cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרי רוברטסון באוורס
המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה, "טרה נובה" 1913-1910
באוורס הצטרף למשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט בשנת 1910, אחרי שקרא את הדיווחים על משלחתו הקודמת של סקוט, משלחת דיסקברי, ועל המשלחת של ארנסט שקלטון. לא היה לו ניסיון קוטבי קודם אבל הנשיא לשעבר של החברה הגאוגרפית המלכותית, סר קלמנטס מרקהם, שהיה המארגן הראשי של משלחת דיסקברי, המליץ עליו לפני סקוט. מרקהם פגש את באוורס על סיפון הווסטר וכה גדולה הייתה התרשמותו, שסקוט הזמין את באוורס להצטרף למשלחת ללא ראיון מקדים. בפגישתם הראשונה, מכל מקום, לא התרשם סקוט ביותר מן הצעיר הגוץ ובעל הגוף. "טוב, אנחנו תקועים אתו עכשיו, ואין לנו אלא להפיק את המיטב ממה שיש," אמר סקוט.
באוורס, שנועד מלכתחילה להיות רק חבר בצוות הספינה, בתפקיד אפסנאי, התבלט עד מהרה כמארגן יעיל ומיומן ביותר. עד שעזבה ה"טרה נובה" את ניו זילנד, כבר קידם אותו סקוט לחברות בצוות החוף, ממונה על נחיתה, צידה, ניווט וארגון מכסות המזחלות, תפקיד שכוחות הזיכרון יוצאי הדופן שלו עשו בו שירות טוב לסקוט. באוורס מילא כלמשימה שהוטלה עליו בכישרון, בחריצות וברוח טובה. מגרעתו היחידה הייתה בכך שלא ידע הרבה על שלג וקרח, אבל כפי שהסתבר, כך היה גם סקוט, על אף ניסיונו הקודם.
שישה חודשים לאחר הגיעם לאנטארקטיקה, יצא באוורס ל"מסע החורף" אל מושבות הקינון של פינגווין קיסרי בכף קרוזייה, ביולי 1911, עם ד"ר אדוארד אדריאן וילסון ואפסלי צ'רי-גארארד. מטרת הקבוצה הייתה להשיג ביצה לא-דגורה למחקר מדעי. בחשכה גמורה כמעט, בטמפרטורות שבין 40- מעלות צלזיוס ל-56.7- מעלות צלזיוס, גררו במו ידיהם את המזחלת שלהם למרחק 97 ק"מ מן הבסיס של סקוט בכף אוונס אל צדו הרחוק של האי רוס. קפואים ומותשים, הגיעו אל יעדם, שם עטה עליהם סופת שלגים עזה. אוהלם נעקר ונישא ברוח והאנשים נותרו עם שקי השינה שלהם תחת סחף מתעבה והולך של שלג. עם שוך הרוחות, התמזל להם מזלם למצוא את האוהל תקוע במרחק 800 מטרים בין הסלעים. עם שלוש ביצי פינגווין קיסרי בכליהם, תשושים עד אפיסת כוחות, הצליחו לבסוף לחזור אל כף אוונס ב-1 באוגוסט 1911, חמישה שבועות אחרי שיצאו לדרך.
צ'רי-גארארד התייחס לאחר מכן אל מסע זה כהמסע הגרוע ביותר בעולם, שהיה לשם ספרו, שיצא בשנת 1922 ומספר על גורל המשלחת של 1910–1913.
ימים ספורים קודם לכן, הצטוו אנשיו של אוונס להשאיר את המגלשים שלהם במחנה, כך שבאוורס נאלץ לצעוד רגלית אל הקוטב בעוד שיתר חברי הצוות המשיכו לנוע על מגלשיים. נוסף לכך, הוספת אדם חמישי לקבוצה כפתה דחיקת עוד אדם לאוהל, שנועד לארבעה, וחלוקת מנות, שנארזו לארבעה אנשים. המניע הסביר ביותר להחלטתו של סקוט להוסיף את באוורס לקבוצת הקוטב הייתה ההכרה, שהוא זקוק לעוד נווט מנוסה כדי לוודא את מיקומם בקוטב הדרומי, למנוע מחלוקת כזו שהתעוררה לגבי תביעותיהם של פרדריק קוק ורוברט פירי בקוטב הצפוני. חיזוק לתאוריה זו נותנת העובדה, שהיה זה באוורס שאחז בסופו של דבר בכוונות לקבוע את המיקום המדויק של הקוטב הדרומי הגאוגרפי בשביל קבוצת הקוטב.
ב-16 בינואר 1912, כאשר קבוצתו של סקוט התקרבה לקוטב, היה זה באוורס שהבחין ראשון בדגל שחור שהושאר במחנה שהקימה קבוצת הקוטב של רואלד אמונדסן יותר מחודש קודם לכן. זה היה הרגע שבו התחוור להם, כי הובסו במירוץ להגיע ראשונים אל הקוטב הדרומי. ב-18 בינואר הגיעו אל הקוטב, שם מצאו אוהל שהניחה אחריה קבוצת אמונדסן במחנה פולהיים שלהם, ובתוכו פתק מתוארך שהודיע להם, כי אמונדסן הגיע אל הקוטב ב-14 בדצמבר 1911 ובכך הקדים את קבוצת סקוט ב-35 ימים. מסע השיבה שלהם היה עד מהרה למאבק נואש במזג אוויר קשה במידה בלתי צפויה. המוות הראשון היה זה של אדגר אוונס, ב-17 בפברואר, כנראה מחמת פגיעת ראש לאחר נפילה לבקע. אחריו, בניסיון לשפר את סיכויי חבריו להינצל, יצא לורנס אוטס, שהנמק ברגליו הקפואות האט את התקדמות הקבוצה, מן האוהל והלך ביודעין אל מותו ב-16 במרץ. סקוט, באוורס וד"ר אדוארד אדריאן "ביל" וילסון המשיכו להתקדם עוד 3 ימים והשיגו עוד 32 ק"מ, אבל נבלמו במרחק 17.6 ק"מ מתחנת המזון הבאה בגלל סופת שלגים אימתנית. הסופה נמשכה כמה ימים, ואספקת הדלק והמזון שלהם אזלה. חלשים, קפואים ורעבים מכדי להמשיך, מתו השלושה באוהלם ב-29 במרץ או סמוך אליו (בתאריך זה נרשמו הדברים האחרונים ביומנו של סקוט), במרחק 232 ק"מ ממחנה הבסיס שלהם. משלחת חיפוש מצאה את גופותיהם באביב הבא, ב-12 בנובמבר 1912. הם הפילו עליהם את האוהל וקברו אותם במקום המצאם, תחת גלעד שלג, שבראשו צלב עשוי ממגלשיים.
אופי וכינוי חיבה
באוורס היה נמוך, מטר ושישים ס"מ קומתו. שערו היה אדום ואפו דמוי המקור הקנה לו עד מהרה את הכינוי "בירדי" (ציפור) בפי חבריו למשלחת. הוא נודע בקשיחותו, מהימנותו ורוחו הטובה. אפסלי צ'רי-גארארד, חבר במשלחת, ציין, כי "יכולתו לעבודה הייתה מפליאה" ולא היה בו שמץ עורמה או תחבלנות. מה שאפיין אותו היו פשטות, שקיפות, ישירות וחוסר אנוכיות." ביומנו כתב סקוט על באוורס, כי "הוא החוקר הקשיח ביותר שיצא אי פעם למסע קוטבי, כמו גם האמיץ ועז הרוח ביותר." במכתב אל אמו של באוורס, שנמצא באוהל שבו התגלו גופותיהם, כתב סקוט "אני כותב כשאנו קרובים מאוד לסוף מסענו, ואני מסיים אותו בחברתם של שני אנשי מעלה, אצילים ואבירים. אחד מאלה הוא בנך. הוא היה לאחד מחברי הקרובים והנאמנים ביותר, ואני מעריך את טבעו הנפלא בישרותו, את כושרו ואת מרצו. ככל שהתעבו התלאות, זהרה ביתר שאת רוחו שאינה יודעת מורא. הוא שמר על עליזות ותקוה ורוחו נשארה איתנה עד הסוף."
ארכיב
חיי באוורס מונצחים בתצוגה קטנה במוזיאון רותסיי על האי ביוט, סמוך למקום שם חיו אמו ואחותו; הוא בא לבקר אותן בחופשות חוף ואהב לטייל בנופי ההרים הסקוטיים.
בטלוויזיה
בסדרת הטלוויזיה הבריטית "מקום אחרון עלי האדמות" (אנ') הנרי באוורס מגולם על ידי סילבסטר מקוי.
אנרי דיפארק
אנרי דיפארק (בשם מלא בצרפתית: Eugène Marie Henri Fouques Duparc, 21 בינואר 1848 – 12 בפברואר 1933) היה מלחין צרפתי משלהי התקופה הרומנטית.
קורות חייו
דיפארק נודע בעיקר בשבע-עשרה המלודיות שלו ("שירים אמנותיים") לטקסטים של משוררים כבודלר, גוטייה, לקונט דה ליל וגתה. רבים מונים יצירות אלה בין הגדולות ביותר בצורה זו, משל כל מלחין שהוא.
מחלת נפש מסוג "חולשת עצבים" (neurasthenia) גרמה לו להפסיק בבת אחת את ההלחנה בגיל 37, בשנת 1885. הוא הקדיש את זמנו למשפחתו ולעיסוקים אחרים שהלהיבו אותו, ציור ורישום. דיפארק החל לאבד את כושר הראייה בתחילת המאה ה-20 ובסופו של דבר התעוור לחלוטין. הוא השמיד את רוב יצירותיו והשאיר רק 40 מהן לדורות הבאים. במכתב נוגע ללב על השמדת אופרה לא גמורה, שכתב ב-19 בינואר 1922 אל המלחין ז'אן קראז, ידידו הקרוב, אומר דיפארק:
את שארית חייו בילה ברובה בשווייץ והלך לעולמו במון-דה-מרסאן שבדרום צרפת, בגיל 85.
דיפארק קבור בבית הקברות פר לשז בפריז. כיכר ברובע ה-17 של פריז, סמוך לרחוב דה לוי, קרויה על שמו.
מגדלי חוף ג'ומיירה
מגדלי המגורים של ג'ומיירה (ידוע גם בשם JBR) בנויים באורך 1.7 קילומטרים, ובשטח 2 קילומטרים רבועים ובנויה על חוף המפרץ הפרסי במרינה של דובאי. זהו פיתוח למגורים ומכיל 40 מגדלים (35 הם למגורים ו-5 הם בתי מלון). JBR יכולה להכיל כ-15,000 איש, המתגוררים בדירותיה ובחדרי המלון. בפרויקט 6,917 דירות, בממוצע גודל של 84 מטרים רבועים לדירה. מתחם המגורים ניתן להגיע באמצעות המטרו של דובאי והחשמלית של דובאי.
הטיילת
למגדלי חוף ג'ומיירה יש טיילת באורך 1.7 קילומטרים שהושלמה בשנת 2008.
החוף
המתחם הוא מתחם קמעונאי שנבנה על החוף האמיתי מול JBR על ידי חברה בבעלות השייח' מוחמד בן ראשיד אל מכתום, סגן נשיא וראש ממשלת איחוד האמירויות ואמיר דובאי. הפיתוח, הכולל ארבע רחבות נפרדות, תופס את החלק הארי של חוף הים בין מלונות הילטון ושרתון ומכיל מספר רמות חניה וכן שבעים חנויות קמעונאיות ומזון ומשקאות, לצד מתקני בילוי.
נבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה
נבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של ארגנטינה המשחקת בבית 1 של גביע דייוויס. הנבחרת מורכבת מבכירי הטניסאים הארגנטינאים.
שנה לאחר זכייתה של ארגנטינה בגביע הדייוויס ירדה ארגנטינה לבית 1 לאחר שהפסידה בשמינית הגמר של גביע הדייוויס נבחרת איטליה ובפליאוף על ההישרדות בבית העולמי הפסידה לנבחרת קזחסטן.
נבחרת ארגנטינה משתתפת בגביע דייוויס החל משנת 1921. גיז'רמו וילאס הוא השחקן בעל מספר ההשתתפויות הבינלאומיות הגדול ביותר, 81 והשחקן בעל מספר הניצחונות במשחקים, 57 במספרם.
ארגנטינה משחקת בצבעים תכלת ולבן.
פרייר (מיתולוגיה)
באדה הפרוזאית
באדה הפרוזאית מוזכר פרייר כאחד מהאלים הראשיים. הוא מתואר כאל יפה תואר ואדיר, שבתחום שליטתו נמצאים הגשם וקרני השמש, ולכן גם התבואה. באדה נכתב שטוב לקרוא אל פרייר לשם עונות פוריות, שלום ושגשוג.
האדה הפרוזאית כוללת סיפור מפורט אחד לגבי פרייר, שעוסק בנישואיו. על פי הסיפור, פרייר ישב בכס המלכות של אודין, שממנו אפשר להשקיף על העולם כולו. כאשר הביט פרייר צפונה הוא ראה אחוזה גדולה ויפה ובתוכה ענקית יפהפייה. פרייר התאהב בה מייד והפך לעצוב ומהורהר. לאחר תקופה הוא סיפר למשרתו וידידו סקירניר על הענקית שראה ועל כך שהוא חש שימות אם לא יפגוש אותה, וביקש ממנו לחזר אחריה עבורו. סקירניר הסכים בתנאי שפרייר ייתן לו את חרבו, ופרייר הסכים.
בגלל חסרונה של חרבו, בקרב של פרייר נגד הענק בֶּלי נאלץ פרייר להרוג את הענק באמצעות קרן של אייל.
באדה הפואטית
פרייר מוזכר בכמה מהשירים באדה הפואטית. הוא השתתף ב"התנצחות של לוקי", סעודה שבה הטיח לוקי עלבונות באלים. האדה מתארת כיצד פנה לוקי אל אביו של פרייר, ניורד, והזכיר את הולדתו של פרייר מאחותו האלמונית של ניורד:
לשמע העלבון, התערב טיר ודיבר בשבחו של פרייר:
בשיר העוסק בקרב אחרית הימים, ראגנארוק, מתואר מותו של פרייר בידי ענק האש סורט:
בתרבות הפופולרית
בסדרת הספרים "מגנס צ'ייס והאלים של אוסגרד" מאת ריק ריירדן, הפרוטגוניסט, מגנס צ'ייס, הוא בנו של פרייר.
יוסי דורה
יוסי דורה (נולד ב-25 באוגוסט 1981) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי ומזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל חיפה בה גדל ושיחק במשך רוב הקריירה.
קריירה
דורה, בוגר מחלקת הנוער של הפועל חיפה, ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של הפועל חיפה בעונת במשחק מול מ.ס. אשדוד. בעונת הושאל להפועל צפרירים חולון ששיחקה אז בליגת העל, אך ירד איתה בסיום העונה לליגה הלאומית. לאחר מכן שיחק גם בבני סכנין ובבני יהודה.
חיים אישיים
דורה הוא אחיו של המאמן שלומי דורה, תחתיו שיחק בהפועל חיפה ובהפועל עכו, ובן דודו של המאמן טל בנין. נשוי לאירית, ולזוג יש שני ילדים, בן ובת.
שמעון אדרי
שמעון אדרי (נולד בשנת 1975) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. שימש מפקד המרכז לאימונים באש (מא"ש) במל"י, מפקד חטיבה 5, מפקד יחידת דובדבן ונספח צה"ל בדרום קוריאה.
שירותו הצבאי
אדרי נולד וגדל בבית שאן. עם גיוסו לצה"ל נובמבר 1993, התנדב ליחידת דובדבן. ביחידה עבר אדרי מסלול הכשרה כלוחם וכמפקד כיתה ויצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב ליחידת דובדבן כמפקד צוות, ולקח חלק במבצעים מיוחדים ולחימה כנגד הטרור הפלסטיני בשטחי יהודה ושומרון. בהמשך שימש כמפקד פלגה ביחידה. בשנת 1999 מונה לתפקיד מפקד פלוגת מסלול בגדוד 932 בחטיבת הנח"ל.
באוגוסט 2006 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 932 (גרניט), בתפקידו שימש עד שנת 2008. לאחר מכן שימש מג"ד במגמת להב בבה"ד 1 עד 2009. בנובמבר 2009 מונה למפקד יחידת דובדבן, ופיקד עליה בין היתר במבצע לעצירת המחבלים אשר ביצעו את הפיגוע באיתמר, אדרי סיים את תפקידו בספטמבר 2012. במהלך 2012 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 5, בתפקידו שימש עד שנת 2015. ב-2015 מונה למפקד המרכז לאימונים באש (מא"ש) במל"י. בעקבות תאונת אימונים בה נהרג קצין צה"ל נרשמה לאדרי הערה פיקודית. את תפקידו במל"י סיים באוגוסט 2016.
מיקאל בידן
פר מיקאל בידן (בשוודית: Per Micael Bydén; נולד ב-13 ביוני 1964) הוא גנרל שוודי המשמש כמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של צבא שוודיה.
ביוגרפיה
בידן נולד ב-13 ביוני 1964 לפר אלבר וגון אליזבת בידן. ב-1982 הוא התגייס לצי השוודי והוצב בסוללת ארטילריית החופים אלבסבורג בעיר גטבורג. הוא למד במכללת קציני הצי ובמכללת קציני החופים, וב-1985 הוא הועלה לדרגת פהנריך (סמל). שנה לאחר מכן הוא עבר לחיל האוויר השוודי והפך לטייס קרבי ב-1987. ב-1992 הוא הועלה לדרגת קפפטן, וב-1996 לדרגת מאיור. בין השנים 1997–1999 למד בקורס של המטה הכללי. בין השנים 1999–2002 שימש כנספח האווירי בשגרירות שוודיה בוושינגטון די סי. במהלך תקופה זו הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ב-2003 הוא חזר לשוודיה והתמנה לראש בית הספר לטיסה של חיל האוויר. בין השנים 2005–2008 הוא שימש כסגן מפקד טייסת המסוקים של חיל האוויר והועלה לדרגת אוברסט, ובין השנים 2008–2009 שימש כמפקד הטייסת.
ב-2009 הועלה בידן לדרגת בריגדה גנרל. ב-2011 הוא נשלח לאפגניסטן כנציג שוודיה לכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי, וב-2014 חזר לשוודיה ומונה למפקד חיל האוויר השוודי. ב-1 באוקטובר 2015 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של צבא שוודיה. ב-1 באפריל 2021 הודיעה ממשלת שוודיה על הארכת הקדנציה של בידן עד 30 בספטמבר 2024.
מרדכי בירדוגו
קורות חייו
נולד בשנת ה'תע"ה לרב יוסף, נכדו של רבי משה בירדוגו (הקדמון), ראש משפחת בירדוגו. אחיו הוא רבי יהודה בירדוגו מחבר הספר "מים עמוקים".
בחרותו
בצעירותו למד בבית מדרשו של בן דודו רב ואב"ד מקנס, רבי משה בירדוגו, המכונה "המשבי"ר". ישיבתו של המשבי"ר נודעה לתהילה במקנס ורוב תלמידי החכמים של העיר למדו בה.
למרות גילו הצעיר בין הלומדים, התבלט בכשרונותיו ובהתמדתו, ורבו, המשבי"ר, נהג לפלפל עמו בדברי תורה. חידושים רבים שהעלו השניים מתקופה זו הודפסו לימים בספרי הרב ותלמידו, "ראש משביר" ו"תורת המרבי"ץ" (ראו להלן). בדרך לימודו אחז בעקבי שיטת רבו שהייתה העמקה בפשט הסוגיה, תוך התרחקות מפלפולים. כך למשל, בסיום מערכה ארוכה על סוגיה במסכת פסחים כתב:.
רבנות העיר מקנס
עם הגיעו לפרקו נישא לבליידא, בתו השלישית של רבו. לאחר פטירת רבו, היה המרבי"ץ הרוח החיה בהנהגת הישיבה והוא אף ירש את מקומו ברבנות העיר. לפרנסתו עסק בתקופה זו כשוחט. בערך בשנת ה'תק"ב מונה גם לדיין, לצד רבי יעקב טולידאנו (מהרי"ט) ואחיו רבי חיים טולידאנו, עמם חתם על פסקי דין. כן נמצא שחתם על פסקי דין לצד גדול דורו רבי יעקב אבן צור (היעב"ץ). בתפקידיו השיב המרבי"ץ תשובות הלכתיות לכל רחבי מרוקו וחתם על תקנות רבות בעירו.
פטירתו והנצחתו
בשנת ה'תק"ז נפטרה אשתו, ורבי מרדכי נישא בשנית לבתו הרביעית של רבו - ריינא, לאחר פטירת בעלה רבי יחיא לכרייף.
הותיר אחריו יבול רב של חידושי תורה בכל מקצועות התורה: שו"ת, חידושים על הש"ס ועל התנ"ך ודרשות. רובם נותרו עדיין בכתובים, וחלקם נדפסו בספר "תורת המרבי"ץ" שבהוצאת מכון אהבת שלום.
למרות שנפטר צעיר, הותיר את חותמו על רבים מחכמי צפון אפריקה, שנים רבות אחר פטירתו.
לקריאה נוספת
תורת המרבי"ץ, הוצאת מכון אהבת שלום - יד שמואל פרנקו, ירושלים תשע"ז.
אדיר שטיינר
אדיר שטיינר (נולד ב-1966) הוא עובד בעיריית תל אביב, פעיל זכויות להט"ב, וההומוסקסואל הראשון שהוכר כאלמן של חייל צה"ל שנפטר במהלך שירותו. נכון ל-2012, סגן מנהל השירות העירוני באגף פניות הציבור וממונה חופש המידע שבלשכת ראש עיריית תל אביב-יפו.
יוסף דרנגר
יוסף (בים) דרנגר (28 במרץ 1905 – 4 במרץ 1974) היה צלם ישראלי. היה בין מייסדי ארגון הצלמים והמסריטים. עסק בצילומי עיתונות, תיעוד וצילומים אומנותיים.
אדיר שטיינר
ביוגרפיה
שטיינר היה לפני גיוס לצה"ל כשפגש את ד"ר דורון מייזל, שהיה אז קצין רפואה, גרוש ואב לשלוש בנות. השניים היו שותפים לחיים במשך שמונה שנים, עד לפטירתו של מייזל ממחלת הסרטן. כששקל צה"ל את קידומו של מייזל לתפקידי קצונה בכירה, עבר שטיינר את המבדקים הביטחוניים המיועדים לבן זוג של קצין בכיר.
סרן חי
סרן חי הוא כינוי לסוג של סרן אשר משתמש בגלי ההינע המעבירים תנועה לגלגלים גם כדי לחבר את הגלגלים זה לזה ליצירת יחידה אחת. בניגוד אליו, סרן אשר מהווה רק מוט המחבר שני גלגלים ואינו מעביר אליהם תנועה מכונה "סרן מת".
אדיר שטיינר
ביוגרפיה
מייזל נפטר בשנת 1991. שטיינר פתח במאבק של חמש שנים על זכויותיו של כאלמן צה"ל. ב-1996, כשהגיש עתירה לבג"ץ בנוגע לזכויותיו באמצעות האגודה לזכויות האזרח, הכריע שר הביטחון, יצחק מרדכי, לטובתו וייתר את העתירה. בדף הזיכרון למייזל באתר ההנצחה "יזכור" נכתב "הותיר אחריו אם, שלוש בנות, אח ובן זוג." שטיינר אף נאבק על זכותו לעיין בפרוטוקולים של הוועדה הצבאית שדנה בזכותו להכרה כאלמן צה"ל. כשנחשפו הפרוטוקולים התברר שדיוני הוועדה כללו אמירות קשות על הומוסקסואלים.
יוסף דרנגר
ביוגרפיה
דרנגר נולד בקרקוב, בשם יוליוס דרנגר, בן יהודית (יוזפינה לבית פינגר) ואליהו (אליאס), בן בכור מבין ארבעה אחים. בילדותו עבר משפחתו לאוסטרבה צ'כיה. כבר בהיותו נער גילה עניין בתחום הצילום ולימד צילום מקצועי במסגרת תנועת הנוער היהודי בלאו-וייס. בבגרותו למד טכנאות שיניים בצ'כיה ועסק במקצועו זה במשך כ-40 שנה - גם לאחר שעלה לישראל. בשנת 1940 עלה לארץ ישראל באנית המעפילים "הילדה" עם רעייתו מרים ובני הזוג קבעו את ביתם בקיבוץ שריד שבעמק יזרעאל. דרנגר תיעד בצילומיו את תקופת קום המדינה, את הווי החיים בקיבוץ שריד ובעמק יזרעאל. תצלומיו פורסמו בעיתונות הארצית, בספרים בישראל ומחוצה לה, בתערוכות, באלבומי צילומיו ובכרכיו של שנתון ישראל לאמנות הצילום. הוא הוזמן לעיתים קרובות לצלם עבור הקק"ל, והסוכנות היהודית.
סרן חי
סרן חי מכיל דיפרנציאל הנתון בחיפוי כדורי במרכזו בדרך כלל (מכונה "ביצה" בעגת המכונאים). מחיפוי זה יוצאים לשני הצדדים צינורות מתכת ובהם הציריות המחברות את תמסורת הדיפרנציאל לגלגלים. הדיפרנציאל מקבל את התנועה מהמנוע באמצעות גל הינע נוסף, אורכי בדרך כלל, המחובר אליו במפרק אוניברסלי. כל הסרן מותקן על קפיצי עלה או סליל כדי להקנות שיכוך זעזועים.
אדיר שטיינר
ביוגרפיה
מאוחר יותר הכיר שטיינר את צח גרניט, שהיה לבן זוגו. לאחר מאבק משפטי, שוב באמצעות האגודה לזכויות האזרח, השיג הזוג זכויות במיסוי מקרקעין כשל זוג נשוי. שטיינר ביקש להעביר לבן זוגו צח גרניט מחצית מזכויותיו בדירתם בתל אביב, וערער לבית המשפט העליון על החלטותיהם של המפקחת על שומת המקרקעין, מנהל מס שבח מקרקעין וועדת הערר למיסוי מקרקעין לא אישרו פטור ממס שבח ומס רכישה על ההעברה.
יוסף דרנגר
ביוגרפיה
דרנגר ערך תערוכות יחיד ונטל חלק בתערוכות קבוצתיות רבות, שבהן זכה לפרסים ולשבחים. הוא השאיר אחריו ארכיון חשוב וגדול. נוסף לכך, היה בין מייסדי ארגון הצלמים והמסריטים.
אדיר שטיינר
ביוגרפיה
באותה שנה החליט היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, כתשובת המדינה לבית המשפט העליון, לפטור העברת דירה לבן זוג מאותו המין ממס שבח מקרקעין ומס רכישה, כפי שנהוג בהעברה בין בני זוג ובין ידועים בציבור המתגוררים יחד יותר משנה.
סרן חי
על מנת לשלוט בתנועות האורכיות והרוחביות של הסרן משתמשים בזרועות עוקבות, עוקבות למחצה, מוטות פנהרד או חיבורי וואט. בכלי רכב ישנים יותר נהגו להשתמש בשיטת הוצ'קיס בה קפיצי עלה משמשים לשיכוך זעזועים כמו גם מיקום הסרן.
יוסף דרנגר
ספר
בשנת 2007 יצא לאור ספר תצלומים של דרנגר על ידי קיבוץ שריד ובהפקת מעבדת 'ביתמונה'. הספר מלווה בציורים של גיורא כהנא חבר קיבוץ שריד.
סרן חי
יתרונות הסרן החי הם פשטות, עלות נמוכה, משקל כלי רכב כולל נמוך יחסית ואי גזילת מקום מתא הנוסעים. משום שסרן זה פשוט וחסון יחסית, קל לייצר אותו מחומר עמיד או עבה, מה שמקנה לו קשיחות החשובה במיוחד ברכבי שטח.
אדיר שטיינר
ביוגרפיה
שטיינר תורם מניסיונו למאבקיהם של חברים בקהילה וכדובר עיריית תל אביב - יפו, אימץ בתמיכת ראש העירייה חולדאי את אירועי הגאווה והפך את המצעד לאירוע דגל עירוני בהפקת העירייה.
סרן חי
חסרונותיו העיקריים של הסרן החי הם הניהוג והנוחות הלקויים. הגלגלים אינם יכולים לנוע בנפרד זה מזה בתגובה על מהמורות, ולמרות שסך משקל הסרן נמוך יותר מהאלטרנטיבות, מסת הדיפרנציאל וגלי ההינע היא משקל בלתי מוקפץ התורם לתנועות מרכב חדות בעת מעבר על מהמורות (משקל בלתי מוקפץ כולל את סך החלקים המחוברים מתחת למתלי הרכב - גלגל, צמיג, בלם ועוד). כאשר רכב עולה על מהמורה המסה הבלתי מוקפצת נעה לכיוון הרכב - כי הקפיץ מתכווץ. דבר זה פוגע בנוחות הנסיעה - ככל שהמסה הבלתי מוקפצת גדלה. בנוסף, כאשר הקפיץ מנסה להיפתח שוב, הוא נפתח לאט יותר, כי הוא צריך להאיץ משקל רב יותר - דבר הפוגע בעקיבת הגלגל על פני הקרקע).
אדיר שטיינר
ביוגרפיה
ביחד עם חבר מועצת העיר, איתי פנקס יזם שטיינר את הקמתו של המרכז העירוני לקהילה הגאה שנחנך בחודש יוני 2008 בגן מאיר בת"א.
סרן חי
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 התאפיינו מרבית המכוניות מתוצרת ארצות הברית בהנעה אחורית עם סרן חי. כיום משתמשים בו בעיקר למשאיות, טנדרים ורכבי שטח קשה. במכוניות נוסעים הסרן החי הוחלף ברובו במבנה של מתלים עצמאיים.
אדיר שטיינר
ביוגרפיה
ביזמתו של שטיינר משקיעה העירייה משאבים מדי שנה, בחוף הגאווה - חוף הילטון, במהלך אירועי הגאווה, והופכת אותו למתחם צבעוני בו מתקיימות מסיבות חוף יומיות כחלק ממאמצי העירייה לקדם תיירות גאה לעיר.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכה שטיינר להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
בן-זוגו, נכון ל-2012 של שטיינר הוא צח גרניט, מנכ"ל האופרה הישראלית תל אביב-יפו.
עונת 2009/2010 בפרמייר ליג
עונת 2009/2010 הייתה העונה ה-18 של פרמייר ליג שהיא הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-15 באוגוסט 2009 והסתיימה ב-9 במאי 2010.
הליגה הבכירה כללה 20 קבוצות. וולברהמפטון וונדררס, בירמינגהאם סיטי וברנלי היו הקבוצות שעלו מפוטבול ליג.
עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון הפרש שערים דורגה במקום גבוה יותר.
צ'לסי זכתה באליפות בפעם הרביעית בתולדות המועדון.
בסוף העונה לפוטבול ליג ירדו ברנלי, האל סיטי ופורטסמות'. במקומן לליגה הבכירה עלו ניוקאסל יונייטד, וסט ברומיץ' אלביון ובלקפול.
כדורגלנים מצטיינים
דידייה דרוגבה מצ'לסי כבש 29 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זאת בפעם השנייה בקריירה
ויין רוני ממנצ'סטר יונייטד זכה בפרס כדורגלן השנה שהוענק על ידי התאחדות שחקני הכדורגל.
פטר צ'ך מצ'לסי זכה ב"פרס כפפת הזהב" לשוער הטוב של העונה. בפעם השנייה בקריירה.
Scars to Your Beautiful
"Scars to Your Beautiful" הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הקנדית אליסיה קארה. הסינגל יצא ב-26 ביולי 2016 בהוצאת חברת התקליטים דאף ג'אם. השיר מופיע כסינגל השלישי של אלבום האולפן הראשון של אליסיה קארה, Know-It-All. השיר נכתב על ידי אליסיה קארה, אואק פלדר, סבסטיאן קול , פופ ונסל ודי ג'יי פרנק אי , והופק על ידי פופ אנד אואק , סבסטיאן קול ודי ג'יי פרנק אי.
נכון לאוגוסט 2023, השיר הושמע למעלה מ-134 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-1.2 מיליארד פעמים בספוטיפיי.
אונו קיילאס
אונו קיילאס (פינית: Uuno Kailas; 29 במרץ 1901 – 22 במרץ 1933), שנחשב לגדול משוררי פינלנד בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, הוא שמו הספרותי של פְרָנְס אוּנוֹ סָלוֹנֶן.
ביוגרפיה
קיילאס נולד למשפחת איכרים בעיר הינולה שבמזרח מחוז האמה. ילדותו עברה עליו בכפר הרטולה, בבית סבו וסבתו מצד אמו – בשנת חייו השנייה נפטרה אמו, בעת לידת תאומים שמתו זמן קצר אחרי הולדתם, ואביו, שחי חיים בוהמיים בשולי החֶברה זנח כליל את הטיפול בבנו. כיוון שמות האם גרם להתפרקות התא המשפחתי, התנתקו כל קשרי קיילאס עם אביו בעקבות אימוץ הילד בידי משפחת אמו. אף-על-פי שאבי המשורר נפטר – חסר-כול ועיוור למחצה – רק בשנת 1952, כמעט עשרים שנה אחרי מות בנו, הרי למן נעוריו ואילך הצהיר קיילאס כי הוא יתום. אחד האנשים שהשפיעו יותר מכול על תפיסת העולם של קיילאס ועל עיצוב אישיותו הבוגרת הייתה סבתו. נוצרייה אדוקה זו פיצתה את נכדה באופן חלקי על אהבת אם ואב שחסרו לו, אולם היא גם הקנתה לו עולם שמרני של ערכים דתיים, אשר הטביעו חותם ברור על נפש היוצר. אם כי באחדים משיריו מתייחס קיילאס לעולמות מיתיים, שיש בהם אלים רבים או אין בהם אל כלל ועיקר, הרי בתשתית הווייתו היה כל חייו נוצרי מאמין. אמונתו הדתית הסגפנית וחייו הבוגרים אשר לא הלכו בתלם אמונה נוקשה זו יצרו בנפשו הרגישה סתירה קשה ומאיימת, שהטילה צל שחור על כל קיומו. לצל כבד זה התלוו גם חוויות מביכות, מעיקות ומכבידות מתקופת בחרותו, והמכלול שנוצר כך, בנוסף על אופיו הנסער והמופנם ועל הספרות שקיילאס קרא ותרגם, הוא שעיצב את עולמו הפנימי.
בשנת 1920 התקבל קיילאס ללימודים באוניברסיטת הלסינקי. במקביל לעבודתו כעיתונאי, כפרסומאי וכמתרגם למד אסתטיקה וספרות, אולם הוא מעולם לא סיים את חוק לימודיו. בין השנים 1923 ו-1925 שירֵת בצבא הפיני, ובשנת 1924 היה ממייסדי "ברית נושאי-האש", קבוצה של סופרים ומשוררים צעירים, אשר ראו את ייעודם בפתיחת חלונותיה של פינלנד לאירופה. במחצית השנייה של שנות העשרים התחיל מצבו הנפשי של קיילאס להתדרדר בהדרגה אך בהתמדה. בשנת 1929 התאשפז קיילאס בבית חולים לחולי נפש, כיוון שהיה חסר-מנוח, סבל מהזיות רדיפה והרהר בלי הרף בהתאבדות. בשלב זה כבר היה חולה בשחפת, שהלכה והחמירה בגלל השפעות הלוואי של התערערותו הנפשית ובעיקר בשל חוסר-יכולתו של המשורר לנהל חיים שקטים ומסודרים. כעבור זמן-מה השתפר קמעה מצבו הנפשי, וכשנתיים לאחר שהתאשפז השתחרר מבית-החולים, אולם הוא מעולם לא חזר עוד לאיתנו. קיילאס נפטר משחפת בניצה שבצרפת ב-22 במרץ 1933, בן שלושים ושתיים במותו. גופתו נשרפה ועפרו הובא לפינלנד ונקבר בהלסינקי.
יצירתו
כל יצירתו הספרותית של קיילאס נכתבה בתריסר השנים שבין 1920 ו-1932, רובה בהלסינקי, וספר ביכוריו ראה אור בשנת 1922. יצירת קיילאס כוללת את קובצי השירה "הרוח והשיבולת" (1922), "השייטים" (1925), "עין בעין" (1926), "ברגליים יחפות" (1928) ו"החלום והמוות" (1931). קובץ השירים "פס אודם" (1933) והאוסף "נובלות" (1936) יצאו לאור אחרי מות המשורר. קיילאס היה גם מתרגם מחונן שהרבה להעתיק לפינית בעיקר מצרפתית, מגרמנית, משוודית ומאנגלית, ובראש ובראשונה מיצירותיהם של בּוֹדְלֵר, גֵּתֶה, וֵרְפֶל, בֵּכֶר, נִיטְשֶׁה, סֵדֶרְגְּרָן ווִיטְמַן. אם כי הזרם התימטי שקיילאס השתייך אליו לאורך כל דרכו היה "הריגוריזם האֶתי", ומבחינה זו המשיך בספרות הפינית את דרכו של המשורר יוּהָנִי סִילְיוֹ (1918-1888), הרי בענייני סגנון ניתן לראות בשירת קיילאס מעבר אִטי אך ברור מִקַּו אחד למשנהו: בספרי שיריו הראשונים ניתן לאתר השפעות מסוימות של שירת בודלר ושל ליריקת המכאוב והסבל מבית-מדרשם של האקספרסיוניסטים הגרמנים; לעומת זאת יצירתו המאוחרת יותר פונה לעבר הקלאסיציזם הצרוף ומעדיפה את הסגנון הלקוני.
מבחינות רבות משמשת דמותו של קיילאס בספרות פינלנד דוגמה לאבטיפוס של "המשורר המקולל", אף שלקיילאס קודמים בכך יוצרים פינים גדולים דוגמת אבי הרומן הפיני, הסופר והמשורר אלכסיס קִיוִי (1871-1834), והמשורר והסופר אֵינוֹ לֵינוֹ (1926-1878). בנוסף ליתמותו ולמחלתו, למצוקותיו הדתיות ולבעיותיו הנפשיות והמיניות היה קיילאס כל ימיו עני מרוד. הכיסופים לילדות האבודה ולתום שנגוז ואיננו ותחושת הזרות והניכור הם שני היסודות התימטיים הבולטים ביותר בשירת קיילאס, המכונה גם "המשורר של שתי הדלתות" – משורר הדלת לחלום ומשורר הדלת למוות. הוצאת כרמל פרסמה אנתולוגיה של שירת אונו קיילאס בתרגום רמי סערי בשנת 2003 ושמה "דלת לחלום".
נחל חדרה
נחל חֲדֵרָה (בערבית: نهر الخضيرة, נהר אל-חוד'ירה, ו-نهر الأخضر, נהר אל-מַפְגַ'ר) הוא נחל אכזב ברובו. תחילתו של נחל חדרה במזרח בעמק דותן בסמוך לאתר הפר והוא זורם מערבה בפיתולים רבים מצפון למבוא דותן, בין חרמש בצפון ונזלה אל-שרקייה בדרום, מדרום לבאקה א-שרקייה ובאקה אל-גרבייה ובין מאור ושדה יצחק אל נקודת החיבור בין נחל יצחק ונחל עירון מדרום לתלמי אלעזר. הנחל זורם משם מערבה מצפון לחדרה ונשפך לים התיכון בתחומי פארק נחל חדרה, כמה עשרות מטרים דרומית לתחנת הכוח אורות רבין שבצפון חדרה.
הנחל
חלקו העליון של הנחל נקרא בערבית ואדי אל-חֻדַ'יְרָה, אשר משמעותו "הירוק", והוא שנתן לעיר חדרה את שמה. חלקו התחתון נקרא נהר אל-מַפְגַ'ר, אשר משמעותו האיטי, או הזורם לאיטו. בשנת 1946 המשורר נתן יונתן התפעל מיופיו וייחודו של שפך הנחל וכתב עליו את השיר המוכר "חופים", שנפתח במילים:
הנחל אינו נשפך תמיד ישירות לים, ובעונת הקיץ מסתיים בחול, כ-5 מ' לערך מהים, ומכאן פתיחת השיר.
הנחל סבל מהצפות וממים עומדים בקיץ בגלל חסימת הזרימה לים ועל כן היווה את אחד המקורות למלריה בסביבות חדרה. בשנת 1955 הוחל בביצוע עבודות ניקוז בנחל חדרה כדי למנוע את ההצפות. באזור הגשר המוביל לתחנת הרכבת הוטה הנחל לאפיק חדש. העבודות התפרסו על פני מספר שנים ובשנת 1959 דווח על השלמת 70% מהעבודות. בתחילת 1961 הוקמה באופן רשמי רשות ניקוז נחל חדרה.
מימי הנחל שימשו את החקלאים שעיבדו חלקות לאורכו, כמו חוות חפציבה. הנחל עצמו שימש לטיולים על גדותיו ולשיט. אולם בשנות ה-50 של המאה ה-20, עם התפתחות התעשייה בחדרה, החלה הזרמה של כימיקלים לנחל והחקלאים נאלצו להפסיק לשאוב מים מהנחל. במיוחד פגעו בנחל השפכים של מפעל נייר חדרה. בראשית 1967 הוצגה תוכנית להפסקת הזרמת שפכי התעשייה לנחל וטיהורו, אולם עברו שנים רבות עד שהתוכנית יצאה אל הפועל.
על הנחל עבר גשר ישן בכביש 4. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היווה הגשר פקק בתנועה הזורמת בכביש. גשר נוסף באורך 27 מטר הוקם על הנחל בעת הקמת כביש החוף.
כיום פועלת בשפכו של הנחל תחנת שיקום וטיהור מי הנחל. הקטע המערבי של נחל חדרה (בין כביש החוף לבין שפך הנחל לים) שוקם על ידי קק"ל וחברת החשמל. הוקמה מנהלת פיתוח לפארק ברשות קק"ל, ובה שותפים גם חברת החשמל, עיריית חדרה, המשרד להגנת הסביבה והרשות לשמירת הטבע והגנים הלאומיים. עבודות השיקום כללו הנחת צינור המזרים את המים החמים מתחת לתחנת הכוח אל הנחל. מים אלה נשאבים מן הים ונפלטים חזרה אל הנחל נקיים ובטמפרטורה של כ- 24 מעלות בחורף וכ- 37 מעלות בקיץ. על הגדה הצפונית נוצרה סוללה בגובה של 17 מטרים מאפר פחם של תחנת הכוח. סוללה זו כוסתה בעפר ויריעות קוקוס, וניטעו בה עצים ושיחים, המייצבים אותה ומונעים את סחיפתה. הגדה הדרומית של הנחל יוצבה באבנים ובטון והפכה לטיילת. גשר מיתרים, המשמש להולכי רגל ורוכבי אופניים, נחנך בפארק ב-2014 ומקשר בין גדות הנחל. הגשר באורך 87 מטר תוכנן על ידי האדריכל רון מרגולין. התאורה עוצבה על ידי המהנדס איתמר מגן.
התיישבות
בעת העתיקה שכנה עיר חשובה על גדתו הדרומית של הנחל. שרידים של ההתיישבות נמצאים בתל זרור.
אזור נחל חדרה היה מיושב בדלילות במאה ה-16 והישובים על גדותיו באותה תקופה כללו את כפר ימה ושלוש מהנזלות. במאה ה-18 הורחבו יישובי הנזלות והוגדל מספרם (נזלת א-שרקייה, נזלת אל ע'רביה, נזלת אל וואסטה, נזלת אבו נאד, נזלת עיסא וחרבת שג'רה), והוקמו באקה אל-גרבייה, באקה א-שרקייה וג'ת. אולם במישור החוף נותר האזור סביב נחל חדרה ללא יישובים, בגלל המלריה. בשנת 1891 הוקמה חדרה ובשנת 1906 הוקמה חוות חפציבה על הקטע המערבי של הנחל. ב-1940 התיישב על גדות הנחל שבט בדואי בשם אל-מפג'ר. ב-1963 דרשה פיק"א שרכשה את הקרקע מרשות הפיתוח לפנות את השבט שמנה אז 130 נפש.
הקורמורן הגדול
בימי החורף נוהגים לקנן בערוץ נחל חדרה קורמורנים המגיעים מערבות אוקראינה. חנייתם ליד נחל חדרה התאפשרה לאחר שהנחל שוקם בעזרת הזרמת מי הקירור של תחנות-הכוח של חברת החשמל. מים אלה מוזרמים דרך הנחל בחזרה לים ושומרים על ניקיונו. את המושבה ניתן לראות בחוות חפציבה ובמעוף הציפורים באזור מחלף קיסריה.
לישראל מגיעים מדי חורף יותר מ-20,000 קורמורנים, חלקם לאזור השמורת החולה וצפון ים כנרת, אבל מושבת החורף הגדולה ביותר של הקורמורנים בישראל - 9,000 במספר - ממוקמת באזור זה.
דמאסו ברנגר
דָמָאסוֹ בֵּרֶנְגֵּר יְיָ פוּסְתֶה, הרוזן הראשון משָׁאוּאֶן (בספרדית: Dámaso Berenguer y Fusté, I conde de Xauen; 4 באוגוסט 1873 – 19 במאי 1953) היה איש צבא ופוליטיקאי ספרדי, שליט ספרד בין ינואר 1930 לפברואר 1931. ברנגר ירש את ראש ממשלת ספרד, מיגל פרימו דה ריברה, בהנהגת הדיקטטורה הספרדית בחסות אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד. במהלך תקופת שלטונו של ברנגר ירדה התמיכה בממשלה ובמלוכה בכלל. חודשיים לאחר התפטרותו של ברנגר מראשות הממשלה נפלה הרסטורציה הספרדית עם הכרזת הקמתה של הרפובליקה הספרדית השנייה.
תקופת שלטונו של ברנגר ידועה בכינוי: "הדיקטטורה הקלה" (Dictablanda).
ביוגרפיה
דמאסו ברנגר נולד בסאן חואן דה לוס רמדיוס, קובה בתקופת שלטון האימפריה הספרדית, ב-1873. ברנגר החל בקריירה צבאית בשנת 1889, ושירת בקובה ומרוקו הספרדית, וקודם לדרגת גנרל בשנת 1909. הוא מונה להיות שר המלחמה בשנת 1918 כאשר לאחר פרק זמן ארוך החלו גורמים רבי השפעה בתוך הצבא להביע את עמדותיהם הפוליטיות. לאחר מכן שימש כנציב עליון במרוקו, אך הואשם באחריות על הכישלון הצבאי במלחמת הריף ב-1921 והוצא משירות פעיל.
רוב המפלגות הפוליטיות האשימו את המלך בכך שהתיר את הדיקטטורה, והרפובליקנים, הסוציאליסטים והשמאל הבדלני בקטלוניה דרשו ממנו להתפטר. ברנגר ניסה לפתור את הסכסוך מינואר עד דצמבר 1930 אך ללא הצלחה. בהמשך אף פרץ מרד צבאי בג'אקה, חבל אראגון, נגד שלטונו של ברנגר. ברנגר התפטר מתפקידו ב-14 בפברואר 1931, אך כיהן כשר המלחמה תחת יורשו, האדמירל חואן באוטיסטה אזנר-קבנאס.
לאחר שבבחירות המקומיות באפריל 1931 ניצחו המועמדים הרפובליקניים ברוב הערים הגדולות, אלפונסו השלושה עשר עזב את המדינה לגלות בממלכת איטליה בהערכה כי לא יוכל עוד להסתמך על תמיכת הצבא. יומיים לאחר הבחירות הוכרז על ההקמה של הרפובליקה הספרדית השנייה אשר החליפה את מלוכת הרסטורציה הספרדית. הרפובליקנים קיבלו את השלטון, וברנגר נכלא בידי המשטר הרפובליקני החדש. בשנת 1935 ניתנה לו חנינה מידי ממשלת אלחנדרו לרו.
בשנת 1946 פרסם ספר אודות ממשלו בו ניסה להצדיק את מהלכיו הפוליטיים. ברנגר נפטר במדריד, המדינה הספרדית, ב-1953.
אולגה, נסיכת קייב
אולגה (ברוסית: Ольга; בין 890 ל-926– 11 ביולי 969) הייתה העוצרת של נסיכות קייב משנת 945 (לאחר מות בעלה) ועד לשנת 960, הוכרזה כקדושה, הראשונה בין שליטי רוסיה שהתנצרה וזאת עוד לפני קבלת הנצרות על ידי המדינה הרוסית.
חייה
אולגה נולדה באזור פסקוב, בכפר כ-12 ק"מ מהעיר, במשפחה לא אצילה ממוצא ורנגי. לפי כרוניקות אחרות היא הייתה ממוצא אצילי, אך נכונות עדויות אלו לא ברורה. היא התחתנה עם איגור, נסיך קייב בשנת 903. מועד זה ככל הנראה לא מדויק לאור כך, שהבן סוויאטוסלב נולד רק בשנת 942. בכרוניקות אחרות אין כלל מועד חתונה. לאחר החתונה, השם שלה מוזכר בפעם הראשונה רק בשנת 944 במסגרת חוזה שלום עם האימפריה הביזנטית. לאחר הריגת איגור, נסיך קייב על ידי הדרבליאנים (עם סלבי שהתגורר במחוז ז'יטומיר ובמערב מחוז קייב של היום), בתמיכת הצבא היא הפכה להיות שליטת הנסיכות, לאור העובדה שבנם היה רק בן 3. המעשה הראשון של אולגה היה לנקום את מות בעלה. היא הרגה את נסיך הדרבליאנים, במשלחת שהגיעה לקייב ובמהלך מסע צבאי, הצבא שלה הרג עוד כחמשת אלפים דרייבליאנים (לפי עדויות הכרוניקה). לאחר סיום המלחמות עם הדרייבליאנים וסיפוחם הסופי של השטחים שאוכלסו על ידם לנסיכות, אולגה פנתה לנובגורוד ופסקוב לצורך הסדרת תשלומי מיסים לנסיך קייב.
בהתאם לכרוניקה הרוסית הראשונה בשנת 955 היא הגיעה לקונסטנטינופול וקבלה עליה את הנצרות. עם קבלת הנצרות היא שינתה את שמה ל"ילנה". עם חזרתה לקייב, היא ניסתה להעביר לנצרות גם את בנה, אך ללא הצלחה. בשנת 957 היא ביקרה בקונסטנטינופול פעם נוספת. מהלך ביקורה הוזכר בפרוטרוט על ידי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס, קיסר האימפריה הביזנטית בספרו De Ceremoniis. עם זאת, במקורות הביזנטים ידוע רק על הגעה יחידה של אולגה לקונסטנטינופול וללא ציון שנת הביקור. לאור כך שהביזנטים מזכירים במפורש שהיא הגיעה לעיר ביום רביעי 9 בספטמבר והייתה סעודה חגיגית ביום ראשון 18 באוקטובר ניתן לסכם שמדובר בשנת 946 או 955. כמו כן, לא הוזכרה על ידי הביזנטים התנצרותה של הנסיכה. לכן, חלק מהיסטוריונים בדעה שהיא התנצרה בשנת 957 במהלך הביקור השני. במקרה זה הטקס התנהל בהנחיית רומנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית. בהתאם לכרוניקות מערביות, בשנת 959 הגיעו לחצר אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שליחים מילנה נסיכת רוס הנוצרייה עם בקשה לשלוח לקייב אנשי כנסייה. כלומר, בשנה זו היא עוד הייתה מנהיגת רוס של קייב והייתה ידועה תחת השם הנוצרי. כמו כן, צוין שאיש כנסייה שנשלח לקייב בעקבות הבקשה לא הצליח בהעברת הנסיכות לנצרות וחזר למערב בשנת 962.
לא ברור עד איזה שנה היא שלטה בנסיכות, אך בכרוניקה מערב אירופאית באזכור של אולגה התווסף שם התואר "נסיכה". בשנת 960 סוויאטוסלב הגיע לגיל 18 וככל הנראה השליטה הרשמית על הנסיכות הועברה לידיו. במהלך המסעות הצבאיים של בנה, היא הייתה בקייב ושמרה על הנכדים. היא נפטרה בשנת 969 לאחר סיום המצור על העיר מידי הפצ'נגים.
אולגה פעלה נמרצות להעברת הנסיכות לנצרות, אך ללא הצלחה יתרה. עם זאת, לאור הפעילות הרבה היא קיבלה שם תואר Isapóstolos - שווה לאפוסטול.
מארק קטסבי
מארק קטסבי (אנגלית: Mark Catesby; 24 במרץ 1683 - 23 בדצמבר 1749) היה חוקר טבע אנגלי שחקר צמחייה ובעלי חיים בעולם החדש. בין השנים 1729 ו -1747 פרסם קטסבי את ההיסטוריה הטבעית שחקר בקרולינה, פלורידה ואיי בהאמה, הדו"ח הראשון שפורסם על הצומח והחי של צפון אמריקה. הוא כלל 220 ציורי ציפורים, זוחלים, דו -חיים, דגים, חרקים, יונקים וצמחים.
חיים ויצירה
קטסבי נולד ב -24 במרץ 1683 באסקס. אביו, ג'ון קטסבי, היה פוליטיקאי מקומי ובעל אחוזה. אמו הייתה אליזבת ג'קיל. למשפחה הייתה חווה ובית, בסודברי, סאפוק, וכן נכס בלונדון. היכרותו עם חוקר הטבע ג'ון ריי הובילה לכך שקטסבי התעניין בהיסטוריה של הטבע. מותו של אביו הותיר לקטסבי מספיק נכסים ולכן בשנת 1712 ליווה את אחותו אליזבת לויליאמסבורג, וירג'יניה. היא הייתה אשתו של ד"ר ויליאם קוק, שהיה חבר במועצה ומזכיר המדינה של המושבה וירג'יניה. אליזבת נישאה לד"ר קוק בניגוד לרצון אביה. קטסבי ביקר באיי הודו המערבית בשנת 1714, וחזר לוירג'יניה, ואז שב לביתו באנגליה בשנת 1719.
קטסבי אסף זרעים ודוגמאות בוטניות בוירג'יניה וג'מייקה. הוא שלח את הדוגמאות לד"ר סמואל דייל מבריינטרי באסקס, ונתן זרעים מוירג'יניה לכמה אנשים וגם לבישוף של לונדון, ד"ר הנרי קומפטון. צמחים שגדלו מהזרעים שהביא קטסבי, פרסמו את שמו בקרב מדענים באנגליה, ובשנת 1722 המליץ ​​לו ויליאם שרארד לערוך משלחת איסוף צמחים לקרולינה בשם החברה המלכותית.
ממאי 1722 התגורר קטסבי בצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה ונסע לחלקים אחרים של המושבה ואסף צמחים ובעלי חיים. הוא שלח דגימות להנס סלואן ולוויליאם שרארד, וזרעים לאנשי קשר שונים, ביניהם שרארד ופיטר קולינסון. כתוצאה מכך, קטסבי היה אחראי על החדרת צמחים מסוימים לגידול באירופה. קטסבי חזר לאנגליה בשנת 1726.
קטסבי בילה את עשרים השנים הבאות בהכנת ופרסום ממצאי המחקרים שלו. הפרסום מומן על ידי מנויים וכן הלוואה ללא ריבית מאחד מחברי החברה המלכותית, הקווקר פיטר קולינסון.
קטסבי למד כיצד לחרוט את לוחות הנחושת בעצמו. לשמונה הלוחות הראשונים לא היה רקע, אך מכאן ואילך כלל קטסבי צמחים עם בעלי החיים. הוא השלים את החלק הראשון במאי 1729 והציג אותו בפני המלכה. הכרך הראשון, המורכב מחמישה חלקים, הסתיים בנובמבר 1732.
מארק קטסבי נבחר לחבר של החברה המלכותית בפברואר 1733.
הכרך השני המכיל חמישה חלקים נוספים הושלם בדצמבר 1743, ובשנת 1747 הוא פרסם כרך מילואים מחומרים שנשלחו אליו על ידי חברים באמריקה, במיוחד ג'ון ברטראם, וגם אחיו הצעיר, ג'ון.
לא כל הציורים ב"היסטוריה של הטבע" הם של קטסבי: כמה מהם, כולל התמונה המפוארת והמפורסמת של מגנוליה גרנדיפלורה, היו של ג׳אורג׳ ארת. רישומי ההכנה המקוריים של קטסבי לספרו על תולדות הטבע של קרוליינה, פלורידה ואיי בהאמה נמצאים בספרייה המלכותית, טירת וינדזור.
ב־5 במרץ 1747 קרא קטסבי בחברה המלכותית בלונדון מאמר שכותרתו "נדידת ציפורים", מאמר זה נחשב לאחד הראשונים שתיארו נדידת ציפורים.
מארק קייטסבי התחתן עם אליזבת רולנד ב־8 באוקטובר 1747 בקפלה של סנט ג'ורג', הייד פארק קורנר. הם היו זוג במשך כ -17 שנים, והיו להם לפחות שישה ילדים בין אפריל 1731 ליוני 1740.
חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס כלל מידע מתולדות הטבע של קטסבי במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו (1758).
שמו של קטסבי מונצח בשמות של צמחים ובעלי חיים בצפון אמריקה.
הוא נפטר לפני חג המולד 1749 ביום שבת ה -23 בדצמבר בביתו ונקבר בחצר הכנסייה שלו בלונדון.
גדעון מאירי
משפחה וילדות
האב אריה נולד ב-1904, בעיירה גורליצה במחוז קראקוב, גליציה המערבית, פולין, למשפחת ליכטמן. במלחמת העולם הראשונה ובמשך כחצי שנה בעיירה שהייתה בקו החזית שבין הצבא האוסטרו-הונגרי לבין הצבא הרוסי והעיירה עברה מספר רב של פעמים מצד לצד. הנער אריה ליכטמן נפצע שם בכדור בגבו שנשא אותו עד מותו. בנעוריו השתייך לתנועת עקיבא ושהה במשך כשנה וחצי ב'הכשרה' בקראקוב.
ב-1929 עלה האב לארץ ובשנתיים הראשונות עבד בעבודות מזדמנות בחקלאות באזור המרכז נחלת יהודה (מושב), נס ציונה. האב קיבל הצעה לנהל את הצרכניה בנחלת יהודה אך סירב ב-1933 עבר לחיפה והחל לעבוד כטפסן, באותן שנים היה "בום" של עבודות תשתית ובנייה בנמל חיפה וברחובות הסמוכים לו. הצטרף ל"ארגון הצפון א'" שאסף חבורה של פועלים יהודים ששאפו להקים יישוב חקלאי ולעסוק בחקלאות.
ב-9 באפריל 1937, לאחר תקופת המתנה ארוכה, עלו על הקרקע, בחבורה שמנתה 20 משפחות, בעמק בית שאן והקימו את מושב בית יוסף. היה זה המושב הראשון במסגרת "חומה ומגדל" והישוב הראשון בעמק בית שאן. מאז הקמת מושב בית יוסף, עסקו ההורים בחקלאות.
ב-1935 נולד, האח הבכור משולם. האח השני אמיץ נולד ב-1940. ב-7 במרץ 1944 נולד גדעון במושב בית יוסף. האחות דבורה נולדה ב-1948 וב-1950, נולדה אחות נוספת – נאוה.
במלחמת העצמאות, ב-15 מאי 1948, החלה הפגזת המושב על ידי ארטילריה עיראקית. נשים וילדים פונו לכפר יחזקאל והמושב עמד בהתקפות קשות. הבתים ואמצעי הקיום העיקריים נהרסו. לכן החלק הגדול של המשפחות לא חזר למושב. באוגוסט 1948 עברה המשפחה לחיפה, והתגוררה במושבה הגרמנית. בשנת 1948, ברוח התקופה שלאחר הקמת המדינה לעברות שמות לועזיים, החליפו ההורים את שם המשפחה למאירי. בחיפה השתתפו ההורים בהתארגנות להקמת מושב חדש, ביולי 1949 עברו ההורים לבוסתן הגליל. והמשיכו לעסוק בחקלאות.
לימודים
מאירי למד בבית הספר היסודי בעכו. המשיך בבית הספר תיכון בקריית חיים במגמה פדגוגית. בשנות ילדותו היה חבר באגודה ימית של "הפועל עכו" ובמסגרת זו עבר הכשרה וקורסים כמשיט סירה.
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל באוגוסט 1962, בחר גדעון לשרת בחטיבת גולני הוצב לגדוד 13 "גדעון" שם עבר טירונות. גדעון עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני. בסיירת עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בתום הקורס שב לגדוד 13 בחטיבת גולני ושימש כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה מסייעת. בשנים שלפני המלחמה השתתף במספר פעולות התגמול. הבולט ביניהם – מבצע קלעת, בחודש מאי 1966, בירדן, מול מושב בית יוסף. במלחמת ששת הימים פיקד גדעון על פלוגה מסייעת במהלך כיבוש רמת הגולן. מיד לאחר המלחמה, כוח מפלוגתו 'תפס' את מוצב החרמון.
במרץ 1968 השתחרר גדעון מצה"ל ועבד במפעל התעשייה האווירית לישראל, באגף שעסק בפיתוח ויצור אמצעי לחימה לנושאי בט"ש שקיבלו חשיבות בצה"ל מיד אחרי מלחמת ששת הימים.
בקיץ 1969 לאחר שנה וחצי ב"אזרחות" חזר גדעון לצה"ל. הוצב לתפקיד קצין מודיעין בחטיבה המרחבית של רמת הגולן - חטמ"ר 820. בקיץ 1970, הוחזר לגדוד 13 בחטיבת גולני כסמג"ד. בקיץ 1971 הועבר לתפקיד קצין מבצעים של פיקוד המרכז. בקיץ 1972 יצא לקורס פו"מ. בסיום הקורס בסתיו 1973 הועבר לתפקיד ראש ענף נשק בבה"ד 3 - בית הספר למקצועות חי"ר. לאחר כחודש בתפקיד זה, פרצה מלחמת יום הכיפורים. מינוי חירום של סגל ענף נשק היה פלוגה מסייעת ל-גדוד בה"ד 1. הפלוגה יצאה למעבר המיתלה, שם נערכו להגנה. לאחר כשבוע, נקרא גדעון לפיקוד הצפון, לחטיבת גולני. בעת הלחימה לכיבוש מחדש של החרמון - מבצע קינוח – קיבל כוח בפיקודו של גדעון משימה משנית: חסימה במורדות המזרחיים של החרמון כנגד . בפועל, למעט ירי מרגמות 81 מ"מ, הכוח לא בא לידי בטוי.
זמן קצר לאחר הפסקת האש קיבל גדעון את הפיקוד על גדוד 12 "ברק" של חטיבת גולני. הגדוד ספג אבדות כבר ביומיים הראשונים של המלחמה, כולל המג"ד סא"ל יעקב שחר שנהרג. הסמג"ד ארוין לביא, קיבל פיקוד על הגדוד עד סוף המלחמה כולל כיבוש מזרעת בית ג'אן והתארגנות להגנה בנקודה הקרובה ביותר לדמשק במובלעת הסורית. לאחר התארגנות וקליטת נגמ"שים חדשים, חזר גדוד 12 למובלעת והיה הכוח הצבאי הישראלי האחרון שנסוג מהמובלעת הסורית בתחילת קיץ 1974.
בקיץ 1974, סיים גדעון את תפקידו ועבר לבירנית. בתפקיד סגן מפקד החטיבה המרחבית החדשה שהוקמה לגזרה המערבית של גבול הלבנון. הגזרה החלה להתחמם ולספוג פיגועי פח"ע מבסיסי מחבלים בלבנון. בשנת 1974 שימש כסגן מפקד יחידת המיעוטים ובהמשך מונה למפקד עוצבת ברעם.
מבצעים בקחצ"ר - בסתיו 1975, סיים גדעון את תפקידו ב-חטיבה 300 ועבר למפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי בתפקיד קצין אגם. הקחצ"ר היה אז תא"ל דן שומרון. כשהתחיל "להתבשל" "מבצע אנטבה", הצליח לשכנע את שומרון כי במבצע צריכה גם חטיבת גולני לקחת חלק ואכן כך קרה.
חטיבה 300 - בקיץ 1976 מונה גדעון כמפקד לחטיבה 300 והחליף בתפקיד את פואד בן אליעזר. תקופה הפיקוד התאפיינה בביטחון שוטף פעיל מאוד. וגם כתקופת התארגנות אינטנסיבית של מערך ההגנה המרחבית ושילובו בתוכנית ההגנה האזורית יחד עם כוחות צהל התקניים. המשמעות: עריכת תוכניות הגנה ליישובים. בניית מערך ביצורים. קליטת נשק ואמצעים מיוחדים ובניית כוח אדם כולל היקף רחב של קורסים מקצועיים.
במקביל התקיימה פעילות אינטנסיבית של "הגדר הטובה" שכללה סיורים מבצעיים תכופים ביישובים הנוצריים בשטח הלבנוני, תוכניות הגנה שם והכשרה צבאית לכוחות מיליציונים שהחלו להתגבש בדרום לבנון.
תורת חי"ר וצנחנים - באביב 1978, עם סיום "מבצע ליטני" והקמת אוגדה 91, בוטלה מפקדת אד"ל וגדעון עבר למפקדת קחצ"ר לתפקיד ראש . אחד הנושאים ששם לו כמטרה לקדם, היה "להחיות" את "תורת האיגוף הימי". ואכן, נוכח לראות כי במלחמת שלום הגליל, נושא האיגוף הימי בא לידי ביטוי.
בסוף שנת 1979, סיים גדעון את תפקידו בקחצ"ר ואת שירותו הפעיל בצה"ל.
תפקידים אזרחיים
לאחר הפרישה מצה"ל בסוף דצמבר 1979, לא היו עדיין מספיק שנים ליציאה לגמלאות. נכנס לקורס של השב"כ בסטטוס של "מושאל".
אבטחת התעופה - בתפקיד הראשון באזרחות יצא בקיץ 1980 לשליחות לניו-יורק כקצין ביטחון לסניף ניו יורק של אל-על. תפקיד שהסתיים בסתיו 1983 וחזר לישראל בקיץ 1983. השלים תהליך פרישה לגמלאות מצה"ל ופרש באופן רשמי באפריל 1984. לאחר השלמת לימודים [BA אוניברסיטת ת"א], באביב 1985 הצטרף לאגף הביטחון ב"אל על" ובקיץ 1986 התמנה לתפקיד סגן ראש אגף הביטחון למבצעים.
מזרח אירופה - בתפקיד זה, יצא כחבר במשלחת לגיבוש הסכם תעופה בין ישראל לפולין. בעקבות סדרת פגישות אותה הגדיר כ החלו להתבצע טיסות אל על לוורשה בשנת 1987. העיסוק במשא ומתן הזה היווה התחלה להתעניינות במתרחש במזרח אירופה בכלל והיהודים שם, בפרט. המשך מעורבות של מאירי, כנציג אגף הביטחון, בטיפול בפעילות "אל על" במדינות אירופה. ובעקבות זאת, בטיפול שנדרש מגל העלייה הגדול עם פתיחת שערי היציאה מברית המועצות. לפני ואחרי ביטולו של "מסך הברזל". בתחום טיפולו היו הקשרים עם מזרח גרמניה, צ'כוסלובקיה, בולגריה וברית המועצות עצמה. לדבריו
אבטחה מחוץ לישראל
אבטחת בית ספר יהודי - באביב 2002 יצא גדעון לסייע ל-Maurice (Chico) Sabbah פילנתרופ יהודי, שהקים בית הספר תיכון יהודי עם פנימייה בגרינסבורו צפון קרוליינה -. היה זה מוסד חדש לגמרי מהמסד ועד הטפחות. מאירי הקים בו מערכת אבטחה מקצועית שתענה על איומי הטירור שהפתיעו את ארצות הברית. בתפקיד זה עסק עד סוף 2006, ואז חזר לישראל.
ביטחון תעופה בסרביה - בשנת 2009 יצא גדעון לסרביה, לפרויקט שדרוג מערך התעופה הסרבי לרמה הנדרשת על ידי ההשוק האירופי המשותף. הפרויקט בוצע על ידי חברה שוודית ממלכתית. השוודים קיבלו עליו המלצות והעריכו את הניסיון המצטבר ולא נרתעו מהעסקת ישראלי. התקופה הייתה אחרי 'מלחמות הבלקן' כשרמת החשד בסרביה כלפי האירופאים עדיין גבוהה. הפעילות נעשתה בצוות רב לאומי: ראש הצוות מסלובניה, שוודי, איסלנדי ומאירי. שנשכר לנושא הביטחון.
לימודים
תואר שני - בשנים 09–2007 למד גדעון לתואר שני באוניברסיטת חיפה בנושא "ההיסטוריה של יהודי פולין ומזרח אירפה" וזאת בעקבות חשיפה ל"שורשים" שהחלה עוד בסוף שנות ה-80 והתחזקה בתחילת שנות ה-90 בעקבות שערי העלייה שנפתחו ב-ברית המועצות. סיים את הלימודים הפרונטליים אך לא השלים את יתרת החובות ועדיין לא זכאי לתואר השני.
פעילות אזרחית
פולין – גדעון חזר ב-2011 ומאז הוא מתנדב בעמותת "מצעד החיים". זה מעסיק אותו כ-3 שבועות בשנה כולל חופשת הפסח, אירועי יום העצמאות. וכן פעילויות נוספות הנוגעות לפולין ולהיסטוריה היהודית שם.
משפחה ומגורים
בספטמבר 1966 – נישא גדעון ליעל [ישראלי], מורה במקצועה ובת קיבוץ דגניה ב' ועברו להתגורר בנען. במשך השנים נולדו לזוג שלוש בנות: מיכל, עדי וענת.
מגורים
במרץ 1968 – השתחרר גדעון מצה"ל והמשפחה עברה להתגורר ביהוד. ביולי 1969 חזר גדעון לצה"ל. באוגוסט 1971 עברה המשפחה לירושלים. עד יולי 1972 שחזרה ליהוד. ביולי 1976 מעבר לשירות צפון, מגורים מושב נטועה, צמוד לבירנית. באוגוסט 1978 לאור התפקיד שקיבל במפקדת קחצ"ר ברמלה. בקיבוץ נען חיפשו מורה. יעל מאירי מורה וכך נכנסו לקיבוץ נען כשכירים. ביולי 1980 –במסגרת עבודתו של גדעון באל על עוברת המשפחה לניו יורק. באוגוסט, 1983 עם סיום השליחות בניו יורק. הבנות הגדולות היו כבר בסוף יסודי ותחילת תיכון לחצו מאוד לחזור לנען. לאחר התלבטות חזרה המשפחה לנען, במעמד של שכירים. בשנת 1989, נכנסה המשפחה לתהליך של "קבלה לחברות" ולאחר זמן נעשו חברים מן השורה בקיבוץ נען. בחודש אפריל 1992 יצאה המשפחה לניו יורק עד ספטמבר 1995 ומאז ועד עכשיו בנען.
מגדל צ'לסי
מגדל צ'לסי, נקרא גם מגדל אל-סלאם הוא גורד שחקים בגובה 250 מטרים, הממוקם על כביש שייח זאיד בדובאי, איחוד האמירויות הערביות. המגדל בן 49 הקומות משמש לצורך מגורים.
מגדל אל-סלאם הוא הבניין ה-47 בגובהו בדובאי, ואחד מבנייני המגורים הגבוהים בעולם. כשבנייתו הושלמה בשנת 2005, המגדל היה החמישי בגובהו בעיר.
מגדל אל-סלאם נקרא בעבר מגדל צ'לסי, מכיוון שבעבר היה חכור והופעל על ידי מלונות צ'לסי. במהלך בנייתו קיבל את השם 'מגדל אל-סלאם II' על שם הבניין הסמוך הישן יותר בשם Union Tower, אשר עבר בנייה כפרויקט 'מגדל אל-סלאם', אך שמו שונה ממגדל צ'לסי לאחר הרכישה.
משפט פון נוימן-מורגנשטרן
משפט פון נוימן-מורגנשטרן בתורת ההחלטות הוא משפט האפיון של פונקציית התועלת, והוא קובע שאם לשחקן יחס ההעדפות שלם וטרנזיטיבי, ואם יחס ההעדפות מקיים ארבע אקסיומות מסוימות, אז ניתן לתאר את יחס ההעדפות של השחקן באמצעות פונקציית תועלת ליניארית. פונקציה פשוטה כזו נוחה מאוד בניתוח משחקים בעלי תוצאות לא ודאיות, מכיוון שהתועלת של כל הגרלה L תהיה שווה לתוחלת התועלת של התוצאות לפי L.
מרחב הפעולה
תחילה אנו מניחים שמקבל ההחלטות עומד בפני מצב עם מספר סופי של תוצאות אפשריות:.
כדי לנתח סיטואציות שבהן תוצאת המשחק אינה ודאית, כלומר היא הגרלה על קבוצת התוצאות, יש להרחיב את יחס ההעדפות של השחקן להתפלגויות על O. הגרלה \, L שבה כל תוצאה אפשרית \, A_k יכולה להתקבל בהסתברות \, p_k תסומן על ידי, וקבוצת ההגרלות על \, O:
כאשר השתמשנו בסימון של הסימפלקס ה-K ממדי:.
מתברר שכדי להוכיח את המשפט עלינו להרחיב את יחס ההעדפות של השחקן להגרלות על הגרלות. הגרלה מורכבת \hat{L} שבה כל הגרלה \, L_j יכולה להתקבל בהסתברות \, q_j תסומן על ידי, וקבוצת ההגרלות המורכבות על \, O:
יחס ההעדפות ופונקציית התועלת
ברור שכדי לנתח משחק בצורה מתמטית עלינו לדרוש שיחס ההעדפות יהיה שלם, כלומר שהשחקן יכול להשוות בין כל שתי הגרלות מורכבות, ובנוסף יחס ההעדפות צריך להיות טרנזיטיבי, שהרי אם יחס ההעדפות אינו טרנזיטיבי אנו עלולים לקבל מצבים שיש בהם סתירה לוגית כמו למשל: "השחקן מעדיף במבה על פני בייגלה, ומעדיף בייגלה על פני ביסלי, אך הוא מעדיף ביסלי על פני במבה". יהי אם כן \succsim_i יחס העדפות שלם וטרנזיטיבי על, המייצג את העדפותיו של השחקן \, i.
נפנה להגדרת פונקציית התועלת. העתקה נקראת פונקציית תועלת המייצגת את יחס ההעדפות \succsim _i אם לכל הגרלה מורכבת  מתקיים:
יש לשים לב שלפי הגדרה זו ניתן לייצג יחס העדפות על ידי פונקציות שונות ורבות. למעשה, u היא פונקציית תועלת אורדינלית, כלומר מייצגת רק את סדר ההעדפות על התוצאות ואין בה שום חשיבות למידת ההעדפה של תוצאה כזו או אחרת. פונקציית תועלת נקראת ליניארית אם לכל הגרלה  מתקיים:
כלומר ה"ליניאריות" היא בהסתברויות על ההגרלות הפשוטות.
ארבע האקסיומות של פון נוימן ומורגנשטרן
הנחות יסוד:
הגרלה L, הגרלה בה נקבל תוצאה A_i בהסתברות p_i. נסמן:.
כאשר נגדיר הגרלה מורכבת באופן הבא:
היא הגרלה שבה: מתקיים ש L_i הגרלה,
תחת ההנחות הללו, ארבע האקסיומות בתועלת פון ניומן-מורגנשטרן הן רציפות, מונוטוניות, פישוט והצבה.
רציפות
עבור שחקן i מתקיים : לכל שלושה פרסים קיים  כך ש:
כלומר,עבור יחס ההעדפות שלעיל לגבי שלושה פרסים A,B,C ,קיים מספר  עבורו ניתן ליצור הגרלה חדשה בה השחקן יזכה בפרס C בסיכוי 1-\theta_i ובפרס A בסיכוי \theta_i, והשחקן יוותר אדיש בין הגרלה זו לבין זכייה בפרס B.
מונוטוניות
יהיו ונניח כי A\succ_i B אזי: אם ורק אם
כלומר,אם שחקן מעדיף את פרס A על פני פרס B, אזי הוא יעדיף כל הגרלה הנותנת לו את פרס A בסיכוי \alpha, על פני הגרלה הנותנת לו את A בסיכוי נמוך יותר.
אקסיומת הפישוט
לכל j=1,2...,J תהי L_j ההגרלה הפשוטה: