cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
DTS
שיטה זו נוצרה על ידי חברת Digital Theatre Systems שאחד ממשקיעיה היה במאי הקולנוע סטיבן ספילברג. העבודה על הפורמט החלה ב-1991, ארבע שנים לאחר שמעבדות דולבי החלו לפתח את Dolby Digital. הסרט הראשון שבו נעשה שימוש בשיטה היה "פארק היורה" שיצא ב-1993, שנה לאחר ש"בטמן חוזר" יצא לבתי הקולנוע בקידוד דולבי דיגיטל. בניגוד לפסקול סטריאופוני, שיטה זו תומכת בדרך כלל בתצורת 5.1, כלומר שני רמקולים קדמיים ראשיים, שניים אחוריים, רמקול קדמי מרכזי וסאב וופר. יתרונה של שיטה זו על פני שיטות דיגיטליות אחרות כגון דולבי דיגיטל הוא שמידת הדחיסה של הפסקול הדיגיטלי היא פחותה, ולכן הצליל המתקבל נאמן יותר למקור. תצורות נוספות שנתמכות על ידי DTS הן סטריאו, ארבעה ערוצים, ארבעה ערוצים וסאב וופר וכן (בגרסאות החדשות) עד שבעה רמקולים וסאב וופר.
החסרון בשיטה זו, מבחינת בתי הקולנוע, הוא שבניגוד לשיטות אחרות כמו SDDS ודולבי שבהן סרט הצלולואיד מכיל את התמונות ולצידן הפסקול, ב-DTS הפסקול הוא נפרד פיזית מהסרט - הוא מגיע על CD-ROM, ולכן בית הקולנוע זקוק למערכת הקרנה משוכללת יותר, שיכולה לתזמן את ההקרנה על המסך עם הפסקול המגיע ממערכת אודיו נפרדת.
השיטה נמצאת גם בשימוש ביתי, בסרטים בפורמט DVD, אך זוכה לפופולריות פחותה מאשר Dolby digital. רוב המקלטים הביתיים אינם מסוגלים לפענח אותה ורק מיעוט סרטי ה-DVD מכילים פסקול DTS. גם חלק מהסרטים האחרונים שיצאו בכותרי לייזרדיסק קודדו בשיטת DTS, בשנות התשעים המאוחרות.
ענק צהוב
ענק צהוב הוא כוכב גדול-ממדים מסוג ספקטרלי F או G ושצבעו צהוב או צהבהב. שינויים בפעילות הגרעינית בליבת כוכבי הסדרה הראשית שמסתם גדולה פי כמה משל השמש גורמים להתנפחותם ולהתקררותם כך שצבעם הופך מלבן לצהוב ועוצמת הארתם עולה עד פי עשרות או מאות מונים משל השמש.
התפתחות
כאשר מסתיים שלב היתוך המימן שבליבת כוכבי הסדרה הראשית, מתכווצת הליבה ומתחממת בעוד השכבות החיצוניות מתפשטות ומתקררות. תהליך זה הופך אותם בסופו של דבר לענקים אדומים שרדיוסם ועוצמת הארתם גדולים פי מאות מונים משל השמש. בכוכבים שמסתם 2-10 מסות שמש (כוכבי הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי A ו-F), כאשר תהליך זה של התפשטות והתקררות מעביר אותם דרך הסוגים הספקטרלים F ו-G, עוצמת ההארה שלהם כבר גדולה מספיק על מנת שיחשבו כענקים.
שלב התפתחות זה הוא קצר למדי במחזור חייו של כוכב ונמשך בין מאות אלפי שנים בכוכבים המסיביים יותר ובין מיליוני שנים בכוכבים הקטנים יותר. מסיבה זו ענקים צהובים הם נדירים יחסית, אך בשל עוצמת ההארה הגבוהה שלהם, ניתן להבחין בהם ממרחק גדול בהשוואה לכוכבי הסדרה הראשית כך שניתן לצפות בלא מעט מהם בשמי הלילה.
הבהירים והקרובים למערכת השמש מבין הענקים הצהובים הם זוג הענקים קאפלה A ו-B שנמצאים במרחק של 42 שנות אור ונראים לעין ככוכב השישי בבהירותו בשמי הלילה.
ילקוט ראובני
ילקוט ראובני הוא חיבור המכיל לקט מדרשים, בעיקר מספרי קבלה שונים, שנכתב על ידי רבי אברהם ראובן הכהן סופר, מקובל מחכמי פראג במאה ה-17. חלקו הראשון של הספר ערוך לפי סדר הא-ב (ילקוט ראובני הקטן), וחלקו השני ערוך לפי סדר פרשיות התורה (ילקוט ראובני הגדול).
מהדורות
הספר ילקוט ראובני על סדר הא"ב (ילקוט ראובני הקטן) הודפס בשני מהדורות: הספר ילקוט ראובני על התורה (ילקוט ראובני הגדול) הודפס בשש מהדורות:
סגן הנשיא (סרט)
סגן הנשיא (באנגלית: Vice) הוא סרט אמריקאי ביוגרפי מסוגת קומדיה ודרמה שנכתב ובוים על ידי אדם מקיי ובכיכובם של כריסטיאן בייל כדיק צ'ייני, איימי אדמס, סטיב קארל, סם רוקוול, אליסון פיל וג'סי פלמונס בתפקידים משניים. העלילה מגוללת את עלייתו של צ'ייני ותשוקתו להפוך לסגן הנשיא החזק ביותר בהיסטוריה של אמריקה. זהו סרט הקולנוע השני המתאר את ממשלו של ג'ורג' וו. בוש, אחרי סרטו של אוליבר סטון,W. וזהו שיתוף הפעולה השלישי בין כריסטיאן בייל ואיימי אדמס, אחרי פייטר וחלום אמריקאי
הסרט הוכרז בנובמבר 2016, עם מקיי כבמאי. בייל לוהק לגלם את צ'ייני באפריל 2017. הצילומים החלו בספטמבר 2017. סגן הנשיא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-25 בדצמבר 2018, בהפצת Annapurna Pictures.
הסרט היה מועמד לשישה פרסים בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-76 כולל פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי ופרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע, עם כריסטיאן בייל שזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי. הסרט זכה בפרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר.
תקציר עלילת הסרט
הסרט מגולל את עלייתו של דיק צ'ייני והפיכתו מאיש עסקים ממולח לאיש החזק בממשל האמריקאי תחת נשיאותו של ג'ורג' וו. בוש ולסגן הנשיא החזק בתולדות ארצות הברית.
קישורים חיצוניים
ביקורות
הגל (ספר)
הגל (באנגלית: The Wave) הוא ספר לנוער שנכתב על ידי מורטון רו. הספר מבוסס על מקרה אמיתי שקרה בבית ספר בקליפורניה - ניסוי הגל השלישי. בעברית יצא הספר לאור בשנת 1984, בהוצאת עם עובד, בתרגומו של גיא עופר. הספר נזכר בתוכנית הלימודים של בתי ספר רבים, בדרך כלל בהקשר של לימודי שואה. על בסיס הספר, יצא הסרט "הנחשול", סרט טלוויזיה אמריקני מ-1981 שביים אלכסנדר גראסהוף, על פי תסריט של ג'וני דוקינס. בשנת 2019 על בסיס הסרט צולם סרט נוסף "אנחנו הנחשול".
תקציר העלילה
הסיפור מתרחש בבית הספר התיכון גורדון, באביב 1969. הדמויות המרכזיות הן המורה להיסטוריה בן רוס ותלמידי התיכון שלו, והוא מנהל את הניסוי מתוך מטרה ללמדם על איך היו יכולים החיים להיראות בגרמניה הנאצית. כאשר נשאל על ידי תלמידיו, מדוע אזרחי גרמניה אפשרו למפלגה הנאצית ולאדולף היטלר לעלות לשלטון, הוא לא ידע מה לענות. מר רוס יזם את הניסוי (הגל) בתקווה שכך יצליח לענות על שאלותיהם, תוך שהוא פועל באופן עקבי על ידי ערכים שמקובלים מראש כמוסריים.
למחרת השיעור שבו נשאלו השאלות, רוס התחיל בניסוי: הוא התחיל להטמיע בקרב הכיתה את הסיסמה כוחנו במשמעת. הכיתה הגיבה היטב לכך ונהנתה מתחושת העוצמה שהרגישה. כתוצאה מכך, התלמידים המשיכו בהתנהגות הממושמעת שהם רכשו גם בשיעור הבא, דבר שהפתיע את רוס. הוא החליט לקחת את הניסוי צעד נוסף וליצור קבוצה, לה קרא הגל, כיוון שיש לו כוח וכיוון. בשלב זה, הוא הוסיף עוד שתי סיסמאות - כוחנו באחדות וכוחנו בפעולה - מה שהוביל לכללים נוספים של התנהגות ומבנה ארגוני.
בן לא תכנן שהניסוי יגדל כל כך, אך תלמידיו הפיצו את הרעיון עד כי כמעט כל בית הספר השתתף בניסוי. תלמידים בודדים הביעו מחאה על הרעיון, אך רובם פחדו להביע את דעתם בגלוי. בסוף אותו שבוע, קבוצת הכדורגל של התיכון לא הצליחה לנצח את הקבוצה היריבה, כאשר רוח הקבוצה שנוצרה על ידי הגל לא פיצתה על חוסר הכשרה ותכנון ראויים. לורי סונדרדוס, שעמדה בראש מערכת העיתון של בית הספר, הייתה מהבודדים שהתנגדו לגל, והיא הוציאה גיליון מיוחד של העיתון של בית הספר, שהוקדש אך ורק לגל ולהשפעה השלילית שיש לו על בית הספר. חלק מהאנשים בבית הספר, במיוחד המורים והמנהל, הודו לה, בעוד חבריה של לורי כעסו עליה. דייוויד, החבר של לורי, שהיה חבר לגל מאז הקמתו, ניסה לגרום לה להפסיק להשמיץ אותו. בסופו של דבר, הוא דחף אותה לקרקע בעודו צועק כי התנועה החדשה לא פוגעת באף אחד, דבר שגרם לו להבין עד כמה הגל מסוכן באמת. בשלב זה, שניהם הסכימו שהגל חייב להיעצר, והם הלכו לביתו של רוס כדי לשכנע אותו לסיים את הניסוי. הוא הסכים, אבל אמר להם שהם יהיו חייבים לסמוך על מהלכיו ביום שלמחרת.
למחרת, בן סיפר לתלמידיו שתיכון גורדון הוא רק אחד מבתי ספר רבים במדינה המעורבים בגל, והזמין את כל חברי התנועה לכנס באודיטוריום, בו הם יצפו בנאום של המנהיג העליון של הארגון, שמטרתו ליצור מפלגת גל לאומית לנוער. התלמידים התאספו באופן דומה לעצרות נאציות, מצוידים בדגלים וסרטי יד שמעוטרים בגל. רוס יצר באולם אוירה מתוחה, ובהגיע הרגע, אמר לתלמידים "הנה הוא מנהיגכם!", והציג בפני התלמידים תמונה של אדולף היטלר. הוא הסביר להם שאין באמת תנועת גל לאומית עם מנהיג, אבל אם היה מנהיג, הוא היה האדם שבתמונה. התלמידים ההמומים עזבו את רעיון הגל, אבל הבינו את הלקח ולמדו כיצד על ידי תעמולה ואוירה חברתית, הצליח היטלר לגייס את העם הגרמני לטובת הרעיון הנאצי.
פסיכולוגיה להמונים
הספר מדגים כיצד ניתן "לשלוט בהמונים". התלמידים הפכו לממושמעים בין לילה, בעוד שהסברים של שעות על משמעת לא עזרו. כל הניסיונות לעזור ל"מפסידן הכיתתי" לא צלחו עד שהוקמה תנועה שבה הוא הוגדר כשווה בה מלכתחילה. כל מי שהיה חבר בתנועה הרגיש שווה ערך לכל חבריו, ונעלה על כל מי שלא היה חבר בתנועה. כאשר לורי מצביעה על הבעיה, חבריה מתעלמים ממנה בטענה כי היא מקנאה בהם עכשיו שהם שווים. הספר מדגים כמה קל לקחת קבוצה של אנשים נורמטיביים לגמרי ולהפוך אותם לתנועה אלימה, ומעודד חשיבה עצמאית.
הגל השלישי
הספר מתאר ניסוי אמיתי שכונה מאוחר יותר "הגל השלישי". את הניסוי ערך רון ג'ונס, מורה אמריקאי להיסטוריה, על תלמידי כיתה י' בבית ספר בפאלו אלטו שבקליפורניה בשנת 1967.
אמילקר CC
אמילקר CC (בצרפתית Amilcar CC) היא מכונית ספורט שני מושבים, בתצורת קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" שיוצרה בין השנים 1922–1925.
בסך הכול יוצרו כ־5,000 יחידות.
בלייר
בלייר (באנגלית: Blair) הוא שם סקוטי, המשמש כשם פרטי וכשם משפחה. {{פירושונים| אישים:
אתרים
ראו גם
}}
קומונה
לקומונה היסטוריה ארוכה: שורשיה מתחילים מהשבטים בחברות הפשוטות, "החמולה", דרך ראשית הנצרות, הנזירות של ימי הביניים ונזירויות במזרח אסיה, שוב דרך התיישבות בעולם החדש בעיקר במושבות מאוחר יותר בארצות הברית, בקיבוץ ובקבוצה בישראל, באשראם בהודו ועוד. כיום פזורות ברחבי העולם אלפי קומונות בכל היבשות.
מקובל לראות כ"מקור הקומונות" המערביות את ההתפתחות הקומונלית בארץ ישראל בתקופת בית שני. עדויות ארכאולוגיות ומגילות שנשתמרו מציינות כי כת האיסיים (ממצדה) וכן כת ים המלח (מגילות קומראן, יש הטוענים כי מדובר למעשה באותה כת), קיימו באותה תקופה אורח חיים שיתופי-דתי. יש האומרים כי הנוצרים הראשונים הושפעו מהם וקיימו אף הם אורח חיים שיתופי בהתבסס על הכתוב במעשי השליחים: "וכל-המאמינים התאחדו יחד וכל-אשר להם היה לנחלת כלם. וימכרו את-אחזתם ואת-רכושם ויחלקו לכלם לאיש איש די מחסורו. ויום יום היו שקדים להיות במקדש לב אחד ויבצעו את-הלחם בבית בבית" (פרק ב' פסוקים 44–46).
התפתחות התאוריה המרקסיסיטית, ומאוחר יותר התאוריה האנרכיסטית של דמויות כמו פיוטר קרופוטקין וגוסטב לנדאואר הביאה להקמתן של קומונות סוציאליסטיות-חילוניות, כחלק מניסיון לשחרור האדם העובד מכבלי החברה הקפיטליסטית וניסיון ליצירת חברה ברוח הסוציאליזם. פעמים רבות קומונות כאלו ראו עצמן כ"אבטיפוסים" לחברה הקומוניסטית שתוקם אחרי המהפכה, או כתנועות שמטרתן להפיץ את אורח החיים השיתופי עד שיהפוך לנחלת החברה כולה.
במאה ה-20 התעוררו תנועות שקראו ליצירת קומונות, לא רק כאמצעי להתמודד עם החברה הקפיטליסטית - כי אם גם כניסיון להתמודד עם הניכור שחווה האדם בחברה המודרנית, וככלי לתיקון יחסי האנוש. בין נושאי רעיון זה היו תנועות הנוער האירופאיות, דוגמת הוואנדרפוגל, ומאוחר יותר תנועת ההיפים בארצות הברית בשנות השישים. בישראל בא רעיון זה לידי ביטוי ב"קבוצה האינטימית" של הוגי דעות כצבי שץ, א"ד גורדון ומרטין בובר.
דילמות בחיי הקומונה
קיימים מקרים רבים בהם קומונות לא מצליחות להתקיים לאורך זמן. רבים מאותם מקרים הם תוצאת ההתמודדות עם דילמות אלו.
קומונות בארצות הברית
בעקבות הרדיפה הדתית של הכתות הנוצריות במאות ה-16 ה-17 וה-18, כולל אלה שהתארגנו כקומונות, נמלטו חלקן לעולם החדש ורובן הגיעו לארצות הברית.
תנועות קומונאליות
להלן מדגם של תנועות קומונאליות מארצות הברית.
קומונות בישראל
תהליך התיישבות היהודים בארץ ישראל, והציונות, היו רוויים בתנועות ותופעות קומונליות, ובהוגי דעות שתמכו ופתחו את רעיון הקומונה, בייחוד בקרב הציונות הסוציאליסטית. חלק ניכר מהיישובים בארץ הוקמו תחילה על ידי קבוצות שהתנהלו במסגרת קומונלית בתחילת דרכן, כ"שלב מעבר" שאפשר לקבוצה להתבסס בתנאים הקשים של ארץ ישראל. התנועה הקיבוצית, האמינה ברעיון הקומונה אידאולוגית ורצתה להקים חברה חדשה בה תהיה רשת של "תאים סוציאליסטיים" שיתופיים. הניסיון הקיבוצי נחשב לאחד מהנסיונות המקיפים והרחבים בעולם ביצירת חברה קומונאלית.
כל הקיבוצים נוסדו כקומונות. בתחילת המאה ה-20 היה וויכוח רעיוני גדול, בעיקר בגדוד העבודה, על תפקידן בחברה הישראלית, בין המצדדים בקבוצות קטנות ואינטימיות - הקבוצה והמצדדים בקיבוץ גדול וגדל. הראשונים התאגדו בחבר הקבוצות והאחרים בקיבוץ המאוחד. הקיבוץ הארצי של השומר הצעיר נקט בעמדת ביניים.
בישראל פזורות עשרות קומונות, ברמות שונות של שיתוף. חלקן מהוות למעשה דירות של בוגרי תנועות נוער בשנת שירות, קומונות אלו מאופיינות בכך שהן זמניות, ומקיימות בתוכן רמת שיתוף נמוכה יחסית בדרך כלל. אולם רוב הקומונות הן קומונות של חברי תנועות הבוגרים ושל מעגל הקבוצות השיתופיות. קומונות אלו מקיימות בתוכן שיתוף כלכלי וחברתי גדול יותר בדרך כלל (גם הקומונות של שנות השירות המכוונות שחבריהן יצאו למסלול הנח"ל וימשיכו להגשמה בתנועות הבוגרים). תנועות אלו, כגון דרור ישראל (תנועת הבוגרים של הנוער העובד), השומר הצעיר והמחנות העולים, רואים בחיים השיתופיים את מימוש הרעיון הקיבוצי באופן המותאם לרוח התקופה.
89–80 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 89 - 80 לפנה"ס
בוסטון ברואינס
בוסטון ברואינס (באנגלית: Boston Bruins) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית האטלנטי שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה ב-1924, והייתה הקבוצה האמריקאית הראשונה ב-NHL שהייתה עד אז ליגה קנדית בלבד. היא אחת מהקבוצות המכונות שש המקוריות (The Original Six), שש הקבוצות הקבועות שהרכיבו את הליגה בין 1942 ו-1967 והיוו את הבסיס ל-NHL המודרנית.
הברואינס זכו שש פעמים בגביע סטנלי, האחרונה שבהן ב-2011.
עד מלחמת העולם השנייה
ב-1924 צפה צ'ארלס אדמס, בעל רשת מרכולים באזור בוסטון, בסדרת גמר גביע סטנלי והתאהב בהוקי קרח. הוא שכנע את ראשי ה-NHL, שעד אז הייתה ליגה קנדית בלבד, להתרחב לארצות הברית, וב-1 בנובמבר 1924 הוא קיבל את הזיכיון הראשון לקבוצה הראשונה של ה-NHL בארצות הברית. הקבוצה התמקמה ב"בוסטון ארנה", אולם שהוקם עוד ב-1909.
אדמס הביא איתו לקבוצה החדשה את ארט רוס, שהיה אחד מכוכבי ההוקי קרח הגדולים בתחילת המאה ה-20, כמנכ"ל ומאמן. רוס היה זה שהגה את שם הקבוצה - "ברואינס", מילה אנגלית עתיקה לדובים חומים. רוס היה מאמן חדשני ורב תושייה. הוא היה, למשל, המאמן הראשון בתולדות הענף שנהג להוציא את השוער שלו כדי להכניס שחקן שדה נוסף במקרה של פיגור סמוך לסיום המשחק, כדי לנסות ולהשוות - טקטיקה שהפכה מקובלת ב-NHL ובעולם כולו.
ב-1 בדצמבר 1924 שיחקו הברואינס את משחק ה-NHL הראשון שלהם מול קבוצה נוספת שהצטרפה לליגה באותה עונה, מונטריאול מארונס, ב"בוסטון ארנה". הברואינס ניצחו במשחק הפתיחה 2:1, אולם את העונה סיימו עם 6 ניצחונות בלבד מ-30 משחקים.
רק בעונת 1926/27 הצליחה הקבוצה להפוך לגורם משמעותי בליגה. זה הייתה העונה בה הליגות שהתחרו ב-NHL נסגרו וגביע סטנלי הפך לנחלתה הלעדית של ה-NHL, כפי שהוא היום. ארט רוס ניצל את המצב והביא לברואינס מספר כוכבים מקבוצות הליגות שנסגרו, ובראשם את מי שיהפוך לכוכב העל הראשון של הברואינס, המגן אדי שור. הברואינס הגיעו בסיום העונה לראשונה לגמר גביע סטנלי, אך נוצחו על ידי אוטווה סנטורס.
ב-1928/29, בניצוחם של שור, השוער ססיל תומפסון והחלוץ ויקטור "דיט" קלאפר, הצליחו הברואינס לזכות בגביע סטנלי בפעם הראשונה עם ניצחון בסדרת הגמר על ניו יורק ריינג'רס. זו הייתה גם העונה הראשונה לאחר מעברם מה"בוסטון ארנה" אל הבוסטון גארדן, שעם השנים הפך לאולם המיתולוגי של הברואינס ומאוחר יותר גם של קבוצת ה-NBA בוסטון סלטיקס. ה"בוסטון ארנה" שאותו עזבו הברואינס נמסר לחזקתה של אוניברסיטת נורת'יסטרן, ונכון ל-2018 הוא עדיין פעיל תחת השם "מתיוס ארנה" - אולם ההוקי קרח הפעיל הוותיק בעולם.
עונה לאחר מכן המשיכו הברואינס להרשים, וסיימו את העונה הרגילה עם 38 ניצחונות ותיקו אחד מ-44 משחקים - 87.5 אחוזי הצלחה, שיא NHL שעדיין שריר וקיים גם היום. אולם בגמר גביע סטנלי, בניסיונם להגן על תארם, כשלו הברואינס מול מונטריאול קנדיאנס.
במהלך שנות ה-30 שמרו הברואינס על סגל קבוע יחסית, כאשר שור, תומפסון וקלאפר ממשיכים לככב בו.
בעונת 1933/34 היה שור מעורב בתקרית קשה, כאשר בעקבות תיקול חריף שלו על כוכב טורונטו מייפל ליפס אייס ביילי שבר ביילי את רגלו, איבד את הכרתו ולמעשה ניצל ממוות רק בזכות טיפול חירום שניתן לו על הקרח. ביילי נאלץ לפרוש ממשחק, וה-NHL ארגן לכבודו משחק כוכבים באותה עונה, שהיה למעשה אחד ממשחקי ה"אול-סטאר" הראשונים של הליגה. שור עצמו השתתף במשחק, ולמרות חששות מוקדמים קיבל אותו ביילי בסבר פנים יפות ולחץ את ידו.
הברואינס המשיכו להצליח במהלך שנות ה-30, וחמש פעמים סיימו את העונה הרגילה במאזן הטוב בליגה. עם זאת, בגביע סטנלי נוסף הצליחה הקבוצה לזכות רק ב-1939. ארט רוס ויתר באותה עונה על השוער תומפסון, בצעד שעורר פליאה, והביא במקומו את השוער האמריקאי הצעיר פרנק ברימסק בעונתו הראשונה בליגה. ברימסק התגלה כשוער מצטיין, זכה בגביע קאלדר (רוקי העונה) ובגביע וזינה (שוער העונה) והיה חלק מרכזי בזכייה בגביע סטנלי, לצידם של שור, קלאפר, ושלושה חלוצים מצטיינים שכונו "הקו הגרמני" (The Kraut Line), כיוון שהיו כולם ממוצא גרמני - מילט שמידט, וודי דומרט ובובי באוור. במחצית השנייה של העשור הועברה נשיאות הקבוצה מידי המייסד, צ'ארלס אדמס, לבנו ווסון.
ב-1940/41, אף על פי שאדי שור עזב לעונת פרישה בניו יורק אמריקנס, זכו הברואינס בגביע סטנלי שלישי. זה היה סופו של עידן ותחילתה של בצורת ארוכה בעידן "שש המקוריות".
עידן "שש המקוריות"
מלחמת העולם השנייה פגעה בליגה כולה, אך הפגיעה בברואינס הייתה קשה במיוחד. חלק ניכר מהסגל, בראשות השוער ברימסק וכל שלושת חברי "הקו הגרמני", גויסו למלחמה מיד אחרי הזכייה בגביע סטנלי ב-1941. הם חזרו לשחק בעונת 1945/46 רק לאחר המלחמה. דיט קלאפר הוותיק שימש כמאמן-שחקן, והוביל את הקבוצה לגמר גביע סטנלי, בו נוצחו על ידי מונטריאול קנדיאנס. קלאפר פרש ממשחק בתום העונה ונשאר כמאמן, אולם כישלונות בשלוש העונות הבאות הביאו להתפטרותו.
ב-1951 העיקו בעיות כלכליות קשות על הברואינס. ווסון אדמס נאלץ למכור את הקבוצה, ועל המציאה קפץ וולטר בראון, המנהל של הבוסטון גארדן והמייסד והבעלים של בוסטון סלטיקס. הברואינס הגיעו שלוש פעמים בשנות ה-50 לסדרת גמר גביע סטנלי, ובכל פעם נתקלו ונוצחו על ידי מונטריאול קנדיאנס. בתווך איבדו הברואינס את המנכ"ל האגדי והמאמן לפרקים, ארט רוס, שפרש לגמלאות אחרי 30 שנה בקבוצה. בעונה האחרונה בה הגיעו לגמר, 1957/58, עשו הברואינס היסטוריה כאשר בקבוצה שיחק ווילי או'רי - שחקן קנדי שחור, השחקן השחור הראשון בתולדות ה-NHL.
מאז 1960 ועד התרחבות ה-NHL ב-1967 שקעו הברואינס בבינוניות ולא עלו כלל לפלייאוף, אולם בתווך חל שינוי עמוק בקבוצה, כאשר בעקבות מותו של וולטר בראון חזר ווסון אדמס לנשיאות הקבוצה.
אדמס החל לחזק את הסגל בשחקנים צעירים שיתנו את הטון בליגה בעשור הבא. ב-1965 צורף החלוץ בן ה-20 וויין קשמן, ובקיץ 1966 גייסו הברואינס לשירותם את השחקן המשמעותי ביותר, מגן בן 18 שסומן ככוכב מגיל צעיר מאוד, והוחתם על ידם כבר בגיל 14 - בובי אור.
אור היה השחקן הראשון ב-NHL שהיה לו סוכן - אלן איגלסון, ששנה מאוחר יותר הקים את איגוד שחקני ה-NHL. איגלסון דרש עבור אור משכורת עתק במונחי אותם ימים. אדמס היה מוכן לשלם ולהפוך את הנער בן ה-18 למשתכר הגבוה ביותר בליגה, וקיבל לידיו את מי שיתברר כאחד השחקנים הגדולים בכל הזמנים.
1967 - 1980: עידן ההתרחבות וימי בובי אור
עונתו הראשונה של בובי אור בברואינס הייתה עונת 1966/67, כאשר למרות הכשלונות המקצועיים מילא הקהל את הבוסטון גארדן כדי לחזות באור. העונה הסתיימה בעוד כישלון עבור הברואינס, אולם אור זכה בגביע קאלדר כרוקי העונה וסיים במקום השני בבחירת הזוכה בגביע נוריס (מגן העונה). הוא הראה גם כישרון התקפי יוצא דופן וסיים את העונה עם 13 שערים ו-28 אסיסטים, שיא חדש עבור שחקן ששיחק בעמדת המגן. המגן שהקדים את אור וזכה בגביע נוריס, הארי האוול מניו יורק ריינג'רס, חזה שמעתה והלאה יזכה אור בגביע נוריס למשך תקופה ארוכה. האוול צדק - אור זכה בגביע נוריס בשמונה העונות הבאות ברציפות.
בקיץ 1967 השיג אדמס בעסקה עם שיקגו בלאקהוקס שלושה חלוצים צעירים - פיל אספוזיטו, קן הודג' ופרד סטנספילד. כל השלושה התגלו ככוכבים גדולים, והשלימו את הסגל שיוביל את הברואינס להצלחה בשנות ה-70. אספוזיטו התגלה כמבקיע המוכשר מכולם, אחד המבקיעים הגדולים בתולדות ה-NHL. ב-1969 זכה בגביע ארט רוס - גביע מלך הנקודות (שערים + אסיסטים) של הליגה, שתרם המנכ"ל המיתולוגי של הברואינס ב-1947 - תוך ריסוק שיא ה-NHL כשצבר 126 נקודות, הראשון שעבר 100 נקודות בעונה אחת.
ב-1970 השתלם המאמץ. הברואינס זכו בגביע סטנלי כשהיא מביסה בסדרת הגמר את סנט לואיס בלוז, ומעל כולם היה בובי אור, שזכה בארבעה גביעים אישיים - גביע נוריס כמגן העונה (השלישי מבין שמונה רצופים), גביע ארט רוס כמלך הנקודות של הליגה, גביע הארט כ-MVP של העונה וגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף. עד היום אור הוא השחקן היחיד בתולדות ה-NHL שזכה בארבעת הגביעים באותה עונה, והמגן היחיד בתולדות ה-NHL שזכה בגביע ארט רוס כמלך הנקודות כשהוא מקדים את כל חלוצי הליגה. ללא ספק, רגע השיא של אור היה שער הניצחון במשחק האחרון בסדרת הגמר, כאשר תוך כדי הבקעתו הוכשל על ידי מקל ההוקי של מגן הבלוז. השער נחשב לאחד השערים הגדולים בתולדות ה-NHL, ומכונה בפשטות "ה-שער" (The Goal). התמונה בה אור מתעופף באוויר במאוזן לאחר שהוכשל, בעודו מניף את ידיו בשמחה על הבקעת השער, הפכה לאחת התמונות המפורסמות בתולדות הליגה וענף ההוקי קרח בכללותו.
בעונת 1970/71 המשיכה הקבוצה להבקיע במספרים שוברי שיאים. בעוד ב-1969 היה פיל אספוזיטו לראשון אי פעם שעבר 100 נקודות בעונת NHL אחת - הפעם היו לברואינס ארבעה שחקנים שונים שהגישו הישג דומה (אספוזיטו, אור, הודג' והחלוץ הוותיק ג'ון ביוצ'יק). ארבעתם נבחרו גם לנבחרת העונה של הליגה. מבין עשרת המבקיעים המצטיינים של הליגה, שבעה היו ברואינס. הברואינס נחשבו למועמדים ברורים להגן על תארם ולזכות שוב בגביע סטנלי, אך ברבע הגמר הופתעו על ידי מונטריאול קנדיאנס ושוערה הרוקי, קן דריידן. ב-1971/72 המשיכו הברואינס להיות הקבוצה ההתקפית הדומיננטית בליגה, כאשר פיל אספוזיטו זוכה בפעם השנייה ברציפות בגביע ארט רוס, והברואינס החזירו לעצמם את גביע סטנלי.
לאורך שנות ה-70 המשיכו הברואינס להיות מתחרים חזקים בליגה, אף על פי שאיבדו חלק משחקניהם לליגה המתחרה שפעלה באותו עשור, ה-WHA. ב-1974 זכה פיל אספוזיטו בפעם הרביעית ברציפות בגביע ארט רוס - הישג שרק שלושה שחקנים נוספים בתולדות הליגה השיגו. הברואינס הגיעו לסדרת הגמר, אך הפסידו את גביע סטנלי לפילדלפיה פליירס.
ב-1978/79 הגיעו הברואינס לחצי הגמר, שוב מול הקנדיאנס. לקראת סיומו של המשחק השביעי והמכריע, כאשר הברואינס ביתרון של שער, ביצע צ'רי טעות קשה - חילוף לא מתואם שלו גרם ליותר מדי שחקנים של הברואינס להיות על הקרח בו זמנית, דבר שגרם לעבירה נגדם. הקנדיאנס ניצלו את היתרון המספרי שלהם והישוו את התוצאה, ולאחר מכן ניצחו את הברואינס בהארכה. צ'רי פוטר לאחר המשחק.
שנות ה-80 וה-90
שנות ה-80 היו עידן של הצלחה מעורבת בבוסטון. הברואינס הגיעו לפלייאוף בכל שנות העשור, אולם פרט למקרים יוצאי דופן נשרו בסיבובים המוקדמים, לעיתים מול קבוצות שדורגו מתחתיהם בעונה הרגילה. דון צ'יברס, שוער הקבוצה המצליחה של שנות ה-70, נכנס לתפקיד המאמן, והברואינס נסמכו שוב על שחקן הגנה שהתגלה ככוכב, אותו בחרו בדראפט 1979 - ריי בורק. בורק הפך לעוגן של הקבוצה עד מעברו לקולורדו אוולאנש ב-1999.
רק ב-1987/88 הצליח בורק, בסיועו של החלוץ קמרון "קאם" נילי, להוביל את הברואינס לסדרת גמר גביע סטנלי, אך שם נתקלו באחת הקבוצות הגדולות בתולדות ה-NHL - אדמונטון אוילרס על שלל כוכבי העל שלה, ביניהם וויין גרצקי, מרק מסיה ויארי קורי. האוילרס ניצחו בקלות 4:0 בסדרה. ב-1989/90, עם השוער אנדי מוג שהגיע מהאוילרס בעונה הקודמת, הגיעו שוב בורק וחבריו לגמר גביע סטנלי, שוב מול האוילרס. גם אנדי מוג לא הצליח לסייע לברואינס לנצח את קבוצתו הקודמת, והאוילרס זכו שוב בגביע. בשתי העונות לאחר מכן הגיעו הברואינס עד גמר חטיבת נסיך ויילס (היום החטיבה המזרחית), אך נוצחו פעמיים באותו מעמד על ידי פיטסבורג פינגווינס וכוכבה מריו למיה. הברואינס נאלצו להסתפק בעובדה שלפחות הדיחו ב-1988, ב-1990 וב-1992 את מונטריאול קנדיאנס, שמיררו את חייהם בשנות ה-70.
ב-1995 באה הפרידה מהאולם המיתולוגי, הבוסטון גארדן. המשחק הרשמי האחרון באולם היה הפסד 3:0 בפלייאוף מול ניו ג'רזי דווילס, שהדיח את הברואינס. הברואינס שיחקו עוד משחק ראווה אחד באולם ב-28 בספטמבר מול יריבתם המושבעת מונטריאול קנדיאנס, ואת עונת 1995/96 פתחו כבר באולמם הנוכחי, "פליט סנטר" (כיום טי די גארדן).
ב-1996/97 נכשלו הברואינס ולא עלו כלל לפלייאוף. זו הייתה הפעם הראשונה מזה 30 עונות, והפעם הראשונה מאז עידן "שש המקוריות", שהברואינס החמיצו את הפלייאוף. 30 שנות הרצף מהווים עד היום שיא של כל ארבע הליגות המקצועניות העיקריות של צפון אמריקה.
תחילת המאה ה-21
מייק קינן היה מאמן הברואינס עם תחילת שנות ה-2000, והכוכב הגדול שלהם במחצית הראשונה של העשור היה החלוץ ג'ו ת'ורנטון. בעונת 2000/01 החמיצו הברואינס את הפלייאוף, אולם ב-2001/02 זכו באליפות הבית הצפון-מזרחי, אליפות הבית הראשונה שלהם מאז 1993, ודורגו ראשונים במזרח לקראת הפלייאוף. בפלייאוף שוב נחלו אכזבה כשכשלו מול המדורגת 8 - שוב, יריבתם העיקשת מונטריאול קנדיאנס. גם בשנתיים הבאות כשלו הברואינס בסיבוב הראשון בפלייאוף.
עונת 2005/06, אחרי עונה שבוטלה בליגה בשל סכסוך עבודה עם השחקנים, הייתה קשה לברואינס בעיקר בשל שתי עסקאות כושלות. האחת הייתה ויתור על שחקנים צעירים והבאתם של כוכבים בגיל מתקדם שנטו להיפצע, והשנייה הייתה ויתור על החלוץ המצטיין ג'ו ת'ורנטון בעסקה עם סן חוזה שארקס. הברואינס החמיצו את הפלייאוף לראשונה מזה 5 עונות.
לקראת עונת 2006/07 השיגו הברואינס את אחד המגינים המבוקשים בליגה, הסלובקי זדנו כארה, ואת החלוץ מרק סבארד שהצטיין באטלנטה ת'ראשרס עונה קודם לכן. העונה הראשונה עם השניים הייתה קשה, והברואינס סיימו אחרונים בבית הצפון-מזרחי. הברואינס הגיבו בהבאתו של מאמן חדש, קלוד ז'וליאן, המאמן הרביעי שלהם ב-6 שנים. ז'וליאן ייצב את הקבוצה שהצליחה ב-2007/08 לחזור לפלייאוף, שם כשלו שוב מול הקנדיאנס.
ב-2008/09 פגשו הברואינס שוב את הקנדיאנס בסיבוב הראשון בפלייאוף, והפעם הצליחו לעבור אותם אחרי סדרת כישלונות, אך נוצחו בסיבוב השני בסדרה של 7 משחקים על ידי קרוליינה הוריקנס. ב-2009/10 שוב עברו הברואינס סיבוב בפלייאוף על חשבונה של באפלו סייברס, אך בסיבוב השני מול פילדלפיה פליירס נוצחו 4:3 אף על פי שהובילו 3:0 בסדרה, ובכך הפכו לקבוצה השלישית בתולדות ה-NHL שמשמיטה יתרון של 3:0 בסדרת פלייאוף ומפסידה בה.
ריצת הפלייאוף של 2011
עונה רגילה טובה ויציבה שהסתיימה עם 46 ניצחונות ו-103 נקודות בטבלה הביאה לברואינס את אליפות הבית הצפון-מזרחי, ועלייה לפלייאוף מהמקום השלישי בחטיבה המזרחית. השוער טים תומאס, שהשתלט על עמדת השוער הראשון, בלט ביכולת משובחת וסיים את העונה עם אחוז הצלות של 93.8 - שיא NHL חדש ששבר את שיאו הוותיק של דומיניק האשק. בסיום העונה נבחר תומאס לשוער העונה בליגה וזכה בגביע וזינה.
בגמר החטיבתי פגשו הברואינס את טמפה ביי לייטנינג לסדרה נוספת שהגיעה למשחק שביעי מכריע. שער בודד של ניית'ן הורטון בשילוב יכולת מעולה של טים תומאס בשער הביאו את הברואינס לניצחון ולעלייה לסדרת גמר גביע סטנלי, מול אלופת המערב והזוכה בגביע הנשיאים, ונקובר קנאקס.
בששת המשחקים הראשונים ניצחה כל אחת מהקבוצות את משחקיה הביתיים, אם כי ניצחונותיה של בוסטון היו גבוהים במיוחד ואילו ניצחונותיה של ונקובר היו כולם על חודו של שער. הסדרה הייתה קשוחה מאוד, ושיאה היה פגיעה קשה של שחקן הקנאקס, ארון רום, בניית'ן הורטון במהלך המשחק השלישי בסדרה. הורטון נפצע לשארית הסדרה, ואילו רום הושעה על ידי ה-NHL וסיים אף הוא מוקדם את הסדרה.
במשחק השביעי והמכריע, בעזרת משחק מצוין נוסף של טים תומאס, הביסו הברואינס את הקנאקס 4:0 וזכו בגביע סטנלי לאחר בצורת של 39 שנים. תומאס נבחר ל-MVP של הפלייאוף והוסיף לגביע וזינה בו זכה גם זכייה בגביע קון סמיית'. החלוץ הוותיק מרק רקי פרש מפעילות בסיום העונה כאלוף.
2012 - 2018
בעונת 2011/12 הפגינה הקבוצה יכולת טובה, וסיימה את העונה הרגילה כאלופת הבית הצפון-מזרחי וכמדורגת שנייה בחטיבה המזרחית. למרות יתרון הביתיות, כשלו הברואינס בסיבוב הראשון של הפלייאוף מול וושינגטון קפיטלס ואיבדו את תוארם.
עונה אחת לאחר מכן הוכתרו הברואינס שוב כאלופי בית, הבית האטלנטי אליו עברו במסגרת ארגון מחדש של הליגה. בפלייאוף נחלו הברואינס אכזבה כשהודחו בסיבוב השני במשחק שביעי ומכריע על ידי יריבתם המושבעת, מונטריאול קנדיאנס. בעונת 2014/15 החמיצה הקבוצה את הפלייאוף לראשונה מאז 2006/07, וכך היה גם עונה לאחר מכן. הברואינס שבו לפלייאוף בשלוש העונות שלאחר מכן, אך לא הצליחו לעבור מעבר לסיבוב השני.
ריצת הפלייאוף של 2019
בעונת 2018/19, לאחר שסיימו את העונה הרגילה במקום השני בבית האטלנטי, פגשו הברואינס בסיבוב הראשון בפלייאוף את טורונטו מייפל ליפס, אותה עברו במשחק שביעי ומכריע לאחר שחזרו מפיגור בסדרה. גם בסיבוב השני מול קולומבוס בלו ג'אקטס חזרו הברואינס מפיגור וניצחו את הסדרה בשישה משחקים כדי לעלות לגמר החטיבתי.
בגמר החטיבתי, מול קרוליינה הוריקנס, גילו הברואינס עליונות מוחלטת וניצחו את הסדרה בארבעה משחקים בלבד, תוך שהם כובשים 17 שערים וסופגים חמישה בלבד. בכך עלו הברואינס לסדרת הגמר על גביע סטנלי לראשונה מאז 2011.
בסדרת הגמר פגשו הברואינס את סנט לואיס בלוז שלא זכתב לפני כן מעולם בגביע סטנלי. סדרה מתוחה שהסתיימה ברובה בניצחונות חוץ הגיעה למשחק שביעי ומכריע בסנט לואיס. הבלוז ניצחו את הברואינס וזכו בגביע סטנלי לראשונה בתולדותיהם.
2019 - 2022
עונת 2019/20 נקטעה לקראת סיומה בשל מגפת הקורונה כאשר הברואינס מחזיקים במאזן הטוב בליגה - 44 ניצחונות ב-70 משחקים, 100 נקודות בטבלה ואחוז הצלחה של 71.4, בזכותו זכו בגביע הנשיאים. בשל המגפה והתכנסות המשחקים לאולם אחד מרוכז, וכן בשל פורמט הפלייאוף המיוחד שנכפה בעקבות המגפה, לא יכלו הברואינס להנות מיתרון הביתיות שמאזנם היה אמור להקנות להם לאורך כל הפלייאוף.
בשתי העונות הבאות עלו הברואינס לפלייאוף, אך נשרו בסיבובים הראשונים.
יריבויות מסורתיות
היריבות הגדולה ביותר של בוסטון ברואינס, ללא ספק, היא עם מונטריאול קנדיאנס, אותה פגשו ב-31 סדרות פלייאוף לאורך השנים. היריבות נבנתה בעיקר בשנות ה-70, בהם מנעה מונטריאול מהקבוצה הגדולה ביותר בתולדות הברואינס זכייה במספר גביעי סטנלי.
יריבות מסורתית קיימת גם עם ניו יורק ריינג'רס.
יריבות מן העבר היא היריבות עם ניו אינגלנד ויילרס ועם גלגולה המאוחר יותר, הרטפורד ויילרס, כקבוצה נוספת באזור ניו אינגלנד. היריבות דעכה כאשר הוויילרס עברו מניו אינגלנד לצפון קרוליינה והפכו לקרוליינה הוריקנס.
סגל שחקנים
נכון ל-22 במרץ 2023
צביאל רופא
צביאל רופא (נולד ב-12 באוקטובר 1956) הוא פעיל זכויות אדם, סופר, מרצה ומנחה קבוצות לעזרה עצמית. רופא ייסד את תנועת מתמודדי הנפש בישראל, והוא מצוי ברמיסיה מלאה (בקו הבריאות) כבר יותר מ-25 שנה.
חייו ופעילותו הציבורית
רופא נולד בירושלים. אביו, יוסף רופא, נולד ב-1930 בפיזה שבאיטליה, ואמו גבריאלה טדסקי (Tedeschi) נולדה ב-1929 בקרארה.
בגיל 19, במהלך השירות הצבאי, אובחן רופא כסובל מתסמונת ביפולרית. ב-1990 הקים את קבוצות התמיכה הראשונות בישראל לעזרה עצמית בתחום בריאות הנפש, והחל מ-1993 חשף ברבים את סיפורו האישי בניסיון להיאבק בסטיגמה החברתית הקשה כלפי נפגעי הנפש.
ב-1992 ייסד רופא את הארגון הראשון בארץ של מתמודדי נפש, וב-1994 הפך הארגון לעמותת "התמודדות - עמותת נפגעי הנפש בישראל". רופא הנחה קבוצות תמיכה לעזרה עצמית במסגרת עמותת אנוש במשך 16 שנה, ועד היום מנחה קבוצות כאלה בהתנדבות באופן עצמאי. בשנת 2001 הוענק לו במשכן הכנסת "אות בזכות" מטעם ארגון בזכות. בנימוקי מתן האות נכתב:
.
ב-2003 הקימו הוא ורעייתו דאז דליה וירצברג-רופא את ארגון מל"מ - מתמודדים למען מתמודדים - לקידום זכויותיהם של מתמודדי הנפש בישראל", ושנה לאחר מכן הגה ויזם את "צועדים בראש מורם" – מצעד של אלפי נפגעי הנפש ברחובות תל אביב. מצעד דומה התקיים גם ב-2005 והסתיים בעצרת חגיגית בגני יהושע. רופא יזם והוביל כנס מתמודדים ארצי שהתקיים בבית בארבור בתל אביב ב-15 בנובמבר 2007.
ב-6 בינואר 2010 הגישו בני הזוג צביאל רופא ודליה וירצברג-רופא עתירה לבג"ץ למען שוויון זכויות עבור נפגעי הנפש לגבי זכות בחירת מוסד האשפוז. ב-23 במאי 2012 הגישו בני הזוג רופא שנית עתירה לבג"ץ נגד בנימין נתניהו (בהיותו שר הבריאות)באותו נושא.
יזם והוביל להקמה של אתר היכרויות חינמי למתמודדי נפש - "נפש אל נפש". את האתר הקימה וניהלה בפועל דליה וירצברג-רופא.
ב-18 במרץ 2014 הונחה על שולחן הכנסת הצעת חוק שהוביל ח"כ דב חנין (מחד"ש) ושיזמו בני הזוג צביאל ודליה. השניים ניסחו את הצעת החוק בסיוע צמוד של עו"ד נטע דגן.
הצעת החוק לא אושרה בוועדת שרים לענייני חקיקה ב-9 בנובמבר 2014, מאחר שמשרד הבריאות פרסם נוהל שהוחל ב-2 בנובמבר בשנה זו. הנוהל הכיר בזכותו העקרונית של כל אדם הנזקק לאשפוז פסיכיאטרי לבחור את בית החולים שבו ברצונו להתאשפז, וזאת בתנאי שאחוזי התפוסה בבית החולים המבוקש אינם עולים על 95. במקביל החל משרד הבריאות לפרסם באתרו ברשת עדכון יומי של אחוזי התפוסה במוסדות השונים. עם זאת, אחוזי התפוסה בפועל אינם מאפשרים בחירה.
צביאל רופא הוא אב לארבעה. אביו, יוסף רופא, היה במשך 27 שנה ספרן באוניברסיטת בר-אילן. כמו כן היה מתרגם משירת איטליה.
סבו של רופא היה ד"ר ג'יורג'יו (צבי גֶרְשׁ) רופאר (רוֹיְפֶר) (1900–1938), שהגיע לאיטליה מבסרביה, וסבתו הייתה מטילדה לבית גאליקי (Gallichi), יהודייה איטלקייה. הסב היה פעיל ציוני, וכיהן כנציב בית"ר באיטליה בשנתיים האחרונות לחייו. במסגרת תפקידו היה צבי רופאר אחראי גם על בית הספר הימי של בית"ר בצ'יוויטווקיה (Civitavecchia) שהכשיר חובלים. רופאר יזם את הקמתה של מגמת דיג ואף רכש מכספו שתי ספינות דיג. לפני מותו, בקיץ 1938, ציווה לאשתו לקחת את הילדים ולעלות לארץ ישראל. דודו של רופא, אחי אביו, הוא חוקר המקרא אלכסנדר רופא.
ב-2019 התגרש מדליה וירצברג.
מאמרים בכתבי עת ובאסופות
כתב העת סכיזופרניה בולטין, מאי 2009, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד כתב העת סכיזופרניה בולטין, אוגוסט 2010, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד Psychiatric Services כתב העת של APA – האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה, ספטמבר 2014
בריברי
בריברי (Beriberi) היא מחלה מטבולית הנגרמת כתוצאה מחוסר בוויטמין B1 (תיאמין).
ויטמין B1 משמש כקו-פקטור של 3 אנזימים. שניים מהם, פירוואט דה-הידרוגנאז וα-קטו-גלוטראט דה-הידרוגנאז, משתתפים במעגל קרבס, והשלישי, טראנסקטולאז, משתתף במסלול הפנטוזות המזורחנות. ויטמין זה מיוצר אמנם בגוף בכמויות מזעריות על ידי חיידקי המעי הגס, אך כמות זו זעומה ואינה מספיקה לסיפוק צורכי הגוף. לכן יש לצרוך תיאמין במזון, ומחסור בו גורם לפגיעה בפעולת מעגל קרבס. תסמין אבחנתי של המחלה הוא רמות גבוהות של פירוואט וα-קטו-גלוטראט בדם.
פירוש השם בריברי בסינהלית, שפתה הרשמית של סרי לנקה, הוא "אני לא יכול, אני לא יכול".
המחלה התגלתה לראשונה אצל ימאים שיצאו להפלגות ממושכות שבמהלכן ניזונו מאורז מקולף. אורז זה מכיל כמות זעומה בלבד של תיאמין. היות שחלקים גדולים מאוכלוסיית אסיה ניזונים באופן קבוע מאורז, נפוצה המחלה בעיקר ביבשת זו. בנוסף, מופיעה המחלה אצל אלכוהוליסטים. עיקר צריכת הקלוריות ומרכיבי התזונה של אלכוהוליסטים נובע מהפחמימות שבמשקאות החריפים, ולכן הם סובלים ממחסור חמור בוויטמינים וביניהם תיאמין.
תסמיני המחלה: חולשה, עצבנות, חוסר תיאבון, בחילה, כאבי שרירים, רעד בגפיים, ירידה במהירות הרפלקסים, הפרעה בקצב הלב, הגדלת הלב ובלבול. אי-טיפול עלול להוביל לדום לב ולמוות.
1947 בארץ ישראל
להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1947 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
הנהגה
שלטון המנדט
הנהגת היישוב
לוקה
{{פירושונים|
מקומות: אישים: עוד:
ראו גם
}}
בית קדימה
בית קדימה הוא מבנה ברחוב הרב ברלין 30 שבשכונת קריית שמואל בירושלים, בו גובשו בחודש אוגוסט 1947 המלצות ועדת אונסקו"פ להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אשר אושרו לאחר מכן בהחלטת כ"ט בנובמבר באו"ם.
היסטוריה
המבנה הוקם בשנת 1945 בפאתי שכונת רחביה, על ידי ממשלת המנדט הבריטי כקומפלקס של 21 דירות עבור משפחות קצינים בצבא הבריטי ששירתו בארץ. הוא תוכנן על ידי האדריכל אוטו הופמן בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) שהתפתח בתחילת המאה ה-20, תוך שילוב מוטיבים ירושלמיים מסורתיים. הבניין, שנקרא בשם "בית קדימה" על שם חברת הבנייה שהקימה אותו, מזוהה בעיקר בזכות שני גרמי המדרגות, בצורת שני חצאי קשתות, שבחזיתו.
הקצינים ומשפחותיהם לא זכו להשתכן בבניין, עקב החלטת השלטונות הבריטים שהבינו כי יוטב להם אם יעזבו את הארץ. בנוסף, פנתה ממשלת המנדט הבריטי אל האו"ם במטרה שיגבשו חוות דעת בעניין עתידה של הארץ. בעקבות פנייה זו גיבשה האו"ם את ועדת אונסקו"פ (UNSCOP), כדי לבדוק את המצב בארץ ישראל ולהציע פתרונות. כך תפסו את מקומם של הקצינים הבריטים בבית קדימה אחד עשר נציגיה המנויים של הוועדה בין החודשים יוני ויולי של שנת 1947. הבניין נבחר לשיכון הוועדה בגלל בידודו, באופן שהקל על השמירה, אולם הדבר העלה טענות על כך שהוועדה מבודדת מתושבי הארץ.
עם תום עבודתם, נותר הבניין ריק, ונעשו ניסיונות של הממשלה למוכרו.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות החליפה ממשלת המנדט את הבית תמורת דירות באזור ביטחון א'. ועד הקהילה שיכן בבניין משפחות יהודיות שברחו משכונות מעורבות בעיר, והן הצטרפו לקבוצת ה"הגנה". אך, לקראת סוף ינואר 1948 היות שהבניין החל להוות יעד לירי ערבי ונפצע בו נוטר, פונו ממנו הנשים והילדים למקומות בטוחים יותר.
במלחמת העצמאות, הבניין גם שימש את ההגנה כמוצב קדמי מול שכונת קטמון וגבעת שהין, עליה שכנה מפקדת הכוחות הערביים. מעברים נפרצו בו כדי לאפשר מעבר מדירה לדירה בזמן ירי. במבצע יבוסי יצא מבית קדימה אחד הכוחות לכיבוש קטמון.
במלאת 60 שנה להקמת הבניין, קיימו עיריית ירושלים והמועצה לשימור אתרים טקס במקום, שכלל הסרת הלוט מעל שלט הבניין.
מוחמד אל-עיסא
מוחמד בן עבד אל-כרים אל-עיסא (בערבית: محمد بن عبد الكريم العيسى; נולד ב-9 ביוני 1965) הוא פוליטיקאי סעודי, המזכיר הכללי של הליגה המוסלמית העולמית, נשיא ארגון החלאל האסלאמי הבינלאומי , ושר המשפטים לשעבר. נחשב כמתון במיוחד בזירה הפוליטית וקרא ליהודים ולמוסלמים להתאחד ולשלב כוחות כדי להילחם באנטישמיות ואף יצא נגד הכחשת השואה והוביל משלחת לביקור במחנות ריכוז.
ב-2022 החליט יורש העצר מוחמד בן סלמאן שאת הדרשה העיקרית בעלייה לרגל בחג הקורבן על "הר ערפאת", יישא מוחמד אל-עיסא, "האימאם הציוני", כאיתות להתקרבות לישראל.
ביוגרפיה
אל-עיסא נולד בריאד. הוא בעל תואר ראשון במשפט איסלאמי (פיקה) ודוקטורט במשפט כללי, השוואתי וחוקתי מאוניברסיטת "אימאם מוחמד בן סעוד" בריאד. לאחר לימודיו, עבד אל-עיסא באוניברסיטה כחבר פקולטה. ב-2007 מונה לסגן נשיא מחלקת התלונות ושירת בתפקיד זה עד לשנת 2009. ב-14 בפברואר 2009, מונה לשר המשפטים בממשלת ערב הסעודית והחליף בתפקיד את עבדאלה בן מוחמד אל שיח' שכיהן בתפקיד משנת 1992. מינויו היה כחלק מרפורמה שהוביל המלך עבדאללה ובה הוחלפו מספר שרים רב. ב-4 באוגוסט 2016 מונה למזכיר הכללי של הליגה המוסלמית העולמית.
אל-עיסא נחשב לקול עולמי מוביל בנושא האסלאם המתון כמו גם לדמות מפתח במאבק כנגד אידאולוגיות קיצוניות. מנהיגים דתיים ופקידי ממשלה כאחד שיבחו את אל-עיסא על מאמציו לקדם מתינות, שיתוף פעולה ודו-קיום בקרב כל בני האדם.
דעות
בשנת 2012 טען עיסא בהרצאה ב"אוניברסיטת סעוד האסלאמית" בריאד, כי סלפיזם הוא רק גישה ואין לראות בו סוג של אסלאם. הוא הדגיש עוד כי הגישה הסלאפית מתונה ומשמעה לעמוד ולציית למערכת האמונות והערכים של האבות הקדומים, ביחס להבנה של האסלאם.
עיסא מכיר בזוועות השואה, ומתנגד למאמצים של הכחשת שואה. הוא קורא למהגרים מוסלמים בארצות מערביות לא לפרוש לקהילות מבודדות אלא לבצע אינטגרציה חברתית, זאת בניגוד לאידאולוגיה הווהאבית .
בינואר 2020 הוביל משלחת לסרברניצה שבבוסניה, ומחנה ההשמדה באושוויץ, פולין, בציון 75 שנה לשחרורו
עיסא מתנגד לפוליטיזציה של האסלאם, וטוען שהדבר אינו משקף את טבעו של האסלאם ומפריע להיטמעות מוסלמים בארצות א-מוסלמיות.
קנוט הרביעי, מלך דנמרק
קנוט הרביעי (בדנית: Knud IV, נקרא בהמשך קנוט הקדוש (בדנית: Knud den Hellige או Sankt Knud; 1042 לערך – 10 ביולי 1086) היה מלך דנמרק מ-1080 ועד למותו. קנוט היה מלך שאפתן שביקש לחזק את המלוכה הדנית, היה מסור לכנסייה הקתולית והיו לו תוכניות לקבל לעצמו את כתר אנגליה. הוא נרצח על ידי מורדים ב-1086 והיה המלך הדני הראשון שהוכרז כקדוש. ב-1101 הכירה בו הכנסייה הקתולית כקדוש המגן של דנמרק.
ראשית חייו
קנוט היה אחד מילדיו הבלתי חוקיים הרבים של סוון השני, מלך דנמרק. הוא מוזכר לראשונה כחלק מכוח הפלישה של סוון לאנגליה ב-1069 והכרוניקה האנגלו-סקסית מדווחת שקנוט היה אחד ממפקדי פלישה נוספת ב-1075. בדרך חזרה מאנגליה ב-1075, עצר הצי הדני בפלנדריה. בשל עוינותה כלפי ויליאם הראשון, מלך אנגליה, הייתה פלנדריה בעלת ברית טבעית של הדנים.
לאחר מותו של סוון, עלה למלוכה אחיו של קנוט, האראלד השלישי וקנוט יצא לגלות בשוודיה, בשל העובדה שככל הנראה הוא היה בין מתנגדיו של האראלד. ב-1080 ירש קנוט את האראלד. עם עלייתו לכס המלוכה הוא נשא לאישה את אדלה, בתו של רובר הראשון, רוזן פלנדריה. יחד הם הביאו לעולם בן אחד, שארל, וזוג תאומות, ססיליה ואינגריד. צאצאיה של אינגריד, בית ביילבו, ירשו את כתרי המלכות של שוודיה ונורווגיה ודמו של קנוט הרביעי חזר לכתר הדני דרך אולף השני, מלך דנמרק.
מלך
עד מהרה הוכיח קנוט את עצמו כמלך שאפתן ומסור. הוא שיפר את מעמדה של הכנסייה ודרש שמירה קפדנית על חגי הנצרות. הוא העניק מתנות נדיבות לכנסיות בדלבי, אודנסה, רוסקילדה וויבורג ובמיוחד לכנסייה בלונד. כמגן הכנסייה הוא שאף לכפות את איסוף התרומות. פעולות החיזוק של הכנסייה שבוצעו על ידו, הפכו אותה לבעלת ברית חזקה שלו שמאוחר יותר תמכה בו.
במאי 1085, העניק קנוט תרומה לקתדרלת לונד שהייתה אז תחת בניה, והקדיש לכך שטחי אדמה נרחבים בסקונה, זילנד ובאמגר. באותה עת הוא ייסד את בית הספר של הקתדרלה של לונד. קנוט קיבץ את האדמות הללו בעיקר כתשלום מחילה מצדם של פושעים שאיבדו את הגנת החוק על פי שיטת המשפט שהייתה נהוגה אז ושל נתינים שלא הסכימו להתגייס לצבא.
תקופת מלכותו של קנוט עמדה בסימנם של ניסיונות נמרצים לחזק את מעמד המלוכה בדנמרק על ידי הצרת צעדיהם של האצילים והכפפתם לשלטון החוק. קנוט הוציא צווים שהעניקו לו שלא על פי החוק את הבעלות על האדמות, את הזכות לקבל את הסחורות שהיו על ספינות טרופות ואת הזכות לרשת את רכושם של זרים ושל אנשים שלא הותירו אחריהם יורשים. הוא גם הוציא חוקים להגנת העבדים המשוחררים ואנשי דת וסוחרים זרים. צעדי מדיניות אלו הובילו לחוסר שביעות רצון בקרב נתיניו, שלא היו מורגלים במלך שדרש לעצמו סמכויות כאלה ושיהיה מעורב בחיי היום יום שלהם.
ניסיון הכיבוש של אנגליה
שאיפותיו של קנוט לא הצטמצמו לתחומיה של דנמרק. כבן של אחיינו של קנוט הגדול, שמלך באנגליה, דנמרק ונורווגיה עד 1035, החשיב קנוט את עצמו כבעל הזכות לכתר האנגלי. לפיכך הוא ראה בויליאם הראשון, מלך אנגליה כמי שתפס את המלוכה בכוח. ב-1085, בתמיכתם של חותנו, הרוזן רובר, ושל אולף השלישי, מלך נורווגיה, תכנן קנוט פלישה לאנגליה וכינס את הצי שלו בלמיפיורד. הצי מעולם לא הפליג לדרכו, שכן קנוט היה אז טרוד בנעשה בשלזוויג עקב האיום שנשקף מצדו של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שאתו היו לדנמרק ולפנלדריה יחסים בלתי ידידותיים. קנוט חשש מפלישה של היינריך, שאויבו, רודולף מריינפלדן, מצא מקלט בדנמרק.
לוחמי הצי שכינס קנוט, רובם איכרים, שהצטרכו לשוב לבתיהם לקראת עונת הקציר, החלו להיות מודאגים מההמתנה ובחרו באחיו של קנוט, אולף (לימים אולף הראשון, מלך דנמרק), לשטוח את טענותיהם. צעד זה עורר את חשדו של קנוט שעצר את אולף ושילח אותו לפלנדירה. הכוח המגויס התפזר בסופו של דבר והאיכרים שבו לבתיהם, אך לקנוט הייתה כוונה לכנסו בשנה שלאחר מכן.
מותו
לפני שכונס צי זה מחדש, פרץ מרד איכרים במחוז ונדסיסל, שבו שהה קנוט בראשית 1086. בתחילה נמלט קנוט לשלזוויג ובסופו של דבר לאודנסה. ב-10 ביולי ביקשו קנוט ואנשיו לקבל מקלט בתוך מנזר העץ סנט אלבן באודנסה. המורדים הסתערו על הכנסייה והרגו את קנוט, את אחיו בנדיקט ו-17 מאנשיהם למרגלות המזבח. על פי דברי הכרוניקן אילנות' מקנטרברי, מת קנוט מחדירת רומח לכתפו. לאחר מותו עלה לכס המלכות אחיו, אולף הראשון.
הקדשתו
בשל היותו של קנוט מרטיר, ותמיכתו בכנסייה, הוא החל להיחשב עד מהרה כקדוש. בתקופת מלכותו של אולף הראשון סבלה דנמרק מבצורת, שנחשבה כתגמול אלוהי לחילול הקודש שבהריגתו של קנוט. עד מהרה 'דווח על ניסים שהתרחשו במקום קבורתו והכוונה להקדישו הסתמנה כבר בתקופת מלכותו של אולף הראשון.
ב-19 באפריל 1101, לאחר שהשתכנע מדברי שליחיו של אריק השלישי, מלך דנמרק, אישר האפיפיור פסקליס השני את "פולחן קנוט" שהחל כבר להיות מושרש וקנוט הרביעי הוקדש תחת השם "קנוט הקדוש" (בלטינית: San Canuto). הוא היה הדני הראשון שהוכר כקדוש. יום ה-10 ביולי מוכר על ידי הכנסייה הקתולית כיום חגו. בשוודיה ובפינלנד מיוחס יום זה באופן חלקי כ"יום קנוט הקדוש", שבמקור צוין לזכר מותו של אחיינו, קנוט לברד. ב-1300, נטמנו שרידי גופתו ושרידי גופת אחיו בנדיקט בקתדרלת קנוט הקדוש שנבנתה לזכרו.
מורשתו
תקופת מלכותו של קנוט הרביעי זכתה לפירושים שונים במהלך הדורות. ממלך אלים שפעל ברודנות כלפי נתיניו, לשליט קשוח אך הגון שתמך במסירות בכנסייה הקתולית ונאבק למען הצדק מבלי לחשוב על טובת עצמו. הוא מעולם לא נחשב לקדוש פופולרי בדנמרק עצמה, אך קדושתו העניקה למלוכה הדנית הילה של זכות אלוהית. סיבת המרד שבו נהרג קנוט לא נודעה, אך ההשערה היא שהוא פרץ על רקע הקנסות שהוטלו על האיכרים שסירבו להיענות לקריאה של קנוט לגיוס לצבא ב-1085, כפי שמתואר בכרוניקה של רוסקילדה או כתוצאה ממדיניותו הנמרצת לגביית המעשר עבור הכנסייה.
מסמך התרומה שלו לקתדרלת לונד הוא הטקסט המקיף העתיק ביותר מדנמרק והוא מספק תובנות רחבות על החברה הדנית של העידן הפוסט-ויקינגי. תרומה זו שימשה ככל הנראה לייסודה של הדיוקסיה של לונד, על פי משאלותיו של סוון השני, מטרה שבסופו של דבר הושגה ב-1104. בנו של קנוט, שארל, היה רוזן פלנדריה בין השנים 1119 – 1127, והיה ידוע בכינוי "שארל הטוב". כמו אביו, נרצח שארל על ידי מורדים כנסיית (בברוז' ב-1127), ומאוחר יותר הוכר על ידי הכנסייה כמבורך. על פי נילס לונד, מרצה להיסטוריה של ימי הביניים באוניברסיטת קופנהגן, פלישתו של קנוט לאנגליה שבוטלה בסופו של דבר, "ציינה את סופו של העידן הוויקינגי", שכן הייתה זו הפעם האחרונה בה נאסף צבא ויקינגי לצור פעולה נגד אירופה המערבית.
ב-2008 בוצעה בדיקת טומוגרפיה ממוחשבת בגופתו של קנוט ועל פיה נראה שהוא היה ימני ובעל מבנה רזה. הבדיקה גם הצליחה להגיע לסיבת המוות המדויקת של קנוט, דקירה של עצם העצה דרך הבטן, בניגוד לדיווחו של אילנות' מקנטרברי. לא נמצאו בבדיקה פציעות שמעידות על כך שהוא נלחם כנגד כמה מהקושרים, ממצא התומך בדיווח שהוא ניצב מול המוות בלי התנגדות.
בספרד, יום חגו של קנוט מהווה יום חג היתולי של התנועה ללגליזציה של סם המריחואנה, עקב הניכוס של הגרסה הספרדית של שמו, Canuto, שבדרך המקרה משמעותה היא גם "סיגריית מריחואנה".
אברהם ראובן הכהן סופר
הרב אברהם ראובן הכהן סופר (נפטר בט"ז בניסן ה'תל"ג, 1673) היה מקובל, מחכמי פראג במאה ה-17. מחבר הספר ילקוט ראובני, ספר ליקוטים קבלי.
קורות חיים
חיבר גם ספר קבליים נוספים: "עונג שבת" על הלכות שבת, ו"דבר שבקדושה" (זולצבאך תמ"ד) שתוכנו התעוררות לחזרה בתשובה ערוך על פי סדר הא-ב.
ילקוט הראובני
חיבורו המפורסם הוא ילקוט ראובני המכיל ליקוטים מספרי קבלה שונים. חלקו הראשון של הספר ערוך לפי סדר הא-ב (ילקוט ראובני הקטן), וחלקו השני ערוך לפי סדר פרשיות התורה (ילקוט ראובני הגדול).
אן רדקליף
אן רדקליף (באנגלית: Ann Radcliffe; 9 ביולי 1764 - 7 בפברואר 1823) הייתה סופרת אנגליה וחלוצת הרומן הגותי.
חייה
רדקליף נולדה כאן וורד (Ward) בהולבורן שבלונדון. היא נישאה לוויליאם רדקליף, עורך ה"אינגליש כרוניקל" בשנת 1788. לזוג לא נולדו ילדים ורדקליף, בעידודו של בעלה, החלה לכתוב רומנים.
הרומן הראשון שפרסמה, "טירות את'לין ודנביין" בשנת 1789 התווה את הדרך לרומנים הבאים שלה, שכללו תמיד אישה צעירה, תמימה אך אמיצה, המוצאת את עצמה בטירה קודרת ומסתורית, בה שולטים אדונים מסתוריים ואפלים, בעלי עבר מסתורי ואפלולי עוד יותר.
הרומנים של רדקליף היו פופולריים מאוד בתקופתה, בפרט בקרב המעמד הגבוה והמעמד הבינוני המתפתח באנגליה, ובמיוחד בין הנשים במעמד זה. ספריה הידועים ביותר היו "התעלומה של אודולפו" משנת 1794 ו"האיטלקי" משנת 1796.
רדקליף נודעת ביכולתה המרשימה לשימוש בתיאורי נוף מפורטים ליצירת אווירה של אימה ואי וודאות. טכניקה זו מושפעת מתפיסות רומנטיות ומתאוריית ה"סאבליים" של אדמונד ברק, הרואה בטבע כוח אינסופי ובהכרח בלתי מובן לאדם, ועל כן מעורר השראה ופליאה אך גם יראה וטרור.
ספריה של רדקליף, למרות ערכם הספרותי הדל יחסית והעלילה הנוסחאתית שלהם, היו בעלי השפעה רבה על כותבים רבים בדורה. ג'יין אוסטן הקדישה את חלקו השני של הרומן הראשון שלה, "נורתאנגר אבי" (1803), לפרודיה משעשעת ונוקבת על "התעלומה של אודולפו" ועל מעמדו התרבותי והחברתי של הרומן הגותי בכלל. סימנים מובהקים של השפעה ניתן למצוא גם ברומן "ג'יין אייר" של שרלוט ברונטה, בו הגיבורה מגיעה לטירה רדקליפית מובהקת. השפעה ניכרת הייתה לרוח הגותית גם על השירה הרומנטית-טרגית-אפלה של קולרידג', שלי וקיטס.
ספרה של אן רדקליף A Romance of the Forest תורגם לעברית על ידי זהבה פישר בשם "רומן ביער", ויצא לאור במסגרת "החממה" של הוצאת סטימצקי.
התעלומה של אודולפו
התעלומה של אודולפו (באנגלית: The Mysteries of Udolpho) הוא רומן שפרסמה הסופרת אן רדקליף בשנת 1794.
עלילת הרומן מתרחשת בשנת 1584 ומספרת את סיפורה של אמילי סט. רוברט, יתומה צעירה ותמימה החיה אצל דודתה, מאדאם שרון. הדודה נישאת למונטוני והשלושה עוברים לגור באודולפו ובכך מנתקים את סט. רוברט ממחזרה הנאמן ולנקורט. מונטוני מאיים באלימות על רעייתו, כדי שתעביר את רכושה על שמו, במקום שיעבור בירושה לאמילי. אחרי אירועים מפחידים רבים בטירה, מצליחה אמילי להתגבר על המזימה נגדה, משתלטת על רכושה וחוזרת למחזרה ולנקורט.
הרומן היה פופולרי מאוד בזמנו, ונחשב אחד הרומנים החשובים של רדקליף, אך הוא זכור היום בעיקר בזכות הרומן הפרודי של ג'יין אוסטן, "נורת'אנגר אבי," המלגלג על האירועים המסתוריים שגיבורת הספר מסבירה, ממש כאמילי, באופן הגיוני.
דייוויד ויר
מרתון לונדון
ויר גדל ברובע סאטון שבלונדון, והתמודד במרתון לונדון בכיסאות גלגלים, ואף זכה בתחרות המיני-מרתון שבע פעמים. בתחרות המרתון בכיסאות גלגלים הוא סיים בשנת 2000 במקום הרביעי בתוצאה של 1:47:11 שעות, ובשנת 2001 סיים במקום השלישי עם תוצאה של 1:50:05 שעות.
ויר זכה במרתון לונדון לראשונה בשנת 2002 עם תוצאה של 1:39:44 שעות. הוא היה המתחרה הצעיר ביותר בתחרות ושיפר את שיאו האישי בלמעלה משבע דקות. בשנת 2003 הוא סיים שני כששיפר את שיאו האישי עם תוצאה של 1:34:48 שעות, ב-2004 סיים שני פעם נוספת עם 1:42:50 שעות, ובשנת 2005 סיים במקום השלישי עם 1.36.03 שעות.
במרתון שנערך בשנת 2006 זכה ויר בפעם השנייה בקריירה עם תוצאה של 1:29:48 שעות, ב-2007 זכה בשלישית עם 1:30:49 שעות, ובשנת 2008 ניצח בפעם השלישית ברציפות והרביעית בסך הכל עם תוצאה של 1:33:56. ויר נאלץ לחכות עד שנת 2011 בטרם זכה במרתון פעם נוספת, וב-2012 השווה את שיאה של טני-גריי תומפסון עם זכייה שישית במירוץ.
אטלנטה 1996
וייר השתתף לראשונה באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) כשהיה בן 17. הוא השתתף במרוץ ל-100 מטרים (קטגוריה T53) בו העפיל למקצה הגמר ועם תוצאה של 15.07 שניות סיים במקום השביעי, ובמרוץ ל-400 מטרים העפיל לחצי הגמר.
אתונה 2004
לאחר שנעדר מאולימפיאדת הנכים סידני (2000) חזר והתחרה באולימפיאדת הנכים אתונה (2004). במירוץ ל-400 מטרים הוא סיים את המקצה המוקדם בתוצאה של 49.26 שניות, ולא העפיל למקצה הגמר, ובמרוץ ל-200 מטרים זכה במדליית הארד כשסיים בתוצאה של 25.55 שניות, אחרי קני ואן ויהל ההולנדי שסיים ב-25.32 שניות, ולאו-פקה טהטי הפיני שזכה במדליית הזהב עם 25.25 שניות.
בייג'ינג 2008
ויר זכה בבייג'ינג גם בשתי מדליות זהב. במרוץ ל-800 מטר הוא ניצח עם תוצאה של 1:36.61 דקות, לפני פירנלי שסיים בזמן של 1:36.76 דקות ופראוואט ואהורם שזכה בארד עם 1:37.12 דקות, ובמרוץ ל-1,500 מטרים זכה במדליית זהב שנייה כשניצח בתוצאה של 3:10.34 דקות.
לונדון 2012
באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) השתתף ויר בארבעה מקצים, ובכולם זכה במדליית הזהב. במירוץ ל-800 מטרים ניצח עם תוצאה של 1:37.63 דקות, במירוץ ל-1,500 מטרים זכה כשעצר את השעון על 3:12.09 דקות, במירוץ ל-5,000 מטרים ניצח בזמן של 11:07.65 דקות, ובמרתון זכה במדליית זהב רביעית עם תוצאה של 1:30:20 שעות, מאית השנייה לפני מרסל הוג השווייצרי וקורט פירנלי שעצרו את השעון שניהם על 1:30:21 שעות.