cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מארי (עם)
דת
הדת המקומית של אנשי המארי היא דת פגנית המדגישה את חיבור של האדם עם הטבע. בדת פנתאון אלים, כשהחשוב שבהם הוא האל הלבן הגדול, ובנוסף אליו נמצאים בין השאר גם אל האש, אל הרוח. בנוסף קיים בדת דמויות של חצי-אל חצי-אדם, הבולט שבהם הוא צ'ומבולט, מנהיג ולוחם דגול.
במאה ה-16, בני המארי התנצרו, לאחר שהאזור סופח לאימפריה הרוסית בעקבות כיבושיו של הצאר איוון האיום. עם זאת, חלק מהאוכלוסייה עדיין נוהג במנהגים פגנים של הדת המקומית, או דובק במארלה, שילוב של נצרות עם מנהגים פגנים.
קרב דבלין
קרב דבלין היה שבוע של קרבות רחוב בדבלין בירת אירלנד מ-28 ביוני עד 5 ביולי 1922, שסימן את התחלת מלחמת האזרחים האירית (1923-1922). הקרב החל בהתקפה של כוחות הממשלה הזמנית של מדינת אירלנד החופשית, על בניין ארבעת בתי המשפט במרכז דבלין, שנתפס על ידי קבוצה של חסידי הקו הנוקשה בצבא האירי הרפובליקני מתנגדי האמנה האנגלו-אירית, והסתיים בתבוסתם של הרפובליקנים, ובהצלחת הצבא האירי לוודא שדבלין תוכל לשמש כעיר בירה לממשלה הזמנית.
ההתקפה על בניין ארבעת בתי המשפט
ב-14 באפריל 1922 תפסו כ-200 ממתנגדי החוזה האנגלו־אירי בפיקודו של רורי או'קונור (Rory O'Connor) את מבנה "ארבעת בתי המשפט" בדבלין בלא שנתקלו בהתנגדות. מטרתם הייתה להצית מחדש את העימות המזוין עם הבריטים שיגרום, כך קיוו, לביטול החוזה האנגלו־אירי, יביא לאיחוד שני הפלגים של הצבא האירי הרפובליקני (המכונה על פי ראשי תיבות שמו באנגלית IRA) כנגד אויבם המשותף וסביב מטרה משותפת של הקמת הרפובליקה האירית. אולם, עבור אלו שהיו נחושים בדעתם להפוך את המדינה החופשית של אירלנד למדינה אירית בשלטון עצמי בר קיימא, היה זה מרד חד וחלק שעליהם לדכאו במו ידיהם מבלי שהבריטים יהיו שותפים לכך. בשל הלחץ שהפעילה בריטניה על הממשלה הזמנית שתפעל כנגד חיל המצב שבארבעת בתי המשפט לאחר הירצחו של פילדמרשל סר הנרי יוז וילסון על ידי מתנקשים מה-IRA ב-22 ביוני 1922 בלונדון, ובעקבות מאסרו של ג'. ג'. אוקונל, גנרל של צבא מדינת אירלנד החופשית, על ידי הכוחות שבנין ארבעת בתי המשפט החליטה הממשלה הזמנית לפעול כנגדם.
מייקל קולינס הסכים להצעה הבריטית של וינסטון צ'רצ'יל לקבל בהשאלה ארטילריה ו-200 פגזים לשימושו של הצבא הלאומי האירי. שני תותחי שדה בקוטר 84 מ"מ (המכונים תותחי 18 ליטראות, משקל הפגז) הוצבו במפגש הרחובות ויינטברן (Winetavern) ופרלמנט, מול בניין ארבעת בתי המשפט, בצדו השני של נהר הליפי. לאחר שהמתבצרים דחו את האולטימאטום סופי שהוצב בפניהם החלו התותחים בהפגזה ב-28 ביוני.
לאחר שההפגזה של היום הראשון הוכחה כבלתי יעילה, סיפקו הבריטים שני תותחי 18 ליטראות נוספים והציעו גם תותחי הוביצר בקוטר 130 מ"מ (תותח של 60 ליטראות) ואפילו להפציץ את המבנה מהאוויר. קולינס דחה שתי הצעות אחרונות אלו בשל הסכנה לנפגעים רבים מקרב האזרחים. ב-29 ביוני פשטו חיילים מצבא המדינה החופשית על האגף המזרחי של בניין ארבעת בתי המשפט ושבו 33 מהמורדים, במחיר של שלושה חיילים הרוגים ו-14 פצועים. מוקדם בתחילת יום המחרת נפצע פאדי אובריאן מרסיס שרפנל וארני אומאלי נטל את הפיקוד הצבאי על בניין ארבעת בתי המשפט. בשלב זה פרצה אש בבניין ארבעת בתי המשפט עקב ההפגזה הממושכת. בנוסף, מפקד ה-IRA בדבלין, אוסקר טראינור (Oscar Traynor) הורה לחיל המצב בניין להיכנע, שכן הכוחות שבפיקודו לא היו מסוגלים להגיע על מנת לסייע להם. אומאלי נכנע והסגיר את ארבעת בתי המשפט לפאדי דאלי (Paddy Daly), מיחידת "משמר דבלין".
הפיצוץ בבניין ארבעת בתי המשפט
כמה שעות אחרי הכניעה התחולל פיצוץ עז ב"משרד הרשומות האירי הציבורי" (Irish Public Records Office, כיום "הארכיונים הלאומיים של אירלנד"), ששכן באגף המערבי של בניין ארבעת בתי המשפט, שהמורדים השתמשו בו כמחסן תחמושת. הפיצוץ השמיד את הארכיון שכלל מסמכים יקרי ערך הקשורים למדינה האירית ולדתה מתקופה בת אלף שנים. יש הטוענים כי כוחות המורדים מלכדו בכוונה את משרד הרשומות הציבורי במטרה להרוג את הכוחות המתקדמים של הצבא האירי, אבל ה-IRA מכחיש זאת.
טימותי הילי (Timothy Michael Healy), שהיה מתומכי הממשלה, כתב על נושא זה את הקטעים הבאים (ותחילה פתק שכתב רורי או'קונור, ממנהיגי המורדים)
בספרו משנת 1968 זיהה קלטון ינגר (Calton Younger) שלושה פיצוצים: "..שניים מתחת למשרד הרשומות בשעה 2:15 אחרי הצהריים ועוד אחת בחלק האחורי של הבניין בשעה 5 אחרי הצהריים.." בינתיים הונף דגל הכניעה בשעה 3:30 אחרי הצהריים. ארני אומאלי שנלקח בשבי הצטער שהיו כה מעט נפגעים בין חיילי הצבא.
בשלב זה של הלחימה, הייתה עדיין רוח חברות בין הצדדים הלוחמים שכן רובם לחמו יחד במסגרת הצבא האירי הרפובליקני במהלך מלחמת העצמאות האירית. תוך פנייה לחבריהם בצד הממשלה, הצליחו כמה מהמנהיגים של המתבצרים בבנין ארבעת בתי המשפט, והבולט שבהם שון למאס (Seán Lemass), להימלט על מנת להמשיך בלחימה במקום אחר.
הלחימה ברחוב אוקונל
למרות ההצלחה של כוחות המדינה החופשית בכיבוש בניין ארבעת בתי המשפט, נמשכה הלחימה בדבלין עד 5 ביולי. ב-29 ביוני השתלטו יחידות חטיבת דבלין של ה-IRA בפיקודו של אוסקר טראינור על רחוב אוקונל (הרחוב המרכזי של העיר) על מנת ליצור הסחה ולהפנות את תשומת הלב של הצבא האירי מהמתקפה על בניין ארבעת בתי המשפט. לא כל היחידות של ה-IRA בבירה היו מוכנות להילחם כנגד הממשלה האירית החדשה ומספר המצטרפים היה ככל הנראה כ-500 איש ברחבי העיר. המורדים השתלטו על קבוצת הבניינים בקצה הצפון מזרחי של הרחוב. העמדה היחידה שלהם בצדו המערבי של הרחוב בבניין ימק"א הושמדה כאשר חיילי המדינה החופשית חפרו מנהרה מתחת לבניין ופוצצו אותו. קבוצת הלוחמים בפיקודו של טראינור החזיקה בקבוצת הבניינים עד שהובאה ארטילריה בחסות של כלי רכב משוריינים מתוצרת רולס-רויס, על מנת להפגיז אותם מטווח קצר. אוסקר טראינור ורוב אנשיו נמלטו כאשר הבניינים בהם התבצרו החלו עולים באש. בין ההרוגים הרפובליקנים היה המנהיג הרפובליקני קאתל ברוגה (Cathal Brugha – נולד כצ'ארלס ברג'ס), שנשאר מאחור במלון המן (Hamman) לאחר שטראינור ורוב חיילי ה-IRA עזבו. הוא נורה בירכו כאשר עזב את הבניין הבוער לבד על מנת להתעמת עם חיילי המדינה החופשית ומת כתוצאה מאיבוד דם.
היו תקריות לחימה בודדות נוספות סביב העיר בשעה שחיילי המדינה החופשית פיזרו קבוצות של מתנגדי החוזה תומכי ה-IRA.
קאתל ברוגה היה הקורבן האחרון בקרב דבלין, שגבה משני הצדדים ששים וחמישה קורבנות בנפש ומאתיים ושמונים פצועים. בנוסף, צבא המדינה חופשית שבה כ-400 רפובליקנים. מספר הנפגעים בנפש בקרב האזרחים נאמד ביותר מ-250. המספר הגבוה של הנפגעים בין האזרחים הוא ללא ספק תוצאה של השימוש בנשק כבד, בייחוד ארטילריה, באזור עירוני מאוכלס בצפיפות.
סוף דבר
כאשר הלחימה בדבלין שככה, התבסס שלטונה של ממשלת המדינה החופשית בבירה האירית והכוחות המתנגדים להסכם התפזרו באזורי הכפר. פשיטות לאחר הלחימה הביאו למעצרם של רפובליקנים נוספים והובילו למותו של הארי בולנד (Harry Boland), פעיל בולט של מתנגדי החוזה שנורה למוות בעיירה סקריס (Skerries) שמצפון לדבלין ב-31 ביולי.
אוסקר טראינור, ארני אומאלי ולוחמים נוספים ממתנגדי החוזה שנמלטו מהקרבות בדבלין, התכנסו מחדש בבלסינגטון (Blessington), כ-30 קילומטרים דרומית מערבית לעיר. אליהם הצטרף כוח IRA שהגיע ממחוז טיפררי מאוחר מדי מכדי להשתתף בקרב בדבלין. במקום זאת פנה הכוח דרומה והשתלט על שורה של יישובים כולל אניסקורתי (Enniscorthy) וקארלאו (Carlow), אבל נטש אותם במהירות כאשר ניצבו מולו כוחות חזקים ממנו מצבא המדינה החופשית. רוב הרפובליקנים נסוגו דרומה עוד יותר אל הישות קצרת הימים הקרויה הרפובליקה של מנסטר (Munster Republic) - שהשתרעה דרומית מערבית לקו הנמתח בין לימריק לווטרפורד. גם מובלעת זו נכבשה על ידי המדינה החופשית במתקפה שנמשכה מיולי עד אוגוסט 1922.
ארבעה מבין המנהיגים הרפובליקנים שנשבו בארבעת בתי המשפט: רורי או'קנור, ליאם מלוז, ג'ו מקליווי וריצ'רד בארט (Richard Barrett) הוצאו להורג מאוחר יותר על ידי המדינה החופשית כנקמה על רצח חבר הפרלמנט שון האלס (Sean Hales) בידי המתנגדים לחוזה. שם הרחוב בו נהרג קאתל ברוגה נקרא על שמו.
המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016)
המשחקים הפאראלימפיים בקיץ 2016 הם משחקי אולימפיאדת הנכים ה-15 שנערכו בריו דה ז'ניירו, ברזיל בין התאריכים 7 בספטמבר ל-18 בספטמבר. זו הפעם הראשונה שהמשחקים הפאראלימפיים נערכים בדרום אמריקה.
ענפי הספורט
במשחקים הפאראלימפיים ב-2016 נערכו תחרויות ב-24 ענפי ספורט שונים.
במהלך תחרות נהרג בתאונה בהמן גולברנז'אד, זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1960 שספורטאי נהרג במהלך אולימפיאדה.
הרוכב ממדרה
הרוכב ממדרה (בבולגרית: Мадарски конник) הוא תבליט מתחילת המאה ה-8 שנחרט על סלע גדול ליד הכפר מדרה השוכן במחוז שומן, מזרחית לעיר שומן בצפון-מזרח בולגריה. הרוכב ממדרה הוכרז ב-1979 כאתר מורשת עולמית.
שטח פניו של התבליט הוא 40 מ"ר. הרוכב הפונה לכיוון ימין אוחז בחנית שבאמצעותה הוא מכריע אריה שכורע לרגלי הסוס. נשר עף לפני הרוכב וכלב רץ בעקבותיו. התבליט מתוארך לשנת 710 לערך, היינו לתקופת שלטונו של טרבל שליט בולגריה, כשלושים שנה לאחר היווצרותה של בולגריה. לפי הסברה, הדמות היא דמותו של טרבל עצמו והתמונה מסמלת ניצחון צבאי, ככל הנראה הכרתה של האימפריה הביזנטית במדינה הצעירה. לפי סברה אחרת שרווחה בעבר, התבליט הוא מעשה ידיהם של התראקים שחיו במקום בעת העתיקה ובמערה בבסיס הסלע שכן אותה עת מקדש. לפי סברה זו, הדמות היא דמותו של אחד מאלי התראקים.
שלוש כתובות שנשמרו באופן חלקי ביוונית בת ימי הביניים חרוטות בסלע מסביב לדמותו של הרוכב, ומכילות מידע חשוב אודות ההיסטוריה המוקדמת של הבולגרים. הכתובת העתיקה מבין השלוש מתוארכת לתקופתו של טרבל (695-721), ושתי האחרות לקרום (796-814) ולאומורטאג (814-831).
רק ב-1872 הבחין החוקר ההונגרי פליקס קניץ (Felix Philipp Kanitz) בתבליט במקרה, וסבר בטעות כי מדובר ביצירה רומאית. חוקר אחר שבחן את התבליט ב-1884 זיהה כי הכתובות נכתבו ביוונית וייחס אותן לתראקים. מחקר מעמיק של התבליט ושל הכתובות החל רק בשנת 1895 כאשר חוקרים הקימו לראשונה פיגומים שאפשרו להם לבחון את היצירה מקרוב, ולהגיע למסקנה כי היצירה היא מעשה ידיהם של הבולגרים המוקדמים.
טום מייסון
ביוגרפיה
מייסון נולד וגדל בווקינג שבסארי. הוא למד במכללה הארטווד האוס המתמחה בדרמה ובמוזיקה. בין השנים 2001 ו-2004 למד משחק באקדמיית ובר-דאגלס, שם זכה בפרס קרן סר ג'ון גילגוד. המדריך שלו לדיבור המליץ לו לפנות לכיוון של דרמות תקופתיות. חבר קרוב שלו בוובר-דאגלס היה השחקן רופרט פרנד. השניים שתפו פעולה ב-2009 ויצרו סרט קצר בשם "The Continuing and Lamentable Saga of the Suicide Brothers".
ב-2001 כשעדיין היה סטודנט הוא השתתף בתוכנית לצעירים של תיאטרון American Conservatory Theater. מייסון שיחק במחזה אודות המהפכה האמריקאית "Time on Fire" מאת טימותי מייסון, שהלהקה הציג בתיאטרון הלאומי בלונדון ובתיאטרון מג'יק בסן פרנסיסקו. מייסון גילם דמות של חייל אנגלי שאהובתו (קייטלין טלבוט) מסתירה אותו ומגנה עליו.
תיאטרון
מ-2004 עד 2012 שיחק מייסון בקביעות בתיאטרון. ב-2004 הופיע בתפקיד פרוטנברס בהפקה של טרוור נאן למחזה "המלט" בתיאטרון אולד ויק. ב-2006 שיחק בתפקיד פרדריק בעיבוד של להקת התיאטרון simple8 של המחזה "ילדי גן העדן" בתיאטרון ארקולה. ב-2008 שיחק שוב בהפקה של simple8 במחזה "The Living Unknown Soldier". עוד ב-2008 כיכב בתפקיד ג'ורג' טסמן במחזה "הדה" בתיאטרון גייט. ב-2009 גילם את גבריאל במחזה "כשיפסיק לרדת הגשם" מאת אנדרו בובל שהועלה בתיאטרון אלמיידה.
ב-2010 לוהק מייסון למחזה "פוש" מאת המחזאית הבריטית לורה וייד בתיאטרון רויאל קורט וגילם את ג'יימס לייטון-מסטרס, נשיא מועדון Riot Club באוקספורד. צ'ארלס ספנסר מהדיילי טלגרף נתן לו חמישה כוכבים וכינה את הופעתו "בלתי נשכחת". ב-2012 שיחק מייסון בהפקה מחודשת של המחזה בתיאטרון הדוכס מיורק בווסט אנד. ב-2011 הופיע מייסון בתפקיד הנסיך האל במחזות "הנרי הרביעי, חלק ראשון" ו"הנרי הרביעי, חלק שני" שהועלו בהתיאטרון המלכותי בבאת'.
בפברואר 2018 דונמאר ורהאוס בלונדון הכריז על הפקה חדשה של המחזה "דרכו של עולם", קומדיה מתקופת הרסטורציה מאת ויליאם קונגריב. מייסון לוהק לתפקיד פיינול.
מייסון כתב מונולוגים אחדים לתיאטרון בהם "Wood", "Bounded" ו-"The Life Man of Portland Mews".
קולנוע
בשנים 2005 עד 2008 הופיע מייסון בסרטי קולנוע אחדים בעיקר בתפקידים קטנים. בין השאר שיחק בסרט "אי התעלומות" של ערוץ הולמרק, בסרט הטלוויזיה "A Waste of Shame" של ה-BBC, ובסרט "ונוס" בכיכובו של פיטר או'טול.
ב-2011 גילם מייסון את קאלום בעיבוד של הרומן "יום אחד" מאת דייוויד ניקולס. בסרט כיכבו אן האת'וויי וג'ים סטרג'ס, וביימה לון שרפיג. ב-2012 שיחק בסרט הקומדיה הרומנטית "לדוג סלמון בתימן", בבימויו של לאסה הלסטרם, עיבוד לרומן באותו שם מאת פול טורדיי, ובכיכובם של יואן מקגרגור ואמילי בלאנט. מייסון שיחק בתפקיד קפטן רוברט מיירס, איש הצבא החבר של הארייט, הדמות שגילמה אמילי בלאנט.
ב-2013 הופיע מייסון בשני סרטי קולנוע עצמאיים בריטיים. האחד הוא "Jadoo" שכתב וביים אמית גופטה, בו הוא משחק בתפקיד מארק. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בחלק שנקרא "Culinary Cinema". הסרט יצא לאקרנים בבריטניה בספטמבר 2013, והוצג ביותר מעשרים פסטיבלים.
עוד שיחק מייסון בתפקיד משנה בסרט "Dead Cat", קומדיה רומנטית שכתבו סם ברן וסטפן גאורגיו, ושגם ביימו. מייסון מופיע בדמות טים שיחד עם ארבעה חברים הוא פוגש את אהובתו מילדות. ארבעת השחקנים הם גם חברים במציאות. הסרט "Dead Cat" צולם ב-2009 אבל יצא לאקרנים רק ב-2013. הוא השתתף בפסטיבלים אחדים בהם פסטיבל הסרטים של קיימברידג' בבריטניה; פסטיבל הסרטים רוח אינדי בקולורדו; פסטיבל הסרטים העצמאיים הבריטיים בו זכה בפרס British Lion Award לסרט דל תקציב. ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסאות'המפטון. מייסון זכה בפרס ההופעה הטובה ביותר לתפקיד משנה. ביולי 2013 זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר באינדי פסט (Indie Fest).
טלוויזיה
ב-2006 שיחק מייסון בתפקיד בן סיקסמית' במיני-סדרה "The Amazing Mrs Pritchard" של ערוץ BBC One. הסדרה שודרה בערוץ PBS ב-2007 במסגרת תוכניות Masterpiece Theatre. ב-2007 הופיע מייסון בתפקיד דניאל בפרק הראשון של הסדרה "וידוייה הסודיים של זונת צמרת". הסדרה שודרה בארצות הברית ב-2008 בערוץ שואוטיים.
ב-2008 גילם מייסון את מר בינגלי במיני-סדרה "אבודה בעולמה של ג'יין אוסטן" עיבוד חופשי של הרומן "גאווה ודעה קדומה". במיני-סדרה שכתב גאי אנדרוז, מופיעה צעירה בת זמננו המועברת לעולם של "גאווה ודעה קדומה" הרומן החביב עליה.
בין 2008 ל-2010 השתתף מייסון בשלוש סדרות טלוויזיה בריטיות מצליחות. ב-2008 הופיע בפרק בעונה ה-11 של הסדרה "פוארו" עיבוד לרומנים מאת אגאתה כריסטי בהשתתפות הבלש הרקול פוארו. מייסון גילם את דייוויד בייקר, דמות שמתוארת כ"טווס", בפרק "Third Girl". ב-2009 שיחק מייסון בסדרה הבלשית של ITV "המפקח לואיס", בתפקיד דוריאן קריין, פרופסור צעיר ומחבר רומנים פופולרי, בפרק "Allegory of Love" בעונה השלישית של הסדרה. ב-2010 הופיע מייסון בתפקיד טים מורטימר בפרק "It Smells of Books" בסדרה "תחבולות חדשות" של ערוץ BBC One.
תפקידו הבא בטלוויזיה היה במיני-סדרה "הג'נטלמן האחרון", עיבוד לסדרת הרומנים "סוף המצעד" מאת פורד מדוקס פורד. הסדרה בת חמישה החלקים נכתבה בידי טום סטופארד וכיכב בה בנדיקט קמברבאץ'. הסדרה שודרה לראשונה ב-BBC Two בשנת 2012, וב-HBO ב-2013. מייסון גילם את פוטי פרון, המאהב של סילביה טייטג'נס. הסדרה הייתה מועמדת לחמישה פרסי אמי וחמישה פרסי באפט"א.
ב-2013 לוהק מייסון לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של רשת פוקס "סליפי הולו". מייסון מגלם את איכבוד קריין חייל במלחמת העצמאות של ארצות הברית שנהרג בקרב ומתעורר במאה ה-21 בסליפי הולו. הסדרה מבוססת באופן חופשי על "האגדה על סליפי הולו" מאת וושינגטון אירווינג. יוצרי הסדרה והמפיקים בפועל הם פיליפ איסקוב, אלכס קורצמן ורוברטו אורקי, יוצרי הסדרה "פרינג'", וכותבי הסרט "סטארטרק". לצדו של מייסון מככבת ניקול בהארי בתפקיד השוטרת אבי מילס. אורקי וקורצמן אמרו שבתחילה רצו ללהק שחקן אמריקאי לתפקיד, אבל לא מצאו שחקן שיגלם באופן אמין דמות מתקופת המהפכה שנמצא במאה ה-21.
הסדרה חודשה לעונה שנייה שבועיים אחרי שהחלו השידורים. במרץ 2015 הוזמנה עונה שלישית של הסדרה בת 18 פרקים. ב-13 במאי 2016 חידשה פוקס את הסדרה לעונה רביעית שעלתה לשידור ב-6 בינואר 2017. במאי 2017 סרבה רשת פוקס לחדש את הסדרה לעונה נוספת.
ביוני 2018 פורסם שמייסון לוהק לפרק פיילוט של הסדרה "Watchmen" של רשת HBO.
מיצובישי V3000
מיצובישי V3000 (באנגלית: Mitsubishi V3000) היא מכונית משפחתית גדולה, 4 דלתות, 5 מושבים, מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר יוצרה בין השנים 1988–1996, בניו זילנד עבור השוק הניו זילנדי והשוק האוסטרלי.
ריפוי גני
ריפוי גני (באנגלית: Gene therapy) הוא החדרת גן לתוך תאים או רקמות של חולה על מנת לרפאו. התקווה העיקרית לגבי טיפול גני הוא היכולת התאורטית שלו כמזור נגד מחלות תורשתיות, הקשות לטיפול בכלים הרפואיים הקיימים כיום. המטרה הבסיסית של ריפוי גני היא להוסיף אלל תקין על מנת שיפצה על אללים פגומים, שעברו מוטציה שפגעה בתפקודם או עברו בתורשה מההורים. בחלק ניכר מן המחלות התורשתיות נוכחות שני עותקים פגומים של גן בודד פוגעת בתפקודו והיא הגורם היחיד למחלה. מטרת הריפוי הגני היא לרפא את החולה באמצעות החדרת עותק תקין של הגן לכרומוזום או לחלופין לשחלף את המקטע הפגום עם מקטע תקין.
ריפוי גני הוא תחום חדש מאוד ברפואה ונרשמו בו עד היום מספר הצלחות חשובות בד בבד עם מספר כישלונות צורבים. צורת ריפוי חדשה נוספת ריפוי אנטיסנס קשורה קשר הדוק לריפוי גנטי, אך אינה נכללת בו. חיסון DNA הוא טיפול חיסוני עתידני שהותנע אף הוא בזכות הכשלונות הראשוניים בריפוי גני.
עד תחילת 2007 התבצעו למעלה מאלף מחקרים בריפוי גני, רובם בארצות הברית. שישה מחקרים מסוג זה נעשו בישראל.
כיוונים ראשוניים של ריפוי גני
בשנות ה-80, התפתחות הביולוגיה המולקולרית הביאה לשיטות יעילות לריצוף ולשכפול גנים. התפתחות זו הובילה לרעיונות של החדרת גנים אנושיים לתוך תאי מיקרואורגניזמים, על-מנת לסנתז בהם חלבונים הנעדרים במחלות גנטיות שונות, כדוגמת חלבון האינסולין במחלת הסוכרת. לאחר סינתזה של החלבון בחיידק התקווה הייתה שניתן יהיה להזריק חלבון זה לאדם חולה ולרפאו.
הדגש בניסיונות אלה הושם מהתחלה על מחלות נוספות שידוע שנובעות מפגם בגן בודד - סיסטיק פיברוזיס, המופיליה, ניוון שרירים ואנמיה חרמשית. הבעיה העיקרית הייתה בכך שבניגוד להחדרות של מקטעי DNA קצרים, אותם ניתן לבצע בצורה יחסית יעילה לחיידק באמצעות פלזמידים, החדרת מקטעים ארוכים יותר הייתה בלתי נגישה למדענים. כיום עוסק הריפוי הגני יותר בניסיונות להחדיר גנים לתוך תאי אדם, בעיקר תוך שימוש בוירוסים בלתי מזיקים.
התרופה הראשונה שמבוססת על עיקרון זה אושרה בסין בשנת 2003. החברה הישראלית וסקולר ביוג'ניקס בשנת 2019 נמצאת בשלב השלישי לקראת קבלת אישור בארצות הברית של תרופה שהיא פיתחה.
סוגי ריפוי גני
ברמה התאורטית ניתן לבצע טרנספורמציה גנטית לתאים סומטיים או לקו גזע (Germline) (כגון תאי זרע או ביציות). כל נסיוניות הריפוי הגני עד היום התמקדו בתאים סומטיים ונושא הנדסת תאי גזע נשאר שנוי במחלוקת בשל האספקטים האתיים הקשים הכרוכים בו. על מנת לבצע טרנספורמציה לתא סומטי יש לדאוג לכך שהוקטור הגנטי יוחדר לתא ולאחר מכן יעבור שחלוף (רקומבינציה) ויכנס לתוך אחד הכרומוזומים בתא.
Ex vivo
בשיטה זו תאי המטרה מוצאים מהגוף, עוברים טרנספורמציה מחוצה לו, ולאחר מכן מוחדרים חזרה. הניסיונות הראשונים לריפוי גנים בשיטה זו נעשו ב-1990, במטרה לטפל בילדים עם כשל חיסוני נורש ובמבוגרים עם אחוזי כולסטרול גבוהים בסרום. שיטת Ex vivo יעילה בעיקר כאשר התאים המיועדים לטיפול ניתנים להוצאה מהגוף בקלות יחסית, כמו בתאי דם ותאי כבד.
In vivo
בשיטה זו הווקטורים מוחדרים ישירות אל תאי המטרה בעודם בתוך הגוף. המשימה במקרה זה היא קשה בהרבה - על הווקטורים המוחדרים להגיע למספר מרבי של תאי מטרה ללא היחשפות למערכת החיסון של הגוף. התקווה העיקרית בטיפולים מסוג זה היא בכיוונים של טיפול ויראלי. הווירוסים הם גופיפים קטנים שבטבע כל קיומם סובב סביב החדרת חומצת גרעין (DNA או RNA) אל תוך התא. במהלך מיליוני שנות אבולוציה הווירוסים שיכללו את יכולות החדירה שלהם לתא ואת יכולות שילוב החומר הגנטי שלהם אל תוך הכרומוזומים של התא המארח. המועמדים העיקריים להוות נשאי מידע גנטי בריפוי גני הם האדנווירוסים (adenoviruses) והרטרווירוסים (retroviruses). הווירוסים שנמצאים בשימוש עברו מספר שינויים וסולקו מהם הגנים שעשויים לפגוע בתאים בריאים. בפני הטיפול הוויראלי עומדות מספר בעיות קשות:
נושאים אתיים בריפוי גני
בכל הנוגע לבטיחות האתית של ריפוי גני, מחסום וייסמן הוא כלל האצבע בחשיבה הנוכחית. המחסום הוא העיקרון שמידע גני זורם מהגנים בתאי המין אל התאים הסומטיים, אך לעולם לא בכיוון ההפוך. כך הריפוי הגני אינו יכול להשפיע על הגנטיקה של האוכלוסייה. אולם, יש עדויות שקיימים מקרים מסוימים שבהם המחסום עשוי להישבר.
יחסי אוסטרליה–סנט לוסיה
יחסי אוסטרליה–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין סנט לוסיה.
סקירה כללית
היחסים בין הקהילייה של אוסטרליה לבין סנט לוסיה כוננו בשנת 1982, שלוש שנים לאחר עצמאותה של האחרונה. היחסים בין שתי המדינות מופקדים על הנציבות הגבוהה האוסטרלית בפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו. במפקד האוכלוסין האוסטרלי בשנת 2016 הזדהו 60 אוסטרלים כילדי סנט לוסיה.
שתי המדינות הן חברות בארגון האומות המאוחדות, ושתיהן חלק מחבר העמים הבריטי. בשתי המדינות שולט אותו המונרך. שוק התיירות והמסחר בין שתי המדינות הוא זניח - פחות ממאתיים מבקרים בשנה ממדינה למדינה. בין שתי המדינות מפגשים אחדים של רמי דרג, ואף ביקור רם דרג אחד של חבר בפרלמנט האוסטרלי בסנט לוסיה שנערך בשנת 2012.
הר אוליב
הר אוליב (באנגלית: Mount Olive) הוא הר ברכס ההרים הרי ואפוטיק, בשדה הקרח ואפטה בהרי הרוקי הקנדיים, על הגבול בין הפארק הלאומי באנף בפרובינציית אלברטה והפארק הלאומי יוהו בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה. גובהו של ההר 3,126 מטרים. ההר ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, בסמוך לפסגת סנט. ניקולס, ומעבר בלפור.
מקור השם
שם ההר ניתן על ידי הייץ'. בי. דיק'סון (H.B. Dixon) בשנת 1897, והוא נקרא על שם אשתו של דיקסון, אוליב (Olive).
הטיפוס על ההר
מ. קרופלי (M. Cropley), ג'י. אי. גאמבס (G.A. Gambs), אנ. אל. גודריץ' (N.L. Goodrich), והמדריך לורנס גראסי (Lawrence Grassi), היו הראשונים שטיפסו לפסגת ההר, בשנת 1927.
לקריאה נוספת
• Dave Birrell, 50 Roadside Panoramas in the Canadian Rockies, P 51
טבור
טבור (בסלנג: פּוּפּיק, שאול מרוסית דרך היידיש, וגם קורקבן) הוא אזור במרכז הבטן שבו פני השטח אינם בגובה שווה לשאר האזור.
אופן היווצרות הטבור
מבחינה צורנית, מקובל לדבר על קיומן של שתי צורות עיקריות האפשריות לטבור: "שקוע" או "בולט". כמו כן, ישנה חלוקה לצורות משנה כגון "פונה ימינה" או "פונה שמאלה" וכדומה. הסיבות לקבלת צורת טבור אחת או אחרת אינן ברורות. כמו כן, לא נמצא הבדל בין צורות טבור נשיות לצורות גבריות. ישנה טענה כי צורת הטבור יכולה להוות מזהה ייחודי כמו טביעת אצבעות.
הטבור
במהלך התקופה שבה נהגו להשאיר את הבטן מכוסה לא הייתה כל אופנה לטבור, אך מרגע שהופיעו חולצות הבטן והמנהג לחשוף אותו התפתחה אופנה סביבו. יש המעטרים את טבורם עם פירסינג או עם קעקוע סביבו. אפשרות נוספת היא ניתוח פלסטי לשינוי צורתו של הטבור כדי שיראה כמו שבעליו רוצים.
לעיתים מצטברים סיבי בגדים ותאים מתים בטבור, תופעה הקרויה מוך טבורי.
רלף אליסון
רלף אליסון (אנגלית: Ralph Ellison; 1 במרץ 1914 - 16 באפריל 1994) הוא סופר אפרו-אמריקאי הידוע בעיקר בשל הרומן האדם הבלתי נראה אשר זכה בפרס הספר הלאומי של 1953 בארצות הברית ונחשב מגדולי הספרות האפרו-אמריקאית.
ביוגרפיה
רלף וולדו אליסון, שנקרא על שם ראלף וולדו אמרסון, נולד באוקלהומה סיטי. אביו מת כשהיה בן שלוש ורק לאחר שנים אליסון גילה שאביו תמיד קיווה שיהפוך למשורר. אליסון החל בלימודי מוזיקה במכללה של שחורים באלבמה אך בזמנו החופשי בילה בספרייה בקריאת קלאסיקות מודרניסטיות. אליסון סיפר על עצמו שחווה התעוררות כשקרא את הפואמה ארץ הישימון מאת ת"ס אליוט. לאחר מכן עבר לניו יורק ולמד פיסול וצילום, שם פגש את ריצ'רד רייט, אשר עודד אותו לכתוב. מ-1937 עד 1944 אליסון פרסם סיפורים קצרים וביקורות במבחר מגזינים, ובמהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצי הסוחר של ארצות הברית.
בתום המלחמה אליסון התחתן, ומ-1947 ועד 1951 הוא השקיע את רוב זמנו ומרצו בכתיבת "האדם הבלתי נראה" (Invisible Man). הרומן יצא לאור ב-1952 ומתמקד בחוויותיו של גבר שחור התר אחר זהות ומקום בחברה האמריקאית של שנות השלושים. הספר נכתב בגוף ראשון, ולדמות הראשית - הוא האדם הבלתי נראה - אין שם. ישנם כמה קווי דמיון בין חוויותיה של הדמות הראשית לחייו של אליסון עצמו - החל מהלימוד במכללה של שחורים בדרום ארצות הברית ועד המעבר לניו יורק - אך בספר משולבים גם אלמנטים סוריאליסטיים ואבסורדיים המציגים באופן סמלי את מעמדו של האדם השחור בארצות הברית. האדם השחור בלתי נראה במובן המטאפורי - החברה הלבנה מסרבת לראות אותו או להכיר בו. בנוסף לכך הספר עוסק גם בהבדלים בין הגזענות בדרום ארצות הברית לבין הגזענות בצפון ארצות הברית, במלחמות הפנימיות של האינטלקטואלים השחורים, ובנושאים כגון גילוי עריות, טיפול בשוק חשמלי ומוזיקת ג'אז.
ב-1958, לאחר ההצלחה האדירה של "האדם הבלתי נראה", אליסון החל לכתוב רומן נוסף. הוא כתב יותר מ-2000 עמודים מהספר אך לא הצליח לסיים אותו עד מותו ב-1994, יותר משלושים שנה אחרי שהתחיל לכתוב אותו. קטעים מהספר פורסמו לאחר מותו, כ-"ג'ונטינת" (Juneteenth) ב-1999, ובאופן נרחב יותר כ-"שלושה ימים לפני הירי" (Three Days Before the Shooting) ב-2010.
Duje (שיר)
Duje (בעברית: לאהוב) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמרת הפופ האלבנית אלבינה ומשפחתה, פאמיליה קלמנדי. לאחר שזכה למספר ההצבעות הגבוה ביותר בקרב הציבור מאלבניה ומקוסובו במהדורה ה-61 של פסטיבלי אי קנגס, אירוע הקדם הלאומי של אלבניה לתחרות הזמר של האירוויזיון, נבחר השיר לייצג את המדינה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב. הוא יצא לאור ב-19 בדצמבר 2022, ונכתב והולחן על ידי אניס מולאי ואריונה רושיטי.
לפני האירוויזיון
המהדורה ה-61 של פסטיבלי אי קנגס הופקה על ידי רשות השידור האלבנית Radio Televizioni Shqiptar (RTSH) במטרה לבחור את הנציג הלאומי של המדינה לאירוויזיון. במהדורה זו הונהגו שינויים משמעותיים בשיטת ההצבעה. מאז 2017, הנציג נבחר אך ורק על ידי השופטים. במרוצת הזמן שיטה זו התגלתה כשנויה במחלקת, כאשר הואשמו השופטים בנפוטיזם ובשחיתות. בספטמבר דווח כי הזוכה בפסטיבל יבחר באמצעות מערכת המכילה הצבעה ציבורית. ב-28 באוקטובר אושר באופן רשמי שיטת ההצבעה: שלושת המקומות הראשונים יבחרו כרגיל על ידי חבר השופטים, אך הזוכה בפסטיבל לא יהפוך לנציגה הרשמי של אלבניה באירוויזיון באופן אוטומטי. הנציג הלאומי לאירוויזיון יבחר על ידי מערכת הצבעה נפרדת מזו הקודמת, בהתאם לקולות הציבור בלבד.
"Duje" השתתף בחצי הגמר הראשון של התחרות. כיוון שאלבינה נמנית ברשימת ה"אמנים הגדולים" של האירוע, היא העפילה לגמר באופן אוטומטי. לקראת הגמר התגלה השיר כמועדף על המעריצים לזכייה. הוא דורג במקום ראשון בסקרים שפורסמו ב-Wiwibloggs. בגמר הגיע למקום השני בהצבעות השופטים, אך ניצח במערכת ההצבעה של הקהל, ונבחר לייצג את אלבניה באירוויזיון 2023.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. אלבניה שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר השני, שהתקיים ב-11 במאי 2023.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. אלבניה שובצה כהופעה ה-14 בסדר, לפני ליטא ואחרי אוסטריה. ב-11 במאי 2023 ביצעו קלמנדי ומשפחתה את "Duje" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה נמנו בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. אלבניה הופיעה עשירית, לפני איטליה ואחרי שוודיה.
געגועים הביתה
געגועים הביתה, (באנגלית: Home sickness, 'מחלת בית') הם רגשות של מצוקה או צער, הנובעים מהריחוק הפיסי מהסביבה הביתית או ממקום בעל ערך רגשי. הגעגועים מלווים לעיתים בתחושות חרדה ודיכאון. תסמינים אלו יכולים להיות מתונים, אך גם חמורים. געגועים הביתה יכולים להתקיים למשך ימים אחדים, עד שהאדם מתרגל לסביבתו החדשה, אך עלולים להימשך לזמן ממושך הרבה יותר.
מניעה וטיפול
פסיכולוגים גורסים כי הדרך הטובה ביותר למניעת געגועים הביתה היא להתאמן בריחוק מהבית. ניסיון מוקדם עוזר לפתח את יכולת ההתמודדות.
אחרי שהתרחקו מהבית, אנשים מדווחים שהדרכים היעילות ביותר להתמודדות הן:
אישה טובה (סרט)
אישה טובה (באנגלית: A Good Woman) הוא סרט דרמה אמריקאי-בריטי-איטלקי-ספרדי משנת 2004 בבימויו של מייק בארקר. התסריט שנכתב בידי הווארד הימלסטיין מבוסס על המחזה "מניפתה של ליידי וינדרמיר" מאת אוסקר ויילד. זהו העיבוד הרביעי לקולנוע של המחזה, הראשון הוא סרט אילם משנת 1916, ב-1925 יצא לאקרנים עיבוד של ארנסט לוביטש, וב-1949 יצא הסרט "המניפה" בבימויו של אוטו פרמינגר.
תקציר עלילה
הסרט מתרחש בשנת 1930. בסצנת הפתיחה המתרחשת בניו יורק הפאם פאטאל גברת ארלין מגלה שהיא אינה מתקבלת בברכה לא בחברת הגברים מהמעמד הגבוה אותם היא פיתתה, ולא בחברת הנשים בהן היא בגדה. היא מוכרת את תכשיטיה וקונה כרטיס הפלגה לעיר אמאלפי שבאיטליה. שם נראה שהיא שמה עין על רוברט וינדרמיר הנשוי טרי. כשהמכונית שלו נראית לעיתים קרובות חונה ליד הווילה בה היא מתגוררת, הרכלנים משוכנעים שהשניים מנהלים רומן.
מג, אשתו המצטנעת של רוברט, אינה מודעת לכל דברי הרכילות על בעלה שמופצים ברחבי העיר. אבל כשהיא מגלה בפנקס ההמחאות שלו רישום על תשלומים על שם ארלין, היא מתחילה לחשוד בגרוע מכל. מה שהיא לא יודעת זה שלמעשה גברת ארלין היא למעשה אמה, שסוחטת כספים מרוברט בתמורה לשמירת הסוד. מג מתנחמת לפי האימרה "בכי הוא המפלט של המכוערות; נשים יפות עורכות קניות."
בתגובה למה שהיא סבורה שבעלה עשה, מג לובשת במסיבת יום ההולדת ה-21 שלה שמלה חושפנית. למסיבה מגיעה גם גברת ארלין, לבושה בשמלה זהה, בחברתו של לורד אוגוסטוס, גבר עשיר שהתגרש פעמיים ומציע נישואים לארלין. סיבוך נוסף נוצר כשלורד דרלינגטון מתוודה בפני מג על אהבתו ומפציר בה לעזוב את בעלה הסורר כביכול, והיא נענית לבקשתו.
גברת ארלין מוצאת פתק פרידה שכתבה מג לבעלה, ומגלה אותה ביאכטה של לורד דרלינגטון. השתיים נמצאות שם כשמגיעים ליאכטה אוגוסטוס, דרליגטון, רוברט וחברים נוספים. רוברט מופתע לראות שם את המניפה שנתן למג כמתנה ליום הולדתה. מג נמלטת במהירות, וארלין מתגלה לפני הנוכחים וטוענת שהיא לקחה בטעות את המניפה של מג. אוגוסטוס חושב שארוסתו הגיעה לפגישה רומנטית עם דרלינגטון, ומבטל את האירוסים.
רוברט נותן לגברת ארלין סכום כסף גדול כדי שתעזוב את אמאלפי ומבקש ממנה שלא תגלה את זהותה למג. היא מסכימה בחוסר רצון, ומחזירה לו את ההמחאה לפני שהיא נוסעת. במטוס היא מגלה את אוגוסטוס, שנותן לה את המניפה של מג. הוא אומר שמג נתנה לו את המניפה עבורה והסבירה כל מה שקרה. ארלין מקבלת את הצעת הנישואים המחודשת שלו והם יוצאים לעבר מקום בלתי ידוע.
הפקה
הצילומים נערכו באתרים באיטליה באמאלפי, אטראני, ראוולו, סורנטו ורומא.
הכנסות הסרט היו 238,609 דולר ו-6,639,233 במטבעות אחרים, סך הכל נרשמו הכנסות 6,877,842 דולר ברחבי העולם.
אלבר רוסל
אלבר רוסל (בצרפתית: Albert Roussel; 5 באפריל 1869 – 23 באוגוסט 1937) היה מלחין צרפתי.
ביוגרפיה
בשנת 1889 שירת כקצין בצי הצרפתי ובעת ההפלגות החל להלחין. המוזיקה משכה אותו ובשנת 1894 פרש מהצבא והחל בלימודי מוזיקה. למד בסקולה קנטורום והיה מתלמידיו הראשונים של המלחין הצרפתי ונסן ד'אנדי.
במלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא הצרפתי למרות גילו המתקדם ושירת כנהג אמבולנס בחזית, וכקצין תובלה ביחידת ארטילריה. בגלל בריאותו הרופפת שוחרר מהצבא בשנת 1918 והשתקע במחוז ברטאן.
רוסל המשיך להלחין וללמד. בין תלמידיו היו אריק סאטי וז'אן מרטינו. בזמנו נחשב אחד המלחינים הצרפתים החשובים. את יצירתו האחרונה, טריו לאבוב, בסון וקלרינט, לא הצליח לסיים, והוא נפטר בעיר רויאן מהתקף לב בגיל 68.
יצירותיו של רוסל
בתקופה הראשונה הושפע רוסל מהאימפרסיוניזם ובמיוחד מדביסי. ביצירותיו האחרונות הודגש המרכיב הקלסי עם השפעה של המוזיקה של ימי הביניים והרנסאנס המוקדם. כמה מהבולטות מיצירותיו:
רוסל חיבר גם סוויטות לתזמורת, קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת (אופוס 36, 1927), קונצ'רטינו לצ'לו ותזמורת (אופוס 57), מוזיקה קאמרית, יצירות לבלט, ושירים.
באכחוס ואריאדנה, סוויטה מתוך המוזיקה לבלט
בשנת 1930 פרסם רוסל שתי סוויטות מתוך הבלט באכחוס ואריאדנה. זו היצירה המפורסמת והמנוגנת ביותר שלו. העלילה מבוססת על סיפור במיתולוגיה היוונית שעוסק באהבותיהם והרפתקאותיהם של תזאוס, אריאדנה ובאכחוס אל היין.
ברוז' (סרט)
ברוז' (באנגלית: In Bruges) הוא סרט קולנוע משנת 2008 שביים וכתב מרטין מקדונה. בסרט מככבים קולין פארל וברנדן גליסון כרוצחים שכירים ורייף פיינס כבוס הגנגסטר שלהם. הסרט מתרחש בעיר ברוז' שבבלגיה. "ברוז'" היה הסרט הפותח של פסטיבל סאנדנס 2008.
קולין פארל זכה בפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי, ומרטין מקדונה זכה בפרס באפט"א עבור התסריט המקורי הטוב ביותר.
עלילה
במהלך עבודתו הראשונה כרוצח שכיר, ריי (קולין פארל) הורג בטעות ילד. הוא ועמיתו לעבודה, קן (ברנדן גליסון) נשלחים לברוז' על ידי המעסיק שלהם, הארי ווטרס (רייף פיינס), ונאמר להם לחכות בעיר עד להוראות חדשות. בשעה שקן מטייל בעיר, לומד על הרקע ההיסטורי שלה ומבקר באתרי תיירות, ריי סר וזועף, מכונס בעצמו ומלא אשמה כיוון שהיה האחראי למוות של ילד.
לילה אחד, ריי וקן משקיפים על צילומים לסרט שמשחק שם ננס (ג'ורדן פרנטיס), וריי מבחין בעוזרת בהפקה, קלואי (קלמנס פואסי) שמאוחר יותר מתברר שהיא סוחרת סמים וגונבת מתיירים. בין ריי לקלואי מתפתח רומן. כשהם יוצאים לדייט, ריי נקלע למריבה עם זוג קנדים, שחשב אותם בטעות לאמריקאיים. מאוחר יותר באותו לילה, החבר הקודם של קלואי, אייריק (ז'רמי רנייה) מאיים על ריי באקדח טעון בכדורי סרק, אך ריי מנטרל אותו מנשקו, וכשאייריק מוציא סכין, הוא יורה בפניו ומעוור אותו בעין אחת.
למרות הרומן עם קלואי, האשמה על שהרג את הילד עדיין מייסרת את ריי. בינתיים, קן לבסוף מקבל טלפון מהארי. הארי מצווה עליו להרוג את ריי מאחר שהרג את הילד. אומנם הילד נהרג בטעות, אך זה מעשה בלתי נסלח שעל ריי לשלם במחיר חייו. קן מקבל אקדח מיורי, איש קשר של הארי בבלגיה. הוא מחכה לריי בפארק וכשקן מתגנב מאחורי ריי להרוג אותו, הוא מבחין שהוא אוחז באקדח ומתכוון לירות בעצמו. קן המודאג עוצר בעצמו ועוצר מבעד ריי להתאבד תוך התעלמות מהציווי של הארי להרוג אותו. קן מספר לו על הפקודה שקיבל מהארי להרוג אותו, אך מכחיש שהיה בכוונתו לציית לה. כשהשניים דנים בנושא, קן נוטל את האקדח של ריי ומשכנע אותו לעזוב את העיר והעבודה. לאחר שריי עוזב, קן מתקשר להארי ומספר לו שהוא מסרב למלא את הפקודה, ושהוא לא הרג את ריי ומנתק. הארי יוצא במהירות לברוז', ולוקח גם הוא רובה מאיש הקשר שלו.
לפני שהרכבת של ריי מתרחקת מן העיר לחלוטין, הוא נעצר בעוון תקיפת זוג הקנדיים וחוזר למעצר בעיר. קן והארי יוצאים לשתות מול המדרגות של בניין הפעמונים של ברוז'. הם נכנסים פנימה, ושם קן מסביר להארי כי לריי מגיעה הזדמנות לגאולה, אך מכיוון שהוא מכיר את הארי ויודע כי הוא לא יחוס על חייו, הוא מסכים לכך שהארי ייטול חייו ללא מאבק. אך הארי חס על חייו של קן ויורה לו ברגל. לבינתיים קלואי משחררת בערבות את ריי מהכלא, והשניים יושבים לשתות מול מגדל הפעמונים. כשאייריק רואה את השניים, הוא רץ למגדל כדי ליידע אותו על מקום הימצאו של ריי. קן מנסה למנוע מהארי להגיע לריי, ובמהלך המאבק קן נורה בצוואר. הארי יורד במדרגות כדי להרוג את ריי ומשאיר את קן במגדל. קן בשארית כוחותיו, מניע את עצמו אל מול פתח בגג המגדל, ומחפש את הארי במטרה לירות בו אך לא מצליח. הוא מבחין בריי שלא רואה אותו מלמטה. קן מחליט לקפוץ מהמגדל כדי שריי יוכל להגן על עצמו עם הרובה שלו. כשקן נוחת הרובה מתרסק, אך הוא חי רגעים ספורים נוספים, המספיקים כדי להזהיר את ריי שהארי הגיע.
ריי חוזר למלון כדי לקחת את האקדח שלו, אותו קן החביא במגירה. הארי מגיע מיד אחר כך, אך בעלת המלון, הנמצאת בהריון מתקדם, אינה מאפשרת לו לעלות לחדר בו ריי נמצא. הארי אינו מוכן לפגוע באישה הרה, בעודה יושבת על המדרגות וחוסמת את כניסתו לחדרו של ריי. הם מתווכחים ולבסוף מסכימים שריי יצא מהחלק האחורי של המלון, ושהארי ירדוף אחריו ויירה בו אם יצליח. ריי קופץ על סירה שבדיוק חולפת על ידו והארי יורה בו ממרחק. הארי רודף אחר ריי הפצוע דרך רחובות העיר, שם מצולם הסרט בו הננס לבוש מדי בית ספר. הארי יורה בריי שלוש פעמים נוספות, ולחץ ההדף מעיף לגמד את הראש. הארי חושב את הגופה חסרת הראש של הגמד לילד, ויורה בעצמו, בהתאם לעקרונות שהציב לעצמו, שאין להרוג ילדים. ריי הפצוע באופן אנוש מועלה לאמבולנס, ומהרהר על חייו והחיים שאחרי, מוקף באנשי העיר שנתקל בהם. כשהוא רואה את קלואי הוא מבין שהוא מקווה לשרוד. ברגע הזה הוא מאבד את ההכרה, משאיר את גורלו לא ברור.
השפעות על הסרט
עלילת הסרט דומה ל "The Dumb Waiter" של הרולד פינטר. בנוסף, הסרט מכיל הרבה מוטיבים של הסרט "המבט", וישנה ההצדקה של קלואי שהסרט-בתוך-סרט הוא מחווה ל"מבט". כמו כן, יש התייחסות לסרט "מגע של רשע", שקן צופה בו בחדרו שבמלון.
פרסים ומועמדויות
בפברואר 2009, זכה הבמאי גם בפרס באפט"א עבור התסריט המקורי הטוב ביותר. ובאותה שנה היה הסרט מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית "התסריט המקורי הטוב ביותר" אך הפסיד אותו למילק. בנוסף הסרט זכה בפרס הסרט הבינלאומי הטוב ביותר של Irish Film and Television Awards ב-2009.
סלומון פוליאקוב
סלומון פוליאקוב (בצרפתית: Salomon Poliakof) נולד במיר בלארוס ב־2 בדצמבר 1889 ונפטר בוורסאי, צרפת ב־1958. פוליאקוב למד בבית המדרש הרבני של צרפת בפריז בין השנים 1908–1914. הוא היה איש דת יהודי בצבא הצרפתי שזכה להוקרות רבות בהם מספר הערות לשבח: "מעשים של אומץ לב מול פני האויב". זכה בצלב המלחמה 1914–1918.
פוליאקוב היה הרב של  (עיר במחוז מרת ומוזל) לאחר מלחמת העולם הראשונה, הרב הראשי של ליל בין 1921 ל־1933, הרב הראשי של ז'נבה בין 1933 ל־1946, הרב הראשי של ליון בין 1946 ל־1953. הוא כיהן ברבנות ליון לאחר הרב דוד פוירוורקר, הרב של ליון בין 1944 ל־1946, לאחר שזה נבחר לרבנות ניי-סיר-סן.
הינשוף של אתנה
במיתולוגיה היוונית, ינשוף מסוג כוס החורבות (שם מדעי: Athene noctua) מייצג או מלווה באופן מסורתי את אתנה, אלת החוכמה, או את מינרווה, מקבילתה במיתולוגיה הרומית. לכן, הינשוף המכונה לעיתים "הינשוף של אתנה" או "הינשוף של מינרווה" - שימש כסמל של ידע, חוכמה, תפיסה חדה ולימוד ברחבי העולם המערבי.
יוון
בקרב החוקרים אין תמימות דעים בנוגע למקור החיבור בין אתנה לינשוף. כמה חוקרי מיתוסים, כמו דייוויד קינסלי ומרטין פ. נילסון, מציעים שהחיבור נובע מהגילגול של אתנה מאלת הארמון המינואית הקשורה לציפורים. מריה גימבוטאס טענה שאתנה הייתה במקור אלת ציפור ונחש אירופאית עתיקה.
התאורטיקנית סינתיה ברגר כתבה כי מאפיינים מסוימים של ינשופים (כמו יכולתם לראות בחושך) שימשו כסמל לחוכמה ואילו אחרים, כמו ויליאם ג'פרי ארנוט, מציעים קשר פשוט בין המיתוסים של ייסוד אתונה והמספר הלא מבוטל של ינשופים קטנים באזור (עובדה שצוינה בימי קדם בידי אריסטופנס במחזותיו הציפורים וליזיסטרטה).
על כל פנים, נראה כי אתונה אימצה את הינשוף כהוכחת נאמנות לאלה הבתולה הפטרונית שלה, שעל פי מיתוס אטיולוגי פופולרי שהועתק על הגבעה המערבית של הפרתנון, הבטיח את החסד של אזרחיה באמצעות מתנה מפתה יותר מפוסידון.
ינשופים הועתקו בדרך כלל על ידי אתונאים באגרטלים, משקולות ואמפורות פרס עבור המשחקים הפאן-אתנאיים. הינשוף של אתנה אף הפך לעורף הנפוץ של הטטרדרכמות האתונאיות לאחר 510 לפנה"ס ולפי פילוכורס, טטרדרכמא היה ידוע בתור glaux (γλαύξ, ינשוף קטן) ברחבי העולם העתיק "ינשוף" ב נומיסמטיקה. הם לא שימשו אך ורק אותם לייצוג אתנה ואף שימשו למוטיבציה במהלך קרבות על ידי ערים יווניות אחרות, כמו בניצחון אגאתוקלס מסירקיוז על הקרתגים בשנת 310 לפנה"ס - בה ינשופים שעפים בדרגות התפרשו כברכת אתנה - או בקרב סלמיס, המתואר בביוגרפיה של פלוטרכוס אודות תמיסטוקלס.
רומא
הקשר בין הינשוף לאלה נמשך דרך מינרווה במיתולוגיה הרומית, אם כי זו לפעמים פשוט מאמצת אותה כציפור קדושה או מועדפת. לדוגמה, במטמורפוזות של אובידיוס, הזרזיר מתלונן שמקומו כציפור הקדושה של האלה נכבשה על ידי הינשוף, שסיפור מסוים זה מתברר כגלגול של ניכטינמה, בת מקוללת של אפופוס, מלך לסבוס.
באשר לפולקלור הרומי הקדום, ינשופים נחשבו כמבשרי מוות אם הם צייצו כשהם עומדים על גג, והצבת אחת מנוצותיה ליד מישהו ישן יכולה להניע אותו לדבר ולחשוף את סודותיהם.
מטאפורה פילוסופית
השימוש הקלאסי בינשוף בהקשר פילוסופי, מופיע במטאפיזיקה של אריסטו, כשאריסטו יוצר השוואה מטאפורית בין עיני הינשוף העיוורות ביום לבין הידע האנושי. מטאפורה אפיסטמולוגית זו רווחה בתולדות הפילוסופיה, ונעשה בה שימוש מאוחר יותר אצל הוגים כמו תומאס אקווינס.
האידיאליסט-הגרמני גאורג וילהלם פרידריך הגל, השתמש בדימוי הינשוף של מינרבה בהקדמה המפורסמת לספרו רב ההשפעה קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט:
משמעות המטאפורה היא שהפילוסופיה מבינה מצב היסטורי רק כשהוא כבר חלף. כשם שהינשוף צד אחרי שהיום כבר עבר, הפילוסופיה מופיעה רק במציאות הבשלה, ורק אז יודעת לפרש אותה. הפילוסופיה היא חוכמה שבדיעבד ולא חוזה עתידות (השימוש של הגל במטאפורה דומה לביטוי "חכם בלילה"). קלאוס וויווג מתאר את המטאפורה בביוגרפיה שכתב על הגל כ"אחת המטפורות היפות בתולדות הפילוסופיה". מקורו של הדימוי "אפור על אפור" במחזה פאוסט של גתה. מחקר שנערך לאחרונה, הראה כי גם מקור המטאפרוה של הינשוף מקורה בדיאלוג שנערך בין גתה לפילוסוף לא מוכר יחסית בשם יעקב הרמן אוברייט שנערך בסביבות שנת 1795 ביינה, שבה זמן קצר לאחר מכן הגל שימש כמרצה.
מנזר סן ז'וזף
מנזר סן ז'וזף של ההתגלות (בצרפתית: Saint Joseph de l'Apparition) הוא מנזר קתולי צרפתי, אכסניה לבית יתומות ובית ספר צרפתי, השוכן ברחוב הנביאים 66 בירושלים. נקרא על שם יוסף הנגר - אבי המשפחה של ישו. מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות נוסד במרסיי, צרפת, בשנת 1843 במטרה לעסוק ברפואה ובטיפול ביתומים. החל לפעול בעיר העתיקה בשנת 1851, וכשהצרכים גדלו, נרכש המגרש ברחוב הנביאים ב-1884, והבניין נבנה החל משנת 1887 עד 1893 - אז עבר המנזר לרחוב הנביאים.
המבנה בנוי בסגנון נאו-רנסאנסי טיפוסי. בראש פתח הכניסה אבן ראשה מסוגננת, עליה מסותתות האותיות JMJ ראשי תיבות של Jesus-Maria-Josef (ישו-מריה-יוסף), לב - לציון ההקרבה והאהבה בדת הנוצרית, עוגן - לציון מקום היווסדו של המנזר בעיר הנמל מרסיי. מעל האבן - צלב. הקומה השלישית נוספה בתקופה מאוחרת יותר, וזאת ניתן להבחין לפי סדר שונה של החלונות בקומה זו לעומת שתי הקומות התחתונות.
במלחמת העצמאות שימש המנזר כמרפאה ובית חולים צבאי לכוחות הישראליים. לאחר המלחמה - כאשר בית החולים הדסה עבר לבנייני בית החולים של המיסיון האנגלי בהמשך רחוב הנביאים - העבירו את בית הספר לאחיות של הדסה למנזר זה, עד 1961.
המסדר הקים בשנת 1880 את בית הספר הצרפתי, שפעל בעיר העתיקה עד מלחמת העולם השנייה. בשנת 1967 נפתח בית הספר מחדש בחצר המנזר ברחוב הנביאים.
יחסי עיראק–רוסיה
יחסי עיראק–רוסיה הם היחסים הבילטרליים בין עיראק לרוסיה, ולפני עצמאותה של רוסיה, בין עיראק לברית המועצות. השגריר הנוכחי ברוסיה הוא חיידר האדי המכהן ברוסיה מאז דצמבר 2016.
היסטוריה
היחסים בין הרוסים לאנשי עיראק קדמו זמן רב להיווצרות המדינות העיראקיות והרוסיות המודרניות. בימי הביניים נסעו סוחרים ומגלים בין שתי המדינות באמצעות מסלול הסחר וולגה והים הכספי, ואז בדרך היבשתית. לדברי אבן ח'ורדאדבה, כבר במאה ה-9 אפשר היה להיתקל בסוחרים רוסים בשווקים של בגדאד, אליהם הביאו בונה, פרוות שועל וחרבות.
בעידן המודרני, היחסים הסובייטים-עיראקיים, ומאוחר יותר, היחסים בין רוסיה לעיראק היו בדרך כלל חלק מהיחסים של רוסיה עם מדינות העולם השלישי ותנועות השחרור הלאומיות שלהם, ובמיוחד הלאומיות הערבית, אשר מסיבות היסטוריות וגיאו-אסטרטגיות היו במיוחד חשובות למוסקבה. עם זאת, במקביל, במיוחד בין השנים 1958–1990, יחסי ברית המועצות–עיראק כללו כמה תכונות מיוחדות, שהעמידו אותם בניגוד לקשרים סובייטיים עם מדינות אפרו-אסייתיות אחרות ואפילו כמה מדינות במזרח התיכון הערבי.
בשנת 2006 מספר דיפלומטים רוסים נחטפו ונהרגו.
יחסי עיראק-ברית המועצות
ברית המועצות כוננה רשמית יחסים דיפלומטיים עם ממלכת עיראק ב-9 בספטמבר 1944. משטרו של המלך פייסל השני היה אנטי-קומוניסטי, ויצר קשרים עם מוסקבה בשל תלותו בבריטניה ובהסכם האנגלו-סובייטי של 1942. בינואר 1955 מתחה ממשלת ברית המועצות ביקורת על החלטת ממשלת עיראק להצטרף לברית בגדאד, שהביא לכך שעיראק הקפיטליסטית קיצצה את היחסים הדיפלומטיים עם הסובייטים. לאחר שהופל פייסל השני בהפיכה צבאית ב-14 ביולי 1958, הרפובליקה של עיראק שהוכרזה בראשות הגנרל עבד אל-כרים קאסם, כוננה מחדש את היחסים עם ברית המועצות במרץ 1959, וברית המועצות החלה למכור נשק לבגדאד. ברית המועצות סיפקה ציוד צבאי במידה משמעותית לעיראק, כמו מטוסים צבאיים (כולל מטוסי מיג), טנקים ומערכות טילי קרקע-אוויר, וכן סיוע של הצבא הסובייטי ויועצים אזרחיים שסיפקו סיוע טכני.
משטר הבעת' התקרב עוד יותר לברית המועצות, כאשר היחסים הגיעו לשיאם משנת 1969 עד 1973. "הסכם ידידות ושיתוף פעולה" עיראקי-סובייטי ל-15 שנים נחתם באפריל 1972. הסובייטים סייעו לעיראקים בפיתוח שדה הנפט רומילה, וראש הממשלה הסובייטי אלכסיי קוסיגין השתתף בטקס גזירת הסרט. העיראקים השתמשו גם בנשק הסובייטי כדי לרסק את ההתקוממות הכורדית שהוביל מוסטפא ברזאני. המשטרה החשאית העיראקית קיבלה הכשרה מסוכנים סובייטים ומזרח גרמנים. הקשר בין שתי המדינות נחלש באמצע שנות השבעים, כאשר בגדאד ביקשה לתקן את הגבולות עם שכנותיה במפרץ ולקבל גישה לטכנולוגיה מערבית. הפדרציה הרוסית העבירה לעיראק מידע מודיעיני על המתקפה האמריקאית הממשמשת ובאה עד לא מזמן.
במשך כארבעים שנה עד הפרסטרויקה של גורבצ'וב בסוף שנות השמונים, שיתוף הפעולה הסובייטי-עיראקי היה צמוד ורב-פנים, ובמשך רוב התקופה הוא אף כונה רשמית "שותפות אסטרטגית". בשנת 1967 חתמה עיראק על הסכם עם ברית המועצות לספק לרוסים נפט, בתמורה לגישה רחבת היקף לנשק הגוש המזרחי. בשנת 1972 הורתה מצרים לאנשי הצבא הסובייטים במדינה לעזוב, ועיראק הפכה במהרה לאחת מבעלות בריתה הקרובות ביותר של ברית המועצות במזרח התיכון. במהלך תקופה זו, ברית המועצות ועיראק חתמו על חוזה ידידות וחברה ושיתוף פעולה בו שתי המדינות הבטיחו לעזור זו לזו תחת איום ולהימנע מכניסה לבריתות עוינות זו מול זו.
עם זאת, אין זה אומר שבמשך כל אותה תקופה היחסים ההדדיים שלהם היו תמיד ידידותיים באותה מידה וללא הבדלים פוליטיים רציניים. המלומד הקנדי אנדריי קרויץ מסביר שבגלל תמיכתם בתנועות השחרור הלאומיות, מספר מדינות חשובות בעולם השלישי, כולל עיראק, "הצהירו על ידידותן ושיפרו את היחסים עם ברית המועצות וצידדו בה במספר בעיות בינלאומיות". עם זאת בשום מקרה, מנהיגיהם "לא התפשרו על האינטרסים הלאומיים שלהם או הפכו לגרורות סובייטיות". ההתעניינות של בגדאד בשיתוף פעולה עם מוסקבה "התבססה על הצורך בפטרון רב עוצמה במאמציה להשיל את כל שרידי הקולוניאליזם המערבי ולהקים את עיראק כחברה אוטונומית לסדר העולמי של מדינות הלאום." לעומת זאת, במקביל, "האליטה העיראקית השלטת הראתה התנגדות עיקשת כלפי כל דבר אשר היה יכול להיחשב כהפרעה לענייניה הפנימיים של המדינה או כפגיעה בריבונותה של עיראק במדיניות הבינלאומית שלה."
סקס (פירושונים)
{{פירושונים|
יחסי עיראק–רוסיה
יחסי עיראק-ברית המועצות
החל משנות השבעים, כדי לקיים מדיניות חוץ עצמאית, החלה ממשלת עיראק לגוון את מערכות היחסים שלה עם ספקי הנשק הצבאי. על ידי רכישת נשק מצרפת, סין ברזיל, דרום אפריקה וארצות הברית, עיראק חיפשה דרך להבטיח שהיא תוכל למלא את צרכיה הצבאיים תוך הימנעות מהישענות יתר על ברית המועצות. עם זאת, הממשלה הסובייטית נותרה ספקית הנשק הראשית של הצבא העיראקי.
סקס (פירושונים)
ראו גם
}}
יחסי עיראק–רוסיה
הכיבוש העיראקי של כווית
ברית המועצות הייתה מאוד ביקורתית לגבי כיבוש כווית על ידי סדאם חוסיין ב-2 באוגוסט 1990, ותמכה בהחלטה של האו"ם המאשרת להשתמש בכוח צבאי, במידת הצורך, כדי לאכוף אמברגו נשק נגד עיראק. אולם התמיכה הצבאית של ברית המועצות בחוסיין עוררה גם ביקורת רבה מצד ארצות הברית ומדינות מערביות אחרות. בוושינגטון הבירה, המומחים למדיניות החוץ של קרן המורשת ג'יי פ. קוסמינסקי ומייקל ג'ונס כתבו ב-30 באוגוסט 1990 כי "תוך שהוא מגנה את הפלישה העיראקית, גורבצ'וב ממשיך לסייע לסדאם מבחינה צבאית. על ידי הודאתו במוסקבה, במסיבת העיתונאים הרשמית של ה-22 באוגוסט. עם קולונל הצבא האדום ולנטין אוגורצוב, 193 יועצי הצבא הסובייטים עדיין מתאמנים ומסייעים לכוחות חמושים של עיראק של מיליון איש. באופן פרטי, גורמים בפנטגון אומרים כי בין 3,000 ל-4,000 יועצים צבאיים סובייטים עשויים להיות בעיראק."
יחסים דיפלומטיים
עיראק מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה בלבד, מאידך, רוסיה מחזיקה בעיראק שגרירות בבגדאד, ו-2 קונסוליות בבצרה ובארביל.
תותח מתנייע M-50
M-50 הוא תותח מתנייע ישראלי המבוסס על תובת טנק שרמן. ה-M-50 פותח על ידי חיל החימוש בשנות ה-60 בעקבות המחסור בתותחים מתנייעים. התומ"ת נכנס לשירות בשנת 1967 והשתתף במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
פיתוח
ה-M-50 פותח בצה"ל בעקבות המחסור בתותחים מתנייעים. עד אז נבנה חיל התותחנים הישראלי בעיקר על בסיס תותחים נייחים הנגררים על ידי משאיות, אולם עם התפתחות חיל השריון כחיל היבשה העיקרי וכחלק מלקחי מלחמת סיני, נוצר הצורך במערך תותחים מתנייעים שיוכל להתקדם בעקבותיו.
ה-M-50 פותח על ידי חיל החימוש בשנות ה-60. הוא מבוסס על תובת טנק שרמן, עליה הוצב תותח 155 מ"מ מודל 50 (Obusier de 155 mm Modèle 50) מתוצרת צרפת, אשר היה בשימוש בצה"ל. תובת השרמן נחתכה כדי להתאים לתותח. התותח המותקן באחורי הכלי חייב הזזת המנוע לקדמת התובה.
שירות מבצעי
ה-M-50 נכנס לשירות ב-1967 וסוללות M-50 השתתפו בירי על בתי הזיקוק בסואץ (מבצע אבוקה) באותה שנה. ה-M-50 שירת בחיל התותחנים במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים בכל החזיתות. ה-M-50 הוצא משימוש בצה"ל בשנת 1983.
ה-M-50 היווה את עמוד השדרה של חיל התותחנים הישראלי בשנות ה-70 עד כניסתם לשירות של התותחים המתנייעים האמריקאים המתקדמים, כדוגמת ה-M-109 ("רוכב").
זגורי אימפריה
זגורי אימפריה היא סדרת טלוויזיה ישראלית של חברת HOT, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה. הסדרה שודרה החל מ-8 באפריל 2014 בערוץ HOT3. הסדרה מגוללת את סיפורה של משפחת זגורי, משפחה רוויית מתחים מבאר שבע, הנאבקת להסיר קללה הרובצת על ראשה מאז מות הסבא.
יוצר הסדרה הוא מאור זגורי, שכתב את התסריט ובהמשך גם ביים. שתי עונות הסדרה צולמו יחד, העונה הראשונה עלתה לשידור ב-8 באפריל 2014, והעונה השנייה עלתה לשידור ב-3 בפברואר 2015 והסתיימה ב-1 באפריל 2015.
ב-18 באוקטובר 2020, הודיע מאור זגורי שהסדרה תשוב לעונה נוספת ללא השחקן משה איבגי.
עלילה
שמונה שנים אחרי שגורש ממשפחתו חוזר אביאל (עוז זהבי) לבית משפחת זגורי בבאר שבע, אליה הוזעק על ידי סבו הגוסס. ברגעיו האחרונים סוחט ממנו סבא פינטו נדר שיהפוך את חייו על פיהם. בתום ההלוויה של הסב, מוטלת קללה נוראית על המשפחה ובראשה אביאל. מעכשיו כל חלום שלא מתממש, כל מזל רע שפוקד את בני זגורי, הוא חלק מהקללה שיש למהר ולהסיר. עד שובו של אביאל, החיים בבית משפחת זגורי התנהלו תחת שרביטו של אלברט (משה איבגי), אב המשפחה, שלא נותן לאף אחד מבניו לעזוב את הבית, ולא מרשה לאף-אחת מבנותיו להינשא.
משפחת זגורי – הורים, שמונה ילדים וסבתא – מתגוררים בבית אחד ומחזיקים בדוכן פלאפל השכונתי. הם מתוחכמים, גאוותניים ויודעים איך להסתדר בכל מצב. כל אחד מהם רוצה להראות שהוא השולט במשפחה ושהמילה האחרונה היא שלו.
אביאל, קצין מצטיין בתותחנים, שנשלח בנעוריו לפנימייה ומאז ניתק כמעט לחלוטין קשר עם המשפחה, נאלץ להישאר בבית בלחץ אימו ויויאן (שרה פון שוורצה), שדורשת ממנו לקיים את הנדר ולהילחם בקללה.
חזרתו של אביאל קורעת את הבית מבפנים ומעמידה אותו בעימות חזיתי מול אביו ואחותו, הבת המועדפת אבישג (חן אמסלם), איתם יש לו סיפור לא סגור ומדמם. הנחמה היחידה שמוצא אביאל היא חידוש אהבת נעוריו הלא ממומשת עם ליזי (נינט טייב).
הקרע המשפחתי הופך את השכונה ואת הבית לשדה קרב. לבסוף נודע שכוונת המשפט שהסבא כתב בצוואתו "להחזיר עטרה ליושנה", היא לקיים את המסורת שהוא הנהיג בזמנים של סולחות: למרוח דם טלה על הקיר מאחורי ביתו. לאחר מכן מתגלה שעל הקיר יש חץ. בני המשפחה שוברים את הקיר ושם נמצאים 5 בקבוקי יין קידוש ישנים שהשאיר הסבא בתור ירושה. לאחר שבני המשפחה שותים 3 בקבוקים ואחד נשבר הם מגלים שכל בקבוק שווה מעל 900,000 שקלים.
שידור
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-8 באפריל 2014, ושודרה בימי שלישי עד חמישי ב-20:15 בערוץ HOT3 (אולם שידור הבכורה היה למעשה בערוץ HOT Family בשעה 19:15). העונה הסתיימה ב-4 ביוני 2014, והגיעה לשיא במספר ההזמנות ב-VOD של HOT, מעל ל-12 מיליון הזמנות לסדרה.
העונה השנייה עלתה לשידור ב-3 בפברואר 2015, ושודרה בימי שלישי עד חמישי ב-20:00 בערוץ HOT3, ובשידור חוזר בשעה 21:15 בערוץ HOT Plus. העונה הסתיימה ב-1 באפריל 2015, בפרק סיום עונה באורך שיא של 74 דקות.
באוקטובר 2020 הודיע יוצר הסדרה מאור זגורי על העונה השלישית לסדרה הצפויה לצאת בקרוב ותעסוק בחיי המשפחה בתקופת הקורונה.