cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט שריפר
ביוגרפיה
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון יוסטיס בשנת 1949, התקבל שריפר למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם למד במשך שנתיים הנדסת חשמל ולאחר מכן עבר ללמוד פיזיקה. ב-1953 השלים תזה בנושא אטומים כבדים, תחת הדרכתו של ג'ון סלייטר. בעקבות התעניינותו של שריפר בפיזיקה של מצב מוצק, הוא החל בלימודי תואר שני באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שם שימש כעוזר מחקר של ג'ון ברדין. בשנתו השלישית ללימודי התואר השני, הוא עסק בפיתוח תאוריה של מוליכות על ביחד עם ברדין ולאון קופר. על הפיתוח המשותף של תאוריה זו, הקרויה תאוריית BCS, זכו השלושה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1972.
בשנת הלימודים 1957–1958, לאחר שהשלים דוקטורט בנושא תאוריה של מוליכות, שימש כעמית הקרן הלאומית למדע באוניברסיטת ברמינגהאם באנגליה ובמכון נילס בוהר בקופנהגן שבדנמרק, שם המשיך את מחקרו בנושא המוליכות. ב-1959, לאחר שנה בה שימש כעוזר פרופסור באוניברסיטת שיקגו, חזר לאוניברסיטת אילינוי כחבר סגל. בשנת 1960 חזר למכון בוהר לביקור קיץ, ובחג המולד של אותה שנה התחתן עם אן גרטה תומסן. שנתיים לאחר מכן, הצטרף שריפר לפקולטה של אוניברסיטת פנסילבניה. ב-1964 פרסם את ספרו על תאוריית ה-BCS. לשריפר תוארי כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן ומאוניברסיטת ז'נבה.
בשנת 1980 החל לכהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. ב-1992 מינתה אוניברסיטת המדינה של פלורידה את שריפר כפרופסור בכיר באקדמיה וכמדען ראשי של המעבדה הלאומית למדעים מגנטיים, שם חקר את נושא מוליכות טמפרטורת החדר. שנה לאחר מכן הוענק לשריפר וללאון קופר (שזכה איתו גם בפרס נובל) פרס קומסטוק בפיזיקה מטעם האקדמיה הלאומית למדעים.
ב-24 בספטמבר 2004, בעת שנהג ברכבו, היה שריפר מעורב בתאונת דרכים בה נהרג אדם אחד ונפצעו שבעה נוספים. בזמן התאונה רישיון הנהיגה של שריפר היה בשלילה ושריפר טען כי נרדם על ההגה. ב-6 בנובמבר 2005 הורשע שריפר בהריגה ונידון לשנתיים מאסר.
סימפוניה מס' 40 של מוצרט
וולפגנג אמדאוס מוצרט כתב את הסימפוניה מס' 40 בסול מינור (מס' 550 ברשימת קכל) בשנת 1788.
יש שמתייחסים לסימפוניה מס' 40 כאל הסימפוניה "הגדולה" בסול מינור, להבדילה מן הסימפוניה "הקטנה" בסול מינור (הסימפוניה מס' 25) של מוצרט. אלה הן שתי הסימפוניות היחידות בסולם מינור שמוצרט כתב, בחריג אפשרי של סימפוניה מינורית מוקדמת, שהתגלתה מחדש בשנים האחרונות, המוכרת כיום כ"סימפוניית אודנזה".
יצירה
הסימפוניה הושלמה ב-25 ביולי 1788. תהליך חיבורה התרחש בתקופה יצרנית במיוחד, שנמשכה שבועות ספורים, בשנת 1788, במהלכה סיים מוצרט גם את הסימפוניות מס' 39 ומס' 41, (ב-26 ביוני וב-10 באוגוסט בהתאמה). יש האומרים ששלוש הסימפוניות האחרונות הללו של מוצרט משלימות אחת את השנייה. מס' 39 החיננית והריקודית, מנוגדת למס' 40 הקודרת והמינורית, ש"משלימה" את הסימפוניה מס' 41 ה"כבדה", חגיגית ומלכותית.
שאלת ביצוע הבכורה של הסימפוניה
אין ראיה מתועדת מוצקה לחלוטין לכך, שביצוע הבכורה של הסימפוניה ה-40 התרחש בתקופת חייו של מוצרט. עם זאת, כפי שמציין זסלב (1983), הראיה ה"נסיבתית" לביצועה חזקה מאוד. בכמה הזדמנויות בין חיבור הסימפוניה למות המלחין נערכו קונצרטים סימפוניים שכללו מוזיקה של מוצרט, בהם קונצרטים שתוכניתם השתמרה והיא כוללת סימפוניה, ללא פירוט תאריך או סולם. באלה כלולים:
חשובה ביותר העובדה, שמוצרט הכניס שינויים בסימפוניה (כתב היד של שתי הגרסאות עודנו קיים). כדברי זסלב, "זו ראיה לביצוע הסימפוניה, שכן קשה להניח, שמוצרט היה טורח להוסיף את הקלרינטים ולשכתב את החלילים והאבובים לולא עמד לנגד עיניו ביצוע מוגדר", שכן הקונצרט בווינה ב-1791 כלל את האחים הקלרינטנים אנטון ויוהאן שטדלר; עובדה זו מגבילה, כדברי זסלב, את האפשרויות לסימפוניות ה-39 וה-41 בלבד, ומוסיף זסלב: "הגרסה ללא קלרינטים בוצעה כנראה גם היא, כי הגרסה המתוזמרת מחדש לשתי פסקאות בפרק האיטי, הקיימת בכתב ידו של מוצרט, נכתבה ללא ספק כתוצאה מכך, שהמלחין שמע את היצירה וגילה היבט הזקוק לשיפור.
ביחס לקונצרטים שלהם נועדה הסימפוניה מלכתחילה (1788), אוטו אריך דויטש גורס שמוצרט תכנן לקיים סדרה של שלושה "קונצרטים בקזינו", בקזינו חדש בשפילגאסה, בבעלות פיליפ אוטו. מוצרט שלח אפילו שני כרטיסים לסדרה הזו לידידו מיכאל פוכברג. עם זאת, נראה שאי אפשר לקבוע בוודאות אם סדרת הקונצרטים התקיימה או בוטלה בגלל חוסר עניין. זסלב סבור, שרק הראשון בשלושת הקונצרטים התקיים הלכה למעשה.
המוזיקה
בולטים בחסרונם חצוצרות וטימפני, שנחשבו לכלים ה"חגיגיים".
ליצירה ארבעה פרקים, בסדר המקובל (פרק מהיר, פרק איטי, מנואט, פרק מהיר) בסימפוניה של התקופה הקלאסית.
כל הפרקים מלבד השלישי כתובים בצורת סונאטה; המנואט והטריו כתובים בצורה תלת-חלקית כמקובל.
הפרק הראשון
הנושא הראשון מוכר היטב:
מוצרט משתמש בנושא הראשון באפקט האנחה הבארוקית, של מרווח הסקונדה היורדת, בכרומטי. הסקונדות היורדות חוזרות בעוד מקומות רבים בפרק, וגם מעט פעמים בפרקים הבאים. לאחר שלוש האנחות, קופצת המנגינה במרווח פסימי של סקסטה קטנה, מרווח שמדמה געגוע, במוזיקה של התקופה הרומנטית. לאחר קטע מעבר קצר שחוזר על מוטיב הסקונדות היורדות, נכנסים כלי הנשיפה מעץ וגוררים את כל התזמורת לסדרה של אקורדים דרמטיים. לאחר מכן הנושא הראשון חוזר שוב, אך הפעם מוביל את הפרק אל הגשר. לאחר מכן נשמע הנושא השני בסולם סי-במול מז'ור. בקטע זה משחק מוצרט שוב על הסקונדות היורדות ומעביר אותן בין כלי הנשיפה למיתרים, דבר שבעצם יוצר את הנושא השני. לאחר מכן יש את קבוצות הסיום שנפתחות באוניסון חגיגי, ונגמרות באקורד מוזר למדי, ללא תחושת סיום. לאחר מכן האקספוזיציה חוזרת. במבוא לפיתוח נשמע שוב האקורד המוזר שנשמע בסוף האקספוזיציה, ומוביל אותנו לקטע סוער במיוחד, שהוא הפיתוח של הנושא הראשון. ישנם קטעים של פוגטו רבים, שגם כאן חוזרים על מוטיב האנחות והפרק חוזר לאקספוזיציה. פה יש הרחבה של הגשר שחוזר על סיקוונצות רבות של הגשר. לאחר מכן נשמע שוב הנושא השני, שהפעם נשאר בסולם סול מינור ונשמע אפל מאוד. לאחר מכן חוזרות קבוצות הסיום והפרק נגמר.
הפרק השני
הפרק השני לירי באופיו וכתוב במקצב של 6/8, במי במול מז'ור, הסולם המז'ורי הבנוי על הטרצה שמתחת לסולם סול מינור שבו כתובה הסימפוניה. הנושא השני מאוד ארוך, עם מוזיקה חופשית, ומלאת דמיון.
הפרק השלישי
הפרק השלישי מורכב מריקוד בצורת מינואט, ולאחריו קטע נוסף במשקל משולש, הטריו. המינואט הקצר מתחיל בריתמוס קוצף, מוטעם בהצלבה (המיולה) ובשני פסוקים בני שלוש תיבות כל אחד; המוזיקה, כפי שציינו פרשנים שונים, מוגדרת אומנם כ"מנואט", אבל בהחלט איננה מתאימה לריקוד. המינואט מאוד רציני, נוקשה וכבד. המינואט נפתח באקורד סול מינור מפורק (רה- סול- סי במול). לאחר מכן נשמעת התשובה למשפט הזה, במטח של סקונדות יורדות. חלק הב' במינואט מתחיל כמו בפרק הא' אך כאן הוא מתפתח ויוצר קטע הרמוני מלא ועשיר. גם כאן ישנם קטעי פוגטו בכינורות. פרק הטריו, המנוגד לו באופיו השלו והנינוח, בסולם סול מז'ור, עושה שימוש לסירוגין בחטיבת כלי הקשת לעומת חטיבת כלי הנשיפה מעץ. בחלק השני של הטריו, שתי החטיבות משתפות פעולה ביחד עם הקרנות. לאחר מכן המינואט חוזר.
הפרק הרביעי
הפרק הרביעי נשמע ממש כמו השלמה לפרק הראשון. הפרק כתוב ברובו בפסוקים בני שמונה תיבות, בהתאם למגמה הכללית של מרובעות ריתמית בסיומי סימפוניות מן התקופה הקלאסית. הנושא מאוד תזזיתי וסוער ומשחק בין רגעי פורטה תזמורתיים לרגעי פיאנו נוגים. הגשר הארוך, מכיל בתוכו גם מלודיות רבות יחסית. הנושא השני שקט ולירי, ובנוי בסולם סי במול מז'ור. בקבוצות הסיום נשמעים שוב המוטיבים מן הגשר. לאחר מכן האקספוזיציה חוזרת. מעבר מודולציה ראוי לציון, המערער במידה רבה את יציבות הסולם, מופיע בראשית קטע הפיתוח וכולל כל טון בסולם הכרומטי פרט לאחד. הצליל היחיד שהושמט הוא למעשה סול טבעי, צליל הטוניקה. הפיתוח מאוד סוער, ומכיל קטעי פוגטו רבים. הפיתוח מאוד לא יציב וקשה מאוד לחוש תחושת טונליות מסוימת. בריפריזה, הנושא הראשון מקוצר, והנושא השני בא בסולם המינורי. לאחר מכן נשמעות קבוצות הסיום, שמביאות את הפרק ואת הסימפוניה כולה, לסיום הדרמטי.
קבלה
לבני תקופתו של מוצרט, שהיו רגילים למוזיקה קלילה, ולמטרות בידור בעיקר, היה קשה לקבל את הסימפוניה הזאת, בשל אופייה הטראגי והמלנכולי. לעומת זאת היצירה הפיקה פרשנויות שונות ממבקרים. רוברט שומאן ייחס לה "קלילות וחינניות יוונית". דונלד טובי ראה בה תכונות של אופרה בופה. מכל מקום, נראה שהתפיסה הרווחת ביותר כיום היא, שמדובר בסימפוניה בעלת נימה טרגית ורגשית ביותר; לדוגמה, צ'ארלס רוזן ("הסגנון הקלאסי") מכנה את הסימפוניה "יצירה שיש בה להט יצרים, אלימות ויגון."
על אף חילוקי הדעות, אין ספק שהסימפוניה היא אחת מיצירות המוערכות ביותר של מוצרט, והיא זוכה לביצועים והקלטות תכופים.
השפעה
בטהובן הכיר היטב את הסימפוניה ה-40 והעתיק 29 תיבות מן הפרטיטורה באחת ממחברותיו. יש סברה, שהנושא הפותח את הפרק האחרון נתן לבטהובן את ההשראה לחיבור הפרק השלישי של הסימפוניה החמישית. נוסף לכך, דומה שבפרק הפותח את הסונאטה הראשונה לפסנתר של בטהובן (אופוס 2 מס' 1 בפה מינור) יש הדים לכמה מן המוטיבים הריתמיים המופיעים בפרק הסיום של הסימפוניה.
בכמה מיצירותיו של שוברט, בהן אחת מרביעיות המיתרים שלו ובייחוד המנואט של הסימפוניה החמישית שלו, ניכרת השפעה מיצירה זו, אף כי במנואט של שוברט אין אותה מידה של מורכבות ריתמית וקונטרפונקטית שיש אצל מוצרט.
קישורים חיצוניים
גרסאות של הפרטיטורה
ביצועים
פונאר
פּוֹנָאר (מיידיש: פּאָנאַר; בליטאית: Paneriai; בפולנית: Ponary) הוא פרוור של העיר וילנה, המרוחק כ-10 קילומטרים ממרכזה. הפרוור ממוקם על גבעות מיוערות נמוכות בקרבת כביש וילנה–ורשה. באזור פונאר ישנו בין היתר מוזיאון ותחנת רכבת. אוכלוסיית הפרוור מנתה ב-2001 כ-8,900 תושבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נרצחו ביריות באזור הפרוור בין שבעים אלף איש למאה אלף איש, רובם המכריע יהודים, אשר הובאו למקום בעיקר מווילנה וכן מיישובים נוספים.
היסטוריה
ההערכה המקובלת היא שהפרוור נוסד במהלך המאה ה-14. בשנת 1390 עבר האזור לבעלות הבישופות של וילנה, ועד מהרה הפך פונאר לספקית העיקרית של לבֵנים לעיר הסמוכה. לאחר חלוקת פולין בשנת 1795 היה האזור ובו פונאר לחלק מפלך וילנה של האימפריה הרוסית.
במרד נובמבר אירע במקום ב-19 ביוני 1831 קרב שבו הובסו כוחות פולנים בהנהגתו של דֶזידֶרי חְְלַפּובסקי ואנטוני גיֶילגוּד  על ​​ידי ארבעה גדודי חיל רגלים רוסיים. ב-6 ביוני 2001 הוקם בפרוור מצבת זיכרון לזכר המורדים שנהרגו בפרוור.
בשנת 1861 נחפרה באזור פונאר מנהרת הרכבת הראשונה מסוגה בליטא.
בעקבות נסיגתה של רוסיה מהאזור במהלך מלחמת העולם הראשונה והחתימה על הסכם ברסט-ליטובסק נכבש האזור בידי כוחות גרמניים והשליטה בו עברה לרפובליקה העממית של בלארוס. בעקבות תבוסתה של גרמניה כמה חודשים לאחר מכן, ובעקבות המלחמה הפולנית-סובייטית, ומלחמת פולין-ליטא הפך האזור שבו פונאר לחלק מפולין.
ב-1939, בעת הפלישה הסובייטית לפולין, נכבשה פונאר על ידי ברית המועצות, שהחלה ב-1940 להקים באזור פונאר חוות טנקים. התוכנית התממשה רק באופן חלקי עד הכיבוש הגרמני, ובורות גדולים נחפרו על מנת שיאוחסן בהם דלק לטנקים.
הטבח בפונאר במלחמת העולם השנייה
כאשר גרמניה הנאצית כבשה את ליטא במהלך מבצע ברברוסה בקיץ 1941 היער של פונאר הפך למקום בו בוצע רצח המוני של עד 100,000 אנשים על ידי אנשי האס דה ואנשי האס אס הגרמנים ומשתפי פעולה ליטאים במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה באזור הכיבוש הנאצי "נציבות הרייך אוסטלנד". הרציחות החלו לאחר תחילת מבצע ברברוסה, ונערכו בין יולי 1941 לאוגוסט 1944 בקרבת תחנת הרכבת בפונאר. כ-70,000 יהודים נרצחו בפונאר יחד עם עד 20,000 פולנים ו-8,000 שבויי מלחמה סובייטים, אשר רובם הובאו לשם מווילנה.
באתר הטבח הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות הטבח במלחמת העולם השנייה ומוזיאון קטן.
סוניה שץ
סוניה שץ (28 בינואר 1912 - 7 באוגוסט 2007) הייתה מפעילות ארגון לוחמי חרות ישראל, מראשונות ארגון יע"ל, ויקירת העיר תל אביב.
נעוריה ותחילת דרכה
סוניה שץ (פוצ'פובסקי) נולדה בעיירה הורדשיץ, במחוז ברנוביץ', אז ברוסיה הלבנה וכיום בלארוס. בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלטה משפחתה של שץ מביתה. לאחר המלחמה האזור עבר לפולין. כשחזרה המשפחה אל הבית בתום המלחמה מצאו אותו הרוס, ונאלצו לבנותו מן היסוד.
משפחתה של שץ הייתה משפחה שומרת מסורת, אמידה ורויזיוניסטית. אביה, מאיר פוצ'פובסקי, היה סוחר יערות שעשה את רוב זמנו מחוץ לבית בפעילות מסחר ופעילות ציבורית, ואמה, ברטה לבית שרשבסקי, באה מבית אדוק וציוני. אמה נהגה לכתוב בעיתון הצפירה, ודודה, אליעזר ליבר שרשבסקי, היה בין הראשונים לעלות אל ארץ ישראל בשנת 1909.
שץ וחמש אחיותיה נשלחו ללימודים בגימנסיה בעיר ברנוביץ' שם קיבלו תעודת בגרות, דבר שבאותם זמנים היה יוצא דופן. כשחזרה אל עיירת הולדתה, עבדה שץ כמורה בבית הספר היהודי, ובמקביל שלחה את תעודת הבגרות שלה אל האוניברסיטה העברית בירושלים. כשהתקבלה ללימודים בירושלים, החליטה לעזוב את ביתה, ולעלות אל ארץ ישראל.
תחילת הדרך בארץ
ב-11 במרץ 1934 עלתה סוניה לישראל באמצעות אשרת סטודנט, והחלה את לימודיה באוניברסיטה העברית, אולם מאחר שהשפה העברית לא הייתה שגורה בפיה, נאלצה להפסיק את לימודיה. סוניה עברה אל תל אביב והחלה בפעילות במסגרת הסתדרות העובדים הלאומית בתחילה כמתלמדת, ולאחר מכן כעובדת מן המניין. בשנת 1935 הצטרפה אליה בארץ גם אחותה, יוכבד פוצ'פובסקי, אך הוריה ושלוש אחיותיה האחרות נשארו מאחור.
בשנת 1936 נישאה סוניה שץ לגרשון שץ, מראשוני תנועת בית"ר וראשוני ההסתדרות הלאומית. לסוניה וגרשון נולדו שלושה ילדים: אור-עם, אביאל ומירבל.
פעילות במסגרת הלח"י
בעלה של סוניה, גרשון שץ, היה פעיל במסגרת "מחלקת האוהדים" של לוחמי חרות ישראל (לח"י), וביתם הפך למפקדה הארצית של הארגון, משם ניהל את פעילות הארגון מפקד הלח"י נתן ילין-מור, שכתב על כך: "ביתם היה למחתרת, בית-חולים, בית החלמה, משרד, מקלט ומפלט. לא רק את חייהם הפקירו אלא גם ביתם עמד בסכנה מתמדת". בין לוחמי הלח"י שמצאו מסתור בביתם של הזוג שץ ניתן למנות את יצחק שמיר שהסתתר כשהוא מחופש ליהודי חרדי ואת יהושע זטלר שהסתתר בביתם במשך חודש וחצי לאחר רצח המתווך השוודי פולקה ברנדוט.
סוניה עברה קורס עזרה ראשונה, ובמהלך תקופת פעילותה בלח"י עסקה רבות בטיפול בפצועי הפעולות השונות של הארגון.
פעילות התנדבות
בשנת 1962, בעקבות פנייתה של חנה איכילוב, אשתו של משה איכילוב, הייתה שץ בין המתנדבות הראשונות בארגון יע"ל (יד עזר לחולה). מטרתו של הארגון היא הגשת עזרה בהתנדבות לחולים המאושפזים וסיוע לצוות הרפואי בבתי החולים. שץ ניהלה את פעילות הארגון בבית החולים איכילוב.
בתקופת מלחמת יום כיפור התנדבה שץ כנציגת פס"ח שעסקה במשימה הקשה של הודעה למשפחות על מות יקיריהן. בנוסף המשיכה שץ בפעילות במסגרת ארגון יע"ל, בתורנויות סיוע לפצועים הרבים מן המלחמה.
שץ הייתה חברה במועצת עובדי תל אביב וחברה בהנהלת הגמלאים.
בשנת 1995 החליטה העיר תל אביב להעניק לשץ את התואר יקירת העיר תל אביב על פועלה והתנדבותה.
מותה ומשפחתה
ב-7 באוגוסט 2007 נפטרה סוניה שץ, ונקברה בבית העלמין קריית שאול.
טים דיקיי
טימותי רוברט דיקיי (באנגלית: Timothy Robert DeKay; נולד ב-12 ביוני 1963) הוא שחקן אמריקאי המוכר בעיקר בזכות סדרת הטלוויזיה "צווארון לבן", בה השתתף כשחקן ראשי, וגילם לאורך כל 6 העונות את דמותו של סוכן ה-FBI המוכשר פיטר בורק.
ביוגרפיה
דיקיי נולד ב-12 ביוני 1963 לג'ים דיקיי וג'יל ווגן בעיר אית'קה שבמדינת ניו יורק. בילדותו שיחק כדורסל ובייסבול. הוא גם עסק באמנות, וביצע בבית הספר שלו את המחזמר "אוליבר!".
הוא למד מנהל עסקים ופילוסופיה במכללת לה מוין, תוך שהוא ממשיך לשחק בייסבול, ובשנת 1985 קיבל תואר ראשון במנהל עסקים. לאחר מכן החליט לעבור ללמוד משחק, ולאחר שלקח כמה קורסים בבימוי באוניברסיטת סירקיוז, עבר ללמוד באוניברסיטת ראטגרס, בה קיבל תואר שני באמנות הבמה. בשנת 2010 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת לה מוין.
קריירה
הופעת הבכורה שלו כשחקן הייתה בשנת 1995, בסדרה "seaQuest DSV".
דיקיי שיחק בסרטים וסדרות בתפקידים שונים, אך הופעתו המרכזית הייתה בסדרת הטלוויזיה צווארון לבן, בה גילם את דמותו של סוכן ה-FBI פיטר בורק לאורך כל 6 עונות הסדרה, בין השנים 2009–2014.
העלייה מצרפת
עלייה של יהודי צרפת לישראל התקיימה לכל אורך קיומה של מדינת ישראל. אין מדובר בעליה המונית או גדולה בממדיה; ועם זאת, מתחילת העשור השני של המאה ה-21 ואילך, העלייה מצרפת היא הגדולה ביותר במספר העולים, ביחס למדינות מוצא אחרות, ומאפייניה והשפעתה על החברה הישראלית ניכרים. מתחילת קום המדינה ועד שנת 2018 עלו לישראל מעל כ-210,000 יהודים מצרפת.
יהדות צרפת
בצרפת קיים הריכוז הגדול באירופה, והשלישי בעולם, של יהודים (אחרי ישראל וארצות הברית). לפני תחילת מלחמת העולם השנייה היו בצרפת 300,000 יהודים. כ-25% מהם נרצחו בשואה. לאחר השואה, הייתה צרפת המדינה היחידה ביבשת אירופה אליה היגרו יהודים במספרים גדולים. כ-80,000 עקורים ממזרח אירופה ומרכזה התיישבו בה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנות ה-50 הגיעו לצרפת כ-19,000 יהודים ממצרים עם הרעת מצב היהודים שם. בשנים 1956–1967, סיום הקולוניאליזם הצרפתי בצפון אפריקה כמו גם מלחמת ששת הימים הביאו להגירה המונית של כ-235,000 יהודים מתוניסיה, אלג'יריה ומרוקו. בכך הפכו יהודי צפון אפריקה לרוב בקהילה היהודית בצרפת. הקהילה היהודית המורחבת, שכוללת בני זוג של יהודים, מונה כ-600 אלף איש, וזכאי חוק השבות מונים כ-700 אלף.
מניעים לעליה
יהודי צרפת השתלבו היטב בצרפת, נהנים מחופש דת מצד אחד, ומכל הזכויות של השתייכות לרפובליקה הצרפתית מצד שני. עליה של יהודי צרפת לישראל אמנם התקיימה מתקופת קום המדינה, אך בממדים קטנים. עם זאת, היו מספר אירועים שגרמו להגדלת מספר העולים באופן ניכר. בתקופת האינתיפאדה השנייה בתחילת שנות ה-2000, ובהמשך במהלך המבצעים והמלחמות שניהל צה"ל בארגוני טרור מוסלמים, חלה לסירוגין עלייה בתקריות האנטישמיות כנגד יהודים בצרפת, שהתבטאה בהשחתת בתי קברות ובתי כנסת לצד תקיפות אלימות כנגד יהודים, בעיקר מצד מוסלמים. התקריות החמורות ביותר בתקופה זו היו חטיפתו ורציחתו באכזריות של אילן חלימי בידי כנופיית מהגרים מוסלמים בשנת 2006, רציחתם של מורה ושלושה תלמידים בבית הספר בטולוז בידי צעיר מוסלמי בשנת 2012, ורציחת ארבעה יהודים בפיגוע במרכול יהודי בפריז בשנת 2015.
התנכלויות אלו הובילו לגלי הגירה של יהודי צרפת, חלק גדול מהם פנו לארצות הברית, בריטניה, קנדה, וחלקם, בליווי עידוד גורמים ציוניים ופרו-ישראלים שונים עלו לישראל ובחרו להתיישב על פי רוב במרכזי הערים הגדולות בהם כבר הייתה קיימת אוכלוסייה מיוצאי צרפת, בעיקר: רעננה, נתניה, אשדוד, אך גם בירושלים ממניעים דתיים.
מאפייני העלייה מצרפת
העלייה מצרפת אינה עליה "המונית". במסגרת העלייה מצרפת הגיעו לישראל משנת 2001 עד שנת 2012 בממוצע כ-2,000 עולים בשנה. רובה כולל צעירים בעלי מקצוע (כמחציתם בעלי תואר אקדמי), מונעי לאומיות מוצהרת, או מוטיבציה דתית, עם רצון לגדל ילדים במדינה יהודית. זאת, לצד דאגתם מההתנכלויות נגד יהודים כמו גם שיקולים כלכליים וחשש מאבטלה. משנת 2013 מגיעים לישראל כ־4000 עולים צרפתים בשנה, פחות מאחוז מכלל יהדות צרפת. עליה זו מודעת לעצמה ולזכויותיה, וניתן להגדירה כ"עליית יש ברירה", מאחר שמדובר בעלייה של יהודים בעלי אמצעים ומקצועות בעלי יכולת לתרום, וציפיות לתנאי קליטה ומחייה ראויים. עקב זאת, חלק ניכר מהעולים עוזבים. כ-10% מהם שבים לצרפת במהלך שלוש השנים הראשונות שלהם בארץ, בעיקר בשל קשיי קליטה ושפה, קשיי תעסוקה, יוקר המחיה בישראל השונה ממה שהורגלו אליו בצרפת, וקיומה של אלטרנטיבה אטרקטיבית.
בראיה סוציולוגית, עולי צרפת אינם מתחלקים לקטגוריות החברתיות והדתיות הקיימות כיום בישראל ויש לכך השלכות דתיות ורוחניות שונות.
קשר כימי
קשר כימי הוא אינטראקציה בין מטענים חשמליים של מרכיבי אטומים, של אטומים שלמים או של מולקולות הגורמת לזיקה בין אטומים או מולקולות. קשרים אלו הם המעניקים לחומרים שונים את מגוון תכונותיהם, ובלעדיהם לא היו בעולם תרכובות.
היסטוריה
התפתחות תאוריות שונות להסברת הקשר הכימי הולכות יד ביד עם צבירת ידע על מבנה האטום. תאוריות ראשונות פותחו לאחר גילוי האלקטרון על ידי ג'יי ג'יי תומסון בשנת 1897. במודל האטומי שלו הניח תומסון שקשרים כימיים נוצרים בעזרת כוחות אלקטרוסטטיים שמועברים בין האטומים. מהנחה זאת נובע כי קשר כימי חייב להיות קוטבי.
מכיוון שלא ניתן להסביר תכונות של תרכובות אורגניות בעזרת קשר קוטבי, התברר שאמורים להתקיים גם קשרים לא קוטביים. בשנת 1916 הניח לראשונה גילברט ניוטון לואיס שקשרים לא קוטביים מתבססים על זוג משותף של אלקטרונים. תאוריה זו תאמה גם את המודל האטומי של רתרפורד ובוהר שהחליפה את תאוריית תומסון.
התפתחות של המכניקה הקוונטית ופיתוח משוואת שרדינגר בשנת 1926 הובילו לפיתוח תאוריות יותר מדויקות של הקשר.
סיווג קשרים כימיים
קשרים כימיים מסווגים על פי עוצמתם ואופיים, הנקבעים על פי תכונות האטומים המשתתפים. מבחינים בין מספר סוגי קשרים:
קשרים תוך-מולקולריים
קשרים תוך-מולקולריים הם הקשרים המקשרים בין אטומים הערוכים במולקולות.
קשרים כימיים בין-מולקולריים
הכוחות הבין מולקולריים נתגלו לראשונה על ידי יוהנס דידריק ואן דר ואלס בשנת 1873, הוא היה הראשון להבין את החיבור בין מולקולות. ולכן הקשרים שיופיעו בהמשך נקראים על שמו. הוא הבין כי בין המולקולות קיימים קשרים כימיים ולא רק בתוך המולקולות- בין האטומים.
קשרים אלו מתקיימים בין מולקולות נפרדות של אותו חומר או של חומרים שונים המעורבבים זה בזה.
קשר מתכתי
קשר מתכתי הוא קשר בין גרעינים חיוביים (יונים חיוביים) במתכת מוצקה ונוזלית, הנובע משיתוף של אלקטרוני הערכיות בין כל אטומי המתכת. מבנה זה, המכונה סריג מתכתי, מעניק למתכות את מוליכותן החשמלית, מאחר שהאלקטרונים אינם קשורים לשום אטום ספציפי וחופשיים לנוע וליצור זרם חשמלי. גם היכולת לעבור ריקוע, והאפקט הפוטואלקטרי הנצפה במתכות מוסברים על ידי מבנה זה. בפישוט, זהו קשר בין יונים חיוביים, הנוצרים לאחר שהאטום מסר את אלקטרוני הערכיות שלו, לבין "ים" של אלקטרונים המקיפים אותם. זו הסיבה שמודל זה לתיאור הקשר במתכת מכונה לרוב "ים אלקטרונים".
אביר הברבור
אביר הברבור (Chevalier de cygnet) הוא שמה של אגדה ביניימית. הנוסח הצרפתי הוא שיר עלילה מראשית המאה ה-13 וקשור בתולדות משפחת בויון. "אביר הברבור" הנקרא כאן הליאס (Helyas), מופיע בסירה המושטת על ידי ברבור, על מנת להגן על זכויותיה של הדוכסית מבויון מפני הדוכס מסכסוניה. הליאס מתחתן עם ביאטריס, בת הדוכסית, אך נוטש אותה כעבור שבע שנים, כאשר היא שואלת אותו למוצאו. נכדם של הליאס וביאטריס הוא גוטפריד מבויון (Godfrey de Bouillon), שהנהיג את מסע הצלב הראשון והיה שליטה הראשון של ממלכת ירושלים הצלבנית.
הוגו זיכטינג
הוגו זיכטינג (בגרמנית: Hugo Süchting); 8 באוקטובר 1874 - 27 בדצמבר 1916) היה שחמטאי גרמני.
קריירה
זיכטינג ניצח בתחרות קיל בשנת 1893, הגיע למקום ה-13 בתחרות לייפציג 1894 (ניצח: זיגברט טאראש), חלק מקום שני עם איגנץ פון פופיל אחרי רוברט בארנס בתחרות אייזנאך 1896 והגיע למקום ה-15 בתחרות ברלין 1897 (ניצח: רודולף שארושק).
זיכטינג הגיע למקום השני בתחרות אלטונה 1897 וחלק מקום ראשון פעמיים - בתחרות אלמסהורן 1898 ובתחרות קיל 1900 (עם אוסקר אנטצה). בתחרות הנובר 1902 חלק זיכטינג מקום 14-15 (ניצח: דוד ינובסקי), זיכטינג ניצח בתחרות המבורג 1903, חלק מקום 8-9 בתחרות קובורג 1904 (ניצחו: רודולף סוידרסקי, קורט פון ברדלבן וקרל שלכטר), חלק מקום 11-12 בתחרות ברמן 1905 (ניצחו: גזה מארוצי ודוד ינובסקי), חלק מקום 5-6 בתחרות סטוקהולם 1906 (ניצחו: אוסיפ ברנשטיין וקרל שלכטר), חלק מקום 18-19 בתחרות אוסטנדה 1907 (ניצחו: אוסיפ ברנשטיין ועקיבא רובינשטיין), חלק מקום 13-14 בתחרות פראג 1908 (ניצחו: אולדריך דוראס וקרל שלכטר), חלק מקום 16-18 בתחרות וינה] 1908 (ניצחו: אולדריך דוראס, גזה מארוצי וקרל שלכטר), חלק מקום 6-7 בתחרות דיסלדורף 1908 (ניצח: פרנק מרשל) וחלק מקום 14-16 בתחרות קרלסבד 1911 (ניצח: ריצ'רד טייכמן).
זיכטינג ניצח בשני דו-קרבות את פאול לאונהרדט 2.5-1.5 ואת קארל קארלס 2-1. שני הדו-קרבות התקיימו בהמבורג בשנת 1911. שנה לאחר מכן סיים בתיקו דו-קרב גומלין עם פאול לאונהרדט בתוצאה 2-2.
ויליאם אוסלר
סר ויליאם אוסלר (באנגלית: Sir William Osler, 1st Baronet; 12 ביולי 1849 – 29 בדצמבר 1919) היה רופא קנדי המכונה "אבי הרפואה המודרנית". אוסלר היה איש מקצוע, אשר בלט בעשייתו במגוון היבטים של הרפואה, כרופא מטפל, פתולוג, מורה, איש ארגון רפואי, כותב מאמרים, מנהל מוסד רפואי ומחבר ספרים.
תולדות חייו
אוסלר נולד בחבל קנדה ווסט (היום אונטריו). אביו היה כומר ולאוסלר קדמו שני אחים. כנער התכוון ללכת בדרכי אביו ולהיות לכומר אנגליקני ובשנת 1867 החל ללמוד בטריניטי קולג' בטורונטו (היום חלק מאוניברסיטת טורונטו), אך לאחר שפיתח עניין במקצוע הרפואה החל ללמוד בבית הספר לרפואה בטורונטו. בית הספר לרפואה היה מוסד פרטי ולא חלק מאוניברסיטת טורונטו. לאחר שנתיים עבר אוסלר ללמוד באוניברסיטת מקגיל במונטריאול שם סיים את לימודי תואר דוקטור לרפואה בשנת 1872.
לאחר סיום לימודיו שהה כשנתיים באירופה בהכשרת פוסט-דוקטורט ושב בשנת 1874 לאוניברסיטת מקגיל, שם החל לעבוד במשרת מרצה. במקום עבודתו זה ייסד לראשונה ג'ורנל קלאב, חוג קבוע להתעדכנות במאמרים מקצועיים. בשנת 1884 הוא מונה ליושב ראש הקתדרה לרפואה קלינית באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה. בשנת 1889, עת עזב את המוסד, נשא נאום פרידה שכותרתו Aequanimitas, על הכרחיות תכונת ישוב הדעת לעבודתו של הרופא. בשנת זו התמנה למנהל הרפואי של בית החולים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ובשנת 1893 היה לאחד מן הפרופסורים הראשונים לרפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. בשנת 1905 הוא מונה למשרת פרופסור רגיוס, ראש הקתדרה לרפואה באוניברסיטת אוקספורד (קתדרה שנוסדה על ידי הנרי השמיני, מלך אנגליה, בשנת 1546), משרה בה החזיק עד יום מותו. לאוסלר הוענק תואר ברון בשנת 1911, כהוקרה על תרומותיו לרפואה.
אוסלר היה מחבר פורה ואספן נלהב של ספרים וחפצים בשטח ההיסטוריה של הרפואה. בצוואתו הותיר את ספרייתו לאוניברסיטת מקגיל ואוסף זה היווה את הגלעין לייסוד הספרייה להיסטוריה של הרפואה על שם אוסלר, אשר נוסדה בשנת 1929. את האוסף שתרם ליווה קטלוג שערך (Bibliotheca Osleriana), אשר זכה מאז למספר רב של מהדורות ודברי פרשנות. אוסלר היה תומך נלהב בחשיבותה של הספרייה ככלי מחקר אקדמי והיה חבר בוועדת הספרייה ברוב המוסדות האקדמיים בהם עבד. הוא אף היה חבר במועצת המנהלים של הספרייה הבודליאנית באוקספורד. הוא היה אחד הגורמים לייסוד התאחדות הספריות לרפואה בצפון אמריקה ושימש כנשיאה השני בין השנים 1901–1904. בבריטניה הוא היה נשיאה הראשון (והיחיד) של התאחדות הספריות לרפואה של בריטניה ואירלנד.
זמן קצר לאחר שהגיע לבולטימור התעקש אוסלר כי תלמידי הרפואה יגיעו למיטת החולה עוד בתחילת הכשרתם המקצועית; תלמדי שנה שלישית לרפואה נדרשו לקחת אנמנזה ממטופלים, לבצע בדיקה גופנית ובדיקות מעבדה על הפרשות גוף. היה זה מהפך לעומת שיטת לימוד שדגלה עד לאותה עת בהוראה שהתמקדה בהרצאות בכיתת הלימוד. אוסלר הפחית מחשיבותן של הרצאות ככלי להוראת רפואה ופעם אמר כי הוא מקווה שעל מצבתו יחרטו: "הוא הביא סטודנטים לרפואה למחלקות בית החולים, להוראה ליד מיטת החולה." בכך ראה את פסגת הישגיו. אוסלר היה מחלוצי ההוראה ליד מיטת החולה והנהיג ביקורי רופא שבהם היה מוביל קבוצת תלמידים לחולים, תוך שהוא מדגים את שיטת הבדיקה הגופנית. הוא נהג לומר: "זה הלומד רפואה ללא ספרים מפליג בים לא נודע, אולם זה הלומד רפואה ללא מטופלים אינו יורד לים כלל." ועוד אמר: "אם תקשיב בזהירות למטופל הוא יספר לך על אבחנתו" זאת כדי להדגיש את חשיבות לקיחת האנמנזה.
בתקופת עבודתו בג'ונס הופקינס אף יסד את מוסד ההתמחות במשרה מלאה, שבה מתמחים התגוררו בבניין המינהלה של בית החולים. אורך תקופת ההתמחות בעת עבודתו של אוסלר לא היה קבוע. ככלל, מתמחים עבדו בבית החולים תקופות ארוכות מאוד, לעיתים 7–8 שנים, במהלכן חיו חיי עבודה סגפניים.
ספרו הנודע ביותר של אוסלר "עקרונות הרפואה המעשית: נכתב לרופאים ולתלמידי רפואה", יצא לאור לראשונה בשנת 1892, בעת שעבד בג'ונס הופקינס. הספר הפך עד מהרה לספר הרפואה המוביל בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הספר יצא מאז במהדורות מעודכנות רבות, עד לשנת 2001, ותורגם לשפות רבות.
אוסלר היה ידוע אף כבעל חוש ההומור מפותח ויצר קונדס. הוא כתב מספר חיבורים הומוריסטיים אותם חתם בפסבדונים: Egerton Yorrick Davis. בהזדמנות אחת הצליח לשטות בעורכי הירחון "חדשות הרפואה של פילדלפיה" כאשר פרסמו דיווח כוזב שכתב על תופעת הפין הלכוד (בלטינית: Penis captivus), אגדה אורבנית על תופעה ולפיה במקרים נדירים במהלך קיום יחסי מין הטרוסקסואלים מתכווצים שרירי הנרתיק על הפין באופן שאינו מאפשר את שליפת הפין ללא קשר למצב הזקפה.
אוסלר הלך לעולמו בגיל 70, בשנת 1919, בעת מגפת השפעת הספרדית. אשתו גרייס הלכה לעולמה תשע שנים אחריו. אפרו ואפר אשתו מונחים בפינת זיכרון בספריית אוסלר באוניברסיטת מקגיל.
בשנת 1925 כתב הנוירוכירורג הנודע הארווי קושינג ביוגרפיה מקיפה על ויליאם אוסלר וזכה על ספרו בפרס פוליצר.
שמו של אוסלר במונחים רפואיים
מספר מונחים רפואיים הנהוגים עד היום נקראו על שמו של אוסלר:
אפו
הר אָפּוֹ (בטאגאלוג: Bundok Apo) הוא הר געש שכבתי רדום באי מינדנאו. זהו ההר הגבוה ביותר בפיליפינים.
תיאור
הר אפו (מילולית "אב קדמון") הוא הר געש שכבתי פומרולי גדול המסווג על ידי המכון הפיליפיני לוולקנולוגיה וסייסמולוגיה כ"הר געש פעיל בפוטנציה" (Potentially Active). צורתו חרוטית, וגובהו 2,938 מטרים, ההר הגבוה ביותר במדינה. הר אפו שוכן בין העיר דבאו סיטי ונפת דבאו דל סור במחוז דבאו ונפת קוטאבטו במחוז סוקסקסרג'ן. מפסגת ההר ניתן לצפות בעיר דבאו סיטי, 40 קילומטרים בכיוון צפון מזרח, בעיר דיגוס (Digos), 25 קילומטרים דרומית מזרחית מההר, ובעיר קידאפאוואן (Kidapawan), 20 קילומטרים מערבית להר. ההר מסתיים במישור שממנו מתרוממות שלוש פסגות. הפסגה הדרום-מערבית היא הפסגה הגבוהה ביותר בהר - הר געש אנדזיטי עד דקיטי הקרוי הר הגעש דבאו הכולל לוע געשי שרוחבו כ-500 מטרים ובו אגם לוע קטן. הלוע שבפסגה הצפונית הוא הצעיר ביותר. לאורך סדק המשתרע על המדרון הדרום מזרחי של ההר מגובה 2,400 מטרים ועד הפסגה יש סדרה של סולפטרות. התאריך של ההתפרצות האחרונה אינו ידוע, ואין אף עדויות היסטוריות על התפרצויות געשיות בהר.
צמחייה
הר אפו מתאפיין בחמש חבורות צמחייה נבדלות: מיערות השפלה דרך יער הררי בגובה נמוך, יער הררי גבוה וכלה בסבך שיחים בפסגה. מלבד ההבדלים הנובעים מהפרשי הגובה, יצרו גורמים נוספים כדוגמת הטופוגרפיה, הגאולוגיה, האקלים, סוגי הקרקע, ומערכות ניקוז מי הגשמים מגוון בוטני עשיר הכולל מאות מינים נדירים ואנדמיים של פלורה. ההערכה כיום היא שיש בהר כ-800 מינים של צמחים וסקולריים וצמחים שאינם וסקולריים. בין 629 מיני הצמחים שזוהו בגבהים שבין 300 ל-1,000 מטרים מעל פני הים יש 42 מינים אנדמיים, 18 מהם בסכנת הכחדה כולל הסחלב Vanda sanderiana המוצע כפרח הלאומי של הפיליפינים. ל-37 מינים יש ערך כלכלי: כעץ לבנייה, כמקור לחבלים, כמקור לסיבים לאריגת סלי נצרים, כמזון לחיות הבית וכמקור לתרופות.
פירות דוגמת הדוריאן המכונה "מלך הפירות" גדלים בשפע על מדרונות הר אפו.
הפארק הלאומי הר אפו
הכרזה מספר 59 של הנשיא מנואל קזון ב-9 בספטמבר 1936 קבעה את הר אפו כפארק לאומי. הרחבות נוספות היו בהכרזה מס' 35 מ-8 במאי 1966, והכרזה מס' 882 מ-24 בספטמבר 1996. אישור חוק הרפובליקה (Republic Act) מס' 9237 קבע את הר אפו כאזור מוגן תחת הקטגוריה של פארק לאומי בשטח של 549,748 דונם; יחד עם שני שטחים נספחים בגודל של 25,000 דונם ועוד שטח בגודל של 65,000 דונם כאזור חיץ, שהוקצו עבור ניהול הפארק ולמטרות נוספות.
אף שהאזור הוכרז כפארק לאומי, השבילים המובילים לפסגת ההר מלוכלכים בערימות אשפה שהושלכה על ידי מטפסים, שנתיבי הטיפוס החדשים שהם פותחים יוצרים תנאים להתפתחות בליית קרקע על מדרונות ההר, שכבר כיום הם ערומים מצמחייה. משום כך מארגנים אגודות של מטפסי הרים וארגונים חברתיים מבצעי טיפוס מיוחדים אחרי השבוע הקדוש/פסחא, התקופה של שיא הטיפוס להר, על מנת לנקות את האזור מאשפה.
רשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו
מחלקת משאבי הטבע והסביבה (Department of Environment and Natural Resources), המוכרת בראשי התיבות של שמה (DENR) הגישה ב-12 בדצמבר 2009 את הר אפו כמועמד להיכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו. ההר נחשב על ידי ה-DENR כמרכז האנדמיות במינדנאו. בהר יש אחד הריכוזים הגדולים של מגוון ביולוגי יבשתי כפי שהוא נמדד בסוגי הפלורה והפאונה ליחידת שטח. יש בו חמש תצורות נבדלות של יערות החל מיער גשם טרופי בחלקו התחתון ליערות של חלקו התיכון וכלה ביערות של ההר הגבוה.
חלק מהמדרונות המזרחיים הם גם בתחום מיזם ה"הידרולוגיה למען הסביבה, חיים ומדיניות" (Hydrology for the Environment, Life and Policy) של אונסק"ו הידועה בראשי התיבות של שמה (HELP). רשת ה-HELP של דבאו ממוקדת ביצירת שיתוף פעולה בין הגורמים השותפים לאזור פרשת המים של ההר.
אנרגיה גאותרמית
הר אפו מהווה מקור מעולה לאנרגיה גאותרמית. "שדה ההפקה הגאותרמי של מינדנאו" שוכן בבארנגאי של אילומאוויס (Ilomavis) בסמוך לקידאפאוואן שבנפת קוטאבטו. השדה מפיק 106 מגה-ואט, והוא כיום תחנת הכוח היחידה מסוגה במינדנאו. תחנת הכוח הגאותרמית מופעלת על ידי חברת הנפט הלאומית של הפיליפינים (Philippine National Oil Company), והיא מספקת חשמל לקידאפאוואן ולנפות השכנות. הפעלתה דרבנה את התפתחות הכלכלה בעיר.
ילידים
שש קבוצות אתניות של ילידים מתייחסים להר אפו כאל ביתם ונחלת אבותיהם: המנובוס (Manobos), הבגובו (Bagobo), האובוס (Ubos), האטס (Atas), הקלאגנס (K’Iagans) והטגאקאולו (Tagacaolo). שבטים אלו חיים אלפי שנים סביב ההר אותו הם מחשיבים כקרקע קדושה, מקום הפולחן הדתי וקיברו של "אפו סנדאווה" (Apo Sandawa), אביהם הקדמון. כמה גנאלוגיות של מנהיגים ידועים של הלומאד בדרום מרכז מינדנאו משייכות את שורשיהם להר אפו. עבור הלומאד נגזר שם ההר משמו של אביהם הקדמון "אפו סנדאווה". הר אפו הוא עבורם המקור לאורחות חייהם הרוחניים והתרבותיים, ומקור למזון ולמרכיבים לתרופות.
סנאי אדום אמריקני
סנאי אדום אמריקני (שם מדעי: Tamiasciurus hudsonicus) הוא מין של סנאי אדום פרווה שתחום תפוצתו בצפון אמריקה הצפונית. סנאי זה מזכיר במראהו את הסנאי האדום המוכר, אך למעשה שייך לסוג נפרד. שני המינים חיים באזורים אחרים ואינם חופפים, מה שמפחית את התחרות ביניהם.
מאפיינים
אורכו של הסנאי 28–35 סנטימטרים ומשקלו 200–250 גרם. הוא בעל פרווה אדמדמה עם זנב בעל גוון אדום עז וקצוות שחורים, בטן וחזה לבנים ועיניים שחורות מוקפות בטבעת אפורות בהירות. הסנאי הוא יונק מותאם לטיפוס על עצים והוא מסתייע בזנב הארוך והשעיר שלו ובכפות רגליו הגדולות.
תפוצת הסנאי היא ביערות מחטניים על עצים כמו אורנים או אשוחים. הסנאי נפוץ באזורים בהם יערות מחט משגשגים כמו במרבית קנדה, דרום אלסקה, צפון-מזרח ארצות הברית, לאורך הרי הרוקי וסביב הימות הגדולות. הוא אינו מצוי סביב המישורים הגדולים ובמרבית דרום ארצות הברית, שם אין מספיק עצי מחט, אם כי אוכלוסייה הררית מתקיימת באריזונה. כמו כן הוא אינו מצוי לחופי קולומביה הבריטית ואזור הפסיפיק נורת' וסט, בהם מצוי קרובו סנאי דאגלס (Tamiasciurus douglasii).
הסנאי הוא אוכל-כול הניזון בעיקר מזרעים שונים, אצטרובלים, פירות יער וגרגרים, פטריות לרבות רעילות, ביצים, חרקים קטנים ואף מגוזלים או מצעירי ארנבת השלג כאשר הם זמינים ביותר. לסנאי טורפים רבים ביניהם שונר צפוני ומצוי, זאבים, קויוטים, שועלים, סמוריים שונים ועופות דורסים.
יחסי אינדונזיה–ערב הסעודית
יחסי אינדונזיה–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין הממלכה הערבית הסעודית. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי מזדהות ובארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
היחסים בין המדינות הם יחסים היסטוריים שהחלו עוד במאה ה-13, כאשר ארכיאלוגים מוסלמים הגיעו אל אינדונזיה לצורכי מסחר. עד היום, אינדונזיה היא המדינה ממנה מגיעים רוב עולי הרגל למכה, הסיבה העיקרית לכך היא בשל אוכלוסיית המוסלמים הגדולה באינדונזיה שמהווה את האוכלוסייה המוסלמית הגדולה בעולם.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינות כוננו בשנת 1950. בשנת 2014, שתי הממשלות חתמו על הסכם בדבר שיתוף הפעולה הביטחוני.
יונקרס Ju 87
יונקרס Ju 87 "שטוּקה" (בגרמנית : Sturzkampfflugzeug; "מפציץ צלילה") היה מפציץ הצלילה הנפוץ ביותר של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, צלליתו קלה לזיהוי בשל כנפי השחף ההפוכות שלו וכן הנסע הקבוע.
בתכנונו של מפציץ השטוקה יושמו כמה מערכות ועקרונות חדשניים לתקופתו; בהן מערכת להדיפת הפצצה הרחק מהמטוס, מערכת אוטומטית ליציאה מצלילה המונעת מהמטוס התרסקות במקרה של עלפון רגעי של הטייס (מצב נפוץ למדי בשל ההשפעה הפיזיולוגית של משקל עצמי רגעי גבוה מאוד, המתפתח בצלילה חריפה), צופרים שהותקנו במכוון על בתי הגלגלים, על-מנת ליצור חרדה והלם בקרב המותקפים וכן נסע קבוע וקשוח שאפשר למטוס המראה ונחיתה ממנחתים מאולתרים בקרבת החזית.
השטוקה היה מטוס דו-מושבי חסון, מדויק ויעיל מאוד. עם זאת, הוא היה גם איטי, בעל יכולת תמרון גרועה, בלתי חמוש כמעט ופגיע ביותר למטוסי יירוט. במהלך מלחמת האזרחים בספרד והקרב על בריטניה למדו הגרמנים כי אין להפעיל מטוס זה בטרם הושגה עליונות אווירית. לפיכך, מיעטו להשתמש בשטוקה לאחר הקרב על בריטניה בשמי מערב אירופה, והמטוס פעל בעיקר בדרומה, היכן שמטוסי בעלות הברית היו פחותים במספריהם (ובייחוד במלטה ובכרתים). במזרח אירופה נעשה בו שימוש נרחב יותר, אם כי גם שם לקראת סוף המלחמה האבדות בשטוקות היו כבדות בשל התחזקות מיירטי הצבא האדום.
למעלה מששת אלפים מטוסי שטוקה נבנו בין 1936 ואוגוסט 1944. הנס אולריך רודל (מכנף תקיפה קרקעית 2) היה אלוף הטיס המפורסם ביותר במטוס השטוקה, והחייל הגרמני המעוטר ביותר במלחמה (היחיד שזכה לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון מוזהבים, חרבות ויהלומים).
האוניברסיטה הלאומית של סינגפור
האוניברסיטה הלאומית של סינגפור (באנגלית: National University of Singapore, במלאית: Universiti Kebangsaan Singapura, במנדרינית: 新加坡国立大学, בטמילית: சிங்கப்பூர் தேசிய பல்கலைக்கழகம், או בראשי תיבות NUS) היא אוניברסיטת מחקר אוטונומית בסינגפור אשר נוסדה בשנת 1905 כמכללה לרפואה, מה שהופך אותה למוסד האקדמי הוותיק במדינה. בנוסף על כך, האוניברסיטה היא גם הגדולה ביותר בסינגפור, כמו כן נחשבת לאוניברסיטה הטובה ביותר באסיה. הקמפוס המרכזי של NUS נמצא בחלק הדרומי-מערבי של סינגפור, ומשתרע על שטח של כ-0.58 מייל רבוע. האוניברסיטה חברה במספר בריתות ושיתופי פעולה במזרח אסיה וברמה הגלובלית; באיגוד המוסדות להשכלה גבוהה בדרום מזרח אסיה, ברשת אוניברסיטאות איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, ברשת אוניברסיטאס 21, חברה באיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי, חברה בהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט, חברה ב וחברה בפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי.
היסטוריה
בספטמבר 1904 התקבלה יוזמה מקומית להקים מכללה מקומית לרפואה. בשנת 1912 קיבל בית הספר לרפואה תרומה של 120 אלף דולר מקרן על שמו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת. בשנת 1928 הוקם בית ספר למדעי החברה ואמנויות. בשנת 1949 התאחדו שני המוסדות לכדי מוסד אחד כדי לספק את הצרכים להשכלה גבוהה של פדרציית מלאיה וסינגפור. הצמיחה המהירה של המוסד גרמה להקמת קמפוס בסינגפור וקמפוס בקואלה לומפור. הקמפוס בסינגפור הוכרז כאוניברסיטה הלאומית בשנת 1962. אוניברסיטה זו אוחדה עם אוניברסיטה נוספת בשנת 1980.
ארגון אקדמי
האוניברסיטה כוללת 17 פקולטות ובתי ספר:
דירוגים בינלאומיים
האוניברסיטה הלאומית של סינגפור נחשבת לאחת מן הטובות בעולם, וממוקמת בדירוגים רבים:
חבורה ציקלית
בתורת החבורות, חבורה ציקלית היא חבורה הנוצרת על ידי איבר אחד. כלומר כל אחד מאברי החבורה הוא חזקה של האיבר היוצר. כל חבורה כזו היא אבלית לפי כללי חזקות וחילופיות פעולת החיבור.
חבורות ציקליות הן הדוגמה הפשוטה ביותר לחבורה, ולפי משפט המיון לחבורות אבליות נוצרות סופית, אפשר להרכיב מהן (באמצעות מכפלה ישרה) את החבורות האבליות הנוצרות סופית. אם מרשים הרכבה מסובכת יותר, אפשר לבנות מן החבורות הציקליות את כל החבורות הפתירות.
חבורות ציקליות הן דוגמה למושג הכללי יותר, מודול ציקלי.
הגדרה, יחידות וסימון
באופן פורמלי, חבורה ציקלית היא חבורה G שבה קיים איבר g\in G שהחזקות שלו מרכיבות את החבורה כולה. לאיבר כזה קוראים יוצר של החבורה. כאשר משתמשים בכתיב כפלי, מקובל לסמן את החבורה הציקלית הנוצרת על ידי איבר g בסימון.
כל שתי חבורות ציקליות בעלות אותו סדר הן איזומורפיות זו לזו, ולכן מוצדק לדבר על החבורה הציקלית מסדר n, בה' הידיעה. כאשר רוצים להדגיש את סדר החבורה, מקובל לסמן את החבורה הציקלית הנוצרת על ידי איבר g מסדר n, כ- ואפילו  (ראו חבורה מוצגת סופית).
החבורה האינסופית \mathbb{Z} הכוללת את כל המספרים השלמים, ביחס לפעולת החיבור, היא ציקלית. כל איבר שלה מתקבל מסיכום היוצר 1 לעצמו, מספר סופי של פעמים. חבורת המנה, המורכבת מן המספרים עם פעולת החיבור מודולו המספר הטבעי n, היא חבורה ציקלית מסדר n, כאשר גם כאן, 1 הוא יוצר של החבורה. בהתאם לאיזומורפיזם של חבורות ציקליות מאותו סדר, נהוג להשתמש בחבורות אלו לייצוג כל החבורות הציקליות, כך שחבורה ציקלית מסדר n מיוצגת על ידי הסימון (כלומר ), וכל חבורה ציקלית אינסופית מיוצגת על ידי הסימון \mathbb{Z}.
בכל חבורה, תת-החבורה הנוצרת על ידי איבר אחד g (ומורכבת, על-פי ההגדרה, מכל החזקות ), היא חבורה ציקלית.
איברים
היוצר של חבורה ציקלית כמעט לעולם אינו יחיד. החבורה הציקלית האינסופית \mathbb{Z} נוצרת על ידי 1 או על ידי -1. לחבורה ציקלית מסדר n יש \varphi(n) יוצרים (כאשר \varphi היא פונקציית אוילר), שהם בדיוק החזקות g^k עבורן k זר ל-n.
באופן כללי יותר, הסדר של איבר g^k הוא, כאשר \gcd(n,k) הוא המחלק המשותף המקסימלי של n,k.
חבורת האוטומורפיזמים
מכיוון שאוטומורפיזם מוכרח להעביר יוצר של החבורה ליוצר אחר, יש לחבורה הציקלית מסדר n בדיוק \varphi(n) אוטומורפיזמים, וניתן להבחין שחבורת האוטומורפיזמים שלה איזומורפית לחבורת אוילר U_n.
גאוס מצא שחבורת אוילר U_n היא ציקלית בדיוק כאשר n שווה ל-2, 4, חזקה של ראשוני אי-זוגי, או פעמיים חזקה של ראשוני אי-זוגי.
פירוק לגורמים
המכפלה הישרה של שתי חבורות ציקליות היא חבורה ציקלית, אם ורק אם n ו-m זרים. במקרה זה, כמובן, היא איזומורפית ל-. מן המשפט היסודי של האריתמטיקה נובע שאפשר לפרק כל חבורה ציקלית למכפלה ישרה של חבורות ציקליות שכל אחת מהן מסדר חזקה של ראשוני. לדוגמה,.
סלוניקי
סלוניקי (ביוונית:, בטורקית: Selanik) היא העיר השנייה בגודלה ביוון ואחת מערי הנמל החשובות בה. היא ממוקמת במחוז מרכז מקדוניה ונקראת באופן לא רשמי "בירת מקדוניה היוונית". העיר מונה 322,240 תושבים נכון לשנת 2011, ומהווה מרכז תעשייתי ומסחרי. כלכלתה מתבססת בעיקר על הנמל, תעשיות נפט, פלדה, טקסטיל וכן תעשיות חקלאיות.
המבנים מהתקופה הנוצרית המוקדמת והביזנטית הוכרו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית. האיחוד האירופי בחר בסלוניקי להיות "בירת התרבות של אירופה" לשנת 1997. עד השואה התקיימה בסלוניקי קהילה גדולה של יהודים, רובם ממוצא ספרדי, והגדולה מקהילות יהדות יוון.
היסטוריה
סלוניקי נוסדה בשנת 316 לפנה"ס על ידי קסאנדרוס מלך מוקדון, שקבע בה את בירת הממלכה. בתחום העיר החדשה סלוניקי נכללה העיר תרמה שהוקמה בסוף המאה ה-7 לפנה"ס. סלוניקי נקראה על שם תסלוניקה, אשתו של קסאנדרוס ואחותו של אלכסנדר הגדול. תסלוניקה קיבלה את שמה מאביה, פיליפוס השני, שחזר מניצחון על הפוֹקים בקרב בתסליה (אחד מקרבות מלחמת הקודש השלישית), לכן קרא לה בשם המורכב מהמילה תסליה והמילה "ניקה" (ניצחון). במהרה הייתה סלוניקי לנמל החשוב ביותר במוקדון.
בשנת 168 לפנה"ס, לאחר ניצחון הרפובליקה הרומית במלחמה המוקדונית השלישית פירקה רומא את ממלכת מוקדון לארבע יחידות מדיניות נפרדות שהיו מדינות גרורות של רומא. סלוניקי הייתה לבירת אחת מהן. ב-146 לפנה"ס לאחר המלחמה המוקדונית הרביעית, הפכה רומא את מקדוניה לפרובינקיה שסלוניקי הייתה בירתה. באותו זמן החלו הרומאים בסלילת ויה אגנטיה, הדרך הרומית הראשית מרומא למזרח. הדרך, שעברה בסלוניקי, הפכה אותה לצומת תחבורה ומסחר חשובה.
עדות ראשונה על קהילה יהודית בסלוניקי מופיעה בברית החדשה: שם מסופר על ביקורו של פאולוס המיוחס לעשור השישי של המאה הראשונה.
באותה תקופה נוצרה קהילה נוצרית בסלוניקי. השליח פאולוס אף כתב שתי איגרות אל הסלוניקאים. מאותה תקופה התקיימה קהילה נוצרית בעיר.
האחים הקדושים קירילוס ומתודיוס שלהם מיוחסת יצירת האלפבית הקירילי נולדו בסלוניקי בסוף המאה התשיעית.
בעקבות מסע הצלב הרביעי, בשנים 1204 עד 1224, הייתה סלוניקי לבירת ממלכת סלוניקי הלטינית. הממלכה הייתה גם פרובינציה כנסייתית קתולית וכנסיית האגיה סופיה קיבלה מעמד של קתדרלה, מעמד שנשאר לה גם לאחר חזרת העיר לנצרות האורתודוקסית.
בעקבות גירוש הלטינים על ידי נסיכות אפירוס ב-1224, החלה תקופת אי יציבות ארוכה שבה עברה סלוניקי מיד ליד. תקופה זו הסתיימה ב-1430 עם כיבוש העיר על ידי הסולטאן העות'מאני מוראט השני, תושבי סלוניקי לא הסכימו להיכנע לכוחות הסולטאן ולכן אחרי הכיבוש הרגו העות'מאנים חלק מהגברים ושיעבדו חלק גדול מהנותרים. העיר נשארה בשלטון עות'מאני קרוב ל-500 שנה, עד 1912. זו הייתה תקופת שגשוג, שגשוג לו תרמו רבות פליטים יהודים שהגיעו מכל רחבי אירופה הנוצרית ובעיקר היהודים שהגיעו מספרד אחרי 1492.
במפקד שנערך בשנת 1478 וסקר את האוכלוסייה משלמת המיסים, נמנו קרוב ל-60% יוונים אורתודוקסים ומעל 40% מוסלמים, ללא יהודים כלל. מפקד 1519, לעומת זאת, מצא רוב יהודי באוכלוסייה, פחות מרבע יוונים ופחות מרבע מוסלמים. מפקד 1613 מצא רוב יהודי של 64%, כ-24% מוסלמים ורק 12% נוצרים.
השלטון העות'מאני בסלוניקי הסתיים בסוף 1912 עם הכיבוש היווני במהלך מלחמת הבלקן הראשונה. עם השתלטות היוונים על העיר הייתה אוכלוסייתה מחולקת בצורה פחות או יותר שווה בין יהודים, מוסלמים ונוצרים. היהודים שלטו על כלכלת העיר, היו רוב האוכלוסייה במרכז העיר ואף היו רוב בין עובדי הנמל כולל הסוורים. לפיכך בשבת הנמל היה מושבת והסחר במרכז העיר היה מושבת.
בשנת 1917 החריבה שרפה גדולה חלקים גדולים מהעיר. לאחר מלחמת יוון–טורקיה, בוצע חילופי אוכלוסין בין המדינות. הטורקים המוסלמים בסלוניקי עזבו ובמקומם באו פליטים יוונים רבים שהעיקו על כלכלת העיר. במלחמת העולם השנייה הושמדה קהילת יהודי סלוניקי. העיר שהייתה רב-לאומית ודתית הפכה להיות עיר נוצרית בעיקרה.
אתרים בעיר
בין האתרים החשובים בעיר:
כלכלה
סלוניקי היא עיר הנמל הראשית ביוון ומרכז מסחרי ותעשייתי. בעיר מייצרים בעיקר: שמן, פלדה, מוצרים פטרו-כימיים, טקסטיל, מכונות, קמח, מלט, תרופות ומשקאות אלכוהוליים. בנוסף, העיר משמשת כמרכז הובלה ראשי לכל דרום-מזרח אירופה. אחוז ניכר מן העובדים בעיר מועסקים בעסקים קטנים ובינוניים ובמגזר השירותים.
בשנת 1988 החלו שידורים של הערוץ המקומי של תאגיד השידור היווני. ערוץ זה עד היום מתמקד בכיסוי נושאים שקשורים עם צפון יוון.
חופי רחצה
נראה כי אין חופים מיועדים לשחייה במרכז העיר של סלוניקי. בעוד העיר כוללת טיילת ואזורי חוף, הם בעיקר משמשים לפעילויות בילוי כמו הליכה, רכיבה על אופניים והנאה מהנוף. אזור החוף בסלוניקי לא מומלץ בדרך כלל לשחייה עקב גורמים כגון זיהום, זרמים חזקים ותשתיות מוגבלות לתשתיות חוף. אזורי החוף הסמוכים או חופים מחוץ לעיר משתמשים למטרה, בינהם:
אלה הם רק כמה דוגמאות וישנם עוד חופים לאורך חוף סלוניקי ובאזורים הסמוכים שאפשר לחקור לשחייה ולפעילויות חוף נוספות.
טיילת
הטיילת של סלוניקי (ή Παραλία της Θεσσαλονίκης), הידועה גם בשם "החוף החדש" (Nea Paralia, ביוונית: Νέα Παραλία) היא מסלול הליכה ופארק בחוף הים של סלוניקי. הטיילת נמתחת לאורך חוף הים באורך של כ-5 קילומטרים ונמצאים בה שבילי הליכה, רכיבה על אופניים ופעילויות ספורט נוספות. הטיילת של סלוניקי היא אחד ממרכזי הבילוי והפנאי המרכזיים שלה.
מסלול הטיילת עובר בין הים בצד אחד ובין מסעדות, בתי קפה, דוכנים וחנויות בצד השני וסביבת הטיילת תוססת בחיים גם בשעות הערב. הטיילת של סלוניקי פופולרית במיוחד בימי הקיץ.
היהודים בסלוניקי
בסלוניקי, שנקראה בפי היהודים שׂאלוניקי או שׂלוניקא, התקיימה במשך מאות שנים קהילה יהודית גדולה. לאחר גירוש ספרד הגיעו אל סלוניקי עשרות אלפי יהודים, שהשתקעו בה והפכו אותה למרכז היהודי ספרדי המפואר והגדול ביותר. בימי שבת העיר שבתה כמעט כולה, כולל הנמל, בשל הרוב היהודי. משקלה הסגולי הפך אותה בסוף המאה ה-18 לאחת הערים עם הקהילה היהודית הגדולה ביותר בעולם. שפת הלאדינו שהביאו עמם יהודי ספרד פרחה בעיר זו מבחינה שירית ותרבותית. יהודי העיר פיתחו את העיר מבחינת מסחר, תעשייה, בנקאות וכדומה. בין המאות ה-16 וה-18 הייתה העיר למרכז של תורה ותרבות יהודית. במאה ה-19 וה-20 פיתחו היהודים את התעשייה והבנקאות במקום. חברת כל ישראל חברים פתחה בה בתי ספר והופיעו עיתונים יהודיים בלדינו ובצרפתית. נוסדו אגודות להפצת העברית וספרותה והחלו ניצנים של אגודות ציוניות.
בזמן מלחמת העולם הראשונה רבים מהיהודים עזבו את העיר; הן בשל השרפה הגדולה של שנת 1917 ששרפה חלקים מן העיר והותירה יהודים רבים חסרי קורת גג, והן בשל הגירת פליטים יווניים רבים מאנטוליה בעקבות הכיבוש הטורקי. בקרב הפליטים הללו גדלה תנועה אנטישמית פשיסטית, שחבריה פרעו ביהודים בשנות ה־30 הראשונות ובנוסף נחתו גזרות על תושבי סלוניקי היהודים. באותם ימים עלו כעשרת אלפים יהודים לארץ ישראל.
מהקהילה הגדולה המפוארת והמבוססת כמעט שלא נותר שריד. 96% מיהודי קהילת סלוניקי באותה עת, כחמישים אלף קרבנות, שמתוכם רבים היו ילדים, נספו בשואה. הקהילה שנותרה היא קהילה קטנה ומזדקנת. עיריית סלוניקי קבעה את יום ה-27 בינואר כיום זיכרון לשואת יהודי הקהילה. בנוסף, בכיכר מרכזית בעיר הוצבה אנדרטה לזכר 50,000 הקרבנות.
מדיניות הקיצוב
את החידוש צֶנַע (ואת הפועל צִנַּע) טבע המילונאי ראובן אלקלעי ב-1939, בהיותו מתרגם שעבד בשירות השלטונות.
רקע
שיקול נוסף היוותה בעיית האינפלציה החריפה (ראו המשבר הכלכלי בשנותיה הראשונות של המדינה) ועליית מדד יוקר המחיה באחוזים גבוהים. אחת המטרות החשובות ביותר הייתה הורדת המדד.
להנהגת הצנע יש גם פן אידאולוגי-סוציאליסטי. בהנהגת המדינה עמדה באותה העת מפא"י כמפלגה הגדולה ביותר, שהייתה מפלגת שמאל סוציאליסטית. בבסיס הסוציאליזם עומדת השאיפה לשוויון בין כל אזרחי המדינה. מעבר לפחד המוחשי שהעולים ירעבו, היה פחד מוחשי אף יותר שייווצרו בארץ פערים אדירים על בסיס כלכלי. לכך יש גם להוסיף את העובדה שהצנע לא היה המצאה ישראלית, מדיניות מסוג זה מקובלת בעולם. הממשלה החליטה לאמץ מדיניות כלכלית שהונהגה שנים לא רבות קודם לכן, בתקופת המנדט הבריטי על רקע אירועי מלחמת העולם השנייה בארץ ישראל והייתה נפוצה אף לאחריה במדינות אירופה. לכך יש גם להוסיף את התפתחות התפיסה של "מדינת רווחה", באותה עת. תפיסה זאת טענה שלכל שלטון אחריות לדאוג לרווחתם הכלכלית של אזרחיו. בתקופה מסוימת החלו להשתמש בשיטה זו גם לרהיטים.
ההקצבה היומית לנפש
ההקצבה היומית לנפש נקבעה על ידי מומחה אמריקני לתזונה, וכללה: לחם אחיד ללא הגבלה, 60 גרם תירס, 58 גרם סוכר, 60 גרם קמח, 17 גרם אורז, 20 גרם קטניות, 20 גרם מרגרינה, 8 גרם אטריות, 200 גרם גבינה רזה, 600 גרם בצל ו-5 גרם ביסקוויט.
הקצבת הבשר הייתה 75 גרם לנפש לחודש. כמו כן חולקו כמויות משתנות של ביצים, סבון כביסה, סבון לרחצה, שוקולד, דגים מלוחים, אבקת חלב, ריבה, חמאה ועוד.
לא היה מדובר בתבנית כוללת לכל האזרחים, התבנית הותאמה לגיל ולמצב האזרח. כך, למשל, נשים הרות זכו לתוספת בבשר ובגבינה צהובה, ותינוקות זכו לתוספת סוכר וקורנפלור. התפריט התאפיין בתחליפים רבים למוצרים יקרים וחסר בעיקר שני מוצרי יסוד מרכזיים — חלב וביצים שהגיעו בכמויות קצובות ועל פי רוב באבקות (מסופר שהשר דב יוסף שמע על ביצת קולומבוס, ומיד שאל אם אפשר לקבל אותה באבקה). בזכות ההקצבה הצליחה המדינה לשמור על מחירים נמוכים יחסית לכל המוצרים, הן במזון, הן בהנעלה, הן בהלבשה והן בכלי הבית.
בנוסף, דאגה הממשלה שהמחירים יהיו אחידים בכל הארץ בלי תלות במרחקי ההובלה. מדיניות זו של מחירים אחידים נשמרה שנים רבות לאחר תום תקופת הצנע.
על מנת לוודא שכל אזרח או תושב יקבל את ההקצבה המגיעה לו חולקו לציבור פנקסי "נקודות" בהם היו תלושים למוצרים ומצרכים שונים. תעודת הזהות של כל אזרח הוחתמה בחותמת מתאימה כך שלא יוכל לקבל שני פנקסי קיצוב. עם קבלת הטובין היה הסוחר גוזר מתוך הפנקס את התלושים המתאימים ומוסר אותם לסיטונאי על מנת לקבל הקצבה חדשה.
בשל המחסור בבשר בארץ, נוסד ענף הברחות מטעם גורמי המדינה, שאיתר בעלי עדרים מהמדינות שסביב ישראל שהיו מעוניינים למכור את עדריהם, ובעזרת אנשי קשר תיאם מעבר עדרים בנקודות גבול לתוך ישראל. פעולה זו השתלבה במערך המודיעין הישראלי, כאשר סייענים היו מעורבים בהברחות (חלקם אף קיבל זיכיונות להברחות מאזור מסוים), וקיבלו דמי תיווך על פעולותיהם.
"לכל"
באפריל 1949 הוחלט על הרחבת הקיצוב גם לפריטי הלבשה וריהוט. הצו הורחב ביולי 1950. הוגדרו בגדים מסוימים (לבנים, מכנסיים, חולצות, גרבי ניילון, שמלות וכדומה) שיוצרו מבדים זולים ומכמות קטנה יחסית של בד (ללא תוספות, קישוטים ונפח מיותר) שחולקו לפי נקודות. ביגוד זה נקרא "טקסטיל לכל" ויוצר על ידי מפעלים ישראליים כגון "לודז'יה", "גוטקס" ו"אתא".
כמו כן יוצרו גם רהיטי "לכל" ובניהם ארוניות, מיטות, שולחנות וספריות מעץ פשוט וכלי בית בסיסיים ובכללם מגבות וסדינים. בעוד שהביגוד היה באיכות ירודה, הריהוט היה מאיכות סבירה ואף טובה ושרד זמן רב, על אף שלא היה נאה למראה היה פונקציונלי ביותר.
אופנת הביגוד והריהוט של שנות החמישים הושפעה מאוד מההיצע של "לכל" שסיפקה חזות אחידה לרוב היישוב.