cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'ואאו השני, מלך פורטוגל
יחסו ליהודים
בשנת 1483 העלילו גורמים מקרב בני האצולה על ר' דון יצחק בן יהודה אברבנאל, ששימש כשר אוצר ויועץ קרוב לאביו אפונסו החמישי, כי הוא עומד לבגוד במדינתו פורטוגל, במסגרת קשר של דוכס ברגנסה נגד המלך (על כך קראו בסעיף הבא). עקב כך, לאחר שהוזהר מבעוד מועד, נטש את משרתו וביקש מקלט בטולדו שבספרד, מושב משפחתו בעבר, וכך הציל את עצמו. משם ניסה להסביר לז'ואאו השני את חפותו. הדבר לא עלה בידו והמלך החרים בצו מלכותי את כל רכושו.
בנוסף, נהג באכזריות מרובה והגלה לסאו טומה ופרינסיפה בסוף המאה ה-15 כאלפיים ילדים יהודים בגילאי שנתיים עד עשר שנים. רובם מתו מרעב וממחלות או נפלו טרף לשיני תנינים, ולאחר כשנה רק כ-600 מהם נותרו בחיים.
יחסיו המעורערים עם אצילי הממלכה
בשנה שלאחר מכן, זימן ז'ואאו השני את בן דודו וגיסו, הדוכס מויזאו, לארמון ודקר אותו למוות, עקב חשד ממעורבותו בקנוניה נוספת. רבים נוספים הוצאו להורג, נרצחו או הוגלו לקסטיליה, כולל גם הבישוף של אבורה, שהורעל בכלא.
למלך ז'ואאו השני מיוחס המשפט "הנני אדונם של אדונים, ולא משרתם של משרתים". המשפט נאמר בהקשר למאבקיו של המלך עם בני מעמד האצולה. לאחר השתלשלות מאורעות אלה, איש בממלכה לא העז להמרות את פי המלך ולפקפק בדבריו. עתה, היה ז'ואאו חופשי למלוך כראות עיניו, ונגדו לא נרקמו עוד קנוניות. אצילים אשר צידדו במלך, או נכנעו לו, נדרשו להביע נאמנותם למלך בפרהסיה. בתמורה ניתנו להם הטבות מסוימות, תוך שנדרשו להמשיך לשלם מיסים לחצר.
משפחתו
בשנת 1471 התחתן ז'ואאו עם בת דודו לאונור מוויזאו, בתם של פרננדו, דוכס ויזאו וביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו, ממנה נולדו לו שני ילדים:
בנוסף היו לז'ואאו שני ילדים לא חוקיים.
סקרוג' (סרט, 1935)
סקרוג' (באנגלית: Scrooge) הוא סרט פנטזיה בריטי משנת 1935, שביים הנרי אדוארדס ובכיכובם של סימור היקס, דונלד קלת'רופ ורוברט קוצ'רן. היקס גילם את דמותו של אבנעזר סקרוג' הקמצן ששונא את חג המולד. סרט זה היה העיבוד הקולנועי הראשון של מזמור חג המולד לדיקנס שהיה סרט מדבר. לפני כן היקס שיחק פעמים רבות על הבמה בתפקיד סקרוג', וב-1913 גילם את הדמות בסרט אילם.
הסרט
מה שמייחד את הגרסה של 1935 משאר העיבודים לספר הוא שכל רוחות הרפאים, פרט לרוח של ההווה, הן בלתי נראות ורק קולם נשמע. רוחו של מארלי נראית לזמן קצר על מקוש הדלת. אמנם רוח חג המולד של ההווה היא דמות מלאה, אולם רוח חג המולד של העבר היא צורה בלבד ללא תווי פנים מובחנים, ורוח חג המולד של העתיד היא אצבע מושטת בלבד.
סימור היקס מגלם את דמותם של סקרוג' המבוגר והצעיר גם יחד. השחקן הנוסף היחיד שעשה זו בעיבודים השונים של הסרט היה אלברט פיני במחזמר "סקרוג'" משנת 1970.
הסיפור מקוצר מאוד, וחלקו הגדול מתרכז בתחילת הסיפור לפני הופעת הרוחות, בו מתוארת האווירה של העושר והעוני בלונדון. מעסיקו הראשון של סקרוג' פזיוויג ואחותו פאן אינם מוזכרים כלל בגרסה זו.
בעיבוד זה רואים את טים הקטן שוכב מת במיתתו, ואביו בוב קרצ'יט מבכה את מותו. סצנה דומה מופיעה בגרסת "מזמור חג המולד" משנת 1999 בכיכובו של פטריק סטיוארט.
השחקן מוריס אוונס מופיע בסרט לזמן קצר כמי שחייב כספים לסקרוג'. דונלד קלת'רופ שמשחק בתפקיד בוב קרצ'יט מדהים בדמיונו לדמות כפי שאייר אותה ג'ון ליץ' במהדורה המקורית של הספר משנת 1843.
הסרט יצא בשתי גרסאות, בכל אחת מהן רשימת הקרדיטים בפתיחה שונה, ובאחת הגרסאות הושמטה לחלוטין הסצנה האחרונה.
זכויות היוצרים על הסרט פגו והוא כעת בנחלת הכלל.
שולמית שחר
שולמית שחר (נולדה ב-18 ביוני 1928) היא פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, וכלת פרס ישראל להיסטוריה לשנת תשס"ג.
ביוגרפיה
שולמית שחר נולדה בריגה שבלטביה כשולמית וינשטוק, ועלתה לארץ ישראל בגיל חמש. אביה היה תעשיין אמיד. למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, אותו סיימה במחזור כ"ז (1946). בגיל צעיר התגייסה ל"הגנה", ובמלחמת העצמאות שירתה בש"י. לאחר מכן הצטרפה זמנית לקיבוץ מעגן מיכאל. עשתה תואר ראשון בהיסטוריה ובספרות אנגלית ותואר מוסמך בהיסטוריה כללית ובהיסטוריה של עם ישראל, שניהם באוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטורט שלה נעשתה באוניברסיטת הסורבון בפריז בהדרכתו של פרופסור מישל מולה עסקה בתאוריה הפוליטית בצרפת במאה ה-14, במיוחד זו שדנה במעמד המלוכה. היא קיבלה את הדוקטורט ב-1965. בשובה לישראל החלה ללמד את תחום ימי הביניים בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטת תל אביב. ב-1990 קיבלה דרגת פרופסור מן המניין.
היא שימשה כחברת מערכת כתב העת "היסטוריה"; כראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב; כראש תוכנית לימודי הבי.אי. הכללי באוניברסיטת תל אביב. היא חברה בהנהלת "החברה ההיסטורית הישראלית"; בוועדה לספרות עיון ב"מוסד ביאליק"; מתנדבת מאז שנת 1993 ב"עמותת אישה לאישה. המקלט לנשים מוכות בירושלים".
היא אלמנתו של הסופר דוד שחר שהלך לעולמו ב-1997; אם לשני ילדים: מאיר, סינולוג, פרופסור באוניברסיטת תל אביב; דינה, מעצבת; וסבתא לשלוש נכדות ונכד. בין תלמידיה ניתן למנות היסטוריונים ישראליים מובילים, בהם: מרים אליאב פלדון, יצחק חן, אביעד קליינברג, רון ברקאי, גדי אלגזי, מירי רובין ורבים אחרים.
אחותה נעמי נישאה לאלוף מאיר זורע.
תחומי מחקריה
מחקריה של שחר עוסקים בחברה האירופית של ימי הביניים, בעיקר במאות ה-15-12. הם מתמקדים בקבוצות שוליים בחברה האירופית דאז: נשים, ילדים, מינים, זקנים ושאר שוליים בעת החדשה המוקדמת בצוענים. הם מבוססים על קריאה משווה של מקורות מרחבי אירופה השונים לאורך מאות בשנים.
שחר בולטת בכך שבניגוד לחוקרים רבים באקדמיה הישראלית שכותבים באנגלית, היא כותבת את ספריה בעברית בלבד והללו מתורגמים אחרי כן לשפות זרות.
המעמד הרביעי: האשה בחברת ימי-הביניים
ספרה זה של שחר ראה אור לראשונה בעברית בשנת 1983 (התשמ"ג) בהוצאת דביר והוא תורגם לאנגלית, גרמנית, הולנדית, הונגרית, סינית וקוריאנית, זהו ספרה המצוטט ביותר. רוב ההיסטוריה שנכתבה היא היסטוריה של גברים וזהו ניסיון לכתוב את ההיסטוריה של הנשים: מעמדן, זכויותיהן של נשים משכבות חברתיות שונות. היו אמהות בתי מנזר שהיו נשים חזקות וחופשיות, שניהלו לפעמים קהילה גדולה עם רכוש. בשכבה השלטת היו נשים שירשו פיאודום שיש והיה כרוך בסמכויות פוליטיות וכלכליות משמעותיות ביותר. הנשים איבדו מקור סמכות זה כשבא הקץ לפיאודליזם הפוליטי והמשטר האבסולוטיסטי החל להתגבש. היה פער גדול בין חיי הנשים בשכבות החברתיות השונות, אולם היה גם מכנה משותף: בכל שכבות החברה היו זכויות הנשים מצומצמות בהשוואה לאלה של הגברים בשכבות החברתיות. גם לפני שחר נכתב על היבטים שונים בחיי הנשים ובמעמדן בתרבות ימי הביניים, אולם זהו הספר הכללי המקיף הראשון.
ילדות בימי-הביניים
ספרה זה של שולמית שחר יצא לאור בהוצאת דביר ב-1990. ספר זה הוא אנטיתזה למחקרו של פיליפ אריאס שגישתו שלטה עד אז במחקר. אריאס פרסם את ספרו בשנת 1960 ובו טען שכתוצאה מתמותת הילדים הרבה בימי הביניים, ההורים חיסנו עצמם רגשית בכך שהם נמנעו מלעסוק בילדים ולהתבונן בהם, דבר שגרם לאיבוד כמעט מוחלט של הילדות ולזיקה אליה. שחר סקרה חיי ילדים, בנות ובנים בשלבים שונים של חייהם באזורים רבים ובקרבן של קבוצות שונות בחברה. היא מביאה שלל עדויות המנסות להפריך את טענתו של אריאס והמורות על כך שהיה קיים עולם ילדות, שילדים היו יקרים להוריהם והופיעו בכתבי מחנכים, שליטים והוגים. הורים השקיעו ממון וזמן רב והסתכנו במסעות ארוכים לקברות הקדושים על מנת להביא ילדים לעולם ובגידול ילדיהם והיו רגישים מאוד לסבלם או למותם. היא מסתמכת בין השאר על חיבורים הגיוגרפיים, שבהם מתוארת ילדותו של הקדוש, שחר מניחה שמכיוון שילדותו של הקדוש חשובה פחות לקריירה שלו משלבים מאוחרים של חייו, תהיה השפעתה של הסוגה חלשה יחסית ומכאן תהיה חזקה האמינות ההיסטורית. הספר תורגם לאנגלית, גרמנית והונגרית. (ראו גם: ילדות בימי הביניים)
החורף העוטה אותנו: להזקין בימי הביניים
הספר התפרסם ב-1995 בהוצאת דביר. קיימת כיום אידיאליזציה של היחס לאנשים הזקנים בעבר. אולם ממחקרה של שחר מסתבר שהיחס לזקן ותדמיתו לא היו חד משמעיים במערב אירופה של ימי הביניים. לצד תדמית הזקן בעל הניסיון והחכם שחובת הצעירים לכבדו קיימת גם תדמית הזקן הנלעג, והטרדן שכל חוכמתו אבדה לו ושב להיות כילד. קיימת כיום גם הדעה שכל הזקנים טופלו על ידי צאצאיהם במסגרת משפחה מורחבת, ולא היא. בדרום אירופה (ספרד, דרום איטליה וסיציליה) אכן מקובל היה ששלושה דורות יחיו תחת קורת גג אחת וזקן המשפחה שמר על סמכותו עד מותו. אולם בצפון אירופה קיימים היו הסדרים שונים אחרים בכל השכבות החברתיות. מהמחקר עולה בבירור שבניגוד לדיעה הרווחת שאנשים נחשבו בימי ביניים לזקנים בגיל 40, הרי שלמעשה אדם נחשב לזקן בגיל 60–70. אחוז הזקנים באוכלוסייה ללא ספק היה נמוך בהרבה מאשר בחברה המערבית של המאה ה-21, אולם גם אז היו אנשים שהגיעו לזקנה מופלגת. הספר תורגם לאנגלית.
מכתבי אבלר ואלואיז
ספר זה יצא לאור בהוצאת דביר בשנת 1997. שחר תרגמה את מכתבי אבלר ואלואיז מלטינית והוסיפה פתח דבר, אחרית דבר והערות.
נשים בתנועת מינות של ימי-הביניים: אנייס ואיגט הוולדנסיות
ספרה זה של שחר יצא לאור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 2001. ספר זה הוא על שתי נשים שהיו חברות בתנועה הואלדנזית: אנייס ואיגט, שנעצרו ונשפטו בבית דין של האינקוויזיציה באוגוסט 1319. שחר מתארת את הקורות אותן ואת עולמן החברתי והרגשי. בספר זה ובמאמרים שונים של שחר ניסתה שחר לבדוק האם תנועת המינות תורמת להעלאת מעמדן החברתי של הנשים. שחר בדקה האם התאולוגיה או המעמד החברתי השולי של המינים קובע את מעמד חבריהם והגיעה למסקנה שלא התאולוגיה קובעת את מעמד הנשים בחיים הדתיים. מיעוט נרדף וולונטרי נוטה לקיים שוויון בין החברים וזה דבר שהקנה מעמד ריאלי גבוה יותר לנשים בתוך כתות המינות. אף פעם לא היה מעמדן שווה לזה של הגברים, אבל מעמדן היה טוב בהשוואה למעמדן בכנסייה ההגמונית. הספר תורגם לאנגלית.
גוף ראשון בשני קולות: האוטוביוגרפיה של גיבר מנוז'ן ויהודה-הרמן
שחר תרגמה שתי אוטוביוגרפיות מלטינית לעברית והם ראו אור בכרך אחד בהוצאת אוניברסיטת תל אביב בשנת 2003. אוטוביוגרפיה היא סוגה מאוד נדירה בימי הביניים, היו מעט מאוד אוטוביוגרפיות מ"הווידויים" של אוגוסטינוס ועד למאה ה-16, אז היא נהפכה לז'אנר מקובל למדי. האוטוביוגרפיות הן של הנזיר גיבר מנוז'ן ושל היהודי המומר יהודה-הרמן, הן פרק בתולדות האוטוביוגרפיה בתרבות המערבית ומקור לחיי החברה והתרבות של תקופת חבורו.
הצוענים: עם הנוודים של אירופה
ספרה זה של שחר ראה אור בהוצאות מפה ואוניברסיטת תל אביב בשנת 2006. ספר זה עוסק בצוענים באירופה בעת החדשה המוקדמת. שחר ניסתה לבדוק מדוע מצבם של הצוענים גרוע כל כך, כפי שאנו מבחינים בו כיום, בעיקר בארצות מזרח אירופה. היא חקרה את התפתחות היחס אליהם והמעמד שלהם, בראשית הופעתם במערב אירופה, ולאיזה כיוון התפתח, וגילתה שמצבם לא השתפר וניסתה לבדוק למה החברה הסובבת אותם מפלה אותם. לפי מחקרה לא היו צוענים במערב אירופה בימי הביניים, הם מגיעים לאירופה המערבית בראשית המאה ה-15. הצוענים נוטים בכל ארץ לקבל את דת הרוב ההגמוני, לכן הצוענים בירושלים הם מוסלמים, וכשהם הגיעו לביזנטיון הם היו נוצרים-אורתודוקסים ובארצות הקתוליות הם היו קתולים ואחרי הרפורמציה בארצות הפרוטסטנטיות היו לפרוטסטנטים. הם אף לא היוו תחרות פוליטית או כלכלית, ובכל זאת נרדפו. המחקר מנסה לענות על השאלה מדוע. הספר עומד לראות אור בתרגום לאנגלית.
קריסטין דה-פיזאן, ספר החיזיון
ספר זה תרגמה שחר מהמקור הצרפתי והוא ראה אור בשנת 2008 בהוצאת כרמל. קריסטין דה פיזאן (1430-1364) נחשבת לסופרת הצרפתית הראשונה. היא הייתה אוטודידקטית; אישה חילונית ואם לילדים שהתפרנסה מהכתיבה. כתביה התקבלו בחוגי החצר והיא זכתה לכבוד להיבחר לכתוב את הביוגרפיה של המלך שארל החמישי.
הקאתאריזם וראשית הקבלה בלאנגדוק
פרופסור משה אידל במאמרו "האם הושפע אברהם אבולעפיה על ידי הקאתארים" (בספרו "פרקים בקבלה נבואית") סתר את התיזה של שחר. אידל הוכיח שהקשר בין ראשית הקבלה (לפחות זו של אבולעפיה) איננו קיים, אף לא ברמה השטחית.
האינטרנציונל הראשון
הארגון כלל במקור ארגוני פועלים בריטיים, אנרכיסטים, סוציאליסטים צרפתים, ורפובליקנים איטלקים, והוא אורגן בידי קבוצה קטנה שהתקבצה סביב קרל מרקס. אף על פי שלקרל מרקס עצמו לא היה חלק בארגון הישיבה, הוא נבחר לאחד מ-32 חברי המועצה הכללית הזמנית ובמקביל קיבל על עצמו את הנהגתו של הארגון. מאוחר יותר, חילוקי-דעות בין מרקס לבין מיכאיל בקונין, הבולט שבאנרכיסטים מקרב חברי האינטרנציונל, הובילו לפיצול בין "המרקסיסטים" ל"בקוניניסטים", ובקונגרס האג תומכי בקונין גורשו מהאינטרנציונל. כדי לשמור את שליטתו בארגון העביר אותו מרקס לניו יורק ב-1872. הארגון התפרק ארבע שנים מאוחר יותר, בוועידה בפילדלפיה בשנת 1876. ניסיונות להחיות את הארגון במשך חמש השנים הבאות כשלו.
המוניטין של האינטרנציונל באותה עת כמעצמה אימתנית עם מיליוני חברים ומשאבים כמעט בלתי מוגבלים היה מופרז. הגרעין הקשה של חבריו הבודדים עלה לעיתים רחוקות על 20,000 איש.
האינטרנציונל הראשון נחשב לגורם מרכזי ביצירת "הקומונה הפאריסאית".
החלטות שהתקבלו
רק הפועלים עצמם יכולים לשחרר את עצמם ממצוקתם (הם לא יכולים לקרוא לעזרה ממעמד גבוה יותר). שחרור זה יושג רק באמצעות מאבק משותף של המוני הפועלים בכל מדינות העולם. על ידי התארגנותו של הפרולטריון במפלגה פוליטית עצמאית ובינלאומית יוכלו להצליח במאבקם.
ג'ורג' פיטר אלכסנדר הילי
ג'ורג' פיטר אלכסנדר הילי (באנגלית: George Peter Alexander Healy; 15 ביולי 1813 – 24 ביוני 1894) היה צייר דיוקנאות אמריקאי ואחד הציירים הפוריים והפופולריים ביותר בימיו. מצויריו כללו רבים מהאישים הבולטים של זמנו.
ביוגרפיה
הילי נולד בבוסטון, מסצ'וסטס. הוא היה הבכור מבין חמישה ילדים של קפטן בצי הסוחר.
לאחר שנותר ללא אב בגיל צעיר, עזר הילי לפרנס את אמו. בגיל שש עשרה הוא החל לצייר, ופיתח רצון להיות אמן. ג'יין סטיוארט, בתו של גילברט סטיוארט, עזרה לו והשאילה לו את "אקה הומו" של גווידו, אותו העתיק בצבע ומכר לכומר כפרי. מאוחר יותר, היא הציגה אותו בפני תומאס סולי, שעצתו העשירה את הילי, שגמל בתודה לסולי בימי מצוקתו של האחרון.
בגיל שמונה-עשרה החל הילי לצייר דיוקנאות, ועד מהרה הצליח מאוד. בשנת 1834 הוא נסע לאירופה והותיר את אמו מסודרת היטב ונשאר באירופה שש עשרה שנים במהלכן למד בפריז וברומא, והושפע מתומאס קוטור. הוא קיבל מדליה בסלון פריז בשנת 1840. בשנת 1843 נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי של כבוד. הוא זכה במדליה נוספת בפריז בשנת 1855, כאשר הציג ציור שיצר לפני לואי ה -16.
בשנת 1855 הוא חזר לארצות הברית, והקים את ביתו ואת הסטודיו בשיקגו, אילינוי, שם שהה במשך 14 השנים הבאות עד 1869. בשנת 1857, הוא רכש קוטג' באילינוי מתומאס ברבור בריאן. הילי גר שם במשך שש שנים. בריאן היה פטרון משמעותי של הילי. הילי גם היה שותף עם בריאן, כמו גם ויליאם באטלר אוגדן, סידני סוייר ואדווין שלדון, בהקמת בית העלמין גרייסלנד. במהלך תקופת מגוריו בשיקגו, הוא נסע ברחבי ארצות הברית כדי להשלים עבודות.
הילי חזר לאירופה בשנת 1869, וצייר בהתמדה, בעיקר ברומא ובפריז, במשך עשרים ואחת שנה.
האוטוביוגרפיה של הילי פורסמה בשנת 1894.
יצירה
הילי היה אחד הציירים הפוריים והפופולריים ביותר בימיו. הוא היה יזם, אמיץ וחרוץ. "כל הימים אני בחדר הציורים שלי". הסגנון שלו, בעיקרו צרפתי, היה צלול, צבעיו עדינים, ציורו מדויק וניהל היטב את האור והצל.
בין דיוקנאותיו הבולטים הם דניאל ובסטר, הנרי קליי, ג'ון קלהון, האפיפיור פיוס התשיעי, ארנולד הנרי גיאוט, מרשל סולט ועוד. הוא צייר דיוקנאות של כל נשיאי ארצות הברית מג'ון קווינסי אדמס ועד יוליסס גרנט - סדרה זו צוירה לגלריית קורקורן, וושינגטון הבירה הילי צייר גם את חוזה השלום בשנת 1868 ואת אברהם לינקולן בשנת 1869. ביצירה היסטורית גדולה אחת, (1851), ישנם מאה ושלושים דיוקנאות.
ספריית ניוברי בשיקגו מחזיקה 41 מציוריה של הילי, שנתרמו על ידי האמן בשנת 1887. בניוברי יש גם כמה מכתבים מאת הילי, כמו גם מידע על הציורים.
דיוקנו של הילי משנת 1877 של לינקולן הצעיר היה המודל ששימש לבול דואר של לינקולן, שהונפק ב 12 בפברואר 1959, 150 שנה להולדת לינקולן.
סקיריטיס
סקיריטיס, אזור הנמצא בשטח הררי בגבול בין לאקוניה לארקאדיה. אזור זה תחום על ידי נהר האונוס והאֶוּרוֹטַס. בתקופת יוון הקלאסית, אזור זה היה חלק מהמדינה הספרטנית.
האזור היה מיושב באיכרים שבנו את כפריהם על גדות הנהרות העוברים דרכו. על פי סטפנוס מביזנטיון והיסכיוס האלכסנדרוני תושביו היו ממוצא ארקדי. שטח זה היה בעל חשיבות אסטרטגית גבוהה בגלל דרך שעברה בו בין ספרטה לטגאה. מעמד הסקיריטוי היה דומה לזה של הפריוקים.
בעתות מלחמה, תושבי האזור התגייסו לצבא הספרטני וסיפקו לו כ-600 חיילים רגלים קלי חימוש.
יחסי אוזבקיסטן–דנמרק
יחסי אוזבקיסטן–דנמרק הם יחסי החוץ שבין רפובליקת אוזבקיסטן לבין ממלכת דנמרק.
היסטוריה
דנמרק הכירה בעצמאות אוזבקיסטן ב-31 בדצמבר 1991, והיחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-25 בינואר 1992.
במרץ 1995 ביקר נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב בקופנהגן לצורך השתתפות בפגישה העולמית של ראשי המדינות שאורגנה על ידי האו"ם והוקדשה לענייני הפיתוח החברתי.
פלאג'י
פלאג'י במקור פאלאג'י הוא שם משפחה יהודי שכפי הנראה מעיד על קשר ליהדות ספרד, משפחה זו נהגית בעברית תקנית פלאג'י או פלג'י, אמנם שם משפחה זו נהגה גם כיום בקרב הצאצאים בכמה אופנים: פאלאצ'י או פולאצי, פאלאצ' או פאלאס, פלצ'י, פלסי, פלאסי, פלאז'י או פלאזה. {{פירושונים|
יחסי אוזבקיסטן–דנמרק
היסטוריה
באוגוסט 1997 הגיע שר החוץ של דנמרק נילס הלוויי פיטרסן, שכיהן כיו"ר הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), לביקור רשמי באוזבקיסטן. במהלך הביקור נפגש עם נשיא אוזבקיסטן קרימוב, ראש הממשלה וגם עם שר החוץ של אוזבקיסטן ודן עימם בשאלות של שיתוף פעולה רב צדדי במסגרת OSCE, בעיות של ביטחון אזורי, וכן כמה היבטים של היחסים בין שתי המדינות.
שיתוף פעולה כלכלי
יחסי הסחר בין המדינות הם מועטים, ושיתוף פעולה כלכלי מתנהל בהיקף מאוד קטן.
כיום 6 חברות דניות פועלות בשוק האוזבקי. בפרט, שלוחה של החברה הדנית "יאן בינלאומי" (אספקת מוצרים של מוצרי מזון ומוצרי צריכה) והמיזם המשותף האוזבקית-דנית "מערכות מחשוב ניהול מרכז אסיה", הארגון האוזבקי-דני-אמריקאי "San juice production ltd Tashkent". בנוסף, נפתחה בטשקנט נציגות החברה הדנית "נובו נורדיקס", שהיא אחת המובילות בעולם בייצור תכשירים רפואיים, במיוחד אינסולין. הבנק הלאומי של אוזבקיסטן לפעילות כלכלית זרה מקיים יחסים עם הבנקים המתקדמים של דנמרק: "Den Danske Bank" ו-"Unibank". חברת התעופה הלאומית אוזבקיסטן איירווייז סיכמה הסכם עם חברת הנסיעות הדנית "לורדס נסיעות - וסיורים", לפיו האחרונה מבצעת מכירת כרטיסי הטיסה בטיסות אוזבקיות. לאחרונה נחתם ההסכם על תקשורת אווירית ועל הגנה הדדית ועידוד השקעות.
גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק
ספיבק כתבה תאוריות בנושאי תרבות וביקרה את "המורשת של הקולוניאליזם". היא הביאה לשינוי בשיטת הניתוח של כתבים בספרות בנושא הקולוניאליזם. לרוב היא מתמקדת בטקסטים תרבותיים של אנשי השוליים בחברה המערבית כמו מהגרים, מעמד הפועלים, נשים ועוד.
קורות חייה
נולדה בשם גיאטרי צ'קרוורטי ב-24 בפברואר 1942 בכלכותה, בהודו. בשנת 1959 סיימה בהצטיינות את התואר הראשון באנגלית במכללת פרסידנסי בכלכותה, שלוחה של אוניברסיטת כלכותה וקיבלה מדליות זהב לספרות אנגלית ובנגלית. בהמשך היא למדה באוניברסיטת קורנל שם היא סיימה תואר שני באנגלית ושקדה על הדוקטורט שלה בספרות השוואתית תוך כדי הוראה באוניברסיטת איווה. מחקרה, אשר כותרתו היא "את עצמי אני חייב להמציא מחדש: חייו ושירתו של וו. ב. ייטס", דן בוו. ב. ייטס והונחה על ידי פול דה מאן, היא הייתה האישה השנייה שנבחרה באוניברסיטת קורנל לאגודת טליורייד. ספיבק הייתה נשואה למשך זמן קצר לטלבוט ספיבק בשנות ה-60 של המאה ה-20. ספר אוטוביוגרפי של טלבוט ספיבק "הכלה ענדה זהב מסורתי" עסק בשנים המוקדמות של נישואיהם.
ספיבק לימדה במספר אוניברסיטאות טרם בואה לאוניברסיטת קולומביה בשנת 1991. היא הייתה עמיתת מחקר של קרן גוגנהיים, זכתה במספר כיבודים אקדמיים כולל תואר דוקטור של כבוד במכללת אוברלין, ושימשה כעורכת של מספר כתבי עת אקדמיים. במרץ 2007 ספיבק קיבלה תואר "פרופסור האוניברסיטה" באוניברסיטת קולומביה, והייתה לאישה הלא-לבנה היחידה שקיבלה את התואר הנכבד ביותר של האוניברסיטה במשך 264 שנות קיומה.
ביוני 2012 היא זכתה בפרס קיוטו של אומנויות ופילוסופיה.
דקונסטרוקציה של הייצוג
התרגום של ספיבק לספרו של דרידה "על הגרמטולוגיה" ("De La Grammatologie") כלל מבוא פרי עטה אשר תואר כמציב סטנדרט חדש התבוננות עצמית. תרגום זה הביא אותה לגדולה ולתודעת רבים. ספיבק ערכה מספר מחקרים, אשר בחנו בצורה ביקורתית את אופן כתיבת ההיסטוריה ההודית, במסגרת זיקתה לקבוצת חוקרים הודים, רובם היסטוריונים, שחברו יחדיו במרוצת שנות ה-70 של המאה ה-20 לרנג'יט גוהא). תחום המחקר של קבוצת ההיסטוריונים הללו כונה "לימודי מוכפפות" ("subaltern studies") והעמיד בסימן שאלה את יומרתם של היסטוריונים מערביים לכתוב את סיפורם של המוכפפים. ספיבק נחשבת לפילוסופית המייצגת את השילוב בין מרקס, פמיניזם והיסטוריה מעשית. במיוחד העסיקה אותה התנהלות של קבוצות נשים מוכפפות מול ארגונים בירוקרטים, כאשר בסיס הכוח אינו שווה. אדוארד סעיד ראה בה חלוצה בחקר התאוריה הספרותית של נשים לא מערביות וטען שהיא כתבה את "אחת המסות הכי מדויקת של מעמד זה". בספרה "ביקורת של היגיון פוסט-קולוניאלי" שראה אור בשנת 1999 היא בחנה כיצד עבודות מרכזיות במחשבה מטאפיזית אירופאית (למשל קאנט והגל) לא רק נוטים להדיר מוכפפים מהדיונים שלהם אלא מונעים מלא-אירופאים למלא תפקידים כסובייקטים אנושיים לגמרי.
מוכפפות ודיכוי נשים
ספיבק נגעה בדיכוי הנשים מזווית של השלטון האירופאי המרכזי הקולוניאלי. בספרה "ביקורת על פוסט קולוניאליזם" מציעה ספיבק לבחון מחדש את "הבדיה הפרודיאנית", לפיה זהותן של נשים שחיו במציאות של שלטון קולוניאליסטי, נבנתה מתוך הסיפור האדיפלי עליו נשענו מחנכיהן האירופיים. לנשים פוסט קולוניאליסטיות, לדעתה, אין בהכרח סיפור אירופאי או מסורתי, מזוקק. היא גם טוענת שנשים אשר שייכות לשוליים של החברה האירופאית נופלות במלכודת, עקב היותן כלואות בין שני עולמות, אך לא ממש שייכות לאף אחד מהם. החינוך אותו הן מקבלות הוא אירופאי אך המסורת שאליה הן שייכות שונה ביסודה מהחברה בה הן חיות. במאמרה "האם המוכפפים יכולים לדבר?" ספיבק דנה בנושא הגזע וביחסי הכוחות המעורבים בהוצאת מסורת הסאטי מהחוק. ספיבק טוענת, כי את כל העדויות הקשורות במסורת הסאטי אנו שומעים ממתיישבים בריטים וממנהגים הינדים ועל הדרך שבה הצתה עצמית שיעבדה נשים, אך אף פעם לא נשמעו מהנשים המבצעות את פעולת הסאטי. חוסר תיעוד זה הוביל את ספיבק לחשוב האומנם המוכפפים באמת יכולים להשמיע את קולם. ספיבק מתארת כיצד מסורת הסאטי מופיעה בארכיונים קולוניאליים. היא מדגימה כיצד האקדמיה המערבית עיוותה חוויות של מוכפפים על ידי הנחת היסוד שבה, שמבוססת על השקפת עולמם של אנשי האקדמיה. לטענתה, המקורות הארכיוניים (במקרה ההודי מדובר על הארכיוניים הבריטיים) משמיעים אך ורק את קולם של גברים לבנים, ודרך תיווכם אין הכפיפים יכולים לדבר. אינטלקטואליים, כמו פוקו ודלז, התייחסו לסובייקט המערבי האירופאי תוך כדי שהם מתנערים מהבעיה של תפיסת הייצוג. האינטלקטואלים מתארים את זהות המוכפף של אירופה כאנונימי ואילם. ספיבק מבצעת גם דקונסטרוקציה של הייצוג המתואר על ידי פוקו, דלז ומרקס. היא יוצאת תיגר מול דלז ופוקו על כך שהם הפכו את הדיון על המוכפפים לבלתי אפשרי בחשיבה ההגיונית, והיא מציעה את האפשרויות שז'אק דרידה מציע, לחשוב על המוכפפים כמושפעים מצורות של כוח סמוי במערכות השלטון והידע המודרניות, שהוא לא פחות חודרני מכוח גלוי. היא מתארת את השימוש של מרקס בשני מושגים בגרמנית מקורית לייצוג: אחד במובן של ייפוי כוח פוליטי ואחר במובן של סמליות. כלומר, היכולת הלשונית כשלעצמה לא מספיקה לקבוצות חברתיות חלשות בניסיונן לייצג את עצמן מול השליטים. מסתבר כי "ייצוג" במובן החברתי –פוליטי דורש הרבה יותר מהיכולת לדבר.
מהותנות אסטרטגית
ספיבק טבעה את המונח "מהותנות אסטרטגית" אשר קשור לסולידריות זמנית למטרות פעולה חברתית. לדוגמה, יש הטוענים שסדרי היום המרובים של קבוצות נשים מקשים על פמיניסטיות לעבוד למען מטרה משותפת. "מהותנות אסטרטגית" מציעה דרך אל מחוץ לסבך זה ומבטא את הצורך מעמד בנקיטת עמדה מהותנות כדי שניתן יהיה לפעול.
מחקר על הטרור
בנאומיה מאז 2002, ספיבק התייחסה גם לעניין הטרור. היא חקרה את פיגועי ההתאבדות ובחנה את המסר שמעביר מעשה של התאבדות. לדבריה "התנגדות אובדנית היא מסר הנחרט בגוף כאשר שום דבר אחר לא יועיל". כמו כן, היא ציינה ש"בטקסט של נאום התאבדות טרוריסטית, כפויה אבל מוסכמת, מעבר להרס של מקדשים ולהתעללות בנשים משמשת לא רק את הבנאליות של הרוע, אלא גם מעוותת את האמונה שנלקחה לקיצוניות".
השפעתה של ספיבק על נושאים שקשורים לתרבות הישראלית
מאמרה של ספיבק ה"אם המוכפפים יכולים לדבר?" השפיע ועדיין משפיע על מספר רב של סוגיות שעולות בהוויה הישראלית, כגון: יחסי יהודים –ערבים, דיכוי הנשים המזרחיות, ייצוג הנשים בארץ, זהות מינית (קהילה הומו-לסבית),יחסי הורים ילדים ונושאי כלכלה וקולנוע. לדוגמה, הסרט "ביקור התזמורת" (2007) ו"נורית" (1972). בכל הדוגמאות המובאות תמיד נשאלה שאלת המוכפפים מול הכוח השולט והועלתה סוגיית ייצוגם.
פילנתרופיה
ספיבק ייסדה את פרויקט אוריין (1997) כדי לספק השכלה יסודית איכותית לילדים באזורים הכי נחשלים בעולם. הפרויקט מפעיל בתי ספר באזורים קשי יום בבנגל המערבית, בהודו. הפרויקט מאמן מורות מקומיות כדי שינהלו את בתי ספר הללו עם סיוע של מפקחים מקומיים. הפרויקט מציע לילדים באזורים אלו את המשאבים הנדרשים לכניסה למערכת החינוך הממלכתית לתיכון ומעלה. הפרויקט התחייב להשתמש בתוכנית לימודים ובספרי הלימוד הקיימים כדי להכשיר מורות מתוך האמונה שהשימוש בחומרים האלה יאפשר לתלמידים להיכנס למערכת החינוך הכללית עם תנאים שווים לתלמידים אחרים." חשוב ללמד אותם. מכיוון שהודו תמיד מתרברבת על כך שהיא הדמוקרטיה הגדולה ביותר ומכיוון שהם מהווים כוח אלקטוראלי נרחב, אני מנסה לפתח הליך פורמלי של הרגלים דמוקרטיים", היא אמרה על הפרויקט.
כנסיית ההשלכה
כנסיית ההשלכה הידועה גם ככנסיית ארמון הבישוף היא כנסייה חרבה, הניצבת על גבעה חשופה בדרומה של העיר נצרת, סמוך לגבולה עם נוף הגליל.
במסורת
בברית החדשה מסופר כי ישו הרגיז את מתפללי בית הכנסת בנצרת כשרמז על משיחיותו. בית הכנסת מזוהה לפי המסורת עם כנסיית בית הכנסת השוכנת בשוק בנצרת. המתפללים הוציאו את ישו מהעיר וביקשו להשליכו מההר, אך הוא עבר בתוכם וניצל:
מכאן המסורת הנוצרית בדבר קפיצתו של ישו מההר אל העמק, וההר המזוהה עם האירוע הוא הר הקפיצה.
היסטוריה
הכנסייה הוקמה במאה ה-19 על פסגת הגבעה הצופה לעבר הר הקפיצה, כקילומטר מצפון לו. הכנסייה עשויה מחלל בודד והיא נמצאת כיום במצב של התפוררות והזנחה. בצידה המזרחי מרפסת קטנה שגגה עשוי בצורת קמרון צולב ונתמך בשני עמודים. מתחת למרפסת, נראים שרידיו של חלל קטן דמוי קריפטה. החלל מקורה בקמרון חבית, ומצידו המזרחי מוביל אליו פתח החבוי כיום בין שיחים. מהמרפסת מוביל פתח שמעליו לונטה אל פנים המבנה, ומעליו קבוע חלון בצורת צלב מסוגנן. בכל אחד מקירות הצד של חלל הכנסייה קבועים שני חלונות ושלושה פילסטרים. בחזיתה המזרחית של הכנסייה חלון עגול, פתחים בצורת צלב, ופתח נוסף החסום כיום בלוחות פח. המבנה משקיף על כל סביבתו ולצידו עץ אלון בודד.
ליד הכנסייה אבן פינה המעידה על כך שהפטריארך האורתודוקסי תיאופילוס השלישי מירושלים הניחה ביום 21 ביוני 2009, וכי במקום יוקם "בית הספר האורתודוקסי אל-בשארה" ("הבשורה").
קוטר
בגאומטריה, קוטר של מעגל הוא מיתר של המעגל שעובר דרך מרכזו. משתמשים במושג זה גם עבור האורך של הקוטר; אורכו של הקוטר כפול מאורכו של רדיוס המעגל.
בתורת הגרפים הקוטר של גרף קשיר הוא המרחק הגדול ביותר בין שני צמתים בגרף, כלומר אורך המסלול הקצר ביותר בין שני הצמתים המרוחקים ביותר.
הגדרות אלו הן מקרים פרטיים של מושג הקוטר במרחב מטרי: קוטר (נקרא גם "קוטר רימן") של קבוצה במרחב מטרי הוא החסם העליון של המרחקים בין הנקודות שבתוכה. בצורה פורמלית, אם \!\, A היא קבוצה במרחב שהמטריקה שלו היא \!\, d, אז הקוטר של הקבוצה הוא, לפי ההגדרה,. הקוטר של קבוצה שווה לזה של הסגור שלה.
הקוטר של מעגל לפי ההגדרה הכללית שווה לאורכו לפי ההגדרה הרגילה, הגאומטרית, משום שהקוטר הוא הקטע הארוך ביותר בין שתי נקודות במעגל.
דבל (פירושונים)
{{פירושונים|
הקנטונים של שווייץ
עשרים ושישה הקנטונים של שווייץ הם המדינות המרכיבות את הקונפדרציה של שווייץ. במשך ההיסטוריה ועד אמצע המאה ה-19, היה כל קנטון מדינה ריבונית עם גבולות, עם צבא ועם מטבע משלה, עד שהמבנה הנוכחי אומץ ב-1848.
היסטוריה
ששת הקנטונים הכפריים היו רפובליקות דמוקרטיות, ואילו שבעת הקנטונים העירוניים הונהגו בידי מועצות עירוניות. מועצות אלו נשלטו על ידי אוליגרכים. בין הקנטונים העירוניים ניתן למנות את ציריך, ברן ובזל.
תפקוד וסמכויות
לכל קנטון חוקה, פרלמנט, ממשלה ובתי משפט. גודלם של הפרלמנטים נע בין חמישים ושמונה למאתיים מושבים. ממשלות הקנטונים כוללות חמישה או שבעה חברים, מספר שמשתנה מקנטון לקנטון.
כל הנושאים שאינם בסמכותה הבלעדית של הממשלה הפדרלית של האיחוד השווייצרי לפי החוקה תלויים בהחלטת הקנטון. גודלי הקנטונים שונים זה מזה בצורה קיצונית, בין 37 ל-7,105 קמ"ר, ובין 14,900 ל-1,244,400 נפש.
דמוקרטיה ישירה מונהגת כיום בשני קנטונים, אפנצל אינר-רודן וגלרוס. בקנטונים אלה מתקבלות ההחלטות באספה כללית של התושבים, אשר נערכת פעם בשנה בכיכר המרכזית של עיר הבירה. אירוע זה נקרא בגרמנית "לנדסגמיינדה".
בכל שאר הקנטונים מונהגת דמוקרטיה פרלמנטרית. מאז יצירת הקנטון ז'ורה ב-1978 לא הוגדרו קנטונים חדשים. לפי חוקת 1999, מספרם הרשמי של הקנטונים הוא עשרים וששה, אך מספר המדינות הרלוונטי לבחירות לפרלמנט הוא עשרים ושלושה. הקנטונים אונטרוולדן, אפנצל ובזל מחולקים לשני חצאי קנטונים. אונטרוולדן מחולק לאובוולדן ונידוולדן, אפנצל מחולק לאפנצל אינר-רודן ואפנצל אוסר-רודן ובזל מחולק לבזל-שטאדט ובזל-לנדשאפט.
רשימת הקנטונים
בטבלה נמנים כל הקנטונים לפי שנת יצירתם בסדר יורד. (בתחתית הטבלה, נתוני המדינה בכללות)
ערוץ 9 (אוסטרליה)
ערוץ 9 (באנגלית: Nine Network; רשמית רשת תשע) היא רשת טלוויזיה אוסטרלית מסחרית חופשית, המהווה אחת מחמש רשתות עיקריות באוסטרליה.
אולורו
אוּלוּרוּ (Uluru) הוא צורה מסלע טבעי הממוקמת בפארק הלאומי אולורו-קאטה ג'וטה שנמצא במרכז יבשת אוסטרליה, והוא אחד המונוליתים הגדולים בעולם.
ערוץ 9 (אוסטרליה)
נכון לשנת 2019 רשת תשע היא רשת הטלוויזיה בעלת הדירוג הגבוה ביותר באוסטרליה, לפני רשת שבע, רשת 10, ABC ו-SBS. מאז 2017, סיסמת הרשת הייתה "אנחנו האחד".
אולורו
הפארק נמצא בחלקה הדרומי של הטריטוריה הצפונית, כ-335 ק"מ בקו אווירי מהעיר הקרובה ביותר (אליס ספרינגס), או 450 ק"מ בנסיעה בתוואי הרגיל (שלא לרכבי 4X4). שתי האטרקציות המרכזיות בפארק הן סלע אולורו וקאטה-ג'וטה (Kata-Tjuta), אשר ידוע גם בשם "הרי האולגה" (The Olgas).
ערוץ 9 (אוסטרליה)
היסטוריה
הערוץ הושק כ-TCN -9 ב־16 בספטמבר 1956 על ידי הבעלים של דיילי טלגרף פרנק פאקר. ג'ון גודסון הציג את התחנה וברוס גינגל הציג את התוכנית הראשונה, This Is Television (והפך לאדם הראשון שהופיע בטלוויזיה האוסטרלית). מאוחר יותר באותה שנה, GTV -9 במלבורן החלה את שידוריה עם שידור אולימפיאדת הקיץ 1956, ובהמשך הקימה את רשת הטלוויזיה הלאומית לצד QTQ -9 בבריסביין בשנת 1959 ו- NWS -9 באדלייד, שהיו הבסיס לרשת תשע. לפני הקמתה, TCN-9 הייתה קשורה אז ל- HSV -7 (מכיוון ששתיהן היו תחנות הטלוויזיה הראשונות באוסטרליה, שנפתחו בשנת 1956), והשלוחה האחות של GTV-9 הייתה ATN -7. בשנת 1967 החלה הרשת לכנות את עצמה "רשת תשע הלאומית", והפכה בפשטות ל"רשת תשע אוסטרליה" בשנת 1988. קרי פאקר ירש את החברה לאחר מות אביו ב 1974. לפני ההסבה הרשמית לשידורים בצבע ב-1 במרץ 1975, הייתה זו תחנת הטלוויזיה האוסטרלית הראשונה ששידרה באופן קבוע תוכניות בצבע עם התוכנית הראשונה שהשתמשה בה לראשונה בשנת 1971. בשנת 1967, הגמר הגדול של ליגת הכדורגל ברוגבי בניו סאות' ויילס הפך לגמר הראשון ששודר בשידור חי באוסטרליה. רשת תשע שילמה 5,000 דולר אוסטרלי עבור זכויות השידור.
אולורו
אולורו נחשב קדוש לתרבות האבוריג'ינית, וניתן לראות מסביבו ציורים אבוריג'יניים רבים. בשנת 1985 הועבר האתר בחזרה לחזקת האבוריג'ינים, ואלה החכירו אותו לממשלת אוסטרליה. כיום, 25 אחוזים מההכנסות מדמי הכניסה לאתר מועברים לקרנות למען רווחת הקהילות האבוריג'יניות באזור.
ערוץ 9 (אוסטרליה)
היסטוריה
ערוץ 9 החל להשתמש בסיסמה "תנו לנו להיות האחד" (המבוסס על שיר הנגרים, ששימש מאוחר יותר את ABC בארצות הברית) בשנת 1977 הפכה לרשת הטלוויזיה מספר אחת באוסטרליה כאשר שירות החדשות שלה נפך לשירות החדשות הנצפה ביותר. בשנת 1978 העבירה תשע את סיסמתה ל"עדיין האחד" (על פי הקמפיין ששימש ABC בארצות הברית), שנמשך עד לירידה ברייטינג בינואר 2006. במהלך שנות השמונים, דירוגי הערוץ הגיעו לשיאם. בשנים 1999–2001 החלה הרשת לאבד צופים לרשת שבע בתחום החדשות והבידור. בשנת 2010 הרשת החלה לשדר ערוץ 9Gem.
אולורו
המקום הוא אתר תיירות פופולרי ורבים מטפסים עליו מדי שנה לאורך נתיב תלול שאורכו הלוך וחזור 1.6 ק"מ, וזאת למרות בקשת האבוריג'ינים שלא לטפס על הסלע, הן משום שהוא אתר קדוש להם והן בשל מקרי המוות והפציעות הרבות שנגרמו לאורך השנים בשל הטיפוס הלא בטוח על הסלע. מאז שהחלו רישומים מסודרים, 35 מטפסים קיפחו את חייהם בטיפוס על אולורו. החל מ-26 באוקטובר 2019 הטיפוס על אולורו נאסר, וזאת לפי החלטה שהתקבלה פה אחד בוועדה משותפת לאבוריג'ינים המקומיים ולממשלה. לפני כן עלתה עליו משלחת עם מאות משתתפים במה שהיה הטיפוס האחרון.
ערוץ 9 (אוסטרליה)
היסטוריה
מותו של המנכ"ל קרי פאקר בשנת 2005 עורר בעיות נוספות עבור הרשת. עם זאת מאז 2015 הרשת התמקדה בפיתוח שירותים דיגיטליים והיא עודנה אחת מרשתות השידור הפופולריות במדינה.
אולורו
מקורות שונים טוענים שדווקא הר אוגסטוס שבאוסטרליה המערבית, הגדול פי 2.5 מאולורו, הוא המונולית הגדול בעולם, אולם הר אוגסטוס הוא מונוקלינה, קמט גאולוגי, ואינו מונולית כלל.
אפוקריסיאריוס
אפוקריסיאריוס (בלטינית: apokrisiarios, ברבים: אפוקריסיארי - apocrisiarii ; מיוונית: ἀποκρισιάριος) היה תוארו של נציג דיפלומטי בכיר (מעין שגריר) בימי הביניים. מונח מקביל באותה עת היה המונח הלטיני: "רספונסאליס" (responsalis - "העונה על שאלות").
בתואר זה נעשה שימוש באימפריה הביזנטית על ידי נציגי האפיפיור בחצרו של הקיסר בקונסטנטינופול (תפקיד המקביל לנונציו של ימינו).
נציגים אפיפיורים הנושאים תואר זה שהו בחצר הקיסרית החל משנת 452 ועד שנת 743. במקביל שהו בחצר הקיסר אפוקריסיארי (נציגים) של ההגמונים של קונסטנטינופול, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים.
בתפקיד זה כיהנו, בין היתר, בונפיקיוס השלישי ומרטינוס הראשון בטרם מונו לתפקיד אפיפיור.
המונח משמש מאז המאה ה-16 וגם כיום בכנסייה האנגליקנית לתאר את נציגיו של הארכיבישוף מקנטרברי לכנסיות אחרות.
ארין ברוקוביץ'
ארין ברוקוביץ' (באנגלית: Erin Brockovich; נולדה ב-22 ביוני 1960) היא פקידה משפטית אמריקאית ופעילה סביבתית, אשר, למרות חוסר השכלה פורמלית במשפטים, סייעה בבניית תיק נגד חברת הגז והחשמל פסיפיק ("PG&E") של קליפורניה בשנת 1993.
תביעתה הייתה נושא הסרט "ארין ברוקוביץ'" משנת 2000, שבו גילמה ג'וליה רוברטס את דמותה. מאז, ברוקוביץ' הפכה לאישיות טלוויזיונית, ואירחה את התוכנית "Challenge America with Erin Brockovich" ב-ABC ו"צדק סופי" ב-Zone Reality.
היא נשיאת ברוקוביץ' מחקר וייעוץ. היא עובדת גם כיועצת עבור ג'רארדי את קייס, ניו יורק עורכי הדין של וייטס & לוקסנברג, אשר מתעסקות בעיקר בתביעות אישיות כתוצאה מחשיפה לאזבסט, כמו גם במשרד עורכי הדין האוסטרלי "שיין".
ביוגרפיה
ארין פטי נולדה בלורנס שבקנזס, בתם של בטי ג'ו (לבית אוניל; 1923–2008), עיתונאית, ופרנק פטי (1924–2011), מהנדס ושחקן פוטבול. יש לה אח, פרנק ג'וניור תומאס (1954–1992) ואחות, ג'ודי.
היא סיימה את תיכון לורנס, ולאחר מכן למדה באוניברסיטת קנזס, מנהטן, קנזס, וקיבלה תואר באמנות שימושית מווייד קולג' בדאלאס, טקסס.
ב-1981 עבדה במשרה ניהולית ב-Kmart במשך כמה חודשים ולאחר מכן התמודדה וזכתה בתחרות יופי בתואר מיס החוף המערבי.
היא גרה בקליפורניה מאז 1982.
התביעה נגד חברת הגז והחשמל פסיפיק
ארין ברוקוביץ' התפרסמה בזכות הליך משפטי כנגד חברת פסיפיק גז אנד אלקטריק ("PG&E"), הליך שבסופו נפסקו לטובת התובעים שייצגה ארין פיצויים בסף 333 מיליון דולר, סכום הפיצויים הגדול ביותר שנפסק בהליך משפטי בודד בתולדות ארצות הברית. ההליך עסק בהאשמות על זיהום מי שתייה בכרום שש-ערכי  בעיר הינקלי בדרום קליפורניה. במרכזו של המקרה עמדה תחנת מדחס שנבנתה ב-1952 כחלק מחיבור צינור גז טבעי, באזור מפרץ סן פרנסיסקו. בין 1952 ל-1966, "PG&E" השתמשה בכרום שש-ערכי במתקן קירור שנועד להילחם בקורוזיה. השפכים מהמתקן שוחררו לבריכות באתר וחלחלו לתוך מי התהום על אזור ליד המפעל בגודל של לא פחות מ-8 מייל אורך (כ-12 ק"מ) ו-2 מייל רוחב (כ-3 ק"מ).
מונוטוניות (משחק מיקוח)
בתורת המשחקים, מונוטוניות היא תכונה שניתן לדרוש מפתרון למשחק מיקוח. במשחק מיקוח ישנם שני צדדים המנהלים ביניהם משא ומתן. פתרון למשחק הוא דרך לבחור בכל משחק מיקוח תוצאה מסוימת מתוך אוסף התוצאות האפשריות. באופן אינטואיטיבי, פתרון הוא מונוטוני כאשר הוספה של תוצאות נוספות למשחק לא מרעה את מצבם של השחקנים.
הגדרה פורמלית
פתרון הוא פונקציה המתאימה לכל משחק מיקוח איבר באוסף התוצאות האפשריות S. נסמן את הרווח המקסימלי ששחקן 1 יכול לקבל ב- ואת הרווח המקסימלי ששחקן 2 יכול לקבל ב-. נקודת האוטופיה היא.
מונוטוניות ופתרון נאש
פתרון נאש למשחקי מיקוח לא בהכרח מקיים מונוטוניות. קלעי וסמורודינסקי הדגימו זאת על ידי צמד המשחקים הבא: הקבוצה S_1 היא הקמור של הנקודות. הקבוצה S_2 היא הקמור של הנקודות. נקודת אי-ההסכמה היא. במקרה זה מתקיימים התנאים הדרושים למונוטוניות מוגבלת: (א), (ב) , (ג).
פתרון נאש למשחק המוגדר על ידי S_1 הוא. פתרון נאש למשחק המוגדר על ידי S_2 הוא. אם כן, אף על פי ש-, מצבו של שחקן 2 הורע במעבר מ-S_1 ל-S_2.
אפיון פתרון מונוטוני
כיוון שפתרון נאש אינו בהכרח מונוטוני, עלה הצורך למצוא אפיון חלופי לפתרונות מונוטוניים. לשם כך נגדיר את העקרונות הבאים:
לכל זווית x בין 0° ל-90° מוגדר פתרון תלוי זווית f_x באופן הבא: היא הנקודה הגבוהה ביותר ב-S הנמצאת על הישר היוצא מראשית הצירים בזווית x. פתרון כזה מקיים הומוגניות, יעילות, סבירות פרטית חזקה ומונוטוניות מלאה. קלעי הוכיח כי כל פתרון המקיים את ארבעת העקרונות האלה שווה לפתרון תלוי זווית כלשהי.
אם מחליפים חלק מהדרישות מתקבל פתרון אחר הנקרא פתרון קלעי סמורודינסקי. קלעי וסמורודינסקי הוכיחו כי קיים פתרון יחיד המקיים סימטריה, יעילות, קווריאנטיות תחת טרנספורמציות אפיניות ומונוטוניות מוגבלת. פתרון זה מסומן ב- ומתקבל על ידי הנקודה הגבוהה ביותר ב-S הנמצאת על הקו המחבר את נקודת האי-הסכמה עם נקודת האוטופיה. הנקודה נקראת נקודת ההסכמה של קלעי וסמורודינסקי.
רלקסציה
רלקסציה (בעברית: תפוגה) בפיזיקה ובכימיה פיזיקלית היא תהליך בו מערכת מעוררת או מופרעת באופן אחר משיווי משקל, חוזרת למצב של שיווי משקל.
המאפיין העיקרי המשותף לתהליכי רלקסציה שונים הוא זמן הרלקסציה (בעברית: זמן תפוגה) - הזמן האופייני שלוקח למערכת לחזור למצב של שווי משקל, ומסומן בדרך כלל במשוואות ב-\ \tau. זמן הרלקסציה מוגדר כזמן שלוקח לגודל הנמדד להגיע לערך של אחד חלקי e מערכו ההתחלתי.
רלקסציה היא מונח הכולל תהליכים רבים בטבע. חומרים ויסקואלסטיים כמו מסטיק שנמתחים בפתאומיות נוטים לחזור למצבם הרפוי עם זמן רלקסציה אופייני של מספר שניות. קבל טעון נוטה לפרוק את המטען החשמלי בתפוגה האופיינית למעגל RC. דיפולים חשמליים בחומר נוטים להסתובב בהשפעת קרינה אלקטרומגנטית בזמנים אופייניים של שניות ועד מספר שניות.
סוגי רלקסציות
רלקסצית תהודה מגנטית גרעינית (NMR Relaxation)- במדידות תהודה מגנטית גרעינית רלקסציה היא התהליך בו הספין הגרעיני חוזר להתפלגות שיווי המשקל התרמודינמי שלו עם הסביבה.
רלקסצית דיפול (Dipole relaxation)-התהליך בו מולקולות בעלות דיפול קבוע חוזרות לאחר הפרעה לסדר שמאפיין אותן בשיווי משקל תרמודינמי עם הסביבה. כלומר צפיפותם והתפלגות כיווני וקטור הדיפול חוזרים לצורה המאפיינת אותם בשיווי משקל תרמודינמי עם הסביבה. ניתן להבחין בתופעה זאת בעזרת מדידות עכבה חשמלית שם ההפרעה היא הפעלת מתח חליפין.
רלקסציה יונית (Ionic relaxation)- רלקסציה יונית מורכבת ממוליכות יונית, מוליכות פני השטח (מתייחס למצב בו יונים ספוחים לפני שטח מוצקים), ופיזור מטען. התהליך בו אלו חוזרים לרמתם והתפלגותם בשיווי משקל תרמודינמי עם הסביבה לאחר הפרעה הוא רלקסציה יונית. גם בתופעה זו ניתן להבחין בעזרת מדידות עכבה חשמלית.
למעשה ניתן להגדיר רלקסציה לכל גודל תרמודינמי, כך קיימת גם רלקסצית ספין אלקטרוני, או רלקסצית ספין אלקטרוני-פונון ועוד.
המאפיינים של רלקסציה
מקרה של רלקסציה מעריכית המשמש מודל לרלקסציות אחרות הוא פריקה של קבל. שם ניתן להוכיח בעזרת חוקי קירכהוף כי קצב הפריקה הוא מעריכי, והזמן האופייני לפריקה הוא מכפלת התנגדות המעגל בקיבול הקבל, גודל זה מוכר גם בקבוע הזמן של המערכת.
עם זאת לא כל הרלקסציות מתקדמות באופן מעריכי. אבל כל עוד התקדמות הרלקסציה היא מונוטונית הגדרה זה עשויה להיות תקפה. לתהליכים לא מונוטוניים, אין מגדירים זמן רלקסציה.
הגורמים המשפיעים על רלקסציה
מאחר שרלקסציה עוסקת בעיקר בהתפלגות גדלים כמוסבר לעיל- ניתן להיעזר בפונקציות ההתפלגות המקובלות בטבע לחישוב גדלים הקשורים לרלקסציה, כגון זמן הרלקסציה. התפלגות רלוונטית אחת היא התפלגות מקסוול בולצמן הנכונה לגדלים וקטוריים המתפלגים נורמלית. התפלגות שנייה היא התפלגות התפלגות בוז-איינשטיין הנכונה לבוזונים, כמו גם התפלגות פרמי-דיראק הנכונה דווקא לפרמיונים.
הערות שוליים
Час релаксації
תצהיר
תצהיר הוא מסמך בכתב, שתוכנו מיועד להוות תחליף לעדות הנמסרת בבית המשפט. זהו אמצעי הוכחה משפטי, הן במישור האזרחי והן במישור הפלילי כאשר עיקר השימוש בו הוא במישור האזרחי.
במקרים שבהם הדבר מותר, רשאי בעל דין בהליך משפטי להגיש את התצהיר במקום להביא את נותן התצהיר לעדות, וכך לחסוך מזמנו של נותן התצהיר. בעל הדין שכנגד יהיה רשאי לרוב לאחר מכן לחקור את המצהיר בחקירה נגדית.
תצהיר נחתם על ידי המצהיר, ואדם המוסמך לכך (כגון עורך דין) חייב לפגוש את המצהיר פנים אל פנים, ולאשר בשולי התצהיר שהוא מכיר את החותם באופן אישי או שזיהה את החותם על ידי תעודה מזהה. בנוסף המוסמך לכך צריך לאשר כי הוא הזהיר את החותם בדבר חובתו להצהיר את האמת וכי יהיה צפוי לעונשים הקבועים בחוק במידה והצהרתו איננה אמת.
אימות החתימה על התצהיר ייעשה באמצעות תעודה מזהה ואם מדובר בהיכרות אישית עם המצהיר ישנה אפשרות לאמת את חתימת המצהיר גם ללא תעודה מזהה.
פקודת הראיות קובעת כי דין תצהיר כדין הצהרה בשבועה.
החותם על תצהיר שקר עובר עבירה, וכאשר תצהיר שקר מוגש לבית המשפט דינו כדין עדות שקר.
רשם או שופט של בית משפט השלום, רשאי להשביע אדם או לקבל ממנו תצהיר.
חובות המחתים על התצהיר וחובות המצהיר
האחריות לתוכן הדברים האמורים בתצהיר היא על המצהיר.
כללי עריכת תצהיר
פקודת הראיות קובעת כללים לכתיבת תצהיר:
ככה זה (לאהוב אותך)
ככה זה (לאהוב אותך) הוא פזמון שכתב, הלחין וביצע ברי סחרוף. השיר יצא לאור בשנת 1998.
רקע
לדברי סחרוף, השיר נכתב עבור הסדרה "שבתות וחגים". מכיוון ששידור הסדרה התעכב יצא השיר קודם לכן באלבום הסולו השלישי שלו "נגיעות".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ט (1999) הגיע השיר למקום ה-12.
נורית גלרון ביצעה גרסת כיסוי לשיר, ובשנת 2008 הקליטה מירי מסיקה גרסה משלה שנכללה באוסף "עבודה עברית".
שטאזי
שטאזי (בגרמנית: Ministerium für Staatssicherheit; מילולית: המשרד לביטחון המדינה. ידועה גם בראשי תיבות MfS) היה כינויה של המשטרה החשאית וגוף הריגול העיקרי של גרמניה המזרחית. שמו הרשמי המלא של הארגון "Ministerium für Staatssicherheit" (בתרגום חופשי: "המשרד לביטחון המדינה") קוצר בלשון הדיבור לכינוי "שטאזי", קיצור של "Staatssicherheit" (ביטחון המדינה).
מפקדת השטאזי שכנה בבניין מרכזי במזרח ברלין באזור ליכטנברג, ובכמה משרדים קטנים נוספים ברחבי המדינה. בזמנו נחשב השטאזי לאחד מארגוני הביון הטובים ביותר בעולם. סיסמתו הייתה "Schild und Schwert der Partei" ("המגן והחרב של המפלגה"). לפני תחילת השימוש במונח "שטאזי" כונתה המשטרה החשאית "שירות ביטחון המדינה", אך שם זה הזכיר את "שירות הביטחון" של הנאצים, ה-אס דה.
אחד מתפקידיו העיקריים היה ריגול על האוכלוסייה וסיכול ביון אויב, באמצעות רשת נרחבת של מלשינים ומודיעים. מספר הסוכנים בארגון ביחס לגודל האוכלוסייה היה חסר תקדים: סוכן אחד על כל 200 אזרחים. בנוסף, פעל השטאזי נגד האופוזיציה באמצעים שונים. מינהל הביון הכללי של השטאזי היה אחראי לריגול וניהול מבצעים חשאיים במדינות זרות. בתקופת מרקוס וולף, שניהל את המחלקה, נודעה המחלקה במוניטין שלה כאחת מסוכנויות המודיעין היעילות ביותר בתקופת המלחמה הקרה.
מספר קציני שטאזי נשפטו על פשעיהם לאחר 1990. לאחר איחוד גרמניה, תיקי החקירה והפיקוח של השטאזי נחשפו לקהל הרחב. כיום תיקים אלה נמצאים באחריות הנציב הפדרלי לרישומי השטאזי.
הקמת השטאזי
השטאזי נוסד ב-8 בפברואר 1950. וילהלם צייסר כיהן כשר לביטחון המדינה הראשון של גרמניה המזרחית, עם אריך מילקה כסגנו. צייסר ניסה להביא להדחתו של מזכ"ל המפלגה ולטר אולבריכט לאחר המרד המזרח-גרמני ביוני 1953 אך במקום זאת הודח בעצמו והוחלף על ידי ארנסט וולוובר שהתפטר ב-1957 לאחר שהתעמת עם אולבריכט ועם אריך הונקר והוא הוחלף על ידי סגנו, אריך מילקה.
ב-1957 היה מרקוס וולף לראש מינהל הביון הכללי (Hauptverwaltung Aufklärung, HVA), סוכנות הביון של גרמניה המזרחית ומחלקה בשטאזי. כראש המודיעין, וולף הצליח רבות בהחדרת מרגלים לממשלה ולחוגים העסקיים והפוליטיים של גרמניה המערבית. המקרה המשפיע ביותר הוא זה של גונתר גיום, שסייע בהדחתו של קנצלר גרמניה המערבית וילי ברנדט במאי 1974. ב-1986 פרש וולף והוחלף על ידי ורנר גרוסמן.
שנות המלחמה הקרה
השטאזי בדמות הק.ג.ב. הסובייטי, עמו הוא פעל בשיתוף פעולה הדוק בשנות המלחמה הקרה להחדרת מרגלים וסוכנים למדינות אירופה ובעיקר לגרמניה המערבית. בגרמניה המזרחית עצמה פעל הארגון לאיתורם והענשתם של החותרים תחת השלטון, פוליטיקאים, עיתונאים ואנשי רוח. הוא פיתח רשת של מודיעים שהעבירו מידע על מכריהם. על פי הערכות, העסיק השטאזי יותר מ-90 אלף שכירים ו-300 אלף מודיעים ערב קריסתה של גרמניה המזרחית.
היקף החדירה של השטאזי לחייהם הפרטיים של אזרחים מן המניין היה יוצא דופן: סוכנים נכנסו לבתי אזרחים, שינו את סידור הרהיטים, חיטטו בפחי האשפה במטרה ללקט מידע על חייהם האישיים של בני הבית, והשתמשו במידע שגילו לצורך שליטה במציאות חייהם על מנת להבטיח שהאזרחים יתנהגו בדיוק כפי שהוכתב להם על ידי השלטונות וכפי שצופה מהם. בין היתר, כתבו סוכני השטאזי מכתבים בשמם של האזרחים, כגון מכתבי התפטרות למקום העבודה, מכתבי אהבה וזימה; שינו את סידור הספרים על המדפים בבית; שינו במהלך הלילה את השעה בשעון המעורר; העלימו מסמכים כדי שאדם ייכשל בעבודתו - הכול במטרה להשיג ציות על ידי ערעור תפיסת המציאות של האזרח, מתוך אסטרטגיה של גזלות דעת.
שיטת הפעולה הנפוצה ביותר של השטאזי הייתה שימוש במודיעים ובסוכנים כדי להפיץ שמועות אשר ידביקו רבב בחייהם ובמוניטין של האזרחים. למשל, כומר אשר היה מטיף לערכים שלא היו מקובלים על המשטר, סומן על ידי השטאזי, שדאגו לפברק מכתב אהבה אל הכומר ממאהבת לכאורה, המספר על יחסים אסורים. כך, הקהילה איבדה אמון באותו כומר, ובן רגע הוא איבד את מעמדו ותפקידו.
פירוק השטאזי
בימיו האחרונים של השלטון הקומוניסטי במזרח גרמניה, בשנת 1989, ראשי השטאזי נתקפו בהלה וניסו לגרוס כל מסמך שעלה בידם מארכיון הארגון. הם אף החלו לקרוע מסמכים ביד, משכשלו המגרסות תחת העומס.
עשרות אלפי שקים עמוסים בפיסות נייר הוסתרו בחופזה, אך נמצאו עד מהרה, ובשנת 1995 שכרה ממשלת גרמניה חברה מומחית לשחזור מסמכים. במשך 6 שנים הצליחו תריסר אנשים לשחזר מסמכים מתוך 300 שקים. לאחר מכן החל תהליך שחזור באמצעות מחשב, להאצת שחזור יתר 16,000 שקי המסמכים, המכילים למעלה מ-33 מיליון דפים. ובעקבות חקיקה של ממשלת גרמניה המאוחדת, נפתחו מסמכים אלו בהדרגה לעיון הציבור, ואנשים רבים פנו בעניין לקריאת התיק המודיעיני אודותיהם שהועברו לאחריות הנציב הפדרלי לענייני רישומי השטאזי. התיקים חשפו במקרים רבים מעורבות של בני זוג, קרובי משפחה, עמיתים לעבודה וחברים במסירת מידע לשטאזי אודות הקרובים להם.
היחסים עם הק.ג.ב.
אף שהשטאזי זכתה לעצמאות במידה רבה תחת הנהגתו של אריך מילקה מאז 1957, עד 1990 הק.ג.ב. הסובייטי המשיך להחזיק בקציני קישור בכל אחת משמונת המינהלים של השטאזי, כל אחד מהם החזיק במשרד משלו במתחם השטאזי בברלין, כך גם בכל אחד מ-15 הסניפים המחוזיים של השטאזי ברחבי גרמניה המזרחית.
היחסים בין הארגונים היו כה קרובים שהקג"ב אף הציע לשטאזי להקים בסיסים מבצעיים בלנינגרד ובמוסקבה על מנת לנטר ולעקוב אחר תיירים מגרמניה המזרחית המבקרים בברית המועצות. בשנת 1978 אריך מילקה אף הרשה לסוכני הקג"ב לפעול בחופשיות בשטחי גרמניה המזרחית.
ארגון ומבנה
המשרד לביטחון המדינה הורכב מהמינהלים הבאים:
אנדרטת קולומבוס (ברצלונה)
תיאור
בחלק העליון של האנדרטה ניצב פסל ברונזה בגובה 7.2 מטרים על גבי עמוד קורינתי בגובה 40 מטרים. הפסל פוסל על ידי רפאל אטצ'ה ומספרים שהוא מתאר את קולומבוס מצביע לעבר העולם החדש בידו הימנית, בעודו אוחז במגילה בשמאל. הפסל מצביע לדרום-דרום-מזרח (כיוון יותר דרומי מאשר רמבלה דל מאר הסמוכה וכמעט הרחבה מושלמת של כיוון לה רמבלה, ברצלונה) ולמעשה מצביע על נקודה אי שם ליד העיר קונסטנטין, אלג'יריה. סביר יותר שהפסל מוקם בצורה הנוכחית רק כדי שקולומבוס יצביע לים כדי להדגיש את הישגיו בחקר ימי. הפסל נמצא על גבי סוקל, שעליו רשומה המילה "טיירה" (אדמה).
בנייה
הרעיון להקמת אנדרטה לקולומבוס הגיע בשנת 1856 מאת אנטוני פייג'ס אי פרר, שהציע לבנות אותה כולה על ידי קטאלונים, אבל הוא לא הגיע לשום מקום עם התוכנית שלו במשך שש עשרה שנים. לבסוף בשנת 1872 הוא זכה לתמיכתו של ראש העיר פרנצ'סק ריוס אי טאולט, ובשנת 1881 העבירה העיר החלטה לבנות את האנדרטה. נערכה תחרות בלעדית לאמנים ספרדים להגיש את העיצובים שלהם כשהזוכה הוא גאיטה בויגס אי מונרבה (Gaietà Buigas i Monravà), קטלאני. רוב הכסף גויס באופן פרטי; רק שנים עשר אחוזים ממנו מומנו מכספי ציבור. כל המימון הגיע ממקורות ספרדיים וכל הבנייה (עבודה וחומרים) נעשתה על ידי קטאלונים. הבנייה החלה ב-1882 והושלמה ב-1888 בזמן לתערוכה העולמית של ברצלונה.
מחלוקת הסרה
בשנת 2020 היו קריאות להוריד את הפסל. 250 בני אדם יצאו לרחובות ב-14 ביוני 2020, כדי להפגין בעד הסרת הפסל, ללא נזק או ונדליזם. קריאות אלו נדחו על ידי ראשת העיר, אדה קולאו. מפלגת העצמאות הפרו-קטלונית Candidatura d'Unitat Popular (CUP) לא הצליחה בניסיונותיה להסיר את הפסל ב-2016, 2018 ו-2020.
גרסאות אחרות
עותקים של האנדרטה ממוקמים ב-L'Arboç (טרגונה, ספרד; פסל בלבד), הכפר הספרדי שימה (שימה, מי, יפן), מספלומס  (גראן קנריה, ספרד), וגרסאות מיניאטוריות בפארק קטלוניה אן מיניאטורה  (טורלס דה לוברגאט, ספרד) ובפארק מיני אירופה (בריסל, בלגיה).
ארלו גאת'רי
ארלו גאת'רי (אנגלית: Arlo Guthrie; נולד ב-10 ביולי 1947) הוא זמר, מוזיקאי וכותב שירי פולק יהודי אמריקאי שהתפרסם בשנות ה-60. הוא בנם של זמר הפולק האמריקאי הנודע, וודי גאת'רי, ושל הרקדנית היהודיה, מרג'ורי מזי"א גאת'רי (שם נעורים - חנה גרינבלאַט).
קורות חיים
ארלו נולד בברוקלין, ניו יורק ב-1947 עם "מפוחית וגיטרה בידו" (כפי שמעידות אחת הביוגרפיות שלו). הוא גדל בסביבה של אמנים, רקדנים ומוזיקאים. חבריו המוזיקאים של אביו, וודי גאת'רי, גידלו אותו ממש: פיט סיגר, רוני גילברט, פרד הלרמן, ליי הייז, לדבלי, סיסקו יוסטון, רמבלינג ג'ק אליוט ועוד רבים מזמרי הפולק האמריקאי של התקופה. זמרים אלו השפיעו רבות על דרכו, והוא גילה במהרה שברצונו להיות זמר. כבר בגיל 13 הופיע את הופעתו הראשונה ונהיה מעורב במוזיקה שעיצבה את פני שנות ה-60.
בצעירותו חי ארלו באזורים המפורסמים של פריחת הפולק של שנות ה-60. הוא נהג להסתובב במקומות כמו גריניץ' וילג' בניו יורק ומועדון "בוסטון 47", מקומות שמהם צמחה הרבה מתרבות שנות ה-60. הוא ראה במו עיניו את המעבר ממוזיקת הפולק הפשוטה אל האמנים והמשוררים החדשים כמו בוב דילן, ג'ואן באאז, ופיל אוקס. הוא נהג להסתובב עם משוררי הביט של התקופה כמו אלן גינסברג ולורד בקלי. הוא ניגן עם גדולי התקופה כמו דוק ווטסן וביל מונרו. מכל אחד הוא למד משהו והרכיב סגנון ייחודי משלו.
על הבמה ארלו הוא לא רק זמר ומוזיקאי הוא גם מספר סיפורים. הוא נוהג לספר סיפורים תוך כדי שירים וביניהם, עם כישרון נדיר לאלתור, הומור וציניות.
הקריירה שלו הגיעה לשיאה עם הוצאת האלבום "המסעדה של אליס", Alice's Restaurant, ב-1967 כשהוא בן 20. (ראה פירוט על האלבום בהמשך). שיר נוסף שהיה מפורסם בתקופה הוא חידושו לשיר The City Of New-Orleans של סטיב גודמן, שיר מסע על נסיעות רכבת ארוכות. שירו Coming Into Los-Angeles זכה להצלחה לאחר שארלו ניגן אותו בפסטיבל וודסטוק ב-1969. השיר נאסר להשמעה בתחנות רדיו רבות בתקופה משום שהוא רומז על הברחת סמים. שירו The Motorcycle Song זכה גם כן להצלחה מסוימת. אלבומו Amigo מ-1976 זכה לציון של 5 כוכבים במגזין רולינג סטון.
ב-1983 הקים ארלו חברת תקליטים משלו רייזינג סאן רקורדס, Rising Son Records. בין תקליטי החברה קיימים כמובן כל הקלטותיו של ארלו ושל, קסאוויאר (Xaviar), להקתו של אייב, בנו.
ארלו התפרסם בעיקר בזכות הקריירה המוזיקלית שלו אבל הוא גם שחקן. הוא שיחק את עצמו בסרט הביוגרפי "המסעדה של אליס" וכיכב בין השאר בסדרות: "הנמלט" ו"ציפורי גן-עדן".
מאז שנות ה-60 ועד היום מתמיד ארלו לעשות סיבובי הופעות ברחבי העולם. היום הוא נוהג עדיין לבלות כ-10 חודש בשנה בסיבובי הופעות, יחד עם בנו אייב שמנגן איתו כבר יותר מ-15 שנה.