cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדרה דויד ניל
1937–1946: מסע בסין ומגורים בטיבט
בשנת 1937, בת שישים ותשע, החליטה אלכסנדרה דויד-ניל לצאת לסין עם יונגדן דרך בריסל, מוסקבה והרכבת הטרנס-סיבירית. מטרתה הייתה ללמוד טאואיזם קדום. היא מצאה את עצמה באמצע מלחמת סין–יפן השנייה וחוותה את זוועות המלחמה, רעב ומגיפות. היא ברחה מאזורי הקרבות ונדדה בסין. המסע הסיני שלה התקיים במהלך שנה וחצי בין בייג'ינג, הר ווטאי, האנקו וצ'נגדו.
ב־4 ביוני 1938 היא חזרה לעיירה הטיבטית טצ'ינלו לשהייה של חמש שנים. שם נודע לה על מות בעלה בשנת 1941.
בשנת 1945, אלכסנדרה דויד-ניל חזרה להודו בזכות כריסטיאן פושה, הקונסול הצרפתי בכלכותה, שהפך לידיד שלה. הם נשארו בקשר עד מותה של אלכסנדרה דויד-ניל. לבסוף היא עזבה את אסיה עם אפור יונגדן במטוס, ויצאה מכלכותה ביוני 1946. ב־1 ביולי הם הגיעו לפריז, שם שהו עד אוקטובר, כשחזרו לביתה בדרום צרפת.
1946–1969: אחרית ימיה
בגיל 78, אלכסנדרה דויד-ניל חזרה לצרפת כדי להסדיר את האחוזה של בעלה, ואז החלה לכתוב מביתה בדיג'נה. בשנת 1952 פרסמה את "Textes tibéains inédits" ("כתבים טיבטיים שלא פורסמו"), אנתולוגיה של הספרות הטיבטית הכוללת, בין השאר, את השירים הארוטיים המיוחסים לדלאי לאמה השישי.
היא ויונגדן חזרו לטיבט בתחילת שנות החמישים. שם עברה משבר של אובדן פתאומי של יונגדן ב־7 באוקטובר 1955. על פי דבריו של ז'אק ברוס, יונגדן, נדבק בחיידק במערכת העיכול, ונפל לתרדמת במהלך הלילה ונפטר כשהוא סובל מאי ספיקת כליות על פי אבחנת הרופא.
לאחר שמלאו לה 87, אלכסנדרה דויד-ניל מצאה את עצמה לבד. אפרו של יונגדן הוחזק בבטחה בסמטן דז'ונג, בציפייה להיזרק לגנגס, יחד עם אפרה של דויד-ניל לאחר מותה.עם הגיל, סבלה אלכסנדרה דויד-ניל יותר ויותר משיגרון שאילץ אותה ללכת עם קביים. קצב היצירה שלה הואט: היא לא פרסמה כלום בשנים 1955–1957.
באפריל 1957 היא עזבה את סאמטן דז'ונג כדי לגור במונקו עם חברה שתמיד הקלידה את כתבי היד שלה, ואז החליטה לגור לבד במלון, עברה מאחד למשנהו, עד יוני 1959. אז הכירו לה אישה צעירה, מארי-מדלן פיירט, אותה לקחה כמזכירתה האישית. היא נשארה עם הגברת הזקנה עד הסוף, "שומרת עליה כמו בת על אמה - ולעיתים כמו אם על ילדה הבלתי נסבל - אבל גם מו תלמידה לשירות הגורו שלה".
אלכסנדרה דויד-ניל כינתה אותה "הצב".
אלכסנדרה דויד-ניל נפטרה ב־8 בספטמבר 1969, כמעט בת 101. בשנת 1973, האפר שלה הובא לואראנסי על ידי מארי-מדלן פיירונט כדי לפזרו עם אפרו של בנה המאומץ לתוך נהר גנגס.
מורשת
בדור האחרון מאז שנות התשעים של המאה העשרים, נעשו מספר יצירות אומנות וסרטים תיעודיים שונים על חייה והרפתקאותיה של אלכסנדרה דויד-ניל. היא זכתה עוד בחייה לאותות כבוד. על שמה נקראים רחובות, בתי ספר ותחנת רכבת עילית בפריז.
ג'וזף שלייפשטיין
ג'וזף שלייפשטיין (נולד ב-7 במרץ 1941) הוא יהודי יליד פולין אשר שרד את מחנה הריכוז בוכנוואלד, ממנו שוחרר בגיל 4, ונחשב לאחד מניצולי המחנות הצעירים ביותר. הוא הוחבא על ידי אביו בשק וכך אנשי האס אס לא גילו אותו עם הגיעו למחנה. אסירים אחרים עזרו לאביו להחביא אותו במחנה וכך שלייפשטיין ניצל עד לשחרור המחנה על ידי האמריקאים. לאחר המלחמה היגר עם הוריו לארצות הברית. הוא לא דיבר על זיכרונותיו מהמלחמה, אף לא עם ילדיו. סיפור ההישרדות שלו התגלה במקרה בשנת 1999, הוא אותר ונערך עמו ריאיון לעיתון.
הישרדות
שלייפשטיין נולד בגטו היהודי ליד העיר סנדומייז' (צוזמיר) שבפולין, הוריו היו ישראל ואסתר שלייפשטיין. הוא ומשפחתו חיו בגטו סנדומייז' עד לפינוי שלו ביוני 1942, משם הועברו לגטו צ'נסטוחובה ובו הוריו היו עובדי כפייה במפעל מתכת. הוא הוחבא במרתפים, מפני שהשומרים הנאצים בגטאות היו תופסים ילדים קטנים מדי מכדי לעבוד ושולחים אותם לתאי הגזים באושוויץ. זיכרונותיו מהילדות, בה היה מוסתר במרתפים ובמקומות חשוכים, רדפו אותו במשך שנים, גרמו לו ל"סיוטים נוראיים" והובילו אותו לפתח פחד מן המוות וסלידה לכל החיים משהייה בחשכה.
בשנת 1943 הוא וכל משפחתו גורשו למחנה בוכנוואלד. עם הגעתם למחנה פקדו על הוריו לפנות ימינה, לצדו של המחנה בו הוחזקו עובדי הכפייה ואילו הוא הופנה על ידי הנאצים שמאלה, לקבוצת הילדים הקטנים, הזקנים והנכים, הקבוצה שאותה עמדו להוציא להורג. במסמכים של ארגון הג'וינט משנת 1947 נרשם על הצלתו של שלייפשטיין "למרות הבלבול הכללי שנוצר בחלוקה לשורות, אביו של ג'וזף מצא שק גדול, ועם אזהרה נוקשה לשמור על שקט מוחלט, הכניס את בנו בן השנתיים וחצי לשק". השק, שהכיל את כלי האב לעיבוד עורות ומעט בגדים, אפשר את הברחתו של ג'וזף אל המחנה, מבלי שהשומרים הבחינו בו. אמו של שלייפשטיין נשלחה בהמשך למחנה ברגן-בלזן. כל הקבוצה שנשלחה לשמאל המחנה הוצאה להורג.
במשך תקופה, שלייפשטיין הוחבא על ידי אביו בעזרתם של אסירים גרמנים אנטי-פאשיסטיים אך לבסוף הוא התגלה. שומרי המחנה חיבבו אותו והחלו להתייחס אליו כ"קמע המחנה": הוכנו בעבורו מדי מחנה קטנים, הוא הועמד במסדרי הבוקר עם שאר האסירים והיה עליו להצדיע לשומר האחראי ולומר "כל האסירים נספרו". למרות זאת, כאשר ביקרו במחנה בכירים נאצים שלייפשטיין היה צריך להתחבא. הוא סיפר שבאחד מן המקרים הוא הועמד בשורה של אסירים שהייתה מיועדת לחיסול, אך ניצל שוב בהתערבות אביו. אביו היה מוערך במחנה על יכולתו לייצר אוכפים ורתמות. שלייפשטיין סיפר גם שפעם חלה מאוד ובמשך תקופה חי בבית החולים שבמחנה.
שחרור
שלייפשטיין ואביו שוחררו מן המחנה על ידי הצבא האמריקאי ב-12 באפריל 1945. החיילים מצאו יותר מ-21,000 אסירים בבוכנוואלד, בהם כ-1,000 קטינים, בעיקר בגילאי העשרה. שלייפשטיין צולם רבות ביום שחרור המחנה, באחד מהצילומים הוא יושב על מכסה מנוע של ג'יפ של האו"ם. לו ולילדים קטנים אחרים לא היה מה ללבוש בשל מחסור בביגוד, אז עשו להם בגדים ממדי החיילים הגרמנים. במסמכי הג'וינט קיים תיעוד על זיכרונו מיום השחרור: "ג'וזף נזכר ביום ההוא באושר מכמה סיבות. ראשית, מפני שמיום זה והלאה הוא לא היה צריך להתחבא. שנית, מפני שהחל לקבל מנות גדולות יותר של אוכל ושתייה. ושלישית, ג'וזף זוכר את היום הזה בעליצות, מפני שהיו "הרבה" נסיעות שהאמריקאים נתנו לו בג'יפים ובטנקים שלהם".
לאחר השחרור, הג'וינט ארגן לו ולאביו טיפול רפואי בשווייץ. לאחר מספר חודשים, הם חזרו לגרמניה כדי לאתר את אמו של ג'וזף והיא נמצאה לבסוף בעיר דכאו. הם חיו בגרמניה במשך תקופה קצרה ואז היגרו לארצות הברית בשנת 1948 הודות לג'וינט. בארצות הברית הוא רואיין על ידי עיתונאי וצולם במדים שקיבל בבוכנוואלד. הוא אף לקח חלק במשפט מחנה בוכנוואלד שהיה חלק ממשפטי דכאו בגרמניה, מ-11 באפריל 1947 עד 14 באוגוסט 1947. שלייפשטיין העיד בעבור התביעה כנגד הנאשמים, 31 שומרים מהמחנה ואנשי סגל. מבין 31 הנאשמים, שכללו גם ארבעה אסירים מן המחנה שהואשמו בפשעים כלפי אסירים אחרים, 22 נידונו למוות, היתר נשפטו לתקופות מאסר ארוכות.
זה הסוד שלי
"זה הסוד שלי" הוא שעשועון הטלוויזיה הישראלי הראשון. הוא שודר בטלוויזיה הישראלית החל מ-1975 ועד 1979. ב-1993 שודרה עונה נוספת של התוכנית. התוכנית הייתה באופן רשמי תוכנית מקור ישראלית, שהמשיכה כתוכנית ששודרה לפני כן בקול ישראל. עם זאת, היא דומה לשעשועונים אמריקאיים משנות ה-50 דוגמת. תוכנית דומה שודרה בטלוויזיה ביפן בשנות ה-60.
שלושת המתמודדים הם ידוענים אשר צריכים לגלות מהו הסוד של המשתתף האלמוני שלפניהם. לצורך כך יש להם מספר מוגבל של שאלות וזמן מוגבל כדי לשאול אותן. בגרסה הישנה, בהנחיית אורי זוהר, המגבלות היו 4 דקות ו-20 שאלות, ובגרסה החדשה בהנחיית טוביה צפיר, המגבלות הן 3 דקות ו-30 שאלות. כאשר מתגלה הסוד, מוקרנת כתבת שטח, שמתארת את הסוד ובעליו.
שעשועון זה הוא היחיד משעשועוני הטלוויזיה בישראל שלא חולקו בו פרסים. ב-2008 עלה לשידור בקשת השעשועון "תאמין לי" המהווה גרסה מחודשת של התוכנית בהנחיית גבי גזית בה השתתפו בין היתר לימור גולדשטיין וגליה אלבין.
בדצמבר 2016 השעשועון שב לעשר תוכניות, הפעם בהנחיית אבי נוסבאום, במסגרת אירועי הפרידה מרשות השידור. בשנת 2017 יצא השעשועון בהנחיית נוסבאום לעונה נוספת.
תוכנית הרדיו
תוכנית הרדיו שודרה בקול ישראל בשנות ה-50 וה-60. באמצע שנות ה-50 ערך את התוכנית שמואל רוזן. בשנות ה-60 צוות התוכנית כלל את יצחק טישלר, משה ריבלין, אורי דביר ומרדכי נאור והוא נערך בידי יצחק שמעוני ודן בירון.
משתתפים
תחילה הנחה את התוכנית אורי זוהר. לאחר חזרתו בתשובה, הוחלף על ידי טוביה צפיר, שהנחה את התוכנית גם ב-1993. בין המתמודדים בשנות השבעים היו: אורי אלוני, שאול ביבר, בלה אלמוג, נתן דונביץ', שפרירה זכאי, מאיר עוזיאל, משה טימור, אלי תבור, נורית גפן, יגאל שילון ומשה רום (לימים ראש עיריית חולון).
חוקי התוכנית
בתוכנית שלושה סיבובים:
השאלות שהציג צוות המתמודדים לבעל הסוד היו חייבות להיות כאלה שמאפשרות לו לענות עליהן ב-"כן" או "לא".
במקרה שבעל הסוד היה אישיות ידועה, התבקשו המתחרים לכסות את עיניהם ולזהות את בעל הסוד ואת סודו. אם גם קולו של בעל הסוד נחשב למוכר, הוא היה עונה בניע ראש, ואת התשובה הקולית לאנשי הצוות מכוסי העיניים היה מוסר המנחה.
מקאמה
מקאמה (בערבית: مقامة, אספת שבט, סיפור שמספרים באספתו, ומכאן השם העברי 'מחברת', במובן חבורה) היא יצירה שירית-סיפורית מגוונת, המשלבת בתוכה פרוזה מחורזת בעלת ברק רטורי ושירים שקולים. מקאמות היו נפוצות בשירה הערבית של ימי הביניים, וממנה הגיעו לספרות העברית של יהדות ספרד.
חוקר הלשון יהודה רצהבי עמד על מאפייניה של המקאמה:
המקאמה הערבית בימי הביניים
ראשיתה של המקאמה ביצירתו של הסופר הערבי בדיע א-זמאן אל-המד'אני, יליד המדאן בן המאה העשירית. המשיך בדרך זו והרחיבה אל-חרירי במאה ה-11. המקאמות של שני יוצרים אלה מתמקדות בעלילותיהם של גיבורים נכלוליים, שנדודיהם ומעשיהם מסופרים בפני אספת השבט על ידי המספר. הגיבור הנכלולי מפגין שליטה וירטואוזית בשירה הערבית (או בעברית המקראית, כאשר מדובר במקאמה עברית) ובפילוסופיה הקלאסית. במקאמה אופיינית יש כחמישים אפיזודות, שבהן הגיבור הנכלולי, בדרך כלל תחת מסווה, מוציא בתחבולותיו מהמספר את כספו, ומוביל אותו לאירועים מביכים ולעיתים אף אלימים. חרף זאת, המספר ממשיך לתור אחר חברתו של הגיבור, מוקסם מיכולתו הרטורית.
כתבי יד של יצירתו של אל-חרירי אוירו לעיתים קרובות במיניאטורות. אל-חרירי פיתח את הסגנון הרטורי של המקאמה, לדרגה שהפכה את יצירתו לחומר לימוד לתורת הנאום, וכבסיס למילונאות של הערבית של המאה ה-8 והמאה ה-9.
מקאמה בספרות העברית של ימי הביניים
יהודה אלחריזי תרגם את המקאמות של אל-חרירי לעברית, בערך בשנת 1218, וקרא להן "מחברות איתיאל" ("מחברת" כאן היא במשמעות של "מקאמה"). כשנתיים לאחר מכן כתב אלחריזי את המקאמות שלו, "תחכמוני". יעקב בן אלעזר, בן זמנו, חיבר את קובץ המקאמות המחורזות "ספר המשלים".
מקאמות עבריות נוספות התרחקו מסגנונם של אל-המדאני ואל-חרירי. יוסף אבן זבארה, שחי בברצלונה בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13, כתב את "ספר שעשועים", שבו המחבר, המספר והגיבור הנכלולי הם כולם אבן זברה עצמו.
"מחברות עמנואל" של עמנואל הרומי אף הן מקאמות.
מקאמה בספרות העברית המודרנית
מקאמה נודעת היא יצירתו של חיים נחמן ביאליק, "אלוף בצלות ואלוף שום".
בעברית בת ימינו משמש המושג "מקאמה" גם לתיאורה של פרוזה מחורזת. בין מחברי המקאמות בעברית עכשווית אפשר למנות את חיים חפר, שפרסם במשך למעלה מעשור מקאמה שבועית בענייני דיומא בעיתון "ידיעות אחרונות", ואת השדרן איזי מן שחיבר יותר מ-5,500 מקאמות לאירועים ולטקסים ממלכתיים של מדינת ישראל, לצה"ל, לקרן קיימת לישראל ולמאות גופים וארגונים.
גאורג לשניצר
גאורג לשניצר (1885–1951) היה פסל וארכיטקט ישראלי, יליד פולין.
ביוגרפיה
לשניצר נולד בעיר טארנוביץ שבפולין בשנת 1885. הוא היגר לגרמניה והתחנך בברלין. הוא למד אדריכלות ופיסול באקדמיה לאמנות בברלין ועיצב כמה פרוטומות (פסלי ראש) כמו של השחקן ואגנר וקאינץ ושל הצייר לוביס קורינת (Corinth).
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ללא משפחתו והתיישב בתל אביב. למחייתו עבד כארכיטקט ועיצב את בית הקולנוע "הדר" בפתח תקווה ואת קולנוע אסתר בתל אביב. יצירותיו כללו דיוקנאות ריאליסטים של אנשי היישוב כגון ז'בוטינסקי, חיים ארלוזורוב ואחרים.
אורי שטרית
אורי שטרית (נולד ב-22 ביוני 1952 במרוקו, עלה לישראל ב-1956) הוא אדריכל ישראלי. היה מהנדס העיר ירושלים בשנים 2001–2006. כיהן כיושב ראש ארגון המהנדסים והאדריכלים העצמאיים בישראל, ובעל משרד אדריכלות. מוסמך במדעים, אדריכלות ותכנון ערים בטכניון בחיפה (1980). הוא קיבל תואר שני באדריכלות ובתכנון אורבני מבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת הרווארד.
שטרית נחשב מקורב לאהוד אולמרט והיה מועמד קדימה בבחירות לכנסת השבע עשרה, אז שובץ במקום ה-48 ולא נבחר לכנסת
בין עבודותיו
בין עבודותיו:
תקופתו כמהנדס העיר ירושלים
שטרית קידם תוכנית מתאר לירושלים, היה אחראי לעיצוב קו הרכבת הקלה בירושלים, והיה מעורב גם בפרויקט גשר המיתרים ובתכנון מוזיאון הסובלנות, שני פרויקטים שנויים במחלוקת. שטרית התעמת עם הארגונים הירוקים בעניין התוכנית לבניה במערב העיר - תוכנית ספדיה, שבוטלה בסופו של דבר, והתוכנית לבנייה בעמק הצבאים, שאף היא בוטלה.
בעת כהונתו כמהנדס העיר קבע שטרית שלוש מטרות אסטרטגיות לתוכנית המתאר של ירושלים - הגדלת היחס בין יחידות דיור לשטח בעיר, מ-4–5 יחידות לדונם בממוצע לכ-8 יחידות דיור לדונם. הרחבת השכונות הקיימות על ידי פרויקטים של התחדשות עירונית, ובניית שכונות חדשות. עוד קבע שהבנייה החדשה תתבצע בשני מוקדים - שכונת הר חומה ואזור מרכז העיר.
בחודש אפריל 2010 הוזכר שמו של אורי שטרית כמי שלכאורה קיבל שוחד לצורך קידום פרויקט הבנייה "הולילנד". ע"פ החשדות, שולמו לשטרית סך של 1,309,210 שקלים לצורך צמצום חובותיו לבנקים בנוסף לסכומים נוספים ששולמו במזומן. בתמורה לשוחד זה נחשד שטרית כי לכאורה אישר חריגות בפרויקט בניגוד לנהלים ולתקנות.
בפרשת הולילנד הורשע בבית המשפט המחוזי ונגזרו עליו 9 שנות מאסר מתוכן 7 בפועל. ערעורו על הכרעת הדין נדחה. ערעורו על גזר הדין הביא להקטנת הקנס שהוטל עליו ל-850,000 ש"ח. ב-15 בפברואר 2016 החל לרצות את עונשו בבית הסוהר מעשיהו.
חיים אישיים
היה נשוי לחוה, אדריכלית ובעלת משרד בנס ציונה, שלמדה עמו בטכניון.
שארל השלישי, נסיך מונקו
ביוגרפיה
שארל נולד בפריז כבנו היחיד של פלורסטאן הראשון, נסיך מונקו ומארי קרוליין ז'יבר דה לאמץ, בתם של שארל תומאס ז'יבר דה לאמץ ומארי פרנסואה לה גראס דה ואוברסי.
ב-28 בספטמבר 1846 התחתן שארל בבריסל לרוזנת אנטואנט דה מרודה, בתם של ורנר דה מרודה וויקטואר דה ספנגן ד'אורטרן. בשנת 1848 נולד בנו היחיד אלבר.
בשנת 1856 מת אביו, ושארל עלה לשלטון במקומו. בתקופת שלטונו, הערים מנטון ורוקברון, אשר היוו כ-80 אחוז משטחה של מונקו, נמסרו באופן רשמי לצרפת, ובכך סללו את הדרך להכרה רשמית של צרפת בעצמאותה של מונקו. בעקבות מסירת שתי ערים אלה לצרפת, המצב הכלכלי בנסיכות נחלש והמדינה נקלעה לקשיים כלכליים. בעקבות כך, בניסיון ליצור מקורות הכנסה חדשים לנסיכות ולשפר את הכלכלה שנפגעה, אישר הנסיך שארל את הקמת הקזינו בנסיכות על פי המודל שהיה קיים בגרמניה. תחילה נפתח הקזינו (שכיום מהווה את המאפיין העיקרי של הרובע) ברובע אחר של הנסיכות אך לאחר מספר מעברים, נפתח במקומו הנוכחי במונטה קרלו. ההצלחה של הקזינו לא הייתה מיידית עקב מיקומו שהיה יחסית בעייתי מבחינת נגישות עבור אוכלוסיית אירופה. ההקמה של תחנת הרכבת בשנת 1868 הביאה לזינוק גדול במספר המבקרים במונטה קרלו, וכך זינק גם עושרו של הרובע.
תחת שארל השלישי, הגבירה נסיכות מונקו גם את פעילותה הדיפלומטית, למשל, בשנת 1864 חתם שארל על הסכם-ידידות עם הביי של תוניסיה, מוחמד השלישי א-צאדיק.
בשנותיו האחרונות בריאותו הייתה רופפת ואף נפגעה ראייתו, ובעשור האחרון לחייו התעוור כמעט לחלוטין. ב-10 בספטמבר 1889, מת שארל בשאטו דה מארשה, ובנו אלבר עלה לשלטון במקומו.
קורט שוברט
קורט שוברט (1923–2007) היה חלוץ ונושא הדגל בלימודי יהדות באוניברסיטת וינה, אוסטריה, ומייסד המוזיאון היהודי הראשון באוסטריה באייזנשטדט. היה בין בוניה מחדש של אוניברסיטת וינה אחרי מלחמת העולם השנייה.
חייו
נולד ונפטר בווינה. בגיל 15, לפני סיום בית הספר התיכון הוא חווה את כניסת הנאצים לווינה. בגלל מחלת האסתמה הקשה שממנה סבל, לא גויס לצבא ולכן החל את לימודיו באוניברסיטה. התנגדותו למשטר הנאצי, ורדיפות היהודים הביאו אותו כמחאה ללמוד שפות שמיות עתיקות באוניברסיטת וינה. שוברט, הקתולי הדתי האדוק, למד אכדית, עברית תנ"כית, וסורית. הצליח ללמוד באמצע מלחמת העולם השנייה לימודי עברית. בשנת 1944 סיים דוקטורט בנושא מדיניות החוץ של המלך חמורבי.
במלחמת העולם השנייה, בהיותו פקח אזרחי להתקפות אוויריות, הוא הצליח להציל את הספרייה העשירה של בית המדרש הרבני בבית הכנסת טמפלגאסה בווינה, על ידי הסתרת הספרים הנדירים במרתף באוניברסיטה. אחרי המלחמה הועבר האוסף לקהילה היהודית החדשה בווינה, ואחר כך תרמה הקהילה את הספרים לספריה הלאומית בירושלים ישראל. שוברט הופקד על העברת הארגזים לארץ, והגיע איתם בערב פסח 1949 באניית העולים "גלילה".
בזמן המלחמה הוא היה פעיל במספר תנועות התנגדות אוסטריות קתוליות.
הוא ייסד מכון ללימודי יהדות באוניברסיטת וינה, במסגרת הפקולטה למזרחנות. ב-1966 הפכה למכון עצמאי. שוברט לימד עברית ויהדות, התמחה בעברית מודרנית, ארמית, תלמוד, וביקר בארץ לעיתים מזומנות. עד פרישתו הוא היה המנהל וראש המכון, והקדיש את כוחו וזמנו לביסוס והרחבת מחקריו. גם אחרי פרישתו המשיך את עבודתו האקדמית, והצליח להיות מורה וחוקר במשך 60 שנה.
הרעיון המנחה של מחקריו היה "מדע היהדות"- הוא ניסה ליצור קשרים מתחילת התנ"ך ועד ההווה במחקר נרחב שהסתמך על היסטוריה יהודית, ספרות, דת, ציונות, הקשר עם כתבי הקודש והשפעת היהדות על תחילת הנצרות. זה גם מה שהוא לימד, וסירב להיצמד לנושאים מבודדים. בהקשר זה ראה חשיבות בכתבים עתיקים, היה המפרסם הראשון בגרמנית את נושא מגילות קומראן. הוא פרסם שני ספרים על המגילות, ועסק בנושא שנים רבות. הוא היה בקשר לנושא זה הרבה קשרים עם חוקרים.
החל משנת 1970, יחד עם אשתו המנוחה, דר' אורסולה שוברט, עסק רבות בנושא האמנות היהודית בימי הביניים.
בשנת 1972 הוא ייסד את המוזיאון היהודי הראשון באוסטריה (ובעולם דובר הגרמנית) אחרי המלחמה. זהו המוזיאון היהודי בעיר אייזנשטד. המוזיאון הוקם בבית ורטהיימר, ששימש כבית הקהילה עד השואה. המוזיאון נפתח ב-1982 עם תערוכה מקיפה שנקראה "1000 שנות יהדות אוסטריה". הוא גם פעל להקמת מוזאונים דומים בגרמניה.
שוברט ייסד והיה פעיל קבוע בדיאלוג הנוצרי - יהודי שבו ראה כלי חשוב למניעת אנטישמיות.
הוא התפרסם בעולם, אך בעיקר באירופה דוברת הגרמנית, ובאוסטריה, הוא היה מורה, ואישיות ציבורית מוערכת שתרם לפתיחת אוניברסיטת וינה מיד אחרי המלחמה, תרם לניצחון על האנטישמיות, ולהעמקת הדיאלוג בין יהדות לנצרות.
האקדמיה האוסטרית למדעים Österreichische Akademie der Wissenschaften ערכה טקס לזכרו ולזכר אשתו בינואר 2016. הטקס נערך בשיתוף המרכז ללימודי יהדות בצ'כיה המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת פרייבורג ואוניברסיטת וינה. בטקס הודגש שיתוף הפעולה בין שני בני הזוג במחקר ציורי הקיר בבית הכנסת בדורה אירופוס (כיום בסוריה) לבין הציורים בקטקומבה Via Latina ברומא.
Black and Tan
Black and Tan הוא קוקטייל בירה, המיוצר על ידי שכבת בירה חיוורת (בדרך כלל פייל אייל) ושכבת בירה כהה (בדרך כלל סטואט).
היסטוריה
מקור הקוקטייל ככל הנראה באנגליה, שם עירבבו בירות מאז המאה השבע עשרה. השימוש המוקדם ביותר במונח בהקשר למשקה הוא משנת 1881, על פי מילון אוקספורד האנגלי. השימוש הבריטי המתועד הראשון במונח לתיאור משקה הוא משנת 1889.
הקוקטייל מבוסס על תערובת של אייל וסטואט. ניתן לייחס את מסורת מיזוג הבירות ללונדון במהלך המאה ה-17, אז נצרכה תערובות בירה של "שלושה פתילים ו" חמישה פתילים. כל פתיל היה סוג בירה ששולב למשקה. הערבוב נוצר כדי להימנע מתשלום מס גבוה על הבירה. שימוש בבירה חזקה בשיעור מס גבוה שעורבבה עם בירה בעלת מיסוי נמוך, התערובת יצרה רווח למבשלות. שימוש זה ידוע מ-1690.
הכנה
את Black and Tan מכינים על ידי מילוי הכוס עד האמצע בפייל אייל, והוספת סטואט למילוי. ניתן להניח כף הפוכה מעל הכוס כדי למנוע התזה וערבוב בין השכבות. ישנה כף יועדית שתוכננה עבור הקוקטייל. הכף מכופפת באמצע כדי להתאזן על קצה כוס הזכוכית למזיגה קלה. לחלופין, ניתן לשפוך תחילה את הסטואט כדי שהמשקאות יתערבבו ביסודיות.
ה"שכבה "של גינס על גבי האייל או הלאגר אפשרית בגלל הצפיפות הנמוכה יותר של הגינס. התרחיש ההפוך (שבו השכבה על העליונה כבדה יותר מהתחתית) תייצר חוסר יציבות בציפה וכתוצאה מכך שתי הבירות יתערבבו.
כמה מבשלות אמריקאיות מייצרות כיום Black and Tan מעורבב מראש, לדוגמה Black and Tan של יואנגלינג.
מחלוקת על השם
באירלנד המשקה מכונה "חצי וחצי". ואכן, למשקה יש בעיה תדמיתיות באירלנד ובמקומות אחרים בגלל הקשר השם עם כוח המילואים האירי המלכותי, שכונה "Black and Tan". הכוח נשלח לאירלנד בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים בתקופת מלחמת האזרחים באירלנד. כתוצאה מכך, השם נתפס באירלנד כלא מכובד.
בארצות הברית במארס 2006 בן אנד ג'ריס יצרו גלידה בהשראת המשקה לכבוד יום פטריק הקדוש, השם פגע בלאומנים אירים, בן אנד ג'ריס התנצלו. דובר החברה אמר לסוכנות הידיעות רויטרס, "כל הקשר מצידנו ליחידת הצבא הבריטי הייתה לא מכוונת לחלוטין" במארס 2012 שוב עלה שוב שמו של המשקה לחדשות כאשר תאגיד נייקי, כחלק ממערך העיצובים בנושא אירלנד, עיצבה נעליים בשם "Black and Tan "ויצרו בעיה דומה לאירוע של בן וג'ריס.
לורה סאן ג'אקומו
ביוגרפיה
סאן ג'אקומו היא אמריקאית ממוצא איטלקי שנולדה בעיירה ווסט אורנג' שבניו ג'רזי, למריג'ו ולג'ון סאן ג'אקומו. היא גילתה את אהבתה למשחק כשלמדה בתיכון, ולאחר שסיימה לימודי תואר באמנות, עברה להתגורר בניו יורק. סאן ג'אקומו החלה את דרכה בתיאטרון, והופיעה במחזות בניו יורק ובלוס אנג'לס.
ב-1990 התפרסמה סאן ג'אקומו בקנה מידה עולמי בקומדיה "אישה יפה" בה שיחקה את קיט דה לוקה, חברתה הפרוצה של ויוויאן וורד (ג'וליה רוברטס). הופעותיה הידועות הנוספות בקולנוע היו גם במערבון " אקדח אישה ו...נשיקה" לצידו של טום סלק, ובסרטי הפשע "להתגרות במוות" ו"משחקי גנגסטה".
ב-1993 שיחקה סאן ג'אקומו בסרט הדרמה הטלוויזיוני "לטובתם האישית" לצדה של אליזבת פרקינס. ב-1994 היא השתתפה בסדרת האימה "עמדה", בהפקתו של סטיבן קינג, על פי תסריטו. ב-1997 היא נבחרה להוביל את צוות השחקנים של הסיטקום "תהרוג אותי וזהו", סאן ג'אקומו גילמה בסדרה במשך שבע עונות את העיתונאית הצדקנית בעלת הפתיל הקצר מאיה גאלו, תפקיד עליו הועמדה לפרס גלובוס הזהב. ב-2001 שיחקה בקומדיה הטלוויזיונית של רשת Showtime "הנזירה מריה מסבירה הכל" בכיכובה של דיאן קיטון.
היא שיחקה בשלוש עונות הדרמה המשטרתית "להציל את גרייס" את השוטרת המיוחדת לזיהוי פלילי ריטה רודריגז חברתה הטובה של הדמות הראשית הבלשית גרייס האנהדארקו (הולי האנטר).
בשנת 2022 ביצעה הופעת אורח בסדרה הקומית "סנטה במשרה חלקית – ההרפתקה ממשיכה" מבית שירות "דיסני+".
חיים אישיים
סאן ג'אקומו היא אמא לבן הסובל משיתוק מוחין מנישואיה הראשונים לשחקן קמרון דיי. בשנת 2000 התחתנה עם השחקן מאט אדלר.
ג'נין
גֶּ'נִין (בערבית: جنين) היא עיר ברשות הפלסטינית שנמצאת בגבול בין צפון השומרון לדרומו של עמק יזרעאל, הנמצאת בתחומי שטח A. מרבית תושביה מוסלמים ומיעוטם נוצרים. בעיר עצמה מתגוררים כ-40 אלף תושבים ובנפת ג'נין כ-250 אלף נוספים. רבים מתושבי העיר מתפרנסים מחקלאות ומייצור פחם עץ.
במרכז העיר נמצא מחנה הפליטים ג'נין, המאכלס פליטים פלסטינים מתקופת מלחמת העצמאות וצאצאיהם.
היסטוריה
ג'נין מזוהה עם "כּני" (גיני) המוזכרת בתעודות מצריות מתקופת הממלכה התיכונה, ועם עיר הלויים עין גנים בנחלת שבט יששכר, המוזכרת בספר יהושע. יש המזהים את ג'נין עם בית הגן, המוזכרת בספר מלכים ב' כחלק ממסלול בריחתו של אחזיה מלך יהודה מיהוא. ייתכן במהלך השנים הוסב שם העיר ל"גינת". חוקרי ארץ ישראל: הנוסע רבי אשתורי הפרחי והחוקר ישעיהו פרס זיהו את עין גנים עם ג'נין של ימינו.
בספר יהודית מוזכרת "גיני" כיישוב יהודי אשר סמוך אליו חנה מחנה הוליפרנס. יוסף בן מתתיהו מזכיר בספרו "מלחמת היהודים" את גנים כיישוב הממוקם בצפון השומרון.
הצלבנים קראו לג'נין "גרין הגדולה" לעומת זרעין שנקראה "גרין הקטנה" (לה פטיט גרין). סמיכות השמות הייתה ככל הנראה משום שההולך משומרון צפונה עובר בג'נין ואחר כך בזרעין שבעמק יזרעאל. ידוע כי יהודים התגוררו בעיר בתקופת ימי הביניים ועסקו במסחר וברפואה.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 ביקר בארץ ישראל הכומר אבגניוס רוג'ה, ודיווח כי הנוצרים והיהודים העוברים במקום, נאלצים לשלם כופר כשברצונם להגיע מהגליל לירושלים.
המאה ה-20
במלחמת העולם הראשונה שימשה ג'נין בסיס לכוחות של האימפריה העות'מאנית וגרמניה. בכניסה לעיר ממערב אנדרטה של חיל האוויר של הצבא הגרמני לנופליו במלחמה – קיר אבן ועליו מדחף של מטוס.
בראשית שנות ה-20 הייתה ג'נין מרכז המחוז שכלל את צפון הרי השומרון ודרום עמק יזרעאל. התגוררו בג'נין כ-1,500 ערבים מוסלמים. היה בה שוק, שני מסגדים, שני בתי ספר, בית דואר וטלגרף. בשנת 1922, הוקם מחנה צבא בריטי באתר אל-ח'רוּבֶה 3 ק"מ מצפון מזרח לגרעין העיר. המחנה הוקם בעבודת כפיים של חבורות חלוצים וחלוצות אנשי העלייה השלישית שאורגנו על ידי הסתדרות העובדים, ביניהם חבורה בשם: 'קבוצת וילנה'; שכרם שולם מתקציב 'העבודות הציבוריות' שיזם הממשל הבריטי בארץ ישראל. על פי מפקד האוכלוסין הבריטי של 1922, באותה תקופה התגוררו בעיר 2,637 תושבים, מתוכם שבעה יהודים שמרביתם שירתו במשטרת ג'נין, ובשנת 1931 התגוררו בעיר ארבעה יהודים בלבד.
בשנת 1943 הכינה מפקדת ההגנה בראשות משה סנה תוכנית התיישבות, שהציעה להקים בסביבות ג'נין כעשרה יישובים חדשים, וזאת במטרה להקיף את העיר ביישוב יהודי, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
מפגעים בראשות עז א-דין אל-קסאם יצאו מן העיר בתקופת המנדט הבריטי ופגעו באוכלוסייה היהודית. בתקופת מאורעות 1936–1939 שימשה העיר בסיס לכנופיות. ב-24 באוגוסט 1938, נרצח בג'נין פקיד בכיר של הממשל הבריטי – סגן מושל אחד המחוזות. כתוצאה מזה, נהג השלטון הבריטי בהענשה קולקטיבית כלפי תושבי ג'נין. כמו כן, נדרש אדריכל הערים של המנדט, הנרי קנדל, לתכנן כביש עוקף לעיר, שימנע חיכוך מיותר בין פקידי הממשל לפורעים.
במלחמת העצמאות כבש כוח צה"ל, שכלל את גדוד 21 של חטיבת כרמלי, את ג'נין לזמן קצר אך נסוג בשל מתקפת נגד של הכוחות העיראקים בסיוע כוחות מקומיים, תוך שהוא סופג אבדות כבדות. בקרב שהתקיים ב-3 ביוני 1948 נהרגו 45 לוחמים מגדוד 21. לוחם האצ"ל ברוך מזרחי, גר, מוסלמי במקור, נשלח לג'נין ונתפס. הוא נהרג וגופתו הוחבאה במערה ליד ג'בע בצפון השומרון. בסיום המלחמה נכללה העיר בשטחי יהודה ושומרון שבשליטת ירדן.
בתקופת פעולות התגמול חדרו כוחות צה"ל לעיר ושבו שבויים, במטרה להחליפם ביצחק ג'יבלי, לוחם 101 שנפל בשבי בפעולה בעזון.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את יהודה ושומרון מהירדנים, ובכלל זה את העיר ג'נין. במסגרת הסכמי אוסלו נמסרה העיר בשנת 1996 לשליטת הרשות הפלסטינית והיא הוגדרה  כשטח A.
המאה ה-21
במהלך האינתיפאדה השנייה הייתה העיר מעוז של תנועת הג'יהאד האיסלאמי, ונודעה במספר הרב של מחבלים מתאבדים שיצאו ממנה לשטח ישראל. בשל כך היא אף זכתה לכינוי "בירת המתאבדים". באפריל 2002 יצא צה"ל למבצע חומת מגן, על מנת לבלום את סדרת הפיגועים, ובפרט פיגועי ההתאבדות, שיצאו מיהודה ושומרון. אחת הפעולות המרכזיות במבצע הייתה הקרב במחנה הפליטים ג'נין. גם לאחר תום מבצע חומת מגן המשיכו מחבלים לפעול בעיר, שנקלעה לתוהו ובוהו מנהלי, ופעילי הג'יהאד האיסלאמי וגדודי חללי אל אקצא (בראשות זכריא זביידי) המשיכו בניסיונות להוציא פיגועים לשטח ישראל, ובעיקר לערים חדרה, עפולה ונתניה.
השלמת בניית גדר ההפרדה בצפון השומרון, הפעילות הנרחבת של צה"ל והשב"כ בעיר ובכפרים הסמוכים לה והתחזקות מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית בעיר בסיוע ארצות הברית, הובילו לירידה דרסטית בכמות הפיגועים היוצאים מג'נין, אף שחוליות טרור המשיכו לנסות להוציא לפועל פיגועים בשומרון ובשטח מדינת ישראל. במקביל לכך חל שיפור במצבה הכלכלי והמנהלי של העיר ובחופש התנועה שמאפשר צה"ל באזור.
בשנת 2020 ארגון פת"ח חנכו בעיר אנדרטה לזכרם של 52 חללי העיר שנפלו במלחמתם למען שחרור פלסטין, ולזכר יאסר ערפאת, שנרצח בידי הציונים לדבריהם.
מחנה הפליטים ג'נין
מחנה הפליטים ג'נין הוקם בשטח העיר ג'נין בשנת 1953, למגוריהם של פליטים פלסטינים שנמלטו במהלך מלחמת העצמאות, בעיקר מהכרמל ומאזור חיפה. שטחו הנוכחי של המחנה הוא כ-0.42 קמ"ר, ורשומים בו למעלה מ-16,000 פליטים.
במהלך מבצע חומת מגן, בשנת 2002, נערך במחנה קרב קשה בין כוחות צה"ל ובין מחבלים. המאמץ להכריע את המחבלים שהתרכזו במרכז מחנה הפליטים הביא לאבדות רבות בקרב הפלסטינים, ולהרס רב במחנה הפליטים ג'נין, לאחרי שהוחלט להרוס כל בית שבו יש חשש להסתתרות מחבלים וכן עקב ריבוי מטעני החבלה שהוטמנו ברחבי המחנה ואף בעיר ג'נין עצמה. נוהל הריסת הבית כלל כריזת אזהרה לפינוי הבניין ומתן הזדמנות למבוקשים להסגיר את עצמם לפני שהדחפור החל לטלטל את הבית עם ה"סכין" שלו. בישראל העריכו כי נהרסו כ־80 בתים בשטח שגודלו כעשרה דונם. עם זאת, הארגון Human Rights Watch טען כי ישראל הרסה 140–170 בתים לחלוטין וגרמה נזק חלקי למספר רב יותר של מבנים, ושתוך כדי הריסת הבתים פגעו גם באזרחים לא חמושים רבים. שיא ההרס נגרם בשכונת חאוואשין, שנהרסה ושוטחה כליל באמצעות הדחפורים המשוריינים, בעקבות הערכות ששם מצויים רוב המחבלים ורוב מלכודות הנפץ שהכינו הפלסטינים. הקרב הסתיים עם 23 חיילים ישראלים הרוגים ו-52 פלסטינים הרוגים, רובם מחבלים. הקרב זכה לתהודה בינלאומית עקב ההרס הרב וההאשמות שהעלו הפלסטינים על טבח שביצע צה"ל במחנה שהופרכו בסופו של דבר.
בשנים 2022–2023 יצאו פיגועים רבים ממחנה הפליטים ג'נין, ועקב כך נהרסו בתי מחבלים במחנה, ונערכו, במסגרת מבצע שובר גלים, פשיטות אחדות של צה"ל על המחנה, שבהן נהרגו פלסטינים, מרביתם מחבלים, שפתחו באש על כוחות צה"ל. פעילות זו הגיעה לשיא ב-26 בינואר 2023, בקרב במחנה הפליטים ג'נין, פשיטה של צה"ל והימ"מ שבה נהרגו 11 פלסטינים (10 מהם מחבלים ) ונעצרו מבוקשים אחדים, וסוכל פיגוע שהוגדר כפצצה מתקתקת. ב-26 ביוני 2023 שוגרו שתי רקטות מג'נין לכיוון הישוב רם און אשר נפלו בשטח הרשות הפלסטינית.
ב-3 ביולי 2023 פתח צה"ל במבצע בית וגן במטרה לסכל את תשתיות הטרור בעיר.
לונה (בלארוס)
לונה (בבלארוסית: Лунна; בפולנית: Łunna) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-16, ובחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל בתחום האימפריה הרוסית. בשנת 1921 נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי לונה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,600 יהודים, רוב תושביה, והתקיימו בה פעילות ציבורית יהודית ובתי ספר עבריים. פעילות זו הופסקה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
1614
אירועים
כינוס אספת המעמדות האחרונה בצרפת עד 1789
ג'ייסון דירולו
ג'ייסון ג'ואל דסרוליאו (באנגלית: Jason Joel Desrouleaux), הידוע יותר בשם הבמה ג'ייסון דירולו (Jason Derülo; נולד במיאמי, פלורידה, ב-21 בספטמבר 1989), הוא רקדן וזמר R&B, פופ והיפ הופ אמריקאי.
ביוגרפיה
ב-2010 הוציא את אלבומו הראשון "Jason Derulo", ובמקביל הוציא את הסינגל השלישי מהאלבום "Ridin' Solo" אשר הגיע למקום השני במצעד הבריטי ולמקום ה-9 במצעד הבילבורד הוט 100. בשל הצלחתו בבריטניה הוציא סינגל נוסף, "What If", שיצא תחילה בבריטניה. באוגוסט יצא לסיבוב ההופעות הראשון שלו אשר התחיל בבריטניה. ב-20 במאי 2011 יצא הקליפ לשיר "Don't Wanna Go Home" מתוך אלבום האולפן של דירולו "Future History".
האלבום "Jason Derulo" הגיע למקום ה-11 במצעד האלבומים בילבורד 200.
בשנת 2013 הוציא את אלבומו השלישי, "Tattoos" לאחר יציאת שני הסינגלים "Talk Dirty" ו-"Wiggle" שזכו להצלחה רבה ולהכרה.
השיר "Talk Dirty" הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100. השיר "Wiggle" הגיע למקום החמישי במצעד.
בשנת 2015 הוציא את הסינגלים מהאלבום הרביעי שלו "Everything Is 4". הראשון, שזכה להצלחה רבה, "Want to Want Me", השני, "Cheyenne", והשלישי, "Get Ugly".
השיר "Want To Want Me" הגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד הוט 100. האלבום "Everything Is 4" הגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים בילבורד 200.
ב-17 במרץ 2017, הוציא סינגל בשם "Swalla" בהשתתפות הראפרית ניקי מינאז' והראפר טיי דולה. השיר זכה להצלחה רבה ברחבי העולם ונכנס לעשרת הגדולים במצעד הבריטי, הגרמני והצרפתי. השיר זכה להצלחה גם בארצות הברית ומכר שם כ-2 מיליון עותקים והוכרז כמעמד פלטינה כפולה. נכון למרץ 2018, השיר צבר למעלה ממיליארד צפיות ביוטיוב.
ב-10 בנובמבר 2017, הוציא סינגל בשם "Tip Toe" בהשתתפות הראפר פרנץ' מונטנה. השיר זכה להצלחה והגיע למקום ה-5 במצעד הבריטי.
דירולו שב והופיע בפסטיבל וואו של קוקה קולה ב־1 באוגוסט 2018 בלייב פארק, ראשון לציון. במופע התארחו הצמד סטטיק ובן-אל תבורי לצידו של דירולו. בשנת 2018, הוציא את השיר "Colors", לו יצאה גרסה נוספת ביחד עם מאלומה. באותה שנה הוא התחיל סבב הופעות עולמי ביחד עם מרקוס ומרטינוס. בשנת 2019 הוא הוציא סינגל Let's Shut Up & Dance אך ללא הצלחה יתרה.
ב-1 במרץ 2021, חתם באטלנטיק רקורדס, איתה הוציא את שירו "Take You Dancing" כמה חודשים לפני כן. בהמשך השנה, לוהק דרולו לתפקיד קולנועי ראשון, בסרט הביוגרפי "Spinning Gold"; בו יגלם את המוזיקאי רונלד איסלי לצד הראפר ויז קאליפה.
חיים אישיים
דירולו ניהל מערכת יחסים עם הזמרת ג'ורדין ספארקס בין השנים 2012 ל-2014.
בשנת 2021 הודיע כי הוא מצפה לילד יחד עם בת זוגו, הדוגמנית ג׳נה פרומס.
קיצביל (מחוז)
קיצביל (בגרמנית: Kitzbühel) הוא מחוז במזרח מדינת טירול שבאוסטריה. המחוז גובל בבוואריה בצפון, במחוזות קופשטיין ושוואץ במערב ובמדינת זלצבורג במזרח ובדרום.
המחוז משתרע על 1,163.28 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 59,191 תושבים לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2001. במחוז 19 עיירות ועיר אחת, הבירה קיצביל.
לואיזיאנה הצרפתית
לואיזיאנה הצרפתית (בצרפתית: La Louisiane) הייתה מחוז מנהלי של צרפת החדשה. המחוז, שנקרא על שמו של מלך צרפת לואי הארבעה עשר, היה תחת שליטה צרפתית מסוף המאה ה-17 עד אמצע המאה ה-18. המחוז כיסה שטח נרחב שכלל את כל אגן נהר המיסיסיפי והשתרע בין הימות הגדולות למפרץ מקסיקו, ומהרי האפלאצ'ים להרי הרוקי.
לואיזיאנה חולקה לשני חבלים, לואיזיאנה עילית (Haute-Louisiane), שהייתה מצפון לנהר ארקנסו, ולואיזיאנה תחתית (Basse-Louisiane). מדינת לואיזיאנה, אחת מחמישים מדינות ארצות הברית, נקראת על שם המחוז ההיסטורי אך היא תופסת רק חלק קטן מהשטח של הטריטוריה הצרפתית המקורית.
שמו של המחוז ניתן לו על ידי רובר קוואלייה דה לה סאל, שחקר את האזור ותבע אותו בשם צרפת ב-1682. לואיזיאנה פותחה באופן מזערי תחת שלטון הצרפתים, מפאת חוסר כוח אדם ומשאבים. תבוסתה של צרפת במלחמת שבע השנים (ובזירה הקולוניאלית שלה, מלחמת הצרפתים והאינדיאנים) גרמה לוויתור על שטחה המזרחי של הטריטוריה לטובת בריטניה ב-1763, בעוד השטח המערבי עבר לשליטת ספרד כפיצוי על כך שהם הפסידו לבריטים את פלורידה הספרדית. השליטה על השטח המערבי חזרה לצרפת בשנת 1800 במסגרת הסכם סודי בין צרפת לספרד, אולם בשנת 1803 החליט נפוליאון בונפרטה למכור את כל השטח לארצות הברית, במהלך שנקרא רכישת לואיזיאנה, אשר סיים את הנוכחות הצרפתית באזור.
חלק מהאזור שנמכר לאמריקאים הועבר מאוחר יותר לשליטת בריטניה, על-פי הסכם שנחתם בשנת 1818. זהו החלק שנמצא מעל לקו הרוחב 49, ובו נמצאות מאז תחילת המאה ה-20 הפרובינציות הקנדיות אלברטה וססקצ'ואן.
גאוגרפיה
במאה ה-18 כללה לואיזיאנה הצרפתית את רוב האזור שנקרא כיום המערב התיכון של ארצות הברית. קשה לתחום את הגבולות המדויקים של הטריטוריה הישנה משום שהם לא היו רשמיים במובן המודרני. האזורים היחידים במחוז בהם היו מרכזי אוכלוסייה וביצורים היו עמק המיסיסיפי ואזור הימות הגדולות, בעוד ששאר האזורים נשלטו על ידי הילידים האמריקאים. באופן כללי, לואיזיאנה גבלה בימות הגדולות בצפון, במיוחד בימת מישיגן וימת אירי; במזרח היא הופרדה משלוש עשרה המושבות על ידי הרי האפלאצ'ים; הרי הרוקי סימנו את הגבול המערבי של הטריטוריה בעוד מפרץ מקסיקו, שעליו ישבו נמלים צרפתיים חשובים, תחם אותה מדרום.
השטח שטוח ברובו, עובדה שסייעה לתנועה האירופית בו, והגובה הממוצע שבו היה פחות מ-1,000 מטרים. במערב הטריטוריה היא הפכה ליותר הררית, אולם היו בה גם הרי אוזארק בדרום.
לואיזיאנה תחתית
החלק הדרומי של לואיזיאנה היה בעל אקלים ממוזג ולאזורי החוף שלו הגיעו הוריקנים, בעיקר בין סוף הקיץ לתחילת הסתיו. בחורף אין קרה, דבר המאפשר גידולי אורז וטבק. תווי הנוף כוללים ביצות רבות, בעיקר באזור דלתת המיסיסיפי.
לואיזיאנה עילית
צפון טריטוריית לואיזיאנה, שנקרא גם מחוז אילינוי, כלל בעיקר מישורים גדולים ופוריים. האקלים חם במהלך הקיץ אך מקבל זרימת אוויר קרה מאוד מהקוטב הצפוני בחורף. במאה ה-17 רוב האזור כוסה על ידי יערות, ששימשו כמחסה לחיות שהיו חשובות לסחר הפרוות, ענף הכלכלה החשוב ביותר באמריקה הצפונית באותה התקופה. יערות אלו נכרתו ברובם במהלך 150 השנים הבאות.
המאה ה-17
בשנת 1660 החלה צרפת להתפשט לתוך צפון אמריקה ממזרח קנדה של היום. מטרות ההתפשטות היו למצוא את המעבר הצפון-מערבי שיוביל לסין, לנצל את המשאבים הטבעיים של האזור כגון פרווה ומחצבים, ולהמיר את דתם של התושבים המקומיים לנצרות. באותה התקופה החלו סוחרי הפרווה הצרפתיים לחקור את האזור שסביב האגמים הגדולים, שנקרא אז pays d'en haut (הארץ העילית). בשנת 1659 שני סוחרים צרפתיים היו האירופאים הראשונים להגיע לקצה המערבי של ימת סופיריור. ובשנת 1668 החלו כמרים לייסד מיסיונים, בעיקר באזור הגבול המודרני בין קנדה לארצות הברית. ב-1673 שני חוקרים צרפתיים גילו ומיפו את נהר המיסיסיפי, אותו הם הכירו בשם המקומי "סיו נה טונגו" (Sioux Ne Tongo, "הנהר הגדול"). הם הגיעו עד לשפך נהר ארקנסו, ועלו לאורכו בחזרה צפונה כשהבינו שהוא אינו זורם לכיוון האוקיינוס השקט, כפי שחשבו בהתחלה, אלא לכיוון מפרץ מקסיקו.
בשנת 1682 רובר קוואלייה דה לה סאל ושותפו האיטלקי אנרי דה טונטי הדרימו במסעם עד הדלתה של המיסיסיפי. יחד עם משלחתם שכללה 23 צרפתים ו-18 אינדיאנים הם הקימו את "מבצר פרודום", שהפך מאוחר יותר לעיר ממפיס, והצהירו על הריבונות הצרפתית על כל עמק המיסיסיפי, לו הם קראו לואיזיאנה (Louisiane), לכבוד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. באפריל 1682 הגיעה המשלחת לשפך המיסיסיפי, שם החיילים הקימו צלב ועמוד שנשא את סמלו של מלך צרפת. המשלחת חזרה באותה הדרך לכיוון קנדה ולה סאל חזר לורסאי, שם הוא שכנע את השר הימי להעניק לו את השליטה על לואיזיאנה. הוא טען כי לואיזיאנה הייתה קרובה לספרד החדשה, טענה שגויה שכן המפה שהוא צייר מיקמה את המיסיסיפי הרבה יותר מערבה ממיקומו האמיתי. לה סאל חזר ללואיזיאנה עם ארבע ספינות ו-320 מהגרים, אולם משלחת זו לא צלחה שכן הוא לא הצליח למצוא שוב את שפך המיסיסיפי וניסה להקים מושבה על חוף טקסס של היום. ב-1687 הוא נרצח על ידי חברי המשלחת.
דטרויט
בשנת 1701 החוקר הצרפתי אנטואן דה לה מוט, אדון קדילק ייסד מבצר באתר שעליו נמצאת כיום העיר דטרויט (השם דטרויט בא מהמילה הצרפתית דטרואה, Détroit, שמשמעותה מיצר). קדילק רצה למנוע מהבריטים ושבט האירוקוי להשתלט על מסחר הפרווה באזור וכן הוא ביקש לאסוף את בני בריתו האינדיאנים בדטרויט כדי שיתבוללו בין החברה הצרפתית. הוא עזב את מונטריאול ביוני 1701 עם מאה אנשים, חלקם חיילים וחלקם מתיישבים, ושני מיסיונרים, ולאחר כשלושה שבועות הגיע לאתר בו יבנה את המבצר.
דלתת המיסיסיפי
ב-1698 חקר הצרפתי פייר לה מואן ד'איברוויל את דלתת המיסיסיפי, ולפני חזרתו לצרפת בנה את מבצר La Balize, שממנו התפתחה מאוחר יותר העיר בילוקסי שבמדינת מיסיסיפי. ד'איברוויל שימש כמושל לואיזיאנה בין השנים 1699 ל-1702, אז נפטר. אחיו, ז'אן-בטיסט לה מואן דה ביינוויל ירש את תפקידו ושימש כמושל בין השנים 1702 ל-1713, 1716-1724 ובין 1733 ל-1743. ביינוויל ציווה על משלחת שתחקור את לואיזיאנה וכן ייסד את העיר ניו אורלינס, אותה קרא על שמו של העוצר לכתר הצרפתי, פיליפ השני, דוכס אורליאן.
הסכם אוטרכט, שהביא לסיומה של מלחמת הירושה הספרדית, סימן גם את תחילת ההידרדרות של השלטון הצרפתי בלואיזיאנה. הטריטוריה נותרה עדיין בשליטה צרפתית אולם הועלו חששות רבים לגבי ההשפעה של המושבות הבריטיות בצפון אמריקה. המלך הצרפתי שאף להגביל את ההשפעה הזו מזרחה להרי האפלאצ'ים ולכן ניסה לחתום על ברית עם ספרד החדשה, שהשתרעה בשטחים מערבה ללואיזיאנה. המלך גם עודד את המשך חקר המערב, ובשנת 1714 חוקרים צרפתיים היו הראשונים להגיע לריו גראנדה ולנהר המיזורי.
סופה של לואיזיאנה הצרפתית
במהלך המהפכה הצרפתית לואיזיאנה, עכשיו טריטוריה ספרדית, הייתה בהמולה, שכן מתיישבים צרפתיים שנשארו באזור שלחו לצרפת בקשות לכבוש מחדש את הטריטוריה. "הסכם סאן אילדפונסו", שנחתם בסודיות באוקטובר 1800, קבע את העברת לואיזיאנה הספרדית בחזרה לצרפת בתמורה לדוכסות פארמה. אולם נפוליאון הבין במהרה שיהיה קשה לשלוט על שטח כל כך נרחב, וב-30 באפריל 1803 הוא מכר את לואיזיאנה לארצות הברית תמורת 80 מיליון פרנקים צרפתיים (15 מיליון דולר).
ארגון פוליטי וניהולי
למונרכיה האבסולוטית לא היה קל לנהל את לואיזיאנה, שטח שהיה גדול פי כמה מצרפת האירופאית. לואי הארבעה עשר ויורשיו ניסו לכפות את שאיפותיהן האבסולוטיות על הטריטוריה, בדרך כלל ללא מתן תקציב מספיק.
מנהיגי המשטר הישן עודדו וניהלו את ההתיישבות בצרפת החדשה מסיבות שונות: אנרי הרביעי היה הראשון שנתן דחיפה של ממש להתיישבות הצרפתית בצפון אמריקה. אנרי, שהיה המלך הראשון משושלת בורבון, התעניין מאוד במה שמתרחש מעבר לים; לואי הארבעה עשר ושריו דאגו לגבי גודל הממלכה בהשוואה למעצמות אירופאיות אחרות כמו בריטניה וספרד; אולם הסיבה שחזרה על עצמה יותר מכל בפוליטיקה המלכותית הייתה הרצון לצמצם את ההשפעה הבריטית בעולם החדש.
לואי הארבעה עשר דאג לקצץ בגופים המתווכים בצפון אמריקה ולא רצה באסיפות נכבדים או פרלמנט, ובשנות השישים של המאה ה-17 הקולוניה נחשבה לרכוש מלכותי. בתחילת המאה ה-18 הטריטוריה עברה לידיו של אנטואן קרוזה וחברת מיסיסיפי, שתפקידה היה לגייס מתיישבים, אולם ב-1731 לואיזיאנה שוב חזרה להיות רכוש הכתר. בניגוד לצרפת האירופאית, בה החוקים השתנו מחבל לחבל, החוקים בלואיזיאנה היו זהים בכל שטחה והתבססו על החקיקה הפריזאית, שהייתה שוויונית יחסית לזמנה. עובדה זו איחדה את המתיישבים במשך תקופה, ומרידות נגד הרשויות היו נדירות. אולם הממשל הצרפתי התקשה לחפות על המרחק הגדול שבין צרפת למושבה, והמתיישבים נאלצו בעיקר להגן על עצמם ולסמוך על שיתוף הפעולה עם השבטים המקומיים. למרחק היו גם צדדים חיוביים, שכן המתיישבים יכלו להבריח סחורה רבה מבלי לשלם מיסים.
ז'אן-בטיסט קולבר, שר המסחר והצי של לואי הארבעה עשר, שאף להרוויח כמה שיותר כסף לממלכה. הוא דאג להעלות את התפוקה של צרפת ושל מושבותיה ולהסתמך על ייצוא יותר מאשר על ייבוא. אולם הקולוניה האמריקאית דרשה כוח אדם ומשאבים רבים, משאבים שהופנו ברובם רק לצרפת האירופאית, ולא בוצעה מעולם שום תוכנית להקל על העברת מתיישבים או סחורות לאמריקה.
המנהל הקולוניאלי
תחת המשטר הישן לואיזיאנה היוותה חלק מיחידה קולוניאלית גדולה יותר בשם צרפת החדשה, שנשלטה על ידי משנה למלך. מושב הממשלה האזורית היה בעיר קוויבק עד שנת 1759, ובכך לואיזיאנה הייתה בעצם כפופה לקנדה. בנוסף, רוב החוקרים והמתיישבים בטריטורייה היו קנדים צרפתים, ולא מצרפת עצמה. אולם התקשורת בין קוויבק לניו אורלינס הייתה מוגבלת בשל המרחק העצום בין שתי הערים.
דת
השטחים הצרפתיים בצפון אמריקה היו תחת סמכות דיוקסיה אחת, שמושבה היה בקוויבק. הארכיבישוף, שמונה על ידי המלך, היה המנהיג הרוחני של כל צרפת החדשה. אולם ללא פיקוח דתי צמוד אוכלוסיית המתיישבים לא הייתה מאוד אדוקה, בניגוד לתושבי צרפת האירופאית, והכנסות הכנסייה המקומית היו מועטות לעומת הכנסות הכנסייה בצרפת. למרות זאת, הכנסייה שימשה תפקיד חשוב בהיסטוריה של לואיזיאנה הצרפתית: היא שלחה מיסיונרים, בעיקר ממסדר הישועים, על מנת להמיר את דתם של הילידים האמריקאים; היא ייסדה בתי ספר ובתי חולים, וכמרים מסוימים אף השתתפו במסעות מחקר באזור. הישועים אף תרגמו קובצי תפילות לשפות אינדיאניות רבות, אולם הם לא הצליחו למנוע את מיזוג הדת הקתולית באמונות המקומיות (סינקרטיזם), ומספר הילידים שהמירו את דתם בכנות היה נמוך ביותר.
ילידים
לפי הערכות מודרניות, במאה ה-15 חיו בצפון אמריקה כשבעה מיליון תושבים, והחל מהמאה ה-16 גודל האוכלוסייה המקומית ירד דרסטית, בעיקר בשל מחלות שהביאו עמם האירופאים, אליהן התושבים המקומיים לא היו מחוסנים. בסוף המאה ה-17 לא היו ככל הנראה יותר מ-200,000 ילידים בלואיזיאנה תחתית. מספר נמוך של ילידים שימשו כעבדים במושבות הצרפתיות. עבדים אלו נשבו במהלך מלחמות בין שבטים יריבים ונמכרו לצרפתים, אולם הם בדרך כלל נשלחו לעבוד באיים הקאריביים או בקנדה, שכן החקלאים בלואיזיאנה העדיפו עבדים אפריקאים.
עבדים אפריקאים
בכל זאת, חיי העבדים היו קשים ביותר, במיוחד בתקופת הקציר. מגורי העבדים היו צנועים והם ישנו על מזרני קש פשוטים. מצב העבדים היה תלוי ביחס שהם קיבלו מאדוניהם. אם האדון היה אכזר במיוחד העבדים לעיתים קרובות ברחו והתחבאו בביצות או בניו אורלינס. אולם מרידות עבדים בלואיזיאנה לא היו שכיחות כמו במושבות הצרפתיות באיים הקאריביים. הסיכוי לשחרור היה נמוך, אולם מספר עבדים משוחררים (בעיקר נשים וחיילים לשעבר) ייסדו קהילות קטנות שהיו כמעט חסרות זכויות. אף שלפי החוק העבדים היו חייבים לקבל חינוך נוצרי, רובם האמינו בסתר באנימיזם ולעיתים קרובות שילבו בין שתי האמונות.
מתיישבים
כ-7000 מהגרים אירופאים התיישבו בלואיזיאנה במהלך המאה ה-18, פי מאה פחות ממספר המתיישבים הבריטיים בצפון אמריקה. לואיזיאנה משכה מתיישבים צרפתיים מעטים יותר מהמושבות הקאריביות הפוריות. לאחר החצייה הארוכה והקשה של האוקיינוס האטלנטי, בה מתו מהגרים רבים, המתיישבים עמדו באתגרים רבים: תנאי המחיה שלהם היו קשים; הם היו צריכים להתמודד עם סביבה עוינת שהייתה שונה לגמרי ממה שהם הכירו; האזור ידע הוריקנים רבים, שלא היו ידועים בצרפת; המים של המיסיסיפי לא היו ראויים לשתייה וגרמו פעמים רבות להתפרצויות של קדחת צהובה; בנוסף, הכפרים והמוצבים הצרפתיים הותקפו לעיתים קרובות על ידי ילידים.
המתיישבים הצרפתיים היו בדרך כלל גברים צעירים שגויסו בנמלים בצרפת ובפריז. רבים מהם היו קשורים באמצעות חוזה ונדרשו להישאר בלואיזיאנה למשך זמן מסוים בו הם נחשבו ל-"עבדים למחצה". על מנת להגדיל את האוכלוסייה הצרפתית באזור נשלחו אל המושבות נשים צעירות שמסען סובסד ושקיבלו נדוניה על ידי המלך. נשים אלו נקראו filles du Roi ("בנות המלך") או filles à la cassette ("בנות בתיבה"), והן היו בדרך כלל נשים ללא משפחה או כאלו שגדלו בבתי יתומים. בנוסף לנשים הללו שבאו למושבות מרצונן החופשי, בתחילת המאה ה-18 הוגלו ללואיזיאנה כ-200 נשים שנאסרו על שוטטות, קיבוץ נדבות או זנות, במטרה לשמש רעיות למתיישבים הצרפתיים.
לואיזיאנה הצרפתית כללה גם קהילות של מתיישבים שווייצרים וגרמנים. לאחר מלחמת שבע השנים הגיעו לטריטורייה קבוצות שונות ומגוונות, כמו ספרדים שברחו מסנטו דומינגו (האיטי של היום), מתנגדים למהפכה הצרפתית וקייג'נים. בשנת 1785 הגיעו לניו אורלינס 1633 מתיישבים צרפתיים מאקדיה, שלושים שנה לאחר שגורשו מאדמתם כתוצאה מכיבוש רוב צרפת החדשה על ידי הבריטים. אקדים אחרים הגיעו לאזור בכוחות עצמם, וסך הכול כ-4000 התיישבו בלואיזיאנה.
ניעות חברתית הייתה קלה יותר באמריקה מאשר בצרפת באותה התקופה, וסוחרים רבים הצליחו לבנות לעצמם הון במהירות. הסוחרים הגדולים ביותר התיישבו בדרך כלל בניו אורלינס. בעלי המטעים העשירים של לואיזיאנה היו קשורים לדרך החיים הצרפתית ונהגו לייבא פאות ולבוש אופנתי מפריז. מתיישבים הרפתקניים רבים הפכו למה שנקרא בצרפתית Coureurs des bois ("רצי היער"), שתרו את כל אזור המיסיסיפי בתקווה למצוא זהב או להרוויח מסחר בפרוות עם הילידים. סחר הפרוות, שהיה בדרך כלל לא חוקי, היה מסוכן ביותר והעוסקים בו היו לרוב צעירים לא נשואים. רבים מהם השתלבו בקהילות האינדיאניות. המפורסם מביניהם היה טוסן שארבונו שיחד עם אשתו סאקאג'וויה היו שותפים חשובים במשלחת לואיס וקלארק בתחילת המאה ה-19.
היחסים בין הצרפתים לילידים
צרפת של המשטר הישן שאפה להפוך את האינדיאנים לנתיני המלך ולהמיר אותם לנצרות, אולם המרחק הרב שבין צרפת המטרופוליטנית למושבותיה שמעבר לים הפריע לשאיפה זו. רשמית, הילידים האמריקאים נחשבו לנתיני מלך צרפת, אולם במציאות הם היו אוטונומיים הודות לעליונותם המספרית. לרשויות המקומיות לא היו האמצעים לכפות את החלטותיהם ולכן הן בדרך כלל התפשרו. השבטים המקומיים היו חיוניים לצרפתים בלואיזיאנה: הם הבטיחו את הישרדותם של המתיישבים, סחרו עימם בפרוות, שימשו כמדריכי דרך במסעותיהם ועוד. הברית עימם הייתה גם חשובה במאבק נגד הבריטים.
שני העמים השפיעו אחד על השני בתחומים רבים: הצרפתים למדו את השפות של המקומיים, שקנו מהם סחורה אירופאית כמו בדים, אלכוהול, נשק ועוד ולעיתים אף אימצו את דתם. "רצי היער" והחיילים הצרפתיים שאלו מהילידים סירות קנו ונעליים ואף אכלו מאכלים מקומיים כמו אורז בר וסוגי בשר שונים, כמו בשר דב וכלב. המתיישבים היו תלויים לעיתים קרובות בילידים להשגת אוכל, וכן הם רופאו לעיתים קרובות על ידי שמאנים מקומיים שהשתמשו בתרופות מסורתיות.
מתיישבים רבים העריכו ופחדו מהכוח הצבאי של הילידים, אולם אחרים לעגו לתרבותם וראו בהם גזע נחות ללבנים. ב-1735 נאסרו נישואים בין-גזעיים בלואיזיאנה ללא הסכמת הרשויות. אולם למרות מספר היתקלויות אלימות היחסים בין הילידים האמריקאים למתיישבים בלואיזיאנה היו די טובים, בעיקר הודות לעובדה שהאוכלוסייה האירופאית האזור הייתה מצומצמת.
לואיזיאנה עילית
האזור הצפוני של לואיזיאנה הצרפתית, שהיה מאוכלס בדלילות, היה מוקדש בעיקר לגידול דגנים. מעט החקלאים הצרפתים שהתיישבו באזור התרכזו במספר כפרים וגידלו בעזרת פועלים ועבדים תירס וחיטה. החקלאים גם גידלו סוסים, פרות וחזירים וכן כמויות קטנות של טבק, קנבוס, פשתן וענבים (אף שהיין עדיין יובא מצרפת). החקלאות הייתה תלויה באקלים הקשה ובהצפות התקופתיות של המיסיסיפי.
תחנות המסחר באזור התמקדו בעיקר בסחר בפרוות והיו מבוצרות רק במעט. "רצי היער" החליפו נשק, בדים וסחורות זולות בפרוות בונים או איילים. פרוות אלו נמכרו מאוחר יותר בערים והמוצבים של צרפת החדשה. האזור גם ייצר מלח ועופרת וסיפק בשר צייד לניו אורלינס.
לואיזיאנה תחתית
כלכלת דרום לואיזיאנה התבססה בעיקר על מטעים בהם עבדו עבדים. בעלי המטעים הללו התגוררו בדרך כלל בניו אורלינס והשאירו את ניהולם בידי מנהלי משק. הגידולים היו מגוונים והיו תלויים באקלים ובתנאי השטח. חלק מהיבול היה מיועד ללואיזיאנה (בעיקר תירס, ירקות, אורז וחיות משק) והשאר יוצא לצרפת (בעיקר טבק).
ניו אורלינס הייתה הבירה הכלכלית של לואיזיאנה, אף על פי שבמשך עשרות שנים היא נשארה במעמד של כפר. המתיישבים בנו תשתיות שעודדו את המסחר, כמו תעלה שנחפרה ב-1723. העיר ייצאה עורות מפנים הארץ וכן יבול מהמטעים. המשלוחים הנדירים מצרפת הביאו מזון, אלכוהול, נשק, כלי עבודה, בדים, לבוש, ועוד מוצרים מוגמרים. ניו אורלינס גם ייצאה עץ, אורז ותירס למושבות הצרפתיות בקאריביים.
המסורת הצרפתית בלואיזיאנה כיום
ההתיישבות הצרפתית בלואיזיאנה השאירה מורשת תרבותית המודגשת בעיקר בעשורים האחרונים. המורשת של השפה הצרפתית נמצאת תחת איום מתמיד ולכן הוקם גוף האחראי על פיתוח הצרפתית בלואיזיאנה, אולם קיים עדיין ויכוח לגבי איזה ניב צרפתי צריך להילמד, זה של צרפת, של קנדה, של לואיזיאנה או של הקייג'נים. כיום אזורים קייג'נים רבים בלואיזיאנה חוברים לאגודות בקהילות אקדיות בקנדה. בשנת 2003 שבעה אחוזים מתושבי לואיזיאנה היו דוברי צרפתית. מוערך כי כ-25 אחוזים מהאוכלוסייה הם ממוצא צרפתי, ובמדינה ישנם שמות משפחה צרפתיים רבים. לרבות מערי ועיירות האזור יש שמות ממוצא צרפתי, כמו סנט לואיס, דטרויט, באטון רוג', ניו אורלינס ומוביל.
ובקינז
וובקינז (באנגלית Webkinz) הן בובות פרווה שפורסמו במקור על ידי חברת גאנז (Ganz) הקנדית ב-29 באפריל 2005, והיו ללהיט מצליח ברחבי אירופה ובמיוחד בצפון אמריקה. לכל בובת וובקינז שרוכשים יש "קוד סודי" המאפשר לקונה להירשם לאתר האינטרנט "העולם של וובקינז" (Webkinz world) ולגדל בו חיית מחמד וירטואלית.
ישנם סוגים רבים של חיות מחמד של וובקינז, הכוללים צפרדעים, כלבים, חתולים, דובים, פילים, סוסים, היפופוטמים, ארנבים, דגים, ברווזים, נמרים חיות בדיוניות ועוד. לאתר וובקינז גרסאות במספר שפות, כולל בעברית מאז אוגוסט 2009, ובו פעילויות רבות לילדים כגון הרווחת כסף עבור חיית המחמד, קניית מוצרים עבורן, משחקים חינוכיים, לימוד אנגלית וידע כללי ועיצוב חדרה של חיית המחמד. באתר יש צ'אט בטיחותי לילדים שבו לא מוצגים תכנים לא חינוכיים, אלא הצ'אט נותן לילד משפטים שרק אותם יוכל להגיד לחבריו. הוובקינז הגיעו לישראל בתחילת שנת 2009. הזכיינית בישראל היא חברת P.M.I, המנוהלת על ידי בועז דקל.
בשנים 2009–2011, חברת גאנז וחברת Cepia LLC שיתפו את הוובקינז יחדיו עם המוצר אוגרי הזוזו.
ב-2019 הודיעה חברת גאנז על הפסקת הייצור של בובות הפרווה של וובקינז. אף על פי כן, עדיין ניתן לקנות דמויות של וובקינז באופן וירטואלי (כלומר, לקנות את "הקוד הסודי" ללא בובה, המאפשר גישה למשחקים באתר).
הרשמה
ניתן לאמץ חיות רבות באותו חשבון משתמש, והאימוץ הוא בתוקף לכל החיים.
כלכלה
עולם הוובקינז הוא משחק מקוון עם כלכלה משלו. יש שני סוגי מטבעות בעולם הוובקינז: KinzCash ו-Estore-Points. שני סוגי הכסף הם וירטואליים.