cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נדב נאמן
חקר המקורות
לדעת נאמן, המחבר הקדום של ההיסטוריה המקראית הסתמך על ספריה שהייתה במקדש בירושלים, שבה נאספו גם מקורות קדומים, כמו רשימות מלכים, כרוניקות קדומות וסיפורי נביאים. אף ייתכן שעשה שימוש גם בכתובות מלכים בודדות שהיו במקדש בירושלים. נאמן משער שהמחבר היה כהן ממוצא נכבד, זאת לאור היכרותו הטובה את המקדש על כל חלקיו וכליו, וכי השתמש בספריית המקדש כדי לחבר את ההיסטוריה. הוא מביא לכך מקבילות מממלכות מצרים, בבל וצור, שם כתבו סופרים בתקופה ההלניסטית את ההיסטוריה של ארצותיהם בהסתמך על ספריות מקדש שהשתמרו עד לתקופה מאוחרת זו.
העבר המכונן את ההווה
ממצאיו של נאמן מובאים בספר מסכם, הנושא את השם העבר המכונן את ההווה. עיצובה של ההיסטוריוגרפיה המקראית בסוף ימי הבית הראשון ולאחר החורבן (הוצאת ידיעות, תשס"ב). הספר דן בהעלאתה על הכתב של היצירה המכונה במחקר 'ההיסטוריה הדויטרונומיסטית' (שהקיפה לפי ההשערה המקובלת את הספרים דברים-מלכים) ובהשפעה שהייתה לה על צמיחתה והתפתחותה של ההיסטוריוגרפיה המקראית. בחיבור נעשה מאמץ לקשור את צמיחתה של ההיסטוריוגרפיה המקראית עם נתונים שעלו מתוך המחקר של תחומים שונים: התפתחות העיור, החברה והכלכלה; הפצת הידיעה של קריאה וכתיבה; התפתחות הדת והפולחן בישראל בימי בית המקדש הראשון. כמו כן נעשה מאמץ להציג נתונים לגבי התפתחות היסטוריוגרפיה בעמים ובתרבויות אחרים, קרובים ורחוקים בזמן ובמקום, ובאמצעותם לנסות להסיק מסקנות לגבי צמיחת ההיסטוריוגרפיה בישראל ולגבי המקורות שעל פיהם נכתבה ההיסטוריה המקראית. ככל שהדבר ניתן מושתת הדיון על נתונים חוץ-מקראיים בניסיון לפרוץ את מעגל הקסמים של הדיון הפנים-מקראי.
פולקסאופר של וינה
פולקסאופר של וינה (בגרמנית: Volksoper Wien או "האופרה העממית של וינה") הוא בית אופרה חשוב בווינה, אוסטריה. הוא מעלה כ-300 הצגות של עשרים וחמש הפקות מדי עונה, הנמשכת מספטמבר עד יוני. התיאטרון מכיל כ-1,473 מקומות ישיבה ועוד כ-102 מקומות עמידה.
ההופעות הראשונות בווינה של "טוסקה" (פוצ'יני) ו"סאלומה" (ריכרד שטראוס) התקיימו בפולקסאופר בשנים 1907 ו-1910, בסדר זה. זמרים בעלי שם עולמי כמו מריה יריצה וריכרד טאובר הופיעו שם; המנצח אלכסנדר זמלינסקי היה לקאפלמייסטר הראשון ב-1906. בשנים עד מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה רכש הפולקסאופר מעמד כבית האופרה השני ליוקרה בווינה, אבל אחרי שנת 1929 מיקד את הרפרטואר שלו באופרה קלה. אחרי מלחמת העולם השנייה היה הפולקסאופר של וינה לאתר חלופי לאופרה של וינה, שמשכנה נהרס. בשנת 1955 חזר הפולקסאופר לתפקידו הקודם בהצגת אופרה, אופרטה ומחזות-זמר.
עונת 2006-07 מייצגת נאמנה את אופיו של בית האופרה בשבע האופרטות שהוצגו בה, ביניהן חביבות הקהל כמו "האלמנה העליזה" ו"הרוזן מלוקסמבורג" של פרנץ להאר ו"ברון הצוענים" ו"העטלף" של יוהאן שטראוס הבן, ועוד שני מחזות-זמר פופולריים, "כלוב העליזים" ו"צלילי המוסיקה", ותוכניות מחול.
בספטמבר 2003 התמנה רודולף ברגר, לשעבר מנהל האופרה של שטרסבורג, למנהל הלהקה, ומארק פיולט היה למנהל מוזיקלי.
סיגלר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יחסי אורוגוואי–אקוודור
יחסי אורוגוואי–אקוודור הם היחסים הרשמיים שבין הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי לבין רפובליקת אקוודור.
היסטוריה
שתי המדינות היו חלק מהאימפריה הספרדית עד תחילת המאה ה-19.
כיום, שתי המדינות הן חברות מלאות בארגונים: קבוצת ריו, האיחוד הלטיני, הארגון לשילוב אמריקה הלטינית (ALADI), התאחדות האקדמיות של השפה הספרדית, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות איברו-אמריקה, הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות ואיחוד האומות הדרום אמריקניות.
מסחר
אקוודור הופכת שותפה מסחרית משמעותית עבור אורוגוואי.
מקל פוגו
מקל פוגו (Pogo) הוא צעצוע המשמש לקפיצה מעלה-מטה. הוא מורכב ממקל שבראשו ידית בצורת האות האנגלית T ומשטח דריכה בתחתיתו המחובר לקפיצים. מתחת לקפיץ ישנו כיסוי גומי.
כדי לקפוץ, יש לעמוד על משטחי הדריכה ואז לקפוץ כדי לכווץ את הקפיץ. האנרגיה הנאגרת בקפיץ משתחררת ודוחפת את המשתמש מעלה, יחד עם המקל. התהליך חוזר על עצמו בנחיתה. בעזרת הטיית הגוף ניתן אף להתקדם לכיוונים שונים.
מקל הפוגו הוא מקור ההשראה לריקוד הפוגו.
ישנה גרסה אחרת למקל פוגו, כדור פוגו. זהו כדור עם עיגול מפלסטיק סביבו, עליו עומדים וקופצים.
אנ-סיפד-זיג-אנה
אֶנ-סִיפָּד-זִיג-אָנָה מלרסה היה מלך מיתולוגי של שומר. מלך מעיר המדינה לרסה. בתקופת מלכותו המרכז השלטוני עבר מבאד-טיבירה ללרסה ואחריו עבר מלרסה לסיפר. לפי רשימת המלכים השומרית היה המלך החמישי של התקופה הטרום-שושלתית ושלט במשך 28,000 שנים.
רוני מילוא
רוני מילוֹא (נולד ב-26 בנובמבר 1949) הוא פוליטיקאי ואיש ניהול ישראלי, המכהן כיו"ר דירקטוריון חברת חוצה ישראל. כיהן בעבר כראש עיריית תל אביב-יפו העשירי, ושימש כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב בשם רון מיליקובסקי. בנם של פרומה לבית מלצקי ונחום מיליקובסקי, תעשיין (מבעלי גלידת ויטמן) ואיש התנועה הלאומית. דודו (אחי אמו) מנדל מלצקי היה ממפקדי האצ"ל. אחיו מתי נשא ב-1965 את חסיה, בתו של מנחם בגין. מילוא למד בתיכון חדש, שימש סגן יו"ר מועצת התלמידים וב-1966 נבחר לראש "עיר הנוער". לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת תל אביב וכיהן כיו"ר התאחדות הסטודנטים בישראל בשנת 1972. לאחר שהוסמך כעורך דין פתח משרד עצמאי לעריכת דין שבמקביל עמד בראש מועצת צעירי תנועת החרות עד שהודח.
בכנסת
בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית מטעם הליכוד והיה צעיר חברי הכנסת. וכיהן עד לשנת 1993. בכנסת כיהן כיו"ר ועדת העלייה והקליטה (בכנסת התשיעית), וכמ"מ יושב ראש הקואליציה וכיו"ר סיעת הליכוד (בכנסת העשירית). לאחר שנבחר לכנסת המשיך מילוא לנהל את משרד עריכת הדין שלו, במקביל לעיסוקו כחבר כנסת. בין השאר היה עורך הדין של קבוצת יזמים, שבנתה את "רמת קדרון", התנחלות שתוכננה לקום כ-6 ק"מ מזרח לבית לחם בשטח העיירה עובידייה, ביוזמה פרטית של מספר אנשי עסקים פעילי הליכוד שטענו שרכשו קרקעות במקום. לאחר ש-121 בתים ומגרשים ביישוב נמכרו עוד לפני שהחלה הבנייה, התברר כי הקרקעות לא היו שייכות ליזמים, היוזמה הייתה הונאה והפרויקט בוטל.
בממשלת האחדות הלאומית של יצחק שמיר ושמעון פרס, שימש מילוא כסגן שר החוץ (בתקופת כהונתו של פרס כראש הממשלה) וכסגן שר במשרד ראש הממשלה (בתקופת כהונתו של שמיר כראש הממשלה). כמו כן, בתקופת ממשלת האחדות הלאומית כיהן במשך מספר חודשים כמ"מ שר הפנים. בממשלת האחדות השנייה שימש עד 7 במרץ 1990 כשר לאיכות הסביבה, ומאותו היום – כשר העבודה והרווחה. בממשלתו הצרה של שמיר (1990–1992) כיהן מילוא כשר המשטרה. בבחירות 1992 הוצב במקום השמיני ברשימת הליכוד.
כראש עיריית תל אביב
לקראת הבחירות המקומיות ב-1993 לראשות עיריית ת"א הקים מילוא רשימה על מפלגתית שאליה חבר דן דרין איש השמאל כמספר 2. לפני הבחירות נחתם הסכם אוסלו. מילוא שהמליץ כבר לרוה"מ שמיר לסגת מרצועת עזה נמנע בהצבעה למרות עמדת מפלגתו וזכה לסימפתיה מחוגי השמאל בת"א שנחשבת לעיר ליברלית. מילוא זכה בבחירות ב-1993 ב-47% מהקולות לעומת 42% של יריבו אביגדור קהלני. רשימת לב-אני תל אביבי בראשות רוני מילוא זכתה ב-5 מנדטים במועצה, לעומת 10 מנדטים של העבודה בראשות קהלני ו-6 מנדטים של הליכוד בראשות איתן סולמי. בשנים 1993–1998 כיהן כראש עיריית תל אביב-יפו וכממלא מקומו כיהן חבר רשימתו האדריכל דן דרין. בתפקידו כראש העירייה פעל לקידום פרויקט להקמת רכבת תחתית בתל אביב, ולצורך כך הקים את "מנהלת הרכבת התחתית של תל אביב".
בשנת 1996 לא התמודד בבחירות לכנסת, ובבחירות המוניציפליות ב-1998 לא התמודד ובמקומו נבחר רון חולדאי.
חזרה לכנסת
בשנת 1999 פרש מהליכוד והקים יחד עם יצחק מרדכי, אמנון ליפקין-שחק ודן מרידור את מפלגת המרכז, שמטעמה נבחר לכנסת ה-15. בתקופת כהונתה של כנסת זו שימש מילוא כשר הבריאות בממשלתו של אהוד ברק (מ-10 באוגוסט 2000 עד 7 במרץ 2001), וכשר לשיתוף פעולה אזורי בממשלתו של אריאל שרון (מ-29 באוגוסט 2001 עד 28 בפברואר 2003).
ב-6 בנובמבר 2002, פרש יחד עם יחיאל לסרי ממפלגת המרכז והשניים הקימו את סיעת "לב", אשר התקיימה דקות ספורות בלבד לפני שהתמזגה עם מפלגת הליכוד. עם זאת, מילוא לא נבחר לכנסת ה-16 ופרש מהחיים הפוליטיים.
לאחר הפרישה
לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים הוצע למילוא, במרץ 2003, תפקיד שגריר ישראל בממלכה המאוחדת, אך ברגע האחרון ביקש לשחררו מהתפקיד. במקום זאת פנה מילוא לעסקים. בסוף 2003 מונה ליו"ר חברת "אזורים", ושימש בתפקיד עד סוף 2006. בין 2005 ל-2007 שימש כיו"ר המועצה הישראלית לקולנוע. ב-2006 מונה לבורר בין המעסיקים להסתדרות הרפואית.
בשנת 2008 הקים חברה לסחר נשק וייעוץ ביטחוני שפעלה בגאורגיה, זאת לאחר שב-2007 שימש כמתווך בין בנק לאומי לבנק בגאורגיה. החברה של מילוא פעלה בשותפות עם חברת "שנידזה", שבבעלות איש העסקים דוד אדילשווילי, ותיווכה בעסקאות ביטחוניות רגישות בשווי מיליוני שקלים שנעשו בין התעשיות הביטחוניות בישראל לבין ממשלת גאורגיה, ובהן שימשו חברות שבאמצעותן פועל מילוא ושנידזה כמתווכות. בין השאר, שימש הנשק את צבא גאורגיה בעת המלחמה בדרום אוסטיה ופלישת רוסיה לגאורגיה שבאה בעקבותיה באוגוסט 2008. בינואר 2017 הוגשה תביעה נגד מילוא על ידי החברה הגיאורגית לבית המשפט המחוזי בתל אביב. ביולי 2018 מונה ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט כגשר בסכסוך, אך חודשיים אחר כך פרשה חברת שינדזה מהליך הגישור והדיון בבית המשפט נמשך.
בעשור השני של המאה ה-21 היה מילוא מגיש בערוץ הכנסת את התוכנית "שוברים כלים" יחד עם ד"ר מינה צמח.
במאי 2022 מונה לתפקיד יו"ר דירקטוריון חברת חוצה ישראל.
חיים אישיים
אחיו, שלמה מילוא, היה טייס בחיל האוויר וכיהן כמנכ"ל תע"ש. לאחר פרישתו מתע"ש עסקו שני האחים בתיווך בעסקאות נשק.
מילוא נשוי לאלישבע, ד"ר למיקרוביולוגיה, ואב לבן ולבת.
משמש קונסול כבוד של אקוודור בישראל.
ישראל במונדיאל 1970
נבחרת ישראל בכדורגל העפילה לגביע העולם בכדורגל בפעם הראשונה והיחידה בתולדותיה במונדיאל 1970 במקסיקו. את הנבחרת אימן עמנואל שפר.
סיבוב מוקדמות ראשון
בסיבוב המוקדמות הראשון העפילה ישראל אוטומטית ועברה ישירות לסיבוב השני.
סיבוב מוקדמות שני
בסיבוב השני הוגרלה ישראל לבית עם ו, שהעפילה לרבע הגמר בטורניר הקודם, אך פרשה הפעם מהמוקדמות, כדי להימנע ממפגש עם ישראל, בשל סיבות פוליטיות והיעדר יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
ישראל אירחה את שני המשחקים באצטדיון רמת גן, ובסיומם העפילה לסיבוב הגמר.
קנן אוורן
אהמט קנן אוורן (בטורקית: Ahmet Kenan Evren; 17 ביולי 1917 – 9 במאי 2015) היה איש צבא ומדינאי טורקי, ששימש כראש המטות המשולבים של טורקיה, ראש המדינה ונשיא טורקיה השביעי.
ביוגרפיה
אוורן נולד באלאשהיר בנפת מניסה והתחנך בבית הספר הצבאי ובאקדמיה הצבאית באנקרה עד שנת 1949. הוא השתתף במלחמת קוריאה בתחילת שנות החמישים ולאחר מכן שימש בתפקידי פיקוד שונים. בין היתר היה מופקד על יחידת "גרילת הנגד" הטורקית (Kontrgerilla) שהייתה שלוחה של תוכנית גלאדיו של נאט"ו. בתפקידו זה חשוד אוורן כי עמד בקשר עם ארגון הטרור הימני של הזאבים האפורים, ובאמצעותו יושמה דוקטרינת המתח ומצב של חוסר רגיעה מתמשך במדינה במשך שנות ה-70. לאחר מכן שימש אוורן כמפקד צבא היבשה וב-1978 מונה לראש המטות המשולבים של טורקיה.
אוורן הוביל את ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה ב-12 בספטמבר 1980 שהייתה שיאו של המאבק בין כוחות הימין, ובראשם ארגון הזאבים האפורים, לבין כוחות השמאל במדינה. לאחר ההפיכה נשלטה המדינה בידי המועצה לביטחון לאומי בראשותו של אוורן ששימש כראש המדינה, ראש המועצה לביטחון לאומי וראש המטות המשולבים. האספה הלאומית הגדולה של טורקיה פוזרה, כל המפלגות הוצאו אל מחוץ לחוק והחונטה השלטת רדפה את מתנגדיה. אוורן הוציא את ארגון הזאבים האפורים אל מחוץ לחוק, לאחר ששוב לא היה מעוניין בשירותיו. חוקת טורקיה מ-1961 בוטלה ובמקומה נכנסה לתוקף חוקת 1982, החוקה הרביעית במספר בתולדות המדינה, אשר שבה והרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן שהזכיר את המצב לפני 1961. החוקה שצמצמה ברשימת חירויות הפרט הנרחבת של החוקה הקודמת, נתפרה במידה רבה לפי מידותיו ושאיפותיו של אוורן עצמו, שהיה לנשיאה השביעי של טורקיה ב-9 בנובמבר 1982. במקביל הוא המשיך וכיהן עד ה-1 ביולי 1983 כראש המטות המשולבים ופרש מתפקיד זה מרצונו. אוורן סיים את כהונתו בת שבע השנים כנשיא טורקיה ב-9 בנובמבר 1989 ועקר למרמריס. לאחר פרישתו נחשפו שני ניסיונות להתנקש בחייו ב-1996 וב-2006.
אמרתו המפורסמת ביותר של אוורן "?Asmayalım da besleyelim mi" ("שנאכיל אותם במקום לתלות אותם?") נאמרה בהקשר לתמיכתו בהוצאות להורג. עוד הוא ידוע בתמיכתו במיעוט מפלגות ובאחוז החסימה הגבוה בטורקיה ("Meclise iki, iki buçuk parti girse yeter" - "אם נכנסות שתיים-שתיים וחצי מפלגות לאספה (הלאומית) זה מספיק"), וככלל תמך בצמצום חירויות הפרט למען השגת יציבות לאומית.
אלכסנדר פון הרטמן
גנרל אלכסנדר פון הרטמן (בגרמנית Alexander von Hartmann; 11 בדצמבר 1890 – 26 בינואר 1943), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונהרג במהלך קרב סטלינגרד.
קריירה מוקדמת
פון הרטמן נולד ב-11 בדצמבר 1890 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, למשפחת אצולה פרוסית. בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-94 (תורינגיה ה-5 - הדוכס הגדול של סקסוניה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה נפצע פון הרטמן באורח קשה, ולקראת סופה הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון הרטמן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1931 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1933 מונה לקצין קישור עבור הצי בהמבורג. בשנת 1934 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-37, ובשנת 1937 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-37.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המערכה על צרפת לחם פון הרטמן עם הרגימנט שבפיקודו, כחלק מהדיוויזיה ה-6, וב-28 במרץ 1941 מונה למפקד הדיוויזיה ה-71. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה ה-17, והשתתפה עמה בקרב אומן ובקרב קייב. במהלך מבצע מקרה כחול לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה השישית והשתתפה עמה בקרב סטלינגרד, וב-8 באוקטובר 1942 קיבל פון הרטמן על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. כשהחלו הכוחות הגרמנים בסטלינגרד לקרוס, אמר פון הרטמן כי לא יתאבד אך ימות בקרב, ואכן ב-26 בינואר 1943 נהרג פון הרטמן מפגיעת צלף, ולאחר מותו הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ורד ליברמן
ורד ליברמן (נולדה ב-4 בינואר 1966) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה לגילאים וחברה בנבחרת ישראל, שהצטיינה בסגנון גב ובמעורב אישי.
ביוגרפיה
ליברמן נולדה וגדלה בתל אביב. היא החלה להשתתף בתחרויות שחייה בישראל בגיל 8 והתאמנה באגודת ברית מכבים עתיד בהדרכתו של נלו בילדרמן ובהמשך במכבי תל אביב, בהדרכתם של ערן גורל, ברוך צ'יש, ויוסף טלקי, במסגרת היחידה לספורטאים מחוננים. מגיל צעיר היא זכתה במדליות רבות באליפות ישראל לגילאים וקבעה שיאים רבים לגילאים.
1979
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1979 זכתה ליברמן במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב וקבעה שיא ישראלי לגילאי 13, בתוצאה של 2:40.31 דקות, אחרי ליז בוכשטבר מהפועל חולון/בת ים שקבעה 2:33.41 דקות ורינת גורן מהפועל קישון (2:39.79 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:17.14 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:45.86 דקות.
1982
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1982, זכתה ליברמן בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי לגילאי 16 של 1:11.29 דקות, אחרי לורין רוזובסקי ממכבי תל אביב שקבעה שיא ישראלי בתוצאה של 1:08.93 דקות ולפני יונתן לב מהפועל נהריה ובמשחה ל-200 מטר גב וקבעה שיא ישראלי לגילאי 16, בתוצאה של 2:32.48 דקות, אחרי לורין רוזובסקי שקבעה שיא ישראלי בתוצאה של 2:28.56 דקות ולפני יונת לב (2:33.11 דקות). נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.77 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:02.30 דקות.
אלופת ישראל
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בנהריה בסוף פברואר 1986, זכתה ליברמן בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:32.45 דקות ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:11.86 דקות, אחרי איריס קומן ממכבי נהריה (1:11.73 דקות) ולפני שרון אקסלרוד (1:11.90 דקות). נוסף לכך, הייתה שותפה לזכייה בשתי מדליות זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם ענת ישראל, אירית אפרתי ומורין פרידמן בתוצאה של 4:16.97 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר ביחד עם אירית אפרתי, מורין פרידמן וענת ישראל בשיא ישראלי חדש לאגודות של 4:41.72 דקות.
קתדרלת סביליה
היסטוריה
הקתדרלה נבנתה על מה שהיה פעם מסגד אלמוחאד. בניית המינרט "לה חירלדה" החלה ב-1184. בניית המסגד הושלמה ב-1198. ב-1248 נכבשה סביליה על ידי פרננדו השלישי והמסגד נהפך לכנסייה. ב-1376 פגעה רעידת אדמה במגדל וצריחו הוחלף במגדל פעמונים.
ב-1401 הוחלט להרוס את המסגד ולבנות עליו קתדרלה. בשנת 1402 החלה בניית הספינה הראשית, שהושלמה ב-1432. באותה שנה החלה בניית החלק המזרחי, שנשלם ב-1467. ב-1433 אישר חואן השני את הריסת הקפלה המלכותית. ב-1467 החלה בניית הקמרונות ונוספו עוגנים למבנה. ב-1475–1478 נוספו ספסלי המקהלה. ב-1481 נוספו הדלתות במזבח הראשי, וב-1482–1526 יצר פייר דלקאר את ה-Retablo Mayor שמקשטת את המזבח הראשי. ב-1498 הושלמו הקמרונות והחלו בבניית הכיפות. הכיפה הראשית הושלמה ב-1506. ב-1511 קרסה כיפת התאורה, וב-1519 נשלמה בנייתה מחדש. ב-1515 הושלמו קמרונות בית המקהלה ושנתיים אחר כך קמרונות בית הרוחב. קפלת Capilla Real נבנתה בין השנים 1551–1575. ובין השנים 1558–1568 נערכו שיפוצים נרחבים במגדל הפעמונים "לה חיראלדה". ב-1888 קרסו הכיפה הראשית והקמרונות. הם נבנו מחדש לאחר מכן.
בשנת 1987 העניק אונסק"ו לקתדרלה מעמד של אתר מורשת עולמית.
תיאור
אורכה הוא 115 מטר ורוחבה 76 מטר, גובה הספינה הראשית הוא 42 מטר. המזבח הראשי בה נחשב לגדול ביותר בעולם הנוצרי. בניית הקתדרלה החלה ב-1402 והסתיימה במאה ה-16.
הקתדרלה גבוהה ביותר וגם הקפלות הצידיות גבוהות. הספינה הראשית (הארוכה ביותר בספרד) מקושטת בפזרנות, ורבים הם קישוטי הזהב. במבנה דמוי הקופסה שלה, הקורו (Coro) בולט, והוא ממלא את החלק המרכזי של הספינה הראשית. הוא נפתח אל Capilla Mayor, שנשלטת בידי טבלת מזבח גותית, Retablo Mayor, ובה מגולפות 45 סצינות מחיי ישו, יצירת מופת של פייר דנקאר. זוהי אחת מיצירות המופת של הקתדרלה וככל הנראה המזבח הגדול והעשיר בעולם.
באוצר הקתדרלה מגוון תכשיטים, ציורים ופסלים. בקתדרלה נמצא קבר שנטען לגביו כי בו קבור כריסטופר קולומבוס.
בניין הקתדרלה נבנה על מה שהיה בעבר מסגד אלמוחאד ובה במספר אלמנטים של המסגד, המפורסם שבהם הוא ה"חירלדה" (Giralda), המינרט של המסגד שהפך למגדל פעמונים, ועליו הוצב פסל המייצג את האמונה. מגדל ה"חיראלדה" הוא אחד מסמליה של סביליה. מעלה המדרגות במגדל רחב ביותר והמדרגות רחבות ומתונות. מבנה זה נועד לאפשר את עליית שני פרשים רכובים על סוסים זה לצד זה לראש המגדל.
בניגוד לקתדרלות האחרות, אין לקתדרלה גג משופע על הקמרונות. לעומת זאת, יש בקתדרלה תמיכות דואות העוזרות לתמוך בספינה הראשית הגבוהה (42 מטר).
תנועות נוער וארגוני נוער בישראל
בישראל, תנועות נוער ארגוני ילדים ונוער הם גופים המאגדים קבוצות של בני נוער וילדים במסגרות חברתיות וחינוכיות היוצרות ביטוי לתרבות נוער ייחודית. הפעילות בתנועות הנוער נמנית עם החינוך הבלתי פורמלי.
המסגרות השונות מקיפות את עולמו של החניך באמצעות מערכת עצמאית של תרבות, אידאולוגיה, הסמלה וכו', ובאמצעותן הוא מגבש את זהותו, כחלק מהשתייכותו לתנועה חברתית ולארגון.
מעורבות חברתית
תנועות הנוער וארגוני הנוער נוצרו לרוב על רקע משברים חברתיים וסביב תרומת הנוער לפתרון המשברים. עם זאת, הם נבדלים זה מזה באופי הפתרון וכן בזיקתם לעולם המבוגרים. בישראל קיבלו תפקיד חשוב בעיצוב החינוך הבלתי פורמלי במדינה והחינוך בכלל, בעיקר בזכות ההיסטוריה הציונית בארץ ובאירופה, בה היוו תנועות הנוער מרכיב מרכזי של המהלכים ההיסטוריים. מרבית תנועות הנוער הפועלות כיום בארץ צמחו בארצות הגולה. לתנועות הנוער ולארגוני הנוער הציוניים תפקיד מכריע בהתיישבות, בעיקר במסגרת גרעיני נח"ל, בהיאחזויות, מושבים וקיבוצים. רוב חניכי תנועות הנוער וארגוני הנוער מגיעים מהמעמדות הבינוניים, והם תורמים תרומה משמעותית לעיצוב תרבותה של החברה הישראלית, בעיקר במסגרות ההדרכה ביישובים ושנת שרות שבה דוחים הנערים והנערות את גיוסם כדי לתרום לחברה הישראלית.
אופי ארגוני
החברים במסגרות אלו נקראים לרוב חניכים, והם מאורגנים בתוך קבוצות כאשר לכל קבוצה מדריך אחד או יותר. לרוב המדריך הוא נער בן השכבות הבוגרות יותר ובמקרים מסוימים הוא אדם מבוגר. קבוצות שונות הנמצאות באותו יישוב או שכונה מאוגדות למסגרות מקומיות הנקראות בכל מסגרת בשם אחר. בארגונים ותנועות רבים המסגרת נקראת סניף, אך קיימים גם שבטים (כמו בתנועת הצופים), סליקים (כמו בארגון צמר"ת), מעוזים (כמו בתנועת בית"ר), מחנות (כמו במחנות העולים), קנים (כמו בנוער העובד והלומד והשומר הצעיר), מרכזי ידע בנטע@ ועוד.
גם בתוך הקבוצות המקומיות, וגם ברמה הארצית מתקיימת פעילות ארגונית, אך רמת מעורבות הנוער משתנה בכל מסגרת. בתנועת הצופים, למשל, פועל צוות בוגר בכל שבט המנהל את הפעילות בו, והמסגרת הארצית מורכבת ברובה מבוגרים. בארגון נטע@, בכל מרכז ישנו צוות מוביל המורכב מחניכים בוגרים התופסים תפקידים ניהוליים התנסותיים לצד הרכז הבוגר הישובי. בארגון צמר"ת הבוגרים תופסים מקום של מנחים ברמה המקומית והרמה הארצית מנוהלת ברובה בידי הנוער.
בפעילות של תנועות הנוער לבושים החניכים בתלבושת אחידה. תנועות רבות כמו התנועה החדשה, הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר והמחנות העולים, אמצו את החולצה הכחולה, שצבעה מייצג את מעמד הפועלים. החולצה הכחולה מקבלת אפיונים שונים בכל תנועה דוגמת כפתורים או שרוכים בצבעים שונים. לעומתם, חניכי הצופים ותנועת המכבי הצעיר לובשים מדי חאקי המקושטים בעניבות העשויות מיריעת בד מרובעת מקופלת. התלבושת האחידה מייצגת בכל התנועות בהן היא בשימוש את החלוציות, הפשטות, השוויון והאחידות. בארגוני הנוער ובחלק מתנועות הנוער לא נעשה שימוש בתלבושת אחידה.
פעילות ושייכות פוליטית
תנועות הנוער וארגוני הנוער קשורים בחלקם באופן ישיר לתנועות פוליטיות ומשמשים אותן כמכשיר גיוס והשפעה. תנועות הנוער וארגוני הנוער נחשבו לכוח דינאמי ביותר של התנועות הפוליטיות, וההשפעה ההדדית ביניהם הייתה חזקה. דוגמאות לקשרים כאלו הן הקשר בין בני עקיבא לציונות הדתית, הקשרים בין תנועות "החולצה הכחולה" (הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר, המחנות העולים) לציונות הסוציאליסטית ולתנועת העבודה, והקשרים בין ארגוני הנוער המפלגתיים למפלגות כמו ארגון נוער מרצ ומפלגת מרצ. למרות הקשרים הפוליטיים המובהקים, גופי הנוער מהווים לרוב אוטונומיה בכל הנוגע לקביעת הפעילות והעמדות. לא פעם התגלו חילוקי דעות בין גופי הנוער לתנועות הפוליטיות, אף בארגונים המפלגתיים. בתקופת המאבק סביב כביש בר-אילן בירושלים, עצרה מרצ את ההפגנות באחת השבתות בעקבות קריאה של נשיא המדינה, עזר ויצמן לשבת שקטה בכביש. נוער מרצ סירב לקבל עמדת מרצ בעניין וקיים הפגנה בכביש. בדצמבר 92' כשתמכה מרצ בגירוש 415 פעילי החמאס ללבנון, הצטרף נוער מרצ לארגוני שמאל במאבק נגד הגירוש ואף שינה את שמו ל-"נוער מצע מרצ", כדי לסמן שאין הוא כפוף להחלטות הסיעה אלא לעקרונות מצע מרצ.
לחלק מגופי הנוער אין זיקה מפלגתית, כמו ארגון צמר"ת, תנועת הצופים ותנועת כנפיים של קרמבו. אך עם זאת רובם עוסקים בנקיטת עמדה בנושאים מסוימים ומארגנים או משתתפים בפעילות פוליטית כמו הפגנות, עצומות וכדומה. המטרות הפוליטיות יכולות להיות מעוגנות במטרות הארגון, דוגמת תנועת הנוער הגאה הצבעים שלנו שחרתה על דגלה את זכויות הפרט.
הקשר עם משרד החינוך
משרד החינוך עורך אומדנים של תנועות הנוער במטרה לבדוק את התאמת התנועות לקריטריונים שקובע המשרד ולבדוק את גודל התנועות. אמדן זה משפיע על התקציבים שמעניק משרד החינוך לתנועות ברמה הארצית. תקציבים נוספים ניתנים ברמה המוניציפלית. האומדן מבוסס על מקורות מידע שונים, החל מדיווחי התנועות וכלה בראיונות של עשרות אלפי מדריכים ומאות אלפי חניכים בכל המגזרים.
אומדן תנועות הנוער, שערך משרד החינוך בסוף 2005, העלה שבתנועות הנוער בישראל רשומים כיום כ-175 אלף חניכים, מתוכם יותר מ-40 אלף מתנועת הצופים, ויותר מ-35 אלף מתנועת הנוער העובד והלומד.
משרד החינוך מקצה שני תקציבים נפרדים המתחלקים האחד, בין תנועות הנוער הזכאיות, והשני בין ארגוני הנוער הזכאים. הקריטריונים לתנועות הנוער ולארגוני הנוער שונים, ותקציב האחרונים נמוך יותר. למרות ההבחנה הנהוגה במשרד החינוך מזה שנים, הצהירה יולי תמיר, שרת החינוך בפני אחד מארגוני הנוער, שאין הבדל בין תנועות הנוער לבין הארגון שמהווה מסגרת חינוכית כל דבר.
מועצת תנועות הנוער
מועצת תנועות הנוער (מת"ן) מאגדת בתוכה חלק מתנועות הנוער. המועצה נוסדה ב-1974 ונרשמה כעמותה ב-1982. המועצה מהווה מקום לדיון בנושאי החינוך הבלתי פורמלי בפרט והחברה הישראלית ככלל, ומגדירה עצמה כארגון גג לתנועות הנוער הציוניות. כמו כן מהווה המועצה גוף מתאם בין התנועות השונות ופעילותן. המועצה פועלת בשיתוף ובתאום עם מנהל חברה ונוער במשרד החינוך.
ביום העצמאות ה-60 למדינת ישראל הוענק פרס ישראל על מפעל חיים בגין תרומה לחברה ולמדינה למועצת תנועות הנוער כנציגת תנועות הנוער.
במועצת תנועות הנוער חברות התנועות: הצופים, הנוער העובד והלומד, בני עקיבא, בנות בתיה, השומר הצעיר, עזרא, מכבי צעיר, האיחוד החקלאי, המחנות העולים, הנוער הלאומי, אריאל, בית"ר, הנוער הדתי, הנוער הציוני, היכלי ענ"ג, הנוער הדרוזי.
אינם מזוהים פוליטית ודתית
בישראל גופים רבים כאלה. בהם:
דרור סופר
דרור שבתאי סופר (נולד ב-12 באפריל 1961) הוא רופא ישראלי מומחה לכירורגיה כללית, מנהל מערך הטראומה בבית החולים איכילוב וממונה על הוראת סטודנטים ישראלים בקורס לרפואה דחופה-טראומה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
נולד בפתח תקווה וגדל בתל אביב ובבת-ים.
את לימודי הרפואה החל ברומניה ולאחר מכן המשיך בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1999 סיים התמחות בכירורגיה כללית, בכירורגית ב', בבית החולים איכילוב.
בין השנים 2004-2002 התמחה סופר בטראומטולוגיה וטיפול נמרץ כירורגי, במרכז הטראומה על שם ראיידר שבבית החולים ע"ש ג'קסון במיאמי, ארצות הברית.
במסגרת פעילותו ביחידת הטראומה באיכילוב, היה בין המפתחים של מודל ייחודי המתבסס על ראייה מרחבית ורב-ממדית של הפצוע, הדורש טיפול רפואי רב-תחומי ותמיכה נפשית צמודה.
החל משנת 2005 הוא מנהל את מחלקת הטראומה של בית החולים איכילוב. בין עיסוקיו: ניתוחי קיבה וושט.
סופר השתתף בסדרת הטלוויזיה הדוקו-דרמה "גיבורים", העוקבת את חייהם של כוחות הצלה והביטחון. כמו כן, תועד בסרט התיעודי "מסביב לשעון" של הבמאי השווייצרי אלכסנדר גוצ'מן, שבו מתוארת שגרת בית החולים ועבודתו כרופא טראומה.
חיים אישיים
סופר נשוי ליעל ומתגורר ברמת השרון, לזוג ארבעה ילדים. בתם סהר נשואה לשחקן דניאל סטיופין.
אקדמיה ומחקר
סופר אחראי על הוראת סטודנטים ישראלים בקורס לרפואה דחופה/טראומה באוניברסיטת תל אביב, לסופר תואר "מרצה" בבית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב. פרסם כ- 70 עבודות מחקר.
חזה חשוף
חזה חשוף אצל גברים הוא היעדר חולצה או לבוש עליון אחר, מהמותן ומעלה. בשפת הדיבור בעברית מודרנית נהוג לעיתים לומר את המושג האנגלי "שירטלס" (Shirtless), או "להיות בלי חולצה".
בחברות המתועשות, מקובל לראות גברים חשופי חזה באופן ניכר יותר מאשר נשים חשופות חזה (טופלס). זאת מאחר שחשיפת שריר החזה הגדול אצל גברים אינו נחשב טאבו כחשיפת חזה נשי. למרות זאת, בשני המקרים מדובר באזורים הנחשבים לעיתים קרובות כמושכים מינית ושתי הצורות נחשבות לסוג של עירום חלקי.
גברים שוהים לעיתים קרובות בלי חולצה בסביבה של ים, בריכה, פארק וככלל באווירה של חופשה ופנאי, וכן בבית, במיוחד סביב עונת הקיץ. שהיה בלי חולצה נחשבת לנוחה ונעימה יותר בשעת עבודה ופעילות פיזית, שיזוף, בסביבה רטובה או כשחם.
בתרבות
ביוון העתיקה הייתה חשיפת הגוף מקובלת. בתחרויות הספורט היווניות התחרו המתמודדים בעירום מלא. ברומא העתיקה, שירשה חלק מהתרבות היוונית העתיקה, היה יחס שונה לעירום, ועירום פומבי נחשב לא ראוי, מלבד במקומות מסוימים כמו בתי מרחץ, ועבור המתחרים באירועי תרבות כדוגמת תחרויות גלדיאטורים. עם התפשטות הנצרות במאה הרביעית, נעלמה בהדרגה האדרת הגוף, פסקו אירועים כדוגמת תחרויות הגלדיאטורים, והרומאים הנוצרים החלו לראות בעירום, ואף בעירום חלקי, חטא.
ככלל, יחס הנצרות לחזה גברי חשוף היה דו ערכי. מצד אחד, לא זו בלבד שדמות ישו על הצלב נחוותה כחשופת חזה, ואין-סְפוֹר ציורים ופסלים מנציחים אותה כך, אלא יש הגורסים כי באמנות הנוצרית המתארת את ישו, קיימת מידה רבה של ארוטיות. ומצד שני, התייחסו גורמים שונים בנצרות, בתקופות שונות, אף לחזה גברי חשוף כאל עירום חלקי שאינו מכובד.
עם זאת, בתרבות המערבית, לאורך ההיסטוריה תמיד הייתה עבודה של גברים בחזה חשוף מקובלת, בזמן העבודה, אצל פועלים פשוטים בתחומי החקלאות, המכרות, וכן במקרים אחרים בהם הצורך בקירור הגוף עלה על הצורך בהגנה מפני חשיפה לשמש.
דווקא בתקופה הוויקטוריאנית הוחמרה הגישה, וחזה גברי חשוף בציבור הפך לדבר מגונה אפילו בחופי רחצה. בתקופה זו נעשה שימוש בקרונות רחצה כדי להסתיר את הגוף העירום. בעשור הראשון של המאה ה-20 נחשבה עדיין חשיפת פטמות הגבר כלא ראויה בחלק מחופי הרחצה הציבוריים, ובמשחקים האולימפיים הראשונים לבשו השחיינים ביגוד מלא במהלך תחרויות השחייה.
בעשור השני והשלישי של המאה העשרים, אמנם המשיכה ההקפדה על כיסוי החזה הגברי בחופי הרחצה, אך בהדרגה הפכה התופעה למקובלת יותר. תקנות קוד הייז המחמירות, שאומצו רשמית בהוליווד ב-1930, לא התייחסו כלל להופעה בחזה גברי חשוף, ובשנות הארבעים והחמישים כבר מקובל היה לראות גברים חשופי חזה הן בחופי הרחצה ובמקומות בילוי שונים והן בסרטי הקולנוע. מאמצע המאה ה-20 ועד היום הפך החזה החשוף בתרבות המערבית לתופעה מקובלת. בימים חמים ניתן לראות ברחובות ואפילו בחנויות ובמרכולים גברים בחזה חשוף. עם זאת, גם כיום עשוי חזה חשוף להיחוות כלא עונה על קוד הלבוש המתאים, ובמקומות שונים כדוגמת כניסה לתיאטרון, או משרדים של עובדי צווארון לבן, כניסה בחזה חשוף אינה מקובלת.
באפריקה שמדרום לסהרה, נחשב בעבר חזה חשוף אצל גברים, במקרים רבים, כחלק מהופעה נורמטיבית ומכובדת. כניסת האסלאם למדינות מסוימות הפחיתה את התופעה. כניסת המודרניות למדינות אחרות באפריקה השוותה את היחס לכך לנורמות הקיימות במערב.
בחלק ממדינות מזרח אסיה, חזה חשוף, הן אצל גברים והן אצל נשים, אינו מקובל תרבותית, וחשיפת חזה בציבור, ואפילו בחופי רחצה, נחשפת כדבר פוגעני. בקוריאה הדרומית לדוגמה, גברים בוגרים רוחצים בים עם חולצה או בגד עליון המכסה את חזם. בחלק ממדינות דרום-מזרח אסיה המוסלמיות, קיים איסור חמור על נשים לחשוף את גופן, ודווקא שם אין איסור דומה על גברים. בהודו, אנשי הדת, ובעיקר המאמינים בהינדו, אינם לובשים חולצות. הבגד המסורתי הוא סוג של גלימה התלויה על הכתף וחושפת חלק ניכר מהחזה. במקרים מסוימים, הכניסה של גברים למקדשים הינדואיסטים מותנית בהורדת החולצה ובכניסה עם גלימה מסורתית תואמת או בחזה חשוף.
בעולם המוזיקה
הופעה של זמרים ונגנים בחזה חשוף, היא דבר מקובל כיום בתחום המוזיקה, בעיקר בהופעה חיה. בין הסיבות לכך - קיום ההופעה במזג אוויר חם במקום ללא ממוזג, נורמות תרבותיות וחברתיות, מוחצנות של הזמר, או ניסיון לקדם את עצמו כסמל מין אטרקטיבי.
בין הזמרים והלהקות המופיעים או שהופיעו בעבר ללא חולצות, באופן קבוע וכסמל מסחרי, ניתן למצוא את רד הוט צ'ילי פפרז, איגי פופ, פרדי מרקיורי, אביב גפן, ועוד.
בפרסום
הפרסום הוא אחד התחומים בהם ניכר פער משמעותי בין ייצוג הגבר לייצוג האישה. בעוד שנשים מיוצגות בפרסומות, לעיתים קרובות באופן שוביניסטי המציג את גופן כאובייקט מיני, גם ללא קשר מיידי למוצר המופיע בפרסומת, הרי שגברים מופיעים בפרסומות באופן מובהק יותר כבעלי סמכות ובעלי מקצוע, או כאנשי משפחה חמים, ולרוב בביגוד מלא. לרוב, גברים מופיעים בפרסומות בחזה חשוף רק בהקשר מתאים, כאשר הם מפרסמים מוצרי בושם, גילוח, או ביגוד, ולא כאמצעי פיתוי עקיף; וזאת בניגוד לשילוב נשים חשופות בפרסומות בתחומים רבים אחרים.
עם זאת, בעשרים השנה האחרונות ניכר גידול משמעותי גם בהחפצה של גברים בפרסום, וגם גברים הופכים להיות אובייקטים מיניים. (אך עדיין היחס לנשים כאובייקט רב יותר). ניתן לראות את תהליך השינוי ביחס לגוף הגבר, בפרסומות, באופן מקביל לשינוי המציאות הכלכלית והחברתית. בין השינויים שעברו על החברה המערבית בעשרים השנים האחרונות, הפכה האסתטיקה למאפיין מרכזי בפרסומות. גידול בשיעור הנשים בכוח העבודה, וקידומן, הופך אותן בהדרגה לצרכניות בעלות כוח קנייה. ומשום כך מגויסים דוגמנים גברים, מתוך הנחה, כי יכולת השכנוע של קהל הלקוחות הנשיים יגדל כאשר בפרסומת מופיע גבר אסתטי עם שרירי בטן וחזה מוצקים. גם הקמפיין הציבורי שאותו מנהלים ארגוני הנשים זה שנים רבות, בדרישה לאי החפצת נשים בפרסומות ובשוויון בהתייחסות, עושה את שלו. לרוב אין מחאות ציבוריות רבּוֹת על ניצול והחפצה, במקרים של דוגמן גבר המופיע ללא חולצה בפרסומות.
סיפורו של האביר
סיפורו של האביר (The Knight's Tale) הוא ראשון הסיפורים ביצירה סיפורי קנטרברי של המשורר האנגלי בן המאה ה-14, ג'פרי צ'וסר. הדמות המגוללת סיפור זה היא האביר, תֵזֵאוּס. הסיפור מבוסס על דמותו של ג'ון הוקווד, באופן פארודי, כיוון שהוקווד לא מימש את האידיאלים של האבירות אלא בז להם.
המשכים
ג'ון דריידן תרגם סיפור זה לאנגלית ולסגנון בני-זמנו. כותרו של ספרו של דריידן הוא "פאלאמו וארקיט" ואורכו עולה על זה של הסיפור המקורי הודות לנגיעות הפואטיות שדריירן הוסיף לו.
"The Two Noble Kinsmen", מחזה שנתחבר במשותף על ידי ויליאם שייקספיר וג'ון פלטשר, מבוסס על סיפור זה.
"סיפורו של אביר", סרט הוליוודי משנת 2001 בכיכובו של הית' לדג'ר, שאל את שמו מסיפור זה, ובו מופיעה אף דמותו הבדיונית של צ'וסר עצמו. לקראת סופו של הסרט, מסופרת בדיחה קצרה על חשבונו של הסיפור כאשר צ'וסר הבדיוני טוען כי הוא יעבד את האירועים המתרחשים בסרט לסיפור ויעלהו על הכתב, ובעליל מתייחס בכך ל"סיפורו של האביר" שחובר בידי צ'וסר האמיתי.
דריס ריפהאחן
ברנארדוס אנדריאס "דריס" ריפּהָאחן (בהולנדית: Bernardus Andreas "Dries" Riphagen; 7 בספטמבר 1909, אמסטרדם – 13 במאי 1973, מונטרה) היה פושע מלחמה הולנדי ששלח יהודים רבים למחנות ריכוז נאציים על ידי השגת אמונם והבטחה כי רכושם יהיו בטוח עד תום המלחמה, כשלאחר מכן בגד בהם ומסר אותם לידי הנאצים. הוא עבד באס.דה. ופעל בשיתוף האס.אס. עם סיום מלחמת העולם השנייה הוא ביים את מותו והסתתר. ריפהאחן הסתיר את הרכוש היהודי הגנוב בכסף בבנק ונמלט לארגנטינה, כשהוא משאיר את אשתו וילדו בהולנד. מאוחר יותר הוא חזר לאירופה כדי לקחת את ההון שצבר. על ריפהאחן הוצא צו מעצר בשנת 1988, אך הוא מת קודם לכן ב-1973 במרפאה פרטית בשווייץ.
ביוגרפיה
דריס ריפהאחן נולד כילד השמיני למשפחה שהתגוררה באמסטרדם. אביו עבד בחיל הים, ואמו מתה כשהיה בן שש, לאחר מותה התחתן אביו בשנית אבל לא טיפל בילדיו בשל התמכרותו לאלכוהול. בגיל 14 נשלח למרכז האימונים הידוע לשמצה של חיל הים "פולוקס", ומשנת 1923 - 1924 יצא לים כימאי. לאחר מכן, הוא שהה בארצות הברית במשך שנתיים ועבד בחברה Standard Oil. במהלך תקופה זו הוא בא במגע עם הסביבה הפלילית המקומית ולמד את שיטותיה. הכינוי אל קפונה שדבק בו קשור לשהותו בארצות הברית.
לאחר שובו מארצות הברית, הצטרף ריפהאחן למפלגת הפועלים ההולנדית הסוציאליסטית (NSNAP), מפלגה אנטישמית קיצונית, שמטרתה הייתה שהולנד תהפוך למחוז של הרייך הגרמני. הוא הפך לאחת הדמויות הבולטות בעולם התחתון של אמסטרדם ופיתח חיבה לתכשיטים, אבנים יקרות והימורים, וגם עסק במכוניות משומשות - לפעמים גנובות.
בתקופת הכיבוש הגרמני
במהלך מלחמת העולם השנייה, ריפהאחן המשיך לא רק בפעילותו הפלילית, אלא הרחיב אותה לשיתוף פעולה עם הכובשים הגרמנים כמשתף פעולה של שירות הביטחון הגרמני, ה-אס.דה, ומאוחר יותר כחבר במשרד המרכזי להגירה יהודית באמסטרדם. תפקידו, יחד עם "עמיתיו" מן העולם התחתון של אמסטרדם, היה לחשוף את השוק השחור ולאתר את הרכוש היהודי. בתמורה קיבלו המעורבים חמישה עד עשרה אחוזים מן הסחורה שהוחרמה, אך הם השאירו אצלם חפצי ערך רבים.
אחרי המלחמה
לאחר המלחמה, היה מבוקש ריפהאחן על ידי המשטרה ההולנדית בגין בגידה והסגרת יהודים. התובע הכללי ראה בו אחראי למותם של לפחות 200 איש. ריפהאחן יצר קשר עם איש מחתרת לשעבר ועם מפקד המשטרה באנסחדה, וילם אוברט סנדרס, שסגר איתו עסקה. בתמורה לכך שריפהאחן לא נמסר לרשויות הרשמיות, אלא הועמד למעצר בית כאסיר "פרטי", הוא מסר מידע על משתפי פעולה עם הכיבוש הגרמני.
בפברואר 1946 הוא הצליח להימלט. על פי השמועות, ידידיו מהעולם התחתון סייעו לו לחצות את הגבול בתוך ארון קבורה, אך על פי ממצאים חדשים יותר, הבריחה אורגנה על ידי שני אנשי סגל של השירות החשאי ההולנדי בלשכה הלאומית של ויילגהיד, פריץ ופיט קרקהובן. מבלגיה הוא עשה את דרכו לספרד באופניים, מסע שנמשך שלושה חודשים כך לפי עדות בנו רוב.
העובדה שריפהאחן לא הוסגר להולנד הייתה ככל הנראה בשל יכולתו ליצור קשרים. הוא היה חבר של שופט בבית המשפט העליון של ארגנטינה, רודולפו וולנזואלה, אשר שימש גם מזכיר לנשיא חואן פרון. כתוצאה מכך הוא הכיר את הזוג הנשיאותי ונשאר בקשר עם פרון עד מותו. הוא התיישב בבלגראנו, מחוז של בואנוס איירס, שם ניהל משרד עיתונות לצילום ועבד בשירות החשאי של פרון כמורה בטקטיקות אנטי-קומוניסטיות, ולימד את כל הידע שרכש עבור גרמניה בזמן המלחמה.
אחרי המהפכה בה הופל פרון ריפהאחן חזר לאירופה וביקר במספר ארצות בהן בעיקר בספרד, גרמניה ושווייץ. הוא העדיף להקיף עצמו עם נשים עשירות. כתובתו האחרונה הייתה במדריד. בשנת 1973, מת ריפהאחן, "פושע המלחמה הגרוע ביותר באמסטרדם", מסרטן במונטרה.
הערכה היסטורית מחדש בהולנד
בשנת 2010 פרסמו שני עיתונאים הולנדים של עיתון "הט פארול" – בארט מידלבורך ורנה טר סטייך – את הספר "ריפהאחן - 'אל קפונה' אחד מגדולי פושעי המלחמה ההולנדים". הספר מבוסס על ראיונות עם בנו של ריפהאחן, רוב ובטייה וורי, ששיתפה פעולה עם הגרמנים.
בשנת 2016 הופק בהולנד הסרט "ריפהאחן הבלתי פגיע" על ידי הבמאי פיטר קויפרס, הדמות הראשית משוחקת על ידי ירון ואן קונינגסברוחה. התסריט נכתב על ידי תומאס ואן דר ריי ופול יאן נליסה, ועל פי הספר של מידלבורך וטר סטייך. בשנת 2017, תחנת הטלוויזיה ההולנדית VPRO שידרה את הסרט בסדרה בת שלושה חלקים.
סונוסוכוס
מתנינאי קדום זה נמצאו מאובני לסתות רחבות, חוליות ועצמות גפיים, מהם נראה שהתנין כוסה באוסטאודרם. הוא היה בעל לסתות גדולות וארוכות שהיו נמוכות יותר משאר הגולגולת והעיניים. בצורתו הוא הזכיר סרקוסוכוס קטן.
ייתכן שדמוי-תנינאי זה חי באזורים ימיים ולא במי ביצות ואגמים, כפי שמאובנים שנמצאו בקירגיזסטן בקרבתו הכילו מאובנים של כרישים, דגי ריאות וצבי ים ללא סימנים למים מתוקים.
כריזופראס
כריזופראס הוא אבן חן, אחת מצורות המינרל כלקדון (סוג של קוורץ), המכיל כמויות קורט של ניקל. הכריזופראס שייך לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה מרחבי), ונוסחתו הכימית SiO2. צבעו של הכריזופראס הוא בדרך כלל ירוק תפוח, אבל הגוון של האבן משתנה לעיתים גם לגוון ירוק עמוק. כמו בכל צורות הכלקדון, הגבישים של המינרל קטנים עד כדי כך שניתן לראותם במיקרוסקופ בלבד (קריפטוקריסטלים - גבישים סמויים). תכונה זו מבדלת את הכריזופראס מקוורץ שקוף, אמטיסט, סיטרין, וסוגים נוספים של קוורץ גבישי שהם בדרך כלל שקופים ויוצרים גבישים בעלי שש פאות הניתנים לזיהוי בקלות. סוגים נוספים של קוורץ בעל גבישים זעירים כוללים את האגט, הקרנליאן והאוניקס. שלא כמו בסוגים רבים אחרים של אבני חן מקוורץ בלתי שקוף, שבהם האבן נחשקת בשל תבניות של פסים בגוונים שונים על האבן, הכריזופראס הפך לאבן חן נדרשת בשל צבעו הירוק בלבד. מקור השם כריזופראס מיוונית, "כריסוס" פירושו זהב ו"פראסון" פירושו כרישה.
הכריזופראס הוא אחת מאבני החן מקוורץ היקרות ביותר משום שהכריזופראס הוא סוג נדיר יחסית של כלקדון ובשל צבעו הירוק הנעים. מחירו עולה ככל שצבעו עמוק יותר ואחיד והוא חסר פגימות כדוגמת סדקים, נקבים, כלאים (זיהום בחומר זר) וכדומה. אבני כריזופראס מאיכות גבוהה עולות לעיתים במחירן על אבני ירקן (אבן שלעיתים טועים בינה לבין הכריזופראס) מקבילות באיכות גבוהה. את הכריזופראס קל לעבד ובליטוש הוא מקבל ברק. נוהגים ללטש אותו בצורת קבושון (cabochon - צורת טיפה שתחתיתה שטוחה), חרוזים, צמידים או מגלפים ממנו תכשיטים.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הכריזופראס הוא אבן ההולדת התחליפית של חודש מאי.
שלא כמו באיזמרגד, שצבעו הירוק מקורו בנוכחות של כרום, מקור צבעו של הכריזופראס בכמות קטנה של ניקל. בחינת האבן שביצעו שני חוקרים ב-1996 גילתה שהניקל מרוכז באבן בלוחיות זעירות של המינרל דמוי הטלק, ויליאמסיט. כריזופראס הוא תוצאה של בליה ממושכת או לטריטיזציה של סלעי סרפנטיניט עשירים בניקל ובברזל או של סלעי אופיוליט אולטרה-מאפיים.
מרבצי הכריזופראס באוסטרליה מצויים בעורקים ובגושים קטנים המעורבים בגתיט חום ובתחמוצות ברזל אחרות, בספרוליט העשיר במגנזיט מתחת לכיפות הסיליקה והברזל. הכרייה מבוצעת במכרה פתוח. בתהליך הכרייה מסלק בולדוזר את כיפת הסיליקה והברזל, שעוביה עשוי להגיע עד 40 מטרים, וכך נחשפת בהדרגה שכבת הספרוליט שמתחתיה, שבה מצוי הכריזופראס בעורקים ובגושים. את העורקים שבהם מצוי הכריזופראס מפנה מחפרון, ואת הכריזופראס שבו אוספים ידנית ושוטפים, ממיינים ואורזים.
המקורות הידועים ביותר לכריזופראס הם קווינסלנד שבאוסטרליה המערבית, גרמניה, פולין, רוסיה, אריזונה, קליפורניה וברזיל.
צבי ברנזון
בהסתדרות
משנת 1936 עבד כיועץ משפטי להסתדרות, ושימש בתפקיד זה עד 1949. בנוסף ריכז בהסתדרות את העניינים המוניציפליים, ובשנת 1937, עם הקמת המחלקה המוניציפלית של הוועד הפועל של ההסתדרות עמד בראשה בפועל, בעת שיוסף שפרינצק היה ראש המחלקה בתואר. ריכז את עבודת הוועדה שהקימה ההסתדרות לבעיות התחוקה של המדינה והשלטון המקומי. ועדה זו עסקה במוסדות המדינה ובתי המשפט, במנגנון הבחירות המוצע למדינה, ובמערכת השלטון המקומי.
בנובמבר 1947, מתוקף היותו היועץ המשפטי של ההסתדרות, צורף לצוות חשיבה להכנת תוכניות לביטוח לאומי במדינה העומדת לקום. זמן קצר לאחר מכן כיהן בוועדה שדנה בתפקידה של ההסתדרות לאחר הקמת המדינה. ב-5 ביולי 1948 צורף לוועדה של ההסתדרות שנועדה להכין את המלצות ההסתדרות לממשלה לגבי דיני עבודה וביטוח לאומי.
בשירות המדינה
ימים אחדים לפני הכרזת המדינה פנה אליו פנחס רוזן, וביקש ממנו לנסח את ההכרזה על הקמת המדינה. ברנזון ניסח את אחת הטיוטות הראשונות של מגילת העצמאות, ובה נאמר "אנו מכריזים בזאת על הקמת מדינה יהודית חפשית, עצמאית ודמוקרטית בארץ ישראל". המילה "דמוקרטית" הוצאה על ידי אחד מעורכיה של טיוטה זו, ולא נכללה בגרסה הסופית.
ביוני 1949, נקרא על ידי שרת העבודה, גולדה מאירסון, לכהן כמנהל הכללי של משרדה. במסגרת זו היה יושב ראש הוועדה שהכינה את חוקי העבודה הראשונים של מדינת ישראל, היה חבר בוועדה שדנה בנושא ביטוח לאומי ב-1949 ויו"ר הוועדה שהכינה מטעם הממשלה את חוק הביטוח הלאומי. בשנת 1949 מונה להרכב הראשון של בית הדין המיוחד שנוסד על פי פקודת מניעת הפקעת שערים וספסרות (שיפוט), תש"ח-1948, ונועד לאכוף את מדיניות הקיצוב.
שופט בבית המשפט העליון
בשנת 1952 הציעה הממשלה את ברנזון לשופט בבית המשפט העליון. לראשונה נתקלה הצעה למינוי שופט לבית המשפט העליון בהתנגדות, לאור זהותו המפלגתית של המועמד והחשש ממינויים פוליטיים לבית המשפט העליון, אף שלא היה חולק על התאמתו לתפקיד ועל יושרו. התנגדות נשמעה ממפ"ם, חרות, הציונים הכלליים וחלק מהמפלגה הפרוגרסיבית.
חרף הביקורת, ב-29 בדצמבר 1953 מונה ברנזון לשופט בית המשפט העליון. בדברים שכתב לכבודו כעבור 40 שנה שופט בית המשפט העליון יצחק זמיר, נאמר:
לקראת הבחירות לכנסת החמישית מונה ליו"ר ועדת הבחירות המרכזית.
פסיקתו
אחת הפסיקות הידועות ביותר של השופט ברנזון הייתה הוצאת צו על תנאי בליל שבת שהביא לקיום שידורי טלוויזיה בשבת.
בשנת 1971 הוביל השופט ברנזון פסק דין שקבע שאין לתת משקל כלשהו לסירוב של נאשם להבדק במכונת אמת, מפני שאין חובה על הנאשם להיבדק.
הערת אגב של ברנזון בפסק דין משנת 1960 שימשה כאחד היסודות לחנינה שהעניק הנשיא חיים הרצוג לאנשי השב"כ בפרשת קו 300. גם בעת מתן החנינה עמד ברנזון על דעתו, אל מול ביקורת רבה מצד משפטנים, שהנשיא היה רשאי להעניק החנינה עוד לפני העמדה לדין.
תפקידים ציבוריים
במקביל לעבודתו כשופט נטל על עצמו תפקידים ציבוריים נוספים. בשנת 1957 עמד בראש ועדה ציבורית שהמליצה על הקמתו של בית הדין לעבודה, והמלצות אלה מומשו כעבור עשר שנים.
ברנזון היה גם ממייסדי ולאחר מכן יו"ר ולבסוף נשיא כבוד מהאגודה העות'מאנית בשם מלר"ז, המועצה הציבורית למניעת רעש וזיהום אוויר בישראל (ע"ר) ויו"ר האגודה לשיקום האסיר. בשנת 1973 עמד בראש ועדה לפישוט הליכי תביעות נזיקין בתאונות דרכים. במסגרת זאת הטיח ביקורת במערכת המשפט על התמשכות הדיונים וכתב שאסור שהמצב יימשך רגע נוסף. ביוני 1974 אמר ברנזון בראיון שהמצב מחייב תיקון בהקדם ודבריו אלו הרגיזו את שופטי הערכאות הנמוכות יותר.
בשנת 1979 נתבקש להחיל קריטריונים לפיצוי המפונים מסיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, אך לאחר מספר חודשים ביקש להשתחרר מהתפקיד בגלל חוסר שיתוף פעולה של הצדדים.
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון עמד בראש המוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי מיום הקמתו, והכריע בסכסוכים בתחום יחסי העבודה. ברנזון היה מאוכזב מהשימוש המועט שנעשה במוסד הבוררות, והאשים בכך את העובדים המשיגים את מבוקשם באמצעים אלימים ובמרפקים.
בשנת 1987 קיבל את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, המוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל.
צבי ברנזון נפטר בהרצליה והובא למנוחות בהר המנוחות בירושלים. הוא הותיר אחריו בן, בת ונכדים. עיריית הרצליה הציבה שלט לזכרו בכניסה לחוף השרון בעיר.
ספר יובל: ספר ברנזון
בשנת 1977 יצא לאור הכרך הראשון של "ספר ברנזון", ובו כתבים אישיים ואוטוביוגרפיים, מאמרים ופסקי דין נבחרים של ברנזון. בשנת 2000 יצא לאור כרך שני בסדרה זו, ובו 20 מאמרים משפטיים שכתבו עמיתיו ומוקירי זכרו. בשנת 2007, יצא לאור הכרך השלישי, ובו דברים שנאמרו לכבודו של ברנזון, בערוב ימיו, ולזכרו, לאחר פטירתו, וכן מאמרים משפטיים על-פי הרצאות שניתנו בכנסים שנתיים הנערכים לכבודו.
ציפורי שיר
ציפורי שיר (שם מדעי: Passeriformes) היא סדרת-ענק של עופות, שכוללת יותר ממחצית מחלקת העופות. בסדרה כ-5,400 מינים, שהופכים אותה לסדרה המגוונת ביותר של בעלי חוליות (יותר מסדרת המכרסמים, שהיא הגדולה בסדרות היונקים). לציפורי השיר תפוצה כלל עולמית, בכל היבשות למעט אנטארקטיקה, ומגוון המינים הרב ביותר הוא באזורים הטרופיים.
מקור השם המדעי "Passeriformes" בשמו הלטיני של הסוג דרור, Passer. השם העברי "ציפורי שיר" (וכמוהו השם באנגלית) מוסבר בריבוי המינים בסדרה שהם בעלי יכולת ווקלית מוזיקלית, וחלקם זכו אמנם לשמות כגון כנרית, חצוצרן שחור-מקור, זמיר, קיכלי רונן וחרגולן. ואולם ישנם בסדרה גם מינים בעלי קולות צורמים וטורדניים כמו העורב, העדניים וכמה מהזרזיריים כמו המיינה, ומינים נוספים שהם שקטים מאוד וכמעט אילמים.
סדרת ציפורי השיר מתחלקת ל-3 תת-סדרות:
מאפיינים
טווח גודל הגוף ומשקלו נע אצל ציפורי השיר בין 1.4 ק"ג אצל העורב השחור או העורב העב-מקור (האורך 54–67 ס"מ ומוטת הכנפיים 115–130 ס"מ, בהתאמה) לבין לא יותר מ-4.2 גרם (ו-6.5 ס"מ) אצל טירן גמדי קצר-זנב (Myiornis ecaudatus). סדרה זו מכילה מינים רבגוניים בהופעתם כעדניים (ציפורי גן העדן) מגינאה החדשה, ובארץ ישראל זהבן מחלל וכן צופית בוהקת.
מגוון רחב של הופעות והתנהגויות מגוונות, גודלם הקטן והקלות היחסית של הצפייה בעופות אלו, הפכו מינים רבים בסדרה זו למוכרים ואהובים בקרב תרבויות שונות, וכן למושאי מחקר של מדענים מקרב תחומי מדעי החיים.
סדרת ציפורי השיר היא מונופילטית. אבחנה זו מבוססת על מחקרים פילוגנטיים רבים, שמצאו כי לפרטים בסדרה זו מספר מאפיינים מורפולוגיים ואנטומיים:
אצל ה-Oscines (ראו מיון) ניכרים גם המאפיינים:
לציפורי השיר לא נמצאו קשרים פילוגנטיים מובהקים עם סדרות אחרות במחלקת העופות, שיוכלו להיחשב כ"קבוצת-אחות" לה (בעלות אב קדמון משותף). בעבר שוער כי הסדרה מקורבת אל הסדרות קוקאים, כחלאים ונקראים על בסיס דמיון מורפולוגי ומולקולרי ועל אף השונות הרבה, למשל מבנה הרגל הזיגודקטלי (שתי אצבעות לפנים ושתיים לאחור) אצל המוזכרים לעיל. מחקרים שנערכו בשיטה של היברידיזציה (הכלאה) של חומצות גרעין, מצאו דווקא עדויות על קשרים מורפולוגיים עם הסדרות: יונאים, עגוראים, חסידאים, וכן הסדרה שנכחדה פורוסרקוסיים, כך שהיום ממיינים את הסדרות המוזכרות לעיל בעל-סדרה Passerimorphae.
קיים קושי רב בהכללת התנהגות שתאפיין את כל חברי הסדרה, הרגלי הרבייה למשל מגוונים ורבים. ההופעות בסדרה זו משתנות תדיר ומתבטאות בעיקר בניצויים (הנוצות שלהם) השונים זה מזה בצורתם ובצבעם, מגוון זה מתרחש בעקבות מבני קרטין שונים וכן הימצאות פיגמנטים שונים ודרכי חדירתם לגוף. <BR> מרבית ציפורי השיר נודדות מאתרי הקינון באזורים הצפוניים לאזורים הממוזגים. גידול הצאצאים מתבצע במרבית המינים על ידי שני הזוויגים.
רוב מיני ציפורי השיר מקננים על עצים, ומכינים בעצמם את קיניהם, יש כמה מינים שאורגים קינים גדולים ובעלי צורה ייחודית, כמו מיני האורגיים או האורופנדולה.
עזרא הכהן מסלתון טראב
הרב עזרא הכהן מסלתון טראב ( ? - כ"ח בשבט ה'תר"ף, 17 בפברואר 1920), היה ראש ישיבה וראש אב בית דין בדמשק. מוהל דרשן ומחבר.
ביוגרפיה
נולד בדמשק, לאסתר ולרב אליהו הכהן טראב (נפטר בשביעי של פסח ה'תרנ"ט). משפחת טראב הייתה משפחה מיוחסת ונכבדה בדמשק, והרב אליהו היה אחד מארבעת בניו של "רבי יעקב הזקן" (שנפטר בר"ח חשוון ה'תר"ו), ושימש רב חשוב בעירו, ומקורב לרב שלמה הררי, מהדמויות הבולטות בעלילת דמשק. את ספרו "ויעל אליהו" (מחידושיו בדברי הפוסקים, ודרושים, קהיר התרצ"ח) הדפיס נכדו, רבי יהודה, בנו של רבי עזרא, ומעט מחידושיו הדפיס בנו רבי עזרא ב"ספר עזרא" (דף צ"ו ע"א) בדברי הספד שנשא עליו, כן יש בכתבי ידו חידושים נוספים.
מצעירותו נחשב לשקדן והיה לבקיא גדול בתורה, בהלכה, בקבלה ובדרוש. את דרשותיו נהג לדרוש מידי שבת וחג לפני ציבור גדול בבית הכנסת הגדול "שמאע" שבדמשק.
הרב עזרא שימש כראש ישיבה וראש אב בית דין בדמשק, וכבעל קול נעים שימש גם כחזן קבוע בבית הכנסת "אלפראנג", שהיה בית התפלה של גדולי הרבנים, ביניהם הרב אהרן יעקב בנימין, הרב הראשי לדמשק. כמו כן היה מוהל.
נפטר בכ"ח בשבט ה'תר"פ (1920).
משפחתו
אחיו היו הרב בכור יעקב, אב"ד ור"מ במדרש "כואג'ה רפאל" (נפטר בי"ז בטבת ה'תרע"ב). הרב חיים. הרב מאיר, ממנהיגי בית כנסת "אלראקי" (נפטר בשנת ה'תר"ץ). כן ידוע לפחות על שתי אחיות שהיו לו, שרה שנישאה לרב צאלח הלוי, וצלחה.
הרב עזרא נשא לאישה את לאה ונולדו להם שני בנים ושלוש בנות. בנו הגדול הרב יהודה חיים הכהן מסלתון טראב היה תלמיד חכם ואב בית דין בקהיר שבמצרים, ומוהל. בנו הרב מאיר היה שוחט ומוהל שנפטר בצעירותו, והותיר אחריו בן בשם עזרא. בתו רג'ינה, נישאה לרב אליהו מסלתון טראב, ראש השוחטים בדמשק, ובן אחיו הרב בכור יעקב, בנם השני היה נכדו הרב עזרא הכהן מסלתון טראב, "חכם עזור". בתו סניאר, נישאה לרב נסים בכור מהדיב. ובתו רחל נישאה למרדכי רפאל הלוי.
חיבוריו
הרב טארב היה מחבר פורה שהשכים קום בכל יום להעלות על הכתב את חידושיו ואת דרשותיו. בחייו הוציא לאור שלושה ספרים. שני ספרים נוספים נשארו בכתב יד, "לי לעזרא" ו"פתח העזרה".
חלמיש כור-אש
חלמיש כור-אש (באנגלית: Flint Fireforge) הוא אחת הדמויות המרכזיות בסדרת הספרים המרכזית של ספרי רומח הדרקון. חלמיש הוא גמד גבעות מזדקן, לוחם חזק וידידו הטוב ביותר של תניס חצי-אלף. חלמיש (203–352 אחה"ח) נולד כבן שני למשפחה בת שלושה-עשר ילדים והוא צאצא למנהיג כפר בית-גבעות בשם רֶגהָר כור-אש, אחד השבטים הגדולים באותו הכפר. שם אמו אינו ידוע, ואביו היה דוּרְגָר כור-אש, אשר נלחם יחד עם אביו במלחמת שער-הגמדים, דבר אשר ביסס את שנאתו של חלמיש לשבט גמדי ההרים. אחד מאחייניו של חלמיש הוא גַ'סְפֶר כור-אש, אשר היה מחסידיה של סהר-פז בעידן החמישי.
חלמיש היה אומן נגרות ונהג לייצר צעצועי עץ לילדים, אותם העניק במתנה ללא כל תמורה. בנוסף היה גם חרש מתכות מהמעלה הראשונה, ורבים מתושבי אבנסיניה ביקשו לעצמם את יצירותיו. סימן ההיכר שלו היא קסדת רעמת הגריפון שלו.
ילדותו בבית גבעות
חלמיש נולד בחוות משפחתו בבית-גבעות, בה עבד ברגע שיכול היה לעשות זאת. כאשר היה צעיר, שנא לעשות זאת, ובתחבולות גרם לאֶחיו הקטנים ממנו לבצע את מטלותיו במקומו. אחיו הגדול, אַיְילְמַאר כור-אש, הביא אותו בסוד אומנות הנפחות ובמשך זמן זה, התקרב חלמיש לאחיו הגדול. בצעירותו, נהגו חלמיש ואיילמאר לצאת להרפתקאות באזור הרי כרוליס בחפשם אחרי אוצרות. באחת מן ההרפתקאות הללו גילו חלמיש ואחיו מערת הובגובלינים. לאחר שהרגו את רוב יושבי המערה, גילו את חדר האוצר של שבט ההובגובלינים. בפסגת ערימת האוצרות ניצב לו גרזן נוצץ, אותו לקח איילמאר לעצמו בעוד חלמיש מילא כיסיו באבני חן ומטבעות. הם קראו לגרזן בשם הגרזן התַרְקָני, מאחר שהמערה הייתה קרובה למצודת פקס תרקס. שנים לאחר מכן, ביום מִילוֹא הזקן של חלמיש, איילמאר העניק את הגרזן התרקני לחלמיש כמתנה. איילמאר אולץ לפרוש מחיי הרפתקנות בגיל צעיר ואמר לחלמיש כי "בגלל שנלחמת כמו נערה, אתה 'צטרך ת'גרזן הזה יותר ממני". חלמיש איבד גרזן הזה יותר מאוחר בזמן בו נלחם כנגד גמדי אופל.