cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארדיס
היסטוריה
מייסד הרשת, ווילבר הארדי, פתח את המסעדה הראשונה שלו בגרינוויל, צפון קרולינה, ב-3 בספטמבר 1960. לאחר שנה של הצלחה, החליט ווילבר לבחון את הרחבת המסעדה שלו ופתיחת מיקום אחר, אז הוא נפגש עם ג'יימס גרדנר ולאונרד רולס לדון בכך. זמן קצר לאחר מכן, החנות הראשונה של החברה נפתחה ברוקי מאונט, צפון קרוליינה, במאי 1961 על ידי ג'יימס קרסון גרדנר ולאונרד רולס ברחוב מקדונלד ברחוב נורת' צ'רץ' ברוקי מאונט, המכונה בתוך הרשת בניין מספר 1, המקום נהרס ב-2007 והוחלף בפארק שנקרא על שמו של מנהל הרשת לשעבר.
לפי ווילבור הארדי, גרדנר ורולס זכו ממנו בנתח השליטה בחברה לאחר שניצחו אותו בפוקר. לאחר שהארדי הבין שהוא איבד את השליטה על החברה שלו, הארדי מכר להם גם את המניות שלו בחברה ובכך איבד כל חלק בניהול החברה, על אף שגרדנר ורולס סיפרו בריאיון כי הסיפור הזה שגוי ושהם קנו מהארדי את הזכויות לחברה בשנת 1961 ואחראים למה שהיא היום. כיום, הרשת היא אחת מחברות המזון המהיר הגדולות בארצות הברית וכיום מונה 5,812 סניפים ברחבי העולם. בשנת 1999 שונה סמל הרשת בכך שהוסף לו כוכב מצד שמאל, בדומה לסמל החברה CKE Restaurants Holdings, Inc., שקנתה את הרשת שנתיים לפני כן.
הארדיס וישראל
ב-2021 פורסם כי הרשת מתכננת להגיע לישראל עם פתיחה של כ-50 סניפים ברחבי הארץ וכיום מחפשת זכיינית פוטנציאלית.
בורגר שף
בינואר 2007, הוגשה נגד הארדיס תביעה למשרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית על ידי River West Brands, LLC משיקגו בגין השימוש בסימן המסחרי והשם של החברה בורגר שף בכריך ביג שף. זמן קצר לאחר מכן, הארדיס הוציאה מחדש את כריך ביג שף באינדיאנה, כהצעה לניסיון ולאחר מכן בשוקי אינדיאנה נוספים ובדייטון, אוהיו לזמן מוגבל. ההוצאה המחודשת של הביג שף השתמשה גם בשם ובלוגו של בורגר שף בפרסומות בשווקים שבהם הוא מוצע, וטענה שהיא מספקת למעריצי בורגר שף את ה"תיקון" שלהם בביג שף.
הארוויס
עקב מחלוקת מסחרית עם רשת ההמבורגרים הקנדית הארוויס, לא ניתן להארדיס למכור בקנדה.
M103
M103 היה טנק כבד מתוצרת ארצות הברית שפותח בתחילת שנות ה-50. ה-M103 היה הטנק הכבד המבצעי הראשון שהיה בשימוש בצבא ארצות הברית, ועד להופעת טנק המערכה M1 אברהמס בשנות ה-70 היה לטנק הכבד ביותר בשירות הצבא האמריקאי. אחרון הטנקים יצא משירות בשנת 1974.
פיתוח
במהלך מלחמת העולם השנייה ניסה הצבא האמריקאי ללא הצלחה לפתח טנק כבד בעל שריון עבה ותותח עוצמתי. בתום המלחמה, גברה התעניינותו בפיתוח של טנק שכזה עם חשיפתם של טנקים גרמנים כבדים ניסיונים כדוגמת הפנצר 8 'מאוס' וה-E100, ועם הופעתו של הטנק הסובייטי החדש IS-3 ב-1945. ה-IS3 אשר היה חמוש בתותח בקוטר 122 מ"מ ושריון עבה השפיע רבות על פיתוח הטנקים בארצות הברית בשנים שלאחר המלחמה.
ב-1948, עם התגברות החשש לפרוץ מלחמה כנגד ברית המועצות, פרסמה ועדת החימוש האמריקאית (OTCM) מפרט לטנק כבד חדש במשקל 58 טון החמוש בתותח 120 מ"מ, תחת השם T43. עם פרוץ מלחמת קוריאה בחודש יוני 1950, העבודה על ה-T43 לא התקדמה מעבר לבניית דגם עץ של הטנק. באותו זמן נראה היה כי המלחמה תוביל לעימות כלל עולמי ולמלחמת עולם שלישית. מאחר שלצבא ארצות הברית לא היה אף טנק בארסנל שלה אשר השתווה ל-IS3 הסובייטי, הזמין הצבא כ-80 טנקי T43 (כשמאוחר יותר גדלה ההזמנה לכ-300 יחידות).
דגם האבטיפוס הראשון של ה-T43 הושלם ביוני 1951 ונשלח למתחם הניסויים באברדין. הדגם הסופי, ה-T43E1, שכלל מספר שינויים מדגם האבטיפוס נכנס לייצור בין השנים 1953–1954 במפעל של קרייזלר בדלאוור, ממנו הושלמו כ-300 יחידות. במבחנים שנערכו לכלי נמצא כי הוא לא מתאים לסטנדרטים של הצבא והטנקים הושמו באחסון. בנובמבר 1955 המליצה ועדת ביקורת להכניס 98 שינויים לטנקים כדי שאלה יתאימו לדרישות הצבא; אלה אושרו ובאפריל 1956 הטנק המתוקנן קיבל את השם M103.
מאפיינים
החימוש העיקרי של ה-M103 היה תותח בקוטר 120 מ"מ M58, בעל זווית הגבהה והנמכה של 15°+ עד 8°-. שני מקלעי 7.62 מ"מ M1919 בראונינג הותקנו במקביל לתותח משני צדדיו. בנוסף, מקלע כבד בקוטר 12.7 מ"מ M2 בראונינג הנשלט בשלט רחוק הותקן בצריחון המפקד. צריח הטנק היה גדול ממדים כדי להכיל את התותח יחד עם ארבעת אנשי צוות: המפקד, התותחן ושני טענים. איש הצוות החמישי, הנהג, ישב בקדמת התובה.
שירות מבצעי
טנקי M103 הראשונים נפרסו באירופה בינואר 1958, כחלק מגדוד השריון 899, שכונה מאוחר יותר גדוד השריון הכבד השני. יחידה זו, שאורגנה בצורה שונה מגדודי השריון בצבא האמריקאי שכללו טנקים בינוניים, הורכבה מארבע פלוגות בנות שש מחלקות כל אחת, כשבכל מחלקה שלושה טנקי M103 (סך הכל 18 טנקים בפלוגה). בשנים 1958–1959 נכנס הטנק גם לשירות בחיל הנחתים האמריקאי.
עם כניסת טנק המערכה M60 פטון לשירות ב-1963, ביטל הצבא האמריקאי את גדודי השריון הכבדים שלו וטנקי M103 הוחלפו על ידי ה-M60. בחיל הנחתים שירתו טנקי M103 עד 1973.
T-SNE
זוהי שיטה לא-ליניארית להורדת ממדים שמתאימה במיוחד להורדת מימד של מרחבים ממימד גבוה למרחבים מממד 2 או 3 (מפות). האלגוריתם ממדל כל אובייקט מהמרחב הרב-ממדי בעזרת נקודה דו־ממדית או תלת־ממדית כך שאובייקטים דומים ימודלו לנקודות קרובות זו לזו, ואובייקטים רחוקים ימודלו לנקודות רחוקות זו מזו.
אלגוריתם ה-t-SNE כולל שני שלבים עיקריים. בהתחלה האלגוריתם בונה התפלגות עבור כל זוג אובייקטים ממימד גבוה כך שלאובייקטים דומים יש הסתברות גבוהה להיבחר, בעוד שלאובייקטים לא דומים יש הסתברות נמוכה מאוד (אינפיניטסימלית) להיבחר. שנית, האלגוריתם מגדיר התפלגות באופן דומה עבור כל זוג נקודות במפה ממימד נמוך. לאחר מכן האלגוריתם מנסה להביא למינימום את דיברגנץ קולבק-ליבלר (Kullback–Leibler divergence) בין שתי ההתפלגויות, ביחס למיקומים של הנקודות על המפה. האלגוריתם המקורי משתמש במרחק אוקלידי כדי למצוא מרחק בין שני אובייקטים, אך ניתן להשתמש במטריקות אחרות לחישוב המרחק.
אלגוריתם t-SNE שימושי במגוון רחב של תחומים, כגון אבטחת מחשב אישי ברשת, ניתוח מוזיקלי, חקר הסרטן וביואינפורמטיקה.
פרטי האלגוריתם
בהינתן סט של N אובייקטים ממימד גבוה,, האלגוריתם מחשב קודם את ההסתברויות p_{ij} שהן פרופורציוניות לדמיון בין האובייקטים ו, באופן הבא:
כאשר \sigma_i נקבע כך שה-perplexity (מידת השוואה להתפלגויות) של ההתפלגויות שהוגדרו (Q,P) יהיה שווה ל-perplexity מסוים שנקבע מראש על ידי חיפוש בינארי.
האלגוריתם משתמש בהתפלגות t כדי למדוד דמיון בין נקודות על המפה.
מיקום הנקודות במפה נקבעות על ידי מינימיזציה של דיברגנץ קולבק-ליבלר של ההתפלגות Q מההתפלגות P, כלומר הבאה למינימום של:
המינימיזציה של Kullback–Leibler divergence ביחס לנקודות מתבצע באמצעות אופטימיזציית gradient descent.
התוצאה של האופטימיזציה היא מפה שמשקפת בצורה טובה את הדמיון בין קלטי המרחב הרב ממדי.
מריאן צ'ייס
מריאן צ'ייס (באנגלית: Marian Chace; 31 באוקטובר 1896 - 19 ביולי 1970) הייתה רקדנית אמריקאית, ממייסדי תחום הטיפול בתנועה. לאורך חייה פיתחה בהדרגה עקרונות פרקטיים ומתודות שנחשבות כיום לבסיס התאורטי של הטיפול בתנועה.
קורות חיים
צ'ייס החלה את הקריירה שלה ב-1920, כרקדנית וכוריאוגרפית בבית הספר דניס שון בניו יורק. בית הספר דגל בפיתוח ההבעה האישית וכישורי הכוריאוגרפיה של תלמידיו.
ב-1930 עברה לוושינגטון, שם, בנוסף להופעותיה החלה ללמד ריקוד. במסגרת עבודתה עם סטודנטים בעשור שנות ה-30 של המאה ה-20 היא צברה ניסיון רב בהבנה ותחקור של היבטי תקשורת שאינה מילולית, דבר שישמש אותה רבות בהמשך.
במהלך שנות ה-40' של המאה ה-20 עבדה כמנחה ותרפיסטית בבית ספר לילדים שנדחו על ידי מערכת החינוך. בכך החלה לראשונה להתנסות בתרפיה בריקוד, בתקופה בה מושג זה לא היה עדיין בשימוש. בעקבות מלחמת העולם השנייה גדל משמעותית מספר החולים במחלות נפש. מצב זה האיץ את התפתחות התחום. ב-1942 התנדבה צ'ייס בבית החולים סנט אליזבת והעבירה סדנאות קבוצתיות. צ'ייס השתמשה בתנועה כבסיס לתקשורת עם אותם חולים.
באותה התקופה היא אף החלה לעבוד עבור הצלב האדום, בטיפול באנשי שירות באמצעות שימוש בריקוד. בתקופה זו צ'ייס ניסתה את השפעתה של המוזיקה על חולים; מקור השראתה היה בית הספר דניס שון בו למדה, ששם דגש על מוזיקה וכן על הריקוד העממי ומבנה המעגל המפתח אינטראקציה חברתית. ב-1946 החלה לעבוד גם במוסד הפסיכיאטרי בשם "צ'סנאט לודג'ט" במהלך כ-25 שנה.
ב-1960 עברה לניו יורק, בה הצטרפה לתוכנית שמהווה ציון דרך למטפלים בתנועה, בבית הספר "Turtle Bay Music School". ב-1966 סייעה בהקמת איגוד התרפיסטים האמריקאים(The American Dance Therapy Association ,ADTA)והפכה לנשיאתו הראשונה.
עבודתה של צ'ייס התבססה על ארבעה עקרונות: פעילות הגוף - קואורדינציה; סמליות; תנועה טיפולית; מקצב בקבוצה.
תרומתה לתחום הטיפול בתנועה
בתחילת שנות ה-40' של המאה ה-20 הייתה מהראשונות שהשתמשו בתנועה כטיפול, מעבר לכך, תרומתה העיקרית לתחום הטיפול בתנועה הייתה בתיאור השיקוף של התנועה והפרשנות שלה כמתייחסת לאמפתיה תנועתית ולשיקוף אמפתי עבור המטופל. צ'ייס פיתחה תאוריה של טיפול באמצעות ריקוד, ששורשיה נמצאים במחול. באמצעות הריקוד היא מצאה דרך להגיע לחולים פסיכוטיים. במקום להתבסס על מודלים תאורטיים שמדגישים פתולוגיה, היא חיפשה תנועה ובריאות. הכוח שיש למרכיב הקצב בתנועה, הוביל אותה לפתח שיטה שבה תוכל לעורר את החיות של מטופליה וליצור עימם קשר. עם זאת, צ'ייס מעולם לא הציגה את הרעיונות שפיתחה בצורה שיטתית, אלא השתמשה בהם לצורכי עבודתה.
עבודתה של צ'ייס התמקדה בתחום הטיפול הקבוצתי. שיטות העבודה בקבוצה אותן הציגה היו באמצעות קול, פשטות, שלמות עם התמקדות טבעית מיחיד לקבוצה, ומשלב אחד לאחר. צ'ייס תרמה לתרפיה במחול ותנועה את נושא השימוש באמצעים של תקשורת ישירה, ביטוי, ואינטראקציה מילולית ובלתי-מילולית עם אנשים שלא ניתן היה לתקשר איתם, תוך עבודה בתוכנית קבוצתית פסיכותרפית, המביאה את הקבוצה להיות מלוכדת, מגובשת ומכילה עבור המטופל.
רעיונות שלה השפיעו על ייצוב שיטת טיפול ריו אביירטו.
גוסטב אלברכט, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג החמישי
גוסטב אלברכט, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג החמישי (בגרמנית: Gustav Albrecht Alfred Franz Friedrich Otto Emil Ernst von Sayn-Wittgenstein-Berleburg; 28 בפברואר 1907 – 1944) היה נסיך וראש בית זיין-ויטגנשטיין. הוא היה בנו של ריכרד, נסיך זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג הרביעי.
ביוגרפיה
גוסטב אלברכט נולד ב-28 בפברואר 1907 בברלבורג, גרמניה. הוא התחתן עם מרגריט פושה, בתם של שארל לואי פושה, דוכס אוטרנטו והרוזנת מדלן דאגלס.
ביוני 1944 הוא שירת כקצין בצבא הגרמני, בדיוויזיית הפאנצר ה-23, במהלך המערכה נגד ברית המועצות, ואף עוטר בעיטור הצלב הגרמני בכסף. לאחר שנעלם במהלך משימה ליד העיר הבלארוסית אורשה, גוסטב אלברכט הוכרז כנעדר בפעולה. משפחתו ביקשה לא להכריז על מותו עד לאחר לידת נכדו ויורשו הנסיך גוסטב, ב-12 בינואר 1969; בעקבות כך 29 בנובמבר 1969 רשום כתאריך המוות הרשמי של גוסטב אלברכט.
אנה פאנדר
בשנת 2011, הוכרזה כאחת ממאת האנשים המשפיעים ביותר על ידי עיתון "הראלד הבוקר של סידני". בנוסף, היא תורמת לסביבה ולחברה, בעבר הייתה חלק משירות החילופין האקדמי הגרמני (DAAD).
חזיר גמדי
חזיר גמדי (שם מדעי: Porcula salvania) הוא מין קטן של חזיר, יחידי בסוג Porcula, החי בדרום אסיה באזור הודו ובמדינות הסמוכות לה באזורים הנמוכים של הרי ההימלאיה. חזיר זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה כשמספרו בטבע הוא רק 150 פרטים בוגרים.
אנה פאנדר
חיים אישיים
אנה פאנדר נולדה במלבורן, כשהייתה ילדה קטנה חיה בסן פרנסיסקו ואז בפריז. בראיון סיפרה שהיה עליה ללמוד את השפה הצרפתית כשהייתה בת שש. אנה דוברת גרמנית וצרפתית שוטפת, מלבד אנגלית.
חזיר גמדי
מאפיינים
זהו החזיר הקטן ביותר בעולם - אורכו 6–58 ס"מ בממוצע ומשקלו 6–9 ק"ג. הוא מתחבא בשיחים משמש, רוחות וטורפים.
אנה פאנדר
חיים אישיים
ההשראות הגדולות לכתיבה של פאנדר, לפיה, הם "אנה קארנינה" של ליאו טולסטוי, פסליו של אלברטו ג'קומטי וסיפוריו הקצרים של דונלד ברתלמי.
חזיר גמדי
מאפיינים
החזיר מצוי במדינות הבאות: בנפאל, בהוטן ובמדינת אסאם שבהודו. הוא מצוי בעיקר בערבות עשב גדולות עם עשב שופע כמו בפארק הלאומי מאנאס והפארק הלאומי קזירנגה, שם העשב יכול לגדול לגובה רב. באזורים אלה מצויים חיות אסייתיות רבות כמו קרנפים, פיל אסייתי, אייל ברסינגה, תאו המים וחזירי בר שבניגוד לקרובם אינם בסכנת הכחדה, וכן טורפים כמו טיגריס בנגלי ונמר הודי.
אנה פאנדר
חיים אישיים
לפאנדר יש מגוון תארים לימודיים: תואר שני באמנויות (BA), תואר שני במשפטים (LLB) ודוקטורט באמנות יצירתית. כמו כן, המגוון כולל תואר שני בכתיבה יוצרת (MA) מהאוניברסיטה של מלבורן, שם גם השלימה את התארים שלה באומנויות ובמשפטים. בנוסף, השלימה תואר במדעי המחשב (DCA) באוניברסיטת הטכנולוגיה של סידני (UTS).
חזיר גמדי
מאפיינים
החזירים מצויים בסכנה גם בשמורות הטבע עקב ציד לא חוקי, שריפות, אובדן אזורי מחיה לחקלאות, מרעה צאן וטורפים.
אנה פאנדר
חיים אישיים
לפני שפנתה לכתיבה, עבדה כעורכת דין בינלאומית ובעבודה התמקדה במשא ומתן על חוזים, זכויות אדם ומשפט חוקתי ופרשה בשנות התשעים כדי לעבוד בתור סופרת במשרה מלאה.
בתחילת המאה ה-21, אחרי ההוצאה לאור של ספרה "שטאזילנד", היא עבדה כמפיקת סרטים דוקומנטריים ברשת הטלוויזיה ABC וגם הפיקה תוכניות רדיו.
פאנדר כתבה מאמרים לעיתונים ומגזינים רבים וביניהם העיתון האוסטרלי, "החודשי", "טיימס של יום ראשון"- העיתון הנמכר ביותר באנגליה, "הסידני מורנינג הרלד" (The Sydney Morning Herald), "החיבורים האוסטרלים הטובים ביותר" "כתיבה מדעית אוסטרלית", המגזין האוסטרלי, "ניי-טיד" (Ny-Tid) והעיתון הבריטי- "הגרדיאן" (The Guardian). בעבודתה בעיתון "החודשי" (The Monthly) שיתפה פעולה עם הסופרת הרוסיה, אנה פוליטקובסקייה וכותבים נוספים.
בשנת 1983 זכתה בפרס דוקס (Dux) של המכללה הקתולית "הכוכבת של הים" שבמלבורן, אוסטרליה, כאות לציין שהייתה התלמידה המצטיינת באותה שנה. בשנה2013 הוצהרה כאשת השנה בתחום האמנויות על ידי מגזין האופנה "אין-סטייל" (InStyle) וזכתה במלגת פליקס מייאר.
פאנדר נישאה לקרייג אלצ'ין, מעצב ערים, ולשניהם שלושה ילדים: מקס, פולי ואימוגן.
תרומות לקהילה
מלבד כתיבה במשרה מלאה, פאנדר תורמת רבות לקהילה ומשתתפת בארגונים רבים, היא שגרירה של הרשת הנורווגית "רשת ערי המקלט הבינלאומית" (ICORN) .כמו כן היא חברת הנהלה בקרן של אוניברסיטת מלבורן, חברת כבוד באוניברסיטת הטכנולוגיה של סידני, אקדמיית פרס פוליו ורשת הסופרים הבינלאומית פן (PEN), עמיתה בארגון "כותבי ניו סאות' ויילס" וקרן "רוקפלר" לאיכות החיים. פאנדר היא חלק מהמועצה האוסטרלית לאומנויות ובשנת 2011 מונתה להיות אחת מהראשים בנושא הספרות.
בנוסף היא חברה במוסד גתה, באגודה האוסטרלית-גרמנית ובתוכנית "אומנויות-ויקטוריה".
"כל מה שאני"
"כל מה שאני" (All That I Am), זוכה פרס ברברה ג'פריז לשנת 2012, מבוסס על סיפור אמיתי שהתרחש בשנים 1933–1935 ומגולל את סיפורם של ארבעה אנשים שבורחים מגרמניה הנאצית בעת עלייתו של היטלר לשלטון אל לונדון ופועלים נגדו.
הספר זכה בפרסים רבים:
וכן, הוא היה מועמד לפרסים גדולים כמו פרס ראש הממשלה האוסטרלי (PMLA) של 2012, פרס הפרימיירה של אוסטרליה המערבית (W.A PBA) לשנת 2012. בנוסף, הוכרז ברשת BBC האנגלית כספר השבוע מאחר שזכה לפופולריות רבה באנגליה ואוסטרליה וצוין ברשימת רבי המכר וכיכב כפעמיים במקום הראשון.
"שטאזילנד"
"שטאזילנד" (Stasiland) עוסק בחיים של דמויות שונות בברלין תחת משטר טוטליטרי ודיקטטורי. ניתן להשוות אותו לספר "1984" של ג'ורג' אורוול. הספר פורסם ב-25 מדינות, נחשב כיצירת אמנות וקלאסיקה עכשווית ונלמד בבתי ספר ואוניברסיטאות ברחבי העולם.
הספר זכה בפרס על שם סמואל ג'ונסון לכתיבה על ידי הרשת הבריטית BBC4 בשנת 2004, שנחשב הפרס היוקרתי ביותר בכתיבה לא בדיונית והיה מועמד לפרסים שונים וביניהם פרס הספרות של פרמיירת קווינסלנד ופרס החדשנות בכתיבה בפסטיבל אדלייד.
שלמה אבן דנאן
הרב שלמה אבן דנאן (ט' בסיון ה'תר"ח, 10 ביוני 1848– כ"ח בחשוון ה׳תרפ"ט, 10 בנובמבר 1928) היה אב בית דין ורבה הראשי של פאס שבמרוקו. מחבר שו"ת 'אשר לשלמה' ו'ביקש שלמה', ומגדולי רבני יהדות מרוקו.
קורות חיים
נולד בפאס שבמרוקו לרב משה ולחנה. אביו היה תלמיד חכם ומחבר ספרי הלכה. לאחר שהתייתם מאביו, שנפטר בגיל 30 ב-10 ביוני 1857 (י"ח בסיון ה'תרי"ז), גדל אצל סבו, הרב שמואל אבן דנאן.
בתחילה למד אצל אביו ואצל דודו, הרב יצחק אבן דנאן, ולאחר מכן למד אצל הרב אבנר ישראל הצרפתי. בגיל 16 החל ללמוד את תורת הקבלה, ובגיל 18 לימד תלמוד בישיבה המקומית. לאחר שנישא לקרובתו סולטנה בת הרב שאול אבן דנאן, הצטרף בגיל 21 לדיונים וההכרעות של רבני פאס.
במטרה לבדוק אפשרות להתיישב בארץ ישראל, בשנת 1875 (ה'תרל"ה) הצטרף לדודו הרב יצחק אבן דנאן לביקור בארץ. במשך שלושים ושלושה ימים שהו בארץ, וביקרו בכל המקומות הקדושים. בדרכם עברו באלכסנדריה שבמצרים, שם פגשו את הרב משה פארדו, רבה של אלכסנדריה, ודנו איתו בדברי תורה ופתרו לו שאלה שהתעוררה אצלו בתוספות.
כשחזר לפאס מונה לשמש כגזבר וכפרנס הקהילה, ובמסגרת התפקיד תמך ודאג לעניי העיר. שלוש שנים שימש בתפקיד זה, עד שהתמנה בשנת ה'תרל"ח לשמש כרב וכדיין של העיר. את תפקידו ניצל ליצירת קשרים בין קהילות מרוקו וקהילות אירופה, לגיוס כספים לקהילות שונות, ולגיוס דעת הקהל העולמית לטובת הקהילה היהודית בפאס.
בשנת 1869 (ה'תרכ"ט) מונה לדיין. בחודש יולי 1879 (תמוז ה'תרל"ט) נבחר לשמש כדיין וכמורה צדק בבית הדין הגדול, וישב בבית דינם של הרב יוסף סירירו, ודודו, הרב יצחק אבן דנאן.
בחודש ינואר 1921 (שבט ה'תרפ"א) שב לפאס, והתמנה לרב ראשי וראש בתי הדין.
השלטון הצרפתי העריכו מאוד, חיבב את פסקיו ההלכתיים, ואף העביר דיונים שהוגשו על ידי יהודים מבית המשפט לבית הדין שבראשותו. כן התייעצו איתו בשאלות שנגעו בענייני הקהילה היהודית, וקיבלו את חוות דעתו. בתקופה זו התפרסם כאחד מגדולי רבני מרוקו והיה המוסמך היחידי לענייני חליצה, בכל מרוקו. עד גיל מבוגר למד ופסק בסוגיות המורכבות שיותר שבאו לידו.
הלך לעולמו ב-10 בנובמבר 1928 (כ"ח בחשוון ה׳תרפ"ט) לאחר מחלה, ונקבר בפאס. נכדו הוא הרב ציון אבן דנאן ששימש אף הוא כדיין בפאס.
קפפנברג
קפפנברג (בגרמנית: Kapfenberg) היא העיר השלישית בגודלה במדינת שטיריה שבאוסטריה, והעיר הגדולה במחוז ברוק-מירצצושלאג. שוכנת בין העיר קינדברג (Kindberg), לבין העיר ברוק אן דר מורה (Bruck an der Mur), לגדות נהר מורץ (Mürz).
העיר התפרסמה בעיקר בעקבות תעשיית הפלדה שבה. הקרבה למכרות ארצברג (Erzberg) וזמינות אנרגיית מים, הצמיחו בעיר מפעלי ברזל החל מהמאה ה-15. למרות שיצור הפלדה הפך פחות חשוב בשנים האחרונות, עדיין נותרה קפפנברג כעיר תעשייתית, והמעסיק הגדול בעיר הוא מפעל הפלדה "בולר" (Böhler).
טירת אוברקפפנברג שהוקמה בשנת 1173, מתנשאת מעל לעיר. בכל שנה מתקיים בטירה פסטיבל ימי הביניים שהוא אחד הפסטיבלים הגדולים באוסטריה.
כחלק מהרפורמה המנהלית בשטיריה, מוזגה בינואר 2015 העיר פארשלוג לקפפנברג.
ג'פרי אפשטיין: עושר מחריד
ג'פרי אפשטיין: עושר מחריד (באנגלית: Jeffrey Epstein: Filthy Rich) היא מיני סדרה דוקומנטרית בת ארבעה פרקים שעלתה בנטפליקס בשנת 2020 בבימויה של ליסה ברייאנט שבה מעידות נשים אשר נפגעו מעבריין המין ג'פרי אפשטיין.
הסדרה עוסקת גם בהיבטים של קשרי הון-שלטון, כסף וכוח ומתארת כיצד ניצל אפשטיין את כוחו והונו כדי לבצע את עבירות המין המיוחסות לו.
רקע
אפשטיין היה חברם של פוליטיקאים מפורסמים ובהם דונלד טראמפ, ביל הילרי קלינטון, אלן דרשוביץ ואהוד ברק.
אפשטיין הורשע ב-2008 בשידול נערה בת 17 לזנות, עבירה עליה ריצה 13 חודשים ב"מעצר בתנאי שחרור לעבודה" כחלק מעסקת טיעון, שבה איתרו גורמים רשמיים פדרליים 36 קורבנות, ובשל פרטים אלו ספגה העסקה בקורת כמקלה.
נעצר ב-6 ביולי 2019, בהאשמות פדרליות על סחר בקטינים למטרות מין בפלורידה ובניו יורק. בנוסף הוא הואשם בנתינת שוחד בסך 350 אלף דולרים, במטרה להדיח עדים להימנע מלהעיד נגדו בפרשת הסחר בקטינים למטרות מין.
פרקים
הפרק השני "בעקבות הכסף" מתאר כיצד צבר אפשרטיין את הונו באמצעות ניהול נכסיו של המיליארדר לזלי וקסנר. לאחר מכן מתוארות הכמות עצומה של הראיות שאוספת המשטרה נגד אפשטיין. בתגובה אפשטיין יוצא למתקפה אגרסיבית על המשטרה.
הפרק השלישי "האי" בפרק מוצגת עסקת הטיעון אותה סגר אפשטיין בשנת 2008, עסקת הטיעון מתוארת כמקילה באופן חסר תקדים. למול תיאורי הזוועה של הנפגעות. אחת מהן מתארת את שעברה באי הפרטי שלו.
הפרק הרביעי "מוצאות את קולן" לאחר שנעצר אפשטיין בשנית בשנת 2019 והואשם בסחר בקטינות, שהה אפשטיין זמן קצר בלבד במעצר. אולם המתלוננות מגיעות לבית המשפט ומשמיעות את קולן.
כשליסה בראיינט מפיקת הסדרה ראיינה את קרבנותיו של אפשטיין הוא היה עדיין בחיים, ולפני מעצרו. משך תשעה חודשים לפני מעצרו של אפשטיין בוצע התחקיר בסודיות לצורך הפקת הסדרה.
אשכולות – סדרת מחקרים במדעי היהדות
אשכולות – סדרת מחקרים במדעי היהדות, בעריכת עמוס גאולה, היא פרויקט של מכון המחקר של המכללה האקדמית הרצוג ויוצאת לאור על ידי רשות המחקר של המכללה האקדמית הרצוג בשיתוף עם האיגוד העולמי למדעי היהדות. סדרת המחקרים במדעי היהדות כוללת חיבורים מתחומי היהדות, שיש בהם חידוש והם מחקר שלם של נושא מסוים או מהדורה ביקורתית (מהדורה מדעית) של כתב יד בצירוף מבוא מקיף. כל ספר מלווה על ידי וועדה אקדמית מקצועית ועובר עריכה ושיפוט אקדמי. חלק מספרי הסדרה מלווים על ידי מאגר מידע ייחודי הפתוח לציבור באתר רשות המחקר – "מאגרי מידע הרצוג".
ספרים שראו אור בסדרת אשכולות
ראו אור בסדרה זו הספרים הבאים:
תמיכות
הסדרה יוצאת לאור במימון רשות המחקר של המכללה האקדמית הרצוג, האיגוד העולמי למדעי היהדות, ובתמיכת קרנות שונים, בהם הקרן הלאומית למדע, מועצת הפיס לתרבות ואמנות, מדינת ישראל – ועדת העזבונות, קרן עמליה והרב משה רוזן, יד ושם – המכון הבין-לאומי לחקר השואה.
פרסים
הספר תוספות רמב"ן זכה בפרס יד יצחק בן צבי בחקר קהילות ישראל במזרח וקהילות ספרד ופזורתן לשנת 2017.
מריה אן סמית
מריה אן "גרני" סמית (באנגלית: Maria Ann "Granny" Smith; 1799 – 9 במרץ 1870) הייתה פרדסאית בריטית-אוסטרלית שפיתחה את זן התפוחים "גרני סמית" (Granny Smith, או סבתא סמית).
אשכולות – סדרת מחקרים במדעי היהדות
פרסים
הספר דרשות משנות הזעם זכה בפרס הבינלאומי של יד ושם לספר מחקר על השואה לשנת 2018.
מריה אן סמית
ראשית חייה
מריה אן שרווד נולדה ב-1799 בכפר פרסמרש שבמחוז סאסקס אשר באנגליה. אביה היה ג'ון שרווד, פועל חקלאי, ואמה הייתה האנה לבית רייט. גם מריה התחילה כפועלת בשדות, ונישאה לפועל בשם תומאס סמית באוגוסט 1819. שניהם היו אנאלפביתים. במשך 19 שנה לאחר שנישאו, גרו השניים בבקלי, כפר הולדות של תומאס, ונולדו לזוג שמונה ילדים, אשר שלושה מהם מתו בינקותם.
אשכולות – סדרת מחקרים במדעי היהדות
מאגרי מידע מלווים
חלק מספרי סדרת המחקרים מלווים במאגרי מידע אינטרנטיים ייחודיים, במסגרת "מאגרי מידע הרצוג", ופתוחים לשימוש הציבור.
מריה אן סמית
ראשית חייה
משפחת סמית היגרה לניו סאות' ויילס, כחלק מתוכנית ההתיישבות של ממשלת הקולוניה. הם הגיעו לאוסטרליה בספינה  "ליידי נוג'נט" ב-27 בנובמבר 1838. תומאס מצא עבודה אצל חוואי שגידל עצי פרי, בעיירה רייד במחוז קיסינג פוינט (לימים פרוור של סידני בירת אוסטרליה). האזור היה אז בקושי מיושב, ושם נשארו עד סוף חייהם. בשנת 1856, תומאס קנה כמאה דונמים של קרקע כדי לנטוע פרדס משלו, במחיר 605 ליש"ט.
הפרדס של משפחת סמית שגשג באקלים הידידותי, ובנוסף מריה הייתה מוכרת פשטידות פרי בשוק המקומי, ושמה יצא לפניה.
פיתוח התפוח גרני סמית
מריה לא הפכה את התפוח למיזם עסקי – זה קרה לאחר מותה, עם פיתוח נוסף של הזן.
על המשך פיתוח הזן היה אחראי ג'ורג' הייזלווד, שהשווה את הפרי שהניבו העצים בסוגים שונים של אדמה. כך גילה, למשל, שהעץ משגשג יותר באדמה וולקנית, ושהתפוחים יותר טעימים כשהם גדלים מתוך אדמת גרניט אדומה, בהשוואה לגרניט לבנה. ב-1918, הוא מכר את התפוחים לחיילים אמריקאים שהיו מוצבים באוסטרליה, וכך הפופולריות של הגרני סמית התפשטה גם לצפון אמריקה.
מותה ומורשתה של מריה סמית
מריה אן סמית נפטרה ב-9 במרץ 1870 ברייד ונקברה בבית הקברות של כנסיית סיינט אן, במרחק מספר קילומטרים מהחווה שלה. היא הותירה מאחוריה את בעלה, שתי בנות, ושלושה בנים. התפוח שהיא גילתה אומץ בהתלהבות על ידי פרדסאים אחרים שהמשיכו לפתחו ולהציג אותו בתערוכות בוסתנאיות. ב-1891 ה"גרני סמית" אף זכה בפרס תפוח הבישול הטוב ביותר. ב-1895 הוא אושר על ידי משרד החקלאות לייצוא, והממשלה אף קידמה את גידולו. לאחר מלחמת העולם הראשונה, התפוח כבר יוצא לארצות רחוקות, והפך לאחד הזנים הפופולריים בעולם.
החלקה הדרומית של חוות סמית נשמרה כפארק זיכרון, ובכל שנה מאז 1985 מתקיים פסטיבל "גרני סמית" שגם הוא משמר את מורשתה של מריה סמית.
משחקי הרעב
משחקי הרעב (באנגלית: The Hunger Games) הוא ספר הרפתקאות לנוער מסוגת ספרות ספקולטיבית שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית סוזן קולינס, והספר הראשון בטרילוגיית משחקי הרעב, הכוללת גם את "התלקחות" ואת "עורבני חקיין". הספר מציג את קטניס אוורדין בת ה-16, החיה בעולם פוסט־אפוקליפטי במדינת פאנם, במקום שבו עמדה פעם אמריקה הצפונית. בעולם זה שולטת ממשלה חזקה, השוכנת בעיר מרכזית בשם "הקפיטול". סביב הקפיטול שוכנים 12 מחוזות והיא שולטת עליהם ביד רמה. "משחקי הרעב" הוא כינוי לאירוע טלוויזיוני שנתי, שבו נבחרים באקראי נער ונערה מכל מחוז, ושולח אותם להילחם למוות זה בזה. המשחקים נועדו להראות את שליטתו המוחלטת של הקפיטול במחוזות, ולהעניש את הדור הקיים ואת הילדים, על התקופה של הימים האפלים.
הספר פורסם לראשונה באנגלית ב-14 בספטמבר 2008. ההדפסה הראשונה של הספר כללה 200 אלף עותקים, אך עותקים נוספים הוצאו לאור כך שבפברואר 2010 נמכרו כ-800 אלף עותקים. מאז יציאתו לאור, תורגם הספר ל-26 שפות וזכויות ההוצאה לאור שלו נמכרו ב-38 אזורים שונים. הספר עובד לסרט שיצא לאקרנים במרץ 2012 בהשתתפות ג'ניפר לורנס (קטניס אוורדין), ג'וש האצ'רסון (פיטה מלארק) וליאם המסוורת' (גייל הות'ורן).
תקציר העלילה
קטניס היא נערה בת 16, שגרה במחוז 12, מחוז כורי הפחם. משפחתה של קטניס מונה את אמה ואחותה בת ה-12 פְּרִימְרוׂז (פְּרִים), אותן היא מפרנסת מאז מותו של אביה בתאונת מכרות (אביה של קטניס מת כאשר הייתה בסביבות גיל 11), ומכיוון שאימה לא מצאה עבודה בעקבות עצב משתק, כדי לפרנס את משפחתה נוהגת קטניס לצוד וללקט צמחי בר אכילים באופן בלתי חוקי ביער הסמוך למחוז, יחד עם ידידה הטוב, גֵייל.
קטניס נוסעת לקפיטול, שם מוצגת בטקס הפתיחה מול המדינה כולה ומול תושבי הקפיטול, שביניהם גם נותני החסות העתידיים שלה והמהמרים, אנשים עשירים מכול המחוזות שיכולים לקנות לה עזרה, כמו מים, אוכל, תרופות וכו'. מחירה של כל מתנה עולה כל זמן שהמשחק נמשך, עד שלבסוף המחיר, אפילו לקרקר קטן ביום ה12 למשחק, שווה לארוחה שלמה ושלושה כלי נשק ברמה קטלנית. קטניס עוברת שלושה ימים של אימונים בקפיטול, בהם לומדת מיומנויות לחימה והישרדות. במסגרת האימונים, המיועדים נבחנים על מיומנות. על מבחן זה מקבלים המיועדים ציון. באחד מימי האימונים, קטניס כועסת על כך שמסתכלים על ארוחה של חזיר צלוי, ולא עליה, ויורה חץ היישר בתפוח שבפיו. השופטים נבהלים מאוד, אחד מהם אפילו נופל לקערת פונץ'. לבסוף, על אף חששותיה, ציונה של קטניס הוא 11, מתוך 12, הציון הגבוה ביותר שהושג אי פעם. למרות שציון גבוה טוב מציון נמוך, ציון גבוה כל כך שם אותה כאיום על שאר המועמדים. קטניס לא יודעת האם הציון לטובתה או שלא. ציונו של פיטה הוא שמונה. בריאיון שמתקיים בערב שלפני בוקר המשחקים, בו מתראיינים כל 24 המיועדים, מתוודה פיטה על אהבתו לקטניס לפני הקהל. לאחר הראיון מסביר פיטה לקטניס שהצגתם בתור "הנאהבים חסרי המזל" הייתה בשביל שיקבלו את אהדת הקהל: ככל שהשחקן יותר פופולרי ובעל יותר סיכויים לשרוד, יש יותר סיכויים שאנשים (נותני חסות) יממנו את צרכיו במהלך המשחק עצמו.
כשהם נכנסים לזירה, פיטה חובר לחבורת ה"קרייריסטים" - המתמודדים מהמחוזות העשירים (אחד שתיים וארבע) אשר מתכוננים למשחקי הרעב במשך כל חייהם ואף מתנדבים ברצון למשחקים, וקטניס בטוחה שבגד בה. היא מצדה עובדת תחילה לבדה, אך לאחר מכן כורתת ברית ומשתפת פעולה עם רוּ, מתמודדת בת 12 ממחוז 11 (מחוז החקלאות) שהצילה את חייה בכך שעזרה לה להתחמק מחבורת הקרייריסטים. היא גם מזכירה לה מאוד את אחותה. הן מתכננות לפוצץ את האספקה של הקרייריסטים: רו מארגנת הסחה וקטניס מבצעת את הפעולה עצמה. לאחר שהפעולה מסתיימת בהצלחה הולכת קטניס למקום המפגש שקבעו מראש, אך לא מוצאת שם את רו. לבסוף היא מוצאת אותה בדיוק כשמארוול, הנער ממחוז 1, דוקר אותה באמצעות חנית. כתגמול, היא יורה בו בצוואר והוא נהרג במקום. לאחר מכן, רו הגוססת מבקשת שתשיר לה. קטניס שרה לה לפני מותה, ואז מעטרת את גופתה בפרחים.
לאחר מותה של רו, הקפיטול מודיע על שינוי בכללי המשחק: בניגוד למשחקים קודמים, בהם היה מנצח אחד בלבד, במשחקים האלו יתאפשר ניצחון של שני מיועדים, בתנאי שיהיו מאותו המחוז. הודעה זו מניעה את קטניס לחפש את פיטה, חברה למחוז, שנפצע אנושות לאחר שקייטו, נער ממחוז 2 הידוע בכוחו הרב, דקר אותו ברגלו. כשהיא מוצאת אותו היא מעניקה לו טיפול ראשוני ברגלו, ובהמשך משיגה עבורו תוך סיכון חייה תרופה עבור הרעלת דם, אותה השיגה במשתה בקרן השפע. שניהם מתגוררים יחד במערה במשך מספר ימים ועובדים בשיתוף פעולה. קטניס מבינה כי גילויי חיבה ואהבה ביניהם מתגמלים אותם במתנות מהעולם שבחוץ, הצופה במשחקים, ומתכננת את דבריה ופעולותיה בהתאם.
בהמשך, פיטה מוצא גרגרי יער רעילים, בשם "רוש לילה", שחופן מהם הורג אותך מיידית. הוא אינו יודע שהם רעילים, וברוב תמימותו משאיר אותם על האדמה, ולאחר מכן פני- שועל אוכלת מהם בסתר ומתה.
בסופו של דבר, נותרים רק קטניס, פיטה וקייטו בזירה לאחר ששאר המיועדים מתו. הם מגיעים לאגם בכוונה להילחם עם קייטו, ומגלים אותו בורח ממוטציות שהכינו קברניטי המשחק, בדמות זאבים אך עם מאפיינים אנושיים מאוד שדומים למיועדים שמתו. הם בורחים לקרן השפע, שם פיטה ננשך על ידי אחד הזאבים. קטניס מכינה לו חוסם עורקים שימנע את הדימום הכבד. קייטו, שטיפס על קרן השפע לפני קטניס ופיטה, נאבק בהם. קטניס שולחת חץ בידו לאחר שהוא תופס את פיטה וחונק אותו, והוא נופל מקרן השפע אל הזאבים שקורעים אותו לגזרים. לבסוף קטניס יורה בו בתור המתת חסד, וכך קייטו מת. כעת, פיטה וקטניס הם שני המיועדים האחרונים בזירה.
הקפיטול מכריז לפתע שבניגוד להכרזה הקודמת לפיה שני מיועדים מאותו מחוז יוכרזו כמנצחים, יהיה מנצח יחיד במשחק. פיטה וקטניס מסרבים להרוג אחד את השני, ולכן רעיון עולה במוחה של קטניס. היא רומזת לפיטה שיתאבדו יחד באכילת גרגרי היער שהביא, מתוך ידיעה כי חייבים להכריז על מנצח במשחק, ובתקווה שבכך קברניטי המשחק יחזרו בם. תקוותה של קטניס מתגשמת, וקברניטי המשחק מכריזים על שניהם כמנצחים, רגע לפני שפיטה מכניס את הגרגרים לפיו.
לאחר שעברו טיפולים רפואיים בעקבות פציעותיהם במהלך המשחקים, קטניס ופיטה עומדים להיות מוצגים בפני הקפיטול בתור מנצחים. לפני הצגתם, היימיטץ', המדריך שלהם, מזהיר את קטניס כי הקפיטול עלול לנקום בה מכיוון ששיטתה בו וגרמה לו להכריז לבסוף על שני מנצחים, ואומר לה שהיא חייבת להעמיד פני מאוהבת בפיטה כדי שתושבי המחוזות והקפיטול יאמינו שהיא אכן מאוהבת, ושמעשיה לא היו התקוממות (להראות למחוזות שאפשר לגבור על הקפיטול), אלא נבעו מאהבתם, שאינה מאפשרת להם להרוג זה את זה. בדרך זו היא ממשיכה בטקטיקה בה השתמשה במשך כל המשחק כדי לגרוף את אהדת הקהל ולא לעורר מרד.
ברכבת חזרה הביתה, קטניס מבולבלת לגבי רגשותיה לפיטה, אשר מבין כי ייתכן שסיפור ההתאהבות שימש כסיפור כיסוי, "לצורכי השעה" על מנת שתינצל מעונש מהקפיטול ועל מנת שיצאו שניהם מהזירה בחיים. פיטה נעשה קריר כלפיה, מכיוון שהוא אהב אותה באמת. הספר מסתיים בהגעתם של פיטה וקטניס לביתם במחוז 12, אוחזים ידיים לקראת המצלמות, כשהמשפט האחרון מספר, שקטניס חוששת מרגע שתצטרך להרפות מהן.
העיבוד הקולנועי
הסרט הראשון עלה לאקרנים ב-23 במרץ 2012 במקביל במספר מדינות בעולם בבימויו של גארי רוס. בישראל, הסרט יצא ב-22 במרץ 2012. מכירת הכרטיסים המוקדמת שברה שיאים עולמיים, ועברה במספר את "שחר מפציע" ואת "אווטאר". לתפקידים הראשיים לוהקו ליאם המסוורת' בתפקיד גייל, ג'וש האצ'רסון בתפקיד פיטה, ג'ניפר לורנס בתפקיד קטניס ואליזבת' בנקס בתפקיד אפי טרינקט. הסרט השני יצא לאקרנים ב-22 בנובמבר 2013 ("משחקי הרעב: התלקחות" – "The Hunger Games: Catching Fire").
ביקורות
הביקורות שיבחו את "משחק הרעב". סטפני מאייר מחברת "דמדומים" אמרה: "התמכרתי לספר... 'משחקי הרעב' הוא ספר מדהים". ריק ריירדן, מחבר סדרת "פרסי ג'קסון והאולימפיים", תיאר את הספר כ"סיפור ההרפתקאות הקרוב ביותר לשלמות שקראתי בחיי". אליזבת' בירד היללה את הספר ותיארה אותו כ"מרגש, מעורר מחשבה ועוצר נשימה". בנוסף, היא הגדירה את הספר כאחד הספרים הטובים של 2008. גם מגזין "בוקליסט" פרסם ביקורת חיובית ושיבח את הדמויות והרומנטיקה בספר. בביקורת שפרסם "הניו יורק טיימס", כתב ג'ון גרין כי הספר "בעל עלילה גאונית וקצב מושלם". סטיבן קינג, שיבח גם הוא את הספר ואמר "לא יכולתי להפסיק לקרוא".
מרגרט נייט
'''מרגרט א. נייט (באנגלית: Margaret E. Knight'''; ה-12 בפברואר 1838 עד ה-12 באוקטובר 1914) הייתה ממציאה אמריקאית, הידועה בעיקר בגלל המצאת שקית הנייר שטוחת התחתית. היא כונתה בעבר "הממציאה המפורסמת ביותר במאה ה-19".
חיים מוקדמים
מרגרט נייט נולדה ב-14 בפברואר 1838 בעיירה יורק במדינה מיין בארצות הברית, לאביה ג'יימס נייט ואמה האנה טיל. לאחר שאביה נהרג, כשהייתה צעירה, היא עברה עם משפחתה למנצ'סטר ניו המפשייר. היא קיבלה השכלה בסיסית, אך היא ואחיה עזבו את בית הספר כדי לעבוד בחוות כותנה. בגיל 12 מרגרט הייתה עדה לתאונת עבודה במפעל הכותנה בה עובד נדקר למוות על ידי חפץ חד הנורה מנול אריגה. בעקבות כך, ושבועות ספורים לאחר המקרה, מרגרט המציאה מנגנון בטיחות עבור הנול שלאחר מכן הוטמע בחוות כותנה אחרות במנצ'סטר. מרגרט לעולם לא רשמה פטנט על מנגנון הבטיחות ותפקודו המדויק אינו ידוע כיום, אך ככל הנראה זה היה מנגנון אשר היה עוצר את הנול כאשר הסירה (בוכייר) נשברה או שהמנגנון היה חוסם פיזית את הסירה כאשר אחת הייתה נשברת ועפה. בעיות רפואיות שהתגלו אצלה מנעו ממנה להמשיך לעבוד בחוות הכותנה ובהמשך שנות צעירותה עבדה במספר עבודות שונות הכוללות גם שיפוץ ביתי, צילום וחריטה.
קריירה
נייט עברה לעיר ספרינגפילד, מסצ'וסטס בשנת 1867 והועסקה על ידי חברת שקיות נייר קולומביאנית. בשנת 1868, נייט המציאה מכונה המסוגלת לקפל ולהדביק נייר בצורה של השקיות נייר החומות השטוחות המוכרות לקונים היום. נייט בנתה מודל מעץ של מכונה זו, אך זה היווה מכשול מאחר שהייתה צריכה מודל מברזל על מנת להוציא על מכשיר זה פטנט. צ'ארלס אנן, אשר שהה בחנות של המכונה בזמן שהמודל מברזל היה בבנייה, גנב את המודל של נייט והוציא על מכשיר זה פטנט. נייט החלה בהליכים משפטיים בנוגע לגנבת פטנט זה והוענק לה הפטנט בשנת 1871. בשיתוף פעולה עם איש עסקים ממסצ'וסטס, נייט הקימה את החברה Eastern Paper Bag Co. במהלך הקריירה שלה, נייט המציאה עוד מספר פטנטים כגון: מנגנון מספור, מנוע סיבובי ועוד.
המשך החיים ומורשת
מרגרט מעולם לא נישאה, ונפטרה בגיל 76 ב-12 באוקטובר 1914. לוח הערכה המכיר במרגרט נייט כ"האישה הראשונה שקיבלה פטנט בארצות הברית" ומכיר בה על החזקת 87 פטנטים בארצות הברית נתלה בעיר מולדתה פרמינגהם. אך למעשה נייט לא הייתה האשה הראשונה לרשום פטנט אלא אלה היו או מרי קיז או האנה סלייטר שזכו לכבוד זה.
מועדון הרכיבה פייסל
עד יולי 2010 המועדון היה מועדון הסוסים היחיד בשטחי רצועת עזה. עם זאת החלה מ־2010 התחרות בתחום גוברת מכיוון שכ־120 מאמנים ואישים הגיעו לעשות שיעורים מזדמנים לתושבי המקום וכן אנשים המגיעים לטייל עם סוס בשטחי הרצועה.
למועדון יש שני מסלולים, באורך של כ־40 מטר וכן השני באורך שעומד בתקן הבינלאומי שדורש כ־60 מטר. סוסים מיובאים דרך מנהרות ההברחה לרצועה.
על פי העיתון האוסטרלי "The Age", המסעדה של המועדון היא "המקום להיראות עבור האליטה המתבגרת בעזה". המועדון נוהג להגיש בירה בווארית שאינה אלכוהולית בפני קהל שנחשב לצעיר, חלק מהמעמד העליון ברצועה ולרוב גם חילוני.
ברשות הפלסטינית קיימת גם חוות סוסים הנקראת בפי המקומיים "חוות הסוסים של אבו אל-האשם" בה מלמדים כ־5 מדריכים, לומדים כ־83 חניכים וגרים כ־23 סוסים הנמצאת גם היא בשטחי הרצועה וכן מועדון הרכיבה תורמוס עיא ומועדון סוסים יריחו שנמצאים בגדה המערבית.
על פי העיתון הבריטי "הגרדיאן", המועדון הוא חלק מסדרת אתרי פנאי ויוקרה בעזה בהם קניון עזה, מסעדת הRoots Club, הכפר התיירותי ביסאן סיטי, פארק המים המשוגע ועוד.
Tausend Fenster
Tausend Fenster (בעברית: "אלף חלונות") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הצ'כי קרל גוט, וייצג את אוסטריה באירוויזיון 1968. השיר נכתב על ידי אודו יורגנס, שזכה במהדורה ה-11 של תחרות האירוויזיון, ובוצע בשפה הגרמנית. במרוצת השנים הוקלטו לשיר מספר גרסאות כיסוי בשפות צ'כית, אנגלית וצרפתית.
על השיר
בשנת 1968 בחרה רשות השידור האוסטרית את גוט לייצוג המדינה בתחרות האירוויזיון, שהתקיימה בעיר לונדון. בדומה לשירי התקופה, השיר בוצע בסגנון בלדת שאנסון. בשיר, מציין גוט את השפעות החיים המודרניים, ובראשן בדידות.
באירוויזיון
ב-6 באפריל 1968 בוצע השיר על ידי גוט באירוויזיון. הוא שובץ רביעי בסדר ההופעות, לפני לוקסמבורג ואחרי בלגיה. בסופה של התחרות דורג במקום ה-13 עם שתי נקודות בלבד.
גבעת הדקלים
גבעת הדקלים היא גבעה בשכונת "רחובות החדשה" שבדרום העיר רחובות. הגבעה קיבלה את שמה על ידי עולים מתימן שלאחר גירושם מאזור הצפון והכנרת התיישבו באזור רחובות. שם הגבעה ניתן לה בעקבות הדקלים הרבים המצוים בה.
תולדות הגבעה
הגבעה, הקרויה גם פארק דורון (גלגול השם גבעת דורון או ראס דוראן), הייתה אחד משני המקומות היחידים שמופו על ידי הבריטים בסוף המאה ה-19 (המקום הופיע כ"Ras Deiran" במפת הקרן לחקר ארץ ישראל). גבעה זו הפכה לאתר מורשת ברחובות.
בתחילה, נקנה השטח על ידי חיים רטשקר מיעקב דוב פישלזון וניטעו בו כרמים. בשנת 1923 נקנה על ידי הציוני האנגלי יוסף צבי אלכס. משפחות קרוננברג-קרן עיבדו את השטח החקלאי בתקופה זו. לאחר מכן, נמכרה הגבעה לאברהם גולדברג שבשנת 1932 עקר את הכרם ונטע במקומו פרדס. התכנון המקורי של גולדברג היה לבנות לו בית על הגבעה. בראש הגבעה קיימת ל"בייקה", בקתת אבן ישנה של משה וולדבלום, הוא "מוסה ג'בל" (ג'בל-הר).
פארק גבעת הדקלים
בתכנונו של האתר הושם דגש על סימולם של הפרטים השונים. מדרגות האתר מסמלות את שלבי סולם רחובות אל השמיים והדקלים הממוקמים סביב למדרגות משולים למלאכים המלווים את העולים בסולם. הפארק, הנראה היטב מכביש הכניסה הדרומי לרחובות, הפך לסמל שכונת "רחובות החדשה".
מיהו העם הנבחר?
מיהו העם הנבחר? הוא ספר שכתב ד"ר אבי בקר, לשעבר מזכ"ל הקונגרס היהודי העולמי, פרופסור אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון ומרצה ללימודי תואר שני בדיפלומטיה באוניברסיטת תל אביב ולמשפט בינלאומי בקריה האקדמית אונו. הספר יצא לאור בנובמבר 2013 בהוצאת ידיעות ספרים והופיע ברשימות רבי המכר.
טענתו העיקרית של הספר היא כי רעיון העם הנבחר (או הדת הנבחרת) היה מאז ומתמיד מקור השראה והשפעה מרכזי להתפתחות היחסים בין עמים, דתות וציוויליזציות ולעיתים רבות הזין את המאבק האידאולוגי והחיכוך הפוליטי ביניהם. לדברי המחבר, לא ניתן להבין את התפתחותה של האנושות, כפי שהיא מוכרת כיום מבלי להתייחס לרעיון הבחירה ולקיומה של ברית מסתורית בין עמים לבין האל. היהודים היו הראשונים שהכריזו "אתה בחרתנו מכל העמים" ובעקבותיהם צמחו הנצרות והאסלאם בטענה כי הן המחליפות של היהדות כעם נבחר. הספר מציג את הוויכוחים הגדולים וההתנגשויות האלימות במאבק הרעיונות, ומדגים כיצד היהודים שהיו המודל האולטימטיבי לחיקוי הפכו גם ליעד לשנאה.
רעיון הבחירה
כפי שמסביר בקר "אין כמעט עם על פני האדמה שאין לו מרכיב מיתולוגי או דתי המסמן בחירה וייחודיות" ולרוב זו בחירה של כוח עליון. אך המיוחד בגלגולו של רעיון הבחירה היהודי הוא בעובדה כי שתי הדתות המונותיאיסטיות הגדולות, הנצרות והאסלאם עם מיליארדים של מאמינים, מבוססות על האמונה כי כל אחת מהן היא המחליפה של היהדות כעמו הנבחר של האלוהים. מיהו העם הנבחר? מנסה להדגים עד כמה דומיננטית הייתה תפיסת "החילופין" בהתפתחותם של הנצרות והאסלאם ועד כמה עיצב המאבק על הבכורה והבחירה את ההיסטוריה האנושית. גם במחקר האקדמי, כפי שמציג בקר, הבוחן את צמיחת הלאומיות מודגשת תרומתה הבלעדית של היהדות להתפתחותו של רעיון הבחירה בהיבטיו הדתיים והפוליטיים, ובמיוחד בעולם המערבי הנוצרי.
מול מבקרי רעיון העם הנבחר בתוך העם היהודי טוען בקר כי המדובר בגורל שלא ניתן לברוח ממנו, כי תמיד יבחן העולם את היהודים דרך המיתוס של ה"נבחרות", לטוב ולרע. למעשה, הוא מסביר, אין כפירה בטענה כי תפקיד העם הנבחר אינו ערובה לחיים טובים ונעלים. גם חכמי התלמוד התלבטו, ובנימה הרחוקה משחצנות וגזענות קבעו, כי בני ישראל קיבלו את התורה בניגוד לרצונם וכי היא נכפתה עליהם "הר כגיגית", עד כדי איומים שהם עתידים להיקבר בסיני. הם הבינו, כי אין המדובר בגורל בלבד אלא בברית ייעוד. לכן הם הסבירו כי ייעודו של עם סגולה כרוך מן הסתם בחובות וסבל שיהיה קשה לעמוד בהם, ובוודאי גם יגררו שנאה מצד בני אנוש אחרים. לא משנה מה חושבים היהודים על עצמם כי העולם ממשיך להתייחס אליהם כעם נבחר. מסתבר, כי גם בקרב היהודים מקננת תפיסת הנבחרות, כל אחד על פי תפיסתו, כפי שמוכיח סקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה (2012), כי 70% מאזרחי ישראל היהודים מאמינים שהם העם הנבחר.
בסיכום ספרו טוען בקר כי תפיסת הנבחרות אכן מעוררת בעיות ונותרה אפופה במסתורין אך לא ניתן להבין את ההיסטוריה והמורשת היהודית מבלי להבין "עד כמה דומיננטי, מאז ומתמיד, רעיון הבחירה ככוח מניע וכגורם השומר על זהות העם היהודי וקיומו". לדבריו "ההיסטוריה היהודית מוכיחה שוב ושוב עד כמה מורכב, בעייתי ואף מאיים הוא התואר 'העם הנבחר'. העול הכבד של הבחירה שיהודים נושאים על גבם, במשך אלפי שנים, כורך בחובו מחויבות לצד ייסורים, ובמשך הדורות הוא הביא יהודים לפקפוק בכדאיותו ולהרהורי כפירה. אפילו בתפיסה האורתודוקסית, מאז חכמי התלמוד, מצאנו כי יש התייחסות ליסודות הכפייתיים ('כפה עליהם הר כגיגית'), ולעיתים המאיימים, בברית הגורל שנקשרה בין העם לאלוהיו."
המתודיקה של הספר
מיהו העם הנבחר? מציג את המאבק על רעיון הבחירה באמצעות דיוקנן של דמויות הלקוחות ממגוון של תקופות היסטוריות, דתות, תפקידים ומגדר. פרקי הספר בנויים סביב אישיותם וסיפור חייהם של ארבעה עשר גיבורים (ועוד כמה גיבורי משנה) הצועדים במנהרת זמן החל מהמאה ה-21, חזרה לראשית הנצרות, המשנה והתלמוד, ימי הביניים והעידן המודרני. הפרקים: הספר פותח עם מל גיבסון, שחקן ובמאי הוליוודי עטור פרסים המייצג עמדה קיצונית בכנסייה הקתולית המתנגדת לרפורמות של הוותיקן שכללו שינוי היחס ליהדות; רבי עקיבא, גדול התנאים של דור חורבן הבית ותקופת המשנה אשר בין היתר פסק להכניס את מגילת שיר השירים (שיר אהבה בין העם הנבחר לאל) לספרי התנ"ך; רבי יהודה הלוי, מגדולי המשוררים וההוגים של ימי הביניים אשר כתב את הכוזרי, המסה המתמקדת בייעודו של העם הנבחר; אוגוסטינוס הקדוש, שפעל במאה החמישית ונחשב לבכיר מבין אבות הכנסייה הקתולית וגיבש את תפיסת החילופין; האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, שיזם את הרפורמות של ועידת הוותיקן השנייה שהתקבלו ב-1965 וכללו הכרה מחודשת במעמד העם הנבחר של היהודים; הנביא מוחמד, מייסד האסלאם, אשר הושפע רבות מעקרונות היהדות ורעיון הבחירה; מרטין לותר, מייסד הכנסייה הפרוטסטנטית ; בנג'מין דיזראלי, ראש ממשלת בריטניה בתקופה הוויקטוריאנית, יהודי מומר שהתגאה בפומבי להימנות עם העם הנבחר; אנה פרנק, הילדה שכתבה את יומן השואה, וניסתה להסביר את פשר סבלו של העם הנבחר; הרב אברהם יצחק קוק, רבהּ הראשי האשכנזי של ארץ ישראל בתקופת המנדט ויוסף חיים ברנר, מסופריו הבולטים של היישוב, אשר ייצגו גישות שונות לתפיסת הבחירה; ש"י עגנון, הסופר וחתן פרס נובל ומולו המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, מנהיגם הפוליטי והדתי של ערביי ארץ ישראל, המסמנים את כניסת המאבק על ה"עם הנבחר" לסכסוך הישראלי-ערבי; וג'ורג' אליוט, הסופרת הבכירה של אנגליה במאה התשע-עשרה, דוברת מובהקת של התגבשות ה'נוצרים הציוניים', אשר הביעו תמיכה לתהליך מדיני של שיבת היהודים לציון על פי הבטחת האל לעמו הנבחר.
פסיפס הדיוקנות נועד להוכיח עד כמה קריטי היה רעיון העם הנבחר בתקופות שונות ובאיזו מידה הוא השפיע על המגמות ההיסטוריות. לדברי בקר שילוב סיפור חייהם של גיבורים אלה במחקר עיוני פילוסופי מעניק מימד פופולרי לספר אך מדגים ביתר שאת עד מעצב עולם הרעיונות, הנובעים לעיתים במוחם הקודח של אנשים, את דרכה של האנושות ומשפיעה על גורלות של רבים.
גישת החילופין בנצרות ובאסלאם
הספר מציג בהרחבה כיצד שתי הדתות היריבות ליהדות מקבלות ואף מקדשות בכתביהן את התפיסה היהודית על בחירתם של היהודים בהר סיני ועל הברית שנחתמה עמם ועם אבותיהם. אך כאן גם התעוררה הבעיה: "ברגע ששתי הדתות גילו כי עליהן לשאוב את יסודות התאולוגיה שלהן מן היהדות, הן לא השכילו למצוא דרך אחרת להוכיח את נבחרותן אלא על ידי הוכחות ודוקטרינה דתית שתסביר את מעבר הבחירה אליהן. כך התגבשה לה אותה תאוריה על אודות החילופין, באופן נואש ואובססיבי, שהניעה בטירוף מערכות מנגנוני שנאה אדירים שטרם נודעו כמותם בתולדות האנושות".
הנצרות החלה לתת ביטוי לתפיסת החילופין כבר בברית החדשה ובמיוחד אצל פאולוס (שאול התרסי), הידוע כמי שהפך את הנצרות לדת של המונים ולו מיוחסות הקביעות כי התורה שניתנה לישראל היא מיושנת ו"כך גם טובה יותר הברית אשר ישוע נהיה ערב לה." לדברי פאולוס, ישו הוא למעשה "מתווך הברית החדשה" ולכן גם "מסיר הוא את הראשונה כדי להקים את השנייה". אך מי שהשפיע יותר מכול על גיבוש גישת החילופין כדוקטרינה היה אוגוסטינוס, מי שנחשב כאבי אבות הכנסייה ופעל במאה החמישית לספירה. אוגוסטינוס, כדברי בקר, "סיפק לכנסייה הנוצרית את יסודה הקיומי באמצעות איתור (ושמא אלתור) של נקודת המפנה בחילופי העם הנבחר."
אוגוסטינוס שהיה אינטלקטואל מבריק ולא פסק לכתוב ולהפיק ספרים הותיר אחריו מבנה על תאולוגי ההופך את התנ"ך העברי ל'קדימון' לסיפורי הברית החדשה, אלגוריה או טרום-הדמיה (פרה-פיגורציה), המוכיחה את תוכנית האל שהביאה לכישלון וההדחה של היהודים ולהכתרת הנצרות כעמו הנבחר של האל. בקר סוקר את פרשנותו של אוגוסטינוס לתנ"ך העברי, השפעתו המכריעה על דימוי היהודים כעם שפל ובזוי, יחד עם השפעות אחרות על הכנסייה הקתולית הנובעת מתפיסתו על "החטא הקדמון" ונטייתו לסגפנות מינית.
הפרק על ג'ורג' אליוט מעלה על נס את תרומתם של "הנוצרים הציונים" אשר הקדימו במאות שנים את מבשרי הציונות היהודים והציגו לעולם, כחלק ממשנתם הדתית את הצורך להתגייסות פוליטית למען שיבתם של היהודים לציון. כל זה התאפשר לאחר שנוצרו הנסיבות המתאימות לבצע שינוי תאולוגי בתפיסת החילופין הנוצרי ולתת אישור מחודש למעמד העם הנבחר של היהודים. זו היא דוגמה מובהקת, כפי שמתואר בהרחבה, להשפעתה של התאולוגיה על הדיפלומטיה והמדינאות ובמיוחד על מרכזיותו של רעיון הבחירה בעיצוב פעילות פוליטית.
בפרק "מוחמד בעקבות היהודים" טוען בקר אין מספיק מודעות לעובדה שהאסלאם קשור בטבורו ליהדות עוד יותר מאשר הנצרות, ונאלץ לכן לבסס דוקטרינת חילופין משלו. ידוע כי הקוראן מלא בפסוקים המבוססים על סיפורי התנ"ך (וגם מדרשים מאוחרים יותר) והוא שופע בפולמוס שמנהל מוחמד עם היהודים (אלה יחד כמחצית מהקוראן). ניתוח תוכן, שמציג בקר בספרו, חושף את תסכולו של מוחמד מהעובדה שהיהודים אינם נוהים אחריו למרות מאמציו. מצד אחד, יש בקוראן פסוקים המרוממים את בני ישראל מכל עם ומבליטים את ייחודם על פני האומות עם התחייבות מפורשת של האל להעניק להם את ארץ הקודש –ישראל ומצד שני, תגובות של שנאה בוטה והסתה להרג של יהודים, בניסוחים אנטישמיים. בקר טוען כי "כל מי שקורא את הקוראן אינו יכול שלא לתמוה על התמקדותו האובססיבית של מוחמד במורשת היהודית, בכתבי הקודש של היהודים, ובניסיונותיו הבלתי נלאים לשכנע אותם להתגייס אל שורות הדת החדשה" בקר חקר במיוחד את סיפורה של אשתו היהודיה של מוחמד, צפיה, שאותה לקח בשבי לאחר שהרגו לוחמיו את בעלה ואת אביה. בחדית' (כתבי הקודש המוסלמים הכוללים סיפורים ועדויות על חייו של מוחמד) ניתן ביטוי ציורי יוצא דופן לחתונתם ונראה כי תכליתו גם להמחיש את הצטרפותה של צפיה לאסלאם והכרזתה שזו הדת האמיתית והנבחרת.
השנאה לעם הנבחר
חלק ניכר של הספר, באמצעות המחקר ההיסטורי ותיאור הדמויות, מוקדש לבירור שורשיה של שנאת ישראל. לדברי בקר "רעיון הבחירה היה ונותר המרכיב המרכזי ביחסי יהודים ולא-יהודים, כגורם מפתח להבנת האנטישמיות לדורותיה, ללימוד לקחי השואה ואף לפירוק לגורמים של מרכיבי היסוד בסכסוך הישראלי-ערבי והתלקחות שנאת האסלאם הקיצוני ליהודים."
בפרק על אנה פרנק המתמקד בשואה מצטט בקר מיומנה של הנערה המפורסמת שבו ניסתה להסביר את הסבל הקשה שאלוהים השית על עמו הנבחר כלקח מוסרי לעולם להאבק ברשע האנושי. כך מצטרפת אנה פרנק לדיון רחב יותר, היסטורי-תאולוגי, על זוועות ההשמדה שבשואה. בסקירה על משנתו האנטישמית של היטלר מדגים בקר כיצד תפיסת הנבחרות דרבנה אותו לתהליך ההשמדה. היטלר, שהיה ספוג בשנאת יהודים, חזר והטיף כי "אנו עמו של האלוהים" וגם סימן את האויב המסוכן ביותר, היהודים, בדרכו של הגזע הארי לבסס את עליונותו על פני תבל. באופן ישיר הוא העניק הסבר לרעיון הפתרון הסופי של בעיית היהודים כשהסביר כי "לא ייתכנו שני עמים נבחרים".
הפרק על האנטישמיות נבנה סביב אישיותו מרטין לותר, הרפורמאטור הגדול שהתמרד נגד האפיפיור והביא להקמת הכנסייה הפרוטסטנטית. כמו מוחמד בשעתו, גם מרטין לותר החל את דרכו בשבחים ליהודים אך כשאלה לא נענו שינה את עורו והפך ל"אבי האנטישמיות המודרנית". הקונטרס שפרסם, "על היהודים ושקריהם" (1543), מזין אנטישמיות עד היום ושימש למעשה תשתית רעיונית בשלבים לתוכנית הנאצית להשמדת היהודים.
גישתו של א.ב. יהושע אינה חדשה ומשקפת את תפיסת העולם של יהודים רבים החשים אי־נוחות וסלידה מרעיון העם הנבחר. בכתביו של הסופר יוסף חיים ברנר, בן העלייה השנייה מתחילת המאה ה-20, מוצא בקר את הבסיס הרעיוני לגישתו של יהושע. כחלק מהתנערות מהיסודות הדתיים שליוו את הציונות הכריז ברנר באופן בוטה על הצורך להינתק מן העבר והמסורת היהודית: "אני – בהנאה חריפה ותאוונית הייתי מוחק מן הסידור של העברי בן הדור את ה‘אתה בחרתנו‘ בכל צורה שהיא… כי הגאווה הלאומית הריקה וההתפארות היהדותית מחוסרת התוכן לא תרפא את השבר, והמליצות הלאומיות לא תועלנה כלום“. כמו יהושע, 100 שנה לאחריו, ברנר מבין למעשה את לב האנטישמים הצופים ביהודי הגלותי: "אופיינו הלאומי פסול מימות עולם ועד הנה. מעולם לא היינו אומה יוצרת, תמיד חיינו חיי צוענים וכלבים, מה אתם רוצים מהאנטישמים? מדוע לא תאבו להבין את המובן מאליו? את חזון השנאה והבוז לישראל: היהודים הם צוענים, זוהמה, רפש וניוול, ביצה סרוחה, לא אדם, כלבים פצועים."
הספר מבהיר כי רבים בהנהגת היישוב היהודי דחו את דבריו של ברנר ודמויות כמו ברל כצנלסון, א"ד גורדון ואחרים חתרו לשמר את המורשת היהודית. הגדיל לעשות דוד בן-גוריון, גם הוא מאנשי העלייה השנייה ואחר כך ראש ממשלת ישראל, ששילב בכתביו, באיגרותיו לחיילי צה"ל ובנאומיו שפע של התבטאויות על עם הסגולה, ושאב מן התנ"ך את גאוותו ב"אתה בחרתנו מכל העמים" והטיף לחזרתו של העם לארצו המובטחת כדי להגשים את חזון הנביאים של "אור לגויים".
בקר טוען כי מסתבר שאין צורך באמונה דתית כדי לדבוק ברעיון הנבחרות היהודית. למשל, ג'ורג' סטיינר, הוגה דעות וחילוני מובהק, אשר חולק לא אחת על דרכם של מדינת ישראל ושל יהודי התפוצות, מאמין בשליחות היהודית אל העולם. לדבריו, הדרמה של מתן התורה בסיני חוללה מהפכה התנהגותית בעולם העתיק ומשפיעה עלינו עד היום. "צווי המוסר... נוסח סיני והנביאים הם חסרי פשרות", מסביר סטיינר, ומכיוון שהיו תובעניים במיוחד הם עוררו כלפי היהודים את התיעוב, האנטישמיות, הניסיון לסתום את פיותיהם ואחר כך את הדרישה לחיסולם. אף על פי כן מזדהה סטיינר עם רעיון העם הנבחר: "בכל מקום, בכל זמן שהם קיימים ומשגשגים, היו היהודים מטרה לחייתיות, לאיוולת, לחוסר סובלנות. עם נבחר באמת ובתמים, ומועדון שממנו לא הייתי פורש (גם לו היה הדבר אפשרי)".
ביקורות
ספרו של בקר זכה להתייחסות בכלי התקשורת וגם איפשר לחדש את הדיון בין התומכים והמתנגדים לרעיון הבחירה.
ד"ר יואל רפל כתב כי יש לראות את ספרו של בקר כ"אפוס" היסטורי של סיפור המאבק על הבחירה. לדברי רפל, אין "להיבהל מהאפארט המדעי של הספר" המבוסס על מחקר עם 60 עמודי הערות, מכיוון שהוא כתוב "בשפה השווה לכל נפש... ומעלתו הגדולה של הספר היא אופן הדיון וסגנונו."
אנוליס
מאפיינים
המינים בסוג חיים על עצים ואוכלי חרקים אם כי ישנם מספר מינים שאוכלים גם פירות. ברגלם קיימות כריות דביקות שמאפשרות להם לטפס. לאנוליס גוף מוארך הכולל זנב באורך של שליש מכל הגוף וחוטם צר, אורך המינים הוא בין 30–60 ס"מ ומשקלם בין 3–30 גרם. לחלק מהמינים יש עיניים בדומה לזיקית אשר נעים בצורה בלתי תלויה אחת בשנייה.
בעבר הסוג שויך למשפחה פוליצרוטיים (Polychrotidae), אולם כיום היא משויכת למשפחת האנוליסיים (Dactyloidae) כסוג היחידי במשפחה על ידי סטיבן פו.
בסוג זה היו בעבר מעל 400 מינים נתון שהפך אותו לסוג בעל כמות המינים הגדולה ביותר אצל בעלי שפיר עוברי. אולם ב-2012 הסוג חולק למינים שונים ובסוג Anolis נותרו רק כ-50 מינים.
טרודי שופ
טרודי שופ (Trudi Schoop; 9 באוקטובר 1903 - 14 ביולי 1999) הייתה רקדנית אמריקאית ילידת שווייץ, מחלוצות תחום הטיפול בתנועה.
ביוגרפיה
נולדה בשווייץ בתחילת המאה ה-20. בנעוריה החלה לרקוד בלט קלאסי והופיעה במופעים בהם נעשה שימוש באלתור והומור בתנועה כצורת הצגה מרכזית. בהמשך התנסתה בצורות ריקוד נוספות. בסביבות תקופת מלחמת העולם השנייה ערכה מספר סבבי הופעות בינלאומיים, בעיקר בארצות הברית.
ב-1940, כמתנדבת בבית החולים לחולי נפש "Camarillo" בקליפורניה, החלה לטפל באמצעות תנועה, ובהמשך הועסקה בבית חולים זה במשרת תרפיסטית. אחר כך לימדה ברחבי אירופה וארצות הברית.
ב-1947 עזבה סופית את אירופה ועברה לפעול בלוס אנג'לס שבארצות הברית.