cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גביע וורן
טענות בדבר זיוף
בשנת 2008 פרסם מרביני מואבס (M.T. Marabini Moevs) מאמר ובו הוא טוען כי הגביע יוצר בשנת 1900. מואבס טוען כי הגביע הוזמן על ידי אספן העתיקות פאוסטו בנדיטי ונמכר לוורן, שהיה ידידו של בנדיטי, ואשר בנדיטי הכיר את טעמו בחפצי אמנות.
1983 בספורט
אליפות העולם באתלטיקה 1983
אליפות העולם הראשונה באתלטיקה נערכה בין 7 באוגוסט ל-14 באוגוסט בהלסינקי שבפינלנד.
ג'ודו
אליפות העולם בג'ודו לגברים נערכה במוסקבה שבברית המועצות. יפן זכתה ב-4 מדליות זהב(7 בסה"כ), ברית המועצות ב-2 מדליות זהב (5 בסה"כ), וגרמניה המזרחית ב-2 מדליות זהב (4 בסה"כ).
החלקה על הקרח
הזוכים באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה בהלסינקי, שבפינלנד:
גביע דייוויס
נבחרת אוסטרליה זכתה בגביע לאחר ניצחון 2-3 על נבחרת שוודיה.
כדור הזהב
מישל פלטיני ( זכה בתואר.
אליפות אירופה
נבחרת איטליה זוכה באליפות.
אליפות דרום אמריקה
ברזיל זכתה באליפות וארגנטינה  זכתה במקום השני.
גביע אירופה לאלופות
פלקנסטרו קאנטו זכתה באליפות לאחר שניצחה בגמר את אולימפיה מילאנו.
אליפות אירופה בשחייה 1983
אליפות אירופה בשחייה נערכה ברומא שבאיטליה בין 22 באוגוסט ל–27 באוגוסט.
מזרח גרמניה זכתה באליפות עם 17 מדליות זהב ו-39 מדליות בסך הכל, לפני ברית המועצות  שזכתה ב-9 מדליות זהב ו-23 מדליות בסך הכל.
בירגיט מיינקה שזכתה ב-5 מדליות זהב וקבעה שני שיאי עולם חדשים ומיכאל גרוס  שזכה ב-5 מדליות מהן 4 זהב ו-1 כסף וקבע 3 שיאי עולם חדשים היו השחיינים המצטיינים באליפות.
נמרוד שפרוני
נמרוד שפרוני הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. שירת כטייס מסוקים וכמפקד בסיס פלמחים של חיל האוויר.
ביוגרפיה
גדל בקיבוץ יפתח. למד בבית הספר "עמק החולה" שבקיבוץ כפר בלום.
שפרוני התגייס לצה"ל ב-1988 וסיים קורס טיס מס' 123 במגמת מסוקים. לאחר קורס אימון מתקדם על מסוקי MD 500 דיפנדר "להטוט" בטייסת 190 (אז נקראה "הטייסת הלהטוט") נשלח לארצות הברית, הוכשר כטייס AH-64 אפאצ'י ושירת בטייסת 113 ("הצרעה"). הוא שימש סגן מפקד טייסת 190, סגן מפקד טייסת 113 וסגן מפקד טייסת 193 ("מגיני המערב"), טייסת מסוקי יורוקופטר AS-565 פנתר, "עטלף".
בדצמבר 2014 מונה למפקד בסיס פלמחים ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2018.
קרב שפך הסכלדה
קרב שפך הסכלדה היה מערכה בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה שהתחוללה בבלגיה ובהולנד בחודשים אוקטובר ונובמבר 1944 בין כוחות בעלות הברית לבין הצבא הגרמני. במהלכה טיהרו בעלות הברית את שתי גדותיו של נהר הסכלדה, שהיוו את המבואות לנמל אנטוורפן הבלגי, מכל הכוחות הגרמניים. המערכה איפשרה את פתיחת הנמל כשער העיקרי להעברת אספקה לכוחות בעלות הברית במערב אירופה.
רקע
ב-6 ביוני 1944 פלשו כוחות בעלות הברית לחבל נורמנדי שבצרפת. מקץ חמישים ימים של לחימה קשה, שבה הושגה התקדמות קרקעית מצומצמת, הצליחו הכוחות האמריקאים, באגף הימני של המערך של בעלות הברית, לפרוץ את קו ההגנה הגרמני (במבצע קוברה), וכן להתקדם דרומה ולצאת אל מרחבי צפון צרפת. בהמשך הצליחו גם הכוחות הבריטיים והקנדים באגף השמאלי להגביר התקדמותם. באותו שלב הפכה נסיגת הצבא הגרמני למנוסה, ובמהלך החודשים אוגוסט וספטמבר שוחררו מרבית שטחיהן של צרפת ובלגיה מידי הנאצים.
ב-4 בספטמבר האיר לכאורה המזל פנים לבעלות הברית, כאשר הדיוויזיה המשוריינת ה-11 בפיקודו של "פיפ" רוברטס, שהייתה חלק מהארמייה הבריטית השנייה, תפסה את נמל אנטוורפן שבבלגיה – אחד הגדולים ביותר במערב אירופה - כשהוא שלם וללא כל נזק למתקניו. חרף זאת התברר שלא ניתן לעשות בו שימוש כל עוד מחזיקים הגרמנים בשטחים שסביב מבואות הנמל לים, שכן כל עוד הם שם יהיה בידם לפגוע ולהשמיד כל כלי שיט שיעשה את דרכו אל הנמל.
החלטתו של פיקוד בעלות הברית לצאת למבצע מרקט גארדן בהולנד, שהחל ב-17 בספטמבר, הסיטה את תשומת לבו מן הצורך לטהר את מבואות נמל אנטוורפן מאויב. רק ב-22 בספטמבר, לקראת סיומו הכושל של מבצע מרקט גארדן, הורה גנרל דווייט אייזנהאואר, מפקד כוחות בעלות הברית, לתת עדיפות עליונה לטיהור מבואות נמל אנטוורפן.
שטח המערכה
נהר הסכלדה, הזורם דרך העיר אנטוורפן, יוצר מצפון-מערב לה שפך בעל שתי זרועות, אשר המערבית שבהן, שאורכה כ-60 קילומטרים, מהווה את מבואות הנמל המוליכים אל הים הצפוני. בעוד שאנטוורפן נמצאת בבלגיה - מבואות הנמל בתחומה של הולנד.
כמחצית גדתו הדרומית של שפך הסכלדה נמצאה בשליטת בעלות הברית, אך במחציתה האחרת, המערבית, מצפון מערב לגנט, השתמר כיס גדול של כוחות גרמניים נצורים, אשר כונה כיס ברסקנס (על שם העיירה ההולנדית ברסקנס (Breskens) שבתוכו). גדתו הצפונית של השפך כללה את חצי האי של דרום בוולנד (South Beveland) וממערב לו האי וולכרן (Walcheren), ששניהם היו תפוסים על ידי הגרמנים. בנוסף לכך עבר קו החזית במבואותיה הצפוניים של אנטוורפן.
פני השטח של האזורים המיועדים ללחימה כללו דיונות, סכרים ושטחים מוצפי מים, שהיו צפויים להכביד – ואכן הכבידו - על התוקפים. רוחבו הצר של מיצר היבשה שהוביל ממזרח אל דרום בוולנד וכן הגשר הצר שחיבר בינה לבין האי וולכרן נתנו יתרון בידי הגרמנים המגינים. כמו כן, בדרומו של כיס ברסקנס נמשך ממזרח למערב מכשול מים שנתן קו הגנה מן המוכן בידי הגרמנים - תעלת ליאופולד, תעלת מים מתוקים שעומקה היה כ-2.3 מטרים.
התוכנית הטקטית של בעלות הברית
נתוני שטח המערכה הכתיבו לכוחות בעלות הברית את טיהור מבואות נמל אנטוורפן בשלבים, כך: השגת היעד השני והיעד השלישי הייתה מותנית בהשגת היעד הקודם להם.
לצורך טיהור היעדים השונים ובמיוחד דרום בוולנד והאי וולכרן נעזרה התוכנית בעובדה (שממנה נגזר גם הצורך בתפיסת אותם יעדים) שאזורים אלו שוכנים לחופי ים. על כן תוכננו בנוסף להתקפות עליהם מצד היבשה גם איגופים של קווי ההגנה הגרמניים באמצעות הנחתת כוחות מן הים. הנחתות אלו תוכננו לצפון כיס ברסקנס, לדרום חצי האי בוולנד ולמערב האי וולכרן.
הכוחות היריבים
טיהור גדות שפך הסכלדה מאויב הוטל על הארמייה הקנדית הראשונה, אחת משתי הארמיות שהרכיבו את קבוצת הארמיות ה-21. הארמייה ניצבה בקצה השמאלי של חזית בעלות הברית באירופה, כשמימינה ניצבה הארמייה הבריטית השנייה. משום כך נמצא שפך הסכלדה במרחב הפעולה שלה.
מפקדה בפועל של הארמייה הקנדית הראשונה היה לוטננט גנרל גאי סיימונס. הוא החליף את מפקדה הקבוע של הארמייה, לוטננט גנרל הארי קריראר, שנעדר מן הפיקוד בשל מחלה במשך כל מהלך המערכה על שפך הסכלדה.
בפרוס מערכת הסכלדה היו בארמייה שתי מפקדות קורפוס – הקורפוס הקנדי ה-2 והקורפוס הבריטי ה-1. לפיקודן סרו היחידות הבאות:
בהמשך המערכה הועמדו תחת פיקוד הארמייה גם יחידות אלו:
מול הארמייה הקנדית הראשונה ניצבו כוחות מהארמייה הגרמנית ה-15 בפיקודו של גנרל גוסטב-אדולף פון צנגן. בעת פלישת בעלות הברית לנורמנדי הגנה הארמייה על גזרת פה-דה-קאלה, שבה ציפו הגרמנים לנחיתת בעלות הברית. לאחר פריצת בעלות הברית מנורמנדי נסוגה הארמייה לאורך חוף התעלה ותפסה את השטח שסביב שפך הסכלדה. בפרוס המערכה עמדו תחת פיקוד הארמייה כ-90 אלף חיילים בסך הכל.
הגרמנים היו מודעים לחשיבות עבורם של מניעת השימוש בנמל אנטוורפן מבעלות הברית.
טיהור כיס ברסקנס
כיבוש כיס ברסקנס הוטל על הקורפוס הקנדי ה-2. לצורך כך עמדו תחת פיקודו שתי דיוויזיות – דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-3 והדיוויזיה המשוריינת הקנדית ה-4. בהמשך צורפה אליו הדיוויזיה הבריטית ה-52.
הדיוויזיה הקנדית ה-3 פתחה ב-6 באוקטובר בהתקפה נגד דרום הכיס (פתיחת ההתקפה התעכבה עקב קרב לטיהור נמל קאלה שניהלה הדיוויזיה עד 1 באוקטובר). היא צלחה את תעלת ליאופולד והקימה ראש גשר קטן מעבר לה. היא נתקלה בהתנגדות גרמנית חזקה ורק כעבור שלושה ימים, ב-9 באוקטובר, הצליחה להגדיל את ראש הגשר. באותו יום הנחיתה הדיוויזיה התקפה אמפיבית מן הים על חלקו המזרחי של הכיס שהשיגה הפתעה והצלחה. במקביל לכך החלה הדיוויזיה המשוריינת הקנדית ה-4 לתקוף את גבולו המזרחי של הכיס. עד 16 באוקטובר התכווץ הכיס כדי מחצית.
ב-19 באוקטובר הצטרפה הדיוויזיה הבריטית ה-52 ללחימה נגד הכיס והחליפה את הדיוויזיה ה-3 בראש הגשר מצפון לתעלת ליאופולד, אך ב-26 באוקטובר הופנו חלק מיחידותיה ללחימה בדרום בוולנד, מעברו השני של שפך הסכלדה. במקביל הועברה הדיוויזיה הקנדית ה-4 ללחימה מצפון לאנטוורפן. לכן נשאה הדיוויזיה ה-3 בעיקר נטל המערכה בגזרה זו.
ב-22 באוקטובר כבשה הדיוויזיה ה-3 את העיירה ברסקנס. טיהור כיס ברסקנס כולו הסתיים רק ב-3 בנובמבר. במהלכו נלקחו בשבי בסך הכל כ-12,500 גרמנים.
הרחבת השטח שבשליטת בעלות הברית מצפון-מזרח לאנטוורפן
טיהור השטח שמצפון לאנטוורפן הוטל על הקורפוס הבריטי ה-1. מימין (ממזרח) לו ניצב הקורפוס הבריטי ה-8 מן הארמייה הבריטית ה-2.
הקורפוס ה-1 כלל שלוש דיוויזיות – דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-2 משמאל, דיוויזיית הרגלים הבריטית ה-49 במרכז והדיוויזיה המשוריינת הפולנית מימין.
ב-1 באוקטובר החלה הדיוויזיה הקנדית ה-2 לנוע צפונה דרך הפרברים הצפוניים של אנטוורפן לכיוון חצי האי דרום בוולנד, והקורפוס חצה את הגבול אל הולנד כנגד התנגדות גרמנית חזקה. כעבור ארבעה ימים נמצאה חזית הקורפוס מדרום מערב לעיר טילבורך שבהולנד.
ב-7 באוקטובר הועברה הדיוויזיה הקנדית ה-2 תחת פיקודו של הקורפוס הקנדי ה-2 לצורך טיהור המבוא למיצר היבשה אל דרום בוולנד. הקורפוס הבריטי ה-1 ובו שתי דיוויזיות המשיך לנוע צפונה. ב-20 באוקטובר התייצבה בקצה השמאלי של חזית הקורפוס הדיוויזיה הקנדית המשוריינת ה-4, שהועברה לשם מכיס ברסקנס. ב-23 באוקטובר הועמדה תחת פיקוד הקורפוס דיוויזיית הרגלים האמריקאית ה-104. היא נכנסה לקו החזית מימין לדיוויזיה המשוריינת הפולנית ולחמה בימים הבאים בשיתוף פעולה אתה.
ב-27 באוקטובר כבשה הדיוויזיה הקנדית ה-4 את העיר ברגן אופ זום וכעבור יומיים כבשה הדיוויזיה הפולנית את העיר ברדה. התנגדות גרמנית חזקה ומכשול המים של נהר המארק (Mark) עיכבו את הקורפוס בימים הבאים, אך ב-5 בנובמבר הוא הגיע אל נהר המאס.
טיהור דרום בוולנד
טיהור חצי האי דרום בוולנד הוטל על הקורפוס הקנדי ה-2, בנוסף לפיקודו על טיהור כיס ברסקנס. ב-7 באוקטובר הועברה כאמור לפיקודו הדיוויזיה הקנדית ה-2. היא תקפה את השטח שממזרח למיצר היבשה לדרום בוולנד, אך הגרמנים, שהבינו את חשיבות המגננה בגזרה זו, החישו תגבורות לגזרה זו והעמידו מול הקנדים התנגדות עזה שלוותה בהתקפות נגד. הקרבות שניטשו היו קשים במיוחד ב-13 באוקטובר. רק ב-16 לחודש, לאחר תשעה ימי קרבות, נכנסה הדיוויזיה (שתוגברה ביחידות מהדיוויזיה הקנדית ה-4) למבוא למיצר היבשה. בימים הבאים עסקה בטיהור חלקו המזרחי של דרום בוולנד.
טיהור האי וולכרן
כבר ב-3 באוקטובר הפציצו 247 מפציצי אוורו לנקסטר מפיקוד ההפצצה הבריטי סכר במערב האי וולכרן. ההפצצה פרצה אותו וגרמה בימים הבאים לשיטפון שהציף שטחים נרחבים באי על העמדות הגרמניות שבהם. בהצפה נפגעו גם אזרחים הולנדים רבים.
ב-31 באוקטובר ניסו יחידות מהדיוויזיה הקנדית ה-2 לנוע מערבה על גבי כביש הסוללה המחבר את דרום בוולנד אל האי וולכרן, אך נבלמו על ידי אש גרמנית. למחרת התקדמו הקנדים מעט על כביש הסוללה, אך נהדפו לאחור. ב-2 בנובמבר נמשכה התנגדות גרמנית חזקה בכביש הסוללה. החטיבה ה-157 של הדיוויזיה ה-52 החליפה שם את הדיוויזיה ה-2. באותו לילה צלח חלק מהחטיבה ה-156 של דיוויזיה 52 את התעלה לאי וולכרן כ-3 קילומטרים מדרום לכביש הסוללה.
ב-1 בנובמבר החלה התקפה נוספת של בעלות הברית על האי וולכרן, כאשר יחידת הקומנדו הקנדית ה-4 והחטיבה ה-155 מהדיוויזיה ה-52 צלחו את שפך הסכלדה מדרום לצפון, נחתו בפליסינגן שבדרום האי והחלו בטיהורה. נחיתה נוספת נערכה בוסטקאפל שבמערב האי וולכרן על ידי יחידות מבריגדת השירות המיוחדת ה-4 - יחידות הקומנדו ה-41, ה-47 וה-48 (כל אחת בגודל של כגדוד) וכן על ידי יחידת קומנדו הולנדית, שיצאו מנמל אוסטנדה שבבלגיה. הנחיתות נערכו באמצעות נחתות וכלי רכב אמפיביים. אנשי הקומנדו שנחתו בוסטקאפל נעו צפונה ודרומה והחלו לתקוף עמדות מבוצרות של תותחי חופים גרמניים, במטרה לשתק אותם, ולאפשר לאוניות בעלות הברית להגיע בביטחה לאנטוורפן. תנאי מזג האוויר באותו יום לא איפשרו לתת לתוקפים סיוע אווירי. הם נעזרו באש ארטילרית שנורתה מעברו הדרומי של שפך הסכלדה וכן באש סיוע מהים מאוניות של בעלות הברית. אוניות אלו סבלו אבדות מאש תותחים גרמנית וממוקשים ימיים.
ב-3 בנובמבר התקדמו יחידות הדיוויזיה ה-52 ויחידות הקומנדו באי וולכרן ויצרו חבירה ביניהן בדרום-מערב האי. למחרת הן סיימו לטהר את חופו הצפוני של האי. באותו יום הושגה חבירה גם בין הכוחות שהתקדמו לאורך כביש הסוללה של וולכרן, לבין הכוחות שנחתו מדרום לסוללה, ולנמל אנטוורפן הגיעו מספר שולות מוקשים, שהיו האוניות הראשונות של בעלות הברית שהפליגו דרך שפך הסכלדה.
ב-6 בנובמבר טוהרה העיירה מידלבורך שבמרכז האי וולכרן. וכעבור יומיים הסתיים טיהור האי כולו מגרמנים. אלפים מהם נלקחו שם בשבי.
בסך הכל נמשכה המערכה לטיהור שפך הסכלדה 39 ימים. שלושה שבועות נוספים נדרשו לשם טיהור מימי שפך הסכלדה ממוקשים. רק ב-29 בנובמבר הגיעה אוניית האספקה הראשונה לנמל אנטוורפן.
סיכום
הארמייה הבריטית השנייה ניהלה מסע מלחמה מוצלח בצפון צרפת ובבלגיה באוגוסט וספטמבר 1944, שבסיומו נתפס נמל אנטוורפן בשלמותו. לאחר שהשיגו הישג אסטרטגי זה, שגו בעלות הברית קשות בכך שלא המשיכו מיד בהתקדמות כדי לתפוס את השטחים השולטים על מבואות הנמל. גם העסקת כוחות של הארמייה הקנדית הראשונה בטיהור נמלים צרפתים קטנים בחוף התעלה מגרמנים הייתה טעות שעיכבה את תחילת הפעולות של הארמייה לטיהור שפך הסכלדה. עיכובים אלו דחו את פתיחת נמל אנטוורפן לקבלת מטען, עובדה שהאריכה את משבר האספקה של בעלות הברית. העיכובים גם נתנו שהות לגרמנים לבסס ולעבות את אחיזתם במבואות נמל אנטוורפן והביאו לכך שהמערכה לעקירתם משם הפכה לממושכת יותר ועלתה במחיר דמים כבד יותר מכפי שהיה נדרש אילו נערכה מיד לאחר תפיסת הנמל בספטמבר.
זכריה לירז
ביוגרפיה
זכריה לירז, נולד כזכריה פלדמן בבוקרשט רומניה לאברהם ורבקה פלדמן. בין השנים 1940–1944, עת התרחשה השואה, נשלח על ידי הנאצים עם משפחתו למחנות ריכוז באוקראינה. הוא עלה לישראל בשנת 1948 והגיע לעיר חיפה. הוא שרת כחייל קרבי בחטיבת גבעתי, היה סמל מחלקה, והדריך בקורס מכים. ב-1958 עזב לטובת הדרום. בהשפעת דוד בן-גוריון שקרא לפיתוח הנגב תוך מתן דוגמה אישית בהתיישבותו בשדה בוקר, עבר להתגורר באופקים, שם שימש בתפקיד מנהל מחלקת התרבות. הוא הצליח במשך תקופה קצרה לערוך שינוי במערכת החינוך בעיירה. הוא יזם חינוך משלים, הקים ספרייה ציבורית והפעיל קייטנות בקיץ. לאחר מכן, זכה במכרז לתפקיד מנהל מחלקת התרבות בעיריית באר שבע, ועבר לגור בבירת הנגב ב-1962.
בשנת 1970, הקים לירז בבאר שבע את מועדון גלריה "הצריף", שהיה מקביל לרשת מועדוני "צוותא", אשר במסגרתו קוימו פעולות תרבות רבות, ובעיקר ערבי שירה ותרבות, ותערוכות של אמני ישראל כדוגמת אורי ליפשיץ, ואחרים. שיאו התרבותי של ""הצריף" היה בקיום תערוכה של האמנית הבינלאומית, חנה אורלוף אשר נפתחה בחודש אפריל 1976, ואשר במסגרתם הוצגו 37 פסלים ו-16 דפי רישום וגרפיקה, של אורלוף - מגדולות הפסלים בכל הזמנים - שהוערכו בשווי של מספר מיליוני שקלים (רות אנגל, "תערוכת חנה אורלוף", מעריב, 30 באפריל 1976). בהמשך דרכו בעיר יזם לירז פעולות תרבות נוספות, כגון פתיחת גלריה לאמנות בבית ערבי ישן ברחוב סמילנסקי בעיר העתיקה. כמו כן, יזם את הקמתם של אוניברסיטה עממית, סינמטק, ועוד.
לאחר שבע שנים של פעילות, עזב לירז לחיפה, העיר הראשונה בה גר בישראל, בעקבות הצעה שקיבל לניהול מרכז התרבות ע"ש אבא חושי. ב-1972 חזר לירז לבאר שבע לאחר שסגן ראש העירייה בנ"ץ כרמל, הציע לו להקים את תיאטרון באר שבע, שלירז גם מונה להיות מנהלו הראשון.
בשנת 1978 הוענק ללירז פרס "גמל הזהב", לאומנות, תרבות וחינוך, מטעם "פרגוד, ירחון לענייני תרבות באר-שבע", על תרומתו יוצאת הדופן לפעילות התרבותית בבאר שבע. בהקשר זה, ביום 14.6.1978 הונפק על ידי "פרגוד" ירחון מיוחד בקשר עם הענקת הפרס, אשר כלל כתבת עומק מפורטת, במסגרתה תוארה בהרחבה פעילותו ותרומתו של לירז לחיי התרבות בכלל, ובדרום הארץ ובבאר שבע בפרט, שעמדה בבסיס ההחלטה ליתן ללירז את הפרס. באותה כתבת עומק כונה לירז "קיסר התרבות הבלתי מוכתר, אך גם הבלתי מעורער של באר שבע". יצוין כי הפרס הוענק על בסיס "המלצות על מועמדים לזכייה ששוגרו לוועדה ציבורית, אשר עמלה על מיון ההמלצות קביעת הזוכים". הענקת הפרס זכתה לברכתו של ראש עיריית באר שבע דאז, מר אליהו נאוי, שנכללה בגוף הירחון.
בחג סוכות 1982, יזם הקים וניהל את חגיגות הזמר העברי בערד ביחד עם נחומי הרציון.
בשנת 1988 הגה וייסד את פסטיבל הכליזמרים בעיר צפת, והיה מנהלו של הראשון של הפסטיבל הראשון, ולאחר מכן ניהל מספר פסטיבלים בשנים מאוחרות יותר. מאורח יותר, זכה לאות הוקרה, על ידי ראש העיר צפת, מר אילן שוחט, "על החזון ליצירת וייסוד פסטיבל חג הכליזמרים הראשון בצפת בשנת 1988".
ב-25 במרץ 2018 נפטר לירז בעיר חיפה בגיל 83.
פרסים והוקרה
בשנת 2000 הוענק ללירז עיטור יקיר באר שבע על תרומתו לתרבות בעיר.
בשנת 2006 זכה להשיא את אחת מ-12 המשואות בטקס המסורתי שנערך בהר הרצל בירושלים לציון יום העצמאות ה-58 למדינת ישראל.
עונת 1971/1972 בלה ליגה
עונת 1971/1972 הייתה העונה ה-41 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-4 בספטמבר 1971 והסתיימה ב-14 במאי 1972.
לראשונה הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שזכו במקום 15–17 יעברו בסוף העונה לליגת משנה.
מליגת המשנה עלו ריאל בטיס, בורגוס, קורדובה, ודפורטיבו לה קורוניה.
ריאל מדריד זכתה בתואר וזאת בפעם ה-15 בתולדות המועדון.
קורדובה, סבאדל וסביליה ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
"פרס פיצ'צ'י" למלך השערים של העונה הוענק לאנריקה פורטה מגרנדה שכבש 17 שערים ב-30 משחקים.
"פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר הוענק לחואן אנטוניו דגוסטו ממאלגה שספג 28 שערים ב-17 משחקים.
מירטל ביץ'
מירטל ביץ' (באנגלית: Myrtle Beach) היא עיר חוף במחוז הורי אשר בקרוליינה הדרומית שבארצות הברית. העיר היא חלק ממטרופולין וממוקמת בצפון מזרח קרוליינה הדרומית. מירטל ביץ' היא מרכז תיירותי בארצות הברית בהשפעת חופי ים ארוכים ואקלים סובוטרופי חמים. העיר מושכת אליה 14 מיליון תיירים כל שנה. בעיר מתגוררים 27,109 על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 ו-465,391 תושבים במטרופולין במפקד של שנת 2013.
ערים תאומות
למירטל ביץ' יש חמש ערים תאומות ברחבי העולם.
דניאל ברד
דניאל בָּרְד (באנגלית: Daniel Bard; נולד ב-1977) הוא כנר וויולן ישראלי-קנדי.
לימודים
ברד נולד בחיפה והחל את לימודי הכינור אצל אביגדור זמיר. בשנת 1990 עבר עם משפחתו לטורונטו שבקנדה והמשיך את לימודיו אצל הכנר דייוויד זייפר. ברד סיים תואר ראשון במוזיקה באוניברסיטת טורונטו בהדרכתו של לורנד פניבש ותואר שני באוניברסיטת ייל כתלמידו של פיטר אונדג'יאן, חבר רביעיית טוקיו. ברד המשיך את לימודיו אצל דייוויד טָאקֶנוֹ בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון.
קריירה תזמורתית וקאמרית
ברד נמנה עם מייסדי "רביעיית מטרו" הקנדית והופיע עמה ברחבי קנדה ובפסטיבלים בינלאומיים. בנוסף לפעילות ענפה בתחום המוזיקה הקאמרית, הופיע ברד כסולן עם תזמורות שונות, בהן התזמורת הסימפונית של טורונטו, התזמורת הסימפונית והקאמרית של אוניברסיטת טורונטו, התזמורת הסימפונית של סטרטפילד בסידני ואנסמבל סולני תל אביב. מאז 2003 ברד הוא נגן ראשי ב"קאמרטה נורדיקה" השוודית וחבר בתזמורת הקאמרית הנורווגית וב"קשתני זיילר" בטורונטו. טביאה צימרמן הזמינה אותו להוביל את הקאמרטה של ברן בכמה הזדמנויות, ומאז 2009 הוא מכהן כוויולן הראשי של הסינפונייטה של אמסטרדם.
דניאל ברד הוא חבר קבוע בשלישיית מונדריאן הישראלית ובפרויקט הקאמרי הישראלי מיסודו של הקלרינטן טיבי צייגר. ברד מנגן בכינור ג'ובאני גראנצ'ינו משנת 1686, שהושאל לו באדיבות יהודה זיסאפל. הוא מתגורר באמסטרדם עם אשתו טלי ובתם נעמי.
פסאודוספירה
פסאודוספירה הוא מונח בגאומטריה לתיאור מגוון משטחים עם עקמומיות גאוס שלילית קבועה, כלומר דמויי "אוכף" בכל מקום. הפסאודוספירה זכתה לשמה משום שהיא ממלאה בגאומטריה ההיפרבולית תפקיד דומה לזה שממלא הכדור בגאומטריה אליפטית (לכדור יש עקמומיות גאוס חיובית קבועה).
הפסאודוספירה התאורטית
במובן הכללי ביותר שלה, הפסאודוספירה עם רדיוס R הוא כל משטח עם עקמומיות גאוס, באנלוגיה לכדור עם רדיוס R, שהוא משטח עם עקמומיות . המונח נטבע על ידי אוגניו בלטרמי במאמרו מ-1868 על מודלים של גאומטריה היפרבולית.
טרקטריקויד
המונח "פסאודוספירה" מתייחס למשטח מסוים שנקרא טרקטריקויד: שנוצר על ידי סיבוב עקום הטרקטריקס מסביב לאסימפטוטה שלו. כדוגמה, חצי הפסאודוספירה (עם רדיוס 1) הוא משטח סיבוב שניתן להצגה פרמטרית באופן הבא:
נמל התעופה הבין-לאומי ולדיווסטוק
נמל התעופה הבין-לאומי ולדיווסטוק (ברוסית: Международный аэропорт Владивосток) הוא נמל תעופה בינלאומי ליד העיירה ארטיום במחוז פרימוריה שברוסיה, 44 ק"מ צפונית לעיר ולדיווסטוק. בעבר נודע גם בשם נמל התעופה קנביצ'י על שם הכפר הסמוך.
היסטוריה
ב-1931 נבנה נמל התעופה ולדיווסטוק וב-1932 החלו להתבצע בו טיסות מסחריות. לאחר מלחמת העולם השנייה שימש נמל התעופה למטוסים לצורכי חקלאות, פיקוח ומחקר על חופים ויערות במזרח הרחוק. טיסת נוסעים בין ולדיווסטוק ומוסקבה התבצעה לראשונה ב-1948 באמצעות מטוס איליושין 12. בין 1959 ל-1964 נבנה קומפלקס מתקני קרקע על מנת שהנמל יוכל לקבל מטוסים גדולים יותר.
פרדריק ג'יימסון
פרדריק ג'יימסון (באנגלית: Fredric Jameson; נולד ב-14 באפריל 1934) הוא מרקסיסט, מבקר ספרות ותאורטיקן של ספרות. עבודותיו הידועות ביותר של ג'יימסון כוללות את "הלא-מודע הפוליטי", "פוסטמודרניזם: ההגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר" ו"Marxism and Form". הוא פרסם עשרות ספרים על פוליטיקה, תרבות וספרות. הנאו-מרקסיזם של ג'יימסון, עם הדגש שהוא שם על טוטאליות חברתית והיסטורית, מושפע רבות מהפילוסופיה של הגל, דרך עבודתו של ג'רג' לוקאץ' בהגות פוליטית מרקסיסטית וספרותית. הוא ידוע גם כתאורטיקן של פוסטמודרניזם, כתיאור של המצב ההיסטורי הנוכחי בסוף המאה העשרים, אם כי ג'יימסון עצמו אינו "פוסטמודרניסט".
ג'יימסון הוא זוכה פרס הולברג לשנת 2008.
עמית שכטר
עמית שכטר (Amit M. Schejter; נולד ב-16 בנובמבר 1961) הוא נשיא מכללת אורנים, פרופסור מן המניין לתקשורת, יו"ר הוועד המנהל של האגודה לזכויות האזרח, לשעבר דקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
שכטר נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית. גדל ברמת השרון ולמד בתיכון ע״ש רוטברג. היה פעיל מרכזי בתנועת הצופים. אביו היה פרופ' שרגא שכטר. הוא השלים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני בתקשורת המונים באוניברסיטת בוסטון ודוקטורט בלימודי מדיניות מידע ותקשורת באוניברסיטת ראטגרס.
בשנים 1988–1989 היה מנהל לשכת שר החינוך יצחק נבון ובשנים 1992–1993 יועץ בכיר לשרת החינוך והתרבות שולמית אלוני. בין השנים 1993–1997 היה יועץ משפטי לרשות השידור ובין 2000–2004 כיהן כסמנכ"ל רגולציה בחברת סלקום.
במשך השנים כיהן במספר ועדות ציבוריות ומילא תפקידים ציבוריים: בראשית שנות ה-90 היה חבר ב״ועדת לבני״ שבחנה את מבנה רשות השידור ועמד בראש "ועדת שכטר" לבחינת נושא הפרסומת בטלוויזיה בכבלים. כן היה חבר בוועדה בראשות נחמן שי לבחינת ההפקה המקורית בטלוויזיה (1998), בוועדת סמסונוב לאיחוד הגופים המפקחים על ערוצי הטלוויזיה (2002), בוועדת אולניק לתכנון הקמת הרשות הלאומית לתקשורת (2003) וועדת פריש לבחינת ההסדרה של ערוץ הכנסת (2016). ב-2014 עמד בראש ועדת שכטר לבחינת הרגולציה בתקשורת, והסדרת התוכן השיווקי בעידן האינטרנט בישראל.
באפריל 2020 נבחר לנשיא מכללת אורנים.
שכטר הוא יושב ראש הועד המנהל של האגודה לזכויות האזרח, וחבר הנהלת התיאטרון הערבי-עברי ביפו. עד 2022 היה חבר מועצת העיתונות בישראל ממנה פרש על רקע מינויו של יו״ר חברת מגדל, חנן מלצר, לנשיא המועצה. ב-2018 הקים יחד עם מיכל רפאלי-כדורי את קרן פרס היצירה על שם שולמית אלוני.
נשוי לעיתונאית ג’ודי מלץ ולהם ארבעה ילדים.
קריירה אקדמית
בשנים 1997–2000 היה מרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב. לאחר שעבר לארצות הברית בתום תפקידו בסלקום, היה פרופסור חבר במחלקה לטלקומוניקציה בביה”ס לתקשורת ומנהל-שותף במכון לחקר מדיניות המידע באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה בשנים 2004–2012. ב-2011 הקים את כתב העת "Journal of Information Policy" והוא משמש עורך-משותף ראשי.
ב-2012 שב ארצה והצטרף למחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון. בין השנים 2014–2018 כיהן כראש המחלקה. ב-2015 קודם לדרגת פרופסור מן המניין, ובין השנים 2018–2020 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה.
מחקריו מתמקדים במדיניות תקשורת ובהשלכותיה על חלוקה בלתי-שוויונית של משאבי תקשורת והשתקת קולות ציבוריים עקב כך. ספרו הערוך And Communications For All הוגש בשנת 2009 לממשלו החדש של ברק אובמה כבסיס למדיניות תקשורת פרוגרסיבית וצוטט בתוכנית הפס הרחב הלאומית שגיבש הממשל. בשנת 2017 זכה ספרו, "A Justice-Based Approach for New Media Policy: In the Paths of Righteousness", שנכתב במשותף עם ד"ר נעם תירוש, בפרס הספר המצטיין של השנה מטעם האגודה הישראלית לתקשורת.
ויקטור שקלובסקי
ויקטור בוריסוביץ' שְׁקְלוֹבְסקי (ברוסית: Виктор Борисович Шкловский; 12 בינואר 1893, סנקט פטרבורג – 5 בדצמבר 1984) היה חוקר ספרות וסופר רוסי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
ויקטור שקלובסקי נולד בסנקט פטרבורג, הצעיר מבין ארבעת ילדיו של בוריס שקלובסקי, יהודי מומר, מרצה למתמטיקה בבית הספר הגבוה לקציני חיל התותחנים, וברברה בונדל (שהייתה ממוצא גרמני). לאחר סיום בית ספר תיכון למד היסטוריה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא. סיים קורס קצינים מזורז ושירת ביחידת השריוניות. לאחר מכן היה מדריך בבית הספר לקצינים. בשנת 1917 נפצע בחזית. באותה שנה עוטר בצלב גאורגי מדרגה 4 על אומץ ליבו בקרבות.
שקלובסקי לקח חלק פעיל במהפכת פברואר ואף נבחר להיות חבר בסובייט פטרוגרד מטעם המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. כחבר המפלגה הוא התנגד לההפיכה הבולשביקית. בתחילת 1918 לקח חלק פעיל במרד אנטי-קומוניסטי בסנקט פטרבורג. לאחר כישלון המרד נמלט לקייב, שם גויס לצבאו של פבלו סקורופדסקי, שליט אוקראינה. לאחר נפילת משטרו של סוקורופדסקי בנובמבר 1918 חזר שקלובסקי לרוסיה. בעזרתו של מקסים גורקי קיבל חנינה מהשלטון הקומוניסטי בתמורה להימנעות מכל פעילות פוליטית. בשנים 1919–1920 היה מרצה לספרות באחד המוסדות האקדמיים של סנקט פטרבורג. בקיץ 1920 גויס לצבא האדום והשתתף בקרבות נגד הצבא הלבן בדרום אוקראינה. בתום הקרבות חזר לסנקט פטרבורג.
שקלובסקי הקים את ה-OPOJAZ, אחת משתי הקבוצות (השנייה הייתה המעגל הבלשני של מוסקבה) של אסכולת "הפורמליזם הרוסי". שקלובסקי הוא הוגה מושג ההזרה, ובמיוחד ידועים מאמריו על "טריסטרם שאנדי" ועל האמנות כטכניקה.
הגותו הספרותית
שקלובסקי תפס את הספרות כאמנות שנועדה לשנות את תפיסת האדם את העולם סביבו. במקום התפיסה הרגילה של העולם המציאותי, שהיא תפיסה אוטומטית ומהירה, ללא כל רגש אמנותי, צריכה הספרות להביא לתפיסה איטית יותר, מעוכבת, מהורהרת. האמצעי להשיג אפקט זה הוא ההזרה. ההזרה גורמת לנו לראות דברים באופן אחר מזה שהורגלנו בו. יצירת הזרה יכולה להתבצע באמצעים שונים, כמו שינוי נקודת המבט, שימוש במילים מוקשות, או פירוק העולם לרכיבים.
שקלובסקי תפס את הצורה האמנותית כאלמנט העיקרי בספרות, ואת העולם הבדיוני המיוצג כאלמנט משני. האפקטים הספרותיים, לדידו של שקלובסקי, צריכים להיות מודגשים: על התחבולה האמנותית להיות מעורטלת מההסוואות ה"מציאותיות" של העולם הבדיוני.
מטבעון מדבר
מַטְבְּעוֹן מִדְבָּר או מטבעון מדברי (שם מדעי: "Spalerosophis diadema") הוא נחש השייך למשפחת הזעמניים. הוא נפוץ בעיקר באזורי מערב אפריקה ועד למרכז אסיה.
פירוש השם
השם העברי ניתן לו על שום הכתמים דמויי המטבע המצויים על גבו. פירוש השם הלטיני הוא ה"נחש הבוגדני" (spaleros בלטינית פירושו "לרמות" או "לבגוד", ו-ophis בלטינית פירושו "נחש"). שם המין (diadema) מציין עטרה או כתר, כלומר פירוש שמו המלא הוא ה"נחש הבוגדני המעוטר". לתת-המין המצוי בישראל קוראים "S.d.cliffordi", לכבודו של הקונסול ההולנדי בלוב בראשית המאה ה-19, שאסף בלוב את הפרט הראשון מתת-המין הזה שתואר למדע.
מבנה גוף והתנהגות
מטבעון מדבר אינו ארסי. יש לו גוף גדול (מגיע לאורך של 1.5 מטרים ולמשקל של חצי קילו) שדומה, באופן כללי, לגופם של בני הסוג זעמן. צבעו היסודי חום בהיר עד צהוב. ראשו רחב מהצוואר, ועובר עליו פס חום המחבר את שתי עיניו (ככל הנראה כדי להסוות אותן). לאורך גבו ישנה שורת כתמים חומים דמויי מטבע וביניהם רווחים בהירים. השוליים של הכתמים הם לבנים בהירים. מטבעון מדבר הוא שוכן קרקע זריז מאוד, אשר פעיל בקיץ בשעות הקרירות של היום, כלומר בשעות אחר הצהריים המאוחרות ובשעות הדמדומים. בחורף הוא פעיל גם בשעות הצהריים. בדרך כלל פעילותו היומית די מוגבלת. ראייתו טובה יותר מזו של שאר הנחשים השייכים למשפחתו. המטבעון עלול להיות גם תוקפני בעת פחד מאויב, ולכן הוא מרבה לתקוף בנשיכות (שאינן מסוכנות מאחר שהוא אינו נחש ארסי, אך הן כן יכולות להכאיב מעט, כנעיצת מחטים קטנות). ניזון בעיקר ממכרסמים, אך אם יזדמן לו יטרוף גם ציפורים. פעילותו בשעות הערב מקבילה לשעות הפעילות של המכרסמים, ובכך הוא מגדיל את סיכוייו לתפוס את הטרף.
ג'יין קרטין
ביוגרפיה
קרטין נולדה בעיר קיימברידג' שבמסצ'וסטס למרי קונסטנס ולג'וזף קרטין. בת דודתה היא השחקנית והתסריטאית ואלרי קרטין. בשנת 1968 החליטה קרטין לזנוח את הלימודים במטרה להתמקצע כשחקנית קומית. קרטין החלה להופיע בהצגות תיאטרון ועם הרכבים קומיים עד לשנת 1975.
התפרסמה באמצע שנות ה-70 בתוכנית המערכונים הפופולרית "סאטרדיי נייט לייב" והייתה לאחת מן המניין מצוות הקומיקאים הראשון של התוכנית לצידם של צ'בי צ'ייס, ביל מארי, דן אקרויד וג'ון בלושי. בסדרה בה בהופיעה בשלל דמויות שיחקה קרטין במשך כחמש שנים. בתחילת ה-80 החלה להופיע בקולנוע בקומדיות "O.C. and Stiggs" של רוברט אלטמן ו"How to Beat the High Co$t of Living". ב-1984 החלה לשחק בקומדיית המצבים "קייט ואלי" בתפקיד הגרושה החד הורית אליסון "אלי" ג'וליה שארלוט. על הופעותייה בארבע עונות הסדרה זכתה קרטין בשני פרסי אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרה קומית והועמדה לפרס גלובוס הזהב. במהלך שנות ה-90 ועד לשנת 2001 זכתה קרטין להצלחה גדולה בזכות תפקיד הפרופסורית מרי אולברייט שגילמה בסיטקום המדע בדיוני המצליח "מפגשים מהסוג האישי".
כשחקנית קולנוע התפרסמה קרטין בשנים האחרונות בתפקיד הספרנית צ'ארליין בסדרת "סרטי הספרן": "הספרן: המסע בעקבות החנית", "הספרן 2: בחזרה למכרות המלך שלמה" ו"הספרן 3: קללת גביע יהודה". בנוסף הופיעה בדרמות "ברוקלין לובסטר" לצידו של דני איילו, "העיר שלנו" ובקומדיות "אחי, אני אוהב אותך" בתפקיד ג'וייס אמו של פיטר קלאבן (פול ראד) ו"לאלף את אבא". בשנת 2011 החלה קרטין להשתתף בסדרת הדרמה המשטרתית "בלתי נשכח" בתור ד"ר ג'ואנה וובסטר חברתה של הבלשית קארי וולס.
לקרטין בת אחת מנישואיה למפיק הטלוויזיה זוכה פרס אמי פטריק לינץ'.
אייזק מקוואלה
אייזק מקאוולה (באנגלית: Isaac Makwala; נולד ב-29 בספטמבר 1986) הוא אתלט בוטסואני. פעמיים ברציפות אלוף אפריקה (2012, 2014), שיאן אפריקה ואלוף חבר העמים (גולד קוסט 2018) בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה
מקוואלה נולד בטוטום, כפר במרכז בוטסואנה.
2007
במשחקי אפריקה שנערכו באלג'יר זכה במדליית הזהב בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:03.16 דקות. בריצת 400 מטר לא הצליח להעפיל לגמר ודורג במקום ה-17 בדירוג הכולל.
2008
באליפות אפריקה שנערכה באדיס אבבה, אתיופיה בשנת 2008 זכה מקוואלה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.64 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:06.54 דקות.
2009
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיים מקוואלה במקום 34 בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.45 שניות.
אלוף אפריקה
באליפות אפריקה שנערכה בפורטו נובו, בנין בסוף יוני 2012 זכה מקוואלה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.25 שניות. חודש לאחר מכן, באולימפיאדת לונדון (2012) הוא קבע בריצת 400 מטר תוצאה של 45.67 שניות ולא עלה לשלב חצי הגמר.
2013
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2013 סיים מקוואלה במקום 28 בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.84 שניות ובמקום 22 בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:05.74 דקות.
2014
בתחרות שנערכה בלה שו-דה-פונד שווייץ ב-6 ביולי 2014 קבע מקוואלה בריצת 400 מטר שיא אפריקה חדש של 44.01 שניות.
באליפות אפריקה שנערכה במרקש, מרוקו באוגוסט אותה שנה זכה מקוואלה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא אליפות חדש של 44.23 שניות ובכך הגן על תוארו ובריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:01.89 דקות. מדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.51 שניות.
2015
בתחרות שנערכה בלה שו-דה-פונד ב-5 ביולי 2015 קבע מקוואלה בריצת 400 מטר שיא אפריקה חדש של 43.72 שניות, תוצאת השנה בעולם והתוצאה החמישית בטיבה בכל הזמנים. באליפות העולם שנערכה באוגוסט אותה שנה בבייג'ינג, סין הוא סיים במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.63 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע את התוצאה המהירה בשלב זה (44.11 שניות). שני המנצחים וייד ואן ניקרק מדרום אפריקה (43.48 שניות) ולאשון מריט מארצות הברית (43.65 שניות), קבעו את התוצאות הטובות ביותר השנה ואת התוצאות הרביעית והשישית בכל הזמנים בהתאמה. ואן ניקרק שיפר את שיא אפריקה הטרי שהיה שייך לו. במשחקי אפריקה שנערכו בברזוויל זכה במדליית הזהב בריצה 400 מטר בתוצאה 44.35 שניות. באותה תחרות זכה במדליית הכסף בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה 3:00.95 דקות.
שגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי
שגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי (בספרדית: Embajada de los Estados Unidos, México DF, באנגלית: Embassy of the United States Mexico City) היא הנציגות הדיפלומטית של ארצות הברית של אמריקה למדינות מקסיקו מאז שנת 1964.
מבני השגרירות ממוקמים בשדרה "פאסאו דה לה רפורמה" בשכונת קולוניה קואוטמוק  ברובע קואוטמוק  במקסיקו סיטי.
כריסטופר לנדאו הוא שגריר ארצות הברית הנוכחי במקסיקו (מאז 12 באוגוסט 2019).
רקע כללי
בניית בניין השגרירות הנוכחי החל בשנת 1960 והושלם בשנת 1964 בעלות של 5 מיליון דולר. באותה תקופה היה זה בניין השגרירויות האמריקני השני בגודלו בעולם.
בניית מבנה שגרירות חדש
בשנת 2011 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית על תוכניות להקים שגרירות חדשה של ארצות הברית בשכונת נואבו פולנקו במקסיקו סיטי. המחיר המשוער של השגרירות החדשה עמד על 763 מיליון דולר (בשנת 2011).
ב־13 בפברואר שנת 2018 החלה בניית השגרירות החדשה. העלות המשוערת היא כמעט מיליארד דולר (943 מיליון דולר) והיא צפויה להסתיים עד שנת 2022. שטח מתחם השגרירות יהיה 8.5 אקר (34.39 דונם).
מדורי השגרירות
השגרירות ממלאת מספר תפקידים בייצוגה לממשלת מקסיקו, לרבות דיפלומטיה פוליטית, מנהלית, כלכלית, ציבורית, וקונסולרית, המנוהלת תחת השגריר על ידי מדריכים ממשרד החוץ האמריקני.
קונסוליות
לארצות הברית יש קונסוליות כלליות בסיודאד חוארס, גוודלחרה, ארמוסיו, מטמורוס, מרידה, מונטריי, נוגאלס, נואבו לרדו וטיחואנה וסוכנויות קונסולריות: באקפולקו, לוס קאבוס, קנקון, מסטלאן, אואחאקה, פיידראס נגראס, פלאיה דל כרמן, פוארטו ואיארטה וסן מיגל דה איינדה.
ג'ייסון אלטמייר
ג'ייסון אלטמייר (באנגלית: Jason Altmire; נולד ב-7 במרץ 1968) הוא איש עסקים, סופר, לוביסט ופוליטיקאי אמריקאי. כיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת פנסילבניה בין השנים 2007–2013.
ראשית חייו
אלטמייר נולד בשנת 1968 בקיטנינג שבמערב פנסילבניה, כבן יחיד במשפחה חד-הורית. היה אלוף התיכון שלו בכדורגל, אך נפצע פציעה קשה בברך ולכן לא אמשיך לשחק כבוגר. סיים את לימודי הבגרות ב-1986 ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של פלורידה, שם סיים תואר ראשון במדע המדינה, בשנת 1990. לאחר לימודיו, עבד בקמפיין הבחירות של פיט פיטרסון, שהתמודד מטעם המחוז השני של פלורידה. לאחר כמה שנים סיים את לימודי התואר השני במנהל רפואי באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. בשנת 2020 סיים לימודי הדוקטורט במנהל עסקים באוניברסיטת פלורידה.
קריירה
לאחר שפיט פיטרסון נבחר לקונגרס, החל אלטמייר לעבוד בלשכתו. אלטמייר עבד כיועצו לענייני מדיניות פנים בין 1991–1996. ב-1993 הוא מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון לחבר וועדת רפורמת הבריאות הלאומית.
בשנת 1996, לאחר שפיטרסון מונה לשגריר ארצות הברית בווייטנאם, אלטמיר החל לעבוד כלוביסט עבור הפדרציה של בתי החולים האמריקאיים. בשנת 1998 החל לעבוד כלוביסט עבור המרכז הרפואי של אוניברסיטת פיטסבורג.
עד 2005,שימש כממלא מקום סגן הנשיא לקשרי ממשל ושירותי בריאות קהילתיים.
בשנת 2003 הוא נבחר על ידי מגזין פיטסבורג כאחד מ-40 האנשים הכי משפיעים שמתחת לגיל 40 של פיטסבורג. בשנת 2005 הוענק לו פרס ארקדיה על ידי לשכת המסחר הצפונית אלגני.
קריירה פוליטית
בשנת 2003 עזב את המרכז הרפואי של אוניברסיטת פיטסבורג, כדי להתמודד מול חברת הקונגרס מהמפלגה הרפובליקנית המכהנת מליסה הארט ממחוז הקונגרס הרביעי של פנסילבניה, והפסיד. בשנת 2006, נבחר אלטמייר למפלגה הדמוקרטית ולקראת בחירות בארצות הברית (2006) הוא גייס למעלה ממיליון דולר למימון הקמפיין שלו ולבסוף ניצח את הארט, עם 52%, לעומת 48% שבחרו בה. ב-2008, התמודדה מולו הארט והפסידה שוב, עם 56% מהקולות לו, לעומת 44% לה.
בבחירות לבית הנבחרים בשנת 2010, אף על פי שמפלגה הדמוקרטית הפסידה בבחירות אלו 63 מושבים, ביניהם 5 מפנסילבניה, נבחר אלטמייר לכהונה שלישית, לאחר שהתמודד מול קית' רותפוס וניצח אותו, בהפרש של שני אחוזים.
בעקבות מפקד האוכלוסין של 2010, פורק המחוז שמטעמו התמודד אלטמייר ורוב שטחו אוחד עם המחוז ה-12 השכן, המיוצג על ידי חבר הקונגרס הדמוקרטי מארק קריץ, שהביס את אלטמיר, עם 51% מהקולות לעומת 49% שהצביעו לאלטמייר.
אלטמייר לא החמיץ אף הצבעה בבית הנבחרים במשך שש שנות כהונתו. משנת 2007 עד 2010, הוא כיהן כיהן כיושב ראש ועדת המשנה לעסקים קטנים, האחראית על פיקוח וחקירה. כיושב ראש הוועדה, הוא הגיש חוק שייסייע לעסקים קטנים שנפגעו עקב מחסור בעובדים, לאחר שעובדיהם היו במילואים במשמר הלאומי של ארצות הברית. הצעת החוק זכתה לתמיכה דו-מפלגתית נרחבת ונחתמה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש ב-2008.
אלטמייר התפטר ב-3 בינואר 2013.
לאחר פרישתו מבית הנבחרים
בפברואר 2019, מונה אלטמיר כיועץ בכיר של חברת הייעוץ הבריאותי "אוואלר בריאות". מאז שעזב את כהונתו הפוליטית, אלטמיר נשאר פעיל בעניינים אזרחיים, וכיהן במספר תפקידים, ביניהם כחבר קואליציית המנהיגות העולמית של ארצות הברית וכחבר מועצת הנאמנים באוניברסיטת ג'קסונוויל. ב-2014 הוא מונה לכהן כחבר במועצת הפיתוח העסקי והכלכלי של המדינה על ידי מושל פלורידה ריק סקוט.
בשנת 2019, הוא עזר לכתוב דו"ח שפרסם המרכז לחקר הנשיאות והקונגרס, והמליץ ​​על רפורמות במערכת הפוליטית האמריקאית. מכהן כיושב ראש המועצה המייעצת לרפורמות פוליטיות בארצות הברית.
מכהן כעמית במכון האירופי למשפט בינלאומי ויחסים בינלאומיים.
ביתא ירושלים
ביתא ירושלים הוא מרכז רב-תחומי לתרבות, אמנות חזותית ומלאכות יד המופעל על ידי עיריית ירושלים ופועל בשיתוף פעולה עם התושבים.
היסטוריה
המרכז הוקם בשנת 2014 בתוך הבניין ההיסטורי המשופץ של בתי סיידוף ברחוב יפו 155 בירושלים בסמוך אל שוק מחנה יהודה.
המקום הוקצה בשנת 2012 על ידי המחלקה לאמנות חזותית של עיריית ירושלים לצורך הקמת מקום מפגש של אמנים, אנשי חינוך, בעלי מלאכה, ותושבים לצורך שיח משותף ומקום של יצירה. מיקומו של ביתא בבניין היסטורי של בתי סיידוף נועד לספר גם את סיפורו של המבנה ההיסטורי המשלב כמה סגנונות בנייה קלאסיים: שכונת חצר, סגנון בנייה "יהודי-בוכרי" שהיה נפוץ בארץ בראשית המאה ה-20 ובניה מסחרית המשלבת בתי מלאכה קטנים.
מרכז ביתא נפתח לאחר שיפוצו ושיקומו של בית סיידוף שכלל את שיפוצם של בתי המלאכה הישנים שעמדו בחזית אל רחוב יפו על מנת להופכם לחנויות יוקרה והקמתו של מגדל דירות יוקרה בחצר האחורית של המבנה.
הסיבילה ה-11
עשר סיבילות (נביאות פגאניות) היו בעולם העתיק. בנצרות ובתולדות האמנות הושוו הסיבילות לנביאים העבריים, ויוחסו להן קרבה לטבע, אינטואיציה, ראייה רחבה וצלולה וחיים ארוכים. התערוכה מבקשת לגלות את הסיבילה ה-11, ולהשמיע נבואה נשית עכשווית הנוגעת בעיקרה למגדר ולפמיניזם, אך גם לאקולוגיה, לריפוי, לדת ולתרבות. העבודות השונות שואפות להטעין את הביטוי הפמיניסטי במימד אוניברסלי, רחב ואף רוחני, הפונה לכלל האנושות.
אמנים: מיכל היימן, פאטמה אבו רומי, נעה ארד יאירי, ורד ניסים, אוריין גלסטר-אורן, שי זכאי, יעל ברתנא
אוצרת: אביטל נאור וקסלר
התערוכה הוצגה בין התאריכים: 31.10.2019-17.12.2019
לצפייה באירוע הנעילה: https://www.youtube.com/watch?v=RYwxxzcIZz0
ריאה ירוקה
התערוכה כוללת ציורי שמן ורישומים של מאיה ישראל שבעבודותיה מתקיימות אינטראקציות מורכבות בין אדם לצומח, ונוכחים אזורים ציוריים פרומים שמתפקדים כמעין חללי נשימה של הציור. לצדם יצמחו מיצבים מונבטים של האמנית מריה צ'חנוביץ, ובאירוע אמצע השתתפותי ייאכלו הנבטים ויתחיל מחזור חדש של הנבטה.
אמן: מאיה ישראל ומריה צ'חנוביץ
אוצרות: אביטל נאור וכסלר
התערוכה הוצגה בין התאריכים 6.6.2018 - 27.6.2018
חתולה ואריה
שתי בריות ממשפחת החתולים, שני טיפוסים ירושלמיים, שני מצבי קיום.
שני קצוות חתוליים שביניהם מתוחה ירושלים. עירייה וחצר עזובה; סמל לאומי, היסטורי ותנכ"י לעומת דיירת רחוב בת בלי בית; מלך יחיד סמל של הוד והדר או חבורות שמתאספות סמוך לפחי הזבל בכיכר החתולות.
אמנים משתתפים:
פריד אבו שקרה, דוב אברמסון, מורן קליגר, סובר לרנר, רויטל פאלקה, רות טל, רועי מרגליות, רחל רדשקביץ', רינת גולדברגר, שחר סריג, אוסף מוסררה.
התערוכה הוצגה בין התאריכים 11.3.2018-19.4.2018
מתאר
מתאר- בין קו מתאר לתוכנית מתאר.
התערוכה מתבוננת באופן שבו המרחב האורבני הופך לשפה חזותית. באיזה אופן הצורות המרכיבות את קו המתאר העירוני משמשות כמסמן של משהו אחר, וכיצד הצופה מזהה עיר גם כשהיא איננה נושא היצירה הישיר. האם זהו ההרגל של העין, האם הזיהוי המיידי מצביע שהצורות טעונות במשמעות של בית ומקום, או שמא של סכנה וניכור. ובאיזה אופן מארגנות היצירות את מרחב הגלריה כהד לרחוב המתגלה מבעד לחלונות הגדולים, האם כתפאורה של עיר בה הצופה הוא מעין שחקן או "משוטט" או שמא כמרחב פנימי רגשי.
אמנים: אמיר תומשוב, אן דייץ', גילה מילר לפידות, הדר סייפן, הדר פרי
אוצרת :אביטל נאור וכסלר
התערוכה הוצגה בין התאריכים 14.8.2018-10.10.2018
פעילויות נוספות
ארטור- הגלריה מתוקף היותה ציבורית רואה לעצמה מטרה לעודד את תושבי העיר ותייריה להכיר את הגלריות וחללי העבודה והתצוגה השונים בעיר ומפעם לפעם מקיימת סיורי אומנות בהדרתכם של מיטב אנשי האמנות בעיר, תחת השם ארטור.
סדנאות אומנות ומלאכה
ביתא ירושלים מציעה לציבור הרחב סדנאות אומנות שונות מתוך תפיסה שהאמנות והאומנות כרוכות זה בזה. הסדנאות כוללות: תפירת קולקציה אישית, תפירת תיקים מעור, סדנת סנדלרות, עבודה בעץ, עבודה בזכוכית ועוד.
משפך ביכנר
משפך ביכנר (Büchner) הוא כלי מעבדה לסינון אבקות ותמיסות. הוא משמש בעיקר במעבדות העוסקות בכימיה.
היסטוריה
הכלי נכנס לשימוש מ-1888 על ידי ארנסט ביכנר. במקור נעשה מחרסינה אך כעת מיוצר גם מזכוכית ומפלסטיק.
מבנה
הכלי מורכב מחלק עליון גלילי עם תחתית מחוררת. כמו כן קיים משפך הירש - קטן יותר עם דפנות מתרחבות כלפי מעלה.
נייר פילטר בדרך כלל מורכב מעל התחתית ומורטב עם ממס על מנת למנוע בריחה של החומר. הנוזל מוכנס מלמעלה והסינון נעשה בעזרת בקבוק ביכנר. בכך מתייעל זמן הסינון ביחס לסינון על ידי כוח הכבידה. על מנת שהחומר מלמעלה לא יגיע לחלק המסומן, חשוב לא להגיע לקצוות העליונים של המשפך.
שגרירות רוסיה בוושינגטון
'''שגרירות רוסיה בוושינגטון די. סי. (ברוסית: Посольство России в США''') היא הנציגות הדיפלומטית העליונה של הפדרציה הרוסית בארצות הברית. השגרירות ממוקמת בשדרת ויסקונסין 2650, צפון-מערב וושינגטון די. סי. והיא משמשת כמקום עבודתו של שגריר רוסיה בארצות הברית.
ג'ובאני גראנצ'ינו
ג'ובאני גראנצ'ינו (באיטלקית: Giovanni Grancino; 12 במרץ 1637 - 3 ביוני 1709), בנו של אנדראה גראנצ'ינו, היה אחד מבוני הכינורות המוקדמים במילאנו, וייתכן שעבד עם אחיו, פרנצ'סקו.
שגרירות רוסיה בוושינגטון
השגריר הנוכחי (מאז 2017) הוא אנטולי אנטונוב.
ג'ובאני גראנצ'ינו
ג'ובאני הוא הידוע ביותר במשפחת בוני כלי הקשת האיטלקית גראנצ'ינו. בני המשפחה האחרים היו אנדראה גראנצ'ינו, פרנצ'סקו גראנצ'ינו, ג'אנבטיסטה גראנצ'ינו (או ג'ובאני ג'אנבטיסטה) ופאולו גראנצ'ינו. בכלים שבנו ניגנו יהודי מנוחין (כינור), זיגפריד פאלם (צ'לו) ואדריאן ברס (קונטרבס, בין השאר. הכנר הישראלי-קנדי דניאל ברד מנגן בכינור "ג'ובאני גראנצ'ינו", שקיבל בהשאלה מיהודה זיסאפל.
שגרירות רוסיה בוושינגטון
מעון השגריר
מעון השגריר הרוסי ממוקם ברחוב 16 1125, צפון-מערב וושינגטון הבירה והוא נבנה בשנת 1910, כאחוזת בוז-אר ששירתה כשגרירות האימפריה הרוסית וברית המועצות בשנים 1913 עד 1994.
ג'ובאני גראנצ'ינו
הסדנאות של גראנצ'ינו נמצאו כולן ב"קונטראדה לארגה", כיום "ויה לארגה" במילאנו. כלי הנגינה שלו נושאים את ה"'segno della corona" (סימן הכתר) האופייני.
שגרירות רוסיה בוושינגטון
מתחם השגרירות החדש בשדרת ויסקונסין
השגרירות ממוקמת על "הר אלטו" בשדרת ויסקונסין בצפון-מערב העיר, שנבנתה על נכסים שהושכרו לממשל הסובייטי למשך 85 שנים על בסיס הסכם בין ברית המועצות לארצות הברית בשנת 1969. על פי הסכם 1972, שטח שווה ערך במוסקבה אמור היה להיות מושכר לארצות הברית לשגרירות חדשה באותם תנאים. ההסכם השני קבע גם כי על שני הצדדים להתחיל להשתמש בבניינים החדשים שלהם במקביל.
ג'ובאני גראנצ'ינו
אף כי בוני כלי הקשת של מילאנו יצרו כלים באיכות משתנה, הכינורות, הוויולות, הצ'לי והקונטרבסים של גראנצ'ינו נחשבים מעולים בטיבם. גראנצ'ינו השתמש תחיל בלכה סמיכה, אדומה כהה, אך בהמשך עבר לשימוש בלכה במרקם עדין, בצבעי צהוב צלול עד חום בהיר.
שגרירות רוסיה בוושינגטון
מתחם השגרירות החדש בשדרת ויסקונסין
השגרירות עוצבה על ידי האדריכל הסובייטי הידוע מיכאיל פוסוחין, שתכנן את ארמון הקרמלין הממלכתי ומספר מבנים נוספים במוסקבה. בניין המגורים, בית הספר, גן הילדים ומגרשי הספורט הושלמו כולם בשנת 1979. מבנים אדמיניסטרטיביים ומבנים טקסיים הושלמו בשנת 1985.
ג'ובאני גראנצ'ינו
התבניות ועיצובי כלים המוקדמים של גראנצ'ינו הושפעו מניקולו אמאטי מקרמונה, שיצירותיו המרשימות השפיעו על בוני כלים רבים באיטליה באותה תקופה. עם זאת, הכלים שהפיק בשנים הבאות מגלים קימור שטוח יותר וצורה צרה יותר בהשפעת סטרדיווריוס. הצ'לי של גראנצ'ינו נוטים להיות גדולים יותר מאחרים, אך צלילם הזך אופייני לבוני כלי הקשת האיטלקים.
ממשיכיהם של יצרני הכלים גראנצ'ינו היו בני משפחת טסטורה. המבוגר שבהם, קארלו ג'וזפה טסטורה, בנה כינור לגראנצ'ינו השמור כיום במוזיאון המוזיקה הלאומי בקמפוס של אוניברסיטת דרום דקוטה.
שגרירות רוסיה בוושינגטון
מתחם השגרירות החדש בשדרת ויסקונסין
בסוף שנות ה-80 של המאה העשרים, ה-FBI והסוכנות לביטחון לאומי בנו מנהרה מתחת למתחם למטרות ריגול, אך היא מעולם לא נוצלה בהצלחה לאחר שסוכן ה-FBI רוברט הנסן חשף מידע על המבצע בפני הק.ג.ב.
ג'ובאני גראנצ'ינו
בין תלמידיו של גראנצ'ינו היה בונה כלי הקשת המילאנזי ג'ובאני ואסאלו.
שגרירות רוסיה בוושינגטון
מתחם השגרירות החדש בשדרת ויסקונסין
בספטמבר 1994, במהלך ביקורו בארצות הברית, חנכו נשיא רוסיה בוריס ילצין ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון את הבניין הטקסי החדש של שגרירות רוסיה, בהר אלטו.
ג'ובאני גראנצ'ינו
לכינורות של גראנצ'ינו שמור מקום מעניין בסיפורת. הסופרת הקנדית אמילי-ג'יין הילס אורפורד (ילידת טורונטו, 1957) הכניסה לרומן שלה כינור גראנצ'ינו שכרוכה בו תעלומה לפיענוח. הרומן של האמריקאי הרולד דקר, בהוצאה עצמית, "אני, ג'וליה: מראה מבעד לפתחי-F" מתאר את חייו של כינור הגראנצ'ינו האהוב שלו. שחקנית הילדים הקנדית, פגי הילס (ילידת טורונטו 1950) מזכירה גם היא כינור גראנצ'ינו בקלטת שלה לילדים, "הכינור של פגי", שהייתה מועמדת לפרס יוני ב-2007.
שגרירות רוסיה בוושינגטון
אירועים
בשנת 1985 ויטלי יורצ'נקו, מרגל סובייטי שערק לארצות הברית, ערק לברית המועצות מחדש דרך השגרירות, לאחר שחמק ממחזיקיו במסעדת Au Pied de Cochon בג'ורג'טאון.
סלנוחלבון
סלנוחלבון הוא כל חלבון שבו יש חומצה אמינית סלנוציסטאין, כלומר ציסטאין בה יש סלניום במקום גופרית. קיימים חלבונים בהם יש חומצה אמינית סלנומתיונין, אך מקובל שלא להגדיר אותם כסלנוחלבונים. לסלנוחלבונים תפקיד חשוב כנוגדי חמצון מסוג גלוטתיון וכחומר מחזר. בנוסף, סלנוחלבונים נמצאים גם בפלזמה, כאשר הנפוץ בסלנוחלבונים אלה הוא סלנוחלבון P. תפקידו של סלנוחלבון P הוא לנייד סלניום ולשמור על הומאוסתזיס שלו בגוף.
סלנוחלבונים קיימים בכל היצורים החיים: באיקריוטיים, בחיידקים ובחיידקים קדומים. חלבונים אלה נפוצים בבעלי חיים, אך נדירים בצמחים. בחיידקים ובחיידקים קדומים, סלנוחלבונים קיימים בחלק מהמשפחות אולם לא נמצאו כלל במשפחות אחרות. בנוסף לסלנוחלבונים, לחלק מהחיידקים יש סלניום הקשור בצורה שאינה קוולנטית לחלבון כליגנד.
לסלנוחלבונים תפקיד מטאבולי חשוב. חומצה אמינית זו נמצאת באתר הפעיל של חלבונים רבים. בתנאים פיזיולוגים, החומצה האמינית הזו מיוננת, ועל כן יש לה חשיבות גדולה כזרז. החלבון הראשון בו נמצאה חומצה אמינית עם סלניום היה גלוטאתיון פראוקסידאז (glutathione peroxidase או GPx1), חלבון המשמש כנוגד חמצון על ידי חיזור ישיר של H2O2. לאחר מכן, נמצאו סלנוחלבונים בנוגדי חמצון נוספים.
תוכנית שליפן
תוכנית שליפן (בגרמנית: Schlieffen-Plan) הייתה התוכנית האסטרטגית של המטה הכללי הגרמני לניצחון מהיר בחזית המערבית נגד צרפת על מנת להימנע ממלחמה בשתי חזיתות נגד צרפת ורוסיה בחזית המזרחית, במלחמה שעשויה הייתה לפרוץ בתחילת המאה ה-20. התוכנית קרויה על שם הוגה ומתכננה - אלפרד פון שליפן.
רקע
הצרפתים מנגד, הובסו באופן מפתיע, ואיבדו את חבלי הארץ של אלזס ולורן שעברו לידי הגרמנים.
כתוצאה מן התבוסה המרה שחוו הצרפתים, החלו במטכ"ל הצרפתי להגות ולתכנן תוכניות שונות למלחמה נוספת עם גרמניה. עם תוכניות אלו ניתן למנות את תוכניות 14, 15 ו-17 של המטכ"ל הצרפתי.
כל תוכניות המטכ"ל הצרפתי יצאו מנקודת הנחה שפלישה גרמנית, אם תבוא, לא תעבור דרך שטח בלגיה, מחשש לפגיעה בנייטרליות של ארצות השפלה. כתוצאה מהנחת יסוד זו, תכננו הצרפתים לבנות קו מצודות וביצורים חזק לאורך הגבול עם גרמניה. הם הניחו, שהגרמנים יספגו אבדות כבדות אם ינסו לתקוף את קו הביצורים הצרפתי, ובכך יפתחו את הדרך להתקפת נגד צרפתית צפונה לשטח גרמניה.
הגרמנים מן העבר השני, עסקו גם הם בהכנת תוכניות משלהם.
בתחילה, חשבו הגרמנים כי צרפת היא אויבתם הפוטנציאלית היחידה. אולם, בשנת 1888 עבר השלטון הגרמני, מידיו של הקנצלר ביסמרק לידיו של הקייזר החדש וילהלם השני. וילהלם פתח במשא ומתן לכריתת ברית דיפלומטית עם בריטניה. אך למרות מספר רב של ניסיונות חוזרים להשגת הסכמה, נכשל המשא ומתן.
על פי הסכמי לונדון (הראשון והשני), היו מחויבות המעצמות האירופאיות כולן לשמור על ריבונותה ונייטרליותה של בלגיה. דבר זה גרר את הגרמנים להניח כי במקרה של פלישה גרמנית לבלגיה, ייתכן שהבריטים יעמדו במילתם, ואכן יסייעו לבלגיה על ידי כניסה למלחמה. לכן, נכללה בריטניה תמיד ברשימת האויבים הפוטנציאליים בתוכניות המטכ"ל הגרמני.
עם זאת, עם הזמן, ניתק וילהלם גם את קשריו עם רוסיה. עובדה זו גרמה למטכ"ל הגרמני לתכנן תוכנית שתתחשב גם ברוסיה כאויב אפשרי מן המזרח.
בתקופה זו ועד מלחמת העולם הראשונה היה המטכ"ל הגרמני יציב במידה רבה ורק שלושה רמטכ"לים התחלפו בו. אחד מהם היה אלפרד פון שליפן, שכיהן במשך כ-15 שנה כרמטכ"ל הגרמני. במהלך כהונתו הגה ופיתח שליפן תוכנית מלחמה התקפית נגד צרפת. תוכנית זו תוכננה, נהגתה ושונתה על ידי שליפן לאורך כל כהונתו, ולימים נודעה כתוכנית שליפן.
התוכנית
שליפן הציע לנצל את יתרונות הצבא הגרמני במהירות גיוס כוחות המילואים ובניודם באמצעות רכבות, כדי להסתער על צפון-מערב צרפת דרך ארצות השפלה, תוך התעלמות מהנייטרליות של לוקסמבורג ובלגיה, לאגף את הכוחות העיקריים של הצבא הצרפתי ולתקוף אותם מעורפם. הכוחות באגף הגרמני השמאלי (המזרחי), שהיו חלשים יחסית, נועדו לסגת במטרה למשוך את הכוח הצרפתי העיקרי להתקדם לתוך אלזס-לורן, בעוד הכוח הגרמני העיקרי, שרוכז באגף הימני (המערבי), נועד לכתר אותו מעורפו, ולכבוש את פריז. שליפן שאף להשיג הכרעה מהירה במערכה נגד צרפת, באמצעות איגוף כפול של הצבא הצרפתי והשמדתו מעורפו. חזרה על קרב קאנאי בקנה מידה ענק. הוא לא ייחס חשיבות לכיבוש שטחים או מרכזי תעשייה, אלא קרא להתמקד בהשגת הכרעה מהירה של הצבא הצרפתי. לאחר כיבוש צרפת, הציע פון שליפן להעביר את המאמצים הגרמנים לחזית המזרחית.
מן ההתחלה, ייחס שליפן חשיבות גדולה לתנועת האיגוף הרחבה מצפון, אשר תוביל לכיתור פריס מן המערב ועם הזמן החל להקצות יותר ויותר חיילים לארמייה הראשונה - זו שאמורה הייתה להיות המערבית ביותר, או הימנית ביותר מנקודת ראות גרמנית. על כך מצוטט שליפן כאומר על ערש דווי - "חזקו את הכנף הימנית" ("Macht mir den rechten Flügel stark!").