היסטוריה
בשנת 1945 העפיל לראשונה לגמר הגביע השווייצרי והפסיד לקבוצת יאנג בויז ברן. בשנת 1969 זכה בפעם היחידה בגביע השווייצרי לאחר ניצחון במשחק הגמר על קבוצת AC בלינצונה. בעונת 1969/1970 שיחק לראשונה במפעלים האירופאיים במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת בולדקלובן פרם מדנמרק. בשמינית הגמר הפסיד לקבוצת לבסקי סופיה מבולגריה והודח מהטורניר.
בשנת 1977 הגיע לגמר הגביע השווייצרי והפסיד לקבוצת יאנג בויז ברן. בשנת 1978 זכה בפעם היחידה בגביע הליגה השווייצרית לאחר ניצחון במשחק הגמר על קבוצת גראסהופרס ציריך. בשנת 1982 הגיע לגמר גביע הליגה השווייצרית והפסיד לקבוצת אראו.
בעונת 1982/1983 סיים במקום השלישי בליגה ובעונת 1983/1984 שיחק לראשונה בגביע אופ"א. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת רדניצ'קי ניש מסרביה והודח מהטורניר. בעונת 1985/1984 סיים במקום הרביעי בליגה ובעונת 1986/1985 שיחק בפעם השנייה בגביע אופ"א. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת אינטר מילאנו מאיטליה והודח מהטורניר.
בשנת 1998 הגיע לגמר הגביע השווייצרי והפסיד לקבוצת לוזאן. בעונת 1999/2000 זכה באליפות שווייץ ובעונת 2000/2001 המועדון שיחק בפעם הראשונה בליגת האלופות. בסיבוב המוקדמות השלישי הפסיד לקבוצת גלאטסראיי מטורקיה ועבר לשחק בגביע אופ"א. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת צ'לסי מאנגליה. בסיבוב השני הפסיד לקבוצת קלאב ברוז' מבלגיה והודח מהטורניר.
בעונת 2001/2000 סיים במקום השני בליגה ובעונת 2002/2001 שיחק בגביע אופ"א. בסיבוב המוקדמות ניצח את קבוצת פליסטר ממקדוניה. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת סטיאווה בוקרשט מרומניה. בסיבוב השני הפסיד לקבוצת פרייבורג מגרמניה והודח מהטורניר.
בעונת 2013/2012 סיים במקום השלישי בליגה ובעונת 2014/2013 שיחק בליגה האירופית. בשלב הפלייאוף ניצח את קבוצת ספרטק מוסקבה מרוסיה והעפיל לשלב הבתים. בשלב הבתים הוגרל לבית הכולל את הקבוצות ולנסיה, סוונסי סיטי וקובאן קרסנודאר, וסיים את הבית במקום האחרון והודח מהטורניר.
ערי המדינה של הפיו
ערי המדינה של הפיו (בבורמזית: ပျူ မြို့ပြ နိုင်ငံများ) היו קבוצה של ערי מדינה שהיו קיימות מהמאה ה-2 לפנה"ס עד אמצע המאה ה-11 בבורמה עילית (החלק הצפוני של מיאנמר של ימינו). ערי המדינה נוסדו כחלק מהנדידה דרומה של בני הפיו דוברי, התושבים המוקדמים ביותר של בורמה שיש תיעודים לגביהם. תקופת אלף השנים, המכונה "המילניום של הפיו", קישרה בין תקופת הברונזה לתחילת תקופת המדינות הקלאסיות שבה הופיעה בסוף המאה ה-9.
תרבות פיו הושפעה מאוד מהמסחר עם הודו. מהודו הגיעו הבודהיזם, כמו גם מושגים תרבותיים, ארכיטקטוניים ופוליטיים אחרים, שתהיה להם השפעה מתמשכת על והארגון המדיני. לוח השנה של פיו, המבוסס על, הפך מאוחר יותר ל. מחקרים אחרונים, אף שעדיין לא אומתו, מצביעים על כך ש, המבוסס על הכתב הבראהמי, עשוי להיות המקור של ששימש לכתיבת השפה הבורמזית.
הציוויליזציה בת אלף השנים התרסקה במאה ה-9 כאשר ערי המדינה נהרסו על ידי פלישות חוזרות ונשנות מצפון של. ה (במארים) הקימו עיר חיל מצב בפאגאן (באגאן) במפגש הנהרות איראוואדי וצ'ינדווין. יישובים של בני הפיו נותרו בבורמה עילית במשך שלוש מאות השנים הבאות, אך הפיו נטמעו בהדרגה ב המתרחבת. עדיין הייתה קיימת עד סוף המאה ה-12. עד המאה ה-13, קיבלו בני הפיו על עצמם את התרבות הבורמזית. גם ההיסטוריות והאגדות של הפיו שולבו באלו של הבורמזים.
ב-2017 הוכרזו שלוש מערי המדינה של הפיו: האלין, בייקתאנו וסרי קסטרה, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כשמיאנמר מתעדת לבקש להרחיב את האתר באמצעות הוספת הערים האחרות בעתיד.
רקע
בהתבסס על עדויות ארכאולוגיות מוגבלות, ניתן להסיק שהתרבויות הקדומות ביותר היו קיימות בבורמה כבר בשנת 11,000 לפני הספירה, בעיקר באזור היבש המרכזי הקרוב לאיראוואדי. תקופת האבן של בורמה, התקיימה בערך באותו זמן במקביל לתקופות הפלאוליתית התחתונה והתיכונה באירופה. שלוש מערות הממוקמות ליד טאונגיי למרגלות גבעות השאן הניבו חפצים נאוליתיים המתוארכים בין 6000 ל–10 לפני הספירה.
בערך בשנת 1500 לפני הספירה, למדו התושבים כיצד לייצר ברונזה מנחושת, גידלו אורז וביתו תרנגולות וחזירים. הם היו בין האנשים הראשונים בעולם שעשו זאת. עד שנת 500 לפני הספירה, קמו יישובים שעסקו בעיבוד ברזל באזור מדרום למנדליי של ימינו. נחפרו ארונות קבורה מעוטרים מברונזה ואתרי קבורה ובהם שרידי כלי חרס. עדויות ארכאולוגיות בעמק נהר סמון דרומית למנדליי מצביעות על יישובים שגידלו אורז, ושסחרו עם סין בין השנים 500 לפנה"ס עד 200 לספירה.
בסביבות המאה ה-2 לפני הספירה, החלו בני הפיו דוברי לחדור לעמק הנהר איראוואדי מיונאן של ימינו באמצעות עמקי הנהרות  ו. האזור המשוער שממנו הגיעו בני הפיו הוא ימת צ'ינגהאי, השוכנת במחוזות צ'ינגהאי וגאנסו של ימינו. בני הפיו, התושבים המוקדמים ביותר של בורמה שיש לגביהם תיעוד, המשיכו וייסדו יישובים ברחבי אזור המישורים שבמרכזם מפגש הנהרות איראוואדי וצ'ינדווין שהיה מיושב מאז התקופה הפלאוליתית. צורת האזור שבו התיישבו בני הפיו הייתה ארוכה וצרה, והשתרעה מסרי קסטרה בדרום ועד להאלין בצפון, בינאקה ומיינגמו במזרח וככל הנראה איאדאווקיה במערב. הרישומים של שושלת טאנג מדווחים על 18 מדינות פיו, מהן תשע ערים מוקפות חומה, המכסות 298 נפות.
ארכאולוגיה
הפיו היו התושבים המוקדמים ביותר בדרום-מזרח אסיה שקיבלו בברכה והסתגלו לכתב אינדי על מנת לרשום את השפה הטונאלית שלהם, ולהמציא סמנים טונאליים. סקרים ארכאולוגיים חשפו 12 ערי חומה, כולל חמש ערי חומה גדולות, וכמה יישובים קטנים יותר לא מבוצרים, הממוקמים בשלושת האזורים החקלאיים החשובים ביותר של בורמה הפרה-קולוניאלית: עמק נהר המו בצפון, מישורי קיאוקסה במרכז, ואזור מינבו בדרום ומערבית לשניים הראשונים.
הידרדרות ערי המדינה של פיו
זו הייתה ציוויליזציה רבת שנים שנמשכה כמעט אלף שנים עד תחילת המאה ה-9 עד שקבוצה חדשה של "פרשים מהירים" מהצפון, הבורמזים של ממלכת נאנג'או נכנסה לעמק איראוואדי העליון בסדרה של פשיטות. לפי דברי הימים של שושלת טאנג, הנאנג'או החלו בפשיטות שלהם על בורמה עילית החל משנת 754 או 760. עד שנת 763, כבש קו-לו-פנג, מלך נאנג'או את עמק איראוואדי העליון. פשיטות הנאנג'או התגברו במאה ה-9, עם פשיטות בשנים 800–802, ושוב בשנים 808–809. לבסוף, לפי הסינים, בשנת 832, השתלטו לוחמי הנאנג'או על ערי פיו, ולקחו מהאלין 3,000 שבויים.
הפיו ותרבותם לא נעלמו רק משום ש-3,000 מהם נלקחו בשבי. גודלו של אזור פיו וערי החומה הרבות שלו ברחבי הארץ מעידים על אוכלוסייה גדולה פי כמה. אכן, לא קיימות אינדיקציות מוצקות בסרי קסטרה או בכל אתר פיו אחר המצביעות על חורבן. סביר יותר שפשיטות אלו החלישו באופן משמעותי את מדינות פיו, ואיפשרו לבורמזים לעבור לשטחי פיו. בכל מקרה, עדויות מראות שקצב ההגירה בפועל של בורמזים לתחומי פיו היה הדרגתי. תיארוך פחמן-14 הראה שפעילות אנושית התקיימה עד סביב 870 בהאלין, העיר עליה פשטו הנאנג'או ב-832. הכרוניקות הבורמזיות טוענות שהבורמזים הקימו את העיר המבוצרת פאגאן (באגאן) בשנת 849, אך העדויות העתיקות ביותר המתוארכות באמצעות פחמן-14 בפאגאן (חומות ישנות) מצביעות על 980 לספירה בעוד שהחומות הראשיות מצביעות על 1020 לספירה בקירוב, רק 24 שנים לפני התחלת שלטונו של, מייסד.
בכל מקרה, הבורמזים השתלטו על תחום שלטונם של בני הפיו עד סוף המאה ה-10, והמשיכו לייסד את אימפריית פאגאן באמצע המאה ה-11, המאחדת לראשונה את עמק איראוואדי והפריפריה שלו. אף על פי כן, הפיו הותירו חותם בל יימחה על פאגאן ששליטיה הבורמזים אימצו את ההיסטוריות והאגדות של הפיו כשלהם. המלכים הבורמזים של פאגאן טענו למוצאם ממלכי סרי קסטרה וטגאונג עוד בשנת 850, טענה שנדחתה על ידי רוב החוקרים המודרניים. יישובי פיו נותרו בבורמה עילית במשך שלוש המאות הבאות, אך הפיו נקלטו והוטמעו בהדרגה באימפריה פאגאן המתרחבת. שפת הפיו עדיין הייתה קיימת עד סוף המאה ה-12, אך עד המאה ה-13, הפיו אימצו את האתניות הבורמזית ונעלמו לתוך ההיסטוריה.
ערי המדינה
מתוך 12 הערים המוקפות חומה של הפיו שנחפרו, חמש הן שרידי ערי מדינה הגדולות ביותר: בייקתאנו, מיינגמו, בינאקה, האלין וסרי קסטרה. רק בייקתאנו וסרי קסטרה נחפרו בהרחבה. הערים החשובות האחרות כמו מיינגמו ובינאקה עשויות להניב יותר ממצאים ארכאולוגיים אם יתבצעו בהן חפירות נרחבות יותר.
בייקתאנו
בייקתאנו (בבורמזית: ဗိဿနိုး) שוכנת באזור חקלאות השלחין מינבו (סמוך ל של ימינו) עם גישה ישירה למישורי קיאוקסה המשופעים במים מצפון-מזרח לה, והיא האתר העירוני העתיק ביותר שהתגלה ונחפר בצורה מדעית. שרידיה - המבנים, כלי החרס, חפצי האמנות ושלדי האדם - מתוארכים ל-200 לפנה"ס עד 100 לספירה. העיר קרויה על שם האל ההינדי וישנו, והיא כנראה הבירה הראשונה של מדינה אחידה מבחינה תרבותית, ואולי אפילו פוליטית בהיסטוריה של בורמה. זה היה יישוב מבוצר גדול, ששטחו כ-3,000 דונם בתוך חומה מלבנית (3 × 1 קילומטרים). עובי החומות והביצורים שלאורכן היה 6 מטרים, והן מתוארכות לתקופה שבין 180 לפנה"ס עד 610 לספירה. השער הראשי בחומות הוביל לארמון שכיוונו מזרחה, כמו ברוב הערים האחרות של הפיו. בין חומות העיר נחפרו גם סטופות ומבני נזירים.
מיינגמו
מיינגמו (မိုင်းမော) שוכנת באזור קיאוקסה, צורתה מעגלית, והיא תוארכה באופן טנטטיבי לאלף הראשון לפני הספירה. היא קרויה גם פינלה על שם הכפר המודרני הסמוך. מיינגמו היא אחת הערים העתיקות הגדולות ביותר בכל מישורי קיאוקסה. קוטרה 2.5 קילומטרים ושטחה 2,220 דונם. בתוכה יש שני מתחמים פנימיים מוקפים חומה, החיצוני שבהם מרובע ואילו הפנימי עגול. התוכנית של עיגול בתוך ריבוע מרמזת על סימן גלגל המזלות המייצג נוף של השמים מנקודת מבטה של השמש. ממש במרכז יש מקדש מהמאה ה-19 בשם "נאנדוויה פאיה", שנבנה כנראה על חורבות של מקדש עתיק. העיר חצויה על ידי תעלה, הנחשבת כבת זמנה של העיר, אם כי שום תיארוך מדעי לא אישר זאת. בחפירות - הראשונה שבהן בוצעה ב-1979 - נחשפו חפצי אמנות רבים, כולל תכשיטים, מטבעות כסף וכדי קבורה. רבים מחפצי האמנות, כגון המטבעות וכדי הקבורה, זהים כמעט לאלה שנמצאו בבייקתאנו ובבינאקה.
בינאקה
בינאקה (ဘိန်နက) שכנה באזור קיאוקסה, ולמעשה זהה לשכנתה מיינגמו במובנים רבים. מבני הלבנים שלה חלקו את אותה תוכנית מבנה כמו אלה שנמצאו בבייקתאנו ואתרי פיו אחרים. בחפירות נמצאו חפצי אמנות פרה-בודהיסטיים, שרשראות זהב, פסלי אבן של פילים, צבים ואריות, כלי חרס ייחודיים לתרבות פיו, לוחות טרקוטה עם כתב שדמה מאוד לכתב פיו, וסוגים שונים של חרוזי אוניקס שעוצבו בחומצה יחד עם חרוזים אחרים מענבר וירקן. כמו כן נחשפו מטבעות כסף ייחודיים, זהים לאלו שנמצאו בבייקתאנו ובמיינגמו, תבניות אבן ליציקת קישוטים בדמות פרחים מכסף וזהב, שריון זרוע מזהב בשילוב עם קערת כסף שעליה כתב פיו, וכדי קבורה כמעט זהים לאלו שנמצאו בבייקתאנו ובמיינגמו.
ייתכן שגם מיינגמו וגם בינאקה היו בנות זמנה של בייקתאנו. הכרוניקות, שאינן מזכירות את בייקתאנו כלל, מזכירות את השתיים, אם כי לא ספציפית כערי פיו. הכרוניקות קובעות כי ששליט בינאקה היה אחראי לנפילת טאגאונג, העיר שזוהתה על ידי הכרוניקות כביתם המקורי של דוברי הבורמזית. על פי סיטן (תיעוד) של עלי דקל מתקופת קונבאונג שהתגלה בה הייתה בינאקה מיושבת עד המאה ה-19 לערך.
האלין
האלין (ဟန်လင်းကြီး) הממוקמת בעמק מו, אחד מאזורי חקלאות השלחין הגדולים ביותר של בורמה הקדם-קולוניאלית, היא העיר הצפונית ביותר של בני הפיו שהתגלתה. החפצים המוקדמים ביותר של האלין - שערי העץ של העיר – תוארכו בפחמן-14 לשנת 70 לספירה. העיר הייתה מלבנית, אך עם פינות מעוגלות וקירות לבנים. אורכן של החומות שנחפרו הוא כ-3.2 קילומטרים בציר צפון–דרום ו-1.6 קילומטרים בציר מזרח–מערב. העיר השתרעה על שטח של 6,640 דונם, כמעט פי שניים מגודלה של בייקתאנו. בחומותיה יש ארבעה שערים ראשיים הפונים אל ארבע רוחות השמיים, ובסך הכל 12 שערים, המבוססים על גלגל המזלות. נהר או תעלה עברו בעיר. עקבות של חפיר קיימים מכל צדדיו פרט לדרום, שם כנראה לא היה צורך בו, מכיוון ששם היה מאגר מים.
עיצוב זה של העיר השפיע על תכנון העירוני של ערים חדשות יותר בבורמה והעיר הסיאמית סוחותאי. לדוגמה, מספר השערים והתצורה נמצאו גם בבירות בורמזיות גדולות שלאחר מכן, כמו בפאגאן מהמאה ה-11 ומנדליי מהמאה ה-19. מבנה זה של העיר נמצא גם בערים אחרות בנות זמנה כמו ערי הפיו מיינגמו ובייקתאנו, והערים דנייאוואדי (Danyawaddy) וותאלי (Wethali) בארקאן וכן בערים מאוחרות יותר כמו סוחותאי, שצצו למעלה מאלף שנים לאחר מכן. שרידי מבנים של מקדשים בהאלין מראים שעיצוב מקדשי העיר השפיע על המקדשים שהוקמו בין המאה ה-11 עד המאה ה-13 בפאגאן. חפצי אמנות שנחפרו מצביעים על כתב פיו של האלין ככתב הקדום ביותר בתחום בני הפיו (ובבורמה). הוא התבסס על גרסה מוקדמת יותר של הכתב הבראהמי (מוריין וגופטן). כתובות בסרי קסטרה מציגות גרסה מאוחרת יותר של אותו כתב.
העיר הייתה ידועה בייצור של מלח בישול, מצרך יקר מאוד באלף הראשון, האלין הוחלפה על ידי סרי קסטרה כעיר המדינה הראשית של הפיו במאה ה-7 בקירוב. לפי הדיווחים מסין, האלין נשארה מרכז פיו חשוב עד המאה ה-9, כאשר אזור השליטה של הפיו נקלע להתקפות חוזרות ונשנות מצד ממלכת נאנג'או. הרישומים הסיניים מציינים כי העיר הושמדה על ידי לוחמי נאנג'או בשנת 832 לספירה, כאשר 3,000 מתושביה נלקחו בשבי. עם זאת, תיארוך פחמן-14 חשף פעילות אנושית עד לשנת 870 לספירה בערך, כמעט ארבעה עשורים לאחר ההשמדה המדווחת של העיר.
סרי קסטרה
סרי קסטרה (သရေခေတ္တရာ, מילולית: "שדה המזל" או "שדה התהילה"), השוכנת 8 קילומטרים דרומית-מזרחית ל בכפר המאווזה של ימינו, הייתה בירת פיו האחרונה והדרומית ביותר. העיר נוסדה בין המאות ה-5 וה-7,  אם כי במהלך שתיים מהחפירות האחרונות, מינואר עד פברואר 2015 ודצמבר 2015 עד פברואר 2016, בראשות ג'אניס סטארגארדט (Janice Stargardt) בתלולית יאהנדה בסרי קסטרה, התגלו שברי חרס עם חותמות עם מוטיבים בודהיסטיים, המתוארכים לשנת 340+/- 30 לערך. ואתרי שריפת גופות מסביבות 270+/- 30 לספירה. סביר להניח שסרי קסטרה עקפה את האלין כעיר הראשית בפיו עד המאה ה-7 או המאה ה-8, ושמרה על מעמד זה עד שהבורמזים הגיעו במאה ה-9. העיר הייתה משכנן של לפחות שתי שושלות, ואולי שלוש. השושלת הראשונה, שנקראת שושלת ויקראמה, השיקה ב-22 במרץ 638 את לוח השנה של הפיו, אשר מאוחר יותר הפך ללוח השנה הבורמזי. השושלת השנייה נוסדה על ידי המלך דוטבאונג ב-25 במרץ 739.
סרי קסטרה הוא אתר פיו הגדול ביותר שהתגלה. היא השתרעה על שטח גדול יותר מזה של פאגאן מהמאה ה-11 או מנדליי מהמאה ה-19. לעיר הייתה צורה מעגלית בהיקף של יותר מ-13 קילומטרים, וברוחב שלושה עד ארבעה קילומטרים, או כ-14,000 דונם של שטח מיושב. חומות הלבנים של העיר היו בגובה 4.5 מטרים, והיו לה 12 שערים עם פסלי דווה (בבודהיזם, סוג של ישויות שמימיות) ענקיים ששמרו על הכניסות, ופגודה בכל אחת מארבע הפינות.
סרי קסטרה הייתה אתר סחר חשוב בין סין להודו. היא הייתה ממוקמת על הנהר איראוואדי, לא הרחק מהים, מכיוון שהדלתה של האיראוואדי טרם נוצרה. ספינות מהאוקיינוס ההודי יכולות היו להגיע כדי לסחור עם ערי הפיו ודרכן עם סין. לסחר עם הודו הייתה גם השפעה תרבותית עמוקה. בסרי קסטרה התגלו השרידים הנרחבים ביותר של בודהיזם מזרם הטהרוואדה. האמנות הדתית חשפה כמה מקצועות ייחודיים עם השפעות מוקדמות יותר שנבעו מדרום-מזרח הודו והשפעות מאוחרות יותר מדרום-מערב הודו, בעוד שהשפעות מהמאה ה-9 כוללות את אלו של ממלכת נאנג'או. חלק גדול מהתיאור הסיני של מדינות פיו היה דרך סרי קסטרה. עולי הרגל הסינים בשנת 648 ו בשנת 675 הזכירו את סרי קסטרה בדיווחיהם על הממלכות הבודהיסטיות של דרום-מזרח אסיה. ספר תולדות שושלת טאנג מזכיר את הגעתה של משלחת מבירת פיו לחצר הקיסרות בשנת 801.
יישובים קטנים יותר
יישובי פיו רבים נמצאו ברחבי בורמה עילית, אבל מלבד בייקתאנו וסרי קסטרה לא נערכו חפירות נרחבת, או כל חפירה, ברוב אתרי פיו. הם כוללים את וואטי (אזור עירוני ממערב למיינגמו), ייווה ואיאדאווקיה בעמק מו, ממערב להאלין ומדרום לאתר נייאונגן מתקופת הברונזה, ועוד כמה במועצה העירונית מיינמו, ששפך הנהר מו נמצא בתחומה. אתר פיו קטן אך בעל משמעות פוליטית הוא טאגאונג (တကောင်း) בצפון בורמה (כ-200 ק"מ צפונית למנדליי), שבו נחשפו חפצים של הפיו כולל כדי קבורה. כלי חרס מטאגאונג דומים בגודלם לכלי פיו אחרים, אך שונים מאוד מאלה שהתגלו בערים דרומה יותר. הדבר עשוי להצביע על מידה של השפעה ממקורות אחרים, או על תרבות שונה באופן ניכר מתרבות הפיו המרכזית. החשיבות של טאגאונג נובעת מהעובדה שהכרוניקות הבורמזיות מזהות את טאגאונג כמשכן של הממלכה הבורמזית הראשונה.
היו גם יישובי פיו בבורמה התחתונה שהרישומים ההיסטוריים התעלמו מהם, אולי במתכוון, משום שמטרתם הייתה להעניק לגיטימציה לשושלת של מלכי בורמה עילית. אתר סאגארה באזור העיר של ימינו הוא אתר כזה הדומה לטאגאונג. חפירות ארכאולוגיות בשנת 2001 חשפו כמה חפצים, כולל כדי טרקוטה בשדות אורז מדרום-מזרח לאתר המוקף חומה. האתר של מוקטי ליד סאגארה חשף גם חפצים דומים. הסטופה בסאגארה והלוחות המקודשים שנמצאו באתר מוקטי נחשבים לבעלי מאפיינים תרבותיים רבים של הפיו, אך חפצים אחרים הם עדות להשפעות תרבותיות רבות.
חקלאות
כלכלת ערי המדינה של הפיו התבססה על חקלאות ומסחר. כל היישובים החשובים של הפיו היו ממוקמים בשלושת אזורי השלחין העיקריים של בורמה עילית, ובמרכזם מפגש הנהרות איראוואדי וצ'ינדווין: האלין בעמק מו, מיינגמו ובינאקה במישורי קיאוקסה, ולבסוף בייקתאנו וסרי קסטרה בנפת מינבו או בסמוך לה. הבורמזים השתמשו אחר כך במתקני ההשקיה של הפיו. המלך מממלכת פאגאן בנה מתקני השקיה בשלושת האזורים הללו בשנות ה-50 של המאה ה-11 כדי להפוך אותם לספקיות האורז העיקריות של בורמה עילית. הם העניקו לבורמה עילית כלכלה יציבה לאורך זמן, בסיס שממנו הייתה ממלכת פאגאן עתידה לשלוט על עמק האיראוואדי והפריפריה שלו במאות השנים הבאות. גם הפיו גידלו אורז, אולי מזן.
מסחר
אזור פיו היה מרכז מסחר חשוב בין סין להודו באלף הראשון לספירה. שני נתיבי מסחר עיקריים עברו במדינות פיו. כבר בשנת 128 לפני הספירה, פעל נתיב סחר יבשתי בין סין להודו ברחבי צפון בורמה. משלחת מהאימפריה הרומית לסין עברה בנתיב זה בשנת 97 לספירה, ושוב בשנת 120 לספירה. אבל רוב המסחר התנהל דרך הים דרך ערי המדינה הדרומיות של הפיו, שבאותה עת היו ממוקמות לא הרחק מהים כיוון שחלק גדול מהדלתה של איראוואדי טרם נוצר, ודרומה עד לעיירות בחלקו העליון של שבהן נמצאו חפצים של הפיו (עם זאת, אין להסיק מכך שלפיו הייתה שליטה מנהלית וצבאית על עיירות החוף של טנאסרים). הנמלים חיברו את נתיב הסחר היבשתי לסין דרך יונאן של ימינו.
אזור המסחר של מדינות פיו השתרע על פני דרום-מזרח אסיה של ימינו, דרום אסיה וסין. בבייקתאנו נמצאו ממצאים מהמאה ה-2 שמקורם מצפון-מערב הודו ועד ג'אווה והפיליפינים. כמו כן, נמצאו חפצי אומנות של פיו לאורך חופי ארקאן בבורמה התחתונה ועד מזרחה עד דרום וייטנאם של ימינו. הפיו גם ניהלו יחסי מסחר ויחסים דיפלומטיים עם סין. בשנים 800 ו-801–802 שלחה סרי קסטרה משלחת רשמית, יחד עם 35 מוזיקאים לחצר שושלת טאנג. לפי דברי הסינים, השתמשו הפיו במטבעות זהב וכסף. אבל רק מטבעות כסף שרדו.
כסף
מאפיין בולט של מדינות פיו הוא ההטבעה והשימוש במטבעות כסף. מטבעות אלו, המתוארכים למאה ה-5, מקורם באזור פגו, והיוו את הדגם לרוב מטבעות האלף הראשון בדרום-מזרח אסיה היבשתית. הסוג הקדום ביותר של מטבעות אלה אינו כולל כתב ומתאר קונכייה מצד אחד ו (סמל עתיק שנחשב למבשר טובות במסורות הדתיות ההודיות). מצד שני, לרבים מהמטבעות היה חור קטן לאורך ההיקף, וייתכן ששימשו גם כקמעות. במפתיע, לאחר שהשימוש במטבעות נפסק בסוף תקופת פיו בסוף המאה ה-9, לא הופיעו מטבעות מחדש בממלכות הבורמזיות עד המאה ה-19.
דת
התרבות של ערי המדינה של הפיו הושפעה רבות מהודו. התרבות ההודית הייתה בולטת ביותר בערי פיו הדרומיות שדרכן התנהל רוב הסחר עם הודו בדרך הים. שמות הערים הדרומיות ביותר נגזרו מפאלי או מסנסקריט כמו סרי קסטרה ובייקתאנו (אחד משמותיו של וישנו). המלכים בסרי קסטרה כינו את עצמם כווארמאנים ווארמה. זו לא הייתה רק תופעה דרומית. בדרגות שונות, ערים ועיירות בצפון האזור של הפיו היו גם הן תחת השפעה של התרבות ההודית. הכרוניקות הבורמזיות טוענות שהמלכים המייסדים של טאגאונג היו צאצאים של לא פחות מקלאן של הבודהה עצמו.
הממצאים הארכאולוגיים מעידים גם על נוכחות נרחבת של בודהיזם טנטרי, בודהיזם מהאיאנה והינדואיזם. אוולוקיטשוורה (המכונה לאוקאנט בבורמזית; လောကနတ်),, ו, כולם דמויות בולטות בבודהיזם מהאיאנה, שיחקו תפקיד חשוב באיקונוגרפיה של בני הפיו (ומאוחר יותר באיקונוגרפיה של ממלכת פאגאן). לעומת זאת, נמצאו איקונוגרפיות שונות של הברהמן מההינדואיזם, החל מהשילוש ההינדי, ברהמה, וישנו ושיווה ועד גארודה ולקשמי, במיוחד בבורמה התחתונה.
אף על פי שהאמונות הדתיות שלהם היו שילוב סינקרטי של רקעים רבים, כנראה כמו בתקופה המוקדמת של ממלכת פאגאן, הייתה השקפת החיים של הפיו, על פי הדיווחים, שלווה במידה רבה. תיעודים משושלת טאנג של סין מתארים את בני הפיו כעם אנושי ושליו, שהמלחמה כמעט לא הייתה ידועה לו, ואשר לבש בגדים מכותנה במקום ממשי כדי שלא יצטרכו להרוג תולעי משי, ושהרבה מבני הפיו הפכו לנזירים בגיל שבע עד גיל 20. עם זאת, תיאור שליו זה של הסינים היה תמונת מצב אחת של ממלכות פיו, ואולי לא ייצג את החיים בערי המדינה באופן כללי.
שפה וכתב
שפת הפיו הייתה, הקשורה לבורמזית עתיקה. אבל היא כנראה התקיימה יחד עם סנסקריט ופאלי כשפת חצרות המלוכה. הרישומים הסיניים מציינים כי 35 המוזיקאים שליוו את משלחת פיו לחצר שושלת טאנג בשנים 800–802 ניגנו מוזיקה ושרו בשפת "פאן" (סנסקריט). רבות מהכתובות החשובות נכתבו בסנסקריט או בפאלי, לצד כתב פיו. מחקר אחרון, אף שעדיין לא אומת, מצביע על כך ש, המבוסס על הכתב הבראהמי, עשוי להיות המקור של ששימש לכתיבת השפה הבורמזית. אתרי פיו הניבו מגוון רחב של כתבים הודיים: מהצווים של המלך אשוקה שנכתבו בכתב בראהמי מצפון הודו וכתב טאמילי בראהמי, שניהם מתוארכים למאות ה-3 וה-2 לפנה"ס, דרך כתובות ב ו המתוארכות למאות ה-4 עד ה-6 לספירה.
לוח שנה
בנוסף לדת, הפיו ייבאו גם מדע ומומחיות אסטרונומית מהודו. הרישומים הסיניים מדווחים גם כי הפיו ידעו לעשות חישובים אסטרונומיים. לוח השנה של הפיו התבסס על. לפיו היו שני לוחות שנה. הראשון היה מבוסס על "עידן הסקרה", שאומץ בתחומי פיו בשנת 80 לספירה, שנתיים בלבד לאחר שהעידן החדש נכנס לשימוש בהודו. לוח שנה שני אומץ בסרי קסטרה בשנת 638, והחליף את עידן הסקרה. לוח השנה, שהיום הראשון שלו היה 22 במרץ 638, הפך מאוחר יותר ל, והוא עדיין בשימוש במיאנמר של ימינו (קיומם של שני לוחות שנה של פיו היה סיבה למחלוקת בין חוקרים שניסו לפרש את התאריכים בממצאים).
תכנון מקדשים
מהמאה הרביעית ואילך, בנו בני פיו סטופות בודהיסטיות רבות ומבנים דתיים אחרים. הסגנונות, תוכניות המבנים, אפילו גודל הלבנים וטכניקות הבנייה של מבנים אלה מצביעים על השפעה של אזור אנדרה פרדש בהודו, במיוחד מהאזורים של ו בדרום-מזרח הודו של ימינו. נוכחותן של "אבני ירח" בסגנון אנוראדאפורה שהתגלו בבייקתאנו והאלין מעיד על מגע עם ציילון. במאה ה-7, הופיעו בסרי קסטרה סטופות גליליות גבוהות.
האדריכלות של הפיו השפיעה רבות על עיצובי המקדש הבודהיסטי הבורמזי מאוחר יותר. לדוגמה, מקדשים בסרי קסטרה היו אבות-טיפוס למקדשים החלולים המאוחרים (gu) של פאגאן. תוכנית המבנה של מנזר סומינגיי מהמאה ה-13 בפאגאן הייתה זהה במידה רבה לזו של מנזר מהמאה ה-4 בבייקתאנו. הסטופות המלאות של סרי קסטרה היו בתורן אב-טיפוס לפגודות בפאגאן כדוגמת, ו, ובסופו של דבר,  המודרנית ביאנגון, הפגודה הקדושה ביותר במדינה.
דמוגרפיה
גודל האוכלוסייה בערי המדינה של הפיו היה כנראה כמה מאות אלפים, בהתחשב בכך שבמאה ה-17 וה-18 היו בבורמה (בערך בגודל של מיאנמר של ימינו) רק כ-2 מיליון איש.
מנהל
ישובי הפיו נשלטו על ידי צ'יפים עצמאיים. הצ'יפים בערי מדינה גדולות יותר הפכו מאוחר יותר למלכים, והקימו חצרות מלוכה שעוצבו ברובם על פי תפיסות המלוכה ההודיות (הינדואיות). לא כל המושגים ההינדיים כגון אומצו במלואם עקב נוכחותו של הבודהיזם מזרם הטהרוואדה. לא ברור אם התקיימו יחסי וסאל-אדון בין הערים הגדולות לעיירות הקטנות יותר. הכרוניקות הבורמזיות מזכירות בריתות בין המדינות כמו אחת בין בייקתאנו לסרי קסטרה. בגדול, נראה היה שכל עיר-מדינה של בני הפיו שלטה רק בעיר עצמה.
גודלן הניכר של ערי הפיו (6,600 עד 14,000 דונם) מול פאגאן (רק 1,400 דונם) מעיד על כך שחלק גדול מהאוכלוסייה התגורר בין החומות, כפי שאושר על ידי הרישומים הסיניים. החפירות הארכאולוגיות בפאגאן הניבו חפצי אמנות של הפיו על פני מספר התיישבויות במתחם הסגור המתוארכים לאלף הראשון, עד לשנת 1100 לספירה בערך, כאשר ניכר מעבר למצב עשיר במונומנטים והתפשטות מעבר לחומות.
המצב הנוכחי של האתרים
מלבד סרי קסטרה ובייקתאנו, שאר אתרי פיו לא נחפרו בהרחבה. הטיפול באתרים נמצא בסמכותה של המחלקה לארכאולוגיה במשרד התרבות. בנובמבר 2011, תכננה המחלקה מוזיאון בסרי קסטרה, ועבדה עם אונסק"ו כדי להשיג הכרה בסרי קסטרה, בייקתאנו והאלין כאתר מורשת עולמית ושלוש הערים העתיקות הוכרו כאתר מורשת עולמית ב-2014.
ערוץ הכלבים
ערוץ הכלבים (DOGTV) הוא ערוץ הטלוויזיה הראשון שקהל היעד שלו הוא כלבים. הערוץ הושק בארצות הברית בפברואר 2012.
ב-15 בינואר 2013 עלה ערוץ הכלבים במהדורה ישראלית בחברת יס באפיק 39, אך לאחר שנה נסגר. בספטמבר 2015 עלה ערוץ הכלבים בחברת HOT בערוץ 68, ובהמשך עבר לאפיק 183, ובדצמבר 2018 ערוץ זה נסגר.
מייסדי החברה היו בחלק שווה רן לוי וגיא מרטינובסקי, שהיה המנכ"ל הראשון שלה ולאחר מכך מכר את המניות שברשותו.
מטרת הערוץ לעזור למגדלי כלבים להפר את תחושות הבדידות של כלביהם בעת היעדרם.
לקראת הקמתו נבדקה תגובתם של כלבים לתכנים שונים. למשל, נמצא כי מוזיקה קלאסית היא המרגיעה ביותר בעוד מוזיקת רוק מעצבנת אותם ולמוזיקת פופ הם נותרים אדישים. עוד גילו כי רמת הריכוז של כלב לא נמשכת יותר משלוש דקות. על כן, אורך התוכניות בערוץ לא עולה על 3 דקות.
דמויי פרימטים
דמויי פרימטים (שם מדעי: Primatomorpha) היא קבוצה של יונקי שליה מהקבוצה אאוארכונטוגליריים, אשר קרובים ביותר לפרימטים. הם כוללים את כל בני קבוצת האאוארכונטה, למעט חדפי העצים. הקבוצה הוגדרה ב-1991 בידי החוקר ק. כריסטופר בירד, אשר מיין את הקבוצה על סמך רצפים מיטוכונדריים בדגימות הDNA של חברי הקבוצה.
הקבוצה כוללת 3 סדרות: גלשנאים, פרימטים ואת סדרת הפלסיאדפאים שנכחדה במשך הפלאוגן. מינים אלה מצויים בטבע בעיקר ביערות גשם ואזורים טרופיים והם בעלי התמחות בחיים על עצים. בין השאר הם בעלי אצבעות חזקות וגדולות יחסית, פנים המופנות קדימה ותזונתם היא של אוכלי כל או לפחות אוכלי פירות ברובה. עם זאת מאפיינים אלה מצליחים במיוחד רק אצל הפרימטים העילאים.
מאלווה שאלק
מאלווה שאלק (בצ'כית: Malva Schalek; 18 בפברואר 1882 – 24 במאי 1944 או 24 במרץ 1945 ), הייתה ציירת יהודייה-צ'כית שנספתה בשואה.
ביוגרפיה
מאלווה שאלק נולדה בפראג למשפחה אינטלקטואלית יהודית דוברת גרמנית. משפחתה הייתה פעילה בתנועה הלאומית הצ'כית. היא למדה בבית ספר בפראג, ורשלבי (הוהנלבה) ולמדה אמנות, תחילה ב"פרואנקאקדמיה" במינכן ואחר כך באופן פרטי בווינה. היא התפרנסה כציירת בווינה, בסטודיו שלה שהיה ממוקם מעל תיאטר אן דר וין, עד יולי 1938, אז נאלצה לברוח מהנאצים והשאירה שם את ציוריה. רק כ-30 יצירות מתקופה זו שוקמו. שניים נמצאו בווינה לאחר המלחמה.
שאלק גורשה לגטו טרזיינשטט בפברואר 1942, שם ציירה יותר מ-100 רישומים וצבעי מים המתארים את חיי האסירים. בגלל סירובה לצייר רופא משתף פעולה, היא גורשה לאושוויץ ב־18 במאי 1944, שם נרצחה.
יצירותיה
עבודתה, במיוחד רישומיה של המחנה בטרזינשטאט, מאופיינת בריאליזם מפוכח. רישומים אלה תוארו על ידי טום ל' פרוינהיים, מנהל מוזיאון בולטימור לאמנות, כ"אולי היצירה האמנותית הטובה והשלמה ביותר ששרדה את השואה." יצירותיה שוקמו לאחר השחרור, ורובם נמצאים באוסף האמנות של מוזיאון בית לוחמי הגטאות בקיבוץ לוחמי הגטאות בישראל.
שאולי בדישי
שאולי בדישי (נולד ב-12 בספטמבר 1979 ברחובות) הוא סטנדאפיסט, קומיקאי ושחקן טלוויזיה ישראלי.
כוכב התוכניות "צחוק מעבודה", "מחוץ לחוק", "גולסטאר", "צחוק מהמצב" ועוד.
קריירה
את דרכו בעולם הסטנד-אפ החל בשנת 2005, בהופעות חובבים במועדונים הקאמל קומדי קלאב ו"הקומדי בר" בתל אביב.
בספטמבר 2009 הצטרף כחבר פאנל קבוע לתוכנית "צחוק מעבודה" (ערוץ 2) בהנחייתו של שלום אסייג.
כמו כן השתתף בעונת הספיישלים של "צחוק מעבודה", והופיע בתוכניתו של ירון אילן בערוץ 24 "ספיישלים 2013"' בפינה בה הציג בצורה הומוריסטית קליפים של זמרים ים תיכוניים. בשנה זו גם השתתף יחד עם אחיו הזמר סער בדישי בתוכנית "כלוב הזהב".
בשנת 2016 כתב את שיר העלייה של קבוצת מכבי שעריים לליגה הלאומית למנגינת השיר "נערי שובה אליי" של מרגלית צנעני. את השיר ביצע יובל דמרי.
בשנת 2018 בדישי יצא לסיבוב הופעות גדול ברחבי הארץ וצבר מעל למיליון צפיות בעמוד היוטיוב שלו על מערכוני סטנדאפ שונים שהעלה מאותו הסיבוב.
בשנת 2020 בדישי השתתף בתוכנית "צחוק מהמצב".