cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דן ווקר
לאחר כהונתו כמושל
בפסק הדין שלו כתבה השופטת הפדרלית אן ויליאמס, "ברור לבית משפט זה שנוצר דפוס ושאתה, מר ווקר, חשבת שהבנק הזה הוא הקופה האישית שלך שבזכותה תיחלץ מצרה בכל עת שתיקלע אליה". התובע הכללי של ארצות הברית פסק ש"הלוואה מהלווה", שהייתה העבירה העיקרית שבוצעה על ידי ווקר, הייתה הפרה של הכללים אך לא הפרה של החוק. ב-1987 דווח בעיתונות שווקר קיבל יותר ממיליון דולר בהלוואות מסוג זה עבור עסקיו ולתיקון היאכטה שלו "אשת המושל". כחלק מהסדר הטיעון לא הואשם ווקר על שום הלוואה אחרת מלבד ההלוואה הזאת, ואף אחד מההלוואות האחרות של האגודה לא הוגדרו כמעשי הונאה.
ווקר ריצה 18 חודשים מתוך תקופת המאסר של שבע השנים שנגזרה עליו, וב-1989 הוא שוחרר לאחר שעורך דינו הציג כעילה לשחרור את בריאותו הרופפת. השופטת ויליאמס הורתה על שחרורו בהתבסס על העונש שהוא כבר ריצה ופסקה לו תקופת מבחן עד ששתי ההלוואות שבנדון תפרענה. בכך ביטל צו זה את שני סעיפי האישום האחרים. במהלך משבר ההלוואות והחסכונות של אמצע שנות ה-80 הוכרזה האגודה כפושטת רגל והיא מוזגה עם התאגיד הפדרלי לחסכונות ולביטוח הלוואות. היא המשיכה בעסקיה כמקודם, ונוהלה על ידי נציגים של התאגיד הפדרלי. לא היו מחזיקי איגרות חוב וווקר ורעייתו היו שני בעלי המניות היחידים. כאשר שתי ההלוואות נפרעו, שוחרר ווקר מתקופת המבחן והתיק נגדו נסגר. ההלוואות הללו לא גרמו לשום הוצאות למשלמי המיסים, אך ב-1989 האגודה האמריקאית הראשונה ואגודת הלוואה וחיסכון אחרת מאזור שיקגו קיבלו סיוע מכספי משלמי המיסים בסכום של כמעט 80 מיליון דולר. בנקודת זמן זו נרשם לאגודה האמריקאית הראשונה הון עצמי שלילי של 22.2 מיליון דולר. ווקר היה השני מבין ארבעה ממושלי אילינוי במאה ה-20 והמאה ה-21 שהורשעו בבית משפט פדרלי. האחרים היו אוטו קרנר, ג'ורג' ראיין ורוד בלאגוייביץ'. עם זאת, שלא כמו שלושת המושלים האחרים, העבירות בהן הורשע ווקר לא היו קשורות לתקופת כהונתו כמושל.
חיים אישיים
ב-1947 נשא ווקר לאישה את רוברטה דאוז, מורה בבית ספר קתולי מקנושה, ויסקונסין. לשניים נולדו שלושה בנים וארבע בנות. ב-1977, לאחר 30 שנות נישואים, הם התגרשו, לאחר שווקר עזב את רעייתו לטובת אישה אחרת. מאוחר יותר הודה ווקר שהגירושים היו בעיקר באשמתו, שנבעה בעיקר מעקשנות, אנוכיות ותשוקה, והתנצל על הכאב שגרם למשפחתו. הוא גם תיאר את הגירושים כהחלטה הגרועה ביותר בחייו. רוברטה דאוז ווקר הלכה לעולמה בדצמבר 2006. מאוחר יותר נישא ווקר בשנית לרוברטה נלסון, שהייתה צעירה ממנו ב-14 שנים, וממנה הוא התגרש ב-1989 כאשר ריצה את עונש המאסר שלו. ב-1996 הוא נישא בשלישית לליליאן סטיוארט, והשניים אימצו בן.
דן ווקר נפטר בבית חולים לוותיקי המלחמה בצ'ולה ויסטה, קליפורניה ב-29 באפריל 2015 כתוצאה מאי-ספיקת לב, בגיל 92. הוא נטמן בבית הקברות אלפין שבסן דייגו.
אדריכלות נאו-ביזנטית
אדריכלות נאו-ביזנטית היא סגנון אדריכלי מקבוצת "סגנונות התחייה" (כמו התחייה הגותית או אדריכלות נאו-קלאסית) שעיקרה בנייה של מבני ציבור, ובפרט מוסדות דת, בסגנון המחקה אדריכלות ביזנטית, אך בחומרים ובשיטות בניה של המאה ה-19. הסגנון התקיים מן העשורים הראשונים של המאה ה-19 עד למהפכת אוקטובר (1917), קודם במערב אירופה ולאחר מכן הגיע לשיאו בתחומי האימפריה הרוסית, בבולגריה וביוגוסלביה.
כבר ב-1826 הוקמה כנסיית הזיכרון לאלכסנדר נבסקי בעיר פוטסדאם שבגרמניה עבור מאמיני הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. מלכי בוואריה לודוויג הראשון ולודוויג השני שילבו אלמנטים מן האדריכלות בת המאה השישית של רוונה (כגון פסיפסים ושימוש בציפויי זהב) במספר מבנים מרכזיים, בהם טירת נוישוונשטיין.
האדריכל הדני תאופיל הנסן, שהיה מורה לאדריכלות ולאמנות של האימפריה הביזנטית באוניברסיטת וינה בשנות ה-50 של המאה ה-19, העמיד דורות של תלמידים שהתמחו בתחום ובנו בסגנון ביזנטי באוסטרו-הונגריה וסרביה בעיקר כנסיות אורתודוקסיות ובתי כנסת (בהם לודוויג פרסטר).
הצאר ניקולאי הראשון ביקש לגבש אדריכלות רוסית שתסמל את מבני הכנסייה הפרבוסלאבית. סגנון זה עוצב בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי האדריכל הראשי של המשטר, קונסטנטין טון. השפעתו העיקרית הייתה החלפת הכיפה הביזנטית המעוגלת בכיפה דמוית בצל, המהווה מאז סמל בולט לאדריכלות רוסית נאו-ביזנטית. יורשו, אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, נטה יותר לתחייה אמיתית של אמנות ביזנטית מקורית (שהדגם שלה היה כנסיית איה סופיה) והסתייע באדריכלים שביקשו לשחזר את האמנות הביזנטית כגון דוד גרים שבנה רבות בארמניה ובגאורגיה (בין היתר מתכננה של קתדרלת אלכסנדר נבסקי בטביליסי). מבנים בסגנון זה, ששידרו רוח רוסית מובהקת, הוקמו באזורי השליטה הרוסית החדשים כגון פולין הקונגרסאית, קרים והקווקז. אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, שעלה לשלטון ב-1855 הפסיק מגמה זו בערים המרכזיות של רוסיה ונטה לבנייה בסגנון הרוסי הצבעוני, המבקש לחקות את כנסיית וסילי הקדוש בכיכר האדומה במוסקבה, אולם בפולין ובמדינות הבלטיות המשיכו להבנות כנסיות פרבוסלביות בסגנון הנאו-ביזנטי (כגון, למשל, כנסיית גברתנו, אם האלוהים בווילנה וקתדרלת הים בקרונשטאדט). השימוש בבטון מזוין הקל מאוד את הבנייה ואיפשר התמודדות טובה עם אתגרי הבנייה, אף אם התוצאה הסופית נראתה "עתיקה".
מבנים בסגנון נאו-ביזנטי הוקמו ברחבי העולם משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד סוף המאה, בשל אופנתיות הסגנון והייצוגיות של להקמת מבני דת מרשימים. כך הוקמו בסגנון זה מספר כנסיות בצפון אמריקה ובבריטניה הגדולה ואף בית הכנסת החורבה בירושלים.
הסכם קיל
הסכם קיל (בנורווגית: kieltraktaten) או שְלום קיל (בנורווגית ובשוודית: Kielfreden או freden i Kiel) היה הסכם שלום, שנחתם בין הממלכה המאוחדת וממלכת שוודיה לבין דנמרק-נורווגיה, ב-14 בינואר 1814. ההסכם נועד לכלות ולסיים את ההתנגשויות בין שני הצדדים במלחמות הנפוליאוניות, בהן בריטניה ושוודיה היו חלק מהקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ואילו דנמרק-נורווגיה הייתה שותפה לנפוליאון. הסכם זה הוביל לאיחוד השוודי נורווגי.
רקע
בראשית מלחמות נפוליאון, ניסו דנמרק-נורווגיה וממלכת שוודיה לנקוט עמדה נייטרלית, אך עד מהרה היו מעורבות בזירת הלחימה. בשנת 1805 כרת גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה ברית עם הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד והאימפריה הרוסית ויחד הכריזו מלחמה נגד צרפת הנפוליאונית. בריטניה אשר הכריזה מלחמה על נפוליאון ב-1803 שילמה סובסידיות לשוודיה. טרם הורה לצבאו לנסוג מפרובינציית פומרניה בשוודיה, ניהל גוסטב הרביעי אדולף משא ומתן שיוביל להסכמה מצד פרוסיה שלא תתקוף אותה. דנמרק נשארה נייטרלית.
שאול ביבי
שאול שזי ביבי (נולד ב-10 באוגוסט 1965) הוא עיתונאי ישראלי לשעבר. בנוסף לפעילותו בעיתונות הכתובה, הגיש תוכניות שונות בערוץ בריזה, ובערוץ 10 ולקח חלק במגוון פאנלים בתוכניות טלוויזיה שונות.
ביוגרפיה
ביבי נולד ופועל רוב שנותיו בשכונת התקווה בתל אביב. סוגיות של מתחים תרבותיים וחברתיים עלו תדירות בכתיבתו. לאחר סיום בית הספר התיכון למד אמנות בבית הספר מימד. בגיל 22 התגורר בלונדון ובאירופה כשנה וחצי. לאחר שובו לארץ בשלהי שנות השמונים עבד כקצב וכצייר בשכונת התקווה. ב-1991 במהלך מלחמת המפרץ מחה במכתב לעיתון "הפטיש" על התדמית השלילית לטענתו של אנשי שכונתו פגועי טילי הסקאד בתקשורת. המכתב היווה את פריצת הדרך שלו לעולם העיתונות - עורך "הפטיש" הציע לו לנסות לכתוב בעיתון "חדשות". ביבי התקבל לעיתון על ידי דורון צברי. בעיתון חדשות עבד בעיקר במוסף היומי ובמוספים השבועיים. כתיבתו הייתה חברתית ועסקה בין השאר בסקירה של מחוסרי בית, מכורים לסמים, נשים במעגל הזנות, עבריינים ואנשי הפריפריה החברתית והכלכלית.
לאחר סגירת "חדשות" (ולקיחת חלק פעיל במחאה כנגד הסגירה) עבד במקומון "העיר", בעיתון אנשים וברייטינג. ביבי נודע בין היתר בשל התבטאויות מעוררות מחלוקת שלו. במהלך דיון על קיפוח המזרחים בתוכנית "המעגל הקטן" אמר "בא לי לצאת לרחוב ולקרוא מוות לאשכנזים!". במקרה אחר, כותרת כתבה שלו על הזמרת עפרה חזה, "האמת? סתם זמרת", בעוד שזו שכבה על ערש דווי, ספגה קיתונות של רותחין ודודו טופז הקדיש לנושא את מונולוג הפתיחה של תוכניתו דאז "הראשון בבידור", כשהוא מותח ביקורת חריפה על ביבי.
ביבי, אשר היה בין היתר בעל טור בענייני ספורט במקומון "העיר", הוא אוהד שרוף לדבריו של קבוצת הכדורגל בני יהודה ואף השתתף בכתיבת תסריט לסרט עלילתי על אוהדי הקבוצה ויחסי משפחה בשכונת התקווה, "קולולוש".
מאמצע שנות התשעים היה פעיל בסצנת המועדונים ובתחילת שנות האלפיים ערך את מגזין המוזיקה האלקטרונית Dj העיר.
עד 2015 ביבי שימש כעורך המשנה של ישראל פוסט וכן לימד תקשורת במכללה האקדמית ספיר.
ביבי כותב גם תחת שם העט "שולי אביב".
טיסה 112 (סרט)
טיסה 112 (באנגלית: Aftermath) הוא סרט אמריקאי מסוגת הדרמה והמותחן בבימויו של אליוט לסטר, על פי תסריט מאת חוויאר גולון.
בסרט כיכבו ארנולד שוורצנגר, סקוט מק'ניירי, מגי גרייס ומרטין דונובן. הסרט יצא לאקרנים ב-7 באפריל 2017 על ידי Lionsgate. הסרט מבוסס על אירועי האסון האווירי באיברלינגן כאשר שמות, מקומות ואופי האירועים שונו.
עלילת הסרט
רומן מלניק, פועל בניין, מקבל אישור לצאת מוקדם מהעבודה, על מנת להספיק להגעתן של אשתו ובתו, נאדיה ואולינה, מניו-יורק על טיסת AX 112. בשדה התעופה רומן מקבל את החדשות לפיהן טיסת 112, הייתה מעורבת בתאונה. מנקודה זו, רומן חש הרוס ומאשים את בקר התנועה האווירית במות משפחתו.
בינתיים, מזווית אחרת של הסיפור, ג'ייקוב "ג'ייק" בונאנוס, הוא בקר תנועה אווירית, חש הרוס גם הוא, אחרי שרואה את טיסת 112 מתנגשת עם טיסת 616. למרות שהחוקרים לא משוכנעים באחריותו של ג'ייק למותם של הנוסעים, הוא מאשים את עצמו. עם זאת, ככל שעובר הזמן, לאט לאט הוא נחשף, מאמץ את מערכת היחסים עם המשפחה שלו ולא מוכן לדבר על מה שקרה.
דיווחים חדשותיים מאמתים נתונים לפיהם כל 271 הנוסעים נהרגו בתאונה האווירית. רומן הולך למקום ההתרסקות, מתחזה למתנדב, מוצא את הצמיד של הבת שלו גופותיהן של אשתו ובתו. בבית שלו, רומן נשאר חבוי בפנים, כאשר טסה גורבט, עיתונאית, מביעה עניין בכתיבת ספר על האירוע. בסוף היא משאירה מאחור מעט מאמרים שהיא כתבה בעבר אודות אסונות תעופה מתחת לחריץ הדואר של הדלת.
בשל חומרת המקרה, עורך הדין מייעץ לג'ייק לעבור למדינה אחרת, לאמץ שם חדש למען ביטחונו וביטחון משפחתו. רומן פוגש את עורכי הדין ג'ון וג'יימס גוליק לחתום על הסכם הקובע שחברות התעופה ישלמו עבור ההוצאות והנזקים שנגרמו למשפחה שלו. רומן מסרב לחתום, מאחר שגם החברה וגם עורכי הדין לא הביעו את התנצלותם על אובדן משפחתו.
שנה אחת מאוחר יותר, רומן ומשפחות קורבנות ההתרסקות משתתפים בטקס חנוכת מצבת זיכרון במקום ההתרסקות. ג'ייק, שעבר לאתר אחר, עכשיו עובד בסוכנות נסיעות, תחת השם "פט דילברט" וחי לבדו. גם רומן עבר לעיר אחרת ועכשיו עובד כנגר. הוא פוגש את טסה ומבקש ממנה, בתור טובה, למצוא את ג'ייק. טסה לאחר מכן מגלה את שם הכיסוי של ג'ייק שם הכיסוי ואת העיסוק שלו, אבל היא מסרבת לתת לרומן את הכתובת שלו. רומן מאתר בכוחות עצמו את הבניין שבו ג'ייק עובד ועוקב אחריו לדירה שלו. שם, אחרי המתנה של יום, ביום שבו ג'ייק אשתו ובנו, כריסטינה וסמואל, מגיעים לבקר ללילה. רומן מתעמת איתו בפתח הדלת שלו, אחרי שג'ייק מסרב להתנצל, רומן דוקר את ג'ייק בצוואר, הורג אותו.
הפקה
ב-23 ביוני 2015 הוכרז כי ארנולד שוורצנגר יככב בסרט על פי תסריט מאת חוויאר גולון, לדרמת הפעולה 478, אשר תוכנן כי תבוים על ידי דארן ארונופסקי. ב-4 בנובמבר 2015, אליוט לסטר נשכר לתפקיד הבמאי, בהפקת Lionsgate. ב-24 בדצמבר 2015, מריאנה קלאבנו לוהקה לסרט לגלם את איב סנדרס, נציגת חברת התעופה שמספרת לגיבור הסרט (בגילומו של שוורצנגר) על האובדן הטרגי.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-14 בדצמבר 2015, בקולומבוס, אוהיו, בעבר תוכנן שהצילומים יחלו ב-6 בדצמבר. צילומי הסרט הסתיימו באמצע ינואר 2016.
שחרור
הסרט שוחרר ב-7 באפריל 2017.
תגובת המבקרים
הסרט זכה לדירוג באתר Rotten Tomatoes,  והגיע לכדי דירוג של 39% בהתבסס על 41 ביקורות, עם ציון ממוצע של 5.2/10. באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון של 44 מתוך 100, בהתבסס על 13 ביקורות.
ביקורת
ויטלי קאלוייב, שהסרט מתבסס על האירועים האמיתיים שבהם הוא היה מעורב, ביקר בחריפות את הסרט בשל כמה "עיוותים". על פי קאלוייב, בניגוד לדמות הראשית של הסרט, הוא לא ניסה לחפש מישהו שיתנצל בפניו, אלא רק רצה להשיג את הצדק. בנוסף, הוא ציין כי בקר התנועה האווירית, נילסן, לא הראה סימנים של חרטה (בניגוד לדמות הבקר בסרט), אלא להפך, נילסן התנהג ביהירות ובזלזול.
דיאב עובייד
ביוגרפיה
עובייד הוא נצר למשפחה מוסלמית סונית מעיראק. בתחילת המאה ה-20 השתקעו ענפי המשפחה בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים. הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי. הענף הארץ ישראלי של המשפחה התמקם בטייבה, התפרנס מגידול הדרים באזור יפו והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב.
ב-1961 נבחר עובייד לכנסת מטעמה של "שיתוף ואחווה", רשימת מיעוטים שפעלה תחת חסותה של מפא"י. הוא כיהן כחבר בכנסות החמישית, השישית והשביעית (1961 - 1973). בפברואר 1962 ו-1963, בעת שהכנסת החליטה על חודו של קול על המשך הממשל הצבאי על ערביי ישראל, נמנה דיאב עובייד עם המצדדים בהמשך הממשל הצבאי.
עובייד הוא סבו של המחבל קייס עובייד, חוטפו של אלחנן טננבוים.
מרגיט טוסטורד
מרגיט (לימבודל) טוסטורד (באנגלית: Tosterud (Limbodal) Margit; 8 במרץ 1918 – 2007) הייתה מטפלת נורווגית, מחסידי אומות עולם על הצלת פעוט יהודי בתקופת שואת יהודי נורווגיה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
טוסטורד עבדה כמטפלת וטיפלה בנרב, בנם הבכור של בני הזוג דוד ואידה ברמן, בתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה, בשנים 1939–1942.
דוד ברמן, אבי המשפחה, נאסר על ידי הגסטפו ב-1 באפריל 1942, ותוך זמן קצר נשלח למחנה גריני, מחוץ לאוסלו. דוד היה כלוא במחנה עד לקיץ אותה שנה. לאחר מכן נשלח עם יהודים אחרים למחנה עבודה בצפון נורווגיה. ב-18 במאי 1942, לאחר שדוד נתפס על ידי הגסטפו, ילדה אשתו, אידה באוסלו את בנם השני, אינגר ישראל. בנובמבר 1942 נשלח דוד חזרה לאוסלו, אולם ב-26 בנובמבר נשלח לאושוויץ, שם נספה, ככל הנראה, ב-22 בינואר 1943.
באוקטובר 1942 גילתה אידה, שאחד מהשכנים הלשין עליהם לשלטונות הנאצים, ולפיכך חיפשה מקום מסתור אצל מכרים נורווגים. בנובמבר 1942 התאפשר לאידה ובנה נרב להימלט לשוודיה, אך היה עליהם להשאיר את אינגר בן החצי שנה, מחשש שבכיו יסגיר את הנמלטים. באישון לילה לקחה אידה את אינגר לטוסטורד, שעבדה בפעוטון, וביקשה שתשמור על בנה עד שובה. טוסטורד הסכימה מיד, לאחר מכן קיבלה את רשותה של מנהלת הפעוטון, שלא ידעה על זהותו היהודית של אינגר.
טוסטורד טיפלה באינגר לבד בין נובמבר 1942 לאביב 1945.
לאחר המלחמה
נפטרה בשנת 2007.
הכרה והנצחה
מרגיט הוכרזה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם ב-6 בספטמבר 2000, בגיל 82.
דיון וייטרס
דיון וייטרס (באנגלית: Dion Waiters; נולד ב-10 בדצמבר 1991) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע.
ראשית חייו
בסירקיוז שיחק וייטרס לצידו של בן דודו סקופ ג'רדיין. כ לא הצליח וייטרס להפוך לבורג מרכזי ברוטצית השחקנים ותרם 6.6 נקודות ב-16.3 דקות ב, וקלע שיא אישי של 18 נקודות מול אוניברסיטת מרקט בסיבוב השני של טורניר אליפות המכללות בכדורסל, אך לא הצליח למנוע את הפסדה של סירקיוז והדחתה מהטורניר.
כ החל וייטרס לקבל קרדיט רב יותר מג'ים בוהיים, מאמנה של הקבוצה. הוא שותף ב-24.1 דקות ותרם 12.4 נקודות למשחק, שני בקבוצה רק לכריס ג'וזף, וסייע לקבוצתו להעפיל עד לשלב רבע הגמר של טורניר אליפות המכללות, לראשונה מאז 2003.
קליבלנד קאבלירס
לקראת עונת פוטר ביירון סקוט, מאמן הקבוצה, ותחתיו מונה מייק בראון. וייטרס רשם 15.9 נקודות לאורך העונה, אך קליבלנד נכשלה שנית במאמצה להעפיל למשחקי הפלייאוף, ואף נודע במהלך העונה על סכסוך שהתגלע בין וייטרס לקיירי אירווינג.
אוקלהומה סיטי ת'אנדר
בינואר 2015, לאחר כשנתיים וחצי בקליבלנד, נשלח וייטרס לאוקלהומה סיטי ת'אנדר כחלק מטרייד משולש עם ניו יורק ניקס. בפלייאוף העפיל עם הת'אנדר לגמר האזור המערבי, בו הודחה הקבוצה על ידי גולדן סטייט ווריורס בתוצאה 3–4.
מיאמי היט
לקראת עונת חתם על חוזה במיאמי היט, ושנה לאחר מכן חתם בקבוצה על חוזה נוסף ל-4 עונות.
בפברואר 2020 הועבר יחד עם ג'סטיס וינסלו לממפיס גריזליס, כחלק מטרייד משולש עם מינסוטה טימברוולבס. מיד לאחר הטרייד שוחרר וייטרס מהגריזליס.
לוס אנג'לס לייקרס
ב-6 במרץ 2020 חתם על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס עד לסיום עונת. באותה עונה זכה עם הלייקרס באליפות ה-NBA, לאחר שגברו על מיאמי היט בסדרת הגמר; וייטרס עצמו שותף ב-5 בלבד מתוך 21 משחקי קבוצתו בפלייאוף, וקלע 2.0 נקודות בממוצע למשחק.
מרחב הילברט
מרחב הילברט הוא מרחב מכפלה פנימית שהוא מרחב מטרי שלם ביחס לנורמה שמשרה המכפלה הפנימית שלו, בדרך כלל מממד אינסופי. מרחבי הילברט קרויים על שם המתמטיקאי הנודע דויד הילברט ונודעת להם חשיבות רבה במסגרת תורת האנליזה הפונקציונלית.
מרחבי הילברט מאפשרים יישום של מושגים גאומטריים בסיסיים כגון הטלה ושינוי בסיס, על מרחבים בעלי ממדים אינסופיים כדוגמת המרחבים הפונקציונליים. הם מספקים הקשר איתו ניתן לעצב ולהכליל את המושגים של טור פורייה במונחים של פולינומים אורתוגונליים שרירותיים ושל התמרת פורייה. כמו כן, מרחבי הילברט הם בעלי חשיבות מכרעת בניסוח מכניקת הקוונטים.
הגדרה
מרחב הילברט הוא מרחב מכפלה פנימית (מרחב וקטורי בעל מכפלה פנימית) שהוא מרחב מטרי שלם ביחס למטריקה שמשרה המכפלה הפנימית.
בפרט, מרחב הילברט חייב להיות מרחב וקטורי מעל לשדה שלם כמו שדה המספרים הממשיים או שדה המספרים המרוכבים. לדוגמה, הוא מרחב הילברט (ביחס לכל מכפלה פנימית), בעוד ש-  איננו כזה.
המרחב L2
המרחב L^2(X) כאשר הוא אחד מהמרחבים הפונקציונליים ומרחבי הילברט החשובים ביותר.
יתרה מכך, הוא מרחב הילברט עם המכפלה הפנימית הבאה: כאשר * (או קו עליון) מסמנים צמוד מרוכב.
הערה לגבי איברי L^2(X): לפי בניית אינטגרל לבג, עולה שאין שום דרך להבחין בין שתי פונקציות f ו-g הנבדלות אחת מהשנייה רק על קבוצה ממידה אפס באמצעות המכפלה הפנימית או הנורמה. לכן, הנורמה של כל פונקציה ששונה מאפס רק על קבוצה ממידה אפס היא אפס. מצב זה עומד בניגוד לאקסיומות הנורמה שדורשות:. כדי לתקן מצב זה, מרחב L^2(X) אינו מוגדר על פונקציות אלא על מחלקות השקילות שלהן, שנקבעות לפי יחס השקילות הבא: כלומר: כל שתי פונקציות f ו-g הנבדלות אחת מהשנייה רק על קבוצה ממידה אפס הן שקולות ומחלקת השקילות שלהן היא איבר במרחב זה. ניתן להגדיר את כל הפעולות הליניאריות על המחלקות באמצעות ביצוע פעולות אלה על הנציגים של כל מחלקה. הגדרה זו טובה והמרחב שמתקבל הוא מוגדר היטב והוא מרחב הילברט.
סכום ישר של מרחבי הילברט
אם ו- הם מרחבי הילברט, ניתן ליצור מהם מרחב וקטורי חדש הקרוי הסכום הישר שלהם ומסומן. כקבוצה, מרחב זה הוא המכפלה הקרטזית. החיבור והכפל בסקלר מוגדרים נקודתית והמכפלה הפנימית מוגדרת באופן הבא:
כאן הסכום מפורש כסופרמום של  על פני כל תת-הקבוצות הסופיות. התנאי גורר בפרט ש-x_{i}=0 לכל i פרט למספר בן מנייה של אינדקסים ב-I.
כמו קודם, החיבור והכפל בסקלר מוגדרים נקודתית והמכפלה הפנימית מוגדרת לפי
כאשר היא המכפלה הפנימית על. בכך מקבלים מרחב הילברט שכל אחד מהמרחבים משוכן בו כתת-מרחב סגור. בנוסף לכך, תתי-מרחבים אלה הם אורתוגונליים זה לזה.
קיים גם מושג של "סכום ישר פנימי". אם \mathcal{H} הוא מרחב הילברט ונתונה משפחה של תתי-מרחבים סגורים ואורתוגונליים זה לזה כך ש- היא קבוצה צפופה ב-\mathcal{H}, אז אומרים ש-\mathcal{H} הוא סכום ישר פנימי של המרחבים  ובמקרה זה הוא איזומורפי באופן קנוני לסכום הישר החיצוני שלהם. כל סכום ישר (חיצוני או פנימי) מצויד במשפחה של הטלות אורתוגונליות P_{i}, כאשר P_{i} היא ההטלה על המרחב ה-i-י בסכום,. הטלות אלה הן אופרטורים חסומים, הרמיטיים ואידמפוטנטיים והן מקיימות את יחס האורתוגונליות: לכל i\ne j.
מנה של מרחבי הילברט
אם \mathcal{H} הוא מרחב הילברט ו-M הוא תת-מרחב סגור שלו, מרחב המנה הוא מרחב הילברט עם המכפלה הפנימית, כאשר P היא ההטלה האורתוגונלית על המשלים הניצב M^{\bot}. באופן זה מתקבל מרחב הילברט אשר איזומורפי איזומטרית למרחב M^{\bot}. הנורמה המושרית מהמכפלה הפנימית על היא
בית מרקחת הנגב
בית מרקחת "הנגב" הוא בית המרקחת הראשון, שנפתח בנגב. הוא מצוי בעיר העתיקה בבאר שבע, במבנה הדו קומתי הראשון שנבנה בעיר. המבנה שנבנה במהלך התקופה העות'מאנית שימש במקור כבית מלון ומאז 1948 כבית מרקחת "הנגב". הבניין הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועבר תהליך שימור ב-1986.
היסטוריה
המבנה הוקם בשנת 1901, ברחוב עשרים המטרים, רחובה הראשי הרחב של העיר הטורקית באר שבע. מאחר שהיה בית הקומתיים הראשון בעיר, נעזרו הטורקים לצורך הקמתו במהנדסים מאירופה שהגיעו במיוחד לארץ ישראל. למבנה יופי מיוחד וקשתות המפארות את התקרה, דבר המאפיין את הבנייה הטורקית באותה עת.
קומת הקרקע שימשה חנות למוצרי דלק והקומה השנייה שימשה למגורי משפחת הבעלים. בזכות ייחודו של המבנה ובזכות היותו דו קומתי, הפך המבנה בשנת 1914 למלון הראשון בנגב, ומאז ועד להקמת המדינה, שימש כבית מלון. ב-1917, לאחר כיבוש באר שבע בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נתפס המקום על ידי צבא בריטניה והוסב למפקדתו של אדמונד אלנבי.
הבית במדרחוב קק"ל 94, פינת מורדי הגטאות, הוא אחד מארבעת הבתים הדו-קומתיים, שתוכננו לארבע פינות הצומת. פתחי בית האבן המפואר, בו שוכן בית המרקחת, עשויים קשתות ותקרותיו הדקורטיביות קמורות. בחזית הקומה השנייה – מרפסת, אליה מובילים שלושה פתחים קמורים. רצפתה המקורית של הקומה השנייה נתמכת בפסי מסילת ברזל. משני צדי המרפסת, כמו גם בחזית המערבית, שני צמדי חלונות קמורים, שקשת חובקת אותם. מעל החלונות פתח עגול קטן, לאוורור החדרים. גרם מדרגות מוביל, מהכניסה המערבית, לקומת הביניים ולקומת המגורים. הקומה השנייה בנויה בסגנון הליוואן המוכר – אולם אירוח מרכזי, שתקרתו קורות עץ עבות, וממנו מסתעפים חדרי המגורים המרווחים.
ב-1948 נרכש הבית על ידי הרוקח אייזיק (איו) קריגל, יליד בוצ'אץ'. קריגל הגיע לבאר שבע יחד עם הצבא הבריטי, אליו התגייס עם סיום לימודיו בפולין. את שירותו הצבאי עשה בבית החולים הבריטי בבאר שבע, שלימים נקרא – בית החולים ליולדות "הדסה". בבית שרכש יסד את בית המרקחת הראשון, ששירת את המחוז כולו, בית מרקחת "הנגב". כשותף לקח קריגל את בן-ציון בוגן, רוקח שהגיע מרומניה.
בתם, צילה קריגל, בוגרת רוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים, נישאה לישראל שטרייכמן המשמש כמנכ"ל בית המרקחת ומשמשת כרוקחת אחראית.
בנו של בן-ציון, משה, למד אף הוא רוקחות ועובד בבית המרקחת. גם הדור השלישי, ענת ועידו של משפחת שטרייכמן ולילך של משפחת בוגן, עוסקים בתחום ומהווים דור רביעי של עובדים בבית המרקחת, הודות לגיטל, אמהּ של אנה, שעבדה אף היא במקום.
בשנת 1986 שופץ המבנה תוך הקפדה על שימור האותנטיות והמבנה עצמו הוכר על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל כאחד המבנים השמורים בנגב בזכות המיוחדות שבו.
נורית (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כריסטר פטרסון
קרל גוסטף כריסטר פטרסון (בשוודית: Carl Gustaf Christer Pettersson; 23 באפריל 1947 - 29 בספטמבר 2004) היה פושע שוודי, אשר נחשב במשך שנים לחשוד המרכזי בהתנקשות בראש הממשלה אולוף פלמה. האשמתו התבססה על עדותה של ליסבת פלמה, שזיהתה אותו כרוצח. פטרסון ערער לבית המשפט לערעורים של סוואה וזוכה מאשמה. התובע הכללי השוודי הגיש בקשה למשפט חוזר, אולם בקשתו נדחתה בידי בית המשפט העליון.
ביוגרפיה
פטרסון נולד בסולנה ב-23 באפריל 1947, למשפחה ממעמד הביניים. בצעירותו למד בבית הספר לתיאטרון בסטוקהולם, ונחשב למבטיח. עם זאת, בעקבות פגיעת ראש שממנה לא התאושש עד סוף ימיו, כישורי המשחק שלו נפגעו. בעקבות כך הוא החל להשתמש בסמים, ובשל כך סולק מבית הספר. ב-1970 הוא דקר אדם למוות במהלך קטטה במרכז סטוקהולם, ממש בסמוך למקום שבו יתרחש לימים רצח אולוף פלמה. העיתונות השוודית כינתה את האירוע "רצח הכידון". הוא נשלח למוסד פסיכיאטרי סגור. הוא שוחרר כעבור חודשיים והמשיך לבצע פשעים קטנים כדי לממן את הרגלי השתייה והסמים שלו.
בליל ה-28 בפברואר 1986 נרצח ראש ממשלת שוודיה אולוף פלמה בידי מתנקש שנמלט מהזירה בלי להשאיר עקבות. במהלך חקירת המשטרה נעצר פטרסון באקראי בשל עברו המפוקפק ושמועות על מעורבותו ברצח. הוא הפך לחשוד מרכזי לאחר שבמסדר זיהוי, זיהתה אותו ליסבת פלמה מתוך עשרה אנשים בתור האדם שירה בבעלה. בעקבות כך החלה המשטרה לתחקר את מכריו של פטרסון, שסיפרו שהוא נמצא בסמוך לזירת הרצח באותו לילה. ב-1988 הרשיע בית המשפט את פטרסון ברצח וגזר עליו מאסר עולם.
ב-1998 התובע הכללי של שוודיה הגיש בקשה לשפוט מחדש את פטרסון. בית המשפט העליון השוודי דחה את הבקשה בנימוק שלא התגלו ראיות חדשות נגד פטרסון. ב-15 בספטמבר 2004 הוא נקלע לקטטה עם שוטרים שבעקבותיה אושפז בבית חולים. ביציאה מבית החולים למחרת, על פי הדיווחים, הוא נפל וסבל מדימום מוחי ונכנס לתרדמת. פטרסון מת בבית החולים האוניברסיטאי קרולינסקה ב-29 בספטמבר 2004.
יהדות אונטרלנד
יהדות אונטרלנד (כתיב מיושן: אונטערלאנד) הוא הכינוי לקהילות היהודיות שהתקיימו בצפון-מזרח ממלכת הונגריה ההיסטורית, ובאותו חבל ארץ לאחר שהועבר לצ'כוסלובקיה ורומניה, מהמאה ה-18 ועד לשואה.
"אונטרלנד", או "הגליל התחתון", הוא מונח היסטוריוגרפי יהודי ייחודי שלא היה בשימוש האוכלוסייה הכללית. אין לבלבל בינו לבין 'הונגריה תחתית' (Unter-Ungarn). המונח נטבע על ידי יהודי אוברלנד ("הגליל העליון") בצפון-מערב הממלכה. מבחינה גאוגרפית, קהילות האונטרלנד התקיימו באזורים שכיום הם צפון טרנסילבניה, מחוז זקרפטיה וחלקי סלובקיה שממזרח להרי טאטרה; הגבול בין הגליל העליון לתחתון עבר ב"קו דמיוני, שנמתח מהטאטרה ועד קלויזנבורג." במהלך ההגירה היהודית ההמונית להונגריה במאות ה-18 וה-19, הגיעו ממערב יוצאי אוסטריה ומוראביה וממזרח יוצאי גליציה; אלה ואלה התיישבו במחוזות הסמוכים לארצות מהם באו, בצפון-מערב ובצפון-מזרח הממלכה. בתווך הייתה שורת מחוזות שהתיישבות יהודים נאסרה בהם עד 1840, וכך נמנע מיזוג בין שתי האוכלוסיות.
יישוב יהודי התקיים באונטרלנד ברצף כנראה עוד מימי מרד חמלניצקי (גזירות ת"ח-ת"ט) באמצע המאה ה-17, עם הגעת מספר קטן של פליטים מהאיחוד הפולני-ליטאי לממלכת הונגריה. כך, לדוגמה, מתועד ברשומות חוכר יהודי במונקאץ' כבר ב-1649. עם זאת, הרוב המוחלט של היהודים היגר לאזור לאחר סיפוח גליציה לנחלות בית הבסבורג על ידי הקיסרית מריה תרזה. אופייה של יהדות אונטרלנד הוכתב על ידי שני גורמים: הקרבה לגליציה הסמוכה ונחשלותו של האזור, שהיה מרוחק, מפגר וכמעט ולא הושפע ממאמצי הממשל המרכזי לקדם מודרניזציה. כך, לדוגמה, ב-1850 הורה הממשל האוסטרי להקים בתי-ספר ציבוריים במסגרת הקהילות היהודיות בממלכה; ב-1858 היו 308 כאלה, אך רק 8 מתוכם היו במחוז קאשוי, שכיסה את מרבית שטח אונטרלנד. בעוד שבאוברלנד היה בית-ספר אחד לכל 650 יהודים, בגליל התחתון היחס היה 1:14,200.
במרכז הממלכה, בערים כמו בודפשט, נטו הקהילות אל היהדות הנאולוגית ובגליל העליון הושפעו רבים מהנאו-אורתודוקסיה של הרב עזריאל הילדסהיימר. מנגד הייתה אונטרלנד מסד התמיכה של הרבנים השמרנים ביותר, ובשנות ה-60 של המאה ה-19 צמחה בה האולטרה-אורתודוקסיה ההונגרית, זרם השקפתי מחמיר שהונהג בידי הרב הלל ליכטנשטיין ושהתנגד לכל שינוי באשר הוא. לאחר הקרע ביהדות הונגריה, כמעט ולא היו במקום קהילות שהסתנפו לארגון הנאולוגי. הגליל התחתון היה גם האזור היחיד בממלכה בו השיגה החסידות דריסת רגל של ממש: ר' יצחק אייזיק טויב ייסד את חסידות קאליב עוד בסוף המאה ה-18, ובאותה תקופה פעל באוהלי ר' משה טייטלבוים, מתלמידי החוזה מלובלין ואבי שושלת סיגט-סאטמר. אופייה המקומי של החסידות ההונגרית, הימנעותו של החת"ם סופר מיציאה נגדה – אף כי הסתייג מהתופעה – והצורך לאחד כוחות אל מול הנאולוגים הביאו לכך שהמתח בין ה"ספרדים", כפי שנודעו אלה על שום נוסח התפילה שלהם, והרוב ה"אשכנזי" לא התפתח לרמות שאפיינו את ההתנגדות לחסידות במזרח אירופה. רבים מהמקומיים היו חסידי אדמו"רים ששכנו בחלקים אחרים של הקיסרות האוסטרו-הונגרית, כמו בעלז וויז'ניץ, ולימים קמו בפלך חצרות גדולות משלו, דוגמת ספינקא ומונקאץ'. בקרב יתר יהודי הממלכה ותושביה בכלל יצא למקומיים מוניטין של אנשים אדוקים ונחשלים; הם כונו "פינַאקס", מילה שנגזרה מהשאלה "פון וו ביסט דו?" (בהגייה האונטרלנדית ובחטף, פין וי בּיסטי), 'מהיכן אתה?' בספרו האוטוביוגרפי-למחצה "ללא גורל" תיאר אימרה קרטס, בן למשפחה נאולוגית מבודפשט, את ה"פינאקים" באושוויץ ש"מלמלו את תפילותיהם ללא הרף." כשניסה להתחבר עמם, שאלוהו אם הוא מדבר יידיש; כשהשיב בשלילה, אמרו לו: "דו ביסט קיין ייד, דו ביסט א שייגעץ!" ('אינך יהודי, אתה גוי!')
אוריאל ויינרייך סיווג את היידיש האונטרלנדית כ"עבר-קרפטית מזרחית", וראה בה ניב מעבר שנוצר כתוצאה מהמגע בין דוברי היידיש התיכונה, המשמשת בגליציה, ליידיש האוברלנדית (עבר-קרפטית מערבית). בגלל זמן החשיפה הקצר, האונטרלנדית היא תערובת "אקראית" של שתי האחרות. למרות הדמיון בינה לתיכונה, המאפיין הבולט והמבדיל שלה הוא ההגייה של הרי"ש כעיצור אפיקאלי . כמו כן, הדקדוק הושפע מהגרמנית ומילים רבות בהונגרית חדרו לשפה. הניב מוכר היום כלשונם של בני החסידויות ההונגריות, בראש ובראשונה סאטמר.
מנהלת הביטחון הכללי (עיראק)
מנהלת הביטחון הכללי (בערבית: مديرية الأمن العام ולעיתים: مديرية الامن العامة; תעתיק מדויק: מֻדִירִיַּת אלְ-אַמְן אלְ-עָאם או, במקרה השני: מֻדִירִיַּת אלְ-אַמְן אלְ-עָאמָּה) הייתה שירות ביטחון הפנים של עיראק, שפעל עוד משלהי התקופה המלוכנית בעיראק ולכל אורך התקופה הרפובליקנית וימי שלטון מפלגת הבעת', תחת סדאם חוסיין, אז שימשה כמשטרה החשאית של עיראק. הארגון פעל לצד שירות הביון העיראקי, שהיה ארגון הביון והביטחון העיקרי תחת שלטונו של חוסיין. המנהלה הייתה מוכרת גם בשמה השני כביטחון הפנים של המדינה (Internal State Security). בשנת 2003 היא פורקה באופן סופי בעקבות הפלישה האמריקנית לעיראק.
בין ימי המלוכה לבין הפיכת הבעת' (1921–1969)
בשנת 1921 התקבל האישור להקמת המנהלה מבריטניה, שהייתה האמונה על עיראק המנדטורית. המנהלה, שהוקמה בידי מפקדת הצבא הבריטי, יועדה לעקוב אחרי חיי היום יום של האוכלוסייה המקומית, מה שהביא לאיסוף מודיעין רחב אודות האוכלוסייה בעיראק וסייע ללמוד אודות הלכי רוחה.
בשנת 1932, קיבלה עיראק את עצמאותה ושוחררה מהתלות במנדט הבריטי, ובתקופה זו עיקר משימותיה של המנהלה הופנו להבטחת נאמנות הכוחות החמושים וקציני המודיעין למנהיגיהם. בשנת 1957, שנים לאחר המלחמה עם ישראל בשנת 1948, בה ניסו העיראקים לסייע לכיבושה, ובהתאם להחלטה ממשלתית מספר 8, החליפה המנהלה את המשטרה הצבאית (CID) במשימותיה. לשם כך, הוכפפה מנהלת הביטחון הכללי העיראקי למשרד הפנים העיראקי.
בשנות ה-60, היה אמון משרד הפנים העיראקי על סדר הפנים הציבורי, וכזו הכפופה אליו, המנהלה הופקדה על ניהול חקירות ודיכוי פשעים נגד המדינה העיראקית. בשנת 1967 הופרדה מהמנהלה מחלקת הלאום העיראקית שהייתה חלק ממנה עד אז, והפכה אז לישות עצמאית תחת השם "מנהלת הלאום העיראקית". המנהלה החדשה הופקדה על משימות הפיקוח על זרים הנכנסים למדינה, רישום והנפקת דרכונים וכן הנפקת אישורי יציאה מהמדינה.
בתקופתו של נאזם גזאר (1969–1973)
בהיררכיה הארגונית בשלטונו של סדאם חוסיין, מִנְהֶלֶת הביטחון הכללי העיראקי הייתה נתונה לפיקודה של ההנהלה המשותפת שהייתה כפופה למזכירו של הנשיא, עבד אל-חמיד מחמוד, וכונתה זרוע הביטחון הפוליטי של עיראק, ה-DGS. למנהלה היו כפופים כוחות החירום, שהיוו חלק מהכוחות העוסקים בהסתרה. הכוחות פעלו בזמן מלחמת המפרץ לאיסוף והסתרת מידע וציוד שנאסר לשימוש על ידי מועצת הביטחון של האו"ם. בין השאר האירועים בהם נטלו חלק, במהלך ביקורו של צוות פיקוח הסוכנות הבין לאומית לאנרגיה אטומית בבסיס של צבא עיראק, אותרו רכיבי כור גרעיני שהיו אסורים לאחזקה ושימוש על ידי העיראקים.
כשחולקה העיר בגדאד לרבעים ביטחוניים בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, החלוקה חייבה את תושבי העיר למכור את הנכסים שלהם בהתאם למחיר שקבעה הממשלה, ללא התחשבות ברצונותיהם. באותם רבעים ביטחוניים, הקימה המנהלה מרכזי מעקב, במטרה לנטר ולבדוק את חיי השגרה ותנועות התושבים. בתקופה זו, נהגו אנשי המנהלה לערוך תשאולים לזרים שביקרו בעיר במטרה ללמוד אודות מעשיהם. כאשר הזרים ביקשו לצלם את מהלך ביקורם במדינה, נדרשו לאישור כתוב מטעם משרד הפנים העיראקי. מי מהם שצילם ללא אישור, נחקר על ידי אנשי המנהלה. מרכזי הרבעים בעיר בגדד היו מרושתים במצלמות סמויות בדרכים מגוונות – על גגות הבתים, בתוך פסלים ובאנדרטאות. מטרתם היו לכסות כבישים ראשיים, צמתים וכיכרות ויצרו רשת מקיפה שסייעה לאנשי המנהלה לנטר פעילות ברוב שטחי העיר.
בשנת 1973, חטף ראש המנהלה גזאר את שרי ההגנה והפנים של עיראק, במטרה לחולל הפיכה שלטונית ולהתנקש בנשיא אחמד חסן אל-בכר. גזאר נכשל במזימתו וניסה לברוח לגבול עם איראן, אך נתפס והוצא להורג יחד עם שלושים וחמישה שוטרים נוספים שהפרו את נאמנותם לנשיא המכהן, לאחר שמועצת הפיקוד המהפכנית גזרה את דינם, לא לפני שירה למוות בשני השרים החטופים שהיו במחיצתו. ניסיונו של גזאר לפגוע במנהיגו ובכך להפר את אמונו, הובילה את סדאם, בין שאר סיבותיו, להדק את הכפיפות אליו וכן להבטיח את נאמנות אנשיו.
ארגון מחדש בשורות המנהלה (1973)
לאחר הוצאתו להורג של גזאר עברה המנהלה תהליך שינוי. במטרה להבטיח את נאמנות אנשיו עד אחרון הפעילים בארגונים השונים, סדאם חוסיין, יורשו של הנשיא הקודם, אחמד חסן אל-בכר, חתם על הסכם מודיעין חשאי עם יורי אנדרופוב, ראש שירותי המודיעין של ברית המועצות, הק.ג.ב, שסייע לארגון מחדש של מנהלת ביטחון הפנים העיראקי, לפי עקרונות הפעולה של הארגון הסובייטי. ההסכם סייע למנהלה לעשות שימוש בשיטות ובכלים שקיבלו אנשיה ממקביליהם הסובייטים. הם צוידו בשיטות חקירה וציוד חדשני למעקב ואיסוף מודיעין, עברו הדרכות בבתי הספר של הק.ג.ב והמינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי (GRU; המודיעין הצבאי הסובייטי), שקיבלו בתמורה מהעיראקים סיוע דיפלומטי מצד נציגויות דיפלומטיות עיראקיות במדינות שברית המועצות לא עמדה עמן בקשרים רשמיים.
בשנת 1974, לקחה המנהלה חלק בקמפיין משותף של משרדי ההגנה והחינוך להבאת כל התושבים בגילאים 15–45 להשלמת לימודי קרוא וכתוב, קמפיין שהוגדר 'סיוט מבצעי' בידי מבצעיו, אנשי השטח של המנהלה. אנשי המנהלה פעלו לצד הצבא העיראקי לאיתורם של אזרחים אנאלפביתים ולהבאתם לכיתות הלימוד, תוך שאנשיה מפקחים מקרוב על הנעשה בכיתות ומלווים את ההכשרה של אזרחי עיראק מקרוב, כשהם לבושים במדי הארגון.
בתקופתו של עלי חסן אל-מג'יד
בשנת 1980, מינה סדאם חוסיין את בן דודו עלי חסן אל-מג'יד לתפקיד ראש המנהלה והוא עמד בראשה במהלך מלחמת מלחמת איראן-עיראק. במסגרת תפקידו, כיהן אל-מג'יד גם כראש לשכת הביטחון של מפלגת הבעת' במחוזות הצפוניים של עיראק בשנים 1987–1989. בתפקידו זה, היה אל-מג'יד אחראי על התיאום בין ארגוני הביטחון והמודיעין של סדאם במאבקם במורדים הכורדים באזור. בשנת 1987, במהלך מבצע אל-אנפאל נגד המורדים הכורדים בצפון המדינה, הנחה אל-מג'יד לעשות שימוש בנשק כימי נגד אוכלוסיות אזרחיות, מעשי טבח אכזריים שהובילו למותם של חמשת אלפים בני אדם, בגינם כונה אל-מג'יד 'עלי הכימי'. על אף המעשים, המשיכו הכורדים במעשי ההתנגדות שלהם ולפיכך הנחה אל-מג'יד את צבא עיראק שלחם במקביל באיראן, להרוג ולחסל אוכלוסייה משטחים כורדיים. בתום המבצע הארוך, נרצחו כמאה ושמונים אלף כורדים, נהרסו עשרות כפרים כורדיים ומעל מיליון אזרחים כורדים הפכו לפליטים. שנים לאחר תום כהונתו כראש המנהלה, בשנת 2007, נידון אל-מג'יד בבית משפט עיראקי לתלייה בעקבות הפשעים נגד הכורדים שעליהם פיקד במהלך המבצע, והוצא להורג בשנת 2010.
לאחר תום מלחמת איראן-עיראק, כיהן אל-מג'יד גם בתפקידים בכירים כמו שר ההגנה ומפקד הצבא העיראקי. בשנת 1982 בוצע ניסיון התנקשות כושל בסדאם בעיירה דוג'ייל, מצפון לבגדאד, בירי צלף. עקב הניסיון, הוציאו אנשי המשטרה החשאית של סדאם להורג 150 גברים מתושבי העיירה, בהם נערים, ואת שאר התושבים גירשו למחנות במדבריות עיראק. בעקבות ניסיון ההתנקשות הכושל, סיפקה המנהלה את שומרי הראש שהוצמדו לנשיא והיוו חלק מרכזי בהקמת שירות הביטחון המיוחד של עיראק, כשאנשי השטח שלה צורפו ליחידת האבטחה האישית של הנשיא, לצד קציני מודיעין ואנשי המודיעין הכללי.
בשנים שלאחר מלחמת המפרץ (1990–2003)
לאחר מלחמת המפרץ, בשנים 1990–1991, וההפסד שנחלה בה עיראק, הייתה המדינה נתונה לסנקציות קשות שהטילה עליה מועצת הביטחון של האו"ם, ובעקבותיה שילמה עיראק פיצויים בגובה של מעל חמישים מיליארד דולרים לכווית. המדינה העיראקית חוותה משבר קשה, שהוביל את סדאם להכפיף את ארגוני הביטחון והמודיעין אליו באופן אישי ולהנחות אותם להדק את אחיזתם המודיעינית בחברה העיראקית כדי למנוע חתרנות, חוסר נאמנות ושיתוף פעולה עם האויב, משימה שאותה הובילה המנהלה. משלב זה, הפעילו אנשי המנהלה משרדים וסוכני שטח שעקבו אחר גורמי אופוזיציה פנימיים. אנשיה הופקדו על כל רחובות הערים, המשרדים, בתי המלון, בתי הספר לצד אתרים ומוסדות נוספים, וזאת במטרה ללמוד על מי שעשוי להביע התנגדות למשטרו של סדאם. הם הפעילו מערכות מעקב מתקדמות, ביצעו דרך קבע תצפיות בערים וגייסו רשת של מודיעים ברחובות עיראק. אחת השיטות שהנהיגה המנהלה הייתה לפנות לפקידי ממשל אקראיים בניסיון לשכנע אותם לפעול למטרות אופוזיציה או ריגול, ואז לעצור אותם בגין הפשע שהתכוונו לבצע.
לאחר היחלשות ארגוני הביטחון העיראקיים השונים לאחר מלחמת המפרץ בה נחלה עיראק הפסד, הקים סדאם זרוע חדשה שכונתה "ארגון הביטחון המיוחד", שהורכב מקצינים בכירים ששירתו עד אז במנהלה. מטרת הזרוע החדשה הייתה, בין היתר, לוודא כי אנשי המנהלה הבכירים שנבחרו להיות במעגל הביטחוני הקרוב ביותר, אכן נאמנים למנהיגם. הקמת הזרוע יכולה להעיד כי אפילו על מעגל הנאמנים ביותר שלו התקשה סדאם לסמוך, ולכן הקים זרוע שתפקח גם על המעגלים הביטחוניים המבצעים את המשימות הרגישות ביותר בהוראה ישירה של הנשיא. נוסף לכך, בין אזרחי עיראק חלחלה ההבנה כי ארגוני הביטחון העיראקיים הכפופים לסדאם, ובראשם אנשי המנהלה, יפעלו בלי היסוס נגד כל מי שיביע כל סוג של התנגדות למשטרו של סדאם בדרך כלשהי. האפשרות כי אנשי המנהלה ירדפו אזרחים, יאתרו אותם ויפעלו להיעלמותם, יצרה חששות גדולים ברחוב העיראקי מפני הארגון ויצרה לו הילה מאיימת.
בחודש מאי של 2003 הודיעה ממשלת המעבר העיראקית שהוקמה על-ידי הקואליציה בראשות ארצות הברית לאחר הפלישה למדינה כי מכורח החלטה מספר 2 שלה, יפורקו לאלתר כל גופי האכיפה והביצוע שפעלו תחת משטרו של סדאם חוסיין, ובכללם גם מנהלת הביטחון הכללי. לאחר פירוקה, הוחלפה מנהלת הביטחון הכללי במרבית המשימות שביצעה על-ידי שירות הביון הלאומי העיראקי, שחלק מאנשיו היו בעברם סוכנים של שירות הביון העיראקי של סדאם.
ג'יי סטריט
ג'יי סטריט (באנגלית: J Street) היא שדולה אמריקאית המורכבת בעיקר מיהודים-אמריקאים שהוקמה בשנת 2008 על ידי ג'רמי בן-עמי. מטרתה להשמיע קול של "אמריקאים בעד ישראל ובעד שלום, שרוצים שישראל תהיה בטוחה". הארגון רואה בפתרון שתי המדינות כפתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני ומגדיר את עצמו בהבלטה כפרו-ישראלי.
השדולה הוקמה לאחר שחוגים יוניים ביהדות ארצות הברית טענו כי איפא"ק, השדולה הוותיקה הפועלת למען ישראל, מדגישה קו ימני שאינו מתיישב עם דעותיהם לגבי האינטרסים של ישראל ושל ארצות הברית. בהתאם, ג'יי סטריט מצהירה על עצמה כ"בית פוליטי לאמריקאים התומכים בישראל ובשלום". מאז הקמתה, גורמי ימין מתחו ביקורת על פעילותה. לאור זאת, ג'יי סטריט פרסמה דף בו היא מנסה להפריך מיתוסים שלדבריה קיימים כלפי הארגון באתר האינטרנט שלה.
בחוגי הימין, הן בישראל והן בארצות הברית, נפוצה הטענה שהארגון למעשה אנטי-ישראלי.
מקור השם
השם ג'יי סטריט הוא מעין משחק מילים. אחד הרחובות המרכזיים בבירת ארצות הברית, וושינגטון די. סי. נקרא K Street, ובו שוכנות רבות מהשדולות והממסד הפוליטי. לימים הפך שם הרחוב למזוהה עם השדולות בפוליטיקה האמריקאית. לפי סדר האותיות באנגלית, הרחוב המקביל אמור להיקרא J Street, אך מסיבות היסטוריות רחוב שכזה אינו קיים. לכן, כמו הרחוב J Street, השדולה הוקמה במטרה להשמיע קול שעד להקמתה לא היה קיים בארצות הברית. בנוסף, האות "J" מרמזת על זהותה היהודית של השדולה, כפי שנובע מהמילה "Jewish", קרי יהודי.
אודות התנועה
נשיא הארגון ומנהיגו מאז היווסדו באפריל 2008 הוא ג'רמי בן-עמי, לשעבר יועץ מדיני בממשל קלינטון ומנהל התקשורת של הקרן לישראל חדשה. יו"ר הדירקטוריון הוא מורטון פרידמן, בעבר יועץ למדיניות חוץ של נשיאי ארצות הברית, וסגניתו היא אלכסנדרה סטנטון, אשת עסקים ופעילה במפלגה הדמוקרטית. ראש המטה הוא סטיבן קרובינר, בעל תואר שני בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, כסגן נשיא מכהן אלן אלסנר, שהיה הכתב לענייני הבית הלבן ומדיניות חוץ של סוכנות "רויטרס". בדירקטוריון מכהנת, בין כלל חבריו, דֶבּרה דילי, מנכ"ל הוועידה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית בתקופת הנשיא קלינטון. דוד קמחי, לשעבר סגן ראש "המוסד" ומנכ"ל משרד החוץ, היה חבר בדירקטוריון של השדולה. מנהלת השלוחה של ג'יי סטריט בישראל היא עדינה ווגל-איילון. ברשימות "ידידי ג'יי סטריט בישראל" ותומכי הארגון נכללים השרים לשעבר יעקב פרי, חיים רמון, יולי תמיר, אופיר פינס, יוסי ביילין וחיים אורון, האלופים בדימוס עמרם מצנע, שלמה גזית, נתי שרוני, דני יתום וראש השב"כ לשעבר כרמי גילון.
התנועה מחולקת לשלושה ארגונים נפרדים:
פעילות
J street PAC היא הוועידה הפרו ישראלית הגדולה ביותר בארצות הברית, יותר משליש מהכספים המיועדים לפעילות פרו-ישראלית מתועלים על ידי ה-PAC.
J street PAC פועל לגיוס כספים לתמיכה במתמודדים לסנאט ולקונגרס האמריקני – תומכי ישראל, ותומכי פתרון שתי המדינות.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2020 השדולה תמכה במועמד המפלגה הדמוקרטית, ג'ו ביידן. זו הייתה הפעם הראשונה שההשדולה תמכה במועמד ספציפי לנשיאות. לדברי יו"ר השדולה בישראל: "ביידן טוב לישראל כי הוא אדם עם ניסיון וקשר למקום הזה. אכפת לו שתהיה כאן מדינה יהודית דמוקרטית, אכפת לו מביטחון ישראל, והוא מאמין שצריך להגיע לפתרון עם הפלסטינים".
שדלנות
J street u הוא ארגון הסטודנטים של השדולה. הוא פועל בקמפוסים בכל רחבי ארצות הברית לקידום פתרון שתי המדיניות. התנועה קמה בתגובה לתחושתם של סטודנטים יהודיים רבים כי התנועות העוסקות בסכסוך הישראלי-פלסטיני בקמפוסים הן נציות משני צדי המתרס – האחריות הבלעדית למצב במזרח התיכון מוטלת על ישראל מצד אחד, או על הרשות הפלסטינית מצד שני. J street U מעודדת סטודנטים לפעול יחדיו למען פתרון שתי המדינות ולמען עתיד של שלום, ביטחון ודמוקרטיה לשני הצדדים בסכסוך. שאיפתה של התנועה היא לספק לקהילות ולקמפוסים בהם היא פועלת כרי דיון פוריים ופרגמטיים על מנת להתמודד עם הסוגיות הבוערות שעל הפרק. יו"ר הארגון היא אמנה פארוקי, פעילה ציונית אמריקאית ממוצא פקיסטני-מוסלמי.
הסכסוך הישראלי פלסטיני
במהלך 2009 פעל הארגון לקידום פגישות בין חברי קונגרס אמריקניים לבין השופט הדרום-אפריקני ריצ'רד גולדסטון. בתגובה לפרסום זה הבהיר נשיא הארגון, ג'רמי בן עמי, כי הארגון אומנם קיים מספר שיחות בנושא עם פוליטיקאים אמריקניים, אך בסופו של דבר החליט לחדול ממעורבותו בגלל רגישות הנושא בישראל.
ביוני 2010, בעקבות המשט לעזה, יצא הארגון בקול קורא לתומכיו שתומך בזכותה העקרונית של ישראל לחסום את המשט לעזה אך טען כי אפשר היה לבצע זאת בדרך יעילה יותר.
בשנת 2011 פעל הארגון נגד הקמפיין הדיפלומטי הפלסטיני להכרה במדינה פלסטינית באו"ם. הוא פרסם נייר עמדה בו כתב:" כי איננו מאמינים שבהקשר הקיים זה יקדם את השלום, יחזק את הביטחון וישפר את התנאים בשטח...לכן ג'יי סטריט תומכת בכוונת ארצות הברית להטיל וטו על מאמץ מהסוג הזה במועצת הביטחון של האו"ם".
במהלך מבצע עופרת יצוקה הארגון הצהיר כי הוא תומך בזכותה של ישראל להגן על עצמה לנוכח ירי הרקטות המתמשך עליה, אך גם קרא למשא ומתן ולהכרה בכך שאין פתרון צבאי לסכסוך הישראלי-פלסטיני. ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, פרסם הארגון את עמדתו לגבי המבצע, ובין כלל הדברים הצהיר כי "ג'יי סטריט תומך בתוקף בזכות ישראל להגן על עצמה במידה הראויה נגד איום הרקטות חסר המעצורים, ולהרוס את המנהרות המוליכות לישראל".
במאי 2014 פרסם נשיא ג'יי סטריט מאמר, בו שבו שלל את עמדת ממשל אובמה הדוגל בהמתנה עד ששני הצדדים ינקטו בצעדים לחידוש התהליך המדיני. הוא קרא לג'ון קרי להניח מיד על השולחן את עמדת ארצות הברית בסוגיות ליבת הסכסוך, כדי ליצור עבור נתניהו ועבאס "רגע של בחירה".
איראן
הארגון מתנגד בתוקף לפיתוח נשק גרעיני בידי איראן, ומאמין כי מטרה זו מהווה אינטרס אסטרטגי קריטי של ארצות הברית, ישראל והמזרח התיכון כולו, החיונית להשגת שלום ויציבות באזור. ארגון ג'יי סטריט תמך לכל אורך הדרך במדיניותו של אובמה כלפי איראן. ביוני 2009 פרסם בן-עמי יחד עם טריטה פרסי, ראש "המועצה הלאומית האיראנית-אמריקאית", מאמר שתמך בעמדת הנשיא ברק אובמה להעדיף אמצעים דיפלומטיים לבלום את תוכנית הגרעין האיראנית על פני סנקציות. לנוכח התנהלותה של איראן לאחר מכן, הצהיר הארגון כי הוא תומך בכינונן של סנקציות בינלאומיות כאמצעי למינוף המשא ומתן.
BDS
בשנת 2011 הארגון הבהיר בוועידה השנתית כי הוא מתנגד נחרצות לתנועת החרם על ישראל ולקמפיין ה-BDS. הוא מאמין כי הפעילויות נגד מדינת ישראל ואזרחיה הם כלים לא הולמים בניסיון לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני. ג'יי סטריט טוענים שחקיקה נגד ארגוני החרם על ישראל היא לא הדרך הנכונה להילחם בהם. לדידם, חקיקה מעין זו סותרת את עקרונות החירות, ובכך מרחיקים את תמיכת הקהל הליברלי, אותו ה-BDS מנסה לגייס.
בקיץ 2016 יזם השר לעניינים אסטרטגיים, גלעד ארדן, שיתוף פעולה עם הארגון במאבק בתנועת ה-BDS, הוא הסביר כי "חשוב להבין שבמערכה זו אין ימין ושמאל".
פעילות
באוקטובר 2009 ערך הארגון את הוועידה הארצית הראשונה שלו במלון "גראנד היאט" בוושינגטון, והשתתפו בה מעל 1,500 אנשים. שגריר ישראל, מייקל אורן, הוזמן לוועידה אך לא הגיע, בנימוק שהארגון פועל נגד האינטרסים של ממשלת נתניהו. נשיא המדינה שמעון פרס שלח ברכה לארגון לכבוד ועידתו הראשונה וציין לשבח את יוזמת ג'יי סטריט להקים ארגון למען שלום ישראלי-פלסטיני ושלום ישראלי-ערבי בכלל. יושבת ראש "קדימה", ציפי לבני, שלחה מכתב ברכה, ואת מפלגתה ייצגו יושב ראש מועצת קדימה חיים רמון וחברי הכנסת מאיר שטרית ושלמה מולא. על מכתב תמיכה לקראת הוועידה חתמו חברי כנסת מקדימה, העבודה ומרצ, יחד עם יוצאי מערכת הביטחון הישראלית. עוד השתתפו בוועידה חברי הכנסת קולט אביטל וניצן הורוביץ והשרים לשעבר עמי אילון, עמיר פרץ, יולי תמיר ושלמה בן-עמי. בוועידה נכחו חברי קונגרס אמריקאים ואישי ציבור יהודים ואמריקאים. הנאום המרכזי היה של ג'יימס ג'ונס, היועץ לביטחון לאומי של הנשיא ברק אובמה.
בפברואר 2011 ערך הארגון ועידה שנתית. ממשלת ישראל לא שלחה נציג רשמי לוועידה. חברי כנסת הכנסת שהשתתפו בוועידה הם: דניאל בן סימון (העבודה), יואל חסון (קדימה), שלמה מולא (קדימה), עמיר פרץ (העבודה) ונחמן שי (קדימה). עם המשתתפים בוועידה נמנו מוסטפא ברגותי, עז א-דין אבו אל-עייש, ורון פונדק. עוד הבהיר הארגון כי על פי אמונתו, דיון מהותי על סוגיות שונות הוא חיוני לתרבות הדיון בקהילה היהודית, זאת במיוחד כאשר הדיון נסב על מחלוקות יסודיות. הארגון מאמין – על פי הצהרתו – כי סגירת הדלת בפני שיח פתוח ורציני רק מרחיקה מהקהילה היהודית רבים מאלה שאותם היא שואפת לקרב, בראשם יהודים צעירים.
בוועידה השנתית השלישית, שנערכה במאי 2012, הופיעו לפני הוועידה הסופר עמוס עוז והפעילה החברתית סתיו שפיר, ואת ההרצאה המרכזית נשא ראש ממשלת ישראל לשעבר, אהוד אולמרט.
בוועידה השנתית שהתכנסה באוקטובר 2013 ייצגו את ישראל נציגים בולטים, ובהם שרת המשפטים ציפי לבני וחברי הכנסת צחי הנגבי, שלי יחימוביץ', מאיר שטרית ויצחק וקנין. את נשיא ארצות הברית ייצגו סגנו ג'ו ביידן ומנהיגת הדמוקרטים בבית הנבחרים, ננסי פלוסי. כנס זה הסתיים בהשקת "קמפיין 2" לקידום פתרון של שתי מדינות לשני עמים.
באפריל 2014 דחתה ועידת הנשיאים, ארגון הגג של הארגונים היהודיים בארצות הברית, את בקשת ג'יי סטריט להצטרף כחברה בוועידה. הטענה העיקרית של המתנגדים הייתה, שג'יי סטריט איננו שייך לקונצנזוס היהודי שם. האיחוד ליהדות רפורמית (URJ), המקיף לפי ההערכות יותר ממיליון יהודים ונחשב לגדול ביותר בארצות הברית, יצא בחריפות נגד ההחלטה למנוע את הצטרפות ג'יי סטריט. נשיאו, הרב ריק ג'ייקובס, הודיע שהאיגוד הרפורמי ישקול לפרוש מוועידת הנשיאים.
בוועידה השנתית שהתכנסה באוקטובר 2019 השתתפו חמשה מתמודדים ב מטעם המפלגה הדמוקרטית: פיט בוטיג'ג', איימי קלובשר, ג'וליאן קסטרו, מייקל בנט וברני סנדרס. במהלך הוועידה עלה נושא הסיוע האמריקאי לישראל. נשיא הארגון, ג'רמי בן עמי אמר כי "הממשל האמריקאי לא צריך יותר לספק "צ'ק פתוח" לישראל. חשוב שארצות הברית תבחן לעומק את השאלה אם הכסף שלנו צריך ללכת לפעילויות שהופכות את פתרון שתי המדינות לבלתי אפשרי".
מימון
תקציב התנועה לשנת 2009 היה כ-1.5 מיליון דולר (לצורך השוואה, תקציב איפא"ק עומד על כ-100 מיליון דולר). שליש מהתקציב נתרם על ידי ג'ורג' סורוס ושני ילדיו. בשנת תקציב העמותה עלה ל-1.8 מיליון דולר לתפעול הארגון ו-1.3 מיליון דולר למימון קרן החינוך שלו. ועדת הכספים שלו כוללת כ-120 חברים, שכל אחד מהם תרם לפחות 10,000 דולרים. במועצת הנשיאות חברים 46 תורמים שתרמו לפחות 25,000 דולרים לכל תורם. ברשימת התורמים ישנם עשרות מוסלמים ואמריקאים שפעלו בשירות גופים ערביים בארצות הברית, דבר נדיר בארגונים פרו-ישראליים. ג'רמי בן עמי הסביר את הדבר ברצון לכלול בין תומכי הארגון גם לא-יהודים.
ביקורת
ביקורת עזה התפרסמה אודות מהלכים שנויים במחלוקת כדוגמת קריאתו של מנכ"ל הארגון להתנות את הסיוע האמריקאי לישראל בפיקוח אמריקאי על שימושיו וארגון נאומים ופגישות עם אישים כמרואן ברגותי ופעילת ארגון החרם BDS רבקה וילקומרסון.
יש המזהים את ג'יי סטריט עם השמאל בישראל ובארצות הברית. במכתב ברכה שפורסם לרגל כינוס הוועידה הראשונה של השדולה בוושינגטון בשנת 2009 נכללו חתימותיהם של אישי ציבור רבים מהשמאל בישראל, בהם אברהם בורג, נעמי חזן, דניאל בן-סימון, אורי סביר, שאול אריאלי, עמרם מצנע, דליה רבין, עוזי ברעם, שלמה בן-עמי, אמנון ליפקין-שחק ועמי אילון. השדולה זכתה גם לברכתו של העיתון "הארץ", במאמר מערכת.
בימין הישראלי נטען שאיננה פרו-ישראלית. דני דנון טען כי ג'יי סטריט הוא ארגון פרו-פלסטיני וכי על ישראל הרשמית לא לשתף עמו פעולה. לעומתו, חבר הכנסת צחי הנגבי, שאף הוא מהליכוד, השתתף בכנס של ג'יי סטריט בשנת 2013 והביע הוקרה לפעילות הארגון. גם קונסול ישראל בניו יורק לשעבר, דני דיין שהיה יו"ר מועצת יש"ע, מקיים עם הארגון קשר קבוע ותומך בפעילותו.
טריניטיט
טריניטיט (אנגלית: Trinitite) הוא השם שניתן למשקע זכוכיתי שנוצר על פני קרקע המדבר לאחר הניסוי הגרעיני הראשון בהיסטוריה, ניסוי טריניטי שהתקיים ב-16 ביולי 1945 בניו מקסיקו. הזכוכית מורכבת בעיקר מסיליקה ופצלת השדה, שהותכו בפיצוץ האטומי. צבעה בדרך כלל ירוק בהיר. הזכוכית רדיואקטיבית אך במידה נמוכה ולכן טיפול בה בטוח למדי לתקופות זמן קצרות.
בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, נאספו דוגמאות רבות ונמכרו לאספני מינרלים. גם כיום ניתן למצוא עקבות של החומר באתר טריניטי, למרות שרובו נאסף ונקבר על ידי הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית ב-1952. כעת חל איסור על לקיחת החומר מהאתר. למרות זאת, חומר שנלקח לפני הטלת האיסור נותר ברובו בידי אספנים.
ב-2005 העלו רוברט הרמס, חוקר המעבדה הלאומית לוס אלמוס, והחוקר העצמאי ויליאם שטריקפאדן, השערה לגבי מקור החומר. לפי השערה זו, המינרל לא נוצר מחול שנחשף לכדור האש, אלא על ידי חול שנשאב למעלה לתוך כדור האש עצמו, והומטר אל האדמה בצורה נוזלית.
השם "טריניטיט" משמש לעיתים לכל השאריות הזכוכיתיות באתרי ניסויים גרעיניים, ולאו דווקא רק לשאריות באתר טריניטי.
ראו גם
חומר רדיואקטיבי הנקרא Chernobylite שנוצר בעקבות האסון בצ'רנוביל
מובי
מובי (נולד בשם ריצ'רד מלוויל הול (באנגלית: Richard Melville Hall; ב-11 בספטמבר 1965) הוא יוצר מוזיקה אלקטרונית אמריקאי. כינויו Moby.
ביוגרפיה
ריצ'רד מלוויל הול נולד בשכונת הארלם שבעיר ניו יורק לאליזבת מקברייד, מזכירה רפואית, ולג'יימס פרדריק הול, פרופסור לכימיה, אשר מת כאשר ריצ'רד היה בן שנתיים.
אימו גידלה אותו בדריאן שבקונטיקט.
בגיל 22 ריצ'רד החל להיות טבעוני.
שמו האמצעי מלוויל וכינויו "מובי" ניתנו לו על ידי הוריו בגלל קשרי השארות שלו לסופר הרמן מלוויל שחיבר את הרומן "מובי דיק".
קריירה מוזיקלית
מובי התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו בלהקת פאנק בשם "Vatican Commandos", אבל ב-1989 החליט לזנוח את הפאנק ולעבור ליצור מוזיקה אלקטרונית.
הפריצה של מובי קרתה ב-1999, כשהוציא את הדיסק Play. דיסק זה היה הדיסק הראשון בהיסטוריה שכל אחד משיריו הושמע בפרסומת. מאפיין בולט ב-Play הוא שבחלק גדול מהשירים עשה מובי שימוש בדגימות משירי בלוז ישנים.
בשנת 2001 השמיע ביקורת כלפי המוזיקה של אמינם, ובה טען שהיא מלאה במסרים הומופוביים ושל שנאת נשים. אמינם, בתגובה, כתב בשיר "Without Me" שמובי הוא הומו ושאיש לא מאזין למוזיקת טכנו.
במשך זמן קצר ב-2002 הגיש תוכנית טלוויזיה שעסקה במוזיקה אלקטרונית. באותה שנה הוציא את דיסק הטכנו "18", שבו היו 18 שירים. הסינגל הבולט מדיסק זה הוא "We Are All Made Of Stars", שיר שמובי סיפר שכתב בעקבות פיגועי 11 בספטמבר שהתרחשו ביום הולדתו.
ב-2005 הוציא את האלבום, "Hotel". האלבום זכה למעמד זהב ופלטינה במעל ל-20 מדינות. מהאלבום יצאו שירים פופולרים כמו "Lift Me Up" ,"Slipping Away", "Raining Again, "Spiders וכמובן הקאבר השקט ל"Temptation" של להקת ניו אורדר (New Order).
בין השנים 2006 ל-2007 עסק ביצירת פסקולים לסרטים, ואף בעצמו שיחק תפקיד קצר בסרט בשם "Pittsburgh" בכיכובם של ג'ף גולדבלום ואיליאנה דאגלס. בשנת 2008 הוציא את האלבום Last Night, אלבום דאנס אלקטרוני המושפע בעיקר מחיי הלילה בשכונתו של מובי בניו יורק. בשנת 2009 הוציא את האלבום Wait for Me, אלבום מאוד שקט ומלודי בניגוד לקודמיו, האלבום הוקלט כולו בסטודיו שלו עם דגש על חופש יצירתי ופן יותר אישי.