cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של אינדונזיה
סוף המלחמה
ב-23 באוגוסט החלה ועידת השולחן העגול בהאג שבהולנד. ב-24 באוקטובר הסכימה משלחת אינדונזיה לנטול על עצמה את החוב ההולנדי, חובה של ממשלת "הודו ההולנדית" בסביבות 4.3 מיליארד גילדר הוועידה הניבה הסכם ב-2 בנובמבר, שעקריו היו הפיכת אינדונזיה ל"ארצות הברית של אינדונזיה"כפדרציה המורכבת מ-16 מדינות, שתהיה ב"איחוד" עם הולנד, ותועבר הרבונות עד 30 בדצמבר. בעיית גינאה החדשה ההולנדית המחוז האוקיאני של איי הודו המזרחיים ההולנדיים הייתה אמורה להפתר על פי ההסכם במשא ומתן עד שנה לאחר ביצועו. למרות חוסר שביעות הרצון מצד האינדונזים בעניין החוב ההולנדי ואי מלוי תביעתם בעניין "איריאן המערבית" אישרה אינדונזיה את ההסכם ב-14 בדצמבר, וב-21 בדצמבר אשרו שני בתי הפרלמנט ההולנדי את הסכם. ב-27 בדצמבר 1949, לאחר ארבע שנים של מלחמה לא סדירה וביקורת חריפה שההולנדים ספגו מהאו"ם ומארצות הברית, איימה להפסיק את הזרמת הכספים לממלכה במסגרת תוכנית מרשל. המלכה יוליאנה הכירה בריבונותה של הממשלה האינדונזית הפדרלית. ב-1950 אינדונזיה הפכה לחברה ה-60 באו"ם. רק ב-17 באוגוסט 2005 הכירה ממשלת הולנד ב-1945 כשנת העצמאות של אינדונזיה.
תקופת העצמאות
זמן קצר לאחר שהמאבקים מול הולנד הסתיימו ב-1949, החלה אינדונזיה לשנות את המבנה הפדרטיבי בן 16 המדינות שיצר הסכם האג. אינדונזיה חולקה ל-8 מחוזות והממשלה הפכה לריכוזית, כאשר רוב האזרחים קבלו צעד זה בברכה, אבל לא כולם.
החוב ההולנדי שהתחייבה אינדונזיה לשלמו והכסף של RIS
אינדונזיה שילמה בסביבות 4 מיליארד גולדן בשנים 1950–1956 אבל אחרי כן פסקה לשלם ולא שלמה את השארית. בשנת 1957 דאגה אינדונזיה לפצות את עצמה בכך שהלאימה את רכוש הולנד בשטחה, כאשר הסכסוך הבלתי פתור אודות "איריאן המערבית" משמש לה תירוץ לפעולתה.
ממשלת "ארצות הברית של אינדונזיה" הנפיקה שטרות של 1, 5, 10 ו-100 רופיות.
מרד באיי מאלוקו הדרומיים
לא הכל קיבלו את העצמאות של אינדונזיה המאוחדת כמות שהיא: ב-25 באפריל 1950 הכריז כריסטיאן רוברט סטיבן סואומוכיל התובע הראשי ב"מדינת אינדונזיה המזרחית" שנקראה : NEGARA INDONESIA TIMUR, ראשי תבות NIT, על הקמת "רפובליקת מאלוקו הדרומית", REPUBLIK MALUKU SELATAN בראשי תבות RMS. ב-25 באפריל הוא היה שר החוץ שלה, וב-3 במאי 1950 היה לנשיאה. תומכיו וחיילי צבא המורדים היו חיילי KNIL לשעבר, שנותרו נאמנים להולנד, ועדיין לא שחררו רשמית משירותה, אף על פי שחיו באינדונזיה העצמאית. סיבת פריצת המרד הייתה כנראה דתית: הוא היה נוצרי, כמו מחצית תושבי איי מאלוקו, וסואומוכיל הנהיג את המרד, אף על פי שנולד באי ג'אווה כאשר תומכי המרד התנגדו להיות חלק מרפובליקה שנשלטת על ידי שלטון שבסיסו ג'אואני ואסלאמי. הלחימה התנהלה בעיקר באיים סראם, אמבון ובורו ועד נובמבר 1950 הצליחה ממשלת אינדונזיה לדכא את מרבית המורדים. גם בשנת 1951 היו חיילי KNIL לשעבר תושבי מאלוקו באופן רשמי לא משוחררים מחובת שרותם את ההולנדים. ממשלת הולנד העבירה בסביבות 12,500 בני אדם להולנד, ושיכנה אותם במחנות, אבל לא נותר עבורם מקום לשוב אליו במאלוקו. סואומוכיל עצמו המשיך להילחם גם במשך שנים לאחר מכן: הלחימה באי סראם נמשכה עד דצמבר 1963. סואומוכיל נלכד ובאפריל 1964 הועמד למשפט ונידון למוות. גזר הדין בוצע על ידי כיתת-יורים ב-12 באפריל 1966. בשנת 1966 הוקמה בהולנד ממשלה גולה עבור "רפובליקת מאלוקו הדרומית", אשר קיימת עד היום. בשנים 1970 עד 1978 ביצעו תומכיה סדרת פעולות טרור בהולנד. בשנת 1978 הגיעה ועדת חקירה שהקימו ההולנדים למסקנה כי מעולם לא הבטיחה הולנד עצמאות נפרדת מזו של אינדונזיה, לאיי מאלוקו הדרומיים. בשנת 1989 קלטה אינדונזיה 300 מגולי מאלוקו שחיו בהולנד שבקשו לשוב לאיי מאלוקו כדי "למות תחת עץ הדקל שלי". סוהארטו ראה בקליטתם מעשה חסד. אספני בולים נתקלים מדי פעם בבולים משולשים הנושאים את ראשי התבות RMS בשם REPUBLIK MALUKU SELATAN. "רפובליקת מאלוקו הדרומית" הדפיסה "חותמת משנה" REPUBLIK MALUKU SELATAN על שטרות ישנים של איי הודו המזרחיים ההולנדיים.
קליטת מהגרים ששבו אל אינדונזיה מסורינאם באי סומטרה
בשנת 1953 הוביל סאליכין הארג'ו קבוצה של 300 משפחות, 1200 בני אדם, בעברם מתוך 32,965 מהגרי-עבודה מהאי ג'אווה לסורינאם מהשנים 1890 עד 1939, לשוב אל אינדונזיה, מסורינאם שהייתה תחת שלטון הולנדי. הם בקשו להתגורר בג'אווה או במחוז למפונג הדרומי ביותר בסומטרה. ממשלת אינדונזיה אשרה להם להקים ישוב חדש: תונגאר, הנקרא גם "דסא לינכין בארו", צפונה-מזרחה מהעיר פאדאנג, במחוז מערב סומטרה. השבים נטמעו מהר בין אנשי מינאנגקבאו הגרים שם, נפוצו נשואין בין השבים לוותיקים, אף על פי ש-1,200 השבים היו ברובם נוצרים ואנשי מינאנגקבאו ברובם מוסלמים.
בשנת 1954 שבו 8684 אינדונזים מסורינאם אל אינדונזיה.
דאוד באוראוה ומרד "דארול אסלאם" באצ'ה
דאוד באוראוה היה מושל מטעם סוקרנו באצ'ה בשנים 1945 עד 1953. הוא היה בעל השכלה אסלאמית והתאכזב מן העובדה ששילוב אצ'ה כחלק ממחוז "צפון סומטרה" ספח אל המחוז גם מעוט נוצרי נכר מבין אנשי הבאטאק, בסביבות אגם טובה. ב-20 בספטמבר 1953 הוא הוביל מרד נגד ממשלת אינדונזיה, בהכריזו על עצמו כחלק מה"המדינה האסלאמית האינדונזית" (NEGARA ISLAM INDONESIA) או בשמה האחר "דארול אסלאם".זאת הייתה ההתפרצות השנייה מבין 4 של מרידות "דארול אסלאם" באינדונזיה. בשנת 1959 הצליחה ממשלת אינדונזיה לעשות שלום עם רוב המורדים באצ'ה בהבטיחה בשנת 1959 מעמד של מחוז מיוחד באצ'ה שבו תהיה השריעה האסלאמית מערכת חוקים מוכרת, אבל צבאה נאלץ לרדוף כמה ממנהיגי המורדים עד 1962 או 1963. דאוד באוראוה יצא ממחבואו רק לאחר שהובטחה לו חנינה.
הרקע
קצינים מסוימים בצבא אינדונזיה לא אהבו את העובדה שהבחירות הכלליות שנערכו שם בשני שלבים ב-29 בספטמבר 1955 וב-15 בדצמבר 1955, לא שנו את המצב הבסיסי באינדונזיה: סוקרנו נותר נשיא ובמג'לס ישבו שפע מפלגות, ולדעת אותם קצינים, המצב הכלכלי האומלל של מרבית העם האינדונזי נבע מכך שהממשלה המרכזית השקיעה יותר מדי באי ג'אווה ופחות מדי במה שזרים קראו בשם: "האיים החצוניים" זולת האי ג'אווה. קציני צבא אלה החלו להבריח קופרה ומוצרים אחרים כדי לשפר את מצבם הכלכלי. אחרי ההברחות באו דרישות לאוטונומיה רחבה יותר במובן הכלכלי והפוליטי. אחרי שלא נענו הדרישות, החלו קצינים להשתלט על השלטון המקומי בסדרה של הפיכות ללא שפיכות דמים, ולהקים מערכות שלטון חלופיות. באי סומטרה נכללו המורדים ב-3 מערכות: חשוב להזכיר שאמר המושל רוסלאן, שמסר את השלטון לאחמד חוסין: "למועצת הבאנתנג בפרט ועם סומטרה המרכזית בכלל, אין רצון לבנות מדינה בתוך מדינה, מפני שהיחסים בין הממשל האזורי והממשלה המרכזית של הרפובליקה האינדונזית, לבטח ישובו לתקנם כאשר יש ממשלה שיכולה להעלים כל תחושות מבוכה, מתח וחוסר שביעות רצון שמאיימים על הביטחון של המדינה האינדונזית והעם."
האולטימטום
5 ימים לפני 15 בפברואר 1958 הציב אחמד חוסין אולטימטום לממשלה המרכזית בשלוש דרישות: הוצב האולטימטום לנשיא סוקרנו למשך 5 כפול 24 שעות, ונדחה על ידי הממשלה המרכזית, מה עוד שפוטרו אחמד חוסין וחבריו מכוחות היבשה של צבא אינדונזיה. ב-15 בפברואר פרסם אחמד חוסין בעיר פאדאנג את יסוד "הממשלה המהפכנית של הרפובליקה האינדונזית", או PRRI (במאלאית/אינדונזית: Pemerintah Revolusioner Republik Indonesia).
ממשלת PRRI - אתגריה וכשלונה
ממשלת PRRI הורכבה מ-11 או 12 שרים ובראשה עמד שאפרודין פראויראנגארא. במטרה להראות שהיא אחראית גם לתקינות המסחר, ממשלת PRRI הנפיקה סדרת 7 שטרות כסף. הבעיה שהייתה לממשלת PRRI מראש הייתה שבין קצינים שתמכו בה היו חלקם שלא חשבו להקצין עד כדי כך שתקום באינדונזיה ממשלה שנייה, שתפריד בפועל את סומטרה משאר המדינה, והמחלוקת הייתה גם מצד קצינים ב"מועצת (ה)גארודא" הנזכרת למעלה ואפילו בתוך "מועצת (ה)באנתנג" שעמד בראשה אחמד חוסין. כל זאת לפני שיוזכר שהממשלה המרכזית של אינדונזיה, שסבלה את המרדנות במשך שנה קודם ליסוד ממשלת PRRI, החלה להגיב באמצעות הצבא הנאמן לה, וגם להפציץ תשתיות בסומטרה. התברר שאף על פי שמספר משרי ממשלת PRRI היו קציני צבא לפני שפוטרו, הקצינים הנאמנים לממשלה המרכזית, כמו אחמד יאני שהיה אז קולונל ועבדול האריס נאסותיון היו יותר מנוסים מהם. ב-12 במרץ 1958 נחל צבא אינדונזיה ניצחון מהיר בפקאנבארו שם מנע מתומכי PRRI לפוצץ מתקני הפקת נפט. עד מאי 1958 היה יתרון צבא אינדונזיה נכר בהצלחה באי סומטרה. ערכה הממשלה המרכזית 4 מבצעים צבאיים, בפקודם של אחמד יאני ואיבנו סותווו. צרותיה של ממשלת PPRI נחשפו גם כאשר נתפש נשק אמריקאי בידי הצבא הנאמן לממשלה המרכזית. צבא אינדונזיה הורגל קודם לכן בציוד צבאי סובייטי. כאשר התרחבה הלחימה גם לאיים נוספים כמו סולאווסי ומאלוקו והמורדים התקראו בשם חדש: פרמסטה ונחשפה לעין כל מעורבות ה-CIA בתמיכה במורדים, עם לכידת אלאן לורנס פופ, ב-18 במאי 1958, ואחריה שבה ארצות הברית לתמוך בממשלת סוקרנו. קבוצות קטנות של חילים תומכי PRRI החלו להיכנע באפריל 1961. רוב תומכי PRRI נכנעו במאי, אחמד חוסין נכנע ב-29 במאי, ואחרון הנכנעים היה נציר, ב-28 בספטמבר 1961.
תוצאות מרד PRRI
הנזק החמור ביותר שנגרם לחלקם של תושבי סומטרה נפל על שבט מינאנגקאבאו. הדבר התבטא בהגירה המונית מביניהם אל ג'קרטה. לפני מרד PRRI הוערך מספר בני מינאנגקאבאו בעיר הבירה האינדונזית במאה אלף. בשנת 1971 נאמד מספרם של בני מינאנגקאבאו בעיר בחצי מיליון. האינדונזים טוענים שמקור ההגירה היה פסיכולוגי. המהגרים לא רצו להראות כ"מורדים", באשר מרכזם העירוני פאדאנג שמש כמושב ממשלת PRRI. זאת אחרי שבזמן השלטון ההולנדי העזו בני מינאנגקאבאו להילחם בהולנדים במלחמת פאדרי. המעורבים במרד PRRI שנותרו בחיים עד היום מתמידים לסרב שיתייחסו אליהם כאל מורדים.
מרד PRRI גם שינה את התנהגותו של סוקרנו וגורל ממשלתו. סוקרנו השיב בשנת 1959 את חוקת 1945 לתקפה אבל חדל מביזור הסמכויות שיש בה כמו התפקידים סגן נשיא וראש ממשלה. כאשר הקים סוקרנו את ממשלת ה"דמוקרטיה המודרכת" בשנת 1959 הייתה זאת מורכבת מצייתנים אומרי הן שבראשה עמד סובאנדריו.
מרד PRRI היה מהגורמים לעובדה שהעדיפה אינדונזיה לקנות נשק סובייטי גם בשנת 1962 בעסקה בזמן מבצע תריכורא.
חוקה חדשה
תפקידו של האסלאם באינדונזיה הפך לנושא שנוי במחלוקת. סוקרנו הגן על הרעיון של מדינה חילונית שתהיה מבוססת על פאנצ'אסילא, בעוד שמספר קבוצות מוסלמיות העדיפו מדינה אסלאמית או חוקה שתכלול תנאי מקדים שמוסלמים יהיו כפופים לחוקי השריעה.
המרד במאלוקו היה אחד מן הגורמים לכך שב-17 באוגוסט 1950 נתנה חוקה חדשה באינדונזיה חוקה חדשה שתהווה בסיס למערכת פרלמנטרית של ממשלה שבה הרשות המבצעת נבחרת על ידי ואחראית כלפי הפרלמנט האינדונזי. המושבים בפרלמנט חולקו בין מפלגות פוליטיות רבות לפני ואחרי הבחירות הראשונות שהתקיימו ברחבי המדינה ב-1955, והיה קשה להקים קואליציה יציבה שתתמוך בממשלה.
המערכת הפרלמנטרית באינדונזיה החלה להיחלש בעקבות מרד PRRI בסומטרה, וספיחיו בסולאווסי, ג'אווה המערבית, ואיים אחרים, בנוסף על הכישלון של אספת החוקה של אינדונזיה לנסח חוקה חדשה, מה שגרר גם את התפטרות מחמד האתא מתפקיד סגן נשיא אינדונזיה ב-1 בדצמבר 1956. כתוצאה מכך, ב-1959, כאשר החליט הנשיא סוקרנו על דעת עצמו לתת תוקף לחוקת 1945, שנתנה לנשיא המדינה סמכויות ביצועיות רחבות ביותר, הוא נתקל בהתנגדות מעטה בלבד.
דמוקרטיה מודרכת
בין השנים 1959 עד 1965 החיל הנשיא סוקרנו על המדינה משטר אוטוריטרי שכונה "דמוקרטיה מודרכת". כמו כן, הוא שינה את מדיניות החוץ של אינדונזיה כך שהיא הפכה למדינה בלתי מזדהה. מדיניות זו זכתה לתמיכתם של מנהיגים בולטים אחרים של מושבות לשעבר שדחו בריתות רשמיות עם הגוש המערבי או הגוש הסובייטי. מנהיגי המדינות הללו נפגשו בג'אווה המערבית ב-1955, והניחו את היסודות למה שלימים תיקרא ברית המדינות הבלתי-מזדהות. בשלהי שנות ה-50 וראשית שנות ה-60 התקרב הנשיא סוקרנו למדינות הקומוניסטיות שבאסיה בענייני חוץ ולעבר המפלגה הקומוניסטית של אינדונזיה (PKI) בענייני פנים. על אף שה-PKI הייתה המפלגה הקומוניסטית הגדולה ביותר מחוץ לברית המועצות וסין, בסיס התמיכה הגדול שלה מעולם לא הפגין את המסירות האידאולוגית שאפיינה מפלגות קומוניסטיות במדינות אחרות.
בעיית איריאן המערבית
בזמן שאינדונזיה קיבלה את עצמאותה, הולנד החזירה לעצמה את השליטה בחצי המערבי של גינאה החדשה, ואפשרה לתושבי המקום לבצע מספר צעדים לקראת כינונו של ממשל עצמי והכרזת עצמאות ב-1 בדצמבר 1961.
לאחר משא ומתן עם הולנד שנושאו היה הכללת הטריטוריה בתוך אינדונזיה נכשל, החלה פלישה של צנחנים אינדונזיים ב-19 בדצמבר, שהקדימה את ההתנגשויות הצבאיות בין חיילי אינדונזיה והולנד ב-1961 ו-1962. ב-1962 ארצות הברית הפעילה לחץ מדיני על הולנד כדי שתסכים לנהל שיחות חשאיות עם אינדונזיה. שיחות אלה הניבו באוגוסט 1962 את הסכם ניו-יורק, ואינדונזיה קיבלה אחריות מנהלית על איריאן המערבית ב-1 במאי 1963.
העימות בין אינדונזיה למלזיה
ב-1961 חולק האי בורנאו לארבע מדינות נפרדות: קאלימאנטאן, פרובינציה אינדונזית, הייתה ממוקמת בדרום האי. בצפון האי היו סולטנות ברוניי שהייתה אז מדינת חסות בריטית ושתי מושבות בריטיות – סאראוואק וצפון בורנאו הבריטית שמאוחר יותר שונה שמה לסאבה. כחלק מהנסיגה שלה ממושבותיה בדרום-מזרח אסיה, הממלכה המאוחדת פעלה על מנת לשלב את מושבותיה בבורנאו עם אלו שבחצי האי המלאי, ולהקים את מלזיה.
בברוניי, התמרדו כוחות הצבא הלאומי של צפון קאלימאנטאן (TKNU) - בתמיכה אינדונזית - ב-8 בדצמבר 1962. הם ניסו לכבוש את סולטנות ברוניי, להשתלט על שדות הנפט ולקחת בני ערובה אירופאים. הסולטאן ברח וביקש סיוע בריטי, הוא קיבל מסינגפור חיילים בריטיים וחיילי גורקה. ב-16 בדצמבר דיווח פיקוד המזרח הרחוק הבריטי שכל בסיסי המורדים העיקריים נכבשו, וב-17 באפריל 1963 נלכד אחד משני מנהיגי המורדים, והשני אחמד מחמוד אזאהארי נמלט אל הפיליפינים ומשם עבר אל אינדונזיה והמרד הסתיים.
משני צדי מצר מלאקה החלה להיווצר מתיחות רבה. יומיים לאחר מכן נשרפה השגרירות הבריטית בג'קרטה על ידי פורעים. מאות פורעים פשטו על השגרירות ועל בתי הדיפלומטים של סינגפור. במלזיה, נלכדו סוכנים אינדונזיים והחלו התקפות של אזרחים כנגד השגרירות האינדונזית בקואלה לומפור.
כאשר האו"ם קיבל את מלזיה כחברה לא קבועה, ביטל סוקרנו בראשית 1965 את חברותה של אינדונזיה באו"ם וניסה ליצור את וועידת הכוחות המגיחים מחדש (Conefo) כאפשרות חלופית.
באמצע שנת 1965 החלה הממשלה האינדונזית להשתמש באופן גלוי ביחידות צבאיות. ב-28 ביוני הן חצו את הגבול באי המחולק סבאטיק בקצה המזרחי של החזית ליד תאוואו, סאבה, והתעמתו עם המגינים המקומיים. פריצתה של מלחמה אזורית כוללת נעצרה רק בעקבות פריצת מלחמת האזרחים באינדונזיה.
הדחת סוקרנו
בשלהי 1965 הצבא האינדונזי התפצל לשני מחנות: ימני ושמאלני. מחנה השמאל הזדהה עם המפלגה הקומוניסטית של אינדונזיה (PKI), שגם שלטה על רוב הארגונים האזרחיים והתרבותיים שסוקרנו יצר על מנת לגייס תמיכה למשטרו. מחנה הימין נתמך מבחוץ על ידי ארצות הברית, שאימנה מספר קצינים ויצרה מספר צוותי חשיבה. לאחר שקיבלה את הסכמתו של סוקרנו, ה-PKI החלה לחמש קבוצות של איכרים כדי שיילחמו באזורי הכפר בכוח העולה של מפקדי מחנה הימין. מפקדי הצבא התנגדו לתוכנית.
ב-30 בספטמבר 1965, שישה גנרלים בכירים כולל הרמטכ"ל אחמד יאני וכן 4 קציני צבא אחרים נרצחו על ידי שומרי הארמון של סוקרנו, בתואנה שהם נאמנים ל-PKI. לאחר שהחלה להתפשט באינדונזיה תחושת פאניקה שנבעה מהחשש לניסיון הפיכה קומוניסטי, מייג'ור גנרל סוהארטו, מפקד צבא המילואים האסטרטגי (קוסטראד), ארגן מתקפה תחת הצידוק של דיכוי המרד. נטען שהצבא הרג עשרות אלפי אנשים שנחשדו כקומוניסטים באזורי הכפר. עד 1966 נרצחו לפחות 500,000 בני אדם. האלימות הייתה חריפה במיוחד בג'אווה ובבאלי.
לאחר שהחל לראות בלאומיים ובסוקרנו הפרו-קומוניסטי כאיום לאינטרסים שלו, המערב נטה לנצל את המצב לטובתו. תיאור המאורעות של סוהארטו בתור 'קוטל קומוניסטים' היה הגרסה הרשמית שקודמה במערב. הרומן הידוע של כריסטופר קוך "שנה של חיים בסכנה" סייע בשלב מאוחר יותר לחזק את הטענה הזו. כמו כן, נטען כי עיקר ההרג של חברי ה-PKI היה בעידוד של ממשלות ארצות הברית והממלכה המאוחדת. לפי מזכר של ה-CIA, ראש הממשלה הרולד מקמילן והנשיא ג'ון קנדי הסכימו "לחסל את הנשיא סוקרנו, תלוי במצב ובהזדמנויות שיהיו". ב-1990 העיתונאית האמריקנית קאת'י קאדאן גילתה את הגבול של התמיכה האמריקנית של אירועי הטבח של 1965 – 1966 שאפשרו את תפיסת השלטון על ידי סוהארטו. היא ראיינה פקידי ממשל ואנשי CIA לשעבר, שדיברו על רשימות של 5,000 פעילי PKI, שהאמריקנים סימנו את האנשים הרשומים בהן כהרוגים או שבויים. הם עבדו באופן צמוד עם הבריטים שניסו להגן במידת האפשר על האינטרסים שלהם במלזיה. סר אנדרו גילכרייסט שלח מכתב למחלקת החוץ בלונדון שתוכנו היה: "... מספר קרבות ירי באינדונזיה הם צעד מקדים לשינוי יעיל". ה-PKI קיבלה תמיכה מסוימת מהעניין, וזו הייתה תמיכה שהדאיגה מאוד את האמריקנים שחששו שאינדונזיה בדרך להפוך למדינה קומוניסטית, בדומה לווייטנאם שבצפון.
ישנם ספקות באשר לשאלה האם הצבא היה הגורם היחיד שהיה אחראי לטבח. על אף שה-PKI זכתה לתמיכה בקרב העניים, הם לא קיבלו תמיכה כלשהי מקבוצות אחרות, כיוון שקבוצות אלה האמינו שהקומוניסטים חסרי אמונה באלוהים. הקומוניסטים, בניגוד לסוקרנו, לא הבינו שלחוואים יש חוות פרטיות. לפיכך, כאשר הם קיבלו תמיכה בקרב האיכרים העניים, הם היו שנואים בקרב איכרים אחרים שחששו שהאדמה שלהם תילקח על ידי חזית האיכרים של אינדונזיה.
סו הוק גי, בחיבורו "על הטבח באי באלי", כתב על מה שקרה בבאלי. לטענתו לא היה זה הצבא שביצע את הטבח כי אם אנשי באלי עצמם שהיו תומכים של הנאס"אקום (לאומניים – דתיים – קומוניסטיים) או שהיה להם קשר לקומוניסטים. הם הובילו את הטבח נגד כל מי שנחשד כקומוניסט (ולא בהכרח היה כזה) על מנת להסתיר את הקשר שלהם עם הקומוניסטים או לנצל את האירוע על מנת לסלק את יריביהם (בעסקים או בפוליטיקה) מהדרך.
בשנים 1965 – 1966 הנשיא סוקרנו ניסה להשיג מחדש את מעמדו הפוליטי ולהחזיר את המדינה למצב שהיה לפני אוקטובר 1965. על אף שהוא נשאר הנשיא, ב-11 במרץ 1966 סוקרנו נאלץ להעביר סמכויות פוליטיות וצבאיות חשובות לגנרל סוהארטו, שבאותו זמן כבר היה בתפקידו הרשמי מפקד כוחות היבשה של אינדונזיה ולמעשה הקצין הבכיר ביותר שלא נרצח ב-30 בספטמבר 1965.
סוהארטו החל לנהל מדיניות חוץ עצמאית כבר בשנת 1966. הוא השיב את אינדונזיה לחברות באו"ם והחל מ-28 במאי 1966 חפש שלום עם מלזיה. אז נשלח אדם מליך אל בנגקוק לוועידת שלום. ב-11 באוגוסט 1966 הושג ההסכם, שבו הכירה אינדונזיה בקיום מלזיה ובשלמות שטחיה. בשובו של אדם מליך מבנגקוק בא סוהארטו אל סוקרנו כדי שסוקרנו יאשר את ההסכם. אבל סוקרנו, שכינה את מלזיה בשם "מדינת בובה נאו-קולוניאליסטית, קולוניאליסטית, אימפריאליסטית" סירב לחתום וסוהארטו אישר את ההסכם בעצמו. ההסכם, שהתבסס על גבולות שגבלו הולנד ובריטניה בשנת 1891 הותיר את הגבול הימי בלתי תחום. מקור לסכסוך על האיים סיפאדאן וליגיתאן ולהביא להתנגשות ימית בין ספינות משתי המדינות ב-8 באפריל 2005 מול אמבאלאת במחוז קאלימאנטן המזרחית.
ב-12 במרץ 1967 אספת המחוקקים העממית הזמנית (MPRS) מינתה את סוהארטו לנשיא בפועל. סוקרנו הפסיק להוות מוקד כוח פוליטי ולמעשה הוא חי תחת מעצר בית בבוגור עד מותו ב-1970.
תקופת הסדר החדש
בשנות ה-50 ושנות ה-60 ממשלתו של סוקרנו הצטרפה בתחילה לגוש המדינות הבלתי מזדהות ומאוחר יותר לגוש הסוציאליסטי. בשנות ה-60 אינדונזיה הייתה בעימות צבאי נגד מלזיה, וסבלה מבעיות פנים גוברות בעקבות קשיי פנים כלכליים. הגנרל סוהארטו נתמנה לנשיא ב-1967 מתוך מטרה להוביל את המדינה לניצחון נגד ניסיון הפיכה קומוניסטית שכוון נגד הנשיא החלש סוקרנו, שתקיפותיו כנגד אנשי שמאל הדאיגו מאוד הן את אנשי הצבא והן את המערב. בתקופה שלאחר עלייתו לשלטון של סוהארטו מאות אלפי אנשים נהרגו או נכלאו על ידי הצבא, והתחוללו מאבקים קשים בין קבוצות דתיות לבין תומכים לכאורה של הקומוניזם. הכינוי הנפוץ ביותר לתקופת שלטונו של סוהארטו הוא "תקופת הסדר החדש".
סוהארטו קרא למשכילים אינדונזיים שלמדו בחוץ לארץ לשוב אל אינדונזיה ולשקמה. בין השבים בשנת 1967 היה גם גאולוג חניך אוניברסיטת הוואי בשם לולו סותורו אביו החורג של הנשיא הקודם של ארצות הברית ברק אובמה. סותורו בא עם אשתו אן דנהם אמו יולדתו של אובמה. אובמה שהגיע כשהיה בן 6, למד בג'קרטה במשך 4 שנים, לפני שנשלח להוואי.
בשנת 1969 נתקלו האינדונזים בעובדה שלא סומנה במפתם בשנת 1960: מודדי גבולם הבחינו ש-2 איים, סיפאדאן וליגיתאן, חלקים של מדינת סאבאה במלזיה נמצאים מדרום לקו רוחב צפוני 10'4. הקו הזה מהווה בחוף האי קאלימאנתאן את הגבול בין שתי המדינות, ובאי סבאטיק מסומן הגבול בערך בקו רוחב צפוני 11'4. מצפון סאבאה של מלזיה ומדרום מחוז קאלימאנטאן המזרחית של אינדונזיה. המשמעות המעשית הייתה תביעה אינדונזית לבעלות על 2 האיים.
סוהארטו הזמין מספר משקיעים זרים למדינה, שגרמו לצמיחה כלכלית מסוימת. אולם, סוהארטו העשיר את עצמו ואת משפחתו באמצעות מעשי שחיתות שלטונית נרחבת והיה מוכרח להתפטר מתפקידו בעקבות ירידה חדה בפופולריות, הכלכלה הכושלת והמחאה שנוצרה במהלך המהפכה האינדונזית של 1998. ב-21 במאי 1998, הנשיא סוהארטו הודיע על התפטרותו וביקש מסגן הנשיא שלו, באכארודין חביבי, להתמנות ולקחת על עצמו את תפקיד נשיא המדינה.
מ-1998 עד 2018 היו באינדונזיה חמישה נשיאים: באכארודין יוסוף חביבי (1998 – 1999), עבד א-רחמן וחיד (1999 – 2001), מגוואטי סוקרנופוטרי (2001 – 2004) ,סוסיליו באמבאנג יודהויונו (2004 עד 2014), וג'וקו וידודו (2014 - 2018 וממשיך בתפקיד).
סיפוח איריאן המערבית
לאחר שדחתה את הצעת הפיקוח של האו"ם, ממשלת אינדונזיה תחת הנהגתו של סוהארטו החליטה ליישב בעצמה את שאלת איריאן המערבית, לשעבר גינאה החדשה ההולנדית, לטובתה. במקום לקיים משאל עם בקרב תושבי המקום כפי שהוסכם כאשר סוקרנו היה הנשיא, נחקק "חוק הבחירה החופשית" ב-1969 שבמסגרתו נבחרו 1,026 נציגים מקרב התושבים, על ידי האינדונזים. לאחר מספר שיעורים ללימוד השפה האינדונזית הם הוזהרו שעליהם להצביע פה אחד לטובת איחוד של איריאן עם אינדונזיה. אספה של העצרת הכללית של האו"ם שנערכה לאחר מכן אישרה את העברת הריבונות לאינדונזיה. הראיון של נציגי האו"ם היה בשני שלבים, ביולי וב-2 באוגוסט 1969. ב-19 בנובמבר נערכה הצבעה בנושא זה באספה הכללית של האו"ם. 84 מדינות תמכו בסיפוח איריאן המערבית לאינדונזיה. אף מדינה לא התנגדה.
בשנת 1963 נוסד ארגון גרילה ORGANISASI PAPUA MERDEKA (במלאית "ארגון פפואה העצמאית") שפתח במלחמת גרילה בקנה מידה קטן בשנים שלאחר הסיפוח על ידי אינדונזיה. שמה של איריאן המערבית שונה לאיריאן ג'איה ('איריאן המנצחת') ב-1973. בשנת 1894 נבזזה תעודה עתיקה הכתובה בשפת האי ג'אוה בשם נגרקרטגאמה NAGARAKERTAGAMA שנמצאה על ידי חיילים הולנדים בזמן דכוי מרד באי לומבוק בעת מבצע צבאי. בין היתר נכתב בה שבשנת סאקא 1287, בתאריך המקביל לספטמבר / אוקטובר 1365 לספירה הנוצרית, שלטה ממלכת מאג'אפאהית הקדומה במקום בשם "ואנין". האינדונזים מזהים את "ואנין" עם חצי האי "אונין" במערב גינאה החדשה. בשנת 1973 השיבה מלכת הולנד את התעודה לאינדונזים, בזמן בקור ממלכתי שערכה באינדונזיה, ואלה השתמשו באזכור שלטון מאג'אפאהית ב"אונין" כהוכחה היסטורית לנכונות תביעותיה של אינדונזיה לשלטון באיריאן ג'איה.
סיפוח טימור המזרחית
גורמים אינדונזיים שונים תבעו את ספוח טימור המזרחית אל אינדונזיה החל משנת 1945 בהסתמך על העובדה שממלכת מאג'אפאהית הקדומה שלטה בכל האי. החל משנת 1974 מצאו האינדונזים סבה לדרוש בקולניות את ספוח טימור הפרטוגאלית כאשר מהפכת הציפורנים בפורטוגל גרמה לרשויות המקומיות במדינה להודיע על תוכנית לביטול הקולוניזציה של טימור המזרחית, החלק המזרחי של האי טימור שחלקו המערבי היה חלק מהפרובינציה האינדונזית של נוסה טנגארה המזרחית. הדרישה האינדונזית גרמה נתוק הקשרים הדיפלומטיים עם פורטוגל בשנת 1974. בבחירות שנערכו בטימור הפורטוגלית ב-1975 פרטילין, מפלגה שנטתה לכיוון השמאלי של המפה הפוליטית ומפלגת האיחוד הדמוקרטי הטימורי (UDT), חברו אל האליטות המקומיות, והפכו למפלגות גדולות, לאחר שבעבר כבר יצרו ברית שמטרתה הייתה קבלת עצמאות מפורטוגל. אפודטי, מפלגה שתמכה באינטגרציה עם אינדונזיה, זכתה לתמיכה מעטה בלבד.
אינדונזיה טענה שמפלגת פרטילין היא קומוניסטית, ולפיכך חששה שמזרח טימור, כמדינה עצמאית, תגרום לפילוג בארכיפלג כולו. המודיעין הצבאי האינדונזי גרם להפסקת הברית בין פרטילין ו-UDT, מה שהוביל לניסיון הפיכה של UDT ב-11 באוגוסט 1975, ולמלחמת אזרחים שנמשכה חודש. במהלך הזמן הזה, הממשלה הפורטוגלית נטשה את הטריטוריה הלכה למעשה, ולא המשיכה בתהליך הדה-קולוניזציה. ב-28 בנובמבר הכריזה מפלגת פרטילין באורח חד צדדי על עצמאות המדינה שתיקרא הרפובליקה הדמוקרטית של טימור המזרחית. ב-29 בנובמבר 1975 פלשו האינדונזים למובלעת אוקוסי אמבנו על החוף הצפון מערבי חלק מטימור הפרטוגלית. ב-7 בדצמבר ביום שהודיעו הפורטוגזים רשמית על עזיבתם, פלשה אינדונזיה במבצע "סרוג'א" (במאלאית : "לוטוס"), לעקר השטח של טימור המזרחית. הפלישה באה יום לאחר שנשיא ארצות הברית אז, ג'רלד פורד עזב את אינדונזיה, ב-6 בדצמבר, אז נאמר לו שאינדונזיה מתכוננת לפלוש אל טימור המזרחית. ביום הפלישה היה פורד בחנית בינים בהוואי. כששמע אודות הפלישה, דווח שהגיב: "הפעם אנחנו עם האינדונזים". לבסוף, עד 17 ביולי 1976 הצליחה לספח אליה את המדינה הקטנה שגרו בה (אז) כ-680,000 תושבים. המלחמה לא הייתה אהודה באינדונזיה. היא עלתה לה ב 900 הרוגים וב 2,000 פצועים. אינדונזיה נתמכה מבחינה חומרית ומבחינה דיפלומטית על ידי ארצות הברית, אוסטרליה והממלכה המאוחדת שראתה באינדונזיה בעלת ברית אנטי-קומוניסטית. נחקקו 2 חוקים בעניין הספוח, האחד ב-17 ביולי 1976 והשני בשנת 1978.
הגירת פנים
התמריץ שהנהיג ממשל סוהארטו היה גדול: קבלו המפונים קרקע בשטח 5 אקרים, בית עץ של 2 חדרים, תכופות ביישוב חקלאי חדש, מזון ודשנים לשנה. הבעיה הייתה שבראשית התוכנית הייתה העלות של העברת משפחה 500 דולרים של ארצות הברית, אבל האינפלציה, השחיתות, וחוסר יעילות נוסח "העולם השלישי", גרמו לכך שעלות העברת משפחה גדלה עד 7000 דולרים.
עד שנת 1989, הועברו כ-3 מיליוני אנשים בחסות התוכנית. לתוכנית הייתה השפעה מהותית על הדמוגרפיה של מספר אזורים; לדוגמה, ב-1981 60% מתוך שלושת מיליוני התושבים שבפרובינציית לאמפונג, הדרומית ביותר בסומטרה, היו מהגרי פנים. הבנק העולמי, בנק הפיתוח האסייתי ומספר תורמים עצמאיים ייסדו את התוכנית בשנות ה-80 עם תקציבי עתק.
מטרתה המוצהרת של התוכנית הייתה להפחית את העוני והצפיפות בג'אווה, לספק הזדמנויות לעניים בעלי יכולת עבודה, ולספק כוח עבודה שיוכל לנצל ביעילות גבוהה יותר את המשאבים הטבעיים של האיים החיצוניים. התוכנית נוהלה במקביל למאמצים לאחד את המדינה עוד יותר באמצעות יצירת זהות 'אינדונזית' יחידה שתהיה נוספת על או תחליף את הזהויות המקומיות.
בשנת 1992 נסגר האי סומטרה לאכלוס.
מבקרי התוכנית האשימו את הממשלה האינדונזית שהיא מנסה להשתמש במהגרים כדי להחליף את אוכלוסיית הילידים, ולהחליש תנועות בדלניות. התוכנית הפכה לנושא שנוי במחלוקת, כולל התנגשויות אלימות בין מהגרים ואוכלוסיות מקומיות. מקור ההאשמות נגע ל"איריאן ג'איא" ולטימור המזרחית. ההבדל ביניהן הייתה שבעוד שהמחוזות של היום פפואה (פרובינציה) ופפואה המערבית 48 % מהתושבים במפקד 2010 הם מהגרי פנים מאיים אחרים באינדונזיה, ואינדונזיה ממשיכה לשלוט בחלק המערבי של גינאה החדשה. לעומתה, במזרח טימור כשל הרעיון לגמרי. מקומיים זהו מהר מאוד מי אינו מבין פורטוגזית או טטום וידעו שהוא מהגר. הדבר גרר מהומות. החל מ-24 במאי 1998 מזמן שהעלה בחרודין יוסוף חביבי את הרעיון לאפשר לטימור המזרחית משאל שבו יוכלו תושביה לבחור באוטונומיה או בעצמאות, היו המהומות סבה שבגללה אמרו שאי אפשר לשמור שם את החק והסדר. כל זמן שסוהארטו היה נשיא הוא העסיק שם את הצבא, אבל לחביבי נמאס מהמצב והוא העלה רעיון של אפשרות להפרד מטימור המזרחית.
באוגוסט 2000, כשלוש שנים לאחר המשבר הכלכלי באסיה ונפילת ממשלתו של סוהארטו, ממשלת אינדונזיה החליטה לבטל לחלוטין את התוכנית כיוון שלא היו לה יותר מקורות מימון.
התנועה הפרו-דמוקרטית
ב-1996 סוהארטו נטל על עצמו את המאמצים להתמודד עם אתגר חדש שממשלתו נתקלה בו. המפלגה הדמוקרטית האינדונזית (PDI), מפלגה חוקית שבאופן מסורתי התנגדה למשטר שינתה את אופי פעילותה, והחלה לנצל את החופש שלה. סוהארטו כפה פיצול על מנהיגות ה-PDI, ותמך בסיעה שהייתה נאמנה לסגן יושב ראש הפרלמנט סורייאדי כנגד סיעה שהייתה נאמנה למגאוואטי סוקרנופוטרי, בתו של סוקרנו ויושבת ראש המפלגה.
לאחר שסיעתו של סורייאדי הודיעה על כוונתה לערוך כינוס של מוסדות המפלגה בין 20 ביוני ל-22 ביוני על מנת לפטר את מגאוואטי, מגאוואטי הודיעה שתומכיה יפגינו במחאה כנגד הצעד. סיעתו של סורייאדי המשיכה בצעדים להדחת מגאוואטי, וההפגנות התפשטו ברחבי אינדונזיה. הפגנות אלה הובילו למספר עימותים בין המפגינים לבין כוחות הביטחון, ולהטחת האשמות הדדית בין שני הצדדים. המהומות הגיעו לשיא בצבא ואפשרו לתומכיה של מגאוואטי להשתלט על מטה ה-PDI בג'קרטה, כאשר הם הבטיחו שלאחר מכן הם לא יגרמו ליותר מהומות.
ב-27 ביולי, שוטרים, חיילים, ואנשים שטענו שהם תומכי סורייאדי הסתערו על מטה המפלגה. מספר תומכים של מגאוואטי נהרגו, ולמעלה ממאתיים נעצרו ונשפטו לפי החוקים למניעת חתרנות והפצת שנאה. היום הזה ידוע בתור "השבת השחורה" והוא סימן את תחילת הרדיפות של ממשלת הסדר החדש נגד תומכי הדמוקרטיה, שמעתה נקראו רפורמטורים ("Reformasi").
כתוצאה מ"השבת השחורה" הקימה מגאוואטי סוקרנופוטרי מפלגה דמוקרטית חדשה: PDI-P ראשי תבות של:PARTAI DEMOKARSI INDONESIA - PERJUANGAN, "המפלגה הדמוקרטית האינדונזית - מאבק".
המשבר הכלכלי
בתחילת 1998 תקנות הצנע אושרו על ידי סוהארטו וגרמו להתערערות ביטחון הפנים תחת המשטר שלו. מחירי סחורות כגון נפט ואורז, וכן שירותים חיוניים לציבור כגון חינוך, עלו בצורה משמעותית. השפעת התקנות הוגברה עוד יותר בגלל השחיתות הנרחבת.
ממשל חביבי
הנשיא חביבי הצליח להקים קבינט זמן קצר לאחר שנתמנה לתפקיד. אחת ממשימותיו העיקריות הייתה להשיג מחדש תמיכה מקרן המטבע הבינלאומית ומתורמים נוספים, וזאת עבור תוכנית לייצוב הכלכלה. הוא שחרר במהירות את האסירים הפוליטיים וביטל מספר הגבלות על חופש הדיבור וההתאגדות.
ב-7 ביוני 1999 נערכו בחירות עבור הפרלמנטים ברמה הלאומיות, הפרובינציאלית והתת-פרובינציאלית. בבחירות לפרלמנט הלאומי ניצחה מפלגת המאבק הדמוקרטי האינדונזי (שבראשה עמדה בתו של סוקרנו, מגאוואטי סוקרנופוטרי) עם 34% מהקולות; גולקאר (מפלגתו של סוהארטו, לשעבר מפלגת השלטון) 22%; מפלגת התחייה המאוחדת (בראשה עמד האמזא האז) 12%; ומפלגת ההתעוררות הלאומית (בראשות אבדורחמן וחיד) עם 10%.
עצמאות לטימור המזרחית
ב-30 באוגוסט 1999 הצביעו תושבי מזרח טימור ברוב סוחף לטובת עצמאות, בבחירות שנוהלו בפיקוחו של האו"ם. בהצבעה השתתפו כ-98.6% מבעלי זכות הבחירה; 78.5% מהמצביעים תמכו בעצמאות, רק 94388 מן הבוחרים (21.5%) תמכו בהמשך השלטון האינדונזי, למרות החודשים שבהם סבלו מהתקפות הצבא האינדונזי והמיליציות שלו. לאחר שהוכרזה תוצאת המשאל, הצבא האינדונזי והמיליציות שלו הגיבו ברציחתם של 2,000 מתושבי האי, גירוש מהבית של שני שלישים מהאוכלוסייה, אונס של מאות נשים וילדות, והרס של רוב תשתיות המדינה. 300,000 פליטים התרכזו ב-173 מחנות אוהלים מסביב לעיר אתאמבוא במערב האי טימור עובדי סיוע של האו"ם ניסו לדאוג להם, ו-2 מיליציות של תומכי אינדונזיה רדו במי שלא נחשב לנאמן.
באוקטובר 1999 ביטל הפרלמנט האינדונזי את 2 החוקים שסיפחו את טימור המזרחית. ב-31 באוקטובר 1999 נסוגו אחרוני החיילים האינדונזים, וכשנשאל מפקדם בשדה התעופה של דילי כיצד הוא מגדיר את 24 השנים האחרונות הוא ענה כי מדובר ב"טעות". מנהלת המעבר של האו"ם בטימור המזרחית קיבלה על עצמה את השלטון בטימור המזרחית עד שהיא נהפכה למדינה עצמאית ב-20 במאי 2002.
עד שנת 2002 שבו 180,000 פליטים לטימור המזרחית. 120,000 פליטים נותרו באינדונזיה ויושבו על ידי ממשלתה במקומות שונים. העיתון ג'קרטה פוסט טען באתרו שכל 94,388 המצביעים שתמכו באינדונזיה במשאל של 30 באוגוסט 1999 נשארו באינדונזיה, ותהה למה מספר הנשארים הכולל היה גבוה יותר.
ממשל וחיד
באוקטובר 1999, אספת העם המייעצת (MPR), המורכבת מ-500 חברי הפרלמנט בנוסף ל-200 חברים נוספים שמתמנים לתפקיד ואינם חברי פרלמנט, בחרה בעבד אלרחמאן וחיד כנשיא, ובמגאוואטי סוקרנופוטרי כסגניתו, לתקופת כהונה של 5 שנים. וחיד הציג את הקבינט הראשון שלו בראשית נובמבר 1999 וקבינט נוסף, שונה מהראשון, באוגוסט 2000.
ממשלתו של הנשיא וחיד המשיכה בצעדים לכיוון הדמוקרטיזציה ועידוד הצמיחה הכלכלית למרות התנאים הבעייתיים. בנוסף לתשישות כלכלית מתמשכת, ממשלתו של וחיד התמודדה עם בעיות ברמה האזורית, בין-אתנית ובין-דתית, ובייחוד באצ'ה, איי מאלוקו, ואיריאן ג'איא.
בעיותיהם של עקורי טימור המזרחית, שהועברו למערב האי, והאלימות שמקורה במיליציות מזרח טימוריות פרו-אינדונזיות, שתמכו בסיפוח מזרח טימור לאינדונזיה, גרמו לבעיות הומניטריות וחברתיות קשות. הפרלמנט היה מאוד אגרסיבי וקרא תיגר פעמים רבות על מדיניותו של הנשיא וחיד, ובכך תרם לוויכוחים הפוליטיים שהתחוללו ברמה הלאומית.
ממשל מגאוואטי
במהלך המושב הראשון של ה-MPR באוגוסט 2000, הנשיא וחיד מסר דיווח על תפקוד ממשלתו. ב-29 בינואר 2001 אלפי סטודנטים מוחים הסתערו על בניין הפרלמנט ודרשו את התפטרותו של ווחיד בעקבות מעורבותו לכאורה בשערוריות שחיתות. בעקבות לחץ של האספה לשפר את ניהול המדינה ואת התיאום בין חברי הממשלה, וחיד הנפיק צו נשיאותי שנתן לסגנית הנשיא מגאוואטי את השליטה על הניהול היומיומי של הממשלה. זמן לא רב לאחר מכן, ב-23 ביולי, מגאוואטי סוקרנופוטרי התמנתה לתפקיד הנשיאה. היא הצליחה באיטיות להרגיע את המהומות הבין עדתיות במדינה, והתפרסמה כשבקשה סליחה מטימור המזרחית וגם נסעה להיות בהכרזת העצמאות שלה ב-20 במאי 2002 ויסדה שם את נציגות אינדונזיה בעיר דילי. נסיעתה הייתה אף על פי שקצינים בצבא אינדונזיה יעצו לה שלא לעשות כן. היו מהם שנפגעו מכך. הם היו בטימור המזרחית בתפקיד בזמן השלטון האינדונזי.
ב-17 בדצמבר 2002 פסק בית הדין הבינלאומי לצדק לטובת מלזיה בסכסוך על הריבונות על 2 איים סיפאדאן וליגיתאן, שנשלטו על ידי בריטניה ומלזיה כחלק מסאבאה ברוב של 16 לעומת1. פסק הדין לא נתן מענה לשאלת הגבול הימי.
ממשל יודהויונו היחסים עם מלזיה ואסון הצונמי ב-2004 והשלום באצ'ה
ב-2004 נערכו הבחירות החד-יומיות הגדולות ביותר בעולם. הייתה זו הפעם הראשונה שנערכו בחירות ישירות למשרת הנשיא והמנצח היה סוסילו באמבאנג יודהויונו.
בשנת 2019 הוחלט ממשלת אינדונזיה על הקמת בירה חדשה באי בורנאו.
באפריל 2021 התרחשה תאונה בצוללת KRI Nanggala וכל הצוות נספה.
נייטרליות פליטת פחמן
נייטרליות פליטת פחמן (או אפס פליטות נטו) מתייחסת להשגת אפס פליטות נטו של פחמן דו-חמצני. ניתן להגיע לנייטרליות על ידי ביטול פליטות קיימות או על ידי איזון בין פליטת פחמן דו-חמצני לבין סילוקו (לרוב באמצעות קיזוז פחמן). משתמשים בביטוי נייטרליות פליטת פחמן בהקשר לתהליכי שחרור פחמן דו-חמצני בתחבורה, ייצור אנרגיה, חקלאות ותעשייה. על אף שהמונח נקרא "נייטרליות פליטת פחמן", הוא מתייחס גם לגזי חממה נוספים. המונח נייטרליות אקלימית משקף את ההכללה הרחבה יותר של גזי חממה בשינויי אקלים, גם אם פחמן דו-חמצני הוא הנפוץ ביותר.
היסטוריה
בשנת 2016, מילוני אוקספורד בחרו במונח "נייטרליות פליטת פחמן" כמילת השנה בארצות הברית.
בדצמבר 2020, חמש שנים לאחר הסכם פריז, הזהיר מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש כי מדינות אינן מכבדות את ההתחייבויות אליהן הגיעו בפריז, שגם כך אינן מספקות. הוא קרא לכל שאר המדינות להכריז על מצב חירום אקלימי עד שתושג נייטרליות פליטת פחמן.
שיטה
ניתן להגיע למצב של נייטרליות בפליטת פחמן בשתי דרכים: הפחתה או קיזוז, אך ככל הנראה יידרש שילוב בין שתיהן.
הפחתת פליטות
הדרך להגעה למצב של אפס פליטות נטו היא על ידי מעבר לכלכלה נמוכה בפחמן. כלכלה כזו מתמקדת באנרגיה מתחדשת כמו אנרגיה הידרואלקטרית, אנרגיית רוח, אנרגיה גאותרמית, אנרגיה סולארית ואנרגיה גרעינית. ייצור אנרגיה מתחדשת אמנם גורם לפליטת פחמן, אך בכמות כמעט זניחה. כדי להפחית את פליטת הפחמן יש גם לבצע שינויים בתעשייה ובחקלאות. שינויים בתזונת הבקר, לדוגמה, יכולים להפחית את ייצור המתאן ב -40%.
אחת הדרכים לעודד יצירת מוצרים נייטרליים מפחמן היא על ידי הפיכת מוצרים אלה לזולים יותר מאשר מוצרים מקבילים המיוצרים בעזרת דלקים חיוביים בפליטת פחמן. מספר חברות התחייבו להפוך לנייטרליות או שליליות מבחינת פליטת פחמן עד שנת 2050. לדוגמה: מיקרוסופט, דלתא איירליינס, BP, איקאה, ובלאקרוק.
קיזוז פחמן
בתהליך של קיזוז פחמן מפחיתים או מונעים פליטה של גזי חממה או מסלקים פחמן דו-חמצני מהאטמוספירה כדי לפצות על הפליטות. אם סך גזי החממה הנפלטים שווה לסכום הכולל שנמנע או הוסר, אז שתי ההשפעות מבטלות זו את זו והפליטה נטו היא "נייטרלית".
צמצום פליטות בישראל
בסדרת החלטות ממשלה והודעות רשמיות בשנים 2008–2010, ולקראת ועידת ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים (2009), הצהירה ישראל לראשונה על כוונתה לצמצם בפליטות גזי חממה בשיעור של 20% עד לשנת 2020. נקבעו שני יעדי התייעלות אנרגטיים ל-2020 - צמצום של 20% בצריכת החשמל (ביחס לתרחיש "עסקים כרגיל") ומעבר לייצור חשמל באנרגיות מתחדשות בשיעור של כ-10%. בנוסף, הוקמה ועדה שתפקידה לגבש תוכנית לאומית להפחתת גזי חממה. על פי דו"ח מבקר המדינה משנת 2021, ישראל לא הצליחה להשיג את היעדים הללו. נכון לשנת 2020, צריכת החשמל צומצמה רק בכ-7.5%, ואנרגיות מתחדשות סיפקו רק כ-6% מצריכת החשמל הכוללת.
בשנת 2015, ולקראת ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים (2015), החליטה הממשלה על יעד נוסף של צמצום פליטות גזי חממה עד לשנים 2025 ו-2030 על ידי צמצום צריכת חשמל, מעבר לאנרגיות מתחדשות וצמצום הנסועה. על פי דו"ח מבקר המדינה, גם יעדים אלו רחוקים מהישג, שכן "ההתקדמות בהשגתם נעה בטווח שבין ב"פיגור" לאפס".
בשנת 2021, ולקראת ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים (2021), הכירה ממשלת ישראל בחשיבות ההגעה ליעד של נייטרליות פליטת פחמן, והחליטה על עדכון היעד לשנת 2030, וקביעת יעד לאומי של הפחתה של 85% בפליטות גזי חממה עד 2050 (ביחס לנמדד ב-2015).
פרט לממשלת ישראל, מספר גופים פרטיים בישראל הצהירו אף הם על כוונתם להגיע לנייטרליות פליטת פחמן, וביניהם: אסם השקעות, בזק ו-דיזנגוף סנטר.
מרגים ברישה
ביוגרפיה
ברישה נולד בברכטסגאדן, גרמניה להורים קוסובנים אלבנים מקוסובו.
קריירת מועדונים
ברישה הוא תוצר מחלקת הנוער של רד בול זלצבורג, כשב-7 בנובמבר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כשחקן של קבוצת הבת של המועדון, ליפרינג, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-78 במשחק מול מטרסבורג. כעבור 50 שניות מרגע כניסתו לכר הדשא, הוא כבש את שער הבכורה שלו בקריירה הבוגרת בגיל 16, חמישה חודשים ו-27 ימים בלבד.
לאחר שלוש עונות במדי ליפרינג, הוא חתם על חוזה ברד בול זלצבורג בינואר 2017 עד ליוני 2020. ב-3 באפריל 2017, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה האוסטרית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-77 במשחק מול ריינדורף אלטאך. הוא עזר לקבוצת הנוער של המועדון לזכות בליגת האלופות לנוער בעונת 2016/17, כאשר הוא סיים את הקמפיין עם שבעה כיבושים.
ב-21 באוגוסט 2017, ברישה הושאל עד לתום העונה לל.א.ס.ק. לינץ. חמישה ימים לאחר מכן, הוא כבר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בהפסד החוץ 1–0 לראפיד וינה. את אותה העונה הוא סיים עם 18 הופעות, כשבהן הספיק להבקיע חמישה שערים.
לאחר השאלה בלינץ, הוא יצא להשאלה נוספת, הפעם לפ.צ. מגדבורג הגרמנית, שבמדיה שיחק כחצי שנה. בתום תקופת ההשאלה הקצרה, הוא שב לזלצבורג. לעומת זאת, ב-10 בינואר 2019, הוא הושאל לאלטאך.
פיץ' פרפקט: במפר בברלין
פיץ' פרפקט: במפר בברלין (באנגלית: Pitch Perfect: Bumper in Berlin) היא סדרת סטרימינג שפותחה על ידי מייגן עמרם ואליזבת בנקס המבוססת על סדרת הסרטים "פיץ' פרפקט". הסדרה צפויה עלתה לאוויר ב-23 בנובמבר 2022.
הפקה
ב-21 בספטמבר 2021, Peacock הודיעה כי תפיק סדרה המבוססת על סרטי "פיץ' פרפקט". הסדרה נוצרה על ידי מייגן עמרם שצפויה להפיק בפועל לצד אליזבת בנקס, מקס הנדלמן, פול ברוקס, סקוט ניימאייר ואדם דווין. דווין אמור לככב ולגלם את תפקידו מסדרת הסרטים. ברונסטון הפקות, סרטי מעגל הזהב ויוניברסל טלוויזיה הן החברות המעורבות בהפקת הסדרה. ב-25 בינואר 2022, פלולה בורג הצטרף לצוות השחקנים הראשי כדי לגלם את תפקידו מ"פיץ' פרפקט 2". ב-10 בפברואר 2022, דווח כי טוד שטראוס-שולסון אמור לביים את שני הפרקים הראשונים של הסדרה ולהפיק בפועל את הפיילוט. ב-4 במרץ 2022, שרה היילנד, ג'מילה ג'מיל ולרה אבובה לוהקו לתפקידים ראשיים בסדרה.
צילומי הסדרה החלו במרץ 2022 בברלין.
הפצה
הסדרה אמורה לצאת ב-Peacock ב-23 בנובמבר 2022.
באד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דיר קדיס
דיר קדיס (בערבית: دير قديس. בתרגום: המנזר הקדוש) הוא כפר גדול בנפת רמאללה ואל-בירה ברשות הפלסטינית, דרום השומרון, 16 קילומטר מערבה מרמאללה ובין הכפרים ניעלין וח'רבת'א בני חרית ובסמוך למודיעין עילית. אוכלוסיית הכפר בשנת 2004 הייתה כ-2,000 תושבים. שטח בתי הכפר על 300 דונם ומטעי הזיתים של תושביו על כ-5,000 דונם. רוב השטח נמצא בשטח B. המשפחות העיקריות בכפר הם: נאצר, קטוסה, אל-חוסיין (אבו זיד, חמאדה), אסטיח ואל-עוד'.
היסטוריה
השם "דיר קדיס" מרמז לכך שבמקום היה מנזר בתקופה הצלבנית. ב-1596 הוא מופיע ברשימות העות'מאניות עם 11 בתים. בתקופה זו היה שייך הכפר לנפה של רמלה במחוז עזה. התושבים שילמו מיסים על ידי חיטה, שעורה, זיתים, ענבים, גדיים ופירות שונים. בשנת 1863 ביקר במקום ויקטור גרן והעריך את האוכלוסייה המקומית ב-350 תושבים. הוא ציין כי דיר קדיס הוא כפר קטן בפסגת אחת הגבעות עם גנים בצפונו ובמזרחו - באר.
בתקופת המנדט הבריטי היה הכפר שייך לנפת רמלה. על פי סקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 מספר תושביו הוערך כ-440 ושטחו 8,224 דונם טורקי.
ביולי 1943 הושלמה על הגבעה מצודת טגרט של המשטרה הבריטית. בנובמבר 1947, במסגרת פינוי הצבא הבריטי מארץ ישראל, פונתה תחנת רדאר מהכפר. לפני מלחמת ששת הימים המצודה הוחזקה על ידי הלגיון הירדני ולאחר המלחמה על ידי משמר הגבול. כיום הבניין עומד נטוש.
בשנת 1995, בעקבות הסכמי אוסלו, הועברו לרשות הפלסטינית 7.7% מקרקעות דיר קדיס (שטח B), אך ישראל מחזיקה בשליטה מלאה ב-92.3% מהעיירה.
לפני הסכמי אוסלו נקנו אדמות דרום דיר קדיס על ידי מאיר (מוריס) ברכפלד וחברת ציפחה אינטרנשיונל, עליהן הוקמה אחרי שנים שכונת "אחוזת ברכפלד" של מודיעין עילית. בין דיר קדיס לאחוזת ברכפלד עוברת גדר הפרדה.
עיסוקי התושבים
התושבים מתעסקים בחקלאות וברעיית צאן. חלק מהם עובדים בישראל במקצועות הבנייה. חלקם מחזיקים מוסכים.
Good Without
Good Without הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הבריטית מימי וב. נכון ליולי 2021, לסינגל למעלה מ-2 מיליון צפיות ביוטיוב, ולמעלה מ-64 מיליון השמעות בספוטיפיי.
ב-2 ביוני 2021, היא ביצעה את השיר בתוכנית האירוח הקומית האמריקאית, המופע של אלן דג'נרס.
לסלי אן ברנדט
לסלי אן ברנדט (באנגלית: Lesley-Ann Brandt; נולדה ב-2 בדצמבר 1981) היא שחקנית דרום אפריקאית המוכרת בעיקר מתפקידה בתור נאביה בסדרה "ספרטקוס" ברשת Starz ובשל הופעתה בתור מזיקין "מייז" סמית' בסדרת הטלוויזיה "לוציפר" של נטפליקס.
ראשית חייה
ברנדט נולדה בקייפטאון דרום אפריקה והיא דוברת אפריקאנס שוטפת. הוקי שדה, יוגה ובייסבול הם מתחביביה הבולטים. בשנת 1999 היגרה ברנדט עם הוריה ואחיה לאוקלנד - ניו זילנד, ברנדט החלה כמוכרת קמעונאית עד שעברה לעבוד כיועצת גיוס טכנולוגיית מידע, במקביל החלה לעבוד בדוגמנות, היא הופיעה בפרומו פרסומי למשקה "Red Bull", וכן במספר פרסומות טלוויזיה בניו זילנד. בשנת 2008 החלה לימודי משחק והוכשרה בטכניקת מייזנר.
קריירה
תפקידה המשמעותי הראשון של ברנדט היה בסדרת הטלוויזיה הניו זילנדית "חסינות דיפלומטית" שם שיחקה תפקיד ראשי, כמו כן הופיעה כתפקיד אורח במספר פרקים בסדרות "Shortland Street " ו- "This Is Not My Life" ששודרו בניו זילנד.
נבחנה באודישן לתפקיד סורה בסדרה "ספרטקוס" אך בסוף לוהקה לתפקיד נאביה, בשנת 2010 שיחקה תפקיד ראשי בספין אוף לסדרה זו "ספרטקוס אלי הזירה".
בשנת 2015 החלה לגלם תפקיד בסדרה "לוציפר" בתור מאזקין - שדה האחראית על שמירתו של לוציפר.
כמו כן שיחקה כתפקיד אורח במספר סדרות וסרטים ידועים, ביניהם: "אגדה של המחפש", "צ'אק", "CSI: ניו יורק", "ממפיס ביט", "רווקות", "גות'האם", ועוד.
בשנת 2007 הופיעה בווידאו קליפ של להקות "Nesian Mystik" ו- "Battle Circus".
חיים אישיים
בשנת 2009 החלה לצאת עם השחקן האמריקאי כריס פיין גילברט; השניים נישאו ב-2015. בנם הראשון, קינגסטון פיין ברנדט גילברט, נולד ביולי 2017.
אלכסנדר פרייזר
אלכסנדר פרייזר (באנגלית: Alexander Fraser; 1827 – 1899) היה צייר נוף סקוטי הידוע גם בשם אלכסנדר פרייזר הצעיר שכן אביו, אלכסנדר ג'ורג' פרייזר (1786–1865), היה גם צייר סקוטי. פרייזר היה הביוגרף של האמן הסקוטי, הורציו מקולוך.
ביוגרפיה
אלכסנדר פרייזר נולד בוודקוקדייל, ב-3 בנובמבר 1827. אמו הייתה ג'סי מויר. השכלתו החלה בגלאזגו, אך את רוב לימודיו למד בבית הספר העתיק בלנרק. הוא הציג לעיתים קרובות במכון לאמנויות יפות של גלאזגו. משם המשיך ללמוד אמנות באקדמיה באדינבורו. ב־1858, בגיל שלושים הוא כבר היה חבר באקדמיה הסקוטית המלכותית, והפך ל"אקדמאי" ב-1862.
הוא התחתן עם ג'יין דאנקן ב-15 באפריל 1859 באדינבורו ונולדו להם בן ובת. הוא מת ב-24 במאי 1899 במוסלבורג. באוטוביוגרפיה הלא גמורה, הוא תיאר את התשוקה המוקדמת שלו לאמנות:
"בגיל צעיר גיליתי טעם לאמנות, כיסיתי כל פיסת נייר שהנחתי עליה יד, בציורים של סוסים וסירות. כשאיבדתי עניין באירוע מסוים הלכתי בדרך כלל לשפת הים, ועסקתי ביצירת דגמים בחול, לעיתים קרובות עם קונכייה מונחת לפני כדי להעתיק ממנה." הצבעים, השמנים, הפלטות והמכחולים של אביו היו "המשחקים של הילדות" ובאופן לא מפתיע "החליט שיהיה צייר, ולא שום דבר אחר."
עונת 1930/1931 בסרייה א'
עונת 1930/1931 בסרייה א' הייתה העונה ה-31 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. המשחקים החלו ב-28 בספטמבר 1930 והסתיימו ב-28 ביוני 1931.
בליגה השתתפו 18 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
קסאלה ולניאנו היו הקבוצות שהעפילו מליגת משנה.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו ליבורנו ולניאנו. במקומן לסרייה א' העפילו בארי ופיורנטינה.
רודולפו וולק מרומא כבש 29 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
נפתלי וייץ
נפתלי וייץ (21 בינואר 1866 – 12 בפברואר 1935) היה רופא ומחלוצי היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת סוף השלטון העות'מאני ותחילת המנדט הבריטי.
קורות חייו
שמאל|ממוזער|תמונה של פקידי הבארון רוטשילד בארץ ישראל משנת 1898, נפתלי וייץ עומד בקצה התמונה מצד שמאל וייץ נולד בה' בשבט תרכ"ו באודסה. בעת לימודיו בגימנסיה היה שותף בהקמת סניף 'בני ציון' באודסה, הוא התקשר עם משה לייב ליליינבלום והיה לתלמידיו ומזכירו. למד רפואה באוניברסיטת חרקוב ואחר כך עבר בפריז ב-1888, שם הוא הוסמך כרופא. בתקופת לימודיו המשיך בפעילות ציונית: הוא היה שותף בייסוד אגודת סטודנטים יהודים, היה חבר ועד בוועד אגודת "ישוב ארץ ישראל", ופעיל באגודת "נושאי נס ציונה".
בשנת 1898 נענה להצעת הברון רוטשילד לשמש בתור רופא במושבות בארץ ישראל. לאחר תקופה קצרה בירושלים עבר להתגורר בראש פינה ומשם שימש כרופא מטעם פקידות הבארון לכל מושבות הגליל העליון. בשנת 1901 התגורר בזכרון יעקב. עם הגיעו לזכרון יעקב הוא התבקש לאשר רשימה שהכין קודמו בתפקיד, ד"ר יוסף קון, של איכרים שיש לנשל מהמושבה בשל סיבות שצוינו כ:'זקנים, חולים, חלשים או עצלים'. תשובתו של וייץ הייתה:
בתקופת שרותו בזכרון יעקב חלה התפרצות של מחלת קדחת צהובה. הוא גם עמד לצידם של איכרי המושבות במלחמתם בפקידות הבארון. בשנת 1903 השתתף בכינוס הראשון של ארגון היישוב שאורגן על ידי מנחם אוסישקין. בתקופה זאת גם נשלח על ידי יק"א לקפריסין על מנת לבדוק אפשרות של התיישבות פרטית שם.
בשנת 1907 עבר לירושלים שם עבדו הוא ואשתו כרופאים פרטיים. השניים התגוררו בשכונת החבשים, כיום רחוב בני ברית 5. בתקופה זאת היו הוא ואשתו מקורבים לאנשי ירושלים החדשה שכללו את בוריס שץ (מקים בצלאל), יהושע ברזילי, אירה יאן, יצחק בן-צבי ורחל ינאית בן-צבי. היה שותף בהקמת הגמנסיה העברית בירושלים ובתו הייתה בין עשרת התלמידים הראשונים. היה ממיסדיו ופעיליו של בית העם, ולקח חלק פעיל במלחמת השפות בשנת 1913.
ב- 1914 השתתף בוועידת הגרענת הארצית, שהתכנסה ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים, ונמשכה שלושה ימים. בוועידה השתתפו 24 רופאים מרחבי הארץ, לאו דווקא רופאי עיניים.
לאחר המלחמה חזר לעבוד כרופא פרטי, ובערוב ימיו שימש כרופא בבית החולים "משגב לדך". נפטר בירושלים בט' באדר א' תרצ"ה ונטמן בתום הלווייה רבת משתתפים בבית העלמין בהר הזיתים. הוא הותיר אחריו את אשתו חנה ובתו לאה.
יחסי וייטנאם–ניו זילנד
יחסי וייטנאם–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין וייטנאם וניו זילנד. לניו זילנד יש שגרירות בהאנוי וקונסוליה כללית בהו צ'י מין סיטי. לווייטנאם יש שגרירות בולינגטון.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים ב-1975, כאשר ניו זילנד הייתה אחת המדינות הראשונות שייצרו יחסים דיפלומטיים עם וייטנאם שזה עתה אוחדה.
שתי המדינות חגגו 40 שנה ליחסים דיפלומטיים בשנת 2015. טיסות ישירות בין שתי המדינות החלו בשנת 2016.
מלחמת וייטנאם
ניו זילנד השתתפה במלחמת וייטנאם ושלחה כ-3,000 אנשי צבא ואזרחים בתמיכה בדרום וייטנאם.
ביקורים רשמיים
בשנת 2013, שר ההגנה הווייטנאמי גנרל פונג קוואנג תאן טס לניו זילנד ונפגש עם שר הביטחון ג'ונתן קולמן ושר החוץ מוריי מקולי. בנובמבר 2016 ביקר סגן ראש הממשלה פאם בינה מין בניו זילנד ונפגש עם מאריי מקולי כמו גם עם ראש הממשלה ביל אינגליש. במאי 2017 ביקר שר הסחר הניו זילנדי, טוד מקליי, בווייטנאם ופגש את ראש הממשלה נגווין שואן פוק ושר התעשייה והמסחר טראן טואן אנח.
סחר
נכון לנובמבר 2015, וייטנאם הייתה שוק הייצוא הצומח ביותר בניו זילנד ושוק הייצוא ה-19 בגודלה; זה הוביל להסכמים על תעופה, בריאות וחינוך בין שתי המדינות. מוקדם יותר באותה שנה הוגדר על ידי שתי המדינות יעד להכפיל את הסחר בין שתיהן.
פזורה
בניו זילנד יש קהילה וייטנאמית קטנה יחסית המונה כ-6,000 איש, המורכבת מפליטים ומשפחותיהם, מהגרים כלכליים וסטודנטים.
בית טאלי
בית טאלי הוא אחד מבתי משפחות האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין. קייטלין סטארק, אשתו של אדארד סטארק ואחת הדמויות המרכזיות בסדרה היא בת למשפחת טאלי.
היסטוריה
בית טאלי שלט אלפי שנים בארצות הנהר (נהרן) שבו משכנם של מספר בתים, ביניהם: בית פריי, בית מאליסטר, בית בלאקווד, ובית בראקן. בית טאלי קיבל את השליטה בארצות הנהר בעקבות הדחתו של המלך האפור מבית גרייג'וי ששלט בהארנהול.
במהלך מלחמת חמשת המלכים לורד הוסטר נוטה למות, ואדמור הוא ראש הבית בפועל. בית טאלי תומך במלך הצפון רוב סטארק. רוב סטארק נאלץ לשדך את אדמור לרוסלין פריי, כפיצוי על ששיקר לאביה, הלורד וולדר פריי ששולט בטירת התאומים. במהלך החתונה (שמקבלת לאחר מכן את הכינוי החתונה האדומה) הורג פריי את רוב סטארק, ואדמור טאלי מושלך לצינוק. בית פריי מקבל את נהרן וקייטלין נרצחת בברוטליות על ידי בנו של וולדר פריי, הלורד החדש של ארצות הנהר.
ליסה טאלי אלמנתו של ג'ון ארין שולטת בקן הנשרים. היא נשאת לפיטר בייליש, ימים אחדים אחר נישואיהם משליך אותה בייליש מבעד לדלת-הירח אל מותה.
מיקום
טאלי הוא אחד מהבתים הגדולים של שבע הממלכות, והוא הבית העיקרי בארצות הנהר (Riverlands). מקום מושבם המרכזי הוא בנהרן (Riverrun).
סמל
סמל הבית מציג טרוטה כסופה מזנקת מעל פסים כחולים ואדומים מעוקלים
סיסמה
סיסמת הבית היא "משפחה, חובה, כבוד".
הלל ריבלין
רבי הלל ריבלין ("ריבאלס") משקלוב (ב' דראש השנה ב' בתשרי ה'תקי"ח - 16 בספטמבר 1757 - שבת קודש ט' בסיוון ה'תקצ"ח - 2 ביוני 1838), שהמסורת המשפחתית טוענת שהיה תלמיד הגאון מווילנה. לפי המסורת המשפחתית היה גם ממנהיגי גלי עליית תלמידיו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-19. היסטוריונים מערערים כיום על מסורות משפחתיות אלו.
אביו של רבי הלל, רבי בנימין ריבלין משקלוב, היה בן דודו של הגאון מווילנה ותלמידו.
לפי מסורת משפחת ריבלין, בשנת ה'תקמ"ב (1782) נוכח הגאון מווילנה שאין באפשרותו לעלות לארץ ישראל בעצמו, והעמיד את ר' הלל בראשות תנועת "חזון ציון" שתייסד עלייה לארץ ישראל, ומסר לו את "סודות הגאולה". על פי מסורת זו עמד ר' הלל בראש עליית תלמידי הגר"א לארץ ישראל בשנת תקס"ט (1809). עם זאת למסקנתו של ההיסטוריון אריה מורגנשטרן, מסורת משפחתית זו מוטעית, ור' הלל עלה לארץ רק בשנת ה'תקצ"ב (1832), וגם זאת, ללא כל קשר לקירוב הגאולה.
נישא לציפורה (ציפא), בתו של משה יוזל'ס ביחווער. בנם, הרב משה ריבלין, שימש כרבה של העדה האשכנזית בירושלים בין השנים ת"ר- תר"ו (1840–1846). חתנו הוא הנדיב והעסקן שמריהו לוריא ממוהילב, חותנם של הרב דוד פרידמן ויחיאל מיכל פינס.