cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרי רוז
תותחי ברזל וברונזה
לתותחים הייתה תחמושת מסוגים שונים, בהתאם למטרה: קלעים כדוריים פשוטים מברזל או מאבן ניתצו את גוף אוניית היריב, קלעי מוט מחודדים וקלעי שרשרת נועדו לקרוע מפרשים וחבלים, וקלע קופסה, שהכיל אבני חלמיש, חולל הרס וחורבן כמו אלה שמותיר אחריו רובה ציד. ניסויים שנעשו ברפליקות של קולוורינים ובתותחי-אשנבים מראים, כי הם מסוגלים לחדור בעד לוח עץ שעוביו כשל לוחות הדופן של "מרי רוז", וכי המרחק הבטוח מפניהם הוא לפחות 90 מטרים. נסתבר כי תותחי-אשנבים היורים קלעי אבן מיטיבים לנתץ גופי עץ ולפעור בהם חורים, ופגיעתם קטלנית במיוחד כאשר טוענים אותם בפתיתי-אבנים וחצץ.
כלי נשק ללוחמה מטווח קרוב
כדי להתגונן מפני פושטים על סיפונה, נשאה "מרי רוז" כמות גדולה של כלי נשק ללוחמת פנים אל פנים, כולל רמחים וכילפים; על פי מגילת אנתוני הוחזקו באונייה 150 יחידות מכל סוג, ואכן נמצא בחפירות הארכאולוגית סך דומה. חרבות ופגיונים נחשבו לנשק אישי ועל כן אינם רשומים באינוונטרים, אך שרידים רבים מהם נמצאו בטרופת האונייה, וביניהם הדוגמה הקדומה ביותר של חרב סלסילית בריטית.
האונייה צוידה גם ב-250 קשתות ארוכות, מתוכן נמצאו עד כה 172, כמו גם כ-4000 חצים, מגיני-זרוע (bracers) וציוד קַשָּׁתוּת נוסף. באנגליה הטיודורית חייב היה כל מבוגר כשיר לדעת לירות בקשת ארוכה, והיא נותרה בשימוש ובמספרים גדולים לצד כלי הירי החדשים - תותחי השדה והרובים. אפשר היה לדרוך קשת ארוכה ולירות בה כיאות רק מאחורי לוחות-מגן במותניים הפתוחים של האונייה או ממרומי הצורים, מאחר שהגובה בסיפוניה הנמוכים יותר לא הספיק לכך. הקשתות נחלקו לכמה סוגים, שנבדלו זה מזה בגודל ובטווח. בקלות שבהן השתמשו כקשתות-צליפה, ואילו הכבדות שימשו כנראה לירי חצים בוערים.
האינוונטרים של 1514 ו-1546 מונים גם כמה מאות חניתות כבדות וקדרות סיד שנועדו להטלה על אוניות האויב מדוכניות הירי, אך לא נמצא שריד משל אף אחד משני סוגי כלי נשק אלה. מבין 50 הרובים הרשומים במגילת אנתוני נמצאו שלמים חמישה מוסקטים בעלי מצת פתיל ושרידיהם של אחד-עשר נוספים. מרביתם יוצרו באיטליה ואחדים מקורם בגרמניה. כמו כן חשפו הארכאולוגים gunshields אחדים, סוג של כלי נשק נדיר, הבנוי ממגן עץ שבמרכזו קבוע אקדח קטן.
הצוות
במהלך 33 שנות שירותה השתנה גודל צוותה של "מרי רוז" פעמים אחדות ובמידה ניכרת. בימות השלום וכשנמצאה בעתודה היה לה צוות בסיסי מינימלי של 17 איש או פחות. בשעת מלחמה מנה צוותה כ-185 חיילים, 200 מלחים, 20-30 תותחנים ובעלי תפקידים נוספים מסוגים שונים כמו רופאים, מחצצרים ואנשי מטה האדמירל ובסך הכול 400–450 איש בממוצע. כשנטלה האונייה חלק בהנחתת חיילים או בפשיטות בחוף, כמו בקיץ 1512, עלה מספר החיילים שעל סיפונה לקצת יותר מ-400 וסך כל צוותה לכ-700 איש. אך גם עם צוות רגיל של כ-400 איש הייתה האונייה צפופה ודחוקה, ולא כל שכן כשנוספו לה עוד חיילים.
ידיעותינו על זהות האנשים ששרתו ב"מרי רוז" מעטות ביותר, גם כשמדובר בקצינים מקרב האצולה. שמותיהם של שני אדמירלים וארבעה קפטנים (כולל אדוארד הווארד ואחיו תומאס הווארד, ששירת בשני התפקידים) נזכרים בתעודות היסטוריות, וכן חובלים ראשיים, כלכלים, רבי-תותחנים וקצינים מקצועיים אחרים אחדים. על זהות חלק הארי של אנשי צוות, חיילים, מלחים ותותחנים כאחד, לא נשתמר דבר. המקור היחיד לידיעותינו על אנשים אלה הם ממצאי הבדיקות של עצמות האדם שנתגלו באונייה. עם זאת, בעזרת תעודות היסטוריות מאותה תקופה הצליחו החוקרים לשרטט את הרכבו המשוער של חלק מן הצוות. ל"מרי רוז" היה קפטן, רב חובלים האחראי לניווט וצוות סיפון. כמו כן שלם האחראי לתשלומים, רב מלחים, ממלא מקומו של הקפטן, נגר אחד לפחות, נווט האחראי לניווט וטבח; לכל אחד מאלו היה עוזר אחד או יותר. כמו כן כלל הצוות גלב-מנתח, שטיפל בחולים ובפצועים בסיועו של שוליה או עוזר ואפשר שגם "רופא" זוטר. האיש היחיד שזהותו ידועה בוודאות וטבע עם האונייה היה אדמירל-משנה ג'ורג' קארו. מק-קי, סטירלנד וסופרים אחרים מונים גם את רוג'ר גרנוויל, אביו של ריצ'רד גרנוויל מן ה"ריוונג'" של תקופת אליזבת; הארכאולוג הימי פיטר מרסדן מטיל ספק במהימנות המקור.
בטרופת האונייה נחשפו עצמותיהם של 179 אנשים, 92 מביניהם "שלדים שלמים כמעט לגמרי", וכן אוספי עצמות שלמים פחות או יותר שהחוקרים משייכים אותם לאנשי צוות ספציפיים באונייה. בדיקת השרידים העלתה כי כל אנשי הצוות היו גברים, מרביתם צעירים (81%) בני פחות מ-30 ואחדים בני 11–13 לכל היותר. חלקם הגדול ממוצא אנגלי, לדעת הארכאולוגית ג'ולי גרדינר בעיקר מדרום-מערב אנגליה, שרבים מהם באו עם אדוניהם האריסטוקרטיים לשירות בצי. מלבדם היו בצוות אנשים אחדים מאירופה הקונטיננטלית. עד ראייה מיד לאחר האסון מזכיר ניצול פלמי, והנווט היה קרוב לוודאי צרפתי. בדיקת איזוטופים של חמצן בשיניים מעלה כי אחדים הגיעו מדרום אירופה. באופן כללי הם היו חסונים ובריאים, אם כי על רבות מעצמותיהם סימנים למחלות ילדות ולחיי עמל קשים. כמו כן נמצאו על העצמות סימני שברים רבים שאוחו, תוצאה כנראה של תאונות עבודה באונייה.
המלחמה הראשונה נגד צרפת
את טבילת האש הראשונה שלה עשתה "מרי רוז" ב-1512, במלחמת ליגת קמברה, בפעולה ימית משותפת עם הספרדים נגד צרפת. האנגלים היו אמורים להתנגש במימי התעלה האנגלית בציי צרפת ודוכסות ברטאן, בעוד הספרדים נוחתים במפרץ ביסקאיה ומתקיפים את גאסקון. באפריל מונה סר אדוארד הווארד בן ה-35 ללורד אדמירל העליון, שבחר ב"מרי רוז" לאוניית הדגל שלו. משימתו הראשונה הייתה לסלק את אוניות הצרפתים מן הים שבין אנגליה לחוף הצפוני של ספרד, כדי לאפשר הנחתת חיילים ליד הגבול הצרפתי בפואנטרביה. הצי כלל 18 אוניות, בהן האוניות הגדולות "ריג'נט" ו"פיטר פומגרנט", ובו למעלה מ-5,000 איש. במהלך מסע המלחמה לכדו האנגלים שתים-עשרה אוניות ברטאניות, פשטו על חוף ברטאן, גברו על כוחות צבא מקומיים ובמשך ארבעה ימים תקפו והעלו באש יישובים רבים.
ביוני שב הצי לסאות'המפטון וזכה לביקורו של המלך הנרי. באוגוסט שוב יצא לים, הפעם אל ברסט, שם ניצח בקרב סן מתייה צי צרפתי-ברטאני. את ההתקפה האנגלית הובילה אחת האוניות הגדולות (לדברי מרסדן הייתה זו "מרי רוז"), ובמהלכה המטירו האנגלים על אוניות הצרפתים אש תותחים כבדה ואילצו אותן לסגת. אוניית הדגל הברטאנית "קורדלייר" השיבה מלחמה והוכרעה בפשיטה על סיפונה על ידי "ריג'נט" בת 1,000 הטונות. בדרך מקרה או בכוונה תחילה, כדי למנוע את נפילת האונייה לידי האויב, עלה לפתע באש מחסן התחמושת של "קורדלייר" והתפוצץ. השרפה התפשטה אל "ריג'נט" הצמודה אליה ובסופו של דבר גרמה גם לטביעת האונייה האנגלית. כ-180 אנשי צוות אנגלים קפצו לים וניצלו, ורק ברטאנים אחדים שרדו ונפלו בשבי. כרוניקות ודוחות מאותו זמן מספרים כי באירוע נהרגו קפטן ה"ריג'נט", 600 חיילים ומלחים, האדמירל העליון של צרפת והממונה על המשק של העיר מוֹרְלֶה. ב-11 באוגוסט העלו האנגלים באש 27 אוניות צרפתיות, לכדו חמש אחרות, והנחיתו חיילים ליד ברסט כדי לפשוט על יישובי החוף ולקחת שבויים. ברם, סערות אילצו את הצי לשוב אל דרטמות' ומשם אל סאות'המפטון לצורך תיקונים.
באביב 1513 נבחרה "מרי רוז" שוב לעמוד בראש צי משלוח נגד צרפת. לפני שיצאה למשימתה, התחרתה "מרי רוז" נגד אוניות אחרות, והוכיחה כי היא אחת מן האוניות הגדולות המהירות וקלות-התנועה ביותר של הצי. צי המשלוח בפיקודו של הווארד הגיע אל חופי ברסט ב-11 באפריל, שם נוכח לראות כי לאוניות האויב שחסו בנמל ברסט המבוצר הצטרף כוח קטן של גליאות שהגיעו מן הים התיכון. תגבורת זו הספיקה כבר להטביע אונייה אנגלית אחת ולהסב נזקים כבדים לאוניות אחרות. הווארד הנחית חיילים בחוף ליד ברסט אך לא הצליח להתקדם אל העיר. האספקה הלכה ואזלה, וכדי להשיג ניצחון בכל מחיר, יצא הווארד ב-25 באפריל בראש כוח קטן של ספינות משוט להתקפה חזיתית ונועזת על הגליאות הצרפתיות. הוא עצמו הצליח להגיע אל אוניית האדמירל הצרפתי פְּרֶזֶ'ן דה בִּידוֹ והסתער בראש צוות השתלטות על סיפונה. מלחי האונייה הצרפתית הדפו את הפושטים, ביתקו את החבלים שהצמידו את שתי האוניות והפרידו את הווארד מאנשיו. גורלו של הווארד נחרץ, והוא נקטל בו במקום על ידי החיילים שעל סיפון הגליאה הצרפתית.
נפילת הווארד והמחסור באספקה ריפו את רוחו של הצי האנגלי והוא שב בידיים ריקות לפלימות'. תומאס הווארד, אחיו הבכור של אדוארד, מונה ללורד אדמירל החדש, והחל מיד בהכנות להתקפה מחודשת על ברטאן. היציאה לים התעכבה בשל רוחות נגדיות וקשיי אספקה, ו"מרי רוז" העבירה את החורף בסאותהמפטון. באוגוסט חברו הסקוטים לצרפת במלחמתה נגד אנגליה, אך נחלו מפלה מוחצת בקרב פלודן ב-9 בספטמבר 1513. בתחילת 1514 תקפו האנגלים שנית בסיוע כוח ימי שכלל את "מרי רוז", אך לא ידוע על התנגשויות ימיות כלשהן עם האויב. משך הקיץ כולו ערכו האנגלים והצרפתים פשיטות מן הים כשהם מתישים זה את זה מבלי להשיג דבר. המלחמה הסתיימה בסתיו 1514 בחתימת הסכם שלום ובנישואי מרי, אחותו של הנרי, ללואי השנים עשר, מלך צרפת.
לאחר חתימת השלום הושמה "מרי רוז" בעתודה. ביולי 1514 הוצאה משירות פעיל לצורכי תחזוקה יחד עם אחותה "פיטר פומגרנט". ב-1518 נעשו בה עבודות תיקונים ובדק שגרתיות, לוחות הדופן נאטמו בנעורת פשתן ונמשחו בעטרן, ובאונייה הוצב צוות מינימלי קטן שהוסיף לגור בה עד 1522. האונייה יצאה לזמן קצר יחד עם אוניות אחרות כדי "לטאטא את הים" לקראת הפלגתו של הנרי השמיני אל מעבר לתעלה לפגישה עם פרנסואה ה-1 מלך צרפת בקן דה דרא דור ("שדה אריגי הזהב") ביוני 1520.
תקופת העתודה והשיפוץ
מ-1522 עד 1545 "מרי רוז" נמצאה בעתודה. בקיץ 1527 תוקנה ונאטמה שוב במבדוק החדש שהוקם זה לא כבר בפורטסמות', וסירת השירות שלה תוקנה ותחתיתה נוקתה. העדויות הכתובות על קורותיה של "מרי רוז" בין השנים 1528 ל-1539 מעטות ביותר. מסמך שנכתב על ידי תומאס קרומוול ב-1536 מציין כי בתקופת כהונתו בשירות המלך "חודשו" "מרי רוז" ושש אוניות נוספות, אך לא ברור באלו שנים מדובר ומה המשמעות של הביטוי "made new". מסמך מאוחר יותר, שנכתב בינואר 1536 אך מחברו אינו ידוע, מציין כי "מרי רוז" ואוניות נוספות "שופצו" ; תארוך קורות העצים של האונייה מאשר כי אומנם נעשה בה תיקון כלשהו ב-1535 או 1536. תקופה זו חופפת לתחילת פירוק המנזרים באנגליה, שהכניס כסף רב לאוצר המלך. איננו יודעים מה היו טיבו וגודלו של השיפוץ. מומחים רבים, ביניהם מרגרט רוּל, מנהלת פרויקט המשייה של "מרי רוז", מניחים כי הכוונה לבנייה מחדש שכללה החלפת הליווח המרועף בליווח משווה, והם סבורים כי רק ב-1536 קיבלה האונייה את הצורה שהייתה לה בזמן בו טבעה. מרסדן סבור כי אפשר שהכוונה היא כי "מרי רוז" נבנתה במקורה בסגנון דומה יותר לזה של אוניות המאה ה-15, עם ירכתיים מעוגלות ולא מרובעות וללא אשנבי תותחים בסיפון הראשי.
המלחמה השלישית נגד צרפת
במאי 1545 כינסו הצרפתים צי גדול בשפך הסן כשבכוונתם להנחית כוחות צבא על אדמת אנגליה. ההערכות בדבר גודלו של הצי שונות זו מזו במידה ניכרת; בין 123 ל-300 כלי שיט על פי מקורות צרפתיים ועד 226 אוניות מפרשים וגליאות על פי הכרוניקות של אדוארד הול. נוסף על הצי העצום נאספו בהַבר דה גראס (לה הבר של ימינו) 50,000 חיילים. כוח אנגלי בן 160 אוניות ו-12,000 חיילים בפיקודו של וייקונט לַייל עמד הכן בפורטסמות' כבר בתחילת יוני, עוד קודם שהצרפתים היו מוכנים ליציאה לים, ובאמצע החודש הנחית מכת-מנע שכשלה ולא השיגה את מטרתה. בתחילת יולי הפליג הכוח הצרפתי הענק אל אנגליה בפיקודו של אדמירל קלוד ד'אנבול, וב-16 ביולי נכנס אל מצר סולנט ללא כל התנגדות עם 128 אוניותיו. האנגלים הצליחו להעמיד מול האויב כ-80 אוניות, כולל אוניית הדגל "מרי רוז". אך מכיוון שלא עמדו לרשות הצי האנגלי גליאות כבדות כלשהן, המתאימות יותר מכל ללחימה במים מוגנים כמו מצר סולנט, הוא נסוג ללא שהיות אל נמל פורטסמות'.
קיקה (סרט)
קיקה (בספרדית: Kika) הוא סרט קולנוע ספרדי משנת 1993, שכתב וביים פדרו אלמודובר. הסרט קרוי על שם הגיבורה שלו, קיקה, שהיא מאפרת ומורה לאיפור. הסרט עוסק בצורה סאטירית בטלוויזיה (ובפרט ברדיפת הרייטינג), במיניות (כולל אונס וגילוי עריות), בדת ובחיים בעיר הגדולה. לצד קיקה האופטימית והפטפטנית מככבת בסרט אנדראה, כתבת טלוויזיה מרושעת ורודפת סנסציות.
מרי רוז
קרב סולנט
דִּמְמַת רוּחַ מנעה מאוניות האנגלים שבנמל את יכולת התמרון. ב-19 ביולי 1545 התקדמו הגליאות הצרפתיות אל עבר הצי האנגלי משותק התנועה, ובַתחילה איימו להשמיד כוח של 13 גליאות קטנות, או "rowbarges", הספינות היחידות שיכלו לצאת נגדן מבלי להזדקק לרוח. תוך כדי כך הלכה הרוח והתחזקה, ואוניות המפרשים הצליחו לצאת להתקפה לפני שהוכרעו ספינות המשוטים. את ההתקפה על הגליאות הצרפתיות הובילו שתי האוניות הגדולות ביותר, "אנרי גראס א-דייה" ו"מרי רוז".
קיקה (סרט)
עלילה
רמון (בגילומו של אלכס קסנובאס) הוא צלם העוסק בצילום דוגמניות ללבני נשים. הוא נוסע לבית אמו, בית מבודד הקרוי "בית יוקאלי", ובכניסה הוא שומע שתי יריות, ומגלה שאביו החורג, ניקולס פירס (פיטר קויוטי), פצוע בידו, ואמו מתה מירייה בחזה, כשהאקדח בידה. ניקולס מסביר למשטרה שנפצע בעת שניסה למנוע מאשתו להתאבד. הוא מוסר לרמון את מכתב ההתאבדות של אמו, שבו היא מספרת מה גדול יאושה.
ניקולס הוא סופר אמריקאי שעבר להתגורר בספרד, והוא מתראיין בתוכנית טלוויזיה ספרותית על ידי מראיינת קשישה, המספרת לצופים שאת התפקיד סידר לה בנה, במאי התוכנית, כדי שיוכלו לבלות יחד. קיקה (ורוניקה פורקה), מאפרת ומורה לאיפור, פגשה את ניקולס כשאיפרה אותו לקראת הראיון, וקשרה איתו קשר רומנטי. היא נקראת לביתו של ניקולס כדי לאפר את גופת בנו החורג, רמון (אלכס קסנובאס), שמת מדום לב. תוך כדי פעולת האיפור מתברר שרמון לא מת, אלא נקלע למצב קטטוני עקב בעיה בלבו, והוא מתעורר לחיים. קיקה עוברת לחיות עם רמון.
מרי רוז
קרב סולנט
העניינים השתבשו כבר בתחילת הקרב. תוך כדי מאבקה בגליאות הצרפתיות נטתה "מרי רוז" לפתע בזווית חדה לצד ימין ומים חדרו לתוכה דרך אשנבי התותחים הפתוחים. אנשי הצוות לא יכלו לעשות דבר כדי לייצבה, ובעודם ממהרים לעלות אל הסיפון העליון כדי להציל את נפשם, החלה האונייה שוקעת במהירות. פרטי ציוד באונייה הנוטה על צדה - תחמושת, אפסניה וצידה - השתחררו ונעתקו ממקומם והגבירו עוד יותר את המהומה. תנור הלבנים השמאלי הכבד שבמטבח האונייה התמוטט כולו, וקלחת ענקית בנפח 360 ליטרים הוטלה מן הספנה אל הסיפון התחתון שמעליה. תותחים כבדים השתחררו מאחיזתם והוטחו אל הדופן הנגדית כשהם חוסמים את דרכי המילוט ומוחצים אנשים תחתם.
קיקה (סרט)
עלילה
רמון, המתגורר במדריד, מפנה לניקולס את הסטודיו שלו, שמעל דירתו, כדי לאפשר לו מגורים במדריד, ושוכר לעצמו סטודיו במקום אחר. השניים מחליטים לטפל במכירת "בית יוקאלי", ובהיותם שם מגיעה אליהם כתבת טלוויזיה רודפת סנסציות בשם אנדראה "המצולקת" (ויקטוריה אבּריל), שהייתה הפסיכולוגית של רמון לאחר מות אמו. כאשר היא מחוץ לאולפן, הקסדה שלראשה כוללת מצלמת וידאו, המצלמת את סביבתה. אנדראה מתמקדת בתוכניתה, "הגרוע ביותר של היום", בחדשות מקבריות, ובהן רציחתה של אישה בבית הקברות, על ידי בעלה הזועם, שצולמה על ידי אנדראה. ניקולס מביע פליאה על השינוי בקריירה של אנדראה, אך היא מציינת שהשינוי אינו גדול, "אני עדיין מוקפת מטורפים ונהנית מזה". אנדראה משכנעת את ניקולס לכתוב תסריט לתוכנית שלה, אך כשרמון רואה אותה הוא מגרש אותה.
אמפרו, חברתה של קיקה, מתגלה לצופים כמאהבת של ניקולס, אך שומרת זאת בסוד מקיקה, משום שגם לקיקה, שקיבלה הצעת נישואים מרמון, יש עדיין קשר רומנטי עם ניקולס. אל ניקולס מגיעה גם סוסנה (ביבי אנדרסן), אך הוא אינו שמח לראותה. רמון מקיים יחסי מין עם קיקה תוך שהוא מצלם אותם במצלמת פולארויד – כך הוא אוהב את זה. במקביל רואים הצופים את סוסנה עירומה בדירה מעל, דירתו של ניקולס, כשהיא שרה שיר אהבה.
מרי רוז
קרב סולנט
לאלו שלא נפצעו או נמחצו למוות על ידי החפצים הנעים נותרו דקות ספורות כדי להציל עצמם, והדבר נכון במיוחד לגבי אותם מלחים שהוצבו ליד תותחי הסיפון הראשי או עסקו בהבאת תחמושת ואספקה מן הספנה. גרמי המדרגות שקישרו בין הסיפונים היו ודאי לצווארי בקבוק שעיכבו את מנוסתם של המלחים, דבר המתחוור מן השלדים הרבים שנחשפו בטרופת האונייה. מה שהפך את טביעת האונייה לאסון גדול ורב-אבדות הייתה הרשת נגד פושטים שכיסתה את הסיפון העליון במותני האונייה (חלקה האמצעי) ואת צור הירכתיים. אלו מבין האנשים שהצליחו לעלות אל הסיפון נלכדו תחת הרשת ונסחפו למצולות עם האונייה. שפר גורלם רק של אלה שהיו בדוכניות הירי שעל התרנים. מתוך צוות המונה לפחות 400 איש ניצלו פחות מ-35, שיעור אבדות קטסטרופלי של למעלה מ-90%.
תיאורים בני זמן האירוע
נשתמרו לימינו תיאורים אחדים בני הזמן של האירוע. התיאור היחיד עד ראייה לאסון הוא עדותו של איש צוות פלמי שניצל מטביעה, שנכתב על ידי שגריר קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרנסואה ון דר דלפט, במכתב הנושא את התאריך 24 ביולי. לדברי אותו פלמי עלום-שם ירתה האונייה בכל תותחי צד אחד ואחר כך הסתובבה כדי להפנות את תותחי הצד השני לעבר אוניית האויב, כשלפתע חטפה משב רוח פתאומי חזק, נטתה על צדה ומים חדרו לתוכה דרך אשנבי התותחים הפתוחים.במכתב לוויליאם פאג'ט מ-23 ביולי, טוען ג'ון ראסל, הלורד אדמירל העליון לשעבר, כי האונייה אבדה בשל "rechenes and great negligence". שלוש שנים לאחר אובדן האונייה נכתב ב"כרוניקל" של אדוארד הול כי טבעה "משום שנשאה תותחים רבים מדי ומשום שהאשנבים הנמוכים הושארו פתוחים, וכן משום שהתותחים הכבדים השתחררו, כך שעם נטיית האונייה חדרו המים פנימה והיא טבעה מיד."
תיאורים מאוחרים יותר חוזרים על ההסבר כי האונייה נטתה על צדה תוך כדי סיבוב ושקעה למצולות בשל אשנבי תותחיה הפתוחים. ביוגרפיה של פיטר קארוּ, אחיו של ג'ורג' קארו, שנכתבה על ידי ג'ון הוקר זמן מה אחרי 1575, מציינת את אותה הסיבה, אך מוסיפה כי יש לתלות אשם גם בחוסר המשמעת של הצוות. המחבר כותב, כי ג'ורג' קארו הבחין בסימני יציבות רעועה כבר כשהניפה "מרי רוז" את מפרשיה. דודו של ג'ורג', גֶּוֶון קארו, התקרב תוך כדי הלחימה אל "מרי רוז" באונייתו "מת'יו גונסון" כדי לברר את מצב האונייה בה נמצא אחיינו. התשובה שקיבל הייתה, כי "יש לו כאלה "אנשים" (knaves) שאינו יכול לשלוט בהם." שונה מכל האחרים הוא תיאורו של מרטין דה בֶּלֶה, קצין פרשים צרפתי שהיה נוכח בקרב, המציין כי הצרפתים הם שהטביעו בתותחיהם את "מרי רוז".
תאוריות מודרניות
רוב ההיסטוריונים בני זמננו סבורים כי טביעת האונייה נגרמה כתוצאה מאובדן רגעי של יציבותה. לפי גרסה אחת, משב רוח פתאומי וחזק הכה במפרשים והיטה את האנייה על צדה כשאשנבי התותחים עדיין פתוחים, והיא התמלאה מים במהירות וטבעה. קוֹטְס מציע גרסה שונה מעט, המסבירה מדוע אונייה ששירתה כמה עשורים מבלי לטבוע ונלחמה אפילו במימי האוקיינוס הסוערים בחופי ברטאן ירדה למצולות באופן בלתי צפוי. לדעתו נוסף לאונייה במהלך שנות שירותה עוד ועוד משקל, עד שאיבדה לבסוף את כושר השיט שלה. מרסדן, שבדק את התותחים שנמשו מן האונייה במאה ה-19 ובמאה ה-20, גילה כי תותחי שני הצדדים נמצאו כשהם טעונים ולכן ספק אם אומנם טבעה האונייה תוך כדי סיבוב לאחר שירתה בכל תותחי צד אחד. המשמעות היא, כי דבר מה אחר השתבש, שכן ההנחה היא כי צוות מיומן לא היה משאיר את האשנבים פתוחים לפני ביצוע סיבוב שיש בו כדי לסכן את האונייה.
מבדיקת הטרופת עולה, כי בשלהי חייה של האונייה נעשו בה שינויים מבניים, והדבר מחזק את ההנחה כי השינויים היו רדיקליים מדי ופגעו בכשירות השיט שלה. אפשר שמשקל התותחים הכבדים שנוספו לאונייה הגדיל את השוקע שלה עד כדי כך שאשנבי התותחים של הסיפון התחתון נמצאו פחות ממטר אחד מעל קו המים.
טענתו של פיטר קארו בדבר חוסר הצייתנות של הצוות זוכה לתמיכתו של ג'יימס ואט, קצין הרפואה הראשי לשעבר של הצי המלכותי, המתבסס על עדויות להתפשטותה של דיזנטריה מידבקת בפורטסמות', וסבור כי אפשר שפגעה ביכולתו של הצוות לתפעל את האונייה כיאות. ההיסטוריון ריצ'רד בארקר, לעומת זאת, סבור כי הצוות ידע למעשה שטביעת האונייה היא שאלה של זמן ולכן נרתע וסירב לציית להוראות. מרסדן מוסיף ומציין, כי הביוגרפיה של קארו אינה תואמת בפרטים אחדים את סדר האירועים עליהם מספרים עדי ראייה אנגלים וצרפתים. נכתב בה גם כי באונייה היו 700 איש, מספר גבוה בצורה בלתי רגילה. אך מאחר שהביוגרפיה נכתבה זמן רב יחסית אחרי האירוע, אפשר שהמספר המופרז הוא תוספת של נופך דרמטי. את דברי מרטין דה בלה, כי הגליאות הצרפתיות הן שהטביעו את "מרי רוז", מסביר ההיסטוריון הימי מוריס דה ברוסאר כ"תיאור של איש חצר". דה בלה ושני אחיו היו קרובים לפרנסואה ה-1 מלך צרפת, ויכלו להפיק תועלת רבה מתיאור טביעת האונייה כניצחון צרפתי. למקורות אנגליים, גם אם היו מוטים, לא היה דבר להרוויח מתיאור הטביעה כתוצאה של התנהלות כושלת של הצוות במקום להעניק את הניצחון לתותחים האימתניים של הגליאות הצרפתיות.
ניסויים
בשנת 2000 ניסתה תוכנית הטלוויזיה "What Sank the Mary Rose" של ערוץ 4 הבריטי לחקור את הסיבות לטביעת "מרי רוז" בעזרת ניסויים עם דגמים בקנה מידה של האונייה ומשקולות מתכת שדימו את החיילים שעל סיפוניה העליונים. הבדיקות הראשונות העלו כי האונייה יכלה לבצע את הסיבוב שתואר על ידי עדי ראייה מבלי להתהפך. בבדיקות מאוחרות יותר השתמשו במאוורר כדי ליצור רוח דומה לזו שדווח כי התעוררה לפתע ביום הטביעה כאשר "מרי רוז" עמדה להסתובב. תוך כדי הסיבוב הטתה הרוח את המבנים העיליים של דגם האונייה בזווית גדולה משבים רוגע, הורידה את אשנבי התותחים של הסיפון הראשי אל מתחת לקו המים והטביעה את הדגם בתוך דקות ספורות. סדר האירועים דמה מאוד לזה שתואר על ידי עדי ראייה, ובמיוחד הפתאומיות שבה טבעה האונייה.
קורותיה של טרופת האונייה
ימים ספורים לאחר האסון הורה מזכיר המדינה ויליאם פג'ט לנסות ולמשות את האונייה, והפקיד את ניהול המבצע בידי צ'ארלס ברנדון, גיסו של המלך. המשייה נעשתה באמצעים ובדרכים המקובלות אז להרמת אוניות במים רדודים: חיברו חבלים עבים לאונייה הטבועה וקשרו אותם אל שתי אוניות ריקות, או גוות. בזמן השפל מתחו את החבלים בעזרת כננים, וכשהגיעה הגאות התרוממו הגוות ועמן האונייה הטרופה. אחר כך גררו אותן למים רדודים יותר וחזרו על התהליך עד שהאונייה התרוממה לגמרי.
המחלצים הצליחו למשות רק את חלקי המעטה, תותחים אחדים וחפצים נוספים. לפחות שני צוותי חילוץ אחרים, ב-1547 וב-1549, קיבלו שכר על משיית תותחים נוספים מן הטרופת. עד 1546, לכל הפחות, הוסיפו להאמין כי עדיין ניתן למשות את "מרי רוז", שכן באותה שנה היא מופיעה באינוונטר המאויר של אוניות מלחמה אנגליות הנקרא "מגילת אנתוני". איננו יודעים מתי אפסה לבסוף התקווה למשות את האונייה בשלמותה. אפשר שהדבר היה אחרי מותו של הנרי השמיני בינואר 1547 או אולי מאוחר יותר, ב-1549, הפעם האחרונה בה משו ממנה תותחים. ברם, "מרי רוז" הייתה זכורה היטב עוד בתקופת מלכותה של אליזבת הראשונה, ולדברי אחד מן האדמירלים שלה, ויליאם מונסון (1569-1643), עוד בשלהי המאה ה-16 ניתן היה לראות בשעות השפל את שרידי האונייה שאבדה.
הרס האונייה
לאחר הטביעה יצרה הטרופת הקבורה חלקית בקרקעית מעין מחסום בניצב לכיוון הזרם. בכל אחד מצדדיה נוצרה גומת חתירה, בור תת-ימי גדול, והיא כוסתה בהדרגה בסחופת ובאצות. בור צר ועמוק נוצר בצדה השמאלי הנוטה מעלה של האונייה, ואילו בצדה הימני התהווה בור רחב ורדוד יותר. פעולת השחיקה של החול והסחופת שנִשאו עם הזרם, והפטריות, הבקטריות והרכיכות תוקפות העץ, כמו "תולעת האוניות" טרדו נאוואליס, פוררו ופירקו את גוף האונייה. מבנה העץ החשוף הלך ונחלש, ובסופו של דבר קרס. קורות העץ ותכולת צד שמאל שקעו לתוך גומת החתירה ואל שרידי המצלעת, ושאר חלקי הגוף נישאו עם הזרם. לאחר התמוטטות חלקיו החשופים של גוף האונייה התיישר האתר עם הקרקעית והתכסה בהדרגה בשכבות של צמדה, שהסתירו חלק ניכר ממנו. במהלך המאה ה-16 כוסתה האונייה בשכבה קשה של טיט הָדוּק ושברי קונכיות, שייצבו את צורת האתר ואטמו את המשקעים מתקופת בית טיודור. שכבות נוספות של טיט רך כיסו את האתר במהלך המאות ה-18 וה-19, אך שינויים תכופים בדפוסי הזרמים ומועדי הים במצר חשפו מדי פעם חלקים של הגוף, מה שהוביל לגילוי אקראי של הטרופת ב-1836 ולאיתורה ב-1971. לאחר המשייה נתברר, כי רק 40% בקירוב מגוף האונייה שרדו.
גילוי הטרופת במאה ה-19
בקיץ 1836 נתפסה רשתם של חמישה דייגים בקורות עץ שהזדקרו מקרקעיתו של מצר סולנט. הם שכרו צולל בשם הנרי אֶבִּינֶט כדי שיסלק את המכשול, וב-10 ביוני הוא צלל אל הטרופת והיה לאדם הראשון שראה את "מרי רוז" לאחר קרוב ל-300 שנים. מאוחר יותר נשכרו שירותיהם של שני צוללים מקצועיים נוספים, ג'ון דין וויליאם אדוארדס. כשהם מצוידים בקסדה ובחליפת צלילה שהומצאו זה לא כבר, החלו דין ואדוארדס לסרוק את הטרופת ולמשות מתוכה חפצים. מלבד קורות וחפצים עשויים עץ אחדים, ביניהם כמה קשתות ארוכות, העלו הצוללים ממעמקי הים כמה תותחי ברזל וברונזה אחדים, אותם מכרו למנהלת הנשק של הצי בתמורה ליותר מ-220 ליש"ט. גילוי התותחים ומכירתם גרם בתחילה לריב בין דין (שצירף גם את אחיו צ'ארלס לפרויקט), אבינט והדייגים ששכרו אותם. המחלוקת יושבה בסופו של דבר על ידי שיתוף הדייגים ברווחים ממכירת התותחים, בעוד דין מקבל את זכויות החילוץ הבלעדיות על חשבונו של אבינט. זהותה של האונייה התבררה זמן קצר אחר כך מכתובות על אחד מתותחי הברונזה שיוצר ב-1537.
זיהוי האונייה עורר התעניינות ציבורית רחבה בפעולות המשייה והגדיל את הביקוש לחפצים שהועלו מתוכה. אומנם לא ניתן היה באותם ימים לשמר כראוי חלק גדול מן הממצאים והם נדונו לכליה, אך רבים מביניהם תועדו ברישומים בעיפרון ובשרטוטים בצבעי מים אשר שרדו לימינו. ג'ון דין הפסיק את עבודות המשייה ב-1836, אך שב לעבוד ב-1840 והפעם בשיטות חדשות והרסניות משקודם. בעזרת פצצות פסולות לשימוש שמולאו אבק שרפה, אותן קיבל ממנהלת החימוש של הצי, פילס את דרכו אל תוככי הטרופת. שברי פצצות ועקבות של מכתשי פיצוץ נתגלו במהלך החפירות של ימינו, אך אין כל ראיה לכך שדין הצליח לחדור את הציפוי הקשה שאטם את השכבות מן התקופה הטיודורית. הוא דיווח כי חילץ ומשה משאבת שיפוליים ואת החלק התחתון של התורן הראשי, שנמצאו קרוב לוודאי בתוך האונייה. החילוץ של חפצי עץ קטנים, כמו קשתות ארוכות, מלמד כי אומנם הצליח לחדור בשלב מסוים את השכבות הטיודוריות, אך מנהלת פרויקט המשייה – מרגרט רול – מטילה ספק בכך. עיתונים שעקבו אחר עבודות הצלילה של דין דיווחו באוקטובר 1840 כי האונייה הייתה בעלת ליווח מרועף; ברם, מאחר שצור הירכתיים הוא חלק הגוף היחיד שלו ליווח מסוג זה, אפשר שההסבר לכך כי דין לא חדר את הציפוי הקונכייתי הקשה שכיסה את רוב האונייה, אלא הצליח להגיע רק אל שרידי צור הירכתיים שכיום אינו קיים יותר. למרות שיטות העבודה המגושמות שנקט דין ניצלה "מרי רוז" מהרס טוטאלי, שלא כמו טרופות אחרות בסולנט שנגזר גורלן ונכחדו.
גילוי הטרופת מחדש בימינו
היוזמה לחיפוש אחר מקום הימצאה של טרופת "מרי רוז" יצאה ב-1965 מסניף סאות'סי של מועדון הצלילה הבריטי South-Aqua Club, והייתה חלק מפרויקט לאיתור טרופות במצר סולנט בראשותו של ההיסטוריון, העיתונאי והצולל החובב אלכסנדר מק-קי. בנוסף לו פעלה גם קבוצת חיפוש בראשותו של לפטננט-קומנדר אלן בֶּקְס מן הצי המלכותי הבריטי, אשר מומנה על ידי הוועדה לארכאולוגיה ימית בלונדון. בתחילה נחלקו שני הצוותים בדעותיהם בדבר מיקומה של הטרופת, אך בסופו של דבר שילבו כוחות. בפברואר 1966 נתגלתה מפה מ-1841 ובה ציון המיקום של "מרי רוז" ושל טרופות אחדות נוספות. נקודת הציון תאמה את המחפורת (אחת מגומות החתירה) שנתגלתה כבר על ידי אנשיו של מק-קי, והמיקום הוודאי נקבע במרחק 3.0 ק"מ דרומית לפתח נמל פורטסמות' במים שעומקם 11 מ' בשיא השפל. הצלילה לאתר החלה ב-1966, וסריקת סונאר שביצע הרולד אדג'רטון ב-1967–1968 גילתה כמה עצמים קבורים בקרקעית. ב-1970 נמצאה קורת עץ בודדת, וב-5 במאי 1971 זוהו חלקי המבנה הראשונים של הגוף הקבור בחול לאחר שנחשף חלקית בסערות החורף.
אחת הבעיות עימן נאלץ הצוות להתמודד כבר מתחילה הייתה היעדר חוקים בבריטניה המגנים על אתרי טרופות מפני שודדים וציידי אוצרות. אוניות טבועות נחשבו בעיני החוק לרכוש פרטי ונמסרו לידי מי שמשה אותן ראשון. חוק הספנות המסחרית של 1894 קבע גם, כי כל חפץ הנמשה מן הטרופת יוצא למכירה פומבית כדי לממן את פעולות החילוץ, ולא ניתן היה למנוע מאיש "לגנוב" את הטרופת או להפיק ממנה רווחים. כדי לטפל בבעיה הוקם ארגון בשם "ועדת מרי רוז", שמטרתו "לגלות, לחפור, למשות ולשמר למען הדורות הבאים את אותם שרידים של האונייה "מרי רוז" שיש להם ערך היסטורי או ארכאולוגי".
הסקר והחפירה
ב-1971 פורסם הפרויקט בציבור וזכה להתעניינות תקשורתית רחבה. הדבר סייע לאיסוף תרומות וציוד, במיוחד ממקורות פרטיים. ב-1974 כבר כללה הוועדה נציגים של המוזיאון הימי הלאומי (גריניץ'), הצי המלכותי הבריטי, הבי.בי.סי. וארגונים מקומיים. באותה שנה קיבל הפרויקט את החסות המלכותית של הנסיך צ'ארלס, שנטל חלק בצלילות באתר. השתתפותו עוררה עניין ציבורי ועזרה להגדלת המימון והסיוע לפרויקט. מטרות הוועדה קיבלו אישור פורמלי, וב-1974 היא הפכה לארגון לתועלת הציבור. המעמד החדש הקל על גיוס תרומות, ופעולות החפירה והמשייה אושרו רשמית על ידי ממשלת בריטניה.
במהלך שנות השבעים נערכו באתר פעולות סקר, חפירה ותיעוד מקיפות בשיטות החדישות ביותר שהיו ידועות אז בשדה הארכאולוגיה הימית. כדי לאתר את טרופת "מרי רוז" השתמשו במחפרים מכניים, שאווירים (airlifts) ומחפרי שאיבה (suction excavators), אך לאחר מכן נעשתה עבודת החשיפה בשיטות עדינות ולא הרסניות. ממצאים רבים שחשפו החוקרים באונייה נשתמרו היטב וצורתם לא נפגעה, אך רבים אחרים היו שבירים ועדינים ביותר והצריכו טיפול זהיר. ממצאים מכל סוג וגודל רופדו בחומר אריזה רך, וכמה מן החצים שהיו "רכים כמו גבינה למריחה", הועלו במכלים מיוחדים עם פוליסטירן מוקצף. החוקרים הוסיפו להשתמש בשאווירים לסילוק טין וחול, אך בזהירות רבה משקודם כדי לא לגרום להרס האתר. שכבות המשקעים הרבות שהצטברו על האתר סייעו לחוקרים לתארך את הממצאים שבתוכן נתגלו. את זהותם של ממצאים שנהרסו ונתכלו זה מכבר בשיני הזמן ניתן היה לגלות על פי סוג הציפוי שעטף אותם ובדיקות מעבדה כימיות.
עד 1978 הספיקו החופרים לחשוף אתר שלם וקוהרנטי ובו גוף שלם של אונייה הפונה בקו כמעט ישר צפונה, כשהוא נוטה בזווית 60 מעלות על צדו הימני וגוחן מעט קדימה בכיוון החרטום. מאחר שלא שרדו לימינו תאורים של שיטות הבנייה באנגליה של כלי שיט דוגמת "מרי רוז", כללה החפירה גם סקר מפורט של צורת המבנה, ששפך אור חדש על בניית האוניות בתקופת שושלת טיודור. ברם, כדי לבצע חפירה מלאה משמעותה הייתה לסלק קודם את שכבות המגן של טין שגוננו על חלקי הגוף מפני ריקבון ושחיקה בזרמי המים, פעולה שצריך היה להשלימה בתקופה קצובה של שנים אחדות כדי לא לגרום לטרופת החשופה נזק בלתי הפיך.
החוקרים הגיעו למסקנה, כי הפתרון הטוב ביותר הוא למשות את שרידי הגוף מן המים ולשמרם. על מנת להתמודד עם משימה מורכבת ויקרה זו הוחלט להקים גוף חדש, "קרן מרי רוז", ארגון לתועלת הציבור שחברים בו נציגי ארגונים רבים אחרים. ב-1979 נרכשה ספינת צוללים חדשה שהחליפה את הסירה הקודמת, הקטמרן "רוג'ר גרנוויל" באורך 12 מ', ששימשה את המשלחת מאז 1971. הבחירה נפלה על ספינת החילוץ "סלייפנר", כלי השיט ששימש כפלטפורמה לעבודות הצלילה ב"ואסה". הפרויקט, שהחל עם צוות של שנים-עשר צוללים מתנדבים שעבדו ארבעה חודשים בשנה, הלך והתרחב וכלל עתה למעלה מ-50 איש שעבדו כל שעות היממה כמעט במשך תשעה חודשים בשנה. נוסף להם היו עוד למעלה מ-500 צוללים מתנדבים וצוות מעבדה של כ-70 איש שעסקו בעבודות השימור והפעלת הבסיס בחוף. במהלך ארבע עונות החפירה מ-1979 עד 1982 הושקעו בפרויקט למעלה מ-22,000 שעות צלילה.
החילוץ
במאי 1981, בעונת החפירות האחרונה, הביע אלכסנדר מק-קי את דאגתו מפני שיטת החילוץ שנבחרה וערער בגלוי על מעמדה של מרגרט רול כראש המשלחת. מק-קי חש כי מתעלמים ממנו, אף על פי שמילא תפקיד מרכזי בפרויקט מראשיתו הן כיוזם הן כחוקר של "מרי רוז" ושל אוניות אחרות במצר סולנט וכמשתתף פעיל בצלילות ובחפירה התת-ימית. לדעתו, שנמצאו לה תומכים נוספים, עלול הפרויקט להסתיים בכישלון חרוץ אם האונייה תינזק במהלך החילוץ והמשייה. הפתרון שהוצע היה להניח קודם את גוף האונייה על עריסת פלדה עוד מתחת לפני המים ואחר כך למשותם יחד. המחשבה להשתמש ברצועות הרמה מניילון נזנחה גם היא, ובמקומה הוחלט לקדוח חורים דרך הגוף ב-170 נקודות ולהשחיל דרכם לולבי ברזל אליהם ייקשרו הכבלים המחוברים למסגרת ההרמה.
באביב 1982, לאחר שלוש שנות חפירה אינטנסיביות, הוחל בהכנות למשיית האונייה. המסגרת חוברה אל הגוף והורמה אט-אט על ידי ארבע רגליים הידראוליות, כשהיא מחלצת את האונייה מקרקעית הים. אחר כך הרים המנוף הכבד של האסדה "טוג מור" את המסגרת והגוף יחד והניח אותם על עריסה שנבנתה במיוחד לדבר ורופדה בשקים מלאים מים. בבוקר 11 באוקטובר 1982 הוחל בביצוע השלב האחרון של החילוץ. בשעה 9:03 הגיחה מן המים העריסה ועליה "מרי רוז" לעיני צוות החילוץ, הנסיך צ'ארלס וצופים סקרנים שחגו בסירות סביב האתר. גוף האונייה הספוג מים רופד בשקים נוספים שמולאו באוויר, והעריסה ועליה האונייה הונחו על אסדה והועברו לחוף.
הממצאים הארכאולוגיים
בצוות האונייה היו כמה בעלי מקצוע אומנים, והיא הייתה מצוידת בכלים ובאפסניה לתחזוקה שגרתית ולתיקון נזקי קרב. סביב ובתוך אחת הקבינות בסיפון הראשי, מתחת לצור הירכתיים, גילו הארכאולוגים "אוסף של כלי נגרות... חסר תקדים בגודלו ובגיוונו", שכלל שמונה תיבות של כלי נגרים. הכלים, ובהם מקבות וקערות עטרן לאטימת החריצים בין הלוחות, היו שייכים לאחד מכמה הנגרים ששרתו באונייה.
רבים מן התותחים וכלי הנשק האחרים שנתגלו ב"מרי רוז" הם ממצאים נדירים מסוגם, שעל קיומם היה ידוע עד אז רק מעדויות כתובות ואיקונוגרפיות. כמעט כל מגיני-האקדח (gunshields) ששרדו לימינו הם מ"מרי רוז", וארבעת תותחי ברד-הכדורים הקטנים הם הדוגמאות היחידות הידועות של כלי נשק מסוג זה.
כמו כן נתגלו בטרופת ה"מרי רוז" שרידי בעלי חיים. עם אלו נמנים שלדים של עכברוש, צפרדע וכלב. הכלב, בן תערובת שגילו בין שמונה-עשר חודשים לשנתיים, נמצא סמוך לפתח הקבינה של הנגר, וכפי הנראה הובא לאונייה כדי לצוד עכברושים. בתשע חביות נתגלו עצמות בקר, מה שמלמד כי הן הכילו מנות מוכנות של נתחי בשר־בקר עבור הצוות. כמו כן נתגלו עצמות חזירים ודגים שהונחו בסלים.
כלי נגינה
הארכאולוגים גילו בטרופת האונייה שני כינורות, קשת, קַלְמִית חרישית, שלושה חלילי שלושה נקבים, שמנגנים בהם ביד אחת כך שהיד השנייה נשארת פנויה לנגן בכלי הקשה, וטמבור עם מקל הקשה. כלי נגינה אלה הנעימו את זמנם של אנשי הצוות, והם שימשו גם למתן קצב כאשר משכו המלחים את חבלי המפרשים או סובבו את הכננים שעל הסיפונים העליונים. הטמבור הוא הקדום ביותר מסוגו הידוע לנו, ולמקל ההקשה צורה שלא הייתה מוכרת עד כה. חלילי שלושת הנקבים ארוכים במידה ניכרת מדוגמאות אחרות בנות אותה תקופה המוכרות לנו, וגילויים מוכיח כי איורים בני הזמן, שהיו חשודים קודם לכן כבלתי מדויקים, אכן מתארים במדויק את הכלים האמיתיים. עד גילוי הקלמית של ה"מרי רוז", מין חליל ממנו התפתח לימים האבוב, לא ידעו חוקרי תולדות כלי הנגינה כיצד נראתה "קלמית חרישית" או "קלמית עדינה", שעל פי המסופר הפיקה צלילים צווחניים פחות מהקלמיות הראשונות. הקלמית החרישית נעלמה מתישהו במאה ה-16, והכלי שנמצא ב"מרי רוז" הוא היחיד ששרד. נגינה ברפליקה שהוכנה על פיה, בלוויית טנבור, הראתה כי מילאה את "תפקיד הבאס בצורה יעילה ביותר" והיטיבה ללוות בצליליה המלאים והעשירים את ריקודי המלחים על הסיפון. מספר הכינורות מן המאה ה-16 שנשתמרו לימינו הוא מועט ביותר, אך אף לא אחד מהם דומה לסוג הכינורות שנתגלו ב"מרי רוז". גם מהם הוכנו רפליקות, אך מאחר שצווארי הכינורות ומיתריהם חסרים, ידיעותינו אודות צורת המבנה שלהם אינה שלמה.
כלי ניווט
בין שרידי קבינה קטנה בחרטום ובכמה מקומות נוספים בטרופת האונייה נחשפה ערכת מכשירי הניווט הקדומה ביותר שנתגלתה עד כה באירופה: מצפנים,, סרגל לעבודת מפות, מדי זווית, אנכי עומק, מכשיר לחישוב מועדי-ים ומד-דרך ימי (לוג) לחישוב מהירות השיט. אחדים מן הממצאים הללו ייחודיים לא רק בשל גילם הקדום אשר אותו אנו יודעים במדויק, אלא גם משום שהם קודמים לעדויות הכתובות הקדומות ביותר המזכירות את השימוש בהם; מדי זווית שימשו על פי שורת ההיגיון למדידת מרחק על מפות, אך לא ידוע כי הנווטים האנגליים השתמשו במפות ימיות במחצית הראשונה של המאה ה-16, מצפנים אינם מתוארים באוניות אנגליות אלא בשנות השישים של המאה ה-16, והאזכור הראשון של מד דרך ימי הוא מ-1574.
תאו של הגלב-מנתח
הקבינה בסיפון הראשי, מתחת צור החרטום, השתייכה לדעת החוקרים לגלב-מנתח (barber-surgeon), מי שהעניק טיפול רפואי לאנשי הצוות שנפצעו תוך כדי לחימה ובימים רגילים דאג לבריאותם. הממצאים החשובים ביותר הקשורים בו התגלו בתיבת עץ שלמה ללא פגע ובה למעלה מ-60 מכשירים וכלים בהם השתמש גלב-מנתח בעבודתו: ערכה שלמה של סכיני מנתחים, מהם שרדו ידיות העץ בלבד אך אף לא אחד מלהבי הברזל; מזרק נחושת לשטיפת פצעים ולטיפול בזיבה; ואפילו בקבוק מעשה־אומן להאכלת חולים שלא יכלו לשרת את עצמם. חפצים נוספים התגלו סביב הקבינה, וביניהם מגרדים לניקוי אוזניים, קערות גילוח ומסרקים. בעזרת מגוון הכלים והמכשירים הרפואיים הללו ונוספים יכול היה הגלב-מנתח לקבע שברי עצמות, לקטוע גפיים ולטפל בפציעות חמורות אחרות, לרפא מחלות אחדות ולהעניק לאנשי הצוות תנאים מינימליים של היגיינה אישית. עוזר אחד או יותר סייעו לו בעבודתו.
השימור
שימור האונייה והממצאים שנתגלו בה היוו חלק מרכזי של הפרויקט כבר מראשיתו. חפצים רבים נשתמרו היטב, במיוחד אלו שהיו קבורים בטין, אך היו רגישים ביותר לחשיפה ממושכת לאוויר לאחר משייתם מן המים. הארכאולוגים והמשמרים היו צריכים לעבוד יחד כבר עם תחילת החפירות כדי למנוע את הרס הממצאים שנחשפו. מיד לאחר משייתם הושמו הממצאים במה שקרוי "אחסון פסיבי", ורק אחר כך הועברו לשימור אקטיבי שאיפשר את אחסנתם באוויר הפתוח. ממצאים קטנים עשויים עץ – החומר הנפוץ ביותר – נאטמו בשקי פוליאתילן כדי לשמור אותם לחים. קורות וחלקי עץ שהיו גדולים מכדי שניתן יהיה לעטוף אותם אוחסנו במכלי מים פתוחים. את הצמיחה וההתפתחות של פטריות ומיקרובים מנעו בשיטות שונות, שכללו אחסנה בטמפרטורה נמוכה והוספת כימיקלים; לטיפול בחלקי עץ גדולים נעזרו בחלזונות מים נפוצים, שניזונו מן האורגניזמים הורסי העץ אך לא פגעו בעץ עצמו.
חומרים אורגניים אחרים, כמו עור ואריגי בד, טופלו בשיטות דומות, ואוחסנו כשהם לחים במכלי מים פתוחים או במכלי פלסטיק אטומים. ממצאים עשויים עצם או שנהב וכן זכוכית, קרמיקה ואבן עברו טיפול לסילוק מלחים כדי להגן עליהם מפני התגבשות של מלח. חפצי ברזל, נחושת וסגסוגות נחושת נשמרו בתוך תמיסת סודיום ססקוויקרבונט (Na3H(CO3)2) כדי למנוע התחמצנות ותגובה כימית עם הכלורידים שחדרו למעטפת. סגסוגות עופרת ופיוטר הן עמידות מעצם טבען בסביבה אטמוספירית ואינן מצריכות בדרך כלל טיפול מיוחד. כסף וזהב היו החומרים היחידים שלא נזקקו לאחסון פסיבי מיוחד.
שימור גוף האונייה היה החלק המורכב והיקר ביותר בכל הפרויקט. תרומה של 4.8 מיליון לירות שטרלינג שנתקבלה ב-2002 מן ה-Heritage Lottery Fund ומענק כספי שווה לה מאת העיר פורטסמות' ומועצות מחוז המפשייר איפשרו את המשך השימור על פי לוח הזמנים המתוכנן. במהלך השימור הפסיבי לא ניתן היה להחזיק את גוף האונייה כשהוא אטום לחלוטין לסביבה, וכדי למנוע את התייבשותו ריססו עליו בצורה סדירה מים מסוננים במעגל סגור שחומם בין 2 ל-5 מעלות צלזיוס. כשעץ ספוג מים מתייבש, לאחר שהיה במים כמה מאות שנים, הוא מצטמק ומאבד מנפחו בין 20 ל-50 אחוזים, והתנדפות המים מתוך תאי העץ גורמת לקריסתם ולעיוות צורתו של החפץ והיסדקותו. השימוש בפוליאתילן גליקול (PEG) לשימור ממצאים עשויים עץ היה מוכר עוד קודם, ובשנות ה-80 השתמשו בו לשימורה של "ואסה". ב-1994, לאחר כמעט עשר שנים של ניסיונות עם חלקי עץ קטנים, החלו מיישמים את תוכנית השימור התלת-שלבית של גוף האונייה. במהלך השלב הראשון, שנמשך מ-1994 עד 2003, ריססו על חלקי הגוף פוליאתילן-גליקול בעל משקל מולקולרי נמוך, שתפס את מקום המים בתוך המבנה התאי של העץ. מ-2003 עד 2010 השתמשו בפוליאתילן-גליקול בעל משקל מולקולרי גבוה יותר כדי לחזק את שכבות העץ החיצוניות. השלב השלישי יהיה ייבוש מבוקר באוויר שיימשך שלוש עד חמש שנים, ולכן שימורה של "מרי רוז" לא יסתיים לפני 2015.
מוזיאון "מרי רוז"
מאז הוחלט למשות את טרופת ה"מרי רוז", התנהלו דיונים היכן תוצג בסופו של דבר דרך קבע. המחשבה הראשונית הייתה להציב את האונייה באיסטני שבאי פורטסי, בפינה הדרום-מזרחית של פורטסמות', אך ההצעה נדחתה בסופו של דבר בשל בעיות חנייה והמרחק מן המספנה בה נבנתה "מרי רוז" לראשונה. ביולי 1981 הועלתה הצעה אחרת, להעמיד את "מרי רוז" סמוך ל"ויקטורי", אוניית הדגל המפורסמת של אדמירל נלסון במעגנה ההיסטורית בפורטסמות'. קבוצה בשם "החברה לשימור ימי" הציעה אפילו את מצודת סאות'סי, ממנה ראה המלך הנרי ה-8 את "מרי רוז" בשעת טביעתה.
מאז אמצע שנות השמונים נשמר גוף האונייה במבדוק יבש מקורה ובו עבר תהליך שימור מתמשך. הקהל יכול היה לצפות באונייה רק דרך קיר זכוכית, בשל הצורך לשמור אותה במצב רטוב – בשלב ראשון על ידי התזת מים ואחר כך בפוליאתילן גליקול. מאז נפתח אולם השימור ב-4 באוקטובר 1983, פחות משנה מאז נמשתה, צפו באונייה למעלה משבעה מיליון מבקרים (נכון לשנת 2007). מוזיאון מרי רוז שכן תחילה במבנה סמוך לאולם השימור ונפתח לקהל ב-9 ביולי 1984. הוא הכיל תצוגות שתיארו את תולדות האונייה והממצאים שנתגלו בה, מתותחי ברונזה שלמים ועד כלי בית. ב-2005 הוחל בתכנון מוזיאון חדש סמוך ל"ויקטורי", בו יוצגו תחת קורת גג אחת גוף האונייה מבלי שמחיצות זכוכית מפרידות בינו לבין קהל המבקרים והממצאים הרבים שנמשו מטרופת האונייה. בספטמבר 2009 נסגר זמנית אולם השימור של "מרי רוז" כדי לאפשר את הקמת המבנה החדש, אשר נפתח לקהל ב-31 במאי 2013.
קיקה (סרט)
עלילה
חואנה (רוסי דה פלמה), המשרתת בביתם של קיקה ורמון, היא לסבית. היא מספרת לקיקה ששכבה רק עם אחיה המפגר, הלהוט ליחסי מין, כדי לספק פורקן לתאוותיו. חואנה צופה בתוכניתה של אנדראה ורואה קטע על תהלוכת הדקורים, טקס דתי ביום שישי הטוב שהמשתתפים בו, עוטי מסכות, מכים את עצמם ונדקרים עד זוב דם. מתברר שבטקס השתתף גם אחיה המפגר של חואנה, פול באסו, שקיבל לשם כך יום חופשה מכלאו, וניצל זאת כדי להימלט. הוא מגיע למקום עבודתה של אחותו, ביתם של קיקה ורמון. הוא מבקש מחואנה כסף, והיא נותנת לו את המעט שיש לה, ומציעה שלשם השגת סכום נוסף יקשור אותה ויגנוב את מצלמותיו של רמון, ומפצירה בו שלא יפגע בקיקה, הישנה בחדר הסמוך. תחילה הוא נענה להצעתה של חואנה, אך יצרו גובר עליו, והוא אונס את קיקה, המנסה להתנגד לכך. מציצן הצופה מרחוק על קיקה רואה את האונס ומזעיק את המשטרה. שני שוטרים עצלים מגיעים ומפסיקים את האונס, אך פול באסו מצליח להימלט מידיהם.
אנדראה מגיעה לדירה ומנסה לראיין את קיקה, אך זו מסרבת בתוקף. חרף סירובה משודר בתוכניתה של אנדראה סרט המציג את האונס, שסופק לתוכנית על ידי מציצן. רמון מודה שהוא המציצן שהזעיק את המשטרה, לאחר שצפה על ביתו מהסטודיו שלו, אך טוען שלא הוא סיפק את הסרט לאנדראה.
אנדראה מגלה שבטעות שלח לה ניקולס, במקום תסריטים, טיוטה של רומן בשם "הרוצחת הלסבית", העוסק במעשי רצח אחדים.
קיקה מתוודה בפני רמון ששכבה פעמים אחדות עם ניקולס, ולאחר מכן עוזבת את ביתו של רמון. גם חואנה עוזבת, כדי לטפל באחיה.
רמון מגלה שמכתב ההתאבדות שקיבל מניקולס נכתב חודשיים לפני מות אמו, בעת ניסיון התאבדות שממנו ניצלה, ושימש את ניקולס להסתרת העובדה שהוא ירה למוות באם.
באמצעות צילומי מציצן שהועברו אליה, מגלה אנדראה שניקולס רצח את סוסנה, ומשערת שהרציחות שתיאר ברומן הן למעשה רציחות שהוא עצמו ביצע.
רמון נוסע לבית יוקאלי ומתעמת שם עם ניקולס על רצח אמו, ומתעלף כשהוא רואה את גופתה של סוסנה, שהובאה לשם על ידי ניקולס לשם הסתרתה.
קישורים חיצוניים
<DIV dir=ltr> </DIV>
בני דניאל
בני דניאל הוא רומן לבני הנוער מאת הסופרת אסתר שטרייט-וורצל, שיצא לאור בשנת 1989 בהוצאת עמיחי.
עלילה
דניאל הוא נער יהודי בן 15 המתגורר בווינה עם משפחתו. אביו הרברט הוא רופא ואמו עליזה (ליזל) בעלת חנות למוצרי קוסמטיקה. הקהילה היהודית בעיר קטנה, ורוב החברים בה אינם מפגינים בגלוי את יהדותם. דניאל ואחיו הצעיר בנימין (בֶּנֹו) סובלים לא אחת מגילויים אנטישמיים מצד חברים אחרים בכיתה ואף מצד מורים בבית-הספר. דניאל מנגן בחצוצרה ומופיע בהרכב קטן עם שנים מחבריו בבית הספר.
לאחר ביקור של שתי ישראליות בביתו, רות גונן ובתה אורית בת ה-11, דניאל נוסע לישראל לחופשת הקיץ, ושוהה בבית משפחת גונן: האבא יעקב קבלן בניין, האם רות, וילדיהם: ערן, רמי ואורית. נוסף לכך, גרה בבית משפחת גונן שבחדרה סבתא בטי, אמה של רות, שמגלה חיבה יתרה לדניאל. במהלך השהות בארץ דניאל נחשף לקשיי שפה. הוא דובר גרמנית, ואילו שאר בני הבית מדברים בעברית, ולכן הם נאלצים לתקשר ביניהם באנגלית. רק סבתא בטי מדברת עם דניאל ביידיש, שדומה דיה לגרמנית. כמו כן, דניאל מתמודד עם תופעות תרבותיות הזרות לו, שאותן הוא מאפיין בהבדל בין התרבות האוסטרית לבין הישראליות.
בין אורית ודניאל מתפתח קשר מיוחד, ובביקור במוזיאון אורית מגלה לו כי היא אוהבת את בן-דוד שלה. דניאל חוקר את הגנאלוגיה המשפחתית, ומופתע לגלות שאין לאורית בני-דודים בטווח הגילאים שלה, ולכן איננו מבין את כוונתה. הדבר יוצר ריחוק בינו לבין אורית. בעקבות הריחוק, יוצא דניאל לטיול בגליל עם ערן ורמי, ובין השאר הם מבקרים בכנרת ובצפת. אולם, במהלך הטיול סבתא בטי לוקה בהתקף לב, והילדים שבים הביתה. רמי וערן הולכים לבית החולים, ואילו דניאל נותר לבדו בבית. הוא מגלה אלבום תמונות בחדרו של רמי, ובו מופתע לגלות תמונות נישואין של אמו עליזה ושל דוד משפחת גונן המנוח, מאיר. לאחר שחוזרת אורית מבית החולים, היא מגלה לו כי למעשה דניאל נולד לעליזה מנישואיה הראשונים, ואביו איננו הרברט אלא מאיר.
לכל הנערים: לעולם ועד
לכל הנערים: לעולם ועד (באנגלית: To All the Boys: Always and Forever) הוא סרט דרמת נעורים אמריקאי של נטפליקס שהופץ ב-12 בפברואר 2021. הסרט הוא סרט המשך לסרטים "לכל הנערים שאהבתי" ו"לכל הנערים: נ.ב. אני עדיין אוהבת אותך".
עלילה
העלילה מלווה את המשך מערכת היחסים שבין לארה-ג'ין לפיטר.
קובי מוסא
קובי מוסא (נולד ב-19 באפריל 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני.
לכל הנערים: לעולם ועד
הפקה
באוגוסט 2019 הודיעה נטפליקס כי תוציא סרט נוסף ושלישי בסדרת "לכל הנערים שאהבתי", "לכל הנערים: לעולם ועד".
קובי מוסא
קריירה
מוסא שיחק מאז שנת 2000 עד 2008 במכבי תל אביב, למעט בעונת, שבה הושאל לקבוצת מ.ס. אשדוד. מוסא שיחק עם מכבי תל אביב בשלב הבתים של ליגת האלופות בעונת. במהלך משחק הדרבי התל אביבי, שנערך במחזור האחרון של עונת, היה מעורב מוסא באירוע בלתי ספורטיבי, כאשר בעט באחד מאוהדי הפועל תל אביב שפרץ למגרש בזמן המשחק. בגין המקרה, נענש מוסא בהרחקה מארבעה משחקים בפועל.
לכל הנערים: לעולם ועד
הפקה
שלב הצילומים החל בוונקובר ב-15 ביולי 2019.
קובי מוסא
קריירה
בשנת 2008 עבר מוסא לשחק בהפועל רמת גן, ובעונתו הראשונה בקבוצה העפיל עמה לליגת העל. לאחר עונה אחת בליגת העל עבר להפועל אשקלון, ובינואר 2011 חתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית כחלק מחיזוקה לקראת המשך המאבקים על עליית הליגה בעונת. מוסא היה שותף לעליית הליגה, אך נשר עם הקבוצה לליגה הלאומית בעונת בתום מאבקי הישרדות ממושכים.
ב-12 ביולי 2012 חתם מוסא בהפועל רמת השרון. בתום עונתו השנייה במועדון ירד עמה לליגה הלאומית.
לקראת עונת חתם בקבוצת הפועל פתח תקווה, העולה החדשה לליגת העל, ובתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית. ב-13 בספטמבר 2015 חזר להפועל רמת השרון מהליגה הלאומית
חיים אישיים
ב-3 באפריל 2008 נישא מוסא לאלינור.
ב-17 בפברואר 2017 הונח תחת רכבו של מוסא מטען חבלה רב עוצמה, אשר התגלה בטרם התפוצץ. בהנחת המטען הורשע העבריין אבי הררי.
ג'ורג'ו אגמבן
ג'ורג'ו אגמבן (באיטלקית: Giorgio Agamben; נולד ב-22 באפריל 1942) הוא פילוסוף קונטיננטלי איטלקי. הוא עוסק בדת, בפוליטיקה, באסתטיקה ובפילוסופיה פוליטית.
ביוגרפיה
אגמבן למד פילוסופיה ומשפטים בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, שם כתב עבודת דוקטורט על המחשבה הפוליטית של סימון וייל. כחוקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרייבורג (1966-1968) השתתף בסמינרים של מרטין היידגר על הֵגֶל והרקליטוס, ומאוחר יותר היה עמית במכון ורבורג הקשור עם אוניברסיטת לונדון. אגמבן לימד באוניברסיטת מצ'רטה, אוניברסיטת ורונה, הקולג' הבינלאומי לפילוסופיה בפריז, האוניברסיטה של שווייץ האיטלקית, אוניברסיטת Università Iuav di Venezia, ניו סקול בניו יורק ובית הספר האירופי ללימודים מתקדמים EGS.
עבודתו
בעבודתו הרחיב וחקר אגמבן את מושג מצב החירום (state of exception), מצב בו המדינה פועלת "מעל לחוק" לטובת הכלל, ועסק בקשר בינו לבין המושג הומו סאקר, מונח מהחברה הרומית שמתאר אדם שנודה מהחברה, והזכויות החוקיות כבר לא תקפות עליו, אך חייו מוכרזים כ"קדושים" ואי אפשר להקריב אותו.
למרות שהדוקטורט שלו עסק בסימון וייל, ניכר בעבודותיו שההשפעה העיקרית שלו היא ולטר בנימין, והוא עוסק רבות בבעיות שמעלה בנימין בעבודותיו. בין השאר, השפיעו עליו גם אריסטו, מרטין היידגר, מישל פוקו, הגל, קרל שמיט ופרויד. עבודתו של אגמבן אינה מתפתחת באופן כרונולוגי, אלא חוזרת ונעה בין בעיות שונות אשר הציגו בנימין ופילוסופים אחרים בעבודותיהם.
יצירתו המרכזית של אגמבן היא סדרת הומו סאקר, המבקרת באופן נוקב את המדינה המודרנית ודרכי פעולתה. על אף ביקורתו, המסקנה המובנת מספריו בנוגע לחברה האנושית אינה שלילית לחלוטין. מלבד הסדרה הזו, בספרו The Coming community, אשר יצא לראשונה באיטלקית בשנת 1990, הוא מבסס את חשיבתו הפוליטית והחברתית ובמסגרתו הוא מתאר תהליך שנקרא Coming Politics. בספרו (Means Without Ends: Notes on Politics (2000, מתוארת מערכת פוליטית שאינה קשורה בכלל אל ההתנהלות וההקשרים של ריבונות.
קלרה גריפאן
קלרה גריפאן (בהונגרית: Griefahn Klára; 19 בספטמבר 1897 – 30 בינואר 1945) הייתה רופאה יהודייה-הונגרייה, שהוכשרה והתגוררה בגרמניה והתמחתה בטיפול בנשים אחרי לידה. גריפאן התאבדה ב-1945 כדי לא להישלח למחנה ריכוז על ידי הנאצים.
ביוגרפיה
נולדה בבודפשט בשם קלרה הופמן, בת שמינית מתוך תשעה ילדים במשפחת סוחר יין יהודי הונגרי. היא השלימה את לימודי ה-"Matura" (מקביל ללימודי תיכון) בבודפשט בשנת 1916 והחלה בלימודי רפואה. בשנת 1917 עברה לעיר גרייפסוואלד (Greifswald) שבגרמניה והמשיכה את לימודיה שם. בגרמניה נמנעה קלרה מלציין את מוצאה האתני או דתה, ונרשמה כהונגרייה סתם. במהלך שהותה בגרייפסוואלד פגשה את בעלה לעתיד, זיגפריד גריפאן, והם נישאו ב-1920 בבודפשט.
בשנת 1922 עברו בני הזוג להתגורר בלובדה, כפר קטן סמוך לעיר ינה שבתורינגיה. בעלה של קלרה פתח קליניקה במרכז העיר ינה וקלרה השלימה את לימודי הרפואה שלה וקיבלה רישיון לעסוק במקצוע ב-3 בנובמבר 1923. היא הצטרפה לקליניקה של בעלה, התמקדה בטיפול בנשים לאחר לידה ובתינוקות והייתה הראשונה להציע שעות ייעוץ בחינם לאימהות צעירות באזור זה. תחום זה עמד באותה העת בראשית דרכו וטיפול כזה באזור כפרי היה במידה רבה יוצא דופן. בשנת 1924 ילדה קלרה את בנה הבכור, וב-1928 את בתה.
ב-1931 פתחה קלרה קליניקה משלה לרפואת משפחה בעיר ינה והייתה לאחת מהנשים הראשונות בגרמניה שהיו בעלות מרפאה משלהן. שנתיים לאחר מכן, עם ראשית החקיקה הגזענית במדינה החליטה לסגור את הקליניקה כדי להימנע מסיווג בתור רופאה "לא-ארית" וחזרה לעבוד בקליניקה של בעלה. מוצאה היהודי התגלה, אך היא הצליחה להסתיר את העובדה ששני הוריה היו יהודים ונרשמה לפי החוק כ"מישלינג מדרגה שנייה" (עם סב יהודי אחד). היא החליטה שלא לספר לילדיה על מוצאם היהודי כדי לא להעמידם בסכנה, אך בה בעת ניסתה להרחיק אותם מרעיונות הנאציזם והקנתה להם חינוך הומניסטי. בקיץ 1943 הסגירה אחת מחברותיה הטובות את מוצאה האמיתי לידי הגסטאפו, היא נחקרה והודתה כי אמנם שני הוריה היו יהודים. רישיון הרופאה שלה נשלל והיא נדרשה על פי חוק להוסיף לעצמה את השם היהודי "שרה". ילדיה סווגו כ"מישלינג מדרגה ראשונה", בתה סולקה מבית-הספר ובנה הודח משירותו בחיל האוויר. אירועים אלה הובילו להידרדרות מהירה במצבה הנפשי ולניסיון התאבדות זמן קצר לאחר מכן. בעלה, זיגפריד, עמד בפני לחצים חברתיים וחוקיים להתגרש ממנה, אך נותר נאמן לה וסירב לעשות זאת - דבר שמנע מן הגסטאפו לגרשה באופן מידי למחנה ריכוז. המשפחה נתמכה בידי חלק מן השכנים והמטופלים של בני הזוג.
גריפאן חיה את החודשים הבאים בפחד מפני גירוש ורדיפות. לקראת סוף המלחמה הוחמר היחס ליהודים שהיו נשואים לארים, וב-29 בינואר 1945 היא קיבלה צו גירוש למחנה הריכוז טרזיינשטט בפרוטקטורט. היא התאבדה בלילה שבין ה-30 ל-31 בינואר 1945 בנטילת מנת יתר של מורפין. במכתב ההתאבדות כתבה כי "עדיף מוות על שעבוד" (lieber Tot als Sklav). התאבדותה חודשים אחדים לפני כיבוש האזור בידי בעלות הברית זעזעה את הכפר ודווח שבעת ההלוויה היה בית הקברות מלא בתושבים למרות הסכנה שבדבר. הבחירה להתאבד הייתה רווחת בקרב יהודים הנשואים לארים ובני-תערובת רבים אשר התערו בחברה הגרמנית; רבים מהם ראו בגירוש למחנה ריכוז לא רק איום פיזי על חייהם, אלא גם ערעור של זהותם העצמית כגרמנים. בנוסף יש להבין את הצעד על רקע התאריך בו התבצע - כאשר ידיעות על המציאות הקשה במחנות הריכוז והמוות כבר הופצו בגרמניה.
באופן טראגי, שאר המגורשים היהודים מן העיר שגורשו לטרזיינשטט ברכבת עליה אמורה הייתה גריפאן לעלות שרדו את השואה וחזרו חודשים אחדים לאחר מכן לעיר.
בנה של קלרה, זיגפריד, נשלח למחנה ריכוז בתור בן-תערובת מדרגה ראשונה, אך הצליח להימלט. אחרי המלחמה חזר לינה והמשיך את דרכה כרופא נשים, הוא נפטר בשנת 2011. בתה דורטה הייתה פסנתרנית וחיה בעיר ויימאר הסמוכה. היא נפטרה בשנת 2004.
אנדרטות וזיכרון
דמותה של קלרה גריפאן נשמר בזיכרון בכמה דרכים לאורך השנים:
עדה כרמי-מלמד
עדה כרמי-מלמד (נולדה ב-24 בדצמבר 1936, תל אביב) היא אדריכלית ישראלית, וכלת פרס ישראל לאדריכלות לשנת ה'תשס"ז.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב, למשפחה מבוני היישוב. אביה הוא האדריכל דב כרמי אשר תכנן מבנים רבים בתל אביב הישנה בתקופת היישוב. אמה, חיה, היא בת חיים מקלב, בנו של מרדכי מקלב, איש העלייה הראשונה ומראשי אנשי הציבור בפתח תקווה. אחיה היה האדריכל רם כרמי.
ב-2015 נחשפו שני פרויקטים בהובלתה שעורר דיון ציבורי נרחב: מעון ומשרד ראש הממשלה שעלות הקמתו מוערכת ב-650 מיליון ש"ח ו"בית הליבה" ברחבת הכותל, ביוזמת הקרן למורשת הכותל המערבי.
רוג'ר פריי
רוג'ר אליוט פריי (באנגלית: Roger Fry; 16 בדצמבר 1866 – 9 בספטמבר 1934) היה צייר ומבקר אמנות, וחבר בקבוצת בלומסברי. הוא הפך לתומך בהתפתחויות בציור הצרפתי, והעניק להם את השם פוסט-אימפרסיוניזם. הוא היה הראשון שהעלה את המודעות הציבורית לאמנות מודרנית בבריטניה.
ביוגרפיה
בשנת 1896 התחתן עם האמנית הלן קומבה, ולאחר מכן נולדו להם שני ילדים, פמלה וג'וליאן. הלן חלתה במחלת נפש קשה, ובשנת 1910 אושפזה במוסד לחולי נפש, שם היא נשארה למשך שארית חייה. פריי השתלט על הטיפול בילדיהם בעזרת אחותו ג'ואן פריי. באותה שנה פגש פריי את האמנים ואנסה בל ובעלה קלייב בל, ובאמצעותם הוא הכיר את קבוצת בלומסברי. אחותה של ואנסה, הסופרת וירג'יניה וולף, כתבה מאוחר יותר בביוגרפיה שלה על פריי כי "היה לו ידע וניסיון יותר מכולנו ביחד".
פריי נפטר במפתיע לאחר נפילה בביתו בלונדון ב־1934. מותו גרם לצער רב בקרב חברי קבוצת בלומסברי, שאהבו אותו על נדיבותו וחמימותו. ואנסה בל קישטה את הארון שלו לפני שאפרו הונח בקפלת קינגס קולג' בקיימברידג'. וירג'יניה וולף הופקדה על כתיבת הביוגרפיה שלו, שפורסמה בשנת 1940.