cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שונג'ה, קיסר סין
עוצרות דורגון
ב-17 בפברואר 1644, ג'ירגלאנג המזדקן, שהיה מנהיג צבאי מוצלח אך לא היה עוד מעוניין בניהול ענייני המדינה, הניח מרצונו את כל סמכויותיו כעוצר לידי דורגון, שבכך הפך לעוצר היחיד והשליט בפועל של שושלת צ'ינג. לאחר שנחשפה מזימה שהונהגה בידי הוג'ה, אחיו הבכור של שׁוּנְגְ'ה לעלות לכוח ב-6 במאי באותה שנה, הוא הוגלה משושלת צ'ינג והורד מתואר הנסיך הקיסרי. כמו כן שותפיו לקשר הוצאו להורג. דורגון החליף במהרה את תומכיו של הוג'ה בתומכיו שלו, ובכך קיבל שליטה רבה עוד יותר על החצר הקיסרית וסמכותו גברה. בתחילת יוני 1644 דורגון היה בשליטה איתנה על ממשלת צ'ינג וצבאה.
כיבוש בייג'ינג
לאחר שישה שבועות של התעללות בידי כוחות המורדים, אוכלוסיית בייג'ינג שלחה ועדה של זקנים ופקידים מממשל מינג המתפורר במטרה לברך את משחרריהם ב-5 ביוני. הם נבהלו כאשר במקום לפגוש את ווּ סָאנְגְווֵי ואת יורש העצר של מינג, ג'וּ צְהלַאנְג, הקיסר דַּאו המיועד, הם ראו את דורגון המנצ'ורי וצבאה של שושלת צ'ינג, מציג את עצמו כעוצר הקיסר הסיני הראוי לירושת "מנדט השמיים". באמצע המהפך הזה, התיישב דורגון בארמון וויינג, הבניין היחיד בתוך העיר האסורה שנותר שלם פחות או יותר לאחר שלִי דְזְה-צֶ'נְגּ הצית את מתחם הארמון באש ב-3 ביוני, לאחר שבזז את רוב אוצרות המלוכה של שושלת מינג. הכוחות המנצ'ורים הצטוו בהוראתו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה לא לבזוז את העיר; משמעתם הפכה את המעבר של העיר לשלטון צ'ינג "חלק להפליא." עם זאת, במקביל לטענתו לבוא לנקום במינג, דורגון הורה להוציא להורג את כל התובעים לכס הקיסרות הסינית (כולל צאצאי הקיסר האחרון של מינג) יחד עם תומכיהם.
ב-7 ביוני, יומיים בלבד לאחר כניסתם לעיר, הוציא דורגון כרוזים מיוחדים לפקידים ברחבי הבירה, והבטיח להם שאם האוכלוסייה המקומית תסכים לגלח את מצחם (בדומה למנצ'ורים), ללבוש חליפות בסגנון מנצ'ורי ולהיכנע לשלטון המנצ'ורי, מקומם החברתי לא יפגע והם לא יפגעו משינוי שלטון זה. הוא ביטל את הפקודה הזו כעבור שלושה שבועות לאחר שהתפרצו כמה מרידות איכרים סביב בייג'ינג, ואיימו על שליטת צ'ינג על אזור הבירה. דורגון בירך את הקיסר שׁוּנְגְ'ה בשערי בייג'ינג ב-19 באוקטובר 1644, כאשר זה נכנס בשערי הבירה בטקס רשמי. ב-30 באוקטובר הקיסר שׁוּנְגְ'ה בן השש הקריב קורבן במזבח השמיים. כהני דת קונפוציאנים חדשים נקבעו בידי הקיסר ומינויים הרשמי של הקיסר שׁוּנְגְ'ה ודורגון אושר בתאריך 31 באוקטובר בידי כהנים אלו. טקס ההכתרה הרשמי של פוג'ין נערך ב־8 בנובמבר, במהלכו השווה הקיסר הצעיר את הישגיו של דורגון לאלה של הדוכס ג'ואו, מייסדה הקדום של שושלת ג'ואו האדירה מסוף האלף השני לפנה"ס. במהלך הטקס הועלה התואר הרשמי של דורגון מ"הנסיך העוצר" ל"דוד התומך, הנסיך העוצר". בהמשך השתקן הקיסר הצעיר בתוך העיר האסורה והחל רשמית את שלטונו בתור קיסר סין הראשון דה יורה שהיה ממוצא מנצ'ורי.
ההנהגה המנצ'ורית הייתה מפולגת מבחינה שבטית לכדי שמונה מחנות, ידועים לרוב כשמונת הבאנרים. מנהיגי הבאנרים החלו לעבור לבייג'ינג, ובכך הפכו אותה לבירה המנהלית של שושלת צ'ינג במקום שן-יאנג בצפון-מזרח. בהמשך התבצעה חלוקת אדמות בין האצולה המנצ'ורית וכדי למנוע התנגדות לכך מצד האוכלוסייה הסינית המקומית, דורגון הוריד מיסים על האוכלוסייה העירונית והחל תשתיות בנייה נרחבות למען פיתוח העיר. בשנת 1646, דורגון גם הורה להקים מחדש את הבחינות האזרחיות לבחירת פקידי ממשל שיכהנו במשרות אזרחיות. מכאן ואילך נערכו בחינות באופן קבוע כל שלוש שנים כפי שאירע קודם לכן תחת המינג. בבחינת הקבלה לפקידים הראשונה שהתרחשה תחת שלטון צ'ינג בשנת 1646, נשאלו מועמדים, שרובם תושבי צפון-סין, כיצד ניתן לגרום למנצ'ורים והסינים בני ההאן לעבוד יחד למטרה משותפת. שאלה זאת באה במטרה של הממשל של דורגון להבין את רצון בני ההאן ובכך להתגבר על ההפרדה האתנית.
תחת שלטונו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה, מספר עוברי הבחינות הממוצע בכל שנה ביחס האוכלוסייה המטרופולינית של הבירה היה הגבוה ביותר בכל ההיסטוריה של שושלת צ'ינג, עד 1660 כאשר נקבע מס נמך בהרבה לאוכלוסייה המקומית, זאת לאחר שקיסר מינג האחרון, צ'ונְגְגֶ'ן, העלה את המיסים במטרה להעלות את התקציב לצבא, פעולה שבעקיפין רק גרמה למריות איכרים ולגדילת הריחוק בין המשטר של מינג לבין האוכלוסייה האזרחית. כדי לקדם הרמוניה אתנית, בשנת 1648 אפשר צו קיסרי שגיבש דורגון לאזרחים הסינים בני האן להינשא לנשים ממוצא מנצ'ורי, זאת באישור מועצת החכמים המנצ'ורית ובאישור משפחתה של האישה המנצ'ורית. החלטה זאת, שנתמכה בידי הקיסר שׁוּנְגְ'ה הצעיר, נועדה גם היא כדי לחזק את הקשרים בין המנצ'ורים לבני ההאן.
כיבוש סין
תחת שלטונו של דורגון - שהיסטוריונים רבים כינו אותו "המוח הכובש של צ'ינג" ו"הארכיטקט הראשי של מפעל המנצ'ו הגדול"- הכניע צבא שושלת צ'ינג כמעט את כל סין ודחק את הכוחות הנותרים נאמנים לשושלת מינג דרומה לנאנג'ינג, בירתם הדרומית ולאזור הדלתה נהר היאנגצה. סין הייתה מפולגת בין כוחות הצ'ינג בצפון והמרכז, מינג בדרום, לִי דְזְה-צֶ'נְגּ במערב וקבוצות מורדים רבות מסביב. כמו כן, מוסלמים הנאמנים לשלטון שושלת מינג החלו במרידה נגד צ'ינג בגאנסו. באמצע שנת 1645, לִי דְזְה-צֶ'נְגּ נסג מבירתו הזמנית של שיאן, אשר נכבשה בידי צבאות שושלת צ'ינג ונהרג זמן קצר מאוחר יותר בנסיבות לא ברורות. במותו התפרק מרד האיכרים שהנהיג והשטחים עליהם שלט התחלקו בין כוחות המינג הדרומיים וכוחות צ'ינג. לאחר כיבוש אזור שאנדונג וחנאן רוב המאבק בין המינג לצ'ינג עבר להתרכז על עמק נהר היאנגצה, איפה שהיה על הכוחות המנצ'ורים להתרגל למאבק באקלים לא מוכר. בעוד המנצ'ורים מקורם בערבה האסייתית היו מורגלים להילחם באקלים צחיח ויבש, היה עליהם להסתגל למאבק נגד כוחות מינג באקלים הטרופי של מרכז ודרום סין.
מרידות איכרים לא נפסקות ביחד עם סדרת עריקות מן הצבא המתפרק של כוחות מינג מנעו מכוחות מינג הדרומיים לצאת במתקפת נגד יעילה אל מול המנצ'ורים ולא הצליחו להתקדם מעבר לאזור חוביי. כמה צבאות צ'ינג סחפו דרומה, לקחו את עיר המפתח שוז'ו צפונית לנהר הואי בתחילת מאי 1645 וריכזו כוחותיהם לעבר ליאנגג'ו, העיר הראשית בקו ההגנה הצפוני של כוחות מינג הדרומיים. לאחר שבוע של מצור כוחות מינג המשיכו להילחם על העיר והיה על המנצ'ורים להשתמש בארטילריה במטרה להביס את כוחות מינג המוצבים בעיר. אחיו של דורגון הנסיך דודו הורה אז לבצע טבח וביזה בכל האוכלוסייה העירונית של ליאנגג'ו. כמתוכנן, טבח זה הטיל אימה על ערים אחרות באזור ואלו בתגובה נכנעו לכוחות צ'ינג הקרבים ללא קרב ושפיכות דמים. ואכן, נאנג'ינג נכנעה ללא קטטה ב-16 ביוני לאחר שמגניה האחרונים הבטיחו לדודו כי ייכנעו ללא קרב בתמורה שלא יפגע באוכלוסייה האזרחית. הצ'ינג כבשו עד מהרה את שטחיה הרחבים של קיסרות מינג ברחבי מרכז סין וסבסדו את שליטתם על מרכז סין.
ב-21 ביולי 1645, לאחר שליאנגג'ו והאזור סביבה נכבשה לגמרי והוסדרה חלק מן שושלת צ'ינג, הוציא דורגון צו חריג ביותר שהורה לכל הגברים הסינים לגלח את מצחם ולסדר את שאר שיערם בצמה ארוכה זהה לאלה של המנצ'ורים. העונש על אי-ציות היה מוות. מדיניות זו של כניעה סמלית עזרה למנצ'ורים לסבסד את סמכותם על האוכלוסייה הסינית. עם זאת, עבור פקידי האן ולומדי הספרות, התספורת החדשה הייתה מבישה ומשפילה (מכיוון שהיא הפרה את ההנחיה הקונפוציאנית המשותפת לשמירה על גופם שלם). מכיוון שהיא איחדה את הסינים מכל הרקעים החברתיים להתנגדות נגד שלטון צ'ינג, הפיקוד על חיתוך שיער הפריע מאוד לכיבוש סין בידי שושלת צ'ינג.
האוכלוסייה המתריסה בערים ג'יאדינג וסונג-ג'יאנג נטבחה על ידי גנרל מינג לשעבר שערק לשורות הצ'ינג. העיר ג'יאנגיין החזיקה מעמד נגד כ-10,000 חיילי צ'ינג במשך 83 יום. כאשר נפרצה סופית חומת העיר ב-9 באוקטובר 1645, צבא צ'ינג בראשות עריק מינג ליו ליאנגג'ואו טבח באוכלוסייה כולה והרג בין 74,000 ל-100,000 איש. מעשי טבח אלה סיימו את ההתנגדות המזוינת נגד שלטון צ'ינג באגן היאנגצה התחתון. כמה נאמנים מחויבים לשלטון מינג הפכו לנזירים, בתקווה כי פועלם הדתי יסמל את התנגדותם לשלטון מנצ'ורי זר. לאחר נפילת נאנג'ינג, יצרו שני בני משפחה נוספים בחצר הקיסרות של מינג משטרי מינג דרומיים שונים, ובכך החלו מלחמת ירושה פנימית בתוך שושלת מינג, מה שהפך את סיכוייהם להרים התנגדות אזרחית מוצלחת נגד שלטון צ'ינג אפילו להיות נמוכים מבעבר.
בסוף 1646 התפלגו תומכי מינג הדרומיים לכדי מרידות עממיות נוספות באזור גואנגג'ואו הדרומי. מרד זה, אשר איים על שליטת האימפריה הפורטוגזית במקאו, הוביל לסגירת המסחר בין הפורטוגזים לכוחות מינג. שני משטרי המינג הללו נלחמו זה בזה עד 20 בינואר 1647, כאשר כוח פרשים רטן בשירות שושלת צ'ינג שהובל על ידי לי צ'נג-דונג כבש את גואנגג'ואו, הפיל את כוחותיו של טוען הכתר שוואוו והותיר את מתנגדו, יונגלי, כעת הטוען לכתר מינג הכי חזק.
יונגלי דאז נסוג מכוחות צ'ינג וביסס את כוחו בגואנגשי. עם זאת, במאי 1648, פנה לי צ'נג-דונג כנגד הצ'ינג, והמרד המקביל של גנרל מינג אחר שערק קודם לכן לשורות צבא צ'ינג בג'יאנגשי עזר ליונגלי להשיב לכוחותיו את רוב דרום סין. הקיסר שׁוּנְגְ'ה זעם על דורגון על כך שסמך במפקדים עריקים לכדי כך שיכלו אלו להפתיע את צבא צ'ינג בצור שכזאת ולהשיב לכוחות מינג שטחים נרחבים. תחייה זו של תקוות הנאמנים לשלטון שושלת מינג הייתה קצרת מועד. צבאות צ'ינג חדשים הצליחו לכבוש את המחוזות המרכזיים של הוגאנג (חוביי וחונאן של ימינו), ג'יאנגשי וגואנגדונג בשנת 1649 וב-1650, והקיסר יונגלי ברח שוב. לבסוף ב-24 בנובמבר 1650, כוחות צ'ינג כבשו את גואנגג'ואו וטבחו את אוכלוסיית העיר והרגו עד כ-70,000 איש.
בתוך כך, באוקטובר 1646 הגיעו צבאות צ'ינג בראשות הוג'ה (אשר תוארו הושב לידו לאחר שקיבל הכרה מאחיו הקיסר שׁוּנְגְ'ה) לסצ'ואן, שם משימתם הייתה להשמיד את ממלכתו של מנהיג השודדים ג'אנג שיאנג-ג'ונג. ג'אנג נהרג בקרב נגד כוחות צ'ינג ליד שיצ'ונג במרכז סצ'ואן ב-1 בפברואר 1647. כמו כן בשלהי שנת 1646, באזור גאנסו ומדבר גובי, כוחות שהורכבו על ידי מנהיג מוסלמי הידוע במקורות סיניים בכינוי 'מיליין' התמרדו נגד שלטון צ'ינג. עד מהרה הצטרף אליו מנהיג מוסלמי נוסף בשם דינג גודונג. בהכרזה רשמית כי הם פועלים להחזיר את שלטון המינג, הם כבשו מספר עיירות בגאנסו, כולל בירת המחוז לנצו. נכונות המורדים הללו לשתף פעולה עם סינים שאינם מוסלמים רימזה להנהגת החצר הקיסרית של צ'ינג כי הם לא רק מונעים על ידי דת. גם 'מיליין' וגם דינג גודונג נפלו בשבי ונהרגו על ידי מנג קיאופנג בשנת 1648, ובשנת 1650 נמחצו המורדים המוסלמים במערכות צבאיות באזור מדבר גובי שגרמו לנפגעים כבדים.
טיהור פוליטי
מותו הבלתי צפוי של דורגון ב-31 בדצמבר 1650 במהלך מסע ציד עורר תקופה של מאבקים פלגיים עזים בתוך חצר הקיסרות של שושלת צ'ינג ופתח את הדרך לרפורמות פוליטיות עמוקות. היה חשד כי במהלך מסע הצייד שבסופו התבשר על מות דורגון הוא למעשה נרצח בהתנקשות פוליטית. מכיוון שתומכיו של דורגון עדיין היו בעלי השפעה בבית המשפט, דורגון הועלה במותו למעמד שווה ערך ביוקרתו לזה של קיסר והועלה לאחר מכן למעמד "הקיסר הצדיק". אולם עוד באמצע ינואר 1651, כמה מראשי הפלג של הבאנרים הלבנים בראשות אובאי, תומכו לשעבר של דורגון, עצרו את אחיו של דורגון אג'יג' מחשש שהוא יכריז על עצמו כעוצר הכתר החדש; לאחר מכן קבעו אובאי ואנשיו את עצמם בתור שרים ראשיים של מספר משרדים והתכוננו להשתלט על הממשלה.
בינתיים, ג'ירגלאנג, שהתרחק מרצון מתואר העוצר שלו בשנת 1647, אסף תמיכה בקרב מנהיגי הבאנרים שגורשו מתפקידם במהלך שלטונו של דורגון. מה שקרא בהמשך היה טיהור פוליטי שהנהיגו ג'ירגלאנג והקיסר שׁוּנְגְ'ה נגד פלג הבאנרים הלבנים במטרה לנטרל את תומכיו של דורגון מכל כוחם וכדי לסבסד את כוחו ואחריותו השלטונית של הקיסר שׁוּנְגְ'ה, שהיה באותה העת כבר בן 12. ב-1 בפברואר הודיע ג'ירגלאנג כי הקיסר שׁוּנְגְ'ה, שעומד להיות בן שלוש עשרה, יקבל כעת סמכות אימפריאלית מלאה ויהפוך לשליט דה פקטו של שושלת צ'ינג. העצומה לחלוקת הכוח בין העוצרים שנחתמה במותו של הואנג טאיג'י בוטלה אפוא רשמית.
ג'ירגלאנג ואנשיו יצאו בהתקפה נגד מתנגדי שלטונו של שׁוּנְגְ'ה. בין סוף פברואר לתחילת מרץ 1651 הקיסר שׁוּנְגְ'ה הוציא תביעה משפטית נגד דורגון המת על כך שסירב לקבל סדרת דרישות והנחיות אימפריאליות שהורה עליהם שׁוּנְגְ'ה עצמו. דורגון נמצא אשם וכל כבודו ותאריו הוסרו אף על פי שכבר היה מת. ג'ירגלאנג המשיך לטהר חברים לשעבר מהקליקה של דורגון ולהעניק דרגות גבוהות ותארים באצולה על מספר גדל והולך של חסידים בשלושת הבאנרים הקיסריים שתמכו בהעלאת סמכותו השלטונית של הקיסר שׁוּנְגְ'ה, כך שעד לשנת 1652 נהרגו כל תומכיו לשעבר של דורגון או הוצאו מהממשלה בפקודת גירוש.
יחסים עם טיבט
לקראת סוף שנת 1652 ביקר הדלאי לאמה ה-5 בבייג'ינג לאחר מסע שלו מטיבט. שׁוּנְגְ'ה הורה על טקס רשמי לקבלתו של הדלאי לאמה בשערי העיר וניתן לו להשתכן בארמון בתוך העיר האסורה. מעל חודשיים נותר הדלאי לאמה ה-5 בייג'ינג עד אשר החל לנוע בחזרה ללהסה בטיבט במהלך אביב שנת 1653. הקיסר שׁוּנְגְ'ה העניק לדלאי לאמה אוצרות רבים לקראת עזיבתו. הקיסר העניק לו גם תואר מכובד, תעודת מינוי מוזהבת וחותם מוזהב המסמל את סמכות הקיסר. תעודה מוזהבת זאת יצרה תקדים לדלאי לאמה לדורות המאוחרים יותר לקבל את תפקידם באופן רשמי מחצר הקיסרות. להלן נוסח תעודת המינוי המוזהבת שהעניק הקיסר שׁוּנְגְ'ה לדלאי לאמה החמישי :
יחס לישועים
יוהאן אדם של פון בל (בגרמנית: Johann Adam Schall von Bell) היה מיסיונר ישועי ואסטרונום שהגיע לסין בשנת 1622. הוא הוכשר ברומא, מדינת האפיפיור, במערכת האסטרונומית של גלילאו גליליי, ואנשי החצר הקיסרית בשושלת מינג התרשמו מעליונותה של האסטרונומיה המערבית והעניקו לו משרה רשמית בחצר הקיסרות בבייג'ינג בתרגום ספרים אסטרונומיים מערביים למנדרינית ולביצוע רפורמה בלוח השנה הסיני הישן. בשנת 1644, כאשר כבשו המנצ'ורים את בייג'ינג והסדירו את סמכותה של שושלת צ'ינג, מונה של לראש הוועד הממלכתי לאסטרונומיה. לאחר שריפא חבר החצר הקיסרית ממחלה שהייתה זרה לרופאים המנצ'ורים שנכחו בחצר הקיסרית, החלו המנצ'ורים להכיר גם כן בטכנולוגיה האירופאית ויוהאן אדם של הפך לאחר מכן ליועצו האישי ואיש סודו של הקיסר הצעיר שׁוּנְגְ'ה, שכינה את של בכינוי "מאפא" ("סבא"). הקיסר התיר לשל לבנות את הכנסייה הראשונה בבייג'ינג בשנת 1650 והשתתף בעצמו בהתכנסויות לתפילה נוצרית קתולית ולפולחן מספר פעמים. האינטימיות של שאל עם הקיסר אפשרה לישועים לנהל את עבודת המיסיון שלהם בגלוי, ונאמר כי 500,000 סינים התנצרו לאורך תקופת שלטונו של שׁוּנְגְ'ה. עקב המחלוקת על הטקסים הסיניים, רבים בחצר הקיסרות המנצ'ורית ראו את המיסיונרים כמטרד אך לאורך שלטונו של שׁוּנְגְ'ה הם היו בפועל מוגנים.
המלחמה בשחיתות
ב-7 באפריל 1651, בקושי חודשיים לאחר שעלה בפועל לסמכויות השלטון, הוציא קיסר שׁוּנְגְ'ה צו שהודיע ​​כי הוא יטהר את השחיתות מן השלטון בחצר הקיסרית ובכלל שושלת צ'ינג. צו זה עורר עימותים פלגיים בקרב החצר הקיסרית, עימותים שמולם נאבק הקיסר עד מותו. אחת הפעולות הראשונות שלו במטרה "לטהר את החצר הקיסרית מן השחיתות" הייתה לפטר את האקדמאי הגדול פנג קוואן, בן האן מצפון סין שהיה בעל תפקיד מרכזי בחצר הקיסרית של שושלת מינג ולאחר כיבוש הבירה בידי צבא הצ'ינג בשנת 1645 הורשה להישאר בתפקידו על ידי הנסיך העוצר דורגון.
קיסר שׁוּנְגְ'ה החליף את פנג בצ'ן מינג-שיה (1601–1654), אקדמאי מדרום סין רב השפעה שהיה בעל קשרים חזקים עם חברות הספרות בג'יאנגנן. אף כי בהמשך בשנת 1651 הודח צ'ן גם הוא באשמת השפעה על רוכלות, אך הוא הוחזר לתפקידו בשנת 1653 כאשר התגלו הטענות נגדו כשקריות ועד מהרה הפך ליועץ אישי צמוד של הריבון. הוא אפילו הותר לו לנסח צווי אימפריה בדיוק כמו שהיה פעם פועל במזכירות השלטון של שושלת מינג. נוסף על כך בשנת 1653, החליט הקיסר שׁוּנְגְ'ה להשיב למקומו את פנג קוואן לאחר שזה בויש בהדחתו, אך במקום לאזן את השפעתם של פקידי צפון ודרום סין בחצר הקיסרית כפי שהתכוון הקיסר, חזרתו של פנג קוואן רק הגבירה את המחלוקת העובדתית בין האקדמאים. בכמה מחלוקות בחצר הקיסרית בשנת 1653 ו-1654, הקימו הדרומיים פלג אחד המתנגד לצפוניים ולמנצ'ורים. באפריל 1654, כאשר צ'ן מינג-שיה שוחח עם השליחות הרשמית הצפונית בראשות נינג וון-וו על תמיכתו בהשבת סגנון הלבוש של חצר הקיסרית מתקופת מינג, נינג הוקיע את צ'ן באופן מיידי לקיסר והאשים אותו בפשעים שונים, לרבות לקיחת הונאות, נפוטיזם, סיעתיות, והתחברות עם פלגים שונים הפועלים להדיח את הקיסר שׁוּנְגְ'ה. צ'ן הוצא להורג בתלייה ב-27 באפריל 1654.
בנובמבר 1657 פרצה שערוריית רמאות גדולה במהלך הבחינות למינוי פקידים לחצר הקיסרית בבייג'ינג. שמונה מועמדים מג'יאנגנן, שהיו גם קרובי משפחה של פקידי בייג'ינג, שיחדו בוחנים בתקווה שידורגו במקום הגבוה ביותר בתחרות. שבעה מפקחי בחינות שנמצאו אשמים בקבלת שוחד הוצאו להורג, וכמה מאות אנשים נידונו לעונשים שנעו בין הדחה מתפקידם לגלות והחרמת רכוש. השערורייה, שהתפשטה במהרה למעגלי הבחינות של נאנג'ינג, חשפה את השחיתות ורוכלות ההשפעה הרווחות בבירוקרטיה הסינית, וכי גורמים רשמיים רבים מהצפון ייחסו לקיומם של מועדוני ספרות דרומיים נחיתות אל מולם, דבר שהביא לקרע במערכת השלטונית הפנימית.
שלטון בסגנון סיני
בתקופת שלטונו הקצרה, עודד קיסר שׁוּנְגְ'ה את בני ההאן הסינים להשתתף בפעילות ממשלתית והחיה מוסדות רבים בסגנון סיני שבוטלו או נדחקו על ידי המשטר בתקופת דורגון. הוא דן בהיסטוריה, בספרות ובפוליטיקה עם אקדמאים גדולים כמו צ'ן מינג-שיה והקיף את עצמו בפקידים חדשים כמו ואנג שי, צעיר סיני שדיבר במנצ'ורית. הקיסר העריך את האפשרות לבטל את חוק התסרוקת שקבע דורגון, אך לבסוף החליט שלא לשנות את החוק מכיוון שביטולו עלול להחליש את סמכות שושלת צ'ינג והדבר לא בא בחשבות בהתחשב בעובדה שהמלחמה נגד שושלת מינג בדרום סין עוד המשיכה.
בשנת 1652 הוצא צו קיסרי שנודע בכינוי "ששת הגזרות" שבמסגרתו תמך הקיסר בחיזוק ההשפעה של המוסד הקונפוציאני בתוך הממשל והחצר הקיסרית (במהלך שלטונו של בנו החוק חודש והשפעת הקונפוציאניזם על החצר הקיסרית גדלה עוד יותר). בצעד אחר לכיוון שלטון בסגנון סיני, הקים הריבון מחדש את האקדמיה לספרות סינית בבייג'ינג ואת המזכירות הגדולה בשנת 1658. שני המוסדות הללו, המבוססים על מודלים של המשטר וההנהלה המדינית מתקופת מינג, החלישו עוד יותר את כוחם של המנצ'ורים בתוך חצר המלוכה. כדי לנטרל את כוחם של מחלקת משק הבית הקיסרית (שהיו רבי השפעה על הקיסרים לאורך תקופת שלטון שושלת מינג) והאצולה מנצ'ורית, ביולי 1653 הקים קיסר שׁוּנְגְ'ה את שלושה-עשר המשרדים הממשלתיים הרשמיים שפעלו תחת פיקוח של האצולה המנצ'ורית, אך היו מאוישים על ידי סריסים סיניים ולא על ידי מקורביו המנצ'ורים של הקיסר.
הסריסים הוחזקו תחת פיקוח הדוק במהלך חזרתו של דורגון, אך הקיסר הצעיר השתמש בהם כדי להתמודד עם השפעתם של אישים רבי כוח אחרים בחצר הקיסרית כגון אמו הקיסרית האלמנה והעוצר לשעבר ג'ירגלאנג. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-17 שוב הפך כוח הסריסים למאוד אימתני: הם טיפלו בעניינים כלכליים ופוליטיים מרכזיים, הציעו עצות על מינויים רשמיים ואף הרכיבו את חלוקת חצר הקיסרות. מכיוון שהסריסים בודדו את המלך מהביורוקרטיה, המנצ'ורים ואקדמאים סינים חששו מכך שאלו ישיבו את המנהל לכפי שהיה בתקופת מינג, מלא שחיתות שלטונית והונאות כאשר מטרת הסריסים היא קודם כל להעשיר את עצמם. למרות ניסיונו של הקיסר להטיל חוקים לפקח על פעילויות סריסים, נקלע תומכו העיקרי של הקיסר, הסריס וו ליאנגפו, שעזר לו להביס את סיעת דורגון בראשית שנות ה-50 של המאה ה-17, לשערוריית שחיתות בשנת 1658. העובדה שוו קיבל נזיפה מן הקיסר בגין השוחד שקיבל לא הרגיע את האליטה המנצ'ורית, שראתה בכוח הסריס סכנה להשפעה הפנימים ולמערכת הבאנרים שלהם. זמן קצר לאחר מותו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה, בוטלו כלל המשרות רבות ההשפעה של הסריסים בידי מועצת עוצרים חדשה.
מחלתו ומותו
בספטמבר 1660 נפטרה לפתע אשת הקיסר שְׂיַאו קַאנְג-גַ'אנְג, אשתו האהובה של הקיסר שׁוּנְגְ'ה, כתוצאה מצער על אובדן אחד מילדיהם. המום באבל, הקיסר נפל לדיכאון במשך חודשים. לבסוף הוא חלה באבעבועות שחורות ב-2 בפברואר 1661, במהלך התפרצות מרכזית של המחלה הקטלנית ברחבי הבירה. ב-4 בפברואר 1661, הוזעקו הפקידים וואנג שי ומרגי (שניהם מנצ'ורים) אל מיטת הקיסר כדי לרשום את צוואתו האחרונה. באותו יום, בנו השלישי שׂוֵאנְיֵה בן השבע נבחר להיות ממשיך דרכו בשם הקיסרי קאנגשי, ככל הנראה מכיוון שהוא כבר שרד את מחלת האבעבועות שחורות מספר שנים קודם לכן.
הקיסר נפטר ב-5 בפברואר 1661 בעיר האסורה בגיל עשרים ושתיים. המנצ'ורים חששו מאבעבועות שחורות יותר מכל מחלה אחרת מכיוון שלא הייתה להם חסינות כלפיה וכמעט תמיד מתו אנשיהם כאשר נדבקו בה. המשטר המנצ'ורי הקים סוכנות לחקירת מקרים של אבעבועות שחורות ולבודד את הסובלים ממנה כדי להימנע מהדבקות נוספות. במהלך התפרצויות, נשלחו בני משפחת המלוכה באופן שגרתי ל"מרכזי הימנעות אבעבועות שחורות" הרחק מאזורים מאוכלסים בצפיפות כדי להגן על עצמם מפני זיהום. הקיסר שׁוּנְגְ'ה חשש במיוחד מהמחלה, מכיוון שהיה צעיר וחי בעיר גדולה, סמוך למקורות הדבקה. ואכן, בתקופת שלטונו נרשמו בבייג'ינג לפחות תשע התפרצויות של אבעבועות שחורות, כל פעם הם אילצו את הקיסר לעבור לאזור מוגן כמו "הפארק הדרומי", שטח ציד דרומית לבייג'ינג, שם בנה דורגון "מרכז הימנעות מאבעבועות שחורות" בשנות ה-40 של המאה ה-17. למרות אמצעי זהירות אחרים כמו כללים המאלצים את התושבים הסיניים לעבור מהעיר כאשר בני הקהילה שלהם נדבקו באבעבועות שחורות - הקיסר הצעיר עדיין נכנע למחלה.
צוואה אחרונה
צוואתו האחרונה של הקיסר, שהתפרסמה בערב 5 בפברואר, מינתה ארבעה עצירים לבנו הצעיר: אובאי, סוני, סוקסהא ואבילון, שכולם סייעו לג'ירגלאנג לטהר את בית המשפט של תומכיו של דורגון לאחר מותו של דורגון בשנת 1650. קשה לקבוע אם הקיסר שׁוּנְגְ'ה באמת כינה את ארבעת האצילים המנצ'ורים הללו כעוצרים של בנו, מכיוון שהם והקיסרית האלמנה שְׂיַאו-גְ'װַאנְג התייחסו לבדם לצוואה שהתקבלה משׁוּנְגְ'ה כמה ימים לפני שפרסמו זאת ולא שיתפו אותה עם אחרים מחצר הקיסרות. בצוואה שפורסמה בסופו של דבר, נרשם כי הקיסר הביע את צערו על פסק דינו בסגנון סיני שבהם הושפע מסריסים סיניים, הזנחתו את האצילים המנצ'ורים ואת מסורותיהם של המנצ'ורים, ומסירותו הכבירה לחוגו הפוליטי ולא לאמו. לאורך שלטונו, מאז קיבל עצמאות שלטונית בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-17, פעל הקיסר שׁוּנְגְ'ה לחזק את סמכותו שלו אך לא בהכרח לחזק את המשטר הריכוזי במטרה לא לגרום למרידות מצד האוכלוסייה הסינים האזרחית. הצוואה כפי שגובשה העניקה את "מעטפת הסמכות הקיסרית" לארבעת העוצרים מעל בנו של שׁוּנְגְ'ה, ושימשה לתמיכה במדיניותם הפרו-מנצ'ורית במהלך התקופה המכונה "השלטון אובאי" שנמשכה בין השנים 1661 ל-1669.
ילדיו
רבים מילדיו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה נפטרו בעודם פעוטים ורבים אחרים היו לא חוקיים. מתוך נשותיו המלכותיות נולדו לקיסר ארבעה ילדים חוקיים. להלן ילדיו החוקיים של הקיסר שׁוּנְגְ'ה לפי סדר גילם מהמבוגר לצעיר:
דג טיגריס ויטטוס
דג טיגריס ויטטוס (שם מדעי: Hydrocynus vittatus) הוא מין של דג טורף ממחלקת מקריני סנפיר מסדרת החריתאים ומשפחת האלסטיים החי באגני מים מתוקים טרופיים במרכז אפריקה. הדג לרוב ניזון מדגים, אך הוא גם נצפה קופץ מן המים ותופס סנוניות עפות.
מראה
דג הטיגריס הוא בצבע כסוף, עם פסים דקים שחורים לאורך גופו הארוך, וסנפירים גבוהים ואדומים. ראשו גדול ושיניו גדולות וחדות, לדג הטיגריס שמונה שיניים בכל לסת. שיניו החדות והנוקשיות משמשות לתפיסה וחתיכת הטרף. הדג מחליף את שיניו גם בלסת העליונה וגם בלסת התחתונה באופן סדיר. זכרי דג הטיגריס גדולים בממוצע מן הנקבות, והם מגיעים לאורך מרבי של 105 ס"מ. דג זה הוא אחד מהגדולים בבני סדרתו, אך הוא קטן מעט מקרובו דג טיגריס גולייתי. דג הטיגריס מגיעים למשקל מרבי של כ 28 ק"ג.
תפוצה
הדג נפוץ בנהרות הבאים: נהר ניז'ר, נהר בנו, נהר וומה, נהר סנגל, הנילוס, נהר אומו, נהר קונגו, נהר לופירה, נהר לואלבה, נהר לואפולה, נהר זמבזי, נהר לימפופו, נהר רובומה, נהר שירה ונהר וואמי. כמו כן הדג נפוץ באגמים הבאים: אגם בנגוואולו, אגם מוורו, אגם טנגניקה, אגם אופמבה, אגם רוקווה ונהר מלגרסי. דג הטיגריס מצוי גם באגן אוקוונגו, באזורי חוף נמוכים בדרום נהר פונגולה, ובאגם המלאכותי אגם קריבה.
חשיבות אקולוגית
דגי טיגריס הם מקור מזון והכנסה חשוב לתושבים המקומיים. הם מספקים מקור חלבון טבעי, ומושכים תיירים שבאים לדוג אותם לפנאי או כחלק מתחרויות דייג. בגלל חשיבותם האקולוגית והכלכלית, דגי הטיגריס נחקרים בהרחבה על ידי קבוצות שימור וחוקרים מאוניברסיטאות.
סביבת מחיה
דגי הטיגריס חיים בעיקר בתחתית מקור מים מתוקים גדול כמו נהר או אגם. במהלך היום הם נמצאים בעיקר קרוב לפני המים, ובלילות הם מצויים יותר בקרבת הקרקעית. הם משגשגים במים עם הרבה חמצן, ובאזורים חמים.
מאפיינים
זהו צייד רב כוח הניזון בעיקר מדגים אחרים כמו הסרדין האנדמי לטנקניקה Limnothrissa miodon ועוד דגים כמו אמנוניים, קברנוניים, שפמנונאים וקרפיוניים. דג זה תועד גם קופץ לעבר סנוניות רפתות שעפו מעל הנהר ולוכד אותם. דבר זה מצליח בעיקר במקווי מים רדודים יחסית בהם קל לדג לאתר את הציפורים שמעליו. זהו דג המים המתוקים היחיד, אשר ידוע, שתופס עופות מעופפים.
צורות של גבישים
צורות של גבישים – במינרלוגיה ובקריסטלוגרפיה, הצורה והגודל של גבישים הביאו ליצירת קבוצת מונחים שנועדו לתאר את צורת הגביש האופיינית (באנגלית Crystal habit).
המונחים הרבים בהם משתמשים מינרלוגים על מנת לתאר את צורת הגביש מועילים להסברת הצורה שבה מופיעה דוגמה של מינרל מסוים. הכרת צורות גביש שונות עוזרת למינרלוגים לזהות מספר גדול של מינרלים. למרות שרוב המינרלים מופיעים ביותר מצורה אחת (דבר הקשור לתנאי הסביבה) צורות מסוימות מאפיינות מינרלים מסוימים. צורת הגביש עלולה להטעות חסרי־ניסיון כיוון שהסימטריה הגבישית יכולה להיות חבויה או מוסווית.
מינרלים מסוימים יכולים להחליף מינרלים קיימים תוך שמירת צורת המינרל המקורי, תהליך הקרוי "פסאודומורפיזם". דוגמה קלאסית: אבן החן עין הנמר שהיא סוג של קוורץ. בעוד שקוורץ יוצר בדרך כלל גבישים אֵיאוֹהֶדרָליים (כלומר שמישוריו מפותחים היטב) ופריזמטיים (גביש מוארך דמוי מנסרה), "עין הנמר" המחליפה אמפיבול שעבר צֶירוּר (סיליקיזציה – ספיחת סיליקה) שומרת על צורת הסיבים של האמפיבול.
רשימת צורות גביש
הטבלה ממוינת לפי שם הצורה
שילה שרווד
שילה הילרי פרקין-שרווד (באנגלית: Sheila Hilary Parkin-Sherwood; נולדה ב-22 באוקטובר 1945) היא אתלטית עבר בריטית, סגנית אלופה אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) ואלופת משחקי חבר העמים הבריטי (אדינבורו 1970) בקפיצה לרוחק.
1962
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה ב-15 בספטמבר היא סיימה במקום 12 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.78 מטר, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 6.15 ועלהת מהמקום השישי. במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בפרת', אוסטרליה בסוף נובמבר 1962 היא סיימה במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.87 מטר.
1964
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיימה שרווד במקום 13 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.04 מטר.
סגנית אלופה אולימפית
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה שרווד במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.68 מטר, אחרי ויוריקה ויסקופולאנו מרומניה שקבעה שיא עולם חדש של 6.82 מטר, שיפור לשיא העולם בן ה-4 שנים של מרי ראנד (6.76 מטר) ולפני טטיאנה טלישבה מברית המועצות (6.66 מטר).
1969
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 סיימה שרווד במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.15 מטר.
1972
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה שרווד במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.41 מטר
1974
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד 1974 סיימה שרווד במקום שביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.21 מטר.
חיים אישיים
שרווד נישאה לג'ון שרווד, זוכה מדליית ארד אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) וסגן-אלוף אירופה (אתונה 1969) בריצת 400 מטר משוכות. בנם, דייוויד שרווד שחקן טניס בעבר ומאמן טניס בהווה, ניצח במשחק היחיד ששיחק בגביע דייוויס ביחד עם אנדי מארי את הצמד הישראלי אנדי רם ויוני ארליך שזורג באותה העת במקום 4 בעולם בשנת 2005.
הילווי רומבין
הילווי רומבין (בשוודית: Hillevi Rombin; 14 בספטמבר 1933 – 19 ביוני 1996) הייתה דוגמנית עבר ושחקנית שוודית, מיס שוודיה ומיס תבל לשנת 1955.
ביוגרפיה
רומבין נולדה באופסלה, בצעירותה הייתה אתלטית מצטיינת בהתעמלות ובסקי והתחרתה בתחרויות של קרב עשר.
היא השתתפה בתחרות מיס שוודיה 1955 ונבחרה למקום הראשון, בעקבות כך נהייתה לנציגה השוודית במיס תבל 1955 בארצות הברית, גם בתחרות זו לקחה את המקום הראשון והוכתרה כמיס תבל השוודית הראשונה.
לאחר הזכייה קיבלה חוזה עם חברת ההפקות סרטי יוניברסל ועזבה את מולדתה לטובת הוליווד, היא למדה משחק ביחד עם קלינט איסטווד וברברה עדן.
בשנת 1956 הופיעה בסרט "סיפורו של בני גודמן", סרט ביוגרפי אודות הנגן בני גודמן.
ב-1957 שיחקה דיילת אוויר בסרט "איסטנבול" לצד ארול פלין.
במהלך נסיעותיה כמיס תבל היא פגשה את בעלה לעתיד, יורש עשיר למשפחת מלונאים ויועץ פוליטי של הסנאטור ג'וזף מקארתי, לזוג נולדו שישה ילדים, היא עזבה את קריירת המשחק על מנת להתמקד במשפחתה ובגידול ילדיה.
ב-19 ביוני 1996, בהיותה בת 62, נהרגה יחד עם בעלה ואחד מילדיהם בהתרסקות מטוס כתוצאה מכשל במנוע, זמן קצר לאחר ההמראה. היא הייתה זוכת מיס תבל הראשונה שנפטרה.
רפאל למקין
רפאל לֶמְקין (בפולנית: Rafał Lemkin; באנגלית: Raphael Lemkin; 24 ביוני 1900 – 28 באוגוסט 1959) היה משפטן יהודי-אמריקני ממוצא פולני, אשר טבע את המונח רצח עם (Genocide) ותרם רבות לניסוח אמנת האו"ם בדבר מניעת רצח עם.
לדוגמה, הנאצים חיסלו את האליטה הפולנית עם הפלישה לפולין, וזה נחשב מבחינתו כרצח עם. הגדרתו לרצח עם: "הריסת התבנית של הקבוצה המדוכאת ובשלב שני הכפפתה לקבוצה המדכאת".
ביוגרפיה
למקין נולד למשפחת חקלאים יהודית בכפר בֶּזְווֹדְנֶה (Bezwodne) שבפלך גרודנו, מחוז וולקוביסק, האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), למשפחה ממוצא יהודי-פולני. אביו יוסף היה חקלאי ואמו בלה הייתה אישה ברוכת כישרונות וידע בתחומי הפילוסופיה, הבלשנות והציור. בהשפעת אמו שלט למקין בכ-10 שפות עד גיל 14, בהן עברית, ספרדית, צרפתית, רוסית ויידיש.
במהלך כיבוש פולין ב-1939, התגייס למקין לצבא פולין ונפצע בקרבות על ורשה. הוא נמלט מהגרמנים דרך ליטא והגיע ב-1940 לשוודיה. הוא הרצה תקופה מסוימת באוניברסיטת סטוקהולם, וב-1941 קיבל אשרת הגירה לארצות הברית. במהלך השואה נרצחו 49 מבני משפחתו של למקין, מלבד משפחת אחיו אליאס, ששהתה במחנה עבודה סובייטי והיגרה לארצות הברית בסיוע רפאל למקין ב-1948.
בארצות הברית עבד למקין כמרצה באוניברסיטת דיוק. ב-1942 יצא מאמרו "Military Government in Europe", שמאוחר יותר היווה חלק מספרו החשוב Axis Rule In Occupied Europe. ב-1943 מונה ליועץ במועצה ללוחמה כלכלית בארצות הברית, ובזכות הידע שצבר במשפט בינלאומי מונה בהמשך גם ליועץ מיוחד ביחסים בינלאומיים במחלקת המלחמה האמריקנית.
ספרו Axis Rule In Occupied Europe, שיצא ב-1944, כלל ניתוח משפטי של החוק הגרמני בתקופת השלטון הנאצי בשטחים הכבושים באירופה. בספרו טבע לראשונה את המונח "רצח עם" (genocide). הגדרתו לרצח עם והיותו עבירה על החוק הבינלאומי התקבלו בקרב הקהילה הבינלאומית ושימשו כבסיס משפטי במשפטי נירנברג. ב-1945–1946 כיהן כיועץ לבית המשפט העליון של ארצות הברית ולתובע הראשי במשפטי נירנברג, רוברט ה. ג'קסון.
ב-1945 הציע, במהלך הדיונים על חוזה פריז, לאסור על פשעים נגד האנושות, אך הצעתו נדחתה. עם זאת, אמנת האו"ם בדבר מניעת רצח עם קיבלה את הגדרתו לרצח עם והשתמשה בטיוטה שכתב לאמנה זו. האמנה אושרה בעצרת האו"ם בשנת 1948. למקין תיאר אותה כ"האפיטף על קברה על אמי".
מ-1948 הרצה למקין באוניברסיטת ייל, וב-1955 מונה לפרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים ראטגרס בניוארק.
ב-1983, במלאת 35 שנה לחתימה על האמנה, הועלה זכרו באירוע בספריית העיר ניו יורק בחסות ארגון בני ברית במעמד נשיא העצרת הכללית של האו"ם. ב-2001, בטקס שנערך לזכרו במטה האו"ם בניו יורק, הועלה זכרו על ידי אשתו של מזכ"ל האו"ם קופי אנאן, שבמסר שנשאה בשמו נאמר כי "מפעל חייו של למקין מהווה דוגמה רבת-השראה למחויבות מוסרית".
ביקורת
דירק מוזס טען כי כריכת מרכיב ביולוגי כתנאי מוקדם להגדרת המושג ג'נוסייד (בנוסח שהפך בסיס ל"החלטת הג'נוסייד" של ארגון האומות המאוחדות) ביטאה אינטרס של הקונגרס היהודי העולמי ושל מדינות קטנות בכך שאפשר הבחנה בין מדיניות הנאצים בנוגע ליהודים ובין, להבדיל, דיונים שהתקיימו באותה תקופה על חלוקת פלשתינה (א"י) ורעיון הטרנספר של חלק מהאוכלוסייה הפלסטינית, כפי שהציעו חברי ועדת פיל בדו"ח שפורסם בשנת 1937. גישה זו נדחתה באופן חד משמעי על ידי ההיסטוריון עמר ברטוב בטענה שמוזס מבטא גישות קונספירטיביות, גם אם קיים ספק שאימץ אותן בעצמו.
פרדיננד (סרט)
פרדיננד (באנגלית: Ferdinand) הוא סרט אנימציה אמריקאי של אולפני Blue Sky Studios. עלילתו מבוססת באופן חופשי על ספר הילדים סיפורו של פרדיננד. הסרט יצא לאקרנים ב-14 בדצמבר 2017.
עלילה
פרדיננד הוא שור קרב ספרדי החי בחווה בספרד יחד עם פרים צעירים אחרים. על אף לעג חבריו לחווה, הוא אינו מגלה עניין להשתתף בקרבות, ומעדיף על פני זאת להריח פרחים. אביו, פר המנוסה בקרבות, מת בתחילת הסרט ולא חוזר מהקרב האחרון. יום אחד פרדיננד בורח מן החווה ונקלע למפגש עם חוואי ועם בתו נינה, שאוספים אותו לביתם. נינה ופרדיננד הופכים להיות חברים טובים. בחווה של נינה ואביה, פרדיננד גדל להיות פר עצום ממדים. יום אחד כאשר נינה ואביה יוצאים אל העיר הגדולה, פרדיננד יוצא בעקבותיהם, על אף האיסור שהטילו עליו. הוא מגיע אל השוק ושם נעקץ על ידי דבורה, והכאב גורם לו להשתולל, להרוס דוכנים בשוק ולהפחיד עוברי אורח. פרדיננד נתפס ומוחזר לחווה שבה גדל. יום אחד מגיע לחווה מטאדור מפורסם לבחור את הפר שעמו הוא יתחרה. צירוף נסיבות מביא את פרדיננד להתחרות מול המטאדור בפני קהל רב, הנשבה בקסמו של פרדיננד ומבקש מהמטאדור לחוס על חייו. בסוף הסרט פרדיננד פורש מקרבות באופן סופי כשהוא חוזר אל החווה של נינה.
דיבוב עברי
בימוי דיבוב: נינה אמיר הפקת דיבוב: אמי בכר, דן שצברג, ליאור ידידיה
קישורים חיצוניים
ביקורות:
שוק קח-תן
שוק קח-תן הוא שוק המבוסס על שיטת המסחר המכונה סחר חליפין. בשונה משוק רגיל שבו קונים מוצרים בכסף, לשוק מביאים פריטים שבהם אין שימוש ומחליפים אותם בפריטים אחרים.
היסטוריה
סחר חליפין הייתה שיטת המסחר הרווחת בקרב הערים, הכפרים והקהילות השונות בעת העתיקה. איכרים וסוחרים רבים החליפו בניהם יבולים, צאן, בקר, מוצרי חלב, בדים ועוד. מאז, סוג המסחר הוחלף בכסף, מטבעות, שטרות, מזומן ואף כרטיסי אשראי ושוקי סחר החליפין הפסיקו במלאכתם.
עם תחילת העשור השני של המאה ה-21, שוקי סחר חליפין החלו לחזור לאופנה כרעיון ליצירת אלטרנטיבה סביבתית כלכלית וחברתית לאנשים ולקהילות שונות בארץ, בשם המכונה שוק קח-תן.
התנהלות השוק
שוקי קח-תן בדרך כלל מוקמים על ידי אנשי הקהילה למען הפחתת הוצאת כספים רבים על ביגוד, מוצרים חדשים ויקרים, תכשיטים, מוצרי בית ועוד, מכיסם של משפחות ואנשים.
במקום זאת, אם בידי אדם מוצרים שאין לו שימוש בהם, יוכל להביאם לשוק ולהציע לסוחרים האחרים אותו בתמורה למוצריהם, כך שכל אחד יוכל למצוא שימוש במוצרים ושום מוצר לא ייזרק ויתבזבז. הפתגם הרווח באותם שווקים הוא: "זבל של אדם אחד הוא אוצר לאדם אחר" - מוצר שאין בו שימוש לאחד עשוי להיות שימושי מאוד לאחר.
יתרונות
למנהג יש יתרנות רבים, אם זה בפן הכלכלי - משפחות מעוטות יכולת שאין באמצעותם לרכוש מוצרי יד ראשונה, יוכלו לחסוך את ההוצאות ולמצוא מוצרים איכותיים לרוב בשווקים, ולתת בתמורה מוצרים שמשפחה אחרת עשויה למצוא בהם שימוש.
בפן החברתי - אחת ממטרות השוק היא לאפשר מקום מפגש לאנשים שונים מהקהילה ולהיווצרות של קשרים המפגישים בין העולמות השונים לעיתים של אותם אנשים, ובפן הסביבתי - מחזור של מוצרים איכותיים לרוב, הוא הגורם המרכזי לשמירה על הסביבה מזיהום מייצור טקסטיל, כלי בית, תכשיטים ועוד. מוצרים הנקנים עוברים לקונה אחר ולא מושלכים לאשפה.
מקומות השווקים
כיום ניתן למצוא שוקי קח תן במגוון מקומות בארץ כמו ירושלים, נווה צדק, מודיעין, בתי ספר ועוד.
גשר ביילי
גשר בֵּיילִי הוא גשר מוטות העשויים בדרך כלל מפלדה, הבנוי משני מסבכים מקבילים שהמיסעה תלויה על חלקם התחתון. הוא נקרא על שם מפתחו, עובד משרד המלחמה הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה, דונלד ביילי.
הגשר מורכב מפרקים הנקראים "מילואות". שורה מורכבת של מילואות יוצרת מסבך, וכמה מסבכים מקבילים מורכבים נושאים קורות רוחב הנקראות "עווקים", ואלה נושאים את משטח הנסיעה על הגשר, הנקרא "מיסעה".
גשר ביילי יכול להיבנות במבנים שונים על פי מספר וסדר המסבכים שלו בכל אחת משתי הקורות הראשיות ועל פי אורכו. ככל שמספר המסבכים בכל קורה רב יותר הגשר מסוגל לעמוד במאמצים גדולים יותר ולשאת משקל רב יותר. ככל שהגשר ארוך יותר כושרו לשאת בעומס יורד. לציון המשקל שאותו יכול גשר לשאת קוראים סיווג. גשרי הביילי יכולים להבנות מסיווג של 24 טון ועד 80 טון. מבנים מיוחדים של הגשר יכולים לשאת גם יותר מ-80 טון.
עיקרון חשוב בגשר ביילי קשור לייעודו כגשר צבאי והוא האפשרות לבנות את הגשר בעבודה ידנית ללא סיוע של מנופים או ציוד מכני הנדסי כבד אחר. ובכל זאת כדי להקל על הבנייה או על הפירוק מקובל להיעזר במנופים או צמ"ה אחר. תהליך בניית הגשר כולל שלב הרכבה על אחת הגדות, והשטת הגשר על פני גלילונים מיוחדים אל הגדה הנגדית. השמירה על מרכז הכובד של הגשר בגדת הבנייה בזמן ההשטה וההגללה שלו עד שקצהו נוחת על הגדה הנגדית, מתבצעת באמצעות תוספת ארוכה למסבכי הגשר הנקראת חרטום.
השם "גשר ביילי" פותח את פזמון שירו של יהורם גאון "גשר אלנבי" (מילים: ירון לונדון, לחן: נורית הירש), בו מסמל גשר אלנבי, שנבנה כגשר ביילי צבאי, את הפיוס הזהיר שבין ישראל לירדן לאחר מלחמת ששת הימים בתקופת מדיניות הגשרים הפתוחים.
גשרי ביילי בישראל
בישראל השתמשו בגשרי ביילי כחלופה זמנית לגשרי קבע משום יבילותם, היכולת לשנעם מאתר אחד למשנהו, ועלותם הנמוכה יחסית לתועלתם, ומשום הערך המוסף הצבאי למעברי מים חלופיים במיוחד בשעת חירום. רוב גשרי הביילי שהוקמו בישראל פורקו ובמקומם נבנו גשרי קבע עשויים בטון או פלדה (גשר אלנבי, גשר אוסישקין). אולם ישנם מספר גשרי ביילי ששרדו, כשחלקם עדיין בשימוש:
סייברפמיניזם
הסייברפמיניזם (באנגלית: Cyberfeminism) היא קהילה פילוסופית פמיניסטית וקבוצה של פרקטיקות העוסקות באינטראקציות של נשים במרחב וירטואלי. המונח הוא הֶלְחֵם של שני מושגים, סייבר ופמיניזם, ועוסק בהבעה ופיתוח פמיניזם בהקשר של יחסי גומלין מקוונים ואמנות באינטרנט.
היסטוריה
תאוריות הסייברפמיניזם התחילו להתגבש בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי פמיניסטיות מכל העולם כגון דונה הראווי האמריקאית אשר כתבה את "מניפסט הסייבורג" בשנת 1985, קבוצה אוסטרלית בשם "VNS Matrix" אשר פרסמו מאמרים בנושא בשנת 1991 בהם הכריזו בין השאר כי "הדגדגן הוא קו ישיר למטריצה" ומתארים את השיח הסייברפימניסטי כ"שרפה בשדה קוצים אשר התפשטה כמגפה" (בהתייחסות למאמריהן של חוקרות פמיניסטיות אחרות כגון דונה הראווי) וננסי פיטרסטון הקנדית, בן מאמריה נמצא מאמר בשם "סייברפמיניזם" אשר מתאר את השפעתה של קרוליין גורטין מקבוצת VNS Matrix על הנשים באוסטרליה הקנדית. קשה למצוא ביצירות שנכתבו הגדרה למושג כיוון וישנה התחמקות מהגדרה נוקשה ורוב השיח דוגל בתמיכה בפעילות ברשת או העולם הסייבר ולא בהגדרת המושג.
הדיון בסייברפמיניזם כמושג החל עקב שיח פמיניסטי הקורא נגד ההתפתחות הקיברנטית באותן שנים (שנות ה-80 של המאה ה-20). הוא הונהג על ידי פמיניסטיות כגון ג'ודי ויג'דסקם וסינטיה קוקבורן אשר ראו בהתפתחות זאת כהתפתחות גברית אשר תעצים את המגדריות בחברה.
השימוש בסייברפמיניזם כמושג החל בשנת 1994 על ידי פמיניסטית בשם סיידי פלאנט (Sadie Plant) הבריטית אשר השתמשה בו כדי לדון בהשפעות הפמיניסטיות על התפתחות הטכנולוגיה ורשתות הסייבר. במשך השנים התפתח המושג והפך לדוקטרינה פמיניסטית אשר עוסקת בהקשר של יחסי גומלין מקוונים ואומנות האינטרנט וב"הטמעת המגדר" "בעולם הקיברנטי" מבחינה פילוסופית ומעשית. תאוריות הקשורות לעולם הסייבר הסייבורגים והקשר שלהם לפמיניזם מזוהים עם הגל השלישי של הפמיניזם ולכן סופגות ביקורות רבות מפמיניסטיות המזוהות עם הגל השני של הפמיניזם.
הסייברפמיניזם מתחלק לשתי תתי-קטגוריות עיקריות:
שימוש בעולם הסייבר ליצירת חברות והעברת מידע
עולם הסייבר בנוי כרשת, המחברת משתמשים ומשתמשות ממקומות שונים בעולם הפיזי. הרשת יוצרת אפשרות להעברת תכנים ומידע בין פרטים אשר לא היו יכולים או יכולות להעביר מידע ותכנים אלו בעולם הפיזי (עקב מגבלות של מרחק גאוגרפי לדוגמה). עקב התדלדלות בקשרים החברתיים והתרחבות הכפר הגלובלי, יכול עולם הסייבר ליצור מענה לחיברות זאת על ידי יצירת קשרים ברשתות החברתיות ושימוש במאגרי המידע אשר אפשר למצוא במרחב הסייבר.
דוגמה ליצירת חברות נשית ברשת היא קבוצה בשם "Stitch'nBitch", אשר מורכבת מנשים בכל העולם ונותנת במה להעברת תכנים בתחום התפירה והיצירה בבד. החברות בקבוצה מעבירות מידע בין חברות אשר חיות באזורים מרוחקים מהן או שאין באפשרותן לקחת חלק בקבוצה מסוג זה עקב מגבלות פיזיות או חברתיות. השימוש בעולם הסייבר (או כפי שהוא מכונה בעברית "ברשת") נותן לנשים, אשר אין להן יכולת פיזית, כלכלית או חברתית, לקחת חלק במפגשים בנושאים המעניינים אותם או להיחשף למידע אשר בעבר היה חסום להן. כך יכול תחום התפירה לדוגמה, אשר מזוהה עם נשים עוד מתקופת ההיסטוריה, לקבל קהל חדש של נשים מכל העולם אשר יכולות להעביר מידע, דוגמאות ותמונות דרך העולם הקיברנטי לחברותיהן אשר ממוקמות פיזית באזורים מרוחקים מהן (או שאין באפשרותן ליצור קשר עם נשים אחרות עקב מגבלות פיזיות או חברתיות).
דוגמאות לשימוש נשים במרחב הסייבר בישראל
הדוגמה המוכרת ביותר מהשנים האחרונות לשימוש ברשת היא מחאת האוהלים. המחאה התפתחה בישראל בקיץ 2011 על ידי שימוש ברשתות חברתיות בעולם הסייבר והזמינה אנשים מכל הארץ להקים מאהל מחאה ולקחת חלק בהפגנות בערים מרכזיות. המאבק אשר החל על ידי מס' קטן של צעירים ביניהם סתיו שפיר ודפני ליף תפס תאוצה ואסף אליו פעילים, פעילות וגופים רבים. דוגמאות נוספות הם אתרים השייכים לחברות או ארגונים אשר מטרתם להעביר מידע לנשים, לדוגמה: טיפת חלב, חברות למזון וטיפוח (במיוחד לתינוקות וילדים) ופורומים בנושאים אשר מכוונים לנשים אשר נותנים מידע בנושאים הקשורים לחיי היום יום של האישה והאם או לפעילויות פנאי.
הטמעת הנשים בתהליך היוצרות הסייבורג ועולם הסייבר
במאמר בשם "מניפסט הסייבורג" אשר יצא בשנת 1985 מראה דונה הארווי, כי הסייבורג, אשר מתאר מוטציה של אדם ומכונה, כבר איננו דבר בדיוני. אנשים בעלי שתלים, איברים וגפיים מלאכותיים (כגון קוצב לב, משקפיים, או מכשיר שמיעה) וכדומה הם כיום תופעות שגרתיות. התקדמות המדע מאפשרת לאדם שימוש במכונה להעצמת חלקים מגופו ובכך מחזקת את יכולותיו הפיזיות בעולם.
הקו המפריד בין האנושי – במובנו האורגאני-טבעי – ובין הטכנולוגיה רק הולך ומטשטש המניפסט של הארווי קורא לשינוי ביחסן של נשים ושל התנועה הפמיניסטית אל המדע והטכנולוגיה. אם התינוק או התינוקת ברגע היוולדם יכלו להיחשב כיצור אורגאני לחלוטין, מרגע זה ואילך הם נתונים להתערבויות טכנולוגיות בלתי פוסקות לפי הארווי, החל מחיסונים, חינוך, האוכל שהם אוכלים (הגדל או המיוצר באמצעים טכנולוגיים) ועד טכנולוגיות, התקשורת והשידור בהם הם מוקפים.
הארווי קוראת לנשים לקחת חלק בענפי טכנולוגיה אלו ולהשתמש בהן. היא רואה חשיבות עילאית לשמירה על עדכון ומודעות לנושא בתוך התנועה הפמיניסטית ואפילו לעסוק בו, טכנולוגיות אלו יכולות לטשטש את ההבדל בין החומרי והלא חומרי כיוון והן מבוססות על תקשורת מקודדת ואין בהן מגדר אשר הוגדר מראש ובכך יכול לכול בהן שוויון מגדרי או מצד שני יכולים להיטמע בהן מגדרים חדשים או מגדרי כלאיים (היברידי).
רוזי בריידוטי (Rosi Braidotti), פילוסופית עכשווית ותאורטיקנית פמיניסטית, קיום היא חוקרת מגדר מאוניברסיטת אוטרכט בהולנד שם היא ייסדה ואחרית על המרכז ללימודי מדעי הרוח, טוענת שאפשר לראות בסייבורג את העתיד, בו ההיסטוריה והנרטיבים החברתיים נפרמים ונוצר מקום חדש בו ישנה אפשרות ליצור אותם מחדש, על ידי שימוש באיחוד בין טכנולוגיה ותרבות.
ספרות סייבורג פמיניסטית בעברית
נושא הסייבורג אינו נפוץ בכתיבה הפמיניסטית בישראל. דוגמה למאמר פמיניסטי בנושא הסייבורג בישראל הוא מאמרה של ד"ר שרון הלוי "מסע בין כוכבים, מגדר והמחשבה האוטופית הפמיניסטית". המאמר מדבר על דמויות נשיות אשר מופיעות בסדרה ומשווה בין שני בני אנוש אשר שועבדו על ידי הבורג, כאשר האחד הוא גבר והשנייה אישה, כהשוואה חברתית מגדרית.
מצעד הבוץ
מצעד הבוץ (באנגלית: Mud March) היה המצעד הגדול הראשון שאורגן על ידי ה-National Union of Women’s Suffrage Societies) NUWSS) ב-7 בפברואר 1907 בלונדון. מטרתו הייתה תמיכה במתן זכות הצבעה לנשים.
המצעד כלל יותר מ-3,000 נשים אשר צעדו ברחובות הבוציים והקרים של לונדון מהייד פארק לאקסטר הול. שם המצעד ניתן לו לאחר התרחשותו בשל תנאי מזג האוויר הקשים בהם נערך, ואף על פי כך, תואר כמצעד שמח לרוב הדעות. המצעד היה מאוד מגוון חברתית – הצועדות היו נשים בעלות מעמד, בוגרות אוניברסיטה, אמניות, חברות במועדוני נשים, עובדות טקסטיל, נשים מטעם התנועה להימנעות מאלכוהול ועוד יותר מארבעים ארגונים שונים שהתאספו מכל רחבי בריטניה.
אנשי מפתח במצעד והבחנה בין שני הארגונים לתמיכה במתן זכות הצבעה לנשים
המצעד אורגן על ידי פיליפה (פיפה) סטרצ'י (Phillipa (Pippa) Strachey), ביתה של ליידי סטרצ'י. ארגון המצעד הפגין את כישוריה של סטרצ'י כ"גאון ארגוני" והוביל לתכנון מצעדים רבים נוספים. חבריי ה-Artists' Suffrage League יצרו פוסטרים וגלויות ועיצבו ויצרו כ-80 כרזות רקומות לכבוד המצעד.
באותה תקופה פעלו שני ארגוני סופרג'יסטיות: ה-NUWSS שהורכב מסופרג'יסטיות שהיו מחויבות לפעילות שאינה מיליטנטית (Constitutionalist suffragists), ואיגוד הנשים החברתי והפוליטי, (Women’s Social and Political Union, WSPU) שהורכב מסופרג'יסטיות שיישמו טקטיקות מחאה מיליטנטיות (Suffragettes).
המצעד הונהג על ידי מיליסנט פוסט (Millicent Fawcett) יחד עם חברותיה לארגון ה-NUWSS: ליידי סטרייצ'י, ליידי פרנסיס בלפור וקייר הארדי.
מטרת מצעד הבוץ
נשות ארגון ה-NUWSS לא השתמשו אמנם בטקטיקות מיליטנטיות, אך הכירו בכך שעליהן לדאוג שקולן ישמע כדי להצליח לקדם את מטרתן- מתן זכות הצבעה לנשים. הן בחרו בהפגנה המונית כדי להראות לעולם כמה רבות הן הנשים אשר מעוניינות בזכות להצביע.
תגובת הציבור
על אף תנאי מזג האוויר הקשים, צפו במצעד אלפי אנשים. המראה של נשים מכל הגילאים, מעמדות ומקצועות צועדות יחד במזג אוויר מחריד דרך רחובות בוציים היה תקדים ועורר עניין רב בקהל הצופים. עיתונים ומגזינים באירופה ובארצות הברית שמו דגש על המגוון האנושי שקיבל ייצוג במצעד.
בחברה הבריטית באותה תקופה היה מקובל לחשוב כי נשים סולדות מלהציג עצמן בציבור. תפישה זו גרמה למשתתפות במצעד להיראות אף מסורות יותר למטרתן בעיני קהל הצופים. בעיתון Manchester Guardian נכתב: "בלתי אפשרי להניח כי מרבית הנשים שלקחו חלק במצעד עשו זאת לשם הספורט או לשם ההנאה שבדבר. השתתפות במצעד מסוג זה דורשת מאישה את האומץ לצאת מחדר הציור שלה לרחוב ולהיות חלק מההמון למען מטרה שככל הנראה מעוררת סלידה בעיני רוב או רבים ממכריה, ולראות עצמה בעיתון למחרת בבוקר כשייכת לתנועה הסופרג'יסטית."
השפעות מצעד הבוץ לטווח הארוך
מנהיגות התנועה הסופרג'יסטית, היסטוריונים מודרניים ומומחים טוענים כי המצעד עזר לגבש מצעדים גדולים נוספים לתמיכה במטרה.
דבורה גרדנר מ-Yale University Press ומ-New-York Historical Society מתארת את מצעד הבוץ כמצעד הראשון המשמעותי באנגליה ומדגישה את ההשפעה החיובית שהייתה לאירועים מסוג זה על התדמית של נשים שהשתייכו לארגון לתמיכה במתן זכות הצבעה לנשים.
המצעדים הללו משכו אלפי משתתפות, החל מ-3,000 משתתפות במצעד הבוץ שנערך בפברואר 1907 ועד 40,000 ב-1913. המצעדים משכו קהל עצום בגודלו – מאות אלפי צופים ובמקביל – עיתונאים שסיקרו את האירוע. חשיבות הסיקור העיתונאי הייתה גדולה בעיני התומכות במתן זכות הצבעה לנשים, גם בעיני המיליטנטיות וגם בעיניהן של האחרות. הסיקור העיתונאי עזר להעביר את המסר על פיו כל סוגי הנשים רצו להצביע, ולא רק נשים צעקניות, היסטריות ולא נשיות, כפי שתוארו בקריקטורות בעיתונים ונתפשו בעיני הציבור בדרך כלל.
אזכורים בספרות
בספרה The Spectacle of Women: Imagery of the Suffrage Campaign 1907–14 מציינת המחברת ליסה טיקנר (Lisa Tickner) את המשמעות ארוכת הטווח של מצעד הבוץ : "מצעד הבוץ, שהוא אמנם מצעד צנוע בהשוואה לבאים אחריו, היווה תקדים למצעדים גדולים. המצעד אורגן וסוקר היטב". טיקנר אף טוענת שהייצוג החברתי הנרחב במצעד היווה מעין טעימה מוקדמת של השפעתה של התנועה התומכת במתן זכות הצבעה לנשים על האינטראקציה בין מעמדות בחברה.
בספרה Connecting Links: The British and American Suffrage Movements, 1900–1914 טוענת המחברת פטרישיה האריסון (Patricia Harrison) כי נשות ה-NUWSS הצליחו לחקות את התלהבותן של המיליטנטיות במקביל לשימוש בטקטיקות לא מיליטנטיות על פי חוקת תנועת התמיכה במתן זכות הצבעה לנשים. הן צלחו זאת תודות לארגון מצעדים והפגנות כדוגמת מצעד הבוץ.
סלייטר
סלייטר (באנגלית: Slater) הוא שם משפחה בשפה האנגלית, שפירושו "מניח רעפים".
ארטורו קסטיליוני
ארטורו קסטיליוני (באיטלקית: Arturo Castiglioni; 10 באפריל 1874, טריאסטה – 21 בינואר 1953, מילאנו) היה היסטוריון של הרפואה, יהודי אמריקאי ממוצא איטלקי.
ביוגרפיה
נולד בטריאסטה, בנם של אנריצ'טה (לבית בולפיו) והרב ויטוריו קסטיליוני, לימים רבה הראשי של רומא והסמכות הרוחנית הראשית של יהדות איטליה. אחד מאחיו היה קמילו קסטיליוני, בנקאי, איש עסקים ואיל הון. מבעלי מפעל המנועים BMW ומקורבו של שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו
ב-1939 היגר לארצות הברית והתמנה כפרופסור באוניברסיטת ייל בניו הייבן שבקונטיקט.
קסטיליוני היה חבר ב, הוא נפטר במילאנו ב-1953.
ויטן
היסטוריה
האזכור העתיק ביותר של רובע הרבדה (Herbede; חלק מהעיר מאז 1975) הוא משנת 851. ויטן עצמה נזכרת לראשונה במסמך בשנת 1214, אך ההנחה היא כי בלב העיר, היכן שכיום נמצאת כנסיית יוחנן (Johanniskirche), הוקמה כבר במאה ה-9 קפלה. האזכורים המוקדמים ביותר לכריית פחם בוויטן הם משנת 1552 ו- 1578.
ב-22 אפריל / 2 במאי 1675 העניק נסיך הבוחר פרידריך וילהלם מברנדנבורג לוויטן זכויות שוק.
עד 1806 הייתה ויטן שייכת לרוזנות מארק (Grafschaft Mark), שהפכה לימים לחלק מפרוסיה, ומשנת 1807 עד 1813 למחוז הרוהר של הדוכסות הגדולה של ברג– מדינת לוויין של צרפת. כחלק ממחוז הרוהר הוקמה בשנת 1809 יחידה מנהלית קטנה יותר בשם "מרי" (Mairie) ויטן, שאליה השתייכה ויטן וקהילות קרובות אליה. בהמשך, השתייכה ויטן לממשל פרוסיה שבין הווזר לריין, יחידה אדמינסרטיבית זמנית שהוקמה לאחר תבוסת נפוליאון בונפרטה לקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ומשנת 1815 לפרובינציית וסטפאליה שבפרוסיה, כחלק ממחוז בוכום. המועצה המקומית ויטן הורכבה מהעיירות לנגנדרר (Langendreer), שטוקום (Stockum), דירן (Düren), זומבורן (Somborn) וורנה (Werne). בשנת 1823 קיבלה ויטן זכויות עיר, והיא הייתה לעיר עצמאית בשנת 1899.
בנובמבר 1906 התפוצץ מפעל חומרי נפץ בטיחותיים בסמוך לגבולות ויטן, ליד העיירה אנן, לימים רובע בעיר. 41 אנשים מתו באסון, וגם סביבת המפעל נפגעה.
ב-1 ביולי 1921 הייתה מועצת הפן (Heven) הצמודה לעיר לחלק ממנה, וב-1 באוגוסט 1929 צורפה אנן לשטח ויטן, ויחד עמה נוספו היישובים רידינגהאוזן (Rüdinghausen), שטוקום, דירן, חלקים מבומרן (Bommern) וחלקים מלנגנדרר, שאוחדו עם אנן בשנת 1922. במהלך מלחמת העולם השנייה הותקפה ויטן כמעט 100 פעם מן האוויר. התקיפות היו הרסניות מאוד בגלל התעשייה העירונית שנפגעה. לקראת סוף המלחמה העביר לזמן קצר ולטר מודל, מפקד הכוחות הגרמניים במערב, את מטהו לבית הספר הכפרי בהפן. העיר כולה, ובמיוחד האזור שסביב גשרי הרוהר, הפך לזירת קרב מגננה קשה בין כוחות ארצות הברית לחיילי הוורמאכט, שבמהרה נאלצו לפנות את המקום.
כחלק מהרפורמה האזורית בנורדריין-וסטפאליה, איבדה ויטן בינואר 1975 את מעמדה כעיר חסרת-מחוז ושולבה במחוז אנפה-רוהר. במקביל, הורחב גבולה של ויטן ורובע הרבדה נוסף לשטחה.
מאז 1982 נמצאת בעיר אוניברסיטת ויטן/הרדקה. ויטן מכנה עצמה "העיר האוניברסיטאית על הרוהר" מאז 2015.
אוכלוסייה
רק כמה מאות אנשים התגוררו בוויטן בימי הביניים ובראשית העת החדשה. בגלל מלחמות, מגפות ורעב, גידול האוכלוסין בעיר היה איטי. במאה ה-19 החל התיעוש בווייטן, ולצדו היה גידול מהיר במספר התושבים. בשנת 1808 חיו בעיר 1,587 איש בלבד, ובשנת 1900 כבר חיו בוויטן מעל 33,000 תושבים.
בשל צירופה של הרבדה, שבה חיו 15,021 תושבים ב-1974, לוויטן, אוכלוסיית העיר עברה את גבול 100,000 התושבים, והיא הפכה ל"עיר גדולה" (גרוסשטאדט). בשיאה חיו בה 109,554 תושבים, אך מאז קטן מספר התושבים בה. בדצמבר 2015 נרשמו בעיר 98,637 איש.
דתות
ויטן השתייכה לארכידיוקסיה של קלן מאז שנוסדה. בשנת 1582 הפכה האוכלוסייה לפרוטסטנטית, כחלק מהרפורמציה. לאחר מכן הייתה העיר פרוטסטנטית במשך מאות שנים, והאמונה האוונגליסטית-לותרנית דומיננטית בעיר.
הקתולים המעטים בוויטן לאחר הרפורמציה היו שייכים לארכידיוקסיה של קלן עד שנת 1821, ומאז לארכידיוקסיה של פאדרבורן. בשנת 1834 הצליחו הקתולים להקים קהילה עצמאית מחדש, ומאוחר יותר השתייכה הקהילה הקתולית לדיקנאט של האטינגן. בשנת 1921 הפכה ויטן למקום מושבו של דיקנאט משלה, השייך כיום לחבל רוהר-מארק של הארכידיוקסיה של פאדרבורן. בשנת 2013 חיו בוויטן כ-22,000 קתולים.
יהודים תועדו בוויטן מאז 1815. לאחר שהממשל הפרוסי העניק לקהילה את חופש הממסד בשנת 1847, החלה הקהילה היהודית לגדול, ובשיאה היא מנתה מעל 500 איש. מרבית היהודים במחצית השנייה של המאה ה-19 עסקו במסחר מסוגים שונים. ב-1909 הקימו נשים פמיניסטיות יהודיות את ארגון הנשים הפמיניסטי המקומי. ב-20 במרץ 1885 הונחה אבן היסוד של בית הכנסת ברחוב הקצר (Kurze Straße; היום רחוב בית-הכנסת). במהלך ליל הבדולח בשנת 1938 בזזו, שרפו והרסו אזרחי ויטן, בהשפעת הממשל הנאצי, את בית הכנסת לחלוטין. רכושם של האזרחים היהודים נגזל בידי המדינה, והם נאלצו להגר או להירצח. כ-100 היהודים המתגוררים בווייטן (נכון לשנת 2012) שייכים לקהילה היהודית בדורטמונד.
את ארבע הקהילות האסלאמיות שלהן מסגדים בוויטן (קהילות אנן, הרבדה, וידיישטראסה וברייטה-שטראסה) ייסדו לקראת סיום המאה ה-20 "גסטארבייטר" (עובדים-אורחים; מהגרי עבודה) טורקיים ובוסניים.