cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דגל ניו זילנד
מעמד חוקי
הדגל הלאומי מוגדר רשמית בחוק הגנת דגלים, סמלים ושמות, 1981. סעיף 5 (2) קובע כי הוא יהיה "הסמל של הממלכה, הממשלה והעם של ניו זילנד".
ימי דגל
ממשלת ניו זילנד מעודדת את אזרחי הממלכה להניף את הדגל הלאומי במהלך חגים ומועדים אחדים המשמשים לציון אירועים לאומיים.
דגל השבויים והנעדרים
דגל השבויים והנעדרים (באנגלית: POW/MIA flag, ראשי תיבות של Prisoner of war/Missing in action) הוא דגל אמריקני אשר מציין את דאגתם של אזרחי ארצות הברית לגורל שבויי ונעדרי המלחמה. הדגל נוצר על ידי "ליגת המשפחות הלאומית", ארגון של משפחות חיילים נעדרים ושבויים, והוא מוכר רשמית על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
דגל השבויים והנעדרים הוא הדגל היחיד שהונף מעל הבית הלבן פרט לדגל ארצות הברית ודגל הגאווה והדגל היחיד המוצג בתוך מבנה הרוטונדה של בניין הקפיטול.
מיקרורפטור
מיקרורפטור (שם מדעי: Microraptor, "מיקרו" מיוונית="זעיר", "רפטור" מלטינית="שודד") הוא סוג של דינוזאור קטן גוף ממשפחת דרומאוזאוריים, שחי בתקופת הקרטיקון התחתון, 120 מיליון שנה לפני זמננו.
מיקרורפטור היה דינוזאור מנוצה מעופף, והמאובנים שלו מראים כי היו לו אברות תעופה ארוכות גם על הרגליים הקדמיות וגם על הרגליים האחוריות, בתצורה של "ארבע כנפיים".
גילוי ותיארוך
מאובן מיקרורפטור הראשון שהתגלה היה למעשה אחד משני מאובנים של סוגים שונים, אשר כבר בשנת 1997 צורפו יחד באופן מלאכותי על מנת ליצור את המאובן המזויף שנקרא "ארכאורפטור". לאחר חשיפת הזיוף בשנת 2000 התברר כי הזנב של ארכאורפטור נלקח ממאובן של מיקרורפטור. בגלל פרשת הזיוף, הסוג מיקרורפטור הוגדר על פי מאובן אחר, המסומן בסימון הקטלוגי IVPP V 12330 שהתגלה רק בשנת 2000.
המאובן החשוב ביותר של מיקרורפטור, אשר מראה בבירור רישומי אברות תעופה ארוכות גם על הרגליים הקדמיות וגם על האחוריות, ידוע בסימון הקטלוגי IVPP V 13352, והתגלה בשנת 2003. אך גם מספר מאובני מיקרורפטור נוספים מראים בבירור רישומי נוצות.
כל מאובני מיקרורפטור התגלו בתצורת ג'יופוטאנג, המתוארכת בשיטה הרדיומטרית ארגון-ארגון לגיל של 120.3 מיליון שנה לפני זמננו, עם סטייה אפשרית של 0.7 מיליון שנה. שכבה זו מאוחרת מעט מתצורת יישיין, המתוארכת לגיל של 125 עד 121 מיליון שנה, וכמוה משויכת לביוטה של ג'הול. בתצורת ג'יופוטאנג התגלו גם מאובני העוף הקדום ג'הולאורניס, וכן מאובנים רבים אחרים של דינוזאורים, פטרוזאורים, יונקים קדומים ועוד.
אנטומיה ומורפולוגיה
מיקרורפטור הוא בין הדינוזאורים הקטנים ביותר הידועים למדע, בערך בגודל של עורב. משקל גופם של הבוגרים מן המין M. gui מוערך בקילוגרם אחד לכל היותר, ואורכם הכולל 77–90 סנטימטרים, מתוך זה כ-50 סנטימטר אורכו של הזנב. המין M. hanqingi גדול מעט יותר, באורך כללי של 95 סנטימטרים ומשקל מוערך של כ-2 קילוגרם. המאובנים המשויכים למין M. zhaoianus, הם הקטנים ביותר, ואורכם הכולל 48 סנטימטרים בלבד. כאשר הוגדר הסוג מיקרורפטור בשנת 2000, הוא הוצג על ידי מגליו כדינוזאור הקטן ביותר שהתגלה, ומשום כך זכה בשמו ("מיקרו" פירושו ביוונית "זעיר"). ואולם מאז התגלו מספר סוגי דינוזאורים קטנים אף יותר, כמו אפידקסיפטריקס.
מיקרורפטור הוא בעל תצורת גוף מפתיעה ושונה מן הדינוזאורים המנוצים והעופות הקדומים שהתגלו לפניו - היו לו נוצות תעופה ארוכות גם על הזרועות וגם על הרגליים האחוריות, כך שהתקבלה תצורה של "ארבע כנפיים". מאז גילוי מיקרורפטור התגלו מספר סוגים נוספים של דינוזאורים שהיו להם נוצות בעלות-קולמוס על כל ארבע הרגליים, למשל אנכיאורניס וצ'אנגיורפטור, וכיום נראה שתצורה זו הייתה נפוצה למדי. ואולם נוצות התעופה של אנכיאורניס קצרות יחסית, בעוד שאצל מיקרורפטור גם נוצות הרגליים האחוריות וגם נוצות הרגליים הקדמיות ארוכות, ובנוסף הן צרות, אסימטריות ומחודדות בדומה לאברות היד של עופות מעופפים בני-ימינו. כמו כן היו לו נוצות ארוכות מסודרות כמניפה בקצה זנבו הארוך. גופו היה מכוסה במעטה נוצות קצרות יותר, ועל ראשו הייתה ציצית נוצות קצרה, שהושוותה לזו של עיט פיליפיני.
שלד זנבו של מיקרורפטור ארוך מאוד ומורכב מחוליות רבות בלתי-מאוחות, בדומה לזנבות דינוזאורים רבים אחרים, ובניגוד לשלד הזנב הקצר והמאוחה של עופות בני ימינו. למיקרורפטור היו רגליים קדמיות ואחוריות ארוכות, עם אצבעות ארוכות מצוידות בטפרים ברגליים הקדמיות. כמו אצל שאר בני משפחת הדרומאוזאוריים, האצבע הפנימית ברגל האחורית הייתה מצוידת בטופר גדול, אם כי לא אימתני כמו הטופר של דיינוניכוס או ולוצירפטור. למיקרורפטור היה מעין מקור קצר בעל שיניים, ועיניו היו גדולות.
מחקר משנת 2012 מצא מלנין בנוצות מאובן מיקרורפטור, בהרכב הדומה לזה הנמצא בעופות בני-ימינו שצבעם שחור עם ברק סגלגל-ירקרק, כמו עורב שחור. עם זאת, מתוך רישומים מטושטשים במאובנים של מיקרורפטורים צעירים ניתן לשער שנוצותיהם היו בדגם צבעים מפוספס.
תעופה
ישנן השערות שונות לגבי תצורת "ארבע הכנפיים" המיוחדת של מיקרורפטור, באיזה אופן הוא השתמש בה ומה היו יכולות התעופה שלו.
במחקר שפורסם בשנת 2010, דגם משוחזר בפירוט של מיקרורפטור נבחן במנהרת רוח, על מנת לקבוע את תכונותיו האווירודינמיות בתצורות שונות של הכנפיים ובזוויות התקפה שונות. מסקנת המחקר הייתה שכאשר מיקרורפטור גלש כלפי מטה מענף גבוה, העילוי נוצר בעיקר מזרימת האוויר על פני זוג הכנפיים הקדמי הפרוש. בשלב זה הרגליים האחוריות היו משוכות לאחור, כך שזוג הכנפיים האחורי היה מקופל, ולא שימש ליצירת עילוי אלא לכל היותר להיגוי. אך לקראת הנחיתה על ענף אחר, מצב הגוף נעשה אנכי יותר והרגליים האחוריות הושטו קדימה על מנת לבלום את התנועה. כתוצאה מכך נפרש בשלב זה גם זוג הכנפיים האחורי מתחת לזוג הכנפיים הקדמי, כך שהתצורה הכללית דמתה לזו של מטוס דו-כנפי.
לפי מחקר זה מיקרורפטור בעיקר גלש מענף לענף, בדומה לסנאים מעופפים בימינו, ולפיכך היה שוכן עצים. החוקרים סברו שמיקרורפטור כמעט שלא ירד אל הקרקע, שכן הנוצות הארוכות על הרגליים האחוריות שלו הפריעו מאוד להליכה. המחקר לא פסל את האפשרות שמיקרורפטור גם עף למרחקים קצרים בטפיחות כנף, בדומה לעופות.
אורח חיים
מוסכם על מרבית החוקרים שמיקרורפטור השתמש באצבעותיו הארוכות לטיפוס על עצים, וגלש באוויר למרחקים קצרים בין ענפים ועצים. הרגליים האחוריות המנוצות שלו נראות מסורבלות מדי להליכה על הקרקע.
מקובלת הסברה שבדומה לשאר בני משפחת הדרומוזאוריים, מיקרורפטור היה טורף, וניזון מחולייתנים קטנים וככל הנראה גם מחרקים שלכד בצמרות העצים. במספר מאובני מיקרורפטור, כולל המאובן המפורסם IVPP V 13352, ניתן לראות את תכולת הקיבה, ונמצאו בה עצמות של יונקים ועופות קטנים, ובמקרה אחד אף עצמות דג. עם זאת לא ניתן לפסול את האפשרות שמיקרורפטור היה גם אוכל נבלות, בדומה לעורבים בני-ימינו.
העיניים הגדולות של מיקרורפטור הובילו להשערה שהוא היה פעיל בעיקר בלילה. אך חוקרים אחרים הטילו בכך ספק משום שלא ידועים בימינו עופות ליליים שצבעם שחור מבריק. הגוונים המבריקים בנוצות של עופות נגרמים על ידי שבירה של קרני אור השמש, ולכן אין בהם שימוש בלילה.
אבולוציה
מיקרורפטור מסווג למשפחת הדרומאוזאוריים, שהיא מן הקרובות ביותר לעופות מבין כל משפחות הדינוזאורים התרופודים, אך נחשבת בדרך כלל כענף מעט צדדי בהתפתחות הדינוזאורים לעופות. השלד שלו דומה מאוד לזה של כמה סוגי דרומאוזאוריים אחרים, כמו סינאורניתוזאור וצ'אנגיורפטור. בעקבות זאת קובצו סוגים אלו לתת-קבוצה חדשה "מיקרופרטוריים" (Microraptoria) הקרויה על שמו של מיקרורפטור.
למרות שמיקרורפטור נראה כמאובן מעבר מובהק בין דינוזאורים ועופות, הוא ככל הנראה מאוחר מכדי להיות אב קדום של העופות בני-ימינו. הוא חי לפני 120 מיליון שנה, כלומר מאוחר ב-30 מיליון שנה לערך מארכאופטריקס, אשר לעיתים קרובות נחשב לעוף הראשון. בדומה לארכאופטריקס, מיקרורפטור היה בעל זנב "דינוזאורי" ארוך ובלתי-מאוחה, אך הוא בן-זמנם של מספר מיני עופות קדומים שהתגלו גם הם בתצורת ג'יופוטאנג, כמו קונפוציוסאורניס ולונגיפטריקס, שהם כבר בעלי זנב מאוחה (פיגוסטיל) בדומה לעופות בני ימינו. גם תצורת ארבע הכנפיים של מיקרורפטור ייחודית, ורומזת שהוא מהווה ענף צדדי מעט באבולוציה של העופות. הדיאגרמה המפושטת להלן, על פי מיון מעודכן משנת 2013, מראה את מקומו של מיקרורפטור בהתפתחות האבולוציונית יחסית לעופות ולדינוזאורים מנוצים אחרים:
יהודה בן-מאיר
יהודה יעקב בן-מאיר (רוזנברג) (נולד ב-27 ביולי 1939) הוא פסיכולוג, עורך דין, פעיל ציבור ישראלי וחבר הכנסת מהכנסת השביעית עד הכנסת העשירית. כיום מכהן כעמית מחקר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
ביוגרפיה
נולד ב-1939 בניו יורק ועלה בצעירותו עם משפחתו לישראל. אביו היה ד"ר ישראל שלמה בן-מאיר, שהיה מראשי המפד"ל. למד בישיבת היישוב החדש ובישיבה יוניברסיטי.
בעל תואר דוקטור בפסיכולוגיה. החל מ-1961 מרצה באוניברסיטת בר-אילן. ב-1962 הצטרף למפד"ל ומאז כיהן בשורת תפקידים בהנהלת המפלגה ומוסדותיה. בין התפקידים בהם כיהן:
בן מאיר נכנס לכנסת השביעית אחרי פטירת אביו ב-1971. כיהן כחבר בוועדות הכנסת השונות, וכיהן כנציג המפד"ל בכנסת מאז ועד 1984. ב-11 באוגוסט 1981 מונה לסגן שר החוץ תחת יצחק שמיר בממשלת ישראל התשע עשרה. הוא המשיך בתפקידו זה גם בממשלת ישראל העשרים. בשלהי הכנסת העשירית פרש יחד עם זבולון המר מהמפד"ל והקים עמו סיעה בשם גשר - מרכז ציוני דתי, אך לאחר זמן קצר חזרו השניים למפד"ל.
לאחר שעזב את הכנסת ב-1984, פנה ללמוד משפטים והפך לעורך דין.
משמש כעמית מחקר וראש פרויקט דעת קהל וביטחון לאומי במכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב.
משה פרנבך
משה (מוזס) פרנבך (בגרמנית: Moses Fernbach; י"ט אייר ה'תרנ"ג, 5 במאי 1893 בפלסברג ׁ(Felsberg), גרמניה - 1983,תל אביב, ישראל) פעל לשיקום קהילת יהודי ברלין בתום מלחמת העולם השנייה והנהיג אותה עד לחידוש חיי הקהילה בכל תחומי החיים.
בתקופת השואה, פרנבך ומשפחתו שהו במקומות מסתור שונים באזור ברלין, וכך הצליחו לשרוד.
רקע היסטורי
יהודי גרמניה הואשמו, לא אחת, באי ראיית הנולד בתקופת עלייתו של המשטר הנאצי. האשמות אלה אינן מביאות בחשבון את הקשרים ההדוקים שהתקיימו בין היהודים בגרמניה לגרמנים. היהודים בגרמניה היו מעורבים ופעילים בתחומים רבים במדינה. בכלל זה לחמו יהודים שכם-אל-שכם לצד גרמנים במלחמת העולם הראשונה וחלקם קיבלו את אותות צלב הברזל. בתום מלחמת העולם השנייה נכתב מעט, יחסית, על תולדות יהדות גרמניה ועל ליל הבדולח.
ביוגרפיה
משה פרנבך נולד בפלסברג, גרמניה. שמות הוריו: מרים (Malchen) וצבי יהודה. במלחמת העולם הראשונה (1918-1914) שירת בצבא הגרמני.
בשנת 1919, בתום מלחמת העולם הראשונה, העקבות תוצאותיה לגבי גרמניה אשר התבטאו במשבר כלכלי והתנגדויות פנימיות, הוא נטל פיקוד על המשמר האזרחי בעיר מגוריו רקלינגהאוזן (Recklinghausenׂׂ), כממלא מקום המפקד האחראי, והיה ממונה על 3000 איש שהגנו על העיר מפני ביזה.
פרנבך, שהיה מורה בבית-ספר יסודי, פעל בִקהילות הלנתאל (Hellenthal), בלומנתאל (Blumenthal), שליידן (Schleiden), גמונד (Gemünd) וקאל (Kall).
בשנת 1927 הוא העתיק את מגוריו עם משפחתו לעיר שליידן (Schleiden) שבחבל האייפל (Eifelׁׁ) שבמערב גרמניה, מכיוון שהוצעה לו שם משרת הוראה.
ההיסטוריון הנס-דיטר ארנץ (Hans Dieter Arntz), כותב בספרו Judenverfolgung und Fluchthilfe im deutsch-belgischen Grenzgebiet (רדיפות היהודים ועזרה בבריחה באזור הגבול הגרמני-בלגי) על תולדות יהודי שליידן, גמונד (GEMUND) ובלומנתאל משנת 1900. בספרו זה הוא כותב את תולדות חייו של משה פרנבך וכמו כן הוא פונה ומבקש מראשי העיריות של הלנתל ושליידן, לכבד את זכרו של המורה היהודי לדת מוזס פרנבך בצורה כלשהי.
הוראה והנהגה בקהילת יהודי חבל האייפל
משה צימרמן כותב בספרו: גרמנים נגד גרמנים שלא הרבה נכתב על יהדות גרמניה בתקופה שבין ליל הבדולח ובין התקופה בתום ואחרי מלחמת העולם השנייה. אין להסתפק בעיסוק בסיפורים של קורבנות השואה, חשוב לעסוק גם בעשייה החיובית – תחום שלם שאינו זוכה לחשיפה על-פי רוב. פעילותו של משה פרנבך היא דוגמה ומופת של מנהיגות ואי-קבלת הדין, נטילת היוזמה תוך פעולה ללא היסוס, בנייה וקוממיות ולא רק חורבן, מחויבות לטובת הכלל מול כל הקשיים האישיים.
משנת 1936, פרנבך, בנוסף להיותו מורה דת היה גם יושב ראש ונציג הקהילה היהודית במחוז שליידן לשעבר. בשנת 1940, בעת ששהה כבר בקאל, נכפה עליו לטפל בפירוק הקהילה עד לישוב מחדש משליידן לקאל. משנת 1938 הוא היה אחראי לתפילות בבית הכנסת בבלומנתאל. כמו כן הוא ניהל את המיומנויות המגוונות של חיי הקהילה היהודית וניהול בית הספר היהודי עד שנת 1940.
סוף המלחמה והקמת הקהילה היהודית בברלין מהריסותיה
כאמור, לאחר המלחמה פנה לפעול במרץ רב לַהֲקמתה-מחדש של הקהילה היהודית בברלין, והדבר זכה לציון בִכתב על ידי מובילי הקהילה בְ-1/9/1947, וכך כתבו:
מדיווחיו של משה פרנבך ניתן ללמוד על פועלו לארגונה מחדש של הקהילה בברלין:
מעניינת אמירתו הנוספת של פרנבך, כי מאגר נוסף של מרשם אוכלוסין שנמצא כלל טופסי מידע אישי על כל חברי ה-NSDAP, כולל תמונות-דרכון, אשר נלקחו על ידי האמריקנים, לאחר שהרוסים לא חפצו בהם. כמזכיר ראשי זמני הפיק פרנבך 10,000 שאלונים לרישום היהודים. ב-1947 נרשמו כל 8000 חברי הקהילה היהודית, 1350 מתוכם שרדו במחתרת, וּ-3500 מתוכם חיו בנישואי-תערובת, או שבן/בת-זוגם/ן התגייר/ה.
עם תום המלחמה, פרנבך היה אחראי להחייאתה ולהנהגתה של הקהילה היהודית בברלין.
במאי תיאטרון
במאי תיאטרון הוא הדמות המרכזית בתחום העשייה התיאטרונית. הוא אמור לראות תמונה כוללת, לנתח ולפרש מחזה, לתזמר העלאה של מחזה ולהבטיח את איכות ושלמות המוצר התיאטרוני, על ידי איחוד המאמצים, האמצעים, והכלים השונים של ההפקה. הבמאי עובד עם המפיק, המחזאי ויתר בעלי התפקידים בהפקה, לרבות השחקנים. הבמאי משמש למעשה מנהל אמנותי של ההפקה, והוא מנצח על כלל פעילויות ההפקה - תחקיר, משחק, עיצוב במה, עיצוב תלבושות, עיצוב תאורה, עבודת במה, עיצוב סאונד וכל התכנים הפילוסופיים והאמנותיים. לצד הבמאי פועל המפיק, המנהל את הנושאים הטכניים של ההפקה (שאינם קשורים לתוכן האמנותי של היצירה) כמו התקציב ולוחות הזמנים.
בתיאטרון המודרני, הבמאי הוא בדרך כלל מוביל החזון. הוא מחליט על התפיסה האמנותית והפרשנות של הטקסט. יש במאים השותפים גם ליצירת וכתיבת הטקסט, אם על ידי ליווי המחזאי בתהליך היצירה במחזות חדשים, על ידי עיבוד מודרני של מחזה קלסי, או עיבוד טקסט ספרותי או דוקומנטרי למחזה. ידועה גם התופעה של מחזאים שמביימים את מחזותיהם בעצמם, כמו מייק לי הבריטי, חנוך לוין, הלל מיטלפונקט, פיטר ברוק, אריאן מנושקין ואחרים.
תפקיד הבמאי, כמתואר לעיל, הוא חידוש בהיסטוריה של התיאטרון, שראשיתו באירועים בודדים בסוף המאה ה-19 ומיצובו במרכז העשייה התיאטרונית נפוץ מאז ראשית המאה ה-20. לפני כן השחקנים והמחזאי היו אחראים להפקת המחזה ותיאום פעילויות המשתתפים. למרות שיש עדיין הפקות וקבוצות תיאטרון הפועלות ללא במאי, הבמאי נחשב היום לדמות חיונית בתהליך יצירת המופע התיאטרלי.
מרכיבים רבים יוצרים את סגנונו הייחודי של הבמאי ואת שפת התיאטרון האישית שלו. בהם:
רוב הבמאים עובדים במסגרת קבוצות תיאטרון קיימות כחלק מאנסמבל הבמאים של הקבוצה. מקצתם מקימים קבוצת תיאטרון שהם מנהלים ובמסגרתה מביאים לידי ביטוי את ה"אני מאמין" התיאטרוני הייחודי שלהם. דוגמאות: אריאן מנושקין שהקימה את תיאטרון השמש המפורסם בפריז, פיטר ברוק שהקים את המרכז הבינלאומי ליצירה תיאטרונית ולמחקר תיאטרוני בפריז, יבגני אריה שהקים את תיאטרון גשר, רנה ירושלמי שהקימה את אנסמבל עיתים, דורון שמש שתורם לקהילת נוער, אוריאל זוהר שהקים את תיאטרון הטכניון ועוד.
אליעזר מזור
אליעזר מָזוּר (15 ביולי 1892 – 15 באוקטובר 1970) היה תעשיין, איש עסקים ופעיל ציבור ישראלי, מחלוצי ענף היהלומים בארץ ישראל, נשיא התאחדות תעשייני היהלומים בישראל ויו"ר התאחדות בעלי הבתים בישראל.
ביוגרפיה
חיים אליעזר מזור נולד בזגורוב שבפולין לרב מאיר צבי מזור, שהיה רב בזגורוב, ברדזיבה ובוורשה, ולרחל, בתו של הרב אברהם אבא גרינפלד, שהיה רב בזגורוב. אחיו, אליהו מזור, היה מראשי הקהילה היהודית בוורשה ולימים חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל.
לפני מלחמת העולם הראשונה הקימו האחים – אליהו מזור, אליעזר ואהרון, ביחד עם האב – מאיר צבי, את חברת "אחים מזור" ליבוא, שהייתה מהחברות הגדולות והמסועפות בפולין. אליעזר מזור עמד בראש הסניף של החברה בלודז'. כמו כן נמנה עם ראשי ההסתדרות הציונית בלודז' והיה פעיל בלשכת המסחר המקומית. בשנות העשרים רכש פרדסים בארץ ישראל.
באוגוסט 1939, חודש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיע לארץ ישראל לצורך השקעותיו. עם פרוץ המלחמה הצליח להעלות את אשתו וילדיו לארץ. בארץ המשיך להפעיל את חברת "אחים מזור" עם אחיו אליהו וד"ר יהושע מזור.
בשנת 1941 ייסדה השותפות מפעל ליהלומים, שהיה מהראשונים בתעשיית היהלומים בארץ ישראל. המפעל פעל עד סוף שנות החמישים. מאז המשיכו האחים מזור לפעול בתחום המסחר וההשקעות.
מזור כיהן בוועד ההצלה של הסוכנות היהודית, כיו"ר התאחדות בעלי הבתים וכשופט עירוני.בשנת 1951 נבחר לנשיא התאחדות תעשייני היהלומים בישראל, תפקיד בו כיהן עד לפטירתו בשנת 1970. בשנת 1999, העניקה לו ההתאחדות את התואר "יקיר תעשיית היהלומים".
מזור היה נשוי עד לפטירתו לאיטה לבית כהן, הוא הותיר אחריו שני בנים ובת. בנו, פרופ' יהודה מזור, היה כימאי, ראש המחלקה לכימיה אורגנית במכון ויצמן למדע.
רולקס
רולקס (Rolex SA) הוא יצרן שווייצרי של שעוני יד. שעוני רולקס, כמו שעונים שווייצריים רבים אחרים, נחשבים במקומות רבים בעולם כסמל סטטוס. רולקס הוא היצרן הגדול ביותר של שעוני יוקרה, עם ייצור של למעלה מ-2,000 שעונים ביום והכנסות שנתיות של כ-4.7 מיליארד דולר (נכון לשנת 2016). בשנת 2016 דרג המגזין פורבס את רולקס במקום ה-64 בין 100 המותגים הגדולים בעולם, זהו המקום הגבוה ביותר בדירוג ליצרן שעונים.
היסטוריה
בשנת 1905 ייסדו האנס וילסדורף וגיסו אלפרד דייוויס את חברת "וילסדורף ודייוויס" בלונדון. עיקר עסקיהם התמקדו אז ביבוא מנגנוני שעונים מתוצרת הרמן אגלר השווייצרי ושימוש בהם לבניית שעוני איכות. את שעוני היד הראשונים שלהם מכרו לחנויות תכשיטים אשר חרטו את שמם על לוח השעות של השעון. ראשי התיבות של וילסדורף ודייוויס (W&D) הופיעו בחלקו הפנימי של מבנה השעון.
בשנת 1908 רשם וילסדורף את השם רולקס כסימן מסחר ופתח משרד בעיר לה שו-דה-פון (La Chaux-de-Fonds) בשווייץ. וילסדורף העתיק את פעילותו בתחום השענות מבריטניה לשווייץ משיקולי מס על המתכות מהן יוצרו השעונים (כסף וזהב). ב-15 בנובמבר 1915 נרשמה רולקס כחברה. רולקס הוא שם מומצא ומקורו אינו ברור עד היום. לטענת וילסדורף הוא חיפש שם שניתן להגותו בקלות בכל שפה. על פי גרסה עממית אחת, שאין לה תימוכין, מקורו של השם בביטוי הצרפתי "מצוינות בשענות" (horlogerie exquise). על פי גרסה אחרת מקורו של השם בצליל הנשמע כאשר מותחים את קפיץ השעון. בשנת 1919 העתיק וילסדורף את החברה לעיר ז'נבה שם החלה לפעול בשם "חברת השעונים רולקס" (Rolex Watch Company). מאז שונה שמה של החברה פעמיים: תחילה לשם Montres Rolex, SA ולבסוף לשם הקיים היום, Rolex, SA.
לאחר מות אשתו בשנת 1944 ייסד וילסדורף את קרן האנס וילסדורף, שבה הפקיד את מניותיו בחברה, ובכך הבטיח כי תמיד יועבר חלק מהכנסות החברה למפעלי צדקה. החברה נמצאת בבעלות הקרן הפרטית עד היום ומניותיה אינן נסחרות בבורסה.
חידושי החברה
בין החידושים הרבים שפיתחה רולקס בתחום שעוני היד בולטים שעון הצלילה הראשון, שעון היד הראשון עם תאריכון על לוח השעות, השעון הראשון בו ניתן לקרוא את השעה בשני אזורי זמן, ויצרן שעוני היד הראשון שקיבל תו תקן כרונומטר ממכון התקנים לבדיקת הכרונומטר השווייצרי. עד היום רולקס מייצרת את המספר הגדול ביותר של שעוני-יד העומדים בתקן כרונומטר.
רולקס טיפחה לאורך שנות פעילותה את תדמית שעוניה כמכשירי מדידה המתאימים לתנאים קיצוניים, צלילה, טיסה וטיפוס הרים ופתחה לצרכים אלה דגמי שעונים מיוחדים. אחד מדגמי שעוני היד של החברה Rolex GMT Master II פותח במיוחד לבקשת חברת התעופה פאן אמריקן כדי לסייע לטייסיה בטיסות בין-יבשתיות. בשנת 1953 ענדו מטפסי ההרים הילרי וטנזינג שעון רולקס כאשר טיפסו לפסגת הר אוורסט.
דגמי החברה
רולקס מייצרת שעונים בשלושה קווים עיקריים: Oyster Perpetual, Professional ו-Cellini. בעוד שדגמי Oyster ו-Professional הם דגמים מקצועיים באופיים, דגמי Cellini הם דגמים מהודרים יותר. בכל אחד מקווים אלה מספר גדול של דגמים. החל משנת 1946 יזם האנס וילסדורף ייצור שעוני רולקס תחת מותג זול יותר בשם "טיודור" (Tudor) הנמכר באזורים שונים בעולם.
מחיריהם של דגמי שעוני רולקס הנפוצים נעים החל מאלפי דולרים בודדים ועד לעשרות אלפי דולרים לשעוני הצלילה העשויים זהב. מחירי חלק משעוני החברה, המיוצרים בסדרות מוגבלות ומיוחדות, הם מעל ל-100,000 דולר. כך למשל, שעון מדגם Rolex Oyster Perpetual Day-date Special Edition הוצע למכירה בשנת 2008 במחיר של 192,500 דולר בארצות הברית.
רולקס בתרבות העממית
השחקן פול ניומן שידוע בתור חובב רולקס מושבע ענד שעון רולקס מדגם "דייטונה" (Daytona) החל משנת 1972, לאחר שאשתו העניקה לו את השעון שעל צידו האחורי חרוט המשפט: "נהג לאט, ג'ואן". בזכות תדמיתו של ניומן, חלק מדגמי רולקס נודעו בשם שעוני "פול ניומן" והפכו לפריט אספנים.
דמותו של ג'יימס בונד, אותה יצר איאן פלמינג, עונדת שעון רולקס עשוי פלדת אל-חלד מדגם Rolex Oyster Perpetual בסדרת הסיפורים שכתב. בתשעת הסרטים הראשונים של ג'יימס בונד, אשר יצאו לאקרנים בין 1962-1974, הוא ענד שעוני רולקס, כך גם בסרטים "רצח בעיניים" (1985) "007 באזור המסוכן" (1987) ו"רישיון להרוג" (1989). בשאר סרטי ג'יימס בונד הוא הופיע עונד שעונים מתוצרת סייקו ואומגה.
במחנה גדנ"ע
במחנה גדנע היה כתב עת לנוער של פיקוד הגדנ"ע. יצא לאור מלפני קום המדינה ובהמשך בהוצאת משרד הביטחון ועד תחילת שנות ה-90, עת הוחלט על צמצום מספר הביטאונים הצבאיים. בגלגוליו הראשונים נקרא: "עלומים", "ניב עלומים" ו"במחנה עלומים".
עיתון נוסף שהחל לצאת במקביל בשנות החמישים, "במחנה גדנ"ע למתערה", פנה במיוחד אל הנוער העולה וקישר בין תושבי מחנות העולים והמעברות ל"ישראל הוותיקה". בהמשך שינה את שמו ל"באהלי גדנ"ע" וביולי 1959 אוחד עם ב"מחנה גדנ"ע". בני נוער הוזמנו להשתתף בכתיבה והקבועים שבין הכותבים הצעירים זכו למעמד של כתבים צעירים (כ"צים). אסתר ברזל ניהלה את הכתבים צעירים, וסייעו בידה גם יורם טרה לב ואביטל מוסנזון.
עם הכתבים הצעירים של כתב העת נמנו אברהם בן-עזרא, הגר שפר, פנחס גייסטמן, דן אלמגור, דן לאור, גפי אמיר, גולן יוכפז, גיא בכור, מנחם בן, עמנואל רוזן ואמיר גבע. אחד המדורים הפופולריים של במחנה גדנ"ע היה "קלשון" - אסופת בדיחות בעריכת יהושע (יוש) הלוי, בהשתתפות קבועה של הכותבים אברהם בן-עזרא, עלי מוהר, פנחס גייסטמן, פנינה שרפסקי ואחרים.
עם עורכיו וכתביו של ב"מחנה גדנ"ע" נמנו: מרדכי נאור (עורך בשנים 1971-1962), זאב ענר, יורם טהרלב, יוסי גמזו ויהודה אטלס (סגן עורך בשנים 1961–1966), עלי מוהר, אמיר חצרוני, אהד זמורה (מזכיר המערכת בראשית שנות ה-50), דן אלמגור, רחל חלפי, ירמיהו יובל, זאב סגל, יורם דינשטיין, יוסי שריד.
זינה קלאי-קלייטמן
זינה קלאי-קלייטמן היא דיפלומטית ישראלית בדימוס. כיהנה כשגרירת ישראל באוקראינה ובקרואטיה.
ביוגרפיה
קלאי-קלייטמן נולדה בקישינב (כיום בירת מולדובה, בעבר חלק מברית המועצות). אביה היה מהנדס ואימה עובדת טקסטיל.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון עלתה לישראל ולמדה מדעי המדינה באוניברסיטה העברית, עם התמחות בסובייטולוגיה. את הקריירה הדיפלומטית שלה החלה בשנת 1986.
כשגרירה באוקראינה
בשנת 2009 נערכה ביקורת של משרד מבקר המדינה על התנהלות לשכת הקשר נתיב. קלאי-קלייטמן מסרה לעורכי הביקורת כי השיבושים בקשר שבין שליחי משרד החוץ בשגרירות ישראל בקייב לבין שליחי נתיב נבעו מ"היעדר הסדרה ברורה בכל הקשור לכפיפויות, שאינו מחייב את נציגות נתיב לדווח לה או לתאם את הפעילות עם השגרירות", אך דו"ח המבקר בנושא התפרסם רק ב-2013, לאחר סיום תפקידה.
בשנת 2010, בעת שכיהנה כשגרירת ישראל באוקראינה נבחרה קלאי-קלייטמן לרשימה השנתית של 10 הנשים הזרות שלהן ההשפעה הרבה ביותר באוקראינה של השבועון האוקראיני "פוקוס", הנחשב לאחד המובילים במדינה. בין הנימוקים לבחירתה היו פועלה של קלאי-קלייטמן "להביא לסיומו את פרויקט ביטול האשרות בין אוקראינה לבין ישראל, דבר שמצפים לו 70 אלף תיירים, וכן אוקראינים רבים שקרוביהם וחבריהם התיישבו במולדתם ההיסטורית", אך גם "הסגרות עבריינים לאוקראינה. קייב מעוניינת בפושעים נמלטים רבים השוהים כעת בארץ הקודש"
באוקטובר 2010 נבחר ראובן דינאל להחליפה בתפקיד.
משחק שוק
משחק שוק הוא דוגמה למשחק בצורה קואליציונית. המשחק הוא למעשה הסתכלות על מודל של שוק (שבו נמצאים מצרכים, צרכנים ויצרנים) בתור משחק בצורה קואליציונית.
המודל
אל השוק מגיעים קבוצת יצרנים \;N\;, שמטרתם היא, כמובן, להרוויח כמה שיותר כסף. בשוק נמכרים \;L\; מצרכים. כל יצרן מאופיין על ידי שני אלמנטים: (היצרן ה \;i\; מאופיין על ידי )
במילים, שוק מוגדר על ידי קבוצת השחקנים ואפיונם (הם מגדירים את קבוצת המצרכים).
השימוש במודל
בניתוח המתמטי של מודל משחק השוק מניחים כבר שנוצרו הקואליציות הטובות ביותר (כאמור, ניתן להניח שנוצרת הקואליציה הגדולה ביותר) והניתוח אינו עוסק ביצירת הקואליציות אלא באופן חלוקת הרווח בין החברים בקואליציה.
העניין שלנו בניתוח הוא בהבנת מושג הליבה של השוק. כדי לעשות זאת אנו מתאימים לכל שוק - משחק בצורה קואליציונית (וירטואלי) ועל ידי "הלבשת" המשחק הקואליציוני על השוק ניתן לחקור את הליבה שלו (כליבה של משחק בצורה קואליציונית).
לכל שוק (קבוצת השחקנים והאפיון שלהם) ניתן להתאים משחק בצורה קואליציונית, אשר יקרא משחק שוק. ההפך אינו נכון לא לכל משחק ניתן להתאים שוק. רק משחק שניתן להתאים לו שוק - יקרא משחק שוק.
המשחק
במשחק היצרנים מתאגדים בקואליציה על ידי כך שהם מאחדים ביחד את סלי המצרכים של חברי הקואליציה ומחלקים מחדש את המצרכים כך שסך כל הרווח של הקואליציה יהיה מקסימלי.
הגדרה
משחק בצורה קואליציונית מוגדר על ידי הזוג כאשר \;N\; היא קבוצת השחקנים ו \;v\; היא הפונקציה הקואליציונית. במשחק השוק קבוצה השחקנים \;N\; היא קבוצת היצרנים והפונקציה הקואליציונית \;v\; מוגדרת באופן הבא:. כלומר – הפונקציה הקואליציונית מתאימה לכל קואליציה את הרווח המקסימלי שהיא יכולה להרוויח אם תעשה את החלוקה בצורה חכמה (בצורה שתביא למקסימום את הרווח של כל הקואליציה).
עזראל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מלחמת טורקיה–ארמניה
רקע
משך ארבעים שנה, החל בקונגרס ברלין ב-1878 ועד לחתימת הסכם ברסט-ליטובסק ב-1918 שלטה רוסיה בקווקז הקטן ובצפון-מזרחה של אסיה הקטנה. מכוחו של הסכם זה ויתרה רוסיה על קארס, ארדהאן ובתומי (גאורגיה המודרנית) ואלה נמסרו לאימפריה העות'מאנית. אזור עבר הקווקז שגם עליו ויתרו הרוסים, הוכר כרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, אך פדרציה קצרת ימים זו התפרקה כבר במאי 1918 לשלוש ישויות נפרדות – הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה והרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. עד מהרה התחדש מצב הלחימה בין האימפריה העות'מאנית לבין הארמנים והגאורגים. העות'מאנים מצידם הקימו את צבא האסלאם בהוראתו של שר המלחמה, איסמאיל אנוור פאשה, במטרה להמשיך במלחמה בקוקז והגיעו עד באקו באזרבייג'ן; ואילו הגאורגים והארמנים מאידך סירבו להכיר בתנאי הסכם ברסט-ליטובסק. שורה של קרבות שברובם ניצחו העות'מאנים הובילה להסכם בתומי ב-4 ביוני 1918 שסיים את מצב הלוחמה בין העות'מאנים לארמנים.
הפסקת האש של מודרוס שנחתמה ב-30 באוקטובר 1918 החזירה את המצב לקדמותו, והעות'מאנים נאלצו לסגת מכל השטחים שכבשו בזירה זו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בריק שנוצר עם נסיגת העות'מאנים הוקמה ב-1 בדצמבר 1918 רפובליקת קארס או בשמה הרשמי "הרפובליקה של דרום מערב הקווקז" (Cenubî Garbi Kafkas Cumhuriyeti). הרפובליקה אשר הוקמה על ידי התושבים המוסלמים בשטחי הנפות קארס וארדהאן במזרח טורקיה של ימינו ופלך ירוואן (ארמניה) ואובלסט בתומי, אוייזד אחלציחה ואוייזד אחלכלכי (גאורגיה), התקיימה כיישות חצי עצמאית עד שנכבשה בידי הבריטים באפריל 1919. בד בבד, נחתו כוחות בריטים בבתומי (הרפובליקה של בתומי) והחלו להתמקם בחופיו הדרום-מזרחיים של הים השחור במטרה להקים ראש גשר אל הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה.
קיומה של ארמניה כמדינה עצמאית היה לעובדה מוגמרת שנתיים לפני שהעניין הוסדר בהסכם בינלאומי רשמי, אולם גבולותיה והיקפה היו מונחים עדיין על שולחן המשא ומתן. סבלם של הארמנים בזמן המלחמה הביא את נשיא ארצות הברית וודרו וילסון להציע לועידת השלום בפריז להרחיב את גבולותיה של ארמניה. תוכניתו של וילסון, שנודעה לימים בכינוי "ארמניה הווילסונית", התקבלה באופן חלקי על דעתה של הוועידה ונכללה אגב שינויים בהסכם סוור שנחתם על ידי נציגי העות'מאנים ביום 10 באוגוסט 1920 בצרפת. לפי הסכם סוור יועדה ארמניה להשתרע על רוב שטחה של מזרח אסיה הקטנה, מואן בדרום ועד טרבזון שלחופי הים השחור בצפון-מערב, וזאת בנוסף לשטחה של ארמניה בקווקז הנמוך עצמו (שטחי הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה בחלק של האימפריה הרוסית). הישגיהם הפוליטיים של הארמנים היו מנוגדים בתכלית למטרתה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בראשות מוסטפא כמאל, שמטרתה המוצהרת הייתה להדוף כל שלטון זר מתחומי אסיה הקטנה. בנוסף לכך, המפה ששורטטה בסוור לא שיקפה את המצב בשטח בפועל, והלכה למעשה שלטו הטורקים בכל שטחי אסיה הקטנה שיועדו לארמניה לפי הסכם סוור, למעט אזור קארס ואדיר שליד הר אררט.
קרבות אולטו
בינתיים נחתם הסכם סוור והארמנים ניסו לכבוש את אולטו בשנית. בקרב אולטו השני שהחל ב-3 בספטמבר 1920 כבר השתתפו ארבעה מגדודי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בפיקודו של מוסה קזם קראבקיר אשר הדפו את הארמנים תוך יומיים מאזור אולטו כולו. קראבקיר ניצל את התנופה שהשיג והמשיך לתוככי ארמניה ב-20 בספטמבר 1920, דבר שהביא את ממשלת ארמניה להכריז מלחמה על הטורקים ב-4 בספטמבר 1920.
המלחמה
ב-28 בספטמבר 1920 כבשו הטורקים את סרקמיש ואת קאיזמן והתקדמו לכיוון קארס, אך ההתקפה על קארס התעכבה בשל התנגדות ארמנית. הלוחמה לוותה במעשי איבה כנגד אוכלוסייה אזרחית בידי שני הצדדים גם יחד.
בתחילת אוקטובר 1920 פנתה הממשלה הארמנית אל המעצמות הגדולות בבקשה לסיוע, אך אלה היו טרודות בדיכוי התקוממויות מקומיות - הבריטים בעיראק, הצרפתים בדרום אנטוליה, והאיטלקים באזור אנטליה. גאורגיה השכנה הכריזה מצידה על נייטרליות. היחידים שבאו לעזרתם של הארמנים היו הרוסים אשר שלחו שליח לירוואן וזה חתם ב-24 באוקטובר 1920 על הסכם שהבטיח תמיכה לארמנים, במיוחד בכל הנוגע לשלטונה בקארס. משהגיע הדבר לידיעתו של קראבקיר הוא תקף את קארס בו ביום. הארמנים לא נלחמו על הגנת העיר אלא נטשוה, וב-30 באוקטובר 1920 שלט קראבקיר בעיר. הכוח הטורקי המשיך להתקדם וחדר לשטחיה של ארמניה של ימינו, ולאחר כשבוע, ב-7 בנובמבר 1920 נכבשה אלכסנדרופול, היא גיומרי של ימינו (בעבר לנינקאן). קראבקיר מיקם את מפקדתו באלכסנדרופול והציג לארמנים אולטימטום לפיו אם לא יכנעו יכבוש את ירוואן. הארמנים השתהו אך משהחל קראבקיר להתקדם לעבר העיר, נכנעו ביום 18 בנובמבר 1920 והפסקת אש נכנסה לתוקפה. תנאי הכניעה נדונו בין קראבקיר לשר החוץ של ארמניה, ובסופו של משא ומתן נחתם הסכם אלכסנדרופול ב-2 בדצמבר 1920, ולפיו אולצו הארמנים להתפרק מעיקר נשקם ולוותר על כל השטחים שניתנו להם מכוח הסכם סוור.
תוצאות המלחמה
מבחינתה של ארמניה הסתיימה המלחמה בתוצאה הרת אסון. מעבר לאבדן שטחים בהיקף נרחב, שרדה ארמניה העצמאית יומיים בלבד לאחר הסכם אלכסנדרופול, שכן הצבא האדום שהחל את פלישתו מכיוון אזרבייג'ן שבוע לפני כן, כבש את ירוואן ב-4 בדצמבר 1920 ובכך באה עצמאותה של המדינה המותשת אל קיצה.
הסכם אלכסנדרופול שהיה ההסכם הבינלאומי הראשון עליו חתמה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, הבטיח לטורקים את שליטתם במזרחה של אסיה הקטנה וערב לשקט שאיפשר להפנות כוחות למלחמות נגד היוונים והצרפתים. ההסכם אף סלל את הדרך להסכם קארס שנחתם 10 חודשים לאחר מכן ואשר הסדיר באופן סופי את קו הגבול של טורקיה וברית המועצות.
ייבוש החולה
ייבוש החולה היה מבצע הנדסי בעמק החולה בשנות ה-50 של המאה ה-20, במהלכו יובשו אגם החולה והביצות סביבו על ידי קק"ל, בשטח של כ-62,000 דונם, לצורך הגדלת שטח הקרקע הזמין לעיבוד חקלאי. ייבוש החולה היה אחד המפעלים ההנדסיים הגדולים והחשובים בשנים הראשונות של מדינת ישראל ונודעה לו חשיבות סמלית רבה, אולם במרוצת השנים הסתבר שבצד התועלת יש גם לא מעט נזקים לסביבה, ומאז תחילת שנות ה-90 הוחל בהצפה של חלק מהשטחים שיובשו. בנוסף היה הייבוש חלק ממפעלי המים הכוללים באזור, נועד להפגין את ריבונותה של ישראל בשטחים המפורזים והביא לפרוץ סכסוך בין ישראל לסוריה שנודע בכינוי המלחמה על המים.
מניעים לייבוש החולה
שטח אגם החולה היה חלק מרכושו הפרטי של הסולטן עבדול חמיד השני. פוטנציאל הקרקעות הפוריות של עמק החולה עורר כבר בסוף המאה ה-19 יוזמות לייבוש הביצה והרחבת השטחים המעובדים. ב-1914, לאחר כמה ניסיונות כושלים מטעם הממשלה העות'מאנית, מסרה הממשלה את הזיכיון לייבוש לחברה פרטית בבעלות אנשי העסקים סורסוק ובייהום מביירות. לאחר מכן נמכר הזיכיון לאחים סלים מביירות. אלא שלאחר מלחמת העולם הראשונה לא יכול היה הזיכיון לצאת לפועל, משום שהשטח שהיה כלול בו נחלק עתה בין המנדט הבריטי בארץ ישראל והמנדט הצרפתי בסוריה. לאחר מכן קיבלו החוכרים זיכיון מחודש מידי ממשלת המנדט הבריטי והשטח הועבר לידיהם בתחילת 1929. בשנת 1933 בנו החוכרים את גשר בנות יעקב מחדש ובשנת 1934 בנו סכר על הירדן מצפון לגשר והחלו בהעמקת והרחבת תוואי נהר הירדן. שטח הזיכיון כלל כ-56.5 קמ"ר, שכללו כ-21.5 קמ"ר ביצות, כ-17 קמ"ר אגם החולה וכ-18.5 קמ"ר אדמה. במאי 1933 הושגה הסכמה בין חברת הכשרת היישוב לאחד החוכרים על מכירת הזיכיון לחברת הכשרת היישוב. בספטמבר 1934 אושרה ההעברה על ידי הנציב העליון והשטח הועבר לידי חברת הכשרת היישוב בסוף נובמבר 1934. חברת הכשרת היישוב הזמינה תוכנית לייבוש הקונצסיה אצל חברה הנדסית בריטית "רנדל פלמר וטריטון" אך שיקולים שונים ובהם ערעור מהנדס המים שמחה בלאס, חישובי עלות ותועלת, וכן המרד הערבי ומלחמת העולם השנייה, גרמו לעיכוב מימוש התוכנית עד לאחר קום המדינה.
מטרות המבצע היו הוספת שטח חקלאי ליישובי הגליל העליון, הפחתת כמות המים המתאדים והנגרעים ממי נהר הירדן וניצול הכבול שבקרקעית הביצה כזבל אורגני וכחומר גלם לתעשייה הכימית. נהוג לחשוב שגם הדברת המלריה הייתה בין מטרות הייבוש, אולם זוהי טעות נפוצה, שכן המלריה הודברה עוד קודם לכן בזכות פעילותם של הרופא גדעון מר והאנטומולוג ד"ר צבי סליטרניק.
מבצע הייבוש
פעולת הייבוש החלה בשנת 1951 והושלמה ב-1958. התכנון ההנדסי של המבצע נעשה על ידי מדור מיוחד שהוקם באגף המים שבמשרד החקלאות בראשות המהנדס א. קובלנוב, הביצוע הופקד על ידי הקרן הקיימת בידי חברה הנדסית אמריקאית ("זנזיבר-דקר"), והוא מומן בכספי המדינה, הקרן הקיימת וקרן היסוד.
תוכנית הייבוש כללה שלושה שלבים עיקריים:
א. הרחבת אפיק הירדן והעמקתו כדי להגדיל את יכולת העברת המים של הנהר.
ב. ניקוז הביצה והימה על ידי חפירת תעלות מים.
ג. חילוץ הפקק: כדי לחפור את התעלות בתנאי הצפה במים נבנה סכר מלאכותי באזור מחסום הבזלת, שנקרא "פקק". עם סיום המפעל ב-1957, נפתח הסכר באירוע חגיגי.
סוריה התנגדה למבצע וייבוש החולה לווה בהפגזות יומיות כבדות על העובדים והמהנדסים שעסקו במלאכת הייבוש. בהפגזות הסוריות נהרגו קרוב ל-40 ישראלים וכ-100 נפצעו.
התנגדות לייבוש ותוצאותיה
הערך הסמלי של ייבוש הביצות ותודעה סביבתית בחיתוליה באותה עת, הביאו לכך שלא הייתה התנגדות ציבורית רבה לתוכנית ייבוש החולה. ההתנגדות שכן הייתה באה מצד מומחים שטענו שקרקע הכבול שתיחשף תשקע ולא תתאים לחקלאות, אלא אם יושקע עמל רב ולא כדאי בהכנת הקרקע. כנגד טענה זו נפוצה האמרה "כבול ציוני לא שוקע", שיוחסה בטעות לדוד בן-גוריון.
עם זאת, עורר ייבוש החולה התארגנות חוץ ממסדית של חוקרים וחובבי טבע ממתנגדי הייבוש, שהביאה בסופו של דבר לייסוד החברה להגנת הטבע. היה זה מאבקה הראשון של החברה, שאמנם לא הצליח למנוע את הייבוש, אך העלה את המודעות לנושא שמירת הטבע בציבור הרחב, והבהיר כי בכל התערבות אנושית בתהליכים טבעיים ראוי לעשות הערכה מדויקת של כל הנזקים האפשריים ולהציבם אל מול תועלת המיזם. בעקבות המאבק הוחלט על הקמת שמורת החולה בחלק הדרומי של האגם שיובש, לצורך שימור מעט מהסביבה הטבעית של הביצות והאגם למטרות מחקר ותיירות.
השלכות סביבתיות
עקב הייבוש אבד מאגר מים מתוקים חשוב והצטמצמו מאוד בתי הגידול הייחודיים לאגם ולביצות. אוכלוסיות צמחים ובעלי חיים נדירים התמעטו וכמה מינים שזה היה מקום תפוצתם היחיד בארץ ישראל נכחדו מהארץ לחלוטין, כדוגמת העיטם לבן-הזנב שנכחד מהארץ ופרטים ממנו שוחררו שוב בשנות ה-70 במטרה להקים מחדש את אוכלוסיית הזן באזור, וכן נחשון אפריקאי. בנוסף נכחדו מן העולם מיני הדגים האנדמיים לארץ ישראל לבנון החולה וככל הנראה גם בינון החולה. כן פגע ייבוש החולה בפרנסתו של קיבוץ חולתה שאחד מענפי המשק בו היה דיג באגם החולה.
במרוצת השנים התברר כי לייבוש האגם והביצות יש השלכות סביבתיות חמורות מעבר לאובדן צמחים ובעלי חיים. הכבול היבש החל מתכווץ וגרם לשקיעת פני הקרקע, הרוחות המזרחיות הסיעו כמויות גדולות של כבול והשקיעו אותן במקומות מרוחקים, קרקעות הכבול נדלקו לא אחת ובערו במשך שבועות, ועיבודן הציב קשיים רבים בפני החקלאים. כבר בראשית שנות ה-70 מצאו מחקרים שהאגם שימש אגן השהייה ("סינק"), שבו שקעו חומרים אורגניים רבים שנישאו במי הנגר של הירדן העליון. משיובש אגן זה, השתחררו תרכובות חנקן מהקרקע ונסחפו לכנרת, שם גרמו לגידול מוגבר של אצות ולפגיעה בדגה ובאיכות מי השתייה. בפועל לא התממשו הציפיות החקלאיות מהייבוש ונזקו המצטבר עלה על תועלתו.
השפעות אקלימיות
במחקר שעשה פרופ' משה גופן והתפרסם בכתב העת Journal Of Modern Hydrology, הסתבר שמאז תום הייבוש ירדה הטמפרטורה הממוצעת באזור ב-1.3 מעלות. כאשר הוחל בהצפה החוזרת, עלתה הטמפרטורה הממוצעת.
שיקום הנזקים
נוסף על כך, בשמורת החולה הוצפו שטחים נוספים על ידי רשות הטבע והגנים כדי להרחיב ולנסות לשקם את השמורה ואת אגם החולה ההיסטורי.
האנציקלופדיה לפילוסופיה של ראוטלדג'
האנציקלופדיה לפילוסופיה של ראוטלדג' (אנגלית: Routledge Encyclopedia of Philosophy) היא אנציקלופדיה לפילוסופיה בעריכתו של אדוארד קרייג. היא יצאה לראשונה לאור בהוצאת ראוטלג' בשנת 1998. במקור היא פורסמה בעשרה כרכים וכן על גבי תקליטור. בשנת 2002 היא הפכה לזמינה מעל גבי האינטרנט למנויים בתשלום.
הגרסה המקוונת מתעדכנת באופן קבוע במאמרים חדשים ובשיפורים למאמרים קיימים. היא נמנית עם האנציקלופדיות לפילוסופיה המעודכנות והמקיפות ביותר, עם כ-1300 תורמים שכתבו למעלה מ-2000 מאמרים אקדמיים.
מהדורות מאוחרות
שתי מהדורות של האנציקלופדיה בכרך אחד בלבד יצאו לאור, "האנציקלופדיה התמציתית לפילוסופיה של רוטלדג'" ("The Concise Routledge Encyclopedia of Philosophy"), שיצאה לראשונה בשנת 1999, ו"האנציקלופדיה המקוצרת לפילוסופיה של ראוטלדג'" ("The Shorter Routledge Encyclopedia of Philosophy"), שיצאה בשנת 2005.
בגרסה התמציתית מספר המאמרים זהה לזה שבגרסת עשרת הכרכים, אלא שכל מאמר בה הוא למעשה תקציר הנושא שקודם לכל מאמר בגרסת עשרת הכרכים. בגרסה המקוצרת יש למעלה מ-900 מאמרים, כל אחד מהם מעמיק יותר מהמאמר התואם לו (אם ישנו) במהדורה התמציתית.
נייטוויש
נייטוויש (Nightwish, "חלום לילה" או "משאלת לילה") היא להקת מטאל סימפוני פינית שהוקמה בשנות ה-90 של המאה ה-20. נייטוויש, שנחשבת לאחת הלהקות המובילות בסצנת המטאל הפופולרי באירופה, נמצאת במקום השלישי במדרג המוזיקאים הנמכרים ביותר בפינלנד, עם מכירת קרוב ל-900,000 עותקים במדינה עצמה בלבד. כמו כן זוהי הלהקה הפינית המצליחה ביותר בעולם, עם מכירת למעלה מעשרה מיליון עותקים ועם זכייה ביותר מ-60 פרסי זהב ופלטינה. שישה מתוך תשעה אלבומים שהוציאה הגיעו למקום הראשון במצעדים וכן שלושה עשר סינגלים. הלהקה חתומה בלייבל "Nuclear Blast Records". בדצמבר 2015 תוארה נייטוויש במגזין המטאל "Metal Hammer" כ"להקת המטאל המצליחה ביותר באירופה, פחות או יותר Rammstein". באוקטובר 2018, נכנסה הלהקה להיכל התהילה של המוזיקה בפינלנד.
ימיה הראשונים של הלהקה (אלבום ראשון)
לאחר שניגן כקלידן במספר להקות הבי מטאל בשנות ה-90, הגה תואומס הולופאינן רעיון בעת שישב עם חבריו מסביב למדורה בשנת 1996: להקים בעצמו פרויקט מוזיקלי ניסיוני של מוזיקה אקוסטית בסגנון המוזיקה הפולקית ששרים מסביב למדורה, אך עם תוספת של קלידים שיעניקו נופך וייחודיות. במהרה הולופאינן הזמין לפרויקט את מכריו מלימודיו המוזיקליים – הגיטריסט ארנו "אמפו" וואורינן, שינגן בגיטרה אקוסטית והזמרת טאריה טורונן. במהרה השלושה הקליטו אלבום דמו, שכלל את השירים "Etiäinen", "The Forever Moments" ו-"Nightwish". השיר האחרון הכריע את שמה של הלהקה.
בתחילת שנת 1997, זמן קצר לאחר הקלטת הדמואים, הצטרף ללהקה המתופף יוקה "יוליוס" נבאלאינן, והגיטרה האקוסטית התחלפה בגיטרה חשמלית לאחר שהולופאינן נחשף לקולה הייחודי של טורונן. צעד זה, אשר כלל הוספת יסודות הבי מטאל לסאונד של הלהקה, ביסס את סגנון המוזיקה שלה.
באפריל 1997, הקליטה הלהקה שבעה שירים לאלבום הדמו השני שלה, "Angels Fall First". האלבום הגיע לחברת ההקלטות Spinefarm Records, שחתמה לאחר מכן על חוזה עם הלהקה להקלטת שני אלבומים. מיד לאחר מכן שבה הלהקה לאולפן ההקלטות כדי להשלים את האלבום. "Angels Fall First" היה לאלבום הבכורה של הלהקה ויצא בנובמבר 1997. האלבום קיבל ביקורות מעורבות והגיע למקום ה-31 במצעד האלבומים הפיניים, כאשר הסינגל "The Carpenter" הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הפיניים ועבורו צולם גם הקליפ הראשון של הלהקה.
הצלחה בינלאומית (אלבום שני ואלבום שלישי)
באוגוסט 1998 חזרה הלהקה לאולפן ההקלטות כדי להקליט את אלבומה השני, "Oceanborn". חודש לאחר מכן, הוציאה הלהקה את אלבומה השני בפינלנד בלבד. הלהקה באלבום זה אימצה סגנון מטאל מתקדם וטכני יותר, ולצד זה זנחה את האופי הפולקי מהקלטותיה הראשונות. לצדה של הסולנית, טורונן, כלל האלבום גם את שירת הגראולינג של טאפיו וילסקה, שהיה חבר קרוב של הלהקה וסייע להצלחתה בימיה הראשונים, וזאת משום שהולופאינן החליט שהוא לא רוצה לשיר שוב.
האלבום קיבל ביקורות טובות באופן מיידי לאחר שחרורו, ובמהרה התברג במקום החמישי במצעד האלבומים הפיניים. הסינגל מהאלבום "Sacrament Of Wilderness" הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הפיניים ונשאר במקום זה מספר שבועות. הצלחה זו גררה את חברת ההקלטות להוציא את האלבום בשאר העולם. במאי 1999, הקליטה הלהקה את הסינגל "Sleeping Sun" ועוד שלושה שירים שנלוו אליו. בחודש אחד נמכרו 15,000 עותקים של הסינגל רק בגרמניה עצמה – הצלחה שבזכותה נייטוויש התלוותה כלהקת חימום ללהקת ההבי-מטאל הגרמנית הפופולרית, Rage. הן האלבום "Oceanborn" והן הסינגלים "Walking in the Air" ו-"Sacrament of Wilderness" קיבלו מעמד של אלבום זהב בפינלנד באוגוסט 1999.
בתחילת שנת 2000, במהלך העבודה על האלבום השלישי, ניסתה הלהקה לייצג את פינלנד באירוויזיון עם השיר "Sleepwalker", אך לצערה, הגיעה למקום השני בשלבי המוקדמות עקב החלטת השופטים ולמרות קבלת מספר קולות גבוה מהקהל. במאי אותה השנה, הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי, "Wishmaster", שהגיע במהרה למקום הראשון במצעד האלבומים הפיניים וקיבל מעמד של אלבום זהב תוך שלושה שבועות. האלבום, למרות הביקורות המעורבות, נבחר כאלבום החודש של מגזין רוק גרמני פופולרי, לאחר שהתחרה באלבומים אחרים של הלהקות Iron Maiden ו-Bon Jovi. מועדון המעריצים של נייטוויש גדל, והלהקה הופיעה כמעט בכל פסטיבלי הרוק היוקרתיים באירופה, לצד מסע הופעות עולמי שאליו יצאה בפעם הראשונה.
שינויים בלהקה (אלבום רביעי)
בשנת 2001, הוציאה הלהקה מיני-אלבום שכלל בתוכו גרסת כיסוי לשיר "Over The Hills and Far Away" של גארי מור יחד עם שלושה שירים נוספים, שבו לקחו חלק הזמר הפיני טוני קאקו (סולן להקת סונטה ארקטיקה) והזמר טאפיו וילסקה. בקרב מעריצי הלהקה, לא הייתה התלהבות מהשירים החדשים שבאלבום, למרות העובדה שהשיר "Over The Hills and Far Away" התקבל באהדה והפך לפופולרי, שכן הלהקה מבצעת אותו בהופעותיה פעמים רבות. בנוסף, הוציאה הלהקה דיסק DVD של הופעה שצולמה בטמפרה – "From Wishes To Eternity".
זמן קצר לאחר שחרור המיני-אלבום, הגיעה הלהקה לאחת הנקודות הקשות ביותר שחוותה. עיקר הבעיות היו סביב הבאסיסט, סאמי ואנסקה, שלדבריו של הולופאינן, החל לזלזל ביחסו הן כלפי הלהקה והן כלפי ההופעות. אף על פי שחברי הלהקה שוחחו עמו מספר פעמים, לא חל שינוי בהתנהגותו, וחלה מתיחות בין חברי הלהקה, כמו גם אדישות למצב. במקביל, החל הגיטריסט, וואורינן, להתלונן על כך שלא זוכה למספיק להערכה מצד החברים האחרים של הלהקה, אך תלונה זו דעכה ולא הופיעה שוב. הולופאינן החליט על פירוקה של הלהקה. לאחר הופעה ברוסיה, שלח הודעה לחברו המוזיקאי, טוני קאקו (סונטה ארקטיקה), שבה סיפר לו על כך שהוא מתכוון לפרק את הלהקה, ושאל אותו על תוכניותיו בשנה הבאה. לאחר סיבוב ההופעות באירופה שהסתיים ב-2001, התקשר הולופאינן לחברות ההקלטות והודיע להן על פירוקה של הלהקה, שלא תוציא יותר אלבומים חדשים, ואותה הודעה נכתבה באתרה הרשמי של הלהקה. זמן קצר לאחר מכן יצא הולופאינן לטיול בלפלנד עם טוני קאקו, שבמהלכו השניים שוחחו על ההחלטה לפירוק הלהקה, והולופאינן הבין שהוא לא יכול לוותר על הלהקה בקלות שכזו. כשחזר מהטיול, החליט לבצע שני צעדים מרכזיים: תחילה, בחר במנהל חדש ללהקה שיסייע לה בעניינים הארגוניים. הצעד השני היה פיטוריו של הבאסיסט סאמי ואנסקה, ובמקומו הצטרף הבאסיסט והזמר מארקו היטאלה ("Sinergy", "Tarot").
בשנת 2002, הוציאה נייטוויש את אלבומה הרביעי, "Century Child", יחד עם הסינגלים "Ever Dream" ו-"Bless The Child". ההבדל העיקרי בין אלבום זה לבין האלבומים הקודמים הוא שבאלבום זה לראשונה יש ליווי של תזמורת לחלק מהשירים. אלבום זה כולל גרסת כיסוי לשיר "Phantom Of The Opera" של אנדרו לויד וובר, הנחשבת לאחד השירים הפופולריים ביותר שביצעה הלהקה. האלבום קיבל מעמד אלבום זהב שעתיים בלבד לאחר צאתו, ומעמד אלבום פלטינה שבועיים לאחר מכן. הגעתו של האלבום למקום הראשון במצעד האלבומים הפיניים שברה שיא – מעולם לא היה פער כה גדול שבין המקום השני לבין המקום הראשון עד אלבום זה. בנוסף, הוציאה הלהקה שני קליפים לשירים "Bless The Child" ו-"End of All Hope".
בשנת 2003 שחררה הלהקה את דיסק ה-DVD השני שלה, "End Of Innocence", הכולל ראיונות עם הולופאינן, נבאלאינן ווילסקה וכן קטעים מהופעות חיות. באותה השנה התחתנה הסולנית טורונן, ומשום כך החלו להגיע שמועות שהלהקה עומדת להתפרק, שהיו שקריות כל הזמן הזה. נישואיה של טורונן שיחקו תפקיד מרכזי בגורמים לפיטוריה בשנת 2005.
האלבום החמישי האחרון עם טורונן
האלבום "Once" יצא ביוני 2004, יחד עם הסינגל הראשון – "Nemo". האלבום הגיע לפסגת המצעדים בפינלנד, בהונגריה ובשש מדינות נוספות. "Nemo" עדיין נשאר הסינגל המצליח ביותר של הלהקה עד היום. באלבום זה יש דגש גדול על שימוש בתזמורת, בתשעה מתוך אחד עשר שירים. בהקלטת השירים השתתפה התזמורת הפילהרמונית של לונדון. בנוסף, אלבום זה כולל שיר מלא בפינית. האלבום קיבל מעמד אלבום פלטינה משולשת בפינלנד, פלטינה בגרמניה וזהב בשש מדינות נוספות, הגיע למקום הראשון במצעדים ביוון, בנורווגיה ובגרמניה, וכן הגיע למצעד עשרת הטובים בצרפת, בהונגריה ובשוודיה. הצלחה מסחררת זו אפשרה ללהקה לצאת למסע הופעות עולמי שהוביל אותה למדינות שלעולם לא ביקרה בהן בסיבובי ההופעות הקודמים. הלהקה הופיעה באליפות האתלטיקה העולמית בשנת 2005 בפינלנד. בזכות הצלחה זו, הלהקה הוציאה אלבום הכולל בתוכו את מיטב שיריה מכל השנים לצד גרסאות חדשות לשירים ישנים ופופולריים.
לאחר הקלטת הופעה חיה בהלסינקי ב-21 באוקטובר 2005 ששוחררה ב-DVD תחת השם "End of an Era" (סופו של עידן), החליטו ארבעה חברים מהלהקה שמוטב שנייטוויש תמשיך להתקיים ללא טורונן כסולנית, תחושה שאותה ביטאו דרך מכתב פתוח שנתן לה הולופאינן לאחר ההופעה ופורסם לאחר מכן גם באתר הלהקה. המכתב נכתב על ידי הולופאינן, אך נחתם גם על ידי שאר חברי הלהקה. לפי המכתב, בעלה של טורונן ושאיפותיה הכלכליות שינו את יחסה כלפי הלהקה ובשל כך היא פוטרה. טורונן הגיבה לפיטורים ולמכתב בשתי מסיבות עיתונאים שנערכו בפינלנד ובגרמניה, וטענה שפוטרה בהפתעה וללא התראה מוקדמת. טורונן החליטה גם היא לפרסם מכתב פתוח בעיתונים, באינטרנט ובטלוויזיה, ובו ציינה שהיא רואה במהלך שבוצע על ידי הלהקה כאכזרי, הכולל בין היותר, לטענותיה, השתלחויות לא מוצדקות נגד בעלה מצד חברי הלהקה.
סולנית חדשה (אלבום שישי)
בספטמבר 2006, החלה הלהקה להקליט את אלבומה השישי, "Dark Passion Play". במטרה למצוא מחליפה לטורונן לתפקיד הסולנית, אפשרה הלהקה לשלוח לה הקלטות שישמשו אודישן כחלק מתהליך בחירת הסולנית. במאי 2007, נחשפה זהותה של הסולנית החדשה – אנט אולזון השוודית, סולנית להקת "Alyson Avenue" לשעבר. הולופאינן ציין שזהותה נשמרה בסוד כדי שהמעריצים לא ישפטו אותה לפי המראה שלה או לפי עבודותיה כזמרת בלהקות אחרות בעבר. באותו חודש, יצא הסינגל החדש של הלהקה, "Eva", להורדה חופשית ברשת, כדוגמה מהאלבום החדש. הסינגל תוכנן להתפרסם מאוחר יותר, אך הלהקה נאלצה להקדים את שחרורו עקב הדלפה של אתר הורדות בריטי. זמן קצר לאחר מכן חשפה הלהקה את שמו של האלבום, והוציאה באוגוסט אותה השנה את הסינגל השני מהאלבום, "Amaranth", שזינק למקום הראשון במצעדים תוך פחות מיומיים משחרורו.
האלבום "Dark Passion Play" יצא באירופה ובאמריקה בספטמבר ובאוקטובר 2007, וקיבל מעמד של אלבום פלטינה כפול בפינלנד יומיים אחרי שחרורו והגיע למקום הראשון במצעדים בגרמניה, בפינלנד, בשווייץ, בהונגריה ובקרואטיה, והגיע לרשימת "מאה הטובים" ב-16 מדינות נוספות, כולל ארצות הברית. באלבום זה מארקו היטאלה הגביר את נוכחותו כסולן גברי בלהקה ושר כסולן מוביל במספר שירים באלבום. באוקטובר 2007 החלה הלהקה את סיבוב ההופעות העולמי לקידום אלבומה החדש, כאשר הופעתה הרשמית הראשונה הייתה בהאנגר 11 בנמל תל אביב, אל מול קהל של כ-3,500 צופים ולראשונה בישראל. השירים "Bye Bye Beautiful" ו-"Master Passion Greed" מדברים על יחסה של הלהקה לטורונן, הסולנית הקודמת. בשירים אלה, חברי הלהקה אומרים לה כי הם לא מאשימים אותה, אלא חושבים שהיא הלכה עיוורת אחרי בעלה, ואותו הם מאשימים. סיבוב ההופעות של הלהקה לקידום אלבום זה, נכון להיום, נחשב סיבוב ההופעות הארוך ביותר שלה, שנמשך שנתיים.
האלבום השביעי ושינויים בהרכב הלהקה
ביוני 2009, חשף מגזין מוזיקה פיני שנייטוויש החלה לעבוד על אלבומה החדש. במשך כמעט כשנתיים הלהקה שמרה בסוד את המידע על האלבום החדש, ולא חשפה פרטים נוספים עליו. בפברואר 2011 הכריזה הלהקה על שמו של האלבום החדש – "Imaginaerum". בנוסף, נחשף כי הלהקה מפיקה סרט בעל אותו שם המבוסס על שירי האלבום, שייצא בסוף 2012. בספטמבר 2011, חשפה הלהקה שהסינגל הראשון מהאלבום נקרא "Storytime" והוא ייצא חודש לאחר מכן. האלבום יצא לאור בסוף חודש נובמבר, ובינואר 2012 יצא הסינגל השני מהאלבום, "The Crow, The Owl and The Dove".
בינואר 2013, חשפה אולזון באתרה הרשמי שבזמן ההופעות הייתה בהריון, דבר ששיחק כגורם מרכזי לפיטוריה מהלהקה, לטענתה. הלהקה, מנגד, פרסמה הצהרה באתרה שהסיבה שאולזון מסרה לפיטוריה מעוותת ולא נכונה, ושאולזון בעצמה הסכימה שהלהקה תביא סולנית מחליפה בזמן שתהיה בחופשת לידה. לטענת הלהקה, אולזון פוטרה כי אופייה והתנהגותה לא התאימו ללהקה. מאוחר יותר, מסרה אולזון במספר ראיונות שהמידע שמסרה הלהקה שקרי, ושהציעה אפילו לדחות את המשך מסע ההופעות במספר חודשים עד שתתאושש. היא ציינה גם שהתנגדה ליאנסן באופן אישי עקב ההבדלים הגדולים בין סגנונות השירה שלהן.
ב-9 באוקטובר 2013, הודיעה הלהקה באתרה הרשמי על הצטרפותה הרשמית של פלור יאנסן ללהקה לתפקיד הסולנית. עוד הודיעה הלהקה, כי המוזיקאי האנגלי טרוי דונוקלי, שעד אז היה נגן וזמר אורח בסיבוב ההופעות ובשני האלבומים האחרונים של הלהקה החל משנת 2007, הצטרף גם הוא כחבר רשמי ללהקה, וישמש זמר קולות רקע ונגן על כלי מוזיקה שונים, כך שהלהקה הייתה לראשונה בת שישה חברים.
בנובמבר אותה השנה יצא אלבום DVD בשם "Showtime, Storytime", שכלל הופעה חיה מפסטיבל וואקן 2013 וסרט דוקומנטרי על סיבוב ההופעות של הלהקה בשנים 2012–2013. כמו כן חשפה הלהקה באתרה פרטים רשמיים על אלבומה החדש. העבודות על האלבום החדש החלו בקיץ 2014 לאחר שחברי הלהקה היו בהפסקה לצורך עיסוקים שונים. החל מיולי 2014, הלהקה התחילה להעלות ל-YouTube סרטונים שבכל אחד מהם מוצג תהליך הפקת האלבום לפי שלבים וכן ראיונות עם חברי הלהקה ועם אנשים הלוקחים חלק בהפקת האלבום.
באוגוסט 2014, הודיעה הלהקה כי המתופף של הלהקה החל מהקמתה, יוקה נבאלאינן, לא ישתתף באלבום השמיני ובמסע ההופעות הנלווה לו, עקב העובדה שהוא סובל מאינסומניה קשה. בעקבות כך, המתופף קאי האטו (Wintersun) הוכרז כמחליף.
האלבום השמיני
בסוף שנת 2014, חשפה הלהקה כי הביולוג והאתולוג ריצ'רד דוקינס ייקח חלק באלבום וישתתף בו כקריין. עוד חשפה הלהקה, כי האלבום החדש, אשר ייצא לאור בסוף מרץ 2015, ייקרא "Endless Forms Most Beautiful", ושהסינגל הראשון הקרוי "Élan" ייצא בפברואר 2015. הסינגל השני, שנקרא על שם האלבום, יצא במאי 2015. עיקר האלבום, ששמו נלקח מתוך כתביו של צ'ארלס דרווין, עוסק בנושאי האבולוציה והברירה הטבעית. האלבום, שזכה לשבחים, כולל את השיר הארוך ביותר של הלהקה, באורך 24 דקות. האלבום מכר ביומו הראשון כ-18,342 עותקים בארצות הברית, וכן האלבום השלישי ברציפות של הלהקה שהגיע למצעד הבילבורד, למקום ה-34. בצ'כיה האלבום קיבל מעמד אלבום זהב רק יומיים לאחר יציאתו, וכן הגיע למצעד עשרת הטובים בפינלנד, בהולנד, בפולין, באוסטריה ובמקסיקו.
בדצמבר 2015, נייטוויש הייתה ללהקה הפינית הראשונה שהובילה הופעה בארנה של ומבלי בלונדון. בסופה של הופעת סולד-אאוט זו (הופעה שבה כל הכרטיסים נמכרו), אירחה הלהקה את דוקינס, שהקריא את חלקיו בשיר האחרון. ההופעה בלונדון צולמה ויצאה לאור יחד עם ההופעה בטמפרה באלבום DVD תחת השם "Vehicle of Spirit". ב-20 באוגוסט 2016 הופיעה הלהקה בפינלנד לכבוד 20 שנה להקמתה, ובהופעה לקחו חלק הבאסיסט סאמי ואנסקה בשיר "Stargazers" והמתופף יוקה נבאלאינן בשיר "Last Ride of the Day". ההופעה לוותה בפירוטכניקה מתקדמת וכן בזיקוקים רבים.