cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליל כוכבים מעל הרון
הציור מצויר מנקודת מבט מרוחקת, מהגדה המזרחית של הנהר לעבר הגדה המערבית, שאפשרה לוואן גוך להציג את תאורת הרחוב המופעלת בגז כשהיא משתקפת בנהר, כאשר נקודות האור בציור החשוך הן הכוכבים (בעיקר הדובה הגדולה), מנורות הרחוב, והשתקפות אורן בנהר. כמו כן ניתן לראות זוג מטייל על גדת הנהר. תאורות הרחוב הותקנו בעיר זמן קצר קודם לכן, והיו באותה עת אטרקציה חדשנית.
הציור מתאר את עיקול הנהר, וניתן לזהות בו מספר מבנים בעיר, מגדלי כנסיית סן ז'וליאן וסן טרופים.
היצירה הוצגה לראשונה בתערוכה השנתית של איגוד האמנים העצמאיים ("Société des Artistes Indépendants") בפריז.
בתרבות
בסצנה האחרונה בסרט "לאהוב את וינסנט", נראים הדוור ג'וזף רולין ובנו ארמנד רולין מסתכלים על הכוכבים, מאותה זווית בה כביכול מצוירת התמונה.
שפופרת רנטגן
שפופרת רנטגן היא שפופרת קתודית שפולטת קרינת רנטגן (קרני X), והיא החלק המרכזי במערכות לצילום רנטגן. קרני הרנטגן הן קרינה אלקטרומגנטית מייננת בעלת אורך גל הקצר מעט מקרינה אולטרה סגולה (UV). שפופרות רנטגן השתכללו בעקבות "שפופרת קרוקס" בה נתגלתה לראשונה פליטת קרני רנטגן ב-8 בנובמבר 1895. מאוחר יותר הגישה למקור אמין ומבוקר של קרינת רנטגן יצרה את תחום הרדיולוגיה, היכולת של צילום ודימות דרך חמרים אטומים על ידי קרניים חודרות. שפופרות רנטגן משמשות גם במערכות טומוגרפיה ממוחשבת, סורקי מטען בנמלי תעופה ובקרת איכות בתעשייה.
היסטוריה
שפופרת קרוקס (נקראת גם שפופרת קתודית קרה, או שפופרת פריקה), הנקראת על שם ממציאה, ויליאם קרוקס, היא שפופרת הדומה לנורה ועשויה מזכוכית, בעלת לחץ אוויר נמוך (בערך 100 פסקל). לשפופרת קתודת אלומיניום מעוקלת, שמטרתה היא לרכז את האלקטרונים לכיוון האנודה - ה-"מטרה". מתח חשמלי גבוה המסופק לאלקטרודות גורם להאצה של האלקטרונים לעבר המטרה (בתהליך של פריקה חשמלית), תוך שהם מייננים את האוויר, ומואצים הלאה אל המטרה. פגיעת אלקטרון במטרה יוצרת קרינת X (קרינת X פלואורסצנטית אופיינית, שהיא קרינת X חלשה, שנוצרת כתוצאה מיוניזציה של אלקטרון מאטום המטרה. עקב העוצמה החלשה של הקרינה האופיינית, שפופרות קרוקס לא נמצאות כיום בשימוש.
עבודה שיתופית
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טיסה 152 של אייר פראנס
טיסה 152 של אייר פראנס הייתה טיסת נוסעים מסחרית שהייתה מעורבת בתאונה אווירית בשמי הים התיכון ב-3 באוגוסט 1953. עקב אובדן הכוח בשניים ממנועי המטוס ואיבוד גובה הנחיתו אותו טייסיו על פני הים בסמוך לחופי טורקיה. 38 מתוך 42 יושבי המטוס ניצלו.
הטיסה
המטוס שנשא את הטיסה היה מדגם קונסטליישן L-749A מתוצרת חברת לוקהיד, שהיה מונע בארבעה מנועי מדחף. הוא נכנס לשירות בשנת 1950 והספיק לצבור 10,058 שעות טיסה. המטוס התעתד לטוס מנמל התעופה אורלי בפריז שבצרפת אל טהראן שבאיראן, עם חניות ביניים מתוכננות בנמלי התעופה של רומא שבאיטליה וביירות שבלבנון. נמצאו בו 34 נוסעים ושמונה אנשי צוות, שכללו שני טייסים, שני מהנדסי טיסה, מפעיל רדיו ושלושה דיילים. הטייסים היו הקברניט ריימון טרי (Raymond Terry) וז'אק סטין (Jacques Steens), בני 30. לטרי היה ניסיון של 5,300 שעות טיסה.
התאונה
בשעה 02:10 ב-3 באוגוסט נמצא המטוס כ-80 קילומטר מהאי רודוס ובגובה של 5,300 מטר. באותו זמן החל מנוע מס' 3 של המטוס לרטוט בפראות. הטייסים דיווחו על מיקום המטוס בשידור רדיו לניקוסיה שבקפריסין. כמה דקות לאחר מכן ניתק מנוע מס' 3 מהכנף, פגע בחלק האחורי של מרכב המטוס והמשיך ליפול אל הים. לאחר מכן הפסיק גם מנוע מס' 4 לפעול והמטוס החל לאבד גובה במהירות. הטייסים שידרו קריאת מצוקה, בחנו את המצב והחליטו להעדיף נחיתה על פני הים על פני נחיתה ביבשה בשטח הררי. המטוס פנה צפונה לעבר החוף הטורקי. טייסיו זיהו אור של מגדלור באי קיזילדה (Kızılada) שבמפרץ פטהייה בדרום מערב טורקיה ובחרו לנחות שם. צוות הדיילים הודיע לנוסעים על המצב והורו להם לחגור חגורות הצלה.
בשעה 02:28 ערכו הטייסים המטוס נחיתה מושלמת בחושך על פני ים שקט במפרץ פטהייה, כשני קילומטר מהאי קיזילדה וכ-10 קילומטר מהעיר פטהייה. הנוסעים והצוות יצאו ממנו במהירות דרך פתחי החירום. הם שהו על כנפי המטוס בעת שהוא החל להתמלא במים, עד ששעה אחרי הנחיתה צלל מתחת לפני הים.
שני שומרי המגדלור ראו את המטוס מנמיך לנחיתה, אך לאחר מכן איבדו עמו קשר עין. רק מאוחר יותר, עם אור ראשון, זיהו את מיקומו ויצאו אליו בסירה. הם אספו כמה מהנוסעים. בינתיים ניסו כמה מאנשי הצוות והנוסעים לשחות אל חוף האי. אנשי מכס ודייגים שהוזעקו על ידי שומרי המגדלור יצאו אל הים בספינות ובסירות ואספו את יתר הניצולים מן המים. התברר כי ארבעה נוסעים בגיל מבוגר טבעו למוות בים.
לאחר התאונה
ניצולי התאונה הועברו לעיר פטהייה ומשם לאי רודוס. ארבעה ימים לאחר התאונה הם הוטסו בחזרה לפריז.
התאונה נחקרה על ידי המשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית של צרפת. הוא פרסם את דו"ח החקירה ב-16 במרץ 1954. נקבע כי כשל באחד מלהבי המדחף של מנוע מס' 3 הביא לרטט האלים של המנוע ולהינתקותו מגוף המטוס. הסיבה לכשל בלהב המדחף לא נקבעה.
בעקבות התאונה נקבעה חובה למטוסים לשאת עליהם רפסודות הצלה.
בשנת 2013 אותר מנוע המטוס על קרקעית הים. בשנת 2018 איתר הצי הטורקי בים את המטוס הטבוע.
חישה מגנטית
חישה מגנטית (באנגלית: Magnetoreception) היא החוש המאפשר לאורגניזם לחוש שדה מגנטי ובפרט את השדה המגנטי של כדור הארץ. באמצעי זה משתמשים בעלי חיים רבים כדי לנווט ולמקם את עצמם במרחב. ניתן למצוא חישה מגנטית בקרב בעלי חיים רבים ביניהם: תולעים, רכיכות, פרוקי- רגליים, דגים, דו- חיים, זוחלים עופות ויונקים.
סוגי ניווט בבעלי חיים
השדה הגיאומגנטי הוא תכונה פיזיקלית של כדור הארץ הנובעת מסיבובו סביב עצמו ומתנועות גאולוגיות בליבת כוכב הלכת. במשך שנים רבות העריכו מדענים כי בעלי חיים שונים משתמשים בשדה זה כדי לנווט ולהתמצא במרחב, אך הדרך בה הם עושים זאת נותרה לא לחלוטין ברורה. השדה המגנטי של כדור הארץ יכול לספק מידע חושי מכמה סוגים: מחד ניתן למדוד את כיוון השדה, או את הקוטביות שלו (כמו שעושים בני אדם באמצעות מצפן). מידע זה יכול לספק לבעל החיים כיוון תנועה מועדף (ויכול להוות בסיס עבור ניווט לאורך מסלול פיזיקלי). מאידך ניתן למדוד את עוצמת השדה הגיאומגנטי (כמו שעושים בני אדם באמצעות מגנטומטר), בנוסף לכיוון הנטייה וההרכנה (כדי לקבל את כיוון הווקטור) מידע זה יכול לספק לבעל החיים את מיקומו במפה ויכול להוות בסיס עבור ניווט הנשען על "מפה קוגניטיבית". שילוב בין שני סוגי המידע הללו יכולים להוות את הבסיס לניווט מסוג הדומה לניווט אנושי המסתייע במצפן ובמפה.
שלושה מנגנונים עיקריים הוצעו כדי להסביר את המנגנונים המאפשרים לבעלי חיים לחוש את השדה הגיאומגנטי: חישה מגנטית כימית תלוית אור, השראה מגנטית, וחישה מגנטית מתווכת מגנטיט.
חישה מגנטית מתווכת מגנטיט
בשנות השישים נעשתה התצפית הראשונה של חומר מגנטי בבעלי חיים. מחקר זה תיאר את המינרלים בשיניי רכיכות ימיות ממשפחת הכתונתיים והראה כי הם מכילים ברזל מחומצן, שהוגדר כמגנטיט (Fe3O4) או מגהמיט (Fe2O3). עובדה זו הפריכה את התפיסה שרווחה עד אז לפיה לא ייתכן חומר כזה בגופם של אורגניזמים. מאז נמצא מגנטיט בחיידקים ואף נמצאו המנגנונים המולקולריים המאפשרים לחיידקים להשתמש במגנטיט כבמצפן, והגנים המאפשרים לחיידק ליצור את המנגנון אשר יוצר ומנצל את המגנטיט הביוסינתטי מהברזל שבסביבתו. עם זאת בחולייתנים ובחסרי חוליות לא נמצאו גנים אורתולוגיים ואופן הפעולה של מגנוני החישה מתווכת המגנטיט נמצאים עדיין במחלוקת.
דגים
מגוון מחקרים הראו כי הן לדגי גרם והן לדגי סחוס יכולת לחוש את הרכיבים השונים של השדה הגיאומגנטי, עם זאת עד היום לא לחלוטין ברור היכן ממוקמים התאים החשים את השדה המגנטי בדגים ובאיזה אופן הם פועלים.
ב-1984 חוקרים הראו כי דגי טונה צהובת סנפיר מגיבים לשינויים בשדה החשמלי. כדי להבין את מיקום המנגנון ואופן פעילותו החוקרים ייבשו, טחנו והקפיאו חלקים שונים בדג ובדקו את תכונותיהם המגנטיות. מתוך 17 דגימות רקמה שנבדקו, עצם הדרמאתמואיד (Dermethmoid bone) הייתה הרקמה בעלת ריכוז המגנטיט הגבוה ביותר ובעלת המומנט הגבוה ביותר ליחידת רקמה. מחקר זה הוביל להשערה כי עצם הדרמאתמואיד היא זו המכילה את מנגנון החישה המגנטי. בעבודה זו ובעבודת המשך על דגי סלמון אדום השתמשו במיקרוסקופיה אלקטרונית כדי לבחון את גודל חלקיקי המגנטיט בדגים ואת אופן פעולתם. המחקרים הראו כי גודל חלקיקי המגנטיט בעצם הדרמאתמואיד די אחיד ותואם את החישובים התאורטיים לגבי חיידקים המשתמשים בחישה מגנטית.
כדי להוכיח בצורה לוגית כי מיקום המנגנון בדגי גרם הוא באזור קדמת הראש וכדי להגדיר את מיקומו טוב יותר נערכו מחקרים אלקטרופיזיולוגיים בטרוטת עין הקשת. החוקרים הציבו אלקטרודות במספר מקומות בחלק הקידמי של הדג. העצב היחיד שהראה תגובה לשינויים בשדה המגנטי היה עצב הנקרא "ros V nerve", המהווה שלוחה של העצב המשולש. עצב זה הגיב לשינויים בשדה מגנטי של 50µT. העצב לא הגיב לשינויים בכיוון השדה המגנטי, אלא לשינויים בעוצמתו בלבד. בניסויים נוספים נמצא כי לאחר הרדמת האזור נצפה שינוי התנהגותי- פיזיולוגי כתגובה לשינוי בעוצמת השדה אך שינוי זה לא הופיע כתוצאה משינוי בכיוון השדה.
הידע שנצבר בנוגע למיקומים של ריכוזי המגנטיט שאותרו בכמה סוגי דגים לצד ההשפעה של שדות מגנטים על העצבים המובילים לאזורים אלו אפשרו לבצע סריקה אינטנסיבית של תאים באזור ספציפי כדי למצוא את התאים המאפשרים חישה מגנטית בדגים. באמצעות שילוב בין מיקרוסקופ קונפוקלי סורק (CLSM) לבין מיקרוסקופ כוח אטומי מגנטי הצליחו החוקרים לזהות כי המגנטיט בתאים מסוימים מצוי כשרשרת שאורכה 1 µm בתוך רצפטור בתוך תא הבנוי ממספר אונות ונמצא בשכבה הבסיסית, בממברנות דקותלמלה  באפיתל הריח של הדג. באמצעות שימוש בשדה מגנטי חיצוני ניתן היה לראות את המבנה התלת־ממדי רב האונות של התאים וליצור תמונות המראות את רגישות התאים לשדה המגנטי ואת השינוי הפנימי שנוצר בהם בעקבות הפעלת השדה המגנטי החיצוני בכיוונים שונים.
מחקר מ-2015 השתמש באמצעים מתקדמים כדי לנסות ולמצוא את התאים המסוגלים לחוש מגנטיות בדגי טרוטה. במחקר השתמשו בהקרנה מגנטית על הרקמות וזיהו את התאים אשר הגיבו למגנט על ידי מדידת סיבוב תואם ברקמה לשדה המגנטי שהוקרן. נמצאו מעט מאוד תאים שהגיבו לשדה המגנטי באזור קדמת הראש של הדגים (כ-1 מתוך 520,000 תאים הסתובב בעקבות השפעת השדה המגנטי). לעומת זאת נמצא מגנטיט שהיה מצוי בחלל החוץ תאי, דבר היכול להעיד על מנגנון שאיננו קשור בחישה מגנטית, או על מגנטיט ממקור חיצוני. עם זאת בשיטה זו קיימת בעייתיות בזיהוי מומנטים חלשים (מתחת ל- 2 2 fAm) ועובדה זו גורמת לכך שהמחקר לא שולל לחלוטין את קיומם של רצפטורים בעלי ריכוז נמוך של מגנטיט באזור זה.
עופות
השימוש בעופות כחיות מודל לחקר ההתמצאות במרחב הוא הנפוץ ביותר במחקר בתחום זה. בנוסף לשדה המגנטי חוקרים יודעים על מגוון רחב של מנגנונים המשמשים אותן להתמצאות. בין השאר שימוש בסימנים חזותיים כמו אור השמש, הירח, הכוכבים ופולריזציה של האור, ובסימנים מחוש הריח וחוש השמיעה. כיום מוסכם על ידי מרבית החוקרים כי עופות משתמשים גם בשדה הגיאומגנטי בניווט. מבין המחקרים שעסקו בחישה מגנטית בחולייתנים נראה כי המחקר המעמיק ביותר בתחום נוגע לעופות, אך עם זאת קיימים עדיין פערים מהותיים בנוגע להבנת אופן הפעולה של חוש זה בעופות ובנוגע למיקום התאים המאפשרים את קיומו.
כבר בשנות השבעים של המאה ה-20 הראו מחקרים כי לציפורים יש מצפן פנימי ומפת ניווט מנטלית הקשורים לשדה הגיאומגנטי. בהמשך נתגלה כי בדומה לחיידקים ולחסרי חוליות קיימים מצבורים של ברזל בגוף הציפור שיכולים להיות קשורים ליכולות אלו, מצבורים אלו מופו לאזור שבחלקו העליון של המקור. המחקרים הראשונים שבדקו את עצבוב מצבורי הברזל המחומצן בראש הציפור הגיעו לשתי מסקנות חשובות אשר מקובלות על רוב החוקרים גם היום: ראשית, החישה המגנטית מעצובבת על ידי ענף של העצב הקרניאלי החמישי, בדומה לדגים. המסקנה החשובה השנייה אליה הגיעו היא כי ריכוזי המגנטיט מאפשרים לעופות למדוד את עוצמת השדה הגיאומגנטי ובאמצעותו להשלים חלק "ממפת הניווט", גם זאת בדומה לצורה שבה משערים שהדבר נעשה בדגים. מסקנות אלו נבדקו במחקרים שונים לאורך השנים ומקובלות עד היום. מחקרים שונים הראו בצורה התנהגותית את יכולתם של עופות שונים למקם אנומליות בשדה הגיאומגנטי ובווריאציות שונות לבצע משימות על ידי שימוש בחוש זה.
מחקרים שנערכו במאה ה-21 מערערים את ההיפיתזה לפיה הבסיס לחישה מגנטית מתווכת מגנטיט בציפורים נמצא מעל המקור. במחקר אחד צבעו החוקרים (באמצעות פיגמנט כחול פרוסי) אזורים שונים בגוף של יוני בית אשר עשויים להכיל מגנטיט. הצביעה הייחודית בה השתמשו רגישה לריכוזי ברזל מחומצן ולכן ניתן למפות באמצעותה את ריכוזי הברזל באזורים שונים ולהשוות בין פרטים השונים. בנוסף הם השתמשו בסמנים מולקולריים בשביל לזהות תאי עצב בחלק שמעל המקור ובאופן ספציפי באזור שמעל המקור בו נמצאו מרבצי ברזל. התוצאות הראו כי קיימת שונות מאוד גדולה בין פרטים בכמות הברזל במקור, באזורים שונים. בנוסף הם הראו כי המרבצים של הברזל מעל המקור ככל הנראה אינם נוירונים, אלא דווקא מאקרופגים, את הסיבה לשונות הגדולה בכמות הברזל בין היונים השונות הם תולים בכך שהברזל שנמצא הגיע מהסביבה החיצונית. מחקר אחר של אותה הקבוצה ניסה למצוא באמצעות איתור תאים המסוגלים להסתובב בהשפעת שדה מגנטי. בשני המחקרים הקבוצה לא מצאה מגנטיט בחלק שמעל המקור וכמו כן לא נמצא באזור זה מומנטום סיבוב משמעותי שהראה על פעילות של חלקיקים המיצרים סיבוב כתוצאה משדה מגנטי. מחקר נוסף של קבוצה זו הראה כי בניגוד למה שהיה מצופה על סמך מחקרים קודמים בנוגע לשימוש בסם משתק על אזורים המשמשים לחישת השדה המגנטי, מתן סם משתק מקומי באזור שמעל המקור תוך הפעלת שדה מגנטי לא גרם לחוסר פעילות בחלק הקשור לעצב המשולש בגזע המוח.
הקהילה המדעית חלוקה בנוגע לתובנות האחרונות בנוגע למיקום הרצפטורים הקשורים בחישה מגנטית מתווכת מגנטיט בעופות, ולכן החידה בנוגע לדרך בה משתמשים עופות בשדה הגיאומגנטי נותרה עדיין לא פתורה.
יונקים
במשך שנים רבות היה ידוע על מספר מינים מוגבל של יונקים אשר מסוגלים להשתמש בשדה הגיאומגנטי להתמצאות. חולדיים הם חיית מודל חשובה בכל הנוגע לחישה מגנטית מתווכת מגנטיט שכן הם מאופיינים במחייה מתחת לאדמה בתנאי חושך מוחלטים וביכולת התמצאות בסביבה זו. בתחילת שנות האלפיים נמצא כי למין מסוים של חולד יש ריכוזים של ברזל מחומצן באפיתל הקרנית. לאחר שהרדימו את העיניים של החולדים נמצא בניגוד למצב הטבעי, בו החולדים בנו קינים בדרום הכלוב בחושך מוחלט (ולאחר מתן של תמיסת סליין כבקרה), תחת הרדמת העין כיווניות בניית הקינים נעלמה לחלוטין. על אף הקושי המובנה לבודד את החישה המגנטית מאיבר חישה כמו העין, מחקר זה מראה את הפוטנציאל שיש לחקר יונקים פעילי לילה כמו חולדים כדי לגלות את המנגנון בו עובדת חישה מתווכת מגנטיט.
יונקים פעילי לילה נוספים אשר ככל הנראה מנווטים באמצעות חישת השדה הגיאומגנטי הם עטלפים. כחלק ממחקר שבדק את התנהגות הניווט המגנטי של עטלפים שוחררו מספר פרטים באזור לא מוכר להם. על אחת מקבוצות העטלפים ששוחררו הופעל שדה מגנטי בכיוון ההפוך לפני שחרורם. הקבוצה עלייה הופעל השדה המגנטי המלאכותי הראתה כיווניות שונה בתעופתה מהקבוצות עליהן לא הופעל פולס מגנטי או הופעל פולס בכיוון מקביל. ניסוי זה מראה כי עטלפים ככל הנראה משתמשים בחישה מגנטית מתווכת מגנטיט. התנהגות זו מרמזת אף יותר מכך, היא מאפשרת להניח כי העטלפים משתמשים בפולאריות של השדה המגנטי (ובניווט מסוג "מעקב אחר מסלול"). במחקר נוסף הושוו באמצעות סקוויד מוחות של מיני עטלפים שונים (נודדים ושאינם נודדים). המחקר הראה שהמוחות של כל העטלפים הכילו מגנטיט. יתרה מכך, נמצא כי הייתה כמות משמעותית יותר של מגנטיט במוחם של מינים נודדים, ומכך ניתן אולי לשער כי למגנטיט תפקיד חשוב בניווט בנדידה.
יונקים נוספים מסוגלים לחוש את השדה הגיאומגנטי, ביניהם מיני מכרסמים, יונקים גדולים כמו בקר ואיילים , דולפינים ואף כלבים. על אף מגוון המחקרים שבחנו את האופן ההתנהגותי בו מגיבים יונקים שונים לשינויים בשדה המגנטי, מספר המחקרים שעסקו במנגנון הפיזיולוגי נותר מוגבל.
ריינורקס
ריינורקס (שם מדעי: Rhinorex) הוא סוג דינוזאור ממשפחת בעלי מקור הברווז (הדרוזאוריים) בסדרת בעלי אגן דמוי עוף (אורניתיסקיה) אשר חי באמריקה הצפונית בגיל הקמפן שבסוף הקרטיקון.
ריינורקס היה דינוזאור גדול, אורכו היה כ-9 מטר ומשקלו כ-3,800 ק"ג. בשל גודלו הוא הלך כנראה על 4 רגליים ולעיתים על 2 רגליו האחוריות בלבד. כמו שאר ההדרוזאוריים הוא היה אוכל צמחים יעיל, מצויד בסוללות שיניים מיוחדות לטחינת מזונו ולחיים שריריות מאוד. הוא חי בביצות ושפכי נהרות.
כנראה שריינורקסים חיו בעדרים והיו בעלי מערכת חברתית מפותחת. בניגוד להדרוזאוריים לא היו לו כרבולות על הראש אך היה לו אף גדול במיוחד, שהעניק לו את שמו "אף מלכותי" או "מלך האפים" (rhino = אף, rex = מלך). ייתכן שהאף שימש למה ששימשו הכרבולות בהדרוזאוריים אחרים. כנראה שכלל שקי עור גדולים שיכלו להתנפח ודרכם נשפו אוויר כדי להשמיע קולות. משערים כי הקולות שהשמיעו הריינורקסים שימשו אותם להעברת מסרים כדוגמת מציאת מזון ואזהרה מפני אויבים לחבריהם בעדר או אף לחזר אחר נקבות.
מבחינה פילוגנטית הריינורקס היה קרוב מאוד לגריפוזאורוס, ויש שטענו שמדובר באותו סוג טקסונומי.
ריינורקס תואר על ידי הפלאונטולוגים רודני שיץ וטרי גייטס ב-2014. מאובניו נתגלו בתצורת נלסון ביוטה, ארצות הברית.
יצורים יפהפיים
יצורים יפהפיים (באנגלית: Beautiful Creatures) הוא סרט אמריקאי בבימויו של ריצ'רד לה-גראוונס שמבוסס על הספר של קאמי גרסיה ומרגרט סטוהל בעל אותו שם. הסרט יצא לאקרנים בפברואר 2013.
תקציר העלילה
איתן וייט הוא נער המתגורר בעיירה בשם גטלין בדרום קרוליינה, החולם מדי לילה על נערה, ולא מבין את פשר החלום. בכל בוקר, לאחר לילה שטוף אותו חלום, איתן מתעורר עם בוץ מתחת לציפורניים, וריח של רוזמרין ולימון, כפי שהיה מתואר בחלומו, כאילו החלום הוא מציאות. אביו מתמודד עם מות רעייתו על ידי הסתגרות בחדרו, כאשר מטפלת ושמה אמה, המנהלת את משק-הבית ותפקידה הגדול משחושבים מתגלה מאוחר יותר, דואגת לשניהם. יום אחד מגיעה לעיירה נערה בשם לינה דוקיין, אחייניתו של תושב העיירה מייקן, אשר שאר התושבים טוענים כי הוא לא יוצא מביתו, ובטוחים שביתו רדוף רוחות ועל כן בבית הספר מנדים את לינה. לינה, עם עבר מרשים של תאונות בבתי ספר, מנפצת את חלונות הכיתה ביומה הראשון, כאשר שתי בנות לועגות לה. באותו יום רכבה נתקע בגשם ואיתן אוסף אותה. השניים מתאהבים, מגלים שהם חלמו אחד על השנייה, ומגלים את ההיסטוריה של אמו של איתן ודודה של לינה, בעוד שדודה של לינה מתנגד לחברות הזו. לאט לאט איתן מגלה את סודה של לינה- שהיא בעצם מטילה (בספר השם הוא מלחשת). השניים מגלים שבתקופת מלחמת האזרחים סבתא רבתא רבא רבא של לינה, ז'נבייב, החייתה את אהובה בן האנוש, ובכך איבדה את נשמתה, ומאז קללה, האוסרת על אהבת בן אנוש ומטילה, רובצת על משפחתה. בנוסף, הם מגלים שמהסיבה הפשוטה שאימה של לינה סרפיין ובת דודתה רידלי הפכו למטילות (מלחשות) של האופל, גם לינה תהפוך לכזו. מאז, דודה של לינה מונע ממנה לפגוש את איתן, עד שאמא של לינה מגיעה לביתו ומנסה לפתות אותו, אך לא מצליחה בשל כישוף שלינה הטילה על ביתו. איתן הולך לדבר עם לינה, ובביתה איתן מצליח לשבור את המגנים שמציבים בני משפחתה עליה מפניו, והם מבינים שמרגע זה הוא זה ששומר עליה ולא הם. איתן ולינה מנסים למצוא דרך לשבור את הקללה. לינה כבר כמעט מתייאשת ודווקא אז היא מוצאת דרך. הבעיה היא שהדרך היחידה לשבור את הקללה היא להרוג את אהובה, ולכן היא משכיחה מאיתן את מה שהיה ביניהם עד ליום של שחזור מלחמת האזרחים בעיירה, בו איתן נורה על ידי חברו הטוב, והקללה נשברת. כאשר לינה מגיעה אליו, מופיעות מולה אמה סרפיין, ובת דודתה רידלי, המוכנות לקבלה לצד האפל. אך רגע לפני שהיא הופכת למלחשת (מטילה) אפלה, היא מגלה כי מי שנורה הוא בעצם דודה מייקן, שלבש את צורתו של איתן, ובשל כך היא הופכת את עצמה למלחשת (מטילה) חצי אפלה וחצי מוארת, משחררת את רידלי, והורגת את אמה. הסרט מסתיים שישה חודשים לאחר מכן, כאשר איתן בדרכו לקולג' בניו יורק. הוא מציג את עצמו בפני לינה, והיא נותנת לו ספר שנתנה לו ביום שנפגשו. איתן קורא קטע מן הספר במכונית ובדרכו החוצה מן העיירה, ברגע שהוא חלם עליו כל כך, לעזוב את גטלין, המכונית עוצרת בפתאומיות. איתן יוצא מתוכה וקורא בשמה של לינה, כאשר זו בספריה שומעת אותו ומרימה את ראשה, מה שמעיד על זיכרונו בה וככל הנראה גם על סרט המשך.
פיתוח
האחים וורנר רכשו את זכויות ההסרטה לרומן "יצורים יפהפיים" בשנת 2009, והחתימו את הבמאי ריצ'רד לאגרונס. הליהוק לסרט החל בסוף שנת 2011. בפברואר 2012 לוהקה ויולה דייוויס, ובהמשך לוהקו ג'ק אוקונל ואליס אנגלר לתפקידים הראשיים. אוקונל עזב לאחר מכן את הסרט בשל סכסוך, ואלדן ארנרייך לוהק לתפקיד דמותו של איתן. ליהוק נוסף כלל את אמה תומפסון בתפקיד כפול כסאראפן וכגברת לינקולן, וג'רמי איירונס בתפקיד דודהּ התימהוני של לינה, מייקון רייוונווד.
מוזיקה
להקת הרוק האלטרנטיבי "Thenewno2" הקליטה את פסקול הסרט באולפני אבי רוד.
הודיה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אולימפיאדת קלגרי (1988)
אולימפיאדת החורף ה-15 נערכה מ-13 בפברואר עד 28 בפברואר 1988 בעיר קלגרי, בפרובינציית אלברטה בקנדה. החל מאולימפיאדה זו נמשכים המשחקים 15 ימים כמו משחקי הקיץ. בעקבות הארכה זו גדל בשיעור ניכר מספר התחרויות כדי למלא את הזמן.
יהדות הונג קונג
יהדות הונג קונג היא הקהילה היהודית בהונג קונג, סין. הקהילה מונה כ-5,000 חברים, ויש בה חמישה בתי כנסת, מקווה טהרה, שלוש מסעדות כשרות ובית קברות יהודי.
היסטוריה
יהודים הגיעו לראשונה להונג קונג, מאז העברת הריבונות מסין לבריטניה בשנת 1842. סוחרים יהודים (בעיקר מעיראק, מומבאי וקולקטה) העבירו את משרדיהם מהעיר השכנה גואנגג'ואו, כדי לפתח את הנמל החדש. הקהילה הקטנה סבבה בעיקר סביב עסקיהם של משפחת ששון ומשפחת כדורי. בשנת 1857 בנה הסוחר היהודי הברונט יעקב אליאס ששון, בן למשפחת ששון, את בית הכנסת הראשון בהונג קונג "אהל לאה", וייסד את הקהילה היהודית במקום. בשנים 1906–1920 שימש אליהו יצחק חזן כרב קהילת יוצאי בבל בהונג קונג. פריצתה של מלחמת העולם השנייה, והכיבוש היפני של הונג קונג, השעתה באופן זמני את הפעילות היהודית באזור. אולם בזמן זה החלו להגיע להונג קונג יהודים רבים מארצות אירופה, שברחו עקב אימי המלחמה.
בית הכנסת אהל לאה
בית כנסת הוקם לראשונה על ידי יעקב ששון ואחיו ברחוב הוליווד בשנת 1870, ועבר ממקום למקום במהלך השנים. בשנת 1899 הסכימו בחברת ד. ששון ושות', כי יש לבנות בית כנסת חדש וקבוע, למלאכת חיפוש השטח הנכון נבחר עמנואל רפאל בלילוס - סוחר יהודי מוצלח שהיה אף חבר בחבר-המנהלים של בנק הונג קונג-שאנגחאי. עמנואל מצא מקום שהיה לדעתו מתאים לבניית בית הכנסת החדש ברחוב קנדי. למרות זאת לא הוקם בית הכנסת במקום גם כיוון שלא ניתן היה לאסוף מספיק כסף לקניית הקרקע, וגם עקב חילוקי דעות בינו לשאר חברי הקהילה בעניין כמה מהשטח אכן יוקדש לבניית בית הכנסת, וכמה יישאר בידיו. לבסוף הוחלט על הקמת בית הכנסת ברחוב רובינזון בעלות של $26,000, ששולמו על ידי משפחת ששון. אבן הפינה הונחה על ידי אברהם חיים יעקב רחמים, חבר בחברת ד. ששון ושות' ב-7 באוגוסט 1901. בית הכנסת נקרא "אהל לאה" לזיכרון אמו של המייסד יעקב אליהו דוד ששון, שנפטרה בכח בניסן ה'תרל"ח (1 במאי 1878). בניית בית הכנסת הסתיימה בשנת ה'תרס"ב - 1902.
בסוף שנות השמונים, דנו חבר הנאמנים של בית הכנסת על אפשרות הריסת בית הכנסת, ובנייתו במקום אחר. הקרקע עליה נבנה בית הכנסת עלתה בשוויה הרבה מאוד יחסית למחיר בו נקנתה, והיה נראה בעיניהם כי מוטב למכור את השטח ובסכום שיתקבל להקים בית כנסת חדש. רעיון הריסת בית הכנסת ירד מהפרק, לאחר שאחת הנשים שנכחה במקום עמדה בתוקף על כך שבית כנסת אסור להרסו. למרות זאת, רעיון מכירת הקרקע לא ירד מהפרק, והקרקע נמכרה לבסוף אולם רק בחציה. אזור בית הכנסת נותר שלם, בית הכנסת עבר שיפוץ, ועל האזור האחר הוקמו שני בנייני מגורים גבוהים ביותר. חמש הקומות התחתונות נותרו בבעלות הקהילה היהודית, ובהן מסעדה כשרה למהדרין, בריכה, ספרייה ושאר צורכי הקהילה.
בית הכנסת הוקם על ידי סוחרים עיראקים, המשויכים ליהדות ארצות האסלאם, כך שנוסח התפילה בתחילה היה "נוסח עדות המזרח". אולם עם השנים בית הכנסת עבר תהפוכות רבות, וכיום נוסח התפילה הוא אשכנזי ("נוסח ספרד") בהיגוי ישראלי. בבית הכנסת מתקיימות כמעט כל התפילות, למעט תפילות מנחה וערבית בימי החול (לא כולל ימי ראשון וימי פגרה).
קהילת "שובה ישראל"
קהילת שובה ישראל, הוקמה באוקטובר 1991 על ידי משפחת דרוויש לאחר חילוקי דעות שקמו בין דוד דרוויש, אז ישראלי שהיגר להונג קונג וחזר בתשובה, לבעלי תפקידים אחרים ביהדות הונג קונג, ושלטעמו ולטעם שלושת אחיו שגם הם חזרו בתשובה בעקבותיו הם לא היו דתיים מספיק בעבורם. "שובה ישראל" יועדה לציבור חרדי יותר. הרב הראשון של הקהילה היה הרב דוד אברהם. הקהילה הפעילה גם כולל אברכים ומסעדה כשרה למהדרין. היא גם קיימה סמינרים בנושא יהדות למטיילים. לקהילה היה בית ספר חרדי, שנסגר בשנת 2006, כנפטרו שני האחים,אח אחד חזר לישראל,ולא הייתה באפשרותם להמשיך ולאסוף תרומות וגם לתרום בעצמם, להחזקת הבית כנסת. קהילת שובה ישראל ובית הכנסת לא קיימים יותר.
בית חב"ד (באי הונג קונג)
בית חב"ד בהונג קונג הוקם במהלך שנות השמונים על ידי הרב מרדכי אבצן ואשתו גולדי. בית חב"ד היה לבית חב"ד הראשון במזרח הרחוק. בנוסף ייסד את "ליובאוויטש של המזרח הרחוק" (L.I.F.E Lubavitch of the Far East). הקהילה מקיימת תפילות שחרית בכל ימות השבוע, תפילות וסעודות שבת. הקהילה שמה דגש על פעילות לילדים, ומקיימת מחנה קיץ שנתי ברוח היהדות, כמו גם פעילויות רבות במשך השנה.
בית חב"ד (בחצי האי קאולון)
בשנת 2009 הוקם בית חב"ד נוסף בחצי האי קאולון על ידי הרב אפצון, בכדי לתת מענה בעיקר לאנשי עסקים ממוצא אשכנזי המבקרים בעיר ושוהים בקאולון, במשך השנים החליף הבית כנסת מספר רבנים ,עד שבשנת 2016 הגיע הרב ישראל ליברמן שמנהל את המקום עד היום. במקום פועלת מסעדה כשרה, סעודות שבת וחג וכדומה.
נשיא בית הכנסת והקהילה היהודית בחצי האי קאולון, הוא ד"ר לשם כבוד רפאל אהרוני.
יחסי מקסיקו–קוריאה הצפונית
יחסי מקסיקו–קוריאה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין מקסיקו וקוריאה הצפונית. בשנת 2017 התגוררו במקסיקו 366 צפון קוריאנים.
היסטוריה
מקסיקו וצפון קוריאה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-4 בספטמבר 1980; 27 שנים לאחר תום מלחמת קוריאה. בשנת 1993 פתחה צפון קוריאה שגרירות במקסיקו סיטי. היחסים הדיפלומטיים הראשונים בין שתי המדינות היו לבביים. בשנת 1999, מקסיקו תרמה לארגון הפיתוח האנרגטי בחצי האי הקוריאני וצפון קוריאה שיתפה פעולה בפרויקטים ברחבי מקסיקו, במיוחד במדינות המקסיקניות דורנגו, אואחאקה ופואבלה.
ב-12 ביוני 2018, באמצעות הודעה מטעם משרד החוץ המקסיקני, הממשלה המקסיקנית ראתה כי המפגש שנערך בין נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ והמנהיג הצפון קוריאני, קים ג'ונג-און, הוא בעל חשיבות רבה לשלום בין שתי המדינות.
הסכמים דו צדדיים
מאז כיננו יחסים דיפלומטיים ב-1980, מקסיקו וצפון קוריאה חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים, כמו הסכם למניעת מיסוי כפול; הסכם מכס; הסכם על איסור מוצרי יבוא ויצוא מסוימים; הסכם על בריאות; הסכם בנושא חינוך ושיתוף פעולה תרבותי ואמנה על איסור בניסויים של נשק גרעיני.
יחסי סחר
מקסיקו היא שותפת הסחר החשובה ביותר של צפון קוריאה באמריקה הלטינית, כאשר מקסיקו רכשה 1% מכלל היצוא של צפון קוריאה בשנת 2015. באותה שנה מכרה מקסיקו נפט בשווי 45 מיליון דולר לצפון קוריאה ובמקביל רכשה מקסיקו מוצרים בשווי 13.8 מיליון דולר מצפון קוריאה, רובם חלקי מחשב. בשנת 2017 הסתכם המסחר הכולל בין שתי המדינות בכ-6.5 מיליון דולר.
צמד דרלינגטון
צמד דרלינגטון (וגם "מגבר דרלינגטון" או "טרנזיסטור דרלינגטון") הוא מונח באלקטרוניקה ומשמעו שילוב של שני טרנזיסטורים ביפולריים (במעגל משולב או כזוג רכיבים אלקטרוניים), המחוברים כך שזרם חשמלי שמוגבר על ידי הטרנזיסטור הראשון, מוגבר בשנית על ידי הטרנזיסטור השני.
הייחוד בתצורת חיבור זו היא הסינרגיה שנוצרת, בכך שהגברת הזרם הכוללת (המסומנת כ-β, hfe, או hFE) היא גדולה יותר מהגברי הזרם הפרטיים של כל טרנזיסטור בנפרד. כאשר הצמד ממומש במעגל משולב, ניתן להשיג גם חיסכון במקום על ידי שילוב של שני הקולטים של הטרנזיסטורים לקולט משותף.
צמד דרלינגטון הומצא בשנת 1953, במעבדות בל על ידי המהנדס סידני דרלינגטון. דרלינגטון רשם פטנט על צמדי דרלינגטון המורכבים מ-2 או 3 טרנזיסטורים במעגל משולב אחד (וקולט משותף), אבל לא רשם את הפטנט על מספר טרנזיסטורים כלשהו - ובכך אין כיסוי למעגלים חדישים יותר.
אופן פעולה
צמד דרלינגטון פועל כמעגל חשמלי בעל הגבר זרם גבוה (בערך מכפלת ההגבר של שני הטרנזיסטורים), ולמעשה, ישנם רכיבים עם מבנה פנימי של צמד דרלינגטון, ועם 3 ממשקים חיצוניים (בסיס, קולט, פולט) כמו בטרנזיסטור "רגיל" - ולהם הגבר כמעט זהה למכפלת ההגברים).
עוצמת ההגבר נתונה על ידי הנוסחה הבאה:
וכאשר ערכי ה-β הם בקנה מידה של מאות ניתן לבצע קירוב של הנוסחה אל:
חסרונות
בימינו, לרכיב טיפוסי יש הגבר זרם של 1,000 ויותר, כך שנדרש רק זרם קטן בבסיס כדי להפעיל את הצמד. עם זאת, הגבר גבוה שכזה טומן בחובו גם חסרונות:
בגלל שיש שני צמתים בין הבסיס לפולט (של כל הצמד) המתח שביניהם הוא גבוה יותר, ממתח בסיס-פולט טיפוסי. בטכנולוגיית צורן, שבה מתח בסיס-פולט טיפוסי הוא כ-0.65 וולט, בצמד דרלינגטון מגיעים למתח טיפוסי של 1.3וולט.
חיסרון נוסף הוא מתח הרוויה. כאשר טרנזיסטור הראשון נמצא במצב רוויה, הוא לכאורה מחבר ישירות את הבסיס לקולט של הטרנזיסטור השני. במצב זה, הטרנזיסטור השני פועל כדיודה והמתח בין הקולט לפולט (כמו גם המתח בין הקולט לפולט של כל הצמד) הוא קרוב למתח בין הבסיס לפולט. כך נוצרת מגבלה על מתח הרוויה של הצמד, והוא עומד על 0.65 וולט בטכנולוגיית צורן. כמו כן, הטרנזיסטור השני נמצא במתח קולט-בסיס השווה או גדול מאפס, ואינו במצב רוויה. תכונה זו גורמת לבזבוז אנרגיה גדול מהרגיל, בצמדי דרלינגטון.
חד-מיני
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אבא קובנר
אַבָּא קוֹבְנֶר (ביידיש: קאָוונער; 14 במרץ 1918 – 25 בספטמבר 1987) היה משורר עברי, סופר, אמן, וחבר מחתרת ישראלי, מנהיג פרטיזנים ולוחמים מגטו וילנה. קובנר היה מראשי חבורת "הנקם", שניסתה לנקום בנאצים ולהרוג מיליוני גרמנים לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי הרעלת מקורות מים. הוא כיהן קצין התרבות של "חטיבת גבעתי" במלחמת העצמאות והוביל קו נוקשה של לחימה עד המוות. ממקימי בית התפוצות. חתן פרס ישראל לספרות ושירה לשנת תש"ל (1970).
ביוגרפיה
קובנר נולד בשנת 1918 לישראל ורחל (לבית טאובמן) בסבסטופול שבחצי האי קרים, אז חלק מהרפובליקה הסובייטית הרוסית. למד בגימנסיה העברית "תרבות" שבווילנה, והיה ממנהיגי תנועת "השומר הצעיר" בעיר יחד עם בן דודו, בר קובנר (לימים מאיר וילנר), ואסתר נוביק (לימים אסתר וילנסקה), ואחר כך גם ממנהיגי התנועה בליטא ובפולין. בנעוריו חלה אביו ונפטר. קובנר החל בלימודי אמנות פלסטית ב-1940 באקדמיה לאמנויות שליד אוניברסיטת וילנה ובסמינר למורים. לפרנסתו עבד במשמרות לילה בבית חרושת לצעצועי ילדים. במהלך לימודיו באוניברסיטה החל קובנר בכתיבה ובפרסום של שיריו. הוא שאף לעלות לארץ ישראל עם חבריו, אולם קובנר נאלץ להפסיק את לימודיו בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין וליטא (וילנה נכבשה בידי הנאצים ב-24 ביוני 1941).
בשואה
בתחילה הסתתר עם 16 חברי השומר הצעיר במנזר האחיות הדומיניקניות שבפרוורי העיר. לשבע מהנזירות שהסתירו אותו ואת חבריו, בהן אנה בורקובסקה, הוענקו לימים אותות חסידי אומות העולם. תוך זמן קצר שב לעיר והיה עד לאקציה הראשונה ב-2 בספטמבר ולאיסוף היהודים לעבודות כפייה. בתוך ימים אחדים הוקמו בווילנה שני גטאות, ובהם רוכזו כל יהודי העיר, בהם קובנר. אחר כך המשיך בפעילות מחתרתית במסגרת השומר הצעיר.
לאחר שנודע לקובנר על רצח העם היהודי, הוא קרא באספת התנועות החלוציות בווילנה שהתכנסה בליל 31 בדצמבר 1941 את הכרוז "אל נלך כצאן לטבח!", "היטלר זומם להשמיד את כל יהודי אירופה. על יהודי ליטא הוטל להיות הראשונים בתור. נכון, חלשים אנו וחסרי מגן, ואולם, התשובה היחידה לאויב היא התנגדות!".
הייתה זו הפעם הראשונה שבה הועלתה בכתב ההנחה שהאירועים אינם מקריים אלא תולדה של תוכנית כוללת ומרכזית שמקורה בדרגים הגבוהים ביותר של הגרמנים והיא מכוונת נגד כל יהדות אירופה. בינואר 1942 נמנה קובנר עם מקימי המחתרת הלוחמת בגטו, ארגון הפרטיזנים המאוחד (פ–פּ–אוֹ; FPO) (כינויו המחתרתי היה "אוּרי"). לאחר שמפקדו הראשון של הארגון, יצחק ויטנברג, הוסגר לידי הנאצים, התמנה קובנר ביולי 1943 למפקד הארגון. במקביל החל בארגון בריחת צעירים מן הגטו ליערות לצורך חבירה לפרטיזנים. משאפסו הסיכויים להילחם במרד כללי, יצא אל היערות שבסביבת וילנה והצטרף עם חבריו לתנועת הפרטיזנים היהודיים.
ב-23 בספטמבר 1943, יום חיסול הגטו, יצא מהגטו דרך תעלות הביוב בראש קבוצת צעירים מחתרת ארגון הפרטיזנים המאוחד שכללה גם חברו שלמה גורפינקל. חלק מצעירי הגטו הצטרפו לקבוצת המילוט מהגטו על אף שקובנר סירב לכך מחשש שקבוצה גדולה מדי עלולה להיתפס. חברי הקבוצה נמלטו מהגטו ליערות רודניקי (Rudninkai) שבקרבת וילנה והצטרפו לתנועת הפרטיזנים היהודיים. אמו של קובנר נרצחה בפונאר, במסגרת חיסול הגטו, ביום שבו יצא מן הגטו ליער. אחיו הצעיר מיכאל נהרג בשורות הפרטיזנים הסובייטים. אבא קובנר פיקד על גדוד 'הנוקם' במחנה היהודי ביער.
תנועת הבריחה וארגון "הנקם" בתום המלחמה
לאחר המלחמה, היה קובנר בין מארגני תנועת "הבריחה".
קובנר הקים עם חבריו את הארגון "די"ן - דם ישראל נוטר", שנקראה "הנקם". קבוצה זו מנתה כמה עשרות פרטיזנים ושורדי שואה וקובר היה מנהיגה. חוליות של אנשי "הנקם" הגיעו לגרמניה לערים נירנברג ודכאו במטרה לבצע מעשי נקם מורכבים וקטלניים באוכלוסייה אזרחית נרחבת בגרמניה. כוונתם הייתה להשיג נקמה של ממש בעם הגרמני, לעורר הד בינלאומי רחב, וללמד לקח היסטורי את אויבי העם היהודי בעתיד. התוכנית הראשונה של הקבוצה היתה להרעיל את מקורות המים של מספר ערים בגרמניה ולגרום למוות המוני של מיליוני אזרחים גרמניים.
קובנר הגיע לארץ ישראל לראשונה באוגוסט 1945 (באונייה שמפוליון) כדי להשיג רעל לארגון הנקם, כשבינתיים משמש סגנו, יצחק אבידב (רייכמן), כמפקד "הנקם". הוא הפליג חזרה לאירופה עם הרעל מוחבא בשפופררות שנייים. בדצמבר 1945, כשהתקרבה הספינה לנמל טולון בצרפת, גילו הבריטים (ייתכן שעקב הלשנה של גורמים ציוניים שחששו מהשלכות התוכנית) שתעודותיו של קובנר מזויפות. הוא נקרא להתייצב בפני הקברניט והוא והמלווה שלו השליכו את הרעל לים. קובנר נתפס ונעצר על ידי הבריטים. תוכנית הרעלת מקורות המים נכשלה. חברי הקבוצה קידמו תוכנית חלופית שבמסגרתה הרעילו כמה אלפי חיילי אס אס שהיו שבויי מלחמה באמצעות החדרת ארסן ללחם. תוכנית זו יצאה אל הפועל אך גרמה לאנשי ה-SS למחלה בלבד ולא הרגה אף אחד מהם. כשלון התוכנית גרם לדכדוך חברי הקבוצה והם פנו לאפיקי פעולה אחרים.
קובנר ישב כמה חודשים במאסר, יחד עם ידידיה צפריר וחגי אבריאל - תחילה בקהיר שבמצרים, ואחר כך הועבר לכלא הקישלה ולכלא במגרש הרוסים שבירושלים. בתום המאסר, בראשית מרץ 1946, הצטרף עם קבוצה מחבריו הנוקמים לקיבוץ עין החורש, שבו היה חבר עד יום מותו. קובנר ייצג את הקיבוץ בוועד הפועל של הקיבוץ הארצי.
פרשת הדף הקרבי לאחר נפילת ניצנים במלחמת העצמאות
בראשית מלחמת העצמאות גייס אותו שמעון אבידן, מפקד חטיבת "גבעתי", לתפקיד קצין התרבות, ה"פוליטרוק", של החטיבה, ועימה שירת עד תום המלחמה. קובנר התפרסם בשנות המלחמה בעיקר בשל ה"דפים הקרביים" שכתב. אחד הדפים האלה שחוללו סערה, היה הדף שכתב בעקבות כניעת ונפילת ניצנים. נפילת ניצנים הייתה מכה קשה לחטיבת גבעתי, והשפיעה קשות על היישובים בדרום. בחטיבה נוצר הרושם המוטעה שניצנים נכנעה בטרם כלו כל הקיצין. רושם זה הוליד חשש פן יחדור הלך רוח מסוכן ותבוסתני של הליכה בשבי ללוחמים ולתושבי היישובים שבמרחב החטיבה. החטיבה החליטה להילחם נגד הלך רוח זה באמצעות הדף הקרבי הראשון שכתב קובנר ואושר בידי מפקד החטיבה שמעון אבידן. הדף נכתב בצורה תוקפנית ולא סלחנית, ברוח דפי הקרב של הצבא האדום. אחת השורות בדף הקרב נוסחה כך:
מבקריו של קובנר, איש השומר הצעיר, ובהם שרה אוסצקי לזר ואורי מילשטיין, האשימו אותו בצביעות ובהתחשבנות אידאולוגית עם בני ניצנים, משום שנמנו עם תנועת העובד הציוני.
חברי ניצנים לא סלחו לקובנר על דבריו (עליהם מעולם לא התנצל) עד יומו האחרון. ניסיונות לפיוס בין הקיבוץ לקובנר, שנעשו ברבות השנים, לא צלחו.
פרשה זו, על המורכבות שבה, מוצגת בסרט תמונת הניצחון בבימויו של אבי נשר משנת 2021, את קובנר בסרט מגלם יונתן ברק.
לאחר מלחמת העצמאות
באמצע שנות ה-50 הביא להפסקתה של ההצגה "בערבות הנגב" של יגאל מוסינזון בטענה שאינה עושה צדק עם חטיבת גבעתי. בשנת 1959 הביא להפסקת קונצרט שנערך בקיבוצו, עין החורש, כמחאה על התחמקות האמן משירות צבאי בעת מלחמת העצמאות. בקונצרט הופיע הפסנתרן יהלי וגמן, בן למשפחת שלונסקי שיצא לארצות הברית בעיצומה של מלחמת העצמאות להשלים את לימודי המוזיקה שלו. וגמן לא השתתף במלחמה וגם לא מיהר לשוב. קובנר לא שכח ולא סלח והחליט למחות באופן בלתי-שגרתי.
במאי 1961 העיד מטעם התביעה במשפט אייכמן, ועדותו הותירה רושם עז והפכה לאירוע מכונן, אף שלא הועילה למשפט.
במרץ 1965 החזיר קובנר את אות מלחמת הקוממיות שלו לנשיא זלמן שזר, כמחאה על קבלת השגריר הגרמני הראשון לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, שהיה קצין בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
קובנר נפטר ביום השני של ראש השנה ה'תשמ"ח, 25 בספטמבר 1987, שעה אחרי שהתראיין לגלי צה"ל במסגרת הסדרה "גבול", בעריכתו והגשתו של ספי רכלבסקי. במסגרת התכנית אמר קובנר על המנונים וזהות:. כשעה לאחר דברים אלה, נפטר קובנר.
ארונו הוצב ב-28 בספטמבר 1987 בבית התפוצות ולאחר מכן הובא לקיבוצו, עין החורש שבעמק חפר, שם נקבר.
רעייתו, ויטקה קובנר, שהייתה אף היא חברה בקבוצת הפרטיזנים של גטו וילנה, הלכה לעולמה בפברואר 2012. לקובנר בת ובן, הצייר מיכאל קובנר שנקרא על שם אחיו של אבא קובנר, שנפל בשורות הפרטיזנים הסובייטים. בשנת 2017 יצא לאור קובץ השירים "לבשי אורך שלומית" שכתב קובנר לבתו שלומית, בעריכת מוקי צור.
כתיבתו
קובנר הוא מן המשוררים העבריים הגדולים של התקופה. הוא החל בכתיבת שירים ביידיש ושירים קצרים בעברית, שכמה מהם עוד נדפסו לפני המלחמה ובמהלכה, כשהיה בווילנה. בתקופת מאסרו במצרים, חל מהפך עמוק בשירתו, והוא החל בכתיבת הפואמות הארוכות שלו, שלימים הפכו לתרומתו העיקרית לשירה העברית של הדור, ולגולת הכותרת של יצירתו.
הפואמה הראשונה שלו, "עד לא אור" מ-1947, מספרת את סיפורו של הגטו הנצור לפני ההשמדה. הפואמה השנייה שלו, "פרידה מהדרום" מ-1949, היא סיפורה של חטיבת גבעתי והמלחמה בדרום במלחמת השחרור. יש המחשיבים יצירה זו לטובה מבין יצירותיו.
בראשית שנות החמישים ניסה את כוחו בכתיבת פרוזה, והוציא לאור שניים מתוך שלושה כרכים מתוכננים של יצירה משולשת גדולה. ספר הפרוזה נקרא "פנים אל פנים", והוא כולל שני כרכים, "שעת האפס" ו"הצומת". הספר ראה אור לראשונה בשנת 1953. בספר, שכבש והסעיר לבבות, התגלה קובנר כמעצב רב-יכולת של חוויית מלחמת העצמאות ומתאר מעמיק של נפש הלוחם העברי. הספר שיצא כפרוזה נותן אשליה של ספר היסטורי, אולם הדבר אינו כן והוא פרי יצירתו הדמיונית של קובנר.
קובנר יכול היה לקבל פרטים רבים על אירועים שונים מכך שהיה במטה החטיבה. הספר אכן מתבסס על אירועים אמיתיים, אולם קובנר ניפח מצד אחד תוך הכנסת אירועים שלא היו ומצד שני החסיר אירועים שקרו. כך למשל בפרשה הטרגית של השיירה לגת-גלאון סיפר קובנר שהשיירה נאלצה לעבור שמונה מחסומים בעוד שבפועל עברה רק אחד בדרך לגת, ואילו בדרכה חזרה נתקלה במחסום ענק ליד הכפר עיראק אל-סוידאן, אירוע שאינו מוזכר כלל. (עמודים 169–193).
בשנת 1961 נדפסה הפואמה שלו "אדמת החול", ובה נתן את רשמי ביקורו בברזיל הפאגאנית.
בשנות השישים והשבעים פרסם גם את שירתו הלירית, שמרביתה כונסה בשני הספרים "מכל האהבות", ו"תצפיות". לאחר מכן מיעט בכתיבת שירה לירית וחזר לכתיבת הפואמות הגדולות. אך בכרך העיזבון, הכרך הששי בכל כרכי שירתו, הובאו שירים ליריים רבים שלא היו מוכרים. כמה מיצירותיו, "חופה במדבר", "אחותי קטנה" תורגמו גם לאנגלית.
שירתו של אבא קובנר לא זכתה להלחנות רבות. המלחינים אריאל הורוביץ, מיכאל וולפה, משה וילנסקי ושלמה עומר הלחינו כמה משיריו. יצירות מוזיקליות ארוכות ולא עממיות לשיריו כתבו המלחינים בן-ציון אורגד ובנימין ברעם.
קובנר היה חבר במליאת המערכת של ספרית פועלים, חבר בוועדה לספרות יפה על ידי מוסד ביאליק, וחבר הנהלת מכון מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'.
ספריו תורגמו לספרדית, לאנגלית, לצרפתית וליידיש.
בשנת 1968 זכה בפרס ברנר, על הפואמה "אחותי הקטנה". בשנת 1970 זכה בפרס ישראל לשירה. ב-1986 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים על שם ראש הממשלה לוי אשכול.
מורשתו
קובנר היה ממייסדי "מורשת", בית עדות על-שם מרדכי אנילביץ', היה יושב-ראש אגודת הסופרים העבריים, ועיצב את תוכנו של בית התפוצות בתל אביב. הוא היה הראשון שהגה את רעיון ההנצחה בחיבור נושא השואה לנושא התקומה. עיצב ויצק את הרעיון הזה בתצוגות במוזיאון "משואה לתקומה" שנחנך במעמד ראש הממשלה, לוי אשכול, בקיבוץ יד מרדכי בשנת 1968.
כל כרכי שירתו של קובנר, שישה במספר, יצאו בהוצאת "מוסד ביאליק", בעריכתו של דן מירון. בשנת 2011 הושלמה הוצאת הכרך האחרון, "מן העזבון". על שמו של קובנר נקראו רחובות בערים תל אביב וכפר סבא.
הקריאה (הכרוז)
...והנה, בתוך עולם כזה, מסימטאות דם וחלאה ההם, עלתה הקריאה: הקריאה
1 בינואר 1942. ווילנא, בגיטו.
נוסח ראשון בעברית, שקובנר עצמו תרגם מיידיש, מהכרוז הידוע "אל נלך כצאן לטבח". הובא בעיתון "משמר", 16 בדצמבר 1945.
תרגומיו משירת יידיש
אבא קובנר תרגם את שירו הידוע של אברהם סוצקבר "אחי התאום". השיר נדפס בעיתון "דבר". כמו כן, תרגם שניים משיריה של מרים אולינובר, מתוך ספרה "דער באבעס אוצר", האוצר של סבתא.
מבחר מאמרים עליו ועל יצירתו
על יצירתו של אבא קובנר נכתבו מאמרים רבים, ביקורות ומסות. בין המבקרים והחוקרים ניתן למצוא את דבריהם של: בנימין יצחק מיכלי, דן מירון, רחל פרנקל-מדן, אורי ש. כהן, ישראל חיים בילצקי, הלל ברזל, גרשון שקד, חגי רוגני, ראובן שהם, לוי אריה שריד, אלי שביד, צביה גינור בן-יוסף, עפרה יגלין, פנינה להב, נתן זך, משה שמיר, מאיר עוזיאל, נפתלי הרץ טוקר, זיוה שמיר, הראל פיש, אליעזרה איג, אלי פפרקורן, חנה יעוז, יעקב בסר, שלום לוריא, צבי ניימן ומבקרים נוספים.
מבחר קצר:
קישורים חיצוניים
מכתביו
אנריקה הספן
הנסיך אנריקה מפורטוגל (בפורטוגזית: Infante Dom Henrique; 4 במרץ 1394 - 13 בנובמבר 1460) היה נסיך פורטוגלי ודמות חשובה בימיה הראשונים של האימפריה הפורטוגזית במאה ה-15, ונחשב כמבשר עידן התגליות. אנריקה שלח עשרות אוניות למערב אפריקה ואיי האוקיינוס האטלנטי.
מניעיו לשיגור האוניות היו הן כלכליים והן לשם מחקר מדעי גאוגרפי. בתקופתו הדרימו לראשונה האוניות האירופאיות לאורך חופיה המערביים של אפריקה, ולאחר מותו אף הגיעו לקצה הדרומי ביותר של אפריקה, כף התקווה הטובה. אנריקה עצמו מעולם לא שט על אף אחת מאותן אוניות. התקדמותם של האירופאים דרומה, לאורך חופיה המערביים של יבשת אפריקה, היוותה הישג גאוגרפי ופסיכולוגי אדיר לבני אותה התקופה. עד למסעותיו של אנריקה, האמינו האירופאים כי באזורים אלו שוכנות מפלצות איומות ובני אדם אינם יכולים לחיות באפריקה.
נהוג לראות במסעותיו של אנריקה כאירועים המסמנים את תחילת עידן הקולוניאליזם הפורטוגלי, את ראשיתו של החיפוש אחר הזהב האפריקאי וכן את תחילת הסחר בעבדים אפריקאים באירופה.
חייו
אנריקה נולד בעיר פורטו בשנת 1394, בנם השלישי של המלך ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל והמלכה פיליפה מלנקסטר, אחותו של הנרי הרביעי, מלך אנגליה. בשנת 1413 יצאו אנריקה ואחיו למסע צלב כנגד הכופרים האפריקאים שבצדו השני של מצר גיברלטר. האחים נאלצו להפציר באביהם כי ישלח אותם למשימה. המלך ז'ואאו הראשון הסכים ליציאה למסע הצלב, והטיל את ביצוע המשימה על אנריקה הצעיר בהיותו בן 19 בלבד. אנריקה נענה למשימה והכין את הצי לקראתה. היעד המרכזי למסע ההצלה הייתה העיר סאוטה (Ceuta), היום מובלעת ספרדית בצפון אפריקה הממוקמת בקצה הצפוני של המגרב במרוקו לחוף הים התיכון ומצר גיברלטר. הייתה זו עיר מושבם של המורים, עם של מוסלמים שישב במרוקו ואנשיו פשטו על חופיה של פורטוגל, בזזו רכוש וחטפו אנשים כדי למכרם לעבדות. סיבה נוספת למסע הצלב לעיר הזו הייתה העובדה כי סאוטה הייתה מרכז מסחר אפריקאי גדול.
אנריקה נפטר ב-1460. הוא חי רוב חייו בפשטות וללא מותרות, מעולם לא נישא ולא היו לו ילדים ביולוגיים.
המסעות שיזם
לאחר כיבוש סאוטה המשיכו הפורטוגלים במסעותיהם באפריקה וב-1415 הגיעו לאיים הקנרים. בשנת 1420 גילו את האי מדיירה ואת האיים האזוריים, אליהם הגיעו פעמיים נוספות, בשנים 1427 ו-1431.
המסע המשמעותי ביותר במסעותיו של אנריקה היה מסעו של ז'יל איאנש (Gil Eanes) שהתרחש בשנת 1434. במסע זה הצליח איאנש לעבור את כף בוז'אדור (בסהרה המערבית של ימינו) והיה לאירופאי הראשון שעשה זאת. כף בוז'אדור היווה מחסום פסיכולוגי עבור האירופאים מאחר שאלו האמינו כי הוא בלתי עביר בעקבות המפלצות השוכנות בו.
אנריקה הבין כי אם לא יצליחו הפורטוגלים לעבור את הכף הזה, לא יצליחו להמשיך ולחקור את יבשת אפריקה. במהלך השנים 1424–1434 שלח אנריקה כ-15 משלחות, אשר לא הצליחו לעקוף את כף בוז'אדור. איאנש הצליח לעבור את הכף בפעם השנייה לאחר שהובטח לו כי יתוגמל כלכלית. הוא הצליח לנווט תוך שימוש בצורת ניווט המכונה "החזרה מהים" (Volta do mar), אשר בה במקום לשוט כפי ששטו הפורטוגלים עד אז, לאורך חופה של אפריקה הוא הטה את הספינה ממסלולה לצד החוף והחל לשוט לכיוון לב הים, ואז בתנועה רחבה, בעודו נעזר בזרמי הרוחות, סובב חזרה את האונייה לכיוון חופיה של אפריקה, כשהוא משאיר את כף בוז'אדור מצפון לו. החל ממסע זה, החלו האירופאים להדרים לאורך חופה המערבי של אפריקה.
בעקבות כיבוש סאוטה על ידי הפורטוגלים הפכה העיר ממרכז מסחר אפריקאי משגשג לעיר נוצרית נטושה. במקום להיות מקור הכנסה, הפכה סאוטה לנטל כלכלי עבור הפורטוגלים, ומרכז המסחר עבר לעיר טנג'יר (Tangier) שנמצאת בשטח מרוקו של היום. אנריקה החליט לכבוש אף אותה, ובשנת 1437 יצא כוח פורטוגלי לעבר העיר. פעולה זו לא תוכננה היטב, וניסיונות ההתקפה כשלו עד כי לפורטוגלים לא נותרה ברירה אלא להיכנע. במסגרת הסכמי הכניעה דרשו המוסלמים כי הפורטוגלים יצאו מסאוטה, אך מכיוון שהייתה זו דריסת הרגל הנוצרית היחידה באפריקה, סירבו הפורטוגלים ופרננדו, אחיו הצעיר של אנריקה שנפל בשבי בניסיונות ההתקפה, נשאר בשבי המוסלמים עד מותו כארבע שנים לאחר מכן. לאחר המפלה הקשה בטנג'יר, נפסקו המסעות והתחדשו רק בשנת 1441. בשנה זו החלו הפורטוגלים להשתמש בדגם סירה חדש בשם קאראבל (Caravel) במסעותיהם, ועל סיפונה הביאו בפעם הראשונה עבדים אפריקאים לאירופה. החל משנה זו החל הסחר בעבדים אפריקאים באירופה.
עד למותו של אנריקה ב-1460 וגם לאחריו, המשיכו הפורטוגלים במסעות לאפריקה ובשנת 1488 הצליח בארתולומיאו דיאש לעקוף את כף התקווה הטובה, ומשם נפתח הנתיב להודו.
ישנה הנחה רווחת, הטוענת כי אנריקה הקים בעיר סאגרש, הנמצאת לחופי האוקיינוס האטלנטי, בית ספר לניווט ולקרטוגרפיה. כיום ישנם היסטוריונים המפריכים שמועה זו, וטוענים כי בשל השמועות על מסעותיו של אנריקה, התאספו בעיר סאגרש מומחים מתחומים שונים, ואלו התקבצו משום שאנריקה הזמין אותם, או משום שסקרנותם הביאה אותם לעיר. בנוסף לכך, מכיוון שמידע חדש הגיע בתדירות גבוהה בשל ריבוי המסעות, משכה עובדה זו חוקרים רבים שרצו לקחת חלק במסעות האלו. כך נוצרה לה קהילה של מלומדים, רבי חובלים, משרטטי מפות, עושי מכשירים, בוני מצפנים ובוני ספינות, נגרים ושאר בעלי מלאכה, ובמטרה להרחיב את הידע שלהם, יצרו יחדיו מפעל של ידע וטכנולוגיות חדשות ששימשו את היוצאים למסעות המחקר.
פורטוגל בראשית עידן התגליות
פורטוגל נחשבת כחלוצת עידן התגליות ויש לכך שלוש סיבות עיקריות:
מלכי פורטוגל, החל מז'ואאו הראשון, הבינו כי יש למסחר ולמחקר בים חשיבות רבה, ובמהלך השנים עשו צעדים משמעותיים כגון תמריצים, הקלות במיסוי, מימון בבניית ספינות וצעדים נוספים אשר תמכו ועודדו את הפורטוגלים לפתח תחום זה.
הכינוי אנריקה הנווט
הכינוי אנריקה "הנווט", הומצא כמה מאות שנים לאחר מותו. הוא נקבע על ידי שני היסטוריונים גרמנים בני המאה ה-19. לאחר מכן, שני סופרים בריטים הוציאו ספר ביוגרפי אודות אנריקה, בשם "אנריקה הנווט", וספר זה עזר לבסס את השם. בפורטוגל, ארץ מוצאו, הכינוי לא השתרש, והוא לרוב ידוע שם כנסיך אנריקה.
מורשת
בשנת 1951 הנפיק דואר פורטוגל סדרת בולים של איי כף ורדה עם תמונות הנסיך הנרי ורבי החובלים שפיקדו על הספינות. בשנת 1960 חגגו בפורטוגל שנת הזכרון ה-500 לדוֹם אִינְפַאנְט דֶה הֶנרִיקוֹ.
סוזי קגן
סוזי קגן (נולדה ב-1966)) היא אשת חינוך וטיפול ישראלית. מומחית בינלאומית לטיפול במשחק בילדים, מטפלת זוגית ופרטנית במתבגרים ומבוגרים. מכהנת כראש תחום טיפול במשחק ביחידה ללימודי המשך של בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, ומייסדת העמותה לטיפול ולקידום המשחק בישראל (עלו"ה).
ביוגרפיה
קגן נולדה בתל אביב ובגיל שנה עברה לעיר אילת, שם גדלה כילדה בכורה לשני אחים נוספים. בשנת 1984 התגייסה לצה"ל ושירתה כסייעת לרופא שיניים בחיל הרפואה.
בשנת 1987 החלה את לימודיה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, ועברה הסבה לתואר ראשון בהוראה (B.Ed) עם התמחות בביולוגיה, כימיה ופיזיקה במכללת דוד ילין בירושלים. בשנת 1998 השלימה לימודי תואר שני (M.A) בייעוץ חינוכי באוניברסיטת דאלאס הבפטיסטית שבטקסס, ארצות הברית. בשנת 2003 קיבלה את התואר דוקטור (Counseling and Higher Education) מאוניברסיטת צפון טקסס (כותרת עבודת הדוקטורט שלה: Short Term Child-Centered Play Therapy Training with Israeli School Counselors and Teachers).
החל משנת 2006 עובדת כמרצה ביחידה ללימודי המשך של בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, ומכהנת כראש תחום הטיפול במשחק. בשנת 2007 ייסדה את העמותה לטיפול ולקידום המשחק בישראל (עלו"ה) ואף שימשה כיו"ר העמותה במשך חמש שנים.
בשנת 2010 הקימה קגן, בשיתוף אוניברסיטת בר-אילן ובית החולים שניידר, את תחום "מומחה לעולמו הבריא של הילד החולה" (Child’s Life Specialist) – תוכנית לימוד אשר מיועדת לעובדים בתחום החינוך המיוחד, עובדים סוציאליים, מטפלים, ליצנים רפואיים ואחיות. התוכנית מכשירה אנשי מקצוע לפתח ולעודד אצל הילד החולה מיומנויות שונות של התמודדות עם החיים בצל המחלה, האשפוז והחזרה אל השגרה, ולספק לו תמיכה רגשית ומשפחתית בתהליך ההחלמה. התוכנית מיושמת בכל בתי החולים לילדים בישראל.
בשנת 2012 פיתחה קגן עבור שירות בתי הסוהר את שיטת "משחקשר", שיטה המלמדת אסירים לבנות קשר הורי עם ילדיהם באמצעות משחק. התוכנית מיועדת לאסירים שנשפטו לשנים רבות ומיושמת בכל בתי הכלא במדינת ישראל, כחלק מהתוכנית לשיקום אסירים. בנוסף הקימה קגן, יחד עם שירות בתי הסוהר, פינות משחק לילדי האסירים המבקרים בכלא.
קגן היא מפתחת "שיטת ד"ר קגן להורות מעשית" אשר מתבססת על תורת ה- Filial Therapy ומיועדת להורים לילדים בגילאי 3–10. מטרת השיטה היא לחזק את הקשר בין ההורים לילדיהם באמצעות משחק.
בתקשורת
קגן הגישה בעבר, יחד עם אוראל עמית, את תוכנית הרדיו השבועית "על השולחן", שעסקה בנושאי ייעוץ, טיפים ופתרונות בתחומים רגשיים שונים. בנוסף, היא מרבה להתראיין ולהתארח בתוכניות טלוויזיה ובמדיה הכתובה והדיגיטלית על מנת לחוות דעה מקצועית בנושאים הקשורים בחינוך וטיפול בילדים. כמו כן כתבה בעבר טורים בנושא חינוך באתר ynet.
הפיגוע באוקלהומה סיטי
הפיגוע בעיר אוקלהומה סיטי היה מתקפת טרור שבוצעה ב-19 באפריל 1995 וכוונה כנגד הבניין הפדרלי על שם אלפרד פ. מורה באוקלהומה סיטי, אוקלהומה, ארצות הברית. הפיגוע תוכנן ובוצע על ידי טימותי מקווי וטרי ניקולס, שני פעילים אנטי ממסדיים. המתקפה גבתה את חייהם של 168 בני אדם והותירה מעל 680 פצועים. שליש מהבניין נהרס בפיצוץ ולאחר הוחרב כליל. זאת הייתה מתקפת הטרור הקטלנית ביותר על אדמת ארצות הברית עד לפיגועי 11 בספטמבר.
המניע
ב-1988 נפגשו טימותי מקווי וטרי ניקולס במהלך אימון של צבא ארצות הברית. הם חלקו עניין משותף בשרדנות והתנגדו לפיקוח על נשק. לאחר המצור בווייקו בו, נהרגו דייוויד כורש ומספר ממאמיניו מכת הדיווידים ב-1993 הם החלו לצבור כעס כלפי הרשויות האמריקאיות, ומקווי אף ביקר באזור המצור ב-1993. מקווי החליט לפוצץ בניין פדרלי כתגובה לאירועי המצור.
ההכנות
ב-15 באפריל 1995 שכר מקווי משאית במדינת קנזס תחת שם בדוי. יום לאחר מכן, ב-16 באפריל, הוא נסע ביחד עם שותפו למזימה ניקולס לעיר אוקלהומה סיטי, שם הוא החנה את רכב המילוט במרחק מספר בניינים מהבניין ע"ש אלפרד פ. מורה. לאחר מכן הסירו השניים את לוחיות הרישוי מהרכב וחזרו לקנזס. במשך היומיים שלאחר מכן עסקו שני הקושרים בהכנת הפצצה, שהייתה מורכבת מתערובת של אמוניום ניטראט (2.3 טון), ניטרומתאן (540 ק"ג) וטובקס (160 ק"ג), במשקל כולל של 3.2 טון. לאחר שסיימו להרכיבה על המשאית נפרדו השניים, ניקולס נשאר בקנזס ומקווי נסע עם המשאית לאוקלהומה סיטי. כאשר התקרבה המשאית לבניין הפדרלי ע"ש אלפרד פ. מורה, הדליק מקווי את פתיל ההשהיה של הפצצה. זמן קצר לאחר מכן החנה את המשאית מול הבניין הפדרלי, נעל אותה ורץ לרכב המילוט.
הפיגוע
ב-19 באפריל בשעה 09:02 בבוקר, 5 דקות לאחר שמקווי הדליק את הפתיל, התפוצצה המשאית. הפיצוץ היה שווה ערך ל-1.8 טונות של טי.אן.טי, נשמע ממרחק של 89 קילומטרים ונמדד כרעידת אדמה בעוצמה 3 בסולם ריכטר על ידי מספר סייסמוגרפים באזור. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 168 בני אדם ומעל 680 נפצעו. 5% מההרוגים מתו כתוצאה מזכוכיות שהתנפצו ביותר מ-258 בניינים באזור.
מעצרים
כשעתיים לאחר הפיגוע, נעצר טימותי מקווי על ידי שוטר, משום שנהג ברכב ללא לוחית רישוי. השוטר ביקש ממנו תעודה מזהה, ואז הבחין שנשא כלי נשק ועצר אותו.