cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלוכה הספרדית
משק הבית של המלך
מחלקת יחסי הציבור של בית המלוכה מנהלת ומתחזקת אתר אינטרנט רשמי מטעם משפחת המלוכה. האתר מפרט מידע ביוגרפי על בני משפחת המלוכה הגרעינית, משרטט את פעילותם, מתעד נאומים שניתנו באירועים ומפרסם את יומן האירועים הקרובים שלהם. בנוסף, מחלקת יחסי הציבור מפרסמת את יומן המלך על פגישותיו הפרטיות ואת פרוטוקול הפגישות, כל עוד הצד השני מסכים.
מעונות ואתרים מלכותיים
המלך והמלכה ממלאים תפקידים רשמיים רבים בארמון המלכותי במדריד. עם זאת, המלך פליפה, המלכה לטיסיה ומשפחתם מתגוררים ב"ביתן", בית צנוע באחוזת אל פרדו, ליד מגורי הוריו בארמון סרסואלה. המלך חואן קרלוס והמלכה סופיה מבלים את רוב זמנם בארמון לה סרסואלה, בקתת ציד לשעבר באחוזת אל פארדו בפאתי מדריד. ארמון אל פארדו עצמו שימש כ"בית הארחה" לביקורים של ראשי מדינות מאז שנות ה-80.
בתקציב השנתי לא נכללת תחזוקה של אתרי המלוכה הספרדיים, שנמצאים בבעלות המדינה ועומדים לרשות המלך כראש המדינה, אבל מנוהלים על ידי ה-Patrimonio Nacional (המורשת הלאומית) מטעם הממשלה. אתרי המלוכה הספרדיים פתוחים לציבור כאשר בני משפחת המלוכה לא נמצאים בהם. התחזוקה כוללת אחזקת שטחים, כוח אדם וקייטרינג. התקציב מנוהל בהליכי חשבונאות מקצועיים של המינהל הציבורי, ונבדק על ידי מבקר הממשלה. כל בני משפחת המלוכה כפופים למיסוי ומגישים מדי שנה דוחות מס הכנסה ומס עושר ומבצעים את התשלומים הרלוונטיים.
חואן קרלוס החל מסורת של חופשות משפחתיות שנתיות באי פלמה דה מיורקה, והמשפחה שוהה בארמון מריוונט שם מאז שנות ה-60. בשנת 2001 ניתנה לחואן קרלוס, הידוע כחובב שיט נלהב, יאכטה מטעם האיים הבלאריים וקונסורציום של עסקיים מקומיים, כחלק מהמאמץ לקשר את משפחת המלוכה עם האיים, ולקדם את האיים יעד תיירותי. היאכטה, הידועה בשם הפורטונה, נמצאת גם היא בבעלות המדינה ומנוהלת על ידי ה-Patrimonio Nacional.
תקציב שנתי ומיסוי
מבחינה חוקתית המלך זכאי לחלק מתקציב המדינה השנתי עבור ניהול משק הבית שלו, והוא מחלק כספים אלה באופן חופשי בהתאם לחוקים. לפי משק הבית המלכותי, "מטרת המשאבים הללו היא להבטיח שראש המדינה יוכל לבצע את משימותיו בעצמאות הנעוצה בתפקידיו החוקתיים, וביעילות ובכבוד הראויים". התקציב השנתי משלם את התגמולים לעובדי ההנהלה הבכירה, לעובדי ההנהלה ולעובדי מדינה בקריירה, לתפקידי איוש קלים אחרים ולהוצאות משרדיות כלליות. משכורות ראש משק הבית, המזכ"ל ושאר צוות ההנהלה חייבות להיות דומות לפקידי מינהל אחרים בממשלה, אם כי הם אינם מהווים חלק מהממשלה או המינהל. לכן שכרם של חברי סגל ההנהלה משתנה בהתאם לתנודות שכר השרים בממשלה. בנוסף, התקציב השנתי משלם עבור תחזוקה והוצאות של בכירי משפחת המלוכה המקבלים על עצמם תפקידים מלכותיים. התקציב שאושר על ידי הקורטס לשנת 2010 היה קצת פחות מ-7.4 מיליון אירו, תקציב גדול רק במעט מזה שהושקע על המלוכה הלוקסמבורגית, המדורגת אחרונה בתקציבה. דיווח מ-2011 חשף כי רק 9.6% מ-8.4 מיליוני האירו שתוקצבו באותה שנה עבור המלוכה משולמים לבני משפחת המלוכה כ'משכורות וחובות ייצוגיות', כאשר ההפרש הוא של הוצאות תפעול של משק בית המלוכה כגון משכורות לעובדי משק הבית, פרמיות ביטוח והתחייבויות שונות. בשנת 2012, המונרכיה התנדבה לקיצוץ נוסף של 7% בשכר כהזדהות עם פקידי הממשל.
הקדושים המעונים של טולפאדל
הקדושים המעונים של טולפאדל (Tolpuddle Martyrs) הוא כינויה של קבוצה של 6 פועלים חקלאיים מהיישוב טולפאדל (Tolpuddle) ממחוז דורסט שבאנגליה שפעלו ב-1833 לארגן עובדי חקלאות באיגוד מקצועי ועקב כך נשפטו, נמצאו אשמים ונגזר עליהם עונש של הגליה ועבודת כפייה. המשפט עורר גל מחאה גדול באנגליה שהביא לקיצור תקופת גלותם והאיץ הקמת ארגוני עובדים במגזרים השונים.
התארגנות העובדים מטולפאדל
ב-1833, בעקבות ביטול החוק, החליטו 6 עובדי חקלאות מטולפאדל להקים ארגון עובדים בשם "אגודת ידידות של פועלים חקלאיים". השישה היו:
בין האנשים שהושבעו לאגודה היו גם שני פועלים, ג'והן לארק ואדוארד לאֶג, שהלשינו על מנהיגי האגודה ובעקבות זאת נאסרו השישה בינואר 1834 והועמדו למשפט.
המשפט
מאחר שזכות ההתארגנות הייתה חוקית הועמדו השישה לדין באשמת הדרישה ממצטרפי האגודה להישבע לאגודה (פעילות שנשארה אסורה). המשפט נערך בעיר המחוז דורסט.
בחלקו הראשון של המשפט נדרש חבר מושבעים מורחב לקבוע האם יש יסוד לאישום. קבוצת מושבעים זו, שכללה קרובים של בעלי אחוזות באזור, מצאה שיש יסוד לאישום וניתן לקיים את המשפט.
המשפט נפתח ב-17 במרץ 1834 כשבראש השופטים עומד ג'יימס פראמפטון (שהיה בעצמו בעל קרקעות עשיר והתנגד לשיפור תנאי העבודה של הפועלים שלו) כשהוא נתמך בדעותיו על ידי שר הפנים, הלורד מלבורן. חבר המושבעים המצומצם נבחר בזהירות וכל חבריו היו קשורים לבעלי אחוזות. הנאשמים טענו שלא הייתה במעשיהם עבירה על החוק אך לחבר המושבעים הספיקו 5 דקות דיון בדלתיים סגורות כדי לגזור על ששת הנאשמים גירוש מאנגליה וגלות למשך 7 שנים עם עבודת פרך.
ההגליה
מספר ימים לאחר תום המשפט הועברו הנאשמים לכלא לקראת הגלייתם. ואחרי מספר חודשים הפליגו לאוסטרליה כש 5 מהם הורדו בסידני שבניו סאות' ויילס בעוד שג'ורג' לאַוולאֶס נשלח להובארט שבטסמניה. כל אנשי הקבוצה פוזרו בין חוות חקלאיות ועסקו בעבודות חקלאיות.
המחאה והחזרה לאנגליה
הידיעות של משפטם המוטה של ששת הפועלים ועונשם החמור עשו להן כנפיים ברחבי אנגליה ותנאי העבודה וזכות ההתארגנות הפכו לשיחת היום. ההתארגנות לכדי איגודים מקצועיים צמחה ובמקביל החלה תנועת מחאה לחנינת הנאשמים. ב-21 באפריל 1834 התקיים בלונדון מצעד מחאה של כ-100,000 איש בהובלת רוברט אוון והכומר ארתור וייד. בסיום המצעד הגישו המפגינים לשר הפנים עצומה החתומה על ידי כ-500,000 איש ובה דרישה לחנינת הגולים. רק ב-1835, לאחר שהתחלף שר הפנים התרככו השלטונות והחל דיון בחנינה וב-1836 אושרה החנינה על ידי המלך ויליאם הרביעי. בשנים 1837 ו-1838 הגיעו כל השישה בחזרה לאנגליה אך ב-1840 החליטו חמישה מהם (למעט ג'יימס האַמאֶט) להגר עם משפחותיהם לקנדה שם התיישבו ליד אונטריו ועסקו בחקלאות. שם גם נפטרו ונקברו.
כביש 423
כביש 423 הוא כביש אורך אזורי באזור רחובות ונס ציונה. הכביש מחבר בין כביש 431 לכביש 40 וכן את כביש 4313. חלק הכביש ברחובות פתוח כדרך מנחם בגין וחלקו השני כעוקף נס ציונה מזרח.
היסטוריה
ב-26 באפריל 2018 אושר מקטע ב' של הפרויקט, הדבר גרר טענות מתושבי האזור בטענה שהכביש יהווה מטרד רעש עבורם.
במהלך העבודות התנהל מאבק על המשך סלילת הכביש, אשר הסתיים בדחיית העתירה.
באוגוסט 2018 החלו העבודות על הקמתו של המקטע.
ב-7 באוקטובר 2019 דווח כי הכביש נמצא בשלבי ביצוע מתקדמים לחיבור המקטע הקיים לדרך הנפת הדגל בנס ציונה.
דלק אירופי
דָּלָק אירופי או דלק האורנים (שם מדעי: Martes martes) הוא טורף מהסוג דלק שבמשפחת הסמוריים.
כביש 423
היסטוריה
ב-30 ביוני 2020 נפתח הכביש עד הכיכר שמתחברת לדרך הנפת הדגל.
תכנון
הפרויקט כולל קירות תומכים ואקוסטיים באורך מצטבר של כ-4 ק"מ למניעת מטרד הרעש, תחנת שאיבה בנפח 4,700 מ"ק וגשר מעל מסילת הרכבת הסמוכה.
דלק אירופי
מאפיינים
אורכו של דלק עד 53 ס"מ ומשקלו עד 1.5 ק"ג, בערך כמו חתול בית.
הדלק הוא אוכל-כול, אך הוא בעיקר צייד של חיות קטנות כמו עכברים, חרקים, ציפורים, ביצים, צפרדעים ואפילו פגרים, אך טרפו העיקרי הוא הסנאי האפור (Sciurus carolinensis).
האויב הגדול ביותר של הדלק הוא האדם. כריתת יערות, הרעלות, ירי בלתי-חוקי, וחדירה לשטחיהם פוגעת בהם. כמו כן הם ניצודים עבור פרוותם היקרה. עקב הציד, חלה ירידה גדולה בשכיחותם בבריטניה, וכיום הם מינים מוגנים בבריטניה.
רמי בר-לב
רמי בר-לב (נולד ב-27 בינואר 1958, ו' בשבט ה'תשי"ח) הוא אלוף-משנה במילואים, המכהן כראש מטה מחוז דן בפיקוד העורף. מאמן רשויות וקציני קישור לרשויות בהיערכות לחירום. יו"ר העמותה לטיפוח מורשת חיל העורף לדורותיו.
ביוגרפיה
רמי בר-לב נולד למשפחת מורד בנתניה. שם המשפחה עוברת בשנת 1966 לבר-לב. התגייס בשנת 1976 כלוחם וקצין בסיירת שקד. בשנת 1983 השתחרר מצה"ל בדרגת סרן ואת רוב מסלולו הצבאי עד דרגת אל"ם ביצע במערך המילואים בתפקידי פיקוד במערך החי"ר והצנחנים. בשנת 1983 מונה למפקד צוות בבה"ד 1. בשנת 1984 הועבר לחטיבה הירושלמית, ומשנה זו עד לשנת 2005 עבר את כל שורת תפקידי הפיקוד כקצין מבצעים, מפקד פלוגה, סגן מפקד הגדוד, מפקד הגדוד, ולאחר כ-5 שנים בתפקיד מפקד הגדוד מונה לסגן מפקד חטיבת הבקעה. החל מ-2005 הועבר לפיקוד העורף לתפקיד מפקד נפה, והחל מ-2011 משרת כראש מטה מחוז דן בפיקוד העורף. ניהל בגל הקורונה הראשון את משבר בתי האבות בפיקוד העורף ותרם רבות להקמת פרויקט מגן אבות ואימהות.
במסגרת שירותו הצבאי עבר קורסים והכשרות צבאיים (מ"פים, מג"דים, מפקדי נפות). הוא מדריך בכיר ומפקד צוות קציני קישור לרשויות המקומיות בבית הספר לחילוץ והצלה של פיקוד העורף.
בחיים האזרחיים
עם שחרורו מצה"ל ובין השנים 1983–1985 ניהל את יחידת הביטחון במעברי הגבול ישראל-מצרים: רפיח, ניצנה וטאבה.
בתחום החינוך: בין השנים 1985–1991 הוביל בני נוער רבים להישגים חינוכיים וחברתיים כמחנך בפנימיות כפר-סילבר, כפר-הירוק היה חלוץ בחינוך לגיל הרך כשהקים יחד עם רעייתו את ״הבית הקטן״ מוסד חינוכי לגיל הרך ברמת השרון.
בר-לב הוא המייסד (יחד עם הנרי ברדה ואילן ברדה) בשנת 1991 של רשת המזון המהיר "הנריס הקרפ הצרפתי", והוא הבעלים והמנכ"ל של הרשת. הרשת פרוסה בכ-20 סניפים ברחבי הארץ. הסניף של ה'נריס במתחם שרונה בתל אביב, נקנס ב-3,500 שקל מכיוון שהפר חוזה בו התחייב לפתוח את הסניף בכל ימות השבוע, בהתאם למדיניות מתחם שרונה. לאחר לחץ של הציבור הדתי בעלי המתחם נסוגו מכוונתם לקנוס את הסניף והוא נותר סגור בשבתות.
בשנת 2014 נבחר ליו"ר עמותת העורף, שמטרתה לשקוד על טיפוח מורשת פיקוד העורף, להנציח את זכרם של חללי חיל העורף, ולתמוך במשפחות החללים.
בחודש יוני 2018 הכריז בר-לב כי הוא מתמודד לראשות העיר רמת השרון בבחירות המוניציפליות שייערכו באוקטובר 2018, אך לא עלה לסיבוב השני ומשמש מאז כחבר מועצה.
בנובמבר 2020 החל בר-לב במיזם אינטרנטי בעמוד הפייסבוק שלו, שמטרתו העלאת מודעות כנגד הטרדות מיניות ואלימות כנגד נשים.
בוגר לימודי מינהל חינוכי במכללת ספיר.
נשוי לנורית, מנהלת בית ספר ברמת השרון לשעבר וכיום מנהלת מחלקת חינוך כוכב יאיר, צור יגאל. אב ל-3 וסב ל-5 נכדים.
תעלת אלברט
תעלת אלברט (בהולנדית: Albertkanaal, בצרפתית: Canal Albert) היא תעלה בצפון מזרח בלגיה הקרויה על שם אלברט הראשון, מלך הבלגים. מחברת את הערים אנטוורפן ולייז' ונהרות המז והסכלדה. עומקה 3.40 מטר, גובהה 6.70 מטר, ואורכה 129.5 ק"מ. התעלה מסוגלת לשמש להובלת ארבה בת עשרת אלפים טון.
התעלה נחפרה בין 1930 ל-1939 והשימוש בה החל בשנת 1940. בשל מלחמת העולם השנייה הניצול המלא של התעלה החל רק בשנת 1946. הבדל הגובה בין אנטוורפן ולייז' הוא 56 מטרים. שישה תאי שיט דרושים על מנת להתגבר על הבדלי הגובה. בחמישה מהתאים יש הפרשי גובה של עשרה מטרים, ובאחד של 5.35 מטרים.
המסע לאורך התעלה ארך שבוע בשנות ה-30. מאז השלמת תעלת מיין-דנובה ב-1992 יכולה אסדה לשוט כיום מאנטוורפן אל הים השחור. במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה התעלה כקו הגנה, היא שמשה להגן הן על אזור בלגיה והן על מחוזותיה הצפון מזרחיים של צרפת. במהלך המערכה על צרפת בשנת 1940 הצליחו הגרמנים לחצות את התעלה עוד ביומה הראשון של המערכה. בספטמבר 1944 חצתה את התעלה הדיוויזיה הקנדית השנייה במהלך שחרור בלגיה והולנד מהכיבוש הנאצי.
ז'ראר בראש
ז'ראר בראש (צרפתית: Gérard Brach; 23 ביולי 1927 - 9 בספטמבר 2006) היה תסריטאי קולנוע צרפתי.
חייו
בראש נולד במשפחה ממוצא ברטוני במונרוז' שבמחוז איל-דה-פראנס בצרפת. הוא ידוע במיוחד בזכות סרטים רבים בהם שיתף פעולה בכתיבת התסריט עם הבמאי רומן פולנסקי, משנות השישים עד תחילת שנות התשעים של המאה ה-20. בראש עבד גם עם במאים מוכרים אחרים כמו ז'אן ז'ק אנו ("הדב", "המאהב", "שם הוורד"), אנדריי קונצ'לובסקי ("אנשים מבוישים"), קלוד ברי ("ז'אן דה פלורט", "מנון"), ואחרים. בראש ניסה, פעמיים, את כוחו בבימוי, ללא הצלחה, עם הסרטים - "הבית", ו-"הסירה", בראשית שנות ה-70.
קלוד שברול
קלוד שברול (בצרפתית: Claude Chabrol; 24 ביוני 1930 – 12 בספטמבר 2010) היה במאי קולנוע צרפתי, מן הבולטים ב"גל החדש" הצרפתי, שנודע במיוחד בסרטי המתח והמסתורין שלו.
שברול למד רוקחות, אך החל להתעניין בסרטים וכמו יוצרים אחרים בתנועת הגל החדש החל כותב במגזין המפורסם "מחברות הקולנוע" (Cahiers du Cinema), בו נחשפה הערצתו הגדולה, לצד פרנסואה טריפו ואריק רוהמר, שאף הם כתבו במגזין, לאלפרד היצ'קוק.
סרטו הראשון "סרז' היפה" משנת 1958 הקנה לו פרסום ראשוני, שגבר אחרי סרטו השני, "הדודנים" (1959), שזכה להצלחה מסחרית ניכרת. בסרט הופיעה גם סטפאן אודראן שנישאה בשנת 1964 לשברול והופיעה בעשרים מסרטיו (הזוג התגרש בשנת 1980). סרטו הבא "הנערות הטובות" (1960) לא זכה להצלחה מסחרית (אף כי זכה לתהילה ביקורתית מאוחרת) וכישלון סרטיו הבאים כפה על שברול עשיית סרטים בעלי אופי מסחרי וקליל יותר.
לקראת סוף שנות השישים השלים שברול מספר סרטים כמו "האיילות", "האישה הבוגדנית" ו"הקצב" שעסקו במתחים ובמרקם העדין של אהבה, קנאה, בגידה ורצח במסגרת הנישואים, נושאים בהם המשיך ועסק גם בעתיד.
שברול התמקד, לאורך כל הקריירה הארוכה שלו כבמאי, בחיי הבורגנות הצרפתית, תוך שהוא מנתח בציניות ובביקורת גלויה את חיי הנהנתנות שלה. הדמויות בסרטיו הן מורכבות ובכולן מתגלות החולשות האנושיות. סרטיו המיועדים לקהל הצרפתי, נמנעים מהסבר הרקע החברתי וההיסטורי והצופה הזר מתקשה לעיתים בהבנת הרקע התרבותי של ההתרחשויות. סרטיו מתאפיינים בתמציתיות, בתסריט בעל עלילה ברורה (אם כי נסתרת ומפותלת לעיתים) ובצילום קולנועי איכותי.
הוא התגרש מאַניֵיס, אשתו הראשונה, כדי להינשא לשחקנית סטפאן אודראן, אשר להם בן משותף, השחקן תומא שברול. אשתו השלישית הייתה אורור פָּז'ו (לימים, אורור שברול).
רלטיביזם אסתטי
רלטיביזם אסתטי הוא הגישה הפילוסופית לפיה שיפוט יופי הוא יחסי לפרט, לתרבות, לתקופה ולהקשר, ואין בנמצא תבחין אוניברסלי ליופי. לדוגמה, ונוס מווילנדורף המפוסלת או האישה בציוריו של פטר פאול רובנס נחשבו לכליל השלמות בעת יצירתן, אך כיום עשויות להיחשב לשמנות, בעוד תקנים בני-זמננו ליופי (דוגמת אלה המופיעים על שערי הז'ורנלים) עשויים היו שלא להיחשב כיאים בזמנו של רובנס.
רלטיביזם אסתטי משתייך לזרם הפילוסופי הידוע ככלל כרלטיביזם, המטיל ספקות באפשרות לגישה אפיסטמית ישירה אל "העולם החיצון", ולפיכך דוחה את הטענה הפוזיטיבית לפיה טענות המתארות את העולם החיצון יכולות להתברר כנכונות אובייקטיבית. סוגים אחרים של רלטיביזם כוללים את הרלטיביזם הקוגניטיבי (בבסיסו הטענה הכללית ליחסיות האמת והידע האנושי בכלל) ורלטיביזם מוסרי (לפיו שיפוטים מוסריים הם יחסיים). רלטיביזם אסתטי ומוסרי מהווה חלק מהרלטיביזם הקוגניטיבי.
פילוסופים אובייקטיביסטים שהותירו חותם על התחום
השאלה האם תכונה שכזו קודמת להתניה חברתית נתונה לוויכוח עד היום, ומשקפת את הפולמוס הרחב יותר של "מולד או נרכש" בתחום מדעי החברה, ובפרט במדע ובפילוסופיה (לדוגמה, ציבור משכיל ורחב-אופקים השכיל ורכש ידע בדרכים שונות, ואפשר שטעמן היה מגוון למדי). המידה שבה אפשר לתאר את הטעם באופן סוציוביולוגי הנבדל באופן יסודי מהטרמינולוגיה האסתטית, היא עניין השנוי במחלוקת באקדמיה.
במערכת היחסים שבין אסתטיקה, משיכה מינית ורבייה, דן ארתור שופנהאואר בחיבורו "על המטפיזיקה של אהבת המינים". בעבור שופנהאואר, התבחינים למשיכה מינית היו (בנשים, מנקודת-מבט גברית) יופי, נעורים ובריאות; ובקרב הגברים, מנקודת מבט נשית - מעמד, כוח ואמידות. זאת משום שאלו הם על-פי הסברה התנאים המיטביים לרבייה מינית: טובת הצאצא שבכוח היא תמיד השיקול העיקרי, הגם שמי מהצדדים ואף שניהם עשויים להיות לא מודעים לכך כלל.
HTPC
HTPC (באנגלית: Home Theater PC, בעברית: מחשב מדיה סלוני) הוא מחשב אישי המתפקד כרכיב המרכזי של מערכת קולנוע ביתי.
אודות
מחשבים אלו משמשים להצגה ולהשמעה של מדיה דיגיטלית כגון תמונות, מוזיקה ווידאו ומתאפיינים בכונן קשיח בעל נפח גדול, ביציאות וידאו לטלוויזיה ברזולוציה גבוהה (HDTV), בחיבור למערכת קולנוע ביתית עם 5.1 עד 7.1 ערוצי שמע או יציאה דיגיטלית (SPDIF) למפענח חיצוני. מחשב כזה עשוי לכלול גם אפשרות ללכידת וידאו ממקורות שונים כמו מצלמה או ממיר טלוויזיה, וקורא כרטיסי זיכרון. מאחר שבבסיסם מחשבי HTPC הם מחשבי PC רגילים, קל לחבר אותם לרשת לשם שיתוף משאבים בין מחשבים שונים בבית או שימוש באינטרנט. יש משתמשים המעדיפים להעביר את אמצעי האחסון, כמו דיסקים קשיחים, למחשב מרוחק (בחדר אחר) ולצפות בווידאו דרך הרשת, כדי למזער את הרעש שהמערכת יוצרת.
מכיוון שהמרחק בין הצופה למחשב הוא גדול יחסית, נוח ומקובל להשתמש באמצעי קלט (מקלדת ועכבר) אלחוטיים בתקנים שונים. למחשבים אלו קיימות תוכנות ייחודיות כגון Meedio, Yahoo! Go, SageTV, BeyondTV, Mediaportal ומערכת ההפעלה Windows XP Media Center Edition של מיקרוסופט, בנוסף לכך רכיב הMedia Center של חברת מיקרוסופט קיים גם בWindows Vista Ultimate וב-Windows Vista Home Premium, כמו כן קיימות מערכות הפעלה ייעודיות אחרות מבוססות לינוקס.
למחשבי HTPC ניתן להקנות פונקציונליות דומה למכשיר וידאו ביתי באמצעות התקנת שלט רחוק המתממשק למחשב (לדוגמה IR-Blaster). ניתן לתת שמות לקבצים המוקלטים באופן אוטומטי על ידי תוכנות המורידות מידע על לוח השידורים מהאינטרנט.
תוכנות המכילות גם יכולת הקלטה נקראות בשם הכללי Personal Video Recorder. תוכנות כאלו הנפוצות בקרב דוברי עברית הן SageTV ו־GB-PVR.
חלופות למחשב HTPC הם נגני מדיית רשת ונגני דיסק קשיח. פתרונות אלו אינם גמישים כמו מערכת מבוססת PC, אולם מצטיינים ברמת רעש נמוכה, תחזוקה פשוטה וצריכת חשמל נמוכה.
ברנהרד קריגר
ברנהרד קריגר (Bernhard Krüger) (26 בנובמבר 1904 – 1989) היה קצין אס אס בדרגת שטורמבאנפיהרר (המקבילה לדרגת מיור בוורמכט), אשר במהלך מלחמת העולם השנייה היה אחראי על מבצע ברנהרד להצפת בריטניה בשטרי כסף מזויפים בסכום כולל של מיליוני לירות שטרלינג  לשם ערעור כלכלת בריטניה.
ביוגרפיה
מבצע ברנהרד היה פרי יוזמת האס אס וביצועו הוטל על ברנהרד קריגר ונשא את שמו. קריגר היה כבר בעל ניסיון כזייפן בשורות האס אס. הוא הדפיס בולי דואר בריטיים שהוכנסו בהם סמלים יהודיים וסובייטיים, בניסיון לערער את אמונתם של הבריטים בצדקת מלחמתם ולהראות להם שמלחמתה של בריטניה הייתה למען היהודים וברית המועצות. כאן הייתה טמונה תעמולה אנטישמית ואנטי סובייטית, כאילו בריטניה פועלת למען כוחות האופל (מבחינת הנאצים), היהדות הבינלאומית והבולשביקים. את הבולים זייף קריגר באמצעות אסירים מעמי אירופה הכבושה, לרבות יהודים.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בשנת 1945, כשכוחות בעלות הברית התקרבו למחנה זקסנהאוזן, הועבר צוות הזייפנים למחנה הריכוז באוסטריה. לקראת התבוסה הסופית במאי 1945, תכננו הנאצים לרצוח את אנשי הצוות, אך כוחות בעלות הברית הקדימו אותם וכל אנשי הצוות שוחררו ב-5 במאי 1945 על ידי הצבא האמריקאי.
ברנהרד קריגר נתפס בתום המלחמה על ידי הצרפתים, שהעסיקו אותו בזיוף מסמכים עבור השרות החשאי הצרפתי. בשנת 1950 הועמד קריגר לדין בפני בית דין מערב גרמני לדה-נאציפיקציה (בית דין שנועד לקבוע אם אנשי רשות גרמניים היו מעורבים מרצון בפשעי הנאצים) וזוכה, לאחר שהוצגו בפני בית הדין תצהירים של אחדים מהאסירים מצוות הזייפנים שנותרו בחיים, בהם העידו כי הציל את חייהם. לאחר מכן הועסק קריגר בחברה שייצרה בעת המלחמה את הנייר עליו זויפו הכספים במבצע ברנהרד. קריגר מת בשנת 1989.
דמותו בתרבות
בשנת 2007 הופק באוסטריה הסרט "הזייפנים", (Die Faelscher). הסרט עוסק במבצע ברנהרד ומתבסס על זכרונותיו של אחד האסירים שנאלצו להשתתף במבצע. בסרט מופיעה דמותו של קצין האס אס שטורמבאנפיהרר הרצוג, האחראי על המבצע, שהוא בן דמותו של ברנהרד קריגר. הסרט זכה בפרס אוסקר לשנת 2007, בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
שובר שוויון
שובר שוויון (באנגלית: Tiebreaker או tiebreak) הוא מושג מעולם הספורט, שמשמעותו משחקון או השוואה סטטיסטית בין שחקנים (בודדים או קבוצה), המשמש לקביעת המנצח מבין שחקנים או קבוצות שתוצאותיהן שוות בתום תחרות, או קבוצה של תחרויות.
במשחק
במצבים מסוימים, שובר השוויון עשוי להיות מורכב מסיבוב משחק נוסף. לדוגמה, אם המתמודדים יהיו שוויוניים בסוף משחק חידון, כל אחד מהם עשוי להישאל שאלה נוספת אחת או יותר, ומי שיענה הכי הרבה מהסט הנוסף הזה הוא המנצח. בענפי ספורט רבים, קבוצות השווות בתום משחק מתחרות בתקופת משחק נוספת הנקראת "הארכה". ייתכן שגם הסיבוב הנוסף לא יפעל לפי הפורמט הרגיל, למשל. סדרת שובר שוויון בטניס או דו-קרב פנדלים בכדורגל. בסדרת משחקי הלחימה של האחים Super Smash שפורסמה על ידי נינטנדו, אם לפחות לשני לוחמים יש כמות שווה של נקודות או מניות בסוף המשחק, שובר שוויון יתרחש כ"מוות פתאומי", כאשר השחקנים יקבלו 300% נזק ומי שמספק את המכה הסופית הוא המנצח.
בטורנירים ומשחקי פלייאוף
בכמה ענפי ספורט, טורנירים ופלייאוף, שובר השוויון הוא נתון שמשווה למתמודדים נפרדים בעלי אותו מאזן ניצחון-הפסד. בחלק מהתחרויות, כמו גביע העולם של פיפ"א (המונדיאל), היורוליג, ה-NBA, ה-NHL וה-NFL, יש מערכת שלמה של חוקים לשבירת שוויון שבהם מושווים קבוצת סטטיסטיקות בין הקבוצות השוות, כל פעם אחת, כדי לקבוע את הדירוג בטורניר הנוקאאוט או הפלייאוף שלהם.
הסטטיסטיקה שמשווה עשויה לכלול את סך כל השערים שהובקעו, התוצאה במשחקים בין שתי הקבוצות השוות וגורמים נוספים. ברבים מכללי שבירת השוויון הללו, אם הקבוצות נשארות בשוויון לאחר השוואת כל הסטטיסטיקות הללו, השוויון נשבר באקראי באמצעות הטלת מטבע או הגרלה. טורנירי השיטה השווייצרית משתמשים במגוון קריטריונים שלא נמצאים בסוגים אחרים של טורנירים המנצלים תכונות ספציפיות למערכת השווייצרית.
בליגות ספורט מסוימות, ניתן לשחק במקום פלייאוף של משחק אחד, או מדי פעם פורמט "הטוב מ-X", כדי לשבור את השוויון (למשל בכדורסל נהוג סדרת הטוב מ-3,5 או 7 משחקים על מנת לקבוע את המנצחת).
בתמורות עלייה/ירידת ליגה
חלק מליגות ספורט עשויות להשתמש בכללי שבירת שוויון כדי לעזור לקבוע אילו קבוצות בעלות אותו מאזן ניצחונות-הפסדים עולות ויורדות ליגה או בעלות הבחירה הגבוהה יותר בדראפט הספורט שלהן. חוקי שבירת השוויון הללו עשויים להיות אותם חוקים המשמשים בטורניר הנוקאאוט או הפלייאוף שלהם, פרט לכך שהקבוצה המשוווה עם הנתון הגרוע ביותר היא זו שיורדת ליגה או מקבלת בחירת דראפט גבוהה יותר. עם זאת, בליגות ספורט מסוימות, כמו ה-NFL, מערכת חוקים שוברי השוויון להשוואת הקבוצות המדורגות הכי גרועות שונה לחלוטין מהחוקים לקביעת קבוצות הפלייאוף.
כדורגל
בכדורגל, המשחקים למעשה עשויים להסתיים בתיקו ללא הכרעה ברוב משחקי הליגה הרגילים, אך במקרים בהם המשחק חייב להסתיים בהכרעה (למשל במשחקי גביע וטורנירי נוקאאוט) - ישנן שלוש שיטות להכריע: הארכה, חוק שערי חוץ (אם מדובר במפגש כפול), ואם שתי השיטות הקודמות השאירו את המצב בשוויון מוחלט מקובל לבצע דו-קרב פנדלים בין הקבוצות על מנת להכריע את המנצחת.
לאחר זמן רגיל או 90 דקות, השיטה המקובלת היא הארכה, שבה שני הקבוצות ישחקו שתי פרקי הארכה של 15 דקות. הקבוצה שמובילה בתום 30 דקות ההארכה מנצחת בתיקו. אם בתום הארכה, לאחר 120 דקות, לא ניתן להכריע מנצח, המשחק יעבור לשיטת הדו-קרב פנדלים.
הדו-קרב בנוי כך שגם בתוכו יש שני שלבים: שלב הראשון בו כל קבוצה בועטת 5 בעיטות פנדלים לשער היריבה לסירוגין, ואם גם בתום שלב זה הקבוצות מסיימות בשוויון, מתבצע שלב שני ואחרון שבו הקבוצות בועטות כל פעם סט בעיטות יחיד, עד שקבוצה אחת מחטיאה ומפסידה את ההתמודדות כולה, כך שמתבצע משחקון "מוות פתאומי" בתוך משחקון הדו-קרב.
מדי פעם, במשחקים כמו מגן הקהילה באנגליה או משחקי הנוקאאוט של גביע הטוטו בישראל, המשחק יכול לעבור ישר לדו-קרב פנדלים לאחר סיום משחק של 90 דקות. לחלופין, בטורנירים כמו הגביע האנגלי, המשחק משוחזר במלואו (מתבצע משחק חוזר), שאם גם הוא מגיע לשוויון, מבוצעים הארכה ופנדלים במשחק החוזר. שיטה זו אינה בשימוש מרבע הגמר ואילך.
במשחקים במתכונת ליגה, כאשר שתי קבוצות או יותר שוות בנקודות, מאמצים פרמטרים של שוברי שוויון סטטיסטיים שנצברו במהלך כל העונה, כאשר שיטת הפרש שערים ונקודות הראש בראש הם הנפוצים ביותר. בעוד שחלק מהתחרויות (כולל תחרויות פיפ"א) משתמשות בהפרש שערים כשובר השוויון הראשון, חלק אחר מהתחרויות (כולל תחרויות אופ"א ו-AFC) משתמשות בנקודות ובהפרש שערים במפגשים ראש בראש של שני הקבוצות השוויוניות במהלך העונה האחרונה.
ההבדל גם ניכר בין ליגות שונות במדינות שונות, כאשר למשל בליגת העל הישראלית שיטת הפרש שערים עדיפה (כך הוכרעה האליפות בעונת 2002/2003 לטובת מכבי תל אביב במחזור האחרון), אולם בלה ליגה הספרדית, מתייחסים למפגשים בין הקבוצות במהלך העונה כפרמטר הסטטיסטי שובר השוויון בעת שוויון בנקודות בסיום העונה (כך הוכרעה האליפות בעונת 2006/2007 לטובת ריאל מדריד, שאומנם הייתה בעלת הפרש שערים היותר נמוך, אך ניצחה במאזן ראש בראש במפגשים בינה לבין ברצלונה שסיימה כסגנית האלופה).
כדורסל
בכדורסל, שאינו יכול להסתיים בתיקו לעולם, אמצעי לשבירת שוויון בין קבוצות הוא בעצם הארכה של חצי רבע (5 דקות משחק), שיכולה להינתן תאורטית ברצף ללא הגבלה. אולם בדרך כלל מספיק הארכה או 2 הארכות במצב קיצוני על מנת להכריע משחק.
באופן נדיר מאוד חוצים משחקים את ה-3 הארכות, ובישראל שיא ההארכות הוא 6 הארכות שניתן במשחק במסגרת ליגת העל בכדורסל, שנערך ב-4 באפריל 2007 בין הפועל ירושלים לעירוני אשקלון, משחק שנגמר לאחר 70 דקות משחק (משחק רגיל ללא הארכות הוא 40 בלבד), בתוצאת שיא של 146:151 לטובת ירושלים. בליגת ה-NBA השיא הוא גם 6 הארכות, שניתנו במשחק בין אינדיאנפוליס אולימפיאנס לסינסינטי רויאלס ב-1951, כאשר התוצאה נגמרה ב-73:75 לטובת אינדיאנפוליס.
טניס
במצב של תוצאת 6:6 במשחקונים, ייכנס המשחק למצב של שובר-שוויון ("tie break"). את חבטת ההגשה הראשונה בשובר השוויון ייקח השחקן המגיש במשחקון, לאחר מכן יפתח יריבו בשתי הגשות וכך יגישו שתי נקודות כל אחד לסירוגין עד להכרעת המערכה. השחקן הראשון שיגיע ל-7 נקודות, ובהפרש של שתי נקודות לפחות מיריבו, יזכה במשחקון וינצח את המערכה בתוצאה 6–7.
בתחרויות שבהן אין שובר שוויון (בטורנירי גרנד סלאם, פרט לאליפות ארצות הברית הפתוחה, ובגביע דייוויס) במערכה המכרעת בלבד (שלישית אצל הנשים, חמישית אצל הגברים) ממשיכים לשחק משחקונים רגילים עד שאחד השחקנים מצליח להשיג יתרון של שני משחקונים אחרי מצב של שוויון 5:5.
מצב מיוחד זה, של אי הגבלה בזמן ואי-הגדרה של שובר שוויון, עלול להוביל למצבים אבסורדיים מאוד, כמו משחק, שתאורטית לא יוכרע אף פעם, או משחק שיוכרע וייגמר לאחר זמן רב מאוד ובלתי סביר, כפי שקרה במשחק הטניס הארוך ביותר בהיסטוריה, בין ניקולא מאהו לג'ון איזנר בטורניר וימבלדון 2010, ושוחק במשך 11 שעות ו-5 דקות על-פני 3 ימים.
החל משנת 2006, חלק גדול ממשחקי הזוגות מתנהלים בצורה מקוצרת. בנוסף לביטול הצורך בזכייה בשתי נקודות רצופות ממצב של שוויון, כשנוצר שוויון במערכות, הצדדים משחקים סופר שובר שוויון (Super Tie Break), המשוחק במתכונת שובר השוויון, אך הזכייה בשובר השוויון (ובמשחק כולו) היא לזוג שמגיע ראשון ל-10 נקודות (ושתי נקודות הפרש על הזוג השני).
ג'ודו
קרב ג'ודו תחרותי מקצועני אורך 4 דקות. בכל פעם, שהקרב מופסק על ידי השופט והמתחרים חוזרים למצב ההתחלתי, השעון עוצר (בדומה לכדורסל). הניקוד הגבוה ביותר הוא איפון (השווה ערך ל-2 ווזארי), והמתחרה שמשיג ניקוד זה מנצח באופן מיידי את הקרב. הניקוד המשני הוא וואזארי. במקרה שלא הושג איפון עם תום הזמן שהוקצב ינצח בעל הניקוד הגבוהה ביותר, ובמקרה של שוויון הקרב יימשך ל"ניקוד זהב" ללא הגבלת זמן - שהוא בעצם השלב השובר שוויון במתכונת "מוות פתאומי". במקרה של ניקוד זהב ינצח המתחרה שהשיג וואזארי או איפון. קיימים שני סוגי עונשים: שידו, שהוא אזהרה, והנסוקו-מאקה שהוא הרחקה. שידו יכול להינתן למתחרה פעמיים בקרב, כאשר בפעם השלישית יינתן למתחרה הנסוקו-מאקה, שמשמעותו הפסד הקרב באופן מיידי. בדרך כלל בשובר השוויון (הניקוד זהב) - זהו הזמן שבו שחקנים צוברים אזהרות וקרובים להנסוקו-מאקה, ורבים הפעמים שבו הקרבות מוכרעים על צבירת אזהרות בלבד כשיש שני מתמודדים שווים בכוחם.
פוטבול אמריקאי
אם אף אחת מהקבוצות לא מבקיעה לפני תום תקופת ההארכה, או ששתי הקבוצות מבקיעות שער שדה אחד כל אחת, המשחק נחשב לתיקו ונגמר, ונחשב כ"חצי ניצחון" בדירוג למטרות של אחוזי זכייה בשני הדראפטים סדר ומיקום פלייאוף. עם זאת, בפלייאוף, חוקי "מוות פתאומי" חלים מהארכה כפולה ואילך.
פוטבול באוסטרליה
כיום אין שובר שוויון למשחקי העונה הרגילה בכדורגל הכללי של אוסטרליה, ושתי הקבוצות צוברות שתי נקודות כל אחת במקרה של שוויון.
ב-AFL הוכנסו כללים חדשים לגמר ב-2016 ושונו ב-2020: אם יש שוויון בתום הזמן הקבוע, כולל בגמר הגדול, ישוחקו שתי חצאי תוספת זמן של שלוש דקות כאשר הקבוצות מחליפות מגרש לאחר כל מחצית. אם המשחק עדיין שוויוני עם תום ההארכה, ההליך חוזר על עצמו (אך בנקודת זהב אמיתית) עד שיקבע המנצח.
בייסבול
אם משחק בייסבול נמצא בשוויון בתום תשעת הסיבובים הרגילים, המשחק ממשיך לסיבובים נוספים עד שמשחק מסתיים עם קבוצה אחת שמובילה. אף על פי שמשחקים מסתיימים מדי פעם בשוויון בגלל מזג אוויר או חושך (מקרה החושך קרה הרבה יותר לפני שהותקנה תאורה ברוב מגרשי הבייסבול המקצועיים בשנות ה-40), וכמה ליגות (כולל Nippon Professional Baseball) מאפשרות רק מספר מוגבל של תוספת סיבובים לפני שמשחק מסתיים כשוויון, כאשר לבייסבול המקצועני בארצות הברית אין מגבלה כזו. משחק ליגת העל הארוך בהיסטוריה (נערך ב-1 במאי 1920) נמשך 26 סיבובים, ומשחק ליגת המשנה ב-1981 נמשך 33 סיבובים. במקומות מסוימים, כולל בייסבול בינלאומי, החל מהסיבוב השני, סיבוב זה עשוי להתחיל איפוס מלא של סדר החבטות לבחירת המאמן עם עד שני רצים שכבר נמצאים בבסיס, על מנת להגדיל את הסיכויים להכרעה.
מייג'ור ליג בייסבול השתמשה במונח "שובר שוויון" כדי להתייחס למשחק אחד או יותר ששוחק לאחר סיום העונה הסדירה בין קבוצות עם מאזני ניצחונות-הפסדים זהים על מנת לקבוע עליות/ירידות במשחקי סוף העונה. פורמט משחק שובר השוויון הזה בוטל בעונת 2022, כדי לפצות על התרחבות משחקי סוף העונה.
שחמט
בשחמט, כאשר שני שחקנים משחקים זה מול זה והתוצאה היא אפילו אחרי מספר המשחקים המתוכנן, לעיתים קרובות יש שובר שוויון שבו משחקים עם הגבלות זמן מהירות יותר מהרגיל. בטורנירים, כאשר לשני שחקנים או יותר יש את אותו ניקוד סופי, יכול להיות פלייאוף נוסף, אבל בדרך כלל משתמשים בשיטת ניקוד עזר מיוחד.
קריקט
רוב משחקי הקריקט אינם כוללים שוברי שוויון. שיטת שבירת השוויון הנפוצה ביותר במשחקי קריקט מוגבלים היא ה-Super Over, שבו כל קבוצה משחקת תוספת של שישה כדורים כדי לקבוע את התוצאה. ניתן לשחק סופר אובר ברצף אם הסופר אובר הראשון מסתיים בתיקו.
בטורניר, הדרך הנפוצה ביותר להכריע בין שתי קבוצות שוות בנקודות שנצברו ממשחקים היא קצב ריצה נטו, שהוא מדד לכמה קבוצה מנצחת או מפסידה בכל משחק בטורניר.
סנוקר
אם הציונים שווים כאשר כל הכדורים הוטבעו במסגרת של הסנוקר, הכדור השחור "מוצב מחדש" (מונח בחזרה על השולחן, במקום המיועד לו) וכדור הלבן מונח "ביד". לאחר מכן השופט יזרוק מטבע, והמנצח בהטלת המטבע מחליט מי ייקח את המכה הראשונה. לאחר מכן המשחק נמשך עד שהשחור מוטבע או מתרחש מצב סיום מסגרת אחר.
רומן פולנסקי
ריימונד רומן תיירי פולנסקי (באנגלית: Roman Polanski; בפולנית: Rajmund Roman Thierry Polański; נולד ב-18 באוגוסט 1933) הוא במאי, תסריטאי ושחקן צרפתי-פולני. זוכה פרס אוסקר על סרטו "הפסנתרן". ב-1977 הפך לעבריין נמלט לאחר שהורשע בארצות הברית באונס קטינה.
ילדות, נעורים ומשפחה
נולד בשם ריימונד רומן תיירי ליבלינג (Rajmund Roman Thierry Liebling) בפריז שבצרפת לרישארד ולבולה (לבית כץ-פרזדבורסקה), ששינו את שם משפחתו מ"ליבלינג" ל"פולנסקי". אביו היה יהודי ואמו קתולית ממוצא יהודי-למחצה. בשנת 1937 הוא שב עמם למולדתם בפולין. במלחמת העולם השנייה נספתה אמו באושוויץ, אך אביו שרד את מחנה מטהאוזן. פולנסקי עצמו ניצל מן ההשמדה כאשר נמלט מגטו קרקוב ב-24 מרץ 1943 והוסתר על ידי משפחות פולניות כנוצרי קתולי בשם רומק וילק. זוג איכרים עניים, סטפניה ויאן בוחאלה, שהסתירו אותו בכפר מרוחק כ-30 ק"מ מקרקוב, הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם.
אחרי המלחמה התאחד פולנסקי עם אביו והחל ללכת בעקבות חלומו על קריירה בתעשיית הסרטים. הוא השתתף בתוכניות רדיו לילדים, למד בבית ספר לאמנויות ובסיועו של אנדז'יי ויידה, במאי הקולנוע הפולני הנודע, התקבל לבית הספר לקולנוע בלודז'. עם חבריו ללימודים, שאחדים הפכו לשותפיו, נמנו הבמאי יז'י סקולימובסקי, המלחין קז'יסטוף קומדה, התסריטאי קובה גולדברג והמפיק ג'ין גוטובסקי.
ב-20 בינואר 1968 נישא לשחקנית האמריקאית שרון טייט.
ב-9 באוגוסט 1969, כשפולנסקי עצמו היה בלונדון, פרצו לביתו בלוס אנג'לס אנשי חבורת צ'ארלס מנסון הידועים כ"המשפחה", חבורת פשע בראשותו של המנהיג הכריזמטי מנסון, אשר הייתה בעלת אידאולוגיה היפית מעוותת, ורצחו את שרון טייט, רעייתו של פולנסקי, שהייתה אז בחודש השמיני להריונה. פולנסקי, שבור ממעשה הרצח, שב לאירופה זמן קצר אחרי ההלוויה.
ב-1989 פולנסקי נישא לעמנואל סנייה. בהמשך נולדו לזוג שני ילדים, הבת מורגן והבן אלוויס. פולנסקי וילדיו מדברים פולנית בבית.
אישום בעבירות מין והימלטות לאירופה
בשנת 1977, הואשם פולנסקי בארצות הברית בשורה של עבירות מין בקטינה בת 13. הוא הודה בעסקת טיעון בבעילת קטינה, הורשע ונשלח להסתכלות פסיכיאטרית, לפני גזר הדין. ב-1 בפברואר 1978, לאחר ששהה ארבעים ושניים יום בכלא להסתכלות פסיכיאטרית, ולפני קביעת עונשו, הוא נמלט מארצות הברית לבריטניה ומשם לצרפת. מאז נמנע פולנסקי מביקורים במדינות שעשויות היו להסגירו לארצות הברית כגון בריטניה. ב-27 בספטמבר 2009 נעצר פולנסקי בציריך בצו הסגרה, לבקשת האמריקאים, כדי להסגירו ולסיים את ההליכים המשפטיים נגדו. ב-12 ביולי 2010 הודיע משרד המשפטים בשווייץ כי החליט לא להסגיר את פולנסקי לארצות הברית. ב-3 במאי 2018 האקדמיה האמריקאית לקולנוע סילקה את פולנסקי משורותיה במסגרת המלחמה שלה נגד עבירות מין בתעשייה.
בשנת 2018 הפסיד בתביעת דיבה שהגיש נגד העיתונאי והמפיק הישראלי מתן עוזיאל ונדרש לשלם לעוזיאל 20 אלף שקלים על הוצאות משפט.
בשנת 2017 השחקנית רנטה לנגר האשימה אותו באונס שהוא ביצע בה כאשר היא הייתה בת 15.
סרטים ראשונים
כבר מתחילת לימודיו זכתה יכולתו הקולנועית המיוחדת של פולנסקי להכרה, במיוחד אחרי סרטו "שני אנשים וארון", שהיה לסרט הסטודנטים הפולני הראשון שיצא בהפצה מסחרית. אחרי סיום לימודיו בשנת 1959 יצר פולנסקי את הסרט "סכין במים" (1962), שזיכה אותו בפרסום עולמי והעניק לו מועמדות ראשונה לאוסקר.
בשנת 1964 השתתף פולנסקי עם קלוד שברול, ז'אן-לוק גודאר ואחרים בסרט אפיזודות בשם "הנוכלים הטובים בעולם". הסרט לא עורר הדים, אך סימן את תחילתה של השותפות בכתיבת תסריטים עם ז'ראר בראך, שנמשכה כמעט שלושים שנה, עד לסרט "ירח מר."
בשנת 1967 יצר פולנסקי את "סלח לי, אבל אתה נושך את צווארי", קומדיה שחורה על ערפדים וציידי ערפדים כושלים. במהלך הסרט פגש פולנסקי בכוכבת המתחילה שרון טייט ונישא לה בראשית שנת 1968. מן הסרט נותרו לפולנסקי גם זכרונות כואבים, כאשר המפיק, מרטי רנשוהוף, נטל את הסרט ובלי ידיעתו או אישורו של פולנסקי קיצץ מתוכו עשרים דקות בגרסה שהוצגה בארצות הברית. פולנסקי ראה בכך שחיטה של הסרט וכינה את הגרסה האמריקנית "ילד תלידומיד".
מאוחר יותר באותה שנה, יצר פולנסקי את "תינוקה של רוזמרי", סרט על אישה (מיה פארו) החושדת שמזימה שטנית נרקמת סביב העובר שברחמה. כרגיל אצל פולנסקי, ההכרעה אם מדובר בנקודת מבטה של האישה ושפיותה המתערערת או במציאות ממשית נותרת פתוחה עד סוף הסרט. בהסתכלות לאחור, בראיון שהעניק בשנת 1999, ערב יציאת "השער התשיעי" טען פולנסקי כי הסרט היה חשוב לקריירה שלו, משום שהיה הסרט הראשון "שלא עשיתי בתקציב של שני גרוש. אפשר לראות שהיה לי כאן כסף." בעלה של פארו בסרט היה ג'ון קסאווטס, שהפך מאוחר יותר לאחד מבמאי הקולנוע העצמאי המעניינים בשנות השבעים.
מקבת', צ'יינהטאון, טס
בשנת 1971, שוב בבריטניה, יצר פולנסקי את "מקבת'", עיבוד קודר ואלים במיוחד למחזה מקבת' של שייקספיר ושנה מאוחר יותר את "מה?", קומדיית אבסורד.
אחריהם, שב פולנסקי לארצות הברית ויצר את סרטו היחיד בלוס אנג'לס, "צ'יינהטאון". בסרט, הבנוי למראית עין כפילם נואר - סרט אפל קלאסי, מגלה בלש (ג'ק ניקולסון) כי האישה המסתורית (פיי דאנאוויי) מסתירה הרבה יותר סודות מכפי שנדמה תחילה. תפקיד מיוחד בסרט יש לבמאי ג'ון יוסטון המגלם את נח קרוס, אביה של דאנאווי. פולנסקי ניווט בין ניקולסון, שהיה לדעתו "השחקן הכי נוח לעבודה שהיה לי", ודאנאוויי, שהייתה לטעמו "השחקנית הקשה ביותר שהייתה לי", והצליח ליצור סרט שהקנה לו הצלחה מסחרית וביקורתית ושלל מועמדויות לאוסקר (הזוכה היחיד היה התסריטאי רוברט טאון, את רוב הפרסים לקח הסרט "הסנדק 2)".
פולנסקי מופיע בסרט בתפקיד קטן של בריון, החותך את אפו של הגיבור (ג'ק ניקולסון) בטענה כי זה מה שקורה למי שדוחף את אפו לאן שאינו צריך. לאקט חיתוך האף משמעות סמלית, בסרט שבו רבדים פסיכולוגיים עמוקים, ועוסק בנושאים כיחסיותה של האמת וגילוי עריות, ובחירתו של פולנסקי בתפקיד האדם שחותך את אפו של הגיבור החטטן אינה מקרית.
בתפנית חדה ואופיינית, שב פולנסקי לאירופה ויצר סרט קודר ודחוס נוסף ("הדייר", 1976) על אדם שדעתו נטרפת בהדרגה (הוא עצמו שיחק בתפקיד הראשי). הסוף, כרגיל בסרטיו של פולנסקי, רע ומר. במקביל, החל פולנסקי מופיע בתיאטרון בתפקיד מוצרט במחזה "אמדיאוס".
בשנת 1979 יצר פולנסקי את "טס", על פי ספרו של תומאס הארדי, "טס לבית דרברוויל", עם נסטסיה קינסקי הצעירה בתפקיד הראשי (פולנסקי וקינסקי היו נאהבים לזמן מה אחרי יציאת הסרט). הסרט זכה להצלחה והניב שלושה פרסי אוסקר (צילום, ארט ותלבושות) ופרס סזאר לסרט ולפולנסקי עצמו. בסרט זה גם החל שיתוף הפעולה המוצלח של פולנסקי עם התסריטאי ג'ון בראונג'ון, עמו שיתף פעולה בשלושה סרטים נוספים.
למרות הצלחת "טס" נתקל פולנסקי בקשיים ניכרים בגיוס כספים עבור פרויקטים חדשים, בין השאר בגלל היעדר האפשרות לפעול בהוליווד (הוא צפוי למאסר ארוך אם ישוב למדינה). סרטו הבא של פולנסקי נוצר רק שבע שנים אחרי כן, בשנת 1986. "הפירטים", בכיכובו של וולטר מתאו, שעורר ציפיות רבות לפני צאתו, הוכתר אז ככישלון וכאכזבה. סרט זה נחשב כסרטו הכושל ביותר של פולנסקי.
שנות הביניים ו"הפסנתרן"
בשנת 1988 ביים פולנסקי את הסרט "פרנטיק", מותחן על פרופסור אמריקני (האריסון פורד) המחפש אחר אשתו הנעלמת ברחבי פריז (לסרט נקודה ישראלית - מסתבר שאשתו של הפרופסור הייתה מסובכת במרדף של סוכני מוסד אחר רכיב לפצצת אטום עיראקית). הצעירה המסייעת לו בחיפוש היא השחקנית והדוגמנית עמנואל סנייה, אשתו לעתיד.
סנייה המשיכה וכיכבה גם בסרטו הבא של פולנסקי, "ירח מר", משנת 1992. בסרט שומע זוג (יו גרנט וקריסטין סקוט-תומאס בתפקידם הקולנועי המשמעותי הראשון) את סיפור אהבתם של כאילו-סופר אמריקני (פיטר קויוטי) ונערה שתמימותה אבדה (סנייה) והופך בדרך למעורב בסופו המר כמוות. הסרט השנוי במחלוקת (בעיקר בגלל סצינות מין נועזות, לפחות לטעמו של הקהל האמריקני) לא זכה להצלחה גדולה.
במהלך עשר השנים הבאות יצר פולנסקי רק שני סרטים: "העלמה והמוות" (1994) הדחוס והמצומצם עם בן קינגסלי וסיגורני ויבר, ו"השער התשיעי" (1999) עם ג'וני דפ וסנייה, עיבוד לספר "מועדון דיומא", שנראה כחזרה של פולנסקי לנושא החוזר אצלו של השטן שבאדם.
בעיני רבים נחשב פולנסקי בראשית המאה ה-21 במאי שתש כוחו, אך פולנסקי שב והפתיע בסרטו הבא, "הפסנתרן" משנת 2002. הסרט התבסס על ספרו האוטוביוגרפי של הפסנתרן ולדיסלב שפילמן (בגילומו של אדריאן ברודי), המתאר את חייו בתקופת כיבוש פולין במלחמת העולם השנייה. שפילמן עצמו אמר כי יש רק במאי אחד המסוגל וראוי לביים את הסרט, רומן פולנסקי. לפי תיאורו של בנו של שפילמן, אף שלא זכה לראות את הסרט (הוא נפטר זמן מה לפני שיצא לאקרנים) רווח לו לדעת כי פולנסקי נטל על עצמו את המשימה. הסרט זכה להצלחה רבה וזיכה את פולנסקי בפעם הראשונה בפרס אוסקר כבמאי.
ב-2005 ביים פולנסקי את הסרט "אוליבר טוויסט" עיבוד לספר באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. ב-2011 זכה בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר על סרטו סופר הצללים. ב-2011 זכה בפרס לומייר למפעל חיים.
פולנסקי כבמאי קולנוע
במאים כבילי ויילדר או ארנסט לוביטש כתבו סיפורים וצילמו אותם. אצל פולנסקי, כמו אצל אלפרד היצ'קוק, הדברים שלובים והסיפור מוצג ומעורר תחושות מסוימות בגלל האופן שבו הוא מוצג.
דוגמה לכך מצויה באחת הסצנות הפותחות של "תינוקה של רוזמרי" בו הזוג הצעיר (ג'ון קסאבטס ומיה פארו) עולה במעלית כדי לראות את הדירה שבה יתרחש עיקר הסיפור בסרט. פולנסקי רוצה להעביר לצופה את המסר שמשהו אינו כשורה בבית הדירות הזה. משהו טורד מנוחה ומרושע. הדרך בה הוא בוחר להעביר לצופה את המסר פשוטה בתכלית: כאשר הזוג עולה במעלית לדירה, במקום לצלם אותו כמקובל "מלפנים", עם הדמויות עומדות על רקע גב המעלית, הוא מצלם אותו "מאחור" ויוצר תחושה שלמעלית אין כלל קיר אחורי. המעלית מציאותית לכל פרטיה, אך הצילום מהצד "הלא נכון" מערער את התפישה המקובלת לגבי האופן שבו עליה במעלית צריכה להיראות.
סן ניקולאס
סן ניקולאס (בספרדית: San Nicolás או San Nicolas) הוא שם שמשמעו "ניקולאוס הקדוש".
אנטון טומאן
אנטון טומאן (Anton Thumann; 31 באוקטובר 1912 – 8 באוקטובר 1946) היה קצין נאצי בדרגת אובר-שטורמפיהרר ומפקח (בגרמנית Schutzhaftlagerführer) במספר מחנות ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נעצר טומאן על ידי הצבא הבריטי והואשם בפשעים נגד האנושות. במשפט נוינגמה ב-1946 הוא נמצא אשם והוצא להורג בתלייה בכלא בהמלין.
שנותיו הראשונות
טומאן נולד בחבל בוואריה בקיסרות הגרמנית בשנת 1912. בשנות השלושים הוא הצטרף לשורות המפלגה הנאצית (חבר מספר 1,726,633) ולשורות האס אס (חבר מספר 24,444). הוא שירת כשומר במחנה הריכוז דכאו החל משנת 1933. בשנת 1940 הועלה לדרגת מפקח-מחנה ("שוצהפטלגרפיהרר"). בתחילת אוגוסט 1940 הועבר למחנה גרוס-רוזן, שהיה באותה התקופה תת-מחנה של מחנה הריכוז זקסנהאוזן. בתחילת מאי 1941, טומאן נהיה למפקח מחנה גרוס-רוזן העצמאי, תחת פיקודו של ארתור רודל, והיה אחראי לרצח יהודים ושבויים רוסיים.
מיידנק
מאמצע פברואר 1943 עד למרץ 1944 שימש כמפקח מחנה ההשמדה מיידנק. בשל נטיותיו הסדיסטיות, השתתפותו בסלקציות, המתות בגז והוצאות להורג בירי - אסירי המחנה כינו אותו "התליין ממיידנק". לפי עדותו של יז'י קווייטקובסקי, שהיה כלוא במיידנק ממרץ 1943 עד יולי 1944, טומאן לבדו הוציא להורג אסירים ושבויי מלחמה סובייטים. טומאן היה מנהל מחלקת הענשה במחנה. בבעלותו היה רועה גרמני ששיסה באסירי המחנה.
במשך מספר שבועות, בין מרץ לאפריל 1944, טומאן נכח במחנה אושוויץ בירקנאו. כמו כן, הופיע במספר תמונות ממחנה המנוחה של אנשי האס אס, מחנה סולאהוט בקרבת אושוויץ, שהתגלה בשנת 2007. באחת מן התמונות טומאן ניצב ליד ריכרד בר, יוזף מנגלה, יוזף קרמר ורודולף הס.
נוינגמה
לאחר מכן שירת כמפקח במחנה הריכוז נוינגמה מאמצע אפריל 1944 עד לסוף אפריל 1945. לעיתים קרובות היה מלווה בכלב הציד שלו, והאסירים במחנה רעדו ממנו מפחד בשל השמועות על ההתעללות באסירים במחנות גרוס-רוזן ומיידנק. כאשר הבריטים התקרבו למחנה, האס אס החל בפינוי אסירי המחנה לספינות מאסר. במהלך פינוי המחנה, 58 גברים ו-13 נשים שהתמרדו במחנה הריכוז פוהלבוטל הובאו למחנה נוינגמה על מנת להוציאם להורג. טומאן לקח חלק ברציחתם; הם נתלו למוות בתא מעצר בין התאריכים 21 – 23 באפריל 1945. לאחר שחלק מהנידונים למוות המשיכו להתנגד, הוא זרק רימון יד לחלון התא. תחת פיקודו של טומאן ושל וילהלם דריימאן, 700 האסירים שנותרו במחנה נוינגמה אולצו להיפטר מגופות הנרצחים ולטשטש את עקבות המחנה. ב-30 באפריל 1945 האסירים נשלחו בצעדת מוות למקום מושבה של ממשלת פלנסבורג.
במהלך שירותו כקצין אס-אס זכה בשלוש מדליות, בהן "עיטור הזהב של המפלגה הנאצית" ו"מדליית האנשלוס".
משפט ומוות
בסוף המלחמה נעצר טומאן על ידי הכוחות הבריטיים שכבשו את גרמניה. הוא נשפט בפני בית דין צבאי בריטי ב"משפט נוינגמה" בהמבורג. הוא ו-13 נאשמים אחרים, בהם וילהלם דריימאן ומפקד מחנה נוינמגה מקס פאולי, נמצאו אשמים בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות. בית הדין פסק את גזר הדין ב-18 במרץ 1946 ודן 11 מבין 14 הנאשמים למוות בתלייה ב-3 במאי 1946, בהם טומאן, דריימאן, ופאולי. ההוצאה להורג בוצעה על ידי התליין הבריטי אלברט פיירפוינט בכלא המלין ב-8 באוקטובר 1946.
פרס הספר הלאומי (ארצות הברית)
פרס הספר הלאומי (באנגלית: National Book Award) הוא פרס ספרותי, המוענק מדי שנה בארצות הברית על ידי.
הפרסים מוענקים לספר אחד מדי שנה בכל אחת מחמש הקטגוריות: סיפורת, ספרי עיון, שירה, תרגום ונוער. הקרן מעניקה גם שני פרסי מפעל חיים מדי שנה: "מדליה על תרומה מכובדת לתרבות הספרותית האמריקאית" ו"פרס הספרות על שירות יוצא מן הכלל לקהילה הספרותית האמריקאית". הטקס מתקיים בעיר ניו יורק מדי שנה בחודש נובמבר. בדומה לפעילויות ציבוריות אחרות, הופסקה פעילותו בתקופת מגפת הקורונה.
טקס פרסי הספר הלאומי התקיים לראשונה בשנת 1936 על ידי. במהלך מלחמת העולם השנייה הופסקה הענקת הפרס ובמשך תקופה ממושכת לא התקיימה. הטקס חודש בשנת 1950 על ידי שלושה ארגונים מתעשיית הספרים. בתקופת קיומו הראשונה של הפרס, היו זכאים לקבלו גם סופרים ומוציאים לאור שאינם אמריקאים. מתקופת חידושו, הפרס מוענק רק לספרים שפורסמו בארצות הברית במהלך שנת הפרס.
בשנת 1988 הוקמה "קרן הספר הלאומי", שהיא מוסד ללא כוונת רווח, במטרה לנהל ולהעצים את פרסי הספר הלאומיים. מעבר לבחירת הפרס, הקרן מתמקדת גם בקידום החינוך והאוריינות, בעיקר על ידי חסות להופעות פומביות של סופרים. מטרתה המוצהרת של הקרן היא "לחגוג את הספרות הטובה ביותר בארצות הברית, להרחיב את הקהל שלה ולהבטיח שלספרים יהיה מקום נכבד בתרבות האמריקאית".
בשנת 2017 פורסם בניו יורק טיימס כי פרסי הספר הלאומי, פרס מאן בוקר ופרס נובל לספרות נחשבים "לפרסים הספרותיים היוקרתיים ביותר בעולם".
אברהם בן-יעקב (חוקר)
אברהם בן-יעקב (30 בספטמבר 1914, י' בתשרי תרע"ה – 2 בנובמבר 2005, ל' בתשרי תשס"ו) היה היסטוריון, סופר, מחנך וחוקר יהודי בבל באלף השנים האחרונות.
ביוגרפיה
בשנת תר"ץ (1930) סיים לימודיו בבית הספר 'תלמוד תורה מזרחי'. בתרצ"ה (1935) סיים את לימודיו בהצטיינות ב'בית מדרש למורים (סמינר) מזרחי'.
קיבל תואר B.A. מהאוניברסיטה העברית בירושלים במקצועות חינוך וספרות עברית (1964) ולאחר מכן השלים תואר דוקטור, גם כן באוניברסיטה העברית בירושלים, עם דיסרטציה בנושא 'הגירת יהודי בבל להודו והשתקעותם בה' (1989).
היה חבר האיגוד העולמי למדעי היהדות (משנת 1957); חבר המועצה הארצית לענייני המועצות הדתיות (1956); חבר הוועדה לחינוך ולתרבות שליד ועד העדה הספרדית בירושלים (1942–1951); חבר ועד בית חינוך יתומים לעדת הספרדים בירושלים (1946–1949); חבר הוועד המקומי להנחלת הלשון לעם מטעם עיריית ירושלים (1954–1955); חבר הברית העברית העולמית (משנת 1967); חבר הוועד הפועל של המפד"ל והוועדה המוניציפלית שלה (1956–1963); ממייסדי הוועדה להקמת מפעלים קונסטרוקטיביים וחינוכיים בשביל העדה הבבלית בארץ ישראל (1950–1954); עם קום המדינה התמנה למזכיר כבוד של "בית הדין העליון לענייני גיוס" בירושלים; חבר המועצה האקדמית במרכז מורשת יהדות בבל.
מחקריו הקיפו פנים רבים בתולדות חיי יהודי בבל, כגון: בשטחי ההיסטוריה, החינוך והתרבות, היהדות, הספרות, השירה והפיוט, משלים, מנהגים, רפואה עממית, מקומות קדושים ופולקלור, ביוגרפיה וביבליוגרפיה של יהודי בבל.
פרסם כ-40 ספרים. בין הפרסים שקיבל:
כתב ערכים באנציקלופדיות בעברית ובאנגלית ופרסם כ-400 מאמרים בכשמונים כתבי עת ובקובצים מדעיים בישראל ומחוצה לה, רובם על יהודי בבל, כורדיסטן וארצות המזרח.
ספרי-מחקר
הדוקטורט: 28. הגירת יהודי בבל להודו והשתקעותם בה (האוניברסיטה העברית בירושלים, ניסן תשמ"ז)
יוזף לודוויג פון ארמנספרג
הרוזן יוזף לודוויג פון ארמנספרג (בגרמנית: Joseph Ludwig, Graf von Armansperg; 28 בפברואר 1787 – 3 באפריל 1853) שירת כשר הפנים והאוצר (1826-1828) וכשר החוץ והאוצר (1828-1831) בממשלת בוואריה בזמן מלכותו של לודוויג הראשון מלך בוואריה. יוזף לודוויג פון ארמנספרג היה מונרכיסט ליברלי ובעל תפיסות כלכליות שמרניות.
ב-1832, כאשר הוצע כתר יוון לאוטו, בנו בן ה-17 של המלך לודוויג, מינה המלך את ארמנספרג לראש מועצת העוצרים ולראש הממשלה של הממלכה החדשה. החברים הנוספים במועצת העוצרים היו קרל פון אבל (Karl von Abel) וגאורג לודוויג פון מאורר (Georg Ludwig von Maurer), עימם התעמת ארמנספרג לעיתים תכופות. כשהגיע המלך לבגרות, ב-1835, מונה ארמנספרג למזכירו הראשי, אך כונה בפי העיתונות היוונית בשם ראש-הממשלה. עם חלוף הזמן נעשה פון ארמנספרג שחקן כמעט עצמאי בפוליטיקה היוונית, ויותר ויותר מצא עצמו מתעמת עם המלך אליו נשלח לייעץ ולסייע. המצב הגיע לשיאו כאשר אוטו שהה בבוואריה לרגל נישואיו לאמליה מלכת יוון; הוא גילה אז, כי רופאו שולח איגרות לאביו המלך, ככל הנראה לבקשת אמרנספרג, בהן הוא מתואר כמופרע.
ב-1837 הדיח אוטו את אמרנספרג ממשרתו והוא שב אל ביתו ב- Schloss Egg bei Deggendorf שבנידרבאיירן (Niederbayern). ארמנספרג מת ב-1853.
באר טוביה
בְּאֵר טוּבְיָה הוא מושב עובדים במישור החוף הדרומי, ממערב לקריית מלאכי. השם הוא שיבוש של המקור הערבי שהגייתו: בּיר-טָבִּיעַ (بئر طَبِيعَة) מילולית: "באר טבעית". נחשב למושב עובדים במישור החוף הדרומי, ממערב לקריית מלאכי. גלגול שלישי להתיישבות במשבצת קרקע שנרכשה על ידי פקידות הברון רוטשילד ב-1887. קדמו לו שתי מושבות: מושבת הברון קסטינה (שהתקיימה בשנים 1888–1890) ומושבת חובבי ציון באר טוביה (1896–1929). במשך כ-50 שנים הייתה באר טוביה, על גלגוליה השונים, היישוב היהודי הדרומי ביותר בארץ ישראל. המושב נמצא בתחומי המועצה האזורית באר טוביה, ומשתייך לתנועת המושבים.
המושבה הראשונה – 1888 עד 1896
בשנת תרמ"ח (1887) התארגנה בבסרביה קבוצה של 25 משפחות יהודיות ששאפו להתיישב בארץ ישראל. כדי לממש זאת, היא יצרה קשר עם אנשי הברון רוטשילד. בהתאם לחוזה שנחתם בין הצדדים, שילם כל בית אב 1,000 רובל תמורת רכישת האדמה והקמת מושבה על ידי המנגנון של הברון. באותה שנה הגיעו המתיישבים לארץ ישראל, עוד בטרם נרכשה הקרקע, ושהו ביפו בהמתנה להתקדמות הפרויקט.
בתחילה נועדה המושבה החדשה להיות חלק מגוש "מושבות יהודה" (בין ראשון לציון וגדרה) אולם ההחלטה על מיקומה המרוחק, מדרום לגדרה, הושפעה משני שיקולים עיקריים:
לצורך הקמת המושבה נרכשה משבצת קרקע בת כ-5,600 דונם, מרבית השטח מאדמות הכפר הערבי קסטינה במזרח, אך גם מהכפר בית דראס במערב. באוגוסט 1888 דווח בהמליץ על ההכנות להתיישבות: "בהמושבה החדשה אשר בקרבת גדרה הנקראת בשם "באר טוביה", תמצאנה ארבע בארות מים שנסתמו ובמשך שבועות אחדים יסירו את העפר מעליהן וינקו אותן".
האישור מהשלטון העות'מאני להקמת בתי המושבה התעכב, והמתיישבים כילו את חסכונותיהם בהמתנה ביפו. חלקם התייאשו ושבו לבסרביה. לבסוף, בקיץ 1888, החליט הפקיד הראשי של הברון, בלוך, בהסתמך על תקנות השלטון העות'מאני - שלא ניתן להרוס מבנה לאחר שהונח עליו גג - לבנות צריפי עץ בראשון לציון, לפרק אותם ולסמן את החלקים כך, שניתן יהיה להשלים את הקמת המבנים באתר המושבה החדשה תוך זמן קצר.
בח' בתשרי תרמ"ט, 13 בספטמבר 1888, יצאה שיירת עגלות, שנשאו את הצריפים המפורקים, נהוגה בידי איכרים מראשון לציון ואיתם קבוצת נגרים ומשגיח מטעם הברון. הדרך עד גדרה הייתה מוכרת להם, אך איש מהם לא היה מעולם מדרום לה. לאחר שטעו בדרך, הם הצליחו להגיע לאתר המושבה רק למחרת, ערב יום כיפור. הצריפים הורדו מהעגלות, והעגלונים מיהרו לעזוב כדי לשוב לביתם לפני כניסת החג. הנגרים נשארו במקום ונסמכו על סיוע מאנשי בית דראס שסיפקו להם מזון ומים. בתחילת אוקטובר 1888 דווח בהמליץ: "מראשון לציון מודיעים לנו ממקור נאמן כי ה' אססאוועצקי השיג רישיון מהפחה בירושלים לבנות בתים (לע"ע עץ) בהמושבה החדשה "קאסטיניה" או "באר טוביה"."
אולם המושבה לא האריכה ימים. הריחוק והניתוק מיישובים יהודיים אחרים והתנאים הקשים במקום, וכן היחס המתנשא של פקידי הברון שראו במתיישבים אריסים ולא "בעלי בתים", גרמו לכך שמרבית המתיישבים עזבו. ב-1890 נשארו רק שתי משפחות שהפעילו את המקום כחווה חקלאית, בסיוע פועלים ובניהול פקידי הברון. חלק מאדמות המושבה נמסרו לעיבוד לאיכרי גדרה, חלק הוחכרו לאריסים ערביים, והמושבה חדלה מלהתקיים כיישוב פעיל.
המושבה השנייה – 1896 עד 1929
בשנת 1895 רכשו אנשי חובבי ציון מהברון, תמורת חלק מהאדמות שבבעלותם במושבה יסוד המעלה, את אדמות קסטינה. על פי ההסכם, שתי המשפחות הבסרביות שנותרו במקום יקבלו גם הן נחלות, והברון לקח על עצמו לממן את הצרכים הציבוריים של המושבה. כוונתם הייתה להקים במקום "מושבה לדוגמה" של פועלים עניים. מבין הפועלים במושבות הם בחרו קבוצה של משפחות גדולות, במחשבה שכך לא יחסרו ידיים עובדות. התכנון המקורי היה שבמקום ייושבו 60 משפחות, אך בפועל עלו רק עשרים. מטעם הוועד של חובבי ציון, פיקח וליווה ד"ר הלל יפה את הקמת המושבה ואת ניהולה השוטף.