cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלק פיבונסונגרם
כהונתו הראשונה כראש ממשלה 1944-1938
אחרי שהגיע לראשות הממשלה בדרך חוקתית, במקום פראיה פהאפהול, השליט פיבונסונגרם בפועל משטר אוטוריטרי. הוא מינה כמה מחברי הסיעה הצבאית של מפלגתו בתפקידי מפתח בממשלה. מלכתחילה ניצל את מעמדו החדש כדי להיפטר מהמתנגדים הפוליטיים. נעצרו כ-40 מתנגדים פוליטיים, מלוכנים וגם דמוקרטים. הוא ביים נגדם משפט בגין בגידה -על קשירת קשר נגד המלך הצעיר אננדה, אותו ביקשו כביכול להדיח לטובת המלך הקודם פראג'אדיפוק. על ספסל הנאשמים ישבו מלוכנים ונציגי האצולה שתמכו במשטר הישן, לרבות דודו של המלך, הנסיך ראנגסיט, שתמך בעבר בקולונל פראיה סונגסוראדט, וכן ראשי אופוזיציה מן האספה הלאומית. אחרי הליכים מפוקפקים בית דין מיוחד דן 18 נאשמים לעונש מוות ועוד 52 לעונשים כבדים אחרים. עשרות נכלאו על האי הבודד טראוטאו. המחנה השמרני-המלוכני האופוזיציוני הורחק מן הזירה הפוליטית ואף כוחם של נציגים בעלי דעות מלוכניות בתוך מפלגת העם נחלש.
המשטר שהנהיג פיבונסונרם שאב השראה מהמשטרים הפשיסטים באירופה - ובראשם איטליה וגרמניה, מהמשטרים הלאומני סֵקוּלָרִי של אטאטורק בטורקיה והמשטר הלאומני הצבאי ביפן. הוא התבסס על תעמולה לאומנית קיצונית ועל פולחן אישיות של המנהיג שהתחיל לטפח אותו החל משנת 1939 בעזרת שר התעמולה שלו, לואנג ויצ'יטואטאקאן ("מהדורת כיס של גבלס", כפי שכינה אותו השגריר הבריטי). המלך לשעבר פאג'אדיפוק הוכרז "אישיות בלתי רצויה" ותמונותיו הורחקו מן המרחב הציבורי. לעומת זאת הרחובות והמוסדות התמלאו בתמונות של פיבונסונגרם ונאומיו וסיסמאותיו הופצו ללא הפסקה בעיתונים וברדיו. להבדיל מהפאשיסטים באירופה ובצורה שהזכירה את המשטרים הקומוניסטים בעתיד, השתמש פיבוסונגרם במילה "דמוקרטיה" בהגדרת משטרו. אחרי תבוסתו של מה שהוא קרא "מרד סונסוראדט", הקים פיבון במרכז בנגקוק, באמצע שדרות ראצ'אדמנון, אנדרטת ענק לדמוקרטיה כסמל ל"ניצחון החוקתיות על המונרכיה האבסולוטית". ה"דמוקרטיה" משמעותה בעיניו הייתה מעל לכל שלטון מפלגת העם, ובמיוחד של אגפה הימני, הפעלת פרלמנט שחבריו ממונים, במסגרת חוקת 1932, ורעיון השלטון של המעטים ה"נאורים".
נתגלו מחלוקות גם בשורות מפלגת העם. בעיקר בין המחנה של פיבון, ובין זה של חברו מהלימודים, פרידי פהאנומיונג, שייצג את האגף האזרחי והליברלי. מחד גינה גם פרידי את התערבות המונרכיה בפוליטיקה ואישר את הקמת בית הדין המיוחד ששפט את הקושרים כביכול נגד הסדר החוקתי, אך מאידך מתחו האינטלקטואלים הפרוגרסיביים שמסביבו בקורת על התפקיד הדומיננטי של אנשי הצבא ודרשו את קיצוץ תקציב הביטחון.
פיבון הקרין סביבו כריזמה בסגנון נפוליאוני, בפוליטיקה ידע להשתמש לסירוגין בשיטות מעודנות וברוטליות, בדרך כלל הופעתו הייתה מאופקת, נהג במגעיו, אפילו לפי עדות מבקריו, בגישה אישית שנראתה צנועה, אדיבה ואף כובשת.
מודרניזציה ולאומנות רדיקלית
תעמולת המשטר שילבה בצורה מיוחדת לאומנות עם שאיפה למודרניזציה ולחיקוי התרבות המערבית. על מנת להרים את המורל הלאומי של העם ולעודד את השאיפה ל"קידמה" ולמודרניזציה בחיי תאילנד, הוציאה ממשלת פיבונסונגרם מתחת ידיה פקודות בתחום התרבות. דרכן היא עודדה את התאילנדים להצדיע לדגלי הלאום במקומות ציבוריים, ללמוד היטב את ההמנון הלאומי החדש, להשתתף במצעדים ולהעדיף את השפה התאילנדית על ניבים ושפות אזוריים. הנוער גויס לארגונים פארא-צבאיים. החג הלאומי נקבע ב-24 ביוני, יום המהפכה מ-1932, במקום יום הולדתו של המלך. באפריל 1939 התחילו עבודות הבנייה בשדרות רג'דמנן המובילה למתחם הארמון המלכותי במטרה להפוך אותה למעין שאנז אליזה של תאילנד. ב-24 ביוני 1939 בחג הלאומי החדש התקיים מצעד עם מטס אווירי ופיבונסונגרם חנך את אבן הפינה של "אנדרטת הדמקורטיה". ביחסי חוץ הביע המשטר התאילנדי תביעות טריטוריאליות כלפי הארצות השכנות, מלוות באיומים. המשטר חילק בבתי הספר מפות שעליהן היו מסומנים "האזורים האבודים" של תאילנד, כמו אלו שסופחו בשנים 1907–1909 למושבות השכנות של צרפת ובריטניה. תחנת הרדיו של הצבא קראה להקמת "אימפריה פאן-תאילנדית" (מאהה אנאצ'ק תאי). גישת המשטר שאבה השראה ממדיניותו של היטלר ומסיפוח אוסטריה (האנשלוס) לגרמניה. הפוליטיקה הלאומנית עלתה בגישתה התוקפנית אפילו על זו שבימי המלך וג'ראבוד מתחילת המאה ה-20. ויצ'טואטאקאן חיבר דרמות לאומניות עוד מקורב של פיבון שהעריץ את גרמניה הנאצית היה פראיון פאמונמונטרי, שהיה בן לאם גרמניה.
רפורמות תרבות
במסגרת קידום ההומוגניזציה של התרבות התאילנדית, נדרשה העלמות כל אזכור רשמי של ההבדלים התרבותיים בין אזורי המדינה - למשל מרכז, צפון-מזרח וצפון (תאי יואן). השלטון כפה את השימוש בניב המרכזי של השפה התאית בכל הארץ. נדרשה הפסקת השימוש בכתב לאו באזור איסאן בצפון-מזרח המדינה ובאלפבית לאנה או דהאמה בצפון, ששימשו עדיין בכתיבת השפות האזוריות. פיבון הקים קבוצת עבודה שהגתה רפורמה ופישוט של הכתב התאילנדי המסובך ושינויים באי-סדירויות של הכתיב התאי. רפורמת הכתב נועדה להקל על חלקים שונים של האומה התאילנדית ועל המיעוטים ללמוד את השפה הלאומית הרשמית של המדינה. אולם בגלל התנגדותם של אנשי הרוח וכהני הדת לאיושמו חידושים מקיפים בתחום זה.
בכפרים נאסרה הישיבה על הקרקע בצדי הסמטאות, שנראתה בעיני המשטר סימן פיזי לחולשת העם. התאילנדים חונכו להשתמש בארוחות במזלגות ובסכינים במקום בידיים, כפי שהיה נהוג בעבר. כמו כן למדו למחות כפיים אחרי נאומים או מופעים שנכחו בהם. פיבון ביקש שהגברים התאילנדים ישתמשו בכרטיסי ביקור ושיתייחסו במחוות כבוד כלפי נשותיהם. למשל, לפי המנהג האירופי, שינשקו אותן בברכן לפני יציאתם לעבודה. הוא כינה את האשה התאילנדית "פרח האומה" והנהיג תחרויות יופי שאחת המטרות שלהן הייתה גם קידום הרפורמה בלבוש.
ב-8 בספטמבר 1940 הוצא הצו שביקש שימוש יעיל של הזמן. העם התבקש לארגן את חייו על ידי חלוקת היום לשלוש:שש עד שמונה שעות המוקדשות לשינה, ימי אור היום - לעבודה ושאר הזמן לפעילות גופנית, גינון, תרבות ושמיעת רדיו. הומלץ לא לאכול יותר מארבע ארוחות ליום ונאסרה לעיסת אגוזי הבטל Areca catecha המשחירה את השיניים. מושלי המחוזות נדרשו להרוס את עצי הבטל כל עוד אין להם תועלת תעשייתית כלשהי.,
בסיום בשנת 1941 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה החליף פיבון גם את לוח השנה לפי הדגם האירופי. מכאן ואילך התחילה השנה ב-1 בינואר ולא בסונקראן המסורתית שחלה ב-13 באפריל. הונהגה גם ברכה חדשה במפגשים בין אנשים: "סוואטדי". לפני שמות הגברים התחיל להיות נהוג להגיד את מלת הנימוס "חראפ" ולפני שמות הנשים "חא". פיבונסונגרם ראה בכל האמצעים האלה הכרח לטובת הקידמה, ולמען שינוי תדמיתה של תאילנד בעיני העולם - מזו של ארץ נחשלת ו"ברברית" לזו אל מדינה מתוקנת ומודרנית. העם קיבל בדרך כלל בהבנה את ההוראות החדשות. פיבון חיפש עבור העם כתובת הזדהות חדשה במקום המונרכיה האבסולוטית שהודחה. במקום חגיגות המלוכה הקודמות הנהיג חגיגות "לאומיות". יום המהפכה משנת 1932 הוכרז כחג לאומי. לצד המנון המלוכה נוצר המנון הלאום - "פלנג צ'אט", המושר עד ימינו, המדגיש את אחדות האומה ואת רוח ההקרבה של ה"גזע" התאילנדי. כל בוקר בשעה 8 וכל ערב בשעה 18 מושמע ההמנון ברדיו וברמקולים והתושבים נדרשים לעמוד ולהצדיע. בו זמנית בבניינים הציבוריים מתקיימים טקסי הרמת הדגל בבקרים והורדתו בערבים.
רדיפות נגד הסינים
גישה לאומנית וגזענית זו יושמה גם בתחום הכלכלי. השלטונות הטיפו לאוטרקיה כלכלית. הונהגה מדיניות עוינת לכל העסקים הזרים ובמיוחד נגד אלו של המהגרים הסינים בממלכה. הוצהר על שאיפה להפוך את תאילנד לאומה הומוגנית מבחינה אתנית
פיבון עצמו חלם על מדינה פאן-תאילנדית שתאחד בתוכה את כל השטחים המאוכלסים על ידי ענפי האומה התאילנדית. זאת הייתה אחת הסיבות שבגללן ב-24 ביוני 1939 שינה פיבון את שמה של המדינה מסיאם לתאילנד. במסגרת ה"תאיזאציה" הופעלו לחצים על התושבים ממוצא סיני לשנות את שמות המשפחה לשמות תאילנדים. המשטר הפעיל מעין חרם על ההון הסיני והקים חברות ממלכתיות ומונופולים על ענפים שלמים בכלכלה, מה שגרם לקשיים רבים ואף לפשיטות רגל של סוחרים ומפעלי ייצור סינים. בשנים 1939 ו-1940 נאסר על סינים לעסוק במקצועות ותחומי עיסוק מסוימים. התאילנדים נדרשו להעדיף תוצרת של תאילנדים על סחורות של סינים בכל ענפי הכלכלה. הוטלו מיסים גבוהים במיוחד בענף המסחר שהיה נשלט במידה רבה על ידי סינים.
המשטרה פעלה תכופות נגד פעילים פוליטיים סינים. התקשורת ובתי הספר הסינים הועמדו תחת פיקוח הדוק של משרדי הממשלה. בשנת 1939 הרשויות סגרו 25 בתי ספר סינים. באותה שנה נהגה המשטרה לפשוט על מוסדות חינוך, על מערכות עיתונים ובתי דפוס סינים ועצרה מאות אנשים, שחלק מהם נידונו בהמשך לעונשי מאסר. בנאום ב-1938 לואנג ויצ'יטואטאקאן, הוא עצמו ממוצא סיני, הציג את הסינים כגורם שלילי, "יהודי המזרח", תוך השוואתם ליהודי גרמניה. בנסיבות אלה ירדה ההגירה הסינית לתאילנד. ב-1937–1938 עדיין הגיעו לתאילנד 60,000 מהגרים סינים. למעשה הקרבנות העיקריים של המדיניות האנטיסינית היו בעיקר הפועלים והסוחרים הקטנים, בעוד שאנשי העסקים הגדולים ידעו לעמוד בפרץ. בהמשך חלה התבוללות הולכת וגבורת של בני המיעוט הסיני בחברה התילאנדית.
מלחמת תאילנד -צרפת
בנובמבר 1940 פתח פיבון במלחמה נגד הכוחות הקולוניאליים הצרפתים בהודו-סין, שהיו נאמנים למשטר וישי. החיילים הצרפתים בדרום מזרח אסיה היו נתונים באותה תקופה בהשפעת כניעת ארצם בפני גרמניה הנאצית ביוני 1940.יפן כבר ניצלה זאת וכפתה על הצרפתים בהודו סין את זכותה להשתמש בערי נמל ובשדות התעופה של המושבה לצרכיה הצבאיים. מבחינה פורמלית הכירה יפן בשלטון וישי כאחראי על הודו סין. המשטר התאילנדי חשש שיפן תשתלט גם על לאוס וקמבודיה שהיו חלק מהודו סין הצרפתית, ויבטלו כל סיכוי של תאילנד לספח בחזרה את השטחים שאיבדה לטובת צרפת בארצות אלה בשנת 1907. בנסיבות אלה החליט פיבון לתקוף. חיל הים התאילנדי הוכה בקרב ימי במפרץ תאילנד, אולם באוויר וביבשה נחל צבא תאילנד ניצחון. יפן הביאה את שני הצדדים שהיו בני חסותה לסיים את העימות ותיווכה במשא ומתן ביניהם. בהתאם להסכם שהושג בדרך זו, נאלצה צרפת לוותר לתאילנד על האזורים בלאוס הנמצאים מערבה מן הנהר מקונג ועל צפונה ומערבה של קמבודיה. הישג חשוב במיוחד היה סיפוח המחוז בטאמבנג העשיר בגידולי אורז. שאר השטחים המסופחים היו ברובם מכוסים ג'ונגל. החלק ממחוז סיאם ריפ שסופח על חשבון קמבודיה קיבל את השם "מחוז פיבון סונגרם" לכבוד המרשל. יתרה מזו, הורה פיבון על הקמת אנדרטת ניצחון בבנגקוק לזכר הניצחון על צרפת.
התחזקות הרודנות ופולחן האישיות
בעקבות ההישג הצבאי ונסיבות מלחמת העולם השנייה התחזק מאוד מעמד הצבא בהנהגת המדינה והשלטון האוטוריטרי של פיבונסונגרם. האגף הליברלי בראשות יריבו פרידי פאנומיונג נדחף לעמדה הגנתית. פיבונסונגרם הגיע למעמד בלתי מעורער ודיקטטורי. הוא הנהיג בפועל באמצעות צווים וללא הפרלמנט. בעוד שעד שנת 1941 היה מתפשר עם כמה מבני בריתו המסורתיים, אלו לא מצאו יותר ייצוג בממשלה אחרי אוגוסט 1941. הממשלה הורכבה בעיקר על ידי אנשי צבא והאזרחים איבדו את השפעתם. פיבונסונגרם הכריז את עצמו למפקד עליון של שלושת החילות והעלה לעצמו מדרגת מייג'ור - גנרל לפלדמרשל.
חוק הסנגהה משנת 1941 נועד להפחית את השפעת בית המלוכה על הכמורה הבודהיסטית, תוך ביטול החוק המקביל הישן משנת 1901. בוטל התפקיד המרכזי של המלך והתפקיד החשוב של מסדר תאמאיוטיקה. התמלאה המדינה בפוסטרים עם תמונות וציטוטים של המנהיג. יום הולדתו, 14 ביולי הוכרז לחג לאומי. הונהגה קריאה "סוואטדי פיבון" שהזכירה את קריאת "הייל היטלר!" בקישוטים ציבוריים התחילו להשתמש הרבה בתרנגול, סמל אסטרולוגי סיני קשור למשפחת השליט, שהחליף תכופות את הגלגל, סמל שושלת המלוכה צ'אקרי. נעשה גם שימוש יתר בצבע ירוק נקשר במסורת ליום ד' של השבוע, שבו נולד המנהיג. בסוף כל סרט שהוצג בבתי הקולנוע הופיעה תמונתו של פיבון והקהל נדרש לקום ולהשתחוות לפניו. כל משפחה תאילנדית נדרשה להחזיק בביתה תמונה של הרודן. העיתונים חויבו לפאר אותו בכותרותיהם. החל מתחילת שנת 1942 כינה פיבון את עצמו "פו נאם" - כלומר "המנהיג", בדומה לתוארי ה"פיהרר" הגרמני וה"דוצ'ה" האיטלקי. אחת הסיסמאות הנפוצות אמרה:"האמינו במנהיג והאומה תהיה מחוץ לכל סכנה".
במאי 1942 חוקק פיבון את "החוק לביטול המעמדות והתארים" לשם קץ למנהג לפיו העניק המלך תוארי אצולה לאנשי צבא או פקידים בכירים ומצטיינים. תארים אלה - "צאו פראיה", "פראיה", "פרא", "לואנג" ו"חון" בוטלו. פיבון עצמו ויתר על התואר "לואנג" והתחיל להשתמש במקומו בשמו הפרטי האזרחי "פלק". כל הפקידים הבכירים במדינה נדרשו לנהוג כמוהו. היה בכך מחווה לבני בריתו ממפלגת העם שדגלו באידיאלים האנטי-אריסטוקרטיים של מהפכת 1932. עם זאת, פיבון לא ויתר על שם הכבוד "פיבונסונגרם" אותו הפך לשם משפחה שלו.
מלחמת העולם השנייה
עוד לפני המלחמה נגד צרפת, באוקטובר 1940 ניהל פויבנסונגרם מגעים חשאיים עם יפן, בהם הבטיח ליפנים תמיכה במקרה שיפלשו למלאיה. מצד שני, בשנת 1941 ניהלה ממשלתו משא ומתן גם עם בריטניה וארצות הברית, מתוך ניסיון להשיג סיוע מצדן במקרה מתקפה יפנית נגד תאילנד. ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל כתב לפיבון במילים אלה:
ב-5 באוגוסט 1941 הצטרפה תאילנד לקבוצת הארצות שהכירו במדינת החסות מנצ'וקוו שהקימו היפנים במנצ'וריה. למרות קרבתו האידאולוגית למעצמות הציר נרתע משטרו של פיבון מלהתייצב באופן גלוי נגד בריטניה וארצות הברית, שאיתן קיימה תאילנד יחסי מסחר חשובים. כארץ יחידה בדרום מזרח אסיה שלא נשלטה על ידי הקולוניאליזם המערבי הייתה לתאילנד חשיבות גדולה באסטרטגיה של יפן. בלחץ יפן נאלצה תאילנד לבטל הסכם עם בריטניה. גם אחרי פריצת המלחמה בין יפן לבריטניה ניסה עדיין פיבון לשמור על מדיניות נייטרלית.
יום למחרת המתקפה היפנית על פרל הארבור, ב-8 בדצמבר 1941 נחתו כוחות יפנים על חופי תאילנד והציגו אולטימטום בפני פיבון, שבו דרשו לאפשר נוכחות צבאית יפנית בשטחי תאילנד ומעבר כוחות חופשי במתקפת יפן נגד המושבות הבריטיות בורמה ומאלאיה. אחרי ניסיון התנגדות קצרה של יום אחד מצד הצבא התאילנדי, ב-11 בדצמבר הסכים פיבון להפסיק את הקרבות. אחרי שהיפנים כבשו את מלאיה ב"מלחמת בזק על האופניים" תוך היתקלות במעט התנגדות, החלטת ממשלת תאילנד לכרות ברית עם יפן התקבלה ללא היסוס.
ב-21 בדצמבר 1941 חתם פיבון על ברית הגנה הדדית עם ראש הממשלה היפני הידקי טוג'ו. בתמורה, הבטיחה יפן לערוב לעצמאות תאילנד, למעמדו העצמאי של הצבא התאילנדי ולשליטת הצבא התאילנדי בבסיסיו. כמו כן הצהירה יפן כי תומכת בהחזרת השטחים מתאילנד שסופחו על ידי בריטניה לבורמה ולמלאיה. אם פעל פיבון רק למען האינטרסים הלאומיים התאילנדים, כדי למנוע את סיפוחה והריסתה תוך כדי קרבות נגד יפן, או שמאחורי מדיניותו עמדה גם הקרבה האידאולוגית למשטר היפני, לא ברור כל כך. הממשלה והפרלמנט של תאילנד אישרו את הברית עם יפן.
ב-25 בינואר 1942 הכריז פיבונסונגרם מלחמה על ארצות הברית ועל בריטניה. באותו יום ניו זילנד ודרום אפריקה הכריזו מלחמה על תאילנד וכעבור זמן קצר הלכה גם אוסטרליה בעקבותן. הכרזת המלחמה נתקלה בהתנגדות פנימית. שר האוצר פרידי פנומיונג ושר החוץ דירק ג'איאנאמה הגישו את התפטרותם. בהיעדר המלך הקטין אנאנדה מהידול שנמצא בלימודים בשווייץ פרידי פנומיונג התמנה לעוצר הכתר של הממלכה. ג'איאנאמה, שתמך קודם בהתנגדות ליפן, התמנה לבסוף כשגריר בטוקיו. העוצר פרידי סירב לחתום על הכרזות המלחמה בעילה בהן בלתי חוקתיות. השגריר התאילנדי בוושינגטון, סני פראמוט, הגדיר את הכרזת המלחמה על ארצות הברית כבלתי תקפה וסירב למסור אותה לממשלה האמריקאית. הוא עמד בהמשך בראש תנועת התנגדות לכיבוש היפני. ארצות הברית עצמן שבעיניה תאילנד הייתה כעת מדינת חסות של יפן, נמנעה מלהכריז רשמית מלחמה נגד תאילנד. גם מאוחר יותר, כשהמלחמה הסתיימה בניצחון בעלות הברית, חסמו ארצות הברית את מאמצי הבריטים לכפות תנאי שלום קשים על תאילנד.
מלחמת העולם השנייה פגעה מאוד בכלכלת תאילנד. היא איבדה חלק גדול מהלקוחות שקנו ממנה חומרי גלם. גם הייבוא מאירופה הצטמצם מאוד. ערך המטבע הלאומי, הבאט, ירד מאוד בהשוואה לין היפני. זה היה חמור במיוחד, מכיוון שתאילנד התחייבה במאי 1942 לנהל את כל סחר החוץ שלה במטבע יפני. במקביל להתייקרות היבוא, צנחו מחירי המוצרים התאילנדים ביפן. כלכלת המדינה הוכתה באינפלציה ובפריחת השוק השחור והשחיתות
ההסכם האנגלו-עיראקי (1922)
ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1922 נחתם בין ממשלת בריטניה ששלטה בעיראק מכוח מנדט של חבר הלאומים, ובין ממשלתה של עיראק
פלק פיבונסונגרם
מלחמת העולם השנייה
הצבא היפני התנהג בתאילנד כמו כוח כובש. הוא דרש אספקה שוטפת של אורז ושל דברי מזון נוספים. נדרשו אפילו עדרי תאו, שהיו נחוצים לחריש. לצורכי יפן וצבאה הופקעו או נקנו מוצרי מתכת, מכונות ומוצרי צריכה מכל הסוגים. לפי דרישת יפן נערכו גיוסים כפויים המוניים של עובדים תאילנדים שנועדו למיזמי בנייה כמו מסילת הרכבת תאילנד-בורמה, שכונתה "רכבת המוות" בגלל המספר הרב של פועלים שמתו בעת בנייתה - 250,000 נספים, רובם אזרחים מארצות דרום מזרח אסיה שנכבשו על ידי יפן וגם שבויים מצבאות בעלות הברית.
ההסכם האנגלו-עיראקי (1922)
לאחר מלחמת העולם הראשונה חולקו שטחי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון בין צרפת ובריטניה. המחוזות העות'מאניים לשעבר, בגדאד, מוסול ובצרה הושמו תחת שלטון מנדט בריטי שנקרא "המנדט הבריטי על מסופוטמיה". בועידת קהיר (1921) הוחלט לסיים את "המנדט על מסופוטמיה" ולהשליט על עיראק את השושלת ההאשמית. צעד זה אמור היה להיות מאושר במשאל עם ולהסתיים בחתימת הסכם עם בריטניה. ב-23 באוגוסט 1921 פיצו הבריטים את פייסל איבן חוסיין על הפלתו מכס מלכותו קצרת הימים בסוריה ביולי 1920 על ידי הצרפתים, והמליכו אותו על שטחי המנדט הבריטי על מסופוטמיה ששינו שמם לממלכת עיראק.
פלק פיבונסונגרם
מלחמת העולם השנייה
באותה תקופה, בשנת 1943 הקים פיבון גם מספר אוניברסיטאות שנועדו לתחומים מוגדרים:אוניברסיטה לרפואה (בימינו האוניברסיטה על שם מהידול), האוניברסיטה החקלאית קאסטסארט והאוניברסיטה לאומנויות סילפקורן. האחרונה הועמדה תחת ניהולו של סילפה ביראסרי, בשמו האמיתי קוראדו פורוצ'י, פסל יליד איטליה שיצר בתאילנד אנדרטאות ופסלים רבים ואומץ כאמן המועדף של המשטר.
ההתנגדות וההדחה
השלכות המלחמה ערערו את אמונם של אזרחי תאילנד בממשלתם. בינואר 1942 התחילו ההפצצות האוויריות הראשונות של בעלות הברית על בנגקוק. בשנת 1942 קמה במחתרת תנועת התנגדות נגד שיתוף הפעולה עם יפן, תחת השם "תאי החופשית" ("סרי תאי"). בראשה עמדו עוצר הכתר פרידי פאנומיונג והשגריר בוושינגטון, סני פרמוט. היא שאפה שחבריה יתפסו עמדות חשובות בפוליטיקה, בצבא ובכלכלה. כשבאמצה 1944 היה ברור כי השפעת יפן הולכת ונחלשת, גם חלק גדול מהאליטה האזרחית התאילנדית הצטרפה לתנועת ההתנגדות. פיבון שעמד לצד היפנים יותר למראית עין, חיפה על המתנגדים ולא חשף אותם בפני היפנים. הוא גם הינחה את סגנו, הגנרל המשטרתי אדון אדונדרצ'אט, ראש השירותים החשאיים, ליצור מגעים ולשתף פעולה עם בעלות הברית. אדון דאג שהסוכנים של המודיעין האמריקאיים OSS (Office of Strategic Services) שנתפסו, יוחזקו במעצר תאילנדי ולא יוסגרו ליפנים והגן עליהם.
ההסכם האנגלו-עיראקי (1922)
הסדר זה, מנדט של חבר הלאומים, לא היה לרוחם של הלאומנים העיראקים, וגם לא של הבריטים שנציגיהם בפרלמנט התלוננו על העלות הגבוהה של החזקת הצבא בעיראק. הלאומנים העיראקים חפצו במידה רבה יותר של עצמאות, ואילו הבריטים רצו לשמור על האינטרסים הצבאיים והאסטרטגיים של בריטניה, ועל שליטה בתעשיית הנפט, אך להמעיט את מעורבותם בענייניו הפנימיים של האזור. הדרך שנבחרה להשגת מטרות אלו הייתה כריתת הסכם שיעגן את מעמדה של עיראק כמדינה עצמאית, אך ישמור על תלותה בבריטניה, ועל היכולת הבריטית לשלוט במשאביה ובנכסיה האסטרטגיים והטריטוריאליים.
פלק פיבונסונגרם
ההתנגדות וההדחה
עקב הידרדרות המצב הכלכלי גברה מורת הרוח בקרב העם. הצווים השרירותיים של ראש הממשלה, כדוגמת חובת פקידי הממשל להשתתף בשיעורים לריקודי עם, עוררו יותר ויותר מבוכה. כשביולי 1944 החליט פיבון, משיקולי ביטחון, אך ללא התחשבות במצב הכלכלי, להעביר את הבירה מבנגקוק למקום מרוחק ומבוצר על יד פצ'אבון באזור הררי ושל ג'ונגל המרכזי-צפוני של הממלכה. בעבודות שנועדו לבניית הבירה החדשה המבוצרת נהרגו כ-4000 פועלים בגלל התנאים הקשים ומחלות. בנוסף הודיע פיבון על תוכנית גרנדיוזית נוספת להקים פארק בודהיסטי ענק - מעין "עיר בודהיסטית" -תחת השם פותאמונתון באזור סאראבורי. יומיים אחרי התפטרותו של ראש ממשלת יפן, האדמירל טוג'ו, ב-20 ביולי 1944 סירב הפרלמנט לאשר את תוכניותיו של פיבון והוא נאלץ להתפטר מראשות הממשלה. שנה וחצי קודם לכן, בפברואר 1943 דחתה מועצת העוצרים את התפטרותו. פיבון האמין שכך יקרה גם הפעם אך התבדה. חברי הפרלמנט ציפו לתבוסה בקרוב של יפן וסברו שפיבון לא יהיה האיש המתאים לנהל את המשא ומתן עם בעלות הברית. עם יציאתו מהזירה של פיבון התחזק מעמדו של פרידי בנומיונג. במקום פיבון התמנה כראש ממשלה חואנג אפאיוונג, שמרן מתון, שנחשב עומד על הגדר בין המחנה של פיבון וזה של תנועת סרי תאי ונראה בן שיח ראוי גם בעיני היפנים וגם מבחינת בעלות הברית. פיבון נשאר לפי שעה מפקד עליון של הצבא ועבר לגור במושב המטה הכללי של הצבא בלופבורי הוא חשב שבתוקף מעמדו הצבאי יוכל להמשיך למשוך בחוטי השלטון הרבה מקציניו התחילו למאוס במדיניותו. ב-24 באוגוסט הצהיר השר תאווי בוניאקט, הקרוב לתנועת סרי תאי, כי מעמדו כמפקד עליון של הצבא עומד בניגוד לחוקה. לפי החוקה רק המלך יכול להיחשב למפקד עליון. כדי להציל את כבודו, הוכרז פיבון ל"יועץ עליון". בסופו של דבר כדי להקדים רפואה למכה נוספת העדיף פיבון להתפטר גם מתפקיד זה וללכת הבייתה בכפרו.
ההסכם האנגלו-עיראקי (1922)
משא ומתן על ההסכם התקיים במהלך שנת 1922. בתחילת יולי 1922 התפטר שר המסחר של עיראק בגלל תנאי האמנה.
פלק פיבונסונגרם
ההתנגדות וההדחה
עד סוף המלחמה הוכרזה מצב חירום לאומי. בינתיים היפנים נחלו תבוסות ותנועת סרי תאי באנטי-יפנית הלכה והתחזקה. ראש הממשלה תמך בה בסתר. נעשו הכנות למרד כללי מזוין נגד יפן, אך הוא נעצר בהוראת פיקוד הכוחות הבריטים במזרח הרחוק. באוגוסט 1945 הפך לראש ממשלה סני פרמוט, שנהנה מיוקרה רבה בעיני בעלות הברית הודות לעמדותיו העקביות נגד גיוס ארצו למחנה של יפן.
ההסכם האנגלו-עיראקי (1922)
ההסכם נחתם על ידי הנציב הבריטי סיר פרסי קוקס ב-10 באוקטובר 1922. הלאומנים העיראקים שהרכיבו את ממשלת עיראק ואת הפרלמנט העיראקי שהיה צריך לאשרר את ההסכם לא ראו את ההסכם בעין יפה. ההסכם אושר על ידי הפרלמנט העיראקי רק בשנת 1924 לאחר שתקופתו נקבעה לארבע שנים.
פלק פיבונסונגרם
הרחקתו הזמנית מן החיים הפוליטיים
השלטון בתאילנד עבר לראשונה לידי אזרחים, ולא למלך ולאנשי הצבא כמו בעבר. בשלב זה הצבא הוצא לחלוטין מן המשחק הפוליטי. נחקק חוק נגד פושעי המלחמה ופיבון ומנהיגים אחרים מימי שלטונו הועמדו לדין בהאשמת פשעי מלחמה, בעיקר בגין שיתוף הפעולה עם מעצמות הציר. לפי החוק היו עלולים לצפות לעונשים כבדים, כולל עונש מוות. פיבון ואנשי צבא אחרים נעצרו. פיבון עצמו הוחזק במעצר למשך חמישה חדשים, וזוכה בהתאם לפסק דין שקבע כי לא ניתן ליישם את חוק הענישה החדש באופן רטרואקטיבי. העוצר לשעבר פרידי, ששמר על קשר עם פיבון גם בשנות המלחמה, תמך מאוד באי ענישתו. גם דעת הקהל אהדה אותו, כשסברה שעשה את המיטב כדי להגן על האינטרסים של תאילנד. בריתו עם יפן אף עזר לו לכבוש שטחים מאוכלסים בתאים אתניים בשטחי מלאיה ובורמה
ההסכם האנגלו-עיראקי (1922)
ההסכם נשאר בתוקפו עד לשנת 1930. ב-1926 הוארך תוקפו ל-25 שנה, אך במקביל החל משא ומתן לניסוחו מחדש. ב-1930 הוחלף ההסכם בהסכם חדש.
פלק פיבונסונגרם
הרחקתו הזמנית מן החיים הפוליטיים
פיבון יצא מן החיים הפוליטיים אך לזמן קצר בלבד. בניגוד להבטחתו, כבר בתחילת שנת 1947 הוא הקים מפלגה שמרנית בשם תאמאתיפט ("שלטון הדהרמה") .קצינים מקורבים אליו, ובראשם פין צ'ונהוואן, ניצלו את חוסר היציבות הפוליטית שלאחר מותו הבנסיבות לא ברורות של המלך אנאנדה וערכו הפיכה צבאית בנובמבר 1947. ראשי ההפיכה העמידו בראש הממשלה את מנהיג המפלגה הדמוקרטית, ראש הממשלה לשעבר חואנג אפאיוונג, כשה הניחו כי עדיין פיבון לא יהווה פרטנר מתאים בעיני מעצמות המערב. באפריל הם נטשו אותו ופיבון התמנה לראש הממשלה פעם שנייה.
ראש ממשלה בשנית
בעקבות ההפיכה שארגן בנובמבר 1947 פיבון עלה שוב לשלטון. המשטר החדש רדף את פרידי פנומיונג שהצליח, בעזרת סוכנים בריטים ואמריקאים, להימלט מתאילנד. ההפיכה הביאה להחלפת ראש הממשלה תאוואל תמרונג נאווסוואדי בראש הממשלה הקודם חואנג אבהאיוונגסה. ב-8 באפריל 1948 אנשי הצבא אילצו את חואנג להתפטר ופיבונסונגרם התמנה לראש ממשלה, כשהוא עומד למעשה בראש כת צבאית. ב-1 באוקטובר 1948 ארגנה מפקדת הצבא ניסיון הפיכה כושל נגד פיבון. למעלה מ-50 קצינים פעילים ובמילואים ותומכים בולטים של היריב של פיבון, פרידי פאניומונג, נעצרו. בשנת 1949 פרצה הפיכת ארמון שנכשלה גם היא. הקושרים התכוונו להפיל את ממשלת פיבוסונגרם והחזיר לזירה הפוליטית שת יריבו פרידי פאנומיונג.
במקום הדמוי הפאשיסטי שאפיין את ממשלתו הראשונה, הפעם פיבו סונרם ומשטרו שדאגו לאמץ פסאודו דמוקרטיה למראית עין. בעקבות הצטרפות תאילנד למלחמת קוריאה במסגרת כוחות האו"ם שנשלחו להדיפת הפלישה של הקומוניסטים לקוריאה הדרומית, תאילנד קיבלה כמויות גדולות של נשק מארצות הברית. פיבון יזם מערכה חדשה נגד המיעוט הסיני בממלכה. הוגבלה ההגירה הסינית לתאילנד וננקטו אמצעים נגד השפעת אנשי העסקים הסינית בשוק התאילנדי. שוב נסגרו בתי ספר וארגונים סינים. חרף מדיניותו הגלויה הפרו-מערבית והאנטי-סינית התואמת את המלחמה הקרה, בשלהי שנות ה-1950 שלח פיבון לסין העממית שנים מילדי יועצו הקרוב, סאנג פתאנותאי, מתוך כוונה להשאיר גשר פתוח לדו-שיח עם המעצמה הקומוניסטית האסיאתית. שני הילדים, בת 8 ובן 12, היו אמורים להתחנך תחת השגחת עוזריו של ראש הממשלה הסיני ג'ואו אנלאי. מאוחר יותר, כתבה הבת, סירין פאתאנותאי, ספר זיכרונות בשם "פנינת הדרקון" שבו תיארה את חוויותיה משנות ה-1950–1960 בקרבת החוגים המנהיגים של סין העממית.
ב-29 ביוני 1951 התקיים טקס ממלכתי על סיפון אוניית המחפר "Manhattan" שנתרמה על ידי ארצות הברית לממשלת תאילנד. בעת הטקס קבוצת קצינים מחיל הים חדרו לאונייה ועצרו את פיבון שנכח בטקס. בהמשך הם העבירו אותו על סיפון אניית המלחמה "סרי איותאיה". המשא ומתן בין הקושרים שקראו לעצמם "קבוצת ההצלה של האומה"ולבין הכת הצבאי נכשל ובעיר הבירה פרצו קרבות רחוב בין אנשי חיל הים לשאר הצבא שנתמך על ידי חיל האוויר. האנייה "סרי איותאיה" הופצצה מן האוויר והימאים עזבו אותה. הקצינים איפשרו לפיבון לעזוב גם כן ולשחות עד לחוף. ב-30 ביוני גבר הצבא על המורדים שנאלצו להיכנע ולמסור את נשקם.
ב-29 בנובמבר 1951 הכת הצבאית ביימה הפיכה נוספת "שקטה" שחיזקה את שליטתה על המדינה. היא החזירה את חוקת שנת 1932, ביטלה את מוסד הסנאט תוך הקמה מחדש של פרלמנט עם בית אחד המורכב שווה בשווה מנציגים שנבחרו בבחירות ומנציגים ממונים על ידי הממשלה. קצינים בכירים התמנהו במשרות ממשלתיות חשובות, כולל כשרים בממשלה. ב-13 בנובמבר 1956 הקוד הפלילי BE 2499 של תאילנד החתם על ידי המלך פומיפון אדוניאדט ועל ידי ראש הממשלה, הפלדמרשל פיבונסונגרם.
הדחתו על ידי סאריט
בסוף הקדנציה השנית לשלטונו עלו השמועות על שחיתויות בעת בחירות. לארצות הברית הייתה באותה תקופה השפעה רבה על חוגי הצבא, שהיה מצויד בציוד אמריקאי. גל מחאות נגד ממשלת פיבון שפרץ בשנת 1957 הביא בסופו של דבר להפיכה צבאית שאירעה באוקטובר 1958 בפיקודו של הפלדמרשל סריט תאנראט. סריט נחשב קודם לכן לאחד האנשים הנאמנים ביותר לפיבון. הוא נתמך ככל הנראה על ידי ארצות הברית, ובפנים על ידי מלוכנים שרצו להשיג דריסת רגל משמעותית יותר בהנהגת הממלכה.
שנות הגלות
פיבון אולץ לצאת לגלות. קודם נסע לקמבודיה, בה נשאר חדשיים, ומשם לארצות הברית. בסופו של דבר התיישב ביפן בה חי עד יום מותו המשטר של סריט דחה מספר פעמים את בקשתו לשוב למולדת. בשנת 1960 נסע פיבון להודו וחי שם זמן-מה כנזיר בבודה-גאיה. הוא נפטר בטוקיו עקב דום לב ב-11 ביוני 1964. אפרו הובא לתאילנד ונקבר עם טקס צבאי במקדש שהוא עצמו הקים - ואט פרא סרי מהתאט (או "מקדש הדמוקרטיה") ברובע באנג חן בבנגקוק.
קישורים חיצוניים
Nation-building and the Pursuit of Nationalism under Field Marshal Plaek Phibunsongkhram.Thailand and the Second World War באתר של P.Klykorn
טנסי
טנסי (באנגלית: Tennessee ) היא אחת ממדינות ארצות הברית, הממוקמת בדרום ארצות הברית. היא גובלת בווירג'יניה וקנטקי בצפון, קרוליינה הצפונית במזרח, ג'ורג'יה, אלבמה ומיסיסיפי בדרום, ובארקנסו ומיזורי במערב.
בשנת 1796 הצטרפה למדינות האיחוד. טנסי מכונה "מדינת המתנדבים" בזכות התפקיד המרכזי שנטלו מתנדבים ממדינה זו במלחמת 1812 ובמיוחד בקרב ניו אורלינס.
טנסי גובלת בשמונה מדינות אחרות, ויחד עם מדינת מיזורי, גובלות שתיהן במספר הרב ביותר של מדינות.
מקור השם
שמה של טנסי נובע מנהר טנסי, אשר זורם במרכזה, והתחלתו בדרום קנטקי וסיומו באלבמה.
היסטוריה
מעט מאוד ידוע על תולדות ההתיישבות האנושית בטנסי קודם לבואם של המתיישבים האירופאים הראשונים. מגלי ארצות ספרדיים ובראשם ארננדו דה סוטו (Hernando de Soto) הגיעו לאזור בין השנים 1539–1543 ומצאו במקום את שבטי הילידים (אינדיאנים) מוסקוגי ויוקי. שבטים אלה נעלמו מן האזור ואת מקומם תפס שבט הצ'ירוקי שנסוג דרומה מן האזור בו היום שוכנת מדינת וירג'יניה עקב התפשטות ההתיישבות האירופית בצפון אמריקה. ככל שהגיעו לאזור יותר מתיישבים אירופיים, הם דחקו את רגלי השבטים המקומיים דרומה ומערבה ובהם את שרידי שבטי המוסקוגי והיוקי וכן את שבט צ'יקסאו וקוקטאו.
בשנים 1838 - 1839 הוכרחו כ-17,000 בני שבט הצ'ירוקי לצעוד מערבה מאזור מזרח טנסי לטריטוריה האינדיאנית שממערב לארקנסו. מצעד זה נודע בשם נתיב הדמעות ועל פי הערכות שונות כ-4,000 בני שבט הצ'ירוקי נספו בדרך.
שלטון צפון קרוליינה
בטרם קיבלו מעמד של מדינה, סבלו בני טנסי מחוסר הגנת ממשלה מקומית. בין השנים 1777 - 1788 נוצרו שישה מחוזות במזרח טנסי ובמרכזה, אשר היו תחת שליטת מדינת צפון קרוליינה, השכנה ממזרח. לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית ביקשה צפון קרוליינה להסיר ידיה מאזור זה בגלל ריחוקו ועקב הצורך לפרוץ אליו דרכים. אף המתיישבים המקומיים לא קיבלו סיוע ומענה לצרכיהם מן הממשל בצפון קרוליינה.
מדינת פרנקלין
שתי דרישותיהם העיקריות של המתיישבים המקומיים מן הממשל בצפון קרוליינה, בשנות השמונים של המאה השמונה עשר, היו הזכות לשוט על נהר המיסיסיפי וקבלת הגנה משבטי הילידים (אינדיאנים) המקומיים. משאלה לא נענו, החליטו המתיישבים לייסד בשנת 1784 את מדינת פרנקלין. ג'ון סילבר נבחר למושל המדינה ועל אף שמדינתו לא זכתה להכרה, החל לארגן את סדרי הממשל. באותה תקופה מתיישבי רמת קמברלנד ניסו לקשור ברית עם ספרד, אשר שלטה בנהר המיסיסיפי. לאור גילויי עצמאות אלה שבה מדינת צפון קרוליינה והשליטה מרותה על אזור טנסי, דבר ששם קץ ל"מדינת פרנקלין" כבר בשנת 1788.
הטריטוריה הדרום-מערבית
בשנת 1789 אישרה מדינת צפון קרוליינה את חוקת ארצות הברית ובמסגרת הליך זה העבירה את השליטה באזורה המערבי, אזור טנסי, לממשל הפדרלי של ארצות הברית. הקונגרס האמריקאי קבע אזור זה כטריטוריה של ארצות הברית מדרום לנהר האוהיו, הידוע בשם "הטריטוריה הדרום מערבית". הטריטוריה חולקה לשלושה מחוזות, שניים במזרח טנסי והאחד ברמת קמברלנד. בכל מחוז הוקם בית משפט, משמר אזרחי ובעלי משרות שלטונית. מושל הטריטוריה, ויליאם בלנט, שהגיע עם ניסיון שלטוני מצפון קרוליינה, מונה למשרתו על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון.
קבלה למדינות האיחוד
מפקד אוכלוסין שנערך בטריטוריה בשנת 1795 העלה כי במקום די אוכלוסייה לייסוד מדינה. משאל עם שנערך במקום העלה רוב מוחץ בעד הצטרפות לאיחוד מדינות ארצות הברית. ביוזמת המושל בלנט כונסה ועידת חוקה בעיר נוקסוויל, במזרח טנסי, שאליה הגיעו נציגי המחוזות. אלה אישרו דגם לחוקת המדינה וכן רשימת זכויות האדם דמוקרטית. למושל המדינה הראשון נבחר סביר (Sevier) ובית הנבחרים הטרי בחר בבלנט ובוויליאם קוק כסנטורים לסנאט שבוושינגטון הבירה. אנדרו ג'קסון נבחר כנציג המדינה לבית הנבחרים האמריקאי. כך למעשה קמה מדינת טנסי, עוד בטרם הגישה בקשה לקונגרס האמריקאי להתקבל למדינות האיחוד של ארצות הברית.
ב-1 ביוני 1796 הצביע הקונגרס האמריקאי בעד קבלת טנסי כאחת משש-עשרה מדינות האיחוד. אף גבולות המדינה נקבעו באותה עת, והם חופפים במידה רבה את הגבולות הנוכחיים של המדינה.
מלחמת האזרחים
רבים מקרבות מלחמת האזרחים האמריקנית התרחשו בערים ובאזורי הכפר של טנסי. רק במדינת וירג'יניה נערכו קרבות רבים יותר. האוכלוסייה המקומית בטנסי הייתה מפולגת באשר לשאלה האם להישאר חלק מן האיחוד או להצטרף למדינות הפורשות. בתחילת המלחמה נטתה הכף לטובת הישארות במסגרת מדינות האיחוד אולם לאחר שהנשיא אברהם לינקולן החליט באפריל 1861, לשלוח כוח של 75 אלף חיילים כדי לכפות על המדינות הפורשות לשוב לאיחוד, השתנתה דעת הקהל בטנסי לטובת פרישה. מדינת טנסי, אשר בראשה עמד המושל אישם גרין האריס, התאפיינה בתקופה זו בחוסר אחדות- בעוד שבמזרח המדינה היה רוב מוצק בעד הישארות באיחוד, במערבה נטה הרוב לטובת מדינות הדרום הפורשות. תושבי מרכז המדינה הכריעו את הכף לטובת פרישה מן האיחוד ב-13 במאי 1861 ובכך הייתה טנסי למדינה האחת לפני האחרונה (צפון קרוליינה) שהצטרפה לקונפדרציית המדינות של אמריקה.
ברוב הקרבות שניטשו במדינה במהלך מלחמת האזרחים, ניצחו מדינות הצפון, אשר תפשו שליטה במדינה עד לתחילת שנת 1863.
עם תום הכיבוש רוב שטחה של המדינה, מונה אנדרו ג'ונסון למושל הצבאי של המדינה והממשל הצבאי אסר על המשך העבדות. חלק קטן מן המדינה, באזור העיר צ'טנוגה בדרום-מזרח טנסי נותר בשליטת מדינות הקונפדרציה. הקרבות האחרונים במלחמת האזרחים בטנסי היו בעקבות פלישה צפונה של צבא הקונפדרציה. בנובמבר 1864 בעיר פרנקלין ובדצמבר אותה שנה בנאשוויל. בשני הקרבות הובס צבא הקונפדרציה.
בתקופת מלחמת האזרחים, תמכו יהודים רבים מטנסי, מיסיסיפי וקנטאקי, בהצטרפות לקונפדרציית המדינות של אמריקה. את מחיר ההזדהות עם מדינות הקונפדרציה שילמו היהודים עם כיבושה על ידי צבא האיחוד של מדינות הצפון, בראשות הגנרל יוליסס גרנט, בשנת 1862. מיד לאחר הכיבוש גרנט חתם על “הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי” בו הורה לגרש מיידית את כל יהודי טנסי, מיסיסיפי וקנטאקי, פקודת גירוש היהודים היחידה בתולדות ארצות הברית. בסופו של דבר, מפקדו העליון של גרנט, הנשיא לינקולן ביטל חיש־מהר את הפקודה האנטישמית.
מתום מלחמת האזרחים ועד ימינו
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, היה החייל אלוין ס. יורק מטנסי לגיבור לאומי, כאשר קיבל את עיטור הגבורה האמריקאי החשוב ביותר על שהכניע מחלקת מקלע גרמני בקרב ארגון באוקטובר 1918.
טנסי זכתה לתשומת לב לאומית בתחילת המאה העשרים עם עלייתה של תנועת זכויות הנשים. בשנת 1920 אישרה האספה הכללית של המדינה את התיקון ה-19 לחוקה האמריקאית והעניקה זכויות בחירה לנשים במדינה. בשנת 1925 זכתה מדינת טנסי לתשומת לב פעם נוספת בזכות משפט הקופים. משפט בו הועמד לדין מורה לביולוגיה על שהפר חוק מדינה שהתקבל באותה שנה ואשר אסר על הוראות תורת האבולוציה בבתי הספר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בחר משרד האנרגיה האמריקאי למקם בעיירה אוק רידג' (Oak Ridge) בטנסי את המעבדה הלאומית לפיתוח נשק אטומי. למעבדה זו היה תפקיד מרכזי בפרויקט מנהטן בה פותחה הפצצה האטומית. מוזיקת הקאנטרי אשר צמחה מתוך התרבות הכפרית בטנסי, זכתה, החל משנות העשרים של המאה העשרים, לאהדה רבה בארצות הברית כולה ואף במדינות אחרות. העיר נאשוויל זכתה לתואר בירת מוזיקת הקאנטרי בארצות הברית.
הצורך ליצור מקומות עבודה בשנות השפל, הרצון להסדיר את אספקת החשמל לאזורים הכפריים בטנסי, והצורך למתן את עליית נהר הטנסי על גדותיו מדי אביב, הביאו ליצירת החברה הממשלתית רשות עמק טנסי בשנת 1933, במסגרת הניו דיל. מטרתה של הרשות היה לתכנן את פיתוחו הכולל של עמק נהר טנסי וזאת בעיקר בעזרת סכרים הידרואלקטריים ותחנות כוח על בסיס פחם. עשרים סכרים הוקמו בין השנים 1933–1951 ובכך הפכו זאת למפעל הגדול ביותר לעבודות ציבוריות בארצות הברית. מאחורי הסכרים נוצרו אגמים המשמשים לאתרי בילוי ונופש עד היום. רשות נהר טנסי הביאה למדינה חשמל זול ובשפע. 60,000 חוות וישובים כפריים זכו לחיבור לרשת החשמל בזכות מפעל זה. בשנת 1945 הייתה רשות נהר טנסי לחברת החשמל הגדולה בארצות הברית ומשכה לטנסי מפעלים גדולים. רשות נהר טנסי משמשת מופת למפעל עבודות ציבוריות מוצלח. רשות נהר טנסי אף זכתה לתשומת לבו של ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, באחד מביקוריו הרשמיים בארצות הברית, בחודש מאי, 1951. רשות נהר טנסי שימשה השראה להקמתה של הרשות לפיתוח נהר הירדן בישראל.
בשנת 1996 חגגה מדינת טנסי מאתיים שנה ליסודה.
גאוגרפיה
מדינת טנסי גובלת בשמונה מדינות אחרות: קנטקי ווירג'יניה לצפונה; צפון קרוליינה במזרחה; ג'ורג'יה, אלבמה ומיסיסיפי בדרומה; ארקנסו ומיזורי במערבה. המדינה מחולקת לשלושה אזורים גאוגרפיים על ידי נהר טנסי: מזרח טנסי, מרכז טנסי ומערב טנסי. הנקודה הגבוהה במדינה היא פסגת קלינגמן (Clingmans Dome) בגובה 2,025 מטר, השוכנת על גבולה המזרחי של המדינה. בטנסי שישה תוואיי קרקע מקומיים נפרדים: הרי הבלו רידג' (Blue Ridge), רכס הרי האפלצ'ים ועמק האפלצ'ים, רמת קמברלנד, רכס היילנד, בקעת נאשוויל ושפלת חוף המפרץ.
בטנסי מספר גדול של גנים לאומיים, ופארקים ציבוריים בשטח כולל של 534 קמ"ר וכן שמורות טבע גדולות. בולטים בהם, שמורת הטבע הענקית של הרי הסמוקי (2,110 קמ"ר), אשר קמה בזכות תרומתה של משפחת רוקפלר לציבור, וכן שביל האפלצ'ים, המתפתל לאורך 3,500 ק"מ, ממדינת מיין בצפון ועד לג'ורג'יה בדרום, דרך מזרחה של טנסי.
מזרח טנסי
אזור הרי הבלו רידג' שוכן בקצה המזרחי של טנסי, על גבולה עם צפון קרוליינה. אזור זה של המדינה מאופיין בהרים גבוהים, הכוללים את הרי הסמוקי'ס (Great Smoky Mountains), את הרי צ'להואי (Chilhowee Mountains), את רמת יוניקוי (Unicoi) ואת הרי סנובירד (Snowbird). הגובה הממוצע של אזור הרי הבלו רידג' הוא 1,500 מטר מעל פני הים. פסגת קלינגמן ממוקמת באזור זה.
מהרי הבלו רידג' מערבה, לאורך 88 ק"מ, משתרע אזור הרכס והעמק, שבו נחלים אין-ספור מזינים את נהר טנסי הזורם בעמק טנסי. באזור זה של המדינה עמקים פוריים שביניהם רכסים מיוערים, כמו הר בייס (Bays) והר קלינץ' (Clinch). החלק המערבי של עמק טנסי, היכן שהוא מתרחב והרכסים מצידיו נעשים נמוכים יותר, נקרא בשם העמק הגדול (Great Valley).
מרכז טנסי
ממערב לאזור מזרח טנסי שוכנת רמת קמברלנד. באזור זה פסגות שטוחות שביניהן עמקים תלולים. גובהה של רמת קמברלנד נע בין 450 - 550 מטר מעל פני הים.
רכס היילנד שוכן ממערב לרמת קמברלנד וחלקו נמצא בדרומה של מדינת קנטקי, השכנה מצפון. הרכס מקיף את בקעת נאשוויל. בבקעת נאשוויל קרקע פורייה לגידולי חקלאות. אזור זה ידוע במגוון אוכלוסיית בעלי החיים ובגידולי טבק. בזכות תכונותיו, אזור זה משך אליו מתיישבים כבר בשלהי המאה השמונה-עשרה.
מערב טנסי
ממערב לרכס היילנד ולבקעת נאשוויל, שוכנת שפלת חוף המפרץ, הכוללת את אזור נהר המסיסיפי. אזור שפלת חוף המפרץ, הוא האזור הגאוגרפי הגדול בטנסי והוא חלק ממרחב גאוגרפי המשתרע מחוף מפרץ מקסיקו ועד לדרומה של מדינת אילינוי. בטנסי, ניתן לחלק את השפלה לשלושה חלקים מנהר טנסי במזרח ועד לנהר מיסיסיפי במערב. החלק המזרחי באזור זה מאופיין בגבעות השוכנות ממערבו של נהר טנסי ורוחבו כ-16 ק"מ. ממערב לרצועה צרה זו, אזור של גבעות וערוצי נחלים ביניהם המשתרעים עד לעיר ממפיס, אזור זה מכונה "תחתית טנסי" ומסתיים בצוקים גבוהים הצופים על נהר מיסיסיפי. ממערב ל"תחתית טנסי" נמצא אגן ההצפה של נהר המיסיסיפי, השוכן פחות מ-90 מטר מעל פני הים. שפלה זו מאופיינת בביצות ובאזורי הצפת הנהר ולעיתים מכונה בשם אזור הדלתא של מיסיסיפי או, פשוט "הדלתא".
רוב מערב טנסי נותר אדמה בשליטת הילידים האמריקאים (אינדיאנים) עד לשנת 1818, עד אשר שבט צ'יקסאו (Chickasaw) נאלץ לוותר על אדמותיו בין נהר טנסי ונהר המיסיסיפי.
ממשל ופוליטיקה
טנסי היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת - מושל מדינת טנסי, מחוקקת - המורכבת משני בתים: האספה הלאומית של טנסי וסנאט טנסי, ושופטת, בראשה עומד בית המשפט העליון של טנסי. המדינה מאפשרת התערבות ישירה של האזרחים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall Election ואישור חוק. בירת המדינה הנוכחית היא נאשוויל.
הרשות המבצעת בטנסי מורכבת מהמושל הנבחר אחת לארבע שנים ויכול לכהן במשך שתי תקופות כהונה, לכל היותר. המושל הוא איש השלטון המקומי היחיד הנבחר על ידי כל אזרחי המדינה, עובדה המעניקה לו כוח שלטוני רב. לא קיימות בחירות ישירות בטנסי למשרת סגן המושל, בניגוד לרוב מדינות ארצות הברית. התובע הכללי של טנסי ממונה על ידי בית המשפט העליון במדינה. הסנאט של המדינה בוחר את יושב ראש הסנאט, המשרת גם בתפקיד סגן המושל.
בבית המחוקקים 33 חברי סנאט הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-99 חברי אספה מחוקקת הנבחרים לתקופה של שנתיים. בחירות נעשות מדי שנתיים, ומחצית מחברי הסנאט מועמדים לבחירה בכל מערכת בחירות.
בבית המשפט העליון של טנסי חמישה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים. שיטת המשפט היא שיטת המשפט המקובל האנגלי, אך ישנה השפעה של המשפט האזרחי הספרדי. בית המשפט לערעורים פליליים מורכב מתשעה שופטים. החוקה של מדינת טנסי אומצה בשנת 1870, זאת לאחר שתי גרסאות קודמות (1796, 1834).
טנסי הייתה בעבר מעוז המפלגה הדמוקרטית, כמו יתר אזור דרום ארצות הברית. מאז שנות השישים החלה המדינה לנטות להצביע עבור המפלגה הרפובליקנית, וברוב מערכות הבחירה זכו המועמדים הרפובליקנים, למעט שלוש זכויות של ג'ימי קרטר וביל קלינטון. עיקר כוחם של הדמוקרטים בערים ממפיס, נאשוויל וצ'טנוגה וכן במרכז טנסי. עיקר כוחה של המפלגה הרפובליקנית במזרח טנסי ואזורים בודדים בדרום המדינה. בבחירות לנשיאות 2000, אז התמודד אל גור, יליד טנסי וסנאטור מטעם המדינה, מול ג'ורג' ווקר בוש, זכה דווקא בוש למרבית הקולות במדינה.
לטנסי 11 קולות (אלקטורליים) - 2 סנאטורים ו-9 חברי בית הנבחרים, בבחירות לנשיאות ארצות הברית. נכון לשנת 2015, מתוך 9 הנציגים בבית הנבחרים, 7 הם חברי המפלגה הרפובליקנית ו-2 חברי המפלגה הדמוקרטית. הסנאטורים המייצגים את המדינה הם הרפובליקנים למאר אלכסנדר ומרשה בלקברן.
כלכלה
התוצר הלאומי הגולמי (תל"ג) בטנסי בשנת 2003 היה כמעט 200 מיליארד דולר, המהווה 1.8% מן התל"ג של ארצות הברית. ההכנסה השנתית לנפש באותה שנה הייתה 28,641$, דבר המדרג מדינה זו במקום ה-36 בין מדינות ארצות הברית ומהווה 91% מן ההכנסה הממוצעת לנפש בארצות הברית. עיקר התוצר המקומי בטנסי הוא בתחומי הטקסטיל, כותנה, בקר ויצור חשמל, אף שטנסי ידועה גם בייצור הוויסקי.
אין בטנסי מס הכנסה של המדינה על הכנסות (להבדיל ממסים פדרליים ומרווחי מניות, לדוגמה). באופן כללי, מס ערך מוסף במדינה הוא בגובה 7%. על מוצרי מזון מוטל מס בשיעור 6% (להוציא ממתקים, מוצרי הרזיה ומזון מוכן שעליהם שיעור המס הוא 7%).
דמוגרפיה
בהתאם למפקד האוכלוסין האמריקאי משנת 2005, אוכלוסיית טנסי מונה 5,962,959 נפש. לפי מפקד משנת 2000, 17.3% מן האוכלוסייה רואים עצמם כמשתייכים למוצא אמריקאי, 16.4% ממוצא אפריקאים-אמריקאים, 9.3% ממוצא אירי, 9.1% ממוצא אנגלי, 8.3% ממוצא גרמני. 82% מן האוכלוסייה בטנסי היא נוצרית, עם רוב לזרם הבפסטיסטי. אלו המציינים כי מוצאם הוא "אמריקאי" הם בעיקרם ממוצא אנגלי, אך שורשיהם נטועים בצפון אמריקה זמן רב, ובמקרים מסוימים עוד מן המאה ה-17 וראשית הקולוניות הבריטיות באמריקה.
הערים הגדולות
בירת טנסי הנוכחית היא נאשוויל, העיר הגדולה במדינה, אף שנוקסוויל, קינגסטון ומרפריסבורו, היו כולן בירות המדינה בעבר. ממפיס היא העיר השנייה בגודלה במדינה (680,000 נפש), אף שהאזור המטרופוליטני של נאשוויל (575,000 בעיר וכמיליון וחצי במטרופולין) גדול יותר. העיר השלישית בגדלה, נוקסוויל (173,000) והרביעית בגדלה, צ'טנוגה (155,000), שוכנות במזרח המדינה. ריכוזי אוכלוסייה נוספים קיימים סביב הערים, קלרקסוויל במרכז המדינה ובריסטול בקצה הצפון-מזרחי של המדינה.
יהדות טנסי
בכל ערי טנסי הגדולות קיימות קהילות יהודיות פעילות. המהגר היהודי הידוע הראשון לממפיס, דוד הרט, הגיע לעיר בשנת 1838 ופתח בה פונדק דרכים ובית מרזח. יהודים רבים באו בעקבותיו וכבר בשנת 1847 נקנתה בעיר קרקע לבית קברות יהודי. רוב היהודים בעיר עסקו בתחומי המסחר והבנקאות. בשנת 1860 מנתה הקהילה היהודית בעיר 400 נפש. בתקופת מלחמת האזרחים, תמכו רבים מיהודי העיר בהצטרפות טנסי לקונפדרציית המדינות של אמריקה. את מחיר ההזדהות עם מדינות הקונפדרציה שילמו תושבי העיר עם כיבושה על ידי צבא האיחוד של מדינות הצפון, בראשות הגנרל יוליסס גרנט, בשנת 1862. מיד לאחר הכיבוש ציווה גרנט על גירוש מיידי של כל יהודי העיר בתוך יממה. למרבית המזל, ביטל הנשיא לינקולן הוראה זו. ההערכה היא כי היום חיים בעיר כעשרת אלפי יהודים. קיימים חמישה בתי כנסת, שלושה בתי ספר יהודיים לגילאים שונים וכן ארגונים יהודיים שונים.
בבירה נאשוויל מקיימים יהודים חיי קהילה מאז מחצית המאה התשע-עשרה, וכיום חיים בנאשוויל כ-6,500 יהודים, כאחוז מתושבי העיר. הדמות היהודית הבולטת בעיר, הוא שליח חב"ד ורב בית הכנסת 'בית תפילה' הרב יצחק טייכטל, המקים כעת מרכז יהודי אזורי בעלות של מיליוני דולרים. בנוסף לחב"ד, פעילים בעיר עוד מספר בתי כנסת וארגונים שונים.
בנוקסוויל, חיים כ-2,500 יהודים. פעילים בה שני בתי כנסת אשר נוסדו בשנת 1864. זוהי הקהילה היהודית הוותיקה ביותר במזרח טנסי. כמו כן קיימות קהילות יהודיות בערים קטנות יותר בטנסי.
תחבורה
את טנסי חוצה ממזרח למערב כביש בין-מדינתי (Interstate Highway) שסימונו I-40, הממשיך וחוצה למעשה את כל היבשת עד לחוף המערבי. כביש זה מהווה את ציר התנועה המרכזי במדינה ומחבר בין שלוש הערים הגדולות, נוקסוויל במזרח, נאשוויל במרכז וממפיס במערב. צירי התנועה הבין-מדינתיים העיקריים הם I-55, I-65, I-75 ו- I-81.
שדות התעופה המרכזיים במדינה כוללים את נמל התעופה הבינלאומי של נאשוויל, נמל התעופה הבינלאומי של ממפיס ונמל התעופה בנוקסוויל.
חינוך וספורט
במדינה שתי אוניברסיטאות בולטות: אוניברסיטת טנסי (The University of Tennesse), שהיא אוניברסיטה ציבורית, לה קמפוס מרכזי בעיר נוקסוויל ומספר קמפוסים נוספים בערים אחרות במדינה. באוניברסיטה זו לומדים מעל 40 אלף סטודנטים. אוניברסיטת ואנדרבילט, שהיא אוניברסיטה פרטית, בבירה נאשוויל ובה לומדים למעלה מ-11,000 סטודנטים. במדינה מספר רב של אוניברסיטאות ומכללות קטנות יותר.
בטנסי קבוצות ספורט מקצועניות במספר ענפים. קבוצת הכדורסל ממפיס גריזליס היא חלק מליגת ה-NBA, קבוצת הוקי קרח Nashville Predators משתתפת במשחקי ליגת ההוקי המקצוענית NHL, קבוצת הפוטבול Tennessee Titans משחקת בליגת ה-NFL. כן קיימות מספר קבוצות בענפי ספורט אלה ובענף הבייסבול המשחקות בליגות הנמוכות יותר.
שיבון פינרן
שיבון פינרן (באנגלית: Siobhan Finneran; נולדה ב-2 בינואר 1966) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. היא ידועה בזכות תפקידיה בסדרת הדרמה של ה-BBC "לדפוק שעון" (2000–2002), בקומדיה "Benidorm" של ITV, בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" (2010–2013) ובדרמה של ה-BBC "עמק האושר" (2014). עוד כיכבה בתפקיד ריטה בסרט הקולנוע "ריטה, סו ובוב גם הוא" משנת 1986, ובתפקיד גברת סוויפט בסרט "The Selfish Giant" מ-2013.
ביוגרפיה
פינרן נולדה בעיר אולדהאם שבמחוז לנקשייר בצפון אנגליה. התפקיד הגדול הראשון שלה היה בשנת 1986 בסרט "ריטה, סו ובוב גם הוא" לצידם של מישל הולמס וג'ורג' קוסטיגן. היא השתתפה באופרות הסבון הבריטיות "Coronation Street" (1989) ו-"Emmerdale" (1998). מ-2007 שיחקה בדרמה הקומית "Benidorm" של ITV והופיעה בשש העונות של הסדרה ובפרקי הספיישל. בין השנים 2010–2013 גילמה את מיס או'בריאן, המשרתת האישית של ליידי גרנתהם, בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון". אחר כך השתתפה בסדרות "The Syndicate" ו"עמק האושר" (2014). על תפקידה בסרט "The Selfish Giant" הייתה פינרן מועמדת לפרס הקולנוע הבריטי העצמאי.
קרל, נסיך פרוסיה
קרל, נסיך פרוסיה (בגרמנית: Prinz Carl von Preußen; 29 ביוני 1801 – 21 בינואר 1883) היה איש צבא ונסיך גרמני מבית הוהנצולרן.
ביוגרפיה
קרל נולד ב-29 ביוני 1801 בארמון שרלוטנבורג שבברלין לפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו המלכה לואיזה. בשנת 1811 בהיותו בן עשר, הצטרף קרל בדרגת לוטננט לצבא הפרוסי, ושירת ברגימנט המשמר. בשנת 1820 הועלה קרל לדרגת מיור ברגימנט המשמר ה-1, ובשנת 1822 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-12. בשנת 1824 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1830 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2. בשנת 1832 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובשנת 1844 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. בשנת 1848 מונה קרל למפקח הכללי של הצבא, ובשנת 1854 מונה למפקד יחידות הארטילריה. בשנת 1864 מונה קרל למושל העיר מיינץ, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1866.
בשנת 1882 החליק קרל ושבר את עצם הירך השמאלית, וב-21 בינואר 1883 מת קרל בביתו שבברלין, ומילותיו האחרונות היו "יחי הקיסר".
משפחתו
בשנת 1827 התחתן קרל עם מריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, בתם של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ומריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
סיריוס פסט
סיריוס פסט (באנגלית: Sirius Passet) הוא לאגרשטטה מהקמבריון בגרינלנד. המאובנים שנמצאו שם הם בעיקר אורגניזמים בעלי גוף רך שששקעו בבוץ של מים עמוקים ליד מדף קרבונטי רדוד.
הלאגרשטטה של סיריוס פסט קרוי על שם פטרול המזחלות הצבאי (Slædepatruljen Sirius) שפועל בצפון גרינלנד. הוא כולל שישה מקומות באדמת פירי, על החוף המזרחי של פיורד י. פ. קוך (J.P. Koch Fjord) בקצה הצפוני המרוחק של גרינלנד. הוא נתגלה ב-1984 על ידי אנתוני היגינס (Anthony K. Higgins) מהסקר הגאולוגי של גרינלנד (Grønlands Geologiske Undersøgelse). דו"ח ראשוני פורסם על ידי סיימון קונווי מוריס ואחרים בשנת 1987, אך מאז, משלחות בראשות ג'ון פיל (John S. Peel) וסיימון קונווי מוריס חזרו לאתר מספר פעמים מ-1989 ואילך. המשלחות השונות ליקטו כ-10,000 דגימות של מאובנים. השכבות של סיריוס פסט הן בחלקה התחתון של "תצורת בואן" (Buen Formation).
סטרטיגרפיה
עובייה של תצורת בואן מהקמבריון התחתון הוא 325 מטר והיא שוכנת מעל סלעי הדולומיט האפורים בהירים של תצורת פורטפילד (Portfjeld Formation) מהנאופרוטרוזואיקון, כשביניהם יש אי התאמה. מעליהם שוכנת חבורת פיורד ברונלונד (Brønlund Fjord Group). תצורת בואן שייכת למשקעי המדף של אגן פרנקלין הדרומי (צפון גרינלנד והאיים הארקטיים של קנדה). בחלקו התחתון הוא נשלט בעיקר פאצייס חולי והחלק העליון מורכב מחרסית אפור-ירוק ואבני טין.
גיל
בהכרח משווים את הפאונה של סיריוס פסט לזו של פצלי ברג'ס, אף על פי שהיא ככל הנראה עתיקה יותר בעשר עד חמש עשרה מיליון שנה. 518 למ"ש בהשוואה לפצלי ברג'ס (508 למ"ש), קרוב יותר לפאונה באתר המאובנים בצ'נגג'יאנג בדרום הרפובליקה העממית של סין, המתוארכת ל-518 למ"ש.
קיומו של מין הטרילוביט Buenellus higginsi בלאגרשטטה של סיריוס פסט מאפשר לבצע מתאם בין זמן ההשקעה של הלאגרשטטה עם האזור בלאורנטיה שבו נתגלה סוג הטרילוביט Nevadella. האחרון מתוארך לשלב השלישי בסדרה השנייה של הקמבריון (521 - 514 למ"ש).
שימור
השימור בסיריוס פסט אינו טיפוסי לצורת השימור של פצלי ברג'ס, אלא מייצג צירור הקשור למרבד מיקרוביאלי העוטף את הגופה כסוג של מסיכת מוות, המזכיר את השימור מסוג אידיאקרה של הביוטה של האידיאקרה מהפרקמבריון.
אנליזה גאוכימית הראתה שבעלי החיים שהתאבנו חיו קרוב לגבול של אזור החמצן המינימלי, וכנראה השתמרו בתקופות שבהן היה מחסור בחמצן (מה שאפשר התאבנות בטרם שבעל החיים הרקיב לאחר מותו ומנע ביוטורבציה - פעילות של בעלי חיים נוברים המתקיימים בבוצה שעל קרקע האוקיינוס).
פאונה
אף על פי שהפאונה עדיין לא תוארה במלואה, ידוע שהיא מורכבת ממספר בינוני של פרוקי-רגליים וספוגים ונציגים נדירים של קבוצות אחרות. בפאונה התגלה הטקסון הבעייתי הלקיריה (Halkieria), והפנתרופודים (Panarthropods) קריגמצ'לה (Kerygmachela) ופמבדורוריון (Pambdelurion), שכולם מילאו תפקידים בולטים בדיונים על מקורם של מערכות בעלי החיים המודרניים.
מינים מהפאונה של סיריוס פסט
להלן רשימה חלקית של מינים מאובנים מסיריוס פסט. לא צוינו קריטריונים להכללה.
Sorry
Sorry היא מילה באנגלית שפירושה סליחה. {{פירושונים|
אלבומים
}}
יוטה
למדינה יש כלכלה מגוונת מאוד, עם מגזרים מרכזיים הכוללים תחבורה, חינוך, טכנולוגיות מידע ומחקר, שירותי ממשלה וכרייה ויעדים תיירותיים חשובים לבילוי בחוץ. בשנת 2013 העריכה לשכת מפקד האוכלוסין האמריקאית כי יוטה מונה את האוכלוסייה השנייה בעלת הצמיחה השנייה ביותר בכל מדינה. סנט ג'ורג' הייתה המטרופולין הצומחת ביותר בארצות הברית משנת 2000 עד 2005. יוטה היא גם בעלת ההכנסה החציונית הממוצעת ה-14 בגובהה ובעלת אי השוויון הנמוך ביותר בהכנסה של מדינת ארצות הברית. סקר לאומי ב-2012 מצא כי יוטה הייתה "המדינה הטובה ביותר לחיות בה בעתיד" הסקר התבסס על 13 מדידות צופות פני עתיד הכוללות מדדי השקפה כלכליים, אורח חיים וקשרי בריאות.
מקור השם
השם "יוטה" נגזור משמו של השבט האינדיאני "יוט", כלומר "אנשי ההרים" בשפתו של שבט זה.
התחלות ראשונות
במשך אלפי השנים שלפני בואם של חוקרים אירופים, חיו בסביבת יוטה שבטים ותרבויות כגון אנסאזי ותרבות פרימונט.
האירופי הראשון שהגיע ליוטה היה החוקר הספרדי פרנסיסקו וסקס דה קורונדו בראשית שנת 1540, כאשר חיפש אחרי שבע ערי הזהב. קבוצה נוספת הייתה משלחת דומינגס-אסקלנטה בהנהגתם של שני כמרים. המשלחת עזבה את סנטה פה שבניו מקסיקו לכיוון קליפורניה בשנת 1776. המשלחת חיפשה דרך להגיע אל החוף בקליפורניה, ואף נפגשה עם הילידים. בתחילה, הספרדים לא רצו ליישב את האזור, בגלל אופיו המדברי.
התיישבות מורמונית
חלוצים מורמונים באו לעמק סולט לייק לראשונה ב-24 ביולי 1847. באותה עת יוטה הייתה שטח מקסיקני. בעקבות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו והסכם גואדלופה אידלגו, ב-2 בפברואר 1848, הפכה יוטה לשטח אמריקני (אך עדיין לא מדינה). התפתחו סכסוכים בין תושבי יוטה המורמונים לבין ממשלת ארצות הברית על רקע מנהג המורמונים לשאת יותר מאישה אחת ומורמונים נחשבו כמרדנים ואנטי-אמריקאים. ב-1857, בעקבות דיווחים כוזבים על מרד, נשלחו חיילים לדכא את ה"מרד" ולהחליף את בריגהם יאנג כמושל הטריטוריה באלפרד קמינג. הסכסוך ידוע כמלחמת יוטה. במאי 1869 נפתח קו רכבת, דבר שפיתח מאוד את האזור מבחינה כלכלית.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 חוקקו חוקים ביוטה נגד ריבוי נישואין וב-4 בינואר 1896 יוטה התקבלה למדינה ה-45 של ארצות הברית.
המאה ה-20
בתחילת המאה ה-20 הוכרזו שמורות טבע רבות ביוטה, כגון הפארק הלאומי ברייס קניון והפארק הלאומי ציון. יוטה נודעה בשל היופי הטבעי שבה, ודרום המדינה הפך למקום צילומים נרחב של סרטים, במיוחד מערבונים. כיום יש ביוטה כ-43 פארקים עם שטח כולל של 4,000 קמ"ר.
בשנות ה-70 החלה צמיחה גדולה בכמות התושבים.
מיקום בארצות הברית
יוטה ממוקמת במערב ארצות הברית וגובלת באיידהו בצפון, בוויומינג בצפון מזרח, בקולורדו במזרח, באריזונה בדרום ובנבדה במערב. במזרח המדינה, לא הרחק מהגבול עם קולורדו, נמצאים הרי יואינטה, ובמחוז סן חואן, בדרום מזרח המדינה, נמצא אזור ארבע הפינות. גם ישנם ביוטה פארקים לאומים ובהם הפארק הלאומי ציון והפארק הלאומי ארצ'ס.