cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מארגנת החתונות
עלילה
לסטיב ולפראן יש קצת חילוקי דעות בנוגע לאפשרויות השונות, אבל סטיב הולך לפי מה שישמח את פראן. פראן נוסעת שבוע לנסיעת עסקים, ומותירה את התכנון לסטיב ומרי. השניים משלימים והופכים להיות ידידים. ביריד הפרחים הם פוגשים את קית' ווונדי. מרי מספרת לסטיב כי הייתה מאורסת לקית' אך תפסה אותו בוגד בה עם וונדי לפני החתונה. מרי משתכרת, ובוכה על כך שקית' נשוי ומצפה לתינוק, ובעוד היא לבד. היא בוכה כי היא הייתה רק תחליף פחות לוונדי. סטיב, שעזר לה להגיע לדירתה, ומנסה לנחם אותה, אומר לה שהיא נהדרת כפי שהיא ולא תחליף לאף אחד. הוא אומר לה שעדיין יש לו רגשות כלפי. מרי שמתחילה להתאושש אומרת לו שהיא מכבדת את פראן וששום דבר לא יכול להרחש ביניהם. סטיב עוזב את הדירה.
פראן חוזרת מהנסיעה שלה ובאה להתייעץ עם מרי. היא חוששת שהנישואים שלהם לא יעבדו, וכי היא לא באמת מאוהבת. מרי, מתעלמת מרגשותיה ומשכנעת את פראן להמשיך עם החתונה. מרי מגיעה למסיבת יום הולדת של חבר משפחה, ומסימו מציע לה נישואין כשהוא משקיע את כל ליבו בהצעה. מרי מהססת, אבל מסכימה לבסוף. מרי נותנת לפני לטפל בחתונה של פראן וסטיב, בעוד היא הולכת לעירייה להנשא למסימו. סטיב לוקח את פראן לטייל והם מחליטים שהם לא רוצים להתחתן. סטיב ממהר למצוא את מרי. אביה של מרי מתנגד לחתונה, כשהוא אומר לה, שזה לא באמת מה שהיא רצתה, אלא היא רק ניסתה לפייס אותו. הוא מתנצל בפניה. מרי שאיבדה תקווה בלמצוא אהבה אמיתית, לא משתכנעת בקלות, אבל בסוף עוזבת את החתונה גם כן.
סטיב מגיע לעירייה ושם הוא פוגש את מסימו ואת אביה של מרי, האומרים לו שהוא אהובה האמיתי של מרי, ואומרים לו לרדוף אחריה. הם יוצאים אחרי על האופנוע של מסימו. הם מוצאים אותה בפארק שם הקרינו סרט (כמו בדייט הראשון שלהם) ושם מרי וסטיב מודים ברגשות שלהם, רוקדים ומתנשקים.
וסלי סונק
וסלי סונק (באנגלית: Wesley Sonck; נולד ב-9 באוגוסט 1978) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן נבחרת בלגיה עד גיל 19.
סונק החל את הקריירה במולנבק, ופרץ במדיה של גנק, במדיה זכה באליפות בלגיה, זכה פעמיים ברציפות בתואר מלך השערים ואף זכה בנעל הזהב הבלגית. לאחר מספר עונות בהולנד ובגרמניה, חזר סונק לבלגיה למדיה של קלאב ברוז', ועבר במספר מועדונים נוספים במדינה עד לפרישתו ממשחק.
לזכותו של סונק 55 הופעות במדיה של נבחרת בלגיה. בין היתר ייצג סונק את בלגיה בטורניר מונדיאל 2002, ובסך הכול כבש 24 שערים עבור הנבחרת, הממקמים אותו במקום השביעי בטבלת כובשי כל הזמנים של בלגיה.
קריירת משחק
לקראת עונת עזב סונק לראשונה את הליגה הבלגית ועבר לשורותיה של אייאקס אמסטרדם. סונק הגיע כמחליף למידו שעזב את הקבוצה באותו הקיץ. עם זאת, החלוץ המוביל של הקבוצה באותו הזמן היה זלאטן איברהימוביץ', וסונק מצא עצמו מוצב פעמים רבות דווקא בכנף ימין תחת המאמן רונאלד קומאן. סונק התקשה לשמור על יציבות ועל מקומו בהרכב, וסיים את העונה עם תשעה שערי ליגה בלבד ב-25 הופעות. עם זאת, הצליח לזכות באותה העונה באליפות הולנד עם אייאקס, שהייתה לתואר הקבוצתי האחרון בו זכה בקריירה. עזיבתו של זלאטן ליובנטוס בתום העונה פינתה את המקום במרכז ההתקפה בו רצה סונק לשחק, אך הוא שוב מצא עצמו פעמים רבות מתופקד על ידי קומאן באגף, כשאת המקום במרכז תופס ראיין באבל. חוסר היציבות בהרכב הובילה את סונק לעזוב באמצע העונה את אייאקס עם תשע הופעות ליגה ושער בודד, ובסך הכול בעונה וחצי במועדון סיפק סונק עשרה שערי ליגה בלבד ב-34 הופעות.
סונק חתם במדי בורוסיה מנשנגלדבך בינואר 2005, ודרכו במועדון מהבונדסליגה הייתה רצופת פציעות שהשביתו אותו לתקופות ארוכות. במהלך חצי העונה הראשונה שלו בקבוצה סבל סונק בפציעות בברך ובמפשעה, ושיחק רק שבע פעמים בליגה. הוא חזר לכושר והפגין יכולת גבוהה לקראת עונת, אך זו נקטעה בעקבות תיקול חריף של השוער וילפרד בומה במשחק ידידות בין בורוסיה לפ.ס.וו. איינדהובן. סונק שבר שלוש צלעות ונעדר חצי שנה מהמגרשים, ועד לסוף העונה תרם ארבעה שערי ליגה ב-14 הופעות בלבד. סונק החמיץ שלושה חודשים נוספים בפתיחת עונת, לאחר פציעה נוספת בברכו, ולא היה פקטור משמעותי בקבוצה שסיימה את העונה בירידה לבונדסליגה השנייה. בשתי עונות וחצי במדי הקבוצה צבר סונק 28 הופעות ליגה בלבד, בהן כבש שישה שערים.
לקראת עונת, כשהוא עדיין תחת חוזה בבורוסיה, הודיעו המאמן יוס לוהוקאי והמנהל המקצועי כריסטיאן ציגה על כוונתם להיפרד מסונק, שהחל לחפש קבוצה חדשה. סונק החל לחפש קבוצה, ואף היה מועמד למכבי תל אביב, אליה סירב להגיע. לבסוף עבר סונק בהשאלה לקלאב ברוז', ובכך סיים את דרכו מחוץ לבלגיה לאחר ארבע עונות בלבד. לאחר עונת השאלה אחת, חתם סונק בברוז' על חוזה קבוע לשנתיים נוספות. בכל שלוש העונות של סונק בקבוצה, סיימה ברוז' במקום השלישי בטבלה. סונק עצמו היה לחלק משמעותי ברוטציה של הקבוצה, ולראשונה מאז עונת הבכורה באייאקס עבר את סף עשרים הופעות הליגה בעונה אחת. בשלוש עונות בקבוצה כבש סונק 27 שערי ליגה ב-71 הופעות, אך לקראת עונת עזב את הקבוצה בעקבות סכסוך עם המאמן אדרי קוסטר שנבע מחוסר שביעות רצונו מהמשא ומתן על המשך דרכו, ומהחוסר בדקות משחק בהרכב הפותח.
בעקבות שחרורו מברוז', הצטרף סונק בהעברה חופשית לליירסה מהליגה הבלגית הבכירה לקראת עונת. סונק לא הצליח להטביע חותם בקבוצה ממרכז-תחתית הטבלה, וכבש שמונה שערי ליגה ב-44 הופעות לאורך שתי העונות. הוא שוחרר מהמועדון בקיץ 2012, ונותר ללא קבוצה במשך מספר חודשים, עד שהצטרף לקבוצת ואסלנד-בוורן, אף היא מהליגה הבכירה. הוא שיחק בקבוצה עונה אחת בלבד, אותה סיימה במקום ה-13, וכבש שני שערי ליגה בלבד ב-23 הופעות. סונק פתח את עונת ללא קבוצה, ורק בינואר 2014 שב לפעילות במדיה של אפלטר-אלכם מהליגות האזוריות. לאחר שלושה חודשים פרש ממשחק פעיל בגיל 36.
נבחרת בלגיה
שנה לאחר הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת, זומן סונק על ידי ואסייחה לסגל בלגיה לקראת מונדיאל 2002. במשחקה הראשון של בלגיה בבית מול, עלה סונק מהספסל במהלך המחצית השנייה, בדרך לשוויון 2-2 בסיום. במשחק מול עלה סונק מהספסל כבר במחצית, אך בלגיה שוב כשלה לנצח והנבחרות נפרדו בשוויון 1-1 בלבד. בלגיה פגשה את בקרב ישיר על הכרטיס לשמינית הגמר, ובדקה ה-70, במצב של שוויון 1-1, עלה סונק מהספסל. שמונה דקות אחר כך נגח היטב הגבהת קרן משאל וקבע 2-1 לבלגיה, בדרך לניצחון 3-2 בסיום שהעניק לבלגיה את המקום השני בבית. בשמינית הגמר, כמו בשאר משחקי הטורניר, עלה סונק מהספסל לאחר 72 דקות כחילוף התקפי של ואסייחה, אך בלגיה נוצחה 2-0 על ידי והודחה מהטורניר.
במסגרת טורניר מוקדמות יורו 2004, היה סונק חלק משמעותי מהנבחרת, וכבש חמישה שערים במהלך הטורניר. בלגיה הודחה בתום שלב הבתים לאחר מאבק צמוד מול ראש הבית, שהקדימה את בלגיה בנקודה בלבד, ו, שהקדימה את בלגיה בפער שערים. הבלגים נותרו במקום השלישי ולא המשיכו לטורניר הגמר.
מכת הפציעות של סונק הביאה לפיחות במעמדו גם בנבחרת. בין השנים 2005 ל-2007 ערך סונק חמש הופעות בינלאומיות בלבד, כשבלגיה כשלה בטורנירי מוקדמות מונדיאל 2006 ומוקדמות יורו 2008. שובו לבלגיה והמעבר לקלאב ברוז', ביחד עם הקרדיט אותו קיבל מהמאמן רנה ונדרייקן, החזירו את סונק לפעילות בינלאומית משמעותית. הוא כבש שישה שערים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, כולל שער שהעלה את נבחרתו ליתרון 1-0 על במסגרת טורניר המוקדמות. בלגיה הפסידה לבסוף 2-1 לספרדים, אך השער של סונק קטע רצף של 710 דקות ללא ספיגה של ההגנה הספרדית.
קריירת אימון
באוגוסט 2017 התמנה סונק לתפקיד מאמן נבחרת בלגיה עד גיל 18. הוא החליף בתפקיד את גרט ורהיין, ששימש עד אז כמאמן הנבחרות עד גיל 19 ועד גיל 18 במקביל, הודיע כי אימון שתי הנבחרות במקביל היא משימה קשה מדי, ובכך יכול היה להתרכז בנבחרת אחת בלבד.
קרב לרגה
קרב לרגה היה קרב שהתרחש ב-7 ביולי 1770 בין הכוחות של האימפריה הרוסית לבין כוח של האימפריה העות'מאנית וחאנות קרים. הקרב הסתיים בניצחון רוסי למרות נחיתות מספרית משמעותית. הקרב התרחש באותו יום שבו התרחש קרב צ'סמה הימי.
הקרב התרחש במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774). בנאום לפני הקרב, המפקד של הכוח הרוסי פיוטר רומיאנצב, ציין שכבוד הצבא אינו מאפשר לו לסגת מפני צבא האויב למרות הנחיתות המספרית.
בלילה שלפני הקרב הרוסים הדליקו מדורות רבות במטרה להסתיר את היקף הכוחות האמיתי של צבאם ולהטעות את הטורקים ביחס לכוונותיהם. במהלך הלילה חצה הצבא את הנהר. בהתאם לתוכנית הקרב הרוסית, הכוח הרגלי העיקרי תקף באגף הימני והפרשים איגפו את הכוח הטורקי ותקפו אותו מהעורף. הטורקים נתפסו בהפתעה לפני שהיו מוכנים לניהול קרב, ולאחר מאבק עיקש החלו בנסיגה לא מאורגנת. תחילה הרוסים ניהלו מרדף אחריהם, אך רוב הכוח הטורקי היה מורכב ברובו מפרשים, שהיו מהירים בהרבה מהפרשים הרוסיים, ולכן המרדף הופסק לאחר זמן קצר. כיבוש המחנה הטורקי הניב שלל רב לרוסים, כולל כל תותחי האויב, שיירת האספקה הטורקית ושבויים רבים.
מישה אלמן
מישה אֶלְמן (20 בינואר 1891 – 5 באפריל 1967) היה כנר יהודי-אמריקאי יליד אוקראינה, שנודע בסגנון נגינתו עתיר הרגש והנלהב וביפי צלילו.
ביוגרפיה
אלמן נולד בכפר הקטן טלנויה, במחוז קייב של האימפריה הרוסית. סבו היה כליזמר, נגן יהודי עממי, שניגן גם הוא בכינור. עוד כשהיה צעיר מאוד, היה ברור שלמישה יש שמיעה אבסולוטית, אבל לאביו היו ספקות לגבי קריירה של מוזיקאי לבנו, משום שמוזיקאים עמדו במקום לא גבוה ביותר בסולם החברתי. לבסוף נכנע ונתן למישה כינור מיניאטורי, שעליו למד עד מהרה לנגן כמה נעימות מעצמו. בהיותו בן חמש שמעה האצילה המקומית, הרוזנת אורסובה, את נגינתו והתפעלה ממנה עד כדי כך, שביקשה לפרוש עליו את חסותה ולאמץ אותו לבן, תוך הבטחה לגדלו באחוזתה ולדאוג לו לטובי המורים - כל זאת בתנאי, שהוריו יסכימו להטבלתו לנצרות. אביו של מישה, מורה כפרי וכנר לעת מצוא, דחה את ההצעה והודיע לרוזנת, כי בנו יצליח בדרכו גם ללא עזרתה. זמן קצר אחר כך נלקח לאודסה, שם למד באקדמיה הצארית למוזיקה. פבלו סרסטה המליץ עליו באמרו, שמישה אלמן יכול להיות לאחד הכישרונות הדגולים באירופה. הוא ניגש לבחינה אצל ליאופולד אאואר בגיל 11, בנגינת הקונצרט מס' 2 של הנריק וייניאבסקי והקפריס מס' 24 של ניקולו פגניני. אאואר התרשם כל כך, שקיבל את אלמן לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
בשנת 1903 החל אלמן להופיע בנגינה בבתי פטרוני אמנות עשירים. בשנת 1904 הופיע לראשונה בברלין ויצר סנסציה רבתי. הופעת הבכורה שלו בלונדון בשנת 1905 כללה את ביצוע הבכורה בבריטניה של הקונצ'רטו לכינור של אלכסנדר גלאזונוב. הוא ניגן בקרנגי הול בשנת 1908 והרשים מאוד את קהל מאזיניו האמריקאי.
משפחת אלמן היגרה לארצות הברית, ומישה היה לאזרח אמריקאי בשנת 1923. הוא הרבה להופיע, לעיתים עד 107 קונצרטים בעונה של 29 שבועות. בשנת 1943 ניגן בביצוע בכורה את הקונצרט השני של בוהוסלב מרטינו, שנכתב לכבודו. מכירות תקליטיו עברו שני מיליון, ורבים מהם מופקים מחדש על תקליטורים.
דיולה שפיץ
דיולה שפיץ (בהונגרית: Spitz Gyula; בודפשט, 20 במרץ 1902 – מאוטהאוזן-גונסקירכן אפריל 1945) היה צורף יהודי-הונגרי, נהג וחייל בצבא ההונגרי שהיה עד ראייה לטבח בקאמניץ-פודולסקי וצילם בחשאי יהודים שנאספו לפני הטבח. יחד עם כמה מחבריו הם ביקשו מהז'נדרמים לתת לילדים הצעירים אוכל ממנותיהם האישיות, אך אלה גירשו אותם מהמקום ואף איימו בדיווח.
קורות חיים
שפיץ עצמו היה יהודי שגויס לצבא למרות יהדותו, ככל הנראה בשל המחסור החמור בנהגים בצבא ההונגרי (שידעו לנהוג במשאית). לקראת סוף המלחמה גורש שפיץ למחנה המשנה גונסקירכן של מחנה הריכוז מאוטהאוזן. שם נפטר מרעב ומחלת טיפוס הבטן באפריל 1945, זמן קצר לפני שחרור המחנה על ידי כוחות צבא ארצות הברית.
משפחתו
שפיץ נולד במשפחה יהודית. אביו היה איגנץ שפיץ, אמו בורבאלה ברגר. אשתו הייתה אילונה וייס, איתה התחתן ב-18 באוגוסט 1927 בבודפשט. בנו הוא איבאן שווד.
שירותו הצבאי
שפיץ שירת בצבא בין 1940 לבין 1942 והיה נהג משאית. מסיבות שלא היו ידועות לו, הוא לא נשלח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), אלא היה איש שירות צבאי ממש (כנראה בגלל מיומנותו בנהיגת משאית). הוא שירת באוקראינה בחודשי מלחמת העולם השנייה הראשונים והיה בקאמניץ-פודולסקי בתקופת הטבח בסוף אוגוסט.
גאבור פטרדי
גאבור פטרדי (בהונגרית: Peterdi Gábor; פשטאויהיי, כעת חלק מרובע 15 של בודפשט, 17 בספטמבר 1915 – רווייטון קונטיקט, 13 באוגוסט 2001) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי-אמריקאי.
ביוגרפיה
גאבור פטרדי נולד במשפחה יהודית ביישוב שהיום הוא חלק מהעיר בודפשט. מוריו הראשונים שלו היו דיולה רודנאי, נאנדור קטונה ורז'ה באלינט. בקיץ 1929, הוא כבר עבד במושבת האמנים של קצ'קמט, ובמשך תקופה קצרה למד בסטודיו של אישטוואן סניי. מנהל מוזיאון ארנסט הזמין אותו בגיל 15 (!!!) לתערוכת יחיד. לאחר מכן המשיך ללמוד באקדמיה דה בלה ארטי (Accademia de Belle Arti) ברומא במלגה, וקיבל את Prix de Rome עבור ציוריו. בשנת 1932 עבר לפריז, שם, בהמלצתם של ויירה דה סילבה (Viera da Silva) וארפאד סנש, התקבל לאולפן של ס.וו. הייטר ב"אטלייה 17" (S. W. Hayter Ateliers 17). הוא השתלב בחיי החברה בפריז, והכיר שם את שאגאל, מירו, אלכסנדר קלדר, ג'קומטי ומקס ארנסט. בתחילה, צייר ציורים פוסט-אימפרסיוניסטים ואקספרסיוניסטים, ובשנת 1938 הציג בתערוכת יחיד בגלריה של ז'אן בושה עם יצירות מופשטות. ציורי הקיר שלו עם ז'אן לורסאט (Jean Lurçat) במשותף זכו בפרס בתערוכה העולמית של פריז (1937). פטרדי היגר לארצות הברית ב-1939. הוא לחם בצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה, הפלישה לנורמנדי, והמראה הנורא של מחנות הריכוז שימשו נושא במשך זמן רב ברישומיו ובתחריטיו. הוא לימד הכנת הדפסים מ-1948 עד 1952 בבית הספר לאמנות במוזיאון ברוקלין בניו יורק, מ-1952 עד 1960 לימד בהאנטר קולג', ומ-1960 עד 1987 היה פרופסור באוניברסיטת ייל.
ספרו "יצירת הדפס: שיטות ישנות וחדשות" (Printmaking: methodes old and new) משמש כספר לימוד לאמנות.
היו לו כמאתיים תערוכות יחיד בארצות הברית. ציורי השמן שלו, צבעי המים, השחור-לבן והצבע שלו, תחריטים בקנה מידה גדול, נעים בין ריאליזם למופשט, ומייצגים את המבט על הנוף הכפרי, על הטבע.
פייר קלוסטרמן
פייר אנרי קלוסטרמן (בצרפתית: Pierre Henri Clostermann; 28 בפברואר 1921 – 22 במרץ 2006) היה אלוף טיס צרפתי במלחמת העולם השנייה, אשר שירת במהלכה בחיל האוויר המלכותי הבריטי. הוא היה גם סופר, מהנדס, תעשיין ופוליטיקאי.
ראשית חייו
קלוסטרמן נולד בקוריטיבה שבברזיל, למשפחת דיפלומטים צרפתית שמוצאה מחבלי אלזס ולורן. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בצרפת וקיבל רישיון טייס פרטי ב-1937.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה דחו שלטונות צרפת את בקשתו לשרת בצבא כטייס. על כן הוא נסע ללוס אנג'לס שבארצות הברית כדי להיות לטייס מסחרי, ולמד שם הנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה. הוא הגיע לבריטניה בעקבות קריאתו של גנרל דה-גול ובמרס 1942 הצטרף שם לחיל האוויר של צרפת החופשית.
שירותו במלחמת העולם השנייה
קלוסטרמן עבר קורס טיס צבאי בבסיס חיל האוויר המלכותי בקרנוול (Cranwell) וקורס הסבה למטוסי קרב מדגם ספיטפייר ביחידה לאימון מבצעי מס' 61 בוויילס וסיימם בדרגת סמל-טיס. בינואר 1943 הוא הוצב לטייסת צרפתית בחיל האוויר המלכותי – טייסת 341 (טייסת אלזס), אשר הייתה מצוידת במטוסי ספיטפייר.
ב-27 ביולי 1943 זכה קלוסטרמן בשני ניצחונות אוויריים ראשונים כאשר הפיל שני מטוסי קרב גרמניים מדגם פוקה-וולף Fw 190 בקרב שנערך בשמי צרפת.
באוקטובר 1943 הוצב קלוסטרמן בטייסת 602 של חיל האוויר המלכותי, ושירת בה במהלך עשרת החדשים הבאים (גם כאן במטוסי ספיטפייר). הוא השתתף במגוון של משימות בשמי בריטניה ואירופה הכבושה ובהן סיורי קרב, ליווי מפציצים, גיחות יירוט בגובה רב (מעל בסיס הצי המלכותי בסקפה פלו שבצפון סקוטלנד) וכן גיחות צליפה והפצצת צלילה של אתרי שיגור לרקטות V-1 בחוף הצרפתי.
באביב 1944 הוצבה הטייסת בה שירת בדרום אנגליה והשתתפה בהמשך בפעילות האווירית לחיפוי על פלישת בעלות הברית לצרפת. ב-18 ביוני 1944 נחתה הטייסת בשדה תעופה קדמי (B-11) שהוקם ליד הכפר לונג-סור-מר (Longues-sur-Mer) שבנורמנדי (אחד משדות תעופה קדמיים רבים למטוסי קרב שהוכשרו בנורמנדי). בכך היה קלוסטרמן לאחד מראשוני הטייסים של צרפת החופשית שנחתו על אדמת צרפת – מבחינתו לאחר היעדרות של ארבע שנים. הטייסת התבססה בשדה תעופה זה. מספר שבועות לאחר מכן הוענק לו על פעולתו עיטור צלב התעופה המצוינת. בשל תשישות קרב מצטברת (עד אותו מועד הוא ביצע כ-300 גיחות קרביות) הוא הועבר ביולי 1944 מהשירות בטייסת 602 והוצב במטה חיל האוויר הצרפתי בבריטניה.
בפברואר 1945 חזר קלוסטרמן לשירות קרבי בחיל האוויר המלכותי, בדרגת סגן-טיס. הוא הצטרף לכנף 122 של חיל האוויר המלכותי, אשר הטייסות בה הפעילו את מטוס הקרב החדש מדגם הוקר טמפסט V. הכנף הוצבה בשדה התעופה פולקל (Volkel) שבדרום הולנד. קלוסטרמן היה למפקד גף בטייסת 274 של הכנף.
קלוסטרמן כינה את המטוס ששימש אותו במשך רוב זמן שירותו בכנף (וששרד עד שעזב אותה) בשם "שרל הגדול" (Le Grand Charles). הוא ביצע סדרה אינטנסיבית של גיחות קרב בשמי גרמניה, כאשר טייסים נפגעים ונהרגים סביבו במספרים גדולים. הגיחות כללו סיורים, תקיפת שדות תעופה ורכבות, וכן גיחות מיוחדות ליירוט מטוס הקרב הגרמני הסילוני מסרשמיט Me-262.
במרץ 1945 שירת קלוסטרמן זמן קצר בטייסת 56 ולאחר מכן עבר לטייסת 3 (שתיהן השתייכו לכנף 122). ב-24 במרץ הוא נפצע ברגלו מאש נגד מטוסים גרמנית ונאלץ להנחית את מטוסו בנחיתת גחון. המטוס ניזוק קשות בנחיתה וקלוסטרמן נפצע שנית ואושפז למשך שבוע. לאחריו שב לשירות בכנף, שהועברה עתה לשדה תעופה בשטח גרמניה. הוא שירת בה באופן פעיל עד לסיומה של המלחמה נגד גרמניה ב-8 במאי 1945. סמוך לסיום המלחמה, בשל האבדות הכבדות בכנף 122, הוא מונה זמנית לפקד עליה, למרות שהיה רק בדרגת סגן.
קלוסטרמן ביצע במלחמת העולם השנייה בסך הכל 432 גיחות קרביות וצבר בהן כ-600 שעות טיסה (בסך הכל הוא צבר כ-2,000 שעות טיסה).
מספר המטוסים שהפיל קלוסטרמן שנוי במחלוקת. בשעתו יוחסו לו 23 הפלות, מהן 19 לבדו (סולו) ו-4 הפלות משותפות, ועוד 5 הפלות-בספק ו-8 מטוסים ניזוקים. ניתוח מאוחר יותר של הדו"חות הקרביים שלו ושל הטייסות בהן שירת מייחס לו הפלה ודאית של 11 מטוסים, ועוד 7 הפלות-בספק. בנוסף יוחסו לו פגיעות ב-225 כלי רכב, 72 קטרי רכבת, חמישה טנקים, צוללת אחת, שתי סירות טורפדו ובשורה של יעדים קרקעיים.
יש הרואים בקלוסטרמן את אלוף הטיס הצרפתי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, והגנרל דה-גול כינה אותו "הטייס מס' 1 של צרפת".
קלוסטרמן שב והתגייס לזמן קצר לחיל האוויר הצרפתי ב-1956-57 והשתתף בגיחות במהלך מלחמת אלג'יריה. בעקבות שירותו זה הוא כתב רומן בשם Leo 25 Airborne. הוא סיים את שירותו בחיל האוויר הצרפתי בדרגת סגן-אלוף.
ב-1973 לימד קלוסטרמן בבית הספר לפיקוד ומטה של חיל האוויר האמריקני.
קריירה ספרותית
קלוסטרמן ניהל במהלך המלחמה יומן אישי בו רשם את קורותיו, במקור על מנת שיוכל לספר אותן להוריו לאחר המלחמה. על בסיס יומנו זה הוא כתב מיד לאחר המלחמה ספר על שירותו הקרבי –Le Grand Cirque (תורגם לעברית בשם ההצגה הגדולה) – שהיה אחד מספרי הזיכרונות הראשונים של טייסי קרב במלחמת העולם השנייה. הספר זכה להצלחה מסחרית גדולה, תורגם לכ-30 שפות ונמכר בסך הכל בכ-2.5 מיליון עותקים (ואולי אף 3 מיליון). הסופר האמריקני ויליאם פוקנר (William Faulkner) אף ראה בו את ספר זכרונות התעופה הטוב ביותר של מלחמת העולם השנייה.
קלוסטרמן כתב עוד שמונה ספרים ובהם גם הספר להבות בשחקים (Feu du Ciel, 1957), המכיל אוסף של סיפורי קרבות אוויר הרואיים של טייסי בעלות הברית וטייסים גרמנים במלחמת העולם השנייה, בינם אודות מקס גדז'.
קריירה אזרחית
קלוסטרמן השלים את לימודיו בהנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה, וכן השלים תואר אקדמי במדע המדינה באוניברסיטת אוקספורד. ב-1962 התמנה למנהל מסחרי של יצרנית המטוסים מקס הולסט (Max Holste), שהפכה בהמשך לחברה Reims Aviation. חברה זו ייצרה תחת הנהגתו כ-5,000 מטוסים. הוא שימש גם כסגן נשיא של חברת המטוסים האמריקנית ססנה, כמנהל בחברת דאסו תעופה (יצרנית מטוס הקרב מיראז') וכמנהל בחברת המכוניות רנו (Renault). במקביל לעיסוקו כתעשיין ניהל קלוסטרמן קריירה פוליטית ארוכה וכיהן שמונה כהונות באספה הלאומית (הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי) (1946-1969). קלוסטרמן עסק גם בדיג ספורטיבי ברמה מקצועית והיה חבר האגודה הבינלאומית לדיג ספורטיבי.
במהלך מלחמת פוקלנד ב-1982 שיבח קלוסטרמן ככל הנראה את הטייסים הארגנטינים על גבורתם בה; אפשר שהיה זה בעקבות קשרים אישיים שיצר עם טייסים ארגנטינים שהתאמנו בצרפת בשנות השבעים. התבטאות זו נתפסה בבריטניה כ"בגידה" בחיל האוויר המלכותי, ובעקבות זאת הוא זכה להתייחסות עוינת מצד חלק מן העיתונות הבריטית. קלוסטרמן גם עורר מחלוקת בצרפת בעקבות העמדה האנטי-מלחמתית התקיפה שנקט בחדשים שלפני פרוץ מלחמת המפרץ ב-1991.
לקלוסטרמן ולאשתו ז'קלין (אותה נשא ב-1947) נולדו שלושה ילדים. ב-6 ביוני 2004, ביום השנה הששים לפלישה לצרפת, נקראה על שמו של קלוסטרמן דרך בלונג-סור-מר, הנמצאת בסמוך לאתר שדה התעופה הקדמי B-11, בו הייתה מוצבת הטייסת שלו. רחובות נקראו על שמו בחמישה יישובים נוספים בצרפת.
ב-26 במרץ 2006, כחודש לאחר יום הולדתו ה-85, נפטר קלוסטרמן. למחרת נערך לו טקס אשכבה ממלכתי-צבאי בארמון האינווליד בפריז. הוא נקבר בעיירה לה-שסניי (Le Chesnay) שליד ורסאי, ממערב לפריז.
אותות ועיטורים
קלוסטרמן עוטר בעיטורים אלו:
דידלפודון
דידלפודון (שם מדעי: Didelphodon) הוא סוג נכחד של יונק קדום שחי בתקופת הקרטיקון שחי באמריקה הצפונית. הוא מקורב ליונקי הכיס ובעבר נחשב לקרוב האופוסומיים, אך בהווה משויך למשפחה נכחדת השייכת לקבוצת המטאתריה.
מאפיינים
יונק זה הגיע לאורך 12.5 ס"מ ולמשקל של 5 ק"ג והיה קטן בהרבה מרוב היצורים בתקופתו. הוא היה דומה לאופוסום המודרני והיו לו מלתעות גדולות, בעלות כוח נשיכה חזק, המותאמות לאכילת בשר עם שיניים המותאמות לנגיסה, אך חסרות התמחות בדומה לצבועים, כך שהוא היה ניזון גם מחרקים, פירות וכדומה. הגיוני מאוד שהיצור היה אוכל-כול אופורטוניסט. מבנה גופו הזכיר את הלוטרות אך לא ברור אם הוא היה יצור מיימי.
הדידלפודון חי בסוף תקופת הקרטיקון לפני 66–77 מיליון שנה, סמוך לסוף עידן המזוזואיקון. הוא התגלה בחפירות במונטנה, וויומינג, בססקצ'ואן ובאלברטה. לא ידוע איך חי אך יכול להיות שהיה אוכל בשר שניזון מביצי וצאצאי דינוזאורים וממגוון מזונות נוספים.
השם מורכב מ"", שמשמעו אופוסום, בתוספת "ὀδών" (ההגייה היא odōn), מילה שמשמעותה ביוונית היא שן.
יונק קדום זה תואר על ידי החוקר עותניאל צ'ארלס מארש ב-1889.
נתירה
נתירה (באנגלית: "ג'רק", Jerk) היא מונח במכניקה המתאר את קצב שינוי התאוצה. הנתירה היא הנגזרת בזמן של התאוצה, הנגזרת השנייה בזמן של המהירות או הנגזרת השלישית בזמן של ההעתק: כאשר: \vec a התאוצה, \vec v המהירות, \vec x ההעתק ו-\ t הוא הזמן.
השימוש בנתירה בתיאור מערכות פיזיקליות הוא נדיר ולא קיים עבורה ייצוג אוניברסלי מוסכם. לעיתים משמשת האות האנגלית j לתיאורה. הנתירה היא וקטור ולא קיים מונח מקובל עבור גודלו הסקלרי.
יחידותיה של הנתירה במערכת היחידות הבינלאומית הן מטר לשנייה בשלישית (m/s3).
המקבילה של הכוח ביחס לנתירה מכונה Yank, גודל פיזיקלי השווה למכפלת הנתירה במסה, והוא מתקבל על ידי גזירת הכוח בזמן. חוק זה אינו מתקיים במכניקה יחסותית, בה המסה של הגוף היא פונקציה של מהירותו.
השימוש בנתירה
לנתירה נודע שימוש בהנדסה, בעיקר כאשר קיים צורך להתאים את שינויי הלחץ במערכת. לדוגמה, בתכנונן של רכבות הרים יש לנתירה המרבית במערכת חשיבות כדי לוודא שהשרירים האנושיים יספיקו להתרגל לשינויים ויימנעו פגיעה בגוף וחבלות כגון צליפת שוט. הנתירה נלקחת בחשבון במערכות מרובות טלטלות המכילות או מורכבות מגופים עדינים ושבירים. <BR>בנתירה נעשה שימוש גם בתכנון תהליכי ייצור. שינויים מהירים מדי בתאוצתו של כלי חיתוך, קרי נתירה גבוהה שלו, עלולים לגרום לשחיקה מהירה ולקווי חיתוך מעוותים. יחידות בקרת שליטה מודרניות במכשירים שכאלה מתירות למפעיל להגביל את שינויי התאוצה במערכת באמצעות קביעת רף נתירה מרבי.
מכשיר המודד נתירה מכונה מד-נתירה (jerkmeter).
מתארי תנועה מסדר שלישי
בתהליכי בקרת תנועה, קיימת לעיתים קרובות דרישה לניוד של מערכת מנקודה יציבה אחת לשנייה בזמן הקצר ביותר תוך אילוצים של מהירות, תאוצה ונתירה מרביות. הפתרון לבעיה מכונה מתאר תנועה מסדר שלישי והוא מורכב משבעה שלבים:
בהינתן תנועה קצרה יותר, ייתכן והמערכת לא תגיע למהירות ו/או לתאוצה המרביות.
מערכות נתירה
מערכת נתירה היא מערכת המצייתת למשוואת הנתירה:
אחת התכונות המעניינות ביותר של מערכות נתירה היא האפשרות שתיווצר בהן התנהגות כאוטית. מערכות כאוטיות מוכרות כגון מושכי לורנץ ומפת רוסלר מתוארות בדרך-כלל על ידי מערכת של שלוש משוואות דיפרנציאליות מסדר ראשון שניתן למעשה לאחדן למשוואת נתירה בודדת (אך מורכבת למדי).
ניתן לתכנן מעגלים חשמליים המצייתים למשוואת הנתירה. מעגלים כאלו מכונים מעגלי נתירה.
לדוגמה, משוואת הנתירה הבאה: כאשר "A" הוא פרמטר הניתן לקביעה. למשוואה קיים פתרון כאוטי עבור הערך: A = 3/5 וניתן לתארו באמצעות המעגל החשמלי הבא: 300px|מרכז במעגל האמור לכל הנגדים התנגדות קבועה פרט ל- ולכל הקבלים קיבול זהה. תדירות התהודה של המעגל תהיה: 1/2\pi R C. המתח על מגבר השרת "0" מתכונתי (פרופורציוני) למשתנה x, המתח על מגבר השרת "1" מתכונתי לנגזרת הראשונה של x והמתח על מגבר השרת "2" מתכונתי לנגזרת השנייה של x.
לותר אמריך
לותר אמריך (בגרמנית: Lothar Emmerich, 29 בנובמבר 1941 בדורסטפלד שבגרמניה – 13 באוגוסט 2003 בהמר שבגרמניה) היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
אמריך גדל במועדון הנוער של עיר הולדתו דורסטפלד, והחל לשחק בבורוסיה דורטמונד בשנת 1960, כאשר היה בן 19. הבונדסליגה טרם הוקמה אז, ובורוסיה דורטמונד שיחקה בליגה המחוזית המערבית. בעונת 1963 זכה אמריך עם בורוסיה דורטמונד באליפות גרמניה, שנקבעה אז במשחק גמר, לאחר ניצחון בתוצאה 3:1 על פ.צ. קלן, במשחק בו אמריך לא שיחק. בעונת 1963/64, עונת הקמת הבונדסליגה, הבקיע אמריך 16 שערים, ובורוסיה דורטמונד סיימה רביעית. עונת 1964/65 הייתה מעט פחות טובה, אותה סיים אמריך עם עשרה כיבושים, אך עם זכייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2:0 בגמר על אלמניה אאכן, שבו אמריך הבקיע את השער השני. בעונת 1965/66 הבקיע אמריך 31 שערים, והוביל את קבוצתו למקום השני ואף לזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר ניצחון על ליברפול 2:1 בהארכה בגמר, בו שיחק 120 דקות. בעונת 1966/67 הבקיע 28 שערים, וקבוצתו סיימה במקום השלישי. הן בעונת 1965/66 והן בעונת 1966/67 סיים אמריך כמלך השערים של הבונדסליגה, בעונה הראשונה לבד, ובעונה השנייה בצוותא עם גרד מילר, והיה השחקן הראשון לזכות בתואר זה פעמיים ברציפות, הישג ששוחזר בהמשך על ידי גרד מילר, דיטר מילר, קרל היינץ רומניגה, טוני יבואה ואולף קירסטן. אמריך נשאר במועדון עוד שלוש עונות לאחר מכן, בכולן הבקיע במספרים דו ספרתיים. בשנת 1969 עזב את בורוסיה דורטמונד, לאחר שהבקיע במדיה 115 שערים ב-183 הופעות בבונדסליגה, נתון המציב אותו במקום השלישי בטבלת המבקיעים של בורוסיה דורטמונד בכל הזמנים בבונדסליגה, לאחר מנפרד בורגסמולר ומיכאל צורק.
בעונת 1969/70 החל לשחק במועדון הבלגי ק. בירסחוט, שם הבקיע 42 שערים ב-69 הופעות, כשבעונתו הראשונה בקבוצה סיים כמלך השערים של ליגת העל הבלגית. אחר כך עבר לאוסטריה קלגנפורט מהליגה האוסטרית, שם הבקיע 37 שערים ב-64 הופעות. בשנת 1974 חזר לגרמניה והחל לשחק בליגת הבונדסליגה השנייה, שם עבר בקבוצות פ.צ. שווינפורט, וירצבורגר, שם סיים כמלך השערים של הבונדסליגה השנייה בעונת 1976/77, וקיקרס וירצבורג. בתום עונת 1978 פרש מכדורגל.
קריירה בינלאומית
לאמריך חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, כולן בשנת 1966. אמריך השתתף עם נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1966, והבקיע שער בשלב הבתים בניצחון 2:1 על נבחרת ספרד. גרמניה הגיעה במונדיאל זה עד למשחק הגמר, שם הפסידה 4:2 בהארכה לנבחרת אנגליה, כשאמריך פתח בגמר זה אך לא הבקיע.
קריירת אימון
לאחר פרישתו, אמריך אימן בין השנים 1981 ו-1999 בעיקר קבוצות מליגות נמוכות בגרמניה.
תארים
עם בורוסיה דורטמונד:
הים השחור (סדרת טלוויזיה)
עלילה
נפס הייתה רק בת 16 כשנמכרה לאיש מתעלל עשיר, בשם "ודאט", אשר כולא אותה במשך 8 שנים באחוזתו שבאיסטנבול. בניסיון ה-25 שלה, מצליחה נפס להימלט מ"הגיהנום החי" עם בנה בן ה-7, יהייט, שנולד כתוצאה מאונס. נפס ובנה מוצאים הזדמנות לברוח במהלך ביקורם של משפחת קלילי מאזור הים השחור, והם מסתתרים בתא המטען של מכוניתו של תאהיר, אחד מבני משפחת קלילי שהגיעו לביקור. כאשר הוא מגיע לארץ הולדתו, טרבזון, שנמצאת במרחק של 562 מיילים מאיסטנבול, תאהיר מגלה את נפס ובנה במכוניתו וכאדם שנולד וגדל באזור הים השחור, תאהיר מוכן לתת את חייו למען כל אדם שמטופל בחוסר צדק. תאהיר מקריב את עצמו כדי להציל את נפס ובנה. תוך כדי כך, הוא מתמודד עם אתגרים רבים, כולל חשיפת עצמו ומשפחתו לאיום החוטף של נפס, שהיה ידוע גם בתור המתעלל שלה, ודאט, וכן דחיית משפחתו וארצו לנפס; כמו הגנה על אישה "נשואה" עם ילד הנחשב "נגד המסורת" בעיר הולדתו.
אלברט סולומונוב
אלברט סולומונוב (נולד ב-25 בספטמבר 1973) הוא מאמן כדורגל ישראלי, המאמן את קבוצת לורי מליגת העל הארמנית.
סולומונוב נולד בעיר דרבנט שבדאגסטן במשפחה של יהודי ההרים. כשהיה בן 18 עלה לישראל.
קריירת אימון
סולומונוב אימן במחלקות הנוער של מכבי פתח תקווה, מכבי תל אביב, בית"ר טוברוק והפועל חדרה, וכן אימן את הפועל עכו, אחווה עראבה והפועל באקה אל-גרבייה.
ב-5 באוגוסט 2020 מונה סולומונוב למאמנה של לורי מליגת העל הארמנית.
אנפה (סוג)
האנפה היא עוף מים גדול בעל מקור ארוך בצבע אפור או צהוב בדרך כלל ובעל קצה חד, שבו האנפה משתמשת כדי לתקוף את טרפה במהירות. היא חיה באזורי ביצות, נהרות וכדומה ואף בחופים, ואורבת בין העשבים לטרף כמו דגים, צפרדעים או אפרוחי ברווזים. היא מחכה לרגע המתאים, תוקפת את טרפה ממארב ובולעת אותו בשלמותו. לעיתים היא משתמשת במקורה כבחנית ותוקעת אותו עמוק בגוף הטרף, בדרך שפוצעת את איבריו הפנימיים ומקשה עליו להימלט.
חלקן מתלהקות בחבורות הכוללות אנפות אחרות, מגלנים, חסידות, פלמינגו ושקנאים. הן גם מקננות בלהקות על ענפי עצים.
המינים של סוג זה הם הגדולים ביותר במשפחת האנפתיים ומגיעים לאורך 100 ס"מ ואף יותר. המין הגדול ביותר הוא אנפת גוליית, אשר מוטת כנפיה מגיעה לאורך 185–230 ס"מ וגובהה עולה על 150 ס"מ.
מינים
המינים אנפה צבועה ולבנית קטנה הועברו לסוג לבנית (בעבר לצד עוד מינים כמו לבנית גדולה ולבנית בינונית).
Waiting on You
Waiting on You (בעברית: מחכה לך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית לינדזי אל, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, The Project. השיר יצא לאור ב-29 במאי 2017, על ידי חברת התקליטים סטוני קריק, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד שירי הקאנטרי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לינדזי אל, אדם המבריק ואנדרו דה רוברטס והופק על ידי כריסטיאן בוש. בשנת 2017, הוציאה אל את המיני-אלבום הראשון שלה Worth the Wait, תוך שהשיר הזה יצא כסינגל הראשון והיחיד מתוכו. בהמשך, הוציאה את The Project, שגם מתוכו יצא כסינגל הראשון.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-3.4 השמעות.
הצלחה
השיר זכה להצלחה רבה בקנדה, כאשר הגיע למקום הרביעי במצעד שירי הקאנטרי של המדינה, תוך שהיה לשירה הראשון של אל שנכנס לחמישייה הפותחת במצעד. שנה לפני כן, הוציאה את "All Alright", שהצליח להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד, אך לא לחמישייה הפותחת.
במצעד הקאנטרי איירפליי של בילבורד הגיע השיר למקום ה-42 בלבד.
פארקוזאורוס
פארקוזאורוס (שם מדעי: Parksosaurus) הוא סוג של דינוזאור מסדרת בעלי אגן דמוי עוף שחי בשלהי תקופת הקרטיקון והיה קרוב משפחתו של התסקילוזאורוס.
מאפיינים
דינוזאור זה נקרא על שמו של הפלאונתולוג ויליאם פארקס (William Parks). דינוזאור זה נמצא ב"תצורות קרניון הפרסה" באלברטה, קנדה. הוא היה קטן באורך 2.5 מ' ומשקל 4–5 ק"ג. הוא דמה להיפסילופודון או אולי נכלל בקבוצה שונה שקדמה לאורניתופודה והיה מהמאוחרים ביותר ביצורים דמויי האורניתופודים שאינם הדרוזאוריים.
הוא היה אוכל עשב דו-רגלי עם זנב ארוך ולסתותיו הקצרות דמו למקור. היו לו זרועות קצרות וייתכן שגם נוצות.
דינוזאור זה תואר על ידי הפלאונטולוג צ'ארלס מורטרם שטרנברג ב-1937.
בתרבות
הפארקוזאורוס נראה בסרט ללכת בין דינוזאורים בתור דינוזאור צמחוני. ייתכן שהוא מופיע גם בסדרה ללכת עם דינוזאורים בפרק האחרון, כאורניתופוד לא מזוהה שנרדף בידי דרומזאורוס. בנוסף הוא מופיע באחד מפרקי המסע לעמק החלומות.
איימי לואו ווד
איימי לואו ווד (באנגלית: Aimée Lou Wood; נולדה ב-3 בפברואר 1995) היא שחקנית אנגלייה, זוכת פרס באפט"א לטלוויזיה להופעה הקומית הנשית הטובה ביותר. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה הראשון בתור איימי גיבס בסדרת הקומדיה-דרמה המקורית של נטפליקס, חינוך מיני.
ביוגרפיה
איימי לואו ווד נולדה בסטוקפורט וגדלה במנצ'סטר, אנגליה. היא למדה משחק, תחילה בקורס בסיסי למשחק בבית הספר לדרמה באוקספורד, לאחר מכן בהאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), שם סיימה את לימודיה בשנת 2017, וקיבלה תואר ראשון במשחק (רמת H).
במהלך תקופת לימודיה ב-RADA, ווד השתתפה בהפקות רבות, כמו למשל כשגילמה את מרגרט בהפקה של המחזה Scuttlers בבימויה של חנה איידינוב, וכ"גודי" במחזה Vinegar Tom, בבימויה של קרסידה בראון. ווד גילמה את ג'ס ב-Hen, סרט קצר בבימויו של ג'יימס לרקין, ואת יוליה ב-Summerfolk, בבימויה של דבורה פייג'.
קריירה
בשנת 2019 ערכה ווד את הופעת הבכורה שלה על המסך בגילומה את הדמות איימי גיבס, דמות ראשית בסדרת הקומדיה-דרמה של נטפליקס, חינוך מיני, לצד כוכבות משותפות אמה מקי, אסא בטרפילד, אונקוטי גאטווה וג'יליאן אנדרסון. ווד באודישן המקורי יועדה לגלם את דמותה של "לילי" (בגילומה של טניה ריינולדס), אך לבסוף קיבלה לגלם את תפקיד איימי גיבס. הסוכנת של ווד הוא "ליזי ניואל", סוכנות כישרונות עצמאית.
איימי גילמה גם את סוניה כחלק מההצגה 'הדוד וניה' ששיחקה בתיאטרון הרולד פינטר בלונדון מ-14 בינואר ועד 2 במאי 2020.
חיים אישיים
השחקן קונור סווינדלס ששיחק לצדה בסדרה חינוך מיני, אישר כי הם היו בזוגיות בינואר 2019.
A 67-es út
"A 67-es út" ("אַ הַטוואַן-הֶטֶש אוּט" - בתרגום חופשי לעברית: "כביש 67" או "הדרך ה-67") הוא שיר של הלהקה ההונגרית ריפבליק. את השיר כתב והלחין סולן הלהקה, לאסלו בודי (ציפה).
רקע והצלחת השיר
הופעתה המשמעותית הראשונה של להקת ריפבליק הייתה במופע כישרונות שהתקיים בעיירה בלטונללה, הסמוכה לכביש 67, ולכן כביש 67 נחשב לחלק מההיסטוריה של הלהקה לדברי ציפה, השיר נכתב על נערה מהעיר קאפושוואר, הסמוכה אף היא לכביש 67. ב-1997 זכה השיר בפרס ינה הוסקה לשיר השנה לשנת 1996. בשנת 2006 קיים אתר origo.hu הצבעה בקרב הקוראים לבחירת השיר ההונגרי הפופולרי הטוב ביותר בכל הזמנים. השיר אמנם לא הגיע למקום הראשון, אך נכלל בעשירייה הראשונה.
שני האלבומים שבהם נכלל השיר הגיעו למעמד של אלבום פלטינה. ב-1995 היה זה האלבום Disco, שזכה מאז למעמד אלבום יהלום, וב-2013 היה זה אלבום ההופעה החיה 20 éves ünnepi koncert.
השיר נשאר אחד מלהיטיה הגדולים ביותר של הלהקה, עדיין מנוגן ברדיו ההונגרי גם קרוב ל-30 שנה אחרי צאתו לאור, והלהקה מקפידה לבצע אותו בהופעות.
הנצחה
בשנת 1997, על כביש 67 באזור שאחרי הגשר שמעל אגם דשדה, הוצב עמוד זיכרון המנציח את חברי להקת ריפבליק. העמוד הוא פרי יצירתו של הפסל יוז'ף קלינג, ושם היצירה הוא "השיבה הביתה".
Coat of Many Colors
Coat of Many Colors (בתרגום מילולי לעברית: מעיל של הרבה צבעים, מתייחס לכתונת הפסים של יוסף) הוא אלבום הסולו השמיני של הזמרת דולי פרטון, אשר יצא ב-4 באוקטובר 1971 על ידי RCA ויקטור. האלבום היה מועמד לפרס אלבום השנה בטקס פרסי איגוד מוזיקת הקאנטרי. מגזין טיים כלל אותו ברשימת "100 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים" ורולינג סטון מיקם אותו במקום ה-257 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים".
בשנת 1985 האלבום יצא מחדש על גבי קלטת שמע בקנדה וב-1999 יצא פעם נוספת על גבי תקליטור בכל העולם. ב-2001 הוא יצא שוב באירופה ביחד עם אלבום נוסף של פרטון. ב-2007 הוא יצא מחדש בכל העולם אך הפעם הוא כלל ארבעה שירים חדשים בתוכו. ב-2010 סוני מיוזיק הוציאה שוב את גרסת 2007 ביחד עם שני אלבומים נוספים שלה.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע בשיאו למקום השביעי במצעד אלבומי הקאנטרי האמריקאי.
הסינגל הראשון מהאלבום "My Blue Tears" הגיע למקום ה-17 במצעד שירי הקאנטרי האמריקאי ולמקום הרביעי באותו במצעד בקנדה. שיר הנושא אף זכה להצלחה יותר גדולה כאשר הגיע למקום הרביעי במצעד שירי הקאנטרי האמריקאי ואף דורג במקום ה-60 באוסטרליה.
שבחים
מגזין טיים הכליל את האלבום ברשימת "100 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים" ומגזין רולינג סטון מיקם אותו במקום ה-257 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים". בנוסף "National Public Radio" דירגו את האלבום במקום ה-11 ברשימת "150 האלבומים הנשיים הטובים ביותר בכל הזמנים".
אמטראסו
מיתולוגיה
הסיפורים הקדומים ביותר הנקשרים עם אמטראסו מגיעים משני כתבים עתיקים: קוג'יקי וניהון שוקי. אלה הם הכתבים המתועדים העתיקים ביותר בנושא ההיסטוריה היפנית, והם מתוארכים למאה ה-8.
אמטראסו נולדה מאיזאנגי, עת טיהר עצמו לאחר כניסתו ליומי, השאול, בה ניסה להציל את איזאנמי. בעת שטיהר עצמו, אלים החלו להיווצר מגופו: מפניו נפלו האלים החשובים ביותר, לרבות אמטראסו שנוצרה מעינו השמאלית. אמטראסו הפכה לשליטת השמש והשמיים, יחד עם אחיה ובעלה, צוקויומי, אל הירח ושליט הלילה.
במקור, חלקה אמטראסו את השמיים עם צוקויומי עד אשר הרג את אלת המזון, אוקה מוצ'י. אוקה מוצ'י הציעה לו מזון שרקקה מפיה, ואילו הוא, שנגעל מכך, הרג אותה ועורר סערת רגשות אצל אמטראסו. אמטראסו אז תייגה את צוקויומי כאל רשע, נפרדה ממנו, וכך הפרידה את היום מהלילה.
אחד המיתוסים מספר שכאשר עייף איזאנגי מההתנהגות הבלתי מרוסנת של בנו, סוסה נו או, אל הסערה ושליט הים, הוא גירש אותו ליומי. סוסה נו או קיבל את הגזרה באי רצון, אך לפני שהלך ליומי ניגש לאחותו, אמטראסו, על מנת להיפרד ממנה. אמטראסו, אשר הכירה את אחיה וידעה כי כוונותיו אינן טהורות, התכוננה למאבק. כאשר הגיע סוסה נו או להיפרד ממנה היא לא האמינה לו שזאת כל כוונתו וביקשה ליצור תחרות על מנת שיוכיח לה כי רצונו טוב. האתגר שנקבע היה לראות מי ייצר יותר צאצאים אציליים ונשגבים. אמטראסו יצרה שלוש נשים מחרבו של סוסה נו או בזמן שסוסה נו או יצר חמישה גברים מהשרשרת של אמטראסו. אמטראסו טענה לניצחון מכיוון שחמשת הגברים נוצרו מפריט השייך לה ולכן הנשים שייכות לסוסה נו או. סוסה נו או לא קיבל זאת וטען לניצחונו. התעקשותה של אמטראסו גרמה לסוסה נו או לנהוג באלימות שהגיעה לשיאה כאשר השליך את הפוני בעל הכנפיים, חיה אשר הייתה קדושה לאמטראסו, וגרם למותו של אחד ממשרתיה. אמטראסו ברחה והתחבאה במערה, ובזמן שהותה שם חשכה כיסתה את העולם. כל האלים והאלות שאפו בתורם לשדל את אמטראסו לצאת מן המערה אבל היא התעלמה מכולם. בסופו של דבר רקחה הקאמי של השמחה תוכנית: היא הניחה מראת ברונזה שפנתה לכיוון אמטראסו על העץ, כיסתה עצמה בפרחים ועלים והחלה לרקוד על גיגית הפוכה כאשר היא מתופפת על הגיגית בעזרת רגליה. לאחר מכן הקאמי פשטה את הפרחים והעלים מעליה והחלה לרקוד בעירום. כל האלים הזכרים החלו לצחוק, דבר שעורר את סקרנותה של אמטראסו. כאשר הציצה החוצה קרן אור שנקראה זריחה ברחה מן המערה, ואמטראסו הוקסמה מהשתקפותה במראה. אחד האלים משך אז את אמטראסו מהמערה והמערה נאטמה. כאשר היא מוקפת בשמחה, שכך דיכאונה של אמטראסו והיא הסכימה להחזיר את אורה לעולם.
הקשר בין אמטראסו למשפחה הקיסרית
הקוג'יקי מתאר את שושלת היוחסין הקיסרית היפנית, אשר נטען כי מוצאה באמטראסו. לפיכך, כל קיסרי יפן, מראשיתם ועד היום, הם צאצאים של אמטראסו, ומכאן שהם אלוהיים. בשנת 1946, בתקופת הכיבוש האמריקאי של יפן, פרסם הקיסר הירוהיטו את הכרזת האנושיות, שבה הפריך למעשה את המושג אקיצומיקאמי – התגלמות האל בצורת אנוש – וטען שמקור סמכותו בעם אינו נשען על רעיון מיתי, אלא על קשרים היסטוריים בין משפחתו לעם. יחד עם זאת, יצוין כי לפי המיתוסים של דת השינטו, כל העם היפני הוא צאצאים של אלים, ולא רק הקיסר.
פולחן
המקדש הפנימי, נאיקו, במקדש איסה השוכן בהונשו, יפן, מוקדש לאמטראסו. המראה הקדושה שלה, יאטה נו קגאמי, נשמרת במקדש כאחת המחלצות הקיסריות של יפן. במקדש זה נערך מדי 20 שנה טקס בשם שיקינן סנגו על מנת לחלוק כבוד לאמטראסו. בטקס המבנים הראשיים של המקדש נהרסים ומשוחזרים בקרבת מקום, וכמו כן, ניתנת לאלה מנחה של מזון חדש וביגוד חדש. מנהג זה הוא חלק מדת השינטו ומתקיים מהעשור האחרון של המאה ה-7.
פורשיה סימפסון-מילר
פורשיה לוקרציה סימפסון-מילר (באנגלית: Portia Lucretia Simpson-Miller; נולדה ב-12 בדצמבר 1945) היא מנהיגת האופוזיציה בפרלמנט של ג'מייקה. כיהנה פעמיים כראש ממשלת ג'מייקה ומכהנת כיו"ר מפלגת העם הלאומית. מצעה הסוציאליסטי של סימפסון-מילר ומפלגתה מתבסס על העצמת מיעוטים, נשים ואוכלוסיות מוחלשות ושיתוף-פעולה אזורי בין עמי הקריבים. פעילותה המשמעותית יותר היא העצמה של הלהט"ב במדינה בעלת מורשת הומופובית ביותר. סימפסון-מילר הפכה לראש הממשלה הראשון בהיסטוריה של ג'מייקה שדגלה בתקופת בחירות בזכויות אזרח רשמיות עבור להט"בים. סימפסון-מילר ציינה במהלך דיון בחירות שלשיטתה "אין בעיה לתת עמדות מסוימות של סמכות להומוסקסואלים במידה שהם בעלי הכשירות הנדרשת לתפקיד." בתחום האלימות ברחוב חל אך שיפור קל בתקופת שלטונה השנייה, אם כי המדינה נותרה בראש המדינות בהן נהרגים כל שנה מאות אנשים לכל 100,000 איש.
תולדות חייה
נולדה במחוז סנט קתרין בג'מייקה. בשנת 1974 נבחרה למועצת העיר של קינגסטון כנציגת טרנצ'טאון מטעם מפלגת ה-PNP. חברת פרלמנט מאז 1976. בעלת תואר ראשון במינהל ציבורי מאוניברסיטת מיאמי (1997), MBA מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובוגרת התוכנית לפיתוח מנהיגות על שם ג'ון פיצג'רלד קנדי באוניברסיטת הרווארד (1999).
מאז 1989 ובמהלך 17 שנים רצופות בהן הייתה מפלגתה בשלטון כיהנה במספר משרדי ממשלה. בין היתר כיהנה כשרת העבודה, הרווחה והביטוח הלאומי, שרת הספורט, שרת התיירות ושרת השלטון המקומי. ב-2006, בעקבות פרישתו של ראש המפלגה וראש הממשלה המכהן פ. ג'. פטרסון, נבחרה למנהיגת מפלגתה והחליפה אותו במשרת ראש הממשלה, האשה הראשונה במדינתה שכיהנה כראשת ממשלה. בין היתר ביטלה אגרות בריאות לילדים והגדילה את הסיוע הממשלתי למשתכנים בעלי דירה ראשונה. סימפסון-מילר הייתה פוליטיקאית אהובה ומוערכת, אולם המשבר הכלכלי אליו נקלעה המדינה וטיפול כושל בנזקי ההוריקן דין שפגע באי באוגוסט 2007 גרמו להדחתה ולעליית מפלגת הלייבור של ג'מייקה היריבה בראשות ברוס גולדינג בבחירות שנערכו סמוך לאחר מכן. סימפסון-מילר הייתה לראשת האופוזיציה. ב-29 בדצמבר 2011 הובילה סימפסון-מילר את מפלגתה לניצחון בבחירות, על בסיס מצע של אחריות חברתית ושיתוף-פעולה אזורי בין עמי הקריבים. בנוסף לראשות הממשלה החזיקה סימפסון-מילר גם בתיק הביטחון, הפיתוח, המידע והספורט. בפברואר 2016 הפסידה מפלגתה את השלטון בהשיגה מושב אחד פחות מהמפלגה הליברלית המתחרה (32/31) ומילר שבה לראשות האופוזיציה.
כינוי החיבה שלה הוא "Sista 'P'" ("האחות פי", בפטואה).
ב-2012 נבחרה על ידי טיים מגזין לאחד מ-100 האישים המשפיעים ביותר בעולם.
עצם הלחי
עצם הלחי (TA: Os zygomaticum) היא אחת מעצמות הגולגולת. קיימות שתי עצמות לחי - עצם הלחי הימנית ועצם הלחי השמאלית.
תיאור
עצם הלחי היא עצם לא רגולרית, המהווה את חלקה העליון של הלחי, ומהווה גורם חשוב בקביעת תווי הפנים. במיקומה יחסית לעצמות הגולגולת האחרות היא תחתונה לעצם המצח, קדמית לעצם הרקה, צידית ללסת העליונה ועליונה ללסת התחתונה. היא מהווה את הרביע הצידי-תחתון של ארובת העין. חלקה האחורי מופרק לעצם הרקה, במפרק פיברוטי שמהווה את "קשת הלחי", שמתחתה עובר שריר המלעס שאחראי על פעולת הנשיכה ומשתתף בלעיסה.
מפרקים
בחלקה האחורי עצם הלחי מופרקת לעצם הרקה, תוך יצירת קשת הלחי. בחלקה העליון היא מופרקת לעצם המצח ועצם היתד. בחלקה הפנימי התחתון היא מופרקת ללסת העליונה.
התקרית בנמל התעופה פרישטינה (1999)
התקרית בנמל התעופה פרישטינה הייתה עימות בין כוחות רוסיה לכוחות נאט"ו סביב נמל התעופה הבין-לאומי פרישטינה אדם ישארי ב-12 ביוני 1999, בעקבות מלחמת קוסובו. חיילים רוסים כבשו את שדה התעופה לקראת פריסת נאט"ו, וכתוצאה מכך התעוררה מתיחות שנפתרה בדרכי שלום בהמשך.
רקע כללי
מלחמת קוסובו הסתיימה ב-11 ביוני 1999, ובקוסובו אמור היה להתפרס כוח משותף לשמירת שלום של נאט"ו ורוסיה. רוסיה ציפתה לקבל גזרה שמירת שלום בלתי תלויה בנאט"ו, והתרגזה כאשר בנאט"ו סירבו לכך. היה חשש שגזרה רוסית נפרדת עלולה להוביל לחלוקה של קוסובו בין הצפון הנשלט על ידי הסרבים לדרום האלבני.
חיל התגובה המהיר של בעלות הברית (ARRC) התפרס בסקופיה שברפובליקה של מקדוניה הצפונית בתחילת מרץ 1999. המטרה הייתה לספק פיקוד מאוחד של נאט"ו לכמה כוחות לאומיים, כולל גדוד אמריקאי שהיה בצפון מקדוניה זה כמה שנים, יחד עם גדודים בריטים, גרמנים, צרפתים ואיטלקים שזה עתה הגיעו. הכוח היה ידוע ככוח קוסובו (KFOR). מפקד KFOR היה קצין בריטי בשם מייק ג'קסון. קצין בכיר נוסף היה האדמירל האמריקני ג'יימס או אליס, מפקד נאט"ו בדרום אירופה, שבסיסו בנאפולי. אליס דיווח לווסלי קלארק, המפקד העליון של בעלות הברית באירופה, אם כי בפועל קלארק עקף את אליס לעיתים קרובות כדי לתקשר ישירות עם ג'קסון.
התקרית
ב-11 ביוני 1999 עבר טור של כ-30 כלי רכב משוריינים רוסיים שנשאו 250 חיילים רוסים, שהיו חלק מכוח שמירת השלום הבינלאומי בבוסניה, לסרביה. בשעה 10:30 באישור המטה העליון של מעצמות בעלות הברית באירופה ותמונות של CNN שהראו כי הרוסים ציירו במהירות את המילים "KFOR" באותיות לבנות על כלי הרכב שלהם במקום בו היו בעבר "SFOR". ההנחה הייתה שהטור פונה לכיוון נמל התעופה הבינלאומי פרישטינה אדם ישארי לקראת הגעת כוחות נאט"ו.
לאחר ששמע על הפריסה, התקשר מפקד בעלות הברית של נאט"ו באירופה, גנרל ווסלי קלארק, למזכ"ל נאט"ו חאבייר סולאנה, ואמר לו "יש לך העברת סמכות" באזור. לאחר מכן הורה קלארק לשלוח מסוק של צנחנים בריטים וצרפתים כדי לתפוס את שדה התעופה בכוח. לקציני המטה היו חששות כבדים שמסוקים עלולים להיות מיורטים על ידי כוחות סרבים וכי כניסה לקוסובו לפני הזמן המוסכם עלולה לגרום לסרבים לפרוש מההסכם. אם הכוח האווירי היה מסתבך היה קשה מאוד להגיע אליהם דרך הארץ ההררית, שם ידוע שהגשרים והמנהרות מוכנים לקראת הריסה. מכיוון שמבצע זה היה מחוץ להסכם שנחתם לאחרונה, על כוחות נאט"ו הוטל לעבור לקוסובו למחרת, בעוד שלממשלות הלאומיות הייתה הזכות להסיג את כוחותיהן כשממשלת צרפת הוציאה את הגדוד שלה החוצה. צנחנים בריטיים ישבו ליד מסוקי צ'ינוק בשדה תירס חם במשך כל שעות אחר הצהריים לפני שקיבלו הורה להתכונן למעבר למחרת לקוסובו.
למחרת בבוקר, יום ראשון, 13 ביוני, הגיע קלארק למפקדתו של ג'קסון בסקופיה. הוזכר בפני קלארק שהרוסים מבודדים ולא יכולים לקבל תגבורת מהאוויר וכי התמיכה הרוסית הייתה חלק חיוני בקבלת הסכם שלום; התנגדות להם תהיה רק מניעה. קלארק סירב לקבל זאת והמשיך להורות על חסימת המסלול וטען שהוא נתמך על ידי מזכ"ל נאט"ו. ג'קסון סירב לאכוף את פקודותיו של קלארק, ועל פי הדיווחים אמר לו "אני לא הולך להתחיל את מלחמת העולם השלישית עבורך." כשהורה שוב ישירות לחסום את המסלול, ג'קסון הציע שטנקים בריטיים ורק"מים משוריינים יתאימו יותר, מתוך ידיעה כי כמעט בוודאות יוטל וטו על ידי ממשלת בריטניה. קלארק הסכים.
ג'קסון היה מוכן להתפטר במקום למלא אחר פקודתו של קלארק. משרד ההגנה הבריטי אישר למפקד הכוח הבריטי ריצ'רד דנאט להשתמש בחטיבת שריון 4 לבידוד נמל התעופה אך לא לחסימת המסלולים. ג'יימס בלאנט צוטט באומרו שהוא מעדיף להתמודד עם לחימה בבית משפט מאשר להשתמש בכוח נגד הרוסים. פקודותיו של קלארק לא בוצעו, וארצות הברית במקום הפעילה לחץ פוליטי על מדינות שכנות לא לאפשר לרוסיה להשתמש במרחב האווירי שלהן כדי להעביר תגבורת. רוסיה נאלצה לבטל את התגבור לאחר שבולגריה, הונגריה ורומניה סירבו לבקשותיה של רוסיה להשתמש במרחב האווירי שלהן.
המשא ומתן נערך לאורך כל המעמד, במהלכו רוסיה התעקשה שחייליה יהיו כפופיים למפקדים הרוסים בלבד, וכי היא תשמור על אזור בלעדי לשומרי השלום שלה. נאט"ו סירבה לוויתורים אלה וחזתה שהיא תוביל לחלוקת קוסובו לדרום אלבני ולצפון סרבי. בסופו של דבר שני הצדדים סיכמו כי שומרי שלום רוסים יתפרסו ברחבי קוסובו, אך ללא תלות בנאט"ו.
השלכות
לאחר הבטחת הסכם, נמל התעופה פרישטינה הופעל מחדש על ידי טייסת השדה 53 (תמיכה אווירית) של חיל ההנדסה המלכותי של בריטניה כבסיס אוויר צבאי ב-15 באוקטובר 1999, ואז התחדשה התחבורה האווירית הבינלאומית למספר ערים אירופיות. באותה תקופה, כוח KFOR הרוסי יחד עם כוחות נאט"ו היו אחראים על הביטחון בשדה התעופה.
לאחר מכן הומלץ לווסלי קלארק על ידי הגנרל הנרי שלטון, יושב ראש המטות המשולבים של ארצות הברית, לעזוב את תפקידו בנאט"ו מוקדם.
התקרית עובדה לסרט עלילתי סרבי-רוסי בשם "הגבול הבלקני".
ניסיון הפיגוע בטיסת בריטיש איירווייז (1974)
ניסיון הפיגוע בטיסת בריטיש איירווייז התרחש ב-23 ביולי 1974. מטען חבלה הוטמן במטוס נוסעים של חברת בריטיש איירווייז על ידי ארגון הצבא האירי הרפובליקני הזמני, אך לא התפוצץ וסולק. היה זה הניסיון הראשון של הצבא האירי הרפובליקני הזמני לבצע חבלה במטוס נוסעים.
המטוס, מדגם הוקר סידלי טריידנט, המריא מנמל התעופה של בלפסט שבצפון אירלנד בטיסת פנים שיעדה נמל התעופה לונדון הית'רו. נמצאו עליו 92 נוסעים ואנשי צוות. בין היתר נמצאו במטוס מפקד כוח השיטור המלכותי של אלסטר, אחד מחברי הפרלמנט של בריטניה ופוליטיקאי קנדי בכיר.
בעת שהמטוס נמצא מעל הים האירי צלצל אלמוני אל מערכת העיתון Irish News בבלפסט, והודיע כי פצצה הוטמנה במטוס ועתידה להתפוצץ. טייסי המטוס הוזהרו, הסיטו את המטוס מנתיבו והנחיתו אותו בנמל התעופה של מנצ'סטר. יושבי המטוס פינו אותו באמצעות מגלשות החירום. המשטרה סרקה את המטוס וגילתה מתחת לאחד המושבים שקית נייר ובה מטען חבלה במשקל של 900 גרם. הוא לא התפוצץ לאחר שמנגנון הזמן שבו לא פעל כמתוכנן. המטען הורחק מהמטוס והושמד בפיצוץ מבוקר.
מאני מאריץ
סולומון חרהרדוס 'מאני' מאריץ (באפריקאנס: Solomon Gerhardus 'Manie' Maritz, 26 ביולי 1876 - 20 בדצמבר 1940), היה מפקד קומנדו במלחמת הבורים השנייה. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה עמד בראש מרידת מאריץ על רקע התנגדות חוגים בקרב האפריקאנרים (מכונים גם בורים, באפריקאנס: Boere) להצטרפות דרום אפריקה למדינות ההסכמה. המרידה דוכאה בידי כוחות הממשלה. לאחר תקופת גלות באירופה חזר מאריץ לדרום אפריקה ועמד בראש תנועה לאומנית ואנטישמית.
שנותיו המוקדמות
מאני מאריץ נולד בקימברלי (אז במושבת הכף הבריטית, כיום במושבת הכף הצפוני) בשנת 1876. אבותיו היו ממשתתפי הטרק הגדול. בגיל 19 עקר ליוהנסבורג, בה הועסק כנהג על ידי דודו. במהלך פשיטת ג'יימסון (באנגלית: Jameson Raid, באפריקאנס: Jameson-inval, ניסיון של כוחות קולוניאליים בריטים לערעור רפובליקת טרנסוול, בה נכללה אז יוהנסבורג, 29 בדצמבר 1895 עד 2 בינואר 1896), התנדב מאריץ לכוחות המגינים על מצודת העיר. מעשה זה הקנה לו זכות לאזרחות בטרנסוול, ואף אפשר לו להצטרף לכוח המשטרה המקומי.
מלחמת הבורים השנייה
בעת מלחמת הבורים השנייה מאריץ הצטרף לאחת מקבוצות הקומנדו, אשר פעלה באזור נאטאל. בהמשך הצטרף ליחידת סיור, ובלט כמפקד. ב-7 באוגוסט 1901 מאריץ פשט בראש כוחותיו על ואנרינסדורפ (Vanrhynsdorp) במושבת הכף (כיום במושבת הכף המערבי), ונטל שלל רב. לטענתו, אף קודם על ידי יאן כריסטיאן סמאטס לדרגת גנרל, אלא שלטענה זו אין אישור, ככל הידוע. מאריץ נודע בקשיחותו - גם כלפי עצמו - בכוחו הפיזי הרב, ובאכזריותו. בין היתר, מאריץ פיקד על פשיטה נועזת למושבת הכף, וכן שרד פציעה חמורה. ב-31 בינואר 1902 מאריץ עמד בראש הכוח אשר ביצע את 'טבח ליליפונטיין' (Liliefontein), בו הוצאו להורג 35 ילידים, והיישוב נשרף, בתגובה לכך שהילידים במקום התקיפו את כוחו, אשר עבר בסמוך לתחנת המיסיון בליליפונטיין (אז במושבת הכף, כיום במושבת הכף הצפוני), יום קודם לכן.
אחרי מלחמת הבורים ועד מלחמת העולם הראשונה
אחרי הסכם השלום בפרייניחינג (Vereeniging), אשר סיים ב-31 במאי 1902 את המלחמה, עבר מאריץ, שלא השלים עם התבוסה, ועם המרות הבריטית, לדרום-מערב אפריקה הגרמנית, ומשם לאירופה. בהמשך, בצוותא עם דניס רייץ (Reitz), לוחם קומנדו בורי אחר, עבר למדגסקר. באי הם התקבלו יפה על ידי המושל הצרפתי ז'וזף גליאני ומצאו פרנסתם בליווי עגלות שוורים. לאחר שהות במדגסקר, בה לא הצליחו השניים לתקוע יתד, לתחושתם, מאריץ עקר שוב לאירופה. לאחר זמן קצר, מאריץ חזר לדרום אפריקה. תחילה עסק בגידול סוסים במושבת הכף. עם פרוץ התקוממות הילידים בדרום-מערב אפריקה הגרמנית, סייע לגרמנים ברצח העם של ההררו והנאמה. בהמשך, עשה דרכו לטרנסוול, שם נעצר כיוון שלא חתם, כנדרש, על שבועת נאמנות. כיוון שכך, עבר תחילה למושבת הכף, ולבסוף, כאשר דרום אפריקה הפכה לעצמאית במעמד דומיניון, קבע את מגוריו במדינת אורנג' החופשית. כאשר טרנסוול כוננה ממשלה, במסגרת ברית דרום אפריקה, מאריץ הצטרף לכוחות המשטרה המקומית, וגם בשורותיה עשה לו שם כאלים ואכזר. לאחר מכן מאריץ עזב את שורות המשטרה ועבר לשרת בצבא, וזאת חרף העובדה שאגב כך, בהיות דרום אפריקה דומיניון, היה צריך להישבע אמונים למלך הבריטי. מאריץ חבש את ספסלי בית הספר הצבאי בבלומפונטיין ובאוגוסט 1914 קיבל דרגת לייטננט קולונל.
באותה תקופה מאריץ נישא, ובהמשך נולדו לו שתי בנות ואחר כך שני בנים.