cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפחת סימפסון
משחקי וידאו
רשימה זו מאגדת את כל משחקי הווידאו הרשמיים המבוססים על סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון" אשר יצאו לשווקים לאורך השנים:
יצא גם משחק לסמארטפון הנקרא "The Simpsons: Tapped Out". בתחילת המשחק הומר משמיד בטעות את ספרינגפילד ועל השחקנים מוטלת המשימה לבנותה מחדש. ניתן לבנות מבנים (אשר מחלקם מרוויחים דמויות מהסדרה), לשלוח דמויות לעשות משימות, לקנות דברים שיגרמו לעיר שלך להיות יפה, לבקר חברים ועוד. ישנו גם פארק השעשועים קראסטי-לנד ("KrustyLand") אשר השחקן יכול לקנות לו משחקי שעשועים ואף לשלוח דמויות לעשות שם משימות. ישנם גם דונאטסים שאותם קונים בכסף אמיתי ואיתם קונים דברים מיוחדים. כמו ב"Subway Surfers", לקראת ליל כל הקדושים, חג המולד וחגים נוספים המשחק משתנה מעט ונוספים לו ספיישלים (לדוגמה, בספיישל ליל כל הקדושים אפשר להרוויח את קאנג החייזר שמופיע בכל פרק של Treehouse of Horror).
אלגורב
אַלְגוֹרָבּ (מערבית: الغراب "אל-ע'וּראבּ" - העורב) או δ בעורב הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים עורב עם בהירות נראית מדרגה 2.94. במרחק זוויתי של כ-2.6 מעלות מדרום-דרום-מערב לכוכב נמצאת הערפילית הפלנטרית NGC 4361 ובמרחק זוויתי של כ-5.5 מעלות מצפון-צפון-מזרח לו נמצאת גלקסיית הסומבררו.
תכונות
אלגורב הוא תת-ענק לבן-כחלחל מסוג ספקטרלי A0 IV (לפעמים מסווג גם ככוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B9.5 V) שנמצא במרחק של כ-87 שנות אור ממערכת השמש. מסתו כ-2.6 מסות שמש, רדיוסו כ-2.4 רדיוסי שמש וטמפרטורת פניו כ-10,500 קלווין. הוא מאיר בעוצמה של פי 40 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך מכיוון שטמפרטורת פניו גבוהה מזו של השמש, חלק משמעותי מקרינתו היא בתחום העל-סגול כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא יותר מפי 50 מעוצמת ההארה של השמש. גילו של אלגורב מוערך בכ-200 מיליון שנים והוא נמצא ככל הנראה לקראת סיומו של שלב ההיתוך של מימן להליום בליבתו, והוא צפוי להתנפח ולהתקרר עד שיהפוך לענק אדום.
במרחק זוויתי של כ-24 שניות קשת מאלגורב יש כוכב נוסף עמום בהרבה שנקרא אלגורב B, שנראה שיש לו תנועה עצמית ומהירות רדיאלית דומות לאלו של אלגורב, ולכן הם ככל הנראה קשורים זה לזה. אם הם אכן קשורים, הם מקיפים זה את זה במרחק של כ-650 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של לפחות 9,400 שנים.
תכונות אלגורב B
אלגורב B הוא כוכב הסדרה הראשית כתום מסוג ספקטרלי K0 V עם מסה של כ-80% ממסת השמש ורדיוס של כ-75% מרדיוס השמש. טמפרטורת פניו כ-5,000 קלווין והוא מאיר בעוצמה של עשירית מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך רוב קרינתו היא בתחום התת-אדום כך שעוצמת הארתו הכוללת היא כשליש מעוצמת ההארה של השמש. אלגורב B פולט יותר קרינה תת-אדומה מהצפוי לכוכב מסוגו, ככל הנראה תוצאה של מעטפת אבק שמקיפה אותו, בולעת חלק מהאור הנראה ופולטת קרינה תת-אדומה. קיומה של המעטפת מצביע על כך שככל הנראה זהו כוכב צעיר שעוד לא הספיק לאסוף את כל החומר שבסביבתו. גילו מוערך ב-40–90 מיליון שנים, בין רבע לחצי מגילו של אלגורב ומשערים שהוא נמצא בסדרה הראשית זמן קצר יחסית ובעבר הוא היה כוכב T בשור. לא ברור ממה נובע הפרש הגילאים בין הכוכבים ואיך ייתכן שהם נוצרו באותה סביבה בהפרש זמנים כה גדול.
כיסא מתרומם
כיסאות מתרוממים, או כיסאות הרמה, הם כיסאות שלהם מנגנון מכני שמרים את הכיסא כולו מבסיסו, כדי להפוך את המעבר מתנוחת ישיבה לתנוחת עמידה לחלק יותר. כיסאות אלו שימושיים בעיקר לקשישים, תשושים ונכים. הם מאפשרים נוחות וניידות עצמאית מוגברת. מרביתם בנויים לנשיאת משקל של עד 200 קילוגרם, אך יש כאלו שמסוגלים לשאת גם מעל 300 ק"ג.
פרח חד-מיני
פרח חד-מיני הוא פרח הנושא איברים נקביים (עלי) או איברים זכריים (אבקנים) בלבד. האיברים הנקביים מופיעים בפרחים מסוימים והזכריים בפרחים אחרים. בניגוד אליו, בפרח דו-מיני האיברים הזכריים והנקביים נמצאים באותו פרח.
כיסא מתרומם
סוגים
ישנן מספר וריאציות בסיסיות:
פרח חד-מיני
פרחים חד-מיניים נחלקים לשני סוגים:
כיסא מתרומם
כריות הרמה
קיימות כריות הרמה, הנמכרות כחלופה לכיסאות היקרים יותר או כתוספת אליהם. את הכריות ניתן להתקין על כל מרחב ישיבה יציב, אך על המפעיל להיות מודע לסכנות האפשריות, ולכך שהמתקן עלול להיות לא יציב אם הותקן לא כראוי או נעשה בו שימוש בצורה שגויה.
בטיחות
כיסאות הרמה עלולים להוות סכנה, בייחוד סכנת הילכדות. כדי למזער את האפשרות הזו נקבעו תקני בטיחות רשמיים שעל הכיסאות לעמוד בהם לפני שיותרו לשיווק. התקן הבריטי BS8474 מ-2006 הוא אחת הדוגמאות לכך.
נבחרת גרמניה בכדורסל
נבחרת גרמניה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של גרמניה. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל הגרמנית.
נבחרת גרמניה היא אחת מנבחרות הכדורסל הטובות באירופה ובעולם. הנבחרת זכתה פעם אחת באליפות אירופה בכדורסל (בשנת 1993), אך לא הגיעה להישגים רבים באליפות העולם בכדורסל ושיאה היה המקום השלישי (בשנת 2002).
נבחרת גרמניה היא היורשת של נבחרת מערב גרמניה בכדורסל שייצגה את גרמניה המערבית בשנים 1945 עד 1989, בהן גרמניה הייתה מחולקת. נבחרת גרמניה המזרחית בכדורסל ייצגה את גרמניה המזרחית בשנים האלה, ונבחרת גרמניה לא נחשבת ליורשת שלה. שתי הנבחרות, המערב והמזרח, לא הגיעו להישגים בולטים בשנים אלה, אם כי הנבחרת המערב גרמנית הצליחה יותר.
נבחרת מזרח גרמניה בכדורסל
נבחרת מזרח גרמניה בכדורסל נחשבה לנבחרת חלשה יחסית ומעולם לא העפילה למשחקים האולימפיים או לאליפות העולם בכדורסל. הנבחרת השתתפה 5 פעמים באליפות אירופה בכדורסל והישג השיא שלה הוא המקום השישי באליפות שהתקיימה ב-1963.
סגל הנבחרת
סגל הנבחרת בטורניר אולימפיאדת טוקיו (עמודת 'קבוצה' מתייחסת למועדון בו שיחק השחקן בזמן הטורניר):
Schultüte
Schultüte (בתרגום חופשי, "שקית בית ספר") הוא שק גדול בצורת חרוט עשוי נייר או קרטון או פלסטיק. בגרמניה ואוסטריה, ובחלקים של פולין וצ'כיה, נהוג לתת את השקית לילדים ביום הראשון ללימודים של כיתה א'. השקית ממולאת בממתקים, צעצועים וציוד לבית הספר.
היסטוריה
המנהג היחיד שהשתנה במחצית השנייה של המאה ה-20 הוא ששמו פחות ממתקים בשקית ויותר מתנות שימושיות כמו עפרונות, צעצועים קטנים, תקליטורים, ספרים ואפילו פריטי לבוש. אלה ניתנים באופן מסורתי על ידי הסבים שגם לוקחים את הילד לארוחת ערב בערב שלפני תחילת הלימודים.
כריסטיאן קנטאוו, מומחית לפולקלור גרמני, חקרה את המסורת של ה-Schultüte. בראיון ב-2016 לדויטשה ולה היא מסבירה עד כמה חשובה הסימבוליות של המסורת לתלמידי כיתה א' ולמשפחותיהם, ללא קשר לאמצעים הכלכליים שלהם: השקית היא אטומה ופותחים אותה בבית אחרי הלימודים ולא בזמן הלימודים. זה מאפשר למשפחות עם אמצעים כלכליים נמוכים למלא את השקית לא רק במתנות אלה בסתם דברים שיתנו לה נפח כמו תפוחי אדמה ונייר. זה מראה שהנוהג היה כה חשוב שאף אחד לא רצה לוותר עליו.
קייט מילט
קייט מילט (באנגלית: Kate Millett; 14 בספטמבר 1934 – 6 בספטמבר 2017) הייתה תאורטיקנית, סופרת, עיתונאית, פסלת, ציירת, יוצרת סרטים, ופעילה פמיניסטית רדיקלית אמריקאית. מילט נחשבת לפמיניסטית מהבולטות בגל השני של הפמיניזם הרדיקלי. היא ידועה בעיקר בשל ספרה "פוליטיקה מינית", המציג תאוריה ביקורתית ומקיפה על הטמעת הפטריארכיה ביסודות החברה והתרבות המערבית.
ביוגרפיה
קייט מילט נולדה ב-1934 במינסוטה, ארצות הברית. בשנת 1956 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת מינסוטה, שם הייתה חברה באגודת הסטודנטיות. בשנת 1958 סיימה בהצטיינות תואר שני בסנט הילדאס קולג' אוקספורד אנגליה. בין השנים 1961–1963 התגוררה ביפן שם לימדה אנגלית באוניברסיטת וסדה ועסקה בפיסול. בשנת 1963 שבה לארצות הברית יחד עם בן-זוגה, הפסל פומיו יושימרה לו נישאה בשנת 1965; בני הזוג התגרשו בשנת 1985. בשנות השישים הייתה פעילה בתנועה לזכויות האזרח, והצטרפה לארגון נשים לאומי (NOW). בשנת 1970 סיימה דוקטורט באוניברסיטת קולומביה. עבודת הדוקטורט שלה נקראה "פוליטיקה מינית" (Sexual Politics) ועבודה זו היא שהכניסה אותה ללב השיח האקדמי הפמיניסטי. באוגוסט 1970 יצא ספרה באותו שם, ספר שעורר מחלוקת קשה ובאותו זמן הציב את מילט בעיני המבקרים כ"כוהנת הגדולה" של הפמיניזם. בדצמבר 1970 יצאה כתבה בטיים מגזין, "Women's Lib: A Second Look" בו עשו למילט אאוטינג כביסקסואלית, דבר שבאותה העת - רגע לפני עליית הפמיניזם הרדיקלי הלסבי והספרטיסטי - נחשב לגורם שפוגע באמינותה, מתוך התפישה ש"כל הפמיניסטיות הן לסביות" ולכן אין להקשיב לדעתן לגבי יחסים בין גברים ונשים.
מילט הייתה לפעילה פמיניסטית ולחברת הוועדה המרכזת של ארגון הנשים האמריקאי. בין פעולותיה היו הכללת השיח על דיכוי הלסביות בסדר היום הפמיניסטי, והקמת מרכז קהילתי אומנותי לנשים אמניות וסופרות במבנה משוחזר בפרוור בניו יורק שנקרא 295 Bowery ושנרכש על ידה בהדרגה, "מרכז קייט מילט לאמנויות" המשיך לשמש כמרכז אמנות נשים מכל התחומים עד שנהרס בשנת 2000 במסגרת תוכנית פיתוח העיר ניו יורק. מילט קידמה את השיח הפמיניסטי במגוון תחומים רחב באמנות וספרות. בשנות ה-70 מילט פיסלה, כתבה והתראיינה רבות באמצעי התקשורת. בשנת 1971 יצרה את הסרט Three Lives המתאר את חייהן של שלוש נשים.
בשנת 1979 שהתה מילט באיראן והייתה פעילה שם למען זכויות נשים, על כך כתבה בספרה Going to Iran. בשנות ה-90 כתבה את הספר The Looney-Bin Trip והייתה חברה בתנועה אנטי-פסיכיאטרית למען מחשבה חופשית בינלאומית. בשנת 2005 יצאה כנגד "העינוי הפסיכיאטרי" בכנס לאנשים עם מוגבלויות. במרץ 2013 הכריז ארגון הנשים הבינלאומי על קייט מילט כאחת ממייסדות הארגון. פעילותה תרמה רבות לשינוי התפיסה הפמיניסטית ולהרחבתה, להגברת המודעות והרלוונטיות של הפמיניזם עד היום, ולביסוס הטענות הרדיקליות של הפמיניזם כלפי החברה בנוגע לדיכוי נשים הטמון עמוק בתרבות ובתודעה של כלל החברה באשר היא.
בצוהרי יום ה-6 בספטמבר 2017, יצאה הידיעה מפי חברתה של מילט, פיליס צ'סלר, שמילט נפטרה באותו בוקר מהתקף לב, בביתה בפריז. היא הייתה כמעט בת 83 במותה, והותירה אחריה את אשתה, סופי קיר.
פמיניזם רדיקלי וטענותיה המרכזיות של קייט מילט
מילט ראתה את המיניות כמודל לזירה המייצגת שליטה פטריארכלית. מאבק כוח פוליטי. אותו מודל שליטה, טענה, מתקיים בכל מקום חברתי או תרבותי, כמו גם במוסדות הציבור, בערכים, באידאולוגיה, בדת ובפוליטיקה. מילט הציגה נקודת זווית רחבה המשקפת את עוצמת ההפנמה בחברה לדיכוי הפטריארכלי כלפי נשים. מילט קראה לשיטת דיכוי זו במילים שונות: פוליטית, כוחנית, פטריארכלית. היא השתמשה במילים אלה בכתביה באופן חופף ובכך יצרה משוואה המתקיימת בו זמנית בכל מקום ציבורי ופרטי, מחדר המיטות האישי ועד מוסדות הציבור שמעבירים ומשעתקים את הכוח הגברי. מילט קראה לנקודות המבט של הפטריארכיה "נשק": נשק פסיכולוגי, מיני, דתי וכדומה, וטענה כי האוניברסליות של השימוש בכלי נשק השונים שעושה לה הפטריארכיה משמשים ומשמרים אותה לאורך ההיסטוריה.
ספרה "פוליטיקה מינית" 1970
בספרה "פוליטיקה מינית" הציגה מילט תאוריה הטוענת כי החברה כולה מושתת על דפוסים פטריארכליים. החברה מונעת מיחסי כוח המוטמעים על ידי היסטוריה תרבותית-חברתית המבוססת על דפוסים פטריארכליים. כל הקטגוריות בחברה, כגון אידאולוגיה, דת, תרבות ומין, מוגדרות באמצעות דפוסים פטריארכליים ומתרחשים בהם מאבקי כוח פוליטיים. מילט תיארה כיצד החברה הפטריארכלית יצרה חברה מיננית (סקסיסטית) המפלה על בסיס מין. היחסים בין נשים וגברים הם יחסים פוליטיים והסדרים חברתיים דרכם קבוצה אחת נשלטת על ידי קבוצה אחרת. באותו אופן שפוליטיקה חברתית נשענת על העובדה כי קבוצה אחת שולטת ומדכאת את השנייה כך מין הוא קטגוריה של סטטוס בעל השלכות פוליטיות על יחסי כוח בין קבוצות. התא המשפחתי נמצא בלב הפטריארכיה ומשמש מודל לכלל החברה. התבנית בה הגבר הוא ראש המשפחה חוזרת ומשועתקת בכל זירה חברתית, בכל ערך או נורמה המופנמים בחברה, ובכל מוסד או מעמד חברתי. כלומר הפוליטיקה, כמאבק בין כוחות, נמצאת בכל מקום ומופנמת הן בחברה ובמוסדותיה והן בתא המשפחתי. כך משתמר הדפוס המסורתי של שליטת גברים בנשים. הכוח הפטריארכלי מבוסס ומוטמע בתפיסות חברתיות כמו גם בכל אחד מאתנו. פירושו של דבר שמתקיימת שיטה. שיטה של הבניה חברתית בעלת מאפיינים של כוח ושליטה. שיטה זו מעניקה לגיטימציה לדיכוי נשים מבני ומתמשך המתקיים בכל רובד בחיי הפרט. מילט פרטה את הרבדים השונים של השיטה הפטריארכלית והוכיחה שהשיטה הכוחנית והדיכאונית באה לביטוי בהיבט אידאולוגי, מוסרי ודתי, ביולוגי, מיני, סוציולוגי, פסיכולוגי, מעמדי, כלכלי וחינוכי. עוד טענה מילט כי יש סוג נוסף של אי שוויון והוא שטיפת מוח ביולוגית ואידאולוגיה המופיעה בחינוך ובמדע, המגובה באלימות.
פסלים ואמנות
קייט מילט עסקה באמנות כפסלת, ציירת, צלמת, יוצרת סרטים, עיתונאית וסופרת, לצד כל פעילותיה כפמיניסטית פוליטית אקטיביסטית. פסליה מתאפיינים בגודלם העצום, בשימוש בחומרים ממוחזרים, ובזיקתם לאמירות פמיניסטיות הבאות לביטוי גם בשם היצירה: "מנשא תינוק" עגלת תינוק המוצגת בתוך כלוב מסורג. "דמות הסולם" דמות אישה קפואה המטפסת בסולם, "אמנות יציבה" כיסא לבן עליו מונחת ערימת תפוחים אדומים כדם, פסל ענק של דמות אישה המסיע עגלת-סופרמרקט הנראית קטנה מאוד לעומת גוף האישה. "מלון הגבר הזקן" (1979)דמות אישה עטופה כמומיה שוכבת במיטה מוקפת בסורגים. "ביורוקרטיה" ספסל עליו מונח גוש צמר גפן ענק מלופף בחוטים עבים. "ראש" ראש אישה מונח על כיסא. "פסיכיאטריה" ארון תרופות מונח כמקום מקודש. "המפטי-דמפטי" (1961) עיגול עץ ענק בו ממוסמרים ברגים עצומים. פסליה מהווים אמירה המשלימה את התאוריה הפמיניסטית שהגתה. דמות האישה הקפואה המוקפת בסורגים, החוזרת ביצירותיה מדגישה את התפיסה הפטריארכלית ההגמונית לגבי מעמדן הנחות ודיכוין המתמשך של הנשים בחברה. קייט מילט מצלמת נשים גרומות שבתווי פניהן חרוש הסבל. הצילומים ברובם בשחור לבן, צבעוניות דיכוטומית המשקפת חלוקה בינארית מגדרית בתודעה החברתית.
בשנות השמונים והתשעים יצרה מילט סידרה של הדפסי משי, בעלי קו גרפי צבעוני ומינימליסטי. רישומים עדינים הנוצרים מהינף מכחול בתנועה אחת זורמת של גוף נשי. מילט יצרה מהדפסיה פוסטרים המפרסמים את המרכז הקהילתי לנשים אמניות שהקימה, לגרפיקה המאיירת את הכריכה של ספריה, ולכרזות לאירועים המייצגים את התאוריה שלה. בין יצירותיה אלה: Chocolate Malt Nude 1984 הדפס בגווני חום בהיר של שדיים וטבור מזווית מבט גבוהה, כמו אישה המסתכלת על עצמה. Women’s Archive Center at Millett Farm 1991 רישום מהיר של זוג שדיים הפונים אל מול שד אחד. Red Polka Dot Bikini 1991, תחתונים שחורים עליהם נקודות לבנות נוכחים במרכז הכרזה. Sita Book Cover Poster 1987 עיצוב הכריכה שהופיעה על גבי ספרה "סיטה". בהדפס רישום שחור מהיר של שדיים וערווה על רקע אדום.
משה רוסמן
משה רוֹסְמן (נולד ב-4 ביולי 1949) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
חייו
משה רוסמן נולד בשיקגו שבאילינוי ב-1949. הוא קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1971 ותואר ראשון נוסף בתלמוד מבית המדרש לרבנים באמריקה (Jewish Theological Seminary of America) ב-1972. הוא המשיך ללמוד בבית המדרש לרבנים באמריקה לתואר שני ושלישי. ב-1979 עלה עם אשתו ושלושה ילדים לישראל, ובה סיים ב-1982 את כתיבת הדוקטורט, בנושא "יהודים באחוזות שינייאבסקי וצ'ארטוריסקי". החל להרצות בבר-אילן כמורה מן החוץ ב-1979, זכה במלגת אלון ב-1983 ומשנת 2000 משמש כפרופסור מן המניין באוניברסיטה. כיהן כמופקד הקתדרה למנהיגות ע"ש הרב משה חיים לאו. היה עמית מחקר באוניברסיטה היגלונית שבקרקוב, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים, פעמיים עמית מחקר במרכז כ"ץ ללימודי יהדות מתקדמים שבאוניברסיטת פנסילבניה (2003, 2006), (פעמיים) פרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור (1989, 1997) וכן באוניברסיטת סולומון שבקייב (1995), במכון הדסה-ברנדייס ליד אוניברסיטת ברנדייס (2007) ובאוניברסיטת ייל (2010). בשנת 2009 הוא העביר את הסדנה ע"ש מנפרד לימאן לחקר הספר היהודי באוניברסיטת פנסילבניה. בשנת הלימודים 2007–2008 שימש כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית בירושלים, שם הוא חבר בקבוצת מחקר הנקראת "לקראת היסטוריה חדשה של החסידות". מ-2011 הוא חבר בצוות הכותב היסטוריה כללית חדשה של החסידות בשיתוף המכון ע"ש שמעון דובנוב בלייפציג שבגרמניה.
רוסמן שימש בעבר כחבר בוועדת הפרסומים של מרכז זלמן שזר בוועדת פרס שזר, והיה גם חבר בהנהלת החברה ההיסטורית הישראלית. כן כיהן בוועדה המייעצת ללימודי ההיסטוריה בבתי ספר דתיים שבמשרד החינוך, וישב בוועד המנהל של האיגוד העולמי למדעי היהדות. כיום הוא בוועד המנהל של הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי, יושב בוועדת מלגות קרן רוטשילד, מאז 1993 הוא חבר מועצת כתב העת "ציון", מאז 1986 יושב במועצת כתב העת Polin להיסטוריה של יהודי פולין. משנת 2001 הוא חבר במערכת כתב העת המקוון Jewish Studies: An Internet Journal.
תיאור מחקריו
במוקד מחקריו של משה רוסמן חיי היהודים בפולין בעת החדשה המוקדמת. סביב נושא זה עסק במספר תחומים: באורח חייהם החברתי והכלכלי של היהודים, בראשית החסידות, בנשים ובהיסטוריוגרפיה. רוסמן מבסס את מחקריו על שילוב בין חומר ארכיוני פולני לחומר יהודי מסוגים שונים. מחקריו לוו בעבודה בארכיונים בערים ורשה, קרקוב, לובלין, לונדון, קייב, פראג וורוצלב.
התגלית בקשר לבעל שם טוב
תוך כדי שהייתו בארכיונים בפולין, ב-1978, מצא רוסמן ברשימת משלמי המסים של העיירה מז'יבוז' כינוי ("בעל שם", "בעל שם דוקטור") של ר' ישראל בן אליעזר, הבעל שם טוב (בעש"ט), המזהה אותו כדייר בבית בבעלות הקהל. החידוש כאן היה שהבעש"ט חי בבית זה מספר שנים בלי לשלם מיסים ובלי לשלם שכר דירה, ומכאן ניתן להסיק שתי מסקנות עיקריות: האחת היא שהבעש"ט הוא דמות היסטורית (עד אז עדיין היו שפקפקו בעובדה זו); והשנייה, שהבעש"ט לא היה מורד בממסד, כפי שסברו באמונה העממית ובחלק מהמחקר, אלא נתמך על ידו. מסקנות נוספות: א. בעובדה שהבעש"ט מופיע שם במסמכים עד לשנת 1760 יש כדי לתמוך בטענה שאכן נפטר בשנת פטירתו על פי המסורת, שנת ה'תק"ך (1760). ב. כמה דמויות הנזכרות בשבחי הבעל שם טוב מופיעות אף הן באותם מסמכים, ומכאן שמדובר בדמויות מציאותיות. ב-1986 פרסם רוסמן את מאמרו החלוצי בנושא. מהפרספקטיבה של החומר החדש עבר רוסמן לחקירת המקורות החסידיים היהודיים מחדש וכתב את ספרו:
הבעש"ט: מחדש החסידות
גרסתו האנגלית של הספר ראתה אור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה, זכתה בפרס הספר היהודי הלאומי בהיסטוריה לשנת 1996. גרסתו העברית של הספר זכתה בפרס שזר לשנת 2000.
טענתו העיקרית של הספר היא שהבעש"ט היה יותר ממשיך מאשר מחדש. חידושיו היו יותר חידושים בחסידות הישנה, המיסטית, הסגפנית, מאשר חידושים ביהדות. בחייו של הבעש"ט לא הייתה תנועה חסידית מבחינת קיומם של תודעה עצמית מובחנת, מוסדות, אידאולוגיה מגובשת ומספרים רבים של מאמינים חסידיים.
בספר זה ממקם רוסמן את הבעש"ט בהקשר ההיסטורי-גאוגרפי-חברתי-תרבותי שלו. הוא מראה את יחסי הגומלין של הבעש"ט עם גורמים שונים שעמם בא במגע, מתאר את סביבתו ומאיר את הבעיות השונות שעמדו בפניו וכיצד התמודד עִמן.
How Jewish is Jewish History?
ספר זה מתמודד עם האתגרים שמעמידות הגישות הפוסט-מודרניות בפני כתיבת ההיסטוריוגרפיה היהודית. הספר דוגל בגישה שרוסמן מכנה "פוזיטיביזם מתוקן" – אימוץ עקרונות הנובעים מהפוסט-מודרניזם יחד עם שמירה על אפשרות להוכחה היסטורית מתוך היגיון או ראיות. הספר זכה בפרס ע"ש ג'ורדן שניצר של ה-Association for Jewish Studies (2010) ויצא במהדורות בעברית (2010) ובפולנית (2011). מעניקי הפרס ציינו:
Rethinking European Jewish History
רוסמן ערך את הספר הזה יחד עם פרופ' ג'רמי כהן מאוניברסיטת תל אביב. הספר כולל מאמרים המעריכים מחדש את ההיסטוריה של יהודים באירופה לאור מתודולוגיות חדישות, פרספקטיבות חדשות וחומרים חדשים בנושא. הספר זכה בפרס הספר היהודי הלאומי בקטגוריה של אסופות לשנת 2009.
נשים יהודיות
בשנת הלימודים תש"ן לימד רוסמן את הקורס הראשון בישראל על תולדות נשים בהיסטוריה היהודית. מאז הוא חוקר את ההיסטוריה היהודית גם מהפרספקטיבה הנשית. הוא הראה, בין היתר, שהסטראוטיפ שלפיו בעבר הגברים למדו והנשים עבדו איננו הולם את המציאות. במזרח אירופה בעת החדשה המוקדמת נשים בדרך כלל היו שותפות מבחינה כלכלית בעסקים שונים עם בעליהן – כלומר הרוב המכריע של הגברים התפרנסו ורק אצל שכבה דקה מאוד הנשים היו המפרנסות העיקריות. לעומת זאת, ברור מהמחקר שהנשים למדו או יכלו ללמוד מהספרות ביידיש שהתפתחה במאות ה-16 עד ה-18. רוסמן גם טען כי המחיצה בבית הכנסת היא סימן של התקרבותן של הנשים לזירה היהודית התרבותית הציבורית, שמסוף ימי הביניים נשים היו מחוץ לבית הכנסת, או בבית כנסת מיוחד לנשים. מהמאה ה-17, עם הפצתן של עזרות נשים בבתי הכנסת במרכז ובמזרח אירופה, נכנסו נשים לתוך בית הכנסת עצמו, וטענתו הייתה שבמשך 400 שנה התקרבו הנשים יותר ויותר למרכזו של בית הכנסת.
היסטוריה חדשה של החסידות
בדצמבר 2017 ראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון הספר Hasidism: A New History, פרי מאמץ משותף של קבוצת חוקרים מכמה מדינות, המביא את סיפורה של תנועת החסידות מראשיתה ועד ימינו. רוסמן הוא מחבר-שותף של ספר זה, והיה חבר בצוות שכתב את החלק העוסק בחסידות במאה השמונה עשרה.
מחקרו העכשווי
כיום (2011) שוקד רוסמן על מחקרים בתולדות החסידות, הספר החסידי, ותולדות נשים יהודיות בפולין בעת החדשה המוקדמת. (לביבליוגרפיה של מחקריו ראו את אתר אוניברסיטת בר-אילן.)
מרקלוס הראשון
מרקלוס הראשון (בלטינית: Marcellus I; 6 בינואר 255 – 16 בינואר 309) היה האפיפיור ה-30 של הכנסייה הקתולית וכיהן 27 במאי 308 – 16 בינואר 309 כיורשו של מרקלינוס. ככל הנראה, קדם פרק זמן ארוך יחסית בין מותו של מרקלינוס ב-304 לבחירתו של מרקלוס כיורשו.
לא ידוע רבות על חייו. על פי הליבר פונטיפיקליס, הוא היה רומאי ופירוש שמו מעיד על כך, "המוקדש לאל מרס". בשנת 305, לאחר התפטרותו של דיוקלטיאנוס ועלייתו לשלטון של מקסימיאנוס באוקטובר שנה לאחר מכן, הנוצרים ברומא נהנו משקט יחסי. אולם, רק שנתיים לאחר מכן מונה מרקלוס לתפקיד האפיפיור.
ב-309 גורש מרומא על ידי מקסנטיוס בשל מחלוקות שעורר כשהחליט על חומרת הצעדים נגד נוצרים שנטשו את דתם תחת הרדיפות נגדם. הוא החל בשיקום הקהילה הנוצרית.
פיצה קומפני
פיצה קומפני (באנגלית: The Pizza Company, בתאית: เดอะ พิซซ่า คอมปะนี; בתרגום חופשי לעברית: חברת הפיצה) היא רשת מזון מהיר תאילנדית רב-לאומית אשר מתמקדת בהכנת פיצות ומאכלים איטלקיים-אמריקאיים ובסיסה בבנגקוק, תאילנד. לה סניפים ברחבי יבשת אסיה, וגם בישראל.
הרשת נוסדה ב-1980 כזכיין של רשת המזון פיצה האט בתאילנד והסניף הראשון הופעל בעיר פאטאיה. ב-2001 הגיע חוזה ההתקשרות בין הצדדים לסיומו והחברה עברה מיתוג מחדש תחת שמה הנוכחי. כשלוש שנים אחרי כן, נפתח הסניף הראשון של הרשת שאינו בתאילנד והיא החלה להפעיל סניפים רבים ביתר העולם.
היסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית: קולוניאליזם וכיבוש זר
השלטון הספרדי
בעוד שגידול קנה הסוכר הגדיל באופן משמעותי את רווחיה של ספרד מהשליטה באי, מספר גדול של עבדים נמלטו אל ההרים, ומהם אל פנים האי בדרכים שהיו כמעט בלתי עבירות, והקימו שם קהילות שכונו "cimarrónes" (מילולית - "חיות בר"). כבר בשנות ה-30 של המאה ה-16 הפכו קהילות אלו לקהילות עצמאיות, שנמנעו ככל הניתן ממגע עם הספרדים, ואשר הטילו מוראן על פנים הארץ, הרחק מהיישובים הספרדים. הספרדים הקפידו לנוע באותה התקופה רק בדרכים מאובטחות שהובילו אל המטעים, וגם זאת בחבורות גדולות ומזוינות.
בשנים אלו ביססה ספרד את שליטתה באזורים נרחבים ביבשת אמריקה. המסע בין אמריקה וספרד ארך בין שישה לשמונה שבועות, והאיים הקאריביים הפכו לנקודה מרכזית להצטיידות והתארגנות למסע הטרנס-אטלנטי. כתוצאה מהשלל הרב שעבר בנתיבי הסחר החדשים, הפך הים הקאריבי בשנות ה-40 של המאה ה-16 למקום בו פעלו כנופיות של שודדי ים אנגלים, צרפתים והולנדים. בתקופה זו נהגו ממשלות של המעצמות האירופיות לצייד ימאים ב"מכתבי הסמכה", (Letters of marque) המתירים להם לשדוד כל אונייה השייכת לכל מעצמה אחרת. הרפתקנים אלו כונו פריבטיר (באנגלית: privateer) או קורסר (בצרפתית: corsaire), והים הקריבי היה לשדה מקובל לפעילותם. בשל פעילות שודדי ים אלה, נאלצו הספרדים ב-1541 להקיף את סנטו דומינגו בחומה בצורה. בתקופה זו הייתה נהוגה ברחבי האימפריה שיטת סחר בשיירות גדולות ומאובטחות שכונו "Flotas", ויצאו אחת לחצי שנה. השיטה הונהגה הן מטעמי ביטחון, והן על מנת לשמור על המונופול בסחר עם המושבות. הוואנה שהייתה ממוקמת במקום נוח יותר מבחינת התנועה הימית, בשל מיקומה יחסית לזרם הגולף הפכה לנקודת ההתארגנות וההצטיידות הראשית של השיירות. הדבר הביא להרס המסחר בקנה הסוכר שמקורו בהיספניולה. ב-1564 הרסה רעידת אדמה שתי ערים ראשיות באי, סנטיאגו דה לוס קביירוס, וקונספסיון דה לה ואגה.
עם כיבוש היבשת האמריקנית על ידי האירופים, הלכה ופחתה חשיבותה של היספניולה. רוב המתיישבים הספרדים העדיפו את העושר שמצאו במקסיקו ופרו. בעוד שמתיישבים חדשים לא הגיעו לאי, החקלאות הדלדלה, עבדים חדשים לא יובאו עוד, והמתיישבים הוותיקים, עבדיהם, וקהילות העבדים המשוחררים חיו בעליבות ובעוני. מצב זה הביא לטשטוש הגבולות החברתיים ואלו שהפרידו בין הקאסטות השונות (הבדלי מעמד המבוססים על מוצא וצבע עור, וכן על מעמד כלכלי והון תרבותי - שליטה בשפה ובגינונים). כך החל תהליך "מולאטיזציה" של מרבית האוכלוסייה, ובתוך מספר דורות הייתה האוכלוסייה ברובה ממוצא מעורב ספרדי ואפריקני. פרט לעיר סנטו דומינגו, שם נשמרה מידה מסוימת של שלטון החוק, היו הנמלים הדומיניקנים מקור להברחות, ששימשו, בנוסף לגידול בהמות הבית, מקור המחייה העיקרי של שוכני האי. ב-1586 כבש הפרייבטיר האנגלי סיר פרנסיס דרייק את סנטו דומינגו, וגבה כופר נאה על מנת להשיבה לשלטון ספרד.
ב-1605 התקיפה ספרד, שלא הייתה מרוצה מהעובדה שהאי הפך למקור לסחר בלתי מורשה בין המושבות ובין עצמן, ואף בין המושבות ובין מעצמות אירופיות אחרות, אזורים נרחבים בצפון ומערב האי, והכריחה את יושביהם להתיישב קרוב יותר לעיר סנטו דומינגו. פעולה זו הביאה למותם של מעל לחצי מהמגורשים אשר מתו מרעב וממחלות. שודדי ים אנגלים וצרפתים, שכונו באקנירים (Buccaneers) ניצלו את ריכוזם של הספרדים בפינה אחת של האי, והשתלטו על האי הסמוך טורטוגה ב-1629. צרפת הפכה את טורטוגה למושבה צרפתית רשמית ב-1640 ומשם החלה בפשיטות ובהתיישבות בחופה הצפוני של היספניולה עצמה. ב-1655 ניסה האדמירל האנגלי ויליאם פן לכבוש את סנטו דומינגו בפקודת אוליבר קרומוול. לאחר שהצי האנגלי נתקל בהתנגדות כבדה, החליט פן לכבוש את ג'מאיקה ולא את סנטו דומינגו.
הרפורמות הבורבוניות
בשנת 1697 הגיעו המעצמות האירופיות להסכמה המכונה הסכם רייסוויק, לאחר סיום מלחמת הברית הגדולה במסגרתה נלחמה הליגה של אוגסבורג, שכללה את ספרד, הולנד, אנגליה ואוסטריה כנגד צרפת. על פי תנאי ההסכם הועבר השליש המערבי של היספניולה, שהיה ממילא בהשפעה צרפתית, לידיה של צרפת. יתר האי נותר בידי ספרד. הסכמה זו היא הבסיס לחלוקת האי בימינו בין האיטי והרפובליקה הדומיניקנית.
כתוצאה מחוסר כדאיות כלכלית זו ויתרה ספרד ב-1795 על חלקה בהיספניולה לטובת צרפת במסגרת הסכם אירופי בין מספר מעצמות שכונה שלום בזל.
תהליך הכיבוש על ידי האיטי
ב-1791 פרץ מרד העבדים בהאיטי, בהנהגת המהפכן השחור טוסן לוברטיר. בתוך שנים ספורות נמלטו המשפחות העירוניות והעשירות באי, ולקחו עמן את המנהלנים האירופים. מגדלי הבקר הכפריים, המכונים "hateros", נותרו באי, על אף שאיבדו את השוק העיקרי לתוצרתם. ספרד ראתה בחוסר השקט הפוליטי באי הזדמנות להשיב את כולו לידיה, ובברית של נוחות עם יריביה האנגלים ניסתה לכבוש את האי, אך הובסה בידי מנהיג העבדים לוברטיר, ב-1798. ב-24 בינואר 1801 כבש לוברטיר את סנטו דומינגו, לאחר שביצר את שליטתו המלאה בהאיטי. עד לאותה עת פעל לוברטיר בשמה של הרפובליקה הצרפתית, אולם, לאחר עליית נפוליון לשלטון, התעלם לוברטיר מהוראותיו, וכבש גם את אזור סנטו דומינגו, שבו הייתה עדיין העבדות נהוגה. לוברטיר הכריז על שחרור העבדים, ומינה ועדה לכתיבת חוקה שנכנסה לתוקף ביולי 1801 ולפיה היה האי מאוחד, העבדות נאסרה בכל שטחו, ולוברטיר הוכרז לשליט האי לכל ימי חייו.
החוקה העניקה ללוברטיר כוח אבסולוטי כמעט באי היספניולה, והוא ניסה לעצב את האי בדמותו. הנצרות הקתולית הייתה לדת המדינה, ועקרונות מהפכניים רבים זכו לסייגים. החמור מכל היה כי לא התמנה כל פקיד צרפתי לשלוט באי, שכן לוברטיר ראה עצמו כצרפתי לכל דבר. נפוליון לא ידע מה יעשה בשליט החדש. בתחילה אישר את פעולותיו, אך לאחר מכן הבין כי הדבר עלול להביא לאובדנו של האי היספניולה כמושבה מביאת רווחים. לבסוף הוחלט לשלוח את גיסו של נפוליון, הגנרל שארל לקלרק בראש משלחת צבאית לאי, שנחתה על אדמתו בינואר 1802.
על אף שצבאו של לקלרק זכה להצלחה התחלתית, ואף הצליח לאסור את לוברטיר ולשלחו באזיקים לצרפת, המשיכה ההתנגדות לצבא הצרפתי בכל עוז במהלך השנים 1802 ו-1803. המנהיג השחור ז'אן ז'אק דסאלין, קיסר האיטי ועמו המנהיג המולאטי אלכסנדר פטיון, המשיכו במאבק. בשנת 1803 תקפה מחלת הקדחת הצהובה את הצרפתים, והרגה רבים מהם, ובהם מפקדם לקלרק. מצור ימי בריטי, ואובדן עניין של נפוליון במושבות במערב, בעקבות מכירת לואיזיאנה לארצות הברית חתמו את גורל חיל המשלוח הצרפתי. ב-1 בינואר 1804 הכריז דסאלין על הקמת רפובליקה על כל שטח האי היספניולה. על אף תבוסתם להאיטים, נותר חיל מצב צרפתי בשטח הספרדי לשעבר במזרח האי. העבדות כוננה מחדש, ורבים מן המתיישבים הספרדים הוותיקים שנמלטו בשנות המהפכה ההאיטית שבו. ב-1805 הכתיר דסאלין את עצמו לקיסר ז'אק הראשון, וניסה לכבוש את שטחה של סנטו דומינגו. הוא נרתע אל מול שייטת צרפתית שהופיעה בנמל העיר. במהלך נסיגתם דרך עמק הסיבאו בזזו ההאיטים את הכפרים והעיירות שעמדו בדרכם, רצחו את תושביהם, והניחו את הבסיס לאיבה העמוקה השוררת מאז בין העמים.
הצרפתים החזיקו מעמד בחציו המזרחי של האי, עד שהתקוממות של התושבים שהיו ממוצא ספרדי הביאה לתבוסתם בקרב פאלו אינסנדו ב-7 בנובמבר 1808 ולכניעתם הסופית מספר חודשים לאחר מכן. לאחר מצור קצר נפלה סנטו דומינגו לידי המתמרדים ב-9 ביולי 1809, וזאת לאחר סיוע שהתקבל מהצי המלכותי הבריטי. השלטונות הספרדים גילו עניין מועט במושבה החדשה שנפלה לידיהם. התקופה שבאה לאחר מכן מכונה בתולדות הרפובליקה הדומיניקנית "La España Boba" - ספרד האווילית. משפחות החוואים הגדולות הפכו לשליטות באזורי דרום מזרח האי, ולא היו כפופות לשלטון מרכזי כלשהו. חוזה פריז עליו הוסכם בין המעצמות האירופיות ב-30 במאי 1814, לאחר תבוסת נפוליון, החזיר את חלקה המזרחי של היספניולה באופן רשמי לשלטון ספרד. ב-30 בנובמבר 1821 הכריז המושל הספרדי חוסה נונייס דה קאסרס, על עצמאותו של מזרח האי, בשם "הרפובליקה של האיטי הספרדית" - "Haiti Español", וביקש לצרפה לפדרציה של רפובליקת קולומביה הגדולה שייסד סימון בוליבר בצפון יבשת דרום אמריקה באותה התקופה. תשעה שבועות לאחר מכן שבו בני האיטי, בראשות ז'אן פייר בואייה, וכבשו את מזרח האי, בהכריזם על איחודו של האי היספניולה תחת שלטון האיטי.
שנות הכיבוש על ידי האיטי
על מנת לנסות ולשפר את המצב הנהיג בואייה רפורמה אגררית מקפת, לפי תוכנית שתוכננה ונזנחה עוד בימיה הראשונים של המהפכה. המטעים הגדולים חולקו ליחידות קטנות יותר, ותושבי הכפרים הוצמדו ליחידות חקלאיות קטנות, להן ניתנו מכסות ייצור.
ליישום שיטה זו הופקעו אחוזות רבות במזרח האי, ונעשו מאמצים לכפות ייצורם של מוצרים הניתנים לייצוא. כן ניסה בואייה לכפות שירות צבאי, להגביל את השימוש בשפה הספרדית ולהכרית מנהגים עתיקי יומין כקרב התרנגולים. מאמצים אלו אך הובילו לביסוסה של זהות דומיניקנית נפרדת מזו של בני האיטי ב"שפה, גזע, דת ומנהגים". עם זאת, בתקופה זו חדל לחלוטין מוסד העבדות שזוהה עד עתה עם חלקו המזרחי של האי.
חוקתה של האיטי אסרה על התושבים ממוצא אירופי להיות בעלים של מקרקעין, והמשפחות הוותיקות, בעלות האדמות, נושלו בכוח מרכושן. חלקן היגרו לקובה, פוארטו ריקו או רפובליקת קולומביה הגדולה, וזאת לרוב בעידוד ממשלת האיטי, שהפקיעה את האדמות שנותרו מאחור. ההאיטים, שזיהו את הדת הקתולית עם בעלי האחוזות ששיעבדו אותם בעבר, וזאת בנוסף לאופן בו הייתה מזוהה הכנסייה ברחבי העולם החדש עם השלטון הקולוניאלי הספרדי, ועם רעיונות שמרניים, הפקיעו, עוד בטרם שקיבלו את עצמאותם באופן רשמי, את כל רכושה של הכנסייה, גירשו את הכמרים הזרים, וניתקו את קשריהם של הכמרים שנותרו עם הוותיקן. האוניברסיטה של סנטו דומינגו, המוסד האוניברסיטאי העתיק ביותר בעולם החדש, שנוסדה עוד בשנת 1538, איבדה הן את תלמידיה והן את מרציה, וסגרה את שעריה. על מנת לשלם את החוב הלאומי לצרפת, הוטלו על תושבי סנטו דומינגו מיסים כבדים. הממשלה הענייה לא הייתה מסוגלת לספק פרנסה לכוחות הכיבוש ששהו בחלקו המזרחי של האי, ואלה חיו ממה שהצליחו להחרים מהאוכלוסייה, לרוב בכוח. ניסיונות לחלוקה מחדש של האדמה היו מנוגדים למשטר המקרקעין הקהילתי (Terrenos comuneros) שקם באי עם עליית החוואות, בשל הצורך לחלק את אדמת האי באופן שיעניק לכל חלקת אדמה מקצת מהערבות, היערות, הנחלים, מטעי הדקלים והחלקות החקלאיות, שרק צירוף של כולם ביחד הביא ליכולת להשתמש באדמה באופן יעיל לחקלאות. העבדים המשוחררים לא ראו בעין יפה את הניסיונות להכריחם לגדל יבולים לייצוא. בעיר סנטו דומינגו עצמה הראה הכיבוש את פניו האכזריות ביותר, ושם גם צמחה התנועה הלאומית לשחרור. אשר הביאה, בשנת 1844 להכרזה על עצמאות הרפובליקה הדומיניקנית.
תומאס יאנג
תומאס יאנג (באנגלית: Thomas Young; 13 ביוני 1773 - 10 במאי 1829) היה מדען אנגלי ואיש אשכולות, שנחשב בעיני רבים כ"אדם האחרון שידע הכול", כלומר, הוא היה בקיא בכל תחומי האקדמיה המערבית בתקופתו.
קורות חיים
יאנג נולד ב-13 ביוני 1773 בעיירה מילברטון שבמחוז סאמרסט, כצעיר מבין עשרה ילדים. בגיל 14 דיבר לפחות חמש שפות, ובהמשך ידע שתים עשרה שפות בהן עברית, יוונית, לטינית, צרפתית, איטלקית, ערבית, טורקית, פרסית, אמהרית ושפות נוספות.
ב-1792 החל ללמוד רפואה בלונדון. ב-1794 עבר לאדינבורו, ובשנת 1795 עבר לגטינגן ולמד באוניברסיטת גטינגן. ב-1796 קיבל תואר דוקטור לרפואה. משיכתו של יאנג לרפואה נבעה מהעובדה שהיה חולה מאוד בתקופת ילדותו.
אלי דנקר
ביוגרפיה
בגיל 10 החל לנגן באקורדיון. למד במגמה מוזיקלית בתיכון השייך לאקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים. שירת בצבא כקצין בחטיבת הצנחנים. במלחמת ששת הימים נלחם ברצועת עזה.
תומאס יאנג
קורות חיים
ב-1797 התקבל לעמנואל קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. באותה שנה מת דודו הגדול, ריצ'רד ברוקלסבי, והירושה שחררה אותו מדאגות כלכליות. ב-1799 ביסס את מעמדו כרופא בלונדון.
ב-1801 התמנה למרצה למדעי הטבע במכון המלכותי (Royal Institution). במשך השנתיים ששהה שם הרצה 91 הרצאות. הרצאות אלו, אשר יצאו לאור בשנת 1807 בשם Course of Lectures on Natural Philosophy, נושאות בחובן את הבסיס לתאוריות רבות שפיתח לאחר מכן. בינתיים התמנה, ב-1802, למזכיר לענייני חוץ של החברה המלכותית (Royal Society), אליה התקבל כחבר עוד ב-1794.
אלי דנקר
קריירה
בסוף אוגוסט 1984 שיחק דנקר בהצגה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" מאת הרווי פיירשטיין בתיאטרון בית לסין ובביומיו של אילן רונן לצידו של נתן דטנר. בסוף השנה, היגר דנקר לארצות הברית. מבטאו ומראהו הביאו לליהוקו בתפקידים כגון מחבל או סוכן "מוסד" בסרטי קולנוע רבים, ובהם "המתופפת הקטנה", "טיסה מספר 847", "החבר החדש של אמא שלי", "אלוף ללא עוררין 2: האיש שעומד אחרון" ובסדרות טלוויזיה, ובהן "מקגיוור", "מלחמה וזיכרון", "הבית הלבן", "זהות בדויה", "ג'אג", "תא רדום", "Damages", "המנטליסט", "CSI: מיאמי" ו"המפענחת".
תומאס יאנג
קורות חיים
ב-1803 פרש מהמכון המלכותי, מחשש שחובותיו למוסד יתערבו בעבודתו הרפואית. החל מ-1811 עבד כרופא בבית החולים סיינט ג'ורג'. ב-1814 היה חבר בוועדה שבדקה את הסכנות שבשימוש הציבורי בגז בישול בלונדון, שהחל אז.
אלי דנקר
קריירה
בשנת 1987 שיחק בסרטו של זאב רווח "בובה", ב-1990 בסרטו של אורי ברבש "דרך הנשר". ב-1996 גילם במחזמר "ספר הג'ונגל" את שירחן הנמר. בשנת 2000 שיחק בסרטו של יוסף פיצ'חדזה "בסמה מוצ'ו". באותה שנה שיחק במחזמר "אוליבר טוויסט" שכתב וביים מנחם גולן, ולצידם של דניאל מגון, שלמה בראבא, רינת גבאי, וצחי נוי.
תומאס יאנג
קורות חיים
בשנים האחרונות לחייו עבד גם כיועץ וכרופא בשירות חברת ביטוח חיים וכתב חיבור על אקטואריה. ב-1827 נבחר כאחד משמונת החברים הזרים באקדמיה הצרפתית למדעים.
אלי דנקר
קריירה
בתחילת שנות האלפיים חזר לישראל. ב-2001, שיחק בטלנובלה הראשונה בישראל, "לגעת באושר" ובסרט אינג'יל. ב-2006, דובב את דמותו של ראש המועצה בסרט "גיבור על נמלים". בשנת 2007, שיחק במחזה "פיגמליון" ובטלנבולה "האלופה" לצידו של השחקן יהודה לוי. בשנת 2010, שיחק את דמותו של דוד דמתי בסדרה "תיכון השיר שלנו". ב־2011, שיחק בהצגה "המסילה לדמשק". בשנת 2017, שיחק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "המדרשה". בשנת 2018 הופיע בתפקיד ראשי בסרטה של רוני קידר "משפחה", ושיחק בסרט האמריקאי "קודם ניקח את ברוקלין" של הבמאי הישראלי דני אביכזר. בסוף אותה שנה החל לשחק במחזמר "שגעון המוזיקה" בקאמרי. ב-2019, שיחק בהצגה בתיאטרון בית צבי "החולה ההודי" ושימש כדובר בסרט "המחשמלים".
לאלי דנקר ארבעה ילדים משלוש נשים שונות, אחד מהם הוא היוצר רן דנקר. הוא מתגורר עם אשתו השלישית מיכל בהוד השרון.
תומאס יאנג
הישגים מדעיים
יאנג נודע במיוחד בשל עבודתו בתחום האופטיקה. הוא חיבר סדרת מחקרים שעזרו לבסס את התאוריה כי האור הוא גל, ולא חלקיק כפי שקבעה התאוריה הניוטונית. ניסוי שני הסדקים שערך ב-1801 עזר לבסס את ההנחה על האופי הגלי של האור (כיום מקובלת ההנחה כי האור הוא דואלי במהותו) בעקבות תופעת התאבכות האור. עוד תרומה שלו לפיזיקה היא המצאת מודול יאנג.
כמו כן נחשב יאנג לאבי האופטיקה הפיזיולוגית. ב-1793 הסביר שהעין מתאימה את עצמה לראיית מרחקים שונים באמצעות שינוי הקימור של עדשת העין. ב-1801 תיאר את תופעת האסטיגמטיזם. בהרצאותיו הניח את הבסיס לתאוריה שעל פיה העין קולטת את הצבעים באמצעות שלושה סוגי עצבים (המכונים כיום "קונוסים"), שמגיבים בהתאמה לשלושת צבעי היסוד. יאנג פרסם מאמרים רבים נוספים בנושאי רפואה.
תחום נוסף שבו הרים יאנג תרומה משמעותית הוא הבלשנות. הוא היה אחד הראשונים שפענחו בהצלחה הירוגליפים מצריים, בהתבסס על אבן רוזטה, הישג שאף העניק לו הכרה כאגיפטולוג. המפתח לפענוח היה ההכרה כי רוב סימני הכתב ייצגו הברות ולא מושגים. כמו כן הוא היה זה שטבע את המונח הקולקטיבי שפות הודו-אירופיות, ב-1813. כמו כן, הייתה לו תרומה מסוימת לתחום ההרמוניה המוזיקלית.
230-239 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 239 - 230 לפנה"ס
א-דיפאע
אַ-דִּפַאע (בערבית: الدفاع, מילולית: "ההגנה") היה עיתון יומי בשפה הערבית שהיה לאחד המשפיעים ביותר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. העיתון נוסד בפברואר 1934 ביפו, תחילה יצא פעמיים בשבוע ודי מהר הפך ליומון.
אִבראהים א-שנטי, ביחד עם עוד שני עיתונאים נוספים, סאמי א-סראג' וח'ייר א-דין א-זרכלי עזבו את העיתון אל-ג'אמעה אל-אסלאמיה ובפברואר 1934 ייסדו עיתון חדש בשם א-דפאע, כאשר א-שנטי היה בעלים. א-דפאע היה שופרה של מפלגת אל-איסתקלאל, ובפרט של אגפה הימני (לדברי מבקר בשבועון אל-וחדה, נוסד בכספים נאציים). מאמריו הצטיינו בנימה אנטי-בריטית חריפה ובנטייה לפשיזם. לקראת סוף שנות ה-30 גילה העיתון אהדה לנאציזם, וגם תרגם קטעים מספרו של אדולף היטלר, "מיין קאמפף", ופרסם אותם בסדרה. העיתון הדגיש את היותו פאן-ערבי לאומי ולא אסלאמי, אך נתפס כאסלאמי בניגוד לעיתון המתחרה "פלסטין" הנוצרי. השלטונות הבריטיים השביתו את העיתון מספר פעמים, במיוחד בשנות המרד הערבי הגדול (1936–1939), אך פעמים רבות המשיכו העיתונאים והוציאו לאור את העיתון בשם שונה. לאחר הגליית ראשי מפלגת אל-איסתקלאל בשנות מלחמת העולם השנייה, צידד הקו המרכזי של העיתון בבריטים, ולאחר התפרקות המפלגה בשלהי המלחמה, הפך מקורב לחוגי משפחת חוסייני.
בשנת 1947, תפוצת העיתון נאמדה בין 6,000–7,000 ל-10,000 עותקים, והוא היה העיתון הנפוץ ביותר בערבית בקרב שלושת העיתונים היומיים שיצאו בארץ ישראל.
בשנת 1948 תוך כדי הלחימה ביפו, אבראהים א-שנטי עבר לגור בקהיר (שם גר עד 1957) ומשם המשיך העיתון לצאת לאור במשך כשנה. בשלהי 1949 העביר א-שנטי את הבעלות על העיתון לידי אחיו צאדק א-שנטי, והעיתון חזר לצאת בארץ ישראל בעיר ירושלים. העיתון המשיך להתפרסם עד שנת 1967, אז מוזג עם עיתון פלסטיני אחר בשם אל-ג'יהאד, לעיתון אחד בשם אל-קודס היוצא לאור עד היום בירושלים.
סולימאניה
סולימאניה (בכורדית: سلێمانی, Silêmanî – סלמאני; בערבית: السليمانية, תעתיק מדויק: אלסלימאניה) היא העיר השנייה בגודלה בכורדיסטן העיראקית ובירת המחוז הקרוי על שמה בצפון-מזרח עיראק, בקרבת הגבול עם איראן. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מונה 676,492 בני אדם והיא משמשת כמרכז תרבות וכלכלה של אזור מרכז כורדיסטן.
העיר נוסדה בשנת 1784 על ידי הנסיך הכורדי איברהים פאשא באבאן, אשר קרא את העיר על שם אביו, סולימאן. העיר שימשה כבירת הנסיכות הכורדית של באבאן בין השנים 1784 ו-1850.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה סולימאניה הפכה למרכז ללאומיות הכורדית. המרד הראשון של מוחמד בראזני לעצמאות חבל כורדיסטן התרחש בעיר בשנת 1919, ניסיון שנכשל, כמו ניסיון אחר של בראזני בשנת 1923. מאז מלחמת המפרץ הראשונה בשנת 1991 נשלטת העיר על ידי שלטון אוטונומי כורדי, והיא הפכה להיות אחת הערים המרכזיות בו.
ראשוני היהודים הגיעו לעיר מיום היווסדה בשנת 1784. היהודים גרו ברובע מיוחד בעיר וזכו לחיים של כבוד וסובלנות מצד האוכלוסייה המקומית. רוב יהודי סולימאניה, כ-300 משפחות, עלו לישראל במבצע "עזרא ונחמיה" בשנת 1951.
בשנת 1961 נפתח בעיר מוזיאון סולימאניה, שהוא מוזיאון לארכאולוגיה השני בגודלו בעיראק.
ערים תאומות
הערים התאומות של סולימאניה הן:
הבלוק אליס
הנרי הבלוק אליס (Henry Havelock Ellis; 2 בפברואר 1859 – 8 ביולי 1939) היה סקסולוג, פסיכולוג ורופא בריטי, ומהפכן חברתי.
ראשית חייו
אליס, בנם של אדוארד פפן אליס וסוזאן ויטלי, נולד בשנת 1859 בקרוידון, אז עיירה קטנה דרומית ללונדון בירת אנגליה. רבים ממשפחתו חיו על הים או בסמוך לו; אביו היה רב חובל ואמו הייתה בת של רב חובל. בגיל 7 אביו לקח אותו לאחד ממסעותיו, שבו נסע לסידני, קייאו (Callao) ואנטוורפן. לאחר חזרתו לאנגליה החל את לימודיו בבית הספר "the French and German College" שבסמוך לווימבלדון, ומשם המשיך לבית ספר במיצ'הם.
חינוך ורפואה
באפריל 1875 עזב אליס את לונדון עם ספינה של אביו והפליג לאוסטרליה. זמן קצר לאחר הגעתו לסידני התקבל לעבודה כמורה בבית ספר פרטי. לאחר שהתגלה כי אינו מחזיק בהכשרה מקצועית כלשהי הדרושה לביצוע משרה זו, הוא הפך למורה פרטי אצל משפחה שהתגוררה בעיירה בניו סאות' ויילס. הוא מילא תפקיד זה במשך כשנה, שבמהלכה בילה זמן רב בקריאה ובלימוד עצמי, ולאחר מכן התקבל לעבודה כמורה בבית ספר לאנגלית בגרפטון, דרומית לבריזביין. לאחר פטירתו של מנהל בית הספר ירש אליס את תפקידו למשך זמן קצר, אך היה צעיר מדי וחסר ניסיון מכדי להוסיף ולמלא את התפקיד.
בסוף אותה שנה הוא חזר לסידני, ולאחר שלושה חודשי התלמדות קיבל אחריות במשרה חלקית על שני בתי ספר יסודיים ממשלתיים. הוא חי במעונות של אחד מבתי הספר במשך שנה, שאותה כינה בדיעבד השנה החשובה ביותר עד לנקודה זו של חייו: "באוסטרליה, השגתי את בריאות הגוף, שלוות הנפש, משימת חיי נגלתה לי, הצלחתי להחליט על התמקצעות ומקצוע ונהייתי אמן בספרות [...] חמש נקודות אלה מכסות את כל פעילות חיי ברחבי העולם".
אליס חזר לאנגליה באפריל 1879. הוא החליט ללמוד מיניות, ובתור צעד ראשון לרכוש השכלת רופא. הוא למד בבית הספר לרפואה שבבית החולים סיינט תומאס (St Thomas's Hospital Medical School) – מבתי הספר לרפואה העתיקים והיוקרתיים בבריטניה – אך מעולם לא התנסה בתרגול פרקטיקות רפואיות מעשיות. את הכשרתו מימן באמצעות ירושה צנועה שהייתה ברשותו ובאמצעות משכורות שקיבל מעבודות תרגום. בשנת 1883 הצטרף לתנועת ה"אחווה של החיים החדשים" (The Fellowship of the New Life"), שממנה התפצלה האגודה הפביאנית. התנועה דגלה בסגנון חיים פשוט, בצמחונות ובפציפיזם לפי רעיונותיו של לב טולסטוי, והיו חברים בה גם הנרי דייוויד תורו, ראלף וולדו אמרסון ורמזי מקדונלד. אליס הכיר שם מהפכנים חברתיים נוספים כאדוארד קרפנטר וג'ורג' ברנרד שו.
אליס תמך באאוגניקה – גישה המקדמת השבחת הדורות הבאים באמצעות עיקור ה״בלתי כשירים״ והתערבות ברבייה ובתורשה. הוא היה נשיא החברה האאוגנית הבריטית ועסק בנושא בהרחבה בספרו The Task of Social Hygiene.
נישואים
בנובמבר 1891, כאשר הוא בן 32 ועדיין בתול, נישא אליס לאדית ליס, פעילה חברתית למען זכויות נשים וסופרת אנגלייה. אף אחת מארבע אחיותיו לא נישאה. מערכת היחסים בין אליס לליס הייתה מתחילתה בלתי-קונבנציונלית: אדית ליס הייתה לסבית מוצהרת, ומיד בתום ירח הדבש של השניים הם חזרו להתגורר בנפרד ואליס שב לדירת הרווקים שלו בפדינגטון. מערכת הנישואים הפתוחים שלהם הייתה חלק מרכזי באוטוביוגרפיה של אליס, My Life ("חיי").
מיניות
על פי הביוגרפיה My Life, חבריו של אליס היו משועשעים מהרעיון שלפיו הוא מומחה למיניות אך בעצמו היה אימפוטנט עד לגיל 60 – אז גילה כי הוא מסוגל להגיע לגירוי מיני מצפייה באישה משתינה. אליס כינה את העניין במתן שתן "Undinism", אך היום נעשה שימוש במונח אורופיליה לתיאור פטישיזם זה.
ספרו Sexual Inversion, שאותו חיבר יחד עם ג'ון אדינגטון סימונדס, פורסם במקור בגרמניה בשנת 1897. תרגומו של הספר לאנגלית היה ספר העיון הרפואי הראשון בשפה זו אשר עסק בהומוסקסואליות. הספר מתאר יחסים מיניים בין גברים ונערים – דבר שאליס לא החשיב למחלה, מעשה לא-מוסרי או פשע. ההנחה המוקדמת של הספר היא שאהבה בין גברים מתעלה על טאבואים של גיל או מגדר, ו-7 מתוך 21 הדוגמאות המובאות הן של יחסים בין-דוריים. בשנת 1897 נתבע לדין מוכר ספרים אשר החזיק ברשותו ספרים של אליס. אף על פי שהמונח "הומוסקסואליות", שהגה קרל מריה קרטבני, תרם לאליס, הוא עצמו כתב באותה שנה: "המילה 'הומוסקסואל' היא בת-כלאיים ברברית, ואינני לוקח עליה כל אחריות". כוונתו של אליס הייתה לכך שהמילה היא הרכב של מילה יוונית ומילה לטינית.
רעיונות פסיכולוגיים משמעותיים נוספים אשר התפתחו מעבודתו של אליס הם גירוי מיני עצמי ונרקיסיזם – שניהם פותחו בהמשך על ידי זיגמונד פרויד.
הר טיריט
הר טִירִיט (באנגלית: Mount Tyrwhitt) הוא הר ברכס אלק שבהרי הרוקי הקנדיים, על קו פרשת המים של אמריקה, על הגבול בין פרובינציית קולומביה הבריטית ופרובינציית אלברטה שבקנדה (העובר לאורך קו פרשת המים באזור זה). גובהו של ההר 2,874 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם בין הכביש המהיר 40 של אלברטה לבין מעבר אלק, דרומית מזרחית לאגם קאנאנאסקיס העליון.
טיפוס על ההר
הראשונים שטיפסו על ההר היו הוראס "רסטי" וסטמורלנד (Horace "Rusty" Westmorland), אלן קמפבל (Alan Campbell), ומדריך הטיפוס שלהם קונארד קיין (Conrad Kain), אנשי ועדת הגבולות הבינפרובינציאלית בשנת 1914.
קונפירמציה
קונפירמציה (אשרור או אישוש) היא טקס דתי המקובל במרבית הכנסיות הנוצריות, ונחשב לאחד מטקסי הקבלה לנצרות (ביחד עם הטבילה, ובחלק מהכנסיות גם ההשתתפות הראשונה בליטורגיה הקדושה). בכנסיות המזרחיות נקרא הטקס בדרך כלל משיחה (כריסמציה), משום שלב הטקס הוא משיחת האדם בשמן קדוש. את טקס הקונפירמציה עובר הנוצרי פעם בחיים:
הכנסייה הקתולית וחלק מהאנגליקנים מחשיבים את הקונפירמציה לאחד מהסקרמנטים. זאת על בסיס סיפור המופיע בספר מעשי השליחים בברית החדשה, לפיו התפללו השליחים פטרוס ויוחנן עם תושבי העיר שומרון לקבלת רוח הקודש לאחר שאלה כבר נטבלו.
בכנסיות הפרוטסטנטיות הקונפירמציה אינה נחשבת לאחד מן הסקרמנטים. היא נחשב לאירוע סמלי, ולא לשלב מעשי של קבלת החסד האלוהי. בחלק מהקבוצות הפרוטסטנטיות, כגון אצל הלותרנים, הקונפירמציה מבטאת את שיאו וסיומו של תהליך החינוך הדתי של הנערות והנערים. הפרוטסטנטים מחשיבים את הקונפירמציה כטקס לאשרור נדרי הטבילה באופן פומבי על ידי אדם על סף ההתבגרות או הבגרות, בנוסף טקס זה מבטא את האחריות והבגרות שניתנת לנער או לנערה שעוברים את טקס זה, ונותנים לו או לה זכות לבטא את עצמם ולהרגיש שייכים לתרבות בה הם חיים.
היסטוריה
בראשית ימי הנצרות, היו הטבילה והקונפירמציה נערכות ביחד, על ידי הגמון שנעזר בכמרים ובדיאקונים. הטקס המשולב נערך בפסחא. ככל שגדל מספר הנוצרים, לא הייתה אפשרות שהגמונים יערכו את ההטבלות. בנוסף, בשל תמותת התינוקות הגבוהה בימים קדומים, העדיפו להטביל אותם עם לידתם ולא להמתין למועד מיוחד בשנה. הפתרון בכנסיות המזרחיות היה להעביר את סמכות ההטבלה לידי הכמרים המקומיים, וכך לא לפגוע באחדות החלקים השונים של טקסי הקבלה לנצרות. בכנסייה הקתולית המערבית, היה הפתרון להפריד בין הטקסים, כדי להבטיח את עריכת הקונפירמציה בידי ההגמון.
פרטי הטקס
בכנסיות המזרחיות הטקס נערך בדרך כלל לתינוק, כטקס אישי, מיד לאחר הטבילה. כומר הקהילה מושח את התינוק בשמן זית שבורך על ידי ההגמון ומברך אותו.
בכנסייה הקתולית, הטקס נערך בדרך כלל למספר ילדים וילדות בני אותו מחזור ביחד. ההגמון (או הכומר) מניח את ידיו על ראשי הילדים, מושח אותם בשמן הקודש, ומברך אותם. באופן רגיל נערך הטקס על ידי הגמון. מנהג זה נועד להדגיש את תפקידו של ההגמון כשליח ומקשר בין המאמינים לאל. בנסיבות מיוחדות, כאשר אין הגמון בנמצא, יכול כל כומר לערוך את הטקס.
בכנסייה האנגליקנית תקף רק טקס שנערך על ידי הגמון. מקובל בנוסף שמי שעובר את הטקס חוזר על נדרי הטבילה שלו; אבל זה אינו חלק הכרחי של הטקס. יש אנגליקנים הנוהגים לחזור על הנדרים שוב בגיל 18, לקראת הבגרות - בעוד שכאמור, טקס הקונפירמציה הוא חד פעמי.
בכנסיות הפרוטסטנטיות הטקס משתנה מכנסייה לכנסייה. בחלק מהכנסיות מי שעוברים את הטקס מצהירים על אמונתם הדתית ("קרדו"); באחרות עצם ההשתפות בטקס נחשב להכרזה על האמונה
שם קונפירמציה
בקרב קתולים בארצות דוברות אנגלית, גרמנית או פולנית, נהוג שאדם שעבר קונפירמציה מוסיף לעצמו כשם אמצעי את שמו של קדוש או קדושה לפי בחירתו; קדוש זה נחשב לקדוש מגן נוסף. מנהג זה אינו מקובל בארצות אחרות.
משמעות הטקס
בכנסייה הקתולית לסקרמנט הקונפירמציה יש תפקיד תאולוגי בתהליך של קבלת "החסד האלוהי". לפי עקרונות הדת הקתולים (הקטכיזם הקתולי), סקרמנט הקונפירמציה "חיוני להשלמת חסד הטבילה". באמצעותו "הנטבל חובר באופן מושלם יותר לכנסייה ומועשר בחוזק מיוחד של רוח הקודש". באמצעות המשיחה בשמן, הנמשח מקבל "אות" או "חותם" של רוח הקודש
. הקונפירמציה מחזקת את הקשר בין הנוצרי לבין הכנסייה ובינו לבין האלוהות; מי שעבר קונפירמציה נחשב ל"חייל המשיח", היות שהקונפירמציה "מעניקה כח מיוחד של רוח הקודש להפיץ ולהגן על האמונה במילים ומעשים".
קונפירמציה כטקס מעבר
בכנסיות הפרוטסטנטיות, שבהן מקובל לערוך את הקונפירמציה בגיל העשרה, יש לו משמעות של טקס מעבר. הוא מאשר את הטבילה של האדם, ומסמל קבלה מודעת של האמונה הנוצרית. הוא מסמל גם את סיום הלימוד הדתי ותחילתם של החיים הדתיים הבוגרים. מבחינה זו הוא דומה לטקס בר המצווה ביהדות. בכנסיות שונות להשתייכות זו לקהילה משמעות שונה: בחלק מהכנסיות רק מי שעברו קונפירמציה יכול לאכול מלחם הקודש; בחלקן הם יכולים להיום סנדקים; ובחלקן הוא יכול לבחור למוסדות הכנסייה.
בכנסיות הקתולית והאנגליקנית הטקס אינו נחשב, באופן רשמי, לטקס מעבר. העמדה הרשמית של הכנסייה היא שאין צורך בבחירה חופשית של מבוגר כדי ליהנות מהחסד האלוהי הטמון בטבילה. עם זאת באופן עממי יש התופסים אותו כסמל להתחלת החיים הנוצריים הפעילים, וזו אחת הסיבות שבמקומות מסוימים הוא נדחה לגיל העשרה.
קונפירמציה בקרב יהודים
מבשרי היהדות הרפורמית, בראשות ישראל יעקבסון ויעקב בער, הנהיגו טקס שקראו לו קונפירמציה לילדים בבית-הכנסת שלהם בברלין ב-1815. זה כלל הפגנת בקיאות מצד הילדים ביהדות, וההליך נראה להם הולם יותר מאשר מנהג הבר מצווה המיושן. עד אמצע המאה התפשט הנוהג בכל גרמניה, כולל אצל האורתודוקסים, לא רק המודרניים אלא אפילו מסורתיים כמו הרב פרץ זאבל איגר שערך את הטקס בבראונשווייג מ-1835. אף שהתנגד לכך כעקרון – הדבר נראה לו כסותר אמונה בהיות המצוות מחייבות מסיני – הרב יעקב אטלינגר הנהיג אף הוא טקס חניכה לנערות, מחוץ לבית הכנסת, במאמץ להציע חלופה מתונה יותר. מאידך, היו קבוצות לא-אורתודוקסיות שנמנעו מהנוהג: משפחת הרצל, לדוגמה, נאלצה לקיים עבורו את הטקס בביתה ולא בבית-הכנסת מאחר שלא היה מקובל בקהילת הנאולוגים בבודפשט. בשלהי המאה התפשטה הקונפירמציה גם במזרח אירופה ובמזרח התיכון, ואפילו בבוקרשט ובריגה, באלכסנדריה ובבגדאד נערכה עבור בנות בעוד שלבנים הוסיפו לערוך בר מצווה. הרעיון של עריכת חגיגה דתית לבת בהגיעה לבגרות התפתח בסופו של דבר לטקס הבת מצווה, שנערך לראשונה ב-1922 על ידי מרדכי קפלן לבתו יהודית. כיום עדיין עורכות קהילות רפורמיות מסוימות קונפירמציה לנערים ונערות, אך רובן הנהיגו בר ובת מצווה.
טכנולוגיה ליפוזומלית בתוספי תזונה
הטכנולוגיה הליפוזומלית עושה שימוש בליפוזומים - מבנים כדוריים מיקרוסקופיים שנוצרים בתוך נוזל, המורכבים ממעטפת דו-שכבתית שומנית, שעשויה מפוספוליפידים (פוספוליפידים מהווים מרכיב עיקרי בקרומי התאים בכל עולם החי). הליפוזומים התגלו על ידי ההמטולוג הבריטי אלק באנגהאם (Alec Bangham) בשנת 1961 וגילויים פורסם בשנת 1964. הליפוזומים יוצרו לראשונה עבור תעשיית התרופות והיוו למעשה את תחילתה של רפואת הננו, וגם כיום משמשים הליפוזומים כמערכות הובלה מיקרוסקופיות עבור מגוון רחב של תרופות, לרבות כימותרפיות, תרופות אנטי-פטרייתיות, אנטי-דלקתיות, אנטיביוטיקה, חיסונים ועוד וכן נעשה בהם שימוש בתעשיית המזון ותוספי התזונה.