cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כנסיות מהתקופה הביזנטית באשקלון
רצפת הפסיפס ברחוב יקותיאל אדם
רצפת הפסיפס שייכת לסיטרה הצפונית של כנסייה מהתקופה הביזנטית שנמצאה במקום. מידות רצפת הפסיפס הן 6X10.4 מטר. הפסיפס בעל דגם גאומטרי שהוקף במסגרת מעוטרת העשויה שריגי גפן המתפתלים מתוך אמפורה (כד). ברצפה משולבות כתובות ביוונית. במרכז הרצפה הכתובת:  "בשנת 602 בחודש ארטמיוס אנדיקציה 8 בחסות הבישוף אנסטסיוס, אהוב האל והקדוש ביותר נעשתה כל עבודת הדיוקוניקון מן היסוד ורוצפה." בחלקה המערבי של הרצפה שתי כתובות נוספות ביוונית. באחת קטע מתהילים - מזמור כ"ג: "ה' רועי לא אחסר." בשנייה קטע מתוך תהלים, מזמור צ"ג, פסוק ה' עם ציון תאריך בניית החצר והפסיפס: "לביתך נאוה קודש ה' לאורך ימים. נבנה ורוצף בפסיפס בשנת 597 חודש ...אינדיקציה ...". על-פי הכתובות, נבנתה הכנסייה בין השנים 493–499 לספירה.
במהלך 2021 החלו בעבודות שימור ושיפוץ סביב הפסיפס המדובר, ב2022 הסתיימו העבודות בהן הקיפו את משטח הפסיפס המחודש בפארק עירוני ושבילי ספורט.
יחסי הודו–נורווגיה
יחסי הודו–נורווגיה הם היחסים בין הודו לנורווגיה. מאז עצמאות הודו ב-1947, שתי המדינות שמרו על יחסים חזקים וידידותיים כמו יחסי הודו עם מדינות נורדיות אחרות.
יחסים כלכליים
טלנור הנורווגית, חברת טלפונים נורווגית גדולה, משקיעה בהודו, והפכה לחברת טלפון מרכזית בהודו. טלנור השקיעה למעלה משלושה מיליארד דולר בשוק ההודי, אך הזהירה מפני "השלכות פוליטיות" אם הדבר ייכשל.
בשנת 2014, הודו ונורווגיה חתמו על 13 הסכמים, שסייעו בחיזוק הקשר בין הודו לנורווגיה כמו גם מדינות נורדיות אחרות.
נורווגיה רואה בהודו שותפה חשובה להתפתחויות כלכליות. הודו ייבאה מעל 268.68 מיליון דולר ואילו ייצאה לנורווגיה מעל 82.3 מיליון דולר בשנת 2010, אך מאז הופחת מאזן הסחר.
יהדות סנקט פטרבורג
המאה ה-19 ועד למהפכה הבולשביקית
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הפכה סנקט פטרבורג למרכז תרבות יהודי, ובמהלך העשורים הבאים התגוררו בעיר אינטלקטואלים יהודים בולטים. בעיר פעלו בתי דפוס ביידיש, עברית ורוסית שהדפיסו עיתונים יומיים, שבועיים וחודשיים לקהילות היהודיות בתחום המושב.
בנוסף להיותה מרכז לתרבות ספרותית יהודית, העיר אכלסה גם מספר ארגונים יהודיים לאומיים ובהם החברה לקידום התרבות בקרב יהודי רוסיה שהובלה על ידי כמה מיהודי העיר. מוסדות הקהילה היהודית היו תלויים במידה רבה בתרומות של כמה משפחות יהודיות עשירות מאוד, ובעיקר ביוסף גינצבורג וצאצאיו. בנוסף על המימון, גינצבורג ייצג את הקהילה היהודית מול השלטון המרכזי.
לאחר שנים רבות של עיכובים, בשנת 1893 נחנך בית הכנסת הכוראלי הגדול שהכיל כ-1,200 מקומות ישיבה. למרות הפתיחה החגיגית, נאלצו שאר בתי הכנסת הקטנים בעיר להיסגר ובית הכנסת הכוראלי הפך לבית הכנסת המרכזי.
סנקט פטרבורג הייתה גם מרכז פוליטי עבור יהודים מכל הסוגים, כולל סוציאליסטים ופעילי זכויות אדם. בסוף המאה ה-19, גנריק סלזברג (Slezberg) ועורכי דין אחרים הקימו את לשכת ההגנה העירונית. הלשכה הציעה שירותים משפטיים בחינם לקורבנות אנטישמיות ברחבי האימפריה. הלשכה פעלה לחייב את הממשלה לקחת אחריות על הפוגרומים, ללא הצלחה. בנוסף על הלשכה, פעלו ארגונים נוספים למען הקהילה המקומית ובתחום המושב.
הקהילה בסנקט פטרבורג הייתה רוסית יותר מתחום המושב. ב-1897 דיווחו כשליש מיהודי העיר על שפת האם שלהם רוסית, לעומת 3% מהיהודים בתחום המושב. בערב מלחמת העולם הראשונה, מספר דוברי הרוסית עלה לכ-50%.
מלחמת העולם הראשונה גרמה להגירה יהודית המונית מהמושב לעיר. בשנות המלחמה קהילת סנקט פטרבורג גדלה מ-35,000 איש לכ-50,000 בסופה.
המהפכה ומלחמת העולם השנייה
חלק מהארגונים היהודיים ניסו להמשיך את עבודתם תחת המשטר הסובייטי החדש, למרות הלחץ הכלכלי והאידאולוגי הגובר. למרות זאת, עד סוף שנות העשרים כל המוסדות היהודיים העצמאיים נסגרו על ידי הממשלה. רבים מהאינטלקטואלים שניהלו את ארגונים אלו עזבו את ברית המועצות. בעשור לאחר מכן נסגרו גם הארגונים היהודיים הקומוניסטיים שנותרו, ובכך הזהות היהודית הציבורית דוכאה מאוד. בשנות ה-30 שליש מיהודי העיר התחתנו עם לא-יהודים.
לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות, האוכלוסייה היהודית בעיר הוערכה בכ-200,000 נפש. במהלך המצור שנמשך כמעט שלוש שנים על לנינגרד על ידי הגרמנים, עשרות אלפי יהודים היו בין למעלה ממיליון בני אדם שמתו מרעב ומחלות.
ברית המועצות שלאחר המלחמה
במהלך התקופה הסובייטית מספר היהודים בסנקט פטרבורג דעך בגלל שיעורי ילודה נמוכים והתבוללות. מפקד האוכלוסין ב-1959 העיד על כ-162,344 יהודים, אך יש המעריכים כי הקהילה היהודית מנתה למעשה כ-200,000 נפשות.
ערב התפרקות ברית המועצות, שיעור התמותה היהודית בעיר עלה על שיעור הילודה, ובשני שלישים מהילודה היהודית אחד מההורים לא היה יהודי. בתקופה זו התגוררו בעיר כ־107,000 יהודים.
הפדרציה הרוסית וכיום
כיום, הקהילה היהודית בעיר היא השנייה בגודלה ברוסיה, לאחר יהדות מוסקבה. רוב היהודים בעיר נותרו חילונים, אך יש גם קהילה אורתודוקסית. בשנים שלאחר פירוק ברית המועצות מספר היהודים בסנקט פטרבורג ירד באופן דרמטי בגלל הגירה לארצות הברית והעלייה ההמונית לישראל. בשנת 2010 מנתה האוכלוסייה היהודית כ-40,000 נפש.
בשנת 2005 נפתחה בעיר קואליציית ארגונים יהודיים המפעילה שישה ארגונים יהודיים העוסקים בתרבות ובחינוך. בעיר ממוקמת גם אנדרטת השואה בצארסקויה סלו.
הוריקן מת'יו
מתְ'יוּ (באנגלית: Hurricane Matthew) הוא הוריקן חזק שהתהווה ב-22 בספטמבר 2016 בסמיכות לחופי אפריקה, ומאז החל לנוע מערבה, הוא היה הראשון בקטגוריה 5 באזור האוקיינוס האטלנטי מאז הוריקן פליקס (2007).
הציקלון התפתח לסופה טרופית בזמן שהיה בצד המזרחי של איי ליווארד ב-28 בספטמבר. יום לאחר מכן, הפך להוריקן בצד המערבי של איי ליוורד, ובמהירות התחזק להוריקן בקטגוריה 5. המשיך צפונה ופגע בהאיטי, ג'מייקה, קובה, חלקים של הרפובליקה הדומיניקנית, ואיי הבהאמה.
ההוריקן יצר הרס רב בהאיטי עם מספר הרוגים גבוה מאוד, ישנם גם דיווחים על התפשטות חוזרת של מחלת הכולרה במדינה ועלייה ברמת הפשיעה.
בהמשך פגע ההוריקן במזרח ארצות הברית, בפלורידה, ג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית, וקרוליינה הצפונית. בארצות הברית הוא פגע בעיקר בפלורידה. מספר מתקנים של נאס"א באזור לרבות בית החוף של האסטרונאוטים נפגעו.
זרם סחף
זֶרֶם סַחַף או זֶרֶם נָסוֹג הוא זרם ימי חזק בסמוך לחוף הזורם לכיוון הים. הזרם מסוכן ואחראי לטביעות רבות. מהירותו של זרם אופייני היא כחצי מטר בשנייה, והיא יכולה להגיע ל-2.5 מטרים לשנייה – זרם המהיר יותר ממהירות השחייה של אדם. מיקום הזרם אינו קבוע, והוא יכול לנוע בטווח של עשרות מטרים ליום. הזרמים קיימים בכל חוף עם גלים - אוקיינוסים, ימים ואגמים גדולים.
בזרמי הסחף משתמשים לעיתים לצורך תנופה, למשל לתחילת שיט קיאקים.
היווצרות
כאשר רוח וגלים דוחפים מים לעבר החוף, המים נהדפים הצדה על ידי הגלים המתקרבים. המים זורמים לאורך החוף עד שהם מגיעים לאזור שבהם יכולים לזרום חזרה אל הים. זרם זה מכונה זרם סחף, והוא בדרך כלל צר וערוצו בתעלה שבין תילי חול (מתחת לפני הים), שוברי גלים או מזחים. טעות רווחת היא שהזרם התחתי הסוחף לכיוון הים, או אפילו זרם סחף חזקים מספיק כדי למשוך אדם אל הקרקעית, בעוד במציאות הזרם בקרקעית הוא החזק ביותר, ואף מרסן גלים קרבים. תופעה זו יוצרת אשליה של אזור מסוים רגוע בים, אשר מפתה שוחים אל תוך הים. ערוץ הזרם ניתן להדגמה על ידי פיזור דיו בקו החוף, בסמוך לזרם. זרמי הסחף מתחזקים כאשר השתברות הגלים חזקה, כאשר סופת הוריקן נמצאת במרחק, או באזורי גאות ושפל חלשים.
סכנות
זרמי סחף הם סכנה לרוחצים בים ועלולים לסחוף הרחק מהחוף. מוות מטביעה נובע מתשישות כתוצאה מניסיון התנגדות לזרם. באורח נדיר, זרמים חזקים מאוד יכולים להוות סכנה אף לאדם העומד במים בעומק שמגיע עד המותניים בלבד, באמצעות סחיפה מפתיעה למים עמוקים יותר, שם עלול לטבוע. תנאי טופוגרפיה שונים משפיעים על סיכויי ההיווצרות של זרמי הסחף. ישנם תנאים טופוגרפיים המביאים לזרמים מסוכנים ביותר, ולכן לא כדאי לרחוץ בחופים לא מוכרזים. בארצות הברית, זרמי הסחף מביאים ליותר ממאה הרוגים בשנה. 80% מהקריאות למצילים נובעות מזרמים אלה.
הימלטות מהזרם
לרוחץ שנקלע לתוך זרם סחף אסור לנסות לשחות ישירות אל החוף, בניגוד לכיוון הזרם. בכך הוא מסתכן בתשישות ובטביעה. הזרם אינו מושך אדם מתחת למים, אלא נושא אותו הרחק מהחוף, דרך ערוץ צר של מים. הזרם הוא כמו מסוע, שעל השוחה לרדת ממנו. הימנעות מלחץ, ושמירה על רוגע מסייעת בהתמודדות. יש לשחות במקביל לחוף עד שהשוחה מחוץ לזרם, ולכוון למקומות בהם נראים גלים נשברים, בדרך כלל באזורים אלה, חפצים שנמצאים על המים ינועו לכיוון החוף. אם הזרם חזק מאוד, וקשה להיחלץ ממנו בשחייה, על השוחה להישאר במצב רגוע, לשמור את כוחותיו לשלב מאוחר יותר, עד שהזרם יישא אותו וייחלש, ואז יוכל לשחות בקצב רגוע, אלכסונית אל החוף - הרחק מהזרם, אך חזרה על החוף. על שחייני חוף להבין את הסכנה בזרמי הסחף, ללמוד כיצד לזהות אותם, איך להימלט מהם, ולשחות במקומות עם השגחת מצילים, אם אפשר . אחד מהתפקידים החשובים של המצילים הוא לאתר בתחילת משמרתם את הזרמים, לסמן אותם בדגלים, ולהרחיק משם רוחצים.
תחנת משטרת החופים הבריטית (אשקלון)
תחנת משטרת החופים (Coast guard Station) הבריטית באשקלון היא חלק מקבוצת מצדיות ומצודות משטרה שהוקמו בארץ ישראל ביוזמתו של סר צ'ארלס טגארט, ולכן נהוג לכנותן "הטיגארטים".
התחנה נבנתה על המצוק בחוף הים של אשקלון באמצע שנות הארבעים של המאה ה-20, כדי לאתר ספינות מעפילים ולמנוע מהן להגיע לחוף. כיום המבנה משמש את חיילי צה"ל כבית נופש לחיילים, ומכונה "מחנה נופש על שם מוטה גור". המחזיקה הנוכחית האגודה למען החייל.
מבנה המצודה
המצודה נבנתה כמבנה בודד על גבי מצוק מעל חוף הים. סגנון הבנייה מסיבי, והמבנה עשוי קירות עבים הבנויים לבנים, בלוקים, בטון וברזל. הפתחים מסורגים והדלתות החיצוניות משוריינות.
למבנה גג שטוח עם מעקה, ששימש גם למסיבות.
בקצה הגג הדרומי נבנה מגדל מרובע עשוי לבנים, ששימש למטרות תצפית. אלמנט זה מופיע גם בתחנות אחרות של משטרת החופים הבריטית, כמו משטרת סידנא עלי בהרצליה.
תולדות המקום
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 גברו ניסיונות ההעפלה לארץ ישראל של שארית פליטת יהודי אירופה. בתגובה, הגבירה ממשלת המנדט הבריטי את פעולותיה במטרה למנוע את אותן ספינות מלהגיע לחופי ארץ ישראל.
הספרייה הבהאית הבינלאומית
הספרייה הבהאית הבינלאומית היא ספרייה עתידית המתוכננת לקום במרכז הבהאי העולמי בחיפה.
תחנת משטרת החופים הבריטית (אשקלון)
תולדות המקום
כחלק מפעולות אלו, הקימה ממשלת המנדט שורה של תחנות משמר חופים לאורך חופי הארץ, וזאת במטרה לאתר את ספינות המעפילים בים עוד לפני הגעתן. הצבא הבריטי מצא יתרונות במיקומו של המבנה על חוף הים.
הספרייה הבהאית הבינלאומית
חזון
מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, פיאר בכתביו את הר הכרמל וניבא כי עליו, בכוונה לתיבת נח. שוגי אפנדי, נכד בנו של בהאא אללה ולימים מנהיג הדת בעצמו, פירש את אזכור התיבה (באנגלית: ark) כמשל לקשת (באנגלית: arc) של מוסדות רוחניים שייבנו על צלע ההר, מעל העיר חיפה. חזון זה החל לקרום עור וגידים בערוב ימיו של שוגי אפנדי, עם בניית הארכיון הבהאי הבינלאומי (נחנך ב-1961), הראשון שבמוסדות "הקשת", בסמוך להיכל הבאב מצד מזרח.
תחנת משטרת החופים הבריטית (אשקלון)
תולדות המקום
בקרבתו של המבנה הראשי נבנו מבנים נוספים אשר שימשו את החיילים הבריטים כמקום רחצה ונופש, כשם שהמקום משמש את חיילי צה"ל כיום.
הספרייה הבהאית הבינלאומית
חזון
בשנת 1983, בד בבד עם חנוכת משכן בית הצדק העולמי במתחם הקשת, הציגה ההנהגה הבהאית את תוכניתה הסופית למתחם, ובמסגרת זו הכריזה על הספרייה הבהאית הבינלאומית בתור אחד מחמשת המוסדות שמושבם ימוקם במתחם.
תחנת משטרת החופים הבריטית (אשקלון)
תולדות המקום
מצבו של המבנה כיום: משוקם.
הספרייה הבהאית הבינלאומית
חזון
בשנת 1987 ההנהגה הבהאית פרסמה לראשונה את חזון הספרייה:
מבנה הספרייה
המבנה שבו תשכון הספרייה הבהאית הבינלאומית יהווה חלק ממתחם הקשת, ומן הצפוי כי עיצובו האדריכלי יתחשב בכך. המבנה הראשון שהוקם במתחם זה הוא הארכיון הבהאי הבינלאומי, ועיצובו הכתיב את סגנונם של יתר המבנים במתחם. מבנה הארכיון תוכנן בהנחייתו האישית של שוגי אפנדי, ועוצב בסגנון נאו-קלאסי כך שיזכיר את הפרתנון באתונה.
מצב נוכחי
בתוכניותיה בחרה ההנהגה הבהאית למקם את מבנה הספרייה בקצהו המרוחק של המרכז הבהאי העולמי, בשטח שכבר באותה עת חרג בחלקו לתוך תחומה של שכונת מגורים בנויה. נראה כי בניית הספרייה הבהאית לא תתאפשר כיום ללא הריסה של בנייני מגורים ותיקים השוכנים על רחוב הלל, בחלקה המערבי של שכונת הדר הכרמל החיפאית, דבר המציב קושי בפני ביצוע המיזם. ואמנם, כבר באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החליטה ההנהגה הבהאית להחריג את הספרייה הבינלאומית מיתר מוסדות הקשת, והודיעה כי הקמתה לא תושלם לפני סוף אותה המאה ותידחה למועד עתידי לא ידוע.
עד שייבנה משכנה הקבוע של הספרייה הבהאית הבינלאומית, נשמר אוסף הספרייה המיועד במרכז ללימודי כתבי הקודש, אשר נחנך ב-1999.
הדמיות
דגם הספרייה מופיע גם אצל Smith.
גדי יעקב
גדי יעקב (נולד ב-15 באוקטובר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. כיהן כמפקד חטיבת הראל וסגן מפקד עוצבת עמוד האש בפיקוד הצפון.
ביוגרפיה
גדל בסיני במושב שדות. לאחר פינוי סיני, עבר עם משפחתו למושב עין הבשור.
התגייס לצה"ל בשנת 1984 ושירת בחיל השריון. שימש כקצין אג"ם חטיבה 401, מפקד גדוד 46 בבקעת הירדן, מפקד ענף מקצועות טנקים בחיל השריון, סגן מפקד חטיבה 401.
בשנת 2000 נשלח ללימודים במכללה לביטחון לאומי באנגליה - R.C.D.S.
ב-2001 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבה משוריינת 213 ("עוצבת הצבאים") ולאחר כ-3 שנות פיקוד, קיבלה החטיבה את מורשת חטיבת "הראל" ואת מספרה 10. במקביל לתפקיד מפקד חטיבה, שימש כמפקד המרכז לאימון מפקדות חטיבתיות בצאלים ומפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות וגדודים. בשנת 2005, לאחר כחמש שנות פיקוד על החטיבה, מונה למפקד צוות ומדריך ראשי במכללה לפיקוד ומטה של צה"ל.
במלחמת לבנון השנייה שימש בתפקיד מנל"ח (מנהל לחימה) בפיקוד הצפון.
פרש משירות ב-2009.
משנת 2010 ועד 2016 היה שותף לפרויקט מחצבי"ם (מנהיגות חינוכית צה"לית בירושלים), של חיל החינוך ומכון שלום הרטמן.
בשנת 2019 מונה למנהל תחום פדגוגיה באגף להכשרה מקצועית של משרד העבודה.
בשנת 2022 מונה כמנהל אגף החינוך של ויצו העולמית.
חיים אישיים
יעקב נשוי ואב לשתי בנות.
איפוליט דרייפוס
איפוליט דרייפוס-בארני (בצרפתית: Hippolyte Dreyfus-Barney; 12 באפריל 1873 – 20 בדצמבר 1928) היה מראשוני המאמינים הבהאים בצרפת ומלומד, מתרגם, ומורה רוחני בהאי מוביל. מונה על ידי שוגי אפנדי כאחד מ-19 התלמידים של עבד אל-בהאא'.
תולדות חייו
איפוליט דרייפוס היה בן למשפחה יהודית צרפתית ידועה. הוא למד משפטים באוניברסיטת העילית הפריזאית "המכון למדע המדינה" והתמחה בבית המשפט לערעורים של פריז. לאחר קבלת התואר במשפטים, החל לעבוד כעוזרו של אחד הבריסטרים הכי מוערכים בצרפת. ב-1898 הוא קיבל דוקטורט למשפטים.
בסביבות 1900 איפוליט המיר את דתו לדת הבהאית בסיוע בהאית אמריקאית-קנדית חשובה בשם מאי מקסוול. ב-1903 הוא זכה לבקר את מנהיג הדת הבהאית ובנו של מייסד הדת, עבד אל-בהאא', בעכו. בערך באותו הזמן, הוא ויתר על עיסוקו כמשפטן והחל לימודים אוריינטליסטים במחלקה ללימודי דת באוניברסיטה בפריז בשם אֵקוֹל פְּרָאטִיק דֶה אוֹטְז אֵטִיד (École pratique des hautes études; בית הספר היישומי ללימודים גבוהים). שם הוא למד ערבית ופרסית כאשר בכוונתו לתרגם כתבים בהאים לצרפתית. הוא היה המאמין הבהאי המערבי היחידי בתקופתו עם ידע בנושאים אלו. לאחר נישואיו ב-1911 עם מאמינה בהאית אמריקאית בשם לאורה קליפורד בארני, הוא אימץ (ביחד עם אשתו הטרייה) את שם המשפחה דרייפוס-בארני. הוא היה מחברם של ספרים, מאמרים ותרגומים רבים של הדת הבהאית.
דרייפוס-בארני טייל במשך חייו בארצות רבות וייצג את הבהאים במחלוקות משפטיות שונות. הוא זכה לכבוד רב מעבד אל-בהאא' שעודד אותו לצאת למסעותיו וסמך עליו בעניינים רגישים שונים. ב-1911, עזר לעבד אל-בהאא' בארגון וליווי ביקורו הראשון באירופה ושימש כמתורגמן עבורו בעת נאומיו בכנסיות בצרפת ובאנגליה.
עבודתו הספרותית
דרייפוס-בארני תרגם מספר כתבים של מייסד הדת בהאא' אללה ועבד אל-בהאא', מערבית או פרסית, לצרפתית. כמה מהכתבים המפורסמים של בהאא' אללה שתורגמו על ידו הם: "הספר הקדוש ביותר" (בערבית: الكتاب الاقدس – אל-כתאב אל-אקדס) שהוא ספר הקודש המרכזי של הדת הבהאית, "ספר הוודאות" (או "ספר השכנוע", בערבית: كتاب الإيقان – "כתאב אל-איקאן"), ו"המילים הנסתרות" (בערבית: الکلمات المكنونة – "אל-כלמאת אל-מכנונה").
לאורה קליפורד בארני (שמאוחר יותר תהיה אשתו) מסרה סדרה של שאלות תאולוגיות ופילוסופיות לעבד אל-בהאא' ודרייפוס-בארני סייע לה בתרגום התשובות לתוך ספר שפורסם ב-1908 בשם: "Les Leçons de Saint-Jean-d'Acre" (בתרגום לאנגלית: "Some Unanswered Questions"). מעבר לתרגומים, דרייפוס-בארני פרסם גם יצירות מקוריות, למשל "Essai sur le Béhaïsme", ספר מבוא אודות הדת הבהאית, שלל מאמרים, הרצאות, ודוחות כנסים. כמו כן, ליווה את עבד אל-בהאא' בעת מסעותיו באירופה וסייע לו כמתורגמן לצרפתית ולאנגלית.
מסעותיו בעולם והגנה משפטית עבור הדת
ב-1904 דרייפוס-בארני נסע להודו ובורמה על מנת לבקר את הקהילות הבהאיות שם. בהמשך אותה שנה, הוא פגש בפריז את השאה (מלך פרס) הקאג'ארי, מוזפר א-דין, דחק בו להתערב להגנת הבהאים הפרסים, ואף העביר לו עצומה בעניין זה. ב-6–1905, הוא ביקר, ביחד עם אשתו, בהאים רבים במספר ערים פרסיות, בקווקז וטורקסטן (אזור בקזחסטן), כמו גם את הקהילה הבהאית הגדולה באשגבאט (בירת טורקמניסטן). ב-1906, הוא השיג אישור מהרשויות התוניסאיות לפרסם את התורה הבהאית בתוניס.
ב-1914 איפוליט ולאורה דרייפוס-בארני ביקרו את המושבה הגרמנית צ'ינגדאו, במזרח סין, ותכננו לשוט במעלה נהר יאנגצה לעיר קונמינג שבמחוז יונאן, אך עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה הם היו מוכרחים לברוח חזרה לאירופה. דרייפוס-בארני ביקר את רוב מדינות אירופה, ארצות הברית, קנדה, קובה, מקסיקו, אלג'יריה, תוניסיה, בורמה, סין, הודו, יפן, איראן, ופעמים רבות בארץ הקודש.
איפוליט דרייפוס-בארני ניצל את כישוריו הלשוניים והמשפטיים על מנת לייצג את הדת הבהאית בסכסוכים משפטיים רבים. בין השאר הוא נאבק משפטית למען הסטטוס של המקדשים הבהאים בארץ ישראל המנדטורית. בשנות ה-20 של המאה ה-20, ביתו של בהאא' אללה נפל לידי מתנגדים של הדת הבהאית. דרייפוס-בארני פעל משפטית בסוגיה זו והביא לידי כך שחבר הלאומים גינה את ההשתלטות על הבית. בסביבות 1925 הוא התערב נגד החלטה של בית דין מוסלמי במצרים שפסק ששלוש חתונות עם צד אחד בהאי הן פסולות. במשך השנתיים הבאות הוא המשיך להיאבק משפטית נגד רדיפות הבהאים במצרים.
תרגומים לצרפתית
התרגומים פורסמו בנפרד או באתנולוגיות "Les Precepts Béhaïsme" ו-"L'oeuvre de Baha'u'llah".
מגדל כנסיית סלבדור
מגדל כנסיית סלבדור (בספרדית: Torre de la iglesia del Salvador), הוא מבנה עתיק בעיר טרואל במחוז טרואל, באראגון שבספרד. המגדל הוא דוגמה בולטת לאדריכלות בסגנון מודחאר. יחד עם כנסיות אחרות בעיר ובמחוז סרגוסה הוא מוגדר מ-1986 כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אדריכלות מודחאר באראגון. הוא הוקם בתור הזהב של ממלכת אראגון במאה ה-14, כאשר עדיין הייתה אוכלוסייה מוסלמית בעיר בזכות הפריבילגיות שהעניק להם אלפונסו השני, מלך אראגון.
תיאור
המגדל ניצב על רחוב סלבדור, העובר תחתיו בקשת המחודדת שעליה עומד המגדל, מה שמאפשר לצדדים הפונים לרחוב להיות חופשיים מבניינים נספחים, בשונה מהצדדים האחרים של הבסיס, הלחוצים בין הבתים. הוא הוקם ליד כנסיית אל סלבדור. הדמיון עם מגדל כנסיית סן מרטין בולט לעין.
המגדל מחקה את מבנה המינרט של האל-מוואחידון עם שני מגדלים מרובעים קונצנטריים שביניהם נמצא גרם המדרגות. למגדל הפנימי שלוש קומות חופפות המכוסות בקמרון צלעות ומגדל פעמונים עם קשתות מחודדות. העיטורים החיצוניים כוללים קשתות מעורבבות, סריג אלכסוני וקרמיקה מזוגגת בצבעים ירוקים ולבנים. לצורך העלייה יש לטפס על 122 מדרגות, על הקירות המטויחים ניתן לראות גרפיטי מתקופת הבנייה.
לאחר סיום עבודות השחזור, בין 1991 ל-1993, הוא הפך למגדל מודחאר הראשון שאפשר היה לבקר בו בעיר טרואל. שלושת החדרים הפנימיים, כמו גם מגדל הפעמון ונקודת התצפית, מהווים את מרכז המידע על אדריכלות מודחאר בטרואל.
במהלך הרבעון הראשון של 2020 יכנס למחזור מטבע בערך 2 אירו עם תמונת המגדל על אחד מפניו.
אתר מורשת עולמית
על פי ההכרזה:
מרכז המידע על אדריכלות מודחאר בטרואל
מגדל כנסיית סלבדור משכן בשלושת חדריו הפנימיים ובמגדל הפעמונים מיצגים להבנת אדריכלות מודחאר. התופעה החברתית בה היא נולדה, כמו גם החומרים ותהליכי הבנייה שהופכים אותה לסוג היחידי של אמנות ספרדית בלעדית, שהגיעה להתפתחות המקסימלית בעיר טרואל.
קרחון וייטקלאוד
קרחון וייטקלוד (באנגלית: Whitecloud Glacier; מילולית: קרחון העננים הלבנים) הוא קרחון בחצי האי טריניטי שבחלקו הצפוני ביותר של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון, בין רכס קלוקוטניצה (שממזרח לקרחון) לבין שלוחת צארבץ (שממערב לקרחון).
הקרחון נשפך למפרץ שארקו, בסמוך ממערב לנקודת אלמונד.
מיפוי אזור הקרחון
אזור הקרחון נסקר ומופה בשנת 1948 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד (FIDS).
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת למתן שמות אנטארקטיים של בריטניה.
שמו של הקרחון מתאר את תנאי מזג האוויר ששררו בעת סקירת האזור על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1948.
"וייטקלאוד" באנגלית משמעו "עננים הלבנים".
נחושית נחשונית
נחושית נחשונית (שם מדעי: Chalcides guentheri) היא מין של לטאה חסרת רגליים מהסוג נחושית, שחיה בישראל, לבנון וחלקים של ירדן וסוריה. הנחושית הנחשונית חיה באזורי סבך עם אקלים ים תיכוני, ולא יכולה לחיות בסביבות בנויות, מאוכלסות ומתועשות, דוגמת אזורי ערים ומושבים, מה שמצמצם מאוד את שטח המחיה שלה, לכן היא בסכנת הכחדה קלה, אם כי לפעמים נכנסת בטעות לחצרות בתים. נחושיות מסתתרת בעשב לעיתים קרובות וכן מתחת לאבנים. נחושיות נחשוניות הן מין משריץ, כלומר לא מטיל ביצים אלא משריץ ולדות חיים, והנקבה משריצה בממוצע שלושה צעירים בהשרצה אחת. בישראל היא מוגנת בחוק כמו שאר זוחלי הארץ ומצב אוכלוסייתה יציב, בניגוד למצבה במדינות אחרות בהן היא נפגעת דרך קבע עקב פעילות אנושית. הנחושית הנחשונית מאופיינת בגוף ארוך, חלק, בצבע חום בהיר עד ירקרק, כשהבטן בהירה יותר. כמו חלק מבני משפחת החומטים, אין לה רגליים.
רבייה
בקיץ הנקבה משריצה ולדות חיים.מייד בצאתם לאוויר העולם הם עצמאים והנקבה לא מטפלת בהם.
מזון
הנחושית ניזונה בעיקר מחרקים ופרוקי-רגליים אחרים.
מטה נאט"ו
מטה נאט"ו הוא בניין מטה המפקדה של כוחות ברית נאט"ו. המטה ממוקם בהרן שבפאתי העיר בריסל, בלגיה. הצוות במטה של נאט"ו מורכב מאנשי צבא ודיפלומטים המשתייכים לארגון. במטה פועלים גם הסגל הבינלאומי (IS) והצוות הצבאי הבינלאומי (IMS) אשר משרתים את מדינות הברית.
מקום
גודל המתחם הוא 250,000 מ"ר. בניית בניין המטה, בעלות של 750 מיליון אירו, החלה ב-2010 והושלמה בקיץ 2016. המטה נחנך ב-25 במאי 2017. את המטה בנתה חברת סקידמור, אווינגס ומריל (SOM) לפי תכנונו של האדריכל הפורטוגזי-קנדי ג'ו פלמה. התכנון והבנייה הושלמו בעזרת צוות ניהול הפרויקטים של משרד ההגנה הבלגי בראשותו של הקולונל כריסטיאן לאנוטה.
הבעיות במטה המקורי של נאט"ו נבעו בעקבות בנייתו המהירה ב-1967, כאשר נאט"ו נאלץ להעביר את מפקדתו מפורט דופין בפריז, צרפת בעקבות פרישת צרפת מפיקוד נאט"ו.
בסופו של דבר, העלות לבניית המטה החדש הייתה גבוהה יותר, כ-1.1 מיליארד אירו.
ג'יימס דנטון
ג'יימס "ג'ימי" תומאס דנטון ג'וניור (באנגלית: James Denton, נולד ב-20 בינואר 1963) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי.
דנטון ידוע בעיקר בשל גילום דמותו של מייק דלפינו (אנ') בסדרה "עקרות בית נואשות" (2012-2004) של רשת ABC. לפני כן, התפרסם בשל תפקידו בתור מיסטר לייל בסדרה "המתחזה" (2000-1997) של רשת NBC, ובשנים האחרונות היה מוכר בזכות הופעתו בתור ד"ר סם רדפורד בסדרה "המכשפה הטובה" (2021-2015) של הולמרק.
קריירה
כאשר התגורר בשיקגו דנטון קיבל את תפקידו הראשון בתור סטנלי במחזה "חשמלית ושמה תשוקה". דנטון המשיך להופיע בתפקידים רבים על הבמה ולאחר מכן עבר ללוס אנג'לס שם החל לשחק בסרטים כמו צבעי השלטון ועימות חזיתי. לאחר מכן הוא שיחק בהופעות אורח בסדרות כדוגמת: גולשים בזמן, אלי מקביל, ג'אג, המופע של דרו קארי והבית הלבן. בשנת 2004 קיבל דנטון את תפקידו המפורסם ביותר בתור מייק דלפינו בעלה של סוזן מאייר (טרי האטצ'ר) בסדרה עקרות בית נואשות.
במקביל למשחקו בעקרות בית נואשות המשיך דנטון לשחק בסרטים שונים כמו "Undead or Alive" ו"Tortured". ב-2006 הנחה את טקס "מיס אמריקה". באביב 2012 נבחר דנטון לדגמן את בגדיו של המותג דניאל השטר.
בשנים 2015–2021 גילם במשך שבע עונות את ד"ר סם רדפורד בסדרה הדרמה-קומית "המכשפה הטובה" בערוץ Hallmark.
חיים אישיים
בתיכון יצא דנטון עם זמרת הקאנטרי דיאנה קרטר (אנ'). מ-1997 עד 2000 היה נשוי לג'נה לין וורד.
ב-16 בדצמבר 2002 הוא נישא לארין או'בריאן, מאמנת כושר בלייף טיים פיטנס. לזוג שני ילדים: שפרד (נולד במרץ 2003) ובת בשם מאלין (נולדה ב-22 במרץ 2005). בעבר התגוררו בגלנדייל, קליפורניה ולאחר סיום צילומיה של "עקרות בית נואשות" עברו הזוג עם ילדיהם להתגורר בעיירה קטנה, דרומית למיניאפוליס, מינסוטה.
דנטון שותף בבעלות בקבוצת הבייסבול Fullerton Flyers שזכו באליפות בשנת 2008
סיג
סיג הוא פסולת זגוגית מתהליך הצריפה לייצור מתכות. חומר בעל תכונות מאחות המאפשרות שימוש כמלט.
מתכות המצויות בהישג יד בטבע, לרוב אינם חומר יסוד אחד (הנקרא 'טהור') אלא מעורבים עם מתכות אחרות. בתהליך הצריפה בחום גבוה, ניתן לבודד במידה רבה את המתכת הרצויה, וחומרי הפסולת מהתהליך נקראים 'סיגים'. בתהליך הצריפה מקובל להוסיף מחמצנים שונים על מנת לשלוט בהרכב הסיגים, ובכך לשלוט בתהליך הצריפה והזיקוק, וכן כדי להגן על הציפוי הפנימי של הכבשן.
בצריפת נחושת, כסף ועופרת - מקובל להרחיק את שאריות הברזל והסיליקה (צורן דו-חמצני), כסיגים, בעוד שבצריפת ברזל, מתוך השתדלות על שמירת הברזל, מרחיקים בעיקר מלחי סידן, צורן, חמרן ומגנזיום. בשעת הוצאת הסיגים מהכבשן שופכים עליו מים, המקררים אותו בבת אחת מחום של כ-14300 צלזיוס, מתחיל שלב ההתגבשות, הכולל שרשרת תגובות כימיות שמביאים את הסיגים לתכונתם המאחה. החומר עם המים מובל בתעלות על אגן, שם המים מסוננים ומושבים למערכת, והסיגים, הנראים כמו גרגרי חול ים, נותרים בו. נהוג כיום לגרוס סיגים אלו ולהכין ממנו אבקת מלט.
בעת העתיקה חומר דמוי זכוכית ירוקה או כחולה שהתגבש על גבי הסיגים מתהליך הנחושת, הותך ושימש בתעשיית הזכוכית והתכשיטים, וכן שימש כאבקה בתערובת צביעה, לצורך צביעתם של כלי חרס וחרסינה. שימושים מסוגים אלו נמצאו בעתיקות מצרים.
כיום, סיגים משמשים בתעשיית המלט בעיקר בתערובת עם צמנט פורטלנד. תוספת הסיגים מקטין את חדירת המים במלט, ומגביר את חוזקו לאורך זמן. השימוש בסיגים נחשב לידידותי לסביבה, בכך שמדובר במיחזור - שימוש בפסולת כחומר גלם.
רוברט פאגאן
רוברט פאגאן (באנגלית: Robert Fagan; בערך 1761 – 26 באוגוסט 1816) היה ארכאולוג, צייר ודיפלומט יליד לונדון, שבילה את רוב הקריירה שלו ברומא ובסיציליה.
קריירה
הוא הגיע לרומא בשנת 1781. כמו אמנים אחרים ברומא, הוא היה מעורב בעסקי עתיקות, ובתמיכתם הכספית של פטרונים בריטים ביצע כמה חפירות ארכאולוגיות. בשנת 1792 הוא חפר בויגנה סן סבסטיאנו על ויה אפיה, במימון קורבט קורבה (שאת דיוקנה צייר באותה שנה). בשנת 1793 הבטיח הנסיך הבריטי אוגוסטוס פרדריק שביקר את האפיפיור לפאגאן לייצא עתיקות. כארכאולוג הוא היה מעורב בחפירות ליד לורנטום, שהביאו לגילוי הוונוס, הנמצאת כעת בגבעת הקפיטולין.
בעקבות הכיבוש הנפוליאוני של רומא, פאגאן ברח לנאפולי בשנת 1797, ולאחר שהות קצרה בפירנצה חזר לרומא והצליח לשלוח לבריטניה ציורים של קלוד ומורוני ונכסים אחרים מנאפולי.
נכדו, לואי אלכסנדר פייגן, היה סופר וחרט ידוע.
איוואן פדרוסו
איוואן לאסרו פדרוסו סולר (בספרדית: Iván Lázaro Pedroso Soler; נולד ב-17 בדצמבר 1972) הוא אתלט קובני בעבר. אחד מקופצי הרוחק הגדולים בהיסטוריה. הוא אלוף אולימפי, 4 פעמים ברציפות אלוף עולם ו-5 פעמים ברציפות אלוף עולם באולם בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה
פדרוסו נולד בהוואנה. בתחילת דרכו התאמן בהדרכת חוסה ויירה. בהמשך התאמן עם מילאן מטוס. בשנת 1988 בהיותו בן 15 קפץ למרחק של 7.43 מטר ובגיל 17 קפץ לרוחק מעבר ל-8 מטר.
1991
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בהוואנה זכה פדרוסו במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.96 מטר.
1992
בתחרות שנערכה בסביליה, ספרד ב-17 ביולי 1992 קבע פדרוסו שיא אישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.53 מטר והוכיח שהוא מוכן לאולימפיאדת ברצלונה (1992). שלושה שבועות לאחר מכן, במשחקים עצמם הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.11 מטר.
1993
בתחרות שנערכה בהוואנה במאי 1993 קבע פדרוסו בקפיצה לרוחק תוצאה של 8.49 מטר. שלושה חודשים לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה הוא סיים במקום 12 והאחרון בשלב הגמר בקפיצה לרוחק, לאחר שפסל בשלושת הניסיונות שניתנו לו. בשלב המוקדמות הוא קבע את התוצאה השנייה באיכותה לשלב זה - 8.23 מטר. תוצאה זו הייתה יכולה לאפשר לו לזכות במדליית כסף.
1996
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים פדרוסו במקום 12 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.75 מטר. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 8.05 מטר.
1997
בתחרות שנערכה בפדובה, איטליה ביוני 1997 קבע פדרוסו בקפיצה לרוחק תוצאה של 8.50 מטר. חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון הוא זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.42 מטר, לפני אריק ולדר מארצות הברית (8.38 מטר) וקיריל סוסונוב מרוסיה (8.18 מטר). שלושה שבועות לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בקטניה, סיציליה, שבאיטליה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא תחרות חדש של 8.40 מטר.
1999
בתחרות שנערכה בפדובה, ביוני 1999 קבע פדרוסו בקפיצה לרוחק תוצאה של 8.60 מטר. חודש לאחר מכן, במשחקים הפאן אמריקאיים, שנערכו בויניפג, קנדה הוא זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.52 מטר. חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בסביליה, הוא זכה במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.56 מטר, לפני יאגו למלה מספרד (8.40 מטר) וגרגור צנקר מסלובניה (8.36 מטר).
2000
בתחרות שנערכה ביינה, שבמרכז גרמניה ביוני 2000 קבע פדרוסו בקפיצה לרוחק תוצאה של 8.65 מטר והוכיח שהוא בכושר טוב לקראת אולימפיאדת סידני (2000). ארבעה חודשים לאחר מכן, במשחקים עצמם לעיני 100,000 צופים, הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בניסיון האחרון בתוצאה של 8.55 מטר, לפני חביב הקהל שהוביל בתחרות ג'יי טורימה האוסטרלי (8.49 מטר) ורומן שורנקו מאוקראינה (8.31 מטר). שנה זו, לוותה ברגשות מעורבים עבורו, לאחר שהפך לאב ובאותה שנה אמו נפטרה.
2001
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכה פדרוסו במדליית זהב בפעם הרביעית ברציפות בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.40 מטר, לפני סוונטה סטרינגפלו מארצות הברית (8.24 מטר) וקרלוס קלדו מפורטוגל (8.21 מטר) ובכך היה לקופץ הראשון שהשיג רצף כזה.
2003
בתחרות שנערכה בפדובה, ביולי 2003 קפץ פדרוסו למרחק של 8.31 מטר והוכיח שהוא מצוי בכושר טוב לקראת אליפות העולם. חודש לאחר מכן, במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית הוא זכה במדליית זהב בפעם שלישית ברציפות בתוצאה של 8.23 מטר, ובכך היה לקופץ הראשון שהשיג רצף כזה. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם עצמה שנערכה בפריז, צרפת הוא פסל בכל שלושת הניסיונות כבר בשלב המוקדמות וסיים במקום האחרון ללא תוצאה ולא הצליח לזכות בפעם חמישית ברציפות. דווייט פיליפס מארצות הברית זכה בתוצאה של 8.32 מטר.
2004
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים פדרוסו במקום שביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.23 מטר ולא הצליח להגן על תוארו.
2005
בתחרות שנערכה בפור-דה-פראנס, באיים הקריביים בסוף חודש אפריל 2005 קפץ פדרוסו למרחק של 8.22 מטר והוכיח שהוא מצוי בכושר טוב לקראת אליפות העולם. 3 חודשים וחצי לאחר מכן באליפות העולם עצמה שנערכה בהלסינקי, פינלנד, כמו באליפות העולם הקודמת הוא שוב פסל בכל שלושת הניסיונות כבר בשלב המוקדמות וסיים במקום האחרון ללא תוצאה.
2007
בתחרות שנערכה בהוואנה ביוני 2007 קבע פדרוסו בקפיצה לרוחק תוצאה של 8.15 מטר. חודש לאחר מכן, במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו, ברזיל הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.86 מטר ולא הצליח לזכות בפעם הרביעית ברציפות.
לאחר מכן ב-26 בספטמבר 2007 הודיע פדרוסו על פרישה מספורט תחרותי.
החל מ-2015 הוא מאמן את יולימאר רוחאס מוונצואלה.
משפחה
בת דודתו, אליוסקה לופס, אף היא אתלטית מצטיינת, סיימה במקום חמישי בריצת 100 מטר משוכות באולימפיאדת סידני (2000) בתוצאה של 12.83 שניות ובמקום שישי באולימפיאדת ברצלונה (1992) בתוצאה של 12.87 שניות, בעלת שיא אישי של 12.67 שניות משנת 1996.
קונסטנטין סרגייב
קונסטנטין מיכאילוביץ' סרגייב (ברוסית: Константин Михайлович Сергеев 5 במרץ 1910 (20 בפברואר בסגנון הישן) - 1 באפריל 1992) היה רקדן רוסי, מנהל אמנותי וכוריאוגרף בתיאטרון קירוב. כשבלט קירוב חזר ללנינגרד מפרם, (לשם עבר בתקופת המלחמה) התמנה סרגייב לכוריאוגרף ראשי של הלהקה. עבודתו הגדולה הראשונה הייתה לביים מחדש את "סינדרלה" של פרוקופייב, בלט שעודנו מבוצע כיום. מוריו במכון הממלכתי לכוריאוגרפיה בלנינגרד היו מריה קוג'וחובה, ולדימיר פונומריוב וויקטור סמיונוב (בעלה הראשון של מרינה סמיונובה.
אשתו הראשונה, פיה באלאבינה, הייתה פרימה בלרינה בבלט קירוב, וכך גם אשתו השנייה, נטליה דודינסקאיה. הוא רקד כבן-זוגה של דודינסקאיה בהצגת הבכורה של "סינדרלה", שהפיק בשביל הקירוב.
סרגייב ואולנובה היו הראשונים לרקוד את רומיאו ויוליה של פרוקופייב.
מוצ'יקורו
מוצ'יקורו (ביפנית: モチコロ) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
חוקים
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת ללא גודל מוגדר. בחלק מהתאים יש מספרים וחלק ריקים. המטרה היא למלא חלק מהתאים הריקים כך שיתקיים:
החי בירדן
עולם החי בירדן כולל את כל בעלי החיים החיים בשטחה של ירדן. ירדן נמצאת בנתיב נדידת עופות מרכזי בין אירואסיה ומזרח אפריקה כשתועדו בה בסך הכל עד היום כ-426 מינים של עופות. כמו כן, לירדן יש רצועת חוף צרה במפרץ אילת אשר בעל מגוון מינים גדול במיוחד.
יונקים
בין היונקים הטורפים החיים בירדן נמצאים: צבוע מפוספס, קרקל, חתול ביצות, חתול חולות, חתול בר אפריקני, זאב ערבי, תן זהוב, פנק, שועל ערבי, שועל צוקים, שועל החולות, נמייה מצויה, חמוס השלגים, גירית מצויה, גירית הדבש ולוטרה אירופית.
בירדן חיים כעשרים מינים של עטלפים ומספר דומה של מכרסמים בניהם: סנאי זהוב, נמנמן סלעים מצוי, ארנבת אירופית, ארנבת מצויה, דורבן מצוי, אלקטגה, חולד מזרח-תיכוני, נברן, מריון, עכבר, חולדה, קוצן, גרביל ואוגר.
יונקים אחרים החיים בירדן הם: ראם לבן, חזיר בר, שפן סלע, קיפוד מצוי, קיפוד חולות מצוי וקיפוד המדבר.
עופות
בירדן תועדו כ-426 מיני עופות. רבים מהם מגיעים פעמים נדירות או בשוגג, ואחרים הם עופות הנודדים במהלך הנדידה ועוברים בירדן. מינים אחרים הם מינים חורפים ואחרים מקננים.
חלק מהמינים נמצאים בסכנת הכחדה עולמית כמו: צחראש לבן, מגלן מצויץ צפוני, אוח פרעוני, עוזניית הנגב, נשר מקראי, רחם, עיט שמש, עיט צפרדעים, עיט ערבות, עיט זהוב, תנשמת לבנה, בז ציידים, קיווית להקנית, עגור סיבירי, חוברת מקווין, ברווז משויש ובזבוז לבנון. ארבעה דורסים גדולים החיים בשמורה הביוספרית מוג'ב הם: עיט ניצי, בז מדברי, עקב עיטי, חיוויאי הנחשים, והמין המאוים עולמית, בז אדום, מתרבה בשמורה.
מיני עופות אחרים הנפוצים בירדן כוללים את: טריסטרמית, קוקייה אירופית, דוכיפת, עורבני שחור-כיפה, עורב אפור, עורב הודי ובולבול צהוב-שת.
זוחלים
כחמישה מיני צבים חיים בירדן כמו גם מגוון מיני נחשים, בעיקר זעמניים וצפעיים, אך עם נציגים של כשבע משפחות נחשים. זוחלים אחרים החיים בירדן כוללים את: כוח אפור, חרדוניים, חומטיים, גקו ועוד.
דגים
מספר מיני דגי המים המתוקים החיים בירדן מוגבל אך ישנם כ-25 מינים של דגים מקומיים משמונה משפחות שונות החיים בנהר הירדן ובאגמים וסכרים שונים. דניס הירדן הוא מין אנדמי לנהרות ולאגמים של אגן נהר הירדן.
הלשכה הלאומית לחקירת תקריות ותאונות אוויריות (אוקראינה)
הלשכה הלאומית לחקירת תקריות ותאונות אוויריות של אוקראינה (באוקראינית: НБРЦА, Національне бюро з розслідування авіаційних подій та інцидентів з цивільними повітряними суднами) הוא גוף חקירות ממשלתי, הכפוף לממשלת אוקראינה, האחראי לחקירות אסונות תעופה בשטחי אוקראינה ומתמקדת בחקירת תאונות תחבורה אזרחיות, תאונות אוויריות.
החי בירדן
מאמצי שימור מקומיים
שמורת הטבע הגדולה ביותר בירדן היא השמורה הביוספרית דאנא. בשמורה חיים מספר רב של מיני בעלי חיים כש-25 מתוכם מצויים בסכנת הכחדה. מבין בעלי חיים יצוינו חתול חולות, זאב סורי, חרדון צב, יעל נובי ושועל צוקים. מבין מיני הציפורים זהו בית גידולם של בזבוז לבנון ובז אדום. מושבת בזבוזי לבנון באזור היא הגדולה ביותר בעולם.
הלשכה הלאומית לחקירת תקריות ותאונות אוויריות (אוקראינה)
הלשכה הוקמה ב-21 במרץ 2012 על פי צו ממשלתי פנימי מס' 228.
החי בירדן
בתרבות
הראם הלבן הוא החיה הלאומית של ירדן.
אנג'ל ואגנשטיין
אנג'ל ריימונד ואגנשטיין (בבולגרית: Анжел Раймонд Вагенщайн; 17 באוקטובר 1922 – 29 ביוני 2023) היה במאי קולנוע, תסריטאי וסופר יהודי-בולגרי.
ראשית חייו
אנג'ל ואגנשטיין נולד בפלובדיב שבממלכת בולגריה. הוריו היו מקורבים לחוגי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה וגלו לצרפת מסיבות פוליטיות. ב-1938, שבה המשפחה לבולגריה וואגנשטיין הצטרף לתנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית. במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף ואגנשטיין לכוחות הפרטיזנים וב-1944, לאחר שהשתתף במספר פעולות חבלה, נלכד על ידי המשטרה הבולגרית, נשפט ונדון למוות. הפיכת חזית המולדת הבולגרית מנעה את ביצועו של גזר הדין והוא שוחרר מכלאו.
קריירה
ב-1950 סיים לימודי קולנוע במוסקבה ומאז כתב וביים 50 סרטים ובכללם סרטי קולנוע, סרטים תיעודיים וסרטים מונפשים. ב-1959 כתב את התסריט לסרט "כוכבים" שבויים על ידי הבמאי המזרח גרמני קונרד וולף. באותה השנה, זכה הסרט בפרס השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן. ב-1980 כיהן ואגנשטיין בחבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. החל מראשית שנות ה-90 כתב ואגנשטיין מספר רומנים היסטוריים שעסקו בשואה. ספריו תורגמו למספר שפות ובכללן עברית.
הלך לעולמו ב-29 ביוני 2023 בסופיה, בגיל 100.
פיט סטובר
ביוגרפיה
סטובר נולד במאי 1966 בדולות' שבמינסוטה, ולמד בבית הספר התיכון דנפלד בדולות'. לסטובר תואר ראשון בקרימינולוגיה מאוניברסיטת המדינה ימת סופריור, שם היה שחקן בקבוצת הוקי קרח "לייק סופיריור סטייט לייקרס". הוא סייע בהולת הלייקרס לניצחון בפלייאוף ובמשחק אליפות הוקי קרח לגברים בליגה א' של NCAA ב-1988. מוסד לימודיו "פך לבית הספר הקטן ביותר אי פעם שזכה בפרס הגדול ביותר של עולם הוקי הקרח בקולג'ים. באותו משחק נטל סטובר מהלך קריטי, שתואר ב-2018 על ידי בעל הטור מייק מולן כ"מסוכן, ניתן לטעון ערמומי וללא עוררין בלתי-חוקי". לאחר זכיית קבוצתו באליפות הלאומית הוזמן ביחד עם עמיתיו לקבוצה אל הבית הלבן, שם פגש את נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, אירוע שתיאר כרגע מרכזי בגיבוש זהותו הפוליטית.
ב-1990 חתם סטובר על חוזה רב-שנתי עם דטרויט רד וינגס. בשנת 1993 בחרו בו פלורידה פנתרס במסגרת דראפט ה-NHL. סטובר ואחיו – ג'ון, ג'יימי, ביל, דן ורוב – כולם היו שחקני הוקי קרח. יחד הם מנהלים את "מחנה ההוקי של האחים סטובר לגיבורים צבאיים", תוכנית קיץ לילדים עם הורים המשרתים בכוחות המזוינים של ארצות הברית. בנוסף, ששת האחים הם בעלים משותפים של "חברת ההוקי דולות'", שהחלה כקמעונאית של מוצרי ספורט, אך מאז 2015 מתמחה בסחורה הקשורה להוקי. סטובר היה חבר מועצת העירייה בהרמנטאון במשך שמונה שנים. בשנים 2013–2019 כיהן כחבר במועצת מחוז סנט לואיס, בו שוכנת העיר דולות'.
במהלך מסע הבחירות שלו ב-2018, סטובר ביסס את המצע שלו על מתן אפשרות לניהול משא ומתן על מחירי התרופות הכלולות במדיקר, מה שהפך רק לאחד מקומץ רפובליקנים שתומכים במה שהיה בראש ובראשונה רעיון פרוגרסיבי; מאז נמלך בדעתו. לפי "בית הספר מקורט למדיניות ציבורית" באוניברסיטת ג'ורג'טאון, לסטובר דירוג בן 0.7 מבחינת דו-מפלגתיות בקונגרס ה-116, מה שהציב אותו במקום ה-64 מתוך 435 חברי בית הנבחרים. בהתבסס על מעקב הצבעותיו בקונגרס של FiveThirtyEight ב-ABC News, סטובר הצביע עם עמדותיו המוצהרות של הנשיא טראמפ ב-90.4% מהמקרים.
אוניברסליזם אוניטריאני
אוניברסליזם אוניטריאני (באנגלית: Unitarian Universalism; תרגום מילולי: אחדות אוניברסלית; ידועה בכינויה UU), היא תנועה דתית ליברליסטית ופלורליסטית, שלה שורשים בנצרות הפרוטסטנטית ובזרם האוניטריאניזם. הכנסייה האוניברסליסטית נוסדה ב-25 במאי 1961 בצפון אמריקה בעקבות המיזוג בין "הארגון האוניטריאני האמריקאי" (נוסד ב-1825) ו"הכנסייה האוניברסליסטית האמריקאית" (1866 לערך).
אודות
הכנסייה האוניברסליסטית משקפת איחוד מוסדי בין זרם האוניטריאניזם המבוסס על הנצרות, שבבסיסו האמונה באחדות האל תוך התנגדות לדוקטרינה של השילוש הקדוש, ובין זרם האוניברסליזם, המבקש לראות בכל בני האדם שווים, ללא גדרות והבחנות של שוני תרבותי; וכראויים להאצלת כללי מוסר וערכים דומים, ובכך, עומד ביחס של ניגוד ישיר לפרטיקולריזם. שם הארגון שנוצר כתוצאה מהמיזוג הוא "Unitarian Universalist Association" - UUA.
על התנועה נמתחה לעיתים ביקורת הן מבחוץ והן כתוצאה מדיאלוג פנימי בתנועה, על כך שאין בה די תוכן דתי ושפה דתית. לאורך שנות קיומה פעלה התנועה גם למען מטרות פוליטית, כולל מעורבות בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, התנועה לזכויות הומוסקסואלים, התנועה לצדק חברתי, התנועה הפמיניסטית וכן היא מפרסמת הצהרות לפעולות בנושאים כמו הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לפי הערכות מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, מספר חברי התנועה נע בין 120,000 ל-600,000 בעולם. בארצות הברית ישנן כ-1000 קהילות, ובהן כ-150,000 חברים, כאשר חלק גדול מהם מרוכזים בניו אינגלנד ובסיאטל שבוושינגטון. הקהילה בקנדה מונה 49 קהילות ו-5,000 חברים. לתנועה גם עשרות קהילות קטנות ברחבי העולם. עם חברי התנועה בעבר נמנה השחקן כריסטופר ריב.
עקרונות
הכנסייה האוניברסליסטית דוגלת בליברליזם תאולוגי, ובחקר חופשי ואחראי אחר האמת ומשמעות החיים. חברי התנועה אינם חולקים אמונה דתית משותפת, אלא מאוחדים בצורך שלהם בצמיחה רוחנית. כך למשל, משתתפים במפגשי התנועה חברים ממגוון רחב של אמונות דתיות, ובכלל זה יהודים, נוצרים, בודהיסטים, נטוריסטים ואגנוסטים. קהילות התנועה נוטות עם זאת לשמור על מסורות נוצריות אחדות כגון קיום פולחן ביום ראשון, שכולל דרש ושירת מזמורים. כמו כן מאוחדים אנשי הקהילה סביב שבעה עקרונות בשאיפה לקדם את:
סמרניים
סַמְרָנִיִּים או דרבני העולם החדש (שם מדעי: Erethizontidae) הם משפחת מכרסמים, בעלי קוצים ארוכים וחדים החיים ביבשת אמריקה ומכאן שמם השני. הם אינם באמת דרבנים או קשורים אליהם אף על פי ששתי המשפחות בתת-סדרת דמויי-קביה.
הסמרניים קשיחים יותר ונעים לאט יותר והם אוכלים מזון מגוון יותר מהדורבניים.
הסמרניים הם מכרסמים בינוניים ואיטיים החיים רב הזמן על העצים ברגע שטורף מתקרב אליהם הם יקשיחו את גבם וינופפו לעברו בזנבם הקוצני. ברגע שהקוץ פוגע הוא נתלש מגוף הסמרן ואצל כמה מינים הקוץ גם מסוגל להתחפר בתוך העור של הטורף, דבר שיכול להיות קטלני.
במשפחת הסמרניים יש 5 סוגים ו-16 מינים. הגדול שבהם הוא המין הצפון אמריקאי סמרן מקריס.
תיאטרון מאיאקובסקי
תיאטרון מאיאקובסקי (ברוסית: Театр Маяковского; Московский академический театр имени Вл. Маяковского) הוא תיאטרון במוסקבה, רוסיה, נוסד ב-1920.
בתחילה נקרא "Terevsat" (התיאטרון המהפכני של הסאטירה, 1922-1920), אחר-כך "תיאטרון המהפכה" (1943-1922) ו"תיאטרון הדרמה" (1953-1944). ב-1954 נקרא התיאטרון על-שמו של ולדימיר מאיאקובסקי.
היסטוריה
תיאטרון "אט ניקיטסקי" (כך נקרא עם היווסדו) נבנה ב-1886 בידי קונסטנטין טרצקי בשביל להציג אומנים זרים מפורסמים שביקרו במוסקבה. בין אלו שהופיעו בו בשלהי המאה ה-19 היו שרה ברנאר, אליאונורה דוזה, ארנסט פון פוסארט, ז'אן מונה-סילי, בנואה-קונסטאן קוקלן וארנסט אלכסנדר אונורה קוקלן. בראשית המאה העשרים נודע התיאטרון בשם "אינטרנציונל".
בשנים 1967-2001 עמד בראש התיאטרון ניקולאי גונצ'רוב. בתקופה זו שיחקו על במת התיאטרון יבגני לאונוב, ארמן ג'יגרחניאן, ולדימיר סמוליוב, טטיאנה דורונינה, ונטליה גונדרבה.
רפאל יאיר
רפאל (רָפַא) משה יאיר (28 בינואר 1922 – 11 באפריל 2015) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
יאיר נולד בברלין בשנת 1922. מגיל צעיר עסק בציור ובפיסול ואף רכש ידע מוקדם באדריכלות. בשנת 1938 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והחל ללמוד בבית הספר החקלאי-דתי מקוה ישראל. בשנת 1940 סיים את לימודיו וקיבל את תעודת המודרניקה לחקלאות. יאיר הצטרף לגרעין הקיבוצים "אמונים" והיה אחד ממקימי קיבוץ "עין הנצי"ב", בו התמחה כבנאי.
יאיר הוכר בפנקס המהנדסים והאדריכלים כאדריכל בשנת 1963, אך עסק באדריכלות עוד קודם לכן. בשנת 1948 עסק בתכנון ערים במועצה המקומית בת ים, הוא תכנן מגורים ושיכונים במסגרת עבודתו בחברת "רסקו". בשנת 1950 עבד במטה חיל האוויר ביפו ובין השנים 1950–1952 ניהל את משרד האדריכלים "הורמן-אינציגר".
יאיר עסק בתכנון ועיצוב חנויות, פעוטונים, בתי מגורים לותיקים ובתי כנסת. הוא הוזמן לתכנן את בית הכנסת "ישורון" ברמת גן, והתוכניות יצאו לפועל בשנת 1962. יאיר עסק רבות בתכנון פרטי בניין, פרטי מסגרות, רהיטים וגופי תאורה, ואף תכנן את פרטי הבניין ב"בית ציוני אמריקה".
מלבד עבודתו כאדריכל, לימד בבית הספר "אורט" ועיצב לוגואים לממסדים וחברות, ועסק בציור קריקטורות.
היה נשוי לרחל, עובדת סוציאלית ילידת פולין, ממקימות "מטב". בשנת 1944 נולד בנם הבכור יורם (יָה-יָה) יאיר, לימים איש צבא ואלוף במיל'. ובשנת 1950 נולד בנם השני, גבי יאיר, לימים אדריכל גם הוא, אוצר וצייר.
גביע הזהב 2005
גביע הזהב של CONCACAF 2005 נערך בין ה-6 ל-24 ביולי 2005 בארצות הברית, והיה הטורניר השמיני של גביע הזהב, והמהדורה ה-18 של אליפות צפון אמריקה בכדורגל. התחרות נוהלה על ידי CONCACAF, הגוף המנהל של הכדורגל הצפון-אמריקני והוא נערך בפעם השמינית ברציפות בארצות הברית. בטורניר השתתפו שתי נבחרות אורחות, ו.
הנבחרת המארחת זכתה בטורניר בפעם השלישית בתולדותיה, לאחר שגברה על  במשחק הגמר, שהוכרע בדו-קרב פנדלים.
בטורניר זה שונתה השיטה מטורנירים קודמים, ובמקום שלב בתים של ארבעה בתים, חולקו הנבחרות לשלושה בתים בלבד. הטורניר התאפיין בהיעדרם של שחקנים בולטים רבים, ביניהם כמחצית משחקני ההרכב הקבועים של ארצות הברית ו, וכן שחקנים בולטים אחרים. מספר משחקים מבית א' של הטורניר, שנערך כולו במיאמי, נאלצו להידחות עקב "הוריקן דניס" שפקד את העיר.
משחקי הטורניר
12 הנבחרות שהשתתפו בטורניר חולקו לשלושה בתים. שתי הנבחרות במקומות הראשונים בכל בית העפילו אוטומטית לשלב רבע הגמר, ואליהן הצטרפו שתי הנבחרות שסיימו במקום השלישי עם המאזן הטוב ביותר. שלב רבע הגמר, והשלבים הבאים אחריו, התנהלו בשיטת נוקאאוט במשחק בודד.
שלב הנוקאאוט
משחק הגמר
אנרי ברטולי
אנרי ברטולי (בצרפתית: Henri Bartoli; 1918, ליון – 2008) היה כלכלן צרפתי שהתמחה בהיסטוריה של המחשבה הכלכלית וכן חסיד אומות העולם.
קורות חיים
לפני מלחמת העולם השנייה וכן בתקופת השלטון הגרמני בצרפת היה ברטולי סטודנט למשפטים בליון ופעיל בארגון הנוער הנוצרי העובד.
פעילותו בתקופת מלחמת העולם השנייה
ברטולי הזדהה עם מאבקו של הכומר פייר שאייה למען היהודים והתיידד עם סטודנטים יהודיים באוניברסיטה בה למד. בשנת 1943 נעצרה רנה מורל, אחת מידידותיו של ברטולי, על ידי הגסטפו ונשלחה למחנה הריכוז דראנסי עם אמה. ברטולי הגיע לפריז עם ארוסה של מורל וטען בפני אנשי הגסטפו שהידידה היא נוצרייה מזה דורות. כדי להשיג את שחרורה של מורל יצר ברטולי קשר עם הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים, מפקדת הצבא הגרמני בצרפת ובכירים בכנסייה הקתולית בצרפת שהגנו על יהודים. הכומר אנרי מנרדה (Henri Ménardais) הציג תעודות טבילה מזויפות לפיהן הייתה מורל נוצרייה וכך גם הוריה. ברטולי הגיע עם התעודות למחנה דראנסי והציגן בפני פקידי הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים במקום. אלה השתכנעו והורו על שחרורן של מורל ואמה.
לאחר המלחמה
ברטולי היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת פנתאון-סורבון בפריז. בכתביו הרבים ביטא מחשבה הומניסטית וסוציאליסטית, עסק בשאלת הרעב העולמי ובפערים הכלכליים, שטען שפוגעים בחברה, וניסה לעגן מחשבה חברתית ביסודות כלכליים. הוא הושפע בין היתר מהאנציקליקה "Rerum novarum" של האפיפיור לאו השלושה-עשר, מסוף המאה ה-19, בה הושמעה קריאה לצדק חברתי.
הנצחה
בשנת 1998 הוכר ברטולי על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
בית אמידים
בית אמידים הוא בניין דו-קומתי מפואר ברחוב אלי כהן באשקלון. במרכזו רחבה, שבה שכנה בעבר בריכת מים. סביב הרחבה המרכזית נבנו חדרים למטרות שונות. הבניין מהווה שריד לימי זוהרה של העיירה מג'דל (אשקלון כיום) בתקופת המנדט הבריטי (1917 - 1948).
הבניין נבנה בראשית תקופת המנדט הבריטי, בעזרת טכנולוגיות מודרניות ומסורתיות, שהעניקו לו פאר רב ביחס לבתים בסביבה הצפופה והבנויה בבתים חד-קומתיים. בזכות הפאר, זכה בפי תושבי אשקלון לתואר "בית המושל", וזאת על אף כי מעולם לא שמש בתפקיד זה.
לאחר כיבוש העיר בידי צה"ל, הושכר המבנה בשנים 1950 עד 1972 למועצת פועלי אשקלון. המועצה הקימה בבניין בשנים 1950 עד 1960 סניף טיפת חלב ומרפאה של קופת חולים הכללית.
משנת 1964 עד שנת 1988 שכנו במבנה מחסנים ובתי מלאכה קטנים עד שנעזב ונידון להריסה. בהוראת ראש העיר בני וקנין, נמנעה הריסתו.
סגנון הבנייה
דגם המבנה - מבנה דו קומתי בעל רחבה מרכזית שסביבה חדרים - תואם את הסגנון עירוני-עות'מאני בארץ ישראל.
סגנון הבניה של בית האמידים הוא סגנון אקלקטי, המאפיין את הבניה שהייתה אופיינית בארץ ישראל בשנות העשרים של המאה ה-20.
חומרי הבנייה ותקופת הבנייה
חומר הבנייה מעיד בדרך כלל על גיל המבנה. שלד המבנה עשוי בטון יצוק – רצפה, עמודים וחגורות. השימוש בבטון מזוין ממנו בנוי שלד המבנה, החל בשנים 1913-1912 (בית הבטון הראשון), הבטון היה זול ונפוץ במיוחד מראשית המנדט הבריטי. הקירות בנויים אבן כורכר בין עמודי הבטון. השימוש בבלוקים מכורכר מעורר את ההנחה שהמבנה נבנה בסביבות שנות העשרים המוקדמות של המאה ה-20.
בחזית המזרחית של המבנה מתגלה חתך רצפת הבית. בעבר, הבית הוגבה מהקרקע הנוכחית בכחצי מטר. לפי איתור מדרגות במפה היסטורית, נראה שזה גם היה המצב המקורי. מסד הבית מורכב מאבני כורכר גדולות. מעליהן יצוקה רצפת בטון בעובי כ-40 ס"מ. זהו בטון באיכות נמוכה, עשיר בצדפים, העשוי מחול מקומי. על יציקת רצפת הבטון הונחו מרצפות בטון בגודל 20X20 ס"מ.
אלמנטים נוספים במבנה
במבנה מצוי גם חדר מדרגות פנימי - אלמנט שחדר לבניה בסוף המאה ה-19 וצבר תאוצה בראשית המנדט הבריטי.
המבנה כולל חדרי שירותים בשתי הקומות, גרם מעלות פנימי, וגג מבנה שטוח המוקף במעקה בטון מסוגנן.
תוכנית שימור והצעות לשימוש במבנה
המבנה הוכרז כמיועד לשימור, והוכנה עבורו תוכנית שימור. במרץ 1992 הכין האדריכל אלכסנדר אוקוניב ממנהל ההנדסה בעיריית אשקלון תוכנית לשיקום המבנה, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל.
הועלתה הצעה להפוך את המבנה למוזיאון לתולדות אשקלון, או לבית לאמני העיר ולאמנים מאזור הדרום והנגב, שישמש לאירוח ולהצגת עבודותיהם.
שביתת הנשק של אלוהים
שביתת הנשק של אלוהים או ההפוגה של אלוהים (בלטינית: Treuga Dei) הייתה פעילות שאורגנה על ידי הכנסייה הקתולית בימי הביניים במטרה להפחית את האלימות ולהגביר את הביטחון האישי.
רקע
ההתחלה כנראה הייתה עממית. תנועת מחאה של הכמרים הכפריים שניסו לארגן את קהילותיהם למנוע מלחמות פרטיות. כשהתנועה התחזקה הם הצליחו להשביע אבירים לא לפגוע באנשי כנסייה הנעים בדרכים ולא לפגוע בעבודת האיכרים.
הבישופים הצטרפו מהר כי הבינו שהתנועה מסייעת למעמדם הדתי ושהיא מאפשרת להם להטיל קנסות על מפרי השלום, קנסות שיכנסו לכיסם.
כאשר התמסדה התנועה היא הפכה לתנועת שלום בשם האלוהים ובאמצעות השליטים והבישופים. מלכי צרפת הבטיחו בהכתרתם הבטחה להשכנת השלום. אולם לא היה שלום מלא כפי שרצו העם והכמורה, כלומר ביטחון אישי וביטחון רכוש מלאים, ובמקום זאת הושגה פשרה של שביתת נשק בשם האלוהים, treuga dei, שהוציאה ימים מסוימים ותקופות שנה מסוימות מחוץ לזכות המלחמה של האצולה, במקביל להכרזה על חסינות מתמדת לנזירים ועולי רגל. הסדרי השלום היו תלויים בשליט ובכוחו ובאיזון שאר הכוחות הפוליטיים בטריטוריה ומומשו במערכת המשפט של השלטון המרכזי במקום בקרבות ובנקמת דם או מלחמה על כבוד.
תיעוד התופעה
רדולפוס גלאבר (המוכר גם כראול גלאבר, 985–1046) שהיה נזיר במנזר קלוני, כתב בכרוניקה Historiarum libri quinque ab anno incarnationis DCCCC usque ad annum MXLIV כי: