cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לצוד פילים
עלילה
יונתן (גיל בלנק) בן ה-12 סובל מגמגום קל ומהתעללות של חבריו ללימודים. דניאל (צביקה הדר), אביו של יונתן, היה אחראי אבטחה בסניף בנק, ונפטר לפתע במהלך משמרתו כאשר יונתן לצדו. הבנק סירב לשלם למשפחה פיצויים או להפעיל את חברת הביטוח בגלל ה"אותיות הקטנות" בחוזה. האם, דורית (יעל אבקסיס), שנותרה שרויה בעוני, נענית לחיזוריו של מנהל סניף הבנק, דדי עטיה (משה איבגי), שנתן לה תמיכה כלכלית, ואת יונתן היא משאירה בהשגחתו של אליהו (ששון גבאי), סבו מצד אביו. עקב סכסוך בין הסב לבין דניאל בנו, עצם קיומו של הסב נודע ליונתן רק אחרי מות אביו. בצעירותו היה הסב לוחם בלח"י, ובמסגרת זו שדד בנקים כדי לממן את פעילות הארגון. הסב שוהה בבית אבות יחד עם חברו מימי הלח"י ניק (מוני מושונוב), ועם אשתו רודה (רינה שיינפלד), השרויה בתרדמת. מייקל (פטריק סטיוארט), אחיה של רודה, הוא לורד אנגלי חסר כול, המנסה ללא הצלחה להתפרנס למחייתו כשחקן. דורית מודיעה לו טלפונית על מצבה של רודה, והוא מגיע ארצה ומצטרף לבית האבות.
ביוזמתו ועל פי תכנונו של יונתן, שלמד מאביו את נוהלי האבטחה בבנק, חבורת הזקנים (אליהו, ניק ומייקל) יוצאת איתו לשדוד את סניף הבנק כדי לנקום את מות האב ולהשיג כסף שיממן את משפחתו של יונתן ולימודיו בבית ספר למחוננים, את הטיפולים בסבתו, ניתוח עיניים לניק כדי לשפר את ראייתו החלשה, ומתן אמצעים ללורד לממן את פעילותו כשחקן. ניסיון שוד ראשון משתבש, לאחר שניק בהתרגשותו שיבש כליל את התוכנית. אליהו חוזר לשוד נוסף, המוכתר בהצלחה.
שחקנים
לתפקידי הדיירים בבית האבות לוהקו אחדים מוותיקי הקולנוע הישראלי, ובהם שושיק שני, צבי שיסל, אלכס פלג ועזרא דגן.
הפקה
בתחילת תהליך ההפקה, תפקידו של פטריק סטיוארט יועד לשחקן הבריטי וחבר קבוצת מונטי פייתון, ג'ון קליז. לפני תחילת ההפקה הודיע קליז להפקה שלא יוכל להשתתף בסרט עקב אירוע לב שעבר. רשף לוי פנה לפטריק סטיוארט, וכשהאחרון הסכים להשתתף בסרט, התסריט עבר עריכה על מנת להתאים את הדמות לסטיוארט.
הסרט נבחר לפתוח את פסטיבל הקולנוע ירושלים 2013.
רשף לוי סיפר כי דמותו של אליהו מבוססת על דמותו של אביו, שנקרא גם הוא אליהו.
דבר המבקרים
דעות מבקרי הקולנוע חלוקות ביחס לאיכותו של הסרט.
ביקורת שלילית
הסרט ספג ביקורת שלילית מרוב המבקרים הבולטים:
ביקורת אוהדת
מבקרים אחדים העניקו לסרט ביקורת חיובית, וחלקם אף מתלהבת:
הוויכוח סביב ביקורתו של אורי קליין
כאמור, מבקר הקולנוע של "הארץ", אורי קליין יצא בביקורת שלילית על הסרט.
בצעד יוצא דופן רשף לוי יצא בהתקפה על קליין בעמוד הפייסבוק שלו, והאשים את קליין בכתיבה אלימה ובנטייה רבת שנים "לקטול" כל סרט ישראלי מרגש או מצחיק. על צעד זה של לוי נמתחה ביקורת בעולם העיתונות.
פרופ' ענר פרמינגר הצטרף ליוצר רשף לוי, נגד ביקורתו של קליין, והאשים אף הוא את קליין באלימות. אחרי שציטט את דברי קליין, ובהם: "הסרט אינו מצליח לעורר אפילו מידה מועטה של הזדהות", טען שהמבקר הוא יומרני, והזכיר את כינויו "האזרח קליין", כתב:
מן הצד השני, ד"ר בני בן-דוד צידד בקליין, ודחה את התנגדותו של פרמינגר לביקורת.
עיקר הביקורת על המבקרים, מצד רבים מהמגיבים הייתה שבעוד הקהל יוצא מגדרו כשהוא צוחק ובוכה חליפות, המבקרים, חמוצי הפנים, מסרבים להצטרף ל"רמה הנמוכה" הסונטת בכל דבר כולל ובמיוחד הכבוד לנשים, להורים, לזקנים, לילדים ולמשפחה, שכולם בסכנת הכחדה, יחד עם ההיסטוריה המפוארת, הציונות, עולם העסקים הנכסף, והאמת המוכחשת על הבדלי המעמדות בישראל.
נושאים שבהם נוגע הסרט
הסרט הוא קומדיית פשע, שבמרכזה שוד בנק, אך הוא נוגע בנושאים נוספים. מבקר הקולנוע אורי קליין ציין שבסרט "חבוי הניסיון לעסוק בנושאים כגון יתמות ואובדן, אשמה וכעס, זיקנה, קשייה ואכזבותיה ואף ביקורת אקטואלית בנוגע לאטימות הממסד הכלכלי לנוכח מצוקת הפרט".
משפחה
נושא מרכזי בסרט הוא היחסים בין בני המשפחה:
פרופ' ענר פרמינגר העיר על כך: "במרכז הקומדיה "לצוד פילים" יחסי הורים ילדים על פני שלושה דורות במשפחה מסובכת, שמגלמת בתוכה חלק ניכר מפיצולי הזהויות והישויות של החברה הישראלית".
זקנה
חלק ניכר מהסרט מתרחש בבית אבות בירושלים. חייהם של דיירי בית האבות מתאפיינים בעליבות רבה. חלק מהדיירים שרויים בתרדמת, ולאחרים הבידור העיקרי הוא צפייה במטפלת הסיעודית, תוך השמעת הערות וולגריות על מיניותה. עם זאת, חרף מגבלותיהם יוצאים שלושה מדיירי בית האבות לשוד בנק, ומצליחים בו.
לדברי מבקר הקולנוע יאיר רוה, הזקנה באה לידי ביטוי בהומור של הסרט, "הומור שכיום אפשר לשים רק בפיהם של קשישים, כאלה שכבר לא ממש שולטים על מה שיוצא להם מהפה ולא מעודכנים בעדכוני התוכנה האחרונים של הפוליטיקלי קורקט, ולהגיד את כל מה שהיה פעם נורמטיבי לחלוטין והיום מסמר אוזניים מרוב חוסר רגישות".
נשיות
דמותן של הנשים בסרט רחוקה מלהיות מחמיאה, הן מוצגות כתלויות בגברים, עלובות, ומשת"פיות עם הממסד הגברי. דורית, מיד לאחר שהתאלמנה, ממהרת להיפטר מבנה ולהעבירו לאחריות חמיהּ, והיא נענית לחיזוריו, ובעיקר לכספו, של מנהל הבנק. סיגי, עובדת סיעוד בבית האבות, המתלבשת ומתנהגת בבוטות מינית מוחצנת ומפתה, היא מושא הערותיהם הוולגריות של הזקנים, המתגוררים שם. היא גם מוצגת כמי שלכאורה אינה מודעת כלל למעמדה הנמוך ("לא הבנתי כלום"), אך מתברר שהיא מנצלת את גירוי הגברים, על מנת ללמד את בנה היחיד אנגלית. שתי האמהות בסרט אינן מהוות השראה לבניהן. כל דבריה של דורית הן התנצלויות, וסיגי מדברת אל בנה בפקודות קצרות ובגסות. האהבה מוצגת בעיקר מצד הגברים, לבן ולנכד, וכן אהבה חוזרת לאב ולסב, ואף לדוד.
אישה שלישית היא דורה, השרויה בתרדמת, ורוקדת עם בעלה האוהב האוחז בה בעל כרחה והיא "תלויה בו" תרתי משמע. דמויות נשיות נוספות הן המזכירות והפקידות בבנק, אשר עומדות דום או מבצעות את פקודות מנהל הבנק והפקידים הבכירים, או מודיעות בשמם הודעות לקהל.
מחאה חברתית
הסרט מציג את הבנק כגוף חמדן ונצלן, המקפח את שאריו של דניאל, שנפטר בעת עבודתו בבנק (ובמידה מסוימת - עקב עבודתו), ומונע מהם פיצויים בנימוק שכך כתוב ב"אותיות הקטנות". במנהל סניף הבנק, דדי עטיה, מתקיים מאמרו של הלל הזקן, "על דאטפת אטפוך", ובסוף הסרט הוא מאבד את משרתו ללא פיצויים, אף זאת עקב "האותיות הקטנות". בהצגה זו מתעלם הסרט מזכויות המוקנות לעובדים במסגרת חוקי מדינת ישראל, כגון קצבת תלויים הניתנת לשארים של נפגע עבודה או פנסיית שארים הניתנת כחלק מהביטוח הפנסיוני שחובה לבטח בו כל עובד, ומציג את שאריו של דניאל כחסרי כל.
בעיה חברתית נוספת מוצגת דרך ניק, שראייתו נפגמת אך מחוסר תקציב לא ניתן לטפל בפתרון הבעיה.
שתי בעיות אלה הן מניע עיקרי לשוד הבנק, המוצג בסרט לא כפשע הנובע מתאוות בצע, אלא כדרך פרטית להגשמת צדק חברתי.
צדק עממי
במסגרת הסרט הקהל מצטרף באהדתו ל"נקמה" ב"רשעים" - הבנק נשדד, הזקנים מצליחים להראות לעולם ולנכד את כוחם, מנהל הבנק בא על עונשו, האישה הדפוקה וחסרת ההשכלה בסופו של דבר מתבררת כשומרת על כבודה, דואגת לבנה, וביודעין "מכניסה חיים" בדמיונם של קבוצת זקנים אשמאים, תוך כדי חיבה אמיתית ביניהם. המנקה העלובה היא זו המובילה את הלורד האנגלי לפתרון אופן השוד. הילדים המציקים והאלימים חוטפים. הפקידים הטפשים, ואנשי הביטחון הנוקשים נופלים בפח. הזקן המשוגע מתברר כאמיץ ומתוחכם המוכן למסור את נפשו. הנכד ואמו נפדים מגורלם המר, והכסף שהגיע לאב השומר - מושב ליורשים. הקהל מזדהה עם האנגלי ותלונותיו המתוחכמות על מזג האוויר הנפלא של ארצנו, בלי להפוך את זה ל"שנאת ישראל". והחשוב מכל - כמו בסרטים המצוירים של פעם: אף אחד לא באמת נפגע.
ונוס ואדוניס (טיציאן, מדריד)
ונוס ואדוניס (באיטלקית: Venere e Adone) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר טיציאן משנת 1553. היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד.
הסיפור המיתולוגי
סיפורם של ונוס ואדוניס מתואר בספר העשירי של השיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס. הציור מתאר את הרגע בו ונוס מזהירה את אדוניס מחיות רעות, מאוחר יותר הוא יהרג בידי חזיר בר ומדמו יצמח פרח הכלנית.
היסטוריה
כיום "ונוס ואדוניס" מוצג מול ציור דנאה, אבל לא מול הציור מהסדרה (שנמצא בלונדון) אלא מול גרסה מאוחרת שנוצרה בשנת 1565.
תיאור היצירה
בציור נראה הצייד הצעיר אדוניס, עם שחר, כאשר הוא מנסה להרחיק מעליו את ונוס אהובתו, המנסה למנוע ממנו ללכת. הוא מחזיק בידו חנית ולידו שלושה כלבי ציד. מתחת לעץ אפשר לראות את קופידון ישן, כאשר החץ וקשת שלו תלויים על העץ. למעלה בשמיים נראית דמות במרכבה (שהיא או ונוס, בשלב מאוחר יותר בסיפור, או אפולו, או אל השמש סול, המייצג את השחר). ונוס יושבת על סלע אשר מכוסה על ידי מפת שולחן מהודרת, אדוניס לבוש בסגנון רומי קלאסי כאשר קרן נשיפה משתלשלת מחגורתו.
גרסאות פראדו
דומות לגרסה המוצגת במוזיאון הפראדו, גם מבחינת הגודל.
גרסאות פארנזה
נקראות כך כי הן מבוססת על ציור ששכן בארמון פארנזה ברומא, ואבד. ישנם מספר שינויים שנעשו בגרסאות פארנזה ביחס לגרסאות פראדו: הן קטנות במידה משמעותית. השמיים, הקצה העליון של החנית והדמות במרכבה אינם מתוארים. יש שני כלבים במקום שלושה. קופידון ער, הוא קרוב יותר לזוג ואוחז בידו יונה. אין כד מוזהב בצד שמאל.
אלמנטים
"אלמנטים" היא סדרת פסלים שיצר הפסל הישראלי יחיאל שמי בין השנים 1958-1959. הפסלים משקפים את תקופת המעבר של שמי אל פיסול מופשט בברזל.
במחצית השנייה של שנות החמישים של המאה ה-20 נטש יחיאל שמי את הפיסול המסורתי באבן ובעץ ועבר לפסל בברזל. לאחר שהציג בשנת 1958 את "פסל לתערוכת העשור" (1958) נסע שמי לביקור באירופה, שם נחשף לפיסול בברזל של אמנים כאדוארדו צ'ילידה, דייוויד סמית, סזאר בלדסיני (César) ואחרים, ששמי עבד במנותק מהשפעתם עד אותה עת.
עם שובו לישראל יצר שמי סדרת פסלים מופשטים בגודל קטן ובינוני, שבהם אלמנטים גאומטריים עשויים ברזל היוצרים קומפוזיציה תלת־ממדית בחלל. בחלק מן הפסלים השתמש שמי במסגרת חיצונית שאליה מחוברים האלמנטים השונים, ואילו בחלק אחר מתאפיין בשימוש במעין "רגליים", בדומה ל"פסל לתערוכת העשור".
בראיון מאוחר תיאר שמי את הפסלים: מיכאל סגן כהן טען כי פסלים אלו מהווים חריגה של שמי אל פיסול מופשט לחלוטין בהיותה "מקדימה את זמנה ביחס לפיסול ברזל מופשט וגאומטרי בארץ, וכן מקומו של הפיסול המופשט הזה אצל שמי עצמו אשר פנה מתחילת שנות השישים לכיוון אחר, אקספרסיבי יותר".
חלק מן הפסלים הוצגו בתערוכה של שמי בגלריה בטי פרסונס בניו יורק בשנת 1960. בשנת 1976 הוצגו עבודות מן הסדרה בתערוכת יחיד בגלריה דבל. אחד מן הפסלים הוצג בשנת 2008 בתערוכה "לידת העכשיו, שנות השישים באמנות ישראל" במוזיאון אשדוד לאמנות.
Air (שיר של מרקוס ומרטינוס)
"Air" (בעברית: "אוויר") הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד מוזיקלי הנורווגי מרקוס ומרטינוס. הוא יצא לאור ב-25 בפברואר 2023, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום הרביעי בסוורייטופליסטן, מצעד הסינגלים השוודי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי הצמד בהשתתפות ג'ימי "ג'וקר" תורנפלדט, ג'ו דב ולינאה דב. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-9 מיליון השמעות.
בנובמבר 2022 נחשף כי השיר עתיד להשתתף במלודיפסטיבלן, הקדם השוודי לאירוויזיון 2023. הוא העפיל לשלב הגמר לאחר זכייתו במקצה השלישי של התחרות, שם קיבל 1,406,471 הצבעות. בגמר, דורג במקום השני עם 138 נקודות.
מרקוס ומרטינוס
מרקוס ומרטינוס (באנגלית: Marcus & Martinus), ידועים גם כ-M&M, הם צמד מוזיקלי נורווגי המורכב מתאומים זהים, מרקוס ומרטינוס גנארסן (נולדו ב-21 בפברואר 2002 באלוורום שבנורווגיה). במרוצת השנים הוציא הצמד שלושה אלבומי אולפן Hei, Together ו-Moments. הוא התפרסם בזכות זכייתו במלודי גרנד פרי ג'וניור ב-2012.
קריירה
בשנת 2012 התמודדו השניים בעונה האחד-עשר של המלודי גרנד פרי ג'וניור, שנערף באוסלו, ושודר ב-NRK בהנחיית מרגרט רואד וטוג'י. בערב הגמר דורגו במקום הראשון עם שירם "To dråper vann" (בעברית: "שתי טיפות מים"). לאחר התחרות דורג השיר במקום השמיני במצעד הסינגלים הנורווגי.
ב-23 בפברואר 2015 הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, Hei. הוא הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הנורווגי ב-15 בנובמבר. כלל את הסינגל "Plystre på deg". ב-24 ביולי אותה השנה פורסם השיר "Elektrisk", שהגיע למקום השלישי במצעד. ב-6 בנובמבר יצאה מהדורת דלוקס לאלבום בשם Hei (Fan Special). בנובמבר 2016 פורסם אלבומם השני והראשון באנגלית, Together. הוא כולל את השירים "Girls", "Heartbeat", "One More Second" ו-"Light It Up". בשבוע הראשון לצאתו דורג במקום הראשון בנורווגיה ובשוודיה ובמקום השישי בפינלנד.
ב-13 במאי 2017 חשפו את ניקוד חבר השופטים הנורווגי באירוויזיון 2017 במהלך השידור החי. ב-21 במאי הוציאו את הסינגל "Like It Like It" בהשתתפות הראפר האמריקאי סיילנטו. ב-14 ביולי הופיעו ביום הולדתה ה-40 של ויקטוריה, נסיכת שוודיה. ב-17 בנובמבר הוציאו את אלבומם השלישי Moments.
בשנת 2019 פורסם המיני-אלבום הבכורה Soon. בשנת 2020 הוציאו שני סינגלים: "Love You Less", ו-"It's Christmas Time". ב-2021 השתתפו בשירו של סטיג ברנר, "Miserabel". באביב 2022 הם זכו בגרסה השוודית ל-Masked Singer – הצמד הראשון שעשה זאת. בשנת 2023 התחרו במלודיפסטיבלן, הקדם השוודי לאירוויזיון 2023, עם השיר "Air". הם דורגו במקום השני, מרחק 21 נקודות מהמקום הראשון (לורן עם "Tattoo").
הערות שוליים
]]
טריגווה גראן
ינס טריגווה הרמן גראן (בנורווגית: Jens Tryggve Herman Gran 20 בינואר 1888 - 8 בינואר 1980) היה טייס, מגלה ארצות וסופר נורווגי. גראן היה המומחה לסקי במשלחת טרה נובה של סקוט בשנים 1913-1910 והיה האדם הראשון שטס מעל הים הצפוני.
טריגווה גראן נולד בברגן, נורווגיה, למשפחה אמידה בעלת עמדת בולטות בתעשיית בניית הספינות. אבי-סבו ינס גראן ברלה (1828-1758) ייסד מספנה ברובע לאקסבוג בברגן. אביו, בעל המספנה, מת כשטריגווה היה בן חמש. בשנת 1900, לאחר לימודים בברגן ובלילהאמר, נשלח גראן למשך שנה לבית ספר בלוזאן, שווייץ, שם למד גרמנית וצרפתית. כעבור שלוש שנים, פגש את וילהלם השני, קיסר גרמניה, אורח תדיר במשפחות חבריו של טריגווה. המפגש עם הקיסר הטביע את רישומו על הנער בן ה-14, שמאותו רגע ואילך השתוקק להיעשות לקצין בצי. הוא נכנס ללמוד בקולג' של הצי בשנת 1907 וסיים אותו באביב 1910.
קריירה
כשהגיע לאנטארקטיקה בראשית ינואר 1911, היה גראן אחד מ-13 חברי המשלחת שלקחו חלק בהנחת מצבורי הצידה, שיידרשו לקבוצה שתנסה להגיע אל הקוטב הדרומי בהמשך אותה שנה. מנובמבר 1911 עד פברואר 1912, כשסקוט ושאר חברי הקבוצה הדרומית היו בדרכם אל הקוטב, נלווה גראן אל המשלחת הגאולוגית אל ההרים המערביים, בפיקודו של גריפית טיילור. בנובמבר 1912 היה גראן אחד מ-11 האנשים בקבוצת החיפוש, שמצאה את האוהל ובו גופותיהם של אנשי קבוצת הקוטב. אחרי שאספו של חפציהם האישיים של אנשי הקבוצה, כולל היומן והמכתבים שסקוט המשיך לכתוב עד מותו, הורד האוהל על גופותיהם של סקוט ואנשיו וגלעד בגובה 4 מטרים הוקם מעליו. צמד מגלשי סקי שימש ליצירת צלב מעל קבר האחים. גראן עשה את דרכו חזרה אל הבסיס בכף אוונס במגלשיים של סקוט, כדי שלפחות מגלשי הסקי של קפטן סקוט ישלימו את המסע. לפני שעזב את אנטארקטיקה טיפס אל הר ארבוס עם ריימונד פריסטלי ופרדריק הופר בדצמבר 1912, פרשה שכמעט הסתיימה באסון כאשר התפרצות בלתי צפויה חוללה מטר של אבני לבה ענקיות, שנפלו על כל סביבותיו. לאחר זמן קיבל גראן את מדליית הקוטב מידי המלך ג'ורג' החמישי.
במסעו הביתה, פגש גראן את הטייס האירי רוברט לוריין ונתפס מיד לנושא הטיסה. גראן הוכשר כנווט בבית הספר לטייס לואי בלריו בפריז, וב-30 ביולי 1914 היה לטייס הראשון שחצה את הים הצפוני. הוא המריא במונופלאן מדגם בלריו XI-2 שלו, "קה פלוט", ממפרץ קרודן בסקוטלנד ונחת כעבור 4 שעות ו-10 דקות ביארן, סמוך לסטוונגר, נורווגיה, לאחר טיסה של 465 ק"מ.
רק חמישה ימים לאחר זאת, נכנסה הממלכה המאוחדת למלחמת העולם הראשונה. גראן, סגן ראשון בחיל האוויר הנורווגי, התנדב לשירות בחיל האוויר המלכותי. הוא נדחה מחמת הנייטרליות של נורווגיה. אלא שהדחייה לא עצרה את גראן, שהתחזה ל"סרן טדי גראנט" מקנדה וכך התקבל לשירות, השתתף בגיחות בחזיתות שונות ולאחר סיום המלחמה, ב-1919, פיקד על יחידות שונות של חיל האוויר המלכותי בארכנגלסק ובצפון רוסיה במהלך פעילותן של בנות הברית ב-1919. גראן עצמו טען ליירוט מטוסו של הרמן גרינג בקרב אוויר ב-8 או ב-9 בספטמבר 1917. הדבר נודע לו כשהתוודע לגרינג אחרי המלחמה והשווה את יומני התעופה שלו עם אלה של גרינג. עם זאת, אי אפשר היה להוכיח, שהיה זה גראן שהפיל את מטוסו של גרינג.
במהלך המלחמה העלה חיל האוויר המלכותי לדרגת רב-סרן והעניק לו את צלב הצבא על הצטיינות בשירות מלחמתי.
אחרי המלחמה החל גראן להרצות על תעופה ועל מסעותיו באזורי הקוטב, ובמקביל כתב ספרים. בשנת 1919 היה הראשון שטס מלונדון לסטוקהולם. ב-1928 יצא בראש משלחת חיפוש לאתר את חוקר הקטבים רואלד אמונדסן, שאבד בעת טיסה בניסיון להתחקות אחר גורל משלחת הקוטב הצפוני של אומברטו נובילה על ספינת האוויר "איטליה".
בעת מלחמת העולם השנייה, דווח גראן כמי שהיה חבר ב-NS, מפלגתו הלאומנית של וידקון קוויזלינג. ה-NS השתמש במעמד ההרואי של גראן בתעמולת המלחמה שלו וב-1944, יצא בול זיכרון לציון יובל ה-30 לטיסתו של גראן מעל הים הצפוני. ההשערה הייתה, שגראן חשש לפעולת תגמול מצד המפלגה הפאשיסטית הפרו-גרמנית עקב קשריו עם חיל האוויר המלכותי במלחמת העולם הראשונה. אחרים גרסו, שייתכן כי ידידותו עם גרינג והמרירות שחש משום שלא הוצעה לו משרה בחיל האוויר הנורווגי הניעו את גראן לתמוך ב-NS בתקופת הכיבוש הנאצי בנורווגיה.
לאחר משפט ב-1948, נמצא גראן אשם בבגידה ונידון למאסר של 18 חודשים. את שארית חייו הקדיש בעיקר לכתיבת ספרים.
חיים אישיים
גראן התחתן שלוש פעמים. תחילה ב-1917 עם השחקנית לילי סנט ג'ון, נישואים שהתפרקו בשנת 1921; בפעם השנייה התחתן ב-1923 עם אינגבורג מייניך (1997-1902), שילדה לו שתי בנות. לאחר התפרקות נישואים אלה, התחתן בפעם השלישית והאחרונה עם מרגרט שנהיידר, ציירת פורטרטים ידועת-שם. מנישואים אלה נולד ב-1944 בן, הרמן.
טריגווה גראן מת בביתו שבגרימסטד, נורווגיה, בשנת 1980, בן 91.
הנצחה
בשנת 1971, במפרץ קרודן שבאברדשייר שבסקוטלנד, הוסר הלוט מעל לוח, המנציח את המראתו משם לטיסה הראשונה שחצתה את הים הצפוני ביולי 1914.
הר גראן באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של טריגווה גראן.
בוגיסלב התשיעי, דוכס פומרניה
בוגיסלב התשיעי, דוכס פומרניה (בגרמנית: Bogislaw IX, בפולנית:  Bogusław IX; 1407/1410 – 7 בדצמבר 1446), היה דוכס פומרניה בפומרניה-שטולפ, ומקום מגוריו היה סטארגרד. בן דודו הראשון אריק מפומרניה ניסה לשווא להכיר בו כיורש שלו באיחוד קאלמאר.
ביוגרפיה
בוגיסלב היה בנם של בוגיסלב השמיני, דוכס פומרניה וסופיה מהולשטיין. לאחר מותו של בוגיסלב השמיני ב-1418, הדוכסית סופיה שימשה כעוצרת הממשלה עבור בוגיסלב התשיעי הצעיר עד 1425 בערך.
הדוכס הצעיר ואמו היו מודאגים בתחילה בסכסוך דיוקסיית קמין שהחל תחת בוגיסלב השמיני. בהקשר זה, שניהם נודו, ובשנת 1434 הטיל הקיסר זיגיסמונד נידוי אימפריאלי על שניהם. הסכסוך הוסדר בתיווכו של קרוב משפחתה החזק, אריק מפומרניה, שהוכתר למלך איחוד קאלמאר ב-1397. אריק תיווך בחוזה שבו הוסדרה בחירת הבישופים בדיוקסיית קמין עם זכות אישור לדוכסי פומרניה. במקביל, הותירה הדיוקסיה את טענותיה לחופשיות אימפריאלית להתמוסס בשקט. הבישוף זיגפריד השני פון בוך, שהיה קודם לכן הקנצלר של אריק, פעל עבור מחוז קמין.
בתקופת שלטונו של בוגיסלב ב-1432/1438 היה גם איום מצד ההוסיטים והופעת כופרים ולדנסים. במהלך המלחמה הפולנית-טבטונית (1431–1435), התנגד בוגיסלב לאבירים הטבטונים ותמך בממלכת פולין. מאוחר יותר הוא היה מעורב במאבקים הקשורים לבישופים של פומרניה.
ב-7 בדצמבר 1446 מת בוגיסלב התשיעי לאחר מחלה ממושכת ונקבר במנזר מרינקרון, ובן דודו הראשון, אריק הראשון ירש את נחלותיו.
משפחתו
ב-24 ביוני 1432, בפוזנן, הוא התחתן עם מריה ממזוביה, בתם של סימוביט הרביעי, דוכס מזוביה ואלכסנדרה מליטא. היו להם בנות, סופיה, שנישאה לאריק השני, דוכס פומרניה, ואלכסנדרה, ולפחות אחת בשם לא ידוע.
M25
M25 (מ-Messier 25, או IC 4725) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-2,000 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-85 כוכבים. זהו אחד מעצמי מסיה הבודדים שאינם נמצאים בקטלוג הכללי החדש (NGC).
היסטוריה
הצביר התגלה בשנת 1746 על ידי האסטרונום השווייצרי ז'אן-פיליפ דה שסו שתיאר אותו כעצם מעורפל. שארל מסיה גילה אותו מבלי לדעת על גילויו הקודם ב-20 ביוני 1764 וכלל אותו בשנת בקטלוג מסיה כ"צביר של כוכבים קטנים בסמוך ל-M23 ו-M24". ויליאם הרשל זיהה את הצביר בשנת 1783 וספר בו 70 כוכבים. מסיבה שאינה ידועה, לא כלל ג'ון הרשל את הצביר בקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים ולכן הוא גם לא נכלל בקטלוג הכללי החדש ולא ניתן לו מספר NGC.
לצביר דרגת בהירות נראית 4.6 וניתן לראותו ללא ציוד עזר בתנאי תצפית טובים. באמצעות משקפת איכותית ניתן להבחין בעשרות מכוכבי הצביר שהבהירים שבהם מדרגת בהירות 6. הצביר נמצא כ-4.6 מעלות מצפון-מזרח לכוכב μ (מו) בקשת וכ-3.6 מעלות ממזרח-דרום-מזרח ל-M24.
מאפייני הצביר
קוטרו של הצביר כ-19 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-2,000 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-32 דקות קשת - דומה לקוטרו של הירח המלא. הצביר מכיל מספר ענקים המלמדים שגילו גדול יחסית, כ-90 מיליוני שנים. אחד מהענקים שבצביר הוא U בקשת, שהוא משתנה קפאידי. הבהירות של כוכב זה משתנה בין דרגה 6.3 לדרגה 7.1 במחזוריות של 6 ימים ו-18 שעות. מכיוון שמרחקו של הצביר ידוע, מאפשר U בקשת לכייל את היחס בין זמן המחזור ובין הבהירות המוחלטת של המשתנים הקפאידיים. מקרה דומה נמצא בצביר הפתוח NGC 6087 שבקבוצת סרגל, שמכיל גם כן כוכב משתנה קפאידי - S בסרגל.
נייס (אירלנד)
ערים תאומות
לנאס חמש ערים תאומות:
מעוז דרורה
מעוז "דרורה" היה מוצב צה"ל בקו בר-לב. המעוז שכן בגזרה הצפונית של תעלת סואץ, בלב אזור ביצות, כ-5 ק"מ מדרום למעוז "לחצנית" וכ-10 ק"מ מצפון למעוז "כתובה" על ציר "אשר" (ראו מפת קוד סיריוס).
"דרורה" היה מוצב מחלקתי. הוא כלל 8 עמדות לוחמים, עמדת מרגמת 81 מ"מ, צריף חדר אוכל, מטבח, גנרטור, בונקר לוחמים ובונקר חמ"ל, חצר ל-3-5 כלי רק"מ ושני מגדלי תצפית. העמדות היו מחוברות באמצעות תעלות קשר. שטח המוצב היה בצורת ריבוע שצלעותיו באורך של כ-50 מטר.
המעוז במלחמת יום הכיפורים
בתקופת מלחמת יום הכיפורים אויש המעוז על ידי 23 לוחמים מפלוגה ב' של גדוד 68, גדוד מילואים שהשתייך לחטיבת ירושלים, בפיקוד הסמ"פ סגן שמואל (מולי) רונן. הגדוד גויס ב-23 בספטמבר 1973 ותפס את רוב מעוזי "קו בר-לב" לקראת חגי תשרי תשל"ד. החפיפה הייתה קצרה וכללה אימון, תרגולות בסיסיות, כניסה לשגרת סיורים בין המעוזים ותצפיות לעבר מצרים, בטווח של כ-200 מטר של התעלה.
דיווחי המעוז על תנועות חריגות בצד המצרי התקבלו על ידי מפקד הגזרה, פנחס נוי (אלוש), בהסבר כי הם חלק מהכנות לתרגיל "תחריר" של הצבא המצרי. נורה אדומה נדלקה ב"דרורה" בזמן הסעודה המפסקת בערב יום כיפור: מיג 17 חלף ברעש אדיר מעל המעוז, ונעלם חזרה מערבה לפני שהספיקו לפתוח עליו באש. בעיצומו של הצום, בסביבות השעה 12:00, הודיע מפקד גדוד 68, אמיר ראובני, כי בשעה 18:00 תפרוץ מלחמה, אך היא תהיה בסגנון של יום קרב. בפקודתו קופלה תצפית החוץ ותודרכו הלוחמים.
בשעה 14:00 נפתחה הפגזה מצרית כבדה לאורך כל קו המעוזים. המעוז נכנס ל"כוננות ספיגה", כל חיילי המעוז ירדו לבונקר, מלבד מפקד המעוז רונן בעמדתו ותצפיתן בעמדת פריסקופ. מגדל התצפית הגבוה קרס מיד מזעזועי ההפגזות. במכשירי הקשר נשמעו דיווחי המעוזים "לחצנית" ו"כתובה" על סירות מצריות עמוסות חיילים החוצות את התעלה. בעוד לוחמי "כתובה" הודפים מתקפות ראשונות כותר מעוז "לחצנית" ונלחם בגבורה על חייו על ידי הפעלת כוחות ארטילריה ב"אש על כוחותינו" בניסיון נואש להדוף את המצרים שהצליחו לחדור לתעלות הקשר במעוז. בשעה 16:30 לערך דיווח מעוז "דרורה" כי דגל מצרי מונף על "לחצנית", ועבר ל"כוננות פשיטה" (כל הלוחמים בעמדות, בבונקר נשארו רק הרופא וסמל קשר סדיר) מחשש לתקיפה ישירה. ב"כתובה" תפס רב"ט זבולון אורלב את הפיקוד לאחר פציעתו של המ"מ דודו סיטן. מפקד "דרורה" תידרך את אורלב בהפעלת ארטילריה (תרגולת "קצין חי"ר מטווח"), וד"ר קרביץ הרופא הסביר לחובש "כתובה" כיצד להעניק טיפול רפואי לפצועים.
6 מסוקים מצרים, עמוסים בכ-60–100 לוחמי קומנדו חדרו מצפון והנחיתו את הכוח כמארב באזור רומני שם חסמו את הדרך ל"מעוז בודפשט". כשחזרו ריקים, עם דמדומים, הצליחו לוחמי "דרורה" להפיל לפחות מסוק מי-8 מצרי אחד. בלילה חלף טנק בלתי מזוהה מדרום על ציר "אשר", המשיך צפונה כקילומטר ונעצר. למפקדת הגדוד והחטיבה נמסרו כל הזמן דיווחים והמג"ד עודד את לוחמיו בתוכניות צה"ל לתגבר ולחלץ ולנסות לסלק את המצרים בהתקפת נגד בבוקר.
עם עלות השחר נשמע רעש מצפון, והתברר שכנראה זה אותו טנק שחלף בלילה, ככל הנראה צוות מגדוד 9 של חטיבה 14, וכפסע היה מפתיחה עליו באש. טנק זה נודע אחר כך כטנק "אלתגר". עם זאת הופנם שציר "אשר" פנוי בין "דרורה" ל"כתובה" כי הטנק הגיע לשם. עד הצהרים הדפו לוחמי "כתובה" עוד התקפות מצריות וספגו שני הרוגים - ו ומספר פצועים.
בפיקוד העליון הוחלט לבסוף להורות על פינוי כל מי שניתן לפנותו מקו המעוזים שאיבד את ייעודו והפך לנטל. ניתנה פקודת נסיגה ל"כתובה" ורונן כיוון אותם צפונה אליו על ציר "אשר". לאחר כ-10 דקות גם ל"דרורה" ניתנה פקודת פינוי. הכוח התארגן על הזחל"ם התקין שנותר ויצא על ציר "מסחר" ומזרחה על ציר "זגוגית". תוך כדי תנועה התברר לרונן ש-3 לוחמים נעדרים, הוא פקד על עצירת הזחל"ם וחזר למעוז המופגז תוך עדכונו של אורלב שנסע בעקבותיו. תחת אש הגיע ל"דרורה" ופינה את סמל המרגמות ושני לוחמים נוספים שלא ידעו על פינוי המעוז. הם המשיכו להשיב אש בעמדותיהם ובכך למעשה אפשרו ללא ידיעתם את הנסיגה. הזחל"ם עם כל לוחמי המעוז חבר לכוח של אורלב ויחד הגיעו למפקדת הגדוד ב"בלוזה". על פעולתו במלחמה עוטר אורלב בעיטור המופת.
תחקירי מודיעין מאוחרים העלו שמעוז "דרורה" היה בקו התפר בין שתי חטיבות מצריות שלא תכננו את כיבושו.
בגדי ספורט
בגדי ספורט הם פרטי הלבשה והנעלה, המשמשים לספורט או פעילות גופנית. נהוג להשתמש בבגדי ספורט ברוב ענפי הספורט וסוגי הפעילות הגופנית, מטעמים פרקטיים, נוחות או בטיחות.
בגדי ספורט טיפוסיים כוללים מכנסיים קצרים, אימוניות, חולצות, חולצות טניס וחולצות פולו. בגדי ספורט המותאמים לענפי ספציפיים כוללים חליפות צלילה (שחייה, צלילה או גלישה), חליפות סקי (סקי), בגדי הגוף (התעמלות). הנעלה ספורטיבית כוללת נעלי סניקרס. בגדי ספורט כוללים גם לבנים ופרטי לבוש תחתונים, כמו מגן ביצים וחזיית ספורט. בגדי ספורט משמשים גם כלבוש בלתי פורמלי.
עבור מרבית ענפי הספורט הספורטאים לובשים שילוב של פריטי בגדים שונים, למשל, נעלי ספורט, מכנסיים וחולצות. בכמה ענפי ספורט נדרש ציוד מגן, כגון קסדות או פוטבול אמריקאי שריון גוף.
שיקולים פונקציונליים
בגדי ספורט על פי רוב נועדו להיות קלילים כדי לא להכביד על הלובש. לפעילויות כמו רכיבה על אופניים, חשוב שהלבוש לא יהיה מגושם מדי ויצמצם את החיכוך עם הסביבה בזמן התנועה.
מצד שני, בגדי ספורט צריכים להיות משוחררים מספיק כדי לא להגביל את התנועה. לחלק מענפי הספורט יש דרישות ייחודיות עבור סגנון הלבוש הנדרש, לדוגמה קייקוגי (keikogi) בשימוש קראטה. ציוד מגן נדרש עבור פעילויות ספורטיביות שעלולות להיות מסוכנות כמו סיף, פוטבול אמריקאי, או הוקי קרח.
מאפיינים תרמיים
בגדי ספורט מיועדים לתת מענה על צורכי הבידוד התרמי של הלובש. במצבים חמים בגד הספורט צריך לסייע לקירור הגוף, בעוד שבמצבים קרים, בגד הספורט צריך לסייע בשמירה על חום הגוף.
חזית החירות פלוס
חזית החירות פלוס (באפריקאנס: Vryheidsfront Plus, נכתב בקיצור VF+) היא מפלגה פוליטית לאומית בדרום אפריקה שהוקמה (כחזית החירות) בשנת 1994. בראשה עומד ד"ר פיטר גרונוולד. עמדות המדיניות המוצהרות הנוכחיות שלה כוללות ביטול העדפה מתקנת ומניעת רפורמת קרקעות כדי להגן על זכויותיהם ואינטרסים של מיעוטים, במיוחד האפריקאנרים.
יחד עם מפלגות אחרות, החזית החירות פלוס נכנסה לקואליציה עם הברית הדמוקרטית לאחר הבחירות המוניציפליות לשנת 2016 לשלטון ביוהנסבורג, טשוואנה ומספר עיריות אחרות.
חזית החירות
חזית החירות פלוס הוקמה ב־4 במרץ 1994, בשם חזית החירות, על ידי הרמטכ"ל לשעבר של צבא דרום אפריקה הגנרל קונסטנד וילויון, לאחר שעזב את הפולקספרונט האפריקאנרי עקב חילוקי דעות. בניסיון להשיג את יעדיו באמצעים פוליטיים, רשם וילויון את חזית החירות בוועדת הבחירות העצמאית ב־4 במרץ 1994, כדי להשתתף בבחירות הכלליות באפריל 1994. ב -12 במרץ 1994 העביר וילויון את רשימת המועמדים של חזית החירות לוועדת הבחירות, שאישרה כי מפלגתו תשתתף בבחירות.
בבחירות של 1994 קיבלה חזית החירות 2.2% מהקולות הלאומיים (עם 424,555 קולות), וזכתה בתשעה מושבים באספה הלאומית ו -3.3% (עם 639,643 קולות שהצביעו) מהקולות לבתי המחוקקים של הפרובינציות. המפלגה השיגה את רוב הקולות שלה באזורים הכפריים של טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית, ולטענת סגן הנשיא החדש תאבו מבקי המפלגה כנראה ייצגה אולי כמחצית מאוכלוסיית המצביעים האפריקאנרים באזורים אלה, עם התמיכה החזקה ביותר בקרב חקלאים ומעמד הפועלים.
התמיכה בחזית החירות ירדה עם הזמן במיוחד עקב משא המתן העקר של המפלגה עם הקונגרס הלאומי האפריקני ליצירת מדינת לאום לאומה האפריקאנרית בשטחי דרום אפריקה. בנוסף עלייה של מפלגות ימין אפריקאנריות חדשות פגעו בכוחו של המפלגה. בבחירות 1999 צנחה התמיכה במפלגה ל־0.8% (127,217 הצבעה) עם שלושה מושבים באספה הלאומית ובין 1% - 2% תמיכה במחוזות המעוז שלהם. אבל למרות ירידה זאת התמיכה במפלגה נותרה יציבה יחסית בכל הבחירות הלאומיות שהתקיימו בעשרים השנים הבאות.
בשנת 2001 העביר וילויון את הנהגת חזית החירות לידי פיטר מולדר.
חזית החירות פלוס
בשנת 2003, זמן קצר לפני הבחירות הכלליות של 2004, החליטו המפלגה השמרנית, תנועת האחדות האפריקאנרית וחזית החירות להתמודד בבחירות כישות אחת בשם חזית החירות פלוס בראשות מולדר. מאוחר יותר, גם הברית הפדרלית הצטרפה לאיחוד. בבחירות הכלליות בשנת 2004 התמיכה בחזית החירות פלוס עלתה מעט ל -0.89% (139,465 הצבעות). המפלגה זכתה במושב אחד ברוב בתי המחוקקים של הפרובינציות, ובארבעה מושבים באספה הלאומית.
בבחירות המוניציפליות בשנת 2006 קיבלה חזית החירות פלוס 1% מהקולות (252,253 הצבעות).
בבחירות הכלליות ב־2009 קיבלה המפלגה 0.83% (146,796 הצבעות) ושמרה על ארבעת המושבים שלה באספה הלאומית אך איבדה את מקומה בבתי המחוקקים של הפרובינציות צפון מערב, מפומלנגה והכף הצפוני. לאחר הבחירות מונה מנהיג חזית החירות, פיטר מולדר, לסגן שר החקלאות, היערות והדיג על ידי הנשיא החדש יעקוב זומה.
בבחירות הכלליות ב־2014 הגדיל המפלגה את כוחה במעט ל -0.9%. היא שמרה על ארבעת המושבים שלה בפרלמנט, וגם החזירה לעצמה את המושב בצפון מערב.
המפלגה זכתה לניצחונות עיקריים בעיירה החצי עצמאית אורניה בכף הצפוני.
מאז הבחירות הכלליות בשנת 2019, המפלגה זכתה גם בשלושה יישובים מהברית הדמוקרטית בבחירות מוניציפליות במחוז צפון מערב וממשיכה להראות צמיחה בבחירות המוניציפליות בחאוטנג, לימפופו ומפומלנגה.
יחס המפלגה לישראל
המפלגה מביעה תמיכה חזקה בישראל ומתנגדת ליחס השלילי של ממשלת הקונגרס הלאומי האפריקני למדינת ישראל וגישה הפרו פלסטינית שלה. המפלגה מתנגדת להתערבות דרום אפריקה בנעשה בישראל וקוראה לממשלה לא לעמוד לצד הפלסטינים. המפלגת גם גינתה את הסירוב של הממשלה הדרום אפריקנית להיעזר בישראל כדי להתמודד עם הבצורות הקשות באזור הכף. המפלגה התנגדה וגינתה את סגירת שגרירות דרום אפריקה בישראל והחזרת השגריר ב־2018 בעקבות העימותים בגבול ישראל-עזה.
אריה לייב מקלף
אריה לייב מַקלֵף (תרל"ו, 1876 – י"ח באב תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929) היה איש העלייה הראשונה, ממייסדי מטולה, ממתיישבי פתח תקווה ומוצא. אביו של הרמטכ"ל השלישי מרדכי מקלף. נרצח במאורעות תרפ"ט.
ביוגרפיה
בשנת 1896 נשא את בתיה-חיה, בת יחיאל צ'מרינסקי, ממייסדי שכונת מחנה יהודה בירושלים. לאחר נישואיו הצטרף לקבוצת החקלאים שהקימה את מטולה. הוא התגורר במטולה חמש שנים, שם נולדו שני ילדיו הגדולים, אברהם משה (ליש) וברק. שמותיהם המקוריים ניתנו בהשראת המחנך וחוקר הלשון ד"ר יצחק אפשטיין, שהיה מנהל בית הספר וילקומיץ בראש פינה.
בשנת 1901 נאלץ לעזוב את מטולה בעקבות עימותים קשים עם שכניו הדרוזים. הוא שב עם משפחתו לפתח תקווה, שם התגורר גם אחיו הגדול משה. באותה שנה עלה לארץ אח נוסף שלהם, מרדכי, ואף הוא התיישב בפתח תקווה.
אנשי הקרן הקיימת פנו למקלף כמומחה חקלאות וביקשוהו שיסייע להם בבחירת קרקע להקמת יישוב חדש בשפלה, לימים חולדה. הוא ייעץ להם ואף הדריך את המתיישבים הראשונים בהכשרת הקרקע ובבחירת סוגי המטעים.
בשנת 1904 עבר למוצא, שם היה לחותנו כרם גדול. הוא השתקע במקום והקים משק חקלאי גדול, אותו טיפח במשך עשרים וחמש שנה. הוא העניק לשמונת ילדיו חינוך קפדני, תוך שילוב ערכי מסורת, ערכי חלוציות ועבודת אדמה, בשילוב עם השכלה ותרבות כללית. בביתו הגדול הייתה ספרייה עשירה של ספרות עברית, מדעית וכללית, וכן הפטיפון היחיד במושבה. ביתו שימש מרכז חברתי ותרבותי לבני המושבה. הוא קיים יחסי ידידות גם עם הערבים השכנים.
ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, פרצו המאורעות בירושלים ובחברון. למחרת התנפלו תושבי הכפר הערבי הסמוך, קאלוניה, על בית משפחת מקלף, שהיה בין הבתים הקיצוניים ביישוב, ורצחו חמישה מבני המשפחה - ההורים אריה ובתיה-חיה, ושלושה מילדיהם. בין הניצולים הבן מרדכי, לימים הרמטכ״ל, והבן הגדול ליש, אביו של פלטיאל מקלף. ההרוגים הובאו לקבורה בהר הזיתים. הרצח זעזע את היישוב היהודי והיה בין האירועים הקשים הזכורים ממאורעות תרפ"ט.
ב-18 בספטמבר 1929 החל משפטם של 15 מתושבי כפר קאלוניה שהאשמו ברצח, בפני שופט חוקר שמינו שלטונות המנדט. המשפט נמשך כחודשים, במהלכו נערכו ישיבות ונשמעו עדויות מפי תושבי מוצא, קאלוניה ואנשי משטרה. אולם הם זוכו לאחר שהעדויות לא הצליחו להוכיח באופן חד משמעי מי מהם היה מעורב ברצח. עם זאת הוטל על הכפר לשלם פיצויים ועל הכפר הוטל קנס קיבוצי של 1500 לירות. במרץ 1931 התקיימה סולחה בין תושבי הכפר ליהודי מוצא.
על שמו של אריה מקלף רחוב במוצא.
ניקפורוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית
ניקפורוס השני פוקאס (ביוונית ביזנטית: Νικηφόρος Φωκᾶς; 912 – 11 בדצמבר 969) היה מגדולי קיסרי האימפריה הביזנטית, שלט בין השנים 963–969. ניקפורוס היה גנרל בצבא הביזנטי אשר עלה בהשפעתו על נושאי המדינה במהלך שלטונו של רומנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית. לאחר מותו של רומנוס ירש ניקפורוס השני את הכס ואימץ את בניו של רומנוס. בעוד הוא נכשל במאבק להסדיר את ההשפעה הביזנטית על חצי האי האפניני אך במאבקו נגד הח'ליפות העבאסית צלח בכיבוש כרתים, קפריסין, קיליקיה ועיר הקודש הנוצרית אנטיוכיה. לאחר מותו הוכר ניקפורוס השני כקדוש נוצרי בידי הכנסייה האורתודוקסית ויומו חג ב-11 בדצמבר.
ראשית חייו
ניקפורוס היה בן למשפחה של מפקדים בכירים בצבא הביזנטי שמוצאה בקפדוקיה, אסיה הקטנה. ניקפורוס מונה למושל הצבאי של פרובינקיית (מחוז) אסיה הקטנה בידי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס, קיסר האימפריה הביזנטית. לאחר מכן, בשנת 955, פרש אביו של ניקפורוס, בארדס פוקאס, מהשירות הצבאי ובנו ניקפורוס ירש את תפקידו כמפקד העליון של הצבא הביזנטי. תיעודים מערביים (ככל הנראה משוחד) של מראו מתארים אותו כ"מפלצת של גבר, פיגם, שמן, ראש מגעיל עם זקנו הקצר, הרחב, העבה וחציו הצחור."
מפקד צבאי
עם העלייה לפיקוד הצבאי המשיך ניקפורוס את מאבקו של אביו נגד הערבים. הח'ליפות העבאסית הייתה יריבתה הגדולה ביותר של האימפריה הביזנטית אם כי מעמדה וריכוז שלטונה נחלש עם השנים. כוחו של הח'ליפה העבאסי תקף רק על אזור בגדאד ולמרות השפעתו התרבותית והמסורתית, רוב המזרח התיכון נשלט בידי שושלות שונות שלעיתים נאבקו אחת בשנייה על ההשפעה מעל הח'ליפה. שליט חלב, קיליקיה ורוב סוריה, סיף אל-דאולה, הנהיג מדיניות של התפשטות מוסלמית לתוך שטחי האימפריה הביזנטית. האסטרטגיה הצבאית של ניקפורוס קראה למתקפה ממושכת במטרה להתיש את כוחות האויב ולחלול בנוסף לה גם פשיטות לשטחי האמירות הסורית ובעלות בריתה כמו גם ניסיונות לבצע פלישה דרך הים התיכון. למרות סדרת ניצחונות מינוריים, נבצר מניקפורוס לצאת במתקפה מרכזית נגד האמירות הסורית מכיוון שהקיסר, קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס הורה לו להעביר כוחות למערכה לכיבוש כרתים.
מאז נפלה כרתים לידי הח'ליפות העבאסית, סדרת פשיטות ערביות על הים האגאי פגעו קשות בסחר של הביזנטים, אשר כשלו בחמש משלחות לכבוש מחדש את האי. ניקפורוס יצא בראש משלחת ימית אשר נחתה על חופי האי והטילה מצור על העיר הרקליון. לאחר כיבוש העיר יצא צבאו של ניקפורוס במסע עונשין נגד האוכלוסייה הערבית המקומית, מה שגרם לרבים לנוס על נפשם מהאי, אשר הושב בכך לידיהם של הביזנטים. בשובו ביצע ניקפורוס טריומף (מצעד ניצחון) בבירת האימפריה, קונסטנטינופול, שבמסגרתו הציג את האמיר הערבי של כרתים שהפך לשבוי של הביזנטים. בשנת 963 החל ניקפורוס במערכה נוספת נגד האמירות הסורית. צבאו התקדם דרך העיר מנג'יב ובזז את העיר חלב, בירתו של סיף אל-דאולה. המוניטין של ניקפורוס כאהוד בקרב האוכלוסייה הביזנטית גבר בעוד האמירות הסורית החלה במלחמת אזרחים בת חמש שנים. במהלך הטריומף הנוסף שנערך עם הניצחון בסוריה, יועצו הראשי של ניקפורוס הביא אותו להישבע אמונים לבניו ויורשיו של רומנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
מסעות צבאיים
ראשית עם עלייתו לכס שלח ניקפורוס השני משלחת ימית לחזק את המוצבים הביזנטים האחרונים שנותרו בסיציליה, לאחר כיבוש רוב האי בידי השושלת הפאטמית. המשלחת נכשלה בשנת 965 והובילה לנפילת המוצבים הביזנטים האחרונים באי, מה שסימל את הניסיון הביזנטי האחרון להשיב לידי האימפריה את השליטה בסיציליה. לאחר מכן כיוון ניקפורוס את רוב פעילותו סביב הגבול עם העבאסים. בזמן שניקפורוס עלה לשלטון והסדיר את סמכויותיו, האמיר של טרסוס, שליט קיליקיה ובן חסות של האמירות הסורית, הורה על כוחותיו לצאת במספר פשיטות לשטחי האימפריה הביזנטית במטרה לבזוז אותם. בשנת 964 העביר ניקפורוס את המערכה בקיליקיה מההנהגה של יוחנן צימיסקס לידיו שלו, משמע שפיקד אישית על הצבא הביזנטי. תחת פיקודו של ניקפורוס, הכוחות הביזנטים הרבים והעדיפים גברו על הצבא הערבי בהנהגת האמיר של טרסוס וצלחו בכיבוש מהיר של הערים אנזרבוס ואדנה.
בשנת 965 שלח ניקפורוס צי ביזנטי שכבש והסדיר שלטון ביזנטי מלא על קפריסין. קפריסין הייתה מסוכסכת בין שלטון ביזנטי וערבי מזה 200 שנה, מאז הכיבוש הערבי של הלבנט. עם כיבושה של קפריסין עלתה ההשפעה והסמכות הביזנטית על האי ומכאן גם ההשפעה על מזרח הים התיכון והמסחר הנע דרכו. בשנת 967 נפטר סיף אל-דאולה וסוריה נפלה בשנית למאבק סמכויות אלים שהוביל למלחמת אזרחים. ניקפורוס השתמש בפרצה זאת בהנהגה המוסלמית והורה להתקדמות צבאית מרכזית לכל גבולה המזרחי של האימפריה הביזנטית. הנסיך טארון אף הסכים לספח את הנסיכות הארמנית עליה שלט בתמורה לנחלות ותארים בתוך האימפריה הביזנטית. ההישג הגדול ביותר של ניקפורוס השני הגיע באותה העת, כאשר בשנת 968, חולשת הממשל הסורי הריכוזי אפשרה לכוחות הביזנטים להתקדם לחופי הים התיכון ולהטיל מצור על העיר אנטיוכיה, אחת מערי הקודש של הנצרות האורתודוקסית. העיר נכבשה בשנה מאוחר יותר וסופחה לשטחי האימפריה הביזנטית.
מדיניות פנים וחוץ
ניצחונו אל מול סוריה העניק לקיסר ניקפורוס השני את אהדה רבה מקרב האוכלוסייה הכללית של האימפריה, אהדה אשר התפרקה ברובה עקב מדיניות הפנים של הקיסר. בעוד מצד אחד השיג סדרת ניצחונות צבאיים מרכזיים, הקיסר ניקפורוס עמד בפני ניהול סדרת רפורמות בתוך האוכלוסייה הביזנטית שהשפיעו רבות על מורשתו ההיסטורית, בעיקר לרעה. ניקפורוס ראה את צורכי הצבא הביזנטי כקודמים לכל ענייני המדינה, הוא העלה את המיסים למען מימון מערכותיו הצבאיות, העלה מפקדים צבאיים לתפקידי ממשל למען מימוש האינטרסים הצבאיים והוא על יצירת מטבע זהב חדש שנועד לשמש בתור המטבע הלאומי של האימפריה הביזנטית. בשנת 964 אסר הקיסר על העברת מתנות ומנחות לידי הכנסייה מכיוון שלפי יחסי הדת והמדינה לא ניתן היה להעלות מיסים על הכנסייה. הדבר גרר התנגדות עממית לשלטונו של ניקפורוס ובסופו של דבר הוביל למרד אלים נגד שלטונו בשנת 967 בקונסטנטינופול. המשמר הקיסרי הארמני הפיל את המרד אך הוא סימל את ההתנגדות העממית למדיניותו של ניקפורוס.
לאחר שהאימפריה הבולגרית הראשונה קיבלה על עצמה את הנצרות בתור דתה הרשמית (והקימה את זרם הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית), יחסיה עם האימפריה הביזנטית התחממו והח'אן הבולגרי נישא לנכדתו של רומנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (שלט בשותפות עם קונסטנטינוס השביעי). למרות זאת, נותר דם רע בין המדינות ולאחר שהוסדרו היחסים עם רוס של קייב, ניקפורוס שילם לרוסים תחת הנהגתו של סוויאטוסלב, נסיך קייב במטרה שאלו יחלו בפשיטות לתוך שטחי האימפריה הבולגרית. לניקפורוס היו גם יחסים רעועים עם האימפריה הרומית הקדושה; לאחר שאוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כבש את צפון ומרכז איטליה הוא כרת ברית עם הדוכסים הלומברדים של דרום חצי האי האפניני אשר איימה על מעמדם של הביזנטים בדרום חצי האי. כמו כן, הקיסר נכנס גם למאבק צאולוגי אל מול הכנסייה הסורית-אורתודוקסית אשר פעלה להשיג סמכות עצמאית מידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
מותו ומורשתו
בין 10 ל-11 בדצמבר 969 התנקשו תומכיו של יוחנן צימיסקס בקיסר ניקפורוס השני בעת ישן. הקיסרית (שהייתה אלמנתו של הקיסר הקודם), נחשדה במעורבות בקשר נגד ניקפורוס. יוחנן צימיסקס הושם במאסר בית לאחר שנת 965 עקב מאבק בינו לבין ניקפורוס. לאחר הקשר עלה לשלטון יוחנן הראשון צימיסקס, בתור קיסר האימפריה הביזנטית. לאחר מותו של צימיסקס עם זאת, הכתר הועבר לידי בסיליוס השני, מה שהשיב את השליטה באימפריה לידיה של השושלת המקדונית. עקב ההתנגדות הרבה מצד האוכלוסייה הכללית למדיניות הפנים שלו, רוב האבל על ההתנקשות בחייו של ניקפורוס השני נבע בעיקר מדרגות הצבא. ניקפורוס היה מגדולי הגנרלים של האימפריה הביזנטית, ואף על פי שהוא לא היה בעל ניסיון פוליטי רב, מיומנות הלחימה הגדולה שהנהיג הביאה את האימפריה הביזנטית לשיא כוח חדש שהמשיך לגדול תחת יוחנן הראשון ובסיליוס השני והוביל לשיא במדיניות הכיבושים של האימפריה מאז ימיו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
Rendez Vous
Rendez Vous (בעברית: מקום מפגש) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הרומנייה אינה. השיר יצא לאור ב-12 בפברואר 2016, על ידי חברת התקליטים רוטון מיוזיק, כסינגל השביעי מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, Inna, תוך שנכלל גם באלבום, Body and the Sun. הוא כולל דגימה מהשיר "Coco Jamboo" של Mr. President.
רקע וכתיבה
"Rendez Vous" נכתב על ידי ריינר גפרי, אילסי ג'ובר, קאי מתיזן, דלרוי רנלס, אנדראס שולר ותומאס טרולסן והופק על ידי אקסידנט ותומאס רולסן. הרצועה הוקלטה הן בקו פה נגאן והן באיביזה. "Rendez Vous" תואר כרצועה בעלת קצב בינוני-מהיר הכולל אלמנטים אקוסטיים ופזמון המאופיין בסוגת היורודאנס.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-25 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
אינה רמזה על מיקום הצילום של הווידאו קליפ הנלווה של "Rendez Vous" באמצעות פרסום כיתובים כגון "Hola desde Costa Rica", "Pura vida" ו-"Días libre #Puravida" ברשתות החברתיות שלה. לאחר מכן, היא הודיעה כי צילומי הקליפ הסתיימו בסרטון שפורסם ביוטיוב באוקטובר 2015. הקליפ פורסם בפברואר 2016.
נכון לדצמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-25 מיליון צפיות.
ארמון סטרוגנוב
ארמון סטורגנוב (ברוסית: Строгановский дворец) הוא ארמון הממוקם במפגש נבסקי פרוספקט עם הנהר מויקה במרכז סנקט פטרבורג שברוסיה.
הארמון נבנה בסגנון הבארוק המאוחר, בתכנונו של האדריכל ברתולומאו רסטרלי עבור הברון סרגי גריגורייביץ' סטרוגנוב ממשפחת סטרוגנוב, בין השנים 1753–1754.
פנים המבנה עוצב על ידי אנדרי וורוניכין בראשית המאה ה-19.
היסטוריה
בין השנים 1787–1791 עיצב האדריכל דמרצוב את מבני הסמך הצמודים למבנה הראשי וכן עיצב מחדש כמה מחדרי הארמון.
בראשית המאה ה-19 הוזמן האדריכל אנדרי וורוניכין (מתכנן קתדרלת קאזאן) לעצב מחדש את פנים המבנה בסגנון ניאו קלאסי.
אחת מדירות הארמון עוצבה עבור אגלאידה פרבלובנה סטרוגנוב על ידי האדריכל קארלו רוסי בשנת 1820.
לאחר מהפיכת אוקטובר בשנת 1917 עזבו בני משפחת סטרוגנוב את רוסיה, ומבנה הארמון הולאם.
נשים רדיקליות בניו יורק
נשים רדיקליות בניו יורק (באנגלית: New York Radical Women) הייתה קבוצה פמיניסטית רדיקלית, אשר פעלה בין השנים 1967- 1969 והשתייכה לגל השני של הפמיניזם. הקבוצה ידועה בהפגנה שקיימה נגד תחרות "מיס אמריקה".
הקמת הקבוצה
הקבוצה הוקמה בשנת 1967 ביוזמה של מספר נשים פעילות בארגוני מחאה לזכויות אדם. הן החלו לערוך מפגשים ובהן לדון בחוויות מתוך חייהן האישיים שבהן נאלצו להתמודד עם סקסיזם ויחס מפלה מצד החברה הגברית. תוך זמן קצר הצטרפו גם נשים נוספות. בתחילת דרכה מנתה הקבוצה כמה עשרות נשים, ובעת התפרקותה כללה כמה מאות נשים.
רות עמוסי
רות (סטלה) עמוסי (נולדה ב-25 ביולי 1946) היא פרופסור אמריטה מהחוג לצרפתית באוניברסיטת תל אביב.
ארמון סטרוגנוב
היסטוריה
השלטון הסובייטי הפך את מבנה הארמון למוזיאון תעמולה שמטרתו להציג את האופי הדקדנטי של אורך חיי האצולה ברוסיה. בשנת 1929 נסגר המוזיאון, ויצירות האמנות שבו עברו למוזיאון ההרמיטאז'. מבנה הארמון עבר בחלקו למכון הבוטני של סנקט פטרבורג, ומשרד בניית האוניות עשה שימוש במבנה החל משנת 1939 ועד 1988.
נשים רדיקליות בניו יורק
הקמת הקבוצה
תקופת תחילת הגל השני של הפמיניזם התאפיינה ברצונן של נשים לגבש חזון פוליטי עבור התנועה וליצור ערכים מובהקים, לא אחת עלו מחלוקות בנוגע לאפשרות של נשים להשיג שינוי דרך השתתפות במאבקים חברתיים אחרים, או שהדרך היחידה לעשות זאת היא על ידי מאבק עצמאי ונפרד משלהן. קבוצת "נשים רדיקליות בניו יורק" טענה כי דרך הפעולה המועדפת במאבק הפמיניסטי צריכה להיות פעילות בקבוצות קטנות של נשים בלבד.
רות עמוסי
קורות חיים
ילידת ארד ברומניה, הוריה: ליאופולד ברנס (Leopold Brenes) ורג'ינה Regina) Schreiber). הייתה נשואה לדוד עמוסי ולה שני בנים: יוסי עמוסי ואייל גבר.
נשים רדיקליות בניו יורק
הקמת הקבוצה
רבות מן החברות היו פעילות בארגונים חברתיים אחרים טרם הקמת הקבוצה, כגון ארגוני סטודנטים, מחאות אנטי מלחמתיות, השמאל החדש והתנועה לחופש הביטוי. אותן נשים היו עדות לרוח המחאה החברתית שהייתה ניכרת בשטח באותן שנים, בעיקר ההתנגדות למלחמת וייטנאם ומחאות אפרו אמריקאים נגד אפליה גזעית וחשו שיש צורך להשתמש באותה רוח מחאה בציבור, אולם תוך כדי כך לבדל את מאבק הנשים ממאבקים חברתיים אחרים כדי להתנגד לדומיננטיות הגברית שהובילה את אותן מחאות וכך לתת במה אמיתית למאבק הפמיניסטי נגד הפטריארכיה.
ארמון סטרוגנוב
היסטוריה
בשנת 1988 הועבר המבנה לרשות המוזיאון הרוסי והפך לאחד מאגפי המוזיאון, המציג תערוכות מתחלפות. בשנת 1991 עבר המבנה שחזור במטרה להביאו מחדש למצב בו היה עת התגוררה בו משפחת סטרוגנוב. קירות המבנה שוחזרו לעיצובו של רסטרלי (ונצבעו שוב בצבע ורוד, במקום בצבע הירוק הקהה בו נצבעו באמצע המאה ה-20).
רות עמוסי
קורות חיים
התגוררה בבריסל בין השנים 1950 ל-1964, שם השלימה את לימודיה היסודיים והתיכוניים.
ארמון סטרוגנוב
תיאור המבנה
חזית המבנה פונה לנבסקי פרוספקט. לכיוון זה יצר רסטרלי חזית בסגנון צרפתי אימפריאלי, בדומה למראהו של ארמון וורונצוב שנבנה על ידי רסטרלי בין השנים 1744–1750. חזית המבנה המרשימה כוללת שער מרכזי ומצדדיו עמודים קורינתיים שמטרתם עיצובית בלבד (אין לעמודים אלה משמעות ארכיטקטונית, וכל מטרתם היא להדגיש את כיפת המבנה ואת סמל משפחת סטרוגנוב המופיע עליו).
נשים רדיקליות בניו יורק
מטרות ופעילות
בדומה לקבוצות פמיניסטיות רדיקליות נוספות בשנות השישים המאוחרות, גם "נשים רדיקליות בניו יורק" השתמשו במניפסטים כדי להביע ביקורת על "השמאל החדש" והעובדה שהדיר נשים מתוכו, וכן כדי להציע דרכים למיגור הפטריארכיה ולהשגת שוויון. בפתיח המניפסט "עקרונות" שפרסמה הקבוצה הגדירו את הקבוצה באמצעות דחייתה את ההיסטוריה והתרבות הגברית, וטענו כי הן ביקורתיות כלפי כל האידאולוגיות, הספרות והפילוסופיה מן העבר שכן הן תוצרים של תרבות של עליונות גברית.
רות עמוסי
קורות חיים
עמוסי היא חוקרת רב-תחומית, בעלת שם בינלאומי, שספריה בתחום ביקורת הספרות והתרבות, חקר השיח ותורת הארגומנטציה נחשבים ביותר בתחום. היא עורכת כתב עת בינלאומי לחקר השיח וארגומנטציה.
מחקריה הרבים הפכו את רות עמוסי לדמות ידועה בצרפת, בה זכתה לאותות כבוד, ולהערכה בעולם האקדמי כולו. פרופסור עמוסי מרכזת את קבוצת המחקר "ADARR" (ניתוח שיח, ארגומנטציה, רטוריקה) והעורכת הראשית של כתב העת המדעי המקוון "Argumentation et analyse du discours".
ארמון סטרוגנוב
תיאור המבנה
רסטרלי שילב במבנה אלמנטים בארוקיים, כך לדוגמה חלונות הקומה השנייה והשלישית מחוברים יחדיו על מנת ליצור מראה מודגש לחלונות אלה.
נשים רדיקליות בניו יורק
מטרות ופעילות
הקבוצה פרסמה כתב עת בשם "הערות מן השנה הראשונה" (Notes from the first year), אשר היה מבוסס על נאומים ודיונים של חברות הקבוצה במהלך מפגשיהן. עורכת כתב העת הייתה שולמית פיירסטון. בעקבות הצלחתו של כתב העת הראשון, בשנה השנייה לפעילות הוציאו כתב עת נוסף בשם "הערות מן השנה השנייה".
רות עמוסי
מבחר מספריה
לימדה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1968–2007.
נשים רדיקליות בניו יורק
מטרות ופעילות
בינואר 1968 ארגנה הקבוצה הפגנה אלטרנטיבית לצעדה נגד מלחמת וייטנאם שארגנה ג'נט רנקין. האירוע שנודע גם בשם "חטיבת ג'נט רנקין" כלל כינוס של נשים רבות שמחו נגד המלחמה כרעיות, אימהות ובנות. קבוצת "נשים רדיקליות בניו יורק" התנגדה לאותה הפגנה וטענה כי פנייה אל הממשל כנשים רק מותירה אותן בתפקידיהן הפסיביים, המהווים תגובה לגברים, במקום לאפשר להן לזכות בכוח פוליטי אמיתי ובעל השפעה.
רות עמוסי
מבחר מספריה
בשנת 1989 הקימה את המחלקה לתרבות צרפת באוניברסיטת תל אביב.
נשים רדיקליות בניו יורק
מטרות ופעילות
במחאת-הנגד שארגנו, הציגו הנשים מיצג "הלוויה" לתפקידי המגדר המסורתיים המיוחסים לנשים. במהלך ההפגנה גם הניפו שלטים בהן נכתב "אל תבכי, התנגדי", הכריזו על "מותה" של הנשיות המסורתית ועודדו את כוחה של אחוות הנשים.
רות עמוסי
מבחר מספריה
פרופסור עמוסי נכללה ברשימת "בעלי קתדרת פרלמן" לשנת 2007-2008.
נשים רדיקליות בניו יורק
הפגנה נגד תחרות "מיס אמריקה"
ב-7 בספטמבר 1968 ערכה הקבוצה מחאה נגד תחרות מיס אמריקה ה-42. המחאה התקיימה באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי והשתתפו בה כמאה נשים. הנשים מחו נגד היותה של תחרות היופי סקסיסטית ומעודדת החפצת נשים. כמו כן, מחו נגד הגזענות בטקס, שבו לא הוכתרה עד אותה עת אישה שחורה, וכן נגד תמיכת התחרות במלחמה בווייטנאם דרך שליחת הזוכות לבדר את החיילים.
הנשים ערכו מיצגים שונים במהלך ההפגנה, באחד מהם זרקו "סימני דיכוי" לתוך פח אשפה שעליו נכתב "פח האשפה של החירות". סמלי הדיכוי כללו בין היתר נעלי עקב, מוצרי איפור, מסלסלי שיער וחזיות. מיצג זה תרם לקיבוע הסטריאוטיפ של "שריפת חזיות", אם כי כלל לא נשרפו חזיות באותו אירוע.
רות עמוסי
מבחר מספריה
כפרופסור אורחת היא לימדה בין השאר באוניברסיטאות בצרפת, בקוויבק, בברזיל, בארגנטינה ובקולומביה.
נשים רדיקליות בניו יורק
הפגנה נגד תחרות "מיס אמריקה"
מספר מפגינות הצליחו לרכוש כרטיסים ולהיכנס לאולם, שם הפריעו למהלך הטקס והניפו כרזה עליה נכתב "חופש לנשים".
העובדה שמיליוני אמריקנים צפו בטקס בטלוויזיה בעיה לחשיפה תקשורתית אדירה לתנועת הנשים ותרם לכך שהגל השני של הפמיניזם הגיע לתודעה הציבורית.
רות עמוסי
מבחר מספריה
עמוסי מנחה דוקטורנטים, ואחראית על תוכנית רטוריקה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב.
נשים רדיקליות בניו יורק
השפעה
לפעילות הקבוצה השפעה על התפתחות הגל השני של הפמיניזם ועל המשך צמיחת הפמיניזם הרדיקלי.
רות עמוסי
מבחר מספריה
היא חברה במועצה המדעית של כתבי-עת שונים בתחומה וכן משמשת כנציגת אגודת הידידים הצרפתים של אוניברסיטת תל אביב בישראל.
נשים רדיקליות בניו יורק
השפעה
פעילות הקבוצה אחראיות על כתיבה של מספר חיבורים וספרים בעלי השפעה על הפמיניזם בנושאים כגון מיניות, תפקידי מגדר ומיזוגיניה. בין אותם חיבורים נכלל המאמר "האישי הוא הפוליטי" של קרול האניש, הספר פוליטיקה מינית של קייט מילט וספרה של שולמית פיירסטון הדיאלקטיקה של המין. חלק מחיבורים אלה ראו אור לראשונה בעלון התנועה שיצא לאור בשנת 1968.
רות עמוסי
הוקרה ופרסים
מנימוקי השופטים לקבלת פרס לנדאו:
נשים רדיקליות בניו יורק
השפעה
המחאות שארגנו פעילות הקבוצה תרמו להעלאת המודעות הציבורית לפעילות התנועה הפמיניסטית, ובפרט ההפגנה בתחרות "מיס אמריקה" שזכתה להדים תקשורתיים וציבוריים נרחבים. פעילות הקבוצה גם תרמה לבניית התרבות הפמיניסטית של שנות השישים ולחיזוק מחאות של קבוצות פמיניסטיות נוספות ומאבקים כגון הפעילות למען התיקון לשוויון זכויות ומאבקים למען הזכות לבצע הפלות.
חברות בקבוצה
בין החברות בקבוצה נכללו:
אלימות נגד גברים
אלימות נגד גברים כוללת הפעלת אלימות כלפי גבר. אלימות נגד גברים יכולה להתבטא בהפעלת אלימות פיזית, אלימות מילולית, התעללות נפשית, תקיפה מינית, סחיטה, אלימות כלכלית, ועוד.
אלימות מינית נגד גברים
לא מעט גברים משתדלים להימנע משיתוף סביבתם בפגיעה שחוו, מתוך חשש כי החברה לא תגלה אמפתיה למצבם. ארבעה מכל חמישה מתאבדים קטינים, הם בנים, שבדרך כלל היו קורבנות. מספר סיבות לכך: אין כמעט מודעות לתופעה, ובמדינות רבות תקיפות מיניות כלפי גברים אינן מוכרות בחוק. בישראל החוק לא מכיר באונס שעובר גבר כאונס.
תפיסות חברתיות
אלימות נגד גברים נתפסת באופן פחות חמור מאשר אלימות נגד נשים. מחקר שנעשה בפקולטה לפשיעה, חוק וצדק, באוניברסיטת פנסילבניה מצא שלאלימות כלפי נשים יש סיכוי להיות מדווח על ידי גורם צד שלישי למשטרה כשליש יותר מאשר אלימות כלפי גבר. סיבה אחת לתפיסה החברתית הזאת היא שלגברים יש יותר כוח פיזי והם נתפסים כיותר חזקים מאשר נשים.