cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רומא
ספורט
אצטדיון הסטאדיו אולימפיקו שבעיר אירח את גמר מונדיאל 1990, שנערך באיטליה, ואת משחק הפתיחה ביורו 2020. כמו כן, האצטדיון הוא מגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל של העיר, א.ס. רומא וס.ס. לאציו.
בכל שנה בחודש מאי נערכת בעיר "אליפות איטליה הפתוחה" בטניס כחלק מסדרת המאסטרס. הג'ירו ד'איטליה, מרוץ האופניים השני בחשיבותו בעולם, הסתיים פעמיים ברומא, ב-1989 וב-2000. קבוצת הכדורסל של העיר, פלקנסטרו וירטוס רומא, זכתה בגביע אירופה לאלופות בשנת 1984.
ערים תאומות
מאז ה-9 באפריל 1956, לרומא יש עיר תאומה אחת ובלעדית באופן הדדי:
עם זאת, לרומא יש שיתופי פעולה והסכמים נוספים עם ערים נוספות:
מכוונות לשליטה חברתית
מכוונות לשליטה חברתית (באנגלית: Social dominance orientation) הוא מושג המתואר בתאוריית השליטה החברתית כתכונה אישיותית המשקפת את מידת הצורך של האדם בארגון חברתי המבוסס על היררכיה קבוצתית והרצון לשוות לה ולעצמו מעמד של עליונות על פני קבוצת החוץ. צורך זה מוצא ביטוי בהתנהגויות של אפליה, ובהשתתפות בתהליכים בין-קבוצתיים ומוסדיים המיטיבים עם קבוצה אחת, דומיננטית יותר, ולא עם קבוצות אחרות פחותות כוח. לכך נלווית תמיכה בנרטיבים מבניים המבססים לגיטימציה לאפליה ולאי-שוויון על היותן של קבוצות דומיננטיות וקבוצות שוליות בחברה במקום שהן ראויות לו לכאורה.
במחקר מעבדה מצאו מוריסון ואיברה (2008), כי משתתפים בעלי הזדהות חזקה עם קבוצתם נטו להגיב ברמה גבוהה יותר של SDO בעקבות איום. במחקר נוסף שבחן את תפקיד סטטוס הקבוצה בתנאים הללו, נמצא כי בתגובה לאיום נתפס חברי קבוצות בעלי סטטוס גבוה נטו להפגין רמה גבוהה יותר SDO, ואילו חברי קבוצות בעלות סטטוס נמוך הגיבו לאיום בירידה ברמת ה-SDO. גם קשרים אלה התבטאו אצל יחידים בעלי הזדהות חזקה עם קבוצתם. מכאן עולה כי איום נתפס עורר בקרב חברי שתי הקבוצות המזדהים עם קבוצתם – נמוכות-סטטוס וגבוהות-סטטוס כאחת – ניסיונות לשיפור מצבן ושיכוך האיום.
מצד אחר, טענה רווחת היא כי SDO משקפת נטייה כללית לתמיכה בעליונות של קבוצות מסוימות ונחיתותן של אחרות. קרי, תמיכה של הפרט בהיררכיה החברתית, גם אם זו אינה בהכרח מיטיבה עם קבוצתו שלו. בקבוצות גבוהות-סטטוס אין סתירה בין שני מניעים אלה, שכן ההיררכיה החברתית היא זו שמקנה לקבוצת הפנים את יתרונה. בקבוצות נמוכות-סטטוס, לעומת זאת, תמיכה במבנה החברתי הקיים, ההיררכי, משמעה הצדקת מיקומה הנמוך יותר של הקבוצה במורד ההיררכיה החברתית. לפיכך, בקרב קבוצות נמוכות-סטטוס, מצבים אלה אמורים להתבטא בדפוס ההפוך, כלומר בקשר שלילי בין SDO לבין דעות קדומות. זאת על בסיס הטענה, שבקבוצה נמוכת הסטטוס התופסת את המבנה החברתי כהוגן ולגיטימי, תימצאנה תופעות של הפגנת העדפה כלפי קבוצות החוץ והפחתת עוצמת העוינות כלפיה.
פרטים התומכים בדוממינטיות חברתית מעריכים כוח ולכידות קבוצתית ודוגלים בהיררכיה חברתית לא שוויונות בין קבוצות בחברה.
דייוויד אקסלרוד
דייוויד אקסלרוד (באנגלית: David Axelrod; נולד ב-22 בפברואר 1955) הוא יועץ פוליטי יהודי אמריקאי מאזור שיקגו, אילינוי. הוא ידוע בעיקר כיועצו הבכיר של הנשיא לשעבר ברק אובמה, תחילה בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2004, ומאוחר יותר כיועץ תקשורת בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008.
בנוסף אקסלרוד הוא שותף בכיר בחברת AKP&D Message and Media, ושימש בעבר גם כפרשן פוליטי לעיתון ה"שיקגו טריביון", מנהל את חברת ASK Public Strategies ומשמש כיועץ פוליטי לחבר מועצת המחוז של מחוז קוק שבשיקגו, פורסט קלייפול.
ב-19 בנובמבר 2008, הודיע "צוות המעבר" של הנשיא הנבחר ברק אובמה כי אקסלרוד נבחר לשמש כיועץ בכיר לבית הלבן, בתפקיד מקביל לזה שבו שימש היועץ הפוליטי לשעבר של הנשיא ג'ורג' וו. בוש, קארל רוב.
ראשית חייו
אקסלרוד נולד בעיר ניו יורק, בצד המזרחי התחתון, בסטיבנט טאוון לזוג הורים יהודים ממעמד הביניים והראה להיטות פוליטית כבר בגיל צעיר. אביו של אקסלרוד הוא פסיכולוג, ואימו עבדה כעיתונאית בעיתון "פי.אם", עיתון שמאלני בשנות ה-40. הוריו נפרדו כשהיה בן שמונה. כבר בגיל 13 הוא החל בפעילות פוליטית כאשר מכר סיכות בחירות של רוברט קנדי.
אחרי שסיים את תיכון סטיבנט במנהטן, החל אקסלרוד ללמוד באוניברסיטת שיקגו, שם התמחה במדעי המדינה. באוניברסיטה הוא פגש את סוזן לנדאו, סטודנטית למנהל עסקים, לה נישא ב-1979. כסטודנט לתואר ראשון הוא עבד ככתב פוליטי בשבועון "הייד פארק הראלד", המופץ באזור עוני של אוכלוסייה שחורה בשיקגו. משיישם את לימודיו, עשה סטאז' בעיתון החשוב "שיקגו טריביון" ונשכר לעבוד בו, עם סיום לימודיו הסטאז' ב-1977.
קריירה
בגיל 27, אקסלרוד הפך להיות בעל טור בעיתון השיקגו טריביון. עבור הטריביון עבד כשמונה שנים בכיסויי פוליטיקה מקומית וארצית והיה לכותב הצעיר ביותר בעיתון מאז 1981. כשהוא לא שבע רצון מהעתיד הצפוי לו בשיקגו טריביון, הוא הצטרף ב-1984 לקמפיין הבחירות לסנאט של פול סיימון כמנהל תקשורת; בתוך שבועות קודם להיות מנהל-משותף לקמפיין.
הוא ייסד חברת ייעוץ פוליטי, "אקסלרוד ושותפיו", ב-1985. ב-1987, הוא עבד בקמפיין המנצח של הרולד וושינגטון, ראש העיר השחור הראשון של שיקגו. זה העניק לו את הניסיון הראשון עם פוליטיקאים שחורים ומאוחר יותר הפך להיות איש מפתח במרוצים דומים לראשות עיריות אצל מועמדים שחורים. אקסלרוד הוא גם האסטרטג מאחורי ראש העיר הנוכחי של שיקגו, ריצ'רד אם. דיילי וטוען לסגנון עצמי של "מומחיות בתחום הפוליטיקה האורבנית".
ב-2004, אקסלרוד עבד בקמפיין לנשיאות ארצות הברית של ג'ון אדוארדס. במהלך הקמפיין, הוא נושל מהאחריות על עשיית מודעות הבחירות, אבל המשיך לכהן כדובר הקמפיין. מכשהגיב להפסד שספג הקמפיין הנ"ל של אדוארדס ב-2004, אמר כי "יש לי המון כבוד לג'ון, אבל בנקודה מסוימת המועמד הוא זה שצריך לסגור את העסקה ואני לא יכול להגיד לך מדוע זה מעולם לא קרה עם ג'ון".
ב-2006, אקסלרוד ייעץ לכמה וכמה קמפיינים, כולל הקמפיין המוצלח של אליוט ספיצר למושל מדינת ניו יורק, ועבור הקמפיין המנצח של דיבאל פטריק למושלות מדינת מסצ'וסטס. אקסלרוד גם כיהן כיועץ פוליטי ראשי לוועדה הדמוקרטית לבחירות לקונגרס (DCCC), האחראית על הובלת מועמדים דמוקרטים בבחירות לבית הנבחרים לתפיסת כמה שיותר מושבים עבור המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים, מה שהפך בחירות "אמצע הקדנציה" של שנת 2006 למהפך הדמוקרטי שהחזיר להם את השליטה בבית הנבחרים (כמו גם בסנאט), כשהם מוסיפים לעצמם 31 מושבים בבית הנבחרים.
הבחירות לנשיאות 2008
הקשרים בין אקסלרוד וברק אובמה החלו כבר יותר מלמעלה מעשור. אקסלרוד פגש באובמה לראשונה ב-1992, כאשר אובמה עשה רושם על אישה בשם בטי לו סולצמן, מארגון "הקהל הליברלי של לייקפרונט", במהלך מבצע שאקסלרוד הריץ להרשמת בוחרים שחורים, כשהיא עושה הכרה בין השניים. אובמה גם התייעץ עם אקסלרוד לפני שנתן את נאומו המפורסם האנטי מלחמתי ב-2002, וביקש ממנו לקרוא את הטיוטות של ספרו, "התעוזה של התקווה".
אקסלרוד שימש כאסטרטג ראשי ויועץ תקשורת בקמפיין של הסנאטור דאז ברק אובמה לנשיאות ב-2008. אקסלרוד שקל לקחת פסק-זמן לתקופה של המרוץ לנשיאות של 2008, משום שמועמדי הפריימריס הדמוקרטים, ברק אובמה, ג'ון אדוארדס, הילרי קלינטון, כריס דוד וטם וליסאק היו לקוחות בעבר. קשרים אישיים עם קלינטון גם כן הוסיפו לקושי, בשל העובדה שהיא ביצעה עבודה נהדרת לשם אנשים הלוקים במחלת הנפילה, וסייעה לארגון שייוסד בשם אשתו של אקסלרוד, "אזרחים מאוחדים למען מחקר למחלת הנפילה" (CURE) (בתו של אקסלרוד סובלת מבעיות התפתחותיות הקשורות התפרצויות נפילה כרוניות). אשתו של אקסלרוד אף אמרה כי הכנס שכינסה קלינטון ב-1999 למציאת מרפא היה "אחד הדברים החשובים ביותר שמישהו היה יכול לעשות לנושא מחלת הנפילה". לבסוף ראה את הפוטנציאל הטמון במועמדות של אובמה כבעלת השראה והיסטורית. לעיתים קרובות הוא רואה קשר בין אובמה לרוברט קנדי, אחיו הצעיר של הנשיא לשעבר, ג'ון קנדי, ואמר לעיתון הוושינגטון פוסט, "חשבתי כי אם אוכל לסייע לברק אובמה להגיע לוושינגטון, אז אוכל להשיג משהו גדול בחיי".
אקסלרוד תרם להודעת האינטרנט המקורית של הקמפיין של אובמה, על ידי יצירת וידאו באורך חמש דקות, שיצא לשידור אינטרנטי ב-16 בינואר 2007. הוא היה זה שעמד מאחורי הרעיון של וידאו-ביוגרפי של בסגנון "האיש מהרחוב", על מנת ליצור אימפקט של תחושה של אינטימיות ואותנתיות במודעות הפוליטיות.
בעוד הקמפיין של הילרי קלינטון בחר באסטרטגיה מיושנת המדגיש את הרעיון של "ניסיונה" של קלינטון, אקסלרוד עזר לצייר קו מרכזי לקמפיין של תימת ה-"שינוי". אקסלרוד ביקר את מיצוב הקמפיין של קלינטון באומרו כי "להיות איש פנים-וושינגטוני מושלם הוא לא היכן שאתה רוצה להיות בשנה בה אנשים רוצים שינוי... המיצוב האסטרטגי המקורי [של קלינטון] היה שגוי ואיכשהו שיחק לידיים שלנו". המסר של "שינוי" היה פאקטור חשוב בניצחונו הראשון של אובמה באייווה. לדברי פרשן הבחירות של רשת CNN, ביל שניידר, "רק מעט מלמעלה ממחצית מהדמוקרטים של משתתפי ועידת ההצבעה [באייווה], אמרו כי שינוי היה הפאקטור מספר 1. שהם מחפשים במועמד, ו-51 אחוז מהבוחרים האלו בחרו בברק אובמה", וכי "זה בהשוואה ל-לרק 19 אחוז של משתתפי ה"שינוי" של ועידת ההצבעה שהעדיפו את קלינטון. אקסלרוד גם האמין כי הקמפיין של קלינטון הפחית בערך של חשיבות של מדינות המקיימות ועידות ההצבעה, "עם כל הכישרון והכסף שהיה להם שם", אמר אקסלרוד, "הם - באופן מביך - נראו כמי שיש להם מעט הבנה לוועידות ההצבעה וכמה חשוב זה הולך להיות". בפריימריס הדמוקרטים של 2008 אובמה ניצח ברוב המדינות שקיימו פורמט של ועידות הצבעה.
אקסלרוד קיבל קרדיט על יישום אסטרטגיה שמעודדת השתתפותם של אנשים, דבר שלמד, באופן חלקי מהמרוץ של הווארד דין לנשיאות בפריימריס של 2004, כמו גם מטרה אישית שהציב לעצמו ברק אובמה. אקסלרוד הסביר למגזין הרולינג סטון כי "כשהתחלנו את המרוץ, ברק אמר לנו שהוא רוצה שהקמפיין יהווה כמנוע למעורבות של אנשים וייתן להם השקעת סיכון בסוג הארגון שהוא מאמין בו". זה כלל גם את שיטת טכנולוגיית "וב 2.0" ו-"ויראל מדיה", על מנת לתמוך אסטרטגיה של תנועות שורש. הפלטפורמה האינטרנטית של אובמה מאפשרת לתומכיו להפעיל בלוג, ליצור דף משלהם ואף להפעיל בנק-טלפונים מהבית הפרטי שלהם. ההרחבה של אקסלרוד בשימוש האינטרנטי סייעה לאובמה לארגן את הבוחרים שמתחת לגיל 30 ולבנות למעלה מ-475,000 תורמים אינטרנטיים וכל זה רק בשנת 2007, כשרוב התורמים נותנים פחות מ-100$ כל אחד (שהסתכם למיליוני דולרים). האסטרטגיה של אובמה עמדה בניגוד לזה של הילרי קלינטון, אשר הרוויח מהכרות שמה של קלינטון, תורמים גדולים (לעומת תורמים קטנים, אך בהמוניהם), ותמיכה חזקה בקרב מנהיגי הממסד הדמוקרטי.
רשת התקשרת "פוליטיקו" תיארה את אקסלרוד כ"דובר רך" ו"בעל גינונים קלים" וציטט את אחד מעוזריו של אובמה בשיקגו כאומר, "אתה יודע כמה בני מזל אנחנו שהוא המארק פן [יועץ של קלינטון] שלנו?" . היועץ הדמוקרטי ועמית לשעבר, דן פי אמר על אקסלרוד כי "הוא נוכחות מרגיעה". "הוא לא צעקן, כמו כמה משאר הבחורים", אמר עליו היועץ ביל דיילי בעיתון שיקגו טריביון, "יש לו חוש הומור טוב, אז הוא מסוגל לנטרל דברים".
בסוף אפריל ותחילת מאי, הכומר לשעבר של ברק אובמה, ג'רמיה ראייט, ביקר את ההשפעה של אקסלרוד על אובמה. עיתון הניו יורק טיימס דיווח כי ראייט אמר על אקסלרוד כי "למרות שהוא היה מומחה בקידום מועמדים שחורים אצל בוחרים לבנים, הוא לא ידע הרבה על להקשר עם הקהילה השחורה... הם מרחיקים אותו מהקהילה האפרו-אמריקאית. דייוויד לא מכיר את הסצנה של הכנסייה האפרו-אמריקאית".
חברות הייעוץ של אקסלרוד
שירות הייעוץ הפוליטי של אקסלרוד פועל דרך החברה שלו AKP&D Message & Media ("איי. קיי.פי, אנד די. מסר ותקשורת"). הוא גם מפעיל עסק נוסף מאותו משרד, ASK, אשר עוסק בתכנון אסטרטגיה עבור קמפיינים פרסומיים לחברות. השותפים בחברה, אריק סדלר (ה-S בראשי התיבות של שם החברה ASK), בן 39, מנהל יחסי ציבור לשעבר בחברת הטלפונים AT&T, ומומחה במונטין תאגידי בחברת פי.אר ג'יאנט אידלמן והמנהל השותף של החברה, וג'ון קופר (ה-K בראשי התיבות של שם החברה ASK), בן 51, מנהל תקשורת בקונגרס של ארצות הברית ויועץ לתעשיית הפרסום.
ב-2006, חברת החשמל קום-אד שכרה את ASK כדי שתיצור עבורה מעין קבוצה-תנועה שורשית כ-CORE (תנועה מתקופת הלחימה לזכויות האזרח באמריקה), אשר תיארה את עצמה באתר האינטרנט שלה כ"קואליציה של אינדיבידואלים, אנשי עסקים וארגונים", התומכים בהעלאת מחירים. אחרי הגשת תלונה לאחראי הרגולציה של מדינת אילינוי, קום-אד הכירה בכך שהיא השקיעה מאמץ שהסתכם ב-15 מיליון דולר שלמים.
ב-2004, חברת הכבלים קייבלויז'ן שכרה את ASK גם כן למטרת הקמת מעין קבוצה-תנועה שורשית בסגנון CORE, על מנת לסייע לבנות אצטדיון חדש לקבוצת הפוטבול הניו יורק ג'טס במנהטן. העמלה בסך של 1.1 מיליון דולר נרשמה כ"חוזה הלובי הגדול ביותר" של השנה בדו"ח השנתי של ועדת לנושא הלובי של מדינת אילינוי.
ב-2007, בית החולים של אוניברסיטת שיקגו שכר את ASK לסייע בשיווק תוכנית להכוונת חולים שאין להם ביטוח רפואי למוסדות רפואיים אחרים. התוכנית ספגה ביקורת מצד אנשים מהקהילה באזור, אולם, יש הרואים בתוכנית דרך להפטר מחולים שעולים הרבה כסף ובכך להעלות שרותי בית החולים.
שעונית
שְעוֹנִית או פָּסִיפְלוֹרָה (שם מדעי: Passiflora) הוא סוג במשפחת השעוניתיים המונה מעל 200 מינים, ואין-ספור זנים והכלאות. רוב המינים בסוג מטפסים, ולצדם קיימים מספר מינים שיחיים ומספר עשבוניים. רוב המינים מטופחים למטרת נוי בלבד, רק מספר מינים בודדים מטופחים לשם מאכל, כגידול פרטי או מסחרי; המין הנפוץ והמוכר ביותר מביניהם הוא השעונית הנאכלת.
ביולוגיה
לרוב שעוניות הנוי מבנה פרח ייחודי, הזקוק לדבורה גדולה לשם האבקה יעילה. באמריקה הטרופית מקבעים מוטות עץ בקרבת מטעי שעונית כדי לעודד קינון של דבורת העץ. עם זאת, יש שוני גדול בצורתו ובגודלו של הפרח בין המינים. מינים מסוימים מואבקים על ידי קוליברים ודבורת עץ, או על ידי צרעות, או על ידי עטלפים, בהתאמה, וישנם מינים המתרבים בהאבקה עצמית. מיני השעונית אהובים על זחלי עש ושאר פרפרים ארוכי כנף דוגמת ההליקוניה.
חָפִים של שעונית מבאישה מכוסים בשערות המפרישות נוזל דביק הגורם להילכדותם של חרקים רבים. ישנם מחקרים המבססים את ההשערה שהתנהגות זו מהווה הסתגלות בדומה לצמחים טורפים.
נמלים וצמח השעונית פיתחו יחסי גומלין מיוחדים. בליטות על פטוטרת העלה וחלקם התחתון של החפים הן כנראה חלק ממנגנון הגנה שפיתח הצמח להגנה ממזיקים. בליטות אלו מפרישות נוזל מתוק – צוף – והן נקראות צוּפָנים חוץ-פרחיים. נמלים הנמשכות לנוזל זה, מעוניינות לשמור על 'ארוחת החינם' שלהן, ותוך כדי כך טורפות ביצים וזחלים של מזיקים, דוגמת פרפרי ההליקוניה.
תפוצה
משפחת השעוניתיים נפוצה ברוב יבשות העולם, מלבד אירופה ואנטארקטיקה. תשעה מינים של שעונית מקומיים לארצות הברית, ונמצאים מאוהיו שבצפון, ועד קליפורניה שבמערב והפלורידה קיז שבדרום. רוב מיני השעונית נמצאים במרכז אמריקה, וכמו כן בסין, דרום אסיה, ניו גינאה, אוסטרליה וניו זילנד. באפריקה קיימים צמחים רבים מסוגים שונים במשפחת השעוניתיים (כדוגמת האדניה), אך לא צמחים מהסוג שעונית.
מיני השעונית התאקלמו מעבר לתחום תפוצתם הטבעי. לדוגמה, השעונית הכחולה גדלה כיום בר בספרד.
השעונית הנאכלת בעלת הפירות הסגולים והשעונית הצהובה מטופחים כיום באזורים סובטרופיים וטרופיים בהתאמה, לשם פירותיהם. שני מינים אלה התגלו כמינים שונים, אשר מקורם מאזורי אקלים שונים, והם פורחים בשעות שונות ביום. מין השעונית הנאכלת הוא בעל הפריה עצמית, בעוד השעונית הצהובה היא בעלת אי התאם עצמי, ונדרשים שני צמחים שונים להפריה.
תירבות
בזמן התקופה הוויקטוריאנית הפרח (שפריחתו, מלבד כמה מינים בודדים, נמשכת יום אחד) היה מאוד מקובל, ונוצרו הרבה הכלאות בין המינים שעונית תכולה ושעונית חיקית ומינים טרופיים אחרים.
מאות הכלאות נקראו בשם, וכיום נעשות הכלאות באופן נרחב לשם פרחים, פירות ועלווה. מספר מיני שעונית הוכלאו מחוץ לתחום תפוצתם הטבעי, משום פרחיהם היפים. מטפס הפסיפלורה למאכל, או המרקוזה, השעונית הנאכלת, מטופחת בהיקף נרחב בקריביים, פלורידה ודרום אפריקה לשם פריו, אשר משמש כמקור למיץ.
שעונית רפואית או מייפופ הוא מין נפוץ בדרום-מזרח ארצות הברית. זהו נציג סובטרופי של משפחה אשר טרופית ברובה. עם כך, בשונה מקרוביו הטרופיים, מין זה עמיד מספיק כדי לשרוד בטמפרטורות של עד 20- מעלות צלזיוס לפני ששורשיו ימותו. הפרי מתוק, צהוב, ולערך בגודלה של ביצת תרנגולת.
בננה פוקה או קורובה (Passiflora tarminiana), אשר במקור הגיעה ממרכז ברזיל, היא עשב פולש, במיוחד באיי הוואי, היכן שהפירות נאכלים על ידי חזירי בר. הצמח מתפשט ומדכא צמחייה מקומית, בעיקר בצידי דרכים. הפרי אכיל, אך אינו נחשק כמו פרי המרקוזה.
מרבית השעוניות חובבות הקור מהרי האנדים ניתנות לגידול בהצלחה לשם פרחיהן היפים ופירותיהן באזורים ים-תיכוניים קרירים, כדוגמת מפרץ מונטריי, סן פרנסיסקו בקליפורניה ולאורך חופיה המערביים של ארצות הברית ועד לקנדה.
מרבית המינים בעלי פרי מאורך באורך של 5–20 ס"מ וברוחב של 2–5 ס"מ, בהתאם למין או לזן.
רפואה
לעליי ושורשיי שעונית רפואית היסטוריית שימוש רחבה על ידי האינדיאנים באמריקה הצפונית. בשעונית נאכלת ובכמה מינים נוספים משתמשים במרכז ודרום אמריקה. העלים הטריים או היבשים משמשים להכנת מרקחת, תה אשר משמש לטיפול בנדודי שינה, היסטריה ומחלת הנפילה, ובנוסף מוערך בשם תכונותיו כיעיל נגד כאבים. נמצא שהוא מכיל חומרים בעלי תכונות נוגדות דיכאון. אמנם בפרח ישנם רק שרידים של חומרים אלו, אך בשורשים ועלים של מספר מינים ישנן כמויות גדולות שלהם, והם היו בשימוש כדי להעצים את ההשפעה של סמי הזיה. לאחר ייבוש, העלים ניתנים גם לעישון.
השם
השעונית מוכרת בשם פרח התאווה או פרח התשוקה, אך זהו שם שגוי. טעות זו נובעת במקור מתרגום לקוי מלטינית לאנגלית, ועקב כך השתרשה הטעות גם לשפות אחרות כולל העברית.
תאווה (באנגלית: Passion) אינה מתייחסת לאהבה אלא לסמל התאולוגי הנוצרי של הפסיון של ישו על הצלב. במאה ה-15 וה-16 מיסיונרים ספרדים נוצרים גילו את הפרח ואימצו את מבנהו הייחודי, ובמיוחד את מספריהם של חלקיו, כסמלים לימיו האחרונים של ישו, ובמיוחד לצליבה. לדוגמה, זירי העטרה המעגליים, אשר מספרם כמאה ויותר, ומשתנים מצמח לצמח, נלקחו כדי לסמל את כתר הקוצים. עשרת עלי הגביע והכותרת יכולים לסמל את עשרת השליחים הנאמנים (מתוך שנים עשר). שלוש הצלקות יכולות לסמל את שלושת המסמרים (מסמר אחד לשתי הרגליים), וחמשת המאבקים את חמשת הפצעים (ארבעה בגפיים ואחד מהחנית). הפרח קיבל שמות הקשורים לסמלים אלו ברחבי אירופה מאז אותה תקופה. בספרד הפרח מוכר כ'קוץ של ישו'. בגרמניה הפרח היה מוכר כ'הכוכב של אמו של אלוהים'. פרחי השעונית, ובמיוחד הפרי, מקושרים באופן קבוע עם רמיזה רומנטית או מינית, אשר מספקים עילה לשימושים מסוימים, כגון משקה קל בשם 'תאווה סגולה'.
אהרן אהרנסון הביא את השעונית כאחד מהדוגמאות ליצירת שמות המוניים (כלומר עממיים) לצמחים, במאמר שפרסם ועד הלשון בשנת תרע"ג (1913):
מינים בישראל
בעולם מוכרים מעל 200 מינים, מהם קיימים בישראל מספר מינים:
אריה קונגו
אריה קונגו (שם מדעי: Panthera leo azandica; קרוי גם אריה אוגנדי או אריה צפון-מזרח קונגו), הוא אחד מתת-המינים של האריה, החי במרכז אפריקה; בעבר נחשב לאריה מסאי.
בשונה מרוב האריות, מצוי אריה קונגו באופן נרחב גם ביערות גשם טרופיים.
הגדרה כתת-מין
אריה קונגו הוא תת-מין שבעבר נחשב כאוכלוסייה נוספת של אריה מסאי. הזואולוג האמריקאי ג'ואל אסף אלן ( Joel Asaph Allen; 1921-1838) היה הזואולוג הראשון שהתייחס אליו כתת-מין נפרד, לאחר בחינת דגימה של אריה זה ב-1912 עבור האוסף הזואולוגי של המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע. אלן אמנם הודה שלתת-המין החדש גולגולת ומערכת שיניים הזהות לאלו של האריה המסאי, אך טען שהיות וצבעו של אריה זה שונה הוא ראוי להכרה כתת-מין נפרד.
הפרסום המדעי הראשון של אריה קונגו כתת-מין בפני עצמו היה בגיליון שיצא ב-1924 שהוקדש לזכרו של אלן שנפטר 3 שנים קודם לכן וכלל תיאור נרחב של הדגימות שאסף אלן בקונגו. בניתוח גנטי נמצא שאריה קונגו והאריה הסנגלי קרובים יותר לאריה האסייתי מאשר לתת-מינים אפריקנים אחרים של האריה.
מאפיינים פיזיים
לאריה קונגו פרווה חלקה ודלילה שצבעה כהה יותר משל תת-מינים אחרים ונוטה לגוון זהוב-חאקי כהה או חום-ורדרד דהוי. הפרווה כהה יותר, בדרך כלל, בחלק העליון בהשוואה לצלעות ולגחון, ואצל הזכרים היא כהה יותר.
לאורך הגב ניתן להבחין בפס דהוי בצבע קפה בהיר, הנמשך עד הקודקוד או עד בין העיניים. הגחון, הלחיים, החזה ופנים הרגליים הם צבע לבן-שמנתי, ועל הרגליים והמותניים יש לעיתים כתמים. מעל עיני האריה זוג כתמים כהים במסגרת בהירה, הנראים כשריטות ותחת עיניו יש רצועה לבנה. סביב הפה והסנטר יש כתם צהבהב, והלוע בצבע שחור. צבע הזנב זהה לצבע הגוף, כשבקצהו ציצה שעירה שצבעה חום כהה או שחור.
ראש האריה גדול וקצר, גופו צר וארוך, ורגליו קצרות, עבות ומוצקות. הרגליים הקדמיות שריריות וגבוהות מפלג הגוף האחורי. כפות הרגליים גדולות וכהות ובעלות טפרים חדים המכונסים בנרתיק כשהאריה אינו עסוק בציד. סביב צווארו, חזהו וראשו של הזכר יש רעמת שיער מעובה בצבע חום בהיר, הנוטה להתכהות סמוך לכתפיים ולבית השחי. הלביאה קטנה וקלה יותר. משקלו של הזכר נע בין 148 ל-190 ק"ג. הנקבות קטנות מהזכרים ומשקלן נמוך יותר.
תפוצה ואקולוגיה
התפוצה הנוכחית של אריה הקונגו מוגבלת למספר אזורים מבודדים לאורך גבול אוגנדה-קונגו.
בית הגידול של האריה המסאי הוא בעיקר יערות טרופיים, סוואנות גשומות ולחות, וכן אזורים הררים כדוגמת הרי רוונזורי. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-1,000 מילימטר לשנה.
אריה הקונגו חי בלהקה עם מספר ממוצע של 6–8 פרטים, המורכבת בעיקר מלביאות וממעט זכרים (3-1 בדרך כלל). בין הלביאות בלהקה יש קשר חזק, והן ימנעו מלביאות חדשות להצטרף. הציד מתבצע על ידי הלביאות בעיקר בשעות הלילה, והדמדומים. האריות יבואו לעזרתם רק כדי להכניע טרף גדול.
בין פריטי הטרף הפוטנציאלים של אריה הקונגו ניתן למנות את בעלי החיים הבאים: קובוס שחור רגל, בובאל ג'קסון, אוריבי, צבי סוף הסוואנה, צביון צהוב-גב, אנטילופת בייטס, צביון שחור-חזית, צביון אדום, צביון הסבך, קודו מסורטט, תאו אפריקני ועוד. בעבר, כאשר תפוצתו הייתה רחבה יותר ביערות האיטורים, סביר להניח שטרפו כלל גם חזיר נהרות, חזיר יער ענק, קודו הביצות, בונגו, תאו היער, אוקפי ופיל יער אפריקני (בפרטים צעירים) ואוכלי צמחים נוספים.
ההריון נמשך כשלושה חודשים לאחריהם נולדים עד שישה גורים בעלי פרווה מנומרת. הללו שוהים בשבועות הראשונים בשכיבה בסבך, והלביאה מלמדת אותם בהדרגה לאכול מזון מוצק ולאחר מכן לצוד.
שימור
מצבו של האריה הקונגו לא הוגדר על ידי IUCN, אך בהתחשב במצב האוכלוסייה הכללי של האריה כמו גם תפוצתו המקוטעת והמצומצמת, סביר להניח שמצבו עומד בקריטריונים של סכנת הכחדה (EN).
מספר אזורי מחיה מוגנים עבורו: הפארק הלאומי המלכה אליזבת, הפארק הלאומי מרצ'יסון פולס, הפארק הלאומי עמק קידפו, הפארק הלאומי הרי רוונזורי (אוגנדה) והפארק הלאומי וירונגה (קונגו).
אין אוכלוסייה שבויה של תת-מין זה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1916
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1916 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-33 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 7 בנובמבר 1916. הנשיא היוצא וודרו וילסון, המועמד הדמוקרטי, התמודד מול השופט העליון צ'ארלס אוונס יוז, המועמד הרפובליקני. אחרי מאבק קשה, וילסון ניצח את יוז בהפרש זעום של 600,000 קולות בקרב הבוחרים, והשיג רוב דחוק בחבר האלקטורים בכך שניצח בכמה מדינות מתנדנדות על חודו של קול. היבחרו מחדש של וילסון הייתה הפעם הראשונה שמועמד דמוקרטי ניצח בפעם השנייה ברציפות בבחירות לנשיאות מאז ניצחונו של אנדרו ג'קסון ב-1832. הבחירות הללו היו האחרונות שהתרחשו לפני אשרור התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, שנתן זכות הצבעה לנשים.
הבחירות התרחשו במהלך המהפכה המקסיקנית במקסיקו, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה באירופה, אליה עדיין לא הצטרפה ארצות הברית. הדעה הציבורית בארצות הברית, שעדיין הייתה נייטרלית, נטתה במיוחד לעבר מדינות ההסכמה- בריטניה וצרפת, בגלל היחס לאזרחים בידי הצבא הגרמני, שכבש והחזיק חלקים גדולים מבלגיה ומצפון צרפת. אבל, למרות הסימפתיה כלפי מדינות ההסכמה, רוב המצביעים האמריקניים רצו להימנע ממעורבות במלחמה, והעדיפו להמשיך במדיניות הנייטרלית. וילסון נעזר בסלוגן האהוד "הוא שמר עלינו מחוץ למלחמה" כדי לקסום לבוחרים שרצו להימנע ממלחמה באירופה או עם מקסיקו. יוז הפרוגרסיבי האשים את וילסון בכך שלא ביצע "הכנות נחוצות" לקראת עימותים אפשריים, ורק חיזק את תדמיתו של וילסון כמתנגד למלחמה. הרפובליקנים תמכו בהתערבות בינלאומית מתונה בשלושת הממשלים הקודמים שלהם, ואף נשיא דמוקרטי לא לחם במלחמה מאז ג'יימס פולק במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
למרות הניצחון הדחוק שלו, וילסון השיג יותר קולות ב-1916 מאשר ניצחונו ב-1912, שבו השיג רוב סוחף של אלקטורים. וילסון השיג את הרוב בזכות הפילוג הרפובליקני של 1912 בין הנשיא ויליאם הווארד טאפט ותאודור רוזוולט, הנשיא הרפובליקני לשעבר, שרץ מטעם המפלגה הפרוגרסיבית. ב-1916, הרפובליקנים השמרנים והפרוגרסיביים התאחדו מאחורי יוז המתון כדי לנצח את וילסון. אולם וילסון זכה לתמיכת מצביעים רבים שתמכו ברוזוולט.
זאת הייתה אחת מארבע מערכות הבחירות היחידות בהן מועמד נבחר לנשיאות ללא תמיכת מדינת מגוריו (ניו ג'רזי). הפעם הראשונה הייתה כשג'יימס פולק (טנסי) נבחר ב-1844. הפעם השלישית הייתה בבחירות של 1968, בהן נבחר ריצ'רד ניקסון ללא תמיכת ניו יורק. הפעם האחרונה קרתה ב-2016, בה דונלד טראמפ נבחר ללא תמיכת ניו יורק. אולם וילסון כן ניצח במדינה בה נולד (וירג'יניה), כניקסון (קליפורניה), בניגוד לפולק, שנולד בקרוליינה הצפונית, ולטראמפ, שנולד בניו יורק.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1916 נערכה בשיקגו מ-7 ביוני עד ל-10 ביוני. המטרה העיקרית של מנהיגי המפלגה הייתה לאחות את הקרע במפלגה שהתרחש בשנת 1912. באותה השנה, תאודור רוזוולט פרש מהמפלגה ויצר מפלגה משלו, המפלגה הפרוגרסיבית, שהכילה את רוב הרפובליקנים הליברליים. ויליאם הווארד טאפט, הנשיא היוצא, זכה במועמדות של המפלגה הרפובליקנית הרגילה. הפילוג חילק את הקול הרפובליקני ונתן את הניצחון בבחירות לוודרו וילסון הדמוקרטי. למרות שכמה מועמדים רצו לקבל את המועמדות - כמו הסנאטור השמרן אליהוא רוט מניו יורק והסנאטור הליברלי ג'ון וויקס ממסצ'וסטס - מנהיגי המפלגה רצו מישהו שיהיה מקובל על שני האגפים. הם פנו אל השופט בבית המשפט העליון, צ'ארלס אוונס יוז, שכיהן כשופט בבית המשפט מאז 1910, והיה בעל יתרון, שכן הוא לא דיבר על עניינים פוליטיים במשך 6 שנים. למרות שהוא לא ניהל מסע בחירות כדי לזכות במועמדות, יוז הבהיר שלא ידחה את המועמדות. הוא זכה במועמדות בסיבוב השלישי. סגן הנשיא לשעבר, צ'ארלס וורן פיירבנקס, נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא. יוז הוא השופט היחיד שנבחר להיות מועמד לנשיאות מטעם מפלגה גדולה כלשהי.
הוועידה הדמוקרטית הלאומית
הוועידה הדמוקרטית הלאומית התכנסה בסנט לואיס, מיזורי מ-14 ביוני עד ל-16 ביוני. בגלל הפופולריות של וילסון בתוך המפלגה, הוא נבחר שוב להיות המועמד. סגן הנשיא שלו, תומאס מרשל, נבחר גם הוא מחדש בלי התנגדות.
מועמדים מהמפלגה הפרוגרסיבית
הפרוגרסיבים תמכו שוב בתאודור רוזוולט ובג'ון פארקר מלואיזיאנה. רוזוולט שלח מברק לוועידה והכריז שלא יקבל את המועמדות אלא יתמוך ביוז. לאחר שרוזוולט סירב לקבל את המועמדות, המפלגה החלה להתפרק. חלקם רצו לתמוך בויליאם ג'נינגס ברייאן, שהיה מועמד שלוש פעמים מטעם הדמוקרטים, ובהנרי פורד בתור סגנו, אולם ההצעה לא התממשה. חלק מהפרוגרסיבים סירבו לתמוך ביוז, וביקשו לבחור במושל קליפורניה הירם ג'ונסון או בגיפורד פינצ'ו. כיוון שהם סירבו, רבים החלו לתמוך ברפובליקנים. כשהוועידה התכנסה בשיקגו ב-26 ביוני, הצירים תמכו ביוז, והבינו שללא רוזוולט, למפלגה אין תמיכה בקרב הבוחרים.
מועמדי המפלגה הפרוגרסיבית "הבינונית"
אולם רבים במפלגה, כמו ג'ון פארקר, המשיכו לסרב לתמוך ברפובליקנים. פארקר רצה לנסות להיבחר לנשיאות, ואילו אחרים רצו לתמוך בוילסון. נראה היה שוועידה נוספת תתכנס באוגוסט, עד שנציגי המפלגה ביטלו אותה, והחליטו לא להגיש מועמד. האלקטורים של המפלגה קיוו שיהיו לשון המאזניים.
פארקר הודיע על תמיכתו בוילסון.
מועמדים מהמפלגה הסוציאליסטית
יוג'ין דבס, מנהיג המפלגה, בחר לא לנסות לרוץ לנשיאות, אלא לרוץ להיבחר לקונגרס. אלן בנסון, עורך עיתון מניו יורק, שלט במפלגה בגלל התנגדותו למיליטריזם, והצעה שכל כניסה למלחמה תוכרע במשאל עם. הצירים הצביעו בדואר, ובנסון הצליח להשיג רוב. סגנו היה ג'ורג' קירקפטריק, מרצה מניו ג'רזי.
מסע הבחירות בסתיו
הדמוקרטים בנו את מסע הבחירות שלהם סביב הססמה "הוא שמר עלינו מחוץ למלחמה", בטענה שניצחון רפובליקני יגרום למלחמה עם מקסיקו ועם גרמניה. עמדתו של וילסון הצליחה לזכות לתמיכה במדינות המערב. יוז העדיף לצמצם את הנושא המלחמתי. הוא תמך בתוכנית להעלאת המוכנות לקראת המלחמה. וילסון הצליח לשכנע את הגרמנים להשעות את מלחמת הצוללות לזמן בלתי מוגבל, ולכן היה קשה ליוז לתקוף את מצע השלום שלו. במקום, יוז תקף את התערבותו הצבאית של וילסון במקסיקו, שם ארצות הברית תמכה בכמה פלגים במהפכה המקסיקנית. יוז גם תקף את וילסון בגלל תמיכתו בחוקים שעזרו למעמד הפועלים (למשל, הגבלת יום העבודה ל-8 שעות) ואמר שהם פוגעים בעסקים. אך הפועלים תמכו בחוקים כאלה והביקורת לא השפיעה על וילסון. התמיכה של רוזוולט, והעובדה שהרפובליקנים עדיין היו רוב, עזרו ליוז. יוז עשה טעות בקליפורניה. ממש לפני הבחירות, הוא ערך מסע בחירות במדינה. בזמן שהיה בלונג ביץ', הוא שהה באותו מלון כמו הירם ג'ונסון, המושל החזק של המדינה. יוז לא ידע שג'ונסון נמצא גם כן באותו מלון, ולא הלך לברך את ג'ונסון בסוויטה שלו. טעות זאת גרמה לג'ונסון לראות ביוז סנוב ולא לתת לו תמיכה מלאה. בגלל ההפסד הזעום שיוז חווה בקליפורניה, יכול מאוד להיות שתקרית זו עלתה לו בנשיאות.
כמה היסטוריונים טענו שבגלל המשבר הבינלאומי, וילסון העדיף שאם יפסיד בבחירות, יוז יכנס לתפקידו מיד ולא יחכה עוד ארבעה חודשים. תוכניתו הייתה למנות אותו לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית, ואז להתפטר יחד עם סגן הנשיא מרשל, כדי שיוז יתמנה לנשיאות. התוכנית לא התרחשה בגלל ניצחונו של וילסון.
תוצאות
התוצאות היו צמודות מאוד, והיו בספק במשך כמה ימים, בגלל הציפייה לתוצאות מקליפורניה במערב. ההצבעה האלקטורלית הייתה אחת מהצמודות ביותר בהיסטוריה האמריקנית. מועמד היה צריך 266 קולות כדי לנצח, ואילו וילסון זכה ב-30 מדינות עם 277 אלקטורים, כשיוז זוכה ב-18 מדינות עם 254 אלקטורים. וילסון היה השני מבין ארבעה נשיאים שנבחרו שוב והשיגו פחות אחוזים מהאלקטורים מהפעם הקודמת שבה נבחרו, לאחר ג'יימס מדיסון ב-1812. כיוון שחבר האלקטורים השתנה במהלך כהונתו של מדיסון, אולם נשאר אותו הדבר במהלך כהונתו של וילסון, וילסון היה הראשון מבין שלושה נשיאים שנבחרו שוב עם פחות אלקטורים. המקרה קרה שוב אצל פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1940, ואצל ברק אובמה ב-2012.
המדינה המכריעה הייתה קליפורניה, שם וילסון ניצח בהפרש של 3,800 קולות מתוך מיליון. ניו המפשייר לא הייתה מדינה מכריעה, אולם וילסון השיג שם ניצחון בהפרש של 56 קולות: ההפרש הנמוך ביותר בתולדות ארצות הברית. אם יוז היה זוכה בקליפורניה וב-13 האלקטורים שלה, הוא היה זוכה בבחירות. אגדה מספרת שבליל הבחירות, יוז הלך לישון כשהוא חושב שהוא זכה בנשיאות. בבוקר לאחר מכן, עיתונאי התקשר כדי לשמוע את תגובתו לגבי ניצחונו של וילסון. מישהו ענה לטלפון ואמר ש"הנשיא ישן". העיתונאי ענה ב"כשהוא יתעורר, תגידו לו שהוא לא הנשיא".
בספירת הקולות הכללית, ההפרש של וילסון היה גבוה יותר, אבל עדיין היה זעום - וילסון זכה ב-49% מהקולות לעומת 46% ליוז, הפרש של 3.1%. היה זה ההפרש הקטן ביותר שבו נבחר מחדש נשיא מכהן עד ל-2004. בכך שניצח את יוז, היה וילסון הנשיא הדמוקרטי הראשון שנבחר לכהונה שנייה רצופה מאז אנדרו ג'קסון ב-1832. סגן הנשיא תומאס מרשל הפך לסגן הנשיא הראשון שנבחר לכהונה שנייה מאז ג'ון קלהון ב-1828.
בבחירות הצביעו כ-3.5 מיליון בוחרים יותר מאשר 1912, עדות לעניין בבחירות. באילינוי הצביעו כמיליון אנשים יותר.
וילסון השיג 9,126,868 קולות, כמעט 3 מיליון יותר מאשר 1912. יוז השיג כמיליון קולות יותר מכל מועמד רפובליקני אי פעם. בחלק מהמדינות בהן וילסון זכה, בעיקר בדרום ארצות הברית, הפרש הניצחון היה גדול. וילסון הפסיד בהפרשים גדולים בצפון מזרח המדינה ובמיד אטלנטיק. וילסון הצליח להוביל בדרום מערב ארצות הברית ובמדינות ההר, וגם בדרום מזרח המדינה.
למרות שהפרוגרסיביים לא הריצו מועמד לנשיאות, האלקטורים שלהם ניצחו בחמישה מחוזות. למרות שווילסון זכה בשלוש מדינות שבהן הוא הפסיד ב-1912 (קליפורניה, וושינגטון ויוטה), הוא הפסיד ב-13 מדינות שבהן הוא זכה בבחירות הקודמות.
רבים עברו לתמוך במפלגה הדמוקרטית. וילסון ניצח ב-200 מחוזות רפובליקניים. רבים האמינו שלמפלגה יהיה יתרון ב-1920, דבר שהיה לא נכון.
וילסון היה הנשיא הדמוקרטי האחרון שנבחר ללא ניצחון במינסוטה, והאחרון שניצח בבחירות ללא מסצ'וסטס ורוד איילנד (בהן זכה ארבע שנים קודם לכן). הוא גם הדמוקרט האחרון שנבחר לשתי כהונות בלי לזכות במישיגן ובפנסילבניה (למרות שדמוקרטים אחרים ניצחו בבחירות ללא מדינה אחת או שתיהן, הם שירתו רק כהונה אחת בתפקיד או שניצחו בהן בבחירות אחרות).
הייתה זאת הפעם האחרונה בה צפון דקוטה ודרום דקוטה לא תמכו באותו המועמד.
Lady Be Good
Lady Be Good היה שמו של מפציץ כבד מסוג קונסולידייטד B-24 ליברייטור של חיל האוויר של ארצות הברית שהתרסק בימת החול כאלאנשיו במדבר לוב בנסיבות לא ברורות, לאחר שחזר מגיחת הפצצה על נאפולי שבאיטליה במלחמת העולם השנייה. המפציץ שהתרסק לאחר שאזל לו הדלק, נמצא במרחק מאות קילומטרים משדה התעופה הצבאי בנינה בו היה אמור לנחות, וכל צוותו נעלם.
מהלך המשימה
ב-4 באפריל 1943 יצאו 25 מפציצים מלהק הפצצה 376 של בעלות הברית משדה התעופה הצבאי בנינה שבלוב להפציץ מטרות בנאפולי. ביניהם היה גם המפציץ Lady Be Good (מספר סידורי 41-24301) שהשתייך לטייסת הפצצה 514. לאחר תום המשימה, לא הגיע המפציץ חזרה ליעדו ולאחר מספר ניסיונות חיפוש שעלו בתוהו, הוכרזו תשעת אנשי הצוות כנעדרים וההנחה הייתה שהם התרסקו לתוך הים התיכון.
לצוות המפציץ הייתה זו משימת הקרב הראשונה. הם הגיעו ללוב ב-18 במרץ 1943, שבוע לפני המפציץ שהגיע לשדה חדש לחלוטין. הטייס היה סגן ויליאם האטון וטייס המשנה רוברט טונר. יחד איתם היו עוד 7 אנשי צוות בתפקידים שונים. הם המריאו למשימתם מבנינה בשעה 15:00 ומטוסם היה בין האחרונים להמריא. רוחות חזקות וראות גרועה וייתכן גם שחוסר ניסיונם, מנע מהם להצטרף לקבוצת ההפצצה הראשית, והם המשיכו לבצע את המשימה בגפם.
בדיווחים ביומן הנווט נרשם כי בשעה 20:52 הם פנו בכיוון 140° מה שמלמד שכנראה הם זנחו את משימת ההפצצה והחלו לחזור לכיוון הבסיס. בשעה 22:00 הטיל הצוות את הפצצות לים התיכון כדי להקל על משקל המטוס ולחסוך בדלק. בחצות הלילה התקשר הטייס לבסיסו ודיווח כי מכשיר הניווט שלו אינו פועל ושאל מה מיקום הבסיס. נמסר לו כיוון, אך לא ברור אם תקשורת הרדיו אכן הגיעה למטוס. המטוס חלף מעל הבסיס, לא הבחין בזיקוק סימון שנורה על מנת להסב את תשומת לבו והמשיך למעמקי יבשת אפריקה עוד שעתיים טיסה. משאזל הדלק, החליט הצוות לצנוח מהמטוס אל המדבר. המטוס עצמו המשיך לטוס ללא צוות לכיוון דרום, עד שאזל הדלק והוא התרסק.
מציאת הגופות
ב-27 בפברואר 1959 גילתה משלחת חיפושי נפט בריטית את שברי המטוס. המטוס היה כמעט שלם ונמצאו הוכחות כי מנוע אחד אפילו פעל בעת ההתרסקות, מה שמלמד שהמטוס איבד גובה באיטיות ובעצם גלש גלישת גחון על אדמת החול המדברית עד שנעצר. צוות חקירה ראשון הגיע למקום ב-26 במאי 1959 ומצא את המטוס במצב מצוין, 16 שנה לאחר ההתרסקות. המקלעים היו בכושר ירי ומכשיר הקשר פעל כשורה. אפילו ספל תה נמצא ראוי לשתייה. בכל האזור סביב המטוס לא נמצאו גופות או שלדי גופות וגם לא שרידי מצנחים. רישומים ביומן הנווט נפסקו כבר באזור נאפולי.
משלחת חיפוש של צבא ארצות הברית נשלחה כדי למצוא את הנעדרים. המשלחת הגיעה למסקנה כי הצוות צנח מן המטוס טרם התרסקותו והחל לצעוד לכיוון צפון. הם הניחו שהגופות קבורות מתחת לדיונות החול.
ב-1960 נמצאו שמונה מתוך תשע הגופות לאחר מאמץ חיפוש מרוכז של משלחת חיפושי נפט בריטית. הגופות נמצאו מרוחקות זו מזו, וניתן היה ללמוד מהן, ומהיומנים שכתבו אנשי הצוות את מהלך האירועים לאחר הצניחה. שמונת אנשי הצוות הצליחו להפגש לאחר הצניחה, לאחר שאתרו זה את זה בירי מאקדח נורים. איש הצוות התשיעי, המטילן ג'ון וורבקה, לא נמצא על ידם היות שמצנחו נפתח רק באופן חלקי, וסביר להניח שהוא נהרג מיד עם הפגיעה בקרקע. גופתו הייתה הראשונה שנמצאה. מתוך הנחה מוטעית שהם קרובים לים התיכון, הם החלו בצעידה צפונה תוך שהם משאירים מאחוריהם ציוד לא חיוני, כסימון הדרך למשלחת חיפושים שאולי תצא לחפש אותם.
למרות שהייתה ברשותם רק מימייה אחת של מים, חלקם שרדו בחום המדבר הנוראי שמונה ימים, והצליחו לעבור מרחק של 170 ק"מ. שרידיהם של חמישה נמצאו מקובצים במרחק 128 ק"מ ממקום ההתרסקות ושלושה המשיכו לבד בניסיון להזעיק עזרה. אחד מהם הצליח להמשיך עוד 32 ק"מ, השני 43 ק"מ. השרידים של האחרון, המקלען ורנון מור לא נמצאו מעולם. ייתכן ונצפה על ידי משלחת חיפושי נפט ב-1953, ונקבר מאז בחולות. המשלחת לא ידעה באותה עת כי יש צוות מטוס נעדר בסביבה והם צילמו את הגופה שמצאו וקברו אותה. על פי הצילומים, יש סבירות גבוהה שזה אכן מור.
החוקרים מאמינים כי הצוות היה יכול להנצל אם היו יודעים כמה עמוק הם בתוך היבשת ואם היו מאתרים במפה את מיקומם המשוער. במרחק קרוב לזה שבו הלכו צפונה, אם היו הולכים דרומה, היו מגיעים לנווה המדבר אל זיגהן. בדרכם לשם גם היו נתקלים בשרידי המטוס, שבו היו מים, אוכל ואספקה בשפע. ייתכן והיו מצליחים גם להפעיל את מכשיר הקשר, שהיה תקין, ומזעיקים עזרה.
אחרית דבר
חלקים מהמטוס הובאו לארצות הברית כדי לבחון את נסיבות ההתרסקות. השברים היו במצב כה טוב, שחלק מהם שימשו כחלקי חילוף למטוסים מסוג זה. שאר החלקים מוצגים היום במוזיאון התעופה הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית בדייטון שבאוהיו.
צוות של חיל האוויר המלכותי ביקר באתר ההתרסקות ב-1968 ולקח חלקים ובכללם אחד המנועים, לבחינה על ידי חברת מקדונל-דאגלס. חלקים אחרים של המטוס נלקחו על ידי אוספי מזכרות ובוזזי אוצרות. שאריות המטוס שנותרו נלקחו ב-1994 על ידי צוות לובי, לבסיס צבאי בטוברוק. הם נמצאים שם בתצוגה לציבור, שיכול לבקר גם בתא הטייס ובחלקים אחרים של המטוס.
סרטים על האסון
סיפור המקרה הונצח במספר סרטי טלוויזיה וסרטים. בהם:
פדופיליה
פֶּדוֹפִילְיָה (באנגלית: Pedophilia) היא הפרעה נפשית המסווגת כפאראפיליה, המתבטאת במשיכה מינית לילדים שטרם הגיעו לגיל הבשלות המינית (גיל 13 או צעיר יותר), והיא באה לידי ביטוי במחשבות, פנטזיות, דחפים, עוררות, או התנהגות פוגענית-מינית חוזרת ונשנית. פדופילים עשויים להיות מעורבים במעשים הנעים על טווח של פעילות מינית עם ילדים, מפעילויות שאינן כוללות מגע, כמו אקסהיביציוניזם, או צפיה בפורנוגרפיית ילדים, ועד לפעילויות פולשניות הכוללות מגע מיני עם הילד.
גרות', הובסון וגארי (1982) ניסחו את אחת מהטיפולוגיות הראשונות בתחום מתוך ההבחנה בין התעללות פדופילית להתעללות שאינה פדופילית. פדופיליה אינה מקבילה לעבירת מין כלפי ילדים, אף על פי שפעמים רבות נעשה שימוש במושגים הללו כמקשה אחת בציבור ובתקשורת. התעללות מינית בילדים היא לא אבחנה רפואית והיא לא בהכרח מושג נרדף לפדופיליה. יש פדופילים שמעולם לא ביצעו עבירת מין כלפי ילדים, וכך יש עברייני מין רבים שביצעו את העבירות שלהם נגד ילדים מסיבות אחרות מאשר פדופיליה. הבחנה זו חשובה משום שיש הבדל במידת הסיכון לכך שהעבריין יחזור על העבירה (רצידיביזם). מחקרים מלמדים כי פדופיל שמתעלל מינית בילדים פוגע מינית בילדים פי 10 בהשוואה לעבריין מין המתעלל מינית בילדים ואינו פדופיל. פדופיליה מופיעה לפני או במהלך ההתבגרות, והיא יציבה לאורך זמן. פדופיליה מתגלה ליחיד במהלך התקופה הזאת, והיא אינה שלב חולף או נבחרת.
החוק במדינות רבות, ביניהן ישראל, אינו עוסק במושג "פדופיליה", אלא מטיל עונש על קיום פעולה מינית עם קטין מתחת לגיל ההסכמה.
אבחנה
על פי ה-DSM-5 הקריטריונים לאבחון פדופיליה הם:
א. דחפים מיניים, פנטזיות מעוררות או קווי התנהגות חוזרים ונשנים הקשורים לפעילות מינית עם ילד או ילדים צעירים (גיל 13 או צעיר יותר), הנמשכים 6 חודשים לפחות.
ב. הפרט פעל על פי הדחפים המיניים האלה, או שהפנטזיות או הדחפים גורמים לו למצוקה ניכרת או קושי בינאישי.
ג. הפרט הוא לפחות בן 16 ולפחות 5 שנים מבוגר יותר מאשר הילד או הילדים בקריטריון א'.
ספר האבחון מציין כי אין לכלול פרטים בגיל ההתבגרות מאוחרת המעורבים בקשר מיני מתמשך במערכת יחסים עם בני 12–13. בנוסף, לפי ספר האבחון יש לציין אם הפרט נמשך רק לילדים, לגברים, לנשים, גם לגברים וגם לנשים, או מוגבל רק לגילוי עריות. ההפרעה עשויה להיות נלווית לשימוש לרעה בסמים, הפרעה דו-קוטבית, דיכאון קליני, הפרעות חרדה, ופארפיליות אחרות.
ניתן לאבחן פדופיליה באמצעות היסטוריה מינית ובאמצעות דיווח עצמי. אחד האינדיקטורים הקליניים הנפוצים ביותר לאבחון פדופיליה הוא פאלומטריה – מדידת תגובות זקפה שקשורות לגירוי מיני, המשתנות בהתאם לגיל הקורבן ולמינו. שימוש נרחב בפורנוגרפיה פדופילית הוא אינדיקטור קליני נוסף. ה-DSM מציין שאנשים עשויים לבחור את סוג הפורנוגרפיה התואם לתחומי העניין המיניים שלהם.
לפי ה-DSM, קיומם של קורבנות מרובים, כפי שפורט לעיל, הוא מספיק אך אינו הכרחי לאבחון; כלומר, האדם עדיין יכול לעמוד בקריטריון א' אם הוא מכיר בכך שיש לו עניין מיני עז או בלעדי בילדים. סעיף קריטריון א', המציין שהסימנים או הסימפטומים נמשכים במשך 6 חודשים או יותר, נועד להבטיח שהמשיכה המינית אינה עניין חולף בלבד. עם זאת, האבחנה עשויה להתבצע אם יש ראיות קליניות לכך שהמשיכה היא מתמשכת, גם אם לא ניתן לקבוע במדויק את משך 6 החודשים.
טיפולוגיות
נהוג לסווג את הפדופיליה לשתי תתי קטגוריות מקובלות. הבחנה ראשונה נעשית בין פדופיליה כהעדפה מינית בלעדית (כלומר, פדופילים שנמשכים רק לילדים), ובין פדופיליה כהעדפה מינית לא בלעדית (פדופילים שנמשכים גם לילדים וגם למבוגרים).
על פי הטיפולוגיה של גרות', הובסון וגארי (1982) קיימים שני סוגים של מתעללים: הסוג הראשון מתייחס לעבריין הסובל מקיבעון (fixated pedophile), אדם בעל העדפה ראשונית כלפי ילדים, שמזדהה חברתית ומינית עם ילדים בגילאים 6–13. הם מתקשים לפתח מערכות יחסים עם בני גילם, ויחסי מין בפרט. על פי הולמס והולמס (2002) מתעללים מקובעים אינם מתפתחים מעבר לנקודה בה הם מוצאים ילדים מושכים ורצויים. פדופילים אלה על פי רוב לא יעשו שימוש באלימות או במסירי עכבות, אלא ישתמשו בשיטות מתוחכמות ומחושבות של פיתוי ורמייה. עבריינים מקובעים יקיפו את עצמם בצעצועים, משחקי מחשב, ציוד ספורט וסוגים אחרים של ציוד אטרקטיבי לילדים. עבריין מקובע רואה את עצמו כילד ולעיתים קרובות יש לו את אותם אינטרסים. הוא עשוי להסתתר במשחקי משחקי רשת ובפורומים (למשל, דיסקורד), שבהם ילדים מתכנסים ועשוי לדבר בשפה שתואמת את סוג הקורבן האידיאלי שלו. הוא עשוי להזדהות כהטרוסקסואל בחייו האישיים, והוא אינו מרגיש כי מעשים מיניים עם ילדים הם מעשים המעידים על הומוסקסואליות, אלא על ביטוי של אהבה או הדרכה עבור הקורבן. הם עשויים לתמרן את הקורבן עד כדי הסכמה עם המעשה המיני. הם נחשבים כקשים לטיפול לנוכח העובדה כי משיכה מינית לילדים מגדירה את זהותם המינית. הם נתונים לדחפים כפייתיים ונוטים לפגוע מינית בקורבנות רבים. למשל, מחקר שנערך בניו יורק מצביע על ממוצע של 75 קורבנות ו-238 עבירות מין במהלך 12 שנים לכל פדופיל הנמנה עם קבוצה זו.
הסוג השני מתייחס לעבריין הסובל מרגרסיה (regressed), שהתפתחותו המינית והאוריינטציה הבינאישית תואמת לגילו, אולם תחת גורמי לחץ חיצוניים הוא נסוג למעורבות מינית עם ילדים. גורמים אלה לעיתים קרובות מובילים לביטחון עצמי נמוך ודימוי עצמי נמוך, ובכך מערערים את ביטחון העבריין בעצמו כגבר. מעורבותו המינית של עבריין זה עם ילדים אינה מקובעת, אלא היא לעיתים קרובות פרישה זמנית מהמשיכה למבוגרים. מבחינה נפשית, סוג זה של עבריין רואה את הילד כפסאודו-מבוגר בעקבות מצב דחק כל שהוא – למשל, פרידה מבת הזוג, הערכת ביצועים לקויה בעבודה או גורם אחר המביא לידי לחץ. גורמים אלו מביאים אותו למצב בו הוא מרגיש נוח יותר בנוכחות ילדים שאינם שופטים את כישלונותיו. גילוי עריות היא עבירה טיפוסית בקבוצת פדופילים זו. אף שמספר הקורבנות שלהם נמוך בהשוואה לקבוצה הראשונה, מספר התקיפות הוא רב וכן מתרחש במהלך תקופה ארוכה, אף של שנים. הם נוטים לבחור ילדים שיש להם גישה קלה אליהם ולעיתים קרובות בוחרים לפגוע בילדיהם הביולוגיים (intrafamilial). בתקופות שבהן הם תוקפים ילדים, הם מפגינים צרכים נפשיים ומיניים הדומים לאלה של קבוצת המקובעים. אולם, עבריינים מסוג זה נוטים להפגין רגשות אשמה ובושה גבוהות יותר, והפרוגנוזה לגביהם היא בדרך כלל חיובית.
בנוסף, קיימת בספרות המקצועית גם התייחסות לפדופיל הנצלן (exploitative) והפדופיל התוקפן (aggressive) – אולם, מרבית הספרות המקצועית מתמקדת בעיקר בשני הסוגים העיקריים לעיל. התפיסה המחקרית הרווחת היא שקבוצת הפדופילים היא הטרוגנית, בעלת מאפיינים רבים משותפים אך גם מובחנים.
כפי שצוין על ידי אבל, מיטלמן ובקר ועל ידי וורד ואח' ישנה הבחנה גבוהה בין עבריינים פדופילים לעבריינים שאינם פדופילים. מתעללים מינית בילדים נוהגים לפגוע בזמנים של לחץ אישי; יש להם סגנונות תקיפה רבים ושונים; יש להם קורבנות מעטים, בדרך כלל מהמשפחה; ויש להם משיכה עיקרית למבוגרים. פוגעים פדופילים, לעומת זאת, בדרך כלל מתחילים לפגוע בגיל צעיר יחסית; יש להם מספר קורבנות גדול; בעלי דחף פנימי לפגוע מינית; ובעלי אמונות או ערכים ומחשבות שנותנים תוקף והיתר לפגיעה ולסגנון חיים של עבריין מין.
מעט מאוד ידוע על פדופילים שאינם פוגעים, זאת מכיוון שרוב החוקרים עורכים את המחקרים שלהם על אוכלוסיות הכלא ואוכלוסיות פורנזיות אחרות; אוכלוסיות זמינות ונגישות יחסית של נושא המחקר. החוקר מייקל סטו מציע שפדופילים שמבצעים עבירות מין בילדים עושים זאת בגלל התנהגויות אנטי-חברתיות בנוסף למשיכה המינית הסוטה שלהם. הוא קובע כי לא סביר שפדופילים שנמנעים מסיכונים, נמנעים משימוש לרעה בסמים או אלכוהול, ומאמצים עמדות ואמונות התומכות בנורמות וחוקים, יתעללו מינית בילדים.
צריכת פורנוגרפיה
יש חוקרים הטוענים כי צריכה של פורנוגרפיית ילדים היא אינדיקטור אמין יותר לפדופיליה מאשר התעללות מינית, אם כי חלק מהאנשים שאינם פדופילים עשויים גם לצרוך פורנוגרפיה פדופילית. צריכה כזאת עשויה לשמש למגוון מטרות, החל מסיפוק מיני או החלפה עם אספנים אחרים, ועד פיתוי קטינים לפעילות מינית.
פדופילים שצופים בפורנוגרפיית ילדים הם לעיתים קרובות אובססיביים לגבי איסוף, ארגון, ותיוג של אוסף הפורנוגרפיה שלהם לפי גיל, מין, אקט מיני, ופנטזיה. לפי סוכן ה-FBI קנת' לנינג, "איסוף" פורנוגרפיה אינו אומר שהם רק צופים בפורנוגרפיה, אלא שהם שומרים אותה, ו"זה מגדיר, מתדלק, ומאמת את הפנטזיות המיניות האהובות עליהם ביותר". לדידו, האוסף הוא האינדיקטור הטוב ביותר למה שהעבריין רוצה לעשות, אך לא בהכרח למה שנעשה בעבר או ייעשה בעתיד.
במאמר מדעי שהתפרסם בשנת 2018 הציעו החוקרים חלוקה לשני פרופילים עיקריים: עבריינים המשתמשים בפורנוגרפיה כדי להזין פנטזיות כיעד בפני עצמו (fantasy driven), ועבריינים המשתמשים בפורנוגרפיה כדי להסיר עכבות לקראת פגיעה בקטין ואשר פגעו או ניסו לפגוע בקטינים (contact driven). במחקרים שבדקו שכיחות של עבירות עם מגע בקרב צרכני פורנוגרפיה פדופילית, נמצאה שכיחות הנעה בין 1% ל-24%.
עיוותי חשיבה
עברייני מין לעיתים קרובות מקטינים את רגשות האשמה והבושה שהם חווים ויוצרים תירוצים והצדקות למעשיהם הפוגעניים. התירוצים וההצדקות הללו בדרך כלל מכונים "עיוותי חשיבה" או "עיוותים קוגניטיביים", והם מאפשרים לעבריינים לפטור את עצמם מתחושת אחריות, רגשות בושה או אשמה על מעשיהם. לסכמות קוגניטיביות ועיוותים קוגניטיביים בדרך כלל תפקיד קריטי בביצוע עבירות מין ובהצדקתן.
בעזרת עיוותים אלו, הוא או היא עשויים להציג נטייה עקבית להאשים אחרים או לשלול אחריות באמצעות הצהרות כגון "סקס עם ילדים לא פוגע באף אחד" או "חשוב להבין למה מרגישה רע. אם זה בגלל שאמרו לה שזה לא בסדר והיא לא מבינה למה - היא יכולה להתחרט רק על סמך זה".
תחלואה נלווית
לפי מחקר משנת 2002 השכיחות של הפרעת קשב וריכוז בקרב מתמודדים עם הפרעה פרפילית מוערכת ב-35.8%. אין מידע ברור בספרות לגבי השכיחות של הפרעות אישיות בקרב העונים על הקריטריונים של הפרעות פרפיליות, אולם השכיחות מוערכת ב-33%–52% לכל הפחות. יש מחקרים שמצאו שכיחות נמוכה של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית. ה-DSM-5 מזהה את ההפרעה האנטיסוציאלית כגורם סיכון לפגיעה מינית בילדים ופדופיליה בקרב גברים, אם כי הספרות המקצועית לרוב אינה תומכת בעמדה זו.
לדיכאון או הפרעת מצב רוח השכיחות הגבוהה ביותר והן מוערכות כ-95%, וכן להפרעת שימוש לרעה בסמים שכיחות של 85%, והפרעות חרדה (עד 64%). נדירות יותר הן סכיזופרניה או הפרעה פסיכוטית אחרת. במחקר אחד נמצא כי עברייני מין שעברו את רף הניקוד 33 ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת, הייתה השכיחות הגבוהה ביותר של פראפיליה סדיסטית (67%), ובמיוחד בקרב עברייני המין שקיבלו ניקוד גבוה בפריטים של גורם 1 ברשימה זאת.
גורמים
הגורמים לפגיעות מיניות בילדים הם רבים, אך הגורמים לפדופיליה עצמם אינם ברורים דיים. החל משנת 2002, החלו להופיע בספרות המקצועית ממצאים רבים הקושרים פדופיליה עם מבנה ותפקוד מוח חריגים, ושלל מאפיינים שנובעים מהתפתחות עצבית טרום-לידתית. בדיקה של אנשים בתוך ומחוץ למערכת המשפט, וכן קבוצת ביקורת, מצאו קשרים בין פדופיליה לבין מנת משכל נמוכה יותר, ציונים נמוכים במבחני זיכרון חזותי-מרחבי וזיכרון מילולי , סיכוי גבוה פי 3 להיות בעלי יד שמאל דומיננטית , ובעלי היסטוריה של בעיות אקדמיות בבית הספר היסודי. ממצאים אלה עשויים להעיד על כך כי ייתכן שיש ללטריזציה של תפקוד המוח תפקיד בהתפתחותה של משיכה מינית סוטה.
מחקר אחד מצא כי למתעללים מינית בילדים שאובחנו עם פדופיליה הייתה תת-פעילות באזור ההיפותלמוס בזמן שהם צפו בתמונות מעוררות מינית של מבוגרים.
יש ראיות המצביעות על כך כי פדופיליה שכיחה יותר בקרב משפחות בהן יש היסטוריה של הפראפיליה, אולם לא ברור אם הגורם המעורב הוא גנטי או נרכש.
מועדות
מחקר שניתח את נתוני הרצידיביזם בקרב עברייני מין המפוקחים על ידי יחידת הפיקוח "צור", מראה כי מקרב 934 עברייני המין שהיו בפיקוח בין השנים 2006–2011, ושרמת המסוכנות שלהם הוגדרה כיותר מנמוכה, רק 73, שהם 8% מקרב המפוקחים, הורשעו שוב. מתוכם 3% בשל עבירת מין, 1% בשל הפרת תנאי פיקוח, ו-4% בשל עבירה אחרת. מרבית העבריינים המועדים שרמת המסוכנות שלהם הייתה גבוהה או גבוהה מאוד – כ-60% מהם ביצעו את העבירה החוזרת על רקע של פראפיליה (אקסהיביציוניזם, פדופיליה), וכ-18.5% על רקע אישיותי. חלקם הגדול לא נטלו חלק בתוכנית טיפולית.
על פי רוב, התעללות מינית בילדים היא תופעה המאופיינת בתת-דיווח. מחקרים מלמדים כי על כל 20 מקרים של פגיעה מינית בילדים רק מקרה אחד מדווח. כמו כן, מחקרים מצאו כי פדופילים מורשעים דיווחו על יותר קורבנות מאלה שבגינם הם הורשעו. יש הטוענים כי עבירות מין של נשים זוכות לתת-דיווח מסיבות מגוונות, ביניהן הנטייה להסוות את העבירה כטיפול יומיומי, או הנטייה לדיכוטומיה מגדרית, לפיה נשים נתפסות כנפגעות אך לא כפוגעות וגברים כפוגעים אך לא כנפגעים.
השונות בשיעורי הרצידיביזם המדווחים מקושרת למספר גורמים: (1) הגדרות שונות שניתנו לרצידיביזם; (2) תקופות מעקב שונות; ו-(3) הגדרות שונות שניתנו לעבירות המין המחקרים השונים.
שכיחות
השכיחות של פדופיליה באוכלוסייה הכללית אינה ידועה, אך מוערכת כנמוכה מ-5% בקרב גברים מבוגרים. מעט מאוד ידוע על השכיחות של פדופיליה בקרב נשים, אך ישנם דיווחים על נשים עם פנטזיות מיניות עוצמתיות ודחפים מיניים כלפי ילדים. גברים הם הרוב המכריע של מבצעי עבירות מין נגד ילדים. מבין העבריינים המורשעים, כ-0.4% עד 4% הן נשים, וסקירה ספרותית אחת העריכה כי היחס בין מתעללים למתעללות בילדים הוא 10 ל-1. כלומר, על כל 10 פוגעים, קיימת פוגעת אחת.
כ-60% מעברייני המין הכלואים במערכת בתי הסוהר בישראל הורשעו בתקיפת קטין מתחת לגיל 13. כמחצית מהם מאובחנים עם פדופיליה.
טיפול
במהלך השנים גובשו ופותחו שיטות שונות לטיפול בפדופילים ובעברייני מין. הגישה המקובלת כיום לטיפול היא המשלבת טיפול (רפואי ונפשי), מעקב ופיקוח כאמצעי להגנה על הציבור מפניהם וענישה. הגישה המשלבת טיפול מצד אחד וענישה מצד שני הוכחה כיעילה במחקרים רבים ויושמה במדינות מערביות רבות. עם זאת, ככלל, עברייני מין נחשבים לאוכלוסייה קשה לטיפול ושיקום בהשוואה לאוכלוסיות עבריינים אחרות.
טיפול רפואי
הטיפול התרופתי המקובל הוא טיפול הורמונלי המכוון להפחתת רמת הטסטוסטרון (ההורמון החשוב ביותר במעגל הגרייה המינית בגבר). שלוש התרופות המקובלות הן ציפרוטרון אצטט (אנדרוקור), מדרוקסיפרוגסטרון אצטט (דפו פרוברה), וטריפטורלין (Decapeptyl). לטיפול זה השפעה מרגיעה על דחפים תוקפניים והן על דחפים מיניים. המחקרים לגבי ההשפעות של תרופות אלה הצביעו על הפחתת התסמינים הסוטים של הדחף המיני ושל העוררות המינית, אך מרבית המחקרים הללו לוקים בבעיות מתדולוגיות והם לא כללו קבוצת ביקורת. עם זאת, מחקרים קליניים מלמדים שחלק מתרופות אלה היו יעילות במידה רבה, וכי כאשר הן ניתנות במעקב רפואי צמוד, השפעות הלוואי שלהן שוליות.
תרופות כגון דקקפטיל הן אגוניסטיות ל-GnRH ופועליות על הקולטנים ההורמנוליים בהיפופיזה. באופן פיזיולוגי, GNRH גורם לעלייה ראשונית ברמות ה-LH והטסטוסטרון; עם זאת, במתן ממושך לאורך חודשים של אנלוגים ל-GNRH, תחול ירידה דרסטית ברמת הטסטוסטרון הפעיל בדם, ובעקבותיה הפחתה עד כדי היעלמות של פנטזיות ודחפים מיניים, נורמטיביים ופתולוגיים כאחד. הירידה מתרחשת בתוך פרק זמן של 2-4 שבועות, והיא כה דרסטית עד כי במתן ממושך של מספר חודשים, ביותר מ-90% מהמקרים רמות הטסטוסרון בדם דומות לרמות של סירוס כירוגי. דקקפטיל היא התרופה נפוצה בישראל לשיקום עברייני מין בקהילה, ובדרך כלל נעשה שימוש באנדרוקור על להפחית את העלייה הראשונית בטסטוסטרון.