cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב סלמיס
מהלך הקרב
בשלב הזה עמד הצי היווני ללא תנועה בתוך מצר סלמיס, ואילו הצי הפרסי עגן במפרץ הסרוני מחוץ למצר. תמיסטוקלס שלח שליח פרסי אל חשיארש, אשר סיפר לו כי היוונים מתכוונים לחמוק בלילה מצדו השני של המצר. חשיארש התפתה להאמין ושלח את השייטת המצרית שלו לחסום את פתחו השני של המעבר. באותו הזמן נע צפונה עם מהלך המצר חלק מהצי היווני, דבר שרק אימת את חשדותיהם של הפרסים בדבר הבריחה.
ליליאן סלמה נחום
ביוגרפיה
ליליאן מעבירה הרצאה הנקראת "אמא, אישה, בוס" ברחבי הארץ, וכן סדנת כתיבה יוצרת.
קרב סלמיס
מהלך הקרב
בבוקר למחרת נכנסו האוניות הפרסיות בטור לתוך מצר סלמיס. חשיארש עצמו ישב באותה עת על כיסא מוזהב על ראש אחת הגבעות הצופות על המצר מכיוון היבשת. בעת כניסתן של הספינות הפרסיות הגדולות והכבדות למצר תקפו את אגפן הדרומי התלת-חתריות היווניות הקלות, ובה בעת תקפו את אגפם הצפוני של הפרסים הספינות היווניות אשר התקדמו במצר והתחבאו בין פיתוליו. הספינות הפרסיות הגדולות התקשו לתמרן ולפנות במעבר הצר והתנגשו זו בזו מחמת כמותן וצפיפותן. הספינות היווניות הקלות הבקיעו בעזרת אילי הניגוח שלהן את בטן הספינות הפרסיות ושברו את משוטיהן.
200 ספינות פרסיות הוטבעו, מפקד הצי נהרג בקרב, ושאריות הצי ברחו לכיוון הים הפתוח. חשיארש עצמו חזר לארצו, אולם שאר הצבא נסוג להתארגנות מחודשת בבויאוטיה ובתסאליה. אבדותיהם של היוונים היו נמוכות בהרבה; כ-40 ספינות יווניות בלבד הוטבעו. לקרב היו משמעויות מרחיקות לכת: ההסתערות הפרסית הגדולה ביותר אל אירופה נכשלה באופן נחרץ, ומלבד קרב פלטאיה לא שבו עוד הפרסים לתקוף את יוון.
רשות התאגידים
רשות התאגידים היא רשות הפועלת במסגרת משרד המשפטים ומאגדת את גופי הרישום, הפיקוח והאכיפה הפועלים במשרד: רשם החברות, רשם השותפויות, רשם המשכונות, רשם העמותות, רשם ההקדשות ורשם המפלגות.
אסתר דומיניסיני
אסתר דוֹמיניסיני (נולדה ב-1950) היא מנהלת ישראלית אשר כיהנה בתפקידים בולטים במגזר הציבורי והעסקי. הייתה מנכ"לית המוסד לביטוח לאומי (2008-2012). קודם לכן כיהנה כמנכ"לית שירות התעסוקה (2003-2007), ראש אגף משאבי אנוש (1996-2001) וראש אגף קהילה ומשמר אזרחי (2001-2003) במשטרת ישראל בדרגת ניצב, ויו"ר מועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה (2011-2013). ב-2014 מונתה למנכ"לית הראשונה של רשות בתי החולים הממשלתיים, תפקיד ממנו התפטרה במאי 2015 עם מינויו של יעקב ליצמן לתפקיד סגן שר הבריאות והחלטתו לבטל את החלטת קודמתו, השרה יעל גרמן, על הקמת רשות בתי חולים עצמאית. בהמשך כיהנה ומכהנת במועצות מנהלים של חברות מובילות במשק.
ביוגרפיה
דומיניסיני נולדה בפולין ועלתה לישראל בעליית גומולקה בגיל 7 עם הוריה ושני אחיה. למדה בתיכון עירוני ה' בתל אביב. ב-1968 התגייסה לצה"ל ושירתה במדור תשלומים. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בחינוך ופסיכולוגיה ובאוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון נוסף בסוציולוגיה ועבודה סוציאלית. לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני בקרימינולוגיה ומשפט פלילי באוניברסיטת תל אביב.
שירות במשטרת ישראל
ב-1973 התגייסה למשטרת ישראל כקצינה ובתפקידה הראשון שירתה כחוקרת נוער. לאחר שנתיים מונתה לראש יחידת עבריינות נוער במחוז תל אביב.
שירות התעסוקה והמוסד לביטוח לאומי
מאוקטובר 2003, לאחר פרישתה מהמשטרה, שימשה כמנכ"לית שירות התעסוקה ועמדה בראש השירות עד ל-29 בנובמבר 2007. בעת כהונתה בראש שירות התעסוקה יזמה שינויים משמעותיים במבנה הארגוני של השירות: בין היתר צומצם מספר המחוזות מ-16 ל-5, ולחלק מן הלשכות הוכנסו מכונות לזיהוי ביומטרי של דורשי העבודה, דבר שייתר את התייצבותם בפני פקידי הלשכה. מהלכי ייעול שיטות העבודה בשירות התעסוקה הביאו לפיטוריהם של כ-180 עובדים מן השירות. בעת פרישתה משירות התעסוקה היה מספר דורשי העבודה הרשומים בשירות הנמוך ביותר זה חמש שנים.
רשות בתי החולים הממשלתיים
בשנת 2014 מונתה על ידי השרה יעל גרמן להקים ולעמוד בראש רשות בתי החולים הממשלתיים שהוקמה מכוח החלטת ממשלה ובעקבות מסקנות ועדת גרמן בניסיון להפריד בין שני הכובעים של משרד הבריאות כרגולטור ובעלים של בתי-החולים. פעילותה כמנכ"לית התמקדה בהקמת הרשות ובקביעת הכללים לפעילותה. בהתאם להחלטת הממשלה, אמורה הייתה הרשות לרכז את מלוא התפקידים והסמכויות הנוגעים לניהול ולפיקוח על התנהלות בתי-החולים הממשלתיים ותאגידי הבריאות שלהם. בעקבות החלטת סגן שר הבריאות ליצמן ב-2015 שלא לבצע את החלטת הממשלה שהתקבלה בימי קודמתו גרמן על הקמת רשות עצמאית החליטה לסיים את תפקידה.
תפקידים נוספים במגזר הציבורי
דומיניסיני הייתה חברת הוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה. במאי 2014 מונתה לחברת הוועדה לבחינת תקציב הביטחון ("ועדת לוקר"), שהגישה המלצותיה ביולי 2015. ב-2010 וב-2015 הייתה חברה בוועדות האיתור למינוי המפקח על הבנקים בבנק ישראל. בשנת 2015 מונתה לנציגת ציבור (מעסיקים) בבית-הדין הארצי לעבודה בירושלים, תפקיד בו כיהנה עד לשנת 2019.
תפקידים במגזר העסקי
בשנת 2009 מונתה דומיניסיני לחברה במועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה, ובסוף 2011 מונתה ליו"ר מועצת המנהלים של המרכז הרפואי הדסה. באוקטובר 2013 התפטרה מהתפקיד יחד עם דירקטורים נוספים (התפטרו כל החברים הישראלים בדירקטוריון המורכב מחברים ישראלים ואמריקאיים) על רקע הטענה שלא נתנו להם סמכויות לפקח על ניהול בית החולים ובשל כשלים לטענתם במשטר התאגידי. מסקנות וועדת גבאי לבחינת משבר הדסה והצעדים שננקטו בעקבותיהן תומכים בטענותיהם.
דומיניסיני כיהנה כדירקטורית חיצונית (דח"צ) בשורת חברות בולטות במשק: בחברת הראל השקעות בביטוח ושירותיים פיננסיים בע"מ, בחברת EMI - עזר לביטוח משכנתאות בע"מ (2012-2014) ובישראמקו נגב 2 שותפות מוגבלת (2015-2019) (בה גם הייתה יו"ר ועדת ביקורת). סיימה את תפקידה בהראל וב-EMI כדי למנוע ניגוד עניינים עם מינויה למנכ"לית רשות בתי החולים הממשלתיים.
החל מינואר 2017 מכהנת כדירקטורית בבנק לאומי לישראל.
קיפריאנוס
קיפריאנוס, או בשמו המלא, תַּסְקִיוּס קַיקִילְיוּס קִיפְּרִיַאנוּס (בלטינית: Thaschus Caecilius Cyprianus; נולד סביב שנת 210 – 14 בספטמבר 258) היה וסופר  ממוצא ברברי, שרבות מיצירותיו הלטיניות שרדו. הוא מוכר כקדוש בכנסיות ה וה.
הוא נולד בסביבות תחילת המאה ה-3 בצפון אפריקה, אולי בקרתגו, שם קיבל חינוך קלאסי. זמן קצר לאחר שהמיר את דתו לנצרות, הוא הפך לבישוף בשנת 249. היה דמות שנויה במחלוקת במהלך חייו, כישוריו החזקים כמנהיג הקהילה הדתית, התנהלותו האיתנה בתקופת הכפירה ה והתפרצות מגפת קיפריאנוס (הקרויה על שמו בשל תיאורה). ובסופו של דבר מות קדושים בקרתגו ביסס את המוניטין שלו והוכיח את קדושתו בעיני הכנסייה.
הרטוריקה הלטינית המיומנת שלו הביאה לכך שהוא נחשב לסופר הלטיני הבולט של הנצרות המערבית עד הירונימוס ואוגוסטינוס.
ראשית חייו
קיפריאנוס נולד למשפחה ברברית פגנית עשירה מתישהו בתחילת המאה השלישית. שמו המקורי היה תַּסְקִיוּס; הוא נטל את השם הנוסף קַיקִילְיוּס לזכרו של הכומר שלו הוא היה חייב את המרת דתו לנצרות. לפני שהמיר את דתו, הוא היה חבר מוביל באחווה משפטית בקרתגו, נואם, "טוען בבתי המשפט", ומורה לרטוריקה. לאחר "נעורים מתהוללים", הוטבל קיפריאנוס כשהיה בן שלושים וחמש, סביב שנת 245 לספירה. לאחר טבילתו, הוא נתן חלק מעושרו לעניי קרתגו, כיאה לאדם ממעמדו.
בימים הראשונים לאחר המרת דתו, הוא כתב את ה-Epistola ad Donatum de gratia Dei (בלטינית: "איגרת לדונאטוס על חסד אלוהים") ואת Testimoniorum Libri III (ספר עדות ג') שנצמדו למודלים של טרטוליאנוס, שהשפיע על סגנונו וחשיבתו. קיפריאנוס תיאר את המרה והטבילה שלו במילים הבאות:
בחירה שנויה במחלוקת לבישוף של קרתגו
זמן לא רב לאחר טבילתו הוסמך לדיאקון וזמן קצר לאחר מכן לכומר. מתישהו בין יולי 248 לאפריל 249, הוא נבחר ל, בחירה פופולרית בקרב העניים שזכרו את חסותו כבן מעמד הפרשים מיטיב. עם זאת, עלייתו המהירה בסולם הכהונה לא זכתה לאישורם של בכירי הכמורה בקרתגו, התנגדות שלא נעלמה במהלך כהונתו כבישוף.
זמן לא רב לאחר מכן, הקהילה כולה הועמדה למבחן בלתי רצוי. נוצרים בצפון אפריקה לא סבלו מרדיפות במשך שנים רבות; הכנסייה הייתה בטוחה ונרפית. בתחילת שנת 250 החלה. הקיסר דקיוס הוציא צו, שהטקסט שלו אבד, שבו הורה להקריב קורבנות לאלים ברחבי האימפריה הרומית. יהודים קיבלו פטור ספציפי מדרישה זו. קיפריאנוס בחר להסתתר, במקום להתמודד עם האפשרות שיוצא להורג. בעוד שכמה אנשי דת ראו בהחלטה זו סימן לפחדנות, קיפריאנוס הגן על עצמו באומרו שהוא ברח כדי לא להשאיר את המאמינים ללא רועה במהלך הרדיפה וכי החלטתו להמשיך להנהיג אותם, אם כי מרחוק, הייתה בהתאם לרצון האלוהי. יתר על כן, הוא הצביע על מעשי השליחים וישו עצמו: "ולכן ציווה אלוהים אותנו ברדיפה להסתלק ולברוח, ושניהם לימדו כי צריך לעשות זאת, והוא עצמו עשה זאת. כי כמו שניתן הכתר במחילה על כבוד אלוהים, ואי אפשר לקבלו אלא אם תבוא השעה לקבלו, מי שמציית למשיח מסתלק לזמן מה אינו מתכחש לאמונתו, אלא מחכה לזמן...".
מחלוקת בנושא המומרים
הרדיפה הייתה קשה במיוחד בקרתגו, לפי מקורות הכנסייה. נוצרים רבים התכחשו לדתם ולאחר מכן כונו "" (אלו שנפלו). הרוב קיבלו הצהרות חתומות (libelli) המאשרות שהקריבו קורבנות לאלים הרומיים כדי להימנע מרדיפות או החרמת רכוש. בחלק מהמקרים הנוצרים באמת הקריבו קורבנות, בין אם בעינויים ובין אם בדרך אחרת. קיפריאנוס הגדיר אותם פחדנים במיוחד ודרש מהם ומשאר הלאפסי לעבור חזרה בתשובה פומבית לפני שיתקבלו מחדש לכנסייה.
ממלכת קונגו
ממלכת קונגו הייתה ממלכה פרה-קולוניאלית באפריקה שהוקמה במאה הארבע עשרה והתקיימה עד תחילת המאה העשרים (1914). בשיאה הקיפה הממלכה את השטחים בהם נכללות בימינו המדינות הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואנגולה.
קיפריאנוס
מחלוקת בנושא המומרים
עם זאת, בהיעדרו של קיפריאנוס, חלק מהכמרים התעלמו מרצונותיו בכך שהחזירו את הלאפסי לקהילה עם מעט או ללא תשובה פומבית. חלק מהלאפסי הציגו מסמך חתום שני שהתיימר לשאת את חתימתו של קדוש מעונה או מוודה כלשהו, שלפי ההערכה הייתה לו היוקרה הרוחנית לאשר מחדש נוצרים בודדים. מערכת זו לא הייתה מוגבלת לקרתגו, אלא פעלה בחזית רחבה יותר, בשל אופייה הכריזמטי, היא היוותה בבירור אתגר לסמכות המוסדית בכנסייה, במיוחד לזו של הבישוף. מאות או אפילו אלפי לאפסים התקבלו מחדש בדרך זו בניגוד לרצונם המפורש של קיפריאנוס ורוב אנשי הכמורה הקרתגיים, שהתעקשו על חזרה בתשובה רצינית.
ממלכת קונגו
אנשי הממלכה ומקימיה היו הבקונגו (אנשי קונגו), שהקימו את הממלכה בהנהגתו של וונה, מנהיגם הראשון. שפתם הייתה קיקונגו, ממשפחת שפות הבנטו. הממלכה הייתה מרכז תרבות אזורי והשפיעה בצורה משמעותית על מגוון רחב של עמים. עם בואם של הפורטוגזים לאזור וההשפעה האירופית ההולכת וגוברת, הלכה ואיבדה ממלכת קונגו מכוחה והשפעתה, ועם תחילת המאה ה-20 חדלה להתקיים.
קיפריאנוס
מחלוקת בנושא המומרים
לאחר מכן פרץ קרע בקרתגו, כאשר המפלגה הלקסיסטית, בראשות בעיקר הכוהנים שהתנגדו לבחירתו של קיפריאנוס, ניסתה לחסום צעדים שננקטו על ידו במהלך תקופת היעדרותו. לאחר ארבעה עשר חודשים, חזר קיפריאנוס לדיוקסיה ובמכתבים שהופנו לבישופים צפון אפריקאים האחרים הגן על כך שעזב את תפקידו. לאחר שהוציא מסה, "De lapsis" (על הנופלים), הוא כינס מועצה של בישופים צפון אפריקאים בקרתגו כדי לשקול את הטיפול בלאפסי, ואת הפילוג לכאורה של פליקיסימוס (Felicissimus; 251). קיפריאנוס נקט במסלול ביניים בין חסידיו של נובאטוס מקרתגו, שהיו בעד קבלת פני כולם בתשובה מועטה או ללא תשובה, לבין, שלא לאפשר לאף אחד מאלה שהמירו דתם להתפייס. המועצה בעיקר צידדה בקיפריאנוס וגינתה את פליקיסימוס לאף על פי ששום פעולות שנקטה אותה מועצה לא שרדו.
ממלכת קונגו
ההיסטוריה המוקדמת של ממלכת קונגו וכל הנוגע להקמתה ולהתנהלותה טרם הגעת הפורטוגזים לוטה בערפל. זאת בשל חוסר כמעט מוחלט של מקורות מידע אמינים בנושא וחוסר הסכמה יחסי של המסורות שבעל-פה, מה שמקשה על שחזור מהימן של ההיסטוריה הקדם-קולוניאלית של הממלכה. מסיבה זו, בכל הנוגע להיסטוריה המוקדמת מתבסס ערך זה על המסורת.
קיפריאנוס
מחלוקת בנושא המומרים
הפילוג נמשך כאשר הלקסיסטים בחרו באחד פורטונטוס (Fortunatus) לבישוף מתחרה לקיפריאנוס. במקביל, המפלגה הקפדנית ברומא, שסירבה לפיוס עם כל אחד מהלאפסי, בחרה בנובטיאנוס לבישוף של רומא כמתחרה לאפיפיור קורנליוס. ה גם הבטיחו את בחירתו של אחד בשם מקסימוס (Maximus) לבישוף מתחרה משלהם בקרתגו. כעת מצא את עצמו קיפריאנוס תקוע בין לקסיסטים לקפדנים, אך הקיטוב הדגיש את העמדה הנחרצת אך המתונה שאימץ קיפריאנוס וחיזק את השפעתו על ידי שחיקה של מספר מתנגדיו. יתרה מכך, מסירותו בזמן מגפה גדולה ורעב זכתה לתמיכה עממית נוספת.
ממלכת קונגו
היסטוריה מוקדמת
אנשים דוברי קיקונגו הגיעו לראשונה לאזור לפני כשלושת אלפים שנה, כנראה כחלק מהגירה כללית יותר של עמים ושבטים ממשפחת דוברי הבנטו שהתרחשה באפריקה באותו זמן. בסביבות 400 לפנה"ס למדו אנשים אלה לעבד מתכות, בעיקר פלדה, עופרת ונחושת, והקימו כמה קהילות קטנות בסמוך לנהר קונגו.
קיפריאנוס
מחלוקת בנושא המומרים
קיפריאנוס ניחם את אחיו על ידי כתיבת ה-De mortalitate ("על בני תמותה") שלו וב-De eleemosynis ("על הצדקה") שלו קרא להם לצדקה פעילה כלפי העניים ונתן דוגמה אישית. הוא הגן על הנצרות והנוצרים ב-apologia Ad Demetrianum ("התנצלות לדמטריאנוס"), נגד דמטריוס (Demetrius), והעלה טענות שכנגד לטענות פגאניות שהנוצרים הם הגורם לאסונות הציבוריים.
ממלכת קונגו
היסטוריה מוקדמת
במחצית הראשונה של המאה הארבע עשרה ישבו אנשי הקיקונגו במדינה קטנה שנקראה מפמבה קאסי, דרומה לאזור בו נמצאת כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. בירתה של הממלכה הקטנה ומקום מושבו של השלטון היה נסי קווילו. לפי המסורת, בשנת 1375 התרחבה הממלכה, כאשר המלך נימי א נזימה ושליטה של ממלכת מבטה השכנה נסאקו לאו, כרתו ברית לאיחוד הממלכות.
קיפריאנוס
רדיפות בתקופת הקיסר ולריאנוס
בשלהי שנת 256 פרצה רדיפה חדשה של הנוצרים תחת הקיסר ולריאנוס, והאפיפיור סיקסטוס השני הוצא להורג ברומא.
ממלכת קונגו
היסטוריה מוקדמת
בסופה של המאה הארבע עשרה היגרה קבוצה של בקונגו בהנהגת המלך נימי א לוקני, שכונה בתואר "מניקונגו" (תואר שהוענק מאז לכל מלכי קונגו), לאזור שבו צפון אנגולה של היום, בדרומו של נהר קונגו. הקבוצה השתלטה על שבטי מבונדו המקומיים, והכניעה את ממלכת מוונה קאבונגה (נקראת גם מוונה מפאנגאלה). בשנת 1400 לערך ייסדה קבוצה זו, בהנהגת מקימה של קונגו נימי א לוקני, מספר ערים והעבירה את עיר הבירה של הממלכה מנסי קווילו לאחת הערים בממלכת מוונה הכבושה. בנוסף, היא שינתה את שמה ל"מבנזה קונגו".
קיפריאנוס
רדיפות בתקופת הקיסר ולריאנוס
באפריקה הכין קיפריאנוס את עמו לצו הרדיפה הצפוי על ידי De exhortatione martyrii ("על תוכחת קדושים מעונים") שלו ונתן דוגמה כשהובא בפני הפרוקונסול הרומי (30 באוגוסט 257). הוא סירב להקריב קורבנות לאלים הפגאנים והכריז בתקיפות על אמונתו בישו כמשיח.
ממלכת קונגו
היסטוריה מוקדמת
על שהתרחש בממלכת קונגו מאז מותו של נימי א לוקני ועד שהגיעו הפורטוגזים לאזור, אין כמעט שום מידע, לא מהמסורת ולא ממקורות היסטוריים. הדבר היחיד שידוע, ואף זה לא בוודאות, הוא שבפרק זמן זה שלטו באזור ארבעה מלכים, אך לא ידוע עליהם דבר.
הר אידה (טורקיה)
הר אידה (בטורקית: Kazdağı; תרגום מילולי: הר האווזים) הוא הר בצפון-מערב טורקיה. ההר נמצא כ-20 קילומטרים דרומית-מזרחית מחורבות העיר העתיקה טרויה, בסמוך לחופי מפרץ אדרמיט.
קיפריאנוס
רדיפות בתקופת הקיסר ולריאנוס
הפרוקונסול גירש אותו לקורוביס, כיום בתוניסיה, שם, ניחם כמיטב יכולתו את עדרו ואת הכוהנים שגורשו. בחזון, הוא האמין שהוא ראה את גורלו המתקרב. כשחלפה שנה, הוא נקרא חזרה לקרתגו והוחזק כמעט כאסיר בווילה שלו בציפייה לצעדים חמורים לאחר שהגיע צו קיסרי חדש ומחמיר יותר, שסופרים נוצרים טענו לאחר מכן שדרש להוציא להורג את כל אנשי הדת הנוצרים.
ממלכת קונגו
הגעת הפורטוגזים
בשנת 1483 עשה מגלה הארצות דיוגו קאו עשה את דרכו מגאנה לשפך הנהר של קונגו. בכך היה לא רק הפורטוגלי הראשון, אלא אף האירופאי הראשון, שכף רגלו דרכה במקום אי פעם (בנושא זה, ראו עידן התגליות האירופי). מן ההיתקלות הראשונה שלו עם אנשי שבט הסויו, הבין קאו שהוא נמצא בשוליה של אימפריה. לאחר שנתיים ביקר במבנזה קונגו והחל את המסחר בין הפורטוגלים לאנשי הבקונגו. מלך קונגו, נזינגה קוו, גילה עניין רב בזרים החדשים, וכאשר דיוגו קאו הפליג בחזרה לפורטוגל התלוו אליו כמה שליחים מטעם המניקונגו במטרה לצפות ולדווח עם שובם. השליחים אכן חזרו ב-1491 מלווים במיסיונרים פורטוגלים ובחיילים אשר הציגו מגוון סחורות אירופאיות. נזינגה קוו התרשם עמוקות וכבר באותה שנה התנצר יחד עם בנו נזינגה מבמבה (שלאחר מכן שינה את שמו לאפונסו הראשון).
קיפריאנוס
רדיפות בתקופת הקיסר ולריאנוס
ב-13 בספטמבר 258 נכלא קיפריאנוס בהוראת הפרוקונסול החדש, גלריוס מקסימוס (Galerius Maximus). החקירה הפומבית של קיפריאנוס על ידי גלריוס מקסימוס, ב-14 בספטמבר 258, נשמרה:
ממלכת קונגו
הגעת הפורטוגזים
בעקבות המפגש שלו ושל אביו עם הפורטוגלים, הפך אפונסו לחסיד נלהב של התרבות האירופית, וכאשר עלה לשלטון לאחר מות אביו דאג לעשות צעדים נוספים כדי לחזק את הקשר בין שתי הממלכות. למשל, אימוץ מנהגיו של בית המלוכה הפורטוגלי על ידיו ועל ידי אליטת הבקונגו, פתיחת שערי הממלכה ליבוא מוצרים מאירופה ומהאמריקות ואפילו שליחת בנו הנריקה להתחנך בפורטוגל. אפונסו האמין שבזכות יחסיו עם אירופה ואימוץ תרבותה הוא יקדם ויחזק את ממלכתו, אולם המציאות הוכיחה אחרת. אף על פי שצעדים אלה השפיעו פחות על אזורי הפנים של הממלכה, הרי שבאופן כללי אימוץ תרבותה של אירופה, כמו גם הסחורות שהביאה, גרמו למחלוקות וסכסוכים פנימיים, שבסופו של דבר גרמו להתפוררות הממלכה. יותר מכך, הרעב הבלתי מתכלה של הפורטוגלים לעבדים החליש את כוחו ומעמדו של אפונסו בקרב נתיניו. בשנת 1526 שלח אפונסו איגרת בהולה למלך פורטוגל ז'ואו השלישי ובה ביקש ממנו להשליט סדר בנתיניו. מכתבים אלה זכו להתעלמות מצד ז'ואו.
הר אידה (טורקיה)
גובה ההר הוא 1,774 מטר מעל גובה פני הים. ההר הוא פארק לאומי בטורקיה.
בעבר ההר היה מוקדש לאלה קיבלי, ולכן כונתה על ידי הרומאים Idaea Mater, על שם ההר. על הר זה, לפי האגדה, חוברו ספרי הסיבילות. המיתולוגיה היוונית מספרת כי על הר אידה התקיים 'משפט פאריס', שחרץ את גורלה של טרויה. על פי אגדה זו, הכעס של הרה שלא נבחרה על ידי פאריס כאלה היפה ביותר מכולן היה העילה האמיתית למלחמה.
קיפריאנוס
רדיפות בתקופת הקיסר ולריאנוס
ההוצאה להורג בוצעה מיד במקום פתוח ליד העיר. המון עצום עקב אחרי קיפריאנוס בדרכו האחרונה. הוא הסיר את בגדיו ללא סיוע, כרע ברך והתפלל. לאחר שכיסה את עיניו, הוא נערף בחרב. הגופה נקברה על ידי נוצרים בסמוך למקום ההוצאה להורג.
ממלכת קונגו
הגעת הפורטוגזים
בעקבות המצב ביקש אלוורו הראשון עזרה מהמושל של סאו טומה שנענה לבקשתו. בעזרת הסיוע הדף אלוורו את המורדים וכבש מחדש את האזור עד אמצע שנת 1570.
הר אידה (טורקיה)
במהלך מסע כיבושיו של חשיארש הראשון, היה ההר אחד ממוקדי העצירה של המחנה הפרסי.
קיפריאנוס
רדיפות בתקופת הקיסר ולריאנוס
מות הקדושים של קיפריאנוס גרר מות הקדושים של שמונה מתלמידיו בקרתגו.
ממלכת קונגו
הגעת הפורטוגזים
בחסות שלטונם של אלוורו הראשון ויורשו אלוורו השני ידעה הממלכה תקופה של שקט יחסי. אלוורו הראשון והשני אפילו הצליחו לחזק את שליטתם במעט ולהגן על ממלכתם מפני חדירה פורטוגזית. דבר שהצליח בעיקר הודות לעובדה שתשומת הלב הפורטוגזית הייתה מרוכזת באותו זמן בעיקר באזורים שמדרום לקונגו, אך אחרי מותו של אלוורו השני ב-1614 התעוררו מחלוקות בנוגע לבעלות על ארצות מסוימות בין ממלכת קונגו למושל הפורטוגזי של אנגולה. מחלוקת זו נוצרה כיוון שהמושל הפורטוגזי החדש של אנגולה, לואיס מנדס דה ואסקונסלוס, השתמש בשכירי חרב אפריקנים אשר נקראו אימבנגאלה כדי להתחיל מלחמה עם נדונגו (ממלכה אפריקנית שהייתה עצמאית לפני בואם של האירופים), כדי לבזוז פרובינציות מסוימות של ממלכת קונגו וכדי לעשוק לחלוטין וללכוד עבדים מלואנדה. אך סכסוך זה לא הסתיים גם כאשר התחלף המושל.
קיפריאנוס
כתביו
לעיתים טועים בין קיפריאנוס מקרתגו לבין, לכאורה קוסם לפני המרתו. מספר גרימוארים (ספרי כשפים), כגון Libellus Magicus ("ספר הקסמים"), מיוחסים אפוא בטעות לקיפריאנוס מקרתגו.
סקרמנטים
קיפריאנוס האמין בטבילת תינוקות ובאוכריסטיה לתינוקות. אולם קיפריאנוס דיבר נגד היעילות של הטבילה שנעשתה על ידי כופרים והתעקש על הטבלתם מחדש, והוא האמין שלא ניתן לקדש את האוכריסטיה כראוי מחוץ לכנסייה.
קיפריאנוס היה מראשוני אבות הכנסייה שהביעו בצורה ברורה וחד משמעית את דוקטרינת התחדשות הטבילה ("הרעיון שהישועה מתרחשת בטבילת מים ובאמצעות טבילה מנוהלת כהלכה"): "בעוד הוא ייחס את כל האנרגיה ההצלה לחסדי האל, הוא ראה ב'אגן הטבילה חיסכון במים' הכלי של אלוהים שגורם לאדם 'להיוולד מחדש', לקבל חיים חדשים ולדחות את מה שהיה קודם. 'מי הלידה החדש' החיו אותו לחיים חדשים על ידי רוח של קדושה הפועלת דרכו".
הר אידה (טורקיה)
ייתכן ושם ההר נובע משמו של הגבוה בהרי כרתים הר אידה.
ממלכת קונגו
הגעת הפורטוגזים
לאחר מותו של מלך קונגו אלוורו השלישי שלח המושל החדש קאו קורייאה דה סוסה את האימבנגאלה לתקוף את דרום קונגו. הסיבה לפעולה זו, כך טען קאו קורייאה דה סוסה, הייתה זכותו לבחור את המלך הבא של קונגו. קאו קורייאה דה סוסה המשיך את המתקפה כאשר שלח את אנשיו לתקוף את קאסאנזה משם המשיך לנאמבו א נגונגו ולאחר מכן התקדם למבמבה. הקרב שם ידוע כיום כקרב על מבומבי. אך רצף הצלחותיו של קורייאה דה סוסה נקטע כאן כיוון שמלך קונגו החדש פדרו השני שלח את הצבא הראשי של קונגו בצירוף כוחות מפרובניציית סויו כדי לעצור את הפולשים ואכן קוריאה דה סוסה וכוחותיו הפורטוגזים הובסו. דבר ששם קץ לסכסוך בין פרובינציית אנגולה וממלכת קונגו.
קיפריאנוס
הכנסייה
קיפריאנוס האמין שניתן להתקבל מחדש לכנסייה לאחר החזרה בתשובה והוא התנגד ל.
ממלכת קונגו
הגעת הפורטוגזים
למרות ניצחונה המוחלט של קונגו במלחמה לא שכח המלך פדרו השני את פעולותיהם של הפורטוגזים. בתור נקמה ולמען עתיד בטוח לממלכתו החליט פדרו השני לסלק את הפורטוגזים אחת ולתמיד מהאזור. למטרה זו הציע פדרו השני ברית למעצמה אירופית אחרת שעד כה לא הייתה מעורבת בנעשה במדינות אלה של אפריקה, הולנד, אשר הסכימה.
קיפריאנוס
הכנסייה
קיפריאנוס האמין שכל בישוף תופס את כסאו של פטרוס, אך הבישוף של הדיוקסיה של פטרוס (רומא) הוא היורש הישיר של פטרוס. קיפריאנוס האמין שכל השליחים שווים ושכל הבישופים הלכו היוו המשך רציף של השליחים.
ממלכת קונגו
הפלישה ההולנדית ויחסי קונגו-הולנד
הצעת הברית להולנד הייתה כזו: המלך פדרו השני הציע לצרף את צבא קונגו לצי ההולנדי ולערוך מתקפה גדולה על אנגולה, בתמורה לעזרה זו הבטיח פדרו שישלם להולנדים בסכומים גדולים של כסף זהב ושנהב, ההולנדים הסכימו וב-1624 הגיע הצי ההולנדי ללואנדה תחת פיקודו של האדמירל הידוע פיית פייטרסזון היין (או בקיצור פיית היין) כדי להתחיל את המתקפה משם. אך תוכנית זו לא בוצעה בסופו של דבר שכן פדרו השני מת בטרם תוכנית זו יצאה לפועל. בנו הנבחר של פדרו גרסיה מוומבה א נקאנגה (או גרסיה הראשון) החזיק בדעות יותר מתונות כלפי הפורטוגזים וסירב לשתף פעולה עם ההולנדים בטענה שכקתולי הוא לא יוכל לשתף פעולה עם לא קתולים.
קיפריאנוס
נושאים אחרים
קיפריאנוס היה. אוגוסטינוס טען כי קיפריאנוס לימד את. קיפריאנוס טען שכל יום בספר בראשית מורכב מ-1000 שנים.
ממלכת קונגו
הפלישה ההולנדית ויחסי קונגו-הולנד
התגובה ההולנדית לא איחרה לבוא, ב-1641 פלשו ההולנדים לאנגולה לבד ושוב הציעו לקונגו ברית. בתגובה המלך גרסיה שלח כוח לדרום קונגו כדי לסייע בהתקפה על המחנה הפורטוגזי באנגולה. להולנדים היו בני ברית נוספים בדמות מלכת נדונגו נג'ינגה מבנדה אך לאחר שכוחה הובס על ידי הפורטוגזים ההולנדים התחייבו בפניה ובפני גרסיה לסייע יותר. ממלכת קונגו סייעה גם בקרב של קומבי אשר התרחש ב-1647 שבו ההולנדים וממלכת נדונגו הביסו את הפורטוגזים לאחר שההולנדים פלשו לאנגולה וכבשו את לואנדה. ממלכת קונגו מיד כרתה ברית רשמית איתם והבטיחה להם סיוע צבאי בשעות הצורך. אך בניגוד לבני בריתם נדונגו וקונגו מטרתם העיקרית של ההולנדים לא הייתה לסלק את הפורטוגזים מאנגולה אלא לנצל את האזור מסחרית.
מהצד השני של הברית ההולנדים סיפקו לקונגו סיוע צבאי תמורת עבדים. דוגמה לסיוע זה אפשר לראות בדיכויו של מרד נסאלה, מרד שנעשה על ידי אנשי המחוז הדרומי של פרובינציית דמבוס. ההולנדים שלחו כוח צבאי על מנת לעזור לגרסיה השני לדכא את המרד. פעולה זו חיזקה את הברית ההולנדית-קונגואית.
הברית בין שתי המדינות המשיכה לגדול מפאת אויב משותף, הפורטוגלים. שתי המדינות ובמיוחד ההולנדים המשיכו לתקוף ללא הפסקה את מעוזי הפורטוגלים באפריקה. ב-1643 הכוחות המשותפים של אנשי בקונגו נאמנים לגרסיה השני ושל ההולנדים תקפו מעוזים פורטוגליים על נהר הבנגו והכריחו את הפורטוגלים לסגת ממעוזיהם במוקסימה ומאסאנאגנו אשר שוכנים על נהר הקוונזה. לאחר הניצחון, כיבוש אנגולה הפסיק לעניין את ההולנדים, אשר תשומת לבם עברה למושבות הפורטוגזים בברזיל. ההולנדים רצו לחסוך בהוצאות מלחמה מיותרות ולהרוויח במקום זאת ממשלוחים ימיים של סחורות מאנגולה לקולוניות האחרות שלהם. מסיבה זו, למרות תבוסתם של הפורטוגזים הרשו להם ההולנדים להישאר באזור, למגינת לבו של גרסיה השני שראה את הפורטוגזים וההולנדים חותמים על הסכם שלום.
קיפריאנוס
פולחן קדושים
טוענים שקרל הגדול העביר את עצמותיו של קיפריאנוס לצרפת; וליון, ארל, ונציה, קומפיין ורונאי בפלנדריה, כולן טענו שיש ברשותם חלק משרידיו של המרטיר.
הכנסייה הקתולית חוגגת את יום החג שלו יחד עם זה של חברו הטוב האפיפיור קורנליוס הקדוש ב-16 בספטמבר, ובימי הביניים הקתולים נהגו להתפלל תפילה מיוחדת ביום מותו, 14 בספטמבר. הכנסייה האורתודוקסית המזרחית מנציחה אותו ב-31 באוגוסט. הלותרנים מנציחים אותו כעת ב-16 בספטמבר, בעוד שהאנגליקנים חוגגים את חגו בדרך כלל ב-13 בספטמבר (למשל הכנסייה האנגליקנית של אוסטרליה) או ב-15 בספטמבר.
ממלכת קונגו
מלחמת קונגו בסויו
שבט הסויו ובמיוחד מנהיגיו היו ידועים כלוחמים נועזים מטעם בית נסונדי ולאחר מכן מטעם בית קינלאזה. אחד ממנהיגי הסויו, פאולו סייע לבית קינלאזה להשתלט על שבט הסויו. אך פאולו נפטר בערך בזמן שבו גרסיה עלה למלוך על קונגו ב-1641. ב-1641 לאחר מותו של פאולו מנהיג מורד בשם דניאל דה סילוה נצר לבית קווילו השתלט על מחוז הסויו כמנהיג החדש של השבט ושל בית קינלאזה. הוא טען שלסויו יש זכות לבחור את מנהיגיהם בעצמם. גרסיה סירב לקבל טענה זו והכריז מלחמה על המורדים.
על הכוחות שנשלחו לדכא את המרד פיקד בנו של גרסיה אפונסו. אך המבצע היה כישלון צורב כיוון שצבא קונגו לא הצליח לחדור את הביצורים של סויו. בנוסף אפונסו נפל בשבי מה שהכריח את גרסיה לנהל משא ומתן משפיל מבחינתו עם דניאל. המתווכים במשא ומתן היו מסיונרים ממסדר קפוצ'ין. ב-1646 גרסיה ניסה שנית להכניע את הסויו אך נכשל שוב.
שובם של הפורטוגזים
כיוון שהיה עסוק בניהול מלחמה כנגד הסויו לא היה גרסיה יכול לסייע להולנדים במלחמתם בפורטוגזים, שבינתיים אילצו את הראשונים לסגת מאנגולה בעוד המושל הפורטוגזי החדש סלוודור דה סה דרש מקונגו להעביר את השליטה על לואנדה (שהייתה ידועה כמקור הכסף, ההספקה, וקונכיות הנזימבו של קונגו) לפורטוגזים. על אף שקונגו מעולם לא חתמה על הסכם שכזה עברה השליטה בפועל לידי הפורטוגזים. בנוסף, היו הפורטוגזים מעוניינים להשתלט על מבווילה, מדינת חסות קטנה של קונגו שחתמה על הסכם חסות גם עם פורטוגל ב-1619. על אף שהפורטוגזים ניסו לכבוש אותה לעיתים קרובות, מדינת מבווילה נשארה מבחינה מעשית תחת שלטונה של קונגו.
מלחמת האזרחים של קונגו
לאחר מותו של גרסיה השני עלה מלך חדש, אנטוניו הראשון, שפתח במלחמה עקובה מדם בינו ובין הפורטוגזים. מלחמה על שליטה במבווילה שנודעה כקרב על מבווילה ושבה הוא, שריו, ואנשי חצרו חוסלו על ידי הפורטוגזים. לאחר תבוסה זו לא נמצא יורש לאנטוניו הראשון ושני הבתים קינלאזה וקימפאנזו חילקו את המדינה ביניהם. בתקופה זו של היחלשות השלטון המלוכני בקונגו והתחזקות הסויו רשויות השלטון פנו ללואנדה על מנת לבקש עזרה. מכיוון שהסויו עשו ככל העולה על רוחם בקונגו ביקשו הרשויות מלואנדה לתקוף את שבט הסויו. אך היו אלה דווקא הפורטוגזים שתקפו את שבט הסויו ב-18 באוקטובר 1670 בקרב הידוע בשם הקרב על קיטומבו שבו הפסידו הפורטוגזים. אך דווקא הודות לקרב זה קונגו נשארה עצמאית. אבל מבחינת הפורטוגזים התבוסה הייתה כה משפילה שהיא גרמה להם לסגת עם כוחותיהם מאזור ההשפעה של קונגו לתקופה שתימשך עד סוף המאה ה-19.
בינתיים האיבה גברה בין שני הבתים שנלחמו על הירושה עד כדי כך שהחברים בהם שרפו את בירתם שלהם. ובמקביל האוכלוסייה הצטמצמה באזורים הקרובים לבירה והתפזרה להרים וליערות בשליטת הבתים היריבים. ידוע מאותה תקופה על שתי מנהיגות יריבות, אחת היא היורשת לבית קימפאנזו, ד סוזנה דה נוברגה שקיבלה מקלט באזור מבולה או למבה, והשנייה היא ד אנה אפונסו דה לאאו שריכזה את כוחותיה בנהר מבידיזי שבאזור נקונדו. ידוע שד אנה אפונסו פקדה על קרוביה להשיב את הממלכה תחת חסותם אפילו שרצונה היה לפייס בין הסיעות הלוחמות.
במקביל סוחרי עבדים צרפתים, פורטוגלים, הולנדים ואנגלים ניצלו את חוסר הסדר שסרר בקונגו כדי ללכוד עבדים כאשר העבדים הלכודים נלקחו לאזור צפונית ללואנגו, שסוחריה היו ידועים בשם "מובירס". המובירס היו מובילים את העבדים בשני נתיבים, או לאנגליה והולנד או לברזיל. בפנים המדינה הסויו (שהעניקו לעצמם את התואר "נסיכים דגולים") המשיכו לחולל שמות, והנזק מהתקפותיהם סיים את תור הזהב של קונגו.
התאוששות
מלחמת האזרחים המשיכה ב-30 השנים הבאות, כאשר הקרבות העיקריים מתרחשים באזור מבולה (הידוע גם בתור למבה) והבירה סאו טומה הרוסה. אך ב-1704 מנהיג אחד הפלגים, פדרו הרביעי נוסאמו א מוומבה נפגש עם אישה מסתורית בשם קימפה וויטה, שהייתה ידועה גם כדונה ביאטריז. אותה אישה טענה שהיא נשלטת על ידי רוחו של אנטוניוס הקדוש והציעה לפדרו עזרה באיחוד המדינה, הצעתה נענתה בשלילה. לאחר שהאחרון דחה את הצעתה פנתה קימפה למנהיג הבית היריב נזוזי א נטמבה שכינה את עצמו קאו השלישי. אך לאחר שגם הוא דחה את הצעתה פנתה קימפה וויטה לבירה ההרוסה וייסדה שם תנועת מאמינים תחת הנהגתה שמנתה אלפים. התנועה איחדה את הממלכה באופן לא רשמי. כביכול תחת הדרכתו של אנטוניוס הקדוש. לאחר צעדים אלה הכריזה ביאטריז שמריה, פרנסיס הקדוש ואפילו ישו היו שם נוסף לקונגו שנסונדי הייתה בית לחם המקורית וסאו סלוודור הייתה ירושלים המקורית. פדרו הרביעי מצדו מיהר לדכא את המרד, במיוחד לאחר שביאטריז נכנסה להריון (כי הוא פחד שיהיה לה ממשיך), לכד אותה פדרו, ערך לה משפט מהיר שבו הואשמה בהיותה מכשפה וכופרת ושרף אותה על המוקד.
לאחר מותה על מנת למנוע מרידות בעתיד כבש פדרו הרביעי מחדש את הבירה ואיחד את המדינה.
אף על פי שלא קיבל תמיכה רבה פדרו הרביעי חילק את השלטון ב-1716 בין שני הבתים היריבים קינלאזה וקימפנזו וכך השיב למדינה שקט שלא נראה בקונגו כבר 61 שנה. גם התנועה של דונה ביאטריז לקחה חלק חשוב בהשבת השלום על כנו שכן אפילו שפדרו הרביעי חיסל את מנהיגתם הוא נתן להם חלק בשלטון.
שקיעתה של ממלכת קונגו
עם בואה של המאה השמונה עשרה גדלה במדינה האמונה שממלכת קונגו היא למעשה חלק בלתי נפרד מהעולם הנוצרי ושהיא חיונית להיסטוריה שלו על אמונה זו מעידים צלבים שנוצרו בתקופה אשר מתארים את ישו כאפריקני וגם סיפור לפיו הקתדרלה ההרוסה למחצה של סאו סלוודור (שבמקור נבנתה על ידי מסדר הישועים) נבנתה בנס על ידי מלאכים, מה שהעניק לה בפי המקומיים את שם החיבה "נקולומבימבי". לאחר מותו של פדרו הרביעי ב-1718 עלה לשלטון מנואל השני. בשנות שלטונו שבט הסויו המרדן היה למעשה עצמאי למחצה, נסונדי ואזור הצפון השיגו גם הם עצמאות למחצה הגם שמבחינה רשמית היו תחת שלטונו של בית קימפנזו ואפילו במחוזותיה הנותרים של ממלכת קונגו התרחשו מאבקים מפעם לפעם.
סדרת מלחמות אזוריות לאורך תקופה זו מטלטלת את הדמוגרפיה המקומית. על פי מפקד אוכלוסין מסוף המאה ה-18 כמות הגברים המקומית הייתה מחצית מכמות הנשים.
בסופו של דבר המאבקים הובילו לפיצולה מחדש של קונגו כאשר ב-1764 אלוורו האחד עשר מבית קינלאזה הביס את יריבו פדרו החמישי ולקח את מושכות השלטון אך כתבים באותה תקופה מזכירים גם בית מלוכה עצמאי באזור סמבו שסירב להכיר באלוורו האחד עשר בשל ההפיכה שביצע. יותר מאוחר ב-1780 עוצר בחצרו של חוזה הראשון החל במרד נגד אדונו אך חוזה ניצח בסופו של דבר בעימות המכריע שנערך בסאו סלוודור ב-1781. על מנת להעניש את יריבו המובס שלל ממנו חוזה קבורה נוצרית. היה ברור לכל שאפילו שחוזה ניצח הניצחון היה חסר משמעות שכן המחוזות למבה ומאטארי היו תחת שלטונו של בית קינלאזה היריב. היה גם בית מלוכה נוסף ששלט באזורים הסמוכים להר קיבאנגו במשך כל המאה השמונה עשרה. שמו של הבית היה אגואה רוסאדה וחבריו טענו שהם צאצאים לשני הבתים קימפאנזו וקינלאזה.
שלטונו של חוזה הסתיים ב-1785 ובמקומו עלה לשלטון אפונסו החמישי. אך שלטונו של זה היה קצר והסתיים במוות, כנראה מהרעלה, שוב פרץ מאבק על השלטון אשר הסתיים בהכתרתו של אנריקו הראשון ב-1794. מכיוון שאנריקו לא השתייך בבירור לאחת מהסיעות הלוחמות הכריזו גרסיה החמישי ואנדרו השני (שהדיח את גרסיה החמישי) על עצמם כמלכים ושוב חילקו את הארץ.
שלטונו של אנדרו השני נקטע ב-1842 לאחר שאציל קרוב משפחה מהדרום בשם אנריקו השני הדיח אותו מכס המלוכה. אך האחרון לא ויתר וברח עם נאמניו לכפר קטן בשם מבנזה מפוטו ליד סאו סלוודור משם המשיך לשלוט על נתיניו הנותרים. שלא כמו אנדרו, אנריקה השני שלט בקונגו עד מותו, שלטון שנמשך מ-1842 עד 1857.
ב-1839 תחת לחץ אנגלי הסכימה ממשלת פורטוגל להפסיק את סחר העבדים שפגע באפריקה בכלל ובמרכז אפריקה בפרט. את סחר בבני אדם שהופסק החליף הסחר במוצרים כמו שעווה, גומי, שנהב ובוטנים שנמצאו באפריקה בשפע. השינוי היה מהפכני מהסיבה שלפני כן סחר העבדים והסחר בכלל נוהל על ידי השלטונות הזרים והמקומיים כאחד או האצולה. במסחר החדש לעומת זאת, כולם יכלו להשתתף. לתופעה היו שתי השלכות: האחת היא שהרבה אנשים הפכו לסוחרים וייצאו את סחורותיהם דרך הנמלים. ההשלכה השנייה הייתה גידול בבניה הפרטית והבנייה בכלל באפריקה ללא קשר למעמד האנשים.
בתקופה הזאת הופיעו ארגונים סמליים בלבד בשם מאקאנדה כחלק מהשינויים החברתיים של התקופה. המאקאנדה שהיו פשוטי עם הקימו שורה של כפרים שהיו קשורים זה לזה באמצעות קשרי משפחה דמיוניים לאורך נתיבי הסחר. בקרב תושבי קונגו ובמיוחד בקרב ארגוני המאקאנדה החלו להתפשט אגדות וסיפורים שונים המתארים בצורה דמיונית את ייסודה של ממלכת קונגו. חלק מהאגדות תיארו את מקורה של הממלכה בימים שבהם אפונסו הראשון פיזר את השבטים השונים וגרם לנדידתם מארצם המקורית לכפרים שבהם הם חיו. בהרבה כפרים הסיפורים על נדידות השבטים באו במקום ההיסטוריה האמיתית של הממלכה, מה שהעיד על הקצב המהיר שבו ממלכת קונגו התפוררה.
אנריקה השני היה הלכה למעשה המלך האחרון ששלט בממלכת קונגו בשלמותה. לאחר מותו התפלגה הממלכה לאינספור שבטים ומשפחות אצולה שהקימו כל אחד ממלכות זעירות ששרדו זמן קצר ביותר. היו מלכים שהמשיכו לשאת את התואר מאניקונגו אך האחרון הפך לסמלי בלבד בלי כוח ממשי מאחוריו. במקביל סייעה להתפוררות של ממלכת קונגו העובדה שמעצמות אירופיות תמרנו את השבטים השונים לתועלתם כאשר כל מעצמה תמכה בשבט כזה או אחר. לאחר ועידת ברלין שהתרחשה בשנים 1884–1885 חולקה מרכז אפריקה בין האירופים, ובכך מחקה את מה שנשאר מקונגו העצמאית. לפי ההסכם חלק גדול מקונגו נמסר לידי שלטון הפורטוגזים, אך לאחר מרד בפורטוגזים ובמלך הבובה שהם המליכו, נמחק שמה של ממלכת קונגו אפילו כממלכה סמלית ובכך בא הסוף על ממלכת קונגו.
מבנה פוליטי ואוכלוסייתי
מקורה של השיטה הפוליטית בממלכת קונגו נמצא בראשית הממלכה בהסדר בין ממלכת מבטה וממלכת מפמבה קאסי. מכיוון שאחת ממטרותיו של ההסדר היה להגן רשמית בחוק על מעמדם של בניו של נימי א נזימה כיורשים, הובטח השלטון לאחיינו של נימי א לוקני במקום לבנו. לאחר מכן, לפי ההסדר, יועבר השלטון לאחיין שני בדרגה ורק אחריו יעלה לשלטון בנו של נימי א לוקני.
ידוע שבמאה ה-16 הייתה למאניקונגו זכות למנות או לפטר את מושלי המחוזות הכבושים או לקבל ולדחות כראות עיניו מועמדים שהוצעו למשרת המושל על ידי מלכים ממחוזות שהצטרפו לממלכה בהתנדבות. חשוב לציין שהמלך נתן לעיתים קרובות את משרת מושל המחוז לקרוביו או לחבריו וכתוצאה מכך שליטי הממלכות שנכבשו או הצטרפו מרצון לממלכת קונגו איבדו את כוחם ולבסוף ממלכותיהם נבלעו בממלכת קונגו.
צבאה של ממלכת קונגו
החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-17, מ-1600 ואילך, מלחמות אזרחים פנימיות החליפו את העימותים הבין מדינתיים באזור. מסיבה זו הוציאה ממשלת קונגו צווים הקוראים לכל האוכלוסייה להתגייס ללא הבדל גילאים. אולם בפועל רק מספר קטן של אזרחים התגייס. לעומת זאת בין אילו שכן התגייסו רבים לא אחזו בנשק אלא בהספקה בשביל הלוחמים. חשוב לציין שבין האוכלוסייה ששירתה בצבא היו גם קרוב לכמה אלפי נשים, על אף זאת, לצבא קונגו הייתה בעיה בתכנון וביצוע שבסופו של דבר הגבילו את גודלו ופגמו ביכולתו לנהל מלחמה למשך תקופות ארוכות.
ידוע שצבא קונגו עשה "בדק בית" פעם בשנה בחג שנקרא יום ג'יימס הקדוש.
לאחר הגעת הפורטוגזים נוספו לצבא קונגו כלי נשק חדשים כגון רובי המוסקט שלא כל-כך הרשימו את תושבי קונגו ובמיוחד את המאניקונגו אפונסו שהתלונן בפני הפורטוגזים על חוסר יעילותם של הרובים. למרות זאת עד שנת 1580 יחידות רובאים בצבא קונגו (שרובם היו בני תערובת של פורטוגזים ובני קונגו) היו דבר שבשגרה, בעיקר בבירה. ככל שתפקידם של הרובאים הפך לחשוב יותר כך גם גדל המוניטין שלהם, ובקרב על מבווילה שירתו 360 רובאים שהפנו את נשקם של הפורטוגזים כנגדם.
יהודה (חבל ארץ)
חבל יהודה הוא אזור היסטורי הנמצא במרכז ארץ ישראל, חלקו נכלל בתחומי יהודה ושומרון. האזורים סביבו הם: השומרון מצפון, בקעת הירדן במזרח, הנגב בדרום ומישור החוף הדרומי במערב. ערים עיקריות בחבל ארץ זה: ירושלים, חברון, בית לחם, בית שמש, מעלה אדומים, ביתר וערד. האזור מאוכלס כיום ביהודים ובערבים.
על פי המקרא, נחלת שבט יהודה התפתחה לממלכת יהודה, שכללה גם את שבט בנימין ואת נחלתם. יש להבדיל בין ממלכת יהודה, שגבולותיה הצפוניים נעו עם השנים אך הקבילו פחות או יותר לגבול נחלת בנימין (קו יריחו-בית אל-בית חורון), לבין חבל הארץ יהודה, שגבולותיו נקבעים לפי טופוגרפיה או אופי החי והצומח ולכן רבות הדעות בקשר למיקומם.
מבחינה טופוגרפית, נהוג להעביר את קו הגבול בין יהודה לבין השומרון בקו ואדי עוג'א, רמת חצור (המגיעה בפסגתה לגובה 1,016 מ') ונחל שילה. מצפון לקו זה, האזור נמוך יותר ונעשה יותר מבותר, כחלק מכל הרכס המערבי של ארץ ישראל. לפי החי והצומח יש לגבולות יהודה שלל אפשרויות, שהצפוניות שבהן מגיעות ליישוב רחלים.
ארץ יהודה היא הארץ האתנית של היהודים, ומכאן מגיע שמם.
אטימולוגיה
על פי המסורת האפונימית שבמקרא, חבל יהודה נקרא על שם מתיישביו בני שבט יהודה, המתייחסים על יהודה בן יעקב. גיזרון השם איננו ברור, וחלק מהחוקרים סבורים שמעיקרו אין הוא אלא לחבל הארץ שסביבו צמחה ברבות הימים ממלכת יהודה. עם אלה נמנה אדוארד ליפינסקי, שהציע שמשמעותו הראשונית של הצירוף "ארץ יהודה" הייתה "חבל ארץ מבותר", כשהמילה "יהודה" היא מעיקרה תואר השם, צורת הנקבה של התואר המשוער *יָהוּד, צורת בינוני פעול הגזורה מהשורש השמי וה"ד שעניינו גיא, בתרון.
גאוגרפיה
אזור יהודה מחולק לתת-אזורים גאוגרפיים בצורת 'רצועות אורך' מצפון לדרום. ה'רצועה' המערבית היא שפלת יהודה המאופיינת בגבעות נמוכות ועמקים. טרם הקמת המדינה נחשב גם אזור החוף כחלק מאזור יהודה (לכן היישובים היהודיים שהוקמו שם כונו "מושבות יהודה"). הרצועה המרכזית היא הרי יהודה, שעולה מהשפֵלה בתלילות (יחסית לשומרון שצפון לו) - לשם השוואה: הירידה מחלחול לחראס ונובא, לעומת הירידה בשומרון מאריאל לראש העין. הרי יהודה מהווים חלק מהרכס המרכזי של עבר הירדן המערבי. חלקו המזרחי, בין קו מעלה אדומים - בני נעים - כרמל, ממזרח לפרשת המים לבין בקעת הירדן וים המלח הוא מדברי ונקרא מדבר יהודה. אזור הרי יהודה עצמו מתחלק לרצועות רוחביות:
תקופת המקרא
לאחר מותו של שלמה המלך ועליית בנו רחבעם על כיסאו, בשנת 928 לפנה"ס, מרדו כל שבטי ישראל למעט שבט יהודה ושבט בנימין אשר נותרו נאמנים לבית דוד. ירושלים הפכה לבירתה של הממלכה החדשה, שנקראה ממלכת יהודה. הממלכה נהנתה מקיום נפרד במשך 389 שנים ושטחה היה כ־8,900 קמ"ר. ממלכת יהודה שרדה גם אחרי חורבנה של ממלכת ישראל עד לנפילתה הסופית בחורבן בית המקדש הראשון (586 לפנה"ס) על ידי נבוזראדן, שהיה מפקד שומרי הראש של נבוכדנצר השני (מלכים ב' כ"ה 8–21).
לאחר שיבת ציון היו שטחי יהודה נפה של האימפריה הפרסית אשר השליט בה כונה "פחת יהודה". הארץ כונתה "יהוד", והייתה מעין פרובינקיה של האימפריה הפרסית, כאשר השליט בה מונה מטעם מלך פרס מקרב היהודים. בתקופה זו שיקם העם את חייו לאחר חורבן הבית הראשון. בית המקדש השני נבנה, והחלו נבטיה של עצמאות מדינית.
התקופה ההלניסטית
לאחר כיבוש הארץ על ידי אלכסנדר הגדול, בשנת 332 לפנה"ס, הפכה יהודה למדינה הנשלטת בידי ההלניסטים. אחרי מלחמות הדיאדוכים נשלטה על ידי בית תלמי, שליטי מצרים התלמיית, ולאחר מכן על ידי הסלאוקים אשר כבשו אותה ממצרים בשנת 198 לפנה"ס. בזמן השלטון ההלניסטי נהנתה יהודה ממידה רבה של אוטונומיה וחופש פולחן. אנטיוכוס הרביעי שינה את הקו המתון הזה וכתוצאה מכך, מרדה יהודה בהנהגתו של מתתיהו החשמונאי.
התקופה הרומית
לאחר מות שלומציון המלכה החלו בניה אריסטובולוס השני והורקנוס השני רבים על המלוכה. המצביא הרומי פומפיוס שכבש את סוריה נשלח להכריע ביניהם, וכבש את ירושלים בשנת 63 לפנה"ס. פומפיוס הכריע לטובת הורקנוס השני ומינה אותו לאתנארך (נשיא) וכהן גדול, ועמו כ"אפוטרופוס" את אנטיפטרוס האדומי יועצו. בשנת 54 לפנה"ס שדד המצביא הרומי קראסוס את אוצרות בית המקדש. בשנת 40 לפנה"ס פלשו הפרתים ליהודה, והמליכו את אנטיגונוס השני.
הורדוס בנו של אנטיפטרוס, ברח לרומא ושם שכנע את אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס להמליך אותו למלך היהודים. בשנת 37 לפנה"ס הרומאים גירשו את הפרתים מהמזרח, והורדוס כבש בעזרת הצבא הרומי את ירושלים ומלך בחסות הרומאים עד מותו בשנת 4 לפנה"ס.
במותו הורדוס ציווה לחלק אחרי מותו את הממלכה לשלושה מבניו. הורדוס אנטיפס מונה לטטראך הגליל, פיליפוס מונה לטטראך הבשן וארכלאוס אמור היה למלוך על יהודה, אדום והשומרון. אוגוסטוס אישר את צוואתו של הורדוס ברובה, למעט ההחלטה לתת לארכלוס את התואר של אתנארך ולא של מלך בעקבות המהומות שפרצו ביהודה ותגובתו הרופסת של ארכלאוס. עם מותו של הורדוס, העם שדוכא רוב שנות שלטונו מרד. ארכלאוס הגיב בהססנות, דבר שגרם להתערבותו של נציב סוריה וארוס, שדיכא את המרד. שלטונו של ארכלאוס היה כה כושל, עד כי הרומאים מצאו לנכון ליטול ממנו את השלטון בשנת 6 לספירה, ולהפוך את הממלכה לפרובינקיה. המצביא קויריניוס שהיה מושל סוריה נשלח לייצב את המדינה ומינה נציב.
בשנת 41 מלך ביהודה לתקופה קצרה אגריפס הראשון שהיה ידיד אישי של הקיסרים קליגולה וקלאודיוס, אך לאחר מותו שבו הנציבים לארץ. תקופה זו מאופיינת ביחס אכזרי של הנציבים אל תושבי הארץ. בשנים 66–74 לספירה התחולל ביהודה מרד גדול נגד הרומאים. תוצאותיו של המרד הגדול אמנם הביאו לחורבן בית המקדש השני ומספר ערים אולם היהודים עדיין היו רוב בארצם והתמונה הכללית הדמוגרפית לא השתנתה.
מרד התפוצות שאירע בעשור השני של המאה ה-2 התרחש בעיקר מחוץ ליהודה אולם ישנן עדויות ספורות אודות מרידות ביהודה הידועות במקורות התלמודיים בשם פולמוס קיטוס. בין השנים 132 ל-136 התרחש ביהודה מרד בהנהגתו של שמעון בר כוכבא והביא לאוטונומיה יהודית מספר שנים, אולם דיכויו גרר טבח באוכלוסייה היהודית ביהודה שבעקבותיו היהודים היו מיעוט בארצם. ירושלים נבנתה כעיר אלילית ושמה איליה קפיטולינה. שמה של הפרובינקיה השתנה ל"סוריה-פלשתינה" ועל היהודים נגזרו גזירות דת אכזריות שבוטלו רק בימי הקיסר אנטונינוס פיוס.
התקופה הביזנטית והערבית
בשנת 324 לספירה הקיסר קונסטנטינוס השתלט על אזור יהודה, שינה את שמה של איליה קפיטולינה בחזרה לירושלים והכריז על הנצרות כדת החוקית. בתקופה הזאת הוקמה כנסיית הקבר. הקיסר יוליאנוס ניסה להחזיר את הדת ההלניסטית לדת החוקית של האימפריה הרומית וראה ביהודים כבני ברית. הוא התחיל לבנות עבורם את בית המקדש השלישי אך אחרי מותו הבנייה נפסקה.
בשנת 638 הערבים כבשו את אזור יהודה מידי הביזנטים. בתקופה זו המרכז היהודי בארץ ישראל חזר לאזור יהודה ונוסדו קהילות יהודיות בירושלים ובחברון. על אף שהשלטון בארץ היה מוסלמי, יהודים ונוצרים הורשו להתפלל בירושלים.
בימי הסלג'וקים החלה הרעה במצב היהודים והנוצרים ביהודה שבעקבותיה התחוללו מסעות הצלב. בעקבות מסעות הצלב יהודה נשלטה על ידי נוצרים. בתקופה זו מצבם של היהודים והמוסלמים הורע. במהלך התקופה חלקים מיהודה נכבשו על ידי צלאח א-דין.
התקופה הממלוכית והעות'מאנית
בשנת 1291 כבשו הממלוכים את יהודה. בתקופה הממלוכית יכלו היהודים והנוצרים לקיים את מצוותיהם. בשנת 1517 כבשו העות'ומנים את יהודה. בתקופה זו תנאיהם של היהודים והנוצרים היו דומים לאשר היו בתקופה הממלוכית. יהודים ונוצרים הורשו להתיישב באזור, והישוב היהודי היה מרוכז בעיקר בירושלים.
המנדט הבריטי ומדינת ישראל
בשנת 1917 אזור יהודה נכבש על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה. בתוכנית החלוקה נכלל חלק מאזור יהודה במדינה הערבית וחלקו במדינה היהודית. לאחר סיום מלחמת העצמאות חלק מאזור יהודה הערבי נכבש על ידי ישראל והחלק שלא נכבש נותר בשליטה ירדנית. במהלך מלחמת ששת הימים כל אזור יהודה נכבש על ידי ישראל והוקמו בו התנחלויות רבות. בימינו חלק מאזור יהודה נמצא תחת ממשל צבאי ישראלי.
נעם אוקון
נועם אוקון (נולד ב-16 באפריל 1978) הוא טניסאי עבר ישראלי. הגיע בשיאו למקום ה-95 בדירוג העולמי.
קריירה
אוקון גדל והתחנך בעיר חיפה. כבר מגיל צעיר החל לשחק טניס, משנת 1996 שיחק כמקצוען. באפריל 2002 העפיל אל המקום ה-95 בדירוג העולמי, דבר המהווה את הישג השיא של הקריירה שלו. השיא שלו בתחרויות היה שלב רבע הגמר בטורניר אינדיאנפוליס אליו הגיע בשנת 2004, וזה נחשב להישג הטוב ביותר שלו בסבב ה-ATP.
במהלך שנת 2007 היה אוקון חלק מנבחרת גביע דייוויס של ישראל, תחילה כמחבט מספר 1 ולאחר מכן כמחבט מספר 2 שלה בשלושת המפגשים (שכולם הסתיימו בניצחונות) נגד נבחרות לוקסמבורג, איטליה וצ'ילה תוך כדי שהוא מציג טניס ברמה גבוהה וכמה ניצחונות מרשימים על יריבים בכירים ממנו.
במרץ 2009, בהיותו במקום ה-393 בעולם עלה אוקון לחצי גמר טורניר בנגקוק ביחידים כאשר ברבע הגמר גבר על המדורג 1 בטורניר ו-86 בעולם בשתי מערכות: 6:4, 6:2 ועלה למקום ה-347 בעולם. באותו טורניר עלה אוקון לחצי גמר טורניר הזוגות עם הראל לוי מה שהכניס אותו בפעם הראשונה ל-200 הראשונים בעולם בזוגות, למקום ה-192.
אחרי טורניר בנגקוק הטוב של אוקון השתתף אוקון בעוד טורניר בתאילנד. הפעם הוא לא הצליח לשחזר את חצי הגמר בבנגקוק אבל הגיע לרבע הגמר ביחידים מה שקירב אותו עוד יותר אל 300 הראשונים בעולם. בטורניר המקביל לזוגות עלה אוקון לחצי הגמר ביחד עם שותפו החדש הראל לוי. בזה אוקון עלה למקום ה-175 בעולם לזוגות, דירוג שיא עבורו עד כה בזוגות.
הופעות בגביע דייוויס
אוקון ייצג את ישראל בגביע דייוויס 9 פעמים ביחידים: 1999, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008. מאזנו של אוקון בגביע דייוויס: 17-16 (16-15 ביחידים, 1-1 בזוגות).
נאג'אצ'ד
נָאגְ'אֶצֶ'ד (בהונגרית: Nagyecsed) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנאג'אצ'ד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 7,109 ובשנת 2022 רק 5,984 תושבים.
יהודי נאג'אצ'ד
יהודים התיישבו בנאג'אצ'ד בסוף המאה ה-18, רובם עסקו במסחר ובחקלאות ומיעוטם היו בעלי מלאכה.
בעקבות קונגרס יהודי הונגריה הצטרפה הקהילה לזרם הקהילות האורתודוקסיות. היו בה חברה קדישא, בית כנסת, בית עלמין, מוסדות צדקה וחינוך.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה בקיץ 1941 גויסו 120 גברים מהקהילה ונשלחו לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, רובם ניספו.
במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נאסר על יהודי הכפר ליצור כל קשר עם התושבים. הם הורשו לצאת מבתיהם רק לשעה אחת לקניית מזון. מיד לאחר הפסח, רוכזו היהודים בבית הכנסת וכעבור יומיים הועברו לגטו במאטסלקה משם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לעיירה ניצולים מעטים. בעזרת הג'וינט הם שיפצו את בניין בית הכנסת ואת בית העלמין וחיי הקהילה נתחדשו. אחרי הקמת מדינת ישראל החליטו רוב יהודי נאג'אצ'ד לעלות לישראל. הם מכרו את בניין "תלמוד תורה" ואת המגרש שנועד לבניית בית כנסת חדש ובמחירם מימנו את עלייתם ארצה. בשנת 1963 נותרו במקום רק שלוש משפחות יהודיות והקהילה בוטלה רשמית.
חוג המספרים השלמים
חוג המספרים השלמים הוא מערכת מספרים הכוללת את המספרים השלמים, חיוביים ושליליים, לרבות אפס (ואותם בלבד), יחד עם פעולות החיבור והכפל. את חוג המספרים השלמים מקובל היום לסמן באות, שהיא האות הראשונה במילה הגרמנית "Zahlen" (מספרים).
אוסף זה של מספרים הוא הדוגמה הבסיסית לחוג קומוטטיבי. בפיתוח האקסיומטי של מערכות מספרים, חוג המספרים השלמים מוגדר מתוך מערכת פאנו של המספרים הטבעיים. זהו אחד המבנים הבסיסיים ביותר בתורת החוגים ובמתמטיקה בכלל. יחד עם תכונותיו והפעולות המוגדרות עליו, מהווה החוג אבן יסוד בתחומים רבים, כמו אלגברה, תורת המספרים ועוד. תכונות החוג מהוות בסיס להגדרות כלליות יותר בתורת החבורות והחוגים.
הגדרה פורמלית
ישנן מספר דרכים להגדיר את חוג השלמים. אחת מהן היא בעזרת המספרים הטבעיים (שמוגדרים בעזרת אקסיומות פיאנו) :
בהינתן הגדרות אלו, ניתן להוכיח כי הוא חוג. היות שכפל המספרים הטבעיים חילופי, הרי שגם הכפל הנגזר חילופי, והחוג הוא חוג קומוטטיבי.
החבורה הציקלית האינסופית
החבורה החיבורית של היא החבורה הציקלית האינסופית, כלומר החבורה הציקלית האינסופית היחידה עד כדי איזומורפיזם. זוהי גם החבורה החופשית עם יוצר אחד.
החבורה נוצרת על ידי 1 ו-. כל האיברים בה מלבד 0 (איבר היחידה) הם מסדר אינסופי, וכל תת-החבורות שלה הן החבורות הציקליות האינסופיות.
תכונות כחוג
המספרים השלמים הם אחד החוגים הבסיסיים ביותר. מעבר לכך, במקרים רבים הם מהווים מוטיבציה להגדרות כלליות יותר, שמטרתן היא להכליל את התכונות של המספרים השלמים בתורת החוגים הכללית. להלן מספר תכונות מרכזיות של כחוג:
הרחבות
לאחר הגדרת חוג השלמים, עלתה השאלה כיצד ניתן להרחיב אותו אבל "לא בהרבה", או במילים אחרות למצוא חוגים נוספים "בין" המספרים השלמים למספרים הרציונליים ואף למספרים הממשיים ולמספרים המרוכבים. אפשר להוסיף לחוג איברים ו"לסגור" את הקבוצה החדשה, כך שייווצר חוג מינימלי שיכיל את המספרים השלמים ואת האיברים החדשים.
למשל, עם \sqrt{-5} ניתן להראות כי. בקבוצה זו ראשוניים ואי פריקים מקבלים משמעות שונה, שכן 3 לא ראשוני אבל כן אי פריק.
אובייקטים, בעיות אלה ופתרונותיהן נמצאים בבסיס של תורת המספרים האלגברית.
שטייגר
שטייגר (מיידיש, במקור מ: Steiger; בעברית: נוסח או מנהג או סולם) הם מודוסים שעליהם ביססו חזנים במזרח ובמערב אירופה את נוסח התפילה. השטייגר הוא המקביל האשכנזי למקאם ביהדות ספרד.
במזרח אירופה שימשו השטייגרים גם כבסיס ליצירת ניגונים חסידיים מקוריים, מוזיקה כליזמרית ושירים עממיים. כמו כן, חזני מערב אירופה העדיפו להשתמש במודוסים המבוססים על סולמות מינוריים טבעיים או מיקסולידיים, ואילו החזנים ממזרח אירופה השתמשו בעיקר במודוסים בעלי סקונדות מוגדלות.
הניסיון הבולט הראשון לתיאור המודוסים נעשה על ידי החזן הווינאי יוסף זינגר (1841–1911) במאה ה-19. בגישה שנחשבה פורצת דרך בזמנה, ייחס זינגר את השטייגרים למודוסים הכנסייתיים. חוקר המוזיקה היהודית הנודע אברהם צבי אידלסון ביקר גישה זו בחריפות משום שהתעלמה מההיבטים המזרח אירופאיים של השטייגר.
שמות השטייגרים מכונים לפי המלים הפותחות את התפילות בהם נמצא השטייגער בשימוש. השטייגערים העיקריים הם:
ג'יילן בארון
ראשית חייה
בארון נולד ב־31 באוגוסט 1997 ברינו, נבאדה. בארון ומשפחתה עברו ללוס אנג'לס, שם החלה לשחק. אמה של בארון היא ממוצא מקסיקני ואילו אביה הוא אפרו-אמריקאי.
קריירה
בארון עשתה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בשנת 2012, והופיעה בסדרות הטלוויזיה "בונז" בFOX ו"שייק" בערוץ דיסני. לאחר מכן המשיכה לשחק בתפקידים חוזרים בין היתר בסדרות "גוד לאק צ'ארלי" בערוץ דיסני ו"חסרי בושה" בשואוטיים.
בשנת 2017 לוהקה בארון לתפקיד זואי פיליפס בסדרת הדרמה המקורית של נטפליקס "זואי ורייבן". היא כיכבה בכל שלוש עונות הסדרה, וכן הופיעה בשני סרטים הנושאים את שם הסדרה.
בינואר 2021 הופיע בארון בפרק של סדרת הדרמה "מוקד 911" שיצר ריאן מרפי לרשת פוקס. עוד באותה שנה לוהקה לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "תקופת מבחן", עיבוד לסרט באותו שם משנת 2018.
אפרים בוריסוביץ' לויטר
אפרים בוריסוביץ' לויטר (במקור: ברוכוביץ', ברוסית: Лойтер, Эфраим Борисович, באוקראינית: Лойтер Ефраїм Борисович; 3 בדצמבר 1889, ברדיצ'ב – 10 בדצמבר 1963, מוסקבה) היה במאי יהודי, פדגוג ושחקן תיאטרון.
מאז שנת 1910 בלט לויטר בכתיבת ביקורת להופעות תיאטרון. ב-1912 הוא פרסם ביידיש אוסף מאמרים ואגדות פרי עטו על ההשתתפות של היהודים במלחמת צרפת-רוסיה ב-1812 ועל התרומה של השתתפות זו של היהודים להתנהלות המלחמה. ב-1919 לויטר פתח בקייב סטודיו ל"תיאטרון יהודי". עם הזמן ארגון "הקולטור-ליגע" לקח על עצמו את ניהול המקום. ב-1921 עבר ללמוד במוסקבה.
במהלך לימודיו במוסקבה ב-1922 העלה מחזות סאטיריים שונים המבוססים על מחזותיהם של סופרים אירופאים. בתחילת שנת 1924 סיים את לימודיו, אך לא חזר לקייב. אפרים עבר להתגורר בבאקו, ושם ארגן את הסטודיו הלאומי היהודי.
לאחר הטחת ביקורת נוקבת באמנותו בבאקו לויטר חזר למוסקבה והתקבל לאקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון. ב-1935 זכה למשרה של ראש התיאטרון היהודי של אודסה. בשנים 1941–1945 הוא ברח מהכיבוש הרומני מאודסה שוב למוסקבה. לאחר מלחמת העולם השנייה עבד בתיאטראות רוסיים ואוקראינים שונים.
Civilization
ציוויליזציה (באנגלית: Civilization) הוא משחק מחשב שנוצר על ידי סיד מאייר (Sid Meier) מחברת מייקרופרוז (MicroProse) בשנת 1991. זהו משחק אסטרטגיה מבוסס תורים בו השחקן מנהל תרבות (ציוויליזציה) שלמה. משחק זה נחשב לאחד המוצלחים והפופולריים בתולדות משחקי המחשב. משחק זה שרד למעלה מעשור בחנויות המחשבים וגרר אחריו סדרה של משחקי המשך.