cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תמיר גינץ
יצירה וניהול אמנותי
היצירות של גינץ מהעשור הראשון של קמע מונעות בעיקר מיסודות דרמטיים מובהקים בין אם הם אישיים ובין אם הם ציבוריים. בשרול ניתן לאתר את הערכים הציוניים שספג בבית הוריו וכן דימויים ויזואליים ישראליים. יצירה זו משקפת את גישתו הייחודית של גינץ בין בני דורו, גישה נטולת ציניות ואירוניה.
אחרי שעזב את תל אביב ועבר להתגורר בבאר שבע, הוא יצר את במדבר דברים (בכורה 2014, גרסה חדשה 2019), גליץ (לילדים ונוער שנה 2015, לא נודע (2016), מתאוס פסיון 2727 (2017), מנמוזין (2018), רחבת הריקודים (2018), קומזיץ (2021), זעם (2021).
בעקבות המעבר לנגב והפיכתו למנהלה היחיד של קמע מקיץ 2014, חלו שינויים ברורים בנושאי היצירות ובסגנונו של גינץ. תחביר תנועותיו הפך ארצי וכוחני יותר וכמעט נטול אזכורים מהבלט הקלאסי והדינמיות התנועתית מתפרצת. הקומפוזיציות הצורניות על הבמה משוכללות יותר והמעברים בין סולו, דואט, טריו ואנסמבל מורכבים יותר. כותב על כך צבי גורן: "הקבוצה מתאחדת או מתפוררת, אבל תמיד שומרת על אופייה, בתנופות ובקפיצות, ובפתיחת מעברים ליחיד או לזוג [...]".
במחול מתאוס פסיון 2727, יצירה הבנויה על האורטוריה של באך, הכוריאוגרפיה שלו מתייחסת הן למבנים המוזיקליים והן לתוכן הנוצרי שלה. על כך כותבת מבקרת המחול אורה ברפמן: "גינץ מצליח לבנות עבודה מחולית בעלת תוקף שמלאה בתכנים, באזכורים ובהפניות לתרבות המערבית-נוצרית באופן שאינו נגרר להשטחה [....]. הוא הצליח לשמר בשפה עכשווית עשירה משהו שמהדהד גם את הטקסיות הכנסייתית הנוצרית וגם את רוח התקופה הפוסט-מודרנית [...]".
על פי תפיסתו האמנותית-חברתית, יש משמעות למיקום להקת המחול קמע בבאר שבע ולא בתל אביב. לתפיסתו, לקהילה התרבותית של באר שבע יש אחריות כלפי הלהקה ולרקדני הלהקה יש אחריות כלפי תושבי העיר. הרקדנים מתגוררים בבאר שבע גם אם אינם ישראלים. גינץ חותר לביסוס קול ייחודי ללהקה ולרקדניה, ויזם את תוכנית 'קמע בקהילה', פרויקט קהילתי אליו מוזמנים בני נוער הרוקדים בבאר שבע.
מצעד שירי הדאנס/אלקטרוני
מצעד שירי הדאנס/אלקטרוני (באנגלית: Dance/Electronic Songs) הוא מצעד פזמונים המפורסם מדי שבוע על ידי מגזין הבילבורד מאז ינואר 2013. זהו המצעד הראשון שהתפרסם המדרג את שירי הדאנס והאלקטרוני הפופולריים ביותר על פי רשמי הקהל באירפליי, הורדות דיגיטליות, סטרימינג והשמעות במועדונים והוא הוצג כתוצאה מגדילת פופולריות הז'אנר.
השיר הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד הוא "Scream & Shout" של ויל.איי.אם ובריטני ספירס, שנכנס למקום הראשון בשבוע של 26 בינואר 2013.
רקע
כתוצאה מהעלייה בפופולריות של דאנס ומוזיקה אלקטרונית, מגזין הבילבורד הציג את מצעד שירי הדאנס/אלקטרוני בינואר 2013, על מנת לדרג את שירי הדאנס והאלקטרוני הפופולריים ביותר על פי רשמי הקהל באירפליי, הורדות דיגיטליות, סטרימינג והשמעות במועדונים. המצעד מורכב מנתוני נילסן סאונד-סקאן, נילסן BDS, BDS משירותי הזרמה, בהם ספוטיפיי ו-Xbox Music ומפאנל נבחר של ארצות הברית הכולל 140 תקליטנים; הוא משתמש באותה מתודולוגיה בה משתמשים בבילבורד הוט 100 מכאל הז'אנרים. הוא נפרד למצעד שירי הדאנס קלאב ומצעד שירי הדאנס/אלקטרוני הדיגיטליים, שהראשון בהם מדורג לפי מספר ההשמעות במועדונים הגבוה ביותר והשני לפי מספר המכירות הגבוה ביותר. שירים יהיו זכאים להופיע במצעד על סמך "צליל הליבה והקצב" שלהם, אולם רמיקסים לשירים שהיו במקור מסוגות הפופ, R&B, היפ הופ או ז'אנר אחר אינם זכאים להופיע במצעד.
חורבת ציידתה
חורבת ציידתה (ידועה גם בשם ח'רבת ציאדה) היא חורבה בבקעת יבנאל שבגליל התחתון, מדרום למושב הזורעים, שבה שכן לפי הסברה היישוב התלמודי "ציידתה". שמה המקורי של החורבה, הנזכר גם במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, הוא "ח'רבת ציאדה".
בספר יהושע מתואר בפירוט אזור דרום נחלת שבט נפתלי:.
לפי מסורת זו, המעוגנת גם באונומסטיקון של אוסביוס, חז"ל ראו ב"אדמי" ו"הנקב" שני יישובים נפרדים, הגם שמבחינה לשונית דומה שמדובר ביישוב אחד, כאשר התוספת "הנקב" נועדה כנראה להבחין את "אדמי הנקב" מיישוב נוסף בשם "אדמי".
"ציידתה" התלמודית זוהתה אפוא על ידי חז"ל עם עיר מקראית בשם "הנקב", שייתכן שיש לה זיקה ל"דרך החורנים" שעברה במקום, בשל משמעות המילה "נקב" כ"מעבר".
בסקר שנערך במקום נתגלו שרידים מעטים, הכוללים אבני גזית ספורות, שרידי בתים ושרידי פסיפסים.
תהילים י"ז
תהילים י"ז הוא המזמור השבעה עשר בספר תהילים. המזמור חתום בידי דוד, המבקש בו שה' יבחן את נאמנותו, ויביס את הרשעים הרודפים אותו.
מבנה המזמור ותוכנו
המזמור נחלק לשלושה חלקים וחתימה:
אישטוואן טמרקן
אישטוואן טֶמֶרְקֵן (בהונגרית: Tömörkény István, שמו בלידה אישטוואן שטיינגאסנר - Steingassner István, 21 בדצמבר 1866 צגלד – 24 באפריל 1917 סגד) היה סופר, עיתונאי, אתנוגרף וארכאולוג הונגרי ממוצא גרמני. היה חבר באגודת דוגוניץ' ובאגודת פטפי. טמרקן היה אחד האמנים הגדולים של הסיפור הקצר בספרות ההונגרית.
קורות חייו
אישטוואן טמרקן נולד בשנת 1866 בצגלד שבהונגריה למשפחת שטיינגאסנר השוואבית, ששורשיה היו באוסטריה. באותה תקופה אביו ניהל מסעדה בתחנת הרכבת צגלד. האם, מריה לבית שטרבל (Ströbl) הייתה גם כן גרמנייה, ומשפחתה המבוססת הייתה בעלת בית קפה בעיר. בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לעיר סגד, בה הוריו ניהלו את המסעדה " A Fekete sas " (הנשר השחור). שטיינגאסנר הצעיר למד בבית ספר תיכון של הפיאריסטים בסגד ואחר כך בשנים 1877–1880 בתיכון של הכנסייה הרפורמית במאקו, אולם בשל פשיטת רגל של אביו, בגיל 16 עזב את הלימודים. בשנים 1882–1886 עבד בסגד כעוזר רוקח בבית מרקחת, אולם לא שבע רצון מעבודה זו. בעזרת קרוב משפחה הצטרף למערכת העיתון "סגדי היראדו" בסגד, שם הכיר את הסופר גזה גארדוני. אז בחר בשם משפחה בעל צליל הונגרי - טמרקן - לפי שמו של כפר בסביבה, Tömörkény. גם העיסוק בעיתונאות לא זיכה אותו בפרנסה נאותה אבל תאם את כישרונו ככותב. טמרקן היה חסר תעודת בגרות או תעודה מקצועית ובשנת 1888 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי כפי שנהגו בני המעמדות העניים. הוא שירת שנתיים כחייל רגלי בגבול בין בוסניה-הרצגובינה לאימפריה העות'מאנית. ככל הנראה שם הוא למד את השפה הסרבית. מאוחר יותר בשנים 1890–1891 שהה בווינה ובהזדמנות זו למד גרמנית ספרותית, בנוסף לניב השוואבי שהיה שגור בפיו מילדותו. בצבא עלה לדרגה דומה לזו של סמל ראשון בתום הלימודים בווינה עבר טמרקן לבודפשט, אך לבסוף שב לסגד כדי לעבוד בעיתון המקומי "סגדי נאפלו" שהיה יותר מתקדם מהעיתון הקודם,"סגדי היראדו". תקוותו להתמנות עורך בעיתון התבדתה ואז, לפי עצת הרב הראשי של סגד, עמנואל לעף, התחיל טמרקן לעבוד בספרייה על שם קארוי שומוג', של העיר ושל המחוז סגד. בדיוק באותם הימים עברה הספרייה מבניין בית הספר הריאלי (כיום הבניין המרכזי של אונברסיטת המדעים של סגד) אל היכל התרבות שנבנה בסגנון אקלקטי במרכז העיר, קרוב לגשר ולתיאטרון הלאומי של סגד. טמרקן היה ליד ימינו של יאנוש רייזנר (1904-1847), המנהל של הספרייה ושל המוזיאון העירוני. הרשות הלאומית למוזיאונים ולספריות שלחה את טמרקן להשתלם בספרנות (1900), אחר כך בתולדות הטבע (1901) וב-1903 - באתנוגרפיה ובארכאולוגיה. בדומה לגאבור צ'אלאני, מייסד המוזיאון בסנטש, ולסופר פרנץ מורה, עבר טמרקן גם קורסים להעשרה בתחום הארכאולוגיה. אחרי מותו של יאנוש רייזנר, ב-1904, ירש טמרקן את מקומו כמנהל הספרייה והמוזיאון וכיהן בתפקיד זה עד יום מותו המוקדם בשנת 1917.
פעילותו בתחום המוזיאולוגיה
בעזרת פרנץ מורה ארגן וקיטלג טמרקן את האוסף בן 40 אלף הספרים של קארוי שומוג' מאסטרגום. הוא קנה לעצמו ידע בכל תחומי המוזיאולוגיה, בנומיסמטיקה, בתולדות הטבע, בהיסטוריה המקומית, בפולקלור ובארכאולוגיה. ערך חפירות ארכאולוגיות מסביב לסגד ופרסם מחקרים הארכאולוגיים והאתנוגרפיים חשובים. תחת ניהולו מוזיאון העיר סגד הפך לאחד האוספים המדעיים היצוגיים של הונגריה. לטומורקני היה רצון עז להרחיב עוד את האוסף האתנוגרפי של העיר. אחרי חגיגות המילניום של הונגריה רוח הזמן תמכה ביוזמה זו, כשגדלה ההערכה כלפי אוצרות הפולקלור החומר האתנוגרפי שהצטבר לא היה יכול ליהאסף ללא עמלו הקפדני של טמרקן. מפעלו התרחש בתקופה של שינויים גדולים בעיר סגד בעקבות השיטפונות הגדולים של 1879. באותן השנים התחוללה תנופה בהתפתחות העיר, וחלו שינויים דרסטיים גם בחיי האיכרים ואנשי הסירות שעל הנהר טיסה, אשר עד אז, מהאביב ועד סוף הסתיו, חיו עם משפחותיהם על הדוברות. האתנוגרף והיסטוריון האמנות שנדור באלינט, היסטוריון הספרות לאסלו פטר והיסטוריון הספרות והמוזיאולוג אנדראש לנדייל (לנגייל) חקרו את ששת אלפים החפצים שבהם העשיר טמרקן את המוזיאון העירוני. לאחר מכן, במשך עשרות השנים הבאות, הוגדל האוסף הזה בעוד שישית מהכמות. טמרקן אסף גם 3,500 מילים בניב המקומי של סגד שנכללו למילון שערך קלמן סילי, מילון לא גמור, אשר הופיע עד שנת 1957 כסופר הצטיין טמרקן בסיפוריו הקצרים המתארים את חייהם ומנהגיהם של האיכרים, הדייגים, אנשי הסירות והאנשים הפשוטים בסגד והסביבה. את הקריירה הספרותית התחיל למעשה עוד בימי עבודתו בית מרקחת ובמיוחד בעת השירותו הצבאי בבוסניה. תיאוריו את חיי הכפר יותר ריאליסטיים מאלו של גארדוני או מיקסאט ומבשרים את ז'יגמונד מוריץ. זכה להערכתו של קלמן מיקסאט. המשורר אנדרה אדי העיר בהספדו על מותו של טרמקן ש "טמרקן איננו צ'כוב או גורקי הונגרי.... הוא היה בזכות עצמו, טמרקן של כל בני סגד, של כל ההונגרים"
ניורי
ניורי (באנגלית: Newry, בסקוטית: Newrie, באירית: Iúr Cinn Trá או An tIúr) היא עיר בצפון אירלנד השוכנת במרחק של 55 ק"מ מדרום-מערב לבלפסט ו-108 מצפון לדבלין, בירת אירלנד.
אישטוואן טמרקן
פעילותו בתחום המוזיאולוגיה
טמרקן היה אדם ביישן ומופנם. התחתן עם בת של בעל מרזח. בשנת 1917 הלך לעולמו בגיל 51 בעקבות דלקת ראות קטלנית.
ניורי
ניורי היא אחת הערים העתיקות באי האירי. היא נוסדה ב-1144, לצדו של מנזר ציסטרציאני, אך קיימות עדויות להתיישבות מוקדמת באזור.
ניורי שוכנת קרוב מאוד לגבול בין צפון אירלנד לבין אירלנד. היא התפתחה כעיירת שוק וכמוצב צבאי וב-1742 היא הפכה לעיר נמל, לאחר שהיא קושרה ללוך ניי באמצעות תעלת המים הראשונה באירלנד. ב-2002, לרגל חגיגות היובל של המלכה אליזבת השנייה, הוענק לניורי מעמד של עיר.
שם העיר
מקורו של השם ניורי הוא באינגלוז של השם האירי An Iúraigh, צורה חלופית של An Iúrach, שמשמעותו "חורשת עצי הטקסוס". שמה המודרני של ניורי בשפה האירית הוא An tIúr, שמשמעותו "עץ הטקסוס". שם זה הוא קיצור לשמה המלא של העיר שהוא Iúr Cinn Trá או An tIúr ומשמעותו היא "עץ הטקסוס בראש מיצר היבשה". שם זה מיוחס לסיפור בכתבי הקודש על פטריק הקדוש ששתל במקום עץ כזה במאה החמישית. שמה האירי של ניורי מופיע על השלטים בכניסה לעיר יחד עם השם האנגלי.
היסטוריה
קיימות עדויות מוצקות לנוכחות אנושית מתמשכת באזור עוד מתקופות קדומות. בתקופת הברונזה התקיימה במקום קהילה שייצרה שפע של בגדים ותכשיטים. אבזמים הטיפוסים לניורי מוצגים במוזיאון אלסטר שבבלפסט. בשנים האחרונות, במסגרת סקר שנערך לצורך סלילת כביש עוקף ניורי, נחשפו מספר אבנים ניצבות. אבנים אלה, וממצאים נוספים, כמו מערה עתיקה שנחשפה בחלקו העליון של רחוב דבלין בניורי, פתחו צוהר לתקופה נשכחת. על פי ההערכה, כ-130 אתרים עתיקים התגלו בחלקו העליון של רחוב קמלו. כולם תועדו ונהרסו לטובת סלילתו של הכביש החדש. ב-820, ביצעו הדנים את אחת מפלישותיהם הראשונות למנזר של ניורי ומכאן הם המשיכו לארמה, כבשו אותה בסערה ובזזו והחריבו את כל האזור. הייתה זו הפעם הראשונה מאז הקמתה שניורי נכבשה על ידי זרים.
ב-835 פלשו הדנים פעם נוספת לניורי וביצעו מעשי זוועה. לאחר מכן הם המשיכו לתקוף בארמה, העלו באש את הכנסיות ואת האוניברסיטה שלה וביצעו מעשי ביזה ורצח. מעל אלף איש נטבחו. ב-1144 הורחבה ניורי והמנזר שהוקם על ידי פטריק הקדוש נבנה מחדש. הויקינגים תקפו את המנזר פעמים רבות וטבחו את יושביו. מגילת הזכויות הראשונה של ניורי הוענקה לה בין השנים 1153 – 1160 על ידי המלך העליון של אירלנד, מורכיטך מק לוכלין.
ב-1162 הותקף המנזר ונשרף על ידי שבטים אירים. אין כל עדות על היקף השריפה, אך הוא לא נחרב כליל. שלטונו של הלורד ג'ון דה קורסי, הבטיח את שלומו של המנזר לאחר שהוא בנה מספר מצודות סביב לניורי. נקודת העגינה של ניורי הייתה ממוקמת עוד מזמנים קדומים ברחוב קילמורי והיא המשיכה לפעול שם כרציף וכנמל הראשי של העיר עד לכרייתה של התעלה החדשה. ב-1543 הפך המנזר של ניורי לכנסיית קולגיום וב-1548 היא הועברה לרשות הכתר. נראה שכבר מאתיים שנה קודם העביר המנזר את הכנסותיו לכתר והוא היה אחד המנזרים הגדולים והעשירים ביותר באירלנד.
ב-1543, נמלט לאירלנד שכיר חרב אנגלי בשם ניקולאס באגנל, לאחר שביצע מעשה רצח. הוא לחם בשירותו של קון או'ניל, רוזן טיירון הראשון, והוענקה לו חנינה במסגרת המשא ומתן בין או'ניל לבין המלך הנרי השמיני, שניסה אז להכפיף את הברונים הגאלים תחת שליטת הכתר האנגלי. באגנל שב לאנגליה ולאחר שלחם במסגרת המלחמה נגד צרפת הוא קיבל את התואר מרשל צבא המלך באירלנד. לאחר פירוק המנזר הציסטרציאני, העניק אדוארד השישי את אדמותיו לבאגנל. ב-1568 בנה באגנל בית מבוצר וב-1578 הוא בנה את כנסיית פטריק הקדוש שככל הנראה היא הכנסייה הפרוטסטנטית הראשונה באירלנד שנבנתה מלכתחילה למטרה זו.
ניורי ניזוקה קשות במהלך המלחמה שהתנהלה בשנות השמונים של המאה ה-17 בין היעקוביטים לבין תומכי ויליאם השלישי, מלך אנגליה ורק מספר מועט של בתים והמצודה שרדו. עם זאת, תוך כמה עשורים גדלה חשיבותה הימית של העיר עם השלמת כרייתה של תעלת ניורי ב-1742. התעלה נבנתה בעיקר כדי להוביל פחם ממחוז טיירון לדבלין כאמצעי להפחתת התלות בפחם מיובא מבריטניה. לאחר כמה שנים של הצלחה, ירדה תפוקת הפחם והמכרות נסגרו. תקופת הזוהר של התעלה הייתה בשנות הארבעים של המאה ה-19 כאשר מגוון של סחורות, כמו פשתן, חמאה, בשר, פחם, לבנים ואריחים, הושטו במורד הזרם לניורי ובכוון ההפוך הושטו סחורות כמו תבואות, קמח, זרעי פשתן, מוצרי מזון מיובאים, ויסקי, עצים, שמן וטבק. למשך מאה שנים הייתה ניורי לנמל העמוס ביותר בצפון אירלנד והיא הפכה מנמל קטן למרכז סחר בינלאומי שקווי המסחר שלו הגיעו לאירופה ולאמריקה.
ב-1829 הושלמו עבודות הבנייה של קתדרלת פטריק הקדוש וקולמן הקדוש. הקתדרלה הייתה הראשונה מסוגה שנפתחה לאחר מתן שוויון הזכויות לקתולים.
במהלך המאה ה-20 המשיכה ניורי להתפתח כמרכז עסקי ומסחרי, הודות למיקומה בין בלפסט לבין דבלין. כיום שוכן בעיר מגוון רחב של חברות בינלאומיות. בנוסף, זכתה ניורי במוניטין של מרכז קניות חשוב בצפון אירלנד והוקמו בה שני מרכזי קניות משגשגים. בנוסף, משמשת ניורי כמרכז חשוב לאומניות. בעיר פועלים מרכז אומנויות, שני תיאטראות, גלריות לאומניות ומרכזי מחול.
מט'פר שאה, סולטאן מלאקה
הסולטאן מֻטְ'פָר שָאָה אִיבְּן אֵל-מָרְהוּם סוּלְטָאן מוּחָמָד שָאָה (נפטר ב-1459) היה סולטאן מלאקה החמישי. הוא שלט בסולטנות בין השנים 1445–1459. השם הקודם שלו היה רג'א קאסים וידוע גם בשם סולטאן וודפונה במסמך הסיני שנכתב באותה תקופה ההיסטוריה של מינג בסין.
שלטונו
רג'א קאסים, בנם של מוחמד שאה וטון ווטי, עלה לשלטון בסולטנות מלאקה לאחר מותו של אחיו למחצה, אבו שהיד שאה. דודו, טון עלי היה מנהיג טמילי בעל השפעה שלקח חלק בקשר לחיסולו של הסולטאן הקודם ותמך בהעלאת אחיינו לכס השלטון. אחרי שהומלך כסולטאן מלאקה, רג'א קאסים שינה את שמו למט'פר שאה. כסולטאן, הורה לקציניו לפעול לפי המסורת שהנהיג אביו המנוח. כמו כן, במהלך שלטונו התחתן עם בתו של ראש הממשלה שלו, ונולד לו בן בשם רג'א עבדאללה.
בתקופתו, הפכה מלאקה לכוח טריטוריאלי ומסחרי והפכה למקור הפצה של האסלאם בארכיפלג האינדונזי. זמן קצר לאחר שעלה לשלטון סירב להעביר את התשלום המקובל ליריבתה המרכזית של מלאקה בחצי האי המלאי, ממלכת איוטהאיה, וכוחותיו הצליחו להדוף שתי משלחות עונש, אחת יבשתית ב-1446 והשנייה ימית ב-1456. לאחר הדיפת ההתקפות רכש את סלנגור מצפון-מערב למלאקה כדי להופכה למקור מזון ובמטרה להשתלט על חלקים אסטרטגיים בחוף סומטרה מצידו השני של המיצר.
מט'פר שאה נפטר בשנת 1459 ונקבר במלאקה.
ראשי הממשלה בתקופתו
לאחר שהבנדהארה סרי ווק רג'א ה-1 מת, מינה מט'פר שאה אדם בשם טון פרפטי, בנו של זה שנפטר, והעניק לו את השם סרי מלאקה ווק קינג ה-2. עם זאת, הוא התאבד לאחר שחשב שהסולטאן לא מרוצה ממנו. הוא הותיר אחריו בת, טון קודו ושני בנים, האחד טון פראק והשני טון פרפטי פוטי. בהתאם למסורת, טון פראק עתיד היה להתמנות לבנדהארה, אולם הסולטאן החליט למנות את דודו, טון עלי, כהכרת תודה על כך שסייע לו לעלות לשלטון, והתחתן עם טון קודו. בינתיים, הוא שלח את טון פראק לשמש כמפקד צבאי במטרה למנוע כל סערה פוליטית.
בשנת 1456 החליט מלך סיאם לנסות ולתקוף את מלאקה בפעם השנייה דרך הים. כשנודע לממשלת מלאקה על התוכנית, הוחלט להכין את הצי ולתקוף קודם לכן בבאטו פהט. את הכוחות הנהיג טון פראק שהסתייע בטון המזה. הקרב שנערך בין הצדדים הפך לקרב הראשון של מלאקה, שההחזיקה ביתרונות של כישורים וידע. בסיום הקרב נאלצו הסיאמים לשוב על עקבותיהם. הניצחון בקרב שידר עוצמה חדשה מצידה של מלאקה בדרכה להרחיב את השפעתה בארכיפלג המלאי וגרם לחיזוק יציבות השלטון במלאקה.
הניצחון הביא לעלייה בכוחו הפוליטי של טון פראק, דבר שגרם למתיחות בינו לבין טון עלי. כשראה שהשנאה בין שני המנהיגים הדומיננטיים עלולה להביא לאי-אמון בקרב תושבי מלאקה, החליט מט'פר שאה לפייס את טון עלי, שהיה אלמן, והסכים לפרוש בתנאי שיתאפשר לו להתחתן עם טון קודו, שהייתה אחת מנשותיו של הסולטאן. עד מהרה טון עלי וטון פראק השלימו והחלו לשתף פעולה ביניהם. טון עלי גם תמך במינויו של טון פראק לבנדהארה החדש של מלאקה, ולאחר שמונה החל למלא תפקיד חשוב בתולדות הסולטנות.
My Name Is Barbra, Two...
הוא אלבומה השישי של הזמרת ברברה סטרייסנד אשר יצא באוקטובר 1965. אלבום זה מהווה המשך לאלבומה הראשון My Name Is Barbra אשר קרוי על שם ספיישל שהועלה לטלוויזיה באפריל אותה שנה.
רקע
אלבום זה יצא על מנת לקדם את חזרתו של הספיישל לטלוויזיה. כל שירי האלבום הם שירים מקוריים מלבד השיר האחרון שהוא מחרוזת של שירים מתוך הספיישל.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע למקום ה-2 בארצות הברית והגיע למעמד פלטינה במדינה. בבריטניה ובאוסטרליה הגיע למקומות 6 ו-5 (בהתאמה).
ליב חזן
חיים לֶיְבּ חזן (על פי רוב: ל' חזן; כ"ב בתשרי תרנ"ב, 24 באוקטובר 1891, ביאליסטוק – כ"ז בניסן תשכ"ט, 15 באפריל 1969, רחובות) היה מורה, מתרגם סופר, סופר ילדים ונוער, עורך ומחבר ספרי לימוד עברי פולני-ישראלי פורה.
ביוגרפיה
ליב חזן נולד בשנת 1891 בעיר ביאליסטוק שבפולין הרוסית. למד בישיבת מאלטש, סלונים ומיר, ולאחר מכן עבר לעיר וילנה, עבר בחינות אקסטרניות וקיבל תעודת הוראה. לימד יהדות ועברית בווילנה עד 1912 ואחר כך בערים שונות ברוסיה ובפולין. בתקופת המהפכה הרוסית התגורר בעיר מוסקבה, ושם היה מזכירו הראשון של תיאטרון "הבימה".
ב-1920 שב לפולין, והיה מורה בבתי ספר תיכוניים בגרודנה, בקיילצה, בקובל (שם הורה בגימנסיה העברית של רשת "תרבות", 1925–1932) ובעיר הולדתו ביאליסטוק.
חזן היה ציוני נאמן, כפי שחינך את תלמידיו, ובשנת 1936 עלה לארץ ישראל. זמן קצר לאחר עלייתו היה למורה לספרות בבית הספר התיכון ברחובות, עד פרישתו לגמלאות ב-1958.
בשנת 1919 החל בתרגום כמה מספריו של הסופר הרוסי איוון טורגנייב. בשנת 1930 הוציא חזן לאור את הרומן הראשון שלו בעברית, "גאולה". בהמשך פרסם חמישה רומנים נוספים, ועוד עשרות ספרי ילדים ונוער וספרי לימוד בנושאי יהדות וציונות.
ליב חזן יצר חידושים בשפה העברית, כמו למשל המילה "משקפיים".
ליב חזן נפטר בשנת 1969, ונקבר בבית העלמין החדש ברחובות. היה נשוי לשושנה חזן, גננת.
אנטפוליה
הבתים בכפר בני שתי קומות או קומה אחת. בכפר יש בית מרקחת, בית ספר וסניף דואר. בשנת 1994 נרשמו בכפר 428 תושבים, 108 משקי בית. בשנת 2019 היו פחתו ל-200 תושבים.
בכפר עובר אוטובוס מדי יום המגיע דרך הכפר הסמוך צ'ראה. מסילת רכבת עוברת כ-14 ק"מ מהכפר.
Songfacts
Songfacts הוא אתר אינטרנט העוסק במוזיקה והכולל מידע על שירים: ההשראה לכתיבתם, תאריך ואופן הקלטתם, משמעות המילים וכל מידע נוסף עליהם. את האתר הקים עורך המוזיקה ושדרן קרל וייזר בהרטפורד שבקונטיקט ב־1999. וייזר הקים את מסד הנתונים לשימושו האישי בתוכנית הרדיו שלו בתחילה, אולם אז החליט להעלות אותו לרשת. בתחילה האתר שימש בעיקר עורכי מוזיקה, אבל ב־2002 הוא נבחר כ"בחירת ", ומאז חלה עלייה חדה בפופולריות שלו.
בגיליון אוגוסט 2004 של, "Songfacts" נכלל ברשימת "100 האתרים הטובים ביותר לחבר'ה". מגזין שיבח אותו כ־" וירטואלי".
צוות העיתונאים של האתר ראיין מאות מוזיקאים וכותבי שירים, בהם, ג'ין סימונס, , איאן אנדרסון, , בילי סטיינברג, , , , מארק רוברג', ביל וית'רס, ג'ניס איאן ו.
העיטור
העיטור (בשמו המלא: עיטור סופרים), הוא ספר הלכה שחובר במאה ה-12 על ידי רבי יצחק בן אבא מרי ממרסילייא שבחבל פרובאנס שבצרפת. המחבר ידוע בעיקר על שם ספרו, בכינוי "בעל העיטור", ויש גם המכנים אותו "בעל הדברות", על שם חיבורו "עשרת הדברות" הנספח לספר העיטור (ראו להלן).
הספר מקיף את יסודות ההלכה בתחום דיני אישות וממונות, הלכות המועדים, חלק מהלכות כשרות ועוד. הוא מבוסס במידה רבה על תורתם של גאוני בבל, ותרומתו רבה להכרת שיטותיהם בנושאים הנדונים בו.
ספר העיטור מצוטט פעמים רבות בספרות ההלכה בדורות הבאים, וסעיפים רבים בשולחן ערוך נקבעו תוך התחשבות בשיטתו. למרות חשיבותו, נדפס הספר פעמים מעטות ובשיבושים קשים.
שם הספר
כאמור, שמו המלא של הספר הוא "עיטור סופרים", והוא מכונה בקצרה "העיטור". "סופרים" הוא כינוי קדום לחכמים, ו"עיטור סופרים" הוא פרפרזה של מונח בתלמוד המציין תיקוני לשון במקרא לייפוי הלשון.
שם זה מבוסס על דברי התלמוד: "תלמיד חכם צריך שילמוד שלושה דברים: כתב, שחיטה, ומילה", ועל פי דעה נוספת שם: "אף קשר של תפילין, ברכת חתנים וציצית".
כוונת התלמוד שתלמיד חכם צריך להוסיף על לימודו התמחות מעשית בתחומים אלו: כתיבה, שחיטה, וכו'. ברם, המחבר (בהקדמתו לספר ובסיומו) העניק למאמר זה על כל חלקיו משמעות רחבה: "כתב" פירושו: ידיעה מקיפה בהלכות שטרות, "ברכת חתנים" היא ידיעת הלכות אישות, וכן הלאה.
מבנה הספר
מבנה הספר סבוך ומורכב, וההתמצאות בו איננה קלה. הספר אינו מסודר באופן שיטתי על פי תוכן הנושאים, אלא המחבר נצמד לסימנים מסוימים בסידור הספר, על פי ראשי תיבות של שמות הפרקים או על פי סדר א-ב, באופן שאיננו עקבי לגמרי. לפיכך נדרשת היכרות טובה עם הספר על מנת לאתר נושא מבוקש כלשהו. על קושי זה מעידים דברי רבי מאיר יונה, מהדיר הספר במהדורתו האחרונה, בסוף המפתח המפורט שהקדים לספר (עמ' 9): "המפתחות הללו כתבתי באורך קצת... יען מדרך רבינו הגדול לגולל על שפתיו דבר אשר לא יעלה על לב אדם לחפשו שם, לכן ביקשו ממני לחרוט בחרט אנוש כל דין, איה מקום מוצאו ברבינו, למען יהי נקל על המחפש דבר למצוא".
לספר שני חלקים עיקריים: הראשון עוסק בדיני אישות וממונות (הנושאים הכלולים בחלקי השולחן ערוך: "אבן העזר" ו"חושן משפט"), והשני עוסק בדיני כשרות והלכות יום יום ומועדים (במקביל לשני החלקים הנוספים: "אורח חיים" ו"יורה דעה"). ההפרדה בין שני החלקים איננה תואמת את תוכנית הספר מלכתחילה: חציו של החלק השני הוא המשך לחלק הראשון, ואילו החצי השני, העוסק בהלכות המועדים, הוא ספר נפרד, שהמחבר העניק לו שם אחר: "עשרת הדברות".
חלק ראשון - דיני אישות וממונות
א. בתחילת חלק זה מופיעים עשרה פרקים על דיני ממונות, הנקראים "עשרה מאמרות", ולכל אחד שם המבטא בתמצית את תוכנו העיקרי: זמן - כתיבת התאריך בשטרות. קניין - הלכות קניינים. אגב - קניין בקרקע. אחריות - גביית בעל חוב מנכסי הלווה. נאמנות - מהימנות בעל חוב ואשה הגובה כתובתה. שמות בעלים - כתיבת שמות האיש והאשה בגט. כתיבת גיטין, כתיבת השטרות (פרק אחד המחולק לשניים) - הלכות כתיבת גט ושאר סוגי השטרות. קיום טופסין וחותמין - הלכות חתימת העדים על השטר. מצרנין - כשיש ספק על היקף השטח הכלול בקרקע שנמכרה. שטרות היוצאין - סתירה בין שני שטרות, ועוד.
ב. כחמישים פרקים בדיני אישות, בדגש על יחסי הממון בין בני הזוג, ודיני ממונות בכלל. הפרקים סדורים לפי סימן שקבע המחבר: תשקף בגזע חכמה, כלומר, נושאים המתחילים באות ת', לאחריהם האות ש', וכן הלאה.
ת - שני נושאים (כמו תנאי).
ש - שישה נושאים (שיתוף, שכירות, ועוד).
ק - ארבעה נושאים (כגון קבלנות). הנושא הרביעי, קידושין, נכתב משום מה לאחר כל פרקי הסימן, כלו
ב - שניים (מתוכם: "בירורין" - נוהל בחירת בורר).
ג - שלושה (כמו גט).
ז - נושא אחד (זיכוי - הקנאה לאדם שלא בנוכחותו).
ח - שלושה נושאים (חוב, המתחלק לשלושה: מלווה בשטר, מלווה בעל פה, ומלווה על משכון; "חלוקת קרקעות", על שותפים בחצר, ועוד).
כ - ארבעה נושאים (העיקרי שבהם - כתובה)
מ - תשעה נושאים (מודעא, מחאה על חזקת קרקעות, מחילה, מורד ומורדת, ועוד).
חלק שני - דיני כשרות והלכות יום יום
בתחילת חלק זה מופיעים כמה "שערים", שהם חלק מקורי מספר העיטור. לאחר מכן נכלל בחלק זה ספר אחר מאת המחבר, שנקרא "עשרת הדברות", הכולל עשרה נושאים בהלכות המועדים. כאמור, יש שכינו את המחבר "בעל הדברות" על שם ספרו השני.
פרקי ספר העיטור: א. "שער הכשר הבשר", הכולל הלכות איסור אכילת דם, חלב, גיד הנשה ובשר בחלב. ב. הלכות שחיטה וטרפות. ג. הלכות ברית מילה. ד. הלכות תפילין. ה. "ברכת חתנים" - דיני ברכת אירוסין, סדר הנישואין ושבע ברכות. ו. הלכות ציצית.
את המושגים בהלכות טרפות סידר המחבר על פי סדר א-ב, כאשר בנושאים מרובי פרטים (ריסוק איברים, ריאה) קיימת חלוקה פנימית של פרטי ההלכה לפי א-ב.
"עשרת הדברות": הלכות סוכה, לולב, הלל, שופר, ביעור חמץ, מצה ומרור, יום הכיפורים, מגילה, חנוכה, ויום טוב.
חלק נוסף של הספר נקרא מאה שערים והוא השגות על הרי"ף, נדפס מכתב יד בסוף הרי"ף מהדורת וילנה.
מקורותיו
כמקובל בפסיקת ההלכה, התלמוד הבבלי הוא המקור המרכזי שבו דן וממנו הסיק בעל העיטור את פסקיו. עם זאת, העיטור מתייחד מראשונים אחרים בשימוש מרובה מאוד גם בתלמוד הירושלמי, המוזכר בספר מאות פעמים. מבחינה זו, יש חשיבות רבה לגרסאותיו ופירושיו בתלמוד זה.
המחבר השתמש רבות גם בכתבי הגאונים, וספרו מהווה מקור חשוב למידע אודותם. כך, למשל, ספר העיטור הוא הספר הקדום ביותר המצוי בידינו שמזכיר את ספר מתיבות, מתורתם של הגאונים.
מקור חשוב נוסף עליו מתבסס הספר הוא רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני, מחבר "ספר העתים". חכם זה מכונה בעיטור באופן סתמי "הרב" או "הרב המחבר". עוד מרבה המחבר לצטט את רבינו אפרים, תלמיד הרי"ף. כאמור, רבי יצחק אף התכתב עם חכמי דורו, הראב"י אב"ד ורבינו תם, ותשובותיהם אליו משוקעות בספר.
רבי יצחק בן רבי אבא מארי חי בדורו של הרמב"ם, ורבי יצחק התוודע בהדרגה לכתבי הרמב"ם במהלך כתיבת חיבוריו שלו. הוא מזכיר את הרמב"ם בעיקר בספרו המאוחר יותר, "עשרת הדברות" (9 מתוך 16 פעמים), ולרוב תוך הסתייגות מחידושיו. מיוחד הוא כינויו של הרמב"ם בפי העיטור: "הבבלי" או "הרב הבבלי". מהדיר ספר העיטור משער שהכינוי נובע מהתנגדותו של המחבר לישיבת הרמב"ם בארץ מצרים.
פסקים בולטים
כמה וכמה מפסקי ההלכה בספר העיטור הם ייחודיים לו, והם נדונו בהרחבה בספרות ההלכה אחריו, כ"שיטת העיטור". דוגמאות:
מהדורותיו
למרות משקלו הרב של ספר העיטור בפסיקת ההלכה בטור ובשולחן ערוך - לא זכה הספר להדפסה נאותה. הוא הודפס פעמים מעטות בלבד, בשיבושים קשים, וחלק ניכר ממנו היה ספון בכתבי יד במשך מאות שנים עד שיצא לאור בדפוס.
חלקו הראשון של הספר, העוסק בדיני אישות וממונות, נדפס בוונציה שס"ח (1608), קושטא תקט"ז (1756), וורשה תקס"א (1801). במהדורת קושטא נוסף פירוש מאת הרב יעקב אברהם גירון, רבה של אדריאנופול, בשם "תיקון סופרים" ו"מקרא סופרים".
חלקו השני של הספר, העוסק בדיני כשרות והלכות יום יום, יצא לאור לראשונה מאוחר הרבה יותר, בלבוב תר"ך (1860) על ידי הרב שמואל שינבלום, בתוספת הגהות ותיקונים בשם "נתיבות שמואל". כתוצאה מכך, גדולי האחרונים לא הכירו את הספר, וחידושיו של בעל ספר העיטור הגיעו אליהם מכלי שני, מה שגרם לעיתים לחוסר הבנה. יש שאף לא ידעו שהספר "עשרת הדברות" התחבר על ידי מחבר "העיטור", ועם הדפסת הספר התברר באופן סופי הקשר בין החיבורים.
החיד"א מספר על ניסיונות שונים לכתוב פירוש על הספר, ומביא מסורת בקרב זקני ירושלים שלפיה -
מהדורה מתוקנת יותר נערכה על ידי הרב מאיר יונה ברנצקי, רבה של סוויסלוץ' שליד הורודנה ומחבר הספר "הר המוריה" על הרמב"ם. הוא הדפיס את הערות המהדיר שקדם לו, "נתיבות שמואל", בתוספת פירוש נרחב בשם "שער החדש". בפירושו הוא מתקן את שיבושי נוסח העיטור, מציין את מקורותיו ומסביר את דבריו ודרכו בפירוש הסוגיה, תוך השוואה לשיטות ראשונים אחרות. בחלק "עשרת הדברות" נקרא הפירוש "פתח הדביר". תחילה הדפיס את חלק ב (וילנה תרל"ד, 1874) ולאחריו את חלק א (חציו בורשה תרמ"ג, 1883, וחציו השני כעבור שנתיים, ורשה תרמ"ה, 1885).
המהדורה הראשונה של הספר נדפסה על פי כתב יד לקוי מאוד שזרועים בו אלפי שיבושים, ואף חסרו בו כמה פסקאות שלמות. במהדורות הבאות עמלו המהדירים, כאמור, לתקן ולהגיה את הנוסח, ועדיין הספר נחשב למשובש מאוד. כמה קטעים חסרים פורסמו לראשונה בשנת תרצ"ז.
כיום נפוצה מהדורת צילום של מהדורת ורשה-וילנה, כרוכה בכרך אחד, ובסופה הקטעים החסרים הנ"ל, בשם "תשלום העיטור". כתבי יד של הספר מצויים בספריית הוותיקן ובספריית בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק. גם בימינו, כאשר רבים מספרי הראשונים יוצאים לאור בהידור רב ובביקורת הנוסח על פי כתבי יד, טרם יצאה לאור (נכון ל-2011) מהדורה משופרת של ספר העיטור.
אולם לאחרונה (ראשית שנת 2021), יצאה לאור בירושלים מהדורה חדשה בעימוד מאיר-עיניים, 'ספר העיטור המוגה', והיא הראשונה המוגהת על-פי כתבי-יד. חידוש נוסף: כדי להתגבר על הקושי הרב להתמצא בספר העיטור, הספר חולק ל-1000 סימנים. כך ניתן בקלות למצוא ציונים להלכות אחרות, שמציין המחבר תוך כדי הרצאת דבריו.
עונת 2004/2005 בליגה הלאומית
עונת 2004/2005 בליגה הלאומית הייתה העונה השישית של הליגה הלאומית כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל. הליגה החלה ב-20 באוגוסט 2004 והסתיימה ב-27 במאי 2005.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 12 קבוצות. העונה הסתיימה בניצחון של הפועל כפר סבא שעלתה לעונת 2005/2006 לליגת העל לצד מכבי נתניה.
מכבי אחי נצרת והפועל צפרירים ירדו לליגה השלישית.
אורן נסים ממכבי נתניה היה מלך השערים של העונה עם 15 כיבושים.
יעקב גרטי
יעקב גַרטי (Garty; נולד ב-18 באוקטובר 1938) הוא בוטנאי ישראלי, פרופסור אמריטוס לבוטניקה בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' וייז באוניברסיטת תל אביב, המתמחה בחקר חזזיות ובפרט בחזזיות כביואינדיקטורים ( מַחְוָונים ביולוגיים) לזיהום והשפעתו של זיהום אוויר על הפיזיולוגיה של החזזית.
ביוגרפיה
גרטי, בנם של וילי גולדנטל ופְלורֵט גרטי (לבית לוי), יוצאת בולגריה, נולד בסתיו 1938 בביירות שבלבנון, וב-1943, בגיל חמש, הגיע עם אמו לארץ ישראל. המשפחה התיישבה במושבה רעננה, שם למד בגן ילדים ובבית הספר העממי (כיום בית הספר מֶגֶד), ולאחר מכן למד חקלאות בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" (1952–1956). עם סיום לימודיו, התגייס לצה"ל ביולי 1956 ושירת עד ינואר 1959. עם שחרורו למד בשנים 1959–1961 ביולוגיה וחקלאות בבית המדרש למורים, מורות וגננות ע"ש שיין בפתח תקווה וקיבל תעודת הוראה. בשנים 1962–1965 למד לתואר בוגר בחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1969–1972 למד לתואר מוסמך בבוטניקה באוניברסיטת תל אביב (בהצטיינות); התזה, שכותרתה "סקר פלוריסטי והכרת האקולוגיה של החזזיות בצפון ומרכז חצי האי סיני", נעשתה בהנחיית מרגלית גלון. משנת 1972 ועד 1979 המשיך ללמוד באותה אוניברסיטה ובהנחייתה של גלון לתואר דוקטור בבוטניקה; הדיסרטציה שלו הייתה בנושא "חזזיות כאינדיקטורים לזיהום אוויר".
במהלך לימודיו, שימש בשנים 1971–1977 כעוזר הוראה, וב-1978–1980 כמדריך. לאחר סיום הדוקטורט, נסע למחקר פוסט-דוקטורט במחלקה לגאומיקרוביולוגיה באוניברסיטת אולדנבורג שבגרמניה המערבית בחודשים יולי–אוקטובר 1979, ובביולוגיה בתחנת המחקר מקמרדו שבאנטארקטיקה בחודשים נובמבר–דצמבר אותה שנה. בשובו לישראל שימש כחוקר במחלקה לבוטניקה ובמכון לחקר שמירת הטבע (INCR) באוניברסיטת תל אביב מ-1980 עד 1984. באפריל 1984 התמנה למרצה בכיר, וביולי 1988 קיבל קביעות. בנובמבר 1993 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובספטמבר 2005 התמנה לפרופסור מן המניין. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
גרטי חבר האגודה הבינלאומית לחקר החזזיות (International Association for Lichenology, IAL) מ-1973, האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה (1973), האגודה הישראלית למדעי הצמח (1986), האגודה הישראלית לחקר חמצן ורדיקלים חופשיים (2000), וחבר כבוד של האגודה האיטלקית לחקר החזזיות (Societa Lichenologica Italiana) מ-2002.
גרטי השתתף בקביעות בתוכנית 'שלושה שיודעים' המשודרת ברדיו 'כאן תרבות', ובערוץ הטלוויזיה 'כאן 11', שם עסק בנושאים רבים: סוקולנטים ("קקטוסים"), שרכים, שרפים וענברים, חזזיות ועוד.
מתגורר בגני עם. נשוי לרחל מאז 1965 ואב לארבעה.
אנדרו הולנס
אנדרו מייקל הולנס (אנגלית: Andrew Michael Holness; נולד ב-22 ביולי 1972) הוא ראש ממשלת ג'מייקה מטעם מפלגת הלייבור של ג'מייקה. בין השנים 2012 ל-2016 כיהן כראש האופוזיציה לאחר כהונה קצרה כראש ממשלה בין אוקטובר 2011 לינואר 2012.
ביוגרפיה
הולנס נולד בשנת 1972 בספניש טאון שבג'מייקה, בעל תואר מוסמך בלימודי מנהל ופיתוח מאוניברסיטת איי הודו המערבית. בשנת 1996, לאחר פעילות חברתית, התמנה על ידי ראש מפלגתו וראש הממשלה דאז, אדוארד סגה, לעוזר מיוחד. בשנת 1997 נבחר כחבר פרלמנט. בשנת 2007 התמנה לשר החינוך בממשלתו של ברוס גולדינג. ב-23 באוקטובר 2011 ירש את גולדינג כיו"ר המפלגה וראש הממשלה, תוך שהוא שומר על תיק החינוך. בדצמבר אותה שנה קרא לקיום בחירות, אולם בבחירות שהתקיימו בסוף אותו חודש הפסידה מפלגתו את השלטון.
בבחירות שנערכו ב-26 בפברואר 2016 זכתה מפלגתו בבכורה על חודו של מושב בפרלמנט (32 מושבים לעומת 31 למפלגת העם הלאומית היריבה). ב-3 במרץ אותה שנה הושבע בפעם השנייה לראש ממשלה. רעייתו נבחרה באותן בחירות לחברת פרלמנט. ב-3 בספטמבר 2020 ניצחה מפלגת הלייבור של ג'מייקה (JLP) בראשותו את הבחירות הכלליות (48 מושבים לעומת 15 למפלגת העם הלאומית היריבה). הוא הושבע לכהונה נוספת ב-7 בספטמבר 2020.
חייו האישיים
בשנת 1997 נישא לג'ודית לנדל, לזוג שני ילדים.
הולנס הוא חבר הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
מישל קיקואין
מישל קיקואין (31 במאי 1892 – 4 בנובמבר 1968) היה צייר צרפתי, ליטאי ממוצא יהודי מ"אסכולת פריז".
ביוגרפיה
במשך תקופה מסוימת התגורר באכסניית האמנים "לה רושה", בזמן שלמד בבית הספר הגבוה לאמנות (École des Beaux-Arts). בשנת 1914 נישא לגברת צעירה מוילניה, ונולדו להם בת ובן. בנם, ז'אק יאנקל, יליד צרפת בשנת 1920, הפך גם הוא לצייר. באותה בה התחתן, התנדב קיקואין להילחם בצבא הצרפתי, ושירת עד תום מלחמת העולם הראשונה.
היה חבר של הצייר יצחק פרנקל, עבד באותה תקופה שבה עבד חיים סוטין, ז'ול פסקין וציירים יהודים אחרים של אסכולת פריז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, וכיבוש צרפת לאחר מכן על ידי הגרמנים, עמדו קיקואין ומשפחתו בפני גירוש למחנות ההשמדה הנאציים. עד סוף המלחמה הם שהו ליד טולוז. לאחר שחרור צרפת על ידי בעלות הברית, הוא חזר לפריז. בשנת 1958, עבר לקאן שבחוף הים התיכון, וגר עד מותו ב-4 בנובמבר 1968.
הנצחה
בשנת 2001, הוקם אגף חדש בגלריה האוניברסיטאית בתל אביב, ששטחו כ-800 מ"ר, בו מוצגים 40 ציורי שמן של קיקואין. בתו, קלייר מראטייה, תרמה את הכסף להקמת האגף, שנקרא על שם אביה. והיא קיבלה על כך מהאוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 2008, נוסד "פרס מישל קיקואין" תרומת בתו קלייר מאראטייה. הפרס, בסך 10 אלף דולר, נועד לעודד ולתגמל אמן ישראלי.
מדף הקרח גץ
מדף הקרח גץ (באנגלית: Getz Ice Shelf) הוא מדף הקרח האנטארקטי הגדול ביותר, בחוף אנטארקטיקה הפונה לאוקיינוס השקט.
אורכו של מדף הקרח 500 קילומטרים, ורוחבו בין 30 ל-100 קילומטרים.
שטחו של מדף הקרח 35,742 קמ"ר.
מדף הקרח גובל בחוף הובס ובחוף באקוטיס של ארץ מרי בירד, בין רמת מקדונלד וחצי האי מרטין.
ממדף הקרח בולטים כמה איים גדולים (וכן איים נוספים מוטמעים חלקית או בחלקם במדף הקרח).
מדידות טמפרטורות בעונת הקיץ האנטארקטי בין השנים 1994 ו- 2010 מראות שהמדף נתון לשינויים אוקיאניים חזקים יותר, מאשר מדפים אנטארקטיים אחרים. מתחת למי פני השטח הקרים, ישנם זרמים חמים יותר ויש שינויים במליחות המים - דבר המעיד על שינויים בתרמוקלינה בשנים אלה (ועליית זרמים חמים לגובה גבוה יותר), ובשל כך שיעור ההמסה המחושב של מדף הקרח נע בין 1.1 ל-4.1 מטרים של קרח מדי שנה (ובשל כך מדף הקרח גץ הוא המקום הגדול ביותר של מי קרח נמסים באוקיינוס הדרומי).
גילוי מדף הקרח
חלקו של מדף הקרח ממערב לאי סיפל התגלה על ידי התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית בדצמבר 1940.
חלקו המזרחי של מדף הקרח (ממזרח לאי סיפל), מופה לראשונה באמצעות תצלומי אוויר שצולמו במהלך מבצע קפיצה לגובה של צי ארצות הברית בין השנים 1947–1946.
מדף הקרח כולו מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בין השנים 1965–1962.
יוהאן וילהלם קורדס
יוהאן וילהלם קורדס (בגרמנית: Johann Wilhelm Cordes; 14 במרץ 1824 – 16 באוגוסט 1869) היה צייר גרמני.
מדף הקרח גץ
מקור השם
שמו של מדף הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 1939.
מדף הקרח נקרא על שמו של ג'ורג' פ. גץ (George F. Getz) משיקגו במדינת אילינוי שבארצות הברית, שסייע באספקה עבור משלחת החקר האנטארקטית.
יוהאן וילהלם קורדס
קורות חייו
קורדס הגיע ממשפחת סוחרים, אביו יוהאן קורדס (1782–1866) היה שותף בבית המסחר אמו אמילי כריסטיאן, לבית גרוטוף (1790–1849) הייתה בת כומר מקירשודר.
מדף הקרח גץ
לקריאה נוספת
• Jacobs, S., C. Giulivi, P. Dutrieux, E. Rignot, F. Nitsche, and J. Mouginot, Getz Ice Shelf melting response to changes in ocean forcing, J. Geophys. Res. Oceans,118, 4152–4168, doi:10.1002/jgrc.20298
• MARGIE TURRIN, Year by Year, Line by Line, We Build an Image of Getz Ice Shelf, NOVEMBER 6, 2016
יוהאן וילהלם קורדס
קורות חייו
הוא למד בליבק עד גיל 14. אף שהיה אמור להמשיך במסורת המסחרית של המשפחה והתאמן כאיש עסקים, הוא פנה לציור כבר בגיל צעיר. הוא למד תחילה באקדמיה לאמנויות יפות בפראג, ולאחר מכן משנת 1842 באקדמיה לאמנות בדיסלדורף ואחר כך בפרנקפורט בהנהגת יאקוב בקר. בשנת 1848 השתתף בסקר שלזוויג-הולשטיין כמתנדב.
הוא התמחה בציור נוף מציאותי שהרשים אותו בטיוליו. עם הנס גודה, אותו פגש בדיסלדורף, ערך שתי נסיעות לצפון המדינה בשנים 1851 ו-1853/54, שאת רשמיו הוא לכד בנופים נורדיים. הוא גם צייר נופי ים ותמונות חוף, בעיקר עם דמויות.
מדף הקרח גץ
לקריאה נוספת
• J.A. GRIGGS, J.L. BAMBER, Antarctic ice-shelf thickness from satellite radar altimetry, Journal of Glaciology, Vol. 57, No. 203, 2011
יוהאן וילהלם קורדס
קורות חייו
בסביבות 1856 חזר לליבק מדיסלדורף. בשנת 1859, על פי בקשתו של הדוכס הגדול קרל אלכסנדר פון ויימאר, הוא הגיע לויימאר. כאן הייתה התקופה הפורה והמצליחה ביותר שלו. הוא מונה לפרופסור בבית הספר לאמנות.
הוא נפטר בשנת 1869 בליבק.
יצירתו
קורדס הכין בעצמו קטלוג של תמונותיו משנת 1854, שהכיל חמישים ערכים במותו. תערוכת תמונות ועבודתו הראשית המפורסמת ביותר, ״הצייד הפראי״, עליה עבד מאז 1856, בברלין משכה תשומת לב רבה. הציור המונומנטלי נרכש עבור כ-6,000 גילדן על ידי האספן הווינאי יאקוב גסל, ולאחר מותו בשנת 1871 נמכר עבור 9,750 גילדן במכירה פומבית של גאורג פלאך בשנת 1872.
מורשתו
קורדס נפטר לא נשוי וללא ילדים. המורשת האמנותית שלו, שכללה 15 ציורים וכ־800 עבודות בצבעי שמן, צבעי מים ורישומים, עברה בירושה לידי אחיו, אמיל קורדס (1829–1900). הוא הוריש אותה למוזיאון ליבק.
דניאל סיון
דניאל סיון (נולד ב-21 באוגוסט 1949) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה ללשון העברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
קורות חיים
במהלך לימודיו זכה בפרס מפעל הפיס, בפרס על שם נסים גאון ובפרס מטעם הקרן על שם רקנאטי. באוקטובר 1979 מונה למרצה במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וב-1997 מונה לפרופסור מן המניין. בין השנים 1986–1990 היה פרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד וברנדייס. בין השנים 2000–2004 שימש ראש המחלקה ללשון עברית וכיהן כסגן דקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה, בתקופת כהונתו של הדקאן ג'ימי וינבלט. בין השנים 1998–2013 היה יו"ר הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון ותחת ניהולו ראו אור למעלה מ-150 כותרים בהוצאה זו. בין השנים 2006–2010 היה חבר בוועדת המינויים העליונה של אוניברסיטת בן–גוריון.
ב-1995 קיבל (יחד עם פרופ' חיים כהן) פרס מטעם הקרן הלאומית למדע.
תרומתו לתחום המילונאות
יחד עם פרופ' מאיה פרוכטמן ערך את המילון המקיף "אריאל" בהוצאת קוראים וכתב יחד עם ד"ר חיים דיהי את מילון אריאל ארמית-עברית, אף הוא בהוצאת קוראים.
מחקריו
סיון כתב ספרים ומאמרים בנושאים הללו. במחקריו התמקד בעיקר בתרומת הלשונות, להבנת הלשון העברית המקראית. בין היתר, הוא הראה עד כמה מוטעה לטעון שהלשון האוגריתית היא לשון כנענית. הוא הראה שיש ללשון האוגריתית קווי לשון אופייניים, המעידים על כך שהיא צריכה להיחשב לשון עצמאית בקרב הלשונות השמיות הצפוניות מערביות, ועל כן טעות לקרוא לספרותה "ספרות כנען", כפי שעשו קודמיו (קאסוטו, ליונשטם, אבישור ואחרים).
סיון חוקר את כתביו הדקדוקיים של ר' יהודה חיוג', הוא כתב מאמרים על כמה מתפיסותיו הלשוניות, ובשנת 2012 פרסם בשיתוף עם ד"ר עלי ותד מהדורה מוערת וביקורתית בשם "שלושת חיבורי הדקדוק של ר' יהודה חיוג' במקורם הערבי ובתרגומם לעברית חדשה" בהוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חייו האישיים
סיון חובב מוזיקת ג'אז ובלוז. הידע המוזיקלי אותו צבר בתחום זה, רחב יריעה. בין השנים 2009–2011 הגיש דניאל סיון תוכנית ג'אז שבועית ברדיו דרום. הוא אף הרבה לנגן בגיטרה ולשיר עם אחיו, גבי סיבוני, בלהקת כח משיכה שירי בלוז וג'אז במועדונים שונים ברחבי הארץ. לימים פרש מן הלהקה, והיא (נכון ל-2013) שינתה את פניה ונקראת ג'וקבוקס. דניאל סיון נשוי בשנית ולו שלושה ילדים מנישואיו הקודמים. גל, בנו הבכור, היה במשך שנים המתופף של להקת שב"ק ס' (ידוע בכינוי ג'יימס).
יואב גלבוע
יואב סרוסי המוכר בשם העט יואב גלבוע (נולד ב-13 ביולי 1993) הוא משורר, עורך, מתרגם ומו"ל ישראלי.
ביוגרפיה
סרוסי נולד בניו ג׳רזי שבארצות הברית. בגיל שנה עלה לארץ עם משפחתו, ילידי הארץ, והתחנך וגדל בראשון לציון. אמו, מיכל סרוסי, היא אשת חינוך שניהלה בית ספר יסודי בעיר, ואביו, גבי סרוסי, הוא פרופסור לאלקטרואופטיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ושימש שנים רבות כסמנכ"ל חברת אלביט מערכות והיה מועמד להיות יו"ר התעשייה האווירית. גלבוע למד בגימנסיה הריאלית, ראשון לציון.
את שירותו הצבאי התחיל כלוחם בחיל הים, ובעקבות פציעה הועבר להמשך שירותו בחיל המודיעין. לאחר מבצע עמוד ענן החליט לצאת לקצונה, וסיים את שירותו כקצין מודיעין בדרגת סגן. בתקופת שירותו עסק רבות במוזיקה, ובתוך כך היה חלק מצמד האינדי־רוק הישראלי The Lonely Peters לצד יואב קורן. בשנת 2017 הוציא הצמד את אלבומם הראשון והיחיד Sentences By My Love. באותה שנה חברו הצמד למוזיקאי נעם רותם לביצוע גרסת כיסוי לשיר Shine On של הלהקה הבריטית .The House Of love
לקראת שחרורו מצה"ל הוא עבר לגור בתל אביב, שם הכיר את המשורר אמיר סומר, ואלה הפכו לחברים קרובים. חברות זאת והמגורים לבד, הובילו את גלבוע לכתוב את ספרו הראשון, ׳חודשיים׳, שמורכב מקטעי יומן ומשירים. בספר זה השתמש גלבוע לראשונה בשם העט שלו, יואב גלבוע ולא יואב סרוסי. הבחירה בשם זה נועדה לתת כבוד לסבו מצד אמו, הארכאולוג גבריאל גלבוע, שנפטר כמה שנים קודם לכן מבלי שיהיו זכרים שימשיכו לשאת את שם המשפחה. ספר זה הגיע לידיו של פרופסור גבריאל מוקד, עורך כתב העת "עכשיו", שהביע בו עניין רב. במהרה הפך גלבוע לעוזרו של מוקד. בתפקיד זה תרגם לאנגלית משיריהם של יונה וולך, יאיר הורביץ, דוד אבידן, דליה רביקוביץ ועוד. התרגומים פורסמו בגרסה האנגלית של כתב העת ׳עכשיו׳ – The Jerusalem Review. כמו כן עסק בלקטורה, הגהות, עימוד, עיצוב גרפי והנהלה שוטפת. בתקופה זאת החל לבסס את כישורי עריכת השירה שלו תחת מוקד.
בשנת 2018 יצא לאור "פרולוג", ספר שיריו השני, בהוצאת ׳עכשיו׳ ובעריכתו של מוקד, כשהמשורר רוני סומק משמש כיועץ ספרותי.
באמצעות הידע שרכש גלבוע, הוא חבר לאמיר סומר כדי להוציא לאור את ספרו הראשון. יחד ביצעו את כל שלבי הוצאת הספר, שאף אותו ערך מוקד, ולבסוף הוציאו אותו לאור תחת הוצאת "הוצאה עצמית" כמעין בדיחה פנימית על האופן שבו הספר יצא לאור. הספר זכה בפרס שרת התרבות למשוררים בתחילת דרכם.
לאחר הוצאת ספר זה בחרו צמד המשוררים למסד את ההוצאה באופן רשמי. עד כה, ראו אור בהוצאתם למעלה מ־30 ספרים בסוגות שונות כמו פרוזה ומחזות, אך שירה נותרה הסוגה העיקרית שמתפרסמת בה. בין היוצרים שספריהם יצאו בהוצאה, מוטי לרנר, הלל מיטלפונקט, דורית אורגד, נבו שפיר, נעה וגנר, קמה שיר ועוד.
בשנת 2017 החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב בחוג ללימודים קלאסיים וסוציולוגיה, ובתוך כך למד יוונית עתיקה ולטינית. בשנת 2020 החל לפרסם מתרגומיו משפות אלה, ובתוך כך פורסם תרגומו לספר הראשון מתוך האודיסיאה להומרוס באתר "מעריב". עוד קודם לכן, בשנת 2018, תרגם לעברית את הנובלה הגותית ׳לוע המים׳ מאת בראם סטוקר.
שנה לאחר מכן יצא לאור ספרו השלישי, ׳אמת׳, בעריכתו של דוד וינפלד, שבעקבותיו השתתף בפסטיבל המשוררים במטולה ובפסטיבל מטר על מטר בירושלים.
החל משנת 2020 עורך גלבוע יחד עם המשורר והעורך נבו שפיר את מדור השירה של עיתון מעריב אונליין בשם ׳שירה זה לא נורא׳.
בסוף שנת 2020 הכריזה ״הוצאה עצמית - הוצאה לאור״ באתר האינטרנט שלה על הפסקה של הוצאת ספרים חדשים לאור, אולם לא הצהירה על סגירתה, והיא אכן ממשיכה בניהול ובמכירת הספרים שהוציאה לאור עד לאותה עת. לאחר מכן, בראשית שנת 2021, הקים גלבוע את הוצאת הספרים ״קתרזיס״, בניהולו הבלעדי. במהלך שנת 2021 הוציאה הוצאת קתרזיס כ-20 ספרים.
בשנת 2022 נשא לאישה את אביב גלבוע (כהן גנוסר). הזוג מתגורר בתל אביב.
קישורים חיצוניים
משיריו:
פור ניאסנגבה
פוֹר נְיָאסֶנְגְּבֶּה (בצרפתית: Faure Gnassingbé; נולד ב-6 ביוני 1966) הוא נשיא טוגו משנת 2005.
חייו
ניאסנגבה הוא בנו של רודן טוגו ניאסנגבה איאדמה, שמת מהתקף לב אחרי ששלט במדינה במשך 38 שנים. הוא נולד במחוז לקס, במזרח המדינה. הוא למד בתיכון בלומה, בירת טוגו, ולאחר מכן בסורבון בפריז, שם קיבל תואר במימון ומנהל עסקים. לאחר מכן קיבל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בארצות הברית. בשנת 2002 נבחר לפרלמנט טוגו כסגן נציג מחוז מגוריו, ובשנת 2003 צורף לממשלה ונהג להופיע עם אביו באירועים רשמיים. בשנת 2009 מונה לשר המכרות והתקשורת.
לאחר מותו של אייאדמה הכריז רמטכ"ל צבא טוגו על פור ניאסנגבה כנשיא החדש. נשיא נציבות האיחוד האפריקאי, אלפא אומר קונרה, הודיע מיד שהכרזה זו היא למעשה הפיכה צבאית המנוגדת לחוקת המדינה. גם ארגונים אחרים, שהבולט בהם היה ECOWAS (הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה) לא אישרו את מינויו כנשיא. תחת לחץ כבד מצד ארגונים אלה והקהילה הבינלאומית, פרש ניאסנגבה מתפקיד הנשיא ב-25 בפברואר, ואת מקומו תפס בונפו עבאס, שהיה יושב ראש הפרלמנט, שהיה אמור להתמנות מלכתחילה לנשיא על פי החוקה. באפריל 2005 נערכו בחירות לנשיאות, ובהן זכה פור ניאסנגבה ב-60% מהקולות. ב-24 באפריל 2005 מונה רשמית לנשיא.
ניאסנגבה נבחר שוב לנשיא בבחירות בשנת 2010 ובשנת 2015. בשנת 2012 ביצע רפורמות בשיטת הבחירות במדינה, שעוררו זעם רב.
בשנת 2019 תוקנו תיקונים חדשים לחוקה, כחלק מהתיקונים הוכנסו מחדש מגבלות הכהונה שבוטלו ב-2002. מגבלות אלו הגבילו את כהונתו של נשיא לשתי כהונות של חמש שנים. עם זאת, המגבלות לא חלו רטרוספקטיבית, ואיפשרו ניאסנגבה לכהן שתי כהונות עתידיות בנוסף לשלוש שכבר כיהן. על רקע זאת זכה בבחירות ב-2020 ונבחר לכהונה נוספת.
יחסו לישראל
פור ניאסנגבה ביקר מספר פעמים בישראל. ניאסנגבה ערך ביקור רשמי בישראל בשנת 2012 ונפגש עם נשיא המדינה שמעון פרס. השניים דנו בשיתופי פעולה בתחום החקלאות ובתחומים נוספים. ניאסנגבה אמר: "דעו כי אנו מבטאים את תמיכתנו בגאווה רבה גם במועצת הביטחון של האו"ם. איננו יכולים לוותר על ידידות כה נפלאה עם מדינה שהצליחה לשגשג בסביבה כל כך עוינת." בביקורו במפעל רותם אמפרט נגב. הוא אמר במהלך הביקור: "בהיותנו מדינה שמפיקה פוספט, התרשמנו מאוד מהיכולות ומהמומחיות שלכם בייצור פוספט. [...] פוספט הוא מרכיב מרכזי בייצור דשנים והוא מסייע במאבק העולמי ברעב".
באוגוסט 2016 שוב ביקר ניאסנגבה בישראל ונפגש עם נשיא המדינה ראובן ריבלין ועם ראש הממשלה בנימין נתניהו. נתניהו אמר בפגישה: "ברצוני להביע הכרת תודה עמוקה על עמדת טוגו בפורומים הבינלאומיים. הייתם ידידותיים שם כלפינו באופן עקבי ועמדתם לא רק למען ישראל, עמדתם למען האמת פעם אחר פעם".
בספטמבר 2016 שב לישראל לצורך השתתפות בהלוויית שמעון פרס.
החברה הרוסית-אמריקאית
החברה הרוסית-אמריקאית (ברוסית: Российско-Американская Компания; בכתיב הישן: Россiйско-Американская компанiя) הייתה חברת מניות שקיבלה צ'רטר קיסרי מהצאר פאבל הראשון ב-8 ( או לפי הלוח היוליאני 19) ביולי 1799 במטרה לתת זכויות מסחר מועדפות באמריקה הרוסית. הצ'רטר הקיסרי העניק לחברה שהוקמה לא מכבר 68 שנות מונופול על כל המסחר הרוסי עם יבשת אמריקה בכלל ואמריקה הרוסית בפרט.
מחברת מסחר כלכלית הפכה החברה הרוסית-אמריקאית לשליטת אמריקה הרוסית כאשר ראשי החברה כיהנו גם כמושלי אמריקה הרוסית, החברה שמרה על מעמדה עד רכישת אלסקה ב-1867, מה שהביא גם לפירוק החברה.
החברה הוקמה על בסיס החברה הצפון-מזרחית (Северо-Восточная компания) שהתקיימה בשנים 1783–1799. החברה הייתה לחברת המניות הראשונה ברוסיה והייתה כפופה למשרד המסחר ולשר המסחר ניקולאי רומיאנצב הייתה השפעה רבה על ענייני החברה. בשנת 1801 מטה החברה עבר מהעיר אירקוטסק לסנקט פטרבורג הבירה והסוחרים שהחזיקו במניות החברה הוחלפו באריסטוקרטים ואצילים.
אף שהחברה חדלה מלפעול ביבשת אמריקה משנת 1867 היא המשיכה להתקיים עד שנת 1881 ופורקה בפועל רק בשנת 1888.
הרוזן רומיאנצב ממן את המשלחת הימית הראשונה תחת פיקודם של אדם יוהאן פון קרוזנשטרן וניקולאי רזאנוב בשנים 1803-1806 ומאוחר יותר מימן גם את מסעהּ של "רוריק" בשנים 1814-1816 לאלסקה וקליפורניה. מפרץ בודגה בקליפורניה נקרא תחילה מפרץ רומיאנצב (Залив Румянцев) על שם השר ניקולאי רומיאנצב וזה היה שמה בשנים 1812-1842. המקום יושב על ידי הרוסים בשנת 1809 שבנו במקום נמל ימי ששירת את פורט רוס הסמוכה והמושבה הרוסית באמריקה.
הבסיס להקמת החברה היה משלחות המחקר והמסעות ליבשת אמריקה: מרגע גילוי אמריקה החלה האימפריה הרוסית ליזום משלחות גילוי אל היבשת החדשה, תודות לצי מודרני שפותח על ידי הצאר פיוטר הראשון שאף היה זה שהורה לשלוח משלחת ראשונה לחצי האי קמצ'טקה בראשותו של ויטוס ברינג שתחקור את האוקיינוס השקט וחופי מערב אמריקה. המשלחת ביצעה את משימת הממשל וגילתה את מצר ברינג, אלסקה והאיים האלאוטיים. אולם המשלחות לחקר צפון האוקיינוס השקט סבלו אבדות בנפש של כשליש מהמשלחת השלישית (כולל ברינג עצמו) והממשלה איבדה עניין במשלחות הגילוי. רק לאחר הקמת החברה הרוסית-אמריקאית והענקת הצ'רטר הקיסרי למסחר בלעדי בפרוות עם יבשת אמריקה נשלחו משלחות נוספות ליבשת אמריקה ואלה נזנחו רק לאחר שקיסר רוסיה אלכסנדר הראשון לא ראה כל תועלת במימון המושבות הרוסיות באמריקה והחל לפעול למכירת האדמות הרוסיות באמריקה, בעסקה שהביאה בסוף לרכישת אלסקה על ידי ארצות הברית ובהמשך לסגירת החברה הרוסית-אמריקאית.
שם
רשמית, שמה המלא של החברה היה תחת חסות הוד מעלתו הקיסרית "החברה הרוסית-אמריקאית" (ברוסית בכתיב ישן: Подъ Высочайшимъ Его Императорскаго Величества покровительствомъ Россiйская Американская компанiя).
החברה הצפון-מזרחית
החברה התחרתה בחברת הסחר לבדב-לסטוצ'קין שהפכה לאחר מכן לחברה האמריקאית המאוחדת וניסתה לפגוע במונופול של החברה הצפון-מזרחית על סחר פרוות ביבשת אמריקה. תחרות שנמשכה עד שנת 1799 כשהצ'רטר הקיסרי הבטיח בפועל את המונופול של החברה על סחר במושבות הרוסיות באמריקה.
החברה הרוסית-אמריקאית
במחצית הראשונה של המאה ה-18 הגיעו ידיעות על האדמות שממזרח לקמצ'טקה, בעזרת משלחות החקר של ויטוס ברינג ודמיטרי פאבלוצקי. בשנים 1780 הגיעו לאלסקה שתי משלחות חקר בלבד, אלה של שליחוב-גוליקוב ואלה של לבדב-לסטו'צקין, שלא הפסיקו להתחרות זה בזה על הבכורה. בשנת 1798 המשלחת של לבדב-לסטוצ'קין נאלצו לעזוב את אלסקה ובשנת 1799 אנשי המשלחת של שליחוב-גוליקוב פעלו להקמת החברה הרוסית-אמריקאית, בעיקר ביוזמת גריגורי שליחוב וניקולאי רזאנוב שניהלו את הסחר הבלעדי בפרוות בשטחים אלה.
דגל
דגל החברה הרוסית-אמריקאית אומץ לראשונה בשנת 1806 והיה גרסה אופקית של הטריקולור הרוסי לבן-כחול-אדום של דגל רוסיה אך נוסף לו סמל הנשר הדו-ראשי של החברה וזה היה דגל החברה ודגל המושבות הרוסיות באמריקה הרוסית עד לשנת 1867.
ב-28 בספטמבר (או 10 באוקטובר בלוח השנה החדש) 1806 אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה אישר לעצב דגל חדש לחברה הרוסית-אמריקאית לאחר האישור הקיסרי נחתם צו שאושרר על ידי הסנאט הרוסי וב-19 באוקטובר 1806 נתלה דגל זה מעל משרדי החברה וסניפיה.
קיסר רוסיה עצמו היה בעל מניות החברה כמו גם שאר בני משפחת הקיסר ורבים מאצילי סנקט פטרבורג, זאת מאז העברת משרדי החברה מאירקוצק לסנקט פטרבורג בשנת 1801 had changed from a predominantly merchant class enterprise to a "favourite" of Russia's upper classes.
עיצוב הדגל של החברה ינק את שורשיו מדגלי רוסיה הקודמים: בשנת 1693 הצאר פיוטר הגדול השתמש בגרסה האופקית של לבן-כחול-אדום כדגל ובמרכזו נשר דו-ראשי מוזהב ששימש כדגל הצאר. בנוסף לזה, באותה שנה ספינות סוחר רוסיות שטו עם דגל לבן ובמרכזו נשר דו ראשי שחור. ב-1705 צו מלכותי מאת פיוטר הראשון אשרר את דגל המסחר הרוסי שהתבסס על דגל רוסיה.