cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קאט דלונה
2012-הווה: אלבום שלישי
ב-11 ביולי 2012 הוציאה דלונה את השיר "Sobredosis" שהיה שיתוף פעולה עם הזמר הספרדי אל קאטה. ב-21 באוגוסט יצא הסינגל "Wanna See U Dance". בפברואר 2013 יצא שיתוף פעולה של דלונה יחד עם התקליטן יאס קרטר בשיר "Wild Girl". אלבומה השלישי של דולונה נקרא "ViVa Out Loud" ועתיד לצאת בסוף שנת 2013.
חיים אישיים
דלונה נמצאת במערכת יחסים עם ג'סי קורן, מנהל חברת "dGi".
וילה לובוריץ'
בית טרור
לובוריץ' הקים את המטה שלו במרכז סרייבו. בתחילה, המטה שלו ישב בבית ברחוב סוקולסקה (לאחר המלחמה שונה שם הרחוב ל"מיס אירבינה"), ובהמשך הוא הועבר לווילה ברחוב סקנדריה.
לובוריץ' וכוחותיו השתמשו גם בביתה של משפחה קרואטית בשם באבונוביץ' וכן במסעדה סמוכה. המבנים בהם הם השתמשו כונו "בית הטרור". הוא בחר בכוונה בווילה זו מסיבות סמליות, משום שהיא הייתה מקום מושבו של לשכת הבונים החופשיים בסרייבו, ובחזיתו התנוסס סמל הבונים החופשיים.
הוילה של לובוריץ' הפכה לבית רצח, למקום לעינויים ולכלא של יהודים, סרבים, ומתנגדי משטר פוליטיים.
מיד לאחר הגעתו לסרייבו, הוא ארגן מעצרים המוניים. בסוף פברואר 1945 עצרו כוחותיו והמשטרה המקומית כמה מאות בני אדם וצדו את היהודים שנותרו בסרייבו. על פי ההערכות, הוא הצליח לאתר וללכוד כמאתיים יהודים. לובוריץ' הקים "בית משפט חירום" והוציא להורג מאות אנשים. בבית משפט זה התקיימו 13 משפטים ל-85 בני אדם, 44 מהם נידונו למוות והשאר למאסר ממושך, אך רק מעטים שרדו. במרץ ובתחילת אפריל 1945 הרגו כוחותיו 323 בני אדם ותלו 55 במריג'ין דבור כדי להפחיד את האוכלוסייה המקומית. הם ענדו שלטים על צווארם עם הכיתוב "יחי הפוגלאבניק".
דוד שגיב
דוד שגיב (1928 - 7 באפריל 2019) היה מילונאי, חוקר ומתרגם, מחברו של מילון ערבי-עברי-ערבי.
תולדות חייו
דוד שגיב (סיגאוי) נולד בעיר בצרה שבעיראק. אביו היה השמש והחזן בבית הכנסת "בית אטרקצ'י" בבצרה. שגיב היה בן המחזור הראשון בבית הספר התיכון כי"ח בבצרה. מחנכו בבית הספר התיכון, עבד אל-רדא צאדק (عبد الرضا صادق), תרם רבות לעיצוב יחסו של שגיב לשפה הערבית. בשנת 1947 מונה לתפקיד מזכיר הקהילה היהודית בבצרה. בספטמבר 1948 נעצר יחד עם חברי הוועד המנהל של "אגודת הצעירים הישראליים" בעיר, בשל חשדות כי פעלו למען התנועה הציונית והשתייכו אליה. בשנת 1951 עלה לישראל. בשנים 1955–1957 עבד במשרד הביטחון ובמקביל למד סוציולוגיה וכלכלה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, שלימים יהפוך לאוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן עבר לירושלים והמשיך בלימודי סוציולוגיה ושפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית.
בשנת 1959 נישא למרסל.
בשנת 1960 החל במלאכת חיבורו של מילון עברי-ערבי, בעקבות צורך שעלה במסגרת עבודתו ברדיו בתרגום מונחים חדשותיים.
בשנים 1975–1976 כיהן כיו"ר אגודת העיתונאים בירושלים.
בשנת 1984 פרש מעבודתו בקול ישראל בערבית, במטרה להקדיש את עתותיו לחיבור המילון, עליו שקד כ-25 שנים. המילון יצא לאור בשנת 1985 בהוצאת זוהר, במהדורה בת ארבעה כרכים, ובשנת 1990 בהוצאת שוקן, במהדורה בת שני כרכים.
בשנים 1986–1988 כיהן כיועץ לענייני תרבות בשגרירות ישראל בקהיר.
בשנת 1988 שב לארץ והצטרף כעמית מחקר למכון טרומן באוניברסיטה העברית.
בשנים 1989–1999 לימד ספרות ערבית מודרנית במחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2000 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "השופט מחמד סעיד אל-עשמאוי כמייצג של האינטלקטואלים הליברלים בני-ימינו".
בשנת 2008 יצא לאור מילונו המקיף, ערבי-עברי, עברי-ערבי, בהוצאת שוקן.
הלך לעולמו בתאריך 7 באפריל 2019.
שנפלד (עיירה)
שנפלד (בגרמנית: Schönefeld) היא עיירה פרוורית במחוז דאמה-שפריוואלד, במדינת ברנדנבורג, גרמניה. היא גובלת בשכונות הדרום-מזרחיות של ברלין. והיא כוללת בתוכה את נמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג. נכון ל-2019 מתגוררים בה 16,270 תושבים.
גאוגרפיה
שנפלד ממוקמת כ-22 ק"מ דרומית-מזרחית למרכז העיר ברלין, בסמוך לאחד משני נמלי התעופה של ברלין, ברלין שנפלד (SXF), שאמור להיות מוחלף על ידי נמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג (BER) שנמצא כעת בשלבי הקמה, וממוקם גם כן בשנפלד.
שנפלד גובלת בצפון ברבעים הברלינאיים טמפלהוף-שנברג, נויקלן, וטרפטו-קפניק ועם העיירות ליכטנראדה, גרופיושטט, בוקואו, רודאו, אלטגליניקה ובוהנסדורף. בדרום היא גובלת בעיירה מיטנוואלדה. במערב, בעיירה בלנקנפלדה-מהלו ובמזרח, בעיירות שולזנדורף וצויטן.
מבנה הקהילה
האזור העירוני של שנפלד כולל שש רשויות (Ortsteile), אשר שולבו בשנת 2003 לכדי רשות אחת:
היישוב קינברג, חלק מוולטרסדורף, נאלץ לפנות מקום כדי לאפשר את הרחבתו של נמל התעופה החדש ברנדנבורג ברלין והוא עתיד לשמש כאזור מסחרי.
היסטוריה
האזכור הראשון שקיים על שנפלד הוא על מקום בשטח מיטלמרק משנת 1242. לאחר מכן מוזכרת "שקוננפלדה" (Sconenfelde), כאחוזה שהוחזקה על ידי הלורדים לבית סלכאו, ב-1375 ב"לנדבוך" (פנקס האדמות) של הקיסר קרל הרביעי, כששימש גם כאלקטור מברנדנבורג. במאות הבאות האזור המשיך להתפתח סביב האחוזה ויש תיעוד רציף על אדונים שקנו או קיבלו בעלות על חלקים מהשטח ועל איכרים שעיבדו את האדמות, מה שהוביל להתפתחות ההתיישבות באזור.
בשנת 1934 העבירה יצרנית המטוסים הנשל את פעילותה לשנפלד ובנתה שלושה מסלולי המראה בסמוך לכפר, והחלה לשקוד על בניית מטוסי קרב לטובת המאמץ המלחמתי של הרייך השלישי, ועד 1945 נבנו למעלה מ-14,000 מטוסי קרב במקום, אז נכבש בידי הצבא האדום.
חיל האוויר הסובייטי השתמש במסלולי ההמראה החל משנת 1946, כששנה לאחר מכן הורה הממשל הצבאי הסובייטי להסב את המקום כדי שיספק שירות אווירי אזרחי למזרח ברלין.
לפני איחוד גרמניה מחדש חלקה שנפלד את גבולותיה עם מחוזות ברלין המערבית לשעבר (נויקלן וטמפלהוף-שנברג של ימינו), וכך בשנים 1961 עד 1990 הייתה מופרדת מהן על ידי חומת ברלין.
ב-26 באוקטובר 2003 שולבו בשונפלד הרשויות של גרוסצייטן, קיקבוך, סלכאו, וולטרסדורף ווסמנסדורף, וב-29 בפברואר 2004 פורקה עיריית דיפנזה וחלק מהשטח העירוני שלה סופח לשונפלד.
תחבורה וגישה
העיר מונגשת על ידי מספר אמצעי תחבורה:
רכבות
תחנת הרכבת ברלין שנפלד, נפתחה בשנת 1951 על הטבעת החיצונית של ברלין, ועוברות בה הרכבת העילית של ברלין ה-S-Bahn, והרכבות האזוריות RE ו-RB.
הקווים RB22, S45, S9, RE7 ו-RB14 מובילים כולם לברלין והרכבות האזוריות מובילות גם ליעדים נוספים ורחוקים יותר בתוך ברנדנבורג ואף מחוצה לה.
תחנת רכבת נוספת מתחת לשדה התעופה החדש, ותחנת S-Bahn בוואסמנסדורף, בין נמל התעופה החדש לתחנת שנפלד הקיימת, נמצאות בבנייה.
אוטובוסים
ישנם מספר קווי אוטובוס המובילים לברלין: X7, 163,164 ו-171.
נמל תעופה
נמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג שנפתח ב-31 באוקטובר 2020 ממוקם לצד נמל התעופה ברלין שנפלד, שנסגר ב-25 באוקטובר 2020 בתי נתיבות שלו מוזגו ל"טרמינל 5" בנמל התעופה ברנדנבורג, כהכנה לפתיחת נמל התעופה החדש.
כלכלה
המקור הגדול ביותר להכנסות ממסים עבור העירייה הוא מרכז שדות התעופה- אזור מסחרי ברובע וולטרסדורף. גורם הכנסות חשוב נוסף הוא נמל התעופה ברלין שנפלד, שצפוי להיות מוחלף בנמל התעופה ברלין-ברנדנבורג.
רבים מהתושבים נוסעים לעבוד בברלין הסמוכה, אך שונפלד הוא מקום מושבן של כמה חברות שמספקות גם כן תעסוקה לתושבים כגון חנות הרהיטים הפופולרית Höffner וחנות הנחות הרהיטים הנלווית סקונטו. והדויטשה פוסט שמפעיל בשנפלד את אחד מ-82 מרכזי הדואר שלו בגרמניה.
פוליטיקה
המועצה העירונית מורכבת מ-28 חברים בעלי זכות הצבעה בנוסף לראש העיר המכהן במשרה מלאה.
שיתופי פעולה
מאז 1999 שנפלד היא עיר תאומה עם ביינגול, שבמחוז דוארג שבבירת מונגוליה אולן בטור. כמו כן מתוכנן שיתוף פעולה נוסף עם הכפר סקורקה במחוז קריינקה במדינת זלוטוב שבפולין.
חינוך
בעיירה קיים גם בית ספר תיכון פרטי, אוונגלישה שולה שנפלד.
מימי קודלי
מימי קודלי (באלבנית: Mimi Kodheli; נולדה ב-11 בספטמבר 1964) היא פוליטיקאית אלבנית המכהנת כחברת הפרלמנט של אלבניה. היא כיהנה כשרת ההגנה של אלבניה בשנים 2017–2013. הייתה האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
ביוגרפיה
קודלי נולדה ב-11 בספטמבר 1963 בטירנה. היא השלימה דוקטורט במדעים ובכלכלה מאוניברסיטת ורונה שבאיטליה. יש לה תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת לינקולן שבנברסקה.
ב-15 בספטמבר 2013 מונתה קודלי לתפקיד שרת ההגנה של אלבניה בממשלתו הראשונה של ראש ממשלת אלבניה אדי רמה. לאחר בחירות כלליות שהתקיימו באלבניה ב-2017, מונתה במקומה אולטה ג'צקה
חטיפת המטוס ידוגו
רקע
תנועת השמאל החדש בתחילת שנות ה-60 הייתה מאוחדת תחת מטרה משותפת. בשנת 1960, הצליחה התנועה לארגן הפגנת ענק נגד הסכם הביטחון בין יפן לארצות הברית. אבל לקראת סוף שנות ה-60, החלו סכסוכים בין הסיעות השונות של התנועה. בשנת 1970, כאשר נחתם חידוש הסכם הביטחון בין יפן לארצות הברית, התנועה התפרקה סופית. סיעת הצבא האדום היא אחת הסיעות של השמאל החדש והיא החלה לקבל פנים רדיקלים ואלימים יותר ויותר.
סיעת הצבא האדום התמקדה בלוחמת גרילה. הסיעה ניסתה לגרום למהפכה ביפן, על אף שהיו חילוקי דעות בין חבריה כיצד יפן תראה לאחר המהפכה. היא הצליחה לגייס כמות תומכים גדולה. הסיעה התנתקה מהבונד ב-5 בספטמבר 1969. ב-5 בנובמבר המשטרה פשטה על מרכז אימונים של הסיעה, עצרה יותר מ-50 חברים וחשפה תוכנית לחטוף את ראש ממשלת יפן דאז, אייסאקו סאטו. בעקבות הפשיטה, ההנהגה ירדה למחתרת והחליטה לנסות לחטוף מטוס לקובה, על מנת לאמן שם חיילים במקום מרכז האימונים שהם אבדו.
החטיפה והשהות בצפון קוריאה
סיעת הצבא האדום ניסתה לחטוף מטוס לקובה. חטיפת מטוס המסוגל לעשות את הדרך מיפן לקובה זאת משימה קשה, ולכן העדיפו לחטוף טיסת פנים ולהטיסה לצפון קוריאה, המדינה הקרובה ביותר שתסכים לקבלם. כך, ב-30 במאי 1970, סיעת הצבא האדום חטפה את המטוס ידוגו (על שמו נקראת קבוצת החוטפים "קבוצת ידוגו"). צפון קוריאה קבלה את החוטפים בברכה והצהירה כי אינה מתכוונת להחזירם ליפן. הנוסעים והמטוס הוחזרו דרך דרום קוריאה, וכחלק מלחץ משותף של יפן, דרום קוריאה וארצות הברית.
חוטפי המטוס נשארו בצפון קוריאה ועברו "חינוך מחדש" על ידי המשטר הצפון קוריאני. הם למדו על הג'וצ'ה, שמכיל בתוכו מרקסיסטיים, אנטי יפניות, לאומיות קוריאנית, וקונפוציאניות קוריאנית. בשיטת הלימוד לא היה כל דיון, ולכל שאלה הייתה תשובה אחת ברורה. הקבוצה נאלצה ללמוד את החומר שוב ושוב עד שהשיבו כמצופה מהם. לאחר שנה הם הצהירו שהם תמכים בקומוניזם הצפון קוריאני.
בשנת 1975, בת הזוג של אחד החוטפים עברה לצפון קוריאה על מנת להתאחד עם בן זוגה. על מנת לשמור את שאר הקבוצה מרוצה, ממשלת צפון קוריאה חטפה שבע נשים יפניות באירופה והביאה אותן להינשא לחוטפים בצפון קוריאה. בשנת 2002 מגומי יאו, שהייתה בעברה נשואה לאחד מחוטפי המטוס, העידה כיצד פיתתה את קאיקו ארימוטו היפנית להגיע לצפון קרואה על מנת להיות שבויה שם ולהנשא גם כן.
הנשים הובאו מאירופה לצפון קוריאה, כנראה, על ידי הטעיה ורמאות מצד הצפון קוריאנים. לאחת הנשים סופר שהיא תגיע לסיור לימודי קצר; לאחרת סופר שהיא תגיע למונגוליה. בעת הגעתן לצפון קוריאה הן עברו תהליך חינוך מחדש של למעלה מחודש. המבצע הושלם בשבוע הראשון של מאי שבו כל חברי הקבוצה שנותרו בחיים התחתנו.
חברי הקבצה ומשפחותיהם החדשות, הוחזקו במתחם סגור בצפון קוריאה. הילדים חונכו על ידי השלטון וכמעט ולא למדו יפנית. לא אופשר להם לצאת מהמתחם ורק למספר מצומצם של קוריאנים הותר להיכנס.
סוף דבר
במאי 2001, כמה ילדים של החוטפים הוחזרו ליפן. בשנת 2002 קים ג'ונג איל התנצל על חטיפת אזרחים יפנים בשנות ה-70 וה-80, ומספר מנשות החוטפים הורשו לחזור ליפן. לבסוף, בשנת 2007 צפון קוריאה החזירה את החוטפים ליפן. יש הטוענים שזה נעשה על מנת שארצות הברית תוציא את צפון קוריאה מרשימת המדינות המממנות טרור היו שני חוטפים שמתו בצפון קוריאה, אך סיבת המוות שלהם אינה ידוע.
מירי מגנוס
מירי מגנוס (קרקובסקי) (נולדה ב-1932) היא במאית תיאטרון ויוצרת בין-תחומית ישראלית.
ביוגרפיה
מגנוס נולדה במצרים. אביה היה ממוצא רוסי ועלה עם הוריו לארץ ישראל בגיל 9 על סיפון הרוסלאן, ואימה היא דור שמיני למשפחה ירושלמית. שתי המשפחות עברו למצרים ושם הכירו הוריה. שפת הדיבור בבית המשפחה הייתה צרפתית, ומגנוס למדה עברית כשפה שנייה. לאחר שנולד אחיה הצעיר ממנה בחמש שנים חזרה המשפחה לתקופה קצרה לארץ ישראל, ומגנוס התחנכה בגן הדוגמאי, גן הילדים העירוני הראשון של אחוזת בית. לאחר שהמשפחה שבה למצרים, שכנעה מגנוס את הוריה, בגיל שמונה, לשלוח אותה לסבתה בארץ ישראל, ורק חצי שנה לאחר מכן הצטרפו אליה הוריה ואחיה.
בשנת 1950 סיימה את לימודי התיכון בבית הספר עירוני א' בתל אביב, וב-1951 התקבלה ל"צוות אילן", צוות ההווי של חטיבת גולני. בשנת 1954, לאחר צירופם של חברי להקת פיקוד הדרום לצוות והקמת להקת פיקוד צפון השתתפה מגנוס בתוכנית הראשונה של הלהקה, "גלגוליו של מוישה וינטלטור". מפקד הלהקה היה יעקב בודו ולצידה השתתפו אביבה מרקס, אברהם פלטה, צדוק סביר, חנה אהרוני ואחרים. לאחר שחרורה למדה מגנוס אצל מניה ארנון את שיטת סטניסלבסקי ובאולפן לבמאים של הסתדרות העובדים. בשנת 1963 עברה לניו יורק ללמוד בימוי וטלוויזיה באוניברסיטת ניו יורק ובסטודיו למשחק של לי סטרסברג.
להקת גייסות השריון
לאחר ששבה לישראל, התמנתה מגנוס לבמאית להקת גייסות השריון כאזרחית עובדת צה"ל - תפקיד שעד אז היה שמור לגברים בלבד, ובין השנים 1965–1969 ביימה את התוכניות "למה יו יו", "כנר על הטנק", ו"שישה ימים בטנק". בלהקה היו חברים באותן שנים בין היתר יוסי אלפי, צבי שיסל, עזרא דגן, טליה שפירא, אבי טולדנו, דורי בן זאב, תיקי דיין ודודו זר. מגנוס העלתה את רף ההפקות של הלהקה הצבאית בהתאם לסטנדרטים שלמדה בחו"ל, דבר שיצר לא פעם חיכוכים בינה לבין שאול ביבר, שנחשב לאבי הלהקות הצבאיות . היא גם הייתה זו שהעניקה הזדמנות מקצועית ראשונה למחזאי חנוך לוין, שכתב חומרים לתוכניות הלהקה עוד בזמן שהיה סטודנט בחוג לתיאטרון.
בתיאטרון הרפרטוארי
מגנוס ביימה שני מחזות בלבד בתיאטראות הממוסדים בישראל. המחזה הראשון שלה אנדרוקלס והאריה, קיבל ביקורות שליליות ומגנוס הסתכסכה עם הנהלת התיאטרון - שמה הושמט מכרזת ההצגה, ומכתב ההתנצלות על שגיאה זו לא נשלח אליה ישירות כי אם לבעלה. בנוסף, גילתה מגנוס כי הוכנסו שינויים במחזה מבלי לקבל את אישורה לכך, ולאחר שהתלוננה בפני מנכ"ל התיאטרון ישעיהו וינברג הובטח לה כי השינויים יתוקנו, אך מבלי שהתאפשר לה להיות שותפה לחזרות.
בשנת 1968 זכתה במלגה לבמאים צעירים מטעם איגוד התיאטרון הבין לאומי (ITI) ויצאה בשליחות משרד התרבות להשתלמויות בלונדון אצל הבמאי פיטר ברוק, ובמסגרת הלהקה השייקספירית המלכותית, ולאחר מכן בפריז כאסיסטנטית בהפקה של אז'ן יונסקו, אחד מאבות תיאטרון האבסורד. כששבה לישראל ב-1969 עשתה ניסיון נוסף להעלות מחזה בתיאטרון הרפרטוארי וביימה את "משהו לא נורמלי" של עמוס קינן, אותו הכירה במהלך שהותה בלונדון. גם מחזה זה קיבל ביקורות שליליות בעיתונות, ובסוף אותה שנה ירד מהבמות עם סגירת תיאטרון האוהל, שפעל בחסות ההסתדרות וסבל מקשיים תקציביים.
לאחר האכזבות שנחלה במסגרת התיאטרון הממוסד החליטה מגנוס להקים בשנת 1972 תיאטרון עצמאי, תיאטרון ארנון, שבמסגרתו העלתה את המחזה "אני שאיש לא מכיר", מחזמר אמריקני שעסק בפנתרים השחורים בארצות הברית, ובגרסתו העברית של דן בן אמוץ התמקד בסיפורם של הפנתרים השחורים בשכונת מוסררה בירושלים. מחזה זה זיכה את מגנוס בפרס כינור דוד.
לאחר הקריירה בתיאטרון
בשנות השבעים עסקה מגנוס בהוראה בבצלאל, המדרשה לאמנות ושנקר, לצד ריכוז חוגי דרמה לנוער בתל אביב. בשנות השמונים התמחתה בהפקת אירועים סביבתיים על פי מודל הפסיון של ימי הביניים, שבו עובר הקהל בין כמה מוקדי אירועים באותו המתחם. בין היתר הפיקה את אירועי כרמי תימן (1979), חגיגות היובל ליריד המזרח (1982), פסטיבל טבריה (1986), מופע הפולקלור "שבע כלות בשער" (1980) ושורה של אירועים בחסות מועצת רמת השרון (1984–1989).
יחסיה עם יונה וולך
מגנוס הייתה אחת מחברותיה הקרובות של המשוררת יונה וולך. השתיים הכירו בתיאטרון "כיכר" שייסדה מגנוס ב-1978, ולדבריה של מגנוס השיר "תותים" של וולך נכתב בניסיון להרשים אותה.
וולך ומגנוס שיתפו פעולה בכתיבת שירים עבור אופרת הרוק "אור זרוע" המתבססת על ספרו של יעקב הורוביץ בעל אותו השם. וולך הייתה אמורה לגלם במחזה את הדמות הראשית, אך נפטרה בטרם הושלם המחזה ומגנוס נאלצה לגנוז אותו.
חיים אישיים
מגנוס מתגוררת בירושלים. הייתה נשואה למהנדס יוחנן מגנוס, ואם לשלושה - מעצבות הפנים טלי גולדפלד ומיכל ארז, ואראל.
ג'וש סוויקרד
ג'ושוע סוויקרד (באנגלית: Joshua Swickard; נולד ב-4 ביולי 1992) הוא דוגמן ושחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ראשית חייו
סוויקרד נולד בקווינסי, אילינוי להורים בוב, כומר בכיר בכנסייה המתודיסטית המאוחדת בסנט מתיו בבלוויל, אילינוי לג'ינה, מורה לפיתוח קול. יש לו שלוש אחיות. הוא למד בבית הספר התיכון גלנווד ולאחר מכן למד במכללה לדופייג' שם למד חשבונאות במשך שנתיים. הוא דגמן כשש שנים בשיקגו.
ג'וש הוא צאצא של דניאל סוויקרד, שהגיע לפילדלפיה, פנסילבניה על הספינה, בטסי, בשנת 1765, באמצעות בנו, דניאל סוויקרד (1764–1849), אחד המתיישבים הראשונים, במחוז פרנקלין, אוהיו.
קריירה
סוויקרד החל את קריירת הדוגמנות שלו בשנת 2010, כשהופיע במגזין "Oh lala", ושוב בשנת 2012. בשנת 2013 הצטלם עבור המגזין Q. הוא מיוצג בסוכנות הדוגמנות "וילהלמינה" בשיקגו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 2015 בתפקיד אורח בפרק של סדרת הטלוויזיה "קייסי אנדרקאבר". באותה שנה הוא שיחק בתפקיד חוזר בסדרת טלוויזיה, "ליב ומאדי".
בתחילת 2017 הוא לוהק לסרט בשם "Roped" לצד ספנסר נוויל. הוא הודיע על כך בחשבון האינסטגרם שלו בספטמבר. בסוף 2017 לוהק לאופרת הסבון "בית חולים כללי". הוא הופיע לראשונה בסדרה ב-21 בפברואר 2018.
בשנת 2020 לוהק לתפקיד ראשי בסרט "חג המולד בקליפורניה", בהפקת נטפליקס. בשנת 2021 שיחק בסרט ההמשך "חג המולד בקליפורניה: אורות העיר".
חיים אישיים
בדצמבר 2018 הודיע ג'וש על אירוסיו עם בת זוגו השחקנית לוריין יורק. הזוג התחתן ב-6 ביולי 2019.
יהודית שוויצר
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בחולון. בגיל ארבע התחילה ללמוד ריקוד. בריאיון לאורה גרנות בשנת 2000 אמרה שוויצר: "רות גרשוני כינתה אותי פנומן ובשלב מסוים היא הודתה שהיא כבר לא מתאימה להיות המורה שלי לריקוד והפנתה אותי למיה ארבטובה בתל אביב. מאוחר יותר למדתי גם אצל גרטרוד קראוס ומורים נוספים מהארץ ומחו"ל".
בתוך זמן קצר החלה ההצלחה להאיר פנים לשוויצר הצעירה. היא שכרה אולם מקומי ופתחה בו סטודיו למחול שהפך ברבות השנים ל"מרכז למחול בהנהלת יהודית שוויצר".
פגישה עם המפיקה רינה כרמלי ב-1980 שינתה את חייה של שוויצר ואת מפת המחול בארץ ובחדרה בפרט. היא הוזמנה ליצור את הכוריאוגרפיה לפסטיבל שירי הילדים מספר 13 (בשנת 1982), בבימויו של הבמאי והשופט צדי צרפתי. שיתוף הפעולה הפורה בין השניים הסתמן כהצלחה ושוויצר וצרפתי המשיכו לעבוד יחד בפסטיבלי הילדים, בפסטיגלים ובמחזות הזמר הכי גדולים בארץ במשך שנים ארוכות ובהשתתפותם של רקדני המרכז למחול-חדרה: פסטיבלי הילדים 13–17 (בין השנים 1982-1987), פסטיבל בצבעים טבעיים (בשנת 1986), פסטיגל בין השנים 1986–1996, מחזות הזמר צבי הנינג'ה (בשנת 1991) ומחסן ההפתעות (בשנת 1995).
שוויצר הייתה אחראית על הכוריאוגפיה בטקסי מלכת היופי בשנות ה-80 ושנות ה-90 ושל טקס פתיחת המכביה. כמו כן הייתה אחראית על הכוריאוגרפיה של מופע טלפורים.
במשך 18 שנה ליוו תלמידיה את תוכנית הטלוויזיה זהו זה! והופיעו בין השאר עם האמנים: ברי סחרוף, שלמה גרוניך, גידי גוב, רמי קלינשטיין, צביקה פיק, ירדנה ארזי ועוד.
בשנת 1967 נולד לה בנה הראשון ניר, ובשנת 1971 נולדה לשוויצר בתה מאיה (מאי). בתה של שוויצר ממשיכה את דרכה בבמות אך לא בריקוד אלא במשחק ודוגמנות.
בשנת 1988 הקימה שוויצר את מגמת המחול בתיכון חדרה, מגמה שבוגריה השתלבו בתפקידי מפתח בעולם המחול הישראלי. חלק מתלמידי המגמה אף התארחו בכמה פרקים של סדרת הטלוויזיה "מוסיכף" ששודרה בערוץ 2.
נפטרה בשנת 2001 ממחלת הסרטן. בחדרה נקרא הרחוב בו שכן הסטודיו שלה "סמטת יהודית".
פנגחו
מחוז פנגחו (באנגלית: Penghu בסינית 澎湖群島), או איי פסקדורס, הם ארכיפלג של 90 איים ואיונים במיצר טאיוואן. העיר הגדולה ביותר היא מאגונג, הממוקמת על האי הגדול ביותר, אשר נקרא גם כן מאגונג. המחוז משתרע על שטח של, הארכיפלג הכולל את כל האיים יוצר את מחוז האיים פנגחו - של הרפובליקה של סין (טאיוואן) והוא המחוז השני הקטן ביותר אחרי מחוז לינצ'יאנג  (איי מאטסו).
שֵׁם
השם המסורתי של האיים, פסקדורס, מגיע מהשם הפורטוגזי אילהאס דוס פסקדורס Ilhas dos Pescadores ("איי הדייגים"). השם הסיני במנדרינית, האיים נקראים גם "פנגחו ליהטאו".
פרהיסטוריה
בשנת 2008 התגלה בערוץ פסקדורס המאובן שנקרא פנגחו 1, זו לסת תחתונה מאובנת המתוארכת לתקופה הגאולוגית שנקראת פליסטוקן, השייכת לבעל חיים דמוי קוף אדם (כגון שימפנזה) המשתייך למין ההומיניניים שנכחד. בסוף תקופת הפליסטוקן, מפלס הים באזור היה נמוך בכ-140 מ' מאשר בימינו. כתוצאה מכך נחשפה רצפת מצר טאיוואן כגשר יבשתי רחב שנחצה על ידי בעלי החיים היבשתיים עד תחילת ההולוקן לפני 11,700 שנה. בערוץ שבין איי פנגחו לטאיוואן נמצא ריכוז מאובנים של חוליות, כולל אותה עצם לסת אנושית השייכת למין קדום לא ידוע של הסוג אדם.
ממצאים של כלי חרס משובחים הצבועים בפסים אדומים מראים שבפנגחו ביקרו בני אדם מדרום-מערב טאיוואן לפני כ -5,000 שנה, אם כי לא התיישבו במקום לצמיתות.
סינים מהקבוצה האתנית האן מדרום פוג'יאן החלו להקים קהילות דייגים על האיים במאות ה -9 וה -10 ונציגים שלהם הוצבו באיי פנגחו לסירוגין על ידי שושלות סונג ויואן בסביבות 1170.
הנוסע וואנג דייואן דיווח באופן מפורט ממקור ראשון על ביקור שלו באיים בדאוי ז'ילואה  בשנת 1349.
שושלת מינג
במאה ה -15 הורה מנהיג שושלת מינג על פינוי האיים כחלק מהחייג'ין האיסור הימי בתקופת ההתבדלות שלהם. ההגבלות כמעט ולא נאכפו. כאשר הוסרו מגבלות אלה בסוף המאה ה -16, הוקמו קהילות דייגים חוקיות על האיים. דייגים אלה התפללו וסגדו לאלוהי מינג במקדש מאזו שבאיי פנגחו, מקדש זה העניק לאי מאגונג את שמו. מינג הקים נוכחות צבאית קבועה החל משנת 1597 באיים.
בשלב זה ניסתה חברת הודו המזרחית ההולנדית לאלץ את סין לפתוח נמל בפוג'יין למסחר עם ההולנדים ולגרש את הפורטוגלים ממקאו. כאשר ההולנדים הובסו על ידי הפורטוגלים בקרב מקאו בשנת 1622, הם תפסו את פנגחו, בנו שם מבצר ואיימו בפשיטות על נמלי סין והספנות. אלא אם כן הסינים יתירו להם לסחור עימם מפנגחו ושסין לא תקיים מסחר עם מנילה בירת הפיליפינים שהייתה תחת כיבוש ספרדי. בתגובה, המושל הסיני של פוג'יין דרש מההולנדים לסגת מפנגחו לטאיוואן, שם הסינים אפשרו להם לעסוק בסחר. ההולנדים המשיכו לפשוט על חופי פוג'יין בין אוקטובר 1622 לינואר 1624 כדי לכפות את דרישותיהם, אך לא הצליחו. בשנת 1624 שלח המושל החדש של פוג'יין צי של 40–50 אוניות מלחמה עם 5,000 חיילים לפנגחו וגירש את ההולנדים, שעברו לפורט זילנדיה שבטאיוואן.
שושלת צ'ינג
ארכיפלג פנגחו נכבש על ידי הצרפתים במרץ 1885, בשבועות האחרונים של מלחמת סין–צרפת, ופונה כעבור ארבעה חודשים. קרב פסקדורס היה הקרב האחרון של האדמירל אמדי קורבה, שהצלחותיו הימיות במהלך המלחמה הפכו אותו לגיבור לאומי בצרפת. קורבה היה בין החיילים והמלחים הצרפתים שנכנעו לכולרה במהלך הכיבוש הצרפתי של פנגחו. הוא נפטר על סיפון ספינת הדגל שלו באיירד בנמל מקונג ב־11 ביוני 1885.
אימפריה של יפן
לקראת סוף המלחמה הסינית-יפנית הראשונה, לאחר שיפן ניצחה את שושלת צ'ינג בצפון סין, יפן ביקשה להבטיח שתשיג שליטה בפנגחו וטאיוואן בהסדר הסופי. במרץ 1895 הביסו היפנים את חיל המצב הסיני באיים וכבשו את מקונג. הכיבוש היפני של פנגחו, עם הנמל המשובח שלו, העניק לצי היפני הקיסרי בסיס קדמי שממנו יכלו ספינות המונעות בפחם לשלוט על מיצר טאיוואן ובכך למנוע שליחת חיילים סיניים נוספים לטאיוואן. פעולה זו הייתה גורם משכנע במשא ומתן עם הסינים בשימונוסקי שיפן נחושה לספח את טאיוואן. אחרי שפנגחו וחצי האי ליאודונג הועברו ליפן בסכם שימונוסקי הסיני-יפני בהסכם שימונוסקי באפריל 1895, הובטחה הצלחת הפלישה היפנית לטאיוואן  במאי.
מחוז פנגחו נקרא אז בשם מחוז הוקו על ידי ממשלת יפן בטאיוואן. במהלך מלחמת העולם השנייה, מקו (מקונג) היה בסיס מרכזי עבור הצי היפני הקיסרי ונקודת היציאה לפלישה לפיליפינים.
הרפובליקה של סין
בהצהרת קהיר משנת 1943 הצהירו ארצות הברית, בריטניה וסין כי מטרתן היא כי "כל השטחים שיפן כבשה מהסינים, כמו פורמוזה ופסקדורס, יוחזרו לרפובליקה הסינית (טאיוואן)". ב־26 ביולי 1945, שלוש הממשלות פרסמו את הצהרת פוטסדאם, והצהירו כי "תנאי הצהרת קהיר יבוצעו". עם זאת, ארצות הברית ובריטניה רואות במסמכים האמורים כהצהרות כוונה בזמן המלחמה ללא כוח מחייב בחוק.
לאחר כניעת יפן ב־2 בספטמבר 1945, המפקד העליון של מעצמות בעלות הברית דאגלס מקארתור הוציא את הצו הכללי מספר 1, שהורה לכוחות היפניים להיכנע למעצמות בעלות הברית ולהקל על כיבוש שטחי יפן על ידי מעצמות בעלות הברית. באמנה סן פרנסיסקו, שנחתמה בשנת 1951 ונכנסה לתוקף בשנת 1952, ויתרה יפן על הריבונות על טאיוואן ופנגחו, אך הסכימה שמצבו הסופי של הארכיפלג ינוהל על ידי הרפובליקה של סין מאז 1945.
אנשי סירות שנמלטו מווייטנאם בשנות השבעים והשמונים וחולצו על ידי ספינות טאיוואן בים סין הדרומי נשלחו לפנגחו.
ב־25 במאי 2002, מטוס בואינג 747-200 בטיסה מספר 611 של חברת התעופה סין איירליינס, שטס מטייפה להונג קונג, התפרק באוויר בהתפוצצות מעל האיים. הריסות המטוס נפלו למיצר טאיוואן, כמה קילומטרים מהחוף. כל 225 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על סיפונו נהרגו.
אַקלִים
במחוז פנגחו יש אקלים סובטרופי גשום ויבש בחורף (סיווג האקלים בשיטת קפן: Cwa), הגובל באקלים סובטרופי גשום רגיל (סיווג האקלים בשיטת קפן: Cfa).
גֵאוֹלוֹגִיָה
ארכיפלג פנגחו הוא שריד של הר געש מהתקופה הפרהיסטורית מיוקן, הסטרטיגרפיה של האי נשלטת על ידי שתיים עד ארבע שכבות של בזלת המשולבות באבן חול ובבוץ שנוצרו בתנאים של מים רדודים.
ממשל
מחוז פנגחו מנוהל על ידי מושל מחוז פנגחו בראשות השופט לאי פנג-ווי  מהמפלגה הלאומית קומינטאנג השולטת בטאיוואן. מטה המחוז נמצא בעיר מאגונג סיטי.
חטיבות מנהליות
מחוז פנגחו מחולק לעיר אחת ולחמש עיירות כפריות (נפות אזוריות הנקראות על שם העיירות) ועוד 97 כפרים. כמו במחוז ליאנצ'יאנג, גם במחוז פנגחו אין עיירות עירוניות. מטה מושל המחוז ממוקם בעיר מאגונג הנקרא אולם ממשלת מחוז פנגחו וגם מועצת מחוז פנגחו. העיירות העיקריות בנוסף לעיר מאגונג הן: Huxi Township, Baisha Township ו- Xiyu Township הן שלוש העיירות המאוכלסות ביותר ומחוברות ביניהן באמצעות גשרים. שני גשרים קצרים מחברים את האקסי וביישה. הגשר הגדול בפנגחו מחבר בין באישה ושיאו הוא הגשר הארוך ביותר בטאיוואן.
פוליטיקה
המחוז בוחר נציג יחיד ליואן המחוקק, בית המחוקקים הטאיוואני. בבחירות הכלליות לבית המחוקקים של הרפובליקה הסינית טאיוואן בשנת 2016 זכתה המפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית ברוב המושבים עם 55.4% מהקולות.
כלכלה
דיג היא התעשייה העיקרית של פנגחו בגלל הגאוגרפיה המוגבלת. לשכת החקלאות והדיג של ממשלת מחוז פנגחו שולטת בעניינים הקשורים לחקלאות ודיג בפנגחו. בשנת 2016 הטילה הלשכה איסור על קצירת קיפודי ים בשל אוכלוסייתם המידרדרת. עם זאת, האיסור בוטל בשנת 2017 אך קציר קיפודי הים הוגבל רק למינים הגדולים שהקוטר שלהם גדול מ-.
דמוגרפיה
הנתונים נכונים לשנת 2018. נתקבלו ממשרד הפנים של ממשלת טאיוואן.
חינוך
עניינים הקשורים לחינוך במחוז פנגחו מנוהלים תחת מחלקת החינוך של ממשלת מחוז פנגחו. במחוז נמצאת אוניברסיטת פנגחו הלאומית למדע וטכנולוגיה.
אנרגיה
במחוז פנגחו מופעלת תחנת הכוח צ'יינשאן. תחנת כוח זו מופעלת באמצעות דיזל ומספקת 140 מגוואט. התחנה הוזמנה בשנת 2001. תחנה זו היא תחנת הכוח הגדולה ביותר בטאיוואן. תחנת כוח שנייה נקראת חוג'ינג היא נמצאת באי השולחן השייך לעיר מאגונג. ב־24 בדצמבר 2010, אושר פרויקט הכבלים התת-ימי של טאיוואן-פנגחו של טייפאואר על ידי יואן ההנהלה לחיבור רשת החשמל באי טאיוואן לפנגחו.
במסגרת פרויקט פיתוח ייצור כוח על ידי הרוח שאושר בשנת 2002 על ידי יואן ההנהלה, ממשלת טאיוואן (ROC) תכננה להקים סך של 200 טורבינות רוח בפנגחו תוך עשר שנים. עם זאת, רק 14 טורבינות הוקמו עד שנת 2015. ב־1 באוקטובר 2015 הודיעה טאיפאואר על הקמתן של עוד 11 טורבינות רוח חדשות ברחבי האי, מתוכן יוקמו שש בעיירה הושי וחמש בבאישה.
יכולת ההתפלה הכוללת הנוכחית של המחוז לספק מים נקיים לתושביה היא 15,500 מטר מעוקב ליום. כדי להפחית את ניצול מי התהום. בחודש נובמבר 2015 המחוז חתם על חוזה לבניית מתקן התפלה נוסף תוך שלוש שנים, בתפוקה של 4000 מטרים מעוקבים ליום.
תיירות
אזור פארק הנוף הלאומי של פנגחו הוקם בראשית שנות התשעים, הכולל את רוב האיים והאיונים בארכיפלג.
מאז הפכה התיירות לאחד ממקורות ההכנסה העיקריים של המחוז.
אטרקציות נוספות
מחוז פנגחו אירח 1.8 מיליון תיירים בשנת 2018 עם צמיחה שנתית ממוצעת של כ -10%.
הברחת סמים
כאי מרוחק המאוכלס בדלילות, פנגחו מהווה מוקד להברחת סמים לטאיוואן מסין והפיליפינים. האזור הפך למוקד למאבק בסמים.
בשנת 2016, צ'ו מנג-הסיאנג (周 盟 翔), התובע הראשי של משרד התובעים במחוז פנגחו, הוביל צוות חקירה בטאיוואן הכולל קצינים של מנהל משמר החופים, במטרה להעמיד לדין עבריינים בסחר בסמים. חקירה משותפת עם רשויות הפיליפינים וסין שנמשכה שנה וחצי הביאה לתפיסת 22.6 קילוגרם אמפטמין, 11.4 קילוגרם אפדרין וכ־40 קילוגרם סידן כלורי בשווי מוערך של 123 מיליון דולר טאיוואני חדש (NT). שמונה חשודים נעצרו בקגאיאן, אי קטן בצפון הפיליפינים, אך אף אזרח טאיוואני לא הואשם במסגרת התוכנית למלחמה בסמים.
זיגפלד הגדול
עלילה
בשכנועה מחליט זיגפלד להעלות בניו יורק מופעי רביו שיחקו את מופעי הבורלסקה של מועדוני פריז כדוגמת פולי ברז'ר, תוך התאמתם לטעם הקהל האמריקאי. כך נולדים סדרת מופעי "שגיונות זיגפלד" הזוכים להצלחה מסחררת עבור השניים. בקטעים אלה בסרט מופיעים בתפקיד עצמם כוכבי מופעים אלה בעבר, פאני ברייס וריי בולג'ר.
פנגחו
הברחת סמים
בשנת 2017 דיווחו כלי תקשורת על "הברחת הסמים הגדולה ביותר אי פעם בתולדות המחוז" כאשר 506 קילוגרם של אפדרין נתפסו בסירת דייגים סינית מול פנגחו "כחלק מפגיעה מתמשכת בסחר הסמים באזור". הברחות אפדרין גדלו מכיוון שיש לסם מבנה כימי דומה לאמפטמינים וניתן להמיר אותן בקלות למתאמפטמין. על פי דוח פוקוס טאיוואן, "ניתן למכור את מתאמפטמין במחיר פי עשרה מהאפדרין. במקרה זה שווי התפיסה יהיה שווה יותר ממיליארד דולר טאיוואני חדש (33.33 מיליון דולר אמריקאי)."
זיגפלד הגדול
עלילה
עקב ניסיונו של זיגפלד לטפח את הקריירה של אודרי דיין (וירג'יניה ברוס), מגלה הלד קנאה ומתחננת בטלפון שבעלה לא יעזוב אותה, אולם ללא הועיל, השניים מתגרשים ומאוחר יותר נושא זיגפלד לאשה את בילי בורק (מירנה לוֹי), סצנת הטלפון מוזכרת כזו שזיכתה את ריינר באוסקר. זיגפלד הולך מהצלחה להצלחה, כשבשיאו הוא מריץ במקביל ארבעה מופעים שונים בברודוויי. אולם, טעם הקהל משתנה. במהלך ההופעות של המחזמר המצליח ביותר שלו "ספינת השעשועים" מכה בארצות הברית קריסת הבורסה המובילה לשפל הגדול. זיגפלד, שהשקיע את כל הונו בעסקי השעשועים, מגלה שמצבו הכספי בכי רע, נופל למשכב ומת.
פנגחו
הברחת סמים
למרות גודל תפיסת הסמים, רק חמשת אנשי הצוות של סירת הדייג הסינית עוכבו במבצע, כאשר הרשויות "לא הצליחו למצוא את הספינה הטאיוואנית שהייתה אמורה להגיע לקבלת הסמים". לא היה ברור מדיווחי התקשורת כיצד הצד הטאיוואני במבצע ההברחה ידע להימנע מהמפגש עם סירת הדיג. גם ספקי המשלוח התחמקו מלכידה. הסמים שנתפסו נועדו להפצה מפנגחו לתוך טאיוואן.
זיגפלד הגדול
ההפקה
הסרט הופק כסרט מוזיקלי עתיר קטעים הלקוחים ממחזות הזמר שהפיק זיגפלד ושחזור של מופעי שגיונות זיגפלד עם מוזיקה שכתבו שניים מהכותבים המקוריים שעבדו עמו, וולטר דונלדסון ואירווינג ברלין.
פנגחו
תחבורה
במחוז פנגחו ישנם שלושה שדות תעופה, כל אחד מהם נקרא על שם האי עליו הוא נמצא: מאגונג, קימי וואנג'אן. הגדול ביותר מבין השלושה הוא שדה התעופה מאגונג המשמש כשדה תעופה בינלאומי של המחוז. בשנת 2018 עברו בשדה התעופה מאגונג כ-2.5 מיליון נוסעים. שדה תעופה זה נמצא במקום החמישי מבין שדות התעופה העסוקים ביותר בטאיוואן. שדות התעופה קימי וואנג'אן משרתים בעיקר פונקציות של אספקה (מזון ותרופות בעיקר). שדות התעופה נפתחו בשנת 1977. דיילי אייר מפעילה טיסות בין פנגחו לגאושיונג שבדרום טאיוואן.
ישנם שני נמלים עיקריים, מאגונג ולונגמן-ג'יאנשאן, המתפקדים יחד כנמל בינלאומי של מחוז פנגחו. נמל מאגונג משמש בעיקר כנמל נוסעים ונמל לונגמן-ג'יאנשאן משמש בעיקר כנמל מטענים. נמל העיר מאגונג משמש כנמל מעבורות המפליגות לקאוסיונג, טאינאן, צ'איאי וקינמן.
זיגפלד הגדול
ההפקה
הפקת הסרט החל באולפני יוניברסל בשלהי 1934, אך בשל קשיים כלכליים של האולפנים נמכרה ההפקה, כולל קטעי הופעה שכבר צולמו, ל-MGM. פאוול נשאר שחקן של יוניברסל והופיע באותה שנה גם בלהיטם "אישי גודפרי", עליו היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
פנגחו
תחבורה
שני גשרים קצרים מחברים את האקסי וביישה. הגשר הגדול בפנגחו מחבר בין באישה ושיאו הוא הגשר הארוך ביותר בטאיוואן.
זיגפלד הגדול
פרסים
זכיות:
פנגחו
תחבורה
האיים העיקריים מגונג / הוקסי, באישה ושיו מחוברים ביניהם באמצעות גשרים. שני גשרים קצרים מחברים את האקסי וביישה. הגשר בין באישה לשיאו הוא גשר הכביש הארוך ביותר ברפובליקה הסינית טאיוואן.
זיגפלד הגדול
פרסים
מועמדויות:
פנגחו
הגשר הגדול
הגשר נקרא הגשר הגדול של פנגחו. הוא חוצה האוקיינוס – Penghu Trans-Oceanic Bridge. בנייתו החלה בשנת 1965 והסתיימה בשנת 1970. בתחילה, אורך הגשר היה 2,478 מטר ורוחבו 5.1 מטר. לאחר שיפוץ והרחבה שהחלו בשנת 1984, נפתח הגשר מחדש בשנת 1996. אורכו גדל ל-2,494 מטרים ורוחבו ל-13 מטרים. יש לו 7 מרחבי חירום לכל אורכו ושני נתיבי נסיעה.
מוטי רוזן
מוטי רוזן (נולד ב-1952) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה שכיהן כמפקד עוצבת קלע דוד. לאחר שחרורו עבד בתעשייה הצבאית והיה ראש מיזם רובה התבור.
ביוגרפיה
רוזן (במקור רוזנשטוק) נולד בשכונת התקווה בתל אביב, הוריו עלו לארץ ישראל מברית המועצות. בגיל שבע התייתם מאביו ומשפחתו עברה לבת ים. למד בתיכון "חשמונאים" בעיר. ב-1970 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וכקצין בחטיבת גולני. במלחמת יום הכיפורים שימש סגן מפקד פלוגה בגדוד 17, גדוד קורס המ"כים של החטיבה. הוא הוביל כוח מחלקתי במהלך ניסיון כיבוש החרמון. בתום המלחמה מונה למפקד פלוגה שהוצבה במובלעת הסורית ברמת הגולן.
לאחר שחרורו למד הנדסת חומרים והנדסה גרעינית באוניברסיטת באר שבע. עבד במפעל "מרכבה" במרכז שיקום ואחזקה שבתל השומר. ב-1980 החליט לחזור לשירות קבע, מונה לסגן מפקד גדוד ויצא ללימודים במכללה לפיקוד ולמטה. במלחמת לבנון הראשונה הצטרף לחפ"ק אוגדה 96. בעקבות פציעתו של מפקד גדוד 12 בחטיבת גולני, מונה למחליפו ופיקד על הגדוד בהמשך הלחימה. לאחר מכן שירת כמפקד קורס קציני חי"ר בבה"ד 1. בתפקידיו הבאים שימש ראש ענף אמצעי לחימה חי"ר וראש תורת חי"ר-צנחנים במפקדת חילות השדה ומפקד חטיבת חי"ר במילואים. בשנים 1988–1990 שירת כמפקדה השני של עוצבת קלע דוד המפעילה נשק מונחה מדויק ולאחר מכן שירת במפקדת השליטה המטכ"לית למבצעים מיוחדים, שעסקה בין השאר בהכנות לפעילות צה"ל בעיראק בתקופת מלחמת המפרץ. ב-1992 השתחרר משירות הקבע.
הוא מונה לסגן ראש אגף השיווק בתעשייה הצבאית, בעקבות החלטת צה"ל להעביר את יחידות החי"ר שלו לשימוש ברובי M-16 במקום רובה הגליל, תוצרת התעשייה הצבאית, מונה רוזן לראש מיזם פיתוח רובה סער חדש, רובה ה"תבור". בהמשך דרכו בחברה הוא שימש מנהל מפעל התחמושת "צורף". בשנת 1996 מונה למנכ"ל חברת תדירגל לייצור מתכת. ב-1999 חזר לתעשייה הצבאית ומונה לסמנכ"ל ומנהל חטיבת הנשק הקל. בתפקיד זה חזר למיזם התבור ופעל לקידום קליטתו בצה"ל.
יוסף חי פאניז'יל
הרב יוסף חי פאניז'יל (23 בדצמבר 1882, י"ג בטבת ה'תרמ"ג – 18 באוקטובר 1946, כ"ג בתשרי ה'תש"ז) היה עורך דין ואיש ציבור ירושלמי, מורה ומחנך, חבר אספת הנבחרים הראשונה, נשיא ועד העדה הספרדית בירושלים ורבה הראשי של הקהילה היהודית-ספרדית בבואנוס איירס שבארגנטינה.
קורות חיים
נולד בירושלים לשרה ג'וליה ולראשון לציון הרב אליהו משה פאניז'יל. מצד אמו היה בן למשפחת הרבנים עייאש, מצאצאי הרב יוסף אלבו. בילדותו התחנך בתלמוד תורה של העדה הספרדית ובבית הספר דורש ציון, ומשם המשיך לישיבת תפארת ירושלים, שם למד תלמוד, ערבית וטורקית. בסיום לימודיו החל ללמוד בישיבתו של הרב מנחם שם טוב הכהן חסיד, שם התמיד בלימוד ש"ס ופוסקים. בהמשך למד צרפתית ואת ספרות השפה אצל חיים קלמי בבית הספר של חברת כל ישראל חברים בירושלים.
בשנת 1900 (ה'תר"ס) נישא לציפורה ברוך, נכדתו של הרב חיים נסים ברוך, והחל ללמוד הכנה למשפטים בבית ספר התיכון הממשלתי "אידדיה" שבירושלים, בו נלמדו כל המקצועות בטורקית. בשנת 1902 (ה'תרס"ב) נסע לקושטא שבטורקיה, שם החל ללמוד במחלקת המשפטים של אוניברסיטת איסטנבול ובבית המדרש לרבנים בניהולו של הרב אברהם דאנון, והוסמך בו לרבנות. במקביל שימש כמורה בתלמוד תורה של הקהילה היהודית בפרוור חאסקוי שבעיר, ולאחר מכן כמנהל התלמוד תורה בפרוור גלאטה.
בחודש אפריל 1905 (ניסן ה'תרס"ה) מונה על ידי החכם באשי הרב משה הלוי לעוזרו של הרב דוד פאפו בעיראק, ולשם כך נסע לשם. תפקידו היה ליצור קשרים ויחסים טובים בין הקהילה היהודית בבגדאד לממשל המקומי, וביוזמתו הובאו לעיר מורים מארץ ישראל והוקם בה לראשונה גן ילדים עברי.
בחודש מאי 1907 (אייר ה'תרס"ז) חזר לארץ ישראל, והחל לשמש כמורה לתלמוד, טורקית, ערבית וחוק מסחרי בבית הספר למסחר ובית המדרש לרבנים של חברת עזרה. לאחר מכן שימש כמורה בבית המדרש למורים, בגימנסיה העברית ובבית הספר למל. באותה שנה נבחר על ידי ועד העדה הספרדית לשמש כעוזרו ונציגו של אביו, שנבחר באותה השנה למשרת הראשון לציון.
בשנת 1909 (ה'תרס"ט) נשלח לטורקיה כנציג ועד העדה הספרדית שבירושלים לאספה גדולה של בחירת חכם באשי לאימפריה העות'מאנית.
בשל היותו בן יחיד, בשנת 1912 (ה'תרע"ב) סירב להצעות לשמש כרב בבוסרה שבצפון סוריה, וכרבה הראשי של עיראק, כדי לא לגרום לאביו המבוגר צער בכך שיתרחק ממנו. לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה החל לשמש כחבר במועצת המחוז "מג'ליש אדרה" כנציג הקהילה היהודית בירושלים, ופעל להכרת זכויות היהודים כאזרחים מהשורה, פטירתם ממס דרכים ועוד.
החל מחודש יולי 1914 (תמוז ה'תרע"ד) שימש במקביל כחבר בוועד הגיוס "המועייני", ובמשא ומתן ארוך מול פקידי צבא בכירים פעל לפטור מגיוס לצבא דיינים, רבנים, שוחטים, סופרים ועובדי בתי החולים היהודים, שפעילותם נחוצה לצורכי הקהילה. לשם כך הסתייע רבות ברב יעקב דאנון, ששימש כחכם באשי בדמשק בתקופה זו. כן סייע רבות לחיילים היהודים בצבא הטורקי, וביוזמתו קיבלו נשות הלוחמים קצבה כספית למחיה, ואף נסע לשם כך לדמשק ולבאר שבע עם הרב סלימאן מנחם מני מספר פעמים. כן שימש כפעיל בסינדיקט החיטה שהביא תבואה מירדן לטובת תושבי ירושלים, ומונה על ידי הממשל למפקח על כספי הסיוע האמריקני.
כשנציגי הממשל מצאו בולים ציוניים בביתו של הרב חיים אבולעפיה, החכם באשי של טבריה, בשל הלשנות מצד מתנגדיו, נכלא זה האחרון בירושלים באשמת בגידה. הרב פאניז'יל, יחד עם הרב משה יהודה פרנקו נפגשו עם הפחה ופעלו לשחרורו ומנעו את העמדתו למשפט צבאי. עם זאת, הממשל אסר עליו לחזור לטבריה.
עם התעוררות תנועת ההתעת'מנות בשלהי מלחמת העולם הראשונה, נמנה עם תומכיה, ופעל לאזרח יהודים נתיני חוץ, כדי שלא יגורשו מהארץ בעת המלחמה. כן שימש כחבר בוועדה ממשלתית שתפקידה היה להגן על נכסי נתינים זרים שהוכרחו לעזוב את הארץ, ובכך הציל נכסים רבים של יהודים שגורשו.
בתפקידיו שלעיל שימש עד לחודש דצמבר 1917 (כסלו ה'תרע"ח), אז הוגלה לדמשק באשמת בגידה בממשל, יחד עם אישי ציבור מרכזיים מהיישוב ויהודים רבים נוספים, כשבוע לפני כיבוש ירושלים בידי הבריטים. סיבת גירושו הייתה סיוע כספי שהעניק ל-350 יהודים נתיני יוון שגורשו מירושלים לחמה שבסוריה על ידי הממשל, ונסיעתו אליהם לשם כך בחודש אוגוסט 1917 (אלול ה'תרע"ז). כשהגיע לדמשק עם גירושו, נפגש עם ג'מאל פחה, והשיג ממנו אישור לא לגרש מדמשק את הגולים שהוגלו יחד איתו מירושלים, ובהזדמנות זו קיבל אישור אישי לחזור לירושלים, אך לא חזר בשל הסכנה שהייתה כרוכה בכך.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) נמנה עם מייסדי הסתדרות הספרדים ונבחר כחבר לוועד הפועל שלה. כן שימש כחבר באספת הנבחרים הראשונה ובעקבותיה החל לשמש כחבר הוועד הלאומי. לאחר מכן שימש כחבר וועד העיר ליהודי ירושלים וחבר הנהלת בית החולים משגב לדך, ולאחר פטירת אביו החליפו כגבאי בית החולים.
בשנת 1924 (ה'תרפ"ד) נסע עם הרב יהודה לייב פישמן מימון בשליחות הסתדרות המזרחי לסוריה ולעיראק, למסע תעמולה וארגון הפעילות הציונית שם. במקביל התמחה במשפטים, ולאחר כשנתיים הוסמך לעורך דין מוסמך המוכר מטעם הממשל. בתקופה זו התפטר ממשרותיו והחל להתפרנס מעבודתו כעורך דין.
בשנת 1937 (ה'תרצ"ז) נבחר לשמש כרבה הראשי של הקהילה הספרדית בבואנוס איירס שבארגנטינה. בתקופת כהונתו פעל למען הציונות ושיפור החינוך העברי בקהילה, לצד שימור ושיפור המצב הדתי והרוחני. הוא השתוקק לחזור ארצה, והגיש מועמדות לתפקיד הרב הראשי הספרדי של חיפה, אך נפטר לפני שהספיק לחזור.
הלך לעולמו בבואנוס איירס.
ז'אן מבורבון
ז'אן מבורבון (בצרפתית: Jeanne de Bourbon; 3 בפברואר 1338 – 6 בפברואר 1378) הייתה מלכת צרפת על ידי נישואים עם שארל החמישי, מלך צרפת. היא שימשה כיועצת הפוליטית שלו והתמנתה כעוצרת פוטנציאלית של הממלכה.
ראשית חייה
ז'אן נולדה ב-3 בפברואר 1338 בטירת ונסן, והייתה בתם של פייר הראשון, דוכס בורבון, ואיזבל מוולואה, דוכסית בורבון, אחותו למחצה של פיליפ השישי, מלך צרפת.
מאוקטובר 1340 עד 1343 לפחות, נחתם עליה משא ומתן והסכמים להשיא אותה עם אמדאו השישי, רוזן סבויה. המטרה הייתה להכניס את סבויה תחת השפעה צרפתית.
מלכה
ב-8 באפריל 1350 התחתנה ז'אן עם בן דודה שארל, דופן צרפת, בטיין-לה'רמיטאז'. שניהם נולדו בהפרש של שלושה עשר ימים, ושניהם היו בני 12 בעת הנישואים. כאשר עלה שארל על כס המלוכה בשנת 1364, הפכה ז'אן למלכת צרפת.
לבני הזוג היו מערכות יחסים מתוחות במידה מסוימת במהלך כהונתו כדופין בגלל בגידתו בביט דה קסינל, אך מערכת היחסים ביניהם השתפרה לאחר שהוא הפך למלך, ולפי הדיווחים, הוא לפעמים התייחס אליה בנושאים פוליטיים ותרבותיים והסתמך על עצתה. על פי השמועות, ז'אן לקחה את המשורר Hippolyte de Saint-Alphon כמאהב, והוא היה אביו הביולוגי של בנה ז'אן, שנולד ומת בשנת 1366.
המלכה ז'אן תוארה כממוטטת מבחינה נפשית, ולאחר לידת בנה לואי בשנת 1372, היא סבלה מהתמוטטות נפשית מוחלטת. זה הדאיג עמוקות את שארל החמישי, אשר עלה לרגל והציע תפילות רבות להחלמתה. כשהיא התאוששה וחזרה למצב הרוח הרגיל שלה בשנת 1373, מינה אותה שארל החמישי כאפוטרופוס החוקי וכעוצרת צרפת אם ימות כאשר בנו ויורשו היו עדיין קטינים.
מותה
ז'אן נפטרה בבית המלוכה הוטל סן-פול בפריז, ב-6 בפברואר 1378, שלושה ימים לאחר יום הולדתה ה -40, ויומיים לאחר לידת בתה הצעירה, קתרין.
משפחתה
לז'אן ולשארל נולדו תשעה ילדים. שניים מהם הגיעו לבגרות:
ארגוני נשים יהודיות באטלנטה
ארגוני נשים יהודיות באטלנטה היו ארגוני נשים שהחלו להתארגן באטלנטה לקראת סוף המאה ה–19. באותה עת החלו נשים יהודיות אמריקאיות להיות מעורבות בפעילות למען הקהילה. פעילותם המשמעותית של ארגונים אלה החלה בין השנים 1870–1930. הנשים היהודיות היו גורם משמעותי בדאגה לצורכי הקהילה היהודית. נשים החלו לגייס כספים לתרומות וצדקה, לארגן אירועים ולדאוג ולשרת את צורכי הקהילה היהודית. בדומה לחברת הנשים האמריקאיות הלא יהודיות, נשים יהודיות החלו לפעול למען הקהילה במסגרת ארגוני נשים יהודיות. לפעילות הארגונית של הנשים היה כוח רב בעיצוב מעמדה ותפקידה של האישה בחברה. הפעילות הארגונית למען הקהילה הייתה הזדמנות ראשונה עבור הנשים היהודיות להשפיע ולחולל שינוי במרחב הציבורי. ארגוני הנשים היהודיות באטלנטה נבדל מארגוני נשים יהודיות אחרות בכמה הבטים. ראשית, האוכלוסייה היהודית באטלנטה נשארה קטנה יותר באופן משמעותי מקהילות יהודיות בצפון ארצות הברית, בנוסף ארגוני הנשים היהודיות באטלנטה נוסדו מאוחר יותר מהארגונים בצפון ארצות הברית. יתר על כן, הנשים היהודיות של אטלנטה הצליחו לרקום קשרים ארגוניים עם נשים לא יהודיות בשלבים מוקדמים של התפתחות הארגוני הנשים. ארגון הנשים היהודיות המוקדם ביותר באטלנטה היה ארגון צדקה, חברות הצדקה של הנשים העבריות במדינת אטלנטה (באנגלית Hebrew Ladies Benevolent Society of: Atlanta). בהמשך נוסדה המועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה שפועל עד היום.
ההיסטוריה של הקהילה היהודית באטלנטה
היו גלי הגירה רבים של יהודים לארצות הברית. בעידן הקולוניאלי מספר קטן של יהודים ממוצא ספרדי וממוצא גרמני השתקעו בחוף המזרחי של ארצות הברית בחמש ערים מרכזיות ששתיים מהן היו סוואנה וצ'ארלסטון שבדרום ארצות הברית. זרם מהגרים יהודים גדול יותר החל להגיע בין 1830 ל-1880. בשנת 1830 הגיעו היהודים הראשונים ממוצא גרמני לעיר אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה בארצות הברית. באותה העת, אטלנטה עוד הייתה כפר קטן הנקרא, "טרמינוס", Terminus. חלק מהמהגרים התגוררו בעיר באופן זמני, אחרים עזבו את העיר ואחר כך חזרו. כשמערכת מסילות הברזל החלה להתפתח באזור, העיירה החלה לגדול ולמשוך אליה עוד אנשים, ביניהם אוכלוסייה יהודית. התפתחות העיירה הקטנה הביאה אתה אפשרויות כלכליות למהגרים והזדמנויות לתעסוקה. יהודים שהשתקעו באזור זה עסקו בעיקר ברוכלות, והיו בעלי חנויות קטנות. אחת מהסיבות שהעיירה משכה אליה יהודים הייתה משום שלא הורגשה בה אפליה דתית.היהודים התקבלו בסבר פנים יפות ובלטו בפעילותם במישור האזרחי והקהילתי. מספר דוגמאות לאישים בולטים בקהילה, הנרי לוי הקים חנות כלבו גדולה, החנות שלו הפכה לאחד העסקים הכי משגשגים בעיירה. דוד מאיר, היה בנקאי, בשנת 1872 הוא ייסד משרד חינוך בעיר, אהרון הס היה חבר במועצת העירייה ובשנת 1875 היה מחליף ראש העיר הראשון. דר' הנרי בק היה רופא מוערך בקהילה. היהודים היו מאוד מוערכים בקרב הקהילה הנוצרית בה הם חיו ותרמו רבות להתפתחות ושגשוג העיר. ארגוני הנשים בעיר היו שותפים לתרומה לקהילה. הנוצרים ראו ביהודים אנשים העובדים קשה, אנשים חסכנים ועם זאת נדיבים, ומנהלים חיי משפחה הראויים להערכה.
ככל שהעיירה הפכה למרכז אורבאני הקהילה היהודית החלה לגדול ולשגשג. היהודים שחיו בעיירה החלו לייסד מוסדות יהודיים וקהילות יהודיות. קבוצות של יהודים התאחדו לקהילות בעיקר על פי מוצאם. ב-1851 היו באטלנטה רק כארבעים יהודים, אך אותה קבוצה קטנה של יהודים החלה להקים שירותים קהילתיים. בשנת 1870 ו-1880 הקהילה היהודית באטלנטה מנתה כחמש מאות איש. כמעט כל היהודים היו חברים בארגון בני ברית ובקהילה העברית לצדקה, Hebrew Benevolent Congregation, שהיה בית הכנסת היחיד בעיר. רוב היהודים באותה העת היו בני המקום. ב-1885 החל להגיע זרם מהגרים ממזרח אירופה לעיר. אף על פי שיהודי העיר עשו מאמצים רבים כדי לעזור למהגרים להתאקלם לחיים החדשים, המהגרים החדשים התקשו לקבל את דרכי היהודים שחיו בעיר וכבר נטמעו בחברה, ולכן הקימו בית כנסת  וארגונים משלהם. בשנת 1887 הקימו המהגרים החדשים את בית הכנסת "אהבת אחים". אותם מהגרים יהודים התגוררו באותו רחוב הנקרא רחוב האנטר. המהגרים היהודים החדשים לא גילו רצון להיטמע בחברה החדשה. לעומת זאת היהודים המקומיים התביישו באחיהם היהודים שהתבלטו בחברה הדרומית. אף על פי שהקהילה היהודית המקומית התגייסה כדי לעזור לאחיהם היהודים המהגרים, הם לא עודדו אותם להצטרף לארגונים שלהם. למעשה, כמעט ולא היו מגעים חברתיים בין שתי הקהילות. ככל שהזמן חלף גם חברי קהילת "אהבת אחים" החלו להתרגל לחיים האמריקאים. רב הקהילה, ב. מאירוביץ החל לשאת את הדרשות שלו באנגלית. המעבר לשימוש בשפה האנגלית זיכה את קהילת אהבת אחים בהערכה רבה, הן בקרב היהודים והן בקרב החברה הנוצרית. המעבר הזה ייצג עבורם קבלה של התרבות החדשה. ב-1904 קבוצה של יהודים אורתודוקסים הקימו בית כנסת חדש ברחוב האנטר, הנקרא " שירת ישראל" וזמן קצר לאחר מכן נוסדו עוד שתי קהילות, "אנשי ספרד", קהילה אולטרה אורתודוקסית  ו"בית ישראל", קהילה קונסרבטיבית. ב-1906 הגיעו לעיר זרם מהגרים יהודים  נוסף מטורקיה ומרודוס, ובעקבותיו נוצרו עוד שתי קהילות יהודיות, "אור חיים" ו"אהבת שלום". בסופו של דבר ב-1914, בגלל קשיים כלכלים שתי הקהילות החליטו להתאחד  וקראו לעצמם "אור ושלום". בקהילה היו חברים כ-1920 איש וקהילה זו פנתה בעיקר ליהודים המזרחים. קהילת "אור ושלום" נמנעה ממגעים חברתיים עם הקהילות היהודית הקיימות בעיר. "אור ושלום" הקימה לעצמה מוסדות משלה, בית ספר לתלמוד תורה בית קברות משלה. אנשי הקהילה הקפידו להתחתן אך ורק עם בני הקהילה. רק  ב-1940 יהודים בקהילה האשכנזית החלו להתחתן עם יהודים מהקהילה המזרחית. מה שייחד את כל קהילות היהודים בעיר היה שהטילו ספק והתנגדו לקבוצות יהודים שקראו לעצמם "Worksmen's Circle", "מעגל העובדים". קבוצה זו הייתה קבוצה שהגדירה עצמה כסוציאליסטים ונמנעה מחברות באחת הקהילות היהודיות בעיר.
חברות הצדקה של הנשים העבריות באטלנטה
ארגון הצדקה הראשון של נשים יהודיות נוסד בפילדלפיה, בשנת 1819 על ידי רבקה גרטץ. מיד לאחר היווסדו של הארגון בעיר זאת, החלו להיווסד ארגונים נוספים ברחבי ארצות הברית.בשנת 1870 נוסד הארגון באטלנטה על ידי ג'ניס רוטשילד. זהו ארגון הצדקה הראשון המזוהה עם הקהילה היהודית שנוסד בעיר.חבורת הצדקה פעלה במסגרת הקהילה העברית לצדקה, "Hebrew Benevolent Congregation", קהילה יהודית רפורמית שנהגו לקרוא לה "המקדש" - "Temple". חבורת הנשים העבריות השקיעה את מירב מאמציה לגיוס תרומות וצדקה. חברות הצדקה  של הנשים העבריות נוסדה כתגובה לזרם המהגרים הרב של יהודים ממזרח אירופה שהגיעו לעיר עד סוף המאה ה-19. לנשים היהודיות ולקהילה היהודית הוותיקה באטלנטה היה חשוב לשמר את שמה הטוב של הקהילה היהודית. בגלל המנהגים, הלבוש וצורת החיים של המהגרים החדשים, היהודים הוותיקים באטלנטה התביישו באחיהם, לא רצו שהחברה הנוצרית תראה באחיהם היהודים, המהגרים החדשים, כנטל. לכן, עשו כל שביכולתם כדי לעזור לאותה קבוצת מהגרים יהודים להתאקלם בעולם ובתרבות החדשה.
חבורת הצדקה של הנשים העבריות ארגנה תוכניות שיספקו למהגרים אוכל, פחם, ביגוד ותמיכה כלכלית. כמו כן, חבורת הצדקה של הנשים העבריות קיימה שעורי בישול לנשים המהגרות, כדי ללמדן את סגנון הבישול המקומי. ב-1877 הקהילה העברית לצדקה עברה למבנה קבע. במרתף המבנה, היה בית תמחוי שהנשים הפעילו. באותו המרתף התקיימו בלילות שעורים ללימוד שפה למהגרים, כמו כן המהגרים יכלו להתגורר באופן זמני במרתף בית הכנסת. על פי פרוטוקולים של הקהילה מאותה תקופה, נוצרו ארגוני נשים קטנים נוספים במסגרת הקהילה,  ארגון לנשים צעירות,  Young Ladies' Auxiliary Society, ארגון נשות בית הכנסת, Ladies' Temple Guild  וארגון סיוע של הנשים העבריות, Ladies' Hebrew Aid Association. ארגוני נשים אלה, אשר פעלו במסגרת הקהילה, פעלו למען גיוס תרומות ואף דאגו לתחזק ולעצב את מבנה הקהילה. גיוס הכספים נעשה על ידי ארגון מסיבות וקונצרטים, שהשתתפות בהם עלתה כסף, כמו כן נגבו דמי חברות לארגון. הכסף שגויס שימש למימון עבודת רווחה וריהוט למבני הקהילה. בנוסף גויסו כספים שנשלחו לקהילות יהודיות באירופה כדי לסייע לקורבנות הפוגרמים. לנשים שהיו מעורבות בגיוס הכספים היה מעט השפעה בהחלטה מה לעשות עם הכסף שגויס, אך בזכות הפעילויות והתוכניות שחברת הצדקה של הנשים הוציאה לפועל הצליחו לגייס כספים שמימנו ותמכו בתוכניות הרווחה ובפעילויות שהקהילה ארגנה.
מועדוני נשים יהודיות בעלי אופי חברתי
מועדוני הנשים היהודיות וארגוני הנשים שהשתייכו לקהילה היהודית פעלו למען גיוס כספים ופילנתרופיה. הפעילות החלוצית של עמותות אלה הן שאיפשרו התפתחות של ארגון נשים יהודי מתוחכם ב 1890.
השפעת פעילות הנשים היהודיות על מעמדן החברתי
בתחילת המאה ה-19, לנשים יהודיות בארצות הברית, ממוצא גרמני, ממעמד הביניים, היה מספיק זמן פנוי כדי לפעול בהתנדבות, כקבוצה, למען עזרה בקהילה. באותה העת, החלו לקום חבורות צדקה של נשים יהודיות ומועדוני נשים ברחבי ארצות הברית. כנשים הפועלות למען משפחתן ופעולות בהתנדבות למען עזרה לזולת בקהילה, וחברות במועדוני נשים, נשים יהודיות, ממשו את תפקידן המסורתי כ"אשת חייל". חברות בארגוני ומועדוני נשים זימנה פגישות חברתיות והווי נשי.העשייה הוולונטרית של הנשים אפשרה לנשים ליצור זהות משל עצמן, מודעות עצמית ובוא בעת, לרכוש ניסיון ומיומנות בניהול ארגון ומנהיגות. כל זאת, מבלי לפגוע ולערער את מקומה ותפקידה המסורתי של האישה ביהדות. נשים יהודיות שהחלו את פעילותן הוולונטרית הענפה, למען הקהילה הפכו ל"סוכנות" הקהילה, ובכך למעשה, נשים אלה פרצו את גבולות הבית והחלו להגדיר מחדש את תפקידן הן כנשים יהודיות והן כנשים בחברה האמריקאית. רישומים מפורטים על ארגוני ומועדוני הנשים האלה לא שרדו, ולכן לא ניתן לציין במדיוק באיזו שנה הפסיקו לפעול.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה National Council of Jewish Women
בשנת 1893 נוסדה המועצה הלאומית לנשים יהודיות בשיקגו. זו פעם ראשונה בהיסטוריה שנוצר ארגון יהודי, נשי ארצי.ייסוד ארגון זה הביא לכך שנוסדו "סניפים" של הארגון ברחבי ארצות הברית וביניהם אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה. המועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה (NCJW) נוסד בשנת 1895 על ידי שש נשים יהודיות ממוצא גרמני. זה הוא הארגון הנשי הארצי הראשון בהיסטוריה שהוקם בעיר. להקמת הארגון הייתה משמעות רבה על פעילות הנשים החברות בארגון, שלא פעלה רק לטובת רווחת הקהילה היהודית אלה גם לטובת כלל האוכלוסייה בעיר ולטובת קידום מטרות לאומיות. ההמועצה הלאומית של נשים יהודיות באטלנטה קיבל את ההנחיות לפעילות מהארגון הארצי. החברות בארגון זה נחשב יוקרתי יותר בקרב הנשים בדרום, ביחס לחברות בארגון הצדקה של הנשים העבריות באטלנטה.