cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדרל, שליט מולדובה
שלטונו השני 1452–1454
עוד במרץ 1450 החלו אלכסנדרל ותומכיו בשטח פולין הכנות למתקפה נגד בוגדאן השני, שהפולנים, חשדו בו בחוסר נאמנות והעדיפו להחליפו. לפי מקורות אחדים כבר בינואר - מרץ 1450 התקיים מסע צבאי שבמהלכו השתלטו הפולנים ואנשיו של אלכסנדרל על המצודות חוטין, סוצ'אבה וניאמץ. ב-9 במרץ דחה המלך פולין את תוכניתם של כמה מיועציו לספח את מולדובה לממלכתו ולפצות את אלכסנדרל על ידי מתן כמה אחוזות ב גליציה המזרחית ("רוטניה האדומה"). הוא העדיף לא להסתבך עם הטורקים, שהיו רואים בכך פעולה עוינת, ולהשאיר את הנסיכות המולדבית כמדינת חיץ בחסות, בין פולין ובין האימפריה העות'מאנית . עד 15 במרץ הכוחות הפולנים נאלצו לסגת. פולין ניסתה להשיג מבוגדאן השני הבטחות שיפנה את כס המלכות לטובת אלכסנדרל עד שנת 1453 ועד אז יממן את הוצאותיו של הנסיך הצעיר בגלות פולין.
ב-24 ביוני יצאו מלבוב כוחות פולנים בפיקודם של הסטרוסטה של לבוב, פ. אודרובאש, והקסטלאן (מושל) מסנדומיר, פ. קונייצפולסקי, וכמו כן לוחמים מפודוליה בפיקודו של תאודוריק בוצ'אצקי. אחרי שהתחברו בקמיינץ פודולסקי עם כוח קטן של מולדבים בפיקודם של אלכסנדרל והפרקלאב מנואיל, באוגוסט הם פלשו לצפון בסרביה, שם חיכה להם בוגדאן ביערות קראסנה. הקרב פרץ ב-6 בספטמבר 1450 על יד הכפר קראסנה. לפולנים נגרמו אבדות קשות, לרבות מותו של אודרובאש, ומעריכים כי התערבותם של אלכסנדרל והפרקלאב מנואיל הציל אותם ואיפשר להם לסגת.. בעקבות התבוסה איבד אלכסנדרל את השליטה על מצודת חוטין לטובת בוגדאן.
אולם המנצח, בוגדאן השני, לא יכול היה ליהנות זמן רב מפרות הצלחתו ונרצח במפתיע באוקטובר 1450 על ידי האח שלו למחצה, פטרו ארון, שלטש עיניים אל כס המלכות ושהעמיד פנים בהתחלה שפועל למען החזרתו לשלטון של אלכסנדרל. פולין ובן חסותה, אלכסנדרל, חיכו לרגע מתאים נוסף ובהתחלת שנת 1452 פלשו למולדובה והדיחו את פטרו ארון שננטש על ידי הבויארים המקומיים וברח.
בשנת 1449 העניק אלכסנדרל פריבילגיות לסוחרים הסקסונים מבראשוב (קרונשטאט) ומ"חבל ברסה" (בורצנלנד). הוא תרם תרומות רבות למוסדות דת - למנזרים ניאמץ, מולדוביצה, פובראטה, ביסטריצה ויאצקו ולמיטרופוליה של סוצ'אבה... הוא טבע גם מטבעות בכסף (בשווי 1 גרוש) (1449) וברונזה (בשווי גרוש וחצי גרוש) (1454-1452).,, בתחום מדיניות החוץ העניק סיוע צבאי לפולין במלחמתה בטטרים.
על מנת להבטיח לעצמו את ידידותו של יאנוש הוניאדי, גבור המלחמות בטורקים, ששאיים בעבר על שלטונו, הכיר אלכסנדרל באביר הטרנסילבני בתור "אדונו ואביו". בו זמנית הרגיע את מלך פולין, קזימיר, על ידי הצהרת אמונים חוזרת. עם זאת כעבור שלוש שנים חלק מהבויארים, מאוכזבים מהתנהגותו המופקרת של אלכסנדרו, נטשו אותו ועברו לצד פטרו ארון. הלה הצליח לא בורו באילו נסיבות, לחזור לשלטון ואלכסנדר נאלץ שוב לאחוז במקל הנדודים.
שלטונו השלישי -פברואר-מאי 1455
לא ידועים פרטים אף על הצלחתו של אלכסנדרל לחזור לכס המלכות בפברואר 1455. הפעם מלוכתו לא ארכה ימים רבים ובמאי 1455 שוב קם נגדו פטרו ארון והביס אותו במקום שנקרא "מובילֶה" (La Movile) ("בתלים"). אלכסנדרל נמלט לצ'טאטיה אלבה וכעבור 3 חדשים נפטר שם בגיל צעיר. ייתכן כי הורעל. יש סבורים כי נקבר בצ'טאטיה אלבה. הכרוניקן גריגורה אורקה מתאר את אלכסנדרל כצעיר הולל שאהב את הטיפה המרה וטוען שנהג לחסל את הבעלים ואת אבותיהם של הנשים שפיתה אותם.
קישורים ומקורות חיצוניים
(קונסטנטין ג'ורסקו ודינו ג'ורסקו - תולדות הרומנים - כרך ב 1352–1606, בוקרשט, 1976)
Dominik Musialik ''Najdawniejsze próby utrzymania niezaleśności przez Hospodarstwo Mołdawskie od XIV do poł. XV wieku,Studenckie Zeszyty Naukowe Uniwersytetu Jagiellońskiego, zeszyt14, Krakow 2008 p.39-56 '' (Tiberiu Ciobanu - Bogdan al II-lea) Wikisource
ריאליזם ספקולטיבי
מקורו של שם התנועה הוא בכנס שנערך תחת שם זה במכללת גולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון באפריל 2007. את הכנס הנחה אלברטו טוסקאנו ממכללת גולדסמית'ס, והרצו בו גרהם הרמן מהאוניברסיטה האמריקאית בקהיר, קוונטין מייאסו מאקול נורמל סופרייר בפריז, ריי בראסייה מהאוניברסיטה האמריקאית בביירות (אז באוניברסיטת מידלסקס), ואיאן המילטון גרנט מאוניברסיטת מערב אנגליה. הקרדיט למונח "ריאליזם ספקולטיבי" מיוחס בדרך כלל לבראסייה, אף על פי שמייאסו השתמש קודם לכן במונח "מטריאליזם ספקולטיבי" כדי לתאר את עמדתו שלו.
כנס שני, שכותרתו "ריאליזם ספקולטיבי/מטריאליזם ספקולטיבי", התקיים באניברסיטת מערב אנגליה ביום שישי, 24 באפריל 2009, שנתיים לאחר האירוע המקורי בגולדסמית'ס. הפאנל כלל את ריי בראסייה, איאן המילטון גרנט, גרהם הרמן ואלברטו טוסקאנו (במקום מייאסו, שלא הצליח להגיע).
ביקורת על "קורלציוניזם" או "פילוסופיה של גישה"
אף על פי שהוגי הריאליזם הספקולטיבי חלוקים בנוגע לסוגיות רבות, הם חולקים התנגדות משותפת למה שהם מפרשים כפילוסופיות של סופיות אנושית בהשראת ו"המהפכה הקופרניקאית השנייה" שהוביל עמנואל קאנט והמסורת הפילוסופית שצמחה מהגותו.
מה שמאחד את ארבעת חברי הליבה של התנועה הוא ניסיון להתגבר הן על "קורלציוניזם" (correlationism; תאימות) כפי שמכנה זאת מייאסו ועל "פילוסופיות של גישה" (philosophies of access) כפי שמכנה זאת הרמן. מושגים אלו נקשרים בהגותו של קאנט. מייאסו מגדיר בספרו After Finitude (אחרי הסופיות) את הקורלציוניזם כ"רעיון שלפיו תמיד תהה לנו גישה לקורולציה בין חשיבה לבין הוויה, ולעולם לא לאחד המושגים בנפרד מהאחר". "פילוסופיות של גישה" לפי הרמן הן הפילוסופיות המעניקות קדימות לאדם על פני ישויות אחרות, כלומר קדימות לגישה של האדם לעולם. שני הרעיונות מבטאים צורות של אנתרופוצנטריות, אותה הריאליזם הספקולטיבי מבקש לדחות.
כל ארבעת הוגי הליבה בתוך הריאליזם הספקולטיבי (מייאסו, הרמן, בראסייה, גרנט) פועלים לביטול צורות הפילוסופיה האלה המעניקות פריווילגיה לאדם, ומעדיפים צורות מובחנות של ריאליזם כנגד צורות האידיאליזם הדומיננטיות בפילוסופיה הקונטיננטלית העכשווית.
וריאציות
בעוד שהשיתוף במטרה להפוך את הרצועות הדומיננטיות של המחשבה הפוסט-קנטיאנית בפילוסופיה הקונטיננטלית, ישנם הבדלים חשובים המפרידים בין חברי הליבה של התנועה הריאליסטית הספקולטיבית וחסידיהם.
מטריאליזם ספקולטיבי
בביקורתו על הקורלציוניזם, קוונטין מייאסו (שמשתמש במונח מטריאליזם ספקולטיבי כדי לתאר את עמדתו) מוצא שני עקרונות כמוקד הפילוסופיה של קאנט. הראשון הוא כאמור ה"קורלציוניזם" עצמו, הטוען בעצם כי אנו יכולים להכיר רק את הקורולציה בין המחשבה וההוויה; מה שנמצא מחוץ לקורולציה זו אינו ניתן לידיעה. השני נקרא על ידי מייאסו עקרון "העובדתיות", הקובע שדברים יכולים להיות אחרת ממה שהם. עיקרון זה נתמך על ידי קאנט בהגנתו של הדבר כשלעצמו כבלתי ניתן להבנה אך כניתן להעלות על הדעת. אנו יכולים לדמות את המציאות כשונה באופן מהותי משלנו גם אם לעולם איננו מכירים מציאות כזו. לדברי מייאסו, ההגנה על שני העקרונות מובילה לקורלציוניזם "חלש" (כמו אלה של קאנט והוסרל), בעוד שדחיית הדבר כשלעצמו מובילה לקורלציוניזם "חזק". מאייסו מציין בהקשר זה את לודוויג ויטגנשטיין ומרטין היידגר.
מייאסו פועל לפי הטקטיקה ההפוכה כשדוחה את עקרון הקורלציוניזם למען עקרון העובדתיות המחוזק בשיבה פוסט-קנטיאנית לדייוויד יום. על ידי הטענה בעד עיקרון כזה מייאסו דוחה את ההכרחיות לא רק של כל חוקי הטבע הפיזיקליים, אלא את כל חוקי הלגיקה למעט חוק האי-סתירה (שכן ביטול זה יערער את עקרון העובדות הטוען כי דברים תמיד יכול להיות אחרת ממה שהם). על ידי דחיית עקרון הטעם המספיק, לא יכולה להיות הצדקה לנחיצותם של חוקים פיזיקליים, כלומר למרות שהיקום יכול להתארגן בצורה כזו וכזו, אין שום סיבה שלא יכול להתארגן באופן אחר. מייאסו דוחה "אפריורי קאנטיאני" לטובת "אפריורי יומאני", וטוען שהלקח שניתן ללמוד מיום בנושא הסיבתיות הוא ש"אותה סיבה עשויה להביא למעשה למאה אירועים שונים (ואפילו לרבים נוספים)."
אונטולוגיה מוכוונת אובייקטים
לדידי הרמן, הכל אובייקט. בין אם מדובר בסוכרייה על מקל, תיבת דואר, קרינה אלקטרומגנטית, מרחב-זמן מעוקל, חבר העמים הבריטי או טענות עממית. כל הדברים, בין אם פיזיים או בדיוניים, הם אובייקטים במידה שווה. הרמן מגלה סימפתיה לפנפסיזם, ומציע דיסציפלינה פילוסופית חדשה בשם "פסיכולוגיה ספקולטיבית" המוקדשת לחקר "השכבות הקוסמיות של הנפש " במטרה "להציף את המציאות הנפשית הספציפית של תולעי אדמה, אבק, צבאות, גיר ואבן".
הרמן מגן על גרסה של הרעיון האריסטוטלי של סובסטנציה. שלא כמו לייבניץ, שעבורו היו גם אגרגטים, הרמן טוען שכאשר אובייקטים משתלבים, הם יוצרים אובייקטים חדשים. בדרך זו הוא מגן על מטאפיזיקה אפריורית שטוענת שהמציאות מורכבת מאובייקטים בלבד ואין "תחתית" לסדרת האובייקטים. עבור הרמן, אובייקט הוא כשלעצמו מגרעת אינסופית, שאינה ניתנת לידיעה ובלתי נגישה לכל דבר אחר. אובייקט הוא כל דבר שניחן באחדות שאינה ניתנת לרדוקציה לחלק ממנו או לדברים הקשורים בו. הנחה זו מובילה לתיאור של מה שהוא מכנה "סיבתיות עקיפה" (vicarious causality). בהשראת האוקיונליזם של הפילוסופיה האסלאמית בפילוסופיית ימי הביניים, הרמן טוען כי שני אובייקטים אינם יכולים ליצור אינטראקציה בשום מקרה, אלא בתיווך של תחליף חושי המכונה "ויקאר חושני" (sensual vicar). אם כן, עבור הרמן ישנם שני סוגים של אובייקטים: אובייקטים אמיתיים והאובייקטים החושיים התחליפיים המאפשרים אינטראקציה. הראשונים הם האובייקטים היומיום, ואילו האחרונים הם המאפיינים המתווכים אינטראקציה. לדוגמה, כאשר האש שורפת כותנה, הרמן טוען כי האש אינה נוגעת במהותה של אותה כותנה אשר היא בלתי נדלית ללא תיווך, אלא שהאינטראקציה מתווכת על ידי האפיון של הכותנה הגורמת לשריפתה.
הפילוסופיה האקולוגית של טימותי מורטון נקשרה גם היא לגישה זו. הרמן כתב והרצה על הפילוסופיה של מורטון בהקשר זה.
מטריאליזם טרנסצנדנטיאלי
איאן המילטון גרנט מגן על עמדה שהוא מכנה מטריאליזם טרנסצנדנטלי. עמדתו יוצאת כנגד מה שהוא מגדיר "סומטיזם" (somatism), דהיינו הפילוסופיה והפיזיקה של הגופים. בספרו Philosophies of Nature After Schelling (פילוסופיות הטבע לאחר שלינג), גרנט מספר מחדש את תולדות הפילוסופיה, החל מאפלטון ואילך, על סמך האופן בו הגדירו הפילוסופים חומר. לפיו, אריסטו הבדיל בין צורה לבין חומר באופן שבו החומר היה בלתי נראה לפילוסופיה, ואילו גרנט טוען שיש לחזור למובן אפלטוני של חומר, כלומר לחשוב על חומר לא רק כאבני הבניין הבסיסיות של המציאות, אלא גם ככוחות והעוצמות השולטים במציאות שלנו. הוא מתחקה אחר טיעון דומה שהעלו האידיאליסטים הגרמניים יוהאן גוטליב פיכטה ופרידריך וילהלם שלינג, וטען כי ההבחנה בין חומר כסובסטנטיבי לעומת לעומת החומר כפיקציה שימושית, נמשכת עד היום, וכי עלינו לסיים את ניסיונותינו להתגבר על אפלטון ובמקום זאת לנסות לגבור על קאנט ולחזור ל"פיזיקה ספקולטיבית "במסורת האפלטונית, כלומר לא פיזיקה של גופים, אלא" פיזיקת הכל [tou pantos phuseos]".
יוג'ין ת'אקר בדק כיצד מושג "החיים עצמם" (life itself) נקבע הן בפילוסופיה אזורית והן כיצד "החיים עצמם" זוכים למאפיינים מטאפיזיים. ספרו After Life (לאחר החיים) מראה כיצד האונטולוגיה של החיים פועלת בדרך של פיצול בין "חיים" (Life) ל"[יצורים] החיים" (the living), מה שמאפשר תזוזה מטאפיזית שבה חיים נחשבים באמצעות מונח מטאפיזי אחר, כגון זמן, צורה או רוח: "כל אונטולוגיה של החיים חושבת על החיים במונחים של משהו-אחר-מחיים (something-other-than-life) [...] לרוב זהו מושג מטאפיזי, כגון זמן וזמניות, צורה וסיבתיות, או רוח ואימננטיות". ת'אקר מתחקה אחר מקורותיו של הבחנה זו החל מאריסטו ועד לסכולסטיקה, המיסטיקה ותאולוגיה השלילית, ועד לשפינוזה וקאנט. ת'אקר מראה כיצד תפיסה זו עדיין נוכחת בפילוסופיה (החיים כזמן בפילוסופיה התהליכית, בפילוסופיה של דלז, בתפיסת החיים כצורת המחשבה הביו-פוליטית, או כרוח בפילוסופיות פוסט-חילוניות של הדת). ת'אקר בוחן את היחס בין הריאליזם הספקולטיבי לאונטולוגיה של החיים, וטוען ל"קורולציה ויטאליסטי" (vitalist correlation). ת'אקר כותב: "הבה נגיד שקורלציה ויטאליסטית היא כזו שלא שכושלת בשימור ההכרח הכפול המתאם של ההפרדה וחוסר ההפרדה בין המחשבה והאובייקט, העצמי ועולם, ואשר עושה זאת על סמך מושג אונטולוגי של 'חיים'". בסופו של דבר ת'אקר טוען לספקנות בנוגע ל"חיים" וכותב: "החיים הם לא רק בעיה של פילוסופיה, אלא בעיה עבור הפילוסופיה".
הוגים אחרים צמחו בתוך קבוצה זו, התאחדו בכך שהם אמונים על מה שמכונה "פילוסופיית תהליכית", אשר נשענת בין היתר על הוגים כמו שלינג, ברגסון, וייטהד ודלז. דוגמה עדכנית מצויה בספרו של סטיבן שבירו Without Criteria: Kant, Whitehead, Deleuze, and Aesthetics (ללא ביקורת: קאנט, וייטהד, דלז ואסתטיקה), הטוען לגישה המבוססת על תהליך הכוללת פנפסיזם (panpsychism) לא פחות מאשר ויטליזם או אנימיזם. מבחינתו של שבירו, הפילוסופיה של וייטהד בנושא קדימות וקשר היא המציעה את השילוב הטוב ביותר של פילוסופיה קונטיננטלית ואנליטית. דוגמה נוספת קו חשיבה זה מופיעה אצל ג'יין בנט בספרה Vibrant Matter, הטוענת כי התרחש מעבר מיחסי אנושי לאובייקטים אל עבר "חומר מהדהד" (vibrant matter) שהוך מעבר לחיים והלא-חיים, ולגופים האנושיים והלא-אנושיים.
ניהיליזם טרנסצנדנטלי
ריי בראסייה מגן על עמדה שהוא מכנה ניהיליזם טרנסצנדנטלי בספרו Nihil Unbound: Enlightenment and Extinction (כלום בלתי־תחום: נאורות והכחדה). בראסייה טוען כי הפילוסופיה נמנעה מרעיון הטראומטי של הכחדה, במקום לנסות למצוא משמעות בעולם המותנה בעצם הרעיון שהוא עצמו יכחד. בראסייה מבקר הן את הפנומנולוגיים וההרמנאוטיים של הפילוסופיה הקונטיננטלית, כמו גם את חיוניותם של הוגים כמו ז'יל דלז, הפועלים להשארת המשמעות בעולם כנגד ה"איום" של הניהיליזם. במקום זאת, בהסתמך על הוגים כמו אלן בדיו, פרנסואה לארואל, פול צ'רצ'לנד ותומאס מצינגר , בראסייה  מגן על השקפת העולם לפיה העולם חסר משמעות מטבעו. כלומר, במקום להימנע מהניהיליזם, בראסייה מחבק אותו כאמת העומדת בבסיס המציאות. בראסייה מסיק מתוך קריאותיו בבאדיו ולארואל כי היקום מבוסס על כלום (Nihil), אבל גם שהפילוסופיה היא "איבר של הכחדה", כי רק בגלל שהחיים מותנים בהכחדה יש בכלל מחשבה. לאחר מכן מגן בראסייה על פילוסופיה אנטי-קורלציוניסטית קיצונית המציעה שהמחשבה לא משולבת עם הוויה, אלא עם אי-הוויה.
מחלוקת אודות המונח
בראיון למגזין קרונוס שפורסם במרץ 2011 הכחיש ריי בראסייה כי קיימת תנועה של "ריאליזם ספקולטיבי" והתרחק בתקיפות מאלה שממשיכים לצרף את עצמם לשם המותג: "תנועת הריאליזם הספקולטיבי" קיימת רק בדמיונם של קבוצת בלוגרים שמקדמים סדר יום שאין לי שום סימפתיה לגביו: תאוריית שחקן-רשת מתובלת במטאפיזיקה פאן-פסיכיסטית וקטעי פילוסופיה תהליכית. אני לא מאמין שהאינטרנט הוא אמצעי מתאים לוויכוח פילוסופי רציני; ואני גם לא מאמין שזה מקובל לנסות לרקוח תנועה פילוסופית ברשת באמצעות בלוגים כדי לנצל את ההתלהבות המוטעית של סטודנטים לתואר שני שניתן להרשים. אני מסכים עם ההערה של דלז שבסופו של דבר המשימה הבסיסית ביותר של הפילוסופיה היא לעכב את הטיפשות, ולכן אני רואה ערך פילוסופי מועט ב"תנועה" שהישגהּ הבולט ביותר עד כה הוא יצירת אורגיה מקוונת של טיפשות.
פרסומים
הריאליזם הספקולטיבי מקושר עם כתב העת Collapse שפרסם את הליכי ועידת הפתיחה בגולדסמיתס והציג מאמרים רבים נוספים של הוגים ריאליסטים ספקולטיביים; כמו גם כתב העת האקדמי Pli, שנערך והופק על ידי חברי בית הספר לתארים מתקדמים במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת וורוויק. כתב העת Speculations, שנוסד בשנת 2010 בהוצאת ספרים Punctum, כולל באופן קבוע מאמרים הקשורים לריאליזם ספקולטיבי. הוצאת אוניברסיטת אדינבורו מוציאה סדרת ספרים בשם ריאליזם ספקולטיבי.
נוכחות באינטרנט
הריאליזם הספקולטיבי הופץ במהירות באינטרנט בבלוגים שונים. אתרי אינטרנט ייעודיים נצרו כדי לספק תשתית למאמרים, הרצאות ולפרסום ספרים של חברי התנועה. נוצרו גם בלוגים ופודקאסטים שעיקרם דיון ועיסוק בנושאים והרעיונות של התנועה.
עין פיק
עין פיק הוא מעיין בדרום רמת הגולן השוכן מתחת לכפר הסורי הנטוש פיק (בערבית: فيق), דרומית לקיבוץ אפיק.
שם המעיין והכפר הסורי שמעליו משמרים את שם היישוב היהודי אפקה, ששכן במקום ככל הנראה החל מהמאה ה-8. העיירה אפקה אף שימרה את שמו של היישוב אפק ששכן בתל סורג לא רחוק משם.
על שם הכפר פיק נקרא גם מנחת פיק הסמוך, וגם הכפר תאופיק שואב את שמו משמות האתרים באזור.
1944 (שיר)
הרקע ההיסטורי של השיר
בשנת 1944, בהוראת יוסיף סטלין, גורשו מחצי האי קרים כמעט רבע מיליון מבני המיעוט הטטרי, בגלל שיתוף פעולה שלהם עם הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה. ג'מאלה כתבה את השיר בעצמה בהשראת סיפורה של סבתא רבתא, שבזמן הגירוש הייתה בשנות ה-20 לחייה. היא גורשה יחד עם חמשת ילדיה. הגירוש התבצע במשאיות דחוסות ללא אוויר ומזון, ואחת הבנות לא שרדה את המסע וגופתה הושלכה בצד הדרך. לדבריה של ג'אמלה, היא נזרקה מהמשאית "כמו זבל". ג'אמלה טענה שהשיר נכתב במידה רבה כדי להנציח את זכרה של "הילדה שאין לה קבר". סבא-רבא של ג'אמלה לא גורש, כיוון שהוא שירת בצבא האדום ולחם בקרבות החזית המזרחית. השיר גם נכתב על רקע סיפוח חצי האי קרים בידי רוסיה המודרנית בשנת 2014, שכן מרבית הטטרים החיים כיום בחצי האי קרים מסרבים לקבל את הסיפוח.
אירוויזיון
אוקראינה לא השתתפה באירוויזיון 2015, בשל בעיות של עלות. עם זאת, בשנת 2016 חזרה לתחרות, ובחירת השיר נעשתה בידי "חברת הטלוויזיה הלאומית של אוקראינה" (NTU), וערוץ STB. ג'מאלה הוכרזה כאחת מתוך שמונה עשר המתחרים בבחירה הלאומית האוקראינית לתחרות. היא הופיעה בחצי הגמר האוקראיני ב-6 בפברואר 2016, שם הוכרז על קידומה לגמר. ב-21 בפברואר היא ניצחה בגמר את השיר "Helpless" של להקת The Hardkiss, ונבחרה לייצג את אוקראינה באירוויזיון 2016.
בחצי הגמר הגיע השיר למקום השני עם 287 נקודות, וזכה במקום ראשון בגמר עם 534 נקודות.
מחאה על השיר
בריאיון להגרדיאן בפברואר של אותה שנה, אמרה ג'מאלה שהשיר הזכיר לה את קרובי משפחתה החיים כיום בחצי האי קרים הנמצא תחת שלטון רוסי. היא הוסיפה שמאז הסיפוח של חצי האי ב-2014 הטטרים "חיים בשטח כבוש". עם זאת, מילות השיר אינן מזכירות כלל את הסיפוח, שכן כללי האירוויזיון אוסרים שירים עם מילים היכולות להתפרש כבעלות "תוכן פוליטי".
סלובקים
סלובקים, או העם הסלובקי (בסלובקית: Slováci), הוא מונח המתייחס לאזרחי סלובקיה, לאנשים שמוצאם מסלובקיה ומזוהים עם ההיסטוריה, התרבות ודוברים את השפה הסלובקית. מוצאם של הסלובקים הוא מהגזע הסלאבי.
אטימולוגיה
מקור השם "סלובקים" הוא מהמילה "סלובנין", שמם הקודם של הסלאבים והחל מהמאה ה-14 נקראו "סלובקים".
היסטוריה
הסלובקים החלו להתיישב בסלובקיה במאה ה-5 והחלו להתאגד בצורה שבטית. שמות השבטים אינם ידועים, עקב העדר מקורות כתובים אודותם. לפי אברס, במאה ה-7 החלו השבטים להתאגד לקבוצה גדולה יותר על מנת לספק הגנה אחת על השנייה.
גאמו
גאמו הוא סרט דרמה ניסיוני אמריקאי משנת 1997 שכתב וביים הרמוני קורין, בכיכובם של ג'ייקוב ריינולדס, ניק סאטון, ג'ייקוב סוול וקלואי סביני. סיפור הסרט מתרחש בזיניה, אוהיו, עיירה במערב התיכון של ארצות הברית, שנפגעה בסופת טורנדו. הנרטיב הרופף עוקב אחר מספר דמויות עיקריות שמוצאות דרכים מוזרות והרסניות להעביר זמן, מופרע על ידי קטעים קצרים המתארים תושבים אחרים בעיירה.
הסרט, הופעת הבכורה של קורין, צולם בנאשוויל, בתקציב של מיליון דולר. לגאמו לא ניתנה מהדורה קולנועית גדולה והסרט לא הצליח לייצר הכנסות גדולות בקופות. הסרט ייצר עיתונות משמעותית על תכניו הגרפיים והנרטיב המסוגנן, הארוג באופן רופף. לעיתים קרובות הוא נחשב לאחד מסרטי הפולחן הידועים ביותר.
עלילת הסרט
ילד צעיר בשם סולומון מספר על אירועי הטורנדו שחרב את העיירה הקטנה זיניה שבאוהיו. ילד מתבגר אילם, המכונה באני בוי, לובש רק אוזני ארנב ורודות, מכנסיים קצרים ונעלי טניס במעבר עילי בגשם.
טאמלר, חברו של סולומון, נושא חתול על צווארו ומטביע אותו בחבית מים, לאחר מכן הסרט חותך לסצנה אחרת עם טאמלר, במכונית הרוסה עם ילדה. הם מלטפים זה את זה וטאמלר מבין שיש גוש באחד משדיה של הילדה. טאמלר וסולומון אז רוכבים במורד גבעה על אופניים. בקריינות, סולומון מתאר את טאמלר כילד עם "אישיות מופלאה", שיש המכנים אותו "רשע ממש".
לאחר מכן הסרט חותך לסצנה שבה שני נערים צעירים מנבלי פה לבושים כבוקרים הורסים דברים בחצר גרוטאות. באני בוי מגיע ושאר הנערים יורים בו ל"מוות" עם אקדחי קפצונים. באני בוי מעמיד פני מת והבנים מקללים אותו, מחטטים בכיסים שלו, ואז מסירים וזורקים את אחת הנעליים שלו. הם משתעממים מכך ומשאירים את באני בוי שרוע על הקרקע.
טאמלר וסולומון מאתרים ועוקבים אחר ילד מקומי שצד את החתולים "שלהם". הצייד, ששמו ג'ארוד וויגלי, מרעיל את החתולים ולא יורה בהם. כאשר טאמלר וסולומון פורצים לביתו של ג'ארוד עם מסכות וכלי נשק בכוונה לפגוע בו, הם מוצאים תמונות של הנער הצעיר בדראג וסבתו הקשישה, שהיא קטטונית ומחוברת למכונות. ג'ארוד נאלץ לטפל בה, שלדעתו קודם לכן הייתה "מגעילה". כשראו שג'ארוד לא נמצא בבית, טאמלר וסולומון החליטו לעזוב. טאמלר מגלה אז את הסבתא ששוכבת במיטתה, מצהיר כי "זוהי לא דרך לחיות" ומכבה את מכונת התמיכה בחיים.
מספר סצינות אחרות משולבות לאורך הסרט, כולל: אדם שיכור שמפלרטט עם גמד הומוסקסואל; אדם שסרסר את אחותו הנכה לסולומון וטאמלר; האחיות שנתקלות באדם מבוגר המתעלל מינית בילדים; זוג נערים תאומים שמוכרים ממתקים מדלת לדלת; שיחה קצרה עם טניסאי המטפל בהפרעות הקשב וריכוז שלו; סצנה ארוכה של סולומון שאוכל ארוחת ערב בזמן שהוא מתרחץ במים מלוכלכים; מסיבת שיכורים עם היאבקות כיסאות והורדות ידיים ; ושני אחים גלוחי ראש שמתאגרפים זה בזה במטבח שלהם. ישנם גם מספר סצינות קטנות עוד יותר המתארות טקסים שטניים, צילומים לכאורה מסרטי בית ושיחות המכילות קנאות גזעית.
הסצנה הבאה בסרט מלווה בשיר "Crying" מאת רוי אורביסון, שהוזכר בעבר על ידי טאמלר כשיר שאחיו הבכור, שהיה טרנסקסואל, היה שר (האח הלך בסופו של דבר ל"עיר הגדולה" ונטש אותו). הסצנה האחרונה כוללת את סולומון וטאמלר. בה הם יורים שוב ושוב בחתול של האחיות ברובי האוויר בגשם עם ג'אמפ קאטס אל באני בוי מנשק את הילדות המתבגרות בבריכת שחייה. באני בוי רץ לעבר המצלמה דרך שדה ומחזיק את גופת החתול המת, אותו הוא מראה לקהל, ושובר את הקיר הרביעי.
בסצנה האחרונה נראית ילדה שגילחה את גבותיה מוקדם יותר בסרט, שרה את "Jesus Loves Me" במיטה ליד אמה (או אחותה). המסך סוף סוף הופך לשחור כאשר נאמר לילדה השרה "הפסיקי" וללכת לישון.
טרום-הפקה
בכתיבת גאמו נטש הרמוני קורין את מבנה העלילה המסורתי בעל שלוש המערכות ונמנע מיצירת דמויות בעלות ממד מוסרי ברור. לטובת מכלול דמוי קולאז', התמקד קורין בגיבוש רגעים וסצנות מעניינים, שכאשר יוכנסו ברצף יהפכו לנרטיב הייחודי שלה. כדי להצדיק אספה כאוטית כזו, החליט קורין כי סרטו יתרחש בזיניה שבאוהיו שנפגעה מטורנדו בשנת 1974.
כדי לעזור לו להשיג את חזונו, חיפש קורין את הצלם הצרפתי ז'אן איב אסקופייה. עבודתו על Les Amants du Pont-Neuf של ליאו קראקס השאירה רושם אדיר על קורין. אסקופייה, שאהב את התסריט, עבד על גאמו עבור חלק קטן משיעורו הרגיל.
במהלך חודשי ההפקה המקדימה חיפש קורין מיקומים בעיר הולדתו נאשוויל, טנסי, וצילם בתים יוצאי דופן וייחודיים להסריט בהם. קורין פנה לעיתים קרובות לאנשים ברחוב, באולמות באולינג ובמסעדות מזון מהיר וביקש מהם לשחק חלק בסרטו. קורין מציין, "כאן גדלתי. האנשים האלה מעניינים אותי, ומעולם לא ראיתי אותם מיוצגים על המסך בצורה אמיתית."
קלואי סביני עיצבה את התלבושות לסרט, תוך שהיא מערבבת חלקים שאנשים כבר לבשו בפריטים שנקנו בחנויות יד שנייה מקומית.
ליהוק
קורין הבחין בשתי הדמויות הראשיות שלו בזמן שצפה בטלוויזיה בכבלים. קורין הבחין בג'ייקוב ריינולדס בתפקיד קצר בסרט "הדרך לוולוויל". "הוא היה כל כך ויזואלי... אף פעם לא נמאס לי להסתכל על הפנים שלו." דמותו של סולומון, בגילומו של ריינולדס, מתוארת בתסריט של קורין כמי שנראית "כמו שום ילד אחר בעולם".
ניק סאטון (טאמלר) התגלה בפרק למניעת סמים בתוכנית "The Sally Jesse Raphael Show" בשם "הילד שלי מת מהסנפת צבע". בתוכנית הם שואלים את סאטון היכן הוא חושב שיהיה בעוד כמה שנים, ועל כך הוא מגיב, "כנראה אהיה מת". נזכר קורין, "ראיתי את פניו וחשבתי שזה הילד שעליו חלמתי, זה הטאמלר שלי. היה בו יופי." המפיק סקוט מקולי הצהיר על סאטון, "הוא האדם שהרמוני מצא והציב באמצע הסרט הזה, שהוא לעיתים מציאותי ולעיתים קסום. אני חושב על ניק שהוא המקביל של הרמוני לברונו ס ' של הרצוג." (ראו החידה של קספר האוזר וסטרושק).
הסרטה
הסרט צולם בכמה מהשכונות העניות ביותר של נאשוויל. המפיק קארי וודס מעיר, "אנו בעצם רואים את סוג העוני שאנו רגילים לראות במדינות העולם השלישי כאשר צוותי החדשות מדברים על רעב, [אך] רואים זאת בלב אמריקה." בבית קטן אחד התגוררו חמישה עשר אנשים וכמה אלפי ג'וקים. חרקים ממש זחלו מעלה ומטה על הקירות. קורין מעיר, "היינו צריכים להוציא דברים כדי שנוכל להכניס את המצלמה לחדר." לעיתים הצוות מרד בצילומים בתנאים כאלה וקורין נאלץ לרכוש חליפות חזמת כדי ללבוש אותם. קורין ואסקופייה, שחשבו שזה פוגע, "לבשו ספידו וכפכפים רק כדי לעצבן אותם."
קורין עודד אלתור וספונטניות. כדי להשיג זאת, היה על קורין להקים אמצעי אמון. "אם שחקן מעשן קראק, תן לו לצאת בין טייקים, לעשן קראק ואז לחזור ולזרוק את המקרר שלו מהחלון! לתת לאנשים להרגיש שהם יכולים לעשות מה שהם רוצים ללא שום השלכות." המפיק סקוט מקולי התייחס לשיטות האלתור שהניבו תוצאות עמוקות לכל המעורבים. "עבור הרבה מאלה שאינם השחקנים הרגשת שמדובר בחוויה מאוד רגשית עבורם, ושהם מטפלים במשהו חשוב." קורין מוסיף, "רציתי להראות איך זה להסניף דבק. לא רציתי לשפוט אף אחד. זו הסיבה שיש לי מעט מאוד עניין לעבוד עם שחקנים. [אלה שאינם שחקנים] יכולים לתת לך את מה ששחקן לעולם לא יכול לתת לך: חלקים מעצמם."
קורין רצה שכל סצנה תצולם בסגנונות חזותיים שונים. בעוד סצינות רבות מצולמות במצלמות 35 מ"מ מסורתיות שתוכננו מראש, קורין חילק לצוותו, חבריו ובני משפחתו מצלמות 8 מ"מ, 16 מ"מ, פולארויד, VHS ו-Hi-8 כדי להשיג סגנון קולאז' משופר. "רציתי שיהיה מורגש שהכל נעשה מסיבה. כאילו הם [הצלמים] צילמו אותו בווידאו כי הם לא הצליחו להעלות אותו על 35 מ"מ או שהם צילמו אותו על פולארוידים כי זו הייתה המצלמה היחידה שהייתה שם... התחשק לי לצלם כל סצנה בתנאים שלה ואז להבין את זה אחר כך. והרגשתי שהסגנונות ישתלבו, שתהיה לכידות."
ביום הצילומים האחרון צילם אסקופייה את סצנת המטבח של היאבקות הכיסא לבדו עם בום מחובר למצלמתו. יש אנשים שזה עתה יצאו מהכלא וקורין הרגיש שהביצועים יהיו גדולים יותר אם הוא לא היה בחדר. הצוות סגר את כל הדלתות וכיבה את כל המסכים, כך שאיש לא ידע מה קורה. בין הצילומים, קורין היה רץ פנימה וגורם לכולם להשתולל. בסוף הסצנה יש רגע של שקט בו אף אחד לא יודע מה לעשות הלאה. קורין מעיר, "כשראיתי את זה ביומונים זה הפליא אותי, כי ז'אן איב באמת קלט את אותה מבוכה, את השקט העצוב הזה; זה היה יפהפה."
קורין צילם את גאמו בארבעה שבועות בלבד במהלך קיץ 1996, רוב הסרט צולם ביום ההפקה האחרון. זה נבע מכך שהצוות חיכה לגשם. הסצנה האחרונה שצולמה היא זו שבה קורין מככב כילד שיכור והומוסקסואלי על ספה עם אדם קטן.
כל סצנות שנראו כמראות אלימות כלפי בעלי חיים הודמו, ולעיתים נעשה שימוש בחיות מלאכותיות.
עריכה
קורין עבד עם העורך כריס טלפסן כדי למזג את הצילומים שתוכננו מראש לצילומי "הטועה":"'אנחנו יוצאים מסצינות מחושבות לחלוטין, כמעט רשמיות, סצינות שמהדהדות במובן הקולנועי הקלאסי הזה, ואז אנחנו הולכים לסצנות אחרות שבהן זה כמו, טעויות מוחלטות, דברים שצולמו בווידאו בהם הילדים שוכחים שיש שם מצלמה ומדברים על כמה שהם שונאים כושים.'"קורין אמר שהוא השתמש בצילומים מכל מקור שהוא יכול למצוא שמתאימים לאסתטיקה: "הקלטת הזו עם החתול הייתה קלטת שחבר שלי נתן לי, שהוא עושה אסיד עם אחותו. הם היו בלהקת גאראג' והיה סרטון של החתלתול שלהם. [הכתם הזה] הייתה טעות טכנית בתוך המצלמה."
הסרט הגמור הוא בערך 75% מתוסרט.
מוזיקה
הפסקול של גאמו צובע קנווס רחב של תרבות הפופ האמריקנית, החל מ"Like a Prayer" של מדונה, מן הקלטת השדה של אלמדה רידל לשיר הילדים המסורתי "My Little Rooster", אל סטונר מטאל של הלהקה Sleep. שירים פופולריים אחרים כוללים את "Everyday" של באדי הולי ואת "Crying" של רוי אורביסון, שסוגר את הסרט ומופנה ישירות בדיאלוג.
מטאל Powerviolence להקות כגון Bethlehem, Mystifier, אבסו, בורזום, באת'ורי, Brujeria, Eyehategod ו-Spazz מופיעות גם. מאוחר יותר גילה קורין עניין בתת-תרבות בלאק מטאל בסדרה החזותית שלו בשנת 2000: The Sigil of the Cloven Hoof Marks Thy Path.
נושאים
הסרט בוחן מגוון רחב של נושאים הכוללים שימוש בסמים, אלימות, רצח, ונדליזם, מחלות נפש, עוני, ניבולי פה, הומופוביה, התעללות מינית, סקסיזם, התאבדות, צער, זנות ואכזריות כלפי בעלי חיים. קורין התחמק מכל רעיון רומנטי ביחס לאמריקה, כולל ענייה ונכות נפשית המקושרת לה.
קורין מעיר על האסתטיקה הפופית של הסרט ואומר: "אמריקה עוסקת במיחזור הזה, בפרשנות זו של פופ. אני רוצה שתראו את הילדים האלה לובשים חולצות Bone Thugs & Harmony וכובעי מטאליקה – הזדהות כמעט סכיזופרנית זו עם תמונות פופולריות. אם אתה חושב על זה, כך אנשים מתייחסים זה לזה בימינו, באמצעות התמונות האלה." דוט והלן מעוצבות בדמותה של שרי קארי. "רציתי שהם ייראו כמו ילדים בחינוך ביתי... סוג של מנחש ומעלה את הדברים ההיפסטרים האלה. הם כמעט יוצרים שפת סלנג בית הספר הביתי. רציתי את שפת העם הטבועה הזו."
משחק באש
משחק באש (באנגלית: Burnt) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2015, שנכתב על ידי סטיבן נייט ובוים על ידי ג'ון וולס, על פי סיפורו של מייקל קלסניקו. הסרט עוקב אחר שף מוצלח שנגמל מסמים ואלכוהול (בראדלי קופר) ופותח במסע לעבר כוכב המישלן השלישי שלו, כשגם סיינה מילר, אליסיה ויקנדר, עומאר סי, מת'יו ריס, דניאל בריהל, אומה תורמן ואמה תומפסון מככבים בסרט. הסרט הופץ ב-30 באוקטובר 2015 על ידי חברת ויינשטיין.
גאמו
נושאים
לסרט יש השפעה וודווילית חזקה. השם של הדמות טאמלר נלקח ישירות מן המונח הוודווילי שניתן לקומיקס ברמה נמוכה יותר של היום. "החבר'ה שהיו מכניסים אותך לחדר במלון, לוקחים את המעיל שלך ובמקביל זורקים כמה שורות חד-פעמיות. הם כמו החימום, הקומיקאי הנמוך ביותר ברמתו. הטאמלר." (ראה חגורת הבורשט)
משחק באש
תקציר עלילה
אדם ג'ונס הוא שף מפורסם לשעבר בעל שני כוכבי מישלן, שבנה את שמו כאחד מהשפים הידועים בפריז ובעולם, אך התדרדר לסמים ואלכוהול. לאחר שנים ואחרי שעבר תהליך גמילה, הוא מחליט ללונדון, וחובר ליריבים ותיקים בשביל להשיג את כוכב המישלן השלישי שלו.
גאמו
נושאים
רובין אוהרה טוען שאמנם אנשים מחפשים באופן טבעי נקודות התייחסות לתיאור גאמו (כמו הרצוג, קסאווטס, ארבוס, פליני, גודאר, מייזלס וג'רמן), שהאמנות של קורין באמת היא שלו. "הוא מקורי, במלוא מובן המילה." קורין מעיר על האסתטיקה של הסרט: "השתדלנו מאוד לא להתייחס לסרטים אחרים. רצינו שגאמו יקבע סטנדרט משלו."
שחרור הסרט
גאמו הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים ה-24 בטלורייד ב-29 באוגוסט 1997. במהלך ההקרנה אנשים רבים קמו ועזבו במהלך הטבעת החתול הראשונית. כמה הופעות בפסטיבל הגיעו, כולל פסטיבל הסרטים הבינלאומי רוטרדם, שם זכה בפרס KNF על "הסרט העלילתי הטוב ביותר במדור הרשמי שעדיין אינו מופץ בהולנד", ובפסטיבל ונציה שם זכה לאזכור מיוחד מחבר המושבעים של FIPRESCI הוא נאסף להפצה על ידי Fine Line Features, וראה מהדורה מוגבלת עם דירוג R (נערך מגרסת NC-17 המקורית) בארצות הברית ב-17 באוקטובר 1997 לתיאור נרחב של התנהגות אנטי חברתית של קטינים, כולל אלימות, שימוש בסמים, מיניות ושפה בוטה.
יחס המבקרים
ורנר הרצוג שיבח את הסרט ודיבר על התרגשות מיוחדת מהבייקון שהודבק לקיר במהלך סצנת האמבטיה.
הבמאי לוקאס מודיסון רשם את זה כאחד מעשרת סרטיו הראשונים לסקר Sight and Sound משנת 2002 והבמאית האוסטרלית מייגן ספנסר שיבחה גם את הסרט. דייוויד סטראטון מ-The Movie Show של SBS הצהיר בביקורתו כי "צריך להזהיר את אוהבי החתולים", אך בסופו של דבר שיבח את הסרט וכינה אותו "מקורי".
יוצר הסרטים גאס ואן סנט כותב על גאמו, "ארסי בסיפורו; גאוני באופיו; מנצח במבנה; עדין בהקנטה באפילוג; סלפסטיק בנושא; מרדן באופיו; ישר בלב; מעורר השראה ביצירתו ובבוז על קצה לשונו, [גאמו] הוא דיוקן של חיי עיירה קטנה אמריקאית-מרכזית, שהם גם מציאותיים בצורה חריפה וגם חלומיים באופן רודף.
נכון לשנת 2020, גאמו מחזיק בציון "rotten" של 38% ב-Rotten Tomatoes בהתבסס על 56 ביקורות וציון של 73% "liked", בהתבסס על 22,256 קולות. הקונצנזוס הביקורתי באתרים קובע כי "הפרובוקציות הנועזות של גאמו עשויות להרשים צופים נוטים יותר לכיוון האיקונוקלסטי, אך אחרים יתקשו לראות את נקודת המבט של הסיפור החמוץ ביותר של הכותב והבמאי הרמוני קורין." ב-Metacritic, שמקצה ציון מנורמל, הסרט מחזיק בדירוג 19/100 בהתבסס על 15 ביקורות, מה שמעיד על "סלידה מוחצת". קטע קצר מגאמו הוצג לאחר הפתיחה בסרט "הבטן" של הייפ ויליאמס משנת 1998.
אתרי הסרטים Mubi ו-They Shoot Pictures, Don't They? ציינו את גאמו בין 1000 הסרטים הגדולים ביותר שלהם בכל הזמנים.
יומנה של אנה פרנק 2
"יומנה של אנה פרנק חלק 2" הוא קולאז' בן 40 דקות ושלושה מסכי קולאז' ובו אותם שחקנים ונושאים כמו גאמו, ויכול להיחשב ליצירת לוויה.
קורין מעיר, "נראה שאוכל ליצור עוד שני סרטים עם עודפי הצילומים [מגאמו]. בחלק מהחומר הזה אני אשתמש בעבודות אמנות אלה... הבעיה בה אתה נתקל בהקרנת מולטימדיה היא שהרבה מהזמן, הסגנון משתלט. זה מאיים ומצמצם את התוכן. זה נהיה כמעט כמו קליפ – מערבב את כל הדימויים האלה ללא סיבה."
הערות שוליים
קטגוריה:סרטים באנגלית קטגוריה:סרטים אמריקאיים קטגוריה:סרטי 1997 קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
נירפזון
נירפזון (בהונגרית: Nyírpazony) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי נירפזון
בנירפזון חיו יהודים בתקופות זמן שונות, במקום קיים בית קברות יהודי.
יהודים רבים מנירפזון נרצחו בשואה.
מערת הסלע
מערת הסלע היא מערת מפלט ענקית מתקופת מרד בר כוכבא, השוכנת בגדה הצפונית של ואדי אל וער, מיובליו העליונים של נחל חבר. היא המערה העשירית באורכה בארץ.
המערה נחפרה בשנות ה-90 ונמצאו בה ממצאים מימי מרד בר כוכבא, ובהם מטבע בר כוכבא מסוג סלע, אשר מצדו האחד הייתה מוטבעת חזית בית המקדש, ומצדו האחר נראים ארבעת המינים. הממצא הקנה למערה את שמה מערת סלע. שתיים מהתעודות שנכללו ב"אוסף נחל צאלים", יוחסו על ידי חנן אשל ודוד עמית, למערת סלע. החוקרים הסתמכו על עדויות בדבר חפירות שוד אינטנסיביות במערת סלע, ואזכורן של זיף, יקים, ואריסטובוליה בשתי התעודות. החוקרים סוברים שהתעודות הובאו למערת סלע על ידי אנשי זיף וסביבתה אשר ברחו אליה לקראת סוף מרד בר כוכבא.
שתי התעודות הן:
הערות שוליים
Ziph
רשימת מדינות על-פי עתודות הגז המוכחות
להלן טבלה של התפלגות בעולם לפי מדינות המבוססת על נתוני כתב העת האמריקני Oil and Gas Journal, נכון ל-1 בינואר 2013, שכוללת גם הערות, תיקונים והבהרות. רוסיה (כרבע מכלל העתודות), איראן (17%), וקטר (13%) הן בעלות עתודות הגז הגדולות בעולם. כ-50 אחוזים מכלל עתודות הגז המוכחות בתבל מצויות בידי אופ"ק.
כוכב לכת מינורי
כוכב לכת מינורי (באנגלית: Minor planet; מכונה גם פלנטואיד) הוא גוף שמימי הנע במסלול סביב כוכב, שאינו מוגדר בלעדית ככוכב לכת או כשביט. נכון ל-10 בנובמבר 2022, נתגלו 1,256,020 כוכבי לכת מינוריים, מתוכם מוספרו 619,999. עד שנת 2006 השתמש האיגוד האסטרונומי הבינלאומי במונח "כוכב לכת מינורי" באופן רשמי. החל מאותה שנה סווגו כוכבי לכת מינוריים לגופים המוגדרים ככוכבי לכת ננסיים ואלה המוגדרים כגופים קטנים במערכת השמש (SSSB).
ההגדרה 'כוכב לכת מינורי' נטבעה ב-1801, כדי לתאר עצמים כאלה, בראשם קרס, המוגדר כיום ככוכב לכת ננסי. בהמשך נתגלו גופים טרנס-נפטוניים כמו סדנה, קווה-וואר ואורקוס הנכללים בהגדרה זו.
המונח הלועזי "Minor planet" - שתורגם לעברית כ"כוכב לכת מינורי" - מתייחס לעיתים במשמעות צרה לאסטרואיד.
כוכב לכת מינורי הוא גוף שמיימי שאינו מוגדר ככוכב לכת, כירח או כמטאורואיד, אבל גם לא כשביט. אסטרואידים, קנטאורים וגופים טרנס-נפטוניים בחגורת קויפר ובדיסק המפוזר הם כוכבי לכת מינוריים.
אוי כי ירד אש
אוי כי ירד אש היא קינה לתשעה באב מאת רבי טביומי בן ישראל. היא נאמרת ברוב קהילות הספרדים לאחר ערבית.
מנהגים
רוב בני עדות המזרח נהגו לומר קינה זו קודם תפילת ערבית, ורק כשתשעה באב חל ביום חול, אך כשחל במוצאי שבת לא נהגו לאומרו.
שימושים נוספים
פעמים רבות נוסח "אוי כי כי ירד אש" משמש להספד.
נלה לרסן
נליטאה "נלה" לארסן (באנגלית: Nellallitea "Nella" Larsen, 13 באפריל 1891 – 30 במרץ 1964), הייתה סופרת אמריקאית מתקופת הרנסאנס של הארלם. עבדה כאחות וספרנית, פרסמה שני רומנים, חול טובעני (1928) חוצָה את הקו (1929), וכמה סיפורים קצרים.
ביוגרפיה
נלה לרסן נולדה כנלי ווקר ברובע עני בדרום שיקגו. בתו של פיטר ווקר, כנראה מהגר אפרו-קריבי מעורב מאיי הודו המערבית הדנים, ופדרליין מארי הנסן. מהגרת דנית (נפטרה ב-1951 בסנטה מוניקה, לוס אנג'לס). אמה עבדה כתופרת ועובדת בית בשיקגו. אביה היה ככל הנראה צאצא מעורב מצד אביו של הנרי או ג'ורג ווקר, גברים לבנים מאלבני, ניו יורק, שהיה ידוע שהתיישבו באיי הודו המערבית הדנים בסביבות 1840. בחברה הקולוניאלית הדנית, קווי הגזע היו נזילים יותר מאשר במדינות העבדים לשעבר של ארצות הברית. ווקר אולי מעולם לא הזדהה כ"שחור". עד מהרה הוא נעלם מחייהם של נלה ואמה; היא אמרה שהוא נפטר כשהייתה צעירה מאוד. בשלב זה, שיקגו התמלאה במהגרים, אך ההגירה הגדולה של השחורים מהדרום לא החלה. לקראת סוף ילדותה, האוכלוסייה השחורה בעיר הייתה 1.3% בשנת 1890 ו-2% בשנת 1910.
מרי התחתנה שוב, עם פיטר לרסן (נולד ב-1867), מהגר דני. בשנת 1892 נולדו לבני הזוג בת אנה אליזבת. נלה לקחה את שם המשפחה של אביה החורג. המשפחה המעורבת עברה מערבה לשכונה לבנה של מהגרים גרמנים וסקנדינביים, אך נתקלה באפליה בגלל נלה. כשנלה הייתה בת שמונה הם עברו כמה רחובות חזרה מזרחה. בין השנים 1895 עד 1898 ביקרה לרסן בדנמרק עם אמה ואחותה למחצה. אמנם היא הייתה יוצאת דופן בדנמרק בגלל היותה מעורבת גזע, אך היו לה כמה זיכרונות טובים מאותה תקופה, כולל עיסוק במשחקי ילדים דניים שפרסמה מאוחר יותר באנגלית. לאחר שחזרה לשיקגו בשנת 1898 למדה בבית ספר ציבורי גדול. באותה תקופה שנדידת השחורים הדרומיים גדלה לעיר, כך גם ההגירה מאירופה. ההפרדה הגזעית והמתחים גברו בשכונות המהגרים, שם התמודדו שתי הקבוצות על מקומות עבודה ודיור.
קריירה כאחות
אמה האמינה שחינוך יכול לתת לה הזדמנות ותמכה בה ללמוד באוניברסיטת פיסק, אוניברסיטה שחורה היסטורית בנאשוויל, טנסי. שם הייתה סטודנטית בשנים 08–1907, לראשונה לרסן התגוררה בקהילה אפרו-אמריקאית, אך היא עדיין הופרדה על ידי הרקע שלה וניסיונות החיים שלה מרוב התלמידים, שהיו בעיקר מהדרום, צאצאי עבדים לשעבר. לרסן עזבה ונסעה לבדה לדנמרק, שם התגוררה בסך הכל שלוש שנים בין 1909 ל-1912. לאחר שחזרה לארצות הברית, המשיכה להיאבק כדי למצוא מקום בו תוכל להשתייך.
בשנת 1914 נרשם לרסן לבית הספר לאחיות, בבית החולים ובית האבות לינקולן בעיר ניו יורק. המוסד נוסד במאה ה-19 במנהטן כבית אבות לשירות אנשים שחורים, אך בית החולים התרחב. המוסד עבר לקמפוס שהוקם בדרום ברונקס. באותה תקופה חולי בית החולים היו בעיקר לבנים; חולי בית האבות היו בעיקר שחורים; הרופאים היו גברים לבנים; והאחיות וסטודנטים נשים שחורות.
עם סיום לימודיו בשנת 1915, עברה לרסן דרומה לעבוד במכון טוסקגי שבאלבמה, שם הפכה במהרה לאחות ראשית בבית החולים. עקב תנאי העבודה הגרועים עבור אחיות בטוסקגי, החליט לרסן לעזוב אחרי שנה בערך.
היא חזרה לניו יורק בשנת 1916, שם עבדה שנתיים כאחות בבית החולים לינקולן. לאחר שזכתה בציון השני בגובהו בבחינת שירות המדינה, לרסן נשכרה על ידי הלשכה העירונית לבריאות הציבור כאחות. היא עבדה אצלם בברונקס בזמן מגפת השפעת הספרדית בשנת 1918, בשכונות לבנות בעיקר ועם עמיתים לבנים. לאחר מכן המשיכה לעבוד עבור עיריית ניו יורק כאחות.
קריירה כספרנית וסופרת
בשנת 1921 עבדה לרסן הלילות ובסופי שבוע כמתנדבת עם הספרנית ארנסטין רוז, כדי לעזור לה להכין את התערוכה הראשונה של "אמנות שחורה" בספריית העיר ניו יורק. בעידודה של רוז, היא הפכה לאישה השחורה הראשונה שסיימה את לימודיה בבית הספר לספרנות שנוהל על ידי אוניברסיטת קולומביה.
לרסן עברה את בחינת ההסמכה שלה בשנת 1923. היא עבדה בשנה הראשונה כספרנית בסניף פארק סיוורד בלואר איסט סייד. אחר כך לרסן עברה לסניף הארלם.
בשנת 1929 פרסמה את Passing הרומן השני שלה, שזכה להצלחה ביקורתית גם כן. הספר עוסק בסוגיות של שתי נשים אפרו-אמריקאיות מעורבות-גזע שהיו חברות ילדות ועברו מסלולים שונים של זיהוי גזעי ונישואין. אחת שזוהתה כשחורה והתחתנה עם רופא שחור; האחרת התחתנה עם גבר לבן, מבלי לחשוף את מוצאה השחור. הספר חקר את חוויותיהם.
בשנת 1930 פרסמה לרסן את "Sanctuary", סיפור קצר עליו הואשמה בגנבה ספרותית. נאמר כי "Sanctuary" דומה לסיפורה הקצר של הסופרת הבריטית שילה קיי-סמית, "גברת אדיס", שפורסם לראשונה בבריטניה בשנת 1919. אישומי הגנבה הספרותית לא הוכחו ולרסן קיבלה מלגת גוגנהיים, בשווי של כ-2,500 דולר באותה עת, והייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שעשתה זאת. היא השתמשה במלגה לנסוע לאירופה למשך כמה שנים, ובילתה במיורקה ובפריז, שם עבדה על רומן על משולש אהבה שכל הגיבורים בו היו לבנים. היא מעולם לא פרסמה את הספר או עבודות אחרות.
סול אינוויקטוס
סול אינוויקטוס (בלטינית: Sol Invictus - השמש הבלתי מנוצח) היה אל השמש הרשמי של האימפריה הרומית לאחר שהקיסר אורליאנוס הוסיף את פולחנו לצד הדת הקיימת ב-274. החוקרים חלוקים בדעתם אם האל הוא חידוש של אל השמש הלטיני סול שנעבד בימי הרפובליקה (אך היה אל שולי יחסית לגלגולו המאוחר), אימוץ של האל ההודו-איראני מיתרה, או של האל האמסאי אלאגבאלוס שאת פולחנו ניסה הקיסר אלאגבאלוס לאמץ שנים קודם. אורליאנוס בנה בשדה מרס מקדש לכבודו של האל ויזם משחקים על שמו שנקראו ludi solis. פולחן האל נמשך גם לאחר מותו של אורליאנוס וקיסרים רבים אחריו השתמשו בדמותו וטבעו את דמותו על מטבעותיהם, עד למותו של קונסטנטינוס, אז התקבלה הנצרות כדת הרשמית.
דווקא קונסטנטינוס עצמו הרבה להשתמש בדמות האל. הוא הציג את עצמו כשולט בחסותו של סול אינוויקטוס, ועיטר את קשת קונסטנטינוס בשלוש דמויות נושאות נס עם דמות האל. כמו כן, נבנה שער הניצחון בזווית כזאת לפסל הענקי של סול אינוויקטוס שמחוץ לקולוסיאום, כך שהפסל יוצר רקע דומיננטי לקשת. קונסטנטינוס גם קבע את יום ראשון כיום המנוחה הרשמי של האימפריה הרומית, יום שנחשב ליומו של אל השמש.
גם לאחר מותו של קונסטנטינוס המשיך פולחנו בצורה לא רשמית והתופעה הייתה רחבה עד כדי כך שאוגוסטינוס ראה צורך להטיף כנגדה. קיימות דעות שחג המולד נחגג ב-25 בדצמבר בהשפעתו של חג סול אינוויקטוס שהיה ביום ההיפוך החורפי - שחל בסביבות ה-21 בדצמבר.
סול אינוויקטוס מתואר בדרך כלל כחובש כתר מוקף קרניים המייצגות את קרני השמש. כתר דומה נראה לעיתים חבוש לראשי קיסרים וייתכן שמשמעות הדבר היא האלהתו של הקיסר. בדומה להליוס, אל השמש במיתולוגיה היוונית, נראה לעיתים גם סול אינוויקטוס רוכב על קוודריגה - מרכבה הרתומה לארבעה סוסים.
מצעד הגאווה בחיפה
מצעד הגאווה בחיפה (באנגלית: Haifa Pride; בערבית: مثلي الجنس فخر حيفا; מוכר גם בשם גאוות חיפה ובשם מצעד הגאווה החיפאי) הוא מצעד גאווה שנתי שמתקיים בעיר חיפה משנת 2007. כיום עובר המצעד בציר הראשי של הכרמל – שדרות מוריה ושדרות הנשיא. אורך המסלול כ-1.5 ק"מ, מצומת כרמליה (צפרירים) ועד גן האם שבמרכז הכרמל.
2003–2009
בשנת 2003 ארגן הפורום החיפאי את מצעד הגאווה הממונע הראשון בחיפה. מספר ימים קודם לכן נאם השר יוסף פריצקי בפתיחת אירועי הגאווה בעיר. החל משנת 2007, ומדי שנה מאז, ערך הפורום מצעד גאווה רגלי שהיה עובר לאורך רחובות מרכז הכרמל ומסתיים בעצרת בגן האם. מאז שנת 2008 אורגן המצעד בשיתוף עם עיריית חיפה. המצעדים זכו לאבטחה משטרתית כבדה, ונענו במחאה פושרת יחסית מקרב הקהילה הדתית של העיר.
2010
בשנת 2010 צעדו במצעד כאלף אנשים, וראש העירייה יונה יהב נשא נאום מעל בימת עצרת הסיום, שנענה בקריאת בוז ומחאה מצד מספר פעילים רדיקלים בקהל. זהו ראש העיר השני בישראל שנאם במצעד גאווה.
2011
בשנת 2011 עבר המצעד, לראשונה, בשדרות הנשיא - לאורך כ-800 מטרים עד גן האם, מסלול מרכזי ובולט בהשוואה לטיילת יפה נוף, שבה עברו מצעדי השנים הקודמות. בשנים שלאחר-מכן נערכו מצעדי גאווה נוספים בעיר, אותם ארגנו תומכים ופעילים שונים. המצעדים הסתיימו ברחבת עיריית חיפה.
2014
בשנת 2014 המצעד עבר בשכונת הדר הכרמל ברחובות הנביאים והרצל, והסתיים בבניין עיריית חיפה, שם התקיים אירוע המוני של מופעים
2021
מצעד הגאווה בחיפה ה-14 "כולנו חיפה", שנערך ב-18 ביוני 2021 הוזנק על ידי ראשת העיר חיפה עינת קליש רותם.
2023
מצעד הגאווה בחיפה ה-16 שנערך ב-15 ביוני 2023 היה בסימן מצעד הגאווה והמחאה נגד הממשלה. היה זה המצעד הגדול ביותר בתולדותיו, מעל ל-6000 משתתפים. אירוע הגאווה נפתח בדקת דומייה לזכרה של שרית אחמד שנרצחה שבוע קודם לכן, בשל זהותה המינית. במהלך המצעד, באופן חריג, משטרת ישראל עצרה שני משתתפים טרנסג'נדרים שאחת מהן הניפה את דגל הרשות הפלסטינית. את המצעד הובילה הזמרת דנה אינטרנשיונל.
ב-16 ביוני 2023 לפני הצהריים התקיים גם אירוע גאווה בקריית חיים שכלל צעדת גאווה החיפאי ברחובות אח"י אילת ודגניה, במסגרתו נסגרו 11 רחובות בקריה לתנועה.
ליה קבדה
ליה קבדה (באמהרית: ሊያ ከበደ, באנגלית: Liya Kebede; נולדה ב-3 בינואר 1978) היא דוגמנית, שחקנית, ומעצבת אופנה אתיופית, אשר גרה כיום בארצות הברית. הופיעה על שער ה"ווג" האמריקאי שלוש פעמים. לפי מגזין פורבס, קבדה הייתה במקום ה-11 בין הדוגמניות המשתכרות את השכר הגבוה ביותר בתבל בשנת 2007. מאז 2005, משרתת קבדה כשגרירת ארגון הבריאות העולמי לבריאות אמהות, תינוקות וילדים.
שנותיה הראשונות
קבדה נולדה וגדלה באדיס אבבה, אתיופיה. במאי סרטים גילה אותה בזמן שהיא למדה בתיכון גברה מאריאם והציג אותה בפני סוכן דוגמניות צרפתי. אחרי שהיא סיימה את לימודיה, היא עברה לצרפת ועבדה דרך סוכנות פריזאית. אחרי כן עברה קבדה לניו יורק.
קריירת הדוגמנות
הפריצה הגדולה של קבדה הגיעה כשטום פורד החתים אותה על חוזה בלעדי עבור תצוגת האופנה של סתיו/חורף 2000 שעיצב עבור גוצ'י.
הפופולריות של קבדה בתעשיית האופנה המריאה כשהיא הופיעה על שער "ווג" הפריזאי בגיליון מאי 2002, המגזין הקדיש לה את הגיליון כולו.
הפרלמנט של ירדן
מועצת האומה (בערבית: مجلس الأمة الأردني) הוא הפרלמנט הדו-ביתי של ירדן. בית המחוקקים, שנוסד על ידי חוקת ירדן ב-1952, מורכב משני בתים: הבית העליון, הסנאט (מועצת הבולטים, مجلس الأعيان), והבית התחתון, בית הנבחרים (מועצת הסגנים, ).
בסנאט 65 חברים, כולם ממונים ישירות על ידי המלך, בעוד שבבית הנבחרים ישנם 130 חברים נבחרים, כאשר תשעה מושבים שמורים לנוצרים, שלושה למיעוטים צ'צ'נים וצ'רקסים, וחמישה עשר לנשים. חברי שני הבתים מכהנים לכהונה של ארבע שנים.
ליה קבדה
קריירת הדוגמנות
קבדה הופיעה על שערי "ווג" האיטלקי, היפני, האמריקאי, הצרפתי והספרדי, היא דיגמנה גם בשערים של V, Flair, i-D ומוסף Style & Design של המגזין "טיים". קבדה דיגמנה בפרסומות לחברות גאפ, איב סאן-לורן, ויקטוריה'ס סיקרט, עמנואל אונגורו, טומי הילפיגר, רבלון,
הפרלמנט של ירדן
היסטוריה
כמונרכיה חוקתית מתפתחת, ירדן הצליחה לשרוד את התלאות של הפוליטיקה ב. לציבור הירדני יש דמוקרטיה מוגבלת מאז קבלת העצמאות ב-1946, אולם האוכלוסייה לא סבלה כפי שסבלו אחרים תחת דיקטטורות שנכפו על ידי כמה משטרים ערביים. לאחר מלחמת העצמאות קיבלו פליטים פלסטינים ב (ובעבר הירדן) אזרחות ירדנית על בסיס זהה לתושבים הראשונים. עם זאת, רבים מהפליטים המשיכו להתגורר במחנות פליטים והסתמכו על סיוע של אונר"א למחיה. הפלסטינים בירדן מהווים יותר משליש מאוכלוסיית הממלכה, המונה 1.5 מיליון.
ליה קבדה
קריירת הדוגמנות
דולצ'ה וגבאנה, אסקאדה ולואי ויטון. ב-2003 הוכרזה קבדה כפנים החדשות של חברת הקוסמטיקה אסתי לאודר, היא האתיופית הראשונה המשרתת כנציגת החברה במשך 57 שנות ההיסטוריה שלה. לפי השמועות, החוזה שלה נאמד בכ-3 מיליון דולרים.
יפה בן מנשה
יפה בן מנשה (1940 - ה' בניסן ה'תשע"ח מרץ 2018) הייתה סופרת ישראלית.
הפרלמנט של ירדן
היסטוריה
בעקבות תסיסה אזרחית נגד ראש הממשלה זיד א-ריפאעי פיטר המלך את א-ריפאעי והכריז על בחירות מאוחר יותר באותה שנה. פעולתו של המלך לקריאה מחדש לבחירות לפרלמנט נחשבה למהלך משמעותי קדימה, המאפשר לציבור הירדני לקבל יותר חירות ודמוקרטיה. צוות החשיבה Freedom House תיאר מהלך זה כ"ניסוי המבטיח ביותר של העולם הערבי בליברליזציה ורפורמה פוליטית".
יפה בן מנשה
ביוגרפיה
נולדה בכורדיסטן העיראקית, לרב יצחק נח. במשפחתה ספגה חינוך דתי לאומי ציוני. עלתה ארצה כילדה עם הוריה במסגרת מבצע עזרא ונחמיה בשנת 1951. עם הגיעה לישראל התגוררה המשפחה באוהלים, ובהמשך עברה למעברת פחונים (מעברת יוחנן) הסמוכה ליבנה. כעבור מספר שנים עברה משפחתה למושב אלקוש בצפון ישראל, בשל ערכיו הציוניים של אביה. בן מנשה לא למדה עקב מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה. בגיל שמונה עשרה נישאה וילדה ארבעה בנים. בהמשך אימצה את שיטת הלימוד של אביה הרב שלימד ב"חדר", והכינה נערים לבר מצווה בהתנדבות.
ליה קבדה
קריירת הדוגמנות
ב-2005 קבדה מונתה לשגרירת רצון טוב של ארגון הבריאות העולמי לבריאותם של אמהות, תינוקות וילדים.
יפה בן מנשה
ביוגרפיה
לאחר מותו של אביה החליטה בן מנשה להמשיך את דרכו. בהמשך כתבה שני ספרים. הראשון, "דומיה וסער", עוסק במחתרת טרום העלייה לארץ ישראל, בעליית "עזרא ונחמיה" בשנים 1950–1951, ובקליטתם של העולים בישראל. הספר תורגם לאנגלית, כורדית וערבית. ספרה השני, "צלו של נודד", מתאר את תלאותיהן של שלוש משפחות אשר איבדו את ילדיהן בעת גירוש ספרד.
הפרלמנט של ירדן
היסטוריה
בשנת 2016 פיזר עבדאללה השני את הפרלמנט ומינה את האני אל-מולקי לראש הממשלה.
ליה קבדה
קריירת הדוגמנות
היא גם הופיעה בתצלום מונטאז' קבוצתי של דוגמניות-על מבטיחות. בקיץ 2006 היא הייתה גם אחת מהדוגמניות הבודדות שאינן לבנות שהופיעו על שער הווג האמריקני, גיליון שהדגיש פעילות הומניטרית.
יפה בן מנשה
ביוגרפיה
בנוסף, תרגמה בן מנשה משלים וסיפורים בחרוזים שמוסר השכל בצידם, ששמעה בילדותה, וכן יותר מ-300 אמרות כנף ואמרות אשר יש בהם מוסר השכל.
הפרלמנט של ירדן
היסטוריה
בשנת 2018, בעקבות מחאות המוניות על רפורמת מס, התפטר אל-מולקי והוחלף על ידי עומר א-רזאז.
ליה קבדה
קריירת הדוגמנות
ביולי 2007 היא הרוויחה במשוער 2.5 מיליון ב-12 החודשים שחלפו ו"פורבס" דירג אותה במקום ה-11 ברשימת 15 דוגמניות-העל המשתכרות את הסכומים הגבוהים ביותר בעולם.
יפה בן מנשה
ביוגרפיה
נפטרה במרץ 2018.
הפרלמנט של ירדן
הליך חקיקה
שני הבתים יכולים ליזום דיונים ולהצביע על חקיקה. הצעות מועברות על ידי ראש הממשלה לבית הנבחרים שם הן מתקבלות, מתוקנות או נדחות. כל הצעה מועברת לדיון בוועדה של הבית התחתון. אם היא מאושרת היא מועברת לממשלה שמנסחת הצעת חוק ומגישה אותה לבית הנבחרים. אם הצעה זו תאושר, היא תועבר לסנאט לדיון ולהצבעה. אם הסנאט מאשר את החוק, המלך יכול להעניק את הסכמתו או לסרב. במקרה של סירוב, הצעת החוק חוזרת לבית הנבחרים, ואם שני הבתים העבירו את הצעת החוק ברוב של שני שלישים היא הופכת לחוק ומבטלת את ה של המלך. סעיף 95 לחוקה מסמיך את שני הבתים להגיש חקיקה לממשלה בצורה של הצעת חוק.
ליה קבדה
קריירת הדוגמנות
ב-2008 קבדה הופיעה על אחד מארבעת שערי "ווג" איטליה שהקדישו עצמם לסוגיית שחורים.
הפרלמנט של ירדן
הליך חקיקה
החוקה אינה מספקת מערכת חזקה של איזונים ובלמים במסגרתם יכול הפרלמנט לעמוד על תפקידו ביחס למלך. במהלך השעיית הפרלמנט בין 2001 ל-2003 הוכח היקף כוחו של המלך עבדאללה השני, שהעביר 110 חוקים זמניים, מהם שניים עסקו בדיני בחירות וצמצמו את כוחו של הפרלמנט.
כהונה
לסנאטורים כהונה של ארבע שנים, הם ממונים על ידי המלך וניתן למנותם מחדש. סנאטורים חייבים להיות בני ארבעים לפחות ובעלי תפקידים בכירים בממשלה או בצבא. בין הסנאטורים הממונים היו ראשי ממשלה לשעבר וחברי בית הנבחרים. חברי בית הנבחרים נבחרים לתקופת כהונה של ארבע שנים. המועמדים לבית הנבחרים חייבים להיות מעל גיל שלושים וחמש, אינם יכולים להיות קשורים למלך ואסור להם להיות בעלי אינטרסים כספיים כלשהם בחוזים ממשלתיים, מה שיוביל לניגוד עניינים.
ליה קבדה
קריירת הדוגמנות
ב-2009 כיכבה קבדה בעיבוד לסרט של האוטוביוגרפיה רבת-המכר "פרח במדבר", שכתבה דוגמנית-העל לשעבר ווריס דירי, בבימויה של שרי הורמן. הסרט מספר על ילדותה של דירי בסומליה, נסיקתה ולבסוף המבצע שניהלה להעלאת המודעות נגד מילת נשים. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים בוונציה והוא זכה לתשואות.
הפרלמנט של ירדן
מפלגות בבית הנבחרים
למרות הרפורמות של 1989 טרם התפתחה בירדן מערכת רב-מפלגתית. בבחירות 2016, למשל, זכו עצמאים התומכים בארמון ברוב המושבים, כפי שהיה גם בבחירות הקודמות. ואכן, רק 215 מועמדים מתוך 1,252 התמודדו בתמיכה מפורשת של מפלגות. תפקידן של המפלגות הפוליטיות בירדן מוגבל באופן משמעותי גם על ידי גורמים מוסדיים. לא רק שלאזורים כפריים יש ייצוג יתר, אלא שהסמכות הרחבה הנתונה למלך מקשה על מפלגה לזכות בשליטה בממשלה רק דרך הקלפי.
המפלגה הפוליטית היחידה שמשחקת תפקיד בבית המחוקקים היא חזית הפעולה האסלאמית (IAF). המפלגות מייצגות ארבעה חלקים עיקריים: אסלאמיסטים, שמאלנים, לאומנים ערבים ושמרנים. ישנן 34 מפלגות רשומות בירדן, אך יש להן השפעה מועטה על התהליך הפוליטי. במרץ 2007 קבעה חקיקה שכל המפלגות יצטרכו לדווח למשרד הפנים ולהיות בעלות לפחות חמש מאות חברים מייסדים מחמישה מחוזות לפחות. עם זאת, החוק נתפס כאיום ישיר על מספר מפלגות קטנות.
ליה קבדה
קריירת הדוגמנות
קבדה גם שיחקה בתפקידי אורח קטנים בשני סרטים: "שומר המדינה" (2006) ו"שר המלחמה" (2005).
הפרלמנט של ירדן
ועדות קבועות
לבית המחוקקים יש ארבע ועדות קבועות: הוועדה לעניינים משפטיים, כלכליים, מנהליים וענייני חוץ. לשני הבתים יש את היכולת להקים ועדות בעת הצורך.
ליה קבדה
נדבנות
ב-2005 מונתה קבדה לשגרירת רצון טוב של ארגון הבריאות העולמי עבור בריאות אמהות, תינוקות וילדים.
הפרלמנט של ירדן
דמוקרטיזציה
החל משנת 1998 נחשב הפרלמנט הירדני כחלק מדמוקרטיה שלא הושגה על ידי מדינות אחרות במזרח התיכון. עם זאת, בהשוואה לדמוקרטיות במדינות העולם המערבי, ירדן עשויה להיחשב כלא דמוקרטית, כאשר המלך ממשיך לשלוט בפוליטיקה הלאומית. לפי רקס בריינן, "בחירות 1989 הביאו ליברליזציה פוליטית שאין שני לה ותשומה דמוקרטית גדולה יותר... אף על פי שהעליונות הפוליטית של הארמון הפכה פחות גלויה וחשובה לתפקידו הפעיל של הפרלמנט, עדיין לא התרחשה העברה יסודית של הכוח לידיים נבחרות".