cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביל קסידי
ויליאם מורגן קסידי (באנגלית: William Morgan Cassidy; נולד ב-28 בספטמבר 1957) הוא רופא ופוליטיקאי אמריקאי המכהן כנציגה הבכיר של מדינת לואיזיאנה בסנאט של ארצות הברית מאז ראשית 2015. לאחר עשור בו היה חבר במפלגה הדמוקרטית, עבר לשורות המפלגה הרפובליקנית ומטעמה כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של לואיזיאנה (2009–2015). קודם לכן היה חבר בסנאט של לואיזיאנה. משפרש הסנאטור דייוויד ויטר ב-2017, נהפך קסידי לנציגה הבכיר של מדינתו בסנאט.
ביוגרפיה
קסידי נולד בהיילנד שבלואיזיאנה, אחד מבין ארבעת ילדיהם של אליזבת וג'יימס פ. קסידי ב-28 בספטמבר 1957. הוא גדל בבאטון רוז' וב-1979 היה בוגר אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה במדעים מדויקים וארבע שנים לאחר מכן קיבל תואר דוקטור לרפואה מהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה. עד בחירתו לסנאט של לואיזיאנה, התחמה קסידי בתחום הרפואה וסייע להקים מרכזים רפואיים אחדים בבאטון רוז'. הוא הכיר את רעייתו לורה בלוס אנג'לס והשניים עבדו במרכז הרפואי ארל ק. לונג. לורה ניהלה את מערך הכירורגיה של בית החולים וקסידי עבד שם כגסטרואנטרולוג עד סגירת המערך ב-2013.
קסידי נבחר לראשונה לסנאט של מדינת לואיזיאנה ב-2006 כחבר המפלגה הרפובליקנית. בעבר היה דמוקרט, ותמך במסע בחירתו של מייקל דוקאקיס לנשיאות ארצות הברית ב-1988 ואף תרם למסע בחירתו לנשיאות של הסנאטור פול צונגס. באופן אירוני, קסידי אף תרם למסע בחירתה של מרי לנדרו, אותה הביס ב-2014. ב-2013, אמר קסידי כי תרומתו ללנדרו הייתה "קלות דעת של נעורים", ואמר כי "היא נבחרה ונפלה לתוך הפוליטיקה הקנאית ... לואיזיאנה לא עזבה את מרי, מרי עזבה אותנו." מאז 2001, הוא תרם בעיקר למועמדים הרפובליקנים, כולל בהם הסנאטור לשעבר דייוויד ויטר. לדברי קסידי, הוא עזב את המפלגה הדמוקרטית לאחר הכחדת הדמוקרטים השמרנים ובגלל תסכולו מהביורוקרטיה הלא-יעילה במערכת בתי החולים הציבוריים. ב-9 בדצמבר 2006 זכה קסידי בבחירות מיוחדות סנאט של לואיזיאנה מטעם המחוז ה-16. ב-20 באוקטובר 2007 נבחר קסידי מחדש, לתקופת כהונה בת 4 שנים.
ב-4 בנובמבר 2008 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המחוז ה-6 של לואיזיאנה. הוא נבחר מחדש ב-2010 ו-2012. בבית הנבחרים, התנגד לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ולשאר חוקים פרי חקיקתם של הדמוקרטים וממשל הנשיא ברק אובמה. בניגוד לשאר רפובליקנים שמרנים, המתנגדים להפלה מלאכותית על כל פניה, תמך קסידי בהצעת חוק שתאסור באופן פדרלי על הפלות מלאכותיות רק לאחר 20 שבועות הריון. ב-6 בדצמבר 2014 הובסה הסנאטורית המכהנת, מרי לנדרו בידי קסידי, שמיקד את מסע הבחירות שלו בקשרים הקרובים שבין הנשיא ברק אובמה ללנדרו. בבית הנבחרים החליף אותו גארט גרייבס. בספטמבר 2017 יזם קסידי, יחד הסנאטור לינדזי גרהאם מקרוליינה הדרומית, הצעת חוק המבטלת את חוק הגנת החולה, אך חקיקה זו נכשלה עם התנגדותו של הסנאטור ג'ון מקיין מאריזונה.
ולדימיר וייס (1989)
קריירת מועדונים
וייס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אינטר ברטיסלאבה ובהמשך הצטרף לאקדמיה של מנצ'סטר סיטי עימה זכה בגביע ה-FA לנוער לאחר ניצחון 1-3 נגד צ'לסי, כאשר וייס הבקיע את שער הניצחון. ב-28 במאי 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-71 במסגרת המחזור האחרון של עונת 2008/09 בליגה האנגלית נגד בולטון וונדרס. ב-2 בדצמבר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-3 נגד ארסנל במסגרת גביע הליגה. ב-17 בדצמבר 2009 האריך את חוזהו במועדון עד.
ב-25 בינואר 2010 הושאל לבולטון ונדררס עד לסיום העונה, ויום למחרת ערך את הופעת הבכורה שלו בבולטון במשחק נגד ברנלי.
ב-19 באוגוסט 2010, וייס הושאל לגלאזגו ריינג'רס עד לסיום העונה, והוא העדיף אותה על פני סלטיק שגם היא הביעה עניין בשחקן. ב-22 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בגלאזגו במשחק נגד היברניאן בו ניצחה ריינג'רס 0-3. הוא הבקיע את השער הראשון שלו בריינג'רס בניצחון 4-1 בבית נגד מאת'רוול. חמישה ימים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות במשחק נגד נגד ולנסיה. ב-26 בדצמבר 2010 הוא נבחר לאיש המשחק בניצחון הליגה נגד מאת'רוול. ב-15 בינואר 2011, וייס הבקיע צד ראשון בקריירה בניצחון 0-4 נגד המילטון אקדמיקל. בתום העונה זכה עם המועדון באליפות וגביע הליגה, שני התארים הראשונים בקריירה שלו כשחקן בוגרים.
ב-29 באוגוסט 2011 הושאל לאספניול הספרדית. ב-20 בדצמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור אספניול בניצחון 2-4 נגד סלטה ויגו במסגרת גביע המלך הספרדי. את העונה סיים וייס עם 13 כרטיסים צהובים, יותר מכל שחקן אחר בליגה.
ב-3 באוגוסט 2012 עזב את מנצ'סטר סיטי באופן סופי וחתם בפסקארה האיטלקית תמורת 1.8 מיליון אירו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפסקארה בהפסד 3-0 לאינטר מילאנו. ב-26 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד פלרמו. בתום העונה ירדה פסקארה לסרייה ב' ווייס עזב את המועדון.
ב-28 ביוני 2013 חתם באולימפיאקוס ל-3 שנים. ב-1 בספטמבר 2013 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון במשחק נגד לבדיאקוס. ב-17 בספטמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת האלופות בהפסד 4-1 נגד פריז סן-ז'רמן. השער הזה זכה בתואר שער המחזור הראשון בשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-16 בפברואר 2020, וייס חתם בסלובן ברטיסלאבה מליגת העל הסלובקית.
פלרגוניום
פֵּלַרְגּוֹנְיוּם (שם מדעי: Pelargonium) הוא סוג של צמח ממשפחת הגרניים ונמנה עם צמחי הגינה והבית הנפוצים ביותר באזורנו. רבים נוהגים לכנות את ה"פלרגוניום" בשם "גרניום" - אך זוהי טעות - הגרניום הוא אחד המינים ממשפחה זו. לפרח הפלרגוניום יש חמישה עלי כותרת, והוא פורח בכל ימות השנה בשלל צבעים: לבן, ורוד, סגול, אדום וארגמן. בפרי הפלרגוניום יש חמישה זרעים.
פרי הפלרגוניום דומה למקור החסידה, ומכאן מקור השם: המילה פלרגוס ביוונית פירושה חסידה. מבין החרקים שניזונים מהצמח אפשר לציין את זחלי הפרפר כחליל הפלרגון או כחליל הפלרגוניום (שם מדעי: Cacyreus marshalli).
עלי פלרגוניום מכילים שמנים אתריים המדיפים ריח חריף. נהוג להוסיף אותם כחומר ריח במוצרים רבים. בתעשיית המזון משתמשים בשמנים אלו בייצור משקאות, ממתקים ודברי מאפה.
בוסטון טרייר
בוסטון טרייר הוא גזע כלבים שמקורו בארצות הברית ובכך מהווה את אחד הגזעים היחידים שפותחו בארצות הברית. מקורו של גזע קטן זה הוא כנראה בהכלאות של בולדוג וטרייר אנגלי לבין בולדוג צרפתי ובוקסר אשר נעשו בבוסטון. יש המכנים את הבוסטון טרייר כ "הג'נטלמן האמריקאי" או כ"כלב הלאומי של ארצות הברית".
צבעוני רחב עלים
צבעוני רחב עלים (שם מדעי: Tulipa gesneriana) הוא מין מתורבת מהסוג צבעוני. הצבעוני רחב העלים הוא גאופיט (צמח בעל בצל) ונפוץ בעיקר בגינון בשל צבעי פרחיו היפים. מקורו במזרח התיכון ואפריקה. הוא צומח לגובה 50 ס"מ, ושותלים אותם בחודש דצמבר. הוא פורח במגוון צבעים בחודש אפריל.
בוסטון טרייר
בעיות בריאותיות
כלבים אלה, בעלי מבנה פנים פחוס וקצר, עלולים לסבול מבעיות נשימה בשעת לחץ או מאמץ (בעיקר בתנאי מזג אוויר קשים, חום או קור). בנוסף, הם עשויים לנחור או לרייר. בעקבות אגן הירכיים הצר של הבוסטוניות ומבנה הראש הרחב של הגורים, המלטות של גזע זה עלולות להיות מסובכות ולעיתים יש צורך לערוך ניתוח קיסרי. בעיות לב וסרטן העור נמצאו כבעיות שכיחות לגזע, כמו גם בעיות עיניים הנובעות מכך שהן בולטות מארובות העיניים. במספר כלבים אשר הורבעו על ידי מגדלים לא אחראיים נתגלו בעיות התפתחות הקשורות לליקויים בגולגולת, במוח ובעצמות של הכלבים.
תנאי מחיה
הבוסטון טרייר מתאים לגור בדירה בעיר כמו גם בסגנון חיים כפרי. גזע זה יחסית לא פעיל כאשר גר בבית ויכול להסתדר גם ללא גינה. הבוסטון טרייר רגיש לתנאי מזג אוויר קיצוניים.
תוחלת חיים
בין 12–15 שנים, למרות שיש בוסטונים רבים המגיעים לגילאים מופלגים הרבה יותר.
גודל השגר
בין 3–4 גורים. כאמור, בגלל הראש הרחב של הגורים, ניתוח קיסרי הוא דבר שבשגרה אצל גזע זה.
לאס קונדס
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין של צ'ילה שנערך בשנת 2002, שטחה הכולל של העיר הוא 99.4 קמ"ר, ומתגוררים בה 249,893 תושבים (110,916 גברים ו-138,977 נשים). אוכלוסיית העיר גדלה ב-20.1% (41,830 אנשים) בין מפקדי האוכלוסין של 1992 ו-2002. על פי הערכות משנת 2006 התגוררו בעיר 283,226.
כלכלה
משרדיה הראשיים של LAN איירליינס ושל עוד מספר חברות תעופה שונות נמצאים בעיר.
STS-119
STS-119 הייתה משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א לתחנת החלל הבינלאומית. המשימה, שידעה דחיות רבות, המריאה בערב 15 במרץ 2009 (בשעת שיגור המשימה בישראל חל כבר 16 במרץ). לפני השיגור נצפה עטלף שנצמד למכל הדלק החיצוני אך השיגור לא הושפע מכך ומניחים שהעטלף נהרג בזמן השיגור. המשימה בוצעה על ידי מעבורת החלל דיסקברי. לאחר שהות בת כשבועיים בחלל המעבורת נחתה בשלום ב־28 במרץ 2009. במהלך המשימה הצוות חווה מספר קשיים שמנעו השלמת כל יעדי המשימה.
צוות
המספר בסוגריים מסמן את הטיסות בחלל של כל אסטרונאוט, כולל משימה זו.
ממריא לתחנת החלל
חוזרת מתחנת החלל
המשימה
מטרת המשימה הייתה להביא אל תחנת החלל הבינלאומית את קורה S6 ועליה מערך סולרי. בכך הושלמה בניית הקורה הראשית של התחנה.
יוגנד
שמאל|ממוזער|250px|שער העיתון מ-1896 יוּגֶנְד (Jugend, גרמנית: נעורים), או בשמו המלא: יוּגֶנְד: שבועון מינכנאי מאויר לאמנות ולחיים (בגרמנית: Jugend: Münchner illustrierte Wochenschrift für Kunst und Leben) היה כתב עת לספרות ואמנות שייסד גאורג הירת. "יוגנד" (שנקרא לעיתים קרובות גם "דִי יוגנד", ביידוע) יצא לאור במינכן בשנים 1896–1940. אחרי מותו של הירת החליף אותו פרנץ שנברנר (Schoenberner) כמוציא לאור. בין העורכים הראשיים היו ד"ר האנס א' הירש, ד"ר תיאודור ריגלר וד"ר וולפגנג פֶּצֶט.
ה"יוגנד" נתן את שמו לאסכולת יוגנדסטיל באמנות ובאדריכלות, מה שמצביע על חשיבותו הרבה של כתב העת במפנה המאה העשרים. ועם זאת, לא ניתן לצמצם את תוכנו של "יוגנד" ואת דרכו האמנותית בשיא תהילתו לכותרת "יוגנדסטיל" בלבד. לצד איורים ועיטורים בסגנון מודרני, ניתנה גם במה חשובה לטקסטים סאטיריים וביקורתיים.
החל ממלחמת העולם הראשונה הפך "יוגנד" בהדרגה לעיתון גרמני-לאומני ובווארי-פטריוטי, בדומה לתהליך שעבר על כתב העת "זימפליציסימוס", ועקב כך איבד מחשיבותו והפך לעיתון פרובינציאלי. תהליך זה נפסק רק ב-1927, משנתמנה פרנץ שנברנר (שכתב גם בזימפליציסימוס) כעורך ראשי ופתח את כתב העת בפני אמנים מהדור הצעיר; אז התחילו להופיע בו טקסטים של קורט טוכולסקי ואריך קסטנר ורישומים של ג'ורג' גרוס. סופרים ואמנים אחרים שיצירותיהם התפרסמו ב"יוגנד" היו קרל ארנולד, מקסים גורקי, ארנסט ברלאך ומקס ברנשטיין.
אחרי 1933 יישר "יוגנד" קו עם מדיניות המפלגה הנאצית. למרות זאת, ב-1940 הוא הפסיק להופיע.
מספ7ים
מספ7ים (באנגלית: Numb3rs) היא סדרת מתח אמריקאית בכיכבו של רוב מורו כסוכן FBI העולה על עקבות פשעים בדרכים שונות ומתוחכמות. היא שודרה ברשת CBS בשנים 2005 עד 2010, בישראל היא שודרה ב-yes stars 2 ואחר כך עברה ל-yes stars Action.
ירון לונדון
ירון לונדון (נולד ב-24 באוגוסט 1940) הוא עיתונאי, פובליציסט, קריין, פזמונאי, שדרן רדיו, שחקן קולנוע וטלוויזיה ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
לונדון נולד וגדל בתל אביב. אביו היה השחקן בצלאל לונדון, משחקניו הראשיים של תיאטרון "המטאטא", התיאטרון הסאטירי הראשון בארץ ישראל. סבו היה סוחר עצים מצליח ששימש גם כרב מטעם שלטונות האימפריה הרוסית. אמו של ירון לונדון, מתיה, הייתה מורה לעברית שעלתה לארץ ב-1924 מאוקראינה והצטרפה לגדוד העבודה. מוצא אבותיו של לונדון באוקראינה ושם משפחתו אינו מעיד על שורשים בריטיים, אלא מקורו בכך שפקידי הרישום טעו והפכו את שם המשפחה המקורי "למדן" ל"לונדון".
יגאל מוסינזון, יוצר סדרת הספרים המפורסמת "חסמבה", יצר את דמותו של ירון זהבי, גיבור הסדרה, בהשראת דמותו של לונדון הצעיר, אשר אביו בצלאל היה ידיד של יגאל. לונדון התחנך בילדותו בגן הילדים של חוה ורבה בתל אביב. אחר-כך למד בגימנסיה הרצליה ובנעוריו למד בפנימייה החקלאית בכפר הירוק. החל את שירותו הצבאי בגלי צה"ל, ועקב מעשה קונדס של זריקת רימון עשן לתקליטיית התחנה הודח והועבר לתפקיד סמל משמעת בבסיס של חיל החינוך. בשנת 1961, לאחר שירותו הצבאי, עבר לירושלים ללמוד גרפיקה ב"בצלאל". בשנת 1962, במהלך לימודיו, החל לעבוד כקריין חדשות ב"קול ישראל".
כעיתונאי וכאיש טלוויזיה
לונדון החל את מסלול עבודתו המקצועית כשדרן רדיו בקול ישראל, והיה שליח רשות השידור בפריז. לונדון היה המגיש הראשון של מגזין הערב "היום הזה" של רשת ב'. בתחילת שנות השבעים, החל להגיש תוכניות אירוח בטלוויזיה הישראלית. במשך השנים הגיש מגוון תוכניות תעודה ומלל ובהן: "טנדו" (תוכנית ראיונות שבמסגרתה אירח לונדון אורח אחד לריאיון עומק), "עלי כותרת", "דילמה", "מצב הרוח", "סופשבוע", "ככה וככה", "סוף ציטוט" (תוכנית שנוצרה בהשראת ברנאר פיבו) ו"שבעים פנים" שעסקה בפרשת השבוע. תוכניות אלה תרמו במהלך השנים לעיצוב השיח הציבורי ועמדו במרכז ההוויה התרבותית בישראל.
באוקטובר 1991 הורשע לונדון בתקיפת חבר תנועת כך, אסף רוזנברג, ונקנס ב-2,500 ש"ח. מכתב האישום עלה כי בשנת 1988, לונדון הנחה שיח בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני שהתקיים בבית לסין. מספר אנשים מהקהל קטעו את הדוברים והפריעו למהלך התקין של הדיון. לונדון ירד מהבמה וסטר בפניו של רוזנברג שלוש פעמים.
בשנים 1989–1993 הנחה לונדון את תוכנית הילדים "מסיבת גן" ולאחר מכן את התוכנית "בסלון של ירון". הוא השתתף גם בקלטות וידאו לילדים: "איתמר מטייל על קירות", "איתמר צייד החלומות" ו"איתמר וכובע הקסמים השחור" (על פי דויד גרוסמן), "מעשה בחמישה בלונים" ו"ירון בעל החלונות". וגם דיבב את הירח בסדרת הילדים "הנימנומים".
הוא עבר לערוץ 2 עם הקמתו ב-1993, ויצר בו סדרות תעודה שעסקו בחברה הישראלית ובהן: "הפואטיקה של ההמונים", "רבותי ההיסטוריה", "סינרגיה" ו"השמן עם הסוני".
בשנת 2000 הנחה את תוכנית הראיונות "ככה וככה" בערוץ 2 בזכיינית קשת.
בשנת 2002 הנחה את תוכנית הטלוויזיה "חמש וחצי" בערוץ הילדים, בה הסביר מאורעות אקטואליים בסגנון המותאם לילדים.
לונדון הוא ההשראה לדמות הבדיונית הראשית ברומן של חברו הקרוב גדעון סאמט, "להרוס את נדב", אשר יצא לאור בשנת 2008.
בשנת 2009 שודרה סדרה תיעודית בת שישה פרקים בהנחייתו. הסדרה "לונדון פינת בן יהודה", העוסקת בשפה העברית, הוכתרה כ"הסדרה התיעודית הטובה ביותר לשנת 2009" על ידי חברי האקדמיה לטלוויזיה ולקולנוע, ובנוסף, זכתה בתואר זהה על ידי פורום היוצרים הדוקומנטריים. הסדרה שודרה בערוץ yes דוקו ומאוחר יותר בערוץ 10.
בדצמבר 2012 נמנה עם 42 אינטלקטואלים שעתרו לבג"ץ במטרה לקבל אישור להירשם כחסרי דת במשרד הפנים, והצהיר שהעתירה עקרונית כדי לאפשר חופש הגדרה וכי הוא עצמו לא ישנה את מעמדו.
החל משנת 2013 הגיש לונדון את התוכנית "מה זה מוזה" בטלוויזיה החינוכית. בשנת 2014 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, "לו הייתי פיראט - זיכרונות".
בשנת 2018 ביצע קריינות של פרוטוקולים סודיים שנחשפו בתוכנית "סאלח, פה זה ארץ ישראל", שעסקה בקליטת עולי ארצות ערב בימי קום מדינת ישראל.
ב-19 במאי 2019 החל לונדון להגיש את תוכנית התרבות "גאולה ולונדון" בכאן 11, יחד עם גאולה אבן-סער, אך שידורה הסתיים לאחר פחות משנה. ב-27 בפברואר 2020 שודרה התוכנית האחרונה.
באוגוסט 2022 התחיל להגיש תוכנית פודקאסט בערוץ הכנסת בשם "מלחמות היהודים", שתסקר מלחמות פוליטיות בעם היהודי לאורך ההיסטוריה.
פרסים
לונדון הוא חתן פרס סוקולוב למפעל חיים בתקשורת אלקטרונית לשנת 2007. בנימוקי הוועדה נכתב כי הפרס הוענק לו "על הישגיו הרבים לאורך שנים, פיתוח ז'אנרים טלוויזיוניים, הצטיינות בעריכת ראיונות ועבודה דוקומנטרית רבת פנים".
בשנת 2009 הוענק ללונדון פרס על מפעל חיים מטעם אגודת העיתונאים, יחד עם מוטי קירשנבאום וסבר פלוצקר, על תרומתם לתקשורת הישראלית. בתגובה להענקת הפרס אמר לונדון:
כפזמונאי
בשנים 1982-1964 עסק לונדון בכתיבת פזמונים. שירו הראשון שהתפרסם היה "בשום מקום" (לחן: אלונה טוראל) שהופיע בתקליט הבכורה של שלישיית גשר הירקון, "אהבה ראשונה". בין שיריו, כמה שהפכו ללהיטים: "שיר הטלפון", "אליעזר בן-יהודה", "גשר אלנבי", "עמיחי", "החיים היפים", "לו הייתי פירט", "בואי לאילת", "ציף ציף מעל הרציף", "כולם חכמים כולם" ו"מרדף". לימים אמר ירון לונדון בריאיון עיתונאי כי "יש שיר אחד שהיום לא הייתי כותב, וזה 'מרדף', שנמצא בדיסק. יש בשיר הזה תיאורים עם נימות פשיסטיות שהיום לא הייתי כותב". השיר עוסק בארץ המרדפים ומביע אהדה לטורחים על הביטחון השוטף. עם מבצעי פזמוניו נמנו שלישיית הגשש החיוור, להקת הנח"ל, חוה אלברשטיין, מתי כספי והשלושרים. בשנת 2005 יצא לאור הדיסק "לו הייתי פירט", ובו אוסף פזמוניו.
כשחקן
בשנת 1979 גילם לונדון את עצמו בתפקיד משני בסרט "שלאגר", כמגיש תוכנית האירוח "עלי כותרת". בשנת 1983 כיכב בסרטו הדרמטי של יצחק (צפל) ישורון "זוג נשוי", וכן בסרט "מכת שמש" משנת 1984.
לונדון הופיע גם בקליפ של השיר "אצל הדודה והדוד" של הזמר דני סנדרסון (בבימויו של מוטי קירשנבאום), בו נזרקת לבריכה טלוויזיה שבה מופיע באותה עת לונדון. לאחר ניפוצה של הטלוויזיה, יוצא לונדון הרטוב מן הבריכה וממשיך את המשפט אותו החל כאשר היה בשידור בטלוויזיה – מיצג הרומז על עיסוקו הנרחב בטלוויזיה.
בשנת 2010 החל שידור העונה הראשונה של הסדרה "חסמבה דור 3", בה השתתף לונדון בתפקיד אורח כראש הממשלה, שמתכוונים להתנקש בחייו. ראש הממשלה, המגולם על ידי לונדון, משוחח באחד הפרקים עם מפקד חסמב"ה ירון זהבי (עודד קוטלר) ומגלה לו שהשתוקק בנערותו להצטרף לחבורת חסמב"ה. יש בכך מחווה לירון לונדון, שבהיותו נער נתן השראה לסופר יגאל מוסינזון כאשר יצר את הדמות של מפקד חסמבה. בשנת 2016 שב לונדון וגילם את ראש הממשלה באחד מפרקי הסדרה "האחיות המוצלחות שלי".
בשנת 2012 השתתף ירון לונדון בפסטיגל שנושאו היה עולם הריגול, בתור הסוכן הראשי "קונטרול". לונדון לא שיחק על הבמה במהלך המופעים, אולם קטעים בהם צולם הוצגו על מסך.
ב-2015 הופיע בתפקיד עצמו בעונה השנייה של הסדרה "שטיסל".
בשנת 2018 הופיע בתפקיד עצמו בסדרה "שטוקהולם".
כמפיק שותף
ב-14 באוקטובר 2020 הוקרן בערוץ כאן 11 הסרט התיעודי "רצח בקולנוע צפון" על פרשת רצח המהנדס פיאטלי בבימויו של אבידע ליבני. לונדון שימש כיוצר וכמפיק שותף בסרט.
משפחתו
לונדון היה נשוי לנירה לבית שחורי, קניינית אופנה, עד לפטירתה בפברואר 2010. לזוג שלושה ילדים ובהם הקריקטוריסטית והסופרת דניאלה לונדון דקל. ללונדון בן נוסף מחוץ לנישואים, העיתונאי יואב זהבי, ממפיקת הטלוויזיה לאה זהבי.
מהעשור השני של המאה ה-21, לונדון הוא בן זוגה של הסופרת מיכל זמיר.
לונדון מתגורר בתל אביב ומגדיר עצמו אתאיסט.
הטוון
הטוון (בהונגרית: Hatvan) היא עיר במחוז הווש שבהונגריה.
שמה של העיר
פירוש השם "הטוון" בהונגרית הוא "שישים". האגדה האורבנית מספרת ששם זה ניתן לעיר כי היא שוכנת כ-60 קילומטרים מבירת הונגריה בודפשט. אולם נראה שאגדה זו איננה נכונה, שכן השם "הטוון" כבר הוזכר במקורות מימי הביניים, ואילו הונגריה החלה להשתמש ביחידות המטר רק משנת 1876. כמו כן, המרחק בפועל בין בודפשט לבין העיר הוא קרוב ל-55 קילומטרים.
קהילה יהודית
בינואר 1941, במפקד האוכלוסין הארצי האחרון שנעשה בהונגריה לפני הכיבוש הנאצי, נמנו בהטוון 541 תושבים יהודים. שיעורם היה כ-3% מכלל אוכלוסיית הטוון. רוב יהודי הטוון היו סוחרים ובעלי מלאכה.
ב-19 במרץ 1944, כבשה גרמניה הנאצית את הונגריה. במפקד האוכלוסין שביצעה גרמניה באפריל 1944, מנתה הטוון 450 יהודים. עוד לפני הכיבוש הגרמני, ביולי 1942 החלו לצאת צווים מטעם רשויות הונגריה המגבילים את תנועת היהודים ואת זכויותיהם. מנגנון הצווים המגבילים המשיך גם עם הכיבוש הגרמני. ב-6 במאי 1944 פורסם צו הקורא לרכז את כל יהודי מחוז הווש בגטאות. באמצע חודש זה הוקם גטו בהטוון. יהודי העיר נדרשו לעבור לגטו בשכונת לילי-טלפ שבעיר, ויהודי האזור שוכנו בבית חרושת לשעבר לרעפים.
ב-23 במאי 1944 ביצעו שלטונות הונגריה חיפוש בכל בתי הגטו, ויצאה הודעה שכל תושביו חייבים להתאסף למחרת בבוקר במקומות שנקבעו מראש ולהתכונן לפינוי. ב-27 במאי 1944 בבוקר החלו הפינויים בפועל של שני הגטאות שבהטוון, ויושביהם הועברו לבית חרושת מקומי לסוכר ושוכנו בשני מבני עץ ריקים שנועדו לאחסון סוכר. לכל אדם הוקצה לשינה מקום ברוחב שבעים עד שמונים סנטימטרים. בתחילה לא הייתה במקום צנרת, ורק לאחר זמן מה התקינו עובדי בית החרושת צנרת למים ולשירותים ארעיים. עד מהרה התרוקן המטבח הציבורי ממצרכים, ובמרכז השילוח השתרר רעב.
3,800 יהודים הוחזקו במרכז שילוח זה עד שגורשו לאושוויץ ב-12 ביוני 1944.
ערים תאומות
להטוון שבע ערים תאומות:
אלכסנדר ומפילוב
לכסנדר ומפילוב (ברוסית: Александр Валентинович Вампилов; 19 באוגוסט 1937 - 17 באוגוסט 1972) היה מחזאי סובייטי.
ביוגרפיה
אלכסנדר ומפילוב נולד ביישוב קוטוליק שבאזור העיר אירקוטסק ב-19 באוגוסט 1937. אביו היה פדגוג בולט. אמו הייתה מורה למתמטיקה והייתה לה השפעה מכרעת על עיצוב אישיותו של בנה.
בשנת 1955 התקבל לאוניברסיטת אירקוטסק ללימודי היסטוריה ופילולוגיה. את הסיפור הראשון שלו - "צירוף מקרים" - כתב בשנה השלישית באוניברסיטה. סיפור זה נתן שם לספרו הראשון שיצא לאור ב-1961 וכלל סיפורים וסצנות קומיים.
במהלך עבודתו הספרותית כתב קרוב ל-70 סיפורים, סצנות, כתבות, מאמרים ופליטונים. ב-1962 כתב מחזה חד-מערכתי "20 דקות עם מלאך". ב-1963 כתב קומדיה "בית עם חלונות לשדה" וב-1964 כתב מחזה גדול ראשון - קומדיה "פרידה ביוני". ב-1965 כתב קומדיה "הבן הבכור". המחזה הפך מהר לפופולרי ואף צולם סרט על פיו אשר זכה בפרס בקטגוריה "התסריט הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בפראג ב-1976.
בישראל ומפילוב מוכר לאוהבי תיאטרון לפי המחזה "הבן הבכור" שבוים בתיאטרון גשר עם משה איבגי בתפקיד הראשי. המחזה זכה להצלחה רבה וביקורות טובות ממבקרים המקומיים.
ב-1968 סיים ומפילוב את המחזה "ציד הברווזים" אשר גם הוא בוים בהרבה תיאטראות ברחבי רוסיה וצולם לפיו סרט.
ב-17 באוגוסט 1972, יומיים לפני יום הולדתו ה-35, נהרג ומפילוב בתאונה בימת באיקל (סירה ממונעת שהיה בה התהפכה ואלכסנדר טבע).
על שולחן העבודה שלו נשארה עבודה לא גמורה – מחזה מוזיקלי.
נורדית עתיקה
נורדית עתיקה היא שפה גרמאנית עתיקה שדוברה על ידי הנורדים במהלך התקופה הוויקינגית, ועד לשנת 1300 בערך, ממנה התפתחו השפות הצפון גרמניות המודרניות כגון שוודית, נורווגית, דנית ואיסלנדית.
הנורדית התפתחה במאה השמינית מהשפה הפרוטו-נורדית, שהתפתחה מהפרוטו-גרמאנית. במשך רוב הזמן נכתבה השפה הנורדית העתיקה בכתב הרוני, אך בתקופה מאוחרת יותר נכתבה במקומות מסוימים גם בכתב הלטיני. השפה נחלקה לשלושה דיאלקטים נפרדים: "נורדית מערבית עתיקה", שממנה התפתחה הנורווגית העתיקה הפרואיזית והאיסלנדית, "נורדית מזרחית עתיקה", שהייתה הבסיס לשוודית ולדנית, ו"גוטנית עתיקה" (Old Gutnish), שגלגוליה היום מקושרים לרוב ל"נורדית המזרחית העתיקה".
השפה הופצה באירופה ובמקומות נוספים עם הכיבוש הוויקינגי. היא שימשה באזורים שנכבשו כשפת השלטון והמסחר, ושימשה כלינגואה פרנקה.
חיפושיות זבל
חיפושית זבל הוא שם עממי כוללני לחיפושיות אשר ניזונות בלעדית או בעיקר מגללי חוליתניים. מרביתן שייכות למשפחת הזבליתיים, אך יש גם מינים ממשפחות אחרות, כגון משפחת הקברניתיים, אשר ניזונים מזבל בעלי חיים. כמו כן יש מיני חיפושיות ממשפחת הפגרוניתיים אשר חיים בתוך זבל. מחקרים מצאו כי חיפושית הזבל יכולה להרים פי 1,141 ממשקל גופה.
הידועה ביותר מבין הזבליות היא זבלית פרעה, היא ה"חרפושית" של תרבות מצרים העתיקה, המתוארת להלן.
התנהגות
התנהגות חיפושיות הזבל לגבי הזבל שונה ממין למין. שני סוגי ההתנהגות הראשונים אופייניים בעיקר לזיבליות, הניזונות מהזבל:
לעומתן יש חיפושיות "דַיָרוֹת" אשר פשוט חיות את כל חייהן בתוך הזבל; חלקן ניזונות ממנו וחלקן לא.
חיפושיות זבל חיות במגוון גדול של בתי גידול, כולל מדבריות, יערות, כרי מרעה ושדות חקלאיים. מוצאים אותן בכל היבשות מלבד אנטארקטיקה, אך לא באזורים קרים במיוחד או יבשים מאוד.
בוגרי הזבליות ניזונים רק מהנוזלים שבגללים. באיברי הפה שלהם הם סוחטים ומוצצים את הזבל ובולעים את הנוזל המכיל מיקרואורגניזמים, חומרי תזונה, ולעיתים גם זחלים של חרקים אוכלי זבל אחרים. לעומת זאת, הזחלים ניזונים מנוזלי הגללים וגם מהמוצקים שבה, אותם הם לועסים באיברי הפה שלהם.
מרבית חיפושיות הזבל מוצאות את הפרשות בעלי החיים באמצעות חוש הריח המפותח שלהם. חלקן, בעיקר הקטנות שביניהן, עומדות על בעל החיים עצמו ומחכות למתנה שהוא מעניק להן.
החוקר הצרפתי ז'אן-אנרי קזימיר פאבּר (Fabre) הפריך במאה ה-19 את האמונה העממית לפיה קיים שיתוף פעולה בין זבליות מכדררות במעבר מכשולים בעת גלגול כדור הזבל. הוא גילה שהמסייעות-לכאורה הן למעשה מתחרות האורבות להזדמנות לשדוד את כדור הזבל.
תועלת לאדם
חיפושיות הזבל תורמות תרומה חיובית לחקלאות. באכילת הזבל ובקבורתו הן תורמות למחזור המזון בקרקע ולאיכותו. כמו כן, בסילוק הזבל מסביבת הבקר והצאן הן מקטינות את זמינותו למזיקים כגון זבובים. לפיכך משתמשים בהן גם להדברה ביולוגית יזומה במשק החי.
המכון האמריקאי למדעי החיים העריך חיסכון שנתי של כ-380 מיליון דולר במשק החי האמריקאי בזכות חיפושיות הזבל.
ברפואה העממית הסינית משתמשים בחיפושיות הזבל יחד עם חרקים רבים נוספים.
נזק לאדם
לאחר השלב הראשון של התפתחות הזחלים (שבו הם ניזונים מכדור הזבל שבו נולדו), ברוב תהליך הגדילה שלהם (באביב ובסתיו) הם ניזונים משורשים. במדשאות, למשל, דבר זה גורם לנבילה ולקרחות בדשא.
במצרים העתיקה ובארץ ישראל
מינים שונים של חיפושיות זבל, ובעיקר זבלית פרעה (Scarabaeus sacer), נחשבו קדושים בעיני המצרים הקדמונים. הם האמינו שהחיפושית היוצאת מתוך הזבל נוצרה יש-מאין במעשה אלוהי שסימל עבורם את יצירת העולם מתוך השמש בידי אל השמש. דמות הזבלית המגולפת באבן, בחֵמָר ובחמרים אחרים נקראת "חרפושית". החרפושיות שמשו כקמעות, אלילים זעירים, עדיים וחותמות, והם מהממצאים הארכאולוגיים השכיחים ביותר ממצרים העתיקה.
חרפושיות שנמצאו בארץ ישראל מעידות על השלטון וההשפעה התרבותית המצרית בארץ בעת העתיקה. בין הסמלים על חותמי חזקיהו מלך יהודה נמצאו דמויות של חרפושיות ושל כדוריהן.
בספרות
במשל "חיפושית הזבל והעיט" מספר איזופוס על עיט הטורף ארנב למרות בקשותיה של החיפושית שלא יעשה כן. החיפושית נוקמת בעיט בהשחתת ביציו. ביאושו, מתעופף העיט לאולימפוס, מניח את הביצים בחיקו של זאוס, ומבקש ממנו להגן עליהן. החיפושית בתגובה ממלאת עצמה בזבל, ומתעופפת בעוצמה לתוך פניו של זאוס, ובבהלתו הוא קופץ על רגליו והביצים נופלות ונשברות. כאשר זאוס למד על בקשת החרפושית ממנה התעלם העיט, הוא נוזף בעיט ומבקש מהחרפושית לשמור מרחק מהעוף. כאשר בקשתו זו נדחית, הוא משנה את עונת הדגירה של העיט לזמן בו חיפושיות הזבל אינן נמצאות מעל פני האדמה.
אריסטופאנס התייחס למשל זה כמה פעמים במחזותיו.
מריאצ'י
מָריאָצ'י (בספרדית: Mariachi) הוא סוגה מוזיקלית שמקורה במדינת חליסקו, שבמערב מקסיקו. מוזיקת הז'אנר משלבת כלי מיתר ומושפעת מההתפתחות ההיסטורית והתרבותית של מערב מקסיקו. לאורך היסטורית המריאצ'י, מוזיקאים ערכו יצירות אקספרימנטליות עם כלי נשיפה, וכלי הקשה. בנוסף, גורמים סוציו-היסטוריים השפיעו על הרפרטואר מבחינת ביצועים ומגוון המאפיינים של השירה בכל אזור. כמו גם על אבולוציית הלבוש הנלווה לביצועים.
המריאצ'י מהווה אלמנט חשוב בלימודי המוזיקה המקסיקנית משום שההרכב שנוצר במהלך התקופה הקולוניאלית, מצא את מהותו בעידן הפוסט קולוניאלי, ופרח בתקופה לאומנית, ותוך כך הפך לבעל השפעה עולמית בזמנים המודרניים. במהלך התפתחות זו, בעיקר מאז התקופה הלאומנית, מוזיקת מריאצ'י הפכה לסמל של מוזיקה מקסיקנית וזכתה לפרסום השירה המקסיקנית בפלטפורמה חוץ אזורית. זאת באמצעות השתתפות בתוכניות רדיו פופולריות, הופעה בסרטים מקסיקניים מוקדמים, וביצוע קמפיינים נשיאותיים.
אנסמבל מריאצ'י מורכב, בדרך כלל, מכינורות, חצוצרות, גיטרה קלאסית, ויולה, גיטרה בס גיטרה אקוסטית ולפעמים נבל. הנגנים מופיעים בתלבושת אחידה בצבע כסף עם מכנס רכיבה הקרוי "צ'ארו" וכובע רחב-שוליים.
המריאצ'יס המקוריים היו נגני רחוב מקסיקנים, אבל היום מרביתם בדרנים מקצועיים בתעשיית הבידור, ובעלי כישורי נגינה על יותר מכלי אחד, כשכל נגן גם יכול לשיר. לפעמים הם מלווים זמרי פופ, דוגמה לאחת מהם היא הזמרת סלינה, שהתחילה את דרכה כחלק מתרבות המריאצ'י המקומית. שירי נרקוקורידו הם מוזיקה בסגנון זה.
בשנת 2016 הכיר ארגון אונסק"ו בסוגה המוזיקלית של המריאצ'י כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
ריטה רוסי קולוול
ריטה רוסי קולוול (באנגלית: Rita Rossi Colwell; נולדה ב-23 בנובמבר 1934) היא מדענית אמריקאית אשר עיקר עיסוקה מיקרוביולוגיה ואוקיינוגרפיה. בעלת תארים בבקטריולוגיה, גנטיקה ואוקיינוגרפיה. מחקרה העיקרי היה חקר חיידק הכולרה אשר תוצאותיו הצילו עשרות אלפי אנשים.
קולוול הייתה האישה הראשונה שנבחרה לראש הקרן הלאומית למדע (NSF) בארצות הברית במסגרת תפקידה שיפרה את לימודי המדע בכיתות הגבוהות. כתבה מעל 800 מאמרים וכ-17 ספרים.
ילדות וחינוך
ריטה ר. קולוול נולדה בנובמבר 1934 במסצ'וסטס בארצות הברית, היו לה 7 אחים ואחיות. להוריה לא היה עבר במקצוע מדעי, אביה לואיס עבד בבניה, אמא הייתה ציירת. כבר מגיל צעיר, ניכר היה כישרונה של קולוול. בכיתה ו' הוגדרה כתלמידה הכי טובה בבית ספרה.
אוניברסיטה
בשנות ה-60 בכיתות המדעים באוניברסיטה, למדו בעיקר גברים. קולוול הייתה מהנשים היחידות בתחום ולכן החיים האקדמיים היו לה קשים מאוד. למרות שבתקופתה הנשים היו מצופות לעסוק בתחומים המתאימים להגדרתם לנשים, היה לקולוול חשוב ללמוד מדעים ולחקור את הנושא שמעניין אותה. את לימודי התואר הראשון ב-1956, עשתה קולוול בבקטריולוגיה.
קולוול תכננה להמשיך ללימודי התואר שני בבקטריולוגיה אולם בשל היותה אישה לא אושרו לימודיה. קולוול התלוננה ליועץ הסגל שלה, חוקר בתחום הגנטיקה שאמר לה: "ההפסד שלהם הוא הניצחון שלנו". והציע לה ללמוד תואר שני בגנטיקה. את הדוקטורט עשתה בתחום האוקיינוגרפיה.
חיים אישיים
ב-1956 פגשה קולוול באוניברסיטה, סטודנט לכימיה בשם ג'ק, הם נישאו ונולדו להם שתי בנות. בנותיהם הלכו גם בדרכה של אימם ופיתחו קריירה מדעית.
מחקר ועבודה
ב-1977 קולוול שוב פרצה דרך כאישה ומונתה לאשה הראשונה בארצות הברית המנהלת קרן מלגות לחקר הים. במסגרת תפקידה חילקה מלגות באוניברסיטת מרילנד. בתפקיד זה, קולוול השגיחה על מגוון מחקרים, וגם חקרה בעצמה. באחד מהמחקרים שלה הבחינה קולוול שבמקומות בהם היו דליפות נפט התגלו רמות גבוהות של בקטריות מפרקות נפט, זה הוביל להשערה שניתן להשתמש בבקטריות אלו לניקיון הים באזורי המוצפים בנפט. מחקר נוסף של קולוול גילה שצדפות נמשכות לשכבות בקטריות על קרקעית המים. גילוי זה עזר להחזיר את אוכלוסיית הצדפות שהייתה בירידה כבר שנים.
כולרה
הכולרה היא מחלה זיהומית מידבקת שגורמת להתייבשות קשה עד מוות. כ-2 מיליון אנשים מתו ממחלה זאת, בעיקר במדינות עולם שלישי.
קולוול חקרה את חיידק הכולרה והגיעה לתגליות מצילות חיים. היא גילתה שכולרה קיימת גם במצב רדום, לפני המחקר שלה, הדעה הרווחת הייתה שאם חיידק הכולרה לא גדל, אז הוא ככל הנראה, חיידק מת. קולוול גילתה שאם תנאי הגידול לא נוחים לחיידק הכולרה, הוא יכנס למצב רדום, אבל אין זה אומר שהוא לא קיים. קולוול גם הוכיחה שיש קשר בין התפרצות עונתית של מחלת הכולרה למזג האוויר. בנוסף, היא מצאה דרך לצמצם בחצי את מקרי הכולרה בבנגלדש, היא גילתה ששימוש בבד סארי, (שהוא זמין וזול), בתור פילטר למים, מצמצם את התפשטות הכולרה.
הקרן הלאומית למדע בארצות הברית
בשנות ה-90 פעלה קולוול לפיתוח מרכז מחקר אינטראקטיבי ללימוד מדעי הים, אך הפרויקט לא הושלם בעקבות מינויה לראש הקרן הלאומית למדע (NSF) בארצות הברית. ריבוי המשימות בתפקידה, והעובדה שהייתה האישה הראשונה בתפקיד זה, הקשו עליה להמשיך לעבוד על מרכז המחקר. בתור ראש הקרן הלאומית למדע בארצות הברית היא שמה דגש על שיפור לימודי המדע בכיתות י"ב. כיום קולוול חזרה ללמד באוניברסיטת מרילנד ומשמשת כיו"ר Canon U.S. Life Sciences, Incorporated.
הכרה ופרסים
קולוול קיבלה מעל 60 פרסים, כתבה יותר מ-17 ספרים ו-800 מאמרים. היא הייתה הנשיאה של האגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS) ,הנשיאה של החברה האמריקאית למיקרוביולוגיה (ASM). הייתה חברה באקדמיה האמריקאית לאומנות ומדע, ובאקדמיה האמריקאית למדע. בנוסף נקרא על שמה אזור גאולוגי באנטארקטיקה.
מבין הפרסים הרבים שקיבלה:
וסל (פסל)
Vessel (TKA) (בתעתיק לעברית: וסל; מילולית: כלי) הוא פסל ואטרקציה שנבנה כחלק מפרויקט הפיתוח של חצר הדסון בשכונת האדסון יארד באי מנהטן, ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הפסל תוכנן על ידי המעצב הבריטי תומאס הת'רוויק (Thomas Heatherwick).
צורתו של המבנה ככוורת דבורים; גובהו 16 קומות, ובו 154 גרמי מדרגות, המקשרים בין 80 מפלסים, ובסך הכל כ-2,500 מדרגות.
המבנה מצוי בכיכר במרכז המתחם.
הפסל מומן על ידי חברות פרויקט הפיתוח, ועלות בנייתו 200 מיליון דולרים.
היסטוריה
הרעיון של הקמת הפסל הוצג לציבור ב־14 בספטמבר 2016. הבנייה החלה באפריל 2017, כשחלקי הפסל מיוצרים באיטליה ונשלחים לארצות הברית. בניית שלד המבנה הסתיימה בדצמבר 2017, והוא נפתח לציבור ב־15 במרץ 2019.
ביקורת רבה הועלתה כנגד מפעילי הפרויקט, אשר הגבילו את צילומו משיקולים של זכויות יוצרים.
שם הפסל
שמו של הפסל זמני - ועל כן הוא נקרא רשמית Vessel TKA, כאשר, TKA - ראשי תיבות של "Temporarily Known As" - "שם זמני". לאחר פתיחת האתר חברת הפיתוח של חצר הדסון הקימה אתר אינטרנט בו היא קוראת לציבור להציע שם קבוע לפסל.
תיאור המבנה
גובהו של המבנה 46 מטרים (16 קומות), כאשר המפלסים של המבנה מקושרים בגרמי מדרגות. הפסל ממוקם בכיכר ששטחה 20 דונמים. בפסל, העשוי פלדה, 154 גרמי מדרגות, 2,500 מדרגות המצופות נחושת ו -80 מפלסים, כאשר האורך הכולל של המדרגות עולה על 1.6 קילומטרים. על המדרגות מקום ל-1,000 מטפסים בו זמנית.
במבנה יש גם מעלית ורמפות להנגשה עבור נכים (רק שלושה ממפלסי המבנה מונגשים).
בסיסו של המבנה הוא ברוחב 15 מטרים, והמבנה הולך ומתרחב כלפי מעלה עד לרוחב של 46 מטרים.
המבנה בנוי בהשראת באר מדרגות הודית.
מיקום הפסל
המבנה תוכנן בשילוב עם תכנון הרחבה המרכזית של המתחם. הכיכר תוכננה על ידי אדריכל הנוף תומאס וולץ (Thomas Woltz).
בכיכר, ששטחה 20 דונמים, נשתלו 28,000 צמחים ו-225 עצים. בצד הדרומי של הרחבה חופה של עצים, ובכניסה הדרום-מזרחית של הרחבה נבנתה מזרקה.
הכיכר מוחברת לטיילת היי ליין, הנמצאת בקצה הדרומי של הרחבה.
עלויות בניית הפסל, ובנייתו
על פי התכנון, עלות בניית הפסל הייתה אמורה להיות 75 מיליון דולרים. במהלך הבנייה העלות עלתה ל-150 מיליון דולרים ול-200 מיליון דולרים. חלקי הפלדה של המבנה הורכבו במונפאלקונה שבאיטליה, והובלו באניות לרציפי נהר ההדסון.
היסטוריה
סטיבן רוס, מנהל חברת הפיתוח של האדסון יארדס אמר בראיון למגזין "פורצ'ן" כי הוא "רוצה להקים משהו טרנספורמטיבי, מונומנטלי". רוס חיפש חמישה אמנים לא ידועים, אשר עיצבו כיכרות דומות, וביקש מהם להכין הצעות עבור הכיכר. רוס דחה את כל התוכניות שהציעו האמנים.
ואז המליץ מכר של רוס על תומאס הת'רוויק, ורוס התלהב מיידית בתוכנית שהציע הת'רוויק.
היוזמה להקמת היצירה הוצגה לציבור ב־14 בספטמבר 2016, באירוע בו השתתפו מאות אנשים כולל ראש עיריית ניו יורק ביל דה בלאזיו. באירוע, בהשתתפות אנדרסון קופר, הוצג מופע של להקת המחול אלבין איילי, אשר הוכנה במיוחד עבור היצירה, ואשר קיבלה השראה מהמדרגות המשולבות שתוכננו עבור היצירה.
ב-18 אפריל 2017 הותקנו באתר עשרת החלקים הראשונים של המבנה (מתוך 75 החלקים). יתר 65 החלקים הובאו בחמש קבוצות, והיו אמורים להיות מותקנים עד אביב 2019.
החלק האחרון של המבנה הותקן בדצמבר 2017, ובאוקטובר 2018 הוכרז שהמבנה יפתח לציבור ב-15 במרץ 2019.
ניתן היה לרכוש כרטיסים על מנת להיכנס למבנה החל מינואר 2019, והוא נפתח במועד המתוכנן - 15 במרץ 2019.
זכויות יוצרים
על היצירה נמתחה ביקורת בשל על מדיניות הצילום הקשורה לה בעת פתיחתה. חברת האדסון יארדס, הבעלים של היצירה טענו כי להן זכויות קנייניות (בעלות) בכל התמונות והסרטונים שצולמו ביצירה, ושמרה לעצמה את הזכות להשתמש בתמונות ובסרטונים שצולמו למטרות מסחריות מבלי לשלם תמלוגים לצלמים (בארצות הברית, בשטח פרטי אין אפשרות לצלם יצירות אמנות מבלי רשות של הבעלים של היצירה). טענה זו של האדסון יארדס ספגה ביקורת רבה, מאחר שהדסון יארדס קיבלה עבור הפרויקט כספי ציבור בסך 4.5 מיליארד דולר, מהם 500 מיליון דולר לצורך הקמת שטחים ציבוריים - ובהם השטח בו נמצאת היצירה, ולכן, קבעו המבקרים - שהיצירה היא של הציבור ולא של האדסון יארדס. בעקבות הביקורת הציבורית השתנתה המדיניות.
נגישות
לאחר שהיצירה נפתחה, התלוננו המבקרים שהיצירה לא נגישה במידה מספקת למבקרים הנדרשים לכיסאות גלגלים. היצירה כללה בעיקר מדרגות, עם מעלית אחת בלבד לחיבור שהגיעה לקבוצה אחת של מפלסים בלבד. בשל כך, קבוצות למען שוויון זכויות לנכים הפגינו מחוץ ליצירה. משרד המשפטים של ארצות הברית הגיש תלונה בטענה שבגלל מספר רב מהמפלסים בתוך היצירה אינם נגישים, מרבית המבנה אינו תואם את החוק האמריקני עם מוגבלות, למעט המפלסים שבהם עוצרת המעלית. יתר על כן, היו מקרים בהם לא עצרה המעלית במספר מהמפלסים (להם היא הגיעה)- בשל עומס במרפסות. בדצמבר 2019 הגיעו מפעילי היצירה להסכם עם משרד המשפטים של ארצות הברית להגדלת הנגישות למבנה על ידי הוספת מעליות שתאפשרנה גישה לכל המפלסים.
התאבדויות
ב-1 בפברואר 2020 התאבד גבר בן 19 בקפיצה מהקומה השישית של היצירה; ב-22 בדצמבר 2020 אישה בת 24 קפצה אל מותה מראש היצירה; התאבדות שלישית אירעה כעבור פחות מחודש ב-11 בינואר 2021, כאשר תייר בן 21 קפץ מהיצירה.
בעקבות שלושת מקרים אלה נסגרה היצירה לזמן בלתי מוגבל בעת שמפעילי היצירה התייעצו עם מומחים כיצד למנוע מקרים מעין אלה.
ביקורות
הפסל זכה לשבחים רבים. הכתב שון טולי (Shawn Tully), מהמגזין פורצ'ן קרא ליצירה "התשובה של מנהטן למגדל אייפל".
המגזין הצרפתי Elle השווה את היצירה לציור מעשה ידי הצייר מאוריץ קורנליס אשר.
אחרים אמרו שיצירה נראית כשווארמה הענקית.
מבקר האדריכלות של הניו יורק טיימס, מייקל קימלמן (Michael Kimmelman), אמר שהיצירה "צעקנית" (gaudy), וביקר את מתחם "האדסון יארדס" שהוא למעשה כשכונה סגורה, שאין בה שטחים ציבוריים אמיתיים.
ספריא
ספריא (באנגלית: Sefaria) הוא מלכ"ר המפעיל אתר אינטרנט המשמש כספרייה דיגיטלית מקוונת של טקסטים יהודיים חופשיים ובקוד פתוח. היא נוסדה בשנת 2011 על ידי ברט לוקשפייזר (Brett Lockspeiser), לשעבר מנהל מוצר בחברת גוגל, והעיתונאי והסופר ג'ושוע פואר. הטקסטים ניתנים ברישיון שמאפשר הפצה לא מסחרית הן בעברית והן בתרגום. האתר מספק גם כלי ליצירת דפי מקורות.
היסטוריה
ספריא הוקמה ב-2011, על ידי העיתונאי ג'ושוע פואר יחד עם ברט לוקשפייזר, לשעבר מנהל מוצר בגוגל. גרסת הבטא הראשונה יצאה לאור ב-2012, וב-2013 היא הפכה רשמית למלכ"ר, בעזרת מימון מקרן נתן, Jonathan and Tamar Koschitzky, וקרן ג'ים ג'וזף. ב-2015, היו כבר שתים-עשרה אפליקציות שעשו שימוש ב-API ובמסד הנתונים של ספריא, וחתמו על עסקה לשימוש בתרגומים שפורסמו בעבר על ידי הוצאת "אורים". האתר של ספריא עבר עיצוב מחדש ב-2016, לצד פרסום יישומים חדשים עבור iOS ו-Android, ותרגום מלא לאנגלית של פירוש רש"י על התורה. בשלב זה, היו למעלה מעשרה אנשים בצוות המקצועי של האתר. ציון דרך משמעותי לאתר הגיע ב-2017, עם הוצאת מהדורת ויליאם דוידסון לתלמוד, אשר כוללת את פירושו של הרב עדין אבן-ישראל (שטיינזלץ) בעברית ובאנגלית, תחת הרישיון CC BY-NC.
תוכן
לספריא יש ספרייה רחבת היקף של טקסטים יהודיים, ובכללם התנ"ך, התלמוד, סידורים, וכן יצירות חדשות יותר. התוכן של ספריא מגיע ממגוון מקורות: ספרים בנחלת הכלל נסרקים ומעובדים על ידי תוכנת OCR, ואחר כך מוגהים ומסודרים על ידי צוות מטעם האתר. מקורות מקוונים אחרים, כגון "בלכתך בדרך" משמשים גם הם כמקור. בנוסף, יש מוציאים לאור העובדים ישירות מול ספריא.
תרגומים
לכמה יצירות, כגון התנ"ך והתלמוד, יש תרגומים לאנגלית. תרגומים אלו באו או ממיקור המונים, או ממוציאים לאור, או שהיו כבר בנחלת הכלל. כמה מהתרגומים בוצעו על ידי ספריא עצמה.
דפי מקורות
בונה דפי המקורות של ספריא מאפשר למשתמשים ליצור דף עם מקורות מתוך ספריא. ניתן להפוך את דפי המקורות לציבוריים, כך שיהיו זמינים עבור משתמשים אחרים; ניתן להוריד את דפי המקורות כקובץ PDF.
STS-126
STS-126, היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-15 בנובמבר 2008 (0:55 שעון UTC). המשימה, נועדה להביא ציוד, אספק, ואשת צוות ה לתחנת החלל הבינלאומית. מעבורת החלל אנדוור שוגרה ב-15 בנובמבר עם שבעה אסטרונאוטים, ועגנה בהצלחה בתחנת החלל לאחר יומיים. המעבורת נשארה עגונה בתחנת החלל במשך שהות של 11 יום, 16 שעות ו-46 דקות, ובמהלך המשימה בוצעו ארבע הליכות חלל. המעבורת התנתקה ב-28 בנובמבר ונחתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס ב-30 בנובמבר, עקב מזג אוויר גרוע במרכז החלל קנדי.
המשימה
נאס"א החליטו להגדיל, החל מ-2009, את צוות המדענים השוהים דרך קבע בתחנת החלל הבינלאומית משלושה אסטרונאוטים לשישה. החלטה זו מחייבת ביצוע שינויים והתקנות מיוחדות בתחנת החלל.
למשימה 126 שתי מטרות:
מיכאלה
"מיכאלה" היא טלנובלה-יומית ישראלית, אשר הופקה על ידי דרסט הפקות, ושודרה במהלך החל מ-12 במרץ 2004 ועד לסיומה ב-30 באוגוסט 2004 במשך 121 פרקים בחברת HOT.
עלילות "מיכאלה" הופיעו בשנת 2005 גם בטלנובלה "טלנובלה בע"מ" באזכורים שונים, במיוחד בשילובן של הדמויות גרשון חביה ואסי שחר אשר הופיעו במספר פרקים משמעותי ב"טלנובלה בע"מ". גם תוכנית המציאות שנוצרה סביב "מיכאלה", "האודישן הגדול", שנועדה למצוא שחקן אלמוני ולהעניק לו תפקיד משני בסדרה, הומחזה מחדש ב"טלנובלה בע"מ".עם סיום 120 הפרקים, שודר באתר ynet הפרק האחרון של "מיכאלה", כשנה לאחר אירועי הסדרה. בסוף הפרק מוצגות הדמויות לאחר מספר שנים.
עלילה כללית
גיא אקריש (נתן רביץ) ומיכאלה דנון (אפרת כהן) הם זוג נשוי. עקב נישואים לא מוצלחים מחליטים השניים להתגרש, אך הדבר אינו קורה מכיוון שמיכאלה נפגעת בתאונת דרכים ושוקעת בתרדמת. גיא ממשיך בעסקיו, וכעבור מספר שנים הוא כבר מנהל חברת סטארט אפ למחשבים בשם "דיגיפן" יחד עם בן-דודו יובל אקריש (יניב לוי) וחברתו נגה פלד (דורית לב ארי). לחברה המצאה חדשנית, והיא על סף סגירת עסקת ענק שתכניס לחשבונה מיליוני שקלים. רענן אלמונד (ניר לוי), מחליט להמציא סיפור שהוא אחיה של מיכאלה ובכך לקחת מגיא את הכסף שהוא עתיד להרוויח. רענן הוא שותף לשעבר ב"דיגיפן", אדם צבוע ומושחת, שמחליט להתערב בעניינים ולתבוע את חלקה של "אחותו" בעסקה כחלק מהסכם הגירושים, לשם כך מערב את אסי שחר (אפרת כהן בתפקיד כפול) בחורה ענייה בעלת עבר מפוקפק, הדומה בצורה מדויקת למיכאלה, במטרה שתתחזה אליה לאחר שיצאה מ"תרדמתה" ותשיג עבור השניים את הכסף המיוחל. אסי מתחייבת למלא את התפקיד, במטרה להשיג כסף לניתוח לבתה גילי (נועה פורט), אך במהלך התוכנית אסי מתאהבת בגיא, בעוד היא מנסה לשמור על זהותה הסודית. במהלך הסדרה זוהר, המזכירה של גיא, יובל ונגה (סיוון ששון) נרצחת על ידי רענן, ואלפונסו (אייל רוזלס) נשלח כדי לגלות מי הרוצח, וכשהוא מגלה, אפשר לראות כמה הקשר בין מיכאלה ורענן חזק, בכך שמיכאלה רוצחת את אלפונסו כדי שרענן לא ישלח לכלא. סביב משפחת אקריש ומשפחת שחר נוצרים בין הדמויות סיפורי אהבה, שנאה, חברויות ובגידות.
הכתוביות
בסוף הפרק ישנן כתוביות שמספרות מה קורה עם הדמויות לאחר הסדרה.
לאחר הכתוביות
לאחר הכתוביות ישנה סצנה קצרה בה משתתפים נגה ורענן, שנמצאים בתאילנד ומתכננים את הנקמה באסי וגיא. בסוף הסצנה מתגלה שרענן עבר ניתוח והחליף את פניו לאלה של גיא.
בסדרה טלנובלה בע"מ אסי מופיעה כמה פרקים עם גרשון באחד הפרקים אסי אומרת לגרשון שגיא התחיל לשים כמויות של ג'ל לשיער מה שרענן היה עושה המון במיכאלה - מה שאומר שרענן התחלף עם גיא והנקמה של רענן ונוגה יצאה לפועל.
אמילי ווטסון
אמילי ווטסון (באנגלית: Emily Watson; נולדה ב-14 בינואר 1967) היא שחקנית אנגלייה, שהייתה מועמדת פעמיים לפרס האוסקר. היא זכתה לשבחים על ההופעה הראשונה שלה בקולנוע בסרטו של לארס פון טרייר "לשבור את הגלים".
ביוגרפיה
ווטסון נולדה ברובע איזלינגטון שבלונדון לאב ארכיטקט ואם מורה לאנגלית. היא גדלה כאנגליקנית. למדה בבית הספר למשחק "דרמה סטודיו לונדון", ובעלת תואר BA באנגלית ותואר MA של כבוד מטעם אוניברסיטת בריסטול. ווטסון נשואה לג'ק ווטרס אותו פגשה ב-1995 ברויאל שייקספיר קומפני. בסתיו 2005 נולדה בתם המשותפת, ג'ולייט.
קריירה
ווטסון החלה את קריירת המשחק שלה בתיאטרון. בין ההצגות ששיחקה בהן היו "שעת הילדים" (עם התיאטרון המלכותי הלאומי), "שלוש אחיות", "מהומה רבה על לא דבר" ו-"The Lady from the Sea". היא הופיעה גם בהפקות של "רויאל שייקספיר קומפני" כגון בהצגות "אילוף הסוררת", "סוף טוב הכל טוב" ובמחזה " The Changeling" מאת תומאס מידלטון וויליאם ראולי.
היא משכה תשומת לב ציבורית גם כשגילמה את דמותה של הצ'לנית ז'קלין די פרה בדרמה "הילרי וג'קי". כדי לגלם את הדמות למדה לנגן בצ'לו. על משחקה בסרט זכתה למועמדות נוספת לפרס האוסקר. היא כיכבה בסרטו של טים רובינס "לנענע את העריסה", סיפורו של מופע תיאטרון בשנות השלושים. בסרט "האפר של אנג'לה" שיחקה בתפקיד אימו של פרנק מק'קורט בעיבוד קולנועי לספר הזכרונות שלו. ב-2001 הופיעה לצידו של ג'ון טורטורו בסרט "מהלך מנצח", וכחלק מצוות השחקנים הגדול בסרטו של רוברט אלטמן, "גוספורד פארק". בשנה שאחר כך הופיעה בתפקיד רבה מק'קלן בסרט דרקון אדום שהוא פריקוול לספר "שתיקת הכבשים" מאת תומאס האריס. עוד באותה שנה שיחקה ב"מוכה אהבה" סרט של פול תומאס אנדרסון בכיכובו של אדם סנדלר, ובסרט המדע בדיוני "שיווי משקל" לצידו של כריסטיאן בייל.
ב-2002 לקחה פסק זמן מעבודתה בקולנוע והופיעה בתיאטרון בהפקות של סם מנדס, "הדוד וניה" ו"הלילה השנים-עשר", בתחילה בתיאטרון "דונמר וורהאוס" של סם מנדס, ואחר כך באקדמיה למוזיקה של ברוקלין. הופעותיה זיכו אותה בשבחים משני צידי האוקיינוס האטלנטי, וגם במועמדות ל"פרס אוליביה".
ב-2004 הייתה ווטסון מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "החיים על פי פיטר סלרס" בו גילמה את אן האו, אשתו של פיטר סלרס. ב-2005 כיכבה בארבעה סרטים: "Wah-Wah" סרטו האוטוביוגרפי של ריצ'רד אי גרנט אותו גם ביים, היא השתתפה בפרימיירה של הסרט הזה בפסטיבל אדינבורו; "שקרים נפרדים" שביים ג'וליאן פלוס, התסריטאי של "גוספורד פארק"; סרט האנימציה של טים ברטון "חתונת הרפאים" לצידם של ג'וני דפ והלנה בונהם קרטר; וכן בסרט "ההצעה" של המוזיקאי ניק קייב.
ב-2006 שחקה בתפקיד משנה בסרט "מיס פוטר", סרט ביוגרפי על סופרת ספרי הילדים ביאטריקס פוטר, בבימויו של כריס נונאן ובהשתתפות רנה זלווגר ויואן מקגרגור. עוד ב-2006 הופיעה בסרט "Crusade in Jeans" עיבוד לספרה של תיאה בקמן. ב-2007 השתתפה בסרט "סוס המים" על מוצא המפלצת מלוך נס לפי ספר הילדים של דיק קינג-סמית. ב-2008 כיכבה לצידן של ג'וליה רוברטס וקארי אן מוס בסרט "לחזור בקיץ", ובסרט "סינכדוכה, ניו יורק" סרטו הראשון כבמאי של התסריטאי צ'ארלי קאופמן.
הבמאי ז'אן פייר ז'ונה כתב עבורה את התפקיד הראשי בסרט "אמלי", שנקרא במקור "אמילי". ווטסון דחתה את התפקיד כי התקשתה בדיבור בצרפתית ולא רצתה לשהות רחוק מביתה. התפקיד הפך את השחקנית אודרי טוטו לכוכבת בינלאומית. גם הבמאי שקאר קאפור בחר בווטסון לתפקיד המלכה אליזבת בסרטו "אליזבת", תפקיד שאותו גלמה לבסוף קייט בלאנשט.
ב-2011 שיחקה במיני-סדרה "מבוגר אחראי" על הרוצח הסדרתי פרד וסט, בתפקיד ג'נט ליץ', עליו זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2015 שיחקה בסרט "ילד קטן" על ילד שאביו נשבה בכלא היפני, בזמן מלחמת העולם השנייה והוא עושה כל מה שהוא יכול כדי להחזיר את אביו הביתה.
ב-2019 גילמה במיני-סדרה "צ'רנוביל" את דמותה הבדיונית של אולאנה חומיוק, מדענית מהמכון הביילורוסי לאנרגיה גרעינית.
ג'ון פייפר-פרגוסון
ג'ון פייפר-פרגוסון (באנגלית: John Pyper-Ferguson; נולד ב-27 בפברואר 1964) הוא שחקן קנדי, שמופיע בעיקר בסרטים וסדרות אמריקאים וקנדים.
ביוגרפיה
ג'ון פייפר-פרגוסון נולד באוסטרליה; בנם של אצן ושחיינית אולימפית.מספר חודשים לאחר לידתו, עבר עם משפחתו לקנדה.
קריירה
פייפר-פרגוסון החל את קריירת המשחק שלו בקנדה, כאשר שיחק את התפקיד הראשי, סוני המילטון, בסדרת הדרמה "Hamilton's Quest". תפקיד זה הוביל אותו לקבלת תפקידים בסרטים הוליוודים כגון "Bird on a Wire" לצד מל גיבסון וגולדי הון, "Stay Tuned" לצד ג'ון ריטר ובמערבון של קלינט איסטווד "בלתי נסלח".
בעשור האחרון, פייפר-פרגוסון הרבה להופיע בסדרות טלוויזיה מצליחות כגון CSI, ER, "Arliss" ו"Nash Bridges". הוא שיחק את ג'ו ווידון בסדרת הדרמה אחים ואחיות (2006-2007).
ג'יימס מורטימר
ג'יימס מורטימר (באנגלית: James Mortimer; 22 באפריל 1833, ריצ'מונד, וירג'יניה – 24 בפברואר 1911) היה שחמטאי אמריקאי, עיתונאי ומחזאי שחי את ארבעים שנותיו האחרונות באנגליה.
ביוגרפיה
מורטימר סיים את לימודיו באוניברסיטה של וירג'יניה, וכנספח לשירות הדיפלומטי של ארצות הברית הוצב בפריז בין השנים 1855–1860. נפוליאון השלישי העניק לו את אות לגיון הכבוד על עבודתו. כאשר אלוף השחמט האמריקאי פול מורפי ביקר בפריז בשנת 1858 נפגש עמו מורטימר והשניים התיידדו. מורטימר היה אחד מהבודדים שחזו בדו-קרב המפורסם בין פול מורפי לבין אדולף אנדרסן. נאמנותו של מורטימר לקונפדרציית המדינות של אמריקה הביאה אותו לפרוש מהשירות הפדרלי בשנת 1860. מורטימר נשאר בפריז ועבד כעיתונאי. כאשר נפוליאון השלישי הודח בשנת 1870, שניהם השתקעו באנגליה.
בלונדון יסד מורטימר עיתון בשם "פיגארו", העיתון הרשמי של ממשל נפוליאון בגלות. הגם שנפוליאון מת בשנת 1873, "פיגארו" המשיך לצאת לאור עוד זמן מה. העיתון היה לעיתים שנוי במחלוקת ומורטימר הסתכסך עם רבים בשל ביקורות התיאטרון החריפות שכתב. כאשר הוגשה נגדו תביעת דיבה, שגה מורטימר והחליט להגן על עצמו. כיועץ המשפטי של עצמו לא היה יכול להעיד לטובתו במהלך שלב ההגנה, ורק לאחר שהורשע על ידי השופט יכול היה להביא עדויות שמוכיחות כי לא היה לו מידע לגבי המאמר שבגינו הוגשה התביעה. השופטים החליטו שההוכחות הוגשו מאוחר מדי, ודנו אותו לשלושה חודשי מאסר. הציבור חש שהעונש לא מוצדק, והמוניטין של מורטימר עלה. כתוצאה מהמאסר נסגר "פיגארו", ובא הקץ למדור השחמט המצוין שנכתב על ידי יוהאן לבנטל בין השנים 1872–1876 ועל ידי אלוף העולם וילהלם שטייניץ משנת 1876 ועד 1882. כאשר מורטימר שוחרר הוא המשיך את הקריירה כמבקר וככותב מחזות. מורטימר כתב למעלה מ-30 מחזות שהופקו בלונדון. בסקרו את התחרות הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בספרד, בסן-סבסטיאן בשנת 1911, חלה בדלקת ריאות ומת.
קריירה שחמטאית
אף על פי שמעולם לא הצליח בתחרויות, לעיתים שיחק מורטימר בצורה טובה מול מתחרים חזקים. בתחרות לונדון בשנת 1883 ניצח מורטימר את יוהנס צוקרטורט ומיכאל צ'יגורין, אך סיים במקום האחרון עם 3/26. בתחרות הבינלאומית בלונדון בשנת 1886 ניצח מורטימר את ז'אן טאובנהאוס, ג'יימס מייסון ואמיל שאלופ אך סיים במקום ה-11 מ-13 מתמודדים עם 4/12. בגיל 74 שיחק מורטימר בתחרות האמנים באוסטנדה וניצח את סבלי גריגורייביץ' טרטקובר, אז'ן זנוסקו-בורובסקי וג'וזף הנרי בלקברן אך סיים האחרון מ-29 המתמודדים עם 5/28. מורטימר ניצח גם במשחקים תחרותיים מול הנרי בירד וז'ק מיזס וסיים בתיקו מול וילהלם שטייניץ וג'ורג' הנרי מקנזי.
מורטימר כתב שני ספרי שחמט שהפכו לרבי-מכר. על שמו קרויה הגנת מורטימר בפתיחה ספרדית, מלכודת מורטימר והתקפת מורטימר-פרזייר בגמביט אבנס.
דגל לבן
דגל לבן מסמל בימינו בעיקר כניעה. לדגל בצבע זה היו שימושים רבים ושונים במהלך ההיסטוריה.
שימושים בימינו
הדגל הלבן הוא סימן בינלאומי המסמל כניעה או הפסקת אש על מנת לנהל משא ומתן. דגל לבן הנישא על ידי שליח מסמל כי השליח אינו חמוש וברצונו לנהל משא ומתן. על פי דיני המלחמה ובהתאם לאמנת ז'נבה, אין לירות על אדם הנושא דגל לבן.
נשיאת דגל לבן במרמה, ועל מנת לתקוף במפתיע, מהווה עבירה על דיני המלחמה ונחשבת לפשע מלחמה.
מקור השימוש בדגל
האזכור הראשון של שימוש בדגל הלבן על מנת לסמל כניעה מקורו בזמן שלטון שושלת האן שבסין. ההיסטוריון קורנליוס טקיטוס מזכיר שימוש בדגל לבן בזמן כניעה בקרב משנת 109 לספירה. קודם לשימוש בדגל זה נהגו חיילים רומאים לסמל כניעה על ידי הרמת מגניהם מעל ראשיהם.
בית אומיה
בית אומיה השתמשו בדגל הלבן כסמלם לזכר קרב בדר, ועל מנת להבדיל בינם לבין בית עבאס, תוך העדפת השימוש בצבע הלבן במקום הצבע השחור לאות אבל.
אצל הבדואים
הבדואים בתקופת הנוודות היו תולים דגל לבן מעל האוהל כדי להזמין לחתונה שנערכה במקום.
צרפת
במהלך המאה ה-18, בתקופה שקדמה למהפכה הצרפתית שימש הדגל הלבן כדגלם של אנשי הצבא הצרפתי וכדגל צרפת. לאחר המהפכה, בשנת 1794 אומץ דגל שלושת הצבעים (ה"טריקולור") כדגל הלאומי של צרפת, ואילו הדגל הלבן הפך דגל של המלוכנים שהתנגדו למהפכה. במהלך תקופת השבת השלטון המלוכני בצרפת שב הדגל הלבן להיות דגל המדינה. הדגל הלבן נזנח לבסוף במהפכת יולי של 1830.
בודהיזם
בדת הבודהיסטית הצבע הלבן בכלל והדגל הלבן בפרט מסמל אבל.
דגל אפגניסטן
לאחר כיבוש קאבול על ידי הטליבאן במלחמת האזרחים באפגניסטן נבחר הדגל הלבן כדגל האמירות האסלאמית של אפגניסטן, בשל היותו מסמל את "טוהר האמונה והממשל". מאוחר יותר נוסף כיתוב השהאדה לדגל.
בספרות
דגלים לבנים הם הדגלים של שמשי גונדור בספרי הארץ התיכונה פרי עטו של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
כורסי
המקום במקורות
המסורת הנוצרית מזהה בכורסי (הנקראת גם "גרגרסה" או "גרסה"), את המקום שבו ביצע ישו את "נס החזירים" בו ריפא שני אחוזי שד משגעונם. הנס מתואר בברית החדשה בספרי הבשורה על-פי מתי והבשורה על-פי לוקאס :
על פי השערת החוקרים זוהה מקום זה כ"קורשי" הקדומה, מקום הנזכר בתלמוד ארבע פעמים, תמיד כמקום של עבודה זרה.