cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האימפריה האנגווינית
עלייתו של ג'ון לכס המלכות
בשל תמיכתה של אמו, אקוויטיניה ופואטו תמכו בג'ון, ורק אנז'ו, מיין, טוריין וברטאן נותרו במחלוקת. במאי, איימרי, הוויקונט של ת'ואר, שנבחר על ידי ג'ון להיות הסנשל שלו באנז'ו, תקף את טור בניסיון ללכוד את ארתור מבריטני. איימרי נכשל, וג'ון נאלץ לחזור ליבשת על מנת להבטיח את שלטונו, באמצעות שביתת נשק עם פיליפ השני, לאחר שפיליפ פתח בהתקפות על נורמנדי. פיליפ נאלץ להיכנס להפוגה בשל תמיכה בג'ון של חמישה עשר רוזנים צרפתים ותמיכת רוזנים בריין התחתון, כמו גם הרוזן בולדווין מפלנדריה, אותו פגש באוגוסט 1199 ברואן, ובולדווין נשבע אמונים לג'ון. מעמדת כוח, ג'ון הצליח לצאת למתקפה, והוא ניצח את גיום דה רושה, מועמדו של ארתור לסנשל של אנגווין, למטרתו בעקבות תקרית עם פיליפ. גיום דה רושה הביא גם את הדוכס ארתור ואמו, קונסטנס, כשבויים ללה מאן ב-22 בספטמבר 1199, ונראה היה שהירושה הושגה לטובת ג'ון.
למרות בריחתם של ארתור וקונסטנס עם איימרי מת'ואר לפיליפ השני, ורבים מבעלי בריתו הקודמים של ריצ'רד בצרפת, כולל רוזני פלנדריה, בלואה ופרשה, יצאו לארץ הקודש, ג'ון הצליח להשכין שלום עם פיליפ שהבטיח את עלייתו לכס אחיו. ג'ון נפגש עם פיליפ וחתם על הסכם לה גולה במאי 1200, שם קיבל פיליפ את ירושה של ג'ון לאימפריית אנגווין, וארתור הפך לווסאל שלו, אך ג'ון נאלץ לבטל את הבריתות עם בעלי בריתו הגרמנים, לקבל את הישגיו של פיליפ בנורמנדי, ולוותר על אדמות באוברן וברי. ג'ון היה אמור לקבל גם את פיליפ כאדון הסוזר שלו ולשלם לפיליפ 20,000 מארק. כפי שוויליאם לואיס וורן מציין, חוזה זה החל את הדומיננטיות המעשית של המלך הצרפתי על צרפת, והשליט של אימפריית אנגווין כבר לא היה האציל השולט בצרפת. ביוני 1200, ג'ון ביקר באנז'ו, מיין וטורן, לקח בני ערובה מאלו שהוא לא בטח בהם, וביקר באקיטן, שם זכה לשבועת אמונים מהוואסלים של אמו, וחזר לפואטו באוגוסט.
מרד ליזיניאן והמלחמה האנגלו-צרפתית
ג'ון, בעקבות הודעה מאמו, אלינור, מיהר מלה מאן למירבו, ותקף את העיירה ב-1 באוגוסט 1202, עם גיום דה רושה. גיום הבטיח לכוון את המתקפה בתנאי שייוועץ בו על גורלו של ארתור, וכבש בהצלחה את העיירה יחד עם למעלה מ-200 אבירים, כולל שלושה לוזיניאנים. ג'ון גם לכד את ארתור ואלינור מבריטני אחותו של ארתור, אך התנגד לגיום, כשלא התייעץ איתו לגבי עתידו של ארתור, וגרם לו לעזוב את ג'ון יחד עם איימרי מת'ואר ולצור על אנז'ה. תחת שליטתו של איבר דה בורג בפאלז, ארתור נעלם וג'ון נתפס כאחראי לרציחתו, ואילו אחותו, מעולם לא שוחררה. אימפריית אנגווין הותקפה בכל האזורים, כאשר השנה שלאחר מכן, 1203, תוארה כ"שנת הבושה" על ידי וורן. בדצמבר 1203, ג'ון עזב את נורמנדי כדי לא לחזור, וב-24 ביוני 1204, נורמנדי נכנעה עם כניעת ארקס, רואן וורנויל. טור, שינון ולושה נפלו עד 1205.
בליל ה-31 במרץ 1204, אמו של ג'ון, אלינור מאקוויטניה, מתה, מה שגרם לחיפזון של "רוב פואטו... להישבע אמונים למלך צרפת". אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה פלש לגסקוניה, תוך שימוש בטענתה של אשתו, אחותו של ג'ון אלינור. כאשר ג'ון הגיע ליבשת ביוני 1206, רק ההתנגדות בראשות הלי דה מלמור, הארכיבישוף של בורדו מנעה את הצלחתו של אלפונסו. עד סוף המשלחת של ג'ון ב-26 באוקטובר 1206, רוב אקוויטינה הייתה מאובטחת. שביתת נשק נעשתה בין ג'ון לפיליפ שתימשך שנתיים. אימפריית אנגווין הצטמצמה לאנגליה, גסקוניה, אירלנד וחלקים מפואטו, וג'ון לא יחזור לנחלותיו היבשתיות במשך שמונה שנים.
חזרה לצרפת
עד סוף 1212, פיליפ השני הכין פלישה לאנגליה. פיליפ התכוון להכתיר את בנו, לואי, למלך אנגליה, ובמועצה בסואסון באפריל 1213, הוא ניסח מערכת יחסים אפשרית בין צרפת לאנגליה לעתיד. ב-30 במאי, ויליאם לונגספי, רוזן סולסברי, הצליח לרסק את צי הפלישה הצרפתי בקרב דאם ולמנוע את הפלישה הצרפתית. בפברואר 1214, נחת ג'ון בלה רושל לאחר יצירת בריתות בראשות אוטו. המטרה הייתה שהרוזן מסולסברי ובעלי בריתם הגרמנים של ג'ון יתקפו את פיליפ מצפון, בעוד שג'ון יתקוף מדרום.
עד יוני 1214 זכה ג'ון לתמיכת בתי ליזיניאן, מולאון ות'ואר, אך כאשר ג'ון התקדם לתוך אנז'ו, וכבש את אנז'ה ב-17 ביוני, עריקת בעלי בריתו הפואטווינים אילצה נסיגה חזרה ללה רושל. ב-27 ביולי, בנות בריתו הגרמניות של ג'ון הפסידו בקרב בוביין, עם שבויים רבים שנלקחו, כולל הרוזן מסולסברי. ב-18 בספטמבר, ג'ון ופיליפ הסכימו להפוגה שתימשך עד חג הפסחא 1220. באוקטובר 1214 חזר ג'ון לאנגליה.
פלישת הקפטינגים לאנגליה
בעקבות ההסכם ברונימד ביוני 1215, ברונים אנגלים מורדים הרגישו שג'ון לא יקיים את תנאי מגנה קרטה, והציעו את הכתר האנגלי לבנו של פיליפ, לואי. לואי קיבל, ונחת בקנט ב-21 במאי 1216, עם 1,200 אבירים. לואי תפס את רוצ'סטר, לונדון ווינצ'סטר, בעוד ג'ון ננטש על ידי כמה אצילים, כולל הרוזן מסולסברי. באוגוסט, רק דובר, לינקולן ווינדזור נשארו נאמנים לג'ון במזרח, ואלכסנדר השני, מלך סקוטלנד נסע לקנטרברי כדי להישבע אמונים ללואי.
לואי הובס פעמיים בעקבות מותו של ג'ון בשנת 1217, בלינקולן במאי, ובסנדוויץ' באוגוסט, וכתוצאה מכך נסוג מתביעותיו לכס המלכות ולאנגליה עם הסכם למבת' בספטמבר.
השפעה תרבותית
המאה ה-12 היא גם המאה של האדריכלות הגותית, הידועה לראשונה בשם opus francigenum, מעבודתו של אב המנזר סוגריוס בסן דני בשנת 1140. התקופה האנגלית הקדומה החלה בסביבות 1180 או 1190, בתקופת אימפריית אנגווין, אך האדריכלות הדתית הזו הייתה בלתי תלויה לחלוטין באימפריית אנגווין, היא פשוט נולדה באותו רגע והתפשטה באותם זמנים באנגליה. גילינגהם מציע שרק "עיצוב מטבחים" היה סגנון אנגוויני מובהק.
מגנו האישי של ריצ'רד הראשון, שלושה אריות "מוזהבים שומרים" על שדה אדום, ממשיכות להופיע ברוב ההרלדיקה המלכותית האנגלית שלאחר מכן, ובווריאציות על דגלי נורמנדי ואקוויטניה כאחד.
מבחינה פוליטית, בתקופת האימפריה האנגווינית, נושאים יבשתיים זכו לתשומת לב רבה יותר על ידי המלכים האנגווינים של אנגליה מאשר נושאים בריטיים שזכו לתשומת לב בעבר על ידי המלכים הנורמנים. תחת השלטון האנגוויני, מאזן הכוחות עבר באופן דרמטי לצרפת, כאשר המלכים האנגווינים מבלים לעיתים קרובות יותר זמן בצרפת מאשר באנגליה. עם אובדן נורמנדי ואנז'ו, האימפריה נחתכה לשניים, מה שהותיר את צאצאי הפלנטאג'נט להיות מלכים אנגלים בלבד עם שלטון נוסף על גסקוניה.
שחף אפור-זנב
שַׁחַף אָפֹר-זָנָב (שם מדעי: Leucophaeus pipixcan, לפעמים Larus pipixcan ) הוא מין קטן יחסית של שחף שמוצאו מאמריקה, אך הוא נצפה לעיתים גם בעולם הישן.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר עם שתי תצפיות באזור אילת: ב-3 ביוני 2003 נצפה פרט בוגר בלבוש קיץ בבריכות המלח הצפוניות; תצפית זו הייתה גם הראשונה למזרח התיכון ומין השחף האמריקאי הראשון שנצפה בארץ. התצפית השנייה הייתה גם היא של פרט בוגר בלבוש קיץ, שנצפה בחוף הצפוני של אילת ב-1 ביולי 2006.
טקסונומיה ואטימולוגיה
שם הסוג Leucophaeus הוא מיוונית עתיקה מהמילים leukos, "לבן", ו- phaios, "כהה". שם המין הספציפי pipixcan מגיע ממילה נאוואטלית לשחף. שמו העממי באנגלית "שחף פרנקלין" (Franklin's gull) ניתן לו על שם חוקר הקוטב הצפוני סר ג'ון פרנקלין, שהוביל משלחת בשנת 1825, בה נאסף הפרט הראשון שהיווה את הטיפוס על-פיו תואר המין.
במשך זמן רב הוצבו רוב השחפים והשחפיות בסוג Larus. מחקרים גנטיים הראו, עם זאת, כי המינים בסוג Larus אינם קרובי המשפחה הקרובים ביותר זה של זה. בעקבות כך, הוצע לחלק את הסוג למספר סוגים קטנים יותר, מה שהציב את השחף אפור הזנב בסוג נפרד Leucophaeus. חלק מהרשימות העולמיות, כמו Clements ואיגוד האורניתולוגים הבין-לאומי (ה-IOC) קיבלו את ההצעה לפיצול, אך אחרות כמו BirdLife International וה-IUCN לא.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא תוארו תת-מינים שונים.
תיאור
זהו שחף קטן יחסית: אורכו 32–38 ס"מ, מוטת כנפיו 85–92 ס"מ, ומשקלו 221–335 גרם. הוא דומה לשחף הצוחק הקרוב אליו, אך הוא קטן ומוצק יותר עם ראש עגול יחסית, כנפיים קהות יותר ורגליים קצרות יותר. הוא נוהג לנוע מהר בעת שיחור מזון, ומזכיר מיני חופמאים קטנים יותר, כמו חופמיים או חופיות. בשל מחזור החילוף הייחודי עם שני חילופי נוצות בשנה, הניצוי שלו כמעט ואינו נראה בלוי לאורך כל השנה.
לבוש בוגר
הבוגרים בלבוש קיץ בעלי ברדס שחור בראש הנמשך עד לחלק העליון של הצוואר ומטה עד הגרון, שעומד בניגוד בולט לטבעות עיניים לבנות רחבות מאוד. הקשתית שחורה. המקור בצבע אדום כהה עם פס כהה לפני הקצה האדום או הכתום. ככל שעונת הקינון מתקדמת, המקור מתכהה. הגרון ארגמן. הצבע של החלקים העליונים אפור כהה; הצוואר, החלקים התחתונים והזנב לבנים. בניגוד לרוב מיני השחפים האחרים, ניתן למצוא מרכזי נוצות אפורות בהירות בעיקר על נוצות הזנב האמצעיות, אך לעיתים ניתן לראות זאת רק בקושי בתנאי שדה. החלקים התחתנים נראים לעיתים קרובות בעלי גוון ורדרד. העל-כנף בצבע אפור עם שוליים אחוריים לבנים רחבים. אברות התעופה החיצוניות לבנות בחלקן החיצוני עם פס שחור, כך שהחלק השחור של קצה הכנף נראה תחום בלבן. כאשר השחף יושב, הדפוס השחור-לבן של האברות נראה בבירור ושונה באופן משמעותי מהאברות הכמעט שחורות של השחף הצוחק. הרגליים בצבע אדום-כתום עד חום-שחור, ומתכהות במהלך עונת הקינון.
בלבוש החורף הכיפה הכהה מצטמצמת לחלק האחורי של הראש ולאזור כהה מול העין, וגם היא מפוספסת מאוד. טבעות העיניים הלבנות עדיין מורגשות. המקור כהה עם קצה בהיר, וכפות הרגליים אדומות כהות מאוד או שחורות.
צעירים
הצעירים בעלי ברדס חום מפוספס, מלבד האזור בקדמת העין, שמגיע עד לחלק האחורי של הראש. טבעות-העיניים הלבנות בולטות גם כשהם צעירים, אבל אז הן עדיין די צרות. הצוואר בגוון אפור-חום למעט צידי החזה. הצד התחתון לבן, הצד העליון חום עם שוליים בצבע קינמון לבנבן עד בהיר המעניקים לגב, לשת ולנוצות הכתף מראה קשקשי גס. סוככות הכנף חומות עם קצוות בהירים, סוככות הכנף הגדולות בצבע חום-אפור אחיד. המשניים והפסגות בצבע אפור-חום עם מרכזי נוצות כהים וקצות לבנות רחבות. הזנב בצבע אפור-בהיר עם פס צר לפני הקצה, החלק החיצוני של הזנב לבן. המקור והרגליים שחורים.
אצל צעירים בחורף הראשון הברדס כבר קיים למחצה, אך צבעו עדיין שחור-חום; טבעות העיניים הלבנות כבר רחבות יותר. על הצוואר וצידי החזה יש עדיין שאריות אפור. נוצות השת והכתף כבר בצבע אפור כהה, אך לחלקן עדיין יש פספוס חום. בחלקים התחתונים הלבנים יש לפעמים גוון ורדרד על הבטן. העל-כנף מזכירה את זו של הצעיר, אך היא נראית בהירה יותר עקב חילוף הנוצות. רצועת הזנב השחורה עדיין קיימת. לעיתים הרגליים כבר מקבלות צבע אדמדם.
בניצוי הקיץ הראשון, השחף דומה כבר לפרטים בוגרים, למעט הברדס הקיים רק באופן חלקי; אך הוא נראה שחור יותר מאשר בניצוי של חורף ראשון, הנוצות חדשות בשל החילוף המלא שהשחף עבר. בחורף השני, הניצוי נבדל מזה של הבוגרים רק בכמות הצבע השחור באברות התעופה. הקצה הלבן התוחם את הצבע השחור של קצה הכנף מבפנים חלש מאוד, הקצוות הלבנים של האברות צרים בלבד. בקיץ השני, השחפים מקבלים כבר ניצוי בוגר כמעט לחלוטין. עם זאת, הברדס עדיין יכול להיות מנוקד בכתמים לבנים באזור המצח, קדמת העין, והסנטר.
תפוצה
למרות שמוצאו בחופי צפון אמריקה, הוא מופיע כמזדמן נדיר לצפון-מערב אירופה, דרום ומערב אפריקה, אוסטרליה ויפן, עם שתי תצפיות מאילת, ישראל, ושתי תצפיות בקפריסין (2006 ו-2021). בתחילת 2017 נצפתה גם בדרום רומניה. בנוסף הוא נצפה פעם אחת במצרים (2011), איחוד האמירויות הערביות (2011), כווית (2012), הודו (2012), סיישל (2017), ואתיופיה (2019).
תזונה
בדומה לשאר השחפים הם אוכלי כל; הם יאכלו נבלות ויחטטו בפסולת, אך גם יצודו פריטי טרף קטנים. באביב, בנהרות כמו נהר בואו להקות גדולות נוהגות לשחות עם הזרם וללקט חרקים שבקעו. במהלך פעילות זו הם נוהגים לשחות דרך אזור מסוים בנהר הלוך ושוב סביב אותו מקטע.
קינון
הקינון של השחף סינכרוני ביותר, כאשר פרטים מגיעים למושבות באמצע אפריל ומטילים ביצים באמצע עד סוף מאי. זהו מין קהילתי מאוד, היוצר מושבות מ-100 עד למעלה מ-10,000 זוגות באדמות יבשות ובביצות, כאשר הקינון דורש צמחייה חדשה. הקן בנוי על הקרקע, או לפעמים על פני המים. התטולה מכילה שתיים או שלוש הביצים שהדגירה עליהן נמשכת כשלושה שבועות.
סטטוס
זהו מין בעל תפוצה נרחבת ואוכלוסייה גדולה שאף נמצאת במגמת עלייה, ולכן הוא מסווג במצב שימור "ללא חשש" ברשימה האדומה של IUCN.
בשנת 2018 העריך הארגון Wetlands International את מספרי האוכלוסייה העולמית בכ-1,000,000–1,490,000 פרטים.
סויוז TMA-3
סויוז TMA-3 (ברוסית: Союз TMA-3), הייתה משימת לתחנת החלל הבין-לאומית. מטרת הטיסה הייתה להביא לתחנת החלל משלחת קבועה מס' 8 וליהות חללית חילוץ בזמן פעילותם.
מהלך המשימה
בעקבות אסון קולומביה הופסקו טיסות של מעבורת חלל. בעקבות כך תוכנית ניצול תחנת החלל הבין-לאומית עובדה מחדש. החל משנת 2003 צוות התחנה צומצם לשני אנשי צוות בלבד בהתאם ליכולת של חלליות מדגם "סויוז".
חללית "סויוז TMA-3" שוגרה ב-18 באוקטובר 2003 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. ב-20 באוקטובר בוצע עגינה בתחנת החלל. באותה עת בתחנה שהה צוות משלחת קבועה מס' 7 בפיקוד יורי מלנצ'נקו. החללית הביאה איתה ציוד ומצרכים. אנשי משלחת קבועה מס' 7 ביחד עם צוות החללית החלו בהעברת הציוד לתחנת החלל. במקביל החל תהליך העברת שליטה על תחנת החלל לצוות קבוע מס' 7. על הטיסה היה נציג ספרד פדרו דוקה שהחל בביצוע תוכנית ניסויים שהוכנה עבורו. ב-27 באוקטובר צוות קבוע מס' 7 ופדרו דוקה עזבו את תחנת החלל בחללית "סויוז TMA-2" ונחתו בכדור הארץ לאחר כ-6 חודשי עבודה בתחנת החלל.
צוות קבוע מס' 8 החל בביצוע תוכנית שכללה מספר ניסויים ותחזוקת תחנת החלל.
ב-21 באפריל 2004 לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-4 עם צוות קבוע מס' 9 בפיקוד גנאדי פדאלקה. לאחר העברת שליטה על תחנת החלל לצוות החדש, צוות קבוע מס' 8 ואנדרה קויפרס שהגיע עם "סויוז TMA-4" נכנסו לחללית "סויוז TMA-3" ונחתו בכדור הארץ לאחר כ-6 חודשי עבודה. הנחיתה עברה ללא בעיות.
בתחנת החלל הבין-לאומית נותר צוות משלחת קבועה מס' 9 שהגיע מספר ימים לפני זה בחללית סויוז TMA-4.
התקיפה האווירית בגבול ישראל-סוריה (ינואר 2015)
התקיפה האווירית בגבול ישראל-סוריה (ינואר 2015) הייתה סיכול ממוקד ותקיפת כלי רכב בירי טילים מהאוויר שיוחסה לישראל ואירעה ב-18 בינואר 2015 בגבול ישראל-סוריה סמוך לרמת הגולן. התקיפה סיכלה בהצלחה את כוונת איראן וחזבאללה להקים תשתית טרור נגד ישראל בגבול סוריה. בתקיפה נהרגו 10 חמושים, בהם לפחות 6 פעילי חזבאללה וכן בכירים במשמרות המהפכה האסלאמית של איראן. כעבור ימים אחדים הגיב חזבאללה בירי טילי נ"ט לעבר שיירה של צה"ל, ממנו נהרגו שני חיילים.
רקע לתקיפה
מאז 2011 התדרדרה סוריה למלחמת אזרחים בה נהרגו מאות אלפי בני אדם ונשיא סוריה בשאר אל-אסד איבד שליטה בחלקים ניכרים מארצו לכוחות המורדים, בהם ארגון המדינה האסלאמית. סוריה, המהווה פטרון של חזבאללה יחד עם איראן ושמעניקה לו תמיכה ואמצעי לחימה, היא אינטרס חשוב של איראן וחזבאללה, ולכן השניים מסייעים לאסד במלחמה. מאות לוחמי חזבאללה נשלחו לסוריה על מנת להילחם לצד אסד במורדים הסוניים.
כשנה קודם לתקיפה מונה ג'יהאד מורנייה, בנו של עימאד מורנייה ששימש כמפקד הזרוע הצבאית של חזבאללה עד שחוסל בסוריה ב-2008, למפקד יחידה מיוחדת וסודית בחזבאללה שנועדה לפעול מרמת הגולן. על הקמת היחידה החליטו גנרל קאסם סולימאני, מפקד כוח אל קודס במשמרות המהפכה האסלאמית וחסן נסראללה, מנהיג חזבאללה, ופיקחו אישית על התקדמותה. הגנרל האיראני שימש מעין "חונך" של היחידה. מטרת היחידה הייתה להקים תשתית לפעולות עתידיות מסוריה נגד ישראל ובכך לפתוח נגדה "חזית שנייה" בנוסף לזו שבגבול הלבנון.
התקיפה
התקיפה אירעה ב-18 בינואר 2015. לפי דיווח באמצעי התקשורת, שלא אושר בידי ישראל, בתקיפה השתתפו מסוקי קרב של חיל האוויר הישראלי. לפי עדות של פקחי האו"ם בגולן (פקחי אונדו"ף), התקיפה בוצעה בידי שני מל"טים. כלי הטיס התוקפים שיגרו מספר טילים אל עבר כלי רכב בשטח סוריה, בכפר מזרעת אמל סמוך לגבול ישראל-סוריה. בתקיפה נהרגו לפחות 6 אנשי חזבאללה, בהם בכירים ובכללם מוחמד עיסא, מחזיק תיק סוריה ועיראק בחזבאללה, אבו עלי רדא, המוכר בשם אבו עלי טבטבאי, וג'יהאד מורנייה, סגנו של טבטבאי, מפקד גזרת רמת הגולן בחזבאללה ובנו של עימאד מורנייה. למחרת אישרה איראן שעם ההרוגים נמנה גם מוחמד עלי אללה דאדי, גנרל במשמרות המהפכה האסלאמית.
תגובות לתקיפה
ישראל הרשמית סירבה להתייחס לתקיפה, ולא קיבלה אחריות או אישרה שהיא עומדת מאחוריה. דובר צה"ל מסר הודעה לקונית: "צה"ל לא מגיב לפרסומים זרים". עם זאת, מספר פוליטיקאים, בהם אלוף (מיל') יואב גלנט ואלוף (מיל') אלעזר שטרן, רמזו שישראל עמדה מאחורי התקיפה. העיתון "ישראל היום" יצא בכותרת: "כוחותינו תקפו חוליית מחבלים בכירים בגולן הסורי". סוכנות הידיעות רויטרס וסוכנות הידיעות הצרפתית מסרו כי מקור ביטחוני בישראל אישר שמדובר בתקיפה ישראלית.
חזבאללה, סוריה ואיראן גינו את התקיפה, האשימו את ישראל ואיימו בתגובה עליה.
למחרת התקיפה קיבל ארגון ג'בהת א-נוסרה, מארגוני המורדים בסוריה, אחריות לתקיפה וטען שמדובר בירי מהמארב, שבוצע על ידי הארגון נגד בכירי חזבאללה.
ב-27 בינואר שיגר חזבאללה שתי רקטות 107 מ"מ מסוריה אל עבר רמת הגולן. הרקטות נפלו בשטחים פתוחים וצה"ל השיב באש ארטילרית אל עבר המשגר. למחרת התרחש המארב בהר דב כאשר 5 מחבלי חזבאללה ירו טילי נ"ט על שיירת כלי רכב של צה"ל סמוך לכפר ע'ג'ר. מהירי נהרגו שני חיילים מחטיבת גבעתי ועוד 7 נפצעו. בנאום שנשא מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, הוא התייחס בהרחבה לתקיפה הישראלית ולתגובת חזבאללה.
הדה אורן
הדה אורן (14 באוקטובר 1935 – 9 בספטמבר 2008) הייתה מורה למחול וכוריאוגרפית ישראלית.
ביוגרפיה
אורן נולדה בנתניה, ומגיל צעיר ועד מותה ב-2008 התגוררה בקיבוץ אשדות יעקב איחוד. היא למדה חינוך גופני בסמינר הקיבוצים (1960–1962), מחול בבית הספר הגבוה ללימודי כוריאוגרפיה בפריז (1962–1964), והשתלמה, בין היתר, אצל אלווין ניקולאי ומוריי לואיס  בניו-יורק (1974–1975).
שיא פעילותה כיוצרת היה בין שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-90 בישראל. היא נמנתה עם צוות הכוריאוגרפים הראשון שיצר ללהקת המחול הקיבוצית ויצירותיה הוצגו בהופעות הלהקה ברחבי הארץ ובעולם. היא יצרה שתי עבודות עבור להקת בת שבע 2; ובאופן עצמאי יצרה כוריאוגרפיות לרות אשל, תמרה מיאלניק ולרקדנים מרינה וולדימיר פיליק. מסוף שנות ה-80 אורן פעלה להקים להקת מחול מקצועית, עצמאית, שבסיסה בעמק הירדן. להקת עמק הירדן העלתה מספר ערבי מחול לאורך שנות ה-90.
ב-1975 הקימה יחד עם אשרה אלקיים רונן מרכז ללימוד מחול בעמק הירדן, אותו ניהלה אורן במשך שנים רבות. המרכז, אשר ממשיך בפעילותו עד היום, חינך דורות של רקדנים ובהם גם כוריאוגרפים לעתיד כגון נעה דר ועדי שעל.
לצד פעילותה המקצועית, יצרה אורן במהלך השנים גם מחולות לטקסי החגים בקיבוץ, בניסיון לשלב את השאיפות היצירתיות שלה עם המחויבות לחיי הקהילה, ומתוך רצון להפיח רוח אמנותית פרשנית במסורות היהודיות.
הדה אורן נפטרה בשנת 2008 והובאה בבית העלמין המשותף לקיבוצים אשדות יעקב איחוד ומאוחד. על מצבתה נכתב: "וכמו ענן, להתגשם מעל חלקת שדה ריקה".
הנצחה
בשנת 2017 הציגה האמנית הילה בן ארי את התערוכה "תנועה בין קווים שבורים – מחווה להדה אורן" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית. הפרויקט נוצר בעקבות מחקר מקיף בגוף העבודה של הדה אורן וכלל מיצב וידאו רב-ערוצי של בן ארי בהשראת עבודותיה של אורן ותצוגה ארכיונית שחשפה לציבור פרקים נבחרים מיצירתה של הכוריאוגרפית המנוחה.
מרגול (אלבום)
מרגול הוא אלבום האולפן השביעי, של הזמרת-יוצרת מרגלית צנעני, ממובילות המוזיקה הים-תיכונית במדינת ישראל. האלבום יצא לאור באמצע שנת 1993, על ידי חברת התקליטים של האחים ראובני.
בשנת צאתו של האלבום, שודרה לראשונה תוכנית האירוח "מרגול", בהנחייתה של מרגלית צנעני, עד שנת 1995.
רקע והפקה
את כל שירי האלבום הלחינה מרגלית צנעני עצמה, למעט השיר "עמק השווה", אותו הלחין יוני רועה. צנעני גם הייתה אחראית להפקה המוזיקלית, כאשר חיים חדד עיבד את כל שירי האלבום. האלבום הוקלט באולפני "זא-זא".
מתוך האלבום, יצא הסינגל הכפול "למה לקחת לי אותו" / "רגעים", הסינגל "מרגול" שתיפקד גם כשיר הנושא, והסינגל האחרון "עמק השווה".
גווארוליוס
גווארוליוס (בפורטוגזית: Guarulhos) היא עיר במדינת סאו פאולו בברזיל. זו העיר השנייה הכי המאוכלסת במדינת סאו פאולו, העיר ה־13 הכי מאוכלסת בברזיל, והעיר הכי מאוכלסת בברזיל שאינה בירת מדינה. זוהי עיר במטרופולין של סאו פאולו. גרים בעיר 1,324,781 אנשים בשטח של 318.68 קמ"ר. תוצר העיר הוא השני הגודלו בסאו פאולו והשני בגודלו בברזיל . זהו הפרוור העשירי בגודלו בעולם. ההכנסה לנפש לעירייה היא 12,793 $R.
סקירה כללית
שם העיר בא משפת הטופי שם הוא אומר "אנשים בעלי כרס גדולה"; זו התייחסות לתושבים המקוריים באזור, בני שבט הטופי. נמל התעופה הבינלאומי סאו פאולו-גווארוליוס (GRU), אחד משדות התעופה החשובים בברזיל, ממוקם בעיר. העיר היא מקום מושבה של הביוסמיקה הרומית-קתולית של גווארוליוס. השטח המוניציפלי של העיר מכיל חלק מה־7,917 הקטאר של פארק מדינת קנטארה, שהוקם בשנת 1962, המגן על חלק גדול מאספקת המים של המטרופולין של סאו פאולו. הוא מכיל גם חלק מה־292,000 הקטאר של מעיינות נהר פאראיבה דו סול שהוכרז בשנת 1982 כאזור הגנת הסביבה, כדי להגן על מקורות הנהר פאראיבה דו סול.
היסטוריה
גווארוליוס נוסדה ב־8 בדצמבר 1560 על ידי הכומר הישועי מנואל דה פייבה בשם "Nossa Senhora da Conceição" (בפורטוגזית: גבירתנו של ההתעברות).
במאה ה-16, גווארוליוס הייתה מיקום אסטרטגי: היא גבלה בעיר העתידית סאו פאולו ומוקפת בנהרות טייטה (בדרום) וקאבוצ'ו (במזרח). באותה תקופה הוקם, למטרות דומות, הכפר סאו מיגל, שנקרא בימינו מחוז סאו מיגל פאוליסטה.
בשנת 1880 שוחררה גווארוליוס מסאו פאולו ונקראה Nossa Senhora da Conceição dos Guarulhos (בפורטוגזית: גבירתנו של ההתעברות של גווארוליוס). שמה הנוכחי אומץ מאוחר יותר, לאחר חקיקת החוק מס' 1.021, ב-6 בנובמבר 1906.
בשנת 1940 הוקמה הספרייה העירונית של מונטירו לובאטו. בשנת 1945 הועבר בסיס האוויר של סאו פאולו (BASP) מקמפו דה מארטה, שדה תעופה קטן בסאו פאולו, לשכונת קומביקה בגווארוליוס.
בשנת 1958 הוקם מועדון רוטרי בעיר.
הקונסרבטוריון העירוני של גווארוליוס נוסד בשנת 1961.
בשנת 1963 נוסדה האגודה המסחרית והתעשייתית של גווארוליוס, וכיום נקרא המוסד איגוד המסחר והעסקים של גווארוליוס (Associação Comercial e Empresarial de Guarulhos - ACE).
DS אוטומובילס
DS אוטומובילס (באנגלית: DS Automobiles, מוכרת גם בקיצור DS) היא יצרנית מכוניות יוקרה, מנהלים, ספורט ומרוצים, שבסיסה ברואי מלמזון שבצרפת. היא הוקמה על ידי סיטרואן בשנת 2009 כתת מותג של סיטרואן עד לשנת 2015 (משנת 2012 בסין) שאז הפכה למותג עצמאי ונחשבת לחברת הבת של סיטרואן.
גווארוליוס
אקלים
האקלים בגווארוליוס מאופיין בטמפרטורות גבוהות יחסית ומשקעים שמתפרסים באופן שווה לאורך כל השנה. לפי שיטת קפן, גווארוליוס נמצאת באזור Cfa.
DS אוטומובילס
היסטוריה
קבוצת PSA כללה במקור שלושה מותגים פיג'ו, סיטרואן וטלבו, אך אף אחת מהם לא נחשבה ליצרנית מכוניות פרימיום. מאז 1976 קבוצת PSA מכרה את חלק מרכביה במחיר שווה למכונית מנהלים אך לא היה לה את הצדק לתמחור פרימיום. בשנת 2010 החל הייצור של DS 3 (סיטרואן DS3 לשעבר) מכונית זו זכתה לתואר "מכונית השנה בעולם" לשנת 2010 על ידי מגזין טופ גיר.
גווארוליוס
תחבורה
הכביש הראשי שמשרת את תושבי גווארוליוס הוא הכביש על שם הנשיא רודוביה דוטרה, מסאו פאולו ועד ריו דה ז'ניירו. בשנת 2018, נפתח קו 13 – ג'ייד של חברת הרכבות המטרופוליטן סאו פאולו, המחבר בין תחנת סאו פאולו – נמל התעופה הבינלאומי גווארוליוס לבין תחנת אנגנהיירו גולארט. בשנת 2021 תחל הבנייה בקו הראשון של המטרו של סאו פאולו שעתיד לשרת את גוארולוס, קו 19 – שמיים כחולים.
DS אוטומובילס
היסטוריה
ב-31 באוגוסט 2021 הודיעה DS כי משנת 2024 הם יפתחו וייצרו רק מכוניות חשמליות, כחלק מהמעבר העולמי של יצרני הרכב להנעה חשמלית.
לוג'ה דיי מרקטו נואובו
לוג'ה דיי מרקטו נואובו (באיטלקית: Loggia del Mercato Nuovo) היא לוג'יה, בפירנצה.
היסטוריה
הלוג'ה נבנתה באמצע המאה השש עשרה בלב פירנצה סמוך לפונטה וקיו בניצוח האדריכל והפסל ג'ובאני בטיסטה דל טאסו.
הלוג'ה נבנתה במקור לשם מכירת משי, מוצרי מותרות וכובעי קש, אך היום משמשת בעיקר לממכר מוצרי עור ומזכרות.
בגומחות הפינתיות התכוונו להציב פסלים של אנשי פירנצה אבל בפועל רק שלושה פסלים נקבעו במהלך המאה השמונה עשרה: מיקלה די לנדו שהנהיג במאה הארבע עשרה את מהפכת סורקי הצמר, ג'ובאני וילאני היסטוריון ומדינאי מן המאה הארבע עשרה, וברנארדו צ'ניני צורף פסל ומדפיס מן המאה החמש עשרה.
מוקד תיירותי בפאת הכיכר הוא פורצ'לינו - מזרקת חזיר הבר של פירנצה, קיימת מסורת נפוצה של שפשוף אפו של פורצ'לינו והכנסת מטבע לפיו עד לנפילתו אל כיוון זרימת המים עם הבעת משאלה.
במרכז הלוג'ה ממוקמת אבן לציון מקום הענשת פושטי רגל על ידי שבירת ספסל המסחר שלהם, נוהג זה יצר בשפה האיטלקית את המונח "פשיטת רגל" (Bancarotta) ומשם בשפות אחרות.
S4!Sash!
הוא אלבום האולפן הרביעי של הדי ג'יי הגרמני סאש. האלבום יצא לאור ברחבי העולם ב-11 בנובמבר 2002 וברחבי אוסטרליה ב-21 ביולי 2003 על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס. הסינגל המוביל מתוך האלבום, "Ganbareh", יצא לאור ב-24 ביוני 2002, כמה חודשים לפני יציאתו במטרה לעזור בקידום שלו.
בשנת 2013, הוחלט להוציא את השיר "The Secret" כסינגל, עשר שנים לאחר יציאתו המקורית; בשיר מתארחת הזמרת-יוצרת הבריטית שרה ברייטמן. השיר נכלל במקור באלבום הזה, אך מעולם לא הופץ מתוכו כסינגל. בשנת 2004, הוציאה ברייטמן את אלבום האוסף שלה, The Harem Tour, בו נכלל השיר בשם, "The Secret Still Remains".
פינה קופר
דיים פינה קופר ONZ DBE (Whina Cooper; 9 בדצמבר 1895 – 26 במרץ 1994) הייתה "קוּיה" (זקנת שבט, מנהיגה) מאורית, שפעלה במשך שנים רבות למען הזכויות של בני עמה, ובמיוחד למען שיפור מצבן של נשים מאוריות. פועלה הרחב הוביל להכרה ארצית ובינלאומית, והיא זכתה בפרסים ואותות מלכותיים מטעם ניו זילנד וכן בכאלה אימפריאליים בריטיים, בנוסף לכבוד שניתן לה על ידי בני עמה, שהעניקו לה את התואר טה והאיה או טה מוטו (Te Whaea o te Motu, "אם האומה").
תחילת דרכה
פינה קופר נולדה בטה קראקה, אשר במחוז הוקיאנגה, בשם הוהפינה טה ואקה, בתם של מורה דת קתולי הרמיה טה ואקה וקארן פאורו קאוואטיהי.
מגיל צעיר היא גילתה עניין בעבודתו של אביה, כמו גם בהיסטוריה וגנאלוגיה. היא עבדה כמורה במשך תקופה, אך כשנהייתה פעילה במאבק הקשור לסכסוך קרקעות מקומי, היא פיתחה עניין באקטיביזם פוליטי, כולל התנגדות פסיבית. היא הובילה מגוון פעילויות קהילתית, אשר הרשימו את הפוליטיקאי סר אפירנה נגאטה, והוא הזמין אותה לאספה מאורית לאומית ב-1932. משם, היא עבדה לצדו כדי לקדם תוכניות פיתוח מאוריות.
פעילות פוליטית
היא עברה לאוקלנד בשנת 1949 לאחר שבעלה השני, ויליאם קופר, נפטר. שם עברה מפעילות פוליטית מקומית ללאומית. בספטמבר 1951 היא נבחרה לנשיאה הראשונה של הארגון החדש הליגה לרווחת נשים מאוריות, אשר קידם נושאים כמו בריאות, דיור, חינוך ורווחה. בשנת 1957 היא פרשה מהתפקיד, והכנס השנתי העניק לה את התואר  טה והאיה או טה מוטו ("אם האומה"), בהכרה על פועלה הרב.
במהלך שנות ה-60, היא המשיכה לעבוד בפרויקטים סביב אוקלנד, והייתה פחות באור הזרקורים הארצי. הדבר השתנה בשנת 1975, כאשר קואליציה של ארגונים מאוריים ביקשה ממנה להוביל אותם במחאה נגד גזילת אדמות מאוריות. היא הסכימה, וארגנה "היקוי" (צעדה) מקצהו הצפוני של האי הצפוני של ניו זילנד ועד לבית הפרלמנט בוולינגטון בקצה השני של האי. כך שבמהלך ספטמבר-אוקטובר 1975, כשהיא כמעט בת 80, קופר הפכה שוב לסמל לאומי מוכר, כאשר צעדה בראש "צעדת האדמה המאורית" לוולינגטון.
אותות והכרה
בשנת 1953 מונתה קופר כחברת מסדר האימפריה הבריטית עבור שירותיה לעם המאורי. בשנת 1974, בטקס אותות לכבוד יום הולדתה של המלכה, היא קודמה לדרגת מפקדת מסדר האימפריה הבריטית עבור שירותי רווחה ותרבות לעם המאורי. בשנת 1981, בטקס אותות השנה החדשה, קופר קודמה פעם נוספת לדרגת דיים מפקדת מסדר האימפריה הבריטית ב-6 בפברואר 1991, היא הייתה למינוי ה-20 במספר למסדר ניו זילנד, הכבוד האזרחי הגבוה ביותר שניתן בניו זילנד.
מותה
קופר חזרה למחוז הוקיאנגה בשנת 1983 ונפטרה שם בשנת 1994, בגיל 98.
סקנדל רחוב קליבלנד
הסקנדל ברחוב קליבלנד אירע בשנת 1889, כאשר בורדל הומוסקסואלי התגלה ברחוב קליבלנד בלונדון על ידי המשטרה. באותם ימים, יחסים מיניים בין גברים היו לא חוקיים בבריטניה, ולקוחות הבורדל היו חשופים למשפט. הייתה שמועה שאחד הלקוחות היה הנסיך אלברט ויקטור, שהיה הבן הבכור של נסיך ויילס והשני לכתר, למרות ששמועה זו מעולם לא אוששה. הממשלה הואשמה שקברה את הפרשה על מנת להגן על אריסטוקרטים שהיו מעורבים בה.
לקוח נוסף שעליו נפוצו שמועות הוא לורד ארתור סומרסט, יועץ לנסיך ויילס. הוא, וכן מנהל הבורדל, צ'ארלס המונד, נמלטו מהמדינה לפני שהמשפט החל. שני נערי הליווי, אשר עבדו במקביל כשליחים בפוסט אופיס, נדונו לעונשים קלים, ואף לקוח לא הועמד לדין. לאחר שהנרי ג'יימז פיצרוי, רוזן יוסטון, הוזכר בתקשורת כלקוח, הוא טען ללשון הרע. התקשורת הבריטית מעולם לא הזכירה את הנסיך אלברט ויקטור כלקוח, וכן לא הייתה שום ראיה לכך שביקר אי פעם בבורדל, אמנם השמועות בנוגע אליו השפיעו על ראייתם של ביוגרפים עליו.
הסקנדל ליבה את הגישה שהומוסקסואליות הייתה פשע אריסטוקטי שהשפיע על הצעירים מהמעמד הנמוך. השקפות עולם אלו היו עדיין נפוצות בשנת 1895, כאשר המרקיז של קווינסברי האשים בהומוסקסואליות את אוסקר ויילד.
הבורדל
ביולי 1889, השוטר לוק האנקס חקר גנבה שהתרחשה במשרד הטלגרף הראשי של לונדון. במהלך החקירה, התגלו 14 שילינג ברשותו של שליח טלגרף בן 15 בשם צ'ארלס תומאס סווינקאו. סכום זה היה שווה לכמה שבועות של משכורתו. באותו הזמן, לשליחים היה אסור להסתובב עם כסף אישי במהלך עבודתם, על מנת למנוע מצב בו מתערבב כספם עם הכסף של הלקוחות. דבר זה עורר את חשדו של האנקס, והוא לקח את סווינקאו לחקירה בנוגע לגנבה. לאחר היסוס מה, הודה סווינקאו שהרוויח את הכסף בעבודה בזנות עבור גבר בשם צ'ארלס המונד, אשר הפעיל בורדל גברי ברחוב קליבלנד 19. לפי סווינקאו, המונד הוצג בפניו על ידי פקיד בפוסט אופיס בשם הנרי ניולאב, אשר היה בן 18 בזמנו. בנוסף, הוא ציין את שמם של שני שליחים בני 17 אשר גם הם עבדו עבור המונד: ג'ורג' אלמה ווייט וצ'ארלס ארנסט ת'יקברום. חמוש בהצהרותיהם של ווייט ות'יקבורם, השוטר האנקס הצליח לגרום לניולאב להתוודות גם כן על מעשיו.
השוטר האנקס דיווח על העניין לממונים עליו והתיק הועבר לחוקר הבכיר פרדריק אברליין. החוקר אברליין פקד את הבורדל ב-6 ביולי עם צו מעצר על שמם של המונד וניולאב על הפרת סעיף 11 של התיקון לחוק הפלילי משנת 1885. לפי החוק, כל מגע מיני הומוסקסואלי, וכן ניסיון למגע שכזה, הוא מחוץ לחוק, והעונש על כך היה עד לשנתיים מאסר, עם או בלי עבודות כפייה. בהגיעו לבורדל הוא גילה אותו נעול. אדרליין תפס את ניולאב בבית של אימו בקמדן טאון. בזמן שבין התוודותו להאנקס למעצרו, ניולאב הספיק להזהיר את האמונד, אשר הצליח לברוח.
לקוחות ראויים לציון
בדרכו לתחנת המשטרה, ניולאב זיהה כלקוחות את הלורד ארתור סומרסט והנרי ג'יימז פיצרוי, רוזן יוסטון וכן את שמו של קצין בצבא בשם ג'רוביס. סומרסט היה ראש האורוות של נסיך ויילס. למרות שנחקר על ידי המשטרה, לא ננקטו פעולות נגד סומרסט והרשויות פעלו באיטיות ניכרת בטיפול שלהם במעורבותו. הוצב מעקב אחר הבורדל הריק ופרטי המקרה עברו בין משרדי הממשלה.
ב-19 באוגוסט, יצא צו מעצר על שם ג'ורג' וק, מכר של המונד אשר אימץ זהות מזויפת של איש דת. למעשה, וק עבד בפוסט אופיס אך פוטר לאור יחסים לא נאותים עם הנערים השליחים. נער בן 17 אשר שכן בדירה של וק גילה למשטרה שוק נמצא בפורטסמות' ואמור לחזור בקרוב. וק נעצר על ידי המשטרה בתחנת ווטרלו בלונדון. בכיסו התגלו מכתבים מאדם בשם אלגרנון אלייס. החוקר אברליין שלח את האנקס לראיין את אלייס בבית הוריו. אלייס הודה שקיבל כסף מסומרסט, וכן בקיום יחסים מיניים איתו. כמו כן הודה שהוא עובד ברחוב קליבלנד עבור האמונד. ב-22 באוגוסט, המשטרה ראיינה את סומרסט שוב ולאחר מכן נסע סומרסט לבאד הומבורג, שם נסיך ויילס בילה את חופשת הקיץ שלו.
ב-11 בספטמבר, ניולאב ווק הועמדו למשפט. גזר הדין שלו נידונו היה ארבע ותשעה חודשים מאסר עם עבודות כפייה. עונשים אלו נחשבו באותו הזמן לקלים. האמונד ברח לצרפת, אך גורש בעקבות לחץ מהרשויות הבריטיות. האמונד עבד לבלגיה, ממנה היגר לארצות הברית. התיק נגד האמונד נסגר.
סומרסט חזר לבריטניה בספטמבר עבור מכירת סוסים, אבל עזב את המדינה בהקדם, כנראה מכיוון שהוזהר שהוא עלול להיעצר. הוא חזר מספר ימים לאחר מכן בשביל לפקוד את לווייתו של סבתו. לאחר כחודש חזר לצרפת, שם חי בבטחה עד סוף ימיו.
גילויים בציבור
מכיוון שהתקשורת כמעט ולא סיקרה את הסיפור, הנושא היה נעלם מהזיכרון הציבורי אלמלא העיתונאי ארנסט פרקה. פרקה סיקור את הסקנדל בהרחבה, והתמקד בפסקי הדין הקלים להם נידונו המעורבים, וכן ההתחמקות של האמונד מעמידה לדין. כמו כן, גילה פרקה בתחקיר שהמעורבים בפרשה ציינו שמות של כמה אריסטוקרטים מוכרים. פרקה חשף את שמותיהם של הנרי פיצרוי והנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל.
בסופו של דבר העניין הציבורי בפרשה התפוגג. הסיקור בתקשורת הציג גישה שלילית כלפי הומוסקסואליות, והציג אותה כפשע אריסטוקרטי המדרדר את המעמד הנמוך, אשר מנוצל על ידי המעמד הגבוה. גישה זו הגיעה לשיאה כמה שנים לאחר מכן, כאשר אוסקר ויילד נשפט על חוסר נאותות כתוצאה מהרומן שלו עם הלורד אלפרד דאגלס. ויילד רמז על הסקנדל בספרו "תמונתו של דוריאן גריי", אשר יצא לאור בשנת 1890. הביקורות על הספר היו שליליות.
הבית ברחוב קליבלנד
הבית בו פעל הבורדל ברחוב קליבלנד 19 והשפעתו ההיסטורית הפכו לנושא למחקר ועניין. הבית נהרס ב-1890 ועל חורבותיו נבנתה שלוחה של בית חולים. גם שלוחה זו נהרסה ב-2005.
ישנה טענה האומרת שהבית שרד. לפי טענה זו, בעקבות הסקנדל מספרו מחדש את הבתים ברחוב, והבית הוא בעצם קליבלנד 18. למעשה, המספור מחדש נעשה עוד בשנת 1867, הרבה לפני מאורעות הבורדל.
טורקווה
{{עיר }} טורקווה (בהונגרית: Túrkeve) היא עיר במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, באזור המישור הגדול הצפוני בהונגריה.
דמוגרפיה
על פי מפקד אוכלוסין מ-2011, אוכלוסיית טורקווה כללה 9,000 נפש, מתוכם 87.8% הונגרים ו-2.4% רומנים לפי הצהרתם. 12.2% לא הצהירו על מוצא אתני. בהונגריה אנשים יכולים להכריז על יותר ממוצא אחד, ולכן היו שהכריזו על היותם בני מיעוט לצד היותם הונגרים.
פרהיסטוריה
בתקופת האבן התגוררו אנשים באזור. חפצים וכלים מעידים על אורח חייהם ותנאי חייהם של תושבי האזור.
העת העתיקה
תלים (kunhalom) בטורקווה הם מקורות מידע עשירים לגבי העת העתיקה. לפי סברתו של מנהל המוזיאון המקומי, חנה במקום אטילה ההוני. בשנת 1985 החלו חפירות בגבעת טרה וסביבתה. נמצאו שכבות של 11 יישובים מתקופת הברונזה. הממצאים מאחד התלים בטורקווה, המתוארכים לסביבות 1800 לפני הספירה, הם שרידי היישוב הצפוני ביותר בתקופת הברונזה באירופה. אחד מכלי הכסף מתקופה זו, שנמצא בחפירות באזור, נשמר היום ב. בעיר ובסביבתה קיימות או התקיימו בעשורים האחרונים חפירות ארכאולוגיות ב-15 תלים נוספים לפחות.
ימי הביניים
היישוב מוזכר במקורות משנת 1261, מתקופת ממלכת הונגריה, בשם קיבגיהאזה (Keveegyháza). המקורות מציינים כי לדיסלאוס הראשון, מלך הונגריה, תרם שלושה יישובים, בהם טורקווה, לבישופות סמוכה. בתקופה זו חיו באזור, זה לצד זה, קומנים, הונים, אווארים, מדיארים ופצ'נגים, ולימים התמזגו האוכלוסיות אלו באלו. מרכז העיר הוא ככל הנראה זהה לכפר קיבגיהאזה בתקופת ממלכת הונגריה.
בשנת 1514, במרד האיכרים בהנהגת גיירג' דוז'ה, היה אזור טורקווה אחד ממקומות האיסוף העיקריים של צבא המורדים. בשנת 1959 נמצאו 7,000 דינרי כסף מהמאה ה-15 או ה-16 במבואות טורקווה. 3588 מטבעות נשמרים כיום במוזיאון פינטה (Finta Museum) בטורקווה. את השאר ניתן לראות במוזיאון יאנוש דמיאניץ' בסולנוק.
העת החדשה
בשנת 1551 נפלה טורקווה בידי העות'מאנים. עקב פשיטות הטורקים והטטרים נטשו חלק גדול מיושבי טורקווה את היישוב בחלק מהמאה ה-17. במרידות הקורוצים נגד האימפריה ההבסבורגית התחוללו מספר קרבות באזור היישוב, קרבות שהסתיימו בהרס היישוב. בשנת 1702 הפך היישוב לנחלתם של אבירים גרמנים. בשנת 1706, עם תחילת היישוב מחדש, נאלצו התושבים המעטים לברוח שוב עקב התנכלויות ומעשי שוד. פרנץ ראקוצי יישב אותם במקום חלופי, וההתיישבות במקום התחדשה רק ב-1711. מלחמות אביב העמים ב-1848, שרפה ובצורת פגעו קשה בכלכלתה של אוכלוסיית טורקווה, שהייתה מבוססת ברובה על חקלאות.
בשנות השישים של המאה ה-18 היו ביישוב למעלה מ-11,000 תושבים. בשנת 1874 קיבלה טורקווה מעמד של עיר.
במלחמת העולם הראשונה נפלו כ-600 מתושבי טורקווה. אנדרטה לזכרם נחנכה בשנת 1925 והיא ניצבת מול בניין העירייה בכיכר פטפי. בשנה זו גם חוברה העיר לרשת החשמל ונקדחו שתי בארות ארטזיות ביישוב במטרה לשפר את אספקת המים. טורקווה היא עיר המחוז מאז 1929.
יהודים
בתקופת מלחמת העולם השנייה היו בטורקווה פחות ממאתיים יהודים - כאחוז מכלל האוכלוסייה. עשרות מהם גויסו לשירות העבודה בשנת 1942. רובם נספו. עם הכיבוש הגרמני במרס 1944 נאסרו מספר יהודים מהעיר בקישטרצ'ה וגורשו לאושוויץ. במאי 1944 הוקם גטו בעיר, וביוני רוכזו יהודי הגטו בבית חרושת לסוכר בסולנוק. בחודש זה גורשו יהודי טורקווה עם יהודים אחרים שרוכזו במקום זה למחנה שטרסהוף ולאושוויץ.
ערים תאומות
לטורקווה ברית ערים תאומות עם:
פגישה (אלבום)
פגישה הוא אלבום האולפן השישי, של הזמרת-יוצרת מרגלית צנעני, ממובילות המוזיקה הים-תיכונית במדינת ישראל. האלבום יצא לאור בינואר 1991, על ידי חברת התקליטים של האחים ראובני.
שנתיים לאחר צאתו של האלבום, הוציאה צנעני את אלבום האוסף השני שלה, להיטי זהב חלק ב'.
רקע והפקה
תשעה מתוך שנים עשר שירי האלבום הולחנו על ידי מרגלית צנעני עצמה. האלבום עובד והופק מוזיקלית על ידי צנעני ואייל קליין. האלבום הוקלט באולפני "גל-קול" בבני ברק.
מתוך האלבום יצאו כסינגל הראשון "פגישה", ששימש כשיר הנושא, ושני הסינגלים הנוספים מתוכו היו "ידועה בציבור" ו-"חלומות האתמול".
אייל שיראי
אייל שיראי (נולד ב-13 באפריל 1964) הוא מפיק, במאי ותסריטאי ישראלי. נשוי לשחקנית הישראלית טינקרבל. מתגורר ביישוב צוקים בערבה.
קריירה
בשנת 1996 כתב את התסריט, ביים והפיק את הסרט "ציפורים בניוטרל".
בשנת 1997 הפיק את הסרט "סוף המשחק" שביים יוני דרמון. שנה מאוחר יותר הפיק את הסרט הישראלי-צרפתי "יום יום" שביים עמוס גיתאי, אשר היה מועמד לפרס אופיר לשנת 1998 , ואת הסרט "קשר עיר" שביים יהונתן סגל.
בשנת זו הקים, יחד עם יוסף סידר, את אולפני "סינמה פקטורי". החברה הפיקה שבעה סרטים וכן בוצעו בה עריכות סאונד למספר סרטים.
בשנת 1999 הפיק את הסרט "שחרר את הנסיכה" שביים אורון אדר והיה מועמד לפרס וולג'ין בפסיטבל הקולנוע ירושלים 1999. בשנה זו אף הפיק את סרט הטלוויזיה "כאילו כלום לא קרה" שביימה אילת ברגור.
שנה מאוחר יותר הפיק את הסרט "משהו טוטאלי" שביים גור בנטביץ'. בשנה זו גם הפיק את הסרט "ההסדר" יחד עם דוד מנדיל.
בשנת 2003 הפיק את הסרט "זמזום" שביים יגאל בורשטיין. שנה לאחר מכן הפיק את הסרט "מדורת השבט" שביים יוסף סידר.
בשנת 2005 הפיק, ביים ואף שיחק בסרט "בקרוב יקרה לך משהו טוב" על פי ספרו של עוזי וייל.
בשנת 2012 הפיק את הסרט "שרקייה", בבימויו של עמי ליבנה. בשנה זו יזם יחד עם טינקרבל את פסטיבל הסרטים בערבה, לאחר שעברו השניים להתגורר באזור. "הרעיון לעשות כאן במדבר פסטיבל סרטים, הגיע ממקום של צורך. הרגשתי שיש כאן צורך תרבותי", סיפר. שיראי הוא גם יוזם הפרויקט "קצר במדבר", לסרטים קצרים שמקורות ההשראה ואתרי הצילום שלהם הם מרחבי הנגב-ערבה.
יחסי בליז–הודו
יחסי בליז–הודו הם היחסים הדו-צדדיים בין בליז והודו.
אייל שיראי
קריירה
בשנת 2014 הפיק את הסרט הקצר "אנטילופות" שביים אורי רום. בשנת 2015 הפיק את הסרט הקצר "שן כריש" בבימויו של אורן גרנר.
בשנת 2017 הפיק את הסרט הקצר "קילומטר 147", זוכה פרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר וכן את הסרט "בדרך חזרה" בבימויו של משה רוזנטל. כמו כן הפיק בשנה זו את הסרט הקצר "מכת חום" בבימויה של עדי שנער.
יחסי בליז–הודו
יחסים דיפלומטיים
מספר ביקורים רמי דרג בין מנהיגי בליז והודו התקיימו.
אייל שיראי
קריירה
בשנת 2019 הפיק את הסרט הקצר "הינומה".
יחסי בליז–הודו
יחסים כלכליים
ב-18 בספטמבר 2013, בליז והודו חתמו על הסכם להחלפת מידע על מיסים בבלמופן.
סיוע חוץ הודי
הודו סיפקה לעיתים קרובות בליז סיוע בעקבות אסונות טבע. הודו מספקת לבליז גם מסגרת אשראי של 30 מיליון דולר, כחלק מתוכנית הסיוע שלה למדינות SICA.
אזרחי בליז זכאים למלגות במסגרת תוכנית שיתוף הפעולה הטכנית והכלכלית ההודית והמועצה ההודית ליחסי תרבות.
יחסי תרבות
להקות תרבות מהמועצה ההודית ליחסי תרבות מבקרות בבליז.
התאחדות הסוחרים ההודית בליז (BIMA) שבסיסה באזור הסחר החופשי בקורוזאל, והקהילה ההודית בליז (BIC) שבסיסה בבליז סיטי, הם שני ארגוני קהילה הודים בבליז. לשני הארגונים יש מקדשים בבליז, המשמשים גם כמרכזים קהילתיים.
הודים בבליז
הקהילה ההודית בבליז הוקמה באמצע המאה התשע עשרה. הם נדדו מהקריביים לאורך תקופה של כ-150 שנה ונטמעו לחלוטין בתרבות המקומית. הם מכונים בבליז הודים אסייתיים או מזרח הודים. נכון לינואר 2016, מעל 1,500 הודים מתגוררים בבליז, מתוכם 200 אזרחי הודו והשאר אנשים ממוצא הודי. רוב הקהילה עוסקת בעסקים ומקורם של סינדי.
הודים אסייתיים מהווים כ-4% אחוזים מאוכלוסיית בליז. נכון לינואר 2016 היו בבליז 7,000–8,000 הודים אסייתים.
בית העם (תל אביב)
בית העם בתל אביב היה מוסד חינוכי-תרבותי שנוסד על ידי אגודת מתנדבים ונועד לרווחת תושבי תל אביב, אשר נפתח ב-7 ביולי 1925 במגרש בקרן הרחובות בן יהודה ושלום עליכם, במקום בו עומד היום בית "אל-על". בשנות העשרים ותחילת שנות השלושים היווה מרכז תרבותי אשר רבבות תושבי תל אביב השתתפו בפעילויותיו.
חזון ופעילות
מטרת מייסדיו הייתה, כפי שנאמר בכרוז שהפיץ "הוועד להקמת בית העם", לאפשר לתושבי תל אביב ובייחוד לדלי האמצעים ולבני הנוער שבהם להרחיב את השכלתם, "לשמוע הרצאות חינוך ולהתענג על קונצרטים במחירים שווים לכל נפש". על פי חזונם בית העם יהיה "מרכז להשכלה עממית, מקום פגישה לכולנו, מקום הפצת הלשון והתרבות העברית".
הפעילות בבית העם כללה סדרות של הרצאות, דיונים ביצירות ספרותיות חדשות ובענייני דיומא, הצגות תיאטרון וקונצרטים.
ההרצאות ניתנו במגוון של נושאים: אסטרונומיה, בוטניקה, היסטוריה, לימודי א"י, זואולוגיה, כימיה, כלכלה מדינית וקואופרציה, ספרות עברית וספרות העולם, פסיכולוגיה וחינוך, פיזיקה. תורת הבריאות ואפילו תורת התעופה. חבר המרצים היה מטובי המומחים במקצועות אלה, כמו פרופ' יוסף קלויזנר שהרצה גם באוניברסיטה העברית שנפתחה באותו זמן, זאב וילנאי שהרצה על ארץ ישראל, ד"ר יחזקאל קויפמן ששוחח על סוגיות במקרא, המשוררות לאה גולדברג ואלישבע שהרצו בנושאי ספרות וד"ר יעקב בלובשטיין (אחיה של רחל המשוררת), ממייסדי בית העם שאף הרצה בנושא מדעי הרוח.
המוני תושבי תל אביב נהרו לבית העם להאזין להרצאות, לצפות בהצגות ולהאזין לקונצרטים שנערכו במקום תחת כפת השמיים: משך ארבעת החודשים הראשונים לקיומו בקרו בפעילויות שנערכו בו למעלה מ-70,000 איש. בשנתיים וחצי הראשונות לקיומו נמנו יותר מ-400,000 הגעות לפעילויות, מספר עצום בהינתן העובדה שאוכלוסיית תל אביב מנתה באותן שנים כ-38,000 נפש.
בית העם היה המקום בו התארחו אמנים מפורסמים מחו"ל שהגיעו לארץ ישראל – כך הופיע בו הכנר יאשה חפץ בעת ביקורו בארץ באפריל 1926 ואף תיאטרון הבימה בעת סיבוב ההופעות שערך בארץ בשנת 1928 הציג בו את המחזה "הדיבוק".
בית העם היווה גם את משכנו של התיאטרון הסאטירי המטאטא שהפך אותו למשכנו הקבוע והציג בו עד אמצע שנות החמישים.
תיאטרון הבימה בעת שעמד להשתקע בארץ ישראל רצה להפוך את בית העם למשכנו הקבוע, אלא שנתקל בהתנגדות שחקני המטאטא שחששו לאובדן ביתם ומטה לחמם.
בשנות השלושים הוחכר המקום גם להקרנת סרטי קולנוע, על מנת להקל את המצוקה הכספית אליה נקלעה חברת "בית העם". תחילה הוקרנו בו סרטי איכות אולם עם התדרדרותו משך השנים ירדה גם איכות הסרטים שהוקרנו בו ואם כי תיאטרון המטאטא המשיך להופיע בו ונערכו בו גם אספות פומביות וכינוסים פוליטיים הפך הקולנוע לפעילותו העיקרית.
מקום הפעילות
בשנת 1925 קבלה אגודת המייסדים הוולונטרית רשות משלטון המנדט להקים חברה "בית עם בע"מ" והותר לה להנפיק מניות בנות לירה אחת כל אחת לשם גיוס כספים להקמת בניין לאוניברסיטה עממית, ספריה ואולם להרצאות ומופעים. כל בעל מניה נחשב לחבר בית העם. בעזרת הכסף שנאסף הוקם ב-1927 צריף עשוי לוחות עץ, שנועד לאפשר באופן ארעי קיום הצגות וקונצרטים גם בחודשי החורף. הרופא הממשלתי המנדטורי דרש להרוס את מבנה העץ עם בוא האביב בטענה שרק מבנה עשוי אבן בטון, או לבנים מתאים מבחינה בטיחותית לשמש כאולם לקונצרטים והרצאות אולם בהשתדלות ראשי העיר דאז – דוד בלוך ומאיר דיזנגוף, נדחתה הריסת הצריף שוב ושוב והארעי הפך לקבוע.
משך השנים עקב מצבה הכספי הרעוע של האגודה שהקימה את בית העם, הוזנח המקום ורבו התלונות על התנאים הסניטריים הירודים ועל חוסר הבטיחות למצטופפים בו, עכברושים שחצו את הבמה בעת ההופעות וקיני נחשים שהתנחלו במקום.
בשנת 1939 הועברו ההרצאות של בית העם לאולם הגדול של בית הספר תל נורדאו הסמוך.
הועלו רעיונות שונים להרוס את המבנה ולהקים במקומו מבנה מודרני ומשוכלל, או למסור לאגודה שטח חלופי לצרכיה.
כשרבו השמועות על הכוונה להרוס את בית העם כתב על כך המשורר נתן אלתרמן:
בשנת 1959 נהרס בית העם ובמקומו נבנה בית אל על על ידי היזם אריה פילץ. תחילה חשבו להקים במרתפיו אולם למופעים, אולם לבסוף הקימו שם חניון.
בית העם נזכר גם בשיר "תנו לנו יד ונלך" שנכתב אודות תל אביב בעשורים הראשונים לקיומה, והושר על ידי עירית דותן בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1973. בשיר נאמר:, רמז לילדים שנהגו "להתפלח" אל שני המוסדות.
לסביות פוליטית
לסביוּת פוליטית היא תופעה השייכת לפמיניזם, בעיקר לפמיניזם הרדיקלי של הגל השני. היא כוללת זרמים של ספרטיזם לסבי. לסביות פוליטית מבוססת על הרעיון שאוריינטציה מינית היא בין היתר בחירה פוליטית ופמיניסטית, ומקדמת לסביות כאלטרנטיבה חיובית להטרוסקסואליות של נשים, כחלק מהמאבק בסקסיזם. הרעיון של הוגות הלסביות הפוליטית היה שיש סתירה בין "להילחם בפטריארכיה במשך היום, ואז להיכנס למיטה עם הפטריארך האישי שלך בלילה".
היסטוריה
טי-גרייס אטקינסון, פמיניסטית רדיקלית שהייתה בין המייסדות של הקבוצה The Feminists, טבעה את הססמה שמייצגת את התנועה: "פמיניזם הוא התאוריה, לסביוּת היא הפרקטיקה".
הצטלבות הלסביוּת והפמיניזם
הפריחה של שתי התנועות - זכויות הומולסביות וזכויות האישה - קרתה באותה התקופה, בין שנות ה-60 ושנות ה-70. המטרה של הפמיניזם הרדיקלי הייתה למגר "תפקידי מין" (מה שלאורך זמן נקרא תפקידי מגדר, אלא שהפמיניסטיות הרדיקליות מגל זה אינן מאמינות במגדר שהוא נפרד ממין), וגם התנהגות הומוסקסואלית נתפשה כמאתגרת תפקידים מיניים מסורתיים, ולכן החפיפה בין התנועות הייתה ברורה. בו זמנית, הלסביות בתנועת זכויות הנשים לא תמיד חוו קבלה מוחלטת, וגם התנועה לזכויות להט"ב לעיתים קרובות קידמה רעיונות שאינם כופרים במבנה ההטרונורמטיבי של החברה - ולפיכך לא התאימה ללסביות שהן פמיניסטיות רדיקליות.
הלסביות הפוליטיות רצו לעודד נשים באשר הן לאמץ חיים שמוקדשים לנשים אחרות, לא רק ברמה של בחירה אישית (העמדה של לסביות רבות בתנועה הפמיניסטית) אלא בתור עמדה פוליטית. הרעיון לפיו נשים ששותפות בקידום ועשייה של האינטרסים המשותפים שלהן הוא הכרח לשינוי תפקידן של נשים בחברה, וששינוי זה אינו יכול לקרות במסגרת יחסים הטרוסקסואליים או התנהלות על פי נורמות מסורתיות.
ספרטיזם לסבי
ספרטיזם לסבי הוא אידאולוגיה שמשויכת לפמיניזם רדיקלי, לפיו השיטה הטובה ביותר להתנגד לפטריארכיה היא דרך התמקדות בלעדית בנשים וילדות. רבות מבין הספטרטיסטיות לא האמינו ביכולת של גברים לתרום באופן חיובי לפמיניזם, ויהי רצונם הטוב כשיהיה, מכיוון שעד שיפורקו ההתניות החברתיות ותפקידי המגדר, גורלם של גברים לשעתק את הדינמיקות של הפטריארכיה בכל מקום שיפעלו.
אלאן אבל
אלאן אבֶּל (באנגלית: Alan Abel 6 בדצמבר 1928 - 25 באפריל 2020) היה מתופף ונגן כלי הקשה אחרים, מחנך למוזיקה וממציא כלי נגינה. הוא היה נגן עמית ראשי בכלי ההקשה בתזמורת פילדלפיה משנת 1959 עד פרישתו בשנת 1997. רבים רואים בו את המורה החשוב ביותר לכלי הקשה במחצית השנייה של המאה ה-20; הוא לימד בטמפל יוניברסיטי משנת 1972. המצאותיו של אבל כוללות כמה משולשים מיוחדים במינם המקובלים מאוד בשימוש וכן לתוף בס, המאפשר לתלות את הכלי באמצעות גומיות.
ילדות ולימודים
אבל נולד בהובארט, אינדיאנה בשנת 1928. בגיל שבע, התחיל ללמוד נגינה בכלי הקשה. הוא למד אצל קלארנס קרלסון בבית הספר רוי נאפ ואחר, מ-1947 עד 1951, אצל האסקל האר וויליאם סטריט בבית הספר איסטמן למוזיקה, שם סיים בתואר לביצוע וניגן במשרה חלקית עם התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר.
קריירה
אחרי גיוס לצבא ונגינה עם תזמורת חיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1951–1953, ניגן עם הפילהרמונית של אוקלהומה סיטי מ-1953 עד 1959. ב-1959 היה לחבר בתזמורת פילדלפיה ושם נשאר עד תום הקריירה שלו בשנת 1997. בשנת 1972 התמנה לנגן עמית ראשי בכלי הקשה.
בשנת 1998 צורף ל"היכל התהילה של אגודת אמנויות ההקשה". ב-2012, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במוזיקה מאת הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד.
אבל לימד גם באוניברסיטת רטגרס, אוניברסיטת רווואן ואוניברסיטת טמפל.
כלי נגינה
לקודמו של אבל בתזמורת פילדלפיה, ג'יימס ולריו, היה משולש בנוי לפי הזמנה, שעמיתיו למקצוע חמדו. אחרי שהמשולש היה בהשאלה אצל אבל במשך שנתיים, הוא המציא דרך לשחזור הצליל הייחודי שלו ויצר את "המשולש של אלאן אבל", העושה שימוש במטיל של פליז מצופה כרום. ייחודו של המשולש בצליל העילי העשיר שלו.
אבל המציא גם את המתלה לתוף בס בתחילת שנות ה-60', וייצר אותו בעצמו עד 2013, אז העביר את הייצור לאנדרו רימר, שסיפק קודם לכן את התופים. במתקן זה תלוי תוף הבס על טבעת מסתובבת. מתלה תוף הבס נמצא בשימוש ברוב התזמורות הסימפוניות בארצות הברית, ויצרני תופים רבים ברחבי העולם מעתיקים את הרעיון ומחקים אותו.
מותו
אבל מת ב-25 באפריל 2020, מסיבוכים של קוביד-19.
יחסי אורוגוואי–פנמה
יחסי אורוגוואי–פנמה הם יחסי החוץ בין פנמה לאורוגוואי. שתי המדינות חברות בארגון מדינות אמריקה.
היסטוריה
ב-15 באוקטובר 1912 מינתה אורוגוואי את גילרמו איררזבאל סמית לקונסול שלה בפנמה. פנמה הגיבה במינויו של רודולפו קסטלה לקונסול שלה באורוגוואי. עם זאת, שני הקונסולים לא העבירו את מקום מגוריהם למדינה השנייה. קסטלה הוסמך כקונסול של אורוגוואי בפנמה ב-10 בנובמבר 1914, אך מכיוון שלא תפס את תפקידו כקונסול ממשלת פנמה ביטלה את הסמכתו ביולי 1915.
בסוף 1918 ביקר בלטסאר ברום, שר החוץ ונשיא אורוגוואי הנבחר, בפנמה. מטרת הביקור אינה ידועה, אך אירוע רשמי נערך לכבודו בפנמה.
ב-13 במרץ 1924 החליטה ממשלת פנמה להקים צירות באורוגוואי. השליח הפנמי בבואנוס איירס, חואן ארמן לפבר, מונה כנציג פנמה גם עבור אורוגוואי. בינואר 1925 מינתה פנמה את מאגין פונס לקונסול הכבוד שלה במונטווידאו.
בינואר 1927 החליטה ממשלת אורוגוואי להקים קונסוליה כללית במקסיקו סיטי, שתכלול גם את תחום השיפוט של פנמה.
שתי המדינות חברות ב-G77.
ארכיון רשות השידור
ארכיון רשות השידור הוא מבחר הקלטות אשר נאספו ונצברו על ידי רשות השידור בשנות פעילותה. הארכיון מכיל את חומרים האודיו-ויזואליים מיום הקמתה של הרשות ועד לסגירתה. חומרי הארכיון הוחזקו בפורמטים של סרטי הקלטה, פילמים וקלטות וידאו, הוא מכיל תרחישים שנערכו במדינה ובין היתר משדרי אקטואליה, תרבות, סרטי תעודה וסדרות ומכיל חומרי מורשת של מדינת ישראל.
בין מרכיבי הארכיון:
ב-2015 הוערך כי בארכיון הרדיו היו כ-60,000 שעות מוקלטות (מתוכם כ-40,000 הומרו עד לאותה עת לפורמט דיגיטלי), ובארכיון הטלוויזיה היו כ-170,000 שעות מוקלטות
מ-2016 התשתית הטכנולוגית של הארכיון מבוססת על רישיונות תוכנה וציוד חומרה של מערכת DIVA מתוצרת Telestream.
ב-24 ביוני 2018 נודע כי המדינה תקצה 190.2 מיליון שקל להפעלת פרויקט הדיגיטציה של ארכיון רשות השידור.
כאן תאגיד השידור הישראלי ירש את ארכיון רשות השידור והקים את ארכיון השידור הציבורי שמנגיש את חומרי הארכיון אשר עברו תהליך דיגיטציה, קטעי וידאו בערוץ יוטיוב ייעודי וקטעי אודיו באתר כאן. ב-2018 התאגיד החל בתהליך העברת את הארכיון ממתחם "חוטים" ברוממה וארכיונים נוספים אל בית היצרנים, בו הוקם מתחם ארכיון הכולל 7 אולמות וכ-9,000 מטר רץ של מדפי ארכיון ושטח כולל של כ-1700 מ"ר.
מנהלת ארכיון הטלוויזיה והרדיו בתאגיד השידור הישראלי היא בילי סגל-גזליוס. בעבר כיהנה במנהלת ארכיון רשות השידור. סגל-גזליוס מעידה כי בעבר לא נשמרו חומרי גלם, למשל לא הוקלטו מהדורות במלחמת יום כיפור. ב-2018 זכתה בפרס הוקרה מיוחד על שימור הארכיון במסגרת טקס פרסי הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי.
ב-8 בדצמבר 2018 נודע כי ארכיון רשות השידור הועבר מרוממה למבנה החדש ומתכוונים להתחיל בתהליך הדיגיטציה. תהליך אריזת חומרי הארכיון מורכב עקב הצורך לשים ברקוד על כל קובץ וכל ארגז על מנת שפריטים לא ילכו לאיבוד. משך הדיגיטציה מוערך בין שלוש לחמש שנים. ב-12 בדצמבר 2019, פרויקט הדיגיטציה החל.