cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נדיה רייזנברג
חייה
נדיה רייזנברג נפטרה בשנת 1983 בניו יורק, שנה וחצי לאחר הופעתה האחרונה בקרנגי הול.
מלחמת הדיאדוכים הראשונה
מלחמת הדיאדוכים הראשונה היא הראשונה מבין מלחמות הדיאדוכים שפרצו לאחר מותו של אלכסנדר הגדול מלך מוקדון. המלחמה פרצה בשנת 322 לפנה"ס, כאשר שאר הדיאדוכים חשדו שפרדיקס, אשר מונה לעוצר לאחר מותו של אלכסנדר, מתכנן להפוך למעשה למלך. נגד פרדיקס התארגנה קואליציה שכללה את מרבית הדיאדוכים האחרים, ושמה לה למטרה להדיח את פרדיקס. המלחמה הסתיימה כאשר פרדיקס נרצח במהלך מסע מלחמה במצרים, והאימפריה חולקה מחדש בהסכם טריפרדיסוס.
רקע
מלחמותיו של אלכסנדר הגדול הפכו את מוקדון למעצמה אדירה, אשר פרט ליוון שלטה גם על שטחיה לשעבר של האימפריה הפרסית ואף על חלק מהודו. בשנת 323 לפנה"ס מת אלכסנדר הגדול בבבל מוות מסתורי, ולא הותיר אחריו צוואה מסודרת בנוגע לירושתו. אשתו של אלכסנדר, רוקסנה, הייתה באותה העת בשלבי הריון מתקדמים, אולם לא הייתה כל וודאות שתלד בן זכר. לפיכך, המועמד הטבעי למלוכה היה ארהידאיוס, אחיו החורג והלוקה בנפשו של אלכסנדר.
עוד לפני מותו, העניק אלכסנדר לאחד ממצביאיו, פרדיקס, את טבעת החותם שלו. פרדיקס החליט לכנס בבבל אספה של כל המצביאים הבכירים, והציג בפניהם את טבעת החותם כהוכחה לכך שאלכסנדר הפקיד את אחריות הממלכה בידיו. פרדיקס סירב להצעה להכתיר כמלך את ארהידאיוס, והציע להמתין כחודש עד שרוקסנה תלד, ובהנחה שהנולד יהיה בן זכר, למנות לו עוצר עד שיגדל. פרידקס קיווה שהוא עצמו יבחר כעוצר, וכך ישלוט בממלכה שני עשורים לפחות. אולם אז פתח הצבא המוקדוני במרד, והכתיר את ארהידאיוס כמלך בבבל. הסכסוך הסתיים כאשר רוקסנה ילדה בן שקיבל את השם אלכסנדר הרביעי, ובמסגרת הסכמי בבל סוכם שהוא וארהידאיוס ישלטו במשותף, ופרדיקס מונה כעוצר עבורם.
שאר המצביאים גם כן לא יצאו בידיים ריקות: תלמי מונה למושל של מצרים, אנטיגונוס קיבל את פמפיליה ליקיה ופריגיה, אנטיפטרוס קיבל את מוקדון עצמה, ליסימכוס קיבל את תראקיה וסלאוקוס מונה למפקד ההטיירוי. ממספר מצביאים התעלם פרדיקס כליל, ואף מקרטרוס, שנמנה עם המקורבים ביותר לאלכסנדר. שליטים אלו כונו "דיאדוכים" ("יורשים").
הקרע של פרדיקס עם אנטיפטרוס
בהדרגה התחוור לשאר הדיאדוכים כי פרדיקס נושא את עיניו ליותר מאשר מעמד של עוצר, והוא שואף להיות מלך. פרדיקס חשש יותר מכל מאנטיפטרוס, מצביא ותיק וזקן, אשר היה מוערך מאוד בקרב הצבא והאצולה. אנטיפטרוס מצדו לא יכול היה להיענות לגישושיו של פרדיקס, כיוון שהיה שקוע בדיכוי מרד שפרץ ביוון (מלחמת לאמיה). בשנת 322 לפנה"ס, לאחר שפרדיקס דיכא מרידה שפרצה בקפדוקיה ומינה כשליט שלה את בן בריתו הפוליטי הנאמן אאומנס, היה פרדיקס חזק מתמיד, וכעת היה זה אנטיפטרוס שגישש אחר ברית. אנטיפטרוס הציע לפרדיקס להינשא לבתו ניקיאה. בו זמנית, גם אמו של אלכסנדר, אולימפיאס, הציעה לו את בתה קלאופטרה. קלאופטרה אף נמלטה ממוקדון ועברה לגור בסרדיס, כדי להיות קרובה יותר לפרדיקס ולהתחמק מפיקוחו של אנטיפטרוס. כל אחת מן הנערות טמנה אפשרויות רבות עבור פרדיקס: נישואים לניקיאה יקרבו אותו אל אנטיפטרוס כפי שרצה, אולם נישואים לאחותו של אלכסנדר יבצרו את מעמדו בעיני כל שכבות האוכלוסייה במוקדון. הבחירה לא הייתה קלה.
בסופו של דבר החליט פרדיקס להינשא לניקיאה, אולם לא דחה לחלוטין את קלאופטרה והמשיך לרקום מזימות. מושל פריגיה, אנטיגונוס, סירב להוראתו של פרדיקס לדכא מחוזות מתמרדים באזור שתחת שלטונו, והיה ברור לו שפרדיקס רק מחפש תירוץ להדיח אותו. הוא לא המתין לכך, אלא נמלט אל אנטיפטרוס יחד עם בנו דמטריוס. אנטיגונוס סיפר לאנטיפטרוס שלמעשה אין לפרדיקס כל כוונה לשאת את בתו לאשה, אלא הוא רק מנסה להרוויח זמן עד שיוכל להיפטר מאנטיפטרוס ולשאת את קלאופטרה.
הקרע של פרדיקס עם תלמי
אנטיפטרוס האמין לדבריו של אנטיגונוס, ועד מהרה החל לארגן קואליציה ששמה לה למטרה להדיח את פרדיקס מתפקיד העוצר. לצדו התייצבו אנטיגונוס, וכן ליסימכוס. קרטרוס הצטרף אל הברית ככל הנראה משום שכעס על פרדיקס על כך שהתעלם ממנו בעת חלוקת הירושה. אל אנטיפטרוס הצטרף עוד בעל ברית רב ערך: תלמי שליט מצרים. בניגוד לפרדיקס, שניסה בכל מאודו לשמור על האימפריה של אלכסנדר שלמה, ולשאר הדיאדוכים שלפחות העמידו פנים שהם מנסים לעשות זאת, תלמי דרש בגלוי להפוך למלך נפרד בארץ נפרדת. הוא דרש וקיבל לידיו, במסגרת הסכמי בבל, את השליטה על מצרים, האזור החשוב ביותר והעשיר ביותר בכל האימפריה שהקים אלכסנדר. תלמי היה דיאדוך ערמומי שנמנע פעמים רבות מקרבות הכרעה ישירים ובחר בדיפלומטיה במקום, או שלח אחרים להילחם את מלחמותיו. תלמי לא שקט על שמריו, אלא ביצר במשך השנתיים שחלפו מאז הסכמי בבל את נחלתו החדשה. הוא התריס לראשונה כנגד סמכותו של פרדיקס כאשר חטף את גופתו של אלכסנדר ממוקדון וקבר אותה במצרים. לא ברור היכן אלכסנדר ביקש להיקבר, אולם המעשה כשלעצמו היה מחוצף ומתריס.
הקואליציה חוזקה בנישואים. קרטרוס כבר היה נשוי לפילה, בתו של אנטיפטרוס, בת אחרת של אנטיפטרוס אורידיקה ניתנה לתלמי, וניקיאה "הועברה" מפרדיקס לליסימכוס. פרדיקס מצדו הצליח למצוא לו רק בן ברית אחד: אאומנס, אשר היה גזברו של אלכסנדר ומונה למושל קפדוקיה. פרדיקס קיווה לתת לגיטימיות למערכה שלו על ידי כך שכינה את הצבאות שנלחמו כנגדו "מורדים".
מסע פרדיקס במצרים
פרדיקס שלח את אאומנס עם מתנות לקלאופטרה, והודיע לה שהוא מוכן לשאתה לאשה במקום ניקיאה. בכך נפתחה המלחמה בצורה גלויה, ופרדיקס מצא את עצמו מותקף משלוש חזיתות בו זמנית. נאמניו של פרדיקס יעצו לו, משיקולים צבאיים, לפנות קודם כל כנגד אנטיפטרוס. עם זאת, לפרדיקס היה קל יותר להציג כמורד את תלמי, המצביא הצעיר שזה מקרוב בא, מאשר את אנטיפטרוס הוותיק והמוערך, נאמנם של שלושה ממלכי מוקדון. לפיכך, החליט לתקוף קודם כל את מצרים, בתקווה שהדברתו של תלמי תרתיע את אנטיפטרוס ותגרום לו לבקש שלום. הוא הפקיד את כוחותיו באסיה הקטנה בידי אאומנס והורה לו לדכא את התקפותיהם של קרטרוס ואנטיגונוס שם. את ציו שלח לפקח על פעולותיו של אנטיפטרוס, ועודד את האיטולים למרוד בשלטונו.
מסעו של פרדיקס מפסידיה למצרים עבר ללא תקלות. כאשר הגיע לנילוס עם צבאו, החליט לחכות לשעת ערביים ואז לחצות, על מנת לנסות ולהפתיע את תלמי. עם זאת, על פי פוליאינוס, תלמי היה מוכן לקראת בואו של פרדיקס, וכאשר האחרון הופיע בראש צבא על גדות הנהר הסמוך לממפיס, החליט תלמי לקשור עיזים, חזירים ושוורים יחדיו והורה לרועי הצאן להנהיגם בעודם רכובים על סוסים על מנת להטעות את פרדיקס בנוגע לצבאו של תלמי. תחבולה זו הצליחה, וצבאו של פרדיקס נתקף בהלה, נסוג וחלקו נלקח בשבי. דיודורוס מספק תיאור נוסף למאבק, לפיו כוחותיו של תלמי הופיעו באמצע צליחת הנהר ומנעו מצבאו של פרדיקס לבסס ראש גשר בצדו השני של הנהר, וכך, על אף מאמצים הירואיים מצד חייליו של פרדיקס, הצליח להדוף את פרדיקס בחזרה לצדו השני של הנילוס, ופרדיקס נאלץ להורות על נסיגה כללית. ניסיון חציית הנילוס לווה באבדות כבדות לצבאו של פרדיקס. באותו לילה, הוביל המצביא פאיתון מרד כנגד פרדיקס, ופרדיקס עצמו נרצח.
המלחמה בנאמני פרדיקס
בעוד פרדיקס נלחם במצרים, התנגש כוחם המשותף של אאומנס ואלקטס - אחיו של פרדיקס, בכוחם של קרטרוס ונאופטלמוס בקרב ההלספונט. הכוחות בקרב היו שקולים פחות או יותר והיתרון ההתחלתי עמד לטובת קרטרוס, המצביא המנוסה. עם זאת, פרשיו של אאומנס באגפים הרגו את קרטרוס, וכך גרמו להתפזרות פרשיו. אאומנס הרג את נאופטלמוס בדו-קרב, וחיל הרגלים שלו כותר ונאלץ להיכנע. אאומנס ניסה לשכנע אותם לעבור לצד שלו, אולם הם נמלטו והצטרפו לאנטיפטרוס.
בשנת 321 לפנה"ס, חתמו הדיאדוכים המנצחים על הסכם טריפרדיסוס, אשר במסגרתו נקבע שאנטיפטרוס יהיה העוצר החדש, ונחלותיו של פרדיקס חולקו בין שאר הדיאדוכים. את מלאכת הכרעתם של אאומנס ואלקטס, הפקידו בידי אנטיגונוס. בהמשך אותה שנה הוכרז אאומנס כבוגד והוצא נגדו גזר-דין מוות. עקב מחסור במשאבים, נאלץ אאומנס לפטר את רוב שׂכיריו ולשלח את רוב חייליו המוקדונים. הוא הסתגר במבצר נוֹרָה והדף בהצלחה את ניסיונותיו של אנטיגונוס להעלותו בחכה. אנטיגונוס פנה לחסל את אלקטס, והם התנגשו בקרב על רכס הרים בפסידיה. אלקטס ארב לאנטיגונוס, התקיף אותו וכמעט שחיסל את צבאו לחלוטין, אולם אנטיגונוס עם 6,000 פרשים מובחרים הצליח להבקיע את מחנה האויב ולהביס את צבא אלקטס. זה האחרון נמלט עם כמה מנאמניו משדה הקרב. הוא הגיע אל טרמסוס ונרצח בידי זקני העיר.
השלום לא האריך ימים. בשנת 319 לפנה"ס מת אנטיפטרוס, ועל ירושתו פרצה מלחמת הדיאדוכים השנייה.
אברהם הלפרין
הרב אברהם הלפרין (ט"ו בטבת ה'תרצ"ז, דצמבר 1936 - ו' באב ה'תשע"ז, 29 ביולי 2017) היה איש עסקים, פילנתרופ יהודי-אמריקאי ויו"ר קרן השביעית.
קורות חיים
נולד בתל אביב, בנם הבכור של הדס ושל הרב נחום יואל הלפרין. אביו היה בנו של הרב יעקב הלפרין, ממשפחה חסידית מחסידות צ'ורטקוב. הוא מצאצאי הרב יחיאל היילפרין, בעל סדר הדורות.
למד בתלמוד תורה 'יסודי התורה', בישיבת פוניבז' לצעירים ובישיבת חפץ חיים בפתח תקווה, והמשיך בישיבתו של הרב משה סולובייצ'יק בשווייץ.
לאחר חתונתו עם בתו של הרב שלום פרידמן, חסידי בעלז. התגורר באנטוורפן והיה סוחר יהלומים. לאחר שנתיים עבר להתגורר במנהטן.
אחרי פטירת אביו התמנה ליו"ר קרן השביעית. בנוסף לכך היה מראשי הקרן לפיתוח העיר בני ברק.
הלפרין היה אספן יודאיקה. אוספו כלל פרטים נדירים מגדולי תנועת החסידות.
נפטר בעיר ניו יורק בשבת ו' באב ה'תשע"ז, כשהוא בן שמונים. נקבר בבני ברק, בבית הקברות שומרי שבת שבשכונת זיכרון מאיר, ליד אביו. גיסו הוא מאיר פרוש.
השאיר אחריו חמישה ילדים: ביתו הבכורה גיטל (נשואה למיכאל יהודה רוטנברג, המחזיק את בית המדרש 'בית מרדכי' הקרוי על שם סבו רבי מרדכי רוטנברג שנהרג בשואה), יוסף שמואל, אהובה (נשואה למרדכי דוד נוימן), צפורה (נשואה למרדכי יהושע ברמן) וחיים יעקב.
השערת השונות הגדולה של זכרים
השערת השונות הגדולה של זכרים (באנגלית: greater male variability hypothesis) קובעת כי תכונות של זכרים בעלות שונות גדולה יותר מאשר אצל נקבות. אף על פי שההשערה דנה בתכונות פיזיות, פסיכולוגיות וגנטיות אצל מיני בעלי חיים דימורפיים רבים, לעיתים קרובות היא נדונה ביחס ליכולת הקוגניטיבית של בני אדם, שם נצפה כי גברים אנושיים נוטים להיות בעלי אינטליגנציה גבוהה מאוד או נמוכה מאוד ביחס לנשים.
היסטוריה
את הרעיון של שונות גברית גדולה יותר, לפחות ביחס למאפיינים הפיזיים, ניתן לייחס לכתביו של צ'ארלס דרווין. כאשר הציג את תאוריית הברירה הזוויגית שלו בספר מוצא האדם. בספר ציין דרווין כי אצל מינים רבים, כולל בני אדם, זכרים נטו להראות שונות רבה יותר מאשר נקבות. כדוגמה הציג דרווין מידות של אברי גוף כאשר בכולם נמצאה שונות גבוה יותר אצל הזכרים מאשר אצל הנקבות (עמוד 275). מנקודת מבט של הקהילה הרפואית בתקופה זו עדויות אלו הצביעו על היכולות הפיזיות גדולות יותר של גברים לעומת נשים.
מאחר שדרווין היה סקרן לגבי הבדלי המינים ברחבי כל ממלכת החי, השונות בבני אדם לא הייתה נושא עיקרית במחקריו. הראשון שביצע מחקר מקיף בנושא על בני אדם היה הסקסולוג הבלוק אליס. ב-1894 פרסם מחקר בו הוקדש פרק שלם להשערת השונות הגדולה של זכרים. בפרק זה הציג מספר מחקרים וממצאים התומכים בטענות שיש שוני רב יותר בין תכונות פיזיות ומנטליות של גברים מאשר של נשים.
בתחילת מאה ה-20
לאחר פרסומיו של אליס התמיכה בהשערת השונות הגדולה של זכרים התחזקה בתחילת המאה העשרים. תשומת החוקרים עברה לכיוון חקר השונות ביכולות המנטליות, בין השאר עקב הופעתם של מבחנים נפשיים סטנדרטיים לבחינת מנת משכל, שאפשרו הערכת מנת המשכל בצורה אובייקטיבית יותר. אחד התומכים הנלהבים של ההשערה היה אדוארד לי תורנדייק שטען בספרו Sex in Education מ-1906 כי למרות שההבדלים ביכולת האינטלקטואלית הממוצעת בין המינים נראו זניחים, הבדלי השונות היו ברורים.
המתנגדת הבולטת להשערה הייתה לטה הולינגוורת' שבחנה רישומי 1,000 מקרים במרפאות לבריאות הנפש וקבעה כי למרות שמספר הגברים בעלי בעיות נפשיות גדול יותר הדבר נובע מאיבחון שגוי. הולינגוורת' הסבירה שגברים מתמודדים עם ציפיות חברתיות גדולות יותר מנשים. כתוצאה מכך, לעיתים קרובות התגלו ליקויים בגברים בגיל מוקדם יותר, בעוד שלא ניתן היה לגלות ליקויים דומים אצל נשים מכיוון שהצפיה מהן נמוכה יותר ולכן, ליקויים בנשים יידרשו להיות מובהקים יותר מאלה שבגברים כדי להתגלות בגילאים דומים.
מחקרים בעת המודרנית
במאה ה-21 החלה התעוררות מחודשת בסוגיית השערת השונות הגדולה של זכרים בעיקר בהבדלים המגדריים כשהדגש הוא על יכולות קוגנטביות של בני אדם. לפי חלק מהמחקרים נמצא, כי השערת השונות נכונה עבור מבחני IQ בה יותר גברים נמצאים בקצוות ההתפלגות. המקור להבדלים אלו עדיין נתון לפרשנויות שונות ומוצג כתוצאה של הבדלים גנטיים, תרבותיים וחברתיים.
באוקטובר 2020, פורסם המחקר המורפומטרי הגדול והמקיף ביותר שנעשה על הבדלים במבנה המוח בין המינים. החוקרים הצהירו כי "צפו בעדות להשערת השונות הגדולה של זכרים בכל המדדים והנפחיים של תת-קליפת המוח, כל מדדי שטח הקליפה, ו- 60% ממדי עובי קליפת המוח. דפוס זה היה יציב לאורך תוחלת החיים עבור 50% מתת-קליפת המוח. מבנים, 70% מהאזור האזורי מודד, וכמעט כל האזורים עובי. "המחברים מדגישים, עם זאת, שאין לכך משמעות פרשנית מעשית, ואינם אומרים דבר על הסיבתיות.
שערוריות עקב תמיכה בהשערה
בשנת 2005 כאשר נשיא הרווארד לשעבר לורנס סאמרס נאם בפני ועידת הלשכה הלאומית למחקר כלכלי בנושא המגוון המגדרי במקצועות המדע וההנדסה ואמר כי "זה נראה כי אצל תכונות אנושיות רבות ושונות - גובה, משקל, נטייה לפשיעה, מנת משכל כוללת, יכולת מתמטית, יכולת מדעית - יש עדויות יחסית ברורות לכך שלא משנה מה ההבדל הממוצע - עליו ניתן להתווכח - יש הבדל בסטיית התקן, והשונות של אוכלוסיית גברים ונשים. דבריו גרמו לתגובת נגד; סאמרס עמד בפני הצבעת אי אמון של הפקולטה לאמנויות ומדעים, מה שגרם להתפטרותו מנשיאות האוניברסיטה.
בשנת 2017 פרסמו טד היל, פרופסור למתמטיקה בהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה וסרגי טבצניקוב פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה מאמר המסביר את השערת השונות בעזרת ברירה זוויגית. המאמר פרסום בכתב העט המתמטי New York Journal of Mathematics אך נגנז זמן קצר לאחר שפורסם, אירוע חריג מאוד בכתבי עט מדעיים. המאמר נגנז לאחר שגופים כגון WIM (נשים במתמטיקה) טענו שהמאמר עלול לדכא את שאיפותיהן של נשים ללמוד מתמטיקה והקרן הלאומית למדע הסירה את המימון ממחקריו של היל.
אייל סיקה
אייל סיקה (שם מדעי: Cervus nippon), או "אייל יפני", הוא מין אייל במשפחת האייליים שמקורו במזרח אסיה. בעבר השתרע תחום תפוצתו הטבעי מצפון וייטנאם עד המזרח הרחוק הרוסי, אולם כיום הוא על סף הכחדה למעט ביפן, שם אוכלוסייתו גדולה למדי. מקור שמו הוא במילה היפנית "שִׁיקָה" (鹿 – אייל).
תיאור
אייל הסיקה הוא הרביוור בינוני בגודלו, אשר גובה כתפיו נע בין 50 ל־95 ס"מ ומשקלו נע בין 30 ל־70 ק"ג. הזכרים גדולים באופן ניכר מהנקבות. לכל איילי הסיקה רגליים עדינות וראש קצר, רזה ובעל צורת יתד.
אייל הסיקה הוא אחד ממיני האייל הבודדים שנשארים נקודים בהגיעם לבגרות. דפוסי הנקודות משתנים מאזור גאוגרפי אחד למשנהו: לתת־מינים שבאסיה גופא נקודות גדולות ובולטות יותר, בעוד שבטייוואן וביפן הנקודות שעל פני האיילים כמעט שאינן נראות. משום כך, אוכלוסיות של איילים שהובאו מיפן לשאר חלקי העולם הן גם כן ללא נקודות כמעט. צבע הפרווה של האייל נע בין מהגוני לשחור, כאשר פרטים לבנים גם כן נצפו. בעונת החורף נעשית פרוות האייל כהה ומדובללת יותר, הנקודות בולטות פחות, ונוצרת רעמה על גב הזכרים.
לזכרים קרניים (Antler) מוצקות וזקופות עם תמיכה נוספת מסעיף המצח. בקצה הקרן בוקע חוד מפוצל לשניים אשר פונה לפנים. לעיתים קרני הסיקה מפתחות הסתעפויות כף. לנקבות זוג בליטות שחורות על מצחן. אורכן של הקרניים נע מ־28–45 ס"מ עד ל־80 ס"מ, כתלות בתת-מין. הזכרים גם מפתחים רעמה בולטת בעונת הייחום.
התנהגות
אייל הסיקה יכול להיות פעיל במהלך היום, אם כי באזורים שבהם השגרה שלו מופרעת על ידי האדם הוא הופך להיות יצור לילי. נדידה עונתית מוכרת באזורים הרריים, כמו ביפן, כאשר הגבהים שבהם הוא חי בחורף נמוכים בכ־700 מ' מאלה שבקיץ. החיים בעדר משתנים כתלות בפרט, וישנם פרטים החיים בגפם, בעוד אחרים נמצאים בקבוצות בני מינם. עדרים גדולים ניכרים בעונות הסתיו והחורף. איילי הסיקה הם מאוד קולניים, עם 10 קולות ייחודיים הנעים בין שריקות רפות לצעקות רמות. כאשר הם בסכנה הם לעיתים קרובות יציגו אחוריים מתרחבים, בדומה לאייל קנדי.
זכרי אייל הסיקה שומרים על הטריטוריה שלהם ומחזיקים הרמון של נקבות בתקופת הייחום, אשר שיאה מתחילת ספטמבר עד אוקטובר, אם כי היא יכולה להימשך אל תוך החורף. גודלן של הטריטוריות משתנה כתלות בבית הגידול ובגודלו של האייל. איילים חזקים יכולים להחזיק טריטוריה של 20 דונם. הטריטוריות מסומנות בסדרה של גומות באדמה שלתוכן מטילים הזכרים את השתן ומהן בוקע ריח מושק חזק. מאבקים בין זכרים יריבים הם לעיתים עזים וממושכים, ואף עלולים להיות קטלניים.
בנארה שביפן נודע האייל בשם אייל קד, שכן הם מרכינים את ראשם בטרם מאכילים אותם.
בית גידול
איילי סיקה מצויים ביערות הממוזגים והסובטרופיים של מזרח אסיה, בהעדיפם אזורים עם צמחייה צפופה ונמוכה, שבהם השלג לא עולה על 10–20 ס״מ. את איסוף המזון הם נוהגים לעשות בקרחות יער. אוכלוסיות איילים מיובאות מצויות באזורים שבהם בתי הגידול דומים לאלה הטבעיים, לרבות מערב אירופה ומרכזה, מזרח ארצות הברית וניו זילנד. מכיוון שאזורי המחיה של איילי הסיקה מתאימים לשימושי אדם, אוכלוסיית הסיקה משתנה ממדינה למדינה עד שבחלק מהאזורים הוא בסכנת הכחדה, אם כי מצבו של המין ברמה העולמית הוא ללא חשש. אף אחד מתת־המינים של אייל הסיקה אינו בסכנת הכחדה, למעט אייל קרמה, החי באיי קרמה.
יפן היא המדינה עם אוכלוסיית איילי הסיקה הטבעית הגדולה בעולם, ככל הנראה בשל מאמצי שימור ובשל היכחדותו של הזאב באזור זה, הטורף העיקרי של האיילים שם, בתחילת המאה ה־20. כיום אוכלוסיית הסיקה ביפן אף רבה מדי, ומסבה נזק ליערות ולאזורים חקלאיים. משום כך המגמה היא להטיל בקרה על התרבות הסיקה ולא לשמר אותם.
בעבר הייתה האוכלוסייה הגדולה ביותר של איילי סיקה בסין, אולם אלפי שנים של ציד ושל אובדן בתי גידול הביאו את האוכלוסייה בה למתחת ל־1,000 פרטים. מבין חמשת התת-מינים שבסין, אייל הסיקה המנדריני נחשב לנכחד בטבע. מצבו של אייל הסיקה המנצ'ורי אינו ברור, אם כי הסברה היא כי הוא נכחד אף הוא. התת-מינים הדרום־סיני והסצ'ואני הם היחידים שחיים גם בטבע, עם אוכלוסייה של בין 300 ל־400 פרטים. אייל הסיקה הפורמוזי נכחד בטבע למשך שני עשורים, עד אשר פרטים מגני חיות הובאו אל הפארק הלאומי קנטין וכיום מספרם מגיע ל־200. החזרה של פרטים לטבע מתקיימת גם בווייטנאם. ברוסיה אוכלוסייה יציבה וגדולה של 9,000 פרטים מהתת־מין המנצ'ורי, אשר מוגבלת לאזור של פרימורסקי קראי. ייתכן שאוכלוסייה מסוימת גם חיה בקוריאה הצפונית, אולם בשל המצב המדיני, לא ניתן לחקור זאת.
The Suburbs
The Suburbs הוא אלבום האולפן השלישי של להקת האינדי-רוק הקנדית ארקייד פייר. האלבום יצא באוגוסט 2010. יחד עם ההכרזה על האלבום הוציאה הלהקה לאור סינגל שמכיל שני שירים מהאלבום ("The Suburbs" ו-"Month of May").
האלבום נכנס היישר למקום הראשון במצעדי מכירות האלבומים במקומות שונים בעולם (בין השאר, באירלנד, באנגליה, בארצות הברית ובקנדה) וזכה בפרס גראמי לאלבום השנה לשנת 2011. בנוסף לגראמי שקטפה הלהקה עבור אלבום זה, האלבום זיכה אותה גם בפרס אלבום השנה הבינלאומי בטקס פרסי הבריט של 2011, אלבום השנה בטקס פרסי ג'ונו 2011 ובפרס Polaris music לאלבום הקנדי הטוב ביותר של אותה שנה.
לאלבום יצאה מהדורה משודרגת המכילה CD ו-DVD ב-27 ביוני 2011 בכל העולם (למעט בארצות הברית ובקנדה). המהדורה המשופרת, יצאה בארצות הברית ובקנדה גם כן, ב-2 באוגוסט 2011 (לא בכדי, בדיוק שנה מצאת האלבום). מהדורה זו הכילה שני שירים חדשים שהוקלטו במהלך הקלטת האלבום ולא מצאו את דרכם לתוכו במקור ("Culture War" ו-"Speaking in Tongues", האחרון היה בשיתוף עם דייוויד בירן, סולן הTalking Heads). בנוסף, הכילה המהדורה גרסה מוארכת של השיר "Wasted Hours" שכן נמצא באלבום המקורי וכן סרטו הקצר של ספייק ג'ונז "Scenes from the Suburbs".
רקע
תוכן השירים באלבום מגיע ומושפע מחוויותיהם של חברי הלהקה וין וויליאם באטלר בהתבגרותם בפרבר של יוסטון, טקסס. לדבריו של וין, האלבום הוא לא שיר הלל וגם לא שיר תוכחה לפרברים, אלא שיר מהפרברים. האלבום הוקלט במקום מגוריהם של וין באטלר ורז'ין שסיין במונטריאול, כאשר חלקים מסוימים הוקלטו באולפן הלהקה בקוויבק ובניו יורק. וין מתאר את צלילו של האלבום כתערובת בין דפש מוד וניל יאנג או לפחות כך הוא כיוון את האלבום שישמע כמו המוזיקה לה האזין כשהיה צעיר. הטריגר לכתיבת האלבום בנושא זה, לפי וין, הוא מכתב שקיבל מחבר ילדות שגדל איתו.
ביקורות
האלבום קיבל הכרה ביקורתית מוצלחת כלל עולמית. אתר הביקורות Metacritic נתן לאלבום ציון 87 שהתבסס על 43 ציוני מבקרים.
מבקר המוזיקה של BBC Music, מייק דיוור שיבח את האלבום כפרק המרגש והמרתק ביותר עד אז ביצירתם של ארקייד פייר. יצירה שובה, שככל שמתעמקים בה ומאזינים לה שוב מצליחה לשמור על הקסם והמסתוריות של המפגש הזמני הראשון איתה. הוא המשיך והשווה בין שיאם של רדיוהד ב-1997 כשהוציאו את אלבומם השלישי והמאוד מוערך ליציאתו של אלבום זה וקבע שניתן לכנות את אלבום זה הOK Computer של ארקייד פייר.
איאן כהן מפיצ'פורק נתן לאלבום ציון 8.6 בציינו כי זוהי הוכחה שארקייד פייר יכולים להצהיר הצהרות גדולות ומורכבות מבלי להשמע שנושאים את משקל העולם על גבם, בהתייחסו לאלבום הקודר, יחסית, Neon Bible.
Three Months
עלילה
בערב טקס סיום התיכון שלו, קיילב קאהן (טרוי סיון), נער מדרום פלורידה, מגלה שהוא נחשב לנגיף ה-HIV. בעודו ממתין שלושה חודשים לתוצאות הסופיות בנוגע למצבו, הוא מוצא אהבה במקומות בלתי צפויים, ומקבל עזרה מחבריו החדשים.
ביקורות
קרטיס מ' וונג מאתר האף פוסט כתב כי "כדרמת נעורים קומית, Three Months הוא עמוק ובעל חשיבה מתקדמת, בבוחנו את האתגרים שעומדים בפני צעירים להט"בים בצורה הומוריסטית מהורהרת. סיון מעניק לסרט דחיפה של כוכבות, אבל פרט לכך משאיר את כל העקבות של דמות אמן הפופ שלו מאחור, לוכד את שנינותו המצטנעת וחוסר הביטחון מעורר ההזדהות של קיילב עם ניואנס מרענן".
אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון של 82% ודירוג ממוצע של 6/10 בהתבסס על 11 ביקורות.
I Wanna Be Loved
I Wanna Be Loved (בעברית: אני רוצה להיות נאהב) הוא סטנדרט ג'אז שנכתב על ידי אדוארד היימן, לצד לחן משל ג'וני גרין ובילי רוז. השיר יצא לאור בשנת 1933.
מקצועה
מַקְצוּעָה היא כלי עבודה המשמש לשיוף שכבות עץ דקות, אם כי יש המשתמשים בה גם בתעשיית הפלסטיק.
מקצועה בעידן המודרני
בעידן המודרני מרבית השימושים הנעשים הם דווקא במקצועה החשמלית או התעשייתית, דבר המזרז את העבודה באופן משמעותי, גורם לדיוק רב ברמה של מיקרונים וכן מפחית מן המאמצים הפיזיים הנדרשים מהנגר.
מבנה הכלי
מקצועה ידנית בנויה בצורה מלבנית שבחלקה הקדמי והאחורי ממוקמות ידיות האחיזה שבאמצעותן מניעים את הכלי אחור וקדימה. במרכז הכלי ממוקמת סכין רחבה המונחת באלכסון כאשר חלקה התחתון בולט מעט מתחתית הכלי ותנועה קדימה תוך כדי לחיצת הכלי אל משטח העבודה מביאה לגילוף שכבות עץ דקות.
ברוב המקצועות ישנו בורג המאפשר לשלוט על זווית הסכין ומרחק הבליטה שלה מתחתית הכלי – מה שמשפיע על עומק ההקצעה.
מקצועה חשמלית משתמשת במנוע המפעיל סכין רחבה ועגולה הבולטת גם היא מתחתית הכלי. באמצעות מפתח כוונון ניתן לשלוט באורך בליטת הסכין מתחתית הכלי ובכך לקבוע את עומק ההקצעה.
בניין גוסטרוי
בניין גוסטרוי הוא בניין במוסקבה, בתוך טבעות הגנים והשדרות, ברחוב דמיטרובקה הגדולה 24, שנבנה בשנת 1885 ומשמש כחלק מקומפלקס המבנים של מועצת הפדרציה של רוסיה, הבית העליון בפרלמנט הרוסי.
היסטוריה
בשנת 2019, עברה למבנה האקדמיה הרוסית למדעי אדריכלות ובנייה.
יוסף צ'חנובר
יוסף (יוסי) צ'חנובר (יצהר) (נולד ב-1 באוקטובר 1933) הוא איש כלכלה ומנהל ישראלי. לשעבר מנכ"ל משרד החוץ. חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת תשפ"א.
ביוגרפיה
נולד בחיפה ליצחק, עורך דין, ולבלומה, פקידה ומורה לאנגלית. הוריו עלו ארצה מפולין בתחילת שנות השלושים והתיישבו בחיפה. גדל בשכונת הדר הכרמל. אחיו הצעיר הוא חתן פרס נובל פרופ' אהרן צ'חנובר.
צ'חנובר היה נשוי לעטרה (לבית פכור), אדריכלית במקצועה, ולהם שלושה ילדים.
בשירות הציבורי
בשנים 1957–1960 היה מנהל המנגנון במשרד החקלאות, שם הכיר את שר החקלאות משה דיין והיה למקורבו במשך השנים הבאות. בשנים 1960–1968 היה היועץ המשפטי במשרד החקלאות. לאחר מינויו של דיין לשר הביטחון היה צ'חנובר בשנים 1968–1974 היועץ המשפטי למערכת הביטחון. בשנים 1974–1978 היה ראש משלחת משרד הביטחון בקנדה ובארצות הברית. בסיום תפקידו זכה לעיטור השירות הציבורי המצוין ממחלקת ההגנה של ארצות הברית.
בין השנים 1978–1980, בתקופת כהונתו של משה דיין כשר החוץ בממשלתו של מנחם בגין, היה צ'חנובר מנכ"ל משרד החוץ.
בשנת 1992 מונה צ'חנובר על ידי הממשלה לשמש כיו"ר המועצה למלחמה בסמים. בתקופת שרותו זו חלה התפתחות משמעותית בפעילות המועצה והוקמו כפרים לנגמלים בקדימה ובמלכישוע.
החל משנת 1992 (ועד היום) צ'חנובר מונה על ידי הממשלה כחבר במועצה להנצחת נשיאים וראשי ממשלה.
בשנת 2010 מונה לייצג את ישראל בוועדת האו"ם לחקירת המשט הטורקי, אשר הגישה כשנה אחר כך את מסקנותיה (דו"ח פאלמר). הוא גם היה זה שניסח את טיוטת ההסכם בין ישראל לטורקיה וניהל את המשא ומתן בשם ראש הממשלה בנימין נתניהו ב-2016 שנועדה להסדיר את היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. באותה שנה היה חבר בוועדה שהוקמה בעקבות מבצע צוק איתן ונגעה לסמכויות הקבינט המדיני-ביטחוני ואופן העברת המידע אליו.
במגזר הכלכלי
ב-1986, לאחר משבר מניות הבנקים והלאמתם בפועל  כיהן בתפקיד יושב-ראש מועצת המנהלים של בנק דיסקונט בין השנים 1986–1991. באותה עת כיהן גם כחבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל. הוא חזר לדירקטוריון הבנק בתקופה שקבוצת ברונפמן-שראן רכשה את השליטה בבנק.
בין השנים 1995–2001 כיהן בתפקיד יושב-ראש מועצת המנהלים של אל על.
מאז שנת 1995 ועד 2010 כיהן צ'חנובר כיושב-ראש קרן ההשקעות "אתגר" של אדגר ברונפמן והיה למעשה נציגו בארץ. כמו כן הוא משמש כדירקטור בכמה מוסדות ממשלתיים וחברות כלכליות מרכזיות בישראל כקבוצת עזריאלי.
פעילות ציבורית
צ'חנובר הוא חבר ב"קרן אלי ויזל לאנושיות" - ישראל.
צ'חנובר הוא יושב-ראש קרן איסלר לסיוע לנכי צה"ל ולמשפחות שכולות,
צ'חנובר הוא חבר מועצת המנהלים של מוזיאון ישראל וכן חבר מועצת המנהלים של יד ושם.
עד אוקטובר 2014 כיהן כחבר עמותה בקרן רש"י.
הוקרה
לצ'חנובר הוענקו תוארי דוקטור לשם כבוד של בית המדרש לרבנים באמריקה שבניו-יורק ושל אוניברסיטת בוסטון.
בשנת 1980 הוענקה לו מדליית השרות המצטיין של משרד ההגנה האמריקאי.
במאי 2010 הוענק לצ'חנובר עיטור לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת קצין, ובשנת 2014 שודרג העיטור לדרגת Commandeur.
בשנת 2021 (תשפ"א) הוענק לו פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
וולטון ווקר
וולטון האריס ווקר (באנגלית: Walton Harris Walker; 3 בדצמבר 1889 – 23 בדצמבר 1950) היה גנרל אמריקאי, אשר לחם במלחמת העולם השנייה ופיקד על הארמייה השמינית של ארצות הברית בראשיתה של מלחמת קוריאה. הוא נהרג בתאונת דרכים בעיצומה של המלחמה.
ביוגרפיה
ווקר נולד בטקסס. למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית וסיים את לימודיו שם ב-1912. במלחמת העולם הראשונה לחם בצרפת ועוטר על לחימתו בעיטור כוכב הכסף.
לאחר המלחמה מונה למפקד הארמייה החמישית בארצות הברית וב-1948 היה למפקד הארמייה השמינית, אשר שימשה כעוצבת חיל המצב העיקרית של ארצות הברית ביפן הכבושה.
מלחמת קוריאה
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת קוריאה ביוני 1950 נצטווה ווקר להעביר את הארמייה השמינית לקוריאה הדרומית ולהדוף את התקפת צבא קוריאה הצפונית שם. הארמייה נחתה בקוריאה כשלרשותה רק ארבע דיוויזיות קלות חימוש בעלות מוכנות קרבית מוגבלת, והייתה נתונה במהרה בקרבות כבדים ורבי אבדות. ווקר פיקד על הארמייה תוך חילוקי דעות רבים עם מפקדו הגנרל דגלס מקארתור.
על אף שהארמייה השמינית תוגברה בהמשך התברר לווקר כי המשימה להדוף את הצפון-קוריאנים חזרה אל קו רוחב 38 צפון (הגבול בין שתי הקוריאות) איננה מעשית. הוא ניהל את קרב ההגנה שאיפשר לכוחות האו"ם בקוריאה להקים ולבסס את מתחם ההגנה סביב העיר פוסן בדרומה של קוריאה, תוך הסטת כוחותיו במהירות מגזרה לגזרה תוך שימוש בקווים פנימיים.
לאחר נחיתת כוחות ארצות הברית המוצלחת באינצ'ון בספטמבר 1950 העביר ווקר את הארמייה שלו למתקפה צפונה, שהוא שם דגש על התקדמות מהירה ולאו דווקא על כיתור והשמדה של כוחות צפון קוריאנים. הארמייה חצתה את קו הרוחב 38 וחדרה לתוך קוריאה הצפונית ובאוקטובר 1950 קרבה אל הנהר יאלו, גבולה של קוריאה הצפונית עם סין. כאשר התערבה סין במלחמה פרצו כוחותיה לתוך פער בין הארמייה השמינית לבין הקורפוס ה-10 שממזרח לה, אשר ווקר היה בין האחראים להיווצרותו. הוא ניהל את קרב הנסיגה של הארמייה דרומה והחליט על דעת עצמו לסגת מפיונגיאנג ולהתייצב על קו הרוחב 38.
ב-23 בדצמבר 1950 נהרג ווקר כאשר ג'יפ הפיקוד שלו התנגש במשאית אזרחית מצפון לסיאול. לאחר מותו קודם לדרגת גנרל בעל ארבעה כוכבים. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. גנרל מת'יו רידג'וויי מונה במקומו למפקד הארמייה השמינית.
ווקר עוטר במהלך שירותו בעיטורים רבים, לרבות צלב השירות המצוין, מדליית השירות המצוין, כוכב הכסף, אות לגיון ההצטיינות, צלב התעופה המצוינת וכוכב הארד.
צבא ארצות הברית קרא על שמו לטנק הקל M41 ווקר בולדוג.
וילה די פראטולינו
וילה מדיצ'י די פראטולינו (באיטלקית:  Villa Medicea di Pratolino), כיום וילה דמידוף (Villa Demidoff), היא וילה השוכנת בקומונה ואליה בנפת העיר המטרופולינית של פירנצה  במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה. הווילה המקורית של בית מדיצ'י נהרסה בשנת 1822, אך לאחר מכן נרכשה על ידי משפחת דמידוף, משפחה ממוצא רוסי, שהשתמשה בבניין של מגורי המשרתים כווילה חדשה, הגדילה ושפצה אותה. הפארק, אף שעבר שינויים ואף נחרב לאורך מאות שנים, הוא אחד היפים והגדולים ביותר בטוסקנה, בין החשובים בסגנון הגן האנגלי. הגן הוא אחד מהאתרים ב"ווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013.
פרנצ'סקו הראשון ובואונטלנטי
האחוזה הגדולה של בנדטו אוגוצ'וני נרכשה בשנת 1568 על ידי פרנצ'סקו דה מדיצ'י, שטרם הוכתר כדוכס הגדול. השטח היה רחוק למדי מפירנצה באזור טרשי ותלול למרגלות הרי האפנינים. פרנצ'סקו מינה את ברנרדו בואונטלנטי (Bernardo Buontalenti) לבנות וילה מפוארת (1569–1575) עבור ביאנקה קאפלו, אשתו השנייה. במקבץ הווילות של משפחת מדיצ'י לא הייתה וילה פראטולינו בעלת חשיבות אסטרטגית או מרכז לפעילות חקלאית או מסיבות כלכליות אחרות. כל מטרתה הייתה לייצג את הרצון למותרות טהורות, שבה הכל היה מבוסס על הפאר המרבי. "נפלאות" פראטולינו היו, עוד לפני שהושלמו, מושא התרוממות הרוח ושבח בשירים ובדיווחים אחרים, כאילו כדי להצדיק את העלות הכספית של 782,000 סקודו איטלקי, כפול למשל מההוצאה על השלמת גלריית אופיצי.
בקומת הקרקע של הווילה היה מתחם של משחקים מלאכותיים עם אוטומטים, משחקי מים, פסלים עתיקים, שיבוצים באם הפנינה ואבנים יקרות. הווילה הייתה מוקפת בפארק גדול של עצי אשוח שהיה מלא במשחקי מים ומזרקות מונומנטליות. בואונטלנטי עצמו היה יוצר המתקנים הפזרניים האלו ששיקפו, בסופו של דבר, את אישיותו ואת תחומי העניין של הדוכס הגדול החדש עצמו, חובב מוזרויות טבעיות, ושל אלכימיה, כדוגמה ליצירת מופת אחרת שהוא הזמין, הסטודיו בפאלאצו וקיו.
הייצוג המדויק שיצר ג'וסטו אוטנס בסדרה המפורסמת של הלונטות של וילות מדיצ'י המוצג כיום בווילה לה פטראיה כפי שהיו, מראה לנו שבפראטולינו היה הפארק הגדול ביותר מבין אחוזות מדיצ'י, עד כדי כך שהפארק משתרע כמעט על כל שטח הלונטה, אף על פי שבתמונה מוצגת רק המחצית הדרומית של הפארק.
הפארק נחצה על ידי ציר החופף לדרך שנראתה כמרכיב הסדור היחיד בפארק, המאופיין במורפולוגיה של פני שטח עשירים בנקיקים, חללים ובחוסר סדר. הווילה שכנה במרכז והמאפיין המרכזי של הפארק היה נוכחותם של מים, הדמות המרכזית בתוכנית הדקורטיבית. הציר המרכזי הצפוני-דרומי, שעליו גם שכנה הווילה, חיבר בין שני חלקי הפארק והתחיל בצפון עם "מזרקת יופיטר" (Fontana di Giove), "הפארק המודרני" (Parco dei Moderni) ו"הקולוסוס של האפנינים" (Colosso dell'Appennino), לאחר מכן, לאחר הווילה, המשיך לכיוון דרומה עם "Stradone delle pile", "פארק העתיקים" (Parco degli Antichi) ו"מזרקת הכובסת" (Fontana della lavandaia). סדרה של שדרות, שבילים ומבוכים שהסתעפו מציר זה, שהובילו בתורם למערות מלאכותיות, מזרקות, אגנים, פסלים הפזורים בכל מקום. ההמצאות המתוחכמות שהניעו אוטומטים והזינו צלילים ומשחקי מים עוררו התפעלות מיוחדת. במתחם זה ניתן היה לזהות את האלמנטים הארכיטקטוניים השונים של הפארק הודות לתפיסת החושים, שעוררו קולות המים והגשמים המלאכותיים.
בנוסף לברנרדו בואונטלנטי, עבדו על הווילה ברתולומאו אמנאטי (Bartolomeo Ammannati), ולריו צ'ולי (Valerio Cioli), וינצ'נצו דאנטי (Vincenzo Danti) וג'אמבולוניה, שהכין את יצירת המופת של "הקולוסוס של האפנינים" (בסביבות 1580). יצירה זו, שנותרה כדוגמה החשובה ביותר לפיסול המקורי, היא בגובה 14 מטר, כאשר בחלקה התחתון מערה מלאכותית משושה ממנה עולים, באמצעות גרם מדרגות, לתא בחלקו העליון של הגוף ובראש, המואר מחורי העיניים עצמם. מבחוץ, הפסל מעוטר בספוגים ובאבני גיר, מהם נשפכים מים לבריכה שמתחת. ה"דרקון" הוא תוספת של הפסל ג'ובאני בטיסטה פוג'יני במאה השבע עשרה.
מאחורי פסל הקולוסוס של האפנינים היה מבוך הדפנה הגדול, ואילו בחזיתו הייתה מדשאה גדולה עם עשרים ושישה פסלים עתיקים בצדדים.
נאמר כי בהתחשב בתוצאה שהתקבלה עם הקולוסוס של האפנינים, הביטוי המפורסם שנטבע: "ג'אמבולוניה יצר את האפנינים, אך הצטער שעשה זאת בפראטולינו". זה לא משום שפראטולינו לא היה ראוי לתפארת כזו, אלא פשוט משום שאם פסל האפנינים היה ממוקם בכיכר הסיניוריה בפירנצה או בכל "כיכר מרכזית" אחרת של עיר חשובה, זו הייתה אחת האטרקציות הידועות ביותר בעולם כיום.
הווילה הייתה מפוארת בדיוק כמו הפארק. המבנה החיצוני היה קומפקטי, כאשר החלונות האופייניים ממוסגרים על ידי אבן חול אפורה מהסוג המכונה פייטרה סרנה (pietra serena) על גבי טיח הלבן. במרתף הגבוה הייתה סדרה של מערות מלאכותיות עתירות דמיון כמו "גרוטה דל דילוביו", "גלטיאה", "הכיריים", "הספוג" או "האישה השומרונית", שבהן פרנצ'סקו, שנטה להתבודדות ולאסקפיזם, נהג להסתגר לשם משתים חשאיים עם אהובתו ביאנקה קאפלו, שהצליחו להינשא רק כששניהם התאלמנו, אחרי 1579, אם כי בתחילה, מתוך זהירות, החתונה נשמרה בסוד.
בני מדיצ'י אחרים
פרנצ'סקו וביאנקה נפטרו לפתע בשנת 1587 בווילה מדיצ'י פוג'ו א קאיאנו. הדוכסים הגדולים הבאים של בית מדיצ'י פקדו מעט מאוד את הווילה בפראטולינו, שהייתה ספוגה בזיכרונותיו של פרנצ'סקו, ובהנהנתנותו חסרת המנוחה והמלנכולית. בפראטולינו, אף שהייתה מודל תרבותי שחיקו ברחבי אירופה, החלו להתקבל דיווחים על העלמות של פסלים ומערכות אינסטלציה מהמאה השבע-עשרה.
רק בשלהי המאה השבע-עשרה, התאהב פרדיננדו דה מדיצ'י, בנו הבכור של קוזימו השלישי דה מדיצ'י, בפראטולינו. פרדיננדו היה דמות חסרת מנוח, ובמובנים מסוימים דומה לאביו קדמון. אספן של דברים נדירים ומסקרנים, חובב העונג ובעל גחמות. הוא פיקח על שיקום פראטולינו והוסיף יצירות אמנותיות חדשות: ציורים עם סצנות ציד של קרשנצו אונופרי (Crescenzio Onofri), ציורי קיר מאת פייר דנדיני (Pier Dandini), אנטון דומניקו גביאני (Anton Domenico Gabbiani) וסבסטיאנו ריצ'י. תיאטרון חדש שנבנה על ידי אנטון מריה פרי ופרדיננדו גלי (1697); ופסלים חדשים לפארק. פרדיננדו מעולם לא הפך לדוכס גדול בגלל מותו בטרם עת בשנת 1713 מעגבת.
תקופת בית לורן
הנטישה וההזנחה המתמשכים פגעו באופן משמעותי במתווה הדקורטיבי של הפארק, ששימש אז רק כשמורת ציד, וגם הווילה, שחדרו אליה מים ממערות תת-קרקעיות שאיש לא תיקן לאורך זמן, הייתה הרוסה.
רבים מהפסלים הועברו לגני בובולי, עד שבשנת 1819 שינה פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה באמצעות יוזף פריטש (Joseph Frietsch), מהנדס מבוהמיה את הגן האיטלקי המפואר לגן אנגלי. בחירה עיצובית זו הייתה כרוכה בהרחבת שטח הפארק על חשבון שדות חקלאיים והגדלת שטח הפארק מ-200 ל-780 דונם.
חורבותיו של הפארק שתכנן בואונטלנטי שולבו במערך הנוף של הפארק החדש.
יוזף פריטש אחראי גם על הריסת של הבניין, שפוצץ בשנת 1820. וכך נעלמה מה שהייתה הווילה המפוארת ביותר, ובוודאי האקסטרווגנטית ביותר מווילות מדיצ'י, שכונתה "תיאטרון התענוגות, הפליאות והנוחות".
משפחת דמידוב
הפארק, שהיה בבעלות לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה מאז 1837, נמכר עם מותו ב-1872 לנסיך הרוסי פאבל פבלוביץ' דמידוב (Павел Павлович Демидов).
משפחת דמידוב (שבאיטלקית מכונה דמידוף – Demidoff) הייתה משפחה עשירה מאוד של תעשיינים ממוצא רוסי, שבעקבות שליחתו של ניקולאי דמידוב כשגריר לפירנצה בשנת 1822, התיישבו בפירנצה, שם תרמו לחיים התרבותיים והפוליטיים של העיר.
מהצאצא האחרון של משפחת דמידוב עבר הנכס למנהל המחוזי של פירנצה בשנת 1981.
הפארק
אף על פי שיצירות אמנות מקוריות רבות נלקחו ממנו במהלך מאות שנים, עדיין ממשיך הפארק להיות בעל עניין רב. אלה כוללים את: "הקולוסוס של האפנינים" של ג'אמבולוניה; "מזרקת יופיטר", שעותק שלו הוצב בפארק על ידי משפחת דמידוב בסוף המאה התשע עשרה, הקפלה שעוצבה על ידי בואונטלנטי, במבנה משושה עם אכסדרה חיצונית. בסמוך לה קבורה הנסיכה האחרונה לבית דמידוב. "מזרקת מוניונה" (Fonte del Mugnone), שפוסלה על ידי ג'אמבולוניה (1577), "בריכת הדגים של מסקרה" (Peschiera della Maschera), המשמשת גם כבריכת שחייה ומצוידת באמבטיות חמות; "כלוב הציפורים הגדול", "סדנת הפסיון", "מערת הקופידון", שנבנתה על ידי בואונטלנטי בשנת 1577, "הקזינו הנאו-קלאסי" של מונטילי, שנבנה סביב 1820 על ידי האדריכל לואיג'י דה קמברי-דיני (Luigi de Cambray-Digny).
ברחבי הפארק ישנם עצים בני מאות שנים, כולל אלונים, אלון אנגלי (Quercus robur), אתרוגים, וערמונית הסוסים.
ג'ינה הולדן
ג'ינה הולדן (באנגלית: Gina Holden; נולדה ב-17 במרץ 1975) היא שחקנית קנדית שהתפרסמה בתפקידיה בסדרות הדרמה "קשרי דם", "פלאש גורדון" ו"האי של הרפר".
קורות חייה
הולדן נולדה בקולומביה הבריטית, קנדה. משפחתה החליפה מגורים פעמים רבות בילדותה, והיא השתתפה בכיתות משחק רבות. בגיל 15, עברה ליפן ועבדה שם כדוגמנית. בבגרותה חזרה לאמריקה הצפונית, לימדה יפנית ולמדה משחק.
גרנד פרי טורקיה
גרנד פרי טורקיה הוא מרוץ גרנד פרי שהתקיים במסגרת אליפות הפורמולה 1. המרוץ המתקיים לראשונה בשנת 2005 במסלול איסטנבול פארק, שתוכנן על ידי הרמן טילקה.
היסטוריה
הגרנד פרי הראשון נערך בטורקיה באוגוסט 2005 כמרוץ ה-14 בעונה. המרוץ התקיים במסלול איסטנבול פארק, שנבנה במיוחד עבור האירוע בהשקעה של כ-150 מיליון דולר. המסלול תוכנן על ידי הרמן טילקה והנסיעה בו היא נגד כיוון השעון. קימי רייקונן זינק למרות מהפול פוזישן ושמר על ההובלה לאורך כל המרוץ עד לניצחון. פליפה מאסה שסיים במקום השני במרוץ הבכורה ניצח את המרוץ בעונה לאחר מכן. טקס הענקת הפרסים לווה בשערורייה לאחר שמהמט עלי טלאט, שהעניק את הגביע, הוצג לצופים בטלוויזיה כנשיא הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, מדינה שאינה מוכרת על ידי אף מדינה מלבד טורקיה. בעקבות האירוע פתחה הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) בחקירה האירוע בשל פגיעה בנייטרליות הפוליטית של הארגון. בעקבות האירוע הוטל קנס של 5 מיליון דולר על המארגנים.
מספר הצופים במרוץ היה במגמת ירידה מתמדת. בעוד שבמרוץ הבכורה צפו 100,000 צופים, בשנת 2011 עמד המספר על 25,000 בלבד. לקראת שנת 2011 הודיע ברני אקלסטון על כוונתו להכפיל את התשלום הנדרש ממארגני המרוצים, אך לבסוף הדבר לא יצא לפועל והמרוץ התקיים כסדרו. ביולי 2011 הוכרז כי המרוץ לא יהיה חלק מסבב המרוצים בעונת 2012 בשל חוסר הסכמה עם השלטון הטורקי על העלויות. בינואר 2013 דחו השלטונות שוב את העסקה שהוצעה להם לחידוש המרוץ באותה שנה והביאו לביטולו הסופי של המרוץ.
במהלך שנת 2017 פורסם כי קיימת "הסכמה עקרונית" לחזרת הגרנד פרי לסבב התחרויות, אך טרם נקבע לכך מועד.
באוגוסט 2020 הוחזר המרוץ כחלק מלוח המרוצים של עונת 2020 שהשתנה במהלך העונה בעקבות מגפת הקורונה. לואיס המילטון ניצח את המרוץ, ניצחון שהבטיח לו את הזכייה באליפות בפעם השביעית. באפריל 2021 נוסף המרוץ שוב ללוח המרוצים, במקומו של גרנד פרי קנדה, שבוטל עקב מגבלות הקורונה. שבועיים לאחר מכן בוטל בשל נתוני הקורונה הגבוהים במדינה. בחודש יוני הוחזר ההמרוץ ללוח המרוצים, הפעם במקומו של גרנד פרי סינגפור.
מרקו ספיסו
מרקו ספיסו (באיטלקית: Marco Spissu; נולד ב-5 בפברואר 1995) הוא כדורסלן איטלקי המשחק בעמדות כדורסל הרכז ברייר ונציה מליגת העל האיטלקית בכדורסל.
קריירה מקצועית
לאחר שהחל את הקריירה שלו בטורס עבר ספיסו לדינמו סאסארי מעיר הולדתו. מהקבוצה הוא הושאל לסנט-אורסולה, בארי, קאסאלפוסטרלנגו, רג'ו קלבריה, דרטונה באסקט ווירטוס בולוניה מהסרייה א'2. עם בולוניה הוא זכה בגביע ה-LNP ונבחר ל-MVP של הגמר.
לאחר 11 שנים בסאסארי, שכללו זכייה ביורופקאפ ב-, עבר ספיסו לאוניקאחה מאלגה מליגת ה-ACB הספרדית וחתם בקבוצה לשנתיים. עם זאת, ב-12 באוגוסט 2021 ביטלה הקבוצה את חוזהו של ספיסו לאחר שנכשל בבדיקות הרפואיות. פדרציית הכדורסל האיטלקית, לעומת זאת, זימנה אותו לסגל הנבחרת הבוגרת באותו קיץ לקראת טורניר הכדורסל האולימפי באולימפיאדת טוקיו.
ב-19 באוגוסט 2021 חתם ספיסו באוניקס קאזאן הרוסית מהליגה המאוחדת של VTB והיורוליג. הוא עזב את הקבוצה בתחילת 2022 עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-20 ביולי 2022 חתם ספיסו ברייר ונציה מליגת העל האיטלקית והיורוקאפ.
נעמה עידן
נעמה עידן (נולדה בט"ו באלול ה'תשמ"ב, 3 בספטמבר 1982) היא אשת עסקים חרדית. הייתה הבעלים והמנכ"לית של העיתון "יום ליום" - המו"לית החרדית הראשונה בישראל. כיום היא סמנכ"לית סחר בעיתון.
קורות חיים
נולדה וגדלה בכפר סבא למשפחת דבוש. אביה עמוס היה ממקימי סניף ש"ס בעיר.
חיים אישיים
עידן נשואה לינון, ואם לשבעה. היא מתגוררת בבני ברק.
עמק ביקוע
__ללא_תוכן_עניינים__ עמק ביקוע (באנגלית: Rift Valley) הוא שקע קווי בין כמה רמות או רכסי הרים שנוצר כתוצאה מבקע גאולוגי או העתק. פעולות אלו מתבטאות כהתרחבות של קרום כדור הארץ, התפשטות של פני השטח, שהועמק אחר-כך באמצעות פעילות סחיפה. עוצמת כוחות המתיחה כה גדולה עד שהם גורמים ללוח הטקטוני להיקרע, ואז הגוש המרכזי צונח יחסית לגושים שמצידיו תוך יצירת עמק שקירותיו זקופים וקרקעיתו שטוחה המכונה גראבן ("תעלה" בגרמנית). אף שאין הגדרה רשמית להבדל שבין גראבן לעמק ביקוע מקובל לכנות בשם גראבן עמק ביקוע קטן. ככל שתהליך זה מתמשך העמק מתרחב, עד שהוא הופך לאגן נרחב, המתמלא במשקעים מקירות הבקע ומהסביבה. אחת הדוגמאות הטובות ביותר לתהליך ארוך זה הוא הבקע המזרח אפריקאי. עמקי ביקוע יכולים להיווצר בכל הגבהים, מקרקעית הים עד לרמות ורכסי ההרים. הם יכולים להתרחש בקרום היבשתי כמו גם בקרום הימי. לעיתים קרובות מסתעפים עמקי ביקוע משניים מתוך עמק ביקוע ראשי והם נחשבים חלק ממנו.
סוג עמק זה שונה מעמק נהר או מעמק קרחוני בכך ששני האחרונים הם תוצאה של סחיפה שבעוד שעמק ביקוע הוא תוצאה של פעילות טקטונית.
מרבית עמקי הביקוע מצויים בקרקעית הים. עמק הביקוע הנרחב ביותר שוכן לאורך קו הרכס של מערכת הרכס המרכז אוקייני והוא תוצאה של התפשטות קרקעית הים, שבה הלוחות הטקטוניים נפרדים וסלע מותך עולה מהמעטפת מתקשה במגע עם מי הים ויוצר קרום ימי חדש בתחתית עמק הביקוע. דוגמאות לסוג עמק ביקוע זה כוללות את הרכס המרכז-אטלנטי, שהוא תוצר של תהליך היפרדות היבשות, שהחל לפני כ-180 מיליון שנה. תהליך זה, הנמשך גם כיום, מביא להתרחקותם של הלוח האפריקאי מהלוח הדרום-אמריקאי ושל הלוח הצפון-אמריקאי מהלוח האירואסייתי, וזאת בקצב של כ-2.5 ס"מ בשנה. הרכס המרכז-אטלנטי יצר עמקי ביקוע שרוחבם כ-15 קילומטרים. עמקי ביקוע גדולים נוספים נוצרים על ידי הרכס המזרח-פסיפי (East Pacific Rise) שבו הלוח הפסיפי נפרד מהלוח הצפון-אמריקאי, לוח ריביירה, לוח קוקוס ולוח נסקה. נביעות הידרותרמיות רבות פעילות לאורך רכס זה בשל הפעילות הגאולוגית מתחת לעמקי הביקוע התת-ימיים.
עמקי ביקוע יבשתיים רבים הם תוצאה של שלוחה לא פעילה (בקע כושל) של צומת משולש, בקע שלא התפתח ליצירת אוקיינוס, אם כי יש שני עמקים, הבקע המזרח אפריקאי וימת באיקל, שפעילים כיום, וייתכן שקיים גם עמק שלישי פעיל, הבקע המערב אנטארקטי. במקרים אלו, לא רק הקרום, אלא גם כל הלוחות הטקטוניים מצויים בתהליך שבירה שבו נוצרים לוחות חדשים. אם העמקים ימשיכו להתרחב יהפכו עמקי הביקוע היבשתיים בסופו של דבר לעמקי ביקוע ימיים.
עמקי ביקוע אחרים הם תוצאה של התעקלויות או התנתקויות בהעתקים הנעים אופקית (העתק הסטה אופקית). אם התעקלויות או התנתקויות אלו הן באותו הכיוון של התנועה היחסית לאורך ההעתק מתרחשת התארכות. לדוגמה, עבור העתק הסטה אופקי ימני התעקלות ימינה תגרום להתמתחות ועקב כך לשקיעה באזור שבו התרחשה ההתעקלות. גאולוגים רבים סוברים כיום שים המלח שוכן בבקע שהוא תוצאה של התנתקות שמאלית בהעתק הסטה אופקי שמאלי של בקע ים המלח. כאשר העתק מתפצל לשני גדילים, או ששני העתקים פועלים קרוב האחד לשני עלולה להתרחש גם התמתחות של הקרום ביניהם, כתוצאה מההבדלים בתנועתם. שני סוגי ההתמתחות שנגרמה מהעתקים מתרחשים בדרך כלל בקנה מידה קטן, תוך יצירת תופעות כדוגמת גלישת קרקע או את סוג האגם המכונה באנגלית sag pond.
אגמים בעמקי ביקוע
אגמי המים המתוקים הגדולים ביותר בעולם, למעט אגם ויקטוריה, שוכנים בעמקי ביקוע. ימת באיקל בסיביר, אתר מורשת עולמית, שוכנת בעמק ביקוע פעיל שבו לוח אמור הולך ונפרד באיטיות מהלוח האירואסייתי, ותהליך זה נמשך כבר כ-25 מיליון שנים. ימת באיקל היא גם אגם המים המתוקים העמוק ביותר והעתיק ביותר בעולם, עומקה 1,637 מטרים והיא הולכת ומעמיקה כל שנה. בתחתיתה יש שכבה של משקעים רכים שעומקה כמה קילומטרים. הקרקעית האמיתית של הבקע שבו נמצאת ימת באיקל מצויה בעומק של כ-10 קילומטרים מפני השטח. ימת באיקל מכילה 20% מכלל המים המתוקים במצב נוזלי בעולם הנפח הגדול ביותר (יותר מהנפח הכולל של הימות הגדולות).
אגם טנגניקה, מקום שני בשני הקריטריונים דלעיל, שוכן בבקע האלברטיני, הזרוע המערבית של הבקע המזרח אפריקאי. ימת סופיריור באמריקה הצפונית, אגם המים מתוקים הגדול ביותר בעולם בשטחו, שוכן בבקע מרכז היבשת הקדום והרדום. ייתכן שהאגם התת-קרחוני הגדול ביותר בעולם, ווסטוק באנטארקטיקה שוכן בתוך עמק ביקוע קדום. אגם ניפיסינג ואגם טימיסקאמינג באונטריו וקוויבק שבקנדה שוכנים בתוך עמק ביקוע הקרוי: גראבן אוטווה-בונשר (Ottawa-Bonnechere Graben). ת'ינגוואטלאוואטן (Þingvallavatn), האגם הטבעי הגדול ביותר באיסלנד הוא דוגמה לאגם בעמק ביקוע.
הבני ליליאני
תיאור
הבני ליליאני הוא תוכי קטן שרוב גופו ירוק חוץ מהחזה העליון והראש שצבעם כתום וטבעות עיניו הלבנות. גודלו הוא כ-13 סנטימטרים. ללא הבדלים בין הזכרים לנקבות.
תפוצה ובית גידול
מין זה אנדמי למלאווי, מוזמביק, טנזניה, זמביה וזימבבואה. בשנת 2004 מספר הפרטים בטבע שוערך בפחות מ-20,000. מין זה נצא כיום בעיקר בפארק הלאומי לינווד במלאווי וביערות הסמוכים לפארק. תפוצת המין הופכת במהירות למוגבלת רק לפארק עקב כך שבתי הגידול הטבעיים שלו מנוצלים למטרות חקלאיות. היקף אובדן בתי הגידול מחוץ לפארק לא נקבע באופן מדעי.
רבייה
תקופת הרבייה של ההבני הליליאני חלה בין החודשים ינואר  ומרץ ובחודשים יוני ויולי. בני הזוג מכינים קן מקורה בסדקי עצים. בשבי בכל תטולה ישנם בין שלוש לשמונה ביצים, תקופת הדגירה נמשכת כ -22 ימים, והאפרוחים עוזבים את הקן לאחר כ-44 ימים מיום הבקיעה.
תזונה
ההבני הליליאני ניזון בעיקר מזרעים, דוחן, אורז בר ופרחים.
נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו
נמל התעופה נובוסיבירסק טולמצ'ובו (ברוסית: Аэропорт Толмачёво) הוא נמל התעופה המשרת את העיר נובוסיבירסק, בירת המחוז הפדרלי הסיבירי של רוסיה. זהו נמל התעופה העמוס ביותר בסיביר והשישי ברוסיה בהיקף הפעילות בו. בשנת 2015 עברו בו 3,703,211 נוסעים ו-23,706 טון מטען במסגרת 40,818 תנועות מטוסים. נמל התעופה ממוקם כ-16 קילומטרים ממערב לנובוסיבירסק.
היסטוריה
הנמל לפעול ב-12 ביולי 1957 עם טיסת הנוסעים הראשונה של מטוס מדגם טופולב Tu-104 שהמריא מנמל התעופה אל מוסקבה. ב-1995 עבר נמל התעופה תאגוד (קורפורטיזציה) ו-49% מהמניות שלו הופרטו. בשנת 2006 שופץ הטרמינל לטיסות פנים. ב-29 בנובמבר 2012 בפעם הראשונה בתולדותיו, עבר בנמל הנוסע ה-3 מיליון בשנה אחת. בשנת 2014-2015 אוחד הטרמינל הבינלאומי עם הטרמינל הפנימי במסגרת שיפוץ נוסף, דבר שאפשר את הגדלת מספר הנוסעים העוברים בנמל התעופה כמו גם שיפור ביעילות שלו. ב-21 בדצמבר 2016 עבר לראשונה הנוסע ה-4 מיליון בשנה בפעם הראשונה.
פעילות
בשנת 2013 היו קווי התעופה העמוסים ביותר מהנמל אל מוסקבה וסנקט פטרבורג (פנים ארציים) וכן אל בנגקוק ואנטליה (בינלאומיים). ב-2 באפריל מתוכננת לצאת הטיסה הישירה הראשונה לתל אביב מאז ביטול הטיסות השירות בין ישראל לנובוסיבירסק לפני כ15 שנה.
טיסות מטען מתקיימות בין הנמל לבין יעדים בסין, יפן, קוריאה, גרמניה, לוקסמבורג, הולנד, אוסטריה ואיטליה.
חזית ההצלה הלאומית (מצרים)
חזית ההצלה הלאומית (או החזית הלאומית להצלת המהפכה; ערבית: جبهة الإنقاذ الوطني) היא ברית של מפלגות פוליטיות מצריות, שנוסדה כדי להביס את ההצהרה החוקתית של ה-22 בנובמבר 2012 של הנשיא מוחמד מורסי. לחזית הלאומית להצלת המהפכה יש סך הכל יותר מ-35 קבוצות שמעורבות בפעילות. עם זאת, פרשנים חוששים כי החזית לא תוכל להפוך לכוח פוליטי מגובש. הקבוצות השונות מסכימות בעיקר על ההתנגדות לנשיא מורסי, אך רק על מעט נושאים מעבר לכך.
BA-20
שריונית BA-20 (ברוסית: БА-20) היא רכב קרבי משוריין שפותח בברית המועצות ב-1934 והיה בשימוש הצבא האדום עד לשנת 1945. לפי הסיווג לשריוניות שהונהג בצבא האדום, הוגדרה BA-20 כשריונית קלה.
פיתוח וייצור
BA-20 פותחה בשנת 1934 במשרד תכנון של חברת גא"ז. היא נבנתה על בסיס מרכב של מכונית GAZ-M1 שהייתה בעלת הנעה 2X4. היא מוגנה בלוחות שריון משופע. עובי לוחות השריון הקדמי 9 מ"מ, ועובי לוחות שריון הצד 6 מ"מ. עובי שריון צריח הרכב – 9 מ"מ. חימוש השריונית כלל מקלע 7.62 מדגם DT, שהותקן בצריח המסתובב. צוות השריונית הורכב משני אנשים – מפקד (שתפקד גם כמקלען) ונהג. בדגם המשופר (BA-20M) התווסף איש צוות שלישי – קשר.
השריונית יוצרה בשנים 1936 – 1942 במפעלי חברת גאז בשלושה דגמים עיקריים:
שימוש
השימוש הקרבי הראשון בשריוניות BA-20 היה בקרב חלקין גול בשנת 1939. השריוניות השתתפו בכל הקרבות והמבצעים של הצבא האדום בשנים 1939 – 1941 כרכבי סיור או רכבי פיקוד. רוב השריוניות אבדו בקרבות עם הגרמנים כבר בשנת 1941. ביחידות הצבא האדום שהיו מוצבות במזרח הרחוק של ברית המועצות (ולכן לא השתתפו במלחמה עם הגרמנים) שריוניות BA-20 המשיכו לשרת עד לסוף שנת 1945 ואף נעשה בהן שימוש במהלך הקרבות עם הכוחות היפנים בסין ובקוריאה.
הצבא הגרמני והצבא הרומני השתמשו בשריוניות BA-20, שנפלו שלל לידיהם, כרכבי שיטור ואבטחה בשטחים הכבושים. הצבא הפיני השתמש בכ-20 שריוניות BA-20 (גם הן רכבי שלל שנלקחו מהצבא האדום) כרכבי פיקוד עד לשנת 1957. אחד מן הרכבים הללו מוצג כיום במוזיאון השריון בעיר פרולה, פינלנד.
זיאמה טלסין
זיאמה (זלמן) טלסין (יידיש: זיאַמע טעלעסין; 1907 או 15 ביולי 1908 קלינקוביץ' פלך מינסק - 1996 ירושלים) היה משורר יידי.
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחה מרובת ילדים, למד בתלמוד תורה אולם נאלץ לעזוב אותו לאחר שהשלטונות סגרו אותו. לאחר מכן עבד בפחחות יחד עם אביו. ב-1929 הוא נסע למוסקבה ולמד שם ספרות יידיש במכון הפדגוגי. את לימודיו הוא סיים ב-1935 ועבר למינסק יחד עם אשתו, רחל בוימוול שבעצמה הייתה משוררת וסופרת יידית נודעת. במינסק הוא התמנה לעורך של מו"ל והחל לפרסם את שיריו הראשונים.
לאחר סיום המלחמה הוא עבר למוסקבה, שם יצאו לאור שני קובצי שיריו ביידיש נוספים וחמישה ספרי ילדים מאוירים.
פרסומיו
געוויין פֿון זכּרן‫, תל אביב : י"ל פרץ, תשל"ב (1972). דער וועג פֿונעם פֿויגל, ‫תל אביב : פארלאג י.ל. פרץ, תשמ"ח (1988). קמץ־אַלף – אָ, ירושלים : יידישער קולטור-געזעלשאפט, (1980).
Google Arts & Culture
Google Arts & Culture (בעברית: גוגל אמנות ותרבות; בעבר: Google Art Project, בעברית: פרויקט האמנות של גוגל) הוא אתר אינטרנט המכיל אוסף מקוון של תמונות ברזולוציה גבוהה של עשרות אלפי יצירות אמנות נבחרות מגלריות אמנות מובילות ברחבי העולם. האתר, שהושק ב-1 בפברואר 2011 על ידי גוגל, מאפשר בנוסף לערוך ביקור וירטואלי במרכזי המוזיאונים והגלריות הבינלאומיים שבהם שוכנות היצירות.
אודות
התממשות הפרויקט התאפשר הודות למדיניותה של גוגל שבעבר נהגה לאפשר לעובדיה להשתמש ב-20 אחוז מזמן העבודה שלהם לפרויקטים אישיים. השלמת השלב הראשון בפרויקט, בניהולו של נלסון מאטוס, ארך שמונה חודשים, ונדרשו שני לילות צילום בלבד לכל מוזיאון. בשלב זה שיתפה גוגל פעולה עם 17 מוזיאונים מהשורה הראשונה באחת עשרה ערים באירופה, רוסיה וארצות הברית בלבד, ובהם גלריית טייט בלונדון, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק וגלריית אופיצי בפירנצה, שהציגו באתר 1,086 יצירות. כל מוזיאון בחר יצירה אחת שתוצג ברזולוציה גבוהה מהרגיל, מעל גיגה פיקסל, המאפשרת תקריב ובחינה מדוקדקת מקרוב. לשם השוואה; מצלמה דיגיטלית טיפוסית מצלמת תמונות ב-10 מגה פיקסל, פי 1000 פחות איכותית.
בתחילת אפריל 2012 הורחב האוסף באופן דרמטי ויצא מגבולות אירופה וארצות הברית. האתר החל להציג למעלה מ-32,000 יצירות מ-134 מוזיאונים נוספים ב-40 מדינות, ובהם מוזיאון ישראל, הבית הלבן, מוזיאון לאמנות האסלאם בדוחא ומוזיאון הונג קונג לאמנות.