cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחוז פיזולי
היסטוריה
החלק המערבי של המחוז, כולל הבירה, נשלטה על ידי הרפובליקה של ארטזאק שהוכרזה כחלק ממחוז הדרוט, מאז מלחמת נגורנו-קרבאך. הורדיז הפכה למרכז המנהלי הזמני של פיזולי, בעקבות כיבושה בידי הכוחות הארמנים ב-23 באוגוסט 1993.
ב-20 באוקטובר 2020 הודיעה ממשלת אזרבייג'ן על כיבושם מחדש של הכפרים דורדצ'ינר, כורדלאר, יוכארי עבדוררהמנלי, גרגהאבזר, אשאגי ויסאלי ויוכרי אייבסאנלי מהכוחות הארמניים. על פי הדיווחים, שישה כפרים נוספים (ג'ג'אגוזלו, אשאג'י סיידהמדלי, זרגר, מולוואלי, יוכארי רפדינלי, אשאגי רפדינלי) נפתחו מחדש בין התאריכים 21-22 באוקטובר.
פליטים
פליטים מנגורנו-קרבאך ומהאזורים הסובבים הועברו לפיזולי מיישובי האוהלים ברחבי הארץ כדי לחיות בבתים חדשים שבנתה הממשלה.
בעל פרצים
בַּעַל פְּרָצִים היה מקום ליד עמק רפאים וירושלים. מסופר ששם הכה דוד את הפלשתים, כנאמר ב, ובשינויים קלים ב: "וַיַּעֲלוּ בְּבַעַל פְּרָצִים וַיַּכֵּם שָׁם דָּוִיד וַיֹּאמֶר דָּוִיד פָּרַץ הָאֱלֹהִים אֶת אוֹיְבַי בְּיָדִי כְּפֶרֶץ מָיִם עַל כֵּן קָרְאוּ שֵׁם הַמָּקוֹם הַהוּא בַּעַל פְּרָצִים." מהכתובים נראה שמדובר במקום גבוה, ששימש כנראה לפולחן, לאור שמו הכולל את המילה "בעל". ייתכן כי אזכור "הַר פְּרָצִים" ב רומז לאותו מקום ולמלחמה הנדונה: "כִּי כְהַר פְּרָצִים יָקוּם יְהוָה כְּעֵמֶק בְּגִבְעוֹן יִרְגָּז לַעֲשׂוֹת מַעֲשֵׂהוּ זָר מַעֲשֵׂהוּ וְלַעֲבֹד עֲבֹדָתוֹ נָכְרִיָּה עֲבֹדָתוֹ."
הזיהוי
מבחינת מיקום טופוגרפי, יש לבקש את בעל-פרצים בגבעה מעל עמק רפאים ('אל בקעה'), סמוך לאתרה של ירושלים בימי דוד. מההצעות שהועלו במחקר, נראית ביותר הצעתו של קלאי לאזור דיר אבו תור, רכס מעל עמק רפאים הנשקף אל עיר דוד. מאותם שיקולים ייתכן גם זיהוי על גבעת הכנסייה הסקוטית, בסמוך לאותו רכס (אך ללא תצפית לעיר דוד). במחקר הוצעו גם רכס שרפת, ורכס מר-אליאס. מהכתובים כולם לא עולה כי מדובר בהכרח במקום יישוב. עם זאת עמיחי מזר הציע לזהות את בעל-פרצים באתר אותו חפר בשכונת גילה, בסמוך לאיתור ברכס שרפת שהציעו אלט וכוכבי.
האתר בגילה
באתר בשכונת גילה נחשפו יישוב ו'מגדל'(?) מתקופת הברזל 1, ומגדל שמירה מתקופת הברזל 2ג-ד. מבנהו של האתר, מיקומו ומבנה האבן (ה'מגדל') שנתקיים בו בתקופת הברזל 1 מעלים כמה תמיהות. קיימת אפשרות כי למיקום האתר ולמבנהו היה גם היבט פולחני. האתר מתאים אפוא לשיקוליו הטופוגרפיים של אלט ואולי גם לאספקט הפולחני הנרמז בשם 'בעל-פרצים'. אולם כאמור, נראה שיש להעדיף מיקום הסמוך יותר לעיר דוד ולעמק רפאים, כדעת קלאי. לפיכך יש להטיל ספק בזיהוי בעל פרצים עם האתר בגילה, אולם לא ניתן לשלול זיהוי זה לחלוטין.
הכוחות הבלגיים בגרמניה
הכוחות הבלגיים בגרמניה (בצרפתית: Forces Belges en Allemagne או בראשי תיבות FBA; בהולנדית: Belgische strijdkrachten in Duitsland או בראשי תיבות BSD) היה שמו הרשמי של כוח של צבא בלגיה אשר הוצב בגרמניה בין השנים 1946–2002. הכוח הוצב בתחילה ככוח כיבוש לאחר מלחמת העולם השנייה, ובהמשך ככוח הגנה של ברית נאט"ו מפני ברית ורשה.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה חולקה גרמניה לאזורי כיבוש בין בעלות הברית. ב-1946 התנדבה בלגיה לשלוח 3 בריגדות חי"ר אשר נפרשו באזור הכיבוש הבריטי. זמן קצר לאחר מכן קיבלו הבלגים אזור עם אוטונומיה מבצעית משלהם, אשר מרכזו היה בעיר קלן. כוח בלגי נוסף הוצב גם בבון, אולם עם הקמת הרפובליקה של גרמניה המערבית, יצאו הכוחות הבלגיים מהעיר. הכוחות הבלגיים בגרמניה היו מוגדרים כצבא כיבוש, אולם עם הצטרפותה של גרמניה המערבית לנאט"ו ב-1955 הוא הוגדר מחדש ככוח הגנה, אשר נועד לסייע לגרמניה המערבית מפני מתקפה אפשרית של ברית ורשה.
עם סיום המלחמה הקרה השיק הצבא הבלגי תוכנית לנסיגה הדרגתית מגרמניה, וב-2002 פורק באופן רשמי הכוח הבלגי בגרמניה. אחרוני החיילים הבלגים עזבו את גרמניה ב-2004. מרבית האזרחים הבלגים עזבו יחד עם החיילים, אולם חלק מהמשפחות העדיפו לקבל אזרחות גרמנית ולהישאר בגרמניה.
Revival Tour
Revival Tour היה סיבוב ההופעות השני של סלינה גומז, על מנת לקדם את אלבום הסולו השני שלה "Revival" משנת 2015. סיבוב ההופעות החל בלאס וגאס, נבדה ב-6 במאי 2016, והסתיים באוקלנד, ניו זילנד ב-13 באוגוסט 2016.
רקע ופיתוח
ב-1 באוקטובר 2015, גומז הודיעה כי היא תתחיל בסיבוב הופעות בצפון אמריקה בסוף האביב של השנה הבאה כדי לתמוך באלבום שלה "Revival" משנת 2015. כשסיפרה על סיבוב ההופעות בסרטון שפורסם למעריצים שלה באינסטגרם, גומז אמרה:
היא גם הודיעה כי מעריצים יוכלו לרכוש חבילה משודרגת למופע עם קנייה מוקדמת של הכרטיסים. בהודעה לאנטרטיינמנט ויקלי, גומז אמרה:
הלג הראשון התקיים בצפון אמריקה, ברחבי ארצות הברית וקנדה. הלג רץ ממאי עד יולי 2016. DNCE שימשו כמופע החימום העיקרי בצפון אמריקה, למעט ונקובר, ויניפג, אוטווה, ואנהיים. בי מילר הייתה מופע החימום מ-6 במאי 2016 ועד 15 ביוני 2016 וב-9 ביולי 2016, טיילר שו היה מופע החימום בוונקובר, ויניפג ואוטווה, Bahari חיממו את המופע מ-17 ביוני 2016 ועד 8 ביולי 2016, וצ'ארלי פות' חימם את המופע באנהיים.
הלג השני התקיים ברחבי אסיה. חשיפת הערים המשתתפות בסיבוב ההופעות התקיימה באופן הדרגתי, ולא בהכרזה יחידה, כנהוג. הלג החל ב-23 ביולי 2016 והסתיים ב-3 באוגוסט 2016. מופעי החימום כללו את Gentle Bones בסינגפור, ג'יי וויטפורד בבנגקוק, דארן אספנטו במנילה, ו-DNCE חזרו כמופע החימום בטוקיו. גומז הייתה אמורה לבצע את ההופעות הראשונות שלה בסין, אבל דיווחים אמרו שלכאורה נאסר עליה להופיע שם על ידי הרשויות הסיניות בשל תמיכתה בדלאי לאמה.
גומז התכוונה להופיע ברחבי אירופה ואמריקה הלטינית, אבל נאלצה לבטל את המשך סיבוב ההופעות בשל חרדה ודיכאון שנגרמו על ידי מחלת הזאבת בה היא לוקה. לאחר שהלג באוקיאניה הסתיים, ב-30 באוגוסט 2016, גומז נכנסה למכון גמילה כדי להתמקד בבריאותה הנפשית.
רשימת השירים
סדר השירים להלן הוא על פי המופע שהתקיים בוונקובר, קולומביה הבריטית ב-14 במאי 2016. ייתכנו שינויים בסדר השירים במופעים אחרים.
במהלך מספר הופעות של גומז, היא הקדישה את השירים "Transfiguration" ו-"Nobody" לכריסטינה גרימי, שנרצחה ב-10 ביוני 2016. בנוסף, הקדישה גומז את השיר "Transfiguration" לנרצחים בפיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו. במהלך אחת ההופעות, הצטרף אל גומז הזמר צ'ארלי פות', ויחד הם ביצעו את הלהיט המשותף שלהם, "We Don't Talk Anymore".
קזרקה חלודית
קזרקה חלודית או טדורנה חלודית או רק קָזַרְקָה (שם מדעי: Tadorna ferruginea) הוא מין עוף מים ממשפחת הברווזיים.
מאפיינים
אורכה של הקזרקה החלודית 58-70 ס"מ, מוטת כנפיה 110-135 ס"מ ומשקלה 1-1.6 ק"ג. היא בעלת נוצות בצבע הקינמון וכנפיים בגוונים ירוקים, לבנים, כחולים ושחורים. הראש והצוואר בהירים והעיניים והמקור שחורים ועדינים. הזנב שחור. הזכר והנקבה דומים.
ברווז זה מצוי ברחבי מרכז אסיה ודרום אסיה, צפון אפריקה עד לאתיופיה ודרום אירופה. הוא נמצא גם במזרח אמריקה הצפונית. בישראל הוא חורף נדיר. הוא שוחה בנהרות, ביצות, בריכות ואגמים, אך הוא אינו מיטיב לצלול. הוא גם רועה ביבשה ואוכל עשבים צעירים. לפעמים הוא נמצא במים מליחים ובחופי ים, וגם באגמים הרריים מעל גובה 5,000 מטר.
תזונתה של הקזרקה החלודית כוללת בעיקר עשבים ודגנים וכן שורשים רכיכות, חרקים ואצות.
הירונימוס הקדוש (דה וינצ'י)
הירונימוס הקדוש (באיטלקית: San Girolamo) הוא ציור שמן לא גמור מעשה ידי הצייר לאונרדו דה וינצ'י, שצויר בשנת 1480 לערך ומתאר את הירונימוס. היצירה מוצגת במוזיאוני הוותיקן ברומא.
היסטוריה
אין מידע לגבי יעד היצירה ועל ידי מי היא הוזמנה. זו אחת העבודות החידתיות ביותר של דה וינצ'י והיא עדיין במצב סקיצה. האזכור המוקדם ביותר של "הירונימוס הקדוש", תוך יחוסו לדה וינצ'י, מתוארך למעשה לתחילת המאה ה-19, בצוואתה של הציירת השווייצרית אנג'ליקה קאופמן. עם מותה של קאופמן נעלמו שוב כל עקבותיה של היצירה, עד שנמצאה במקרה ונרכשה על ידי דודו של נפוליאון, הקרדינל ג'וזף פש. על פי האגדה הפופולרית, הקרדינל גילה את הציור מחולק לשני חלקים: החלק התחתון בחנות של סוחר יד שנייה רומאי, שם הוא שימש לכיסוי קופסה, והחלק העליון בחנותו של סנדלר, שהשתמש בו לכיסוי השרפרף שלו. מעבר לסיפור, באמת ניתן לראות כי הציור נחתך לחמישה חלקים. עם מות הקרדינל, התמונה נמכרה במכירות פומביות מספר פעמים עד שזוהתה, ונרכשה עבור מוזיאוני הוותיקן, בידי האפיפיור פיוס התשיעי בשנת 1856.
ייחוס היצירה שהוצע על ידי קאופמן תמיד הוסכם על החוקרים, בגלל הדמיון הברור לשאר היצירות של דה וינצ'י, ובמיוחד הערצת חכמי הקדם.
תיאור היצירה
הציור לא גמור, ומתאר את הירונימוס בגיל מתקדם, במהלך פרישתו למדבר הסורי, שם חי כמו נזיר מתבודד. הוא כורע ברך בנוף סלעי, מביט לעבר קרוסיפיקס (ישו צלוב), שניתן להבחין בו בקושי בצד הימני הקיצוני של הציור. בידו הימנית הוא אוחז בסלע (הַסְמָלָה חָזוּתִית של הירונימוס, איתו הוא מוצג באופן מסורתי כשהוא מכה בחזהו בכפייתיות). לרגליו ניצב האריה, שהפך לבן לוויה נאמן לאחר שהירונימוס חילץ קוץ מכף רגלו.
בצד שמאל של המשטח, הרקע הוא נוף מרוחק של אגם מוקף הרים תלולים המכוסים בערפל. בצד ימין, המאפיין היחיד שניתן להבחין בו הוא דמות קלושה של כנסייה, הנראית דרך הפתח בסלעים. נוכחות הכנסייה מרמזת על מעמדו של הירונימוס בנצרות המערבית כאחד ממורי הכנסייה.
הקומפוזיציה חדשנית, עקב צורתה הטרפזית של דמות הירונימוס, אשר עומדת בניגוד לצורתו המתפתלת של האריה, שנראית כמו האות "S" לרוחב תחתית הציור. האריה הוא גם סמל עוצמה המזוהה עם הבשורה על-פי מרקוס, שאותה תרגם הירונימוס ללטינית (תרגום וולגטה). קיימת טענה, הנתונה במחלוקת, כי דה וינצי השתמש ביחס הזהב בתיאור דמותו של הירונימוס. צורתו של הירונימוס היא רמז מקדים לצורתה של הבתולה בהמדונה בין הסלעים. ציור שרירי הצוואר והכתפיים נחשב לפעם הראשונה שבה דה וינצ'י עשה שימוש בידע אנטומי בציוריו.
פוטז 63
פוטז 63 (בצרפתית: Potez 63; ידוע גם כפוטז 630) הוא מטוס קרב צרפתי מתקופת מלחמת העולם השנייה. בעיצובו דמה המטוס למטוס הקרב הגרמני מסרשמיט Bf 110 ולמפציץ הקל הבריטי בריסטול בלנהיים.
היסטוריה
המטוס עוצב על מנת לעמוד בדרישות שהעלה הצבא הצרפתי ב-1934 לתכנון מטוס קרב כבד. אב הטיפוס הראשון המריא ב-1936, ונראה כהצלחה. המטוס היה מטוס דו מנועי, חד כנפי, בעל שני זנבות, ובו שלושה מקומות לאנשי צוות - טייס, נווט ותותחן אחורי.
דגם מתקדם יותר שמספרו 633 סופק במספר מועט של יחידות לפני המערכה על צרפת בה הובסה צרפת. מספר נוסף של יחידות סופק לרומניה וליוון. הרומנים השתמשו במטוס במלחמתם נגד ברית המועצות ואילו היוונים השתמשו בו במלחמת איטליה–יוון. מטוסים שהוזמנו על ידי סין הוחרמו על ידי הממשל הקולוניאלי הצרפתי בהודו סין ולחמו במלחמה כנגד תאילנד בשנת 1941. ייצורו של המטוס נמשך תחת הכיבוש הגרמני, והלופטוואפה השתמש בו למשימות אימון וקישור.
יותר מ-700 מטוסים סופקו לחיל האוויר הצרפתי, מתוכם הושמדו 220 במערכה על צרפת. המטוס שימש את חיל האוויר של צרפת של וישי במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון, כמו גם את חיל האוויר של צרפת החופשית בלוחמה בצפון אפריקה.
המטוס נחשב נוח לטיסה, ובעל חימוש כבד יחסית, ויכול היה לספוג נזק כבד בטרם הושבת. עם זאת, בעיית המנוע הביאה לכך שלא יכול היה להתמודד עם מטוסים אחרים מדורו, והיה טרף קל למטוסי המסרשמיט, בדומה למטוסי הפיירי באטל והבריסטול בלנהיים הבריטים. בעיה נוספת היה דמיונו החיצוני למסרשמיט Bf 110 (שני מנועים, זנב כפול, חופת טייס ארוכה) שהביא לכך שמספר מטוסים הושמדו ב"אש ידידותית".
יסעור מצוי
יסעור מצוי או יסעור ים תיכוני (שם מדעי: Puffinus yelkouan) הוא עוף ים השייך למשפחת היסעוריים. הוא דומה מאוד למין יסעור אטלנטי.
מאפיינים
אורכו של היסעור 30–38 ס"מ, מוטת כנפיו 76–89 ס"מ. משקלו הממוצע 190 גרם אולם משקלו משתנה לפי העונה. הוא בעל נוצות אפורות-סגולות עם עין גדולה לבנה ומקור צהוב בעל בליטה המסננת מי מלח. בניגוד לרוב העופות היסעור מסוגל להריח ממרחקים הוא דואה על הרוחות של הים הפתוח ולא נוחת במשך חודשים רבים. הוא מסוגל לשחות ולצלול לעומק של כמה מטרים מתחת למים.
היסעורים ניזונים מדגים ומדיונונים שעולים על פני המים. היסעור נוחת ומקנן על צוקים שונים לחופי הים התיכון ולעיתים גם לחופי האוקיינוס האטלנטי. היסעור חולף שכיח בישראל אך חורף נדיר.
ג'ק וייט (מפיק סרטים)
ג'ק וייט (באנגלית: Jack White; 2 במרץ 1897 - 10 באפריל 1984) היה מפיק סרטים, במאי ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
חייו
וייט נולד בבודפשט, הונגריה בשם "יעקב וייס", ובילדותו היגרה משפחתו לארצות הברית, והשתקעה בהוליווד. בשל קרבתם לאולפני תעשיית הקולנוע, השתלב וייט ביחד עם שלושת אחיו בתפקידים שונים בתחום.
החל משנת 1926 הפך וייט למפיק המוביל בחברת הסרטים "Educational Pictures", והעסיק את אחיו הצעיר ג'ולס וייט כבמאי סרטים.
בעקבות הצלחתו של אחיו ג'ולס בחברת סרטי קולומביה, העסיק הוא את ג'ק כמפיק וכבמאי, בעיקר של קומדיות.
מאכיירוצרטופס
מאכיירוצרטופס (שם מדעי: Machairoceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון בגיל הקמפן כ-77 מיליון שנה לפני זמננו. פירוש השם הוא "פנים בעלי קרניים עם חרב מעוקלת" (machairis ביוונית זו חרב מעוקלת). הוא תואר וסווג מדעית ב-2016, ונתגלה ביוטה, ארצות הברית.
המאכיירוצרטופס היה בעל עטרה שמשוליה בלטו בלטו שני דוקרנים ארוכים ומעוקלים, שהעניקו לו את שמו (הדוקרנים דומים לחרב מעוקלת, ביוונית machairis) ושם המין קרונוס הוא על שם הטיטאן מהמיתולוגיה היוונית שהדיח את אביו אורנוס באמצעות מגל או חרמש). קרני הגבה שלו היו בינוניות. קרן האף הייתה קצרה מאוד.
המאובנים שנתגלו כוללים גולגולת חלקית בלבד, וקוטלגו כהולוטיפ UMNH VP 20550 שנמצא במוזיאון להיסטוריה של הטבע ביוטה. חלקי הגולגולת שנתגלו כוללים חלק מעצמות העטרה, כולל את הדוקרנים המעוקלים הארוכים שבלטו מחלקה המרכזי העליון, קרני הגבה, עצמות הלחיים המחודדות וקופסת המוח.
ניקולאי לבניקוב
ניקולאי לבניקוב (ברוסית: Николай Владиславович Левников; נולד ב-15 במאי 1956, פינסק) הוא שופט כדורגל מקצועי ברוסיה, בעבר כדורגלן.
ביוגרפיה
ניקולאי לבניקוב נולד בפינסק אז בבלארוס הסובייטית, כיום בבלארוס.
בשנת 1984 הוא החל להיות שופט במשחקי אליפות ברית המועצות בכדורגל. בשנת 1991 הוא לראשונה היה שופט בתחרות בינלאומית - באליפות אירופה לנוער.
בשנת 1996 הוא היה שופט ביורו 1996. בשנת 1998 הוא הגיע למונדיאל, אך לאחר משחק בודד ברזיל-מרוקו לא קיבל מינוי למשחקים נוספים.
בסך הכל ניקולאי לבניקוב היה שופט ב-71 משחקים בינלאומיים וב-155 משחקים של אליפות ברית המועצות ואליפות רוסיה בכדורגל.
בשנת 2001 הוא התמנה ל"מפקח פיפ"א" ובהיותו בתפקיד זה השתתף ביורו 2004 ומונדיאל 2006.
בשנים 2001–2006 לבניקוב היה נשיא איגוד שופטי הכדורגל הרוסית. הוא פוטר מתפקיד זה על ידי ויטאלי מוטקו.
ניקולאי לבניקוב ממשיך בפעילותו בתחום הכדורגל ומנהל "אקדמיה לשיפוט ספורטיבי" בסנקט פטרבורג.
בנו קיריל לבניקוב, לאחר קריירה של כדורגלן גם הוא פנה לתחום השיפוט.
IO.SYS
IO.SYS הוא חלק בסיסי וחשוב במערכות ההפעלה MS-DOS ו־Windows 9x. הוא מכיל את מנהלי ההתקנים של החומרה המותקנים כברירת מחדל, וכן את תוכנית האתחול.
תהליך האתחול
באתחול מחשב, המקטע (Sector) הראשון של התקן האתחול, נטען לזיכרון המחשב, ומורץ שם. אם מדובר במקטע האתחול של DOS, המחשב טוען את שלושת המקטעים הראשונים של IO.SYS לזיכרון, ומעביר שליטה אל IO.SYS, אשר מבצע את השלבים הבאים:
במחשבי IBM PC DOS ו־DR DOS, מתבצע השימוש בקובץ IBMBIO.COM לאותה מטרה, והוא בתורו קורא לקובץ IBMDOS.COM.
דרישות ברמת הדיסק קשיח
למרות האמור לעיל, גרסה 3.3 מאפשרת ממקטע 4 ומעלה להתפצל, וגרסה 5.0 מאפשרת לשלושת המקטעים הראשונים של IO.SYS להיות ממוקמים בכל מקום (בתנאי שהם רציפים). COMMAND.COM יכול להיות מטופל ככל קובץ אחר.
קישורים חיצוניים
*MS-DOS Device Driver Names Cannot be Used As File Names – כולל את רשימת מנהלי ההתקנים הקיימים כברירת מחדל.
אקס-מן: הדור הבא
אקס-מן: הדור הבא (באנגלית: X-Men: Evolution, גם: "אקס-מן: אבולוציה") היא סדרת אנימציה אמריקאית המבוססת על סדרת הקומיקס אקס-מן מבית מארוול קומיקס. הסדרה שואבת השראה מהגליונות המוקדמים של סדרת החוברות ועוקבת אחר חברי האקס-מן כשהם בשנות התבגרותם ולומדים לראשונה לפתח את כוחותיהם המוטאנטים ולהתמודד עם איומים חדשים. הסדרה רצה למשך ארבע עונות ו-52 פרקים בין נובמבר 2000 לאוקטובר 2003 והופקה לשידור על ידי אולפני מארוול עבור רשת Kids' WB. הייתה זו אחת מסדרות האנימציה הארוכות ביותר באותה תקופה, אחרי "אקס-מן: סדרת האנימציה" ו"ספיידרמן: סדרת האנימציה" של רשת Fox Kids. הסדרה שודרה בערוץ הטלוויזיה דיסני XD מיוני 2009 ועד לדצמבר 2011.
עונה ראשונה
פרקים 1-13 (13 פרקים). העונה הראשונה של הסדרה מציגה את דמויות המפתח ומניחה את היסודות לקשתות סיפור עתידיות. פרופסור אקס, סייקלופס, וולברין, סטורם וג'ין גריי מונים את חברי קבוצת אקס-מן המקורית, ועם התפתחות העונה מתווספים לרשימת חבריה נייטקרולר, שאדוקאט, ספייק ורוג, אשר הצטרפה לאחוות המוטאנטים בהתחלה. בפרקים מאוחרים יותר, נייטקרולר מגלה את זהותה של אמו הביולוגית, וולברין מוצא תשובות על עברו המסתורי, רוג מחליפה צדדים ומצטרפת לאקס-מן ואחיו החורג של אקסבייר, ג'אגרנוט, משתחרר מהכלא.
מתרחשים עימותים תכופים בין חבורת האקס-מן לאחוות המוטאנטים. טואד הוא הראשון שמוצג, לאחריו אוולאנש, בלוב וקוויקסילבר. האחווה, שמונהגת בידי מיסטיק, מקבלת למעשה הנחיות מכוח עליון, ואשר זהותו מתגלה בפרק סיום העונה הכפול כמגנטו. לאחר שסייקלופס מגלה שאחיו אלכס שרד את התרסקות המטוס שהרגה את הוריהם, שניהם נלקחים לאסטרואיד M של מגנטו, שחוטף גם כמה מחברי האקס-מן והאחווה מתוך ניסיון להגביר את יכולותיהם המוטאנטיות של סקוט ואלכס ולהסיר את רגשותיהם. האקס-מן והאחווה מופיעים ומותירים את מגנטו ואת מיסטיק לכודים בתוך אסטרואיד M. סקוט ואלכס מפוצצים את אסטרואיד M, אך לא לפני ששני כדורים מתכתיים מתעופפים מהאסטרואיד.
עונה 2
פרקים 14-30 (17 פרקים). העונה השנייה מציגה מספר מוטאנטים חדשים, ביניהם נכללים חיה, שהופך למורה במכון אקסבייר ולחבר האקס-מן, וכן גרסאות הסדרה לקבוצת המוטאנטים החדשים: בום-בום, סאן-ספוט, אייסמן, וולפסביין, מאגמה, המשוכפל, ג'ובילי, קאנונבול וברזרקר. במהלך העונה מתברר שהנבלים שלכאורה מתו בהשמדת אסטרואיד M חיים. סייברטות' ממשיך לרדוף אחר וולברין ומגנטו מתכס תוכניות זדוניות משל עצמו. מיסטיק מתחזה לנערה בבית הספר שמתחברת לרוג ופורצת לאחוזת אקסבייר כדי לגנוב מאקסבייר את הפרוטוקולים של סרברו, המתקן לאיתור מוטאנטים. באמצעות הפרוטוקולים, מיסטיק מאתרת את ונדה מקסימוף, הידועה בזהותה מכשפת השני, שהיא בתו של מגנטו ואחותו של קוויקסילבר. המוטאנטית הבלתי יציבה מתחברת לאחוות המוטאנטים עם שובה של מיסטיק, ובעזרתה האחווה מביסה את האקס-מן לראשונה. לפני פרקי הסיום משודר פרק מפתח, שבו המוטאנט הטלפת מזמרו פותח אחת מתוך שלוש דלתות שעתידות לשחרר את נבל-העל אפוקליפס.
בפרק הסיום, אקסבייר מאמן את האקס-מן ללא ליאות כדי להילחם במגנטו, ומצוות אותם עם חברי האחווה. סייקלופס זועם על כך שהוא צריך לעבוד עם יריביו, ועוזב את הקבוצה. בינתיים, אחוזת אקס מתוכנתת להשמדה עצמית כאשר התלמידים עדיין לכודים בפנים. מגנטו מגייס את סייברטות', גמביט, פיירו וקולוסוס כחברי "השוליות" שלו כדי להילחם באקס-מן ובאחווה. באותו זמן, וולברין נלכד בידי בוליבר טראסק כדי להשתתף בניסוי נשק אנטי-מוטאנטים בשם זקיף סנטינל. מגנטו ממשיך לתמרן את האירועים על ידי כך שהוא משחרר את זקיף הסנטינל בעיר ומאלץ את האקס-מן להשתמש בכוחותיהם בפומבי. ונדה מאתרת את מגנטו בשעה שהוא מנסה לפעול נגד הסנטינל שמסמן אותו כמטרה. הסנטינל מושמד וככל הנראה הורג את מגנטו לאחר שנופל עליו. כאשר המוטאנטים אשר לא נלכדו בידי הסנטינל חוזרים לחורבות האחוזה, סייקלופס ושאר התלמידים שורדים את פיצוץ האחוזה עם מעט פציעות. סייקלופס משליך את אקסבייר מכיסא הגלגלים שלו ומאשים אותו בפיצוץ, וכולם נדהמים כאשר אקסבייר נעמד והופך למיסטיק.
עונה 3
פרקים 31-43 (13 פרקים). בעונה השלישית והרביעית, טון הסדרה הופך לרציני יותר. לאחר הקרב עם הסנטינל, המוטאנטים כבר אינם בגדר סוד שמור, והתגובה הציבורית עוינת ביותר. הסדרה מתקרבת יותר ויותר למיתוס הקומיקס, שעוסק בדעה קדומה, עיוות חברתי ואיומים גדולים נוספים. במהלכה של העונה, אקסבייר האמיתי נמצא, מיסטיק מובסת, אחוזת אקסבייר נבנית מחדש וחברי קבוצת האקס-מן חוזרים ללימודים. ונדה ממשיכה לחפש אחר מגנטו, שניצל ברגע האחרון בידי קוויקסילבר בנו, עד אשר מגנטו משתמש בכוחותיו הטלפתיים של המוטאנט מאסטרמיינד כדי לשנות את זכרונות ילדותה. סקוט וג'ין מפתחים מערכת יחסים רומנטית (במיוחד לאחר שמיסטיק חוטפת את סקוט ומביאה אותו למקסיקו), וספייק עוזב את הקבוצה לאחר שכוחותיו המוטאנטיים הופכים לבלתי יציבים, והוא מחליט להתגורר עם קבוצת המורלוקים התת-קרקעית.
כחלק מקשת הסיפור המתמשכת של הסדרה, רוג מאבדת שליטה על כוחותיה, מה שמוביל לאשפוזה בבית חולים. בתקופה זו היא לומדת שהיא בתה המאומצת של מיסטיק. מיסטיק עצמה לומדת דרך חזיונות של המוטאנטית דסטיני בדבר גורלן של רוג ושלה, שמונח על חזרתו לחיים של מוטאנט עתיק. אפוקליפס עולה מן המתים בפרק סיום העונה. מזמרו מתמרן את מגנטו כדי לפתוח את הדלת השנייה, ומשתמש במיסטיק וברוג המהופנטת כדי לפתוח את השלישית, מעשה שהופך את מיסטיק לאבן. כעת כששוחרר, אפוקליפס מביס בקלות את כוחותיהם המשולבים של האקס-מן, מגנטו, השוליות והאחווה לפני שנמלט.
עונה 4
פרקים 44-52 (9 פרקים). בפרק הפותח את העונה, אפוקליפס ככל הנראה הורג את מגנטו בשעה שרוג רוצחת את מיסטיק על ידי כך שהיא דוחפת את דמותה הסלעית מהצוק, מה שלא מותיר לנייטקרולר אפשרות לסגירת מעגל עם אמו. חברי האחווה מתחילים לבצע מעשים טובים, כפילתו של וולברין X-23 חוזרת, ספייק והמורלוקים עולים אל מעל לפני השטח, שאדוקאט מגלה רוח רפאים של מוטאנטית בשם דניאל מונסטאר, רוג נחטפת בידי גמביט ונלקחת ללואיזיאנה כדי לעזור לו לשחרר את אביו, ואקסבייר עורך מסע לסקוטלנד כדי להתמודד מול בנו לוקאס.
הסדרה מסתיימת בנאום של אקסבייר, שעינו צדה את העתיד בזמן שאפוקליפס השתלט עליו. בין יתר המאורעות שיתרחשו נמנים המשכה של הפעילות האנטי-מוטאנטית, מגנטו חוזר למוטב ומלמד את קבוצת המוטאנטים החדשים, ג'ין גריי הופכת לפניקס (במידה והסדרה הייתה ממשיכה, היא הייתה עוסקת בסאגת הפניקס האפלה). קבוצת האקס-מן העתידית תכלול את סייקלופס, נייטקרולר, X-23, אייסמן, חיה, שאדוקאט, קולוסוס, סטורם ורוג, שמסוגלת לעוף ואינה משתמשת בכפפות כדי להסתיר את כוחה. חליפותיהם של חברי הקבוצה דומים לאלה שבליין החוברות אולטימייט אקס-מן ובסדרת סרטי אקס-מן. חברי אחוות המוטאנטים גם הם מוצגים בגרסאות הבוגרות שלהם, עם סמל סוכנות S.H.I.E.L.D מאחוריהם. כמו כן, חזונו של אקסבייר מהעתיד מגלה צי של זקיפי סנטינל בהנהגתו של הסנטינל נמרוד.
דמויות
{|
סלמאן
סלמאן הוא הגרסה הערבית לשם העברי "שלמה".
{{פירושונים|
ראו גם
}}
השפעת גרמניה הנאצית על עיראק
האידאולוגיה הנאצית קנתה לה אחיזה בקרב קבוצות שוליים בזירה הפוליטית בעיראק כבר משנות ה-30 של המאה ה-20 והשפעתה ניכרה על פעולותיהם והמבנה הארגוני שלהם. בשנת 1941, עם עלייתה לשלטון של ממשלה פרו-נאצית במובהק ובמוצהר, בראשותו של רשיד עאלי אל-כילאני, הפכה השפעה זו גם לאידאולוגיה הרשמית של ממשלת עיראק. אמנם שלטונו של אל-כילאני היה אפיזודה קצרת-ימים שראשיתה במרד נגד השלטונות הפרו-בריטיים בתחילת אפריל 1941 וסופו חודשיים לאחר מכן, לאחר המלחמה האנגלו-עיראקית, עם הדחת הממשלה, אך היא עשתה רבות כדי להפיץ את האידאולוגיה הפרו-נאצית במדינה ולהרחיב את מעגלי השפעתה. אידאולוגיה זו הושפעה רבות מגורמים גרמניים ופרו-נאציים שפעלו בעיראק גם קודם לעליית הממשלה הפרו-נאצית של אל-כילאני והפיצו תעמולה נאצית, כדוגמת השגריר הגרמני פריץ גרובה ואיש התקשורת העיראקי יונס בחרי. התעמולה כנגד היהודים ששולבה בכל מערכות החינוך, השלטון והתקשורת הובילה לבסוף לפרעות "הפרהוד" נגד הקהילה היהודית.
האווירה בעיראק בשנותיה הראשונות לאחר הקמתה
האווירה הכללית בעיראק בשנות ה-20 למאה הקודמת התאפיינה בהתעוררות לאומית עם עם סממנים פאן-ערביים. היחס אל היהודים בעיראק בשנים אלה מלמד על האווירה הכללית הזו. עד הקמת המדינה העיראקית בשנת 1921 לא נרשמו גילויי אנטישמיות בכלל כלפי היהודים בעיראק. היהודים אף נכללו בזהות האחידה שניסו ליצוק לתוך המרחב, זהות שהורכבה משלוש רגליים: ההיסטוריה הערבית, המסורות המקומיות הקדומות, כמו האכדים והבבלים, והלאומיות המודרנית, ששאבה השראה מהלאומיות שהתפתחה במערב. היהודים נחשבו לגזע מגזעם של הערבים, כמו גם עדות אחרות במרחב, וההיסטוריה הערבית הייתה משותפת להם כמו גם למוסלמים ולנוצרים במדינות ערב. ניתן לראות שגם כשהדי הציונות הגיעו לעיראק, עיראק כמדינה עודדה את היהודים שלא לשתף פעולה עם הציונות, כי זו נתפסה מערבית ואירופית, ובכך היוותה סכנה לעיראקיות, שהיהודים חלק ממנה.
ראשית השינוי ביחס אל היהודים בעיראק החל עם הצהרת בלפור ב-1917, שלאחריה החלו העיראקים להדהד גינויים שעלו בעיתונים פלסטיניים ומצריים נגד היהודים. ההתבטאות הראשונה המוכרת היא מהערות בעיתון מקומי שכתב חייל עיראקי אשר שירת בצבא העות'מאני בחזית הרוסית. דבריו נבעו מהספר "הפרוטוקולים של זקני ציון" שרווח ברוסיה באותה עת.
שינוי נוסף הורגש כאשר הדגש על פאן ערביות התעצם ובמקביל גם עלו רעיונות הנאציזם בגרמניה והגיעו לעיראק. ההתנגדות לבריטים שלא איפשרו את עצמאותה של עיראק, הובילה להתקרבות המגמות הלאומיות הפאן-ערביות אל המגמות האוטוריטריות והמיליטריזם שאפיינו את הנאציזם, ועל כן הנאציזם התקבל באהדה בעיראק. שילוב זה הוביל לגילויי אנטישמיות נגד היהודים בשנות ה-30 ולהקמת אגודות בעלות אופי לאומני שלא קיבלו לשורותיהן יהודים. אחת מהאגודות הללו הייתה אגודת "אל-מות'נא", מועדון לאומי פאן-ערבי שהוקם תחת שלטונו של יאסין אל-האשמי (1935–1936), ראש ממשלה שצידד במיליטריזם ותמך בשלטונות הטוטליטריים באירופה. מייסדי המועדון היו מחנכים עיראקיים וערבים, ובראשם ד"ר סאיב שווכת, יו"ר המועדון. המועדון דאג לטפח את הלאומיות הערבית והמיליטריזם, ולחזק את בני הנוער ברוח הערביות. אין מדובר במועדון פוליטי מעשי, אך מטרותיו ורעיונותיו היו פוליטיות מובהקות והתאפיינו בקריאה לקידום אחדות מדינית בין-ערבית. מעבר לכך, היו מעורבים בו פוליטיקאים וראשי ממשלות רבים. בנוסף, המועדון היה בעל אוריינטציה אנטי-בריטית ופרו-נאצית ואף קיבל סיוע כלכלי מהנציגות הגרמנית בעיראק. הפעילות האלימה נגד היהודים, שטיפחו מועדון "אל-מות'נא" ודומיו, ליוותה בהיקפים מסוימים את התקופה של שלהי שנות השלושים בואכה מלחמת העולם השנייה.
השפעת המשטר הנאצי בגרמניה על עיראק
הקשר בין גרמניה ועיראק החל עוד בזמן מלחמת העולם הראשונה, כשהאימפריה העות'מאנית, שכללה את הטריטוריה שהפכה לימים לעיראק, נלחמה לצד גרמניה נגד מדינות ההסכמה. היחסים היו ידידותיים והדדיים ועודדו את השיח על מקומם של הבריטים והצרפתים במזרח התיכון. בשנות העשרים, שנותיה הראשונות של עיראק כמדינה בחסות בריטית, הגרמנים היו מעורבים מאוד במדינה העיראקית, על אף ניסיונות בריטיים להגביל את פעילותם. הם היו פעילים בעיתונות והשפיעו על דעת הקהל העיראקית, השתלבו בחינוך בבתי הספר העיראקיים, ואף מורים ונציגי מערכת החינוך העיראקית נסעו להשתלמויות חינוכיות בגרמניה.
העיראקים כמו גם הערבים בכלל רחשו אהדה למשטר הנאצי בגרמניה והפשיסטי באיטליה. אמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים, אף נפגש עם היינריך וולף, הקונסול הכללי הגרמני בירושלים בשנת 1933, ובהמשך עם היטלר עצמו (1941). בין השנים 1932–1939 עמד בראש השגרירות הגרמנית בעיראק השגריר פריץ גרובה. גרובה היה אחד מהגורמים המשפיעים ביותר על האחיזה שקנה הנאציזם בעיראק ועל השנאה הגדלה ליהודים. הוא נהג לפרסם מאמרים בשבח הנאציזם ותרומת האידאולוגיה לעיראק בעיתונים פרו-גרמניים שונים. רבים הושפעו מדבריו, ואפילו המלך ראזי (1912-1939) שיגר ברכה להיטלר לרגל החג הלאומי של גרמניה.
גורם מסית נוסף היה "רדיו ברלין" שנפתח ב-1939 בעיר גיסן מדרום לברלין, ושאיפשר לנאצים להעביר מסרים לעולם הערבי בשפה הערבית כולל הסתה נגד יהודים, בריטים ואמריקאים. מנהל התחנה היה יונס בחרי, עיתונאי עיראקי שברח לגרמניה והיה ידוע בדעותיו האנטי-בריטיות ומוכר בכינוי "לורד האו-האו הערבי".
כשגריר, פריץ גרובה קיבל פניות רבות לעזרה בהקמת תנועות ומפלגות נציונל-סוציאליסטיות במדינות ערב. בעיראק אחת הבקשות הייתה של עבד אל-גפור אל-בדרי, עורך העיתון העיראקי "איסתיקלאל". יוזמה עיראקית נוספת שלה סייע גרובה הייתה הקמת תנועת הנוער במדים "אל-פותווה". תנועת הנוער עוצבה על פי הדגם הפשיסטי והנוער ההיטלראי ואף קיימה אימונים צבאיים. בראש התנועה עמד סאמי שווכת, ששימש כמנכ"ל משרד החינוך העיראקי ושר החינוך בשנות ה-30 והיה אחיו של סאיב שווכת, יו"ר מועדון "אל-מות'נא".
בשנים 1936–1939 גרמניה ביקשה להתערב יותר בתחומי הכלכלה והאידאולוגיה במזרח התיכון. עוד קודם היא התעניינה בעיראק כלקוחה של אמצעי לחימה, אך ההסכם האנגלו-עיראקי (1930) כבל את עיראק לאספקת נשק מבריטניה בלבד. השינוי התחולל עם הפיכת 1936, אז השלטון החדש ביקש להפחית את התלות בבריטניה ולחזק את הקשרים עם גרמניה. אך הפעם גרמניה לא יכלה לספק את אמצעי הלחימה המבוקשים בגלל קושי כלכלי, ומעבר לכך, התנגדות העיראקים לתוכנית החלוקה בפלסטין גררה התנגדות בריטית כלפי עיראק, וגרמניה מצידה נזהרה ביחסיה עם בריטניה. הסכם הנשק הראשון נחתם לבסוף בדצמבר 1937. הסכם זה ונוספים שנחתמו לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה אושרו כולם על-ידי בריטניה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עיראק, שהייתה תחת חסות בריטית, נאלצה לעמוד לצד בריטניה והיחסים בין גרמניה לעיראק נותקו. אך השפעת פעולותיו השונות של גרובה לא פסקה והביאה את השלטון להצר את צעדי היהודים במהלך השנים. הקשר התמידי עם מערכות החינוך והכנסת אימונים צבאיים לתוכניות הלימוד ולסמינר למורים או התמיכה הכספית למאבק של הערבים לעצמאות הובילו לעליית השנאה והאלימות. תחנת "רדיו ברלין" המשיכה לפעול עד סוף המלחמה, ואף קיבלה חיזוק כאשר אמין אל-חוסייני ברח מפלסטין והצטרף אל צוות המשדרים של "רדיו ברלין".
המשטר הפרו-נאצי בעיראק
בשנת 1936 ביצע בכר סדקי מהפכה שהעלתה לשלטון את חיכּמת סולימאן במקום ראש הממשלה הלאומני והמתנגד לבריטים יאסין אל-האשמי. סולימאן המשיך לעודד את המיליטריזציה של החינוך ולקרב את עיראק לגרמניה, אולם התעסק יותר בבעיות פנים-עיראקיות מאשר בהפצת רעיון הפאן-ערביות. אולם עד מהרה נפלה הממשלה החדשה בעקבות התארגנות של קצינים בכירים שכונו "המרובע המוזהב", על שם צבע דרגותיהם הצבאיות. הקצינים בני הדור הצעיר התנגדו להפיכתו של בכר סדקי וביקשו להחזיר את השלטון הימני והלאומני. ארגון זה, בראשות סלאח א-דין א-סבאע', חתר למרי ערבי נגד המעצמות האירופיות ששלטו באזור ופעל בשיתוף פעולה עם השגריר גרובה ומועדון אל-מות'נא למטרה זו. לבסוף, הארגון התנקש בחייו של בכר סדקי ב-1937 והפך לכוח החזק בעיראק בשנים 1937–1941.
אחד מחברי המועדון היה רשיד עאלי אל-כילאני, פוליטיקאי ותיק משנותיה הראשונות של המדינה העיראקית, שהיה בעל דעות לאומניות אך כיהן גם תחת שליטים מתונים יותר. בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה, דרשה בריטניה שעיראק תנתק את קשריה עם השלטון הפשיסטי באיטליה ועם המופתי הפלסטיני, דרישה שהובילה להתערערות היחסים בין עיראק ובריטניה. נורי א-סעיד, פוליטיקאי פרו-בריטי מובהק שביקש להציב את עיראק לימין בריטניה בלחימה, נקלע למלכוד. כדי לצאת מהמלכוד, מינה א-סעיד את יריבו אל-כילאני כראש ממשלה ב-1941, תפקיד שמילא אל-כילאני פעמיים קודם לכן, בתקווה שלחץ בריטי ישיר על אל-כילאני ימתן את פעילות הקיצוניים.
בניגוד לתקוותו של א-סעיד, מינוי אל-כילאני לא הביא להתמתנות, ואף סייע להקמת קואליציה לאומנית בראשות "מרובע הזהב" ובתמיכת המופתי אמין אל-חוסייני, שהחלישה את הבריטים בעיראק. אל-כילאני יחד עם "מרובע הזהב" ביצע הפיכה באפריל 1941, מספר חודשים בודדים לאחר מינויו על ידי נורי א-סעיד. המשטר החדש הנהיג מדיניות פרו-נאצית ואנטי-בריטית ברורה. הם נהנו מתמיכה רחבה בקרב הסונים, אך הרוב הגדול של השיעים והכורדים חשו נדחקים והתנגדו לשלטון. העוצר עבד אל-אילה נמלט מבעוד מועד לממלכת ירדן. מעבר לכך, האיום שהשלטון הציב בפני בריטניה הוביל את צ'רצ'יל לשלוח כוחות לעיראק ללא התרעה מוקדמת. הצבא העיראקי הגיב על כך במתקפה ובכך נפתחה המלחמה האנגלו-עיראקית. עיראק לא קיבלה את הסיוע שציפתה לו מגרמניה ושלטון רשיד עאלי הובס על-ידי הבריטים. אל-כילאני, א-סבאע' וקצינים נוספים נמלטו מעיראק ובכך למעשה התמוטט הממשל.
מיזם קולורדו-ביג תומפסון
מיזם קולורדו-ביג תומפסון (באנגלית: Colorado-Big Thompson Project בקיצור C-BT) הוא מיזם פדרלי במדינת קולורדו בארצות הברית לאגירת מי נגר מאזור מקורותיו של נהר הקולורדו במדרונות המערביים של הרי הרוקי, והטייתם אל המדרונות המזרחיים של רכס פרונט והמישורים שלפניו. כ-80% בקירוב מהמשקעים היורדים במדינת קולורדו מתרכזים במדרונות המערביים של הרי הרוקי בעוד שבערך כ-80% מתושבי מדינת קולורדו מתגוררים לאורך המדרונות המזרחיים בין הערים פורט קולינס לפואבלו.
המיזם כולל עשרה מאגרי מים, כ-18 סכרים וסוללות, מנהרת אלווה ב. אדמס (Alva B. Adams Tunnel) מתחת לקו פרשת המים של אמריקה ושש תחנות כוח הידרואלקטריות. המיזם מנוהל על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית, סוכנות פדרלית הפועלת במסגרת מחלקת הפנים של ארצות הברית ממשרדה במזרח קולורדו האחראי על אזור המישורים הגדולים.
היסטוריה
המיזם נבנה על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית, שייך לה ומתופעל בעיקר על ידה. בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-19 הגיעו חקלאים בצפון-מזרח קולורדו למסקנה שזכויות המים באזור הוקצו מעבר לכמות הזמינה. על מנת לשרוד את התקופה השחונה, היה צורך בהספקת מים נוספת. קודם לתקופת אגן האבק, הסתמכה החקלאות באזור זה של המדינה על מקורות כמו בולדר קריק (Boulder Creek), סנט וראין קריק (St. Vrain Creek), ליטל תומפסון (Little Thompson River), ביג תומפסון (Big Thompson River) וקש לה פודר (Cache La Poudre River), כולם, חלק מאגן הניקוז של הנהר סאות פלאט (South Platte River) והם זורמים לנהר סאות פלאט לפני שהנהר מגיע לגרילי בקולורדו. במטרה לחפש פתרון, פנו החקלאים ונציגיהם ללשכת הטיוב. בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 נמצא הפתרון: להסיט את המים באמצעות מנהרה באורך 21.2 קילומטרים מתחת לקו פרשת המים של אמריקה והפארק הלאומי הרי הרוקי (הכניסה המערבית למנהרה ב-40.24116°N, -105.80204°W והכניסה המזרחית ב-40.32774°N, -105.57954°W).
כמות המים שאמורה הייתה לעבור מהצד המערבי למזרחי הייתה גדולה ואי אפשר היה לבנות את המיזם בלא פיצוי לתושבי המדרון המערבי בגין המים הנשלחים מזרחה. עקב כך, הרכיב הראשון שנבנה במסגרת המיזם היה סכר גרין מאונטיין (Green Mountain Dam) ומאגר המים שמאחוריו, מתקן במדרון המערבי שתוכנן לספק דרישות מים עתידיות באגן העליון של הנהר קולורדו. המיזם אושר על ידי נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1937. הבנייה החלה בגרין מאונטיין באזור הצפוני של מחוז סאמט (Summit) ב-1938. הבנייה נמשכה במרבית עשרים השנים הבאות.
יתרונות
בעוד שהמיזם נבנה במקור למטרות חקלאות, הוא משרת צרכים רבים כולל הספקת מים לתעשייה ומי שתייה לערים, הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, נופש, וסיוע לדגה ולחיות הבר. עם זאת, מסוף המאה ה-20 השתנו הצרכנים של המים ורובם מיועדים לשתייה ולתעשייה, מאשר להשקיה.
המיזם משרת מעל ל-33 ערים ועיירות בצפון-מזרח קולורדו, כולל פורט קולינס, גרילי, לוולנד (Loveland), אסטס פארק (Estes Park), בולדר וסטרלינג, המשתרעים על שבעה מחוזות, ומספק מקור מים שניוני לכ-830,000 תושבים ולהשקיית שטח של 2,500 קילומטרים רבועים. אף שזכויות המים מאפשרות להטות עד 380 מיליון מטרים מעוקבים בשנה, בפועל מוטים כ-270 מיליון מטרים מעוקבים בממוצע בשנה. הפרש הגובה של כ-600 מטרים מהרי הרוקי למישורים שלפניהם מאפשר ליצור חשמל. שש תחנות כוח שבמיזם מייצרות בממוצע 759 מיליון קילוואט שעה בשנה. כמו אספקת המים, החשמל המיוצר הוא משלים. חשמל המופק במיזם הוא מקור לצריכת שיא של חשמל ומשווק על ידי מחלקת האנרגיה של ארצות הברית באמצעות מנהל כוח של האזור המערבי (Western Area Power Administration).
מערכת איסוף המים במדרונות המערביים
מערך נרחב של מאגרי מים, משאבות, צינורות ותעלות בצד המערבי של הרי הרוקי משמשים לאגור מים ממקורותיו של הנהר הקולורדו, כמו גם שני יובלים, קוטונווד קריק (Cottonwood Creek) והנהר פרייזר (Fraser River). אגם גרנבי (Lake Granby), השוכן במזרח מחוז גרנד הוא מתקן האגירה העיקרי של מיזם C-BT, כשהקיבולת שלו 665 מיליון מטרים מעוקבים. את המאגר סוכרים סכר גרנבי בגובה 91 מטרים וסוללות משנה באורך 3,878 מטרים.
מאגר קוטונווד נבנה בקוטונווד קריק, השוכן מערבית לאגם גרנבי. מאגר וינדי גאפ (Windy Gap Reservoir) הוא מתקן הטיה קטן השוכן בצמוד למפגש הנהרות קולורדו ופרייזר, כ-8 קילומטרים במורד הזרם מגרנבי. מים מהנהר פרייזר, כמו גם פלגים אחרים הזורמים לקולורדו מעבר לסכר גרנבי, מוטים בנקודה זו ונשאבים מזרחים לאגם גרנבי. מיזם וינדי גאפ לא שייך ללשכת הטיוב, אלא לחברת המים העירונית הצפונית (Northern Water Municipal District), קונסורציום של שש ערים של רכס פרונט. עם זאת, מיזם זה משתמש במתקני האגירה ובאמצעי החלוקה כמו מיזם C-BT.
מאגם גרנבי המים מועלים לגובה של 38 מטרים אל תעלה המובילה את המים לאגם שדואו מאונטיין (Shadow Mountain Lake), השוכן על נהר הקולורדו מערבית לאגם גרנד הטבעי. שני גופי המים מחוברים בתעלה קצרה מה שמאפשר זרימה חופשית אל פתח הכניסה של מנהרת אלווה ב. אדמס שעל החוף המזרחי של אגם גרנד. המים זורמים אז לאורך 21.2 קילומטרים מתחת לקו פרשת המים של אמריקה דרך מנהרת אדמס, היכולה להוביל עד 16 מטרים מעוקבים של מים בשנייה אל המדרון המזרחי.
המערכת ההידרואלקטרית של המדרון המזרחי
מהרגע שהמים יוצאים ממנהרת אדמס מעט דרומית-מערבית לאסטס פארק, המערכת מבוססת על כוח המשיכה בלבד, כשהמים צונחים מגובה של כ-850 מטרים אל מרגלות הרי הרוקי מערבית ללוולנד. היציאה המזרחית של התעלה שוכנת במאגר הפורטל המזרחי (East Portal Reservoir), מאגר ויסות קטן בנהר וינד (Wind River). מכאן המים מובלים דרך סיפון הפוך מעבר לעמק אספן קריק (Aspen Creek valley), וצונחים 62 מטרים לאגם מריס (Marys Lake), שם הם מפעילים את תחנת הכוח אגם מריס (Marys Lake Powerplant) בת ה-8.1 מגה-ואט. אגם מריס הוא אגם טבעי קטן שהורחב במטרה ליצור מאגר מווסת שניוני. המים צונחים אז 157 מטרים לתחנת הכוח אסטס בעלת כושר ייצור של 45 מגה-ואט באגם אסטס, שנוצר על ידי סכר אולימפוס (Olympus Dam) על נהר ביג תומפסון באסטס פארק. אגם אסטס נועד לווסת הן את הזרימה ממי מיזם C-BT והן את הזרם הטבעי של הנהר ביג תומפסון.
מאגם אסטס המים זורמים מזרחה דרך מנהרות אולימפוס ופול היל (Pole Hill) אל תחנת הכוח פול היל בהספק של 38.2 מגה-ואט, שבו המים צונחים בגובה של 251 מטרים, ואז זורמים דרך מנהרת רטלסנייק (Rattlesnake Tunnel) הקצרה לאגם פיינווד (Pinewood Lake). המים נכנסים אז למנהרת בולד מאונטיין (Bald Mountain Tunnel), מזרחה אל המקום בו הם צונחים בפעם האחרונה מגובה 322 מטרים אל תחנת הכוח פלטאיירון (Flatiron Powerplant) בת ה-94.5 מגה-ואט. מתעלת הפליטה של תחנת הכוח המים זורמים למאגר פלטאיירון שממנו המים מחולקים למדרון המזרחי.
מתקני החלוקה למרגלות ההרים
מים הזורמים לענף הדרומי חייבים להישאב לתוך אגם קרייטר, השוכן מערבית לברתהוד (Berthoud). קיבולת המאגר 138 מיליון מטרים מעוקבים של מים. בזמנים של צריכת שיא בחשמל אפשר להשיב מים מאגם קרייטר לאגם פלטאיירון באמצעות משאבה. המים זורמים דרומה מאגם קרייטר לתוך תעלת האספקה סנט וראין (St. Vrain Supply Canal), המספקת מים לנהרות ליטל תומפסון וסנט וראין קריק. מהקצה של תעלת סנט וראין מתמשכת תעלת האספקה של בולדר קריק (Boulder Creek Supply Canal) דרומה אל נהר בולדר קריק, ותעלת האספקה של סאות פלאט (South Platte Supply Canal) נמשכת מכאן לצפון-מזרח עד לנהר סאות פלאט.
תרבות וילאנובן
תרבות וילאנובן (Villanovan culture) היא תרבות פרהיסטורית, שהתקיימה באיטליה בתקופת הברזל, החל מהמאה ה-10 לפני הספירה ונחשבת לשלב קדום של הציוויליזציה האטרוסקית.
תרבות זו היא ממשיכתה הישירה של מתקופת הברונזה שהסתעפה מ שהתקיימה במרכז אירופה.
אטימולוגיה
השם "וילאנובן" מגיע מאתר בו נחשפו הממצאים הארכאולוגים הראשונים המתייחסים לתרבות מתקדמת זו, שהיו שרידים של בית קברות שנמצא ליד הכפר וילאנובה (קסטנאסו, 12 ק"מ דרומית מזרחית לבולוניה) בצפון איטליה.
שלבי התרבות
תרבות וילאנובן מחולקת באופן כללי ל-4 תתי-תרבויות:
מאפייני קבורה
מאפייני הקבורה של תרבות וילאנובן חופפים במידת מה למאפייני הקבורה של תרבות אורנפילד שנפוצה במרכז אירופה (1300–750 לפני הספירה) ותרבות האלשטאט ממשיכתה של תרבות אורנפילד. שרידי האפר הונחו בכדים בעלי צוואר דק, ונקברו לאחר מכן. הכדים היו סוג של כלי חרס הייחודיים לתרבות וילאנובן המכונים אימפסטו. מנהג המיוחס לפי המחקר לתרבות וילאנובן הוא השימוש בכדים בצורת צריף (בקתה עם גג משולש), שהיו כדים מעוצבים בדומה לצריפים בהם חיו בני התרבות. קישוטי סגרפיטו טיפוסיים של צלבי קרס, נפתוליים וריבועיים נחרטו בכלי דמוי מסרק.
בחפירה ארכאולוגית שנמשכה בין השנים 1853–1855 ונעשתה על ידי המלומד ובעל האתר, הרוזן ג'ובאני גוזאדיני, התגלו 193 קברים, שישה מהם הופרדו מהשאר ככל הנראה כדי לסמן מעמד חברתי מיוחד.
עבודות מתכת ומסחר
האיכות של עבודות המתכת שנמצאה בכלי ארד ובכלי חרס מדגימה את המיומנות של בעלי המלאכה בתרבות וילאנובן. חלק מהפריטים שנמצאו באתרי הקבורה מעידים על איכות עבודה גבוהה, דבר המצביע על התפתחות אליטות חברתיות בתרבות וילאנובן. כלים ופריטים הונחו בקברים המצביעים על אמונה בחיים שלאחר המוות. קברי גברים הכילו נשק ושריון, ואילו אלה לנשים כללו כלי אריגה. בכמה קברים יש ממצאים המצביעים על האפשרות שחלק מהנשים השתמשו בכלי נשק וכלי עבודה וכי כמה גברים ייצרו בגדים.
במהלך תקופת וילאנובן סחרו האטרוסקים עם מדינות אחרות מהים התיכון כמו יוון וסרדיניה. המסחר הביא לקידום המטלורגיה, והגביר את השפעת התרבות ההלנית על פיתוח כלי חרס בתרבות וילאנובן.
מבני מגורים
המבנים בתרבות וילאנובן היו בעלי צורה מלבנית. האנשים התגוררו בבקתות קטנות, שהורכבו ממוטות עץ וסבכה מעל ששימשה כמחסה. בתוך הבקתות נמצאו דוכני בישול, כלים ועצמות בעלי חיים חרוכים. כמה בקתות הכילו צנצנות חרס גדולות לאחסון מזון. התגלו בנוסף ניקוזי סלע שתעלו מי גשמים למאגרי מים משותפים.
אתרים
מרבית האתרים בתרבות וילאנובן התרכזו באטרוריה האדריאטית, באמיליה-רומאניה (בפרט בבולוניה ובוורוצ'יו, ליד רימיני), במארקה (פרמו) ובאטרוריה הטירנית, בטוסקנה ולאציו.
באתרים בודדים בדרום איטליה, התגלו בורות קבורה בה שרפו את גופות המתים.
גנטיקה
מחקר גנטי שפורסם בכתב העת היוקרתי Science בנובמבר 2019 בחן שרידי גופת אישה מתרבות וילאנובן שנמצאה בוויי (Veii), איטליה (800–900 לפנה"ס). בשרידי הגופה התגלו מאפיינים גנטיים המשתייכים לקבוצת הגנום המיטוכונדריאלי K1a4 המעידים על קשר גנטי עם אוכלוסיות מאתרי תרבות אטרוסקים אחרים.
החולמים (סרט, 1987)
החולמים הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1987 בבימויו של אורי ברבש ותסריט של בני ברבש, עם קלי מקגיליס וארנון צדוק בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על קבוצת צעירים יהודים העוזבים את אירופה מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה והפוגרומים שקרו בעקבותיה, להגשים חלום ולפתוח דף חדש בחייהם ובחיי עמם. מדובר בחבורת אינדיבידואליסטים, חדורי-אמונה החולמים על חברה אוטופית, משוחררת מכבלי דת ושואפת לשיוון מוחלט. בהגיעם לארץ אבותיהם הם נוכחים לדעת שהארץ אינה ריקה ועליהם להיאבק כדי להתקיים ולוותר על חוקי האוטופיה הנוקשים.
לאורך הסרט מוקראים חלקים מימני החברים ובהם פרטים אישיים וקבוצתיים.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע בטוקיו אך לא נחל הצלחה.
הסרט זכה בשני פרסי מרכז הסרט הישראלי, משרד המסחר והתעשייה: צילום - אמנון סלומון, עיצוב אמנותי - איתן לוי.
תקציר העלילה
בשנת 1919 מגיעה קבוצת צעירים להתיישב בנקודה נטושה בגליל. הם עזבו משפחות וקריירה כדי להקים במקום קומונה שיתופית עם עקרון ראשי של שוויון, הנזרות ממין, הסתפקות במועט ושיתופיות קבוצתית. האדמה נרכשה כחוק מקבוצת משפחות דתיות שהתיישבו ועזבו את המקום פרט להלפרין (שמואל שילה).
בראש הקבוצה עומד זאב (אוהד שחר), בחור ישיבה שחזר בשאלה. הוא מקפיד על ההחלטה שכל הרכוש הפרטי יעבור למחסן קבוצתי. סימה (כריסטין בואסון) מסרבת למסור את שמלתה ונתקלה בעוינות. היא מחזרת אחרי זאב והוא דוחה אותה. יולק (רוברטו פולק) מחזר אחריה אך היא לא נמשכת אחריו.
לבסוף נענית סימה ליולק והם שוכבים. היא אכולת רגשות אשם ומתאבדת בירייה. בלוויה מבקש הלפרין לקרוא קדיש, אך זאב עוצר בעדו.
למקום נשלח השומר אמנון (ארנון צדוק) לעזור להם בהגנת המקום. הערבים ובראשם סלים (מוטי שירין), לא מקבלים את העובדה שיהודים התיישבו במקום ומתקיפים אותם בעת החריש. מתנהל ויכוח בין החברים כשחלק מהם מבינים את טענם הערבים שישבו שם מימים ימימה וחלק טוען שמבחינה חוקית השטח שלהם.
בראש הערבים עומד מוחמד (עמוס לביא). לילה אחד הוא מביא בחשאי את בתו החולה לקבוצה. אנדה (קלי מקגיליס) שהשלימה לימודי רפואה בווינה מתנדבת לטפל בה למרות התנגדות החברים.
בין אמנון ואנדה מתחיל רומן אהבה חשאי. מוחמד מכנס את אנשי שבטו ומבקש מהם לקבל את היהודים כשכניהם. אמנון מודיע לחברים שאפשר לחרוש את האדמה. כולם שמחים ומנציחים את האירוע בתמונה קבוצתית.
אנשי השבט לא מקבלים את בקשתו של מוחמד וטומנים לחורשים מארב ויולק וחברו נהרגים. אנשי השבט רוצחים את אשתו של מוחמד והוא נס על נפשו פצוע ליהודים שם מקבל אותו אמנון ומטפל בו.
הערבים צרים על המקום ברצון להרוג את מוחמד. היהודים מבינים כי כל עוד מוחמד במקום חייהם בסכנה. מוחמד מחליט לעזוב ואמנון מחליט להצטרף אליו למרות מחאותיהם של אנדה וזאב.
לבסוף שומעים החברים יריות ויודעים שזה סופם של השניים.
ג'ון טאקר מה זה גמור
עלילה
קייט ספנסר (בריטני סנואו) מתעמתת עם אמה לורי (ג'ני מקארתי) לגבי סדרת מערכות היחסים הגרועות שלה, שמאלצות את השתיים לעבור לעיר אחרת כל פעם שאחת כזו משתבשת. כרגע הן גרות בפורטלנד שבאורגון, וקייט פותחת את חייה החדשים שם לראשונה כאשר היא מתחילה לעבוד כמלצרית. במהלך אחת המשמרות שלה, קייט מבחינה בבחור המקומי הפופולרי ג'ון טאקר (ג'סי מטקאלף) בעודו נפגש לדייט עם שלוש בנות שונות: קרי שפר (אריאל קבל), תחרותית כרונית שרודפת אחר הישגיות והצלחה; הת'ר סטרם (אשנטי), מנהיגת נבחרת המעודדות הבית ספרית; ובת' מקנטייר (סופיה בוש), טבעונית פעילה ובעלת התנהגות של מופקרת. קייט מגלה דרך חברה לעבודה שטאקר יוצא עם בנות מקליקות שונות בבית הספר כדי להבטיח שהן לעולם לא ידברו אחת עם השנייה, ושהוא אף שכנע את כולן לשמור על יחסיהם בסוד.
יום אחד במהלך שיעור ספורט בבית הספר, הת'ר קרי ובת' מצטוותות יחד לשם משחק כדורעף. בזמן המשחק מתרברבת קרי בבן הזוג שלה ג'ון טאקר, ועד מהרה פורצת מריבה בינה לבין הת'ר ובת' לאחר שהן שומעות על כך, מאחר שכולן מאמינות שהאחרות משקרות. קייט מנסה להפריד ביניהן, אמנם לבסוף נשלחת יחד איתן לריתוק. בינתיים, קייט מתיידדת עם אחיו של ג'ון, סקוט טאקר (פן בדג'לי), שידוע כ"הטאקר האחר" בשל היותו הרבה פחות פופולרי מאחיו. בשעת הריתוק משכנעת קייט את הבנות לנקום בטאקר, והן משכנעות אותה להתגייס למשימה. הניסיונות ההתחלתיים של הבנות במסגרת תוכנית הנקמה נעשו במטרה לבטל את מעמדו הגבוה של טאקר בבית הספר; הם כללו ניסיון לגרום לאנשים להאמין שיש לו הרפס גניטלי, וניסיון לערער את ביטחונו באמצעות תחבולה שגרמה לו לצרוך אסטרוגן שלא במודע. אולם ניסיונות אלו כשלו מאחר שטאקר הצליח להפוך אותם ליתרון. בהמשך טאקר מחליט להיפרד מקרי הת'ר ובת' באותה הנשימה, מה שגורם להן להגיע למסקנה שהנקמה האידיאלית היא שברון לב, וקייט נבחרת כשוברת הלבבות.
קייט מצטרפת אל נבחרת המעודדות כחלק מהמהפך התדמיתי שתכננו הבנות עבורה, זאת בתקווה למשוך את תשומת לבו של ג'ון טאקר עם בגדי המעודדת שמהווים סמל לפופולריות בבית הספר, והת'ר בת' וקרי מדריכות אותה מה לעשות ואיך להתנהג בקרבתו עקב היותה חסרת ניסיון. תוך זמן קצר מצליחה קייט לעורר את סקרנותו של ג'ון, שלוחץ עליה לצאת איתו לדייט, אם כי הוא נענה בסירוב, ומאותו רגע נחוש ג'ון פגוע האגו להשיג את קייט. היא לבסוף נענית לו והם יוצאים למספר פגישות, אחריהן מרגלות הבנות באמצעות ציוד מעקב. כעת נראה כי התוכנית עומדת להצליח, אולם בת' חושבת אחרת כאשר היא מבחינה בעובדה שקייט נשבתה בקסמיו של ג'ון. קרי הוגה רעיון כדי להניא אותה מכך, ומחליטה להקליט את ג'ון בחדר המלתחות של הבנים, שם הוא מתרברב בקייט ומצהיר כי הוא "לא הולך לקלוע רק סלים במשחק החוץ". קייט צופה בקלטת ומתעשתת חזרה.
קייט הופכת מבולבלת ואינה יודעת מי היא או מיהם חבריה האמיתיים, ולאחר שיחה עם אמה מבינה שהפתרון טמון בלהיות אמיתית עם עצמה. עם ההארה הזאת נוסעת קייט אל מסיבת יום ההולדת של ג'ון, כשבינתיים קרי, הת'ר ובת' מחליטות להמשיך לבדן בתוכנית הנקמה ומצליחות לגרום לטומי, חבר של ג'ון, להקרין קלטת ובה הודאה של קייט במזימה שתכננו הבנות. קייט עוצרת את הקלטת וחושפת את כל הסיפור כאשר היא מגלה לג'ון על הנקמה שתכננה עבורו יחד עם שאר הבנות. הקהל בתגובה מתעצבן מכך שקייט הרסה את המסיבה ושופך עליה משקאות, אולם בת' קרי והת'ר עולות אל הבמה ומחליטות להגן עליה, מה שגורר תגובה דומה כלפיהן. ג'ון בתגובה נראה תחילה מפקפק בחוסר אמון בתוכנית ולכאורה פגוע נוכח החשיפה, אולם עקב דבריהן של הבנות הוא מבין שטעה ומחליט להסביר לקהל שהן צודקות, אם כי לבסוף מכניע אותו האגו שלו ותוך זמן מתפתחת מלחמת עוגות ביוזמתה של קייט. כעבור מספר ימים, קייט וג'ון נפגשים בכניסה לבית הספר ומסכימים לסלוח אחד לשנייה ולהישאר חברים, כאשר ג'ון מבטיח להיות כנה מעכשיו והלאה, וסצנה לאחר מכן נראה מציג את החברה החדשה שלו בפני החברה האחרת. סקוט, שנכח במסיבה ושמח לראות שקייט אמיתית שוב עם עצמה, פוגש בקייט ומראה לה שהוא מעוניין בחברתה מחדש (ואף נרמז שהם מתכוונים להפוך לזוג), וקרי הת'ר ובת' הן כעת חברותיה הטובות.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות שליליות וביקורות מעורבות; אתר הביקורות Rotten Tomatoes נתן ציון של 26% מתוך 100% בהסתמך על 93 מבקרים ואמר כי "קומדיית הנעורים הזו הלכה על הקטע החמוד בעוד שיכלה לעקוץ קצת יותר". אתר הביקורות Metacritic העניק ממוצע משוקלל של 41 מתוך 100 בהסתמך על 27 מבקרים והגיע למעמד של 'סרט עם ביקורות מעורבות' באתר. כתב מגזין TV Guide נתן לסרט ציון של 3 כוכבים מתוך 5 והציג עמדות בעד ונגד כאחד.
מדיה ביתית
גרסת ה-DVD יצאה לחנויות ב-14 בנובמבר 2006, ובישראל גרסה כזו יצאה כשנה לאחר מכן (הסרט לא יצא אל מסכי הקולנוע).
חואו יונדה
חוֹאוּ יוּ'נְדֶה (במנדרינית תקנית: 侯云德 ; באנגלית: Hou Yunde; נולד ב-13 ביולי 1929) הוא גנטיקאי, מהנדס גנטי וחוקר מחלות סיני. הוא הקים את הבסיס למחקר גנטי בסין, כמו גם את הבסיס לרפואה מונעת למחלות מידבקות בסין, ונחשב "אבי האינטרפרון הסיני".
ביוגרפיה
חואו נולד ב-1929 בעיר צָ'אנְגְג'וֹאוּ במחוז ג'יאנגסו.
עוד בילדותו הוא החליט להקדיש את חייו לרפואה לאחר שצפה באחיו שמת ממחלה מידבקת. בשנת 1958, הוא סיים לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של ווּהָאן (היום, בית הספר לרפואה טונְגְגִ'י), ובין השנים 1958–1962 הוא למד במכון המחקר לחקר נגיפים על שם דימיטרי איבנובסקי בברית המועצות. הוא השקיע הרבה שעות עבודה בהיותו שם במהלך לימודיו שם. יום אחד, העכברים במעבדה מתו מגורם לא ידוע. חואו חקר וגילה כי העכברים במעבדה סובלים מווירוס סנדאי (Sendai virus, נגיף דרכי-נשימה של עכברים ), הוא בחן את האפשרות שהנגיף יכול להדביק בני אדם, וגילה כי וירוס סנדאי מסוגל לגרום לאיחוד ("התכה") של תאים חד-שכבתיים. חואו היה בין הראשונים שחקר את תופעת איחוד התאים. על תוצאות מחקריו אלו כתב 17 מאמרים וקיבל תואר דוקטורט (ברוסית kandidat nauk - דוקטור בדרגה התחלתית) במדעי הרפואה, הייתה זו הפעם הראשונה שהמכון העניק תואר זה לסטודנט זר.
עם חזרתו לסין חואו חקר נגיפים כגורמים עיקריים לזיהומים נשימתיים והצליח לבודד שלושה זנים של פארא-אינפלואנזה, שהסבירו את המגפות המדבקות בבייג'ינג בין השנים 1962–1964.
בהמשך עבודתו בסין הניח את הבסיס למחקר הנגיף המולקולרי של סין ויצר את התרופות הסיניות הראשונות שהונדסו גנטית. בשנות ה-70 של המאה ה-20 חואו עבד כדי לפתח אינטרפרון המיוצר מחומרים מקומיים כדי להוזיל עלויות. לאחר מספר רב של ניסיונות הוא הצליח לפתח את הייצור הסיני הראשון בדרגה רפואית של אינטרפרון מתאי דם לבנים, אשר הקנה לו את הכינוי "אבי האינטרפרון הסיני". הוא גם הצליח לפתח אינטרפרון a1b רקומביננטי אשר נועד לטפל בסוגים של לוקמיה וצהבת נגיפית.
בין השנים 1984–1997 שימש כראש ועדת מומחים לתכנון בתחום הביוטכנולוגי של תוכנית 863.
לאחר שההגבלות על עסקים נחלשו בשנות ה-90 של המאה ה-20, הוא הקים את אחת מחברות התרופות הסיניות הראשונות להנדסה גנטית, יחד עם צֶ'נְג יוּנְגְצִ'ינְג (Cheng Yongqing). חואו וצוותו פתחו את ה-alpha 1b, אינטרפרון שמיוצר מקומית בסין ושתעשיית התרופות הסינית נשענת עליו.
בשנת 2008, בגיל 79, הוא מונה להיות המנהל הטכני בוועדה הלאומית לטיפול ואבחון במחלת האיידס, דלקת כבד נגיפית ומחלות מידבקות אחרות. הוא הניח את התשתית לטיפול ומניעה למגפות נגיפיות מדבקות, עם תוכנית מערכתית לשנים 2008–2020.