cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נבחרת אינדונזיה בכדורגל
היסטוריה
למרות הפוליטיקה, פגשה נבחרת אינדונזיה את נבחרת ישראל ב-30 במרץ 1972. המשחק התקים בבורמה (מיאנמר). בדקה ה-47 הבקיע ויקטור סרוסי שער ניצחון לישראל. בדקה ה-53 החטיא האינדונזי עבדול קדיר האינדונזי בעיטת עונשין מ-11 מטרים. מבין הישראלים קיבל צבי רוזן כרטיס צהוב, ובדקה ה-80 הורחק גיורא שפיגל בכרטיס אדום. פיפ"א לא הכירה במשחק זה כמשחק רשמי.
מערכת הנשימה
סוגי תאים במערכת הנשימה של האדם
מערכת הנשימה מורכבת משלושה חלקים מרכזיים:
לאורך כל מערכת ההולכה עצמה קיימים מבנים דומים המכילים בין היתר שכבת שריר חלק, אפיתל ובחלק מהמקרים סחוס ובלוטות הפרשה. הסחוס מקנה קשיחות לדרכי האוויר, וככל שמתקדמים למטה הוא נעשה פחות ופחות שלם (מורכב מאיי סחוס) עד שהוא נעלם לחלוטין בברונכיאולות. מעבר לכך, בדרכי הנשימה קיימים צברים (אגרגטים) של לימפוציטים המכונים בשם BALT, והמבצעים תפקיד חיסוני הגנתי. קיום של לימפוציטים רבים מדי יכול לרמז על זיהום או על תהליך גידולי. האפיתל המצפה את דרכי האוויר הוא אפיתל פסאודו רב שכבתי (מאופיין בשכבה אחת של תאים הנראים כמו מספר שכבות של תאים).
נבחרת אינדונזיה בכדורגל
היסטוריה
אינדונזיה ערכה את הופעתה הראשונה בגביע אסיה באיחוד האמירויות הערביות בגביע אסיה 1996 אך מתוך שלושה משחקים השיגה הנבחרת רק נקודה אחת בתיקו של שתי נקודות לכל נבחרת עם נבחרת כווית. ההופעה השנייה של הנבחרת הייתה בלבנון בגביע אסיה 2000 אך גם הפעם היא השיגה רק נקודה אחת מתוך שלושה משחקים. הנבחרת הצליחה להשיג מעט יותר בגביע אסיה 2004 שנערך בסין ובו הצליחה לנצח את נבחרת קטאר בתוצאה 1:2 וזהו הניצחון הראשון אי פעם של הנבחרת בגביע אסיה אך לצערה זה לא הספיק על מנת לעבור לשלב הבא.
אינדונזיה נמצאת בשנים האחרונות במומנטום טוב יחסית ואף הגיעה למקום שני 4 פעמים באליפויות איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה בכדורגל (לשעבר גביעי הטייגר בכדורגל). התואר היחיד של הנבחרת הוא ממשחקי דרום-מזרח אסיה בשנים 1987 ו-1991.
מערכת הנשימה
סוגי תאים במערכת הנשימה של האדם
סוגי תאים במערכת ההולכה:
סוגי תאים המצויים בברונכיאולות - transitional portion: הברונכיאולות אינן מכילות סחוס או בלוטות הפרשה. תאים מסוג goblet cells הולכים ומתמעטים, ה-ciliated cells נשארים בכמות דומה. בברונכיאולות קיימים שני סוגי תאים נוספים:
סוגי תאים במערכת הרספירטורית: respiratory portion
האפיתל בחלק זה הולך ונהיה נמוך עד כדי הפיכה לאפיתל חד שכבתי שטוח. קיימים שני סוגים של תאים המצפים את שטח הנאדית (האלוואולי):
בין תאי הנאדיות ודופן נימיות הדם שמסביבו, נמצאים קרום בסיס ורקמת חיבור אינטרסטיציאלית שמכילה סיבים גמישים, סיבי קולגן ותאים מזנכימאליים:
התפתחות עוברית של מערכת הנשימה האדם
מערכת הנשימה של האדם מתפתחת בסביבה מימית, בתקופת ההריון.מערכת זו אינה פעילה עד הלידה, והעובר מקבל חמצן בפעפוע, מדמה של האם. הפעם הראשונה שבה מערכת הנשימה האנושית צורכת אוויר אטמוספירי היא בשעת הלידה. ההתפתחות העוברית מתחלקת ל 3 שלבים:
-מהשבוע ה-16 עד השבוע ה- 26 נוצרות הסימפונות
- מהשבוע ה-26 עד סוף ההריון נוצרים תאי מערכת הנשימה ומתפתחת היכולת להעברת חמצן מהריאות אל מערכת הדם.
מערכת הנשימה ממשיכה להתפתח גם אחרי הילה, בתקופת הינקות והילדות.
נשימה בבעלי חיים שונים
בבעלי חיים קטנים מאד, כדוגמת חד תאיים, חילופי הגזים נעשים בדיפוזיה, דרך שטח הפנים של גופם. דיפוזיה אינה מהווה פתרון יעיל לאספקת חמצן עבור יצורים אשר ממדיהם עולים על ממלימטרים ספורים. אצל בעלי חיים גדולים יותר קיימים פתרונות שונים: ריאות, זימים, צנורות נשימה ונשימה עורית. בריאות, שטח הנשימה שקוע בתוך חלל, בתוך הגוף. לעומתן, אצל חלק גודל מהיצורים החיים במים מערכת הנשימה בנויה זימים בעלי סעיפים הבולטים אל מחוץ לגוף. זה המצב אצל דגי הגרם. קשתות הזימים מורכבות מעלעלי זימים, המכוסים בשכבת תאים דקה. הם יוצרים שטח מגע נרחב בין רשת נימי דם המצויים בהם לבין המים. הדגים לוקחים מים לפיהם, מזרימים אותם על פני הזימים ופולטים אותם דרך פתחי הזימים, משני צידי הגוף. גזי החמצן והפחצן הדו-חמצני מוחלפים בפעפוע בין המים לבין הדם בנימים, על יסוד העיקרון של הזרימה הנגדית. גם אצל המצב אצל מחויצי הזימים וגם אצל ראשני טריטונים וסלמנדרות הזימים נמצאים מחוץ לחלל הגוף. ראשנים של דו חיים חסרי זנב (כגון צפרדעים וקרפדות), מפתחים בשלב מוקדם כיס המכיל את הזימים. כאשר הם גדלים ומתפתחים, הראשנים עוברים שינויים בכל מערכות גופם ורובם מפתחים בהדרגה ריאות. בעל חיים בוגר מקבוצת הדו-חיים הוא בעל ריאות שמיבנן פשוט והן בנויות כשקי אוויר גדולים. מבנה זה שונה מריאות העופות והיונקים, המחולקות לחללים קטנים וצפופים - הנאדיות. מנגנון קליטת האוויר לריאות שונה אצל דו-חיים לעומת האדם. את האוויר הם שואפים על ידי בליעתו בכוח, ולא על ידי שינויים בלחץ בתוך הריאות. אצל הצפרדעים ניתן לראות תנודה מעלה-מטה של העור בקרקעית הפה. תנודה זו מנפחת את הריאות ומרוקנת אותן. הריאות הפשוטות הללו אינן מצליחות לספק את החמצן הדרוש לדו-חיים כך שהוא משלים את החסר בעזרת קליטת חמצן ישירות דרך העור - נשימה עורית. כדי להגביר את פעפוע הגזים אל הגוף והחוצה, העור חייב להיות לח ודק. נשימה עורית חשובה גם אצל הראשנים.
זוחלים נושמים באמצעות ריאות, המפוצלות יותר מאלו של הדו-חיים, לכן בעלי שטח פנים גדול יותר. רוב הזוחלים הם חסרי סרעפת ולכן פעולת השאיפה והנשיפה שהיא מתבצעת בעזרת שרירים בן צלעתיים, המקטינים ומגדילים את נפח בית החזה. בזמן פעילות גופנית מאומצת ,הזוחלים נאלצים לעצור את נשימתם, מכיוון שהשרירים המשמשים בתהליך הנשימה הם אותם שרירים המשתתפים בתנועה מהירה. לכן, היכולת האירובית שלהם מוגבלת, והם עוברים תוך זמן קצר להפקת אנרגיה בנשימה תאית אנארובית.
מערכת הנשימה של העופות בנויה ריאות שאינן משנות את נפחן ועוד כ-9 שקי אוויר שמתנפחים ומתרוקנים בעזרת פעולת השרירים. מערכת זו משוכללת יותר ממערכת הנשימה אצל היונקים. כאשר הצפור שואפת אוויר, האוויר עובר בשני מסלולים-חלקו עובר ישר אל הריאות ומשם אל שקי האוויר הקדמיים, אך חלקו האחר נכנס אל שקי האוויר האחוריים, לאגירה זמנית. כאשר היא נושפת, האוויר שמילא את השקים הקדמיים יוצא החוצה, אך האוויר שנאגר בשקים האחוריים(אוויר עשיר בחמצן שעדיין לא עבר בריאות), מועבר אל הריאות לאספקה נוספת של חמצן למחזור הדם, ומשם יוצא אל השקים הקדמיים. בעזרת שסתומים נשמר כיוון זרימה קבוע של האוויר משקי האוויר האחוריים, דרך הריאות, אל שקי האוויר הקדמיים ומשם החוצה. התוצאה היא שגם בשאיפה וגם בנשיפה זורם בריאות אוויר עשיר בחמצן. הדם זורם בכוון נגדי לכוון זרימת האוויר בריאות ותודות למנגנון הזרימה הנגדית, חמצן מפעפע מן הריאות אל הדם אפילו בזמן יציאת האוויר מהריאות.
גופם של החרקים עטוף בעטיפה האוטמת את כולו ומונעת איבוד מים. בעטיפה זו יש מספר פתחים אשר מהם מסתעפת מערכת צינוריות אל תוך הגוף-טרכיאות וטרכיאולות. רשת הטרכיאולות מסתעפת מהטרכיאות וחודרת לכל אברי הגוף, כולל רגליים וכנפיים. על ידי התפשטות והתכווצות חלל הבטן של החרק מתבצעים חילופי האוויר בין הטראכיאות (צנורות הנשימה), לבין האוויר החיצוני. מהטרכיאות האוויר מגיע אל הטרכיאולות. בקצה הטרכיאולות מצוי נוזל. החמצן מתמוסס בנוזל זה ומפעפע אל רקמות הגוף. הפחמן הדו-חמצני עובר דרך הפוכה. הוא עובר מהרקמה אל הנוזל בקצה הטרכיאולה, ממנו עובר לאוויר שבטרכיאה ומשם יוצא החוצה. בעצם רואים בחרקים חדירה של הסביבה החיצונית אל תוך גופו של בעל החיים, בדומה למצב בריאותיהם של הזוחלים, העופות והיונקים. אולם, לחרקים יש יכולת לפתוח ולסגור פתחי טרכיאות.
ER (סדרת טלוויזיה)
עונה 4
פרקים 70–91 (22 פרקים). החלה ב-25 בספטמבר 1997 והסתיימה ב-14 במאי 1998.
העונה רביעית נפתחת בפרק בלייב "אמבוש", שהועלה פעמיים. ד"ר מורגנשטרן, ראש המיון, סובל מהתקף לב המאיים על חייו. וויבר מסכימה לבצע התפקיד באופן זמני עד שיתאושש. לרוע המזל, כאשר מורגנשטרן אכן חוזר, הוא לא יכול לבצע ניתוח כמו פעם כי הוא יודע עכשיו מה זה להיות מטופל. לאחר שתאונה כירורגית לקחה את חייו של אדם, מורגנשטרן מחליט לפרוש לצמיתות מתפקיד ראש המיון והוא עוזב את בית החולים.
שני רופאים חדשים מצטרפים למיון: ד"ר אנה דל אמיקו, בגילומה של מריה בלו והמנתחת הבריטית החדשה, ד"ר אליזבת קורדיי, בגילומה של אלכס קינגסטון. קורדיי הגיעה לארצות הברית בחסות ד"ר רוברט "רוקט" רומנו (בגילומו של פול מקריין), אבל מערכת היחסים ביניהם מתערערת לקראת סוף העונה. לאחר שהיא דוחה את רומנו כשהוא מבקש ממנה לצאת, הוא מחליט לא לחדש את הרישיון שלה. היא נאלצת לבחור אם לחזור לאנגליה או להישאר בארצות הברית כמתמחה.
בינתיים, בעוד גרין מתמודד עם המכות שלו, הוא ורוס נוסעים לקליפורניה כדי לקבור את אביו של רוס. בעודו שם, גרין מבקר את הוריו שלו, שם הוא מגלה שאמו חולה, ויחסיו עם אביו ממשיכים להיות מתוחים. בחזרה בשיקגו, הוא מתחיל לצאת עם פקידת המיון החדשה סינתיה הופר (בגילומה של מרשיקה הרגיטאי). הקשר הוא פיזי בלבד, וכשגרין נאלץ לבקר את הוריו שוב בהמשך העונה, היא מגיעה ללא הזמנה, רק כדי להבין שגרין לא אוהב אותה. לאחר הפרידה המביכה, סינתיה עוזבת, אך גרין נשאר לטפל באמו החולה ולהתחיל לתקן את מערכת היחסים שלו עם אביו.
מערכת היחסים בין רוס והאת'ווי הופכת רצינית יותר כאשר רוס מפתיע את האת'ווי ומציע לה נישואים מול צוות המיון, דבר שהיא מקבלת. מאוחר יותר יש לה בעיות מחויבות כשהיא מנשקת פרמדיק פגיע. היא מספרת לרוס, והוא מגיב בכעס. לאחר זמן קצר, רוס סולח לה ואומר לה שהוא יחכה עד שהיא תהיה מוכנה להינשא. בנוסף, האת'ווי פותחת מרפאה בחינם במיון בעזרת סבתו של קרטר. רוס מתמודד על עמדת טיפול בילדים במיון.
וויבר משתתפת בסמינר של סינרג'יקס כדי לראות כיצד לנהל טוב יותר את המיון. היא מתחילה לצאת עם נציגת סינרג'יקס, אליס ווסט, שמייעצת לה לפטר עוזרת רופא, שהיא במקרה ג'ני בולט. ג'יני נלחמת על עבודתה, בטענה שהיא פוטרה בגלל מצב ה-HIV שלה. מול תביעה משפטית, ראש הסגל |דונלד אנספו מחליט להעסיק אותה בחזרה. וויבר מתחילה לראות את הצד האפל של סינרג'יקס, ונפרדת מווסט כי היא מרגישה שהוא משתמש בה, ולמעשה מנתקת כל קשר עם סינרג'יקס. במהלך כל זה, בעלה לשעבר של ג'יני, אל, נאלץ לחשוף את סטטוס ה-HIV שלו. זה גורם לפיטוריו ומאלץ אותו לחפש עבודה באטלנטה, והוא מבקש מג'יני להצטרף אליו. ג'יני מסרבת, ואל עוזב אותה. בהמשך העונה, ג'יני מטפלת בבנו חולה הסרטן של אנספו, כי היא האדם היחיד שמסוגל להתחבר אליו. לאחר מותו, אנספו חשה הכרת תודה וחרטה רבה כלפי ג'יני, בהתחשב בפיטוריה הקודמים.
ארגון ירושלים
ארגון ירושלים היה ארגון פועלים ציוני דתי מירושלים.
היסטוריית הארגון
הארגון הוקם בשנת 1937, במטרה להקים מושב עובדים בארץ ישראל. בשנת 1939 הארגון יצא להכשרה חקלאית במושבה מנחמיה אשר בעמק הירדן. בשנת 1943 לאחר ארבע שנות הכשרה, עלה הגרעין להתיישבות בנחלים אשר שכן אז באצבע הגליל ששוכן בגליל העליון במקום אשר קרוי כיום קיבוץ הגושרים. כאשר הגרעין עלה להתיישב באצבע הגליל הוא סבל מחוסר שיתוף פעולה אזורי אף בנושאי ביטחון שוטף. במלחמת העצמאות פונו רוב בני המשפחות מיישובי הגליל העליון. משפחות חברי ארגון ירושלים עברו להתגורר זמנית בבית ספר בחיפה. בתום המלחמה, חברי הארגון החליטו שלא לשוב לגליל העליון ומשום כך הוחלט בהנהלת הארגון לעבור זמנית למושבה הגרמנית הנטושה וילהלמה שליד יהוד. אך לבסוף אולצו לעזוב גם אותה לטובת פליטי עטרות אשר בנו שם מחדש את ישובם בני עטרות. בשנת 1951 מצא ארגון ירושלים מנוח לכף רגלו כאשר הקים את מושב נחלים על יד פתח תקווה.
ההתחלה בירושלים
הארגון הוקם בראשיתו בירושלים ומנה עשרים ושתים משפחות שכללו חמישים נפש. חבריו באו משורות הדתיות לאומיות מהארצות פולין צ'כיה הונגריה וגרמניה. הארגון הוקם בתקופה של חוסר עבודה. בהתאם לכך הפועלים התגבשו לגרעין התיישבותי בבית הפועל המזרחי בבית יוסף חזנוביץ.
בתחילה, חברי הגרעין בקשו להתיישב ליד ירושלים. בחורף 1937 הם ניהלו משא ומתן לרכישת 1,200 דונם ליד הכפר הערבי בידו מצפון-מערב לעיר. הארגון שכנע את הקרן הקיימת לישראל לרכוש את הקרקע במטרה להקים עליו מושב עובדים. העסקה לא יצאה לפועל על ידי חברת הכשרת היישוב.
כהמשך לכך, מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית הציעה לחברי הארגון להתיישב על חלק מהאדמות הפנויות של המושב עטרות, שבזמנו היה ממוקם צפונית לירושלים. לחברי הארגון הוצע שטח של 320 דונם במרחק של 2 ק"מ מעטרות. בסופו של דבר התוכנית ירדה מסדר היום על ידי ארתור רופין שלא ראה הצדקה לקיום יישוב יהודי נוסף באזור הרי ירושלים.
בשנת 1938 עמד הארגון להתפזר. השנים היו שנות המרד הערבי הגדול. גזירה נוספת ניתכה על עתידו ההתיישבותי של הארגון, כאשר ב-17 במאי 1939, פורסם הספר הלבן ונאסרה כל התיישבות יהודית ברוב חלקי ארץ ישראל. באותה עת המתינו שישה ארגונים חקלאיים דתיים ליציאה להתיישבות עצמאית, לאחר שקבלו הכשרה במושבות הגליל התחתון ובעמק יזרעאל.
תחנה ראשונה - מנחמיה
בסוף שנת 1939 מקבל הארגון הצעה לצאת להכשרה חקלאית במושבה מנחמיה. איכרי המושבה בקשו לקלוט ביישובם פועלים יהודיים, לאחר שהפועלים הערבים נטשו אותם. וכך ב-1 ספטמבר 1939 חברי הארגון הגיעו למקום ההכשרה החדש.
הסיכום של הארגון עם מזכירות המושבה היה:
ימים ראשונים במנחמיה
הגרעין היה בדעה שהוא יסיים את תקופת הביניים ותוך חצי שנה הוא ייצא להתיישבות. אולם לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה ההתיישבות היהודית בארץ ישראל כמעט שפסקה ו-22 חברים, מתוכם 8 משפחות, המשיכו בחיים הארעים במושבה מנחמיה. בשני מבנים שכורים שוכנו הנשים והילדים והגברים ישנו מתחת לכיפת השמים. הילדים שהו במשך היום בשטח שגודר בחוטי תייל והיה לגן ילדים.
יצוין שבעת בואם למושב מנחמיה ביקוש העבודה היה מועט לאור זה שהחקלאים במושבה הפסיקו לעבד את האדמה. חברי הארגון עבדו ביישובי העמק – דגניה א', בית זרע. היו שעבדו בהובלת גבס בעגלות מהמחצבה במקום לתחנת הרכבת בצמח. היו כאלה שעבדו בתחנת החשמל בנהריים נשי הארגון היו מספרות : "מרחוק ראינו מה זה חשמל ושמענו על קיום פריזידר. על התנאים הקשים ששררו שם סופר בעבר מפי אחד מחברי הארגון: "הרבה פעמים לא היה אוכל. קבלתי ליום 12 זיתים ופרוסת לחם שבקושי אפשר היה לנגוס בה. את הלחם אפינו בעצמנו וזה היה כאילו "לחם". פעם יצאנו לחרוש אצל איכר אחד, בשטח שהיה לו מעבר לנהר הירדן. היה צריך לנסוע לשם שעה וחצי כדי להספיק עבודה כל שהיא. לשם כך יצאנו לעבודה בשלוש לפנות בוקר וחזרנו בחושך. כל הזמן הייתה תקוה שזה זמני. אבל הזמני הזה נמשך כמעט ארבע שנים. ישבנו ובכינו, ישבנו וחיכינו. המצב רוח היה בלתי נסבל. אם אני רוצה להבין איך יכולנו לעבור את זה, אני מתרץ זאת, שבכל הארץ היו תנאים קשים."
תחנה שנייה - הגליל
בסוף שנת 1943 החלו בארץ שוב בהקמת יישובים חדשים. גרעין ירושלים נועד להתיישבות במצודת אוסישקין באצבע הגליל אשר בגליל העליון. אנשי הגרעין התבשרו כי הוקצתה להם משבצת קרקע במקום שנקרא "אוסישקין ד", על שמו של מי שהיה ראש ההנהלה הציונית ועמד בראש הקרן הקיימת מנחם אוסישקין. הוא כתב בצוואתו כי יש להקצות באזור משבצת קרקע לכל אחת מן התנועות ההתיישבותיות.
ובכך ההתיישבות החדשה חולקה בין התנועות המיישבות: קיבוץ דן - השומר הצעיר, קיבוץ דפנה – הקיבוץ המאוחד, מושב שאר ישוב – הציונים הכלליים, מושב בית הלל - תנועת המושבים ומושב תנועת הפועל המזרחי הוא ארגון ירושלים. וכך בי"ד חשוון תש"ד הארגון עלה להתיישב בגליל העליון. שמו של היישוב החדש נקבע נחלים והוא נבחר בשל הנחלים הרבים שזרמו בסביבה - מקורות הירדן.
קשיים התיישבותיים:
למושב החדש היו קשיים כבר מתחילת הקמתו. האדמה עליה התיישבו הייתה בבעלות האמיר פעור שהתגורר בדמשק, ועליה ישבו אריסים. האמיר היה צריך לתת להם פיצויים ולפנותם מהמקום. על מנת להימנע מכך הוא מכר את החלק המשוער באדמה לקרן הקיימת לישראל, שאת תמורתו היה צריך לשלם לאריסים לבנק הלאומי הערבי, בהתאם למהלך שאותו הובילו בעלי קרקעות ערביים במטרה להימנע ממכירת קרקעות ליהודים, וזאת שמאחר וכאשר האדמה נמכרה לבנק זה אי אפשר היה להשלים את המכירה ליהודים. עוד בהתאם למצב זה חתם הנציב העליון על צו שהיהודים יוכלו לעבד את אדמות האמיר פעור, אך לא יורשו לבנות עליהם בתים. אולם, הייתה בשטח חלקה בת 12 דונם שנרכשה מבעל קרקעות אחר, כמאל אפנדי, ובה ניתן היה לבנות. בחלקה זו הקימו צריפים, בניינים ועוד. בטרם העלייה להתיישבות בנחלים הסתבר כי מדובר באדמה חקלאית מעובדת, מבותרת על ידי תעלות מים, וניתן להשקות אותה בהצפה.
התערבות הקיבוצים השכנים
זמן העלייה של הארגון על הקרקע תוכנן למועד כינוס הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים. נציג הפועל המזרחי במחלקת ההתיישבות של הסוכנות מר מיכאל חזני היה מודע לעובדה כי היישובים בסביבה התנגדו להקמת יישוב נוסף בסביבה. הוא סבר כי בעיתוי של כינוס הנציגים מרחבי העולם בירושלים יהיה נח יותר מאשר בעיתוי אחר להוציא לפועל את ההתיישבות החדשה. לקיבוצים הייתה טענה כי המשבצת הקרקעית שהם קבלו אינה מספקת ולכן אין מקום להקמת יישוב נוסף, ולאור כך שיש לפעול בהתאם לצוואה של מנחם אוסישקין, שלכל אחד מהזרמים ההתיישבותיים יהיה יישוב. בהתאם לכך הודיעה מחלקת ההתיישבות כי היא תרכוש אדמות נוספות עבור היישובים הקיימים ולכל יישוב תהיה משבצת מלאה. היו שסברו שהתנגדות חברי הקיבוצים לחברי ארגון ירושלים לא הייתה בגלל המשבצת שהם נטלו, אלא הייתה זו מגמה התיישוביתית שלא רצו בקרבתם יישוב דתי.
בזמן חניכת היישוב הגיע למקום אברהם הרצפלד שכיהן כראש המחלקה להתיישבות של הסוכנות, שאליו נלוו אישים מהסוכנות היהודית במטרה לקבוע תמידית את הקמת היישוב החדש. אליהם נוספו עוד חברים מיישובי הפועל המזרחי כדוגמת שדה יעקב וטירת צבי אשר התגייסו לעזרה. הם הביאו עימם שני צריפים, וכך וההתיישבות הדתית בגליל העליון הייתה לעובדה מוגמרת. כעבור זמן מה, הגיעה לנחלים משלחת מכפר גלעדי שדרשה כי הארגון ירד מהקרקע. התגובה לאמור נעשתה על ידי גיוס מחודש של מתנדבים מרחבי הארץ, אשר חלק מהם נשארו בסופו של דבר בנחלים. ברם, היחסים עם הקיבוצים השכנים נשארו מתוחים וחוסר שיתוף הפעולה הדהד. כך למשל, על מנת לחרוש את השדות היה צריך להרחיק עד דגניה על מנת להשיג מחרשה.
הילדים למדו במסגרת חינוכית אחת: מורה אחת לימדה שתי כתות של בני הגילים הנמוכים, אחת - לבנים והשנייה - לבנות. זאת בנוסף לגן ילדים שהוקם במקום.
בתחום אחד לא חל שיפור, וזאת בעניין היחס המתנכר של בני הקיבוצים השכנים לבני הארגון. דבר זה בא לידי ביטוי במיוחד בפתחה של מלחמת העצמאות, בה בעת שהחלו היישובים להתבצר והורגש פחד אזורי שבהתאם לכך החליט יו"ר הסוכנות, דוד בן-גוריון, לבצע סיור בכל אזור נחלים, בו בזמן שהיה בכל היישובים, אך ביישוב נחלים לא דרך. היה בכל היישובים מלבד נחלים. ניכר היה שקיימת מגמה סביבתית להתעלם מקיומו של המושב. כמו כן, המאפייה בקיבוץ דפנה עדיין לא הסכימה למכור להם לחם. עם זאת ביום 28 במאי 1947 עוזר המושל המחוזי, בנפת צפת זיכה את היישוב להכרה רשמית.
מלחמת העצמאות
ימים אחדים לאחר מכן, הערבים החליטו על שלושה ימי שביתה כללית. וכך, לאחר תום השביתה החלו אירועי אלימות. הערבים החלו להתקהל ולנוע לכיוון המושב. פעמון האזעקה הופעל והאנשים שהיו בשדות חזרו. הנשק הוצא מהסליק, והיישוב היה מוכן להגנה. הוחל נוהל ביצור המחנה של היישוב על ידי סולל בונה. לנחלים הגיע מכשיר קשר עם סוללות, אבל כדי לטעון אותן היה צריך ללכת לקיבוץ דפנה. שיירה של משאיות הביאה ליישוב חומרי בנין, תיל ופחים. נבנתה סוללת עפר מסביב ליישוב, חומת עפר בלתי חדירה לכדורים. היו עמדות בחוץ, מחוברות ביניהם בתעלות קשר. היו גם שני בונקרים. הם היו מוכנים כבר לפני 15 במאי 1948 – המועד הצפוי להכרזת המדינה.
ביום 14 במאי 1948 הודיעו ב"קול ישראל" כי "היום בשעה 16.00 תהיה הודעה חשובה". ואכן המדינה הוכרזה. בנחלים הוחלט להניף את הדגל ועשו זאת בעזרת סדין לבן ובד כחול. בלילה ישנו המתיישבים בנעליים, ציפו לפלישת צבאות ערב. שכן, ארצות ערב איימו להתחיל במלחמה למחרת היום והיישוב היה קרוב לגבול עם סוריה.
נסיגת הערבים
לאחר ימים אחדים, ראו תושבי נחלים כי שיירות של ערבים נעות ליד היישוב, עם חמורים וגמלים. הערבים מהכפרים קטייה ולזזה החליטו לנטוש את מקומם. יהודה, איש הביטחון, שהיה איש הקשר עם השכנים הערביים, פנה אליהם ושאל לסיבת המנוסה הפתאומית. תחילה השיבו לו הערבים "לתת לבהמות לרעות". לשאלה, מה פתאום היום. הם פחדו לומר את האמת שבה הם הלכו כדי להתקיף את היהודים מאוחר יותר. אך ליהודה הם אמרו זאת מפורש: "הולכת להיות מלחמה, כדאי עכשיו לעזוב. כשנכבוש נחזור". יהודה מסכם: "אף אחד לא גרש אותם. ברחו עד האחרון שבהם". לעומת כל יישוב יהודי היו חמישה כפרים ערבים נטושים: קטייה, לזזה, מנסורה חסאס ועוד. "כולם ברחו, האזור היה ריק, נשארו בתים ריקים עם בוסתנים. כל האזור היה ללא נפש חיה".
חקלאי שקצר בשדה באותם הימים מתאר:
תחנה שלישית - בית ספר בחיפה
תוך כדי המלחמה פינו את הנשים ואת הילדים של תושבי הגליל העליון. בני הקיבוצים עברו לקיבוצים אחרים במקומות בטוחים ובני המושבים הועברו לבתי ספר בחיפה. וכך בני נחלים הגיעו לבית ספר נצח ישראל בחיפה. שם השתכנו המשפחות באולמי הכיתות של בית הספר.
ביישובים נשארו רק הגברים. בתום המלחמה היה ניסיון לחזק את ההתיישבות בנחלים אשר בגליל. סוכם כי ינסו לגייס קבוצת חלוצים חדשה. הייתה קבוצה כזאת שחיכתה להתיישבות. היא הייתה בביריה. אבל הפועל המזרחי החליט כי אין ברירה ומוכרחים הם לעזוב את הגליל העליון, כך נוצר מצב שבו אלה שנשארו ביישוב לא הייתה פרנסה, למשפחות בחיפה היה קשה וחברי הארגון הגיעו למצב שלא היה כסף לקנות מצרכים לחג הפסח הקרב. אחד החברים הוותיקים נסע לכפר הרוא"ה ומשם להנהלת מגבית כופר היישוב, אשר ממנה קבלו היישובים תקציבים למימון ההגנה שלהם: לבניית מקלטים, עמדות ותקציב הגנה. וכך הושג מימון לקיום היישוב נחלים אך רק לזמן קצר.
אחרי המלחמה הנשים לא הסכימו לחזור לאצבע הגליל. אי לכך סיכם מיכאל חזני עם המרכז החקלאי על החלפת מקום ההתיישבות. בתחילה תכננו לעבור למושבה הגרמנית הנטושה בגליל התחתון ולדהיים (כיום אלוני אבא), אך בינתיים אוכלס המקום על ידי אחרים, ומשום כך סוכם על העברה לאזור שפלת יהודה לכפר הטמפלרי וילהלמה שליד יהוד.
תחנה רביעית - וילהלמה
הכפר הטמפלרי וילהלמה, ליד יהוד נכבשה על ידי כח צה"ל. המרכז החקלאי שהוא המוסד המרכזי של מחלקת ההתיישבות, הודיע לאנשי הארגון כי יעברו לכפר אשר בו היו בתי מגורים ומבני משק נטושים. התושבים שהיו בחיפה הגיעו למקום החדש עם משאיות יחד עם הציוד החקלאי שנותר. לאחר פירוק הציוד הסתבר כי תושבים שפונו מעטרות, נווה יעקב ובארות יצחק כבר נמצאים במקום. בסופו של דבר התחלקו במבנים: כל בית אכלס בין שניים לארבע משפחות. אך בינתיים גברו חילוקי הדעות בין התושבים. תושבי עטרות נשארו והשאר עזבו את המקום, ביניהם חברי הארגון ירושלים.
ראשון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
זכויות להט"ב באיי בהאמה
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באיי בהאמה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים. על אף שפעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית במדינה מאז 1991, לא קיימים חוקים שאוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בתעסוקה, פשעי שנאה, דברי שטנה, מתן סחורות ושירותים ועוד ולא קיימת הכרה בנישואים חד מיניים, איחוד אזרחי או כל צורה אחרת של הכרה בזוגיות חד מינית כפי שנוכחת בקרב מערכות יחסים בין זוגות מהמין השני.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה הפכה לחוקית באיי בהאמה מאז שנת 1991. עם זאת, הקוד הפלילי עדיין מציג דרישת גיל הסכמה גבוה יותר בקרב זוגות חד מיניים - 18 שנים, בעוד שזוגות מהמין השני מוגדרים תחת הגיל 16.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
איי בהאמה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור) בעוד חוק הנישואים של המדינה מכיר באיחוד זוגות הטרוסקסואלים בלבד באומרו כי "נישואים בבהאמה מורכבים מגבר ואישה".
ביולי 2011, לאחר אשרור "חוק הנישואים הימיים" הצהיר שר האוצר לשעבר, ז'יוורגו לאינג לגבי הכשרת נישואים חד מיניים באיי בהאמה באומרו, "כקהילה באיי בהאמה אנו מאמינים שנישואים חייבים להיות בין גבר לאישה. נישואים הם בטלים אם הם התקיימו בין אנשים שהיו זכר וזכר או נקבה ונקבה. לכן, בהצעת חוק הנישואים הימיים אנו מציינים עובדה זו בחיוב ברור - נישואים חייבים להתקיים בין זכר לנקבה".
בשנת 2013, השופט הראשי של איי בהאמה לשעבר, מייקל ל. בארנט, הצהיר באומרו כי, "אין לי ספק שזה רק עניין של זמן מתי בתי המשפט של איי בהאמה יתייחסו לנושא של הכשרת נישואים חד מיניים. אין לי גם ספק שבהחלטה על הנושא יתייחסו גם להחלטות לא רק במדינות חבר העמים כמו קנדה ואוסטרליה, אלא גם על החלטות של בתי המשפט בארצות הברית". באותה שנה, ראש ממשלת איי בהאמה, פרי כריסטי, אמר כי "לא ישקלו נישואים חד מיניים במדינה" באומרו "זה משהו שאני לא מאמין בו".
בשנת 2016, במהלך מסע הפרסום שלו למשאל העם החוקתי של איי בהאמה 2016, כריסטי חזר על התנגדותו להכשרת נישואים חד מיניים באומרו, "אני חוזר: משאל העם הזה לא יגרום לנישואים חד מיניים להפוך חוקיים באיי בהאמה. נישואים באיי בהאמה יהיו חוקיים רק בין גבר לאישה".
הגנה מפני אפליה
בשנת 2001 ממשלת איי בהאמה הציעה הצעת חוק תעסוקה, שכללה סעיף שאסר על אפליה במקום העבודה על רקע נטייה מינית. עם זאת, הסעיף הוסר זמן קצר לאחר אישור הצעת החוק.
ב-17 ביוני 2011, ממשלת איי בהאמה הביעה תמיכה ב-"ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" בשנת 2008 שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם. עם זאת, לא ננקטה מאז כל פעולה ממשלתית עבור הכללת נטייה מינית או זהות מגדרית בסעיפי חוקים האוסרים על אפליה.
חוקת איי בהמה מספקת חירויות אזרח שונות, אבל לא כוללת את הקטגוריות של נטייה מינית או זהות מגדרית כעילות מוגנות מפני אפליה בין קטגוריות שונות אחרות. מאמצים לכלול נטייה מינית בתוכן החוקה שהוצעו במשך השנים נחסמו על ידי חברי ועדה שמונתה על ידי הממשלה שהתנגדה לחקיקת זכויות להט"ב על סמך מניעים דתיים.
זהות מגדרית
אין הכרה משפטית עבור טרנסג'נדרים באיי בהאמה עבור שינוי מגדרם במסמכי זהות רשמיים.
שירות צבאי
לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים רשאים לשרת בגלוי בכוחות ההגנה המלכותיים של איי בהאמה. במאי 1998, השר לביטחון לאומי וסגן ראש הממשלה פרנק ווטסון הצהיר כי "צבא איי בהמה, שירות בתי הסוהר והמשטרה אינם מפלים על בסיס נטייה מינית".
תנאי מחיה
תושבי איי בהאמה רבים דבקים בעמדות נוצריות שמרניות מבחינה חברתית, אשר בדרך כלל מציגות את האמונה שהומוסקסואליות וקרוס-דרסינג הם סימנים של "חוסר מוסריות". כתוצאה מכך, פוליטיקאים חוששים לעיתים מתמיכה פומבית בחקיקת זכויות להט"ב עקב פגיעה אפשרית במעמדם הפוליטי.
באיי בהאמה ישנה כלכלה המבוססת בעיקרה על תיירות והממשלה מכוונת למגוון שווקים, אך לא לשוק התיירות הלהט"ב הצומח. יחידים בודדים של תיירים הומוסקסואלים בדרך כלל לא התמודדו בעבר עם בעיות בקרב המקומיים, אם כי קבוצות של תיירים שהוגדרו כחלק מקהילת הלהט"ב התקבלו בשלילה באירועים שונים. עם זאת, אתרי נופש, בתי קפה וברים שפונים עבור להט"ב קיימים ברחבי חלקים שונים במדינה. מאז תחילת המאה ה-21 איי בהאמה מצוינת כמדינה בעלת קבלה חברתית רחבה כלפי להט"ב מבעבר, מקומיים ותיירים כאחד. עם זאת, המקומיים הצהירו לאורך השנים כי הומופוביה עדיין מוגדרת כנושא חברתי בולט בקרב האוכלוסייה והמליצו לתיירים להפעיל שיקול דעת בהגעתם.
בדצמבר 2018, ממשלת קנדה פרסמה עצות לנסיעות חדשות שכללו אזהרות עבור זוגות חד מיניים מפני הסיכון לקבלת גילויי הומופוביה באיי בהאמה. פעילת זכויות הלהט"ב הבהאמית ארין גרין הצהירה בתגובה לעיתון "Bahamas Tribune" באומרה, "אני חושבת שזה נשמע ייעוץ סביר עבור להט"ב קנדים". הפעילה הבהאמית אלקסוס ד'מרקו אמרה לעיתון כי "עלינו להכיר בכך שאזרחי להט"ב אכן קיימים באיי בהאמה והם חווים סטיגמה ומופלים לרעה".  עם זאת, בפברואר 2019, דווח כי יותר ממחצית מ-5,400 תיירים שהגיעו על ספינת השייט הבלעדית "Allure Caribbean Cruise" עבור תיירי להט"ב בבירה נסאו הצהירו שהם הרגישו "בנוח ובבטחה בהגעתם לעיר".
אפליה
ב-6 באוקטובר 2007, המשטרה המקומית פשטה על מסיבת להט"ב פרטית בבירה נסאו, אך לא הצליחה לעצור אף אחד, מכיוון שלא בוצע אף פשע. משתתפי המסיבה דרשו התנצלות רשמית מהמשטרה. משרד התיירות של איי בהאמה פרסם התנצלות בפני חברת השייט שהביאה את התיירים למדינה.
בתיק משנת 2009, חבר מושבעים זיכה אדם שהואשם ברצח הומוסקסואל בהאמי. המואשם השתמש במה שמכונה "Gay panic defense" וטען שהקורבן "ניסה לאנוס אותו". עם זאת, התביעה הכחישה את טענתו והצהירה כי הנרצח, שהיה בעלים של חנות ובן של פוליטיקאי בהאמי - נשדד לפני שנרצח. הפרקליטות גם חקרה את החשוד מדוע הלך לדירתו של הקורבן בסביבות השעה 23:00, בטענה כי התכוון לבצע שוד במכוון. עם זאת, עורך דינו של המואשם הצהיר שמרשו "מגן על הגבריות שלו" בעוד הריגת הקורבן "הייתה מוצדקת". הסיפור עורר זעם בינלאומי רחב. ב-24 ביוני 2011, מועצת הבקרה של ההצגות והסרטים של איי בהאמה ניסתה לחסום את הצגת הסרט הרומנטי "Children of God" שהתבסס על מערכת יחסים חד מינית בין זוג הומוסקסואלים בהאמים ונוכחותה של הומופוביה במדינה בכיכר הציבורית במרכז העיר נסאו. עם זאת, הממשלה ביטלה את הניסיון והסרט הוקרן כרגיל.
לאורך השנים, התרחשו מקרים רבים של רצח הומוסקסואלים בהאמים גלויים שאף אחד מהם לא פוענח לבסוף על ידי הרשויות, בהם נכללים: קווין וויליאמס, שוטר (15 במאי 2001), תאדאוס מקדונלד, מרצה (16 בנובמבר 2007), הארל טיילור, מעצב (18 בנובמבר 2007), וולינגטון אדרלי, אקטיביסט (26 במאי 2008), מרווין ווילסון, מלצר (3 ביוני 2008), פול ווילי, רקדן (19 באוקטובר 2008), שוואדו סימונס, צלם (17 ביולי 2011) ואלקין מוס, מלצר (20 ביולי 2013). בראיון ל-"The Tribune" במאי 2017 נער אמריקאי בן 24 שהותקף על פי החשד על ידי קבוצת אנשים במהלך מופע ב-"Bahamas Junkanoo Carnival" הצהיר כי הוא הוכה על רקע היותו הומוסקסואל. לאחר מכן טופל בבית חולים מקומי והגיש תלונה למשרד החוץ האמריקאי על רקע פשע שנאה בחזרתו לארצות הברית.
תנועת להט"ב
בשל חוסר אמון במערכת המשפט, אי הגנה בחוק והומופוביה בקרב אוכלוסיית איי בהאמה, אזרחי להט"ב רבים שומרים על נטייתם המינית או זהותם המגדרית המגדרית בסוד. בעוד שארגוני זכויות להט"ב רשאים להתקיים, הם נאלצים לעיתים לשמור את קיום האירועים החברתיים שלהם בסתר. קבוצת זכויות הלהט"ב לשעבר, "Rainbow Alliance of The Bahamas", פתחה במסע פרסום ציבורי נגד אפליית להט"ב וחבריה השתתפו בתוכניות אירוח בנושא. כיום, "Bahamas LGBT Equality Advocates" וקרן "DMARCO Foundation" מפעילות מסעי פרסום נגד הומופוביה באיי בהאמה באמצעות מדיה חברתית.
באפריל 2016, העמותה "The Bahamas Transgender Intersex United" שמורכבת מפעילים טרנסג'נדרים ואינטרסקס מרחבי איי בהאמה השיקה את מסע הפרסום "Bahamian Trans Lives Matter" (בעברית: חיי טרנסים בהאמים חשובים) ששאף לעורר מודעות חברתית לטרנספוביה באיי בהאמה וציין את מעמדם של בהאמים טרנסג'נדרים במדינה. נשיאת ומייסדת העמותה, אלכסוס ד'מרקו, השתתפה במהלכו במסיבת עיתונאים שנערכה בבירה נסאו אלייה הצטרפו נשים נוספות על מנת להציג מודעות לסוגיות שאיתן טרנסג'נדרים באיי בהאמה מתמודדים לעיתים קרובות. בשנת 2019 הוקם ארגון זכויות הלהט"ב "Bahamas Organisation of LGBTI Affairs" עבור קידום מעמדן של זכויות להט"ב באיי בהאמה.
Hanky Panky
Hanky Panky (בעברית: תַעֲלוּלִים) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך הפסקול, I'm Breathless. השיר יצא לאור ב-12 ביוני 1990, כסינגל השני מהאלבום על ידי חברות התקליטים האחים וורנר וסייר רקורדס.
השיר הגיע למקום העשירי במצעד הבילבורד הוט 100, והשני במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי מדונה עצמה ופטריק לאונרד. השיר נכתב עבור הפסקול, I'm Breathless, הפסקול של הסרט "דיק טרייסי". מבחינה לירית השיר מדבר על BDSM ובו מסופר על אישה שאוהבת להיות מוכה על ידי בן זוגה.
מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר ג'אז ומוזיקת סווינג שרובו מושר בסולם נמוך כדי שתוכל לשמור על קולה בפזמון. השיר עורר מחלוקת בעיקר באירלנד לאור המילים הפרובוקטיביות של השיר שגרמו לקבוצות נשים לטעון כי המילים של השיר "מזיקות". בתגובה מדונה טענה כי למילים לא הייתה כוונה לפגוע אלא הם נכתבו בגדר בדיחה.
ביקורת והצלחה
אף על פי המילים השנויות במחלוקת השיר זכה דווקא לביקורות חיוביות מהמבקרים. בנוסף הוא גם זכה להצלחה רבה בעולם כאשר הגיע לעשירייה הפותחת במדינות רבות ביניהם אוסטרליה, אירלנד, איטליה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית, ופינלנד (מקום ראשון).
בישראל, אהוד מנור תרגם את השיר כשיר ילדים ונתן למילים משמעות אחרת לגמרי מהשיר המקורי.
כסופי
שמם נקרא כך על שום הצבע המוכסף של כמה מהמינים שנוצר מכיסוי זיפים המחזירים את קרינת השמש. מדובר ככל הנראה בהתאמה לאורח החיים המדברי של כמה מהמינים.
תיאור
הגלגלניים קרויים על שם הרשת העגולה שהם טווים, לרוב אנכית לקרקע, ללכידת חרקים מעופפים. העכבישים טווים רשת גדולה, סימטרית ועדינה, בצורת גלגל. קוטרו של הגלגל יכול להגיע עד למעלה מחצי מטר. הרשת נטוות בין ענפי צמחים הגדלים בשטח. העכבישים ממתינים במרכז הרשת לחרק שיילכד בה. הקורים הדביקים לוכדים את החרק והוא מתחיל לפרפר כדי להשתחרר מהם. ראייתו של הכסופי מוגבלת, אך ניסיונות ההשתחררות של הטרף מזעיקות את העכביש שאץ אליו ועוטף אותו במשי. רק אחרי עטיפת הטרף בקורים, העכביש נושך אותו ומזריק לגופו מיצי עיכול. לאחר מכן מועבר הטרף העטוף למרכז הרשת שם נועץ בו העכביש את לסתותיו ומוצץ את תוכנו.
נקבת הכסופי היא מגדולי עכבישי הגינה הטווים קורים. גודל גופה של הנקבה מגיע עד לגודל 25 מ״מ ורגליה גדולות הרבה מגופה. גודלו של הזכר קטן מאוד ביחס לנקבה והוא קשה יותר לאיתור (הנקבה גדולה פי ארבעה מהזכר). לרוב חיים הזכרים בסביבת הנקבה, על גבי רשתות קורים קטנות יותר. עמידתם האופיינית של עכבישים אלו היא בצורת X (בעיקר של הזכרים). על מנת לגדול משיל הכסופי את השלד החיצוני. הוא נתלה הפוך על הרשת, עורו נבקע לשניים והוא מחליק החוצה ונתלה כשהוא פרוש לגמרי על מנת לאפשר לעורו החדש להתייבש.
לקראת הטלת הביצים מתנפחת בטנה של הנקבה. שק הביצים הנוצר הוא פקעתי בצבע חום, והוא נתלה על הרשת הרחק מהצמחייה ונעזב כך. לרוב מייצרת הנקבה שק ביצים יחיד, אך ייתכנו גם יותר. מספר העכבישים בשק ההטלה רב.
מינים
תחת סוג זה מינים רבים, בישראל נפוצים ארבעה מינים מהם:
כסופי מפורץ (משונן)
כסופי מפורץ (Argiope lobata) מאופיין בבטן כסופה ומנוקדת בשחור ובאדום וסביב שוליה בליטות ושקעים. תפוצתו של הכסופי המפורץ בישראל בגליל, במישור החוף והשפלה, בכרמל, בגולן, בהרי יהודה ושומרון ובעמקים. נמצא בחורש טבעי, בחורשה נטועה, בסלעים ובמצוקים, במעזבות ובצדי דרכים.
כסופי דק (רב) פסים
כסופי דק פסים (Argiope trifasciata) נקרא גם wasp spider (עכביש צרעה) או Banded Garden Orbweaver ) בעל 8–10 פסי רוחב בצבעי שחור-צהוב. צבע הזכר חום. תפוצתו בישראל היא באזור ים המלח ומדבר יהודה, הנגב המערבי, הרי ירושלים והשפלה ובירושלים, נצפה גם בעמק יזרעאל ובעמק חפר ובמישור החוף באזור הקריות ותל אביב
כסופי עב (דל) פסים
כסופי עב פסים (Argiope bruennichi), דומה לכסופי דק פסים אך בעל 6 פסים על גבו. נפוץ בבקעת הירדן, אזור ים המלח, השפלה ומישור החוף בחודשי הקיץ.
כסופי סקטור
כסופי סקטור (Argiope sector), דומה במראהו לכסופי המפורץ, אך ישנם הבדלים באיברי הרבייה, שהם מסממני הזיהוי המובהקים של רוב העכבישים. הוא נפוץ באזורים חוליים במישור החוף ובנגב הצפוני והמערבי.
מפלגת אל-איסתקלאל
הקמת המפלגה
הקמת מפלגת איסתקלאל הפלסטינית הייתה תוצאה של ניסיון להקים ארגון פוליטי כלל-ערבי. בזמן כינוס הקונגרס האסלאמי העולמי בדצמבר 1931 בירושלים, התכנסו כ-40 פעילים, של אגודת "אל-פתאה" ופעילים של ממשל פייסל בדמשק (בשנים 1920-1918), וחיברו אמנה לאומית פן-ערבית, שתהווה בסיס לכינוס ועידה ערבית כללית. האמנה קבעה כי ארצות ערב אינן ניתנות לחלוקה ופסלה כל מדיניות מקומית נפרדת, וכן גם הצהירה שהאומה הערבית מתנגדת לכל צורה של אימפריאליזם. המתכנסים בחרו ועדה שתארגן את הוועידה: אסעד דאע'ר (מרוני מלבנון שעבד בעיתון אל-אהראם במצרים), ח'יר א-דין א-זרכלי (סורי שחי במצרים), עג'אג' נויהד (דרוזי מלבנון שחי בארץ ישראל), ושלושה פלסטינים, צובחי אל-ח'דרא, עיזאת דראוזה ועווני עבד אל-האדי. הוועדה, שכינתה עצמה "הוועד הפועל של הוועידה הערבית הכללית", הזמינה אישים ערבים, בעיקר מעיראק, להשתתף בוועידה שנועדה להתקיים לארח אותה, אולם המלך הסעודי, חשש שהוועידה תקדם את השליטים ההאשמים והתנגד לקיומה. גם הבריטים לחצו שלא לאפשר את קיום הוועידה בבגדאד ופייסל דחה אותה לסתיו 1933. אלא שהוא נפטר ב-8 בספטמבר ויוזמי הוועידה כבר לא ראו טעם בכינוסה. בעקבות ביטול הוועידה, החליטו הפן-ערבים הפלסטינים להקים מפלגה פן-ערבית משלהם, שעשויה בעתיד לשמש בסיס למפלגה שתאגד בתוכה את החוגים הפן-ערביים בכל ארצות ערב. אחד החותמים על ה"קול-קורא" לכינוס ועידה פן-ערבית כללית היה אמין אל-חוסייני, והוא ותומכיו השתתפו בדיונים המוקדמים על הקמת המפלגה, אולם כאשר נתברר לו כי היוזמה החדשה מביאה ליצירת מפלגה שהיא אמנם פן-ערבית, אבל פלסטינית בלבד, נטש אותה עם תומכיו. ב-13 בדצמבר 1931 חתמו 11 פלסטינים על "קול-קורא לעולם הערבי": צובחי אל-ח'דרא, אסחאק דרויש, מוחמד אל-עפיפי, ראע'ב אבו אל-סעוד אל-דג'אני, אחמד חילמי עבד אל-באקי, עיזאת דראוזה, עווני עבד אל-האדי, מועין אל-מאדי, אחמד אל-אמאם, עג'אג' נויהד וכאמל אל-דג'אני.
המפלגה נוצרה כתוצאה מפילוג במחנה המג'ליסיון (תומכי משפחת חוסייני או "החוסיינים"), שניזון פוליטית מתנועות לאומיות ערביות ובפרט "הגוש הלאומי" בסוריה (מפלגות אלה בעולם הערבי מאמצות את השם "איסתקלאל"). צעירים קיצוניים חילונים שהושפעו מהלכי רוח לאומניים יצרו ב-4 באוגוסט 1932 את המפלגה סביב דמותו של עווני עבד אל-האדי, מתוך רצון לפעולה דינמית ומודרנית יותר מזו שיוצגה על ידי חוגי המועצה המוסלמית העליונה. מאז הפילוג ניטשה בין האיסתקלאל ובין החוסיינים יריבות פוליטית.
המפלגה הוקמה על ידי עשרה אנשים. שישה מהם היו בין 11 החותמים על ה"קול-קורא": אל-ח'דרא, עבד אל-באקי, דראוזה, עבד אל-האדי, אל-מאדי ונויהד. ארבעת האחרים היו: רשיד אל-חאג' אבראהים, אכרם זעיתר, פהמי אל-עבושי ודוקטור סלים סלאמה (הנוצרי היחיד). לאחר זמן קצר, הצטרפו אליהם שני אישים נוספים, חמדי אל-חוסייני (מעזה) וחרבי אל-איובי. 12 האישים האלה היוו את הרשות המרכזית של המפלגה. אף אחד מהם לא היה מירושלים, מלבד נויהד, שהתגורר בה, אולם בהיותו דרוזי מלבנון, היה זר למחנאות המשפחתית שבה. בין מייסדי המפלגה היו מנהלי בנקים ואנשי כספים (אבראהים ועבד אל-באקי), עורכי-דין (עבד אל-האדי, אל-ח'דרא ואחמד שוקיירי), עיתונאים (נויהד, חמדי אל-חוסייני ואבראהים א-שנטי, עורך "א-דפאע"), מורים (זעיתר והאשם א-סבע) ורופא (סלאמה).
פעילות המפלגה
לאחר הקמת המפלגה, היא החלה בפעילות פוליטית. אורגנו אסיפות בערים ופורסמו כרוזים חריפים בעלי תוכן פן-ערבי, אנטי-אימפריאליסטי, אנטי-בריטי ואנטי-ציוני, בהם שבו מחבריהם לקרוא לארץ ישראל "סוריה הדרומית". נישאו נאומים שתקפו את הממשלה ואת הערבים המשתפים איתה פעולה ובהם נשיא המועצה המוסלמית העליונה, אמין אל-חוסייני. הציבור נקרא שלא לשתף פעולה עם הממשלה, לא לשלם מיסים ולהיאבק במנדט הבריטי. פעילות זו החריפה בתחילת 1933. היא התקבלה בציבור בחיוב, במיוחד בקרב הנוער והמשכילים. המפלגה משכה אליה את ארגוני הנוער, אגודת הצעירים המוסלמים ופלוגות הצופים, ובמחצית הראשונה של 1933 הגיעה לשיא השפעתה. לאחר מכן ירד היקף הפעילות. בספטמבר נערך המפגש הפומבי האחרון ובסוף השנה חדלו רוב הסניפים להתקיים. תהליך הדעיכה חל על רקע הפיצול הפנימי בין תומכי ההאשמים לתומכי הסעודים, וכן על רקע מריבות אישיות. המפלגה גם סבלה מקשיים כספיים, וזאת בשל היעדר תמיכה מצד משפחה עשירה של נכבדים והיעדר מנגנון ציבורי הדומה למועצה המוסלמית העליונה.
מול המפלגה החוסיינית
במרץ 1935 יצרו החוסיינים, כתגובת נגד, את המפלגה הערבית הפלסטינית. האידאולוגיה של האיסתקלאל פנתה בראש ובראשונה כנגד האימפריאליזם הבריטי המפצל את העולם הערבי וראתה בציונות רק ענף אחד מענפי האימפריאליזם, זאת בעוד החוסיינים ריכזו את מלחמתם ביהודים הציונים ונזהרו בבריטים. למרות הצגת התמונה האידאולוגית הזו, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה התהפכה המגמה בעוד החוסיינים נטו יותר לכיוון הפשיסטי ואנשי איסתקלאל נטו לעודד את הבריטים במדיניותם האנטי-ציונית ולתמוך במדיניות הספר הלבן.
הבדל נוסף בין החוסיינים לאיסתקלאל היה שהאיסתקלאל הייתה מפלגה חדשה של עירוניים צעירים משכילים וחילונים ללא קהל תומכים כפרי, בעוד החוסיינים נהנו ממאגר גדול של תומכים בקרב האוכלוסייה הכפרית, המבוגרת והמוסלמית של הארץ ומהמבנה המסורתי של החמולות. לאיסתקלאל היו תדיר בעיות מימון (שלא היו לחוסיינים שנהנו משליטה בכספי הווקף) שהצריכו אותה ליטול הלוואות מבנקים ובעלי הון. עיתון המפלגה היה א-דיפאע.
בקיץ 1935 תמכה המפלגה בהקמת "קופת האומה להצלת הקרקעות", בראשה עמד אחמד חילמי עבד אל-באקי, ראש "בנק האומה". מטרת הקופה הייתה לסייע בפיתוח כלכלי ורכש קרקעות כתגובת-נגד לגאולת הקרקעות של התנועה הציונית. בשל המרד, המשברים הכלכליים ואווירת המשבר של "מאתיים ימי החרדה" פעלה הקופה בעיקר החל מסתיו 1943. במקביל להשקעת כספים בפיתוח תעשייה חקלאית מודרנית בכפרים, פעלה הקופה כגוף תעמולה שהציג את המוכר את אדמתו ליהודים או העוסק בתיווך למטרה זו כבוגד בעמו. חוגי החוסיינים יצאו במתקפה כנגד "הקופה" ומנהליה בדרישות לחשיפת מקורות המימון שלה, שהגיעו ממקורות הליגה הערבית. כיוון שהכספים שהוקצו על ידי מדינות ערב למטרת סיוע לאחיהם הפלסטינים הופנו משקמה הקופה למטרה זו, הם חדלו להגיע אל קופות המועצה המוסלמית העליונה (החוסיינית), כפי שהיה לפני הווסדה. כדי להתמודד עם בעיה זו יצר מוסא אל-עלמי את "המפעל הקונסטרוקטיבי" החוסייני, שהיה בעל מטרות זהות לאלו של "הקופה".
בהתאם לנטייה האנטי-בריטית נוצרו בתוך המפלגה שני אגפים. האגף ה"ימני" ניסה ליצור קשרים עם משטרים פשיסטיים באירופה, בעיקר באיטליה הפאשיסטית בעוד האגף ה"שמאלי" יצר קשרים עם קומינטרן (האינטרנציונל הקומוניסטי). לאחר תום מלחמת העולם השנייה התדלדלו שורות המפלגה והיא התפוררה.
בורגו
המילה בורגו (באיטלקית: Borgo) משמשת לתאר "רובע" של עיר.
אברהם מינדלין
אברהם מינְדְלין (1899 – 24 בפברואר 1961) היה מלחין עממי, זמר טנור ומנצח מקהלות ישראלי. שען במקצועו.
קורות חיים
אברהם בן משה מינדלין נולד ברוסיה, בנו של חזן. עוד בנעוריו היה פעיל במקהלות. למד בקונסרבטוריון בדניפרופטרובסק.
ב-1921 עלה לארץ ישראל והחל את הקריירה שלו כזמר. כשייסד מרדכי גולינקין את האופרה הארצישראלית, הצטרף אליה כזמר טנור. במשך ארבע שנים, מ-1923 עד 1927, הועלו במוסד זה 17 אופרות עם תרגום הליברטו לעברית של אהרן אשמן. מינדלין עזר לגולינקין בהפקת האופרות, ונישא לשרה, בתו של גולינקין. בנוסף, נמנה עם סגל זמרי האורטוריה הארצישראלית מיסודו של פורדהאוז בן-ציסי, ועם זמרי מקהלותיו של ליאו ליוב "אקורד" ובפרט "תל אביב", שבשנים 1927–1934 היה מינדלין מעמודי התווך שלה. כמו כן, במשך תקופה ארוכה הופיע כזמר על במות שונות, שר אריות ושירים עבריים, בעיקר משל יואל אנגל. כזמר עממי זכה להערכה על האינטרפרטציה שלו לזמר הארצישראלי.
לאחר סגירת האופרה עבד מינדלין, שען במקצועו, במשך עשרות שנים בחנותו ברחוב שינקין 2 בתל אביב. הוא עצמו התגורר ברחוב יהודה הלוי 145. מינדלין התחיל להלחין ב-1939, כשהיה בסוף שנות השלושים לחייו, ואת מרבית שיריו, כ-150–200 במספר, יצר בפרק זמן של עשור, לאורך שנות ה-40.
מינדלין הלחין את שיריהם של ח"נ ביאליק, שאול טשרניחובסקי, יעקב רימון, אהרן רבינוביץ, שמואל פישר, מרים ברנשטיין-כהן, אברהם ברוידס, עודד אבישר, ש. שלום ועוד. שיריו התאימו לאתוס הציוני שהיה באותה תקופה – שירים על עבודה, אדמה, העפלה, נוף ואהבה. משיריו הנודעים: "אדמה, עבודה" ("ממרומים ברכה יורדת... אדמה נחיה חייך") למילותיו של ש. שלום, "לארצי" (אהרן רבינוביץ), "אל הנגב" (יעקב רימון), "אין דבר חביבי" (מרים ברנשטיין-כהן) ו"בעמדה" ("בחורים, בחורות"), שכתב שמואל פישר בתחילת מלחמת העצמאות. מינדלין היה הראשון שחיבר, בשנות ה-40, שיר זיכרון לזכר חללים בני היישוב: השיר "בן עשרים", שחיבר אהרן אשמן לזכר הנופלים בבריגדה במלחמת העולם השנייה והתפרסם והושר במלחמת העצמאות.
קונצרטים רבים מיצירותיו לזמר עברי עממי, בעיבודים שונים, נערכו בארץ בהשתתפות טובי הזמרים: שושנה דמארי, יוסף גולנד, אברהם וילקומירסקי אפרים די זהב, חנה זמיר, יוספה שוקן, לאה דגנית. מינדלין גם עיבד לחנים של אחרים כמו שלמה וייספיש. מינדלין הוגדר על ידי עצמו ועל ידי בני תקופתו כמלחין עממי, והמנגינות שחיבר היו פשוטות וקליטות. בביקורת בעיתון "חרות", לקראת אחד מהקונצרטים מיצירותיו ב-1952, נכתב כי "חן עממי ורוך ענוג מציין את דרכו בקומפוזיציה". בעיתון "הצופה" נכתב לאחר הקונצרט כי "הקו האופייני למנגינותיו הוא, המיזוג בין הנגינה המסורתית לבין הצלילים החדשים הנשמעים בפעימת הפטישים ובקצב הבניין של המולדת. הוא נשאר נאמן לנעימה החזנית, ששימשה אי-פעם ערש להתפתחותו המוזיקלית בימי נעוריו".
כבר ב-1942 הוציא מינדלין בהוצאה עצמית ספרון ובו 12 מלחניו. וב-1945, כשש שנים לאחר שהחל להלחין, הוציא בהוצאת יבנה קובץ שכלל מאה לחנים ארצישראליים מפרי עטו – ובכך היה למלחין הראשון בזמר העברי שהוציא בדפוס את אסופת כל שיריו. לספרו קרא "ניגונים", כשם שירה של פניה ברגשטיין, שאותו הלחין מיד עם פרסומו (את הבית הראשון שלו קבע כמוטו בפתח ספרו).
מינדלין עצמו הוסיף להופיע בזמרה, וכן הנחה ערבי שירה בציבור. בנוסף לזמרה והלחנה, מינדלין ניצח על מקהלות לזמר עממי, בהן מקהלת "צלילי עם" שייסד.
באמצע שנות ה-50 חלה מינדלין, נאלץ לסגור את חנותו, הסתגר בביתו וחי חיי עוני ודלות.
בנובמבר 1960, חודשים ספורים לפני מותו, לאחר שמארגני פסטיבל הזמר והפזמון הראשון הודיעו כי בתחרות ישתתפו רק תשעה שירים היות שלא מצאו שיר עשירי מתאים, ארגן מינדלין כמחאה את פסטיבל השיר העשירי, שאותו ניהל וגם ניצח על הופעת מקהלה. מתוך 441 שירים שנפסלו נבחרו 24 שירים ומתוכם נבחר שיר אחד המתאים להיות השיר העשירי בפסטיבל.
מינדלין נפטר ב-1961, בגיל 61, ונקבר בבית הקברות קריית שאול. הותיר את אשתו נחמה ואת בתו הנשואה חנה, שחיה עם בעלה וילדיה בארצות הברית. בעזבונו נותרו יצירות רבות שלא ראו אור.
מנגינותיו של מינדלין היו פופולריות מאוד בארץ בתקופת חייו, והושמעו רבות בקונצרטים וברדיו. בעשורים האחרונים נשכחו שיריו ואינם מושמעים באמצעי התקשורת.
Shiver
Shiver הוא הסינגל הראשון של להקת הרוק האלטרנטיבי, קולדפליי, מתוך אלבום הבכורה שלה, Parachutes. סולן הלהקה, כריס מרטין, הודה כי השיר נכתב על אישה ספציפית, מפני שהתקשורת יצרה כמה ספקולציות. השיר מכיל השפעות המיוחסות לזמר וכותב השירים, ג'ף באקלי, שממנו הלהקה הושפעה בשיריה בתחילת דרכה.
השיר יצא לאור כסינגל המוביל מהאלבום בבריטניה, והשני בארצות הברית אחרי Yellow. הסינגל הגיע בשיא שלו למקום ה-35 במצעד הסינגלים של בריטניה, והוא זכה לביקורות חיוביות רבות. כמה שנים לאחר יציאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, וצבר למעלה מ-70 מיליון השמעות.
השיר נכתב שנתיים לפני ששוחרר. מרטין אמר כי כתב את השיר ביום "עגום", כאשר הרגיש שלעולם לא ימצא את האישה המתאימה לו, אך הוא הודה שהשיר נכתב על אישה מסוימת.
מעבר בורגו
מעבר בורגו (באיטלקית: Passetto di Borgo- "פַּסֶטו די בורגו") או בקיצור "המעבר" (באטלקית: Passetto - "פַּסֶטו") הוא מעבר סתרים המקשר בין קריית הוותיקן לבין טירת סנטאנג'לו. אורכו של המעבר כ-800 מטרים והוא ממוקם ברובע בורגו של העיר רומא.
היסטוריה
המעבר נבנה בשנת 1277 על ידי האפיפיור ניקולאוס השלישי, תוך שימוש משני בחומות שנבנו על ידי טוטילה במהלך המלחמה הגותית.
המעבר, הנמצא בתוך החומה, אפשר לאפיפיורים להימלט ממגוריהם בקריית הוותיקן אל הטירה בעיתות מצוקה.
האפיפיור אלכסנדר השישי השתמש במעבר בשנת 1494 במהלך המצור של שארל השמיני מלך צרפת וכיבוש העיר על ידיו.
האפיפיור קלמנט השביעי השתמש במעבר במהלך ביזת רומא בשנת 1527 על ידי חייליו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאחר שהחיילים טבחו בכל חיילי המשמר השווייצרי על מדרגות בזיליקת פטרוס הקדוש.
בשנת 1630 הקים האפיפיור אורבנוס השמיני גג מעל המעבר, והפך אותו למעבר סגור. הגג הורד שנת 1949.
כיום המעבר מהווה חלק מהמוזיאון הממוקם בטירת סנטאנג'לו. המעבר שופץ במהלך השנים על מנת לייצבו, ובשנת 2000 הותר למבקרים לראותו.
מסורניים
מסורניים (שם מדעי: Pristidae) היא המשפחה היחידה בסדרת המסורנאים, שפרטיה ידועים גם בשם "דגי מסור". במשפחה כלולים שבעה מינים: שישה מהם בסוג מסורן, ואחד מהם בסוג Anoxypristis. בקדמת ראשם של המסורניים מזדקר חרטום דמוי מסור שטוח, כפול, שבו קבועות שיניים חדות.
יש להבדיל בין סדרת המסורניים ששייכים לבטאים לבין סדרת המגרנאים (Pristiophoriformes) ששייכים לדמויי כריש ודומים להם ביותר, אך הם יותר קטנים ושיניהם יותר בולטות.
ע"פ כמה חלוקות בני משפחה זו שייכים לסדרה רינופריסטיים (Rhinopristiformes).
מאפיינים
המסורנים יכולים להגיע לאורך של שישה עד תשעה מטרים. המסור עשוי להגיע לאורך שני מטרים, ורוחב בסיסו ל-30 סנטימטרים. הם נפוצים במים רדודים בימים טרופיים וסובטרופיים.
מין אחד נפוץ בחוף הים התיכון של ישראל - מסורן ארוך-שן, המזדמן גם במפרץ אילת. מינים נוספים המופיעים במפרץ אילת הם מסורן קצר-שן ומסורן ירוק. יש שהמסורניים חודרים גם לנהרות: המסורן של מפרץ מקסיקו משוטט בחלקיו התחתיים של נהר המיסיסיפי, מין אחר נע לאורך נהר הזמבזי שבאפריקה, ומין נוסף שוחה במעלה נהרות בהודו.
תפקידו העיקרי של המסור הוא ללכוד מזון, אך הוא יכול גם לשמש נשק מגן. יש שהדג נובר במסורו בטין ובחול שבקרקעית הים בתורו אחר מזונו - רכיכות, סרטנים וקיפודי ים; ויש שהוא חודר לתוך להקת דגים ו"קוצר" בהם במסורו.
מיון
במשפחה ישנם 2 סוגים:
תנועת הנוער שישה באפריל
תנועת הנוער שישה באפריל (בערבית: شباب 6 ابريل, "נערי שישה באפריל") היא קבוצת פייסבוק, שהוקמה תחילה בשביל לתמוך בשביתת הפועלים מאל-מחלה אל-כוברא במצרים בְ-6 באפריל 2008, מאוחר יותר הייתה ממובילי ההפיכה במצרים.
שני היוזמים של הקבוצה הכירו ממסע הבחירות של מפלגת אל-ע'ד בשנת 2005. אך הם נטשו את הפעילות הפרלמנטרית, אחרי שיו"ר המפלגה, איימן נור, נעצר ונכלא למשך ארבע שנים. דרך פייסבוק הם קראו לשביתה כללית. בזמן קצר הם אספו יותר מ-70,000 תומכים. ההפגנות דוכאו באלימות, עם פצועים רבים וגם שני הרוגים.
בתחילת ינואר 2011 הייתה התנועה גורם מוביל להתגייסות שהובילה למהפכה, בין היתר דרך וידאו של אסמאא' מחפוז שבו היא קראה להתקוממות. הקבוצה תמכה במוחמד אל-בראדעי והייתה מועמדת לפרס נובל לשלום.
נחום שרון
נחום שרון (שטרכמן) (1912 – 1976) היה איש ציבור חבר מפ"ם, מאנשי תנועת השומר הצעיר במזרח אירופה וסופר מתעד.
ביוגרפיה
שרון (שטרכמן עד לשנת 1959) נולד בלוצק שבאוקראינה. מילדות החל בלימודי עברית ובקריאת ספרות עברית. ב-1927 הצטרף לתנועת השומר הצעיר בעירו. ב-1934 יצא לצ'נסטוחובה, להכשרה של חיי עבודה ושיתוף בארץ ישראל. בשנים שלאחר מכן ריכז וניהל מחוזות שונים מטעם התנועה. ב-1937 צורף כחבר ההנהגה הראשית של השומר הצעיר בפולין. בהמשך גויס לשירות חובה של שנה וחצי בצבא הפולני, שם שירת בחיל הרגלים. ב-1939 מונה לגזבר ההנהגה הראשית של השומר הצעיר, והתגורר בוורשה. השתתף במסגרת "המשרד הארץ-ישראלי" בארגון הפגנות אנטי-בריטיות כמחאה על רדיפת המעפילים, ופעל למען עלייה בלתי ליגאלית. היה למנהל האחרון, עם יוסף שמיר, של מושבת המנהלים המרכזית בהרי הקרפטים.
בישראל היה שרון לחבר המרכז והוועדה המדינית של מפ"ם. היה נציג מפ"ם במועצת פועלי חולון, כמזכיר פועלי דחק ופועלים חקלאיים. עבד גם בברית העולמית של מפ"ם. בשנים 1959-¬1962 ביצע שליחות בקובה כנציג המחלקות לארגון ולעלייה של הסוכנות היהודית, ושימש גם כמזכיר הפדרציה הציונית במשך שנה וחצי. לאחר השליחות היה בין מייסדי אגודת ידידות ישראל-קובה, וכמו כן שב לעבוד במרכז לתרבות ולחינוך של הסתדרות העובדים הכללית, בו היה חבר מ-1956. היה חבר המזכירות, מנהל האגף לאמנות וחבר הנהלה בגופי "מפעלי תרבות" השונים. היה חבר מערכת "בשער", ביטאונה הרעיוני של מפ"ם, ופרסם מאמרים ותגובות בעיקר ב"בשער" וב"על המשמר". עסק בניהול בבית אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל. פרסם ביידיש ב"נייוועלט" וב"ישראלשטימע". עבד גם בארכיון יד ושם, ובין השאר תרגם מיידיש, מפולנית ומרוסית.
ב-1976 נפטר באופן פתאומי. בשנה שלאחר מותו יצא ספרו "קיץ 1942".
מרגרטה מאוסטריה, דוכסית סבויה
מרגרטה מאוסטריה, דוכסית סבויה (בגרמנית: Margarete von Österreich; 10 בינואר 1480 - 1 בדצמבר 1530) הייתה בתו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואשתו של חואן, נסיך אסטוריאס, ולאחריו אשתו של פיליברטו השני, דוכס סבויה.
ביוגרפיה
מרגרטה נולדה ב-10 בינואר 1480, למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמארי, דוכסית בורגונדיה. על פי הסכם אראס (1482) בין לואי האחד עשר, מלך צרפת לבין אביה מקסימיליאן, היא הובטחה כאישה לשארל, יורש העצר הצרפתי שהיה בן 12 שנה (לימים שארל השמיני, מלך צרפת). בעקבות הסכם זה קיבלה צרפת את השליטה בבורגון, בפראנש-קונטה ובארטואה ואילו ארצות השפלה עברו לרשות האימפריה הרומית הקדושה. מרגרטה הועברה לחצרו של מלך צרפת לשם חינוכה, אולם אחרי ששארל נישא לאן מברטאן (דצמבר 1491) הוחזרה מרגרטה לחצרו של אביה ב-1493.
בשנת 1497 נישאה לחואן, נסיך אסטוריאס, בנם של פרננדו השני, מלך אראגון ושל איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, אך חואן נפטר כעבור חודשים מספר. ב-1501 נישאה לפיליברטו השני, דוכס סבויה שנפטר גם הוא כעבור שלוש שנים.