cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד ילין
תולדות חייו
בשנים 1920–1929 כיהן כנשיא אספת הנבחרים וכראש הוועד הלאומי. בינואר 1924, השתתף ילין כראש הוועד, עם הראשון לציון הרב יעקב מאיר והקולונל פרדריק קיש, במפגש בעמאן עם חוסיין בן עלי, ובנו עבדאללה, בניסיון ליצור יחסים טובים בין הערבים לציונים. את פרוטוקול הפגישה הסודי כתב ילין, ובפגישה אמר למלך בין היתר: "אנחנו היהודים, היושבים בארץ ישראל והשבים אליה, חפצים כולנו לפתח את הארץ בעבודה משותפת עם הערבים, מפני ששני העמים הם אחים בני אב אחד, אברהם"... "העבודה המשותפת שלנו הייתה גדולה בייחוד בימי הביניים, ימי החושך בארצות אירופה, בשעה שהיהודים והערבים עבדו יחדיו להפיץ את החכמה והמדע. ועתה, בשובנו להחיות את ארצנו, רק רגש אחד ממלא את ליבנו - שנוכל לעבוד את עבודת התחייה בשקט ובמרץ עם אחינו הערבים".
בשנת 1925, עם פתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים, הוזמן ללמד דקדוק עברי וכן שירה עברית של ימי הביניים. בשנת 1936 התמנה לפרופסור לספרות באוניברסיטה. ילין כתב ספרים בחקר הלשון, היסטוריה וספרות ימי הביניים.
באוקטובר 1937 בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט נרצח אבינעם, בנו החמישי. בעקבות מאורעות אלה והתנהלות השלטון הבריטי כלפי היישוב היהודי באותה עת, כתבו דוד ילין ואשתו איטה מכתב אל הנציב העליון בו הסבירו מדוע הם מחזירים את אותות הכבוד שקיבלו בעבר מהממשלה. על כך פורסם למחרת בעיתון "דבר": פרופ' דוד ילין הלך לעולמו בשנת 1941 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. על שמו נקראים מספר מוסדות חינוך ובראשם המכללה בבית הכרם.
משפחה
אשתו איטה הייתה בתו של יחיאל מיכל פינס וגיסו היה יוסף מיוחס. לשניים היו שבעה ילדים - בת בכורה, חמישה בנים ובת זקונים:
אחותו של דוד ילין, שרה, הייתה אשתו של חבר בית המשפט המחוזי בחברון בראשית המאה ה-20, יוסף מני, נכדו של אליהו מני מראשי יהדות עיראק. אחותו רחל נישאה ליחזקאל דנין (סוכובולסקי), ממייסדי תל אביב.
יצחק יחזקאל יהודה ואברהם שלום יהודה היו בני דודו, אחייניה של אמו שרח.
תרומתו לשפה העברית
ילין היה אישיות מרכזית בהחייאת השפה העברית, והיה פעיל מאוד בחידוש מילים. בניגוד לבן-יהודה, שפנה פעמים רבות לשפה הערבית על מנת להעשיר את השפה העברית - דגל ילין בחידוש עצמאי, או כזה המסתמך על המקורות העבריים העתיקים. פעמים רבות היה מחפש מילה מן המקורות ומחדש את משמעותה, גם אם משמעותה החדשה לא התאימה לזו המקורית. בפרט, עסק ילין במילים יחידאיות בתנ"ך שאין בטוחים בפירושן, דוגמת המילה מנזר שמופעה היחיד הוא בספר נחום, ככל הנראה במשמעות של מלך או של פקיד גבוה בממשל, שחודשה למשמעות של בית נזירים. דוגמאות למילים נוספות שחידש ילין: צלם וצילום (במקום חידושיו של אליעזר בן-יהודה למילים צייר אור וציור אור בהתאמה), בדיחה, חקלאי, מדשאה, מצפן, נדיר, עקיף, קטר, שחקן, תאריך ותעמולה.
פרסם, יחד עם יהודה גור, מילון עברי עם ציורים ב-1920.
מספריו
לפי המצאי בבית הספרים הלאומי, פרסם דוד ילין למעלה ממאה פרסומים. כאן יובאו רק כמה מהם, לשם מתן מושג על יצירתו.
הרי קוק
הרי קוק (באנגלית: Cook Mountains) היא קבוצת הרים הגובלים בקרחונים מולוק ודרווין שבאנטארקטיקה.
ההרים מגיעים לגובה של 1,815 מטרים מעל פני הים.
גילוי ההרים
ההרים התגלו לראשונה על ידי המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1904–1901). המשלחת ראתה את ההרים במרחק בהביטם ממדף הקרח רוס.
ההרים מופו לראשונה (מיפוי חלקי) על ידי המשלחת הניו זילנדית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1958–1956).
ההרים מופו במלואם על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות טלורומטר ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1963–1959.
מקור השם
ההרים נקראים על שמו של מגלה הארצות קפטן ג'יימס קוק.
קורה (הלכה)
בהלכות ערובין, קורה היא קרש המונח מעל פתח מבוי, המשמשת כאמצעי הלכתי לתיקון מבואות המתיר לטלטל בו חפצים בשבת. המבוי ביסודו נחשב רשות היחיד, ולכן מעיקר הדין מותר לטלטל בו, אך בשל דמיונו לרשות הרבים חכמים אסרו את הטלטול. הקורה מתקנת את המבוי כיוון שהיא נחשבת לסימן היכר, על מנת לציין ולסמן את ההבדל בין רשות הרבים לרשות היחיד, ובכך פותרת את גזירת חכמים ומתירה את הטלטול.
כיום אין כמעט שימוש מעשי בקורה, היות שמערבים את כל העיר בעירוב אחד, ואין מערבים חלקים קטנים כמבואות בנפרד, ואף כשהיה צורך לתקן מבוי, נהגו להשתמש דווקא בצורת הפתח.
רקע
מדין התורה, מבוי, שהוא רחוב פרטי המקשר בין רשות הרבים לחצרות המשותפות לכמה בתים, המוקף בג' מחיצות ופרוץ מצדו הרביעי לרשות הרבים - נחשב לרשות היחיד בה מותר לטלטל חפצים ללא הגבלה. אולם מדרבנן, כל זמן שהצד הרביעי פרוץ במלואו - המבוי נחשב לכרמלית ואסור לטלטל בתוכו עד שיתוקן באמצעות לחי, קורה או צורת הפתח. (ובתנאי שהפירצה גדולה מד' טפחים, אם רוחבה קטן יותר - אינה צריכה כל תיקון)
ניתן להשתמש בקורה (או בלחי) לתיקון המבוי אם הפירצה בדופן הרביעי קטנה מי' אמות, (כ- 4.5 מ') למבוי מחיצות גבוהות י' טפחים משלושת צדדיו, ואורכו גדול מד' אמות. אם אחד מתנאים אלו לא התקיים, יש צורך לתקן את המבוי דווקא באמצעות צורת הפתח על מנת להתירו בטלטול.
באמצעות הקורה ניתן לתקן את המבוי הפרוץ, אולם לא ניתן להשתמש בה על מנת לתקן את החצר הפרוצה, שלצורך תיקונה יש להשתמש דווקא בפסי חצר או בצורת הפתח.
הסבר
בתלמוד קיימת מחלוקת מה המשמעות ההלכתית של קורה, וכיצד היא מתירה את הבית בטלטול כרשות היחיד מדרבנן. לפי גישה אחת תקנת חז"ל שהרוח הרביעית תהיה כסתומה בקורה היא מדין מחיצה, כלומר הקורה נחשבת למחיצה (הלכה). לפי רוב הראשונים הסיבה שהקורה נחשבת כמחיצה הוא מכיוון שפי תקרה יורד וסותם. לפי דעה אחרת, הקורה אינה מחיצה מהתורה, והיא תוקנה כהיכר בלבד, שידעו שמדובר ברשות היחיד גמורה ולא יבואו לדמות בין רשות זו לרשות הרבים.
עשיית הקורה
הקורה צריכה ליהיות ברוחב של לפחות טפח, (כ-8 ס"מ) ובעובי מינימלי, ועליה להיות על פני כל רוחב הצד הפרוץ שמבוי. (אולם רווח של פחות מג' טפחים נחשב לסתום, מדין לבוד)
גובה מינימלי
הקורה צריכה להיות מוצבת בגובה של בין עשרה טפחים (כ- 1.60 מ') עד עשרים אמה. אם הקורה נמוכה יותר מעשרה טפחים מעל גובה קרקע המבוי, היא אינה נחשבת לקורה, מכיוון שאין דרך בני אדם לעשות קורה במקום נמוך כזה, ואין לקורה כזו שם קורה. כמו כן, על הקורה להיות בצמוד לשתי מחיצות משני צידיו, כך שהמקום בו היא מוצבת יראה כפתח ונוכל להחשיב אותו ככזה.
בנושא זה קיימים שתי מחלוקות אמוראים, כמה יהא רוחב השטח המוקף במחיצות סמוך לפתח, כך שנוכל להחשיב אותו כפתח: בדור השלישי לאמוראי ארץ ישראל, נפסק ההלכה בבית מדרשם של שני גדולי הדור, רבי אמי ורבי אסי, אך היא עסקה במקרה שכבר היו מחיצות ארוכות, אלא שאחת מהמחיצות נפרצה, מקרה שעלול להיות בעייתי לכאורה, כי כאשר יש פרצה סמוך לפתח, עשויים בני המבוי להשתמש בפרצה זו כפתח לכניסה ויציאה, כך שהקורה שאמורה לשמש כפתח אינה משמשת למעשה כפתח. על כך אמרו רבי אמי ורבי אסי, כי אם ישנן מחיצות באורך של ארבעה טפחים, די בכך כדי להחשיב את הפתח הסמוך להם (שעליו מוצבת הקורה) כמחיצה, כי הפתח משמש כמחיצה לארבעת הטפחים שסמוך לו.
בדור מאוחר יותר, נחלקו רב יוסף ואביי תלמידו במחלוקת כמה צריך להיות אורך המבוי שסמוך למחיצה, כך שעלינו לוודא שגובהו של הקורה מעל לשטח זה הוא לכל הפחות עשרה טפחים, לפי רב יוסף די בארבעה טפחים (כמו רב אמי ורב אסי) אך אביי תלמידו סבר, שדווקא כאשר כבר חל על המקום בו מוצבת הקורה שם "פתח", כאשר כבר היה מבוי בשטח של ארבע אמות, אלא שהשטח התמעט לאחר מכן על ידי פרצה, ניתן עדיין להחשיב את הקורה כפתח, אך לכתחילה, כדי להחשיב את הקורה כפתח, יש לוודא שיש לכל הפחות ארבע אמות מוקפות במחיצה, סמוך לפתח.
גובה מקסימלי
כמו כן, (כ- 9 מ') קורה שהוצבה בגובה של יותר מעשרים אמה - פסולה מכיוון שהקורה המוצבת מעל גובה זה אינה נחשבת להיכר לאנשים ההולכים, מפאת גובהה. אולם אם יש קישוט כל שהו על הקורה, ('אמלתרא') הקורה כשרה גם אם הוצבה בגובה של מעל 20 אמות, היות שהקישוט גורם לאנשים להסתכל עליה כך שהיא משמשת כהיכר גם בגובה כזה. אפשרות אחרת לתיקון מצב בו יש קורה גבוהה היא באמצעות הגבהת הרצפה לפי הנצרך ברוחב טפח, כך שבמקום זה יהיה פחות מעשרים אמה עד הקורה.
הקורה אינה נחשבת בדרך כלל למחיצה באמצעות דין פי תקרה יורד וסותם, היות שלדין זה יש צורך בקורה ברוחב מינימלי של 4 טפחים. אולם אם הקורה ברוחב כזה, היא יכולה להחשב כמחיצה.
הקורה צריכה להיות חזקה כך שתוכל באופן תאורטי לשאת 'אריח', שהוא לבנה בעובי אחד וחצי טפחים, (כ- 12 ס"מ) המודבק בה. אולם אם הקורה היא ברוחב של ד' טפחים ויותר - הקורה כשרה לשמש כקורה גם אם היא חלשה, היות שאז היא נחשבת כמחיצה באמצעות דין 'פי תקרה יורד וסותם'.
הקורה צריכה להעשות מתוך כוונה שתשמש למטרתה. קורה שהונחה למטרות אחרות - אינה יכולה לשמש כקורה לתיקון המבוי. (בניגוד ללחי הכשר אם נעשה מאליו)
במקרה וקשה להעמיד את הקורה מעל הכתלים, ניתן להעמיד אותם על יתדות קצרים היוצאים מן הכותל. על היתדות להיות קצרים מג' טפחים, שאז הם בטלים לכותל מדין לבוד. במקרה זה על מעמידי הקורה להיות בתוך שטח המבוי, ולא מחוצה לו, על מנת שיהיה היכר שהקורה נעשית לתיקון המבוי.
במקרה ואחד מהכתלים בצידי המבוי קצר יותר מחבירו, כך שהפתח הוא באלכסון, יש להציב את הקורה בקו ישר מקצה הכותל הקצר לכותל הארוך. סיבת דין זה הוא שקורה המוצבת באלכסון אינה נחשבת להיכר.
שימוש תחת הקורה
להלכה נפסק ברמב"ם ובשולחן ערוך, שמותר להשתמש במבוי בחלק שתחת הקורה, כאשר המבוי פתוח לרשות הרבים.
אולם אם המבוי פתוח לכרמלית - אסור להשתמש בחלק שכנגד הקורה. סיבת החומרא בכרמלית, שהיא רשות דרבנן, יותר מרשות הרבים, שהיא רשות דאורייתא, היא כיוון שאומרים 'מצא מין את מינו וניעור', היינו שהחיבור בין הכרמלית לשטח המסופק - גורם לשטח המסופק להפוך לכרמלית גם כן. אולם השטח המסופק אינו יכול להפוך לרשות הרבים, ולכן אם הוא פתוח לרשות הרבים - הוא בטל כלפי המבוי. אם כי, אם הקורה היא ברוחב של מעל ד' טפחים - מותר לטלטל תחתיה, אפילו אם היא פתוחה לכרמלית, שכן רואים את קצה הקורה הסמוך לכרמלית כאילו הוא יורד וסותם, כך שיש בקצה הקורה מחיצה גמורה. ('פי תקרה יורד וסותם')
ניטלה הקורה באמצע השבת
אם ניטלה הקורה באמצע השבת - נאסר המבוי בטלטול. אף על פי שבהלכות עירובין ישנו הכלל שבת הואיל והותרה - הותרה, כלל זה לא נאמר כאשר יש שינוי במחיצות עצמם.
לואי השני
Liste von Herrschern namens Ludwig
אליהו יוסף שמאע
אליהו יוסף שמאע (1881 - 18 במאי 1933) היה איש עסקים ואיש ציבור בירושלים בתקופת המנדט הבריטי, יוזם הקמת המרכז המסחרי בממילא וחבר מועצת העיר.
ביוגרפיה
שמאע נודע בירושלים כפילנתרופ והרבה לעסוק בפעילות ציבורית. הוא היה ממנהלי ישיבת פורת יוסף לאורך שנים, מעסקני אגודת ישראל, חבר בהנהלת התאחדות הספרדים העולמית, שופט בבית משפט השלום העברי וכיהן כנשיא עדת החלבים בירושלים. ב-1924 מונה לחבר במועצת עיריית ירושלים כאחד מ-4 מושבים (מתוך 12) שהוקצו ליהודים, כנציג אגודת ישראל.
אליהו שמאע נפטר בבית החולים שערי צדק בכ״ב באייר תרצ"ג (1933), לשם הובהל לאחר תאונה בה נפל מגג ביתו בירושלים. הוא הותיר אחריו אישה, גאמילה שמאע, ארבע בנות וארבעה בנים. המרכז המסחרי שהקים נבזז ונשרף בידי פורעים ערבים בדצמבר 1947, ומעולם לא שוקם מהריסותיו שכן נחשב אזור ספר מסוכן בימי ירושלים המחולקת. בחלק מהחנויות הנטושות התמקמו מוסכים ובתי מלאכה זעירה, ולאחר איחוד ירושלים פונו שאריות המבנים כחלק מהקמת פרויקט ממילא המחודש. על שמו של אליהו שמאע נקרא רחוב ברובע ממילא, במקום בו עמד המרכז המסחרי (כיום מתחם מגורי היוקרה ״כפר דוד״), ובו שוכן מרכז הכנסים בית שמואל - מרכז שמשון.
נבחרת גביע הפדרציה של איטליה
נבחרת גביע הפדרציה של איטליה היא נבחרת הטניס של איטליה המשחקת בגביע הפדרציה העולמי ומורכבת משחקניות הטניס הבכירות שלה.
הנבחרת משחקת בגביע הפדרציה החל משנת 1963, כאשר התחרות הוקמה. הנבחרת כלולה בארבע נבחרות שהשתתפו מכל העונות של גביע הפדרציה מאז היווסדה. היא זכתה בגביע 5 פעמים.
נכון לשנת 2017 שיחקה איטליה מאז תחילת השתתפותה בגביע הפדרציה 129 משחקים בינלאומיים, בהם ניצחה 73 מפגשים.
סגל נוכחי
נכון לשנת 2017:
האמר H2
האמר H2 (באנגלית: Hummer H2) הוא SUV רחב, ממותג האמר בעל הנעה כפולה 4x4, שיוצר על ידי יצרנית הרכב הכבד AM General בבעלות יצרן כלי הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס אשר יוצר בין השנים 2002–2009 (משנת הדגם 2003) בארצות הברית.
ברוסיה יוצרו דגמי "האמר H2" באמצעות יצרנית הרכב הרוסית Avtotor (ברוסית: Автотор).
היצרנית AM General נרכשה בשנת 1999 על ידי קבוצת ג'נרל מוטורס.
קסם של בית
קסם של בית (בצרפתית: Le Manoir Magique, "הארמון הקסום") הוא סרט בלגי משנת 2013. את הסרט ביימו בן סטאסן וג'רמי דגרוסון, והסרט הופץ בישראל החל ב-3 ביולי 2014.
תקציר העלילה
חתול ג'ינג'י קטן בשם רעם הלך לאיבוד. הוא נמצא הרחק מביתו והוא מחפש מחסה מן הסופה. הוא מוצא את עצמו בבית מסתורי בו חי לורנס עם בעלי חיים, רובוטים וצעצועים עם כישרונות יוצאי דופן. ביניהם יש את ג'ק הארנב ומגי העכברית שרוצים רק דבר אחד – לגרש את רעם. כשלורנס מאושפז בעקבות תאונה לה גרם ג'ק, האחיין שלו מנצל את ההזדמנות והציע את הבית למכירה. זה לא מוצא חן בעיני שאר המתגוררים בבית והם עובדים יחד על מנת להגן על הבית ולמנוע את הצלחת העסקה.
כרוניקת נובגורוד הראשונה
כרוניקת נובגורוד הראשונה (ברוסית: Новгородская первая летопись) או כרוניקת נובגורוד 1471-1016 היא הכרוניקה הרוסית הישנה ביותר שנותרה מרפובליקת נובגורוד. היא מספרת את תולדות נובגורוד הגדולה ועמים סלבים נוספים עד 1333. היא מציגה זווית ראייה שונה מזו המוצגת בכרוניקה הרוסית הראשונה (או כרוניקת קייב) ושמקורה ברוס של קייב.
הכרוניקה כתובה בקודקס קלף. העותק הקדום ביותר ששרד נקרא "עותק הסינוד" ומתוארך לחצי השני של המאה ה-13. הוא קודם לכרוניקת לברנטיוס (שמעתיקה את כרוניקת קייב) ביותר ממאה שנה. במאה ה-14 המשיכו את הכרוניקה נזירים ממנזר יוריב שבנובגורוד.
הפילולוג אלכסיי שחמאטוב, אבי הטקסטולוגיה הרוסית הראה שמהדורות מאוחרות של הכרוניקה משקפות את כרוניקת קייב הראשונה מסוף המאה ה-11 שאבדה ושהכילה חומר רב שלא הועתק למהדורות מאוחרות שלה. שתי הכרוניקות חשובות למחקר פילולוגי אודות מוצא העם הרוסי. הכרוניקה שמורה במוזיאון ההיסטורי הממשלתי.
קיימות עוד שתי כרוניקות של נובגורוד - השנייה והשלישית.
סיירוס פריש
סיירוס פריש (בהולנדית: Cyrus Frisch; נולד ב-22 בספטמבר 1969) הוא במאי קולנוע ומחזאי הולנדי אוונגרדי. זכה לכינוי "סיירוס הגדול".
ביוגרפיה
פריש, יליד אמסטרדם, סיים את האקדמיה ההולנדית לקולנוע, והיה מועמד בשנת 1992 לפרס חרולש, אחד הפרסים היוקרתיים ביותר בהולנד.
סרטו העלילתי הראשון היה "סלח לי" ("Forgive me"). הסרט הביע ביקורת חריפה על תרבות הריאליטי והוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוטרדם (2001). פריש עצמו מגלם את הדמות הראשית בסרט. זהו סרט שטני ללא כל מחסום מוסרי, המנסה להיות מרגש ככל האפשר. השחקנים בסרט הם מנודים אמיתיים עקב פיגור שכלי.
פריש ידוע גם ביצירת סרט העלילה הראשון שצולם רק באמצעות טלפון נייד - "למה אף אחד לא אמר לי שזה יהיה כל כך רע באפגניסטן". הסרט הוצג בפסטיבלי קולנוע רבים, כגון פסטיבל הסרטים הבינלאומי (2007), רוטרדם (2007), פסטיבל הסרטים טרייבקה (2007), פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סן פרנסיסקו, פזארו (2007) ועוד. על פי המגזין ההולנדי Trouw, פריש מוקיע את הטירוף של הסרט הזה כיום בחברה המערבית באותה דרך שרומן פולנסקי עשה בשנות ה-60 של המאה ה-20 עם "הדחייה".
העיתון הבריטי גארדיאן כתב ב-4 בפברואר 2007 כי פריש הוא סלבריטי היודע להתמודד עם נושאים קשים.
בשנת 2009 סיים פריש את סרטו Dazzle, אותו התחיל לצלם 15 שנים קודם לכן עם השחקנים ג'ורג' ורבאן ורוטגר האוור.
פריש ידוע גם כמחזאי. הידועים במחזות שכתב הם Gharb ו-"מחזה קצר, נפץ חדים". המחזות הוצגו בשפות שונות בהולנד, צרפת, אוסטריה ואנגליה בשנת 2004.
קולנוע אסתר
בניין קולנוע אסתר שבתל אביב נבנה בכיכר דיזנגוף בשנים 1938–1939. יזמי הבניין ובעליו היו הזוג אסתר ומשה נתנאל שעלו מהעיר עדן בשנת 1924 והם ומשפחתם בנו בתל אביב כ-25 בניינים שרובם הוכרזו כבתים לשימור. בשנת 1998 הוסב הבניין לבית מלון בשם מלון סינמה.
בית הקולנוע
מתכנני הבניין הם האדריכל יהודה מגידוביץ ובנו המהנדס רפאל מגידו, שחרגו בתכנון מהקו המנחה שהציבה אדריכלית הכיכר ג'ניה אוורבוך. הם יצרו בניין העומד על עמודים ובחזית קעורה כלפי פנים הבניין. את המרפסות התחילו מגזע בניין "נקי" הצומח מפינת הבניין ברחוב זמנהוף והן עוטפות את הבניין לחזית הפונה לכיכר ולרחוב ריינס. המרפסות היוו מעין תבליט וקישוט, ללא קשר למה שקורה בפנים הבניין.
חללי ענק ליוו את הנכנס ללובי הקולנוע: פואייה הכניסה, חלל גרם המדרגות המונומנטלי, וחללי הכניסה לאולם וליציע הקולנוע. חלל מרהיב ודומה נבנה גם בבית הקפה שנקרא: "קפה אמנות" (כיום סניף של הבנק הבינלאומי), בשטחו הענק שכנה פינת ריקוד והוא שימש את מיוחסי העיר ואנשי הצבא הבריטיים במשך שנים. לאחר קום המדינה שימש כסניף של הוועד למען החייל. בפינת הבניין, פינת רחוב ריינס, נפתח בית הכלבו הראשון בעיר, "אקמן", שאותו הקים אריך אקמן.
הקולנוע היה בן 1,000 מקומות ישיבה, רובם באולם וחלקם ביציע הקולנוע. היציע היה בעל תאים למכובדים ובהם כורסאות מרופדות בעור (הכורסאות נמצאות היום בלובי המלון). היה זה ראשון המבנים בארץ ישראל שהותקן בו מיזוג אוויר מרכזי, מתוצרת "קארייר".
הסרט הראשון שהוצג בקולנוע אסתר (בשנתו הראשונה הוא נקרא "קולנוע כיכר דיזנגוף") היה "שלגיה ושבעת הגמדים". למעלה מחמישים שנה פעל הקולנוע תחת הנהלתם של בני משפחת נתנאל-גולדשמיד ושותפים נוספים. מיטב הסרטים ההוליוודיים והאירופאיים הוצגו בבית הקולנוע, שנחשב לאחד מהטובים בארץ, ושימש כבית הקולנוע המרכזי לסרטי MGM (מטרו גולדווין מאייר). בין הסרטים הידועים שהוקרנו בו היו: "בן חור", "נוסע עובר בגשם", "וודסטוק", "עמנואל", "הארי המזוהם", "טריניטי" "פנטסיה" ואחרים.
אולם הקולנוע שימש בשנותיו הראשונות גם בבית כנסת בימי החגים, וכאולם למופעי איגרוף ולכינוסים פוליטיים רבים.
בית מלון
בשנת 1998 הסבו בני משפחת המייסדים את בית הקולנוע לבית מלון, שהיה למלון הבוטיק הראשון בארץ שנבנה בתור שכזה. המלון פתח את דלתותיו בשנת 2001. במלון 85 חדרי אירוח, חדר אוכל הפתוח לכיפת השמיים והמסמל את חלל אולם הקולנוע. במרפסת הגג הפתוחה ששטחה למעלה מ-350 מ"ר נערכים אירועים רבים.
אריה דבילנסקי, אדריכל השימור והשינוי, בתיאום ובשיתוף עם היזם בן המשפחה, ההיסטריון דני גולדשמיד, עיצבו את המלון בהשראת קולנוע וארכיטקטורת באוהאוס. הבניין הוא בניין לשימור מחמיר הן בחזיתות הפונות לרחוב והן בחלקיו הפנימיים. באופן שכזה שומרו: לובי הכניסה וחלל חדר המדרגות של הקולנוע לשעבר. בחללים אלו נתלו מחדש גופי התאורה המקוריים העשויים פליז ונחושת, הושאר המעקה הדקורטיבי ומאחז היד המתעגל במעלה המדרגות, החלונות הבלגיים המקוריים וויטרינות התצוגה של ה"בקרוב". העולה בגרם המדרגות המהודר מרגיש את משק ההיסטוריה ואת השחיקה שנעשתה בשיש המדרגות במשך עשרות שנות עלייה לאולם הקולנוע.
בלובי המלון, בגלריה ובחלל חדר המדרגות ישנה תצוגה של תולדות "קולנוע אסתר". התצוגה משלבת בין צילומי התקופה של הקולנוע והווי החיים של כיכר דיזנגוף. כרזות הסרטים שהוצגו, הזמנות לפתיחתו של הקולנוע ולסרטים נוספים, חפצים אותנטיים: לוחות החשמל המיוחדים, כיסאות העץ המקוריים, כורסאות מתאי היציע ועל כולם שתי מקרנות הענק המקוריות משנות ה-30 ומשנות ה-40.
עבאיה
עבאיה (בערבית: أباءة, عَبَاءَة או عَبَايَة) היא שמלה ארוכה הכוללת גם כיסוי ראש ונחשבת ללבוש מסורתי לנשים במדינות ערביות ואסלאמיות.
חדב אל-פוואר
חדב אל-פוואר (בערבית: حدب الفوّار‎) הוא כפר פלסטיני הממוקם שבעה ק"מ דרומית מערבית לחברון. הכפר נמצא בדרום הר חברון ובנפת חברון. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה אוכלוסיית הכפר 1,918 תושבים.
עבאיה
היות שהאסלאם מחייב את האישה לכסות את כל גופה, למעט פניה וכפות ידיה ורגליה, מחויבות הנשים המוסלמיות להתלבש בקפידה בבגדים צנועים. העבאיה משלבת בין שמלה ארוכה המכסה את כל גוף האישה ורעלה המכסה את שיערה. במדינות שבהן לא חלה חובת רעלה, עאביה נחשבת לסימן של צניעות ונשים דתיות לובשות אותה.
העבאיה המסורתית היא שחורה אך קיימות גם עבאיות מעוצבות בשלל צבעים ורקמה. במדינות שמרניות דוגמת ערב הסעודית נוהגות הנשים ללבוש עבאיות הכוללות ניקאב ובנוסף לעטות כפפות. לעומת זאת, יש נשים אשר לובשות רק את החלק התחתון של העבאיה, ללא הרעלה, עבאיות אלו נקראות ג'ילבאב.
העבאיה נפוצה בעיקר במדינות ערב במזרח התיכון ואצל מהגרים מוסלמים ברחבי העולם. ישנם בגדים מסורתיים דמויי עבאיה במדינות אסלאמיות נוספות, לדוגמה הצ'אדור באיראן. באיחוד האמירויות הערביות נחשבת העבאיה לבגד מסורתי.
במדינות מוסלמיות קיימת תעשייה רחבה של עיצוב וייצור עבאיות, כמו כן ישנם אתרי מכירות וירטואליים המציעים לקנות עבאיות באמצעות האינטרנט.
מרק אלדר
מרק פיליפ אלדר (באנגלית: Sir Mark Philip Elder, נולד ב-2 ביוני 1947) הוא מנצח בריטי. הוא מנצחה הנוכחי של תזמורת האלה במנצ'סטר, אנגליה.
חייו
אלדר נולד בנורת'מברלנד שבאנגליה. אביו היה רופא שיניים. בנעוריו למד נגינה בבסון. אלדר למד בקולג' קורפוס כריסטי, קיימברידג', שם למד מוזיקה במלגת השתתפות במקהלה. בהמשך היה לבן חסותו של אדוארד דאונס ורכש ניסיון בניצוח על אופרות של ורדי באוסטרליה, בבית האופרה של סידני.
קריירה
אלדר היה מנהל מוזיקלי של האופרה האנגלית הלאומית משנת 1979 עד 1993. הוא נודע כאחד מצוות "תחנת הכוח", שכלל גם את המנהל הכללי פיטר ג'ונאס ואת המנהל האמנותי דייוויד פאונטני, שבזכות הפקותיהם נהנתה האופרה הלאומית מכמה שנים מוצלחות מאוד. אלדר כיהן גם כמנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם (1992-1995) ומנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר (1989-1994). כמו כן היה מנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הבריטית (1982-1985) ונגני מוצרט הלונדוניים (1980-1983).
אלדר התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת האלה בספטמבר 2000. בין שאר רעיונות חדשניים לקונצרטים, הציע לוותר על תלבושת ערב מסורתית לקונצרט. מקובל לראות באלדר את מי שהשיב את התזמורת לרמות מוזיקליות גבוהות, גם בעיני הביקורת, אחרי תקופה של פקפוק בהמשך קיומה של התזמורת. בשנת 2004 חתם על חוזה, המאריך את תקופת כהונתו משנת 2005 עד 2008, עם אפשרות להארכה בסוף התקופה. דיווח מאוחר יותר מלמד, שאלדר ימשיך את עבודתו עם התזמורת לפחות עד 2010.
בפעם הראשונה ניצח אלדר על קונצרט הנעילה של "קונצרטי הפרום" בשנת 1987. הוא היה אמור לנצח שוב ב-1990, אבל הערותיו על טבען של כמה מתוכניות הפרום המסורתיות בהקשר של מלחמת המפרץ הראשונה, המשמשת ובאה, הביאו לביטול ההזמנה הזאת. ב-2006 חזר לנצח על תזמורת רשות השידור הבריטית בקונצרט הנעילה, שאליו הוזמן בפעם השנייה בקריירת הניצוח שלו. בנאום המסורתי בסוף הקונצרט ניצל את ההזדמנות למתוח ביקורת על הגבלות מטען בטיסות, בהמשך לחשיפת התוכנית לטיסות טרנסאטלנטיות מ-2006, המקשה על נגנים לקחת עמם את כלי הנגינה בטיסה. בהתייחסו לעובדה, שמחשבים נישאים מותרים עכשיו בהכנסה לתא הנוסעים, אמר אלדר, "...נראה לי, שבשנה הבאה יהיה עלינו לצפות לקונצ'רטו למחשב נישא ותזמורת'. עוד ביקש אלדר לתת לילדים הזדמנויות רבות יותר לשיר בבית הספר.
באפריל 2007 היה אלדר אחד משמונה מנצחי תזמורות בריטיות שתמכו בקול קורא להצטיינות במוזיקה קלאסית בעשר השנים הבאות, "לבנות על מצוינות: תזמורות למאה ה-21", שנועד להגביר את נוכחות המוזיקה הקלאסית בממלכה המאוחדת, ובכלל זה כניסה חופשית לכל התלמידים בבתי הספר הבריטיים לקונצרטים של מוזיקה קלאסית.
אלדר הקליט לחברות היפריון, NMC ותקליטי צ'אנדוס, נוסף להקלטות לחברת של תזמורת האלה עצמה. נוסף לפעילותו כמנצח בקונצרטים ובהקלטות, אלדר גם כותב בעיתונות בנושאי מוזיקה.
לאלדר ולאשתו מנדי בת אחת, קייטי.
פרסים ותארים
בשנת 1989 קיבל אלדר תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE).
בשנת 1991 זכה בפרס אוליבייה על עבודתו המצוינת עם האופרה האנגלית הלאומית.
בשנת 2006 קיבל את פרס המנצח של החברה הפילהרמונית המלכותית.
בשנת 2008 קיבל תואר אבירות (Knight Bachelor) על תרומתו לתחום המוזיקה.
בשנת 2017 מונה לחבר במסדר עמיתי הכבוד על תרומתו לתחום המוזיקה.
מנוח בן יעקב
רבינו מנוח בן יעקב, מחכמי פרובאנס, חי ופעל בסוף המאה ה-13, ומחבר פירוש על משנה תורה לרמב"ם.
ביוגרפיה
רבינו מנוח התגורר במשך ימי חייו בנרבונא ובלוניל. רבותיו היו אביו רבי שמעון, רבי מאיר ב"ר שמעון המעילי ורבי ראובן בן רבי חיים, ולדברי החיד"א רבו היה רבי מאיר בן ברוך. חיבר את ספר המנוחה - ביאור לדברי הרמב"ם במשנה תורה, ובידינו מצויים פירושיו לחלקים מספר אהבה וזמנים. בחיבורו משתדל רבינו מנוח בעיקר להביא את מקורות הרמב"ם ולתרץ את השגות הראב"ד. הוא מתייחס לרמב"ם בכבוד רב מאד. רבי דוד קונפורטי בספרו "קורא הדורות" מעלה השערה כי התוספות במסכת חולין דף כד/א (ד"ה טעמא) המצטטים מרבינו מנוח, כוונתם אליו. רבי יוסף קארו מרבה להביא מדבריו ולדון בהם בספריו כסף משנה ובית יוסף.
לראשונה נדפסו חידושיו בקושטא שנת ה'תע"ח, על חלק מספר זמנים שבמשנה תורה. חידושים אלו חזרו ונדפסו בשנת ה'תרל"ט בפרשבורג, וצורף להם פירוש ארוך ורחב מאת הרב שמעון סידאן בשם בית מנוחה. בשנת ה'תש"ל הוצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק מכתב יד פירושי רבינו מנוח לחלק מספר אהבה שבמשנה תורה. במהדורת משנה תורה שבהוצאת שבתי פרנקל נוספו פירושיו לחלקים נוספים של הרמב"ם. לא ברור האם רבינו מנוח חיבר את פירושו על כל המשנה תורה, ורובו אבד, או שמא חיברו רק על חלק ממנו.
פרטי חייו ותאריכי לידתו או פטירתו אינם ידועים.
חבל שלום
חבל שלום (נקרא גם "פתחת שלום") הוא חבל יישובים בנגב הצפוני, שהוקם החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 בעיקר עבור מפוני חבל ימית ונקרא כך לרגל הסכם השלום עם מצרים. כל יישוביו הם חלק מהמועצה האזורית אשכול.
היסטוריה
הקמת החבל החלה בסוף 1978 כחלק מההכנה לפינוי יישובי פתחת רפיח שבצפון סיני, יישובים שהוקמו ברובם רק שנים ספורות לפני כן בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. על פי התוכנית 20 יישובים היו אמורים לקום תוך שלוש שנים שמתוכם 15 הוקצו למפונים. חלק מהמתיישבים בישובי פתחת רפיח הפריעו לעבודות הקמת החבל, מכיוון שהתנגדו לפינוי היישובים במסגרת הסכם השלום, וחלק מחו על כך שהוחל בעבודות פיתוח לפני שהוסכם על הפיצויים שיקבלו.
את עבודות הכשרת השטח ופיתוח הקרקע ביצעה הקק"ל וסולל בונה בעלות של כמיליארד ל"י. עד תחילת שנת 1980 הוכשר השטח להקמת שישה מושבים בהם 60 משקים כל אחד והוחל בהקמת הבתים ב-4 מושבים. היישובים הראשונים שהסכימו להתפנות ולהתיישב בחבל היו הקיבוצים סופה וחולית, ומושב תלמי יוסף עבור מתיישבי תלמי יוסף בסיני שסיכום על הקמת היישוב החדש עבורם בפתחת שלום הושג עוד בשנת 1979.
בנוסף הוקמו ב-1980 המושבים יתד ויבול שלא הוקמו עבור מפוני ימית אלא עבור גרעיני התיישבות חדשים שהמתינו מספר שנים להקמת יישוב הקבע עבורם.
בשנת 1983 נקלעו המושבים בחבל לחובות, לאחר ירידה במחירי הירקות, זינוק באינפלציה ומגבלה על מכסות הייצור. לאחר שהפגינו במעבר רפיח הובטח לתושבים סיוע מידי, אך הקשיים נמשכו לאחר שבעקבות האינתיפאדה הראשונה, לא יכלו להעסיק פועלים מעזה. רוב חובות מושבי חבל שלום נמקחו אחר כך בהסדר חובות המושבים.
במאי 2001 ממשלת ישראל הסכימה על הצעת ההחלטה, שהביא לממשלה שר התשתיות אביגדור ליברמן, בגיבוי ראש הממשלה, אריאל שרון, על הרחבת חבל שלום דרומה לאזור חולות חלוצה. מטרת ההחלטה הייתה למנוע מסירת השטח במסגרת הסכם לחילופי שטחים כחלק מהסדר הקבע עם הפלסטינים. זאת לאחר שעלתה אפשרות שהאזור ישמש כחלק ממדינה פלסטינית עתידית, במסגרת חילופי שטחים, ותיתן מענה לצפיפות האוכלוסין ברצועת עזה. הצעה כזו נכללה, לדוגמה, ביוזמת ז'נבה, וגם אהוד ברק תמך ברעיון זה בהיותו ראש הממשלה, בשנת 2000. גם לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, האזור, שהיה ידוע בשם עוג'ה, נכלל בשטח המדינה הערבית יחד עם רצועת עזה.
בסוף 2001 הוקמה ועדת היגוי, והוחל בתכנון שלושה יישובים, שלומית, ניצנית וחלוצית. בינואר 2005 אישרה הוועדה מקומית לתכנון ולבנייה אשכול את התוכניות להקמת שלומית, בה בשלב הראשון 1,500 יחידות דיור וחלוצית 4, שתוכנן, בשלב ראשון, ל-300 יחידות דיור, שבחלקן נחלות חקלאיות במקביל, בשנת 2002, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובניה רמת נגב את הכרזתה של שמורת טבע בחולות חלוצה על מנת למנוע בנייה שתפגע בשטחי הטבע שבהם נמצאים בעלי חיים וצמחים מוגנים. בין המתנגדים לפיתוח השטח היה ארגון חיים וסביבה שטען כי הקמת יישובים חדשים לא רק תפגע בטבע, אלא גם תחליש יישובים קיימים בפריפריה, על ידי הפניית תקציבים לפיתוח חדש על חשבון השקעה ביישובים קיימים.
בשנת 2003 השלימה חברת מקורות הקמת רשת מים להשקיה בקולחין ליישובי החבל. וב-2005 הקימה מאגר מים חדש.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות ופינוי יישובי חבל קטיף החלו יישובי האזור לקלוט חלק מהמפונים והוקמו מדרום לחבל המושבים: נווה, בני נצרים (שעד לעלייתם לנקודת הקבע ישבו בשכונות ארעיות ביתד ויבול בהתאמה). ביולי 2015 החלה בניית בתי הקבע ביישוב שלומית.
תוכנית השלום של הנשיא טראמפ
תוכנית השלום של הנשיא טראמפ מייעדת את השטח שמדרום ליישובים נווה, בני נצרים ושלומית להקמת אזור תעשייה ומרכז היי-טק בשליטה פלסטינית.
גאוגרפיה
האזור עליו הוקם החבל הוא בעל חולות מישוריים, שקיבלו את הכינוי "פתחת שלום". גבולותיו הם צומת אבשלום בצפון, חולות חלוצה בדרום, גדר הגבול ישראל-מצרים במערב וחבל אשכול במזרח.
יישובים בחבל שלום
היישובים בחבל שלום הם: כל יישובי חבל שלום הם מושבים, למעט הקיבוצים סופה חולית, אבשלום ושלומית, שהם יישובים קהילתיים.
היישובים (למעט סופה וחולית) מאוגדים באגודה מרכזית המטפלת בנושאים הבאים:
בשדות מושב יתד הוקמה אנדרטת אוגדת הפלדה המנציחה את אוגדת ישראל טל (שכונתה "אוגדת הפלדה"), שבמלחמת ששת הימים כבשה את האזור של רצועת עזה וצפון סיני. היא הועתקה לשם עם בניית החבל, לאחר שהוקמה לראשונה בימית.
הקרן לידידות
הקרן לידידות (באנגלית: International Fellowship of Christians and Jews; תרגום: 'האחווה הבינלאומית בין יהודים לנוצרים') היא ארגון חברתי הפועל בארצות הברית ובישראל בתחומי עלייה וקליטה, רווחה וביטחון.
אודות הקרן
הארגון נוסד בארצות הברית בשנת 1983 על ידי הרב יחיאל אקשטיין בשם Holyland Fellowship of Christians and Jews במטרה לקדם ידידות, הבנה ותיאום בין נוצרים אוונגליסטים ויהודים בכל הנוגע לעניינם המשותף באהדה לציונות ובתמיכה בישראל. עם אקשטיין חברו מנהיגים בולטים בימין האמריקאי, ביניהם פט רוברטסון, ג'רי פולוול ואחרים שמצאו לנכון לקדם בקרב קהל תומכיהם מטרות של סיוע לעליית קהילות יהודיות במצוקה וקליטתן בישראל. ב-1991 הוסב שם הארגון ל-International Fellowship of Christians and Jews. בשנת 2000 פתח הארגון משרד בישראל בשם "הקרן לידידות", ללא אזכור השותפות הנוצרית-יהודית בשם העברי. לוגו הארגון חודש בשנת 2012 ובו שמו הבינלאומי של הארגון. הרב יחיאל אקשטיין כיהן כנשיא הארגון עד לפטירתו. נשיאת הקרן היא יעל אקשטיין בתו הפעילה בארגון מזה 14 שנה.
פעילות הקרן
הקרן פועלת באופן עצמאי ובשיתוף פעולה עם גופים נוספים בתחומי עוני ורווחה, חירום וביטחון ועלייה וקליטה. הקרן תומכת בארגונים ובעמותות רבות המסייעים לאוכלוסיות במצוקה, ברשויות מקומיות ובפרויקטים ממשלתיים ופועלת למען רווחתם של יהודים וחיזוקן של קהילות יהודיות ברחבי העולם. במסגרת זו היא מפעילה מאות פרויקטים בשנה, המקדמים קבוצות שונות בחברה הישראלית: עולים חדשים, ילדים ונוער בסיכון, קשישים וניצולי שואה, מיעוטים ועוד, ותומכת בפרויקטים לאומיים המופעלים באמצעות משרדי ממשלה שונים. היא גם מפעילה מערך מתנדבים ארצי.
בין הארגונים הנתמכים על ידי הקרן לידידות: אחריי, רוח נשית, עמותת עלם, הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל, מפעל החסד יד ביד, יד לקשיש ואמונה - תנועת האישה הדתית לאומית.
פעילות בתחומי עוני ורווחה
הקרן מימנה, בין השאר גם את עמותת הצדקה "יהודה יעלה" של יפה דרעי, את מוסדות "מגדל אור" של הרב יצחק דוד גרוסמן, את בתי התמחוי של דודי זילברשלג, ועוד. זילברשלג נזקק לפסק הלכה מיוחד שהתיר את שיתוף הפעולה החרדי-נוצרי. ההיתר אפשר להשתמש בכספי הקרן לצורכי סעד בלבד וסיוע לנזקקים, אבל אסר לקיים בו בתי מדרש, לימוד ותפילה.
פעילות בתחומי עלייה, קליטה ויהדות התפוצות
במסגרת פעילותה למען יהדות התפוצות הקימה הקרן ביולי 2014 מחנה פליטים ליהודים שברחו מאימת מלחמת האזרחים במזרח אוקראינה, כ-200 במספר, ואף סייעה באוגוסט לחילוצם של כעשרים מהם, מהעיר הנצורה לוגנסק.
ביקורת על פעילות הקרן
בקרב גורמים יהודיים אורתודוקסים, הן דתיים לאומיים והן חרדיים, קיימת מחלוקת בדבר היחס אל הקרן. היו בהם שמתחו עליה ביקורת, אף על פי שמייסד הקרן והרוח החיה בה, הרב יחיאל אקשטיין, הוא רב אורתודוקסי, ואף מוסמך של ישיבה יוניברסיטי (הרב יוסף דב סולובייצ‘יק). גורמים אלה ראו בפעילותה משום פעילות מקדמת מיסיון. לטענתם, מטרת הקרן, בתרומותיה הרבות, לרכוש את אמון הציבור, לפרוץ את מחסום ההרתעה היהודי בפני הנצרות וליצור לה לגיטימציה. כמו כן, לטענתם, תמיכת הנוצרים במדינת ישראל היא מפני שהם רואים במדינה שלב בגאולה הנוצרית, בה הם מאמינים, ועל כן אותם גורמים שוללים נחרצות קבלת כספי סיוע מהקרן.
רבנים אורתודוקסים אחרים, כגון אליעזר מלמד, נחום רבינוביץ', ישראל רוזן, שמואל אליהו?, חיים אמסלם ודוד סתיו מתירים לקבל כספים מהקרן.
הרב עובדיה יוסף פסק לפחות פעמיים, שמותר לקבל כספים מהקרן לידידות, דבר שבא לידי ביטוי במוסדות ההשכלה הגבוהה שהקימה בתו, עדינה בר-שלום גם אקשטיין עצמו טען שהרב עובדיה יוסף תמך בו עם זאת, בעקבות לחצים שהופעלו עליו, הורה הרב יוסף למקורביו ב-2006, להשעות את קבלת תרומות הקרן לידידות עד לבירור הדברים.
לגבי הרב יוסף שלום אלישיב יש מחלוקת אם התיר או אסר את כספי הקרן לידידות
בתקופת כהונתו של אורי לופוליאנסקי בראשות עיריית ירושלים, נמנעה זו משיתוף פעולה עם הקרן, בשל פסיקות הרבנים המתנגדים. יורש מקומו של לופוליאנסקי בראשות עיריית ירושלים, ניר ברקת, החליט ב-2009 על חידוש שיתוף הפעולה עם הקרן ובירך על פעילותה.
לדברי אקשטיין, הטענות כנגד הקרן אינן נכונות: "רוב האוונגליסטים, ורוב הנוצרים כנראה, אכן מאמינים שבאחרית הימים כולם יתנצרו. ההבדל הוא, שיש כאלו שחוצים את הגבול ובאמת מנסים לגרום לאנשים להתנצר עוד בחייהם. עם כאלו אני לא עובד ולא לוקח מהם כסף. אני לא מתקרב לאוונגליסטים אקטיביים כאלו ... מי שתורמים, עושים כן משום שהם מאמינים בתנ"ך ... ומאמינים שמי שמברך את העם היהודי יבורך בעצמו. לכן זו ממש מצווה עבורם. הם מחויבים להזדהות ולעזור לעם היהודי". "אני יודע שזה לא המסלול הטבעי, אבל אנחנו עומדים לבד נגד כל העולם. באים עשרות מיליוני נוצרים שרוצים לעמוד לצידנו. אז מה? נדחה אותם? זה פשוט לא הגיוני, לא מוסרי ומאוד מסוכן ... לא נעבוד איתם רק מכיוון שישו יבוא פעם בחזרה, וכל העולם יקבל אותו?". עוד טען, כי העביר כספים לרב מרדכי אליהו, וכי הרב עובדיה יוסף תמך בו.
מהצד השני של המתרס, ארגונים נוצריים מתחו ביקורת על התנגדותו של אקשטיין ל"יהדות משיחית", בעוד שזו לטענתם מטרת התורמים. בנוסף, הם ביקרו את עלות שכרו של אקשטיין. על לפי הדו"ח השנתי של הקרן בשנת 2014 שפורסם באתר גיידסטאר הגיע שכרו של אקשטיין ל-553,000 ש"ח (כמחציתם הפרשה למענק פרישה עתידי).
בשנת 2007 חתמה הסוכנות היהודית על הסכם שיתוף פעולה עם הקרן לידידות, במסגרתו תגייס הקרן מנוצרים תומכים בעולם 180 מיליון שקל לפרויקטים של עלייה וקליטה, ותקבל מושב לנציג נוצרי בהנהלת הסוכנות. ארגון יד לאחים הפועל "נגד המיסיון", כהגדרתו, יצא בחריפות נגד הסכם שיתוף פעולה זה.
ביוני 2014 תקף הרב אליקים לבנון החלטה של משרד החינוך לשתף פעולה עם הקרן לידידות בקייטנות קיץ. הקרן לידידות דחתה את טענותיו של לבנון. בעקבות דברי לבנון ורבנים אחרים הקימו מתנגדי הקרן את תנועת "ידיד נפש". התנועה עתרה לבג"ץ נגד הקרן לידידות והפעילה קמפיין תקשורתי נגדה.
סרט ספורט
סרט ספורט (או דרמת ספורט) הוא ז'אנר קולנועי המאופיין בכך שהוא עוסק בפעילות ספורטיבית (משחקי כדורגל, כדורסל, בייסבול וכדומה), באירוע תחרותי (קרב אגרוף, מרוץ מכוניות וכדומה) או בספורטאי (מתאגרף, נהג מרוץ, גולש וכדומה). סרטי ספורט הופקו מאז עידן הסרט האילם, למשל הסרט "The Champion" משנת 1915 בכיכובו של צ'ארלי צ'פלין.
מאפייני הז'אנר
דרמת הספורט מתארת, לעיתים תכופות, ביוגרפיות של גיבורי ספורט, ספורטאים בודדים או קבוצות, לעיתים בדיוניים לחלוטין, אך לעיתים - המבוססים על ספורטאים אמיתיים ועל אירועים שהתרחשו במציאות.
הנרטיב הקלאסי של סרטי ספורט מתמקד בניצחונו של אדם (או של קבוצה) אשר למרות הקשיים וכנגד כל הסיכויים - מתעלה על עצמו וזוכה במקום הראשון בתחרות בעלת חשיבות. בין הקשיים שהגיבור-הספורטאי עלול להיתקל בהם: אפליה גזעית, פציעות, התמכרויות לסמים וכדומה. עלילת הסרט תתאר את האימונים של הגיבור (או הקבוצה) ואת מסלול עלייתו (או נפילתו), ורגע השיא של הסרט יהיה לקראת סיום קיומו של האירוע הספורטיבי, כאשר תוצאות האירוע הספורטיבי משליכות על הקונפליקט הדרמטי המרכזי שבסרט, וניצחון ספורטיבי משמעותו ניצחון הגיבור בעימות הזה (למשל: ניצחון על התמכרות, ניצחון במשולש אהבה רומנטי וכדומה).
פאולו בלאסיו
פאולו בלאסיו (באיטלקית: Paolo Bellasio, 20 במאי 1554 - 10 ביולי 1594) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס. מקובל לראות בו חבר באסכולה הרומאית, אף כי בשונה משאר חברי הקבוצה, נראה שכתב רק מדריגלים.
ביוגרפיה
אין כמעט מידע על ראשית חייו. הוא נולד בוורונה, חי ועבד ברומא ב-1582 בשירותו של החשמן פיליפו בונקומפאני ואת השנה שלאחריה עשה במסעות ברחבי קלבריה, כנראה בחיפוש משרה כנגן עוגב. בשנים 1584 ו-1585 מילא מספר משרות חלקיות בכנסיות שונות ברומא. קתדרלת אורבייטו שכרה את שירותיו בשנת 1587 אך הוא לא נשאר שם זמן רב וכבר בשנת 1589 חזר לוורונה. בראשית שנות ה-90' של המאה ה-16 חזר לרומא מסיבות שאינן ידועות ושם נפטר. לפי הכתובת על מצבתו, האפיפיור קלמנס השמיני העניק לו את התואר "אביר דורבן הזהב".
בלאסיו הוציא לאור חמישה ספרי מדריגלים, הכתובים במיומנות, בניב קונטרפונקטי שמרני. נוסף לכך כתב ספר וילאנלות, הכולל תפקיד ללאוטה, וכן קבוצת קנצונטות. מוזיקת הקודש בולטת בהיעדרה בכתביו, תופעה מוזרה במיוחד אצל רומאי בסוף המאה ה-16, אם כי אפשר שחלק מיצירותיו אבדו עם השנים.
צ'רלי ודודו
בקנדה שודרה הסדרה בערוצים YTV ו-Treehouse TV, ובצרפת ב-Canal J. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ הופ! בשנת 2001, ולאחר מכן בשידורים חוזרים בערוץ לולי.
בשנת 2004 יצא סרט באורך מלא שמבוסס על הסדרה, אשר בוים על ידי ז'אן-לוק פרנסואה.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר צ'רלי וחברו הבובה דודו, אשר בכל פרק מבלים יחדיו ויוצאים להרפתקאות.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי אריאל ברזני, רון דרויאן ודן שצברג, והופק על ידי רעות סמדר.
לקוממיות
לְקוֹמְמִיּוּת (לקראת עצמאות) הייתה אוניית מעפילים, שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
קורותיה
נבנתה באיטליה ב-1927 (על פי יהודה בן-צור נבנתה ב-1944). האונייה הייתה מפרשית בעלת שלושה תרנים עשויה עץ באורך 47 מטר ובעלת שוקע של 3.5 מטר. האונייה הייתה בעלת תפוסה 350 טון, מנוע מתוצרת אנסלדו 200 כ"ס, שעבר שיפוץ כללי, והביא את האונייה למהירות של 8 קשר. שמה הקודם של הספינה היה סטה פרטלי (Sette fratelli, איטלקית: שבעה אחים), וממנו נגזר כינויה על ידי צוות המוסד לעלייה ב', זיבלה ("השביעיה", ביידיש).
הספינה נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' בנאפולי, איטליה באמצעות סוכנים מקומיים שפעלו בשירות המוסד. מנאפולי שטה הספינה אל נמל ההכנה בלה ספציה. בשלב זה לא ידוע על גילויה של האונייה על ידי המודיעין הבריטי. האונייה הועלתה על מבדוק במסווה של ביצוע עבודות מבחוץ, אך בפנים נבנה מחסן אחד גדול (22×7 מטר) ובו הותקנו קונסטרוקציות ורשתות ברזל ועליהן 641 דרגשים בשש או שבע קומות, ומתקני שירותים. בחרטום נבנה מטבח וכן מרפאה. ההכנות נמשכו מתחילת נובמבר ועד אמצע דצמבר 1947. באונייה נאגרו דלק ל-12 ימי הפלגה, וכן הוטענו עליה חביות דלק ובהן אספקה ל-20 יום נוספים (בתום ההפלגה נותר בספינה דלק ל-13 יום). בנוסף הוטענו באונייה 27 טון מים במכלים ומזון לשבועיים.
צוות ההכנה כלל את יהודה בן-צור, עמנואל קצב ויוסף לזרובסקי, בסיוע צוות איטלקי מוויה רג'יו (ViaRaggio), נאפולי וצוות המספנה.
ההפלגה הראשונה
רב החובל, שנהג קודם את אוניית המעפילים ארבע חירויות כרב מלחים, וצוות הימאים, היו איטלקים, הצוות כלל קצין ראשון, שני מכונאים, ארבעה מלחים, טבח, רב מלחים. המכונאי הראשי עבד קודם ב"שבתאי לוז'ינסקי". מלח אחד עבד קודם ב"מדינת היהודים". מפקד האונייה היה יהודה בן-צור ולצדו עמנואל קצב, ואנשי הפלי"ם אבנר גלעד – 'סקנדי', יעקב בן ציון ('מלך'), אהרון מיכאלי, והגדעוני יוסף לזרובסקי. מכשיר הקשר היה משדר בתוך מזוודה מתוצרת בית ומקלט רדיו, נבנה על ידי רענן רובינשטיין.
600 המעפילים נאספו אל מחנה שהוקם בסמוך למרסיי. דוד בן חורין ארגן את העלייה לסיפון האונייה. הוא הגיע לספינה שעגנה מחוץ למפרץ באמצעות סירת מנוע וניווט אותה עד לפתח המפרץ. הספינה השליכה עוגן, נמתח ממנה כבל לחוף, והמעפילים הועברו בעזרתו בסירות גומי מן החוף. העלייה נמשכה שש שבע שעות, בשעות הלילה עד עלות השחר. לפני שהסתיימה העלייה לסיפון, הגיעה הוראה להעביר את המעפילים בלב ים לספינה "כ"ט בנובמבר", משום שהיא זוהתה על ידי הבריטים ולא יכולה הייתה להגיע לצרפת.
האונייה הפליגה ממרסיי עם שחר, ב-14 בדצמבר 1947. ההפלגה נמשכה 30 שעות, וההעברה ל"כ"ט בנובמבר" בוצעה כמתוכנן. לאחר מכן, חזרה הספינה לצרפת, אולם המנוע התקלקל והספינה נעצרה בידי הצי הצרפתי. הצוות נעצר לעשרה ימים ושוחרר לאחר השתדלויות ותיקון המנוע. הספינה הועברה למפרץ בנדול.
ההפלגה השנייה
הם כללו 180 מצפון אפריקה, 280 צעירים ממדינות אירופה והיתר משפחות עם ילדים: "השומר הצעיר" – 108, דרור, נצח, פועלי ציון – 66, מפא"י, נוח"ם, גורדוניה – 127, ציוניים כלליים, נוער ציוני – 46, דתיים – 88, מהם 63 תינוקות, 437 גברים, 262 נשים.
המעפילים התארגנו בקבוצות של שלושים איש. לכל קבוצה אחראי שדאג לצרכיי הקבוצה, כולל אספקת מי שתייה ותורנויות. מחלקה מיוחדת מונתה לשמירה על הסדר הכללי. כן מונו אחראי מטבח, אחראי שמירה, סדרן עבודה. מלווה אמריקאי היה אחראי על המטבח והמחסנים, ומלווה אמריקאי נוסף ('מלך') היה אחראי על הסדר והניקיון.
הפליגה בבוקר, ב-8 בפברואר 1948. מכיוון שההפלגה הייתה בחורף, ומחשש סערות הפליגו לאורך החופים. האונייה שיצאה בחשאי, שטה מצפון לקורסיקה, לאורך חופי סיציליה, מצפון לכרתים, האי סקרפנטו, מצפון לקפריסין, לכיוון ביירות ודרומה לכיוון נהריה. סערה ראשונה הייתה לפני מצר מסינה, ובפעם השנייה בין איטליה ליוון. סערה שלישית – בין קפריסין לטורקיה. במפרץ שומם באי סקרפנטו עגנה הספינה ונצבע באדום. התורן הראשי הורד והוכן המחבוא למלווים למקרה שייתפסו. הסערה החזקה ביותר התחוללה עם המעבר אל כף אנדריאס בקפריסין. הספינה נאלצה לעגון במסתור 48 שעות, המנוע הפסיק לעבוד, והיא שטה בעזרת המפרשים במשך 24 שעות, עד שתוקן המנוע.
הבריטים גילו את האונייה ב-19 בפברואר בשעה 13:00, מול פמגוסטה. פעמיים עבר מעל הספינה מטוס בריטי מדגם ליברטור ארבעה מנועי. למחרת ב-16:00, בהיותם כ-90 מייל מחיפה, מול חוף ביירות, עבר מטוס נוסף. כעבור שעה הגיעה משחתת בריטית. הספינה שייטה אז בעזרת מפרשים. המשחתת החלה ללוות את הספינה בכיוון לארץ. לאחר שהתגלתה בידי מטוס בריטי, נצמדה אליה משחתת. הושג סיכום עם הבריטים שיניחו לספינה להמשיך לבדה לכיוון חיפה, והבריטים יעלו על סיפונה כשלושה מייל מהחוף. ההוראות ממפקדת ההגנה בארץ ישראל היו כלליות: יש להגיע לחוף תל אביב ולא להתנגד בכוח במקרה וייתפסו. גם מספר הילדים הרב על הספינה הכתיב התנהגות פסיבית. עם הגילוי הבריטי נכנסו 3 מלווים אנשי הפלי"ם אל מקום המסתור שהוכן, במכל מים בחרטום האונייה. ב-20 בפברואר הגיעה לנמל חיפה.
המעפילים גורשו אל מחנות המעצר בקפריסין.
המלווים אנשי הפלי"ם נשארו במכל עד שהגיע לספינה צוות שבא לנקותה וגילה היכן הם מסתתרים. מהנמל הם הועברו על ידי הצוות לבית סולל בונה בחיפה שם קיבלם דוד נמרי.
הספינה צורפה ל"צי הצללים", ומאוחר יותר נמכרה באיטליה.
הלן גארדנר
הלן גארדנר (באנגלית: Helen Gardner; 1878–1946) הייתה היסטוריונית של האמנות ומחנכת אמריקאית. ספרה האמנות מראשיתה עד ימינו נחשב, עדיין, לספר הלימוד הסטנדרטי לתלמידי תולדות האמנות באמריקה.
ביוגרפיה
גארדנר נולדה במנצ'סטר (ניו המפשייר) אך עברה בגיל מוקדם לשיקגו, שם למדה בבית הספר. בשנת 1901 היא קיבלה תואר ראשון בלימודים קלאסיים מאוניברסיטת שיקגו. אחרי הפסקה מלימודים בה עבדה כמורה היא חזרה לאוניברסיטה ולמדה תואר שני בהיסטוריה של האמנות. היא סיימה ללמוד ב-1918. ב-1920 התחילה ללמד במכון האמנות של שיקגו שם שהתה במשך כל הקריירה שלה, מלבד תקופות קצרות בהן לימדה ב- UCLA ובאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1919 היא מונתה להיות מנהלת המחלקה לצילום ושיקופיות בספרית ריירסון במכון לאמנות בשיקגו. שנה מאוחר יותר היא התחילה ללמד קורס בתולדות האמנות בבית הספר של המכון לאמנות. ב-1922 היא החליטה להתפטר מתפקידה בספרייה כדי לפנות יותר זמן להוראה. בגלל התסכול על שלא מצאה ספר לימוד מקיף דיו לכסות את תולדות האמנות היא פתרה את הבעיה על ידי כתיבת הספר בעצמה. הספר שכתבה היה לספר לימוד פופולרי בתולדות האמנות והשתמשו בו במשך עשרות שנים - Art through the ages (האמנות מראשיתה עד ימינו).
ספרה זה שפורסם ב-1926 היה הספר היחיד שכיסה את כל נושא ההיסטוריה של האמנות מנקודת מבט גלובלית. ספר זה הוא אחד הראשונים שדן גם באמנות שאינה מערבית. הוא מעודכן לעיתים תכופות ונשאר ספר הלימוד הסטנדרטי בבתי ספר ובאוניברסיטאות אמריקאיות. ב-1932 היא פרסמה את הספר להבין את האמנויות (Understanding the Arts) ספר לימוד שנועד למחנכים. האיורים שבני הספרים צוירו על ידי האמנית קת'לין בלאקשיר (Kathleen Blackshear). בשנת 1936 היא פרסמה מהדורה שנייה ומורחבת של האמנות מראשיתה עד ימינו.
במהדורות המאוחרות שינו את מבנה הספר שלה. הוציאו את החלק על האמנויות הקישוטיות והאומנויות השימושיות ואת ניתוח התרבות שהיה אחת החוזקות של גארדנר.
בשנת 1946, בגיל 68, מתה מסרטן. למרות מחלתה היא המשיכה לעבוד כיועצת במכון לאמנות.
נתנזון
נתנזון או נתנסון (באנגלית: Nathanson, בגרמנית: Nathansohn) הוא שם משפחה יהודי אירופאי שפירושו "בן ". {{פירושונים|
ראו גם
}}
סי שארפ
C# (נהוג לבטא C Sharp או "סִי שַׁארפּ") היא שפת תכנות עילית מרובת-פרדיגמות, מונחית עצמים בעיקרה, המשלבת רעיונות כמו טיפוסיות חזקה, אימפרטיביות, הצהרתיות, פונקציונליות, פרוצדורליות וגנריות. השפה פותחה על ידי "מיקרוסופט" בשנת 2000 כחלק מפרויקט דוט נט ותוקננה בשנים 2005 ו-2006 על ידי ארגון התקינה Ecma כתקן ECMA-334 ועל ידי ארגון התקינה הבין-לאומי כתקן ISO/IEC 23270:2006.
היסטוריה
לאחר הפסדה של "מיקרוסופט" במשפט לחברת "סאן", בעקבות סכסוך שפרץ ביניהן סביב המימוש של "מיקרוסופט" לשפת ג'אווה, שנקרא J++, חויבה "מיקרוסופט" על פי פסק הדין להפסיק לשווק את J++ וכן את המכונה הווירטואלית שפיתחה עבורה, MS-JVM. עקב כך הוחלט ב"מיקרוסופט" על פיתוח שפה חדשה במטרה להוות תחליף ראוי לשפות התכנות מהדור הקודם כמו ויז'ואל בייסיק או C++ וכן להוות יריב שקול לג'אווה. צוות פיתוח בראשות מהנדס התוכנה הדני אנדרס הלסברג (מי שהמציא את טורבו פסקל והיה מאדריכלי דלפי) הופקד על פיתוחה בתחילת 1999, והגרסה הראשונה הושקה עם ההכרזה על דוט נט ביולי 2000. גרסה זו סיפקה את התשתית הראשונית לכתיבת יישומים שולחניים ואתרי אינטרנט, תוך שהיא שואבת הרבה מממשק תכנות יישומים והתחביר של ג'אווה, גם בטכנולוגיית פיתוח האתרים, ASP.NET.
גרסה 1.1, אשר יצאה ב-3 באפריל 2003, הכילה שיפורים בטכנולוגיית ASP.NET אשר מאפשרים פיתוח אתרים המותאמים למכשירים ניידים, שיפורי אבטחה בפיתוח יישומים שולחניים, תמיכה מובנית בגישה לבסיס נתונים אורקל ובשימוש במתאם בסיסי הנתונים האוניברסלי של "מיקרוסופט", ODBC. גרסה זו גם תומכת בהפעלה של מספר גרסאות של אותו יישום במקביל על אותו מחשב, וכן תומכת לראשונה בפרוטוקול IPv6.
גרסה 2.0, אשר יצאה ב-22 בינואר 2006, הוסיפה לראשונה תמיכה בתכנות גנרי, שהיה קיים כבר ב-++C. גרסה זו תמכה לראשונה ביישומי 64 ביט. נוספה תמיכה מובנית לגישה למערכת ההרשאות של Windows, ונוספו שיפורים בטכנולוגיית הגישה לבסיסי נתונים ADO.NET. בתחום פיתוח האתרים, נוספו מנגנונים אשר מאפשרים לשלוט בצורה טובה יותר בתבנית הכללית של כל הדפים באתר. נוספה תמיכה מובנית בתקשורת SSL, ותמיכה בפרוטוקולים FTP, Ping, SMTP ו-SOAP 1.2. שופרה התמיכה בטכנולוגיית COM וביישומי שורת הפקודה. נוספה תמיכה בקבלת חיבורי HTTP ו-FTP מיישומים אחרים. שופרה התמיכה בסמפור, ונוספה תמיכה בטרנזאקציות דרך טכנולוגיית DTC. פקדים רבים נוספו לפיתוח תוכנות שולחניות, ונוספה טכנולוגיית ClickOnce, אשר מאפשרת ליישומים שולחניים להתעדכן באופן אוטומטי.
גרסה 3 אשר יצאה בנובמבר 2007 הוסיפה הרחבת שיטות, (שמאפשר בזמן ריצה להוסיף שיטות לאובייקטים קיימים), טיפוס מרומז של משתנים מקומיים, ביטויי למדא, טיפוסים אנונימיים, טיפוס מוסק ואתחול של אובייקטים ואוספים (בגרסאות הדוט נט המקבילות הוספו WCF, WPF ו-LINQ).
גרסה 4 אשר יצאה באפריל 2010 הוסיפה פרמטרים לפי שם ופרמטרים אופציונליים, טיפוסים דינמיים, ותמיכה מתקדמת ב-COM (בגרסת הדוט נט המקבילה הוספו יכולות של תכנות מקבילי, אתחול עצל, ומהדר DLR).
טבגו
טבגו (Tevego או Tebego) הייתה יישוב ומושבת עונשין בפרגוואי שהתקיימה בין 1813 ל-1823. טבגו אוכלסה מחדש ב-1843, אך ננטשה כ-20 שנה מאוחר יותר, במהלך מלחמת הברית המשולשת בשנות ה-60 של המאה ה-19. היישוב היה ידוע גם כאטבגו (Etevego), אסטבגו (Estevegó), וילה דל דיווינו סלוודור (Villa del Divino Salvador) וסן סלוודור (San Salvador).
היסטוריה
טבגו נוסדה בפקודתו של חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה ב-1813 כמושבה למולאטים כדי להגן על הגבולות הצפוניים של פרגוואי. המושבה ספגה התקפה מתמדת מצד ילידי גואיקורו (Guaycurú), וחיל המצב של פרגוואי ומשפחותיהם הועברו למושבות סמוכות. מכאן ואילך הוא הפך למושבת עונשין, בעיקר עבור מולאטים פושעים נוודים וקטנוניים שהתנדבו ברצון לעבודות פרך כדי לקצר את עונשם. עם זאת, ככל שההתקפות נעשו תכופות יותר, טבגו פונתה לבסוף על ידי דה פרנסיה, ואסיריה גורשו לבתי הכלא בעיר הסמוכה, קונספסיון.
סי שארפ
היסטוריה
ב-2 באפריל 2014 "מיקרוסופט" הוציאה לאור מהדר סטטי בשם DotNET Native ליישומי החנות של Windows, המאפשר להדר קוד בשפות הדוט נט לקוד מכונה באופן ישיר (Native Code), ללא שימוש בהידור דינמי (JIT).
טבגו
היסטוריה
הסופר והסוחר הסקוטי ג'ון פאריש רוברטסון, שחי בפרגוואי ועבד בשיתוף פעולה הדוק עם דה פרנסיה, מזכיר את טבגו בספרו Francia's Reign of Terror, Being the Continuation of Letters On Paraguay, בו נאמר כי:
סי שארפ
היסטוריה
בגרסה 6 אשר יצאה ביולי 2015 הוספו התכונות הבאות: הידור כשירות (service), יבוא של טיפוסים סטטיים למרחב שם, מסנן לחריגות, אתחול אוטומטי של מאפיין לקריאה בלבד, אתחול של מילון, Await בבלוק של catch/finally, אינטרפולציה על מחרוזת והאופרטור nameof.
טבגו
היסטוריה
ב-1843, שלוש שנים לאחר מותו של דה פרנסיה, טבגו אוכלסה מחדש על פי פקודותיו של נשיא פרגוואי, קרלוס אנטוניו לופז, והפעם שונה שמו של היישובוילה דל דיווינו סלבדור (Villa del Divino), שקוצר מאוחר יותר לסן סלבדור (San Salvador). במהלך מלחמת הברית המשולשת, היישוב נהרס על ידי הברזילאים, ותושביו נמלטו.
סי שארפ
היסטוריה
בגרסה 9, אשר יצאה בנובמבר 2020, נוספה תמיכה ברשומות (records), האפשרות להגדרת ערך של מאפיין בעת היצירה בלבד (init), והרצת קוד פשוט ללא כל צורך במחלקה ובשיטת Main, תבניות לוגיות (שמאפשרות שימוש במילים is, not, and, or על מנת לפשט תנאים) וקריאה מקוצרת לבנאי ללא צורך בשם המחלקה (אך לא ניתן להשתמש ב-var).
טבגו
מיקום
אין תיעוד מדויק של מיקומו של טבגו, אך על פי מפה משנת 1860, טבגו הייתה ממוקמת על הגבול עם ארגנטינה, קרוב לגבול עם בוליביה, כ-112 ק"מ (כ-70 מייל) דרום מערבית לסן איגנסיו.
סי שארפ
הדמיון לג'אווה
קיימים קווי דמיון רבים מאוד בין שפת C# לג'אווה, כגון; אובייקטים כהפניות (References), קוד ביניים ומכונה וירטואלית, הידור דינמי (JIT), ירושה יחידה עם ממשקים, זיכרון מנוהל ופינוי אשפה, שיקוף, Boxing, תהליכונים מובנים, יוניקוד מובנה, צורת השימוש בספריות ועוד. ובכל זאת, קיימים הבדלים גדולים בין השתיים. בעיקר בהגדרת אופן מימוש מנגנוני השפה והשוני במימוש תכנות גנרי. מלבד זאת ב-#C נוספו תכונות שבחלקן אומצו מ-ויז'ואל בייסיק כגון תכנות חזותי, תכנות מונחה אירועים, אתחול אוטומטי של משתנים, משתנה רב תכליתי, מאפיינים, לולאת טווח ועוד. במיוחד גדל הפער בין השפות בגרסאות החדשות של #C בהן נוספו הרחבות כמו תכנות פונקציונלי, מתודות-הרחבה (Extension methods) והרחבת LINQ.
טבגו
מקורות ספרותיים
טבגו מוזכרת לעיתים קרובות על ידי דמותו של דה פרנסיה ברומן "I, the Supreme" של אוגוסטו רואה באסטוס. טבגו מוזכרת גם ברומן El Supremo: A Romance of the Great Dictator of Paraguay של אדוארד לוקאס ווייט.
סי שארפ
הדמיון לג'אווה
פיתוח השפה היה ראשוני, ונטול עכבות היסטוריים כמו תאימות לאחור, שהיקשה על האבולוציה של ג'אווה. ברור גם כי העובדה ש-C# פותחה אחרי ג'אווה איפשרה ל"מיקרוסופט" ללמוד מהחסרונות והיתרונות שלה וליישם את הלקחים בשפה החדשה.
אנשי "סאן" טענו כי "מיקרוסופט" גנבה לא מעט רעיונות משפת ג'אווה. לטענתם, C# היא בעצם חיקוי לא מוצלח של ג'אווה ממנו הוסרו אמינות, יצרנות ואבטחה. ב"מיקרוסופט" מתעקשים לעומת זאת כי השפה דומה יותר ל-C++ מאשר לג'אווה.
ההבדל המהותי ביותר בין #C לג'אווה הוא מתודולוגי, #C היא שפה מונחית עצמים טהורה (Pure Object Oriented), ב-#C כל דבר הוא אובייקט, אפילו הטיפוסים הפשוטים (int, double, float, char ועוד) הם אובייקטים. ג'אווה לעומת זאת, היא אמנם מונחית עצמים אולם היא לא שפה מונחית עצמים טהורה, הטיפוסים הפשוטים הם פרימיטיביים (כמו ב-C), והיא לא מבחינה בין מתודות וירטואליות למתודות לא וירטואליות ועוד.
יעדי השפה
תקן ECMA מפרט את יעדי הפיתוח של השפה: