cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריינהארט קוזלק
ביוגרפיה
קוזלק שירת במלחמת העולם השנייה כחייל גרמני. לקראת סוף המלחמה נשבה על ידי כוחות סובייטים והוצעד עד למחנה ההשמדה אושוויץ, ולאחר מכן נשלח לקזחסטן שם הוחזק בשבי ל-15 חודשים עד שהוחזר לגרמניה מסיבות רפואיות. הוא טען כי חוויותיו האישיות במלחמה הן שעיצבו את דרכו האקדמית מאוחר יותר, ובפרט את עיסוקו ב"משבר" וב"קונפליקט" ואת עמדתו הספקנית ביחס לרעיונות "אידאולוגיים" של אוניברסליזם מוסרי ורציונלי ושל הקִדמה בהיסטוריה. הוא טען גם כי ניסיון חייו בצד המובס, הן מבחינה תרבותית והן מבחינת לאומית, הוא שאפשר לו הבנה היסטורית רפלקסיבית יותר, ושנקודות הראות המעניינות ביותר בכתיבה היסטורית מקורן לא פעם דווקא בצד המובס ולא בצד המנצח.
ספרים שכתב
Futures Past: On the Semantics of Historical Time (Studies in Contemporary German Social Thought.), Columbia University Press, 2004
המוזיאון האוסטרלי הלאומי לגלישה
מוזיאון הגלישה הלאומי של אוסטרליה (באנגלית: The Australian National Surfing Museum) הוא מוזיאון בעיירה טורקי, אוסטרליה, הנחשב למוזיאון הגלישה, תרבות החוף והיכל התהילה האוסטרלי של הגלישה. המוזיאון נפתח בדצמבר 1993 ובשנת 1994 זכה להכרה מטעם איגוד הגלישה הבינלאומי (ISA) כאחד ממרכזי מורשת הגלישה החשובים בעולם.
תלמה אדמון
ביוגרפיה
נולדה כתלמה גורלניק בקיבוץ פלמחים. אביה ישראל גורלניק היה ממייסדי הקיבוץ ותלמה היא הבת הראשונה של הקיבוץ. את שירותה הצבאי עשתה ככתבת בבמחנה נח"ל. לאחר שהשתחררה מהצבא עסקה בכתיבה ובעריכה בעיתונים את ומעריב. בין השנים (1995־2005) ערכה את המדור "ספרות וספרים" של העיתון מעריב. במקביל עסקה כל השנים גם בכתיבה ספרותית. מתגוררת עם בן זוגה במושב שדמה.
יצירתה הספרותית ופרסים
סיפורים מפרי עטה של אדמון פורסמו באנתולוגיות שונות ("בואי כלה", "טעם החיים" בהוצאת כרמל, "אלה החיים שהייתי רוצה לחיות" בהוצאת עם עובד) וכן במוספים ספרותיים ובכתבי-עת (קשת). זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים מטעם קרן ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול ז"ל לשנת תשס"ב. ספרה "מכתבים לעמוס" זיכה אותה ב-2007 בפרס זאב לספרות ילדים ונוער לשנת תשס"ז.
יריד ההבלים (סרט, 1923)
יריד ההבלים (באנגלית: Vanity Fair) הוא סרט אילם משנת 1923 בבימויו של הוגו באלין, ובהפקת סמואל גולדווין.
הסרט כלל סדרה של צילומים בצבע בטכניקת פריזמה. הסרט הוא עיבוד לרומן "יריד ההבלים" מאת ויליאם מייקפיס תאקרי. כיכבו בסרט אשתו של באלין, מייבל באלין, בתפקיד בקי שארפ, והוברט בוסוורת' בתפקיד המרקיז סטיין.
רחל סלוצקי
רחל סלוצקי (1890–1981) הייתה מאנשי העלייה השנייה ומחברי אום ג'וני-דגניה והקואופרציה במרחביה. ממקימי המושב נהלל.
ביוגרפיה
רחל סלוצקי (לבית חרש) נולדה ב-1891 בעיירה קאלינובקה, שבאזור העיר ויניצה, מדרום לעיר ז'יטומיר, שבאוקראינה.
אביה זאב (וולף) חרש ואימה ציר'ל (צילה). למשפחה היו ארבעה בנים וארבע בנות ורחל הצעירה בהם. זו הייתה משפחה של סוחרים ואנשי עסקים אמידים. הנערה רחל נשלחה לבית ספר תיכון בעל מוניטין בעיר ז'יטומיר. לדבריה הייתה חובבת חברה ובילויים ואז לא התעניינה בסוגיות של התנועה הציונית באותה עת. בהיותה כבת 18 פגשה את נח סלוצקי והאהבה ביניהם פרחה. נח היה ציוני נלהב והתכונן לעלות לארץ ישראל (1910) הוא השפיע עליה לבוא אחריו לארץ עם סיום לימודיה.
באוגוסט 1911 עלתה לארץ ישראל, במסגרת העלייה השנייה, והצטרפה לנח בקבוצת אום ג'וני מדרום ל, שהוקמה באוקטובר 1910. ב-3 בנובמבר 1911 התחתנו רחל ונח שם. ביוני 1912 עברה הקבוצה למקום מושב הקבע שלה, דגניה א'.
ב-1913 עזבו נח ורחל את קיבוץ דגניה א' והצטרפו לקואופרציה של פרנץ אופנהיימר בקיבוץ מרחביה, שם חילקו את זמנם בין המשק הקואופרטיבי למשק הפרטי הקטן. במרחביה נולדו שני ילדיהם, שולמית ב-1914 ואבינעם ב-1915. באותה תקופה התחוללה מלחמת העולם הראשונה והחיים היו קשים מאוד, תחת המשטר העות'מאני.
ב-1918 התפרקה הקואופרציה. רחל ונח נשארו במרחביה עד 1921 ואז הצטרפו לקבוצת החלוצים שהקימה את מושב העובדים הראשון נהלל, בעמק יזרעאל, שם הקימו משק חקלאי מגוון והרחיבו את המשפחה. אחרי שנח נהרג ב-1944 בדרכו מן השדה לביתו, בתאונת דרכים עם רכב צבאי בו נהגו קצינים בריטים, רחל לקחה על עצמה את עול ניהול המשק, בעזרת ילדיה הבוגרים. באמצע שנות החמישים קרא ראש הממשלה דוד בן-גוריון לאנשי ההתיישבות להתגייס לעזרת מושבי העולים החדשים. רחל, למרות גילה הגבוה, התנדבה למשימה, עזבה את ביתה ומונתה כמדריכה ביישובים שעלו אז על הקרקע - בתחילה בכפר זיתים בגליל ובהמשך במושבים ניצני עוז ושער אפרים על גבול הקו הירוק מול טולכרם. היא לא נרתעה מתנאי החיים הקשים ששררו שם והייתה לדמות מוערכת, תומכת ומובילה לתושבים שכינו אותה "אמא רחל". בהיותה כבת שבעים חזרה לביתה בנהלל, שם חיה, עם בני משפחתה עד פטירתה ב-29 במאי 1981.
היא הובאה למנוחות לצידו של נח בבית הקברות של נהלל שלמרגלות תל שמרון.
משפחתה
לרחל ולנח נולדו חמישה ילדים: שולמית, אבינועם, אברהם, זאב וצילה. ב-1943 אימצו ילדה ניצולת שואה בשם שושנה. רחל זכתה לראות בחייה את כל משפחתה המתרחבת, חתנים כלות ונכדים רבים, וגם נינים. היא גם חוותה שכול. בנה אברהם נפטר ממחלה בגיל 45, בנה זאב נהרג במלחמה בגיל 46.
בנה אבינועם סלוצקי היה מאנשי פלוגות הלילה של אורד וינגייט. בנה, היה לוחם ביחידה 101 ושימש בתפקיד בכיר במוסד ונהרג במלחמת יום כיפור, 1973. נינה,, (נכד של שולמית) נהרג במלחמת לבנון הראשונה, 1982. נינה,, (נכד של שולמית) נהרג במלחמת לבנון השנייה, 2006.
וקאנס
וַקָאנְס (מצרפתית: Vacances, חופשה) הוא מונח המציין את חופשת הקיץ הארוכה המקובלת בצרפת במהלך החודשים יולי-אוגוסט, מאז המאה העשרים.
היסטוריה
בחודש יוני 1936 קיבלה צרפת, שבה שלטה ממשלת החזית העממית הסוציאליסטית בראשות ראש הממשלה לאון בלום, חוק המעניק 15 ימי חופשה בתשלום בשנה לכל עובד, לראשונה באירופה. חוק זה התקבל לאחר שהרעיון הועלה על ידי עובדי חברת רנו כדרישה כמעט לא מציאותית ממנהלי המפעל, שהחליטו להיענות לה.
עד לאותה תקופה, רק בני האצולה והבורגנות יכלו להרשות לעצמם לצאת לחופשה ללא תשלום. התפתחות התחבורה במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה איפשרה להם להרחיק בחופשתם צפונה אל חוף הים, שהפך ליעד נחשק בקרב הנופשים, ונחשב לבעל סגולות בריאותיות. בהמשך, בזכות התפתחות הרכב הפרטי, החלו הנופשים להגיע גם אל החופים הדרומיים.
החוק החדש עורר תרעומת בקרב המעמדות הגבוהים, שנאלצו כעת לחלוק את אתרי הנופש עם ה"פועלים הפשוטים". צרפת בהנהגת בלום קיבלה שורה של חוקים חברתיים, כמו שבוע עבודה של 40 שעות, בנוסף לחוק הווקאנס, בעקבותיהם הואשם בהמשך בלום על ידי גורמים אנטישמיים בהחדרת רעיונות יהודיים לצרפת, ובערעור חוסנו של העם הצרפתי, שעוסק בנופש במקום לעבוד.
בשנה הראשונה יצאו רק כחצי מיליון צרפתים לווקאנס, ב-1937 - כמיליון וחצי, וב-1949, לאחר מלחמת העולם השנייה - כארבעה מיליון. בשנת 1956 הוארכה החופשה בשבוע נוסף, ב-1969 בעוד שבוע, וב-1982 נקבעה חופשה שנתית בת חמישה שבועות, אותה נהוג לפצל על-פני השנה.
אופי הווקאנס
צרפתים רבים מחזיקים בבתי-קיט באתרי הנופש, אליהם הם מגיעים לרגל הווקאנס. החופשה הצרפתית מאופיינת במנוחה ובחוסר פעילות (לא לחינם מקור השם vacances הוא במילה vacance, "ריק"). בחודשי הקיץ, ובמיוחד באמצע חודש אוגוסט, מתרוקנת פריז מיושביה המקוריים, שנוהרים אל עיירות החופים, לרוב בצרפת עצמה. בתי-עסק רבים נותרים שוממים במהלך שבוע לפחות, ולא מתקיימים אירועי תרבות.
בשנים האחרונות חלה ירידה במספר הצרפתים היוצאים לחופשה בקיץ. בעקבות זאת, החל מ-2002 מפזרת עיריית פריז בחודשי הקיץ חול על גדות הסיין, ומציבה דקלים וכיסאות נוח, לרווחת התושבים שנמנעו מלצאת מהעיר.
צ'ארלס ג'ורג' ויקהאם
צ'ארלס ג'ורג' ויקהאם (באנגלית: Charles George Wickham; 11 בספטמבר 1879 - 20 ביולי 1971) היה מפקדה הראשון של משטרת צפון אירלנד ויועץ למשטרות שונות ברחבי האימפריה הבריטית.
ויקהאם נולד כבן רביעי למשפחת חקלאים ותיקה מיורקשייר. הוא למד בבית הספר הארו ובשנת 1899 התגייס לצבא. הוא שירת שנתיים במלחמת הבורים בגדוד נורפוק וזכה לציון לשבח. במלחמת העולם הראשונה הוא לחם בצרפת ובולדיווסטוק ולאחר המלחמה נטל חלק במשלחת סיוע בריטית לצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה. בשנת 1919 נשלח לאירלנד בה נלחם במלחמת העצמאות האירית. בנובמבר 1920 הוא מונה למפקד אזור במשטרה האירית, אחראי על שישה מחוזות בצפון אירלנד ועם הקמת משטרת צפון אירלנד, כוח השיטור המלכותי של אלסטר, במאי 1922 הוא הועמד בראשה. גישתו של ויקהאם, שהאחריות הכוללת על ביטחון צפון אירלנד תימסר לידי משטרת צפון אירלנד ולא לידי כוח השיטור המיוחד בראשות הגנרל סלי-פוד, זכתה לתמיכת השלטונות שהעניקו לו פיקוד מלא על הכוח החדש באוגוסט 1922. באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא זכה לתואר אבירות.
ויקהאם החזיק בתפקיד מפקד משטרת צפון אירלנד עד שנת 1945. בשנת 1945 הוא נשלח ליוון לאמן את משטרת יוון, תפקיד בו כיהן עד 1952. בשנת 1946 הוא נשלח על ידי משרד המושבות, בהמלצת הנציב העליון אלן קנינגהם, לחקור את תפקוד משטרת המנדט והוא הגיש המלצות בתחילת דצמבר 1946. ויקהאם יעץ למפקדת המשטרה לפרק את המשטרה הניידת ובמקביל לחזק את מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט. עקב השתלשלות האירועים המהירה לא בוצעו רוב הצעותיו, פרט לפירוק המשטרה הניידת.
ג'יימס אלרוי
קורות חיים
ג'יימס אלרוי נולד בשנת 1948 בלוס אנג'לס קליפורניה. חווה ילדות קשה. הוריו התגרשו בילדותו המוקדמת והוא נשאר בחזקת אמו שהייתה שתיינית ורודפת גברים. בגיל עשר בחר לחיות אצל אביו. בבואו יום אחד ביוני 1958 לבקר את אמו מצא אותה מונחת עירומה ומתה כתוצאה מחניקה. תעלומת רצח האם לא נפתרה והיא מלווה את אלרוי כל חייו ומוצאת את ביטויה ביצירתו.
אלרוי מצא הקבלה בין רצח אמו לתעלומת הדליה השחורה, תעלומת רצח משנות הארבעים בה נמצאה גופה עירומה של אשה.
אלרוי סולק מבית הספר התיכון ובגיל שבע עשרה התגייס לצבא, שגם ממנו סולק. הוא החל לחיות חיים של עבריין זוטר העוסק בגנבה מחנויות ובפריצות, נעצר פעמים רבות, הורשע ואף נכלא למספר חודשים. לאחר שמצא עבודה כנושא כלים במגרש גולף, החל לשקם את עצמו, עבר תהליך גמילה מסמים והרבה בקריאה, בעיקר של ספרים בלשיים, שמהם קרא לדבריו מאות אחדות, והחל בכתיבה. ספרו הראשון יצא לאור בשנת 1981 וזכה להכרה ולפרסום.
אלרוי הצליח לשקף בספריו את האווירה, סגנון החיים וסגנון הדיבור שרווחו בלוס אנג'לס בשנות הארבעים והחמישים. אלרוי כתב ארבעה ספרים המכונים "רביעיית אל-איי" שעסקה בתקופה זאת. הראשון שבהם הוא "הדליה השחורה" משנת 1987, שבו העלה פתרון בדיוני לתעלומה זו.
בשנות התשעים החל לכתוב על תקופה אחרת בארצות הברית והיא תקופת שנות השישים. בספריו על תקופה זו שילב נושאים הנוגעים לרצח קנדי.
מספריו תורגם לעברית עד כה ספר אחד בלבד והוא "סודות אל-איי", שהופיע בשנת 2004 בהוצאת "עם עובד". ההקדשה לספר היא: "למארי דוהרטי אלרוי" - לזכר אמו.
ספר זה עובד לסרט קולנוע עטור פרסים משנת 1997 (שלושים פרסי אוסקר לשנת 1997 בקטגוריות השונות) בהשתתפותם של קווין ספייסי, קים בייסינגר, ראסל קרואו ודני דה-ויטו.
ג'יימס אלרוי חי כיום במדינת קנזס עם אשתו השנייה.
סנטאבו
סנטאבו (בספרדית ובפורטוגזית: Centavo; מילולית: מאית) היא יחידת מטבע שערכה הוא מאית אחת מיחידת המטבע הבסיסית במדינות רבות בעולם בעיקר באמריקה הלטינית. המונח מתייחס גם לסכום שערכו הוא מאית המטבע הבסיסי וגם למטבע בעל אותו ערך.
מקור השם הוא במילה הלטינית סנטום (Centum), שפרושה מאה עם המוספית אבו (avo) מוספית שפירושה חלק.
שימוש
מטבעות שיחידת המשנה שלהן היא סנטאבו כיום:
סנט קרואה
היסטוריה
האי יושב לראשונה על ידי אינדיאנים משבט האראווק. מאוחר יותר נכבש האי על ידי אינדיאנים משבט הקאריב.
האירופאי הראשון שגילה את האי היה כריסטופר קולומבוס, אשר נחת בחופי האי ב-14 בנובמבר 1493, בקרבת נהר סולט (Salt River) בעת מסעו השני של קולומבוס ליבשת אמריקה.
קולומבוס קרא לאי "סנטה קרוז" (Santa Cruz) - "הצלב הקדוש". בעת ביקורו באי נערך קרב בין הספרדים והקריבים, קרב בו נהרג לוחם אחד מכל צד. בעקבות קרב זה החלה מלחמה בת מאה שנים בין הספרדים והקריבים. לבסוף נטשו הספרדים את המושבה שהקימו שבאי.
במאה ה-17 התיישבו באי הולנדים ומאוחר יותר על ידי מתיישבים מאנגליה. סכסוכים בין המתיישבים ההולנדים והאנגלים הביאו לנטישת המושבה ההולנדית. המושבה האנגלית נהרסה עת שהאי נכבש על ידי הספרדים בשנת 1650. זמן קצר לאחר מכן נכבש האי על ידי צרפת, שהעבירו את הבעלות באי לאבירים ההוספיטלרים בשנת 1660. ההוספיטלרים מכרו את האי בשנת 1665 לחברת איי הודו המערבית הצרפתית שהקימה באי 90 מטעים בהם גידלו טבק, כותנה, קנה סוכר וייצרו צבע אינדיגו. לאחר מותו של מושל האי, דובאה, התדרדר מצב המושבה והיא ניטשה לזמן מה. בשנת 1733 נמכר האי לחברת איי הודו המערבית הדנית אשר התירה למתיישבים, ובהם יהודים והוגנוטים להתיישב באי.
עם תחילת גידולי סלק הסוכר באירופה וביטול העבדות באי בשנת 1848 קרסה כלכלת האי. בשנת 1862 הגיעו הודים לעבוד באי כצמיתים. בשנת 1878 מרדו העבדים המשוחררים באי, והעיר פרדריקסטד נשרפה.
בספטמבר 1989 ניזוק האי בהוריקן הוגו ובשנת 1995 נפגע מהוריקן מרילין. נזק נוסף נגרם לאי בשנת 1998 על ידי הוריקן ג'ורג' ובשנת 1999 על ידי הוריקן לני.
גאוגרפיה
באי שתי ערים - כריסטיאסטד בה מתגוררים כ-3,000 תושבים (2004) ופרדריקסטד, בה מתגוררים כ-830 תושבים (2004). מספרם הכולל של תושבי האי, נכון לשנת 2004 הוא כ-60,000 תושבים (על פי סקר משנת 2000 התגוררו באי 53,234 תושבים).
שטח האי 214.66 קמ"ר.
תושבי האי, אשר מרביתם דוברי האנגלית נקראים "קרושיאנים" ("Crucians").
העגה המקומית מכונה "קרושיאנית" וידועה רשמית כקריאולית איי הבתולה (Virgin Islands Creole).
מצודת כריסטאנסטד נבנתה בשנת 1749 והיא מהווה כיום חלק מהאתר הלאומי ההיסטורי כריסטאנסטד המנוהל על ידי רשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
נקודת אודאל במזרח האי, היא הנקודה המזרחית ביותר של ארצות הברית (אף שבפועל ההגדרה צריכה להתייחס לאי סייפאן, במזרח איי מריאנה שבאוקיינוס השקט.
הנקודה הגבוהה באי היא הר איגל (Mount Eagle) שגובהו 355 מטרים. מזרח האי הוא שטח של גבעות תלולות. צפון ומערב האי הוא רמה שטוחה ובשל כך חלקו המערבי של האי שימש כאזור גידול קנה הסוכר, מאחר שצד זה, בו עוברות רוחות הסחר מקבל כמויות גדולות יותר של משקעים (כ-1,000 מ"מ גשם בשנה).
כלכלה
בדומה למרבית איי הים הקריבי, מרבית כלכלת האי מתבססת על התיירות. כמו כן, באי נמצאים בתי הזיקוק HOVENSA, ויצרנית הרום "קרוזאן".
אוכלוסין
תושבי האי קוראים לעצמם "קרושיאנים" ("Crucians" או "Cruzans"). מרביתם מהגרים מאיים אחרים באנטילים הקטנים או מפוארטו ריקו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, ניסיון של קבוצה לאומית בדלנית לקבוע בחוק כי רק מי שמשפחתו התגוררה באי לפני שנת 1927 יכול לשאת תואר זה, נכשל עקב מחאה ציבורית.
תחבורה
באי שדה תעופה המקושר בטיסות סדירות לשדות תעופה בארצות הברית ופוארטו ריקו. כבישי האי צרים וחדים. הנהיגה בצידו השמאלי של הכביש (בדומה לאנגליה). באי שירות אוטובוסים ומוניות
פלשפורוורד
פלשפורוורד (באנגלית: Flashforward, היבט לקדימה; גם: תיאור עתיד, לפי האקדמיה ללשון: הבזק לעתיד) הוא סצנה שבאופן זמני לוקחת את הסיפר לזמן עתיד מנקודת ההווה של הסיפור בספרות, קולנוע, טלוויזיה ומדיות נוספות. סצנות פלשפורוורד משמשות לעיתים קרובות כדי לייצג אירועים צפויים או מדומים שיתרחשו בעתיד. הן יכולות גם לחשוף חלקים משמעותיים של הסיפור שעדיין לא התרחשו, אך יתרחשו בקרוב עם מידע רב יותר. פלשפורוורד דומה לרמז מטרים, שהוא פרט המופיע בסיפור, ומרמז לקוראים על התפתחותה הצפויה של העלילה. זה בעיקר מכשיר סיפר פוסט-מודרני, שקרוי על ידי אנלוגיה לפלשבק היותר מסורתי, אשר חושף אירועים שהתרחשו בעבר.
פלשפורוורד יופיע לרוב, אך לא רק, בעלילות מסוגת מסתורין, כדוגמת סדרות הטלוויזיה "אבודים" ו"המדריך לרוצח", בהן ניתן למצוא דוגמאות רבות לפלשפורוורד. הסדרה "פלאש פורוורד", הנקראת על שם התופעה, סובבת כולה סביב אירוע בודד של פלשפורוורד.
הארמייה ה-24 (ברית המועצות)
הארמייה ה-24 הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהשתתפה, בין היתר, בקרב סטלינגרד.
היסטוריה
הארמייה הוקמה ב-25 ביוני 1941 על בסיס המפקדה של המחוז הצבאי הסיבירי, וכללה עם הקמתה 6 דיוויזיות חי"ר סיביריות מעתודת הסטאבקה. באוגוסט-ספטמבר 1941 השתתפה הארמייה במתקפת הנגד הסובייטית באזור ילניה. ב-10 באוקטובר פורקה מפקדת הארמייה לאחר שכוחותיה נלכדו והושמדו על ידי הגרמנים בכיס ויאזמה בשלב הראשון של מבצע טייפון, המתקפה הגרמנית על מוסקבה.
בסוף אוגוסט 1942 הוקמה שוב הארמייה, על בסיס ארמיית העתודה התשיעית של הסטאבקה וסופחה לכוחות חזית סטלינגרד. בספטמבר 1942 היא השתתפה בשורת מתקפות כושלות של החזית על האגף השמאלי של הארמייה השישית הגרמנית מצפון לסטלינגרד. ערב מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד כללה הארמייה 7 דיוויזיות חי"ר ובריגדת טנקים, ומפקדה היה גנרל י.ו. גלאנין. במחצית השנייה של נובמבר 1942 השתתפה הארמייה במבצע אורנוס תחת פיקוד חזית הדון, ותקפה את האגף הצפוני של אגד הכוחות הגרמני באזור סטלינגרד. לאחר כיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד, השתתפה הארמייה בינואר 1943 במבצע קלחת, חיסול כוחות הציר ב"כיס סטלינגרד". ב-16 באפריל 1943 קיבלה הארמייה את תואר ה"משמר" (גווארדיה) על הצטיינותה בקרבות, ושמה שונה לארמיית המשמר הרביעית.
אלכסנדר אהרנסון
אלכסנדר (אלכס) אהרנסון (28 בספטמבר 1888 – 28 במרץ 1948) היה פעיל ציוני, עיתונאי ומחבר מארץ ישראל, בן למשפחת אהרנסון מזכרון יעקב. אלכסנדר הוא אחיהם של שרה אהרנסון ושל אהרון אהרנסון, מייסד מחתרת ניל"י.
ביוגרפיה
אהרנסון נולד ב-1888 בזכרון יעקב לאפרים פישל (1849-1939) ולמלכה (לבית גלצאנו), שעלו מבקאו שברומניה, עם שני אחיו הגדולים אהרן וצבי (הירש). למד בבית הספר של זכרון יעקב, ולאחר מכן בראש פינה אצל יצחק אפשטיין. לצד לימודיו עבד בכרם ובמשתלות של אחיו אהרן בחדרה. החל את פעילותו הציבורית כראש ארגון "הגדעונים" שנוסד בהשראת אחיו הבכור אהרן אהרנסון בידי בני האיכרים אנשי העלייה הראשונה בסוף שנת 1913, ונחשב לארגון הנוער המקומי הראשון בארץ. ארגון הגדעונים עסק בפעולות הגנה ושמירה בדומה לארגון השומר מייסודם של בני העלייה השנייה. בנוסף עסקו הגדעונים בפעולות התנדבות לטובת הקהילה בזכרון יעקב כמו שיקום דרכים, מבני ציבור ובית הקברות.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, נחרד אהרנסון מהטבח בארמנים, וכתב מסמך באנגלית בשם "ארמניה", שלא ידוע אם פורסם: "השדות נטושים, סביב הבארות בכפרים אין נערות ארמניות הממלאות כדיהן. הטורקים עברו שם! ... התקפת פתע של אלפי כורדים ובדואים וחיילי הצבא הטורקי הסדיר על כפרים שלווים... הארמנים הצעירים הופשטו מנשקם; אין להם כלי נשק להגן על כבוד אחיותיהם, אמהותיהם ואהובותיהם... מיליון ארמנים נרצחו בתוך פחות משנה!". אהרנסון קרא במסמך לארמנים להתחבר אל היהודים, למאבק משותף בקיסרות העות'מאנית: "ארמנים, אחי, יהודי מדבר אליכם. בן לגזע נרדף, מעונה, שנעשו לו עוולות, כפי שנעשו לגזעכם".
לקראת סיום המלחמה הצטרף אלכסנדר בעזרת קשריו של אחיו אהרן לכוחות הבריטיים במצרים, אתם הגיע כקצין מודיעין לארץ ישראל לאחר כיבושה מהטורקים, ושהה בה זמן קצר. בתחילת שנת 1919 קיבל את "אות השירות המצוין" מידיו של גנרל אדמונד אלנבי בחיפה.
במהלך השנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה חי אלכסנדר אהרנסון לרוב בצרפת ובארצות הברית בעזרת הונה של אלמנה עשירה ומבוגרת, מרי פלז, שהייתה לבת זוגו. בביקוריו בארץ ייסד בעזרת כספיה את ארגון 'בני בנימין', שפעל בשנים 1919-1929. הארגון סייע לבני המושבות, קנה קרקעות והקים את היישובים הרצליה, כפר אהרון, אבן יהודה ונתניה. עוד לפני ביצוע פעולות ההתיישבות החשובות של הארגון, פרש אלכסנדר מנשיאות 'בני בנימין' בעקבות פרשת שחיתות וחילוקי דעות עם עמיתיו לאגודה איתמר בן-אב"י ועובד בן עמי, וכן עם שני אחיו צבי אהרנסון ושמואל (סם) אהרנסון. אלכסנדר היה פעיל גם בתחומים נוספים, ובין השאר נמנה עם מקימי העיתון דואר היום, שהתפצל מעיתון הארץ. בשנת 1920 נבחר לאספת הנבחרים הראשונה מטעם רשימת התאחדות האיכרים.
אישיותו הייתה רבת ניגודים. מצד אחד היה אלכסנדר רודף שמלות שלא בחל בנשים בנות כל גיל, ושבשנות חייו האחרונות גם נטה להתבודדות, לטיפה המרה ולכיתות משיחיות (נטיותיו המיסטיות באו לידי לביטוי בפרסומיו המאוחרים). מצד שני, הוא היה אדם כריזמטי, מוכשר ונמרץ, מנהיג של צעירי המושבות, עיתונאי וסופר ברוך עט.
אלכסנדר אהרנסון נפטר בשנת 1948 בדרום צרפת, מהתקף לב. הוא לא הקים משפחה ולא הותיר אחריו צאצאים. בחודש נובמבר 1949 הביאה אחותו רבקה את ארונו לקבורה בישראל, ליד קבר אביו בזכרון יעקב.
על-שמו נפתח בזכרון יעקב חדר תצוגה, בבית אבן קטן שהוקם בשטח הכרם של אביו (היום ליד בית התותחן).
זעקי, ארץ אהובה
זעקי ארץ אהובה (באנגלית: Cry, the Beloved Country) הוא רומן מאת הסופר הדרום-אפריקאי אלן פטון אשר פורסם לראשונה בשנת 1948. הספר מגולל את סיפורו של סטיבן קומאלו, כומר אנגליקני שחור בעיירה כפרית באזור הנאטאל שבמזרח דרום אפריקה, אשר יוצא לחפש את בנו אבשלום בעיר יוהנסבורג. הספר נכתב ערב עלייתו לשלטון של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, ודרך העלילה הוא פורש בפני הקורא מגוון בעיות חברתיות שאפיינו את דרום אפריקה באותה התקופה בפרט, ואת יחסי השחורים והלבנים בעולם בכלל. הוא נחשב לאחת מיצירות הספרות הבולטות ביותר שנכתבו כביקורת וכמחאה חברתית כלפי הגזענות והאפליה נגד השחורים, ועל כן זכה להכרה רבה והיה לרב-מכר ברחבי העולם.
תמצית העלילה
העלילה נפתחת בשנת 1946 בכפר קטן בשם נדושתני בסמוך לעיירה איקופו שבפרובינציית נאטאל, עת הכומר השחור סטיבן קומאלו מקבל מכתב מהכומר תיאופילוס מסימאנגו מיוהנסבורג. מסימאנגו מאיץ בקומאלו לבוא אל העיר כדי לסייע לאחותו החולה של קומאלו, גרטרוד, שהיגרה אל העיר, והקשר עימה נותק. קומאלו יוצא ליוהנסבורג במטרה לסייע לאחותו, וגם בתקווה גדולה למצוא את בנו, אבשלום, אשר נסע אף הוא לפני שנים ליוהנסבורג כדי לחפש את גרטרוד, ומאז נעלמו עקבותיו.
בבואו לעיר מגלה קומאלו כי גרטרוד הדרדרה לזנות ולייצור בירה מקומית, וכי היא אלכוהוליסטית כבדה החיה בעוני מרוד עם בנה הקטן. בהשפעתו של אחיה, מסכימה גרטרוד המיוסרת לשוב אל כפר הולדתה ולגדל שם את בנה, ועד שכל הדברים יוסדרו היא משתכנת בדירה בסמוך לכנסייתו של מסימאנגו. כעת קומאלו מתפנה לחפש את בנו, וכצעד ראשון הוא הולך אל אחיו, ג'ון, שהיה בעברו נגר בכפר, ולאחר שהיגר ליוהנסבורג הפך לפוליטיקאי מוביל בקרב השחורים בדרום אפריקה. קומאלו ומסימאנגו מנסים להתחקות אחר עקבותיו של אבשלום, ונוכחים לדעת כי הצעיר השתחרר זה עתה ממוסד לעבריינים צעירים בשל התנהגות טובה, אך מאז נעלם ולא הופיע במקום עבודתו החדש שסודר עבורו. מתברר גם כי אבשלום הכניס להיריון נערה צעירה, שאותה נטש לאחר שהשתחרר מהמוסד. לתדהמתם מגלים השניים כי אבשלום נעצר יחד עם בן דודו ובנו של ג'ון, מתיו קומאלו, ועם בחור בשם יוהנס פאפורי בחשד לרציחתו של ארתור ג'ארוויס, אקטיביסט לבן שפעל רבות נגד הגזענות ולטובת השחורים בדרום אפריקה, שהוא לא פחות מאשר בנו של ג'יימס ג'ארוויס, המתגורר בשכנות לקומאלו באיקופו.
כמו קומאלו ואבשלום, כך גם ג'יימס וארתור התרחקו זה מזה מאז עזב האחרון ליוהנסבורג ודעותיו הפוליטיות התגבשו והפכו שונות משל אביו. ג'יימס מגיע ליוהנסבורג ומגלה עוד ועוד פרטים על בנו מתוך קריאה במכתבים ובחיבורים בלתי גמורים שהשאיר אחריו. מתוך הקריאה במכתבים מתפכח ג'יימס, ומתעוררת אצלו התחושה כי עליו לפעול כדי להמשיך את דרכו של בנו במאבק נגד הגזענות.
אבשלום נידון לעונש מוות, כאשר בן דודו מתיו ופאפורי משקרים במשפט, נחלצים מעונש ומזוכים מאשמה, הודות למאמצים משפטיים מצד ג'ון קומאלו. אבשלום והנערה מביעים רצון להינשא, והם אכן נישאים בכלא זמן קצר לפי ביצוע פסק הדין.
קומאלו חוזר אל ביתו בלוויית הנערה ההרה ובנה של גרטרוד, כאשר גרטרוד עצמה נעלמת בלילה שלפני הנסיעה – ייתכן כי פנתה להיות נזירה כפי שציינה קודם לכן בפני מספר אנשים. בחזרתו לאיקופו, מבקר קומאלו את הצ'יף של הקהילה ואת מנהל בית הספר המקומי במטרה לדון עמם בדרכים לעצור את חורבנו של הכפר, אשר כל בניו עוזבים אותו ואדמתו חרבה מחמת הבצורת המתמשכת ושיטות החקלאות המיושנות. עד מהרה מגלה קומאלו כי ג'יימס כבר רקם תוכנית להצלת האזור, הכוללת בניית סכר והעסקתו של מדריך חקלאי שחור שילמד את תושבי הכפר טכניקות חקלאיות חדשות.
הספר מסתיים עת קומאלו יושב על ראש גבעה, והשחר מפציע על יום הוצאתו להורג של אבשלום. השרב נשבר ומבול גדול יורד על האזור.
נושאים מרכזיים
הספר זעקי ארץ אהובה הוא כתב מחאה חברתית נגד החברה שתצמיח מתוכה את משטר האפרטהייד ב-1948. הסופר פטון מנסה ליצור תיאור אובייקטיבי ובלתי-מוטה של המציאות הדיכוטומית בדרום אפריקה: מצד אחד הלבנים הם מושא לפשע ואלימות מצד השחורים, ומצד שני השחורים סובלים מביטויים חריפים של גזענות ואפליה מצד הלבנים וממשבר חברתי עמוק נוכח התפוררות החברה המסורתית. הרגשות האמביוולנטיים של הלבנים כלפי שאלת החינוך והשוויון של השחורים וההשלכות שעתידות להיות לכך, מבוטאים בציטוט הבא:
אחד המוטיבים המרכזיים לכל אורך הספר הוא ההשפעה ההרסנית של הפחד המקנן בלבם של הגיבורים ומשחית את דרום אפריקה כולה – כפי שהדבר בא לידי ביטוי בפסקה:
הרקע לסיפור
זעקי ארץ אהובה נכתב בשנת 1946 ערב כינונו של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, אשר יוחל באותה השנה שבה יפורסם הספר - 1948. הוא זכה לביקורות מהללות ברחבי העולם ובפרט בדרום אפריקה, שם הוא הוחרם על ידי משטר האפרטהייד נוכח התוכן הפוליטי הנוקב שלו שכוון נגד המשטר. למעלה מ-15 מיליון עותקים של הספר נמכרו טרם מותו של הסופר פטון בשנת 1988, והוא נלמד במוסדות לימוד רבים מסביב לעולם.
חלק מהמקומות המוזכרים בספר הם אמיתיים, כגון יוהנסבורג או איקופו שבה פטון שימש כמורה בצעירותו, וחלקם בדויים, כגון הכפר נדותשני ומשק היי-פלייס של משפחת ג'ארוויס. שמו של הפרוור שבו התגורר ארתור ג'ארוויס הוא בדוי, אך הוא מזכיר בתיאוריו את פארקטאון ואת סאקסונוולד שביהונסבורג. בהקדמה לספר מציין פטון כי כל הדמויות בדויות, פרט לפרופסור הרנלה ולארנסט אופנהיימר, וכן כי כל האירועים המוזכרים הם בדויים, פרט לחרם על האוטובוסים, תיאור שנטי-טאון, מציאת הזהב באודנדאלסרוסט ושביתת הכורים שהם ערבוב בין דמיון למציאות.
בזמן כתיבת הספר מנתה אוכלוסיית דרום אפריקה כעשרה מיליון נפש, מתוכם 1.25 מיליון אפריקנרים, 750 אלף בריטים, 250 אלף הודים, מיליון "צבעונים" והיתר – 6.75 מיליון שחורים. אוכלוסייתה של יוהנסבורג מנתה כ-700 אלף איש.
זיקה ליצירות אחרות
בהיותו של פטון נוצרי אדוק - בספר ישנם מוטיבים רבים הלקוחים מהתנ"ך ומהברית החדשה, כאשר הדוגמאות הבולטות ביותר הן בבחירת שמותיהן של הדמויות. שמו של אבשלום קומאלו מרמז על אבשלום התנ"כי, בנו של דוד המלך שהתמרד נגדו, והשם סטיבן קומאלו שאול מתוך ספר מעשי השליחים בברית החדשה שבו מסופר על סטפנוס הקדוש שהעדיף למות מאשר לוותר על אמונתו. תיאופילוס מסימאנגו נקרא על שם הכהן הגדול תיאופילוס (ביוונית: "אוהב האלוהים") שאליו מוקדש הספר מעשי השליחים. לפני מותו מבקש אבשלום מאביו כי אם ייוולד לו בן – ייקרא את שמו פטר. יש כאן רמיזה לפטרוס, תלמידו של ישו, אשר ידוע בשל האימפולסיביות שלו והתכחשותו לישו לאחר שהאחרון נעצר. בברית החדשה מסופר כיצד לאחר תחייתו של ישו חידש פטר את הנדר שלו כלפי ישו וכלפי הפצת הבשורה. כל האמור לעיל מרמז על חזרתו בתשובה של אבשלום קומאלו רגע לפני מותו ועל חידוש הנדר שלו עם אמונתו של אביו.
במקום אחר מתוארת ספרייתו הגדולה של ארתור ג'ארויס ואת הערצתו לכתבי אברהם לינקולן, אשר מופיעים מספר פעמים במהלך העלילה. בסוף הספר פטון מתאר את בנו הצעיר של ארתור ג'ארוויס באמצעות אותם תיאורים וביטויים ששימשו לתיאור ארתור בצעירותו – כלומר יש כאן רמיזה על תחיה מחדש המזכירה את תחייתו של ישו.
עיבודים לספר
בשנת 2003 הספר עובד למחזה על ידי המחזאי הדרום אפריקאי, רוי סרג'נט, והצגת הבכורה הועלתה על הבמה לראשונה ב-27 ביוני 2003 בפסטיבל הלאומי לאמנות בגראהאמסטאון שבכף המזרחי, וב-8 ביולי 2003 בקייפטאון עצמה.
פרפרזות על שם הספר
בשלהי 1953 פרסם עזריאל קרליבך בעיתון מעריב מאמר מפורסם תחת הכותרת "זעקי ארץ אהובה", שבו הוא משווה במרומז בין מדינת ישראל ויחסה אל הערבים שבקרבה לבין יחסו של שלטון האפרטהייד כלפי השחורים.
אריה אבנרי פרסם ספר בשם "זעקי ארץ מושחתת" (הוצאת מטר, 2008) כפרפרזה ברורה לשם הספר "זעקי ארץ אהובה".
יין ממסך
יֵין מִמְסָךְ (מכונה גם בְּלֵנְדּ) הוא יין המבוסס על שילוב של מספר זני ענבים – וזאת בניגוד ליין זַנִּי המבוסס בעיקר על זן ענבים אחד (שמרכיב לרוב מעל 85% מהיין). השימוש במספר זני ענבים ליצירת יין נפוץ מאוד בעולם, והוא מאפשר ליינן חופש פעולה נוסף ביצירת היין. בממסך ניתן להשתמש בזנים שונים בצורה סינרגטית כך שיחפו על נקודות חולשה זה של רעהו, וכמו כן לשלב בין אופי של זנים שונים.
דוגמאות לממסכים
אחת הדוגמאות הנפוצות לממסך היא 'בלנד בורדו', שמרכיביו העיקריים הם קברנה סוביניון ומרלו, ואליהם יכולים להתווסף קברנה פרנק, פטיט ורדו ומלבק. מקורו של ממסך זה הוא בורדו, אולם הוא נפוץ במדינות רבות.
ממסך נפוץ נוסף הוא GSM, הקרוי על שם שלושת הזנים המרכיבים אותו: גרנאש, סירה ומורבדר. מקורו של ממסך זה הוא בעמק הרון שבצרפת וכיום הוא נפוץ גם באוסטרליה.
ממסך מוכר נוסף הוא שמפניה. יינות שמפניה עשויים לפי חוק מהזנים שרדונה, פינו נואר ופינו מונייה – כאשר חלקן הגדול הוא ממסך של שני זנים או יותר.
ממסך המזוהה עם יינות העולם החדש, ועם אוסטרליה בפרט, הוא שילוב של הזנים קברנה סוביניון ושיראז.
דוגמאות לממסכים בישראל
נראה כי 'בלנד בורדו' הוא הממסך הפופולרי ביותר בישראל, ובקטלוג של רוב היקבים הבינוניים והגדולים ניתן למצוא יינות כאלה. דוגמאות מוכרות הן 'הר חרמון אדום' הבסיסי ולצדו יין העל 'קצרין אדום' של יקבי רמת הגולן, יינות הלימיטד אדישן של יקבי כרמל, יינות בסדרה 'Tipsy' של יקבי תבור ויינות רבים נוספים.
ממסך בסגנון GSM אינו נפוץ עדיין בישראל עקב כמות כרמי איכות נמוכה יחסית של ענבי גרנאש ומורבדר, אולם ניתן לציין את הממסך 'גשם אדום' של יקב שאטו גולן, 'אנטואן' של יקב סוסון ים ו'רון' של יקב גשם. שלושת יינות אלו מיוצרים במספרים זעומים של מאות בקבוקים.
בלנדים לא שגרתיים – קיימים יקבים רבים בישראל המתנסים בממסכים שאינם שגרתיים בארץ, בהם ניתן לציין את הפטיט סירה-זינפנדל של יקבי רקנאטי, סוביניון בלאן-שרדונה של יקב פלם, ממסך של גווירצטרמינר, פרנץ' קולומברד וויונייה המכונה 'מסע לבן' של יקב ויתקין, ויונייה-ריזלינג המכונה 'בלנקה' של יקב עגור, גרנאש, פטי ורדו וסירה המכונה 'מדיטראנו' של יקב בן חנה, ה'טוליפ הלבן' סוביניון בלאן-גוורצטרמינר של יקב טוליפ ודוגמאות רבות נוספות.
Come On Over
האלבום זכה להצלחה עולמית כאשר נמכר בסדר גודל של למעלה מ-40 מיליון עותקים בעולם, 20 מיליון עותקים בארצות הברית, ו-4 מיליון עותקים בבריטניה. סך כל מכירות השירים והסינגלים מן האלבום עומדות על למעלה מ-40 מיליון עותקים גם כן, שנמכרו בכל העולם. האלבום הוא ה-6 הנמכר ביותר בכל הזמנים בארצות הברית, ה-15 הנמכר ביותר בכל הזמנים בבריטניה, וה-8 הנמכר ביותר בכל הזמנים. האלבום הוא גם האלבום הנשי הנמכר ביותר בכל הזמנים, והאלבום הנמכר ביותר בבריטניה בשנת 1999. בשל הצלחתו העולמית וחסרת התקדים של האלבום, אלבומה הרביעי, זכה להצלחה עולמית גם כן, עם מכירות של למעלה מ-20 מיליון עותקים.
האלבום והסינגלים שממנו הצליחו לזכות את טוויין בארבעה פרס גראמי, בקטגוריות - "ביצוע סולו הקאנטרי הווקאלי הטוב ביותר - אישה", ו-"שיר הקאנטרי של השנה", פעמיים בכל קטגוריה בין השנים 1999–2002.
מגזין הרולינג סטון דירגו את האלבום במקום ה-300 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" אשר הרכיבו בשנת 2020, לאחר שני גרסאות שנוצרו בעבר.
רקע והפקה
את האלבום הפיק רוברט ג'ון "מאט" לאנג, שגם עזר בכל כתיבת והלחנת שירי האלבום. לאנג הפיק וכתב לטוויין שירים גם בהמשך דרכה כזמרת. האלבום הוקלט בין השנים 97–1996, ולבסוף יצא ב-4 בנובמבר 1997, כאלבום השלישי של טוויין.
מן האלבום יצאו 12 סינגלים, שכולם זכו להצלחה עולמית במצעדים, במכירות, ולשבחים רבים מצד מבקרי המוזיקה.
הסינגל הבולט ביותר מן האלבום היה גם זה שפתח אותו, "". השיר כשמו, מדבר על זכויות האישה, ומילותיו מציגות את מעמדן, ואת השוויון שהן רוצות.
מיקומי שיא
האלבום זכה להצלחה עולמית במצעדים, כאשר הצליח להיכנס למספר רב של מצעדי סוף שנה, שבועיים וכל הזמנים.
מכתב אל האב
מכתב אל האב (בגרמנית, Brief an den Vater, באנגלית Letter to His Father) הוא מכתב שכתב פרנץ קפקא לאביו הרמן בחודש נובמבר 1919, כדי לנסות ולשפר את מערכת היחסים הטעונה ששררה ביניהם. במכתב זה מגולל קפקא את תחושותיו כלפי אביו המנוסחות כמעין כתב תביעה ספרותי המשתרע על פני 103 עמודים בכתב ידו. הוא נערך על ידי מקס ברוד ופורסם לראשונה בשנת 1953. המכתב תורגם לשפות רבות, בהן עברית, ויצא לאור הן כספר עצמאי והן כקובץ בתוך אוספים של כתבי קפקא. מכתב זה זכה לניתוחים רבים והוא נלמד באוניברסיטאות כחלק מהבנת יצירתו הכוללת של קפקא. אילנה המרמן באחרית דבר לספר "היונה שעל הגג", שבו מופיע המכתב, כותבת כי הוא מכיל את המוטיבים המרכזיים בלב יצירתו של קפקא: "הוא מן הכתבים היותר חושפניים, היותר משמעותיים ושלמים של הכתיבה האישית והפרטית של קפקא... זהו פתח נפלא להציץ דרכו אל עולמו ואמנותו של הסופר".
על פי מקס ברוד, מכתב זה לא הגיע מעולם ליעדו. קפקא מסר את המכתב לאמו כדי שתעבירו הלאה לאביו, אך היא החזירה אותו אליו, מתוך ידיעה ברורה כי אביו עלול לפרש מכתב זה שלא כהלכה.
רקע לכתיבת המכתב
בדברי הפתיחה למכתב מסביר קפקא את הרקע לכתיבתו: "אבא יקר, לא מזמן שאלת אותי פעם אחת, למה אני טוען שאני פוחד ממך. אני, כרגיל, לא ידעתי מה לענות לך, קצת מפני שאני אמנם פוחד ממך, וקצת מפני שכדי לנמק את הפחד הזה, נדרשים פרטים רבים כל כך, שבדיבור לא הייתי מצליח לחברם איכשהו יחדיו. והתשובה שאני מנסה לתת לך כאן בכתב, אף היא לא תהייה, אלא חלקית מאוד, כי גם בכתיבה, הפחד ותוצאותיו מכשילים אותי בפניך, וכי גודל הנושא, ככלל חורג הרבה מיכולת הזיכרון שלי ומבינתי". בעת כתיבת המכתב היה קפקא מאורס ליולי ווריצק (Julie Wohryzek), ואמור היה לשאת אותה לאישה בחודש נובמבר 1919, אותו חודש שבו כתב את המכתב. התנגדותו העזה של אביו לנישואין הללו הייתה כנראה גורם נוסף שדרבן את קפקא לפרוק את תסכוליו מהתערבותו הבלתי פוסקת של אביו בענייניו האישיים: "אחרי שהודעתי לך על תוכניתי האחרונה לשאת אישה, אמרת לי בערך כך: היא כנראה לבשה חולצה מאוד מיוחדת, היהודיות בפראג הרי מבינות בזה, ומיד החלטת כמובן להתחתן איתה. ואף בהקדם האפשרי, בתוך שבוע, מחר, היום. אני לא מבין אותך, הלא אתה אדם מבוגר, אתה גר בעיר ולא מוצא לך עצה אחרת חוץ מלשאת לך מיד את פלונית או אלמונית לאישה. מה, כבר אין אפשרויות אחרות?". בהמשך כותב קפקא: "נדמה לי שמעולם לא השפלת אותי במילים השפלה עמוקה מזו ומעולם לא גילית לי את הבוז שלך כלפי בבהירות גדולה מזו".
תוכן המכתב
במכתבו, מתייחס קפקא למערכת היחסים ששררה בינו לבין אביו, בתקופות שונות, החל בילדותו, דרך נעוריו וכלה בבגרותו. בכל תקופה, הוא מציין את האירועים הטראומטיים שחווה כתוצאה מיחסו העוין של אביו כלפיו וכיצד הם השפיעו על מהלך חייו.
ילדותו
קפקא כותב על השוני הפיזי והמנטאלי החוצץ בינו לבין אביו, שהתבטא כבר בילדותו המוקדמת. לאורך כל המכתב הוא מציין את חוסנו הגופני של אביו שהיווה מעין מראה תמידית לחולשתו הוא. "בתור אבא, היית חזק מדי בשבילי". הוא מזכיר את שני אחיו הצעירים שנפטרו בגיל מוקדם ומאשים את אביו בכך שהוא נאלץ לספוג את המכה לבד לגמרי, "ולזה הייתי הרבה יותר מדי חלש". כדי להבהיר את חולשתו כילד, מסביר קפקא שאם מישהו היה מנסה לנבא כיצד הוא הילד ואביו הבוגר, יתייחסו זה לזה בעתיד, הרי שאותו אדם יכול היה לשער "שהאב פשוט ירמוס אותו עד שלא יישאר ממנו כלום", וזאת, מסביר קפקא, בגלל טבעו של אביו המונע "בכח, ברעש ובזעם רב".
כדי להצביע על שיטות החינוך של אביו ועל הנזק המתמשך שנגרם לו כתוצאה מהן, שואל אותו קפקא אם הוא זוכר את אותו לילה, בהיותו ילד קטן, כיצד הוא התחנן בפניו בבכי כי יגיש לו כוס מים וכיצד, הלה נשא אותו בידיו כדי להשתיקו וסגר אותו במרפסת, כשעל עורו רק כותונת הלילה שלו ובליבו אימה נוראית. "קרוב לוודאי שאמנם הייתי ממושמע אחר כך, אבל בתוכי פנימה נגרם לי נזק...עברו שנים ואני עוד סבלתי מן המחשבה המענה שהאיש הענקי, אבי, הסמכות העליונה, היה יכול לבוא כמעט בלי סיבה ולשאת אותי בלילה אל הפבלצה, (מרפסת), כלומר, עד כדי כך הייתי אפס בעיניו".
קפקא מודה כי אביו מעולם לא הכה אותו, אבל עם זאת הוא מתאר את האיום שהיה מומחש מדי פעם באמצעות פניו המאדימות של אביו וכתפיות מכנסיו שהותרו והונחו על משענת הכיסא, כממתינות לאדם שעומד להיתלות. "אבל אם הוא אנוס לראות את כל ההכנות לתלייה ורק ברגע שהלולאה מתנדנדת לו מול הפרצוף, מודיעים לו שקיבל חנינה, כי אז הוא עתיד לסבול מזה כל ימי חייו". קפקא בוחר לסכם את מערכת היחסים שהתנהלה בינו לבין אביו בתקופת ילדותו במילים הבאות: "מכל צד יצאתי אשם וחייב כלפיך".
נעוריו
"ככל שהתבגרתי, כן רבו הראיות שיכולת להציג לי כעדות לאפסותי". כך מתייחס קפקא במכתבו גם לתקופת נעוריו, תוך הצגת שורה של ראיות משלו התומכות לדעתו בהאשמה זו. קפקא קובל שוב על החוקים שהומצאו רק בשבילו, והפעם, על מראית העין של אביו בהקשר היהודי. מחד, ציווה עליו אביו לצום ביום הכיפורים, להצטרף אליו 4 פעמים בשנה לבית הכנסת ולשנן את פרקי העלייה לתורה כהכנה לטקס בר המצווה, ממנו הוא "רעד" במשך שנים, ומאידך הוא טרח להפגין "אדישות" כלפי "קומץ הדברים התפלים שעשה בשם היהדות". לא כך התייחס האב, כלפי הפגנת אדישותו של קפקא לנושא היהודי בתקופת נעוריו. הוא השתלח בו בשל עיקשותו להישאר אדיש. "לא הבנתי איך זה שאתה, שיהדותך שווה כקליפת השום, יכול לבוא אלי בטענות, שאיני מתאמץ (ולו מתוך דרך ארץ כלשונך), לקיים גם אני משהו דומה ללא כלום הזה".
קפקא מתייחס שוב לגופו, שצמח ונהיה ארוך וגבוה בתקופת נעוריו, "לא ידעתי מה לעשות בזה, המשא היה כבד מדי, הגב התעקם, כמעט לא העזתי להתנועע". מערכת העיכול שלו שנשארה תקינה לדבריו, הייתה לפלא כה גדול בעיניו, עד שדי היה בעובדה זו, כדי לשבש אותה וליצור בו פתח להיפוכונדריה. הוא מתפלא גם, כיצד עם הנתונים הללו, בתוספת חוסר הביטחון שהקנה לו אביו, הוא הצליח איכשהו לסיים את הגימנסיה. הוא מזכיר את פניו הלא מרוצות של אביו, ששמשו כ"ראיה ממשית" לכך, שככל שהוא יצליח יותר, כך עתיד סופו להיות מר יותר.
קפקא מאשים את אביו כי הוא לא לימד אותו את עובדות החיים, ובשל כך, הוא נאלץ להסתפק במה שלימדו אותו חבריו לגימנסיה. הלימוד היחיד שזכה בו לדבריו מאביו, אירע כשהיה בגיל 16, כאשר הוא ניסה לראשונה לדבר עם אביו על "הדברים שמעניינים אותו" וכתגובה, רמז אביו על "הסכנות הגדולות", הטמונות בחוץ, בתוספת אזהרה כי לא יעז להכניס את "הזוהמה הזאת" בגופו הביתה. דווקא באזהרה זו, אומר קפקא, דחף אותו אביו בימי נעוריו אל הזוהמה, כאילו "נועדתי לזה". הסכנות הללו, שאיים עליו אביו באותה שיחה, מסביר קפקא, הן חלק מהישארותו "תקוע" במשך 20 שנים נוספות ב"זינוק הראשון" שניסה לבצע ביוזמתו, ללא יכולת לשאת אישה ולקיים חיי משפחה.
בגרותו
חלקו האחרון של המכתב, מוקדש ברובו לכישלונותיו של קפקא לשאת אישה, המגובים הן בהאשמות עצמיות והן בהאשמות כלפי אביו, המתייחסות לדרכו ההרסנית בנטרול ניסיונותיו החוזרים ונשנים לכונן חיי משפחה עצמאיים.
קפקא הפגוע מרמיזותיו של אביו על תכונותיה המוסריות של ארוסתו, יולי ווריצק, כותב לאביו כי החרפה שנגרמה לו מרמיזותיו המתועבות, היא "כאין וכאפס לעומת החרפה, שעתיד הייתי אני, לדעתך, להמיט על שמך על ידי הנישואים האלה". הוא דוחה מכל וכל את תשובתו של אביו, שטען להגנתו כי אין הוא יכול להתייחס בכבוד לבחירותיו של קפקא, לאחר שהלה ביטל פעמיים את אירוסיו לפ'. קפקא מגן במכתב בחירוף נפש על בחירותיו. הוא טוען כי אף אחת משתי הצעירות לא אכזבה אותו, כי הוא השקיע בתוכניות הללו את כל כוח המחשבה שלו וכי באמצעות הנישואים, הוא היה יכול להיות עצמאי ולהקים בית. "אם כך למה לא התחתנתי? ", שואל קפקא ומייד מציג שלושה טיעונים מרכזיים, כדי להבהיר לאביו את חלקו הבלתי מבוטל בכישלונו.
הוא משווה את רצונו לעצמאות, כרצון הלובש צורה של משחק ילדים, בו אחד מחזיק בחוזקה את ידי חברו, "ותוך כדי כך הוא קורא: די, לך כבר, לך כבר, למה אתה לא הולך?". כך התנהג אליו אביו, מסביר קפקא. אותו "לך כבר", שהשמיע אביו תכופות, נאמר בכנות, כך טוען קפקא, אבל עם זאת, מכוח אישיותו של האב, הוא החזיק אותו וכופף אותו.
את הטענה השנייה שכותב קפקא, הוא מעגן בצורת מילכוד שאין ממנו מוצא. מחד, הנישואים, יתירו אותו מקשר התלות באביו ומרודנותו ויביאו "להישג הנעלה ביותר" שהשיג גם אביו באמצעות נישואיו, ומאידך, עצמאות זו, תמיד תהייה בזיקה אל אביו, "לכן הרצון להיחלץ כאן, יש בו משהו מן הטירוף, וכל ניסיון ייענש כמעט בטירוף". הוא מוסיף כי אביו יוכל להבין את השוויון שייווצר ביניהם כתוצאה מנישואיו, אבל כדי להשיג את המטרה הזאת, צריך לבטל את כל מה שהיה, "כלומר שאנחנו עצמנו נימחק". כיוון שהם כמו שהם, מסכם קפקא את טיעונו השני, הנישואים חסומים בפניו, דווקא משום שזה התחום המובהק של אביו.
טיעונו השלישי של קפקא, נעוץ "במכשול החשוב מכולם", והוא אמונתו, שכדי לקיים משפחה וכדי לעמוד בראשה, נחוצים שיהיו לו כל התכונות שהוא מצא באביו, וכיוון שיש לו כה מעט מאלה, נגזר עליו להפסיד בכל. "כך מסתיימים חיי איתך עד כה, ואלה הסיכויים שהם צופנים בחובם לקראת העתיד". את מכתבו מסיים קפקא בצידוק לכתיבתו זו שמהווה מעין תיקון עבורו, שבעזרתו מושג לדעתו "דבר מה שמתקרב אל האמת במידה כזאת, שיש בו כדי להרגיע מעט את שנינו ולהקל עלינו לחיות ולמות".
מבנה המכתב
אילנה המרמן, כותבת באחרית דבר, כי קפקא נוקט בלשון "אבל" זה ו"בכל זאת" ומילים וביטויים אחרים מסוגם, כדי לסייג ולתקן, לבטל ולכונן מחדש, ושוב לסייג או לבטל וחוזר חלילה, את טיעוניו שלו עצמו וטוענת כי לסגנון כתיבה זה, יש משמעות עמוקה הן בעולמו של קפקא והן בכתיבתו. "וכאן אין כנראה מקום להבדיל לא בין צורה לתוכן ולא בין עולמו האישי לעולמו הספרותי - בלב שניהם עומדת אי-ודאות, אי-ודאות גדולה כל כך שאולי אפשר לומר עליה שהיא נהיית לסוג של ודאות".
קפקא מסיים את מכתבו אל אביו בהיפוך מפתיע: הוא עונה בגוף שני, כביכול בשמו של האב, ושם בפיו טענות נגדיות, כדי להפריך את טענותיו שהשמיע כלפיו. את תשובתו של האב, הוא מציב בתוך מירכאות, כדי לעורר את הרושם, כי אלו הן באמת מילותיו של האב. "אבל אז מתחולל היפוך נוסף והכותב שב ומערער את תוקפו של הכתוב. שהנה הוא מזכיר בדווקאיות מפתיעה אף היא, שכל הטיעון שהושם בפי האב נגדו, נגד הבן, לא זו בלבד שגם אותו, כמוהו כטיעונים הקודמים, אפשר להפנות במידת מה נגד האב, יתרה מזו: הוא הרי כלל לא בא מהאב כי אם ממנו עצמו, מהבן, כלומר בדוי הוא". מבנה זה, מאיר, כי "בעולם הדימויים של קפקא הסופר והאב מהולים זה בזה לגמרי". תמה זו מופיעה ביצירות רבות של קפקא, כגון, הגלגול, המשפט, אמריקה וגזר הדין.
מוטיב האב ביצירת קפקא
דמות האב היא מוטיב חוזר בכתיבתו של קפקא. לעיתים היא מופיעה במישרין ולעיתים באופן מרומז. אילנה המרמן כותבת, כי לאורך כל יצירותיו של קפקא הוא מחפש באמצעות הכתיבה, מפלט מן הקשר הלופת עם אביו, שהיווה עבורו את התגלמות האיום על קיומו. "פה באמת התרחקתי ממך בכוחות עצמי", הוא מציין במכתבו לאביו, ומדמה את עצמו לתולעת שרגל מועכת את פלג גופה האחורי, וכדי להיחלץ היא תולשת את פלג גופה הקדמי וגוררת אותו החוצה. בסיפור הגלגול, הופך הגיבור לשרץ כפועל יוצא מהתבטאויותיו של אביו שהופנו כלפי חבריו הקרובים: שרצים, כלבים ופרעושים, כפי שמזכיר קפקא במכתב.
מילים אלה של סאראמאגו, מתמצתות את גלגולו של האב ביצירותיו של קפקא: "אני חושב שהמרכיב הראשון, כלומר האנטגוניזם שמעולם לא התגבר עליו – האב המתנגש בבנו, והבן המתנגש עם אביו – הוא עמוד התווך של כל יצירת קפקא, ממנו היא נגזרת, כמו ענפי העץ היוצאים מן הגזע".
לקריאה נוספת
ספרים בעברית שבהם מופיע המכתב שכתב קפקא לאביו:
פסטיבל הסרטים של ונציה
פסטיבל הסרטים של ונציה (באיטלקית: Mostra Internazionale d'Arte Cinematografica di Venezia) הוא פסטיבל הסרטים הוותיק ביותר.
פעילות
בפסטיבל מחולקים מספר פרסים, כאשר הבכיר מביניהם הוא פרס אריה הזהב (Leone d'Oro), המוענק לסרט הטוב ביותר שהוקרן בפסטיבל וגביע וולפי (Coppa Volpi), המוענק לשחקן ולשחקנית הטובים ביותר, ופרס אריה הכסף מוענק לבמאי הטוב ביותר ולסרט שזוכה בפרס הגדול של חבר השופטים. מעבר לכך מחלקים חבר השופטים פרסים נוספים, והחל מ-2007 מחולק גם פרס האריה הקווירי לסרט העוסק בקהילת הלהט"ב.
סרטים ישראלים בפסטיבל
בשנת 1963 זכה הסרט "בירושלים" של הבמאי דוד פרלוב במדליית הארד.
בשנת 1979, פתח את הפסטיבל סרטו של מנחם גולן "הקוסם מלובלין", סרט המבוסס על ספרו של יצחק בשביס-זינגר "עושה הנפלאות מלובלין".
ב-1989 זכה הסרט "ברלין ירושלים" של עמוס גיתאי בפרס הביקורת והיה מועמד לפרס "אריה הזהב".
בשנת 2009, לראשונה בהיסטוריה של הפסטיבל, זכו בפרסים הגדולים שני סרטים ישראלים. הסרט "לבנון" של הבמאי שמוליק מעוז זכה בפרס הראשון של הפסטיבל, פרס אריה הזהב, והסרט "חוטא" של הבמאי מני פיליפ זכה בפרס הסרט האירופאי הטוב ביותר בקטגוריית הסרטים הקצרים.
בשנת 2012 זכתה השחקנית הדס ירון בגביע וולפי לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "למלא את החלל".
בשנת 2017 זכו "געגוע" של שבי גביזון בפרס חביב הקהל ו"פוקסטרוט" של שמוליק מעוז בפרס חבר השופטים.
בשנת 2018 זכה השחקן קייס נאשף בפרס השחקן במסגרת הצד "אוריזונטי" על תפקידו בסרט "תל אביב על האש".
מנחם ויזנברג
מנחם ויזנברג (נולד ב 1950) הוא מלחין, מעבד, פסנתרן, מוזיקאי רב תחומי ומחנך ישראלי.
ביוגרפיה
ויזנברג נולד בתל אביב. הוא החל לנגן בפסנתר מגיל ארבע וזכה למלגות שונות מטעם קרן התרבות אמריקה ישראל במשך 15 שנים. השפעה מרכזית על אישיותו המוזיקלית ופתיחותו הסגנונית יש לייחס לאביו הכליזמר דניאל ויזנברג, שניגן בכלים רבים ושלט בסגנונות שונים. את לימודי התואר הראשון סיים כפסנתרן באקדמיה למוזיקה בתל אביב (במקביל להשלמת תואר ראשון בלימודי כלכלה). לאחר מכן שירת בתזמורת צה"ל כמעבד וכסקסופוניסט. עם סיום שירותו הצבאי המשיך את לימודיו הגבוהים, תחילה בבית ספר מאנס למוזיקה ולאחר מכן בבית ספר ג'וליארד שבניו יורק, בו השלים את לימודי התואר השני שלו כפסנתרן קונצרטים.
את דרכו כמלחין לאולם הקונצרטים החל רק בשנת 1987 בזכות הזמנה משתי מנצחות מקהלה שהיו תלמידותיו. מאז הפכה ההלחנה לעיסוקו העיקרי, אם כי הוא אינו מוותר על הופעותיו כפסנתרן קאמרי וכמלווה. יצירותיו בוצעו על ידי מיטב התזמורות, ההרכבים והנגנים בישראל ומחוצה לה, ביניהם: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית-פילהרמונית ברמן, התזמורת הקאמרית מאהלר, התזמורת הסימפונית של דאלאס, הרביעייה הירושלמית, שמיניית המיתרים של הפילהרמונית של ברלין, אנסמבל מיתר, הקלרינטן קרל-היינץ שטפן, הוויולנית טבאה צימרמן, זמרת האלט מירה זכאי, הצ'לנים הלל צרי, דורון טויסטר וצבי פלסר, הכנר חגי שחם, נגן העוד תייסיר אליאס ועוד רבים וטובים.
ויזנברג הקים את החוג למוזיקה רב-תחומית, אשר עמד בראשו עד 2013, באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, בה הוא משמש כפרופסור חבר. הוא גם מדריך, יועץ בכיר ואחראי על תוכניות העשרה של יחידת הנגנים הצעירים במרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים.
ויזנברג מרבה לעבוד עם אשתו הכוריאוגרפית מימי רץ-ויזנברג, אם בכתיבת מוזיקה ליצירותיה, אם בעבודה על יצירה משותפת ואם ביצירת כוריאוגרפיה ליצירה מוקדמת שלו.
סגנון מוזיקלי
המקורות מהן שואב ויזנברג את השראתו הם רבים ומגוונים: עולם הג'אז, טעמי המקרא ומוזיקה יהודית (שירי לדינו ויידיש), מוזיקה ערבית וכן מלחינים קלאסיים כגון בארטוק, דביסי ואוליבייה מסייאן. יצירתו מושפעת באופן משמעותי ועמוק מהגדרתו את עצמו כמלחין ישראלי ויהודי. ניתן לעיתים למצוא ביצירותיו תגובה ישירה על התרחשות אקטואלית בישראל כגון יצירתו "קינה" לצ'לו, עוד ופסנתר (בתגובה לרצח רבין), או תגובה חבויה, ביצירתו "לכל זמן ועת לכל חפץ", המבוססת על הטקסט התנ"כי מקהלת (בתגובה לאינתיפאדה הראשונה).
אוגדה 77
מבעלי התפקידים באוגדה: קצין אג"מ - סא"ל הרצל שפיר.
גזרת הפעולה של האוגדה הייתה הגזרה של אוגדה 84 במלחמת ששת הימים.
רקע
מלחמת סיני הייתה מלחמה קצרה שהתנהלה בין ישראל, בריטניה וצרפת מחד לבין מצרים מאידך, בין 29 באוקטובר ל-5 בנובמבר 1956 (כ"ד בחשוון עד א' בכסלו תשי"ז). במהלך המלחמה פלש צה"ל לחצי האי סיני וכבש אותו, למעט רצועה צרה לאורך תעלת סואץ, השמיד תשתיות צבאיות רבות, ופגע בצבא המצרי. במקביל למערכה הישראלית ניהלו בריטניה וצרפת במשותף מבצע להשתלטות על תעלת סואץ, שנודע בשם "מבצע מוסקטר".
תוכנית מבצע קדש
פתיחת המערכה הייתה בהצנחה של גדוד מחטיבת הצנחנים במעבר המיתלה. בהמשך, התוכנית הייתה ששאר החטיבה תחבור אל הכוח הזה בתנועה יבשתית, ותגיע אל מפרץ סואץ.
מהתנאים בהסכם שיתוף פעולה עם צרפת ובריטניה, לא היה ניתן להפעיל בכל הגזרות את כל העוצמה המשוריינת, במקביל ובהפתעה. לכן ההבקעה התחילה בגזרת מתחמי אבו עגילה ואום-כתף, תחילה.
משימת האוגדה
משימת האוגדה הייתה לפתוח את ציר התנועה בצפון סיני, ולהגיע עד למרחק של 15 ק"מ מהתעלה, בהתאם להסכם עם המעצמות.
כוחות האוגדה
צו ההקמה של האוגדה התקבל ב-24 באוקטובר 1956 - ארבעה ימים לפני פרוץ המלחמה ושישה ימים לפני תחילת לחימתה של האוגדה.
מפקדת אוגדה 77 הוקמה על בסיס מפקדת גייסות השריון, והורכבה מהיחידות הבאות:
סמח"ט: סא"ל ברוך בר-לב (בורקה).
הרכב החטיבה: שלושה גדודי חי"ר: גדוד 51 בפיקוד מאיר פעיל, גדוד 12 "ברק" בפיקוד סא"ל שמואל אמיר וגדוד 13 "גדעון" בפיקוד סא"ל שלמה אלטון. גדוד מרגמות 120 מ"מ -גמ"כ 334 ("הרעם") בפיקוד רס"ן צבי גרינוולד ו- 12 תותחי נ"ט. ועוד גדוד מלואים 115 מחטיבה 11 בפיקוד יהודה זיו.
כוחות שכנים
מדרום אוגדה 38 בפיקודו של אל"ם יהודה ואלך, שמשימתה הייתה לכבוש את מתחמי אבו עגילה ואום-כתף ואשר הוכפפו לה מרבית כוחות השריון, כ-150 טנקים. האוגדה בהרכב של חטיבת חי"ר 10 (חטיבת הראל), חטיבת חי"ר 4 (קרייתי), חטיבת שריון 37 (ראם), חטיבת שריון 7 ואגד 213 (התקומה).
האויב בגזרת האוגדה
ריכוז הכוחות הגדול ביותר של הצבא המצרי בסיני היה מרוכז ברצועת החוף הצרה בין עזה לאל-עריש. האויב בגזרת ההבקעה רפיח-אל עריש הורכב מ: במתחם רפיח היו 18 מוצבים מבוצרים (שכונו גבעות). כל מוצב היה מחופר ומבוצר להגנה היקפית.
פעולות האוגדה
האוגדה הופעלה בשלב "ההכרעה" בליל 31 באוקטובר, כשקטן החשש מפני התגובה המצרית מפתיחת ההתקפה בגיזרה המרכזית בסיני.
קרב רפיח
חטיבת החי"ר חטיבת גולני תקפה את מוצבי רפיח מדרום לצפון כבשה חלק מהם ובכך פתחה את הדלת לפריצת השריון מערבה. וחטיבה 27 פרצה דרך המוצבים, ובמהלך 1 בנובמבר כבשה את מתחם הג'יראדי. גדוד ההנדסה עסק בפריצת שדות מוקשים בגזרת רפיח. כמו כן, התקין תוך יום אחד דרך שאורכה שבעה קילומטרים מניר יצחק לצומת רפיח, בתגבור פלוגה מגדוד פלסי משמר 263.
קרב התקדמות
למחרת כבשה חטיבה 27 את אל-עריש והמשיכה להתקדם בציר הצפוני עד למרחק המיועד מהתעלה, שם התייצבה בצהרי יום שישי, 2 בנובמבר. גדוד ההנדסה עסק בפריצת שדות מוקשים אל-עריש-קנטרה ותחזוקת הצירים.
הרמטכ"ל משה דיין ליווה את האוגדה בתנועתה, אולם הוא הניח למפקדהּ ולמפקד חטיבת השריון 27 חיים בר-לב, שהיה ראש מטהו בפיקוד הצפון, לנהל את הלחימה באופן עצמאי.
לוח זמנים בפעולת האוגדה
2 עד 5 בנובמבר - סיכום:
סיכום הקרבות
המהלך המכריע במלחמה היה בגזרה המרכזית בהפעלתה של חטיבה 7 לכיבוש מתחם אבו עגילה. בעקבות נפילת המתחם נפתח לתנועה הציר הראשי של סיני אל עבר תעלת סואץ. בנוסף, המערך המצרי בסיני החל להתמוטט, הכוחות העיקריים החלו בנסיגה, ומתחם אום כתף נתפס למעשה ללא קרב של ממש. כמו כן נפתחה הדרך לאוגדה 77 לפרוץ את הציר הצפוני אל תעלת סואץ, מבלי לחשוש מהתקפת נגד מצרית.
בגזרת האוגדה היו לצה"ל 31 הרוגים.
פעולת האוגדה איפשרה את כיבוש רצועת עזה על ידי חטיבה 11 ב-3 בנובמבר.
לאחר מותו בתאונת מטוס של מפקד פיקוד הדרום, אל"ם אסף שמחוני, קיבל מפקד האוגדה לסקוב את הפיקוד, ובמסגרת זו פיקד על נסיגת כוחות צה"ל מסיני.
ציונים לשבח
לוחמים שעוטרו בציונים לשבח בפעולתם בקרב:
Virtual Insanity
Virtual Insanity (בעברית: אי שפיות וירטואלית) הוא שיר של להקת ה-פאנק הבריטית Jamiroquai, שיצא ב-19 באוגוסט 1996 כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השלישי שלהם, Travelling Without Moving. השיר משלב חלקים מלהיט הפוסט-דיסקו של ג'וסלין בראון "Somebody Else's Guy", והקליפ עטור הפרסים שלו שוחרר בספטמבר 1996. "Virtual Insanity" היה להיט ראשון באיסלנד והגיע למקום השלישי ב- מצעד הסינגלים בבריטניה. מלבד הפיכתו ללהיט מוביל בפינלנד, אירלנד ואיטליה, השיר גם טיפס למקום ה-38 במצעד Billboard Modern Rock Tracks עם יציאת הסינגל בארצות הברית ב-1997. השיר גם זיכה את הלהקה בפרס גראמי להופעה ווקאלית פופ הטובה ביותר על ידי צמד או קבוצה.
יצירה
מילות השיר קיבלו השראה מטיול בעיר תת-קרקעית בסאפורו, יפן: "הכל היה מכוסה בשלג ולא היה אף אחד בסביבה. [ירדנו] במדרגות האלה שהובילו למטה לכל העיר המחתרתית הזו... עם כל הצבע. ורעש שאתה מקבל ברחובות יפניים".
מבחינה נושאית, המילים עוסקות בנושאים כמו אוכלוסיות יתר, שיפור גנטי אנושי, אאוגניקה וקריסה אקולוגית.
ה-B-side הראשון של הסינגל הוא השיר "Do U Know Where You're Coming From", בשיתוף עם M-Beat. הוא שוחרר כסינגל מוקדם יותר בשנת 1996. הצד השני של הסינגל הוא "Bullet". השיר מתחיל במבוא של 3 שניות כלי הקשה, ועובר להקדמה ארוכה, קלסטרופובית מאוד. במהלך החלק הזה נשמעות ברקע שירה חלשה מאוד, תוך כדי התקדמות המנגינה.
בתחילת השיר מופיע סאונד שסמפל מהסרט הנוסע השמיני. זהו רצף הצלילים כאשר ה-S.O.S. האות מופיע על מסכי ספינת החלל נוסטרומו בתחילת הסרט.