cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרצדס-בנץ
חברת דיימלר-מוטורס (1926–1890)
גוטליב דיימלר למד הנדסה בשטוטגרט ולאחר מכן עבד בחברות הנדסה גרמניות שונות במהלך עבודתו התנסה ורכש ניסיון במנועים. בשנת 1872 התמנה למנהל הטכני בחברה של ניקולאוס אוטו ממציא מנוע הבעירה הפנימית ארבע פעימות. בשנת 1882 עזבו דיימלר ושותפו לעבודה וילהלם מייבאך את החברה של אוטו ופתחו סדנה למנועים מבנייה עצמית משלהם. בשנת 1883 רשם דיימלר פטנט על מנוע בעל צילינדר אופקי שפיתח יחד עם מייבאך, על בסיס מנוע זה רשמו פטנט בשנת 1885 על מנוע חדש בעל צילינדר אנכי. בשנה זו רשמו בנוסף דיימלר ומייבאך פטנט על מנוע בעירה פנימית במהירות גבוהה שפעל בהצלחה ופתחו מאייד אשר אפשר להשתמש בבנזין כסוג של דלק במנועי בעירה. בנוסף בשנת 1885 שני המהנדסים התקינו דגם של מנוע הבנזין המוצלח שלהם בעל הספק של 0.5 כוח סוס בדגם של אופניים שנחשב לאופנוע הראשון בעולם. עוד הציגו בשנה זו כרכרת ארבעה גלגלים מונעת באמצעות מנוע בנזין ארבע פעימות צילינדר אחד, המצאה זו נרשמה כפטנט בשנת 1886. ובשנת 1887 הציגו דגם של סירה מונעת. בנוסף בשנת 1887 לצד פיתוח המנועים החל דיימלר בפיתוח דגמים שונים של כלי תחבורה להסעת נוסעים.
בשנת 1889 רשם דיימלר פטנט על מנוע V שני צילינדרים הראשון בעולם אותו פיתח יחד עם מייבאך. בשנה זו גם נמכרה מכונית היוקרה הראשונה שפותחה על ידי גוטליב דיימלר לסולטן מרוקו, וכשנה לאחר מכן הקים דיימלר את חברת דיימלר-מוטורס על מנת לייצר את קו דגמי מכוניות דיימלר ההולך וגובר. בשנת 1900 מת גוטליב דיימלר ולאחר מכן מייבאך החל לנהל את החברה. בשנת 1903 ביצעה החברה מעבר לעיר שטוטגרט בעקבות שרפה אשר כילתה את מפעליה, ובשנת 1922 ביצעה מעבר נוסף הפעם לברלין. מפעלים אחרים נוספים היו לחברת דיימלר-מוטורס בערים מרינפלדה (Marienfelde) בקרבת ברלין וזינדלפינגן (Sindelfingen) בקרבת שטוטגרט. אמנם במקור עסקה חברת דיימלר מוטורס בעיקר בפיתוח ובייצור מנועי בנזין, אך לאחר הצלחה של מספר יחידות של מכוניות מרוץ אשר נבנו על פי חוזה עבור איש עסקים בשם אמיל ילינק, החלה החברה בשנת 1902 בייצור דגם של מכונית בשם מרצדס אשר הייתה מצוידת במנוע ארבעה צילינדרים. מכונית המרצדס זכתה להצלחה ובחלוף השנים הפכה למוצר העיקרי של חברת דיימלר-מוטורס, במקביל גדל כושר הייצור של החברה אשר הרחיבה את קו דגמי מכוניות המרצדס לאחר שפיתחה מספר דגמים נוספים של מכוניות הנושאות את שם זה.
מקור השם מרצדס
אמיל ילינק היה איש עסקים יהודי-אוסטרי עשיר (בנו של הרב אהרן ילינק) שהשתתף במרוצי מכוניות. המכוניות של חברת דיימלר-מוטורס מצאו חן בעיניו, והוא הסכים להזמין כמות גדולה של מכוניות מרוץ חדשות - בתנאי ששם המכוניות יהיה "מרצדס" על שם בתו הקטנה מרצדס, חברת דיימלר הסכימה להצעה שהעניקה לה ביטחון כלכלי. באפריל 1900 אמיל ילינק וחברת דיימלר הגיעו להסכם עבור מכירת מכוניות ומנועים של דיימלר לילינק, בו נקבעו מחירי שוק ותנאי המכירה. בנוסף שני הצדדים הסכימו כי יש לפתח מנוע חדש אשר יישא את השם דיימלר-מרצדס כאשר הייתה זו הפעם הראשונה בה השתמשה חברת דיימלר בשם מרצדס כמותג. כחודש לאחר מכן ביצע ילינק הזמנה גדולה נוספת כאשר רכש 36 מכוניות דיימלר מצוידות במנועי 8 כוחות סוס בעלות כוללת של 550,000 מרק גרמני. במקביל בשנת 1900 הציגה דיימלר את מכוניות המרוץ מרצדס עם מנוע בהספק 35 כ"ס, אשר היו המכוניות החזקות ביותר בתקופתן. מאז נודעו כל מכוניות החברה בשם זה.
האיחוד
חברת דיימלר-בנץ החדשה הציגה את מגוון מוצריה הראשונים כבר באוקטובר 1926 בתערוכת רכב בברלין. בתערוכה זו נחשפו שתי מכוניות מרצדס-בנץ חדשות שפותחו במשותף הראשונה מרצדס-בנץ W 02 בגרסת מנוע בנפח שני ליטרים בהספק 38 כ"ס, והמכונית השנייה מרצדס-בנץ W 03 חזקה יותר בגרסת מנוע בנפח שלושה ליטרים והספק של 55 כ"ס. הדגמים החדשים החלו לשאת את סמל הכוכב, זהו לוגו מרצדס-בנץ המשמש גם בימינו כסמל המותג. סמל זה הוכנס לשימוש עוד בשנת 1909 על ידי חברת דיימלר-מוטורס, ומורכב משלושה חיצים לשלושה כיוונים – לשמים, לים ולאדמה.
בנץ צברה מוניטין של יצרנית מכוניות אמינות ואיכותיות במיוחד שעשו שימוש במיטב הטכנולוגיה של התקופה. האיכות הגבוהה של המכוניות, הובילה לכך שהן נבחרו לשרת כמכוניות השרד העיקריות של בכירי השלטון בגרמניה כגון מכונית המרצדס-בנץ 770. בשנת 1944 העסיקה החברה כ-46 אלף עובדי כפייה כ-15 אחוז מהם יהודים. שנים רבות מאוחר יותר, בשנת 1988, הודיעה החברה דרך ארגון הצלב האדום במערב גרמניה שתשלם פיצויים בשווי הקרוב ל-12 מיליון דולר (שזה בערך 260 דולר לעובד). ההודעה לא הבהירה אם הסכומים יועברו לארגונים יהודים ואחרים או ישירות לידי עובדי הכפייה לשעבר ויורשיהם.
עם תום המלחמה, החל שיקום המפעלים. בשנת 1946 חודש ייצור המכוניות. הייצור התרכז בטנדרים קלים, וב-1947 חודש ייצור המכוניות הפרטיות. בשנות החמישים הציגה החברה את ה-180, שהייתה מכונית הסדאן הטיפוסית הראשונה של מרצדס; וגם את מכוניות הספורט והמרוצים מדגמי 300SL ו-SLR, שנחשבות בימינו לשתיים ממכוניות האספנות הנדירות והיקרות בעולם. החברה המשיכה להתמקד במכוניות יוקרה גדולות ומתוחכמות והציגה דגמי פאר מובילים משנות השישים ואילך דוגמת מכונית המרצדס-בנץ W 100.
מרצדס-בנץ מכוניות
כיום מרצדס-בנץ מכוניות (Mercedes-Benz cars) היא חטיבה אחת מתוך חמש החטיבות המרכיבות את תאגיד דיימלר AG ומחולקת בעצמה לחטיבות נפרדות ואלו העיקריות שבהן:
ספורט מוטורי
לאורך השנים מרצדס-בנץ השתתפה במגוון תחרויות מוטוריות הכולל את מרוצי הגרנד פרי למכוניות, מרוצי מכוניות ספורט וסיבולת כגון הטארגה פלוריו, 24 השעות של לה מאן, מרוצי ראלי, DTM ועוד.
פורמולה 1
בשנת 1994 חזרה מרצדס לקחת חלק במרוצים, הפעם כספקית מנועים וכשותפה חלקית בקבוצת המרוצים של מקלארן. שותפות זאת הובילה לאליפויות של מיקה האקינן בשנים 1998 ו-1999 ולאליפות של לואיס המילטון בשנת 2008.
בשנת 2007 נקנסה קבוצת מרצדס-מקלארן בסכום של 100 מיליון דולר בעקבות גנבה ושימוש בידע מקצועי חסוי מקבוצת פרארי.
פורמולה אי
מרצדס הכריזה בשנת 2017 על כוונתה להצטרף לאליפות הפורמולה אי החל משנת 2019, כחלק מהאסטרטגיה של החברה לפיתוח מכוניות חשמליות. בעונה השנייה באליפות זכתה הקבוצה בתואר אליפות כפול:אליפות הנהגים (ניק דה פריס) ואליפות היצרנים. למחרת הזכייה הודיעה הקבוצה על כוונתה לפרוש מהאליפות בתום עונת 2021/2022, לאחר שלוש עונות בלבד.
מוזיאון מרצדס
במטה החברה בעיר שטוטגרט שבגרמניה שוכן כיום מוזיאון החברה בן 7 הקומות, המציג את ההיסטוריה שלה החל מיצור של אופנוע פרימיטיבי עשוי עץ ועד דגם מייבאך החדש והמפואר. במוזיאון מוצגים מרבית דגמי החברה לאורך שנותיה, כולל מכוניות שהשתתפו במרוצי פורמולה 1 וראלי.
מרצדס בישראל
היבואן הרשמי של מרצדס-בנץ היא חברת כלמוביל. בנוסף לכולמוביל, פועלים עשרות יבואנים מקבילים ואישיים המייבאים רכבי מרצדס לישראל.
בנובמבר 2017, נפתח מרכז מחקר ופיתוח של מרצדס בתל אביב. המרכז מכוון ככל הנראה לתחום הדיגיטלי של טכנולוגיית החברה.
חסויות
מרצדס היא נותנת החסות הרשמית של נבחרת גרמניה בכדורגל ושל קבוצת הכדורגל של שטוטגרט המשחקת בבונדסליגה, שגם אצטדיונה קרוי בשם המותג מרצדס-בנץ ארנה. הקבוצה היא גם נותנת החסות לאצטדיון המרצדס בנץ סופרדום (Superdome) בניו אורלינס, המשמש כאצטדיון הבית של קבוצת ניו אורלינס סיינטס המשחקת בליגת הפוטבול האמריקאית (NFL).
ארחנטינוס ג'וניורס
אסוסיאסיון אתלטיקה ארחנטינוס ג'וניורס (בספרדית: Asociación Atlética Argentinos Juniors) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי המפורסם בשל השחקנים אשר שיחקו בו. השחקן המפורסם בהם הוא דייגו ארמנדו מראדונה, שעל שמו נקרא גם האצטדיון הביתי של המועדון.
המועדון הנמצא בשכונת ויז'ה קרספו בבואנוס איירס זכה בשתי אליפויות ארגנטינה (1984, 1985) ובשני גביעים יבשתיים (ב-1985 זכתה בליברטדורס ובאינטראמריקנה). כיום הקבוצה נאבקת כדי לשרוד בליגה ולרוב מעורבת במשחקי התחתית.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-14 באוגוסט 1904 בשכונת "ויז'ה קרספו" בבואנוס איירס אך כעבור מספר שנים נדד לשכונת "ויז'ה אורקיזה". המועדון הצטרף לליגה הארגנטינאית הבכירה ב-1922 וסיים את עונתו הראשונה במקום השישי.
ב-20 באוקטובר 1976 ערך דייגו ארמנדו מראדונה את הופעת הבכורה במדי הקבוצה כשהוא רק בן 15. מראדונה שיחק בשורות הקבוצה עד שנת 1981 אז עבר לבוקה ג'וניורס.
בשנת 1984 זכתה הקבוצה לראשונה באליפות ארגנטינה (טורניר מטרופוליטנו), את הקבוצה אימן 'מרקוס ספוריטי שהגיע במקומו של אנחל לברונה שנפטר ב-20 בספטמבר 1983. שניהם דגלו בשיטת משחק התקפית. ספוריטי הוחלף על ידי חוסה ז'ודיקה שהוליך את ארחנטינוס לזכייה שנייה באליפות (טורניר נסיונל). באותה שנה זכתה ארחנטינוס גם בגביע הליברטדורס היחיד בתולדותיה אחרי שגברה על אמריקה קאלי מקולומביה. לאחר מכן זכתה הקבוצה בגביע אינטראמריקנה שהמפגיש את אלופת דרום אמריקה ואלופת צפון אמריקה.
ארחנטינוס שיחקה מאוחר יותר מול יובנטוס בגביע הביניבשתי אך הפסידה בבעיטת הכרעה מ-11 מטרים.
ב-2010 זכתה הקבוצה באליפות הקלאוסורה, האליפות השלישית בתולדותיה.
אצטדיון הקבוצה
ארחנטינוס משחקת באצטדיון דייגו ארמנדו מראדונה שנקרא על שמו של דייגו מראדונה. האצטדיון מכונה גם לה פטרנאל בשל מיקומו ברובע לה פטרנאל בבואנוס איירס. האצטדיון נחנך ב-26 בדצמבר 2003 ומכיל 24,800 מקומות. קודם לכן חלקה הקבוצה את אצטדיון ארקיטקטו ריקרדו אצ'ברי יחד עם קבוצת פרו קאריל אואסטה בין השנים 1993 עד 2003.
שחקנים בולטים
אקדמיית הנוער של המועדון נחשבת לאחת המעולות בארגנטינה ובשל כך הקבוצה מכונה "המִנבָּטָה" (אל סמיז'רו), רשימת השחקנים שגדלו בקבוצה כוללת בין היתר:
מקדש השלום (רומא)
מקדש השלום היה מקדש ברומא העתיקה.
המקדש נבנה במקום שבו עמדו תחילה הקוריה של רומולוס, אחר כך ביתו של מניוס, הבסיליקה פורטיה וביתו של יוליוס קיסר. אוגוסטוס קיסר הרס את בית קיסר ובנה במקום את סטיו ליוויה דרוסילה (על שם אשתו).
בניית המקדש החלה בזמן הקיסר קלאודיוס והסתיימה בזמנו של אספסיאנוס, לאחר שזה חזר מנצח מיהודה. במקדש שמר אספסיאנוס את כל הכלים ואת כל העיטורים אותם הביא במסע הניצחון שלו לאחר חורבן בית המקדש השני בירושלים. באותה עת היה מקדש השלום הגדול, המפואר והעשיר במקדשי רומא.
המקדש נהרס בשריפה בשנת 192. לאחר מכן הוא שוחזר על ידי ספטימיוס סוורוס בסביבות שנת 203. האולמות שופצו כעבור מאה שנה, ובכתובים מופיעה הערכתו של הקיסר קונסטנטיוס השני ליופיים, במהלך ביקורו ברומא בשנת 357. מקדש השלום נהרס סופית נפגע במהלך בזיזת רומא על ידי אלאריק הראשון בשנת 410, ולא שוחזר אי-פעם לאחר מכן. שרידים מועטים נותרו ממנו כיום.
אביב עקרוני
אביב עקרוני (נולד ב-23 באפריל 1935) הוא משורר עברי, מתרגם, מבקר ספרות, עורך, מורה ומחנך.
ביוגרפיה
בנם של המשורר היידי צבי (הירש) עקרוני (אקרמן) ושל צפורה (פייגה) עקרוני (דיין). נולד בתל אביב בכ' בניסן תרצ"ה, 23 באפריל 1935.
גדל בשכונת "מעונות עובדים ח" בצפון תל אביב. היה חבר ב"גורדוניה" ומדריך בקן הימי של תנועת הנוער "התנועה המאוחדת". סיים את בית-הספר התיכון החדש בתל אביב ב-1952. היה בעתודה האקדמית. שירת בצבא כקצין הספרייה המקצועית המרכזית (ספריית מטכ"ל) בדרגת ממ"ק. בוגר ומוסמך האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות ובהיסטוריה ובעל תואר דוקטור מאוניברסיטת שטרסבורג בצרפת. נושא עבודת הדוקטור (בהדרכת פרופסור אנדריי נהר) – "השפעת המהר"ל מפראג על ראשית החסידות". כמו כן, נושא תעודת הוראה לבית ספר על-יסודי, תעודת מתרגם ותעודת ספרן.
שימש בתפקידים בכירים במערכות החינוך בישראל ובעולם, במשרד החוץ (קונסול ישראל בשיקגו), בעיריית תל אביב (מנהל האגף לחינוך על-יסודי), מפקח במשרד החינוך והתרבות, חבר בהנהלת "אורט" העולמי, בלונדון, מנהל המחלקה לחינוך ולתרבות של ההסתדרות הציונית בארצות הברית (ניו-יורק), משנה למנכ"ל ויו"ר המזכירות הפדגוגית במחלקה לחינוך יהודי ציוני בסוכנות היהודית, מנהל קריית התפוצות בירושלים, מנהל בית המדרש למורים בגולה ע"ש חיים גרינברג סגן מנהל ומנהל בית הספר התיכון החדש בתל אביב, חבר ועדת החינוך של עיריית רמת גן, חבר המועצה לביקורת סרטים ומחזות, חבר הוועד וההנהלה של אגודת הסופרים העברים וממלא-מקום היו"ר שלה, סגן נשיא פא"ן ישראל, יו"ר העמותה לניהול "גנזים" ויו"ר מועצת "גנזים", יו"ר עמותת כתב העת "פסיפס" ועורך מישנה של כתב העת.
העורך האחראי בהוצאת "כתר" (מספר חודשים בלבד), יו"ר הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה וקונסרבטוריון רמת חן, חבר אקו"ם, חבר בוועדות שיפוט של תחרויות ספרותיות (פרס ביאליק, פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, פרס ברנר, פרס גרינברג, פרס שר התרבות, פרסי אקו"ם תחרות הסיפור הקצר של לשכת עורכי הדין, יו"ר ועוד), יועץ המכון לתרגום ספרות עברית. חבר בצוות המורים של מכללת "צ'רטר אוק", קונטיקט, ארצות הברית (עברית).
בעל טור קבוע, "שפה ברורה", בעיתון "אומר". פרסם ספרים בתחומי הספרות, ההיסטוריה והיהדות, וכן שירים, תרגומים ומאות מאמרי ביקורת בכתבי עת ובמוספים ספרותיים, בעיקר ב"ידיעות אחרונות", ב"על המשמר", ב"חרות" (בשם: יצחק רון), ב"הפועל הצעיר", ב"מאזנים" וב"פסיפס".
נשוי למוזיקאית והאמנית בלה לבית גולניק ולהם 4 ילדים וחמישה-עשר נכדים.
עריכה
ייעוץ לשוני
אדריאן סוצ'יו, הנביא העממי, מרומנית, מנחם פאלק
דומיטרו וליה, אודטה, מרומנית, מנחם פאלק
ז'נט (יוהנה) קארפ, תשוקות מכתרות, מרומנית, מנחם פאלק
מריוס קלארו, תרגיל בבדידות, מרומנית, מנחם פאלק
לוצ'יאן וסילסקו, הארץ שלי, החיים שלי, האהבה שלי, מרומנית, מנחם פאלק, 2016
סילביו דקין, כרטיסים ליציע, מרומנית, מנחם פאלק, 2017
לימוד מקרא בלילה
מקור האיסור
מקור האיסור הוא בכתבי האר"י שכתב תלמידו רבי חיים ויטאל:
עוד קודם לאר"י, כתב רבי מנחם רקנאטי שתורה שבכתב יש ללמוד ביום ותורה שבעל פה בלילה. אולם, הוא אינו מזכיר נימוק קבלי לקביעה זו, ומבסס אותה על מדרש פרקי דרבי אליעזר המספר שמשה רבנו למד בהר סיני את התורה שבכתב בימים ואת התורה שבע"פ בלילות:
סימוכין
האחרונים מצאו לקביעת האר"י סימכין ורמזים שונים בדברי חז"ל במדרשים:
בהלכה
הברכי יוסף הזכיר איסור זה, המשנה ברורה לא הביא את האיסור בספר עצמו, אך בשער הציון נאמר: "כתב בבה"ט שאין לקרוא מקרא בלילה, ובפמ"ג משמע דיכול לקרוא מקרא". בסיום דבריו הוא כותב כך:.
מספר פוסקים סברו שאיסור זה נסתר ממעשים המוזכרים בתלמוד, ועל כן אין הלכה כהאר"י.
הראי"ה קוק (כמו גם פוסקים נוספים) העיר כי לא ראוי שחומרא באיסור זה תגרום לביטול תורה:.
הכלול באיסור זה
רבים כתבו שהאיסור נאמר רק למי שבקיא בתורה שבעל פה ויכול ללמוד אותה בלילה במקום מקרא, אך מי שאינו יודע ללמוד אלא מקרא יכול ללמוד מקרא בלילה, ועדיף שלא לגרום לביטול תורה.
היסוד ושורש העבודה (שער הניצוץ פרק ב) התיר לקרא מקרא בצורה שמפרש לעצמו את הנלמד מילה במילה, פוסקים אחרים התירו גם כשמפרש בצורה כללית, הרב יעקב הלל ביאר שכשמפרש את הנלמד מוגדר כתורה שבעל פה.
הרש"ש כתב שבכלל האיסור אף נ"ך, היפה ללב כתב שאיסור זה נאמר רק על חמישה חומשי תורה ולא על נ"ך.
מטאלורג מגניטוגורסק (כדורגל)
מועדון הכדורגל מטאלורג מגניטוגורסק (ברוסית: Футбольный клуб «Металлург» Магнитогорск) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר מגניטוגורסק שבמחוז צ'ליאבינסק, שהתמודד מאז הקמתו בליגות הכדורגל המקצועניות עד עונת 2005.
היסטוריה
המועדון הוקם לראשונה בשנת 1932 בחסות מפעל המתכות המקומי.
הקבוצה השתתפה באליפויות ברית המועצות ובעיקר בליגה הסובייטית השנייה בשנים 1948–1949 ובשנים 1958–1991. הישג השיא שלה היה מקום שני בעונת 1983.
בשנים 1992–1993 הקבוצה נטלה חלק באליפות ליגת המשנה הרוסית ובשנים 1994–2005 התמודדה בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, השלישית בחשיבותה.
הקבוצה סיימה במקום 15 באזור המרכז של הליגה בעונת 1992, בעונת 1999 סיימה במקום הששי בליגה הרוסית השנייה.
מאז 2006 הקבוצה מתמודדת בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה ומתקשה לשוב למסגרות המקצועניות.
אצטדיון הקבוצה
מגרש הבית של הקבוצה הוא האצטדיון המרכזי בעיר מגניטוגורסק שנפתח בשנת 1967 ונקרא תחילה "אצטדיון 50 שנה למהפכת אוקטובר". בשיאו הכיל 13,300 מושבים. בשנת 2017 נפתח מחדש לאחר שיפוץ שנערך בו וצמצם את מספר המושבים ל-10,000.
יונסקו
יונסקו הוא שם משפחה ממקור רומני (Ionescu)
ראדה פריצה
ראדה סטניסלב פריצה (בשוודית: Rade Stanislav Prica; בסרבית: Раде Станислав Прича; נולד ב-30 ביוני 1980) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת החלוץ. פריצה הוא השחקן היחידי שזכה באליפות בליגות הבכירות של שלוש קבוצות סקנדינביות: בשוודיה, בדנמרק ובנורווגיה, ובנוסף זכה גם בשלוש אליפויות ישראל, מתוכן טרבל אחד, עם מכבי תל אביב. בנו הוא הכדורגלן טים פריצה.
קריירת מועדונים
ראדה פריצה נולד בשוודיה ב-1980 לאב סרבי ואם קרואטית והחל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנערים של יונגבי. ב-1995 עלה לקבוצה הבוגרת, שם כבש 14 שערים ב-37 משחקים. ב-1998 חתם פריצה בקבוצת הלסינגבורג מליגת העל השוודית, שם היה 5 עונות, בהן כבש 27 שערים ב-113 משחקים וזכה באליפות ב-1999.
ב-2002 עזב לראשונה את שוודיה, כשחתם בקבוצת האנזה רוסטוק הגרמנית. ב-2006 חזר לסקנדינביה, הפעם לקבוצת אולבורג בולדספילקלאב הדנית. כבר בעונתו הראשונה סיים כמלך השערים בליגת העל הדנית, ועונה לאחר מכן זכה עם הקבוצה באליפות.
ב-2008 ניסה פריצה את מזלו פעם נוספת מחוץ לסקנדינביה כשחתם בקבוצת סנדרלנד האנגלית, אך לאחר שמיעט לשחק בקבוצה חתם לאחר עונה ברוזנבורג הנורווגית. כבר בעונתו הראשונה סייע לקבוצה לזכות באליפות ליגת העל הנורווגית, כשסיים כמלך השערים של הליגה. בעונה לאחר מכן זכה שוב עם קבוצתו באליפות. בסך הכל במהלך ארבע העונות שבהן שיחק בקבוצה, זכה פריצה ב-2 אליפויות וסיים כמלך השערים של הליגה פעם אחת וככובש המצטיין של קבוצתו 3 פעמים.
בעונת 2014/2015 זכתה מכבי תל אביב באליפות שלישית ברציפות. פריצה, שהיה פצוע במהלך העונה ומיעט לשחק, כבש חמישה שערי ליגה. בנוסף לאליפות, זכתה קבוצתו באותה עונה גם בגביע המדינה ובגביע הטוטו ובכך השלימה טרבל היסטורי בכדורגל הישראלי. בגמר גביע המדינה, אשר התקיים ב-20 במאי 2015, כבש פריצה שלושה שערים ובישל שניים נוספים בדרך לניצחון 2:6 על הפועל באר שבע. השוודי הציג את מה שתיאר בעצמו אחר כך כמשחק הטוב ביותר בקריירה שלו, משחק שהעניק לו את הציון 10 בעיתוני הספורט ובאתרי הספורט בישראל. בתום העונה, חוזהו במכבי תל אביב תם והוא עזב את המועדון.
ב-11 באוגוסט 2015 חזר פריצה להלסינגבורג, וב-11 בינואר 2016 חזר לישראל וחתם במכבי פתח תקווה. בתום עונת 2015/2016 חזר לשוודיה וחתם בלנדסקרונה.
ב-16 בנובמבר 2016 הודיע פריצה על פרישה ממשחק פעיל בגיל 36.
נבחרת שוודיה
פריצה הופיע לראשונה בנבחרת שוודיה בפברואר 2001 במשחק ידידות נגד נבחרת תאילנד כשהוא נכנס כמחליף בדקה ה-66 של המשחק.
בסך הכול רשם פריצה 14 משחקים בנבחרת, מתוכם 9 בהרכב הפותח, ולזכותו שני שערים שנכבשו במשחקי ידידות נגד אקוודור ומונטנגרו במהלך שנת 2007.
נובה (קומיקס)
הכינוי "נובה" בקומיקס מתייחס לשלושה גיבורי-על ביקום מארוול:
בית אומיה
שושלת בֵּית אוּמַיָּה (ערבית: بَنُو أُمَيَّةَ, בַּנוּ אֻמַיַּה; الأمويون, אל-אֻמַוִיּוּן) הייתה שושלת הח'ליפים הראשונה של האימפריה המוסלמית אחרי תקופת ארבעת ה"ראשידון" ("ישרי הדרך": אבו בכר, עומר, עות'מאן ועלי). היא נקראת על שמו של אומיה בן עבד שמס, מחשובי המנהיגים בעיר מכה לפני האסלאם. הח'ליפים לבית אומיה שלטו באימפריה המוסלמית מדמשק מ-661 עד 750, ולאחר מכן שלטו בספרד מ-756 ועד 1031.
על השושלת
ענף בית אומיה היה הענף הערבי האריסטוקרטי ששלט במכה, עוד לפני תקופת האסלאם. הענף היה ידוע בעושרו, בהשכלת בניו ובהיותו מי שעיצב את מכה כמרחב הפולחן למקדש הכעבה. בזכות בית אומיה הפך המקדש למוקד העיקרי לעלייה לרגל בקרב שבטי הערבים, כשלכל אחד מהשבטים הוקצה במקדש אליל מסוים. בני אומיה ניצלו את עונת העלייה לרגל למכה כמקום קדוש לערבים הפגאנים, כדי לקדם את ענייניהם המסחריים (כהקמת שוק מרכזי למסחר) וכדי לבצר את מעמדם הפוליטי והחברתי בקרב הערבים. הופעת הנביא מוחמד סיכנה את מעמדו של השבט, משום השתייכותו של מוחמד לענף המתחרה - הענף ההאשמי, שעד הופעת מוחמד היה מעמדו חלש. בני אומיה חששו כי קבלת האסלאם תגרום להתחזקות שבטו של מוחמד, וכך יאבדו בני אומיה את כוחם הכלכלי והפוליטי במכה. רצונו של הנביא להפוך את המקדש למקדשו היחידי של אללה פורש על ידם כניסיון של מוחמד לעצב את המקדש מחדש, כדי לשלוט בתנועת העלייה לרגל ובכך גם לשלוט במכה מבחינה מסחרית ופוליטית, מה שאיים לפגוע באינטרסים שלהם. לכן נודעו בני אומיה כגורם העיקרי שהתנגד לדת החדשה ולמבשרה, הנביא מוחמד. רוב המלחמות המשמעותיות נגד מוחמד נבעו מיוזמת בית אומיה. לבסוף הצליח מוחמד להשתלט על העיר מכה, מעוזם של בני הענף הסורר.
לאחר מות מוחמד, בחרו האומיים להתאסלם ובדרך זו להשיב את כוחם הפוליטי כמקודם, כפי שאכן קרה. משפחת אומיה תמכה בבחירתם לשלטון של אבו בכר ועמר בן אל-ח'טאב, שלא היו לא מענף המשפחה ההאשמי ולא מהענף האומיי; בכך הם קידמו את האינטרס העיקרי של בני אומיה - לא להחזיר את בני האשם לשלטון. בימי שלטונם של שני הח'ליפים הראשונים החלו האומיים להשתלט על עמדות הכוח בראשות המדינה המוסלמית, שבאותה התקופה התרחבה גם לאזורי מצרים ופרס. בסופו של דבר, רוב המשרות הפוליטיות והמינהליות נמצאו בידי בני אומיה. עם מותו של עומר נוכחו האומיים שבידם הכוח להחזיר את השלטון למשפחתם והם אכן תמכו בהכתרתו של עות'מאן בן עפאן, מענף בית אומיה, כח'ליף.
שלטון בית אומיה
שושלת בית אומיה הראשונה שלטה בין 661 ל-750 מדמשק, שנהפכה בידי מייסד השושלת, מועאויה בן אבי סופיאן, לבירת האימפריה המוסלמית. הפיכתו של מועאויה לשליט המוסלמים עמדה בסתירה אירונית לעובדה שהיה בן לחמולת בני עבד שמס, שרדפה וגרשה את מוחמד ממכה למדינה.
ניתן לחלק את תקופת שלטון בית אומיה לארבעה חלקים:
בתחילה היה מעאויה נציב בסוריה תחת הח'ליף השלישי, עות'מאן. אחר רצח עות'מאן בידי מי שזוהו כחסידי עלי בן אבי טאלב מבני משפחת האשם, הוכתר עלי תחתיו. האומיים התנגדו לעלייתו של עלי ההאשמי לשלטון, מה שעלול היה לפגוע בכוחם, כפי שקרה בימי מוחמד. כשמועאויה מרד בעלי, האחרון לא יכול היה לנצל את האידאולוגיה הדתית להגנתו, כפי שעשה הנביא בשעתו מאחר שבני אומיה כבר התאסלמו. כיוון שאוצר המדינה המוסלמית הוחזק אז בידי בית אומיה, נוצל כוחם הכלכלי לצורך גיוס חיילים והרחבת כוחם הצבאי. השפעתם הקודמת סייעה לאומיים לצרף למחנם שבטים רבים (לימים, רובם ככולם יהפכו לסונים). כך הצליח מועאויה לבסס שלטונו ולהקים את המדינה האומיית. הענף ההאשמי ושבטים ערבים אחרים, בעיקר בעיראק (האזור המתחרה לסוריה, מרכז שלטונם של האומיים), התלכדו סביב צאצאי עלי וניסו להשיב את משפחת האשם לשלטון תוך ניצול דמותו הדתית של הנביא ושל עלי במלחמתם נגד בית אומיה. השלטון האומיי הפעיל את מדיניות ההתנקשויות בבכירי מנהיגי משפחת האשם (מהם יצאו מאוחר יותר האמאמים השיעים). ב-657 התעמתו שני הצדדים בקרב צפין. הפנייה לבוררות עוררה על עלי את חמת חלק מחייליו, שטענו כי ההכרעה יכולה להינתן רק על ידי האל עצמו; בהמשך הם פרשו והקימו את הכת הראשונה בתולדות האסלאם - הח'וארג'. אנשי עלי ובית אומיה התעמתו פעם נוספת ב-658 ואף שידו של עלי הייתה על העליונה, גם קרב זה לא הכריע סופית מי יהיה הח'ליף המוסכם על כל המוסלמים. ברם, עם רציחתו של עלי ב-661 בידי איש כת הח'וארג', מועאויה הכריז על עצמו כח'ליף האימפריה המוסלמית כולה. עלייתו לשלטון של מועאויה מסמנת את קץ שלטון ארבעת "הח'ליפים ישרי הדרך", כאשר מרכז שלטונם של השלושה הראשונים היה מהעיר הקדושהמדינה ומרכז שלטונו של עלי היה בכופה, ואת מעבר מרכז האומה המוסלמית לאזור הסהר הפורה.
במשך כל תקופת שלטונו סבל בית אומיה מהיעדר לגיטימיות דתית ואתנית. מבחינה דתית, הח'ליף מועאויה אבן אבי סופיאן התאסלם, יחד עם אביו אבי סופיאן, רק אחרי כניעת מכה בפני הנביא, הרבה אחרי האליטות המוסלמיות הוותיקות: המוהאג'רון, הקבוצה שברחה עם מוחמד ממכה לאל מדינה בשנת ההג'רה (622), והאנצאר - תושבי אל מדינה, שסייעו למוחמד והמוהאג'רון). גם העובדה שבית אומיה בחר בדמשק לבירתו יצרה מצב בו מסופוטמיה ופרס שאכלסו הרבה יותר מאמינים מסוריה, ראו עצמן כמחוזות כבושים בידי מיעוט; אי נחת זאת גרמה למרידות אזוריות רבות עד שלבסוף, ב-750 הודחה השושלת האומיית מן השלטון במזרח התיכון.
כעבור זמן התלכדו תומכי עלי (שיעת עלי, הסיעה של עלי) עם בית עבאס (ענף מבית האשם) והצליחו למגר את השלטון האומיי במזרח, בקרב הזב (750), בו נרצחו רוב בני אומיה בידי העבאסים, ובית עבאס הפך לשושלת הח'ליפים החדשה. אמיר מבני בית אומיה, עבד א-רחמן, נמלט מחרבם של העבאסים לספרד (דרך צפון אפריקה), כבש את קורדובה, וייסד שם שושלת בית אומיה חדשה, ששלטה בממלכה המוסלמית בספרד במשך כ-300 שנה, עד 1031.
קשרי החוץ של הח'ליפות האומיית
הח'ליפות האומיית הייתה אוטרקית כמעט לחלוטין. בניגוד לקשריה עם המזרח, במשך כל תקופת שלטונה לא נוצרו קשרי מסחר או דיפלומטיה בינה לבין העולם המערבי.
בצפון קיימה הממלכה מלחמת התשה מתמדת במחוזות ההרריים של אנטליה כנגד הביזנטים. עם שאר שליטי אירופה הנוצרית - המרובינגים הקרולינגים והלומברדים, לא התקיימו מגעים, מלבד פשיטות ימיות אקראיות.
במזרח קיימה הממלכה קשרים כלכליים עם עמים ומדינות ששכנו לאורך האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט, כמו סנד (היום בפקיסטן), זנזיבר, אינדונזיה ואפילו סין. מסעות אלו היוו השראה לאגדות סינבד המלח. לעומת קשרי מסחר ימיים עם המזרח, פסק הסחר היבשתי עם המזרח בדרך המשי, בעקבות פלישת השבטים הטורקיים ממרכז אסיה.
בית אומיה היה הראשון שהתייחס לארץ ישראל כאל מחוז. מועאויה עצמו הוכתר בירושלים ושם נשבעו לו אמונים. ארץ ישראל נקראה בשם ג'ונד (מחוז) פלסטין, יריחו שוקמה והפכה לעיר חורף, ונבנה בה ארמון הישאם; גם רמלה, על אם הדרך מיפו לירושלים, הוקמה כעיר חדשה והפכה לבירת המחוז.
כלכלה ומסחר
בית אומיה טבעו מטבעות מוסלמים, היינו מטבעות שלא נשאו דיוקן אלא כיתוב בלבד. היו להם קשרי מסחר וכסף בדרום עם השבטים הנובים שבדרום מצרים. אלו באו לידי ביטוי בעיקר בסחר עבדים אפריקאים ויצוא מזון.
בית אומיה בנו ארבעה ארמונות באזור בו שוכן כיום הגן הארכאולוגי ירושלים, את מסגד עומר, את מסגד אל-אקצא ואת מקדש כיפת הסלע בירושלים, וכן את המסגד האומיי בדמשק, את חאן אל-מיניה על שפת הכנרת, את המסגד הלבן ברמלה וכן את דאר אל חכמה (دار الحكمة), "בית החכמים" וארמון הישאם ביריחו.
אמירים מבית אומיה בקורדובה
השנים המופיעות לאחר כל שם הן שנות השלטון
ח'ליפים מבית אומיה בקורדובה
השנים המופיעות לאחר כל שם הן שנות השלטון
בלה באכר
בלה (אברהם) באכר (בהונגרית: Bacher Béla; בודפשט, 24 ביוני 1890 – בודפשט, 4 במרץ 1970) היה היסטוריון אמנות, נכדו של המשורר והסופר שיצר בשפה העברית שמעון בכרך. דודיו הם וילמוש (בנימין זאב) בכר, מזרחן, רב, מנהל בית המדרש לרבנים בבודפשט, ברנאט פטאקי, עיתונאי, עורך, ואמיל באכר, כלכלן, נשיא חברת טחנות הקמח ויקטוריה.
ביוגרפיה
בלה (אברהם) באכר נולד במשפחה יהודית למיקשה באכר (1855–1932), סוחר, והרמינה שוסברגר (1863–1942). במלחמת העולם הראשונה שירת בדרגת סגן. ב-1938, קיבל דוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת ארז'בט בפץ', ובשנת 1952 תואר במוזיאולוגיה ובתולדות האמנות באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט. לא ידוע על קורותיו בתקופת השואה.
משנת 1951 עבד במרכז הלאומי למוזיאונים ומונומנטים, ומ-1953 ב, והיה המזכיר המדעי הראשון שלו מ-1955.
באכר ערך את כתב העת "תולדות האמנות הסובייטית". תחום המחקר שלו היה אמנות רוסית וסובייטית, בעיקר פיסול. הוא כתב מחקר מבוא וערך את הספר אמנות רוסית של ולדימיר סטאסוב שיצא לאור בהונגרית ב-1955. באכר תרגם את "הציור הנושא הסובייטי" מאת ו. ס. קאופמן מ-1917 עד 1941.
מאמריו המדעיים פורסמו בכתבי העת:
חיים אישיים
אשתו הייתה אליס דויטש (1895–1947), בתם של אדה דויטש ושל קרולינה וייס, לה נישא ב-2 באפריל 1914 בבודפשט. הם התגרשו ב-1947.
ילדיו הם אמיל באכר ואדית באכר.
הוקרה
באכר היה חבר במועצת המנהלים של המחלקה לכתיבת אמנות של אגודת האמנים ההונגרים.
נובה (פרנקי ריי)
נובה (באנגלית: Nova) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס ארבעת המופלאים ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic Four #164 מנובמבר 1975, והיא נוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ורג' פרז.
נובה היא האלטר אגו של פרנקי ריי, מתורגמנית העובדת באו"ם, שפגשה בג'וני סטורם והפכה לחברתו, למרות פחדיה מאש. בהמשך מוסבר כי פחדיה נובעים מכך שהושלכו עליה אותם כימיקלים שגרמו ללפיד האנושי המקורי (האנדרואיד ג'ים האמונד) לפרוץ בלהבות, ואביה החורג, פיניאס הורטון, נטע בה מחסום מנטלי כדי למנוע ממנה להשתמש בכוחות האש שהוענקו לה בעקבות התאונה. לאחר שהמחסום המנטלי הוסר, זכרונותיה שבו אליה, והיא גילתה מחדש את כוחותיה הרדומים. היא הדמות השלישית שנטלה את זהותו של הלפיד האנושי, ועזרה לתקופה מסוימת לארבעת המופלאים בטרם התנדבה כמו הגולש הכסוף להפוך למבשרו של גלקטוס.
מרווה דגולה
מרווה דגולה (שם מדעי: Salvia viridis) היא צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת השפתניים, הנפוץ בחבל הים-תיכוני של ישראל. מרווה דגולה מאופיינת בעת הפריחה בפרחים סגולים ולעיתים קרובות מתנוססת בראש התפרחת קבוצת חפים סגולים (ישנן אוכלוסיות חסרות “דגל” במקומות שונים בארץ). בקיץ, לאחר הפריחה היא מאופיינת בדורים דורים של גביעים משתיירים כפופים מטה וצמודים לגבעול התפרחת.
מאפיינים
צמח עשבוני חד-שנתי שגובהו 15 ס"מ ופרחיו סגולים או לילכיים, וכולו מכוסה בשיער לבן ובבלוטות יושבות. העלים ביציים או מוארכים, חרוקים ואינם מחולקים, אורכם 2 עד 7 ס"מ ורוחבם 1 עד 2 ס"מ לעיתים רחוקות 4 ס"מ. התפרחת אמירית. הגביע דמוי צינור ומשתייר. לאחר ההבשלה הגביע, שעוטף את הפרודות, נוטה כלפי מטה ולאחור, פיתחו נסגר, הוא נצמד אל הגבעול ולזרעים אין אפשרות ליפול (ראה בתמונה). רק משנרטב הגביע היטב במי-גשם מתפשקים העוקצים, הגביע נפתח והזרעים משתחררים.
המרווה הדגולה נובטת בתחילת החורף, ולאחר שהתפתחו העלים התחתונים עולה מביניהם עמוד פריחה, המסתעף בצורת מנורה - זוגות זוגות של ענפי פריחה נגדיים. לאורך כל עמוד סדורים הפרחים השפתניים ובראשו צומחת ציצית של חפים סגולים, שאינם פרחים כלל - ה"דגל". הפריחה מפברואר עד מאי.
מרווה דגולה גדלה ברוב חלקי צפון הארץ ומרכזה, תכופות במרבדים, בקרקע חומה רדודה בחבל הספר, ובמדרונות הפונים דרומה לשמש בחבל הים-תיכוני. תפוצתה העולמית משתרעת בארצות שסביב הים התיכון.
משתמשים בעלי הצמח כתבלין לבשר, נקניק ועוד.
במספר אתרים בישראל קיימות אוכלוסיות של מרווה דגולה בהן הצמחים חסרי דגל. אוכלוסיות אלו נחשבו בעבר למין נפרד, המכונה "מרווה ירוקה". כיום ברור כי מדובר בזנים שונים של אותו המין, משום שקיימות אוכלוסיות מעורבות, המכילות פרטים חסרי דגל לצד פרטים בעלי דגל.
מקובל לחשוב כי הדגל שבראש הצמח נועד למשוך חרקים מאביקים מרחוק. עם זאת, מחקר של אבישי שמידע הראה, שדבורים נמשכות גם אל צמחים חסרי דגל. ייתכן שלדגל יש תפקיד ב"לימוד" דבורים צעירות, שעוד לא הורגלו לזהות את הפרחים מרחוק.
רכבת הדינוזאורים
רכבת הדינוזאורים (באנגלית: Dinosaur Train) היא סדרת אנימציה אמריקאית-קנדית-סינגפורית לילדים. הסדרה שודרה לראשונה ב-7 בספטמבר 2009 בערוץ PBS Kids. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2010 בערוץ הופ!. הסדרה היא בת 5 עונות ו-100 פרקים באורך 28 דקות.
ב-2017, הסדרה דובבה מחדש תחת אותו השם, ושודרה בחינוכית 23.
עלילה
העלילה מספרת על דינוזאור קטן בשם באדי, היוצא בכל פרק עם משפחתו הפטראנודונים ברכבת קסומה, כדי לחקור תופעות שונות בעולם.
ערוץ הופ!
במאי הדיבוב בעברית היו טליה ברקאי (משנת 2010), גדי לוי (משנת 2012) ותמי ברק (משנת 2013) ומפיקי הדיבוב היו עוזי פוקס (משנת 2010), סאלי אמיגה (משנת 2010), משה קרבלניק (משנת 2010), אסנת סדן (בין השנים 2012–2013) וגלי נשר (בין השנים 2012–2013).
מצה עשירה
מצה עשירה הוא מאכל המיוצר מקמח של אחד מחמשת מיני דגן שנילוש ב"מי פירות" (כינוי המתייחס למיצי פירות, כולל שמן, חלב, דבש, ביצים ויין).
על פי ההלכה, מצה עשירה אינה חמץ אך גם אינה כשרה למצוות אכילת מצה בליל הסדר. בימינו קיימת מחלוקת לגבי האם מותרת אכילת מצה עשירה בשאר ימי חג הפסח. בקרב האשכנזים ויוצאי גאורגיה אכילת מצה עשירה אינה מותרת בפסח, אלא במידת הצורך עבור זקן או חולה. לדעת כמה מחכמים הספרדים היא מותרת.
כשרות לפסח
בתלמוד בבלי נאמר:
בהמשך מובאת המחלוקת:
ממנה משתמע שגם לפי חכמים אין ללוש עיסה לכתחילה במי פירות.
בהסבר הסוגיות שתי שיטות עיקריות בראשונים:
הרמב"ם והשולחן ערוך פוסקים כשיטה השנייה, שעיסה שנילושה במי פירות כלל אינה מחמיצה ובהתאם מתירים אכילת מצה עשירה בשאר ימי הפסח, בתנאי שלא הוכנסו לעיסה מים. הרמ"א כותב שאין אוכלים מצה עשירה בפסח וטעמים שונים נתנו לכך. סיבה אחת שניתנה היא בגלל החשש שבמי הפירות נכנסה כמות קטנה של מים ובמקרה כזה העיסה של המצה העשירה יכולה להחמיץ במהירות רבה. סיבה שנייה היא החשש לדעת רש"י שמי פירות מחמיצים ושהעיסה החמיצה. האבני נזר כותב שסיבות אלו חלשות מאוד, שכן ניתן לשמור שלא יכנסו לעיסה מים וניתן לאפות את המצה במהירות באופן שלא תחמיץ. האבני נזר מציין טעם שלישי, שהתורה אומרת "שבעת ימים תאכל עליו מצות לחם עוני" ועל כן מי שרוצה לאכול לחם בכל שבעת ימי הפסח צריך לאכול לחם עוני ולא מצה עשירה.
בערב פסח
בגלל האיסור לאכול מצה בערב הפסח, ישנם האוכלים בערב פסח מצה עשירה, אשר אינה כלולה באיסור מכיוון שהיא אינה כשרה למצוות אכילת מצה בליל הסדר. במיוחד משמשת המצה העשירה בשנים בהן הפסח יוצא ביום ראשון. בשנים אלו יש צורך על פי ההלכה לבער את החמץ מהבית קודם השבת. מכיוון שבשבת זו אסור לאכול מצה, המצה העשירה מהווה פתרון לצורך קיום סעודות שבת ללא חמץ. רבי יוסף קארו, הפוסק שמצה עשירה מותרת בפסח, ממליץ על אכילת מצה עשירה לסעודה שלישית. הרמ"א לעומת זאת כותב שאין לאכול מצה עשירה לסעודה שלישית, כמו שאין לאכול מצה עשירה בחג עצמו.
מדברי הרמ"א עולה שאין לאכול מצה עשירה בערב פסח כדין חמץ, אולם לדברי הרב יחזקאל לנדא האיסור הוא רק מחצות היום.
בליל הסדר
לפי רוב הדעות מצה עשירה אינה כשרה למצת מצווה בליל הסדר והובאו לכך שתי סיבות:
הרמב"ם מבדיל בין סוגים שונים של מצה עשירה וקובע:
הרמב"ן חולק על הרמב"ם וטוען שעיסה שנילושה במי פירות, בין אם היה בהם מים ובין אם לאו, אינה כשרה למצת מצווה בליל הסדר.
פרידריך ריקרט
ממוזער|פרידריך ריקרט פרידריך רִיקֶרט (בגרמנית: Friedrich Rückert; 16 במאי 1788 – 31 בינואר 1866) היה משורר גרמני, מתרגם ופרופסור ללשונות המזרח.
חייו
ריקרט נולד בשנת 1788 בעיר הקיסרית החופשית שוויינפורט (Schweinfurt), בן בכור לעורך דין. הוא למד בגימנסיה המקומית ובאוניברסיטאות וירצבורג והיידלברג. משנת 1816-17 עבד במערכת היומון Morgenblatt בשטוטגרט. כמעט את כל שנת 1818 עשה ברומא, ולאחר מכן, בשנים 1820 עד 1826 חי בקובורג. ריקרט התמנה לפרופסור לשפות המזרח באוניברסיטת ארלנגן בשנת 1826, ב-1841 נקרא למשרה דומה באוניברסיטת ברלין, שם היה גם ליועץ סתרים. ב-1849 פרש מן הפרופסורה בברלין ויצא לחיות באחוזתו סמוך לקובורג.
כשריקרט החל בקריירה הספרותית שלו, הייתה גרמניה נתונה במאבק לחיים ולמוות עם נפוליאון; בכרך שיריו הראשון, "שירה גרמנית" (Deutsche Gedichte), שיצא לאור בשנת 1814 בשם העט פריימונד ריימאר (Freimund Raimar), נתן, בעיקר ב-Geharnischte Sonette רבות העוצמה, ביטוי עז ותקיף לרגשות שפיעמו בלב בני ארצו. בשנים 1815–1818 הופיעו "נפוליאון, קומדיה פוליטית בשלושה חלקים" (Napoleon, eine politische Komödie in drei Stücken), שרק שניים מחלקיה יצאו לאור; וב-1817 "עטרת העתים" (Der Kranz der Zeit).
בשנת 1822 הוציא ריקרט קובץ פואמות בשם "ורדים מן המזרח" (Östliche Rosen), ובשנים 1834-38 יצא לאור האוסף "קובץ שירה" (Gesammelte Gedichte) בשישה כרכים – מבחר שיצא שוב ושוב, פעמים רבות.
ריקרט שלט בשלושים שפות וטבע את חותמו בעיקר כמתרגם של דברי שירה אוריינטליים וכמחבר שירה ברוח רבי האמן מן המזרח. עניין רב עוררו תרגומיו למאקאמות של אל-חרירי מבצרה (Hariris Makamen) משנת 1826, "נאל ודמאייאנטי" (Nal und Damajanti), מעשיה הודית בשנת 1828, "רוסטן וסוראב, סיפור גיבורים" (Rostem und Suhrab, eine Heldengeschichte) ב-1830, ו"חאמאסה, או שירי העם הערביים העתיקים ביותר" (Hamasa, oder die ältesten arabischen Volkslieder) ב-1846. כמו כן, תרגם את הקוראן מערבית לגרמנית.
בין כתבי המקור שלו, העוסקים בנושאים מזרחיים:
המורכבת ביותר ביצירותיו היא "חוכמת הברהמינים" (Die Weisheit des Brahmanen), שיצאה לאור בשישה כרכים בשנים 1836 עד 1839. זו ומחזור שירי האהבה "אביב אהבה" (Liebesfrühling) משנת 1844, מהווים את מיטב יבולו של ריקרט.
בשנים 1843 עד 1845 הוציא ריקרט את הדרמות "שאול ודוד" (1843), "הורדוס הגדול" (1844), "הקיסר היינריך הרביעי" (1845) ו"כריסטופרו קולומבו" (1845), כולן נחותות בהרבה בהשוואה ליצירה שלה חב הוא את מקומו בספרות הגרמנית. בתקופת מלחמת שלזוויג השנייה בשנת 1864 כתב את "תריסר שירי מלחמה לשלזוויג-הולשטיין" (Ein Dutzend Kampflieder für Schleswig-Holstein), שרישומם על הציבור, אף כי פרסומם היה אנונימי, היה ניכר.
אחרי מותו נמצאו תרגומי ושירי מקור רבים בעזבונו, והם יצאו לאור בקבצים אחדים. ריקרט הצטיין בדמיון עשיר, שקירב אותו אל עולם השירה המזרחית, ומעטים הצליחו להגיע לשיעור קומתו במיומנות רתמית ובכושר המצאה בתחום המשקל. אין כמעט צורה לירית שאינה מיוצגת ביצירתו, ובכולן כתב בקלות ובחן.
השפעתו בתחום לימודי המזרח בגרמניה לא פחתה עם השנים (השוו אנמארי שימל).
המצבה לאחד מבניה המפורסמים ביותר של העיר שוויינפורט - פרידריך ריקרט - ניצבת בכיכר השוק. המשורר והאוריינטליסט, שהבית בו נולד עומד בפינה הדרומית-מזרחית של בית העירייה, משקיף על המתרחש בכיכר המרכזית תוססת החיים של שוויינפורט מאז 1890. יוצרי המצבה הם האדריכל פרידריך ריטר פון תירש והפסל וילהלם פון ריהמן. דמויות אלגוריות מיצירותיו של ריקרט - "סונטות קמלות" (Geharnischte Sonette) ו"חוכמת הברהמינים" - ניצבות לרגלי פסל הארד של ריקרט.
קרבות רמלה
רקע
המלך הצלבני בלדווין הראשון, מלך ירושלים ירש ממלכה קטנה חסרת רצף טריטוריאלי האוחזת בגב ההר‚ ובקטע מאזור שפלת החוף קומץ מבצרים בטריטוריה עוינת‚ צבא קטן של אבירים חסרי משמעת ואוצר מדינה ריק ממשאבים. האתגר הצבאי היה הבטחת הדרך אל ירושלים מרמלה. האיום העיקרי שכן במערב - ממצרים הפטאמית שגדודי צבא ושודדים הקשורים אליהם פשטו על שיירות מסחר ועולי רגל נוצריים ממבצרים ומאחזים בדרום ארץ הקודש‚ שמים ללעג ובמבחן את השלטון הצלבני. מבחן ראשון נסתיים בניצחון צלבני ברור בקרב אשקלון במהלכו נהדף צבא משלוח מצרי מגבול הארץ בשנת 1099.
בחודש נובמבר 1100 פנה באלדווין הראשון אל לב הבעיה ותקף את קיני השודדים הבדואים שישבו במערות בית גוברין. הצבא הצלבני הרג את יושבי המערות וסתם את פתחיהן. בשנת 1101‚ דחקו הצלבנים את רגלי הפטאמים בארץ הקודש וכבשו את עיר הנמל ארסוף ביום 29 באפריל לאחר מצור קצר של שלושה ימים. עם כיבוש ארסוף פנו הצלבנים בסיוע צי גנואזי לכיבוש קיסריה.
כיבוש קיסריה
בתקופה הצלבנית – תחילת המאה ה-12 נשארו רק שרידים מועטים מקיסריה ההרודיינית והנמל העתיק. קיסריה הערבית הייתה – ככל הנראה – דומה בגדלה לקיסריה הצלבנית שהריסותיה מעטרות היום את חוף הים. לאחר מצור של שבועיים נכבשה העיר בהתקפה על החומות ב-17 במאי 1101. אוכלוסיית העיר שנמלטה למסגד נטבחה. ממוות ניצלו רק הנשים, הקאדי, ומפקדה הצבאי של העיר. העיר עצמה נבזזה ובתוך השלל מצאו המלחים הגנואזיים, באחד מבתי העיר, כלי זכוכית בצבע ירוק. הכלי נלקח לג'נובה וזוהה כגביע הקדוש שממנו שתה ישו (ישוע) בסעודה האחרונה ואליו אסף יוסף הרמתי את דם ישו לאחר הצליבה.
מסגד קיסריה הפך לקתדרלה שהוקדשה לפטרוס הקדוש, והעיר הוכרזה מרכז בישופות קיסריה.
הצבא הצלבני
הצבא הצלבני, של ממלכת ירושלים נבנה על פי המסורת של אירופה בשינויים שהתחייבו מנסיבות שקשורות לקיומה של הממלכה במזרח התיכון ומלחימה באויב מוסלמי. עמוד השדרה של הצבאות הצלבנים היו האבירים עליהם התווספו סרז'נטים רכובים או רגליים ובעתות של "גיוס כללי" הצטרפו לצבא הצלבני כל הווסלים וכל הגברים היכולים לשאת נשק.
דוקטרינת הלחימה הצלבנית וגודלה הפיזי המוגבל של ממלכת ירושלים הביא לכך כי במאבק מול צבא פולש – בניגוד ללחימה מול גדודי פשיטה ושוד – התרוקנו ערי ובעיקר מבצרי ממלכת ירושלים מלוחמים תוך חשיפה והימור כי במקרה של תבוסה יישארו מאחזיהם ללא הגנה.
הצבא המצרי
בתחילת המאה ה-12 קיים הבדל ניכר בין הצבא המצרי לצבא הסורי, הצבא המצרי הפטאמי היה בעיקרו חיל פרשים הנלחם מהסוס בחרב או חנית – בדומה לאבירים הצלבניים.
עם זאת הצבא המצרי נכשל בטקטיקת הקרב מול הצבא הצלבני, הפעלת הקשתים הלא רכובים בעמדות נייחות כפה עמדות נייחות על הפרשים המצריים, ובכך הפך אותם חשופים ופגיעים להתקפת התנגשות ישירה של האבירים הצלבניים. אלו דהרו במהירות הולכת וגדלה בחניתות שלוחות קדימה. רגע הפגיעה הוא שהכריע את שורות האויב.
תוכניות המצרים וניסיונות כיבוש רמלה ויפו נכשלו כל פעם מחדש בעיקר בגלל פיקוד כושל והססני לצד חוסר תיאום בסיסי בין כוחות היבשה לצי.
סיבה אחרת לכישלון המצרי הוא חוסר שיתוף פעולה מצד שליט דמשק - האמיר טוגתכין שישב במבצריו מבלי נקוף אצבע ומבלי לתקוף את ממלכת הצלבנים מצפון, תקיפה שהייתה מאלצת את הצבא הצלבני הקטן להתפצל לשניים על מנת לקדם - בו זמנית - את האיום מצפון ומדרום ושולל מהצבא הצלבני אפשרות תמרון או הכרעה.
שדה הקרב וביצורים
קרבות רמלה נערכו בשדה קרב שנבחר על ידי הצבא הפולש –הצבא המצרי ונגזר מתוכנית הפעולה שהכתיבה – ללא גמישות - חדירה עמוקה מבסיס ההתארגנות באשקלון ותנועה לאורך הדרכים צפונה אל מרכז הארץ. תנועה זו כוונה כלפי המישור באזור שפלת החוף התחום ממזרח על ידי קו של גבעות שמפרידות בין השפלה להרי ירושלים וממערב על ידי הדיונות הטובעניות של חולות החוף. שפלה זו נחתכת לאורכה על ידי דרך המובילה ממצרים צפונה ובמקביל לה דרך החוף הנמתחת במקביל לה דרך החולות והביצות של החוף. דרכים אלו נחתכות ממזרח למערב על ידי דרך היורדת מירושלים אל כוון נמל יפו – הנמל העיקרי של ממלכת ירושלים ונשלט על יד שורה של ביצורים קטנים שתפקידם שיטור ושליטה העיקריות שבהן היו המגדל שברמלה ובסמוך לו הקתדרלה המבוצרת של לוד.
גאוגרפיה זו היא שתחמה את זירת הקרבות על פי האסטרטגיה המצרית שגרסה כיבוש ושליטה במרכז הארץ, בידוד ירושלים מתגבורות מתוך מחשבה כי העיר תיפול ללא קרב או במאמץ קטן. תנועת הצבא המצרי לאורך מישור החוף אמורה הייתה להיות מגובה בתנועה של צי עד ליפו, משם עתיד הצי להטיל מצור על נמל יפו ולרתק את הצבא הצלבני לעיר.
מביצורי העיר רמלה הצלבנית של תחילת המאה ה -12 לא נותר אלא מעט שלא מאפשר לשחזר את המגדל הפשוט שהקים המלך בלדווין הראשון להגנת העיר בתקופה בין כיבוש קיסריה וקרב רמלה הראשון.
מגדלים מסוג זה היו הפשוטים בביצורים והנפוץ ביותר. מצדים אלו היו בדרך כלל מבנה קטן ומרובע בדרך כלל בן שתי קומות שאיפשרו תצפית למרחק, מבנה זה שמר על דרכים ושיכן חיל מצב קטן ששימש ככוח שיטור ואבטחה לזרוע המנהלית. הלחימה מתוך המגדל נערכה מתוך חרכי ירי ועמדות על הגג אך המבנה לא נועד לעמוד במצור שיטתי או הרעשה.
ערב הקרב
במחצית השנייה של חודש מאי 1101 הגיע לאשקלון צבא מצרי בפיקודו של הממלוכ סעד אדולה אל-קואסי שתפקידו הקודם היה מפקדה הפאטימי של העיר ביירות. מאשקלון התקדם הצבא לאיטו עד לפאתי העיר רמלה, תוכנית הפעולה של המפקד המצרי (בהנחה כי הוא פעל על פי תוכנית מובנית) לא ברורה אך אין ספק כי הוא ניסה להקל על הלחץ הצלבני על קיסריה שהייתה תחת מצור. הצבא הצלבני יצא לקראת האיום במסע זריז לכוון רמלה, המפקד המצרי נמנע ממגע ונסוג לכוון אשקלון על מנת להמתין לתגבורת.
ביום 7 בספטמבר 1101 הגיע הצבא המצרי אל פאתי העיר רמלה. צבא זה היה בין הגדולים שנאספו עד לאותה עת כנגד ממלכת ירושלים, מקורות נוצריים של אותה תקופה ובעיקר פולשה משרטרז בספרו "ההיסטוריה של ירושלים" (Historia Hierosolymitana) מעריך את גודלו של הצבא המצרי ב 11,000 פרשים, ו-21,000 חיילים רגלים, צבא זה היה - למרות גודלו לא מוכן למלחמה וככל הנראה לוקה באימון ובציוד ולא מוכן לעימות עם פרשים צלבניים חמושים ומשוריינים בכבדות. במועצת מלחמה שנערכה ביפו יומיים לאחר מכן החליט המלך לצאת להתקפה על מנת ליטול את היוזמה ולנצל את גורם ההפתעה - היתרון היחיד שעשוי היה לעמוד לצד הצבא הצלבני. הצבא הצלבני מנה כמאתיים ושישים פרשים וכתשעה מאות חיילים רגלים. ההבדלים בסדרי הגודל של הצבאות - הבדלים שילוו את רוב העימותים בין ממלכת ירושלים לצבאות המוסלמיים בעימותים העיקריים הם - על פניו מספיקים על מנת להכריע את המערכה, ואף על פי שחוסר האימון וההכנה של הצבא המצרי וההססנות שלא לומר הפחדנות של מפקדיו עמדו בעוכריו בעימותים אין אלא להעריך את יכולם הצבאית אומץ לבם והאמונה העיוורת של האבירים הצלבניים.
צי מצרי יצא מאשקלון צפונה וספינות מלחמה מצריות עמדו מול חומות יפו לרתק כוחות צבא צלבני ולאיים על הנמל העיקרי של ממלכת ירושלים.
הכנה לקרב
מלך ירושלים חילק את צבאו הזעיר לחמישה גדודים: הראשון תחת פיקודו של אביר בשם ברוולד (Bervold); הגדוד השני תחת פיקודו של אדון חיפה, גלדמר קרפנל; הגדוד השלישי תחת פיקודו של הוגו סנט עומר, נסיך הגליל; והגדודים הרביעי והחמישי תחת פיקוד המלך.
הצבא הצלבני התכונן לקרב בטקס דתי שכלל דרשה מעוררת השראה מפי ארנולף מרוהן, הפטריארך של ירושלים, וטקס מחילה על העוונות שניתנה למשתתפי הקרב על ידי קרדינל נציג האפיפיור.
שלב ראשון - תבוסה צלבנית
מלווים ומעודדים על ידי הצלב האמיתי תקפו הצלבנים בהפתעה את הצבא המצרי שחנה דרומית-מזרחית בין יבנה (איבלין) לרמלה. למרות התעוזה והשימוש המושכל בהפתעה כאמצעי טקטי הרי שתוכנית הקרב הצלבנית הייתה פשוטה - על גבול ההתאבדות - תקיפה ראש בראש של המערך המצרי. הגדוד של ברוולד הוביל את ההתקפה על המערך המצרי וכל האבירים והחיילים של הגדוד נקצרו על ידי הצבא המצרי ונמוגו כלא היו ומבלי להותיר רושם על הצבא המצרי, אחריו נעלם הגדוד של גלדמר קרפנל. הגדוד של האבירים הגליליים בפיקודו של סנט עומר ספג אבדות כבדות והניצולים ניתקו מגע עם המערך המצרי וברחו אל יפו שם המתינה המלכה עם קומץ אבירים שנותרו כחיל מצב.
בהגיע הכוחות הגליליים אל יפו הם דיווחו כי הצבא הצלבני הובס ושדה הקרב נתון לחסדי המוסלמים. המלכה הצלבנית ארדה מאדסה החליטה להזעיק את טנקרד מנסיכויות הצפון.
צי צלבני המורכב מאוניות איטלקיות פיזר ללא קרב של ממש את הצי המצרי ממול חומות יפו והסיר את האיום מהעיר.
שלב שני - ניצחון צלבני
בעוד האבירים הצלבניים מהגליל בורחים משדה הקרב תקפו הגדודים הצלבניים בפיקודו של המלך בלדווין הראשון את המחנה המצרי. לאחר תפילה קצרה ווידוי אישי על חטאיו בפני הצלב הקדוש עלה המלך על סוסתו "גזל" ותקף את המרכז המצרי עם שארית האבירים הצלבניים, המצרים שהעריכו כי המערכה הוכרעה הופתעו ונפוצו לכל עבר, המרכז התמוטט והבהלה אחזה באגף הימני, המצרים לא הצליחו להתאושש מההלם שאחז בהם והחלו בנסיגה לכוון אשקלון בעוד הצלבנים נמנעים מביזת המחנה רודפים אחריהם עד גבולות העיר.
לאחר הקרב
תוצאות הקרב - מוחלטות ככל שיהיו לא השיגו הכרעה. המשאבים של מצרים איפשרו לווזיר אל אפדל לתכנן ולארגן צבא חדש למתקפה מחודשת על המדינה הצלבנית.
בתקופת הביניים בין עונת המלחמה של שנת 1101 לשנת 1102 הגיעו לחופי הארץ שרידי הכוחות של מסע הצלב של 1101 ובלדווין קיבל את פניהם של הנסיכים הצרפתיים וחגג עימם את חג הפסחא בירושלים, כוחות אלו נשארו בארץ בזמן לסייע בעימות הבא שנערך מול רמלה.
שלב ראשון - תבוסה צלבנית
בלדווין היה מודע לצבא המצרי שנאסף באשקלון והתכונן לעימות על ידי גיוס אבירי ממלכת ירושלים ומספר מאות אבירים חנו ביפו בהמתנה להתקפה המצרית, בעוד אבירים נוספים מערי הגליל ונסיכיות הצפון הועמדו במצב הכן.
ההתקפה ההססנית על לוד ורמלה הטעתה את בלדווין שהעריך כי ההתקפה בוצעה על ידי כוח חלוץ קטן בגודלו יצא מירושלים בראש כוח של פרשים מקומיים עם האבירים הצרפתיים -אורחיו, פליטי מסע הצלב של 1101 ו בסך הכל כ 500 פרשים.
כיבוש רמלה
ביום 17 במאי נתקלו הפרשים הצלבניים בצבא המצרי, ומגע נוצר באופן מיידי, בעוד הפרשים הקלים המצרים מבצעים תמרון של איגוף לסגירת נתיב הנסיגה בחרו הצלבנים לתקוף את מרכז הכוח המצרי. תמרון זה הפתיע את המצרים וזרע בלבול בשורותיהם אך משהוברר כי הכוח התוקף זעיר בגודלו ואין הוא מגובה בכוחות נוספים הם סגרו על הפרשים המסתערים ובלמו את ההתקפה. אבירים מעטים הצליחו לברוח תוך כדי לחימה דרך הצבא המצרי ולהגיע ליפו. כמחצית מהאבירים הצלבניים נהרגו בעוד המלך ואבירים אחרים הצליחו לסגת אל הביצורים החלשים של רמלה שהוקפה על ידי הצבא המצרי והושמה במצור.
על פי סיפור רומנטי המצוטט בכתבי היסטוריונים צלבניים, בעת שבלדווין היה במצודת רמלה הגיע לשער לוחם מוסלמי שביקש לדבר עם המלך. בשיחה הזהיר המוסלמי את המלך כי הצבא המצרי עתיד לתקוף את רמלה עם בוקר והציע למלך להימלט בדרך סתרים.
הרקע למעשה החסד מצד הערבי היה מעשה חסד מצד המלך באביב של שנת 1101, אז תקף גדוד צלבני בפיקודו של בלדווין שיירה שעשתה את דרכה בעבר הירדן, רוב נוסעי השיירה ומלויה נטבחו והנשים והילדים נמכרו לעבדות. בשיירה הייתה גם נסיכה ערבית - אשתו של הלוחם המוסלמי שהופיע ברמלה והיא בחודש האחרון להריונה. בלדווין שחרר אותה ואת המשרתות שלה עם אספקה של מזון ומים ונאקה שתישא אותן למקום מבטחים. הנסיכה ילדה לצד הדרך ובעלה אסיר התודה הבטיח למלך כי הוא ישיב לו תודה בעתיד.
ירידת החשיכה מנעה התקפה מצרית מיידית והמלך הצלבני ניצל את ההזדמנות ובלווית שלושה בני לוויה הסתנן דרך הקווים המצרים, כשהוא משאיר את חבריו לנשק לגורלם. הוא רכב לאורך מישור החוף תוך שהוא מתחמק מסיורים מצרים, משנכשלו ניסיונותיו להגיע ליפו הוא פנה צפונה ורכב במשך יומיים עד שהגיע למבצר ארסוף.
למחרת יום הקרב הסתערו המצרים על המגדל המבוצר של רמלה והעלו באש את הביצורים. הצלבנים בחרו בקרב במקום מוות בשריפה ופרצו מהמגדל, מפקד המבצר קונרד ומאה אבירים נפלו בשבי ונלקחו למצרים, בעוד אבירים אחרים נהרגו תוך כדי הלחימה. כך הושמד מחצית כוחה הלוחם של ממלכת ירושלים המוערך על ידי יהושע פראוור ב-200 עד 400 פרשים.
יפו במצור
המלכה וחצר המלוכה עימה שהו ביפו וקיבלו את הבשורה על המפלה מול רמלה מהאבירים שהצליחו לברוח משדה הקרב אך לא היו כל ידיעות על גורל המלך. התוכנית לסגת מיפו נתקלה בבואו של צי מצרי שצר על העיר מצד הים וב-20 במאי הגיע הצבא המצרי אל מול חומות העיר וסגר את כל דרכי הנסיגה.
על פי כתבי היסטוריונים בני התקופה פרץ המלך בלדווין את המצור הימי המצרי באמצעות ספינה של הרפתקן אנגלי. במרדף הימי שהתפתח במימי יפו ניצלה הספינה הנוצרית רוח חזקה שדחפה את ספינת המפרש אל תוך נמל יפו דרך ההסגר המצרי.
במקביל - צי בן מאתיים ספינות אירופאיות שעיקרן נושא עולי רגל וחיילים מאנגליה, צרפת וגרמניה פרץ את המצור הימי על יפו, הצי המצרי התפזר ללא קרב ואפשר לכוחות הנוצריים להיכנס אל תוך העיר.
שלב שני - ניצחון צלבני
ב-27 במאי פרצו האבירים הצלבניים בראש צבא שמנה כ-8,000 חיילים מתוך יפו ותקפו את הצבא המצרי שצר על העיר. מהלך הקרב איננו ברור דיו אך ככל הנראה הצבא המצרי ניסה - באמצעות נסיגה מבוקרת - למשוך את הפרשים הנוצריים אל השטח הפתוח ובו לנהל קרב כיתור והשמדה, התקפה מוחצת של חיל הפרשים הצלבני שברה את שורות הצבא המצרי ולאחר שעות מספר של לחימה עיקשת נסוגו המצרים וברחו לכוון אשקלון בהותירם את המחנה מול העיר בידי הצלבנים.
מסע כושל של 1103
בסתיו של קיץ 1103 יצא צבא מצרי בפיקוד כפול - הממלוכ תאג' אל עגם מפקד צבא היבשה והקאדי אבן קאדוס כמפקד הצי. בהגיעו לאשקלון החליט מפקד צבא היבשה שלא להמשיך במסע ולא להיכנס אל תחומי ממלכת ירושלים - ככל הנראה במחאה על פיצול הפיקוד ומתוך קנאה במפקד הצי שקיבל את התואר אדמירל. הצי שהגיע עד ליפו הטיל מצור על העיר אך הניסיון היה בחצי לב ולאחר שנתגלה כי הצבא שאמור היה לנהל התקפה סימולטנית על יפו לא הופיע סב על עקביו וחזר למצרים.
כיבוש עכו על ידי הצלבנים
התבוסה המצרית בקרב רמלה השני והפיאסקו של המסע באביב 1103 החלו לגבות את מחירם על יכולתה של מצרים להמשיך במסעי מלחמה כושלים. ומאידך עורר את הצלבנים להעמיק את אחיזתם במישור החוף וערי הנמל הפזורות לאורכו. בשנת 1103 יצא בלדווין במסע כנגד עכו ששימשה ריכוז לגדודים מצרים ומוסלמיים מקומיים שהיו פושטים על אזור חיפה ומנתקים את הדרך בין חיפה ונסיכויות הצפון לקיסריה. תחילה פעל בלדווין לטיהור הכרמל משודדים ובאותה שנה הטיל מצור על עכו עצמה. המצור נכשל מחוסר צי צלבני שמנע הטלת בלוקדה על העיר מצד הים. בחודש מאי 1104 הופיע בחופי הארץ צי מג'נובה ואחר חתימת הסכם על חלוקת שלל העיר עכו לאחר נפילתה הושמה העיר במצור פעם שנייה. הפעם ברח מפקד העיר המוסלמי - מצרי ט'הר אדאולה אל-גיושי ומצא מקלט בדמשק, נכבדי העיר שנותרו ללא מפקד פתחו במשא ומתן עם בלדווין וסוכם כי הרוצה להישאר בעיר יוכל לעשות כן וכל החפץ לעזוב יוכל לקחת את מטלטליו. ביום 26 במאי לאחר 20 ימי מצור נכנעה עכו אך האיטלקים, שיכורים מניצחון טבחו בתושבי העיר. עכו, מקום הולדתו של הווזיר המצרי אל אפדל נפלה לידי הצלבנים, ועתה היה בידם נמל עמוק יחסית הניתן לשימוש בכל עונות השנה. עכו הפכה לנמל העיקרי של ממלכת ירושלים והעיר נכנסה לתקופת פריחה העיקרית בתולדותיה.
עליית כוחה של ממלכת הצלבנים שכיבוש עכו היה שיא חדש בהתגלמותה הכתה גלים בעולם המוסלמי השכן לממלכת ירושלים. קולות מרמור עלו על אי יכולתם של הפטאמים לסלק את הפולש ושאננותם של שליטי דמשק, קולות אלו מהווים את ניצני ההכרה כי ממלכת ירושלים נאחזה בארץ ישראל ובירושלים בפרט, וכי החזקתם בארץ ישראל היא בעלת אספקטים של מלחמה בין דתות.