cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי טאיוואן–יפן
הכרה ברפובליקה העממית של סין (1972–הווה)
כאשר הרפובליקה העממית של סין החילה את מדיניות סין האחת, הייתה יפן בעלת ברית משמעותית עבור טאיוואן, אך כוחות פוליטיים עולמיים לחצו על יפן לשנות את עמדתה. כאשר הניסיון להחזיר את הרפובליקה הסינית לסין היבשתית נכשל והרעיון החל לדעוך, והממשלה היושבת בטאיפיי גורשה מהאו"ם והוחלפה ברפובליקה העממית של סין, החליטו מדינות רבות שהיו בעלות ברית מושבעות של טאיוואן כגון ארצות הברית להפוך את עמדתן ולעבור לתמוך ברפובליקה העממית של סין. לאחר ההכרה האמריקנית ברפובליקה העממית של סין וביקור ריצ'רד ניקסון במדינה, החליטה המפלגה הליברלית-דמוקרטית היפנית לכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה העממית של סין. כבר לפני כן התקיימו יחסי סחר איתנים עם הרפובליקה העממית של סין ללא הכרה דיפלומטית רשמית.
כתנאי מוקדם לבניית קשרים עם ברית המועצות, ביטלה יפן את הסכם טאיפיי ביחס למשטר הרפובליקה הסינית השולט בטאיוואן. על פי "מזכר ההבנות המשותף של יפן וסין, 1972", ממשלת יפן מכבדת ומבינה במלואה את עמדת ממשלת הרפובליקה העממית של סין שטוענת כי טאיוואן היא חלק בלתי נפרד מהרפובליקה העממית של סין. מזכר ההבנות בין שתי המדינות הורחב בשנת 1978 ושתי המדינות הסכימו להמשיך לקיים את הכתוב בו גם ב-2006 בביקורו של שינזו אבה בבייג'ינג.
בשנת 1998 חתמו יפן והרפובליקה העממית של סין על הכרזה משותפת של שתיהן, בנוגע לבניית ידידות, שיתוף פעולה ושלום בין שני המשטרים. ההכרזה התייחסה גם למדיניות סין האחת ונכתב בה כי יפן ממשיכה לשמור על עמדתה בנושא טאיוואן ככתוב במזכר ההבנות המשותף של הרפובליקה העממית של סין ויפן והיא מדגישה כי יש רק סין אחת". יפן הרחיבה והכריזה כי תמשיך בסחר ובידידות עם טאיוואן אולם במגזר הפרטי ובצורה לא רשמית.
יפן מעניקה פטור מאשרת כניסה למדינה למחזיקי דרכון טאיוואני למשך תשעים ימים. הפטור נכנס לתוקף ב-20 בספטמבר 2005 והוא צעד למשיכת תיירים נוספים ליפן. סגן שר הפנים והתקשורת היפני ביקר בטאיוואן ב-25 במרץ 2017 והיה הפקיד הממשלתי במעמד הגבוה ביותר שמבקר במדינה מאז שנת 1972 והחתימה על מזכר ההבנות.
בשנת 2020 קיבלה יפן תרומות רבות של ציוד רפואי להתמודדות עם מגפת הקורונה כחלק מהמדיניות הטאיוואנית של סיוע רפואי בתנאי משבר. יותר מ-2 מיליון מסיכות פנים נמסרו ליפן באמצע חודש אפריל.
חינוך
בתי ספר סיניים שמעבר לים ממומנים ומנוהלים ביפן, כמו גם במדינות רבות אחרות, על ידי מועצת הקהילה הטאיוואנית שמעבר לים, מטעם ממשלת טאיוואן (הרפובליקה הסינית). בתי הספר הללו הוכרו על ידי יפן בשנת 2003 ולפני כן בוגריהם לא היו כשירים לכניסה למבחני הקבלה לאוניברסיטאות שביפן. ישנם שלושה בתי ספר סיניים הנתמכים על ידי הרפובליקה הסינית ביפן:
יפן מצידה, מפעילה ברפובליקה הסינית גם היא שלושה בתי ספר המנוהלים על ידי ההתאחדות היפנית בטאיוואן:
תרבות
ב-21 באפריל 2010 הקימה טאיוואן את המרכז התרבותי של טאיפיי בטוקיו, יפן שינתה את שמו למרכז התרבותי הטאיוואני. ב-27 בנובמבר 2017 הקימה יפן את המרכז התרבותי היפני בטאיפיי.
1938 בארצות הברית
1938 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 162 שנה מיום היווסדה.
רעידות האדמה בניו מדריד (1811–1812)
בתחילת המאה ה-19, פקדו את אזור העיירה ניו מדריד, מיזורי, ארצות הברית שלוש רעידות אדמה גדולות בתוך פחות מחודשיים: הראשונה ב-16 בדצמבר 1811, השנייה ב-23 בינואר 1812 והשלישית ב-7 בפברואר 1812. בהיעדר מכשירי מדידה בעת ההיא, גודל (מגניטודת) רעידות האדמה הללו הוערך במסגרת מחקר מאקרוסייסמי, שמסתמך בעיקר על תעודות היסטוריות שעל פיהן מוערכת התפרושת המרחבית של העוצמה הסייסמית, ועל פיה גם גודל הרעידה. החוקרים שעסקו בחקר רעידות האדמה הללו העריכו את גודלן בלפחות 7.5 בסולם ריכטר, או בסולם המומנט. ג'ונסטון ושוייג מביאים ממצאים שלפחות שתיים מתוך השלוש היו בגודל של בערך 8 בסולם המומנט, ממצא שצ'ארלס ריכטר פרסם כבר ב־1958.
רעידות אדמה אלו היו הגדולות ביותר שנרשמו בארצות הברית באזורים שממזרח להרי הרוקי, והעובדה שהתרחשו שלוש רעידות כה גדולות בפרק זמן של פחות מחודשיים, מהווה חריג בקנה מידה עולמי. בנוסף, הן רעידות האדמה הפנים יבשתיות הגדולות ביותר שהתרחשו באמריקה הצפונית מאז יישובה על ידי האירופאים בסוף המאה ה-15.
סייסמולוגיה
ג'ונסטון ושוויג (1996) העריכו במחקרם המאקרוסייסמי שהרעידה הראשונה, יחד עם הרעידה העוקבת הגדולה שהתרחשה כמה שעות לאחר מכן, שחררו כ-50 אחוז מהאנרגיה האלסטית שהצטברה בקרום כדור הארץ באזור הסייסמוגני של ניו מדריד, עדיה. הרעידה השנייה שחררה כ-16 אחוז ממנה, והשלישית את היתרה. בדרך כלל, לא כל האנרגיה הזו משתחררת ברעידה העיקרית, וחלקה משתחרר במהלך הרעידות העוקבות שמתרחשות במשך זמן רב אחריה - לעיתים אף שנים אחריה. על כך ראו בפרק המשנה העוסק ברעידות העוקבות להלן. באשר לסייסמולוגיה עכשווית, הרי שבין השנים 1971 (החל מחודש יוני) ל-2011 (עד חודש יולי), נקלטו על המבנה המתואר בפרק "סטרוקטורה" להלן, כ-4,000 רעידות אדמה: רובם בגדלים שמתחת לסף החישה של בני אדם, ומיעוטם מעט מעל לסף זה.
פלאוסייסמולוגיה
במהלך 4,500 השנים האחרונות התרחשו באזור הסייסמי של ניו מדריד כמה וכמה רעידות אדמה גדולות במגניטודות של בין 7 ל-8. רצף של רעידות אדמה זוהה לתקופה של 2350 לפני הספירה, 900 לספירה, ובשנת 1450 לספירה. שתי רעידות אדמה קטנות יותר, אך הרסניות, התרחשו באזור גם אחרי שנת 1812: אחת, ב-5 ינואר 1843 ליד העיר לפאנטו, ארקנסו - כ-110 ק"מ דרומית מערבית לניו מדריד וגודלה הוערך ל-7.6; השנייה ב-31 באוקטובר 1895 ליד העיר צ'ארלסטון, מיזורי  - כ-35 ק"מ מצפון-מזרח לניו מדריד וגודלה הוערך ל־6.7.
רעידות עוקבות של סדרת הרעידות 1811–1812
קשה מאוד לעקוב אחרי מספר הרעידות העוקבות שהתרחשו לאחר מכן. זאת מכיוון שהחל מחודש יוני אותה שנה, ואף לפני כן, עיתוני התקופה והמסמכים בארכיונים השונים, עסקו בעיקר במלחמת ארצות הברית-אנגליה ובמלחמת רוסיה–צרפת, ולא ניתנה ככל הנראה תשומת לב לאירועי הרעידות העוקבות באזור.
Halt im Gedächtnis Jesum Christ, רי"ב 67
Halt im Gedächtnis Jesum Christ (בעברית: זכור את ישו המשיח), רי"ב 67, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון שלאחר חג הפסחא, שחל ב-16 באפריל 1724.
היסטוריה
קנטטה זו הייתה השתים עשרה שהלחין באך באותה שנה, לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 134.
ב-1868 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 16 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מאיגרת יוחנן הראשונה העוסקים באמונה בישו ופסוקים מהבשורה על-פי יוחנן המתארים את הופעתו של ישו בפני תלמידיו. נושא זה הוא המשך של חג הפסחא שחוגג את תחייתו של ישו. הלברית נכתבה על ידי מחבר לא ידוע. היא נפתחת בפסוק מהאיגרת השנייה אל טימותיוס: "זָכוֹר תִּזְכֹּר אֵת יֵשׁוּ הַמָּשִׁיחַ הַנֵּעוֹר מִן־הַמֵּתִים". המחבר משתמש בפניית פאולוס, כותב האיגרת אל טימותיוס, כפנייה אל כל נוצרי שמתלבט באמונתו. הפרק הרביעי והמרכזי לקוח ממזמור חג הפסחא שנכתב על ידי ניקולאוס הרמן (Nikolaus Herman), איש דת מהמאה ה-16. הפרק החמישי מתאר את איום האויבים, שנפתר בפרק השישי על ידי עזרתו של ישו. הפסוק "שלום עליכם" חוזר ארבע פעמים במהלך הקטע. כורל הסיום לקוח ממזמור של יאקוב אברט (Jakob Ebert), תאולוג ומשורר מהמאה ה-16.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני אלט טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ובתזמור של קרן טבעית, חליל, שני אבובי ד'אמורה, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה שבעה פרקים:
הקלטות
היצירה הוקלטה במלואה 25 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ארנסט אנסרמה (ב-1968), גוסטב ליאונהארדט (ב-1976), הלמוט רילינג (ב-1978) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
גרטה וייץ
גרטה אנדרסון וייץ (בנורווגית: Grete Andersen Waitz; 1 באוקטובר 1953 – 19 באפריל 2011) הייתה אתלטית נורווגית, סגנית אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984), אלופת עולם (הלסינקי 1983) ושיאנית עולם (1978 - 1981) בריצת מרתון. היא האישה הראשונה בהיסטוריה שרצה מרתון מהר יותר משעתיים וחצי. היא זכתה 9 פעמים במרתון ניו יורק (1978 - 1980, 1982 - 1986 ו-1988), יותר מכל ספורטאי אחר בהיסטוריה. היא פעמיים אלופת מרתון לונדון (1983 ו-1986) ומרתון סטוקהולם (1988). נוסף לכך, היא 5 פעמים אלופת העולם בריצת שדה (1978 - 1981 ו-1983), שיאנית עולם בריצת 3000 מטר (1975 - 1976) ובריצת חצי מרתון (1982 - 1983).
ביוגרפיה
גרטה וייץ נולדה וגדלה באוסלו בשם גרטה אנדרסון.
1972
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה וייץ במקום 23 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:16.00 דקות.
1974
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 זכתה וייץ במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4.05.2 דקות, אחרי גונהילד הופמייסטר ממזרח גרמניה שקבעה שיא אליפות חדש של 4:02.25 דקות וליליאנה טומובה מבולגריה (4:04.97 דקות).
שיאנית עולם בריצת 3000 מטר
בתחרות שנערכה באוסלו ב-24 ביוני 1975 זכתה וייץ במדליית זהב בריצת 3000 מטר בשיא עולם חדש של 8:46.6 דקות
1976
בתחרות שנערכה באוסלו ב-21 ביוני 1976 היא זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר לאחר ששיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 8:45.4 דקות. חודש לאחר מכן, באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא סיימה במקום 12 בריצת 1500 מטר, הריצה הארוכה ביותר לנשים באולימפיאדה זו, בתוצאה של 4.04.80 דקות.
1977
בתחרות גביע העולם הביניבשתי שנערכה בדיסלדורף, מערב גרמניה בתחילת ספטמבר 1977 זכתה וייץ במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:43.50 דקות.
שיאנית עולם בריצת מרתון
באליפות העולם בריצה שדה (4.728 ק"מ) שנערכה בגלאזגו, בריטניה במרץ 1978 זכתה וייץ במדליית זהב בתוצאה של 16:19 דקות, לפני נטליה מרשסקו (16:49 דקות) ומריצ'יקה פואיקה (16:59 דקות), שתיהן מרומניה. באליפות אירופה שנערכה בפראג, צ'כיה ב-29 באוגוסט היא זכתה במדליית ארד בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:34.33 דקות, אחרי סבטלנה אולמסובה מברית המועצות שקבעה שיא אליפות חדש של 8:33.16 דקות ונטליה מרשסקו (8:33.53 דקות). במרתון ניו יורק שנערך ב-22 באוקטובר היא זכתה במדליית זהב בשיא עולם חדש של 2:32:29.8 שעות.
1979
במרתון ניו יורק שנערך ב-21 באוקטובר 1979 היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בשיא עולם חדש של 2:27:32.6 שעות ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה מרתון מהר יותר משעתיים וחצי.
1980
במרתון ניו יורק שנערך ב-26 באוקטובר 1980 היא זכתה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בשיא עולם חדש של 2:25:41.3 שעות.
1983
במרתון לונדון שנערך ב-17 באפריל 1983 זכתה וייץ בשיא עולם חדש של 2:25:28.7 שעות. שיא זה נשבר יממה לאחר מכן במרתון בוסטון על ידי ג'ואן בנואה מארצות הברית (2:22:43 שעות).
אלופת עולם
באליפות העולם הראשונה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכתה גרטה וייץ במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:28:09 שעות, לפני מריאן דיקרסון מארצות הברית (2:31:09 שעות) וראיסה סמכונובה מברית המועצות (2:31:13 שעות).
סמל גיאנה הצרפתית
סמל גיאנה הצרפתית מורכב מ-מחומש הפוך שבשני צדיו דובי נמלים ובראשו שתי ציפורים. בתוכו נמצאים שלושה מלבנים, ומעליהם כתר של זהב ובו שני עצים. במלבן הראשון- שלוש חבצלות זהובות והמספר 1643. במלבן השני - ניתן לראות סירה אפורה מלאה בזהב בנהר אדום. במלבן השלישי - חבצלות מים בין גלים קטנים לבנים בתוך נהר ירוק.
משמעות הסמל:
גרטה וייץ
סגנית אלופה אולימפית
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה וייץ במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:26:18 שעות, אחרי ג'ואן בנואה (2:24:52 שעות) ולפני רוזה מוטה מפורטוגל (2:26:57 שעות).
1986
במרתון לונדון שנערך ב-20 באפריל 1986 זכתה וייץ בשיא אישי חדש של 2:24:54 שעות.
1988
באולימפיאדת סיאול (1988) השתתפה וייץ בריצת המרתון אך לא הצליחה לסיים אותה.
טיסה 191 של אמריקן איירליינס
טיסה 191 של אמריקן איירליינס הייתה טיסת נוסעים סדירה של חברת אמריקן איירליינס מנמל התעופה שיקגו או'הייר לנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס. מטוס מקדונל דאגלס DC-10 אשר שימש לטיסה זו ב-25 במאי 1979 התרסק דקות לאחר ההמראה משיקגו. כל 258 הנוסעים ו-13 אנשי הצוות נהרגו בהתרסקות וכן שני בני אדם שהיו על הקרקע. זהו אסון התעופה החמור ביותר בתוצאותיו בתחומי ארצות הברית.
חוקרים מצאו כי כאשר המטוס החל ברוטציה להמראה, מנוע מספר אחד, על כנף המטוס השמאלית, ניתק מן הכנף והתהפך מעל משטח הכנף. בעת ניתוק המנוע נותקו צינורות מערכות הידראוליות בכנף, שלא איפשרו עוד את שליטת הטייס במשטחי שפת הכנף, ונפגע קטע של כ-90 סנטימטר משפת הכנף. לחץ האוויר על הכנף גרם לצמצום משטח הכנף. תוך כדי צבירת גובה, איבדה הכנף השמאלית את תכונת העילוי, בעוד הכנף הימנית, שבה משטחי הכנף היו מורחבים, המשיכה ליצור עילוי. כתוצאה מכך המטוס נטה בחדות לשמאל, עד שהתהפך חלקית, בזווית נטייה של 112 מעלות, בטרם התרסק בשדה פתוח סמוך לקצה המסלול. ניתוק המנוע מן הכנף יוחס לנזק שנגרם למבנה עליו תלוי המנוע ומוצמד לכנף, זאת עקב נוהלי תחזוקה לקויה בחברת אמריקן איירליינס.
אף על פי שממצאי החקירה הובילו למסקנה כי הגורם העיקרי להתרסקות המטוס היו נוהלי תחזוקה לקויים, התאונה וקרקוע כל המטוסים מדגם DC-10 על ידי מנהל התעופה הפדרלי הוסיפו לתדמיתם השלילית של מטוסי DC-10 בציבור, אשר נוצרה כתוצאה משורה של תקלות ותאונות במטוסים מדגם זה. החקירה אף חשפה מטוסים נוספים מדגם זה, בהם נוהלי תחזוקה לקויים הותירו נזקים. לאחר תיקון נוהל התחזוקה במטוס, הוא המשיך לשרת כמטוס נוסעים במשך שנים ארוכות ומשמש עד היום כמטוס מטען בחברות תעופה.
המטוס
המטוס המעורב בתאונה היה מדגם מקדונל דאגלס DC-10, מספר זנב N110AA. הוא נמסר לחברת התעופה ב-25 בפברואר 1972 ובעת התאונה צבר כמעט 20 אלף שעות טיסה בשבע שנים. מנועי המטוס היו מתוצרת ג'נרל אלקטריק מדגם CF6-6D. בדיקה של מסמכי התחזוקה של המטוס הראתה כי נכון ליום 11 במאי 1979 לא היו רשומים ליקויים מכניים שיש לתקנם. ביום התאונה, בניגוד לנוהל, מסמכי התחזוקה לא הוצאו מתוך המטוס והם נהרסו בעת התאונה.
הצוות
הטייס הראשי היה ולטר לוקס, בן 53, אשר הטיס מטוסים מדגם DC-10 מאז שדגם זה הוכנס לשירות, שמונה שנים קודם לתאונה. הוא צבר 22,000 שעות טיסה, 3,000 מתוכן כטייס במטוס DC-10. לוקס היה בעל הסמכה ב-17 דגמי מטוסים אחרים, כולל מקדונל דאגלס DC-6, DC-7 ובואינג 727. הקצין הראשון היה ג'יימס דילארד, בן 49 ומהנדס הטיסה אלפרד אודוביץ', בן 56, שניהם אנשי מקצוע מנוסים אשר צברו אלפי שעות טיסה, כולל ניסיון רב במטוס מדגם DC-10.
התאונה
בעת ההמראה מזג האוויר היה בהיר, עם רוח צפון-מזרחית במהירות 22 קשר. המטוס נדחף משער היציאה K5 בנמל התעופה בשעה 14:50 והסיע לכיוון מסלול ההמראה 32R/14L. אנשי תחזוקה שעמדו סמוך לשער היציאה לא הבחינו בכל דבר חריג במטוס בעת שנדחף לאחור, הניע את מנועיו או נסיעה על המסלול. אף בעת תחילת ריצת ההמראה, בשעה 15:02, הכל נראה תקין.
רק בעת שהגיע המטוס למהירות המראה ניתק מן הכנף מנוע מספר אחד והתמוכה אליה הוא מחובר, בתהליך זה נקרע קטע באורך של 91 סנטימטר משפת הכנף. יחידת המנוע התהפכה מעל הכנף ונפלה על המסלול. המפקח על התחזוקה בחברת אמריקן איירליינס העיד כי: "בעת התקרבות המטוס, הבחנתי במה שנראה כתרסיס או עשן היוצא מן השפה המובילה של הכנף והתמוכה של מנוע מספר אחד. הבחנתי כי מנוע מספר אחד התנועע באופן בולט בעת שהמטוס היה לפני וכאשר החל בהמראה הוא ניתק, התהפך מעל הכנף ונפל על המסלול... לפני שעבר מעל הכנף, המנוע התקדם לפני הכנף כאילו הוא ממריא. הוא לא פגע בכנף, אלא עף מעליה ונחת מאחורי הזנב. המטוס המשיך בטיפוס עד שהחל נוטה על צידו השמאלי. בשלב זה חשבתי שהוא יחזור לשדה התעופה."
לא ידוע מה נאמר בתא הטייס ב-50 השניות שחלפו עד להתרסקות המטוס על הקרקע כיוון שהקלטת הקול מתא הטייס פסקה ברגע שהמנוע ניתק מגוף המטוס. ההקלטה היחידה הקשורה לתאונה היא רעש של תיפוף (כנראה רעש המנוע הניתק), שלאחריה נשמע קולו של הקצין הראשון קורא "לעזאזל!", מיד אחר כך הופסקה ההקלטה. זו כנראה אף הסיבה שפיקוח הטיסה לא קיבל מענה בקשר לניסיונותיו להודיע לצוות המטוס על ניתוק המנוע. מנגד, ניתוק זרם החשמל הועיל בקידום חקירת התאונה, כיוון ששימש כסמן למעגל החשמלי המסוים שנותק ברשת החשמלית הסבוכה של מטוס DC-10.
בנוסף לניתוק המנוע כשלה אף המערכת ההידראולית שהייתה קשורה אליו. כיוון ששיא גובה הטיסה של המטוס בטרם הנפילה לקרקע היה 110 מטר והוא שהה באוויר רק 50 שניות מעת שהמנוע נותק ועד שהתרסק, לא היה לצוות די זמן כדי לנקוט בפעולות שבאמצעותן ניתן היה להנחית את המטוס. כיוון שמתא הטייס לא ניתן לראות את כנפי המטוס והמנועים, קרוב לוודאי שצוות המטוס לא ידע כי המנוע ניתק מן המטוס, אלא רק שאותו מנוע אינו מתפקד. כיוון שבשלב התרחשות התקלה לא היה ניתן עוד לנטוש את ההמראה, צוות המטוס פעל על פי התרגולת הקבועה בעת כשל מנוע. על פי התרגולת יש לטפס לגובה במהירות טיסה בטוחה. כיוון שניתוק המנוע פגע חלקית במערכת החשמל במטוס, לא פעלו התראת ההזדקרות ונורות המעידות על חוסר התאמה במשטחי הכנף. כיוון שכך הצוות אף לא היה מודע לכך שמשטח הכנף השמאלית הצטמצם. התכנסות זו של משטח הכנף העלתה את מהירות ההזדקרות של הכנף השמאלית. כיוון שהצוות הטיס את המטוס במהירות בטוחה להמראה, הכנף השמאלית הזדקרה בעוד הכנף הימנית המשיכה לספק עילוי, דבר שגרם לנטייה חדה ובלתי מבוקרת של המטוס שמאלה. בשחזורים שנעשו לתאונה במדמה טיסה נקבע כי לו היה הצוות מאיץ את המטוס ניתן היה למנוע את ההתרסקות.
המטוס טיפס לגובה של כ-99 מטר מעל פני הקרקע בעוד תרסיס לבן של דלק ונוזל הידראולי יוצא מן הכנף השמאלית. הקצין הראשון, אשר הטיס את המטוס, היטה את המטוס לזווית של 14 מעלות בהתאם להמלצת עזרי הטיסה, דבר שהאט את מהירות הטיסה מ-165 קשר למהירות של 153 קשר, המהירות הבטיחותית המומלצת לטיפוס לגובה טיסה לאחר איבוד מנוע. אולם ניתוק המנוע מגוף המטוס וניתוק המערכות ההידראוליות בכנף גרמו למשטחי הכנף להצטמצם בגלל לחץ האוויר עליהם. הצטמצמות משטחי הכנף העלתה את מהירות ההזדקרות של הכנף השמאלית ל-159 קשר לערך, מהירות הגבוהה ב-6 קשרים מן המהירות הבטיחותית המומלצת לטיפוס, דבר שגרם להזדקרות מלאה של הכנף השמאלית. ההזדקרות גרמה לנטיית המטוס שמאלה עד התהפכות חלקית, זאת למרות ניסיונות הטייס לשלוט במטוס. המטוס התרסק לקרקע במרחק של כ-1,400 מטר מקצה המסלול. מכלי הדלק של המטוס, אשר היו כמעט מלאים לגמרי בעת ההתרסקות, התפוצצו בכדור אש ענק. המטוס נהרס כמעט לגמרי, מבלי שחלקים גדולים של גוף המטוס נותרו שלמים. החלקים הגדולים ביותר של המטוס היו כן הנחיתה, שני המנועים שנותרו צמודים לגוף המטוס בעת ההתרסקות, המנוע שניתק ונותר על מסלול ההמראה, וקטע מזנב המטוס.
אנשי כיבוי האש אשר הגיעו לאתר ההתרסקות מצאו במקום חלקי גופות חרוכות בלבד מהן לא ניתן היה לזהות באופן מיידי את הקורבנות. בנוסף לנוסעי המטוס ואנשי הצוות, נהרגו אף שני פועלים במוסך סמוך לאתר ההתרסקות ושניים נכוו באופן קשה.
החקירה
המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה הייתה אחראית לחקירת התרסקות המטוס, לקביעת הסיבה להתנתקות המנוע מגוף המטוס ולקביעת הסיבה שהמטוס לא הצליח להמשיך ולטוס עם שני מנועיו הנותרים.
אובדן מנוע בודד לבדו לא צריך לגרום להתרסקות מטוס מדגם זה והמטוס מסוגל להמשיך לטוס כדי לשוב לנחיתה בשדה התעופה עם שני מנועים בלבד. שלא בדומה למטוסי נוסעים אחרים, במטוס ה-DC-10 לא היה מנגנון הנועל במקומם את משטחי הכנף המורחבים ותנועת המשטחים הייתה תלויה אך ורק בלחץ הידראולי במערכת. רק בעקבות תאונה זו הוכנסו שינויים במערכת כך שגם בעת אובדן לחץ הידראולי בכנף לא תהיה תנועה חופשית של משטחי הכנף.
שרידי המטוס ניזוקו במידה כזו שלא איפשרה קביעה באשר למנח המדויק של משטחי הכנפיים והזנב מתוך חלקי המטוס, אלא אך ורק על יסוד מידע שנמסר מעדי ראייה לתאונה וניתוח תמונות שצולמו בזמן אמת.
כל עדי הראיה לתאונה היו תמימי דעים כי המטוס לא פגע בעצם זר כלשהו על מסלול ההמראה ובבדיקת סביבת המנוע שניתק לא נמצאו חלקי כנף, או חלקים אחרים של המטוס, דבר שהוביל למסקנה כי לא היה גורם חיצוני להתנתקות המנוע וכי התקלה אירעה מגורם פנימי בגוף המטוס. מבחינת המנוע שניתק הגיעו חוקרי המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה למסקנה כי התמוכה המחברת את המנוע לכנף היא שנשברה כתוצאה מנזק שנגרם לה עוד בטרם ההתרסקות. מבחינה של היסטורית התחזוקה של המטוס עלה כי המטוס עבר שרות תחזוקתי שמונה שבועות בטרם התאונה, במהלכו פורק המנוע מהמטוס לצורך תיקונים. התמוכה ניזוקה במהלך פירוק המנוע מגוף המטוס. על פי נוהלי היצרן יש לנתק את המנוע מן התמוכה ורק אחר כך לנתק את התמוכה מן הכנף, אולם חברת אמריקן איירליינס, כמו גם חברת קונטיננטל איירליינס ויונייטד איירליינס, הנהיגו נוהל תחזוקה חדש, אשר חסך כ-200 שעות עבודת תחזוקה לכל מטוס והפחיתה את מספר הנקודות שבהן יש לנתק חלקים מגוף המטוס מ-72 ל-27. בנוהל החדש על המכונאים לפרק את המנוע והתמוכה המחוברת אליו כמקשה אחת. על פי הנוהל החדש נעשה שימוש במלגזה גדולה כדי לתמוך במנוע בשעת הפירוק מהכנף. במציאות התברר כי מדובר במטלה קשה ביותר לביצוע, כיוון שהיה צורך להחזיק ביציבות את המנוע בדיוק באותה מנח בשעת הפירוק.
נציגי היצרן מקדונל דאגלס הודיעו לחברת התעופה כי היצרן אינו מעודד את שיטת התחזוקה שאותה הנהיגה עקב מרכיב סיכון. אולם ליצרן אין כל סמכות לאשר או לבטל נוהלי תחזוקת מטוסים של לקוחותיו.
חוקרי התאונה אף קבעו כי נוהל התחזוקה החדש ומבנה התמוכה מקשים על גישה לחלקים שונים של התמוכה לצורך תחזוקה וחושפים את התמוכה לנזק שעלול להיגרם על ידי צוותי התחזוקה. בניגוד לאמריקן איירליינס וקונטיננטל, חברת יונייטד פירקה את יחידת המנוע והתמוכה באמצעות מנוף, ולא מלגזה. בבדיקה שנערכה בציי מטוסי ה-DC-10 בחברות אלה נמצאו מספר מטוסים נוספים בהם נזקים משמעותיים ומסוכנים לתמוכת המנוע של החברות שעשו שימוש במלגזה, בעוד שבחברת יונייטד לא נמצאו נזקים דומים. עוד התברר כי היו קשיים בעת פירוק המנוע של המטוס שהתרסק וכי במהלך הפירוק נגמרה משמרת. לאחר החלפת המשמרות לא ניתן היה לפרק את התמוכה והיה צורך להזיז את המלגזה ולהציבה במיקום הנכון. הנזקים שנגרמו לתמוכה בעת התחזוקה זוהו על ידי החוקרים לאחר התאונה. לא היה די בנזקים אלה כדי לנתק את המנוע מן הכנף מיד, אולם הם אפשרו האצת תהליך של עייפות החומר במהלך שמונת השבועות שחלפו מעת עבודות התחזוקה ועד למועד האסון.
תוצאות החקירה
לאחר תום החקירה נקנסה חברת אמריקן איירליינס בסך חצי מיליון דולר על ידי ממשלת ארצות הברית על נוהלי אחזקה שגויים.
ב-6 ביוני 1979, שבועיים לאחר האסון, רשות התעופה הפדרלית השעתה את היתר הטיסה למטוסי DC-10, ובכך קרקעה את כל המטוסים מדגם זה הנמצאים תחת פיקוחה. עוד נאסר על מטוסי DC-10 המופעלים מחוץ לגבולות ארצות הברית להיכנס לתחום האווירי של ארצות הברית. השעיה זו הייתה בתוקף לצורך בדיקה האם התמוכה של המנוע והחיבור לכנף עומדים בדרישות הבטיחות. ב-13 ביולי 1979, לאחר שהרשות שוכנעה כי המטוס בטוח לתעופה וכי מקור התקלה הוא בתחזוקה לקויה ולא בתכנון לקוי של המטוס, חודש היתר הטיסה לדגם זה, זאת בתנאי שהמנוע והתמוכה המחוברת לו לא יפורקו.
ולרי פטרוב
ולרי פטרוב (בבולגרית: Валери Петров; 22 באפריל 1920, סופיה, ממלכת בולגריה - 27 באוגוסט 2014, סופיה, בולגריה), היה תסריטאי מחזאי, סופר ילדים, ומשורר בולגרי ממוצא יהודי אשר כיהן גם כחבר הפרלמנט הבולגרי.
קורות חיים
ולרי פטרוב היה שם העט של ולרי נסים מבורך (בבולגרית: Валери Нисим Меворах), אשר נולד בסופיה לעורך הדין פרופסור נסים מבורך שכיהן כשגריר בולגריה בארצות הברית ובאו"ם ולמריה פטרובה שהייתה מורה לצרפתית בבית ספר תיכון. הוא בוגר הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סופיה. ב-1935 הוציא לאור את ספר השירה הראשון שלו ובהמשך, לאחר פרסום החוק להגנת האומה החל לכתוב תחת שם העט ולרי פטרוב, תוך שהוא מאמץ את שם משפחתה של אימו וזאת בשל רדיפות היהודים בבולגריה.
ב-1944, לאחר ההפיכה שהובילה חזית המולדת הבולגרית והצטרפות בולגריה לבעלות הברית, הועסק פטרוב ככתב צבאי. לאחר תום המלחמה נמנה עם מייסדי ועורכי העיתון הסאטירי "Стършел" - "הצירעה" ובהמשך כיהן כנספח התרבות בצירות הבולגרית באיטליה. לאורך הקריירה הוציא לאור פטרוב 12 ספרי שירה, וכתב 19 תסריטים לסרטי קולנוע ואנימציה ו-8 מחזות. הסרט מעבר לכל חלום מתבסס על תסריט שכתב פטרוב ב-1981. כמו כן תרגם ולרי פטרוב מיצירותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה וויליאם שייקספיר לבולגרית. פטרוב זכה להוקרת הממסד האמנותי הבולגרי ולפרסים רבים על תרומתו לתרבות בבולגריה. ב-2007 זכה לפרס הוקרה מיוחד שהוענק לו על ידי ראש ממשלת בולגריה דאז סרגיי סטאנישב וב-2011 בפרס האקדמיה הבולגרית למדעים.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 כיהן פטרוב כחבר הפרלמנט הבולגרי ולתקופה קצרה היה סגן יושב ראשו. ולרי פטרוב הלך לעולמו ב-27 באוגוסט 2014 בסופיה, לאחר שלקה בשני אירועים של שבץ מוחי והוא בן 94 שנים.
ז'אן פרנסואה דוקלרק
ז'אן פרנסואה דוקלרק (בצרפתית: Jean-François Duclerc; נולד בגוואדלופ; נפטר ב-18 במרץ 1711 בריו דה ז'ניירו) היה רב חובל צרפתי ואביר במסדר סנט לואיס.
ביוגרפיה
הוא נולד בגוואדלופ לז'אן דוקלרק. דוקלרק החל את הקריירה שלו בחיל הים הצרפתי, תחילה כקפטן, ולאחר מכן בפיקוד של פריגטה. במלחמת הירושה הספרדית ב-10 במאי 1710 הוא הפליג מלה רושל כמפקד של שייטת קטנה כדי לתקוף את ריו דה ז'ניירו. היו ברשותו רק שש ספינות ו-1,200 אנשים.
בסוף אוגוסט 1710 הם הגיעו לריו דה ז'ניירו וניסו לכבוש את העיר, מה שהתברר כאסון. הפורטוגזים קיבלו מידע על הגעתם, ולא נתקלו בקשיים נגד הכוח הקטן. 400 צרפתים נהרגו ו-700 נתפסו. על-אף הכישלון, דוקלרק נעשה אביר במסדר סנט לואיס. ב-18 במרץ 1711 נרצח דוקלרק בכלא בנסיבות מסתוריות על ידי קבוצה של רעולי פנים. בספטמבר 1711 כוח צרפתי גדול יותר בהנהגתו של רנה דוגאי-טרוין הצליח לכבוש את ריו דה ז'ניירו ושיחרר את האסירים השורדים מהפשיטה של דוקלרק.
אלברט אליס
ילדותו
אליס נולד בשנת 1913 בפיטסבורג, פנסילבניה, הבכור מבין שלושת ילדיהם של הטי והנרי אליס. כאשר היה בן 4 משפחתו עברה לעיר ניו יורק, שם חי כל חייו. אביו היה איש שיווק שנעדר מהבית לתקופות ארוכות. כאשר אביו היה בבית, אליס מתאר אותו כאדם אשר היה מרוכז בענייניו ובילה עם ילדיו מספר דקות ביום. הוריו של אליס התגרשו כאשר היה בן 12, ומאז אביו שמר על קשר רופף עם ילדיו ותמך כלכלית במשפחה במידה מועטה. לדברי אליס, אמו אף היא הייתה מרוכזת בחייה האישיים ולא הקדישה תשומת לב משמעותית לילדיה או למטלות משק הבית.
הבגרות המוקדמת
אליס סיים את לימודיו בבית הספר התיכון למסחר בגיל 16, כשהוא מדורג שביעי מבין כ-150 תלמידים. הוא רצה להיות סופר אך לאור הבנתו שיהיה עליו להתפרנס עד שיזכה להצלחה כסופר, נרשם בגיל 17 לקולג' לעסקים ומינהל ציבורי במטרה לקבל הכשרה כרואה חשבון. אולם משבר השפל הגדול שהתרחש בתקופה זו פגע בתוכניותיו להתעשר.
בשנות ה-20 המוקדמות לחייו הצליח אליס להתגבר על חרדת הקהל שלו והפחד לגשת ולדבר עם נשים. הוא זוקף הישגים אלו לתובנות שרכש בקריאת כתבי פילוסופיה פרקטית וליישום של טכניקות הקהיה שיטתית.
בין הגילאים 19–28 אליס השלים את כתיבתם של 28 רומנים, מחזות וספרי שירה, אך אף לא אחד מהם פורסם. בנוסף, הוא כתב מספר עבודות על מיניות, פילוסופיה ופוליטיקה, שאף הם לא זכו לפרסום. על מנת לפרסם את ספרו בנושא מין, אליס ביצע מחקר מקיף בתחומים של אהבה, יחסי מין ונישואים. לאור עיסוקיו בנושאים אלו, החלו רבים מחבריו לפנות אליו על מנת לקבל ייעוץ בנושאים אלה, ואליס גילה כי הוא מפיק הנאה ממתן ייעוץ זה. כך, בגיל 28 הוא החליט ללמוד פסיכולוגיה.
השכלה
בשנת 1942 החל אליס ללמוד באוניברסיטת קולומביה, השלים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית תוך שנה, והמשיך ללימודי הדוקטורט. נושא המחקר שלו היה תחילה רגשות האהבה של סטודנטיות באוניברסיטה. לאור התנגדות המרצים לנושא השנוי במחלוקת, אליס נטש את המחקר שלו והשלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא השוואה בין שימוש בניסוח ישיר וניסוח לא ישיר בכתיבת שאלוני אישיות. עם זאת, הוא מצא כי המחקר והכתיבה אודות שאלוני אישיות אינם מעניינים אותו, ונושאים של מין, אהבה ופסיכותרפיה חזרו להיות מוקד עיסוקו.
התפתחות מקצועית
אליס החל את דרכו כמטפל בקליניקה פרטית קטנה ב-1943, לאחר שקיבל את התואר השני בפסיכולוגיה קלינית. לאחר שקיבל את הדוקטורט, התמנה לתפקיד פסיכולוג קליני בכיר במרפאה לבריאות נפש. באותה תקופה אליס כבר פרסם מספר מאמרים בנושא מין ומבחני אישיות. בשנת 1949 התמנה אליס לפסיכולוג הראשי של מרכז האבחון בניו ג'רזי, וכעבור שנה קודם. עד סוף שנות ה-50 אליס פרסם 46 מאמרים וכתב ספר בשם "הפולקלור של מין".
שנות ה-70-80
אליס המשיך להפיץ את התאוריה שלו דרך כתיבה והרצאות הן לאנשי מקצוע והן לקהל הרחב. התאוריה הקוגניטיבית-התנהגותית שפיתח זכתה לכבוד בקרב מטפלים בתחום בריאות הנפש בארצות הברית במהלך שנות ה-70, אז החלו להתפרסם מאמרים וספרים אשר עסקו בתאוריה ובתוצאות הטיפולים.
בתחילת שנות ה-80 כבר הייתה לאליס השפעה מעמיקה על תחומי הפסיכותרפיה והייעוץ בארצות הברית, ובשנת 1985 אליס קיבל את פרס האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה על תרומה יוצאת דופן לידע המקצועי. בנוסף, בשנות ה-80 הייתה לגישתו על טיפול רציונלי - אמוטיבי השפעה כלל עולמית, מכונים לטיפול והכשרה בתחום זה נוסדו במדינות כמו אוסטרליה, בריטניה, קנדה, גרמניה, מקסיקו וישראל. כמו כן, בשנים אלו פורסמו מספר ספרים מקצועיים אשר עסקו ביישום של טיפול זה בהקשר של בעיות רבות, בהן אלכוהוליזם, התמכרות, הפרעות חרדה, ובהקשר של טיפול פרטני, זוגי ומשפחתי.
השנים המאוחרות
עד שחלה, בגיל 92, אלברט אליס עבד לפחות 16 שעות ביום כשהוא כותב ספרים, מטפל ומלמד. גם כאשר היה חולה בצורה משמעותית הוא המשיך לפגוש סטודנטים במרכז השיקום ואף לימד ממיטת בית החולים. בשנותיו המאוחרות אליס המשיך לעבוד על אף אובדן שמיעה משמעותי, כשהוא נעזר בעבודתו באשתו, דבי אליס, לבית יופה. להומור היה חלק חשוב בפילוסופיה של אליס, והוא יישם אותו באתגרים בחייו, כשהוא משתמש בעצמו כדוגמה בעודו מלמד אנשים כיצד להתמודד עם מצוקות קשות.
טיפול רציונלי אמוטיבי – REBT
טיפול רציונלי-אמוטיבי (REBT - Rational Emotive Behavior Therapy) הוא שיטת טיפול קוגניטיבית התנהגותית אשר מתמקדת בקשר בין המערך החשיבתי ובין התגובות הרגשיות וההתנהגותיות הנלוות לו. מודל ABC של טיפול זה קובע שבפעילות הגומלין בין אירוע למחשבות ולתוצאות, לא האירוע (A) גורם לתגובה רגשית או התנהגותית, אלא המחשבות (B) על האירוע הן שתקבענה את התוצאות. על פי מודל טיפולי זה, מערך חשיבה אי-רציונלי גורם לתגובות רגשיות והתנהגותיות שליליות ובלתי-פונקציונליות. מטרת הטיפול על פי מודל זה היא לזהות, להעריך ולשנות מערך חשיבה אי-רציונלי למערך חשיבה רציונלי, באמצעות טכניקות קוגניטיביות, אמוטיביות והתנהגותיות.
הפיתוח המקורי של התאוריה של אליס הושפע ממספר תחומים: קריאה של כתבי פילוסופים עתיקים, מודרניים ובני ימינו (קאנט, קרל פופר וברטראנד ראסל), חשיפה לעבודתם של פסיכותרפיסטים אחרים (אלפרד אדלר, קארן הורני), וחוויותיו האישיות דוגמת התגברותו על הביישנות בצעירותו. המקורות הפילוסופים העתיקים של REBT הם כתבי הפילוסופים הסטואים, ובמיוחד של מרקוס אורליוס ואפיקטטוס. הציטוט של אפיקטטוס "אנשים אינם מוטרדים מדברים אלא מנקודת הראות בה הם רואים אותם", מצוטט רבות בספרות של REBT, מאחר שהוא מייצג את אחד העקרונות המרכזיים של תאוריה זו.
בפרקטיקה שלו כפסיכואנליטיקאי, אליס גילה כי שילוב טכניקות טיפול ישירות בטיפול (ייעוץ, מתן מידע) תרמו להתקדמות רבה יותר בטיפול מאשר הפסיכואנליזה בלבד, והחל להיות ביקורתי כלפי הגישה הפסיבית והבלתי-מדעית של הפסיכואנליזה. בד בבד החל אליס לגבש עקרונות וטכניקות טיפול למה שהוא כינה "טיפול רציונלי". עד שנת 1953 זנח אליס כמעט לחלוטין את הפסיכואנליזה, והחל לקרוא לעצמו "פסיכותרפיסט" ולא "פסיכואנליטיקאי". אליס הציג לראשונה את הטיפול הרציונלי בכנס השנתי של איגוד הפסיכולוגים האמריקאי בשנת 1956, ופרסם את מאמרו הראשון בנושא ב-1957. אליס כינה את גישתו החדשה "טיפול רציונלי", מאחר שרצה להדגיש את הקשר בין חשיבה רציונלית והסתגלות פסיכולוגית. אליס הואשם כי התאוריה שלו מתעלמת מהרגש בהקשר של התפקוד האנושי ובעיות פסיכולוגיות, ועל מנת לתת מענה לחוסר הבנה זה הוא שינה את שם גישתו ל"טיפול רציונלי-אמוטיבי". בשנת 1993 שינה שוב את שם גישתו ל"טיפול רציונלי-אמוטיבי-התנהגותי", על מנת להדגיש את השימוש בטכניקות התנהגותיות ומטלות של "שיעורי בית" כחלק מהטיפול.
אליס המשיך לכתוב על טיפול זה ולהרצות עליו, והעניין של אנשי המקצוע והציבור הרחב בטיפול זה גבר בשנות ה-50 המאוחרות. בשנת 1957 אליס פרסם את הראשון מבין ספרי העזרה העצמית שכתב, אשר מבוססים על התאוריה שפיתח. ב-1959 ייסד את המכון לטיפול רציונלי אמוטיבי, ארגון לימודי שלא למטרות רווח, בו החל להשתמש בטיפול רציונלי אמוטיבי בקבוצות ובטיפול פרטני.
ברמת הפרקטיקה, טיפול רציונלי-אמוטיבי, ניתן להעברה בפורמט אינדיבידואלי או קבוצתי, כאשר הוא מבוסס על התאוריה ועל בצורה של מודל ABC, והוא מתייחס לשיפור אנושי מעשי, קידום הבריאות הנפשית ומניעת בעיות קליניות וטיפול בהפרעות נפשיות ומצבים קליניים אחרים.
ב-1962 שכלל אליס ופרסם את מירב המאמרים המוקדמים שלו בספר בשם "תובנה ורגש בפסיכותרפיה", בו ניסה לראשונה להציג את רעיונותיו לגבי הטיפול בצורה שיטתית ומקיפה. בספר זה הוצגו המקורות והמרכיבים המרכזיים של REBT, נערכה השוואה בין גישה זו לגישות טיפוליות אחרות, ונערך ניסיון להגיב על ביקורת כלפי התאוריה.
תרומתו המקצועית
המיקוד של אליס בקוגניציה בהקשר של מקור הפרעות רגשיות והטיפול בהן, מייצג את אחת ההשפעות המרכזיות שלו על תחום הפסיכותרפיה והייעוץ. תרומתו הייחודית היא בכך שהיה המטפל הראשון שייחס לקוגניציה תפקיד מרכזי בקביעה האם לאדם תהיה בריאות נפשית או הפרעה, וגיבש תאוריה ושיטת טיפול אשר שמה במרכז את השינוי של מחשבות בלתי-פונקציונליות כאמצעי המרכזי להתגבר על הפרעה רגשית. אליס שם דגש על המאמצים של המטופל בתהליך הטיפול, כאשר הלקוח לומד מיומנויות וטכניקות אשר יסייעו לו לאתגר את המחשבות הבלתי הגיוניות. אליס מדגיש את הגישה של העזרה העצמית באמצעות שימוש במטלות "שיעורי בית", טפסים לעזרה עצמית וחומרים פסיכו-חינוכיים. אליס לא היה הראשון שהשתמש במטלות שיעורי בית, אך היה מראשוני הפסיכותרפיסטים אשר השתמשו בטכניקה זו בצורה שיטתית בתהליך הטיפולי. בנוסף, אליס היה מבין הראשונים אשר פרסם ספרי עזרה עצמית לציבור הרחב. הוא היה חלוץ בעבודתו כמטפל אקטיבי-מכוון - הוא מצא כי רוב המטופלים הפיקו תועלת כאשר הוא לימד אותם באופן אקטיבי את העקרונות והטכניקות של הטיפול הרציונלי אמוטיבי.
ביקורת
רבים מרעיונותיו של אליס שנויים במחלוקת. עמדתו כי פסיכואנליזה ופסיכותרפיה המרוכזת באדם הן צורות טיפול יחסית לא יעילות, עומדת בסתירה לאמונותיהם של אנשי מקצוע רבים מתחום הטיפול. אמונותיו החזקות לגבי הבסיס הביולוגי של חשיבה בלתי רציונלית, עומדות אף הן בסתירה לתאוריות סביבתיות נפוצות. מבקרים אחרים של התאוריה טוענים כי התאוריה פשטנית מדי בתיאורה את היחס בין מחשבות, רגשות והתנהגות ומתעלמת מהיחסים המורכבים של שלושת התחומים הללו בפסיכולוגיה האנושית. ביקורת נוספת היא על עמדתו של אליס כי ישנו קשר חיובי בין דת להפרעות רגשיות.
פרסים ואותות הוקרה
(בכנס האיגוד הפסיכולוגי האמריקאי)
מלבורן סיטי
המועדון נוסד בשנת 2009 כ"מלבורן הארט" והצטרפה לליגת העל האוסטרלית בעונת. במהלך שנת חברת ההחזקות קבוצת סיטי פוטבול רכשה חלק מבעלות הקבוצה, ושם המועדון השתנה ל"מלבורן סיטי". בשנת רכשה החברה את כל המניות.
בעונת 2020/2021 זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות אוסטרליה.
בריכת הקיבוצים
בריכת הקיבוצים הוא בריכת אגירה בעמק המעיינות שבעמק בית שאן.
הבריכה היא אתר תיירות בעמק המעיינות, ומטרתה נופש ופנאי.
גאוגרפיה
נחל הקיבוצים זורם דרומה, ולבסוף נשפך לנחל חרוד.
תיירות
הבריכה הוסדרה כאתר נופש ופנאי - עומקה מטר (מאחר שהיא מיועדת לכניסת משפחות עם ילדים), והיא מוקפת שולחנות פקניק מוצלים.
מוחמד פאוזי
מוחמד פאוזי (בערבית: محمد فوزي; תעתיק מדויק: מחמד פוזי; 5 במרץ 1915 – 16 בפברואר 2000) היה רמטכ"ל צבא מצרים בזמן מלחמת ששת הימים ושר ההגנה של מצרים בתקופת מלחמת ההתשה. נחשב כאיש אמונו של גמאל עבד אל נאצר.
ביוגרפיה
נולד בעבאסייה (קהיר). הקריירה הצבאית של פאוזי החלה לאחר שסיים ב-1936 את האקדמיה הצבאית במצרים. הוא השתתף במלחמת העצמאות כמפקד ביחידת נ"מ שהוצבה בדיר סניד (ליד יד מרדכי). ב-1949, לקראת סיום המלחמה, היה פאוזי שותף לגילוי תוכנית ישראלית לבידוד יחידתו שהוצבה ברצועת עזה. יחד עם חייליו העביר במשך ארבעה ימים בחולות את חלקי מערכות הנשק שלהם ועל ידי הצבתם מחדש סיכלו את התוכנית הישראלית. בלילה האחרון של פעולה זו, נפצע לאחר שרכבו עלה על מוקש והוא פונה לטיפול רפואי בקהיר.
ב-1957 נתמנה על ידי נאצר למפקד האקדמיה הצבאית המצרית ובמקביל, כיהן כראש הכוח האפריקני המשותף שסייע לתנועות שחרור ברחבי אפריקה. ב-1962 פיקד פאוזי על הכוחות המצריים במלחמת האזרחים בתימן ובספטמבר 1964 מונה למשרת המזכיר הצבאי הראשי של הליגה הערבית.
לפני מלחמת ששת הימים כיהן כרמטכ"ל צבא מצרים וב-1966 תאם הפעולות עם צבא סוריה ויחד עם שר ההגנה הסורי, חאפז אל-אסד טווה את שיתוף הפעולה הצבאי שבא לידי ביטוי במלחמת ששת הימים. מברקו אל מפקד כוח החירום של האומות המאוחדות בסיני, שדרש את פינוי הכוח, היה אחד מהזרזים לפריצתה של המלחמה. במלחמה עצמה, היה השלישי בשרשרת הפיקוד לאחר נאצר ושר ההגנה, עבד אל-חכים עאמר, אך כנאמנו של נאצר ניצל מהדחה שהייתה מנת חלקם של חלק גדול מהקצינים הבכירים בצבא המצרי לאחר התבוסה במלחמה. לאחר שהפגין את נאמנותו בפקדו על יחידה שעצרה את עאמר ואת נאמניו שהואשמו על ידי נאצר בקשירת קשר, מונה פאוזי על ידי נאצר למפקד הכללי של הכוחות המזוינים ב-22 ביוני 1967 וב-1968 מונה לשר ההגנה ותפקידו המוצהר היה שיקום כוחו ורוחו של הצבא המצרי והכנתו למערכה שנועדה להשיב את חצי האי סיני לידי מצרים.
בהיותו שר ההגנה החלה מלחמת ההתשה בין ישראל ומצרים. כבעל עמדות "נציות" תמך פאוזי במלחמת ההתשה מתוך אמונה כי ישראל ובמיוחד צה"ל לא יוכלו לעמוד בקשיים הכלכליים והחברתיים שייגרמו כתוצאה מהמלחמה והטיף להסלמה ולגביית מחיר כבד מישראל על ידי פגיעה בחייליה.
עם מותו של נאצר ב-1970 הפך פאוזי, כמו נאמני נאצר אחרים, ללא רצויים בעיניו של השליט המצרי החדש, אנואר סאדאת. במאי 1971 היה פאוזי חלק מקשר נאצריסטי להדחת סאדאת. הקשר נתגלה ופאוזי הודח ונשפט למאסר עולם שהוחלף מאוחר יותר למאסר של 15 שנה. ב-1974 הוא נחון על ידי סאדאת והצטרף למפלגה הנאצריסטית הדמוקרטית הערבית והיה חבר בלשכתה המדינית.
פאוזי היה נשוי ואב לשני בנים וארבע בנות.
הפרלמנט של צ'צ'ניה
הפרלמנט של צ'צ'ניה, רשמית: הפרלמנט של הרפובליקה הצ'צ'נית (ברוסית: Парламент Чеченской Республики) היא הרשות המחוקקת הגבוהה ביותר ברפובליקה הצ'צ'נית, היא הגוף המחוקק העליון והיחיד של הרפובליקה.
הרכב
הפרלמנט של הרפובליקה הצ'צ'נית הוא הגוף המחוקק הגבוה ביותר ברפובליקה הצ'צ'נית, המונה 41 צירים ועשרה ועדות קבועות.
כיום, 3 מפלגות מיוצגות בפרלמנט: רוסיה המאוחדת (37 מושבים), רוסיה הוגנת (2 מושבים) והמפלגה הקומוניסטית (2 מושבים).
ארומאנש
ארומאנש (בצרפתית: Arromanches-les-Bains או בקיצור Arromanches) היא קומונה במחוז קלבדוס בנורמנדי, בצפון מערב צרפת, לחופי תעלת למאנש, כ-12 ק"מ צפונית - מערבית לבאייה.
העיירה מפורסמת בעיקר בגלל היותה אתר חשוב בנחיתה בנורמנדיה במלחמת העולם השנייה. כדי להבטיח את המשך האספקה לכוחות הנוחתים היה צורך לבנות שני נמלים מלאכותיים שנקראו בשם הקוד נמלי מאלברי.
נמל מאלברי A נבנה בצד האמריקאי - בחוף אומהה. נמל מאלברי B נבנה בחוף ארומאנש, סמוך לחוף גולד.
בסערה הקשה שהייתה בימים 13 ביוני 1944 - 23 ביוני 1944 נהרס נמל מאלברי A והנמל בחוף ארומאנש נשאר מקור אספקה יחידי לכוחות בעלות הברית עד לכיבוש ופתיחת נמל אנטוורפן ב-28 בנובמבר 1944.
התיירות בארומאנש בנויה בעיקר על ההיסטוריה של הנחיתה. ב-1954 נפתח במקום מוזיאון הנחיתה (Musée du Débarquement) שהוא הראשון מכל המוזיאונים בנורמנדי העוסקים בנחיתה. במוזיאון יש מודלים, מוצגים והסברים אור-קוליים על הנחיתה בכלל ועל נמל מאלברי בפרט. בעיירה מפוזרים תותחים ומוצגים שונים מאותה תקופה.
מעמד האישה באלג'יריה
מעמד האישה האלג'ירית תחת השלטון הצרפתי
אלג'יריה נכבשה על ידי צרפת בשנת 1830, והייתה תחת שלטון צרפתי במשך 132 שנים. המגע, שנוצר בין התרבות הצרפתית למוסלמית במהלך שנים אלה, הוביל למתיחות קשה בין שני הצדדים: הכיבוש הצרפתי שאף להנחיל את תרבות המערב בקרב תושבי אלג'יריה, ובהתאם, לעקור את תרבותם הערבית-אסלאמית. אולם, נוצרה תוצאה הפוכה: תושבי אלג'יריה דבקו עוד יותר בתרבותם ומנהגיהם במקום אימוץ מנהגי צרפת הכובשת, כפי שציפו מנהיגיה.
ארומאנש
בחוף ארומאנש נמצאים כמה מזחים צפים וכן שרידי שובר הגלים של נמל מאלברי B.
מעמד האישה באלג'יריה
מעמד האישה האלג'ירית תחת השלטון הצרפתי
לתוצאה זו הייתה השלכה קריטית על מעמד הנשים באלג'יריה. מאחר שהאסלאם קובע את עליונות הגבר על האישה, מצב הנשים הורע אף יותר. אומנם מעמדן היה נחות ביחס לגבר גם לפני הכיבוש, אך לאחר הכיבוש הצרפתי ויחד עם הרצון לשמר את הזהות הערבית מוסלמית, מעמד הנשים הורע והתהדק הפיקוח עליהן. הפטריארכיה שלטה וקבעה את מעמד האישה בבית, בספירה הפרטית, וכל יציאה לספירה הציבורית נחשבה כפשע חמור מאוד. המשפחה והבית הפכו ל"מקדש של ערכים" מפני שהיו מנוטרלים מכל השפעה מערבית חיצונית. כדי לשרוד, כבלה החברה את הנשים לבתיהן על מנת שיישארו טהורות ונטולות השפעות זרות. הספירה הפרטית הפכה למקום מפלט מהמציאות הבלתי רצויה.
ארומאנש
על גבעה המשקיפה על ארומאנש נמצא מבנה קולנוע עגול המציג ב-360 מעלות את סיפור הנחיתה.
מעמד האישה באלג'יריה
המאבק בכיבוש הצרפתי
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמה באלג'יריה "החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה" (FLN), שמטרתה הייתה לשחרר את הארץ משלטון צרפת. בהדרגה החלו הנשים לקחת חלק בפעילויות המחתרתיות נגד הכיבוש, ומספרן של המגויסות והמתנדבות הגיע לכעשרת אלפים. פעילותן הייתה מגוונת: החל באחיות ומבשלות וכלה בלוחמות פעילות. אותן נשים לוחמות הפכו לסמל המהפכה.
מלחמת העצמאות ומעמד האישה לאחר השגת העצמאות
מלחמת העצמאות של אלג'יריה הייתה מלחמה ארוכה ועקובה מדם, שהתרחשה בין השנים 1954–1962, ומהווה את נקודת המפנה המשמעותית האחרונה בהיסטוריה של אלג'יריה. המלחמה התאפיינה בלוחמת פעולות נגד אזרחים, תוך שימוש בעינויים בידי שני הצדדים, ופעולות אנטי טרוריסטיות שהפעיל הצבא הצרפתי כנגד המקומיים. המלחמה הייתה קונפליקט רב-שלבי ורב-פנים שהיו מעורבות בו מספר תנועות יריבות שלחמו זו בזו בזמנים שונים: תנועת השחרור האלג'ירית, נגד התנועה הלאומית האלג'ירית. מלחמת העצמאות האלג'ירית תמה לאחר משא ומתן ממושך אשר הוביל להסכם הפסקת אש בין צרפת לבין ארגון תנועת השחרור האלג'ירית בעיר אביאן בצרפת. הסכמי אביאן שנחתמו בהסכם הפסקת האש, קבעו אף את המשך היחסים הכלכליים, הטכניים והתרבותיים בין צרפת לאלג'יריה. לאחר השגת העצמאות היה נראה כי מעמד הנשים משתפר, וכי אלג'יריה צועדת אל עבר הקדמה: שוויון זכויות ודמוקרטיה. אכן הובטח לנשים שזכויותיהן יעוגנו בחוק וכי הן יוכרו כחברות שוות בחברה, הבטחה שהרוויחו בכבוד הודות לתרומתן הרבה במהפכה, אך המצב בפועל היה שונה. באלג'יריה שרר פחד מפני השפעות המערב, ויחד עם ההתנגדות התקיפה להן והמיתון שאליו נקלעה המדינה לאחר המלחמה- העם פנה לדבוק בדת ובמסורת אף יותר. הפונדמנטליזם, אשר קרא לחזור אל מקורות הדת והחלת חוקי הדת על החברה, הלך והתגבר, והתחזקה האמונה שמקום הנשים הוא בבית. מכיוון שהדת הייתה זו שקבעה את החוק בנושאי בית ומשפחה, נוצר ניגוד בין החוק לדת בנושא מעמד הנשים: החוק הכיר באישה כשווה לגבר, אך הדת הדגישה את נחיתותה.
פוליטיקה
הנשים האלג'יריות אומנם נהנו משוויון זכויות, ולכאורה האישה יכלה לבחור ולהיבחר למוסדות המדינה, אך עם זאת ייצוגה במוסדות אלו היה דל (ייצוג הנע בין 1% ל-4%). בנוסף, עקב התחזקות הפונדמנטליזם, והקריאה לחזור אל מקורות הדת והחלת חוקי הדת על החברה, התחזקה האמונה שמקום הנשים הוא בבית, מצב אשר מנע מהנשים להיות פעילות פוליטיות בחברה. כיום אנו רואים שיפור חיובי ומשמעותי בנושא, הנובע מחקיקת חוקים באלג'יריה המיטיבים עם הייצוג הפוליטי של הנשים. חוקים אלה הביאו לגידול בארגונים פוליטיים נשיים, וכתוצאה מכך, לגידול בייצוג הפוליטי של נשים אלג'יריות בקונגרס העם הלאומי.
תעסוקה
אמנם מצד אחד החוקה העניקה לאישה את החופש העיסוק המקצועי, אך מצד שני הגבילה חופש זה עד למינימום האפשרי. האישה יכלה לצאת לעבודה אם ורק אם היא מילאה את תפקידה בחיק המשפחה כנדרש. זאת במטרה להבטיח את יציבות המשפחה על ידי מילוי תפקידה כאם וכרעיה. כך למעשה החוקה שהעניקה לאישה את חופש העיסוק המקצועי הפכה ללא רלוונטית, מפני שהנשים נדרשו להשקיע את מירב מאמציהן במטלות הבית, בחיי המשפחה ובגידול הילדים, ולכן בסופו של יום לא נקלטו כלל לעבודה. נשים אשר בסופו של יום כן הצליחו למצוא עבודה, הייתה זו עבודה ארעית לחלוטין, עד שהתחתנו וחויבו לחזור אל הבית והמטלות המסורתיות.
השכלה
הזכויות שניתנו לנשים היו מעטות ומוגבלות, אך זהו התחום, ביחס לתחומים האחרים, בו ההתקדמות אל עבר השוויון בין הגברים והנשים הייתה המהירה ביותר. הקניית ההשכלה לבנות מהווה צעד משמעותי וכבד-משקל במושגים של תהליכי שינוי. באלג'יריה של אותה תקופה כמעט ולא היו בתי ספר לבנות, ובבתי הספר אשר כן היו מיועדים גם להן, הייתה הפרדה בין הבנים לבנות, החל מבית ספר יסודי ועד לתיכון. החינוך לנשים לא היה נפוץ ובנוסף לעובדה שבנות לא הורשו ללמוד, נאסר על הנשים לחפש עבודה ורבות מהן נאלצו לקבץ נדבות.
מעמד האישה האלג'ירית כיום
'אמוסנאו' הוא דוגמה לארגון כזה. ארגון זה קורא מדי יום ביומו לקידום שוויון בין גברים לנשים. בשנת 2012 יזם הארגון פרויקט לניסוח חוזה נישואין שיסייע לנשים להתוות תנאים לנישואיהן לפני החתונה, כמו הזכות לעבוד או להמשיך בלימודיהן. הארגון שואף כעת שהמדינה תקבל את המסמך שפיתח כחוזה נישואין סטנדרטי. מאמצים אלו מעצימים את התמיכה הציבורית בזכויות הנשים. תחילתו של השוויון המגדרי בפרלמנט האלג'ירי הוא צעד חיובי המבשר על תפנית לקראת דמוקרטיה וקידמה עבור כלל החברה גברים ונשים כאחד.
אודוריקו מפורדנונה
אודוריקו מפורדנונה (בלטינית: Odorico Mattiussi/Mattiuzzi; בערך 1286 – 1331) היה נזיר פרנציסקני, מיסיונר וחוקר ארצות. הוא היה אחד מהאירופאים המעטים שהגיעו לסין בימי הביניים. הדיווח על ביקורו בסין היה מקור חשוב לספר מסעותיו של סר ג'ון מנדוויל. רבים מהדיווחים של מנדוויל הם, ככל הנראה, גרסאות מוגזמות של תיאורי עד הראייה אודוריק.
חייו
אודוריקו נולד בוילנובה, ליד העיירה פורדנונה בפריולי, איטליה ב-1286. הוא בא ממשפחת מאטיוסי, אחת המשפחות האחראיות על הגנת העיר פורדנונה מטעם אוטוקאר השני, מלך בוהמיה. קיימת סברה כי מוצא משפחתו מצ'כיה. אך יש החולקים על קביעה זו.
לאחר ש את נדרי המסדר הפרנציסקני הצטרף למנזר באודינה בירת פריולי. בשנת 1296 יצא אודוריקו כמיסיונר לאזור הבלקן ואז נסע אל המונגולים בדרום רוסיה.
אודוריקו יצא למזרח באפריל 1318. הוא נסע מפדובה לקונסטנטינופול דרך ונציה ואז חצה את הים השחור אל טרפזונטס. משם נסע להטיף בארמניה, מדי ופרס. בכל המדינות הללו הקימו הפרנציסקנים מרכזי שליחות. מסולטנייה הוא המשיך לעבר פרספוליס, שיראז ובגדאד אל המפרץ הפרסי. עם עוד נזיר, ג'יימס מאירלנד, כבן לווייתו, הפליג ממיצר הורמוז להודו, לאזור מומבאי. באותה העת, נהרגו בעיר ההודית ת'אנה תומאזו מטולנטינו ושלושת חבריו הפרנציסקנים, שהוצאו להורג לאחר שהואשמו בחילול שמו של מוחמד והפכו למרטירים. את שרידיהם אסף ג'ורדן מסווראק, דומיניקני שעזב אותם זמן קצר לפני כן והיה לימים לבישוף הקתולי הראשון בהודו. אודוריקו מספר שהוא לא ויתר על שרידים אלה ונשא אותם איתו במסעותיו האחרים. הוא המשיך משם לחוף מלבר ולקונדונגאלור. בעקבות ביקרי בפורי, ב-1321 היה בין הראשונים שהביאו תיאור של פסטיבל המרכבה של האל ההינדי ג'אגנת לעולם המערבי, אודוריקו תיאר כיצד החוגגים שמו את "האלילים" על מרכבות, והמלך והמלכה וכל האנשים משכו אותם מבית התפילה בשירה ומוזיקה.
מפוז'ו המשיך אל ג'יאנג וביקר בהאנגג'ואו ("קאנזי"). שהייתה באותה תקופה אחת הערים הגדולות בעולם ואודוריקו - כמו מרקו פולו, מריניולי ואבן בטוטה - מתאר בפירוט את תפארתה. הוא המשיך צפונה על ידי נאנג'ינג וחוצה את נהר היאנגצה, יצא ל"תעלה הגדולה" ונסע למטה של החאן הגדול (ככל הנראה יסון טאמור חאן) בחאנאבליק (בתוך בייג'ינג של ימינו). הוא נשאר שם שלוש שנים, ככל הנראה משנת 1324 עד 1327. ללא ספק, הוא היה קשור לאחת הכנסיות שהקים הארכיבישוף הפרנציסקני ג'ון ממונטה קורבינו, בתקופה זו בגיל מבוגר. הוא ביקר גם בעיר יאנגז'ואו שם נמצאה מצבה של קתרינה וויליוני.
אודוריקו חזר לאיטליה לפני סוף 1329 או תחילת 1330. אבל בכל הנוגע לפעילותו בתאריכי הביניים, כל מה שאפשר להסיק מהסיפור שהוא היה במערב הודו זמן קצר לאחר 1321 וכי הוא בילה כמה שנים בסין בין ראשית 1323 לסוף שנת 1328. באחד ממסעותיו, ספינתו כמעט טבעה בטייפון, אך הם עגנו בבטחה בבולינאו, פנגסינאן, פיליפינים. שם קיים, ככל הנראה, מיסה, בסביבות שנת 1324. הטקס הזה, הקדים את המיסה של פרדיננד מגלן בשנת 1521ן, שנחשבת בדרך כלל למיסה הראשונה בפיליפינים,. עם זאת, ההיסטוריון ויליאם הנרי סקוט הגיע למסקנה לאחר שבחן את כתביו של אודוריקו על מסעותיו כי סביר להניח שמעולם לא דרכה רגלו באדמת פיליפינים. דרכו של אודוריקו בחזרה לאירופה מתוארת פחות בבירור. הוא חזר דרך היבשת ברחבי אסיה, כנראה דרך מונגוליה ודרך קאסן, טיבט, ואפילו אולי ביקר בלהסה. לאחר מכן עבר, כנראה, בצפון פרס, במילסטורטה, ברמת אלבורז. במקורות אין התייחסויות נוספות לתוואי שלו עד וונציה, אם כי כמעט בטוח שהוא עבר דרך טבריז. אופיו העמום והשברירי של סיפור החזרה לאירופה, מנוגד לתיאור הברור החזק על הדרך שעשה למזרח.
אודוריקו נסע לעבר חצר האפיפיור באביניון, בהיותו בפיזה חלה, ופנה חזרה לאודין, בירת מחוז הולדתו, ושם נפטר.
מהות משימתו
את המסע של אודוריקו ניתן אולי לתאר כמשימה דיפלומטית, בנוסף ליעדיו הדתיים. כמעט מאה קודם לכן, המונגולים פלשו לאירופה בין 1237 ל-1238 הם כבשו את מרבית רוסיה, ועד 1241 הם פלשו לפולין והונגריה גרמו בהן הרס רב. ואז נסוגו לפתע. האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי שארגן את המשלחות הראשונות אל שליט הטטרים, החאן הגדול בשנת 1254, הטיל אותן על הפרנציסקנים. כך גם משלחות נוספות שיצאו לאחר מכן במאה הבאה. ניקולו, מתאו ומרקו פולו יצאו לשני מסעות בשנת 1260 ו-1271, ובשנת 1294 המיסיונר
ג'ובאני ממונטקורבינו יצא למסע דומה עבור האפיפיור ניקולאוס הרביעי.
מורשת והנצחה
אודוריקו זכה לתהילה בעיקר במחוז הולדתו ופחות בקרב אחיו הפרנציסקנים. האחרונים עמדו לקבור אותו - ללא דיחוי ובלי טקס, אך אנשי עיר מולדתו פעלו להלוויה ציבורית. לאחר מותו, פשטו שמועות על מסעותיו המופלאים ועל נסים שעשה וההתלהבות מסיפורים אלה פשטה כמו אש בשדה קוצים בערים פריולי וקרניולה. מסיבה זו היה צורך לדחות את הטקס לא אחת ולבסוף הוא התקיים בנוכחות הפטריארך של אקוויליה ​​וכל נכבדי המקום. תוך זמן הפכה ההתלהבות הרחבה את קברו למקום פולחן והעירייה הקימה קבר מפואר לתהילתו כקדוש ונוסע. תהילתו התפשטה אבל רק אחרי ארבע מאות שנה (1755) הכס הקדוש הכתיר אותו כקדוש רשמי. בשנת 1881 הוקם פסל של אודוריקו בפרדונה.
ישנם מספר קטעים בספר המתארים את אודוריקו כחוקר ארצות אמיתי ומקורי. הוא האירופי הראשון, אחרי מרקו פולו, שמזכיר במפורש את שמה של סומטרה. תאורי הקניבליזם וקהילת הנשים שמייחסים לאנשים אחרים בסומטרה או באיים הסמוכים, בהחלט שייכים לו. תיאורים שונים בארכיפלג אינם נקיים מטעויות, אך הן טעויות אפשריות של עד ראייה. כך גם תיאוריו על סין: התיאורים שלו על מנהג הדייג עם קורמורניים מאולפים, המנהג לתת לציפורניים לגדול בצורה מוגזמת, והדחיסה של כפות הרגליים של נשים. נוסעים אחרים אינם מזכירים פרטים אלה, אפילו מרקו פולו משמיט את כולם. אודוריקו לא ביקר רק במדינות רבות, אלא גם כתב עליהן כדי שיוכל לחלוק את ידיעותיו עם אחרים.
מרד הארבעה עשר
מרד הארבעה עשר (ברוסית: Бунт четырнадцати) היה סירובם של 14 תלמידים מובילים ב של האימפריה הרוסית להשתתף בתחרות שנערכה במלאת 100 שנה לאקדמיה נובמבר 1863. המרד, אותו הוביל הצייר הריאליסטי איוואן קרמסקוי, היה תגובה לסירובה של האקדמיה לתת למתחרים בחירה חופשית של נושא האמנות בתחרות. הנסיגה שלאחר מכן של אמנים מהאקדמיה הייתה ההפגנה הראשונה של אמנים ריאליסטים נגד הסגנון הקלאסי שהיה פופולרי ברוסיה של המאה ה-19 ולעיתים מצוטט כמקור הריאליזם באמנות הרוסית.
רקע כללי
מספר סטודנטים לתואר שני באקדמיה שסיימו את מסלול הלימודים המלא הורשו להתחרות על מדליית הזהב הגדולה, כבוד שנשא מלגה של שש שנים לעבודה באיטליה או בצרפת. המתמודדים היו צריכים ליצור יצירות שלהם על נושא נתון, בדרך כלל כזה שהמועצה האקדמית לקחה מהעת העתיקה הקלאסית ומהרפרטואר המיתולוגי. כאשר הוכרז נושא התחרות, המתמודדים נאלצו לשהות בסדנאות מבודדות במשך יום שלם, והיו להם 24 שעות לתכנן את ההצעות שלהם ולצייר שרטוט של תמונה עתידית. מועצת האקדמיה אישרה את הסקיצה, שנאסר לשנותה.
האקדמיה ספגה ביקורת על השימוש שלה בנושאים "מיושנים" במשך שנים, כך שבשנת 1863, היא הודיעה שהמתחרים יקבלו נושאים כלליים כמו שמחה, כעס וגעגוע במקום נושאים מפורשים, כדי לתת לתלמידים הזדמנות טובה יותר להפגין את יכולותיהם. פרטי העיבוד של היצירה הושארו למתמודד. האקדמיה פתחה את הנושא עבור ציירים היסטוריים. לציירי הז'אנר כמעט תמיד הייתה בחירה חופשית של נושא.
עם זאת, בהודעה נאמר גם: "המתחרים יורשו להשתתף רק פעם אחת, ולכל המתמודדים תהיה רק ​​מדליית זהב אחת גדולה". כדי לסבך עוד יותר את העניינים, מספר רב יוצא דופן של סטודנטים לתארים מתקדמים העפילו לתחרות באותה שנה. בשנים קודמות, פחות מתמודדים התחרו על יותר מדליות, ויכלו להתחרות שוב בשנה הבאה אם ​​לא הצליחו. ב-1863, התחרות הייתה אמורה להיות קשה מאוד; הסיכויים להצלחה היו קלושים יותר והכישלון היה סופי.