cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
להביור
שימוש אזרחי
אנשים פרטיים לא מוגבלים בהחזקת להביור בארצות הברית. כמה מאספני הנשק העתיק משתמשים בו כדי להמיס את השלג מן הכביש בחורף. בלהביורים משתמשים לעיתים גם כדי להצית דליקות מבוקרות (אף על פי שישנם כלים פופולריים יותר לכך).
אמנות בינלאומיות
השימוש בלהביור בסביבה אזרחית נוגד אמנה של האו"ם משנת 1980.
ארצות הברית, החתומה על האמנה משנת 2008, מפרשת את האמנה כמתייחסת רק לשימוש נגד אזרחים או בקרבת אזרחים, אך לא כנגד מטרות צבאיות אשר אינן קרובות לאזרחים (פרק 2 סעיף 3).
חמישיית העונה בליגת העל בכדורסל
חמישיית העונה בליגת העל בכדורסל הוא פרס שנתי מטעם מנהלת ליגת העל בכדורסל המחולק מאז עונת לחמשת השחקנים הטובים ביותר במהלך העונה. הזוכים בפרס נבחרים על ידי ועדה מיוחדת של מנהלת ליגת העל ובשנים מסוימות על ידי הקהל. חלוקת הפרס מתבצעת בערב הגאלה של ליגת העל בו מחולקים שאר פרסי נבחרי העונה.
ליאור אליהו הוא שיאן הזכיות בפרס, לאחר שנבחר לחמישיית העונה 7 פעמים.
החל מ-2015/2016
החל מעונת 2015/2016 בוחרת המנהלת גם את החמישייה הראשונה וגם את החמישייה השנייה בליגת העל:
לה פרוז
לה פרוז (באנגלית: La Perouse) הוא פרוור בסידני המנוהל על ידי עיריית רנדוויק (The City of Randwick).
גאוגרפיה
לה פרוז הוא הפרוור הדרומי ביותר מבין הפרוורים המזרחיים של סידני. הפרבר ממוקם לגדת מפרץ בוטאני, כ-14 ק"מ דרום מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני. מדרום ומערב הוא גובל במפרץ בוטאני, מצפון בצ'יפלי ופיליפ ביי וממזרח בליטל ביי. מזרחית לו מצוי מסלולי הגולף ניו סאות' ויילס וסיינט אנדרוז. בצידו השני של האגם מדרום מצוי הפרוור קורנל.
היסטוריה
הפרוור לה פרוז קרוי על שם ז'אן-פרנסואה לה פרוז, מגלה ארצות צרפתי, שביקר במפרץ בוטאני ליד הפרוור בינואר שנת 1788, כשמונה ימים לאחר שהמושל ארתור פיליפ ביקר במפרץ בוטאני, והחליט להעתיק את המושבה האנגלית לאזור סידני. המשלחת האנגלית והמשלחת הצרפתית הציעו סיוע במצרכים ואספקה זו לזו, אם כי אוכלוסיית האנגלים (שהייתה מורכבת מאסירים רבים) הייתה ענייה משמעותית ולא יכלה לתת סיוע של ממש. היות שהצי הצרפתי איבד ספינה בקרב מול סמואה, עגנו ספינות המשלחת של לה פרוז במפרץ בוטאני לתקופה של שישה שבועות, במהלכה השתמשו במוצרים מקומיים על מנת לבנות ספינה חלופית. באותו זמן הם הקימו בלה פרוז דיר לגידול בקר וצאן, מצפה וגן לגידול ירקות. לאחר שהמשלחת הצרפתית עזבה את אזור מפרץ בוטאני רשם לה פרוז ביומניו כי הוא מצפה לחזור לצרפת לקראת סוף 1788, אך שתי האוניות נעלמו בלב ים.
בניין הקבע הראשון באזור לה פרוז הוא מבצר קטן, שהחזיק חיל מצב מקומי בשנת 1820 למטרת מניעת הברחות ימיות דרך מפרץ בוטאני. בשנת 1885 הוקמה במקום שמורה אבוריג'ינית, ובתחילת המאה ה-20 הפך אזור השמורה לאזור דיור לדלי אמצעים, במיוחד בתקופת השפל הכלכלי הגדול. במקביל, האי הקטן בר איילנד (Bare Island, האי העקר) הפך למושבת הבראה לנכי מלחמות ויוצאי צבא, מושבה שנותרה פעילה עד אמצע שנות השישים. במהלך מלחמת העולם השנייה נבנו שני מוצבים מבוצרים בפרוור: סוללת הנרי הד ופורט בנקס, הקיימים עד היום.
תרבות
בלה פרוז מצוי מוזיאון ימי, הכולל כלי ניווט מתקופת העגינה הראשונה של המשלחת הצרפתית, שנשלו מהספינות הטרופות. שביל מטיילים מוביל מהמוזיאון למגדלור המקומי, ומראה את אזורי העגינה המקוריים של קפטן קוק. אנדרטת האובליסק של לה פרוז נתרמה לפרוור על ידי צרפת, לזכר המשלחת שעגנה שם ואבדה.
בשמורה האבוריג'ינית תיירים יכולים להתנסות בכלי נשק פרימיטיביים כגון זריקת בומרנג. בנוסף, מתקיימת במקום מזה עשרות שנים תצוגת זוחלים גדולה, על ידי משפחת קאן המקומית.
חופי הפרוור הם אתר צלילה מועדף, ומאפשר לצוללים וצוללי-שנורקל לראות מגוון של דגים. בין השאר קיים בלה פרוז חוף רחצה בעירום לא מוכרז, שבאופן מסורתי משמש תיירים המבקרים במקום.
לכידת אלקטרון
לכידת אלקטרונים (הנקראת לפעמים התפרקות בטא הפוכה) היא סוג של התפרקות של איזוטופים שמתרחשת כאשר יש יותר מדי פרוטונים בגרעין האטום ומעט מדי אנרגיה לפליטת פוזיטרון; התפרקות זו אינה אפשרית באיזוטופים רדיואקטיביים שיכולים להתפרק באמצעות פליטת פוזיטרון.
יש לשים לב שאיזוטופים רדיואקטיביים המתפרקים אך ורק על ידי לכידת אלקטרון יכולים, תאורטית, לאבד את יכולתם לעבור פירוק רדיואקטיבי אם הם מיוננים לחלוטין (ישנם מקרים בהם עושים שימוש במילה "ערומים" לתיאור היונים הללו). ההיפותזה היא שיסודות אלה, אם הם נוצרים בתהליך-r בהתפוצצות סופרנובה, נפלטים מיוננים לחלוטין ולפיכך לא עוברים התפרקות רדיואקטיבית עד שיפגשו אלקטרונים בחלל החיצון. הדעה כיום היא שאנומליות בתפוצת היסודות היא תוצאה חלקית של השפעה זו על לכידת אלקטרון.
קשרים כימיים עשויים גם כן להשפיע על שיעור לכידת האלקטרונים, אולם באופן כמעט חסר משמעות (בדרך כלל פחות מ-1%), כאשר הדבר תלוי במידת הקרבה של האלקטרונים לגרעיני האטומים.
ניסים גוזלן
ניסים גוזלן (נולד ב-30 בינואר 1965) הוא ראש עיריית באר יעקב. נבחר לראשונה לראשות המועצה בשנת 2003 בשנת 2008 נבחר בפעם השנייה עם 77% מקולות הבוחרים ובשנת 2013 נבחר לקדנציה שלישית עם רוב של 58% מקולות הבוחרים.
מילא שורת תפקידים במגזר הציבורי במהלך שני העשורים האחרונים ובהם גזבר הוועדה המקומית מצפה אפק, דירקטור בחברה למשק וכלכלה - החברה לפיתוח משאבי אנוש בשלטון המקומי ובחברת הפיתוח שלה, חבר באיגוד ערים איילון לביוב.
ביוגרפיה
גוזלן נולד גדל והתחנך בעיר לוד להורים עולים ממרוקו, דינה ויוסי גוזלן. בנעוריו לקח חלק בתנועת הצופים בשבט אייל שבעיר לוד, התגייס לצה"ל, עבר גיבוש, שובץ לשייטת 13 ולאחר פציעה עבר לשרת בפלחה"ן גולני בלבנון שם החזיקה הפלוגה אחרי מלחמת לבנון הראשונה קו בנבטיה ובבופור. עם שחרורו מצה"ל הצטרף לשורות תנועת הליכוד בלוד, בעת כהונתו של מקסים לוי ושימש חבר בצוות ההסברה שלו. בתקופה זו התמחה ועסק בביטוח כשתחום התמחותו היה ביטוחן של רוב חברות האוטובוסים והמשאיות בארץ. גוזלן עבר להתגורר בבאר יעקב בשנת 1989, הוא נשוי למלי ואב לשני בנים.
עם המעבר לבאר יעקב, הצטרף גוזלן לסניף הליכוד המקומי והיה מהפעילים המרכזיים בו. בבחירות שהתקיימו לראשות מועצת באר יעקב בשנת 1993 שימש גוזלן כיו"ר מטה הצעירים של יואב רפאל ראש המועצה. בבחירות שהתקיימו בשנת 1998 התמודד לראשונה לראשות המועצה ברשימה עצמאית בשם ים - תושבים למען באר יעקב שזכתה לשני מנדטים. גוזלן יצא למאבק בהחלטת שר הפנים, אברהם פורז, לפרק את באר יעקב ולחלקה בין הערים רמלה ונס ציונה.
ראש עיריית באר יעקב
בשנת 2010 פורסם דו"ח מבקר המדינה החושף ליקויים חמורים בתפקוד המועצה המקומית באר-יעקב. בשנת 2011 הביא גוזלן לביצוען של מסקנות ועדת טרכטנברג בגני הילדים באופן מלא כבר בשנה הראשונה (הרפורמה ניתנה להחלה בתוך 3 שנים) ובבאר יעקב בראשותו ניתן מענה לכל הילדים מגיל 3 כבר בשנה הראשונה לרפורמה.
בתקופת כהונתו גדל מספר התושבים בבאר יעקב פי ארבעה, הוא מונה למעלה מ-20,000 תושבים, הוגדר כיישוב בעל ההגירה החיובית הגדולה בארץ וברבע הראשון של שנת 2015 כיישוב עם התחלות הבניה הגבוה בארץ. עוד הוקמו בתקופת כהונתו 3 שכונות חדשות: חתני פרס ישראל, פארק המושבה וצמרות המושבה. הדרוג חברתי-כלכלי זינק מאשכול 5 לאשכול 7.
כדי שוועדות התכנון יאפשרו הקמת שכונות חדשות בבאר יעקב, נדרשה רשת תשתיות של תעלות ביוב. לצורך כך חיבר גוזלן בשנת 2004 את באר יעקב למט"ש איילון, תוכנית שמומנה כולה מכספי המועצה המקומית בעלות של כ־60 מיליון שקלים, כספים אותם דרש בהמשך בהסכם הגג.
עקב משבר הנובע מניהול כספי וארגוני בעייתי במאי 2013 מונה למועצה חשב מלווה, זאב רקנאטי, רו"ח. עם תחילת פעולות ההבראה בדצמבר 2013 הוצת רכבו של גוזלן. לבקשת גוזלן, אישר משרד הפנים בשנת 2011 תב"ר להקמת מרכז קהילתי לקהילה האתיופית בסכום כפול מזה שאושר במליאה שישמש גם כאולם אירועים לקהילה. בדיעבד הסתבר כי מספר ימים קודם לכן הוציא המשרד צו הריסה למבנה שכבר נבנה, ואף נקט בהליכים משפטיים כנגד המועצה ומנהליה בגין בניה בניגוד להוראותיו של חוק התכנון והבניה. הבנייה טרם שינוי יעוד הקרקע מדרך למבנה ציבור הביא את בית המשפט להרשיע את גוזלן באחריות שילוחית, את המועצה המקומית ומהנדס המועצה בעבירה על חוק התכנון והבניה בטענה שיש לשנות טרם הבניה. לבסוף הוצא היתר בניה כחוק וצו ההריסה בוטל. גם על כך הוער בדו"ח מבקר המדינה בשנת 2015.
בשנת 2017 פרסם מבקר המדינה דו"ח על הביקורת ברשויות המקומיות ובין היתר על מועצת באר-יעקב. בסיכום נכתב
בשנת 2017 פתח את שערי התיכון הראשון בבאר יעקב, תיכון עתיד נווה נחום מרשת עתיד.
כמו כן, ניצל גוזלן את קשריו בצמרת השלטונית לבצע נגישות תעבורתית בתוך היישוב ובכבישים הסובבים אותו כדי שינגישו את היישוב למרכז הארץ מחד וימתנו את גודש התנועה ביישוב המתפתח מאידך. בשנת 2006 יחד עם שר התחבורה, שאול מופז, השתתף בוועדת ההיגוי של כביש 431 אשר הביאה לחיבורה של באר יעקב לכביש רוחב זה על ידי שתי נקודות מחברות על כביש 4313 מצפון וממערב ונקודה נוספת, דרומית בדרך מרגולין. בנוסף, בשנת 2009 הושקע בפיתוח תשתיות פיזיות בתחום התחבורה והוקמו שתי הפרדות מפלסיות שהובילו למיתון התנועה ברחבי היישוב. עוד לקח חלק בוועדת היגוי של כביש 200 המחבר בין כביש 44 לכביש 431. בנוסף פועל לקידום פרויקט הרכבת הקלה, הקו החום המתוכנן לשרת את החלק הדרומי של מטרופולין תל אביב הכולל את היישובים לוד, רמלה, באר יעקב וראשון לציון בעלות של 5 מיליארד שקלים. גוזלן מקדם בימים אלו תוכנית מתאר 2030 בוועדה המחוזית הכוללת עיר חכמה חדשנית עם למעלה מ-100,000 תושבים. בשנת 2021 הפכה באר יעקב לעיר.
לירון אורפלי
לירון אורפלי (מוכר בכינויו "טילטיל"; נולד ב-19 במאי 1975) הוא ידוען ונהג מונית ישראלי. הוא השתתף במספר תוכניות מציאות, ואף זכה במקום הראשון ובפרס הגדול ב"הישרדות הונדורס" בשנת 2016.
ביוגרפיה
אורפלי נולד וגדל בשכונת נחלת יצחק שבתל אביב, כבן יחיד להוריו. בגיל 17 עבד כלוטש יהלומים. לאחר מכן החל לעבוד כנהג מונית. את שירותו בצה"ל עשה כספק.
בשנת 2014 שודרה העונה הרביעית של "המירוץ למיליון", בה השתתף בצוות עם חברו. השניים הודחו בהדחה הרביעית.
ביולי 2015, השתתף בתוכנית "הישרדות" שצולמה בהונדורס. הוא זכה בתחרות לאחר שנבחר לאהוב הקהל ועל ידי חבר המושבעים בתוכנית. לאחר זכייתו בשנת 2016, החל להגיש את התוכנית "במונית של טילטיל" ששודרה בזכיינית רשת מדיה, תוכנית אירוח שהתרחשה במונית, ובה אירח ידוענים שונים.
ב-2017 שיחק בסרט "מבצע ביצה" בתור מנהל חומוסייה.
בשנת 2018 השתתף בעונה התשיעית של "האח הגדול" ששודרה ברשת 13 כדייר זמני, כחלק ממשימה סודית. בשנה זאת השתתף גם בתוכנית "היחידה", ששודרה בערוץ HOT3.
חיים אישיים
בנובמבר 2019 סיפר כי הוא משתמש במכשירי שמיעה.
אורפלי נשוי לוורד, והם הורים לשניים. אביו, יוסי אורפלי, השתתף בעונה העשירית של "האח הגדול" והודח שלושה ימים בלבד לפני הגמר.
A Whiter Shade of Pale
"A Whiter Shade of Pale" (תרגום מילולי: גוון בהיר יותר של חיוורון, בישראל התפרסם השיר בשם: "בהיר יותר מחיוורון") הוא שיר הבכורה של להקת הרוק הבריטית פרוקול הארום, אשר פורסם במקור ב-12 במאי 1967. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ב-8 ביוני 1967, ונשאר במקום הראשון במשך שישה שבועות. כמו כן השיר הגיע למיקום החמישי במצעד הבילבורד האמריקני. הסינגל שייך לקבוצה מצומצמת של כ-30 סינגלים שמכרו לאורך השנים מעל ל-10 מיליון עותקים ברחבי העולם.
השיר דורג במקום ה-57 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון.
הפקה
הטקסט המקורי של השיר הכיל ארבעה בתים, ולמרות זאת רק שני הבתים הראשונים נכללו בהקלטה המקורית של השיר. הלהקה נהגה לבצע את הבית השלישי של השיר בהופעות החיות, ואת הבית הרביעי ביצעה רק לעיתים נדירות. מנגינת הליווי של השיר, אשר נוגנה על אורגן האמונד, נכתבה בהשראת שתי יצירות של יוהאן סבסטיאן באך – "אריה על מיתר סול", ו"קנטטה מס' 140: התעוררנה!, קורא הקול" (Wachet auf, ruft uns die Stimme). השיר גם הושפע במידה מסוימת משירו של פרסי סלדג' "When a Man Loves a Woman".
נגן האורגן לשעבר של הלהקה, מתיו פישר, שביצע את נגינת האורגן בשיר, הגיש בשנת 2005 תביעה בבית המשפט העליון הבריטי נגד גארי ברוקר (הזמר של הלהקה) והמו"ל שלו, בטענה כי הוא היה שותף בכתיבת השיר וכי הוא זכאי לתמלוגים. פישר זכה במשפט ב-20 בדצמבר 2006, אך זכה ב-40% מהתמלוגים, במקום 50% כפי שהוא דרש, וכמו כן נקבע כי הוא יקבל תמלוגים רק על התקופה שלפני 2005. בעקבות כך, גארי ברוקר והמו"ל שלו ערערו על הקביעה וב-4 באפריל 2008 בית המשפט הבריטי לערעורים ביטל קביעה זו בשל העיכוב בהגשת תביעתו של פישר (38 שנים). בעקבות כך, פישר ערער בהמשך על קביעה זו בבית הלורדים ולבסוף ב-30 ביולי 2009 בית הלורדים פסק לטובתו של פישר.
גרסאות כיסוי
לאורך השנים הוקלטו גרסאות כיסוי רבות לשיר, כאשר בין המבצעים הבולטים ביותר היו ג'ימי קאסטור, אנני לנוקס, ג'ו קוקר, מייקל בולטון, רינגו סטאר, בוני טיילר, האחים אברלי, שרה ברייטמן ופרסי סלדג'.
להב (קיבוץ)
לַהַב הוא קיבוץ בצפון הנגב, כ-20 ק"מ צפונית מזרחית לבאר שבע ובקרבת היישוב להבים. הקיבוץ מצוי בגובה של כ-470 מטר מעל פני הים וסביבו יער להב. הקיבוץ משתייך לזרם הקיבוץ הארצי ולמועצה האזורית בני שמעון. בשנת 2013 התגוררו בקיבוץ כ-500 תושבים כאשר כמחצית מהם חברי קיבוץ. 28 משפחות מתגוררות בשכונת ההרחבה בתוך שטח הקיבוץ.
הקיבוץ נוסד בשנת 1952 למרגלות "תל חליף", ובתחילה נקרא "צקלג", על שם עיר מקראית בשם זה ששכנה בסמוך. מאוחר יותר שונה שמו ל"להב", על שם גרעין הנח"ל שהקים אותו.
בשנת 2009 עבר הקיבוץ שינוי באורחות החיים. כיום הוא ממשיך ומקיים מסורות, שירותים ומוסדות קיבוציים ותיקים ובהם: חדר האוכל המשותף, מרפאה, מכבסה, חגים משותפים, מערכת חינוך מגיל 0 עד גיל 18 ועוד.
כלכלה
בקיבוץ פועל מכון מחקר בשם "מוסד ומכון למדע ולמחקר החי", שנוסד בשנת 1963 עם חקיקת חוק איסור גידול חזיר, עמותה רשומה שמטרתה "עידוד וקידום המדע והמחקר של בעלי חיים, תזונתם, רבויים ודרכי הטיפול בהם וניצולם לצורך האדם". בדיר החזירים תועדו במספר מקרים תנאי צפיפות והתעללות.
הקיבוץ שותף עם קיבוץ דביר הסמוך בבעלות על מפעל "דולב" לייצור מיכלי פלסטיק. בפאתי הקיבוץ ממוקם מרכז ג'ו אלון לתרבות ולמורשת הבדואים בנגב שמוחזק על ידי המועצה האזורית.
חינוך
תלמידי בית הספר היסודי בלהב לומדים בבית הספר האזורי המועצתי "יובלי הנגב" הנמצא בגבעות בר. תלמידי חטיבת הביניים והתיכון לומדים בקמפוס בית הספר האזורי מועצתי "מבואות הנגב" בקיבוץ שובל. כמאה מילדי הקיבוץ מתחנכים ומדריכים בקן השומר הצעיר בקיבוץ.
הנקל
הנקל מתמחה בפיתוח, שיווק ומכירה של מוצרי ניקיון (דטרגנטים), טואלטיקה, קוסמטיקה וטכנולוגיות לתעשייה ולתחום הבית והטיפוח האישי.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-1876 באאכן בשם "Henkel & Cie" על ידי פריץ הנקל יחד עם שני שותפים נוספים. המוצר הראשון של החברה נקרא "Universalwaschmittel", דטרגנט אוניברסלי מבוסס סיליקט. ב-1878 עברה החברה לדיסלדורף. דיסלדורף הייתה שער לחבל הרוהר שהיה לאחד האזורים התעשייתיים החשובים של האימפריה הגרמנית מהמאה ה-19.
החברה פעילה הן במגזר הצרכני והן במגזר התעשייתי. היא הוקמה בשנת 1876, ובה שלוש יחידות עסקיות: כביסה ומוצרי ניקוי לבית, מוצרי טיפוח, וטכנולוגיות דבק. בין מוצריה הידועים של החברה דבק לוקטייט (Loctite), אבקת כביסה פרסיל (Persil), ומוצרי טיפוח Fa. החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט כחלק ממדד DAX 30.
יותר מ־80% מסך 53,700 עובדיה עובדים מחוץ לגרמניה.
הנקל סוד
"סוד" הושק בשנת 1978 כמותג לחומרי כביסה. עד שנת 1996 היה המותג בבעלות חברת "שמן", ובשנת 1996 רכשה חברת הנקל הגרמנית 50% מהחטיבה. בשנת 2000 רכשה חברת הנקל את שאר המניות בחטיבה והמותג עבר לבעלות מלאה של הנקל.
אבקת הכביסה "קומפקט" של סוד הייתה אבקת הכביסה הראשונה בישראל. הסיסמה של מוצרי סוד במשך השנים היא "הסוד הוא בניחוח".
הנקל סוד בישראל מוחלקים לשלוש חטיבות:
אמו טסמני
אמו טסמני (שם מדעי: Dromaius novaehollandiae diemenensiss) הוא תת-מין נכחד של אמו. המין היה נפוץ בטסמניה שבה הפך מבודד במהלך סוף הפלייסטוקן. בניגוד למיני האמו האחרים, אמו אי המלך ואמו אי הקנגורו, האוכלוסייה בטסמניה הייתה גדולה, כלומר, לא היו תופעות בולטות של גודל אוכלוסייה קטן כמו בשני המינים הבודדים האחרים. לפיכך, האמו הטסמני לא השתנה במידה רבה כדי להחשב כמין נפרד מהאמו היבשתי. אפילו מעמדו כתת־מין נתון בוויכוח מדעי, כיוון שסממניו הייחודיים כתת־מין נפרד ניתן למוצאם (אם כי לעיתים נדירות) אף באמו היבשתית.
ישנם טענות כי המין היה קטן במידה מסוימת מהמין המרכזי, אך ראיות (כולל מאובנים ושרידים אחרים) מראים כי גודלם הוא למעשה זהה.
כל המידע שבידינו כיום הוא רק ממאובנים ותת־מאובנים ששרדו מתת־המין.
הכחדה
הכחדת תת־המין, כמו תת־מינים ומינים אחרים של האמו נגרמה בגין ציד בלתי מבוקר, הריסת בית גידול הטבעי של האמו הטסמני, על ידי הצתת החלקות הטבעיות במטרה להסבם לחקלאות.
תאריך ההכחדה איננו ברור, עקב חוסר עקביות וניהול גרוע של המעקב אחרי המין באותה עת. עדויות אחרונות על המין הגיעו בשנת 1838, כך שהערכה היא שהמין נכחד בסביבות שנת 1850, אך תאריך זה איננו מדויק כלל. לעדויות על פרט שנלכד בשנת 1865 ומת בשנת 1873, לא נמצא אימות. פרט נוסף שהיה בפרנקפורט, שויך בטעות לתת המין, אך זו הייתה טעות בזיהוי.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1868
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1868 היו הבחירות הנשיאותיות ה-21 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-3 בנובמבר 1868. אלו היו הבחירות הנשיאותיות הראשונות שהתרחשו לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, במהלך התקופה שמכונה תקופת השיקום. ארבע מדינות שהיו בקונפדרציה (טקסס, מיסיסיפי ג'ורג'יה ווירג'יניה) לא הוחזרו אל האיחוד ולכן לא יכלו להצביע בבחירות.
הנשיא היוצא, אנדרו ג'ונסון (שמונה לתפקיד הנשיא ב-1865 לאחר רצח לינקולן, לא הצליח לקבל את המועמדות הדמוקרטית. ב-1868, ג'ונסון היה מבודד מבחינה פוליטית וכמעט הודח בידי הקונגרס. למרות שהצליח להינצל מהדחה, הוא נחשב לנשיא גרוע. במקומו הדמוקרטים בחרו בהורשיו סימור שיתמודד מול המועמד הרפובליקני, גיבור מלחמת האזרחים, הגנרל יוליסס ס. גרנט. גרנט היה אחד מהאנשים הפופולריים ביותר בצפון בגלל חלקו במלחמת האזרחים.
למרות שסימור הצליח מאוד בספירת הקולות, הוא נכשל בחבר האלקטורים. בנוסף לאהדה שזכה לה בצפון, גרנט גם השיג קולות מעבדים משוחררים שהצביעו בדרום ארצות הברית, והנישול של רבים מהלבנים של הדרום מזכות ההצבעה הוביל לניצחונות רפובליקנים. אלו היו הבחירות הראשונות בהן השחורים יכלו להצביע בכל מדינה צפונית ודרומית שעברה את תקופת השיקום. כל המדינות פרט לפלורידה הכריעו את מתן האלקטורים באמצעות הצבעה.
רקע
השיקום וזכויות האזרח לעבדים המשוחררים היו נושאים לוויכוח בצפון ובדרום. גרנט תמך בתוכניות השיקום של הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס, שתמכו בתיקון הארבעה עשר, שהעניק אזרחות וזכויות אזרח מלאות לעבדים המשוחררים, כולל זכות הצבעה למבוגרים. המצע הדמוקרטי גינה את ה"עליונות השחורה", ודרש להחזיר את זכויות המדינות, כולל זכותן של מדינות הדרום להכריע בעצמן האם לתת זכויות הצבעה לעבדים המשוחררים.
מועמדים רפובליקנים
ב-1868, הרפובליקנים הרגישו חזקים מספיק כדי לנטוש את מפלגת האיחוד הלאומי. הרפובליקנים היו צריכים גיבור שיהיה המועמד שלהם בבחירות. הדמוקרטים עדיין שלטו במדינות צפוניות גדולות ששלחו מספר רב של אלקטורים. הגנרל יוליסס גרנט הכריז שהוא רפובליקני ונבחר פה אחד בסיבוב הראשון להיות המועמד בוועידה הרפובליקנית בשיקגו, שנערכה בין 20 ל-21 במאי. יושב ראש בית הנבחרים, סקיילר קולפקס, רפובליקני רדיקלי מאינדיאנה, נבחר בסיבוב השישי להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, כשהוא מנצח את הסנאטור בנג'מין ווייד מאוהיו.
המצע הרפובליקני תמך בזכויות הצבעה לשחורים בדרום כחלק ממתן אזרחות מלאה לעבדים המשוחררים. הוא הסכים לתת למדינות הצפוניות להחליט בעצמן אם לתת לשחורים זכות הצבעה, סירב להשתמש בכסף שלא מגובה בזהב כדי לשלם על איגרות חוב, עודד הגירה ואישר מתן זכויות מלאות לאזרחים שלא באו ממדינות אויב, ותמך בשיקום הרדיקלי בניגוד למדיניות המקלה של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
מועמדים של המפלגה הדמוקרטית
בינתיים, יו"ר האספה, הורשיו סימור, שהיה בעברו מושל ניו יורק, קיבל 9 קולות בסיבוב הרביעי מקרוליינה הצפונית. הדבר גרם לעידוד גדול מצד הצירים, אך סימור סירב לכך, בטענה שכיו"ר האספה אסור לו להיות מעורב בכך.
אחרי עוד כמה סיבובים, שמותיהם של ג'ון הופמן, פרנסיס בלייר וסטיבן פילד גם הוזכרו, אולם איש מהם לא קיבל תמיכה מהותית.
במשך 21 סיבובים, המועמדים היו שונים בהתאם לפלגים מהם באו: המזרח מול המערב, השמרנים מול הרדיקלים. שני המועמדים המובילים היו נחושים שהאחר לא יזכה. בגלל שהמועמד הזוכה היה צריך לזכות בקולות של שני שלישים מהנציגים, היה ברור שצריך מועמד שמקובל על כולם. סימור קיווה שנשיא בית המשפט העליון, סלמון צ'ייס, יזכה, אבל בסיבוב ה-22, יו"ר המשלחת מאוהיו הודיע שהמשלחת שלו רוצה שסימור יהיה המועמד. סימור המשיך לסרב לכך, למרות התמיכה מצד הצירים.
סימור, שהיה מותש מהחום, עזב את הוועידה לרגע כדי להתקרר. ברגע שעזב את האולם, יו"ר המשלחת מאוהיו צעק שהמשלחת לא תקבל את דחייתו של סימור. היושב ראש של המשלחת של יוטה אמר שסימור הוא האיש שהם צריכים. כשסימור בחוץ, הוועידה בחרה בו פה אחד.
כשהם מותשים, הצירים בחרו פה אחד בפרנסיס פרסטון בלייר כמועמד לתפקיד סגן הנשיא בסיבוב הראשון אחרי שג'ון מקלרלנד, אוגוסטוס דודג' ותומאס יואינג פרשו מהמרוץ. מועמדותו של בלייר הייתה כדי לאזן את המפלגה בין המזרח והמערב, בין הצפון לדרום.
בלייר עבד קשה בשביל לזכות במועמדות וקיבל בשמחה את ההודעה על ניצחונו, רק כדי למצוא את עצמו במרכזה של מחלוקת. בלייר כתב מכתב לקולונל ג'ייס ברודהד, כמה ימים לפני הוועידה, ובו כתב שיש להפסיק את השיקום. בחירתו כנראה הייתה כתוצאה ממכתב זה.
בחירות כלליות
מסע הבחירות בשנת 1868 היה מלא מרץ בשני הצדדים. הרפובליקנים חששו בסוף אוקטובר שהם ינוצחו.
גרנט לא השתתף במסע הבחירות ולא הבטיח כלום. שורה במכתב ההסכמה למועמדות שלו נהייתה הסלוגן הרשמי של הרפובליקנים: "הבה ונכונן שלום בינינו". אחרי 4 שנים של מלחמת אזרחים, 3 שנים של ויכוח על השיקום, וניסיון ההדחה של הנשיא הקודם, העם השתוקק לשלום שגרנט התחייב להשיג.
סימור לא ענה לאישומים שהרפובליקנים הפיצו נגדו, אבל נאם כמה פעמים. העיתונות הגדילה את כישלונותיו. כמושל, הוא שלח חיילים אל קרב גטיסברג, אולם העיתונות תייגה אותו כאדם שלא היה נאמן לאיחוד. הרפובליקנים אמרו שהטירוף נמצא בכל משפחת סימור, והציגו לראייה את התאבדותו של אביו.
בלייר נסע לסיבוב נאומים שבהם נאם נאומים גזעניים כנגד גרנט והרפובליקנים. הוא הזהיר מהשלטון של "גזע שחורים חצי-ברברי שתומכים בפוליגמיה" ושרוצים "לשעבד נשים לבנות אל תשוקתם". הרפובליקנים ייעצו לעם לא לבחור במישהו שפרנק בלייר הוא המחליף שלו.
בלייר היה דברן גדול, ונאומיו תקפו את הרפובליקנים הרדיקלים. סמואל טילדן, שהיה בוועידה הלאומית, ביקש מבלייר להגביל את מסע הבחירות שלו למיזורי ולאילינוי, מחשש שיפגע במפלגה.
סימור, שלא השתתף באופן פעיל במסע הבחירות עד אותו הרגע, החליט לנסות להרחיק את מסע הבחירות מבלייר. סימור הדגיש שהשינוי בדרום יבוא רק באמצעים חוקיים ומסודרים. לדעתו של סימור, במקום פעולה צבאית, היה צריך להעביר את המדינות הדרומיות לשלטון אזרחי, ובניגוד לרפובליקנים, לא לתקוף את הנשיא או את בית המשפט העליון.
הרפובליקנים גם התחילו לדבר על הנטיות ה"מסוכנות" של בלייר. בלייר השקיע את זמנו בשנים 1860 - 1861 בניסיון לשמור על מיזורי באיחוד. הוא גם היה גנרל במלחמה, אך בסופה, הוא היה הרוס כלכלית בגלל שהשקיע את מירב כספו באיחוד. המכתב של בלייר היה מטרה להתקפות, והרפובליקנים אמרו שאם בלייר יהיה נשיא, הארץ תבער. הם אמרו שאם סימור יבחר לנשיאות, אז רוב הסיכויים שבלייר יחליף אותו. מכיוון שאביו של סימור התאבד, הרפובליקנים ייעצו לעם לא לבחור במישהו שפרנק בלייר הוא המחליף שלו. הנאומים של בלייר לא תקפו את הרפובליקנים.
תוצאות
סימור קיבל 2,708,744 קולות מול 3,013,650 קולות שקיבל גרנט.
הבחירות הצמודות הבהילו את האליטה הפוליטית. כשג'יימס בליין הרפובליקני הסתכל על התוצאות, הוא הרגיש לא בנוח לגבי ההפרשים הזעומים בין המפלגות. הוא נכשל להסביר את גודל הקול הדמוקרטי. בליין חשב שהרוב הזעום לגרנט בספירת הקולות הכללית מפתיע. האירים והמהגרים בניו יורק התפקדו למפלגה הדמוקרטית בהמוניהם. ההפרש הזעום בו סימור הפסיד בכמה מדינות צפוניות ומתן זכות הצבעה לשחורים העלה את החשד שרוב הלבנים העדיפו את סימור על גרנט.
דמוקרטים עבדו קשה בדרום, אך המשטרים הרדיקלים ששלטו שם ניצחו בכל המדינות פרט לג'ורג'יה וללואיזיאנה.
הדמוקרטים זכו בקנטקי, דלאוור ומרלינד, ודלאוור תמכה בדמוקרטים באופן מובהק. אף דמוקרט לא השיג אחוזי הצבעה גבוהים כל כך בקנטקי ובמרילנד. בדלאוור, רק לינדון ג'ונסון וברק אובמה הצליחו לנצח בצורה מובהקת יותר.
שתיים ממדינות הגבול, מיזורי ומערב וירג'יניה, שהיו תחת שליטה רפובליקנית, תמכו בגרנט. סימור גם הצליח לזכות בניו יורק מדינת מגוריו, אך לא במיזורי (עיר מגוריו של בלייר) בגלל המשטר הרדיקלי. אם מיזורי, מערב וירג'יניה וכל מדינות הקונפדרציה לשעבר (כולל וירג'יניה, טקסס ומיסיסיפי) היו חופשיות מהשפעה רדיקלית והיו מצביעות לדמוקרטים, סימור היה מנצח את גרנט בחבר האלקטורים 157–160. במערב וירג'יניה, תושבי הקונפדרציה לשעבר לא יכלו לבחור או להיבחר. מוערך שבין 15,000 ל-25,000 לבנים ממערב וירג'יניה לא יכלו להצביע. סימור הפסיד במערב וירג'יניה בהפרש של 8,709 קולות.
העובדה שגרנט הפסיד לסימור בניו יורק בהפרש של 10,000 קולות גרמה לבושה ולכעס אצל הרפובליקנים. הניצחון של סימור בניו יורק היה נושא לחקירה פדרלית. הרפובליקנית הצליחו לאשר בקונגרס הקמת ועדה שתחקור את הקולות בניו יורק, ולמרות שבוועדה היו 5 רפובליקנים ו-2 דמוקרטים, הוחלט שסימור עדיין זכה ב-33 האלקטורים של ניו יורק.
אם סימור היה מנצח גם בפנסילבניה, אוהיו, אינדיאנה ואיווה, הרפובליקנים היו פועלים כדי למנוע ממדינות דרומיות לתמוך בדמוקרטים. הדרך היחידה שהדמוקרטים היו זוכים בה בבחירות של 1868, הייתה לזכות ברוב מדינות הצפון ובג'ורג'יה ולואיזיאנה. הקולות של ג'ורג'יה היו במחלוקת, והרפובליקנים היו פוסלים את הקולות שלה אם הם היו מכריעים את הבחירות. המפלגה הרפובליקנית לקחה את הקרדיט על הצלת האיחוד והייתה נחושה להמשיך לשלוט בו. כמה היסטוריונים רואים בחיוב את העובדה שסימור לא ניצח בבחירות כיוון שאז הרפובליקנים היו פועלים לצמצום סמכויותיו.
מחבר VGA
במחשבים, ה-VGA היה מחבר תצוגה נפוץ בין הכרטיס הגרפי לבין הצג, אולם מאז תפוצתם של מסכי ה-LCD הוא הולך ונעלם בהדרגה לטובת חיבור ה-DVI וה-HDMI הדיגיטליים. מחבר ה-VGA היה פופולרי בכרטיסי מסך ומחשבים ישנים, אך כיום יצרניות כרטיסי המסך כמו Nvidia ו-ATI ויצרניות מחשבים נוהגות ליישם במכשיריהם חיבורים כמו HDMI ,DVI, DisplayPort.
יוסף בודקו
יוסף הכהן בּוּדְקוֹ (בכתיב יידי: בודקאָ; בלועזית: Budko; 27 באוגוסט 1888 – 16 ביולי 1940), צייר, גרפיקאי ואמן יהודי, יליד פולין. שימש כמנהלו של בית הספר לאמנות "בצלאל החדש" לאחר פתיחתו בשנת 1935.
תיאור
יוסף (במקור יוסק ) בודקו נולד בפלונסק שבפולין בשנת 1888. אביו היה בעל מאפייה, יהודי מסורתי ומשכיל, מראשוני "חובבי ציון" בפלונסק. כנער למד בחדר ובישיבות שצ'צ'ין, מיר ולומז'ה. בהיותו בן שבע-עשרה עבר להתגורר בווילנה, על מנת ללמוד בבית הספר המקומי לציור. לאחר חמש שנות לימוד, עבר בודקו לברלין בירת גרמניה. החל משנת 1912 למד אצל הגרפיקאי והצייר היהודי הנודע הרמן שטרוק. בעקבות לימודיו בברלין החליט להתמקד בעיקר בחיתוכי עץ ובציור, ויצר שורה ארוכה של תחריטים, חיתוכי עץ ורישומים. מאוחר יותר, ובפרט לאחר עלייתו לארץ-ישראל, צייר גם בצבעי שמן על בד. נושאי יצירותיו שאובים ברובם מחיי היהודים בארצות הגולה, מחייה של העיירה היהודית בימי חג וימי חול, מתולדות עם ישראל ומן המקרא, אך חלק מהם גם ציורים לא-מציאותיים ועיטורים ליצירות בספרות העברית הרגילה. מתרומותיו החשובות לאמנות היהודית הן האילוסטרציות לספרים וכוללות, בין השאר, תחריטים להגדה של פסח (1916-1917), חיתוכי עץ לתיאור מאורעות בתנ"ך (1920), ועיטורים ליצירותיהם של ארנו נאדל (1920), ש"י עגנון, ביאליק (1923), שמואל לוין (1924), יצירת "כתב (גופן) בודקו" ועוד ועוד. כן תרם תרומה חשובה בתחום איורי תווי ספר (אקס ליבריס) עבריים, אשר בהם השתדל לנצל את האפשרויות הקישוטיות הגנוזות באות העברית. על חיתוכי העץ הנודעים שלו, שזכו לתהילה בעולם היהודי, נמנים: "חזון העצמות היבשות" (1920), "מעיינים בגמרא" (1923), "לא יברח איש כמוני", "קול ברמה נשמע" ועוד ועוד.
ב-10 ביולי 1933 עלה בודקו לארץ ישראל באניה "מרטה-וושינגטון", ושנתיים לאחר מכן, משנפתח בית הספר לאמנויות 'בצלאל החדש' בירושלים, כיהן בודקו כמנהל המוסד עד יום מותו. בודקו נפטר בירושלים ביולי 1940 ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים. כחודש לאחר מכן, נערכה לזכרו בבית הנכות בצלאל תערוכה מקפת שאצר מרדכי נרקיס בה הוצגו 239 מיצירותיו. באוקטובר אותה שנה נדדה התערוכה למוזיאון תל אביב לאמנות.
הלגונה הכחולה: התעוררות
הלגונה הכחולה: התעוררות (באנגלית: Blue Lagoon: The Awakening) הוא סרט טלוויזיה רומנטי אמריקאי, שהוקרן בבכורה בערוץ Lifetime ב-16 ביוני 2012. בסרט מככבים אינדיאנה אוונס וברנטון ת'ווייטס, המבוסס על הרומן "הלגונה הכחולה" משנת 1908 והעיבודים הקולנועיים הקודמים שלו.
הסרט שונה מסרטי "הלגונה הכחולה" הקודמים מכמה בחינות. התפאורה היא עכשווית, בעוד שהסרטים הקודמים התרחשו כולם בתקופה הוויקטוריאנית. הדמויות הראשיות גדלו בחברה רגילה והן ולא גדלות על האי; האי שהדמויות הראשיות תקועים בו נמצא באיים הקריביים, בעוד שהסרטים הקודמים התרחשו באוקיינוס השקט. וזמן שווה בערך מוקדש לעולם הבלתי מתורבת של האי ולחברה האנושית שאליה נולדו הדמויות. כריסטופר אטקינס, השחקן הראשי מ"הלגונה הכחולה" משנת 1980, מופיע גם בסרט.
הסרט הופק בשיתוף סרטי סוני, שחברת הבת שלה סרטי קולומביה מימנה את העיבוד הקולנועי משנת 1980 ואת ההמשכון שלו משנת 1991, אך לא את הסרט משנת 1949 אשר זכויותיו נשלטות על ידי אולפני ITV.
ניקולאיה מברוקורדט
ניקולאיה מַבְרוֹקוֹרְדַט (ברומנית: Nicolae Mavrocordat, ביוונית: Νικόλαος Μαυροκορδάτος; 3 במאי 1670 – 3 בספטמבר 1730) היה שליט נסיכות מולדובה בין ה-17 בנובמבר 1709 לנובמבר 1710 ובין 1711 ל-5 בינואר 1716; ושליט ולאכיה בין ה-21 בינואר 1716 ל-25 בנובמבר 1716 ובין מרץ 1719 ל-3 בספטמבר 1730. בפי הטורקים נודע כ"איסְקֶרלֶט זאדה ניקולה".
הלגונה הכחולה: התעוררות
עלילה
שני תלמידי תיכון, אמה ודין, יוצאים לטיול כיתתי בטרינידד כדי לעזור לבנות בית ספר לילדים מיעוטי יכולת. לאמה, תלמידה פופולרית, יש מסלול ברור אותו היא מתכננת בקפידה. הקוורטרבק של התיכון מפלרטט עם אמה, אם כי היא מתעניינת דווקא בדין, צעיר מבית ספרה, מתבודד שמסתבך באופן תמידי ויוצר קשר לעיתים רחוקות מאז מות אמו. לאחר שהסכין של דין הוחרמה, אביו מושך בחוטים כדי להחזיר את בנו לטיול. בלילה השני שלהם בטרינידד, דין ואמה משתתפים בנפרד במסיבה על סיפון יאכטה. במהלך המסיבה, אמה נופלת מהסיפון כאשר המשטרה מגיעה לפשוט במפתיע על היאכטה. דין קופץ למים ועוזר לה להיכנס לסירת ההצלה. ברצונו להימנע מלהסתבך בצרות, דין מנתק את החבל שמחבר את הסירה, רק כדי לגלות שאין מנוע.
ניקולאיה מברוקורדט
חייו
ניקולאיה נולד בקונסטנטינופול למשפחה יוונית חשובה. אביו היה המלומד אלכסנדרוס מברוקורדטוס (1641-1709), ששימש יועץ הסתרים ("אקספוריטיס") של הסולטאן הטורקי. אבי סבתו מצד אמו, סולטאנה, היה אלכסנדרו איליאש, שליט ולאכיה.
הלגונה הכחולה: התעוררות
עלילה
לאחר שגילו שהאי נטוש, הם מגלים שסירת ההצלה נסחפה לים. לא בטוחים אם הם ינצלו, אמה ודין חייבים לסמוך זה על זה כדי לשרוד. יחד, הם לומדים להצית מדורה, לדוג ולמצוא מזון. הקשר ביניהם מתפתח לקשר רומנטי. אביו של דין, ג'ק, ואמה של אמה, ברברה מגיעים לטרינידד. אמה מגלה שהוריה קבעו מראש את עתידה מבלי שהיא תטיל ספק בכך. לאחר חיפוש נרחב, ממשלת טרינידד מסיימת רשמית את החיפוש אחריהם. ג'ק וברברה ממשיכים לחפש, וג'ק שוכר מסוק פרטי. כאשר דין ואמה מוצאים שלד אנושי, דין מרגיע את אמה הנסערת על ידי כך שהוא מנשק אותה. השניים נכנעים לרגשותיהם הגוברים על ידי קיום יחסי מין. בבוקר שלאחר המפגש המיני שלהם, אמה מוצאת את דין חופר קבר לשלד. כשנשאל על כך, הוא הופך לעצבני, אבל בסופו של דבר מודה שהוא קיווה שזו סגירת מעגל עם מותה של אמו, כשהוא סובל מאשמה על שגרם בשוגג לתאונה הקטלנית שלה. ללא זכר לאמה או דין שנמצאו, ג'ק וברברה כבר לא יכולים להזניח את האחריות האישית שלהם ושניהם חוזרים הביתה. ככל שהיחסים המיניים של אמה ודין נמשכים, הם חולקים פרטים אינטימיים נוספים, כולל רצון הדדי להביא ילדים לעולם, אבל הקושי בחיים על האי והדאגה למשפחתה מלחיצים יותר ויותר את אמה.
ניקולאיה מברוקורדט
חייו
ניקולאיה למד פילוסופיה ותאולוגיה וידע כמה שפות ובהן מעט רומנית. הוא כתב את הספרים: Sfaturi (עצות), כתב היד Despre datorii (על החובות), שהודפס בלונדון, Cuvânt împotriva nicotinei (מילה נגד הניקוטין), ו-Precuvântări la actele patriarhaliceşti (דברי מבוא לתעודות הפטריארכים) משנת 1786 ביאשי.
הלגונה הכחולה: התעוררות
הפקה
ברנטון ת'ווייטס סיפר שמעולם לא שמע על סרטי "הלגונה הכחולה" לפני כן, ולאחר שלוהק, צפה בשני הסרטים הקודמים לצורך מחקר, אם כי הוא הודה שלא יכול היה להביא את עצמו לצפות בחזרה ללגונה הכחולה בשלמותו.
ניקולאיה מברוקורדט
חייו
ניקולאיה היה אחד מהנסיכים הפאנאריוטים והיה מעורב במאבקי התקופה כנאמן האימפריה העות'מאנית ואף נשבה לתקופת מה. על פי מסמכים רומניים, בשנת 1730 ניקולאיה מברוקורדט נתן אישור לייסוד הקהילה היהודית הספרדית של בוקרשט וזאת לבקשת יועציו, הרופא דניאל דה פונסקה ומנטש באלי (Mentes Bally, אבי סבו של דוויצ'ון באלי).
הלגונה הכחולה: התעוררות
הפקה
במהלך צילומי הסצנות בלגונה, ת'ווייטס ואינדיאנה אוונס היו כל כך קרים אחד כלפי השנייה עד שלא יכלו לדבר כמו שצריך, מה שהצריך להחיל דיבוב על הסצנות הללו.
ניקולאיה מברוקורדט
חייו
ניקולאיה מברוקורדט מת מדבר ונקבר במנזר וקרשט שהוקם על ידו.
הלגונה הכחולה: התעוררות
הפקה
ההפקה החלה בקליפורניה ולאחר מכן עברה לאי מאווי בהוואי.
קלפטומניה
קְלֶפְּטוֹמַנְיָה היא הפרעה נפשית המתאפיינת בגנבה אובססיבית של חפצים שונים, גם חפצים שאין שום תועלת לחולה בגנבתם.
תיאור
מקור המונח ביוונית (κλέπτω (קְלֶפְּטוֹ) – אני גונב) ופירושו "שיגעון הגנבה". ההפרעה מאופיינת בחוסר יכולת נשנה להתנגד לדחף לגנוב. גנבת החפצים לא נעשית לשימושו האישי של הקלפטומן או למטרות רווח כלכלי, ולאחר הגנבה החולה אוגר או מוסר אותם.
פעולת הגנבה תתבצע בדרך כלל ללא שותפים. ישנם קלפטומנים הגונבים תמיד את אותו החפץ, בעוד אחרים לא שמים לב לחפץ הנגנב.
אף על פי שהפעולה נתפסת בעיניו כבלתי הגיונית ושגויה ועל אף שבין גנבה לגנבה יחוש עגמת נפש, בושה ורגשי אשמה, אין בכוחן של תחושות אלו למנוע את הישנות המקרה, וסביר להניח שגנבות תתבצענה עוד פעמים רבות.
אבחון
בתחילת המאה התשע עשרה, בשנת 1816 תוארה לראשונה תופעה זו בספרות הרפואית, ובשנת 1987 הוכרה באופן רשמי כהפרעה נפשית במהדורה השלישית של הספר DSM.
במהדורתו הרביעית הופיעו גם מדדים ברורים לאבחון ההפרעה:
מהתנאים הללו מתחדד גם ההבדל בין גנבה פתולוגית לגנבה רגילה: בעוד גנבה רגילה נעשית במתכוון ולמטרות רווח, הרי שגנבה פתולוגית נעשית מתוך דחף לשם המעשה עצמו ולהקלה הנפשית המתלווה אליו.
הקלפטומניה היא תופעה נדירה יחסית ושכיחותה באוכלוסייה היא כ-0.6%. ההפרעה תוקפת בני אדם בגילאים שונים, בדרך כלל מגיל ההתבגרות ועד לשנות החמישים ו-81% מהמאובחנים הן נשים.
קיים קושי רב באבחון, כיוון שלקלפטומניה מתלוות לא פעם הפרעות נוספות, כגון דיכאון, וכן משום שהמטופל מתבייש לספר על מעשיו. הגורמים המלאים להפרעה לא ידועים אך הם משלבים, ככל הנראה, גורמים פסיכולוגיים וביולוגיים. בהתאמה קיימות שיטות טיפול פסיכולוגיות ותרופתיות וכיום מקובל לשלב ביניהן.
קובי וייט
אלק ג'קובי "קובי" וייט (באנגלית: Alec Jacoby "Coby" White; נולד ב-16 בפברואר 2000) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת שיקגו בולס מליגת ה-NBA, בעמדת הרכז.
נעורים וקריירת תיכונים
וייט נולד בעיר גולדסבורו שבקרוליינה הצפונית, ולמד ב"תיכון גרינפילד" אשר בעיר וילסון הסמוכה. ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של התיכון קלע 3,573 נקודות בסך הכול, ובכך הפך לשיאן הנקודות של ליגת התיכונים בקרוליינה הצפונית. בסיום עונתו האחרונה, בה העמיד ממוצעים של 30.7 נקודות, 10.3 ריבאונדים ו-9.2 אסיסטים למשחק, זכה בתואר שחקן התיכונים המצטיין של קרוליינה הצפונית (North Carolina Mr. Basketball) וזומן להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
בקיץ 2018 השתתף וייט בטורניר אליפות האמריקות בכדורסל עד גיל 18, כחבר נבחרת ארצות הברית, וזכה עמה במדליית הזהב. לאורך הטורניר הוביל את קלעי נבחרתו עם ממוצע של 15.3 נקודות למשחק, ובסיומו נבחר לחמיישיה המצטיינת.
קריירת מכללות
בשנת 2018 החל ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, והצטרף לקבוצת הכדורסל שלה יחד עם כוכב התיכונים נאסיר ליטל. בעונתו היחידה בליגת המכללות סייע לקבוצתו להעפיל לשמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), עם ממוצעים של 16.1 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-4.1 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק ב-NBA
בדראפט ה-NBA 2019 נבחר וייט על ידי שיקגו בולס בבחירה השביעית, מעט לפני חבריו לקבוצה במכללות קמרון ג'ונסון (בחירה 11) ונאסיר ליטל (בחירה 25). לאורך עונתו הראשונה בשיקגו קלע 13.2 נקודות ומסר 2.7 אסיסטים בממוצע למשחק, כמחליפו מהספסל של תומאש סטורנסקי, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
רועי צ'יקי ארד
רועי צ'יקי ארד (נולד ב-5 בינואר 1976 בבאר שבע) הוא עיתונאי, משורר, מוזיקאי, עורך ואמן ישראלי, מייסד ועורך לשעבר של כתב העת "מעין". כתב לשעבר בעיתון "הארץ" ולשעבר עורך בעיתונים "גלובס" ו"ידיעות אחרונות".
ספרות
פרסם מספר ספרים בישראל ושיריו התפרסמו בכתבי עת בישראל ובעולם. ב-2016 נבחר ספרו "החלום הישראלי" על ידי אתר "מאקו" כאחד מעשרת הספרים העבריים הגדולים של המאה ה-21. בנוסף להיותו עורך "מעין", השתתף ארד בעריכת שלוש אסופות שירה: אנתולוגיית השירה המעמדית "אדומה" (הוצאות מעין, הכיוון מזרח ואתגר), האסופה "לצאת" נגד מבצע עופרת יצוקה (הוצאות אתגר, דקה, מעין, סדק גרילה תרבות) שיצאה ביום השביעי למבצע, וחלקים ממנה תורגמו לערבית והתפרסמו בלבנון ו"שירון המהפכה", בעקבות המחאה החברתית של קיץ 2011. כתב העת 'מעין' לא מנוקד וגם רוב שיריו מפורסמים כשהם חסרי ניקוד.
ארד הגה סגנון שירה חדש בשם "קימו", שאותו הגדיר כגרסה ישראלית להאיקו. הקימו אף הוא שיר בן שלוש שורות, ובו 10 הברות בשורה הראשונה, 7 בשנייה ו- 6 בשלישית. דוגמה לקימו (פרי עטו של ארד):
בשנת 2002 התקבל ה"קימו" כסוגה שירית קבילה על ידי אתר האינטרנט "במה חדשה".
ארד הוא אחד המשוררים שהיו הפעילים בגרילה תרבות ואחד ממייסדי קבוצת "מאבק המשוררים". שירו "הינשוף" השתלב עם עבודתה של האמנית מיכל הלפמן בביאנלה של ונציה בשנת 2003. בשנת 2009, שירו של ארד, "המנון סוף הלילה", הולחן על ידי אלה מילך-שריף ובוצע בניצוחו של זובין מהטה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהופעות מיוחדות לרגל 100 שנה לייסוד תל אביב.
ספריו: תרגום:
טלוויזיה ותיאטרון
ב-2003 יצר יחד עם שאול בצר וארז הימן את זהירות מצלמה, הסרט המוקומנטרי הראשון בישראל באורך כזה, העוסק בחייו של החלוץ הבדיוני של סרטי המתיחות, מקס טונה שרייבר. הסרט שודר במסגרת שידורי קשת והועלה לאינטרנט לצפייה חופשית.
ארד שימש תסריטאי משותף יחד עם יובל שגב בסדרה "רנו פסקל" בערוץ ביפ ותסריטאי הסדרה "טופי והגורילה" באותו ערוץ. ארד היה אחד מיוצרי המיני-סדרה המוקומנטרית החיים האמיתיים, ששודרה בערוץ 10. פרק מתוכו, בכיכוב אביב גפן, זכה במקום הראשון בפסטיבל המוקומנטה לסרטים מוקומנטריים בשנת 2011. ב-2013 שודר בטלוויזיה החינוכית במסגרת סדרת ואקום סרטו הדוקומנטרי "אין עניין בפועלי בניין" בעקבות סדרת כתבות של ארד שפורסמו ב"הארץ" ובאתר העיתון הבריטי "לונדון רוויו אוף בוקס" בנושא ריבוי תאונות העבודה הקטלניות בקרב פועלי בניין בישראל.
ארד כתב ופרסם מספר מחזות פרי עטו, מהן הופקה "קדימה", העוסקת בצד החברתי של מלחמת לבנון השנייה. "קדימה" הוצגה בין השאר בפסטיבל "צו קריאה" בצוותא. יחד עם המחזאי יונתן לוי, היה שותף בבימוי ההצגה "אנרגיות טובות", המבוססת על הקראת פרוטוקול מקוצר של דיון ועדת הכלכלה בנושא הגז הטבעי. ההצגה הוצגה בין השאר במסגרת "פסטיבל מתחת להר" בירושלים כשבקהל נוכחים שר האוצר יובל שטייניץ, איתן ששינסקי, מחבר דו"ח ששינסקי שבו עסק הפרוטוקול, וחברת הכנסת שלי יחימוביץ', שהשתתפה בדיונים שהוקראו. קוראי המחזה היו יוצרים ופעילים חברתיים וההצגה יצאה לאחר מכן כספרון שיצא במסגרת הוצאת "מעין" ולאחר מכן הוצגה במספר תיכונים בישראל על ידי תלמידים.
דמותו הופיעה ב"הבועה", סרטם של איתן פוקס וגל אוחובסקי מ-2007, העוסק ברייב נגד הכיבוש, שארד היה בין יוזמיו, ובו מופיע השחקן יותם ישי כדמות "צ'יקי". "בננות" (2013), סרטו של איתן פוקס, בוסס על ניסיונו של פוקס כבמאי להקת "פינג פונג" באירוויזיון, והדמות המקבילה היא של השחקן עופר שכטר. ארד מופיע בתפקיד עצמו בסרט "השוטר" (2012) של נדב לפיד ושר שני שירים, "אני ואנונו" ו"ישראליות בחלל" שיצא כסינגל לרדיו באותה שנה. בסרט "אין בתולות בקריות" דמותו של העיתונאי התל-אביבי "צ'יפי אבידן" (מיכאל אלוני) מבוססת על ארד.
מוזיקה
את דרכו המוזיקלית התחיל ארד בלהקת קנאק\פופ, בה שימש כסולן וכותב השירים. הלהקה פעלה בין 1994 ל-1999, אך לא הוציאה אלבום בזמן פעילותה. ב-2014, אחרי הפסקה ארוכה, יצא אלבומה "המהפכה המעניינת האחרונה" כאלבום-רשת.
עם חברו ללהקה, שי נובלמן, כתב ב-2007 את שיר הנושא לסדרה "טופי והגורילה". בשנת 2000 היה ממקימי להקת "פינג פונג" שהוציאה אלבום אחד, "בין מוסר לאופנה" (הד ארצי), הופיעה באירוויזיון 2000 עם השיר "שמח" בליווי דגלי סוריה וישראל והגיעה למקום 22 מתוך 24. ועדת החינוך של הכנסת קבעה כי הלהקה היא "ביזיון ובושה למדינת ישראל ולתרבות הישראלית", וארד פוטר ממשרתו בערוץ 1 עם חזרתו לישראל.
לאחר שהתפרקה הלהקה, הוציא כזמר סולו חמישה אלבומים בסגנונות שונים - פופ, אוונגרד, אקוסטי ופאנק. את רוב אלבומי הסולו אפשר להוריד חינם בתנאי רישיון Creative Commons. ארד הסביר זאת כאידאולוגיה: "חשוב לי לתת את האלבומים שלי בחינם על האינטרנט, דבר שיוצר להם חשיפה גדולה וגם חושף אותי לקהל ששומע מוזיקה בעולם. אני לא מבין אמנים ישראלים שנלחמים באינטרנט במקום להתמסר לו, זה הדבר הכי טוב שקרה למוזיקאים מאזור מרוחק כמו ישראל".
אלבומיו:
אלבומיו עם להקות:
אמנות
כאמן, ארד הציג מספר תערוכות יחיד בגלריה "טל-אסתר" והשתתף במספר תערוכות משותפות, בין השאר בגלריה גבעון וב-NGBK ברלין. ב-2006 היה מאוצרי "דורון", תערוכה קבוצתית של כתב העת "מעין", שעסקה בקשר בין אמנות ובין ניצול חברות כוח אדם וב-2012, יחד עם יהושע סימון וארי ליבסקר, אצר את התערוכה "איראן" שהוצגה בגלריה "החללית" ומחתה נגד אפשרות תקיפה באיראן. ארד סייע בארגון "רייב נגד הכיבוש", מסיבות מחאה נגד פעולות ממשלת ישראל בתקופת האינתיפאדה השנייה.
עיתונות
ארד החל את דרכו העיתונאית ככתב במקומון "כל הנגב" בבאר שבע, ובמקביל כמו"ל ועורך הפנזין המוזיקלי "סוס" שיצא לאור בבאר שבע בשנת 1992. במשך שנים ערך את "פירמה", ירחון העיתון "גלובס", יחד עם יעל שחם, לאחר מכן שימש כסגן עורך ב-"7 לילות" של ידיעות אחרונות. במקביל, ארד ערך את כתב העת לשירה "מעין" וסייע להוציא לאור את עיתון הקולנוע "מערבון" ואת עיתון האמנות "החדש והרע".
ארד כתב בעיתון "הארץ". בין כתבותיו ניתן למנות תחקירים חברתיים על מותם של פועלי הבניין, תנאי התעסוקה הקשים של נהגי המשאיות וסיקור מהצפת שכונת הארגזים בת"א לצד מאמרים כתובים בנימה אישית מטקס הדלקת המשואות ומוועידת הליכוד.
טענות לביצוע עבירות מין
ב-9 בספטמבר 2020 פורסם תחקיר של שרון שפורר על טענות לפגיעה מינית שביצע בנשים ונערות לאורך השנים, חלקן קטינות. בעקבות התחקיר הודיע על יציאה להפסקה בלתי מוגבלת מעבודתו ב"הארץ" ובכתב העת "מעין".
חיים אישיים
ארד התגורר בשכונת התקווה בתל אביב. אחותו דפנה ארד היא סולנית ביר7 ועיתונאית "הארץ".
מבצע ארבעת המינים
מבצע "ארבעת המינים" הוא מבצע צבאי שנערך בנובמבר 2009 על ידי שייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי, שבמהלכו נתפסה אוניית המשא "פרנקופ" (Francop), שהובילה נשק, תחמושת ואמצעי לחימה מאיראן בדרכה לארגון חזבאללה שבלבנון.
תשאול ועיכוב בלב ים
המבצע נערך ב-3 בנובמבר 2009. על סמך מידע מצטבר התבררה כוונה להברחת נשק איראני דרך מצרים לארגון החזבאללה בלבנון. במהלך המבצע נתפסה אוניית המשא "פרנקופ", שנשאה דגל אנטיגואה. מכולות הנשק והתחמושת הועמסו על האונייה בנמל דמיאט שבמצרים, אליו הגיעו באונייה אחרת מנמל בנדר עבאס שבאיראן. ממצרים הפליגה האונייה לכיוון סוריה. ובדרכה ליד קפריסין במרחק של כ-180 ק"מ מחופי ישראל, נעצרה על ידי אח"י אילת (סער 5) בפיקוד סא"ל יואב אברג'יל, סגן מפקד שייטת ספינות הטילים.
אח"י אילת (סער 5) הקימה קשר עם האנייה באלחוט דיבור, בעורק בינלאומי וביצעה תשאול מקובל:
למבצעים היה ברור שהאירוע יקבל חשיפה והייתה חשיבות להקפיד על נוהל בינלאומי מקובל. אף כי התשובות לתשאול היו סטנדרטיות, הועברה הודעה לרב החובל כי מרגע זה ואילך האנייה מעוכבת על ידי חיל הים. ניתנו הפקודות לרב החובל לשנות את כיוון ההפלגה לדרום מזרח ולשמור את המהירות. כמו כן נדרש לרכז את הצוות על הסיפון.
אח"י אילת ביצעה סריקה היקפית מסביב ל"פרנקופ" עם מערכות תצפית מתקדמות על מנת לשלול ניסיון לפגוע בספינת הטילים או לתחבולה מצד אנשי הספינה נגד לוחמים שעתידים לעלות לבידוק. רב החובל שהיה אזרח פולין פעל במקצועיות, קיים את ההוראות כלשונן ולא ניסה להפריע. למקום הגיעה ספינת טילים נוספת. עם הגעתה עלה כוח של שייטת 13, עליו פיקד סגן מפקד השייטת, סא"ל גור שרייבמן, על הפרנקופ ואיתר את אמצעי הלחימה. תחת פיקוח כוחות צה"ל האונייה הפליגה לנמל אשדוד.
חיפושים בנמל וגילוי החימוש
בנמל אשדוד בדקו לוחמי יחידת סילוק פצצות של יהל"ם את המכולות באניה וב-36 מהן נמצא נשק ותחמושת בתוך מטען הפוליאתילן. במכולות נמצאו כ-500 טונות של תחמושת ואמצעי לחימה. על פי ספירת צה"ל כלל המשלוח שהוסלק בתוך סחורה אזרחית במכולות, את הפריטים הבאים:
במערכת הביטחון הגיעו למסקנה שמקור הנשק שעל הספינה הוא איראני והוא יועד לארגון חזבאללה שבלבנון. לאחר פריקת הנשק והתחמושת, שוחררו האונייה ואנשי צוותה, שלא ידעו כי יש עליה נשק.
תגובות לתפיסת הנשק
בעקבות תפיסת הנשק ב-5 בנובמבר 2009 הגישה ישראל לאו"ם תלונה כנגד איראן, על הפרת שתי החלטות של מועצת הביטחון של האו"ם: החלטה 1373, האוסרת על תמיכה בטרור, והחלטה 1701, האוסרת על חימוש חזבאללה.
איראן וסוריה הכחישו את הימצאותו של נשק על הספינה, גם המצרים טענו כי בנמל דמיאט, הנקודה האחרונה שבה עגנה הספינה, הוטען על הספינה מטען אזרחי בלבד. ארגון חזבאללה הכחיש קשר לנשק, וגינה את "הפיראטים הישראלים הפועלים במים בינלאומיים".
מינדרו כץ
מינדרו כץ (ברומנית: Mîndru Katz; 3 ביוני 1925 - 30 בינואר 1978) היה פסנתרן רומני ואחר כך ישראלי.
חייו
מינדרו כץ נולד בבוקרשט, רומניה. בגיל שבע פגש אותו ג'ורג'ה אנסקו ונתן לו המלצה בעזרתה התקבל ללימודים אצל פלוריקה מוסיצ'סקו, פסנתרנית ומורה ידועת-שם ברומניה. בהמשך למד באקדמיה למוזיקה בבוקרשט, אך ב-1941 סולק מהלימודים בגלל היותו יהודי. אנסקו התערב לטובתו פעם נוספת, הוא פנה אל אלנה, נסיכת יוון ודנמרק ובהשתדלותה שוחרר מעבודת הכפייה של פינוי השלג בדרכים והועבר לעבודות משרדיות, כדי שיוכל להמשיך באימוני הנגינה. ביוני 1947 סיים את לימודיו וחודש לאחר מכן כבר הופיע כסולן התזמורת הפילהרמונית הרומנית. בשנים שלאחר מכן הופיע כץ בקונצרטים בכל רחבי מזרח אירופה, כולל מוסקבה. הישגיו המוזיקליים הובילו לכך שהוענק לו התואר Artist Emerit ("אמן מצטיין" – ברומניה), היה לסולן קבוע של התזמורת הפילהרמונית, וקיבל את פרס המדינה.
בשנת 1959, בעת סיבוב הופעות בלונדון, ערק מרומניה הקומוניסטית בעזרתו של מנשה קדישמן, ועלה לישראל, והופיע בה ברסיטלים ובקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית ותזמורת קול ישראל. הוא המשיך לעשות חיל גם בחו"ל, ויצא לשלושה סיבובי הופעות ארוכים מסביב לעולם בהם הופיע, בין השאר, בארצות הברית עם תזמורת פילדלפיה והפילהרמונית של לוס אנג'לס ובאנגליה עם תזמורת רשות השידור הבריטית ועם הפילהרמונית המלכותית, וניגן תחת שרביטם של סרג'יו צ'ליבידאקה, ג'ון ברבירולי, אנטל דוראטי, לורין מאזל ויוזף קריפס.
כץ לימד באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב, ובשנת 1972 מונה לפרופסור. בין תלמידיו היו מרדכי שחורי, אנג'לה סטון-בורוכוב, אסתרית בלצן, ענת שרון ועמנואל קרסובסקי. הוא נמנה עם חבר השופטים בתחרות רובינשטיין הראשונה, בשנת 1974, שבה שפט גם ארתור רובינשטיין עצמו.
הוא עבר שני אירועי לב, אך המשיך להופיע. הוא מת באיסטנבול, טורקיה, בינואר 1978, באמצע הופעה - בזמן ביצוע סונטה אופוס 31 מספר 2 ("הסערה") של בטהובן, הניח את הראש על מקלדת הפסנתר ומת. הותיר אישה, זהרה, ובת.
במהלך חייו הופיע כץ כסולן בקונצרטים ביותר מארבעים מדינות שונות.
השם הפרטי Mîndru משמעו ברומנית "גא". מכאן נוצרה ברומניה הבדיחה על פיה "מנדרו (=גא) כץ הוא היפוכו הגמור של המוזיקאי מודסט (=צנוע) מוסורגסקי...".
איאן פלמינג
איאן לנקסטר פלמינג (באנגלית: Ian Lancaster Fleming; 28 במאי 1908 – 12 באוגוסט 1964) היה סופר בריטי, יוצרו וכותב סיפוריו של ג'יימס בונד – דמות של סוכן חשאי 007 של מלכת אנגליה.
ביוגרפיה
פלמינג נולד בלונדון למשפחת בנקאים עשירה, ואביו, סקוטי במוצאו, היה חבר הפרלמנט הבריטי מ-1910 עד מותו. הוא למד בבית הספר הבריטי היוקרתי איטון, ובהמשך באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת ז'נבה.
פלמינג התקבל לשירות החשאי הבריטי תוך הפעלת קשרים משפחתיים, ושירת בו במהלך מלחמת העולם השנייה. משם דלה את רוב רעיונותיו לכתיבת ספריו. במהלך המלחמה שירת פלמינג בצי המלכותי הבריטי, כעוזרו האישי של אדמירל ג'ון גודפרי, ראש המודיעין הימי הבריטי. יש האומרים כי אדמירל גודפרי היווה את ההשראה לדמותו של "M", ראש הביון הבריטי בסדרת ספרי "ג'יימס בונד".
קיימת סברה שהיה איש מרכזי במבצע נחיתתו של רודולף הס בסקוטלנד בשנת 1941.
במסגרת תפקידו הקים פלמינג את יחידת הקומנדו "30", או בשמה האחר כוח תקיפה 30, יחידת קומנדו שמנתה מתנדבים מהצי, מהנחתים ומהצבא הבריטי, שמשימתה הייתה לבצע פשיטות מאחורי קווי האויב כדי להשיג מודיעין על אמצעי לחימה ומערכות מתקדמות שברשות הצבא הגרמני, וכן לבצע פשיטות על מפקדות אויב כדי להשיג מסמכים ופריטי מידע מודיעיני. פלמינג אמנם הקים את היחידה ותכנן את מבצעיה אולם לא שימש כמפקדה בשדה הקרב. המבצע הראשון בו השתתפו לוחמי היחידה היה הפשיטה על דייפ שבצרפת באוגוסט 1942. אחריו פעלו לוחמי היחידה בהצלחה במבצע לפיד, בו השתלטו לוחמי מדור 33 ביחידה, שהיו לוחמי חיל הנחתים המלכותי שהתנדבו ליחידה, על מבנה מפקדה של הצבא האיטלקי. היחידה פעלה בהצלחה רבה לאורך כל המלחמה במבצעים בזירת הים התיכון בפלישות לסיציליה ובפלישה לנורמנדי.
פלמינג היה מעורב במספר מבצעי ביון מורכבים שהייתה להם השפעה חשובה על המלחמה. בין היתר היה פלמינג ממתכנני ומבצעי "מבצע קציצה" באפריל 1943, בו השליך הביון הבריטי גופת קבצן לחופי ספרד, כשהוא מעניק לו זהות בדויה כקצין בריטי בכיר עם מסמכים סודיים מזויפים במטרה להטעות את הנאצים ולגרום לצבא הגרמני להפחית מסדר הכוחות והכוננות בסיציליה. ההונאה הצליחה והקלה על פלישת בעלות הברית לסיציליה.
בעת שלוחמי יחידת הקומנדו לחמו בשרבור הגיע פלמינג לחזית ופגש את לוחמי היחידה שהקים. הוא כינה אותם "אינדיאנים אדומים" ו"אינדיאנים", ואף שאב השראה ממבצעי היחידה ולוחמיה בעת שכתב את ספרי "ג'יימס בונד". בין היתר נרמז בספריו כי בונד עצמו, על פי הביוגרפיה הבדיונית שלו, שירת במלחמת העולם השנייה בצי המלכותי, ולחם בשורות יחידת קומנדו בפשיטות שערכה מאחורי קווי האויב ובמבצעיה המורכבים.
באחד ממבצעי המלחמה נשלח פלמינג לג'מייקה לחבור לצוללת גרמנית שהייתה קשורה למבצע של השירות החשאי הבריטי. פלמינג התאהב בארץ זו ולאחר המלחמה עזב את השירות בעקבות סכסוך עם הממונים עליו, השתקע בג'מייקה, בנה בית על החוף וגר בו עד סוף ימיו.
את ההשראה לשם "ג'יימס בונד" קיבל משמו של האורניתולוג האמריקאי ג'יימס בונד, שחיבר את מדריך "עופות האיים הקריביים". פלמינג פנה לכתיבה כמעט כתחביב לעת פרישה והסתייע גם בתקופה שעבד כעיתונאי. עם פרסום ספרו הראשון בסדרת בונד, "קזינו רויאל", זכה לעידוד מסופרים נחשבים כסומרסט מוהם וכריימונד צ'נדלר. ספריו קיבלו פרסום רב כשנשיא ארצות הברית, ג'ון פ' קנדי, ציין באחד מראיונותיו כי איאן פלמינג הוא סופר המתח האהוב עליו.
פלמינג נישא לליידי אן, בת אצולה אנגלייה, ולזוג נולד בן אחד. במהלך חייו הבוגרים נהג להרבות בעישון ובשתייה. ב-1961 סבל מהתקף לב, והוא נפטר באוגוסט 1964 מהתקף לב נוסף.
שפיטות
שְׁפִיטוּת היא שאלת האפשרות להביא למשפט סוגיה השנויה במחלוקת. ישנה מחלוקת לגבי שאלת גבולותיו של מתחם השפיטות ומהן הסוגיות שעליהן יש לדון בבית המשפט.
שאלת השפיטות בישראל
שופט בית המשפט העליון חיים כהן תיאר את היחס לסוגיה זו בשנותיה הראשונות של המדינה: