cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי רוסיה–שוודיה
המאות ה-20 וה-21
צינור הגז של נורד סטרים בים הבלטי מרוסיה לגרמניה היה נושא המחקר בן 110 העמודים של משרד סוכנות הביטחון השוודית של רוברט ל. לרסון, "2007 נורד סטרים, שוודיה וביטחון הים הבלטי" (2007). עם זאת, נציבות ההגנה השוודית לא ציינה כל השלכה צבאית של הצינור בדו"ח שלה בדצמבר 2007 על סוגיות ביטחוניות, ובמקום זאת קראה דרישות סביבתיות מחמירות ושיתוף פעולה בין מדינות הים הבלטי למעקב. ממשלת שוודיה נתנה את אישורה לפרויקט בנובמבר 2009.
מפציצים רוסים פעלו בסמוך למרחב האווירי השוודי מספר פעמים לאחר המשבר האוקראיני, והדבר גרם לדיון בשוודיה בהיקף ההגנות שאירע גם בשנת 2015 עם רכישות של מטוסי גריפן נוספים, צוללות, טילי נ"ט ופריסת חיילים לגוטלנד בים הבלטי.
יחסים דיפלומטיים
שוודיה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה, ו-2 קונסוליות במורמנסק וסנקט פטרבורג. מאידך, רוסיה מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם, ו-2 קונסוליות בגטבורג ובמאלמה.
שווייצ'ה
שווייצ'ה (בפולנית: Świecie, בגרמנית: Schwetz, שווץ) היא עיר בצפון פולין, בפרובינציית קויאוויה-פומרניה. העיר ממוקמת על הגדה המערבית של נהר ויסלה, 105 ק"מ מדרום לעיר גדנסק ו-190 ק"מ דרומית מערבית לקלינינגרד.
היסטוריה
העיר שווייצ'ה הפכה לעיר בשנת 1198 לאחר שהדוכס של פומרניה, גז'ימיסלב השני, הקים בה את כנסיית מריה.
בתחילת המאה ה-14 פרצו עימותים צבאיים בין הנסיכויות פומרניה, בוהמיה וברנדנבורג השוכנות ממערב לאזור הבלטי. הטבטונים ניצלו את ההזדמנות ובשנת 1308 השתלטו על העיר.
הצלבנים ששלטו בעיר סבלו מהצפות ומהתקפות מרובות החלו בבניית מצודת שווייצ'ה שבנייתה הושלמה בשנת 1350.
לאחר מלחמת 13 השנים (1454–1466), שהסתיימה בחתימה על הסכם טורון השני, העביר המסדר הטבטוני את השליטה על שווייצ'ה ופרוסיה המערבית לידי מלך פולין.
בשנת 1905 היו בעיר כנסייה פרוטסטנטית, שתי כנסיות קתוליות ובית כנסת.
בתאריך 25 בינואר 1920 חזרה העיר אל הרפובליקה הפולנית והיא סופחה אל מחוז חויניצה (Powiat chojnicki).
בין שתי מלחמות העולם לא היו שינויי גבולות משמעותיים.
מלחמת העולם השנייה
בתאריך 8 באוקטובר 1939 נכבשה העיר על ידי גרמניה הנאצית וסופחה אל אזור פרוסיה המערבית.
חלק גדול מתושבי העיר נעצרו, פעילים בולטים ומתנגדי המשטר נרצחו ונקברו בקבר אחים על ידי הצבא הנאצי.
רבים מבין הנספים היו חולים פסיכיאטרים מבית החולים שהיה ממוקם בעיר, נשים וילדים. חלק ממעשי האיבה דווחו על ידי שני חיילים. עד למלחמת העולם השנייה אוכלוסיית העיר מנתה כ-10,000 תושבים.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, הפכה העיר לחלק מהרפובליקה העממית הפולנית אשר נוסדה בשנת 1946.
אוכלוסיית העיר גדלה במהירות ובשנת 1961, מנתה כ-13,500 תושבים. כמו כן נבנו מקומות עבודה חדשים, בתי הזיקוק הורחבו ובשנת 1968, הוקם מפעל לייצור נייר שהעסיק כ-4,600 עובדים.
אנטוניה הצעירה
אנטוניה הצעירה (31 בינואר 36 לפנה"ס - 37), אצילה מן השושלת היוליו-קלאודית, אשתו של דרוסוס, אמם של המצביא גרמניקוס והקיסר קלאודיוס וסבתו של הקיסר קליגולה. היא גם הייתה גיסתו של הקיסר טיבריוס וסבתא רבתא של הקיסר נירון מצד אמו. הייתה אחת מן הנשים המשפיעות ביותר של זמנה ברומא העתיקה.
ביוגרפיה
אנטוניה נולדה בשנת 36 לפנה"ס ביוון והייתה קרובת משפחה של שניים מהאנשים החזקים ביותר ששלטו ברומא, אביה היה מרקוס אנטוניוס ודודה מצד אמה אוקטביה היה אוקטביוס. זמן קצר לאחר לידתה אביה נטש אותה ואת אמה לטובת קלאופטרה השביעית מלכת מצרים שהייתה מאהבתו לשעבר ואנטוניה עברה עם משפחתה להתגורר ברומא.
אנטוניה נישאה לדרוסוס שהיה בנה של ליוויה ובנו החורג של אוגוסטוס. לזוג נולדו מספר ילדים שמתוכם רק שלושה שרדו והגיעו לבגרות: קלאדיוס, גרמניקוס וליווילה. אנטוניה התאלמנה לאחר שדרוסוס נפטר בשנת 9 לפנה"ס כתוצאה מפציעה שספג בעת שהותו בחזית בגרמניה. אוגוסטוס נתן לה אישור לא להתחתן מחדש והיא קיבלה פטור מחוקי הנישואים הנוקשים של רומא.
אנטוניה הייתה זאת שהזהירה את טיבריוס בשנת 31 על הקשר שסיאנוס מפקד המשמר הפרטוריאני רקם נגד שלטונו, כמו כן כאשר התגלה שבתה ליווילה הייתה מעורבת בקשר טיבריוס נתן לאנטוניה רשות לטפל בה כפי שהיא תמצא לנכון ואנטוניה הרעיבה אותה למוות. אולם היסטוריונים מודרניים מפקפקים בכך ורואים את הסיפור על הקשר של סיאנוס כתעמולה כוזבת של טיבריוס ושלמעשה זה היה הוא שיזם את חיסולו של סיאנוס.
Please Please Me (שיר)
Please Please Me (אנא ספקי אותי) הוא שיר רוק של להקת הביטלס מהאלבום Please Please Me. השיר נכתב על ידי פול מקרטני וג'ון לנון. השיר יצא בתור סינגל ב-11 בינואר בבריטניה וב-25 בינואר בארצות הברית בשנת 1963. השיר הופק על ידי ג'ורג' מרטין ואורכו 2:04 דקות. הבי-סייד של השיר בארצות הברית הוא From Me to You בריטניה Ask Me Why.
אוריאל דסקל
אוריאל דסקל (נולד ב-1982) הוא עיתונאי ספורט ישראלי לשעבר. היה עורך מדור הספורט בכלכליסט, הגיש את הפודקאסט "בכל יום נתון" וניהל קהילה ברשתות החברתיות באותו השם.
אוריאל דסקל נולד בחיפה וגדל ברמת השרון. למד בתיכון רוטברג רמת השרון, ושיחק כדורסל בקבוצות הנוער של א.ס רמת השרון עד גיל 16.
בגיל 16 החל לעבוד בעיתון הספורט "ראשון", תחילה בארכיון התמונות ובהמשך מונה לכתב עוד לפני שירותו הצבאי.
לאחר שחרורו מהצבא בעקבות סגירת "ראשון" עבד ככתב ספורט של הארץ בין השנים 2006-2003, וב-2006 החל לעבוד כעיתונאי ספורט בגלובס. עם הקמת מערכת כלכליסט בסוף שנת 2007 מונה דסקל להיות עורך מדור הספורט. בשנת 2013 היה אחד מחברי הוועד הזמני בהתאגדות העובדים שהקימו עובדי ידיעות אחרונות.
בשנת 2016 הקים יחד עם ראם שרמן את הפודקאסט "בכל יום נתון", שהיה אחד הפודקאסטים הראשונים בישראל שעסקו בספורט. נכון ל-15 ביוני 2023 הוקלטו 536 פרקים של הפודקאסט.
בשנת 2021 הוציא לאור את הספר "דגו", ביוגרפיה של שחקן הכדורגל ברוך דגו, שנכתבה בשיתוף עם השחקן.
ביוני 2023 הודיע דסקל על התפטרותו מכלכליסט ופרישתו ממקצוע עיתונאות הספורט. הוא הסביר את פרישתו בחוסר היכולת להתמודד עם העוולות המוסריות לטענתו שיש בעסקי הספורט, כאשר הקש ששבר את גב הגמל, לדבריו, היה קיומו של מונדיאל 2022 בקטאר.
מתגורר בשכונת נווה שרת בתל אביב.
עוצבת עידן
עוצבת עידן (אוגדה 340, בעבר אוגדה 880) הייתה אוגדת מילואים הכפופה לפיקוד המרכז. מפקדת האוגדה מוקמה במחנה נחשונים. ב-15 בספטמבר 2020 האוגדה נסגרה.
היסטוריה
האוגדה הוקמה ב-1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים, כאוגדת מילואים שבסיסה במחנה חסה.
במלחמת לבנון הראשונה הושארה האוגדה שכללה שלוש חטיבות טנקים בעתודה פיקודית, והוכנסה לגזרה המזרחית במהלך קרב סולטאן יעקוב.
בשנת 2002, במהלך מבצע חומת מגן, הוטלה משימת טיהור ג'נין מטרור על העוצבה. יחידת הצמ"ה האוגדתית, שהפעילה דחפורי D9 משוריינים בקרב ג'נין, זכתה בצל"ש אלוף פיקוד המרכז.
בשנת 2005 הייתה האוגדה אחראית על פינוי צפון רצועת עזה בתוכנית ההתנתקות.
בשנים 2005–2010 שימש מפקד האוגדה במקביל גם כקצין שריון ראשי, אולם התפקידים הופרדו באפריל 2010.
בשנת 2010 זכתה העוצבה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מילואים מצטיינות, במקום הראשון.
בשנת 2014 עברה העוצבה ארגון מחדש במסגרתו נסגרו שלוש חטיבות שריון במילואים, שהיו מצוידות בטנקים מדגמי מגח לסוגיהם, והן: חטיבת יפתח (חטיבה 11), חטיבה 130 (עוצבת הבזקה) וחטיבה 600 (עוצבת נתיבי האש). במקביל צורפו לפיקוד האוגדה חטיבת כפיר, וחטיבת מרכבות הפלדה, כחלק מיישום התוכנית להפוך את העוצבה מאוגדה משוריינת, לאוגדה קלה רב-זירתית שתתמחה כנגד טרור וגרילה בשטחים בנויים ומורכבים, ובכל תצורות הקרב.
חטיבות מילואים נוספות השייכות לאוגדה: חטיבה 5, חטיבת ירושלים.
ב-19 באוגוסט 2020 נסגרה חטיבת מרכבות הפלדה, כחלק מהתוכנית הרב-שנתית "תנופה".
ב-15 בספטמבר 2020 האוגדה נסגרה ועל בסיסה הוקמה אוגדה רב-זרועית תחת מספר אוגדה 99.
יחסי ישראל–ליכטנשטיין
יחסי ישראל ליכטנשטיין הם היחסים הדיפלומטים בין מדינת ישראל לבין נסיכות ליכטנשטיין.
יעקב קידר, שגריר ישראל בשווייץ משמש כשגריר לא-תושב בליכטנשטיין.
היסטוריה
יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות נכונו לראשונה בסוף אפריל 1992, כאשר רפאל גביר, שגריר ישראל בשווייץ הגיש לנסיך ליכטנשטיין את כתב האמנתו. ליכטנשטיין הצטרפה להסכם הסחר החופשי האירופי באפריל 1992 כך שהיה לה צורך לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים עם כמה מדינות מערביות. ליכטנשטיין החליטה לכלול את ישראל בין מדינות אלו.
לישראל אין כלל נציגות בליכטנשטיין, ולכן שגרירות ישראל בברן שבשווייץ אמונה על טיפול בענייני ליכטנשטיין. לליכנטשטיין אין נציגות דיפלומטית בישראל.
סחר החוץ בין שתי המדינות נאמד בשנת 2012 ב-29 אלף דולר אמריקני ואילו בשנת 2016 ב-173 אלף דולר.
ברוך דב פוברסקי
הרב בָּרוּךְ דֹב פּוֹבַרְסְקִי (ר' בערל; נולד בד' באלול תרצ"א, 17 באוגוסט 1931) הוא ראש ישיבת פוניבז' בבני ברק וחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה. בנו של הרב דוד פוברסקי, שאף הוא היה ראש ישיבת פוניבז'.
קורות חייו
נולד בקלצק (אז בפולין, כיום בבלארוס). בהיותו בן שלושה חודשים עקרה משפחתו לברנוביץ', שם כיהן אביו כר"מ בישיבת אוהל תורה. בגיל עשר עלה ארצה עם משפחתו. עם בואו למד בישיבת "אור התלמוד" שעל-יד ישיבת היכל התלמוד בתל אביב ובאופן בלתי רשמי גם בישיבת "אחי תמימים" חב"ד בתל אביב, שם שימש אביו כר"מ ראשי. בזמן קיץ של שנת תש"ד למד בישיבת חברון. באותו זמן הוקמה ישיבת פוניבז' בבני ברק, ובקיץ של אותה שנה עבר ללמוד בישיבה, זמן קצר לאחר שאביו מונה לר"מ בה. למד בחברותא עם הרב אריה פינקל. בבחרותו התקרב לחזון איש ולרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק.
בשנת תשי"ד, זמן קצר לאחר נישואיו, מונה על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן למגיד שיעור בישיבת פוניבז'. במשך השנים הוא כיהן כר"מ יחד עם הרב גרשון אדלשטיין והרב מרדכי שלמה ברמן, לצידם של ראשי הישיבה המבוגרים הרב שמואל רוזובסקי, הרב אלעזר מנחם מן שך ואביו. בנוסף הוא מסר בישיבה שיעורים בסדר קדשים לחבורת בחורים ואברכים.
לאחר פטירתם של שלושת ראשי הישיבה הוותיקים התגלע סכסוך בישיבת פוניבז'. על פי פסיקת בית הדין, החל הרב פוברסקי בחודש אייר ה'תש"ס באמירת "שיעור כללי" לבני הישיבה, ובכך הפך למעשה מר"מ לראש ישיבה, יחד עם הרב גרשון אדלשטיין.
מלבד שיעוריו בישיבת פוניבז' מוסר הרב פוברסקי שיעורי תורה באירועים שונים, כגון ירחי כלה בארץ ובעולם (במיוחד באירופה), כינוסים תורניים, ובישיבות נוספות הן מהחוג הליטאי והן מהספרדי והחסידי.
משנת תשנ"א הוא מוסר שיעור כללי מדי שבוע בישיבת באר אברהם של חסידות סלאנים.
בשנת ה'תשס"ו הקים יחד עם הרב אשר וויס ישיבה גדולה חסידית בירושלים בשם "דרכי תורה", במטרה לשלב בין סגנון הלימוד הליטאי להווי החסידי, בישיבה זו הוא מסר שיעור כללי מדי חודש.
במשך שנים סירב הרב פוברסקי לעסוק בתחומים פוליטיים. עם זאת, בכ"ו באב תשע"ב צורף כחבר למועצת גדולי התורה של דגל התורה.
למרות התנגדות רוב אנשי הזרם הליטאי לחסידות חב"ד, שומר הרב פוברסקי על יחסים טובים איתה. בשנת תש"ע הוא אירח בביתו את הרב יואל כהן, שלמד אצל אביו בישיבת תומכי תמימים בתל אביב. בשנת תשע"ד התראיין לשבועון כפר חב"ד וסיפר שהוא מקבל מדי שבוע שיחה מודפסת של הרבי מחב"ד הרב מנחם מנדל שניאורסון ומתרשם מגאונותו ומבקיאותו. כמו כן מבקרים אצלו רבנים חב"דיים, כדוגמת הרב מאיר אליטוב, הרב אליעזר ברוד והרב עזרא שוחט.
הרב פוברסקי הוא יושב ראש ועדת פרס לספרות תורנית בני ברק ויו"ר ועדת פרס תחרות חיבורים תורניים של מפעל הפיס.
משפחתו
נשוי ללאה, בתו של הרב ישראל חיים קפלן, חתנו של הרב ירוחם ליבוביץ, ראש ישיבת תורת חסד שבבריסק דליטא לפני השואה, ולאחר מכן כיהן בישיבת בית מדרש עליון במונסי.
ילדיו:
בא
{{פירושונים|* פרשת בֹּא – מפרשות השבוע
ראו גם
}}
רוסי שחור
בלאק ראשן (באנגלית: Black Russian; בתרגום לעברית: "רוסי שחור") הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ-50 מ"ל וודקה ו-20 מ"ל ליקר קפה. לקוקטייל יש גרסה הנקראת רוסי לבן, אשר מכילה גם שמנת המבהירה את צבעו. על מנת להכין את המשקה, מוזגים את המרכיבים ישירות לכוס אולד פאשן מלאה בקרח ומערבבים קלות בעזרת סטירר.
מקור השם
מקור שמו של הקוקטייל בניגוד למשתמע אינו ברוסיה אלא מרמז דווקא על מרכיביו: הוודקה שמקורותיה נטועים ברוסיה וליקר הקפה השחור.
קוקברה
קוּקברה (שם מדעי: Dacelo) הוא סוג של עוף גדול ממשפחת השלדגיים, המצוי באוסטרליה ובגינאה החדשה. השם קוקברה (אנגלית: Kookaburra) מושאל משפת ילידי אוסטרליה, ה, בה נקראת הקוקברה – גוגוברה (guuguubarra) – שהיא אונומטופאה המחקה את קריאתה. הקוקברה מפורסמת בזכות קריאתה הייחודית, הרמה באופן יוצא מן הכלל. קריאתה של "הקוקברה הצוחקת" דומה לצחוק מהדהד ומעט היסטרי של אדם. לעומתה, קריאתה של "הקוקברה כחולת-הזנב" נשמעת כצחוק נשבר ומטורף.
הקוקברה היא קרניבורית הניזונה מלטאות, נחשים, חרקים, עכברים ובשר נא. הציפורים החיות ביישובי אדם מואילות לעיתים לאכול מתת מזון מכף יד מושטת, ואף תאכלנה בשר בעודו נצלה על גבי המנגל, אם זה נותר ללא השגחה. היא מתרבה בשבייה בקלות ואם נוטלים גוזלים מן הקן ניתן לגדלם כחיות מחמד. אולם, יש המתקשים להזינן במזון המועדף עליהן, עכברים ובשר נא. קריאותיהן עשויות להפוך למטרד והן דורשות כלוב רחב ידיים בו תוכלנה לפרוש כנפיים. יחד עם זאת, בתנאי גידול נכונים הקוקברה היא ציפור מחמד נוחה.
מאפיינים
צבעיה של הקוקברה סולידיים יחסית לשלדגים אחרים. הראש והחזה בצבע בז' או לבן ואילו הכנפיים והגב חומים. על החזה פסים אפורים בהירים ונקודות כחלחלות. לזכרים לעיתים יש צבע כחול מעל בסיס הזנב. לשני הזוויגים זנב חום אדמדם עם פסים שחורים וקצה לבן. מאחורי כל עין פס כהה. המקור עבה וכבד וצורתו מזכירה צורה של סירה. הנקבה גדולה מעט מהזכר.
התנהגות
זוגות הקוקברה הם מונוגמיים ומתחברים לכל החיים. לכל זוג יש טריטוריה שבה הוא חי יחד עם כמה מצאצאיו המתבגרים שמשמשים כעוזרים המסייעים בדגירה על הביצים, בחימום הגוזלים, בהאכלתם ובהגנה על הטריטוריה. הם עוזבים את הוריהם בערך בגיל ארבע. הקוקברה ידועה בשם "השעון המעורר של הבושמן". הקריאה שלה מאוד רמה בדרך. כלל מבוצעת על ידי משפחה בשעות השחר או הדמדומים. הקריאה היא דרך לפרסום נוכחות בטריטוריה. הם נמצאים בטריטוריה כל השנה וכל המשפחה משתתפת בשמירה על הטריטוריה.
תזונה
על אף היותו סוג של שלדג, הקוקברה אוכלת יותר זוחלים ומכרסמים מאשר דגים. גם צפרדעים מהווים חלק מהתפריט. היא גונבת מזון מפיקניקים ולעיתים אף חוטפת בשר ישר מהמנגל. הקוקברה עומדת על ענף בשקט וללא תנועה וממתינה לטרף פוטנציאלי. כאשר היא מבחינה בטרף, היא צוללת לקרקע, נוחתת לידו ותופסת אותו במקור. היא מעופפת עם הטרף במקור אל ענף ומטיחה את הטרף בענף כמה פעמים על מנת להרוג אותו ולרכך את הטרף (לשבור את העצמות). לעיתים היא מפילה נחשים מהאוויר על מנת "לרכך" אותם. הטרף נבלע בשלמותו עם הראש תחילה.
רבייה
הקוקברה מתרבה בחורף. הוא מקנן בחורים גדולים בעצים, וחוזרים לקנן באותו עץ שנה אחר שנה. כשישה שבועות לפני מועד הטלת הביצים הזכר מתחיל החיזוריו אחר הנקבה על ידי האכלתה בפריטי מזון שונים. גם נקבות אחרות במשפחה עשויות להטיל ביצים בקן של הזוג הראשי במשפחה. כל החברים במשפחה מפתחים "כתם דגירה" בבטנם (אזור בבטן חשוף מנוצות ועשיר בכלי דם). הגוזלים מטופלים על ידי ההורים ובני המשפחה האחרים גם לאחר שהם פורחים מהקן.
תפוצה
אוסטרליה, טסמניה וניו זילנד. אזור התפוצה הטבעי הוא רק במזרח ובדרום אוסטרליה. בשנת 1897 הובאה הקוקברה לקצה הדרום מערבי של היבשת ובשנת 1905 הוא הובא לטזמניה. היו כמה ניסיונות לייבא את הקוקברה גם לניו זילנד, אך האוכלוסייה התבססה רק בעיר אוקלנד.
ברתולומאו פרשטרלו
ברתולומאו פרשטרלו (1395–1457) (נקרא גם פדרו מוניז פרשטרלו) היה נווט וחוקר ארצות פורטוגזי, שיחד עם ז'ואאו גונסלווש זארקו וטרישטאו ואז טיישיירה, גילה את איי מדיירה (1419–1420).
פרשטרלו, בנו של אציל יליד ג'נובה שבאיטליה, קיבל את השליטה על הקפיטניה באי פורטו סנטו שבאיי מדיירה, ויחד עם עמיתיו, גם רבי חובלים בצי, החל ליישב את האיים.
אחת מבנותיו של פרשטרלו - פיליפה פרשטרלו אֶה מוניז, התחתנה עם כריסטופר קולומבוס בסביבות שנת 1479. כחלק מהנדוניה, קיבל קולומבוס את כל תרשימי הרוחות והזרמים של פרשטרלו בסביבת ההאחזויות הפורטוגזיות באוקיינוס האטלנטי. אפשר כי תרשימים אלה סייעו לקולומבוס בגילוי העולם החדש.
ישנה אגדה המצביעה על פרשטרלו כאחראי על דלילות הצמחייה באי פורטו סנטו. הוא הביא לשם ארנבת הרה יחידה שהצליחה לחמוק, וצאצאיה רבו מאוד תוך שנים מעטות ומילאו את האי.
בריסטול
בריסטול (באנגלית: Bristol, ) היא עיר ומחוז טקסי בדרום-מערב אנגליה, 169 ק"מ מערבית מלונדון. העיר, שבשנת 2006 התגוררו בה כ-410,000 תושבים, היא השישית בגודלה באנגליה והשמינית בגודלה בממלכה המאוחדת (עד המאה ה-18 הייתה העיר השנייה או השלישית בגודלה).
אחד המאפיינים הבולטים של העיר הוא היותה עיר נמל. מאז סוף המאה ה-20 היא מהווה בנוסף מרכז לתעשיית תעופה וחלל.
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים בני כ-60,000 שנה בשיירהמפטון (Shirehampton) וסנט אנס מהווים עדות על התיישבות באזור בריסטול בתקופה הפלאוליתית. גם בתקופה הרומית היה יישוב באזור.
מרכז העיר נפגע קשות מהפצצות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה. בנייתה מחדש של העיר, בעיקר במהלך שנות ה-60, התאפיינה בבנייה זולה בסגנון ברוטליסטי.
כלכלה
נמל בריסטול ממשיך להוות מנוע כלכלי לעיר, והיקף הסחורות העוברות בו מדי שנה עמד בתחילת המאה ה-21 על כ-12 מיליון טונות. בין היתר, עבר דרכו ייבוא של כ-750 אלף מכוניות לבריטניה.
ב-1910 הוקם בסמוך לעיר מפעל של חברת בריסטול אירופליין לייצור מטוסים, ובו הונחה התשתית לחיל האוויר הבריטי, בשלהי מלחמת העולם הראשונה. בהמשך עבר המפעל הסבה לייצור מכוניות יוקרה של רולס-רויס, אך מפעל מטוסים נוסף, בריטיש איירקראפט קורפוריישן, הוקם ב-1960, ובו יוצרו, בין היתר, רכיבים של מטוס הקונקורד.
בעיר פועל גם המפעל הגדול בעולם של כדורים פורחים, ובכל שנה נערך בה פסטיבל כדורים פורחים.
גם לתיירות מקום חשוב בכלכלתה של בריסטול, ומדי שנה מבקרים בה כשבעה מיליון תיירים.
בריסטול היא עיר הולדתו של פול דיראק, ממניחי יסודות מכניקת הקוונטים.
תרבות
העיר ידועה באירועי התרבות שלה. התיאטרון המלכותי הוקם ב-1766, ומאז 1946 פועל בו תיאטרון בריסטול אולד ויק.
המוזיאון העירוני (Bristol City Museum and Art Gallery) כולל תצוגות בנושאי טבע, ארכאולוגיה, זכוכית מקומית וקרמיקה סינית. המוזיאון אחראי גם על שלושה מבנים היסטוריים בעיר: Tudor Red Lodge שנבנה ב-1580; Georgian House, בניין טיפוסי מהמאה ה-18; Blaise Castle House, בניין שנבנה בשנים 1796–1798.
תחבורה
בעיר ישנן שתי תחנות רכבת גדולות, בצפונה ובמרכזה, ורשת הרכבות הבריטית מחברת אותה לכל הערים הגדולות בממלכה. הכביש המהיר M4 מחבר את בריסטול עם לונדון, וכביש M5 מחבר אותה עם ברמינגהאם. בסמוך לעיר פועל נמל התעופה בריסטול.
בכמה מרחובות העיר נהוגים ימים חופשיים מתנועת מכוניות, הנקראים ימי "משחקים בחוץ" (Playing Out). באותם ימים, הרחובות נסגרים לתנועת כלי רכב והילדים מוזמנים לשחק בחוץ בחופשיות. הדבר נעשה ביוזמת אמהות שרצו להעניק לילדיהן את תחושת החופש הזכורה להן מילדותן.
ערים תאומות
הערים התאומות של בריסטול הן:
ארווין שינקו
ארווין שינקו (במקור שפיצר, בהונגרית: Sinkó Ervin; אפטין, 5 באוקטובר 1898 – זאגרב, 26 במרץ 1967) היה משורר, סופר, היסטוריון ספרות הונגרי-יהודי-יוגוסלבי. הוא ידוע בעיקר בזכות שני הרומנים שלו, "האופטימיסטים" על מלחמת העולם הראשונה ועל המהפכות שלאחר מכן, ו"הרומן של הרומן" שעוסק בחוויות של ההגירה שלו למערב ולמוסקבה.
בהונגריה
שינקו נולד במשפחה יהודית. אביו היה סוחר בשם פרנץ שפיצר, ואמו הייתה פלורה שטיינר. ארווין למד בבית הספר בסובוטיצה ובסגד. בשנת 1914 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ה- MSZDP בסובוטיצה. הוא עבד תחילה כספרן ב"בית הפועלים" של המפלגה והיה כתב בעיתון המחוז. בשנת 1916, עיתונים וכתבי עת שונים; ביניהם הנפסבה העיתון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית פרסמו את שירים של שינקו שהושפע מהמשורר אנדרה אדי ומהפילוסוף פרידריך ניטשה. באותה השנה פורסם כרך השירים הראשון שלו והוא גויס לצבא ויצא להילחם בחזית הרוסית במשך השנתיים הבאות. שינקו היה חבר בקבוצה של אינטלקטואלים (עם יוז'ף רוואי, מטיאש ג'רג' (מקודם גייגר), יוז'ף לנדיאל, אלדאר קומיאט, דיולה הבשי, אירמה רוֹתבַּרט). הוא השתתף בעבודתם של הסוציאליסטים המהפכניים, ובשנת 1918 הוא היה חבר בחוג יום ראשון. הוא היה חבר בוועדה לתעמולה הלאומית בזמן מהפכת החרציות, ואז, ב־24 בנובמבר 1918, השתתף בהקמת מפלגת הקומוניסטים בהונגריה - KMP. בשנת 1919 מילא תפקיד בהקמת העיתון אינטרנציונלה, ושירת כמזכיר המפלגה של אויפשט. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא היה חבר במועצת הפועלים של רובע 6 ובמועצת הפועלים והצבא המרכזית של בודפשט. בין ה-2 ל -18 במאי 1919, הוא היה מפקד העיר קצ'קמט, וביום המהפכה ב־24 ביוני 1919, היה בין מגיני "הבית הסובייטי" (הבניין שכונה "הבית הסובייטי" היה במקור ה"מלון גרנד הוטל" והוא שימש כמקום מגוריהם של קומיסרי העם וכמה ממנהיגי הרפובליקה במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. הוא ניצב על גדת הדנובה לאורך קטע הגדה ששמו "גדת העמסה בלגרד", במרכז העיר בודפשט).
מחוץ להונגריה
לאחר נפילת הרפובליקה הוא לחם בחזית הרומנית ובספטמבר נסע לבירת אוסטריה. עד מהרה חזר לעיר הולדתו, הסתתר שם עם אשתו הן בשנת 1920 והן ב-1921, אך נחשף, נכלא ונשלח לאוסטריה. בשנים 1921 - 1926 היה נגר בווינה וניצב בקולנוע וגובה כספים. הוא היה המייסד והעמית הבכיר של מגזין ה"אח" (1924-1925), התגורר בסרייבו, בגראץ ובווינה. בשנת 1926 ובשנה שלאחר מכן, והיה כתב ב"עידן שלנו" (Korunk), בניוגט ועוד. הוא החל לכתוב את יצירתו "אופטימיסט" ב־1928. לאחר מכן נסע לציריך, שב לווינה, ולבסוף התיישב בפריז בשנת 1933. שנתיים לאחר מכן נסע למוסקבה ואחרי שנתיים נוספות (בשנת 1937) שב לבירת צרפת. בשנתיים הראשונות של מלחמת העולם השנייה התגורר בממלכת יוגוסלביה עם אשתו הרופאה. הוא הכיר בזגרב את הסופר הקרואטי מירוסלב קרלז'ה. בין 1941 ו 1943 חי בסתר במקומות שונים ברחבי יוגוסלביה. הוא התמנה ליושב ראש הוועדה לשחרור העם (הבלתי חוקי) והיה ציר במועצת השחרור האנטי-פשיסטית הקרואטית ובוועדת הפינוי של האי ראב. משנת 1943 העביר שנתיים בהוראה בבתי חולים שונים של כוחות הגרילה. לאחר שאשתו וגם הוא השתחררו מהשרות בצבא הפרטיזנים בתום המלחמה, הם עברו להתגורר בזאגרב. שינקו היה חבר במשרד הרווחה והחינוך ובהוצאה לאור הממלכתית הקרואטית, והועסק במכון הלקסיקוגרפיה שהיה בניהולו של קרלז'ה. בשנת 1959, בנובי סאד, האוניברסיטה הקימה מחלקה הונגרית בפקולטה למדעי הרוח. עד מותו התגורר לסירוגין בנובי סאד ובזגרב. הוא נקבר בזגרב.
ראו גם
בשפת המקור: בתרגום לעברית:
הטאמולי
הטאמולי היא סדרת ספרי פנטזיה של דייוויד אדינגס. היא כוללת שלושה ספרים: כיפות של אש, הזוהרים, והעיר החבויה. הסדרה היא סדרת ההמשך לסדרה האלניום (שנכון ל-2022 טרם תורגמה לעברית) ועוסקת בעלילותיו של נץ וחבריו. הסדרה יצאה לאור בשנת 1992 ותורגמה לעברית ב-2002 בהוצאת אודיסאה. הסדרה זכתה לציון 4 באתר goodreads ובציון 4.5 באתר אמזון.
עלילה
הסדרה מתחילה בתיאור של נץ, הנקרע בין חובותיו. נץ הוא גם האביר של המלכה אלנה, נסיך, אב, וראש מסדר אבירי העיט (במינוי זמני, עם העדרו של ואניון). לאחר שנשלח בגסות רוח ללאמורקאנד על ידי דולמאנט, במסגרת חובותיו למסדר אבירי העיט, אלנה מגיעה לביקור מלכותי בשירלוס, ומזכירה לדולומנט כי נץ נשוי לה. בשירילוס אלנה ונץ מכירים את אוסקיין, שר החוץ של האימפריה הסמוכה, אימפריית הטאמולי. אימפריית הטאמולי היא אימפריה רחבה המורכבת מכמה עמים שונים זה מזה. אוסקיין מתאר לאלנים, כי אירועים על טבעיים החלו להתרחש בממלכה, וכי הם עומדים על סף מרד. לכל אחד מהעמים המרכיבים את האימפריה, ישנו גיבור תרבות מיתולוגי. אותם גיבורים חוזרים לתחיה, מקימים צבאות שלמים של לוחמים מתים, וקוראים להאבק באימפריה. האימפריה חילונית ומעשית. היא אינה יכולה להתמודד עם כוחות על טבעיים. זלאסטה מהסטיירקום, אחד האזרחים המכובדים ביותר סיפר לקיסר אודות נץ ובליום. הקיסר ביקש מאוסקיין לבוא ולבקש מנץ עזרה. הם מחליטים לצאת לביקור מלכותי, של אלנה, לקיסר טאמולי, כדי להסוות את העובדה שהם זקוקים לעזרתו של איש אחד. מסעם דרך היבשת מלווה בהתקפות של לוחמים מהעבר, לוחמים אמיתיים, וטרולים, שעזבו את ביתם בתאלסיה. זלאסטה קונה את אמונם כאשר נלחם במפלצת עצומה שתקפה אותם. בדרך לטאמולי הם עוברים בסארסוס ואוספים את ספרניה ואת ואניון. כאשר הם מגיעים למארתיון הם מגלים כי הקיסר סארביאן אינו הבובה על חוט שחשבו. הם מבינים כי משרד הפנים עומד מאחורי ההפיכה ומצילים את הקיסר מפניהם.
נץ וחליל יוצאים לאסוף את בליום. בדרכם חזרה נץ ובליום לומדים לעבוד ביחד. נץ מבין כי בליום בעלת רצונות ומחשבות משל עצמה, וכי הוא קשור אליה קשר עמוק. בדרכם חזרה הם נתקלים בזוהרים. על הזוהרים (בני העם הדלפי) מוטלת קללה. הם גורמים לריקבון המוות בכל דבר בו הם נוגעים. הזוהרים רוצים שנץ יחתום את העמק שלהם כך שאיש לא יוכל להיכנס ולצאת ממנו. בתמורה קסטניה מצטרפת לחבורה, והיכולת שלה לשמוע את מחשבותיהם של האחרים מתגלה כנכס יקר ערך. ספרניה מגלה את שנאתה העמוקה לזוהרים כיוון שהאמינה שהם אלה שהרגו את הוריה. קסטניה מגלה להם כי זלאסטה הוא המוח העומד מאחורי כל האסונות שהתרחשו בעולם (כפי שמתואר בסדרה הזאת והקודמת). זלאסטה היה מאוהב בספרניה, וניסה להניח את ידיו על בליום כדי להרוג את אפראל. הוא האיש שהסיט את אניאס לחטא, והוא זה שהוביל את ההפיכה כנגד הקיסר, הכל במטרה לגרום לנץ להביא את בליום. הם עומדים לעצור את זלאסטה כאשר הוא מצליח להתחמק והם חוטפים את אלנה.
סקראפה, בנו של זלאסטה מחזיק את אלנה בשבי בנאטיוס. החבורה משתמשת בכוחותיהן המשולבות של ספרניה וקסטניה כדי להחליף את המראה של כל החברים. כך חלאד ובריט יוצאים לדרכם כדי להעמיד פנים כי הם משתפים פעולה בעוד כל שאר החבורה סוגרת על המהפכנים. נץ משחרר את אלי הטרולים מבליום מהם משתלטים מחדש על הטרולים. זלאסטה משתף פעולה עם סירגון, האל של סירגה. סירגון הוא אל מטומטם, והוא מזמן את קליל, יצור אימים שווה כוח לבליום עצמה. כל הכוחות מגיעים בסוף לסירגה, שם הם נלחמים. הם משחררים את אלנה, נץ הורג את סירגון, ובליום משתלטת על קליל. בסוף הספר קסטניה עורכת את טקס הנישואין של ואניון וספרניה (שלא יכולים להנשא לפי הדת האלנית, או הסטיירית). זלאסטה תוקף אותם, ואל האש הטרולי, נוקם בו את נקמתו. נץ ואלנה חוזרים הביתה לסימורה והשקט חוזר לממלכה.
צבא אוסטרליה
צבא אוסטרליה (באנגלית: Australian Army) הוא הכוח הצבאי היבשתי של אוסטרליה. הוא מהווה חלק מכוחות ההגנה של אוסטרליה (Australian Defence Force – ADF) יחד עם הצי המלכותי האוסטרלי (Royal Australian Navy – RAN), וחיל האוויר המלכותי האוסטרלי (Royal Australian Air Force - RAAF). בעוד שראש כוחות ההגנה של אוסטרליה (CDF) מפקד על כוחות ההגנה של אוסטרליה, ראש הצבא (CA) מפקד על צבא אוסטרליה ולפיכך כפוף אליו, אך בנוסף הוא כפוף לשר ההגנה. למרות שחיילי צבא אוסטרליה היו מעורבים במלחמות בעצימות גבוהה ונמוכה לאורך ההיסטוריה, רק במלחמת העולם השנייה הייתה הטריטוריה האוסטרלית תחת מתקפה ישירה.
היסטוריה
את ההיסטוריה של צבא אוסטרליה ניתן לחלק לשתי תקופות עיקריות: 1901–1947: בתקופה זו היו מגבלות על גודלו של הצבא הסדיר. רובם המכריע של החיילים בזמן שלום השתייכו למיליציות מילואים והכוח האימפריאלי האוסטרלי שנוצר כדי לשרת מעבר לים בעתות מלחמה. 1947 ועד היום: הוקם הצבא הסדיר שמתפקד גם בעתות שלום והמיליציות ירדו בחשיבותן (אחרי 1980 הוסבו לצבא המילואים). המלחמות העיקריות שבהן השתתף צבא אוסטרליה במהלך ההיסטוריה הן: יחד עם זאת, מאז 1947 הצבא היה מעורב בהרבה משימות שמירת שלום, שבדרך כלל היו תחת חסות האו"ם. המשימה גדולת ההיקף מבין כולן היא זו שהחלה ב-1999 במזרח טימור. משימות אחרות ראויות לציון הן: בבוגונוויל (אי השייך לפפואה גינאה החדשה), איי שלמה ומשלחת סיוע לטיפול בנפגעי רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי (2004) בסומטרה שבאינדונזיה.
משימות נוכחיות
נכון להיום נמצאים חיילי צבא אוסטרליה רק בשלוש משימות מעבר לים:
כוח אדם
בשנת הכספים 2010–2011 שירתו בצבא בממוצע 47,135 איש: 30,235 בשירות קבע ו-16,900 בשירות מילואים פעיל (חיילי מילואים המחויבים למספר ימי אימון מסוים בשנה). בנוסף ישנם 12,496 איש בשירות מילואים בכוננות (חיילי מילואים המגויסים רק במצב חירום או כדי למלא תפקיד מיוחד. רובם חיילי קבע לשעבר). בשנת התקציב 2014–2015 מתוכננת הגדלת צבא הקבע ל-31,000 איש.
דרגות הצבא
דרגות צבא אוסטרליה מבוססות על דרגות הצבא הבריטי וסימניהן מעוצבים בצורה כמעט זהה. עיצוב סימני הדרגות של הקצינים זהים לאלה הבריטיות למעט תוספת הכיתוב "אוסטרליה". עיצוב דרגות הנגדים זהה למקבילו הבריטי עד לדרגת רב-נגד (Warrant Officer) וממנה והלאה קיים עיצוב ייחודי לצבא אוסטרליה המשתמש למשל בסמל אוסטרליה במקום בסמל הממלכה המאוחדת. דרגות צבא אוסטרליה הן:
מסלול מרוצים
מסלול מרוצים הוא מסלול שתוכנן ונבנה לאירוע ספורטיבי תחרותי של מרוץ, שבו המשתתפים מנסים לסיים את המסלול ראשונים בזמן, במהירות שיא, בקצב ממוצע או בניקוד.
מסלולי מרוץ יכולים להיות מסלולים קבועים, שהם מתקנים סגורים ומתוחמים, ומיועדים ספציפית למרוצים ולאימוני מרוץ, או מסלולי מרוץ ארעיים, שהם מסלולים שעושים שימוש בכבישים, שבילים, ואזורים קיימים ופתוחים רוב הזמן לקהל הרחב, הנסגרים לזמן קצוב לטובת המרוץ.
ישנם שני סוגי מסלולי מרוצים:
מאפיינים
במסלולים ארעיים כל התשתיות הן זמניות, כולל כל המכשולים, ומקומות לקהל. לעיתים, במיוחד במסלולים פתוחים וארוכים אין תשתיות לצופים כלל ואלה מתגודדים בנקודות מסוימות במהלך המסלול, לעיתים תוך סיכון בטיחותי.
מסלולים ארעיים המתוחמים באזורים אורבניים נקראים מסלולי רחוב.
כאמור, מסלולים ארעיים משתמשים בתשתיות ציבוריות קיימות, זאת אומרת כבישים, דרכי אפר, שבילים, נחלים וכדומה, בעוד מסלולי קבע כוללים מסלולים מותאמים ובנויים ספציפית לסוגי המרוצים להם המסלול מיועד. מסלולי אספלט לרכבים ממונעים ואופני כביש, מסלולי עץ למרוצי אופני מסלול וכדומה.
מסלולים סגורים מסוימים יהיו אליפטיים לרוב עם שתי ישורות, בעוד אחרים יבנו יהיו מפותלים עם עיקולים, פניות וכדומה.
בכל סוגי המרוצים הסגורים תהיה ישורת אחת, לרוב הארוכה ביותר, שתהווה את אזור תחילת המרוץ. במסלולים לרכבים בישורת זאת גם יהיו הכניסות והיציאות לרחבת הטיפולים.
חלק ממסלולי המרוצים לרכבים מוסבים מתוך שדות תעופה קיימים, בשל שימושם במסלולי הסעה והמראה רחבים.
מרוץ ריצה
כולל סוגים רבים במקצועות המסלול של ענף האתלטיקה הקלה:
טדאוש רייכשטיין
טדאוש רייכשטיין (בפולנית: Tadeusz Reichstein; 20 ביולי 1897 – 1 באוגוסט 1996) היה כימאי שווייצרי, יהודי, יליד פולין, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1950 על זיהוי הקורטיזון וחשיבותו בטיפול בדלקת מפרקים.
חייו
טדאוש רייכשטיין נולד בוולוקלווק שבפולין לאיזידור וגסטבה רייכשטיין. את ילדותו בילה בקייב שבאוקראינה, שם עבד אביו כמהנדס. את השכלתו רכש תחילה בפנימייה בעיר יינה בגרמניה ואחר כך עקר עם משפחתו לציריך שבשווייץ, שם קיבל אזרחות. בשנת 1916 הוא החל בלימודי כימיה במכון הטכנולוגי הפדרלי (ETH) בציריך וסיים תואר ראשון בשנת 1920. בשנת 1922 סיים דוקטורט בכימיה, הוא חקר את הרכבו הכימי של מרכיב הטעם בקפה קלוי. הוא עבד בתעשיית המזון עד לשנת 1929 והתמקד בעיקר בחקר טעמי הקפה והציקוריה. רייכשטיין התחתן בשנת 1927 עם הנרייט, בת אצולה הולנדית ולזוג נולדה ילדה אחת.
בשנת 1929 החל לעבוד כמרצה במכון שבו למד. בשנת 1938 מונה לפרופסור מן המניין לכימיה תרופתית באוניברסיטת בזל. הוא בנה באוניברסיטה מכון חדש לכימיה אורגנית ועמד בראשו.
בשנת 1933, כאשר עבד בציריך, הצליח להפיק ויטמין C (חומצה אסקורבית) באופן מלאכותי, זאת באופן עצמאי ממחקרו של סיר וולטר נורמן הוורת', אשר זכה בשנת 1937, במשותף עם הכימאי השווייצרי פאול קארר בפרס נובל על מחקריו בוויטמין C. בשנת 1950 הוענק לו פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם אדוארד קנדל ופיליפ שווולטר הנץ' על עבודתם בחקר הורמונים המופרשים מהקורטקס של בלוטת יותרת הכליה, עבודה ששיאה היה בבידוד וזיהוי הקורטיזון וגילוי חשיבותו בטיפול בדלקת מפרקים.
בשנת 1947 הוענק לרייכשטיין תואר דוקטור לשם כבוד בסורבון בפריז ובשנת 1952 התקבל כחבר (שאינו בריטי) לחברה המלכותית בלונדון.
רייכשטיין נפטר בבזל שבשווייץ בגיל 99. ההליך התעשייתי העיקרי להפקת ויטמין C עדיין נושא את שמו (The Reichstein Process).
בול דמי דואר
בול דמי דואר נועד לפתור בעיה שמתרחשת כאשר דבר-דואר נשלח ללא תשלום עמלה מספקת. השאלה מה לעשות עם מכתבים שלא שולמה עבורם עמלת טיפול נאותה קיימת מאז הקמת מערכות הדואר המוכרות כיום, הבעיה רק גברה עם המצאת בול הדואר מאחר שעתה הלקוחות לא קיבלו החלטה עצמאית בנוגע לסכום הנכון ללא עזרתו של פקיד דואר בעל הידע הנחוץ.
בעוד שבתקופות שונות אימצו מדינות גישה של החזרת מכתבים לשולחם, הגישה שהונהגה ברוב המדינות דגלה בהבאת המכתב ואיסוף העמלה ממקבל המכתב. בתחילה התהליך נוהל על ידי פקיד שכתב את הסכום על המעטפה. הדבר היה בעייתי שכן שליח הדואר היה עשוי לכתוב סכום אחר ואז לקחת לכיסו את ההפרש בין הסכום האמיתי לסכום המפוברק.
הבעיה נפתרה בצרפת בשנת 1859 באמצעות בול דמי הדואר אשר הוצמד במשרד השילוח לפני ההבאה ליעד. מדינות אימצו את הפתרון הצרפתי. (לעיתים שימשו בולי דואר רגילים בתפקיד דמי הדואר). בולי דמי הדואר לא תמיד מוצמדים למכתבים בודדים. בדואר עסקי, נהוג לסכום את דמי הדואר המצטברים ואז להצמיד בולים ראויים למכתב העליון בחבילת המכתבים או לאריזת המכתבים.
מאחר שבולי דמי דואר משמשים בדואר פנים לרוב, הם בעלי עיצוב פשוט, לרוב בעלי ספרות גדולות וברורות וכיתוב "דמי דואר". לא נהוג לציין על גבי הבולים את המדינה.
בישראל הונפקו שלוש סדרות של בולי דמי דואר. הסדרה הראשונה הונפקה ב-28 במאי 1948, והיא הורכבה מחמישה בולי דאר עברי (בערכים של 3, 5, 10, 20 ו-50 מיל) בעלי הדפס רכב "דמי דאר". סדרה זו נחשבת לאחת היקרות ביותר אחרי סדרת בולי דאר עברי, וייחודה מבחינה בולאית הוא הנייר בעל גוון צהוב ייחודי, וכמעט שאין בנמצא מעטפות היום הראשון של הסדרה. הסדרה השנייה הונפקה ב-18 בדצמבר 1949, והשלישית הונפקה ב-30 בנובמבר 1952. שוויין הקטלוגי והאספני של סדרות 2 ו-3 נמוך בהרבה מזה של סדרה 1, הנאמד באלפי שקלים לסדרה מלאה במצב שימור מעולה (MNH). כל הסדרות ידועות בכך שעל השובל שלהן אין כיתוב כלשהו, דבר שמנוגד למסורת הבולאית בישראל שבה נעשה שימוש בשובל כחלק בלתי נפרד מהבול.
הערות שוליים
Briefmarke
קובה ליברה
קובה ליברה (בספרדית: Cubalibre, בתרגום לעברית: קובה החופשית), הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ-50 מ"ל רום לבן, 120 מ"ל קולה 10 מ"ל מיץ ליים. מקושט בפלח ליים.
אופן הכנת המשקה הוא מזיגת המרכיבים ישירות לכוס הייבול מלאה בקרח וערבוב קל בעזרת סטירר.
בארצות הברית, קנדה, בריטניה ואירלנד מורכב המשקה לעיתים רק מרום וקולה, ושם הוא נקרא "רום וקולה" (Rum and Coke).
מקורו של המשקה אינו ברור. אחת הגרסאות הידועות היא כי הוא הומצא בהוואנה בירת קובה בערך ב-1901-1902; לוחמים שסייעו לקובה במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, ולאחריה גולים שניסו לעקוף את חוקי הגבלת השתייה בקובה, נהגו לערבב רום עם קולה (שהומצאה מספר שנים לפני כן) כמשקה אלכוהולי, וכך נוצר הקוקטייל.
All I Ever Wanted (אלבום)
All I Ever Wanted (בעברית: כל אשר רציתי) הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית קלי קלרקסון. האלבום יצא בגרמניה ובאוסטרליה ב-6 במרץ 2009. ב-9 במרץ, הוא יצא בבריטניה ובניו זילנד. ב-10 במרץ, הוא יצא במקסיקו, קנדה וארצות הברית. ב-13 במרץ הוא יצא באיטליה.
זהו אלבומה השני שמגיע למקום ראשון במצעד הבילבורד 200 בארצות הברית אחרי אלבומה השני, Breakaway.
רקע והצלחה
האלבום הפך במהרה לתקליט זהב באוסטרליה, בקנדה ובארצות הברית. הוא מכר עד כה כמיליון עותקים. שמו המקורי של האלבום היה אמור להיות "Masquerade" (בעברית: נשף מסכות), אך הוא שונה בעקבות הרגשתה של קלרקסון שיש יותר מדי אלבומים עם שמות דומים (Circus של הזמרת בריטני ספירס ו-Funhouse, של הזמרת פינק).
גיל השכל
גיל השכל (נולד ב-1965) הוא דיפלומט ישראלי המכהן כראש הטקס במשרד החוץ. בשנים 2011–2014 כיהן כשגריר ישראל בקניה.
ביוגרפיה
השכל נולד וגדל בירושלים. הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ומדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית. בשנת 1992 התקבל לקורס הצוערים והחל את שירותו במשרד החוץ. עם סיום הקורס ב 1994, התמנה למזכיר ראשון ולממלא מקום שגריר ישראל בניו דלהי, הודו, שם כיהן עד שנת 1998. התפקיד הבא של השכל היה ראש דסק טורקיה ומזרח אגן הים התיכון באגף אירופה במשרד החוץ ובשנת 2000 התמנה למנהל קורס צוערים.
השכל כיהן כדיפלומט בהודו וביפן וניהל את מחלקת צפון-מזרח אסיה, מחלקת ארגונים בינלאומיים ומחלקה כלכלית במשרד החוץ.
בשנת 2011 מונה לשגריר ישראל בקניה ושגריר לא תושב באוגנדה, זמביה, טנזניה, מלאווי וסיישל. בנוסף, תפקד כשגריר ישראל למוסדות האו"ם באפריקה (unon, unep, un-habitat). עם שובו לישראל בשנת 2014 תפקד כסמנכ"ל משרד החוץ, ראש אגף שיתוף פעולה בינלאומי ומנהל אגף מש"ב. החל משנת 2020 מכהן השכל בתפקיד ראש הטקס.
חיים אישיים
גיל נשוי לדלית ולהם ארבעה ילדים.
כנסיית הגואל שעל הדם
כנסיית הגואל שעל הדם (ברוסית: Храм Спаса на Крови) היא כנסייה רוסית אורתודוקסית הממוקמת בסנקט פטרבורג שברוסיה. הכנסייה ידועה בסגנונה הרוסי הנאו-ביזנטי, והיא אחד מהאתרים הידועים ביותר בעיר. שמה הרשמי של הכנסייה הוא "קתדרלת התחייה של ישו" (Собор Воскресения Христова).
שמה של הכנסייה מתייחס לבנייתה באתר שבו נרצח הצאר אלכסנדר השני ב-13 במרץ 1881 (על פי הלוח היוליאני: ב-1 במרץ).
היסטוריה
הכנסייה ממוקמת לצד תעלת גריבוידוב, במקום בו נזרק רימון יד לעבר מרכבתו של הצאר אלכסנדר השני. הצאר לא נפגע בהתפוצצות, אולם יצא ממרכבתו. מתנקש שני, איגנסי הרניוויסקי הטיל פצצה נוספת שפצעה את הצאר פצעי מוות (הרניוויסקי עצמו איבד את הכרתו ומאוחר יותר מת מפצעיו). הצאר הפצוע נלקח לארמון החורף בו הוא נפטר מספר שעות לאחר מכן.
לאחר הרצח הוקם באתר מזבח זמני, בעת שתוכנן מבנה הנצחה קבוע. הוחלט להקים את מבנה הכנסייה על הרחוב באתר בו אירעה ההתנקשות. לצורך כך הוצרה התעלה, על מנת שמקום ההתנקשות יהיה במרכז הכנסייה. המקום מסומן בכנסייה באבנים יקרות המקיפות את אבני הרחוב הפשוטות שעליהן נשפך דמו של הצאר.
בעקבות המהפכה הרוסית בשנת 1917 נבזזה הכנסייה וניזוקו עיטוריה. הממשלה הסובייטית סגרה את הכנסייה בראשית שנות ה-30. במהלך מלחמת העולם השנייה, בזמן המצור על לנינגרד, הכנסייה שימשה לאחסון גופות מתים ברעב והרוגים בהפגזות הגרמניות. הכנסייה עצמה גם נפגעה בהפגזות.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימשה הכנסייה כמחסן לאחסון ירקות (ובאותה עת זכתה לכינוי "הגואל שעל תפוחי האדמה").
ביולי 1970 עברה הכנסייה לידי מוזיאון קתדרלת איסק הקדוש, והנהלת המוזיאון שיקמה את הכנסייה במשך 27 שנים. הכנסייה נפתחה לציבור באוגוסט 1997, על מנת לשמש כמוזיאון. הכנסייה לא נחנכה מחדש, ולכן אינה משמשת לתפילות. כיום, הכנסייה היא אחד מאתרי התיירות העיקריים של העיר.
תיאור המבנה
הכנסייה שונה בתכנונה מיתר כנסיות סנקט פטרבורג. בעוד שמרבית כנסיות העיר בנויות בסגנון בארוק או סגנון נאו קלאסי, הכנסייה בנויה בסגנון רוסי ביניימי (רוסי ביזנטי) ברוח הלאומנות הרומנטית של תקופת הבנייה.
פנים הכנסייה תוכנן על ידי האמנים המובילים בעת הקמת הכנסייה: ויקטור וסנצוב, מיכאיל נסטרוב ומיכאיל ורובל, ועל ידי האדריכל אלפרד אלכסנדרוביץ' פארלנד (אדריכל לא ידוע באותה עת).
בכנסייה למעלה מ-7,500 מטרים רבועים של פסיפסים המתארים אישים או אירועים מהתנ"ך ומהברית החדשה.
בשל פארה הרב חרגה הקמת הכנסייה מהתקציב המתוכנן שהוערך ב-3.6 מיליון רובלים, והעלות הגיעה לבסוף ל-4.6 מיליון רובלים.
סבנה
סבנה הייתה חברת התעופה הלאומית של בלגיה משנת 1923 עד פירוקה בשנת 2001.
היסטוריה
החברה החלה לפעול ב-23 במאי 1923, כמוביל הלאומי של בלגיה. הטיסה המסחרית הראשונה שלה הופעלה בין בריסל ללונדון. מאוחר יותר החלה החברה לטוס לרוטרדם ולשטרסבורג, ביוני 1924 הטיסה לשטרסבורג הוארכה לבזל. בספטמבר 1924 נוספו טיסות לאמסטרדם והמבורג, ובמאי 1929 לאנטוורפן, דיסלדורף, ואסן. באותה תקופה סבנה החלה להפעיל לפעמים טיסות לקונגו הבלגית, אך עדיין לא הייתה טיסה ישירה בין בלגיה למושבה שלה. בשנת 1930, החלה לשתף פעולה עם אייר פראנס ולופטהנזה, אשר גם להם היו אינטרסים להפעלת טיסות ליעדים ברחבי אפריקה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, היה לסבנה צי של 18 מטוסים, במהלך המלחמה הפסיקה החברה את פעילותה באירופה, וטסה לקונגו בלבד. לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1946, חזרה סבנה להפעיל את קוויה באירופה. ביוני 1947, הפעילה סבנה את הקו הטראנס אטלנטי הראשון שלה לניו יורק, תחילה באמצעות מטוסי DC-4, שהוחלפו מאוחר יותר במטוסי DC6B, ובכך הפכה לחברה האירופית הראשונה שפעלה מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
התרסקותה של טיסת 548 של סבנה
טיסה 548, של חברת סבנה יצאה מנמל התעופה הבינלאומי של ניו יורק, שדה אנדרסון שבניו יורק לבריסל שבבלגיה ב-15 בפברואר 1961. המטוס מדגם בואינג 707 התרסק בגישה לנחיתה בנמל התעופה של בריסל וכל הנוסעים, 72 במספר, נהרגו, כולל אדם אחד שהיה על הקרקע. בין הנוסעים שנהרגו, היו כל 18 חברי המשלחת האמריקאית לאליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה וכן 16 מבני המשפחה, המאמנים והשופטים.
חטיפת מטוס סבנה
ב-8 במאי 1972 נחטף מטוס בואינג 707 על ידי 4 (2 גברים 2 נשים) מחברי ארגון הטרור "ספטמבר השחור" שהיה בדרכו לנמל התעופה בן-גוריון, ארבעת החוטפים דרשו את שחרורם של 315 מחבלים מבתי הכלא בישראל. שניים מהחוטפים נורו ונהרגו על ידי לוחמים מסיירת מטכ"ל, מחופשים לטכנאי קרקע. חוטפת אחת נעצרה וישבה בבית הסוהר 7 שנים, ולאחר מכן נפטרה מסרטן ב-2012. החוטפת השנייה נעצרה וישבה 13 שנים בכלא; חיה כיום בעמאן. הנוסעת מרי הולצברג-אנדרסן, שהייתה חברת קיבוץ לוחמי הגטאות, בשבוע ה-28 להריונה, נורתה על ידי אחת החוטפות ומתה מפצעיה עשרה ימים לאחר מכן.
פירוק
באוקטובר 2001 החברה הכריזה על הליך פירוק. הפרלמנט הבלגי הקים ועדה לחקור את הנסיבות שהובילו לכך והמעורבות של סוויסאייר. אף נבדקו צעדים משפטיים אפשריים נגד סוויסאייר. אחת הסיבות לקריסת החברה הייתה העובדה שסוויסאייר לא עמדה בהיתחיבותה להזרים כספים לסבנה, משום שבאותו זמן הייתה בקשיים כלכליים בעצמה. סוויסאייר עצמה נכנסה להליך פירוק באותה שנה.
שלמה לבב
ביוגרפיה
שלמה ליבוביץ (לימים לבב) נולד בשנת 1906 בריגה (אז באימפריה הרוסית; כיום בירת לטביה), בן לדבורה וצבי ליבוביץ. עלה לארץ ישראל בשנת 1934. היה חבר ב"הגנה" החל משנת 1938. בשנים 1948-1951 עבד במשרד האוצר ולאחר מכן עבר למשרד החוץ. הוא היה המזכיר הראשון של צירות ישראל בוורשה בשנת 1960.
בשנים 1963-1964 כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ האחראי על הקשרים עם מזרח אירופה. היה ציר ישראל בקובה בשנים 1967-1965 וכקונסול הכללי של ישראל באיטליה בשנים 1970-1967.
משפחתו
אחיותיו היו אסתר רייפנברג, מירה ליבס וחנה זילברטל. דודניו היו פרופ' נחמה ליבוביץ, פרופ' ישעיהו ליבוביץ (שניהם בני דודו מרדכי קלמן) ופרופ' יהושע ליבוביץ (בן דודו אלכסנדר זליג). בשנת 1965 היה נשוי והיו לו שלושה ילדים.
לאובן
לאובן (בגרמנית: Leoben) היא עיר במדינת שטיריה שבאוסטריה, על גדות נהר מורה. העיר, שהיא ה-15 בגודלה באוסטריה, משתרעת על פני שטח של 107.74 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 25,804 תושבים נכון לשנת 2001. לאובן היא מרכז התעשייה של שטיריה עילית ובה בתי ספר רבים ואוניברסיטת לאובן, המתמחה בכרייה. העיר מורכבת מתשע שכונות.
היסטוריה
בשנת 1480 נשרפה באש כנסיית מאריה אם ואסן שבפרבר העיר "ואסן". בשנת 1613 התיישבה בעיר קבוצה ישועית ופעלה בעיר רה-קתוליזציה (חידוש הקתוליות), וב-1660 נפתחה בעיר כנסייה ישועית, סנקט קסאפר צו לאובן.
ב-1797 נחתמה בה שביתת הנשק שקדמה להסכם קמפו פורמיו, "שלום לאובן". ב-1805 העיר נכבשה על ידי הצרפתים.
ב-1850 התקיימו בעיר הבחירות החופשיות הראשונות לראשות העיר. ב-1854 פרצה בעיר מגפת כולרה. בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, כבש הצבא האדום את העיר, ולאחר מכן הוחלף בידי הבריטים.
קבנקייסה
קבנקייסה, הר קֶבְּנֶה (בשוודית: Kebnekaise, בכתיב קדום יותר Kebnekajse - מצורות שונות של סאמית giebnne gájsse ו-Giebmegáisi, "שפיץ מיכסה הקדרה"), הוא ההר הגבוה בשוודיה.
גאוגרפיה
האזור שסביב קבנקייסה היה תמיד מיושב בסאמים נודדים. למסיף, שצורתו הכללית כמשולש הודות לשלושה עמקים המפרידים אותו מסביבתו, הצפיפות הקרחונית הגבוהה בשוודיה - מעל 40 קרחונים רובצים בשטח יחסית קטן.
העומד על פסגת ההר יכול לראות כ-9 אחוזים משטחה של שוודיה, וכן חלק מנורווגיה. מסלול ההעפלה ניתן לצליחה בלוויית מדריך כשהיציאה היא מפונדק תחנת ההרים (Fjällstation) שלמרגלות ההר.
בשנת 2007 העלתה רשות שמירת הטבע השוודית את ההצעה שמסיף הקבנקייסה יהווה גן לאומי חדש.
בתרבות
בספרה של סלמה לגרלף "מסע הפלאים של נילס הולגרסון", מוצאה של אקא, מנהיגת להקת האווזים, הוא מקבנקייסה, והיא מכונה "אקא מקבנקייסה".
NO אקזיט
NO אקזיט הוא סרט של הבמאי והתסריטאי דרור סבו, שיצא לאקרנים בספטמבר 2006.
הסרט זכה במספר פרסים חשובים, בהם פרס וולג'ין בקטגוריית "הסרט העלילתי באורך מלא", בפסטיבל הבינלאומי ה-23 לקולנוע בירושלים, ובאותו הפסטיבל זכה גל זייד בקטגוריית המשחק.
עלילה
תוכנית הריאליטי "בחירת ליבו", בו מתמודדות נשים על גבר אחד, משודרת זה העונה השנייה והמפיקים מתכוננים לעונה השלישית. המנהל הראשי זכי ריבנבך שמחפש במאי לעונה החדשה, ונזכר בתלמידו יהודה קוניץ מהחוג לקולנוע ובפרויקט הדוקומנטרי שלו, המתעד את שיקום חברו שהתעוור במהלך שירותו הצבאי, מה גם שתהליך השיקום פותח על ידי חברתו של יהודה, יעל. יהודה שואף לצלם סרט מ"מבט אחר", ממבט של עיוור, ולשם כך מנסה לגייס 50 אלף שקל, ללא הצלחה. כאשר זכי פונה ליהודה בהצעה לביים את העונה החדשה, יהודה לא מהסס לקחת את הפרויקט החדש ולביים אותו לפי רצונו ולפי מימון המנהל הראשי זכי.
אז'ן איזאיי
אז'ן איזאיי (צרפתית: Eugène Ysaÿe; 16 ביולי 1858 - 12 במאי 1931) היה כנר ומלחין בלגי.
שמואל אלימלך טורק
הרב שמואל אלימלך טורק (לעיתים טוירק) (1917–2009) היה ממייסדי ונשיאה הראשון של אגודת הרבנים בארצות הברית. רב קהילה באמריקה למעלה מ40 שנה, ומחבר שו"ת כרם צבי.
אז'ן איזאיי
חייו
איזאיי נולד בלייז', בלגיה, והחל לקבל שיעורי נגינה בכינור אצל אביו, ואחר כך אצל ז'וזף מאסאר, הנריק וייניאבסקי ואנרי וייטאן.
אחרי שהשלים את לימודיו, היה איזאיי הכנר הראשי בתזמורת בית הבירה של בנימין בילזה, שהתפתחה בהמשך לפילהרמונית של ברלין. מוזיקאים רבים, ידועי שם ובעלי השפעה, באו בקביעות לשמוע את התזמורת הזאת ובייחוד את נגינתו של איזאיי. ביניהם היו יוזף יואכים, פרנץ ליסט, קלרה שומאן ואנטון רובינשטיין, שביקש לשחרר את איזאיי מן החוזה שלו, כדי שיילווה אליו במסע קונצרטים.
שמואל אלימלך טורק
השכלה
בצעירותו למד בבית הספר רבי יעקב יוסף, לאחר מכן למד בישיבת תורה ודעת אצל הרב שלמה היימן זצ"ל, שהיה רבו המובהק, וממנו קיבל סמיכה לרבנות. מאוחר יותר נסמך גם על ידי הרב משה פיינשטיין. הרבה לשאת ולתת בהלכה עם הרב מנשה קליין, והתכתבויותיהם הרבות מתועדות בספרו כרם צבי.
אז'ן איזאיי
חייו
כשמלאו לאיזאיי עשרים ושבע, המליצו עליו כסולן בקונצרט בפריז. זו הייתה ראשית הצלחתו הגדולה כאמן קונצרטים. בשנה שלאחריה, קיבל איזאיי קתדרה בקונסרבטואר של בריסל, בירת בלגיה מולדתו. בכך החלה הקריירה שלו כמורה, עיסוק שנשאר אחד העיקריים שלו אחרי שעזב את הקונסרבטוריון בשנת 1896 ועד שנותיו האחרונות ממש. עם אלה מתלמידיו שזכו להערכה רבה נמנים ג'וזף גינגולד והוויולן ויליאם פרימרוז.
תוך כדי כהונתו כפרופסור בקונסרבטואר, המשיך איזאיי לצאת למסעות קונצרטים בחלקים גדלים והולכים של העולם, כולל כל אירופה, רוסיה וארצות הברית. על אף בעיות בריאות, בייחוד מצב ידיו (שנבע כנראה ממחלת הסוכרת), היה איזאיי במיטבו בשעת נגינה, ומלחינים רבים ידועי-שם הקדישו לו ממיטב יצירותיהם. עם מלחינים אלה נמנים קלוד דביסי, קמיל סן-סאנס, סזר פרנק וארנסט שוסון.
שמואל אלימלך טורק
השכלה
התואר הראשון שלו היה מסיטי קולג', תואר שני מ- NYU ודוקטורט מ- Yeshiva University.
רב קהילה
במשך 40 שנה, הרב טורק כיהן כרב קהילת של מרכז קינגסברידג' בישראל בריברדייל".
אז'ן איזאיי
חייו
ככל שתחלואיו הגופניים גברו והגבילו את פעילותו, פנה איזאיי יותר ויותר להוראה ולאהבתו המוקדמת, ההלחנה. בין המפורסמות ביצירותיו שש סונטות לכינור ללא ליווי, אופוס 27, שאותן הקדיש לכנרים וירטואוזים, ביניהם יוזף סיגטי, ז'אק טיבו, פריץ קרייזלר ואחרים. סונטה ללא ליווי לצ'לו, אופוס 28, סונטה לשני כינורות, שמונה פואמות לסולנים שונים (כינור אחד או שניים, כינור וצ'לו, רביעיית מיתרים) ותזמורת: פואמה אלגית, פואמה של אקסטזה, שיר חורף, פואמה לילית, וכו', או אפילו לתזמורת מיתרים ללא קונטרבסים (פואמה לגלות), 2 שלישיות מיתרים, חמישייה, ואופרה אחת בואלונית: "פייר הכורה" (Pier li Houyeu), שנכתבה בסוף חייו.
שמואל אלימלך טורק
פעילות ארגונית
הרב טורק היה הנשיא הראשון ומייסד שותף של איגוד הרבנים בארצות הברית.
אז'ן איזאיי
חייו
כמבצע, היה איזאיי כנר כובש ומקורי מאוד. פבלו קזאלס טען, שמימיו לא שמע כנר מנגן נגינה נקיה ומדויקת לפני איזאיי וקרל פלש תיאר אותו "הכנר המרשים והאינדיבידואלי ביותר ששמעתי בחיי."
שמואל אלימלך טורק
פעילות ארגונית
הוא היה אחד הרבנים שצעדו בוושינגטון די.סי ב-1943 כדי לנסות להציל את יהודי אירופה מהנאצים, בתקופה בה הפגנות פומביות מצד אנשי דת היו מחזה נדיר.
אז'ן איזאיי
חייו
לאיזאיי היה צליל גדול וגמיש, שהושפע מקשת רחבה של גוני ויבראטו, החל מצליל נטול ויבראטו לחלוטין ועד לוויבראטו חזק מאוד. על כך אמר, "לא תמיד צריך לרטוט בוויבראטו, אבל תמיד צריך להרטיט." אף כי השתמש, כרבים מבני זמנו, בפורטאמנטו בתדירות גדולה יותר מנגנים מודרניים, הרי עשה זאת בשיקול דעת ובטעם ולעולם לא כעזר טכני גרידא. המודוס אופראנדי שלו היה, לדבריו הוא: "שום אמצעי שלא נועד לשרת רגש, פיוט, לב."
תו ההיכר האופייני ביותר בפרשנויות של איזאיי היה, אולי, הרובאטו המיומן שלו. "בכל פעם שגנב זמן מצליל אחד, החזיר אותו בנאמנות תוך ארבע תיבות," אמר עליו המנצח סר הנרי ווד, וכך איפשר למלווה שלו לשמור על קצב קפדני לצד הקנטילנה החופשית שלו. רובאטו כזה מתאים לתיאור הרובאטו של פרדריק שופן, אבל מכל המבצעים המוקדמים שתועדו בהקלטות, רק נגינתו של איזאיי מדגימה אותו בנאמנות.
שמואל אלימלך טורק
כתבים
הרב טורק היה בעל טור קבוע בעיתון ובו כתב למעלה מ-1500 טורים, במגוון נושאים הנוגעים ליהדות, הלכה ומוסר.
אז'ן איזאיי
חייו
איזאיי כאמן לא היה בקיא בה במידה בכל הרפרטואר; אומנם זכה להערכה רבה על פרשנויותיו לבאך ולבטהובן, אך במיטבו היה ביצירות של מלחינים מודרניים יותר, אלה משלהי הרומנטיקה ומן התקופה המודרנית המוקדמת. מקס ברוך, קמיל סן-סאנס וסזר פרנק, בייחוד, ראו בו את הגדול בפרשניהם, וביצירות של מלחינים אלה ודומיהם היה ללא ערעור ראש וראשון. הטכניקה שלו הייתה מבריקה ומלוטשת להפליא, אבל הוא מעולם לא השתמש בה בלא שתהיה מטרה מוזיקלית לנגד עיניו. במובן זה אפשר לראות בו את הראשון לזן המודרני של כנרים, שהטכניקה שלהם משוחררת מן הפרצות והפערים של אמנים שקדמו להם, אך אינה תכלית לעצמה אלא משרתת את המוזיקה המבוצעת בה.
שמואל אלימלך טורק
כתבים
בשנת תשל"ג פורסם ספרו 'כרם צבי '.
אז'ן איזאיי
חייו
בשנת 1931 הכריעה אותו לבסוף מחלת הסוכרת. לאחר שנזקיה המצטברים חייבו את קטיעת רגלו השמאלית, מת אז'ן איזאיי ונקבר בבריסל.
אליזבת מלכת הבלגים ייסדה בבריסל תחרות כינור בינלאומית על שמו, בשנת 1937. הזוכה הראשון בתחרות זו היה דוד אויסטרך.
הארווי וולבנגר
הארווי וולבנגר (Harvey Wallbanger) הוא קוקטייל המורכב מ-45 מ"ל וודקה, 15 מ"ל ליקר גליאנו ו-90 מ"ל מיץ תפוזים. אופן הכנת המשקה: מוזגים את המרכיבים ישירות לכוס מסוג "היי-בול" מלאה בקוביות קרח ובוחשים קלות בעזרת סטירר. המהדרים בוחשים את הקוקטייל בטרם הוספת ליקר הגליאנו ורק אז מחליקים את הגליאנו על גבי כפית כדי שיצוף מעל התערובת.
מקור השם
על פי האגדה, הארווי וולבנגר היה גולש ממדינת קליפורניה אשר נהג לשתות גרסה פרטית משלו של קוקטייל הסקרודרייבר עם זילוף גליאנו. יום אחד, לאחר הפסד בתחרות שתה לשוכרה, עד כדי כך שנתקל ברהיטים ובקירות כשניסה לעזוב את בית המרזח. מאז הוא כונה הארווי "וולבנגר" - כלומר "הדופק את הקירות".
סביר להניח כי ה"וול" (דהינו ה"קיר") מקורו מליקר הגליאנו, עליו יש ציור של קיר, כמו בקוקטייל זיון איטי ונוח כנגד הקיר בו שם הקוקטייל נגזר ממרכיביו.
ארוזה
ארוזה (בגרמנית: Arosa) היא עיירת נופש שווייצרית טיפוסית בקנטון גראובינדן בדרום-מזרח שווייץ. העיירה מתבססת על תיירות ומשלבת סקי אלפניסטי בתקופת החורף, וטיולים רגליים ומסלולי אופניים בקיץ.
ארוזה מחולקת לשני חלקים - החלק העליון והוותיק נקרא "אינר-ארוזה" (Innerarosa - "ארוזה הפנימית") שם חיים רוב התושבים הוותיקים; ואילו רובע "אאוסר-ארוזה" (Ausserarosa - "ארוזה החיצונית") נמצא בחלק התחתון יותר ובו נמצא אגם קטן, שם אף ממוקמים רוב המלונות והאטרקציות. העיירה נמצאת במרחק שעה נסיעה ברכב או ברכבת מהעיר כור (chur).
אתר הסקי בארוזה אינו מן הגדולים, ומשתרע על פני 60 ק"מ של מסלולי גלישה בכל הרמות. אף על פי שבדרך כלל היו באתר בעיקר גולשי סקי, בשנים האחרונות החל רווח גם ענף הסנובורד ומתקיימות בארוזה תחרויות סנובורד יוקרתיות. הפסגה הגבוהה ביותר באתר היא של הר וייסהורן (Weisshorn) המתנשא לגובה של 2,653 מטר, בעוד שהעיירה עצמה שוכנת בגובה של 1,739 מטר. באתר ישנם 14 רכבלים.
בארוזה יש כבר עשרות שנים מלון יהודי כשר למהדרין בשם "מטרופול" הפתוח במשך עונת החורף והקיץ ומנוהל על ידי משפחה יהודית שווייצרית בשם לוין. בשל כך, מהווה ארוזה יעד מועדף עבור תיירים חרדים. בכמה מקרים התלוננו תושבי המקום על התיירות החרדית.
מספרי לוקאס
במתמטיקה, מספרי לוקאס הם סדרה של מספרים טבעיים הקרויה על שמו של המתמטיקאי הצרפתי אדוארד לוקאס (1842-1891). הגדרתה דומה לזו של סדרת פיבונאצ'י: כל איבר בסדרה הוא סכום שני קודמיו. היא נבדלת מסדרת פיבונאצ'י בתנאי ההתחלה: האיבר האפס והאיבר הראשון הם 2 ו-1 בהתאמה. זהו מקרה פרטי של סדרת לוקאס.
תחילת הסדרה היא: ...2,1,3,4,7,11,18,29,47,76