cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Donda
אירועי האזנה
מסיבת האזנה שנייה לאלבום באצטדיון מרצדס בנץ, שכותרתה "Kanye West Presents: The Donda Album Release", התקיימה ב-5 באוגוסט 2021. ב-22 ביולי, צייץ קיד קאדי, כי הוא לא יופיע באלבום Donda. עם זאת, לאחר שמסיבת ההאזנה ב-5 באוגוסט, חשפה את שירתו של קיד קאדי בשני מסלולים (שכותרתו הייתה "Moon" ו-"Remote Control", לצד דון טוליבר ויאנג ת'אג), קיד קאדי כתב בטוויטר וניסה להסביר את הבלבול: "לא הייתי אמור להופיע ב-Donda כמו שצייצתי פעם. קנייה שלח לי הודעה שבוע שעבר וגרמנו לזה לקרות. האמן השחור הכי אמיתי בחיים. אין צורך לשקר כדי להצליח. מקווה שתהנו!"
ב-18 באוגוסט 2021, הכריז וסט על מסיבת האזנה שלישית לאלבום המתוכנן ל-26 באוגוסט 2021, בסולג'ר פילד בשיקגו, שכותרתו "Kanye West Presents: The Donda Album Experience". לאחר מכן הודיע המנהל של וסט כי האלבום ייצא למחרת מסיבת ההאזנה ב-27 באוגוסט. ההופעה כללה העתק של בית ילדותו של וסט, וגם הופעות של האמנים מרילין מנסון, שנסיאה ודה-בייבי.
פרמו (נפה)
נפת פרמו (באיטלקית: Provincia di Fermo) היא נפה במזרחו של מחוז מארקה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 784.22 קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה 166,218 נפש. בירתה של הנפה בעיר פרמו.
הנפה גובלת בנפת מצ'רטה במחוז מארקה בצפון, בנפת אסקולי פיצ'נו במחוז מארקה בדרום ובים האדריאטי במזרח.
קרחון גרין (רכס האסקל)
קרחון גרין (באנגלית: Green Glacier; מילולית: "הקרחון הירוק") הוא קרחון המצוי בצדו המערבי של רכס האסקל בהרי דרווין שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון מהרי דרווין ונשפך אל קרחון דרווין.
היסטוריה
הקרחון מופה לראשונה על ידי משלחת חקר קרחון דרווין (The Darwin Glacier Party) שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1958–1956.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בשל הצבע הירוק של פני הקרחון.
מטגלפה
מטגלפה (בספרדית: Matagalpa) היא בירת מחוז מטגלפה בניקרגואה. העיר נמצאת במרחק של 128 קילומטרים צפון-מזרחית למנגואה, בירת ניקרגואה.
היסטוריה
במקור מטגלפה הייתה כפר של תושבים ילידים. הספרדים הגיעו לראשונה לאזור ב-1528, אך לא הצליחו להשתלט על האזור, ורק כעבור כמה מאות שנים הילידים נכחדו לחלוטין.
ב-1840 התגלה זהב באזור מטגלפה, מה שגרם להגירה גדולה לאזור, הן של ספרדים והן של מהגרים גרמנים, אמריקאים ובריטים, שגם פיתחו את גידול הקפה באזור. ב-5 באפריל 1851 מטגלפה קיבלה מעמד של כפר.
מטגלפה הייתה גם מרכז לפליטים שברחו מפני ויליאם ווקר, שכיר חרב אמריקאי שניסה להשתלט על ניקרגואה ב-1856. התושבים המקומיים נעזרו בתושבים הילידים וביחד הם ניצחו את כוחותיו של ווקר בקרב סן חסינטו ב-14 בספטמבר 1856. ווקר נעצר לבסוף על ידי הצי האמריקאי ב-1857. ב-14 בפברואר 1862 קיבלה מטגלפה מעמד של עיר מהקונגרס הלאומי של ניקרגואה.
כלכלה
הכלכלה של מטגלפה מתבססת בין היתר על חקלאות מהאזור הסובב אותה, הכוללת גידול קפה, קקאו, תירס, שעועית ופירות וירקות שונים, גידול בקר, מוצרי חלב ותיירות אקולוגית.
רוטור קואקסיאלי
רוטור קואקסיאלי הוא סוג של רוטור, לרוב של מסוק הכולל שתי דיסקות להבים ראשיים המותקנות אחת מעל לשנייה, על גבי ציר משותף ומסתובבות בכיוונים מנוגדים. מסוק המשתמש בסוג רוטור זה נקרא מסוק קואקסיאלי.
היסטוריה
במשך מרבית ההיסטוריה של התפתחות המסוק העסיקה את החוקרים בעיית הפיתול שיצר רוטור בודד שסיבב את הגוף של כלי הטיס בצורה בלתי נשלטת בכיוון המנוגד לכיוון סיבוב הרוטור. הפתרון שהועדף במהלך התקופה המוקדמת היה התקנת שני רוטורים, צד בצד או אחד מעל לשני. התקנה קואקסיאלית נחשבה לפתרון האלגנטי ביותר לבעיית הפיתול שכן שני הרוטורים הסובבים זה כנגד זה מבטלים את הפיתול הנוצר.
ניסויים מוקדמים בתצורת רוטור קואקסיאלי:
מסוקים מוקדמים אלו היו אתגר גדול מאוד למתכניניהם בגלל המורכבות המכנית של מכלול הרוטור הראשי וכן של מערכת ההיגוי הדרושה למסוק. לאחר מלחמת העולם השנייה מספר מצומצם של חלוצים וחברות מסוקים המשיכו להתנסות בבניית מסוקים קואקסיאלים דוגמת סטנלי הילר. רבים מהניסיונות הללו התמקדו בדגמי מסוקים אישיים קטנים כדי לעשות מהפכה בתחבורה פרטית בערים הגדולות. כמה מסוקים בלתי מאוישים השתמשו באופן התקנה זה, בעיקר בשימוש של לוחמה נגד צוללות על גבי ספינות מלחמה. היצרן היחיד של מסוקים קואקסיאליים מאוישים וסדרתיים היה משרד התכנון הסובייטי, וזה הפך מאוחר יותר לחברת קמוב.
העיניין בתצורת רוטור קואקסיאלי חזר ליצרנים נוספים, בעיקר לאחר שנות ה-2000 המוקדמות, הן לשימוש במסוקים בלתי מאוישים מתקדמים וכן כחלק מתוכניות פיתוח מסוקים משולבים, המבטיחים ביצועי שיוט וטווח גדולים בצורה משמעותית ממסוקים קונווציונליים.
חברת סיקורסקי נמצאת בפיתוח של שני מסוקים משולבים בעלי רוטור קואקסיאלי: סיקורסקי S-97 ו-סיקורסקי–בואינג SB-1 Defiant.
תכונות
רוטור קואקסיאלי מצטיין בביטול הפיתול השואף לסובב את כלי הטיס על ידי זה ששני הרוטורים יוצרים מומנטים מנוגדים ושווים, על כן המומנט לא דורש ביטול על ידי רוטור עזר כמו מסוק טהור ועל כן מסוקים קואקסיאליים מתאפיינים בזנב קצר יחסית שיכול להיכנס תחת דיסקות הרוטור. כמו כן נחסך הכוח הדרוש לרוטור העזר וכלל הכוח המופק על ידי המנועים יכול לשמש לייצור עילוי. שטח הדיסקה הכולל של מסוק קואקסיאלי הוא כפול משל מסוק טהור בעל אותה מוטת להבים. בשל כך, מוטת להבים של רוטורים קואקסיאליים נוטה להיות קטנה יותר מאלו של מסוקים טהורים. בשל תכונות אלו של גודל קומפקטי מסוקים קואקסיאליים שימושיים מאוד בפעולה על גבי ספינות מלחמה.
במסוק טהור הרוטור הראשי הבודד נושא בכל העומס וסובל מתופעת הזדקרות להב נסוג (תופעה בה בחלק בדיסקה בה הלהב נעה עם כיוון הטיסה, מהירות הלהב יחסית לגוש האוויר קטנה ולכן העילוי יורד), במסוק קואקסיאלי לעומתו, העומס מתפזר בין שתי הדיסקות וכן בשל סיבוב הרוטורים בכיוונים מנוגדים ההשפעה של הזדקרות הלהב הנסוג משפיע פחות בשל כך מסוקים קואקסיאליים מצטיינים במהירות מרבית ושיוט גבוהים יותר ממסוקים טהורים. כמו כן מסוק קואקסיאלי נוטה להיות יציב יותר בריחוף יחסית למסוק טהור, אם כי לעיתים יציב מדי, מה שפוגע בזריזות.
למרות זאת למסוקים קואקסיאליים יש מספר חסרונות בולטים. הראשון הוא שמכלולי ראש הרוטור, תורן הרוטור וההיגוי נוטים להיות מורכבים מאוד ודורשים אחזקה קפדנית ומחמירה. חסרון נוסף הוא הסיכון ללהבי הרוטור העליון והתחתון לפגוע אחד בשני בתמרונים, ובמיוחד בהנמכה או בהורדת אף ולכן נדרשת הפרדה משמעותית בין הדיסקות שדורשות תורן ארוך במיוחד, מה שמסבך את תכנון המסוק ודורש מוסכים עם תקרה גבוהה יחסית. תמסורת של מסוק קואקסיאלי נוטה להיות כבדה ודורשת הספק גבוה יחסית למסוקים טהורים. כמו כן ישנה דרישה לרכיבים מתאמים כגון מערבל הגאים שכן יש תפעולים שלא ניתן ליצור על ידי מכניקה פשוטה. על כן במרבית המקרים רוטור קואקסיאלי לא ישים למסוקים קלים המונעים על ידי מנוע בוכנה.
אופן פעולה
מכלול רוטור קואקסיאלי הוא מורכב למדי שכן הוא כולל שני תרנים. התורן התחתון הוא לרוב קצר וחלול, וסובב לכיוון אחד. בתוכו מסתובב עוד תורן ארוך יותר. התורן התחתון תומך בתורן העליון בעזרת המיסבים הגדולים שמתאמים ביניהם.
השליטה בזווית הפסיעה בלהבים מושגת על ידי שני מכלולי דיסקה כאשר מכלול הדיסקה העליון כולל דיסקה סטטית יחסית לרוטור התחתון, כלומר סובבת יחד עם הרוטור, בשביל לאפשר העברת תנועה מהדיסקה הסובבת התחתונה. החיבור בין הדיסקה התחתונה לעליונה כולל לרוב פעולת מנוף.
ישנו מכלול נוסף המחובר למכלול הדיסקה העליון המעלה או מוריד את הדיסקה בנפרד מפעולת מכלול הדיסקה התחתון, זה מקנה שליטה בציר הסבסוב על ידי שינוי הפיתול. אם המסוק רוצה לסבסב בכיוון אחד, דיסקה אחת תוריד את זווית הפסיעה, מה שמקטין את העילוי על הדיסקה, אבל גם מוריד את הפיתול שהיא חווה. הדיסקה השנייה לעומתה תגדיל את זווית הפסיעה ואיתה את הפיתול והעילוי ככה שייווצר הפרש בפיתול ללא שינוי בעילוי. לעיתים מכלול דומה מותקן גם על הדיסקה התחתונה, זה נעשה בשביל להגדיל את מהירות התגובה בסבסוב.
רוטורים מתקדמים
טכנולוגיות הנדסת חומרים וייצור מתקדמות אפשרו ייצור של רוטורים קואקסיאליים קשיחים ומתקדמים המשתמשים בגמישות והאלסטיות של החומר. זה מאפשר שליטה פשוטה יותר בזוויות הלהבים והפרדה בין דיסקות הרוטור קטנה משמעותית מהרגיל לראשי רוטור קואקסיאליים סטנדרטיים.
בישופות פרדן
הנסיכות-בישופות של פרדן (בגרמנית: Fürstbistum Verden, Hochstift Verden או Stift Verden) הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה ששכנה במדינת סקסוניה התחתונה בגרמניה של ימינו. ורדן הייתה דיוקסיה של הכנסייה הקתולית מאז אמצע המאה ה-8. המדינה פורקה ב-1648. השטח נוהל על ידי לורדים חילוניים מטעם הבישוף של פרדן. כנסיכות-בישופות של האימפריה, שטחה של המדינה לא היה זהה לזה של הבישופות, אלא הייתה ממוקמת בתחומיה והיוותה כרבע משטח הבישופות. על פי תנאי שלום וסטפליה, פורקה הבישופות והוקמה ישות חדשה, דוכסות ברמן-פרדן.
מיקום
שטחה של הנסיכות-בישופות של פרדן כיסה את חלקו המזרחי של מחוז פרדן הנוכחי (גבולו עבר בין לנגוודל ואטלסן), ואת החלק הדרומי של מחוז רוטנבורג (Wümme) וחלקים ממחוזות הרבורג והית (Heidekreis).
הקמה
דיוקסיית פרדן נוסדה בסביבות 800 בפרדן על אלר כסופרגן במחוז הכנסייה מיינץ. כאשר דוכסות סקסוניה הישנה פורקה בשנת 1180, חלק מהשטח סביב השטורנמיגאו הוקם כמדינה חופשית אימפריאלית. הבישוף של פרדן, בנוסף לחובותיו הרוחניות, היה, בעצמו, השליט הזמני של הנסיכות-בישופות של פרדן. הנסיך-הבישוף הראשון - טמו מפרדן - שלט באזור שהיה כרבע מהיקף השטח הדיוקסי. בשנת 1195 הקים הנסיך-הבישוף רודולף הראשון את טירת רוטנבורג על וימה כמעוז נגד הנסיכות-ארכיבישופות השכנה של ברמן. מאוחר יותר קיבלה הטירה את תפקידה של מושב הנסיך.
מראשית המאה ה-16 הנסיכות-בישופות השתייכה לחוג הרייני-ווסטפאלי התחתון, מחוז פיסקלי וצבאי של האימפריה. פרדן שלחה את נציגיה לדיאט האימפריאלי ולחוג הקיסרי. בעוד פרדן, כמו רוזנות הויה השכנה, הייתה חברה בחוג הווסטפאלי, שטחים סמוכים אחרים, כגון דוכסות בראונשווייג-לינבורג והנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, היו חלק מהחוג הסקסוני התחתון. לעיתים, הנסיכים-בישופים שלטו גם בנסיכות-ארכיבישופות של ברמן באיחוד אישי. כדי לשמור על שני המושבים שלהם בדיאט, מדינות ברמן ופרדן מעולם לא אוחדו רשמית באיחוד אמיתי. הדבר נכון גם לגבי דוכסות ברמן-פרדן שכללה את שתי הנסיכויות-בישופויות והוקמה ב-1648.
הרפורמציה
משנת 1558 חל שינוי הדרגתי של ההמרה ללותרניות ברחבי דיוקסיית פרדן. בתוך הבישופות, הרפורמציה הסתיימה עם חקיקת פקודת הכנסייה על ידי המנהל אברהרד פון הולה, בשנת 1568. בשנת 1630, במהלך מלחמת שלושים השנים, השתלט שוב בישוף קתולי, פרנץ מוורטנברג, כתוצאה מצו ההשבה, אך היה מסוגל לכהן רק עד 1634. לאחר מכן, הכנסייה הקתולית הייתה מיוצגת שם רק על ידי הוויקריאט האפוסטולי של המיסיונות הצפוניים.
פירוק
בשנת 1648, על פי תנאי שלום וסטפליה, המדינה פורקה. במקומה הוקמה נסיכות של האימפריה שנשלטה על ידי הכתר השוודי. נסיכות פרדן בוטלה בתורה ב-1712. במהלך תקופה זו, נשלטה הנסיכות באיחוד אישי עם השטח של הנסיכות-ארכיבישופות לשעבר של ברמן; הם היו ידועים באופן לא רשמי כדוכסות ברמן-פרדן או באופן רשמי יותר "דוכסות ברמן ונסיכות פרדן".
ניר צוק
ניר צוק (נולד ב-22 באפריל 1976) הוא שף ישראלי. הגיש תוכנית בישול בטלוויזיה, כותב טור בענייני אוכל בעיתון "ידיעות אחרונות" (ובאתר ynet) ומחבר ספרי בישול.
ביוגרפיה
צוק גדל בכפר ורבורג ורכש הכשרה מקצועית בסן פרנסיסקו ובצרפת.
מאז שנת 1999 ניהל צוק מתחם של מספר מקומות אוכל בסמטת הזכוכית בעיר העתיקה של יפו. המתחם כלל בראש ובראשונה את מסעדת השף שלו, קורדליה, ואת המסעדות "Jaffa" (בר), "טרקלין הויסקי קלאב" ו"נועה" (ביסטרו). בשנת 2016 סגר צוק את מסעדת קורדליה, ואת יתר מסעדותיו ופתח את מסעדת "מאפו" במלון פרימה סיטי בתל אביב. צוק היה שותף להקמת מסעדת "בלק אאוט" ביפו, בה מלצרים עיוורים מגישים את האוכל לסועדים. הוא שותף במסעדת "עולי ציון", שנפתחה בתחילת נובמבר 2011 ביפו. גם מסעדות אלה נסגרו כעבור מספר שנים ומאז, צוק מבשל ארוחות גורמה לאורחים בביתו.
בשנת 2019 פתח מסעדה בניו יורק בשם Arba.
צוק ייצג את הבישול הישראלי במספר אירועים שארגן משרד החוץ, כולל באירוע לציון 40 שנות יחסים דיפלומטיים בין ישראל לגרמניה, בו בישל סעודה עם שף גרמני ובאפריל 2005, כשבישל סעודה לקידום היחסים עם קזחסטן.
בפברואר 2012 צוק יצא מהארון בריאיון לידיעות אחרונות.
צוק מתגורר עם בן זוג ביפו העתיקה.
בשנת 2022 החל תהליך של חזרה בתשובה.
אוגוסטוס אדווין מולרידי
אוגוסטוס אדווין מולרידי (באנגלית: Augustus Edwin Mulready; 23 בפברואר 1844 – 15 במרץ 1904) היה צייר ז'אנר אנגלי שעבודתו תיארה לעיתים קרובות סצינות רחוב בלונדון עם קבצנים ומוכרי פרחים.
ביוגרפיה ועבודה
מולרידי הגיע ממשפחת אמנים. סבו, ויליאם מולרידי (1786–1863), הגיע ללונדון מאירלנד והתבסס כצייר ז'אנר ומאייר ספרים מצליח מאוד ופופולרי. סבתו, אליזבת מולרידי לבית וארלי (1784–1864), הייתה ציירת נוף ואחותו של האמן ג'ון וארלי (1778–1842).
מולרידי נולד בקנסל גרין, לונדון, השלישי מבין חמשת ילדיו של ויליאם מולרידי, הבן, (1805–1878), צייר פורטרטים ומשחזר תמונות, ואשתו שרה (1818–1874).
הוא למד אמנות בבתי הספר של דרום קנזינגטון וכבר בשנת 1861, בגיל 17, קידם את עצמו כאמן דמויות. באותה שנה הוא נכנס לאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בהמלצתו של ג'ון קלקוט הורסלי, שלקח אותו תחת חסותו. בשנת 1903, בדבריו על מותו של הורסלי, כתב מולרידי כי הורסלי נחשב "במשך כל כך הרבה שנים ... על ידי יותר מאשר לאב או לחבר מוערך שהכרתי... לאורך השנים הוא נתן לי עזרה וחסד, וימי חייו בעיני מלאים באהבתו, וכעת הדמעות חונקות אותי".
על הקריירה האמנותית של מולרידי העיבה הרבה תהילתו של סבו, ויליאם מולרידי, שזכרו אותו, שיבחו אותו, הציגו והתייחסו אליו זמן רב לאחר מותו בשנת 1863. סבו הוצג בגלריות האמנות של ליברפול וסאות'פורט, וציוריו נמכרו אצל כריסטי.
בשנת 1879, הציור של אוגוסטוס - "חלון לטבע", שהוצג בגלריה לאמנות ווקר בליברפול, זכה לשבחים על ידי מבקר מקומי כמציג "קבוצת אנשים כולל ילדה אפריקאית, שמביטה בגורילה ממולאת בחנות טבע. זהו ציור יוצא דופן שנותן קרדיט רב לאוגוסט מולרידי והיכולת האמנותית שלו - ציור פיגורטיבי עם שימוש נרחב בצבעים ותשומת לב לפרטים - בדומה לאלה של אביו וסבו״. משנת 1870, אוגוסטוס מולרידי היה קשור למושבת האמנים קרנברוק, הוא התגורר שם משנת 1871, וחזר ללונדון אחרי שלוש שנים בשנת 1874. בהיותו צעיר בהרבה משאר חברי המושבה, היה לו מעט במשותף איתם, ואמנותו השתקפה בנושאים חברתיים של אותם ימים, במיוחד בעוני שחוו ילדים בהתמודדותם עם בעיות של מבוגרים - ללא סצינות כפריות או ביתיות סנטימנטליות יתר על המידה.
לעיתים קרובות הוא תיאר סצינות רחוב בלונדון עם פרחחים ומוכרי פרחים עניים, כמו ציוריו שהוצגו בשנת 1886 בגלריית האנובר, ו"מוכרת הפרחים", ומוכר העיתונים", הוצגו בגלריית ווקר בליברפול בשנת 1887.
ציור רחב היקף "חסרי בית בלילה" הוצג בשנת 1892 בגלריה לאטקינסון, סאות'פורט, ותואר כ"תמונה גדולה וכואבת, המציגה מספר ילדי רחוב משני המינים, המתכוננים לישון מתחת לאחד האריות של כיכר טרפלגר". מאפיין מיוחד בציוריו הוא הכללת כרזות הרחוב ברקע, שהטקסט שלהן יוצר הקשר חברתי ופוליטי נוסף לסצנה המתוארת. במובן זה, יצירות האמנות שלו מתחברות עם בעיות חברתיות של תקופתו.
יצירות של אמנים בני התקופה כמו הרומנים של צ'ארלס דיקנס השפיעו על ציוריו של מולרידי, כמו בציור "זמנים קשים" (1877). הוא אף תואר כ"ריאליסט סוציאלי סנטימנטלי".
מולרידי התנסה מדי פעם גם בציור נופים, ובשנת 1880, אצל כריסטי, נמכרו שלושה מציורי הנוף הקטנים שלו.
מעט ידוע על חייו הפרטיים של מולרידי. על פי רישומי הנישואין באנגליה ובויילס, אוגוסטוס מולרידי התחתן עם מריה בשנת 1874. לזוג נולדו שני ילדים: קלוד אוגוסט, יליד 1875 ואלינור ג'וליה, ילידת 1877.
ספייר ריבס
ספֶּייר ריבְּס (מאנגלית: spare ribs) הן צלעות חזיר מבושלות המוגשות במספר מטבחים בעולם. את הצלעות חותכים מחלקו התחתון של החזיר, במיוחד מאזור הבטן או מעצם החזה שמאחורי הכתף, והן כוללות בין 11 ל-13 צלעות ארוכות.
במטבח הסיני
במטבח הסיני, חותכים את צלעות החזיר לחתיכות בגודל של 7 עד 10 ס"מ ולאחר מכן מטגנים, מאדים או צולים.
טרמינולוגיה
מקור המונח הוא מגרמנית תחתית ribbesper - צלע חזיר מוחמצת, צלויה בסגנון רוטיסרי.
הקסבה באלג'יר
הקסבה באלג'יר (בערבית: القصبة - "הקסבה"; בצרפתית: Casbah d'Alger) הוא אזור בן 600 דונם המקיף כיום את חלקה העתיק של העיר אלג'יר, בירת אלג'יריה. הקסבה באלג'יר איננה קסבה ("מצודה") כי אם רובע מדינה, אך שמה של המצודה השוכנת בחלקה העליון (בתצלום האוויר, מס' 4) הפך לשמו של הרובע כולו. היא שוכנת בצידו המערבי של מפרץ אלג'יר, מעל לנמלה של העיר, ומטפסת על מדרון תלול. בשנת 1992 הכריז ארגון אונסק"ו על הקסבה של אלג'יר כעל אתר מורשת עולמית.
היסטוריה
האזור היה מיושב על ידי פיניקים כבר במאה ה-6 לפנה"ס, ואלה הקימו במקום תחנת מסחר. לאחר מכן פקדו את אלג'יר הרומאים הוונדלים, הביזנטים, שבטים ברברים והערבים שהגיעו אליה במאה ה-8. תחילתה של הקסבה במצודה שהוקמה בזמן השלטון העות'מאני באלגיריה, ב-1516, ואשר שימשה את השליט העות'מאני המקומי, הדיי. החל במועד זה ובמשך המאה ה-16 והמאה ה-17 התפתח רובע מגורים בין המצודה לחוף הים התיכון, וזה הפך עם הזמן לקסבה. האזור התחתי של הרובע, הסמוך לחוף הים ולנמל, שימש בעבר כמרכז מסחרי חשוב, ובתיו של הרובע שילבו סגנון מקומי עם אדריכלות עות'מאנית.
הצרפתים אשר הגיעו לאלג'יר ב-1830 הרסו חלק מהמצודה וסללו במקום רחוב. את המסגד הם הפכו לקסרקטין, ומצבו של אולם קבלת הפנים של השליטים העות'מאניים הידרדר. חלק מהבתים בתחתית הרובע, מקום בו הקרקע מישורית יותר, נהרסו ותחתיהם הוקמו באמצע המאה ה-19 בתים חדשים בסגנון אירופי. אלה ניצבים כיום ב"שדרות צ'ה גוארה" שלחוף הים (בתצלום האוויר, מס' 5). תחילה הקימו הצרפתים מערך ביצורים חדש, שכלל שתי מצודות שבהם היו קבועים שערים - "באב עזון" (Bab Azoun; باب عزون - "שער העצב") בדרומה של הקסבה ובאב אל-וואד (Bab El Oued; باب الواد - "שער הואדי") בצפונה. הביצורים נהרסו לקראת סופה של המאה ה-19 ושתי המצודות נהרסו בתחילת המאה ה-20. הרובע איבד את חשיבותו המסחרית, ואף שהשלטונות הביעו עניין בשימור בתיו כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20, לא ננקטו פעולות של ממש בכיוון זה. למרות מעמדה כאתר מורשת עולמית, הקסבה באלג'יר מוזנחת ומתפוררת גם כיום. מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 מתבצעים מחקרים ועבודות שימור במקום, אך חלק גדול מבתיה עדיין נמצאים בסכנת התמוטטות, דבר שאף מתרחש מדי פעם. בשל הבנייה הצפופה והעובדה שהבתים מחוברים זה לזה, מציבה התמוטטותו של בנין גם את הבתים הסמוכים לו בסכנה. למרות הסכנה מסרבים רבים מתושבי הקסבה להתפנות מבתיהם, שכן המפונים מועברים אל שיכונים מרוחקים בפאתי העיר. חלק מהמפונים אף שבים לבתיהם בקסבה, למרות הסכנה ולעיתים בניגוד להוראות החוק.
הרובע
אורכה של הקסבה כ-750 מטר מצפון לדרום ורוחבה, ללא המצודה הניצבת בצידה המערבי, כחצי קילומטר. היא נחצית לאורכה על ידי רחוב ראשי המחלק אותה לחלק תחתי ממזרח ולחלק עילי ממערב. הרחובות הצרים והמפותלים של הרובע ובתיו הוקמו בהתחשב במדרון התלול שעליו הוא מטפס, והפרש הגבהים בתחומיו מגיע ל-118 מטר. הרחובות בחלקה העילי של הקסבה כה תלולים שרובם עשויים מגרמי מדרגות. בתי הקסבה ערוכים סביב חצרות פנימיות רבועות שבמרכזן ניצבים בדרך כלל מזרקה או באר מים, ודירות המגורים ערוכות סביבן. ברובע שוכנים מספר מסגדים, שהחשובים שבהם:
סמוך לו שוכן "המסגד החדש" (الجامع الجديد; Jamaa-el-Jedid - בתצלום האוויר, מס' 2) מ-1660 הניצב בכיכר השהידים (ساحة الشهداء, Sahat ech-Chouhada), על חוף הים (ראו גם בתמונה למטה - המבנה הלבן בימין התמונה). המבנה נושא כיפה מרכזית אליפטית גדולה, וסביבה ארבע כיפות קטנות יותר. המינרט שלצידו נישא לגובה של 27 מטר.
מסגד כצ'ואה (جامع كتشاوة; Djamaa Ketchaoua - בתצלום האוויר, מס' 3) נבנה ב-1612, והוא ניצב בצידה המזרחי של הקסבה, לא הרחק משני המסגדים האחרים. ב-1845 הפך לקתדרלה שהוקדשה לפיליפוס הקדוש, וב-1962 שב לשמש כמסגד. בחזיתו שני מינרטים, וביניהם גרם מדרגות בן 23 מדרגות. זה מוביל לפורטיקו ובו שלוש קשתות הנתמכות בארבעה עמודי שיש. עיצוב זה של המבנה מעניק לו חזות של כנסייה, והבניין מערב סגנון מורי עם אדריכלות ביזנטית.
חתול ספרייה
חתול ספרייה הוא חתול מבוית החי בספרייה ציבורית. ניתן למצוא חתולי ספריות בספריות שונות ברחבי העולם. הקשר של חתולים עם ספריות נמשך מימי הביניים ועד ימינו.
חתולי ספרייה עכשוויים הוצגו גם בקולנוע ובספרות.
היסטוריה
הקשר בין חתולים לספריות הוא בן מאות שנים רישומים נזיריים מימי הביניים מצביעים על כך שחתולים הוחזקו במנזרים עוד מימי הביניים על מנת לשלוט באוכלוסיית חולדות שעלולות לאכול כתבי יד יקרי ערך.
דוגמאות מודרניות
חתולי ספרייה הופיעו כדמויות בספרים ובסרטים, מונצחים באבן מול מוסדותיהם, וחלקם מקבלים תפקידים בדירקטוריון המוסד. חתולים רבים נהנים מתפקידים מקצועיים בעלי פרופיל גבוה של שיווק ויחסי ציבור.
מערכת היחסים בין ספריות לחתולים היא לעיתים שנויה במחלוקת. באחד המקרים, היו ניסיונות להוציא חתול מספרייה, בהתבסס על חששות של לקוחות עם אלרגיות בטענה להפרות של חוק האמריקנים עם מוגבלויות. סיבה נוספת להוצאתן של חתולים הייתה בגלל תגובתו של חתול הספרייה לחיות שירות. כאשר חתול ספרייה הוצא ממוסדו בעמק פוטנם, ניו יורק, המוסד סבל כלכלית. שניים מחברי הקהילה היו כל כך מוטרדים מההוצאה שהם מחקו עזבונות לספרייה מצוואותיהם, מה שגרם להפסד של 80,000 דולר בהכנסות פוטנציאליות.
אגודת חתולי הספרייה הוא ארגון שהוקם בשנת 1987 כדי לעודד הפצה, כבוד והכרה של חתולי ספרייה. האגודה כללה עשרות ספריות חברות שהחליפו מידע על החתולים שלהן, ופרסמו עלון אודותיהם.
האנתולוגיה "חתולים, ספרנים וספריות: מסות עבור ועל אודות אגודת חתולי הספרייה" חקרה את הקשר הזה. חייהם של חתולי הספרייה נחקרו גם כן על ידי גארי רומא, דוקומנטרי שהפיק סרט בשם "Puss in Books: Adventures of the Library Cat". לפי האתר של רומא, ישנם יותר מ-800 חתולי ספרייה המקוטלגים ברחבי העולם.
יתרונות
חתולי ספרייה שימשו כפטרונים, להגביר את המורל של הספרנים ולהעניק השראה לתוכניות קריאה ואוריינות. חתולים יכולים להיות שימושיים גם לקמפיינים שיווקיים, והם משמשים לעיתים קרובות כדי ליצור פרסום לספריות שלהם, במיוחד במדיה החברתית. נוכחותו של חתול יכולה ליצור סביבה רגועה ולהקל על הלחץ היומיומי עבור קוראים וספרנים כאחד. טבעם העצמאי בדרך כלל של חתולים עשוי להתאים גם לסביבה האינטלקטואלית של ספרייה, שכן הם דלי תחזוקה ועשויים להתאים ביתר קלות לאישים אינטלקטואלים עסוקים הפוקדים ספריות.
דוגמאות מפורסמות
דיואי קורא הספרים הוא ככל הנראה חתול הספרייה המפורסם ביותר. דיואי התגורר בספרייה הציבורית של ספנסר באיווה במשך 19 שנים. לאחר מותו יצא ספר אודותיו ובהמשך מספר ספרי המשך.
קוואמה נקרומה
ילדות מוקדמת וחינוך
קוואמה נקרומה נולד בשנת 1909 בנ'קרופול (Nkroful), כפר קטן על גבול נמריאה (Nemaarea) שבחוף הזהב (Gold Coast) למשפחה אנאלפביתית ענייה. אביו חי בנפרד ב- Half Assini, עיירה בדרום מערב חוף הזהב שם היה לו עסק של צורפות. נקרומה גדל עם אמו ומשפחתה המורחבת. בהתאם למנהג אנשי שבט האקאן (Akan), נקרומה קיבל את השם "קאוומה" בשל הולדתו ביום שבת, ואת השם "נקרומה" בשל היותו הילד התשיעי במשפחה. אמו של נקרומה שלחה אותו ללמוד בבית ספר של המיסיון הקתולי ב- Half Assini, שם היו לו השגים מצוינים. בשנת 1925 נקרומה קיבל תפקיד של תלמיד-מורה בבית הספר, והוטבל לנצרות בכנסייה הקתולית. בזמן שהותו בבית הספר, הבחין בכישרונו הרב אלכסנדר גארדן פראזר, המנהל של המכללה להכשרת מורים, ושלח אותו ללמוד הוראה בבית ספרו שלימים הפך לבית הספר אצ'ימותה (Achimota School) שבגאנה, אשר הכשיר רבים ממנהיגי אפריקה. באצ'ימותה נחשף נקרומה לרעיונות שהשפיעו מאוד על עיצוב האידאולוגיה שלו, ביניהם גם של מרקוס גארבי (Marcus Garvey) ודו בויז (Du Bois), אשר טענו כי רק כאשר הגזע השחור ישלוט בעצמו (ולא יישלט על ידי לבנים) תהיה הרמוניה בין הגזעים. כשסיים את לימודיו וקיבל את תעודת ההוראה בשנת 1931, נקרומה קיבל משרה בבית ספר יסודי קתולי באלמינה (Elmina) ושנה לאחר מכן קודם למנהל בית הספר "אקסים" (Axim). בזמן שניהל את בית הספר החל להתעניין בפוליטיקה והקים את החברה הספרותית "נזימה". בשנת 1933 מונה למורה במכללה הקתולית "אמיסה" (Amissa) ואף שקל להצטרף לישועים (Jesuit). במכללת אמיסה פגש נקרומה את ננמדי אזיקיווה (Nnamdi Azikiwe), באותה העת עיתונאי ונשיאה העתידי של ניגריה, פגישה אשר העצימה את התעניינותו ב"לאומיות השחורה". אזיקיווה המשיך את לימודיו במכללת לינקולן בפילדלפיה, ודרבן את נקרומה לפעול כמוהו. בשנת 1935, נקרומה אסף כסף מקרובי משפחתו ונסע לארצות הברית דרך בריטניה, שם המשיך במסעותיו ובלימודיו.
ארצות הברית
מצבו הכלכלי של נקרומה בארצות הברית היה קשה, והוא נאלץ לעבוד בעבודות מזדמנות על מנת לממן את מחייתו. בשנת 1939 כאשר סיים תואר ראשון בכלכלה וסוציולוגיה מונה כעוזר מעבדה לפילוסופיה, והוזמן לעיתים קרובות להטיף בכנסיות פרסביטריאניות בפילדלפיה ובניו יורק. בשנת 1942 סיים תואר נוסף בתאולוגיה במכללת לינקולן, והיה הסטודנט המצטיין בכיתה. את הקיץ נהג לבלות ברחובות הארלם, שנחשבה למרכז הקהילה השחורה בניו יורק. בתקופה זאת הסתובבו ברחובות הארלם גם קרלוס קוק, מייסד תנועת "החלוץ" וסוג'י אבדול האמיד, אשר נהג לארגן עצרות על מנת לנסות להשיג עוד משרות עבור אפרו-אמריקאים. תקופה זאת הייתה חשובה בהתפתחות של נקרומה ושהייתו בארצות הברית השפיעה רבות על מהלך חייו. בתור סטודנט נקרומה היה אקטיביסט, כחלק מפועלו הוא הקים קבוצת סטודנטים אפריקאים לשעבר בפנסילבניה, והארגון גדל להיות "ארגון הסטודנטים האפריקאים של אמריקה וקנדה", כאשר נקרומה כיהן כנשיא הארגון. חלק מחברי הארגון חשבו שצריך לשאוף לכך שכל מושבה אפריקאית תקבל עצמאות משלה, נקרומה לעומת זאת דגל בפאן-אפריקניזם, וקרא לאיחוד מדיני, חברתי וכלכלי בין העמים והמדינות ביבשת אפריקה. נקרומה מילא תפקיד מרכזי בכנס הפאן אפריקניזם שנערך בניו יורק בשנת 1944, בו לאחר מלחמת העולם השנייה, דחקו בממשלת ארצות הברית לעזור לאפריקה להתפתח ולהיות עצמאית. בשנת 1943 נקרומה פגש את רוברט ג'יימס (Robert James), פעיל מרקסיסטי מטרינידד וטובגו, ממנו למד איך עובדת ומתנהגת מחתרת. לאחר מלחמת העולם השנייה נקרומה החליט לנסוע ללונדון לסיים את לימודיו.
לונדון
במאי 1945 חזר נקרומה ללונדון ונרשם לאוניברסיטה לכלכלה בתור מועמד ל-PhD באנתרופולוגיה. לאחר כשנה הוא פרש ונרשם למכללה על מנת לכתוב דיסרטציה (תזה) פילוסופית אודות "ידע ולוגיקה פוזיטיביסטית". את רוב זמנו בלונדון בילה נקרומה בארגון פוליטי, הוא ארגן את הקונגרס החמישי לפאן-אפריקניזם במנצ'סטר, אשר פיתח אסטרטגיה להחלפת הקולוניאליזם עם הסוציאליזם האפריקני. נקרומה וחבריו לקונגרס שאפו לתרבות אפריקאית חדשה, דמוקרטית, ללא אלמנטים שבטיים ובתוך מערכת סוציאליסטית או קומוניסטית המשלבת אספקטים מסורתיים יחד עם חשיבה מודרנית. הקונגרס ביקש להקים תנועה אפריקנית אקטיביסטית באנגליה בשיתוף עם המזכירות הלאומית של מערב אפריקה (WANS) למען דה-קולוניזציה של אפריקה. בהמשך נקרומה מונה לנשיא של WANS, ויחד עם שותף נוסף הם הקימו קבוצה בשם "המעגל למען עצמאות ואחדות אפריקה המערבית", אשר שאפה להקים איגוד של רפובליקות אפריקאיות סוציאליסטיות. בשנת 1948 מסמך של הקבוצה השאפתנית המתאר את מטרות הארגון נמצא על נקרומה, ושומש נגדו לאחר מכן על ידי השלטונות הבריטים.
פילוסופיה פוליטית
נקרומה ביקר את הקולוניאליזם הכוחני אשר שרר באפריקה. כתביו עסקו בסכנות הטמונות בנאו-קולוניאליזם ואימפריאליזם. הוא טען כי הניצול הכלכלי אשר נבע מהקולוניאליזם נגד את ערכי היסוד האפריקאים, וכי השפעות הקפיטליזם המערבי יישארו באפריקה זמן רב. כמו כן, הוא טען שההשפעות התרבותיות של הקולוניאליזם, אשר הדגישו את לימודי ההיסטוריה, התרבות והערכים המערביים, מנותקות מהמציאות והתרבות האפריקאית. בנוסף לכך, נקרומה סבר כי אפריקה הפוסט-קולוניאלית מנותקת מהערכים של אפריקה האותנטית, עקב ההשפעות של האסלאם והנצרות.
השפעות פילוסופיות אלו, עזרו לנקרומה לפתח גישה פילוסופית בשם מצפוניות (Consciencism) גישה זו, מתמקדת בחיפוש אחר דרכים רציונליות לפיתוח חברתי, תרבותי וביסוס סדר סוציאלי בתקופה שלאחר השעבוד בידי מדינות קפיטליסטיות זרות. נקרומה, רצה לחבר את התושבים לערכים הפרה-קולוניאליים, בהם הוא ראה כערכים האפריקאים האותנטיים. לכן, בספרו Consciencism, נקרומה יצא כנגד הקולוניאליזם וטען כי רק כאשר יתבצעו "פעולות חיוביות"- פעולות אשר מטרתן לחפש צדק חברתי ולהילחם בניצול האוליגרכי, החברה האפריקאית תוכל להתקדם. הגישה הפילוסופית של נקרומה, חיפשה לקדם את התפתחות האינדיבידואל באופן כזה שהתנאים להתפתחות של הכלל יהפכו לתנאים להתפתחות של הפרט. אחד הצעדים הראשונים במטרה להשיג תנאים אלו, על פי נקרומה, הוא הקפאת הקולוניאליזם ושאיפה לאמנציפציה. נקרומה ראה חשיבות רבה במניעה של מעמדות, מכיוון שבתפישה המרקסיסטית ישנו ניצול ושעבוד בין מעמד למעמד.
לפי נקרומה, בכל צורת שלטון המפלגה השולטת מייצגת את האינטרסים של מעמדות מסוימים. כתוצאה מכך, צורת ממשל סוציאליסטית בעלת מפלגה שלטת אחת, מסמלת חוסר מעמדות בחברה. מכיוון שהחברה האפריקאית דוגלת בשוויון זכויות, צורת ממשל דמוקרטית בעלת מפלגה אחת היא טבעית ומתקבלת על הדעת. לפי נקרומה, צורת השלטון המערבית אשר מכילה מפלגות רבות, מייצגת חברה מפולגת ומעמדית. נקרומה מוסיף כי דמוקרטיה בעלת מפלגה אחת, יכולה להתקיים רק במדינה בעלת תשתית סוציאליסטית, כלומר, עליה לייצג את רצון העם. עם זאת, יש לציין כי צורת ממשל בעלת מפלגה אחת במדינה נאו-קולוניאלית, עשויה להידרדר במהירות לעריצות.
עצמאות גאנה
נקרומה יסד ב-1949 את מפלגת "אספת העם" אשר הורכבה מקבוצות עובדים ונשים. מטרת מפלגת העם הייתה קבלת עצמאות מידית, תחת המוטו "ממשל עצמי עכשיו". השלטון הבריטי סירב להתייחס להמלצות המפלגה, וב-9 בינואר 1950 נקרומה קרא למרידה אזרחית בממשל, אשר בעקבותיה נשפט ונאסר. מאסרו הביא להתגייסות רחבה למפלגת העם ולהפגנות רבות נוספות. בשל ההפגנות וההתנגדויות, הממשלה הקולוניאלית הסירה את שליטתם באזור. את הקבינט האפריקאי הראשון באימפריה הבריטית נקרומה הקים בשנת 1951. הוא דחה את הרעיון אשר גרס כי יש לשים את השלטון בידיים של תומכי הבריטים, שכן לטענתו הם לא דמוקרטיים. המושל הבריטי ארדן קלארק, חנן ושחרר את נקרומה וביקש ממנו ליצור ממשל חדש. ב-5 במרץ 1952 נקרומה מונה כראש ממשלה אוטונומית. לאחר הבחירות האלקטורליות בהן ניצחה מפלגתו של נקרומה, הוא הציג את הצעתו לעצמאות באוגוסט 1956. בריטניה נעתרה לעמדת נקרומה והעניקה עצמאות באופן רשמי ב-6 במרץ 1957, כאשר העצמאות נחגגה בשמחה גדולה. במהלך החגיגות נקרומה, מנהיג המדינה, הכריז "חופשיים סוף סוף!".
באפריל 1957, כאשר המושבה הבריטית חוף הזהב הייתה למדינה הראשונה באפריקה שמדרום לסהרה שקיבלה עצמאות, החליפה המדינה הצעירה את השם האירופאי שניתן לה לשמה החדש: "גאנה". עצמאותה של חוף הזהב התקבלה ברוב העיתונות האמריקאית כניצחון של האידיאלים: "גאנה הייתה עכשיו מופת". נקרומה הנהיג מדיניות סוציאליסטית ופאן-אפריקאית, כאשר ב-1960 המדינה הפכה לרפובליקה רשמית ונקרומה היה לנשיאה. הוא ראה בגאנה העצמאית כחוד החנית לשחרור יתר המדינות באפריקה מהשלטון הקולוניאלי, והקמת אחדות אפריקאית סוציאליסטית בהנהגתו. בחזית הפאן-אפריקאית, המשיחיות של נקרומה היוותה השראה ליתר המנהיגים האחרים בקרב המדיניות העצמאיות. עבור נקרומה, גאנה הייתה מיקרוקוסמוס של חזונו עבור כל יבשת אפריקה. הוא האמין שעצמאותה של גאנה הייתה הסדק הראשון בשריון של האימפריאליזם האירופאי.
עקרון הפאן-אפריקניזם של נקרומה התבסס על אנטי-אימפריאליזם ואמונה בהגדרה עצמית לכל העמים. במכתב שכתב באוגוסט 67, טען: "המהפכה האפריקאית היא חלק בלתי נפרד מהמהפכה הסוציאליסטית העולמית", "אני חושב ומחזיק בהשקפה כי מימוש המהפכה האפריקאית קשורה לשני עקרונות בסיסיים: עקרון השוויון הבסיסי בין כל העמים והגזעים, כי לכל הגברים והנשים, ללא הבדל גזע צבע או דת ראויים לשוויון זכויות, לכבוד, לחירות ולעצמאות לאומית, וכן, סולידריות בין העמים המדוכאים בכל המדינות". במכתב אחר, הוא הביע רצון לאיחוד בין העולמות הסוציאליסטי והקומוניסטי, וטען כי "איחודם של רוסיה וסין יכניס פחד אלוהים לאמריקה". בשנות ה-60 התפתחה ספרות נרחבת על גאנה. נקרומה היה דמות מרכזית בוויכוחים על דה-קולוניזציה בשנות ה-50 וה-60. בין היתר הייתה הופעתה של פרדיגמת המודרניזציה, אשר הניחה שמדינות עצמאיות חדשות יבקשו לחקות מערכות ממשל אירופאיות, על מנת לבנות מדינות לאום מלוכדות, לשם אחדות לאומית בקרב קבוצות אתניות ודתיות שונות. האמונה הייתה שמדינות עצמאיות אלה יינטשו את המסורת לטובת מודרניות. אמירתו המפורסמת של נקרומה "חפשו תחילה את הממלכה הפוליטית וכל השאר יתווספו" הייתה הבטחה לגן עדן כלכלי לאזרחי גאנה העצמאית.
דגלה של גאנה העצמאית עוצב על ידי תאודוסיה אוקו, במטרה להחליף את דגל המושבה הבריטית בעת קבלת העצמאות. הדגל מורכב מהצבעים הכלל-אפריקאיים (אדום, ירוק וצהוב) שמקורם בדגל אתיופיה דאז. בנוסף, במרכז הדגל מצויר כוכב שחור שמסמל חופש. כעדיפות ראשונה, ממשלת נקרומה ביקשה להביע את עצמאותה הכלכלית של גאנה ולבסס את דמותו כאבי המדינה על ידי הקמת בנק לאומי ומטבעות לאומיים. לאחר שנחנך בשנת 1958, הבנק של גאנה הנפיק מיד את המטבע הלאומי הראשון של גאנה: גאנה פאונד, כאשר דיוקנו של נקרומה הוטבע על שטרות ומטבעות גנאים לאורך כל תקופת נשיאותו.
פעילות פוליטית
כאשר נקרומה מונה למזכיר הראשי של הוועידה המאוחדת של חוף הזהב בשנת 1947, הוא פיתח אסטרטגיה במטרה להשיג עצמאות פוליטית ולהביא למדינה סוציאלית. המטרה של הוועידה המאוחדת של חוף הזהב הייתה להשיג ממשלה עצמאית בדרך המהירה ביותר. הבריטים לא חשבו שתושבי גאנה ידרשו שינויים פוליטיים באופן מידי, אולם נקרומה פעל באופן שוטף להשגת מטרה זו. הוא נסע לחלקים שונים בגאנה ובעולם והפיץ את תפישתו הפאן-אפריקאית. האסרטיביות של נקרומה להשגת מטרה זו יצרה חילוקי דעות פוליטיים ואידאולוגיים בינו לבין חלק מחברי המפלגה. ב-6 במרץ 1949, נקרומה הודח מתפקידו במפלגה. מיד לאחר מכן הוא הקים את מפלגתו, אספת העם (Convention People Party). מפלגה זו זכתה במהירות לתמיכה רבה, עקב האידיאליזציה לה נקרומה זכה בקרב העם ככלל והצעירים בפרט. ב-8 בינואר 1950, נקרומה עודד "פעולות חיוביות". בעזרת פעולות אלו, כגון הפגנות לא אלימות או הקמת מבני תרבות אפריקאים, יצאו התושבים נגד הקולוניאליזם הבריטי והביעו את תמיכתם במורשת והתרבות של גאנה עצמאית. הצהרה זו עוררה מהומות רבות ברחבי גאנה. ב-22 בינואר 1950 נקרומה ובכירים אחרים נאסרו על ידי השלטון הבריטי עקב הסתה. בשנת 1951 נקרומה שוחרר מהכלא, ומיד לאחר מכן קיבל את תפקיד מנהיג העסקים הממשלתי. בנוסף לכך, בשנה זו מפלגת אספת העם (CPP) זכתה בבחירות. הזכייה של CPP, גרמה לפלגים מסוימים בחברה להתנגד לנקרומה והחלו פעולות אלימות כלפי חברי המפלגה.מפלגת (NLM (National Liberation Movement המתחרה העיקרית של ה-CPP, התנגדה לעצמאות גאנה. ההבדלים בהשקפה הפוליטית, גרמו לחברי ה NLM לנאום כנגד מדיניותה של CPP. חילוקי דעות אלו, הפכו במהרה למאבק אלים, אשר במהלכו נהרגו כמה מחברי CPP. המהומות גרמו לממשלה הבריטית לחשוב שגאנה עדיין לא בשלה לעצמאות. בשנת 1956, המפלגה של נקרומה, אשר תמכה בעצמאות והקפאת הקולוניאליזם, ניצחה בבחירות את מפלגת NLM, וב-6 במרץ 1957, הממשלה הקולוניאלית הבריטית נעתרה לבקשת CPP להעניק עצמאות לחוף הזהב על אף הכרזת העצמאות, הצבא, המשטרה והשרות האזרחי נותרו תחת שלטון בריטי. המפלגה קיבלה את החוקה הקיימת בשנת 1957 בתור פשרה, אך בשנת 1959 היא ביצעה שינויים בחוקה ברוח הגישה הסוציאליסטית. ב-1 ביולי 1960, גאנה הפכה באופן רשמי לרפובליקה, נקרומה הפך לנשיא הראשון של גאנה והסמכויות על הצבא והמשטרה, הועברו מהשלטון הבריטי אליו. נקרומה, חיפש לשפר את מצבה הסוציו-אקונומי של גאנה בעזרת מדיניות סוציאליסטית.
מדיניות חוץ
בגבול המזרחי, יחסיו של נקרומה עם טוגולנד הצרפתית היו עכורים. נקרומה הצהיר באופן פומבי שהוא רוצה כי זו תהפוך לחלק מגאנה. שאיפותיו של נקרומה עוכבו, כאשר טוגולנד הצרפתית קיבלה עצמאות ב-1960 תחת הנהגתו של סילבנוס אולימפיו והפכה למדינת טוגו. אולימפיו לא היה שותף להשקפתו של נקרומה לגבי אפריקה מאוחדת, דבר אשר הביא למתח בין שתי המדינות. בשנת 1960, הורה נקרומה לגנרל אלכסנדר-מפקד הצבא של גאנה, לבצע תמרונים צבאיים ליד הגבול עם טוגולנד. ניגריה תמכה בטוגולנד והצהירה באופן פומבי שהיא תדאג לביטחונה. המדיניות של נקרומה לדה קולוניזציה באפריקה היו מנוגדים למדיניות הפוליטית בניגריה, אשר באותה תקופה האמינה כי ניתן להגיע לשיתוף פעולה עם השלטון הקולוניאלי באפריקה. עקב כך, היחסים בין המדינות לא היו טובים.
ב-1960, ארבע-עשרה מדינות באפריקה קיבלו עצמאות, דבר אשר הוביל לשינויים מהותיים באפריקה כולה. מנהיגים רבים באפריקה התייחסו לטענות של נקרומה בפקפוק וחשש. בעוד שנקרומה הציע לוותר על העצמאות של חלק מהאזורים בגאנה במטרה להשיג איחוד באפריקה, המנהיגים האחרים, שזה עתה זכו בעצמאותם, סירבו להציע חלקים ממדינותיהם. ב-1960 התקיימה ועידה של הארצות העצמאיות באפריקה, באדיס אבבה, המשלחת מגאנה קיוותה שהוועידה תקבל את הצעתה לאפריקה מאוחדת, אך ההצעה נדחתה. בנוסף לכך, מדינות רבות דיברו כנגד רעיונותיו של נקרומה בוועידה. ב-1 ביולי 1960, קונגו הבלגית קיבלה עצמאות באופן לא צפוי. הבלגים עזבו באופן מפתיע, וקונגו לא הייתה מוכנה להתמודד עם עצמאותה החדשה. מהומות רבות פרצו ברחבי המדינה, התרחשו תקיפות רבות כנגד אירופאים וקצינים לבנים במדינה, דבר אשר עורר את חששם של הבלגים. עקב כך, הבלגים החזירו חלק מכוחותיהם לקונגו. נקרומה טען כי יש לפתור את המשבר באופן "אפריקאי" ללא התערבות מבחוץ. הוא פנה לאומות המאוחדות והאספה הסכימה לשימוש בחיילים מגאנה ככוח צבאי בשירות האומות המיוחדות בקונגו. נקרומה ופטריס לומומבה, מנהיג קונגו, דרשו שהחיילים הבלגים, אשר חזרו לקונגו על מנת לווסת את המהומות, יצאו מקונגו באופן מידי. בנוסף לכך, נקרומה ולומומבה חתמו על הסכם חשאי בו הוסכם שקונגו וגאנה יתאחדו. על אף תגובתו המהירה של נקרומה למצב בקונגו, ארצות הברית הגיבה במהירות גם כן. ארצות הברית פעלה בקונגו על מנת להבטיח ולמנוע השפעה קומוניסטית באזור. הכוחות הפרו-אמריקאים בקונגו היו חזקים מדי, כוחות אלו פעלו נגד לומומבה באופן ישיר. תמיכת הכוחות הפרו-אמריקאים במתנגדיו של לומומבה הובילה למאסרו. לומומבה הצליח לברוח מהכלא, אך זמן קצר לאחר מכן נרצח וחלומו של נקרומה לאיחוד קונגו-גאנה נקטע.
תפיסה כלכלית
נקרומה טען כי בעוד שמדינות אפריקה היו חופשיות מבחינה פוליטית לאחר קבלת העצמאות, הן חסרות חופש כלכלי אמיתי. בהתאם לכך, הקו הכלכלי שהנהיג הוא חופש כלכלי עבור גאנה ונתק מוחלט מהמעורבות הנאו-קולוניאליסטית של מדינות אירופה. נושא זה העסיק אותו במיוחד מאחר שהיה סבור כי גם לאחר שגאנה קיבלה עצמאות והקולוניאליזם הרשמי הסתיים, המשיך להתקיים עושק כלכלי וניצול של אוצרות הטבע של המדינה, אשר מנע מגאנה לממש את הפוטנציאל הכלכלי שלה ולשפר את איכות חייהם של תושבי המדינה.
מרכיב מרכזי שאותו קידם נקרומה במאבקו לסיום הניצול הוא הנהגת מהפכה תעשייתית בכלכלת אפריקה ונטישת הכלכלה המבוססת חקלאות. הוא סבר כי תהליכי תיעוש באפריקה יקטינו את התלות של אפריקה בשוק האירופאי ויאפשרו ניצול טוב יותר של הפוטנציאל הכלכלי הטמון באוצרות הטבע שבאדמותיה. אחת הסיבות העיקריות לכך טמונות בכך שתוצרי הכרייה מיועדים לייצור בעיקר בתוצרתם המקורית, ועוברים עיבוד נוסף במפעלים ותעשיות באירופה, אמריקה ויפן, שעל ידי כך מעלות את ערכן המקורי פי כמה וכמה. זאת ועוד, פעמים רבות המדינות שמהן מייצאים את המוצרים מחויבות לקנות בחזרה את המינרלים וחומרי גלם אחרים בצורה של מוצרים מוגמרים, והן עושות זאת במחירים מופקעים.
נקרומה הונע מחזון אידאולוגי של סוציאליזם קיצוני, וסבר כי יש להנהיג מדיניות סוציאליסטית בגאנה ובכלל אפריקה. בהתאם לכך, גאנה תחת שלטונו הייתה חלק ממדינות "הגל הראשון" של משטרים אפריקאים שאופיינו כסוציאליסטיים. מדינות "הגל הראשון" כללו בין היתר את טנזניה, אלג'יריה, גינאה, לוב, מצרים ותוניסיה. בנוסף, הוא האמין ששום אומה אפריקנית לא תוכל להתקדם ללא איחוד פוליטי וכלכלי עם מדינות אפריקאיות אחרות, על כן, הוא פעל כדי לרתום את הפוטנציאל הכלכלי והמשאבים של מדינות אפריקה וליצור מסגרת משותפת רחבה. את מסגרת זו ראה כנגד עיניו כממשל פדרלי המייצג את מדינות יבשת אפריקה ומורכב מפרלמנט המחולק לבית תחתון שתפקידו יהיה לדון בבעיות העומדות בפני אפריקה, ומבית עליון שיבטיח שוויון בין המדינות החברות באיחוד ללא קשר לגודל ולכמות האוכלוסייה. לממשל הפדרלי תהיה אחריות על הנושאים החוצים גבולות כמו מדיניות חוץ, ביטחון וכלכלה, בעוד שלמדינות החברות בו תהיה אחריות על שאר התחומים כמו משפט אזרחי ופלילי, תרבות וחינוך. לטענתו איחוד כזה יגדיל את כוחן הכללי ויאפשר למדינות לנקוט בצעדים שכל מדינה לא תוכל לבצע ברשות עצמה, כגון הכתבת מחירי הייצוא ביבשת.
פרויקטים
הממשלה הקולוניאלית הבריטית בדקה את האפשרות של הקמת תחנה הידרו-חשמלית בנהר וולטה. בשנת 1951, נקרומה ומפלגת CPP, אשר הבינו כי פרויקט זה עשוי לספק חשמל לגאנה כולה, תמכו בפרויקט וולטה ובבניית נמל טמה (Tema). הפרויקט כלל הקמת סכר, העסקה של עובדים רבים והקמת כור. הקמת הפרויקט עלתה סכום רב, אשר לא היה מצוי בידי גאנה. עקב כך, נקרומה נפגש עם נשיא ארצות-הברית וארגונים שונים במטרה לגייס כספים לפרויקט. הפרויקט נתמך בסופו של דבר על ידי ארצות הברית, בריטניה והבנק העולמי, מהם גאנה קיבלה תרומה של 116 מיליון יורו. בספטמבר 1965, התקבלה תפוקת החשמל הראשונה מהפרויקט וב-22 בינואר 1966, נערכה פתיחתו הרשמית.
פאן-אפריקניזם
נקרומה טען כי העצמאות של גאנה היא חסרת משמעות, אלא אם כן היא תוביל לשחרור היבשת כולה. נקרומה ראה בעצמאותה של גאנה כצעד ראשוני לשחרור היבשת. על מנת לאחד את היבשת, נקרומה ארגן ועידות שונות אשר הפגישו בין ראשי המדינות ואקטיביסטים פאן-אפריקאים. בנוסף לכך, הוא שלח כספים, נשק, תחמושת וכוח-אדם לקבוצות שונות ברחבי אפריקה אשר נלחמו למען עצמאות היבשת. על מנת לקדם את עצמאות אפריקה, נקרומה הקים שלושה מוסדות חדשים: המזכירות האפריקאית, הסוכנות לעניינים אפריקאים וקונגרס המסחר האפריקאי. המזכירות האפריקאית, הייתה אחראית לארגון ועידות וכנסים של מדינות אפריקאיות עצמאיות ותנועות לאומיות. הסוכנות לעניינים אפריקאים היוותה ערוץ להעברת אינפורמציה, מידע תעמולתי ועזרה חומרית ללוחמי החופש האפריקאים, בעוד שקונגרס המסחר האפריקאי, עסק בהקמת פדרציה פאן-אפריקאית.
מדיה
בשנת 1957 הוקמה סוכנות הידיעות של גאנה במטרה לאסוף ולשדר מידע בנוגע לנעשה במדינה. עקב אחוז גדול של תושבים אנאלפביתים, הרדיו היווה כלי מרכזי להעברת מידע, ובעזרתו נקרומה ניסה לשנות את התדמית השלילית של אפריקה. בשנת 1959 מוסד העיתונות של גאנה נפתח, והיה נגיש גם ללימוד עיתונאים אפריקאים אשר התגוררו במדינות אחרות. ביולי 1965 נחנך שירות הטלוויזיה של גאנה. נקרומה הבהיר כי מטרתו של שירות זה, היא להוות כלי עזר אידאולוגי על מנת לקדם מדיניות סוציאליסטית בגאנה. נקרומה האמין, כי פרסומות מהוות השפעה לא רצויה, ולכן במהלך השידורים לא היו פרסומות. בשביל נקרומה שידורי הטלוויזיה היוו כלי לחינוך, העברת אינפורמציה ובניית האומה החדשה שדמיין. לנקרומה הייתה שליטה מונופוליסטית על המדיה בגאנה, הוא התנגד לתפישת התקשורת ככלי ביקורתי ואובייקטיבי אשר ניתן להעלות דרכו רעיונות, מאחר שראה בה ככפופה לשלטון ולערכיו.
משפחתו
ב-31 בדצמבר 1957, נקרומה נישא לפאטיה (Fathia) שעות ספורות לאחר שנחתה באקרה. נישואיו של נקרומה לפאטיה היו יותר איחוד פוליטי מאשר נישואים רומנטיים, שמטרתו הייתה לקשר בין צפון אפריקה לשאר היבשת. הנישואים של השניים הפתיעו רבים, אשר לא הבינו מדוע נקרומה בחר להתחתן עם אישה לבנה. גם המעצמות המערביות הופתעו מהנישואים, בעודן מנסות להבין את ההשלכות האפשריות. פאטיה נולדה בשנת 1932 וגדלה במצרים. כשהגיעה הצעת הנישואין מנקרומה, היא זומנה על ידי נאצר נשיא מצרים, אשר הסביר לה את האחריות והקשיים בלהתחתן עם מנהיג מדינה. פאטיה חיה עם נקרומה בגאנה עד להפיכה שהדיחה את ממשלתו בשנת 1966, בעקבותיה חזרה למצרים עם ילדיה וגידלה אותם לבדה. פאטיה נפטרה ב-31 במאי 2007, ובהתאם לבקשתה נקברה במאוזוליאום של נקרומה לצד בעלה.
לנקרומה היו ארבעה ילדים. הבכור, בנו ג'מאל, נולד בשנת 1959 והיה עיתנואי, אנליסט-פוליטי, פרשן והעורך הראשי של ה"אל חראם", העיתון השבועי במצרים. השנייה, בתו סאמיה, נולדה בשנת 1960 בגאנה ועבדה כעורכת דין, השלישי, בנו פרנסיס, נולד בשנת 1962 ולימד רפואה באוניברסיטה בגאנה. והצעיר, בנו סקו, נולד בשנת 1963 ועבד כמתאם הארצי של המועצה הלאומית לנוער בגאנה.
הגלייתו, מותו ומורשתו
ב-24 בפברואר 1966, בכירי צבא ומשטרה התקוממו נגד נקרומה ומשטרו הוחלף ב"מועצת השחרור הלאומית" (National Liberation Council), אשר בראשה עמד סגן האלוף ג'וזף א. אנקרה. מנגנון הממשלה היה מדיניות כלכלית שמרנית, אך אנקרה לא הצליח לעמוד בהבטחתו להשבת הדמוקרטיה הפרלמנטרית, ובאוגוסט 1969 נערכו בחירות כלליות. כאשר ההפיכה התרחשה, נקרומה היה בדרך להאנוי במשלחת שלום כדי לסייע בהפסקת מלחמת וייטנאם. ההפיכה הביאה את נקרומה לבטל את ביקורו המתוכנן והוא עבר לגינאה. הבחירה בגינאה הושתתה על היות שתי המדינות בעלות קשרי אחדות חזקים ובשל קרבתה הגאוגרפית לגאנה. נקרומה טען כי גינאה נמצאת במיקום טוב להמשיך מאבק ההפיכה האפריקאי. נקרומה מעולם לא חזר לגאנה, הוא הגיע לגינאה ב-2 במרץ 1966 וחי שם כאורח של הנשיא, אחמד סקו טורה (Ahmed Sékou Touré), אשר הפך אותו לנשיא כבוד של המדינה. הוא חי בפחד תמידי שסוכנים מערביים יחטפו אותו ויתנקשו בו. בסוף ימיו נקרומה היה חולה ומת מסרטן הערמונית בבוקרשט באפריל 1972 בגיל 63, ונקבר בכפר הולדתו בגאנה.
לאחר מותו
ביצועי נקרומה כמנהיג הראשון של גאנה העצמאית והמדיניות המקומית, האפריקאית והבינלאומית יצרו דיון סוער בקרב מחקרים אפריקאים ואינטלקטואלים שונים. מאזינים אפריקאים ל-BBC שיקפו את הפופולריות של נקרומה בסקר שבוצע בדצמבר 1999. נקרומה נבחר ל-"אפריקאי המילניום". בסקר מאוחר יותר משנת 2004, המדרג את מאה האפריקאים הגדולים דורג נקרומה שני, "בן אמיתי של אפריקה", מיד לאחר מנדלה לאחר מותו, תמונתו הודפסה על בולי דואר סובייטיים כמו גם על בולים ומטבעות גנאים. פסל זהוב בדמותו עומד מול בניין האיחוד האפריקאי המודרני באדיס אבבה, כעדות לתפקיד החשוב שהיווה בהיסטוריה האפריקאית והעולמית.
נקרומה בתרבות
דמותו של נקרומה מופיעה כדמות מרכזית באחד הפרקים בעונה השנייה של הסדרה הכתר. בפרק זה נקרומה, בגילומו של דני ספאני, מכריז על התנתקות מהגוש המערבי וחבירה לגוש המזרחי במלחמה הקרה. צעדו של נקרומה מגביר את החשש בממלכה המאוחדת וארצות הברית מאפקט דומינו ולפי עלילת הסדרה, המלכה אליזבת יוזמת בעצמה מהלך לא-דיפלומטי שגורם לו לשנות את דעתו.
מתקן התפלה אשדוד
מתקן התפלה אשדוד הוא מפעל התפלת מי ים המספק מים באיכות מי שתיה למערכת המים הארצית. המתקן בעל כושר ייצור של 100 מלמ"ש. המתקן ממוקם באזור התעשייה הצפוני של העיר אשדוד.
המתקן הראשון
בשנת 1975 נחתם הסכם בין ממשלת ישראל וממשלת ארצות הברית על הקמה במימון משותף של מתקן התפלה באשדוד, בשיטת זיקוק באידוי רב שלבי, על ידי חברת הנדסת התפלה. הקמת המתקן, שנבנה בצמוד לתחנת הכוח אשכול, הושלמה בשנת 1981 והוא החל לספק מים בתפוקה של 20,000 קוב ליממה. לאחר שנה וחצי של הפעלה החליטה חברת מקורות להשבית את המתקן משיקולי כדאיות כלכלית ולאחר חורף שבו ירדה כמות משקעים גבוהה מהממוצע.
מכרז מקורות שבוטל
בדצמבר 1999, קיבלה ועדת השרים לכלכלה בראשות שר האוצר, אברהם שוחט, ההחלטה על הקמת מספר מתקני התפלה בישראל, כדי להתמודד עם המחסור במים שפירים בישראל בטווח הארוך. מכרז ראשון פורסם להקמת מתקן התפלה אשקלון בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT), ובפברואר 2001 הודיע שוחט מייד על מכרז שני לשלושה מתקני התפלה, שיפיקו כ-50 מיליון מ"ק מים בשנה כל אחד, כדי להתמודד עם המחסור הצפוי במים. אביגדור ליברמן בזמן כהונתו כשר תשתיות חתם על הכרזת מכרז לבניית מתקן להתפלת מי הים בשיטת BOO - build–own–operate (הזכיין הפרטי מממן את המיזם ומפעיל אותו והוא גם הבעלים של המיזם). מתקן התחיל לעבוד באשקלון בשנת 2005. זה היה מתקן ראשון בישראל להתפלת מי ים, אם לא לקחת בחשבון בתקן התפלה קטן באילת (סבחה ג) שהתחיל לספק מים ב-1997. שש הצעות הוגשו במסגרת מכרז ההתפלה השני.
במקביל החליטה החברה הממשלתית מקורות לצאת במכרז משלה, בשיטת "עד מפתח" (Turnkey), כלומר לבנייה של המתקן ועם השלמתו למסור אותו להפעלה. פרסום המכרז עורר התנגדות במשרד האוצר ואצל גורמים נוספים במשק, בטענה, שאין לאפשר למקורות, שהיא הלקוח של מתקני ההתפלה, כמוביל המים היחיד בארץ, לקחת חלק גם במכרזים להפקת מים ולתפעול מתקני התפלה. אך המכרז פורסם בכל זאת. באוקטובר 2002, זכתה קבוצת "ויה מאריס" במכרז של מקורות להקמת המתקן תמורת 90 מיליון דולר (קבוצה זו זכתה גם במכרז להקמת מתקן התפלה פלמחים). על פי התכנון המתקן היה אמור לפעול בשנת 2004. חברת "אשדוד התפלה" שהייתה שבבעלותם השווה של קבוצת ברן הישראלית והחברה האמריקאית איוניקס, ערערה על תוצאות המכרז בטענה כי ההתמחרות שביצעה מקורות נוגדת את כללי המכרז. ביולי 2003, בעקבות הסכם פשרה, "אשדוד התפלה" קיבלה את ביצוע הפרויקט תמורת 95 מיליון דולר. לבסוף הפרויקט הוקפא, משום שמשרד האוצר דרש ממקורות לבצע שינויים מבניים ולהפריד את פעילות התפלת המים מפעילות הולכת המים. ולשם כך הקימה מקורות חברת בת חדשה בשם "מקורות פיתוח וייזום".
מתקן מקורות פיתוח וייזום
בשנת 2008 חודש הפרויקט, על פי החלטת ממשלה, לנוכח מצוקת המים בישראל. החשב הכללי במשרד האוצר הודיע שניתן להקים את המתקן בפטור ממכרז, על בסיס המכרז הקודם, למרות שתוכנן מתקן גדול פי שניים. בנוסף הובילה את הפרויקט החברה החדשה שהוקמה לצרוך כך "מקורות פיתוח וייזום". חברת הנדסת התפלה, שביקשה להתחרות על הקמת הפרויקט, דרשה ממקורות לפרסם מכרז חדש למתקן, משום שהתוכנית החדשה שהציגה מקורות, היא בהיקף יותר מכפול מהמכרז המקורי (100 מיליון מ"ק לעומת 45 מיליון מ"ק), בטכנולוגיה שונה ובמיקום שונה. במהלך שנת 2009 אכן פורסם מכרז חדש, בו זכתה קבוצת IVM של החברות "מנרב הנדסה" ו-Sadyt הספרדית. זאת, לאחר שגברה בהליך התמחרות על קבוצת BGS בה שותפות שיכון ובינוי, GES מקבוצת גרנית הכרמל, שפיר הנדסה ו קבוצת ברן. אולם בניית המתקן התעכבה, בשל ויכוח על מחיר המים שבו תרכוש המדינה את המים המותפלים ממנו. המכרזים הבין-משרדית ביקשה לשלם מחיר של 2.36 שקלים למ"ק, בדומה למחיר הזכייה במכרז להקמת מתקן התפלה שורק שהוקם באותו הזמן. לעומת זאת, עמדה הצעתה המקורית של "מקורות פיתוח וייזום" על 2.86 שקלים למ"ק. לאחר משא ומתן הפחיתה בהדרגה את המחיר ל-2.49 שקלים למ"ק. אך מקורות לא יכלה להשוות את מחיר ל-2.36 שקלים למ"ק, מאחר שהתוכנית העסקית שעליו ביססה את בניית המתקן הייתה על פי מחיר של 2.86 שקלים למ"ק.
עבודות הבניה החלו לבסוף בשנת 2011 והסתיימו באוקטובר 2015, אז החל לספק מים למערכת הארצית באיחור של כשנתיים.
המתקן מעולם לא הצליח לספק את כמות המים המותפלים שנדרש לפי החוזה, ובעקבות קריסה של המודל הפיננסי הכריזה המדינה על מחיקת 400 מיליון ש"ח מהחוב של מקורות. תביעות החוב והבוררויות נגד החברה הגיעו לסכום של כ-1.25 מיליארד שקל. בעקבות ההפסדים הגישה מקורות תביעה של 705 מיליון ש"ח נגד שותפות מנרב-סדיט שהקימה אותו. ביוני 2019 פרסמה מקורות מכרז למכירת המתקן, אחרי נזק כספי שמוערך בכ-600 מיליון שקלים באוקטובר 2021 התפרסם כי חברות ג'נרישן קפיטל ושפיר תרכושנה את המתקן שהוקם בהשקעה של 1.5 מיליארד ש"ח, תמורת 900 מיליון ש"ח.
AGM-114 הלפייר
AGM-114 הלפייר (באנגלית: Hellfire; "אש-הגיהנום" או "יסורי-הגיהנום") הוא כינויו של טיל נגד טנקים מתוצרת ארצות הברית. בתחילה נקרא הטיל Helicopter Launched, Fire and Forget Missile (טיל שגר ושכח המשוגר ממסוקים). טיל ההלפייר תוכנן כדי להשמיד מטרות רכב קרבי משוריין, לרבות טנקים, ושאר מטרות קטנות אחרות, דוגמת מכ"מים או רכיבים אחרים של סוללות טילי קרקע-אוויר, וזאת תוך מזעור החשיפה של המסוק המשגר את הטיל. בפועל, הטיל משמש גם לסיכול ממוקד של מחבלים, כאשר הגרסה R9X משמשת לסיכול ממוקד ממוזער נזק, שכן אין שימוש בחומר נפץ מרסק אלא בלהבים.
בין המסוקים המשתמשים בכלי ניתן היה למצוא את מסוקי ה־AH-1 קוברה, ומסוקי AH-64 אפאצ'י המשרתים בחיל האוויר הישראלי כיום, ובכוחות האוויר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. את הטיל ניתן לשגר גם מכלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) כדוגמת ה-MQ-1 פרדטור וה-MQ-9 ריפר.
תיאור
ההלפייר כיום היא מערכת נשק מקיפה, שיכולה להיות מופעלת באמצעות מסוקים, מטוסים, כלי שיט ומערכות יבשתיות כנגד מגוון רחב של מטרות.
ההלפייר II, שפותח בתחילת שנות ה-90, הוא מודל למערכת טיל עם מספר דגמים לגמישות מקסימלית בשדה הקרב. כל טיל שוקל 47 ק"ג, הכוללים 9 ק"ג של רש"ק, ובעל טווח שנע בין חצי ק"מ ל-11 ק"מ לדגם ה-AGM-114P/P+ Hellfire II. מרבית טילי ההלפייר הם טילים מונחי לייזר, אשר מסוגלים להתביית על ציון לייזר שמספק המסוק המשגר, או כל גורם ציון אחר. טילי ההלפייר אשר נמצאים בשימוש מסוקי ה-AH-64 אפאצ'י לונגבאו (המכונים "שרף" בחיל האוויר הישראלי) מונחים באמצעות מכ"ם גל מילימטרי.
על אף המשתמע משמם, מרבית טילי ההלפייר אינם נחשבים כלל כטילי "שגר ושכח" כיוון שלצורך פגיעתם במטרה נדרשת הארה קבועה של המטרה על ידי לייזר. טילי ההלפייר המבוססים מכ"ם הם טילי שגר ושכח לכל דבר, שכן הם מסוגלים לזהות את מטרתם בעצמם, לטוס אליה ולפגוע בה, וזאת אפילו כאשר המסוק המשגר אינו נמצא בקשר עין עם המטרות.
ה-AGM-114R או "רומיאו" נכנס לשירות בשלהי שנת 2012. הטיל משתמש במערכת ביות לייזר חצי אקטיבית ורש"ק מיוחד המותאם כנגד מגוון מטרות שבעבר נדרשו מגוון דגמי הלפייר כנגדם. הטיל מחליף את דגמי AGM-114K/M/N/P.
היסטוריה
פיתוח הטיל החל בשנת 1974 עם הדרישה של צבא ארצות הברית ל"מפצח טנקים" המשוגר ממסוקים כנגד רק"מים. ייצור של ה-AGM-114A החל בשנת 1982.
חיל האוויר הישראלי קלט את הטילים הראשונים שכונו "קרדום", יחד עם קליטת ראשוני מסוקי האפאצ'י ב-1990. השימוש המבצעי הראשון בטילים נעשה במהלך תקיפת יעדי מחבלים בדרום לבנון באוקטובר 1990.
ה-AGM-114 היה התחמושת המועדפת עבור סיכולים ממוקדים מוטסים שכללו דמויות טרור בעלות פרופיל גבוה כמו אחמד יאסין בשנת 2004 על ידי חיל האוויר,  אנואר אל-אוולקי (מנהיג אל-קאעידה בחצי האי ערב) בתימן בשנת 2011,  אבו יחיא אל-ליבי בפקיסטן בשנת 2012, מוקטאר עלי זוביר בסומליה בשנת 2014,  ומוחמד אמוואזי בסוריה בשנת 2015.