cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עומר מאיר ולבר
ביוגרפיה
מגיל תשע החל ללמוד אצל טניה טלר והמשיך, עד 2004, אצל המלחין מיכאל וולפה. בשנת 1999, סיים את לימודיו בקונסרבטוריון העירוני באר שבע וסיים את לימודיו בתיכון מקיף ג' בבאר שבע.
בהמשך למד אמנות הניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בהדרכתם של יבגני צירלין ומנדי רודן. ולבר קיבל מלגה למוזיקאים מצטיינים של קרן התרבות אמריקה-ישראל למשך חמש שנים.
מגיל צעיר ניצח ולבר על תזמורות חשובות בארץ ובעולם, ביניהן הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת סנטה צ'ציליה ברומא, תזמורת פריז, התזמורת הפילהרמונית של תיאטרון לה סקאלה ועוד.
משנת 2004 ניצח ולבר באופן קבוע באופרה הישראלית שבתל אביב, בהפקות של כוחו של גורל, לה טרוויאטה ונשף המסכות של ורדי, שיקוי האהבה מאת דוניצטי, כך עושות כולן וחליל הקסם מאת מוצרט, מאדאם באטרפליי מאת פוצ'יני, לה ג'וקונדה מאת פונקיילי, פאוסט מאת גונו, "מפיסטופלס" מאת אריגו בויטו ו"שועלה ערמומית קטנה" מאת ינאצ'ק. נוסף לכך, היה עוזר מנצח של אשר פיש בהפקה של ווצק מאת אלבן ברג.
בשנת 2004 הוזמן לנצח על תזמורת תזמורת סימפונט רעננה בקונצרט שנערך בבנייני האומה בירושלים, וחמש שנים לאחר מכן (בשנת 2009) מונה למנהל המוזיקלי שלה.
בפברואר 2007 בבייג'ינג, סין ניצח ולבר על קונצרט גאלה של התזמורת הפילהרמונית של בייג'ינג. באוקטובר 2008 ניצח בהתראה קצרה וללא הכנה מוקדמת על האופרה אאידה בתיאטרון האופרה על שם ג'וזפה ורדי בפדובה שבאיטליה. אותה שנה, נבחר ל"כישרון המוזיקלי המפתיע" באיטליה על ידי "קלאסיק וויס מגזין".
בשנת 2009 חלה פריצת דרך בקריירה של ולבר, כאשר התקבל להיות עוזרו של דניאל בארנבוים באופרה הממלכתית אונטר דן לינדן של ברלין ובתיאטרון לה סקאלה במילאנו.
ולבר ניצח על תזמורת לה סקאלה בביקורה בישראל עם האופרה "אאידה".
בראיונות בתקשורת הצהיר ולבר, כי הפרשנויות האמוציונליות של ליאונרד ברנשטיין והדיוק של יבגני מראווינסקי עומדים לנגד עיניו כמופת באמנות הניצוח.
בשנים 2011 – 2014 החליף ולבר את לורין מאזל כמנהל המוזיקלי של האופרה של ולנסיה בהיכל האמנויות (בית האופרה) ע"ש המלכה סופיה (Palau de les Arts Reina Sofia) בוולנסיה, ספרד. בפברואר 2018 התמנה להיות מנצח אורח ראשי של זמפר-אופרה בדרזדן. באותה השנה נבחר להיות המנהל המוזיקלי של בית האופרה תיאטרו מאסימו בפלרמו שבסיציליה, תפקיד אותו התחיל בשנת 2020. באוקטובר 2018 נבחר ולבר למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של ה-BBC, החל מעונת 2019 – 2020, בשנת 2022 סיים את תפקידו בתזמורת הפילהרמונית של ה-BBC אחרי כהונה של 4 שנים. בדצמבר 2020 הודיעה הפולקסאופר של וינה כי מינתה את ולבר כמנהל מוזיקלי שלה החל מ-1 בספטמבר 2022 למשך חמש שנים. ולבר מייסד ומנהל מוזיקלי של הפרויקט "סראב – מיתרים של שינוי". משמעות המילה "סראב" בערבית היא נווה מדבר והפרויקט מנגיש לימודי מוזיקה לילדים בדואים בנגב, שמתמודדים עם נחיתות ואפליה חמורים בחברה ישראלית. באמצעות יוזמה זו, מקדם ולבר שינויים במציאות החברתית בקרב הצעירים הבדווים ומסייע להם לרכוש כישורי חיים תוך שיפור שיתוף הפעולה והתקשורת בין הקהילות הבדואיות והיהודיות.
ולבר גם משמש כשגריר של רצון טוב בעמותה "הצל לבו של ילד" (Save a Child’s Heart) – ארגון בינלאומי ללא מטרות רווח שבסיסו בישראל המספק טיפולים רפואיים וניתוחי לב מצילי חיים. בנוסף, ולבר משתף פעולה עם ארגונים שונים דרך תוכניות קירוב ומטפח את הדור הבא של מנצחים באמצעות הרצאות חינוכיות.
הוא מתגורר במילאנו עם בת זוגו, פסיכולוגית במקצועה, ועם בתם.
תסמונת פראדר וילי
תסמונת פראדר וילי (Prader Willi syndrome או PWS), המוכרת גם בשם "תסמונת הרעב הקטלני", היא הפרעה גנטית המתבטאת במוגבלות שכלית התפתחותית או לקויות למידה, התבגרות מינית לא שלמה, בעיות בהתנהגות, טונוס שרירי נמוך ותאווה בלתי נשלטת לאוכל, אשר יחד עם מטבוליזם נמוך גורמת להשמנת יתר חמורה שעלולה להוביל למוות.
ההפרעה פוגעת באחד מ-14 אלף ילודים, בשכיחות דומה בקרב בנים ובנות ובקרב כל עמי העולם. התסמונת תוארה לראשונה בשנת 1956 על ידי צוות רופאים שווייצרים, שעקבו במשך שנים מספר אחר התפתחות תינוקות היפוטוניים.
התסמונת, ב-70% מהמקרים, היא תולדה של פגם גנטי בשל מחיקות נרחבות במיקום q11-13 בכרומוזום מספר 15 מהמקור האבהי, בעוד שהכרומוזום האמהי מושתק על ידי תהליך של החתמה גנומית. החוסר הכפול שנוצר, בעקבות המוטציה בכרומוזום האבהי והשיתוק של המקור האמהי, גורמים לתסמונת. במקרים נדירים ביותר הסיבה היא חסימה כימית של אזור מסוים בכרומוזום.
30% הנותרים, הם תוצאת של דיזומיה חד הורית - הורשה של כרומוזום מסוים ממקור אבהי או אמהי בלבד, ובתסמונת - ממקור אמהי בלבד.
המצב ההפוך - מחיקות נרחבות בכרומוזום מהמקור האמהי וחסימה של המקור האבהי על ידי החתמה גנומית, גורמות לתסמונת אנגלמן.
התסמונת קרויה על שמם של שניים מחמשת החוקרים השווייצרים שתיארו אותה לראשונה ב-1956, אנדרה פראדר והיינריך וילי.
אבחון
אף על פי שעדיין לא נמצא הגן האחראי למחלה, ביותר מ-99% מהמקרים ניתן לאבחן מולקולרית.
כ-5%-2% מהמקרים של תסמונת פראדר-ווילי נגרמים בעקבות פגם בתהליך ההחתמה וברוב המקרים התקלה היא כבר בתהליך יצירת הזרע ואינה גנטית.
רצח דב ורחל קול
רצח דב ורחל קול הוא פיגוע ירי ורצח שאירע במוצאי שבת, סמוך לחצות ליל 23 ביולי 2005 (ט"ז בתמוז ה'תשס"ה), ברצועת עזה, בציר כיסופים היוצא מגוש קטיף, סמוך לגשר מור. בפיגוע נרצחו בני הזוג דב ורחל קול, תושבי ירושלים, שביקרו במהלך השבת בבית בני משפחה ביישוב גני טל. כן נפצעו חמישה אנשי כוחות ביטחון ואזרחים.
הרקע לפיגוע
פיגוע הטרור הפלסטיני בוצע פחות מחודש לפני תחילת ביצוע תוכנית ההתנתקות. באותה עת שהו בגוש קטיף פעילי ימין רבים, וכן אישים רבים שהגיעו לשבות בו על מנת להיפרד מן המקום.
הפיגוע
בליל מוצאי שבת פרשת מטות, 23 ביולי 2005 (י"ז בתמוז ה'תשס"ה), פתחו מחבלים באש לכיוון ציר כיסופים והציר נסגר. בנוסף, קיבל צה"ל התרעות חמות על ניסיון פיגוע במקום, וסגר את ציר כיסופים לתנועה. לאחר שעות המתנה ארוכות וסריקות בהן לא אותרו המחבלים, פתח צה"ל את הציר, תוך שהוא מחלק את הנוסעים הרבים שהמתינו במוצב גפן לעשרה רכבים בשיירה, ומציב ליווי צבאי בראשן ובסופן.
סמוך לשעה 23:15, פתחו מחבלים שעמדו סמוך לגשר מור בירי מן המארב, אל רכבים אזרחיים שנסעו באחת השיירות. כתוצאה מהירי נהרגו במקום בני הזוג דב קול, איש יחסי ציבור ויועץ ארגוני אשר שימש קודם לכן כעשור כדובר הביטוח הלאומי בן 58, ואשתו רחל קול, חוקרת במעבדה הנוירולוגית בבית החולים הדסה עין כרם בת 53. הורים לשלושה ותושבי ירושלים. בני הזוג ערכו במהלך השבת מפגש משפחתי נרחב אצל אחותה של רחל, כמעין פרידה מן היישוב גני טל שעתיד היה להתפנות כחודש לאחר מכן.
ראש אגף הביטחון במועצה האזורית חוף עזה, עמי שקד, אשר נע לאורך הציר במטרה לאבטחו, הסתער אל עבר המחבלים וחיסל אחד מהם בחילופי אש. הוא נפצע בכתפו ובפניו באורח קל מרימון רסס שנזרק לעברו ושני קליעים, פונה לבית החולים סורוקה, אולם סירב להתאשפז ושב לעבודתו. שני בני זוג, תושבי היישוב מצפה יריחו, נפצעו אף הם. כוח צה"ל פתח במצוד אחר המחבל הנוסף, שנפצע מן הירי של עמי שקד. המחבל אותר לאחר מספר שעות בעשבייה שמתחת לגשר מור, וחוסל בידי חפ"ק צביקה צורן, סגן מפקד חטיבה 401.
בני הזוג קול היו ההרוגים האחרונים בגוש קטיף לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות.
לאחר הפיגוע
יום לאחר הפיגוע הובאו בני הזוג רחל ודב קול למנוחות בהר המנוחות בירושלים. בהלווייתם השתתפו אישי ציבור רבים, בניהם נשיא המדינה משה קצב, וכן עיתונאים רבים, ידידיו של דב קול אשר עסק בתקשורת. כן השתתפו תושבי היישוב גני טל בו התארחו.
בעקבות הפיגוע התקיימה הערכת מצב באוגדת עזה, בה הוחלט לסגור את צומת גוש קטיף לתנועת פלסטינים. ביום הפיגוע נפגש הרמטכ"ל שאול מופז עם מקבילו הפלסטיני נאסר יוסוף, ודרש ממנו ללכוד את הרוצחים.
גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור פת"ח, וארגון הג'יהאד האיסלאמי, קיבלו אחריות משותפת לפיגוע הירי. עוד השתתף בביצוע הרצח ארגון ועדות ההתנגדות העממית. בספטמבר 2005, חודשיים לאחר הפיגוע, חיסל צה"ל בסיכול ממוקד בדרום עזה את מוחמד עבד אל-לטיף שייח חליל, מבכירי הזרוע הצבאית של הג'יהאד האיסלאמי ברצועת עזה, אשר היה מהאחראים לפיגוע. בדצמבר 2005 חוסל ברפיח מחמוד עראקן, פעיל בכיר בוועדות ההתנגדות העממית, אף הוא מעורב בפיגוע.
תגובות בישראל
פיגוע הרצח בוצע פחות מחודש לפני יישום תוכנית ההתנתקות, והתגובות לו היו על רקע התוכנית. ראש הממשלה אריאל שרון הביע תנחומים למשפחת קול, והוסיף כי שוחח על אודותיו עם מזכירת המדינה קונדוליזה רייס. עוד אמר כי מדינת ישראל תגיב בעוצמה כנגד "טרור שילווה את ביצוע ההתנתקות".
במועצת יש"ע הגיבו כי התוכנית "מעניקה רוח גבית לטרור, ממיטה אסון על אזרחי ישראל ובסופו של דבר תעמיד אותו מול ועדת החקירה". דוברות המועצה האזורית חוף עזה האשימה, כי "לו היה הצבא משקיע אחוז אחד מהכוחות אותם הוא מקצה לגחמותיו הפוליטיות של שרון, אין ספק שהרצח היה נמנע".
יממה לאחר הפיגוע ערכו פעילי ימין ששהו בגוש קטיף צעדה רגלית מכפר דרום לעבר מחסום כיסופים.
תגובות ברשות הפלסטינית
לאחר הפיגוע בראיון לרשת אל-ג'זירה האשים ג'יבריל רג'וב, היועץ לביטחון לאומי של יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן, את ישראל כמי שאחראית להסלמה ברצועת עזה. מושיר אל מסרי, דובר ארגון הטרור חמאס, בירך את "הידיים שביצעו את הפיגוע".
צ'ריקובר
צֶ'ריקוֹבֶר הוא שם משפחה שפירושו 'בן העיירה צ'ריקאו' שבבלארוס, בהגייתה הפולנית צ'ריקוב.
השוק החופשי של הרעיונות
השוק החופשי של הרעיונות (Marketplace of ideas) הוא אלגוריה או ביטוי המשמשים לחיזוק חופש הביטוי. הביטוי "שוק הרעיונות" מבוסס על אנלוגיה לתפיסה הכלכלית של שוק חופשי. תאוריית שוק הרעיונות גורסת כי האמת תצמח מתחרות בין הרעיונות בשיח ציבורי חופשי ושקוף, ומסיקה כי מידת תפוצתם של רעיונות ואידאולוגיות תהיה על פי מידת עליונותם או נחיתותם. ביטוי זה - שוק הרעיונות - מיושם לעיתים קרובות בדיונים בדיני פטנטים כמו גם בנושאי חופש העיתונות ואחריות התקשורת בדמוקרטיה ליברלית.
בסיס תאורטי
תמיכה בהתחרותם של רעיונות זה בזה ובאופן התדיינות אינטנסיבי ניתן למצוא בפילוסופיה של ג'ון מילטון בעבודתו אראופגיטיקה משנת 1644 וגם בהגותו של ג'ון סטיוארט מיל בספרו על החירות משנת 1859. מילטון הציע כי אין צורך בהגבלת הדיבור משום שהאמת "במפגש חופשי ופתוח" תשלוט.
לרעיון הכללי שיש לסבול את חופש הדיבור מכיוון שהוא יוביל אל האמת יש היסטוריה ארוכה. הנשיא תומאס ג'פרסון טען כי ניתן לסבול "דעה שגויה [...] כאשר התבונה נותרה חופשית להילחם בה". ב-Four Theories of the Press טען פרדריק זיברט שחופש הביטוי מתקן את עצמו: "תנו לכל מי שיש לו משהו לומר, להיות חופשי לבטא את עצמו. האמיתי והמוצק ישרוד. השקרי והמעורער ינוצח. הממשלה צריכה להישאר מחוץ לקרב ולא לשקול את הסיכויים לטובת צד זה או אחר". כותבים אלה לא הסתמכו על האנלוגיה הכלכלית לשוק.
היסטוריה
לראשונה הופיעה המטפורה של שוק רעיונות באופן מילולי בפסיקה של בית המשפט העליון של ארצות הברית. ההתייחסות הראשונה ל"סחר חופשי ברעיונות" במסגרת "התחרות בשוק" מופיעה בדעת המיעוט של השופט אוליבר ונדל הולמס הבן בפסק הדין אברמס נגד ארצות הברית (1919). הביטוי "שוק הרעיונות" הופיע לראשונה בחוות דעת מטעם הרוב של השופט ויליאם אורוויל דגלאס בהחלטת בית המשפט העליון בתיק ארצות הברית נגד ראמלי ב-1953: "כמו אלה שמוציאים לאור עיתונים, כתבי עת או ספרים, גם המו"ל הזה מציע את דעתם של אנשים בשוק הרעיונות". החלטת בית המשפט העליון משנת 1969 בתיק ברנדנבורג נ גד אוהיו עיגנה את רעיון "שוק הרעיונות" כמדיניות ציבורית דומיננטית הבאה לביטוי בחוק חופש הביטוי האמריקני (כלומר, כדי לפעול נגד רעיון זה ונגד חופש הביטוי, אפשר להצדיק חריגים קיצוניים ומעטים בלבד המנוגדים לזכות לחופש הביטוי, וזאת רק על ידי מדיניות שנועדה לדון בכל מקרה לגופו באופן ספציפי, למשל במקרים שבהם חופש הביטוי יוצר סכנה ברורה ומיידית לחיים). התיקים הקודמים שעסקו בנושא שוק הרעיונות, עסקו בזכויות הביטוי של אנשים ולא בעקרונות המופשטים, אך החלטת מועצת הרוקחות של מדינת וירג'יניה נגד המועצה הצרכנית לאזרחי וירג'יניה ב-1976 הרחיבה את זכות חופש הביטוי לתאגידים על ידי יצירת זכות דיבור מסחרית, וביטלה את הרגולציה הממשלתית על הפרסום. זכות זו לא הועמדה בספק מאז בפסיקה בארצות הברית, אך החלטות אלה יצרו מורשת שהובילה להחלטות עוקבות כמו פסק דין Citizens United נגד FEC, שצמצם את יכולת הממשלה לבקר את חופש הביטוי של תאגידים ואת מסעות הפרסום המסחריים והפוליטיים הנרחבים בהרבה מכפי שהאמריקאים חוו בעבר.
חופש המדע והדת
אם אמונות כמו דתות נחשבות כרעיונות, לפי מושג שוק הרעיונות, עדיף שוק של דתות במקום דת מדינה כפויה, או במקום איסור אמונות שאינן תואמות. במובן זה, מספק מושג שוק הרעיונות רציונל לחופש הדת.
בשנים האחרונות התעוררו שאלות בנוגע לקיומם של שווקים ברעיונות. חוקרים ציינו הבדלים בין האופן בו מיוצרים ונצרכים רעיונות לבין האופן בו מיוצרים ונצרכים מוצרים מסורתיים יותר. נטען גם כי יישומו של רעיון שוק הרעיונות על הדת, "מניח באופן שגוי שוויון באופן הדיון" בקרב הדתות. בנוסף, הרעיון של שוק הרעיונות יושם בחקר המחקר המדעי עצמו, הממסד המדעי, כמוסד חברתי הנתון תחת הדינמיקה של שוק הרעיונות.
שוק הרעיונות כמפתח לצמיחה כלכלית
ההיסטוריון הכלכלי יואל מוקיר טוען בספרו "תרבות צמיחה: מקורות הכלכלה המודרנית" משנת 2017, כי פיצול פוליטי באירופה (נוכחותן של מספר גדול של מדינות אירופיות) איפשר לרעיונות הטרודוקסיים לשגשג, כשיזמים, ממציאים, אידאולוגים וכופרים יכלו לברוח בקלות למדינה שכנה אם מדינה אחת הייתה מנסה לדכא את רעיונותיהם ופעילותם. זה מה שמייחד את אירופה מהאימפריות היחידות הגדולות שהיו מתקדמות טכנולוגית כמו סין והודו. לסין היו גם מכונות דפוס וגם דפוס נייד, והודו הייתה בעלות הישגים מדעיים וטכנולוגיים דומים לאלה של אירופה בשנת 1700, אולם המהפכה התעשייתית התרחשה באירופה, לא בסין או בהודו. באירופה, הפיצול הפוליטי הצטרף ל"שוק רעיונות משולב" שבו האינטלקטואלים של אירופה השתמשו בלטינית כשפה שאיחדה את כולם (lingua franca), והיו בעלי בסיס אינטלקטואלי משותף במורשת הקלאסית של אירופה ובמוסד הפן-אירופי של רפובליקת המכתבים.
גארט בירקהוף
גארט בירקהוף (באנגלית: Garrett Birkhoff; 19 בינואר 1911 – 22 בנובמבר 1996) היה מתמטיקאי אמריקאי. נודע בזכות תרומתו לתורת הסריגים ופיתוחים מתמטיים בהנדסה.
ביוגרפיה
גארט בירקהוף נולד בפרינסטון למשפחת מתמטיקאי. לאחר שבע שנות לימוד בבית הספר הוא התחיל לימודים באוניברסיטת הרוורד בשנת 1928. בשנת 1932, לאחר השלמת תואר ראשון, בירקהוף עבר לאוניברסיטת קיימברידג' וביקר באוניברסיטת מינכן.
אף על פי שבירקהוף לא השלים לימודים באנגליה, הוא התקבל כמרצה באוניברסיטת הרוורד. בשנת 1940 הוא פרסם את ספרו הראשון בתחום אלגברה מופשטת שהיה המשך של מאמר בתחום שפרסם בשנת 1935. ספר זה עבר מספר מהדורות, כאשר המהדורה הרביעית פורסמה בשנת 1979. בפיתוחים שלו הוא ניצל רעיונות של ארנסט שרדר ואלפרד נורת' וייטהד.
תוצאות מחקרים של בירקהוף הסתכמו בכ-200 ספרים ומאמרים. הוא היה מנחה של כ-50 עבודות לתואר שלישי. בירקהוף נבחר לאקדמיה האמריקאית למדעים ולאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1981 זכה בירקהוף ב"פרס ג'ון פון נוימן".
אינגלוז
אנגלוז או אַנגליזציזם (Anglicism) הוא הטמעה של תבניות לשוניות שמקורן באנגלית בשפות אחרות. השפעת האנגלית עשויה להתבטא בכל תחומי השפה, החל בתחביר, בביטויים או במורפולוגיה, ועד לשינויים בשפה היומיומית ובסלנג.
ייתכן שמקור המושג "אינגלוז" הוא בערבית מדוברת, שבה כונו הבריטים כובשי ארץ ישראל "אינגליזים".
אנגלוז העברית
האנגלית היא השפה המשפיעה ביותר כיום על העברית בת זמננו. ניתן לחלק את השפעת האנגלית לשלוש תקופות :
מעבר לכך, האנגליזציה של העברית הביאה לעשרות שמות תואר, שהפכו לחלק שגור בשפה הכתובה והמדוברת. לדוגמה: אובייקטיבי, אגרסיבי, אנונימי, אוטומטי, אטרקטיבי, אותנטי, אינטנסיבי, אפקטיבי, דומיננטי, הומני, ספציפי, קורקטי, קריטי, רציונלי, תאורטי, ועוד.
במחקר טקסט שערכה ד"ר חיה פישרמן (2004) במאמרים שפורסמו בעיתונות הישראלית, היא מצאה כי 48% משמות העצם במאמרים הושאלו מהאנגלית, והוא הדין במספר דומה של שמות תואר.
במאמרה מציינת ד״ר פישרמן שני קטבים בעמדות לגבי אינגלוז העברית: "יש הטוענים שהאנגלוז המאסיבי יש בו התבטלות עצמית, אולם יש הרואים בכל השפעה גלובלית מגמה אשר הולכת ומתחזקת בכל העולם."
אנגליזציה כתהליך כלל-עולמי
תהליך האנגליזציה העובר על העברית קיים בשפות רבות, הן בשפות בעלות מספר דוברים מצומצם יחסית, כדוגמת הולנדית, והן בשפות בעלות מספר דוברים רב, כדוגמת צרפתית. למעשה, מצב האנגליזציה של השפה העברית אינו שונה ממצבי האנגליזציה הקיימים בצרפתית ובערבית. הפיכתה של האנגלית, בהדרגה, ללינגואה פרנקה של העולם המודרני, בצירוף מקומה של ארצות הברית בתרבות, במסחר ובהתפתחויות הטכנולוגיות, הם תהליך כלל-עולמי, המשפיע על שפות רבות.
ברוב המדינות מוכרת שפה נוספת מלבד השפה הרשמית, כשפה שנייה. ההכרה היא: 1. שפה שנייה - כאשר השפה משמשת לצורכי תקשורת, ויש לה מעמד רשמי במדינה. אנגלית משמשת כשפה שנייה ביותר משבעים מדינות. 2. שפה זרה - השפה מועדפת ללימוד כשפה זרה אך אין לה מעמד רשמי במדינה. כיום האנגלית נלמדת כשפה זרה בלמעלה ממאה מדינות.
לעיתים קרובות מהווה ההתנגדות לתהליך האנגליזציה חלק משאיפה רחבה יותר ללאומיות, וחשש מהיטמעות ב"כפר הגלובלי" ומאיבוד הייחוד והזהות הלאומיים והאתניים.
ניתן לראות כנגזרת נוספת של האנגליזציה גם את הניסיונות לכתיבת מילים עבריות בתעתיק אנגלי, המכונה "ליטון של העברית".
בנוסף לכך קיימת תופעה של פסאודו-אנגליזציזם.
הגרנדינים
הגרנדינים (באנגלית: Grenadines; "הגרנדינס") היא שרשרת של 600 איים באיי וינדווארד שבאנטילים הקטנים בים הקריבי. רובם נכללים במדינת סנט וינסנט והגרנדינים ומיעוטם, בחלק הדרומי של השרשרת, במדינת גרנדה.
רשימת איי הגרנדינים
האיים הבאים המצויים בגרנדה אינם מיושבים:
הוספה סטנדרטית
בכימיה בכלל ובכימיה אנליטית בפרט, הוספה סטנדרטית היא שיטה המאפשרת מדידת ריכוזו של צורון יחיד בתמיסה בה ישנם כמה צורונים פעילים. שיטה זאת טובה למערכות ביולוגיות, בהן מטבע הדברים צורונים פעילים רבים. כמו גם למערכות מורכבות אחרות (כמו מי ים) ומכאן חשיבותה הרבה.
הצורך בשיטה
השיטות המסורתיות לניטור אנאליט בתמיסה (ספקטרוסקופיה מסורתית כמו שיטת JOB או שיטות אלקטרוכימיות כמו striping voltammetry) יעילות כאשר מדובר בצורון יחיד בתמיסה, אך קשה ליישמן לתמיסה המכילה צורונים שונים.
למשל, אם ישנם בתמיסה שני צורונים בולעי אור, השימוש בשיטת הספקטרוסקופיה המסורתית (מדידות ספקטרום בליעה של האנאליט, מציאת אורך הגל בו הבליעה מקסימלית, הכנת גרף כיול לעבודה באורך גל זה, מדידת תמיסת האנאליט באורך הגל הנ"ל וחישוב ריכוז האנאליט) לא תניב את ריכוז האנאליט אלא מיצוע כלשהו בין ריכוז האנאליט לבין ריכוז הצורון הנוסף, זאת ע"פ חוק בר-למברט. תרומתו של הצורן הנוסף לבליעה באורך הגל שמצאנו תלויה בתכונות הבליעה שלו ובריכוזו בתמיסה הנבדקת, נתונים שאינם ידועים בדרך כלל. לכן, לשם מדידת ריכוז של צורון נתון בדגימות "טבעיות" (כאשר שאר המרכיבים, רכוזם המדויק ולפעמים אף מהותם, אינם ידועים), בכל שיטה אנליטית, יש צורך לאפס תרומות של צורנים אחרים. על צורך זה באה לענות שיטת "הוספה סטנדרטית".
מכאן ואילך יעסוק כל הערך ביישום השיטה בספקטרוסקופיה, לצורך פשטות. אותם עקרונות תקפים לכל שאר היישומים.
עקרונות השיטה
בשיטה זו מודדים את הבליעה בתמיסה בה מנטרים את האנאליט. אחר כך מוסיפים כמות ידועה של הצורון הנמדד לתמיסה ומודדים שוב את הבליעה, ממשיכים להוסיף כמויות ידועות, נהוג למדוד כחמש מדידות. מתוצאות אלו מציירים גרף: על ציר ה-X תוספת הריכוז, על ציר ה-Y הבליעה. אם העבודה נעשיתה תחת מגבלות חוק בר-למברט, התוצאה היא ישר. החיתוך בין הישר לבין ציר ה-X הוא ריכוז האנאליט בתמיסה המקורית.
ההצדקה לשיטה
מפני שהחיתוך עם ציר-X היא התוספת שתיצור בליעה אפסית, ומכיוון שהישר המצטייר מתייחס לתוצאות של בליעת צורון האנאליט, התוצאה היא כמות האנאליט שיש לגרוע מהתמיסה כדי לקבל אפס בליעה, כלומר ריכוז הצורון בתמיסה.
נוסחאות הכפל המקוצר
נוסחאות הכפל המקוצר הוא שם קיבוצי, השגור בעיקר בהוראת המתמטיקה בבתי ספר תיכוניים, שמציין כמה זהויות מתמטיות המשמשות לפישוט ביטויים אלגבריים.
הוכחת כל הנוסחאות מתבססת על שימוש אינדוקטיבי בחוק הפילוג, חוק הקיבוץ וחוק החילוף ("פתיחת סוגריים וקיבוץ איברים").
הבינום של ניוטון
שתי נוסחאות כפל מקוצר בסיסיות הן:
חישוב (a-b)^n נעשה באמצעות הצבת -b במקום b בבינום של ניוטון.
משפט המולטינום מאפשר לפתח את הביטוי המקביל למספר כלשהו של מחוברים.
הפרש חזקות
אלו מקרים פרטיים של הזהות הכללית:
זהות המתקבלת מפתיחת סוגריים וצמצום הטור הטלסקופי שמתקבל.
כאשר n מספר אי-זוגי ניתן לקבל זהות מקבילה למקרה a^n+b^n, מכיוון ש-, ועל ידי הצבת -b במקום b בזהות הקודמת מתקבל:
אם נתיר שימוש במספרים מרוכבים ניתן לפתח זהות דומה גם למקרה ש-n מספר זוגי מכיוון ש-, כאשר w_n הוא שורש מסדר n של -1 (למשל: לפי זהות אוילר).
המנון טורקמניסטן
ההמנון הלאומי של מדינת טורקמניסטן העצמאית והנייטרלית (בטורקמנית Garaşsyz, baky Bitarap Türkmenistanyň Döwlet Gimni) הוא ההמנון הלאומי של טורקמניסטן נקרא בשמו המלא. ההמנון נכתב על ידי ספרמורט ניאזוב, נשיאה הראשון של טורקמניסטן הידוע בכינויו "טורקמנבאשי", והולחן על ידי וילי מוצ'אטוב. מילות השיר שונו לאחר מותו.
מילות השיר
מילות ההמנון שונו בחוק בדצמבר 2008, כשנתיים לאחר מותו של ניאזוב. במסגרת השינוי הוחלפו התייחסויות לטורקמנבאשי בהתייחסויות לעם.
ברווז טבעתי
ברווז טבעתי (שם מדעי: Callonetta leucophrys) הוא מין של ברווז החי בדרום אמריקה ומהווה מין יחיד בסוגו.
מאפיינים
אורכו של הברווז הטבעתי 35–38 ס"מ ומשקלו 190–360 גרם. לזכרים גוף אפור בהיר ומקור כחול ועל עורפם פס שחור עם רקע לבן, המזכיר צורת טבעת, שנתן למין את שמו. החזה צהבהב, הכנפיים אדמוניות, וחומות בקצותיהן. הרגליים ורודות והזנב שחור. קולות ברווז זה שקטים ומזכירים מעט קולות חתול. הנקבות לעומת הזכרים חומות בהירות כשקצה הראש כהה והמקור אפור.
ברווזים אלה נחשבים לחלק מתת-משפחת ברווזים מצויים אם כי יכול להיות שהם קרובים לקבוצתה של הטדורנה. הם קרובי משפחה של ברווז הרעמה וברווז פינץ' האוסטרלים.
הם נפוצים בארגנטינה ופרגוואי וכן בבוליביה, ברזיל ואורוגוואי. הם חיים ביערות גשם מימיים, בביצות ובקרחות יער וכן בבריכות מבודדות. ברווזים אלה אינם מחליפים את צבע הנוצות במשך השנה.
איתן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תסמונת אנגלמן
תסמונת אנג'למן (Angelman Syndrome או AS) היא תסמונת גנטית הפוגעת באחד מתוך 15 אלף עד 30 אלף ילדים. המאובחנים בתסמונת סובלים מליקויים התפתחותיים, מוגבלות שכלית, מראה חיצוני אופייני ובעיות התנהגותיות שונות. בדרך כלל, מזוהה התסמונת בחודשים הראשונים לחיי הילוד אך לעיתים גם בגיל מאוחר יותר.
תיאור התסמונת
נושאי התסמונת עשויים לסבול מתסמינים שונים, להלן:
המאובחנים בתסמונת יתאפיינו במראה חיצוני אשר בא לידי ביטוי בפה ומצח רחבים, וצבע עור בהיר.
למוטציה הגנטית קיימות ארבע וריאציות, ולאור כך, חולקו הלוקים בתסמונת לארבע קבוצות גנטיות, כמפורט להלן:
המוטציה השכיחה ביותר, המופיעה ב-70% מהמקרים, היא מוטציה בבסיס הגנטי האחראי להופעת התסמונת, כרומוזום מספר 15. במקטע כרומוזמי זה, המקטע הגנטי מהאם פגום בעוד המקטע הגנטי מהאב מושתק.
מוטציה נוספת, בה לוקים כ-5% מבעלי התסמונת, היא מוטציה המונעת את פעולתו של החלבון אוביקוויטין. חלבון זה אחראי על פירוק של חלבונים בגוף, כחלק מהפעילות התאית הנורמלית.
מוטציה נדירה יותר מתרחשת כאשר הילד יורש שני עותקים של כרומוזום מספר 15 מהאב, ללא עותק מהאם.
מוטציה נדירה נוספת, מתבטאת בהחתמה גנטית פגומה, כאשר העותק האמהי מוחתם באופן זהה לעותק האבהי, וכך נוצר מצב בו אין ביטוי לאף אחד מן הגנים.
התסמונת ההפוכה מבחינת המנגנון הגנטי היא תסמונת פראדר וילי.
ג'ואן וודוורד
ג'ואן ג׳נילט טרמייה וודוורד (באנגלית: Joanne Gignilliat Trimmier Woodward; נולדה ב-27 בפברואר 1930) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, זכתה בשלושה פרסי גלובוס הזהב, שלושה פרסי אמי ובפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1957 על תפקידה בסרט "שלוש פנים לחוה". התפרסמה גם בזכות זוגיות בת 50 שנים עם השחקן פול ניומן.
ביוגרפיה
וודוורד נולדה בתומאסוויל, ג'ורג'יה לאלינור ג׳נילט ולווייד וודוורד הבן, והיא קרויה על שמה של שחקנית הקולנוע זוכת פרס האוסקר ג'ואן קרופורד. משפחת אימה היא ממוצא צרפתי-הוגנוטי, ומכאן שמותיה האמצעיים, ג׳נילט טרמייה. היא החליטה להפוך לשחקנית קולנוע בעידודה של אימה שהייתה חובבת סרטים מושבעת. לאחר שהוריה התגרשו עברה ממקום מגוריה לקרוליינה הדרומית שם סיימה בהצלחה את לימודיה ב"תיכון גרינבייל" בשנת 1947. כשהייתה נערה זכתה בכמה תחרויות יופי והשתתפה במופעים בתיכון שבו למדה. את יסודות המשחק הראשונים רכשה ב"אוניברסיטת לואיזיאנה" ולאחר מכן על בימות ניו יורק.
לפני נישואיה הראשונים דווח על אירוסיה לסופר גור וידאל, דיווח שנחשב לאחר מכן לכוזב, אולם וודוורד התגוררה עם וידאל בלוס אנג'לס במשך תקופה קצרה והשניים נשארו חברים. בתחילת 1958 התחתנה עם שחקן הקולנוע זוכה פרס האוסקר פול ניומן אותו הכירה בשנת 1953 במחזה "פיקניק", הרומן בין הזוג התפתח חמש שנים לאחר מכן על סט הסרט "הקיץ הארוך והלוהט". ניומן נפרד למענה מג׳קי וייט, אשתו הראשונה ואם שלושה מילדיו. לוודוורד ולניומן נולדו שלוש בנות: אלינור טרסה (1959), מליסה סטיוארט (1961) וקלייר אוליביה ניומן (1965). בשונה מרוב זוגות השחקנים בהוליווד הזוג התגורר במדינת קונטיקט, הרחק מהוליווד, וקיים סגנון חיים שקט ונורמלי למדי, הרחק מכלי התקשורת. פול ניומן נפטר ב-26 בספטמבר 2008 ממחלת הסרטן.
בשנת 1990, בגיל 60, קיבלה וודוורד תואר אקדמי כשסיימה את לימודיה לצד ביתה קלייר ב"מכללת שרה לורנס" שבניו יורק.
תחילת הקריירה
וודוורד החלה את קריירת המשחק ב-1953 כשהשתתפה כשחקנית מחליפה במחזה "פיקניק". סרטה הראשון של היה המערבון "Count Three and Pray" בשנת 1955, לאחר מכן המשיכה לנוע בין הסטים בהוליווד ובימות התיאטרון בברודוויי.
ב-1957 זכתה וודוורד בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב על תפקידה המשולש בסרט "שלוש פנים לחוה", בסרט המבוסס על ספר הנושא את אותו שם. בסרט זה שיחקה לראשונה בתפקיד ראשי וגילמה את חנה, אישה צעירה שלקתה בפיצול אישיות. הופעתה בסרט תרמה למודעות ציבורית רחבה למחלה הנדירה של פיצול האישיות. על תפקידה הייתה מועמדת גם לפרס באפט"א. באותה שנה הייתה מועמדת לפרס באפט"א על הופעתה בסרט "No Down Payment".
המשך הקריירה והעבודה עם פול ניומן
ב-1958 הופיעה לראשונה בתפקיד קולנועי לצידו של פול ניומן בסרט "הקיץ הארוך והלוהט", באותה שנה הזוג התחתן לאחר שניומן נפרד מאשתו הראשונה לה נישא בשנת 1949. ניומן ווודוורד השתתפו זה לצד זה ב 10 סרטים, הבולטים שבהם היו הדרמה המוזיקלית הקלאסית "אינטרמצו בפריז" בשנת 1961 בה הופיעו גם סידני פואטייה ודיאן קארול, בהפקה גילמה וודוורד תיירת אמריקאית המחוזרת על ידי נגן ג'אז מקומי בשם ראם בוואן (ניומן), ובקומדיה "סוג חדש של אהבה" ב-1963 שעל תפקידה בה קיבלה וודוורד מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב.
ב-1968 הופיעה לראשונה בסרט בבימויו של בעלה ניומן "רייצ'ל, רייצ'ל", בסרט מופיעה וודוורד בדמותה של רייצ'ל קמרון, רווקה שחווה אהבה נכזבת. הסרט זכה להצלחה קולנועית רחבה וזיכה את וודוורד בפרס גלובוס זהב שני, במועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובמועמדות שלישית לפרס באפט"א.
ב-1976 קיבלה מועמדות לפרס אמי כשגילמה את הפסיכיאטרית קורנליה ווילבור בסרט "סיביל" (המבוסס על הספר בשם זה). ב-1978 זכתה בפרס אמי ראשון בקריירה על עבודתה בסדרת הטלוויזיה "תראו איך היא רצה". ב-1981 הייתה מועמדת פעם שלישית לפרס גלובוס זהב ומועמדת לפרס אמי בפעם שלישית על תפקידה בסרט "משבר בתיכון". זכתה בפרס אמי שני בשנת 1985 על תפקידה בסדרת הטלוויזיה "אתה זוכר אהבה" עליו קיבלה גם מועמדות שביעית לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1990 השתתפה וודוורד בפעם העשירית והאחרונה בתפקיד קולנועי לצידו של בעלה פול ניומן בדרמה של ג'יימס אייבורי "מר וגברת ברידג'", בסרט הופיעו ניומן וודוורד כוולטר ואינדיאה ברידג', זוג בורגני נשוי בעל חמישה ילדים. וולטר הוא עורך דין יבש ופטרוני, ואינדיאה היא עקרת בית שמנסה להפיח מעט חיים ונעימות בחייה המשמימים. על משחקה בסרט זכתה במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר רביעית ובמועמדות שמינית לפרס גלובוס הזהב. בשנה זו קיבלה גם את פרס אמי השלישי שלה אותו חלקה עם 4 נשים נוספות, את הפרס קיבלו ה-5 על עבודתן בסדרה "American Masters", בה גם לקחה וודוורד חלק פעיל בקאסט של התוכנית וקיבלה מועמדות אמי נוספת על משחקה.
בשנת 1993 הופיעה לצידם של דנזל וושינגטון ואנטוניו בנדרס בדרמה הקולנועית "פילדלפיה" העוסקת בדעות קדומות כלפי נשאי איידס וכלפי הומואים. בסרט גילמה וודוורד את דמותה של שרה, אמו של ג'פרי באוורס (טום הנקס), עורך דין הומו אשר תבע את מעסיקיו בגין פיטורים בלתי חוקיים לאחר שנדבק במחלת האיידס. בנוסף קיבלה מועמדות חמישית לפרס אמי על משחקה בסדרה "Blind Spot". ב-1994 קיבלה את פרס גלובוס הזהב השלישי שלה ומועמדות אמי שישית על תפקידה בסרט "שיעורי נשימה", שם הופיעה לצידו של ג'יימס גארנר.
בשנת 2005, לאחר תשע שנות היעדרות, הופיעה וודוורד לצד פול ניומן, אד האריס, פיליפ סימור הופמן והלן האנט בסדרת הטלוויזיה "אימפריות נופלות". הופעה זו הייתה האחרונה לצד בעלה פול ניומן. על הופעתה בסדרה קיבלה מועמדות עשירית במספר לפרס גלובוס הזהב ושביעית לפרס אמי.
אדורים
אֲדוֹרַים הייתה עיר קדומה בהר יהודה, הנזכרת במקרא ובמקורות מימי בית שני. שמה השתמר בשם הכפר הערבי דוּרָא. שמו של היישוב אדורה, כ-5 ק"מ מצפון לה, על כביש חוצה יהודה, נבחר בזיקה לשם המקראי, וכך גם שמו של בסיס אדוריים.
זיהוי האתר
זיהויה המקובל של אדורים הוא כאמור בכפר דורא. האתר העתיק נמצא בגרעין הקדום של הכפר, אך לא בחלקו הגבוה אלא מעל הבאר.
הסקרים והממצא הארכאולוגי
שטחו המרבי של האתר הקדום מוערך בכ-30 ד', כששיאי היישוב הם בתקופות הברזל 2ג וההלניסטית. ראשית היישוב בתקופת הברונזה התיכונה (כ-10 ד'), אולי מראשיתה ועד ראשית תקופת הברונזה המאוחרת 1. היישוב מתחדש בתקופת הברזל 2א (כ-11 ד') ונמשך ברציפות בתקופות הברזל 2ב (כ-17 ד'), 2ג (כ-30 ד': האתר ה-6 בגודלו בהר-יהודה), 2ד (כ-12 ד'), פרסית (כ-12 ד'), הלניסטית (כ-29 ד': היישוב החזק ביותר בעצמתו הקראמית), רומית 1 (כ-11 ד'). מהתקופה הרומית 2 לא זוהו חרסים. אחר כך מתקיים היישוב בתקופה הביזנטית (כ-13 ד') ובימי הביניים (כ-11 ד'). במהלך התקופה העות'מאנית גדל היישוב עד להיקף מרבי של כ-65 ד', כלומר מעבר לגרעין הקדום.
התקופה הכנענית (תקופת הברונזה)
לפי ממצאי הסקר יישוב האתר החל בתקופת הברונזה התיכונה, אלא שהיקפו לא היה גדול מאד, ואין הוא נזכר במקורות בני התקופה.
בתקופת הברונזה המאוחרת האתר חדל להתקיים, למעט אולי פרק זמן קצר בראשית התקופה, ובכך הוא דומה לאתרים רבים אחרים מתקופת הברונזה בהר יהודה ובהר המרכזי בכלל.
בעבר סברו כי אדורים נזכרת במכתבי אל עמרנה שמתקופת הברונזה המאוחרת, אלא שהשערה זו הופרכה זה מכבר, והעיר הנזכרת שם זוהתה כעיר בגולן.
תקופת בית ראשון (תקופת הברזל)
אדורים נזכרת במקרא רק פעם אחת, ברשימת הערים למצור המיוחסת לרחבעם. מרבית חוקרי המקרא דוחים את ייחוס הרשימה לימי רחבעם מסיבות שונות, וביניהן שאין זה סביר כי אילון וגת נכללו בממלכתו, וכן העובדה שבחלק מהערים הנזכרות לא נתגלה ממצא מתקופת הברזל 2א-ב, זמנו המשוער של רחבעם. ייתכן שאין רקע היסטורי ריאלי לרשימה כנתינתה בידינו. אם הרשימה כן היסטורית, נראה שזמנה הוא בין ימי חזקיהו לימי צדקיהו, וגם הממצא הארכאולוגי בהר יהודה תומך בכך. נראה כי תיארוך לימיו של צדקיהו תואם יותר לרשימה ולהיקפה, ומציג פחות בעיות מאשר תיארוך לימי חזקיהו, אך אין זו מסקנה מוחלטת.
כאמור, אדורים איננה נזכרת עוד במקרא, אולם ניתן לשחזר את תולדותיה לאור הממצא הארכאולוגי על רקע התמונה הארכאולוגית וההיסטורית הכללית בהר יהודה. אדוריים נוסדה בראשית תקופת המלוכה (תקופת הברזל 2א), והלכה וגדלה ברציפות עד סוף תקופת הברזל 2ג. במועד זה חרבו כל הרי יהודה, למעט ירושלים, במסע סנחריב לדיכוי מרד חזקיהו (שנת 701 לפסה"נ), ומסתבר שגם אדורים חרבה אז, לאחר מכן חלק מהערים לא חזרו להתקיים, ואילו אחרות יושבו מחדש אך בהיקף מצומצם יותר, וכך גם באדורים על פי הממצא. מאידך, בעת חורבן בית ראשון לא חרבו כל אתרי יהודה, וכיוון שאדורים ממשיכה להתקיים באותו היקף גם בתקופה הפרסית, אין לדעת אם חרבה ושוקמה, או שלא חרבה כלל. אשר לרשימת הערים למצור (לעיל), אם כן יש לה רקע היסטורי ממשי, הרי אדורים יכלה להיות חלק מהרשימה הן בימי מרד חזקיהו בסנחריב מלך אשור, והן בימי מרד צדקיהו בנבוכדנצר מלך בבל.
תקופת בית שני
בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים", מוזכרות הערים "אדורים" ו"מרשה" (השוכנת מצפון-מערב לאדורים) כערים בעלי אוכלוסייה אדומית. שתי הערים הללו היו המרכזיות באפארכיה אידומיאה. מכיוון שמרשה נמצאת בשפלה הדרומית, קרוב יותר למישור החוף, וישבה בה אוכלוסייה פיניקית גדולה, הרי שאדורים, ששכנה על גב ההר בלב היישוב האדומי, הייתה למעשה העיר המרכזית שלו.
יוחנן הורקנוס החשמונאי היה במהלך של כיבושים וחיזק את האחיזה היהודית בעבר הירדן ובשכם, שם הרס את מקדש השומרונים על הר גריזים. את מלחמתו הבאה ערך יוחנן נגד שתי הפוליס שבאדום (אדורים ומרשה) וכבש את אזור הרי חברון כולו: "והכריע את כל האדומים והרשה להם להישאר בארץ אם יימולו ויאותו לקיים את חוקי היהודים והללו קיבלו על עצמם...ומאותו זמן ואילך היו הללו יהודים".
אדורים מוזכרת פעם נוספת בהקשר להחלטת המושל הרומי גביניוס לחלק את העם ביהודה החשמונאית "לחמישה בתי-דינים". יוסף בן מתתיהו כתב בספרו "מלחמת היהודים" כי לאחר ניצחונו של גביניוס על אלכסנדרוס בן אריסטובולוס, הוא מינה את הורקנוס השני על "משמרת בית המקדש ואת יתר עסקי השלטון מסר לטובי העם". וכך, על הבסיס הרעיון של הפרד ומשול ועל המודל של הכיבוש הרומאי במוקדון, הוא ממנה את חמשת בתי-הדין: הראשון - בירושלים, השני - בגדר, את "בני הפלך השלישי תחת בית הדין" בצפון הארץ, בחמתא ליד טבריה, הפלך הרביעי - חבל יריחו ו"בראש החבל החמישי יישוב אשר בגליל. ומסיים יוסף בן מתתיהו, שלא מן הנמנע שנועדה להחניף לשלטון הרומאי: "והיהודים שמחו, כי נפדו משלטון היחיד, ומהיום והלאה ינהלו אותם טובי אחיהם". אברהם שליט סבור כי אחד מחמשת המחוזות הוא אדורים.
רודיום
רודיום (Rhodium) הוא יסוד כימי מסדרת מתכות המעבר, שסמלו הכימי Rh ומספרו האטומי 45.
תכונות
רודיום הוא מתכת חזקה, מבריקה בצבע כסוף-לבן ועמידה בפני קורוזיה. לרודיום טמפרטורת היתוך גבוהה וצפיפות נמוכה משל פלטינה. רודיום איננו מושפע מחומצות ומתמוסס במי מלך ובחומצה גופרתית מרוכזת בטמפרטורה גבוהה בלבד. בנוסף לכך, רודיום שייך לקבוצת הפלטינה, ועל כן נושא את תכונותיה הייחודיות.
שימושים
השימוש העיקרי ברודיום הוא בסגסוגות כחומר מקשיח, שמוסף לפלטינה ולפלדיום. לסגסוגות אלו שימושים בכבשנים, אלקטרודות, כורי היתוך, במעבדות ועוד. שימושים נוספים לרודיום:
היסטוריה
היסוד רודיום זוהה ב-1803 על ידי ויליאם הייד וולאסטון (William Hyde Wollaston) זמן קצר לאחר שגילה את היסוד פלדיום, כאשר בדק מחצב פלטינה גולמית מדרום אפריקה. וולאסטון המס את המחצב במי מלך, סתר אותם באמצעות נתרן הידרוקסידי (NaOH), ולאחר מכן טיפל בתמיסה עם NH4Cl וכספית ציאנית (Hg(CN)2). תוצר התהליך הוא RhCl3, ממנו בודד הרודיום בעזרת מימן. שם היסוד נגזר מהמלה רודון (ῥόδον), "ורוד", ביוונית עתיקה, המתייחס לצבען האפייני של חלק מתמיסותיו.
צורה בטבע
בטבע, מצוי הרודיום בערבוביה עם מתכות אחרות, וביניהן כסף, פלדיום, פלטינה וזהב. אי לכך, תהליך המיצוי התעשייתי שלו מורכב למדי. היסוד נכרה במכרות פלטינה, ומופק בצורתו החופשית כמתכת לבנה ואדישה מבחינה כימית. המפיקה המובילה של רודיום היא דרום אפריקה (80% מהתפוקה העולמית) ואחריה רוסיה. מקורות נוספים לרודיום הם הרי אורל, אמריקה הצפונית והדרומית, וקנדה. התפוקה השנתית העולמית של רודיום נאמדת בכעשרים טון בלבד.
ניתן למצות רודיום מדלק גרעיני שיצא משימוש, שמכיל כמה אחוזי רודיום.
אמצעי זהירות
לרודיום אין תפקיד ביולוגי, ואיננו מהווה סכנה בריאותית בפני עצמו. עם זאת, תרכובות שמכילות רודיום עלולות לשלב חומרים אחרים, אשר הופכים אותן לרעילות ומסרטנות.
משפט רפואי
משפט רפואי (Medical Law; או משפט בריאות) הוא תחום העוסק בתפר שבין משפט ורפואה. בשונה ממונחים קרובים בעלי משמעות מעט שונה כגון "משפט בריאות" (health law) ו"רפואה משפטית" (forensic medicine), המשפט הרפואי עוסק בנורמות חוקיות מחייבות ביחס להתנהגותם של רופאים ואנשי מקצועות הבריאות, וכן כולל סוגיות אתיות כמו הסדרה משפטית של השתלת איברים, חקיקה בתחום מחלות מידבקות, הורות פונדקאית, הפריה חוץ גופית, תרומת זרע ואחרים.
בעבר התמקד המשפט הרפואי רק בנושאים מינהליים שהתייחסו לרופא ועבודתו: תנאי רישוי הרופא ותנאי העסקתו, עבודות, אחריותו וסמכויותיו. ברבות השנים החלו העוסקים בתחום לגלות עניין בחקר בעיות חברתיות ומוסריות שקשורות ברופא, בחולים, בבריאות ובמחלה וכדומה. אף שכותרת העיסוק נותרה זהה, תוכנו התרחב ויש המכנים תחום נרחב זה כיום "משפט בריאות".
המשפט הרפואי בהגדרתו הרחבה מהווה מערכת כללים משפטיים שמסדירים את המפגש בין המטפל למטופל ובין המטפל לצרכני הבריאות בכלל, בין המטפל לבין יתר אוכלוסיות של מטפלים, בין המטפל למדינה - לרבות קבלת רישיון לעסוק במקצוע, וכן את המפגש שבין המטפל למערכת הבריאות, כולל חובותיו, זכויותיו וסמכויותיו.
SAR-Lupe
SAR-Lupe היא מערכת של חמישה לווייני תצפית גרמניים, המופעלת על ידי משרד ההגנה של גרמניה. המערכת כוללת חמישה לוויינים במסלול LEO המשתמשים במכ"ם מִפְתָּח סינתטי, לשם תצפית על כדור הארץ, למגוון יישומים ביטחוניים. שם המערכת מורכב מראשי התיבות SAR (מכ"ם מִפְתָּח סינתטי) ו - Lupe, זכוכית מגדלת בגרמנית. המערכת מסוגלת לייצר הדמאות של כדור הארץ ברזולוציה מיטבית של כמטר אחד.
לווייני המערכת
כל לווייני SAR-Lupe שוגרו מרוסיה באמצעות משגר לוויינים מטיפוס קוסמוס 3 M.
ועידת ז'נבה (1954)
בוועידת ז'נבה (26 באפריל - 21 ביולי 1954) נועדו נציגי מספר אומות במטרה לשים קץ למלחמת הודו-סין הראשונה ולקבוע את עתידה של הודו-סין לאחר עידן הכיבוש הצרפתי. בתום כשלושה חודשים של דיונים, חתמו שני צדדים בלבד – צרפת וצפון וייטנאם – על הסכם חסר שיניים שסיים את המלחמה, חיסל את המעורבות הצרפתית באזור וחילק את וייטנאם באופן זמני לשתי מדינות, מצפון ודרום לקו הרוחב ה-17. ההסכם קבע כי עתידה של וייטנאם המאוחדת יוכרע בבחירות חופשיות, שנועדו להיערך ב-1956 אך לא נערכו מעולם. בפועל קובעה החלוקה הזמנית בין הדרום הפרו-מערבי לצפון הקומוניסטי, שנלחמו זה בזה במשך עשרים השנים הבאות.
רקע
צרפת שלטה בחלקים נרחבים של דרום-מזרח אסיה מאז מלחמת סין–צרפת שהסתיימה ב-1887. הקולוניות הצרפתיות כללו את קמבודיה, לאוס ווייטנאם של היום. לאחר מלחמת העולם השנייה חל תהליך כלל עולמי של דה-קולוניזציה, וגם נתיני הקולוניות הצרפתיות תבעו עצמאות מדינית. כך החלה מלחמת הודו-סין הראשונה.
צרפת המתאוששת מנזקי מלחמת העולם התקשתה להילחם הרחק מעבר לים, גם בהודו-סין וגם במלחמת אלג'יריה. מהלכי המלחמה נטו יותר ויותר לרעת הצרפתים, למרות תמיכתה של ארצות הברית.
באביב 1954 החליטו המדינות בעלות העניין בסכסוך לערוך ועידה רב צדדית, שבה ידונו לא רק המלחמה בהודו-סין, אלא גם המצב בקוריאה, שבה שררה באותה עת שביתת נשק זמנית.
מהלכי הוועידה
בדיוני הוועידה השתתפו נציגי ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה, צרפת, סין העממית, קוריאה הצפונית והדרומית, וייטנאם, קמבודיה ולאוס. במקביל נמשכה המלחמה בין כוחות הוייט-מין לצרפת, עד התבוסה הצרפתית הסופית בקרב דיין ביין פו ב-8 במאי 1954.
אמנם הווייטנאמיים השיגו ניצחון מוחץ בקרב אך שילמו במחיר דמים כבד. נתון זה בתוספת התשישות ממלחמה עקובה מדם שנמשכה עשור הכריחו את הו צ'י-מין להתחנן בפני סין וברית המועצות לסיוע לטובת המשך המערכה, אך שתי המעצמות השיבו בשלילה: סין מכיוון שהיא עצמה איבדה כמיליון חיילים במלחמת קוריאה וגם היא הייתה מותשת והרוסה לחלוטין מכ-שני עשורים של מלחמה ביפנים (מלחמת סין-יפן השנייה) ומלחמת האזרחים הסינית. ברית המועצות מצדה עברה מהפך שלטוני לאחר מותו של סטלין ועלייתו לשלטון של ניקיטה חרושצ'וב שבניגוד לקודמו האמין פחות בקו הלוחמני ויותר בקו מתון, לפחות בתחילת דרכו. כך שתי המעצמות כפו על הו לסיים את המלחמה בשיחות.
התפתחות פוליטית פנים-צרפתית אפשרה לבסוף את השגת ההסכם: ממשלת צרפת התפטרה ביוני, בעקבות התבוסה. הממשלה החדשה בראשות פייר מנדס פראנס פעלה מיד לסיום נוכחותה הצבאית באזור, באמצעות ההסכם שהושג בז'נבה. הסכם זה חילק את וייטנאם לשניים, עד לקיומן של בחירות דמוקרטיות ב-1956. כמו כן הוקמה ועדה בין-לאומית לפקח על ביצוע ההסכם.
מכל המדינות הנועדות, רק צרפת ווייטנאם של הו צ'י מין חתמו על הסכם זה: הראשונה כדי להחזיר את צבאה הביתה ולשמר את מה שעוד ניתן היה לשמר מהשפעתה באזור, והאחרונה על מנת לבסס את כוחה בצפון, בכוונה להשתלט על וייטנאם כולה.
לאחר הוועידה
ה, ארגון גרילה שפעל בדרום ונתמך על ידי צפון וייטנאם, החל במלחמה נגד ממשלת הדרום ב-1957. במלחמת וייטנאם זו התערבה ארצות הברית לצד הדרום כנגד הצפון והווייטקונג, בהיקף הולך וגובר, אך לא יכלה להם. חלוקת וייטנאם באה אל קיצה לבסוף, עם ניצחון הצפון ב-1975.
תהילים
במסורת היהודית מיוחס הספר בעיקרו לדוד המלך ולאישים נוספים, אולם מספר מזמורים מתוארכים בחקר המקרא לתקופת חורבן בית ראשון ולימי בית שני. בקאנון היהודי מצויים 150 פרקים בספר תהילים, בתרגום השבעים מופיע מזמור נוסף הנמנה כ-151. בשני כתבי יד של הפשיטתא ממשיך הספר בעוד 4 מזמורים נוספים: קנ"ב–קנ"ה. גרסה של מזמור קנ"א נמצאה גם במגילת התהילים הגדולה, כמו גם גרסאות של מזמורים קנ"ד וקנ"ה, בנוסף למזמורים שאינם ידועים משום מקור מלבד מגילות קומראן.
שם הספר
שם הספר תהילים הוא צורת רבים של המילה תהילה, שמשמעותה דבר שבח. בלשון חז"ל נשמטה האות ה והספר נקרא תילים (ובארמית: תילין או תילי), והגייה זו נשמרה בקרב חלק מעדות ישראל עד ימינו. ממפרשי ימי הביניים, כגון הרמב"ן ובמיוחד אבן עזרא, היו שקראו לספר "תהילות".
בתרגום השבעים נקרא הספר Ψαλμοί, המשמשת לתרגום המילה מזמור כאשר היא מופיעה בספר. כינוי זה תואם את הנוהג בתקופת בית שני לכנות את פרקי התהלים בשם מזמורות (דוגמה לנוהג זה ניתן לראות בתלמוד הירושלמי ). משמעות המילה ביוונית היא שיר מולחן שהושר לצלילי נבל, ומאותו שורש יווני התגלגלו לעברית גם המילים פסנתר ופזמון. המילה עברה מיוונית למרבית השפות האירופיות, ובהן היא משמשת גם היום כשם הספר (אנגלית: Psalms, גרמנית: Psalmen, צרפתית: Psaumes). שם הספר ברוסית: Псалтырь או Псалтирь מקורו במילה יוונית ψαλτήριον שמשמעותה סוג של כלי נגינה.
מיקום הספר
ברוב ספרי התנ"ך הנדפסים כיום ממוקם ספר תהילים בראש חטיבת כתובים. עם זאת, בברייתא המובאת בתלמוד הבבלי, שדנה בספרי התנ"ך, נמצא ספר תהילים לאחר מגילת רות, וזאת כנראה בשל הסדר הכרונולוגי שבו מסודרים הספרים בברייתא, כפי שמעיר רש"י. אף בחלוקת בעלי המסורה של ארץ ישראל תהילים הוא השני בספרי הכתובים, אך בחלוקה זו הספר הראשון הוא ספר דברי הימים. חלוקה זו נמצאת גם בכתר ארם צובא ובכתב יד לנינגרד, ובימינו השתמש בה הרב מרדכי ברויאר במהדורת התנ"ך שהוציא.
בתרגום השבעים, וכן בתרגומים הנפוצים בימינו שהלכו בעקבותיו, ספר תהילים הוא השני בחטיבת "ספרי השירה", לאחר ספר איוב ולפני ספר משלי. לכל השיטות, ספרי אמ"ת הם קבוצה מיוחדת של שלושה ספרים שמיוחדים בטעמי המקרא שלהם ובסדר כתיבת השורות.
חלוקה לפרקים
ספר תהילים הוא קובץ של מזמורים שונים, וכל מזמור עומד בפני עצמו כיצירה סגורה. במהדורת התנ"ך המקובלת נמצאים מאה וחמישים פרקים, ובכל פרק מזמור אחד העומד בפני עצמו.
החלוקה המקובלת בימינו היא חלוקה חדשה יחסית, ובספרות חז"ל אנחנו מוצאים שמדובר על 147 פרקים, אותם מעמידים חז"ל כנגד שנות חייו של יעקב אבינו. ההבדל בספירת הפרקים בין חז"ל לבין הספירה שלנו נובע מכך שחלק מהפרקים שהופיעו כמזמור אחד בספירה הקדומה חולקו לשני מזמורים בספירה המאוחרת. לא ברור אילו מהמזמורים היו מחוברים בימי קדם ואילו מחולקים. על מזמורים מסוימים יש לשער שהיו מחוברים:
בתרגום השבעים החלוקה זהה לזו שבספרים שלנו, מלבד ארבעה מקומות: מכיוון ששני פרקים פוצלו ושניים אוחדו, נמצא שמספר הפרקים בתרגום השבעים גם הוא 150.
בכתר ארם צובא ובכתב יד לנינגרד יש הבדל אחד מהספרים שלנו: מזמורים קיד וקטו מחוברים, ולכן בספרים אלו ישנם 149 מזמורים.
גם בפירוש המאירי לתהילים מזמורים קיד וקטו הם מחוברים, אך כפי שציינו לעיל מזמור קיז מסופח למזמור שלפני, ומזמור קיח מחולק לשלושה: פסוקים א–ד, פסוקים ה–כד, ופסוקים כה–כט. אם כן, לשיטת המאירי יש 151 פרקים.
בספרים נוספים אפשר למצוא עוד חלוקות: יש ספרים שבהם פרק עח מחולק לשניים, לפני הפסוק "והוא רחום יכפר עוון". יש כאלו שבהם פרק קיט, שהוא אקרוסטיכון מתומן, מחולק ל-22 פרקים שונים, אחד לכל אות.
חלוקה לספרים
ספר תהילים מחולק במסורת לחמישה ספרים, חלוקה שניכרת מלשון פסוקי החתימה של כל ספר:
בכתבי היד יש רווח של מספר שורות בין כל אחד מחמשת הספרים.
אף על פי שספר תהילים מחולק פנימית לחמישה ספרים, במניין 24 ספרי המקרא הוא נחשב לאחד.
חלוקה לפסוקים
על פי חלוקת הפסוקים שלנו, בספר תהילים יש 2,527 פסוקים. על פי חלוקה זו, שנמצאת גם בהערות המסורה שבידינו, הפסוק האמצעי בספר הוא: (עח, לו).
בתלמוד הבבלי יש דיון בנוגע למספר הפסוקים בספר תהילים, ולגבי אמצעם. על פי התלמוד, פסוק האמצע הוא (עח, לח) שנמצא במרחק של שני פסוקים מאמצע הספר על פי חשבוננו. עם זאת, על פי הסוגיא ישנם 5,896 פסוקים בספר, יותר מפי שניים מאשר בחשבון שלנו. ייתכן שהגמרא החשיבה כל צלע בפסוק כפסוק בפני עצמו. על כל פנים, הגמרא שם כותבת שאנחנו לא בקיאים בחלוקת הפסוקים כפי שהיו בקיאים פעם, ולפיכך מנייננו שונה ממניינם.
כמו כן, כותבת הגמרא שהאות האמצעית בספר היא האות ע במילה "מיער" בפסוק: (פ, יד). ייתכן שמשום כך האות תלויה מעל השורה על פי המסורה.
חלוקה לסדרים
על פי המסורה, מחולק ספר תהילים ל-19 סדרים. במבט ראשון, נראה שאין לחלוקת הסדרים שום הגיון פנימי, משום שהיא מחלקת פרקים באמצעיתם ומפרידה בין פרקים קשורים. אך החלוקה מתבססת על שני עקרונות: גם למזמור צא נוהגים להקדים את הפסוק "ויהי נועם" שנמצא בסוף המזמור שלפניו. עיקרון זה נוהג ברוב הסדרים.
חלוקה לשיעורים
במסגרת תקנת אמירת תהלים בימי החול וב"שבת מברכים" שיזם רבי יוסף יצחק שניאורסון (הריי"צ), חילק הריי"צ את התהלים לשיעורים יוֹמִיִּים על פי ימי החודש העברי. לדוגמה: מיום א' בחודש עד יום ב', קוראים מפרק א' עד פרק ט', וכן הלאה עד סוף ימי החודש. כך יוצא שבכל חודש מסיימים לקרוא את כל 150 פרקי התהלים.
חלוקות נוספות
בנוסף, חולק הספר על ידי הרב מנחם בן זרח גם לשבעה חלקים ולשלושים חלקים, זאת כדי לאפשר את קריאתו מדי שבוע ומדי חודש.
פירוט החלוקה לימי השבוע:
מחבר ספר תהילים
על פי המקובל במסורת ובמחקר, המזמורים נכתבו ונערכו במשך מאות שנים. התלמוד מציין כי "דוד כתב ספר תהלים על ידי עשרה זקנים", כלומר, אסף יצירות רבות לכדי ספר תהלות מגוון.
כפי שהוזכר לעיל, בכותרות 100 ממזמורי תהילים מובא שם איש או קבוצה של אנשים, תמיד עם ל' היחס לפני כן. ל' זו פורשה בדרכים שונות:
דוד
על פי המסופר במקרא, היה דוד "יודע נגן", ואף הובא לפני שאול כדי לנגן בכינור לפניו ולהרחיק ממנו את הרוח הרעה ששרתה עליו.
במסכת פסחים קבעו חז"ל:
לעומת זאת, בברייתא במסכת בבא בתרא נאמר: "דוד כתב ספר תהלים על ידי עשרה זקנים: על ידי אדם הראשון, על ידי מלכיצדק, ועל ידי אברהם, ועל ידי משה, ועל ידי הימן, ועל ידי ידותון, ועל ידי אסף, ועל ידי שלשה בני קורח".
על קיומם של פרקי תהילים העוסקים בנושאים מאוחרים מתקופת דוד המלך כתב רבי אברהם אבן עזרא בהקדמתו לספר תהילים: "מחלוקת גדולה יש בינות המפרשים, יש אומרים כי כל הספר לדוד והיה נביא... ויש אחרים אומרים כי אין בספר הזה נבואה לעתיד, ובעבור זה כתבוהו הקדמונים עם איוב ומגילות... ואמרו כי 'על נהרות בבל' – חיברו אחד מן המשוררים בבבל... ואמרו כי גם אסף ... אינו אסף המנצח שהיה בימי דוד."
מזמור עב מסתיים במילים "כלו תפילות דוד בן ישי" אולם יש מספר מזמורים לאחר מכן הנושאים את שמו של דוד, ומכאן למדו המפרשים שפרקי התהילים לא נכתבו לפי הסדר בו חוברו.
בסך הכול שבעים ושלושה מזמורים משויכים בפתיחתם לדוד, שנים עשר מזמורים לאסף, אחד עשר לבני קורח, שני מזמורים לשלמה, מזמור אחד לאיתן האזרחי (שלפי המסורת הוא אברהם) מזמור אחד למשה, ובשלושה מזמורים נזכר ידותון. חמישים מזמורים אינם נושאים שם של מחבר.
כותרות המזמורים
בראש רוב פרקי תהילים נמצאות כותרות שמציינות את סוג המזמור, את שם המחבר או המשורר, או את הזמן המיוחד שבו נאמר – בכל מזמור על פי עניינו. ל-116 ממזמורי תהילים יש כותרת כלשהי בתחילתם, ואלו כותרות מגוונות ביותר. יש למעלה מ-60 סוגים שונים של כותרות, כך שכותרת רבות נמצאות בראש מזמור אחד בלבד. הכותרת הנפוצה ביותר היא "לדוד" (בלבד) שמופיעה בראש ארבעה עשר מזמורים. 9 מזמורים מתחילים בכותרת "למנצח מזמור לדוד", ו-9 ב"שיר המעלות" (בלבד).
היחס בין הכותרת לגוף המזמור
במהדורות התנ"ך בעברית הנהוגות בימינו, נמצאות הכותרות כחלק מגוף המזמור, ומהוות חלק מהטקסט הקנוני; כך הוא גם ברוב התרגומים. עם זאת, חלק מהתרגומים החדשים לאנגלית, כמו תרגום New English Bible, משמיטים את הכותרות מגוף המזמור. בשל כך, גם ספרור הפסוקים בתרגומים אלו שונה.
גם בתפילה היהודית נהוג להחשיב את הכותרות כחלק מהמזמור. אמנם, במקרים בודדים נהוג להשמיט בתפילה את הכותרות: במזמור ג אותו אומרים לפי חלק מהנוסחים בקריאת שמע שעל המיטה נהוג להשמיט את הכותרת: "מִזְמוֹר לְדָוִד בְּבָרְחוֹ מִפְּנֵי אַבְשָׁלוֹם בְּנוֹ" ולהתחיל הישר מגוף המזמור: "ה' מָה רַבּוּ צָרָי". באמירת תחנון בנוסח אשכנז, משמיטים את כותרת פרק ו: "לַמְנַצֵּחַ בִּנְגִינוֹת עַל הַשְּׁמִינִית מִזְמוֹר לְדָוִד", ופותחים בפסוק השני: "ה' אַל בְּאַפְּךָ תוֹכִיחֵנִי". בפסוקי דזמרא מנהג הספרדים להשמיט את כותרת פרק ל: "מִזְמוֹר שִׁיר חֲנֻכַּת הַבַּיִת לְדָוִד", ולפתוח בפסוק: "אֲרוֹמִמְךָ ה' כִּי דִלִּיתָנִי". עדות לכך שהשמטת הכותרות נהגה גם בשירת הלוויים בבית המקדש ניתן למצוא במשנה בסוף מסכת תמיד (ז, ד), שמתארת את שיר של יום: "ביום הראשון היו אומרים לה' הארץ ומלואה", ואינה מזכירה את הכותרת "לְדָוִד מִזְמוֹר" (כד, א); וכן במשנה במסכת ביכורים (ג, ד) מתוארת שירת הלוויים בעת הבאת הביכורים לעזרה במילים: "ודברו הלוים בשיר ארוממך ה' כי דליתני" (ל, א) ולא נזכרת כותרת המזמור.
סוגי המזמורים
בכותרות המזמורים ישנם 8 סוגים או שמות נרדפים למזמור, ואלו הם:
שמות המחברים
שם המחבר מופיע בראש 100 ממזמורי תהילים, כשהאות ל' באה לפני שמם:
לגבי חלק מהשמות שבכותרות המזמורים קיים ספק האם הם שמות המחברים:
ציון זמן אמירת המזמור
יש מפרשים שבחלק מהמזמורים צוין בכותרת הזמן בו יש לאומרם:
דרכי ניגון המזמורים
מלבד דרכי הניגון הנזכרים בכותרות, שצוינו לעיל, נמצאות הדרכות לאופי הניגון גם בתוך המזמור. ההדרכה הבולטת ביותר היא המילה "סֶלָה", שמופיעה 71 פעמים בספר. מילה נוספת המשמשת להדרכת הנגינה היא "היגיון", המופיעה במזמור ט, ז. תיבות אחרות שהוצע לקוראן כסימני נעימה הן: "ניצב" (לט, ו), "מיני" (מה, ט), "משכיל" (מז, ח), "אֵלֶם" (נו, א), "רַבָּה" (סב, ג), "יָרוּמוּ" (קמ, ט)
במסורת היהודית
ספר תהילים הוא מהפופולריים בין ספרי הכתובים, לפי המסורת היהודית היו הלוויים משוררים פרקי תהילים בבית המקדש בשעת עבודת הקורבנות. אמירת מזמורי תהילים היא גם חלק ממהלך התפילה למשל אמירת פסוקי דזמרא, שיר של יום, ועוד.
הסידור היהודי משתמש רבות בספר תהלים כבסיס לתפילות יומיומיות מחד וייחודיות מנגד.
נוסף על קריאה במזמורי תהלים המעטרים את סדר היום וסדר התפילה היהודי, יהודים רבים מאמינים ומרגישים כי הקריאה בו יכולה להועיל לפרט ולכלל, כיוון שיש בו מזמורים המתאימים כמעט לכל מצב. נהוג לקרוא תהילים בשעת רצון, במקרה סכנה, ליד מיטתו של חולה ובכל עת שאדם חש צורך לקרבה עם אלוהיו. אמנם כבר המשנה מדגישה את כוונת התפילה והתחינה, ומתנגדת לדקלום מיסטי נטול משמעות, וכן פסקו הרמב"ם ופוסקים נוספים.
בעיירות מסורתיות ביהדות מזרח אירופה, נהגו גם נשים וגברים, יהודים פשוטים, להקפיד על אמירת תהילים קבועה, כביטוי מרכזי של אדיקותם הדתית, וכתחליף לאפיק האינטלקטואלי והלמדני של לימוד תורה עיוני מורכב. ישנם אף כאלה שנקראו בכינוי 'תהילים זאגער' = אומר התהילים, ולאחדים מהם הכינוי הזה הפך לשם משפחה. הבעל שם טוב, מייסד תנועת החסידות, הנהיג אמירת שלושה פרקי תהילים על פי הסדר בימים שבין ראש חודש אלול לבין יום הכיפורים, אשר יחד עם אמירת 36 הפרקים האחרונים ביום הכיפורים משלימים את קריאת הספר כולו. מנהג נוסף הוא לקרוא את כל ספר תהילים בראש השנה. חסידי חב"ד וחצרות אחרים נוהגים לקרוא בכל יום את הפרקים היומיים, על פי החלוקה החודשית, ובשבת שבו מברכים את החודש קוראים את כל הספר, לפני תפילת שחרית.
הנוהגים על פי קבלה מקפידים שלא לומר תהלים בשעות הערב, עד חצות.