cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלבן לפונט
טולוז
לפונט שיחק במחלקת הנוער של טולוז במשך עונה אחת, והספיק גם לערוך הופעה אחת במדי טולוז ב', קבוצת המילואים של המועדון, עד שב-28 בנובמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על ניס במסגרת המחזור ה-15 בליגה. בהופעה זו, כשהוא בן 16 ו-310 ימים, הפך לפונט לשוער הצעיר ביותר שלוקח חלק במשחק במסגרת ליגת העל הצרפתית, שיא בו החזיק לפני כן מיקאל לנדרו. לאחר שהפך לשוער הראשון של טולוז, ושמר על רשת נקייה בשני משחקיו הראשונים, ספג לפונט שלושה שערים בהפסד 2–3 ללוריאן במסגרת המחזור ה-17 בליגה. בחודש ינואר 2016 מוקם לפונט במקום ה-34 ברשימת השחקנים הטובים ביותר בעולם שפורסמה על ידי העיתון האיטלקי לה גזטה דלו ספורט, כאחד משני שוערים שהופיעו ברשימה, לצד ג'אנלואיג'י דונארומה האיטלקי. בתום העונה הצליחה טולוז להימנע מירידה לליגה הצרפתית השנייה, בין היתר הודות לשמונה משחקים בהם שמר אלפונט על רשת נקייה ב-24 הופעות ליגה. ב-30 ביוני חתם לפונט על חוזה חדש לארבע שנים במועדון.
לפונט פתח את עונת כשוער הראשון של טולוז. ב-22 באוקטובר 2016 הוא נבחר כשחקן המצטיין בתיקו 0-0 נגד אנז'ה במסגרת המחזור העשירי בליגה, כשהוא שומר על שער נקי בפעם הרביעית בעשר הופעות ליגה.
פיורנטינה
ב-2 ביולי 2018 חתם לפונט בקבוצת פיורנטינה האיטלקית, בעסקה שהוערכה בכ-7 מיליון אירו. ב-29 ביוני 2019 הושאל לפונט לנאנט מהליגה הצרפתית.
חיים אישיים
לפונט נולד בוואגאדוגו, בירת בורקינה פאסו, לאב צרפתי ואם בורקינאית. הוריו התגרשו כאשר היה בן 9, ולפונט עבר להתגורר יחד עם בארו שבצרפת, בעוד אמו נשארה בבורקינה פאסו, בה לימים התקדמה בזירה הפוליטית. לפונט הגיע ממשפחה ספורטיבית. סבו מצד האמא שיחק כדורגל במשך עשר שנים ושימש כיו"ר קבוצת ואגאדוגו שוטינג סטאר, ואמו הייתה חלק נבחרת הכדוריד הלאומית. אביו שיחק טניס. בחודש ינואר 2016 נרצחו כמה מבני משפחתו של לפונט בעת מתקפת הטרור בוואגאדוגו, כאשר מספר חמושים פתחו אש במסעדת "קפוצ'ינו".
מסילת הרכבת לאילת
מסילת הרכבת לאילת הוא פרויקט מסילתי שמטרתו לחבר בין מרכז ישראל לאילת בקו רכבת חשמלי. הפרויקט מורכב ויקר וצפוי לכלול 63 גשרים באורך כולל של 4.5 ק"מ ו-5 מנהרות באורך כולל של 9.5 ק"מ, ביניהן מנהרה ארוכה שתחילתה באזור ממשית וסופה בערבה. המרחק בין תל אביב-יפו לאילת עומד על 380 ק"מ, והתכנון מדבר על שעתיים נסיעה במהירות של עד 300 קמ"ש. הקמת קו רכבת לאילת החלה כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 (מסילת הדרום), אך נפסקה בשנת 1977, במרכז הנגב במרחק של 170 ק"מ מהעיר. הפרויקט המוצע מבוסס בחלקו על שדרוג מסילה זו.
עלות המיזם הוערכה, בשנת 2021, בכ-40 מיליארד שקל. הוצאות המיזם כוללות רכישת ציוד נייד חשמלי, הכפלת מסילות קיימות (באר שבע-דימונה), שדרוג מסילות, חשמול מסילות וסלילת 240 ק"מ חדשים, לא כולל החיבור לאילת.
היסטוריה
בשנת 1957 החלה הקמתו של המפעל התעשייתי הראשון באילת, מפעל שמן וסבון של חברת "עץ הזית". המפעל היה אמור להיות נסמך על יבוא של חומרי גלם מאפריקה ויצוא דרך נמל אילת שהוקם באותה עת. בעת ההכרזה על הקמתו ביקרה ועדת הכלכלה של הכנסת בעיר וראש העיר חנוך ננר העלה דרישה להקים גם קו רכבת לאילת. בפברואר 1958 הכריז שר התחבורה שהקמת קו הרכבת לדימונה תחל בקרוב ובהמשך תגיע גם לאילת. בשנת 1959, תוכנית למסילת רכבת לאילת נכללה במסגרת תוכנית החומש לפיתוח הנגב. בשנת 1963 החלו דיונים על מציאת תוואי לרכבת לאילת. בספטמבר 1963 ביקרו חברי הנהלת רכבת ישראל באילת וסקרו את תוואי הקרקע שעליו תונח מסילת הברזל, ובדקו את המקומות המוצעים לתחנות הרכבת.
בעקבות מלחמת ששת הימים בשנת 1967, נסגרה תעלת סואץ למעבר אוניות, ובסיום המלחמה היוותה התעלה את קו הפסקת האש בין ישראל למצרים. לפיכך העלה שר התחבורה, גד יעקבי, את הרעיון שמסילת רכבת לאילת תהווה גשר יבשתי ואלטרנטיבה לתעלת סואץ, שתקשר את הים-התיכון עם ים-סוף. משרד התחבורה העריך בשנת 1974 שההשקעה במסילה תחזיר את עצמה תוך 12 שנים (כלומר בשנת 1982). תעלת סואץ נפתחה מחדש למעבר אוניות ביוני 1975.
בדצמבר 1975 הודיע מנכ"ל רכבת ישראל כי המסילה לאילת היא בעדיפות ראשונה בתוכנית הפיתוח של הרכבת. בשנת 1977 הוארכה מסילת הדרום דרומה מדימונה למפעלי הפוספטים באורון, ועד הר צין. במאי 1977 החליטה ממשלת ישראל על ביצוע הארכת המסילה עד אילת. קטע בין הר צין לחצבה, שאורכו 42 ק"מ, אף תוקצב לביצוע בסך 15 מיליון ל"י. אך לאחר המהפך בבחירות לכנסת התשיעית, החליט שר האוצר החדש שמחה ארליך לבטל את הפרויקט. ב-13 במאי 1984, אישרה שוב ועדת השרים לענייני כלכלה את התוכנית להארכת המסילה מהר צין עד אילת, בעלות של 250 מיליון דולר. בנוסף נשכרה חברת קנדית לתכנן את תוואי המסילה, ושר התחבורה חיים קורפו הגיע לאילת להשיק את הפרויקט, אך לא אושר לו תקציב לבסוף. בשנת 1986 הציע שוב גד יעקבי (אז כשר הכלכלה והתכנון) להקים מסילת רכבת לאילת ונמל תעופה בינלאומי באזור נבטים, כדי לעודד את פיתוח הנגב.
ביוני 1992 שוב אישרה הממשלה את הפרויקט, לאחר שנחתם מזכר הבנות עם חברה איטלקית לבניית המסילה.
היוזמה להקמת המסילה חודשה בשנת 2003, על ידי שר האוצר דאז, בנימין נתניהו, ושר התחבורה, אביגדור ליברמן, כ"חלופה נוחה וזולה למעבר סחורות מהמזרח הרחוק לאירופה דרך תעלת סואץ" וקו לרכבות נוסעים. ובדצמבר 2004 הודיעו שהפרויקט יצא למכרז ויושלם עד שנת 2009, בתקציב של כ-6 מיליארד שקל. באוגוסט 2005 הוכרזה תוכנית הרכבת לאילת כתוכנית תשתית לאומית (תת"ל 20). בזמן ממשלת אהוד אולמרט בוטל הפרויקט עקב חוסר כדאיות כלכלית, אך בנימין נתניהו המשיך לתמוך בה ולנסות לקדם אותה גם בשבתו באופוזיציה.
ביולי 2009 הודיע ראש הממשלה, בנימין נתניהו, בישיבת ממשלה שנערכה בבאר שבע - שלושה חודשים לאחר שנבחר לקדנציה שנייה כראש ממשלה - על השקת פרויקט מסילת רכבת לאילת.
בפגישה בין שר התחבורה הישראלי לבין שר התחבורה הסיני בסוף 2011 הוכנה טיוטת הסכם בין הממשלות להקמה משותפת של הפרויקט בשל ניסיון רב שיש לחברות הסיניות בפרויקטים מסוג זה. ביולי 2012 החל משא ומתן ראשוני, לקראת לביצוע קו הרכבת על ידי החברה לתשתיות ותחבורה הסינית, CCCC.
בינואר 2012 פרסם שר התחבורה תוכנית להצעת ממשלה אודות הפרויקט מתוך מגמה שההליך הסטטוטורי יסתיים עד סוף 2012 והבנייה תסתיים 5 שנים לאחר מועד זה, בשנת 2017. לתכנון הוקצבו 100 מיליון ש"ח, והפרויקט הועבר לקידום תכנון באמצעות חברת נתיבי ישראל ולא על ידי רכבת ישראל.
ב-5 בפברואר 2012 אושרה התוכנית בישיבת הממשלה. חברת נתיבי ישראל בחנה שבע חלופות שונות לסלילת הפרויקט מעל ומתחת לקרקע. ב-11 בפברואר 2013 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה במחוז דרום את מלוא התוואי שבין באר שבע לאילת.
ב-6 באוקטובר 2013 אישרה ועדת השרים לענייני פנים את תוואי הרכבת לאילת. אך באוקטובר 2014, עוכב הפרויקט בעקבות קיצוצים בתקציב המדינה, לאחר שהערכת עלות הפרויקט הגיע ל-40 מיליארד שקל.
ב-31 באוקטובר 2016 פורסם כי במחצית השנייה של שנת 2017 מתכננים משרדי הממשלה השונים לפרסם מכרז בינלאומי לסלילת קו הרכבת. אבל שנה אחר כך טרם פורסם המכרז.
בינואר 2019 הציג מנכ"ל חברת נתיבי ישראל, ניסים פרץ, את תוכנית החומש של החברה בתקציב של כ-60 מיליארד שקלים. במסגרתה החברה תהיה אחראית לתכנון של מספר מסילות: מסילת כרמיאל - קריית שמונה, מסילת עפולה - טבריה, מסילת דימונה - ירוחם, מסילת באר שבע - ערד ומסילת הרכבת לאילת. מסילות אלו הן חלק מהתוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040. ב-4 אוגוסט 2019 ערכה ממשלת ישראל ישיבה באילת וקיבלה החלטה "לפעול לקידום מואץ של תכנון תוואי הרכבת לאילת".
ביוני 2020 אישרה הוועדה המחוזית דרום להפקיד את המקטע הראשון בתוכנית, אשר מחבר בין באר שבע למישור רותם.
ביולי 2021 פורסם כי שר האוצר אביגדור ליברמן החליט לזנוח את הפרויקט עקב חוסר כדאיות כלכלית, אולם בדצמבר 2021 הוחלט על הפשרת 30 מיליון שקל למען השלמת התכנון.
בפברואר 2023 פרסם שגריר ישראל ביפן כי נפגש עם הנהלת חברת שינקנסן - הרכבת היפנית המהירה בעולם, במטרה לקדם את תהליך הבאת רכבות הקליע היפניות לישראל.
ב-30 ביולי 2023 אושר תקציב ראשוני של 2.6 מיליארד שקל להקמת מסילת רכבת בין אילת לקריית שמונה, חלק מהתקציב יוסט מתוכניות של רכבת ישראל על חשבון פרויקטים אחרים שתוכננו
כדאיות כלכלית
בשנת 1959 ועדה בין־משרדית שבדקה את הנושא לראשונה הגיעה למסקנה, שרכבת תהיה כדאית רק כאשר היקף הובלות המטענים יגיע ל־700 אלף טונות לשנה. במרץ 1961 דיווח מנכ"ל רכבת ישראל מנחם סבידור כי קו רכבות המשא לדרום שנפתח בשנת 1956, הוא רווחי, מעביר 460,000 טון מטען לשנה ושיש להמשיך את הקו לאילת. ביוני 1961 בדקה ועדה בין משרדית את הכדאיות של השקעה ברכבת לעומת השקעה בכביש. הוועדה העריכה את פוטנציאל שינוע המטען בכ-1.5 מיליון טון לשנה ואת העלות בכ-70 מיליון ל"י. במאי 1963 הוערכה עלות הקמת הקו, כולל שלוחה לסדום (לשימוש מפעלי ים המלח), בכ-127 מיליון ל"י. בנובמבר 1964 חברת ייעוץ צרפתית המליצה על הארכת מסילת הדרום למפעלי הפוספטים באורון ומצומת ממשית למפעלים במישור צפע (אזור תעשייה מישור רותם), אך קבע שהמשך הקו לאילת לא כלכלי בטווח הקצר. בפברואר 1975 הגישה רכבת ישראל הצעת פרויקט לקו בעלות של כחצי מיליארד ל"י. ההצעה הוגשה על בסיס התחזית שבשנת 1980 תנועת המטענים בקו תהיה כ-2.5 מיליון טון בשנה, כמות שמצדיקה את בניית המסילה מבחינה כלכלית, ותכסה לא רק את הוצאות התפעול השוטפות אלא גם את ההשקעה בתשתית.
בשנת 1987 הוקם מסוע המוביל אשלג ישירות משטח מפעלי ים המלח בסדום עד למסילת הרכבת במישור רותם, שם הוא מועמס על רכבות המיועדות לנמל אשדוד או למפעלים אחרים בצפון הארץ (אשלג מסדום ליצוא מנמל אילת המשיך להיות מובל במשאיות), כך שהכדאיות הכלכלית של הקמת שלוחה לסדום כחלק מקו הרכבת לאילת פחתה.
בשנת 2005 העריך פרופסור אילן סולומון מבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית, שמספר הנוסעים והיקף המטענים הצפוי אינו מצדיק את ההשקעה בקו.
בשנת 2009 ד"ר יעקב שיינין וחברת מודלים כלכליים נשכר בידי עיריית אילת לבדיקת תוכנית "השער הדרומי" לבניית תעלה באורך 4.5 ק"מ ונמל עמוק חדש צפונית לעיר, שיחליף את הנמל הקיים. לפי שיינין עלות הקמת נמל התעלה היא כ-1.2 מיליארד דולר, הקמת קו רכבת מטענים (מסילה בודדת בעלת מהירות תכן של כ-70 קמ"ש) היא כ-800 מיליון דולר, ולפרויקט כולו יש כדאיות כלכלית. אך לקו רכבת מהיר, בעל מהירות תכן של כ-300 קמ"ש, אין כדאיות כלכלית, עקב ההשקעה הגבוהה הנדרשת בעבודות עפר, חציבה, גישור וחישמול הקו.
בשנת 2012 טען סגן הממונה על התקציבים במשרד האוצר, שאול מרידור, כי פרויקט הרכבת לאילת אינו כלכלי, ועדיף להשקיע בפרויקטים של הסעת המונים בערים הגדולות.
באוקטובר 2013 פרסמו מרכז שאשא למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטה העברית והחברה להגנת הטבע מחקר מקיף על הכדאיות הכלכלית וההשלכות הסביבתיות של הפרויקט (כולל נמל תעלה בצפון אילת) שמסקנתו החד משמעית היא שאין כדאיות כלכלית.
באוגוסט 2015 נחנכה תעלת סואץ החדשה, מיזם להכפלת קיבולת התעלה למעבר של כ-100 ספינות ביום (לעומת ספינה אחת ליום בנמל אילת), כך שהאטרקטיביות של קו הרכבת לאילת כגשר יבשתי ואלטרנטיבה לתעלת סואץ פחתה. הקו לא צפוי להתחרות בתעלת סואץ כנתיב העברת מטענים מהודו וסין דרך נמל אילת ונמלי הים התיכון לאירופה, עקב עלויות גבוהות בסדרי גודל של שינוע מטענים ביחס למעבר בתעלת סואץ ומגבלות לוגיסטיות המאריכות את משך המעבר ביחס לתעלת סואץ.
תוואי הפרויקט
בבקשה לביצוע בדיקת היתכנות (RFI) שפרסם משרד התחבורה בשנת 2010, מופיע פירוט אפשרי של תחנות לאורך התוואי ובהן: תחנת הרכבת חצבה, תחנת הרכבת ספיר, תחנת הרכבת פארן, תחנת הרכבת יהל, תחנת הרכבת יטבתה, תחנת הרכבת נמל התעופה רמון, תחנת הרכבת שחורת ותחנת הרכבת אילת. בשנת 2012 החליטה חברת נתיבי ישראל האחראית על תכנון המסילה לחלקה לפי 4 מקטעים, לארבעה משרדי תכנון שונים. בין הנקודות העיקריות שסוכמו בתכנון, על סמך בדיקות כלכליות, נקבע כי בין באר שבע לאילת יוקמו ארבע תחנות – דימונה, ספיר, קטורה ורמון. זאת, בנוסף ל-4 מסופי מטענים ו-8 תחנות תפעוליות. תחנת הרכבת אילת תמוקם בשטח נמל התעופה אילת שנהרס עם פתיחת נמל התעופה רמון. קו הרכבת ישמש גם לרכבות משא לשינוע סחורות מנמל אילת למרכז הארץ ולנמלי הים התיכון. לפי דעת חברת נמלי ישראל, בסוף 2012 הודיע צוות התכנון כי בראשית 2013 צפויה הפקדת התוכנית לסלילתו וכי הצוות בוחן כעת מה תהיה האפשרות הטובה ביותר, מבין שלוש חלופות שונות, לסלילת הקו.
תוואי הפרויקט כולל שלושה חלקים עיקריים:
ביקורת
יש שביקרו את היוזמה בטענה כי הפעלת קו זה כרוכה בעלות תקציבית ותפעולית גבוהה. ובאי יכולת להתחרות בתעלת סואץ בשינוע מטענים. כמו כן נטען שיהיו לפרויקט השלכות סביבתיות כבדות, שעיקרן פגיעה וקיטוע השטחים הפתוחים באזור הרגיש של ארץ המכתשים ומספר שמורות טבע. סוגיית העברת חומרים מסוכנים בבאר שבע ודימונה טרם נפתרה, וכך גם הפגיעה בסביבה הכרוכה בחפירת נמל תעלה מצפון לאילת.
קרב מצ'ין
קרב מצ'ין היה הקרב הגדול האחרון של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) והוא התרחש ב-9 ביולי 1791 בין הכוחות של האימפריה הרוסית לבין כוח של האימפריה העות'מאנית. הקרב הסתיים בניצחון רוסי.
מטרת הרוסים במערכה של שנת 1791 הייתה להעביר את זירת הקרבות דרומה מדנובה. במטרה לא לתת לרוסים לעבור את הנהר, הטורקים החלו לרכז כוחות באזור מצ'ין. המטרה הייתה לרכז כוח גדול של כ-80 אלף חיילים. המפקד הרוסי במקום, ניקולאי רפנין החליט לא להמתין לסיום ההכנות הטורקיות ולתקוף אותם. הכוח הרוסי בהיקף של 30 אלף חיילים עבר את דנובה באזור גאלאץ. הלחימה העיקרית הופקדה בידי הכוח בפיקוד של מיכאיל קוטוזוב. כוחות נוספות היו צריכים לתמוך בלחימה. מספר ספינות הצי נכנסו לנהר וגם התקדמו לכיוון הקרבות.
בבוקר 28 ביוני הכוחות של הרוסים התקדמו במסגרת של 4 טורים והתקרבו למחנה הטורקי. הטורקים היו מופתעים אך החלו במתקפות נגד שלא הצליחו. האוגדה בפיקוד מיכאיל קוטוזוב הצליחה לפרוץ למחנה הטורקי והטורקים החלו בנסיגה לא מאורגנת. הכוחות הנסוגים אף הפריעו לכוחות עתודה להיכנס לקרב. לאחר שש שעות של לחימה כל הכוחות הטורקים הובסו.
במקביל, ספינות הצי הרוסי תקפו את הצי הטורקי והטביעו 6 ספינות.
הפסד הטורקים בקרב זה ובמקביל ניצחון רוסי בקרב כף קאליאקרה האיצו את משא ומתן לסיום המלחמה.
לה הוגא
מקור שם הכפר הוא מהשפה הגסקונית שבה heugar פירושו מקום שבו מתפתחת מושבת שרכאים. בצרפתית השרכאים מכונים פוּגֵרֵה (fougères) ולכן כינויים של תושבי המקום הוא פוֹלגַרִים (Folgariens).
ביישוב מספר אתרים תיירותיים, ביניהם כנסייה בעלת מגדל מתומן, זירה למלחמות שוורים (Course landaise) ועוד.
מכללת הסיכוי האחרון
מכללת הסיכוי האחרון (באנגלית: Last Chance U) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית תיעודית, שהופקה ושודרה על ידי נטפליקס. העונה הראשונה בת שישה פרקים חוקרת את תוכנית הפוטבול במכללה הקהילתית של מזרח מיסיסיפי, הכוללת מספר ספורטאים שהתקשו בחייהם ונאבקים במציאת מסגרת לעצמם. לאחר מכן נדרשים השחקנים להופיע במדי המכללה הצעירה (JUCO), בהדרכתו של המאמן באדי סטיבנס, כדי להוכיח את עצמם ולחזור לדיוויזיה I.
התירוצים של נייט
התירוצים של נייט (באנגלית: Nate Is Late) היא סדרת אנימציה צרפתית-אוסטרלית-גרמנית לילדים מסוגת קומדיה והרפתקאות. הסדרה נוצרה על ידי סילווין הוצ'ט ופיטר סיסלין, בוימה על ידי ג'רמי גיטר, והופקה על ידי חברות "Watch Next Media" ו-"Three's A Company". הסדרה מתמקדת בנייט ומאליקה, שני ילדים צעירים שבכל יום מאחרים ללימודים בעקבות דברים שונים המפריעים להם בדרך.
מכללת הסיכוי האחרון
העונה השנייה של הסדרה חזרה למיסיסיפי, אך עברה למכללת קהילת העצמאות בקנזס לקראת העונה השלישית שעלתה לראשונה ב-21 ביולי 2018. אחריה שודרה העונה הרביעית שצולמה באותה מכללה ושודרה לראשונה ב-19 ביולי 2019. בשנת 2020 הוכרז כי סדרת דרמה עלילתית המבוססת על שתי העונות הראשונות תופק על ידי קורטני קוקס שגם תככב בו.
התירוצים של נייט
הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי "KidsFirst"; היא שודרה לראשונה באוסטרליה ב-26 במאי 2018 בערוץ Nine Network. בצרפת הסדרה שודרה בערוץ France Télévisions ובגרמניה שודרה בערוץ Super RTL. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ KIDZ ב-2 בספטמבר 2018.
לאחר שידור עונה אחת בעלת 52 פרקים באורך 11 דקות, הוכרז על ידי צוות ההפקה של הסדרה שתהיה עונה שנייה שתעלה לשידור בשנת 2021. העונה השנייה החלה את שידורה במקור ב-21 בספטמבר 2021.
תקציר העלילה
בכל פרק נייט ומאליקה בני העשר יוצאים לבית ספר 30 דקות לפני תחילת יום הלימודים, ובכל זאת מאחרים. הסיבה לכך היא שבכל פעם שהם יוצאים לבית ספר הם פוגשים דמות או דבר משונה המפריע להם בדרך. בסיום כל פרק, הם מגיעים לבית ספר באיחור והמנהלת פרודנס שואלת אותם למה הם איחרו, למרות שהם מספרים לה את האמת, היא לא מאמינה להם ורושמת להם איחור.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי שרון בורגאוקר ואפי בן ישראל, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא באולפני דאבי דאב.
פרנץ, דוכס בוואריה
פרנץ בונוונטורה אדלברט מריה, דוכס בוואריה (שמו ותאריו המלאים בגרמנית:  Franz Bonaventura Adalbert Maria Herzog von Bayern, נולד ב-14 ביולי 1933), הוא ראש בית ויטלסבאך משנת 1996.
ביוגרפיה
פרנץ נולד ב-14 ביולי 1933 במינכן, לאלברכט, דוכס בוואריה, בנו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, ולמריה דרשקוביץ', רוזנת טראקושצ'ן, בתם של דיוניס מריה דרשקוביץ', רוזן טראקושצ'ן ויוליאנה רוזה, נסיכת מונטנואובו.
לאחר עליית היטלר לשלטון, סירב אביו להצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1940 עברו בני המשפחה לאחוזתם בסרוואר, מחוז ואש בהונגריה. לאחר כיבוש הונגריה באוקטובר 1944, נעצרו בני המשפחה בזקסנהאוזן, ובאפריל 1945 הועברו למחנה הריכוז דכאו, משם שוחררו על ידי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה למד פרנץ במנזר הבדיקטיני של אטאל, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת ציריך. פרנץ פיתח תשוקה לאיסוף פריטים של אמנות מודרנית, וכיום רבים מהפריטים של האוסף הפרטי שלו מושאלים למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בשנת 1996 מת אביו אלברכט, דוכס בוואריה, ופרנץ הפך לראש בית ויטלסבאך. כמו כן הפך פרנץ לטוען לכתר הבריטי, אך כמו שאר המונרכים היעקוביטים מאז מותו של הנרי בנדיקט סטיוארט, לא ניסה לפעול כדי להשיגו.
בשנת 2013 נערכה לפרנץ מסיבת יום הולדת גדולה בארמון שלייסהיים לרגל הגיעו לגיל 80, בהשתתפות 2,500 מוזמנים, ואף ראש ממשלת בוואריה הורסט זהופר השתתף בה.
מכיוון שלפרנץ אין ילדים, צפוי לרשת אותו לאחר מותו אחיו הנסיך מקס, דוכס בבוואריה, ולאחר מותו של מקס יירש אותו דודנם לואיטפולד, נסיך בוואריה, מכיוון שלמקס אין בנים אלא רק בנות. אך את הטענה לכתר אנגליה תירש בתו סופיה, דוכסית בבוואריה.
צ'יאנג ראי (מחוז)
מחוז צ'יאנג ראי (בתאית: เชียงราย) הוא המחוז צפוני ביותר בתאילנד. בירת המחוז נקראת גם כן צ'יאנג ראי.
המחוז גובל במיאנמר מצפון, בלאוס ממזרח, במחוז פאיאו מדרום, במחוז למפאנג מדרום-מערב ובמחוז צ'יאנג מאי ממערב.
נכון לשנת 2014 אוכלוסיית המחוז כללה 1,207,699 תושבים. המחוז משתרע על פני 11,678.4 קמ"ר.
גאוגרפיה
המחוז ממוקם גבוה בהרים, כאשר הגובה הממוצע במחוז הוא 580 מטרים מעל פני הים. החלק הצפוני ביותר של המחוז נמצא באזור המכונה "משולש הזהב".
היסטוריה
בעבר אזור זה השתייך לממלכת לאנה במשך מאות שנים.
ג'ו וילסון
אדיסון גרייבס "ג'ו" וילסון האב (באנגלית: .Addison Graves "Joe" Wilson Sr; נולד ב-31 ביולי 1947) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת קרוליינה הדרומית. וילסון, שהחל כהונתו ב-2001, מייצג מחוז בחירה המשתרע מעיר הבירה קולומביה עד לגבול קרוליינה הדרומית–ג'ורג'יה. בשנים 1985–2001 היה חבר הסנאט של קרוליינה הדרומית. בספטמבר 2009 קטע וילסון את נאום מצב האומה של נשיא ארצות הברית ברק אובמה במהלך ישיבה משותפת של הקונגרס האמריקאי, כשצעק "אתה משקר!". קריאת הביניים הובילה לנזיפתו בידי בית הנבחרים.
תחילת דרכו
וילסון נולד בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, בנם של ריי (לבית גרייבס) ויו דוו וילסון. בשנת 1969 השלים באוניברסיטת וושינגטון ולי לימודי תואר ראשון במדע המדינה, שם הצטרף לאחוות "סיגמא נו". ב-1972 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפט של אוניברסיטת קרוליינה הדרומית. בשנים 1972–1975 שירת וילסון בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית. לאחר מכן היה פרקליט צבאי במטה של המשמר הלאומי של קרוליינה הדרומית, ושם שירת עד לפרישתו בדרגת קולונל ב-2003. בתחילת דרכו המקצועית היה עורך דין המתמחה בדיני מקרקעין במשרד עורכי דין. עוד הוסיף לכהן כשופט בספרינגדייל.
וילסון היה פעיל בפוליטיקה הרפובליקנית של קרוליינה הדרומית כשהמפלגה בקושי התקיימה במדינה. כשהיה בן 15 השתתף לראשונה במערכת בחירות רפובליקנית, בבחירות האמצע ב-1962. בעבר היה עוזרו של סטרום ת'ורמונד ושל חבר הקונגרס פלויד ספנס, קודמו בתפקיד. בשנים 1981 ו-1982, במהלך תקופת כהונתו הראשונה של הנשיא רונלד רייגן, היה וילסון סגן היועץ המשפטי במחלקת האנרגיה של ארצות הברית תחת המזכיר ג'יימס אדוארדס, לשעבר מושל קרוליינה הדרומית.
בסנאט של קרוליינה הדרומית
בשנת 1984 נבחר וילסון אל הסנאט של קרוליינה הדרומית כנציג מחוז הבחירה ה-23, בו שוכן מחוז לקסינגטון. הוא נבחר מחדש ארבע פעמים נוספות, ובשלוש האחרונות מהן ניצב ללא מתנגדים. במהלך כהונתו, שהחלה ב-8 בינואר 1985, נהפך מחוז לקסינגטון לאחד מן המעוזות הרפובליקניים המובהקים ביותר במדינה. הוא לא החמיץ מושב חקיקה רגיל במשך 17 שנים. לאחר שהרפובליקנים נטלו את השליטה בבית המחוקקים של קרוליינה הדרומית בבחירות 1996, הפך וילסון לרפובליקני הראשון שיושב בראש ועדת התחבורה של הסנאט המדינתי. בנוסף על כך, וילסון היה חבר במועצת המבקרים של מכללת קולומביה ובחבר הנאמנים של מכללת קוקר.
במהלך כהונתו בסנאט של קרוליינה הדרומית היה וילסון נותן החסות העיקרי למספר הצעות חוק, בהן: חוק להקמת לוחית רישוי של המשמר הלאומי המדינתי, חוק מתן חופשה בתשלום לעובדי המדינה המעניקים סיוע הומניטרי באירועי אסון, והחלת דרישה בחוק לגברים בני 18–26 להירשם במערכת השירות הסלקטיבי בעת הגשת בקשה לרישיון נהיגה. בשנת 2000 נמנה וילסון בין שבעת הסנאטורים שהצביעו נגד הסרת דגל קונפדרציית המדינות של אמריקה מגג קפיטול מדינת קרוליינה הדרומית.
בבית הנבחרים האמריקאי
ב-9 בספטמבר 2009, במהלך נאום מצב האומה של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בפני ישיבה משותפת של בתי הקונגרס האמריקאי, צעק וילסון אל עבר הנשיא, שתיאר את חזונו לרפורמה במערכת הבריאות:  ראש סגל הבית הלבן, רם עמנואל, פנה מיד לחברי קונגרס רפובליקנים בכירים ותבע מהם לאתר המתפרץ (תחילה לא היה זה ברור באופן מידי כי וילסון הוא זה שהתפרץ לנאום) ולהפציר בו להתנצל מיד. מחוקקים משתי המפלגות גינו את ההתפרצות של וילסון, בהם ג'ון מקיין הרפובליקני. מאוחר יותר באותו היום התנצל וילסון בהצהרה לעיתונות, התנצלות אותה קיבל הנשיא אובמה. חרף התנצלותו בפני הנשיא אובמה, דרשו הדמוקרטים בבית הנבחרים שיתנצל באורח רשמי בפני בית הנבחרים עצמו, אך וילסון מיאן. ב-15 בספטמבר אישרה מליאת בית הנבחרים "החלטת גינוי" (resolution of disapproval) נגד וילסון, ברוב 240 תומכים מול 179 מתנגדים.
בדצמבר 2020 נמנה וילסון בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
קו הגברים
קו הגברים הוא שירות טלפוני לגברים הנמצאים במעגל האלימות במשפחה. הקו מהווה כתובת מקצועית לגברים לצורך קיום דיאלוג ראשוני אודות מצוקתם, ומיועד לגברים פוגעים או נפגעים.
המתנדבים בקו הם גברים שמעניקים לפונה אוזן קשבת והכוונה במטרה לבחון יחד כיצד ניתן לסייע לו ביציאה ממעגל האלימות במשפחה. הקו מהווה כתובת מתווכת להמשך טיפול מקצועי, והפנייה אליו יכולה להיות אנונימית. המענה בקו ניתן גם לבני משפחה ולחברים המבקשים ייעוץ סביב מצבי משבר זוגי אלים הידועים להם. עם המתנדבים בקו נמנים דוברי עברית, אמהרית וערבית. מספר הטלפון של הקו הוא 1800-39-39-04.
הרקע להקמת הקו
אלימות במשפחה היא תופעה נרחבת. מערכות הסיוע החברתיות בתחום האלימות במשפחה ברובן מיועדות לנשים, ואין בהן הכוונה מותאמת לגברים. בעקבות חוסר מודעות והכרה למצוקות בקרב גברים, לעולמם הרגשי, ולהתמודדות היומיומית בתחום האלימות ובכלל, ובשל הקושי בקרב גברים בחברה הישראלית לשתף, לדבר ולהיעזר בכל הקשור למצוקות וקשיים, גברים בדרך כלל אינם פונים מיוזמתם לקבל סיוע בנושא כאשר הם חשים מצוקה, אלא כאשר מופעלת מוטיבציה חיצונית, או בכפייה. השיח הציבורי מדבר בעיקר על הרחקה והענשה של גברים אלימים. גבר שמודע לצד האלים שבו, או שנתון במצוקה עקב אירוע התפרצות שתוצאותיו הן חרדה ותחושת בהילות, אין לו לאן לפנות. שירותי הרווחה נתפסים כמיועדים לשכבות החלשות, והמענה שם ניתן בעיקר על ידי נשים, דבר שמרתיע הרבה גברים. יש גברים שחוששים שאם יודו באלימות שלהם, ירחיקו אותם מהבית, או שייקחו מהם את הילדים. גברים שסובלים מאלימות מצד נשותיהם, בהרבה מקרים מתביישים לדבר על כך באופן גלוי.
לבני משפחה וחברים של גברים אלימים, שמודעים למצב ומבקשים למנוע את המשך ההידרדרות ולשמוע על האפשרויות לטיפול, אין לאן לפנות.
היסטוריה
הקו הוקם בשנת 2004 על ידי העובדת הסוציאלית מלכה גנחובסקי, מנהלת המרכז למניעה וטיפול באלימות המשפחה של ויצו ועיריית ירושלים. לאחר מספר שנות פעילות, נקלע הקו למצוקה כלכלית ונחלץ ממנה בעזרת ויצו ארצות הברית. מאז פועל הקו במימון של ויצו ארצות הברית. הגברים המאיישים את הקו הם מתנדבים שהוכשרו לכך, והם מלווים באופן שוטף על ידי אנשי מקצוע. כמות הפניות לקו עולה משנה לשנה, וניכרת במיוחד כשאירועי אלימות במשפחה מועלים בתקשורת. לקו פונים גם אנשי מקצוע שנתקלים באלימות במשפחה אצל מטופלים או תלמידים שלהם.
פרד הטזל
פרד הטזל (באנגלית: Fred Hetzel; נולד ב-21 ביולי 1942) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1965–1971, לאחר שנבחר בבחירה הראשונה של דראפט 1965. ממוצעיו הכוללים לאורך 6 עונותיו בליגה הם 11.2 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות
הטזל נולד וגדל בוושינגטון די. סי., ובין השנים 1961–1965 למד במכללת דייווידסון אשר בקרוליינה הצפונית. לאורך תקופתו בקבוצת הכדורסל של המכללה ("דייווידסון ויילקטס") שיתף פעולה עם השחקן דיק סניידר, תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל לפטי דריסל. בכל 3 העונות זכה בפרס השחקן המצטיין של המחוז הדרומי, עם ממוצעים כוללים של 25.7 נקודות ו-13.8 ריבאונדים למשחק, ובסיום עונתו האחרונה נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American), לצדם של ריק בארי, ביל בראדלי, גייל גודריץ' וקאזי ראסל.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 1965 נבחר הטזל בבחירה הראשונה, על ידי סן פרנסיסקו ווריורס, אשר צירפו עם הבחירה השנייה בדראפט את ריק בארי. בעונתו השנייה עם הווריורס רשם הטזל ממוצעים של 12.2 נקודות ו-8.3 ריבאונדים למשחק, וסייע לקבוצתו להעפיל לגמר ה-NBA בפעם החמישית בתולדותיה. לאורך סדרת הגמר, מול פילדלפיה 76', קלע 9.3 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של טום משרי, אך קבוצתו הפסידה בתוצאה 2–4. בעונה העוקבת הפך לאחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצדם של נייט ת'ורמונד, רודי לרוסו וג'ף מאלינס, קלע שיא קריירה של 19.0 נקודות למשחק, והעפיל עם הווריורס לגמר האזור המערבי.
בדראפט ההרחבה של שנת 1968 נבחר הטזל על ידי מילווקי באקס, והצטרף אליה לקראת עונת הבכורה של המועדון.
לאחר 53 משחקים במילווקי, בהם תרם 15.9 נקודות ו-8.9 ריבאונדים בממוצע למשחק, הועבר בטרייד לסינסינטי רויאלס בתמורה לרוקי זאיד עבדול-עזיז. עד לסיום עונת קלע 11.9 נקודות למשחק עבור הרויאלס.
בין השנים 1969–1971 שיחק עבור פילדלפיה 76' ולוס אנג'לס לייקרס, בהן שימש כשחקן ספסל, ובסיום עונת פרש הטזל ממשחק, בגיל 28.
משבר הייצוג
משבר הייצוג (באנגלית: Crisis of Representation) הוא כינוי למשבר שהתפתח במחקר האנתרופולוגי בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים, ובמסגרתו הצביעו אנתרופולוגים על הבעייתיות בייצוג השדה החברתי באמצעים ספרותיים, וביחסי הכוח בין האנתרופולוגיה למושאי המחקר. משבר הייצוג היה בסיס להתפתחות האנתרופולוגיה הביקורתית.
רקע
תקופת משבר הייצוג הייתה בין השנים 1986–1990 והתאפיינה בביקורת פנימית על הסובייקטיביות של החוקר והשפעתה על תוצאות המחקר. כתוצאה מכתבים שונים שהופיעו בתקופה זו, החלו חוקרים איכותניים לבטא את נקודת מבטם בתוך המחקר ובכך לתת מקום לסובייקטיביות במדע.
בשנות ה-80 וה-90 מחברים כמו ג'ורג' מרכוס וג'יימס קליפורד עסקו בסמכות אתנוגרפית ובאיך ולמה ידע אנתרופולוגי אפשרי וסמכותי. השאלות שהעלו השניים היו חלק מנטייה כללית לפוסטמודרניזם שהיה פופולרי באותו זמן, ומחדירה של שיח זה לדיסציפלינה האנתרופולוגית, כשאחת מכותרותיו הייתה "משבר הייצוג" ו"מבט רפלקסיבי" של החוקר על עצמו. מרכוס וקליפורד טענו כי האנתרופולוגיה לא מייצגת את המציאות, והכתיבה האתנוגרפית דומה יותר לעלילה ספרותית מאשר למחקר מדעי.
ככל שהאנתרופולוגים החלו לעבור ממחקר של חברות רחוקות – "מחקר בחוץ", לחקר החברה שבה הם חיים – "מחקר בבית", טכניקת ההזרה הפכה לכלי מתודולוגי במחקרם. מחקרה של מרי דאגלס על בני היאקירמא מבטא את הניצנים של משבר הייצוג.
המהפך הרפלקסיבי הביא להתמקדות באופי הדיאלוגי של עבודת השדה, כלומר בדרכים שבהן מופק הידע האתנוגרפי, מתוך המפגש בין החוקר לנחקרים. המהפך הרפלקסיבי התאפיין בעליית המודעות למרכזיותו של הסובייקט המתבונן (האנתרופולוג), בתהליך ייצור הידע ובתוצר הידע. ברגע שגירץ אמר שהחוקר הוא פרשן של התרבות, גברה ההבנה שהאנתרופולוג מפרש את מה שהוא רואה ולא מציג את התמונה כפי שהיא; הוא כבר לא אוסף נתונים וממצאים, אלא הוא מפרש את העולם דרך התודעה שלו. המציאות היא האובייקט והאנתרופולוג הוא הסובייקט, והידע מיוצר דרכו. כחלק מהמחקר אנתרופולוגים החלו להסתכל על האופן שבו הם השפיעו על המחקר ותוצריו, כלומר לבחון איך הסובייקט תורם לייצור הידע ומשפיע עליו.
מהפך זה הוליד את משבר הייצוג – ביקורת על האופן שבו ההקשר ההיסטורי-פוליטי השפיע על תהליך הפקת הידע האנתרופולוגי, ועל האופנים שבהם ההגמוניה של העולם המערבי (שממנו באו רוב החוקרים) השפיעה על הבניית ה"אחרים".
נוסף על המהפך הרפלקסיבי עלתה הפרדיגמה הנרטיבית במדעי החברה, ועימה המודעות לכך ש"חומרי גלם" יכולים להיות מעובדים ומאורגנים באופנים שונים, בתהליך היצירתי של הפקת הנרטיבים. הדגשת האופי המעובד והמובנה שביסוד ארגון החוויה האנושית; כל אלו הביאו להתרחקות מהמסורת הפוזיטיביסטית של ריאליזם אתנוגרפי תמים, וערערו את בסיסי הסמכות של המחקר האתנוגרפי, כלומר את היכולת להציגו כ-"מייצג נאמן של מציאות אמיתית".
שני החיבורים המרכזיים
שני הספרים המרכזיים עבור ההגדרה והביסוס של משבר הייצוג הם "Anthropology as Cultural Critique" ו-"Writing Culture", שניהם נכתבו בידי תלמידים לשעבר של קליפורד גירץ. "אנתרופולוגיה כביקורת תרבותית", מונוגרפיה שנכתבה בידי מייקל פישר וג'ורג' מרקוס, אחראית להגדרה של המשבר כ"בעיה בכלים שבהם האנתרופולוגיה מבקשת להציע תיאור מדויק של הנחקרים". השני, "לכתוב תרבות", נערך בידי ג'ורג' מרקוס וג'יימס קליפורד, מבקש להציע קריאה בקאנון האנתרופולוגי תוך התמקדות בדרכי הכתיבה שמאפיינות אותו. נציג כעת את שני הספרים, כל אחד בתורו.
אנתרופולוגיה כביקורת תרבותית
ספר זה, טוענים פישר ומרקוס, מבקש להציב במרכז את התמודדות האנתרופולוגיה עם שתי מטרותיה: לשמור על הגיוון האנושי מחד גיסא ולהציע צורה של ביקורת תרבותית על העולם המערבי (שהוא עיקר הקהל של האנתרופולוגיה, לדברי פישור ומרקוס). ביקורת זו מיועדת להטיל ספק בהנחות המוקדמות שלנו לגבי מה נכון/ראוי/הגיוני שיהיה בחברה.
זה בתוך הקונטקסט הזה, טוענים השניים, שעלינו להבין את מה שהם מגדירים כ"משבר הייצוג במדעי האדם" (שכוללים מבחינתם את כל המדעים למעט מדעי הטבע). לדבריהם, מדעי האדם ניצבים בפני דילמה: מערכות הייצוג של המדעים השונים, כלומר הדרכים בהן מדעי האדם מבקשים לתאר את שמתרחש בעולם החברתי, עומדות בפני שוקת שבורה. אולם דרכי ההתמודדות של כל דיסציפלינה עם הבעיה הזו שונות. כל זה מתרחש בזמן שהסמכות של הנרטיבים ההסבריים-מדעיים הגדולים דאז עומדת בפני ביקורת כוללת ורדיקלית. בהקשר של מדעי החברה, בהם מתמקד הטקסט משלב זה והלאה, המשבר מתבטא בחוסר ביטחון בכלים שעומדים ברשותנו לתיאור המציאות החברתית. הדיונים המחקריים, טוענים בשלב זה פישר ומרקוס, עוברים להתמקד במתודות המחקריות, בעיקר על בסיס שיעורים מהפילוסופיה וחקר הספרות. הפתרון, לתחושתם, הוא נסיינות מושגית ומחקרית, נסיינות בכתיבה ובדרכי המחקר. המשך הספר מתמקד בניתוח מחקרים נבחרים שמראים נסיינות רבה, ובמקביל ניסיון לפתח באופן שיטתי את הייחוד בביקורת האנתרופולוגית.
לכתוב תרבות
בהקדמה המכוננת לספר זה, כותב ג'יימס קליפורד כי העובדה שעד כה פעולת הכתיבה האנתרופולוגית לא זכתה לניתוח קשורה בנרטיב אידאולוגי ש"מספר" לנו כי פעולת הכתיבה היא פעולה מתודית שפשוט משקפת את המציאות הנחקרת בלא להחסיר ממנה דבר ובלא להוסיף עליה. הכתיבה כמתודה, ונקודת המוצא של הספר היא שחלק משמעותי מעבודת האנתרופולוגיה היא כתיבה מתודית, מלמדת (טוען קליפורד) על האופי המלאכותי והיצרני של תיאורים ומציאויות תרבותיות, אופי שלא פעם מייצר הבדלים בין המציאות לבין התיעוד והניתוח שלה בכתיבה האנתרופולוגית. האתנוגרפיה ממוקמת באופן אקטיבי, הוא ממשיך, בין מערכות משמעות כוחניות שיש לא פעם לאזן ו/או לפצות עליהן. אתנוגרפיה, מנקודת מבטו, מקודדת ומפרשת יחידות משמעות ומלמדת על יסודותיהם של סדרים חברתיים על המגוון שמרכיב ומקיף אותם. אולם לא פעם היא גם משמרת יחסי כוח בסדרים החברתיים הללו, מה שעלול לייצג באור שיקרי את הציבורים הנחקרים.
בהתבסס על העבודות של מישל פוקו, מישל דה-סרטו וטרי איגלטון טוען קליפורד כי הרעיון של טקסט ספרותי - מונח שעומד בבסיס המיקוד בכתיבה - שינה את משמעותו לאורך ההיסטוריה שכן הוא קיבל את אותם ערכים שהמדע ביקש להתרחק מהם: רטוריקה, בדיוניות (Fictionality) וסובייקטיביות. ועם זאת, בכל טקסט ניתן לראות סיפור, טוען קליפורד, ובתוך כך טקסטים מדעיים. וזה מתוך הניתוח הספרותי של הטקסט המדעי, טוען קליפורד, שניתן להתמודד עם אותו משבר ייצוג. ניתוח ספרותי של הטקסט המדעי, טוען קליפורד, מסוגל לאתגר את ההנחות המוקדמות שלנו ולגלות אזורי עיוורון בשיח האנתרופולוגי לאורך השנים.
כביש קולימה R504
הכביש המהיר R504 קולימה ("הכביש הפדרלי 'קולימה'"), חלק מכביש M56, הוא כביש מהיר במזרח הרחוק הרוסי, המקשר בין מגדן לעיירה ניז'ני בסטיאך, השוכנת על הגדה המזרחית של נהר לנה מול יקוטסק. בניז'ני בסטיאך הכביש המהיר קולימה מתחבר לכביש לנה. כביש קולימה ידוע גם כדרך העצמות, בשל העובדה שהכביש נבנה על ידי אסירי גולאג בתקופת שלטונו של יוסיף סטלין. באופן מקומי הכביש ידוע בשם "הדרך", או "דרך קולימה", מכיוון שהוא הכביש היחיד באזור ולכן אינו זקוק לשם מיוחד כדי להבדיל אותו מכבישים אחרים.
היסטוריה
מנהלת הבנייה של הנ.ק.ו.ד. דלסטרוי עמלה על הקמת הכביש המהיר קולימה בתקופת סטלין בברית המועצות. אסירים במחנה העבודה סבוסטלאג החלו את הסלילה הראשונה בשנת 1932 והבנייה נמשכה במסגרת עבודות גולאג עד שנת 1953 והכביש נסלל למעשה על ידי אסירי גולאג.
הכביש מהווה אנדרטה, שכן עצמותיהם של כ-250,000–1,000,000 איש שמתו בעת הקמתו הונחו מתחת לכביש או סביבו. מכיוון שהדרך בנויה על קפאת-עד, התארגנות במרקם הכביש נחשבה מעשית יותר מחפירת חורים חדשים כדי לקבור את גופות המתים.
כיום
בשנת 2008, קיבל הכביש מעמד של כביש פדרלי, וכיום הוא כביש חצץ ברוב מזגי האוויר.
כאשר שודרג הכביש, שונה המסלול כך שהוא עוקף את החלק מקיובמה לקדיצ'ן דרך טומטור, ובמקום זאת עובר מקיובמה לקדיצ'ן צפונית יותר דרך העיירה אוסט-נרה. מקטע 420 הק"מ בין טומטור לא היה מתוחזק ברובו מקטע 200 ק"מ בין טומטור לקדיצ'ן ננטש לחלוטין. קטע זה ידוע כדרך הקיץ העתיקה ואינו בשימוש סדיר. במהלך החורף, נהרות קפואים עשויים לסייע במעברי נהרות. דרך הקיץ העתיקה נותרה אחד האתגרים הגדולים עבור אופנוענים הרפתקנים ורוכבי אופנוע.
האזור קר במיוחד במהלך החורף. העיירה אוימיאקון, בערך 100 ק"מ מהכביש המהיר, היא המקום המיושב הקר ביותר על פני כדור הארץ. הטמפרטורה הנמוכה הממוצעת באוימיאקון בינואר היא מינוס 50 מעלות צלזיוס.
מעבר אופנועים
המסלולים הבולטים הבאים באופנוע כוללים את מסע האופנועים העולמי של יואן מקגרגור וצ'רלי בורמן בשנת 2004, שהפך לסדרת טלוויזיה פופולרית, ספר ומהדורת DVD, כולם נקראים Long Way Round. עם זאת, בשל מועד הנסיעה ומצב הדרך, לא היה באפשרותם וצוות התמיכה שלהם להשלים את המעבר ללא עזרה. במקום זאת הם הצטרפו לשיירת משא רוסית, שמשאיותיה הצליחו לעלות על הנהרות.
סיימון מילווארד השלים מעבר בכביש בשנת 2001 באופנוע והוא נהג באופניים בחורף 2004. סשה טפליאקובה (נסע דרך הקיץ העתיקה) באותה שנה. בשנת 2006, מארח תוכנית האירוח ההונגרית, שנדור פברי, והצייר אנדראס ואהורן עשו טיול ונסעו בכביש מגדן ליקוטסק. בשנים הבאות שימש הכביש הרפתקנים רבים.
המסלול
יש גם קיצור דרך נופי ממגדן לסוסומן דרך אוסט-אומצ'וג הנקרא כביש טנקינסקאיה, שמקבל הרבה פחות תעבורה קשה מהקטע הראשי של הכביש המהיר M56 בין מגאדן לסוסומן.
מרחקים: יקוטסק לחנדיגה, לקיובמה , אל קדיקצ'ן (דרך טומטור) , קדיקצ'ן עד סוסומן , סוסומן למגדן. מקיובמה עד קדיקצ'אן צפונה דרך אוסט-נרה (החלק החדש והמתוחזק) הוא כ-.
נכון לקיץ 2010, דרך הקיץ העתיקה דרך טומטור עדיין משמשת למעבר אופנועים ורכבי שטח, בעיקר 4×4.
דרך לצ'וקוטקה
הכביש המהיר אנאדיר מכביש קולימה לאנאדיר בצ'וקוטקה החל בבנייה במהלך העשור השני של המאה ה-21. על פי התוכנית, הוא יעבור את אומסוקצ'אן, אומולון ואילירני ויכלול בנייה של של כבישים. העבודה צפויה לקחת 8 שנים, כאשר בניית 50 הקילומטרים הראשונים של הכביש החלה בשנת 2012.
תומאס לונד
תומאס לונד (באנגלית: Thomas Lound; 13 ביולי 1801 – 18 בינואר 1861) היה צייר נופים אנגלי וחבר בבית הספר לציירים בנוריץ'. הוא נולד למשפחת מבשלת בירה עשירה, והיה לו את הכספים להיות צלם חובב בתקופה שבה הצילום פותח לראשונה כתחביב.
ביוגרפיה וקריירה
מתיעוד הקהילה עולה כי תומאס לונד נולד ב־13 ביולי 1801, בנם של תומאס ומרי לונד, והוטבל על ידי הוריו בכנסיית הקהילה סנט אנדרו בסטון ב־9 באוגוסט 1801.
הוא התחתן עם הריוט וותריל בשנת 1821 והיו להם כמה ילדים. הוא היה אמן חובב, ומעורב בעסקי הבירה של משפחתו בנוריץ', שהיה מקור עושרו. מאוחר יותר הוא הועסק כסוכן של חברת ביטוח. הוא חי בנוחות, התגורר לאורך חייו הבוגרים במרכז נוריץ'. הוא השתמש ביאכטה שלו ״קתלין״, שעוטרה במספר ציורי שמן, כמקום לאירוח חבריו.
לדברי הסופר ויליאם דיקס, לונד היה תלמידו של האמן ג'ון סל קוטמן. הוא הציג בלונדון בין השנים 1845 עד 1859, ועם אגודת האמנים נורוויץ' בין השנים 1820 עד 1833, והציג לראשונה את ציורו את מנזר סנט בנט. הוא היה פופולרי בקרב חבריו, והיה חבר של האמנים רוברט למן, וג'ון מידלטון.
הוא היה מעתיק מוכשר, והעתיק יצירות כמו ״שער סנט מרטין״ של קוטמן, נוריץ 'ומזח ירמות' שלו, וכן ציורים של ג'ון כרום ורוברט דיקסון. תפוקתו האמנותית הושפעה מהטכניקה היבשה של אדוארד תומאס דניאל, שלתחריטים שלו הייתה איכות עשירה. יצירותיו התבלבלו לעיתים עם אלה של ג'ון סל קוטמן, ג'ון כרום וג'ון ת'ירטל. בעיתונות המקומית, שיבחו את כישוריו כאמן חובב.
הוא הפך לחבר באגודת האמנים נורוויץ' בגיל 18. הוא הציג בנוריץ' ולונדון בין השנים 1842 – 1862, והציג תמונות הן במוסד הבריטי והן באקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא היה מעריץ גדול של אמן נוריץ' ג'ון ת'ירטל, והשתמש בעושרו כדי לרכוש שבעים וחמישה מציוריו של ת'ירטל.
אשתו האריוט נפטרה שנתיים קודם לכן, בשנת 1859, ובנו הנרי אדווין לונד גם הוא נפטר קודם ומת בשנת 1860.
האוסף הגדול שלו נמכר במרץ 1861, וכלל 39 סקיצות, 215 צבעי מים, 46 ציורי שמן ו-11 תחריטים.
בוריס שימליוביץ'
בוריס (ברוך) אברמוביץ' שימליוביץ' (ברוסית: Борис Абрамович Шимелиович; 1892 ריגה, רוסיה – 12 באוגוסט 1952) היה הרופא הראשי של בית החולים בוטקין, בית החולים העירוני במוסקבה, חבר הנשיאות של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי וחבר מועצת עיריית מוסקבה. הוצא להורג בין הרוגי המלכות בברית המועצות.
חייו ופועלו
בוריס שימליוביץ' נולד בשנת 1892 בעיר ריגה שהייתה אז בתחומי ברית המועצות, למשפחה יהודית. למד רפואה במכון הרפואי וורונז, ולאחר שסיים את לימודיו, שירת כרופא ומנתח בכיר ב, מאז 1931 עבד כרופא ראש בית החולים הקליני המרכזי בוטקין. היה חבר בבונד מ-1916 עד 1919. והצטרף למפלגה הקומוניסטית ב-1920. בשנת 1942 התמנה לחבר נשיאות הוועד היהודי האנטי-פשיסטי, ארגון יהודי סובייטי שהוקם באמצע מלחמת העולם השנייה על מנת לסייע לברית המועצות במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
בשנות העשרים של המאה העשרים עסק בחלוקת הסיוע הכלכלי ששלח הג'וינט לנפגעי פוגרומים יהודים באוקראינה הרעבה, והוענק על עבודה זו על ידי יו"ר הנשיאות של המועצה העליונה מיכאיל קלינין.
נעצר ב-13 בינואר 1949 בעלילה שיזם המשרד לביטחון המדינה כנגד חברי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי. למרות עינויי החוקרים, הוא היה הנאשם היחיד שבמהלך החקירה לא הודה במיוחס לו.
מתוך כתב האישום:
על פי פסק הדין של הקולג' הצבאי של בית המשפט העליון של ברית המועצות, הוא הוצא להורג ביריה ב-12 באוגוסט 1952. בשנת 1958, שלוש שנים לאחר מות סטלין ושבע שנים לאחר הוצאתו להורג, הוא זוכה מאשמה יחד עם כל קבוצת הרוגי המלכות בברית המועצות משנת 1952.
משפחה
לאחר הוצאתו להורג של שימליוביץ, נידונו אשתו ושני ילדיו לגירוש של 10 שנים, ורכושם הוחרם.
חננאל דה פוליניו
חננאל דה פוליניו (באיטלקית: Hananel da Foligno) (סביבות 1505 - פברואר 1556) היה יהודי מומר שהמיר את דתו במאה ה-16 ונקרא לאחר ההמרה אלסנדרו פראנצ'סקי. היה פעיל בולט במאמצי המיסיון של המסדר הישועי ברחבי איטליה. דה פוליניו עסק לאחר שהמיר את דתו ברדיפת יהודים בין השאר בשריפת התלמוד ברומא וניסיון להמיר את דתם של יהודים נוספים.
דה פוליניו נולד למשפחה חשובה מהעיר פוליניו בחבל אומבריה שבמרכז איטליה. היה בנו של הבנקאי אנג'לו בן מוסטו, דמות חשובה בקרב יהודי פוליניו והאזור. אחיו של חננאל דה פוליניו, הוא משה בן אנג'לו הקרוי גם משה נסים דה פוליניו, שהיה בנקאי בערי דוכסות אורבינו ובמחוז מארקה והיה אחד הרבנים הבולטים באיטליה במחצית הראשונה של המאה ה-16. בנו של רבי משה, יהודה מנחם, היה מלווה בריבית בפזארו ובפאנו ופרנס בדוכסות אורבינו בשליש השני של המאה ה-16, הוא התנגד להדפסת ספר הזוהר בשנת ה'שי"ח במנטובה.
דה פוליניו היה תלמיד חכם והיה בעל ידע רב בתנ"ך בתלמוד ובפרשניו בהם רבנו סעדיה גאון, רש"י, רמב"ן, אבן עזרא, רלב"ג, רד"ק, רבנו בחיי ועוד. לאחר שהמיר את דתו השתמש בידע זה ככלי להוכחת טענותיו. על מנת להוכיח שהנוסח התנ"ך אינו נכון כתב דה פוליניו 650 דוגמאות של קרי וכתיב המוכיחות לטענתו את הטעויות שנפלו בהעתקה התנ"ך. את ידיעותיו בעולם התורני היהודי קיבל בדומה ליהודים עשירים רבים באיטליה בשלהי תקופת הרנסאנס, שדאגו לחינוך איכותי לילדיהם באמצעות שכירת מורים פרטים. על פי ד"ר יוסף עדיחי כהן דה פוליניו עסק בלימוד הקבלה בגיל צעיר ובעקבות זאת הוא בחר להתנצר.
בשנת 1542 הוא הוטבל בכנסיית סנטה מריה דלה סטרדה ברומא לנצרות, ומחליף את שמו לאלסנדרו פראנצ'סקי. זה פוליניו היה מומר להכעיס ולא מומר לתיאבון. בתעודה מחודש מרץ 1547 פנה דה פוליניו ללשכת הכפרה של הכנסייה, בבקשה שיותר לו לדרוש בבתי הכנסת של היהודים ברומא ובשאר מדינת הכנסייה, על מנת לשכנע יהודים להתנצר. דה פוליניו כפה בעזרת האפיפיור פאולוס השלישי על אשתו ג'וסטה שהייתה בהריון בזמן שהתנצר, להגיע לרומא להעביר את התינוק לאחר שנולד לכנסייה. לאחר הלידה ככל הנראה השאיר את אשתו עגונה. בנם אוטאוויו הוטבל לנצרות וגודל כנוצרי, הצטרף ל, מונה לכומר והיה דרשן מאוד מוצלח. אף על פי שגדל כנוצרי מלידתו הוא כונה 'היהודי הקטן'. בהמשך שימש כיועצו האישי של האפיפיור קלמנט השמיני. ב-1594 התמנה כבישוף של העיר פורלי, אך לאחר שלוש שנים פרש וחזר לרומא, על מנת להמשיך בדומה לאביו בהמרת יהודים לנצרות. ב-1601 העביר אוטאוויו את הספרייה שירש מאביו חננאל דה פוליניו לרשות ספריית הוותיקן.
דה פוליניו לא הצטרף כחבר רשמי במסדר הישועים אבל היה קרוב מאוד לאיגנציוס לויולה ראש המסדר. בין השנים 1543–1556 הסתובב בערי איטליה ועסק במיסיון כחבר המסדר הישועי.
דה פוליניו היה מעורב בשרפת התלמוד בכיכר המרכזית ברומא, קמפו די פיורי ביום ראשון של ראש השנה שחל בשבת, א' בתשרי ה'שי"ד (1553). ככל הנראה דה פוליניו, שהיה בקיא בתלמוד עזר בתרגום על מנת להוכיח שבתלמוד כתוב דברים נגד הנצרות.
ב-1555, מיד לאחר חג הפסח, נתגלתה בבית הקברות היהודי ברומא - קמפו ג'ודיו, גופת נער. אנשים רבים הגיעו על מנת לראות את הגופה בהם מומר, ככל הנראה דה פוליניו. המומר הציע לאסור את יהודי רומא ולענות אותם עד שיודו באשמה. בכירים בכנסייה תמכו בדעתו, אך האפיפיור מרקלוס השני שמונה זמן קצר לפני הרצח, החליט לבצע חקירה מקיפה. בחקירה העיד רופא שזיהה את הגופה, כנער שהיה בביתו של דוטור סולים זמן קצר לפני הרצח. דוטור סולים נעצר והודה שרצח את הנער על מנת לפגוע ביהודי רומא. יהודי רומא שניצלו מעלילת דם נהגו לחגוג את ג' באייר כפורים שני, והיו קוראים את מגילת פורים שני דרומא "אגרת נסים". זמן קצר לאחר מכן מת המומר.
דה פוליניו מת ככל הנראה בפברואר 1556.
1954 בקולנוע
פרסים
פרס גלובוס הזהב
פרס אוסקר
תקן בין-לאומי למזהי שמות
תקן בין-לאומי למזהי שמות (אנגלית: International Standard Name Identifier; בראשי תיבות ISNI) הוא מזהה שנוצר עבור דמויות ציבוריות בתחום המדיה כמו ספרות, יצירה טלוויזיונית, ומאמרי עיתונות. המזהה מורכב מ-16 ספרות המוצגות לעיתים בארבעה מקטעים.
ISNI יכול לשמש להבדלה בין שמות שעלולים לראותם כזהים, ולקשר בין מידע הנוגע לשמות, ומשמש בכל קבוצות המדיה.
שימושי ISNI
ISNI מאפשר מזהה יחיד (כגון שם מחבר, שם עט או שם עבור מהדורה בשימוש על ידי הוצאה לאור) הנקבע באמצעות מספר ייחודי. זהו מספר ייחודי היכול להיות מקושר למזהים רבים המשמשים בתקשורת לזיהוי שמות וצורות זהות נוספות.
דוגמה של שימוש כזה הוא מספר הזיהוי של שחקן שהוא גם מלחין וסופר. ליוצר כזה ייתכנו מזהים שונים במספר מאגרי נתונים, אך ב-ISNI יהיה לו מזהה יחיד, שבאמצעותו מאגרי הנתונים השונים יוכלו לתקשר הרבה יותר ביעילות. דוגמה נוספת היא זיהוי שם נפוץ כ"ג'ון סמית'" במסד נתונים, כאשר יש להכריע מבין אפשרויות רבות.
כאשר מחבר מפרסם תחת מספר שמות שונים או בדויים, יהיה לכל שם ISNI משלו.
ISNI נועד לשימוש ספריות וארכיונים בעת שיתוף קטלוג המידע; ולסיוע לחיפוש מדויק יותר של מידע באינטרנט, במסדי נתונים, וכן בניהול זכויות במרחב הבין-לאומי ובסביבה הדיגיטלית.
ORCID
מזהי ORCID (Open Researcher and Contributor ID) מורכבים ממקטעים מוגדרים של ISNI עבור חוקרים אקדמיים, ומנוהלים על ידי ארגון נפרד. חוקרים עצמאיים יכולים ליצור מזהה ORCID משלהם. שני הארגונים מתאמים את מאמציהם.
ניהול ISNI
ISNI נקבע על ידי "הסוכנות הבין-לאומית", המכונה ISNI-IA. זוהי חברה רשומה בבריטניה, ללא כוונת רווח, שנוסדה על ידי קונסורציום של ארגונים הכולל Confédération Internationale des Sociétés d´Auteurs et Compositeurs (CISAC), the Conference of European National Librarians (CENL), the International Federation of Reproduction Rights Organisations (IFRRO), the International Performers Database Association (IPDA), the Online Computer Library Center (OCLC) and ProQuest. הוא מנוהל על ידי נציגי ארגונים אלו, במקרה של CENL, על ידי נציגים של הספרייה הלאומית של צרפת ושל הספרייה הבריטית.
פעילות ISNI
ISNI-IA משתמשת במערכת השמה הכוללת ממשק משתמש, ניתוח מבנה המידע, אלגוריתמים להבחנה בין שמות, ומסד הנתונים העונה על דרישות תקן ISO, תוך שימוש בטכנולוגיות הקיימות במידת האפשר. המערכת מבוססת בעיקר על VIAF, אשר פותחה על ידי OCLC ליצירת קטלוגים לספריות.
גישה למערכת, למסד הנתונים, ולמספרים הנוצרים בתהליך, מעשית על ידי גופים עצמאיים המכונים "סוכנויות רישום". סוכנויות אלו פועלות ישירות מול לקוחות, מוודאות כי הנתונים מסופקים בהתאם לדרישות, ומפצות את ISNI-IA על עלות אחזקת המערכת. הסוכנויות ממונות על ידי ISNI-IA אך מנוהלות וממומנות באופן עצמאי.
היפהפייה הנרדמת (סרט, 1959)
היפהפייה הנרדמת (באנגלית: Sleeping Beauty) הוא סרט אנימציה זוכה פרס אוסקר משנת 1959 שהופק על ידי וולט דיסני ומבוסס על האגדה "היפהפייה הנרדמת" מאת שארל פרו והאחים גרים. היפהפייה הנרדמת" הוא הסרט ה-16 המופק על ידי חברת וולט דיסני, והוא יצא לאקרנים ב-29 בינואר 1959.
הטירה הקסומה שמופיעה בסרט היא גם הסמל של חברת דיסני, ולמעשה עוצבה על בסיס טירת נוישוונשטיין שבמדינת בוואריה בגרמניה שנבנתה כארמון רומנסקי במאה ה-19, בהוראת המלך לודוויג השני כמחווה למלחין המפורסם וגנר.
עלילה
לאחר שהיו חשוכי ילדים במשך שנים, המלך סטפן והמלכה ליה מקבלים בשמחה את לידתה של בתם, אורורה, ומכריזים על יום חג לנתיניהם, כדי לחלוק כבוד לנסיכה. בטקס הטבילה נקבעים האירוסים בינה לבין הנסיך פיליפ, בנו הצעיר של המלך יוברט, כך שהממלכות של סטפן ויוברט יהיו לנצח מאוחדות. במקום נוכחות גם שלוש פיות טובות, פלורה, פאונה, ומריוותר, שבאו עם מתנותיהן כדי לברך את הילדה. הפיה הראשונה, פלורה, נותנת לנסיכה את מתנת היופי, בעוד שהפיה הבאה, פאונה, נותנת לה את מתנת השירה. לפני שמריוותר מספיקה לתת את ברכתה שלה, מופיעה הפיה המרושעת מליפיסנט, שכועסת על כך שלא הוזמנה לטקס. הפיה הרעה מקללת את הנסיכה, ומכריזה כי לפני שקיעת השמש ביום הולדתה ה-16 תידקר אצבעה מהמחט שעל גלגל הטווייה המכושף, והיא תמות. מריוותר עדיין מסוגלת להשתמש בברכתה שלה כדי לרכך את הקללה, כך שבמקום למות, אורורה תשקע בשינה שממנה היא תוכל להתעורר רק על ידי נשיקת אוהב ראשונה. למרות פקודתו של המלך סטפן להשמיד את כל גלגלי הטווייה בממלכה, יודעות שלוש הפיות שהקסם של מליפיסנט לא יפוג בקלות, ויוזמות תוכנית כדי להגן עליה. הן מתחפשות לאיכרות, ובהסכמתם של המלך והמלכה, הן מגניבות את אורורה לבקתתו של חוטב עצים ביער, שם תשהה עד שיום הולדתה ה-16 יחלוף.
לאחר מספר שנים, אורורה, גדלה והפכה לאישה צעירה ויפה, אשר התגשמו בה הברכות שפלורה ופאונה העניקו לה. ביום הולדתה ה-16 מבקשות שלוש הפיות אורורה לאסוף פירות יער, כדי שיוכלו להכין מסיבת הפתעה עבורה. בעודה שרה ביער, מושכת אורורה את תשומת לבו של הנסיך פיליפ, שהפך לעלם יפה תואר, אשר יצא לרכוב על סוסו ביער. עם פגישתם של בני הזוג הם מתאהבים מיד, מבלי שיהיו מודעים כלל לכך שהם כבר מאורסים. אורורה נאלצת לחזור לבקתה, ומבקשת מהנסיך לבוא אל ביתה באותו הערב. בעוד היא רחוקה משם, מושכות ההכנות הקסומות של הפיות את תשומת לבו של העורב של מליפיסנט, הפיה הרעה, וחושפות את מיקום הבקתה של הנסיכה הנעדרת. בחזרתה הביתה, מגלות הפיות לאורורה את האמת על הנסיך ועל העורבים, ומלוות את הנסיכה שבורת הלב בחזרה לבית הוריה. בינתיים, מספר פיליפ לאביו על בת איכרים שפגש - איתה הוא רוצה להתחתן למרות הנישואין המתכוננים שלו לנסיכה אורורה. כל ניסיונותיו של המלך יוברט לשכנע את פיליפ להינשא לנסיכה במקום לבת האיכרים, נכשלים.
בבית הוריה בארמון מצליחה מליפיסנט לפתות את אורורה להתרחק מן הפיות הטובות ולהתלוות אליה, דרך כניסה סודית מאחורי האח ובמעלה מדרגות, אל חדר ריק, שבו ממתין לה גלגל טווייה מכושף. אורורה נוגעת במחט שעל גלגל הטווייה, דוקרת את אצבעה והקללה עושה את פעולתה. הפיות הטובות ממקמות את אורורה הישנה על מיטה במגדל הגבוה ביותר של הארמון. הן מטילות קסם רב עוצמה על כל נתיני הממלכה, שגורם להם ליפול לשינה עמוקה עד שהכישוף ישבר. לפני שנרדם, אומר המלך יוברט למלך סטפן כי בנו מאוהב בנערה בת איכרים. הפיות מבינות כי הנסיך פיליפ הוא האיש שבו אורורה התאהבה. אך הנסיך פיליפ, שהגיע לבקתה של אורורה, נחטף על ידי מליפיסנט ומשרתיה כדי למנוע ממנו לשבור את הכישוף.
הפיות מגלות את כובע הציד של פיליפ בבקתה, ומבינות כי מליפיסנט לקחה את הנסיך כבן ערובה. הן הולכות אל ההר האסור ומתגנבות לתוך הטירה של מליפיסנט כדי להציל אותו. הן עוקבות אחר מליפיסנט אל הצינוק, שבו כלוא הנסיך. הפיות נכנסות לחדר ומחמשות את פיליפ בחרב קסומה ומגן. פיליפ והפיות נמלטים מהצינוק ונתקלים במשרתיה של מליפיסנט שמנסים לעצור את פיליפ. לאחר ניסיונותיהם הכושלים של השומרים מקיפה מליפיסנט את הטירה של המלך סטפן, בה נמצאת אורורה, ביער של קוצים סבוכים, אך כאשר גם זה לא מצליח לעצור את פיליפ, מליפיסנט הופכת לדרקון ענק כדי להילחם עם הנסיך בעצמה. בסופו של דבר, פיליפ מטיל את החרב המכושפת שלו ישירות לתוך ליבה של מליפיסנט, וזו נופלת מהצוק אל מותה.
פיליפ נכנס לטירה, ועולה במהירות אל המגדל הגבוה ביותר כדי לעורר את אורורה בנשיקה. כשאורורה מתעוררת משנתה, הכישוף של הפיה הרעה נשבר, וכל נתיני הממלכה מתעוררים אף הם. הזוג המלכותי יורד אל אולם הנשפים, שם אורורה מתאחדת באושר עם הוריה. היא והנסיך פיליפ נישאים וחיים באושר ועושר.
ביקורות הצלחת הסרט
עם יציאת הסרט הביקורות היו ברובן טובות ושיבחו את הסרט כסרט אנימציה עשיר בצבעים, במוזיקה ובדמיון והישוו אותו לרוב לסרט "שלגיה ושבעת הגמדים". הסרט זכה לביקורות טובות מאוד ואף קיבל ציון של 91% באתר הביקורת "Rotten Tomatoes" עם דירוג ממוצע של כ־8.2/10 מתוך 38 ביקורות.
הסרט יצא מחדש לאקרנים בשנים 1970, 1986 ו-1995. ביחד עם ההכנסות מההקרנות המחודשות, הסרט הפך לשני המכניס ביותר משנת 1959 (לאחר "בן חור"), עם הכנסות כוללות של 51.6 מיליון דולר.