cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sacrifice (שיר של אלטון ג'ון)
השיר מתאר איבוד אהבה במערכת נישואין. הפזמון אומר שזה לא קורבן כזה גדול לאבד את האהבה במצב כל כך גרוע. בשל ההצלחה הגדולה של השיר, ג'ון ביצע אותו בהופעות בכל השנים שחלפו מאז שיצא.
הוצאה
"Sacrifice" יצא בתחילה כסינגל ב-1989, והגיע למקום ה-55 בבריטניה ולמקום ה-18 בארצות הברית במרץ 1990.
באמצע שנת 1990 הדי ג'יי האנגלי סטיב רייט השמיע את השיר פעמים רבות בתוכניתו הפופולרית ב-BBC Radio 1, ובעקבותיו הלכו עורכים ושדרנים נוספים. כתוצאה מההצלחה המחודשת של השיר בציבור, השיר יצא לאור מחדש כסינגל צד א' כפול יחד עם השיר "Healing Hands" והגיע למקום הראשון בבריטניה ביוני 1990. בכך הוא הפך לסינגל הסולו הראשון של ג'ון שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, מקום בו נשאר במשך חמישה שבועות. עם ההוצאה המחודשת הזו, השיר הגיע למקום הראשון גם בצרפת ונשאר במצעד הצרפתי במשך עשרים ושישה שבועות.
וידאו קליפ
את הקליפ של "Sacrifice" ביים אלק קשישיאן, והופיעו בו אלטון ג'ון, כריס אייזק ויסמין גאורי. הקליפ, שעוקב אחר מילות השיר, עוקב אחר גבר (אייזק) ואישה (ג'אורי) שמתקשים בזוגיות לאחר שנישאו וגידלו בת. לאחר שהם הולכים בדרכים נפרדות, הגבר מגדל את בתו לבד.
דגימות
השיר "Sacrifice", יחד עם שירים אחרים של אלטון ג'ון "Rocket Man", "Kiss the Bride" ו-"", נדגם בשיתוף הפעולה של אלטון ג'ון ודואה ליפה מ-2021, "Cold Heart".
בוא אל החגיגה
"בוא אל החגיגה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את השיר הוציאה לאור בשנת 1985 חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. נכתב והולחן על ידי שמרית אור ואביטל עצמה – אחת מהרצועות היחידות בדיסקוגרפיה שלה שהולחנו על ידה – והשתתף בפסטיגל 1985, שם הגיע למקום השלישי. ב-13 בינואר 1986 נכנס למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג' במקום ה-25. הוא רשם את מיקום השיא שלו במצעד כשדורג שני. סך הכל צעד השיר אחד-עשר שבועות רצופים במצעד.
ששת הגדולים
ששת הגדולים (באנגלית: Big Six) הוא הכינוי שניתן לשישה פעילים בולטים, ממארגני המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות שנערך באוגוסט 1963 כחלק ממאבקם של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. השישה הם: מרטין לותר קינג, ג'יימס פארמר, ג'ון לואיס, א. פיליפ רנדולף, רוי וילקינס וויטני יאנג.
ג'יימס פארמר התייחס למונח "שישה הגדולים" באוטוביוגרפיה שלו (Lay Bare the Heart - 1985), כמקור להקמתה של המועצה למנהיגות זכויות האדם. הוא לא כלל את א' פיליפ רנדולף ברשימת "ששת הגדולים", במקום זאת כלל את דורותי הייט, נשיאת המועצה הלאומית לנשים שחורות (National Council of Negro Women) כאחת מששת הגדולים. הוא גם ציין כי העיתונות התייחסה לא פעם לקבוצה כ"ארבעת הגדולים", למעט הייט וג'ון לואיס, אותם ייחס לסקסיזם ולהטיה בגילאים, בהתאמה.
מרטין לותר קינג
מרטין לותר קינג (15 בינואר 1929 – 4 באפריל 1968), יו"ר התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית (SCLC), היה כומר בפטיסטי, פעיל והמנהיג המפורסם ביותר של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. קינג זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1964, וב-1977, תשע שנים לאחר הירצחו, קיבל את מדליית החירות הנשיאותית עבור קידומו למניעת אלימות וקידום שוויון זכויות. קינג נחשב עד היום לשוחר שלום ולקדוש מעונה על ידי רבים ברחבי העולם. לכבודו מצוין מדי שנה יום מרטין לותר קינג ואנדרטת מרטין לותר קינג נבנתה לכבודו בוושינגטון די. סי..
ג'יימס פארמר
ג'יימס פארמר (12 בינואר 1920 – 9 ביולי 1999), בשנת 1942, הקים את הקונגרס לשוויון גזעי (CORE) ארגון פציפיזם שיועד להשגת הרמוניה גזעית ושוויון באמצעות מחאה והתנגדות בלתי אלימה. כאשר חסידיו של פארמר שאלו אותו פעם, "מתי אתה מתכוון להילחם?" תגובתו של איכר הייתה, "אנו נלחמים לאחור, אנו משתמשים בנשק החדש, התנגדות." תורתו של פארמר הייתה לקיים ישיבות המוניות במרחבים ציבוריים כאות מחאה ונסיעות חופש, ניסיונות להילחם בהפרדה גזעית במסעדות ובתחבורה. פעולות אלה אפשרו ל-CORE להשיג תמיכה ופרסום בינלאומיים, מכיוון שאנשים ברחבי המדינה קיבלו השראה להיות מתנדבים בארגון שיצדד בזכויות אזרח. לימים סיפר פארמר, כי משיכה של קהל רחב זה היא הישגו הגדול ביותר.
ג'ון לואיס
ג'ון לואיס (21 בפברואר 1940 – 17 ביולי 2020) הפך למנהיג בתנועה לזכויות האזרח כנשיא הוועדה למניעת אלימות בקרב סטודנטים (SNCC) וכמשתתף עם מנהיגים אחרים שנלחמו על זכויות אזרח כגון: דיאן נאש, ג'יימס באבל וברנרד לאפייט בתנועת הסטודנטים נאשוויל (1959–1962). לואיס היה אחד מ-13 רוכבי החופש. בזמן לימודיו באויברסיטה, השתתף בישיבות המוניות כאות מחאה במסעדות מופרדות בנאשוויל. מקומות ישיבה אלה העניקו השראה לאחרים ברחבי המדינה ליזום מחאות דומות על הפרדה גזעית במסעדות ותחבורה ציבורית. לואיס, בגיל 23, ייצג את SNCC בנאום שנשא ב-28 באוגוסט 1963 ובמרץ במצעד בוושינגטון, הצעיר מששת הגדולים שעשה זאת. לואיס ייצג את המחוז החמישי בג'ורג'יה, מחוז הכולל כמעט את כל אטלנטה, בבית הנבחרים של ארצות הברית משנת 1987 ועד מותו. ב-2010 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית.
א. פיליפ רנדולף
א. פיליפ רנדולף (15 באפריל 1889 – 16 במאי 1979), היה סוציאליסט מתנועת הפועלים. בשנת 1925 הוא ארגן את "Brotherhood of Sleeping Car Porters". היה זה המאמץ הרציני הראשון להקמת איגוד עובדים וזכויות עבור עובדי חברת פולמן, חברה שהייתה מעסיקה מרכזית של אפרו-אמריקאים.
רוי וילקינס
רוי וילקינס (31 באוגוסט 1901 – 8 בספטמבר 1981) היה פעיל זכויות אזרח בולט כבר משנות השלושים. בשנת 1955 מונה למנהל האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP). היה בעל מוניטין כדובר רהוט של התנועה לזכויות האזרח. הוא השתתף במצעד בוושינגטון (1963), במצעדים מסלמה למונטגומרי (1965) ובמצעד נגד הפחד (1966).
ויטני יאנג
ויטני יאנג (31 ביולי 1921 – 11 במרץ 1971) בילה את רוב הקריירה שלו במניעת אפליה בשוק העבודה, בפרט בדרום ארצות הברית. בשנת 1961 נבחר יאנג כמנהל הליגה האורבנית הלאומית, תפקיד אותו מילא עד מותו בטרם עת בשנת 1971. כמנהל המִנהל, הוא הפך את הליגה הלאומית העירונית מארגון זכויות אזרח פסיבי לארגון שנלחם באגרסיביות למען הצדק, הוא עשה זאת על ידי הצגת מדיניות ותוכניות חינוכיות חדשות שלא הוכרו על ידי חברי הליגה הלבנים.
כל שנה בסוף הקיץ
"כל שנה בסוף הקיץ" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את השיר הוציאה לאור בשנת 1983 חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. נכתב והולחן על ידי חמוטל בן זאב ואביטל עצמה – אחת הרצועות היחידות בדיסקוגרפיה שלה שהולחנו על ידה. ב-25 באוגוסט 1983 נכנס למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג' במקום ה-19. הוא רשם את מיקום השיא שלו במצעד כשדורג שישי. סך הכל צעד השיר שמונה שבועות רצופים במצעד.
יונה עמיר
יונה עמיר (והב לוי) (1910–2001) הייתה גננת, מחנכת, ומפקחת חינוכית בעיריית ירושלים.
עמיר הייתה מן הדמויות המרכזיות בחיי קהילת יוצאי תימן בישראל, ומהראשונות שחדרה ופעלה במרחב הציבורי הארץ ישראלי. היא פעלה רבות לקידום העדה התימנית, בכל הקשור לחינוך, קידום נשים וקליטת עליה, וכן לשימור המורשת התימנית. ב-1989 הוציאה ספר לנוער בשם "כדיה" על החיים בתימן והעלייה לארץ ישראל.
ביוגרפיה
יונה והב נולדה בתימן ב-1910. היא עלתה בשנת 1914, בגיל 4, לארץ ישראל. את השכלתה רכשה בבית ספר ערב שהסתדרות העובדים הקימה לילדות עובדות (רובן תימניות), כבר בסוף שנות ה-20. אחרי יום עבודה כעוזרות בית, היו הילדות הולכות לאולפן ללמוד עברית והשכלה כללית.
החל מאמצע שנות ה-30 פרסמה, בשם יונה והב, סיפורים קצרים ורשימות בעיתון דבר הפועלת, בין סיפוריה הקצרים שפורסמו ב"דבר הפועלת": "השתים", "לחיים חדשים" ו"בין עדה לעדה".
ב-1942 התחתנה עם חיים עמיר, ומאז נודעה בשם יונה עמיר.
עמיר עבדה כגננת ברשת גני הילדים של פועלי אגודת ישראל, כמורה של גננות בסמינר לגננות, וכמפקחת על גני ילדים. כמפקחת חינוכית בעיריית ירושלים, וכעולה ותיקה, נסעה ב-1949 לעדן בתימן שם ביקרה במחנה גאולה בו שהו יהודים שחיכו לעלות לישראל.
החל משנות ה-50, בתקופת עליית על כנפי נשרים של יהודי תימן לישראל, החלה להיות פעילה בחיי קהילת תימן בישראל. ב-1950 התארחה באופן קבוע ברדיו קול ישראל, בשידורים מיוחדים לעולי תימן, בעריכת סעדיה דמארי, מנהל המדור לעולי תימן בקול ישראל.
עמיר תפסה מקום חשוב במערכת החינוך הכללית בארץ ובייחוד בתחום הגננות, היא המשיכה להיות פעילה בתחום החינוך ובשנות ה-60 עסקה בבעיות הקשורות לחינוך של עולי תימן. בשנות ה-70 הייתה יועצת למרכז כרמל – מרכז הכשרה לעבודה קהילתית לנשים.
במשך למעלה מעשור פעלה עמיר בניסיון להקים מרכז למורשת יהודי תימן בירושלים, אך לא עלה ביד לממש את הרעיון. במסגרת מאמציה להקים את המרכז, יצאה ב-1976 יחד עם הרבנית ברכה קאפח לסיור בארצות הברית, על מנת לגייס כספים למרכז. הן הוזמנו למוזיאון היודאיקה בשיקגו שם הציגו תלבושת כלולות תימנית ולאחר מכן השמיעו הרצאות ברחבי ארצות הברית על התרבות, החיים והבית המסורתי של יהודי תימן.
ב-1989 יצא ספרה היחיד כדיה עליו חתמה יונה עמיר-והב לוי. בספר היא מתארת את חיי היהודים בצנעא, בירת תימן, תחת שלטון האימאם של תימן בשנות ה-40 של המאה ה-20. בסוף הסיפור מתרחשת העלייה של יהודי תימן לארץ ישראל, במבצע כנפי נשרים.
גרה בירושלים שנים ארוכות שם אירחה סטודנטים, מורים ואישי ציבור מהעדה התימנית. נפטרה בשנת 2001 בגיל 91.
ספריה
1989 – כדיה, סיפורים היסטוריים לילדים ולנוער, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל. מאייר: דוד הראל.
התוכנית החד-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן
התוכנית החד-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן היא תוכנית לסטודנטים מצטיינים, המאפשרת להשלים תואר ראשון בזמן קצר ולהמשיך למסלול ישיר לתואר שני או שלישי מאוניברסיטת תל אביב. לתוכנית החד תחומית מתקבלים מדי שנה עשרת הנרשמים לאוניברסיטה בעלי הסכם הגבוה ביותר. התוכנית מיועדת לתלמידים מצטיינים המעוניינים להתמחות בתחום ידע אחד ספציפי. ראש התוכנית כיום הוא הפרופסור יורם דגן. בעבר עמדו בראש התוכנית פרופסור עדינה ברימן, פרופסור אליה ליבוביץ ופרופסור עוזי קלדור. התוכנית קרויה מאז 1995 על שמו של תלמיד התוכנית עדי לאוטמן, ששם קץ לחייו בשנת 1994. לאוטמן היה בנו של התעשיין וחתן פרס ישראל דב לאוטמן.
תוכנית הלימודים
משך התוכנית 3 או 4 שנים. התלמידים בתוכנית נדרשים ללמוד תוכנית לימודים רגילה לתואר ראשון. אולם מאפשרים לתלמידים לסיים את התואר הראשון בזמן קצר יותר מן המקובל ולהמשיך לתואר מתקדם. כמו כן התלמידים בתוכנית יכולים להירשם לכל קורס מכל פקולטה ללא תנאי קדם. התוכנית מעודדת את התלמידים להשתלב במחקר בתחום לימודיהם בעזרתו של מנחה אישי הנמנה עם אנשי הסגל האקדמי של האוניברסיטה.
קבלה לתוכנית
הסטודנטים שמתקבלים לתוכנית פטורים מתשלום שכר לימוד ולעיתים מקבלים מלגת קיום.
בוגרי התוכנית
עם בוגרי התוכנית נמנים המדענים ואנשי האקדמיה אהוד גזית, רונן פרי, ליאור רוקח, ערן בוכבינדר, ואלון קלמנט וכן המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, רועי שיינדורף.
משה טננבוים
רבי משה טננבוים / טענענבוים (1886–1944) ה'תרמ"ו - ה'תש"ד היה רבה של מילדוי-ספשי (כיום: Moldava nad Bodvou )), שבסלובקיה, במשך שלושים שנה. מראשי "ועד הרבנים הארצי" בצ'כוסלובקיה, בעל מסעות משה.
ביוגרפיה
נולד בשנת תרמ"ו בפילעק הונגריה שם כיהן אז אביו הגאון רבי מנחם מנדל טננבוים כאב"ד העיר. לאחר מכן כיהן אביו כרבה של טארנא שבסלובקיה- (Turňa nad Bodvou), והיה נשיא הכבוד של "ועד הרבנים הארצי" בצ'כוסלובקיה. סבו של רבי משה, אבי אביו, היה רבי יעקב טננבוים, מחבר הספר "נהרי אפרסמון". סבו השני, אבי אמו, רבי שרגא צבי טננבוים, אב"ד סענדרא ומעזא-טשאטה, מחבר הספר "נטע שורק", בני רבי זאב וולף טננבוים אב"ד ורפלט מחבר הספר רחובות הנהר.
למד תורה אצל אביו, וכן בישיבת אונסדורף אצל הרב שמואל רוזנברג, בעל "באר שמואל", ובישיבת חוסט אצל הרב משה גרינוולד, בעל "ערוגת הבושם".
בשנת 1904 ה'תרס"ד נשא את רויזא בת דודו הרב מאיר טננבוים, אב"ד פילעק, טורנא ופוטנוק. לאחר נישואיו התגורר בעירו של חותנו ועזר לו בישיבתו.
בשנת 1914 ה'תרע"ד, בהיותו בן עשרים ושמונה, התמנה כאב״ד מילדוי-ספשי שבסלובקיה, וכיהן בתפקידו שלושים שנה. הקים ישיבה בעירו ועמד בראשה, ובנה בעירו בית הכנסת ומקוה טהרה.
בשנת 1924 ה'תרפ"ד ביקר בארץ ישראל. בעקבות ביקורו כתב את ספרו מסעות משה ונדפס בשנת נבא"ו לירושלי"ם ה'תרפ"ה, שבו תיאר בפירוט את מעלת הארץ ויושביה. הוא החל בכתיבת הספר בעודו בארץ ישראל וכעבור שנה סיים את כתיבתו. הספר קיבל את הסכמתם של הרב יוסף חיים זוננפלד והרב שאול בראך ועוד.
היה מראשי "ועד הרבנים הארצי" בצ'כוסלובקיה, שאביו היה נשיאו. ועד הרבנים הארצי איגד סביבו את הרבנים השמרניים בצ'כוסלובקיה שהובילו קו תקיף נגד הציונות. היה נואם בולט באסיפות שונות, ובנאומיו ודרשותיו ביטא את התנגדותו לציונות. בשנת 1926 ה'תרפ"ו התקיימו בחירות לפרלמנט בצ'כוסלובקיה והתנועה הציונית הריצה רשימה לפרלמנט. בעקבות זאת החליט ועד הרבנים הארצי לבחור ארבעה רבנים שיסעו לערים השונות וינאמו נגד תמיכה ברשימה הציונית. בראש הרבנים עמד הרב טננבוים. לדרשתו בעיר אורשיווה הגיע האדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים, ובדרשתו בעיר מונקץ' השתתף רבי חיים אלעזר שפירא המנחת אלעזר שחבבו מאוד.
ניהל חליפת מכתבים בענייני תורה והלכה עם גדולי הרבנים ובראשם הרב שמואל ענגיל, אב"ד רדומישלא. בשנת 1929 ה'תרפ"ט הוציא את ספר הדרשות של חותנו, "אמרי מאיר".
הרב טננבוים נספה בשואה עם בני משפחתו וקהילתו בג' בסיון ה'תש"ד.
משפחתו
כעבור מספר שנים היגר למונטריאול שבקנדה וייסד בה בית מדרש, לעת זקנתו היגר למונרו ונפטר ב' דר"ח אלול ה'תשנ"א
משפחת הרב שלום דוב טננבוים ממילדוי
חתנו הרב יוסף דוד הירש מבאד-אישל, במונרו.
מעגל המשטרים
מעגל המשטרים הוא כינוי לתורתו של פוליביוס, היסטוריון יווני (במקור) שחי במאה השנייה לפנה"ס ברומא, בנוגע לתחלופה הטבעית של משטרים שונים במדינה. זאת הוא עושה בספר השישי בחיבורו המפורסם ביותר, "היסטוריות", ובנוסף מפרט גם בין היתר על סוגי המשטרים הקיימים, על יתרונותיהם וחסרונותיהם, ועל המשטר האידיאלי. המונח "מעגל משטרים" - קיקלוס ביוונית (κύκλος - גלגל, כפי שנטבע על ידי אפלטון, שהשתמש במונח בחיבורו "המדינה") או אנאקיקלוסיס  (ἀνακύκλωσις), לפי פוליביוס.
ע"פ מעגל המשטרים, שורש השלטון הוא הצורך בביטחון, ובהערכה כלפי אדם המצליח לספק אותו. כך נוסד לראשונה שלטון יחיד לטובת העם: מלוכה. אך עם הזמן, כשהשליט מקבל את תפקידו בירושה ולא נבחר בזכות עצמו, הוא עלול לחשוב שהוא מעצם הווייתו נעלה מאחרים: שלשלוט היא זכותו הטבעית, ומכיוון שכך הוא גם ראוי למותרות ולתנאים טובים יותר מאחרים. כאן מתחילה המלוכה להפוך ל"טיראניה", כשהיחיד מולך למען עצמו ולא למען הרבים, ושלטונו מתחיל להיות מושחת ורע לאזרחיו. בנקודה זו יקומו הטובים, המוסריים והאמיצים מבני העם, וידיחו את הטיראן ויכוננו במקום הטיראניה אריסטוקרטיה, שלטון מעטים הנתמך על ידי העם ומכוון לטובתו. אך גם כאן, כשהמעמד הרם של המנהיגים מועבר בירושה ולא ניתן בזכות, מתפתחת שחיתות אצל אותם אלו שקיבלו אותו בחסד, והשלטון הופך לאוליגרכי: שלטון מעטים המכוון רק לטובתם. כפי שהחולי באריסטוקרטיה דומה לחולי במלוכה, כך סופה של האוליגרכיה דומה לסופה של הטיראניה. אך בשלב זה עייף הציבור ממנהיגים, מעטים או אחד יחיד, שהביאו עליו סבל בעבר. ולכן קם שלטון דמוקרטי, שלטון הכלל לטובת הכלל. כל עוד זוכר הציבור את ערך השוויון וחופש הביטוי, שהם מהיתרונות העיקריים של הדמוקרטיה, המדינה מתנהלת על מי מנוחות. אך בשלב זה או אחר קמים כאלו הרודפים אחר "כבוד", המדמים לעצמם שאמורות להיות להם יותר זכויות מאשר לאחרים. בצעדיהם הלא מוסריים, בהם שחיתות ושוחד, שננקטים בחיפוש הוולגרי אחר "כבוד" ומעמד, משחיתים אותם האנשים גם את שאר העם, מה שגורר את השלטון הדמוקרטי למצב של אנרכיה, מלא במלחמות אזרחים ואי יציבות שלטונית. האנרכיה תבוא אל קצה כשייבחר שוב שליט יחיד כדי לכונן ביטחון וסדר באומה המתפרקת, ומכאן מתחיל מעגל המשטרים מחדש (פוליביוס, היסטוריה, ו', 6-9).
מטרות בהבאת התיאור
לפוליביוס יש כמה מטרות בהבאת תיאור מעגל המשטרים. העיקרית היא הצעת הסבר להצלחתה של הרפובליקה הרומית, שהייתה אז בשיא כוחה: משטרה של רומא היה "משטר ממוזג", כיוון שכלל יסוד מונרכי - הקונסולים, יסוד אריסטוקרטי - הסנאט, ויסוד דמוקרטי - אסיפות העם. פוליביוס מתאר שיטת ממשל זו כשיטה האידיאלית: ובכך שרומא לוקחת מעט מכל סוג משטר היא מאזנת את ההשפעות השליליות של כל סוג שלטון בנפרד, ובולמת את השחיקה הטבעית שיש לכל אחת משיטות אלו בפני עצמה (שם, 10). פוליביוס גם מציין שאפשר לנבא את עתידה וירידתה של רומא מהתבוננות בה בהשוואה למעגל המשטרים (שם, 9).
פופולריות
בתקופת הקיסרות המוקדמת, אנו עדים לירידה בפופולריות כתביו של פוליביוס - טקיטוס הפגין בוז גמור כלפי תיאורו של פוליביוס את עקרונות "המשטר הממוזג" כשיטה אידיאלית. ואילו כותבים שאהדו בכתבם את השלטון הקיסרי (שאחרי הכל היה שלטון יחיד) כלל לא התייחסו לכתביו.
ג'ון טולן
ג'ון ויקטור טולן (באנגלית: John Victor Tolan; נולד בשנת 1959) הוא היסטוריון של הדתות ושל היחסים בין התרבויות דוברות הערבית והלטינית במהלך ימי הביניים.
ביוגרפיה
טולן נולד בעיר מילווקי בשנת 1959. הוא למד לתואר ראשון בלימודים קלאסיים באוניברסיטת ייל. הוא למד לתואר שני ודוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת שיקגו. את הפוסט-דוקטורט שלו השלים בשנת 2001 במסגרת בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריס.
טולן חבר במספר אגודות ואיגודים אקדמיים. כמנהל Maison des Sciences Homme על שם Ange Guépin בנאנט הוא מתאם מטעם המכון לפלורליזם דתי ואתאיזם. ב-2013 מונה חבר באקדמיה אירופאה, המשמשת כגוף מתאם בין סוכניות מחקר אירופאיות שונות.
יהדות אסלאמית
בספרו Faces of Muhammad מ-2019 טולן עסק בשאלה שהטרידה משכילים יהודים במרכז אירופה בשלהי המאה ה-19, כאשר ביקשו לחדש את פני היהדות ברוח ההשכלה. לטענת טולן, התגברות האנטישמיות במרכז אירופה בעקבות האמנסיפציה דחפה הוגי דעות יהודים לחקור דרכים חדשות להשתלבותם בחברה האירופאית שהמשיכה לראות בהם גורם זר. אחדים החלו ללמוד את ההיסטוריה המוקדמת של האסלאם והנביא מוחמד, ובמיוחד את תקופת תור הזהב של התרבות היהודית בערים כמו בגדאד, או קורדובה שבספרד המוסלמית.
בפרק בספרו שעוסק בתקופה זו, טולן כתב שהעניין באסלאם בא לידי ביטוי, בין השאר, בבניית בתי כנסת חדשים בהשפעת הסגנון ה"מורי", אבל גם בחיפוש אחר פרקטיקות רוחניות חדשות, מותאמות לתהליכי החילון באירופה באותה תקופה. אברהם גייגר למשל השווה את המסורות המקראיות והתלמודיות לטקסט הקוראני והגיע למסקנה שהאסלאם קרוב ברוחו ליהדות יותר מאשר הנצרות, וכי הנביא מוחמד, בניגוד לטענה הרווחת בפולמיקה היהודית והנוצרית, לא היה מתחזה. טולן כתב גם כי היהדות מימשה את הפוטנציאל המלא שלה כאשר הייתה משולבת בציוויליזציה הערבית וכך נוצר מודל מונותאיסטי נקי מהשפעות, שיכל לשמש בסיס לתנועה הרפורמית ביהדות.
ביחד עם חברו ללימודים, גוסטב וייל, השניים למדו את השפה הערבית. וייל ביקר באלג'יריה, קהיר ואיסטנבול, ודווח ממסעותיו לעיתונים בגרמניה. עם שובו לשם פרסם את מחקרו על השירה הערבית, תרגומיו, וכן ביוגרפיה של הנביא מוחמד. גם וייל, בדומה לגייגר, האמין שמוחמד לא היה מתחזה אלא מתקן חשוב, ששאף להחזיר את האמונה המונותאיסטית לשורשיה האברהמיים. גישה זו אומצה גם על ידי חוקר היהדות ממוצא הונגרי, יצחק יהודה גולדציהר.
דביבון לופת
דביבון לופת (שם מדעי: Potos flavus), הנקרא גם קינקז'ו, הוא מין יונק בסוג פוטוס במשפחת הראקוניים, הכוללת גם את הסוגים דביבון וחוטמן. הדביבון הלופת הוא מין יחיד בסוג Potos, השייך לתת-משפחת הדביבונים (Procyoninae). הדביבון הלופת הוא שוכן עצים החי ביערות גשם בדרום ובמרכז אמריקה, ואינו נתון בסכנת הכחדה, אם כי בהיותו חיית לילה הוא נראה רק לעיתים רחוקות. בשוק הציד יש ביקוש לדביבון הלופת, הן כחיית מחמד, הן בשל פרוותו והן בשל בשרו. בשבי דביבון לופת חי כ-23 שנים.
גודל ומראה
דביבון לופת בוגר שוקל בין 1.4 ל-4.6 ק"ג, אורך הגוף, ללא הזנב, 40-60 ס"מ, אורך הזנב 40-60 ס"מ. פרוות הדביבון כוללת מעטה חיצוני זהוב (הנוטה לחום-אפרפר), המכסה על פלומה פנימית אפורה. פניו של הדביבון קצרים, ויש לו עיניים גדולות ואזניים קטנות. זנבו הארוך משמש לאחיזה בטיפוס על עצים. יש לו רגליים קצרות עם חמש בהונות בכל רגל, וטפרים חדים.
אזור המחיה
אזור המחיה של הדביבון הלופת משתרע מהמזרח והדרום של הרי הסיירה מדרה במקסיקו, דרך מרכז אמריקה ובוליביה ממזרח להרי האנדים ועד ליער האטלנטי בדרום-מזרח ברזיל. הדביבונים נמצאים בין גובה פני הים לגובה של 2500 מ'. הדביבונים חיים בצמרות העצים של היערות הטרופיים, לרבות יערות הגשם הטרופיים ויערות עננים.
מזון
אף שהדביבון הלופת שייך לסדרת הטורפים ויש לו שיניים חדות, הוא אוכל בעיקר פירות מתוקים, ובפרט תאנים. הרכב התזונה שלהם דומה לזה של קוף העכביש. מחקרים הראו ש-90% מתזונת הדביבון כוללת פירות, שרובם בשלים. כדי לאכול את אלו, הם אוחזים בפרי בין הכפות הקדמיות, ושואבים את התכולה באמצעות לשונם הצרה והארוכה, שאורכה מגיע ל-13 ס"מ. שאר 10% של תזונת הדביבון הם עלים ופרחים. הם אוכלים גם חרקים, בעיקר נמלים.
הרגלם של הדביבונים לשלות את תכולתם של פירות בשלים וללקק נקטר מן הפרחים, נותן להם תפקיד חשוב בהפצת זרעים. בשבי נהנים הדביבונים מדבש, ולכן קיבלו גם את השם "דובי דבש", אך בטבע טרם נצפו דביבונים אוכלי דבש.
פילוגנטיקה
הדביבון הלופת קרוב לאולינגו, בן אחר למשפחת הראקוניים, גם מבחינה מורפולוגית וגם בהרגליו. עם זאת, מחקרים גנטיים הראו שהדביבון הלופת התפלג מתת-משפחת הדביבונים בשלב מוקדם, ואינו קרוב במיוחד לאף אחד מן המינים הנכחדים של תת-משפחה זו. הדמיון בין הדביבון הלופת לאולינגו הוא, לפיכך, דוגמה לאבולוציה מתכנסת. הדביבון הלופת מתייחד מהאולינגו בזנבו הלופת, בחטמו הקצר, בלשונו הנמתחת ובהיעדר בלוטות ריח סמוך לפי הטבעת. (בן המשפחה הקרוב ביותר לאולינגו הוא דווקא החוטמן). הטורף האחר היחיד בעל זנב לופת הוא הבינטורונג מדרום-מזרח אסיה.
הדביבונים הלופתים התפתחו במרכז אמריקה ופלשו אל היבשת של דרום-אמריקה, שהייתה מבודדת קודם לכן, רק לפני כמה מיליוני שנים, כחלק מן ההחלפה האמריקאית הגדולה, כאשר היווצרות גשר פנמה איפשרה את אלו.
התנהגות
כמו שאר הראקוניים, תבונתו של הדביבון הלופת מתחרה בזו של הפרימטים. זנבו מכוסה שיער קצר, בדומה לזה של קופי העולם החדש, והוא משתמש בו בזמן הטיפוס כבזרוע חמישית. הזנב אינו משמש לאחיזת מזון. בלוטות המפרישות חומרי ריח ממוקמות לצד הפה ועל הגחון והבטן, ומאפשרות לדביבון לסמן את הטריטוריה ואת מסלולי המעבר. הדביבון ישן ביחידות משפחתיות, והדביבונים מסרקים ופולים חרקים זה מזה. בעוד שהם צדים בדרך-כלל ביחידות, הם צדים לעיתים גם בקבוצות קטנות, ואף מתחברים עם פרטי אולינגו.
כחיות לילה, הדביבון הלופת פעיל בעיקר בשעות הערב ועד חצות, ושוב בשעה שלפני השחר. במשך היום הם ישנים במסתורי העצים ובחופות העלים, ונמנעים מספיגת קרינת שמש ישירה. הם מתרבים לאורך השנה, וממליטים גור אחד או שניים, לאחר תקופת הריון של 112-118 ימים.
We'll Live It All Again
We'll Live It All Again (בעברית: נחיה הכל מחדש) הוא השיר שייצג את איטליה בתחרות האירוויזיון של שנת 1976 בביצוע אל באנו ורומינה פאוור ששרו באנגלית ובאיטלקית. זהו אחד השירים הבודדים שייצגו את איטליה באירוויזיון שלא הושר כולו באיטלקית.
הפקה
באנו ופאוור הקליטו את השיר גם בספרדית ובצרפתית בשמות "Viviremos todo de nuevo" ו-"T'aimer encore une fois" בהתאמה. השיר בצרפתית הצליח במצעדים בצרפת. ב-1982 הקליטו השניים מחדש את השיר "We'll Live It All Again" עבור האלבום "Felicidad" בשפה הספרדית עם מילים חדשות ובשם "Vivirlo otra vez".
Pump Up the Jam
Pump Up the Jam הוא שיר של ההרכב הבלגי טכנוטרוניק. הוא יצא כסינגל ב-18 באוגוסט 1989 והיה להיט עולמי. הוא הגיע למקום הראשון בבלגיה, איסלנד, פורטוגל וספרד וזימבבואה. הוא גם הגיע למקום השני בבריטניה ב-1989 ובבילבורד הוט 100 בארצות הברית בתחילת 1990. השיר זכה מאוחר יותר לדרגת פלטינה משולשת. "Pump Up the Jam" תואר כמיזוג של אלמנטים של היפ הופ ודיפ האוס, כדוגמה מוקדמת לז'אנר ההיפ האוס, ונחשב לשיר ההאוס הראשון שהפך ללהיט בארצות הברית.
We'll Live It All Again
הפקה
השיר הוא דואט אהבה שמושר מנקודת מבט של זוג נשוי הפונים זה אל זו. הם נזכרים בנשיקה הראשונה ובתחילת מערכת היחסים שלהם. אחר כך הם שרים על גאוותם כשנולדה בתם המשותפת. הם אומרים זה לזה שהם "יחיו הכל מחדש" ואם יהיה בכך צורך "אני אבחר בך שוב".
Pump Up the Jam
רקע
הסולנית של טכנוטרוניק, יא קיד קה, הייתה בתחילה בצל הדוגמנית הקונגולזית פלי קילינגי, המופיעה בקליפ של השיר והופיעה על עטיפת האלבום הראשון למטרות שיווק. יא קיד קה זכתה בסופו של דבר להכרה בסיבוב הופעות בארצות הברית ועל עטיפת אלבום חדשה שהציגה אותה במקום פלי קילינגי.
We'll Live It All Again
הפקה
בליל התחרות שובץ השיר במקום ה-13 בסדר ההופעה, אחרי "Sobran las palabras" בביצוע בראוליו מספרד ולפני "My Little World" של ווטרלו ורובינסון מאוסטריה. השיר קיבל 69 נקודות והגיע למקום השביעי מתוך 18.
בשנה לאחר מכן באירוויזיון 1977 ייצגה את איטליה הזמרת מיה מרטיני עם השיר "Libera". אל באנו ורומינה פאוור חזרו להופיע בתחרות באירוויזיון 1985 עם השיר "Magic Oh Magic", שסיים במקום השביעי.
Pump Up the Jam
הצלחת השיר
"Pump Up the Jam" זכה להצלחה במצעדים בכמה יבשות. הוא הגיע למקום הראשון בבלגיה, איסלנד, פורטוגל, ספרד וזימבבואה. בנוסף, הסינגל הגיע למקום השני באוסטריה, פינלנד, יוון, הולנד, שווייץ, בריטניה וגרמניה המערבית. במצעד הסינגלים הבריטי, הוא הגיע למקום השני בשבוע השישי שלו ב-1 באוקטובר 1989. באירופה הוט 100 הסינגל הגיע למקום השלישי באותו חודש. מחוץ לאירופה, "Pump Up the Jam" הגיע למקום הרביעי בקנדה, והגיע למקום הראשון במצעד RPM Dance/Urban. הוא גם הגיע למקום הראשון במצעד ה-Billboard Hot Dance Club Play ובמצעד Cash Box Pop Singles. במצעד הבילבורד הוט 100 הוא הגיע למקום השני, כאשר למקום הראשון הגיע השיר "How Am I Supposed to Live Without You" של מייקל בולטון. באוסטרליה ובניו זילנד, הסינגל הגיע למקום הרביעי. בשנת 2005, השיר עבר רמיקס על ידי המפיק DJ D.O.N.S, והגיע למקום הראשון במצעד הריקוד הבריטי. הגרדיאן הציגו את השיר ב-A history of modern music: Dance ב-2011. בשנת 2020, מגזין Slant דירג אותו במקום ה-40 ברשימת 100 שירי הריקוד הטובים ביותר בכל הזמנים.
חוק פיליפי
חוק פִילִיפִּי (בתחום הבלשנות ההיסטורית) הוא השערה של הבלשן פ' פיליפי, לגבי כלל קבוע של מעתק הגאים קדום, שחל בשפות שמיות עתיקות,  לפיו התנועה הקדומה הקצרה i (חיריק חסר), ברבות הימים עברה תהליך שבו היא הפכה לתנועת - a (פתח) ב.
בעברית כיום, מילים שנותרו בלא תמורה על פי חוק פיליפי מבוטאות בצירי או חיריק מלא, ואילו מילים שעברו תמורה על פי הכללים של חוק פיליפי מבוטאות בפתח. לדוגמה, לפי ההשערה, בלשון שקדמה לעברית אמרו הוא סיפר, אני סִפֵּרְתִּי, את סִפֵּרְתְּ, אנחנו סִפֵּרְנוּ. (עם פ"ה מונעת בצירי). ורק בעקבות מעתק ההגאים על פי חוק פיליפי, שונה המבטא לאני סִפַּרְתִּי, את סִפַּרְתְּ, אנחנו סִפַּרְנוּ (עם פ"ה מונעת בפַתַח)
יש חוקרי לשון הסבורים שכלל זה השפיע כבר על הארמית העתיקה עוד טרם הגיעה לעברית. אחרים כמו חיים רבין ועוזי אורנן המעיטו בחשיבות כלל זה.
התנאים לחוק פיליפי:
בקרב הבלשנים מקובל כי תארוך חוק פיליפי הוא בין: 1300 ל-300 לפני הספירה.
דוגמאות לחוק פיליפי
לפי כלל זה הקובע כי תנועת i הקדומה בהברה הסגורה המוטעמת טעם ראשי - הפכה לתנועת a, נמצא כי בתחילה הייתה הצורה יָשֵׁנְתִּי, ולאחר מכן הפכה ל- יָשַׁנְתִּי , כלומר: יָשֵׁן> יָשֵׁנְתִּי> יָשַׁנְתִּי. אותו התהליך אירע גם ל- סִפֵּר > סִפֵּרְתִּי > סִפַּרְתִּי דוגמה נוספת:. הִלְבִּישׁ> הִלְבִּישׁתִּי> הִלְבַּשְׁתִּי.
כלל פיליפי גם חל על נסיגת הטעם מהנסמך (המילה הראשונה בצירוף נסמך) אל הסומך (המילה השנייה בצירוף זה), ובו תנועת i הקדומה בהברה הסגורה המוטעמת טעם משני, הופכת לתנועת - a (בפַתַח). לדוגמה: חָצֵר המלך> חֲצַר המלך.
יוצאים מן הכלל
ישנם מקרים רבים היוצאים מן הכלל, בהם חוק פיליפי אינו נכון, כפי שפורסם במאמרים ובספרים העוסקים בלשון. עד כדי כך שמספר חוקרים קבעו כי כלל זה שגוי. כמו כן, במסורת השומרונית לא חל חוק פיליפי אלישע קמרון, פרופסור במחלקה ללשון העברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית, היה מהראשונים שיצאו נגד "חוק פיליפי" וקבעו כי הוא שגוי.
המנסח הראשון של החוק
חוק פיליפי קרוי על שם פ"ו פיליפי, מדקדק גרמני במאה ה-19, שפרסם בהרחבה את החוק לראשונה בשנת 1878, אך קדמו לו אחרים בניסוח חוק מעתק הגאים זה.
מאיר גל
מאיר גל (נולד ב-22 בנובמבר 1956 בישראל) הוא אמן ישראלי-אמריקאי, צלם, תסריטאי, אוצר ומבקר אמנות. מלמד בפקולטה לאמנות באוניברסיטת העיר ניו יורק. הציג יצירותיו במוזיאונים וגלריות רבות בישראל וברחבי העולם.
קורות חיים
מאיר גל (גוזלן) נולד בגבעת שאול, וגדל בשכונת תלפיות שבירושלים. אמו ילידת הרובע היהודי בירושלים לשם הגיעה משפחתה מקזבלנקה שבמרוקו. משפחת אביו הגיעה לחברון לפני תשעה דורות מדרום אלג'יר ובשנת 1929 ניצלה מהטבח ביהודים וברחה מחברון לירושלים. בשרותו הסדיר היה חובש קרבי, השתתף ואף נפצע במבצע ליטני (1978). בשנת 1981 עזב את ישראל לאירופה ופעל בארגון פוליטי לפירוק הנשק הגרעיני. כשחזר לצורך לימודים, פרצה מלחמת לבנון והוא נקרא להשתתף בה. לאחר המלחמה למד באופן חלקי צילום בקמרה אובסקורה ומכללת הדסה. בשנת 1987 ערב האינתיפאדה, עזב את הארץ ושינה את שם משפחתו. הוא התיישב בארצות הברית, בה סיים תואר ראשון בסיטי קולג' של ניו יורק (1990-1987), ותואר שני באוניברסיטת ניו יורק. בשנים 1995–1997 שימש כאוצר ויועץ בקרן פרטית לאמנות עכשווית, כעוזר אוצר במוזיאון האלטרנטיבי בניו יורק, וכתב למגזין לאמנות "סטודיו" בתל אביב. מאז 1997 הוא מלמד צילום, תאוריה של אמנות ועל אמנות ופוליטיקה באוניברסיטת העיר ניו יורק.
פעילותו האמנותית
עבודותיו של גל בדרך כלל מביעות ביקורת תרבותית, היסטורית, פוליטית וחברתית. ידוע בביקורתו על אפליית יוצאי עדות המזרח בחברה הישראלית וסוגיית הקליטה של יהודי ארצות המזרח התיכון (ה"מזרחים" או "היהודים-הערבים" לפי תפיסתו) בישראל. הטקסט הכתוב משמש ברוב יצירותיו של גל הן כחלק מהתוכן והן כחלק מהצורה, והוא מרכיב עיקרי במילון הצורני שלו. יצירתו המוכרת ביותר בהקשר זה היא "תשעה מתוך ארבע מאות" (1987), צילום של האמן כשהוא אוחז בספר ללימודי היסטוריה שהיה בשימוש בבתי-ספר תיכוניים בישראל, ממנו למד גם הוא. בידו הוא מחזיק קבוצה של תשעה עמודים מתוך ארבע מאות עמודי הספר, העוסקים ביהדות המזרח, ומדגיש בכך את דחיקתה מתרבות ישראל. יצירה זו הוצגה בתערוכות רבות, ביניהם: "שפת אם / חזות מזרחית" (2002) באצירתה של טל בן צבי. המשכן לאמנות, עין חרוד. התערוכה עסקה לא רק במעמדה ומקומה של הזהות היהודית מזרחית בחברה הישראלית, אלא גם במעמדו ומקומו של האמן המזרחי בשדה האמנות הישראלית, ופוליטיקת הכוח שבו. על כך כתבה האוצרת בפתיח קטלוג התערוכה: " הדיונים על זהויות – לא רק מזרחיות – ושאלות על ביוגרפיה ועל ייצוג עצמי בשדה האמנות בישראל מתקיימים במערכת הרצופה נקודות מבט, הנחות יסוד וחשבונות פוליטיים. בדינמיקה הזו אמנים הם בו-זמנית סובייקטים של שדה האמנות ושל מרחב פרטי/ציבורי רב-תרבותי...העבודות שהוצגו בשפת אם ביקשו לבנות מחדש את הסובייקט שלהן (יהא זה אמן, צופה או אוצרת) האמצעות אסטרטגיות חזותיות ונרטיביות. אלו הופעלו בתוך היסטוריה של הבניית המזרחיות כ"אחרות" וכנגדה, תוך הכרה בכך כי התרבות הישראלית מושפעת ממזרחיות על כל רבדיה."
בראיון היצירה "תשעה מתוך ארבע מאות" אומר גל: " ספרי הלימוד הרשמיים של ההיסטוריה של העם היהודי שבהם משתמשים בבתי הספר הממלכתיים בישראל, מוקדשים ברובם המכריע להיסטוריה של יהודי אירופה...במשך עשורים ארוכים משרד החינוך מחק בשיטתיות את ההיסטוריה של יהודי המזרח מספרי הלימוד. ספרים אלה סייעו בפיתוח תודעה כוזבת בקרב התלמידים, ולפיה ההיסטוריה של העם היהודי התרחשה בעיקר במזרח אירופה, ולמזרחים אין ממש היסטוריה שראויה לזיכרון הקולקטיבי... המאבק הוותיק הזה מחזיר אותי אחורה לילדות, להורים שאינם, לבית שאיננו, למדף הספרים. הורי, שדיברו אלי ערבית שוטפת, לא יכלו לקרוא בעברית המהגרים שלהם את הספרים שאספו בגאווה על המדף: "אלי כהן - האיש שלנו בדמשק" מאת א' בן-חנן, שגולל את סיפורו של דודי, שהיה לגיבור לאומי, ולצדו "סופה בין הדקלים", "פחונים וחלומות" ו"שווים ושווים יותר", ששלח סמי מיכאל בהקדשות חמות, לאמי, אחותו. הורי לא יכלו לקרוא את מה שנכתב עליהם בספרי הלימוד שלי, הם לא נחשפו לאופן הגזעני שבו יוצגו, אבל המדף שיצרו בעבורי סיפר סיפור אחר על מזרחיות ומזרחים. סיפור שחישל אותי מול הייצוג שעלה מספרי הלימוד, שעודדו להתכחש לזהות המזרחית, לראות אותה כנחשלת ופרימיטיבית ולהעריץ את תרבות המערב".
בתערוכה הראשונה שלו בגלריה לימבוס בשנת 1993 (שהוצגה ביחד עם תערוכתו של גדי גופברג), הציג את המיצב "חמורו המעופף של המשיח" שכלל מיטות סוכנות שעליהן נפרשו גיליונות גדולים עם משפטים הלקוחים מספרי היסטוריה וספרי ילדים ושימשו כשמיכות. הטקסטים כללו את דברי דוד בן-גוריון ומנהיגים ציונים אחרים שראו בעולים מצפון אפריקה כוח עבודה זול, וכן משפטי סלנג שגורים משנות החמישים של המאה ה-20, המתייחסים בזלזול כלפי עדות המזרח. על התערוכה כותבת טלי תמיר: " הכיוון הפוליטי קיבל חיזוק ממשי באפריל 1994, כשבעקבות הזמנה יזומה של הגלריה, הציגו בלימבוס שני אמנים ישראליים המתגוררים בארצות הברית - מאיר גל וגדי גופברג. התערוכה הכפולה "חמורו המעופף של המשיח"(גל) ו"האמיני יום יבוא" (גופברג) עוררה באופן מיידי דיון פוליטי נוקב והפכה לתערוכת-מפנה בקשר שבין אמנות לפוליטיקה. גל הציב בחלל הגלריה מיטות סוכנות, מכוסות בשמיכות, עליהן הודפסו טקסטים פרובוקטיביים המתייחסים לחוויות הקליטה של עדות המזרח בארץ בשנות החמישים. בחלל שמולו תיעד גופברג את הריסת 385 כפרים פלסטיניים בתוך תחומי הקו הירוק, בתקופה שבין הקמת המדינה לבין מלחמת ששת הימים, כשהוא מערבב בין מסמכים רשמיים לבין מסמכים אישיים. שתי התערוכות ביקשו לערער את המבט ההגמוני על ההיסטוריה הציונית ולאפשר לצופים "לתהות על הקשר שבין הגרסה הרשמית של ההיסטוריה הישראלית, לבין אירועים והתרחשויות שלא מצאו את דרכם אל תוך ספרי הלימוד" (מתוך הטקסט הנלווה לתערוכה)".
ביקורתו על מדיניות הכיבוש וההתנהלות הצבאית והפוליטית של מדינת ישראל, ניכרת ביצירה מוקדמת משנת 1996 "ללא שם", בה מחק גל מצילומי אוויר של ישראל מוזיאונים ומוסדות תרבות. לטענתו: "המוזיאונים בישראל התעלמו מהמציאות הפוליטית שבה הם פועלים. לא רק שלא הביעו התנגדות או ביקורת כלפי מדיניות הממסד, אלא לרוב תמכו בה ושיתפו פעולה עם הצבא. בכך הפכו המוזיאונים לזרוע סמויה של מנגנון המדינה. לכן החלטתי, בהתאם לתקנות הצבא, למחוק מוזיאונים, כשם שמוחקים מוסדות רגישים אחרים, כך שמיקומם לא יתגלה ויסכן את ביטחון המדינה". בפרויקט "יש לי אהוב מסיירת חרוב" משנת 1997 הציג צילומים ושלטי רחובות בפסגת זאב (שבה הוא רואה התנחלות לכל דבר), כשהדגש הוא על שמות רחובות שכולם קשורים ביחידות צבאיות או במבצעים צבאיים.
בשנת 1998 ערך תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב תחת הכותרת "סיפורה של אמנות ישראל", ובה הציג גל טקסטים מודפסים על גבי בדי ענק, העוסקים בביקורת אמנות ותאוריה של אמנות. התערוכה נקראה על שם הספר "סיפורה של אמנות ישראל" שכתבו וערכו גדעון עפרת ובנימין תמוז, והדגישה את הדרת אמנות ותרבות המזרח בישראל.
בשנת 2002 הציג גל בתערוכתו בגלריה "נגא" בתל אביב, את היצירה: "don't call us, we call you" סדרת ההמשך לסדרת הצילומים ב"ללא שם", שבה מחק מתצלומי רחובות ניו יורק, את המוזיאונים והגלריות, והותיר כתמים לבנים במקומם. תערוכה זו לא התמקדה רק בפוליטיה ובאמנות ברמה המקומית אלא גם ברמה העולמית. בכתבה על התערוכה בעיתון הארץ: אומר גל" "המוזיאונים והגלריות נתפשים על ידי הציבור כמקומות נייטרליים... הצופים לא יודעים שמאחורי הצגת התרבות הזאת יש עמדה תרבותית פוליטית מובהקת שמובילה אותם לבניית אידאולוגיה מסוימת. זה עוד מקום שבו ההיסטוריה של התרבות והאסתטיקה נכתבת ומשוכתבת על ידי קומץ אנשים, שהם המעמד השליט, בעל ההון והמדכא... הריבועים נותרים ריקים. זאת פעולה סמלית. אני מקווה שהעבודה תגרום לצופה להיות יותר ביקורתי ומודע למה שמוצג בפניו במוזיאון ובמקביל לשאול את עצמו כיצד הוא יכול לבנות לעצמו את המוזיאון הפרטי שלו".
אליזבת קופין
אליזבת רבקה קופין (באנגלית: Elizabeth Coffin; 1850–1930) הייתה אמנית, מחנכת ופילנתרופית אמריקאית, הידועה בציוריה של ננטקט, מסצ'וסטס. היא הייתה אחת מ"הנשים החדשות" של המאה ה-19.
ראשית חייה
אליזבת רבקה קופין, שכונתה "ליזי", נולדה ב־9 בספטמבר 1850 בברוקלין, ניו יורק, למשפחת קווייקרים. היא הייתה בתם של אנדרו ג' קופין ואליזבת' שרווד קופין. אביה נולד בננטקט, מסצ'וסטס, ואמה בעיר ניו יורק.
היא הייתה צאצא של דור שמיני של מתיישבי ננטקט המקוריים טריסטרם ודיוניס קופין.
חינוך
היא למדה בבית ספר בעיר ניו יורק לפני שנכנסה למכללת ווסאר, שם לימד אותה הצייר ההולנדי הנרי ואן אינג. היא קיבלה תואר ראשון באומנויות בשנת 1870. בשנת 1872 נרשמה לאקדמיה לאמנויות של האג, הולנד האישה הראשונה שהתקבלה לבית ספר זה. קופין למדה באקדמיה בהאג במשך שלוש שנים והשתתפה בקורסים באנטומיה, קומפוזיציה, פרספקטיבה ורישום עתיק. היא קיבלה את התואר השני לאמנויות יפות ממכללת ווסאר בשנת 1876; קופין היה האדם הראשון בארצות הברית שקיבל תואר זה. מריה מיטשל, פרופסור לאסטרונומיה בווסאר, הייתה המנטורית וחברתה של קופין לכל החיים.
קריירה
קופין החלה לבלות בקיץ בקביעות באי ננטקט, החל משנות ה-80 של המאה ה-19, ועברה לשם בשנת 1900. היא ציירה בסגנון הריאליסטי האמריקאי. ציוריה תיעדו את אורח החיים בננטקט, שכבר לא הייתה נמל לווייתנים, עקב המשבר הכלכלי שפקד את ענף הלווייתנים בעקבות המעבר לתאורת נפט וחשמל. הציור שלה Hanging the Nets הוצג בשנת 1892 באקדמיה הלאומית לעיצוב וזכה בפרס נורמן דודג' על התמונה הטובה ביותר שצוירה על ידי אישה. היא זכתה בפרס זה שוב באקדמיה הלאומית בשנת 1902. היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא הייתה אחת מהפעילות בתנועת "האשה החדשה" של אמניות נשים מצליחות במאה ה-19, כמו אלן דיי הייל, מארי קאסאט, אליזבת נורס וססיליה בו.
מחנכת
בשנותיה המאוחרות יותר, היא השקיעה את מרבית מירצה בהדרכת מלאכת יד בבית הספר קופין, שנבנה בשנת 1852 לחינוך ימי ופרטי של בנים ולצאצאיו של מייסד העיירה טריסטראם קופין על ידי האדמירל סר אייזיק קופין. בית הספר נסגר בשנת 1898 ואליזבת קופין פתחה מחדש את בית הספר לתלמידים משני המגדרים בשנת 1903.
הוא לימד בנים עבודות עץ, רישום מכני, אינסטלציה ועבודות מתכת. הבנות למדו קליעת סלים, בישול ותפירה. עד שקופין לימדה עשיית סלים, הסלים היו מיוצרים באופן מסורתי על ידי בנים וגברים יורדי ים שפרשו בננטקט. התלמידים שלה כללו נשים מהאגודה הספרותית על שם גולדן רוד שהוקמה בשנת 1895. קופין פתחה מחדש את בית הספר בתקופה בה הסתיים צייד הלווייתנים, שהיה עמוד השדרה הכלכלי של האי.
המקצועות סייעו ביצירת הזדמנויות חדשות לגברים ונשים. בבית הספר ע"ש קופין מוצגים ציוריה של אליזבת קופין.
חיים אישיים
בשנת 1910 גרה קופין ברחוב רמסן 30 בברוקלין, ניו יורק. היא נסעה לאירופה מתוך כוונה לבלות שם שנתיים. בשנת 1927 הפליגה מסאות'המפטון, אנגליה לניו יורק ב- SS Nieuw Amsterdam עם פרד קופין, שנולד בשנת 1873 והתגורר ברחוב רמסן 30 בברוקלין.
תחומי ההובי שלה כללו שייט, הליכה ונהיגה. היא התעניינה גם בתיאטרון, באופרה ובמוזיקה.
במהלך חייה היא עבדה עם מועדוני בנים ובנות, כולל תמיכה בגימנסיה במועדון האתלטיקה ננטקט לילדים, ותנועת זכיות הבחירה. היא הייתה פעילה בוועד הלאומי לעבודות ילדים, האגודה לשימור פרחי בר, האגודה ההיסטורית של ננטקט והליגה האזרחית של ננטקט.
קופין התגוררה בביתה ברחוב לילי בננטקט כשנפטרה ב־21 ביוני 1930.
היא נקברה בברוקלין, ניו יורק בבית העלמין בפארק פרוספקט.
מורשת
רטרוספקטיבה של עבודתה נערכה בווסאר בשנת 1920 במהלך מפגש "איחוד הכיתה ה-50 שלה"; טיילור הול הציגה יותר מ -70 מיצירותיה.
בשנת 2007 הציגה האגודה ההיסטורית ננטקט את ציוריה של קופין.
פארק התעסוקה גבעת ברנר
פארק התעסוקה גבעת ברנר הוא אזור תעשייה העתיד לקום בסמוך לקיבוץ גבעת ברנר שבמועצה אזורית ברנר ולצומת ביל"ו. התוכניות להקמת הפארק פורסמו לראשונה בשנת 2017. ובהן דובר על הקמת הפארק בשטח של כ-526 דונם שיכללו תעשייה חקלאית ואזור אחסנה לוגיסטית. שטח המפעלים והמשרדים אמור להתפרס על כ-200,000 מטרים רבועים. שטח הפארק תוכנן על ידי משרד האדריכלים פוגל.
בפברואר 2019 פורסם כי להקמת פארק התעסוקה תהיה קופתה גם עיריית רחובות שסמוכה לקיבוץ. על פי ההסכם שבין העירייה למועצה האזורית רחובות תקבל כ-40% מהארנונה ו-10% מהיטל ההשבחה שבפארק.
הפארק אושר באוגוסט 2022 להפקדה בוועדה המרחבית שורקות.
יום גשר
ביחסי העבודה יום גשר (מכונה לעיתים רק "גשר") הוא יום עבודה רגיל, שהוחלט לא לעבוד בו, משום היותו מגשר בין יומיים שאין עובדים בהם. בדרך כלל יום הגשר הוא היום שלאחר יום חג ולפני מנוחה שבועית (יום חמישי או יום שישי, לפי שבוע עבודה בן חמישה או שישה ימים) או יום ראשון שלאחר מנוחה שבועית, שאחריו חל יום חג.
עבור יום גשר הנקבע ביוזמת המעביד, חייב המעביד בתשלום שכר עבודה לעובדיו, אך אם יש לעובד ימי חופשה שנתית צבורים, רשאי המעסיק להוציאו לחופשה בתשלום ביום גשר, על חשבון מכסת החופשה. אם אין לעובד ימי חופשה שנתית צבורים, אין המעסיק רשאי לרשום לו יום חופשה בחובה על חשבון יום הגשר שניתן לו, אלא אם העובד הסכים לכך במפורש.
החלטה על יום גשר מתקבלת בדרך כלל אד הוק, לפי נוחות המעסיק, בדרך כלל בהסכמה עם העובדים, כמקובל ביחסי עובד-מעביד.
Alice (שיר)
Alice (בעברית: אליס) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Chromatica. השיר יצא לאור ב-29 במאי 2020, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום.
השיר הגיע למקום ה-84 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ליידי גאגא, בלאדפופ, אקסוול, ג'סטין טרנטר ויוהנס קלר והופק על ידי בלאדפופ, בנימין רייס, אקסוול וקלר. השיר הוא שיר בסגנון ההאוס שמושפע ממוזיקת דאנס-פופ ומכמה סוגי מוזיקה נוספים, בדומה לשאר שירי האלבום. בשיר יש שימוש בכלי מקלדת, תופים, בס וכלים נוספים.
"Alice" הוא שיר שמתבסס על הנובלה הידועה "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", שבהמשך עובדה לסרט "עליסה בארץ הפלאות". בשיר, גאגא מדברת על אליס (הדמות מהנובלה והסרט) והיא כביכול, צריכה לעמוד כנגד אנשים שונים שמהווים עבורה מכשול. כמו כן, היא מנסה למצוא איזון בין התהליך שהיא עוברת והשקט הנפשי שמושפע מכך.
אף על פי ששם השיר הוא "Alice" (בעברית: אליס), גאגא טוענת כי היא אינה אליס וניתן לראות זאת בשורה "My name isn't Alice". ("השם שלי הוא לא אליס")
הצלחה
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ליידי גאגא ב-29 במאי 2020, ביחד עם שאר שירי האלבום. האודיו מציג בתוכו את עטיפת האלבום בו הוא נכלל. בפחות מ-24 שעות, הצליח האודיו לצבור מאות אלפי צפיות, תוך שנכון ליוני 2020, צבר למעלה מ-4.1 צפיות. אודיו נוסף של השיר, צבר בשעות בודדות מאות אלפי צפיות גם כן ונכון ליולי 2020 מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-2.8 מיליון צפיות.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-24 מיליון השמעות. במצעדים זכה השיר להצלחה, כאשר נכנס למצעדי הבילבורד, מצעדי חברת המצעדים הרשמית ומצעדים נוספים. כמו כן, הצליח השיר להגיע למקום השלישי במצעד השירים החמים של ניו זילנד.
תאונת האוטובוס בהודו (2023)
תאונת האוטובוס בהודו הייתה תאונה שהתרחשה ב-1 ביולי 2023 כאשר אוטובוס פרטי שנסע בכביש המהיר מומבאי-נגפור במחוז בולדהנה  במהרשטרה שבהודו עלה באש. לפחות 26 בני אדם מתו ו-7 נוספים נפצעו בתאונה.
התאונה
האוטובוס נסע מנאגפור לחתונה בפונה, פגע בעמוד בכביש המהיר, התהפך ועלה באש. התאונה אירעה בסביבות השעה 2 לפנות בוקר שעון מקומי. באוטובוס היו 33 נוסעים. 26 מהם מתו והנותרים נפצעו. צוותי חילוץ וכיבוי מקומיים הגיעו למקום התאונה וכיבו את השריפה.
תגובות
מושל מהרשטרה אקנת שינדה וראש הממשלה נרנדרה מודי הביעו את צערם על התאונה. ממשלת מהרשטרה הודיעה על פיצוי לכל אחת ממשפחות המתים. הממשלה גם הודיעה שהם ישאו במלוא עלות הטיפול בפצועים. עקב השריפה לא ניתן היה לזהות את הגופות והרשויות החליטו לערוך בדיקות DNA כדי לקבוע את זהות הקורבנות.
נורי בילגה ג'יילן
נורי בילגה ג'יילן (בטורקית: Nuri Bilge Ceylan; נולד ב-26 בינואר 1959) הוא במאי קולנוע, צלם, תסריטאי ושחקן טורקי. בשנת 2014 הוא זכה בפרס דקל הזהב, הפרס היוקרתי ביותר המוענק בפסטיבל הקולנוע בקאן, עבור סרטו שנת חורף. מבקרים, חוקרים וחובבי קולנוע ברחבי העולם מחשיבים אותו לאחד הבמאים הגדולים במאה ה-21.
ראשית חיים
אהבתו של ג'יילן לצילום החלה בגיל 15. במהלך לימודיו באוניברסיטת בואזיצ'י שבאיסטנבול. הוא הצטרף לחוג הצילום של האוניברסיטה, וחידד את חיבתו לסרטי הסינמטק האיסטנבולי בשיעורי קולנוע באוניברסיטה, והצטרף להקרנת סרטים בחוג לקולנוע. הוא צילם תמונות פספורט כדי להתפרנס. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה בתואר ראשון בהנדסת חשמל, נסע ללונדון ולקטמנדו, כדי להחליט מה לעשות בחיים. הוא בחר לחזור לאנקרה, כדי להתגייס לצבא, אך בתום שנה וחצי של שירות צבאי הבין שהקולנוע יוכל לעצב את חייו. הוא עבר ללמוד קולנוע באוניברסיטה של מימר סינאן, ועבד כצלם מקצועי לפרנסתו. לאחר שנתיים החליט לעזוב את הלימודים ולהתחיל להתנסות. החל כשחקן בסרט קצר שביים חברו מהמט ארילמז.
קריירה
בשנת 1993 החל לצלם את סרטו הקצר הראשון שהיה לסרט הטורקי הראשון שהשתתף בתחרות בפסטיבל קאן. אחר כך יצר את הטרילוגיה הפרובינציאלית: בשלושת הסרטים הללו הוא גם עסק באופן טוטאלי בכל היבט קולנועי בנוסף לכתיבה ולבימוי: צילום, עיצוב קול, הפקה, עריכה.
בשנת 2003 שני שחקני הסרט מרחק, השלישי בטרילוגיה, זכו בפרס המשחק בפסטיבל קאן והסרט העניק לו הכרה בינלאומית. הסרט זכה ב-47 פרסים בפסטיבלים שונים בהם 23 פרסים בינלאומיים, והיה לסרט המעוטר ביותר בהיסטוריה של הקולנוע הטורקי.
בשנת 2006 סרטו אקלימים זכה בפרס פיפרסקי בפסטיבל קאן.
בשנת 2008 סרטו שלושה קופים זכה בפרס הבימוי של פסטיבל קאן.
בשנת 2011 היו זמנים באנטוליה זכה בפרס חבר השופטים של פסטיבל קאן.
סגנון ונושאים חוזרים
סרטיו של סילאן עוסקים בניכור של האינדיבידואל, באקזיסטנציאליזם, במונוטוניות של חיי אדם ובפרט חיי היומיום. הוא מרבה להשתמש בצילומים סטטיים (ללא תנועות מצלמה) ובטייקים ארוכים. הוא נוהג לצלם בדרך כלל בסביבות טבעיות, לערוך מניפולציות בסאונד, ולכלול שימוש בשקט מאיים. הוא ידוע בצילומי המנוכר של הפרוטגוניסטים מהגב, מה שלדעתו מתיר לקהל לפרש בעצמם את הרגשות של דמויות כשפניהן מוסתרות. סרטיו הראשונים נוצרו בתקציבים נמוכים, כאשר צוות השחקנים בדרך הורכב משחקנים חובבים, שרובם היו בני משפחתו ושכניו.
השפעות
בשנת 2012 ג'יילן ציין את עשרת הסרטים האהובים עליו ביותר בסקר הסרטים הגדולים ביותר של Sight & Sound:
יוסף נאור
יוסף (יוסק'ה) נאור (25 בנובמבר 1925 – 13 באוגוסט 2013) היה אלוף-משנה בחיל האוויר הישראלי, ממפתחי תחום הלוחמה האלקטרונית והמכ"ם בחיל, ולאחר שחרורו בכיר בתעשייה האווירית. חתן פרס ביטחון ישראל בשנים תשכ"ז (1967), על פיתוח מתקן "רקפת", ותש"ם (1980).
ביוגרפיה
נאור נולד בשנת 1925 בפולין. בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו לסיביר וניצל מן השואה. לאחר המלחמה הגיע לצ'כוסלובקיה. בזמן מלחמת העצמאות החל שם בלימודי אלקטרוניקה בשליחות צה"ל. בשנת 1949 עלה לארץ, התגייס לחיל האוויר הצטרף למחלקת ציוד ותוך כדי המלחמה המשיך בלימודיו בטכניון בחיפה. במסגרת שירותו בחיל האוויר כראש ענף לוחמה אלקטרונית פיתח את תחום הלוחמה האלקטרונית והתקין את מכשירי המכ"ם הראשונים. יצא ללימודים באנגליה והתמחה במערכות טרנספונדרים.
בשנת תשכ"ז (1967) זכה בפרס ביטחון ישראל על פיתוח מערכת "רקפת", שנתנה תמונה מדוייקת של מסכי המכ”מ של האוייב ואיפשרה לחיל האוויר לטוס ב"שטחים המתים". הצוות בראשות נאור פיתח גם את ה"מאירה" שפענח את תדרי המכ"ם הרוסי P-12, ובסיוע אנשי רפא"ל, תכנן את ה"יבלת" מערכת חסימה אלקטרונית לשיבוש תדרי מכ"ם שהופעלה באמצעות אנטנות אופקיות שהורכבו משני צדי מטוס דקוטה. פיתוחים אלו תרמו תרומה מכרעת ליכולת חיל האוויר להפתיע את המצרים במבצע מוקד שפתח את מלחמת ששת הימים.
במלחמת ההתשה פיתח מערכות שיבוש מכ"ם שהותקנו על מסוקי חיל האוויר במטרה לשבש את תפקוד סוללות הנ"מ המצריות באזור תעלת סואץ. פיתוח אחר שימש לשיבוש מערכות הקשר של הטייסים הסובייטים בקרב רימון 20.
נאור לא היה אהוד על המיועד לתפקיד מפקד חיל האוויר, בני פלד, אשר כינה אותו "אפיפיור הלוחמה האלקטרונית", "פתאום מופיע גאון תורן ופתאום הוא אחראי על כל הלוחמה האלקטרונית של כל חיל האוויר ומפקדת חיל האוויר מצייתת לו כאילו היה רספוטין" והתנגד להיעדר הרשמיות הארגונית בפעולותיו - היה רגיל לעקוף את שרשרת הפיקוד ולפנות ישירות למפקד החיל מוטי הוד. מיד לאחר מינויו למפקד החיל במאי 1973, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, הפסיק פלד את שירותו של נאור בחיל האוויר והוא השתחרר בדרגת אלוף-משנה. מוסיף וטוען אורי מילשטיין שלא רק שנאור סולק מחיל האוויר אלא גם שפיתוחיו בתחום הלוחמה האלקטרונית לא באו לידי ביטוי במלחמה ו"היה זה מחדל חמור והוא שקבע במידה רבה את תוצאות המלחמה" משום אי יכולתו של חיל האוויר לעמוד ביעדים שהציב לעצמו ושעליהם צה"ל כולו סמך את ידו.
אחרי מלחמת יום הכיפורים השקיע חיל האוויר מאמצים רבים לשפר את מה שפיתח נאור. בראש צוות השיפורים עמדו אלוף-משנה אביאם סלע, וחבר בולט בו היה יצחק בן-ישראל. מבצע ערצב 19 במלחמת שלום הגליל היה מפגן יכולת לפיתוחיו של נאור וממשיכי דרכו.
בשנת תש"ם (1980) זכה בפעם השנייה בפרס ביטחון ישראל על תרומה נוספת לפיתוח אמצעי לוחמה אלקטרונית שהתחיל בזמן שירותו בחיל האוויר, וסיים בעבודתו במחלקת הפיתוח של התעשייה האווירית.
אזור תעשייה מעבר תרקומיא
אזור תעשייה מעבר תרקומיא הוא אזור תעשייה המתוכנן לקום בסמוך למעבר תרקומיא ולכביש 35. התכנית להקמת אזור התעשייה פורסמה על ידי שר הכלכלה אלי כהן בינואר 2020. אזור התעשייה אמור להיות משותף למועצות האזוריות לכיש, מטה יהודה והר חברון ולהתפרש על כ־2,000 דונמים. אזור התעשייה מיועד להעניק מקומות תעסוקה לאלפי ישראלים ופלסטינים מהאזור ניהול האזור יתבצע על ידי שלוש הרשויות, שתתחלקנה בהכנסות.
אנדרטת סן חסינטו
אנדרטת סן חסינטו (אנגלית: San Jacinto Monument) ניצבת בפרוורי העיר יוסטון במדינת טקסס שבארצות הברית. האנדרטה, הגבוהה בעולם (172.92 מטר), הוקמה בשנת 1939 לזכר ניצחון הטקסנים על המקסיקנים בקרב סן חסינטו בשנת 1836, שהיה הקרב המכריע במהפכה הטקסנית.
תולדות האנדרטה
בשנת 1897, לאחר מאמצים של אגודת ותיקי טקסס (Texas Veteran's Association) במהלך ארבעים השנים שקדמו לה, רכשה מדינת טקסס את הקרקע שעליו ניצב שדה הקרב של סן חסינטו והוא הוכרז כאתר היסטורי מדינתי.
במסגרת ההכנות לקראת חגיגות שנת המאה לטקסס (1936) העלה יושב ראש החגיגות, ג'סי ג'ונס (Jesse H. Jones), רעיון להקים בשדה הקרב של סן חסינטו אנדרטה לקרב ולכל משתתפי המהפכה הטקסנית. התוכנית לאנדרטה הוכנה על ידי האדריכל אלפרד פין (Alfred C. Fin) והמהנדס רוברט קאמינס (Robert J. Cummins). בניית האנדרטה החלה בשנת 1936 במימון של מדינת טקסס ושל הקונגרס של ארצות הברית. היא נחנכה ב-21 באפריל 1939, יום השנה ה-103 לקרב סן חסינטו.
האנדרטה מנוהלת מאז הקמתה על ידי אגודת המוזיאון להיסטוריה של סן חסינטו. מאז 1966 היא מנוהלת גם על ידי מחלקת הפארקים וחיי הבר של מדינת טקסס.
מקרוביוס
מַקרוֹבּיוּס אַמבּרוֹסיוּס תֵּאוֹדוֹסיוּס (Macrobius Ambrosius Theodosius; תחילת המאה ה-5 לספירה) היה פילוסוף ומדקדק רומאי, הידוע בעיקר בשל כתביו, הכוללים את ה"סאטורנליה", תמצית של החכמה הדתית הרומאית העתיקה, "פרשנות על חלום סקיפיו" (Commentarii in Somnium Scipionis), שהיה מקור חשוב לפלאטוניזם במערב הלטיני בימי הביניים, והחיבור האבוד "על ההבדלים והדמיונות של הפועל היווני והלטיני" (De differentiis et societatibus graeci latinique verbi).
אנדרטת סן חסינטו
תולדות האנדרטה
האנדרטה ואתר שדה הקרב שסביבה הוכרזו ב-1960 כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) והוכללו במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. האנדרטה גם הוכרזה ב-1992 כאתר הנדסה אזרחית אמריקאי היסטורי.
מקרוביוס
שמו
הסדר הנכון של שמותיו הוא "מקרוביוס אמברוסיוס תאודוסיוס", המופיע כך בכתבי היד הקדומים ביותר של ה"סאטורנליה", וכך הוא מכונה גם בקטעים מתוך חיבורו האבוד "De differentiis". רק בכתבי יד מאוחרים יותר, התהפך שמו ל"אמברוסיוס תאודוסיוס מקרוביוס". קאסיודורוס ובואתיוס מכנים אותו "מקרוביוס תאודוסיוס", בזמן שהוא היה ידוע בתקופת חייו כ"תאודוסיוס" - ההקדשה ב-De differentiis אומרת: "תאודוסיוס לסימאכוס שלו".
חייו ויצירותיו
מעט ידוע בוודאות על מקרוביוס, אך ישנן השערות רבות לגביו. בתחילת הסאטורנליה שלו הוא מציין שהוא "נולד תחת שמיים זרים". שניים מחיבוריו הגדולים מוקדשים לבנו, אוסטאכיוס (Eustachius). חיבוריו הגדולים הביאו את המומחים להניח שהוא היה פגאני. במשך תקופה ארוכה היה מזוהה עם תאודוסיוס, פרוקונסול באפריקה בשנת 410, אולם כיום סוברים כי מדובר בתאודוסיוס שהיה מפקד המשמר הפראטוראני באיטליה בשנת 430.
אנדרטת סן חסינטו
תולדות האנדרטה
בשנת 2006 ביקרו באנדרטה 250 אלף איש.
מקרוביוס
חייו ויצירותיו
מלבד "סאטורנליה" והפרשנות על "חלום סקיפיו", ידוע גם על חיבור שלישי בשם "על השונה והדומה בפועל היווני והלטיני", אולם מתוכו יש בידינו רק קיצור מאת אדם בשם "יוהאנס", שספק אם ניתן לזהותו עם יוהאן סקוטוס (המאה ה-9).
אנדרטת סן חסינטו
האנדרטה
האנדרטה היא מגדל בעל חתך מתומן. הוא ניצב על גבי בנין בסיס רחב מתומן אף הוא, ברוחב של 38 מטר. גובהה הכולל הוא 172.92 מטרים (ככזו היא גבוהה מעט מאנדרטת וושינגטון). היא נבנתה משלד של בטון מזוין, שצופה באבן גיר מקומית. משקל האנדרטה הוא כ-31,500 טון.
רוחב המגדל בבסיסו הוא 15 מטרים ובראשו – תשעה מטרים. בראש המגדל מוצב כוכב בעל תשעה קודקודים, בקוטר של עשרה מטרים ובמשקל של 220 טון, המסמל את הכוכב הבודד שהוא סמלה של מדינת טקסס. בקצה המגדל, בגובה של 149 מטרים, מצויה מרפסת תצפית שמעלית מובילה אליה.