cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ואן הפלין
קורות חיים
הוא החל את קריירת המשחק בברודוויי. סרטו הראשון היה "אישה מורדת" לצידה של קתרין הפבורן (1936). בשנת 1942 קבל פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בסרט "ג'וני איגר" לצידו של רוברט טיילור.
במלחמת העולם השנייה שימש כצלם קרבי בצבא ארצות הברית באירופה.
הוא שיחק בסרטים רבים, לרוב בתפקידי משנה, ביניהם:"שביל סנטה פה" (1940), "מאדאם קירי" (1943), "עוד תעלה תזרח השמש" (1946), "אהבתה המוזרה של מרתה אייברס" (1946), "שלושת המוסקטרים" (1948), "מאדאם בובארי" (1949), "צעירה מדי לנשיקה"(1951), "שיין" (1953), "בריגדון" (1954) ו"זעקת הקרב" (1955) לפי ספר ותסריט של לאון יוריס.
הפלין שיחק גם על במות ברודוויי. ב-1939 הופיע בסיפור פילדלפיה לצד קתרין הפבורן וג'וזף קוטן בהפקה שרצה 417 פעמים. כן שיחק גם בהפקת מראה מעל הגשר מאת ארתור מילר.
הפלין שיחק בסרטים רבים, לרוב בתפקידי משנה, כן הופיע בסדרות בטלוויזיה.
ב-1960 זכה הפלין בשני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד על הופעותיו בקולנוע ובטלוויזיה.
סרטו האחרון היה סרט האסונות נמל תעופה (1970) בו גילם תפקיד של נוסע העומד לפוצץ מטוס נוסעים כדי לזכות את משפחתו בביטוח חיים שרכש. זמן קצר לאחר מכן הוא מת מהתקף לב.
קניוטו
קניוטו (באיטלקית: Cagnotto) הוא שם משפחה.
אסלאן
אסלאן הוא שם משפחה שמקורו בטורקית ומשמעותו אריה.
{{פירושונים|* אסלן (דמות) – דמות אריה בדברי ימי נרניה
ראו גם
}}
פרסי בחירת הנוער 2014
טקס פרסי בחירת הנוער לשנת 2014 התקיים ב-10 באוגוסט 2014. הטקס התקיים לראשונה באודיטוריום שריין שבלוס אנג'לס, קליפורניה ושודר בערוץ פוקס. את הטקס הנחו השחקנים טיילר פוסי ושרה היילנד ולאורכו הופיעו האומנים דמי לובאטו עם שר לויד, מג'יק!, ריקסטון, בקי ג'י וג'ייסון דירולו. בטקס זה הזמרת והשחקנית סלינה גומז קיבלה את פרס Ultimate, ואילו השחקנית והזמרת זנדאיה קיבלה את פרס אייקון האופנה של Candie.
יין שי
יִין שִׂי (סינית מסורתית: 尹喜 פין-יין: yǐn xǐ), הקרוי גם "יִי מהמעבר" (גְווָאן יִי) ו"אדון המעבר" (גונְג דוּ), שימש מפקד מעבר ההרים הָאנְגוּ בתקופתו של המלך גָ'או מג'וֹאוּ, בתחילת המאה ה-10 לפנה"ס.
על פי ספרי ההיסטוריה העתיקים, יִין שִׂי היה מי שקיבל לידיו מלאו דזה את הספר הנודע "דאו דה ג'ינג":
בספרות הדאואיסטית הורחב כבר הדיבור על יִין שִׂי, מעצם היותו מראשוני הדאואיסטים:
בספר "הגדות על בני אלמוות מופתיים" מציין לְיוֹ שְׂיָאנְג בפרק על יִין שִׂי כי גם הוא השאיר כתבים: "נהנה לכתוב ספרים, סך כולם תשעה דפים, וייקרא שמם 'גְווָאן לִינְג דְזְה'". בחלק "תיעוד הספרות" בספר האן מוזכר הספר בשם "גְווָאן יִין דְזְה" בתשעה דפים ומיוחס ליִין שִׂי מתקופת ג'ואו. ספר זה כבר אבד, והגרסה הקיימת בימינו, אשר קיבלה מאוחר יותר את השם "קלאסיקת האמת של ראשית הספרות", מקורה בתקופת שושלת סונג הדרומית. גם בג'ואנג דזה מצוינים "גואן ין ולאו דאן", הם יִין שִׂי ולאו דזה, בנשימה אחת כמי שהבינו את הדרך.
בדאואיזם מכונה יִין שִׂי "איש האמת של ראשית הספרות". מבין אסכולות הדאו, אסכולת ראשית הספרות ואסכולת שומרי המגדל רואים ביִין שִׂי את אבי האסכולה שלהם.
שירלי ברקוביץ'
שירלי ברקוביץ' (נולדה ב-23 באוגוסט 1977) היא במאית, צלמת ומפיקה של סרטים ותחקירים דוקומנטריים. בוגרת המחלקה לקולנוע במדרשה לאמנות בית ברל.
ביוגרפיה
בשנת 2004, ביימה במסגרת הלימודים את סרט הגמר שלה, "מאה אחוז", המספר את סיפורה של מרינה, שחיינית נכה שחולמת להשתתף באליפות העולם לנכים בארגנטינה. הסרט שודר במסגרת רצועת סרטי "סנונית" – קרן הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לעידוד יוצרי קולנוע וטלוויזיה צעירים, ובתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי. הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים דוקאביב 2005, בקטגוריית סטודנטים.
בשנת 2009, ביימה וצילמה את הסרט התיעודי "בדרך למעלה", המגולל סיפור אנושי על מאבקה של נערת רחוב כנגד כל הסיכויים, באמצעות חלום אחד על משפחה, ודרך סיפורה נחשף עולמם האכזרי של ילדי הרחוב בתל אביב. הסרט נבחר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי בבלגרד, וכן זכה במקום הראשון בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי ברומניה ובציון לשבח בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה. עוד השתתף בפסטיבל דוקאביב 2009 וכמו כן בפסטיבלים ברחבי העולם, בתמיכת "yes דוקו" וקרן מקור לקולנוע וטלוויזיה.
מקש Esc
במקלדת מחשב, מקש ה-Esc (קיצור של Escape – "בריחה"/"יציאה") הוא מקש המשמש כדי ליצור את תו ה-Escape (אשר יכול להיות מיוצג גם, למשל, באמצעות המספר העשרוני 27 בקוד ASCII). תו ה-Esc, כאשר נשלח מהמקלדת למחשב, לעיתים קרובות מתפרש על ידי התוכנה הרצה כמו "עצור".
שירלי ברקוביץ'
ביוגרפיה
בשנת 2011, ביימה סרטים קצרים וכתבות טלוויזיה בנושאים חברתיים אקטואליים. בין היתר הייתה מעורבת בפרויקטים ״התעוררות״ ו"התפוררות" של היוצרים טלי שמש ואסף סודרי. ברקוביץ' יזמה, יחד עם אפרת שלום דנון, את פרויקט ׳׳הדוקו הראשון שלי״ של הפורום הדוקומנטרי בישראל, המארח במאים דוקומנטריים וותיקים עם סרטם הראשון לעידוד היצירה התיעודית בישראל. שתיהן משמשות גם כאוצרות הפרויקט בהתנדבות.
בשנת 2012, ביימה את הסרט התיעודי "שקרים בארון" (עם נועם פנחס כמפיק שותף), המספר את סיפורו של אור, שמצליח למשוך בעורמה מהוריו סכומי כסף גדולים כדי להגשים את חלומו הגדול להפוך לאישה. אור טס לתאילנד ועובר סדרת ניתוחים להתאמה מגדרית, מבלי שהוריו יודעים על הנסיעה. הסרט הוא מסע דוקומנטרי המלווה את אור מהרגע בו מקננת במוחו המחשבה להפוך לאישה, ועד הרגע שבו היא חוזרת ארצה בדמותה החדשה ונאלצת להתמודד עם המציאות הקשה שלאחר הגשמת חלומה הגדול. הסרט, שהיה המסע הראשון לשינוי מין שנעשה בהיחבא ושתועד לכדי סרט בעולם כולו, שודר ב"yes דוקו" כסדרה בת שני פרקים והשתתף בעשרות פסטיבלים ותחרויות מסביב לעולם, בהן התחרות הרשמית בפסטיבל אידפא באמסטרדם, בה זכה להיות בין חביבי הקהל, והתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע ירושלים. כמו כן, פתח הסרט את פסטיבל "דוקס ברצלונה" ונמכר לכ-14 רשתות שידור בינלאומיות, בהן BBC, RAI 5 ו-FRANCE 4.
בשנת 2014, צילמה וביימה כתבות למגזין ה"יומן" בערוץ הראשון, וכן לתוכניות תחקירים וראיונות שונות, בהן: "מבט שני" "360" ו"עושות חשבון".
בשנת 2016, הייתה חלק מצוות ההקמה של חטיבת החדשות ב"כאן – תאגיד השידור הציבורי", כבמאית מגזין. כתבותיה עוסקות בנושאים חברתיים מגוונים ובתופעות הנמצאות בשולי החברה.
ברקוביץ' חשפה בספטמבר 2020 את הכוונה לגרש מישראל 27 נשים מאתיופיה השוהות בישראל 10 שנים, ובדרכן נפלו קרבן לסחר, אונס ועינויים. בעקבות חשיפתה הוסדר מעמד הנשים על ידי משרד הפנים, והן זכו לאשרת עבודה בישראל. כמו כן, תיעדה ברקוביץ' בראשיתה של התפרצות נגיף הקורונה בישראל, תיעוד ראשוני ממחלקת הקורונה במרכז רפואי רבין בפתח תקווה בחודש מרץ 2020, וכן המשיכה ללוות את צוות המחלקה שדיבר לראשונה מול מצלמות טלוויזיה על ההתמודדות עם פוסט טראומה בעקבות המגפה.
בשנת 2017, צילמה וביימה את הסרט הדוקומנטרי "חדר ריק – מדינת ישראל נגד אירית ואשר". הסרט מספר על אירית ואשר שבנם עמרי, קצין בחיל הים, נהרג וכשעה לאחר מכן הם ביקשו לשאוב את זרעו, להפרות אותו באמצעות תרומת ביצית ואם פונדקאית, ולהוליד בן לעמרי שאותו יגדלו בביתם, כהורים וכסבים ולייצר תקדים בישראל ומחוצה לה. הסרט השתתף בתחרות הדוקומנטרית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2018. בתמיכת "yes דוקו", קרן מקור לקולנוע ולטלוויזיה ו"מפעל הפיס", ונמכר גם לרשת השידור UR הדנית.
בשנת 2021 ביימה את הסרט התיעודי "חורים" המתחקה אחר פרשת רצח החייל איציק מור במועדון ירושלמי, ומדגיש לכל אורכו את אוזלת היד של המשטרה, רשויות האכיפה והפרקליטות כלפי קורבן העבירה וגורלו. הסרט השתתף בפסטיבל "דוקאביב" 2021, וכן שודר בהוט-8 בתמיכת קרן מקור לקולנוע ישראלי, ורשת השידור הגרמנית NDR, וכן בערוץ VGTV הנורווגי.
אלרגיה לסויה
אלרגיה לסויה היא סוג של אלרגיה למזון. זוהי בעצם רגישות יתר לתרכובות מסוימות בסויה הגורמת לתגובת יתר של מערכת החיסון. תגובה זו עשויה לכלול תסמינים גופניים, כמו אי נוחות במערכת העיכול, מצוקה בדרכי הנשימה או פריחה בעור. במקרים קיצוניים, יכולה לבוא לידי ביטוי תופעה בשם אנפילקסיס המחייבת טיפול מיידי.
אלרגיה זו נחשבת נפוצה, ומשפיעה על 0.4% מהילדים. מקובל להניח שרוב הילדים הסובלים מאלרגיה לסויה יפתחו חסינות בשלב מאוחר יותר בחייהם. עם זאת, נושא זה טרם נחקר לעומק, על כן לא ניתן להגיד זאת באופן חד משמעי. הטיפול באלרגיה זו יבוצע על ידי הרחקה או הימנעות ממזונות העלולים להכיל רכיבי סויה.
תסמינים
אלרגיה קצרת טווח (נקראת גם "אלרגיה חריפה") עשויה להופיע תוך זמן קצר (שניות עד שעה), אך גם יכולה להתפרץ במתינות (בין שעה לימים), הדבר תלוי בתנאי החשיפה. בנוסף, קיימת גם אלרגיה ארוכת טווח שיכולה להתפרץ בגיל ינקות, עבור תינוקות הצורכים תחליפי חלב על בסיס סויה ולהתקיים זמן רב אחרי. אף על פי שמרבית הילדים יפתחו חסינות מפני אלרגיה לסויה, חלקם עלולים לשאת אלרגיה זו בשלב מאוחר יותר כשיתבגרו.
ג'לסומינו בארץ השקרנים
ג'לסומינו בארץ השקרנים (באיטלקית Gelsomino nel Paese dei Bugiardi) הוא ספר ילדים מאת ג'אני רודארי משנת 1958.
אלרגיה לסויה
תגובה אלרגית שאינה לנוגדנים מסוג E
תגובות אלרגיות מסוג זה קרויות גם Non-IgE. הן מופיעות לאט יותר ונוטות להתבטא כתסמינים במערכת העיכול, ללא תסמינים עוריים או נשימתיים. קיימת אבחנה קלינית בין תגובות שאינן IgE:
ג'לסומינו בארץ השקרנים
עלילה
הספר מספר על ג'לסומינו (באיטלקית, יסמין) ילד בעל קול חזק במיוחד שנאלץ לעזוב את ביתו אחרי שהוא שובר בקולו זכוכיות ומשנה תוצאת משחק כדורגל.
אלרגיה לסויה
מנגנון האלרגיה
תגובות אלרגיות הן תגובות היפראקטיביות של מערכת החיסון לחומרים שהם מרכיבים תקינים במזון, כמו חלבונים. אלרגנים לחלבוני מזון מתגלים על ידי תאי חיסון הספציפיים לאלרגן, המייצרים תגובות ותסמינים אופייניים בעיקר כאשר נאכלים טריים, אך לעיתים גם אחרי שהם בושלו ואף התחילו להתעכל.
ג'לסומינו בארץ השקרנים
עלילה
ג'לסומינו מגיע למדינה שנשלטת על ידי מלך בשם ג'קומון, שודד ים לשעבר, שמכריח את כל התושבים לשקר כל הזמן ולקרוא לדברים בשמות לא נכונים.
בעזרת חתול מצויר בגיר וצייר המסוגל להפוך ציורים לחפצים ממשיים ג'לסומינו מצליח להפיל את שודד הים מהשלטון והתושבים יכולים לחזור לומר אמת.
אלרגיה לסויה
מנגנון האלרגיה
בהתאם למנגנון התגובה האלרגית, מצבים הנגרמים כתוצאה מאלרגיות למזון מסווגים לשלושה:
בשלבים מוקדמים של אלרגיה לנוגדני E (הסוג החריף יותר), לימפוציטים (תאי דם לבנים) יגיבו במהירות ויפיקו סוג מסוים של נוגדן, המכונה הפרשת נוגדני E. הפרשה זו זורמת בגוף ונקשרת לנוגדני E. לאחר שנקשרו, אלה יקשרו לפני השטח של תאי חיסון אחרים – בשם תאי פיטום ובאזופילים. כאשר תאים אלו מגיבים נוצרת תגובת שרשרת המובילה לתופעות שונות כמו הפרשה רירית, גירוי עצבי והתכווצויות שרירים. התוצאה תהיה נזלת, גירוד, קוצר נשימה ואף אנפילקסיס.
אבחון
אבחון אלרגיה מסוג IgE, כלומר לנוגדנים מסוג E, מבוסס בעיקר על בחינת היסטוריית התגובות האלרגיות של אותו אדם. דרך נוספת לבדיקת האלרגיה היא בדיקה עורית לגילוי אלרגיה (SPT), בדיקת פטצ' (Patch test) ובדיקת דם לגילוי הימצאות נוגדני E המעידה על אלרגיה לסויה. תוצאה שלילית לאחת מהבדיקות (כלומר, שלילת הימצאות אלרגיה מסוג IgE) אינה שוללת הימצאות של אלרגיה מסוג Non-IgE. זאת ועוד, שלילת הימצאות IgE אינה מעידה על אלרגיות אחרות שהאדם הנבדק עשוי לסבול מהן.
אבחון אלרגיה מסוג Non-IgE קשה יותר כיוון שלא קיימת בדיקה ישירה לסוג אלרגיה זה. לכן, האבחון יתבסס על ההיסטוריה של אותו אדם, ובדיקת השינוי אם הפסיק לצרוך מוצרי סויה.
טיפול
טיפול בצריכה מקרית של מוצרי סויה על ידי אנשים אלרגיים משתנה בהתאם לרגישות של אותו אדם. אנטיהיסטמין כמו דיפנהידראמין ניתן על ידי מרשם רופא. בנוסף, קיימת אפשרות לקבלת פרדניזון, זאת על מנת למנוע את התקדמות ההתפרצות. אם התגובה חריגה (אנפילקסיס) יינתן טיפול המונע את חסימת קנה הנשימה.
הימנעות מסויה
אנשים המודעים לכך שהם אלרגיים לסויה נאלצים להימנע ממזונות המכילים רכיבי סויה. במדינות רבות, קיימות תוויות מיוחדות על מוצרי מזון המזהירים על הימצאות חומרים אלרגניים, ביניהם גם סויה. דוגמה טובה לשימוש נרחב בחלבון סויה היא במסעדות מזון מהיר – בלחמניות המבורגר, תחליפי בשר ועוד.
להלן דוגמאות למזונות המכילים חלבון סויה :
חשיפה לסויה שלא במזון
פרופופול הוא חומר הרדמה נפוץ. קיים בו אחוז מזערי של חלבוני סויה. על כן, חומר זה אינו ניתן לשימוש עבור אנשים האלרגיים לסויה, לביצים או למוצרי ביצים.
צריכת סויה בינקות
תינוקות – אשר יונקים או צורכים תחליפי חלב אם – עשויים לפתח אי סבילות לחלב פרה בד בבד עם רגישות לחלבון סויה (MSPI). כיום לא קיים פתרון רפואי לרגישות לחלבון סויה (MSPI) עבור תינוקות, אך האם המניקה יכולה לצמצם את צריכת מוצרי הסויה ובכך למנוע את הבעיה מלכתחילה.
מינון מבוקר של מוצרי סויה
אנשים הסובלים מאלרגיה קלה לסויה יכולים לצרוך כמויות קטנות או בינוניות של חלבון סויה: המינון האופייני הדרוש כדי לגרום לתגובה אלרגית חזקה אצל אדם עם אלרגיה קלה לסויה גבוה פי מאה מאשר אצל אלרגני מזון רבים אחרים. אנשים עם אלרגיה קשה לסויה עלולים לחוות תגובות אלרגיות אפילו לכמויות מזעריות של סויה, כמו שנמצאו בלציטין סויה, ואף לעיתים רחוקות יחוו הלם אנפילקטי.
משה פינקל (רב)
הרב משה פינקל (תרמ"ג, 1883 - י"ז בתשרי תרפ"ו, 5 בנובמבר 1925) היה ר"מ בישיבת סלובודקה וישיבת חברון. בנו של רבי נתן צבי פינקל, ה"סבא מסלובודקה".
ביוגרפיה
למד בישיבת מיר אצל הרב אליהו ברוך קמאי, וכן אצל הרב אליעזר גורדון. כמו כן, נשלח על ידי אביו (יחד עם אחיו הרב אליעזר יהודה) ללמוד אצל הרב חיים סולובייצ'יק בבריסק. כמו כן, למד תקופה בישיבת ראדין אצל החפץ חיים.
בסיוון תרע"ג נישא לשרה זלאטה, בתו של הרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת סלובודקה. חתונתו הייתה אירוע מכונן בישיבה, ובנוסף הרב אליהו ברוך קמאי הגיע להשתתף בה. לאחר שמסר את דרשתו, חזר עליה הרב אברהם אליהו קפלן בחרוזים.
לאחר נישואיו, החל לכהן כר"מ בישיבה, והחל למסור שיחות מוסר. בהמשך, הקים מכינה לישיבת סלובודקה, בשם "אור ישראל", בראשה עמד הרב יחזקאל ברשטין, מחבר הספר ה"דברי יחזקאל". הרב פינקל היה מגיע מדי פעם למסור שיעורים במכינה זו.
בחורף תרפ"ה עלה לארץ ישראל, לכהן כר"מ בישיבה בחברון. כעבור פחות משנה, בחול המועד סוכות תרפ"ו, נפטר באופן פתאומי, והוא בן 42.
הרב מאיר שמחה הכהן התבטא עליו שהוא יהיה ה"קצות החושן" של הדור. במכתב תנחומים לאביו, כתב הרב ירוחם ליבוביץ עליו: "ארון ה'", "נר ישראל", "באורו נראה אור".
אשתו זלאטה, נפטרה אף היא בצעירותה, בראשית אוגוסט 1939, והיא בת 46.
ילדיו
בתו גולדה מרים, גדלה אצל סבה הרב אפשטיין ובהמשך אצל דודיה הרב יחזקאל סרנא, הרב אייזיק שר והרב אליעזר יהודה פינקל. נישאה לרב שמחה זיסל ברוידא, לימים ראש ישיבת חברון.
בנו הרב דוד פינקל, חתנו של הרב הלל ויטקינד, היה למדן ומקורב לחזון איש ולרב מבריסק, נפטר בגיל 37 בשנת תשי"ז
בנו ר' מאיר פינקל, חתנו של הרב שמעון מרדכי ברגשטיין עבר לארצות הברית.
דינר המדינה האסלאמית
דינר המדינה האסלאמית (בערבית: دينار الدولة الإسلامية, דִינַאר אִד-דַוְלַה אִל-אִסְלַאמִיֵה), הנקרא גם בפשטות הדינר הזהוב (בערבית: دينار ذهبي, דִינַאר דַ'הְבִּי), הוא המטבע דה-יורה של המדינה האסלאמית, ארגון טרור ומעין מדינה לשעבר בשנים 2014–2019. הוא מחולק לדירהם ולפילס, ומקורו בדינר הזהב ההיסטורי. בשנת 2016, דינר זהוב אחד הוחלף ב-190 דולר אמריקאי או 91 לירות שטרלינג בריטיות.
רקע כללי
המדינה האסלאמית (דאעש) הוא ארגון טרור שנפרד מאל-קאעדה ב-2013, והתבססה בתור המדינה האסלאמית של עיראק וסוריה, ולאחר מכן, המדינה האסלאמית ביוני 2014. עד 2015, היא שלטה בכמות גדולה של שטחים בעיראק ובסוריה.
המדינה האסלאמית הכריזה על תוכניותיה להנפיק מטבע משלה בגיליון 2014 של המגזין שלה, דאבק. פורסם עיצוב מטבעות עשויים זהב, כסף ונחושת. בשנת 2015, סרטון שפורסם על ידי דאעש, "עליית הח'ליפה והחזרת דינר הזהב" בו הוכרז כי המטבעות הללו נקבעו לשחרור. שער החליפין המתוכנן לדולר אמריקאי עמד על כ-139 דולר לדינר זהוב אחד. מומחים שקלו שתי אפשרויות להופעתו של מטבע כזה: למטרות תעמולה או לניסיון להדגיש את הממלכתיות של מה שנקרא מדינה. לפי פרסומים של דאעש - הכוונה מאחורי המטבע הייתה אמורה לאפשר למדינות להיות בלתי תלויות בהשפעת המערב על העולם המוסלמי. בשנת 2015, משטרת טורקיה מצאה מטבעה תת-קרקעית המייצרת את מטבעות הדינר הזהוב בשהינביי, עיירה ליד גזיאנטפ, שתיהן ליד הגבול עם סוריה.
בפועל, לעומת זאת, המטבע ראה מחזור מוגבל. באזורים שבהם ראה מחזור, נאסר להשתמש במטבעות אחרים למעט הדולר. אזורים אחרים ראו שימוש בסוגים שונים של מטבעות כמו הלירה הסורית והדינר העיראקי.
מטבעות ושטרות
שוחררה סדרה של מטבעות מחולקים בין דינר זהוב, דירהם כסוף ופילס נחושת, כשהם רואים תפוצה מוגבלת בסוריה, כאשר הלירות הסוריות של המקומיים נלקחו והוחלפו בדינר במקרים מסוימים.
היו גם דיווחים המצביעים על כך שהמטבע שפרסמה הקבוצה היה שונה מאוד בתפוצתו בפועל.
שטרות
נכון ליוני 2016, לא פורסמו הודעות של בכירי דאעש על הדפסת שטרות לסדרת הדינר הזהוב. חלק מהמומחים מכירים בהנפקת כספי נייר במצב הנוכחי כלא ראויה, יתרה מכך, הנפקת שטרות עומדת בסתירה למושג "דינר זהוב".
ערן צלגוב
ערן צלגוב (נולד ב-25 בינואר 1974) הוא משורר, עורך, מתרגם, צייר, מאייר ומוציא לאור ישראלי.
ביוגרפיה
צלגוב נולד באינדונזיה ומגיל שלושה חודשים גדל בבאר שבע. הוא בוגר אוניברסיטת בן-גוריון בספרות עברית ובספרויות זרות. את לימודי התואר השני והשלישי בספרות ישראלית העביר באוניברסיטת ניו יורק. טרם לימודי הספרות למד שנתיים הנדסת חשמל. במהלך חייו, גר כחצי שנה בכפר פרואני, צ'ינצ'רו שבעמק הקדוש לבני האינקה, שם למד ספרדית וקצ'ואה ולימד את ילדי הכפר. צלגוב הוא מורה במכללת מנשר לאמנות ומרצה בשלוחת אוניברסיטת בן-גוריון באילת ובאוניברסיטה הפתוחה. צלגוב מרבה להרצות בישראל ומחוצה לה על פואטיקה ואתיקה בתרגום, תרבות בכלל ושירה בפרט והקשר המיידי שלהן לפוליטיקה של חיי היום-יום.
יצירה ספרותית
בשנת 2005 הקים צלגוב את קולקטיב השירה "ינשוף האבן" יחד עם בעז יניב שמטרתו הייתה להוציא את השירה לרחוב ובין השאר להקריא שירה בפיצוציות, קניונים ותחנות דלק. מתוך יוזמה זו הוקם בשנת 2006 כתב העת "דקה" בעריכתו ובעריכת בועז יניב ורוני הירש. בחורף 2013, לאחר שבעה גיליונות נסגר כתב העת וזאת למרות ההצלחה הרבה לה זכה כתב העת והעובדה שהמבקר אלי הירש ציין במפורש כי "דווקא כתב העת הצנוע 'דקה' מייצג טוב מאחרים את השירה הישראלית הצעירה".
צלגוב מתרגם מאנגלית, אנגלית תיכונה, ספרדית וצרפתית ופרסם שירים ויצירות של סמואל בקט, לואיז גליק, אוקטביו פאס, אלן גינסברג, דילן תומאס, לורקה, בורחס, ד"ר סוס, ורבים אחרים. בראיון עמו, טבע צלגוב את המושג שירגום, נאולוגיזם המלחים יחד המילים "שיר" ו"תרגום" המדגיש את הפן הפואטי של פעולת התרגום. להבחנתו, "שירגום קיים גם אצל מתרגמי פרוזה, הערים להבדיל בפואטיקה של כל מושא תרגום שלהם ומתחשבים בכך בהעתקתם את היצירה משפת המקור אל שפת היעד".
בסתיו 2015 ראה אור תרגומו למילקווד של דילן תומאס בהוצאת שוקן בשם "בצל חורש חלב". התרגום זכה למענק מפעל הפיס לספרות מתורגמת בשנת 2014. על התרגום כתב המבקר אלי הירש כי "התרגום החדש ל'בצל חורש חלב' מבליט את אופיו המסחרר של דילן תומאס... והתוצאה מענגת". באביב 2018 זכה התרגום לעיבוד בימתי של נועה לב ועלה על במת בית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים. בביקורת שפורסמה באתר יקום תרבות מאת שני כהן נכתב על המחזה: .
בשנת 2012 יצאה לאור האסופה "כּוּשִׁילָאִמָּאשֶׁלָּהֶם". האסופה היא אסופת שירה שחורה מתורגמת בעריכתם של צלגוב ואפרת ירדאי כיוזמה משותפת. וזאת כחלק מהוצאת "רעב", שהקימו באותה השנה. האסופה, שכללה שירים של משוררים כמו לוסיל קליפטון, אודרי לורד, לנגסטון יוז ועוד, זכתה לביקורת חיובית מאוד ואף נבחרה לאחד משנים עשר הספרים המומלצים של עיתון "הארץ" לשנת 2012.
בשנת 2012 שימש צלגוב כחבר בצוות השופטים של תחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
החל משנת 2012 שותף צלגוב, עם אילן "בורחס" בר-דוד, להנחיה בסדרת שירה בהקשר במכון הקשרים באוניברסיטת בן-גוריון. בסדרת מפגשים אלו מגיעים משוררים לאוניברסיטה ומספרים על יצירתם.
בשנת 2013 התפרסם ספר שיריו הראשון של צלגוב, "בחירות", שיצא בהוצאת פרדס. על כתב היד של הספר זכה בציון לשבח בתחרות השירה על-שם פסח מילין לשנת 2012. הספר המוגמר זכה בפרס שרת התרבות והספורט בתחומי היצירה הספרותית התשע"ה. כך נימקו השופטות, ד"ר ורד אריאל נהרי (יו"ר), פרופ' חביבה פדיה והגב' תמי ישראלי, את הזכייה:
הרוסים באים, הרוסים באים
הרוסים באים, הרוסים באים (באנגלית: The Russians Are Coming, the Russians Are Coming) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הקומדיה, שהופק ב-1966 בבימויו של נורמן ג'ואיסון. בסרט מככבים קרל ריינר, אווה מארי סיינט, אלן ארקין (בתפקידו הקולנועי הגדול הראשון), בריאן קית', תיאודור ביקל, ג'ונתן וינטרס ופול פורד.
ערן צלגוב
יצירה ספרותית
בקיץ 2016 ראה אור ספרו השני "גם החתול: שיר-בוטים" (פרדס), ספר שירה שכלל רישומים לצד שירי מקור. על הספר כתבה העורכת והמשוררת טלי וייס כי בו "נשזרים השירים בקווים דקים של חן, המעוררים את העין ואת הלב. הקול הייחודי שהתגלה בספר ביכוריו... נמצא גם בספר זה, בסגנון מהודק ומשובח." (יקום תרבות). מנגד ציין אילן ברקוביץ' שלמרות אכזבתו הראשונית מהספר "הנה כאן הרגש המובע הוא אמיתי, כאן אכן נשמעת יללה, אבל אין צורך בחתול, כי זו יללה של משורר אמיתי." בביקורת מאוחרת חוזרת המבקרת הופמן אל הספר ומסכמת כך את התרשמותה
צלגוב הוא עורך שירה שאת עיקר ניסיונו צבר בשנים ששימש כעורך כתב העת דקה. בשנת 2015 החלו ספרים בחתימת ידו של צלגוב כעורך לצאת לאור, חלקם בהוצאת פרדס וחלקם בהוצאת רעב בסדרה חדשה בשם "שירה עם מקור - סדרה לשירה ישראלית עכשווית": ביניהם "משמרות שפיות" מאת מעין שטרנפלד (פרדס, 2015); "מאין לך אהבת החורף הזו" מאת סיון שיקנאג'י (פרדס, 2015) שזכה בציון לשבח בתחרות "פסח מילין 2014" ובפרס שרת התרבות והספורט לספרי ביכורים תשע"ה; "פרימת טלאים" מאת חני כבדיאל (רעב, 2015) ו"נעמן" מאת נדב נוימן (רעב, 2015).
בסוף 2018 ראה הספר "מכתבים מאפריקות" שכלל שירים מחמישים מדינות אפריקאיות (פרדס) בעריכת לין שלר, אילה קוריאל-ניסן ונעה לוי. לספר הוסיף צלגוב אחרית-דבר על התרגום ועל מה עמד מאחוריו. הספר זכה להצלחה רבה ונכלל ברשימת הספרים החשובים לשנת תשע"ט של עיתון הארץ.
ביוני 2019, כמעט שלוש שנים בדיוק אחרי צאת ספרו השני, יצא ספר שיריו השלישי "פרו[ט]זה", אף הוא בהוצאת פרדס. במגזין התרבות המקוון, סלונט כותב המבקר ירון אביטוב על הספר כך: "פרו[ט]זה מאת ערן צלגוב: תחושת התעלות". המשוררת האמונית סיון הר-שפי שנדרשה לספר, ציינה בגיליון 63 של המוסך כי:
הרוסים באים, הרוסים באים
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי ואלן ארקין זכה על המשחק בו בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בקומדיה או סרט מוזיקלי.
ערן צלגוב
יצירה ספרותית
ספר הילדים "הָפוּך עַל עָנָף: שִׁירִִים [לִ]קְטַנִּים" בעריכת תמר הוכשטטר ראה אור באביב 2022 בהוצאת עם עובד. עליו כתבה כרמית ספיר ויץ "המבט הנקי והמחויך, ההיגיון לצד האי־גיון כפי שקרא בסיפורים־שירים מחורזים והאיורים המשעשעים הופכים את הקריאה בספר להנאה צרופה." בביקורת בכתב העת המקוון "הפנקס נכתב כי:
הרוסים באים, הרוסים באים
תקציר העלילה
צוללת סובייטית מתקרבת יתר על המידה לחופי ניו אינגלנד שבמזרח ארצות הברית ונתקעת על שרטון מול אחד האיים הקרובים לחוף. בחיפוש דרך לחילוץ, יורדת לחוף בחשאי קבוצת מלחים מהצוללת בפיקודו של סגן רוזאנוב (אלן ארקין). הם מסתבכים באי בסדרת מפגשים מוזרים ומצחיקים עם תושבי המקום. בהמשך, נחלצת הצוללת מהשרטון וגולשת לתוך נמל האי במטרה לאסוף את אנשיה. בשיאו של הסרט עולה המתח כששני הצדדים, הרוסים והאמריקאים, מאיימים זה על זה בנשק חם. המצב המסוכן מסתיים כאשר ילד מקומי מחליק מגג ביתו ונותר תלוי בין שמיים לארץ; אז מתגייסים להצלתו כולם ביחד. בעקבות החוויה המשותפת מחליטים התושבים ללוות את הצוללת בסירותיהם כדי שתצליח לחזור ללב ים בבטחה, למרות הופעתם של מטוסי קרב אמריקאים בשמיים.
ערן צלגוב
יצירה ספרותית
שירים רבים הולחנו ובוצעו על ידי הרכבים שונים. בין הראשונים היה השיר "פיוט לימים הנוראים" שביצעה שילה פרבר כבר ב-2010. המוזיקאי עומר קורן סיים את שני אלבומיו הראשונים עם שירים מאת צלגוב. עדן אטד משתמש במילים של צלגוב בתקליטים רבים בו הוא לוקח חלק, למשל בשנת 2020 הלחינה להקת "בונס גאראז" משיריו לאלבומה "poland". מאיר הוברמן באלבום הבכורה שלו "חלומות צריך להגשים מהר" בחר להלחין עם עינב ג'קסון כהן שיר של צלגוב.
הרוסים באים, הרוסים באים
פרטי הפקה
על אף שעלילת הסרט מתרחשת מול חופי מסצ'וסטס הוא צולם בצפון קליפורניה, בעיקר בעיירת החוף מנדוצ'ינו, וסצנות הנמל צולמו בעיר החוף פורט בראג. בשל הצילום בחוף המערבי צולמה סצנת השחר בפתיחת הסרט למעשה בשעת דמדומים, דרך מסנן ורוד.
ערן צלגוב
ציור
החל משנת 2014 החל ערן צלגוב מפרסם איורים המלווים חלק משיריו ברשת החברתית פייסבוק, בסדרה בעלת השם הזמני "שיר-בוטים". בדצמבר 2015 שני רישומים שלו, "אם ובתה" ו-"חולם כפייתי (לזכרו של מרטין לותר קינג)", לקחו חלק בתערוכה "להיות אדם" לזכרו של עו"ד אדם פיש ולציון יום זכויות האדם הבינלאומי. באפריל 2016 רישומים שלו לקחו חלק בתערוכה "שירים ואיורים על גדות הירקון" - תערוכות חוצות של שירי ילדים ואיורים במחווה לנחל הירקון. באוגוסט 2020 שתי תמונות שלו, מתוך הסדרה "חמישה בלונים", לקחו חלק ב"מה נשמע בבית" תערוכת אמנים מקומיים במוזאון הנגב לאמנות.
הרוסים באים, הרוסים באים
פרטי הפקה
צי ארצות הברית סירב לאפשר שימוש באחת מצוללותיו לצורך הצילומים ואף לא הסכים להבאת צוללת רוסית למטרה זו. לפיכך נאלצו המפיקים להשתמש בדגם מבוים של צוללת. לעומת זאת השתתפו בצילומים מטוסי קרב F-101 של חיל האוויר של ארצות הברית.
פס הקול לסרט הופק על ידי המלחין ג'וני מנדל (Johnny Mandel) ושילב בין היתר שירי עם רוסים. המעצב הגרפי פבלו פרו (Pablo Ferro) יצר את קטע הפתיחה לסרט, שבו מוצגים לסירוגין דגל ארצות הברית וסמל הפטיש והמגל הסובייטי, על רקע מוזיקה המשלבת את השיר יאנקי דודל דנדי עם השיר הרוסי המוכר פוליושקו-פוליֶה (Полюшко-поле).
חלק ניכר מהדיאלוגים בסרט היו ברוסית, שפה אותה דיברו במבטא נכון רק קומץ שחקנים בארצות הברית בעת ההיא. אלן ארקין בלט בסרט במבטאו הרוסי, שפה אותה למד בבית הוריו שהיו יהודים ממוצא אוקראיני-רוסי. גם השחקן תאודור ביקל, מפקד הצוללת, הצטיין בהגייה הרוסית, הגם שכלל לא ידע את השפה, כמו גם המוזיקאי אלקס חסילב (Alex Hassilev), ששיחק מלח בצוללת.
קבלת הסרט
הסרט זכה להערכה בקרב המבקרים ואף להצלחה מסחרית. תקציב ההפקה של הסרט עמד על 3.9 מיליון דולר והוא השיג הכנסות של 21.69 מיליון דולר.
ערן צלגוב
ציור
באוקטובר 2021, תערוכת היחיד הראשונה של צלגוב, "חיבה לקוצים", נפתחה בבאר-שבע. התערוכה כללה מרישומיו וכן ציורי ענק על הקירות בטכניקה מעורבת.
הרוסים באים, הרוסים באים
קבלת הסרט
לטענת הבמאי נורמן ג'ואיסון הייתה לסרט, שהוקרן בעיצומה של המלחמה הקרה, השפעה הן בוושינגטון והן במוסקבה. זה היה אחד הסרטים המעטים באותה עת שהציג את הרוסים באור חיובי. הסנאטור ארנסט גרינינג מן המפלגה הדמוקרטית הזכיר אותו בנאום בקונגרס, והוא הוצג גם לשלטונות הקרמלין. לטענת ג'ואיסון, כשהוקרן הסרט בכינוס איגוד כותבי הסרטים הסובייטי הוא ריגש את הבמאי סרגיי בונדרצ'וק עד דמעות.
פרסים
הסרט, שחקניו ויוצריו עוטרו במספר פרסים:
מועמדויות לפרסים:
טוני גארן
אנטוניה ("טוני") גארן (בגרמנית: Toni Garrn; נולדה ב-7 ביולי 1992) היא דוגמנית, שחקנית ופעילת זכויות אדם גרמנייה. ב-2008 התרחשה הפריצה הגדולה שלה בתחום האופנה, לאחר חתימה על חוזה בלעדי עם קלווין קליין.
ביוגרפיה
טוני גארן נולדה לאנטוניה גארן בהמבורג, גרמניה. יש לה אח גדול, ניקולאס, גם הוא דוגמן.
בסתיו 2011, גארן החלה לדגמן עבור רשת "ויקטוריה'ס סיקרט", ראשית בהופעה בקטלוגים שלהם מדגמנת את קו הבגדים. מיד לאחר מכן היא הייתה ב-2011 תצוגת האופנה של ויקטוריה סיקרט, וצולמה עבור PINK-line עם דוגמנית בשם שנינה שאיק. תצוגת האופנה הראשונה שלה של ויקטוריה סיקרט הייתה למעשה ב-2010, אבל בסופו של דבר היא לא נבחרה בשנה זו לתוכנית.
באפריל 2012, דווח לגארן באופן שגוי על ידי התקשורת שנבחרה להיות רשמי ויקטוריה סיקרט אנג'ל. מיד לאחר מכן דווח כי גארן רק נבחרה לככב בקמפיין של ויקטוריה סיקרט הקמפיין למען "חלום אנג'ל" לצד ארין הית'רטון ולינדסי אלינגסון, ובפרסומת "מלאכים באהבה" בכיכובה של אליס טיילור.
כיום, גארן מתגוררת ברובע הפיננסי במנהטן, ניו יורק.
משחק
במהלך שנת 2019 הצטלמה לסרט הקולנוע האמריקאי "Warning" לצד כוכבים גדולים כמו אלכס פטיפר ותומאס ג'יין. הסרט שוחרר לאקרנים באוקטובר 2021.
בשנת 2021 שיחקה בסרט האמריקאי "משבר" את דמותה של שרה.
בתקשורת
גארן התפרסמה בזכות פועלה כדוגמנית ובשל מערכת יחסים מתוקשרת שניהלה עם לאונרדו דיקפריו במשך כשנה וחצי, עד לאוקטובר 2014, גארן כיכבה פעמים רבות על שערי עיתונים.
חיים אישיים
ב-24 בדצמבר 2019 התארסה לשחקן הבריטי אלכס פטיפר, לאחר עשרה חודשי זוגיות. ב-2020 הם התחתנו בהמבורג, גרמניה. ב-2021 נולדה בתם הבכורה.
פוארטו ריקו
פוארטו ריקו (בספרדית: Puerto Rico) הוא אי בים הקריבי בקבוצת האנטילים הגדולים, המהווה טריטוריה ומדינת חסות של ארצות הברית. פוארטו ריקו נהנית מממשל עצמי נרחב ותושביה הם אזרחי ארצות הברית. מבחינה תרבותית שייכת פוארטו ריקו לארצות אמריקה הלטינית.
התקופה הטרום-קולומביאנית
לא הרבה ידוע על ההיסטוריה של פוארטו ריקו לפני בואם של הספרדים. האנשים הראשונים שהתיישבו היו אורטויורואידים. בחפירה ארכאולוגית באי וייקס ב-1990 נמצאו שרידי אדם מ-2000 לפני הספירה המיוחסים לתרבות זאת. בין 120 ל-400 לספירה הגיעו לאי שבט האיגנרי מאזור האורינוקו. בין המאה ה-7 למאה ה-11 לספירה התפתחה תרבות הטאינו ובערך בשנת 1000 לספירה הפכה לתרבות השלטת עד לבואם של הספרדים.
השלטון הספרדי
במסעו השני הגיע כריסטופר קולומבוס לפוארטו ריקו ב-19 בנובמבר 1493. האי היה מאוכלס על ידי אינדיאנים משבט הארווק הידועים בשם טאינו. האינדיאנים כינו את האי בוריקן או בורינקן. קולומבוס העניק לו את השם סן חואן באוטיסטה על שם יוחנן המטביל. העיר המרכזית באי נוסדה ב-1509, ונחשבת כיום לעיר העתיקה ביותר בשטחי ארצות הברית. עקב טעות שנפלה באחת המפות הספרדיות המוקדמות, קיבלה עיר הנמל את שמו של האי (סן חואן), ואילו האי כונה בשמה של העיר (פוארטו ריקו - "נמל עשיר"). שינוי זה הפך רשמי ב-1521 ושמות אלה, לאי ולעיר, נותרו מאז. ב-1510 חואן פונסה דה לאון היה למושל הראשון של האי.
במהרה האי יושב על ידי הספרדים והטאינו נאלצו לעבוד עבור הספרדים ורובם הוכחדו במחלות ובתנאי העבודה הקשים. את אוכלוסיית האינדיאנים המקומית החליפו עבדים שיובאו מאפריקה. פוארטו ריקו נחשבה לעמדה אסטרטגית של ספרד בקריבים וכונתה "המפתח לאמריקות". למרות זאת במאות ה-17 וה-18 הופנו רוב המשאבים למושבות ביבשת.
בשל האיום מיריבים אירופים נבנו חומות ומצודות להגנה על נמל סאן חואן. על אף ניסיונות חוזרים ונשנים לא הצליחו האנגלים הצרפתים וההולנדים לכבוש את האי ולהחזיק בו במשך תקופה ארוכה. החומות המרשימות של סן חואן ושני המבצרים הגדולים של העיר - אל מורו וסן קריסטובל - עומדים במלוא תפארתם עד עצם היום הזה ומושכים תיירים רבים.
הרפורמות של המאה ה-19 גרמו לגידול באוכלוסייה ופריחת הכלכלה וליצירת הזהות המקומית של האי. לאחר הקמתן של מדינות עצמאיות באמריקה הלטינית נשארו פוארטו ריקו וקובה השריד האחרון לאימפריה הספרדית בעולם החדש.
שלטון ארצות הברית
ב-25 ביולי 1898, עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד, פלש כוח אמריקני לפוארטו ריקו. בסיום המלחמה נאלצו הספרדים, לפי תנאי חוזה פריז, למסור לארצות הברית את פוארטו ריקו, את קובה, את הפיליפינים ואת גואם. עד 1900 נשלטה פוארטו ריקו על ידי מושל צבאי שמינה נשיא ארצות הברית. חוק פורקר העניק ממשל עצמי מסוים לתושבי האי הכולל בית נבחרים. חוק ג'ונס-שפרות העניק לתושבי האי אזרחות אמריקנית ובחירת סנאט שיהיה בית הנבחרים השני.
מתקופה זו ואילך החלה הגירה מסיבית של תושבי פוארטו ריקו לארצות הברית, בייחוד לעיר ניו יורק, בחיפוש אחרי רמת חיים טובה יותר. לפי נתוני הלשכה לסטטיסטיקה של ארצות הברית, מ-2003 מספר אזרחי ארצות הברית שמוצאם מפוארטו ריקו עולה על מספר התושבים באי.
ממשל טרומן אישר עריכת משאל עם בשאלת חוקה מקומית. ב-25 ביולי 1952 אימצה פוארטו ריקו חוקה חדשה שהגדירה את מעמדה כמדינה עצמאית המאוחדת עם ארצות הברית. במהלך שנות החמישים עברה פוארטו ריקו תיעוש מואץ שמטרתו הייתה להפוך אותה מחקלאית לתעשייתית.
מעמדה הפוליטי של פוארטו ריקו נתון במחלוקת בקרב הציבור באי. תומכי העצמאות לפוארטו ריקו הם מעטים ורוב הציבור מתחלק באופן שווה בין תומכי הפיכתה של פוארטו ריקו למדינה פדרלית במסגרת ארצות הברית ובין תומכי הסכם האיחוד הנוכחי עם ארצות הברית.
בשנות ה-80 וה-90 גברה בפוארטו ריקו ההתנגדות להחזקת שטחים באיים השונים על ידי צבא ארצות הברית, על זרועותיו. המאבק התמקד במיוחד באי וייקס (Vieques), הנמצא ממזרח לאי הגדול, בו ניהל צי ארצות הברית אימונים בירי. לאחר התנגדות ארוכה, שלוותה בהפגנות ואף במעשי אלימות, עזב הצי האמריקאי את וייקס ב-2003. שטחי האימונים לשעבר הם כיום שמורות טבע מטופחות. תהליך דומה אירע גם באי השכן, הקטן יותר, קולברה.
מעמד בינלאומי
ב-27 בנובמבר 1953, כשנה לאחר הגדרת מעמדה של פוארטו ריקו כמדינה עצמאית המאוחדת עם ארצות הברית ("commonwealth "), קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 748, המבטלת את סיווגה של פוארטו ריקו כטריטוריה ללא ממשל עצמי על-פי סעיף 73 במגילת האו"ם. עם זאת, העצרת הכללית לא קבעה האם פוארטו ריקו אכן השיגה מעמד של ממשל עצמי מלא. על-פי דו"ח צוות המשימה לעניין פוארטו ריקו של הבית הלבן שפורסם ב-2007, ארצות הברית בהודעתה לאו"ם ב-1953 לא התחייבה כי לא תוכל לשנות את צורת יחסיה עם פוארטו ריקו ללא הסכמתה. בדו"ח נקבע איפוא כי לקונגרס האמריקאי יש סמכות על פוארטו ריקו. בדו"ח שהגישה ועדה של בית הנבחרים בוושינגטון מ-1996, נקבע כי מעמדה הנוכחי של פוארטו ריקו אינו עומד בקריטריונים של ממשל עצמי מלא. הדו"ח סיכם כי פוארטו ריקו היא על כן עדיין שטח אמריקאי וכי הממשל העצמי הקיים בה ניתן לביטול על ידי הקונגרס האמריקאי באורח חד-צדדי, וכי הקונגרס אף יכול לשלול את האזרחות האמריקאית של תושבי פוארטו ריקו בכל עת, מסיבה ראויה. ועדת בית הנבחרים אף קבעה כי יישום החוקה האמריקאית בפוארטו ריקו כפוף לפסיקה של בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר קבע במהלך השנים כי הזכויות המוקנות בחוקה אינן חלות באורח אוטומטי בכל השטחים הנמצאים בשליטת ארצות הברית. מאחר שפוארטו ריקו איננה מדינה עצמאית, אין בה שגרירויות. עם זאת, יש בה עשרות קונסוליות, בעיקר ממדינות אמריקה הלטינית ומאירופה.
פוליטיקה
תושבי פוארטו ריקו אינם זכאים לבחור ולהיבחר לממשל הפדרלי של ארצות הברית, וגם אינם משלמים מסים פדרליים. למעט זכות הבחירה, הם נהנים כמעט מכל הזכויות של אזרח אמריקאי ובכלל זה הזכות לגור ולעבוד בכל אחת ממדינות ארצות הברית, זכויות ביטוח לאומי ודרכון אמריקני.
שלוש המפלגות העיקריות של פוארטו ריקו נחלקות אידאולוגית סביב הנושא של מעמדה הריבוני של פוארטו ריקו והקשר שלה לארצות הברית: "המפלגה העממית-דמוקרטית" דוגלת בהשארת פוארטו ריקו במעמדה הנוכחי, כמדינת חסות עם ממשל עצמי נרחב. "המפלגה הפרוגרסיבית החדשה" דוגלת בהענקת מעמד מדינה מלא, כאחת ממדינות ארצות הברית. "מפלגת העצמאות" חותרת לעצמאות מלאה והקמת מדינה ריבונית במנותק מארצות הברית.
ב-6 בנובמבר 2012 נערך בפוארטו ריקו משאל עם נוסף. הפעם חולק משאל העם לשתי שאלות: בשאלה הראשונה נשאלו המצביעים אם הם רוצים להשאיר את מעמדה הפוליטי-ריבוני של ארצם כפי שהוא או לשנותו. רוב המצביעים, 54% מן הקולות הכשרים, הצביעו בעד שינוי המצב הפוליטי-ריבוני של פוארטו ריקו. בשאלה השנייה ניתנה למצביעים בחירה בין 3 אפשרויות לריבונות מסוג חדש: בשאלה זו העדיף רוב המצביעים (61.13% מבין הבוחרים באחת משלוש האפשרויות, שהם 809,652 מצביעים) את האפשרות להצטרף כמדינה ה-51 לארצות הברית. 33.33% מן המצביעים (441,505 בוחרים) העדיפו מדינה עצמאית בעלת ברית לארצות הברית, ואילו רק 5.54% (73,362 מצביעים) העדיפו מדינה עצמאית לחלוטין. מצביעים רבים נמנעו מלענות על השאלה השנייה (472,674).
כלכלה
בתחילת המאה ה-20 התבססה רוב כלכלת פוארטו ריקו על חקלאות. קני סוכר היו גידול העיקרי של האי, ופרחה בו הפקת הרום. בשנות ה-40 החל תהליך תיעוש מואץ בעידוד ממשלת ארצות הברית, שהעניקה הקלות מס להקמת מפעלים באי. באי הוקמו מפעלים טכנולוגים, מפעלים פטרו-כימיים, מפעלי תרופות ומפעלי נשק. בפוארטו ריקו חלות הגבלות המסחר וחוקי התעשייה והתעסוקה של ארצות הברית.
תיירות היא מקור הכנסה חשוב בפוארטו ריקו. תיירים רבים מאירופה נמשכים לאקלים הטרופי ולנופים היפים שבאי, וגם פורטוריקנים תושבי ארצות הברית היבשתית מגיעים לחופשות באי. פוארטו ריקו היא יעד מבוקש לטיולי שיט תענוגות. כמעט כל הספינות ששטות באזור עוצרות לפחות ללילה אחד בנמל סן חואן.
במאי 2017 הכריזה המדינה על פשיטת רגל בעקבות חוב של 123 מיליארד דולר.
דמוגרפיה
האוכלוסייה במדינה מונה כ-3.2 מיליון נפש. תוחלת החיים עומדת על כ-78.2 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על 1.1 ילדים לאישה. מחצית מהאוכלוסייה היא מעורבת (מולטים), 17% לבנים, 7% שחורים, והיתר אסייתים, ומעט אינדיאנים. שיעור העירוניים הוא 75%.
שפת האם של מרבית התושבים היא ספרדית אך רבים דוברים גם אנגלית ולשתיהן מעמד של שפות רשמיות.
גאוגרפיה
בצפון-מערב האי נמצא הפארק הלאומי מערות ריו קמוי.
למי אבכה
למי אבכה וכף אכה היא קינה הפותחת את קריאת מגילת איכה בקהילות הספרדים בליל תשעה באב. הקינה מסיימת באזכור הפסוק הראשון של מגילה איכה, ומיד בסיום הקינה נפתחת קריאת המגילה.
תוכן ומבנה
הפיוט מתאר את המאורעות הקשים שקרו בתקופת חורבן בית המקדש, בעיקר מזווית התורה, תלמידי החכמים ובית המקדש. הפיוט פותח מנקודת מבטו של אדם העומד בודד, ללא כתף או משענת אליה יוכל לבכות להגיד את אשר על ליבו (אשנן) ולהכות כף אל כף מכאב וצער - לא מקדש, בו מקננים כיום ציפורים (פקוד הוא שם ציפור) ושוכנים בו עובדי עבודה זרה וקוסם - נבוכדנצאר, לא כרובים, לא דוכן, ובהמשך גם לא על התינוקות ותלמידי החכמים שנהרגו, ועל התורה שנותרה בודדה ואילמת, ללא מפרש בעקבות זאת. בסיום הפיוט, וכמסקנה מהאמור, מכריז הפייטן כי הוא יחדל מלשמוע שירה, ויקרא אל ה' ויבכה על חורבן ביתו, כדי לקרב את הגאולה. הקינה פורשה בין היתר על ידי רבי יעקב רקח בסדר בית אב.
הקינה כתובה כשיר ספרדי קלאסי, שבו כל הבתים (השורות) שקול במשקל מדויק זהה וחורזים בחרוז מבריח. כל בית מתחלק לשתי צלעות שוות, המכונות דלת וסוגר. משקל השיר הוא יתד ושתי תנועות, יתד ושתי תנועות, יתד ותנועה, בדלת וכן בסוגר. בנוסף, ישנם בתוך הבתים חרוזים פנימיים באופן לא סדיר (כגון כרובים/עורבים, דוכן/הוכן).
לינדה ג'ונסון
לינדה ג'ונסון (באנגלית: Linda Johnson; נולדה ב-14 באוקטובר 1953) היא שחקנית פוקר, עיתונאית ויועצת אמריקאית. ג'ונסון זכתה בצמיד אליפות העולם בפוקר, ובשנת 2011 נבחרה להיכל התהילה של הפוקר. מוכרת כ-The First Lady of Poker.
ביוגרפיה
ב-1993 רכשה את מגזין הפוקר CardPlayer והייתה הבעלים במשך שמונה שנים, עד שמכרה את המגזין והמשיכה לעבודה בו ככתבת.
ג'ונסון אחת ממקימות ארגון מנהלי טורנירי הפוקר (TDA), והקימה יחד עם חברים נוספים את PokerGives.org, מוסד ללא כוונת רווח המעודד שחקני פוקר לתרום חלקים מזכיותיהם.
לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטאדט
לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטאדט (24 בספטמבר 1577 – 27 ביולי 1626), היה רוזן הסן-דרמשטאדט בין השנים 1596–1626.
ביוגרפיה
לודוויג נולד ב-24 בספטמבר 1577 בדרמשטאדט שהשתייכה לרוזנות הסן-דרמשטאדט, לגאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולמגדלנה מליפה, בתם של ברנהרד השמיני, רוזן ליפה וקתרינה מולדק-אייזנברג.
בשנת 1596 מת אביו גאורג הראשון, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולודוויג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1604 מת לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג, ובעקבות מותו פרצה מלחמה בין רוזנות הסן-קאסל לרוזנות הסן-דרמשטאדט על חלוקת הירושה. בנוסף היה יריבות בין הרוזנויות עקב כך שרוזנות הסן-קאסל הייתה קלוויניסטית, ואילו רוזנות הסן-דרמשטאדט הייתה לותרנית.
במהלך מלחמת שלושים השנים לחמו הרוזנויות זו בזו, מכיוון שרוזנות הסן-קאסל צידדה בנסיכים הפרוטסטנטים, ואילו רוזנות הסן-דרמשטאדט צידדה בקיסר ובבית הבסבורג.
ליאו כהן
ליאו-יהודה כהן (בצרפתית: Léo Cohn, 15 באוקטובר 1913 - ראשית 1945) היה פעיל מרכזי בתנועת הצופים היהודיים בצרפת בזמן מלחמת העולם השנייה. כהן נתפס על ידי הנאצים בצרפת ונרצח בראשית 1945.
לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטאדט
ביוגרפיה
ב-27 ביולי 1626 מת לודוויג, ובנו גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטאדט עלה לשלטון במקומו.
ליאו כהן
ילדות ונעורים
ליאו כהן נולד בליבק שבגרמניה למשפחה אורתודוקסית, ששילבה חיי מצוות עם פתיחות למדע. סבו של ליאו מצד אמו מרים היה הרב שלמה קרליבך, והמשפחה התגוררה בליבק בסמוך אליו. ב-1919, לאחר פטירתו של הסבא שלמה קרליבך, עברה המשפחה להמבורג.
לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטאדט
משפחתו
ב-14 ביוני 1598 נישא לודוויג למגדלנה מברנדנבורג, בתם של יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מאנהלט-צרבסט, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
ליאו כהן
ילדות ונעורים
בהמבורג למד כהן בבית הספר תלמוד תורה ריאלשולה. לליאו כהן היו יכולות לימודיות גבוהות, אך הוא לא הצטיין בלימודיו אלא העדיף מגיל צעיר לטייל, לנגן, לשיר ולארגן פעילויות שונות.
מסגרת מתאימה לכל עיסוקיו מצא ליאו בתנועת הנוער עזרא, שבה הקים מקהלה וניצח עליה. שם גם פגש את מי שלימים תהיה אשתו, רחל שלוס.
לאחר לימודיו החל לעבוד כשוליה בעסק של יבוא ויצוא בהמבורג, ובהמשך עבר לעבוד בבית מסחר גדול בפרנקפורט.
פעילות 1933–1939
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 היגרה המשפחה לפריז שבצרפת. שם ניהל כהן במשך שנתיים את המשרד של החברה שהקים אביו, עד שבשנת 1935 החברה קרסה ופורקה.
יחד עם עבודתו, מיד עם הגיעו לצרפת הצטרף כהן לתנועת הצופים היהודיים בצרפת. לאחר שהחברה של אביו התפרקה, השקיע את כל מרצו בתנועת הנוער ובפעילות החינוכית. בשנת 1935 עלו הוריו ואחיו הצעיר מצרפת לארץ ישראל, אך ליאו כהן בחר להישאר בצרפת, כדי להמשיך בהנהגה בתנועת הצופים. בתנועה הוביל כהן את הפעילות הרוחנית, וחינך לאהבת הדת ולחיבור רוחני אליה. הוא גם הקים מקהלה של התנועה, לימד עברית וניהל את בית הצופים "קרייתנו", ששכן ברחוב ויטאל.
בפברואר 1936 נישאו ליאו ורחל כהן, לאחר שרחל באה לצרפת מגרמניה, ובסוף 1937 עברו לנהל את חינוך הנוער היהודי בשטרסבורג. בשטרסבורג נולדה בתם הבכורה, נעמי. בשטרסבורג ניהל כהן את מקהלת הצופים היהודיים "Eclaireurs", ששרה שירים דתיים ושירי ארץ ישראל, ובמסגרת פעילותם אף הוקלטו השירים בפריז ב-1936.
לקראת מלחמת העולם השנייה נדרש ליאו כהן כפליט גרמני בצרפת להתייצב לגיוס, ובדצמבר 1939 גויס ללגיון הזרים ונשלח לצפון אפריקה.
פעילות במהלך מלחמת העולם השנייה
בראשית המלחמה שהה כהן בצפון אפריקה עם לגיון הזרים, שם שירת במחלקת המוזיקאים. לאחר לידת בנו, אריאל, ובעקבות מחלת דיזנטריה קשה שתקפה אותו, שוחרר מהשירות.
לאחר השחרור הוא הצטרף למשפחתו שנדדה למואסק  שבצרפת, לשם הגיעו עם חברי הצופים היהודיים.
עם תחילת הכיבוש הגרמני החלו חברי התנועה לפעול במטרה להוציא את הילדים מהערים הגדולות, להעניק להם חינוך לערכים אנושיים ורוחניים כנגד אנטישמיות וגם חינוך מקצועי-חקלאי שיוכל להבטיח להם קיום בכל מקום אליו יגיעו. את כל זאת הם שאפו לעשות במסגרת יהודית, תוך הקניית ערכי דת ותרבות יהודית יחד עם הקניית השפה העברית וידע על ארץ ישראל. לשם כך הוקמו מרכזי נוער בחוות חקלאיות, במיוחד בדרום צרפת. החוות המפורסמות שבהן היו מואסק (Moisac), לוטרק (Lautrec) וטאלויה (Taluyers). ליאו כהן מונה למנהיג הרוחני של המרכזים השונים, ועבר ביניהם בתעודות מזויפות. כהן ומשפחתו התגוררו בחווה בלוטרק (באזור טארן). ביולי 1942 היו לצופים היהודיים שבעה מרכזים, שהתקיים בהם הווי מיוחד של עבודה משולבת בלימוד ובאורח חיים יהודי-ציוני. האחראים, כמו משפחת ליאו כהן, חיו עם משפחותיהם בחוות וחלקו עם החניכים את חיים היומיום.
בסוף אוגוסט 1942 החלה הקמת זרוע מחתרתית של תנועת הצופים, זרוע שנקראה "השישית", מפני שהייתה חלק מהמחלקה השישית במדור הנוער של הארגון הכללי של יהודי צרפת UGIF. אנשי השישית עסקו בהברחת יהודים אל מחוץ לצרפת, בהכנת תעודות מזויפות, בהסתרת בני נוער יהודיים ובהפצת תכנים יהודיים חינוכיים לבני הנוער. ליאו כהן היה מופקד על הצד הרוחני, ובמסגרתו ארגן שיעורים, סדנאות, תפילות, חגיגות לכבוד החגים ועוד. הפעילות נמשכה גם אחרי שפורקה החווה בלוטרק בסוף שנת 1943.
באפריל 1944 החליטה ההנהגה הארצית של תנועת הצופים להעביר את הנשים והילדים לשווייץ, וחברי התנועה הגברים יכלו לבחור האם לפעול במסגרת השישית, לעלות לארץ ישראל או להצטרף לזרוע הצבאית שהקימה התנועה. אשתו של כהן, רחל, יחד עם שלושת ילדיהם, יצאו לכיוון שווייץ, מתוך רצון להגיע ממנה לארץ ישראל. כהן חזר כדי להוביל קבוצת בני נוער שבחרה לנסות לעלות דרך הרי הפירנאים לארץ ישראל.
ב-2 במאי 1944 הגיעו רחל והילדים בשלום לשווייץ. הם נעזרו בחברת "השישית" מריאן כהן, שהמשיכה בפעילות ההברחה ונעלמה. רק לאחר המלחמה נתגלתה גופתה. כהן נשאר בצרפת כדי לארגן את העלייה המחתרתית, וב-14 במאי 1944 מינה אותו רובר גמזון להיות הנציג הכללי של תנועת הצופים היהודיים בארץ ישראל. הקבוצה יצאה לדרכה ביום ג', 16 במאי, אך ב-17 במאי 1944 נעצר כהן וחמישה בחורים נוספים על ידי הגסטאפו בפרברי טולוז. מסע ההברחה נכשל, אך כעבור שבועיים התארגנה הקבוצה מחדש והצליחה לעבור לספרד, משם עלו לארץ ישראל. כהן נתפס בטולוז, ושם נחקר בידי הגסטאפו. המחתרת עשתה ניסיונות ליצור איתו קשר ואפילו חשבה לארגן פעולה לשחרורו, אך הוא הועבר ביוני למחנה הריכוז דראנסי. משם עוד כתב מכתבים לאשתו עד ט' באב 1944, אז נשלח משם למקום אחר.
לפי ידיעות שהגיעו למשפחה, ליאו הגיע לאושוויץ, ומשם נשלח למכרות המלח בשלזיה, שם כנראה נספה בראשית 1945, לפי עדויות שנמסרו למשפחה.
עם זאת, מיכאל לוי מציע, לאור מחקר שערך, שליאו כהן נספה כבר ב-28 בדצמבר 1944 במחנה עבודה בשדה התעופה של שטוטגרט.
העדויות מספרות שליאו שמר במחנות על אופטימיות, עודד את האחרים סביבו והמשיך לספק תמיכה רוחנית ודתית לאנשים סביבו.
הנצחה ומורשת
בשנת 1980 הקימו שלושת אחיו של ליאו כהן מצבת אבן לזכרו, מעל קבר ההורים בתל אביב. על המצבה נחרת הפסוק מספר ישעיהו:.
בשנת 1991 (תשנ"ב) הוציאה יהודית בר-חן, בתו של אחיו חיים כהן, ספר בהוצאת משרד הביטחון המציג בהרחבה את קורות חייו של כהן. הספר, ששמו "ליאו 1913–1945", נכתב על בסיס מכתבים ועדויות שאספה ותרגמה בר-חן מצרפתית ומגרמנית.
בערכת כרזות של בית ברל בנושא "חינוך ומחנכים בימי השואה" עסקה אחת הכרזות בליאו כהן.
בשנת תשע"ב יצא הספר "אנו הולכים בראש מורם", המציג את העמידה הרוחנית בצרפת בימי השואה בראי התיעוד. שמו של הספר מבוסס על משפט שכתב כהן, כנראה, במחנה דארנסי.
במרכז קהילתי של בית הכנסת השלום בשטרסבורג הוקם חדר על שמו של ליאו, והוצבה טבלת הנצחה לזכרו.
משפחה וצאצאים
סבו של ליאו מצד אמו מרים היה הרב הנודע שלמה קרליבך. סבו מצד אביו הבנקאי זאב וילהלם (וילי), היה הרב יוסף כהן, אף הוא רב וחוקר. אחיו של הרב יוסף כהן, לאופולד כהן, היה חוקר יוון העתיקה וההדיר מהדורה אקדמית בגרמנית של כתבי פילון האלכסנדרוני. ליאו כהן היה בן דודו של הרב "המרקד" שלמה קרליבך. כהן הוא אחיהם של חיים כהן, שהיה משפטן ישראלי וחתן פרס ישראל, של אלכסנדר כהן, שהיה מהנדס העיר בני ברק ושמאי מקרקעין נודע (אביו של ידידיה כהן), ושל שלמה כהן-אברבנאל שהיה המשנה לראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
לאחר מותו, נישאה אשתו רחל למרדכי מרקוס כהן, מחבר המילון הצרפתי-עברי-צרפתי.
רחל יסדה ב-1963 את הספרייה העירונית בירושלים, ובהמשך פעלה בספריות ציבוריות רבות בעיר. על פועלה זו קיבלה בשנת 1990, תש"ן, את אות יקיר ירושלים.
בתו של ליאו, נעמי, נישאה לאדריכל דוד קאסוטו, ובנו אריאל כהן הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה של האטמוספירה ולאסטרונומיה פלנטרית במחלקה למדעי האטמוספירה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית.
תל בורנה
תל בורנה הוא אתר ארכאולוגי באזור השפלה הסמוך לקיבוץ בית ניר. האתר כולל גם שרידים מתקופות שונות ובהן תקופת הברונזה המאוחרת ותקופת מלכות יהודה. ניכר כי באזור הייתה עיר, אשר השתייכה לממלכת יהודה והיוותה עיר גבול.
שם האתר ומיקומו
האתר נמצא באזור השפלה, סמוך לקיבוץ בית ניר ובית גוברין. התל עצמו ממוקם על הגבול שבין השפלה למישור החוף וגודלו כ-35 דונם.
שמו של האתר ניתן לו בשל צורתו, הדומה לצורה של כובע. פירוש המילה "בורנאט" בערבית הוא כובע, מכאן התגלגל שמו של האתר ל"תל בורנה".
תל בורנה נמצא בצומת מרכזי, אשר קישר לאורך ההיסטוריה בין יישובי ההר ויישובי מישור החוף.
חפירות
כבר בשנות ה-60 נתגלתה במקרה באזור התל לוחית בסגנון מסופוטמי. למרות זאת, החפירות הראשונות בתל בורנה התקיימו לראשונה בשנת 2010 על ידי דוקטור איציק שי ודוקטור ג'ו עוזיאל.
החפירה בתל בורנה הייתה חפירה קהילתית, בה הציבור הרחב מוזמן להצטרף לחפירות, גם ללא ניסיון מקדים בתחום. בין היתר השתתפו בחפירות סטודנטים ישראלים ומתנדבים מניו זילנד, מאוסטרליה, מהפיליפינים, ממלזיה, מגרמניה, מאנגליה ומקנדה.
ממצאים ארכאולוגיים
בעת החפירה בפסגת התל התגלו ממצאים ארכאולוגיים מתקופת מלכות יהודה. בין היתר נחשף מבנה מהתקופה הכנענית, המתוארך ל. בתוך המבנה עצמו התגלו מסכות וקמעות אשר שימשו לפולחן. בנוסף לכך, התגלתה במהלך החפירות גם חותמת מתקופת מלכות יהודה. החותמת הייתה שייכת לאדם בשם עזר בן חגי, אשר ככל הנראה היה אישיות חשובה ובעלת מעמד בממלכה. ייתכן כי עזר בן חגי היה אחראי בצורה כלשהי על שטחים גדולים בתחום הממלכה.
החפירות בצדו הצפוני של התל חשפו מערכת ביצורים וחומות, אשר התנשאו לגובה של יותר משני מטרים.
על פסגת התל בצידה המזרחי נתגלו רצפות וכלי חרס מהמאה ה-9 לפנה"ס. באותו האזור נמצא גם ראש חץ ושלוש ממגורות מסוף תקופת הברזל, אלו מהווים עדות לקרבות אשר התקיימו באזור.
ההנחה הרווחת היא שחומות העיר היו מגן לתושבי העיר כנגד התקפתו של סנחריב, מלך אשור. סנחריב יצא למסע כיבושים בערי יהודה, זאת בתגובה לניסיון המרידה של חזקיהו. במהלך מסע זה סנחריב כבש, החריב או הטיל מצור על מרבית ערי הממלכה.
ייתכן גם כי החומה שימשה כמגן לתושבי העיר כנגד מתקפות של הפלשתים.
ההערכה היא כי האתר היה מיושב בין האלף השלישי והאלף הראשון לפני הספירה, עד לתקופה הרומית. ככל הנראה באזור התל התקיים יישוב בסדר גודל בינוני.
זיהוי
אחת ההנחות הרווחות היא כי בתל בורנה שכנה העיר המקראית לבנה. עיר זו מוזכרת בתנ"ך מספר פעמים בספרי יהושע ומלכים ב'. זיהויים אחרים שהוצעו לתל בורנה כוללים את מקדה ומורשת גת.
ג'ויס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
וילהלם לייבל
וילהלם מריה הוברטוס לייבל (בגרמנית: Wilhelm Maria Hubertus Leibl; 23 באוקטובר 1844 – 4 בדצמבר 1900) היה צייר ריאליסט גרמני, שצייר בעיקר דיוקנאות וסצנות מחיי האיכרים. חבר הזצסיון הברלינאי.
קורות חיים
לייבל נולד בקלן. אביו היה מנהל מקהלת הקתדרלה. עד היותו לאמן, עבד לייבל כשוליית מסגר. בשנת 1861 עבר הכשרה אמנותית אצל הצייר הרמן בקר. בשנת 1864 עבר ללמוד במינכן. בשנת 1869 נסע לפריז ופגש את אדואר מאנה, אך נאלץ לחזור לגרמניה בשנת 1870 בשל מלחמת צרפת–פרוסיה. בשנת 1873 עזב את מינכן לאזור הכפרי של בוואריה.
שלמה זלמן אוסובסקי
רבי שלמה זלמן אוסובסקי (אוסבסקי, אוסווסקי) (א' בתמוז ה'תרמ"ג, 1883 - ה'תש"א, 1941) היה מרבני ליטא, ואב בית דין בסלבודקה.
קורות חייו
לאחר מכן מונה לר"מ בישיבה לצעירים שייסד הרב אהרן בקשט בפולטבה. לאחר מלחמת העולם הראשונה חזר לסלובודקה והיה לאחד מאברכי הקיבוץ של ר' איצל'ה מפונביז'.
נישא לבתו של אב בית הדין של נרינקישוק רבי אריה לייב וולפרט. לאחר מספר שנים נתמנה לכהן כרבה של סלובודקה.
המינוי בסלובודקה
בשנת תרצ"ד (1933) לאחר פטירת רבי משה מרדכי אפשטיין, הגיע חתנו רבי יוסף זוסמנוביץ לסבלבודקה, לאחר ששהה מספר שנים בירושלים. מטרת חזרתו הייתה על מנת לקבל את ירושת חמיו רבנות פרבר סלבודקה. שאלת מינויו עוררה סערה ופולמוס כחלק מ'פולמוס המוסר', עקב התנגדותו של רבי יוסף ללימוד המוסר. ראשי הישיבה התנגדו מאחר שלטענתם אם ישב בעיר בקביעות ינהו אחריו בחורים שיהנו מהלימוד עמו, וסמכות הנהלת הישיבה תיפגם. אך בני הקהילה המקומית הסכימו למינויו של הרב זוסמנוביץ. מאחר שכך, פרשה ישיבת סלובודקה מהקהילה והקימה קהילה עצמאית שבראשה התמנה הרב זלמן אוסובסקי.
הטבח בסלובודקה
בימים הראשונים לכיבוש הנאצי בסלבודקה, בליל יום חמישי ב-26 ביוני 1941 (א' בתמוז ה'תש"א), נערך טבח גדול על ידי תושבי המקום, כאשר 800 איש נרצחו באותו הלילה בתוכם נרצח רבי שלמה זלמן. הוא נרצח בזמן שלמד בביתו בעת ששהה בחדר לימודו. רבי שלמה זלמן נקשר ונרצח, לאחר מכן העמידו את גופתו בחלון ביתו לאחר התעללות, על מנת להרתיע את שאר יהודי המקום. יחד איתו נרצחו אשתו ובנם היחיד, יהודה שהיה אז בן 30, מחברי כולל קובנה. באותו הלילה נספו עוד רבים מבני ישיבת סלבודקה, ביניהם רבי שרגא פייבל הורוביץ ר"מ בישיבה ועוד.
כתביו
רבי שלמה זלמן כתב חידושים רבים, אך רק מעט מהם נשתמרו במארעות השואה. כמו כן החל בהדפסת ספרו "כרם שלמה", שבשל פרוץ מלחמת העולם השנייה לא הושלמה הדפסתו.
בשנת תרפ”ג פורסם בקובץ “בית ישראל” (הוצאת כולל קובנה בסלובודקה) מספר מערכות גדולות מחידושיו.