cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרטרוד קאודרס
ביוגרפיה
קאודרס נולדה וגדלה בפראג למשפחה יהודית אמידה, בתם של אמה "אמילי" קאודרס (בת למשפחת בנדה, 1858 - אפריל 1923) וד"ר יור סיגמונד קאודרס (נולד ב-1848). כסטודנטית מוכשרת ומוערכת לציור, זכתה ללמוד אצל האמן הנודע Otakar Nejedlý, באקדמיה הצ'כית לאמנויות שבפראג , ובילתה חופשות רבות בצרפת ובאיטליה.
סגנון הציור שלה הושפע מהזרם האימפרסיוניסטי וניכר בצבעיו העזים ורבי ההבעה. ציוריה התמקדו בקומפוזיציות ובדיוקנאות. בשנת 1924 היא הציגה בתערוכה שנערכה ברודולפינום בפראג ביחד עם איגוד הציירים הגרמנים. בינואר 1926 היא השתתפה בתערוכה של אגודת הסופרים והאמנים הגרמנים בבוהמיה שנערכה ב-. היסטוריון האמנות ד"ר אוסקר שירר מתח ביקורת על התערוכה, אך שיבח את יצירותיה של קאודרס.
יצירותיה הוצגו בכמה תערוכות יוקרתיות בפראג, לפני מלחמת העולם השנייה. במחצית השנייה של שנות השלושים, שניים מציורי השמן שלה, "קומפוזיציה" ו"סייסטה" הוצגו בשתי תערוכות שאורגנו על ידי Prager Secession, כיצירות של צייר אורח.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה וסיפוח צ'כסלובקיה, נמלטו רוב בני משפחתה מחוץ לצ'כיה, אך קאודרס עצמה סירבה לברוח. כדוברת גרמנית מלידה היא לא חששה שתסומן כאויב או כסיכון. לאחר זמן מה, כשהבינה שהיא נתונה בסכנה ממשית, החליטה להחביא את יצירות האמנות שלה. בעזרת חברתה הקרובה נטלי יהודקובה (Natalie Jahudkova), היא הסירה את הציורים מן המסגרות והטמינה את בדי הקנבס בקירות ומתחת לרצפה בביתה של יהודקובה בשכונה אחרת בעיר.
ב-12 במאי 1942 עצרו הגרמנים את קאודרס והיא נשלחה למחנה טרזיינשטט. אחרי השהות הקצרה בטרזיינשטט היא נשלחה בטרנספורט למחנה המוות במיידנק, שם נספתה (תאריך משוער 17.5.1942).
ציוריה של קאודרס נותרו מוסתרים בביתה של יהודקובה גם לאחר מותה ב-1977. בשנת 2018, במהלך שיפוץ בבית, התגלו כ-700 הציורים שהוחבאו שם. בעל הדירה, קרוב משפחתה של יהודקובה, סיפר כי במשפחתו סופר על אוצר חבוי בבית, אך מעולם לא העלו בדעתם שהסיפור אמיתי.
עבדת
עבדת הייתה העיר המרכזית על ציר המסחר הנבטי שבין פטרה לנמל עזה המכונה דרך הבשמים. האקרופוליס של העיר ניצב על שלוחת גבעה בהר הנגב, לצד ציר התנועה העתיק מצפון לדרום, וממזרח לכביש 40. הוא נישא לגובה של 655 מטר מעל פני הים, ומשקיף על סביבתו מרום של כ-80 מטר. כלל שטחה הבנוי של עבדת משתרע על כ-85 דונם, והיא ניצבת כיום במרכזו של גן לאומי בשטח של 2,100 דונם. כ-3 ק"מ צפונית לעבדת נמצא גן לאומי עין עבדת הקרוי על שמה.
במקום פועל מרכז מבקרים, ובאתר עצמו שרידים רבים ומרשימים, הכוללים שכונת מגורים ומגדל תצפית, גת לדריכת ענבים, רחבת מקדשים ובה שרידי כנסיות, מחנה צבאי, מערות מגורים רבות, בית מרחץ שמור היטב וטרסות חקלאיות ששוחזרו בחלקן. בשנת 2005 הוכרזה עבדת כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ביחד עם שבטה, חלוצה וממשית, כחלק מדרך הבשמים.
היסטוריה
עבדת נוסדה על ידי הנבטים במאה ה-3 לפנה"ס כתחנה לאורך דרך הבשמים. לראשונה נזכרת העיר בכתבי הגאוגרף היווני תלמי בשנת 150 בקירוב, והוא מנה אותה בראש רשימת שבעה כפרים בפרובינקיה ערביה. הידיעה החשובה ביותר אודותיה נשתמרה אצל סטפנוס מביזנטיון, היסטוריון מן המאה ה-6, שנשען על כתבי אורנאיוס מהמאה ה-1 לפנה"ס. הוא מגדיר אותה כ"מקום של נבטים. הנקרא על שמו של המלך עבדת, שנקבר בה ונערץ כאל".
עבדת קיבלה את שמה משמו של המלך עבדת, המלך הנבטי היחיד שזכה להיחשב לאל לאחר מותו, ולפי אורניוס הוא אף נקבר בעיר. שלושה ממלכי הנבטים כונו עבדת ולא ברור על שם איזה מהם קרויה העיר. כנראה שהכוונה היא לעבדת השני (62–60 לפנה"ס) שעליו אין כל מידע, אך בימיו זכתה העיר לתנופת פיתוח. מטבע נבטי המתאר את עבדת השני בפרופיל מלמד על מראו. שרידי מבנים ומקדשים וכן בית מלאכה לכלי חרס שרדו באתר מתקופה זו. העיר המשיכה להתפתח אך נפגעה באמצע המאה ה-1 בידי שבטים ערבים. היא התאוששה והמשיכה לפרוח עד שנכבשה בידי הרומאים עם מותו של המלך רבאל השני, בשנת 106. עבדת הופיעה במפת פויטינגר מן המאה ה-3, ובתחילת המאה ה-4 הייתה למרכז חקלאי חשוב בנגב.
מגילות הפפירוס של ניצנה מלמדות שבתקופה הביזנטית נהנתה העיר מתמיכה כלכלית וצבאית בהיותה עיר-גבול לאימפריה, ובין המאה ה-4 למאה ה-7 הגיעה לשיא פריחתה. בעיר נבנו כנסיות, נחפרו בורות מים ומערות ששימשו כמחסנים וכבתי מלאכה, וחשיבותה החקלאית עלתה. בשנת 630 פקדה רעידת אדמה את העיר והיא ננטשה. שמה נשתמר בתעתיק הערבי "ח'ירבת עבדה".
המחקר במקום
אולריך יאספר זטצן הוא החוקר האירופי הראשון שביקר בעבדת ב-1807, אך רק בשנת 1870 התבררה זהותו. בקיץ 1902 ערך החוקר הצ'כי אלואיס מוסיל סקר מפורט של השרידים בעיר, ובייחוד של המערות הרבות במדרון המערבי. הוא גם הראשון שזיהה את המחנה הצבאי בסמוך לעיר ואת בית המרחץ שלמרגלות התל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה חווה חקלאית ליד עבדת, אשר ביקשה לשחזר את החקלאות הקדומה שנהגה במקום, ובמיוחד את אופן אגירת המים המעטים וניצולם. החפירות השיטתיות במקום החלו 1958 מטעם האוניברסיטה העברית ורשות הגנים הלאומיים. העונה הראשונה נוהלה על ידי מיכאל אבי-יונה ובהמשך על ידי אברהם נגב. החפירות נמשכו עד 1961, וחודשו שוב בין השנים 1977–1975. חפירות קטנות היקף בוצעו גם ב-1989, ובשנת 1999 חודשו החפירות במחנה הצבאי בניסיון לקבוע אם הוא שימש את הצבא הנבטי או הרומי, אך עד היום אין בין החופרים תמימות דעים באשר לתקופתו של המחנה.
האתר
השרידים הנבטים והרומים מרוכזים בצידו המערבי של התל, למעט המחנה הצבאי שנמצא בקצהו המזרחי ווילה רומית בודדת בצידו הדרומי. עיקר הממצאים הביזנטיים נמצאים בחלקו המזרחי של האתר וכן למרגלות המדרון המערבי.
באתר מפוזרים פסלי מתכת מעשה ידיו של דוד גרשטיין.
השחתת האתר
ב-5 באוקטובר 2009 הושחת האתר בידי שני בדואים, שזעמו על הריסת מבנים לא חוקיים באזור; נופצו מאות פריטים ארכאולוגיים עתיקים, קירות נצבעו בצבע, ונגרם נזק כבד לאתר. זאת, על אף שהאתר נמצא תחת שמירה 24 שעות ביממה. בשיקום האתר הושקעו כ-8.7 מיליון שקלים. כתב אישום הוגש כנגד שני נאשמים במעשה, וחומר הראיות התבסס על עדותו של מדובב, אך משהסתבר כי עדותו נגועה בחוסר אמינות, ניסחו ביניהם הצדדים הסדר טיעון, ולפיו תוקן כתב האישום ועל כל אחד מהנאשמים יושת עונש של שישה חודשי עבודות שירות.
אברהם אפרים רוזינג
הרב אברהם אפרים רוזינג (21 באפריל 1878, י"ח בניסן תרל"ח, ליטא - 15 בספטמבר 1969, ג' בתשרי תש"ל, ישראל) היה רב ליטאי שכיהן בעיירות שונות בליטא ובאוקראינה. בסוף ימיו חי ופעל בישראל ונחשב לזקן רבני ליטא בארץ ישראל.
ביוגרפיה
נולד בעיירה וינוטא שבפלך קובנה ליעקב דוד ופרומה רוזינג. סבו מצד אמו היה רבה של פיקלן במחוז טלז דמות מופת בעולמה של תנועת המוסר וכונה 'רבי אברהמ'לה חריף' דודו היה רבי משה שלמה שפירא מאייראגולה, ששימש ר"מ בוורשה.
נשא לאשה את גיטא ריינה בת אלחנן ראובן 'סגן כהן' מסלנט. לאחר נישואיו למד בכולל הפרושים המפורסם באישישוק, בתקופה זו התקרב לרבי ישראל מאיר הכהן, "החפץ חיים". הוא למד מפי רבי יעקב מאיר קמינצקי מראגולה ומפי רבי גרשון מנדל זיו מטווריג ונסמך להוראה בידי רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין מנובהרדוק בעל "ערוך השולחן", רבי חיים סגלוביץ מו"צ דווילנא, רבי מנחם מנדל חן ראש ישיבת "תומכי תמימים" בניעזין, רבי משה בצלאל לוריא מסובאלק, רבי מרדכי יצחק רבינוביץ מסלאנט ורבי אפרים זלמן סלוצקי מווילנה. בהמשך עשה בישיבת כנסת ישראל (סלבודקה) ונסע בשליחות המוסד למסע גיוס תרומות בפריז. בעקבות פולמוס המוסר עזב את הישיבה ונסע ללמוד בקיבוץ של רבי חיים עוזר גרודזנסקי.
זמן קצר התגורר הזוג בבית הוריה בסלנט, ואז התמנה למשרת רבנות ראשונה בעיירה וויאזובקה בפלך ווהלין בהמלצת רבי מרדכי דב טברסקי מהורניסטייפול. בשנת ה'תרע"ה, 1915, עבר לכהן כרבה של העיירה ליעפולי בפלך חרקוב.
בראשית תקופת מלחמת העולם הראשונה, טיפל וריכז את העזרה לפליטים מליטא שנהרו לתחומי אוקראינה, לבקשתם של רבי שלום דובער שניאורסון מחב"ד ורבי חיים עוזר גרודזנסקי. במסגרת פעילות זו דאג לצרכים גשמיים, להקמת תלמודי תורה לילדים ולבניית מקוואות טהרה.
בשנת ה'תרע"ו, 1916, התמנה כרב בעיר בבריצ'י שבפלך צ'רניגוב. לבקשת רבי יוסף יוזל הורוביץ ("הסבא מנובהרדוק") החזיק וקיים את ישיבת "בית יוסף" ואף ייסד סניף נוסף לישיבה בעיר ניעז'ין הסמוכה, שבראשו העמיד את הרב דוד בליאכר.
בהמשך נמלט בחזרה לליטא מפני פורעי פטליורה, יחד עם רבים מתלמידי הישיבה והרב אברהם אהרן בורשטין מטבריג. הוא דחה הצעות רבנות בבריסל בשל מצבה הרוחני הירוד לטעמו של הקהילה המקומית. ואז, ב-1928 התמנה כרבה של שימבורג במחוז בויסק בלטביה. בהמלצת הרב מנחם מנדל זק מריגה והרבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד. בשימבורג התמקד בפעילות רבנית ובהתרת עגונות לעגונות מלחמת העולם הראשונה. וסייע להקמתה מחדש של ישיבת דווינסק, שנקראה מעתה ישיבת "אור שמח" על שם ספרו של רבי מאיר שמחה הכהן.
בשנת 1935, ה'תרצ"ה עלה לארץ ישראל בעקבות בנו ושימש זמן קצר כרב בכפר מל"ל (שנקרא אז עין חי) ומשם עבר לתל אביב. בתל אביב המשיך לשאת דרשות לחיזוק הדת, וכיהן בהתנדבות כאחראי הכשרות בבית חולים הדסה. כן ייסד בבית הכנסת הגדול קבוצה בשם "תהילת ישראל" לאמירת תהילים.
לאחר שאזל כספו שהביא עמו מחו"ל ובהיעדר הכנסה חדשה, נסע לדרום אפריקה שהייתה בה אז קהילת מהגרים גדולה מיוצאי ליטא, שם התמנה לרב בית הכנסת פוניבז' בקייפטאון. לאחר שהוטב מצבו החומרי שב לארץ ישראל בשנת ה'תש"ח, את מגוריו קבע בתל אביב ופעל רבות ב"בית המדרש חרדים" ברחוב החשמונאים.
תקופה לאחר מכן עודד אותו הרב יוסף שלמה כהנמן מישיבת פוניבז' להעביר את מגוריו לקריית הישיבה בבני ברק, כדי שישמש דוגמה של רב וגאון מהדור הקודם של רבני ליטא, ויהיה דמות לחיקוי והשראה לצעירים ולילדי הפליטים במוסד "בתי אבות". בעקבות מחלת אשתו, נזקק לעזרת בתו ועבר להתגורר בביתה ברמת גן. בתקופה זו התמנה לרב בית הכנסת "אוהל שם" בגבעתיים, שם נתן שיעורי תורה בקביעות עד סוף ימיו.
בשני ימי ראש השנה ה'תש"ל התפלל בבית הכנסת "אהל שם", אך למחרת בצום גדליה, הלך לעולמו. הוא נקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'.
מספריו
חלקם הגדול של כתביו אבד בשואה ולא נותר כי אם מעט מזעיר והם:
יחסי הממלכה המאוחדת–פלאו
יחסי הממלכה המאוחדת–פלאו הם היחסים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין הרפובליקה של פלאו.
סקירה כללית
היחסים בין המדינות החלו בשנת 1783, כאשר ספינה של חברת הודו המזרחית הבריטית 'אנטילופה' בפיקודו של קפטן הנרי וילסון, נטרפה על שונית ליד אולונג, אי הסלע שנמצא בין קורור לפלליו, פאלאו. בסיוע המפקד העליון של קורור איבדול, קפטן וילסון ואנשיו שהו שלושה חודשים לבנות מחדש את ספינתו. הנסיך לי בו של פאלאו נסע מאוחר יותר עם קפטן וילסון לאנגליה, שם מת מאבעבועות שחורות שישה חודשים לאחר הגעתם. המפגש עורר קשר מסחרי שהביא ליחסים היסטוריים מצוינים בין בריטניה לפלאו.
המגעים האירופיים גדלו ובריטניה הפכה לשותפת הסחר העיקרית של פלאו עד שספרד תבעה את החזקה באיים בשנת 1885.
ב-16 באוגוסט 1996 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים, בעקבות עצמאותה של פלאו מארצות הברית.
עוגת שוקולד מותך
עוגת שוקולד מותך או עוגת לבה היא קינוח פופולרי המשלב את האלמנטים של עוגת שוקולד נטולת קמח, וסופלה. שמות אחרים לקינוח: "שוקולד מותך", שוקולד רך (בצרפתית moelleux) ועוגת לבה משוקולד. במסעדות בישראל מכונה עוגה זו בטעות "סופלה שוקולד".
היסטוריה
השף האמריקאי-צרפתי ז'אן-ז'ורז' וונגריכטן טען כי הוא המציא את עוגת השוקולד המותך בניו יורק בשנת 1987, אך יצרן השוקולד והשף הצרפתי ז'ק טורס חלק על טענה זו וציין כי מקור הקינוח בצרפת. לפי גרסתו של וונגריכטן, הוא הוציא מהתנור עוגת ספוג-שוקולד טרם סיום אפייתה וגילה שמרכזה נותר נוזלי, אך הוא היה חם וגם המרקם וגם הטעם שלו מצאו חן בעיניו. בין אם אכן המציא את העוגה או לא, וונגריכטן עזר לעוגה להיות פופולרית בארצות הברית, וכיום היא מוצעת בתפריטי קינוחים במסעדות רבות.
הכנה
עוגות שוקולד מותך תמיד נאפות בצלוחיות והן כוללות ארבעה רכיבים עיקריים: חמאה, ביצים, סוכר ושוקולד. החמאה והשוקולד מומסים ביחד. דרך אחת להשתמש בביצים היא להקציף אותן עם הסוכר עד ליצירת עיסה עבה, המעניקה לעוגה מרקם דחוס. דרך שנייה היא להפריד בין החלמונים לחלבונים, להקציף את האחרונים וכך לתת לעוגה מרקם אוורירי וקל יותר.
הגשה
במקום להגיש לסועדים את העוגה בצלוחית או להניחה על צלחת, האופה יכול לבחור בדרך נאה יותר להגשת העוגה. גרגרי פטל, מיץ פטל ו/או רוטב שוקולד עם אבקת סוכר - כל אלה יכולים להעצים את טעמה של העוגה, וכן עלה נענע יכול להוסיף אסתטיות למנה. על מנת להעשיר את טעם השוקולד של העוגה, האופה יכול להוסיף כף של קפה חזק למנה.
מילים ולחן
מילים ולחן (אנגלית: Music and Lyrics) הוא סרט קומי רומנטי מבית היוצר של האחים וורנר, שיצא לאור ב-14 בפברואר 2007 בבריטניה. בסרט מככבים יו גרנט בתור אלכס פלצ'ר, כוכב פופ משנות ה-80, ודרו ברימור בתור סופי פישר, בוגרת אוניברסיטה עם תואר בספרות אנגלית. הסרט מתעד את ניסיונותיהם לכתוב שיר לזמרת קורה קורמן (היילי בנט).
הסרט זכה לביקורות חיוביות, וטיפס לצמרת הרשימה הבריטית. הוא הגיע למקום הרביעי ברשימה של צפון אמריקה, עם הכנסות של כ-19 מיליון דולר בשבוע הראשון להקרנתו.
תקציר העלילה
אלכס פלצ'ר (יו גרנט) הוא כוכב פופ לשעבר. כחבר להקת הפופ 'פופ!', הוא נהנה מתהילה והצלחה יחסית במהלך שנות ה-80 ותחילת ה-90, אך כעת הוא משלים עם היותו חלק מהעבר. קולין, חברו ללהקה רימה אותו והשתמש בשלושת השירים האחרונים שכתבו באלבום הסולו שלו המצליח. ניסיונו של אלכס לפתוח בקריירת סולו נחל כישלון צורב. סיכוי לזכות מחדש בתהילתו הישנה מגיע בדמות דואט עם הדיווה קורה קורמן (היילי בנט), המציעה לו לכתוב לה שיר, בתנאי שיעשה זאת תוך ימים ספורים. אלכס לא כתב דבר מזה שנים (וגם כשכתב תמיד התקשה בכתיבת המלים), ויודע שייאלץ לבקש עזרה מפזמונאי.
אלכס פוגש את סופי פישר (דרו ברימור), שבאה להשקות את עציציו. סופי היא סופרת נוירוטית וחסרת ביטחון, המתאוששת ממערכת יחסים הרסנית - סופר עמו ניהלה רומן ארוך התגלה כמאורס, ולאחר פרידתם הוא ביסס על אופייה דמות צעירה נלעגת. לאחר שכנועים רבים, היא מסכימה לכתוב עמו, ובעוד השניים מתחילים למצוא את התווים הנכונים, הם מתחילים לחבב זה את זה. לבסוף, הם מצליחים לסיים את השיר ולהגישו לקורה. היא אוהבת אותו, אך עושה שינויים גדולים. סופי מתעקשת לומר לקורה את דעתה על השינויים, ואלכס עוצר אותה. עם המשכות הוויכוח אלכס מטיח בה שדמותה הספרותית היא תיאור מדויק שלה, והיא, פגועה, מחליטה לעזוב.
בהופעה של קורה, לאחר שקורה מבצעת את "Entering Bootytown", היא מכריזה על שירו של אלכס. סופי מחליטה לעזוב כשאינה מוזכרת ככותבת המילים. למעשה, אלכס מופיע עם שיר חדש, המוקדש למערכת היחסים שלו ושל סופי עד כה. לאחר מכן, הוא וקורה שרים את הגרסה המקורית של "Way Back Into Love".
מילים ולחן: פסקול הסרט
לסרט "מילים ולחן" יצא פסקול, שהוצא על ידי Atlantic Records ב-13 בפברואר 2007. הפסקול כולל שירים בביצוע כוכבי הסרט: יו גרנט, דרו ברימור והיילי בנט.
7.62x51 מ"מ נאט"ו
7.62x51 מ"מ נאט"ו היא תחמושת צבאית מסוג כדור המיועדת לנשק קל, מקלעים ורובי צלפים. התחמושת מורכבת מקליע בקוטר ותרמיל באורך 51 מ"מ, אחרי שהקליע נדחס לקנה ונורה קוטרו . תחמושת זו חזקה יותר מה-5.56x45 מ"מ נאט"ו המשמשת רובי סער, ולה גם טווח ארוך יותר: 800 מטר (לעומת כ-500 מטר של ה-5.56 מ"מ). המקבילה האזרחית לתחמושת זו היא ה-0.308 וינצ'סטר, וניתן לירות בשני סוגי הכדורים הללו לחלופין באותו רובה (למרות זאת, שני הכדורים הללו לא זהים: ה-0.308 וינצ'סטר מפעיל לחץ גבוה יותר, ולכן יש הממליצים להימנע מכך).
היסטוריה
פיתוח תחמושת ה-7.62x51 מ"מ נאט"ו בא בעקבות הניסיון של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה עם תחמושת ה-30-06. ספרינגפילד. הפיתוח הואץ בעקבות כניסת רובי השירות החצי-אוטומטיים וב-1954 הושלם פיתוח התחמושת, על בסיס ה-0.308 וינצ'סטר וה-0.300 סאבאג'. תחמושת ה-7.62 מ"מ נאט"ו נכנסה לשירות בצבא ארצות הברית במקביל להצטיידות ברובה ה-M14 ומקלע ה-M60. רובי M14 עם תחמושת זו שירתו במלחמת וייטנאם וקיבלו ביקורת מעורבת: מצד אחד הם היו חזקים, בעלי כושר חדירה ועצירה גבוהים, וטווח ירי ארוך; מצד שני, התחמושת הייתה כבדה והרתע הקשה על ירי אוטומטי שלא על גבי חצובה או דורגל. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 רובה ה-M14 הוחלף ברובה ה-M16 בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו. אחרי שנפתרו "בעיות הילדות" ב-M16 הוא הפך לנשק המועדף על לוחמי צבא ארצות הברית וכתוצאה מכך דחקה תחמושת ה-5.56 מ"מ את ה-7.62 מ"מ כתחמושת של רובי הסער ורובי השירות של הלוחמים. עם זאת, בשל יתרונותיה על ה-5.56 מ"מ בעוצמה, בטווח (800 מטר) ובדיוק - תחמושת ה-7.62 מ"מ נשארה בשימוש מקלעים ורובי צלפים. בתחילת המאה ה-21 החלו צבאות לשים דגש על צליפה ארוכת-טווח ולשם כך נדרשה תחמושת חדשה וכבדה יותר, כגון כדורי ה-0.300 וינצ'סטר מגנום, ה-6.5 מ"מ קרידמור וה-0.338 לפואה מגנום, שלהן טווחים של, ואלה החלו להיות נפוצים יותר אך לא החליפו את ה-7.62 מ"מ מפני שהם יקרים יותר וזמינים פחות (רובה צלפים 7.62 מ"מ יכול לירות גם תחמושת של מאג, אף על פי שביצועיו יהיו טובים פחות בגלל איכות התחמושת).
דגמים
לתחמושת ה-7.62x51 מ"מ נאט"ו יש מספר דגמים, להלן רשימה חלקית של מספר דגמים מפורסמים:
מחר אזיל דמעה
מחר אזיל דמעה (באנגלית: I'll Cry Tomorrow) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1955 עם סוזן הייוורד בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה של ליליאן רוט המספר את חייה כזמרת וכוכבת סרטים הנדחפת כל הזמן על ידי אמה השתלטנית ובגלל התמרדותה ומות אהובה היא נגררת לאלכוהוליזם ומידרדת לשפל המדרגה עם שברגע האחרון מצליחה להשתקם. ולספר את סיפורה.
שם הספר והסרט נגזר מזה שכאשר ליליאן נשברת ובוכה, אמה מבקשת ממנה שלא תבכה עכשיו ושתשאיר את הדמעות למחר.
יונה רוזן (רוזנפלד)
יונה רוזן (17 בינואר 1919–2004) היה מצנחני היישוב במלחמת העולם השנייה.
מחר אזיל דמעה
הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
יונה רוזן (רוזנפלד)
ביוגרפיה
רוזן נולד בשם "ג'ולה רוזנפלד" בעיר קלוז'-נאפוקה שבטרנסילבניה, רומניה. הוא הצטרף לתנועה הנוער הציונית "אביבה - באריסיה", ובגיל 16 נבחר להנהגה הארצית של התנועה. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל בספינת מעפילים יחד עם אשתו הטריה, יבקה.
רוזן התגייס לפלמ"ח והתנדב להיות בין צנחני היישוב. לאחר תקופת אימונים, הוצנח יחד עם עוד שלושה - חנה סנש, אבא ברדיצ'ב ופרץ גולדשטיין - לתוך יוגוסלביה, משם היה אמור להגיע להונגריה. לאחר שלא הצליח לעבור את הגבול להונגריה, הוחזר למצרים (ממנה יצאו הצנחנים) ומשם לארץ. בסיום המלחמה נשלח יונה להונגריה כדי לסייע בארגון הבריחה. הוא נחשף ונעצר על ידי משטרת הונגריה וישב בבית הסוהר חודש ימים ולאחריו חזר ארצה.
מחר אזיל דמעה
סוזן הייוורד הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. היא מופיעה בסרט במספר קטעי שירה.
תקציר העלילה
ליליאן רוט (סוזן הייוורד) היא זמרת ושחקנית ידועה שהקריירה שלה מצליחה הודות לכישרונה אך גם בגלל אמה קייטי (ג'ו ואן פליט) העומדת מאחוריה מאז שהייתה ילדה קטנה ומדרבנת אותה להקדיש את חייה לבמה.
יונה רוזן (רוזנפלד)
ביוגרפיה
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת יפתח. לאחר המלחמה השתתף, עם יתר חברי הגרעין שלו, בייסוד קיבוץ מעגן. בשנת 1951 נשלח על ידי נתיב לברית המועצות.
מחר אזיל דמעה
תקציר העלילה
ליליאן פוגשת באחת מהופעותיה את חבר נעוריה דייוויד טרדמן (ריי דנטון) והם מתאהבים. דייוויד הוא עורך דין ומתחיל להיות המנהל שלה. הם מחליטים להתחתן ולהקים משפחה אבל קייטי מתנגדת לכך ומנסה לשכנע את ליליאן כי חבל לה להפסיד את הקריירה שהשקיעה בה הרבה עד אז.
יונה רוזן (רוזנפלד)
ביוגרפיה
בשנת 2002 יצא לאור בקיבוץ דליה, בהוצאת מערכת, ספרו, שנכתב עם יהודית רותם, "נקראתי ואלך".
מחר אזיל דמעה
תקציר העלילה
דייוויד נפטר באופן פתאומי וליליאן נכנסת לדיכאון ונדודי שינה. כאשר אלכוהול מאפשר לה לישון, היא מתחילה לשתות ומצב הרוח שלה נע בין אגרסיביות לדיכאון.
היא מחליפה בעלים ומצבה הפיזי והאמנותי מידרדר עד שהיא מוצאת את עצמה ברחוב.
יונה רוזן (רוזנפלד)
ביוגרפיה
נפטר בשנת 2004, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו מעגן. אשתו חווה נפטרה שנתיים אחריו, ונקברה לצדו.
מחר אזיל דמעה
תקציר העלילה
היא שוכרת חדר בקומה גבוהה של בית מלון ומתכוננת להפיל את עצמה לרחוב אך ברגע האחרון היא מתחרטת.
לבסוף היא נכנסת לסניף של אלכוהוליסטים אנונימיים ומתקבלת שם באהדה על ידי ברט מגווייר (אדי אלברט), עוברת תהליך גמילה קשה ומתאוששת.
ברט משכנע אותה להופיע בתוכנית הטלוויזיה "אלה הם חייך" ולספר על חוויותיה כאלכוהוליסטית.
פופוליזם שמאלני
פופוליזם שמאלי, הנקרא גם פופוליזם סוציו-אקונומי או פופוליזם חברתי, הוא הוא אוסף של מתודות פוליטיות הפונות אל רגשות קיפוח סוציו-אקונומיים בקרב קבוצות בציבור, שמוגדרות כ"עם" האותנטי, ומציפות פחד וטינה כלפי קבוצות בעלות מאפיינים של אליטות עסקיות וכלכליות, שמוצגים כגורמים חיצוניים ל"עם". "אליטות" אלו עשויות לכלול בעלי הון, תאגידים גדולים מקומיים ובינלאומיים, גורמי משטר, ובעיקר כאלו שמקבלים מימון מגופים עסקיים ובעלי הון, וגופים פיננסיים בינלאומיים. הרטוריקה הפופוליסטית השמאלית מציגה את ה"אליטות", אותם גורמים שאינם שייכים ל"עם", כמאיימות על הרווחה הכלכלית של "העם" ועל מעמדו וערכיו, ומעודדת קיטוב באמצעות חלוקה דיכוטומית ופשטנית בין "העם" הנגזל ובין "האליטות הכלכליות" הגזלניות, ובאמצעות הנחה פשטנית ש"העם" הוא הומוגני ובעל יעד משותף, ומנגד שה"אליטות" גם הן הומוגניות ומאוחדות במטרותיהן. התנועה הפופוליסטית תציג את עצמה כנציגה האותנטית של העם, וכיחידה שנלחמת בשמו ב"אליטות" כדי להשיב את זכויותיו, לשפר את מעמדו הסוציו-אקונומי, ולבסס את זהותו.
מאחר שפופוליזם אינו אידיאולוגיה אלא רטוריקה ואוסף של מתודות פוליטיות שמטרתן לגייס תמיכה פוליטית, ההבדל בין פופוליזם שמאלי לבין שמאל כלכלי שאינו פופוליסטי לא מתמקד באידיאולוגיה שעומדת בבסיסו. פופוליזם שמאלי עשוי להעלות על נס ערכי שמאל כלכלי שאינם קשורים לפופוליזם דווקא, כגון כלכלה דמוקרטית, סוציאליזם וקומוניזם, צדק חברתי, צדק חלוקתי, פרוגרסיביזם, סביבתנות, וספקנות כלפי הגלובליזציה. גם הפופוליזם השמאלי וגם הפופוליזם הימני נוטים לתמוך ברגולציה, פרוטקציוניזם והלאמה כדרכים לשמור על השוק המקומי מפני תאגידים רב-לאומיים שאותם הפופוליסטים רואים כמזיקים, והתנגדות למעורבות של מוסדות כלכליים ופיננסיים בינלאומיים בכלכלה המקומית. אולם בשונה מהפופוליזם הימני, שנוטה יותר להיות פופוליזם מדיר, הפופוליזם השמאלי נוטה יותר להיות פופוליזם מכיל, כלומר כזה שקורא להשוואת זכויות של "העם" המקופח והגורמים שמדכאים אותו, ולא לזכויות יתר ולעליונות של "העם". כתוצאה מכך, מפלגות שמאל פופוליסטיות נוטות לתמוך ברעיון של לאום שאינו דוחק מיעוטים תרבותיים או אתניים.
ארגנטינה
פרוניזם הוא תפיסה פוליטית שמבוססת על מורשתו של נשיא ארגנטינה לשעבר, חואן פרון. התפיסה דוגלת בהנהגה מרכזית חזקה, עם אחיזה חזקה בכוחות האופוזיציה, חופש מהשפעה זרה, וכלכלת שוק חברתית, שאיננה קפיטליזם או סוציאליזם, אלא מערכת כלכלית קפיטליסטית של שוק חופשי המשולבת עם מדיניות חברתית של מדינת רווחה. פרון והמפלגה החוסטיסיאליסטית שאותה הקים והנהיג נחשבים לאבות בן של הפופוליזם המודרני, שמתנהל בתוך מערכת דמוקרטית ולא בתוך מערכת טוטליטרית, והן של דמוקרטריה חלולה, שמאדירה את מנגנון הבחירות ואת שלטון העם תוך כדי שהיא מנוונת מנגנונים דמוקרטיים אחרים.
התפיסה הפרוניסטית נותרה תפיסה מובילה בפוליטיקה של ארגנטינה. בכירי המפלגה בהווה כריסטינה פרננדס דה קירשנר (נשיאת ארגנטינה מ-2007 עד 2015) ובעלה נסטור קירשנר נחשבים לפופוליסטים שמאליים והאידיאלים שהם מקדמים מכונים קירשנריזם. במהלך כהונתה של כריסטינה פרננדס דה קירשנר, היא יצאה נגד סחר חופשי וכלכלת שוק. הממשל שלה התאפיין בהעלאות מיסים במטרה לממן תוכניות חברתיות כגון מלגות לאוניברסיטאות, הקצאה אוניברסלית לכל ילד (המכונה בדרך כלל AUH בארגנטינה, Asignación Universal por Hijo), ורפורמות חברתיות פרוגרסיביות כגון הכרה בנישואים חד-מיניים.
בוליביה
ממשלתו של סילס זואזו נהגה בפופוליזם שמאלי והשתמשה ברטוריקה של העם נגד המדינה.
גם ממשלתו של הנשיא לשעבר הסוציאליסטי אֶבוֹ מוראלס ראש 'התנועה לקראת סוציאליזם', שקידמה הלאמה של חברות פרטיות ובינלאומיות, הגדלת השקעות הממשלה וצמצום האי-שוויון, לצד שימוש ברטוריקה שפנתה לרוב האינדיאני בבוליביה וקראה לתמוך בגידול הקוקה המסורתי, ולצד פגיעה במנגנונים הדמוקרטיים של בוליביה.
ברזיל
"לוליזם" היא אידאולוגיה של המרכז-שמאל בברזיל, והיא בעלת דימוי פרוגרסיבי, מעמדי, ויש לה גם אלמנטים פופוליסטיים במובן של התגייסות עממית.
אקוודור
רפאל קוראה, נשיא אקוודור לשעבר, הדגיש את החשיבות של "שיח פופוליסטי" ושילב טכנוקרטים שיפעלו בהקשר זה למען האקוודורים "פשוטי העם". בסכסוך בין העמים הילידים לממשלה, קוראה האשים ארגונים לא-ממשלתיים זרים בניצול הילידים, והדגים כיצד השמאל הפופוליסטי סולד מגורמים, עמותות ותאגידים בינלאומיים.
מקסיקו
מפלגת השלטון הנוכחית, תנועת ההתחדשות הלאומית (הידועה בכינוייה "מורנה") בראשות אנדרס מנואל לופס אובראדור, היא מפלגת שמאל פופוליסטית.
ונצואלה
נשיאותו של הוגו צ'אווס הדגימה שילוב של 'חוכמה עממית' ומנהיגות כריזמטית עם תורה סוציאליסטית דוקטרינרית.
ארצות הברית
יואי לונג, המושל מתקופת השפל הגדול שהפך לסנאטור מטעם לואיזיאנה בסנאט של ארצות הברית, היה פופוליסט שמאלי מודרני אמריקאי ראשון בארצות הברית, שדגל בחלוקה מחדש של העושר.
אלכסנדריה אוקסיו-קורטז היא פוליטיקאית פופוליסטית שמאלית מודרנית. אוקסיו-קורטז תוארה על ידי המגזין "The Nation" כ"כוכב רוק חדש" ש"מסתער על המדינה למען פופוליסטים מורדים". היא מזהה את עצמה באופן מובהק כנציגה האותנטית של "העם", אשר מוגדר על ידה כבעלי מעמד סוציו-אקונומי נמוך ומעמד הביניים הנשחק, ומדגישה את המעמד הסוציו-אקונומי הנמוך של הוריה ושלה, ואת החיבור שלה לאדם הפשוט. מנגד היא יוצרת דיכוטומיה חזקה בין "העם" ובין מעמד האליטה של בעלי העוצמה הכלכלית ופליטיקאים שממומנים על ידי בעלי ההון.
יש מחלוקת האם ברני סנדרס הסוציאל-דמוקרט ואליזבת וורן הדוגלת בקפיטליזם הכפוף לרגולציה מקיפה משתמשים ברטוריקה פופוליסטית. אלו שנוטים לראות בהם פופוליסטים, נשענים על התבטאויות כדוגמת הציטוט סנדרס: "לדעתי לעולם לא יהיה שינוי אמיתי במדינה הזאת אלא אם תתרחש מהפכה פוליטית. מיליוני אנשים צריכים לקום על רגליהם ולצאת נגד האינטרסים התאגידיים, מעמד המיליארדרים, ה-1%, ולומר להם שבמדינה הזאת הכלכלה שלנו והממשלה שלנו שייכים לכולנו ולא רק לתורמים עשירים לקמפיינים פוליטיים." גם סנדרס וגם וורן רצו לנשיאות בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ב-2016 וב-2020, אך לא נבחרו כמועמדים לנשיאות.
ישראל
כיום, פופוליזם סוציו-אקונומי אינו נפוץ בישראל.
יפן
מפלגת "Reiwa Shinsengumi", בראשותו של טארו יאמאמוטו, היא תנועה פופוליסטית יפנית. הוא ומפלגתו משתמשים בטרמינולוגיה אנטי-קפיטליסטית, אך לעיתים מתייחסים אליהם כ"פופוליסטים ליברליים" למרות המרחק האידאולוגי שלהם מרעיונות הליברליזם.
קוריאה הדרומית
המפלגה הפוליטית השמאלית של דרום קוריאה, המפלגה הפרוגרסיבית, דוגלת בדמוקרטיה ישירה, אנטי-נאו-ליברליזם ואנטי-אימפריאליזם. הם תומכים במדיניות חוץ עוינת ליפן.
אירופה
עם עלייתה של סיריזה היוונית, פודמוס הספרדית במהלך משבר החוב האירופי, התגבר הדיון על העלייה החדשה של פופוליזם שמאלי באירופה בהשוואה לעלייתו המחודשת של הפופוליזם הימני באירופה.
גרמניה
מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי נחקרה באקדמיה במפורש תחת האידאולוגיה של פופוליזם שמאלי, וכונתה ככה במיוחד על ידי אקדמאים גרמנים. המפלגה הוקמה לאחר איחודה מחדש של גרמניה והיא הייתה דומה לפופוליסטים ימניים בכך שהסתמכה על אנטי אליטיזם ותשומת לב תקשורתית שסיפקה הנהגה כריזמטית. המפלגה התחרתה על אותו בסיס מצביעים עם הפופוליסטים הימניים במידה מסוימת, אף על פי שנשענה על מצע רציני יותר במזרח גרמניה. אולם מצב זה הוגבל על ידי תחושות נגד הגירה חופשית שביטאו חלק מהבוחרים של המפלגה, אם כי הקווים נחצו למשל על ידי אוסקר לפונטיין, שהשתמש במונח שנקשר בעבר למפלגה הנאצית, "Fremdarbeiter" ("עובדים זרים"), במסע הבחירות שלו ב-2005. ה-PDS התמזג לתוך די לינקה, מפלגת השמאל הגרמנית, ב-2007. די לינקה נתפסת גם כמפלגת שמאל-פופוליסטית, אך אידאולוגיה זאת אינה הבסיס של המפלגה כולה.
יוון
סיריזה, שהפכה למפלגה הגדולה ביותר מאז הבחירות בינואר 2015, תוארה כמפלגה פופוליסטית שמאלית לאחר שהמצע שלה כלל את רוב הדרישות של התנועות העממיות ביוון במהלך משבר החוב של יוון. תכונות פופוליסטיות במצע של סיריזה כוללות חשיבות גוברת של "העם" ברטוריקה שלהם ואנטגוניזם של "אנחנו העם נגד הממסד" בקמפיין הבחירות. סיריזה עצמה אינה מקבלת את התווית "פופוליסטית".
איטליה
בספטמבר 2019, ה-M5S הקימה ממשלה עם המפלגה הדמוקרטית האיטלקית מהמרכז-שמאל, ומפלגת השמאל חופשי ושווה (LeU), עם ג'וזפה קונטה בראשה. הממשלה כונתה לעיתים "קבינט פופוליסטי שמאלי".
הולנד
המפלגה הסוציאליסטית ההולנדית רצה תחת מצע פופוליסטי שמאלי לאחר שנטשה את דרכה הקומוניסטית ב-1991. אף על פי שישנם אנשים שציינו כי המפלגה הפכה לפחות פופוליסטית עם השנים, היא עדיין כוללת אנטי-אליטיזם במצעי הבחירות האחרונים שלה. והיא מתנגדת למה שהיא רואה כ"מדינת העל האירופית".
ספרד
מפלגת השמאל הפופוליסטית פודמוס השיגה 8 אחוזים מהקולות הלאומיים בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2014. בשל הימנעותה מטרמינולוגיה נייטיביסטית האופיינית לפופוליסטים מהימין, פודמוס מסוגלת למשוך מצביעי שמאל מאוכזבים מהממסד הפוליטי מבלי לקחת צד במאבק הפוליטי האזורי. בבחירות 2015 לפרלמנט הלאומי, השיגה פודמוס 20.65% מהקולות והפכה למפלגה השלישית בגודלה בפרלמנט אחרי המפלגה העממית השמרנית עם 28.71% ומפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית עם 22.02%. בפרלמנט החדש, פודמוס מחזיק ב-69 מתוך 350 מושבים ותוצאה זו סיימה את המערכת הדו-מפלגתית המסורתית בספרד.
קישורים חיצוניים
"The winds are changing: a new left populism for Europe". בית הספר לכלכלה של לונדון. Eurocrisis in the Press. 2015.
פבריקטור
פבריקטור - Phabricator היא תוכנה חופשית למעקב אחר באגים - תקלות במערכות תוכנה או חומרה.
פבריקטור פותחה על ידי אוון פריסטלי (Evan Priestley) ככלי פנימי לבדיקת באגים בפייסבוק. בהמשך עזב פריסטלי את פייסבוק והחל לפתח את התוכנה תחת רישיון חופשי ובאופן עצמאי.
בדצמבר 2014 קרן ויקימדיה חדלה להשתמש בבאגזילה והחלה להשתמש בפבריקטור לצורך בדיקה ודיווח על באגים במערכת מדיה-ויקי.
מלחמות רוסיה–פרס
מלחמות האימפריה הרוסית–פרס (בפרסית: جنگ‌های ایران و روسیه, ברוסית: Русско-персидская война) היו סדרת מלחמות בין רוסיה הצארית ומאוחר יותר האימפריה הרוסית לבין ממלכת פרס תחת שלטון האימפריה הספווית ומאוחר יותר השושלת הקאג'ארית. היו סך הכל 5 מלחמות, ורובן נסבו על השליטה בעבר הקווקז וצפון הקווקז. המלחמות נמשכו מהמאה ה-17 למאה ה-19, והסתיימו בניצחון רוסי והפיכת הקווקז לחלק מהאימפריה הרוסית. בסופו של דבר הביאו המלחמות לעליית ההשפעה הרוסית על פרס במובן הכלכלי ואף פוליטיקה הפנימית, כפי שנראה מאוחר יותר במהפכה החוקתית בפרס. להלן רשימת המלחמות:
רקע מעצמתי
האימפריה הספווית אשר נוסדה בתחילת המאה ה-16 בידי שאה אסמאעיל הראשון שלטה בנתח מרכזי מהמזרח התיכון והייתה יריבה מרכזית של האימפריה העות'מאנית ובעלת ברית של מלוכת הבסבורג. תחת שלטונו של עבאס שאה הראשון "הגדול" הגיעה האימפריה לשיא התפתחותה בעוד התרבות הפרסית הייתה רבת השפעה על אזורים כגון מרכז אסיה, תת-היבשת ההודית, בלוצ'יסטן והקווקז. בתוך הקווקז היו לאימפריה הספווית מדינות חסות כגון צ'רקסיה וממלכת כארתלי, אשר חצצו בינה לבין הממלכות של מזרח אירופה על גדות נהר הוולגה. מצפון לשם, רוסיה הצארית החלה מסדירה את מעמדה העולמי בתור מעצמה. במהלך המאה ה-15 המאוחרת תחת שלטונו של איוואן השלישי "הגדול" הפכה נסיכות מוסקבה לגדולה בנסיכויות הרוסיות והשיגה ריבונות מלאה מידי הממלכות המונגוליות. בהמשך, תחת שלטונו של איוואן הרביעי "האיום", הפכה רוסיה לצארות והחלה במדיניות של התפשטות. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1568–1570), סובסד מעמדה של רוסיה בצפון הקווקז. יחסי איראן–רוסיה נוצרו רשמית בשנת 1521, בתקופת שלטונו של וסילי השלישי ברוסיה הצארית ושאה אסמאעיל הראשון בממלכת פרס.
1651–1653
מדיניות ההתפשטות של שתי המעצמות הביא בסופו של דבר למאבק ביניהם. עבאס שאה השני היה בן לאם ממוצא צ'רקסי וחלק רחב ממדיניותו פעלה לחיזוק ההשפעה הפרסית על צפון הקווקז. בשנת 1651, בשביל לחזק את השפעתו בצפון הקווקז, הורה השאה עבאס השני על כוחות הצבא הפרסי-ספווי לתקוף ולכבוש את מוצב הכוחות הרוסים בסונז'ה (כיום באינגושטיה, רוסיה). מאז תקופת הצרות בתחילת המאה נחלשה רוסיה קשות. אלכסיי הראשון, צאר רוסיה פעל להביא לרפורמות ולחיזוק ממלכתו אך היה במאבק פנימי שנגע להמשך דרכה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. עבאס השני ראה את הזמן כנכון לצאת למאבק נגד הרוסים. הכוחות הפרסים תחילה לא צלחו בהתקדמות צפונה נגד הרוסים. בשנת 1653 גויסו 20,000 חיילים לצבא הפרסי שחצו את הגבול הצפוני לתוך רוסיה הצארית. הכוחות הרוסים נסו מפני הפרסים שצרו על סונז'ה והשמידו את המוצבים הרוסים באזור. המלחמה נכנסה לסטטוס קוו לאחר נפילת המוצבים הרוסיים מכיוון ששתי המעצמות היו סבוכות במאבקים שונים; כוחות האימפריה המוגולית צרו על קנדהאר בעבר הפרסי של הגבול בעוד הרוסים החלו במלחמה נגד האיחוד הפולני-ליטאי (ראו מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667)).
יחס קדם המלחמה
בשנת 1717 תוכננה חתימה של חוזה מסחר שהיה אמור להעניק מונופול רוסי למסחר המשי של פרס הספווית. היחסים בין המעצמות הריעו כאשר זמן קצר מאוחר יותר, במסגרת ההתפשטות הרוסית למרכז אסיה, הגיעו כוחות מצבא האימפריה הרוסית לח'אנות חיווה ואיימו על ח'וראסאן הפרסית. הרוסים, ביודעין כי הפרסים היו בעת משבר, לא התייחסו לאזהרותיהם ברצינות. השושלת הספווית סבלה ממרד אדיר של פשטונים תחת מחמוד הותכ, כמו כן סבלה מגירעון כלכלי, חוסר מיומנות שלטונית ומרידות מרובות על רקע ההפרש הדתי-אזרחי. בשנת 1722, עם הקמתה של האימפריה הרוסית לאחר המלחמה הצפונית הגדולה, פיוטר הגדול, קיסר רוסיה, ראה את המשבר בפרס כהזדמנות פז להאדיר את ההשפעה הרוסית בעבר הקווקז. נוסף על כך, האימפריה העות'מאנית, תחת שלטונו של אהמט השלישי, ניצלה גם היא את החולשה הפרסית ופלשה לתוך פרס דרך הרי הזגרוס לעבר ימת אורמיה, דבר שחידש את המלחמות העות'מאניות–פרסיות ואיים על ההשפעה הרוסית בעבר הקווקז.
פלישת פיוטר הגדול
האיום העות'מאני על פרס המוחלשת, בשילוב עם הפלישה האפגנית והידרדרות הפנימית העמוקה, שכנעו את פיוטר הגדול להתערב כדי למנוע מהעות'מאנים לכבוש את גבולות דרום-מזרח רוסיה. לפיוטר היה עניין משמעותי במשאבים הרבים של הפרובינציות הפרסיות לחופי הים הכספי, כולל משי, פירות, סוכר, נחושת, ברזל, עופרת ומלח. מתקפה של כמה שבטים קווקזים על שירבן (כיום בצפון אזרבייג'ן), בה נהרגו כמה סוחרים רוסים ואחרים איבדו רכוש, העניקה לפיוטר עילה לתקוף את פרס. חודשיים לפני כן נפלה הבירה הפרסית אספהאן לידי הפשטונים המורדים ושאה חוסיין נפל בשבי בעוד בנו, שאה תהמאספ השני, פעל בניסיון להסדיר את התנגדות הפרסית הספווית לפשטונים. פיוטר הנהיג צבא של 100,000 איש וצעד בראשו לאורך חופי הים הכספי מדאגסטן דרומה. הצבא הרוסי כבש את דארבנד, התקדם לעבר באקו והתכוון לאחד כוחות עם 30,000 חיילים גאורגים תחת וחטנג השישי ו-10,000 חיילים ארמנים. אולם הרוסים איבדו 33,000 חיילים ממחלה בגלל האקלים הלח והלא מוכר, הם איבדו גם את רוב סוסיהם וסבלו ממחסור קשה באספקה. לכן היה על פיוטר לקרוא לנסיגה ולשוב צפונה, האיחוד עם הכוחות הגאורגים והארמנים לא צלח ופיוטר נטש את התוכנית לספח את מחוזות החוף לים הכספי. מאוחר יותר, עם עלייתו לשלטון של נאדיר שאה והשושלת האפשארית הוסדר סטטוס קוו בגבול הרוסי-פרסי.
1796
בשנת 1747 נרצח נאדיר שאה והממלכה הפרסית התפרקה לממלכות שונות שנלחמו לכוח. בתקופה זאת של המאה ה-18 המאוחרת לא היה כוח שמנע מהתפשטות ההשפעה הרוסית בקווקז, בייחוד לא לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774). ממלכות קטנות ברחבי הקווקז ניתנו לידי השפעת האימפריה הרוסית ועם הזמן התחזקו היחסים בין רוסיה לממלכות הגאורגיות; ממלכת כארתלי וממלכת קאחתי, אשר היו מבין הגדולות בממלכות העצמאיות של עבר הקווקז. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18 עלה כוחו של השבט הקאג'ארי (שמוצאו בהרי האלבורז) תחת אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר ואלו כבשו וסבסדו ממשל חדש ויציב בממלכת פרס. השושלת הקאג'ארית החדשה הסדירה את טהראן בתור בירתה והחלה במסעות כיבוש לאיחוד מחודש של כל ממלכת פרס. עוד בשנת 1762, העצמאות שניתן לגאורגים מממלכת פרס המפורקת אפשר את איחוד הממלכות לכדי ממלכת כארתלי-קאחתי תחת מלכותו של ארקלה השני, שהיה מקורב ושמר על יחסים חמים עם הממשל הרוסי של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה. אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר פעל בשביל להשיב את השליטה הפרסית על הקווקז ויצא במסע מלחמה עקוב מדם נגד הגאורגים, במסגרתה נבזזה הבירה הגאורגית טביליסי. בזעם על הביזה של הבירה הגאורגית יקטרינה השנייה הכריזה מלחמה נגד הפרסים בעוד רוב כוחותיהם היו במערכה בח'וראסאן. הכוחות הרוסים לא צלחו במערכה כאשר נפגשו נגד כוחות שבטיים רבים שמרדו נגדם. בסופו של דבר, בנובמבר אותה השנה, נפטרה יקטרינה ובנה, פאבל הראשון, קיסר רוסיה, קרא לשיבת הכוחות ולסיום המלחמה. גאורגיה נותרה לאחר מכן תחת השפעה רוסית שכן כאשר אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר ניסה לכבוש מחדש את גאורגיה לאחר הפעילות הרוסית הוא נרצח בעודו בגנג'ה, אזרבייג'ן.
1804–1813
בשנת 1801 סופחה ממלכת כארתלי-קאחתי לתוך האימפריה הרוסית ובהמשך הוקמה מתוכה ומתוך ממלכות ונסיכויות שונות שהצטרפו לרוסיה בעבר הקווקז לכדי מלכות המשנה של הקווקז. עם השנים נסיכויות מינוריות רבות עברו מידי השפעתה של ממלכת פרס לריבונות רוסית. הדבר החריף את יחסי המדינות. השאה הפרסי, פתח עלי שאה קאג'אר טיפח יחסים עם הרפובליקה הצרפתית הראשונה תחת הקונסול נפוליאון בונפרטה במטרה להחליש את ההשפעה של הרוסים והאימפריה הבריטית במרכז ומערב אסיה. בשנת 1804 ח'אנות גנג'ה הועברה לחסות רוסית, דבר שעורר את התנגדות המוצב הפרסי במקום והחל מאבק בכוחות הרוסים. מאבק זה החל את מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813). ההנהגה הרוסית של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה התמקדה בעיקר באירועי המלחמות הנפוליאוניות ועל כן התגובה הרוסית להתקדמות הפרסית אל עבר שטחי החסות של עבר הקווקז גיששה לבוא. לבסוף, כאשר הגיעה תגבורת רוסית נראה לראשונה ההפרש הטכנולוגי האדיר בין הצבאות שהיה לטובת הרוסים. למרות זאת הצליחו הפרסים להחזיק את אדמתם למשך זמן רב-נגד הרוסים. ח'אנויות פנימיות נשבעו חסות לקיסרות הרוסית ובכך בגדו בממשל הפרסי, דבר שערער לגמרי את השליטה הפרסית על עבר הקווקז וחיזק את האחיזה הפרסית במקומם. לבסוף נחתם הסכם גוליסטן, שהותיר רק את דרום אזרבייג'ן ומזרח ארמניה בידי הכוחות הפרסים. השטחים שכבשו הרוסים אוחדו עם מלכות המשנה של הקווקז.
1826–1828
הממשל הפרסי זעם על הבגידה שבוצעה בידי שליטי הח'אנויות בקווקז וחוזקו קשרים עם האימפריה הבריטית כדי לחזק את הצבא הפרסי. בתמורה ליחסים עם בריטניה היה על הממשל הפרסי לממן מרד באימפריה הדוראנית נגד זמאן שאה דוראני, שאיים על אחיזת חברת הודו המזרחית הבריטית בתת-היבשת ההודית. לאחר מרד הדקבריסטים שהתרחש באימפריה הרוסית עם עלייתו לשלטון של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, הכריזו הפרסים מלחמה על רוסיה ובכך החלה מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828). 35,000 חיילים פרסים התקדמו לעבר העיר שושה, עליה הטילו מצור ואיימו על טביליסי. הכוחות הרוסים המעטים הצליחו להביס את הפרסים ולשחרר את המצור על שושה. בהמשך הגיעה תגבורת נרחבת לרוסים והחלה מתקפת נגד מצד האימפריה הרוסית. הכוחות הרוסים התקדמו לעבר ירוואן ומשם הגיעו לצפון הרי הזגרוס. הכוחות הרוסים שינו את תנועתם לחופי הים הכספי ואיימו על טהראן ומרכזי האוכלוסין של פרס. בחצר המלוכה הפרסית החלה חשש להגעת הכוחות לעבר הבירה עם כיבוש העיר תבריז והתקדמות הרוסים לעבר ימת אורמיה. הפרסים נכנעו לכוחות הרוסים ב-1828 וחתמו על הסכם טורקמנצ'אי שקבע את הגבולות המודרניים בין איראן לארמניה ואזרבייג'ן. הכעס האזרחי על ההפסד עורר התקוממות בטהראן שהביאה לטבח בשגרירות רוסיה בטהראן, במסגרתו נרצח השגריר הרוסי אלכסנדר גריבוידוב. השאה פתח עלי פעל להרגיע את הרוחות ושלח את שגרירו בסנקט פטרבורג להביע ניחומים לקיסר הרוסי.
הגן הקסום...
הגן הקסום... (באנגלית: , בתרגום חופשי: "בגן הלילה...") היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים המיועדת לילדים בגילאי שנה עד 6. הסדרה נוצרה והופקה על ידי אן ווד ואנדרו דוונפורט, יוצרי הסדרה "טלטאביז". הסדרה עלתה לשידור לראשונה בשנת 2007 עם תקציב של 14 מיליון לירות שטרלינג, וזכתה בפרס באפט"א בשנים 2007 ו-2008 בקטגוריית סדרת הילדים הטובה ביותר. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הופ!, וכיום משודרת בערוץ לולי.
הגן הקסום לילה זונק
סדרת אתחול וספין אוף בת שישה פרקים, הנקראת "הגן הקסום - לילה זונק" (באנגלית: In the Night Garden... ZinkyZonk Specials), החלה את שידוריה בערוץ ABC Kids באוסטרליה ב-10 בספטמבר 2022, ובישראל בערוץ לולי כמו הסדרה המקורית שמונה ימים לאחר מכן, ב-18 בספטמבר. בשונה מסדרת הטלוויזיה המקורית, סדרה זו היא בעלת הנפשה ממוחשבת הדמויות כגון נינקי נונק פינק פונק והטיטפרים לא משתתפים
עלילה
עלילת הסדרה מתארת קבוצת דמויות צבעוניות בעלי שמות מיוחדים שגרים בחורשה עם מדשאות רחבות ידיים ומלאות בפרחים שונים. הגן שטוף שמש וצבעוני, והדמויות מדברות במשפטים קצרים, בהברות, בצלילים ובתנועות גוף. כל פרק מתחיל בסצנה שבה מופיעים שמי לילה וכמה כוכבים ואז צילום של ילד שוכב במיטה בעוד המספר מציג את הפרק. המצלמה עוברת לאיגלפיגל, היושב בסירתו הקטנה ומפליג בים חשוך אל הגן הקסום ואז מופיעים פרחים בצבעים עזים כמו לבן ובתוכו צהוב כחול ואדום ואיגלפיגל הולך לפגוש את חבריו ואז הכותרת והוא נוסע לגן דרך נינקי נונק או פינק פונק כל פרק מסתיים בסצנה בה הטיטפרים שרים את אקורד הסיום הם גם שרים במהלך הפרק ואז אחת הדמויות שוכבת במיטתה והמספר מספר לה סיפור, המהווה לרוב תקציר של עלילת הפרק באנימציה לפעמים הם גם רוקדות ריקוד ולאחר מכן נפרד הצופה מכל הדמויות השוכבות במיטתן חוץ מאיגלפיגל למעט איגלפיגל, נפרד לשלום מן הצופים והגן מסתובב והופך לכוכבים ואיגלפיגל נראה ישן בסירתו בזמן שהקרדיטים מופיעים
ארנסט פרודולייה
ארנסט פרודולייה (בצרפתית: Ernest Prodolliet; 1905, אמריסוויל שבקנטון תורגאו - 1984), היה דיפלומט וחסיד אומות העולם משווייץ שהציל יהודים באוסטריה ובאמסטרדם בתקופת הנאציזם.
פעילותו להצלת יהודים בתקופת השלטון הנאצי
פרודולייה היה סגן הקונסול בקונסוליה השווייצרית בברגנץ שבאוסטריה. לאחר האנשלוס במרץ 1938 ביקשו יהודים רבים להימלט מאוסטריה. הם הגיעו לגבול בין אוסטריה לשווייץ ובידיהם אישורי הגירה למדינות שונות. לחלק מהיהודים הייתה ויזה פיקטיבית לשאנגחאי. פרודולייה הנפיק אישורי כניסה לשווייץ עבור יהודים אלה, במטרה שיהודים אלה יעברו בשווייץ בדרכם למדינות שאישרו את הגירתם של היהודים אליהן. הוא הנפיק מאות אישורים, בניגוד למדיניות ממשלתו, שהסתייגה מכך עקב העובדה שבמקרים רבים לא היו היהודים מקבלי האישורים עוזבים את שווייץ. הוא היה בקשר עם פאול גרונינגר שעסק בפעילות דומה. בתור סנקציה מנהלתית הועבר לאמסטרדם אך גם שם סייע ליהודים. הוא העביר כסף לפקיד ביודסה ראט פור אמסטרדם, כסף ששימש לפעולות הצלת יהודים. בנוסף לכך החביא יהודים בביתו. עקב המשך פעילותו זאת הועבר לברלין ולאחר מכן לפריז.
לאחר המלחמה
פרודולייה המשיך לעבוד בשרות הדיפלומטי השווייצרי ואת הקריירה הדיפלומטית שלו סיים בשנת 1968 בבזאנסון.
הכרה
בשנת 1982 הכיר יד ושם בפרודולייה בתור חסיד אומות העולם. דמותו, בגילומו של השחקן פטריק רפול (Patrick Rapold), מופיעה בסרט Akte Grüninger המנציח את פועלו של חסיד אומות העולם השווייצרי פאול גרונינגר.
ספורטקס
ספורטקס (באנגלית: Sportacus, "ספורטקוס", באיסלנדית: Íþróttaálfurinn) הוא דמות המופיעה בסדרת הטלוויזיה האיסלנדית-אמריקאית לילדים "נווה עצלנות". את דמותו מגלם יוצר הסדרה, מאגנוס שבינג. שמו באנגלית מהווה הלחם בסיסים של ספרטקוס ו"ספורט". ספורטקס הוא גיבור ספורטיבי המציל בני אדם אחרים במצוקה.
הדמות
ספורטקס גר בספינת אוויר מעל נווה עצלנות. הוא מעודד את ילדי השכונה לאכול פירות וירקות (אותם הוא מכנה "סוכריות טבע") ולשחק בחוץ במקום לשבת בבית. הוא רוצה לוודא שכולם בנווה עצלנות מאושרים, ויודע שכדי שיהיו מאושרים עליהם להיות בריאים ובכושר. אחרי ספורטקס רודף רובי רקב, המבקש להחזיר את העיר למצבה הקודם: העיר עצלנית.
ספורטקס עונד גביש קסום הנדלק במקרה של קבלת קריאה מתושב נווה עצלנות. דמותו סבלנית, אדיבה ומבינת עניין. ספורטקס נמנע מלומר לילדי נווה עצלנות מה לא לעשות, אך הוא מעדיף להשתמש בדוגמאות.
היסטוריית הדמות
ב-Áfram Latibær ("קדימה, נווה עצלנות!"), ההצגה האיסלנדית המקורית שעליה התבססה סדרת הטלוויזיה היה ספורטקס שדון בשם "האלף האתלטי", שדון בעל כוחות מאגיים. תלבושתו הורכבה מטוניקה כחולה, ממכנסים ירוקים רחבים ומכובע גדול שרוף בצבע אמבר. היו לו גם שפם בלונדיני גדול ועבה וזקן של עז.
בהצגה השנייה, Glanni Glæpur í Latabæ ("רובי רקב בנווה עצלנות"), החל ספורטקס לקבל מראה דומה יותר למראהו בתוכנית הטלוויזיה. הוא טייל מעל העיר בכדור פורח ולבש בגדים צהובים וחומים.
מחמרה
מְחַמַּרַה (בערבית: محمرة, "מואדם") או מוחמרה נקרא בשוגג גם מוהמרה הוא מטבל חריף העשוי מאגוזי מלך, פלפל אדום, דבשת רימונים ופירורי לחם. הוא מזוהה עם העיר חלב בסוריה, אך ניתן למצוא אותו גם בטורקיה, במיוחד באזורים דרום-מזרחיים, שם מאכלים ערביים נפוצים יותר במטבח המקומי בגלל ההשפעה התרבותית הסורית, כך גם במטבח הארמני המערבי. בטורקיה, מחמרה נקראת אקוקה והיא מוגשת כמתאבן.
מרכיבים
המרכיבים העיקריים הם בדרך כלל פלפלים טריים או יבשים, מסורתית פלפל חלבי, אגוזי מלך טחונים, פירורי לחם ושמן זית. הוא עשוי להכיל גם שום, מלח, מיץ לימון, דבשת רימונים, ולפעמים תבלינים (כגון כמון). ניתן לקשט אותו בעלי נענע או פטרוזיליה.
שימושים
את המחמרה אוכלים כמטבל עם לחם, כממרח לטוסט וכרוטב לקבב, בשרים על האש ודגים.
דיונקונדה טראורה
דיונקונדה טראורה (בצרפתית: Dioncounda Traoré; נולד ב-23 בפברואר 1942) הוא פוליטיקאי מאלי ששימש כנשיא הזמני שלה לאחר ההפיכה שבוצעה במדינה באפריל 2012. קודם לכן שימש כיו"ר הפרלמנט.
דיונקונדה נולד בעיר קטי שבמאלי, בשנות ה-70 לאחר ששב מלימודים ברוסיה ובאלג'יר הצטרף לפעילות פוליטית בארצו ונאבק למען חופש ודמוקרטיה. בשנת 1992 בבחירות הדמוקרטיות שנערכו לראשונה במדינה נבחר לפרלמנט ושימש במגוון תפקידים תחת נשיאותו של אלפה עומאר קונארה ובהם שר החוץ והביטחון.
באפריל 2012 לאחר שהצבא הדיח את הנשיא המכהן אמדו טומני טורה בשל חוסר רצונו להילחם במורדים בצפון המדינה נתבקש טראורה לשמש כנשיא הזמני שלה עד לבחירות. בחודש מאי ניצל מניסיון התנקשות לאחר שהמון זועם הכה אותו. בזמן כהונתו נלחם טראורה במורדים האיסלמיסטים וניהל יחד עם צרפת את מבצע סרוואל לכיבוש צפון מאלי מידי הקיצוניים.
טראורה סיים את תפקידו באוגוסט 2013 לאחר שבבחירות שנערכו במדינה ניצח המועמד איברהים בובאכר קיטה.
יחסי הממלכה המאוחדת–שווייץ
היסטוריה
שווייץ ובריטניה, נהנו מקשרים קרובים במשך זמן רב. מאז המאה ה-18 הפוליטיקאים הבריטים עשו הרבה למען הנייטרליות של שווייץ ביבשת אירופה, ושוב ושוב עמדו לצד שווייץ בעת התמודדות עם מעצמות אירופאיות אחרות.שווייץ ייצגה את האינטרס הבריטי בגרמניה, איטליה, ספרד, יפן, והמדינות שהיו כבושות תחת מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, מ-1941 ועד 1945.
במהלך המלחמה הקרה היחסים האנגלו-שווייצרים הפכו לקרובים יותר, בשל אינטרסים משותפים, והתקיים שיתוף פעולה בכמה וכמה מקרים. שתי המדינות עבדו יחד כדי למנוע את האינטגרציה האירופית בשנות ה-60.
המגעים והיחסים בין שתי המדינות נשארו קרובים עד היום, ושרי החוץ של שתי המדינות מתכנסים באופן שוטף, לדיון בסוגיות של דאגה משותפת לשני העמים.
שיתוף פעולה כלכלי
שווייץ הייתה יעד מועדף עבור התיירים הבריטים מאז המאה ה-19. בריטניה היא השוק הרביעי החשוב ביותר בעולם עבור המשקיעים השווייצרים. כ-700 חברות שווייצריות כיום מנהלות עסקים בבריטניה, וממלאים תפקיד חשוב ביחסים הכלכליים האנגלו-שווייצרים.
שיתוף פעולה ביטחוני
במהלך המלחמה הקרה, יחידת Projekt-26 של שווייצרי קיבלה אימון חשאי מסוכנויות הביון הבריטיות MI5 ו-MI6. במקרה של פלישה לשווייץ, P-26 תכנן להעביר את מרכז הפיקוד שלו לבריטניה.
ג'נטו לינוקס
ג'נטו (אנגלית: Gentoo) היא מערכת הפעלה והפצת גנו/לינוקס מודולרית, חינמית ובקוד פתוח.
ההפצה פותחה על ידי צוות הפיתוח של קהילת ג'נטו ושוחררה בתאריך 31 במרץ 2002 (גרסה 1.0).
לורה קומס הילס
ביוגרפיה
לורה קומס הילס נולדה ב-7 בספטמבר 1859 בניובריפורט שבמסצ'וסטס, השלישית מתוך חמישה ילדים של מרי גריש הילס ופיליפ נאפ הילס. אביה היה בנקאי, והמשפחה הייתה במעמד טוב. אף שגילתה עניין מוקדם באמנות, ההכשרה הפורמלית שלה הייתה מוגבלת: בעיקר שלושה חורפים בבוסטון עם הלן נולטון. היא גם נרשמה לחודשיים בבית הספר לאמנות קואלס. בתחילת 1882 עזבה את בוסטון כדי ללמוד ציור מהחיים במשך שלושה חודשים בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק; אחד ממוריה שם היה ויליאם מריט צ'ייס. בתחילת המאה ה-20, הילס הקימה את הסטודיו שלה בבוסטון, אך היא המשיכה לבלות את הקיץ בבית שבנתה בניובריפורט ובשותפות עם אחת מאחיותיה. בין השנים 1890 ו-1929 ערכה חמש נסיעות לאירופה כדי להכיר את האמנות והתרבות של יבשת זו.
ג'נטו לינוקס
פירוש השם ג'נטו הוא פינגווין לבן-אוזן (Gentoo Penguin), הנחשב לשחיין המהיר ביותר מבין משפחת הפינגוויניים.
לורה קומס הילס
אקוורל ופסטל
בשנות ה-80 של המאה ה-19 ציירה הילס קבוצת נופים בצבעי שמן שהושפעו בבירור מאסכולת ברביזון. הם גם מראים השפעה מעבודתה של נולטון. באופן כללי, ציוריה הבוגרים שואבים מהאימפרסיוניזם הרומנטי של ציירי אסכולת בוסטון כמו אדמונד צ'ארלס טרבל, בעוד עבודות העיצוב שלה מראות קרבה חזקה לאר נובו. היא הייתה חברה ותיקה באגודת אמני בוסטון, ועבודתה נכללה בתערוכה רטרוספקטיבית בשנת 2001 "פרספקטיבה של אישה: חברות מייסדות ונשים באגודת אמני בוסטון, 1914–1945."
ג'נטו לינוקס
היסטוריה
מייסדה של ג'נטו, דניאל רובינס, החל את דרכו בלינוקס בעבודה על הפצת לינוקס בשם Stampede, אולם פרש ממנה בשנת 1999 בשל חילוקי דעות לגבי פיתוח מערכת ניהול החבילות. הוא יצר הפצת לינוקס חדשה משל עצמו בשם Enoch. בהמשך שונה שם ההפצה לג'נטו. בהמשך אותה שנה הוא הפסיק לעבוד על ההפצה ועבר להשתמש במערכת FreeBSD. הוא חזר ללינוקס ולהפצת ג'נטו וכתב לה מערכת ניהול חבילות חדשה בשם Portage, בהשראת מערכת ports שקיימת ב-FreeBSD.
לורה קומס הילס
אקוורל ופסטל
הילס העדיפה צבעי מים ופסטל על פני שמנים למרות שאמצעי ציור אלה נחשבו בזמנו מתאימים רק לעבודה ראשונית ולא הוצגו לעיתים קרובות. מצב זה החל להשתנות בתחילת הקריירה של הילס, שנבע בחלקו מהקמתן של אגודות לציירי צבעי מים ופסטל לאומיים ומקומיים בסוף המאה ה-19.
ג'נטו לינוקס
היסטוריה
בסוף 1999 - רובינס עזב את FreeBSD וחזר לעבוד על Enoch. הוא החליט לשנות את השם של ההפצה ל-Gentoo.
לורה קומס הילס
אקוורל ופסטל
הילס הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בשנת 1889 בגלריית ג'יי. איסטמן צ'ייס בבוסטון, שהציגה קבוצה של נופי פסטל ודומם. בשנה שלאחר מכן היא הציגה עבודות בתערוכה השנתית הרביעית של מועדון צבעי המים בבוסטון, שנערכה גם בגלריית צ'ייס. היא הציגה צבעי מים ופסטל לאורך הקריירה שלה, והתמקדה בפסטלים בשנותיה המאוחרות יותר כאשר ראייתה החלה להיחלש.
ג'נטו לינוקס
היסטוריה
ב-4 באוקטובר 1999 רובינס קנה את שם המתחם gentoo.org ובכך פתח באופן רשמי את הפרויקט. דניאל רובינס הקים את Gentoo Technologies Inc בתור חברה למטרות רווח ואת "חנות הג'נטו" על cafepress (שעד היום היא החנות הרשמית וממנה ניתן לרכוש מדיית התקנה, חולצות T, וסחורה אחרת הקשורה לג'נטו). מטרתו של דניאל רובינס הייתה להרוויח כסף מההפצה, מטרה שלא עלתה בידו.
לורה קומס הילס
מיניאטורות
בשנות ה-90 של המאה ה-19, בביקור באנגליה, הילס הוקסמה מציורי המיניאטורות על שנהב. היא לימדה את עצמה את הטכניקה ובשנת 1893 השלימה סדרה של דיוקנאות מיניאטוריות של נערות מעיר הולדתה. שבע הבנות היפות האלה מניובריפורט, פתחו את הקריירה בת עשרות שנים כציירת פורטרטים מיניאטוריים, נמצאות כעת באוסף מוזיאון בוסטון לאמנויות יפות יחד עם ציורים אחרים שלה. היא נחשבה לאחת הציירות המיניאטוריות הטובות ביותר באמריקה.
ג'נטו לינוקס
היסטוריה
כאשר במאי 2004 רובינס לא הצליח להרוויח כסף מהפצת ג'נטו כ-Gentoo Technologies Inc, ומשום שהוא נאלץ להקדיש פחות ופחות זמן לפרויקט, הוא החליט לפרוש לגמרי מניהול ההפצה והקים את Gentoo Foundation Inc (קרן ג'נטו), חברה ללא מטרות רווח שירשה את כל הנכסים של Gentoo Technologies Inc וממשיכה לנהל את כל העניינים החוקיים של ההפצה. את קרן ג'נטו מנהלת מועצת נאמנים שאינם בהכרח מפתחים ואת פיתוח ההפצה עצמה מנהלים מועצת המפתחים, גוף שנבחר על ידי מפתחים פעילים של ההפצה.
לורה קומס הילס
מיניאטורות
אחת העבודות היוצאות דופן שלה הגיעה בשנת 1896, כאשר אחותה של אמילי דיקנסון, לביניה, סידרה להילס לרטש את אחד התצלומים הקיימים של המשוררת המנוחה, דיוקן רשמי שצולם כאשר דיקינסון הייתה בסביבות גיל 16. הילס השתמשה בתצלום כבסיס ליצירת הדיוקן; התוצאה, הכוללת קו שיער מתרכך ומפותל יותר ושמלה בעלת צווארון מסולסל, שימחו את לביניה. בין השנים 1913 - 1937, דיוקן זה הופיע בחצי תריסר כרכי יצירה של המשוררת ואודותיה שהופקו על ידי אחייניתה של דיקנסון מרתה דיקנסון ביאנצ'י.
ג'נטו לינוקס
היסטוריה
ב-2007 מספר מסמכים חוקיים התעכבו ולא הגיעו בזמן הנדרש לרשויות ניו מקסיקו (המדינה שבה קרן ג'נטו רשומה) דבר שסיכן את המעמד החוקי של ג'נטו. מועצת המפתחים מתחה ביקורת חריפה על צורת ואופן הניהול של מועצת המנהלים, והחליטה על קיום בחירות למועצת המנהלים, כך שב-2008 התקיימו בחירות למועצת המנהלים. מאז מועצת המנהלים מקיימת ישיבות חודשיות ב "#gentoo-trustees" ("נאמני ג'נטו"). הישיבות פתוחות וכל אחד יכול להשתתף בדיונים. המבנה של שתי רשויות המנהלים את ג'נטו, רשות אחת המופקדת על העניינים החוקיים ורשות שנייה המופקדת על הפיתוח הטכני, נשמר.
לורה קומס הילס
מיניאטורות
בשנת 1897, הילס הפכה לציירת המיניאטורות הראשונה שנבחרה לחברת האמנים האמריקאים ולאחת הנשים הבודדות בה. שנה לאחר מכן, היא הפכה לאחד ממייסדי האגודה האמריקאית לציירים מיניאטורים וכיהנה כסגן נשיא שלה. עבודתה עם מיניאטורות שקעה לאחר 1920, עקב בעיות בראייתה.
ג'נטו לינוקס
גרסאות
מערכת Portage, מאפשרת לרכיבים מותקנים של המערכת לעבור שדרוג לפי הנדרש אל הגרסה החדשה, ובכך מבטלת בעצם את הצורך להתקין מחדש את המערכת כאשר גרסה חדשה יוצאת.