cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לסלו רוט
קורות חייו
נולד לגיזלה וארמין בעיר סאטו מארה שבעקבות מלחמת העולם הראשונה, עברה מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית לרומניה. החל בלימודי נגינה אצל מורה פרטית בגיל 11. באותה תקופה, ב-1931 עברה המשפחה לגור בעיר טימישוארה, בה ניהל האב חנות ובית חרושת קטן לאביזרי עור. ב-1940 ביקר רוט אצל דודנית בסאטו מארה ונשאר בחלק הצפוני של טרנסילבניה שסופח מחדש להונגריה עקב תכתיב וינה. המשפחה התאחדה מחדש בעיר אוראדיה. בגיל 21 החל ללמוד הלחנה וניצוח באקדמיה למוזיקה בבודפשט. אולם ב-1943 נאלץ להפסיק לימודיו עקב חקיקה אנטישמית. בתקופת השואה, לאחר שב-1944 הוקם זמנית גטו באוראדיה, הוא הועבר לשם עם הוריו. לאחר שישה שבועות, ב-20 במאי 1944 נשלח עם הוריו לאושוויץ. אמו וקרובי משפחה אחרים נשלחו מיד אל מותם. במשך חמישה שבועות עבד בפינוי גופות מן הקרמטוריום. לאחר מכן התנדבו הוא ואביו לחטוב עצים ביער ונשלחו למחנה חוץ של מאוטהאוזן, שפעל ליד מלק, שם הוגדרו כאסירים פוליטיים. רוט ושבעה אסירים בעלי רקע מוזיקלי נבחרו לשמש כתזמורת המחנה. לתזמורת לא היה פסנתר, לכן נאלץ רוט ללמוד לנגן באקורדיון. הוא העיד: "מוזיקה אמורה לעשות את האנשים מאושרים, אבל אנחנו ניגנו בהוצאות להורג של אנשים שניסו לברוח מהמחנה". ממאוטהאוזן הועבר רוט לאבנזה ושם שוחרר על ידי הצבא האמריקאי. גם אביו שרד את השואה. לאחר שחרורו למד מוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
ב-1947 שב לרומניה, שם נשכר כמתרגל באופרה הממלכתית בטימישוארה, שנוסדה אז. ב-1948 הופיע לראשונה כמנצח במופעי בלט ובאותה שנה מונה למנצח של אנסמבל אמנותי פועלי לשירים וריקודים "הלהבה" (Flacăra). עם האנסמבל יצא לסבבי הופעות בבולגריה, אלבניה ויוגוסלביה. כעבור שנה, ב-1949, קיבל מינוי רשמי של מנצח באופרה הרומנית הלאומית של טימישוארה. באותה שנה בוצעה לראשונה בפילהרמונית יצירה שהוא הלחין, "שני ריקודים רומנים", בניצוחו של מירצ'אה פופה. ב-1953 זכה לקבל את תפקיד המנצח הראשי של האופרה, ועד 1958 ניצח ב-734 מופעים של 35 אופרות, אופרטות ובלטים. ב-1958, לאחר שהגיש בקשה לעלות לישראל, סולק מתפקידו.
בישראל
ב-1960 עלה לישראל עם אשתו, סוזנה (לבית בריק) בנו, ועם אביו ואשתו השנייה והתיישב בבת ים. במשך כשנתיים וחצי עבד באופרה הישראלית כמנצח ולאחר מכן ניצח על המקהלה הקאמרית תל אביב וכן ניצח על התזמורת הסימפונית ירושלים, על מקהלת קול ישראל, ועל תזמורת הבידור של קול ישראל.
ב-1965 התמנה למנצחה (השלישי במספר) של מקהלת צדיקוב וכיהן בתפקידו עד סוף שנות ה-70. רוט כיהן בצוות השופטים הבוחנים בתוכנית "תשואות ראשונות". הוא לימד ניצוח באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים ועם תלמידותיו נמנתה נורית הירש. לסלו רוט ניצח על פסטיבלי הזמר והפזמון תשכ"ט-1969 (אשר היה הראשון ששודר בשידור חי בטלוויזיה) ותשל"א-1971. מ-1971, ניצח לסלו רוט על האופרה הישראלית; במסגרת זו ניצח בין היתר על האופרה "ברון הצוענים" ב-1971 וכן על הביצוע הראשון בישראל של האופרה "אאידה" ב-1972 (בתפקיד הראשי שרה נתניה דברת).
באמצע שנות ה-70 התמנה למנהל המוזיקלי של להקת הפולקלור של יוצאי ברית המועצות, "אנחנו כאן". בסוף שנות ה-70 היה היועץ המוזיקלי/המנצח של תזמורת נתניה.
לאורך שנות פעילותו כתב לסלו רוט עיבודים מוזיקליים להצגות תיאטרון וכן לאלבומים, בהם אלבומיו של מאור כהן "פרחי הרע - מאור כהן שר בודלר" (2005) ו"החופש הגדול" (2013), אשר הופקו על ידי נכדו של לסלו רוט, פיטר רוט.
בנו, פאול רוט, גיטריסט, שירת בשנות ה-60 בלהקת פיקוד הצפון.
מחוץ לישראל
בשנים 1967–1968 ניצח בדרום אפריקה, ב-1968 עבד עם רדיו קופנהגן, וב-1970 ניצח למשך עונה אחת ב"לנדסתיאטר" של זלצבורג. בשנת 1980 זכה למשרת ניצוח באופרה של מקסיקו סיטי בעקבות המלצה של פלסידו דומינגו, עמו עבד באופרה הישראלית בתחילת שנות ה-60. בשנת 1990 שב לישראל. בשנים 1985 ו-1987 ניצח על קונצרטים בארצות הברית. משנת 1989 החל לשתף פעולה עם בתי האופרה של טימישוארה, בראשוב ובוקרשט ברומניה. רוט ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית של סאטו מארה (Filarmonica Dinu Lipatti Satu Mare).
שם תחום
שם תחום (באנגלית: domain name; דומיין) או שם מתחם הוא שם ייחודי של אתר ברשת האינטרנט, שמבדיל אותו משאר האתרים הנמצאים ברשת. שמם הכולל של אתרי האינטרנט הזמינים לציבור הוא World Wide Web (רשת כלל-עולמית) או WWW, ונהוג לרשום בתחילת שמות המתחם של אתרי אינטרנט את האותיות הללו (www). שם התחום הוא תחילתה של כתובת ה-URL, לאחר ה-HTTP. רישום שמות תחום נעשה על ידי איגוד האינטרנט העולמי, ICANN, וגופים המורשים לכך מטעמו. בישראל הגוף היחיד הרשאי לרשום שמות תחום הוא איגוד האינטרנט הישראלי (ISOC), המקצה שמות תחת הסיומת il..
מבנה שם התחום
לשם התחום מבנה היררכי שיטתי. בעל שם תחום יכול להשתמש בשם התחום שלו ובכל שמות התחום הכפופים לו, או להעביר את השליטה בכולם או בחלקם לאחרים. למשל בעל השליטה בשם התחום הראשי net מאפשר לכל אחד לרשום שם תחום הכפוף לו, למשל sytes.net, ובעל השליטה בשם התחום המשני sytes.net יכול להשתמש בו ובשמות התחום הכפופים לו, או לאפשר לאחרים להשתמש בהם (וזה גם מה שהוא עושה).
שמו הפרטי של האתר
ארגון שהוקם לשם פעולה באינטרנט בוחר לעצמו שם קצר וקליט, שהופך בקלות לחלק משם התחום (דוגמאות: וואלה!, זולו ונענע). ארגון שהוקם קודם להתרחבות השימוש באינטרנט עלול לגלות שיש בעיה עם הטמעת שמו באינטרנט.
לעיתים יש לארגון שם ארוך המורכב ממילים אחדות, ולבעיה זו פתרונות אחדים:
דרך אחרת היא באמצעות Domain Hack, המביאה ליצירת שם אתר מרענן ומפתיע ובדרך כלל קליט. בנוסף על שמות התחום באנגלית נעשו ניסיונות למכור שמות תחום בשפות אחרות אולם ניסיונות אלו לא זכו להצלחה מרובה.
שמות מתחם בעברית - דומיין בעברית
ניתן לרשום שמות מתחם בשפה העברית, זאת כחלופה לפרקטיקה של שמות מתחם המכילים מילים עבריות בתעתיק לטיני (כאשר אין כל תקן לתעתיק, כמו במקרה של האותיות כ', ק' ו־ח').
Internationalized Domain Name - IDN הוא שם דומיין (שם מתחם) בשפה שונה מאנגלית. פיתוח הטכנולוגיה של ה-IDNs החל בשנת 1998 באוניברסיטה של סינגפור. האוניברסיטה של סינגפור הקימה את חברת i-DNS.net על מנת להוציא לפועל את השימוש בטכנולוגיה. תהליך קידום השימוש בטכנולוגיית ה-IDNs הוא תהליך הנמצא בעיצומו בכל העולם בשנים האחרונות. הקידוד שהוסכם כסטנדרט עבור IDNs על ידי ארגון ה-IETF הוא ה-Punycode. השימוש ב-IDNs תופס את מקומו כשירות נדרש עם העמקת אחוז החדירה של האינטרנט במדינות ששפתם המקומית שונה מאנגלית, והשפה נכתבת בהן היא באותיות שאינן לטיניות ביסודם. טכנולוגיית ה-IDNs הוטמעה בדפדפנים המובילים – הטכנולוגיה אומצה על ידי חברת מיקרוסופט בדפדפן Internet Explorer 7, על ידי Mozilla החל בדפדפן Firefox 2. הטכנולוגיה הוטמעה גם בדפדפנים אחרים כגון דפדפן Chrome של חברת Google, דפדפן Safari ואחרים.
שמות דומיין בכתב עברי, אפשריים כחלק מתקן IDN. הראשונות שהתאפשר לרשום שמות מתחם עבריים תחתיהן היו הסיומות com ו־net. בשנת 2005 נוספה הסיומת org.
החל משנת 2007 חברה פרטית החלה לשווק בישראל שמות דומיין בעברית תחת סיומות. קום .נט .ארג המוגבלים לגישה מספקי הגישה הגדולים בלבד (013 נטוויז'ן, בזק בינלאומי, ו־012 סמייל). מאחר שסיומות אלו אינן מוכרות על ידי שרתי ה־DNS בעולם, שימוש בהם לא מאפשר למחזיקים בהם להשתמש במרבית היכולות של שמות המתחם המוכרים - כשהבולט בהם הוא חוסר היכולת לשלוח ולקבל דואר אלקטרוני.
גלישה לשמות מתחם עבריים דורשת תמיכה בתקן IDN מצד הדפדפן (בין הדפדפנים התומכים נמנים Internet Explorer 7 ו־Firefox), ובמרבית הדפדפנים האחרים משנת 2007 ואילך.
קיים הבדל משמעותי בשימוש בין שמות דומיין בעברית עם סיומת באנגלית Hybrid IDN (לדוגמה - דומיין.com) לעומת שימוש בשמות דומיין עם סיומת בעברית Full IDN (לדוגמה - דומיין. קום). בשמות דומיין שנכתבים מימין לשמאל כמו בשפה העברית במיוחד, השימוש ב Hybrid IDN בעייתי ועלול לגרום לטעויות בהקלדה עקב היפוך השפה וכתוצאה מכך שינוי מיקום הנקודה בדומיין, ולבסוף להגיע לאתר הלא נכון. בעיה זו יכולה לגרום למקרי הונאה בשם Phishing.
ב־30 ביולי 2018, הכריזה רשמית חברת Verisign, המנהלת בין היתר את רישום כתובות ה- .com ו- .net בעולם (שמהווים כ־50% בסך שמות הדומיין בעולם) על פתיחת תהליך רישום לשמות דומיין בעברית עם סיומת. קום. פתיחת הסיומת. קום מתרחשת במסגרת התהליך להוספת סיומות דומיין גנריות חדשות (New gTLDs) לרשת האינטרנט אותו מנהל ארגון האינטרנט העולמי ICANN, האחראי על המדיניות בתחום שמות הדומיין באינטרנט. האישור המקורי לסיומת ניתן ל Verisign על ידי ICANN כבר ב-15 בינואר 2015.
חברות וארגונים יוכלו להפנות גולשים לאתריהם באמצעות כתובת דומיין בעברית ועל ידי כך למנוע צורך לזכור שם דומיין באנגלית או להפנות גולשים למנועי חיפוש, אשר אינם ניתנים לשליטה ובהם יכולים הגולשים להיחשף למתחרים. הכרזה זו הופכת את העברית להיות באופן רשמי ולראשונה חלק ממערכת האינטרנט (ה-DNS) הבינלאומית.
תהליך השקה של סיומת חדשה בעברית מאפשר לחברות וארגונים לשמור על שמות המותגים ועל זכויותיהם. תהליך הרישום המוקדם יערך בין החודשים אוגוסט עד אוקטובר 2018. בנובמבר 2018, תיפתח הסיומות החדשה בעברית .קום לרישום רגיל.
בקיץ 2022 החל איגוד האינטרנט הישראלי לראשונה לרשום שמות מתחם בעברית מלאה. שם המתחם הוותיק, "il.", ימשיך לפעול בישראל לצד מתחם ".ישראל" יקומו גם כמה תתי-מתחמים ייעודיים לגופי ממשלה וצבא - כך למשל יוקם מתחם ".ממשל", שיאגד תחתיו את אתרי האינטרנט של גופי הממשלה (אוצר.ממשל.ישראל, למשל), זאת לצד תת-מתחם ".צהל" לאתרי הצבא, ".ישוב" לאתרי רשויות מוניציפליות ו".אקדמיה", לאתרים של מוסדות אקדמיים מוכרים.
שמות מתחם מקוצרים
שמות מתחם מקוצרים (ידוע גם ככתובות מקוצרות) הם תת-שמות מתחם, אשר לרוב מחולקים בחינם, בשונה משם מתחם רגיל. כתובות מקוצרות אינן תחת שליטת איגוד האינטרנט הישראלי, אלא ניתנים לרישום באתרי אינטרנט הנמצאים בבעלות פרטית (שירות קיצור כתובות). לרוב מסופקים עם הכתובות המקוצרות שירותי סטטיסטיקות ומספר עזרים לבעל הכתובת.
ויכוחי בעלות על שם תחום
לשמות תחום קליטים ומבוקשים במיוחד יש ערך רב. שם התחום business.com נרכש תמורת 7.5 מיליון דולר.
חשיבותו של שם התחום הביאה לתופעה של השתלטות על שם תחום לשם מכירתו בכסף רב. לעיתים נוצרו סכסוכים כאשר גורם זר השתלט על שם תחום שהוא סימן מסחר שאינו שלו.
בתביעה שהגישה חברת "סלקום" כנגד גורם שרשם אתר בשם cellcom.net.il, נפסק שאסור לאותו גורם להשתמש בשם תחום זה.
עוזי ניסן, ישראלי שהתגורר בארצות הברית, רשם את שם התחום Nissan.com, ובכך עורר את זעמה של חברת המכוניות היפנית "ניסאן", שתבעה להעביר שם תחום זה לבעלותה, וכן טענה שנגרמים לה נזקים כתוצאה מהשימוש שעושה עוזי ניסן באתר זה. הבעלות על שם המתחם נותרה בידי עוזי ניסן, שהרי זה שמו לא פחות משזה שמה של חברת המכוניות.
במחצית השנייה של שנות ה-90 משפט מסוקר עקב אחר מחלוקת סביב שם התחום sex.com, במהלכה הצליח עסקן להעביר במרמה את בעלות האתר לידיו, ובמשפט נאלץ להשיב את בעלות האתר לבעליו הקודם, לצד פיצוי כולל של כ-65 מיליון דולר.
הטבח בפריז (1961)
הטבח בפריז, בירת צרפת, התרחש ב-17 באוקטובר 1961, במהלך מלחמת העצמאות האלג'ירית (1954-1962). בהוראתו של מפקד המשטרה בפריז, מוריס פאפון, תקפה המשטרה הפריזאית קהל מפגינים אלג'ירי לא חמוש ושליו בן כ-30,000 איש בערך. הממשל הצרפתי הכיר בשנת 1998 בארבעים הרוגים באירוע זה, למרות שמספר הקורבנות מוערך בכמאתיים.
הטבח ב-17 באוקטובר 1961 נראה מכוון, כפי שטוען ההיסטוריון ז'אן-לוק אינודי (Jean-Luc Einaudi), שזכה במשפט נגד מוריס פאפון בשנת 1999 – לאחר הרשעתו של פאפון בשנת 1998 בביצוע פשעים נגד האנושות על חלקו בפשעי משטר וישי בזמן מלחמת העולם השנייה. תיעוד רשמי ועדויות ראייה של שוטרי פריז מצביעים על כך שהטבח אכן בוצע בהוראת מפקח המשטרה פאפון. דוחות משטרה מראים שפאפון קרא לשוטרים באחת ההזדמנויות להיות "חתרניים" בהכנעת המפגינים, והבטיח לאחרונים הגנה מפני הגשת כתבי תביעה במידה וישתפו פעולה. מפגינים רבים נהרגו בעת שנדחפו באלימות על ידי שוטרים לנהר הסן, כמה מהם נזרקו מגשרים לאחר שהוכו עד אובדן הכרתם. מפגינים אחרים נהרגו בחצר המפקדה של משטרת פריז, לאחר שנעצרו והובלו לשם באוטובוסים משטרתיים. שוטרים שהשתתפו בהרג בחצר המפקדה נקטו באמצעי זהירות והסירו מספרים מזהים ממדיהם. קצינים בכירים התעלמו מתחינותיהם של שוטרים אחרים שזועזעו בראותם את הברוטליות. השתקת האירועים שהתרחשו במפקדת המשטרה נאכפה אחר-כך על ידי איומים בפעולות גמול מצד השוטרים שנטלו חלק בהרג.
ארבעים שנה מאוחר יותר, ב-17 באוקטובר 2001, ברטראן דלנואה, חבר במפלגה הסוציאליסטית (PS) וראש עיריית פריז, הציב לוח זיכרון לטבח על גשר סן-מישל. לא ידוע בבירור כמה מפגינים נהרגו, אך ההערכות נעות בין 70 ל-200. בהיעדר אומדן רשמי, מנוסח הכיתוב על לוח הזיכרון לטבח כך: "לזכרם של אלג'ירים רבים שנהרגו במהלך הדיכוי העקוב מדם של הפגנה שליווה ב-17 באוקטובר 1961". ב-18 בפברואר 2007, יום לאחר מותו של פאפון, הועלתה הצעה לשנות את שמה של תחנת המטרו בז'נווילייה (Gennevilliers) ולקרוא לה "17 באוקטובר 1961" לזכר הטבח.
רקע
הטבח בפריז ב-17 באוקטובר 1961 התרחש על רקע מלחמת העצמאות האלג'ירית (1954-1962), שהפכה ליותר ויותר אלימה עם השנים. לאחר חזרתו של דה גול לשלטון במהלך המשבר של מאי 1958, ושינוי מדיניותו הפתאומי ביחס לעצמאות אלג'יריה, ה-OAS, ארגון טרור ימני קיצוני, השתמש בכל האמצעים כדי להתנגד לחזית לשחרור לאומי (FLN), דבר שהעביר את הלחימה למטרופולין, שם קיבלו סיוע מפעילים כגון ארגון ינסון (Jeanson network). הדיכוי מצד הרשויות הצרפתיות, הן באלג'יריה והן בערי צרפת, היה קשה במיוחד.
המשטרה הלאומית בצרפת
על-פי ההיסטוריון ז'אן-לוק אינודי, מומחה לאירועי טבח 1961, ניתן להבין כמה מהסיבות לדיכוי האלים של הפגנת ה-17 באוקטובר לאור הרכב כוח המשטרה בצרפת, שכלל עדיין חברים לשעבר בכוח המשטרה בזמן משטר וישי בתקופת מלחמת העולם השנייה, ששיתפו פעולה עם הגסטאפו בכליאת יהודים, למשל בפשיטה בוול'ד'איב (Vel'd'hiv), ב-16 ביולי 1942.
מרבית קציני המשטרה שעוכבו לאחר שחרור פריז ב-1944 בשל צורות קיצוניות של שיתוף פעולה (כולל סיוע לבריונים של מפלגת ההמון הצרפתית, ה-Parti Populaire Français), שולבו מחדש לאחר מכן בכוח המשטרה הצרפתי. לעומת זאת, הקריירה של כמה קציני משטרה שהיו בעבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית עוכבה מטעמי אנטי-קומוניזם, משום שרבים מבין חברי המחתרת היו קומוניסטים ואילו שרים קומוניסטים לא כיהנו בממשלה מאז מאי 1947. יתרה מזו, אפילו קציני משטרה מתנועת ההתנגדות הצרפתית השתתפו בעברם בפשיטות אחר יהודים ואחרים שנרדפו בזמן משטר וישי, שאם לא כן היו מאבדים את משרתם, כך טוענים אינודי ומוריס רזפוס.
הקריירה של מוריס פאפון כראש המשטרה של פריז בשנות ה-60, תחת השר ואלרי ז'יסקר דסטן, שכיהן כנשיא צרפת בשנות ה-70, מצביעה על כך שהייתה גזענות ממוסדת במשטרת צרפת לפחות עד שנות ה-60. למעשה, פאפון לא נשפט והורשע על פשעיו נגד האנושות עד השנים 98–1997, בשל אחריותו לגירוש 1,560 יהודים, כולל ילדים וקשישים, בין השנים 1942 ו-1943.
מינוי מוריס פאפון לראשות משטרת פריז (מרץ 1958)
לפני מינויו למפקד משטרת פריז, שימש פאפון מאז 1956 כמושל מחוז קונסטנטין באלג'יריה, שם השתתף באופן פעיל בדיכוי ובעינויים של האוכלוסייה האזרחית. ב-13 במרץ 1958, כ-7,000 שוטרים הפגינו בחצר המטה הכללי של המשטרה נגד העיכוב בקבלת "פרמיית הסיכון" שהוענקה להם בשל המלחמה, למרות שה-FLN עדיין לא החלה לפגוע בשוטרים באותו הזמן. בעידודו של קצין המשטרה, איש הימין הקיצוני ז'אן מרי לה פן, ניסו כאלפיים מהם להיכנס לארמון בורבון, מקום מושבה של האספה הלאומית הצרפתית, תוך כדי שהם צועקים "יהודים מלוכלכים! לנהר הסן! מוות למורדים האלג'ירים!". בהמלצת שר הפנים, מוריס בורז'ס-מונורי (Maurice Bourgès-Maunoury), מונה פאפון למחרת היום לנציב המשטרה. כשנתיים לפני כן, בקונסטנטין, אלג'יריה, הוא מילא את תפקיד "המפקח הכללי לאדמיניסטרציה ולמשימות מיוחדות" (IGAME - Inspecteur général pour l'administration en mission extraordinaire). "אזורים אסורים, מרכזי מעצר ('camps de regroupements'), עינויים, הוצאה להורג ללא משפט: זו מציאות המלחמה בה הוא [פאפון] היה המפקח". על-פי אנודי, בשנים הבאות יישם פאפון שיטות אלו גם במחוז הסן ובפריז.
לאחר משבר מאי 1958 וכינונה של הרפובליקה הצרפתית החמישית החדשה בצרפת, תחת הנהגתו של שארל דה גול, שמר פאפון על מקומו. פאפון יצר "פלוגות מחוז", כוחות משטרה שהתמחו בדיכוי, ובהם התאמנו מגויסים חדשים למשטרה. פלוגות מחוז אלו נוצרו בעיקר עבור ותיקי מלחמת הודו–סין (1947-54) או עבור צעירים שחזרו לא מכבר משירות באלג'יריה.
הפשיטות באוגוסט 1958
ב-25 באוגוסט 1958, התקפות גֶּרִילָה רצחניות בשדרות דה ל'אופיטל שברובע השלושה-עשר של פריז הביאו למותם של שלושה שוטרים. מפקד המשטרה בעיר, פאפון, ארגן בתגובה פשיטות מאסיביות נגד אלג'ירים בעיר ובאזורי ריכוזם בפרברי העיר. למעלה מחמשת אלפי אלג'ירים נעצרו ורוכזו בבית-החולים לשעבר "בוז'ו" (Beaujon), באולם ההתעמלות ז'אפי (Japy) שברובע השנים-עשר ובאזור ול'ד'איב (Vel'd'hiv) – אולם התעמלות זה וכן אזור ול'ד'איב שמשו כמרכזי מעצר תחת משטרו של פיליפ פטן בזמן משטר וישי. עיתונאית "ל'אומניטה", מדלן ריפו, לשעבר חברה במחתרת הצרפתית, כתבה בעיתונה: "בשני הימים האחרונים, מחנה ריכוז גזעני נפתח בפריז. אפילו לא הופעל כאן היגיון בבחירת אתר שלא יעלה באוב, עבור פטריוטים צרפתים שמציינים כיום את יום שחרור פריז, את האירועים שאירעו שם".
כינון המליציות CIV ו-FPA
על-פי אנודי, "כבר בזמן זה, שוטרים התרברבו שיזרקו אלג'ירים לנהר הסן". "מרכז הזיהוי בונסן" (CIV – Centre d'identification de Vincennes) נוצר בינואר 1959, תחת פיקודו של מפקד המשטרה. לעיתים הובאו לשם עצורים אלג'ירים לשם אימות זהותם. "כוח משטרה מסייע" (FPA – Force de police auxiliaire) נוצר ב-1959. כוח משטרתי מיוחד זה, שפעל תחת מרכז תיאום נושאי האלג'ירים שבמשטרת צרפת ( Centre de coordination des Affaires algériennes de la préfecture de police) והיה בפיקוחו של הצבא, פעל במסגרת אחריותו של ניצב המשטרה פאפון. על הכוח, שמוקם במצודת נואסי, ברומנוויל (Fort de Noisy, Romainville), פיקד סרן רימון מונטנה, והא הורכב בלעדית ממוסלמים אלג'ירים - שגויסו באלג'יריה או בצרפת. בסתיו 1960 כלל ה-FPA כ-600 חברים. הוא פעל לראשונה ברובע ה-13 של פריז, שם החרים מלונות ובתי-קפה. ישנה שמועה לפיה נעשה שימוש בעינויים, בעיקר ברחוב הרוי מספר 9 (rue Harvey) וברחוב שאטו דה רנטייה מספר 208 (rue du Château des Rentiers). כמו כן, התרחשו היעלמויות שונות של האנשים. ארגון ה-FPA הרחיב את פעולתו לרובע ה-18 (רובע מהגרים בפריז), שם עוקלו שלושה בתי-מלון ברחוב דה לה גוט-ד'אור (rue de la Goutte-d'Or). הארגון פעל, בנוסף, בפרוורים החל מקיץ 1961, בעיקר באזור הצריפונים בננטר. קולות שונים מחו נגד פשעים אלו, אותם הכחישה המשטרה. המגזין הנוצרי "Témoignage Chrétien" כתב: "לא ניתן להישאר אילמים כאשר בפריז שלנו אנשים משיבים לחיים שיטות של הגסטפו". קומוניסטים וחברי ה-FLN התנגדו מרות לכוח השיטור המוסלמי – שכן זה איים לפגוע בארגון FLN בפריז – ושמועות על עינויים הופצו כדי לגרום לנסיגת הכוח.
סתיו 1961
החזית לשחרור לאומי (FLN) החליטה לחדש את הפיגועים נגד המשטרה הצרפתית בסוף אוגוסט 1961; בין סוף אוגוסט וראשית אוקטובר 1961 אחד-עשר שוטרים נהרגו ושבעה-עשר נפצעו (באזור פריז והפרוורים). על-פי אנודי, "פיגועים אלו הביאו להתפשטות הפחד בין שוטרי פריז, אך גם הגבירו את התשוקה בנקמה ואת השנאה נגד הקהילה ככלל. לאורך כך חודש ספטמבר דוכאה האוכלוסייה האלג'ירית בצורה חמורה. בפועל, הדיכוי התבסס על מראה פיזי". בפשיטות יומיות נגד אלג'ירים – שבדרך-כלל לא הבחינו בהם בין אלג'ירים לבין אוכלוסיות המהגרים השונות מאזור המגרב (מרוקאים או תוניסאים) ואף בין איטלקים וספרדים – נעצרו בני הקהילה בעבודתם או ברחובות. אחד מאמצעי הדיכוי, כפי שפורסם בדו"ח שפרסם הכומר ז'וזף קרלן מ"המיסיון של צרפת", היה זריקת העצור לנהר הסן כשידיו כבולות, במטרה להטביעו.
על-פי אנודי, "באווירה זו, ב-2 באוקטובר, בזמן לווייתו של שוטר שנהרג בידי חברי ה-FLN, ניצב המשטרה [פאפון] הצהיר, בחצר המטה הכללי: 'על כל אחד שנלקח נחזיר עשרה!' קריאה זו [הייתה] עידוד להרוג אלג'ירים והובנה ככזו מיד. באותו היום, בעת ביקור בתחנת המשטרה במונרוג' (Montrouge), ניצב המשטרה הכריז בפני קציני המשטרה הנוכחים: 'עליכם לפעול בחתרנות במלחמה שמציבה אותכם מול אחרים. אתם תהיו מכוסים, אני נותן לכם את מילתי".
האירועים
ב-5 באוקטובר 1961, מטה המשטרה הכריז בהצהרה לעיתונות על עוצר בפריז ובפרווריה בין השעות 20:30 בערב ועד לשעה 5:30 בבוקר, שכלל "פועלים אלג'ירים מוסלמים", "מוסלמים צרפתים" ו"מוסלמים צרפתים מאלג'יר" (פאפון השתמש בשלוש ההגדרות הללו, למרות שמאה וחמישים אלף האלג'ירים שחיו בפריז באותה תקופה נחשבו לצרפתים כהלכה, והחזיקו בתעודות זהות צרפתיות). האיחוד הצרפתי של ה-FLN קרא בעקבות הכרזה זו לכל קהילת האלג'ירים בפריז, גברים, נשים וילדים, לצאת ב-17 באוקטובר 1961 להפגנה שלווה נגד העוצר, שנתפס כאמצעי מנהלי גזעני. על-פי ההיסטוריון אנודי, לרשותו של פאפון עמדו 7,000 שוטרים, 1,400 חברי מסדר הביטחון הרפובליקאי (CRS) ומשטרת המהומות (gendarmes mobiles) לחסימת ההפגנה, שלא קיבלה את אישור המשטרה. המשטרה חסמה כל כניסה לעיר הבירה, את כל תחנות המטרו והרכבת, את שערי העיר וכיוצא בזה. ובכל זאת, מבין 150,000 אלג'ירים לערך שחיו אז בפריז, בין 30,000 ל-40,000 הצליחו להגיע להפגנה. פשיטות משטרה התרחשו בכל רחבי העיר; כאחד-עשר אלף איש נעצרו, והובלו באוטובוסי התחבורה הציבורית (RATP) לאזור פארק דז אקספוזיסיון (Parc des Expositions) ומתקני מעצר אחרים. העצורים כללו לא רק אלג'ירים, אלא גם מהגרים מרוקאים, תוניסאים, ספרדים ואיטלקים, שנשלחו למתקני מעצר בתחנות המשטרה, בחצר מטה המשטרה, בפלה-דה-ספורט שבשער ורסאי וכדומה.
למרות פשיטות אלו, בין 4,000 ל-5,000 איש הצליחו להפגין הפגנה שלווה באזור הגראן-בולבאר, שבין כיכר הרפובליקה לאופרה גרנייה, ללא תקריות מיוחדות. המפגינים, שנחסמו באזור האופרה על ידי כוחות משטרה, נסוגו לאחור. כשהגיעו לקולנוע רקס (כיום מועדון רקס בגראן-בולבאר), המשטרה פתחה באש על הקהל והסתערה לעבר ההמון, שגרמה למספר הרוגים. על גשר ניי (שמפריד בין העיר פריז לבין אזור הפרוורים) פלוגת משטרה וחברי FPA ירתה גם היא לעבר ההמון, וגרמה למספר הרוגים. אלג'ירים נזרקו וטבעו בנהר הסן במספר נקודות בעיר ובפרוורים, בעיקר מגשר סן-מישל במרכז פריז, שנמצא לצד קתדרלת נוטרדאם ובסמוך למטה המשטרה באיל דה לה סיטה.
"במהלך הלילה התחולל טבח בחצר מטה המשטרה, בו נהרגו עשרות אנשים. בפלה-דה-ספורט ובפלה דז-אקספוזיסיון, עצירים אלג'ירים, שרבים מהם כבר היו פצועים, נעשו לקורבנות שיטתיים של "ועדת קבלת הפנים". במקומות אלו התרחשה אלימות ניכרת ואסירים עונו. גברים גססו שם עד סוף השבוע. [...] הפשיטות, האלימות וההטבעות נמשכו בימים הבאים. במשך מספר שבועות, גופות לא מזוהות התגלו לאורך גדות הנהר. תוצאות הטבח מסתכמות בלפחות מאתיים הרוגים".
בשנת 1961, מטה המשטרה דיווח רק על "שני אנשים שנורו למוות". בעקבות עדותו של ההיסטוריון ז'אן-לוק אנודי במשפטו של פאפון, השר ואיש השמאל ז'אן-פייר שונמן (Jean-Pierre Chevènement) הורה על פתיחת חלקים מהארכיב המשטרתי. בספירה שנעשתה בחלקי ארכיב אלו נמצאו הוכחות לשלושים ושניים מתים. אנודי פרסם אז כתבה בעיתון "לה מונד", ב-20 במאי 1998, בה ערער על המספר הרשמי הזה, וביקר הן את המתודולוגיה של הדו"ח והן את הארכיבים בהם חקר. הוא הפנה את תשומת הלב לכך שארכיבים רבים הושמדו. מסמך שהכין פאפון לשר הפנים רוז'ר פרה וראש הממשלה שארל דה גול, לא הופיע בארכיונים. הדיווח התעלם, כמו כן, מהטבח שנעשה בחצר מטה המשטרה, ושמו של פאפון לא הופיע בו אפילו פעם אחת. אנודי סיכם את מאמרו (op-ed) בהכרזה: "בליל השבעה-עשר באוקטובר, 1961, טבח בוצע על ידי המשטרה על-פי הוראותיו של מוריס פאפון". בשל המשפט הזה הגיש פאפון תביעה נגד אנודי, בפברואר 1999, בשל העלבת עובד ציבור. באותו הזמן, הכירה המדינה בשנת 1998 בטבח והודתה ב-40 מקרי מוות. בתגובה לבקשת פאפון, פרסם בית המשפט פסיקה מעורפלת, בה, בעודו טוען שאנודי אכן "הכפיש" את שמו של פאפון, הכיר בכך שפעל מתוך "כוונה טובה" מחד, ומאידך, שיבח את "רצינותו ואיכותו של מחקרו של אנודי"- נקודה בעלת חשיבות רבה.
ההיסטוריון ז'אן-פול ברונה (Jean-Paul Brunet) מצא עדויות מספקות להריגתם של למעלה מ-31 אלג'ירים, וטען שמספר של למעלה מחמישים קורבנות בהחלט מתקבל על הדעת. ואולם, מסקנה זו לא התיישבה עם זו של דויד אסולין (David Assouline), לו ניתנה גישה מוגבלת למסמכים משטרתיים (שהיו אמורים להישאר חסויים עד שנת 2012) על ידי שרת התרבות קתרין טרוטמן. גם עם הגישה המוגבלת בלבד, מצא אסולין רשימה של 70 אסירים שנהרגו, והמסמכים אישרו את טענותיו של אנודי שהשופטים שטיפלו באירועים אלו, על-פי תביעת בני משפחות הקורבנות, זיכו באופן גורף את השוטרים. על-פי העיתון לה-מונד, שציטט את מנהל הארכיבים של פריז במאמר ב-1997, הרשימה התרחבה לתשעים הרוגים.
גנרליסימו
גנרליסימו (generalissimo; באיטלקית מבוטא ג'נרליסימו, בספרדית חנרליסימו) היא הדרגה הבכירה ביותר במספר צבאות בעולם.
דרגת הגנרליסימו הוענקה למפקדים בכירים אשר פיקדו על כל הכוחות המזוינים של המדינה או למפקדים של כוחות צבא מאוחדים של כמה מדינות בנות ברית. כמו כן הוענקה דרגה זו גם כתואר כבוד לבני משפחת המלוכה בכמה מדינות אירופה.
דרגת גנרליסימו הוענקה לראשונה בשנת 1569 ליורש העצר הצרפתי אנרי דוכס אנז'ו (לימים המלך אנרי השלישי).
בימי מלחמת העולם השנייה, והמלחמה להגנת המולדת, מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין העניק לעצמו את דרגת הגנרליסימוס, לפי מסורת שהושאלה מרוסיה הצארית.
מפקדים מפורסמים בדרגת גנרליסימו (מנין חלקי)
צרפת אוסטריה מקסיקו רוסיה ברית המועצות ספרד סין שוודיה
דרגות מקבילות והמפקדים שהחזיקו בהן
גנרל הצבאות (ארצות הברית) רייכסמרשל (גרמניה הנאצית)
יחסי בנגלדש–ספרד
יחסי בנגלדש–ספרד הם היחסים ושיתופי הפעולה הפוליטיים והמדיניים בין בנגלדש לספרד. שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים חמים.
בשנת 2014 תוכנן אירוע בספרד המיועד לקידום ההשקעות בבנגלדש.
יחסי אזרבייג'ן–מקסיקו
יחסי אזרבייג'ן–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין אזרבייג'ן לבין מקסיקו.
היסטוריה
בדצמבר 1991, מקסיקו הכירה בעצמאותה של אזרבייג 'ן לאחר התפרקות ברית המועצות. ב-14 בינואר 1992, שתי המדינות יצרו יחסים דיפלומטיים. בהתחלה, היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות קוימו בשגרירויות הכבוד שלהם; מהשגרירות האזרית בוושינגטון די. סי., ארצות הברית, ומן את השגרירות המקסיקנית באנקרה, טורקיה. ב-2007, אזרבייג'ן פתחה שגרירות במקסיקו סיטי, ולאחר מכן פתחה גם כן מקסיקו שגרירות בבאקו ב-2014. ב-2011, הסנאט המקסיקני הכיר בטבח חוג'אלי.
כדי להנציח את יום השנה ה-200 לעצמאות מקסיקו, מקסיקו התירה למספר מדינות זרות לשפץ מחדש פארקים וכיכרות עם מונומנטים של מדינותיהם. ממשלת אזרבייג'ן בחרה להציב פסל לזכר נשיא העבר שלה, היידר אלייב, בשדרות הרפורמה בצ'פולטפק ועוד אנדרטה לזכר טבח חוג'אלי. בנובמבר 2012, היחסים בין שתי המדינות הגיעו לשפל כאשר זמן קצר לאחר חניכת הפסל של הנשיא האזרי לשעבר, היידר אלייב, מספר תושבי מקסיקו סיטי האשימו את השלטון המקומי העירוני שהתירה את הצבתו של פסל של "דיקטטור" בעיר. הועלתה הצעה כי השלטון המקומי צריך להסיר את הפסל ולמקם אותו במקום אחר, עם זאת, שגרירות אזרבייג'ן במקסיקו סיטי הצהירה כי אם הפסל יוסר, "אזרבייג'ן עשויה לשבור את היחסים הדיפלומטיים עם מקסיקו." בסופו של דבר, פסלו של הנשיא הידר אלייב הועבר לבית פרטי בעיר, בתגובה, הממשלה האזרית השהתה 3.8 מיליארד דולר שהיו מיועדים להשקעות.
באוקטובר 2017, שלושה נציגי קונגרס מקסיקנים, במהלך ביקור רשמי בארמניה, ביקרו את הטריטוריה הריבונית נגורנו קרבאך אשר נכבשה על ידי ארמניה וממוקמת בתוך אזרבייג'ן. הביקור שלהם לא אושר על ידי הממשלה המקסיקנית והביא להתלקחות דיפלומטית בין אזרבייג'ן ומקסיקו.
יחסי סחר
ב-2017, סך כל הסחר בין שתי המדינות הסתכם בכ-9.5 מיליון דולר. היצוא העיקרי שלאזרבייג'ן למקסיקו כולל ציוד מחשבים והיצוא העיקרי של מקסיקו לאזרבייג'ן כולל טקילה ובירה.
American Life
American Life (בעברית: החיים של האמריקאים או חיים אמריקאים) הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. האלבום יצא לאור ב-22 באפריל 2003 בהוצאת חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס, והוא האחרון שהוציא מדונה בחברת תקליטים זו. בסך הכל, נמכרו ברחבי העולם 5 מיליון עותקים של האלבום. האלבום נחשב כאלבום קונספט עם מוטיבים חוזרים לחלום האמריקאי ומטריאליזם הדוחים את המוניטין לו זכתה מדונה בשנות השמונים עם להיטה העולמי "Material Girl". הוא אלבום המשלב מוזיקת פולקטרוניקה (אלקטרו-פולק) ויורוטכנו, המושפע ממוזיקה אקוסטית, המאפיינת מספר שירים מתוכו, כדוגמת "Intervention" ו-"X-Static Process".
American Life ספג בהתחלה ביקורות מעורבות עם יציאתו; המבקרים מצאו את האלבום מבלבל וכזה "העוסק במדונה". המבקרים קבעו ש"קשה להאזין לו" גם בגלל הפקתו המסובכת וגם בגלל החוצפה שלו בחלק מהשירים. עם זאת, ביקורות רטרוספקטיביות אודות האלבום היו הרבה יותר חיוביות, במיוחד תוך ציון העומק הלירי שלו. American Life דורג במקום הראשון ב-14 מדינות, כולל קנדה, צרפת, גרמניה, איטליה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית, ודורג בחמישייה הפותחת ברוב השווקים. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) ואיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) העניקו לו שניהם את תואר הפלטינה כהוקרה על מיליון עותקים שנמכרו ממנו בארצות הברית ו-300,000 עותקים בממלכה המאוחדת, בהתאמה. הוא הפך לאלבום ה-32 הנמכר ביותר ב-2003 ונמכר בלמעלה מחמישה מיליון עותקים ברחבי העולם. American Life הועמד בשתי קטגוריות בטקס פרסי גראמי ה-46 ב-2004.
ארבעה סינגלים הופצו מתוך American Life. שיר הנושא הופץ כסינגל המוביל אך זכה לביקורות שליליות, תוך שהצוות של Blender כינה אותו כשיר התשיעי הגרוע בכל הזמנים. הוא דורג במקום ה-37 בארצות הברית, בעוד שנכנס לעשירייה הפותחת ברוב השווקים, ודורג במקום השני בממלכה המאוחדת. וידאו קליפ שנוי במחלוקת הופץ, אך סצנות מלחמה ואלימות שספגו ביקורת שלילית הובילו לעריכתו. הסינגל העוקב שלו, "Hollywood", הפך לסינגל הראשון שלה שלא דורג במצעד הבילבורד הוט 100 מאז 1983. "Nothing Fails" ו-"Love Profusion", הופצו כסינגל השלישי והרביעי בהתאמה, אך לא קודמו וכתוצאה מכך לא זכו להצלחה רבה. אף על פי כן, כל הסינגלים דורגו במקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד. לפני יציאת האלבום, "Die Another Day" הופץ כסינגל לקידום הסרט "למות ביום אחר", ודורג במקום השמיני בהוט 100 ובמקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי.
מדונה קידמה את האלבום באמצעות מיני סיבוב הופעות שאירע באפריל ומאי 2003. במהלך טקס פרסי המוזיקה של MTV לשנת 2003, היא הופיעה לצד הזמרות האמריקאיות בריטני ספירס, כריסטינה אגילרה והראפרית האמריקאית מיסי אליוט בשילוב השירים "Like a Virgin" ו-"Hollywood"; במהלך ההופעה התנשקה עם ספירס ואגילרה והדבר גרר תגובות תקשורתיות ברחבי העולם. American Life קודם בהמשך באמצעות סיבוב ההופעות השישי של מדונה, "Re-Invention World Tour", שהיה סיבוב ההופעות המכניס ביותר ב-2004 במהלכו הוכנסו למעלה מ-125 מיליון דולרים. סיבוב ההופעות תועד בסרט התיעודי "אני הולכת לספר לכם סוד", שהופץ בהמשך כאלבום ההופעה הראשון של מדונה באותו השם.
רקע ופיתוח
במהלך שנות התשעים המוקדמות, מדונה התמקדה במספר הוצאות פרובוקטיביות, כמו ספר המתנה האירוטי "סקס", האלבום הסדו-מזוכיסטי Erotica, והמותחן האירוטי, "גוף הראיות", שהופצו כולם מ"זעם וכעס רבים" בתוך עצמה. עם זאת, בתחילת המילניום החדש, מדונה חיה חיים רגועים, מופנמים ובריאים יותר עם בעלה גאי ריצ'י, בנם רוקו ובתה של מדונה לורדס ממערכת יחסים קודמת. לפי הביוגרף ג'יי. רנדי טארבורלי, לנוכחותו של ריצ'י בחייה של מדונה הייתה השפעה מרגיעה על הזמרת, מה שגרם לה להתבגר יותר והקל על מזגה. כשהתרכזה בקריירה המוזיקלית שלה, מדונה הייתה עסוקה במהלך 2001 בסיבוב ההופעות העולמי שלה, "Drowned World Tour". ב-11 בספטמבר 2001, תשעה-עשר מחבלים שהשתייכו לארגון הטרור האסלאמיסטי "אל-קאעדה" חטפו ארבעה מטוסי נוסעים. החוטפים הטיסו שניים מהמטוסים, טיסה 175 של יונייטד איירליינס וטיסה 11 של אמריקן איירליינס, וריסקו אותם בכוונה במגדלי התאומים שבמרכז הסחר העולמי שבעיר ניו יורק. לאירוע הייתה השפעה עמוקה על החברה האמריקאית, כאשר הלך הרוח התרבותי היה עגום ופרנואידי. אנשים, כולל מדונה, התחילו לשאול שאלות על התרבות שלהם ועל החלום האמריקאי, שהיה אידיאל לאורך זמן עבור רבים. כשמדונה התחילה לעבוד על אלבום האולפן התשיעי שלה, American Life, היא רצתה תשובות לשאלותיה ומענה הולם לאסון ולמלחמת עיראק שאירעה לאחר מכן ב-2003. היא האמינה שהחודשים הבאים עם המלחמה יובילו לאווירה טעונה פוליטית בכל הארץ, ורצתה לבטא זאת בפרוטוקול.
בדומה לאלבום האולפן שלה משנת 2000, Music, מדונה נעזרה בדי ג'יי והמפיק הצרפתי מירווה אחמדזאי. מדונה שתמיד מעוניינת להתאים את עצמה ואת המוזיקה שלה ליצירות העכשוויות, קיבלה השראה מהאלבומים החדשים של מאסיב אטאק ולמון ג'לי. "יצאנו לחבר את שני העולמות של מוזיקה אקוסטית ואלקטרונית ביחד", אמרה מדונה, והוסיפה "זה עוד צעד קדימה, אבל מעולם לא רציתי לחזור על עצמי. אני אף פעם לא רוצה לחזור על עצמי או ליצור את אותו אלבום פעמיים". American Life הפך לאלבום האולפן האחרון של מדונה עם מאבריק רקורדס, וסימן את סופה של היסטוריית הקלטות בת אחת-עשרה שנים עם חברת התקליטים. בריאיון ל-VH1 בשם "מדונה מדברת", הזמרת דנה ב-20 שנותיה בתעשיית המוזיקה וחשפה את המניעים שלה מאחורי American Life, על כך ש"דברים חומריים" אינם חשובים. "יש לי המון דברים 'חומריים' והיו לי המון אמונות לגבי דברים ומה שחשוב, ואני מסתכלת אחורה על 20 השנים שמאחוריי והבנתי שהרבה דברים שהערכתי לא היו חשובים", היא סיכמה. כשדנה במחשבותיה על תפיסת האלבום, היא אמרה למגזין Q שבמשך 20 שנותיה בתעשיית הבידור, יש לה דעה מגובשת ונכונה על תהילה ועושר וסכנותיהם, שהיוו את הבסיס של האלבום.
כתיבה והשראה
כשמדונה התחילה לכתוב את השירים לאלבום, היא שאבה השראה מסיטואציות שונות, כמו שיעורי גיטרה וקבלת רעיון, ולפעמים אחמדזאי היה שולח לה דגימות ללא מהלך הרמוני בסיסי. השירים ב-American Life והמילים שלהם פותחו כך. כשהיא מסבירה את תהליך הכתיבה שלה, אמרה מדונה למגזין Q ש"המוזיקה צריכה לחלחל לי למוח בשילוב המילים. לפעמים אני כותבת בתים חופשיים. יש לי יומן ואני רושמת רעיונות שאני מקבלת מעיתונים וספרים". מדונה זכרה גם את האקזיסטנציאליזם של אחמדזאי בנוגע לסטטוס החברתי סביבם, ואת הדיונים הארוכים שניהלו אל תוך הלילה, שבסופו של דבר עזרו לתהליך כתיבת השירים וביטאו את החרדה שחשו בליבם. American Life הוגדר בחלקו כאלבום קונספט הכולל נושאים פוליטיים המבוססים על ארצות הברית, כשמדונה הסבירה שהיא הרגישה "כמו שאמריקה השתנתה עם השנים ושהרבה מהערכים שלנו נראים כאוריינטציה חומרית וכל כך שטחית. וכן נראה שכולנו אובססיביים לתהילה רק למען התהילה, לא משנה מה – תמכור את נשמתך לשטן אם זה מה שצריך. ואנחנו גם לגמרי אובססיביים לאופן שבו אנחנו נראים". מדונה נזכרה שאפילו היא עברה חוויות כאלה, וההרהורים האלה יצאו בכתיבת שלושת השירים הראשונים, שיר הנושא, "Hollywood" ו-"I'm So Stupid". ג'ון נוריס מ-MTV תיאר אותם כטרילוגיה, וכאינדיקטור להערכה מחדש של מדונה על חייה תוך כדי דיון בדברים שהיא רוצה לשים מאחוריה. מדונה הסכימה חלקית, ואמרה שאותם השירים הם שלוחות זה של זה, ומתארים את רצונה לתת חשיבות לדברים פחות ראויים לציון, וכיצד היא יכולה לצאת מה"אשליה" הזו. מדונה דנה בנושאים החומרניים של האלבום ובמפגשים האישיים שלה שהובילו לחיבור עם MTV ואמרה:
עולם הזוהר של הוליווד בא לידי ביטוי גם בכתיבתה, במיוחד ברצועה השנייה באותו השם. כשתיארה זאת כמטפורה, אמרה מדונה כי "בהוליווד אתה יכול לאבד את הזיכרון שלך ואת חזון העתיד שלך. אתה יכול לאבד הכול כי אתה יכול לאבד את עצמך". תחילת האלבום פינתה את מה שלא היה חשוב לה, כדי שמדונה תוכל להתרכז בדברים שכן חשובים. לכן, בניגוד לשלושת השירים הראשונים, השירים הבאים ב-American Life עוסקים גם בנושאים הקרובים ללבה של הזמרת, כמו מערכת היחסים שלה עם הוריה ברצועה "Mother and Father". כשמדונה הייתה בת חמש, אמה נפטרה מסרטן השד והשיר היה "דרך להרפות מהעצב ולהמשיך הלאה". לפי לוסי או'בריאן, מחברת הספר "מדונה: כמו אייקון", טענה שהמסר שמועבר ב-American Life היה על "כלום". זה בא לידי ביטוי בשם השירים כמו "Nobody Knows Me", השימוש ב"לא" ב-"Love Profusion", כמו גם "Nothing Fails". השימוש בטון השלילי הוביל את מדונה להיות סרקסטית בהנחות של אנשים לגביה ולהדגיש את הידע שלה על אהבה ורומנטיקה. אך "Nothing Fails", יחד עם הרצועות "Intervention" ו-"X-Static Process", הפכו למרכז האלבום כטריפטיכון של שירי אהבה עבור ריצ'י. החל כרצועה צנועה שכתב המוזיקאי-מפיק גאי סיגסוורת' לאשתו, "Nothing Fails" גם נכתב על ידי הזמרת ג'ם ארצ'ר, שהתבקשה לשתף פעולה עם סיגסוורת' ומדונה במהלך מפגשי ההקלטות הראשונים של American Life. אחריו מגיעים "Intervention" ו-"X-Static Process" בהשראת מוזיקת הפולק, שניהם אישיים ורגשיים. מצב הרוח הרגשני שלה נמשך עם השיר האחרון "Easy Ride", אשר נוצר בהשראת הדימויים של מחזור חיים וסימל חיים עבור הזמרת.
הקלטה ומיקסינג
האלבום הולחן ברובו והופק כולו על ידי מדונה ואחמדזאי. שניהם שיתפו פעולה בעבר באלבום האולפן של מדונה (2000). מפגשי ההקלטות של American Life החלו בסוף 2001, ולאחר מכן הוקפאו כשמדונה צילמה את "סחף חושים" במלטה ובסרדיניה וכיכבה בהצגה בווסט אנד, Up for Grabs. היא חזרה לאולפני אולימפיק ולאולפני סרם וסט בסוף 2002 וסיימה את הפגישות בלונדון ובלוס אנג'לס בתחילת 2003. את המנגינה בחלק מהשירים, אחמדזאי ביצע באמצעות גיטרות, וסטיוארט פרייס ניגן בפסנתר. טום האנן וסיימון צ'אנגר, שניהם עבדו כעוזרי הנדסה במהלך ההקלטה. בניגוד ל-Music, מדונה גייסה את אחמדזאי גם כפזמונאי ב-American Life, ולכן העיבוד כמו גם הכתיבה וההפקה שולבו יחדיו. הוא הסביר שיש כמה השפעות מהעבודה שלו, אך מדונה בעיקר רצתה מבנה מינימליסטי לאלבום. זה היה מועיל עבורו כיוון שהוא לא אהב לעבוד עם הרבה אנשים, ומכאן זה הפך לשיתוף פעולה הדוק. כיוון שהמוזיקה האלקטרונית כבר הייתה פופולרית, אחמדזאי הרגיש שיש צורך לחזור לשורשים המחתרתיים שלהם ולהתמקד בכתיבת השירים, ולא בהיבטים הטכניים של ההקלטה והמיקס. כשתיאר זאת ככתיבת שירים שונה, הוא אמר שעל אף שהקונספט "אולי נשמע פשוט בהתחלה, אפילו מחוספס. אבל כששמים לב, יש הרבה כלי נגינה מתחת לזה". גישה זו הייתה הכרחית עבור American Life. הוא הוקלט בשלושה אולפנים שונים תוך שימוש בציוד של אחמדזאי עצמו יחד עם קונסולות המיקס SSL של האולפן, תהליך ההקלטה של האלבום היה לעיתים קרובות מפרך אך היה קל יותר בעיבודים המוזיקליים של השירים. על ההרכב המוזיקלי, אחמדזאי אמר למגזין Remix שהם "ניסו לייצר פחות רצועות רבות כדי לגרום להן להישמע מחוספסות יותר מהפקת פופ בין-לאומית ממוצעת. רצינו לעשות משהו מודרני ועתידני לחלוטין אבל לא מאוד ברור. אתה חייב להיות מינימליסטי מאוד ולבחור כל צליל בקפידה רבה. כמה שירים הולחנו באולפן הגדול; זה יכול להיות מאוד מסוכן כי אתה יכול לאבד פרספקטיבה. אבל כל הכיוונים הראשוניים של הרצועות נעשו באולפן הביתי שלי". American Life ספוג בטכניקות ההפקה האופייניות של אחמדזאי, כמו כלי נגינה מגוונים וצלילי רקע, כמו גם צלילי לופ המזכירים את פעימות הסונאר של שנות החמישים, שירה מתחלפת המורכבת מכלי נגינה שונים וקולות וצלילים שגורמים למוזיקה לקפוא בין המקצבים. המפיק קיווה ששימוש בטכניקות אלה יהפוך לדבר פופולרי בעולם ההקלטות העתידי. הוא האמין שאנשים חושבים שזה לא טבעי לכלול צלילים כאלה באלבום מוזיקה. עם זאת, הוא השתמש בהם כדי ליצור חתך מוזיקלי חדש. בעזרת Pro Tools, הוא הקפיא את הצלילים בכל נקודה שרצה לשנות את הקצב של הרצועות. מדונה דנה בהקלטה של שיר הנושא וקבעה שאחמדזאי עודד אותה לבצע קטע ראפ באופן ספונטני. היה להם ברייק אינסטרומנטלי ב-"American Life", שם המפיק עודד את מדונה להוסיף קטע ראפ על חיי היומיום שלה. "כיוון שתמיד שתיתי לאטה סויה באולפן, ואני מסיעה את המיני קופר שלי לאולפן, הייתי בדיוק כמו, 'בסדר, תן לי פשוט לדבר על הדברים שאני אוהבת'. אז הלכתי וזה היה פשוט לגמרי אלתור (sic) וברור שזה היה מרושל בהתחלה, אבל הוצאתי את כל המחשבות שלי ואז רשמתי את כל מה שאמרתי ואז שכללתי את התזמון של זה. אז זה היה לגמרי ספונטני", הוסיפה וציינה לאחר מכן.
עבור "Hollywood", הוא השתמש במערכת תופים וכלי הקשה מדגם E-mu Emulator וגם הוסיף צלילי תופים נוספים כדי להעניק לשיר אווירת דיסקו ישנה. מתוך רצון לקבל צלילי בס חזקים, אחמדזאי השתמש בסינתיסייזר מדגם נורד ליד עם אפשרות לסינון רעשים. אך הוא נתקל בבעיות בשימוש בו ובחר להשתמש במיקסר מדגם ימאהה O2R. הוא לא רצה ש-"Hollywood" יישמע כמו המוזיקה שמתנגנת במועדוני הלילה, אז הוא הקליט את השירה של מדונה עם דחיסה כבדה באוזניות שלה. שני מכשירים שימשו לעריכה הקולית ב-"Hollywood". בהמשך לכך, מדונה רצתה להשתמש באוטו-טיון כי היא רצתה של-"Hollywood" תהיה תחושה יותר מקצבית, אף על פי שאחמדזאי היה נגד המהלך. את הרצועה "I'm So Stupid" אפיינה שירה עדינה, שבהמשך הוקפאה באמצעות רולנד מדגם VP-9000. כשמדונה שרה "Aaaaaahhhhhh", השירה קופאת והתהליך נשמע טבעי, אבל במציאות לא. כששלב הוספת המקצבים הגיע, אחמדזאי התנסה בתכנות התופים באמצעות Logic Pro ושינוי תזמון המקצבים. המפיק משלב דגימות שונות של שירים מהאוספים שלו וממשיך לנסות עד שמתפתח משהו חדש. המיקס לרצועות נעשה על ידי מארק "ספייק" סטנט באולפני ההקלטות וסטלייק במערב הוליווד, קליפורניה, בעוד טים יאנג עשה את המאסטרינג של השירים באולפני מטרופוליס בלונדון. מייקל קולומבייר ביצע את סידור המיתרים כשג'וף פוסטר היה אחראי על הנדוס המיתרים, באולפני AIR.
עטיפה והוצאה
עד 2003, מדונה טענה שהיא במצב רוח מהפכני, מה שהוביל לדיונים עיתונאיים לפיהם יתרחש עבורה מהפך תדמיתי נוסף. כשהיא עדיין מתאוששת מהאכזבה המסחרית של סרט הקומדיה הרומנית "סחף חושים" (2002), מדונה שינתה את תדמיתה לחלוטין כדי להידמות לזו של לוחמת, עם השראות מתמונות של מנהיג הגרילה הארגנטינאי צ'ה גווארה. צוות המעצבים הצרפתי M/M פריז (מייקל אמזלג ומתיאס אוגוסטיניאק) היו אחראים על העטיפה של American Life. צמד המעצבים ידוע בעיקר בזכות שיתופי הפעולה שלהם עם מוזיקאים שונים, ומדונה שכרה את שירותיהם לאחר שדנה בקונספט במשך שש דקות בלבד. צילומי האלבום נעשו על ידי הצלם קרייג מקדין בינואר 2003 בלוס אנג'לס, ופורסם שעלותם הייתה בגובה 415,000 דולרים. מקדין עבד בעבר עם מדונה עבור השער של מגזין ואניטי פייר באוקטובר 2002; שער זה עסק בנושאים צבאיים, כאשר מדונה הצטלמה בבגדים ירוקים ושחורים כהים, מגפי קרב ורובים. בדומה ל-Like a Prayer משנת 1989, שערה של מדונה נצבע בחום כהה כדי לסמן "רצינות", ועל עטיפת האלבום מדונה לבשה כומתה, כשהיא שואבת השראה מ"גרילרו הרואיקו", תמונה מפורסמת של גווארה. בריאיון למגזין Veja, היא תיארה את גווארה כ"אייקון המזוהה באופן מיידי עם רוח מהפכה. זה נכון לגבי כל האלבום: ברגע הנוכחי, אני מרגישה שמצבי הנפשי מהפכני". הסופר סנטיאגו פוז-הרננדס כתב בספרו, Madonna's Drowned Worlds: New Approaches to Her Subcultural Transformations, כי הכללת גווארה כהשראה לעטיפה הייתה אחד מהמקרים הרבים בהם מדונה שילבה את הזהות ההיספנית ואת תת-התרבות הלטינית בעטיפתה. עטיפת האלבום הושוותה גם לתמונה ידועה לשמצה משנות ה-70 של קורבן החטיפה והפושעת, פטי הרסט. על העטיפה היו גם כיתובים שבלוניים בסגנון צבאי. השם American Life כתוב בצבע אדום-דם והוא בסגנון פאנק רוק. בתוך חוברת האלבום, היא הניפה תת-מקלע עוזי, גופה בתנוחות שונות של אמנות לחימה, ושמה מאוית באותו הסגנון. עד סוף 2003, היא מיגרה את הדימוי הצבאי לחלוטין, ולאחר מכן הוצגה בעיקר כסופרת ופילנתרופית.
בריאיון עם לארי קינג באוקטובר 2002 היא אמרה שהיא רוצה לתת לאלבום שם בשפה העברית. מדונה התעמקה במונח Ein Sof, שפירושו אינסוף, כשם אפשרי לאלבום. עם זאת, ככל שהחודשים חלפו והאלבום עסק יותר בקושי בניהול חיים רוחניים בתעשיית הזוהר, השם של האלבום שונה ל-Hollywood (על שם העיר הוליווד) כשמדונה אמרה שזה "מהווה השתקפות מסוימת של המצב הנפשי שלי ושל ראיית העולם כרגע מהעיניים שלי". ובכל זאת, היא לא הייתה מרוצה מהשם, והחליטה בסוף לקרוא לו American Life (כהתייחסות לחיים האמריקאים).
American Life הוא אלבומה השני של מדונה שנושא את התווית "Parental Advisory" לאחר (1992), בשל גידופים בשיר הנושא. האלבום יצא בארצות הברית ב-22 באפריל 2003 ושמונה חודשים לאחר מכן, וורנר מיוזיק צרפת הוציאה גרסת מארז המכילה גם את האלבום וגם את אוסף הרמיקס, Remixed & Revisited, בשרוול קרטון בשם. עטיפת המארז כללה את שמה של מדונה בכתב בצבע אדום-דם כמו גם הסבר על תכולתו והשירים הבולטים בכל אחד מהתקליטורים בו.
כדי להתמודד עם הורדות לא חוקיות של האלבום, מקורביה של מדונה יצרו מספר קובצי MP3 מזויפים באורך ובגודל דומים. בחלקם הוקלטה הודעה קצרה ממדונה בה נאמר "מה לעזאזל אתם חושבים שאתם עושים?" ואחריו דקות של שתיקה. האתר של מדונה נפרץ וההאקר שעשה את הוסיף הודעה שהופיעה בעמוד הראשי, בה נכתב "זה מה לעזאזל אני חושב שאני עושה..." ואחריה קישורי הורדה לכל אחד משירי האלבום. האתר נסגר לאחר התקיפה למשך כ-15 שעות. ליז רוזנברג, הדוברת של מדונה, אמרה ל-The Smoking Gun שהפריצה לא הייתה תכסיס שיווקי. הפריצה קושרה ל-Phrack, מגזין האקרים מקוון, אך נציגי Phrack הכחישו את הידיעה. האתר שנפרץ הכיל גם התייחסות גנאי לחוק זכויות היוצרים הדיגיטלי (DMCA); חוק הפדרלי שמטרתו למגר את הפיראטיות הדיגיטלית והמקוונת. בנוסף, העמוד כלל הצעת נישואין מאולתרת למורגן ווב, מנחה של תוכנית הטכנולוגיה היומית "שומרי המסך".
הופעות חיות
כדי להתחיל לשווק את האלבום, יצאה מדונה לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית ואירופה. אחת מההופעות הללו, שהתקיימה באולפני Total Request Live בניו יורק, הוצגה על ידי MTV בספיישל בשם Madonna on Stage & on the Record. בהנחיית קרסון דיילי, היא ביצעה שירים מהאלבום וענתה על שאלות של הקהל. מדונה הופיעה גם בחנות HMV ברחוב אוקספורד, לונדון בפני 500 איש. בזמן שהותה בממלכה המאוחדת, היא ביצעה את "American Life" ו-"Hollywood" בתוכנית האירוח "ליל שישי עם ג'ונתן רוס" של BBC One ו-Top of the Pops. בהמשך לכך, הופיעה בפני 400 איש ברחוב המגדל הרביעי במנהטן. לקראת ההופעות נבנתה במה עם וילונות כהים וארוכים ורמקולים גדולים, ולפי בילבורד עוצבה כך שלמעלה מאלף מעריצים בקרבת מקום יוכלו לשמוע ולראות את ההופעה בו-זמנית. היא גם קיימה הופעה פרטית בפריז, צרפת, במסעדת "הקנטינה של פובורג" מול אנשים שזכו בכרטיסים בהגרלה שהתקיימה בידי רדיו NRJ, וגם כמה מחבריה ומכריה הצרפתים, כולל מעצב האופנה ז'אן-פול גוטייה, הבמאי והתסריטאי לוק בסון והמפיק המוזיקלי אחמדזאי.
בינואר 2023, עשרים שנים לאחר ההופעה בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2003, הצהירה הזמרת והשחקנית האמריקאית ג'ניפר לופז שהיא זו שהייתה אמורה להתנשק עם מדונה ביחד עם ספירס. בהמשך לכך, הוסיפה שהיא "מעריצה ענקית" של מדונה ותמיד הייתה. לטענתה, סרט שצילמה בקנדה באותה העת מנע ממנה מלקדם את רעיון הנשיקה עם השתיים.
סינגלים
לפני יציאת האלבום, "Die Another Day" הופץ כסינגל לקידום הסרט "למות ביום אחר" מסדרת סרטי ג'יימס בונד. השיר הגיע למקום השמיני בארצות הברית, והשלישי בממלכה המאוחדת. עלויות ההפקה של הקליפ היו למעלה משישה מיליון דולרים, מה שהפך אותו לקליפ השלישי היקר ביותר שצולם בכל הזמנים, אחרי "Look What You Made Me Do" של טיילור סוויפט, ו-"Scream" של מייקל וג'נט ג'קסון. בשנת 2013 נאמר כי עלות הקליפ "Work Bitch" של ספירס הייתה בגובה 6.5 מיליון דולרים, אך הדבר הוכחש על ידי הבמאי שלו.
"American Life" הופץ כסינגל המוביל מתוך האלבום ב-8 באפריל 2003 בארצות הברית וב-14 באפריל 2003 באירופה. במגזין בלנדר דירגו אותו בתור השיר התשיעי הגרוע ביותר בכל הזמנים. שני קליפים צולמו עבורו. הראשון מבוסס על תצוגת אופנה, בתוספת קטעים הכוללים ילדים לבושים בתלבושות שנוצרו בהשראת "מלחמה פרובוקטיבית". הסצנה ממשיכה ומציגה קטעים אלימים שהקהל רואה כדבר משעשע. בסוף הקליפ, נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש מוצג כאילו הדליק סיגר מהרימון שהושלך לעברו. התוכן האנטי-מלחמתי שהוצג בקליפ התפרש כבלתי פטריוטי, מה שגרם למדונה לסגת מהוצאות ושידורו בערוצי המוזיקה האמריקאיים. היא גם פרסמה הצהרה לפיה היא עשתה זאת כיוון שלדעתה אין זה ראוי לשדר אותו באותה עת, וכי היא לא רוצה להסתכן בפגיעה במי שיוכל לפרש את משמעותו בצורה לא נכונה. כתוצאה מכך, צולם קליפ שני, בו נראית מדונה כשהיא לובשת בגדים צבאיים ושרה כשמאחוריה מוצגים דגלי מדינות העולם (ביניהם ישראל). השיר הופיע לראשונה במקום ה-90 במצעד הבילבורד הוט 100, והגיע בשיאו למקום 37 במצעד, והפך לשירה ה-45 שדורג ב-40 העליונים. השיר גם דורג במקום השני בממלכה המאוחדת, השביעי באוסטריה ואוסטרליה, והעשירי בצרפת ובגרמניה.
הסינגל השני, "Hollywood", שיצא לאור ב-3 ביולי 2003 באירופה וב-8 ביולי 2003 בארצות הברית, לא הצליח להיכנס למצעד הבילבורד הוט 100, והפך לסינגל הראשון של מדונה מזה עשרים שנים שלא עשה זאת מאז "" ( 1983). עם זאת, השיר זכה להצלחה ברחבי העולם ודורג בחמישיית הפותחת בקנדה, איטליה והממלכה המאוחדת. בנוסף לכך, דורג השיר במקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
"Nothing Fails" שיצא לאור ב-26 באוקטובר 2003 כסינגל השלישי, גובה ברמיקסים של "Nobody Knows Me". הוא זכה להצלחה מינורית, ולא תאם את ההצלחה של הסינגלים הקודמים מ-American Life, שהצליחו להתברג בעשרים העליונים במספר מדינות. עם זאת, הוא הצליח להתברג בעשירייה הפותחת בקנדה ובספרד. בסוף 2003, "Nothing Fails" הופץ כרמיקס בשם "" עבור Remixed & Revisited.
"Love Profusion", היה הסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום, ויצא לאור ב-8 בדצמבר 2003. הוא הצליח להיכנס לעשירייה הפותחת ביוון וקנדה, והיה לשירה החמישי מהאלבום והשלושה-עשר ברציפות שעשה זאת בקנדה. כמו כן, הוא הופיע לראשונה והגיע בשיאו למקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי, והפך לחמישי של מדונה, מבין 56 שירים, שפספס את העשירייה הפותחת במצעד זה, והראשון מאז "" (1996).
שני הסינגלים השיווקיים מתוך האלבום, "Nobody Knows Me" ו-"Mother and Father", זכו להצלחה רבה במועדונים ברחבי ארצות הברית. הם הגיעו בשיאם למקום הרביעי והתשיעי, בהתאמה, במצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד. American Life הפך לאלבום הראשון בהיסטוריה שמתוכו שבעה שירים שונים בסך הכול הצליחו להיכנס לעשירייה הפותחת.
סיבוב הופעות
בשנת 2003, מדונה שיתפה פעולה עם הצלם סטיבן קליין בפרויקט אמנותי בשם X-Static Process. המיצב הציג את מדונה בגלגולים שונים של התרגולים הרוחניים שלה – מיוגי, נביאה, מלכה ועד פריקית ורקדנית על עמוד. הוא זכה להצלחה עולמית, והוביל למספר תערוכות בניו יורק, לונדון, פריז, דיסלדורף, ברלין ופירנצה. לאחר סיום הצגת התערוכה, מדונה קיבלה השראה מהתמונות מהתערוכות והחליטה לשלב אותן בסיבוב ההופעות הלא מתוכנן שלה, וביקשה מקליין לעזור לה במשימה. לאחר מכן, היא החלה לפתח את סיבוב ההופעות השישי שלה, "Re-Invention World Tour". בהכרזה שפורסמה אודותיו השתמשו באחת התמונות מהפרויקט, שהציגה את מדונה בשמלה בסגנון המאה השבע-עשרה, זוחלת על ארבע לעבר המצלמה. הנושא המרכזי של המופע היה אחדות מול אלימות. הוא חולק לחמש מערכות עם נושאים שונים: הבארוק הצרפתי ותחייתה של מארי אנטואנט, צבאי-מלחמתי, קרקס-קברט, אקוסטי וקטעים סקוטיים-שבטיים. במהלך טקס פרסי Q, אלטון ג'ון האשים את מדונה בליפ סינק בתוכניות שלה שזכו למחלוקת גדולה אך הוכחשו על ידי נציגיה של מדונה. אף על פי שסיבוב ההופעות "Musicology Live 2004ever" של המוזיקאי פרינס תוכנן בתחילה להיות סיבוב ההופעות המכניס ביותר של 2004, Billboard Boxscore פרסמו כי "Re-Invention Tour" הכניס 125 מיליון דולרים. בטקס פרסי סיבובי ההופעות של בילבורד 2004, "Re-Invention Tour" זכה בפרס בקטגוריית "סיבוב ההופעות המוביל" בעוד שמנהלת סיבובי ההופעות של מדונה, קארס הנרי, זכתה בפרס בקטגוריית "הניהול המוביל". סרט תיעודי בשם "אני הולכת לספר לכם סוד", שתיעד את סיבוב ההופעות, יצא לאקרנים ב-2005.
ביקורת
עם יציאתו ברחבי העולם, American Life זכה לביקורות חיוביות ומעורבות מטעם מבקרי המוזיקה, עם ציון של 60/100 באתר ביקורות המוזיקה Metacritic, על סמך 17 ביקורות מקצועיות בסך הכול. מייקל פאולטה ממגזין בילבורד ציין בחיוב את ההבדלים הליריים מאלבומי עבר של מדונה כדוגמת Ray of Light, ואמר "American Life מסתמך פחות על התבוננות פנימית ורוחנית, ועוסק יותר ביחסי האישה כלפי המראֶה שלה". קן טאקר מאנטרטיינמנט ויקלי ביקר אותו באופן חיובי גם כן, ואמר שככלל, האלבום מציע מוזיקה חדשנית, מעניינת והחלטית, אך הנקודה החלשה ביותר בו הייתה התנהגותה של מדונה, שנשמעת כמו "ילדה שגדלה ועכשיו היא מרוצה מבעלה וילדיה, ויש בידה היכולת לשכור עזרה כדי לעשות את מה שהיא רוצה". דימיטרי אברליך ממגזין Vibe הפנה ביקורת חיובית כלפי American Life, ואמר כי מדונה "נשארה דוממת" באלבום, והעיר כי "זו אולי הפעם הראשונה שמדונה לא דחפה את עצמה לחקור קרקע חדשה, אבל לפחות היא בחרה מקום טוב למנוחה". סאל צ'ינקוומני ממגזין סלנט הפנה כלפי האלבום ביקורת מעורבת, וקבע כי American Life אינו "יצירת מופת" בהשוואה לאלבום האולפן שלה מ-1992, Erotica. "האלבום לעיתים קרובות מעניין את המאזין אך מעט מוטעה וקשה להקשיב לו. כמו כן, הוא מעט מטופש וחסר הומור, אך גם עקבי, בלתי מתפשר ולא מתנצל", סבר צ'ינקוומני, וסיים במסקנתו ש-American Life הוא הוכחה שזו הפעם האחרונה שמדונה עשתה מוזיקה ללא המטרה העיקרית של להנפיק להיט.
כשהעניק לאלבום שלושה מתוך חמישה כוכבים, בן רטליף מרולינג סטון סיכם שהמסרים באלבום קודרים, אך החמיא למדונה על כך שדיברה על המצב הנוכחי של האומה. ג'וני דייוויס מ-NME נתן לאלבום דירוג של שבעה מתוך עשרה, ואמר שמבחינה טכנית האלבום נשמע טוב, אבל בסך הכול הוא מרגיש כמו המשך מיותר לעשייה הקודמת של מדונה כמו Ray of Light ו-Music. סטיבן תומאס ארלוויין מ-AllMusic הצהיר ש-American Life טוב בהבטחות יותר מאשר במה שהוא באמת מספק, ושהוא טוב יותר בתיאור מאשר בפועל. קלפה סנה מבלנדר העניק לאלבום שלושה כוכבים מתוך חמישה. "מפוזר בדיוק כמו Music ובצורה יותר נראית [...] אין לו סיפור רקע משכנע, והשירים בו פחות טובים". דוריאן לינסקי ממגזין Q דירג אותו גם בשלושה מתוך חמישה, וקבע כי "'Nothing Fails', מרכז האלבום, הוא שואוסטופר טוב כמו 'Live to Tell'... [אבל] אין זה פלא שאלבום על תחושת בלבול בסופו של דבר נשמע מבלבל".