cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רובוקופ (סרט, 1987)
רובוקופ הוא סרט פעולה מדע בדיוני אמריקאי שיצא לאקרנים ב-1987. הסרט בוים על ידי פול ורהובן ונכתב על ידי אדוארד נומייר ומייקל מיינר. בסרט מככב פיטר ולר, בתפקיד השוטר אלכס מרפי, שנהרג בפעולה מבצעית והוחזר לחיים בתור סייבורג משטרתי בשם רובוקופ. הסרט זכה להצלחה גדולה והוליד זיכיון מדיה שכלל סדרת סרטי המשך, מספר תוכניות טלוויזיה, ספרי קומיקס, משחקי וידאו וצעצועים.
עלילת הסרט של רובוקופ מתרחשת בעתיד דיסטופי, בעיר המכונות דטרויט, מישיגן. בעתיד זה הפשע יוצא מכלל שליטה והעיר פושטת את הרגל בכל התחומים ונאלצת להפריט את שירותיה הציבורים (ובהם גם את שירותי המשטרה) לתאגיד מסחרי הנקרא Omni Consumer Products או בראשי התיבות הידועים שלו OCP. תאגיד OCP הוא בעל גישה למשאבים עצומים של הון וטכנולוגיה ובין השאר, כאמור, קנה גם את מחלקת המשטרה של דטרויט. מניעיה של OCP אינם אלטרואיסטים טהורים, החברה מעוניינת להרוס את "דטרויט הישנה" ולבנות במקומה את "דלתא סיטי" - מטרופולין היי-טקי מתקדם. לשם כך עליה להילחם בפשיעה הגואה. מאחר שכוח המשטרה הרגיל איננו מסוגל להתמודד עם הפשיעה (אין מספיק שוטרים והפושעים חמושים ומסוכנים מדי), החליטה החברה על הוספת רובוטים לכוח המשטרה. החברה ניסתה ומנסה מספר דגמים של רובוטי-משטרה, כאשר רק דגם אחד זכה להצלחה: רובוקופ. רובוקופ הוא קיבורג המורכב משלדה מכנית ומערכות החייאה שהורכבו על לבו, קרביו וראשו של אלכס מרפי, שוטר מצטיין ומסור, שנהרג במהלך קרב עם פושעים. מסירותו של מרפי היא המאפשרת לפרויקט להצליח, על אף שהוא לא פועל בדרך שבה תוכנן.
הסרט אלים מאוד ומציג אפקטים מיוחדים רבים שכוללים את החליפה של רובוקופ, קרבות ירי, פיצוצים, קטעי לחימה ואקשן, שפיכות דמים, מוות ופציעות חמורות, אנימציית סטופ מושן ואיפור.
הסרט זכה בפרס אוסקר על עריכת הסאונד, בנוסף למועמדות על עיבוד הסאונד, וכן זכה בחמישה פרסי סאטורן בקטגוריות הבימוי, הכתיבה, האיפור, האפקטים המיוחדים וסרט המדע בדיוני הטוב ביותר לשנת 1987.
הדמות הבדיונית
רובוקופ הוא קיבורג משטרה מתקדם, שוטר-רובוט, שבנוי על אלכס מרפי, שוטר מצטיין ומסור שנהרג על ידי פושעים בזמן פעילות משטרתית ומוחזר לחיים כקיבורג. העלילה מתרחשת בעיר דטרויט, מישיגן, בעתיד דיסטופי שסובלת מגל פשיעה אלים במיוחד, בו פושעים מסוכנים וסוחרי סמים חמושים בנשק אוטומטי ואף בנשק כבד, מטילים את חתיתם על העיר והורגים שוטרים רבים. העירייה, שסובלת מפשיטת רגל, נאלצת להפריט שירותים ציבוריים רבים, בהם המשטרה. אלה מנוהלים על ידי התאגיד המסחרי ענק Omni Consumer Products, הידוע בראשי התיבות שלו: OCP. ל-OCP יש משאבים כספיים ומדעיים עצומים, וגישה לטכנולוגיות היי-טק וביומד מתקדמות ביותר. OCP שולח ידו בתחומי עיסוק וייצור רבים בהם מוצרי צריכה, שירותים אזרחיים, בנייה, רובוטיקה ואלקטרוניקה וכן פיתוח וייצור של אמצעי לחימה, כולל לצבא ולמשטרה. מניעיה של OCP אינם אלטרואיסטים לחלוטין: היא מתכננת להרוס את דטרויט הישנה ולבנות במקומה את "דלתא סיטי" - עיר עתידנית ומתקדמת שתכניס לחברה כסף רב. כדי לממש את חזונם עליהם למגר את הפשיעה הקשה ולשם כך הם קונים את המשטרה. השוטרים הרגילים מתגלים כחסרי אונים מול הפושעים החמושים בכבדות ורבים מהם נהרגים בקרבות ירי וחילופי אש ברחובות. בוב מורטון ודיק ג'ונס מציעים להוסיף לכוח המשטרה רובוטים בעל בינה מלאכותית שלהם כוח אש גבוה וגוף חסין-כדורים. דיק ג'ונס הציע הסבה של רובוט מֶכה צבאי בשם ED-209 ואילו מורטון הציע לבנות קיבורג על בסיס מוח אנושי של שוטר, וקורא למיזם "רובוקופ" ("רובוט-שוטר"). בעקבות התנדבותו למיזם "רובוקופ" של OCP הוא הועבר למחוז האלים ביותר של דטרויט ונהרג על ידי כנופיית פושעים בראשות קלרנס בודיקר. מרפי נבחר להיות המרכז של הקיבורג החדש. על מוחו, פרצופו ומספר איברים אורגנים חשובים אחרים הותקנו מערכות החייאה, והכל נעטף בתוך מרכב של שלדה רובוטית דמוית-אדם משוריינת. רובוקופ תוכנת לאכוף את החוק ולהגן על החפים מפשע, ובאמתחתו אמצעים טכנולוגיים רבים ואקדח רב-עוצמה. הוא חסין-כדורים, צלף בעל ירי מדויק ביותר ויעיל מאוד בטיפול בפושעים מסוכנים. אישיותו של מרפי משפיעה עליו מאוד לטובה והיא למעשה מה שמאפשרת לפרויקט להצליח, גם אם לא בדרך שבה הוא תוכנן.
אקספוזיציה
מיזם "רובוקופ" היה אחד מההצעות שהועלו בפני נשיא OCP לפתרון בעיית הפשיעה. ההצעה השנייה הייתה הסבה של רובוט Mech צבאי בעל בינה מלאכותית, שכונתה Enforcement Droid 209 או בקיצור ED-209. מדובר היה ברובוט גדול וחמוש בכבדות, שפעל באמצעות בינה מלאכותית ופותח על ידי ריצ'רד "דיק" ג'ונס (גולם על ידי רוני קוקס), סגן הנשיא של OCP. דיק ג'ונס היה מושחת ובעל קשרים עם קלרנס בודיקר (קורטווד סמית'), ראש המאפיה המקומית ורוצח אכזר. פרויקט ED-209 נכשל כישלון מחפיר בהדגמה, כאשר הרובוט הגיב באלימות יתר וריסס למוות את אחד מחברי ההנהלה של OCP. בעקבות תאונה זו OCP דחתה את מיזם ED-209 ואמצה את מיזם "רובוקופ" של בוב מורטון, שכל מה שנדרש כדי להשלימו היה מתנדב חסר מזל.
בינתיים, בדטרויט, אלכס מרפי ושותפתו, השוטרת אן לואיס (ננסי אלן), רדפו אחרי קלרנס בודיקר וכנופייתו. קלרנס וחבריו פתחו באש על השוטרים והצליחו להפריד ביניהם. הפושעים הקיפו את מרפי וירו בו למוות, ואז התעללו בגופתו על ידי ירי מסיבי עליה מטווח אפס. ביריית Shotgun הם פוצצו את ידו הימנית וירו בו עשרות כדורים בחזה. השכפ"צ שלבש מרפי הציל אותו ממוות מיידי, אך אחרי שהפושעים סיימו לרוקן עליו את התחמושת, קלרנס בודיקר ירה בו כדור בראש והרג אותו. לואיס הגיעה במהירות והצליחה להזעיק את שירותי ההצלה, שהבהילו את מרפי לבית החולים לניתוח חירום. אף על פי שמוחו לא נפגע, לבו הפסיק לפעום והוא הוכרז כמת מבחינה חוקית, דבר שאיפשר ל־OCP לעשות בו ככל העולה על רוחם.
יצירתו של רובוקופ ותכונותיו
כרובוט משטרתי רובוקופ היה זקוק לכלי נשק. הוא צויד באקדח Beretta 93R חצי-אוטומטי משופר, בעל מצב ירי של צרורות 3-כדורים בלחיצה אחת. לרובוקופ יש נרתיק לאקדח הבנוי בתוך הירך הימנית שלו ונפתח לפי פקודת מחשבה כאשר רובוקופ רוצה לשלוף את האקדח או לאחסן אותו כאשר הוא לא בשימוש. רובוקופ מצויד במערכת כוונון וקליעה אוטומטית המאפשרת לו להינעל על מטרות והופכת אותו לצלף יוצא מגדר הרגיל. מחשב בליסטי מאפשר לו לתכנן את הירי שלו על מנת להשיג תוצאות אופטימליות.
לפני מותו, מרפי נהג לחקות את הגיבור של תוכנית הטלוויזיה האהובה על בנו, "TJ Laser", ולסובב את אקדחו על האצבע לפני שהוא מכניס אותו בחזרה לנרתיק. נוהג זה נשתמר גם ברובוקופ, בניגוד לציפיותיהם של אנשי OCP שחשבו שכל זכר לאישיותו של מרפי נמחק בתהליך.
לרובוקופ יש עוד מספר פטנטים באמתחתו, שנועדו להפוך אותו לשוטר יעיל במיוחד, ביניהם:
רובוקופ תוכנת עם ארבע הנחיות עיקריות (Prime Directives):
ההנחיה הרביעית, שעליה רובוקופ לא יודע למעט מתי שהיא נהיית רלוונטית, מונעת ממנו לפגוע או לעצור עובד של OCP. הנחיה זו הוכנסה כתעודת ביטוח על ידי התאגיד על מנת שהמשטרה לא תפעיל את רובוקופ כנגדם או תנסה להשתמש בו כדי לטפל בשחיתות שלהם. בכמה מהסרטים הנחיה זו נמחקת על ידי מתכנת בחוץ, בעוד שבסרט הראשון - פיטורו של סגן הנשיא מאפשר לרובוקופ לעקוף את ההנחיה.
בעיית זהות
מיזם "רובוקופ" היה אחד מההצעות שהועלו בפני נשיא OCP לפתרון בעיית הפשיעה. ההצעה השנייה ED-209 - הסבה של רובוט צבאי בעל חימוש כבד, שפעל באמצעות בינה מלאכותית. הצעה זו פותחה על ידי ריצ'רד "דיק" ג'ונס, סגן הנשיא של OCP ובעל קשרים בעולם התחתון. עקב כישלונו של ה ED-209 לנהוג בריסון המתבקש כלפי אזרחים, הפרויקט בוטל ומיזם "רובוקופ" של בכיר ההנהלה בוב מורטון נבחר למימוש.
מותו של אלכס מרפי סיפק למורטון את מה שהיה דרוש ואחרי ניתוח ארוך ומסובך, הכולל מחיקת והדחקת זיכרון למרפי על מנת שרגשותיו לא יפריעו לו בעבודתו, הקיבורג רובוקופ נוצר. אחרי בדיקת מערכות שהראתה שהכול תקין, הובל רובוקופ אל תחנת המשטרה, שם נבנה עבורו חדר מנוחה ותחזוקה (שנוהל על ידי מדענים מטעם OCP). רובוקופ מתחיל לעבור ניסוי מבוקר הבוחן את יכולותיו ולאחר מכן נשלח לניסוי בתנאי שטח. הניסוי בתנאי השטח הוכיח את עצמו מעל למצופה: רובוקופ הגיב ביעילות לאירועים, עצר ונטרל פושעים מסוכנים - וזאת ללא אלימות מיותרת (הוא אומנם ריסק מספר עצמות לפושעים וירה גם בחלק מהם, אך ED-209 היה מרסס את כל הרחוב בירי מקלע כבד ורקטות, ובכך הורג את הקורבנות והפושעים גם יחד).
בהתחלה, אף אחד במשטרה לא מודע לזהותו של רובוקופ, אך הדברים מתחילים להשתבש כאשר המדענים האחראים עליו מגלים שיש לו חלומות ופלשבקים לזיכרונות העבר בזמן שהוא נח - דבר שהם לא ציפו לו והעיד שמחיקת הזיכרון שהם ביצעו בניתוח נכשלה. כלומר, הם לא הצליחו למחוק את זהותו של מרפי ורמזים לגביה החלו לצוץ גם על פני השטח. כאשר סיים להתאמן במטווח המשטרתי (ונתן תצוגת תכלית של כוח האש שלו מבחינת עוצמה ודיוק), הכניס רובוקופ את אקדחו לנרתיק הבנוי בירכו - תוך סיבוב האקדח על האצבע, כפי שמרפי נהג לעשות. שותפתו, אן לואיס, ראתה זאת והבינה במי מדובר. היא ניצבת מולו ומטיחה בו "מרפי - זה אתה", ממש אחרי שהוא נזכר בפלשבק ברגעיו האחרונים בחיים. בזמן פעילותו בשטח, הוא נאלץ לטפל בפושע בשם אמיל (גולם על ידי פול מק'קריין), אותו הוא עוצר במילים "Dead or alive, you're coming with me" (ביטוי אופייני של מרפי). אמיל מזהה לפי ביטוי שמדובר בשוטר אותו הוא ריסס למוות וצועק לעברו "אתה מת! הרגנו אותך!", דבר הגורם לשוטר להרהורים והיסוסים. אמיל יורה שוב ושוב אל רובוקופ אך הכדורים ניתזים מגופו המשוריין של רובוקופ, שמנטרל את אמיל הפושע בירי מטח אחד מדויק אל עבר האופנוע שלו. אחרי האירוע, חוזר רובוקופ אל תחנת המשטרה ומתחבר אל המחשב המשטרתי, שם הוא מחפש את התיק של אלכס מרפי ורואה את תמונתו בצירוף המילה "נפטר". רובוקופ מזהה את עצמו ומתחיל להיזכר בחייו כמרפי. הוא מוצא את כתובתו בתיק המשטרתי ונוסע לבקר בביתו הישן. בבית הישן - שננטש והועמד למכירה - צפים הזיכרונות ורובוקופ/מרפי נזכר בחיי המשפחה המאושרים שהיו לו.
עימות ראשון עם בודיקר וג'ונס
זועם על מותו, רובוקופ רודף אחר הכנופיה שרצחה אותו. במפעל סמים גדול הוא מוצא את קלרנס בודיקר ואחרי שמחסל עשרות פושעים זוטרים (שפתחו עליו באש) הוא תופס את קלרנס בודיקר וחוקר אותו באלימות. קלרנס, שחושש לחייו, "מזמר" בחקירה ומספר לרובוקופ הכול על השחיתות בחלונות הגדולים של OCP ועל מעשיו הפליליים של סגן הנשיא דיק ג'ונס. רובוקופ מבין שיש בידו מידע מפליל ובמקום להרוג את קלרנס, הוא מקליט אותו ועוצר אותו. הוא נוסע למטה OCP על מנת לעצור את דיק ג'ונס (ומפעיל מוד הקלטה) אך במשרדו של ג'ונס הוא מגלה את ההנחיה הרביעית - המונעת ממנו לפעול כאשר הוא רוצה לעצור או לפגוע בעובד של OCP. כל פעם שהוא מנסה לעצור את ג'ונס, מערכותיו יוצאות מכלל שליטה ומשתקות אותו. דיק ג'ונס משלח בו את ED-209 על מנת להשמידו ובינתיים מזמין את משטרת דטרויט לטפל ברובוקופ, בטענה שזה ניסה לרצוח אותו וקסדתו של רובוקופ נהרסת כתוצאה מהקרב עם הרובוט.
הרובוט הצבאי ED-209 מפגיז את רובוקופ בקליעי מקלע כבד ואף יורה עליו מספר טילים. הירי גורם לרובוקופ נזק, אך הוא מצליח להימלט דרך המדרגות - דבר המהווה אתגר גדול מידי עבור מערכת הבינה המלאכותית של ED-209. בחניון של מגדלי OCP, משטרת דטרויט תופסת את רובוקופ ומתחילה לירות עליו מאות כדורי אקדח, תת מקלע ואף קליעי שוטגאן - ששוחקים בהדרגה את השריון שלו ומכריחים אותו לסגת. הוא מתגלגל לקומות נמוכות יותר בחניון ושם ניתקל באן לואיס, שמחלצת אותו בניידת משטרה וממלטת אותו למקום מסתור.
עימות אחרון עם בודיקר
במפעל נטוש, לואיס דואגת לרובוקופ לצרכיו. היא מחזירה לו את האקדח שלו ואף מביאה לו מברגה אוטומטית ומזון תינוקות. רובוקופ משתמש במברגה על מנת להסיר את קסדתו ובאמצעות פיסת מראה שבורה מביט בפניו שלו. הוא אומר על משפחתו: "I can feel them, but I can't remember them". בידיעה שלא יניחו לו לנפשו רובוקופ מנסה לכייל מחדש את מערכת הקליעה האוטומטית שלו, שהתקלקלה בגלל הנזק שספג. הוא מנסה לפגוע בצנצנות המזון לתינוקות אך לא מצליח. לואיס עוזרת לו לכוון את האקדח בדיוק על פניו של תינוק מחייך במדבקה שעל הצנצנת - ולפגוע במדויק. אחרי שכייל את המערכת מציע רובוקופ ללואיס לברוח, שכן הולכים לצוד אותו אך היא מתעקשת להישאר לצידו והשניים מתכננים תוכנית הגנה.
כאשר דיק ג'ונס לומד שרובוקופ עדיין בחיים, הוא מזמן את קלרנס בודיקר וחבריו ומורה להם לצוד את רובוקופ, שאותר באמצעות משדר הרדיו. הוא מצייד אותם בכלי נשק צבאיים (כאשר בודיקר שואל אותו, בהכרה שהוא זקוק לכוח אש גדול יותר מאקדחים ורובים, אם יש לג'ונס גישה לכלי נשק צבאיים עונה לו ג'ונס ש-"OCP היא למעשה הצבא"). בודיקר ובריוניו יוצאים לציד כאשר הם מצוידים ברובה כבד היורה פגזים נפיצים (הרובה מבוסס בעיצובו על הבארט M82). בלילה שלפני המצוד הם משתוללים ומשתמשים בהם כדי להשמיד מכוניות וחנויות בעיר.
סיום הסרט
בסיום הסרט, נוסע רובוקופ לעצור מחדש את דיק ג'ונס, הנמצא באמצע ישיבה עם אנשי הדירקטוריון במגדלי OCP. על הבניין שומר ED-209 אבל רובוקופ משמיד אותו באמצעות פגז נפיץ שנורה על ידי הרובה הכבד (דמוי הבארט M82) שסופק לבודיקר. הוא מפריע לישיבה ונשיא החברה "הזקן" שואל אותו: "במה אוכל לעזור לך, בני?" רובוקופ מפרט את ההאשמות כנגד ג'ונס ואז מתחבר למחשב הטלוויזיה ומקרין בפני כולם את ההקלטה של ג'ונס מודה שהרג את בוב מורטון. ג'ונס בתגובה שולף אקדח מתוך המזוודה שלו ולוקח את הנשיא כבן ערובה ו"דורש" מסוק בתמורה לנשיא החברה. רובוקופ לא יכול לפגוע בג'ונס והנשיא מבין למה. לכן, הוא מפטר את ג'ונס במקום ורובוקופ יורה בו למוות, ירייה שהודפת אותו אל עבר חלון הזכוכית ומשם כל הדרך למטה היישר אל מותו.
נשיא OCP מתרשם מהירי ושואל: עונה לו רובוקופ: ובכך החזיר לעצמו רובוקופ את זהותו ובזה הסרט מסתיים.
סרטי וסדרות המשך
לסרט "רובוקופ" הופקו מספר סרטי המשך, אך הם זכו להצלחה מועטה ונחשבים לבעלי איכות נחותה יחסית לסרט המקורי של פול ורהובן.
רובוקופ 2
בסרט רובוקופ 2 (במקור: RoboCop 2), סם חדש בשם "ניוק" מציף את הרחובות, והוא מופץ על ידי כנופיה שבראשה עומד קיין המכור לסמים, המשתמש בנער צעיר כדי להפיץ את הסם. רובוקופ נלחם בכנופיה ומתמודד עם הניתוק ממשפחתו עקב מצבו המיוחד. הכנופיה מצליחה ללכוד את רובוקופ ולפרק אותו לחלקים, אך OCP מתקנת אותו. לבסוף, אחרי שרובוקופ הורג את קיין, מדענית ב-OCP משתמשת במוח שלו עבור מיזם "רובוקופ 2" בהנחה שבגלל ההתמכרות שלו יהיה אפשר לשלוט בו באמצעות התניית הספקת הסם בציות ל-OCP. בערב חשיפת "רובוקופ 2" מתרחשת תקלה והרובוט יוצא מכלל שליטה. רובוקופ, שמאבטח את האירוע, נלחם ברובוט ולבסוף מביס אותו.
רובוקופ 3
תאגיד OCP על סף פשיטת רגל ועומד להימכר לתאגיד יפני. רובוקופ מגן על דיירי "דטרויט הישנה" שמפונים בכוח על ידי OCP שרוצה לבנות שם את "דלתא סיטי" החדשה.
אטלנטיס
אטלנטיס (ביוונית: Ἀτλαντὶς νῆσος - אטלנטיס ניסוס; מילולית: "האי של אטלס") היא אי אגדי המוזכר בכתביו של הפילוסוף היווני אפלטון. מיקומו כמתואר בכתבים היה "מעֵבר לעמודי הרקולס" (כלומר ממערב למצר גיברלטר, מנקודת המבט היוונית).
רובוקופ (סרט, 1987)
רובוקופ - הנחיות עיקריות
מיני סדרה של 4 פרקים. ג'ון קייבל, שותפו החדש של רובוקופ, מצטרף לפרויקט ונהפך אף הוא לקיבורג אחרי שאיבד את תינוקו. חברת OCP מחליטה לבטל את פרויקט רובוקופ לתמיד בזמן שמדען OCP לשעבר ממציא וירוס קטלני התוקף אנשים ומחשבים כאחד.
אטלנטיס
המקור ההיסטורי
בשניים מבין הדיאלוגים של אפלטון, "טימאיוס" ו"קריטיאס", המתנהלים בין מורה לתלמידו, הסביר אפלטון כי הידע על אודות אטלנטיס הגיע מהמדינאי סולון, אשר שמע על האי מכוהן מצרי, שהפליג בהסבריו על תרבות מפותחת שהתקיימה כ-9,000 שנה לפני זמנו (כלומר כ-11,600 שנה לפני זמננו), והייתה מתקדמת בהשוואה לכל תרבות אחרת בתקופתה. אותה תרבות כבשה את כל עמי המזרח התיכון, למעט תושבי אתונה, ורשמה הישגים טכנולוגיים מדהימים. וכך תיאר אפלטון:
רובוקופ (סרט, 1987)
רובוקופ 2014
רימייק של הסרט הראשון יצא לאקרנים בפברואר 2014 ונקרא גם הוא בשם רובוקופ. העלילה בסרט זה שונה מהעלילה בסרט המקורי. בסרט זה השחקן ג'ואל קינמן מגלם את דמותו של רובוקופ/אלכס מרפי. לצדו של קינמן, אבי קורניש גילמה את אשתו של מרפי, גארי אולדמן גילם את המדען שפיתח את אלכס כרובוט-אדם, ד"ר דנט נורטון; ובנוסף, מייקל קיטון, שגילם את ריימונד סלארס, מנכ"ל OCP שמאוחר יותר נחשף בתור הנבל הראשי בעלילה.
אטלנטיס
המקור ההיסטורי
בהמשך סיפר אפלטון שזעמו של זאוס, אבי האלים, החריב את היבשת ברעידת אדמה או התפרצות הר געש, וזאת בשל חמדנותם ואנוכיותם של תושביה.
רובוקופ (סרט, 1987)
באמצעי תקשורת נוספים
בגלל הפופולריות הנשמרת של הדמות, נוצרו מספר סדרות בת באמצעי תקשורת שונים המבוססות על השוטר הקיבורג. בהן:
אטלנטיס
פרשנויות היסטוריות
לפי הדעה הרווחת במחקר, סיפור אטלנטיס היה משל שסיפר אפלטון בדומה ל"משל המערה של אפלטון", אך לא ברור אם הוא היה מבוסס (לפחות בחלקו) על סיפורים שאפלטון הכיר. ישנה סברה לפיה אגדת אטלנטיס מבוססת על חורבן התרבות המינואית העתיקה. מרכזה היה באי כרתים והיא נחרבה מסיבות לא ידועות בוודאות בסמוך להתפרצות הגעשית של האי סנטוריני. היוונים קראו לים שמעבר למצר גיברלטר "ים אטלס" ("הים האטלנטי", או במינוח המודרני: "האוקיינוס האטלנטי"). זהו גם שמו ומקומו של האי בסיפורו של אפלטון. לפי אפלטון, הוא התקיים שם בעבר הרחוק. במהלך ההיסטוריה היו שהחשיבו סיפור זה לעובדתי, והיו ניסיונות רבים לאתר את אטלנטיס המקורית. הועלו מספר השערות באשר למיקומה האפשרי. אף אחת מהשערות אלה אינה מבוססת על ממצאים מדעיים כלשהם.
אריק-עמנואל שמיט
אריק-עמנואל שמיט (Éric-Emmanuel Schmitt, נולד ב-28 במרץ 1960) הוא דרמטורג, מחזאי, סופר ובמאי צרפתי שהתאזרח ב-2008 בבלגיה.
אסתר זיידן
אסתר זיידן (9 במרץ 1908 - 3 ביוני 2014) הייתה סטטיסטיקאית ישראלית, הידועה בעיקר בזכות תרומתה לענף של תכנון ניסויים וניסויים קומבינטוריים. בין השנים 1983 ל-1985 כיהנה כנשיאת האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ובכך הייתה לאשה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
אריק-עמנואל שמיט
ביוגרפיה
אריק-עמנואל שמיט נולד בשנת 1960 ביישוב סנט פואה-לה-ליון במחוז רון שבצרפת, במשפחה ממוצא אלזסי, והוא בעל תואר דוקטור לפילוסופיה. ספריו תורגמו ללמעלה מ-35 שפות ובהן עברית. זכה בפרסים רבים, בצרפת ובגרמניה, על אופן הכתיבה הייחודי שלו. כתב ספרים רבים וכן מחזות לתיאטרון ותסריטים לקולנוע, שגם עליהם זכה בפרסים רבים.
אסתר זיידן
ביוגרפיה
אסתר זיידן נולדה במערב גליציה, ולמדה בבית הספר התיכון הציוני בקרקוב. בניגוד לדעתו של אביה החליטה ללמוד מתמטיקה. תחילה למדה באוניברסיטת קרקוב, ולאחר שנה עברה ללמוד באוניברסיטה בווילנה, שם התגורר אחיה. היא למדה מתמטיקה עיונית, פיזיקה ולוגיקה. במהלך הלימודים התפרנסה מהוראת מתמטיקה ועברית, ובשנת הלימודים האחרונה זכתה במלגת הצטיינות. לאחר שקיבלה תואר מגיסטר בפילוסופיה, הוזמנה לשנה כעמית מחקר באוניברסיטת ורשה, שם למדה, בין היתר, אצל אלפרד טרסקי. לאחר מכן עבדה כמורה.
ב-1935 עלתה לארץ ישראל. עבדה במשך מספר שנים כמורה בתיכון. במקביל המשיכה בלימודי מתמטיקה מתקדמים באוניברסיטה העברית, אם כי התעניינותה במתמטיקה דעכה. הייתה חברה בהגנה ובמלחמת העולם השנייה עבדה בצלב האדום.
לאחר סיום המלחמה עבדה בלשכת הסקרים של ממשלת המנדט הבריטי ותוך כדי כך החלה ללמוד סטטיסטיקה אצל אריה דבורצקי. ב-1947, בהמלצתו של טרסקי קיבלה מלגה ללימודים מתקדמים בסטטיסטיקה באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה. מחקרה שם עסק בתאוריה של תכנון ניסויים, תחת הדרכתו של יז'י ניימן. תואר הדוקטור הוענק לה ב-1949.
לאחר מכן במשך כעשר שנים, כיהנה זיידן במספר משרות הוראה באוניברסיטת באפלו, אוניברסיטת שיקגו, אמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די. סי., אוניברסיטת נורת'ווסטרן, והמכון ההודי לסטטיסטיקה בכלכותה. ב-1960 קיבלה משרה קבועה באוניברסיטת מישיגן, עד לפרישתה ב-1978, כאשר הייתה בת 70, אז חזרה לישראל, והתמנתה לפרופסור באוניברסיטה העברית, שם המשיכה לעסוק במחקר ובהוראה עוד שנים רבות.
זיידן נבחרה כחברה במכון הבינלאומי לסטטיסטיקה ולעמיתה במכון לסטטיסטיקה מתמטית. היא הייתה האשה הראשונה שנבחרה כנשיאת האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה וכיהנה בתפקיד זה בין 1983 ל-1985.
שרונה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אסנת
אָסְנַת בַּת פּוֹטִי פֶרַע כֹּהֵן אוֹן הייתה אשת יוסף שניתנה לו על ידי פרעה, וילדה את ילדיו מנשה ואפרים במצרים. במדרשי חז"ל מובא שילדה את מנשה ואפרים בחודשים אדר ואייר.
ספר בראשית אינו מוסר כמעט מידע על אודותיה, אך בספר יוסף ואסנת שבספרים החיצוניים היא הדמות הראשית.
אטימולוגיה
גיזרון השם אסנת אינו ברור לגמרי, אך מקובל לראות בו תעתיק של שם במצרית קדומה שפירושו: "היא של (האלה) נית". שמות במתכונת דומה ידועים באוצר השמות במצרית קדומה.
שמו של אביה של אסנת, פוטי פרע, זהה מעיקרו לשמו של פוטיפר, אדונו-לשעבר של יוסף, והוא קרוב יותר לצורת השם במצרית קדומה: pꜣ-dj-pꜣ-rꜥ (פא-די-פא-רע): "זה אשר נתן רע". יש הסבורים שהסופר המקראי נקט שתי צורות כתיב שונות כדי ליצור הבחנה בין שתי הדמויות, אם כי גם הצורה "פוטיפר" מתועדת. פוטי פרע הוא כוהן און (הידועה בשמה היווני הליופוליס), עיר חשובה במצרים העתיקה ומרכז לפולחן אל השמש רע (כמו גם אלי שמש אחרים בתקופות שונות בתולדות מצרים) שכוהניה נהנו ממעמד נכבד. נישואיו של יוסף עם אסנת בת פוטי פרע מסמנים לפיכך את היטמעותו בקרב האצולה המצרית.
בחז"ל
חז"ל, פירשו, שאביה פוטי פרע כהן און הוא פוטיפר שר הטבחים, שהיה אדונו של יוסף והשליכו לבית הסוהר. והשתנה שמו מ"פוטיפר" ל"פוטיפרע" על ידי שהתאווה לקיים יחסים מיניים עם יוסף, ובעקבות כך סורס.
על פי כמה ממדרשי חז"ל, הייתה אסנת בתה של דינה בת יעקב שנולדה בעקבות מעשה שכם בן חמור, נשלחה עם קמע זהות למצרים, ואומצה על ידי פוטיפר, שהיה סריס ולא יכול היה להביא ילדים לעולם. על פי המדרש, בטקס הכתרתו של יוסף למשנה למלך זרקו עליו בנות מצרים מתנות ואסנת זרקה לו את הקמיע שבתוכו כתוב סיפורה וכך ידע יוסף שהיא ישראלית ונשאה לאישה. רבנו בחיי וחזקוני אומרים שהשם אסנת הוא מלשון סנה, שכאשר יעקב גירשה מביתו הלכה והתחבאה בין הסנה והקוצים.
במדרש הגדול נאמר על הפסוק "הנה אביך חולה" שאמרה אסנת ליוסף שכל המקבל ברכה מצדיק כאילו קיבל פני שכינה, קח בניך כדי שיברכם.
פנקיאה
פנקיאה (ביוונית: Πανάκεια, Panakeia) היא אלת המרפא במיתולוגיה היוונית. היא בתם של אסקלפיוס ואפיאונה (אלת שיכוך הכאב). פירוש השם פנקיאה ביוונית הוא "התרופה לכל דבר". פנקיאה וכל אחת מחמש אחיותיה ביצעו היבטים שונים בעבודת אפולו, אל הרפואה: איסו הייתה אלת ההתאוששות, היגיאה הייתה אלת הגהות, אקסו הייתה אלת ההחלמה, ואגלאה הייתה אלת היופי הטבעי.
לפנקיאה ארבעה אחים: פודלריוס אשר נודע בכושר אבחנותיו, מָכָאוֹן שהיה מנתח אמן, תלספורוס נודע כגמד שהקדיש את חייו לשרותו של אסקלפיוס, ואראטוס, אחיה החורג היה גיבור יווני ומשחרר סיקיון.
על פנקיאה מסופר כי הייתה מצוידת בשיקוי שבעזרתו הייתה מרפאה את החולים. פנקיאה היא ההשראה למיתוס התרופה המרפאה כל מחלה ברפואה, אותו חומר אשר יאריך חיי אדם לנצח. בשפה המדוברת השתרש המונח פנקיאה כדימוי לאמצעי שפותר בצורה מלאה בעיה מורכבת. בתראקיה קרוי הנהר פנגה (בבולגרית: Zlatna Panega), על שם האלה פנקיאה.
פטר בצ'ו
פטר בצ'ו (במקור בֶּהְם-Böhm, בהונגרית: Bacsó Péter; קושיצה, 6 בינואר 1928 – בודפשט, 11 במרץ 2009) היה במאי קולנוע ופרופסור באוניברסיטה הונגרי-יהודי זכה בפרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל) - ובפרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה), הוא קיבל הן את פרס האמן המצטיין והן את הפרס האמן הדגול.
ביוגרפיה
בצ'ו הוא יליד קושיצה, אמו הייתה סופרת הילדים והנוער בוריש פלוטאי, אביו היה אלפרד בהם, פקיד. בשנת 1940 עבר עם משפחתו, ביוזמת אמו לבודפשט, כדי להציל את המשפחה מגירוש יהודי הונגריה מערי השדה שאכן התרחש מאוחר יותר. כ-450,000 יהודים אכן נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ. בצ'ו סיים בבודפשט את לימודיו בתיכון ועבר שם את השואה. בשנת 1946 התקבל לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, שהיא מוסד להשכלה גבוהה בבודפשט למתן הכשרה לאמנים בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה. שם סיים את לימודיו בשנת 1950. בתחילה עבד כמחזאי (דרמטורג) וכתסריטאי. הבימוי הקולנועי הראשון שלו היה בקיץ 1963 של סרט בשם "בקיץ פשוט" (Nyáron egyszerű). ההצלחה האמיתית שלו הגיעה בשנת 1967 עם סרטו "ירייה בראש" (Fejlövés), ששיחזר סיפור אמיתי. המיוחד בסרט היה כי התפקידים העיקריים לא בוצעו על ידי שחקנים, אלא על ידי קטי קובאץ', הזמרת האייקונית והמפורסמת של תקופת הביטלס ועל ידי המוזיקאי צ'ארלי הורבאט. בשנת 1969 ביים את הסרט האגדי "העד", שהחיה את משפטי הראווה של שנות החמישים. הסרט היה נועז מדי למדיניות התרבותית של אותה תקופה בהונגריה ולא הוצג עד 1979, אך הוא זכה להצלחה גדולה בפסטיבל קאן בשנת 1981 וכיום הוא סרט פולחן בהונגריה.
בצ'ו כתב מילות שירים רבים כפזמונאי, בעיקר לסרטים משלו. אחד הלהיטים הגדולים שלו היה עם המוזיקה של סבולץ' פנייש "תאהב אותי לפחות". בין השאר, אוה מיקש וז'וּזַ'נָה קוֹנץ זכו איתו להצלחה גדולה. הוא כתב גם את "אחר הצהריים הגשום של יום ראשון", שוב יחד עם סבולץ' פנייש. למרות מחלתו, עבד כמעט עד יום מותו. בשנת 2005, ביים את הקומדיה "אך מי הן האחיות לומניצר?" וב -2008 ביים את הסרט "כמעט בתולה". ב -2009 זכה בפרס על מפעל חיים והתנצל על שהכין סרטים עצובים מדי.
ברל כצנלסון
בֶּרל (בּאֵרי) כַּצנֶלסוֹן (כ"ט בטבת תרמ"ז, 25 בינואר 1887, בוברויסק – כ"ד באב תש"ד, 12 באוגוסט 1944, ירושלים) היה אחד ממנהיגיה הבולטים של תנועת העבודה בארץ ישראל, הוגה דעות של הציונות הסוציאליסטית, עיתונאי, עורך וממקימי מוסדות ההסתדרות. מחבר תפילת "יזכור" לזכר חללי מערכות ישראל. שימש כעורך העיתון דבר מ-1925 ועד מותו.
ילדותו ונעוריו ברוסיה 1887–1909
ברל יעקב כצנלסון נולד בעיר בוברויסק שבפלך מינסק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (מ-1991 בלארוס), לטייבל־רייזל בת גיטל ור' יעקב נעמעץ (או נימיץ) ולמשה בן סטישיה ורבי אהרן כצנלסון. טייבל־רייזל הייתה אשתו השנייה של משה. הוא נשא אותה לאישה ב-1886, ארבעה חודשים לאחר פטירתה של אשתו הראשונה, זלדא־רחל בת ר' שמואל, אותה נשא בשנת 1879 וממנה היה לברל אח גדול, חיים. ברל היה בנה הבכור של טייבל, ואחריו נולדו לה שישה ילדים נוספים: ישראל (1888), איסר (1891), בנימין (1895 - נפטר בגיל שנה), סטסיה (1891) וחנה (1897). טייבל עבדה בחנות לברזל של אביה, ובילדים טיפלו האומנת והמשרתת.
משפחתו של ברל נחשבה למשפחה יהודית משכילה. בבית הייתה ספרייה גדולה של ספרות תורנית ואילו בעליית הגג נאספו עיתונים עבריים. בגיל שמונה קיבל מידי אביו ספר ראשון בעברית, ובו סיפורי ילדים הנוגעים לעשרת הדיברות. ברל היה ילד חולני וחלוש, ולכן לא ביקר בבית הספר באופן סדיר ולא נשלח לתלמוד תורה, אולם אביו בחר עבורו מלמדים שלימדו אותו ב"חדר", וידידו הבולט היה דוד שמעוני, שלמד איתו ב"חדר". עד גיל 10 קיבל את עיקר השכלתו מקריאת הספרים והעיתונים בעברית של אביו וממורים פרטיים שנשכרו עבורו, אולם לאחר מכן למד רוסית והחל לקרוא את הספרות בשפה זו. עוד בבית אביו התפתחה השקפת העולם הציונית-סוציאליסטית שלו.
בשנת 1899 נפטר אביו מדלקת ריאות בטרם מלאו לו 38, ואמו נרתמה לפרנסת המשפחה. ב-1902 פרצה שרפה גדולה בעיר, שהחריבה את ביתם וחנותם של הוריה של טייבל. הם הפכו לחסרי-כול ונאלצו להתגורר בחצר ביתה של בתם. בתוך שנתיים נפטרו שניהם. במקום החנות שנשרפה, רכשה טייבל חנות קטנה בשוק, בה עבדה במשך כל היום, ועל ברל הוטלה האחריות להשגיח על חינוכם של אחיו. באותה תקופה עבד בספרייה העממית היהודית ביידיש בעיר, שהוקמה כמשקל-נגד לספרייה העירונית שנועדה להפצת התרבות הרוסית. ב-1902 השתתף באמצעות כרטיס-אורח בוועידה גדולה של ציוני רוסיה במינסק. בוועידה זו נפגש כנראה לראשונה עם חיים ויצמן.
כצנלסון השתייך לבני הנוער היהודים בתחום המושב שלא ניתן להם ללמוד בגימנסיות ונבחנו כאקסטרנים כדי להשיג את תעודת הבגרות הממשלתית. כחבריו האקסטרנים שנדדו בדרום רוסיה, נדד כצנלסון ברחבי בלארוס ואוקראינה, וגם נסע מספר פעמים לפולין. בגיל 16 קיבל בקייב את התואר "מורה בית", והפך למורה מוסמך. הוא עבד כמורה לילדים יהודים ממשפחות אמידות שישבו בכפרים והתגורר בבתיהן. ב-1904 נכח בעת פוגרום בעיירה סמילה והיה פעיל בהספקת נשק להגנה עצמית. ב-1905 הצטרף רשמית למפלגת הפועלים הציונית הסוציאליסטית (ס"ס), שעוד קודם לכן היה מקורב לחוג חבריה, אולם התאכזב ממנה במהרה, בעיקר בשל עמדתה השוללת את השימוש בטרור כתגובת נקם על פגיעה ביהודים. ב-1905 התקבל כצנלסון לעבודה כמורה בבית ספר מטעם חברת "מפיצי השכלה" בעירו. לאחר שבגר, רצה לעלות לארץ ישראל ולעבוד בה בעבודת כפיים, אך החליט לרכוש מקצוע קודם שיעלה. במשך כשלוש שנים (1906–1908) עבד בעבודות שונות כפחחות ונפחות ולמד בבית הספר המקצועי-יהודי באודסה, "טרוד", בו שימש מתלמד בחרטות-ברזל. לפני עלייתו לארץ, התייצב לגיוס לצבא הרוסי, אולם שוחרר מן השירות. לאחר מכן נאבק במשך מספר חודשים במחלת הטיפוס.
מנהיג פועלים בארץ ישראל 1909–1919
לאחר שהחלים ממחלתו, נסע כצנלסון לקייב, ובאלול תרס"ט הגיע לאודסה, וממנה המשיך לארץ ישראל. הוא עלה ארצה בשנת 1909, בתקופת העלייה השנייה. לאחר הפלגה בת 12 יום בים השחור, הגיע בכ"א באלול ליפו. למחרת בואו פגש ביפו את הסופר יוסף חיים ברנר. כצנלסון התקשה למצוא עבודה ב"אחוזת בית", ולאחר ראש השנה פנה למושבה פתח תקווה. למחרת בואו לפתח תקווה, יצא לעין גנים, שם הפגיש אותו ברנר עם א"ד גורדון, מראשי תנועת העבודה. למחרת בואו לעין גנים, החל לעבוד בנטיעות בפרדס בחריה ליד פתח תקווה. בסוף עונת הגשמים עזב את עין גנים והחל לנדוד כפועל בין המושבות הוותיקות של ארץ ישראל. ביער חדרה עבד בחטיבת עצים והתקבל ל"לגיון העבודה". מחדרה נשלח על ידי ה"עבודה" לסג'רה, שם שהה בין פורים לפסח תר"ע. בפסח דיבר לראשונה בארץ ישראל לפני ציבור, בוועידה הראשונה של "עבודה" באום ג'וני. הוא התקבל שם לעבודה כפועל זמני ועסק בהעמסת אלומות על עגלות. בכך השתתף בקציר ההיסטורי שהניח את היסוד להקמת דגניה. כעבור חודש עזב את דגניה בשל מחלה, ובתמוז תר"ע שב לעין גנים.
עלייה לגליל 1910–1917
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התחולל משבר כלכלי חמור ביישוב. רבים מהעולים חזרו לארצותיהם ואלו שנותרו סבלו רעב, אבטלה ורדיפות. המטעים של יהודה נחרבו בשל העדר שווקים ליין והחלה תנועה של פועלים לגליל. בטבת תרע"ה חזר גם כצנלסון לגליל והצטרף לקבוצה שהשתכנה בחצר כנרת. גם אחותו, חנה, חייתה ועבדה שם. ברל עבד בגידול ירקות בגן הירק. הוא הקים ספרייה חקלאית והעביר שיעורי עברית. בסוכות תרע"ו נערכה בכנרת ועידת פועלי הגליל ובסופה נבחר ברל לוועדת התרבות, יחד עם טבנקין ורחל כצנלסון. מדי שבת הם היו מתכנסים ומתכננים פעולות תרבות בקרב פועלי הגליל. בשיחות של השלישייה, גובשה התפיסה שלפיה הפעילות התרבותית היא חלק בלתי נפרד מרווחתו ואיכות חייו של הפועל. ברל היה מנהל בכנרת שיחות שבת, שבהן נידונו כישלונה של תנועת הפועלים בעולם ומשבר הסוציאליזם. נראה כי בשיחות אלו נתעצבה השקפת העולם היסודית של ברל ושל חבריו לקבוצה. באביב תרע"ו הגה מאיר רוטברג את רעיון "המשביר" וכצנלסון נתן לו את שמו. כצנלסון היה הדמות המרכזית בחידוש הפעלתה של "קופת חולים של פועלי הגליל" ב-1915.
זמן קצר לאחר בואו של כצנלסון לכנרת, הצטרפה לקבוצה "חבורת החברות" – חמש בחורות שבהן היו שתי חברותיו, בנות עירו, לאה מירון ושרה שמוקלר. עוד בבוברויסק, מירון ושמוקלר השתתפו בחוג לדיון בבעיות העם היהודי והסוציאליזם, שניהל ברל בגיל 17. לאה הייתה צעירה מברל בשנה וידידותה איתו התפתחה לאהבה, אולם כשהייתה בת 17 מצא אותו אביה בביתם, גירש אותו משם ואסר עליה להיפגש איתו. לברל ולאה היו קשרים אינטימיים. אולם לאחר 15 שנות ידידות איתה, גילה ברל כי הוא מאוהב בשרה. נראה כי אהבתם התפתחה בעת חייהם המשותפים בכנרת. השניים נפרדו כאשר עלה ברל לירושלים.
ירושלים, הגדוד העברי והקמת אחדות העבודה 1917–1919
באלול תרע"ז (1917) הגיע כצנלסון לירושלים ונשאר בה, לסירוגין, במשך 10 חודשים, עד תמוז תרע"ח. בירושלים חכר חלקות אדמה מבעלי קרקעות ערבים ליד "קברי המלכים", והקים קבוצת ירקנים, שכללה מספר נערות, ובהן רחל כצנלסון ואחותו של ברל, חנה. הקבוצה השתכנה בבית ערבי ישן, בשכנות למשפחות ערביות. החיים בין נוכרים, לראשונה מאז עלייתו ארצה, הביאו לחידוד תחושותיו הלאומיות של כצנלסון ולגילוי רגשות נסתרים. בראשון של פסח (מרץ 1918) עלה בפעם הראשונה להר הבית ובשביעי של פסח עלה שוב. על סיורו בעיר העתיקה כתב: "סיבוב החומה וביקור הכותל, הר הבית הוא המפעים את הלב ומעביר על גדותיו". כשביקר בכותל המערבי החליט להתנדב לגדוד העברי. לקראת הגיוס, עזב את הקבוצה. הייתה זו הפעם האחרונה שחי בקבוצה והפעם האחרונה שעבד בחקלאות. בתחילת חודש אב תרע"ח התגייס ונשלח למחנה אימונים בחלמיה שבמצרים.
כצנלסון, שהושפע מרעיונות סינדיקליסטיים על הקשר האורגני בין פעולות מקצועיות למאבק מדיני, יישם אותם בהקשר הארצישראלי. בוועידה החקלאית שנערכה בשנת 1917 קרא לאיחוד תנועות הפועלים ומצא תומך נלהב בדוד בן-גוריון. בכסלו תרע"ט הגיע לביקור בכנרת. עם שובו למצרים, החל בפעילות רצופה שנמשכה חודשיים, יחד עם בן-גוריון, לאיחוד תנועות הפועלים, אך לא הצליח לשכנע בכך את מורו א"ד גורדון, שהמשיך לשמור על עצמאות מפלגתו הפועל הצעיר. בסופה של הפעילות, הוקמה תנועת אחדות העבודה וכצנלסון היה האיש שניסח את המצע שלה. באירוע הקמתה, בכ"ד באדר א' בפתח תקווה, נשא את הנאום המרכזי, ניסח את החלטותיה והשפיע על בחירת המרכז שלה. הקמתה הייתה אחת מנקודות השיא בדרכו הפוליטית. היא הייתה הגוף החשוב ביותר של תנועת הפועלים בארץ ישראל והוא היה ממנהיגיה הראשיים. הקמתה מציינת את הפיכתה של תנועת הפועלים לכוח מרכזי ביישוב.
ב-1919 נפטרה שרה שמוקלר מקדחת צהובה. יחסיה עם ברל נמשכו 15 שנה. בעת ההלוויה בכנרת, הוא התעלף ליד הקבר הפתוח. לאחר מותהּ, חידש את הקשר עם לאה מירון, חברתם המשותפת, והיא הפכה לבת-זוגו. הם התגוררו יחד בחדר ליד יפו, אולם בסתיו 1919 נסע כצנלסון בשליחותו הראשונה לאירופה ולאה חזרה לכנרת. לאחר שובו לארץ, עברה להתגורר איתו בבית ליד קבוצת הפועלים שארגן בן-ציון ישראלי דרומית ליפו. אולם בקיץ 1920 שוב יצא מארץ ישראל, ולאה חזרה שוב לכנרת. הזוג מעולם לא התחתן, אולם ב-1921 הוציא ברל עבורה פנקס חבר של ההסתדרות, ובו ציין כי היא נשואה לו. כתוצאה מכך, נרשם בפנקסה השם "לאה מירון־כצנלסון". כאשר היה ברל כבן 35, החליט הזוג לחיות יחד חיי משפחה של קבע.
בהנהגת אחדות העבודה 1919–1930
עם הקמת "אחדות העבודה", הוציא כצנלסון את שבועון המפלגה, "קונטרס". בסוף ספטמבר 1919 נשלח כצנלסון לשליחותו הראשונה כנציג "אחדות העבודה", לוועידת פועלי ציון בסטוקהולם ולמושב הוועד הפועל הציוני בלונדון. במרץ 1920, לאחר מאורעות תל חי, חיבר כצנלסון לזכרם של הנופלים תפילת יזכור, שפורסמה ב"קונטרס". במקום המילים "יזכור אלוהים" שבתפילה המסורתית, נפתח ההספד שחיבר במילים "יזכור עם ישראל" והוא מהווה את הבסיס לתפילת "יזכור" של יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. לאחר פרעות תר"ף באפריל 1920, הגיב כצנלסון ב"קונטרס" על איסור העלייה היהודית על ידי הבריטים: "לא בחסדכם ניתנה לנו הארץ ולא בזדון רמייתכם תשכּלו אותה מאיתנו. לא תוכלו לנו. בראשינו ננפץ את בריחי הברזל". ביולי 1920 השתתף עם טבנקין ובן-גוריון במשלחת של "אחדות העבודה" לוועידה הציונית השנתית בלונדון, הראשונה לאחר מלחמת העולם הראשונה. לאחר פרעות תרפ"א (1921) הודיע הנציב הרברט סמואל על הפסקת העלייה. כצנלסון תקף אותו בחריפות והאשים אותו ב"מורך לב" ו"התרפסות לפני צוררים ופורעים".
כצנלסון מילא תפקיד פעיל מאוד בהקמת ההסתדרות, מוסדותיה, הארגונים הקשורים אליה כגון "קופת חולים כללית", "סולל בונה", המשביר המרכזי ומוסדות וארגונים נוספים. ביוני 1921 יצא כצנלסון לחוץ לארץ ובנובמבר הגיע לארצות הברית, כחבר במשלחת מטעם ההסתדרות (יחד עם יוסף ברץ ומניה שוחט) שנבחרה כדי לגייס כספים למען הקמת בנק פועלים. הייתה זו המשלחת הראשונה שיצאה בשם כל הפועלים המאורגנים בארץ ישראל. עם הגעתו, התארח ברל אצל אחיו, חיים. הוא לא ידע אנגלית ולכן היה מוגבל בפעילותו שם לחוגים יהודיים דוברים יידיש בלבד. כאשר נפגש עם יהודים ילידי ארצות הברית, נאלץ להיעזר במתורגמן או שהשיחה התנהלה בגרמנית, אותה ידע מעט. הוא הצליח בפעילותו להביא בדצמבר להקמת "ועד הפועלים האמריקנים למען בנק פועלים בארץ ישראל". בינואר 1922 התפצלה המשלחת למסעות ברחבי ארצות הברית כדי למכור את מניות הבנק. כצנלסון תר את צפון-מזרח ארצות הברית ואזורים נוספים. הוא שהה בארצות הברית שמונה חודשים. הוא היה מאוכזב מהסכום שגויס למען הבנק, כמה עשרות אלפי דולרים, אולם הקשרים שנרקמו על ידי המשלחת נשאו פרי במחצית השנייה של שנות ה-20, בהזרמת הכספים מתנועת הפועלים היהודים האמריקנית לטובת מפעלי ההסתדרות בארץ ישראל. עם הקמת בנק הפועלים, נבחר כצנלסון לאחד משבעת הדירקטורים שלו. הוא עסק בענייני הבנק עוד כשנה ובתוקף תפקידו אף הייתה לו מזכירה, כמעט בפעם היחידה בכל שנות פעילותו. באוגוסט 1922 הפליג מאמריקה לאירופה ונפגש בווינה, אחרי למעלה משנה, עם לאה ואחותו, חנה, שקיבלה שם טיפול רפואי. באותו חודש השתתף כציר מפלגתו בוועידה הציונית השנתית ("קונגרס קטן") בקרלסבאד. בסוף נובמבר, לאחר היעדרות של כשנה וחצי, חזר לארץ ישראל. בסוף דצמבר 1922 הגיעה אמו לארץ ישראל. היא הסתגלה במהירות, אולם על ברל הוטל עול פרנסתה. בשנים 1922–1923 התגורר בחדר ברחוב יונה הנביא בתל אביב. משם עבר להתגורר עם לאה בדירה קטנה ברחוב אלנבי.
הקמת "דבר" והקמת מפא"י 1925–1930
בשנת 1925 הקים כצנלסון את "דבר" – העיתון היומי הראשון של ציבור הפועלים בארץ ישראל, והיה עורכו הראשי. לקראת הוצאת העיתון פרש מעבודתו ב"משביר". טרם הוצאת העיתון התחוללה שערורייה. באביב 1924 הוחלט במועצת ההסתדרות העשירית על בחירתו של כצנלסון לעורך לצידם של שני חברי מערכת נוספים. הפועל הצעיר הציע את יצחק לופבן, אולם כצנלסון הודיע שלא יסכים לעבוד איתו. בתגובה פרסם לופבן מאמר בו האשים את כצנלסון בשימוש בבימת ההסתדרות להשמצת הפועל הצעיר. כצנלסון נעלב ושלח לוועד הפועל של ההסתדרות מכתב התפטרות מתפקיד עורך העיתון. בעקבות זאת החליט הוועד הפועל לתבוע את לופבן למשפט ההסתדרות. במועצת ההסתדרות הי"א שנערכה בינואר 1925, הוכר כצנלסון כנציג כלל הציבור והתמנה לעורך יחיד. כמו כן, התקבל רצונו שהעורך ייבחר אישית בוועידת ההסתדרות ולא על ידי הוועד הפועל שלה.
ב-1927 היה כצנלסון חבר במשלחת של אחדות העבודה לקונגרס הציוני ה-15 בבזל. בתום הקונגרס נסע לדנציג, שם השתתף בספטמבר במועצה העולמית של "החלוץ" ונאם לפני ועידה עולמית של השומר הצעיר. לנוכח חולשתה של תנועת הפועלים אל מול ההנהלה הציונית בקונגרס הציוני ה-15, הגיע למסקנה כי על הפועלים "לכבוש את התנועה הציונית". תנאי מוקדם לכך היה איחוד בין הפועל הצעיר ובין אחדות העבודה. באוקטובר שב לארץ ישראל, ובנובמבר העלה במועצת אחדות העבודה את שאלת האיחוד. בינתיים תמך במאבק האלים לעבודה עברית בפרדסי פתח תקווה שהתרחש בדצמבר 1927 ובינואר 1928. נושא האיחוד היה במשא ומתן ממושך, ובאביב 1928 כתב כצנלסון את הצעת מצע האיחוד מטעם אחדות העבודה. אלא שב-25 במאי אותה שנה, התהפכה המכונית שבה נסע יחד עם בן-גוריון ושניהם נפצעו. רגלו של כצנלסון נשברה. הוא המשיך לעבוד ממיטת חוליו, ובמשך כמעט שנה שכב כשרגלו מוגבהת. היא גובסה שש פעמים ולבסוף, לאחר ששהה בבית חולים בברלין, כבר לא נזקק לקב, שבו נעזר להליכתו, אך צלע עד סוף ימיו. פציעתם של כצנלסון ובן-גוריון גרמה לדחיית האיחוד, אולם בתשרי תרפ"ט אישרה מועצת אחדות העבודה את המצע שהציע כצנלסון. באייר תרפ"ט (1929) סוכמו המצע והסכם האיחוד, וכצנלסון היה אחד מארבעת החותמים עליו מטעם אחדות העבודה. איחוד זה הוליד את מפלגת פועלי ארץ ישראל, שהקיפה באותו הזמן כ-80% מכלל ציבור הפועלים בארץ ישראל.
1930–1933
בדצמבר 1929 נשלח כצנלסון מטעם המפלגה המתאחדת לגרמניה וללונדון. בדרכו עצר בקאפרי, שם ביקר אצל הסופר הרוסי הגדול ביותר באותה תקופה, מקסים גורקי. כצנלסון השתתף בוועידת ציוני גרמניה ביינה, שם התקשה לפעול באווירה העוינת מצד אנשי השמאל המקומיים. לאחר מכן השתתף בוועידת פועלי ציון בגרמניה, שם הצליח להעביר החלטות על סולידריות מלאה עם ההסתדרות ולגבש סביבו חוג נאמן מקרב חברי המפלגה. בתחילת ינואר 1930 נסע ללונדון, שם השתכן בבית משפחת דב הוז. בלונדון זכה לקבלת פנים חמה, ערך פגישות רבות ונחל הצלחה. על אף שלא היה חבר ההנהלה הציונית, הוזמן להשתתף בישיבותיה כאחד מנציגי הוועד הלאומי, על פי דרישתו של יושב ראש הוועד, פנחס רוטנברג. כמו כן השתתף בישיבת הנעילה של ועידת הפדרציה הציונית בבריטניה. נאומו ביידיש עשה רושם על המאזינים ובעקבות זאת הוזמן להרצאות בערי השדה והפך לחביב החברה הגבוהה היהודית בבריטניה. מסעו באירופה ארך ארבעה חודשים.
בספטמבר 1930 השתתף כצנלסון בקונגרס של ארץ ישראל העובדת שארגן בן-גוריון בברלין וזכה להערכה רבה. משם נשלח לסדרת הרצאות שארכה עשרה ימים במדינות הבלטיות. היה זה ביקורו הראשון שם. הוא ביקר בליטא ובלטביה. בריגה יזם פגישה עם נוער בית"ר. הם הזמינו אותו אליהם, ערכו לו קבלת פנים ושוחחו עמו לילה שלם. למרכז מפא"י דיווח: "הלוואי שהנוער שלנו יידע לקבל ככה פני מתנגד". בעת שהותו בארצות הבלטיות התפרסם הספר הלבן של פאספילד, ובעקבות זאת חזר ללונדון. בנובמבר החל משא ומתן בין נציגי ההנהלה הציונית לבין ועדת הקבינט הבריטי על דו"ח ועדת שו ודו"ח הופ-סימפסון, וכצנלסון השתתף בישיבות הוועדה הפוליטית שליד ההנהלה, ששימשה גוף מייעץ. הוא התנגד להצעת הרוב ליישב את הערבים ה"מנושלים" בעבר הירדן, וטען כי כך תזכה אגדת ה"נישול" לגושפנקה רשמית, ובעבר הירדן ייווצר ריכוז אוכלוסייה של ערביי ארץ ישראל שימנע בעתיד התיישבות יהודית באזור. בדצמבר 1930 חזר לארץ ישראל. במושב השלישי של מועצת מפא"י בפברואר 1931 נשא את ההרצאה המרכזית על המצב המדיני, בה התייחס לתוכנית להקמת מועצה מחוקקת ותקף את ההשקפה שיש למהר ולקבל הצעות מצד הבריטים מתוך הערכה שהן בלתי נמנעות ומוטב להשלים עמן וכך לזכות בדעת קהל חיובית. הוא דחה את ההשקפה שלפיה ניתן להגביל את המועצה המחוקקת בהגבלות שינטרלו את יתרון הרוב הערבי, וטען כי מרגע קבלת העיקרון של ייצוג האוכלוסייה במועצה, ההגבלות הללו עלולות להפוך לאות מתה.
1933–1936
במרוצת השנים רכש כצנלסון לעצמו מעמד של סמכות רוחנית בתנועת העבודה, כשבמיוחד בלטה השפעתו בחיזוק המגמה הלאומית על חשבון זו המעמדית. כצנלסון ראה בהסכמים קיבוציים ערך מחנך לאחריות לאומית, הן של עובדים והן של מעסיקים. הוא חתר לקונצנזוס, ובניגוד להשקפת מלחמת המעמדות הקלאסית המתבססת על כוחו של מעמד הפועלים, טען שהקמת הבית הלאומי מחייבת שיתוף פעולה בין המעמדות ובין כל חלקי היישוב. לפיכך שאף לחנך את ציבור הפועלים ליחסי עבודה מתוקנים. בעקבות מאבקים אלימים בין פועלים חברי ההסתדרות שפתחו בשביתות, לבין פועלים חברי בית"ר שהפרו אותן, נערכו ב-27 ו-28 במרץ 1933 שני דיונים בנושא בוועד הפועל של ההסתדרות, בהם קרא כצנלסון להקים לשכת עבודה נייטרלית ולנסות להגיע להסכם עם הפועלים הרוויזיוניסטים. ב-17 באפריל, שביעי של פסח, נערכה בתל אביב תהלוכה של בית"ר. ערב התהלוכה נודע לכצנלסון על הכנות פעילי מועצת פועלי תל אביב לפגוע בה. ניסיונותיו למנוע את הפגיעה המתוכננת נכשלו, ובעקבות תקיפות מצד מפגיני הנגד הסוציאליסטים, שלח למרכז המפלגה ב-20 באפריל מכתב התפטרות מכל מוסדות התנועה. אלא שהוא לא עמד בדיבורו והחליט שלא לפרוש. ב-1 במאי נאם באספה פומבית גדולה וגינה את ההשוואות בין הפאשיסטים לרוויזיוניסטים. ב-16 ביוני נרצח חיים ארלוזורוב. בעקבות שמועות בדבר אשמתם של הרוויזיוניסטים, ניסה כצנלסון לבלום התפרצות אלימה, וניסח לשם כך מספר כרוזים (הידוע שבהם "אחים לכאב"), בהם קרא לאיפוק. באוגוסט 1933 נסע לגרמניה הנאצית ושהה מספר ימים בברלין. משם המשיך לקונגרס הציוני ה-18 בפראג. כצנלסון ניסה לגרש את הרוויזיוניסטים מהקונגרס ולהוציא אותם מהתנועה הציונית, ובישיבת הפתיחה של מושב הוועד הפועל הציוני ב-17 באוגוסט, דרש מינוי ועדת חקירה, שתבדוק את קיומן של קבוצות טרוריסטיות בתוך המפלגה הרוויזיוניסטית. הרוויזיוניסטים לא גורשו, אך הוקמה ועדת חקירה וכצנלסון העיד בפניה. הוא נשא את נאום ההספד על ארלוזורוב במליאת הקונגרס.
לאחר הקונגרס נסע עם ברכה חבס למעיינות מרפא בכפר קטן בצ'כוסלובקיה, וכעבור עשרה ימים (ב-25 בספטמבר 1933) יצא לסיור בן חודש ימים במקומות יישוב של יהודים בפולין. הוא ביקר באזור הגבול בין יהדות טרנסילבניה ליהדות גליציה, במונקאטש וסביבתה, בלבוב, בוורשה, בלודז' ובווהלין, ואף טס לווינה. את רוב הסיור הקדיש לביקורים בקיבוצי הכשרה. ב-26 באוקטובר סיים את סיורו וחזר לוורשה, שם השתתף בשיחה קשה עם השליחים במרכז "החלוץ". מוורשה נסע ללונדון לוועידה בענייני יהודי גרמניה הנאצית, ומשם המשיך לפריז, שם ביקר אצל פליטים יהודים מגרמניה. מצרפת נסע לברלין כדי לבחון את מצב "החלוץ" שם, ולאחר מכן חזר לשיחה נוספת במרכז "החלוץ" בוורשה. לאחר שובו לארץ ישראל השתתף בנובמבר בכפר סבא בישיבת המזכירות הרחבה של הקיבוץ המאוחד (ששלט ב"חלוץ"), ובה סיפר על התרשמותו הקשה מן הנעשה בפולין. סיורו בפולין נועד להכשירו לקראת משימה חינוכית גדולה שנטל על עצמו – הקמת המרכז לתרבות ולנוער. מיד עם שובו לארץ, החליט הוועד הפועל של ההסתדרות על הקמת מחלקה לחינוך הנוער בהנהלתו, וגם מרכז מפא"י נענה לקריאתו של כצנלסון והחליט גם הוא להקים מחלקה לענייני נוער ותרבות בהנהלתו. הייתה זו הפעם הראשונה שקיבל על עצמו מינוי רשמי מטעם ההסתדרות או המפלגה, מאז שהתמנה לעורך "דבר". לאחר שובו לארץ ישראל, לא עשה כצנלסון שום ניסיון להפעיל את ועדת החקירה של הקונגרס. במרכז המפלגה נערך ויכוח לגבי השימוש באלימות. כצנלסון נשאר במיעוט במפלגה בהתנגדותו לשימוש בה. בסיום הוויכוח ניסח את המסקנות: מלחמה פוליטית נגד הרוויזיוניסטים, אך עמידה על זכותם לעבודה והבעת רצון בהסכם עם כל ארגון פועלים שיבטיח עבודה עברית והגנה על תנאי העבודה. סעיף נוסף קרא להקמת לשכת עבודה נייטרלית שתבטל את טענות פועלי בית"ר על קיפוח. בנוגע לאלימות, דרש את הסכמת הוועד הפועל של ההסתדרות לכל שביתה הקשורה ברוויזיוניסטים, וכן את הקמתו של מוסד במפלגה שיהיה אחראי לשימוש מאורגן ומבוקר באלימות, אם אין מנוס בשימוש בה. המפלגה קיבלה את מסקנותיו, מלבד הקמת הלשכה הנייטרלית. ביוני 1934 נמצא אברהם סטבסקי אשם ברצח ארלוזורוב ונדון לתלייה. כצנלסון, רובשוב ובילינסון החליטו לבקש במאמר מערכת ב"דבר" חנינה לנאשם. בעקבות זאת פלש זיאמה אהרונוביץ' בראש חמישים איש למערכת העיתון ואיים לשבור את המכונות. מעשה זה הביא להחלטת הוועדה הפוליטית של מרכז המפלגה, בניגוד לדעת כצנלסון, להימנע מבקשת החנינה. לאחר שחרורו מחוסר הוכחות עלה סטבסקי לתורה בבית הכנסת הגדול, שם פתחו עשרות פועלים במהומה אלימה, מבלי שכונסה המפקדה שהוקמה כדי להחליט על פעולות מסוג זה. בעקבות זאת הודיע כצנלסון שוב על התפטרותו, ושוב חזר בו, אולם נטש את הנהגת המוסד "לאלימות מבוקרת". לדברי הביוגרפית אניטה שפירא, בשנת 1934 החל "תהליך ניכור בין ברל ובין חלקים נכבדים בתנועתו". בנובמבר אותה שנה תמך בהסכמי בן-גוריון - ז'בוטינסקי למניעת אלימות וחלוקת העבודה, אולם בשל האיום בפילוג, הסכימו בן-גוריון וכצנלסון להעביר את ההכרעה מהמפלגה להסתדרות, ושם נדחה הסכם העבודה במשאל בין חברי ההסתדרות. כישלונו של כצנלסון להשפיע על ההחלטה היה ביטוי לכך שלא חיבר את עצמו למנגנוני-כוח בהסתדרות, במפלגה, בקיבוץ או בהסתדרות הציונית. בשנת 1934 עברו ברל ולאה להתגורר בדירה ב"מעונות עובדים" שבנתה ההסתדרות ברחוב מזא"ה. בדירה זו הותקן עבורו מכשיר טלפון, שהיה חיוני עבורו, משום שהרבה לעבוד בבית.
עשרה חודשים לאחר ההחלטה על הקמתו, החלה פעולתו של המרכז לנוער. בסוף 1934 הקדיש לו כצנלסון את מרב זמנו, לצדם של ישראל גלילי וברכה חבס. באפריל 1935 יצא עם אליהו גולומב ובן-גוריון למסע בעבר הירדן. הם חצו את הירדן ליד א-סאלט, ביקרו בעמאן, ירדו דרומה למעאן, נסעו לפטרה והמשיכו לעקבה. באוגוסט 1935 השתתף כצנלסון בקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן ובוועידות שנלוו אליו, ותמך בצירוף "המזרחי" להנהלה הציונית – צירוף שהיה תחילתה של "הברית ההיסטורית" בין מפא"י ל"מזרחי", שנמשכה 42 שנים. בסופו של דבר נחל המרכז לנוער כישלון. בספטמבר 1935, לאחר שתי שנות עבודה שהשקיע בו כצנלסון, הצטמצמה פעולתו של המרכז בעיקר בהוצאת סדרת חוברות הדרכה, שלא נעשה בהן שימוש רב, ובמספר פעולות הדרכה. כישלונו של המרכז לנוער הבהיר לכצנלסון את עוצמת שליטתו של הקיבוץ המאוחד בנוער וברזרבה החלוצית, והוא נואש מפעולה במסגרות הקיימות. בעקבות זאת קרא באוקטובר 1935 לאיחודה של התנועה הקיבוצית. בפסח תרצ"ו כתב סדרת מאמרים בשם "ערעורים על המצב הקיים", בהם טען כי הפירוד בין הגושים ההתיישבותיים והפטריוטיות הגושית (שאינה מסתפקת בהאדרת הגוש, אלא גם פונה להשחרת פני הגוש האחר) עלולים להביא להריסתה של התנועה הקיבוצית ושל תנועת הפועלים הארצישראלית. הוא קרא לאיחוד כל הזרמים בתנועה, אולם שאף בשלב זה לאיחוד בין התנועות שבתוך מפא"י וכיוון את דבריו לאנשי הקיבוץ המאוחד וחבר הקבוצות. מכיוון שהקיבוץ המאוחד היה הגוף הגדול מביניהם, תמיכתו באיחוד הייתה תנאי להגשמתו. אולם תגובת הנהגת ה"קיבוץ" על קריאתו של כצנלסון ולביקורתו כלפיו הייתה עוינת, ומספר ימים לאחר פרסום מאמריו פרצו מאורעות תרצ"ו, שהסיחו את דעת הציבור ומנהיגיו מפולמוס האיחוד.
1936–1940
באוגוסט 1937 השתתף כצנלסון בקונגרס הציוני ה-20 בציריך, שם סירב לדחות על הסף את רעיון החלוקה והוביל את ההחלטה לייפות את כוחה של ההנהלה הציונית לנהל עליו משא ומתן. במציאת נוסחה משותפת למחייבי החלוקה ולשולליה, הצליח לשמור על אחדות תנועת הפועלים ואחדות התנועה הציונית. בחודש שלאחר הקונגרס, נסע לאיטליה, לצ'כוסלובקיה, להולנד ולצרפת. הוא נשאר באירופה בשל חברותו בוועדה הפוליטית שנבחרה בקונגרס, כמחווה לשוללי החלוקה, כדי לפקח על המשא ומתן של ויצמן עם הממשלה הבריטית על תוכנית החלוקה. אולם בעקבות מינויה של ועדת וודהד, נדחה המשא ומתן. באוקטובר הפליג לניו-יורק והשתתף בוועידת פועלי-ציון, בוועידת נשות הדסה ובמועצת עסקני הקרן הקיימת. הוא שהה בארצות הברית כמעט חודשיים. עד דצמבר אותה שנה. בתחילת מאי 1938 פתח כצנלסון את הוועידה הגדולה של מפא"י ברחובות בתביעה ל"איחוד המפלגה": איחוד התנועה הקיבוצית, איחוד תנועות הנוער והקמת בית מדרש לחינוכו של נוער מפא"י. הוועידה החליטה פה אחד "כי הגיעה השעה לעשות כל המאמצים לאיחודה של התנועה הקיבוצית כולה", בירכה על הסכמת הקיבוץ המאוחד וחבר הקבוצות לפתוח במשא ומתן, הטילה על מרכז המפלגה להשתתף באופן פעיל בתהליך האיחוד, וחייבה אותו לכנס את נציגי תנועות הנוער במטרה לאחדן. אלא שבחירת מזכירות המפלגה ביטאה את החלוקה הגושית בה וכצנלסון התפטר ממרכז המפלגה. מצב בריאותו הידרדר והוא שקע בייאוש בשל העובדה שלא הצליח להוציא לפועל את תוכניותיו. בקיץ אותה שנה עבר להתגורר בירושלים. את שובו לפעילות במפלגה התנה בביצוען של החלטות ועידת רחובות.
בספטמבר 1938 נסע כצנלסון ללונדון, לקראת פרסום דו"ח ועדת וודהד. כשנודע שהממשלה הבריטית נטשה את תוכנית החלוקה ועומדת להטיל מגבלות קשות על הבית הלאומי, וזאת במקביל להחמרת מצוקת הפליטים היהודים מגרמניה, החל לגייס כספים למען עלייה ב'. בתחילת פברואר 1939 חזר ללונדון, שם היה חבר ב"פאנל" יהודי שהשתתף לצד הנהלת הסוכנות במשא ומתן עם ממשלת המנדט בועידת סנט ג'יימס. באביב שב לארץ ישראל. בימי המאבק נגד הספר הלבן החל גל חדש של טרור יהודי, שזכה לאהדה בקרב בני נוער רבים, גם בחוגי תנועת הפועלים. ביוני 1939 היה כצנלסון היחיד מעסקני תנועת הפועלים שצירף את חתימתו ל"קול קורא נגד הטרור מבפנים", שעליו חתמו גם הנרייטה סאלד, ש"י עגנון והוגו ברגמן, וביולי נאם באספות נוער "למען טוהר מלחמתנו". באוגוסט 1939 השתתף בקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה. נאומו ביידיש ב-20 באוגוסט בזכות העלייה ה"בלתי ליגאלית" זכה לתשואות ממושכות. בקונגרס גם דיבר בזכות מדיניות ההבלגה והסביר: "הבלגה משמע: יהי נשקנו טהור... אנו מתייצבים בפני הקמים עלינו. אך איננו רוצים שנשקנו יוכתם בדם נקיים". הופעה זו של כצנלסון הייתה האחרונה בקונגרס הציוני. לאחר סיום הקונגרס, נקרא לפריז, שם נפגש עם ז'בוטינסקי, שהזמין אותו אליו ללונדון, אחרי שנפגשו לראשונה בזמן ששירתו בגדוד העברי. ב-31 באוגוסט נערכה פגישה בין השניים בביתו של ז'בוטינסקי בלונדון, שנמשכה מהבוקר ועד הערב, ולמחרת הגיע ז'בוטינסקי אל כצנלסון. בסך הכל נערכו ארבע שיחות שנסתיימו ללא הסכם. נושאן העיקרי היה פעולות הטרור של אצ"ל והבעיה שעמדה במרכזן הייתה שאלת מרותה של ההסתדרות הציונית. ב-21 בספטמבר חזר כצנלסון לארץ ישראל ומאז לא יצא ממנה יותר.
ב-1939 החל כצנלסון לערוך קובץ שהוקדש לאיחוד התנועה הקיבוצית. כאשר נודע על כך לטבנקין, שלח ב-1 במאי מכתב לכצנלסון, בו אסר עליו להכניס מדבריו לקובץ. באוגוסט שלח מכתב נוסף, בו פסל את כצנלסון מלשמש עורך-יחיד בעניין האיחוד, שבו הוא אינו נייטרלי, ודרש עריכה משותפת עם נציגי הצד השני. לאחר שקרא את הקובץ הערוך טרם הדפסתו, טען גם כי עריכתו מוטית לרעת הקיבוץ המאוחד. בעקבות זאת, הסיר כצנלסון מעליו את האחריות להוצאתו והעביר אותה לידי מזכירות הוועד הפועל של ההסתדרות, וזאת על אף שכבר השלים את עריכתו ועיצובו והעניק לו את השם "הקיבוץ והקבוצה". הספר הודפס בנובמבר, אך לא יצא לאור וקיבל את הכינוי "הספר הגנוז". לאחר שביולי 1940 עלו מחדש הערעורים על עריכת הספר, הודיע כצנלסון ב-31 ביולי למזכ"ל ההסתדרות דוד רמז על התפטרותו מעריכת "דבר" ונימק: "מי שפסול לערוך קובץ בעניין השנוי במחלוקת – פסול לעריכת עיתון ההסתדרות". עוד במהלך שנות ה-30 חלה התרחקות של כצנלסון מהעיתון, במקביל לירידה ברמתו שחלה בעקבות נסיונותיו של כצנלסון לשוות לו צביון פופולרי יותר. על אף ששמו הופיע על גבי העיתון כעורך האחראי, פעילותו של כצנלסון בעיתון הלכה ופחתה. אכזבתו מהעיתון הביאה לכך שאיבד את העניין בעבודת העריכה ואת מקומו מילא בילינסון. לאחר פטירתו ב-1936, עברה מלאכה זו לידי רובשוב.
1941–1944
בסוף ינואר 1941 החליטה מועצת ההסתדרות להקים הוצאת ספרים ובחרה בכצנלסון כעורך, על אף התנגדותן של מפלגות השמאל להקמת הוצאת ספרים של ההסתדרות או לבחירתו של כצנלסון כעורך יחיד. בי"ג אדר תש"א פתח כצנלסון "ירח כלה" – סמינר המיועד לאוכלוסיית הפועלים, בהשתתפות 138 איש מכל חלקי הארץ, רובם מן ההתיישבות העובדת. מושב הירח התקיים בבית המכון החקלאי של האוניברסיטה העברית ברחובות. הפעילות התנהלה בחוגים, ששלושת העיקריים שבהם עסקו בענייני ההסתדרות, בספרות עברית ובתרבות (עסק בשאלות חגי ישראל). חוגים נוספים עסקו בהיסטוריה יהודית, סוציאליזם ומדיניות. בקיץ 1941 התגורר כצנלסון בירושלים. בסתיו אותה שנה התירו שלטונות המנדט לבקשת הסוכנות היהודית שידור רדיו מיוחד של היישוב היהודי אל יהדות ברית המועצות. כצנלסון נשא ביידיש את דבר תנועת הפועלים הארצישראלית. הוא פתח במילים "אחים יהודים" ודיבר על אחדות הגורל היהודי. בסוף ינואר 1942 חזר לתל אביב. באפריל אותה שנה חנך את הוצאת הספרים "עם עובד", בה ראה כלי חשוב מאוד בעיצוב דמותה ותרבותה של החברה העברית.
אחרי פטירתו של מנחם אוסישקין, הפך כצנלסון לאיש המרכזי בהנהלת הקרן הקיימת לישראל, ובשנים 1942–1944 היה יושב ראש משותף של הקרן. כמו כן, היה גם דירקטור באוניברסיטה העברית.