cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרידולין פון זנגר אונד אטרלין
תחילת דרכו
פון זנגר נולד בשנת 1891 בעיר ולדשאוט-טיינגן שבקיסרות הגרמנית, למשפחת אצולה קתולית בעלת מסורת ארוכה של שירות צבאי. הוא למד באוניברסיטת אוקספורד, אולם ככל בני משפחתו התגייס בשנת 1910 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, כבר היה לויטננט. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה כמפקד מחלקת חי"ר. ובסופה כבר היה אובר לויטננט. לאחר סיום המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, הצטרף לצבא הגרמני החדש הרייכסווהר. במרץ 1936, הועלה לדרגת אוברסט.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1939, מונה לפקד על בריגדת פרשים, שהייתה אחת מיחידות הפרשים האחרונות שנותרו בצבא הגרמני. היא כונתה "בריגדת פון זנגר", על שמו. הוא לקח חלק פעיל במהלך המערכה בפולין. ב-1940 ניתן לו לפקד לראשונה על יחידה ממונעת, שלקחה חלק במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. הוא היה ראש המשלחת הגרמנית במהלך ועדת שביתת הנשק שסיימה אותה. בספטמבר 1941, הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-אוקטובר 1942 לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, הועבר לפקד על דיוויזיית הפאנצר ה-17 בדרום רוסיה. על פי תיאורו הדיוויזיה הייתה במצב גרוע, עם שלושים טנקים בלבד וציוד גרוע. הוא השתתף בקרב סטלינגרד.
אחריתו
לאחר המלחמה עסק בעיקר בכתיבת זיכרונותיו. כמו כן הוא פרסם תזכיר בו ייעץ על הקמת הצבא הגרמני החדש (הבונדסוור). הוא היה מיודד אישית עם לידל הארט. וכן התראיין לתוכנית של ה-BBC על קרב מונטה קאסינו. הוא מת בפרייבורג ב-1963 והוא בן 71.
חיים אישיים
מקס הייסטינגס כותב עליו: "פון זנגר היה מקצוען, אחד מאותם גרמנים "טובים" נדירים מסוגם".
זנגר היה מתנגד נלהב לנאציזם, והוא מגלה גישה זו במיוחד בספרו "מלחמת אירופה" שתורגם באנגלית ובעברית כ-"ללא תקווה וללא פחד". אם כי יש לציין שהספר נכתב לאחר המלחמה. הוא מתאר את התרשמותו מהיטלר כך: "תכונת השפעתו המשתלטת אשר סופר כי אנשים כה רבים נפלו לה קורבן, לא עשתה עלי כל רושם. גם אין כל פלא בדבר, כי שנאתיו על כל התלאות שהביא על ארצי" כמו כן הוא סירב לפקודה מפורשת של היטלר להוציא להורג 200 קצינים איטלקיים, לאחר שאיטליה החליפה צדדים.
הוא נישא להילדה מרגרטה פון קראכט (בתו של הגנרל הפרוסי ארנסט אלכסנדר פון קראכט), ובנו פרידולין מריה פון זנגר אונד אטרלין היה גנרל בבונדסוור, ובכוחות נאט"ו.
דילן ספראוס
דילן תומאס ספראוּס (באנגלית: Dylan Thomas Sprouse; נולד ב-4 באוגוסט 1992) הוא שחקן אמריקאי, אחיו התאום של קול ספראוס. מוכר בזכות הופעתו בתור זאק מרטין לצד אחיו בסדרות הטלוויזיה "החיים היפים של זאק וקודי" ו"החיים היפים על הסיפון" בערוץ דיסני.
ביוגרפיה
דילן תומאס ספראוס נולד בעיר ארֶצו, איטליה, להורים אמריקאים, מת'יו ספראוס ומלאני רייט, בזמן שלימדו אנגלית בבית ספר בטוסקנה. דילן נולד 15 דקות לפני אחיו התאום הצעיר קול; ארבעה חודשים לאחר לידתם, דילן וקול ספראוס עברו עם משפחתם להתגורר בלונג ביץ', קליפורניה; הוא נקרא על שמו של המשורר הוולשי דילן תומאס. בצעירותו, התגרשו הוריו, והוא ואחיו קול ספראוס עברו לגור עם אביהם.
לאחר שהסדרה "החיים היפים על הסיפון" הסתיימה בשנת 2011, הוא החל ללמוד לתואר ראשון בעיצוב משחקי וידאו באוניברסיטת ניו יורק, וסיים את לימודיו ב-2015. לאחר מכן פתח את העסק האישי שלו, "All Wise Meadery" בברוקלין, ניו יורק.
קריירה
ספראוס התחיל את הקריירה שלו בשנת 1993 בטלוויזיה, ביחד עם אחיו התאום קול ספראוס, כשהם את חולקים את התפקיד של התינוק פטריק קלי בסדרה "גרייס על הכוונת" עד 1998. בשנים שלאחר מכן, הוא המשיך להופיע במספר סרטים ותוכניות טלוויזיות עם אחיו.
ב-2017, הוא לוהק למותחן בשם "משוחרר" בתור התפקיד הראשי של לוקאס וורד. באותה השנה, הוא השתתף בסרט הקצר "קארט בלאנש" (ייפוי כוח מלא) ולוהק לקומדיה "בננה ספליט" בתור ניק. בשנה שלאחר מכן הוא הצטרף לסרט הקצר "דדי" בתור פול ולסרט סיני "טורנדוט" עם גואן אקסיאטונג בתור הדמות קלף.
בשנת 2019 לוהק לסרט "אחרי שהתנגשנו" בתפקיד טרבור.
חיים אישיים
החל מיוני 2018, ספראוס נמצא במערכת יחסים עם הדוגמנית ההונגרייה ברברה פלווין. הם התגוררו במשך שנתיים בברוקלין, עד שעברו ללוס אנג'לס ב-2021. בחודש יולי בשנת 2023 הוא התחתן עם ברברה
העברת טכנולוגיה
העברת טכנולוגיה (באנגלית: Technology Transfer) היא תהליך העברה או הפצה של ידע טכנולוגי שנמצא ברשותו של אדם או ארגון ומועבר לאחזקתו של אדם או של ארגון אחר. העברת טכנולוגיה מבוצעת בדרך כלל מאוניברסיטאות, בין ארגונים, בין עסקים, בין אנשים ובנוסף מאוניברסיטאות לארגונים וממשלות לעסקים. לעיתים קרובות העברת טכנולוגיה מתרחשת על ידי חלוקת מיומנויות ידע טכנולוגיה, שיטת ייצור, דגימות ייצור ומתקנים בקרב מוסדות וארגונים. העברה טכנולוגית לובשת צורות שונות בהתאם למוטיבציות וצרכי האדם, העברה טכנולוגיה יכולה להיות שונה מאוד בן תחום לתחום כמו במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) בהשוואה לנאס"א או למחלקת ההגנה. העברת טכנולוגיה מבטיחה כי פיתוחים מדעיים וטכנולוגיים יהיו נגישים למגוון רחב יותר של משתמשים. לעיתים מתרחשת העברת טכנולוגיות בנושא פיתוחים, מוצרים, תהליכים, יישומים, חומרים או שירותים חדשים. בנוסף קיימים ארגונים ממשלתיים המעודדים העברת טכנולוגיות מהאקדמיה לתעשייה המתבססת על שיתוף פעולה דואלי בין קבוצת מחקר מהאקדמיה לבין חברה תעשייתית. מדינות מפותחות כדוגמת גרמניה, ארצות הברית, יפן, סין מעודדים העברת טכנולוגיות בין חברות בעולם על ידי הכנת תערוכות מובנות (בדרך כלל אחת לשנה) לפי סוג הנושא. העברת טכנולוגיה מבוצעת גם בתוך הארגון, למשל מחלקת מחקר ופיתוח, מפתחת טכנולוגיה חדשה ומעבירה ליחידות הייצור בתוך הארגון, מקרה זה נקרא העברה טכנולוגית אנכית. לעומת זאת, אם הטכנולוגיה מועברת מיחידה אחת לשנייה מקרה זה נקרא העברת טכנולוגיה אופקית. כיום העברת טכנולוגיות מתבצעת בעיקר בצורה אופקית. בדרך כלל העברת טכנולוגיה אנכית מבוצעת על ידי אוניברסיטאות שמעבירות טכנולוגיה לארגונים ועסקים ממשלתיים.
קבוצות כמו Ewing Marion Kauffman Foundation ואיגוד מנהלי הטכנולוגיה האוניברסיטאיים, ותחרויות כמו "אתגר" המאורגנות על ידי ארגונים כמו המרכז למחקר חדשנות (Center for Advancing Innovation) במרילנד, אלו הם דוגמאות לעידוד העברת טכנולוגיות.
בעוד שהעברת טכנולוגיה יכולה להיות כרוכה בהפצת טכנולוגיה מורכבת מאוד ממקורות עתירי הון (לדוגמה היי-טק) למקבלי הון נמוך, היא יכולה גם להיות כרוכה בטכנולוגיה מתאימה, דבר היכול להוביל לאיתנות ועצמאות של מערכות.
תהליך העברה
חברות רבות, אוניברסיטאות וארגונים ממשלתיים מחזיקים כיום במשרד להעברת טכנולוגיה שתפקידו לאתר מחקרים שבהם אינטרס מסחרי ואסטרטגיות פוטנציאליות. לדוגמה, תוצאה מחקרית עשויה להיות בעלת עניין מדעי ומסחרי, אך בדרך כלל מונפקים פטנטים רק לתהליכים מעשיים, ולכן מישהו - לאו דווקא החוקרים - צריך להקים תהליך מעשי ספציפי. שיקול נוסף הוא ערך מסחרי.
התהליך לניצול מסחרי כרוך בהסכמי רישוי או הקמת מיזמים משותפים ושותפויות כדי לחלוק את הסיכונים והיתרונות בהבאת טכנולוגיות חדשות לשוק. לעיתים קרובות גישות אלה קשורות לגיוס הון סיכון כאמצעי למימון תהליך הפיתוח, נוהג שכיח יותר בארצות הברית מאשר באיחוד האירופי, שיש לו גישה שמרנית יותר למימון. חברות ספינ-אוף מחקריות הן כלי מסחור פופולרי בקנדה, ושיעור הרישוי של מחקר אוניברסיטאי קנדי נותר הרבה מתחת לזה של ארצות הברית.
משרדי העברת טכנולוגיה עשויים לעבוד בשם מוסדות מחקר. כאשר חברות הזנק הם הלקוחות, במקרה זה מוותרים לפעמים על עמלות מסחריות במקום חלק מההון עצמי בעסק. כתוצאה מהמורכבות הפוטנציאלית של תהליך העברת הטכנולוגיה, ארגוני העברת טכנולוגיה כוללים כלכלנים, מהנדסים, עורכי דין, משווקים ומדענים. הדינמיקה של תהליך העברת הטכנולוגיה משכה תשומת לב בפני עצמה, וישנן כמה חברות וכתבי עת ייעודיים לשם. הגנה על הקניין הרוחני נעשה על ידי אנשי מפתח וזה תחום ההתמחות שלהם, כך שניתן יהיה ניתן לקבל חידושים יקרי ערך אלה ברישיון ולמסחור ולהביא אותם לטובת החברה. העברת טכנולוגיה מחייבת גישה פרו אקטיבית המעודדת מעורבות חוקרים, שותפים תעשייתיים פוטנציאלים להשתמש בטכנולוגיה, זו פועלת להשלמת מחקרים אקדמיים על ידי הצגתם לשותפים בתעשייה שפתחו אותם לכלל הציבור.
מלווה קצר מועד
מִלווה קְצר מועד (בראשי תיבות: מק"ם) הוא איגרת חוב ממשלתית קצרת טווח, המונפקת על ידי בנק ישראל לציבור לתקופה של עד שנה אחת.
העברת טכנולוגיה
רישוי
רישיון הוא חוזה בן בעל הרישיון (למשל פטנט)לבין בעל רישיון (למשל שותף)הכולל מספר תנאים שעל הצד השלישי למוד בהם. משרד העברה הטכנולוגית רשאי להעניק רישיונות בלעדיים או לא בלעדיים תהליך העברת המידע הוא מאוד קריטי בהעברה טכנולוגית, ולאחר שארגון בסס בעלות על טכנולוגיה, יש לו מספר מנגנונים משפטיים או חוזיים להגן עליו: רישוי – החלפת מיומנות ומידע מחברה אחת לאחרת על ידי הזרמת מזומנים. רישוי חוצה – הסכם בן חברות המאפשר להם שימוש או גישה לטכנולוגיה ספציפית שהחברה פתחה. הסכם ספק אסטרטגי – חוזה אספקה לטווח ארוך, כולל ערבויות לרכישות בעתיד ושילוב פעילות. מחקר במו"פ – הסכם בו חברה או ארגון מבצעים מחקר ספציפי עבור חברה. רישוי הוא עסק בפני עצמו בשנת 2002 חברות אמריקאיות קבלו מעל 66 מיליארד דולר תשלומים על רישיונות טכנולוגיה מארגונים אחרים, מתוכם 58 מיליארד דולר מקומיים.
מלווה קצר מועד
היסטוריה
השימוש במק"ם החל בשנות ה-60 של המאה ה-20. המק"ם הונפק על ידי הממשלה (בניהולו של בנק ישראל) לשם מימון הוצאותיה. ב-1984 הוסדרה הנפקת המק"ם בחקיקה חדשה, אשר קבעה בין היתר שהיקף ההנפקות בפועל נקבע על ידי בנק ישראל בלבד, (ללא השפעה של ממשלת ישראל) כחלק מיישום מדיניותו המוניטרית. אולם היקפי הנפקות המק"ם היו נמוכים וכך גם מחזורי המסחר. רק ב-1995, עם הצמדת היקף יתרות המק"ם לשיעור עליית המדד או שיעור עליית היצע כסף - הגבוה מבין השניים (תיקון מספר 6 לחוק) החל המסחר במק"ם להתרחב ולהפוך למשמעותי.
המק"ם מונפק לציבור על ידי בנק ישראל אולם המילווה הוא איגרת חוב של הממשלה למחזיק בה. הממשלה מוכרת את המק"ם לבנק ישראל, וזה מנפיק את המק"ם לציבור. את תמורת ההנפקה הממשלה מחויבת להפקיד בחשבון בבנק ישראל אשר יכול לשמש לפירעון המק"ם או לתשלום הריבית עליו.
העברת טכנולוגיה
רישוי
מנגנון העברה טכנולוגית הוא בעל ערך גבה לתעשייה, הוא מאיץ את פעולת החדשנות ומקבל יתרון על ידי שיתוף הפעולה, מעודד את הצמיחה הכלכלית, מסייע ומקל על פיתוחים חדשים ונותן הגנה לאוניברסיטאות על השקעותיהן באמצעות פטנט על טכנולוגיות חדשות.
מלווה קצר מועד
המכרז להנפקת מק"ם
בתחילת כל חודש מנפיק בנק ישראל סדרה חדשה של מק"ם לטווח של שנה ולטווח של שלושה חודשים. הנפקת המק"ם מבוצעת בדרך של מכרז מחיר מפלה. הערך הנקוב לפדיון של המק"ם הוא 100 אג' (1 שקל) והוא מונפק ונסחר בניכיון, כלומר במחיר נמוך או שווה לערכו הנקוב. במילים אחרות, המק"ם משלם תשלום יחיד של 100 אגורות בתאריך פדיונו, ואינו משלם קופונים נוספים עד למועד זה. (ונסחר לרוב במחיר נמוך מ-100 אגורות, כאשר ההפרש הוא תשואת המשקיע)
המכרז מתבצע כעסקה מחוץ לבורסה דרך מערכות שירותי בנק אוטומטיים (שב"א) ולאחר יום עסקים אחד עוברות איגרות החוב לרישום באמצעות מסלקת הבורסה לניירות ערך בתל אביב. כל אדם יכול לגשת למכרז באמצעות אחד מחברי הבורסה, או כל תאגיד אחר שמחובר למערכות שב"א. המכרז נעשה לא על פי מחיר המק"מ, אלא על פי התשואה המבוקשת, כך שהקונים אשר ביקשו תשואה נמוכה ביותר (הציעו מחיר גבוה ביותר) הם הזוכים. הזוכים שהציעו תשואה השווה לתשואת המכרז יקבלו באופן יחסי להיקף הזמנותיהם מהכמות שנותרה מחלוקת המק"ם לזוכים בתשואות נמוכות יותר.
המסחר הרציף במק"ם
לאחר הנפקתו נסחר המק"ם בבורסה לניירות ערך כנייר ערך וניתן לקנותו או למוכרו בכל עת בהתאם לביקוש ולהיצע. שער המק"ם מצוטט באגורות לערך נקוב אחד כך לדוגמה שער יחידה אחת לפרעון בתאריך ינואר 2015 הוא 99.05 אג'.
בשל מגבלת המינימום לעסקה במסחר בבורסה הסכום המינמלי לפעולה במסחר הרציף הוא 30 אלף ש"ח, מסחר בהיקף קטן יותר מתאפשר רק בשלבי הפתיחה והנעילה של המסחר.
שמות המק"ם במסחר
סדרות המק"ם השונות ממוספרות באופן המצביע על מועד פדיונן. המספר הראשון מסמל את חודש הפדיון, השני את שבוע הפדיון בחודש זה והשלישי את שנת הפדיון. לדוגמה מק"ם מספר 915 יפדה בחודש ספטמבר (9) בשבוע הראשון (1) בשנת 2015 (5).
עמלות ומיסוי מק"ם
המק"ם הוא נייר ערך, וככזה קנייה ומכירה שלו דרך חבר בורסה עולה עמלה (לרוב של כ-0.1%). עם זאת, בשונה מניירות רבים אחרים, חבר הבורסה אינו מורשה לגבות דמי משמרת על החזקת מקם החל מינואר 2013 לפי החלטת המפקח על הבנקים. בזמן פדיון המק"ם, צריך לשלם מס רווחי הון בשיעור של 15% על הרווח הנומינלי (כלומר, ללא התחשבות באינפלציה), לעומת מס בשיעור של 25% על רוב רווחי ההון האחרים (המתחשבים באינפלציה) בבורסה. המק"ם אינו צמוד למדד המחירים לצרכן, ולכן, אם בתקופת האחזקה במק"ם שיעור האינפלציה גבוה מהתשואה על האחזקה, ייתכן הפסד ריאלי. כמו כן, במידה והריבית עלתה ייתכן הפסד של הרווח החליפי שניתן היה לקבל כתוצאה מהשקעה באפיק אחר.
מק"ם לעומת פָּקָ"ם
הדמיון בצליל גורם לרבים לבלבל בין מק"ם ופָקָ"ם, אך מדובר במוצרים שונים. הפק"ם (פיקָדון קְצר מועד) הוא מוצר בנקאי להפקדת כסף נושאת ריבית בתקופות שונות. הפק"ם אינו נייר ערך, בניגוד למק"ם, ומספק לרוב ריבית נמוכה משמעותית מהתשואה על מק"ם. שנית, שונה זהות הלווה, בעוד שבמק"ם הלווה היא המדינה, בפק"ם מדובר בבנק. (ולכן מסוכן יותר) שלישית, כיוון שהפק"ם אינו נייר ערך, גם לא ניתן לקזז רווחים בו מול הפסדי הון. רביעית, מק"ם, כנייר ערך סחיר בבורסה, נזיל ברמה היומית, לרוב ללא איבוד ערך משמעותי, בעוד שפק"ם אינו ניתן לפירעון לפני המועד (מלבד בהיתר מיוחד מהבנק או בתחנת יציאה מוסכמת מראש). מצד שני, מק"ם חייב בעמלות קנייה ומכירה, בעוד פק"ם פטור מעמלות. (אך לרוב עמלות אלה נמוכות מההפרש בריביות)
המק"ם ככלי מוניטרי
בנק ישראל משתמש במק"ם ככלי במדיניות מוניטרית, כלומר, כאמצעי לשלוט על היצע הכסף. באמצעות שליטה על היקף הסדרה המונפקת, הוא יכול להזרים או לספוג כספים מהשוק לטווחים הקצרים בהתאם לצורכי הנזילות. מצב זה שקול לשליטה על הריביות במשק לתקופות קצרות. (תחילת עקום התשואות)
אם בנק ישראל מעוניין לספוג עודפי כספים במשק, הוא יכול לצמצם או להרחיב את היקף סדרת המק"ם שהוא מנפיק.
העברת טכנולוגיה
חסרונות
למרות התמריצים להעביר מחקר לייצור, לעיתים קשה לבצע זאת בפועל. הניסיון להאיץ את המחקר (אב טיפוס) לייצור (שנבדק במלואו בתנאים מגוונים, אמין, בר-קיימא וכו ') נוטה להיות יקר יותר וגוזל זמן רב מהצפוי.
מדוע העברה טכנולוגית?
מפתח לאבות טיפוס ופיתוחים המשנים את החיים, דרך להפצת רעיונות שאינם ניתנות לרישום כפטנט, כמו אפליקציות, יצירת בריתות בן אקדמיות לתאגידים, לשם פרויקטים ומחקרים פורצי דרך זאת נעשה על ידי ביצוע תהליך מסחור טכנולוגי – העברת מידע טכנולוגי מארגון בו מפותחת טכנולוגיה שונה מהארגון שמביא אותה לשוק. לדוגמה ארגון פרטי הוא הממציא ואין לו את האמצעיים הנדרשים כדי להביא זאת לשוק, כמו רשת הפצה, ארגון מכירות או אפילו את הציוד הנדרש לייצר את המוצר דוגמה נוספת ארגון ממשלתי מפתח דבר מה במעבדה (החוק בארצות הברית אוסר עליה למכור מוצרים או תהליכים לשוק הפרטי), הטכנולוגיה שפותחה יכולה להגיע לשוק רק על ידי חברה פרטית. העברה טכנולוגית חשובה כמשאב לשגשוג משותף, הטכנולוגיה משמשת כתמרי לסחר בינלאומי תחרותי ובריא. גם מבחינה עסקית העברת טכנולוגיה בן ארגונים היא מהירה יותר וזולה יותר, קל יותר בעזרתה לפתח מוצרים או לקדם תהליכים המבוססים על טכנולוגיה שמשהוא אחר כבר המציא. למעבדות ממשלתיות ואוניברסיטאות קיימת מוטיבציה קצת שונה, הן רשאיות להעביר מידע רק אם זה למטרה ספציפית ומוגדרת וכן אם זו תוסיף ערך לטכנולוגיה שהממשל או האוניברסיטה מקווים להעביר, בדרך כלל מעבירות מידע מהסיבה הכלכלית כמו יצירת מקומות עבודה והכנסות מקומיות.
רונית בוגלר
רונית בוגלר (באנגלית: Ronit Bogler, נולדה ב-1955) היא פרופסור מן המניין לחינוך במחלקה לחינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה. תחומי מחקרה העיקריים הם: מנהיגות חינוכית, התנהגות אזרחית ארגונית, מחויבות ארגונית ופרופסיונלית והעצמת עובדים.
ביוגרפיה
בוגלר נולדה והתחנכה בחיפה.
בשנים 1976–1979 למדה לתואר ראשון דו-חוגי בסוציולוגיה וחינוך באוניברסיטת חיפה. בשנים 1980–1983 למדה לתואר שני (M.Sc) במדעי ההתנהגות והניהול בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל בחיפה. את עבודת הגמר שלה כתבה בנושא המשפחה המורחבת ומשמעותה בארגון הפורמלי בתקופה המודרנית בהדרכת פרופ' אלברט גולדברג. בשנת 1983 נסעה לאוניברסיטת סטנפורד ללימודי תואר שלישי, ושהתה שם עד שנת 1990. השלימה תואר שני בסוציולוגיה ותואר שלישי בחינוך. את עבודת הדוקטור, שעסקה בניתוח מקורות המימון של חוקרים אקדמיים, כתבה בהנחיית פרופ' ברנרד פ. כהן, פרופ', ופרופ' סימור מרטין ליפסט.
משנת 2002 החלה לשמש כמרצה באוניברסיטה הפתוחה. בשנת 2019 התמנתה לפרופסור מן המניין.
במהלך השנים הייתה חוקרת אורחת ב בניו יורק ובאוניברסיטת ברנדייס בבוסטון.
בוגלר עמדה בראש הצוות שעיצב את תוכנית התואר השני במינהל, מדיניות ומנהיגות בחינוך וכיהנה כראש תוכנית זו בשנים 2013–2021. במסגרת תפקידיה באוניברסיטה הפתוחה, כיהנה כראשת תחום החינוך, ראשת המחלקה לחינוך ולפסיכולוגיה, חברה במועצת האוניברסיטה ויו"ר מועצת הסגל האקדמי.
בוגלר חברה בוועד המנהל של "בשער - קהילה אקדמית למען החברה בישראל".
מחקריה
בוגלר חוקרת את התחום של מִינהַל החינוך. מחקריה עוסקים במנהיגות, במחויבות מקצועית ומחויבות לארגון, בהעצמת עובדים, בהתנהגות אזרחית ארגונית (organizational citizenship behavior - OCB), כלומר התנהגות וולונטרית שהיא מעבר להגדרת התפקיד, לחץ להתנהגות זו (citizenship pressure) ואסטרטגיות להתמודדות עם לחץ להתנהגות אזרחית ארגונית. היא בוחנת כיצד סגנונות מנהיגות שונים משפיעים על תוצרים ארגוניים, כגון שביעות רצון של מורות ומורים או מחויבותם למקצוע ההוראה ולבית הספר, ומהן תפיסות מורים לגבי התנהגות אזרחית ארגונית בזמן שגרה ובזמן מגפת הקורונה. מחקריה עוסקים גם בהשפעות של מדיניות החינוך על מנהיגות בית ספרית, ובהשפעות של האוטונומיה הבית ספרית על פדגוגיה של המאה ה-21.
במהלך השנים הייתה חברה בקבוצות מחקר בינלאומיות בנושא מפקחים (superintendents), מנהיגות חינוכית והכשרת מנהלים והקשר בין אוטונומיה בית ספרית ופדגוגיה של המאה ה-21.
מבחר ממאמריה
בוגלר כתבה עשרות מאמרים ופרקים בספרים ערוכים. מבין מאמריה המצוטטים ביותר:
אימהיות
אִמָהִיוּת (באנגלית: Motherliness) הוא מושג המתייחס לתכונות המשמשות את האם בתפקידה ההורי. לעיתים הן נתפסות כתכונות שיש לכל אישה שילדה. כיום התפיסה המקובלת היא כי גם נשים שלא ילדו וגם גברים יכולים להיות בעלי התכונות האלה. בין תכונות נמנות: אמפתיה, הכלה, החזקה, הקשבה, הזנה ודברים הקשורים בדאגה לאחר. אלו נחשבות גם תכונות ה-Caring.
רקע היסטורי פסיכואנליטי
נושא האמהות הוא נושא מדובר ונכתב עליו רבות. לעומת זאת על "אימהיות" נכתב מעט ומרבית האנשים אינם מכירים את ההבדל שבין אמהות לאימהיות. כבר בשנת 1945 הבחינה הפסיכואנליטיקאית הלנה דויטש בין שני המושגים. אימהוּת (Motherhood) היא מצב ותפקיד הנובעים מכך שאישה ילדה תינוק, היא מתארת את האישה-אם ו"את היחס בינה לבין ילדיה מבחינה פיזיולוגית, סוציולוגית ורגשית" ואילו אימהיוּת (Motherliness) היא תכונה נרכשת מתפתחת, ובעיקר מיוחלת, סך כל התכונות המצופות והרצויות חברתית, לכל אם, אולם הן מתקיימות לעיתים גם אצל מי שאינן כאלה, וביניהם גם גברים. אימהיות, על פי פרוני, "היא תכונה המבטאת עמדה רגשית כלפי הזולת וכלפי עצמנו, ללא קשר לאמהות ביולוגית"
אף על פי שאימהיוּת אינה מנותקת לחלוטין מן הביולוגיה, היא אינה קשורה ישירות לביולוגיה של הרבייה. מהותה של האימהיוּת נמצאת ברכיב אידאולוגי, המהווה כמושא לשאיפה, והוא המשפיע על תכונות כגון אמפתיה, קרבה, הבנה בלתי אמצעית, השתתפות רגשית עמוקה בחוויותיהם של ילדים, חמלה ודאגה לזולת
"במאה שנותיה עברה הפסיכואנליזה שינויים רבים ביחסה לאימהוּת. פרויד ולאקאן הזהירו מפני הסכנות הכרוכות בהתקשרות לאם, למרות מהותה המיטיבה" דמות האם תוארה בספרות הפסיכואנליטית, בדרך כלל כאובייקט שתפקידו לספק את צורכי הילד, אולם במאה ה-21, ברוב הזרמים של הפסיכואנליזה, קיימת נטייה לנסות ולהשיב את דמותה של האם אל מקומה כסובייקט. ג'סיקה בנג'מין הייתה בין הראשונות לדבר על דמותה של האם כסובייקט. בספרה "כבלי אהבה" היא הציגה גישה שונה מזו של פרויד, להתפתחות התקינה של בנים ובנות וביצירת הנפרדות מאמהותיהם. בנג'מין טבעה את המונח "אינטר- סובייקטיביות" והדגישה כי לתינוק וגם לתינוקת, הבת, קיים הצורך להכיר באמא נפרדת ושונה ממנה לצד הצורך שלו להכיר בה כחלק ממנה. למרות זאת, בספרה "מאי-מהות לאימהוּת" תיארה ענת פלגי-הקר כיצד למרות מאמציהן הכבירים מתקשות גם הפסיכואנליטיקאיות הפמיניסטיות לאפשר התפתחות תקינה של סובייקט (סובייקטיביזם) אימהי. פלגי שאלה בספרה, האם ניתן לאחוז בפמיניזם הפסיכואנליטי, ובו בזמן לתת מרחב למגוון חוויות של אימהוּת. לטענתה, "האפשרות להמשיג את האם תלויה לאו דווקא בבחירה בין הקול הנשי ובין הקול האימהי, אלא גם בזה וגם בזה".
הקושי ליצור התפתחות תקינה של סובייקט אימהי נובע בין השאר כתוצאה מחשיפתם של הצדדים האפלים של האימהוּת בעשורים האחרונים. אמיליה פרוני, פסיכולוגית קלינית, סבורה שחשיפה זו, הנעשית בין השאר גם באמצעות הדה-מיסטיפיקציה של המיתוסים שהכבידו רבות על האימהוּת, נועדה להעלות את ערכה של האימהוּת והאימהיוּת, ולא להפך. לטענתה, חשיבותה של האימהיוּת גדולה היום יותר מאי פעם בעבר. "ברמה החברתית, המעבר לאימהיוּת היה כרוך במאבקים קשים בין הרצון הפאלו-צנטרי לחדור לשטח האויב ולהשתלט עליו, ובין הרצון להתכנסות ולבנייה מבפנים. התפנית לאימהיוּת היא בעלת השלכות מרחיקות לכת במדיניות החוץ והפנים כאחד".
בעוד ה"פמיניזם האימהי" (Maternal Feminism) של הגל הראשון ראה ברגישות מוסרית גבוהה וחוסר אגואיזם חלק מהתכונות השייכות לנשים בלבד וככאלה שאינן מצויות אצל גברים אך "אימהיוּת" כפי שהיא נתפסת בשיח הפסיכואנליטי פמיניסטי אינה מדברת על תפיסה מהותנית (אסנציאליזם) אלא על תכונות נרכשות ומתפתחות שהן נגזרות של הקשר האידיאלי בין אֵם לילדהּ, אך יכולות להתקיים גם במי שלא ילדה מעולם, וכן בגברים. ככזו, אימהיות כפונקציות של קרבה ודאגה אינה "נעלמת" כאשר האישה יוצאת אל החיים הציבוריים ואינה צריכה להשאיר אותה בבית. כוח האהבה חיוני לחברה האנושית ואינו צריך להיות ממומש רק על ידי נשים, ובוודאי לא רק בתוך קשרי הורים וילדים. לא מדובר בהדגשת השונוּת בין שני המינים, אלא על שילוב של תכונות "גבריות" ו"נשיות" המתקיימות עבור כל אדם.
מחקרים
במחקר שפורסם בשנת 2014 בכתב עת בריטי להתפתחות פסיכולוגית, נטען כי אמהות מחזקות אצל ילדיהן את השפה הרגשית ומפתחות בהם יכולות אינטליגנציה רגשית. לפי המחקר, ברוב המסגרות המשפחתיות מי שמנהל את השיח הרגשי מול הילדים הוא האם, ולכן היא נחקקת אצלם כמורה דרך לעניינים אלה.
עוד נמצא במחקר כי אמהות נוטות לשים דגש על שיח רגשי יותר עם בנותיהן מאשר עם בניהן, מה שיוצר באופן בלתי מודע סטריאוטיפ שלפיו הבת יותר בשלה לשיח רגשי מסוג זה מאשר הבן. סטריאוטיפ שכמובן ממשיך לאורך חייהם של הילדים ומודגש ביתר שאת כאשר הם בעצמם הופכים הורים.
מוסר אימהי לפי קרול גיליגן
קרול גיליגן, בספרה "בקול שונה" (1982) כתבה על "מוסר נשי". מחקריה על קולן של נשים הבהירו כי רגישותן של נשים לצורכי האחר וההנחה כי האחריות הדאגה והאכפתיות (ייצוגי האמהיות), מובילים אותן להסכית לקולו של האחר, מלבד קולן שלהן, ולכלול נקודות ראייה אחרות כאשר הן מביעות ומצהירות על עמדותיהן. במילים אחרות, טענה גילגן כי פונקציות אימהיות של 'דאגה לאחר' המתקיימות עבור נשים, הן חלק משיפוטן המוסרי. לטענתה של גיליגן, כאשר התפיסה המוסרית החברתית אינה מכירה בפונקציות אלו כלגיטימיות, שיקול הדעת המוסרי של נשים הופך להיות בעייתי.
הקונפליקט עבור נשים המעוניינות במקביל לקיומן של פונקציות אימהיות של דאגה לאחר, גם לממש את עצמן כאדם המסוגל לממש גם את זכויות העצמי שלה, מתקיים רק כאשר חברה אינה מצליחה להכיר בייחודיות של תפיסת העולם שלהן. כאשר הרמות הגבוהות ביותר של הסולם המוסרי הן נגזרות של זכויות והיפרדות ולא של אחריות וקשר. כאשר מערכות יחסים משועבדות לכללים והכללים משועבדים לעקרונות הצדק האוניברסליים, או אז חווה האישה קונפליקט פנימי. מוסר הנשען על זכויות ואי-התערבות הוא מוסר הנתפס בעיני נשים, אומרת גיליגן, כמוסר "מפחיד" המגלם את הפוטנציאל להצדקת אדישות וחוסר אכפתיות למצבו של הזולת.
פונקציות אימהיות, התכוונות גדולה יותר כלפי מערכות יחסים ותלות הדדית, קשורים קשר הדוק לתפיסת מוסר חשובה הציגה נקודת מבט שונה וסדר קדימויות אחר וחיוני אל תוך החוויה האנושית. כאשר נשים משמיעות את קולן ביחס לאחר ולמצבו של האחר, הן משמיעות נקודת מבט חיונית של החברה וגיליגן טענה כי זוהי אינה קביעה נחרצת שגברים אינם מסוגלים להיות מייצגים שלה.
מיתוס האמהות
מיתוס האמהות הוא חלק מתפישה חברתית אשר רואה באם "ייצור מושלם". האם האידיאלית מאופיינת בכל התכונות האימהיות. אותו מיתוס המבחין בין אמא טובה לאמא רעה, כפי שהציגה הפסיכואנליטיקאית מלאני קליין. אמהות היא מיתוס היות שהיא מקושרת ל'אידיאל' למושג מופשט הנובע מתוך ההקשר התרבותי שלו. המיתולוגיה שנוצרה סביב האמהות לא פעם נוטה להשכיח את העובדה שמאחורי התפקיד הזה עומד אדם. עומדת אישה. כאשר אנו עוברים לדבר על אימהיות בהקשר של טיפול בילד, אנו כבר לא יכולים להתייחס למושג רק כאידיאל (אידיאליזם) כי אנו מייחסים כבר תכונות ממשיות, פרקטיות ואופני ביצוע. הסיכוי להתחיל לראות את האישה שעומדת מאחורי התפקיד שנקרא 'אמהות' הוא סיכוי גבוה יותר. לראות את הדמות הממשית, האמא הזו, האישה הזו, זוהי יכולת חשובה לנו כחברה.
כאשר אנו לא מדברים על התפקיד עצמו- אמא, אנחנו מבינים שאין מדובר במהות אלא בתכונות. בפונקציות. באזור שהוא פסיכולוגי, רגשי, נפשי וגם נלמד ובעל דינאמיות משתנה. ברגע שאפשר לדבר על פונקציות אימהיות טובות כתוצר של איזון נפשי, למידה והתפתחות, אנחנו יכולים להקל גם על נשים וגם על גברים בתוך תפקיד ההורות שלהם.
יתרה מכך, מעבר לשיח על אודות האימהיות, מאפשר גם לנשים שמעולם לא ילדו, מבחירה או מתוך בעיה פיזיולוגית, להצליח לכלול את עצמן וכחברה להיכר בהן, כבעלות פונקציות אימהיות.
חשיבותה של ה'אימהיות' עבור שיוון בהורות כאשר אנו קושרים אמהות עם אימהיות אנו בעצם לא מאפשרים לדבר על אמהות (שהן נשים) במנותק מאותן הפונקציות המתלוות אוטומטית להגדרה של אימהיות. ולכן קשה לנו לא פעם לדבר על נשים, במנותק מילדיהן. בנוסף, אנחנו מתקשים כחברה להאמין שגם לאבות יכולים להיות פונקציות אימהיות ותכונות של דאגה 'קרינג', לילדיהם ובכלל לסובבים אותם ואנחנו מתקשים לקבל נשים שבוחרות לא ללדת (אלהורות) כנשים בעלות פונקציות ותכונות אימהיות.
האפשרות שלנו כחברה להכיר ב'אימהיותו' או 'אבהיותו' של האב היא קריטית לשיווין בהורות. היות שכאשר אנו מדברים על אימהיות, אנו מדברים על תכונות של דאגה לאחר, אנו בעצם מסמנים את האפשרות של האב להעביר לילדיו לא רק את אפשרות הנפרדות והשונות אלא גם את אפשרות האחדות וההזדהות.
חברה וסביבה תרבותית אשר מעודדת לראות באבות כבעלי פונקציות של דאגה לאחר, קרבה ואמפתיה אינה שוללת מן האבות את אפשרותן להיות יותר קרובים לילדיהם כבר בתקופה המוקדמת של הילדות. לעומת זאת, חברה אשר רואה ביתרון היחסי שיש לאם על האב כמי שיולדת ומכינה את עצמה לאימהות כבר בהיריון וכמי שיש לה תכונות אימהיות מולדות, מרחיקה את האב מתפקידי ההורות.
No.6 Collaborations Project
No.6 Collaborations Project הוא האלבום הרביעי במספר של הזמר האנגלי אד שירן. האלבום יצא לאור ב-12 ביולי 2019 דרך אסילום רקורדס ואטלנטיק רקורדס. האלבום הוא המשך למיני-אלבום של שירן מ-2011 "No. 5 Collaborations Project", האלבום כולל הופעות אורח של אמנים כמו ג'סטין ביבר, קמילה קביו, אמינם, 50 סנט, קארדי בי ועוד.
מלכת הפלקט
מלכת הפלקט היא להקת רוק ישראלית שהוקמה בשנת 1998.
הסולן והיוצר העיקרי בלהקה הוא ברק גביזון אשר שר, מנגן בגיטרה וכותב ומלחין את מרבית השירים. ההרכב הראשון של הלהקה כלל את יוני מרון (גיטרה), שעבד לפני כן כמפיק בפועל עם זקני צפת, אמיתי אשר (גיטרה בס ושירה), שהיה לפני כן סולן להקת "אמיתי והנוגעים בדבר" שהוציאה אלבום אחד ופיטר רוט, שניגן גיטרה במוניקה סקס והזבובים, אך במלכת הפלקט ניגן בתופים.
הלהקה הופיעה באופן קבוע במועדון "הבארבי" בתל אביב ובשנת 1999 הוציאה בחברת אן אם סי את אלבומה הראשון שנשא את שם הלהקה. האלבום זכה לביקורות טובות בעיתונות, אשר השוו את צליל הגיטרות הייחודי של הלהקה לזה של סוניק יות', אך לאחר יציאת האלבום הלהקה קיימה מספר מועט של הופעות ולאחר מספר חודשים היה נראה שהיא הפסיקה את פעילותה. מבין חברי הלהקה פיטר רוט המשיך לקריירה המצליחה ביותר כנגן גיטרה, מפיק וזמר סולו.
בשנת 2005 ברק גביזון השתתף כזמר ונגן גיטרה באלבום הבכורה של מטרופולין, פרויקט מוזיקלי של עופר מאירי, שזכה להצלחה מסחרית רבה.
בשנת 2007 הלהקה הוציאה בחברת התו השמיני את האלבום השני "אח יפני". ההרכב הלהקה באלבום הזה כלל את גביזון ואשר, וכן את רועי דותן (בס וגיטרה) וטל מילר (תופים); באחד מהשירים ניגנו גם יוני מרון ויובל ליאון. למרות הפסקה של שמונה שנים ושינויים בהרכב, סגנון הנגינה נשאר ללא שינויים משמעותיים וצליל הגיטרות הייחודי הוא עדיין המאפיין הבולט שלו אם כי נוספו לו גם קלידים. כמו כן בסוף האלבום הופיעו לראשונה חמישה שירים שבוצעו בשפה האנגלית.
מבין שירי האלבום הצליח רק שיר אחד, "מיליון פעם", שהפך לשיר היחיד של הלהקה אשר הושמע בתדירות גבוהה ברדיו. לכן, מלכת הפלקט היא דוגמה ללהקה של להיט אחד.
תגובה כימית
שינוי במבנה המרחבי בלבד, כמו בהרתחת מים לאדים, איננו תגובה כימית מאחר שלא חל שינוי בקשרים הכימיים בתוך המולקולות אלא בקשרים שבין המולקולות בלבד. בתגובה כימית מולקולות עשויות להתרכב וליצור תרכובת של מולקולות גדולות יותר, להתפרק וליצור מולקולות קטנות יותר או ליצור סידור מחדש של האטומים בתוך המולקולה. תגובה כימית כרוכה, בדרך כלל, ביצירה או בשבירה (או בשניהם יחד) של קשרים כימיים, ובצריכה או בפליטה של אנרגיה.
את מערך החומרים והמרחב בתגובות כימיות מחלקים לשני דברים עיקריים:
לרישום הפעילות המתרחשת בעת תגובה כימית משמש הכתיב הכימי.
תרמודינמיקה
האטומים בתגובות הכימיות אינם משנים את מקומם ואת קשריהם באופן שרירותי, אלא לפי חוקים פיזיקליים נוקשים. ה"שאיפה" היא תמיד ליצירת קשרים כימיים יציבים, בעלי אנרגיה נמוכה (האוצרים בתוכם פחות אנרגיה).
לעיתים, לשם הפעלתה של תגובה כימית נדרשת השקעה של אנרגיה ראשונית, המכונה אנרגיית שפעול, או אנרגיית הפעלה. ישנם חומרים, המכונים זרזים, המסוגלים להאיץ באופן ניכר את מהירותן של תגובות כימיות, על ידי הפחתת אנרגיית השפעול של התגובה.
סוגי תגובות
ישנם שלושה סוגי תגובות כימיות עיקריים: בנוסף לשלושה סוגים אלו, קיימים גם:
תגובות רבות מתארות תהליך ספציפי יותר ונושאות שם תואם. לדוגמה:
בתגובות מסוימות הסטריאוכימיה של המגיבים משפיעה על התוצרים. כך ניתן להגדיר:
עונת 2000/2001 בגביע ספורטה
עונת 2000/2001 בגביע ספורטה הייתה העונה ה-34 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה. זו הייתה העונה השלישית בשתחרות נערכה תחת שם "גביע ספורטה" לזכר ריימונדו ספורטה, עסקן כדורסל ספרדי.
המשחק הראשון התקיים ב-17 באוקטובר 2000 ומשחק הגמר התקיים ב-17 באפריל 2001. בתחרות השתתפו 24 קבוצות.
במשחק הגמר של התחרות גברה מארוסי על אלאן שאלון בתוצאה 72:74, וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחילת התחרות התקיימו משחקים ב-4 בתים בשיטת משחק בית/משחק חוץ. 16 קבוצות (4 מכל בית) העפילו לפלייאוף שהתקיים בשיטת משחק בית/משחק חוץ. משחק הגמר התקיים במגרש שנקבע בתחילת התחרות.
ישראל בתחרות
הפועל גליל עליון הייתה הנציגה הישראלית. היא התחילה את התחרות בבית א', סיימה אותו במקום הרביעי והעפילה לשלב המתקדם. בשלב 1/16 היא פגשה את אוניקס קאזאן והפסידה 88:83 ו-78:70
עורך פטנטים
עורך פטנטים (ובראשי תיבות עו"פ) הוא אדם בעל הסמכה משפטית וטכנולוגית המאפשרת לו לסייע לאנשים לרשום זכויות קניין רוחניות, ובראשם פטנטים. לרוב, עורך הפטנטים נדרש לרישיון ייחודי המבטיח כי יש לו הידע והמומחיות הנדרשים לשרת את לקוחותיו.
קבלת רישיון לעריכת פטנטים מרשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר מותנית לפי בקבלת תואר מדעי או הנדסי ממוסד להשכלה גבוהה, התמחות בת שנתיים במשרד עורך פטנטים העוסק במקצועו שלוש שנים לפחות, ברשות הפטנטים או במחלקת פטנטים של מפעל תעשייתי, עמידה במבחני הרישוי של רשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר, תשלום אגרה, תושבות ישראלית.
בניגוד לעורכי הדין, אשר מיוצגים על פי חוק באמצעות לשכת עורכי הדין, עורכי הפטנטים אינם חייבים להיות חברים בלשכה כלשהי. עם זאת, קיימים ארגונים שהחברות בהם היא וולנטרית, דוגמת אגודת עורכי הפטנטים.
ממציא ישראלי אינו חייב בשימוש בשירותיו של עורך פטנטים בעת הגשת פטנט בישראל.
סמכויותיו ותפקידיו
לפי עורך פטנטים רשאי לייצג צד בפני רשם הפטנטים ולפי  הוא רשאי לייצג גם בהליכים בבית משפט בכל הנוגע להמצאה או לפטנט כל עוד הייצוג אינו נוגע בנקודה משפטית וכאשר עורך דינו של הצד המיוצג נוכח במקום. על פי החוק הישראלי, עורך דין יכול לתת שירותים משפטיים של עריכת פטנטים. עם זאת, בפועל, עורכי הדין אינם עוסקים בעריכת פטנטים לאור הצורך במומחיות טכנולוגית. עורכי פטנטים מוסמכים גם לעסוק בזכויות הקניין הרוחני של עיצובים וסימני מסחר. נושאים אלו אינם דורשים מומחיות טכנולוגית ובהם עוסקים גם עורכי-דין המועסקים במשרדים של קניין רוחני או במשרדים אחרים.
עבודתו היומיומית של עורך הפטנטים עוסקת בייצוג ממציאים המבקשים מונופול על ניצול המצאתם (קרי פטנט) בפני רשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר וכן עוזר בהגשה של בקשות לרשויות פטנטים זרות. במסגרת עבודה זו, עורך הפטנטים עורך את המידע שמגיש לו הממציא בפורמט המקובל לבקשות פטנט וכותב בסוף הבקשה את תביעותיו. תביעות הפטנט, אחת לפחות, מגדירות במדויק את רכיבי ההמצאה שעליה מתבקשת הבלעדיות.
בחינות הרישוי
בחינות הרישוי מורכבות ממבחן בכתב וממבחן בעל פה, הנערכים אחת לחצי שנה, תחילה המבחן בכתב ולאחר כשבועיים המבחן בעל פה. רשות הפטנטים המדגמים וסימני המסחר מחזיקה במאגר בחינות בכתב הפתוח לעיון הציבור, וכן במאגר שאלות מבחינות בעל פה, הנחשבות כקשות יותר ופחות עקביות בתכניהן.
נבחן בבחינה בכתב בוחר טופס בחינה התואם את תחום התמחותו, למשל מכניקה, ביולוגיה או כימיה, והבחינה כוללת עריכת בקשה, במיוחד תביעות, על פי חומר הכלול בטופס הבחינה. הבחינה בעל פה בודקת בקיאות בדיני הקניין הרוחני לרבות עיצובים, סימני מסחר וזכויות יוצרים, כמו גם היכרות עם דיני הקניין הרוחני מחוץ לישראל.
על פי החוק, בחינות הרישוי צריכות להיערך על ידי שניים או שלושה בוחנים, כאשר לא יותר מאחד מהם יהיה עורך פטנטים. לב-2011 נשמעה ביקורת על כך שבפועל הבחינות בעל פה מורכבות מפנל של בוחנים הכולל שני עורכי פטנטים ואף יותר והועלתה השאלה איזו השלכה, אם בכלל, יש לחריגה מסמכות זו.
אריק סעדה
אריק חאלד סעדה (בשוודית: Eric Khaled Saade; נולד ב-29 באוקטובר 1990) הוא זמר שוודי ומנחה טלוויזיה לילדים. סעדה היה חבר בלהקת הבנים !What's Up אותה הוא עזב בפברואר 2009 לטובת קריירת סולו.
סעדה ייצג את שוודיה באירוויזיון 2011 שנערך בגרמניה, לאחר שניצח בתחרות המלודיפסטיבלן עם השיר "Popular". בשנת 2021, זכה במקום השני בקדם השוודי לאירוויזיון 2021 עם השיר "Every Minute".
תחילת דרכו
סעדה גדל בהלסינגבורג לאב פלסטיני שנולד בלבנון ולאם שוודית. הוריו התגרשו כשהיה בן ארבע. הוא הבן השני מתוך 8 אחים, חלקם אחים חורגים. סעדה החל לכתוב כשהיה בן 13, אולם כדורגל היה אחד מתחומי העניין שלו עד לחוזה המוזיקה הראשון שלו בגיל 15, חוזה שהפיק אלבום אחד ושלושה סינגלים. כמו כן, לאחר זכייתו בתחרות המוזיקה השוודית Joker הוא התבלט יותר בתעשיית המוזיקה בשוודיה.
!What's Up
בשנת 2007, בהתבסס על הצלחתו ההתחלתית, השתתף סעדה בתחרות על מנת לזכות במקום כחבר בלהקת בנים שוודית חדשה שהוקמה. מתוך מאות בקשות שנשלחו, נבחרו 15 מועמדים להופיע בתיאטרון גלוב, ביניהם סעדה. סעדה הפך בהצלחה לאחד מתוך 4 המועמדים שנבחרו סופית להיות חלק מהלהקה החדשה שנקראה !What's Up.
שאר חברי הלהקה שנבחרו היו רובין חוינברה, לודיג "לוד" קייסר וג'ון יינגבסון. כולם השתתפו בתחרויות מוזיקה טרם בחירתם, בדיוק כמו סעדה. חוינברה זכה בתחרות Sommarchansen שנערכה בעיר מאלמה בשנת 2006, קייסר התחרה בתחרות הקדם אירוויזיון "לילה מלודיפסטיבלן" שנועדה לבחור את הנציגות השוודית לאירוויזיון הילדים ויינגבסון השתתף בתוכנית הטלוויזיה Super Trouper.
הלהקה הופיעה ברחבי שוודיה החל מאביב 2008. באותה השנה חברי הלהקה ביצעו את הגרסה השוודית של שיר הנושא לסרט קאמפ רוק מבית היוצר של דיסני. סעדה ושאר חברי הלהקה הקליטו את הפסקול עבור הסרט, ושמו הוא "Här är jag". כמו כן, סעדה דיבב את השמות של שיין בגרסה השוודית לסרט "רוק קאמפ", כמו גם חברים אחרים בלהקה. בנוסף, הם הופיעו בקדימון לסרט שהוכן על ידי ערוץ דיסני.
בשנת 2008 הלהקה הוציאה את האלבום In Pose. האלבום שהה שבוע אחד במצעדי המוזיקה בשוודיה במקום ה-40. שני סינגלים יצאו באלבום: "!Go Girl" שיצא במאי 2007 והגיע למקום ה-5 במצעדי המוזיקה בשוודיה, וכן הסינגל "If I Told You Once" שיצא במרץ 2008 והגיע למקום ה-16 במצעדים.
בתחילת 2009 הודיעה הלהקה על עזיבתו של סעדה את הלהקה לטובת קריירת סולו. את מקומו תפס יוהנס מגנוסון.
קריירת סולו
אלבום האולפן הראשון שלו, "Masquerade", יצא ב-19 במאי 2010, והגיע למקום השני במצעדי האלבומים בשוודיה. כל שלושת הסינגלים שלו הופיעו באלבום, כמו גם הסינגל הרביעי "Masquerade".
האלבום השני שלו צפוי לצאת בין יולי לספטמבר 2011 ביחד עם הסינגל "Still Loving It" והסינגל "Popular" שכבר יצא. סיבוב ההופעות שלו בקיץ יכלול מספר שירים מהאלבום הקרב.
עבודה בטלוויזיה
במהלך קיץ 2009 הנחה סעדה בערוץ דיסני תחרות מוזיקה סקנדינבית בשם "My Camp Rock". התחרות מבוססת על הסרט "קאמפ רוק". כמו כן הוא ראיין מספר אנשים, בהם זאק אפרון וונסה הדג'נס. סעדה גם הופיע בתור מנחה בתוכנית "Julias Stjärnskott", תוכנית בה מתחרים צעירים.
מלודיפסטיבלן ואירוויזיון
סעדה השתתף בתחרות הקדם אירוויזיון של שוודיה - תחרות המלודיפסטיבלן, פעמיים ברציפות (2010–2011) וכן פעם נוספת בשנת 2015. בפעם הראשונה הוא התמודד עם השיר "Manboy", אולם הוא לא הגיע למקום הראשון. בפעם השנייה הוא התמודד עם השיר "Popular" איתו הוא זכה, ובפעם השלישית התמודד עם השיר Steeng אך לא ניצח בתחרות.
מלודיפסטיבלן 2010
סעדה השתתף במלודיפסטיבלן 2010 בחצי הגמר השני שנערך ב-13 בפברואר 2010 בארנה גורסון שבסקנדינבן עם השיר "Manboy" שנכתב והולחן על ידי פרדריק שמפה ופטר בוסטרום. השיר הגיע למקום השלישי עם 159 נקודות בערב הגמר שנערך ב-13 במרץ.
אירוויזיון 2010
ב-29 במאי 2010 הקריא סעדה את ההצבעות שהתקבלו בשוודיה בגמר אירוויזיון 2010. כמו כן, הוא היה חלק מחבר השופטים השוודי.
מלודיפסטיבלן 2011
ב-19 בפברואר 2011 התמודד סעדה בחצי הגמר השלישי שנערך במרכז קלואטה שבעיר לינקופינג. הוא הופיע עם השיר "Popular" שנכתב על ידי פרדריק שמפה. ב-12 במרץ הוא הופיע בגמר עם השיר איתו הוא הגיע למקום הראשון עם 193 נקודות, כאשר הוא ניצח גם בהצבעות הטלווטינג וגם בהצבעות השופטים של 11 מדינות.
אירוויזיון 2011
לאחר שניצח במלודיפסטיבלן, אריק סעדה נשלח לייצג את שוודיה באירוויזיון 2011 שנערך באספרי ארנה בעיר דיסלדורף שבגרמניה. סעדה התמודד וניצח בחצי הגמר השני שנערך ב-12 במאי, ולכן עלה לגמר שנערך ב-14 במאי. בערב הגמר הוא הגיע למקום השלישי.
פרסים
בשנת 2010 זכה סעדה בפרס על שם מרסל בזנסון בקטגוריית "המבצע הטוב ביותר" על השתתפותו במלודיפסטיבלן עם השיר "Manboy". ב-2011 הוא זכה באותו פרס, אולם בקטגוריית "פרס העיתונות" על שירו המנצח "Popular".
זאלוז'צה
תולדות היישוב
זאלוז'צה נזכרת לראשונה בשנת 1483, ובתחילת המאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1675 ערכו הטורקים מצור על העיירה, והעלו אותה באש.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי זאלוז'צה
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1606. במהלך המאה ה-19 גדלה באופן משמעותי האוכלוסייה היהודית בעיירה, חרף מספר שריפות שפקדו אותה. החל מסוף המאה ה-19 היגרו מהעיירה יהודים רבים.
בתחילת יולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר קרב שניהלו עם הצבא האדום. כעבור ימים אחדים רצחו הגרמנים כ-20 יהודים מהעיירה, לאחר שהכומר המקומי העליל על היהודים כי ירו על הגרמנים בעת הקרבות.
עד מהרה הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר גבוהים וחובת התייצבות לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה. מעת לעת הגיעו לעיירה אנשי גסטאפו מטרנופול, וירו באופן אקראי ביהודי העיירה.
מכינה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דלאסם
דלאסם (באיטלקית: DELASEM, ראשי התיבות של המילים Delegazione per l'Assistenza degli Emigranti Ebrei) הוא ארגון יהודי איטלקי שסייע לפליטים יהודים בין השנים 1939 ל-1947.
רקע על פעילות הארגון
ארגון דלאסם הוקם בג'נובה בשנת 1940 על ידי קבוצה של יהודים איטלקים ואיטלקים לא יהודים. בראשו עמדו המייסדים דנטה אלמנסי (Dante Almansi), ששימש כסגן מפקד משטרת איטליה ואיגוד הקהילות היהודיות של איטליה, ועורך הדין היהודי מג'נובה, לאליו ויטוריו ואלוברה ששימש כיושב ראש הקהילות היהודיות באיטליה UCEI. דלאסם סייע לפליטים יהודים שהגיעו לאיטליה בזמן מלחמת העולם השנייה ממדינות אחרות, ועזר ליהודים איטלקים לברוח מאיטליה. העדיפות הראשונה של דלאסם הייתה לסייע להגירה של פליטים ממדינות באירופה שהיו תחת כיבושה של גרמניה, למדינות שלא היו תחת הכיבוש, כגון ספרד, או להבריח אותם לארצות הברית.
מספר גדול מאוד של יהודים הצליחו להימלט, לרוב בעזרת ארגון דלאסם, מאיטליה לשווייץ. בשווייץ עזרו ליהודים קבוצה של סטודנטים איטלקים שעברו לעיר לוזאן והקימו את הוועד לסיוע לאיטלקים שנרדפו מסיבות פוליטיות או גזעיות. הוועד השתדל לעזור לפליטים יהודים וגם פעל על מנת להשיג מידע על הפעולות שנעשו ברחבי איטליה כנגד היהודים ופעל להפיץ מידע זה. בין השנים 1939 כאשר הדלאסם החל את פעילותו ועד לשנת 1945 בה הסתיימה מלחמת העולם השנייה, ארגון הדלאסם נוהל עלי ידי דאנטה אלמנסי. עם זאת גם לאחר שאלמנסי חדל מניהול הארגון, המשיך הארגטו לפעול עד שנת 1947.
פעילות הארגון בין השנים 1938–1945
בין השנים 1939 ועד לפלישת גרמניה הנאצית לאיטליה בספטמבר 1943, בה נאלץ הארגון לרדת למחתרת, הוא היה אחראי לתמיכה ביותר מ-15,000 יהודים, שרובם היו כלואים במחנות מעצר. כל פעילי דלאסם היו נתונים תחת פיקוח ישיר של המשטר הפשיסטי. ההיתר לפעולה שקיבל הארגון ממשטרו הפשיסטי של בניטו מוסוליני בין השנים 1938 ל-1943 מהווה את הסיבה העיקרית לעובדה שיהודים איטלקים רבים שרדו את השואה, חרף העובדה שמוסוליני היה בן ברית של גרמניה הנאצית.
תמיכה ביהודים ערב מלחמת העולם השנייה
היהודים שנשאר באיטליה בזמן המלחמה מצאו את עצמם לאט לאט תחת מגבלות במעין גטו ערטילאי. חלקה של האוכלוסייה המבוגרת שמרה על קשריה עם הציבור הכללי באיטליה, אולם בניגוד לאוכלוסייה הבוגרת, האוכלוסייה הצעירה בחרה להסתגר בחיק המשפחה ונסוגה לפעילות החברתית היחידה שהייתה אפשרית באותה העת במסגרת החוגים היהודיים. באותה תקופה שיעורי הילודה והנישואין בקרב הקהילה היהודית באיטליה פחתו באופן משמעותי. אחרי תגובה ראשונה וחוסר אונים מצד הקהילה היהודית, איחוד הקהילות היהודיות באיטליה התאגד מחדש כארגון דלאסם. ארגון דלאסם והקהילות היהודיות באיטליה עצמן החלו להגיב להגבלות על יהודים. הארגון החל לארגן חוגים לימודיים כתחליף ללמידה בבתי ספר עבור הצעירים, וכן סייע הארגון ליהודים זרים ששהו באיטליה. חלק מחברי ארגון דלאסם בחרו להתרחק מהיהדות. בנוסף, כלל יהודים רצו לשמור על כבודה של היהדות ורצו לשמור על כבודה של הקהילה היהודית באיטליה מפני השפלות כמו פרעות וחוקי הגזע שמוסוליני חוקק נגד הקהילה החל משנת 1938. באותה עת גברו בקרב הקהילה היהודית באיטליה מגמות אנטי פשיסטיות וציוניות כאשר המגמות האנטי פשיסטיות התפתחו בעקבות חוקי הגזע שנחקקו ב-1938.
עזרה ליהודי יוגוסלביה, סלובניה ודלמטיה
עקב היותו של דלאסם חלק מהאיחוד לסיוע למהגרים יהודים הוא הרחיב את פעילותו מעבר לשטחי איטליה לעבר השטחים הכבושים של יוגוסלביה והיה למעשה הארגון ההומניטרי היחיד שעזר ליהודי יוגוסלביה לשעבר לאורך המלחמה. העזרה הסתכמה בסיוע מקיף שכלל עזרה חומרית כגון אוכל בגדים שמיכות ותרופות, וכן מסמכי נסיעה, כרטיסי זיהוי, וקצבאות. דלאסם גם סיפק להם ספרי תפילה, מצות לפסח, וסייע גם בתמיכה מוראלית, כולל חיפוש קרובים.
בשנים 1941 ו-1942 עזר דלאסם לכ-2500 יהודים מסלובניה ודלמטיה. ללאליו ויטוריו ואלבורה היו קשרים הדוקים עם הצבא האיטלקי והרשויות הפוליטיות במיוחד עם גנרל אמיליו גרזיולי, שהיה הנציב העליון באזור ליובליאנה בירת סלובניה, אזור שנכבש בידי איטליה. קשרים אלו היו יעילים ביותר בתהליך ההצלה במיוחד עבור יהודים שנמשכו לאזורי הכיבוש האיטלקיים.
סיפור הצלת הילדים הידוע בשם ילדי וילה אמה בנוננטולה באזור מודנה, הוא מבצע שיצא לפועל הודות להשתתפותם של כמרים קתולים איטלקים, מורים יהודים קרואטים, בהם יושקה אינדיג (לימים יוסף איתאי), אזרחים פרטיים, וארגון דלאסם. נציג דלאסם מבולוניה, מריו פינצי, שכר מבנה בשם "וילה אמה" בנונונטולה על מנת לספק מגורים לקבוצת הפליטים היהודים. קבוצת הפליטים הגיעה לנוננטולה ב-17 ביולי 1942 והתאחסנה במבנה, שהיה נטוש לפני כן במשך שנים. הכומר אריגו בקארי, בעזרתו של ד"ר ג'וזפה מוריאלי, ובסיועו של אניו טרדיני, מורה נוסף מבית הספר של בקארי, דאגו לכל צורכיהם של הפליטים היהודים, החל במיטות וכלה בספרים לבית הספר. קבוצה נוספת של כ-40 יתומים הגיעה מקרואטיה באפריל 1943. במשך כשנה, עד לפלישה הגרמנית, יכלו היתומים לנהל חיים שקטים יחסית בנוננטולה, הודות לסיועה של האוכלוסייה המקומית, והקדישו את עצמם לכלכלת הבית, לעבודה חקלאית, לנגרות, לתפירה ולשיעורים בבית הספר אשר הועברו על ידי המורים ארמנדו מורנו, המדריך אינדיג, מרקו שוקי, והפסנתרן בוריס יוכבדסון.
לאחר הגעת קבוצת הפליטים היהודים לוילה אמה, הועבר גם המחסן המרכזי של דלאסם לעליית הגג של הבית. ממחסן זה נשלחה עזרה ליהודים בכל רחבי איטליה, במחנות, בכפרים, ובמקומות מעצר שונים. הפליטים הבוגרים יותר ששהו בווילה אמה התנדבו לעבוד במחסן זה. בהמשך, גם המשרד המרכזי של דלאסם לעזרת הפליטים הועבר מגנואה לוילה אמה. למשרד זה הוקצו שני חדרים בקומת הקרקע של המבנה. עובדי המשרד הגיעו גם הם והתגוררו במקום. המחסן והמשרד של דלאסם העניקו לווילה אמה חשיבות מרכזית ונחשבו לשני עמודי התווך שעליהם נשענו רבבות הפליטים ברחבי איטליה.
המאמצים שננקטו על ידי כל הצדדים הביאו להצלת חייהם של 120 ילדים יהודים. לאחר כניעתה של איטליה לגרמנים ספטמבר 1943, האנשים שליוו את הילדים הבריחו אותם בדרך טיפוס קשה דרך ההרים אל עבר גבול שווייץ. בתוך 36 שעות עם הגעתם של הגרמנים לאיטליה בספטמבר 1943 למעלה מאה מילדי וילה אמה הוחבאו בקרב משפחות האזור ולאחר מכן הוברחו באופן בלתי חוקי לשווייץ. רק אחד מהם שהיה חולה נשלח לסנאטוריום נתפס ומת באושוויץ.
ארגון דלאסם המשיך בפעילותו לאורך כל תקופת הכיבוש הגרמני, אבל התאים פעילות זו לצורכי השעה. הוא נתן לאלפי יהודים איטלקים ופליטים מסמכים מזויפים וסיפק להם כסף על מנת שיוכלו להסתתר ולהינצל. פעילי דלאסם סייעו עד השחרור מהכיבוש הגרמני ללמעלה מ-1500 פליטים יהודים לא איטלקים, וסייעו ללמעלה מ-2500 יהודים איטלקים, אבל החמרת המצוד נגד היהודים ב-1943 הקשתה מאוד על יכולתו של הארגון לפעול. בנוסף לכך, פעילים רבים נתפסו ונשלחו למחנות ריכוז. מריו פינצי, נתפס וגורש לאושוויץ, וכתוצאה מכך פעילים רבים של דלאסם ברחו לשווייץ. במספר קהילות, רבנים ארגנו פעילות הצלה כי העדיפו לפעול להצלת הקהילה במקום להסתתר. חלק מהרבנים נתפס וגורשו כגון הרב נתן קאסוטו מפירנצה והרב ריקרדו פצ'יפיצ'י מג'נובה.
הנהגת דלאסם נהנתה מעזרתם של מספר ארגונים יהודיים בינלאומיים כגון ההיאס והג'וינט. ארגונים אלו היו בעמדה שאפשרה להם להעביר סכומים נכבדים של מטבע זר לאיטליה. הג'וינט המשיך לספק עזרה כספית דרך סאלי מאייר שבשוויץ ודרך חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית הרולד טיטמן.
התמיכה ביהודים
קבוצת פעילים נוספת שפעלה מטעם דלאסם נקראה הוועדה לעזרה למהגרים, נוהלה על ידי לאליו ויטוריו ואלבורה ולאחר שוואלבורה ברח לשווייץ בנובמבר 1943, נוהל הארגון על ידי מאסימו טגליו (Massimo Teglio). ארגון זה הבריח נכסים לשווייץ כדי שישמשו לרכישת מזון, תרופות, וביגוד חם. דלאסם אף סיפק תמיכה כלכלית לעצירים במחנות כדי שיוכלו להשיג אוכל ומוצרים נוספים ודאג לסמלים דתיים כדי לשמר את מסורת היהודית. כמו כן דאג הארגון לציוד רפואי, לחינוך לילדים, ולהקמת ספריות.
שיתוף הפעולה עם הכנסייה
לאחר נפילת איטליה נאלץ ארגון דלאסם לרדת למחתרת. כאשר הגרמנים כבשו את העיר ג'נובה, תקציבו של דלאסם הסתכם בחמישה מיליון לירות איטלקיות שהופקדו אצל האב פרנסיסקו רפטו (Francesco Repetto) ששימש באותה העת בתור מזכירו של הארכיבישוף של ג'נובה. חמישית מסכום זה הופקד בידיו של כומר האב מארי-בנואה (Maria Benedetto), שמונה לנשיא החדש של ארגון דלאסם שלקח את הכסף לרומא ב-20 באפריל 1944. למרות כיבוש איטליה, דלאסם המשיך לפעול מהמטה החדש שלו במקום מגוריו של הכומר ברומא, בעזרתה של המכללה הבינלאומית ברומא, הקשרים עם הצלב האדום הבינלאומי ועדת האפיפיור והמשטרה האיטלקית. בעזרתו פעל דלאסם להכנת מסמכים מזויפים וייסד קשרים עם בכירים איטלקים, שווייצרים, הונגרים, צרפתים ורומנים.
הארגון אחרי המלחמה 1945–1947
הגרעין של דלאסם התאסף מחדש במהירות אחרי השחרור. המשימה הראשונה של דלאסם הייתה לאחד משפחות מפוזרות, במיוחד ילדים שהתחבאו במנזרים או באופן פרטי. המשימה השנייה הייתה לארגן את העלייה, שהייתה אז בלתי חוקית, לארץ ישראל שהייתה עדיין תחת המנדט הבריטי.
ראו גם
וילה אמה
קווין ספייסי
קווין ספייסי פאולר (באנגלית: Kevin Spacey Fowler; נולד ב-26 ביולי 1959) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר, פרס גלובוס הזהב ושני פרסי גילדת שחקני המסך, הידוע ביכולתו לגלם מנעד רחב של דמויות מורכבות.
ביוגרפיה
ספייסי נולד בסאות' אורנג', ניו ג'רזי שבארצות הברית למשפחה נוצרית. הוריו הם קתלין אן (לבית קנוטסון), מזכירה, ותומאס ג'פרי פוולר כתב טכני ויועץ נתונים. לו אח ואחות. משפחתו עברה ללוס אנג'לס שבקליפורניה בשנת 1963, כשהיה בן 4. ב-2017 אחיו הגדול רנדל פוולר (ממנו ספייסי מנוכר) טען כי אביהם, אותו תיאר כגזען "תומך נאציזם", היה מתעלל פיזית ומינית, וכי ספייסי נסגר רגשית והפך "ערמומי וחכם מאוד" כדי להימנע מהצלפות.
בעידודו של חברו לכיתה ואל קילמר (לימים כוכב קולנוע בעצמו) עבר ספייסי לניו יורק ונרשם לבית הספר לדרמה "ג'וליארד" בשנת 1979.
קריירה
בשנות ה-80 המאוחרות גילם תפקידי קולנוע קטנים. ב-1991 זכה בפרס הטוני על תפקידו במחזה "אבודים ביונקרס". פריצת דרכו באה בשנת 1992 כאשר זכה לשבחים על תפקידו בסרט "גלנגרי גלן רוס", המבוסס על מחזהו של דייוויד מאמט. ספייסי זכה לתשומת לב נוספת מאוחר יותר ב-1995 כששיחק נבל מתוסבך: בסרט המתח המצליח "שבעה חטאים" שם שיחק רוצח סדרתי. הסרט "החשוד המיידי" בו שיחק פושע חלקלק, זיכה אותו בקבלת פרס אוסקר כשחקן המשנה הטוב ביותר. שנתיים מאוחר יותר, ספייסי שיחק לטובת הצד השני של החוק, בתפקיד חוקר משטרה בסרט "סודות אל איי".
ספייסי זכה בפרס אוסקר שני על משחקו בסרט "אמריקן ביוטי" ב-1999, בו גילם את דמותו של אב מתוסבך הנמצא במשבר אמצע החיים. באותה שנה גם קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. שנה מאוחר יותר הוא שיחק מורה בסרט "תעביר את זה הלאה". הוא זכה לשבחים על משחקו בסרט "קיי-פקס" ב-2001, בו הוא משחק גבר בבית חולים לחולי נפש, הטוען שהוא חייזר. בשנת 2003 שיחק בסרט "החיים של דייוויד גייל" לצד קייט וינסלט בתור פרופסור לפילוסופיה שמקדיש את חייו לביטול עונש מוות אך נידון לעונש מוות בעצמו. משנת 2003 מכהן כמנהל האמנותי של תיאטרון אולד ויק בלונדון. בשנת 2004 ביים ושיחק בסרט "מעבר לים". בשנת 2008 הופיע בסרט "21", שבו גילם את מיקי רוזה, מנהיג החבורה שסביבה סובב הסרט.
בשנת 2010 הקים את "Kevin Spacey Foundation", קרן התומכת בקידום שחקנים, במאים, תסריטאים ומפיקים צעירים.
בשנת 2011 שיחק בסרט "איך להיפטר מהבוס" לצד ג'ניפר אניסטון וג'ייסון בייטמן, והוא השתתף גם בסרט ההמשך "איך להיפטר מהבוס 2" ב-2014.
בין שנת 2013 לשנת 2017 הופיע בתפקיד הראשי בסדרה "בית הקלפים" מבית היוצר של נטפליקס. ספייסי זכה בפרס גלובוס הזהב ופעמיים בפרס גילדת שחקני המסך על תפקידו בסדרה.
הוא דיבב במשחק הווידאו "Call of Duty: Advanced Warfare", שיצא ב-2014, את ג'ונתן איירונס, בעל חברה לייצור נשק וטכנולוגיות עילית, המבקש ליצור איום על כוחה של ארצות הברית באמצעות צבא פרטי הנשלט על ידיו.
בשנת 2016 שיחק בסרט הקומי "מר תשע נשמות" לצידם של ג'ניפר גארנר, רובי אמל, וכריסטופר ווקן,
בשנת 2017 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הפשע המוזיקלי "בייבי דרייבר" בבימויו של אדגר רייט.
חיים אישיים
ספייסי מתגורר בלונדון שבבריטניה, ומחזיק בתים גם בניו יורק ולוס אנג'לס.
ב-30 באוקטובר 2017 ספייסי יצא מהארון כהומוסקסואל.
האשמה בתקיפה המינית
באוקטובר 2017 השחקן אנתוני ראפ האשים את ספייסי כי בשנת 1986 ניסה לפתות אותו כשהיה קטין בן 14. בתגובתו, טען ספייסי שאינו זוכר את המקרה אך התנצל על האירוע ויצא מהארון כהומוסקסואל. תזמון יציאתו מהארון עורר ביקורת, בטענה שספייסי מנסה להסיט את תשומת הלב מהטענות על התקיפה המינית לגילוי זהותו המינית.
מספר ימים לאחר מכן נוספו לטענותיו של ראפ האשמות מצד גברים נוספים בתעשיית הבידור האמריקאית בגין הטרדות מצדו של ספייסי. בתגובה לדברים ספייסי הודיע שהוא לוקח פסק זמן ממשחק כדי לעבור טיפול.
ב-24 בדצמבר 2018 פורסם שספייסי יועמד לדין. באותו ערב, פרסם ספייסי סרטון, בו הוא משחק את דמותו בסדרת "בית הקלפים" ורומז על רצונו לשוב למסכים ולנקות את שמו. ב-7 בינואר 2019 הוגש כתב אישום נגד ספייסי בגין תקיפה מינית של אנתוני ראפ. ביולי 2019 נסגר התיק לאחר שהמתלונן סירב להעיד.