cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה
רקע
חלק מערכיה נכתבו על ידי משכילי אותם הימים, דוגמת אדמונד גוסה, ג'.ב. ברי, אלגרנון צ'ארלס סווינברן, ג'ון מויר, הנסיך פיוטר קרופוטקין, תומאס הנרי האקסלי, אדמונד הוסרל, ויליאם מייקל רוסטי ומשכילים ידועים אחרים בני התקופה. בין הכותבים הידועים פחות היו כמה שמאוחר יותר עלו לגדולות, כגון ארנסט רתרפורד וברטראנד ראסל. ערכים רבים הועתקו מן המהדורה התשיעית, חלקם בעדכון מזערי, תוך פיצול ערכים ארוכים במיוחד לחלקים קטנים יותר לנוחות המעיין, ואחרים קוצצו עמוקות. הכותבים המפורסמים כתבו בדרך כלל ערך אחד או חלק מערך. עיקר העבודה נעשה על ידי עיתונאים, אנשי סגל המוזיאון הבריטי ואנשי אקדמיה. לראשונה בתולדות אנציקלופדיה בריטניקה כללה מהדורת 1911 גם כותבות, שמנו בסך הכול 34 נשים.
המהדורה האחת-עשרה הכניסה מספר שינויים במסורת המו"לית של אנציקלופדיה בריטניקה. הייתה זו המהדורה הראשונה שהודפסה והופצה בשלמותה, כיחידה אחת, במקום השיטה המסורתית של הוצאה חלקים-חלקים, כל חלק לאחר שהעבודה עליו הסתיימה. הסְדָר נשמר באופן שאפשר את עדכונו במהלך העבודה עד לפרסום. הייתה זו המהדורה הראשונה של אנציקלופדיה בריטניקה שיצאה לאור עם כרך מפתח-עניינים מלא שכלל גם מפתח על-פי קטגוריות, שקיבץ יחדיו הפניות לערכים בנושאים דומים. הייתה זו גם המהדורה שזנחה את מבנה הערכים הארוכים מאוד; הגם שאורכה הכולל היה זהה בקירוב לזה של קודמתה, מספר ערכי המהדורה האחת עשרה מנה כ-40,000 בהשוואה ל-17,000 בלבד במהדורה הקודמת. הייתה זו גם הגרסה הראשונה של אנציקלופדיה בריטניקה שכללה ביוגרפיות על אנשים עוד בימי חייהם.
על-פי ספרם של קולמן וסימונס (עמוד 32), חלוקת התכנים של האנציקלופדיה נעשתה באופן הבא:
בשנת 1922, יצאו לאור שלושה כרכים נוספים, שסקרו את אירועי השנים שחלפו מצאת החלק העיקרי של האנציקלופדיה, ובפרט מלחמת העולם הראשונה. כרכים אלה, יחד עם הדפסה מחודשת של המהדורה האחת עשרה, היו למהדורה השתים-עשרה של האנציקלופדיה. גם המהדורה השלוש עשרה נוצרה באופן דומה, אף היא על ידי הוספת שלושה כרכים חדשים למהדורה השתים-עשרה, והיא יצא לאור והופצה לחנויות הספרים בשנת 1926. כך, ניתן לומר בבירור שהמהדורותיה השתים-עשרה והשלוש-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה היו קרובות במיוחד למהדורה האחת-עשרה וחלקו למעשה את רוב התכנים. אולם, בחלוף השנים, נעשה ברור שנדרשת עבודת עדכון עמוקה ורצינית יותר לתוכני האנציקלופדיה. משכך, המהדורה הארבע-עשרה, שיצאה לאור בשנת 1929, היוותה שכתוב יסודי של קודמותיה, תכנים רבים הושמטו או קוצרו ואת מקומם תפסו תכנים חדשים. אף על פי כן, המהדורה האחת-עשרה נחשבת לבסיס כל המהדורות, הגרסאות וההדפסות החוזרות של אנציקלופדיה בריטניקה עד לשנת 1974, עת הושלמה הכנתה והוצאתה לאור של המהדורה החמש-עשרה, שהתבססה על שיטות מודרניות להצגת מידע.
בערכי המהדורה האחת-עשרה נותר עניין גם לקורא בתחילת המאה ה-21, במיוחד כאבן-בוחן תרבותית: האימפריה הבריטית הייתה אז בשיא תפארתה, האימפריאליזם משל בכיפה, רוב העולם נשלט על ידי מונרכים, ואימי מלחמות העולם עוד לא הוטלו על כתפי האנושות. הערכים מהווים מקור שערכו לא יסולא בפז לשם למידת נושאים שהושמטו מאנציקלופדיות בנות-זמננו, במיוחד ביוגרפיות ופרקים בתולדות המדעים והטכנולוגיות. כיצירה טקסטואלית, לאנציקלופדיה ערך משל עצמה, ביצגה דרכי כתיבה של ראשית המאה העשרים. לדוגמה, נעשה בכתיבתה שימוש רב באמצעים כגון כזב פתטי, שכיום כבר אינם נפוצים כבעבר.
ביקורות נודעות על המהדורה האחת-עשרה
בשנת 1917 פרסם מבקר-התרבות וילארד הנטינגטון רייט את "Misinforming a Nation" ("מטעים אומה"), ביקורת בת למעלה מ-200 עמודים המונה אי-דיוקים והטיות שנמצאו במהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה. לדבריו, הבריטניקה "מתאפיינת בסילופים, השמטות בלתי-נסלחות, דעות קדומות קנאיות ופטריוטיות, איבות אישיות, טעויות עובדתיות צורמות, בערות אקדמית, הזנחה דוחה של תרבויות לא-בריטיות, אגוצנטריות מדהימה ובוז לא מוסתר לקידמה האמריקאית."
איימוס ארבן שירק, שקרא את המהדורות האחת-עשרה והארבע-עשרה בשלמותן במהלך שנות השלושים של המאה העשרים, אמר שהוא מוצא במהדורה הארבע-עשרה "שיפור גדול" בהשוואה לזו האחת-עשרה, בהצהירו ש"רוב החומר שוכתב לגמרי".
רוברט קוליסון, בספרו "Encyclopaedias: Their History Throughout The Ages" (שנכתב בשנת 1966), כתב שהמהדורה האחת-עשרה "הייתה ככל הנראה המהדורה האיכותית ביותר של הבריטניקה מאז ומעולם, והיא עומדת בשורה אחת עם האיטליאנה והאספאסה כאחת משלוש האנציקלופדיות הגדולות שראה העולם. הייתה זו המהדורה האחרונה שהפקתה הופקדה כמעט בשלמותה בידיים בריטיות, ומיקומה בהיסטוריה כסיכום הידע האנושי רגע לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא בעל חשיבות מיוחדת."
הבריטניקה של 1911 במאה ה-21
המהדורה האחת-עשרה כבר איננה מוגנת בזכויות יוצרים, והיא זמינה במספר אמצעים לאחסון מידע. בעוד שאפשר להניח שהיא תארה באמינות את הקונצנזוס הכללי בתקופתה, הרי בעבור הקורא בן-זמננו, המהדורה האחת-עשרה כוללת כמה שגיאות צורמות, חיוויים אתנוצנטריים וקשיים אחרים, בהם:
המהדורה האחת-עשרה הפכה למקור המצוטט רבות, הן על שום המוניטין שקנתה לה הבריטניקה באותם הימים והן משום שכעת היא פרסום המצוי ברשות הציבור וזמין בחופשיות מעל גבי האינטרנט. אנציקלופדיה בריטניקה של 1911 היוותה מקור למיזמים רבים בני-זמננו, דוגמת ויקיפדיה והאנציקלופדיה של פרויקט גוטנברג.
האנציקלופדיה של פרויקט גוטנברג
האנציקלופדיה של פרויקט גוטנברג היא למעשה המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, ששמה שונה בשל בעיות משפטיות הנובעות משימוש בסימן המסחר של אנציקלופדיה בריטניקה. נכון לנובמבר 2006, ברשות פרויקט גוטנברג מצויות גרסאות אלקטרוניות של כרך 1 (בקידוד ASCII בלבד), חלקו הראשון של כרך 2, וחלק מכרך 4. קבוצת "Distributed Proofreaders" שוקדת על הפקת גרסה אלקטרונית מלאה למהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, גרסה שלכשתושלם תהיה זמינה מעל גבי אתר פרויקט גוטנברג. שלב ההגהה הסתיים בכרכים אלה, כרכים 2 עד 5 נמצאים בשלבי-גימור ואילו כרך 6 נמצא תחת הגהה.
וסילי מקסימוב
וסילי מקסימוביץ' מקסימוב (ברוסית: Василий Максимович Максимов; ) היה צייר רוסי ובין מובלי קבוצת האומנים המכונים "הנודדים".
קורות חיים
מקסימוב נולד למשפחת איכרים בכפר לופינו שליד נובאיה לאדוגה. הוא התייתם בצעירותו, והחל לעבוד בחנות איקונות למחייתו, בה למד לצייר. בשנת 1863 התקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות ובשנת 1864 הצטרף לקומונת האמנים (Арте́ль худо́жников) שהוקמה על ידי פ. נ. קרסטונווצב. הקבוצה התקיימה שנה אחת לפני שפורקה אולם מקסימוב הושפע מחבריה. בשנה זו צייר מקסימוב את היצירה "הילד החולה" אשר זיכתה אותו במדליית זהב מאת האקדמיה.
מקסימוב סיים את לימודיו באקדמיה בשלוש שנות לימודים (קצב לימודים מהיר ביותר) ובשנת 1865 סירב (בדומה לאמנים אחרים בהם איוואן קרמסקוי) להשתתף בתחרויות האקדמיה. סירוב זה נבע מסירובו לנסוע וללמוד אמנות ברחבי אירופה (קריטריון אשר נדרש על מנת להשתתף בתחרויות), והעדיף לנסוע בכפרי רוסיה ולצייר את המראות שראה בסגנון ריאליסטי.
לאחר תום לימודיו עבר לכפר שובינו שבפלך טבר, שם צייר את הכפריים ופשוטי העם והתפרנס מלימוד ציור לנסיכה גולנישב-קוטוזוב (צאצאית של מיכאיל קוטוזוב).
עמנואל סוודנבורג
עמנואל סבידנבורג (בשוודית: Emanuel Swedenborg; 29 בינואר 1688 בסטוקהולם, שוודיה - 29 במרץ 1772 בלונדון, בריטניה) היה איש אשכולות שוודי: מהנדס מכרות, אסטרונום, פיזיולוג של המח ואיש דת נוצרי. נחשב לאבי המינרלוגיה- תורת המינרלים ולאבי חקר המח. למרות הישגיו המדעיים הרבים, התפרסם בעיקר לאחר שחווה לטענתו חלומות וחזיונות שהגיעו מאלוהים, אשר הובילו אותו לכתיבת סדרה של ספרי דת, המפורסם שבהם "גן עדן וגיהנום" שחובר ב-1758.
וסילי מקסימוב
קורות חיים
יצירתו "סיפורי סבתא" (1867) הוצגה בתערוכת הנודדים וזכתה בה בפרס. היצירה נרכשה על ידי האספן פאבל טרטיאקוב. בשנת 1872 הצטרף מקסימוב לקבוצת הנודדים (קבוצת פרדויז'ניקי) ובמהרה הפך לאחד ממוביליה. איליה רפין ציין כי מקסימוב היה אבן הפינה של הקבוצה.
עמנואל סוודנבורג
ביוגרפיה
סוודנבורג נולד בסטוקהולם ב-29 ינואר 1688, כבנו של הכומר לותרני והפרופסור לתאולוגיה, ג'ספר סוודברג, שמונה מאוחר יותר לבישוף של סקארה, ואשתו שרה בהם. ב-1709, בגיל 21, סיים את לימודיו באוניברסיטת אופסלה ולאחר מכן החל לתור ברחבי אירופה. הרחיב את לימודיו האקדמיים בנושאים שונים במהלך שהותו באנגליה ובהולנד.
וסילי מקסימוב
קורות חיים
בשנות חייו האחרונות יצא הסגנון הריאליסטי מהאופנה, ולא היו רוכשים ליצירותיו של מקסימוב, אולם מקסימוב המשיך לצייר את התושבים הכפריים העניים של רוסיה, תוך שהוא חי חיי עוני ומחסור.
מקסימוב נפטר בסנקט פטרבורג.
עמנואל סוודנבורג
ביוגרפיה
בשנת 1715 פרסם כתב עת, "דדלוס היפרבורוס", שהוקדש לחקירה מדעית. כתב את החיבור במטרה לעורר את הפיתוח והמחקר בשוודיה, בה האמין שקיים חוסר מידע ביחס למדינות אירופאיות אחרות. המאמרים כיסו מגוון רחב של נושאים שונים, וחלק מהמצאותיו השונות, לרבות מכונית מעופפת, צוללת, משאבת ואקום, מערכת נעילת מים, נשק אוטומטי וכלי נגינה אוניברסליים. בעקבות פרסום המאמר מונה לפקיד שומה בקולג' המלכותי למכרות בסטוקהולם על ידי צ'ארלס השנים עשר, מלך שוודיה. ב-1719 הוענק לו תואר אצולה ושינה שמו לסוודנבורג. בנוסף ל"דדלוס" פרסם 3 ספרים נוספים ועסק כמהנדס על מספר המצאות מכניות ופרויקטים צבאיים.
ב-1741, בהיותו בן 53, החל לראות "חזיונות משיח" מיסטיים והגיע לתובנה שעליו לפתוח בקריירה חדשה בה "ישרת את אלוהים". עד סוף ימיו עסק בלימוד התנ"ך ופרסום יצירות שעסקו ב"משמעות הנסתרת" של התנ"ך. אחת מהן, "Arcana Coelestia Disclosue" כללה 8 כרכים בלטינית. נפטר בשנת 1772.
תיאוריה ואמונות דתיות
סוודנבורג האמין כי נשמות לא נשלחות ישירות לגן עדן או לגיהנום אחרי המוות, אלא עוברות תהליך זיקוק ובירור, במהלכו טבען המוסרי נחשף בשלמות והופך לעובדה בלתי נמנעת. לאחר מכן, הנשמות הטובות הולכות לגן עדן והרעות לגיהנום, מתוך בחירה חופשית; נשמה חוטאת יכולה עקרונית ללכת לגן עדן, אבל מרגע שהתוודעה לטבעה האמיתי, היא לא רוצה בכך. ע"פ מודל זה החוטא לא רק מביא את עצמו לגיהנום, הוא יכול לעזוב אם רק יבין מה עשה לא נכון וישנה את דרכיו, אך הוא לא יעשה זאת לעולם, כי אם היה מסוגל להשתנות הוא לא היה בגיהנום מלכתחילה.
נטען כי תאוריית הערפילית העוסקת באופן היווצרות מערכת השמש, שהציע ב-1775 עמנואל קאנט, מבוססת על רעיון ראשוני של סוודנבורג שהוצע ב-1734, אשר ייתכן ומבוססת על תאוריה של רנה דקארט.
מור מזאי
מור מזאי (במקור גרינפלד, בהונגרית: Mezei Mór; שאטוראליאויהיי, 17 בינואר 1836 – בודפשט, 20 בנובמבר 1925) היה עיתונאי, עורך, עורך דין יהודי-הונגרי. אחיו הגדול של העיתונאי והפוליטיקאי ארנה מזאי, סבו של הסופר זוכה פרס קושוט פטר נאדאש.
קורות חיים
מור מזאי נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ גרינפלד, בעל קרקעות ופקיד ושל אידה פרידליבר (1817–1892). את לימודיו בבית הספר התיכון סיים בעיר הולדתו ובפשט. הוא למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד). בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 הפך מזאי לאחד ממנהיגי היהדות ההונגרית שלחמו למען שוויונם האזרחי של היהודים. בשנת 1862 לקח על עצמו גם את עריכת השבועון "היהודי ההונגרי" (Magyar Izraelíta) (1861–1868), שבו היה תחילה כתב בכיר, והביע לראשונה את הצורך לכנס קונגרס יהודי-הונגרי לבירור סוגיות הדת בחיים המודרניים. בשל הרוח הפטריוטית והלאומית של עבודת העריכה שלו הוא הובא בפני בית דין הצבאי של מושל הונגריה בזמן ה"פרוביזוריום" ((מצב מעבר, המצב ההיסטורי ההונגרי לאחר 1861; מצב ההכנה להסדר (הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867)). הוא נחלץ מההשלכות החמורות יותר של בית הדין הצבאי באמצעות החנינה המלכותית הכללית שהוענקה לאחר שהמלכה החלימה ממחלתה הארוכה, אך צו מפקד המשטרה עדיין מנע ממנו להמשיך בתפקידיו במערכת. באותה תקופה, למעט מקצוע הרפואה, היהודים לא הורשו לעסוק במקצועות חופשיים ומור מזאי יכול היה לפתוח את משרד עורכי הדין שלו רק בשנת 1864 בהיתר מלכותי מיוחד. בתקופת האספה הלאומית ההונגרית של 1865–1868 מרבית המאמרים בשבועון שהתפרסמו במהלך מושב הפרלמנט למען האמנציפציה (שוויון זכויות) ליהודים נכתבו על ידו.
הפעולה העיתונאית שלו ופעולות השכנוע של עובדיו השפיעו. בסתיו 1867 הגיש הרוזן דיולה אנדראשי את הצעת החוק להשוואת זכויות בפני האספה הלאומית. שחרור היהודים מהמגבלות אושר פה אחד על ידי בית הנבחרים וברוב גדול בבית העליון. סעיף 17 לחוק משנת 1867 נכנס לתוקפו בחתימתו המקדשת של מלך הונגריה פרנץ יוזף שהיה פרנץ יוזף הראשון, קיסר האוסטריה: "התושבים היהודים במדינה מוכרזים בזאת כרשאים לממש את כל הזכויות האזרחיות והפוליטיות כמו התושבים הנוצרים." בקונגרס היהודי של 1868–1869 שכינס יוז'ף אטווש שר הדתות והחינוך הציבורי היה מור מזאי ממנהיגי היהדות הניאולוגית, מול רבני הקהילות החרדיות והאורודוקסיות ומול המוני היהודים שנקטו עמדה נגד הרפורמה (הקרע ביהודות הונגריה). לאחר מכן השתתף מזאי פחות בחיים הציבוריים. בשנת 1893 נבחר לחבר פרלמנט בבודפשט-רובע ליפוטווארוש, וכך גם בשנת 1896.
הניאולוגים היו בעלי אמונה יהודית זהה לזו של האורתודוקסים, אך הביאו חידושים לטקסים הדתיים ולארגון הקהילתי. לאחר נסיגת האורתודוקסים מהקונגרס, הקימה יהדות הקונגרס, בראשות מור מזאי, מוריץ ורמן ואחרים, ארגון משלה, אך הקבוצה האורתודוקסית שהתנגדה לניאולוגים, הקימה גם היא ארגון משלה.
מותו של מזאי נגרם משבץ מוחי. הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
משפחתו
אשתו הייתה אאוגניה שלזינגר, אותה נשא לאישה בווינה ב-6 בספטמבר 1864.
פרידריך וילהלם מדר
ארנסט פרידריך וילהלם מדר (בגרמנית: Ernst Friedrich Wilhelm Mader נודע גם בשם הקיצור "פ' ו' מדר"; 1 בספטמבר 1866 - 30 במרץ 1945) היה סופר ילדים ונוער גרמני.
ביוגרפיה
נולד ב-1866 בניס למשפחה דוברת גרמנית. לאחר מכן עברה משפחתו להיילברון שם סיים מדר את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1884. מדר למד תאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן ולאחר מכן שימש ככומר פרוטסטנטי בין 1897 ל-1917.
בשנים אלו החל לפרסם ספרים לבני הנעורים. הצלחתו כסופר הביאה לכך שמשנת 1917 התמקד בכתיבה, והיה סופר פעיל עד לשנת 1942. ספריו עסקו בהרפתקאות ביבשות רחוקות כאפריקה או דרום אמריקה, ולעיתים אף כתב מדע בדיוני. לעיתים קרובות הושווה לקרל מאי ואף כונה "קרל מאי השוואבי". בשנת 1945 מת, והוא בן 78 שנים.
תרגומיו לעברית
שניים מספריו של מדר, "אל הררי סהר" (Nach den Mondbergen) והמשכו "אופיר" (Ophir) המספרים על הרפתקאותיה של משלחת המחפשת אוצר אגדי באפריקה, תורגמו לעברית. בספרו של עמוס עוז, "סיפור על אהבה וחושך" מוזכר הספר "אל הררי סהר" בין ספרי ההרפתקאות שאהב עוז לקרוא בילדותו.
שיטפון הים הצפוני
שיטפון הים הצפוני והסערה שנלוותה לו שאירעו בלילה שבין 31 בינואר ל-1 בפברואר 1953, יצרו אסון טבע חמור בחופי הולנד ואנגליה. נזקי השיטפונות והסערה הורגשו גם בבלגיה, בדנמרק ובצרפת. האסון נגרם מגאות גבוהה בים הצפוני, שהוחמרה כתוצאה מהגעתה של סופה חזקה למערב אירופה. מפלס המים עלה באופן מקומי לגובה של 5.6 מטרים מעל ממוצע גובה פני הים. המים הגואים הכריעו את סוללות המגן לאורך החופים וחוללו הצפות נרחבות. למעלה מ-2,373 איש נספו באסון: 1,835 בהולנד, 307 באנגליה ולמעלה מ-230 בכלי שיט בים הצפוני.
רבים בהולנד עודם מציינים את זיכרון הנספים באחד בפברואר.
השיטפון בהולנד
בלילה שבין 31 בינואר ל-1 בפברואר 1953 נפרצו סוללות רבות במחוזות זיילנד, צפון הולנד ודרום הולנד כתוצאה מהסופה והגאות. שטחים נרחבים הוצפו כליל. רבים מהשטחים שהוצפו היו חלקות אדמה מוקפות סכרים, המצויות מתחת לגובה פני הים. חלקה מעין זו, ש"נכבשה" באופן מלאכותי, מכונה פּוֹלדר בשפה ההולנדית.
היעדר התרעה מוקדמת
באותה תקופה תחנות הרדיו המקומיות לא שידרו בשעות הלילה, ורבות מהתחנות הקטנות לניטור מזג אוויר פעלו רק בשעות היום. כתוצאה מכך לא קיבלה האוכלוסייה באזורי הסיכון את אזהרות מכון החיזוי המטאורולוגי ההולנדי מבעוד מועד. הסופה חוללה שיבושים ברשתות הטלפון והטלגרף, ובתוך שעות הקימו חובבי רדיו רשת חירום אלחוטית. פעילותם ההתנדבותית של חובבי רדיו אלה הייתה ערוץ התקשורת היחיד של אזורי האסון עם שאר העולם במשך עשרה ימים ולילות רצופים. בנוסף, היות שהאסון התחולל במוצאי שבת, שירותים ציבוריים רבים לא היו מאוישים.
נזקי האסון
ההצפות כיסו במים חלקים גדולים מן המחוזות דרום הולנד, זיילנד וצפון בראבנט. במחוז צפון הולנד הוצף רק פולדר אחד, בין היתר הודות לתושיית התושבים, כמפורט להלן.
ארבעה עשר איים הוצפו באסון, בהם שבעה באורח קשה. כמו כן הוצפו חלקים מעיירה במחוז זיילנד ואזורים בקרבת שתי עיירות במחוז צפון בראבנט. ועדת חקירה ממשלתית מצאה כי השיטפונות הביאו למותם של 1,835 תושבים וחייבו את פינויים של עוד 70,000 איש. מי הים כיסו 1,365 קמ"ר אדמה, לרבות 9% מהאדמה החקלאית בהולנד. כ-30,000 בהמות טבעו, 47,300 מבנים נפגעו וכ-10,000 מתוכם הוצאו מכלל שימוש. הנזק הכולל נאמד בזמנו ב-895 מיליון גילדן הולנדי.
"האצבע בסכר" שמנעה אסון
סוללת עפר לאורכו של אחד מיובלי נהר הריין הגנה על בתיהם של שלושה מיליון תושבים במחוזות דרום הולנד וצפון הולנד. אחד המקטעים בסוללה לא חוזק כראוי על ידי חיפוי אבן. מתנדבים עמלו על חיזוק מקטע זה, אך הוא קרס בסביבות השעה חמש וחצי לפנות בוקר ב-1 בפברואר. מי הים געשו אל תוך הפולדר. בצעד נואש, הורה ראש העיירה המקומית (Nieuwerkerk aan den Ijssel) לבעל ספינת הנהר "שני האחים" (de Twee Gebroeders) לנווט אותה לתוך הפרצה בסוללה – הספינה נעצרה בתוך הפרצה בסוללה וכך סתמה אותה ואסון גדול נוסף נמנע.
תגובות לאסון
מספר מדינות שכנות שלחו חיילים לסייע בחיפוש והצלה. צבא ארצות הברית שלח מסוקים מגרמניה לסיוע בחילוץ אנשים מגגות בתיהם. יוליאנה, מלכת הולנד והנסיכה ביאטריקס ביקרו באזורי האסון כעבור ימים ספורים. הותנעו תוכניות שיקום שהסתייעו במגבית לאומית ובסיוע בינלאומי. מבחינה פוליטית הביא האסון לחקיקת תוכנית דלתא – תוכנית בינוי רחבת היקף במסגרתה קוצר קו החוף ההולנדי ונוצקו אמצעי מיגון נוספים, במטרה להפחית את הסכנה הנשקפת משיטפונות עתידיים. בפרט נסכרו מרבית שפכי הנהרות בהולנד, לרבות שפכי נהרות הריין והמז. כעבור 35 שנים נשלמו העבודות, בשנת 1998, עם הקמת מחסום מפני נד סופה (Storm surge) על שפך הריין בקרבת העיר רוטרדם.
השיטפון בבריטניה
שיטפון הים הצפוני גרם לאחד מאסונות הטבע החמורים בתולדות הממלכה המאוחדת. נזקים נרשמו לאורך למעלה מ-1,600 ק"מ של קו החוף הבריטי והוצפו אדמות בשטח העולה על אלף קמ"ר. ההצפות הביאו לפינוי יותר משלושים אלף תושבים מבתיהם, וכ-24,000 נכסים נפגעו קשות. בעקבות האסון הוקם מחסום התמזה בשנות ה-80 של המאה ה-20, במטרה למנוע את הצפת מרכז לונדון בעת גאות נהר התמזה.
בסה"כ נהרגו 307 אנשים על אדמת אנגליה ועוד 224 תושבים בריטיים על כלי שיט בים הצפוני. במניין זה נכללים 132 מנוסעי המעבורת הנסיכה ויקטוריה שטבעה בין סקוטלנד לאירלנד כתוצאה מהסערה. טביעת המעבורת הייתה האסון הימי החמור ביותר בבריטניה מאז סיום מלחמת העולם השנייה. טביעת המעבורת במהלך שיט שגרתי עוררה תרעומת רבה בציבור, בפרט משום שלא נמנו נשים או ילדים בין ארבעים הניצולים באסון.
השיטפון בבלגיה
גם לאורך חופי בלגיה המישורית נפגעו סוללות מגן רבות. נזק כבד נגרם באנטוורפן ובאוסטנד.
הצפות עתידיות
צירוף הנסיבות שהביא לאסון בשנת 1953 עשוי לשוב ולאיים על האוכלוסייה לחופי הים הצפוני. בנוסף, פני הים עולים בהדרגה כתוצאה מהתחממות עולמית ופני הקרקע במערב הולנד ודרום-מזרח אנגליה שוקעים בהדרגה מאז תום עידן הקרח האחרון. התפתחויות אלה עשויות להחמיר את היקפן ושכיחותן של סערות בעתיד.
מאז 1953 השתפרו אמצעי חיזוי מזג האוויר, אמצעי התקשורת ושירותי החירום, כך שניתן יהיה לצמצם את שיעור האבידות באוכלוסייה במקרה של הצפות עתידיות. עם זאת, צפיפות האוכלוסין לאורך החופים עלתה באופן משמעותי במרוצת השנים, כך שגם כיום קיים חשש להיפגעות אלפי תושבים כתוצאה מאסון טבע דומה. בנוסף, דרושה תחזוקה שוטפת של אמצעי מיגון החופים שהותקנו בעקבות השיטפון של שנת 1953.
עילי ראונר
עילי ראונר (נולד ב-3 במרץ 1979) הוא סופר, מתרגם, מורה וחוקר ספרות ישראלי.
ביוגרפיה
ראונר הוא בן זוגה לשעבר של הסופרת והחוקרת לילך נתנאל ולהם שתי בנות.
יצירתו
ראונר תרגם מצרפתית לעברית חלק מכתביהם של פול ואלרי, ז'יל דלז, לואי פרדינאן סלין, מרגריט דיראס, מוריס מטרלינק ואחרים, ותרגומיו אלה התפרסמו בכתבי עת כגון "מטעם" ו"אות" ובעיתון "הארץ".
ספר הביכורים שלו בפרוזה, עריק, יצא לאור בשנת 2015 בהוצאת ידיעות ספרים, זכה לשבחי הביקורת, נמנה עם חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר לשנת 2015, וזיכה את ההוצאה ואת ראונר בפרס שרת התרבות לספר ביכורים.
ספרו "The Event: Literature and Theory", המבוסס על הדיסרטציה שלו, יצא לאור בשנת 2015 בהוצאת אוניברסיטת נברסקה.
בשנת 2016, ראתה אור נובלה פרי עטו, ילדה וכלי קשת, בהוצאת אבן חושן.
2022, ראה אור קובץ הסיפורים, השחקן וסיפורים אחרים, בהוצאת פרדס, סדרת גומחה.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
מתרגומיו:
על כתביו: על תרגומיו:
מבצע עזרא ונחמיה
מבצע עזרא ונחמיה, הקרוי גם מבצע בבל או מבצע עולי בבל, הוא מבצע העלאת יהודי עיראק לישראל כחלק ממבצעי העלאת היהודים לישראל במהלך שנות ה-50. המבצע קרוי על שמם של עזרא ונחמיה, מנהיגי היהודים בבבל ובארץ ישראל בתחילת תקופת בית שני.
ככל שגדל מספר הדורשים לצאת, כך גם עלו מספרי הטיסות, עד שהחלה להתקיים רכבת אווירית בקו בגדאד-לוד. רובו הגדול של המבצע נערך בין השנים 1950–1951, כאשר גם בשנת 1952 הועלו יהודים לישראל. בסוף המבצע עלו לישראל יותר מ-120,023 יהודים, ובעיראק נותרו אלפים בודדים. רכושם של העולים הוקפא על ידי הממשלה העיראקית ונאמד אז ביותר משלושים וחמישה מיליון דולר, לפי ערכו באותה התקופה (נכון לשנת 2021, ערכו של סכום זה נאמד ב-350 מיליון דולר).
העלייה הבלתי חוקית מעיראק
טרם קבלת האישורים לעלייה לארץ ישראל, ברחו מעיראק יהודים רבים, כאשר את המבצע הראשון ארגן מוניה מרדור, שליח המוסד לעלייה ב', בשנת 1942.
מרדור הגיע לבגדאד במסווה של חייל בריטי, וקשר קשרים עם ההנהגה היהודית והתנועות הציוניות במטרה לעודד עלייה. אחריו הגיעו לבגדאד גם שמריהו גוטמן, אנצו סרני ועזרא כדורי. האנגלים פעלו נמרצות כנגד פעילות זו ואף שלחו לשם קצין בולשת מיוחד, דבר שהקשה מאוד על המלאכה.
העלאת היהודים לארץ ישראל נעשתה בתחילה דרך המדבר, תוך הסתייעות בנהגי "אגד", שנסעו לעיראק לצורכי הצבא הבריטי והבריחו במכוניותיהם עולים רבים ואף נשק. בהמשך החלה העפלה דרך האוויר. בשנת 1947, ביוזמת שני טייסים אמריקאים, שהציעו את מטוסם לאנשי המוסד לעלייה ב' תמורת תשלום ובתיאום עם ארגונים ציוניים בעיראק, הגיעו שלושה מטוסים לעיראק, שנשאו 150 יהודים. המבצע כונה בשם "מבצע מייקלברג", ובראשו עמד שלמה הלל (לימים יושב ראש הכנסת).
ההכנות למבצע
בתאריך 23 באוקטובר 1948 התארגנה הפגנה של נשותיהם ואמותיהם של העצורים. הן התאספו ליד ביתו של רב הקהילה היהודית, הרב כדורי, ודרשו ממנו לצאת איתן להפגין מול ארמונו של העוצר, עבד אל-אילה. הרב סירב, ובזעמן, פרצו הנשים למשרדו. הן נעצרו על ידי שוטרים עיראקים, שעצרו בנוסף בחורים יהודים שכלל לא השתייכו להפגנה. בסופו של דבר נכנע הרב ללחץ המפגינות והכריז על יום ה-25 באוקטובר 1949 כיום צום ותפילה בכל הקהילות היהודיות בעיראק. השביתה, שאכן התקיימה בכל הארץ, התפרשה בעיני הממשלה כקריאת תיגר, על כן הרחיבה המשטרה העיראקית את גל המעצרים. בינתיים, לאחר גל ההאשמות כלפיו, התפטר הרב כדורי ובמקומו נבחר לראש הקהילה יחזקאל שמטוב, שהיה איש בעל השפעה בקהילה ואף היה בקשר עם תאופיק א-סווידי, שעתיד להיות ראש ממשלת עיראק.
בינתיים, בישראל, כבר באוגוסט 1949 גויס מרדכי בן-פורת כשליח המוסד לעלייה ב' אשר מטרתו הייתה ארגון העלייה מעיראק. בתאריך 17 באוקטובר הוא טס לטהראן, ושלושה ימים לאחר מכן, כאשר לא הצליח לארגן תעודת זהות כשיעי המבקש לבקר בכרבלא, העיר הקדושה לשיעים בעיראק, יצא מהעיר עבדאן לבוש כבדואי מקומי וחצה את הנהר שט אל-ערב בסירת מנוע קטנה. הוא הגיע קרוב לבצרה ויומיים לאחר מכן, בזכות העזרה של יהודים שגויסו לעזור לעלייה, עלה על הרכבת לבגדאד. מנקודה זו ואילך הוא פעל במסווה על מנת לקדם את נושא עלייתם של יהודי עיראק לארץ ישראל.
חייהם של היהודים בעיראק לאחר ניסיונות הבריחה
לאחר שנתפסו יהודים שהשתייכו לתנועה הציונית ועונו באכזריות, הם סיפרו למשטרה העיראקית שהם שייכים לתנועה ומסרו שמות של חלק מהאחראים בתנועה, ב"שורה" ובמוסד לעלייה. המשטרה ערכה חיפושים ביותר מעשרים בתים והשליחים ששהו בעיראק אז, רפאל צורני ודויד בן מאיר, הבינו שאפילו הברחת האחראים בתנועה וב"שורה" תהיה משימה לא קלה. בשלהי אוקטובר 1949 שוחח אבא אבן, שהיה הנציג הישראלי באו"ם, עם עמיתו הבריטי, הקטור מקניל, על מצב היהודים בעיראק. מקניל הסיק כי הפתרון הוא העברתם לישראל והוא הבטיח לדבר עם נורי א-סעיד, ראש הממשלה העיראקי.
בתאריך 8 בפברואר 1950 יצא דו"ח של הקונסול האמריקני בבצרה למשרד החוץ האמריקני, בו כתב על הברחת היהודים מעיראק ועל כך שאפילו החיילים העיראקים, תמורת שוחד, מסייעים בכך. כמו כן, הוסיף בדו"ח כי שמע שפקידים מקומיים מייחלים לשחרור חוקי של היהודים ועל ידי כך ייפסקו הפטרולים והלחימה במקרי השוחד וביהודים שבורחים מעיראק.
חוק שלילת הנאמנות
בתאריך 15 בפברואר 1950 הודיע מרדכי בן-פורת למרכז בישראל, שראש ממשלת עיראק, תאופיק א-סווידי, הודיע באותו בוקר שיינתנו תעודות מעבר, "לֶסֶה פַּסֶה"- ליהודים, ובשבוע הקרוב תתפרסם הודעה רשמית. ב-3 במרץ 1950 כתב את המברק הבא: "הנה הגיעה שעת גאולת יהדות אומללה זו. הממשלה החליטה ברוב קולות לאשר יציאת היהודים."
ביום זה עדיין לא אושרה יציאת היהודים, אלא הובא "חוק שלילת הנאמנות" לבית הנבחרים העיראקי, שם התחולל ויכוח לא קטן סביב הנושא. להלן סעיפיו של החוק:
שר הפנים, סאלח ג'בר, הגיש את החוק משום שהניח שאין להכריח את מי שלא רוצה להישאר בעיראק, להישאר בה. צירי מפלגת אסתקלאל דרשו שרכוש היהודים היוצאים יוחרם, כנגד הרכוש הערבי שנתפס בידי הציונים בישראל ושיסולקו כל היהודים מהמדינה. ג'בּר התנגד להוסיף לחוק סעיף הקשור בהקפאת הרכוש היהודי. למחרת הביא את החוק לאישור הסנאט, שם הוויכוח היה חריף הרבה יותר. עם זאת, ג'בּר הבטיח ליהודים שיישארו בעיראק שייהנו משוויון זכויות מלא וייחשבו עיראקים לכל דבר. הצעת החוק התקבלה ברוב קולות ופורסמה בתאריך 9 במרץ 1950, חג פורים, ולאחר אישור העוצר נכנס החוק לתוקף.
תכנון העברת היהודים לישראל
לאחר אישורו של "חוק שלילת הנאמנות" בסנאט העיראקי, הקים שר הפנים שתי ועדות, אחת בבגדאד ואחת בבצרה, אך המוסד עדיין לא ידע מהיכן ייצאו היהודים, מהו התקציב שיידרש ומאין יילקח, כיצד ייסעו ארצה וכדומה. ממשלת עיראק סברה שהיהודים ייצאו ממנה לאיראן, במסלול ששימש עד אז לבריחה הבלתי לגאלית, אבל עכשיו יעברו בו עם אישור, אך שליחי הקהילה עמדו על כך שהיציאה תהיה מערבה. אנשי ממשל ישראלים ונציגי המוסד לעלייה ב' קיימו מגעים עם גורמים שונים בעולם על מנת לקדם את הנושא, אך בינתיים נמשכה העלייה הבלתי לגאלית לישראל. ב-11 במרץ 1950 פנה ארגון הג'וינט למשרד החוץ האמריקאי וביקש את עזרתו בחדירה לעיראק. במקביל ניסו למנוע בכל דרך אישור של מעבר היהודים לישראל דרך איראן.
ב-15 במרץ נפתח משרד לרישום היהודים הרוצים להגר והממשלה התחייבה להסיע את היוצאים לגבול עם איראן על חשבונה, אך איראן חששה ממעבר של יהודים רבים בארצה ודרשה שייקבעו סידורים מוגדרים ליציאתם. ב-9 באפריל שיגר בן-פורת לארץ מברק המפרט את הגורמים לפיהם יש להתחיל את הרשמת היהודים לשלילת הנתינות, זאת טרם אישור התוכנית על היציאה מעיראק. יום לאחר מכן החל הרישום וכבר ביום הראשון נרשמו 3,400 עולים וביום השני 5,700.
הטיסה הראשונה
בחודש מאי, החודש הראשון למבצע, הגיעו ארצה 614 יהודים בשש טיסות מבגדאד לישראל.
האטה בקצב הטיסות
ב-1 ביוני 1950, כשבועיים לאחר הטיסות הראשונות, שלח בן-פורת מברק לארץ ובו הודיע שישנם עיכובים ביציאה, שנגרמו בשל חוסר הסכמה עם הפקידים העיראקיים. ב-15 ביוני הציע חבר בית הנבחרים העיראקי לבטל את יציאת היהודים מעיראק. ג'בּר וראש הממשלה עמדו על כך, שאם רוצים שתנועת היהודים מעיראק תימשך, יש צורך להוציא מספר רב של אנשים במהרה ולסיים את המבצע תוך שנה. ב-19 ביוני העלה רוני ברנט את חששותיו במכתב: "יש לי חששות רציניים שמשהו דומה למשבר עלול לפרוץ כאן אם תימשך המדיניות של האטת קצב הטיסות... התוצאה היא, שהולך ונוצר כאן מצב בלתי אפשרי. אני מקבל תלונות מכל הצדדים. כל הזמן לחצנו עליהם להביא יותר ויותר נוסעים ועכשיו, כשהם מוכנים, אין אנו שולחים מטוסים לקחתם." כעבור שבועיים כתב שוב: "אם לא נכפיל טיסותינו... ייווצר מצב שהפיקוח המלא על הטיסות יוצא מידינו..."
רק בתחילת אוגוסט חזרו להפעיל את הטיסות, אך כבר בתאריך 13 באוגוסט שיגר משרד החוץ הישראלי למוסד דיווח על שיחה עם הנספח לענייני עבודה בשגרירות האמריקאית בתל אביב בעניין צמצום העלייה מעיראק, זאת כדי לתת עדיפות ראשונה לעלייה ממזרח אירופה. בשגרירות האמריקאית חששו מעלייה מאסיבית ארצה אך לפי הרישום שנערך, בנובמבר הקרוב תישלל נתינותם של מאה ועשרים אלף יהודים עיראקיים. האטת קצב הטיסות גרם ליהודים לשוב ולחפש דרכי בריחה לא חוקיות, דרך בצרה, דבר שגרם למשרד הפנים בארץ להגביר את הלחץ על חברת "ניר איסט". גם שגריר ארצות הברית בעיראק התריע בתאריך 29 בספטמבר: "... אמר באוזני ראש הממשלה, נורי סעיד, שהוא מוטרד מאוד מכך שיהודי עיראק, שוויתרו על אזרחותם העיראקית ומוכנים להגר לישראל, עודם מתמהמהים... לפי החוק העיראקי נדרשים מהגרים שאזרחותם העיראקית נשללה מהם לעזוב את הארץ תוך עשרים ימים." ממשלת עיראק הביעה את חרדתה מפני המצב, שכן "חוק שלילת הנאמנות" אמור היה לפוג ב-9 במרץ 1951 ואם לא יגבירו את יציאת הטיסות מעיראק, יישארו בה כ-50 אלף יהודים חסרי נתינות.
המחשה למצוקתם של היהודים בבצרה ניתן לראות במכתב ששיגרו בתאריך ה-13 בינואר 1951 לשלטונות עיראק ולחברת התעופה "עיראק טורס": "חמישה חודשים חלפו מיום שעזבנו ביתנו ומצבנו אומלל. אנו וילדינו עומדים בפני כיליון. המטוסים ממשיכים לטוס מבגדאד ואנו לא מבינים מה הסיבה המונעת טיסות מטוסים אלה גם מבצרה."
בעיות היהודים בעיראק במהלך העלייה
כבר בשנת 1950 נאלצו היהודים למכור את רכושם במחירים נמוכים בהרבה משווים. העיתונות יצאה בתעמולה שקראה לא לקנות את חפצי היהודים היוצאים. אחד העיתונים, "אל־צלאח", פרסם כרוז שהטיף להחרים את רכוש היהודים: "אל תקנו בגדים משומשים מאת היהודים! אל תאפשרו להם למכור אותם! הכסף שתשלמו תמורת הסמרטוטים שלהם ייהפך לעופרת בלבות בניכם ואחיכם. הקניות מהיהודים הורסות את השווקים ומערערות את כלכלת המדינה; על כן החרימו אותם!".
החל מינואר 1951 החלו פיגועים שונים במרכזים יהודיים בעיראק, ובכללם פצצה שהושלכה ב-14.1.51 ליד בית הכנסת "מסעודה שם־טוב" ברובע היהודי בבגדאד, שם התאספו הרבה יהודים לצורך סידורים אחרונים לפני צאתם לשדה התעופה. שני יהודים נהרגו וקרוב ל-70 נפצעו.
בתאריך 22 במאי 1951 הסתמן המאורע ששימש מעין סיום טראגי למבצע. ביום זה נעצרו על ידי המשטרה שני שליחים ישראלים - מרדכי בן-פורת ויהודה טאג'ר. המשטרה ערכה חיפושים בביתם ולמחרת הובא בן-פורת לקצין שהיה מומחה בעינויים, הוא נעצר לשבועיים ולאחר מכן הצליח בדרך נס לברוח ארצה וכך להינצל. טאג'ר נידון למאסר עולם אך ביולי 1958, לאחר הפיכת הגנרל קאסם, שוחרר והוחזר לארץ. המשטרה המשיכה בחיפושים, מעצרים וחקירות, עד שלא הייתה ברירה ובתאריך 15 ביוני 1952 נתקבלה הוראה מהארץ להפסיק את הפעילות בעיראק.
במהלך האירועים הקשים, נכלאו יהודים רבים בבתי הסוהר בעיראק, שעה שהקהילה היהודית הייתה בעיצומם של חבלי קליטה בארץ. בתאריך 19 בינואר 1952 הוצאו יוסף בצרי ושלום צלאח להורג בתלייה בבגדאד, באשמת החזקת חומר חבלה וזריקת פצצות במרכז העיר, לאחר שעונו קשות. יהודי עיראק זוכרים היטב את המשפט שאמר בצרי בהעלותו לגרדום, כאשר אפילו השק השחור שכיסה את פניו לא החניק את צלילות הצעקה: "תחיא אשראיל!"- תחי מדינת ישראל!
סיום המבצע
עד סוף אפריל 1951 עלה הרוב המכריע של יהודי בצרה ונותרו בה 1,450 איש בלבד. בסיום המבצע נותרו בה כ-800 יהודים.
מבצע עזרא ונחמיה נמשך עד ינואר 1952, לאורך עשרים חודשים בדיוק. 110,618 יהודים מעיראק הגיעו לישראל בדרך האוויר ב-900 טיסות. 9,352 פליטים יהודים ברחו מעיראק לממלכת פרס של שושלת פהלווי, וממנה לישראל ו-8,000 יהודים ממוצא פרסי יצאו לפרס בדרכוניהם וממנה לישראל. בסך הכול 119,970 עולים מעיראק, מתוך קהילה שמנתה 138,000 נפש, הגיעו לישראל ונקלעו למציאות חדשה - חיי מצוקה באוהלים או בצריפים במעברות, מזונות בקיצוב, מחלות זיהומיות, שפה חדשה, מנהגים חדשים וערכים שונים מאלה שהכירו." כך מסכם מרדכי בן-פורת את מבצע "עזרא ונחמיה" בסיום עבודתו כשליח המוסד לעלייה ב' מעיראק.
התנועה היהודית העיראקית בארץ ישראל
התנועה היהודית קמה בעיראק בתנופה רבה ולאחר שעלתה ארצה הצליחה לשגשג בכוחות עצמה, תוך קבלת סיוע מינימלי מצד המוסדות בארץ ומיהדות הגולה. המבצע עצמו התנהל על טהרת כוחות מקומיים: השליחים בו היו יוצאי עיראק וחניכי התנועה היהודית שצמחה בה. כמו כן, השכילה המחתרת החלוצית בעיראק ליצור שכבת פעילים גדולה יחסית, שידעה לדאוג לעצמה וניתן לומר כי מבין העליות של יוצאי אסיה-אפריקה, הייתה העלייה מעיראק אחת העליות אשר הביאו עימן אינטלקטואלים בשיעור ניכר.
הערות שוליים
קטגוריה :עיראק: היסטוריה קטגוריה :מבצעי עלייה
יחס דחיסת נתונים
יחס דחיסת נתונים, הידוע גם כעוצמת דחיסה, הוא מדידה של ההפחתה היחסית בגודל של ייצוג הנתונים המיוצר על ידי אלגוריתם דחיסת נתונים. יחס זה מבוטא לרוב כחלוקה של הגודל הלא דחוס בגודל הדחוס.
הגדרה
יחס דחיסת נתונים (Data Compression Ratio) מוגדר כיחס בין הגודל הלא דחוס (Uncompressed Size) לגודל הדחוס (Compressed Size):
לפיכך, לייצוג נתונים, הדוחס את גודל הקובץ מ-10MB ל-2MB, יש יחס דחיסה של 10/2 = 5, המצוין לעיתים קרובות כיחס מפורש, 5:1 (קרא "חמש" ל"אחד"), או בתור יחס מרומז, 5/1. ניסוח זה חל באופן שווה על דחיסה, כאשר הגודל הלא דחוס הוא הגודל המקורי; ועבור פרישֹה (decompression), כאשר הגודל הלא דחוס הוא זה של הקובץ המשוחזר.
לפעמים מציינים את החיסכון בנפח אחסון (Space Saving), המוגדר כמידת הקטנת הגודל ביחס לגודל הלא דחוס:
לפיכך, ייצוג נתונים הדוחס את גודל הקובץ מ-10MB ל-2MB מניב חיסכון בנפח של 1 - 2/10 = 0.8, המצוין לעיתים קרובות באחוזים, 80%.
עבור אותות בגודל בלתי מוגדר, כמו הזרמת אודיו ווידאו, יחס הדחיסה מוגדר במונחים של קצב נתונים (Data Rate), דחוס ולא דחוס, במקום גודלי נתונים:
ובמקום חיסכון בנפח אחסון, מציינים חיסכון בקצב נתונים, המוגדר כהפחתת קצב הנתונים ביחס לקצב הנתונים הלא דחוס:
דחיסה משמרת לעומת מאבדת
דחיסה משמרת של נתונים דיגיטליים כגון וידאו, סרטים דיגיטליים ואודיו אמנם משמרת את כל המידע, אך לרוב אינה משיגה יחס דחיסה טוב בהרבה מ-2:1 וזאת בגלל האנטרופיה המובנית בנתונים. לעומת זאת, דחיסה מאבדת (למשל JPEG עבור תמונות, או MP3 ואופוס עבור שמע) יכולה להשיג יחסי דחיסה גבוהים בהרבה במחיר של ירידה באיכות, מכיוון שהדחיסה גורמת לעיוותים חזותיים או עיוותי אודיו בגלל אבדן מידע חשוב. יש צורך ביחס דחיסה של לפחות 50:1 כדי להעביר וידאו 1080i לזרם שידור MPEG של 20 Mbit/s.
פינינפארינה בטיסטה
מפרט טכני
הבטיסטה כוללת ארבעה מנועים חשמליים המספקים כ- ומומונט מרבי של 234.5 קילוגרמים, וסוללת ליתיום-יון בקיבולת 120 קילוואט שעה המספק טווח נסיעה מרבי של 450 קילומטרים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 1.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 350 קילומטרים לשעה.
Memories...Do Not Open
Memories...Do Not Open (בעברית: זיכרונות ... אל תפתח) הוא אלבום הבכורה של הצמד הדיג'יים האמריקאים הצ'יינסמוקרס. האלבום יצא לאור ב-7 באפריל 2017, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, Disruptor Records.
סיבוב הופעות
כדי לקדם את האלבום, יצאו הצ'יינסמוקרס ב-13 באפריל 2017, לסיבוב ההופעות הראשון שלהם, "Memories Do Not Open Tour". במהלך סבב ההופעות הופיעו חברי הצמד בישראל ב-3 באוגוסט 2017, במתחם הלייב פארק שבראשון לציון.
חצי אוטומטי (אלבום)
חצי אוטומטי הוא אלבום של הזמר רמי פורטיס מ-2001.
"חצי אוטומטי" כולל את הסינגל המצליח "הדלת", שהוא דואט של פורטיס עם ברי סחרוף הכולל עירוב של רוק עם אלמנטים של זמר מזרחי. פורטיס וסחרוף המשיכו בקו מוזיקלי זה באלבומם המשותף מ-2006 כפורטיסחרוף, "על המשמרת".
"בחיק המשפחה" היה הסינגל הראשון ("מחכים לרצח שאחרי הפרסומות... עוד יום נפלא בחיק המשפחה"). "שר על מרטין לותר" כולל שירה בסגנון גוספל של פורטיס, שציין כי שאף לשיר בסגנון זה במשך זמן רב. ב"בלי ראש אין ראש" שר בפזמון יורם חזן (סולנה של להקת כנסיית השכל). בשיר שחותם את האלבום, "דישנובה", מלווים את פורטיס בשירה אשתו וילדיו.
וייארמוסה
וִייַאֶרְמוֹסַה (בספרדית: Villahermosa) היא בירת מדינת טבסקו במקסיקו. העיר נמצאת במרחק של 863 קילומטרים ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-24 ביוני 1564 על ידי דייגו דה קיחדה הספרדי תחת השם "סן חואן באוטיסטה". משמעות השם היא "יוחנן המטביל הקדוש", והיישוב נקרא כך בגלל שיום היווסדו היה יום חגו של יוחנן המטביל. ב-1598 פליפה השני, מלך ספרד, העניק לסן חואן באוטיסטה את התואר "וייה ארמוסה" (מילולית: "כפר יפה"). ברבות השנים המילים התלכדו לכדי מילה אחת, "וייארמוסה", ששימשה ככינוי וכשם ליישוב בזמנים שונים בהיסטוריה לצד סן חואן באוטיסטה ושמות נוספים. כעבור כמה עשרות שנים היישוב הפך למרכז אזור מדינת טבסקו של היום ובוצר נגד התקפות של שודדי ים.
בעשורים שלאחר מכן העיר עדיין הותקפה פעמים רבות על ידי שודדי ים, עד שב-1677 מרכז אזור טבסקו הועבר לעיר טקוטלפה. בשנים שלאחר המעבר המשיכו לבצר את העיר, אך היא הותקפה בכל זאת ב-1711 על ידי שודדי הים שהשמידו מבנים חיוניים בעיר, וכן מספר פעמים נוספות בהמשך המאה ה-18.
ב-1824, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, נוצרה מדינת טבסקו כשסן חואן באוטיסטה שימשה כבירתה. ב-1826 סן חואן באוטיסטה קיבלה תואר רשמי של עיר והיא נקראה באופן רשמי "סן חואן באוטיסטה דה טבסקו". בין 1833 ו-1842 היו מספר ניסיונות של טבסקו להפוך למדינה עצמאית, אשר גרמו לנזקים לעיר.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו התרחשו בעיר שני קרבות. בקרב הראשון, שהתרחש ב-1846, המקסיקנים הצליחו לנצח, והוא היה אחד הקרבות הבודדים במהלך כל המלחמה בהם המקסיקנים הצליחו לנצח. עם זאת, העיר ניזוקה במהלך הקרב. כעבור שנה התרחש קרב נוסף בעיר, אך הפעם האמריקאים ניצחו והחריבו את העיר. חלק הניצולים המקסיקנים ברחו לטקוטלפה והעבירו את בירת טבסקו אליה, אך לאחר המלחמה הבירה חזרה לסן חואן באוטיסטה.
במהלך ניסיונה של צרפת לכבוש את מקסיקו בשנות ה-60 של המאה ה-19 התקיימו בעיר מספר קרבות שגרמו לה לנזקים משמעותיים.
העיר התחילה לגדול באופן משמעותי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אך גדילה זו הואטה עקב אירועי המהפכה המקסיקנית. ב-1916 שם העיר שונה באופן רשמי לווייארמוסה.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התגלו באזור טבסקו מצבורי נפט שהאיצו את כלכלת טבסקו. בעקבות הגילויים וייארמוסה הפכה לעיר גדולה ומודרנית, כמו גם לאחד המרכזים הגדולים בדרום-מזרח מקסיקו.
כלכלה
וייארמוסה היא המרכז הכלכלי של מדינת טבסקו וכן של האזור הסובב את המדינה. הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשיית הנפט והיא אחד המרכזים של כלל תעשיית הנפט המקסיקנית. בנוסף הכלכלה מסתמכת על תעשיות אחרות וכן על תיירות.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת חוארס האוטונומית של טבסקו והאוניברסיטה הטכנולוגית של טבסקו.
תחבורה
את וייארמוסה משרת נמל התעופה הבינלאומי קרלוס רובירוסה פרס, שנמצא במרחק של 15 קילומטרים מזרחית לעיר ומציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
I Wanna Know (שיר של NOTD)
I Wanna Know הוא שיר של צמד המפיקים המוזיקליים השוודי, NOTD, בשיתוף פעולה עם הזמרת-יוצרת האמריקאית, בי מילר. השיר יצא, על ידי חברות התקליטים ToWonder ויוניברסל מיוזיק גרופ, ב-16 במרץ 2018. השיר הופק על ידי NOTD, ונכתב על ידי NOTD, שיי מרטין, וג'ייסון גיל.
נכון לדצמבר 2022, השיר הושמע למעלה מ-307 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר, שבוים על ידי מייקל בולדווין והופק על ידי ג'ק לייטפוט, יצא ב-14 במאי 2019. נכון לדצמבר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-21 מיליון פעמים.
בלט
בלט הוא צורת מחול. מקורה בבתי הרנסאנס האיטלקי של המאה ה-15, משם עברה לחצר המלכותית של קטרינה דה מדיצ'י והתפתחה כמחול במות בצרפת ואחר כך ברוסיה. כמו כן, מתייחסת המילה "בלט" גם ליצירת מחול בסגנון הבלט (לדוגמה: הבלט אגם הברבורים) או ללהקת בלט (לדוגמה: הבלט הישראלי או בלט הבולשוי הרוסי). עם השנים התפתח הבלט בארצות שונות בעולם ובעיקר ברוסיה. כיום נחשב הבלט הרוסי לטוב ביותר בעולם.
סקירה היסטורית
"בלט" היא מילה בצרפתית שמקורה באיטלקית במילה balleto שהיא גרסה קטנה של ballo (לרקוד) בלטינית.
עד לתחילת המאה ה-19 הוצג הבלט כליווי לאופרה או לקונצרט מוזיקה קלאסית, ורק כאשר החלו לכתוב מחזות שהבלט הוא האמנות העיקרית בהם, החל הבלט להתפתח ומספר הרקדנים גדל בהתמדה. עד אמצע המאה ה-20 נחשב הבלט למופע אמנות לאנשי המעמד הגבוה בלבד; לאחר מכן הוא נפתח גם לקהל הרחב.
קשיי הרקדנים בלימוד הבלט הובעו בפעם הראשונה על ידי הצייר אדגר דגה, שצייר את הרקדניות על הבמה ומחוצה לה, מאחורי הקלעים. המוזיקה שמלווה את הבלט היא מוזיקה קלאסית, בעיקר בליווי תזמורת.
בתקופה הרומנטית רוסיה הייתה מאוד פעילה בתחום הבלט, להקות בלט רבות הוקמו ברוסיה והציגו את יצירותיהם של צ'ייקובסקי ועוד. גם מלחינים צרפתיים כתבו בלטים באותה תקופה, כדוגמת ליאו דליב ועוד.
בתחילת המאה ה-20 הוקמה בפריז להקת הבלט של סרגיי דיאגילב, הבלט-רוס (Ballets Russes). דיאגילב שאף להציג יצירות חדשות ומודרניות יותר ולכן הזמין יצירות אצל סטראווינסקי, דביסי, סאטי, ראוול ועוד. דיאגילב שכר את טובי הכוריאוגרפים והרקדנים כדוגמת ואצלב ניז'ינסקי וגדולי ציירי התפאורה כדוגמת פיקאסו ובכך הוא הבטיח להקה מקצועית ביותר, אך בגלל רצונו לפתוח תחומים חדשים במוזיקה, התקשה הקהל לקבל אותו. יצירות שמתקבלות היום בהבנה כגון פולחן האביב של סטראווינסקי, דפניס וכלואה של ראוול ועוד, הרעישו את הקהל הפריסאי, ורק מעטים קיבלו אותן.
סוגי בלט
היום מבחינים בין סוגים שונים של סגנונות בלט, לדוגמה:
עקרונות הבלט הקלאסי
כמו בשפה המדוברת, בה קיימות אותיות המרכיבות מילים, אשר מרכיבים משפטים בעלי הגיון, כך הבלט מורכב מחומרי-תנועה ותנוחה, אשר בחיבורים ביניהם יוצרים הגיון תנועתי. בשפה המדוברת ישנם עיצורים, הברות, מילים, משפטים, פסקאות וסיפור (או מאמר וכו'). בשפת הבלט קיימים אלמנטים גופניים המורכבים מפוזיציות רגליים וזרועות, ומצבי גוף המייצרים שפה של תנועה ותנוחה בחלל. בשפה המדוברת יש קצב דיבור, אינטונציה ומבטא, המקבלים פירוש על ידי השומע. גם בשפת הבלט המהירות קובעת את משמעות המשפט התנועתי. הדיוק בביצוע תוך שמירה על חוקי השפה הקלאסית, יהווה את הדיקציה הברורה. היכולת האישית של הרוקד, מבחינה פיזיולוגית ומבחינת נתוני ביטוי אמנותי, יביאו לידי ביטוי את הסגנון האישי (parol), כפי שבשפה המדוברת רמת הדיקציה, וצליל הקול קובעים את הסגנון האישי של הדובר.
ארבעת חוקי היסוד של הבלט הקלאסי
ארבעת חוקי היסוד בכל האסכולות של הבלט הקלאסי, אשר התפתחו במהלך ההיסטוריה, מתקיימים תוך כדי ביצוע כל התנועות והתנוחות. חוקים אלה אינם מתקיימים בזרם של הבלט הרומנטי או ניאו קלאסי, אלא בקלאסי הטהור בלבד.
חוקי השפה נוספים, אינם חוקי יסוד, ומופרים מדי פעם בהתאם לצורכי תחביר שונים וטעם אסתטי שונה אצל כל מורה ואסכולה.
תנועת הזרועות (port de bras)
תנועות ותנוחות הזרועות יבוצעו כמעט תמיד בריחוק מגוף הרקדן. כמו כן המסלול יהיה תמיד מעט לפני הגוף, ולא לממש לצידי הגוף ומעל לקודקוד. לצורך הבהרה ועזרה ביישום נכון, אפשר להנחות את הלומד/ת להביט קדימה, ובכל שלב להשאיר את הזרועות בעמדה בה יוכל לקלוט את קצות האצבעות בתוך טווח הראייה של גלגל העין, ללא הסבת האישונים מהמרכז. תחנות המעבר בין הפוזיציות השונות של הזרועות, משתנות במעט בין אסכולה לאסכולה, ובין מורה למורה. ישנם המעדיפים את הזרועות במיקום נמוך יותר, וישנם שמעדיפים אותן במיקום גבוה יותר. אך תמיד יהיו הזרועות מעט לפני הגוף, ומתחת לגובה הכתפיים בפוזיציות הראשונה, השנייה והשלישית. שמות פוזיציות הזרועות משתנה לפי האסכולות השונות, אך העיקרון הבסיסי נשמר. ישנן 5 פוזיציות של הידיים, אחת לכל עמידה של הרגלים. ישנן עוד שתי פוזיציות, אחת נקראת "הצלבות" והשנייה "ערבסק".
עמידות (les positions)
חוקי היסוד החשובים ביותר
בבלט הקלאסי המסורתי קיימות 5 עמידות שונות שהן בסיס "ברזל" בבלט הרוסי והצרפתי כאחד. לצורך ביצוע נכון של כל הפוזיציות יש להקפיד הקפדה יתרה שקשתות פנים כף הרגל לא יפלו קדימה. יש לייצב את כפות הרגליים באופן שכל כף הרגל מקבלת את משקל הגוף בחלוקה אנטומית נכונה, ואילו קשתות כף הרגל מוגבהות ומחוזקות. במקרים רבים, בעיקר אצל תלמידים צעירים, יש להימנע מדרישה מוגזמת לביצוע זווית פתיחת כפות הרגליים, כדי לאפשר ביצוע נכון אנטומית וחיזוק העמידה הפתוחה ממפרקי הירך. ביצוע נכון של העמידות על פי יכולת אישית, מחזק את רקדן/נית ומונע נזקים בגפיים התחתונות ובגב. עמידה שישית כאשר הרגליים צמודות אחד לשנייה באותו קו.
יצירות בלט ידועות
בין יצירות הבלט המפורסמות ביותר ניתן למנות את "אגם הברבורים", "היפהפייה הנרדמת", ו"מפצח האגוזים" הנרקדות לצלילי המוזיקה של המלחין צ'ייקובסקי. רבים מן המלחינים הגדולים כתבו יצירות שנועדו לבלט.
רשימה של בלטים ידועים על פי מלחיניהם:
בלט כשיטת לימוד
חלק בלתי נפרד ממסורת הבלט היא שיטת הלמידה שלו, המתאפיינת במערך שיעורי בלט מקובע ומוגדר בפרוטרוט לאורך שנים, משמעת חזקה, קוד לבוש קפדני ותחרותיות גבוהה. כדי להקל על עיצוב השרירים, המפרקים והעצמות במתכונת הבלטית, רצוי להתחיל ללמוד בלט בגיל צעיר - רבים מתחילים ללמוד כבר בגיל ארבע. קיימות כמה שיטות למוד בלט, מהן: השיטה הרוסית (שיטת ואגאנובה), השיטה האנגלית (RAD -Royal Academy of Dance), השיטה הצרפתית (École Française), שיטת צ'קטי (Cecchetti method) על שם אנריקו צ'קטי.
בתי הספר לבלט המוכרים בעולם הם: האופרה הלאומית של פריז, תיאטרון מריאינסקי שגם מוכר בשם "בלט קירוב", NYCB - ניו יורק סיטי בלט, בית הספר המלכותי לבלט. לכולם להקות בית מוכרות בעולם כולו. ישנם להקות מוכרות נוספות כמו ABT - american ballet theatre ותיאטרון בולשוי.
אחד מבתי הספר לבלט בארץ הוא בית הספר לבלט קלאסי של הבלט הישראלי, אשר מרכז את כל רמות הבלט מגיל קטן ועד לבגרות. בית ספר נוסף לבלט הוא האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
שיטות לימוד מחול אלטרנטיביות שפותחו החל מאמצע המאה העשרים על ידי חלוצי המחול המודרני, כמו הכוריאוגרפים מרתה גרהם, מֶרְס קנינגהם וחוֹסֶה לימון, החליפו את האידיאלים האסתטיים של הבלט ואת אוצר התנועות שלו אבל שימרו את עקרונות השיטה: מערך שיעורים קבוע ומוגדר, אם כי לא קפדני באותה הקיצוניות, וחתירה לביצוע מושלם של אידיאל אסתטי נתון. מאוחר יותר פותחו שיטות לימוד מחול עם עקרונות אלטרנטיביים, למשל אלתור, לדוגמה: קונטקט-אימפרוביזציה וגאגא.
בעולם המחול קיימים חילוקי דעות ביחס לחשיבות רכישת טכניקת הבלט הקלאסי לתלמידי מחול שאינם מתעתדים להיות רקדני בלט (אלא, לדוגמה, רקדני מחול עכשווי). ישנם הגורסים כי ללא בסיס קלאסי מאוד קשה לתלמיד המחול לרכוש את המיומנויות הנחוצות לו. אחרים טוענים שלמידת בלט יוצרת התניה חזקה מדי של התלמיד, שממנה הוא לעולם לא יוכל להשתחרר כליל, ולכן, אם ברצונו לרקוד מחול עכשווי עליו להימנע מלימוד בלט וגם משיטות לימוד מקובעות אחרות, כמו גרהם וקנינגהם שהוזכרו לעיל (זוהי לדוגמה טענתם של מייסדי ה"מסלול למחול, כוריאוגרפיה והקשר" בברלין). רבים טוענים ששילוב מאוזן בין שיטות לימוד שונות הוא הדרך האידיאלית ללמוד מחול, בלי קשר לסוג המחול שהתלמיד יעסוק בו בעתיד.
שיטות ההוראה של הבלט קשורות לצרכים הסביבתיים של אותה חברה, ולכן השיטות מגוונות ומשתנות. העובדה שהבלט מתקיים כבר למעלה מארבע מאות שנה, מוכיחה כי הטכניקה משרתת מטרות רבות והיא רלוונטית גם היום. רב הרקדנים המקצועיים, גם אלה המופיעים בלהקות מחול עכשווי, למדו בילדותם בלט מספר שנים, תוך ארגון נכון של היציבה, חיזוק הגוף והבנת התנועה האישית.
בלט באמנות הפלסטית
ציירים ופסלים רבים יצרו מתוך השראה או כמחווה לבלט, מבין הידועים שבהם: אדגר דגה.
הבלט הישראלי
להקת בלט בולטת בישראל היא הבלט הישראלי בהנהלת לאה לביא, מאז 2013. הלהקה נוסדה בשנת 1967 על ידי ברטה ימפולסקי והלל מרקמן, ונוהלה על ידי השניים במשך 45 שנה עד לשנת 2013, כאשר ימפולסקי שימשה כמנהלת אמנותית וכוריאוגרפית הבית. ימפולסקי ומרקמן גם בנו את בית הבלט הישראלי. בלהקה רוקדים כיום 30 רקדנים. בשנת 2000 זכה הבלט הישראלי בפרס שר התרבות לביצוע. ברפרטואר הלהקה בין השאר, יצירות מאת ז'ורז' בלנשין, יאן לינקנס, איציק גלילי, ברטה ימפולסקי, עידו תדמור, ומריוס פטיפה. באפריל 2013 מונה עידו תדמור למנהלה האמנותי של הלהקה ובמרץ 2015 החליפו מאטה מוראי.
רינה ניקובה
חלוצת הבלט הישראלי הייתה רינה ניקובה שניהלה את להקת הבלט של האופרה הארצישראלית מאז שעלתה לארץ ישראל בשנת 1924, הקימה את להקת הבלט התימני ו"הבאלט הירושלמי לתנ"ך ולפולקלור", ששילבו בלט קלאסי וצעדים תימניים והקימה דורות של רקדנים.
להקות בלט לילדים ונוער
להקת בלט חשובה בנוף התרבותי הישראלי והירושלמי, המתמקדת בטיפוח כישרונם של ילדים ונוער היא הסטודיו למחול אשר נוסד ומנוהל על ידי הכוריאוגרפית ארינה בלוזור בירושלים. רפרטואר הסטודיו כולל יצירות בסגנון הקלאסי והדמי-קלאסי. גולת הכותרת של הלהקה הן הצגות בלט במספר מערכות כאשר הבולטות בהן: "קטעים מקרבל או פיירו המרומה", "הענבל הקסום" ו"נעל הבדולח".
להקות בלט נוספות
בישראל פועלת גם להקת "בלט ירושלים" בניהולה של נדיה טימופייבה, בתה של הרקדנית הידועה נינה טימופייבה. הלהקה מופיעה בעיקר בירושלים, היכן ששוכן בית הספר למחול שלה (גם הוא בניהולה של נדיה), עם יצירות שונות מהרפרטואר הקלאסי המסורתי ויצירות נוספות. להקה נוספת היא "בלט פאנוב" באשדוד, בניהולו של ולרי פאנוב שהיה גם הוא רקדן ידוע ברוסיה. אלו רוקדים בעיקר בלט נאו-קלאסי ומופיעים בארץ.
סגנונות מחול אחרים
העידן המודרני באומנות הביא עמו גם אלטרנטיבות מחוליות לבלט. סקירה חלקית קצרה:
מונופילטיות
בפילוגנטיקה, קבוצת אורגניזמים היא מונופילטית (מיוונית - גזע אחד) או הולופילטית אם כל האורגניזמים באותה קבוצה התפתחו במהלך האבולוציה מאב קדמון משותף, וכל הצאצאים של אותו אב קדמון נמצאים בקבוצה זו. להבדיל, אם קיימים צאצאים אשר אינם בקבוצה, הקבוצה תקרא קבוצה פרפילטית. אם הקבוצה אינה כוללת את האב הקדמון כלל, היא תקרא פוליפילטית.
לדוגמה, כל האורגניזמים בסוג אדם, מגיעים ממשפחת ההומינידים, ולא ידועים צאצאים אחרים במשפחה זו. לכן הסוג הומו הוא קבוצה מונופילטית. הגישה השלטת כיום באשר לטקסונומיה של עולם הטבע גורסת שהטקסונים באילן היוחסין של היצורים צריכים להיות מונופילטיים כדי לייצג נאמנה את התפתחותם במהלך האבולוציה. קבוצה מונופילטית נקראת קלייד.
קישורים חיצוניים
Kladistik
אנדראש שיף
אנדראש שיף (בהונגרית: Schiff András; בודפשט, 21 בדצמבר 1953) הוא פסנתרן ומנצח הונגרי-יהודי-בריטי, שזכה במספר פרסים חשובים.
קורות חיים
שיף נולד בבודפשט והחל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל חמש אצל אֵרְזֶ'בֶּט ודאס. בהמשך למד באקדמיה למוזיקה ע"ש ליסט בבודפשט בכיתות של פאל קדושה ופרנץ ראדוש ואצל ג'ורג' מלקולם בלונדון. הוא ערק מהונגריה בעת מסע קונצרטים בארצות הברית בשנת 1979 והוא אזרח בריטי מאז 2001. אנדראש שיף נשוי לכנרת יואוקו שיוקאבה, ומתגורר בלונדון ובפירנצה.
בשנת 1999 הקים תזמורת קאמרית מזדמנת, שכינה בשם "קאפלה אנדראה בארקה", שם שמקורו בתרגום שמו הגרמני לאיטלקית - פירוש המילים בארקה ושיף הוא "סירה", או "אוניה". שיף הופיע כמנצח עם כמה תזמורות חשובות, ובכלל זה הופעות סדירות עם תזמורת פילהרמוניה בלונדון והתזמורת הקאמרית של אירופה.
אנדראש שיף ערך את האצבוע למהדורה החדשה של הפסנתר המושווה של באך (שיצאה לאור ב-2006) וכן סיפק את האצבוע ואת הקדנצות החסרות להוצאה חדשה של הקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט (החל ב-2007).
בשנת 2011 גילה המוזיקולוג והמנצח כריסטופר הוגווד דרך מקרה בארכיון של אוניברסיטת פרינסטון יצירה לא נודעת שברהמס חיבר בגיל 20 והקדיש למארחו, מוזיקאי גרמני מגטינגן, בשנת 1853, כאשר ביקר בעיר לרגל הופעות עם הכנר אדוארד רמניי. את תווי היצירה הקצרה, בת שתי דקות, כתב לצד דברי תודתו בספר האורחים של המוזיקאי, שם מונצחות גם יצירותיהם של מלחינים אחרים, כאות תודה על האירוח. נושא היצירה שימש כעבור 12 שנים לפרק הסקרצו של שלישיית הקרן של ברהמס. בראיון ב-BBC אמר אנדראש שיף על היצירה, שאותה הוא עתיד לנגן בביצוע הבכורה העולמי שלה, כי היא נושאת אופי אלתורי, על אף הוראות הביצוע הכלולות בה, והוא רואה בה את אחד האינטרמצי של ברהמס. היצירה, על אף מידותיה המיניאטוריות, שלמה ועומדת בפני עצמה. ברהמס תיאר אותה כ"אלגרו און פוקו אג'יטאטו" ("אלגרו, עם נופך התרגשות").
שיף מנגן בפסנתר בזנדורפר, שאותו הוא מבכר על פני הסטיינוויי המקובל יותר בשימוש, ובמידת האפשר לוקח אותו עמו במסעותיו. כמו כן הקליט את מוצרט על פיאנו-פורטה אותנטי. הוא הופיע ברסיטל מיצירות בטהובן על הפסנתר של המלחין, ברודווד משנת 1817.
כיום משמש בתפקיד אמן הבית של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.