cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משכב לידה
משכב לידה, ברפואה, היא תקופה בחיי אישה המתחילה מיד לאחר הלידה ונמשכת כשישה שבועות. בתקופה זו הגוף מתאושש מהריון והלידה, ומערכות הגוף, ובכללן רמות ההורמונים, חוזרות למצבן הרגיל. נשים בתקופת משכב לידה, עלולות לחוות תופעות המזכירות את ההריון. זוהי גם תקופה שצריך להסתגל בה לאמהות, להנקה, לחיי משפחה שונים, לטיפול בתינוק, שינויים המהווים אתגר בפני עצמו. ארגון הבריאות העולמי מתאר תקופה זו כתקופה קריטית עבור האם והילוד אך עם זאת לא מדוברת מספיק; רוב מקרי התמותה בקרב אמהות ויילודים מתרחשים בתקופה זו.
שלבים
ניתן לחלק את תקופת משכב הלידה לשלושה שלבים:
בעיות בריאות לטווח הארוך (כאלה המתרחשות גם לאחר תקופת משכב הלידה המאוחרת) מדווחות על ידי 31% מהנשים.
מאפיינים פיזיים
בתקופת משכב הלידה חלים שינויים רבים בגוף האשה:
מאפיינים רגשיים
תקופת משכב הלידה מאופיינת בשינויים קיצוניים במצב הרוח, ובקשיים רגשיים רבים. לצד הרגשות החיוביים של שמחה, התרגשות, אהבה לתינוק החדש, ישנם רגשות של בלבול, כעס תסכול, פחד ועוד רגשות רבים. ברוב המקרים שינויים אלה עוברים תוך כמה שבועות. לדוגמה, ביום השלישי אחרי הלידה, ישנו שיא הורמונלי, הגורם לנשים רבות לדכדוך ובכי בלתי פוסק. במקרים מסוימים הנשים סובלות מדיכאון אחרי לידה, ואז דרגת הקושי גבוהה בהרבה, והמצב אינו עובר מעצמו. את הקשיים הרגשיים מעצימים גם עייפות גדולה בגלל הטיפול בתינוק, והצורך בהסתגלות למצב החדש.
ליאורה קיסלוב
ליאורה קיסלוב (נולדה 14 בינואר 1950) היא אדריכלית ישראלית, שותפה בכירה ומנהלת במשרד האדריכלים קיסלוב - קיי אדריכלים משנת 1979.
ביוגרפיה
קיסלוב היא בתם של תיאודור וסופיה קיסלוב, אחותה של תאה קיסלוב ואשתו של עולש קיי. היא בוגרת המחלקה לעיצוב סביבתי ותעשייתי של האקדמיה לאמנות ועיצוב 'בצלאל'.
משנת 1979 ועד היום, שותפה ומנהלת במשרד קיסלוב קיי אדריכלים. עבודתה של קיסלוב מיישמת אינטרפרטציה מיוחדת לאדריכלות מקומית ללא חיקוי סגנונות עבר או גלישה לנוסטלגיה, מייצרת צירופים מקוריים של מרכיבי בניין על שימושם וצורותיהם, מחברת בין ישן וחדש, ומגלה אוצרות חבויים במציאות האורבנית. קיסלוב דוגלת בהתבוננות והקשבה לקולות העולים מהשטח ושזירתם של אלו בתוך מעשה אומנות אדריכלי מוגמר, אשר בתורו, נושא אחריות כבדה בעיצוב פני החברה ועתידה.
הייתה בין הוגי, מתכנני, מקימי ודרי שכונת רבי חנינא הנושקת לשוק הפשפשים ביפו. השכונה קצרה פרסים ותשבחות רבים והפכה לאחת השכונות המדוברות והנחשקות באזור המרכז.
משנת 2012 ועד היום קיסלוב היא מנחת פרויקט גמר בבית הספר לאדריכלות ע"ש דוד עזריאלי באוניברסיטת תל אביב. בעבר, בין השנים 2006–2012 שימשה כמרצה בכירה נלווית, מנחת פרויקט גמר בפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים, טכניון, חיפה.
משפט הערך הממוצע של לגראנז'
משפט הערך הממוצע של לגראנז' הוא משפט בחשבון אינפיניטסימלי העוסק במשיק לפונקציה רציפה בקטע סגור. לפי המשפט, אם הפונקציה גזירה בכל הנקודות הפנימיות בקטע, אז יש נקודה שבה המשיק מקביל לקו המחבר את קצות הגרף של הפונקציה. משפט זה מהווה הרחבה פשוטה יחסית של משפט רול, שבו מניחים ששני הערכים שהפונקציה מקבלת בקצות הקטע שווים זה לזה. ההנחה על קיום הנגזרת חיונית: אם הפונקציה אינה גזירה בכל הקטע הפתוח, ואפילו רק בנקודה אחת, ייתכן שהמשיק המבוקש אינו קיים. אחד השימושים החשובים של המשפט הוא בהערכת השגיאה כאשר מקרבים פונקציה בעזרת טור חזקות.
בניסוח אחר, המשפט מתייחס להשתנות של הפונקציה בין נקודות הקצה של הקטע - ומראה שתמיד קיימת נקודה שהשינוי הרגעי בה שווה לשעור ההשתנות הממוצע. לדוגמה, אם מכונית עוברת מרחק של 100 קילומטר בשעתיים, בהכרח היה רגע במהלך הנסיעה שבו מהירותה הייתה בדיוק 50 קמ"ש (וזאת כמובן בהנחה שפונקציית המרחק שהמכונית עוברת רציפה וגזירה - כלומר שלמכונית יש מהירות בכל רגע נתון).
המשפט והוכחתו
משפט הערך הממוצע: תהי \ f פונקציה רציפה בקטע הסגור וגזירה בקטע הפתוח. אז קיימת נקודה שעבורה.
הוכחה: תהא נוסחת הקו הישר שעובר דרך הנקודות \ (a,f(a)) ו-\ (b,f(b)). זוהי פונקציה רציפה וגזירה בכל מקום, שנגזרתה קבועה,.
אנו מעוניינים להראות כי הנגזרת של \ f שווה, בנקודה מתאימה, לשיפוע של הישר המיוצג על ידי k, כלומר ל-k'. לשם כך נשתמש במשפט רול על פונקציה חדשה, שהיא ההפרש בין \ f ו-k. הסיבה לכך היא שאנו מעוניינים להוכיח שקיימת נקודה שבה שתי הנגזרות שוות זו לזו, כלומר, נגזרת ההפרש היא 0.
משיק
במתמטיקה, מַשִּׁיק לעקומה בנקודה כלשהי הוא ישר העובר דרך אותה נקודה, ושיפועו שווה לנגזרת העקומה באותה נקודה. המשיק עשוי לחתוך את העקומה, או להשיק לה, בנקודות אחרות, גם ליד נקודת ההשקה.
משפט הערך הממוצע של לגראנז'
המשפט והוכחתו
נגדיר את פונקציית ההפרש. זוהי פונקציה רציפה ב-\ [a,b] (כהפרש של פונקציות רציפות), גזירה ב-\ (a,b) (כהפרש של פונקציות גזירות), ומקיימת (זאת משום ש- ובדומה גם לגבי הנקודה \ b). לכן, ממשפט רול נובע כי קיימת נקודה \ c\in(a,b) כך ש-\ h'(c)=0.
אבל, כלומר:
משיק
אם הפונקציה גזירה בנקודה \ x_0, משוואת המשיק בנקודה זו היא.
משפט הערך הממוצע של לגראנז'
המשפט והוכחתו
.
גרסה אינטגרלית
למשפט הערך הממוצע לנגזרת יש גרסה מקבילה לאינטגרל. המשפט קובע כי לכל פונקציה רציפה \ f בקטע \ [a,b] קיים כך שמתקיים:. המשמעות הגאומטרית לפונקציה אי-שלילית היא שקיימת נקודה \ f(c) על הגרף של \ f כך שהשטח מתחת לגרף של \ f שווה לשטח המלבן שאורכו אורך הקטע \ [a,b] וגובהו כגובה הנקודה \ f(c).
משיק
במרחב התלת-ממדי משיק למשטח בנקודה כלשהי, הוא ישר העובר דרך אותה נקודה, ושיפועו שווה לשיפוע גרדיאנט המשטח באותה נקודה.
משפט הערך הממוצע של לגראנז'
גרסה אינטגרלית
הוכחה: תהי F פונקציה קדומה של f. על פי הגרסה הרגילה של משפט הערך הממוצע, נקבל שקיימת נקודה c כך ש-. על פי המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי, נקבל.
משיק
משיק למעגל
המשיקים המשותפים לשני מעגלים עוברים בנקודת הדמיון שלהם.
משיק לפונקציה
בפונקציה השימוש במשיק מאפשר לגלות נקודות קיצון, כאשר המשיק מאונך לציר ה-y, נקודות פיתול, כאשר המשיק חוצה את הפונקציה בנקודה, ותחומי קעירות כלפי מעלה וקעירות כלפי מטה, באמצעות התבוננות ביחס הגובה בין המשיק לפונקציה האזורית.
וילאר-סור-דורון
וילאר-סור-דורון (בצרפתית: Villard-sur-Doron) היא קומונה (המקבילה למועצה מקומית בישראל) הממוקמת במחוז סבויה בצרפת, בחבל אוברן-רון-אלפ.
דאגלס גרצלר
דאגלס אדוארד גרצלר (באנגלית: Douglas Edward Gretzler; 21 במאי 1951 – 3 ביוני 1998) היה רוצח סדרתי אמריקאי אשר רצח שבעה עשר אנשים יחד עם שותפו לפשע, וילי סטילמן, במסע קטל בן כמה שבועות שערכו שניהם בקליפורניה ואריזונה ב-1973. הוצא להורג באמצעות זריקת רעל ב.
וילאר-סור-דורון
היסטוריה
וילארד מוכרת כקהילה החל משנת 1171. בימי הביניים, אזור בופרטן (Beaufortain), כמו כל האזורים בסבויה, התאפיין בנדידה עונתית (נובמבר עד מאי). סוחרים ותכשיטנים מוילארד נעו בדרכים כדי לספק תכשיטים לז'נבה, ז'ורה וערים שונות בצרפת. בתקופה זו חיו באזור יותר מעשרה סוחרים שהפכו אותו למרכז חייהם. הם הקימו בית הספר מקומי בשנת 1752, על מנת שיקבלו "מחילת חטאים" ומימונו בנדיבות את השיפוץ של מבני דת (כנסיות, קפלות). ב-1774 אחד הסוחר העשירים הגיע וקנה נחלה מן הכתר וזכה במעמד ברון ב-9 ביוני 1777. לב הכפר ממוקם מסביב לכנסייה מהמאה ה-17. בבניין העירייה ממוקם בבניין שנבנה לראשונה ב-1606 ושופץ. באזור ישנם כפרים קטנים עם חוות בקתות, מרעה הנמצאות על הר גבוה בו יש אתרי סקי.
דאגלס גרצלר
ביוגרפיה
דאגלס אדוארד גרצלר נולד ב-21 במאי 1951, בשכונת הברונקס, ניו יורק, השני מתוך ארבעת ילדי המשפחה. בתחילת שנות ה-50 עברו בני המשפחה להתגורר בפרבר הפועלים של הכפר, בו רכשו במהרה מעמד של הכרה וכבוד בקרב אנשי הקהילה המקומית. כעבור מספר שנים מונה אביו של גרצלר, נורטון, לשמש כנשיא בית הספר המחוזי.
וילאר-סור-דורון
דמוגרפיה
מפקדי אוכלוסין נערכו בעיירה מאז 1793 אז התגוררו בה 905 תושבים. לשיא גודלה היא הגיעה ב-1848 אז חיו בעיר 1228 תושבים ומאז המספר שלהם פחת בהדרגה ועמד במפקד האחרון ב-2013 על 679 תושבים.
דאגלס גרצלר
ביוגרפיה
על אף המוניטין המבטיח שצברה המשפחה, לא הייתה ילדותם של גרצלר ושאר אחיו שמחה או קלה, מאחר שאביהם היה אדם נוקשה ואגרסיבי אשר נהג להוציא את עצביו עליהם. בשנים הבאות החל גרצלר להראות סימפטומים של חולי נפשי, ובמהלך בדיקה שעבר ב-1964, אובחן כסכיזופרן פרנואידי. אירוע טראומטי במיוחד הכה במשפחה בחוזקה ב-16 באוגוסט 1966, כאשר מארק בן השבע עשרה בחר להתאבד מסיבה לא ברורה, וירה לעצמו בראש.
לאחר מותו של אחיו החל גרצלר להשתמש בסמים הזייתים כגון מסקלין ואל-אס-די, וכתוצאה מכך מערכת היחסים שלו עם אביו, אשר לא קיבל את אופי חייו של בנו, התדרדרה במהרה. הוא המשיך להגיע באופן סדיר ל, והיה חבר בקבוצות הכדורגל, הכדורסל והבייסבול, אם כי לא נחשב לשחקן מוצלח באף אחת מהן. אף על פי שלא היה פופולרי במיוחד בבית הספר, רכשו לו חבריו ועמיתיו ללימודים כבוד ודיברו בשבחו. כאשר סיים את חוק לימודיו ב-1969 בחר שלא להמשיך את חינוכו, ובמקום להירשם למכללה או לאוניברסיטה הפך למכונאי רכבים, ומצא עבודה במוסך מקומי.
בעקבות מצבו הכלכלי החמור, עזב גרצלר את ניו יורק ואת משפחתו באופן סופי בדצמבר 1972. הוא פתח בטיול לאורך ארצות הברית והגיע לקספר, דנוור, ולבסוף קולורדו, שם פגש את וילי סטילמן ואת אחותו. כאשר גילה שהוא וסטילמן חולקים את אותן תשוקות לתענוגות פתולוגיים, בדומה לרצונם המשותף להרוויח כסף מהיר, החלו שניהם לרקום תוכניות לביצוע פשעים שונים מבלי שייתפסו, ובשל כך הפכו במהרה לחברים קרובים, ועברו לגור יחדיו.
הרציחות
גרצלר עזב את דנוור לפיניקס, אריזונה, יחד עם סטילמן וחברתו בת התשע עשרה, מלינדה אן קשולה, ב--11 באוקטובר 1973. בדרכם לעיר עצרו ללילה בעיר הקטנה, שם שדדו חמישה דולרים מזוג שהשתזף. מאוחר יותר באותו היום אספו טרמפיסט ולקחו אותו לגבולות העיר, שם איימו לרצוח אותו, קשרו אותו לעץ, וגנבו ממנו את בגדיו, בנוסף לעשרים דולרים וטבעת שענד על ידו. כעבור ארבעה ימים הגיעו שלושתם לפיניקס, מכרו את הטבעת הגנובה, וגנבו עשרים דולרים נוספים מאישה אקראית.
למחרת גנבו גרצלר וסטילמן את הרכב המסחרי של אונריין. הוא וסטילמן לקחו אותו ואת אדשייד כבני ערובה תחת איומי אקדח, ונסעו לכיוון, קליפורניה, שם, ב-16 באוקטובר, דקרו את שניהם למוות. מאוחר יותר השליכו את גופותיהם באזור מיוער, נפטרו מהרכב, והחלו לחפש אחר טרמפים.
כעבור שלושה ימים עצרו זוג צעיר סמוך ל ואיימו לקחת את רכבם. מעט לאחר מכן אנס סטילמן את הבחורה. לבסוף החליטו לשחרר את שניהם ונסעו לדרכם ברכב שגנבו מהם.
מחשש כי רובינס ומסטיטס יקשרו ביניהם לבין היעלמותם של אונריין ואדשייד, החליטו גרצלר וסטילמן לחזור לפיניקס על מנת להרוג אותם. בדרך לשם אספו טרמפיסט בן שמונה עשרה מקליפורניה, סטיבן אלן לאורן, אשר נסע עמם עד לפארק הקרוואנים. למחרת בערב שכנעו אותו לבוא עמם למדבר ורצחו אותו, ככל הנראה בשל חששם כי ידע דבר מה על רציחתם של אונריין ואדשייד.
למחרת המשיכו גרצלר וסטילמן לחפש אחר טרמפים, והפעם נאספו בידי וינסנט ארמסטרונג. במהלך הנסיעה איימו עליו כי יהרגו אותו, אולם ארמסטרונג התנגד למעשיהם בתוקף, ואף הצליח לזנק החוצה מתוך הרכב תוך כדי שנהג. הוא נלקח לבית חולים קרוב וקיבל טיפול רפואי, בטרם יצר קשר עם המשטרה ודיווח על שאירע לו. דיוקנים של גרצלר וסטילמן צוירו בהתאם לתיאור שמסר בעדותו.
לאחר שנפטרו מהפונטיאק פיירבירד של ארמסטרונג במגרש חנייה בטוסון, הבחינו גרצלר וסטילמן בקפטן בשירות חיל הנחתים, מייקל סנדברג בן העשרים ושמונה, בעודו שוטף את רכבו. תחת איומי אקדח, הכריחו השניים את סנדברג לקחת אותם אל יחידת הדיור בה התגורר, שם נמצאה באותה העת אשתו, פטריסיה. בזמן ששהו במקום, צבע גרצלר את שערו הבלונדיני לחום, והחליף את בגדיו עם אלו של סנדברג. מאוחר יותר קשרו את שני בני הערובה וחסמו את פיהם. בהמשך הלילה ירו במייקל למוות וכיסו את ראשו עם כרית, ולאחר מכן ירו למוות גם בפטריסיה, שגופתה נותרה על הספה בסלון. סטילמן לקח את האקדח וירה קליע נוסף בגופתה בכדי לוודא שהיא מתה. לאחר שהשמידו את כל הראיות אשר היו עשויות להפליל אותם ברציחות, גנבו מספר כרטיסי אשראי, מצלמה, ופריטים אחרים בעלי ערך, לפני שנמלטו מהמקום ברכבו של סנדברג.
בדרכם לקליפורניה נפגשו גרצלר וסטילמן עם כמה מחבריהם, אולם רק אחד מהם, דונלד סקוט, הסכים להתלוות אליהם. השלישייה נסעה ל, שם המשיך סקוט לדרכו ללא כל פגע.
השניים הגיעו לעיר מגוריו של סטילמן, לודי, ב-6 בנובמבר, שם פרצו לביתו של מנהל המכולת וולטר פרקין בן השלושים ושלוש, עמו סטילמן התעמת בעבר. באותה העת שהו בבית שמונה אנשים. פרקין פתח את הכספת שהחביא מתחת לרצפה עבור השודדים, ממנה לקחו גרצלר וסטילמן כ-4,000 דולרים, וירו בו למוות. לאחר מכן רצחו את אשתו ג'ואן בת השלושים ואחת, את שכנו, ריצ'רד א. ארל, את אשתו, ונדה, ואת שני ילדיהם, ריקי בן החמש עשרה ודבי בת השמונה עשרה. לבסוף רצחו את מארק לאנג בן העשרים, ארוסה של דבי. כאשר סיימו עם כל הנוכחים, עלו לקומה השנייה של הבית והלכו לכיוון חדר הילדים, בו ירו למוות בשני ילדיו הקטנים של פרקין, רוברט בן התשע וליסה בת האחת עשרה, במטרה להיפטר מעדים פוטנציאליים.
מעצר
במהלך חקירת הרצח של משפחת פרקין וחבריהם, איתרה המשטרה מספר עדים אשר מסרו תיאור של שני הפושעים, וכן טענו כי זיהו על רכבם לוחיות רישוי הרשומות באריזונה. בעקבות מידע זה, יצרה קשר המחלקה הפלילית בקליפורניה עם עמיתיה באריזונה, שגילו כי הרכב היה רשום על שמו של הנרצח מייקל סנדברג, הנראה לאחרונה בפיניקס.
באותו הזמן עזב סטילמן את המלון לכיוון בניין דירות קרוב, שם התגורר עם בת זוגו. מאוחר יותר נעצר גרצלר במלון ללא כל מאבק במהלך פשיטה משטרתית. הרשויות ככל הנראה קיבלו מידע על כך שסטילמן האזין למוזיקת רוק ברדיו שלו, ויצרו קשר עם מנהלי התחנה לה הקשיב בכדי שישדרו עבורו הודעה מיוחדת בה נאמר כי עליו להיכנע. עם זאת, סירב סטילמן לציית להוראותיהם, אולם הוא וחברתו נאלצו לצאת מהדירה לאחר שהזרימו השוטרים גז מדמיע פנימה.
כאשר בחנו את הדירה בה התגוררו השניים, מצאו השוטרים אקדחים, כדורים, ועותק של הספר בדם קר מאת טרומן קפוטה, בנוסף לראיות אחרות אשר הפלילו את סטילמן וגרצלר ברציחות השונות שביצעו.
לאחר מעצרם מסרו גרצלר וסטילמן הודאות מפורטות של פשעיהם, ואף חשפו היכן קברו את אונריין ואדשייד, שברציחתם כלל לא הואשמו. עד 14 בנובמבר, הודו השניים בשבעה עשר מעשי רצח.
משלמדו את מסלולי נסיעותיהם, החלו חוקריהם של גרצלר וסטילמן לחשוד כי השניים היו אחראיים למספר רציחות נוספות, שניים מהם של זוג אנשים זקנים ב, קליפורניה. המשטרה המקומית תחקרה את גרצלר בנוגע לרצח הכפול, אולם הוא לא נטל אחריות על המקרה, וגם לא סטילמן.
באותו הזמן, מסר סטילמן עדות עבור רצח נוסף. במהלך אוקטובר 1973, לאחר שהגיע לפיניקס, נפגש עם חבר המכונה פריצ'ר, אשר עבד בתור סוחר סמים. לבקשתו סייע לו סטילמן בהתרת סכסוך שהתקיים בינו לבין חברי כנופיה יריבה, ורצח את אחד מהם. זמן מה לאחר מכן נקמה הכנופיה בפריצ'ר, ורצחה אותו ואת אחיו. עדותו של סטילמן נתפשה כלא אמינה ולא נעשה בה כל שימוש.
לבסוף הוחלט כי גרצלר וסטילמן יישפטו במדינת קליפורניה באשמת תשע הרציחות שביצעו בין גבולותיה, בטרם יוסגרו למדינת אריזונה בכדי להישפט עבור שאר מעשי הרצח להם היו אחראיים.
משפט
משפטם המשותף של גרצלר וסטילמן נפתח בראשית 1974. ביוני אותה שנה הודה גרצלר באשמה בגין כל סעיפי האישום, בעוד שסטילמן סירב לעשות כן. מאוחר יותר נמצאו אשמים בידי חבר המושבעים, וב-8 ביולי אותה שנה, נידונו שניהם למאסר עולם, היות שקליפורניה הטילה מורטוריום זמני על עונש המוות באותה העת. לאחר הקראת גזר הדין לא חשפו גרצלר או סטילמן כל רגש, ורק אמרו כי רצחו את קורבנותיהם על מנת למנוע מעדים אפשריים להפליל אותם.
לאחר הרשעתם הסופית הוסגרו השניים למדינת אריזונה, שם נמצאו אשמים ברצח מייקל ופטריסיה סנדברג, וב-15 בנובמבר 1976 נידונו למוות. על אף שהודו בשישה רציחות נוספות, אף אחד מהם לא נשפט בגינם בטענה כי שניהם כבר נידונו למוות.
הוצאה להורג
לאחר משפטם הועברו גרצלר וסטילמן ל על מנת להמתין להוצאתם להורג. במהלך שני העשורים הבאים הגיש גרצלר ערעורים רבים בניסיון להפוך את גזר דינו, תוך כדי התעקשות על כך שהתמכרותו לסמים ובריאותו הנפשית הרעועה הם אלו שהובילו לנסיבות בהן ביצע את פשעיו, אולם כולם נדחו.
מאוחר יותר התחרט על מעשיו, ובמשך מספר שנים כתב מכתבים רבים לקרובי משפחות הקורבנות בהם ביקש את סליחתם. ב-1992 ביקר אותו בבית הסוהר ג'ק ארל, אחיינו של אחד הקורבנות. במהלך פגישתם תיאר גרצלר את הנסיבות שהובילו לאירועים אשר התרחשו ב-1973, הביע את חרטתו על שאירע, וסיפר על הבושה שחש.
גרצלר הוצא להורג ב-3 ביוני 1998 באמצעות זריקת רעל בבית הסוהר המדינתי בפלורנס. ההוצאה להורג נצפתה בידי שלושים וחמישה עדים; ביניהם נמצאו קרובי משפחתו של גרצלר, מספר חברים, קרובי משפחות הקורבנות, ועיתונאים שונים. לארוחתו האחרונה אכל גרצלר שש ביצי עין, ארבעה חתיכות קותלי חזיר, שני טוסטים, כוס קפה, ושתי פחיות קולה.
לפני הוצאתו להורג שוב ביקש גרצלר סליחה, ומילותיו האחרונות היו. לאחר מכן פנה אל אחותו ואמר לה ברומנית כי הוא אוהב אותה ואת נכדותיה.
שותפו לפשע של גרצלר, וילי סטילמן, סבל מבעיות בריאות שונות בראשית שנות ה-80, הבולטת מביניהן הייתה שחמת הכבד, ובעקבות סיבוכים רפואיים מת בבית החולים של הכלא באוגוסט 1986.
דן פנורמה תל אביב
היסטוריה
המלון הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-20 כחלק ממתחם בית הטקסטיל שהיה אמור להיות מרכז העסקים הראשי החדש של העיר. בניית שלד המלון הושלמה ביוני 1974 אך ביולי 1974 התקבלה החלטה על הקפאת הבנייה. המלון נפתח לבסוף באפריל 1979, תחת השם מלון "לרום תל אביב". בפברואר 1981, קיבלה רשת הייאט את חוזה הניהול של המלון, לאחר שנרכש על ידי איש העסקים אלפרד אקירוב, ושם המלון שונה ל"הייאט תל אביב".
המלון סבל מהפסדים ונמכר לרשת מלונות דן בשנת 1985 מאז הוא פועל תחת השם "דן פנורמה תל אביב". המלון שופץ ונפתח מחדש ב-1986.
בשנת 1994 נבנה בצמוד למלון מרכז קונגרסים.
בחודש מרץ 2020, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל, המלון הוסב על ידי פיקוד העורף ביחד עם עוד מספר מלונות במדינה לקליטת חולים במצב קל כדי להקל על העומסים בבתי החולים.
קנת' מור
קנת' גילברט מור (באנגלית: Kenneth Gilbert More; 20 בספטמבר 1914 - 12 ביולי 1982) היה שחקן תיאטרון וקולנוע אנגלי. בשנות החמישים של המאה העשרים היה אחד מכוכבי הקולנוע הפופולריים בבריטניה, וזכה במספר פרסים בינלאומיים.
כוכבו דרך בקומדיה הקולנועית "ג'נבייב" משנת 1953, ואחרי כן הופיע בתפקידים רבים כג'נטלמן חסר דאגות. הלהיטים הגדולים מאותה תקופה היו "Raising a Riot", "מרקיע שחקים" (1956) ו-"קרייטון המרשים" (1958).
למרות שהקריירה שלו החלה לדעוך בשנות השישים, שניים מהסרטים החביבים עליו היו מתקופה זו - "The Comedy Man" מ-1964 ו-"The Greengage Summer" עם סוזאנה יורק מ-1961. עוד זכה להכרה מחודשת בסדרת הטלוויזיה עטורת השבחים "ההגדה לבית פורסייט" (1967) ובסדרה "האב בראון".
ביוגרפיה
קנת' מור נולד בג'ררד קרוס שבבקינגהאמשייר, בן יחיד לצ'ארלס גילברט מור, טייס בזרוע האווירית של צי המלכותי הבריטי, ולאדית וינפריד ווטקינס, בתו של עורך דין מקארדיף. התחנך ב"ויקטוריה קולג'" שבג'רזי. חלק מילדותו בילה באיי התעלה, שם היה אביו מנהל ב-"Jersey Eastern Railway". אחרי סיום לימודיו המשיך במסורת המשפחתית והחל ללמוד הנדסה אזרחית, אך ויתר על הלימודים ועבד זמן מה בחברת סיינסבורי'ס (Sainsbury's).
כשהיה מור בן 17 נפטר אביו, והוא ניסה להתקבל לחיל האוויר המלכותי אך לא עבר את הבדיקות הרפואיות. הוא נסע לקנדה כשבכוונתו לעבוד כצייד חיות פרווה, אבל הוחזר לאנגליה כיוון שלא היו לו מסמכי הגירה.
חבר של המשפחה, האמרגן ויוויאן ואן דאם, קיבל אותו לעבודה בתיאטרון וינדמיל, תפקידו כלל איתור צופים בקהל שאינם מתנהגים יפה. עד מהרה קודם לשחק כאחד מצמד שחקנים במופעים הקומיים רוויודוויל (Revudeville), באוגוסט 1935 הופיע לראשונה במערכון. במשך שנה עבד שם, ואחר מצא עבודה בתיאטרון רפרטוארי, בין השאר בניוקאסל, כשהוא משחק במחזות כגון "Burke and Hare" ו"בתו של דרקולה". הוא המשיך בעבודתו עד ל-1939 עם פרוץ המלחמה בין בריטניה לגרמניה הנאצית.
במלחמת העולם השנייה שרת בדרגת סגן בצי המלכותי בסיירת HMS Aurora ובנושאת המטוסים HMS Victorious.
קריירת משחק
ב-1946 עם שחרורו מהצבא עבד בתיאטרון וולברהמפטון, אחר כך הופיע על הבמה בווסט אנד במחזה "And No Birds Sing", ובעיבוד טלוויזיוני ל""קרפד מטירת הקרפד" שנכתב על פי "הרוח בערבי הנחל". משחקו ב-"Power Without Glory" צד את עינו של נואל קאוורד והוביל לכך שהוא לוהק לשחק במחזה "Peace In Our Time" (1947).
בתקופה זו החל להופיע בסרטי קולנוע, תפקידו הראשון היה תפקיד קטן בסרט "Scott of the Antarctic" (1948) עליו קיבל 500 ליש"ט. עם הזמן קיבל תפקידים גדולים יותר, וכמו כן זכה להצלחה על הבימה במחזה "The Way Things Go" שבו הופיע עם רונלד סקוויר, מאוחר יותר טען מור שלמד ממנו טכניקת משחק. השחקן רולנד קלבר המליץ לו להבחן לתפקיד בהצגה חדשה של טרנס רטיגן "The Deep Blue Sea". הוא קיבל את התפקיד וזכה להצלחה רבה ולשבחי הביקורת על גילום דמותו של פרדי.
בתקופה זו שהופיע ב- "The Deep Blue Sea" פנה אליו הבמאי הנרי קורנליוס והציע לשלם לו 3,500 ליש"ט כדי שישחק באחד מהתפקידים הראשיים בקומדיה "ג'נבייב" (1953). הסרט זכה להצלחה רבה בקופות, וכמוהו גם הסרט "רופא לעת צרה" (1954) עליו זכה מור בפרס באפטה כשחקן החדש הטוב ביותר. ב-1954 הוקרן עיבוד לסרט טלוויזיה של המחזה "The Deep Blue Sea" וצפו בו כ-11 מיליון איש. מור חתם על חוזה לחמש שנים אצל סר אלכסנדר קורדה בשכר של 10,000 ליש"ט לשנה.
ב-1955 כיכב מור בלהיט הקולנועי "Raising a Riot". דייוויד לין הציע לו תפקיד ראשי בעיבוד לספרו של ריצ'רד מייסון "הרוח קרוא אינה יודעת", אך מור חשש שהקהל לא יקבל אותו בתפקיד זה ודחה את ההצעה. מאוחר יותר התחרט על כך ולדבריו זה היה הטעות הגדולה ביותר שעשה בקריירה שלו". לין לא השתתף בהפקת הסרט שצולם ב-1958 וכיכב בו דירק בוגרד.
בהמשך הקריירה שלו גילם מור את טייס חיל האוויר המלכותי דאגלס באדר בסרט "מרקיע שחקים" (1956) שהיה הסרט הבריטי הפופולרי ביותר באותה שנה. בשנת 1956 היה דורש 25,000£ לסרט. הוא קיבל הצעות להופיע בהוליווד ודחה אותן, אך החל לעבוד עם שחקנים ובמאים אמריקאים. הוא גם נשא ונתן עם חברת "פוקס המאה ה-20" בשיתוף עם Rank Organisation בנוגע לעשיית שלושה סרטים.
הוא סירב לתפקיד בסרט "The One That Got Away" של הבמאי רוי וארד בייקר, אך הסכים להופיע בסרט אחר של אותו במאי "הלילה שיזכר לעד" (1958). זה היה הסרט הראשון במסגרת חוזה של שבע שנים עם Rank Organisation בשכר של 40,000£ לסרט.
מור התמחה בגילום דמויות של גיבורים אנגלים חביבים וקרי רוח. לעיתים נראו בדמות היבטים אפלים יותר כמו אמברוז קלייברהאוס החצוף ב"ג'נבייב" או קרייטון השתלטן ב"קרייטון המרשים"
ב-1957 הכריז מור שישחק בתפקיד הראשי בסרט "Night Runners of Bengal" על המרד ההודי, אך צילומי הסרט לא יצאו אל הפועל. הוא הופיע בסרט אחר שמתרחש בהודו "North West Frontier" לצידה של לורן באקול (1959). ב-1959 הופתע על ידי המנחה אימון אנדרוז כשנבחר להופיע בתוכנית "אלה הם חייך" בקולנוע אודאון בשפרדס בוש.
בשנים הבאות היה מור כוכב בולט בבריטניה וזכה להצלחה בסרט "להטביע את הביסמרק!" (1960), אבל ההכנסות מסרטים כמו "Man In The Moon" ו-"Some People" התחילו לרדת. הוא ניסה לשנות את התדמית שלו בסרט " The Comedy Man" מ-1963 שלא זכה לאהדת הקהל. בשנות השישים התפקידים שקיבל הפכו להיות קטנים יותר, וכשעזב את אשתו למען אנג'לה דאגלס הפופולריות שלו דעכה.
ב-1965 השתתף בסרט "האספן" בפרולוג באורך 35 דקות לבקשתו המפורשת של הבמאי ויליאם ויילר אך לבסוף הקטע הוסר בשלמותו מהסרט הסופי. ב-1968 שיחק בתפקיד משנה בסרט המלחמה "צל השמש". היו לו מספר הופעות קמע בסרטים כמו "היום הארוך ביותר (1962), "הקרב על בריטניה וב"הו, איזו מלחמה נחמדה" (1969).
הפופולריות שלו עלתה בעקבות הופעות על הבמות בווסט אנד ובתפקידים בטלוויזיה, בעיקר בעקבות ההצלחה של סדרת הדרמה "ההגדה לבית פורסייט" (1967), והסדרה של ATV "האב בראון" בה גילם את התפקיד הראשי. כמו כן גילם את רוח חג המולד של ההווה בסרט "סקרוג'" מ-1970. מור היה מחליף פוטנציאלי לברנארד לי בסרט מסדרת ג'יימס בונד "חיה ותן למות", כשלא היה ברור אם לי יוכל למלא את התפקיד.
חייו הפרטיים ומשפחתו
מור כתב שתי אוטוביוגרפיות, האחת "Happy Go Lucky" בשנת 1959, והשנייה "More or Less" ב-1978.
מור ודאגלס נפרדו למשך שנים אחדות בשנות השבעים, אך חזרו זה לזה כאשר אובחן כחולה במחלת פרקינסון. המחלה הקשתה עליו לעבוד, תפקידו האחרון היה בעיבוד אמריקאי לרומן "בין שתי ערים". הוא נפטר מהמחלה ב-12 ביולי 1982, וגופתו נשרפה בבית הקברות פאטני וייל.
תיאטרון קנת' מור באילפורד שבלונדון קרוי על שמו.
דמויי לפידוזאורים
דמויי לפידוזאורים (שם מדעי: Lepidosauromorpha) היא קבוצה של זוחלים דיאפסידים, אשר מהווים את אבות הלפידוזאורים המודרניים, בה כלולים מחדקי הראש והקשקשאים המודרניים (הלטאות, הטבעונים והנחשים). הם התפתחו מקבוצת הזאוריה ונפרדו מהארכוזאורומורפים, אבות הארכוזאורים. הם התפתחו החל מהטריאס התחתון.
מינים אלה בעלי מבנה נמוך הכולל זנב ארוך, אצבעות קצרות ורגליים המצויות הרחק מגופם. חלקם מתחפרים באדמה והם בעלי מפרק מיוחד בעצם החזה ומבנה לסת תחתונה בעלת סוללות, מה שמונע מהם להיות עמידים אך בעלי יכולת חילוף גבוהה יותר. מינים אלה נעשו קטנים יותר מהארכוזאורומורפים, אם כי בהמשך חלקם גדלו עד לגודל של מוזאזאורוס. חלקם צוידו בבלוטות ארס להגנה. כל המינים בקבוצה זו בעלי דם קר.
מיון
ישנה מחלוקת על שיוכם של בני הקבוצה Pantestudines, ממנה התפתחו הצבים והזאורופטריגיים לכאן. חוקרים אחרים סוברים שהם קבוצה נפרדת של זאוריה.
המצור על קורינת'
המצור על קורינת' היה קרב שהתחולל בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית, בין 29 באפריל ל-30 במאי 1862, בקורינת', מיסיסיפי.
רקע
בעקבות הניצחון של צבא הצפון בקרב שילה, נעו כוחות האיחוד תחת פיקודו של מייג'ור גנרל הנרי האלק - ארמיית טנסי, ארמיית אוהיו וארמיית המיסיסיפי, לעבר צומת הרכבות המרכזי בקורינת'. בעקבות האבדות הכבדות שספג בשילה, החל האלק בתכנון קפדני של ההתקדמות, תוך הקמת ביצורים לאחר כל עצירה. במשך שלושה שבועות התקדמו הכוחות כחמישה מייל בלבד, וב-25 במאי 1862 הגיע האלק לעמדה ממנה היה יכול להטיל מצור על העיר.
רכס לבן
רכס לָבָן הוא שלוחה טופוגרפית בהרי ירושלים הנמשכת מאזור היישובים אורה ועמינדב לכיוון דרום, בין שכונת עיר גנים במזרח לבין יד קנדי במערב. הרכס נקרא על שם סלע הקירטון הלבן והרך שממנו הוא עשוי. פסגות הרכס מתנשאות לגובה של יותר מ-800 מטר מעל לגובה פני הים, והוא יורד לגובה של כ-600 מטר מעל ערוץ נחל רפאים. על הרכס אושרה, בינואר 2021, הקמת שכונת מגורים הכוללת 5,250 יחידות דיור על פני 1,045 דונם.
אתרים
שטח רכס לבן נכלל בפארק ירושלים (באזור זה הוא קרוי פארק נחל רפאים), פארק מטרופוליני שמקיף את העיר, שאותו הקימה הקרן הקיימת לישראל, עיריית ירושלים והרשות לפיתוח ירושלים. בשנת 2015, כחלק מפיתוח הפארק, הונגש מעבר לנכים והוקם שביל אופניים סלול בחלקו הדרומי של הרכס. באזור מספר אתרי טבע ונוף, ביניהם:
ארכאולוגיה
בשנים 2010–2013 ערכה רשות העתיקות מספר חפירות הצלה באזור רכס לבן ובעמק שלמרגלותיו. השרידים שנחשפו בחפירות מעידים על שימוש חקלאי אינטנסיבי בשטח למן העת העתיקה ועד ימינו. השרידים אופייניים לעורף החקלאי הכפרי של דרום הלבנט. תיארוך השרידים שנחשפו כוללים טרסות חקלאיות, גתות, מחצבות, שומרות ומערת קבורה. השרידים מעידים על כך שהיו בשימוש מתמשך מאז תקופת הברונזה התיכונה בארץ ישראל, בתקופת הברזל בארץ ישראל ועד העת החדשה. מקבץ מחצבות האבן שנמצא באזור מעיד כי איכות הסלע באזור כנראה התאימה לאבני בנייה. התפוצה הנרחבת של המחצבות מצביעה על האפשרות שייתכן שבקרבת מקום התקיים יישוב קדום שטרם נמצא.
תוכניות פיתוח
שטח רכס לבן נכלל בתוכנית ספדיה להרחבת ירושלים מערבה. התוכנית אושרה בוועדת המשנה של המועצה הארצית לתכנון ובנייה לנושאים תכנוניים עקרוניים (ולנת"ע) בדצמבר 2002. התוכנית גררה התנגדויות רבות מצד רבים בעיקר בשל העובדה שהיא מתוכננת לפגוע בטבע ובנוף הייחודי, והיא בוטלה בשנת 2007. בשנת 2011, במסגרת הדיונים על תוכנית מתאר חדשה למחוז ירושלים, המועצה הארצית לתכנון ולבנייה דחתה הצעה לאפשר פיתוח באזור רכס לבן. בשנת 2015, במסגרת תוכנית המתאר הארצית החדשה - תמ"א 1, הוחלט שוב לקדם תוכנית בנייה ברכס לבן. מטרת התוכנית לצמצם את המחסור בדיור בירושלים ולהוריד את מחירי הדירות. בנוסף מוצע להקים במסגרתה גם 690 יחידות דיור מוגן. בתחילה, ראש העיר ירושלים, ניר ברקת התנגד לבנייה, אך בנובמבר 2016 חזר בו והחליט לתמוך בבנייה באזור רכס לבן.
תוכנית רכס לבן במתכונתה הנוכחית החלה את דרכה בשנת 2014 כאשר השטח הוכרז בהחלטת ממשלה (דר/ 52) כמתחם מועדף לדיור, לקידום בוועדה למתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל 1009). לבקשת הרשות המקומית, התכנית (תמל/ 1009) הוסרה ממסלול ותמ"ל ועברה לקידום במסגרת הוועדה המחוזית. במקביל לקידום תוכנית רכס לבן (101–0387449) אושר להפקדה על ידי המועצה הארצית שינוי לתוכנית המתאר המחוזית (תמ"מ 1/30/1). זאת על מנת לאפשר בינוי למגורים, על ידי שינוי ייעוד מנוף כפרי פתוח/שטח חקלאי, פארק נופש מטרופוליני וגן לאומי על גבי פארק מטרופוליני.
השינוי לתוכנית המתאר המחוזית אושר ביולי 2019.
בפברואר 2017 נדונה התכנית לשכונה החדשה לראשונה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של ירושלים. בדצמבר 2018 הופקדה תוכנית לבניית 5,250 יחידות דיור ו-300 חדרי מלון. ב-28 בפברואר 2019, הוגשו 6,124 התנגדויות של הציבור לתוכנית הבנייה. ב-18 במאי 2020 דחה בג"ץ את עתירת מועצה אזורית מטה יהודה כנגד ההחלטה לבנות ברכס, והתיר בניית 5,250 יחידות דיור ו-300 יחידות דיור מוגן בשטח של 840 דונם ברכס.
בחודש מרץ 2019 חתמה עיריית ירושלים מול רשות מקרקעי ישראל על "הסכם גג", המאפשר תוספת בינוי של 23,000 יחידות בעיר ותוספת תקציבית לרשות המקומית. במסגרת ההסכם הוחלט כי בינוי בשטח רכס לבן יאפשר מנגנון "קרקע משלימה" לכ-2,500 יחידות דיור בהתחדשות עירונית במערב ירושלים (מנגנון המאפשר הקצאת קרקעות ליזם בתמורה לקידום פרויקטים באזורים בעלי ערכי קרקע נמוכים לפרויקטים של התחדשות עירונית).
בינואר 2021, אישרה סופית ועדת הערר של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את תוכנית הבנייה ברכס לבן. ההחלטה התקבלה בדעת רוב, בתמיכתן של שתי חברות הוועדה מול התנגדותה של חברת הוועדה השלישית, נציגת המשרד להגנת הסביבה. אולם במרץ 2021, ועדת המשנה לעררים של המועצה הארצית לתכנון ובנייה ביטלה את האישור לבניית הפרדה מפלסית בצומת אורה, בשל היעדר תסקיר השפעה על הסביבה, דבר שהביא לעיכוב בתחילת בניית השכונה.
בעקבות כך, ב-9 במרץ 2021 החליטה הוועדה המחוזית להתנגדויות של מחוז ירושלים לשוב ולדון בתוכנית. ב-3 במרץ 2022 הוחלט בדיוני הוועדה המחוזית להתנגדויות לבצע תיקונים ועדכונים לפני אישור מחדש. ב-8 במרץ הכריז ראש עיריית ירושלים על קידום תוכנית חלופית לרכס לבן שאחת ממטרותיה היא צמצום הפגיעה בשטחים הפתוחים בהרי ירושלים.
התנגדויות לתוכנית
במהלך שנת 2020 קמה תנועת התנגדות לבנייה ב'רכס לבן' ובהרי ירושלים בשם 'מצילים את הרי ירושלים'.
התנועה קיימה הפגנות גדולות בירושלים ונפגשה עם גורמים בעירייה וחברי מועצה בניסיון לשכנע את העירייה ואת ראש העיר ירושלים, משה ליאון, לבטל את התוכנית ולהכריז על המקום כ'גן לאומי'. בדצמבר 2020 פתחה התנועה בקמפיין מימון המונים לשם תביעה משפטית ותכנון של גן לאומי בהרי ירושלים.
תוכנית חלופית - "בשורה בלבן"
בפברואר 2021 כינס משה ליאון, ראש העיר ירושלים, ישיבה לבחינת חלופות אשר יפחיתו את הפגיעה במעיינות ובעמק ויצמצמו את כריתת העצים הנרחבת. חלופה אשר תמנע פגיעה נוספת בעתיד.
מלאכת התכנון הוטלה על המתכנן מוטי קפלן (עורך תמ"א 1), בהובלת מהנדס העיר, חברת מוריה, וצוות רחב של אדריכלים ומומחים בתחום התחבורה, הידרוגאולוגיה ואקולוגיה. המתווה החלופי הוצג במסיבת עיתונאים שנערכה ב-8 במרץ 2022 בעין לבן. שטח הבנייה צומצם מכ-800 דונם בתוכנית המקורית, לכ-300 דונם, השטח הנותר יקודם ויוכרז כגן לאומי . הבנייה רוכזה רובה ככולה על גבי מסלע קירטון אטים למים, ובכך נמנעת האפשרות לפגיעה באקוויפר ובמעיינות, ונמנעת כריתה של למעלה מ-10,000 עצים. על פי המתווה החלופי יתוכננו כ-6,000 יח"ד , ראש העיר הצהיר כי לא יקודמו תוכניות אשר פוגעות בסביבה לפני שימוצו כל האפשרויות בשטחים המופרים, בדרך של התחדשות עירונית, וציפוף הבינוי.
בעקבות הפרסום, הצהירו החברה להגנת הטבע, רשות הטבע והגנים וקרן ירושלים ירוקה, על תמיכתם במתווה החלופי שהוצע [iv], אך ארגונים ירוקים אחרים, הביעו חששות והסתייגות מצעדו.
דנסייה
רפרודנסייה נדונג סונקי (נולדה ב-26 במרץ 1992), ידועה בשם הבמה דנסייה, היא זמרת, יזמית ומעצבת אופנה מקמרון. היא למדה בבית הספר היסודי האנגלי ביאונדה, ומאוחר יותר עברה לקולג' CPC באזור צפון-מערב המדינה. את קריירת המוזיקה שלה החלה כאמנית משנה בכמה סינגלים של אמנים רבים, דוגמת כריס בראון, 50 סנט, ליידי גאגא ולודאקריס. את סינגל הבכורה שלה, "Beri Beri", הוציאה לאור ב-2011.
כמעצבת אופנה הכינה מספר תלבושות לניקי מינאז', ריהאנה, כריסטינה מילאן וליל מאמא. היא ידועה בזכות הופעותיה בטקסי הפתיחה של פרסי המוזיקה של בילבורד, פרסי גראמי ופרסי המוזיקה האמריקאית.
בשנת 2014 השיקה את סט מוצרי טיפוח העור שלה, Whitenicious.
מערכת הגנה אקטיבית לטנקים
מערכת הגנה אקטיבית לטנקים היא מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים (וגם עבור רכב קרבי משוריין כבד) המונעת מהאיום הנורה לעברו לפגוע ברכב.
קיימים שני סוגי הגנה:
פיתוחם של מערכות ההגנה האקטיביות ידע שיטות שונות ופיתוחים רבים. פיתוחים ראשוניים החלו בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, שכן בתקופה זו איכות הפלדה הייתה נמוכה והמנועים היו חלשים יחסית. המערכות שפותחו בשנים אלו היו "צמודות דופן", אלו היו מבוססת על רשתות המקיפות את הצריח ויירוט פיזי של האיום באמצעות מטעני רסס.
בעשורים האחרונים פותחו מספר מערכות הגנה אקטיבית, בצל האיום הנשקף מפני רקטות נגד טנקים וטילים נגד טנקים: החל במערכת השטורה המורכבת משבשים ומיועדת לשיבוש מערכות ההנחיה של הטילים, עבור במערכת הארנה ליירוט פיזי וכלה במערכות מעיל רוח וחץ דורבן המבצעיות, המשלבות שיבוש של מערכות ההנחיה (הגנה "רכה") ויירוט של האיום בעזרת כדוריות מתכת (מטען רסס; הגנה "קשה").
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה עשו שני הצדדים - בעלות הברית ומדינות הציר, שימוש ברקטות נגד טנקים. הבריטים והאמריקאים השתמשו בעיקר במטולי הפיאט והבזוקה (בהתאמה), בעוד גרמניה בפאנצרפאוסט ובפנצרשרק (בשכיחות נמוכה יותר). כתגובה להופעתם של כלי נשק אלו החל בשנות ה-40 של המאה ה-20 פיתוח מערכות ההגנה האקטיביות עבור טנקים. המערכות שפותחו בשנים אלו נקראו מערכות "צמודות דופן", זאת כי יירוט האיום היה במרחק קצר מאוד מהטנק.
החלוצים בפיתוח מערכות אלו היו הסובייטים שהחלו בפיתוח מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20. הסובייטים התמקדו בפיתוח של מערכת שמסוגלת ליירט בעיקר פגזים, אך גם רקטות, וביצעו ניסויים במערכת כזו. המערכת הייתה בנויה מתאי רסס, מוליך חשמלי ורשת/לוח מקצר. המערכת פעלה כך, שהמוליך החשמלי הזרים כל העת חשמל אל תאי הרסס, מה שמנע את התפוצצותם. ברגע שהלוח המקצר היה נפגע, דבר שהיה גורם לקצר ולהפסקה של הולכת החשמל אל תא הרסס, הוא היה מתפוצץ במטרה להשמיד את האיום. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, הציבו הסובייטים מדגים טכנולוגי של מערכת הגנה אקטיבית ליירוט פגזים על גבי טנק, שנבנה על סמך הידע שנצבר במהלך המחקר והפיתוח שבוצע בעבר, וזאת במטרה להאיץ את פיתוח המערכת, אך הדבר לא מומש.
הרעיון של יירוט באמצעות רסיסים היה ממשי, ומערכות הגנה אקטיבית מתוצרת רוסיה, כמו הארנה עשו שימוש ברעיון זה. עם זאת, המערכת שהוצגה בשנות ה-40 ובשנות ה-60 סבלה מאי בשלות טכנולוגית. תאי הרסס לא הצליחו להשמיד את הפגזים, אלא רק לפגוע בהם, דבר שלא הצליח להסיט אותם ממסלולם, והרעיון של לוח מקצר לא היה ריאלי. הלוח המקצר אינו מתאים למזג האוויר ברוסיה, והיה פגיע ורגיש למגע. לא היה ביכולתו להבדיל בין אבן, כדורים הנורים מנשק קל של חיילי חי"ר או רקטות ופגזים נגד טנקים, שאותם היה אמור למעשה ליירט.
בה בעת, גם האמריקאים חתרו לפיתוח של מערכת הגנה אקטיבית עבור הטנקים שלהם. ב-1952 החל פרויקט מסווג שנקרא "Dash-Dot". בדומה לפרויקט הסובייטי, גם הוא התמקד בהגנה מפני פגזים ופחות מפני רקטות נגד טנקים. הרעיון האמריקאי כלל חיישנים לגילוי האיום, וככל הנראה גם הוא השתמש בתאי חימוש הנושאים מטען רסס במטרה להשמיד את האיום. בדומה לפרויקט הסובייטי, גם הפרויקט האמריקאי נעצר בשל חוסר בשלות טכנולוגית בשנת 1959. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הוכנסו לשימוש מבצעי כלי נשק נגד טנקים מתוצרת סובייטים. הראשון שבהם היה רקטה נגד טנקים מדגם RPG-7, שהיה טיל פשוט וזול לייצור המוני, אך בה בעת קטלני ומסוכן. השני היה טיל הסאגר, טיל נגד טנקים מונחה תיל, בעל טווח שיגור מקסימלי של 3 ק"מ. שני כלי הנשק האלו, גרמו לחשש רב במערב, בשל העובדה כי כלי נשק אלו מסוגלים לחדור את השריון של טנקי המערכה המערביים ועשויים להיות איום ממשי עליהם.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, נעשה שימוש מסיבי בכלי נשק אלו, ובעיקר בטיל הסאגר, כנגד חיל השריון. חוליות חי"ר בנות שלושה חיילים החמושות בטיל הסאגר הוצבו במארבים רבים לאורך צירי ההתקדמות הצפויים של צה"ל. חוליות אלו פגעו ביעילות בכוחות המשוריינים המסתערים. חיל השריון הופתע מצורת ההפעלה המאסיבית, ולא הייתה לו תורת לחימה להתמודדות עם טילים מונחים נגד טנקים. תורת ההפעלה המצרית והפיתוחים הסובייטים גרמו לאבדות כבדות והוכיחו את יעילותם, דבר אשר האיץ את הפיתוח של מערכות הגנה אקטיביות עבור טנקים בעולם ובישראל. לאחר מלחמה זו, הותנע והואץ הפיתוח של מערכות הגנה אקטיביות עבור טנקים בעולם ובישראל, ובמהלך עשור זה פותחו רעיונות וקונספטים עבור מערכות הגנה אקטיביות, אך לא הגיעו לאב טיפוס של מערכת ממשית. גם הסובייטים למדו על בשרם את היעילות של כלי הנשק שפיתחו, ובעיקר את היעילות ההרסנית של ה-RPG-7 במהלך השנים הראשונות של מלחמת אפגניסטן. מספר רב של טנקים ונגמ"שי לחימה סובייטים, בעיקר מדגם BMP-1 נפגעו מרקטות RPG שירו כוחות המוג'אהדין. הרוסים גם הם הבינו, כי רקטה זו אשר הייתה מהפשוטות בארסנל שלהם, הצליחה לגרום קטסטרופה בכוחות חיל הרגלים המשוריין. הם הגיעו למסקנה כי שריון מרוכב, מתקדם ככל שיהיה, לא ישים קץ לאיום שנשקף על הטנקים. בשל כך, הסובייטים פיתחו מספר מערכות הגנה אקטיביות בשנים אלו: Drozd ליירוט באמצעות מטען רסס ושטורה לשיבוש טילים נגד טנקים מדור שני, בעיקר רוכבי קרן לייזר ומתבייתי כתם לייזר. מספר שנים לאחר מכן, רוסיה פיתחה גם את מערכת הארנה שגם היא מיועדת ליירוט באמצעות מטען רסס.
בתחילת המאה ה-21 נטלה ישראל את ההובלה בפיתוח מערכות הגנה אקטיביות. עוד לפני כן, ניסיונות ראשונים לפיתוח מערכות הגנה בוצעו על ידי יחידת יפת"ח (ראו יחידת יפת"ח) אך הם לא הבשילו לפיתוח סדרתי ושירות מבצעי. בעקבות מלחמת לבנון השנייה ב-2006 בה כ-50 טנקים, בהם טנקי מרכבה סימן 4 המתקדמים ביותר, נפגעו ונחדרו על ידי טילי נ"ט האיצה ישראל את הפיתוח. שתי חברות נטלו את ההובלה: רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, שפיתחה את "מעיל רוח" והתעשייה הצבאית (תעש מערכות) שפיתחה את "חץ דורבן". שתי המערכות הגיעו לבשלות מבצעית אך צה"ל בחר להצטייד ב"מעיל רוח" של רפאל, בעוד שהטכנולוגיה של "חץ דורבן" תשולב בדור הבא של מערכת הגנה אקטיבית.
נכון לעשור השני של המאה ה-21 מערכת ההגנה האקטיבית ה-"קשה" המבצעית היחידה היא "מעיל רוח" הישראלית המותקנת על טנקי המרכבה סימן 4מ של צה"ל וחלק מנגמ"שי מרכבה (בעתיד תותקן על כלים נוספים, בהם האיתן). מערכת "מעיל רוח" רשמה יירוט בכורה מבצעי ב-2011 והוכיחה את עצמה בקרב במבצע צוק איתן בו יירטה הן רקטות נ"ט מדגמי RPG-7 ו-RPG-29 המתקדמת יותר, והן טילי נ"ט מתקדמים מתוצרת רוסית, "מטיס-M" ו"קורנט".
סיבות לשימוש במערכת הגנה אקטיבית
כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20 הבינו מפתחי הטנקים את המגבלות של השריון. בתקופה ההיא, איכות הפלדה הייתה נמוכה ויעילות השריון הייתה תלויה בעוביו ומשקלו; כלומר שריון עמיד היה נדרש להיות עבה וכתוצאה מכך שקל הרבה. תוספת המשקל הגדולה יצרה עומס על המנוע והמערכות האוטומטיביות, דבר שפגע ביכולת העבירות והניידות של הטנק. הרצון ליצור טנק בעל יכולת עבירות גבוהה תוך מתן הגנה מרבית הוא המניע המרכזי לפיתוח ושימוש במערכות הגנה אקטיביות.
לאחר מלחמת יום הכיפורים ומלחמת אפגניסטן התבררה היעילות של נשק נגד טנקים בשדה הקרב ומתכנני הטנקים הבינו שבמרוץ החימוש בין אמצעי הנ"ט לשריון, אמצעי התקיפה תמיד יובילו. ההתפתחות המשמעותית של כלי הנשק נגד טנקים הייתה מהירה יותר מקצב התפתחות השריון, הן הפאסיבי והן הריאקטיבי. אמצעי הנ"ט השתפרו מאוד הן מבחינת הקטלניות, יכולת החדירה, הטווח, הניידות ותנאי השיגור, והן מבחינת זמינות. כתוצאה מכך היה השריון הפסיבי בנחיתות ומתכנני הטנקים החלו לנקוט בגישה חדשה: בנוסף לתכנון שריון חזק יותר באמצעות מבנה פיזי, הרכב כימי או הגדלת העובי - הוחלט גם לנסות גישה של יירוט האיום לפני שהוא פוגע בטנק, וזוהי ההגנה האקטיבית.
ההגנה האקטיבית מאפשרת התמודדות בפני רקטות, טילים ופגזים, ולמעשה, יוצרת סביב הטנק אזור מוגן מפני כלי נשק אלה, בעוד משקלה הוא קטן מאוד ביחס לשריון, ויעילותה רבה מאוד. עם זאת חשוב להדגיש שמערכת הגנה אקטיבית איננה מהווה תחליף מלא לשריון פסיבי, אלא מהווה מערכת משלימה ומתגברת כנגד איומי קצה גבוהים (בעיקר רקטות נ"ט, טילי נ"ט ופגזים), בעוד השריון הפסיבי משמש לגיבוי וכן נגד איומי קצה נמוכים (כגון קליעים קטני-קליבר, רסיסים ומטעני חבלה).
ההבדלים בין שריון למערכת הגנה אקטיבית
החסרונות הגדולים של מערכת הגנה אקטיבית ביחס לשריון מפורטים בהמשך הטבלה. מערכת הגנה אקטיבית אינה מגינה בפני מטעני גחון ומטעני צד, הנפוצים מאוד בקרב ארגוני גרילה ובמסגרת לוחמה בשטח בנוי כנגד טנקים, והוכיחו עצמם כיעילים פעמים רבות. בנוסף, מערכת הגנה אקטיבית מצריכה טכנולוגיה מתקדמת מאוד הכוללת זיהוי ואימות, היא גורמת לנזק סביבתי ולעיתים מסכנת חיילי חי"ר כך שאינם יכולים לפעול ברדיוס של עשרות מטרים מהטנק, דבר המגביל מאוד את תרומתו של הטנק בשדה הקרב ובפרט בלוחמה בשטח בנוי.
מערכת הגנה רכה עבור טנקים
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות הופעתם של טילים מונחים נגד טנקים, החל הפיתוח של מערכות הגנה אקטיביות "רכות" שמטרתם היא לשבש את מערכת הניווט והנחיה של הטילים, ובכך לגרום להם לסטות ממסלולם לעבר הטנק.
במערכות הגנה אקטיבית "רכות" יש חשיבות פחותה למדידת טווח האיום המתקרב, ולכן השימוש הוא לרוב בגילוי ועקיבה בגלאי לייזר (LWS) ובחיישנים אלקטרו-אופטיים (EOS) בשל העובדה כי הם זולים יחסית למערכת מכ"ם. ישנם מערכות בהם נעשה שימוש רק בגילוי ועקיבה בגלאי לייזר בשל מחירו, זאת על חשבון יכולת הגילוי והנטרול של איומים שהנחייתם אינה מבוססת לייזר. אמצעי נוסף שנפוץ בחלק ממערכות הגנה אקטיביות ה"רכות" הוא מדוכות עשן מתקדמות, המאפשרות בקרה ותמרון ברמות שונות עליהם שולט המחשב של מערכת ההגנה האקטיבית.
אמצעי הנגד המתקדם והמוביל עבור מערכות ההגנה האקטיביות הוא שבש אלקטרו-אופטי בתחום התת-אדום. הוא פותח במטרה לתת מענה לטילים נגד טנקים המונחים באמצעות מד-זווית אלקטרו-אופטי מעמדת השיגור. השבש פועל כך שהוא נקלט במד הזווית כטיל המונחה ושולח למשגר אותות שגויים, שגורמים לו לסטייה מהמסלול שיפגע בטנק. כיום משתמשים באמצעי זה בשבשי לייזר בהספק נמוך (LR) אך בעבר היה שימוש במנורות תת-אדום.
עם זאת, מערכות הגנה אקטיביות "רכות" אינן באות במקום פיתוח של שריון פסיבי כבד ומתקדם (שבדרך כלל עשוי משריון מרוכב מתקדם ולעיתים קרובות כולל גם שריון ריאקטיבי משוכלל), ולרוב מותקנות בנוסף אליו במטרה להעניק שכבה הגנת נוספת, זאת בשל מחירה הנמוך לרוב של מערכת הגנה אקטיבית "רכה".
מערכת הגנה קשה עבור טנקים
המערכות הראשונות שפותחו במטרה להעניק לטנקים הגנה אקטיבית היו מערכות הגנה אקטיבית "קשות", זאת בשל העובדה כי בעת שפותחו המערכות על ידי האמריקאים והסובייטיים, לרקטות שאיימו על הטנקים לא הייתה מערכת הנחיה שהיה ניתן לשבש. בנוסף, מערכת הגנה "קשה" מספקת מענה למגוון רחב של איומים, וזו הסיבה כי פותחו במהלך השנים מערכות רבות ושונות במטרה להעניק לטנקים הגנה אקטיבית.
מערכות צמודות דופן
מערכות אלו, שפותחו בסוף שנות ה-40 ובשנות ה-50 של המאה ה-20, היו אמורות לתת מענה למגבלה שנובעת ממשקלו של השריון, וזאת במטרה להעניק לטנקים הגנה מפני רקטות נגד טנקים. בקונספט זה המיירטים מורכבים סביב הצריח והיירוט עצמו מתרחש קרוב מאוד לטנק. תכונות אלו העניקו למערכת את שמה: צמודת דופן.
מערכות אלה זולות יותר ממערכות בעלות מיירט ומשקלם קל יותר, אך החיסרון העיקרי שלהן הוא חוסר יכולת לנטרל טילים גדולים נגד טנקים ופגזים. עם זאת, מערכת "מעיל רוח" של רפא"ל הצליחה ליירט טילים נגד טנקים בפעילות מבצעית ופגזים בניסויים והוכיחה שחסרונות אלו פתירים.
גם היום ישנם מערכות צמודות דופן, כולל גרסה של מעיל רוח, הנקראת Trophy-LV וגם היא מיוצרת על ידי חברת רפאל – מערכות לחימה מתקדמות. זוהי גרסה מוקטנת של המערכת שנועדה להגן על רכבי שטח וכלים משוריינים קטנים.
מערכות בעלות מיירט
יירוט באמצעות מיירט הוא הקונספט המקובל והנפוץ בהגנה אקטיבית על יישובים ועל ספינות (כיפת ברזל, ברק 8 והפלנקס הם דוגמאות למערכות מיירטות) וגם בהגנה על טנקים. להבדיל ממערכות צמודות דופן, בהן היירוט מתרחש באמצעות רסיסים קרוב לטנק, מערכות בעלות מיירט משגרות קליע הפוגע ישירות או ליד בעזרת חומר נפץ ובכך משמיד את האיום.
מערכת Drozd הסובייטית היא דוגמה למערכת עם משגר קבוע שהייתה בשירות פעיל במלחמת צ'צ'ניה השנייה. במהלך הקרבות התגלה חיסרון בולט במערכת, בכך שהמשגר הקבוע לא סיפק הגנה מלאה סביב הטנק, ועקב כך המערכת יצאה משירות פעיל. למרות כישלונה של המערכת הסובייטית, האמריקאים ביצעו ניסיונות ליצור מערכת המבוססת על משגר קבוע וחברת GD-OTS רשמה על כך פטנט בשנת 2014.
מערכת חץ דורבן הישראלית שפותחה על ידי התעשייה הצבאית היא דוגמה למערכת עם משגר מצטודד. במערכת זו מחשב המערכת מכוון את המשגר של המיירט, והמיירט משוגר אל עבר המטרה ללא הנחיה. מערכות מסוג זה מיועדות לנטרול של האיומים מטווח רחוק ולא קרוב לטנק, אך החיסרון הבולט הוא המחיר הגבוה של המערכות וחוסר היכולת להתמודד עם איומים המשוגרים מטווחים קצרים. בעוד הראשון הוא חיסרון פתיר, השני הוא חיסרון קריטי מאוד בלוחמה בשטח בנוי ובכלל, חיסרון זה מאפשר פיתוח של תורת לחימה שגורסת שימוש בנשק נ"ט מטווח קרוב, דבר שינטרל את יכולותיה של המערכת.
יירוט באמצעות תותח
מערכת הפלנקס המבוססת על תותח M61 וולקן רב קני היורה בקצב אש גבוה ומונחה מכ"ם, הצליחה בהגנה על ספינות מפני טילים נגד ספינות ולאחר מכן גרסה יבשתית של המערכת הצליחה להתמודד אל מול רקטות ארטילריות קצרות טווח ופצצות מרגמה. הצלחה זו הביאה את חברת מרקיני (אנגלית: Marcini) הבריטית בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 לנסות ליצור מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים המבוססת על תותח רב קני בעל קצב אש גבוה. ניסיון זה נכשל כישלון חרוץ.
בהמשך גם חברת BAE סיסטמס האמריקאית ביצעה ניסיון דומה, והשתמשה בפיתוח של מערכת ה-CICM שפותח באוסטרליה על ידי חברת Metal Storm. גם ניסיון זה נכשל, בשל טווח היירוט הקצר.
ניסיונות אלו נכשלו בשל סיבות דומות. ראשית, קצב האש של תותח, גם אם הוא עומד על אלפי פגזים בדקה, אינו מספיק כדי להגן על טנק, שבו טווח היירוט עומד על שניות בודדות, להבדיל מהגנה על בסיסים, יישובים או ספינות, שם הטווח גדול משמעותית ולמערכת זמן גדול יותר ליירוט האיום. בנוסף, משקלו וגודלו של תותח רב קני אינם מתאימים עבור טנק. זאת בנוסף לכך שבמהלך יירוט יירה תותח רב קני מאות פגזים לכל הפחות, והצורך להחזיק אלפי פגזים להזנת התותח ששוקלים משקל רב דורש שטח גדול בתוך הטנק ומהווה מעמסה על מנוע הטנק ופוגע במהירות ובעבירות, זאת ועוד העובדה כי מדובר בנטל לוגיסטי עבור הכוחות שיצטרכו להגיע לעומק השטח במטרה לחדש את אספקת הפגזים לטנק הופכים כל ניסיון ליצור מערכת מסוג זה לכישלון.
הגנה מרחבית
מערכת הגנה מרחבית היא מערכת בה כלי אחד הנושא את המערכת מגן על מרחב רדיוס מסוים, כלומר: כלים כאלו יכולים להגן על פלוגת טנקים, ובכך, לחסוך באופן משמעותי את העלות של המערכות ולספק הגנה לכלים רבים יותר בפרק זמן קצר. עם זאת, הקושי הטכני בפיתוח מערכות מסוג זה, בנוסף למחיר הגבוה והאתגר בפיתוח תורת לחימה מתאימה, וגם היכולת המוגבלת שמספקת הגנה מרחבית, לא הביא לפיתוח רציני וכניסה של מערכות הגנה מרחבית לשירות פעיל.
אופן פעולה
מערכת הגנה אקטיבית עבור טנקים מטרתה להגן על הטנק מפני נשק נגד טנקים ובעיקר כנגד טילים מונחים נגד טנקים שאם יפגעו בטנק הם ככל הנראה ישמידו אותו. אך בניגוד למנגנוני הגנה אחרים היא מספקת לטנק חופש פעולה גדול יותר ויכולת להסתער.
בשל העובדה כי זמן התגובה של מערכות הגנה עבור טנקים נדרש להיות קצר במיוחד, באורך זמן של שניות, אין לגורם אנושי אפשרות להיות מעורב בהחלטה וכל התהליך נעשה על ידי מחשב המערכת. בדומה למערכות הגנה אקטיביות גדולות יותר, גם למערכת עבור טנק כשלושה רכיבים, מכ"ם, מחשב ואמצעי יירוט או שיבוש, תלוי בסוג המערכת.
קורנה–בריסל–קורנה
היסטוריה
המרוץ נוסד בשנת 1946 והוזנק מקורנה, עיירה קטנה שבמערב פלנדריה והסתיים בבריסל, בירת בלגיה. הנרי דלמוייל ניצח במרוץ. ב-1960, המרוץ עבר להיקרא "אומלופ דר ביידה פלנדרן", אך בשנת 1979 חזר לשם המקורי (קורנה–בריסל–קורנה).
המרוץ הוא אחד משני המרוצים שפותחים את עונת המרוצים הבלגים, הראשון הוא אומלופ הט ניוסבלד. בשנת 2005 המרוץ נכלל בטור האירופי של ה-UCI, ובשנת 2016 השתדרג אף יותר ועלה לדרג ה-1.HC, שמ-2020 נקרא 1.Pro. ב-2014, תום בונן ניצח בפעם השלישית במרוץ לאחר שגבר על חמישה רוכבים אחרים בספרינט ובכך הפך לשיאן הניצחונות במרוץ.
NcRNA
ncRNA (ראשי תיבות באנגלית של non-coding RNA, בעברית: רנ"א לֹא מְקוֹדָד) היא מולקולת רנ"א שאינה מקודדת לחלבון. מולקולות אלו נפוצות בתא ולחלקן פעילות ביולוגית חשובה, כגון tRNA או רנ"א מוביל, rRNA או רנ"א ריבוזומלי, siRNA, microRNA ו- long ncRNA, המעורבים בתהליכי התרגום, עריכת הרנ"א, השחבור, הבקרה על ביטוי הגנים, הגנה על הגנום ועוד.
בעוד שרוב הגנום של איקריוטים עובר שעתוק, רק אחוזים נמוכים שלו מתורגמים לחלבון. לאחר שהתברר על ידי פרויקט גנום האדם כי רק כ-2% מהגנום מייצג מידע המקודד לכ-20,000 חלבונים הועלתה הסברה כי המורכבות ההתפתחותית והפיזיולוגית של האדם טמונה לא רק במודיפיקציות כמו שחבור חליפי, אלא בעיקר ביתרת המידע הנמצא בגנום. בשנת 2005 התגלה כי רוב הגנום ביונקים אכן עובר שעתוק ליצירת תעתיקים שאינם מקודדים לחלבון (ncRNA) וחלקם אף בעלי פעילות המבקרת את יצירת התעתיקים המקודדים לחלבון.
מספר הגנים המקודדים ל־ncRNA אינו ידוע, אך מחקרים ומאגרים ביואינפורמטיים עדכניים מראים כי קיימות לפחות כחצי מיליון מולקולות ncRNA בגנום האנושי, אך עדיין לא ברור לכמה מהן קיימת פעילות ביולוגית.
היסטוריה
המחקר העוסק ב-RNA התפתח משנות ה-50 ואילך והוביל לתגליות ביולוגיות רבות, שהעניקו למגליהן מספר רב של פרסי נובל במרוצת השנים.
המחקר החל בגילוי חומצות הגרעין על ידי פרידריך מישר בשנת 1868. פישר גילה כי בנוזל התא בתאי דם לבנים קיים חומר נוסף פרט לחלבון, ולאחר שהפריד את גרעין התא וניתח אותו מבחינה כימית גילה כי החומר הכימי שנמצא בתוך הגרעין הוא חומצות הגרעין וכי הן נפוצות בכלל התאים. למרות מחקריו בנושא הוא ורוב המדענים בתקופתו סברו כי החלבונים הם החומר האחראי להעברת המידע התורשתי לדור הבא.
במאמר משנת 1944 אוסוולד אייברי הציע לראשונה כי ייתכן שה-DNA הוא האחראי להעברת המידע התורשתי, ובניסויים שנעשו על ידי אלפרד הרשי ומרתה צ'ייס (ראו ניסוי הרשי-צ'ייס) ב-1952 אושש כי אכן ה-DNA מהווה החומר התורשתי, שכן החדרתו לתא שינתה את תכונות התא. פריצת הדרך התרחשה בשנת 1951, כאשר פרנסיס קריק וג'יימס ווטסון פענחו את מבנה הסליל הכפול של הדנ"א בעזרת תמונת קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן שלקחו מרוזלינד פרנקלין ללא ידיעתה.
בשנת 1955 ג'ורג' פאלאדה גילה את הריבוזום תוך שימוש במיקרוסקופ אלקטרונים. בהמשך התגלה כי תת-היחידות המרכיבות אותו, (Ribonucleoprotein (RNP, מהוות קומפלקס של חלבון ו-ncRNA הקשורים יחד.
עם גילוי מולקולת ה-ncRNA הראשונה החלה להתברר חשיבותן ושכיחותן בתא של מולקולות ncRNA על מגוון תפקידיהן.
בשנת 1965 תיאר רוברט הולי את המבנה המרחבי של מולקולת tRNA של חומצת האמינו אלנין משמר האפייה וקישר בין הדנ"א ליצירת חלבון. בשנת 1967 גילו סידני אלטמן ותומאס צ'אק את הריבוזים ותיארו לראשונה פעילות קטליטית של מולקולת RNA בדומה לאנזימים ובניגוד לדוגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית. עוד באותה שנה הציג קארל ווס את השערת עולם ה-RNA, המציעה כי צורות החיים הקדומות ביותר היו בנויות ממולקולות RNA שמילאו הן את תפקיד החומר התורשתי המגולם היום על ידי ה-DNA והן את תפקיד האנזימים המגולם היום על ידי החלבונים. השערה זו נסמכת על הגילויים כי מולקולת RNA מסוגלת לאחסן, להעביר ולשכפל מידע גנטי ולבצע פעילות קטליטית.
בשנת 1982 מולקולות (small nuclear RNA (snRNA התגלו בגרעין התא, ונמצא שתפקידן העיקרי קשור בעריכת מולקולות mRNA ו־rRNA ראשוניות. בשנת 1984 אליזבת בלקברן וקרול גריידר תיארו לראשונה פעילות מבנית של מולקולת ncRNA כאשר גילו את הטלומראז. אנזים זה מאריך את אזור הקצה של הכרומוזום, הטלומר באיקריוטים, על ידי שימוש במולקולת ncRNA כתבנית לפעילות של רוורס טרנסקריפטאז. בשנת 1993 ויקטור אמברוס, לי רוזלינד ורונדה פיינבאום גילו את מולקולת ה-microRNA הראשונה lin-14 ותיארו את מנגנון פעולתה. בשנת 1998 תיארו אנדרו פייר וקרייג מלו את מכניזם הפעולה של מולקולת RNAi השמור בכל היצורים האיקריוטים, הגורמת לפירוק מולקולת mRNA ומניעת תרגומה לחלבון.