cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבולחסן בני-סדר
ביוגרפיה
בצרפת הוא פרסם מאמרים רבים על איראן. הוא חי עד סוף ימיו בוורסאי, ליד פריז, תחת אבטחה של משטרת צרפת.
יחזקאל חנקין
יחזקאל חנקין (תרמ"א, 1881 – כ"ח בכסלו תרע"ז, 23 בדצמבר 1916) היה צייד עברי, מראשי ההגנה העצמית והשמירה של היהודים ברוסיה וממייסדי ארגון 'השומר'.
ההגנה היהודית בהומל
יחזקאל חנקין נולד בשנת תרמ"א (1881) בכפר זיאטקוביצ'י (ליד קורמה) שבפלך מוהילב שברוסיה הלבנה (אז חלק מן האימפריה הרוסית). קיבל בנערותו חינוך מסורתי, והיה פעיל בארגוני נוער ציוני. עבד כצבע בסדנה. הכיר בהומל את אשתו לעתיד חיה שרה בלומין, אשר בהשפעתו עזבה את מפלגת הבונד, והשניים ייסדו יחד עם כמה עשרות חברים את סניף מפלגת 'פועלי ציון' בהומל.
לאחר הפרעות בקישינב ב-1903, הוחלט לארגן הגנה עצמית בהומל, ויחזקאל חנקין התמנה לעמוד בראש ההגנה. הוא ארגן תחתיו קבוצה של כ-400 צעירים יהודים. על ידי התחפשות לאיכר והתערות ביישובים הסמוכים נודע לחנקין המועד שנקבע לפרעות בהומל, ועל שום כך ההגנה בעיר הייתה מוכנה. הקרבות שפרצו נמשכו שלושה ימים. המשטרה הרוסית התערבה, לצִדם של הפורעים, וכשפתחה באש על המגינים היהודים נהרג אחד מהם, וחנקין נפצע. לאחר הפרעות נרדפו ראשי ההגנה היהודית על ידי השלטונות. חנקין ואשתו ברחו לקייב ומשם לאודסה. באודסה הם זכו לעזרה מראשי הקהילה היהודית, ובין השאר מאיר דיזנגוף ארגן עבורם פספורטים. יחד עם עוד שניים מחברי ההגנה היהודית בהומל המשיכו לאיסטנבול דרך היבשה, ומשם בספינה ליפו.
פועל בארץ ישראל
לאחר התפרקות החבורה עבר עם אשתו למושבה פתח תקווה, שם עבד חנקין כפועל, והזוג התיידד ולמד עברית מפי א. ד. גורדון. לאחר מכן עברו למושבה שפיה, שם עבד חנקין בבית הספר ליתומי קישינב, ופגש בישראל שוחט ואלכסנדר זייד. חנקין הוסיף לעבוד גם בחפירת בארות, בבניין בית החרושת לסבון 'עתיד' בפתח תקווה, ובשמירה במושבה.
בפתח תקווה נשא לאשה את שרה חיה, אשר עלתה עמו מהומל, במה שנודעה כחתונה הראשונה של אנשי 'העלייה השנייה' בישראל.
בשנת 1906 סייע לד"ר ליאו כהן ליסד את סניף תנועת מכבי ביפו, לימים מכבי תל אביב.
כאשר חנקין וזייד נפלו למשכב, הם נשלחו לירושלים על ידי מיכאל הלפרין (ובהשתדלותה של חיה שרה) על מנת להתרפא בבית החולים של המיסיון האנגלי. בירושלים ייסדו השניים מועדון פועלים בפסח תרס"ז (1907). בנוסף הם התיידדו עם פרופ' בוריס שץ, מייסד 'בצלאל', אשר שידל אותם להישאר בירושלים וללמוד סיתות מפי יהודים עולי תימן.
צייד עברי
בירושלים פגש חנקין בזואולוג ישראל אהרוני. בזיכרונותיו כותב אהרוני שהפגישה הגיעה זמן קצר לאחר שאהרוני קיבל מכתב מדוקטור אוטסון, המבקש ממנו לנסוע לים אנטיוכיה ולהשיג שם ביצי נחשון (עוף ים). אהרוני מספר שמיד אחרי קריאת המכתב וספרות על אודות אופייה המסוכן של הציפור, הוא יצא אל הרחוב:
אהרוני נתן לחנקין עשרה נפוליאוני זהב לצורך הוצאות הדרך. לאחר מכן ניגש חנקין להיפרד מאשתו חיה שרה, שהייתה מאושפזת בבית החולים של רוטשילד, ויצא לדרך. בהגיעו לאנטיוכיה נעצר חנקין בחשד שהוא מרגל ארמני (בגלל מראהו ושפתו הרוסית), ורק בזכות התערבותו של הקונסול הגרמני בירושלים, שמידט, אשר שלח טלגרף ובו ערב לחנקין, הוא שוחרר. בים אנטיוכיה ליקט חנקין מאות ביצים ועורות נחשים, והביא אותם חזרה לאהרוני בירושלים. בעקבות כך כתב אהרוני בזיכרונותיו: "נצמדנו איש אל רעהו בחבלי רעיון קדוש: לחקר את חית הארץ והארצות הקרובות לה." מיד עם חזרתו של חנקין מים אנטיוכיה יצא למסע שני לעבר מדבר סוריה, לשם נשלח על ידי אהרוני לאסוף ביצים של ציפור לא ידועה. בין הביצים שהביא חנקין אשר תאמו את התיאור המבוקש, היו ביצים של 'מגלן מצויץ', ציפור נדירה אשר קודם לכן לא היה ידוע שהיא מקננת באזורים אלו.
בשנים הבאות המשיך חנקין להתלוות לאהרוני בסיורים ברחבי המזרח התיכון, אשר כללו את מדבריות סוריה והחג'אז, וברחבי ארץ ישראל. חנקין גם השתתף במסעות המחקר בראשותו של פרופסור מקס בלנקנהורן לחקר בקעת ים המלח.
הקמת 'בר גיורא' וארגון 'השומר'
אלכסנדר זייד כותב שתוך כדי עבודת הסיתות בירושלים:
השניים החלו בגיוס אנשים מתאימים לביצוע החזון, ופנו במכתב לישראל שוחט בנידון. ב-29 בספטמבר 1907 נערכה בדירתו של יצחק בן-צבי ביפו אספת הייסוד של הארגון בר גיורא בראשותו של ישראל שוחט שבה השתתפו זייד וחנקין. לאחר האספה חזר חנקין למסעות הציד. ב-12 באפריל 1909 השתתף חנקין באספת היסוד של ארגון 'השומר', וב-1910 החל לעבוד בשמירה בחוות כנרת בתור שומר רכוב, הראשון מקרב אנשי השומר. לצורך עבודת השמירה קנה ועד השומר סוסה עבור חנקין, והוא קרא לה 'צפורה'.
בשנת 1911 ניהל חנקין מגעים על קבלת השמירה במושבה רחובות, ונתמנה לשומר רכוב בה, ולמפקח על השמירה בה ובראשון לציון. ביתו בראשון לציון היה למקום כינוס עבור אנשי השומר. בשנים הבאות שמר במושבות מרחביה, מלחמיה ויבנאל, ועבר ביניהן על פי פקודת הארגון, בהתאם לצרכיו. במקביל מעת לעת היה יוצא למסעות ציד יחד עם אהרוני.
תקופת מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היה חנקין מוצב בראשון לציון, וסירב להצעת אנשי המושבה לפדות אותו בכסף משירות בצבא. תחת זאת נסע חנקין לירושלים, על מנת להתנדב לשרת בז'נדרמריה הטורקית. אף על פי שניסיונות לארגן מיליציות יהודיות במסגרת הצבא העות'מאני, נתקלו בסירוב של הרשויות, חנקין הותיר רושם טוב על הקומנדנט הירושלמי, והתמנה כז'נדרם שומר על המושבה ראשון לציון, עם משכורת ממשלתית. בהמשך המלחמה עבר למרחביה ויבנאל.
בי"ב באדר תרע"ה (1915) נערכה מתקפה גדולה של בני שבט עבדיה על המושבה מלחמיה (לימים מנחמיה). לאחר קרב ארוך, ומשהתחמושת של השומרים המגינים על המושבה עמדה להסתיים, ירה חנקין במנהיג המתנפלים והרגוֹ – ובכך הביא לסיומה של המתקפה.
במושבה יבנאל הקים חנקין משק עם לול. יערי-פולסקין מספר שכאשר המושל הצבאי של נצרת הילל את סוסתו היפה של חנקין, החליט ועד מרחביה לקנות מוועד 'השומר' את הסוסה ולתת אותה במתנה למושל. כאות תודה שלח המושל הצבאי 50 לירות זהב לחנקין, על מנת לאפשר לו לקנות סוסה אחרת. חנקין תכנן לעשות שימוש בכסף זה לאחר המלחמה על מנת לבסס את המשק של משפחתו ולצאת לסיורים ברחבי העולם.
ב-23 בדצמבר 1916 נפטר יחזקאל חנקין ממחלת הקדחת הצהובה, בן 35. הוא נקבר בבית העלמין ביבנאל, ולאחר מכן הועברה גופתו למנוחת עולמים בחלקת השומרים שבבית העלמין של כפר גלעדי.
דמותו ואישיותו
חנקין היה נמוך קומה אך חסון ושרירי. יערי-פולסקין מציין ש"הוא הוקיר 'נפש בריאה בגוף בריא' וחיבב את בעלי השרירים ובעלי הגוף'. הוא נודע כאיש שקט שלא מרבה במילים:
חנקין למד את השפה, הפתגמים והמנהגים הערביים. יערי-פולסקין מציין כי:
בעת שנודע לחנקין ששומר בראשון לציון הכה ערבי זקן אשר עבר דרך הרחוב הראשי של המושבה, סטר חנקין לשומר והדיח אותו ממשמרתו.
מעשי גבורה רבים נקשרו בדמותו של חנקין. באחד ממסעות הציד יחד עם אהרוני הותקפו השניים על ידי חבורה של שודדים, ואולם כאשר חנקין יצא לקראתם כאשר נחש כרוך סביב צווארו וציווה עליהם להוריד את נשקם, הם עשו כדברו – ואף ישבו יחד עם חנקין ואהרוני לסעודת פיוס. אהרוני מספר שבחג'אז, כתגובה להתגרות מצד שייח' בדואי, הציע חנקין לערוך תחרות רכיבה על סוסים שבה הוא ירכב על 'הסוסה האצילה השובבה ביותר' מול אחד הרוכבים המצוינים של השבט. בסיום המרוץ מספר אהרוני:
חנקין היה אוהב ספר, והספר החביב עליו היה "מלחמות היהודים" מאת יוספוס פלאביוס. אחד הנושאים המרכזיים שהעסיקו אותו, היה חקר האגדות בדבר קיומו של שבט בדואים עבריים בשם 'יאהוד-איל-חיבר'. על נושא זה דן רבות עם יצחק בן-צבי, והוא קיווה שמסעות הציד בחג'אז יאפשרו לו למצוא את עקבותיו של שבט זה, ולהביאם לארץ כבסיס להקמתו של צבא עברי.
משפחה
חנקין פגש עוד בהיותו בהומל את חיה שרה לבית בלומין, אשר הייתה תופרת ופעילה במפלגת הפועלים היהודית 'הבונד'. בני הזוג עלו יחדיו לארץ ישראל, והתחתנו בפתח תקווה. יערי-פולסקין מספר על חיה-שרה:
חיה-שרה התפרנסה מתפירה ועבודת מטבח במושבות. יערי-פולסקין מציין שרבים היו מגיעים אליה לשאול בעצתה והיא שמשה כ'אמם של השומרים בשמחתם וצערם היומיומיים'. חנקין לימד את אשתו להשתמש בנשק, ובאחת ההתנפלויות על מנחמיה ארגנה חיה-שרה את הנשים להגנה.
לשניים נולדו שלושה ילדים: יהודית הבכורה, יצחק ויוסף. יצחק חנקין היה לשומר בעמק יזרעאל ובגליל, היה אחד ממייסדי הפלמ"ח, ופיקד על שבט בדואים גליליים במהלך מלחמת העצמאות. יוסף היה לאיש יערות הקרן הקיימת.
חיה שרה נפטרה ב-1970 ונקברה אף היא בחלקת השומר בבית הקברות של כפר גלעדי.
מקורות נוספים
בביוגרפיות רבות של אנשי התקופה מוזכר חנקין, ואלו כוללות את:
בנוסף, שלמה שבא כתב עליו רומן היסטורי- 'הצייד'.
Delivery
"Delivery" ("משלוח") הוא שיר של הלהקה האנגלית בייבישמלבס. השיר הוא הרצועה השנייה באלבום השני של הלהקה, הנקרא "Shotter's Nation". השיר הופיע לראשונה בצורת דמו, וחולק בחינם באינטרנט.
השיר יצא לאור כסינגל ב-17 בספטמבר 2007 על ידי המוציאה לאור EMI.
פיט דוהרטי, סולן הלהקה, עיצב את עטיפת הסינגל.
קליפ
את הווידאו קליפ לשיר ביים דאגלס הארט. הקליפ הוקרן בבכורה בערוץ 4 ב-18 באוגוסט 2007.
הסרטון כולו מוצג בסגנון מונוכרומטי. הוא מראה בעיקר את דוהרטי משוטט באמצע רחוב עירוני שומם, בחליפה כהה ובכובע פדורה.
יז'י סמקוב
יז'י סמקוב (בפולנית: Jerzy Semkow; 12 באוקטובר 1928 - 23 בדצמבר 2014) היה מנצח פולני.
חייו
נולד בפולין. הוא כיהן כמנהל מוזיקלי של תזמורת סנט לואיס, מנצח ראשי של האופרה והתזמורת המלכותית של דנמרק בקופנהגן, יועץ מוזיקלי ומנצח ראשי של הפילהרמונית של רוצ'סטר, מנהל מוזיקלי של תזמורת הרדיו והטלוויזיה של איטליה ברומא ויועץ מוזיקלי של האופרה הלאומית בוורשה.
הוא כיהן כמרצה למוזיקה באוניברסיטת קולורדו והנחה כיתות אמן בניצוח באוניברסיטת ייל ובבית הספר למוזיקה של מנהטן, ניו יורק.
היה אזרח צרפתי והתגורר בפריז. נפטר בדצמבר 2014 ליד לוזאן שבשווייץ.
לואיס איגנרו
'''לואיס ג'. איגנרו (אנגליה: Louis Ignarro'''; נולד ב-31 במאי 1941) הוא פרמקולוג אמריקאי שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1998 יחד עם רוברט פרשגוט ופריד מורד על גילוי התכונות של חנקן חמצני באיתות תאי. כיום הוא פרופסור לפרמקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. איגנרו היה גם מדען ראשי של המחלקה למחקר של נוברטיס. כמו כן, הוא נמנה עם מקימיה של "Nitric Oxide Society", וכן של "Nitric Oxide Biology and Chemistry"
קורות חיים
לואיס ג'. איגנרו נולד בברוקלין וגדל בעיר ניו יורק, שם התיישבו שני הוריו ב-1920 לאחר שהיגרו מאיטליה. הוא החל להתעניין בכימיה בגיל 8, כאשר הוריו קנו לו מערכת כימית. ב-1962 קיבל תואר ראשון בפרמקולוגיה מאוניברסיטת קולומביה וב-1966 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת מינסוטה. בתאריו המתקדמים, חקר את המסלול של עצבוב הלב באמצעות נוירונים, ושחרור הנוראפינפרין. נושא המחקר המרכזי שלו היה פרמקולוגיה, והנושא המשני היה פיזיולוגיה של מחזור הדם-לב. בתקופה זו לימד אותו בין היתר פול בויר, זוכה פרס נובל לשנת 1997.
אחרי האיחוד של החברה עם חברת התרופות סיבה, ב-1973, חזר איגנרו למחקר והוראה באקדמיה. הוא קיבל משרה כעוזר מחקר באוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס, שם מאוחר יותר הפך לפרופסור. באוניברסיטת טוליין המשיך לחקור את ה-cyclic GMP, ובעקבות התעניינותו בכלי דם, החל לחקור את הקשר בין חנקן חמצני (NO) ותרכובות חנקניות נוספות ל-cGMP, שהוכח על ידי פריד מורד. בעקבות המחקרים שקרא, עלה לאיגנרו הרעיון ששרירים חלקים, שמקיפים את כלי הדם, יכולים להשתחרר כתגובה לחנקן חמצני והוא פרסם על כך מאמר בשנת 1979.
ב-1984 הבין שהתכונות של חנקן חמצני דומה בתכונותיו לתכונות של חומר שגילה רוברט פרשגוט 3 שנים קודם לכן, שגורם לשחרור שרירים חלקים ומקורו באנדותל (endothelium derived relaxing factor). התכונות של אותו חומר לא היו ידועות באותה תקופה. באותה תקופה, פורשגוט הגיע לאותה מסקנה על הדמיון בין השניים ושניהם הציגו בכנסים ב-1986 את הוכחותיהם על הקשר בין חנקן חמצני לפקטור השחרור של השרירים. במהלך העשור שלאחר מכן, נעשו מחקרים רבים על האפקט של חנקן חמצני כדרך של האנדותל לשחרר שרירים. זה הוביל בהמשך לפיתוח של תרופות לאנשים שיש להם בעיות בזקפה, כגון ויאגרה, וכן תוספי תזונה שנועדו לאנשים עם בעיות במערכת הדם. הוא הצטרף לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס למחלקה לפרמקולוגיה מולקולרית ורפואית ב-1985.
החל משנת 2003 הצטרף איגנרו להרבלייף כיועץ, ומאוחר יותר הפך לחבר במועצה המדעית של החברה. הוא עוסק בעיקר בייצור של תוספי תזונה לאנשים עם בעיות במערכת הלב-דם וכן לספורטאים. בין יתר תוספי התזונה עליהם עבד היו אומגה 3 וקו-אנזים Q10. עד 2012, שילמה הרבלייף לחברת הייעוץ של איגנרו מעל 15 מיליון דולר. ב-2003 פרסם ב-PNAS מאמר על רכיבים שנמצאו ב-Niteworks, תרופה אותה פיתח ומכר להרבלייף, וכחבר באקדמיה הלאומית למדעים המאמר לא היה צריך לעבור שיקוף (review) ולא היה עליו להציג את הקשרים עם המוצר. אחרי שנחשפו קשריו עם החברה, העיתון פרסם תיקון למאמר שפרסם שחשף את ניגוד העניינים שלו. UCLA ערכו חקירה משלהם והגיעו למסקנה שלא הייתה בעיה בדרך בה פעל איגנרו. איגנרו עצמו הצהיר בצורה פומבית על ניגוד העניינים בנושא, אולם המשיך לפרסם בנושא של חנקן חמצני.
הוא חי עם משפחתו בבוורלי הילס. בנוסף לעבודתו כמדען, איגנרו פרסם ספרים ברפואה עבור הדיוטות. הוא אף מרצה לקהל הרחב בנושאים אלה.
נחמה רונן
נחמה רונן (נולדה ב-15 בספטמבר 1961) היא אשת ציבור ישראלית. כיהנה כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה והייתה חברת הכנסת בכנסת החמש עשרה מטעם מפלגת המרכז.
קריירה פוליטית
החל משנת 1984, במשך שבע עשרה שנים, שימשה כעוזרת לחבר הכנסת והשר רפאל איתן בתפקידים שונים. היא החלה את דרכה כעוזרת פרלמנטרית וכמרכזת סיעת "צומת" בכנסת. לאחר שרפאל איתן מונה לשר החקלאות ביוני 1990, הוא מינה אותה לתפקיד יועצת פוליטית ועוזרת שר לקשרים עם הכנסת והממשלה. בנוסף מונתה לדירקטוריון רשות שדות התעופה כנציגת הממשלה. לאחר הבחירות לכנסת ה-13, ביוני 1992, מפלגת צומת לא הצטרפה לממשלתו של יצחק רבין, והיא נאלצה לפרוש מתפקידה.
בשנים 1994–1996 הייתה אחראית על תיאום פעולות המהנדסים והאדריכלים הזרים שעסקו בתכנון טרמינל 3 של נמל התעופה בן-גוריון ובבנייתו.
בשנים 1996–1999 כיהנה תחת רפאל איתן בתפקיד מנכ"לית המשרד להגנת הסביבה. בכך, הייתה לאישה הראשונה בישראל שמונתה לתפקיד מנכ"לית של משרד ממשלתי (יחד עם נילי ארד שמונתה באותה עת למנכ"לית משרד המשפטים). במסגרת תפקידה התנגדה באופן מפתיע להחלת חוק הפיקדון על מכלי משקה. אך פעלה לסגירת מזבלת חיריה, ונגד פרויקט המרינה בבת גלים בחיפה.
בינואר 1999, לפני תום כהונתה כמנכ"לית המשרד להגנת הסביבה, יזמה יחד עם אלון טל ופעילי סביבה נוספים את הקמת מפלגת "קול הסביבה". בעת הקמת המפלגה אמרה כי מטרתה להתמנות לאחר הבחירות לשרה להגנת הסביבה. והבטיחה, כי תפעל להרחבת סמכויות המשרד לתחומי אנרגיה ומים. היא תכננה לרוץ בראשות המפלגה לכנסת, אך לבסוף הצטרפה למפלגת המרכז והתכוונה לקדם את רעיונותיה משם.
על פעילותה בעת הקמת "קול הסביבה" התקיימה חקירה כנגדה, בחשד לקבלת שוחד מאיש העסקים ופעיל הליכוד דוד אפל. בעקבות תרומה בסך כ-50 אלף שקלים שהועברה מחברת "צביון", שבשליטת אפל, ל"עמותה לקידום איכות הסביבה והשלטון בישראל", שהייתה קשורה לרונן ומפלגת "קול הסביבה". במשך חקירתה במשטרה הוצגו לפני רונן תמלילי שיחות בין אפל לבין כמה מידידיו, בהם אריה דרעי, שמהם עלה לכאורה, שאפל סבר כי רונן תפעל לפי רצונו, ושהוא עושה לכאורה שימוש בשמה כמי שתעזור לו לקדם את ענייניו וענייני מקורביו. בספטמבר 2003 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד אפל, על מתן שוחד בארבע פרשות שונות, כולל השוחד לרונן. החקירה נגד רונן נסגרה בנובמבר 2004 על ידי פרקליט המדינה ערן שנדר, שכתב: "קבלת כספים בעת שהייתה מנכ"לית המשרד להגנת הסביבה, בייחוד מאדם שהייתה עמו בקשרים במהלך תפקידה, מהווה מהלך פסול, ואף שבנסיבות אלה לא עלה לכדי עבירה פלילית יש בו כדי להוות חשד לעבירת משמעת". אם כי אפל הורשע לבסוף בפרשות האחרות.
בבחירות לכנסת החמש עשרה, במאי 1999, לא נבחרה לכנסת. לאחר שהוצבה במקום השביעי ברשימת מפלגת המרכז, שזכתה רק לשישה מנדטים. ראש המפלגה יצחק מרדכי, שמונה לשר התחבורה, הגיש את מועמדתה לתפקיד מנכ"ל רשות שדות התעופה, אך לבסוף מינה אותה, בדצמבר 1999, לתפקיד יו"ר חברת ממן - מסופי מטען וניטול, שהייתה אז חברה ממשלתית שהופרטה חלקית ונמצאת בשליטת קבוצת תעבורה.
במרץ 2001, בעקבות הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בהם ניצח אריאל שרון, פרשו מהכנסת חברי מפלגת המרכז אורי סביר ואמנון ליפקין-שחק ורונן ודוד מגן נכנסו לכנסת במקומם. רונן הייתה חברה בוועדת הכלכלה ופעלה נגד הטבות החינם לעובדים בחברות הממשלתיות. בפרט עובדי רשות שדות התעופה וחברת אל-על, המאפשרות לעובדיהן ובני משפחותיהם לטוס בחינם פעם שנה. בנובמבר 2001 נבחרה לתפקיד יו"ר סיעת המרכז בכנסת, במקומו של רוני מילוא שהתמנה לשר לשיתוף פעולה אזורי. בנובמבר 2002 פרשה ביחד עם חבר הכנסת דן מרידור מסיעת המרכז ועברה אל הליכוד.
בדצמבר 2002, שני קבלני קולות במרכז הליכוד נעצרו על ידי חוקרי היחידה הארצית לחקירות הונאה, בחשד שביקשו ממנה כסף תמורת גיוס מצביעים בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד ל. בבחירות המקדימות לא הצליחה לבסוף רונן להתברג במקום ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת.
באוקטובר 2003 אחד עשר חברי הליכוד, ביניהם חברי הכנסת גלעד ארדן וגילה גמליאל, עתרו לבית הדין העליון של התנועה, בבקשה להדיח את רונן מהמפלגה, בגלל מעורבותה ב"יוזמת ז'נבה", יוזמת שלום שלטענתם מנוגדת לחלוטין למצע תנועת הליכוד.
קריירה עסקית
עם תום כהונתה בכנסת, במרץ 2003, מונתה לתפקיד יו"ר בשכר של חברת "לוגיסטיקר" הנמצאת בבעלות קבוצת ממ"ן, בנוסף מונתה למנהלת הפעילות הבינלאומית של קבוצת ממ"ן. ביוני 2004 חזרה שוב לתפקיד יו"ר קבוצת ממ"ן. בסוף 2004 התמנתה רונן גם ליו"ר תאגיד המיחזור אל"ה.
בינואר 2006, תאגיד אל"ה בחר בחברת ממ"ן כמפעל שימיין את מכלי המשקה הריקים, אותה הוא אחראי לאסוף ולמחזר. רונן הייתה יושבת ראש של שתי החברות באותה עת. לטענתה היא לא נטלה חלק בישיבת דירקטוריון תאגיד אל"ה שאישר את ההתקשרות עם ממן, וכי ההתקשרות אושרה על-ידי ועדת הביקורת של התאגיד.
במאי 2006 קיבלה רונן קנס מנהלי מהמחלקה המשפטית של משרד החקלאות, לאחר שאישרה ל-33 גורי כלבים שהובאו לישראל מאוזבקיסטן, ללא היתרים מתאימים, לעזוב את מסוף המטענים של ממן. זאת בניגוד מוחלט לדרישת השירותים הווטרינריים של משרד החקלאות, תוך הפרת תנאי ההסגר שנועדו לגורים. חודש אחר כך בוטל הקנס בשל "נסיבותיו המיוחדות של המקרה", לאחר שכמה מהם מתו במסוף המטענים, בשל התנאים במקום.
ביולי 2007 מונתה לדירקטורית בחברת בתי זיקוק לנפט. על מינויה לדירקטורית נמתחה ביקורת מאחר שקודם הייתה מנכל"ית המשרד להגנת הסביבה, המפקח על הזיהום של בתי הזיקוק.
בינואר 2010, מונתה לדירקטורית בבנק הפועלים, אך בדצמבר 2015, על רקע מגבלות חוק הריכוזיות, הקובע בין היתר שדירקטור בתאגיד פיננסי לא יכול לשמש גם כדירקטור בתאגיד ריאלי, נאלצה להתפטר מדירקטוריון בנק הפועלים.
במהלך 2010 נחקרה מעורבותה בפרשת הולילנד ובפרשת חברת הזרע, עליהן נידון אהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל לשעבר ל-6 שנות מאסר בפועל. בפרשת הולילנד נחשף כי מפלגת "קול הסביבה" שהקימה והעמותה הקשורה אליה, קיבלו תרומה משמואל דכנר, שנשכר כמאכער לצורך קידום פרויקט הבנייה של שכונת הולילנד. את הכספים העביר דרך עידו דיסנצ'יק (לשעבר עורך העיתון "מעריב") שנשכר כאיש יחסי הציבור של הפרויקט. דיסנצ'יק ורונן נוקו מכל חשד לאחר שלא נמצאו ראיות שנתבקשה טובת הנאה עבור התרומה. בפרשת חברת הזרע נחשף כי ב-2004 נשכרה רונן על ידי חברת הזרע, אז חברה בת של קבוצת פולאר השקעות שבשליטתו של אביגדור קלנר, כדי לסייע בתוכניות בנייה שניסתה חברת הזרע לקדם באדמות שליד מזבלת חירייה. רונן קיבלה 107 אלף שקל תמורת ייעוץ. החברה חכרה במקור את הקרקע ממינהל מקרקעי ישראל לשימוש חקלאי, אך קיבלה אישור לתכנן בה בנייה למגורים, מהלך שנחקר במסגרת הפרשה. בדצמבר 2010 רונן הגיעה למשרדי היחידה הארצית לחקירות הונאה כדי לתת עדות. לא הוגש נגדה כתב אישום, אך מעורבותה עוררה ביקורת על העובדה שרונן, שבמשך השנים ידעה למתג את עצמה כבעלת אג'נדה ירוקה, נשכרה על ידי יזמי נדל"ן לטובת בניית דירות על חשבון פארק אריאל שרון, שתוכנן באותה עת במקום.
חיים אישיים
רונן נשואה ואם לשלושה.
פיליפו מאניני
פיליפו מאניני (באיטלקית: Filippo Magnini; נולד ב-2 בפברואר 1982) הוא שחיין איטלקי. הוא פעמיים ברציפות אלוף העולם (מונטריאול 2005 ומלבורן 2007) ו-3 פעמיים אלוף אירופה (מדריד 2004, בודפשט 2006 ודברצן 2012) במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
מאניני נולד בפזארו. הוא מתאמן בהדרכת קלאודיו רוזטו.
2003
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיים מאניני במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:15.99 דקות, כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.13 שניות.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה במדריד, ספרד במאי 2004 זכה מאניני ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא איטליה חדש של 48.87 שניות, לפני פיטר ואן דן הוחנבאנד מהולנד (49.33 שניות) ובן ארצו כריסטיאן גאלנדה (49.55 שניות), במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:15.66 דקות, לפני רוסיה (3:17.00 דקות) וצרפת (3:18.10 דקות), כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.28 שניות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:11.93 דקות, לפני רוסיה (7:16.95 דקות) וצרפת (7:19.00 דקות), כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:48.19 דקות. מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי ביחד עם בן ארצו מאסימיליאנו רוסולינו בתוצאה של 1:48.69 דקות, אחרי פיטר ואן דן הוחנבאנד (1:47.05 דקות) ואנדריי קפרלוב מרוסיה (1:48.28 דקות).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה מאניני במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם אמיליאנו ברמבילה, מאסימיליאנו רוסולינו וסימונה צ'רקטו בתוצאה של 7:11.83 דקות, אחרי ארצות הברית (7:07.33 דקות) ואוסטרליה (7:07.46 דקות), כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:47.58 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:15.75 דקות, כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.30 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.99 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 48.91 שניות ועלה מהמקום השלישי.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 זכה מאניני במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אליפות ובשיא איטליה חדש של 48.12 שניות, לפני רולנד סקומן (48.28 שניות) וריק ניתלינג (48.34 שניות) שניהם מדרום אפריקה. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:12.81 דקות, כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:47.23 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.34 דקות.
2006
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 זכה מאניני שוב ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא איטליה חדש של 48.79 שניות, לפני סטפן ניסטרנד משוודיה (48.91 שניות) ופיטר ואן דן הוחנבאנד (48.94 שניות) ובכך הגן על תוארו, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 3:15.23 דקות, לפני רוסיה (3:16.47 דקות) וצרפת (3:16.53 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא אליפות חדש נוסף של 7:09.60 דקות, לפני בריטניה (7:11.63 דקות) ויוון (7:16.67 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.57 דקות, אחרי פיטר ואן דן הוחנבאנד (1:45.65 דקות) ומאסימיליאנו רוסולינו (1:47.02 דקות).
2008
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכה מאניני ב-3 מדליות, אחת מכל מסוג. מדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:09.94 דקות, לפני רוסיה (7:11.70 דקות) ואוסטריה (7:13.99 דקות), מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:15.77 דקות, אחרי שוודיה (3:15.41 דקות) ולפני הולנד (3:15.88 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.53 שניות, אחרי אלן ברנאר מצרפת שקבע שיא עולם חדש של 47.50 שניות וסטפן ניסטרנד (48.40 שניות) ולא הצליח להגן על תוארו.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים מאניני פעמיים במקום רביעי במשחי השליחים, 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.48 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 47.27 שניות וב-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:05.35 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:44.12 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.11 שניות.
2009
באליפות העולם שנערכה ברומא, בשנת 2009 סיים מאניני במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא איטליה חדש של 48.04 שניות ולא הצליח להגן על תוארו. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:11.93 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 47.39 שניות ובמקום שישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא איטליה חדש של 7:03.48 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:45.88 דקות.
2010
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2010 סיים מאניני פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.67 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 3:15.18 דקות ופעמיים במקום חמישי, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:14.50 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:36.61 דקות.
2011
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיים מאניני במקום 11 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.50 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע את התוצאה השלישית בטיבה (48.36 שניות) שהייתה מאפשרת לו לעלות לשלב הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.39 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 47.31 שניות ובמקום שמיני במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:12.26 דקות, כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:47.54 דקות.
2012
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 זכה מאניני ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בפעם השלישת בתוצאה של 48.77 שניות, לפני אלן ברנאר (48.95 שניות) ונורברט טרנדפיר מרומניה (49.13 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם מירקו די טורה, פביו סקוצולי ומטאו ריוולטה בתוצאה של 3:32.80 דקות, לפני גרמניה (3:34.41 דקות) והונגריה (3:34.57 דקות). מדליות כסף, במשחי השליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:14.71 דקות, אחרי צרפת (3:13.55 דקות) ולפני רוסיה (3:15.13 דקות) וב-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:13.10 דקות, אחרי גרמניה (7:09.17 דקות) ולפני הונגריה (7:13.60 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים מאניני במקום 19 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.18 שניות ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:14.13 דקות, כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.10 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 3:07.07 דקות, אחרי ארצות הברית (3:06.40 דקות) ולפני אוסטרליה (3:07.27 דקות), כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 46.83 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.61 שניות ובמקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 6:59.22 דקות, כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:44.53 דקות.
2013
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 סיים מאניני במקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.12 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.62 דקות ובמקום עשירי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:13.60 דקות.
2014
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2014 זכה מאניני במדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 3:12.78 דקות, אחרי צרפת שקבעה שיא אליפות חדש של 3:11.64 דקות) ורוסיה (3:12.67 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.42 דקות ובמקום 13 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.24 שניות בשלב המוקדמות ורביעי מבין השחיינים האיטלקים ולכן לא עלה לשלב הבא.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא, קטר בדצמבר אותה שנה זכה מאניני בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 6:51.80 דקות, אחרי ארצות הברית (6:51.68 דקות) ולפני רוסיה (6:51.96 דקות), כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:42.07 דקות. מדליית ארד, במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:24.56 דקות, אחרי רוסיה שקבעה שיא עולם חדש של 1:22.60 דקות וארצות הברית (1:23.47 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:05.79 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:43.01 דקות.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכה מאניני במדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:12.53 דקות, אחרי צרפת (3:10.74 דקות) ורוסיה (3:11.19 דקות), כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.55 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 13 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:13.77 דקות ובמקום 20 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.18 דקות.
חייו האישיים
מאוגוסט 2011 מצוי מאניני בזוגיות עם פדריקה פלגריני.
חיים אגמון
חיים אגמון (1948 - 20 באפריל 2014) היה מנצח מקהלות, מעבד מוזיקלי ומלחין ישראלי בזמר העברי.
ביוגרפיה
אגמון נולד באיזמיר שבטורקיה, והיה בן בכור להוריו, שלמה ומטילדה (מזל) פסח. משפחתו עלתה לישראל כשהיה בגיל חודשיים והתגוררה תחילה במעברת עולים בפרדס חנה עד שהתיישבה בבית שאן. הוא למד בבית הספר הדתי "שאול המלך" ובתיכון למד במגמה מקצועית. את שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל כאקורדיוניסט.
בשנים 1971–1974 עבד כמנהל המוזיקלי של להקת הגבעטרון, ובשיתוף עם המשורר יצחק קינן הלחין את השירים "ים השיבולים" ו"עמק שלי", את "שיר על רעי" ו"בנתיבי אבי" למילים של דני בירן ושירים נוספים.
בשנים שלאחר מכן ניצח על מקהלות זמר נוספות והיה מעבד ומנהל מוזיקלי. אגמון היה מנצחה ומנהלה המוזיקלי של "חבורת הזמר גבעתיים" בין השנים 1986 - 1988.
אגמון הקים סטודיו לעריכת מוזיקה, בו ערך עיבודים לשירים רבים בהלחנתה של הזמרת שושיה בארי-דותן, שירים מאת אוריאל זוהר והמשוררת אביבה גולן. מתוך שירים אלה, "מגדלור בלבבי" ו"חסד" נרקדים כריקודי עם בישראל ובעולם.
אגמון התגורר בתחילה בבית שאן, בהמשך בראשון לציון ולבסוף ברחובות. היה נשוי לפרח ואב לשלושה. הלך לעולמו בגיל 66, משחמת הכבד, ונטמן בבית הקברות ברחובות.
סטפני
סְטֶפּני (באנגלית: Stepney) היא שכונה ברובע טאוור האמלטס של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. השכונה ממוקמת 3.6 ק"מ מזרחית לצ'רינג קרוס.
השכונה גובלת בדרך A13 בדרומה (מקטע זה של הדרך נקרא "דרך המסחר" - "Commercial Road"), בדרך A11 בצפונה (מקטע זה של הדרך נקרא "דרך מייל אנד" - "Mile End Road"), בתעלת ריג'נטס במזרחה, ובשכונת וייטצ'אפל במערבה.
היסטוריה
ספר יום הדין משנת 1085 מזכיר את סטפני ומציין כי הבישוף של לונדון מחזיק בסטפני 32 יחידות אדמה הכוללות שטחים חקלאיים ובית אחוזה. האזור עליו ממוקמת השכונה היה חלק ממחוז מידלסקס.
הכנסייה העתיקה בשכונה היא כנסיית דנסטאן הקדוש שנוסדה בשנת 923. מבנה הכנסייה הנוכחי נבנה בראשית המאה ה-15. כנסייה זו הייתה אחראית לרישום כל הלידות, הנישואים והפטירות שהתרחשו על האוניות הבריטיות עד המאה ה-19.
בראשית המאה ה-20 סטפני הייתה שכונה בעלת אוכלוסייה יהודית ברובה, אולם עם השיפור במצבם הסוציואקונומי של תושבי השכונה עזבו אותה תושביה היהודים ועברו לשכונות בצפונה ובמערבה של לונדון.
אזכורים תרבותיים
השכונה מוזכרת בשיר של להקת האבנים המתגלגלות "Play with Fire" בו נכתב על מושא השיר כי היא "מקבלת את ההנאות שלה בסטפני ולא בנייטסברידג'". שיר הילדים האנגלי "תפוזים ולימונים" מתייחס ל"פעמוני סטפני". השכונה מוזכרת בספרו של ג'ורג' אורוול "1984" כאתר שנפגע בהפצצה, וכן בסיפור הקצר מאת ארתור קונן דויל: "ההרפתקה של ששת הנפוליאונים" בו פותר הבלש שרלוק הולמס תעלומה בשכונה. עלילת הסדרה הקומית "Goodnight Sweetheart" של רשת ה-BBC מתרחשת בשכונה. בסצנת הפתיחה של הסרט "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים" מציין בייקון כי תכשיט מסוים "נוצר באיטליה אך נגנב בסטפני".
נפוליאון והיהודים
נפוליאון היה גורם חשוב באמנציפציה ליהודים באירופה ושחרורם מחוקים ישנים שהגבילו אותם לגטאות יהודיים ושהגבילו את זכויותיהם בתחומי הפולחן, הקניין והעיסוק.
חקיקת נפוליאון והיהודים
המהפכה הצרפתית הביאה את הקץ על הרעיון המארגן של החברה האירופאית מימי הביניים, להעניק לאנשים זכויות וחובות שונים על סמך השתייכותם למעמדות וקבוצות קורפורטיביות. הצהרת זכויות האדם והאזרח משנת 1789 הבטיחה חופש דת וחופש פולחן בתנאי שהאחרונים לא הפרו את הסדר הציבורי. לאחריה הופקעו היהודים משליטת הקהילות ובתי הדין שלהן, והוכפפו בכל דבר למשפט האזרחי הכללי החדש. באותה תקופה, רוב מדינות אירופה נקטו בגישה שהגבילה את זכויות בני המיעוטים. מסעות הכיבוש של נפוליאון באירופה הפיצו את רעיונותיו בנוגע לשוויון בין אזרחים.
יחסו האישי של נפוליאון כלפי היהודים אינו נהיר דיו, שכן לעיתים הוא דיבר בעד היהודים ולעיתים בגנותם. האמביוולנטיות שלו מצויה בחלק מהתבטאויותיו הראשונות בנושא בהקשר לשאלת הטיפול ביהודי אלזס-לורן ובעלי החוב שלהם.
ההשפעה הכוללת של מדיניות נפוליאון הייתה מהותית למעמד היהודים באירופה. זו גם הסיבה שנפוליאון היה נערץ עליהם. החל מ-1806, העביר נפוליאון מספר חוקים שתמכו במעמד היהודים באימפריה הצרפתית. בין החוקים הרכבת קבוצת נציגים שתבחר על ידי הקהילה היהודית ותכונה הסנהדרין של פריז. במדינות כבושות, ביטל נפוליאון את הגטאות המוקפים בחומה (שתחילתם במאה ה-16). בשנת 1807, הוא קבע את היהדות, יחד עם הזרמים בנצרות: קתוליות והפרוטסטנטיות, לדתות הרשמיות של צרפת. בשנת 1808 חזר בו נפוליאון ממספר רפורמות, בהכריזו בהפקודה המחפירה שכל החובות ליהודים מבוטלים, מצומצמים או דחויים. הדבר כמעט והביא להתמוטטות הקהילה היהודית באלזס. בנוסף, הוגבלו מקומות המגורים המוגדרים כיהודים, מתוך תקווה שיתבוללו בחברה. הגבלות אלו בוטלו שוב בשנת 1811.
מורשת נפוליאון
בהסירו את שלשלאות הפאודליזם של מרכז אירופה ובהציגו את רעיון השוויון של המהפכה הצרפתית השיג נפוליאון יותר עבור האמנציפציה היהודית מאשר הושג במהלך 3 המאות שקדמו לו. מועצת הכנסייה של ווסטפליה, הפכה מודל לחיקוי עבור מחוזות נוספים בגרמניה עד לנפילת נפוליאון. מצבם של היהודים במחוזות הריין השתפר באופן קבוע כתוצאה מחשיפתם לנפוליאון ולנציגיו. היינריך היינה וכן לודוויג בורן כתבו על אודות מחויבותם לעקרונותיו הליברליים של נפוליאון. יהודי גרמניה במיוחד ראו בנפוליאון כנושאי הדגל של האמנציפציה בגרמניה. כאשר היהודים בחרו שמות משפחה, חלקם רצו להביע את תודתם לנפוליאון על ידי בחירת שם המשפחה "Schöntheil" (שונטהייל) שהוא תרגום לגרמנית של בונפרטה. אגדות בנושא פעילותו של נפוליאון החלו לצוץ בקהילות היהודים. פרימו לוי סיפר שיהודי איטליה בחרו בשם נפוליאון על מנת להכיר באיש ששיחרר אותם.
הקללה של לונו
הקללה של לונו (באנגלית: The Curse Of Lono) הוא ספר מאת הסופר האמריקאי האנטר ס. תומפסון המתאר את חוויתיו בהוואי ב-1980. לאחר שפורסם ב-1983, הספר נשאר בהדפסה רק למשך תקופה קצרה. בשנת 2005 הוא הודפס שנית במהדורה מוגבלת; 1000 עותקים ממוספרים הודפסו וכל אחד מהם נחתם על ידי תומפסון ועל ידי המאייר ראלף סטידמן. כיום הספר זמין במהדורת כריכה קשה.
עלילה
הספר נפתח במכתב מעורך המגזין ריצה (Running) המופנה לתומפסון ומבקש ממנו לסקר את המרתון בהונולולו ב-1980, באומרו כי המרתון הוא גם "הזדמנות טובה לקחת חופשה"; תומפסון מבקש ממאייר הספר וחברו הטוב ראלף סטדמן להתלוות אליו. במהלך הטיסה הוא פוגש אדם בשם אקרמן, הנראה כי הוא בעל קשרים לרשת סוחרי סמים בהוואי. תומפסון מסקר את המרתון בסגנון הכתיבה האופייני לו המוכר בשם "גונזו" או ניו ג'ורנליזם, משלב את חוויותיו האישיות עם הסיקור הכללי.
לאחר המרתון תומפסון עובר לגור בחלקת חוף שכורה בחוף קונה שבהוואי יחד עם סטדמן ומשפחתו. מזג האוויר העגום מחמיר והם נכלאים בביתם בגלל גלי ענק. סטדמן ומשפחתו מתרגזים על תנאי המקום ושבים לאנגליה. מאוחר יותר תומפסון ואקרמן נפגשים שנית ויוצאים למסע דיג, שבסופו תומפסון תופס דג חרב ענקי אותו הוא מכה למוות עם אלת קרב סמואית. סירת הדיג חוזרת למזח כשתומפסון צועק בניצחון, "אני לונו!" בהתייחסו ל, האל העתיק של ילידי הוואי, דבר המרגיז את תושבי המקום ובגינו נשלח תומפסון להתחבא בעיר המקלט.
הסיפור נקטע לפעמים לכדי קטעים מתוך הספר "המסע האחרון של קפטן ג'יימס קוק" של ריצ'רד האף, המספר את סיפורו של אדם המגיע לחופי הוואי ונתפש על ידי הילידים כאל, גלגול נשמות של האל לונו, ובסופו של דבר נרצח על ידיהם לאחר שמשך יתר על המידה את קבלת הפנים שלו על האי ונותר שם זמן רב מדי.
הסרט
בנובמבר 2017 פורסם כי סטיב פינק עתיד לביים את הסרט על פי תסריט של ג'יי. די. רוזן. ההפקה הייתה אמורה להתחיל ב-2018.
לקריאה נוספת
תומפסון, האנטר ס. הקללה של לונו; טשן, 2006 (מסת"ב: 3-8228-4897-2)
אדולף פגו
אדולף פגו (13 ביוני 1889 – 31 באוגוסט 1915) היה מדריך טיס וטייס צרפתי, אלוף ההפלות הראשון בהיסטוריה הודות להישגיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
אדולף סלסט פגו נולד ב-13 ביוני 1889 במונטפרט צרפת. שירת בצבא צרפת משנת 1907 עד 1913. תאריך השחרור שלו היה 13 בפברואר 1913, מיד לאחריו השתלם בשיעורי טיס והוציא רישיון טיס ב-1 במרץ 1913. פגו הוא הטייס הראשון שביצע צניחה ממטוס. במהלך הצניחה, הוא צפה במסלול הטיסה של המטוס שנטש, ראה שהמטוס ביצע לולאה, וכך עלה לראשו הרעיון לבצע תמרון לולאה בטיסתו הבאה. לאחר צניחתו אמר לעיתונאים: "ראיתי אותו, לבדו, טס בלולאה. כך שאתם רואים שזה אפשרי. בנוסף, אנסה זאת בעצמי!".
בתור טייס ניסוי בחברת המטוסים של לואי בלריו, הקדיש את כל מאמציו כדי להשיג את מטרתו והתאמן עד קצה גבול היכולת במטוס מדגם בלריו XI. מטוסו האישי עבר מקצה שינויים, והוא התאמן על הקרקע בשהייה במהופך - כל אלה על מנת לטוס במהופך ב-1 בספטמבר 1913.
ב-21 בספטמבר ביצע תמרון לולאה באוויר, בהאמינו כי הוא הטייס הראשון שעושה זאת. פגו ואנשים רבים האמינו שהוא הטייס הראשון בהיסטוריה שביצע את התמרון הקשה, אך למעשה היה זה הטייס הרוסי פיוטר נסטרוב שביצע תמרון לולאה מעל בסיס חיל אוויר בקייב ב-9 בספטמבר 1913. פגו היה הטייס הראשון שהתמחה בביצוע תמרוני לולאה. זמן קצר לאחר טיסתו ב-21 בספטמבר, הוא הוזמן על ידי הצאר הרוסי להפגין את יכולתיו בפני טייסי חיל האוויר הרוסי.
פגו נהפך למדריך טיס אהוד בקרב טייסים צרפתיים ואירופאים.
לא ידוע בוודאות כמה מטוסי אויב פגו הצליח ל"השמיד" לחלוטין, מאחר שקרבות האוויר הראשונים היו נדירים והחוזר מהם קיבל קרדיט על אילוץ היריב לנחות. עם זאת, זוהי עובדה ודאית שפגו, ולא רולאן גארוס (שהפיל "רק" ארבעה מטוסי אויב), הוא הטייס הצרפתי הראשון שהיה זכאי לקבל תואר של אלוף הפלות.
ב-31 באוגוסט 1915, פגו הופל על ידי אחד מחניכיו לשעבר, הגרמני וולטר קנדולסקי, בעודו מנסה ליירט מטוס סיור גרמני. במותו היה בן 26. הצוות של מטוס סיור זה הטיל זרי קבורה מעבר לקווי צרפת. במהלך המלחמה קמה שמועה שקרית שוולטר יורט על ידי טייס צרפתי אחר, אך בפועל וולטר קנדולסקי שרד את המלחמה.
האנטר
הנטר (Hunter) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו צייד.
וילפרד ביון
וילפרד רופרכט ביון (Wilfred Ruprecht Bion; 8 בספטמבר 1897 – 8 בנובמבר 1979) היה פסיכואנליטיקאי בריטי, תאורטיקן וקלינאי. שימש כנשיא החברה הפסיכואנליטית הבריטית בשנים 1962–1965. נחשב לתורם חשוב לדיון באופייה של הפסיכואנליזה, ולמי ששופך אור על הנושא. הדרך שבה הבין תהליכים פסיכואנליטיים שונה בצורה מהפכנית מכל אופני ההמשגה שקדמו לו.
ביוגרפיה
ביון נולד במטהורה (Mathura) בצפון הודו בשנת 1897 למשפחה ממוצא הוגנוטי ששירתה בתפקידים שונים בהודו לאורך דורות רבים - כמיסיונרים, במשטרה ההודית ובמשרדים ממשלתיים. בגיל 8 נשלח לאנגליה שם למד בקולג' Bishop's Stortford. אף על פי שמאז לא שב עוד להודו, היה קשור לארץ מולדתו כל ימי חייו. הוא נפטר בנובמבר 1979, חודשיים לפני ביקור מתוכנן בבומביי.
בגיל 19, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ביון התנדב לשירות צבאי בחטיבת השריון המלכותית. הוא הוצב לראשונה בשדה הקרב ביוני 1917 בבלגיה, ולאחר מכן גדודו עבר לצרפת. הוא מונה בתחילה זמנית כקצין זוטר, ובמרץ 1918 מונה כקצין בפועל בתפקיד מפקד טנק. שירות זה היקנה לו שני עיטורי שבח על תפקודו בשדה הקרב - (Distinguished Service Order (DSO ו-Croix de Chevalier of the Légion d'honneur. בספטמבר 1921 ביון סיים את שירותו הצבאי.
מיד עם סיום שירותו הצבאי ביון החל לימודי היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1922 החל לשמש כמורה בבית ספרו הקודם Bishop's Stortsford College, אך לאחר שהבין שלא נועד לתפקיד זה הפנה את מאמציו ללימודים לקראת הכשרתו כפסיכואנליטיקאי. הוא החל בלימודי רפואה ב-University College London ולמרות הצטיינותו שם התמיד בכוונתו המקורית. לאחר סיום לימודי הרפואה החל בשנת 1933 להתמחות בפסיכותרפיה פסיכואנליטית במרפאת טביסטוק בלונדון – מרכז להכשרה וטיפול שצמח במהירות בשנים אלה וב-1938 החל בהתמחות לקראת קבלתו כחבר בחברה הפסיכואנליטית הבריטית, תהליך שנקטע עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. ב-1 באפריל 1940 גויס ביון לשירות צבאי, הוצב בחיל הרפואה ושירת כפסיכיאטר במספר בתי חולים צבאיים. יחד עם קבוצה של יוצאי מרפאת טביסטוק שגויסו גם הם, עסק בפיתוח של שיטות חדשות לטיפול בחיילים נפגעי חרדה ופוסט-טראומה, או במינוח של אותה תקופה - נפגעי "הלם הפגזה" (shell shock).
ביון נישא פעמיים ונולדו לו שלושה ילדים. אשתו הראשונה, השחקנית בטי ג'רדיין, נפטרה ב-1945, מספר ימים לאחר שנולדה בתם פרטנופ (Parthenope, שהפכה גם היא לפסיכואנליטיקאית מוכשרת באיטליה). ב-1951 נישא לאשתו השנייה, פרנצ'סקה ביון, ונולדו להם בן ובת, ג'וליאן וניקולא. פרנצ'סקה הצטרפה למרבית מסעותיו להרצאות ברחבי העולם, וערכה חלק ממאמריו.
ביון ומלחמות העולם
לחוויותיו והתנסויותיו של ביון במסגרת שירותו הצבאי בשתי מלחמות העולם הייתה השפעה משמעותית על התפתחותו של ביון כאדם וכפסיכואנליטיקאי ועל דרכי החשיבה וההמשגות התאורטיות שיצר בהמשך חייו.
וום
וום (בצרפתית: Wum) היא עיירה שנמצאת באזור הצפון-מערבי של קמרון.
וילפרד ביון
ביון ומלחמות העולם
ביון התגייס כאמור לצבא בהיותו בן 19 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוא עבר טירונות מהירה והוצב לקו הקדמי כמפקד טנק. בשלושת החודשים הראשונים של המלחמה נהרגו כמיליון חיילים מכוחות הברית. ביון לא היה היחיד שעבר אירועים טרגיים מזעזעים וטראומטיים, אך ייתכן שהיה אחד היחידים שניסו להטמיע ולהבין טראומות אלה. יש המקשרים את יכולתו של ביון לעבודה ומגע עם מטופלים פסיכוטיים קשים בהמשך חייו ואת הצורך והדחף שלו להמשיג את התנסותו בעבודה זו לחוויות המזוויעות שעבר במהלך המלחמה כמפקד טנק צעיר. אפשר גם להניח שיכולתו יוצאת הדופן להישאר במגע עם חוויות פסיכוטיות קשות אצל מטופליו קשורה במה שאיפשר לנפשו לשרוד חוויות אלה, בעוד שרק מעטים מעמיתיו ללחימה הצליחו לעשות זאת ללא שיפגעו בגופם או בנפשם. מושגים תאורטיים רבים שייצר, כמו "הכלה" (מושג צבאי), "חלקיקי ביתא", "זוועה חסרת שם" (nameless dread"), "המטרה העיקרית של קבוצה היא הישרדותה", "הלא ידוע" (the Unknown), וכן דיווחיו על תחושת הדחיפות הקשורה לחשיבה תחת לחץ, ניתנים גם הם להבנה בהתייחס לחוויותיו הקשות במלחמת העולם הראשונה. אחרי סיום המלחמה, ב-1919, ביון העלה על הכתב את התנסותו כמפקד טנק בשנים 18–1917. טקסט זה, בשם "יומן, צרפת", הוקדש להוריו "במקום המכתבים שהייתי צריך לכתוב להם". בין השנים 1958 ועד מותו ב-1979 הוא כתב שלושה ספרים נוספים המתייחסים לזיכרונותיו ותובנותיו מתקופה זו. כל אלה יצאו לאור רק לאחר מותו על ידי אשתו פרנצ'סקה ביון. ספרים אלה אינם קלים לקריאה, חוויית הקריאה יוצרת תחושה של איבוד הדרך בתוך מעין ערפל הנוצר על ידי עומס של שמות ודיווחים מסועפים של עובדות ללא התייחסות מפורשת לזמן ומקום. אולם הקושי העיקרי בקריאה הוא רגשי בגלל האופי הטראומטי של התנסויותיו של ביון במלחמה, המתוארות על ידו בצורה ישירה ולפעמים אפילו ברוטלית.
להשתתפותו של ביון במלחמת העולם השנייה הייתה תוצאה שונה, אך לא פחות משמעותית. במהלך לימודי הרפואה ביון פגש את וילפרד טרוטר, מנתח מוח בעל מוניטין, שפרסם ב-1916 את ספרו Instincts of the Herd in Peace and War. מפגש זה השפיע על העניין שביון מצא בחקירת התנהגות של קבוצות. עניין זה בא לידי ביטוי במהלך שירותו הצבאי בעבודתו בבית החולים בנורת'פילד, שם יזם את אחד משני הפרויקטים שקיבלו את השם "הניסויים של נורת'פילד" (The Northfield Experiments). פרויקט זה בוצע במסגרת תפקידו של ביון כאחראי על אגף ההכשרה שהמטופלים בו היו חיילים שנפגעו מהלם קרב ופונו מהחזית. במהרה התחוור לביון כי אינו מצליח להגיע לכלל עבודה משמעותית של תכנון מאחר שהוטרד ללא הרף על ידי סדרת בקשות דוחקות מצד פקודיו, אותן פירש כהפרעות שמקורן נוירוטי. כאן, במקום לנקוט בצעד המקובל של הוצאת פקודה האוסרת על גישה אליו בשעות מסוימות, הוא הבין שהתסכול שהוא חש משותף כנראה לכל המטופלים באגף, והדרך אותה יצר לטיפול בנושא הייתה בניית מערכת של נוהלים וחוקים שגייסה את כל המטופלים למטרה המשותפת של שיקום גופני ונפשי. הצלחת הניסוי התבטאה בשינוי שחל ברמת המחויבות, המוטיבציה והפעילות של המטופלים. ניסוי זה תואר על ידי ביון במאמר שכתב בשנת 1943 יחד עם ג'והן ריקמן בשם "מתחים תוך-קבוצתיים בטיפול" (פורסם כפרק הראשון בספר התנסויות בקבוצות ומאמרים נוספים")
וום
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת בצפון-מערב קמרון, כ-42 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה. היא נמצאת כ-319 ק"מ מיאונדה, עיר הבירה של קמרון וכ-42 ק"מ מבמנדה, בירת האזור.
וילפרד ביון
ביון ומלחמות העולם
רעיונותיו של ביון בנושא הפסיכואנליזה של קבוצות אומצו בהמשך ופותחו לכיוונים שונים על ידי אחרים, כגון ז.ה. פוקס, ג'והן ריקמן, הרולד ברידג'ר (Harold Bridger), תומאס מיין ופאטריק דה-מארה.
וום
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 19 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא פברואר (22 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (18 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,645 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (279 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (5 מ"מ גשם).
וילפרד ביון
גוף העבודה של ביון
אפשר לקרוא את גוף העבודה של ביון כנחלק, באופן שרירותי משהו, לתקופות תאורטיות שונות.
וום
תנועה ותחבורה
העיירה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N11.
וילפרד ביון
דינמיקה של קבוצות - שנות ה-40
חשיבתו התאורטית המשמעותית הראשונה של ביון נוצרה כאמור בעקבות התנסויותיו בעבודה קבוצתית במסגרת שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה עם חיילים פגועים. כשש שנים מאוחר יותר ביון התבקש על ידי מרפאת טביסטוק להנחות כמה קבוצות טיפוליות, שם יישם והמשיך לפתח את הבנותיו משירותו הצבאי. הדיווחים שביון כתב במהלך תקופת עבודתו בשנות ה-40 עם קבוצות אלה המסכמים את חשיבתו פורצת הדרך בדבר הדינמיקה של קבוצות, קובצו בהמשך ופורסמו בשנת 1961 בספרו התנסויות בקבוצות ומאמרים נוספים. ספר זה הפך לבעל מעמד והשפעה מרכזיים בתחום העבודה עם קבוצות.
וום
אוכלוסייה
לפי מפקד האכלוסין ב-2012, ישנם 80,123 איש בוום.
וילפרד ביון
דינמיקה של קבוצות - שנות ה-40
ביון המשיג את ההיבט הקבוצתי של נפש הפרט - "הקבוצתיות" (groupishness) של הנפש, וזיהה את קיומו של מערך הגנתי של הנפש בקבוצה - "מודל שלוש ההנחות הבסיסיות". על פי ביון לכל קבוצה יש שני אספקטים, או שני אופני התנהגות שונים - "קבוצת העבודה" (work group) ו"קבוצת ההנחה הבסיסית" (basic assumption group). קבוצת העבודה היא אותו אספקט של תפקוד הקבוצה העוסק במטלה האמיתית של הקבוצה. קבוצת עבודה נותנת דעתה למטרותיה ויכולה להגדיר את מטלותיה. מבנה הקבוצה והתנהגותה יהיו כאלה שיתאימו לקידום השגת מטלות אלה. קבוצת עבודה בוחנת את מסקנותיה ברוח מדעית, מחפשת ידע, לומדת מן הניסיון ושואלת בכל עת מה הדרך הטובה ביותר להשיג את מטרותיה. היא מודעת לזמן החולף ולתהליכי למידה והתפתחות. אולם קבוצות שפועלות בעקביות בדרך שתוארה לעיל נדירות מאוד, ואולי אף אינן קיימות כלל בטהרתן. התאוריה של ביון מציעה הסבר לעובדה שקבוצות מתנהגות לעיתים קרובות בדרכים שאינן הגיוניות ושסותרות את השגת מטרותיהן המוצהרות. "קבוצת ההנחה הבסיסית" היא האספקט השני של ההתנהגות הקבוצתית. המונח "הנחה בסיסית" מתייחס להנחות שאינן מודעות בדרך כלל, אולם מהוות את הבסיס להתנהגות הפרטים בקבוצה. הנחות אלה הן אנונימיות, הן אינן מנוסחות על ידי מישהו מחברי הקבוצה, לא ניתן לייחסן לאף אחד ואיש אינו טוען לבעלות עליהן. ניתן להסיקן ממצבה הרגשי של הקבוצה, והזיהוי שלהן נותן משמעות להתנהגותה.
וום
אוכלוסייה
בוום, מדברים גם בשפת האגחם (שהיא גם במקרה נקראת גם וום).
וילפרד ביון
דינמיקה של קבוצות - שנות ה-40
ביון זיהה שלושה מצבים רגשיים שונים של קבוצות מתוכן ניתן להסיק על שלוש ההנחות הבסיסיות:
על אף שלכל אחת משלוש קבוצות ההנחה הבסיסית יש מאפיינים ייחודיים, המשותף לשלושתן הוא התנהגות קבוצתית שאינה מכוונת החוצה, כלפי המציאות, אלא פנימה, כלפי הפנטסיה המופעלת באופן אימפולסיבי ובלתי ביקורתי. הקבוצה יכולה לעבור בקלות ובמהירות מהתנהגות לפי אחת מההנחות הבסיסיות לאחרת, אך אינה לומדת מן הניסיון.
מודל זה של ביון הושפע במידה רבה על ידי החלוקה הדחפית של וילפרד טרוטר. שלושת הדחפים במודל של טרוטר - דחף השימור העצמי, דחף המין ודחף התזונה מקבילים לשלוש ההנחות הבסיסיות של ביון - "לחימה-בריחה", "זוגיות" ו"תלות" בהתאמה. מודל ההנחות הבסיסיות, כמו מודל הדחפים של טרוטר, מבטא מבנה עומק של הנפש שאינו בא לידי ביטוי רק כאשר האדם נמצא בקבוצה; לא מדובר בתופעה קבוצתית, אלא בתכונה נפשית של הפרט המתגלה בשדה הקבוצתי. מכיוון שמדובר במעין מודל "דחפי", אפשר לראות בו התחלה של מודל פסיכואנליטי של הנפש. מודל ההנחות הבסיסיות מציע לראות את ההתנהגות הקבוצתית כמצביעה על הדומיננטיות של אחת ההנחות הבסיסיות בכל עת, כאשר השתיים האחרות "ממתינות" ברקע. ביון מציע את המבנה התאורטי שכינה בשם "המערך הפרוטו-מנטלי" - מערך שבו אין הבחנה בין תוצרים גופניים לנפשיים, שם "נמצאות" ההנחות הבסיסיות שאינן פעילות. רעיונות אלה יפותחו על ידי ביון בהמשך, בספרו התנסויות בקבוצות ומאמרים נוספים, למודל פסיכוסומטי, ומהווים מעין התחלה של תיאורית החשיבה המאוחרת שלו.
המחקר של ביון על קבוצות הפך לקלסיקה וסלל את הדרך לגישה המיוחדת לפסיכותרפיה קבוצתית הנמשכת במרפאת טביסטוק ובמכון טביסטוק ליחסי אנוש עד היום.
תאוריה של חשיבה - שנות ה-50 וה-60
ביון מדגיש פעמים רבות את הדמיון בין עיסוקו לבין עיסוקם של פילוסופים בנושא החשיבה, אולם מבהיר שוב ושוב כי הוא עוסק קודם כל בחוויה הרגשית ובתהליכי הטרנספורמציה שחוויה זו עוברת בנפש. החשיבה על פי ביון היא תהליך רגשי והיא התהליך הבסיסי ביותר של נפש האדם ומקור החיות שלו. הוא תופס את כל ההפרעות הנפשיות כ"הפרעות חשיבה" במובן שהוא משתמש במושג. ביון מסכם את סדרת מאמריו משנים אלה במאמרו "תאוריה פסיכואנליטית של המחשבה" (1962). מאמר זה מספק את ההמשגה שאותה התאמץ למצוא במאמרים הקודמים כדי להתמודד עם האינטואיציות הקליניות החדות שלו. מאמר זה הוא מעין מבוא להמשך הכתיבה של ביון בספריו הבאים: ללמוד מן הניסיון (1962) ויסודות הפסיכואנליזה (1963) בהם הוא משתדל להרחיב את מודל החשיבה לו ולהפוך את המודל הפסיכואנליטי למודל שיטתי יותר ו"התרשמותי" פחות. הוא מנסה לארגן את חשיבתו ברמות הפשטה שונות, ותוך כך לזהות את היסודות המרכיבים את התאוריה הפסיכואנליטית על מנת שאפשר יהיה לארגנם בתצורות תאורטיות שונות ולהימנע מריבוי מיותר של תאוריות.
ביון רואה בתהליך החשיבה כתהליך "מטבולי" המבוסס על המודל של מערכת העיכול. לדוגמה, במודל של תינוק ואֵם, לתינוק נטייה מולדת המתאימה לציפייה לשד האם שאמור להזין אותו. נטייה זו היא ה"פרה-קונספציה". כאשר הפרה-קונספציה באה לידי מימוש, או בדוגמה זו, התינוק בא במגע עם שד האם, התוצאה הנפשית היא "קונספציה". כל מפגש של פרה-קונספציה עם מימושה מייצר קונספציה, שיש לצפות שתהיה מלווה בתחושה של סיפוק. אולם אם מסיבות כלשהן ציפייתו של התינוק להזנה אינה מתממשת, התוצאה היא תסכול. עבור התינוק זו חוויה שאינו בשל לשאתה, וכתוצאה מכך הוא "מסלק" את מה שעבורו נתפס כאובייקט מתקיף. בהיעדר הבחנה בשֵלה בין יסודות נפשיים ליסודות גופניים, החוויה נתפסת עבורו כגופנית. האמצעים העומדים לרשות התינוק, כגון בכי או צרחות, מבטאים את האופן בו הוא "מסלק" (תהליך של אבקואציה) את החוויה הקשה, ובאותה עת מייצר תקשורת המעוררת חוויה רגשית אצל הסביבה - הוא מזמן אליו את אמו (או כל גורם מטפל אחר), האמורה "לקחת לתוכה" כביכול את מצוקת התינוק בכך שהיא עצמה תחוש מצוקה הקשורה למצוקתו (ביון עושה כאן שימוש במונח של מלאני קליין, "הזדהות השלכתית", המתאר תהליך נפשי זה). מאחר שמערך החשיבה שלה בשל, היא יכולה לחשוב את המצוקה שהיא חווה כתוצאה ממצוקת התינוק ובכך "לעכל" את החוויה, לחשוב אותה, להקנות לה קוהרנטיות ופשר, ולהגיב באמצעים שונים המיועדים להרגיע את התינוק. פעולות אלה מחזירות לתינוק בצורה "מעוכלת" את מה שהיה עבורו "האובייקט המתקיף" שעמו יכולה כעת נפשו הלא-בשלה להתמודד. בה בעת האם גם מאפשרת לתינוק להפנים את פונקציית העיכול הזאת שהיא בעצם פונקציית חשיבה. התפתחותה של פונקציה זו מאפשרת לאדם לגשר בין התעוררות צורך לבין סיפוקו באמצעות יצירת מחשבה, או "הזיה של סיפוק". הזיה/מחשבה זו עומדת בבסיס התפתחות החשיבה, וחוסר יכולת ליצור אותה מותיר את התסכול כתפיסה של נוכחות גופנית ומביא לשימוש במנגנונים פסיכוטיים הקשורים בסילוק "נוכחות" זו.