cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאסיל גמב
תקופת התחייה האתיופית (1632-1769)
עד סוף המאה ה-17 או תחילת המאה ה-18, הקיפה חומת פאסיל גמב רק את המבנים שנבנו בחלקו הדרומי של המתחם, שהעיקריים שבהם היו טירותיהם של פאסילידס וייאסו הראשון והמבנים שבנה יוהנס הראשון. המשך הבנייה חייב את הגדלת השטח המתוחם לממדיו כיום, ושרידי החומה הישנה נראים במספר מקומות בשטח המתחם. הקיסר דווית השלישי הספיק, בימי שלטונו הקצרים יחסית (1716-1721), להקים את אולם הכס הקרוי על-שמו, מעט מצפון למקבץ המבנים הקיימים; אולם תנופת פיתוח משמעותית בהרבה, באה למתחם בימיהם של הקיסר בקפה, ואשתו, הקיסרית מאנטאוואב, שהחלו בונים בקצהו הצפוני של המתחם. שני המבנים העיקריים שהקימו, אולם בקפה ששימש כאולם משתה וטירת מאנטאוואב, שוכנים זה לצד זה, והראשון משולב בחומתו ההיקפית של פאסיל גמב. ימיהם של בקפה ומאנטאוואב סימנו, אולי, את שיאה של תקופת התחייה האתיופית, וטירתה של מאנטאוואב היא הטירה האחרונה שנבנתה במתחם. תקופה זו היטיבה לא רק עם פאסיל גמב, אלא עם גונדר כולה, שאוכלוסייתה מנתה כ-70,000 איש. בראשית המאה ה-18 ביססה העיר את מעמדה כבירת קבע, והתעשייה, המסחר, האמנות והתרבות פרחו בה. הקיסרים והקיסריות, ומאנטאוואב במיוחד, העניקו את חסותם לאמנים ולאמנויות, והיהודים במיוחד הצטיינו בקדרות, בנפחות ובבנייה. העיר הייתה למרכז חקלאי ומסחרי לא רק לסביבתה, אלא נחשבה לתחנה חשובה בדרכי שיירות המסחר. השוק שנערך באדבבאי היה החשוב והמרכזי מכל שוקי הקיסרות, ובגונדר פרח גם המסחר במוצרי יוקרה.
העונה הגשומה בגונדר נמשכת בין החודשים יוני עד ספטמבר, ובמהלכה ניתכים מהשמים משקעים בהיקף של יותר מ-1,000 מ"מ בממוצע.
הנוסע הסקוטי ג'יימס ברוס, שביקר בגונדר בשנת 1770, תיאר את עוצמתה הצבאית של פאסיל גמב בזמנו של ייאסו השני, בספרו מסעות לגילוי מקור הנילוס. לפי עדויות שאסף הוא כתב כי:
לפי הכרוניקה של ייאסו השני, שהה הקיסר בימיו האחרונים ב"גמב מסקל" (טירת הצלב), מבנה שלא נזכר בשום מקום אחר, אם כי לא ברור אם מדובר בכינוי למבנה מוכר או במבנה חדש לחלוטין. מפעלי הבנייה רחבי ההיקף האלה דלדלו את אוצר הקיסרות, ופרוטקי ציין כי שוב אין די באוצר הממלכה אפילו לצרכיו של הקיסר.
אף שהחלוקה המקובלת קובעת את סיום תקופת התחייה לסוף מלכותו של הקיסר הבא יואס הראשון ב-1769, הקיסר בקפה היה האחרון ששלט שליטה מלאה באימפריה, וכבר בימיו של ייאסו השני החלה מורגשת ההתפוררות שבישרה את בוא תקופת השופטים האתיופית (זמנה מספנת). שליטתו של ייאסו השני בקיסרות הלכה והצטמצמה, ולמרות דיכוי המרידות הרבות לא הצליח להשיב לשלטון המרכזי את כוחו. בעניין זה ציין פרוטקי, שלוש שנים לפני מותו של ייאסו השני, כי רוב כוחו של הקיסר אבד, וכי הקיסרות האתיופית שוקעת עוד ועוד ומיום ליום למצב של דקדנס.
המצב הקשה לא מנע מהקיסר הבא, יואס הראשון, קטין ששלט בקיסרות בחסות סבתו, הקיסרית מאנטאוואב, להמשיך בבנייה במתחם. בכרוניקה של קיסר זה מוזכר ב-1760 מבנה חדש, "אדיס בית" ("בית חדש"), ששימש כאולם שימועים. המאבקים הפנימיים בקיסרות בין האורומו, שאליהם השתייכה אם הקיסר, לבני קווארה, מקורביה של סבתו, הביאו בסופו של דבר, ב-1766, לעלייתו של מיכאל סהול שהיה לאיש החזק במדינה. סהול הוציא להורג את הקיסר הצעיר שלוש שנים לאחר המינוי, וסיים בכך את תקופת התחייה.
תקופת השופטים האתיופית (1769-1855)
ברוס הגיע לגונדר בשנה שלאחר מכן. בתיאוריו כבר אז משתקפים ההרס וההזנחה שפשו בטירת פאסילידס:
לעומת זאת, מתיאוריו של ברוס עולה שהחומה ההיקפית של המתחם השתמרה. הוא מציין, אגב הגזמה, כי גובהה עמד על 30 רגל ואורכה הכולל הגיע למייל וחצי. משחזרי האתר בשנות ה-80 של המאה ה-20 העריכו את גובה החומה בכשלושה מטרים (היינו פחות מעשר רגל) ואת אורכה בכ-900 מטרים בלבד. לדברי ברוס, על החומה החיצונית נבנו שינות, ובינה לבין החומה הפנימית נבנה רציף הליכה מוגבה (Parapet), שנמתח לכל היקפו של פאסיל גמב ואשר איפשר תצפית אל הרחוב. עוד ציין ברוס כי בחומה לא הוכשרו עמדות לתותחים.
ברוס תיאר את שגרת העבודה של הקיסר: בעת השימועים והישיבות שנערכו באולמות השימוע, ישב זה במרפסת מוגבהת מוקפת מעקה, ובינו לבין יתר הנוכחים הפריד מסך. דרך פתח במסך זה פנה הקיסר אל דוברו, ה"קאל אסה" ("קול המלך"), וזה העביר את הדברים הלאה. ברוס תיאר גם את אולם הכס. הכס היה מוזהב, גדול ורבוע, ודמה למעשה למיטה. על הכס הונחו שטיחים פרסיים, אריגי דמשק (בד שבאריגתו שולבו דוגמאות) ופיסות בד מוזהבות, ולפניו הותקנו מדרגות שכוסו גם הן בשטיחים. אף על פי שהכס עדיין שמר על יופיו ועושרו, ניכרו בו תהפוכות הזמן. לקיסר הייתה אתון שעליה רכב אל אולם הכס, וירד ממנה ישירות אל השטיח. ברוס ראה לנכון לציין כי היה עד למקרים בהם האתון עשתה את צרכיה על השטיח ("Great indecencies" בלשונו). לקיסר היה גם אפריון מוזהב שדמה לאפריון רומי.
אולם הקיסר האתיופי בתקופה זו היה מלך-בובה בידי המצביאים והראסים, ולשגרת העבודה היום-יומית במתחם לא הייתה משמעות של ממש. פאסיל גמב הפך ממתחם קיסרי לבית סוהר, והקיסרות הוחזקה בחיים רק משום שלאצילים היה אינטרס פוליטי בהמשכיותה של מסורת "שושלת שלמה". הקיסרים שהועלו אל כס המלכות והורדו ממנו לעיתים מזומנות, הוגלו על ידי האצילים לאמב ברחבי האימפריה, ורק הקיסר המכהן באותה עת הוחזק בגונדר. לא עמדו לרשות הקיסרים חיילים, כספם לא הספיק אפילו לצורכי ארון קבורה עם מותם, והם התגוררו בחדרים מתפוררים בארמונות המוזנחים של גונדר. האצילים עשו בפאסיל גמב כרצונם - חייליו של ראס מיכאל סהול בזזו את אולם הכס לנגד עיניו של הקיסר תקלה היימנות השני הזקן, עת היה ישוב בו; ובתקופתו של הקיסר תקלה גיורגיס הראשון הושחתו והועלו באש מספר מבנים במספר הזדמנויות. עם זאת, בדרך-כלל המשיכו הכרוניקות של הקיסרים השונים להאדיר אותם ואת מעשיהם, במנותק לחלוטין מהמציאות. הנוסע האנגלי ויליאם קופין (William Coffin) שהזדמן לגונדר ב-1814, מסר תיאור עגום של המצב בפאסיל גמב:
ב-1830, סמואל גובאט, לימים הבישוף הפרוטסטנטי השני של ירושלים, הגיע גם הוא לגונדר, ופגש את הקיסר ג'יגר. הוא מתאר בהתנשאות את השיחה בין השניים אגב מצבו של הארמון:
נוסע אחר, הגאוגרף הצרפתי ארנו-מישל ד'אבדי (Arnaud-Michel d'Abbadie) תיאר את ההרס בפאסיל גמב ב-1838:
על הקיסר האחרון של הענף הבוגר של השושלת הסולומונית, סהלה דנגל, מסר ד'אבדי כי היה מנושל מכוחו ומכל סמכויותיו, נטוש בבדידות ארמונו, למעט בהזדמנויות נדירות בהן הוא דן, כערכאת ערעור אחרונה, מקרה מיוחד כלשהו בבית המשפט.
מאז סופה של תקופת גונדר
מצבה החמור של הקיסרות המפוררת החל משתנה כאשר הקיסר תוודרוס השני הדיח את סהלה דנגל ב-1855, ופתח את תקופת הגיבוש האתיופית, תקופת שיקום ורסטורציה שבמהלכה אוחדה המדינה המתפוררת מחדש והקיסר זכה שוב בכוחו ובסמכויותיו. אולם לגונדר ולפאסיל גמב לא הביאה תקופה זו נחמה. תוודרוס השני העביר את בירתו לדברה תבור, ובכך איבדו גונדר והמתחם המלכותי שבלבה את מעמדם, ותקופת גונדר הגיעה לסופה. בנוסף, ב-1864 וב-1866 בזז תוודרוס השני את כנסיות גונדר באופן שיטתי, ורוקן אותן מאוצרותיהן וספריהן. לבסוף גרש את תושבי העיר והעלה אותה באש. לימים עברה הבירה מדברה תבור לאמבה מריאם, וכאשר המשלחת הצבאית הבריטית לאתיופיה כבשה את האחרונה ב-1868, היא בזזה תבות רבים ואת אוצרותיה הכתובים של השושלת הסולומונית. חלקים ממסמכים אלה שמורים כיום במוזיאון הבריטי בלונדון, ואחרים מפוזרים בספריות ברחבי אירופה. עם זאת, המבנים העיקריים בפאסיל גמב - טירותיהם של פאסילידס, ייאסו הראשון, בקפה ומאנטאוואב, כמו גם החומה ההיקפית של המתחם - שרדו את החורבן. הקיסר הבא, תקלה גיורגיס השני, שמלך במשך ארבע שנים, בין 1868–1872, תיקן מעט מהנזקים שגרם קודמו, וסיפק משאבים לשיפוץ ההרס, אך העיר הותקפה שוב ב-1888, הפעם על ידי צבא המהדייה, והמעט שנותר ממנה, בייחוד הכנסיות (42 מתוך 44), חרב. אולם מבני האבן העיקריים בפאסיל גמב שרדו גם הפעם.
חלק גדול מפאסיל גמב שופץ לראשונה על ידי האיטלקים שכבשו במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה את גונדר ב-1 באפריל 1936. האיטלקים שיפצו את המבנים, אך לא חקרו ולא שחזרו אותם, ושיפוץ זה, שהחל במאי 1938, אחראי לחלק מחוסר הבהירות האופף את תיארוך המבנים ואופיים המקורי המדויק. האיטלקים עשו שימוש נרחב בבטון מזוין ובמלט מודרני שפגם בחזות ההיסטורית של המבנים, ושהסתבר לעיתים, בחלוף השנים, כמעמס כבד מדי לכושר הנשיאה שלהם. השלטון האיטלקי עשה בחלק מהמבנים שימוש ושיכן בהם משרדים ממשלתיים. הרס ונזקים נגרמו לעיר ולפאסיל גמב ב-1941 במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה כתוצאה מהפצצות הצבא הבריטי שהדף את האיטלקים מאמהרה, וסיים בכך את הכיבוש האיטלקי של אתיופיה. עבודת שיפוץ אקראיות נערכו במתחם עד לסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. ב-1979 הוכרז המתחם המלכותי כאתר מורשת עולמית, ומאז נערכו בו שוב עבודות שחזור ושיפוץ במספר הזדמנויות.
מאפיינים
מארמונותיו של פאסיל גמב, כמו גם ממספר קטן נוסף של מבנים בגונדר, בעיקר ראס גמב, מתחם הקיסרית מאנטאוואב בקוסקאם ומרחצאות פאסילידס, ניתן לעמוד על חלק ממאפייניו האדריכליים העיקריים של סגנון הבנייה הגונדרי. המבנים רבועים או מלבניים, מאסיביים ועוצמתיים; ומשדרים סגירות, למרות מספר הפתחים הגדול. מגדלים עגולים שאינם חורגים מגובהו הכללי של המבנה, בדרך כלל נושאי כיפות, צמודים לבניינים הגדולים בפינותיהם; ומגדל רבוע וגבוה במיוחד ממקד את תשומת הלב, בין שהוא מצטרף למגדלים עגולים נוספים ובוודאי כאשר הוא ניצב לבדו. פתחים רבים - דלתות וחלונות - נקבעו כמעט בכל החזיתות, ומרפסות עץ תולות מהקומות העליונות ובולטות מקו החזית. כל הפתחים מעוגלים ממעל בצורת קשת, וחלק ניכר מקשתות אלה מעוטר באבן גיר אדומה שהובאה מקוסקאם. למעט במגדלים העגולים, מעטרות שורות שינות את כל הגגות - הן של המבנה והן של המגדלים הרבועים - וספק אם לאלה נודעה בשלב כלשהו מטרה הגנתית; תחת זאת אומצו השינות כפריט אדריכלי אסתטי. גרם מדרגות חיצוני עשוי להצטרף למדרגות הפנימיות השוכנות פעמים רבות במגדל הרבוע, והוא ממוקם בניצב לקיר הבניין ולא במקביל ובצמוד לו. פנים המבנה מחולק לחדרים רבועים, והקומות הגבוהות יותר נישאו על ידי קורות עץ שנקבעו בחריצים שהוכנו לשם כך בקירות. הגגות נגישים.
בשל מצבו של האתר, קשה יותר להתחקות אחר מאפייני העיטורים שעטרו את פנים המבנים, ובעניין זה ניתן להסתמך בעיקר על הכרוניקה הקיסרית ועל עדויותיהם של נוסעים אירופים שביקרו בגונדר. ברי שבציפוי ועיטור הקירות נעשה שימוש בחומרי גלם יקרים דוגמת שנהב, זהב, נחושת ואבני חן. לצד אלה נעשה שימוש גם בבדים, מראות, עיטורי סטוקו, מלאכת יד מסורתית מקנים ובאותה אבן קוסקאם אדומה ששימשה לקישוט הפתחים. הריהוט היה, לפחות ברובו, מעץ, אך ניתן לשער כי היו גם רהיטים מחומרים אחרים דוגמת אבן.
מקורו של סגנון הבנייה בגונדר
מונרו-היי מסכם כי קביעה זו אכן אפשרית מבחינה היסטורית, שכן בזמן הקמת גונדר, באמצע המאה ה-17, כבר הוקמו באתיופיה די טירות וארמונות כדי לעלות בקנה אחד עם מסקנתו של מתיו. עם זאת, הוא קובע כי מקורו של הסגנון שהתפתח בפאסיל גמב הגיע מחוץ לקיסרות במחצית הראשונה של המאה ה-17, מועד בו עדיין הייתה באתיופיה נוכחות ניכרת של פורטוגזים, עות'מאנים והודים (ייתכן שגם הודים אלה היו למעשה פורטוגזים שהגיעו ממושבות האימפריה הפורטוגזית בתת-היבשת ההודית).
במועד הקמת המתחם הקיסרי, היו באתיופיה שני סוגים של בנייני אבן - הסגנון הראשון, מקומי בעיקרו, אפיין את המתחמים המלכותיים המוקדמים, דוגמת אלה שהוקמו בגורגורה ובדנקז; והאחר היה פורטוגזי-ישועי שיובא כמו שהוא מאירופה. רוב הנוסעים שביקרו בגונדר והתייחסו לנושא, ייחסו את הטירות בפאסיל גמב ישירות לפורטוגזים, ויכול שקביעה זו אף הייתה נכונה, שכן ייתכן מאוד שאנשי מלאכה פורטוגזים או פורטוגזים למחצה בנו אותן. עם זאת, הסגנון הגונדרי אינו זהה לסגנון הפורטוגזי-ישועי, אלא מתאפיין בקווים עצמאיים, גם אם למעלה מסביר שהראשון אכן שאב מהאחרון. ברוח זו, ברי כי האדריכלים המקומיים לא הביאו לעולם סגנון אדריכלי יש מאין, ומבני הציבור שהוקמו באתיופיה בתקופה מוקדמת בהרבה, לדוגמה בימיהם של הקיסרית הלני והקיסר גלאוודיוס, שניהם בני המחצית הראשונה של המאה ה-16, היו פרי יצירתם של אדריכלים ואמנים מצרים, ארמנים, סורים ואירופים.
יהא מקורו המדויק של הסגנון שהתפתח בבירה החדשה אשר יהא, נראה כי בבסיס הקמתם של מבני פאר אלה ניצב הצורך הממשי לשקם את מעמדה של השושלת הסולומונית, עם תום תקופת השפל האתיופית ותחילתה של תקופת התחייה; להשיב לקיסרות המדולדלת הוד-מלכות ותהילה, ולשדר עוצמה ויוקרה. בזכות טירותיו וארמונותיו, זכה פאסיל גמב בכינוי "קמלוט של אפריקה".
החומה והשערים
אורכה של חומת המתחם הכפולה הוא 900 מטרים לערך, וגובהה עמד על כשלושה מטרים. בין החומה החיצונית והפנימית נסלל רציף הליכה מוגבה (Parapet), ומגדלי שמירה הוקמו לאורכה במרווחים קבועים. עוד צוידה החומה בשינות ובחרכי ירי. בחומה הותקנו שערים בזמנים ובמקומות שונים, ואלה נודעו בשמות שונים, הכל בהתאם לתקופה ולמקור. בספרו "טירות גונדר" (I Castelli di Gondar) מציין אלסנדרו מונטי דלה קורטה (Alessandro Augusto Monti Della Corte), כי לשערים נודעו תפקידים מוגדרים - חלקם שימשו את בני המלוכה, חלקם יועדו לאנשי דת, אחרים שימשו את אנשי החצר והיו שנועדו עבור המושלים האזוריים. בסופו של דבר הוליכו 12 שערים אל המתחם:
טירת פאסילידס
"טירת פאסילידס" (ፋሲል ግምብ - 1) הייתה המבנה הראשון שהוקם בפאסיל גמב, וגם כיום הוא הבולט והמרשים במבני המתחם. בניית המבנה החלה מיד לאחר שפאסילידס בחר במקום, ב-1635 או 1636. מונטי דלה קורטה מציין בספרו כי לפי האגדה עסקו מאה אדריכלים ואמנים זרים בהקמת הטירה, וכי היא שימשה בסופו של דבר, כמודל לכל המבנים שהוקמו לימים בפאסיל גמב. המבנה העיקרי של הטירה בן שתי הקומות רבוע ואורך כל אחת מצלעותיו הוא 25 מטרים. בכל אחד מארבע פינותיו ניצב מגדל עגול נושא כיפה, ובפינה הדרום-מערבית שלו, צמוד למגדל העגול שבפינה זו, הוקם מגדל חמישי, רבוע בצורתו, המתנשא לגובה של 32 מטרים הערוכים בארבע קומות. גגו של מגדל זה, כמו גם גג הגוף המרכזי של הטירה, נושא קו שינות היקפי. המבנה הוקם מאבנים כהות לא מסותתות שחוברו זו לזו במלט, והקשתות שמעל הדלתות והחלונות עוצבו מאבן גיר אדומה שהובאה מקוסקאם. בקומה הראשונה נקבעו פתחים בכל צדדיה של הטירה, ונראה שפאסילידס לא היה מוטרד מהתקפה. לקומה השנייה שתי כניסות - מדרגות וכבש בחזית הצפון-מערבית, ומדרגות בלבד בחזית הצפון-מזרחית. בחזית הדרום-מערבית, תלויות ארבע מרפסות עץ - מרפסת גדולה בקומה השנייה, מרפסת קטנה יותר בקומת הגג, ושתי מרפסות קטנות בקומה הרביעית של המגדל הרבוע ובקומת הגג שלו. אל כל המרפסות מובילים פתחים שעוצבו בצורת קשת, ונשקף מהן נוף למרחק רב, עד לאגם טאנה. שלוש מרפסות עץ קטנות נתלו גם בחזית הצפון-מערבית. המרפסות לא היו רק אביזר אדריכלי, אלא שימשו מטרות שלטוניות.
קומת הקרקע של הטירה מחולקת על ידי שני קירות לשלושה חללים ארוכים. מונטי דלה קורטה ציין, עת חקר את האתר בראשית הכיבוש האיטלקי באתיופיה, כי במבט ראשון נראתה הטירה במצב שימור טוב, אף על פי שדלתותיה וחלונותיה היו חסרים; אך פנים המבנה היה הרוס לחלוטין. עם זאת, הוא הבחין במספר מוטיבים מסטוקו עשויים:
לצד הטירה שכנו מגורי השומרים, וממזרח לה ניצב מבנה בעל גג עשוי קמרון חבית, שתואר כבריכת רחצה, בריכת דגים או בית מרחץ, אך סביר ששימש כמאגר מים בתוך תחומי המתחם (2). בצידו הדרומי של המבנה מוביל אולם ארוך וצר עד ל"שער וומבר" ("שער השופטים") ול"מגדל אוואג' מנגאריה" ("מגדל הכרוז" - 3). "הטירה הקטנה של פאסילידס" (5), המכונה גם "אנקולל גמב", היינו, "טירת הביצה", על-שום כיפתה, היא מבנה קטן שיכול ששימש כמגורי הקיסר בזמן שהטירה העיקרית הוקמה. אם סברה זו נכונה, זהו מבנה הקבע העתיק ביותר ששרד במתחם. מאוחר יותר הוקמה טירתו של ייאסו הראשון בין שני מבנים אלה. פנים המבנה נחלק לאולמות גדולים שתקרתם גבוהה, וכן הוקמה בו קפלה שלה גג קמרון חבית. הריהוט הפנימי והדלתות, שככל הנראה היו עשויים מעץ, לא שרדו; אולם עיטורים שנחקקו בקירות עדיין נראים היטב.
הספרייה והלשכה
ברי שהספרייה, או "פקר גמב" ("טירת האהבה"), הייתה קיימת לפחות ב-1707, עת הקיסר תקלה היימנות ערך בה סינוד. צילומים מראשית המאה ה-20 מראים את המבנה במצב עגום, עת גגו היה חסר, אך לאחר מכן הוא שופץ באופן אינטנסיבי על ידי האיטלקים, שהחליפו עד שמונים אחוזים מחומר הגלם המקורי. מבנה הספרייה הוא בניין רבוע בן שתי קומות, הנושא שורות שינות על גגו. החזית פונה לכיוון דרום-מערב, לעבר טירת פאסילידס, ובקומתה הראשונה שתי דלתות - גדולה וקטנה, ושורה של חמישה חלונות מעוטרים באבן גיר אדומה בקומה השנייה. גרם מדרגות חיצוני מוביל אל הקומה השנייה בצידה הצפון-מערבי, הצד הפונה לעבר הלשכה. בחזית זו ארבעה חלונות הקבועים בשתי הקומות ללא סימטריה. על קירות הספרייה, העשויים אבן אפורה, הודבק סטוקו צהבהב, ועיטורי צלבים נחרתו מעל הפתחים. בקומת הקרקע שוכנים שלושה חדרים, והגדול שבהם מחולק לשניים על ידי ארקדה מעוטרת באבן גיר אדומה מקוסקאם. הקומה השנייה נחלקת גם היא לשלושה חדרים, אך בתוואי שונה מזה של קומת הקרקע. גם בתוך המבנה יש עיטורי סטוקו בדמות חלונות מדומים, ומת'יו גרס, כנראה בעקבות מונטי דלה קורטה, כי ייתכן שהם תוצר של השפעת ספרדית-מורית. עיטורים נוספים בצידם החיצוני של הפתחים מציגים בעיקר צלבים קופטים ואתיופים.
הלשכה שוכנת צפונית-מערבית לספרייה, וייתכן שיש לזהותה עם "ביתא מנגסט" ("בית הארכיון הממלכתי") שנזכר במספר מקורות. גם מבנה זה מתנשא לגובה של שתי קומות, אך הוא נושא מגדל קטן ורבוע המוסיף לו קומה שלישית. אף שגגו של מגדל זה מוקף בשינות, כמו גג המבנה המרכזי, בעבר הייתה מונחת עליו גם כיפה. בחזית הדרומית של הקומה הראשונה קבועים שני פתחים גבוהים ונושאי קשתות. שרידי קורות עץ, בקומה השנייה של חזית זו, מראים כי פעם תלתה ממנה מרפסת. בפינה הצפון-מזרחית של הלשכה ניצב מגדל עגול שהיה צמוד למבנה, אך הוא קרס. שני גרמי מדרגות מקשרים בין קומות הבניין - האחד פנימי, והאחר מחוץ לבניין בצידו הצפון-מערבי. בכל קומה אולם בודד - קומת הקרקע שימשה לשימועים והקומה השנייה הכילה את ארכיון המסמכים המשפטיים והפיסקלים. גם בניין זה הגיע למצב של הרס חלקי וגם הוא שוחזר, אך לא באותה דקדקנות שמאפיינת את שחזור הספרייה.
טירת ייאסו הראשון
טירת הקיסר ייאסו הראשון, "הגדול" (ታላቁ እያሱ ግምብ - 4) שוכנת סמוך לטירת פאסילידס סבו, בצידה הצפון-מזרחי של האחרונה. שני המבנים דומים, אם כי טירת ייאסו הראשון קטנה בהרבה, והיא מלבנית ולא רבועה: אורכה 24 מטרים ורוחבה 14 מטרים. בדומה לטירה הגדולה יותר, גם לטירת ייאסו הראשון היה מחובר מגדל רבוע נושא כיפה ושינות, אך חלקו קרס זה לא מכבר. בצידה הצפוני של הטירה הוקם מגדל עגול שסביבו גרם לולייני בן 26 מדרגות המעפילות אל הקומה הראשונה, אלמנט ייחודי ולא אופייני לסגנון הגונדרי. מגרם מדרגות זה מוביל פתח אל אולם שלו תקרת קמרון חבית, וזה העניק לטירה את הכינוי "טירת האוכף". דלתות נפתחות מקירות המבנה בכל ארבעת צדדיו, ואל החזית הדרום-מערבית היו מחוברים מבנים שקישרו בין הטירה לטירתו הוותיקה של פאסילידס. שרידים של מבנים אלה עדיין נראים בשטח.
בפנים המבנה מבואה המוליכה אל האולם המרכזי, ולאורך קירותיו שורות של חריצים המסמנים את המקום בו היו קבועות קורות העץ אשר נשאו את רצפת הקומה השנייה. לפי הכרוניקה של ייאסו הראשון, הייתה תקרת המבנה מכוסה במראות וב"פנג'אל" (בדולח או חרסינה). תקרה זו נשענה על קשתות.
טירת ייאסו הראשון ניזוקה במלחמת העולם השנייה, עת הצבא הבריטי הניס מגונדר את הצבא האיטלקי, וגם כיום מצבה ירוד.
אולם הכס של דווית השלישי
אולם הכס של הקיסר דווית השלישי (ዳዊት ፫ ዙፋን ቤት - 6), הוקם מעט צפונה ובמנותק מהמבנים שהיו קיימים עד אז. לעיתים הוא מכונה "אולם השירה" ("זפאן בית"), ככל הנראה תוצאה של שיבוש השם "זופאן בית" ("אולם הכס"). טעות זו השתרשה בקרב מספר חוקרים: מת'יו כינה את המבנה "אולם השמחה", וגם האיטלקים כינו אותו "Casa del Canto" ("בית השירה") או "Casa Dell'Allegria" (אולם השמחה). נראה שבעת הקמתו עדיין לא הורחב שטחו של פאסיל גמב, והמבנה הוקף בחומה משלו שרק שרידים ממנה נראים בשטח. מספרו של ברוס "מבוא לתולדות חבש" (A preface to the history of Abyssinia) עולה כי המבנה אכן שימש כאולם לקבלות פנים ואירועים, וידוע כי השימוש במבנה למטרה זו המשיך לפחות בימיו של הקיסר חובב האירועים, בקפה. בקפה חגג באולם בשתי הזדמנויות לפחות את ניצחונו בקרבות, והטקס כלל את הצגת עורלותיהם של חיילי האויב והשלכתן אל הרצפה. קשה להתחקות במדויק אחר אזכוריו של המבנה, שכן אולמות כס שכונו גם הם בשם "זופאן בית", היו קיימים גם לפני ימיו של דווית השלישי.
אולם בקפה
אולם בקפה (በካፋ ግምብ - 12) נושא את שמו של הקיסר לו הוא מיוחס. המבנה מהווה חלק מהחומה ההיקפית הצפונית לאורך חמישים מטרים לערך, והקמתו סימנה את הרחבתו של פאסיל גמב לממדיו הנוכחיים. במבנה חלל בודד, אולם משתה ענק ארוך וצר, ומגדל גונדרי אופייני, נושא כיפה עגולה, צמוד לו בקצהו המזרחי. הבניין בן קומה בודדת, ותחת גגו המקורי שאבד, יצקו האיטלקים תקרת בטון. בחזית הדרומית של המבנה נקבעו שלושה פתחים. אלה פונים אל חצר קטנה בצורת טרפז, התחומה מדרום על ידי המבנה המוארך של האורוות (11). בחזית הצפונית המשולבת בחומה ההיקפית של המתחם נקבעו חלונות. בצידו המזרחי של המבנה, מקום בו החומה ההיקפית פונה צפונה, צמודים לו מבנה קטן בן שתי קומות ומגדל עגול נוסף. באולם האירועים ניצב שולחן כה גדול, עד כי הוא זכה בכרוניקה של הקיסר לשם משלו - "אזמאטץ'". כל מבני הצבר נושאים שינות.
טירת הקיסרית מאנטאוואב
סמוך מדרום לטירה שוכן מבנה קטן ששימש כבית מרחץ, דבר הניכר בשרידי צינורות ובפתחים שבתקרתו, שנועדו לפינוי אדי הקיטור. המבנה בן שתי הקומות נחלק לחדרונים קטנים.
כנסיות המתחם
קשה להעריך כמה כנסיות הוקמו בפאסיל גמב במשך 220 השנים ששימש כבירת הקיסרים, ונאמר שפאסילידס לבדו הקים שבע כנסיות וקפלות במשך 30 שנות כהונתו. השליטים, שלעיתים היו דתיים מאוד, אף נעזרו באוהלים ששימשו ככנסיות ניידות בעת מסעותיהם. שלוש הכנסיות שניצבות גם כיום באתר הן כנסיית גימג'בית מריאם במערבו, וכנסיית אסאמה קדוס מיכאל וכנסיית אלפין גיורגיס בצידו הצפון-מזרחי.
כנסיית גימג'בית מריאם
כנסיית גימג'בית מריאם (ግምጃ ቤት ማርያም - 10), שמשמעות שמה הוא "בית האוצר של מרים", מיוחסת לפאסילידס. היא שוכנת בצידו המזרחי של פאסיל גמב, בתוך מתחם משלה הכלול במתחם ההיקפי. ד'אבאדי תיאר את כנסיית "נוטרה דאם" שבמתחם:
כיום ניצבת במקום כנסייה מודרנית עגולה הנושאת גג אדום. בכנסייה מספר יצירות אמנות, ובהן תמונה של הבתולה אשר צוירה - כך המסורת - מדמעותיו של הקיסר יוהנס הראשון; ותמונה המתארת תהלוכה בה צועדים הקיסרים פאסילידס וייאסו הראשון בעקבות מרים הקדושה. בחצר הכנסייה ניצב קברו של הקונסול הבריטי במאסאווה, וולטר פלאודן (Walter Plowden), אשר נרצח בעת מסע בין ים סוף וגונדר.
כנסיית אסאמה קדוס מיכאל
כנסיית אסאמה קדוס מיכאל (አጣጣሚ ሚካኤል - "מיכאל הקדוש הרחום" - 16) שוכנת בפינה הצפון-מזרחית של פאסיל גמב, גם היא בתוך מתחם משלה הנכלל במתחם העיקרי. הכנסייה מיוחסת לדווית השלישי שהקדישה ב-1717. הכרוניקה הקיסרית מציינת שכנסייה המוקדשת למיכאל הקדוש עלתה באש בשנה החמישית לשלטונו של הקיסר בקפה, אך אין הכרח שמדובר בכנסיית מיכאל הקדוש שבפאסיל גמב.
מבנה הכנסייה המקורית היה מלבני ונחלק לשלוש ספינות. בכל אחת מחזיתותיו היו קבועות ארבע קשתות ומכל אחד משני צדדיו של הפורטיקו שבחזית המערבית, ניצב מגדל נושא כיפה. רק אחד משני מגדלים אלה שרד. לאחר שהכנסייה נהרסה הוקמה תחתיה כנסייה חדשה, קטנה יותר במידותיה, הנושאת גם היא גג אדום, בדומה לכנסיית גימג'בית מריאם.
כנסיית אלפין גיורגיס
כנסיית אלפין גיורגיס (እልፍኝ ጊዮርጊስ -15) הצמודה ל"שער קוואלי" היא הכנסייה השלישית הניצבת כיום במתחם. הקמתו של המבנה העגול והקטן מיוחסת לפאסילידס, ומשמעות שמה "כנסיית גיורגיס שליד האלפין" או "כנסיית גיורגיס שליד שער אלפין" (האלפין היה דירת שרד מלכותית). לעיתים מכונה המבנה בשם "מקבאביה גיורגיס" ("גיורגיס במתחם").
מבנים אחרים
לצד הארמונות והכנסיות המרכזיים, שכנו בפאסיל גמב לאורך השנים מאות מבנים נוספים, חלקם מבני קבע ורובם מבנים ארעיים. בהיעדר שרידים בשטח ועדויות כתובות מדויקות, לא ניתן כלל להעריך את מספרם או לנקוב בשמותיהם ובתפקידיהם המדויקים, אך לגבי חלק קטן מהם קיים מידע קונקרטי, אם כי לא תמיד החלטי:
כנסיות האדבבאי
שתי כנסיות האדבבאי שוכנות סמוך מאוד מחוץ לחומת המתחם הקיסרי, ונודעו להם תפקידים ממלכתיים דוגמת טקסי הכתרה או כמקום קבורה לבני שושלת השלטת ולמקורביה.
כנסיית תקלה היימנות באדבבאי
ייאסו הראשון אף הקים את "גשר הקשת בענן" שקישר בין המתחם הקיסרי והכנסייה, דרך "שער אזאג' טוקורה". בכנסייה הונחה לפי המסורת, עצם של הקדוש, שלה סגולות ריפוי, ובמבנה נשמרה הכרוניקה הקיסרית, לפחות בחלק מהזמן. גם בכנסייה זו נקברו בני השושלת הקיסרית, ובהם גם הקיסרים בקפה וייאסו השני. כיום ניצבת במקום כנסייה עגולה מודרנית.
קלייב ברנס
קלייב ברנס (Clive Behrens) (1935-1871) היה איש ציבור ביורקשייר שבבריטניה, בן לענף האנגלי של משפחת רוטשילד. היה "Deputy Lieutenant" ושופט שלום ("Justice of the Peace"). נשיא "York Shorthorn Breeders Association".
ביוגרפיה
ברנס נולד במנצ'סטר בשנת 1871, בן למשפחה אריסטוקרטית יהודית בריטית, בנם של אדוארד ואביגיל (לבית לוקאס) ברנס. אביו של אדוארד, סלומון לוי ברנס, יליד באד פירמונט שבסכסוניה התחתונה בגרמניה, היגר לבריטניה בשנות ה-20 של המאה ה-19. בין השנים 1874-1861 נולדו לאדוארד ואביגיל ברנס עשרה ילדים, התשיעי שבהם היה קלייב.
קלייב ברנס היה מייג'ור בצבא האנגלי וחבר הלגיון הבריטי המלכותי. בשנת 1899 נישא לאוולינה רוטשילד (שמה המלא: שרלוט לואיזה אדלה אוולינה רוטשילד) (1873-1947), בתו של נתן רוטשילד, נציג בולט של משפחת רוטשילד והיהודי הראשון שהתקבל כחבר בבית הלורדים.
לכבוד נישואיהם של אוולינה ומייג'ור קלייב ברנס, העניק להם אביה הברון נתן רוטשילד במתנה את אחוזת "סווינטון גראנג'" (Swinton Grange) שבמחוז יורק. אחוזת סווינטון גראנג', המשתרעת על פני תשעה דונמים, נבנתה על ידי נתנאל רוטשילד. הגנים באחוזה נשתלו וטופחו על ידי הגננים של הלורד רוטשילד, וניטעו בהם דוגמאות של כל המינים הידועים באנגליה. הנכס נשאר בבעלות משפחת רוטשילד עד 1978.
קלייב ברנס היה איש ציבור ידוע באזור יורקשייר. הוא היה "Deputy Lieutenant" וכיהן כשופט שלום. היה נשיא "York Shorthorn Breeders Association".
למייג'ור קלייב ושרלוט היו שלושה ילדים: פגי, ג 'ון וויליאם. וויליאם התקדם בשורות הצבא והתפרסם כקולונל בילי ברנס (Billy Behrens). אחד מבניו של קולונל בילי ברנס נישא למשפחת מק'קורמיק, שהייתה בעלת קשרים משפחתיים קרובים למשפחת רוקפלר. אחד מהם, ג'ון ברנס, מכהן כשופט בבריטניה.
גיסיו של ברנס הם הבנקאי והזואולוג וולטר רוטשילד והבנקאי והאנטומולוג צ'ארלס רוטשילד.
מכבי נס ציונה (כדורגל)
מכבי נס ציונה הייתה קבוצת כדורגל מהעיר נס ציונה בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל. המועדון הוקם ב-1912 והוא נמנה עם המועדונים הוותיקים ביותר והמייסדים של הליגה הבכירה בארץ ישראל כשהשתתף בעונת הבכורה (1931/1932). בתקופה שקדמה להקמת המדינה, הקבוצה נחשבה לקבוצה חזקה יחסית שהשתתפה ברוב הטורנירים הראשונים של ההתאחדות בארץ ישראל. הקבוצה המשיכה לשחק גם בעונה הראשונה של הליגה הישראלית ב-1949/1950, והייתה היורדת הראשונה של הליגה הבכירה, עד שפורקה ב-1955.
היסטוריה
לאחר הקמת מדינת ישראל השתתפה בעונה הראשונה של הליגה הבכירה ב-1949/1950, אך רשמה שיא שלילי בהיסטוריה של הליגה הישראלית, כשסיימה במקום האחרון עם 24 הפסדים מתוך 24 משחקים, כאשר כבשה 7 שערים בלבד וספגה לא פחות מ-95. הידרדרות הקבוצה המשיכה בשנים הבאות ובעונת ההמשך, 1951/1952 הקבוצה ששיחקה בליגת המשנה ירדה פעם נוספת, הפעם לליגה ג' מהמקום ה-13 בבית הדרום.
הקבוצה המשיכה ביכולתה הבינונית והמשיכה לשחק בליגות הנמוכות בשנים הבאות, עד שב-1955 לאחר קשיים כלכליים הקבוצה הפסיקה את פעילותה, ומעט המשאבים והשחקנים שנשארו לה אוחדו עם הקבוצה החדשה שנוסדה בעיר סקציה נס ציונה שהוקמה באותה השנה, שקיבלה תמיכה מהעירייה ומייצגת את העיר נס ציונה עד היום.
בארנהאוס
בארנהאוס (באנגלית: Barnhouse Settlement) הוא יישוב נאוליתי שהתגלה ב-1984 על חוף לוך האראי, אורקני, סקוטלנד, במרחק קצר מהאבנים הניצבות בסטנס. במגרשים העיקריים נמצאו עד כה 15 בתים הדומים לסקארה ברי בכך שיש להם קמין מרכזי, מיטות הבנויות כנגד הקירות ושידות, אך שונים בכל שהם ככל הנראה היו מפוזרים ולא מקובצים. במקום נמצאו כלי חרס טיפוסיים, בדומה לאבנים הניצבות של סטנס וסקארה ברי. כמו כן, במקום נמצאו גם סלעי חלמיש, כלי אבן ואבן נוספת הדומה לזכוכית געשית שככל הנראה הובאה מהאי אראן.
בבניין הגדול ביותר יש חדר ששטחו 7 מ"ר, קירות בעובי 3 מטרים וכניסה הפונה לכיוון צפון-מערב כך שהאור בשעת הדמדומים יפול בדיוק על המעבר הפנימי. החדר דומה לקטקומבה.
ניתן להגיע לאתר באמצעות דרך ציבורית המתחילה באבנים הניצבות בסטנס.
ויקטור גורבטקו
ויקטור וסילייביץ' גורבטקו (ברוסית: Виктор Васильевич Горбатко; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשלוש משימות חלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
קורות חיים
ויקטור גורבטקו נולד בעיירה ונצי במחוז קרסנודאר. בשנת 1953 הוא סיים בית הספר לטיסה ובשנת 1956 קיבל הסמכה לטייס קרב. הוא שירת ביחידת חיל האוויר הסובייטי עד לשנת 1960.
בשנת 1960 הוא התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1969 ויקטור גורבטקו שוגר לחלל בפעם הראשונה בחללית סויוז 7.
בשנת 1977 ויקטור גורבטקו שוגר לחלל בפעם השנייה בחללית סויוז 24 וביצע מספר מחקרים במהחל שהייה בתחנת החלל סאליוט 6.
בשנת 1980 ויקטור גורבטקו טס לחלל בפעם השלישית בחללית סויוז 36 וחזר בחללית סויוז 37.
בשנת 1982 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים ושירת בתפקידים שונים בחיל האוויר הסובייטי עד לשנת 1992.
בשנת 2017 ויקטור נפטר ונטמן בבית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה.
מרקונייץ' גראד
מרקוֹנייץ' גראד (בסרבית בכתב קירילי: Мркоњић Град) היא עיר ועיירה במערבה של בוסניה והרצגובינה במחוז רפובליקה סרפסקה.
השם
העיר שינתה את שמותייה מספר פעמים: Gornje Kloke, Novo Jajce ,Varcarev Vakuf, Varcar Vakuf ונשארה בסוף עם השם מרקונייץ' בעת שלטונו של פטר הראשון, מלך סרביה.
היסטוריה
בתקופת מלחמת האזרחים בבוסניה הייתה בשליטה סרבית. בשנת 1995 כבשו אותה כוחות הקרואטים. אחרי הסכם דייטון הועברה לרפובליקת סרפסקה.
דמוגרפיה
בשנת 1991 העיר מנתה כ-27,379 תושבים מהם:
העיירה מנתה 11,261 תושבים בהם: 78% סרבים, 13% מוסלמים-בוסניים, 3% קרואטים, 4% יוגוסלבים, 2% אחרים.
אורקוס
אורקוס (שם מלא: 90482 אורקוס; באנגלית: 90482 Orcus) הוא גוף טרנס-נפטוני בחגורת קויפר (KBO) שהתגלה על ידי מייקל בראון, צ'אד טרוחיו ודייוויד רבינוביץ ב-17 בפברואר 2004. לאורקוס ירח אחד בשם Vanth.
מסלול
אורקוס הוא פלוטינו טיפוסי. מסלולו של אורקוס דומה למסלולו של פלוטו מלבד העובדה שהאפהליון מעל מישור המילקה ובכיוון מנוגד.
למרות שבנקודה מסוימת מסלולו חוצה את מסלול נפטון, התהודה בין שני הגופים מראה כי אורקוס תמיד נמצא במרחק רב ממנו היכן שהמרחק הזוויתי ביניהם תמיד 60 מעלות.
ספריית באקה אל-גרבייה
הספרייה העירונית באקה אלגרבייה (בערבית: المكتبة العامة باقة الغربية) היא הספרייה המרכזית בעיר באקה אלגרבייה, ולה סניף נוסף בשם "סניף אלגזאלי". נכון ליולי 2018 הספרייה משרתת כ-30,000 תושבים, כוללת כ-66,000 כרכים בשפות ערבית, עברית ואנגלית (בעיקר בערבית), ומנויים בה כ־11,000 איש.
תולדות הספרייה
הספרייה נוסדה בשנת 1991 ביוזמת פאתינה מג'אדלה, המנהלת המכהנת שלה עד היום, על בסיס אוסף ספרים בספריית בית ספר תיכון בעיר, ומאז שנת 1991 הועברו הספרים למבנה חדש. המבנה בשטח 350 מ"ר שימש בעבר כמקלט יישובי בתחתית בניין בנק הפועלים. בסוף שנות ה-90 המשיכה הספרייה להתפתח וצוותה גדל ל-8 עובדות. מכיוון שפעלה במבנה לא ייעודי הוחלט ברשות המקומית לבנות מבנה מוגדר ומותאם לצורכי ספרייה.
האוסף ושירותי הספרייה
נכון ליולי 2018 בספריה יש כ-45,000 כותרים המהווים כ-66,000 עותקים המכסים כלל תחומי הדעת, ספרי ילדים ונוער, ספרי עיון ואנציקלופדיות, וספרות יפה למבוגרים, משרתת כ-30,000 מתושבי העיר באקה אלגרבייה, וכ-2,000 מבקרים מהיישובים הסמוכים, מספר המנויים הגיע לכ-11,000.
האוסף מסודר לפי שיטת דיואי למיון, ומנוהלת באמצעות מערכת המידע "סיפרת" לניהול ספריות. בספרייה תחנות עבודה ממוחשבות העומדות לרשות הציבור.
הקטלוג המקוון מהווה שירות בסיסי של הספרייה בעידן האינטרנט, הוא מאפשר לקוראים לבדוק את מצאי הספרייה בכל רגע נתון, אתר הספרייה העירונית באקה אלגרבייה עלה לרשת לפני כשלוש שנים והוא משמש את הקהל הרחב לחפש מידע מחוץ לכותלי הספרייה.
פרויקטים מיוחדים
מתוך סל התרבות המוצע בשירותי הספרייה כמרכז תרבותי מתארגנים מדי שנה פעילויות מגוונות לחתכי גיל שונים. 60 גני חובה וטרום חובה מהיישוב משתתפים בפרויקט עידוד הקריאה לגיל הרך שהחל בשנת 2004. בנוסף מתקיימות פעילויות תרבות לנשים ולגיל השלישי וכן מתקיימים בה טקסים ישוביים ואירועים מגוונים.
הספרייה יזמה בשותפות עם מרכז "הסבים וסבתות" פרויקט להחייאת הפולקלור של שירי החתונות. בפרויקט השתתפו 15 נשים, אשר התאספו כל שבוע למשך שנתיים, שרו וכתבו את מילות השירים. תוצר הפרויקט היה תיעוד כל שירי החתונות והטקסים הפולקלוריים בספר בהוצאת הספרייה שכותרתו "בּאקאת עִ'נאִיָה מִן עַבַּקִ ניסאאִ בּאקה אלגרבּיה" בעברית (זרי שירים מפי הנשים בעיר באקה אלגרבייה).
הספר השני בהוצאת הספרייה הוא תיעוד סדנאות כתיבה יוצרת לתלמידי חטיבות הביניים ביישוב. הספר מקבץ את היצירות מפרי עטם של התלמידים שהשתתפו בקורס במשך שלושה חודשים וכותרתו "בּאקאת מִן עבק באקה".
תוכניות נוספות המיועדות לאוכלוסיות מיוחדות ולתלמידים בעלי צרכים מיוחדים מכלל בתי הספר ביישוב מתקיימות אף הן בספרייה.
מבנה ועיצוב הספרייה
הספרייה מעוצבת בסגנון המשרה אווירה ביתית, עיצוב זה הוא ברוח חוק הספריות החדש המכוון לקיום פעילויות חברתיות ועידוד ביקורם של כלל חתכי הגיל, עידוד האנדרגוגיה והדיאלוג החינוכי המקדם למידה.
מבנה הספרייה שלושה חלקים: מחלקת היעץ וההשאלה, מחלקת הילדים והנוער עם ריהוט מותאם וגמיש, ומחלקת ספרי העיון ובה ספרי העיון והספרות היפה בשלוש השפות יחד לצד עמדת "חדש בספרייה".
חדר שקט מבודד המותאם ללמידה קבוצתית או אישית שבין היתר משתמשים בו תלמידים המתכוננים למבחנים ממשלתיים או מבחני סיווג למיניהם.
מבנה זה משקף את תפיסת הרשות המקומית את הספרייה העירונית בבאקה אלגרבייה כמשאב חברתי וכמקום חיוני המאפשר מפגשים חברתיים לכל מטרה.
ננו-רכב
ננו-רכב הוא ננובוט מולקולרי בצורת רכב.
היסטוריה, מבנה ומנגנון פעולה
מושג הננו-רכב לראשונה הוגה בכנס החמישי של ננוטכנולוגיה מולקולרית אשר נערך בפאלו אלטו בנובמבר 1997. בכנס הוצע הרעיון לבנות מאבני בניין מולקולריים צעצועי טינקר בהם יש מגוון גופים כגון מקלות, קוביות, כדורים ועוד המהווים אבני בניין לבניית צעצועים. בכנס זה תכננו את המרכיבים הנחוצים לבניית הננו-רכב בדומה לרעיון של גלגלים ומנוע קונבנציונליים. רעיון סינתזת הננו-רכב מבוסס על שיטת "מלמעלה למטה" כאשר כל סינתזת מרכיבי הננו-רכב מאופיינת לכתחילה, זאת כפי שתיאר אריק דרקסלר בספרו "ננו-מערכות: מכונות מולקולריות, ייצור וחישובים".
בשנת 1994 ניסו ג'וזף מיצ'ל ואנשי מעבדתו לייצר ננו-רכב. בעבודתם המרכיבים הנחוצים לבניית הננו-רכב הם: ארבעה גלגלים, שני צירים, משטחי גרפיט או משטחי זהב וננו-צינוריות פחמן לתמיכה. הנעת הננו-רכב התבססה על גלגלים אנטי פרומגנטים אשר מגיבים עם מצע אטומי המהווה את המסלול אשר עליו הוא נמצא. כגלגלי הרכב שימשו ארבע מולקולות Fe(OMe)2(O2CCH2Cl)]10] שכונו "גלגלי ברזל". צירי הננו-רכב הם פחמימנים המורכבים ממולקולות סטפן.
בשנת 2005 פותח באוניברסיטת רייס ביוסטון טקסס על ידי קבוצתו של פרופסור ג'יימס טור ננו-רכב. גודלו של ננו-רכב הוא 3X4 ננומטר המכיל שלד בצורת H אשר בקצותיו מחוברות ארבע קבוצות פולרן (fullerene) המהוות את גלגלים מולקולריים. כל "גלגל" פולרן בנו מ-60 אטומי פחמן (C60) היוצר כדור הנקרא כדור באקי. הננו-רכב המקורי אינו מכיל מנוע מולקולרי כאשר הננו-רכב מונח על משטח זהב ומחומם ל-200°C הוא נע קדימה ואחורה כאשר הוא מתגלגל על המשטח בעזרת "גלגלי" הפולרן. ניתן לווסת את תנועת הננו-רכב על ידי שימוש בקצה חוד של מיקרוסקופ מנהור סורק (STM). הננו רכב פותח על מנת לענות על השאלה האם פולרנים נעים על משטחים מתכתיים? האם הם מתגלגלים או מחליקים?
בשנת 2005 קבוצת המחקר באוניברסיטת רייס הצליחה לייצר את שלד וצירי הננו-רכב בעזרת ריאקציות מצומדות פלדיום. הם הצמידו את ארבעת הפולרנים המשמשים כגלגלים בשלב האחרון של הסינתזה. הם מצאו שהננו-רכב מאוד יציב על משטח זהב בטמפרטורת החדר, כנראה בגלל אדהזיה חזקה בין קבוצות הפולרן לזהב. אך כאשר משטח הזהב מחומם לטמפרטורה הגבוהה מ-170οC הננו-רכב אינו יציב. החוקרים הבחינו שבין 170 ל-225 מעלות צלזיוס הננו-רכב נע בתנועה מישורית וסיבובית כעל ציר. התנועה המישורית הייתה תמיד בכיוון אנכי לציר הרכב, המראה שתנועתו היא על ידי סיבוב ולא על ידי החלקה על המשטח. הננו-רכב דק פי 50,000 משערת אדם והוא נע במהירות של 0.014 מילימטרים בשעה.
קבוצת רייס הצליחה בנוסף לשלוט על תנועת ננו-רכב על ידי השמת קצה החוד של מיקרוסקופ מִנהור סורק (STM) בחזית הרכב ומשיכתו קדימה. ג'יימס טור מסביר שהשדה החשמלי בקצה חוד ה-STM מקטב את המולקולה בה הוא נוגע ולכן קצה החוד מסוגל להניע את הננו רכב על ידי שימוש בכוח אלקטרוסטטי.
יישומים עתידיים
בתחום הרפואה - ניתן להשתמש בטכנולוגיית הננו-רכב כנשאי תרופות חכם מונחה מטרה. הננו-רכב יהווה כננו-שליח אשר יוכל לשגר תרופות בצורה מדויקת ויעילה למקום ספציפי בגוף.
בתחום האלקטרוניקה - ניתן להשתמש בטכנולוגיית הננו-רכב על מנת לייצר מעגל אלקטרוני של מחשב (computer circuit) וגם יצירת מרכיבים אלקטרונים אחרים. לפי ריאיון עם ג'יימס טור, הוא סובר שימוש בננו-רכב כבסיס מולקולרי עבור זיכרון אלקטרו מכני למחשבים. בנוסף, ניתן לחקות תנאי כבישים וצמתים של ערים שלמות על ידי הדמיה של תנועה עם ננו-רכבים.עם זאת ניתן לבחון את כללי הכביש ובכך גם למנוע תאונות דרכים. ננו-רכב עתידי עם מנוע מולקולרי סינתטי פותח על ידי ז'אן פרנסואה מורין הוא מצויד בגלגלי קרבוראן  ומנוע מולקולרי סינתטי העשוי מהליקן  (מולקולה ארומטית רב טבעתית דחוסה) ומופעל על ידי אור. תנועה מכוונת על ידי אור של רכב ננו זה טרם נצפה על גבי משטח. תנועתיות במים ונוזלים אחרים יכול להתממש בעתיד על ידי מדחף מולקולרי.
מפה - מיפוי והוצאה לאור
היסטוריה
בתחילת שנת 2000 החלה "מפה" לעסוק בתחומים נוספים של הוצאה לאור, ובהם:
בשנת 2001 החל לפעול "מדריך מפה באינטרנט" - אתר אינטרנט למנויים בתשלום המספק מידע למטיילים בישראל: מפות, אתרים, מסעדות, מקומות בילוי וכדומה. לדברי החברה, בתחילת 2005 היו לאתר קרוב ל-40,000 מנויים.
במסגרת פעילותה בתחום המידע למטיילים מקיימת החברה את מפעל "מומלץ מפה", העוסק בדירוג של מסעדות, מקומות לינה, אטרקציות ואירועים בישראל. הדירוג משלב חוות דעת של מומחי "מפה" וחוות דעת של מנויי האתר וקוראי המדריכים של החברה.
תחום מוביל בחברת מפה הוא תחום GIS (מאגרי מידע גאוגרפיים), ובהם ניווט מונחה לוויינים (GPS). מאגר המידע הגאוגרפי של מפה (GISrael) מהווה את בסיס הנתונים הגאוגרפי (מפות ונקודות עניין) של רוב תוכנות הניווט בישראל (GPS). בנוסף מספקת מפה את בסיס הנתונים של מפות ישראל לחברות וארגונים כמו משטרת ישראל, פיקוד העורף, חברות הסלולר ועוד. שימושים לדוגמה במאגר המידע ניתן למצוא בתוכנות כמו גוגל מפות ו-Google Earth, איתוראן GPS, מיו מאפ, סלקום נוויגיטור, פלאפון GPS ואורנג' GPS.
באפריל 2007 רכשה חברת "איתוראן" את מלוא הבעלות על חברת "מפה", תמורת 13 מיליון דולר, לשם חיזוק מעמדה של "איתוראן" בתחום השירותים המבוססים על מיקום. שירותיו של "מדריך מפה באינטרנט" נכללים באלה הניתנים למנויי "איתוראן". לאחר רכישת מפה בידי איתוראן, מונה חזי לוי, אז בן 43, בוגר החוג לגאוגרפיה של אוניברסיטת תל אביב למנכ"ל הקבוצה (מפה מיפוי והוצאה לאור ומפה באינטרנט).
מועדון עמיתי מפה
החברה מפעילה "מועדון עמיתי מפה" בו חברים ללא תשלום כל מי ששלח ל"מפה" תיקון טעות, לנכתב בספרים שלה. החברות במועדון מקנה בין היתר 30% הנחה על כל ספרי מפה, בחנויות מסוימות.
13 בנובמבר
13 בנובמבר הוא היום ה־317 בשנה בלוח הגרגוריאני (318 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 48 ימים.
לה בוהם
מערכה ראשונה - בעליית הגג של ארבעת הבוהמיאנים, ערב חג המולד
הצייר מרצ'לו העסוק במלאכתו ורודולפו המביט החוצה מן החלון נמצאים בדירתם הקטנה ומתלוננים על הקור העז. לבסוף מחליט רודולפו כי על מנת להתחמם ישליכו לאש את המחזה שכתב. קולינה, ידידם הפילוסוף נכנס ומתרעם על כך שבערב חג המולד לא הסכימו לקבל ממנו ספרים כמשכון. נכנס אז שונאר, המוזיקאי שבחבורה, ובידו מאכלים ושאר מצרכים מכל טוב. שונאר מנסה לספר לחברים על מקור עושרו (עסקה מוזרה עם לורד אנגלי), אך אלה אינם שועים לסיפורו ומתנפלים על האוכל שהביא עמו. שונאר גוער בהם ואומר כי את האוכל ישמרו לימי מחסור וכעת ילכו לחגוג את חג המולד בבית הקפה "מומיס" שברובע הלטיני.
בעודם שותים, נכנס בעל הבית בנואה, ודורש מהם לשלם את שכר הדירה שהבטיחו לו זה מכבר. בדברי חנופה ותוך מזיגת יין לבנואה כוס אחר כוס, משכרים החברים את בעל הבית וגורמים לו לפצוח בסיפורי כיבושיו הרומנטיים. משנודע לחבורה מפיו כי הוא אדם נשוי, הם מגרשים אותו מביתם, "מזועזעים" כביכול מחוסר מוסריותו, ובכך נמנעים פעם נוספת מתשלום שכר הדירה.
החברים מתכוננים לצאת לבית הקפה, אך רודולפו אומר כי עליו לסיים לכתוב עוד כמה שורות במאמר לעיתון, ומבטיח להצטרף אליהם תוך רגע קט. בעוד רודולפו מנסה להשלים את מלאכתו, נשמעת דפיקה בדלת, ונכנסת מימי, תופרת שגרה בסמוך אליהם. זו מספרת כי אין לה גפרורים וכי נרה כבה ומבקשת מרודולפו, שבינתיים שם לב כי אינה חשה בטוב, להדליק לה אותו. עוד לא מספיקה היא לצאת וכבר חוזרת בהיזכרה כי השאירה את מפתחותיה. בעוד השניים מחפשים אחר המפתחות, כבים שני הנרות, ובעלטה נתקלים רודולפו ומימי זה בזה. רודולפו אוחז בידה ופוצח באריה "Che gelida manina", ובה מספר למימי עליו ועל אורח חייו. באריה משלה ("Sì. Mi Chiamano Mimì") משיבה מימי ומספרת בתורה על חייה. קריאות החברים המחכים לרודולפו למטה קוטעות את האווירה האינטימית. רודולפו מציע למימי להישאר עמו בבית במקום לצאת, אך זו מעדיפה להתלוות אליהם. השניים פוצחים בדואט אהבה סוחף ("O soave fanciulla").
מערכה שנייה, ברובע הלטיני
הרחובות הומים מאדם. רוכלים מכריזים בקול על מרכולתם ("Aranci, datteri! Caldi i marroni" - "תפוזים, תמרים! ערמונים חמים!"). מופיעה החבורה המהלכת בין ההמון העליז. רודולפו קונה למימי מצנפת, אנשים מתמקחים על מחירי סחורות, ילדים רצים לראות מה הביא עמו פרפיניול, מוכר הצעצועים. החמישה נכנסים לבית הקפה "מומיס". לאחר שהחבורה מתיישבת בבית הקפה, נכנסת מוזטה, אהובתו לשעבר של מרצ'לו, בלוויית אלצ'ינדורו, קשיש עשיר. מוזטה מתגרה בו ומתייחסת אליו בחוסר כבוד. מוזטה למעשה רוצה להיפטר מחברתו של אלצ'ינדורו ולהשיג את תשומת לבו של מרצ'לו. לשם כך היא פוצחת בשיר נועז ("Quando m'en vo'"), בו היא מספרת כי היא מתענגת על כמיהת האנשים הבוהים בה כשהיא הולכת ברחוב. מוזטה השיגה את מטרתה: אלצ'ינדורו רותח מזעם ומרצ'לו בוער מקנאה. על מנת להיפטר מאלצ'ינדורו, היא מדמה כאב עז בכף הרגל ושולחת אותו אל הסנדלר, וכשזה הולך היא שבה לזרועותיו של מרצ'לו. החברים לפתע שמים לב כי אין להם די כסף לשלם על הארוחה. מוזטה מחליטה להשאיר את החשבון כולו לאלצ'ינדורו. החברים עוזבים לצלילי תהלוכת חיילים שעוברת בסך, וכשאלצ'ינדורו מגיע ומבחין בתעלול של מוזטה, הוא צונח על כסאו.
על האופרה
האופרה "לה בוהם" נחשבת לאחת משלוש האופרות הפופולריות ביותר של פוצ'יני (לצד טוסקה ומאדאם באטרפליי) ולאחת הפופולריות בעולם האופרה בכלל. לדוגמה: ברשימת "20 האופרות המבוצעות ביותר בצפון אמריקה" שפורסמה על ידי עמותת "אופרה אמריקה" הגיעה "לה בוהם" למקום השני ברשימה, שנייה רק ל"מאדאם באטרפליי". בנוסף להיותה מבוצעת תכופות, זכתה האופרה אף להקלטות רבות, ביניהן ראויה לציון במיוחד הקלטה של חברת "דֶקה" ובה משתתפים הזמרים לוצ'אנו פווארוטי (רודולפו), מירלה פרני (מימי), רולנדו פנראי (מרצ'לו), ניקולאי גיאורוב (קולינה) ואחרים, תחת שרביטו של הרברט פון קאראיין, המנצח על התזמורת הפילהרמונית של ברלין, מקהלת האופרה הגרמנית בברלין ומקהלת הילדים "שנברג".
אופרה זו, מתקופת היצירה האמצעית של פוצ'יני (תקופה שהניבה גם את "טוסקה" ואת "מאדאם באטרפליי"), נכתבה ברוח זרם הווריזמו ואכן אינה עוסקת במאבקים הרואיים של אבירים ושאר בני אצולה, כי אם ב"דרמות הקטנות של האנשים הפשוטים". דווקא כאן מתגלה גדולתו של פוצ'יני כמלחין אופרות, שהצליח ליצור מוזיקה מרגשת לסיפור שאין בו דרמות סוערות של ממש.
בנוסף לתזמור עשיר וססגוני, אפיון דמויות משכנע ושימוש מושכל במוטיבים מנחים, ניכר כישרונו של פוצ'יני באופרה זו באופן מיוחד בקטעי האנסמבל; פוצ'יני מחבר ביד אמן רגשות דומים של דמויות (כמו בדואט של מימי ורודולפו במערכה הראשונה ובדואט של רודולפו ומרצ'לו במערכה הרביעית) ואף רגשות שונים (כמו ברביעייה החותמת את המערכה השלישית ובה נפרדים מימי ורודולפו בעוד שמרצ'לו ומוזטה רבים מריבה קולנית). קטע האנסמבל המורכב ביותר באופרה הוא למעשה המערכה השנייה כולה: במערכה זו ניתן לשמוע בו זמנית את השיח של אחדים מחבורת הבוהמיאנים לצד מוזטה המתגרה באהובה לשעבר ובמחזרה הנוכחי ולצד מרצ'לו המקנא ואלצ'ינדורו הרוגז, ובכל אלה נשזרות הערות ההמון ברחוב ובבית הקפה הצופה בסצנה המשעשעת. כמו כן, בתחילת המערכה, טרם הכניסה לבית הקפה, מוצגים במלאכת מחשבת חיי הרחוב השוקקים בערב חג המולד.
תזמור
פרט לזמרים הסולנים ולמקהלה, כוללת הפרטיטורה את הכלים הבאים:
Editors
Editors (עורכים) היא להקת רוק אנגלית, אשר קמה ב-2002 בברמינגהאם. כיום, הלהקה כוללת את תום סמית' (סולן, גיטרה ופסנתר), ראסל ליץ' (גיטרה בס, סינתסייזר וקולות רקע), אדוארד ליי (תופים, כלי הקשה וקולות רקע), ג'סטין לוקי (גיטרה ראשית), אליוט ויליאמס (קלידים, סינתסייזר, גיטרות וקולות רקע) ובנג'מין ג'ון פוואר (מלחין, מפיק).
2002 – 2004: התחלה
חברי הלהקה הכירו בעת שלמדו באוניברסיטת סטפורדשייר במגמת טכנולוגית מוזיקה. הם גרו בברמינגהאם וניגנו בהתחלה בכל מיני מקומות קטנים בעיר והשיגו חוזה הקלטות. בראיון ב-2015 תום סמית' אמר ש"ברמינגהאם מאוד חשובה. במבט לאחור, כולנו גרנו שם ביחד בשנים הראשונות, ניגנו בכל המקומות הקטנים האלה, ואז השגנו חוזה הקלטות. אף על פי שרק אחד מאיתנו גדל שם, תמיד אמרנו שברמינגהאם הייתה הבית של הלהקה".
תחילה קראו ללהקה Pilot (טייס) והיא ערכה את הופעתה הראשונה תחת שם זה ב-2002. בעודם בקולג', חברי הלהקה בנו אסטרטגיית שיווק אשר כללה הדבקת מאות מדבקות פרסומיות על קירות סטפורדשייר אשר שאלו "?Who's the Pilot" (מי הטייס?). הם גילו שהשם כבר היה שייך ללהקת פופ סקוטית משנות ה-70 והחליטו לשנותו ל-The Pride (הגאווה).
הלהקה הוציאה פרומו תחת שם זה עם השירים "Come Share the View" (בוא ותחלוק את הנוף) ו-"Forest Fire" (שרפת יער) והעלתה אותם לאינטרנט. לאחר מכן, הלהקה הורידה את השירים מהאינטרנט כדי ליצור מסתורין וכדי להבטיח שנציגים מחברות תקליטים יבואו לראות אותם מופיעים.
במהלך 2004, חברי הלהקה השונים עבדו במשרות חלקיות בזמן שהמשיכו להיות חלק מהלהקה. הם ערכו הופעות ברחבי המידלנדס ובמהרה שמועות מפה לאוזן עזרו להם להפוך ללהקה פופולרית. While in college, the band constructed a marketing strategy which involved placing hundreds of promotional stickers across the walls of Stafford asking "Who's the Pilot?". הלהקה הוציאה הקלטת דמו של השיר "Bullets" (קליעים) והשיגה את תשומת הלב של כמה חברות תקליטים בריטיות. באוקטובר 2004, הלהקה הוחתמה על ידי חברת התקליטים העצמאית Kitchenware Records. לאחר החתימה, הלהקה שינתה את שמה ל-Editors.
The Back Room" :2006 – 2005"
לאחר שהלהקה חיממה להקות כמו Puressence ו-Oceansize, היא הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Bullets", אשר הופק על ידי גאבין מונאגהן, ב-24 בינואר 2005. הסינגל הגיע למקום ה-54 במצעד הבריטי.
השיר "Munich" (מינכן) היה הסינגל השני מהאלבום. הוא יצא ב-18 באפריל 2005 והגיע למקום ה-22 במצעד. הסינגל השלישי מהאלבום היה "Blood" (דם) והוא הגיע למקום ה-18.
ב-25 ביולי 2005, יצא האלבום הראשון של הלהקה, "The Back Room" (החדר האחורי), וזכה להצלחה ולשבחי המבקרים. בשבוע הראשון שלו במצעד הוא הגיע למקום ה-13 ומכר 17,627 עותקים. Editors הוציאה שוב את "Bullets" כסינגל והוא הגיע למקום ה-27. באותה שנה הלהקה חיממה את פרנץ פרדיננד במסע ההופעות שלה.
ב-2 בינואר 2006, Editors הוציאה מחדש את "Munich" והשיר הגיעה למקום העשירי במצעד. עם הוצאת הסינגל, האלבום הגיע למקום השני במצעד. הוא מכר 40,000 עותקים בשבוע ש-"Munich" יצא והגיע לפלטינה. ב-2006 Editors הופיעה לראשונה בפסטיבלים קואצ'לה ולולהפלוזה. הלהקה יצאה גם לסיבוב הופעות משותף עם Stellastarr* בצפון אמריקה.
במרץ 2006, הלהקה הוציאה את הסינגל "All Sparks" (הכל ניצוצות) והוא הגיע למקום ה-21. באותה שנה "The Back Room" הגיע למיליון מכירות ברחבי העולם והיה מועמד לפרס מרקיורי.
An End Has a Start" :2008 – 2006"
Editors הקליטו את אלבומם השני, "An End Has a Start" (לסוף יש התחלה) עם המפיק Jacknife Lee ב- Grouse Lodge באירלנד ב-2006. ב-18 ביוני יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "Smokers Outside the Hospital Doors" (מעשנים מחוץ לדלתות בית החולים). הוא הגיע למקום השביעי במצעד. ב-25 ביוני 2007 יצא האלבום והגיע ישר למקום הראשון במצעד הבריטי.
לאחר צאת האלבום, הלהקה הופיעה לראשונה בפסטיבל גלסטונברי. ב-3 בספטמבר 2007 יצא הסינגל השני מהאלבום, "An End Has a Start" והגיע למקום ה-27.
ב-26 בנובמבר 2007 יצא הסינגל השלישי מהאלבום, "The Racing Rats" (החולדות הרצות) והגיע למקום ה-26 בבריטניה. בהולנד הסינגל הגיע למקום ה-12.
ב-2008 Editors הייתה מועמדת לפרס המוזיקה הבריטית בקטגוריית "הלהקה הבריטית הטובה ביותר". ב-3 במרץ יצא הסינגל הרביעי מהאלבום, "Push Your Head Towards the Air" (דחוף את ראשך לכיוון האוויר).
In This Light and on This Evening" :2010 – 2009"
ב-12 באוקטובר 2009 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, "In This Light and on This Evening", אשר הופק על ידי פלוד. באותו יום יצא גם הסינגל הראשון מהאלבום, "Papillon" (פפיון). הקליפ לשיר יצא יום קודם לכן. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבלגי והיה השיר הראשון.. הסינגל השני, "You Don't Know Love", יצא ב-25 בינואר 2010 והגיע למקום ה-57 במצעד הבלגי.
ב-17 באפריל הלהקה הוציא סינגל מוגבל לכבוד יום חנויות התקליטים בשם "Last Day" (היום האחרון). ב-24 במאי יצא הסינגל השלישי מהאלבום, "Eat Raw Meat = Blood Drool" (תאכל בשר נא = דם מטפטף). ב-26 ביולי הלהקה הוציאה את הסינגל "No Sound But the Wind" (אין צליל מלבד הרוח) שהופיע בפסקול הסרט "דמדומים 2: ירח חדש".
The Weight of Your Love" :2014 – 2011"
ב-28 במרץ 2011 הלהקה הוציאה מארז עם שלושת אלבומיה הראשונים ובי-סיידס. ב-16 באפריל 2012 הלהקה הודיעה שכריס אורבנוביץ' עזב את הלהקה עקב חילוקי דעות מוזיקליים.
ב-6 במאי 2013 יצא הסינגל "A Ton of Love" (הרבה אהבה) מאלבומה הרביעי של הלהקה, "The Weight of Your Love" (המשקל של אהבתך), שהופק על ידי ז'קיר קינג. האלבום יצא ב-28 ביוני 2013. האלבום הגיע למקום השישי במצעד הבריטי ולמקום הראשון במצעד הבלגי ובמצעד ההולנדי. ב-2 בספטמבר 2013 יצא הסינגל השני, "Formaldehyde", ב-25 בנובמבר 2013 הסינגל השלישי, "Honesty" (כנות), ב-24 במרץ 2014 הסינגל הרביעי, "Sugar" (סוכר) וב-8 באוגוסט 2014 הסינגל החמישי, "What Is This Thing Called Love" (מה זה הדבר הזה שנקרא אהבה).
2014 – 2018: "In Dream"
באוקטובר 2014, הלהקה התכנסה בסקוטלנד כדי לעבוד על אלבומה החמישי. ב-20 באפריל 2015 הלהקה הוציאה את הסינגל "No Harm" (ללא פגע) מאלבומה החמישי, "In Dream" (בחלום). ב-18 ביוני יצא הסינגל השני מהאלבום, "Marching Orders" (פקודות המצעד). ב-12 באוגוסט יצא הסינגל השלישי, Life Is a Fear (חיים בפחד).
האלבום הופק על ידי הלהקה ויצא ב-2 באוקטובר 2015. לאחר צאת האלבום יצאו עוד שלושה סינגלים ממנו: "Ocean of Night" (אוקיינוס לילה) ב-24 בנובמבר 2015, "Forgiveness" (מחילה) ב-11 באפריל 2016 ו-"All The Kings" (כל המלכים) ב-27 במאי 2016. באוקטובר הלהקה יצאה לסיבוב הופעות לקידום האלבום בבריטניה, אירלנד ואירופה. הלהקה גם חיממה את להקת מאניק סטריט פריצ'רז בסיבוב ההופעות שלה בבריטניה לכבוד 20 שנה לצאת האלבום "Everything Must Go" (הכל חייב ללכת).
2018 – 2018: "Violence"
ב-9 במרץ 2018 יצא אלבומה השישי של הלהקה, "Violence" (אלימות). עד כה ארבעה סינגלים יצאו ממנו, "Magazine" (מגזין) ב-16 בינואר, "Hallelujah (So Low)" (הללויה (כל כך נמוך) ב-12 בפברואר, "Darkness at the Door" (חשכה בדלת) ב-27 באפריל ו-"Cold" (קר) ב-16 באוקטובר.
2019 – 2022: "Black Gold"
ב-25 באוקטובר 2019 הלהקה הוציאה את אלבום האוסף הראשון שלה, "Black Gold" (זהב שחור), שכולל 13 שירים ישנים ושלושה שירים חדשים, "Black Gold", "Frankenstein" (זהב שחור) (פרנקנשטיין) ו-"Upside Down" (הפוך) אשר הופקו על ידי ג'קנייף לי. מהדורה מיוחדת כוללת שמונה גרסאות אקוסטיות של שירים ישנים תחת השם "Distance: The Acoustic Recordings" (מרחק: ההקלטות האקוסטיות). הלהקה יצאה לסיבוב הופעות ב-2020 לקידום האלבום.