cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות פרוסיה
מורשת
יהדות פרוסיה גורשו מן החברה הפרוסית, הושפלו ונרצחו, פרוסיה עצמה חדלה מלהתקיים, אבל אלו ששרדו לא יכלו להינתק מהערכים שעליהם גדלו, מהשפה והתרבות הגרמניים.
יהודים אלו שכונו "יקה" וחלקם היו גאים על " שום הערכים המיוחדים שהם מסמלים, הערכים המערב-אירופיים, שעיקרם סדר, דיוק, אחריות, מהימנות, יחס ליפה ולאסתטי" וחלקם כאבו את "אי-ידיעתם את השפה העברית וקשיי קליטתה של זו." כמו גם את תדמיתם כיהודים קשי הבנה, עקשנים ודבקים בחוק ובמוסכמות (שבהלצה הוצע שהכינוי יקה הם ראשי תיבות יהודי קשה הבנה).
ייקים אחרים שהגיעו לארצות הברית נקלטו שם במערכת ההשכלה הגבוה ובין המפורסמים שבהם אלברט איינשטיין. שיצא נגד המיליטריזם הגרמני וויתר במחאה על אזרחותו הגרמנית אך גם היה מנהל המכון לפיזיקה על שם הקיסר וילהלם באוניברסיטת הומבולדט בברלין ונבחר לחבר באקדמיה הפרוסית הממלכתית למדעים.
קישורים חיצוניים
ארכיון מערכת הביטחון - מלחמת העולם הראשונה - לוחמים יהודים בצבא גרמניה.
יד ושם יומנים 1933 - 1945 - ויקטור קלמפרר
גאורגי שילוב
גאורגי יבגנייביץ' שילוב (ברוסית: Гео́ргий Евге́ньевич Ши́лов; 3 בפברואר 1917 - 17 בינואר 1975) היה מתמטיקאי רוסי סובייטי, מומחה בתחום האנליזה הפונקציונלית, שתרם לתאוריית נורמות בחוגים והפונקציות המוכללות. בהתחלת הקריירה פרסם בשם יורי גאורגייביץ' בוסה. שילוב לימד כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קייב ואחר כך באוניברסיטת מוסקבה, אחיו היה הכימאי אלכסנדר שילוב.
ילדות וצעירות
גאורגי שילוב נולד בשנת 1917 באיוואנובו ווזנסנק (כיום איוואנובו) לייבגני שילוב (1970-1893), כימאי, לימים חבר באקדמיה האוקראינית למדעים, ואנה לבית פרולוב, פעילה קומוניסטית. הוריו התגרשו בשנת 1919. אמו הייתה נשואה בשנים 1921–1930 לגאורגי גוסטבוביץ' בוסה, (1964-1887) בוטנאי ידוע ופרופסור באוניברסיטה, שנשלח לגולאג בתקופה הסטליניסטית. אמו נפטרה בשנת 1937 ואחרי מותה נודע לשילוב ששמו הרשום בלידתו לא היה "יורי בוסה" אלא "גאורגי יבגנייביץ' שילוב". הוא שינה את שמו בחזרה ל"שילוב" בשנות ה-1950 מפני שבעקבות תיקיהם ה"מוכתמים" של אביו החורג ושל אמו, סבל בעצמו מרדיפות משטר הסטליניסטי בשם "המאבק בקוסמופוליטיזם". אחרי שלמד בבית ספר יסודי בן שבע כיתות נרשם לתיכון טכני לכימיה, ולאחר מכן למד בפקולטה למתמטיקה ולמכניקה באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה, ולמד יחד עם זוריה שפירא ובוריס לזרביץ' גורביץ'.
המשך פעילותו המדעית והאקדמית
שילוב לימד בשנים 1950–1954 באוניברסיטת קייב ובשנת 1954 חזר ללמד באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה. הוא הדריך מעל 40 סטודנטים לדוקטורט, ביניהם מיכאיל אגרנוביץ', ולנטינה בורוק, גריגורי אסקין וארקדי נמירובסקי. שילוב עבד בתחום האנליזה הפונקציונלית, במיוחד בתחום האלגברות בנך הקומוטטיביות, שבו הקים את התחשיב הפונקציונלי ההולומורפי בכמה משתנים. יחד עם ישראל גלפנד חקר את תאוריית הפונקציות המוכללות (השתתף בכמה מכרכי ספרו הקלאסי של גלפנד על הפונקציות מוכללות) ואת תאוריית המשוואות הדיפלנציאליות החלקיות. שילוב כתב כמה ספרי לימוד, שהפכו לקלאסיקה לא רק ברוסיה אלא גם מחוצה לה. מאוחר יותר עסק גם בהיסטוריה ובמטודולוגיה של המתמטיקה. שילוב הלך לעולמו ב-1975 במוסקבה.
מבחר פרסומים
(אנליזה פונקציונלית יסודית) (אנליזה יסודית ריאלית ומרוכבת) (אנליזה ליניארית) (אנליזה מתמטית) (פונקציות מוכללות ומשוואות דיפרנציאליות חלקיות) (מבוא לתאוריית המרחבים הליאנריים) עם גלפנד - פונקציות מוכללות כרך א-ג עם ב.ל. גורביץ' - אינטגרל, מידה ודיפלנציאל: גישה מאוחדת (תחשיב הפונקציות הרציונליות)
ינון מגל ובן כספית
ינון מגל ובן כספית היא תוכנית אקטואליה פובליציסטית יומית בהגשתם של ינון מגל ובן כספית המשודרת ברדיו 103fm בימים ראשון-חמישי בין השעות 9:00 עד 11:00. התוכנית עוסקת בענייני אקטואליה, פוליטיקה, כלכלה, ביטחון, חברה וספורט.
התוכנית מופרדת לשני חלקים שמשך כל אחד מהם הוא שעה. כל שעה מבין השתיים נפתחת בדיון שנוטה להתגלגל עד מהרה לוויכוח לוהט בין צמד המגישים, ומגיע לפעמים לכדי התערבות, ולאחר מכן נערכים ראיונות טלפוניים קצרים עם אישים ודמויות הנוגעים לענייני היום.
אופייה של התוכנית מזוהה בעיקר בגלל העימותים הרבים בין שני מגישיה - מגל, אשר מזוהה עם תמיכה בבנימין נתניהו, בעוד כספית מזוהה כמתנגד בולט של נתניהו. כמו כן, מגל מייצג תפיסה ימנית, מסורתית, דתית ושמרנית, לעומת כספית שמייצג תפיסה של מרכז ישראלי, חילונית וליברלית יותר.
היסטוריה
התוכנית עלתה ב-2 בספטמבר 2019, לאחר שהמגיש הקודם לצידו של ינון מגל, רון קופמן, הושעה והחליט שלא להמשיך בהגשת התוכנית. קודם לכן, הוגשה התוכנית על ידי ינון מגל וענת דוידוב.
במשך השנים התגלעו במהלך התוכנית ויכוחים חריגים רבים שהפכו לוויכוחים אישיים בטונים גבוהים, והסתיימו בעזיבת אחד מהמגישים את האולפן, ולעיתים בהפסקת ההגשה הזוגית למשך מספר ימים או יותר מכך. בימים כאלו, חיים לוינסון או דוד ורטהיים מחליפים את המגיש הפורש.
ביוני 2023 נטש כספית את השידור למשך שבוע לאחר שמגל נכנס לדבריו שוב ושוב. אחרי שחזר, שוב התגלעו ויכוחים ביניהם בעניין זה, וכספית עזב למשך תקופה ארוכה יותר והציב תנאים לחזרתו. נכון לאוגוסט 2023 כספית עדיין לא שב לתוכנית ומחליפו הוא בדרך כלל חיים לוינסון.
ג'ון קאק
ג'ון הנרי "ג'וני" קאק (באנגלית: John Henry "Johnny" Kuck; 27 באפריל 1905 – 21 בספטמבר 1986) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי, אלוף ארצות הברית (1927) ושיאן עולם בהדיפת כדור ברזל ואלוף ארצות הברית (1926) ושיאן ארצות הברית בהטלת כידון.
ביוגרפיה
קאק נולד וגדל בוילסון, קנזס.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסן פרנסיסקו, קליפורניה בשנת 1925 זכה קאק במדליית כסף בהטלת כידון ובמדליית ארד בהדיפת כדור ברזל.
אלוף ושיאן ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה בשנת 1926 זכה קאק במדליית זהב בהטלת כידון בשיא לואמי חדש של 60.83 מטר ובמדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.92 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה בשנת 1927 זכה קאק במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.76 מטר וסיים במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 54.84 מטר.
Grand Theft Auto: Episodes from Liberty City
Grand Theft Auto: Episodes from Liberty City הוא משחק בגוף שלישי, והמשך למשחק המצליח – Grand Theft Auto IV. המשחק פותח על ידי Rockstar North הבריטית, והוא מכיל בתוכו את שתי חבילות ההרחבה שיצאו למשחק: The Lost and Damned ו-The Ballad of Gay Tony. לא כמו שתי חבילות ההרחבה לבדם אשר דורשות שהמשחק המקורי, Grand Theft Auto IV, יותקן על המחשב, משחק זה אינו דורש שהמשחק המקורי יותקן על המחשב. המשחק הופץ לקונסולת ה-Xbox 360 ב-29 באוקטובר 2009; למחשב האישי ב-13 באפריל 2010, ולקונסולת ה-PlayStation 3 ב-16 באפריל 2010.
Grand Theft Auto: The Ballad of Gay Tony
חבילת ההרחבה השנייה אשר יצאה לאור ל-Grand Theft Auto IV. עלילת ההרחבה עוקבת אחרי לואיס לופז, חבר חדש בכנופיית הסחר בסמים, ושומר הראש האיש של אנטוני פרינס, הידוע גם בשם "טוני הגיי", ובעל שני מועדוני הלילה הגדולים ביותר בליברטי סיטי. ההרחבה מביאה איתה מלבד לעלילה: כלי נשק חדשים, כלי רכב חדשים, מצבי משחק חדשים במצב המרובה משתתפים ואפשרויות חדשות במשחק.
Grand Theft Auto IV: The Lost and Damned
חבילת ההרחבה הראשונה שהופצה למשחק Grand Theft Auto IV, ומעניקה לנו מבט חדש לעולם הכנופיות והפשע. עלילת ההרחבה עוקבת אחרי ג'וני קלביץ', אופנוען יהודי וסגן הנשיא של כנופיית הלוסט. העלילה נפתחת בכך שנשיא הכנופיה, בילי גריי, משתחרר מהכלא בעקבות סמים ורציחות, ונוסע יחד עם כנופייתו להחזיר את האופנוע שלו שנמכר לכנופיה יריבה.
קישורים חיצוניים
Grand Theft Auto IV
ארנב פלמי ענק
ארנב פלמי ענק הוא גזע של ארנבון מצוי מבוית הנחשב לגדול שבארנבונים.
ארנב זה מגיע למשקל ממוצע של 12–15 ק"ג, ואף עד ל-20 ק"ג. פרוותו קצרה וצבעה נע בין לבן, חום, אפור פלדה, אפור בהיר, שחור וכחלחל. גזע זה הורבע במקור עבור פרוותו ושימושו כחיית מאכל, בשל גודלו המאסיבי.
היסטוריה
מקור הגזע הזה הוא בפלנדריה שבבלגיה במאה ה-16. מקור הגזע הוא בארנבונים ששימשו למאכל ומקור לפרווה. תומאס קוטאוהם במאמרו "מקורו של הבלגי הענק" כותב שהאזכור הראשון לגזע ארנבון פלמי ענק הוא ב-1860. הסטנדרטים של הגזע נכתבו לראשונה ב-1893, והוא מקור לגזעים אחרים. כבר מ-1890 החלו לייצא אותו לאנגליה, אירופה ולארצות הברית שבה הוא החל לזכות בפופולריות רבה כבר החל מ-1910.
ארנבים פלמיים ענקיים קיימים בישראל כחיית מחמד. בישראל אינם נחשבים כגזע פופולרי מכיוון שהם מצריכים מרחב רב יותר, וכמו כן סביבת מחיה קרירה. מכיוון שישראל היא מדינה חמה, ללא תרבות גידול ארנבים מפותחת, מגודלים לרוב גזעים קטנים יותר, כמו ההולנד לופ.
התנהגות וסביבת מחיה
ארנבונים אלה בדרך כלל כנועים ונוחים מאוד, אבל הם צריכים לבוא במגע עם בני אדם באופן שוטף על מנת שזה יקרה. אם הם אינם מטופלים טוב, הם יכולים להיות פחדנים ואגרסיביים לעיתים. מכיוון שהם גדולים משאר זני הארנבונים ולכן הם זקוקים לסביבת מחיה גדולה יותר, עם מתחם מחיה (אם מגדלים אותם בתוך הבית) של לפחות חמישה מטרים רבועים. כמו כן, הם אוכלים הרבה יותר ומייצרים יותר לכלוך מארנבונים אחרים. הם מצוינים עם ילדים, ובשל גודלם הם נוטים להסתדר עם חיות בית אחרות כל עוד הן לא אגרסיביות או תוקפניות כלפי הארנבון.
תזונה
ניתן להאכיל ארנבונים פלמיים ענקיים ככל זן ארנבונים אחר, אך בכמות גדולה יותר. ארנב פלמי ענק במשקל 15 ק"ג יאכל פי חמישה מארנבון ששוקל שלושה ק"ג. ארנבונים צעירים יזדקקו לתזונה עשירה בחלבון, כ-16%, כדי לצבור מסת עצם בריאה כשהם גדלים. בחורף קר (נדיר בישראל), זקוקים ארנבונים מגזע זה וגורי ארנבונים עד גיל שנה וחצי (הגיל בו הם מגיעים לגודלם המרבי), לאכול ללא הגבלה. לאחר מכן ובקיץ יש להקפיד על תזונתם מכיוון שהם נוטים להשמנת יתר.
בדיקות תוכנה למכשירים ניידים
בדיקות תוכנה על מכשירים ניידים נועדו על מנת לוודא כי היישום או אתר האינטרנט מתאימים לשימוש במכשירים ניידים, כגון טלפונים חכמים ומחשבי לוח.
הקדמה
העולם נמצא במעבר מסביבה של מחשבים אישיים לסביבה של מכשירים ניידים. לכן, כל ארגון הנותן שירות עסקי באמצעות מכשירים ניידים, וכן המפתחים עצמם צריכים לוודא את התאמת האתרים או היישומים למכשירים ניידים.
אתגרים
האתגר המרכזי העומד בפני הבודק הוא ריבוי מערכות ההפעלה והמכשירים הסלולריים הקיימים, המחייבים בדיקות תאימות לכל סביבה וסביבה. כאשר מדובר ביישומים, על התוכנה להיות מותאמת למערכת הפעלה מסוימת ועל המתכנתים העובדים על פיתוח היישום מוטל כבר בשלבים הראשונים של הפיתוח לעבוד לפי הדרישות של מערכת ההפעלה שנבחרה. לכן במקרים אלו אתגר הבדיקה מצומצם למכשירים השונים של מערכת ההפעלה עבורה פותח היישום. אתרי אינטרנט ניתנים לפיתוח חוצה-פלטפורמות ולכן הבדיקות עבורם יהיו בכמה מערכות הפעלה. בנוסף, מסכי מכשירים ניידים קטנים יותר ממסכי מחשב ולכן מחייבים ממשק נוח ובעיקר ניווט קל בין הדפים. במכשירים ניידים בדרך כלל גם כוח המעבד, רוחב הפס והזיכרון קטנים יותר בהשוואה למחשבים אישיים.
בדיקות תאימות
כאמור, האתגר הגדול ביותר המייחד את עולם בדיקות המכשירים הניידים, הוא ההיצע הרב של המכשירים הקיימים ומערכות ההפעלה המותקנות עליהם.
מערכות ההפעלה הנפוצות ביותר הן:
התאמת הממשק
קיימים מאמרים ומדריכים רבים המתארים בניית ממשק משתמש עבור יישומים ואתרים המיועדים למחשבים אישיים, בעוד שהמחקר על תחום עיצוב הממשק למכשירים ניידים חדש יחסית ולוקה בחסר. במאמרו של בן שניידרמן, "שמונה כללי הזהב לתכנון ממשק", מוצגים כללים בסיסיים לעיצוב ממשק למחשבים אישיים, אשר יכולים להוות נקודת פתיחה לכללים לעיצוב אתרים עבור מכשירים ניידים. ארבעת הכללים הראשונים תקפים ללא שינויים גם עבור מכשירים ניידים: השימוש בקיצורי דרך הכרחי ביותר בעולם המכשירים הניידים, שכן המשתמש שואף לצמצם ככל האפשר את מספר הפעולות שהוא מבצע ולהגיע לתוצאה הרצויה בזמן המזערי. כמו כן, קבלת משוב על הפעולות שהמשתמש ביצע, הגדרת מבנה הפעולות כך שתהיה התחלה, אמצע וסוף, והרגשה כי המשתמש הוא זה ששולט ביישום ולא להפך, הכרחיים הן לעבודה מול מחשב והן לעבודה במכשיר נייד. ארבעת הכללים האחרונים דורשים שינויים על מנת להתאים לעולם המכשירים הניידים.
צריכת סוללה
להבדיל ממחשבים אישיים, למכשירים ניידים יש סוללה מוגבלת ולכן חשוב לשים לב כי היישום חסכני בצריכת החשמל מן הסוללה. על מנת לתמוך בבדיקה זו, ניתן להשתמש בכלים אשר ממפים את אחוז צריכת הסוללה עבור כל יישום בנפרד.
The Horrors
The horrors (בעברית: הורורס ובתרגום חופשי "האימים" או "הזוועות") היא להקת רוק-אינדי-גראז' שהוקמה ב-2005 בסאות'אנד-און-סי, אנגליה.
היסטוריה
דה הורורוס קמה בסאות'אנד-און-סי, כאשר רייס (ספיידר) ווב גילה את אהבתו לתקליטים ולספינינג. ופגש בטיוליו ללונדון ולאזור סאות'אנד את פאריס בדוואן ואת טום (טומי) פורס, שכמוהו, האזינו למוזיקת הרוק של שנות ה-60,
ב-2005 התגבשה הלהקה סביב השלושה יחד עם ג'ושוע הייוורד וג'וזף ספורג'ון. הם כינו את עצמם The Horrors. ההקלטות הראשונות היו שתי גרסאות כיסוי, מצד אחד The Witch של The Sonics, מצד שני Jack the Ripper של Screaming Lord Sutch, שהופיע מאוחר יותר באלבום הבכורה שלה.
הלהקה זכתה לראשונה לתשומת לב בבריטניה בזכות יציאתו של הסינגל Sheena Is a Parasite. הווידאוקליפ שביים כריס קנינגהאם ובו השחקנית המומעדת לאוסקר, סמנתה מורטון, שיחקה בקליפ אישה שמניפה את ראשה קדימה ואחורה כל הזמן ויורקת תוך כדי. שידור הקליפ הופסק בשלב מאוחר יותר, עקב שימוש בהבזקים סטרובוסקופיים, שעלולים לעורר התקפים אפילפטיים ולא, כפי שדיווח בטעות ה-New Musical Express, הנושא המדמם.
בתקופה זו צברה הלהקה פופולריות, גם בארצות הברית ויצאה לסיבוב ההופעות ה-NME Indie Rock יחד עם הלהקות Mumm-Ra, The View ו-The Automatic, מה שזיכה אותם בתשומת לב נוספת.
לאחר צאת אלבום הבכורה Strange House, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עולמי. בתחילה רצו חברי הלהקה לעשות את חלק מסיבוב ההופעות העולמי בארצות הברית כמופע פתיחה ללהקת Black Rebel Motorcycle Club, שהתבטל, במקום זאת הם החלו בסיבוב הופעות בארצות הברית ביוני, ויותר מאוחר בפסטיבל גלסטונברי ובפסטיבלים שונים באירופה ובאוסטרליה.
האלבום השני "Primary Colours" קצר את שבחי המבקרים ונטה לסגנון השוגייז. האלבום הופק על ידי הלהקה, קרייג סילבי, בארו ובמאי הקליפים כריס קנינגהם. ההקלטה התקיימה בבאת' במהלך קיץ 2008. השפעתו של בארו הביאה את השימוש במקלדות ובאלקטרוניקה. לאחר שעזבו את חברת Loog Records ב-2007, חתמה הלהקה בלייבל XL Recordings.
נתן גושן (אלבום)
נתן גושן הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר והמלחין נתן גושן שיצא בתאריך 14 בנובמבר 2011. את כל השירים שבאלבום כתב והלחין גושן והפיק לואי להב. באוקטובר 2012 זכה האלבום למעמד של אלבום זהב לאחר שנמכר ביותר מ-20,000 עותקים.
השירים "כל מה שיש לי", "איפה את" ו-"גבולות הגיון", שזכו להשמעות מרובות, גרפו מעל ל-5 מיליון צפיות ביוטיוב, וזיכו את נתן בתואר "פריצת השנה של גלגלצ ואתר Mako" במצעד השנתי תשע"א.
יחסי ניגריה–צרפת
יחסי ניגריה–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים שבין צרפת לבין ניגריה.
סקירה כללית
היחסים הבילטרליים בין המדינות חוו התפתחות חסרת תקדים מאז 2014, והתייחסו במיוחד למאבק נגד איום הטרור בוקו חראם. בעקבות חטיפתן של יותר ממאתיים תלמידות בית ספר בצ'יבוק על ידי בוקו חראם באפריל 2014, נערכה פסגה לביטחון בניגריה ב-17 במאי 2014 בפריז והפגישה בין ראשי מדינות ניגריה, בנין, קמרון, ניז'ר וצ'אד ונציגים של ארצות הברית, בריטניה והאיחוד האירופי. היחסים בין המדינות התגברו מאז, כפי שהודגם על ידי חתימת הסכמים חדשים בתחומים הכוללים תרבות, חינוך, ביטחון והגנה, כמו גם ביקורים רבים.
ביקורים רשמיים
נשיא ניגריה בוהארי ערך את צרפת בביקורו הדו-צדדי הראשון באירופה, וערך ביקור רשמי בפריז בין התאריכים 14–16 בספטמבר 2015. הנשיא פרנסואה הולנד ביקר בניגריה פעמיים במהלך כהונתו: פעם אחת במאי 2016, אז הוא היה יו"ר פסגת הביטחון האזורית השנייה, וכן בפברואר 2014 כדי לחגוג מאה שנה להקמת המדינה.
מספר ביקורי שרים התקיימו בשני הכיוונים שר ההגנה, ז'אן איב לה-דריאן, ביקר באבוג'ה ב-28 באפריל 2016, ושר החוץ והפיתוח הבינלאומי, לורן פביוס, ב-29 במאי 2015 לצורך השבעתו של הנשיא בוהארי, יחד עם מקבילו הגרמני).
יחסים כלכליים
עם סחר דו צדדי של 3.6 מיליארד אירו בשנת 2017, ניגריה נותרה השותפה המובילה של צרפת באפריקה שמדרום לסהרה, והיוותה 20% מנתח השוק הצרפתי באפריקה שמדרום לסהרה בשנת 2017. הייצוא הצרפתי הסתכם ב-1.07 מיליארד אירו בשנת 2017, וכלל: מוצרי נפט מזוקקים, תרופות, ציוד מכני, חשמלי, אלקטרוניקה מחשבים ומוצרי agrifood, ואילו היבוא הצרפתי הסתכם ב-2.48 מיליארד יורו בשנת 2017, וכלל בעיקר מוצרי נפט. ניגריה נותרה הספקית החמישית בגודלה של פחמימנים טבעיים והספק המוביל באפריקה שמדרום לסהרה. מלאי ה-FDI הצרפתי בניגריה היה 6.5 מיליארד אירו בשנת 2016 (באנק דה פראנס) - המניה השנייה בגודלה של ה-FDI הצרפתי באפריקה אחרי מרוקו.
האובליסק השחור (ספר)
בספר יש אלמנטים אוטוביוגרפיים של חיי הסופר, שעבד כמורה, מוכר מצבות ועורך בעיתון.
עלילה
הדמות המרכזית בספר הוא צעיר גרמני בן 25 בעיר שדה, שבילה שלוש שנים בחזיתות המלחמה, שם נקשר לחיילים אחרים, איתם הוא ממשיך קשרים לאחר המלחמה. הצעיר, לודוויג, שמאס בעיסוקו כמורה כפרי, עובד בחברה של חברו מהצבא ואחיו, העוסקת בשיווק מצבות. אי קבלת שכר בגלל המצב הכלכלי, מחייב אותו לחפש עבודות צדדיות במתן שיעורי עזר ובנגינה בעוגב במוסד לחולי נפש. בנוסף לנגינה על פסנתר ועוגב, הגיבור גם עוסק בשירה וחבר באגודת משוררים מקומית. חיי האהבה שלו נפגעים שוב ושוב מכך שבנות זוגו מעדיפות אחרים בעלי הכנסה גבוהה משלו.
הגיבור מתאהב בצעירה מאושפזת בבית החולים לחולי נפש, צעירה שמבריאה וכתוצאה מהבראתה שוכחת את קשריה איתו. הוא מחליט מסיבות שונות לעזוב את עירו ולעבור לברלין, שם יהיה עורך בעיתון.
שם הספר קשור למצבה בצורת אובליסק שחור, שזמן רב לא מצליחים למצוא לה קונה ולפני נסיעתו מצליח לודוויג למצוא קונה במחיר טוב מאוד.
ב-1988 הופק סרט לפי הספר בבימויו של פטר דויטש.
תנועת ההתעוררות העיראקית
תנועת ההתעוררות העיראקית (בערבית: الصحوة; תעתיק מדויק: אלצחוה) או בני עיראק (בערבית: أبناء العراق; תעתיק מדויק: אבנאא אל-עראק) הייתה תנועת גג של מיליציות שבטיות סוניות שהוקמה בשנת 2005 במחוז אל-אנבאר שבמערב עיראק במטרה לשמור על היציבות ולצמצם את האלימות בקהילות בזמן מלחמת עיראק. עם התפתחותה, התנועה גם מילאה תפקיד חשוב בחיסולו של ארגון אל-קאעדה הסוני תוך שיתוף פעולה תקדימי מסוגו עם ארצות הברית ועם הממשלה העיראקית בה הייתה דומיננטיות שיעית. תנועת ההתעוררות פעלה בין השנים 2005–2013 לערך והצליחה, לצד גורמים נוספים, להפחית באופן משמעותי את האלימות במקומות בהן פעלה.
התפתחות היסטורית
בשנת 2003 פלשה ארצות הברית לעיראק והביאה להפלת משטרו הסוני של סדאם חוסין. נפילת המשטר יצרה ואקום פוליטי שהביא בתורו להקמת ממשלת רוב שיעית, זאת לאחר שנים בהן הייתה נתונה עיראק תחת שלטון מפלגת הבעת' הסוני. הפלישה האמריקאית יחד עם הכאוס הפוליטי הובילו למלחמת אזרחים שהתאפיינה בהתפרצות מתחים עדתיים בין השיעים והסונים, בעוינות של הסונים כלפי ממשלת הרוב השיעית ובדחיקתם של הסונים לשוליים.
בתוך כך, בשנת 2005 הוקמה תנועת ההתעוררות על ידי קבוצה של שבטים סונים חמושים במחוז אל-אנבאר שבמערב עיראק כדי לצמצם את האלימות הגואה בתוך הקהילות המקומיות ולהילחם בסכסוך העדתי שהחריב את עיראק מבפנים. התנועה הלכה וגדלה מבחינה מספרית באופן די מהיר, ובשיאה הגיעה ללמעלה מ-100,000 פעילים. בראשית הדרך, ובאופן טבעי למדי, תנועת ההתעוררות שיתפה פעולה עם ארגון אל-קאעדה הסוני שעמו חלקה תסכול מהמצב הפוליטי-חברתי-כלכלי בעיראק, ונלחמה יחד איתו באמריקאים ובממשלה העיראקית שברובה הייתה שיעית. עם זאת, בהמשך, התנועה שאפה להתנתק מאל-קאעדה, ובאופן תקדימי לצאת לכאורה נגד אחיהם הסונים, ממספר סיבות: ראשית, האידאולוגיה האלימה של אל-קאעדה לא עלתה בקנה אחד עם האינטרסים של התנועה, ששאפה לקיים חיים יציבים נטולי אלימות. שנית, עם כניסתו של אל-קאעדה למחוז אל-אנבאר, הוא החל להשתלט על הפעילות הכלכלית המקומית וגזל ממנהיגי השבטים את מקורות ההכנסה שלהם, זאת לצד קריאת תיגר פוליטית על מנהיגותם. בשל כך, השבטים הסונים החליטו לשנות את מדיניותם וחברו לכוחות האמריקאיים באזור, שסיפקו להם נשק והכשרה, והחלו להילחם יחד עמם באל-קאעדה.
שיתוף פעולה תקדימי עם ארצות הברית
עם שינוי המדיניות של התנועה וחבירתה לכוחות האמריקאיים, ארצות הברית החלה לספק לתנועה כסף, אימונים ואף נשק, בטענה כי לשני הצדדים ישנם אינטרסים משותפים בדמות הפחתת האלימות בעיראק והצלתה מפני אל-קאעדה. שיתוף הפעולה התקדימי בין המיליציה הסונית והאמריקאים הלך והעמיק, ושיאו הגיע במבצע "The Surge" של צבא ארצות הברית נגד אל-קאעדה, שבמסגרתו שיגרה ארצות הברית בשנת 2007 עשרות אלפי חיילים נוספים לעיראק כדי לסייע במאמץ המלחמתי. בנאום לאומה שנשא נשיא ארצות הברית בוש, הוא תיאר את מטרת המבצע כך: "לסייע לעיראקים לאבטח את שכונותיהם, להגן על האוכלוסייה המקומית ולהבטיח שהכוחות העיראקים יוכלו לשמר את הביטחון".
הכוחות האמריקאיים השכילו להבין שסיכויי הצלחתם יגדלו אם יעבדו בשיתוף פעולה עם הסונים המקומיים ועם הממשלה העיראקית נגד אל-קאעדה, שכן בכך גם יצמצמו את כמות מתנגדיהם. בתוך כך, ארצות הברית מימנה מיליציות מקומיות ותמכה בהן, ובכלל זאת גם בחברי תנועת ההתעוררות העיראקית, על מנת שיסייעו לה במלחמה נגד אל-קאעדה. הצלחת שיתוף הפעולה הניסיוני עם תנועת ההתעוררות במחוז אל-אנבאר הביאה למוטיבציה של האמריקאים לתמוך בתנועות עיראקיות דומות, סוניות ושיעיות כאחד, ברחבי עיראק כולה.
חוקרים רבים מייחסים כיום את ההפחתה הניכרת באלימות בעיראק בשנים 2007–2009 לפעילותה של תנועת ההתעוררות ולשיתוף הפעולה התקדימי שלה עם האמריקאים. לצד ההצלחה בשטח, ביקורת ציבורית רחבה נשמעה בעיראק בנוגע למניעים שהובילו את תנועת ההתעוררות לשתף פעולה עם ה"אויב האמריקאי", וחברי המיליציה נתפסו בעיני רבים כבוגדים תאבי-בצע. אולם בין אם שיתוף פעולה זה נולד עקב אינטרסים אידאולוגיים משותפים ובין אם עקב אינטרסים כלכליים, הרי שמדובר בשיתוף פעולה תקדימי שקשה להטיל ספק ביעילותו במלחמה באל-קאעדה שהייתה מטרתו המוצהרת.
יחסים עם הממשלה העיראקית ושילובם במנגנוני המדינה
כחלק מהקמתה של ממשלת הרוב השיעית ולמדיניות דחיקת הסונים לשוליים, בכירים בממשלה, בהם גם ראש הממשלה נורי אל-מאלכי, הזהירו פעמים רבות מפני המיליציות הסוניות החמושות שנתמכות על ידי ארצות הברית, לרבות תנועת ההתעוררות העיראקית, שלדבריהם מהוות אופוזיציה סונית חמושה לממשלה ויש למנוע מהן לפעול באופן עצמאי.
לקראת נסיגתה של ארצות הברית מעיראק היא חייבה את הממשלה העיראקית, בה היה רוב שיעי מובהק, לשלב את חברי התנועה בתוך מנגנוני הממשלה הרשמיים מתוך רצון לצמצמם את החיכוך בין הצדדים ולאחדם תחת האויב המשותף – אל-קאעדה. אולם, שאיפות לחוד ומציאות לחוד שכן מדוח של פיקוד המרכז האמריקאי (CENTCOM) שהוגש לקונגרס בסוף ספטמבר 2008 עולה כי קצב שילובם של לוחמי תנועת ההתעוררות במנגנוני הביטחון העיראקיים מתרחש בצורה איטית, ובכך טמונה סכנה להתפרצות מחודשת של מתחים בין הצדדים.
התפרקות התנועה
שיתוף הפעולה עם ארצות הברית הביא את תנועת ההתעוררות העיראקית לשיאה, אך עם תחילת נסיגתם של הכוחות האמריקאיים, החלה התנועה מאבדת מהדומיננטיות שלה. על אף תרומתה המשמעותית להפחתת האלימות בעיראק בין השנים 2007–2009, תנועת ההתעוררות כמעט וחדלה להתקיים עד שנת 2013 בעיקר בשל חוסר נכונותו של ראש הממשלה אל-מאלכי לשלב את לוחמיה בשורות מנגנוני הביטחון של ממשלת הרוב השיעית. בתוך כך, אל-מאלכי מנע מהתנועה את האמצעים הכלכליים הדרושים לה כדי להתקיים, דחק את חבריה לשוליים והקים מיליציות שבטיות מתחרות שיערערו ויבטלו את כוחה.
שמות נוספים
תנועת ההתעוררות העיראקית הייתה כאמור תנועת גג לפלגים רבים שנודעו במקומות שונים בשמות שונים: תנועת ההצלה הסונית; הצלת מחוז אל-אנבאר; כוחות ההתעוררות; ארגוני התמיכה וההתעוררות; המועצה הלאומית להצלת עיראק.
ריבוי השמות של תנועת ההתעוררות הוא עובדה מעניינת שיכולה ללמדנו מספר דברים: ראשית, תנועת ההתעוררות אמנם החלה את פעילותה במחוז אל-אנבאר, אך בהמשך התרחבה למחוזות נוספים בהם הוקמו פלגים שנודעו בשמות שונים תחת התואר הכללי של תנועת ההתעוררות. שנית, עקב היותה תנועה משמעותית לה יוחסה השפעה רחבת היקף, ניתנו לה שמות רבים מתוך ניסיון של קבוצות שונות לייחס לעצמן קרדיט על פעילותה. שלישית, ייתכן כי ריבוי השמות מעיד על האבולוציה שעברה התנועה מימיה כקבוצה שבטית מקומית וקטנה ששיתפה פעולה עם אל-קאעדה, ועד התפכחותה משיתוף פעולה זה (ומכאן תנועת ההתעוררות) והפיכתה לתנועת גג גדולה ונרחבת בקנה מידה לאומי, שתחתיה אוגדו תנועות רבות שנודעו בשמות שונים.
טאטא ווינגר
טאטא ווינגר (בהינדי: टाटा विंगर, באנגלית: Tata Winger) הוא מיניבוס אשר מורכב במגוון תצורות, מתוצרת יצרנית הרכב טאטא מוטורס אשר מיוצר בהודו משנת 2007.
הקונגרס הציוני העולמי השביעי
הקונגרס הציוני השביעי התקיים בין ה-27 ביולי ל-2 באוגוסט 1905, בעיר בזל שבשווייץ. זה היה הקונגרס הראשון שנערך מאז פטירתו של נשיא הציונות בנימין זאב הרצל ב-1904 ובו נדחתה באופן סופי תוכנית אוגנדה.
מהלך הקונגרס
בישיבת הפתיחה החגיגית נשא מקס נורדאו, שנבחר ליושב ראש ולנשיא הקונגרס, נאום הספד מרגש על הרצל. אוטו ורבורג הציע לנטוע יער לזכרו של הרצל באזור חולדה. ראשי הציונות המדינית, ובראשם מקס נורדאו, הציעו לבחור בד"ר דוד וולפסון, ידידו הקרוב ועוזרו האישי של הרצל שיירש את מקומו. בקונגרס כיהן מקס נורדאו כנשיא ודוד וולפסון נבחר באופן רשמי לסגן היושב ראש של הקונגרס וכיושב ראש הוועד הפועל.
בקונגרס השתתף ארתור רופין שהצטרף באותה שנה להסתדרות הציונית. הוא שולב בתת-ועדה כלכלית והיה לאחד האישים המשפיעים ביותר על ההתנהלות הכלכלית וההתיישבותית של התנועה הציונית. משה סמילנסקי, הסופר והאיכר מרחובות הגיע לקונגרס כציר בתמיכתם של פועלי העלייה השנייה. בין הצירים שהשתתפו בקונגרס היו צעירים שהפכו להיות מנהיגי זרמים חשובים בתנועה הציונית: זאב ז'בוטינסקי ודב בער בורוכוב, הרב מאיר בר-אילן (ברלין),רחל ינאית בן-צבי, פנחס רוזן (במקור: פליקס רוזנבליט) שהשתתף בקונגרס כסדרן . יצחק גרינבוים. חנה מייזל שוחט השתתפה בקונגרס כנציגת תנועת פועלי ציון, והרב הרפורמי יהודה לייב מאגנס שהשתתף כציר של ציוני ארצות הברית.
הימים הראשונים של הקונגרס עמדו בסימן המחלוקת העזה בין ציוני ציון ובין תומכי תוכנית אוגנדה. ההצעה לבחור את מנחם אוסישקין, מנהיג ציוני ציון לנשיאות הקונגרס התקבלה בהפרעות ובמהומה רבתי. גם בימים הבאים נמשכו הוויכוחים העזים בשאלה, האם יש לבקש מאנגליה טריטוריה חליפית לאוגנדה או לשלול לחלוטין כל פניה כזו. הדיונים לווו בקריאות רמות וברקיעות רגליים, והגיעו, לפי דיווחים, לתגרות ידיים במסדרונות, עד שהיושב ראש נאלץ למנות עוד 30 סדרנים. בעקבות ההחלטה לדבוק בתוכנית בזל פרשו הטריטוריאליסטים אשר תמכו בתוכנית אוגנדה, מההסתדרות הציונית. התנועה, שבראשה עמד ישראל זנגוויל, טענה כי מצבם החמור של היהודים בעולם מחייב למצוא בהקדם טריטוריה שבה יוזכו היהודים בביטחון ויוכלו לחיות חיים אוטונומיים. עם זנגוויל פרש מהתנועה גם ישראל יסינובסקי, מראשי התנועה הציונית בוורשה. נחמן סירקין פרש בראש קבוצה קטנה של ציונים סוציאליסטים.
בימים האחרונים של הקונגרס הועלו גם שאלות שעסקו בעבודת ההווה - משימות התנועה הציונית בארץ ישראל וגם ברחבי הגולה. נושאים שעד אז כמעט ולא הועלו מכיוון שתומכי הציונות המדינית סירבו קודם לעסוק בהתיישבות בא"י מתוך התנגדות לציונות המעשית שעלולה לפגוע במאמצים המדיניים, והרוב שהסתייג מפעילות לטובת היהודים בגולה מתוך שלילה מוחלטת של הגלות. בדיונים הועלה הצורך להרחיב את פעולות החינוך וההסברה של התנועה בכל מקום וגם להתערב במעמדם החוקי של היהודים. נושאים אלה הפכו למוקד הדיונים בועידת הלסינגפורס שהתכנסה ב-1906.
בקונגרס הועלת שאלת ה"קולטורה" שעד אז הרצל נמנע ממנה מחשש מקונפליקט עם הדתיים. אוטו ורבורג העלה בנאומו את הצורך לקדם "עבודות קולטוריות" בארץ ישראל, כמו הקמת מוזיאון עברי, בית ספרים עברי ובית מדרש עליון (קרי: אוניברסיטה). הוא טען שיש לחזק את היישוב היהודי בארץ ישראל, בעיקר את דלת העם, על ידי חינוך ויצירת מקורות פרנסה והציע יצירת מרכז לתרבות יהודית בארץ ישראל. התכנית שהיו שותפים לה אפרים משה ליליאן, הרמן שטרוק, וזליג סוסקין ראתה ביישוב א"י ובעידוד היישוב היהודי בה – באמצעות פיתוח האמנות – משימה עליונה ודרך לשחרר את היישוב היהודי מכספי "החלוקה" לטובת דרך של יצרנות ועצמאות כלכלית. התכנית שאותה קידם בוריס שץ זכתה לתמיכה רחבה ובעקבותיה הוקם "בצלאל".
אוסישקין העלה את הצורך בחקירה מקפת של ארץ ישראל, עידוד רכישת קרקעות בארץ ועידוד תעשייה. כתב העיתון הזמן, המדווח על הקונגרס, מציין את נאומה של מרת זגיגרודסקיה, המתגוררת בא"י, שהוא מכנה אותה " הבריינדלה קוזק" של המפלגה הציונית. עיתון הצפירה מציין כי היא עלתה לבמה לקול מחיאות כפיים, העלתה נקודות ביקורת חשובות לנאומו של ורבורג, הציעה לכונן שווקים לתבואה מארץ ישראל והביאה לדוגמה את מצרים, המייבאת תבואה מהארץ.
מהחלטות הקונגרס
בקונגרס הוחלט כי "תוכנית בזל" שרירה וקיימת ואין לעסוק בשום פעולת התיישבות מחוץ לתחומי ארץ-ישראל. ונדחתה תוכנית אוגנדה
הוחלט להגביר את הפעילות בארץ ישראל, הגברת פיתוח תוכניות להכשרת קרקע והגברת ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
התנועה הציונית מאמצת את "עבודת ההווה" עקב צרכים של יהודי אירופה (אנטישמיות ופוגרומים) הדורשים פתרון מיידי ואינם מסתפקים בפתרון המוצע בתוכנית בזל שהיא פתרון לטווח ארוך
הקונגרס החליט לקחת תחת חסותו את "הבית הנאמן" ולהפכו לבית הספרים הלאומי ולשם כך הקציב 4000 פרנק בשנה.
על פי הצעת ורבורג הוחלט להקציב למשפחתו של הרצל 4000 כתר בכל שנה לתקופה של עשר שנים.
פרנסיס בארט
פרנסיס בארט (באנגלית: Francis Barrett; 1774–1830) היה מיסטיקן אנגלי שעסק בתורת הנסתר. הוא נחשב לחלק מתחייתה המחודשת של תורת הנסתר במאה ה-19 ושל מסורות המאגיה המודרניות. בארט למד לעומק קבלה, פילוסופיה, מטאפיזיקה, ותחומים נוספים כמו כימיה.
ב-1801, בארט הוציא לאור את הספר המאגוס. הספר עסק בתורת הנסתר, מגנטיזם, אלכימיה, מאגיה, נומרולוגיה, אסטרולוגיה, ונושאים נוספים. הספר אינו מציע מידע חדש, אך הוא אוסף מידע ממקורות מרכזיים כמו אגריפה ומפתחות שלמה ומציג אותם בצורה מסודרת, מאורגנת, מקוטלגת וכמעט מדעית. את רוב החומר לקח בארט מטקסטים וכתבי יד פרי עטם של סופרים אחרים בתחום, בעיקר מהטקסטים של היינריך קורנליוס אגריפה, אך גם מטקסטים של הרמס טריסמגיסטוס, ג'ון די, ואחרים. בהערות השוליים של הספר, בארט מציע את עצמו כמורה למאגיה, ומזמין את מי שרוצה ללמוד את הנושא ליצור איתו קשר.
פרדיננד באואר
פרדיננד באואר (בגרמנית: Ferdinand Bauer; 20 בינואר 1760 - 17 במרץ 1826) היה מאייר בוטני אוסטרי, שנסע במסע של מתיו פלינדרס לאוסטרליה.
ראשית חייו
באואר נולד בפלדסברג בשנת 1760, בנו הצעיר של לוקאס באואר (? –1761) - צייר החצר של נסיך ליכטנשטיין - אך נותר ללא אביו שנפטר בשנה הראשונה לחייו. הבן הבכור היה היורש של תפקיד אביהם. יחד עם שניים מאחיו, יוזף אנטון ופרנץ באואר, הוא הועבר לחזקתו של נורברט בוקיוס (1729–1806), רופא ובוטנאי. בהדרכתו של בוקיוס, באואר הפך למתבונן נבון בטבע והיה רק בן 15 כשהחל לתרום רישומים מיניאטוריים לאוסף של בוקיוס. בשנת 1780 נשלחו פרנץ ופרדיננד לווינה לעבוד בהנחייתו של ניקולאוס פון ז'קין, בוטנאי בולט ומנהל הגן הבוטני המלכותי בארמון שנברון. שם התוודע באואר למערכת הטקסונומית של ליניאן, תחום המיקרוסקופיה, ולקח שיעורים בציור נוף.
באמצע שנת 1786, על פי המלצת ז'קין, ליווה באואר את ג'ון סיבת'רופ, מאוקספורד, כאמן בטיול שטח ביוון ובאסיה הקטנה. הם חזרו לאנגליה בדצמבר 1787 עם למעלה מ-1,500 רישומים של צמחים, בעלי חיים, ציפורים ונופים, שחלקם הופיעו בפרסום "פלורה גרקה". בהקדמה הלטינית ליצירה זו נכתב "סיבת'ורפ לקח איתו צייר בעל מוניטין מצוין, פרדיננד באואר, שאת היתרונות שלו מדגימים האיורים." יוזף הוקר כינה את פלורה גרקה, עם כאלף איוריה בצבעי היד המעולים, "היצירה הבוטנית הגדולה ביותר שהופיעה אי פעם" (1859).
אוסטרליה
בהמשך נסע באואר לאוסטרליה עם מתיו פלינדרס כצייר בוטנאי. הוא היה אחד משישה מדענים שנבחרו על ידי סר יוזף בנקס ללוות את פלינדרס במסעו באוסטרליה. הוא עבד בניהולו של הבוטנאי רוברט בראון, ובנוסף לבוטניקה, באואר היה אמור לצייר נושאים זואולוגיים. סטנדרט העבודה המדויק שלו זיכה אותו בהערצה של מתיו פלינדרס ורוברט בראון. במכתב לבנקס מפורט ג'קסון, מיום 20 במאי 1802, כתב פלינדרס שבחים:
"[מזל] היה למדע ששני גברים כמו מר בראון ומר באואר נבחרו, התוצרים שלהם הוא מעבר למה שהתרגלתי לראות." עשרה ימים לאחר מכן, בראון דיווח כי באואר עשה 350 רישומי צמחים ו-100 של בעלי חיים"
באואר, שהתכוון לתפוס במדויק את הטון והצללה של הדגימות שלו, אך לא היה מסוגל לשאת איתו את מגוון הצבעים הדרוש, כיסה את הרישומים הראשוניים שלו במספרי צבעים. עמיתיו במשלחת הסתקרנו מהדיוק של באואר, ובינואר 1806 כתבו שהם "הוכנו בצורה כזו להתייחס לטבלת צבעים שתאפשר לו לסיים אותם בשעות הפנאי שלו בדיוק מושלם". ספר משנת 2017 מכיל רפרודוקציות של אוספים באירופה, בריטניה ואוסטרליה שמעולם לא פורסמו בעבר וחושף לראשונה את טכניקת קידוד הצבעים החדשנית של באואר.
ביוני 1803, בזמן שפלינדרס חזר לאנגליה במטרה להשיג מחליף, באואר נשאר באוסטרליה. הוא נסע לאי נורפוק במשך שמונה חודשים וגם ביצע טיולים לניוקאסל, להרים הכחולים ולחוף הדרומי של ניו סאות' ויילס. באואר חזר לאנגליה מלווה בארגזים שהכילו 1,542 ציורים של צמחים אוסטרלים, 180 צמחים באי נורפוק ומעל 300 בעלי חיים.
חזרה לאירופה
לאחר שובו של באואר לאנגליה ב-13 באוקטובר 1805 המשיכה האדמירליות להעסיק את באואר כדי לאפשר לו לפרסם דיווח על מסעותיו. באואר עבד על Illustrations Florae Novae Hollandiae במשך חמש שנים, ועשה את כל החריטות בעצמו. הוא גם תרם עשר פלטות לספר מסע של פלינדרס לטרה אוסטרליס.
בין השנים 1806 עד 1813 פורסמו 50 סטים של איורים של באואר בשלושה חלקים. לרוע המזל, מיזם ההוצאה לאור נכשל, ובאוגוסט 1814 חזר באואר לווינה, אך המשיך לעבוד עבור פרסומים באנגלית. הוא רכש בית קטן בהייצינג ליד הגן הבוטני של שנברון ובילה את זמנו בציור וטיולים אל האלפים האוסטרים עד זמן קצר לפני מותו ב-17 במרץ 1826.
עיקר ציוריו הגמורים של באואר נרכשו על ידי האדמירליות הבריטית. בשנת 1843 הם הועברו למוזיאון הבריטי יחד עם ציורים נוספים שרוברט בראון קנה מפרנץ באואר. רוב הטקסטים, וכן גם אוסף הצמחים והעורות, נרכשו על ידי המוזיאון הקיסרי האוסטרי וכעת הם שוכנים במוזיאון הטבע בווינה.
מורשת
ג'ון לוצקי (John Lhotsky) הביוגרף של פרדיננד באואר כתב, כי שמו "יחיה בזיכרונות של הדורות הבאים" בגלל רישומיו.
סוג הפרח האוסטרלי "באוארה" נקרא על שמו, כמו כן קייפ באואר בדרום אוסטרליה, שניהם ניתנו לכבודו על ידי פלינדרס.
אף על פי שמבני דורו הוא זכה לשבחים כגדול האמנים הבוטניים, שמו של באואר כמעט ונשכח. הוא היה אובססיבי לגבי עבודתו ולא היה לו זמן או כישרון לפרסום עצמי, מה שעשוי להסביר את שנותיו הארוכות ב"מדבר הזיכרון ההיסטורי".
לוצקי אמנם החיה את שמו של באואר, אך הביוגרפיה הקצרה שלו נותרה המקור היחיד למידע על צייר הטבעי במאה השנים הבאות.
באואר זכה לפרסום מסוים בשנות השבעים עם עבודתם של ד"ר וילפריד בלאנט וויליאם סטרן בפרסומם "ציורי הפרחים האוסטרליים של פרדיננד באואר (הוצאת בזיליסק, 1976).
אפריל 1989 הופיעה המונוגרפיה הראשונה על מסעו האוסטרלי של פרדיננד באואר: "פרדיננד באואר: רישומי ההיסטוריה של אוסטרליה. על פי האוספים האנגלים והאוסטריים" הוא העתק את כל המכתבים הידועים של באואר. בשנת 1985 נמצאו בווינה 100 רישומי בעלי חיים לא מסווגים של באואר, וחלקם נכללו במונוגרפיה.
באואר שרטט את החי והצומח של חוף אוסטרליה ואי נורפוק, והשאיר אחריו תיעוד חזותי יוצא דופן. במאמר על ציור פרחים שנכתב בשנת 1817 הקדיש יוהאן גתה שני עמודים בניתוח אחד מציורי באואר: "... אנו מוקסמים למראה העלים הללו: הטבע מתגלה, האמנות מוסתרת, גדולה בדיוק שלה, עדינה בביצועה, מכריעה ומספקת במראה שלה". עבודתו חשובה לאורך זמן בגלל אומנותו, חושו האסתטי ודיוקו המדעי.
לוק ברייסי
לוק ברייסי (באנגלית: Luke Bracey; נולד ב-26 באפריל 1989) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי, הוא ידוע בתפקידיו בסרטים כמו "מונטה קרלו", "ג'י איי ג'ו: סוגרים חשבון", "איש נובמבר", "נקודת פריצה" ו"הסרבן".
ביוגרפיה
ברייסי נולד בסידני, ניו סאות' ויילס באוסטרליה. הוא למד בתיכון מכללת סקוטס בסידני וסיים את לימודיו בשנת 2007.
קריירה
בשנת 2011 הופיע בתור ריילי בסרט "מונטה קרלו", המבוסס על ספר מאת ג'ולס באס.
בשנת 2013 הוא שיחק את מפקד ארגון הקוברה בסרט "ג'י איי ג'ו: סוגרים חשבון" בבימויו של ג'ון מ. צ'ו ואשר מבוסס על הזיכיון של חברת הסברו "ג'י. איי.ג'ו", שהוא מחליף את ג'וזף גורדון-לוויט מהסרט הראשון.
בשנת 2014 שיחק בתפקידים ראשיים במותחן הריגול "איש נובמבר" ובדרמה הרומנטית "הטוב שבי" בבימויו של מייקל הופמן, שהתבסס על רומן באותו שם מאת ניקולס ספארקס.
בשנת 2015 הוא כיכב בסרט "נקודת פריצה", כסוכן ה-FBI, ג'וני יוטה, בגרסה המחודשת של הסרט משנת 1991.
בשנת 2016 שיחק בסרט המלחמה של מל גיבסון "הסרבן", אשר מבוסס על סיפורו האמיתי של החובש הפציפיסט דזמונד דוס, שמסרב לצאת למלחמה עם נשק מכל סוג שהוא. הסרט היה מועמד לשישה פרסים בטקס פרסי אוסקר ה-89, בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
בשנת 2019 כיכב בסרט המלחמה האוסטרלי "Danger Close: The Battle of Long Tan" בבימויו של קריב סטנדרס, המתרחש במלחמת וייטנאם, אודות 108 חיילים אוסטרלים וניו זילנדים צעירים וחסרי ניסיון אשר נלחמים על חייהם נגד 2500 חיילים צפון וייטנאמיים.
בשנת 2020 כיכב לצדה של אמה רוברטס בקומדיה הרומנטית "הולידייט" בתור ג'קסון, שחקן גולף צעיר, שנתקע בחגים ללא דייט. בהמשך השנה שיחק במיני-סדרה "שריפות קטנות בכל מקום" ברשת הולו, ומבוססת על הספר באותו שם מאת סלסט אנג.
בשנת 2022 הצטלם לסרט הביוגרפי "אלביס" בבימויו של באז לורמן, המתעד את סיפור חייו והקריירה של כוכב הרוקנרול אלביס פרסלי. ברייסי מגלם בסרט את האמרגן ג'רי שילינג (אנ') ; הסרט אשר עתיד לצאת לאקרנים במהלך יוני 2022.
1460-1469 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1469 - 1460 לפני הספירה
אלון איתי
אלון איתי (נולד ב-12 בדצמבר 1946) הוא מדען מחשב ישראלי ופרופסור בטכניון.
אלון איתי נולד בגלאזגו בירת סקוטלנד בשם אלון רוברט וודל. אביו אלכסנדר וויליאם וודל ואימו שושנה בוברוב (המשוררת מרים אורן). בגיל שנה עבר ללונדון. הוא עלה לישראל בשנת 1953 והתגורר בתל אביב.
בשנת 1969 הוא סיים לימודי תואר ב והמשיך ללימודים במכון ויצמן למדע בה סיים תואר שני במדעי המחשב ותואר שלישי בשנת 1976.
לאחר סיום הלימודים אלון איתי נקלט בטכניון ושנת 1996 התמנה לפרופסור ובשנת 2015 לפרופסור אמריטוס.
בשנת לימודים 1984/85 הוא לימד באוניברסיטת שיקגו ובשנים 92–1991 עבד במעבדות בל.
בשנים 2002–2005 אלון איתי היה דיקן של פקולטה למדעי המחשב בטכניון.
אלון איתי התמקד במחקרים בתחום שפות תכנות, אלגוריתמים, תכנות מבוזר ועוד.
בשנת 2016 הוא זכה בפרס דייקסטרה.
הוא בנה של המשוררת מרים אורן. נשוי לתמר איתי ואב ליעל איתי פק (פסיכולוגית קלינית) ואורי איתי (מדען נתונים). הוא מתגורר בחיפה.
בראיין גרזיצ'יץ'
בראיין פול גרזיצ'יץ' (באנגלית: Bryan Paul Gerzicich; נולד ב-20 במרץ 1984 בלוס אנג'לס, ארצות הברית) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-אמריקאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
גרזיצ'יץ' נולד בלוס אנג'לס להורים ארגנטינאים שהיגרו לארצות הברית, וכשהיה בן חודשיים חזרה המשפחה לארגנטינה. את קריירת הכדורגל החל גרזיצ'יץ' בארסנאל סארנדי מבואנוס איירס, אך לא קיבל הזדמנויות רבות בקבוצה הבוגרת של המועדון.
לקראת עונת חתם בעירוני קריית שמונה. את שערו הראשון בקבוצה כבש ב-1 במרץ 2011, בניצחון 4–0 על הפועל באר שבע בגביע המדינה. גרזיצ'יץ' הגיע עם הקבוצה עד חצי גמר הגביע בעונה זו, עת נעצרה רק בהפסד להפועל תל אביב, וזכה עמה בגביע הטוטו. בעונתו השנייה בקבוצה זכה עמה בשנית בגביע הטוטו, וכן באליפות הראשונה בתולדותיה, והיה מהמועמדים הבולטים לתואר כדורגלן העונה. בעונת האליפות כבש שער אחד בליגה, בניצחון 3–0 על מכבי חיפה בקריית אליעזר. בעונה שלאחר מכן שיחק עם הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות, והעפיל עמה לשלב הבתים של הליגה האירופית. בתום העונה העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה קריית שמונה להפועל רמת גן בבעיטות הכרעה.
ב-30 במאי 2013 הוחתם בקבוצת הפועל תל אביב על ידי רן בן שמעון, שאימן אותו בקריית שמונה. ב-18 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב בניצחון 4–1 על ברואה בבולגריה, במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב כבש ב-22 בספטמבר 2013, בניצחון 3–1 על מכבי פתח תקווה.
לקראת עונת, לאחר שבן שמעון מונה למאמן מכבי פתח תקווה, חתם גרזיצ'יץ' במועדון ובתום העונה עזב את הקבוצה ולמעשה פרש ממשחק פעיל.
דולפין לווייתני צפוני
דולפין לווייתני צפוני (שם מדעי: Lissodelphis borealis) הוא מין של לווייתן שיניים קטן ודק החי באזור צפון האוקיינוס השקט. הוא שוחה באוקיינוס רחוק מהיבשה ונמצא בקבוצות של עד 2,000 פרטים, לעיתים עם יונקים ימיים אחרים.
מאפיינים
יש לדולפינים מצח ולסתות קטנים, צבעו העליון שחור והתחתון לבן או אפור בהיר, בעיקר בחזה והפנים שחורות עד הלסתות הלבנות. ללווייתנים אלה אין סנפיר גב כמו לשאר הדולפיניים, מה שמזכיר לווייתן מזיפות ונתן להם את שמם.
טורפיו העיקריים הם הקטלן והעמלץ הלבן ובעבר הוא ניצוד הרבה גם על ידי ציידי לווייתנים.
קרב אנטיאטם
קרב אנטיאטם (באנגלית: Battle of Antietam) אשר ידוע בדרום גם בשם קרב שרפסבורג, היה עימות מכריע במלחמת האזרחים האמריקאית, אשר מנע את כיבוש העיר וושינגטון בידי צבא הקונפדרציה ב-17 בספטמבר 1862. בתחילת חודש ספטמבר 1862 חצתה ארמיית צפון וירג'יניה בפיקודו של מייג'ור גנרל רוברט לי את נהר הפוטומק אל תוך מרילנד שהייתה בשטח האיחוד, בעוד ארמיית הפוטומק בראשות מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן ניהלה אחריהם מרדף. שני הצבאות נפגשו ליד העיר שרפסבורג, ובקרב שהתנהל הצליח מקללן לבלום את התקדמותו של לי. אף על פי שנהנה מיתרון מספרי, לא הצליח מקללן לחסל את צבאו של לי, אשר הצליח לסגת בחזרה לוירג'יניה. מבחינה אסטרטגית היה זה ניצחון של האיחוד מאחר שהוסר האיום על הבירה; מבחינה טקטית לא הצליח מקללן להכריע את לי. היה זה היום העקוב מדם בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית: כ-23,000 חיילים נפגעו בשני הצדדים.
חמישה ימים לאחר הקרב, ניצל אברהם לינקולן את הניצחון והכריז על שחרורם של כל העבדים במדינות המורדות, החל מ-1 בינואר 1863. בעשותו צעד זה, גרם לינקולן לדעת הקהל מחוץ לאמריקה להיות בעד האיחוד, ולמנוע כל אפשרות של הכרה רשמית מצד בריטניה במדינות הקונפדרציה (מאחר שהעבדות הייתה אסורה בממלכה המאוחדת).
רקע לקרב - המערכה על ריצ'מונד ופלישתו של לי למרילנד
שנת 1862 נפתחה עם ציפיות גבוהות בוושינגטון. הממשלה הפדרלית קיוותה לכבוש את בירת הקונפדרציה ריצ'מונד שבמדינת וירג'יניה ולסיים את המלחמה. ארמיית הפוטומק בראשותו של מייג'ור גנרל מקללן נכנסה לחצי האי של וירג'יניה באביב 1862, והגיעה עד למרחק של 6 ק"מ מהבירה ריצ'מונד. אולם במערכת שבעת הימים הצליחה ארמיית צפון וירג'יניה של מייג'ור גנרל רוברט לי להביס את הכוחות הפדרליים, ולהסיר את האיום מעל ריצ'מונד. מקללן ניסה לחבור אל ארמיית וירג'יניה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון פופ, אך לי מנע זאת והביס את פופ בקרב בול ראן השני, תוך יצירת איום על הבירה וושינגטון.
לאחר שחצה את נהר הפוטומק, הגיע לי לעיר פרדריק ב-7 בספטמבר. כשהגיעו הידיעות על פלישתו של לי למרילנד, הורתה מחלקת המלחמה בוושינגטון על מקללן לפתוח במרדף אחר לי. לי הגיע לשרפסבורג ב-15 בספטמבר ופרס את חייליו בעמדות הגנה מערבית מנהר אנטיאטם, כאשר מאוחר יותר באותו יום מקללן הגיע עם מרבית צבאו מזרחית לנהר. על אף שצבאו נהנה מיתרון מספרי גדול העדיף מקללן לחכות לשארית חייליו ולדחות את המתקפה.
הכוחות הלוחמים
היחידה העצמאית הגדולה ביותר במלחמת האזרחים הייתה הארמייה. כל ארמייה הורכבה משניים עד ארבעה קורפוסים, כל קורפוס הורכב משתיים עד ארבע דיוויזיות, כל דיוויזיה הורכבה משתיים עד ארבע חטיבות, שבכל חטיבה בין שניים לארבעה רגימנטים. כל רגימנט הכיל כ-1,000 חיילים וקצינים המחולקים ל-10 פלוגות.
הקונפדרציה
בחודש יולי 1862 מנתה ארמיית צפון וירג'יניה של לי כ-50,000 חיילים, אך עד קרב אנטיאטם ירד מספר החיילים הכשירים לכ-35,000, זאת בעקבות אבדות בקרב ומחלות. צבאו הורכב משני קורפוסים, הראשון בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'יימס לונגסטריט, והשני בפיקודו של מייג'ור גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון.
מתקפת הבוקר (9:30-5:30)
הקרב החל ב-17 בספטמבר, בשעה 5:30 בבוקר, עם מתקפה של מייג'ור גנרל הוקר מצבא האיחוד. מטרתו של הוקר הייתה להתקדם קילומטר וחצי דרומה ולכבוש את כנסיית דנקר שישבה בשטח גבוה. מולו עמד מייג'ור גנרל סטונוול ג'קסון. תחת אש ארטילרית של שני הצדדים, התקדמו חייליו של הוקר בעקביות למרות אבדות כבדות שספגו, ובקרב פנים אל פנים שהתפתח בשדה תירס ספג צבאו של ג'קסון אבדות קשות ומחצית ממפקדיו נהרגו או נפצעו. ג'קסון הטיל לקרב את שתי חטיבות העתודה שלו בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ון הוד, כ-2,300 חיילים סך הכל. הוד בתורו הדף בחזרה את הוקר משדה התירס כשהוא מסב לו אבדות כבדות. לאחר הקרב הוד כתב בדוח:. הוקר קרא לעזרתו של הקורפוס ה-12 בפיקודו של ג'וסף מנספילד על 7,200 חייליו. מנספילד רכב לעבר אחד הרגימנטים שלו שהיה מעורב בחילופי אש באמונה כי הם יורים בטעות על חייליו הנסוגים של הוקר (כשלמעשה הם ירו בחיילי הקונפדרציה), הוא דהר עם סוסו בקו האש הקדמי בניסיון לעצור את חייליו אך נפצע אנושות מקליע ומת מפצעיו למחרת. אחד ממפקדי הדיוויזיה של מנספילד, בריגדיר גנרל אלפאוס ויליאמס, תפס פיקוד על הקורפוס ה-12, ופתח מיד בהתקפת נגד על חייליו של הוד בשדה התירס, כשהוא מצליח להדוף אותם דרומית ליער המערבי. הוקר ניסה לחדש את ההתקפה של הקורפוס שלו, אך צלף של הקונפדרציה פגע ברגלו, והוא העביר את הפיקוד לבריגדיר גנרל ג'ורג' מיד. מקללן הורה למפקד קורפוס 2 אדווין סאמנר לשלוח שתיים מתוך שלוש הדיוויזיות שלו להתקפה באגף ימין של הקונפדרציה. אך התוכנית לא עבדה כמתוכנן; שתי הדיוויזיות הופרדו אחת מהשנייה ולא תקפו בתיאום. הדיוויזיה הראשונה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון סדג'וויק הגיע ליער המזרחי בשעה 9:00 בבוקר, אולם היא נכשלה במתקפה ונסוגה לאחר שספגה אבדות קשות. השלב הראשון בקרב הסתיים, עם כ-13,000 נפגעים בשני הצדדים, כולל שני מפקדי קורפוסים מהאיחוד.
שביל הדמים (13:00-9:30)
ריצ'רדסון פתח בהתקפה נוספת על כוחות הדרום בדרך סנקן, כשאת המתקפה מוביל גדוד האירים. החיילים האירים שעמדו בשטח הפתוח, נורו מטווח קרוב, ו-1,000 מתוך 1,400 החיילים של הגדוד נפגעו בתוך זמן קצר, כולל מפקד הגדוד, ריצ'רדסון הצטרף לקרב עם הדיוויזיה שלו והלם קשות במגינים. בשעה 12:30 בערך, לאחר שספגו אבדות קשות, סבלו ממחסור בתחמושת וקיבלו פקודות מבולבלות, נסוגו חיילי הקונפדרציה מדרך סנקן לעבר העיר שרפסבורג.
הנסיגה מדרך סנקן חשפה פער גדול במרכז של צבא הדרום כאשר רק קומץ מגינים נשאר להגן על הדרך. לאחר הנסיגה כתב לונגסטריט:. דניאל היל הוביל מתקפת נגד בראשות 200 לוחמים כדי לעצור את חייליו של ריצ'רדסון, אך הם הובסו ונסוגו. לונגסטריט ומספר חיילים איישו מספר תותחים נטושים והחלו להפגיז את חיילי הצפון המתקדמים. ריצ'רדסון נפצע קשה מאחד הרסיסים, וההתקפה איבדה מתנופתה.
על אף שהמרכז של לי היה פרוץ, לא ניסה מקללן לתקוף ולנצל את הפירצה. הקורפוס השישי של פרנקלין על 12,000 חייליו וכמוהו גם הקורפוס החמישי של פורטר על 14,000 חייליו עמדו מוכנים להיכנס לקרב, אך מקללן הזהיר לא תקף, והורה לשני הקורפוסים ולדיוויזיה של ריצ'רדסון להחזיק בעמדותיהם. צבא הקונפדרציה ניצל מתבוסה. לאחר שלוש וחצי שעות של קרב היו כ-5,600 הרוגים ופצועים (משני הצדדים) מוטלים על דרך סנקן, שנודע לאחר הקרב כ-"שביל הדמים".
המתקפה של ברנסייד (16:30-10:00)
תוכניתו של מקללן הייתה לתקוף את אגף ימין של לי בעזרת הקורפוס ה-9 בפיקודו של מייג'ור גנרל אמברוס ברנסייד, שיחצה את גשר האבן מעל נחל אנטיאטם ויתקוף את חיילי הקונפדרציה בשרפסבורג. מקללן טען לאחר המלחמה כי הוא הורה לברנסייד לחצות את הגשר כבר בשעה 8:00 בבוקר, וכי לאחר שהתברר לו כי ברנסייד לא זז ממקומו, הוא שלח רץ כדי לברר את המצב. הרץ דיווח למקללן כי רק מעט תזוזה נראית אצל ברנסייד. הוא שלח רץ נוסף שחזר עם דיווח זהה. מקללן החליט לשלוח את לוטננט קולונל ויליאם סאקט שיצטרף לברנסייד עד אשר יחצה את הנהר. בדוח לאחר הקרב, כתב ברנסייד לטענתו כי הוא אכן קיבל ממקללן פקודה בשעה 8:00 לחצות את הגשר, אך בפקודה נוספת שקיבל שעתיים לאחר מכן נכתב: ".
הקורפוס ה-9 של ברנסייד כלל כ-12,000 חיילים בארבע דיוויזיות, בפיקודם של אורלנדו ווילקוקס, סמואל סטורגיס, אייזק רודמן וג'ייקוב קוקס, כולם בדרגת בריגדיר גנרל. מולם עמדו כוחות מדולדלים מאגפו של היל. כ-3,000 חיילים ו-12 תותחים בפיקודו של בריגדיר גנרל דייוויד ג'ונס הגנו על שרפסבורג, ועוד כ-400 חיילים בפיקודו של בריגדיר גנרל רוברט טומבס אשר הגנו על הגשר. תוכניתו של ברנסייד הייתה לתקוף את הגשר, ובו זמנית לחצות את הנחל פחות מקילומטר דרומית מהגשר, היכן שהייתה מעברה ולתקוף את אגף ימין של המגינים.
ההתקפה החלה בשעה 10:00, כשהרגימנט ה-11 מקונטיקט מהדיווזיה של רודמן קיבל פקודה לתקוף את המגינים על הגשר ולהרחיקם. לאחר כ-15 דקות של חילופי אש כבדים, ספג הרגימנט ה-11 אבדות קשות כולל מפקדם קולונל הנרי קינגסברי שנהרג, ונסוג. באותו זמן רודמן והדיוויזיה שלו החלו לנוע דרומה מהגשר בחיפוש אחר המעברה, אך הם גילו כי לא ניתן לחצות את הנחל בנקודה הזאת, מאחר שהגדה התנשאה לגובה של 60 מטרים. רודמן ואנשיו המשיכו כמה מאות מטרים דרומה, וחצו את הנחל במעברה אחרת.
ברנסייד ניסה לתקוף את הגשר פעם נוספת, ושלח למשימה את הרגימנטים ה-2 וה-6 מהדיוויזיה של סטורגיס. אולם חייליו של טומב השיבו באש ארטילרית וירי של צלפים ומוטטו את ההתקפה. הניסיון השלישי לכבוש את הגשר הוטל על הרגימנטים ה-51 מניו יורק וה-51 מפנסילבניה, גם הם מהדיוויזיה של סטורגיס. בערך בשעה 13:00 שני הרגימנטים, בסיוע של תותחי הוביצר הסתערו על הגשר וכבשו אותו. בערך באותו הזמן הדיוויזיה של רודמן חצתה את הנחל, וכך גם כוחות נוספים מהקורפוס של ברנסייד. טומב אומנם נאלץ לסגת יחד עם חייליו בחזרה לשרפסבורג, אך הוא הצליח לעכב את ההתקפה של ברנסייד בכשלוש שעות.
עברו עוד כשעתיים עד שכל חייליו של ברנסייד חצו את הגשר והתארגנו במערך קרבי. מקללן לא היה מרוצה מהעיכוב, ודרש מברנסייד להמשיך בהתקדמות לעבר שרפסבורג. לגנרל לי לא נותרו עוד עתודות שאיתם יוכל לחזק את אגף ימין שלו, והוא נאלץ לחכות לדיוויזיה הקלה של מייג'ור גנרל אמברוז היל. הדיוויזיה של היל (2,000 חיילים) עשתה דרך של כ-27 קילומטרים מהרפרס פרי עד שהגיעה לשרפסבורג בשעה 14:30 לערך. לי מיד הורה לו להתייצב עם אנשיו באגף ימין של ג'ונס.
בשעה 15:00 תקפה הדיוויזיה של אורלנדו ווילקוקס בהצלחה את הדיוויזיה של ג'ונס והגיעה עד לפאתי העיר שרפסבורג. משמאלו של ווילקוקס התקדמו רודמן ואנשיו תחת אש ארטילרית כבדה לדרך הארפר פרי. בשעה 15:30 הגיע היל לאגף ימין, מול הדיוויזיה של רודמן, ומיד שיגר התקפת נגד. אחת הבריגדות של היל תקפה את אגף שמאל של רודמן, שם היה הרגימנט ה-16 מקונטיקט שהוקם רק שלושה שבועות קודם לכן, והיה זה הקרב הראשון שלו. הרגימנט נשבר וברח משדה הקרב. חייליו של רודמן התקשו להבדיל בין אויב לידיד, מאחר שמרבית מחייליו של היל לבשו מדים של האיחוד שהם תפסו לאחר כיבוש הרפר פרי. הדיוויזיה של ג'ייקוב קוקס פתחה בהתקפת נגד על חייליו של היל, אך נאלצה לסגת לאחר זמן קצר.
הקרב הסתיים בסביבות בשעה 17:00 לערך. הקורפוס ה-9 של ברנסייד ספג כ-2,000 נפגעים בניסיון לכבוש את שרפסבורג, ביניהם גם רודמן שנפצע אנושות במהלך הקרב ונפטר כשבועיים מאוחר יותר. מכיוון שלא ידע מה גודל הכוח שתקף אותו, הורה ברנסייד לכל חייליו לסגת בחזרה לגדה המערבית של נחל אנטיאטם, ולהיכנס לעמדות הגנה. גם חייליו המותשים של לי נשארו בעמדותיהם המשקיפות על הגשר.
אחרי הקרב
קרב אנטיאטם היה היום העקוב מדם בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית; מתוך למעלה מ-70,000 חיילי האיחוד שהשתתפו בקרב כ-13,000 נפגעו, מתוכם כ-2,100 נהרגו. בצד הדרום נפגעו למעלה מ-10,000 חיילים, 1,550 מהם איבדו את חייהם. האיחוד גם איבד שלושה גנרלים; ג'וסף מנספילד, ישראל ריצ'רדסון ואייזק רודמן.
במכתב ששלח מקללן לאשתו לאחר הקרב, כתב:. אך המציאות הייתה שונה, מקללן החמיץ מספר הזדמנויות כשהעדיף לחכות ולא לתקוף את לי ב-15 וב-16 בספטמבר אף על פי שנהנה מיתרון מספרי, וכשהחליט לא לתקוף ב-18 ובמקום זאת נתן ללי לסגת בבטחה לוירג'יניה. אף על פי שצבאו של לי לא הוכרע, היה זה ניצחון אסטרטגי של האיחוד אשר סיים את פלישתו של לי למרילנד והסיר את האיום מהבירה וושינגטון. לינקולן ניצל את הניצחון כשהכריז ב-22 בספטמבר על שחרורם של כל העבדים במדינות המורדות החל מ-1 בינואר 1863. להכרזה לא הייתה השפעה מיידית על עבדים במדינות דרום, והיא גם לא שחררה את העבדים במדינות האיחוד, אך זהו היה הצעד הראשון של לינקולן ושל הממשלה הפדרלית בדרך לביטול העבדות. ההכרזה גם מנעה ממדינות אירופה להכיר רשמית במדינות הקונפדרציה.