cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חנוך ברקון
ביוגרפיה
בקריית מוצקין חברו שלושת השחקנים לשלמה דובדבני ושלמה בן זאב, והיוו יחד את הרכב הקבוצה. בעונתו הראשונה של ברקון בקריית מוצקין, עונת 1958/1959, סיימה הקבוצה במקום התשיעי, כאשר הוא קלע בממוצע של 16.7 נקודות למשחק. בגביע המדינה הפסידה הקבוצה ברבע הגמר למכבי חיפה. בעונה הבאה, עונת 1959/1960, מונה אברהם פסח למאמן החדש של הקבוצה. ברקון יחד עם בן זאב ודובדבני, הובילו את הקבוצה להישג השיא שלה - מקום שישי בליגה. באותה עונה היה ברקון היה מלך הסלים של הקבוצה עם ממוצע של 17.5 נקודות למשחק. לאחר עונה זו, נחלשה הקבוצה בהדרגה בעונות הבאות.
בעונה הבאה, עונת 1960/1961 סיימה הקבוצה במקום ה-10. ברקון (ממוצע 12.3 נקודות למשחק) המשיך להוביל את הקבוצה יחד עם דובדבני. בגביע המדינה הודחה הקבוצה ברבע הגמר בידי מכבי ירושלים. בשנת 1961 השתתף ברקון במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה שנערכה בבלגרד. במשחקי הדירוג 9–12 הפסידה ישראל לפולין 74:59 וניצחה במשחק על המקום ה-11 את מזרח גרמניה 80:83 אחרי הארכה. מאזנה הכללי של נבחרת ישראל בטורניר היה שלושה ניצחונות וחמישה הפסדים. ברקון שיחק 4 משחקים וקלע בממוצע של 2.8 נקודות למשחק.
בשתי העונות הבאות 1961/1962, 1962/1963 המשיכה הקבוצה להוות קבוצת תחתית וסיימה במקום ה-9 וה-10 בהתאמה. עם זאת ברקון המשיך לקלוע בממוצע גבוה - 14 ו-10.5 נקודות למשחק בהתאמה. במהלך עונת 1961/1962 נפצע ברקון בחלק מהעונה, פציעה שהוגדרה על ידי תקשורת הספורט ככזו שפגעה במוראל הקבוצה.
בנובמבר 1962, במהלך העונה, נסע ברקון עם רעייתו לארצות הברית, אך חזר במפתיע לאחר שבועיים. בסיום עונת 1962/1963 בגיל 25 בלבד, פרש ברקון מכדורסל והיגר לארצות הברית. מכבי קריית מוצקין המשיכה עוד מספר עונות בליגה הבכירה עד שבשנת 1968 נשרה לליגה השנייה.
סך הכל שיחק ברקון 6 עונות בליגה הבכירה בהן השתתף ב-104 משחקי ליגה בהם קלע 1,403 נקודות, והוא מדורג במקום הרביעי בטבלת קלעי כל הזמנים של מכבי קריית מוצקין. כן היה שותף ברקון לזכייה באליפות במדי מכבי תל אביב. במדי נבחרת ישראל רשם ברקון 8 הופעות והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1961. בשנת 2016 קיבל מעמותת הספורט של קריית מוצקין פרס על תרומה מיוחדת בתחום הכדורסל.
כיום מתגורר בקונטיקט, ארצות הברית ועוסק בניהול נדל"ן.
איבאן ארד
ביוגרפיה
ארד נולד בבודפשט במשפחה יהודית ולמד באקדמיה למוסיקה ע"ש פרנץ ליסט אצל פאל קדושה (פסנתר) ואצל פרנץ סבו (קומפוזיציה). הוא היגר לאוסטריה בשנת 1956 ולמד שם באקדמיה למוזיקה בווינה, אצל ריכרד האוזר (פסנתר) וקרל שיסקה (קומפוזיציה). הוא קיבל תעודות בפסנתר ובהלחנה בשנת 1961.ארד למד כמה שיעורי קיץ בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט, ולמד אצל אדוארד שטוירמן ולואיג'י נונו. בשנת 1960 פתח בקריירה כפסנתרן וניגן באירופה ובמזרח הקרוב.
בין השנים 1962–1968 היה קורפיטיטור יחיד באופרה של וינה ובפסטיבל וינה (Wiener Festwochen). בין השנים 1967–1989 לימד תורת המוזיקה והלחנה באוניברסיטה למוזיקה בגראץ (Universität für Musik und darstellende Kunst Graz) ומאוחר יותר לימד באקדמיה למוזיקה בווינה, תחילה כאורח בהוראת טונזאץ (הרמוניה ונגד), ומשנת 1989 כפרופסור. תלמידיו כללו את גאורג פרידריך האס, גרהרד פרסנט ויוהנס מריה סטאוד.
חייו
אחיו וסביו של ארד גורשו ונרצחו באושוויץ בשנת 1944. הוא שרד את השואה וברח מהונגריה לאחר אירועי 1956. התחתן בשנת 1969 ונולדו לו חמישה ילדים, ביניהם אדריאן, בריטון, ולאונרד, נגן הבסון בתזמורת הסימפונית של רדיו וינה. ארד נפטר מסיבוכים של אירוע מוחי בווינה.
יצירותיו
מבחינה סגנונית, המוזיקה של ארד הושפעה בתחילה מהונגרים כמו בלה ברטוק וזולטאן קודאי. לפני הגירתו ובמהלך לימודיו בווינה הוא התעניין בדרקפוניה (שיטת שנים-עשר הטונים) של "בית הספר הווינאי השני" ו בסריאליזם. שלישיית הרוח שלו, אופוס 4 (1957, מתוקן 1987) וה-Ricercare ed Aria שלו, אופוס 11 לרביעיית כלי נשיפה (1965) מבוססים על מאזניים של שתים-עשרה צלילים, וכך גם האופרה הראשונה שלו, Das Mädchen, der Matrose und der Student (הנערה, המלח והסטודנט, 1960). הוא החל להלחין את האופרה השנייה שלו " Die Seidenraupen" (תולעי המשי) בשנת 1964 והשלים אותה בשנת 1968. היא הועלתה בבכורה בהצלחה במהלך פסטיבל וינה בתיאטר אנ דר וין עם הזמרות ג'נט פילו (Jeannette Pilou) ושל אוסקר צ'רוונקה (Oskar Czerwenka).
בשנות השבעים והשמונים הוא הושפע מג'אז ומבלוז, שנשמעים בקונצ'רטו לפסנתר שלו, אופוס 19, בשלישיית הפסנתר השנייה, אופוס 42 (1981/1982), ובסינפונטה מינסוטה אופוס 51. חלק מיצירותיו הקוליות רציניות יותר, כמו למשל Vier Gesange, אופוס 44 (1983), מחזור השירים Schwarzerde (אדמה שחורה) לבריטון ולתזמורת, אופוס 49 (1984-1985), והקנטטה ווקס (Voice of the Light), אופוס 56 (1988/1989).
רוזמונד פייק
רוזמונד מרי אלן פייק (באנגלית: Rosamund Mary Ellen Pike; נולדה ב-27 בינואר 1979) היא שחקנית קולנוע אנגלייה, מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט "נעלמת". שיחקה בתור נערת ג'יימס בונד בסרט "למות ביום אחר" ובסרטים "גאווה ודעה קדומה", "דום", "לחנך את ג'ני" ו-"המחליפים".
ביוגרפיה
פייק נולדה בלונדון, בתם היחידה של זמרי האופרה קרוליין וג'וליאן פייק. לצורך עבודת הוריה נדדה המשפחה ברחבי אירופה עד שהייתה בת שבע; בזכות הנסיעות הרבות למדה צרפתית וגרמנית רהוטה.
פייק זכתה במלגה ללימוד ב"בית ספר בדמינטון". היא הציגה לראשונה את יכולותיה ב"תיאטרון הנוער הלאומי" בהצגה "רומיאו ויוליה". סוכן כישרונות מקומי שהבחין בה עזר לה לפרוץ את הדרך לקריירה מקצועית. לאחר שנדחתה מכל בית ספר למשחק אליו הגיעה להיבחן, התקבלה ל"מכללת וונדהאם" שבאוקספורד, וסיימה את לימודיה עם תואר בספרות אנגלית. במהלך לימודיה לקחה פסק זמן של שנה כדי לקדם ולבסס את קריירת המשחק על בימות התיאטרון. כן הופיעה בסדרת הדרמה "רעיות ובנות" בארבעה פרקים. אמנם, בתחילת דרכה חשבה פייק לזנוח את תחום המשחק ולעבוד בחברת ספרים מקומית בשל המחסור בהצעות עבודה.
קריירה
בשנת 2002 גילמה את תפקיד נערת בונד לסרט "למות ביום אחר", סוכנת כפולה קרת רוח שעובדת לצידו של ג'יימס בונד (פירס ברוסנן).
בתפקידה הבא הציגה שיחקה בדרמה התקופתית "ליברטין", באותה שנה לוהקה גם להפקה הישראלית של עמוס גיתאי, "הארץ המובטחת", שעסקה בתופעת הזנות בישראל; בסרט גילמה את הנערה הבריטית רוז.
בשנת 2005 שיחקה בסרט האקשן המבוסס על משחק המחשב "דום" בתור המדענית ד"ר סמנת'ה גרים, אחותו של הדמות הראשית סמל ג'ון גרים (קארל אורבן). לאחר מכן גילמה את הדמות הספרותית ג'יין בנט, אחותה הבוגרת של אליזבת (קירה נייטלי) בסרט "גאווה ודעה קדומה", המבוסס על הרומן של ג'יין אוסטן "גאווה ודעה קדומה".
סרטה הראשון מחוץ לגבולות אנגליה הוא המותחן הפסיכולוגי "עדות שבורה", שעלה לאקרנים בשנת 2007. בסרט מגלמת פייק את דמותה של ניקי גארדנר, המעסיקה החדשה של התובע המחוזי הפורש וויל ביצ'ם (ראיין גוסלינג).
פייק התפרסמה ב-2009 בדרמה הבריטית "לחנך את ג'ני", בה גילמה את הלן, חברתו של דני (דומיניק קופר), המבלה במהלך העלילה בחברת הנערה המתבגרת ג'ני (קארי מאליגן). בשנה זו גילמה גם את מגי, אשתו של סוכן ה-FBI טום גריר (ברוס ויליס), במותחן הבדיוני "המחליפים".
ב-2012 גילמה את אחת הדמויות הראשיות בסרט ג'ק ריצ'ר לצד טום קרוז. הסרט מבוסס על "הצלף", אחד הספרים רבי המכר של לי צ'יילד.
ב-2014 כיכבה לצד בן אפלק בסרט "נעלמת", המבוסס על ספר באותו שם, בו גילמה אישה שנעלמת ביום נישואיה החמישי. דייוויד פינצ'ר, במאי הסרט, סיפר שליהק אותה כי רצה לתפקיד שחקנית שאינה מפורסמת מאוד, ופייק לא הופיעה בתפקיד ראשי משמעותי לפני כן. על הופעתה בסרט הייתה פייק מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
ב-2016 שיחקה בסרט המתח "זר דופק בדלת". ב-2019 שיחקה בתפקיד מארי קירי בסרט "מאדאם קירי".
חיים אישיים
בעודה לומדת באוקספורד, פייק הייתה במערכת יחסים עם השחקן והמחזאי סיימון וודס במשך שנתיים. לאחר מכן בשנת 2008 היא הייתה מאורסת לבמאי הקולנוע ג'ו רייט, אותו הכירה על סט צילומי הסרט "גאווה ודעה קדומה", אך הזוג ביטל את החתונה זמן קצר לאחר מכן.
מאז דצמבר 2009, פייק מנהלת מערכת יחסים עם איש העסקים רובי יוניאקה, ולהם שני בנים, שניהם דוברים מנדרינית שוטפת; המשפחה מתגוררת בגני קנזינגטון במערב לונדון.
יחסי מלטה–סין
יחסי מלטה–סין הם יחסי החוץ בין מלטה לבין הרפובליקה העממית של סין.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-31 בינואר 1972. לאחר רעידת האדמה בסצ'ואן בשנת 2008, מלטה שלחה הודעת תנחומים. ראש הממשלה גונזי, היושב ראש גליה וסגן ראש הממשלה ושר החוץ בוקי נסעו לשגרירות סין במלטה כדי להביע את תנחומם; הם סיפקו 100 אוהלים ותרומת 46,000 אירו לסין. במהלך פינוי אזרחי סין מלוב בפברואר 2011, כמעט 5,000 אזרחים סיניים פונו בבטחה ומסודר דרך מלטה. שיתוף פעולה רפואי ובריאותי בין סין למלטה החל בשנת 1984. בשנות התשעים הקימה סין את מרכז הרפואה הסיני הראשון באזור הים התיכון ובאירופה ב, ומעניקה טיפול לכמעט 5,000 חולים מדי שנה.
יחסים כלכליים
נכון לפברואר 2017, סין הייתה מקור הייבוא התשיעי בגודלה בשל מלטה ושוק הייצוא ה-13 בגודלו.
מינואר עד פברואר 2017, נפח הסחורות היבוא והיצוא הדו-צדדי בין מלטה לסין עמד על 34.706 מיליון דולר, ירידה של 3.5%. ביניהם, הייצוא של מלטה לסין עמד על 5.838 מיליון דולר, ירידה של 0.2%, המהווה 1.8% מסך הייצוא שלה; היבוא של מלטה מסין היה 28.868 מיליון דולר, ירידה של 4.1% והיווה 3.4% מסך סך היבוא. הגירעון המסחרי של מלטה היה 23.029 מיליון דולר אמריקני, ירידה של 5%.
בשנת 2016, מוצרים מכניים וחשמליים היו הייצוא העיקרי של מלטה לסין, המהווים 80.7% מסך היצוא. המוצרים הנוספים היו פלסטיק וגומי, מזון, משקאות, טבק וסחורות אחרות; הסחורות העיקריות המיובאות מסין במלטה הן 36% מוצרים מכניים וחשמליים, 19.4% מוצרים כימיים ו-7.8% ריהוט צעצועים.
מלון אקסלסיור
מלון אקסצלזיור (גרמנית: Hotel Excelsior) היה בית מלון שפעל בברלין בראשית המאה ה-20.
המלון היה ממוקם ברחוב קניגרץ (Königgrätzer Straße) מס' 112 - 113 בסמוך לכיכר אסקאנישר פלאץ (Askanischer Platz) ברובע קרויצברג, והיה אחד המלונות הגדולים והמפוארים באירופה. המלון נהרס בהפצצות בעלות הברית בשלהי מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
המלון תוכנן על ידי האדריכל אוטו רניג (אשר תכנן את מלון אספלנדה - שגורלו היה דומה לגורל מלון זה). המלון הוקם למול תחנת הרכבת אנהאלט הסמוכה, בשל מספר הנוסעים הרב שהגיע לתחנה זו. הקמת המלון נמשכה שנתיים, והמלון פתח את שעריו ב-2 באפריל 1908. באותה עת היו במלון 200 חדרים, אולם בשל הצלחתו נבנה אגף נוסף בין השנים 1912–1913 ומספר החדרים הוכפל.
הכפלת גודלו של המלון ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומיעוט המבקרים במלון במזמן המלחמה הביאה את המלון לסף פשיטת רגל.
ישנה סברה לפיה ב-11 בנובמבר 1918 נפגשו במלון קארל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג והקימו בו את "ליגת ספרטקוס".
אורחי המלון יכלו להיכנס למלון מבלי לחצות את הרחוב, ודוכן מכירת כרטיסים בתוך המלון איפשר לאורחים לרכוש כרטיסים עוד בטרם עזיבת המלון והגעה ישירות לקרון הרכבת.
בסיום השיפוצים וההרחבות היו במלון 600 חדרים, 250 חדרי רחצה, 9 מסעדות, ספריה, וכן פעלו במלון חייטים, אופים וקצבים רבים. המלון החזיק 200 עיתונים יומיים מרחבי העולם עבור אורחיו.
המלון אמנם לא היה ידוע כמו מלון אדלון או מלון אספלנדה, אולם באותה עת היה הגדול במלונות אירופה.
בראשית שנות ה-30 שאפה המפלגה הנאצית להפוך את המלון לבסיסה בברלין. אלשנר דחה את ההצעה, ואדולף היטלר נאלץ לבסס את משכנו בברלין במלון קייזרהוף שבכיכר וילהלם. המפלגה הנאצית לא שכחה דחייה זו, והטילה חרם על המלון. מאוחר יותר, דרשה המפלגה הנאצית כי יוסרו עיטורי "אולם המחשבה החופשית" של המלון (Saal des freien Denkens). באולם זה היו ויטראז'ים עליהם הופיע פילוספים יהודים ויווניים. לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון דרשה המפלגה כי דיוקנים אלה יוסרו, ואלה הוחלפו בדיוקנאות של ראשי המפלגה הנאצית.
בראשית מלחמת העולם השנייה נמלט אלשנר מגרמניה, והמלון הולאם, ושימש את חיילי צבא גרמניה הנאצית.
באפריל 1945 נהרס המלון בהפצצות בעלות הברית. בשנת 1954 נהרסו שרידי המלון ובשנת 1960 נהרסו שרידי תחנת הרכבת. לא ידוע אם המנהרה נהרסה.
בין השנים 1967–1972 הוקם באתר המלון מבנה מגורים, חנויות ומשרדים ובו 500 דירות מגורים בתכנון קבוצת האדריכלים ג. קרבס, סובוטקה ומילר (G. Krebs and Sobotka & Müller ).
אזכורים תרבותיים
המלון היווה השראה לרומן "Menschen im Hotel" (תורגם בשם "גרנד הוטל") מאת הסופרת האוסטרית ויקי באום, אשר בעצמו היווה השראה לסרט זוכה האוסקר "גרנד הוטל".
מחבט (נשק)
"מחבט" הוא מערכת נ"מ מתנייעת מתוצרת התעשייה האווירית לישראל המבוססת על ה-M163 VADS האמריקני. היה בשירות צה"ל משנת 1997 ועד לשנת 2006.
ה"מחבט" מבוסס על תובת נגמ"ש M-113 ומערכות הנשק שלו כוללות תותח אוטומטי מדגם M61A1 וולקן 6-קני בקליבר 20 מ"מ בעל קצב אש גבוה וכן משגר טילים המכיל 4 טילי סטינגר מוכנים לירי. בנוסף, הגרסה הישראלית כוללת מערכות איתור ועקיבה מתקדמות, אמצעי ראיית לילה, כוונות וכן יכולת להתחבר למכ"ם אזורי, המתנייע גם הוא - הרמית.
היסטוריה ושימושים
ה"מחבט" הוא שיפור ישראלי של ה-M163 VADS האמריקני, ששירת בישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20 (לרבות מבצע שלום הגליל) וה-90 בשם "חובט" (Basher). ל"חובט" היסטוריה של שלוש הפלות אוויריות, האחרונה מביניהם הייתה הפלת כדור פורח. בנוסף פלוגת ה"חובט" הצה"לי תחת פיקודו של דובי אמיתי השיג את ההפלה הראשונה, והיחידה באמצעות ה-M-163 וולקן, של כלי טיס סילוני, מטוס קרב מיג 21, במבצע שלום הגליל בעת קרב בכפר דוחה.
ה"מחבט" מיוצר על ידי התעשייה האווירית ונכנס לשירות במערך הנ"מ של חיל האוויר הישראלי (כיום מערך ההגנה האווירית) ב-1997. הוא מבוסס על ה"חובט" ובנוסף לשורה של שדרוגי מערכות מעקב, שליטה ובקרה הוא כולל גם פוד שיגור המכיל 4 טילי נ"מ מדגם FIM-92 סטינגר, שהשלימו את התותח האוטומטי וסיפקו יכולת מוגברת להתמודד עם איומי אוויריים ומטוסי סילון. ייעודו העיקרי של המחבט הוא הגנה אווירית וחיפוי אווירי על כוחות קרקע וטורי שריון והפלת כלי טיס מנמיכי טוס.
מונפאלקונה
מונפאלקונה (באיטלקית: Monfalcone, בונטית: Mofalcòn, בסלובנית: Tržič, בגרמנית: Falkenberg) היא עיירה בנפת גוריציה (Gorizia) שבמחוז האוטונומי פריולי-ונציה ג'וליה שבצפון איטליה. העיירה ממוקמת על חוף מפרץ טריאסטה ומשמעות שמה הוא "הר הבז".
העיירה היא מרכז תעשייתי גדול לייצור ספינות, מטוסים, טקסטיל, כימיקלים ולזיקוק נפט.
גאוגרפיה
מונפאלקונה היא היישוב החמישי בגודל אוכלוסייתו במחוז. יחד עם היישובים השכנים היא מהווה אזור אורבני של כ-50,000 תושבים. העיירה שוכנת בין גבעות קרסו (Carso) לבין הים האדריאטי והיא הנמל הצפוני ביותר בים התיכון.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיירה על ידי איטליה ב-1915. לזמן קצר היא נשלטה על ידי האוסטרים ב-1917 לאחר קרב קפורטו וב-1918 היא שבה לידיה של איטליה.
סיסיים
סיסיים (שם מדעי: Apodidae) היא משפחת עופות מסדרת הסיסאים, והיא המשפחה היחידה בסדרה זו שמיניה נפוצים באירופה ובישראל.
מאפיינים
הסיסיים הם עופות דקי גזרה ובעלי כנפיים ארוכות ומחודדות. הם מעופפים מיומנים ביותר ומבלים את מרבית חייהם בתעופה - כך הם ניזונים מחרקים מעופפים, ישנים ואף מזדווגים. רגליהם אינן מותאמות להליכה או לעמידה על ענפים, אך מותאמות לאחיזה בקירות. הם מקננים בסדקי מבנים ובמצוקים.
יש הרואים את הסיסיים כמקורבים לסנוניתיים בשל מראם ומעופם המהיר, אולם מדובר באבולוציה מתכנסת. הסיסיים מקורבים גנטית לקוליבריים. ניתן לראות דמיון במבנה הראש והגוף, בכנפיים וביכולות התעופה המרשימות.
מיון
מיון המשפחה:
בן הלפגוט
סר בנג'מין "בן" הלפגוט (באנגלית: Sir Benjamin "Ben" Helfgott; 22 בנובמבר 1929 – 16 ביוני 2023) היה מרים משקולות יהודי בריטי, 3 פעמים ברציפות אלוף המכביה (1950, 1953 ו-1957), 4 פעמים אלוף בריטניה וזוכה מדליית ארד במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים (קארדיף 1958).
ביוגרפיה
הלפגוט נולד בפיוטרקוב טריבונלסקי שבפולין, המקום בו, לאחר כיבושו במלחמת העולם השנייה הקימו הגרמנים את הגטו הראשון על אדמת פולין. הוא נשלח לבוכנוולד, אך שרד את השואה. הוא שוחרר ב-1945, אך היה חלש מאוד. בשואה איבד את הוריו ואחת משתי אחיותיו. לאחר השואה נכלל בן בקבוצת יהודים, שקיבלו מקלט בבריטניה, שם התחיל ללמוד כלכלה. ב-1948 התחיל לעסוק בהרמת משקלות ובמהרה היה לאלוף אנגליה.
קריירה ספורטיבית
במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה במדליית זהב בשיא מכביה חדש של 272.5 ק"ג (90, 75, 107.5), לפני עזרא ששון מישראל (257.5 ק"ג - 80, 75, 102.5) ודוידסון מבלגיה (175 ק"ג - (פסילה, 75, 100).
במכביה הרביעית שנערכה ב-1953 זכה במדליית זהב בתוצאה של 305 ק"ג (100, 92.5, 112.5), לפני הרמרן כהן מארצות הברית (287.5 ק"ג - 90, 90, 107.5) וג'ו ברן מפינלנד (237.5 ק"ג - 72.5, 70, 95).
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1954 זכה במדליית זהב לראשונה בקריירה שלו.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים במקום 13 בתוצאה של 340 ק"ג.
במכביה החמישית שנערכה בשנת 1957 זכה במדליית זהב בשיא מכביה חדש של 320 ק"ג.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף 1958 זכה במדליית ארד בתוצאה של 340 ק"ג, אחרי טאן האווה ליאנג (358 ק"ג) והארי וובר מדרום אפריקה (340 ק"ג).
באולימפיאדת רומא (1960) סיים במקום 18 בתוצאה של 337.5 ק"ג.
נפטר ביוני 2023.
סיפור חייו הוצג בסרט הבריטי ילדי וינדרמיר.
ג'ובאני דיפרה
ג'ובאני דיפרה (באיטלקית: Giovanni Dupré; 1817, סיינה – 1882, פירנצה) היה פסל איטלקי.
החל את דרכו בבית המלאכה של אביו בייצור פסלי רנסאנס מדומים, זכה בפרס ראשון בתחרות פתוחה של האקדמיה לאמנות של פירנצה, עם פסל הבל המת שנרכש על ידי מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הנטורליזם הגלום בפסל בשלהי תקופת הנאו-קלאסיציזם זכה לעידודו של לורנצו ברטוליני.
הוא המשיך בפיסול דמותו של קין בסגנון יותר קלאסיציסטי.
עבור רחבת הכניסה לאופיצי הוא פיסל את דמויותיהם של  ג'וטו די בונדונה ושל וסאן אנטונינו.
ביתו אמליה דיפרה אצרה מוזיאון על שמו בעיירה פייסולה (בפאתי פירנצה). פסל שלה משולב בפירנצה בשער הראשי בחזית של סנטה מריה דל פיורה.
וראקרוס
וראקרוס (בספרדית: Veracruz) היא עיר נמל והעיר הגדולה ביותר במדינת וראקרוס במקסיקו. העיר שוכנת במפרץ מקסיקו במרכז המדינה ומשמשת כנמל המסחרי הגדול והראשי שלה. בשנת 2010 גרו בעיר 552,156 אנשים, ושטחה המוניציפלי היה 241 קמ"ר.
היסטוריה
הספרדים הגיעו לראשונה לאזור ב-1518, וגילו שהילידים המקומיים מעבדים זהב. עקב כך נשלחה כעבור שנה משלחת נוספת בהנהגת הרנאן קורטס. במהלך המשלחת קורטס ואנשיו הקימו באזור התיישבות בשם "וייה ריקה דה לה ורה קרוס" (בספרדית: Villa Rica de la Vera Cruz), שמשמעו "הכפר העשיר של הצלב האמיתי". השם מתייחס לזהב שנמצא באזור ולעובדה שהמשלחת של קורטס נחתה באזור ביום שישי הטוב. זו הייתה למעשה ההתיישבות האירופאית הראשונה ביבשת אמריקה (לא כולל האיים הקרובים לה).
העיר שימשה כנמל חשוב וכבסיס לסחר עבדים, כשאלו הגיעו אליה והועברו לשאר חלקי מקסיקו. מכיוון שייצוא זהב וכסף היה הענף המרכזי של העיר, שודדי ים רבים נמשכו אליה. עקב כך הוקם מבצר באי סן חואן דה אולואה הקרוב לעיר באמצע המאה ה-16. ב-1618 פרצה שרפה בקרבת העיר שהפכה חלק גדול ממנה לאפר. ב-1640 הוצב בעיר צי של כ-50 ספינות כהגנה נוספת מפני שודדי הים. למרות ההגנות העיר הותקפה על ידי שודדי ים ב-1683. במהלך יתרת התקופה הקולוניאלית הייתה העיר הנמל החשוב ביותר במלכות המשנה של ספרד החדשה.
מ-1810, במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, הציבה ספרד כוחות בעיר כדי לשמור על נתיב חופשי בין ספרד לבירת מקסיקו מקסיקו סיטי. ב-1820 הצליחו המורדים בשלטון הספרדי להשתלט על העיר. כוחות מחיל המצב הספרדי שנותר במבצר סן חואן דה אולואה תקפו את העיר ב-1823, ועל עמידתה של העיר מפניהם היא קיבלה את התואר "עיר הרואית". העיר קיבלה תואר זה בפעם השנייה כשהצליחה לעמוד בפני התקפה של צרפת ב-1837, ובפעם השלישית לאחר שארצות הברית פלשה אליה במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1847.
ב-1857 פרצה מלחמת אזרחים במקסיקו בין השמרנים לליברלים וממשלו של הנשיא הליברלי בניטו חוארס ברח ממקסיקו סיטי ועבר לווראקרוס. ב-1861 שלחה ספרד כוחות לכיבוש הנמל, כדי להבטיח את תשלום החובות של מקסיקו לספרד שחוארס השעה. ב-1864 כבשו כוחות צרפתים את העיר כחלק מהמלחמה הפרנקו-מקסיקנית, בה ניסו להעביר את מקסיקו לשליטתו של מקסימיליאן הראשון.
ב-1914, במהלך המהפכה המקסיקנית, תקפה ארצות הברית וכבשה את העיר במטרה לשמר את המסחר האמריקני במקסיקו. על כך קיבלה וראקרוס בפעם הרביעית את התואר "עיר הרואית". במהלך המאה ה-20 התאגדו פועלי הנמל של וראקרוס ובמאבקם מול הממשל ירד הנמל מגדולתו.
כלכלה
הכלכלה של העיר מסתמכת בעיקר על הנמל, שהוא הגדול, הוותיק והחשוב ביותר במקסיקו. בנוסף הכלכלה המקומית מסתמכת על תיירות, תעשייה הכוללת ייצור כלי רכב ופלדה, ודיג.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת וראקרוס שהוקמה ב-1944 ושלומדים בה כ-70,000 סטודנטים.
תחבורה
העיר מקושרת בכביש אגרה בעל ארבעה נתיבים למקסיקו סיטי, ובכבישי אגרה אחרים לערים כמו חלפה, בירת מדינת וראקרוס.
יאיר שפירא (רופא)
יאיר שפירא (נולד ב-12 ביוני 1940) הוא חוקר בתחום רפואה סביבתית, פיזיולוגיה של המאמץ, חשיפה לחום ומנהל רפואי, פרופסור מן המניין, לשעבר דיקאן הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת אריאל בשומרון, ראש התכנית לתואר שני במנהל ובמדיניות מערכות בריאות בבית הספר למדעי הבריאות באוניברסיטת אריאל בשומרון. כיהן כמנהל "המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה" (1983–1987), כמנהל המרכז הרפואי בילינסון (1987–1988), כמנהל רפואי וסמנכ"ל של שירותי בריאות כללית ובמשך 15 שנים כמנכ"ל אסותא.
תחומי המחקר שלו הם פיזיולוגיה של המאמץ, פיזיולוגיה סביבתית, מנהל מערכות בריאות.
ביוגרפיה
יאיר שפירא נולד בתל אביב, כבנם של בתיה וטוביה שפירא.
שירת בצה"ל בשנים 1958–1988.
בשנת 1967, התחתן עם חוה (לבית קונסטנטינובסקי). הזוג גר בסביון ולהם 3 ילדים. בנו, ד"ר רון שפירא, רופא במחלקה לכירורגיה כללית ואונקולוגית, מרכז רפואי ע"ש חיים שיבא, תל השומר, נפטר בינואר 2017.
לימודים והתמחות
פרופ' שפירא הוא בעל תואר דוקטור ברפואה מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1967) ובוגר הקורס המתקדם לניהול מטעם בית הספר למינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. הוא מחזיק בשני תוארי "מוסמך" - MBA במינהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ו-MPH בבריאות הציבור מבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קריירה מקצועית
שפירא מילא שורה של תפקידים בחיל הרפואה בצה"ל ובהם מפקד היחידה לפיזיולוגיה צבאית, רופא גדוד 13 בגולני במלחמת ששת הימים, קצין רפואה אוגדת רמת הגולן, מפקד גדוד רפואה, ראש אגף רפואה במפקדת קצין רפואה ראשי ומפקד רפואה פיקודי בפיקוד המרכז. בשנת 1988 השתחרר משירות סדיר בדרגת אלוף-משנה.
ביוני 1988 מונה לראש החטיבה הרפואית של קופת חולים כללית. במסגרת תפקידו היה המנהל הרפואי של קופת חולים כללית וסמנכ"ל קופת חולים הכללית.
בין השנים 1983–1987, כיהן כמנכ"ל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בבאר-שבע.
כיהן כמנכ"ל בית החולים בילינסון בפתח-תקוה, בשנים 1987–1988.
שימש כמנהל מכון הלר למחקר רפואי במרכז הרפואי "שיבא" בתל השומר, 1974-1983.
כיהן במשך 15 שנה כמנכ"ל אסותא (1996–2010). בתקופת כהונתו, הוא העביר את בית החולים הפרטי מהסניפים בתל אביב ובפתח תקווה לאסותא רמת החייל - בית החולים בתל אביב.
הקים יחד עם פרופ' אלברט פנחסוב את התכנית ללימודי קדם רפואה באוניברסיטת אריאל בשומרון.
פעילות מחקרית
פרופ' שפירא הקים את היחידה לפיזיולוגיה צבאית במפקדת קצין רפואה ראשי. היחידה חקרה את נושאי הרפואה הסביבתית וכתבה את תורת ההישרדות והפעילות באקלים חם ובמאמץ גופני קשה. תורה זו הוותה בסיס להוראת הפעלת לוחמים בצה"ל ובצבאות אחרים, התורה כללה בין השאר הוראת שתייה, הוראת מנוחה במאמץ גופני עצים בחום ועוד.
במסגרת שירותו הצבאי, נשלח להשתלמות ב-USARIEM, מכון המחקר לרפואה סביבתית של צבא ארצות הברית
פרסומים
לשפירא יותר מ-150 פרסומים אקדמאיים, ובהם:
עבדאללה פאשא
עבדאללה פאשא (בערבית: عبدالله باشا; 1801–1833 (?)) היה מושל עכו כוואלי של צידון בשנים 1831-1819. בין השנים 1832–1823 היה מושל איילט צידון. עבדאללה פאשא היה השליט האחרון של ישות עצמאית למחצה שמרכזה בעכו - שטחה כלל את צפון ארץ ישראל וחלקים גדולים מלבנון של ימינו, והיא התקיימה החל מאמצע המאה ה-18 בחסות האימפריה העות'מאנית.
נעורים
עבדאללה פאשא נולד בעכו בשנת 1801, והיה למושל הראשון (ובפועל גם האחרון) של הישות העצמאית למחצה שמרכזה בעכו, שנולד בעיר. אביו, עלי אגא (אחר כך עלי פאשא), היה כנראה אחד מהעבדים ממוצא גאורגי ששליט עכו והוואלי של צידון, אחמד אל-ג'זאר, קנה או קיבל במתנה במצרים. אל-ג'זאר, שהיה בעצמו עבד משוחרר, הקים באמצעות עבדים אלו ממשל ממלוכי. הם שימשו כשומרי ראשו וכיועציו, ושלטו בשמו על חלקים שונים בממלכתו. אל ג'אזר מינה את עלי אגא לתפקיד ה"אחראי על האוצר" (חאזינדר). במאי 1789 השתתף עלי אגא במרד הממלוכי הכושל נגד אל ג'אזר. ב-1804, כשידידו ושותפו למרד, סולימאן פאשא, התמנה למושל עכו, שימש עלי אגא כמשנה לסולימאן בתפקיד האחראי על האוצר. כאשר סולימאן פאשא התמנה למושל דמשק, ועקב כך היה חייב ללוות את שיירת העולים לרגל למכה, שימש עלי אגא כמושל עכו בפועל.
עלי אגא היה מוסלמי אדוק. בין השאר היה אחראי על הקמת מסגד אל-מג'דלה בעכו בשנים 1810-1809. עלי אגא אהב את חברתם של אנשי הדת, ובהדרגה התקבצה סביבו קבוצה של קנאים לדת. בין אנשי הקבוצה היו שיח' מוחמד אפנדי אבו אל-הודא, המופתי והקאדי של עכו, עבד אל-חלים אל-עדוואי עלאם (חכם דת מוסלמי) מהגליל התחתון, שעלי אגא מינה כמורה האישי של עבדאללה הנער, ומסעוד אל-מאדי, בעל קרקעות מטנטורה, שאף שלא היה חכם דת, הצטרף לחבורה זו. קבוצה זו הייתה אחראית לניסיון לפגוע באוכלוסייה הנוצרית של עכו, כאשר פרצה בעיר מגפת דבר בשנים 1813-1812, שבעקבותיה נספתה מעל למחצית האוכלוסייה המוסלמית בעיר, בעוד הנוצרים שגזרו על עצמם הסגר מרצון כמעט שלא נפגעו. המלומדים בקבוצת אישים זו היו אחראים על חינוכו הדתי של עבדאללה והייתה להם השפעה גדולה עליו, במיוחד לאחר שנבחר לשליט העיר.
עלי אגא מת ב-1814. לפני מותו התחנן בפני חיים פרחי היהודי, שהיה היועץ הכלכלי של סולימאן פאשא והאיש החזק ביותר בממשלו, שישמור על בנו עבדאללה. פרחי השתדל אצל סולימאן פאשא, והלה מינה את עבדאללה, שהיה אז נער בן שלוש עשרה בלבד, לתפקיד שמילא אביו, אם כי הגביל מאוד את סמכותו. פרחי פעל מאז להבטיח את מינויו של עבדאללה ליורשו של סולימאן פאשא. ההיסטוריונים משערים כי פרחי חשב כי יהיה לו קל לתמרן את הבחור הצעיר אותו הכיר מילדותו. פרחי היה הגורם מרכזי בסילוק המתחרה המשמעותי ביותר של עבדאללה למשרה, מחמוד אגא א-שאמי, המכונה מוחמד אבו נבוט, שהיה מושל יפו מטעם סולימאן פאשא. אבו נבוט, שהיה ממלוכי כמו סולימאן פאשא, ראה עצמו שווה לסולימאן פאשא וכמועמד הטבעי להחליפו, בהיותו בכיר הממלוכים בארץ ישראל. בקיץ 1818 חלה סולימאן פאשא והיה ברור כי סופו קרב, אלא שעבדאללה פאשא בן השבע עשרה היה צעיר מדי לתפקיד. לפיכך שכנע פרחי את סולימאן פאשא לפטר את אבו נבוט. אבו נבוט נמלט למצרים ואחר כך הגיע לאיסטנבול. שנה אחר כך, בקיץ 1819, כשהיה סולימאן פאשא על ערש דווי, החל פרחי להפעיל כל מאמץ על מנת להבטיח את בחירתו של בן חסותו לתפקיד מושל צידון (התואר הרשמי של מושל עכו) במקומו. הוא השתמש בשירותיו של יחזקאל בגדאדי, בנקאי יהודי שישב באיסטנבול, ושילם שוחד בסכום עתק של 11 מיליון פיאסטרים לבעלי השפעה בממשל העות'מאני. חמישה חודשים של משא ומתן עם הממשל נשאו פרי, וב-27 בינואר 1820 הגיע הפירמן המיוחל שמינה את עבדאללה פאשא לתפקיד.
רצח חיים פרחי
בתחילת דרכו עסק עבדאללה בחיזוק שלטונו מבית על ידי טיפול במה שראה כאיומים על שלטונו. האיום הראשון היה עדיין מוחמד אבו נבוט. לאבו נבוט שישב באיסטנבול היו בעלי ברית ממלוכים שמונו על ידי אחמד אל-ג'אזר וסולימאן פאשא למפקדים צבאיים ושליטים בערים השונות בתחומי מחוז צידון. בקיץ 1820, כצעד ראשון לחיזוק שלטונו, סילק עבדאללה בהדרגה את כולם. חלקם פוטרו מתפקידם, חלקם הוגלה ומיעוטם הוצא להורג.
את האיום השני והגדול יותר ראה עבדאללה פאשא בחיים פרחי. למרות שחיים פרחי האמין כי יקל עליו להשפיע על הצעיר בן השמונה עשרה שיצא לו שם של הולל, ההשפעה הגדולה ביותר על עבדאללה הייתה דווקא מצד מחנכיו, קבוצת המלומדים המוסלמיים. בנוסף לעולמא שסביבו, חבר עבדאללה לקבוצת דרווישים סופים, והשתתף בטקסים שלהם. אין פלא שעבדאללה קיבל בלב שלם את הטענה שמוריו השמיעו פעמים רבות בפניו, כי המצב שבו יהודי שולט על מוסלמים הוא פגיעה בדת המוסלמית. כשלב ראשון הורה עבדאללה ליישם את החוק המסורתי, שמעולם לא הופעל בעכו, על פיו חייב כל ד'ימי (נתין יהודי או נוצרי שמתגורר במדינה מוסלמית) ללבוש בגדים מיוחדים פשוטים. עבדאללה פטר את פרחי מחובה זו, אלא שפרחי התעקש כי יתלבש כמו כל אחד מבני דתו. אחר כך החל עבדאללה לצמצם את סמכויותיו של פרחי. פרחי, שהבין לאן נושבת הרוח, ביקש לפרוש מתפקידיו ולחזור לבני משפחתו בדמשק, אלא שעבדאללה, שחשש ממה שיוכל פרחי לעשות כאשר לא יהיה תחת פיקוחו, סירב. ב-21 באוגוסט 1820 פרץ ויכוח בין השניים, וחיים פרחי הצביע על העובדה שעבדאללה הוא שליט עכו רק בזכותו. הייתה זו טעות חמורה. מסעוד אל-מאדי, שהיה בקבוצת חכמי הדת שחינכו את עבדאללה ואויב מר של חיים פרחי, טען בפני עבדאללה מספר פעמים, שאדם שהיה מסוגל להשיג לו את המשרה, יכול, כל עוד הוא בחיים, גם לגרום לו לאבדה. עבדאללה הורה עוד באותו ערב להוציא את חיים פרחי להורג בחניקה, ולהשליך את גופתו לים. אלמנתו, שלא הורשתה לקבור אותו, נמלטה לדמשק ומתה בדרך.
לאחר הירצחו של פרחי המשיך עבדאללה לפעול נגד הנתינים היהודים והנוצרים שתחת שלטונו. כיוון שחכמי הדת שיעצו לעבדאללה לא הצליחו למצוא כל פגם בהתנהגותו של פרחי קודם להירצחו, הם האשימו אותו לאחר מותו כי היה אחראי לבואם של מספר גדול של יהודים ללבנט. לטענתם היו בצפת 20,000 מהגרים יהודים ואלפי יהודים בטבריה. על סמך מספרים שקריים אלו נתבעו יהודי צפת לשלם מיסים שלטענת עבדאללה לא שילמו בשל חסותו של חיים פרחי. יהודי צפת נעצרו ונאלצו למכור את רכושם על מנת לשלם את הקנס שהוטל עליהם. ב-1821 החלה התקוממות היוונים נגד האימפריה העות'מאנית במוראה (כיום חצי האי פלופונסוס). בתגובה, שלח הסולטאן מהמוט השני הוראה לכל שליטי המחוזות לבצר את ערי החוף ולפרוק את הנוצרים מנשקם. עבדאללה פאשא, לא רק שציית להוראה זו אלא אף החל לגרש נוצרים מעכו, והיה מוכן לשלם לנוצרים שהביעו רצון להתאסלם. הנוצרים החלו לעזוב בהדרגה את העיר. בתחילת המאה ה-19 היוו הנוצרים מעל למחצית מתושבי עכו, אך בסוף שנות ה-20 של אותה מאה הם מנו רק כ-20% מתושביה. באותה שנה (1821) הורה עבדאללה פאשא להרוס את הכנסייה בסטלה מאריס שבחיפה ולהשתמש באבניה לבניית בית קיץ עבורו.
המצור על עכו (1822-1821)
הסמכויות שהעניק הממשל העות'מאני לעבדאללה פאשא כמושל צידון היו זהות לסמכויות הנרחבות של קודמו, סולימאן פאשא. הוא שלט על הווילייט של צידון (שמרכזה היה בעכו) ועל הווילייט של טריפולי שבלבנון, ובנוסף על עיר החוף לאטקיה (כיום בסוריה), ועל הנפות של עזה, יפו ורמלה. עם זאת, המדיניות שנקט כלפי השטחים בשליטתו הייתה שונה מאוד מהגישה הפשרנית של סולימאן פאשא. בעקבות השפעת מחנכיו האמין שסולימאן פאשא היה אדם חלש הנתון להשפעה של כופר, והעדיף לראות עצמו כממשיך דרכו של אחמד אל-ג'זאר, ולכן דגל בשימוש בכוח כאמצעי לפתרון בעיות. הוא הסתכסך עם האמיר בשיר השני, מנהיג הדרוזים בהר הלבנון, שהיה בן ברית נאמן של קודמו. כשהלה סירב לגבות את המיסים הגבוהים שהשית עליו עבדאללה, פיטר אותו עבדאללה, ונאלץ להחזירו לתפקיד זמן קצר אחר כך, לאחר שהאדם שמינה כיורשו של בשיר לא הצליח לגבות אפילו את המיסים שבשיר היה מעביר לעכו מדי שנה. התוצאה הייתה שאף שהיחסים בין השניים היו קורקטיים, האמיר בשיר לא ראה עצמו מחויב לעבדאללה, ובעתות משבר התחמק מלבוא לעזרתו. חמור יותר היה המשבר שפרץ עם מושל דמשק. בדרך כלל היו היחסים בין מושל דמשק למושל עכו מתוחים על רקע מחלוקות על תחומי השפעה חופפים (למעט כשאותו אדם שלט בשני המקומות, כמו שאירע מדי פעם בתקופתם של אחמד אל-ג'אזר וסולימאן פאשא). בתחילת 1822 אירעו התנגשויות בשל תביעות טריטוריאליות חופפות באזור הבקאע בלבנון וברמת הגולן. גם מינוי מושל (מוטסאלים) שכם, שהייתה שייכת למחוז דמשק, שלא היה מקובל על עבדאללה, הגביר את המתח. העימותים הפכו למלחמה גלויה, ובסוף מאי 1822 הביסו כוחותיו של עבדאללה, שנעזרו בכוחותיו של האמיר בשיר, את צבאו של מושל דמשק, דרוויש פאשא, בקרב ברמת הגולן.
מאחורי הקלעים פעלו כל הזמן בני משפחת פרחי ששאפו לנקמה. אחיו של חיים פרחי, משה ושלמה, שישבו בדמשק, ויחזקאל בגדדי, קרוב המשפחה של חיים פרחי שישב באיסטנבול, השתמשו באמצעים הכספיים שעמדו לרשותם על מנת לשחד פקידים בממשל העות'מאני, ועודדו את דרוויש פאשא לצאת כנגד עבדאללה. הקרב ברמת הגולן היווה את העילה שלה נזקקו האחים פרחי. ביוני 1822 נשאו מאמציהם פרי. הממשל העות'מאני פרסם פירמן שבו נקבע כי עבדאללה פאשא הוא מורד, ולכן הוא מפוטר מתפקידו ובמקומו מונה דרוויש פאשא. כמו כן קיבל מוסטפא פאשא, מושל הווילייט של חלב, הוראה לתמוך צבאית בדרוויש פאשא. האמיר בשיר העדיף שלא לבחור בין עבדאללה, הממונה הישיר עליו, ובין הממשל העות'מאני ובחר להיעלם. בלא העזרה הצבאית של הדרוזים גברו הצבאות המאוחדים של שליט חלב ושליט דמשק על ההתנגדות של חילות המצב של עבדאללה בערי המחוז, והעמידו מושלים מטעמם. בסוף יולי 1822 הם הגיעו לעכו והטילו מצור על העיר. עבדאללה פאשא לא התכוון לוותר. עכו הייתה עיר שביצוריה עמדו במצור של נפוליאון ב-1799, ומאז חוזקו כמה פעמים. לקראת ההתקפה של מושלי דמשק וחלב הורה עבדאללה לכל האוכלוסייה בעיר בלא יוצא מן הכלל, צעירים וזקנים, עשירים ועניים, לצאת מהעיר על מנת להשתתף בחפירת חפיר שני ובפינוי העפר, כאשר רק בצהריים חולקו מים ולחם ובערב בלבד הורשו כולם לחזור לעיר. המצור היה ארוך וממושך, ושלמה פרחי מימן אותו ואף עבר להתגורר במחנה המצור ליד העיר.
שישה חודשים ארך המצור בלא שסופו נראה באופק, ואז חלו שינויים במאזן המדיני. בשל כישלון הניסיון לכיבוש עכו והתערבותו של מוחמד עלי שליט מצרים, שהסולטאן היה זקוק לעזרתו במלחמת העצמאות היוונית, לטובתו של עבדאללה, הוחלט לפטר את דרוויש פאשא ממשרתו כמושלם של דמשק וצידון. במקומו מונה מוסטפא פאשא, שליט חלב. הלה האשים את האחים פרחי כי כל המערכה הצבאית התחוללה באשמתם. שלמה פרחי, שהיה אז במחנה המצור מול חומות עכו, חלה ומת. סיבת המוות אינה ודאית, אך רוב החוקרים טוענים כי הורעל על ידי שליחיו של עבדאללה. המצור מעל העיר הוסר, וזמן קצר אחר כך מונה עבדאללה פאשא מחדש כשליט צידון, אם כי טריפולי והנפות הדרומיות נלקחו משליטתו. הסיבה האמיתית לשינוי החלטתו של הסולטאן מהמוט השני הייתה רצונו לחסל את חיל היניצ'רים, רצון שהוגשם ארבע שנים אחר כך ב-1826. הוא ידע שקודם לפעולה ישירה כנגד הינצ'רים הוא חייב לשבור את הגב הפיננסי שתמך בהם, בעיקר בנקאים יהודים, בהם יחזקאל בגדדי, קרוב המשפחה של חיים פרחי שפעל למענו באיסטנבול, שהוצא להורג ב-1823, ומשפחת פרחי בדמשק שרכושה הוחרם.
משבר כלכלי והתרחבות השלטון (1831-1822)
שני כיוונים סותרים מאפיינים את התקופה בין 1822 ל-1831. האחד העמקת המשבר הכלכלי, והשני התרחבות שלטונו של עבדאללה.
המשבר הכלכלי היה ירושה מתקופת השלטון הקודמת, כאשר הופעלה מדיניות של מונופול על הסחר בתבואה ובכותנה. האחראי למדיניות זו היה חיים פרחי, שתחת שלטונו של סולימאן פאשא ניסה להשיג את המחיר המרבי מהקונים תוך תשלום מזערי למגדלים. התוצאה הייתה התעשרות של קבוצה קטנה של פקידים וראשי ממשל בעכו מצד אחד, והגירה של תושבים ואיכרים בשל רעב מתחומי המחוז לאזורים אחרים מצד שני. תוצאה נוספת הייתה התחזקות מהירה של עיר הנמל ביירות. בביירות צמח מעמד סוחרים שסירב לקבל את הכתבת המחירים של סולימאן פאשא, ובהדרגה החל המסחר שהתרכז קודם בעכו לעבור אליה. עבדאללה פאשא, שלא הבין בכלכלה ושאיבד במו ידיו את היועץ החשוב ביותר בתחום זה, ניסה להתגבר על בעיית הקטנת ההכנסות שהלכה והחמירה על ידי הרחבת המונופול גם ליבוא לעכו. התוצאה הייתה שהמסחר העיקרי נדד מעכו מהר יותר. ב-1826 כתב הקונסול הצרפתי "עבדאללה פאשא שולט כאילו הפוליטיקה מייעצת לו להקיף את עצמו בעיי חורבות, עד לנקודה שכל הארץ בשליטתו מייצגת תמונה של בדידות ועוני".
דווקא בתקופה קשה מבחינה כלכלית זו התרחב שלטונו של עבדאללה. הגורם הראשון לכך היה הסיוע שנתן עבדאללה פאשא לממשל העות'מאני בדיכוי מרד בירושלים. מוסטפא פאשא, שמונה שליט דמשק ב-1822, פעל ביד קשה על מנת להבטיח את גביית המיסים מתושבי השומרון וירושלים שהיו תחת שלטונו. עקב כך פרצו מרידות בארץ ישראל בשנים 1826-1823. המרידה הגדולה ביותר התחוללה ב-1825, לאחר שמוסטפא פאשא השלים את מבצע גביית המיסים, ומרכזה היה בירושלים. המושל מטעם מוסטפא גורש מהעיר, ומוסטפא לא הצליח להתגבר על המרד שארך חודשים. הממשל העות'מאני פנה בבקשת עזרה לעבדאללה פאשא והלה הצליח להתגבר על המרד תוך שבועיים, כששילב בין שימוש בהפגזה כבדה על העיר והבטחה להקלה בעומס המיסים וחנינה למורדים.
הממשל העות'מאני גמל לעבדאללה על הצלחתו זו, כאשר באוקטובר 1830 מינה הסולטאן מהמוט השני את עבדאללה מחדש כמושל טריפולי והנפות של ירושלים, שכם, חברון, עזה ויפו. למינוי זה היו כמה מטרות. ראשית, גביית המיסים ששימשה את מימון העלייה לרגל למכה, משימה שמושל דמשק, המושל הקודם של הנפות, לא הצליח למלא. שנית, במסגרת הניסיון של מהמוט לארגון מחדש של האימפריה הוא החליט לחסל את הממלכות הפאודליות העצמאיות למחצה שנוצרו ברחבי האימפריה העות'מאנית ולצורך כך בחר בעבדאללה הצעיר כמי שיוציא לפועל מדיניות זו בארץ ישראל. שלישית, החשש (שהתממש) מפלישה מצרית לארץ ישראל וסוריה, שעכו הייתה המכשול האמיתי היחיד בפניה. מינוי זה הביא לעימות ישיר בין עבדאללה לבין בני חמולת ג'ראר, אחת החמולות הגדולות בשכם, שסירבו לקבל את מרותו. בתגובה צר עבדאללה על המעוז של חמולת ג'ראר, מצודת סנור, שקודמיו של עבדאללה, דאהר אל-עומר, ואחמד אל-ג'אזר נכשלו כמה פעמים בניסיון לכבוש אותה. במצור שנמשך שלושה חודשים ותוך קבלת עזרה מהאמיר בשיר, שכללה גם כמאה לוחמים יהודים מחצביה ודיר אל-קמר, הצליח עבדאללה היכן שנכשלו קודמיו. במרץ 1831 נכנעו הלוחמים במצודה והיא נהרסה עד היסוד. בדיעבד הייתה זו שירת הברבור של עבדאללה פאשא כשליט עכו. תוך פחות משנה התהפכו התפקידים ועבדאללה מצא את עצמו במצור ממושך.
המצור על עכו (1832-1831)
במלחמת העצמאות היוונית הגיש מוחמד עלי, שליט מצרים, עזרה צבאית לסולטאן מהמוט השני. המשלחת הצבאית ששלח ליוון הובסה אומנם בקרב נוורינו, ורובו של הצי המצרי אבד, אבל הוא דרש בתמורה לעזרתו במערכה וכפיצוי על אובדן הכוח הצבאי והשליטה בכרתים, למסור לו את השליטה בסוריה. הסולטאן מהמוט השני לא נענה לבקשה. בסיוע צרפתי בנה מוחמד עלי צי מלחמתי חדש, ומינה את בנו, אבראהים פאשא, לעמוד בראש כוח צבאי לכיבוש ארץ ישראל וסוריה. כתואנה לפלישה טען מוחמד עלי כי כ-6,000 חקלאים מצרים נמלטו ממצרים במטרה להתחמק מחובות הגיוס ומתשלום קורווה, ומצאו מקלט אצל שליט עכו, עבדאללה פאשא. הוא פנה לעבדאללה בדרישה להחזירם וכמו כן להחזיר לו הלוואה כספית שנתן לו. עבדאללה, שהיה חייב למוחמד עלי את משרתו כשהלה התערב לטובתו במצור של 1822, סירב.
אבראהים פאשא קבע את כיבוש עכו כתנאי ראשון להמשך המסע לסוריה, והחליט כי ישים אותה במצור רק לאחר שיכבוש את מישור החוף ואת אזור ההר. הכוח הצבאי המצרי מנה 9,000 חיילים ו-2,000 פרשים, ואלה נעזרו ב-8,000 גמלים. החיילים חולקו לכוח יבשתי ולכוח ימי. הכוח היבשתי יצא מקהיר ב-14 באוקטובר 1831 ונע לעבר ארץ ישראל לאורך חופו הצפוני של חצי האי סיני. הכוח הימי, שמנה 21 כלי שיט, יצא מאלכסנדריה ב-4 בנובמבר 1831. התקדמות הכוח המצרי הייתה מהירה והוא התקבל בארץ ישראל ללא התנגדות, ולעיתים אף בזרועות פתוחות. בראשית דצמבר הושלם כיבושה של ארץ ישראל.
ב-3 במרץ 1832 נפרצו חומות העיר לראשונה, אך המגנים הצליחו להדוף את הפולשים. הסולטאן העות'מאני גייס כוח צבאי בן 12,000 חיילים, שהחל לנוע דרומה לעבר ארץ ישראל. מששמע על כך אבראהים פאשא, הפסיק את המצור לאחר כארבעה חודשים, בתחילת אפריל 1832, ויצא בראש צבאו כדי להילחם בצבא הטורקי. שני הצבאות נפגשו ב-14 באפריל 1832 ליד חומס שבמרכז סוריה, והצבא העות'מאני ניגף מפני הצבא המצרי. אבראהים פאשא שב וחידש את המצור על עכו, ובהיעדר כוח טורקי שיבוא להושיע את העיר, כניעתה הייתה לשאלה של זמן בלבד. ב-26 במאי 1832 נפרצו חומות העיר בשלושה מקומות, והיא נכנעה ביום המחרת, לאחר מצור בן חמישה וחצי חודשים בסך הכול.
הסוף
בכל התקופה הארוכה של המצור התגורר עבדאללה עם משפחתו במרתף ביתו, כהגנה בפני הפגזות המצרים. יום לאחר הכרזת הכניעה לווה עבדאללה השבוי למחנהו של אבראהים והשתחווה לפניו כאות של כניעה. באותו ערב סעדו השניים ביחד ובשלב מסוים בשיחה ביניהם, כשעבדאללה התרגז על יחסו של אבראהים כלפיו, הוא התפרץ
ב-30 במאי 1832 נשלח עבדאללה פאשא בספינה לאלכסנדריה והגיע לשם שלושה ימים אחר כך. לאחר מפגש עם מוחמד עלי, אביו של אבראהים פאשא ושליט מצרים, שהבטיח לו שוב שאין בכוונתו להרע לו, נשלח עבדאללה למאסר בבית הארחה של שליט מצרים. הוא שוחרר בתחילת ינואר 1833 ונסע לאיסטנבול. הוא מת זמן קצר אחר כך. במקומו, מונה חוסיין עבד אל-האדי כמושל עכו.
מסלול (פיזיקה)
תיאור קינמטי של מסלול
במכניקה קלאסית, המסלול מתואר על ידי וקטור המקום כתלות בזמן (ביחס למערכת צירים (קואורדינטות) מסוימת, בה נקבעת ראשית הצירים). כלומר: על ידי הפונקציה הווקטורית \vec{r}(t). הנגזרת של פונקציה זו היא המהירות והנגזרת השנייה היא התאוצה. דרך היא המרחק המצטבר לאורך המסלול שעשה הגוף, בניגוד להעתק, שהוא המרחק בין נקודת המוצא לנקודת הסיום-לדוגמה, אם גוף נקודתי נמשך במעלה שיפוע וחזרה לנקודת ההתחלה, הדרך שהוא עשה היא פעמיים אורך השיפוע וההעתק הוא אפס.
במכניקה יחסותית, המסלול של גוף הוא "קו העולם" שלו במרחב-זמן המתואר על ידי פרמטר אפיני, כגון הזמן העצמי:.
במכניקת הקוונטים החלקיק יכול להיות בכל המסלולים האפשריים, כאשר יש לו הסתברות (או אמפליטודת פונקציית הגל) להיות בכל מסלול. כדי לחשב את הפרופוגטור, כלומר האמפליטודה שלו להתקדם מ- \ x_1 (t_1) ל-\ x_2 (t_2) יש לסכום על כל מסלולי הביניים האפשריים באמצעות אינטגרל מסלול של פיינמן:. המסלול הקלאסי הוא המסלול עבורו הפעולה S היא סטציונרית (כלומר: ).
סקס והעיר הגדולה (סרט)
תקציר העלילה
קארי מגלה בתחילת הסרט מה התרחש בחיי הבנות מאז סיום הסדרה. שרלוט והארי נשואים ולאחר בעיות פוריות החליטו לאמץ ילדה בשם לילי. מירנדה עברה לגור עם סטיב בברוקלין ושם הם מגדלים את בריידי יחד. סמנתה עברה ללוס אנג'לס שם היא מתמקדת בניהול הקריירה המצליחה של סמית'. קארי וביג עברו לגור יחד וכרגע נמצאים בחיפוש אחר דירה חדשה. ביג קונה דירת פנטהאוס וקרי מתקשה למכור את הדירה הישנה שלה. הבנות מגיעות לעזור לה לארוז ושרלוט מפגישה בין קארי לאנתוני, חבר טוב של שרלוט, שיעזור בארגון החתונה של קארי וג'ון.
מירנדה מגלה לבנות שהיא וסטיב חווים קשיים ושהוא מספר לה שהוא בגד בה השניים נפרדים. ביום החתונה ביג חווה "רגליים קרות" ולא מגיע לטקס אך שהוא מתחרט זה כבר מאוחר מדי וקארי עוזבת את הטקס מושפלת. לאחר שמתגלה שאת חבילת ירח הדבש לא ניתן לבטל כל הבנות מחליטות לנסוע למקסיקו ולנצל את החופשה. בסוף החופשה קארי חוזרת לדירתה הישנה ושוכרת עוזרת בשם לאיז שתארגן חזרה את דבריה. סמנתה נדלקת על השכן שלה ומפני שסמית' כל הזמן בנסיעות היא מפחדת לבגוד ולכן פונה לאוכל ומעלה במשקל. שרלוט נכנסת להריון ולואיז, העוזרת האישית של קארי מוצאת אהבה וחוזרת לעיר הולדתה כדי להתחתן. שרלוט פוגשת בביג וצועקת עליו על כך שפגע בחברתה הטובה אך נתקפת צירים והוא מוביל אותה לבית החולים, אך הוא עוזב לפני הגעתה של קארי. דירת הפנטהאוס של קרי וביג עומדת להמכר וקארי רצה לאסוף משם זוג נעלי עקב של מנולו בלאניק שהשאירה שם והיא נתקלת בביג שמתנצל ומציע לה נישואין שוב, הפעם עם נעל העקב המשובצת יהלומים במקום טבעת והיא מסכימה.
סרטי המשך
סקס והעיר הגדולה 2 יצא ב-27 במאי 2010 בארצות הברית וב-28 במאי בממלכה המאוחדת וזכה להכנסות של 294 מיליון דולר. למרות הכנסותיו הגבוהות של הסרט הוא קיבל ביקורות שליליות והיה מועמד לפרס פטל הזהב בשבע קטגוריות.
בדצמבר 2016 הוכרז כי אושר התסריט עבור הסרט השלישי בסדרה. צוות השחקניות הראשי אישר את השתתפותן בסרט, אך נכון להיום לא החלו בהפקתו.
שון ג'יימס
ביוגרפיה
ג'יימס נולד בגיאנה ובגיל 6 היגר לניו יורק. אחיו הצעיר הוא הכדורסלן דלרוי ג'יימס, ששיחק בעבר בקבוצת בני השרון.
ג'יימס שיחק בליגת המכללות עבור אוניברסיטת נורת'איסטרן. לאחר מכן שיחק באוניברסיטת דוקיין, במדיה שבר את שיא החסימות בליגת המכללות, כשסיים את העונה עם 6.5 חסימות למשחק. ב-17 בספטמבר 2006 בילה ג'יימס עם ארבעה חבריו לקבוצה במועדון ריקודים בקמפוס של אוניברסיטת דוקיין כאשר הותקפו בידי שני זרים לאוניברסיטה שהגיעו חמושים וירו לעברם לאחר שאחד השחקנים פלרטט עם ידידה של החמושים, ופצעו כל אחד מהם באיבר שונה, ג'יימס נורה ברגלו. לאחר משפט בו נידון היורה הראשון ל-40 שנים בכלא, והיורה השני ל-14 שנים מאסר, נידונה גם תלמידה מהקמפוס שסייעה להם להיכנס למועדון הריקודים. לאחר חמש עונות, סיים את קריירת המכללות ונרשם לדראפט ה-NBA של שנת 2008, אך לא נבחר בו. ג'יימס ושלושה מחבריו שנפצעו באירוע תבעו את אוניברסיטת דוקיין ביוני 2008 בטענה כי המוסד לא היה מאובטח כראוי שנתן ליורים הנ"ל להיכנס לשטח הקמפוס שלו (ג'יימס תבע גם את מאמנו שהכריח אותו לעלות לשחק פצוע מה שגרם לו לנזקים לטווח ארוך שהובילו להצגת ביצועים ירודים מעת לעת שפגעו בקריירת המשחק המקצוענית שלו - כמו לא להיבחר בדראפט ה-NBA), תביעתם נדחתה על ידי שופט פדרלי.
לאחר שלוש עונות בבני השרון, לקראת עונת חתם ג'יימס במכבי תל אביב לשנתיים עם אופציה לעונה נוספת. הוא זכה להצלחה במשחקי הקבוצה, אף על פי שנפצע למשך כחודשיים במהלך העונה ונעדר ממספר משחקים חשובים.
ב-31 ביולי 2014 חתם ג'יימס באולימפיה מילאנו אלופת איטליה.
בקיץ 2015 חתם לעונה בבילבאו באסקט. ב-2016 חתם במדי בודוצ'נוסט פודגוריצה. ב-2017 שיחק במדי קארידורוס דה פאחרדו מפוארטו ריקו. ב-2018 שיחק במדי באולזאק מהליגה הצרפתית הראשונה.
ב-10 באוקטובר 2018 הודיע ג׳יימס על פרישה מכדורסל. ב-2022 שימש סקאוט בעבור היוטה ג'אז.
גן הקבר
גַן הַקֶבֶר (תרגום משובש שהשתרש של שם האתר באנגלית Garden Tomb – למעשה היה צריך להיקרא קֶבֶר הַגַן) הוא אתר בצפון מזרחה של ירושלים, המזוהה על ידי הפרוטסטנטים כמקום קבורתו של ישו. האתר נמצא כמה עשרות מטרים מצפון לחומת העיר העתיקה, בתחומי המע"ר של מזרח ירושלים.
תיאור קבורתו של ישו בברית החדשה
בבשורה על-פי יוחנן, פרק 19 פסוקים 38-42 מתואר:
זיהוי אתר הקבר
ישו נקבר על פי המסורת מחוץ לגבולות ירושלים (מחוץ לחומה השנייה המתוארת אצל יוספוס פלביוס). המקום המסורתי בו נקבר ישו זוהה במאה הרביעית על ידי הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, שהפך את הנצרות לדת האימפריה הרומית. הלנה הקימה באתר שזיהתה את כנסיית הקבר (כיום ברובע הנוצרי בעיר העתיקה של ירושלים). כנסיית הקבר מקובלת כיום כמעט על כל הזרמים הנוצריים כמקום קבורתו של ישו, פרט למספר זרמים פרוטסטנטיים.
לטענת הפרוטסטנטים כנסיית הקבר אינה מתאימה לתיאורים בברית החדשה המתארים גבעה וגן. אם כי ייתכן והסיבה לכך שהפרוטסטנטים מצאו להם מקום חלופי לקברו של ישו נעוצה בסיבה פוליטית ולאו דווקא תאולוגית, והיא העובדה כי כשנוסדה הכנסייה הפרוטסטנטית במאה ה-16 הייתה כבר כנסיית הקבר מחולקת בין עדות נוצריות שונות ולא הייתה לפרוטסטנטים כל אפשרות לזכות בבעלות על שום חלק בכנסייה.
את האתר החלופי לקברו של ישו זיהה ב-1883 הגנרל צ'ארלס גורדון ולכן המקום מוכר גם בכינוי "הגולגולתא של גורדון" או "Gordon's Calvary". גורדון זיהה את הגבעה המצוייה מול שער שכם, מחוץ לחומות העיר העתיקה, עם גבעת הגולגולתא. הסיבה לכך נעוצה במראה הגבעה מכיוון שער שכם שהמערות החצובות בה העניקו לה מראה המזכיר גולגולת, ובעובדה כי ב-1867 נמצאה במקום מערת קבורה שתוארכה בטעות לימי בית שני.
ברטה ספפורד וסטר, בת למייסדי המושבה האמריקאית בירושלים, תיארה בספרה "ירושלים שלנו" כיצד גורדון זיהה את האתר עם גולגולתא:
מאוחר יותר נתגלו קברים נוספים בחצר מנזר מנזר סנט אטיין, הגובל בגן הקבר מצפון. גם הקברים הללו תוארכו תחילה לתקופת בית שני, אם כי מחקר מודרני, שנערך בשנות השבעים על ידי גבי ברקאי, עמוס קלונר ועמי מזר, מתארך אותם מעבר לכל ספק לתקופת בית ראשון, מאות שנים לפני תקופתו של ישו. האתר נרכש על ידי הפרוטסטנטים ב-1894 ומאז הוא משמש להם כאתר עלייה לרגל.
כוכב כפול
כוכב כפול (Binary star) הוא מערכת של שני כוכבים או יותר המקיפים מרכז משותף. מערכת כפולה או מערכת בינארית (Binary system) או נעילת גאות הוא מושג כללי יותר המתאר מערכת של שני עצמים אסטרונומיים, בדרך כלל כוכבים, אך לעיתים הכוונה לכוכבי לכת, גלקסיות או אסטרואידים אשר נעים במסלול סביב נקודת מרכז המסה של המערכת.
מעריכים שכ-60% מהכוכבים ביקום מהווים חלק ממערכת כפולת או מרובת כוכבים. המערכות נבדלות זו מזו באופן הגילוי שלהן (ראו סוגים).
ניתן לאסוף מידע רב מניתוח פיזיקלי מערכות כוכבים כפולות משום שמדידה של מחזור סיבוב של כוכבים כפולים וחקר הספקטרום של כוכבים אינם תלויים במרחק מהמקור (אם אין חומר בין-כוכבי). ניתוח הפיזיקה של מערכות כוכבים כפולים חיוני לקביעת המסות והרדיוסים של כוכבים (היום קיימות שיטות עקיפות נוספות למדידת רדיוסים, אולם הן מדויקות פחות ואינן מספקות מידע לגבי כוכבים הנמצאים על הסדרה הראשית). בכוכבים לוקים אנו מודדים בנוסף האפלת שפה (Limb darkening), המאפשרת קבלת מושג על המבנה התרמי של אטמוספירת הכוכב. פרמטרים נוספים כגון ממדי המערכת הכפולה, מהירות הכוכבים במערכת והמרחק בין בני הזוג ניתנים גם הם למדידה במערכות כפולות.
ניתן להשתמש בכוכבים כפולים שבהם אחד מהכוכבים הוא חור שחור על מנת למצוא בקלות יחסית חורים שחורים.
סוגים של מערכות כוכבים כפולים
קיימים קטלוגים שונים לרישום כוכבים כפולים, המוכרים ביותר ביניהם הם (ADS (New General Catalog of Double Stars ו-Sigma על שם האסטרונום הגרמני-רוסי W. Struve.
ז'וזף מרי טרא
ז'וזף מרי טרא (צרפתית: Joseph Marie Terray; 9 בדצמבר 1715 - 18 בפברואר 1778) היה שר האוצר תחת שלטון לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ביוגרפיה
טרא נולד ב-9 בדצמבר 1715 בבואן שבעמק הלואר.
טרא היה כומר (אבה טרא) שמונה כיועץ כנסייתי לפרלמנט של פריז בשנת 1736, שם התמחה בענייני כספים. הוא עורר את תשומת לבו של מופו, ראש ממשלתו של לואי החמישה עשר, שהפך אותו לשר האוצר בדצמבר 1769. תרומתו המשמעותית הראשונה בתפקיד הייתה סיועו בהפלת שר החוץ שואזל שנה אחרי כן, בכך שהראה כי צרפת לא יכלה להרשות לעצמה להסתבך באותה עת במלחמה עם בריטניה.
טרא בילה מספר שנים בניסיון לייצב את מצבה הכספי של צרפת באמצעות שמיטה חד צדדית של חלק מהחוב הלאומי, השעיית תשלומי ריבית על שטרות חוב ממשלתיים והטלת מלווה חובה. פעולות אלו עוררו מחאות קשות בקרב האצולה והעם כאחד, ומופו ביטל את סמכויותיהם הפוליטיות של הפרלמנטים בשנת 1771 כדי להמשיך ברפורמות.
טרא המשיך בשינוי המערכת הפיננסית המתמוטטת של צרפת באמצעות רפורמה במסים כמו "חלק העשרים" (vingtième), מס בשיעור חמישה אחוז מההכנסה, ומס גולגולת של פריז, וחתם הסכמים נוחים יותר עם הפרמייה ז'נרו, זכייני גביית המיסים העקיפים עבור בית המלוכה. צעדים אלו הגבירו בתחילה את הכנסות הממשלה, אך ערערו עוד יותר את האיתנות הפיננסית של צרפת. התנגדות קשה הייתה לטרא על רקע הגבלת המסחר החופשי בתבואה, שלטענת מתנגדיו היה חלק מ"חוזה רעב" שלואי החמישה עשר תכנן כדי לאפשר למלך ליהנות ממחירי תבואה גבוהים באופן מלאכותי.
אחרי מותו של לואי החמישה עשר במאי 1774 נכנע יורשו, לואי השישה עשר ללחץ ופיטר את מופו וטרא הכושלים ומינה במקומם את מורפה ואת טורגו.
The Woman in Me (Needs the Man in You)
(בעברית: האישה שבתוכי (זקוקה לגבר שבתוכך)) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין, מתוך אלבומה השני, The Woman in Me. השיר יצא לאור ב-9 באוגוסט 1995, כסינגל השלישי מתוך האלבום, וכסינגל השישי של טוויין.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעד שירי הקאנטרי של קנדה.
רקע וכתיבה
בדומה ל-"", השיר נכתב, הולחן והופק על ידי שאניה טוויין ורוברט ג'ון "מאט" לאנג. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון המוזיקה עכשווית למבוגרים.
בשנת 2004, הוציאה טוויין את אלבום הלהיטים הראשון שלה Greatest Hits, בו נכלל השיר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי מרקוס בלנדר וצולם בקהיר וסקארה שבמצרים. הקליפ צולם במהלך השבוע הראשון של יולי 1995, ופורסם ב-9 באוגוסט באותה השנה. בקליפ ניתן לראות את טוויין כשהיא רוכבת על סוס.
נכון ל-31 באוגוסט 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-17 מיליון צפיות.
מזרח רנל
גאוגרפיה ואקלים
שונית האלמוגים נוצרה על קרקעית האוקיינוס, ולאחר מכן התרוממה מעל פני הים כתוצאה מקימוט הקרקע. מבחינה גאולוגית האי צעיר יחסית ליתר איי שלמה. נופו של האי עוצב מאבן גיר שנחשפה לתהליכים קרסטים של בליה, והוא נישא עד לגובה של 200 מטר. במרכזו של האי שוכן אגם טגאנו (Tegano או "טה נאגנו" - Te Nggano) שנוצר מהלגונה של האטול, ובו איים עשויים אבן גיר. שטחו של האגם 155 קמ"ר, אורכו 29 ק"מ ורוחבו המרבי מגיע ל-10 ק"מ. מימיו של האגם מליחים והוא האגם הגדול באיי האוקיינוס השקט. עומקו המרבי של האגם מגיע ל-40 מטר וקרקעיתו מכוסה בשכבת בוץ בעובי של כמה מטרים. במזרח רנל אין זרימה של נגר עילי, אם כי מספר מעיינות נובעים מן הקרקע סמוך לגדות האגם.