cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דינה דז'טלובסקי
קורות חיים
ב-1957 עלתה לישראל (עליית גומולקה). מכיוון שדז'טלובסקי לא שלטה היטב בעברית והייתה כבר מבוגרת יחסית, היא לא המשיכה בארץ בעבודתה הפדגוגית, אלא הפעילה תיאטרון בובות נייד בגני ילדים. בעבודה זו היא עיצבה את הבובות ואת התפאורה, כתבה את הסיפורים והפעילה את הבובות. הצגות אלה המחישו דילמות פשוטות האופייניות לחיי ילדים. לאחר שהצגות עברו את מבחנם של מאות ילדים הן עובדו לספרים שכללו צילומים מההצגות.
דז'טלובסקי האריכה ימים והפעילה את התיאטרון גם בשנותיה האחרונות. בשנת 1994 זכתה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער בישראל על ספרה "מעשה במעיל רקדן".
בנה, ריצ'רד נקר-דז'טלובסקי, נפטר בשנת 1973.
נפטרה ב-9 באפריל 2002, בגיל 100.
מספריה
לקראת יום הולדתה המאה יצא ספר מחווה, "יום הולדת לדינה" (2002), שכתבה מירה מאיר. בספר זה באות כל הבובות שעיצבה לחדרה בבית האבות בתל אביב ומבקשות מדינה לספר את סיפור חייה.
יומי
יוּמי (弓 Yumi) הוא המינוח היפני לקשת (המכיל בתוכו את הקשת הארוכה ואת הקשת הקצרה) המשמשת את העוסקים בקיוּדוֹ, קשתות יפנית. היומי יוצאת דופן באורכה (יותר משני מטרים), והיא עוברת את גובה הקשת (iteh 射手). היומי הן קשתות מורכבות, ובאופן מסורתי הן עשויות במבוק, עץ ועור, בטכניקות שלא השתנו זה מאות שנים, על אף שכיום ישנם קשתים, בעיקר מתחילים, המשתמשים ביומי סינתטי. ייתכן כי עיצוב היומי הוא פיתוח יפני של הקשתות המורכבות שהיו נפוצות במשך מאות שנים בצפון אירואסיה ותקופת ג'ומון ביפן.
צורה
היומי הוא אסימטרי; נקודת האחיזה נמצאת בשליש המרחק בין הקצה התחתון לעליון, והכיפוף העליון והתחתון שונים זה מזה. ישנן מספר השערות בנוגע לחוסר סימטריה זה. יש המאמינים כי היומי נועד לשימוש תוך רכיבה על סוס, וצורתו מאפשרת לעבור מצד אחד של הסוס לשני בקלות. אחרים מאמינים כי האסימטריה נועדה על-מנת לאפשר ירי ממצב כריעה. טענות נוספות מדברות על מאפייני העץ, לפני פיתוח השיטה המורכבת.
יחס
עוסקי קיודו רציניים מתייחסים ליומי בכבוד רב, ככלי בעל עוצמה רבה, וכמורה בעל ידע רב להעביר לתלמיד. מאמינים כי היומי טומן בחובו חלק מנשמתו של האדם שיצר אותו.
אסור לתלמיד קיודו לעבור מעל יומי השכוב על הרצפה כי הדבר נחשב לחוסר כבוד כלפי היומי, ויש לנהוג בו כשם שהתלמיד רוצה שינהגו בו - לשמור עליו בתנאי טמפרטורה ולחות נעימים ולשאת אותו כראוי. נגיעה ביומי של אדם אחר ללא רשותו נחשבת כחוסר כבוד משווע. גם משניתנה רשות, אין לגעת בנקודת האחיזה של יומי של אדם אחר.
טיפול
יומי העשוי במבוק דורש תשומת לב רבה. אם ייזנח, היומי עלול לאבד מכושרו, ואף להפוך לבלתי שמיש. צורת היומי תשתנה עם שימוש תדיר בו, אך ניתן להחזירו לצורתו המקורית בעת הצורך, על ידי הפעלת לחץ או השארת המיתר, או הסרתו, כאשר הקשת אינה בשימוש.
צורת הקימורים מושפעת מאוד בהתאם להשארת המיתר רתום, או הסרתו, כאשר הקשת אינה בשימוש. ההחלטה על השארת המיתר או הסרתו נובעת מצורתו הנוכחית של היומי. יומי יחסית "שטוח" כאשר לא רתום, יישאר לא רתום כאשר לא בשימוש (לעיתים מתייחסים ליומי כזה כ"עייף"). יומי בעל קימורים מוגזמים כאשר לא רתום, בדרך-כלל משאירים רתום גם לא בשימוש לתקופת זמן מסוימת, וזאת על-מנת "לאלף" את היומי.
יומי המטופל במסירות יכול להחזיק מעמד מספר דורות, בעוד שאורך חייו של יומי שלא מטופל כיאות הוא מאוד קצר.
לילסדה
לילסדה - קדחת אביב הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של שמי זרחין, שיצא לאקרנים בשנת 1995.
עם יציאתו זכה הסרט בביקורות משבחות. הסרט הוצג בפסטיבלים רבים בחו"ל ובפסטיבל הקולנוע של מונטריאול 1995 הוא אף גרף את פרס "התסריט הטוב ביותר".
זהו סרט הביכורים של שמי זרחין והוא היה מועמד לפרס אופיר על הבימוי והתסריט שלו ואסתי זקהיים על תפקיד שחקנית המשנה.
בשנת 2016 הוציא זרחין לאור את הספר "ההגדה של לילסדה: רומן עם תסריט" בהוצאת "כתר".
עלילה
על רקע ארוחת ליל הסדר המשפחתית מתרחשות דרמות קטנות בחיי משפחה המתכנסת בבית ההורים לקראת החג.
יונה, אם המשפחה, (גילה אלמגור) בטוחה שבעלה, מיכאל (יוסף שילוח) בוגד בה, אך הוא למעשה מכין לה הפתעה ללא ידיעתה. בנה, נתנאל (אלון אבוטבול), מגיע עם חברתו החדשה, מרגו (דנה ברגר), כדי לנקום בגרושתו גילה (ענת וקסמן).
כמו כן, מגיעים הבת דורונה (מיקי קם) ובעלה ריקי (אריה מוסקונה), המתמודדים עם הבעיות הנפשיות של בתם, שאינה מדברת עם אף אחד, האח אלחנן (איצ'ו אביטל) ואשתו דליה (אסתי זקהיים), שסובלת מבעיות השמנה ועקב כך נחשדת בגנבת אוכל המיועד לארוחת החג, והאח הצעיר שי (דרור קרן).
במהלך הסרט נאלצים כל בני המשפחה להתמודד עם סודות מן העבר, קונפליקטים ועימותים משפחתיים, כל זאת על רקע התמודדות עם מותו של יזהר, אחיו התאום של שי, שנהרג במהלך שירותו הצבאי מספר שנים קודם לכן, ועדיין הכאב מלווה את כל בני המשפחה.
מייקל נורמן
מייקל נורמן (באנגלית: Michael Norman; נולד ב-3 בדצמבר 1997) הוא אתלט אמריקאי, אלוף העולם (יוג'ין 2022) ושיאן העולם באולם (44.52 שניות) בריצת 400 מטר. מדורג רביעי בעולם בכל הזמנים בריצה זו (43.45 שניות).
מרדכי ארנון
ברוך מרדכי (פופיק) ארנון (23 באפריל 1941 – 3 בינואר 2020) היה זמר ושחקן ישראלי. ארנון התפרסם כאחד מחברי ההרכב שלישיית התאומים. באמצע שנות השבעים ארנון חזר בתשובה, הפך ליהודי חרדי והשתייך לזרם הליטאי.
מייקל נורמן
נורמן הוא אחד משלושה אצנים בהיסטוריה (וייד ואן ניקרק מדרום אפריקה ופרד קרלי מארצות הברית) שירדו מ-10 שניות בריצת 100 מטר (9.86 שניות), מ-20 שניות בריצת 200 מטר (19.70 שניות) ומ-44 שניות בריצת 400 מטר (43.45 שניות).
מרדכי ארנון
ביוגרפיה
ארנון נולד וגדל בנחלת יהודה כבנם האמצעי, מבין שלושה בנים, של ישראל וזילפה ארנון. הוא סיים את לימודיו בבית הספר החקלאי כדורי, שם זכה לכינוי "פופיק", בשל קומתו הנמוכה. ב-1959 התגייס לצה"ל ושירת בלהקת הנח"ל. הוא כיכב לראשונה בתוכניתה ה-16 של להקת הנח"ל, "טיפת הדבש", בשנת 1962.
מייקל נורמן
ביוגרפיה
נורמן נולד בסן דייגו שבקליפורניה. אמו נויביו היא ילידת יפן שבתקופת התיכון הייתה שיאנית יפן לבנות גילה בריצת 100 מטר. היא עברה ללמוד בלוס אנג'לס ואלי קולג' שבקליפורניה שם הכירה בנבחרת האתלטיקה את מייקל נורמן האב.
מרדכי ארנון
קריירת משחק
ביום שחרורו מהצבא בסוף 1962 הוזמן להשתתף בסרט "אלדורדו" בבימויו של מנחם גולן על פי ספרו ומחזהו של יגאל מוסינזון. הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 1963 וזכה להצלחה רבה. במקביל החל לשחק בתיאטרון העונות של נסים אלוני, במחזה "ארלקינו", עיבוד סצנריו של קומדיה דל ארטה מאת נסים אלוני, ובבימויו. ואחר כך במחזה "עסקי נישואין", נוסח עברי לארבע מהתלות מאת אנטון צ'כוב שעיבד אלוני. ההצגה הצליחה מעל המשוער, והציגה כ-160 פעמים.
בסוף 1963 הוזמן להשתתף בשני סרטים: "אולי תרדו שם", סרט ילדים מבוסס על ספרו של פוצ'ו באותו השם, ו"סאלח שבתי" בבימויו של אפרים קישון, בתפקיד מרדכי בנו של סאלח.
בקיץ 1964 החל לשחק בתיאטרון חיפה, במחזה "חלום ליל קיץ" של שייקספיר בתפקיד פוק, אחר כך חזר ל"תיאטרון העונות" ושיחק במחזה "אל תגעו בנוימן" מאת שבתי שביט. באותה שנה גם שיחק בסרט "דליה והמלחים".
בשנת 1966 שיחק בסרט "שני קוני למל" המבוסס על תרגום המחזמר היידי "שני קוני למל" לצד מייק בורשטיין, וחבריו לשלישיית התאומים אושיק לוי וחנן גולדבלט. ב-1967 שיחק בסרט "999... עליזה מזרחי"' סרט קומי-בלשי ישראלי בבימוי מנחם גולן.
בשנת 1968 שיחק בסרטים "השכונה שלנו" לצד שלישיית הגשש החיוור, ובסרט הקצר הקומי "הצד השני", לצד זאב רווח ששודר בטלוויזיה. באותה שנה שיחק גם במחזמר "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ", שהועלה על ידי המפיק אברהם דשא בבימויו של שייקה אופיר, במסגרת "התיאטרון העממי".
בראשית שנות ה-70 שיחק בסרטים "שבלול" ו"מציצים". בשנת 1974 שיחק בסרט הטלוויזיה "כנרת, כנרת" ובסדרת הטלוויזיה "לול".
במקביל הופיע בתיאטרון ובהצגות ילדים, כמו "עלילות פופאי" שבו הוא שיחק את פופאי המלח.
קריירה מוזיקלית
בסוף 1965 חבר לחנן גולדבלט ואושיק לוי והקימו את שלישיית התאומים. השלישייה העלתה תוכנית בסגנון הבידורי הקל, הכוללת מערכונים ופזמונים, בדומה לשלישיית הגשש החיוור שהוקמה שנה קודם. את תוכניתה הראשונה, "הערב יוצאים", ביים יוסי בנאי.
להיטם הראשון היה "שלגיה" שכתבה להם נעמי שמר, על בסיס לחן של שיר צרפתי בשם Les souliers של גי ביאר. הלהקה התפרסמה גם בשירים "אני אוהב אותך" שכתב יורם טהרלב והלחין יאיר רוזנבלום, וגרסה עברית ל-"Hit the Road Jack", אותו תרגם דוד אבידן כ"הסתלקי רות". האלבום הראשון של השלישייה "הערב יוצאים" הופיע ב-1966 והאלבום השני "רבותיי פצצה" יצא בשנת 1969.
להיט הסולו הגדול ביותר של ארנון היה "בלדה בין כוכבים", שכתב יעקב רוטבליט והלחין שלום חנוך, ונכלל באלבומו היחיד, "כל אחד", שיצא ב-1970.
במלחמת יום הכיפורים חבר ארנון למתי כספי, לאושיק לוי ולאילנה רובינא, והרביעייה הופיעה בפני חיילים בשם "רובינא, פופיק, כספי ואושיק". שירם המפורסם ביותר היה "אין לנו מילים".
חזרתו בתשובה
בעקבות השבר של מלחמת יום הכיפורים והשהות בחזית, ובמקביל משבר אישי בשל גירושין החל בחיפוש עצמי. בשנת 1975 חזר בתשובה ולא שב להופיע. הוא עבר לירושלים ולמד בישיבת אור שמח. בשנת 1976 החל להשתתף בהעברת חוגים לחזרה בתשובה עם הרב אברהם רביץ ואיקא ישראלי. ארנון נמנה עם גל החוזרים בתשובה בקרב ידוענים מתחום הבידור והאמנות של שנות ה-70, יחד עם אורי זוהר, אלונה איינשטיין, איקא ישראלי וניסים מנחם (מצמד הפרברים). הוא התחתן בשנית ועבר להתגורר בשכונת שערי חסד החרדית בירושלים, ניהל את מדרשת בית הלל, ועסק בעריכת סרטי תדמית במגזר החרדי. על נטישת עולם הבידור סיפר בראיון, ששקל בעבר להעלות תוכנית בידור עם אורי זוהר שתלעג לעבודה זרה אבל הגיע למסקנה שהקהל החילוני לא יבין על מה הוא צוחק.
בשנת 1993, החל להגיש בשידורי קשת בערוץ 2 פינה בתוכנית לילדים, בו סיפר סיפורים תנכ"יים.
בשנת 2004 יצא אלבום הסולו היחיד שלו במהדורה מחודשת על גבי תקליטור.
התנגד להקמת קהילות נפרדות עבור בעלי תשובה וקרא להשתלבותם באופן מלא בקהילות הדתיות הקיימות.
מותו
ארנון נפטר ב-3 בינואר 2020 כתוצאה ממחלת הסרטן. בשנותיו האחרונות פרסם טור אישי שבועי במגזין החרדי 'משפחה' שבו הוא הטיף לתזונה נכונה ואורח חיים בריא. בטוריו הוא הרבה למתוח ביקורת על הרפואה הקונבנציונלית וקרא לאמץ שיטות הלקוחות מהרפואה האלטרנטיבית. לצד זאת, ארנון נהג לבקר בטוריו את החברה הישראלית ואת המערכת הפוליטית.
חיים אישיים
ארנון נשא לאישה את נילי, ממנה נולדו לו שני ילדים. לאחר חזרתו בתשובה, נישא לתרצה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים. במותו היה סב ל-21 נכדים. אחיו הבכור, מנחם ארנון, קיבל את צל"ש הרמטכ"ל ב-1961, כאזרח חבר קיבוץ תל קציר. זאת במסגרת המאבק על עיבוד שדות בשטח המפורז ברמת הגולן, מול סוריה, ביצע חריש בשדות, למרות האש היעילה שנפתחה לעברו.
מייקל נורמן
ביוגרפיה
בתקופת לימודיו תיכון נבחר לאתלט השנה בתיכונים בארצות הברית לעונת 2014/2015 ולעונת 2015/2016. ביולי 2016 השתתף במבחנים האמריקאים לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, יחד עם נואה ליילס הפתיע כשהיו שני תלמידי התיכון שהעפילו לגמר ריצת 200 מטר, בריצת הגמר סיים חמישי בשיא אישי של 20.14 שניות. בהמשך החודש זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר ובמדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר באליפות העולם באתלטיקה מתחת לגיל 20 שהתקיימה בבידגושץ' שבפולין.
2018
במרץ זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר באליפות המכללות באולם בשיא עולם חדש של 44.52 שניות, שיפור לשיא העולם בן ה-13 שנים של קירון קלמנט מארצות הברית (44.57 שניות). באותה אליפות זכה גם במדליית זהב יחד עם חבריו לאוניברסיטה ראיי בנג'מין, זאק שיניק וריקי מורגן, שקבעו תוצאה של 3:00.77 דקות בריצת שליחים 4X400 מטר, תוצאה טובה משיא העולם אך לא תיחשב לשיא עולם, מכיוון שעל מנת שיוכר שיא עולם בריצת שליחים, על כל הרצים להיות ממדינה אחת, ובזמן קביעת השיא ראיי בנג'מין לא היה בעל אזרחות אמריקאית.
מערת אבה
מערת אבה הכהן היא מערת קבורה שנתגלתה בשנת 1970 בירושלים. זהות הנקבר אינה ידועה בוודאות. יש חוקרים המשערים שהנקבר הוא מתתיהו אנטיגונוס השני, אחרון מלכי החשמונאים שנרצח בידי הרומאים 37 שנים לפני הספירה. במערה אף נתגלתה כתובת צבעונית אך גם מוסתרת היטב חקוקה בסלע בכתב עברי קדום המזוהה מאותה תקופה.
סיפור גילויה
המערה נתגלתה בחפירה במהלך שיפוצים בגינה בבית הנמצא בשכונת גבעת המבתר ב-9 באוקטובר 1970 בין רחוב ששת הימים לרחוב מדבר סיני. למערה שני חדרים כאשר פתח קטן מחבר בין שני החדרים. בנוסף לחדר הפנימי יש פתח חיצוני צר מאוד שאפשר כניסת אור.
בחדר הראשון נתגלה כוך קטן ובתוכו גלוסקמה (ארון קבורה) מפוארת מקושטת בפיתוחי פרחים עדינים, ונחשבת למפוארת ביותר שנמצאה במערות הקבורה של ירושלים. בחדר הפנימי נמצאה כתובת בגודל 65 על 85 ס"מ ועליה כתוב:
בתרגום לעברית:.
על הגלוסקמה לא נמצאה אף כתובת המסגירה את זהות העצמות שנמצאו בתוכה. העצמות נשלחו לבדיקה לאנתרופולוג פרופסור ניקו האס והגלוסקמה הוצאה מהמערה ונמסרה לאגף העתיקות. הכתובת נוסרה והוצאה אף היא וכיום הפריטים מוצגים בתערוכה קבועה במוזיאון ישראל.
מייקל נורמן
2019
בתחרות שנערכה בטורנס, קליפורניה ב-20 באפריל 2019 קבע נורמן בריצת 400 מטר שיא אישי חדש של 43.45 שניות, תוצאה המדרגת אותו רביעי בכל הזמנים, ביחד עם ג'רמי וורינר. חודש לאחר מכן, בתחרות מסבב האתר העולמי שנערכה בטוקיו, ניצח בריצת 200 מטר בתוצאה של 19.84 שניות, השווה לשיאו האישי.
מערת אבה
זהות הנקברים
בתקופה שקדמה לכך פורסמו מאמרים של פרופ' יוסף נוה וחוקרי התלמוד פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל ושאול ליברמן שלא נטו לקשר את האיש הקבור במערה לאחרון מלכי החשמונאים. ההיסטוריון אריה כשר כותב בספרו "הורדוס מלך רודף ורדוף" משנת 2007 שהשערתו של גרינץ בדבר זהות הנקבר, אינה מקובלת על רוב החוקרים. לעומת זאת, בשנת תשע"ג פרסם יואל אליצור מאמר שסקר את תולדות המחקר, ולאור זאת חיזק את הצעתו של גרינץ וטען שאכן מדובר במתתיהו אנטיגונוס.
מייקל נורמן
2020
בתחרות שנערכה בטקסס ב-20 ביולי זכה נורמן בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש ובתוצאת השנה בעולם של 9.86 שניות, מקום 18 בכל הזמנים ובכך הפך לאדם השני בהיסטוריה, אחרי וייד ואן ניקרק מדרום אפריקה, שירד מ-10 שניות בריצת 100 מטר, מ-20 שניות בריצת 200 מטר ומ-44 שניות בריצת 400 מטר.
מערת אבה
מציאת הקובר וגילויים חדשים
המערה נמצאת בשטח ביתו של רפאל דילהרוזה ושנתיים לאחר גילוי המערה בשטחו קיבל מכתב מידי ארכאולוג מחוז ירושלים יוסף נווה על סיום הטיפול במערה ועל הסרת האחריות למקום.
דילהרוזה חזר שוב למערה ביום חורפי גשום בשנת 1982 וגילה בחדר הפנימי בתוך הגומחה אשר תחת הכתובת שנמצאה, ארון קבורה נוסף ובתוכו עצמות. מדובר כנראה בקברו של אבה. גילוי הגלוסקמה השנייה בחדר בו נמצאה הכתובת הובא לידיעתו של פרופ' עמוס קלונר שאף ביקר במערה ותיעד את הממצא אך הדבר כמעט ואינו מוזכר בקהילה המדעית למעט בקטלוג של רחמני (רחמני 1994: 157).
מייקל נורמן
מדליית זהב אולימפית
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה נורמן במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם מייקל צ'רי, ברייס דדמון וראיי בנג'מין בתוצאה של 2:55.70 דקות, לפני הולנד (2:57.18 דקות) ובוטסואנה (2:57.27 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.31 שניות.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ביולי 2022 זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.29 שניות, לפני קיראני ג'יימס מגרנדה (44.48 שניות) ומתיו הדסון-סמית' מהממלכה המאוחדת (44.66 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:56.17 דקות לפני ג'מייקה (2:58.58 דקות) ובלגיה (2:58.72 דקות).
מערת אבה
מציאת הקובר וגילויים חדשים
לדעת חוקרים והיסטוריונים שחקרו את המערה, נראה שאבה הלך לאנטיוכיה והביא משם בחשאי את עצמותיו של מתתיהו אנטיגנוס וקבר אותו בחדר הראשון ואחר כך נחפר החדר הפנימי ושם אבה נקבר מספר שנים לאחר מכן.
ב-18 ביוני 1990 ביקר במערה פרופ' עמוס פרומקין, ראש המרכז לחקר מערות בישראל (Israel Cave Research Center) (ICRC), ובדק את כיווני החציבה של שתי המערות. מסקנתו, אותה סיכם בדו"ח שלא פורסם, הייתה שתחילה נחצבה המערה הימנית שבה נמצאה הגלוסקמה המפוארת והגולגולת הכרותה, מתוכה נחצב פתח שמאלה, ואחר כך נחצב החדר השמאלי שבו הכתובת והגלוסקמה הצנועה. בסוף נחצב מבפנים החוצה הפתח הצר והארוך של החדר השמאלי. הפתח שמוביל מהמערה הימנית אל המערה השמאלית סותת היטב בחציבת קשתות וברמה גבוהה, ונראה שהוא היה הפתח הראשי למערת הכתובת. סדר האירועים המשוער, לפי פרומקין:
קבורה שנייה
בשנת 2001 הוחזרו עצמותיו של מי שנחשב מתתיה אנטיגונוס למקומן בטקס קבורה על ידי אנשי אתרא קדישא של ירושלים, פרופסור יואל אליצור ואישים נוספים.
כיום המקום מתוחזק על ידי רפאל וענת דילהרוזה שאף הקימו עמותה על שם המערה.
יום האינטרנט הבטוח
יום האינטרנט הבטוח (באנגלית: Safer Internet Day) מופעל על ידי האיחוד האירופי, ארגון Insafe ו־Liberty Global. ביום זה, המתקיים בתחילת חודש פברואר, מתנהלות הרצאות על סכנות האינטרנט. יום זה עוסק בעיקר בסכנות שבצ'אטים למיניהם, אך גם בוירוסים, אתרי פורנוגרפיה, פריצה למחשבים, פרטיות באינטרנט, פרצות אבטחה ועוד.
הסכנות בצ'אטים
ברחבי האינטרנט, כאשר כולם אנונימיים אחד בפני השני (למרות זאת, מידע אודות הגולשים עדיין קיים אצל ספקים וחברות שמנהלות את התשתיות הדיגיטליות), אפשר להגיע לרמה אינטימית בין 2 אנשים או קבוצה של אנשים בצ'אט, שיכולה להיות מנוצלת כדרך להשיג מידע על אותו אדם. פדופילים אשר מנצלים את הרשת, מסוגלים להשיג מידע על אותו אדם, להגיע איתו לרמת אינטימיות גבוהה ולהגיע לידי מצב שבו השניים מחליטים להיפגש.
אחד האירועים הטראגיים שקרו בישראל בעקבות האינטרנט, הוא המוות של אופיר רחום, נער בן 16 (2001) מאשקלון, אשר נרצח קרוב לרמאללה בעקבות מפגש עם אמנה מונא, מחבלת פלסטינית שהתכתבה עמו באינטרנט, שהזדהתה בתור "סאלי". הוא התבקש על ידה להגיע לירושלים, ומשם הובל לרמאללה – שם הוא נרצח. אמנה מונא שוחררה מהכלא הישראלי בשלהי שנת 2011 במסגרת העסקה לשחרור גלעד שליט.
דרכי ההתמודדות באינטרנט
אחת מהדרכים בהן הורים יכולים למנוע מילדיהם את סכנות האינטרנט היא באמצעות תוכנת סינון אתרים (Web Filter), אשר מונעת גישה לאתרים מסוגים שונים, כמו: אתרי הסתה וגזענות, אתרים הידועים כאתרים המכילים וירוסים ותוכנות ריגול, רשתות חברתיות, פורנוגרפיה, פרוקסי (בדרך כלל מאפשר עקיפה של מסנני אתרים), פישינג, אתרי היכרויות, רשתות שיתוף קבצים, שיתוף תמונות ותכני מדיה, האקינג, הימורים, וכו'. תוכנה כזאת מותקנת בכל מוסד חינוכי. חלק מהתוכנות מאפשרות גם תיעוד מפורט של האתרים בהם גלשו (Log).
דרך נוספת היא התקנת תוכנת ריגול על המחשב שתאפשר להורים לראות מה נעשה במחשב.
בדרך כלל מוצע שהמחשב ימוקם במקום גלוי בבית, כך שלא תהיה אפשרות להסתיר את הנעשה בו.
למידת הזהירות מאנשים חשודים ברחבי האינטרנט (בעיקר בצ'אטים) היא הדרך היעילה ביותר. גם כן, הימנעות מגלישה באתרים שכאלה. נוסף על כך, המשטרה בדרך כלל משתילה באתרי צ'אטים אנשים סמויים שמטרתם לאתר פדופילים ולעצור אותם. לקראת "יום האינטרנט הבטוח" ניתן לראות שהם גם בוחנים משתמשים אקראיים על זהירותם באינטרנט.
נוסף על כך, למשטרה קיימת האפשרות לגלות מידע על גלישות לאתרים מסוג מסוים על ידי גישה לתיעוד המידע אצל ספקי האינטרנט.
אחד מהקמפיינים שנועדו להראות את סכנות האינטרנט היה למעשה קידום לתוכנית טלוויזיה העוסקת בעולם המחשבים, "דאוס", בו נאסף מידע על המשתמשים כחלק מתחרות, בהמשך לאחר שהקמפיין נעלם, הוצגה פרסומת שהציגה בפניהם את הפרטים האישיים שלהם. המשתמשים שנתקלו בזה חשדו שמדובר בהאקר, ושמועות על כך הופצו בפורומים.
התמודדות חברות מפני פרצות אבטחה
ביום האינטרנט הבטוח בשנת 2016 הציעה חברת גוגל למשתמשיה לבצע בדיקת אבטחה להגדרות חשבונם הכוללת וידוא מספר הטלפון וכתובת המייל המוגדרים לשחזור ססמת החשבון, אשרור ההתקנים והיישומים בעלי הרשאת גישה לחשבון. בתמורה הציעה החברה תוספת נפח של 2GB לאחסון בענן.
יום האינטרנט הבטוח בישראל – היום הלאומי לאינטרנט בטוח
"היום הלאומי לאינטרנט בטוח" הוא יום המתקיים בישראל מאז 2004 מדי שנה בתחילת האביב (לרוב בסוף מרץ או בתחילת אפריל) על ידי חברת מיקרוסופט ומוסדות החינוך בשונה משאר המדינות המשתתפות בפעילות זו. במהלכו נערכות פעילויות להגברת המודעות לסכנות השימוש באינטרנט ולהדרכה על גלישה בטוחה (בדרכים בה נמנעים באופן מיטבי מסכנות אלה).
יום זה, המסוקר באופן נרחב באמצעי התקשורת נערך בשיתוף פעולה של משרד החינוך, משטרת ישראל, איגוד האינטרנט הישראלי, חיל התקשוב, החברה למתנ"סים, וחברות מחשוב ותוכנה מסחריות. הדרכות מועברות בבתי הספר ובמתנ"סים על ידי מורים, שוטרים, חיילים ומומחים שונים. יום זה מלווה גם בפעילות יחצ"נית ענפה הכוללת משדרי פרסומת, כתבות בעיתונות ובטלוויזיה והפעלת אתר אינטרנט מיוחד.
סביב הפעילויות ביום זה מתקיים ויכוח כי יש הטוענים שהוא מביא לפרסום סמוי של חברות המחשוב והתוכנה, הנכנס אל תוך מערכי השיעורים בבתי הספר ביום זה, וטענה נוספת כי יום זה חוטא למטרתו ובמקום לעודד לגלישה בטוחה הוא מעודד רתיעה מהאינטרנט וטכנופוביה.
בשבוע בו חל יום האינטרנט הבטוח בשנת 2016 קידמה ועדת החינוך לבטיחות באינטרנט של משרד החינוך בקרב בתי הספר בישראל ובמרכזי להב"ה את "השבוע הלאומי לגלישה בטוחה ברשת תשע"ו", שהתמקד במסר "30 שניות למחשבה לפני שיתוף והפצה" - קידום נורמות התנהגות ראויות ברשת, מניעת פגיעה בזולת ומסרים נוספים. במסגרתו נערכו סדנאות, מעגלי רב-שיח, מערכי שיעורים ופעילויות נוספות.
במסגרת שיתוף פעולה עם חברת סרטוני האנימציה Brain Pop ישראל ומשרד החינוך הוקם אתר אינטרנט המוקדש לנושא גלישה בטוחה באינטרנט ובו סרטונים הניתנים לצפייה ללא תשלום.
אוקאפי
האוקאפי הוא יצור ביישן, זהיר מאוד וחמקני, ובעל יכולת שמיעה והרחה מעולים, המאפשרים לו לחוש בסכנה מבעוד מועד ולנוס מפניה. פסיו של האוקאפי משתנים בכל פרט, והם מסייעים לו להסתוות בין צללי יער הגשם, ואולי אף לעזור לאוקאפים שונים למצוא אחד את השני. הזכר שונה מהנקבה בקרניו, שהן קצרות יחסית, אך זו לרוב גדולה ושוקלת יותר. לאוקאפי לשון ארוכה המשמשת אותו לאיסוף מזון יעיל יותר, ואף מאפשרת לו ללקק את עיניו ואוזניו. אף על פי שהוא בן משפחתו החי היחיד של הג'ירף, צווארו קצר יותר והוא נמוך ממנו (גובהו של האוקאפי הוא כ-2.15 מטרים). כמו כן, שונה האוקאפי מהג'ירף במספר מאפיינים, עד כדי כך שחוקרים אחדים חשבו לסווגו כקרוב יותר לאנטילופה הקרויה נילגאי.
האוקאפי פעיל בשעות היום בעיקר ואינו נוטה לחיי חברה. הוא מתבודד במשך רוב חייו, מוסתר בנבכי הצמחייה וצלליה. הוא אוכל מגוון צמחים, ואף ניזון מסוגי מינרלים שונים כגון חרסית. מעצם היותו בעל חיים גדול (משקלו מגיע ל-350 ק"ג), הוא צורך כמות רבה של מזון: בין 18 ל-29 קילוגרמים ליום. הוא כמעט ואינו משמיע קולות, אך יכול להפיק קול תת-שמעי. דרך תקשורת זו משמשת בעיקר את האם וילדה.
טורפו העיקרי של האוקאפי הוא הנמר האפריקאי, וכן חתוליים קטנים יותר המסוגלים לטרוף עגלים. האוקאפי נתון תחת איומים נוספים המעמידים בסכנה את קיומו כמין, אשר העיקרי מביניהם הוא צמצום והרס בית הגידול שלו. לאור זאת, הוגדר המין בשנת 2013 על ידי איגוד השימור העולמי כ"נתון בסכנת הכחדה".
תיאור כללי
האוקאפי הוא בעל חיים מפוספס וארוך צוואר, נראה כהכלאה בין זברה לאנטילופה ושוכן בלב יערות הגשם שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. האוקאפי הוא היצור החי הקרוב ביותר לג'ירף מהבחינה הגנטית, ואחד ממיני בעלי חיים רבים האנדמיים לחלק זה של העולם. הוא יצור ביישן, זהיר וחמקני, ובעל חוש שמיעה וחוש ריח מעולים המספקים התרעה מוקדמת בפני סכנה ומאפשרים מנוסה מבעוד מועד. כל זאת, בנוסף לבית הגידול הסבוך והנידח שבו הוא מתגורר, מפחיתים את הסיכוי לפגוש בו. על אף היותו בעל חיים גדול יחסית והסבירות שהילידים ידעו על קיומו ואף צדו אותו, היה בלתי מוכר למדע עד תחילתה של המאה ה-20, ובמאה ה-21 עדיין רב הנסתר על הנגלה על אורח חייו. שמו המדעי מזכיר הן את שמו בשפת המקומיים (Okapia) והן את האדם המערבי הראשון שגילה אותו, סר הנרי ג'ונסטון (johnstoni).
לכל פרט ממין האוקאפי פסים הייחודיים לו, והם מסייעים להסתוות בין צללי יער הגשם, ואולי אף בזיהוי פרטים אחרים. הזכר שונה מהנקבה בקרניו, שהן קצרות יחסית, אך זו לרוב גדולה ושוקלת יותר. לאוקאפי לשון ארוכה המיעלת איסוף מזון, ואף מאפשרת לו ללקק את עיניו ואוזניו. אף על פי שהוא בן משפחתו החי היחיד של הג'ירף, צווארו אינו ארוך כמו של האחרון וגובהו נמוך ממנו. כמו כן, שונה האוקאפי ממנו במספר מאפיינים, עד כדי כך שחוקרים אחדים חשבו לסווגו כקרוב יותר לאנטילופה הקרויה נילגאי.
האוקאפי פעיל בשעות היום בעיקר ואינו נוטה לחיי חברה. הוא מתבודד במשך רוב חייו, מוסתר בנבכי הצמחייה וצלליה. הוא אוכל מגוון צמחים, ואף ניזון מסוגי מינרלים שונים כגון חרסית. מעצם היותו בעל חיים גדול, הוא צורך כמות רבה של מזון: בין 18 ל-29 קילוגרמים ליום. הוא כמעט ואינו משמיע קולות, אך יכול להפיק קול תת-שמעי - דרך תקשורת זו משמשת בעיקר את האם וילדה. הנקבה יכולה להתרבות במשך כל השנה, וההיריון נמשך מעל לשנה (כ-13.5-16 חודשים), ולאחריו מסוגל האוקאפי הצעיר לתפקד באופן עצמאי. בראשית חייו, הוא נשאר במחבוא, ומצפה לביקוריה של האם. לעגל קצב גדילה מהיר במיוחד מבין מכפילי פרסה בעלי גודל דומה, ככל הנראה בזכות חלבה העשיר של אמו. בגיל שלוש, הוא מגיע לבגרות מינית.
טורפו העיקרי של האוקאפי הוא הנמר האפריקאי, וכן חתוליים קטנים יותר המסוגלים לטרוף עגלים. האוקאפי נתון תחת איומים נוספים המעמידים בסכנה את קיומו כמין, אשר העיקרי מביניהם הוא צמצום והרס בית הגידול שלו. לאור זאת, הוגדר המין בשנת 2013 על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN) כ"נתון בסכנת הכחדה". לפיכך, הוא מוגן בחוק במדינתו, ומהווה אף סמל לאומי. המאמצים לשימורו, מתבצעים בפרט על ידי פרויקט שימור האוקאפי שבשמורת אוקאפי - מקום המחיה החשוב ביותר למין. לרבות זאת, פרטים רבים מוחזקים בשבייה ברחבי העולם, וכן מנוהלים גרעיני רבייה לשימור המין.
היסטוריה של המין
אף על פי שלא היה ידוע לעולם המערבי עד המאה ה-20, קרוב לוודאי כי ילידי אפריקה הכירו את האוקאפי וצדו אותו במשך אלפי שנים, ואף יש אלו הטוענים כי האוקאפי היה ידוע גם לאנשי מצרים העתיקה, זאת בהתבסס על דמות בעל חיים מגולפת באבן שנמצאה במצרים בעלת חוטם מחודד, אוזניים גדולות ורחבות וזנב בעל ציצת שיער בקצהו (אך ככל הנראה האומן לא היה בקי במראה החיה, ועל כן לא ניתן לקבוע בוודאות אם אמת הדבר). כמו כן, על גבי גרם המדרגות המזרחי של ארמון האפדאנה (Apadana) שבפרספוליס, ישנם תבליטים המתארים תהלוכות של נציגים ממדינות שנשלטו על ידי האימפריה האחמנית המביאים מנחות לשליטה דריווש הראשון – אחת מהן היא שיירה נובית או אתיופית המוליכה חיה הדומה לאוקאפי.
סיפורים רבים עברו מפה לאוזן על קיומו של בעל חיים אפוף מסתורין ובלתי רגיל, יצור חמקן החי במעבי הג'ונגלים של מרכז אפריקה. קרוב לוודאי ששמועות אלו התעצמו עקב פרסום ספרו של חוקר הטבע הבריטי פיליפ הנרי גוס ב-1861 - The Romance of Natural History - בו כתב כי אי אילו גילויים חשובים אשר יעשו בתחום הזואולוגיה האפריקנית, מאמין הוא כי יהיו הם באזור מרכז אפריקה שבין ימת צ'אד והאימפריה האתיופית לבין קו המשווה (אזור בו חלק מיערות הגשם של הרפובליקה של קונגו והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נמצאים, וביתו של האוקאפי עצמו). בנוסף, כתב כי סביר מאוד ששוכן שם יצור בדמות חד-קרן, זאת בעקבות שמועות שסופרו לחוקרים על קיומה של חיה חמקנית ומטילת אימה, בעלת קרן אחת אשר לא ידועה לאירופאים, גודלה בין קרנף לסוס ונקראת בשמות שונים כגון: Abada, Nillekma, Arase ו-Ndzoodzoo. מדי פעם חוקרים הבחינו באחוריו של האוקאפי או קיבלו רמזים שונים, כמו במקרה של החוקר הרוסי וסילי יונקר (וילהלם ג'אנקר בשמו האנגלי - Wilhelm Junker) אשר קיבל לידיו פיסת עור מפוספסת מחיה שנקראה בשפה המקומית "makapi", אך ייחס אותה בטעות לאייל מושק. יותר מזה, בעת מסעו במרכז אפריקה, הקצין הצרפתי ז'אן-בטיסט מרשן (Jean-Baptiste Marchand) צפה בעדר אנטילופות ליד גדות נהר ותיעד במפורט ביומנו בעל חיים ביישן השונה מהן, הנראה דרוך ומוכן לנוס בכל רגע. הקצין לא מצא אזכור לבעל חיים זה ברישומים הזואולוגיים ועל כן קרא לו "antilope-âne-girafon".
גילויו על ידי העולם המערבי
תעלומת החד-קרן אפריקני נמשכה עוד כשלושה עשורים, עד שהפתרון החל לקרום עור וגידים כאשר בשנת 1890 דיווח החוקר האמריקאי הנרי מורטון סטנלי על קיום בעל החיים החדש לעולם המערבי. סטנלי הגיע לאפריקה בשנת 1871 בשליחותו של העיתון ניו יורק הראלד מתוך מטרה למצוא את מגלה הארצות והמיסיונר האבוד דייוויד ליווינגסטון, ולאחר שהצליח במשימתו - נשאר באפריקה לחקור אותה. בנספח ספרו "In Darkest Africa" שפורסם בשנת 1890 העיר כי הופתע לנוכח התנהגותם האדישה של אנשי מבוטי (Mbuti או Bambuti) - שמם של כל אחת משלוש קבוצות הפיגמים שחיים ביער הגשם איטורי (Ituri) - למראה סוסיו, וציין כי טענו שהם מכירים "חמור" אוכל עלים הקרוי בשפתם "O'api" (הוא בטעות שמע "atti") אשר נתפס לעיתים בבורות הציד שלהם. רישומיו של סטנלי עוררו את התעניינותו של סר הנרי "הארי" המילטון ג'ונסטון (Harry Johnston) - מי שהיה לימים הנציב האוגנדי כשזו הייתה מדינת חסות של בריטניה - ועל כן נפגש עמו כדי לדון בעניין. סטנלי סיפר לו שהוא ומשלחתו הצליחו לראות את החיה רק בחטף, כאשר סיירו לאורך הצד המערבי של נהר סמליקי (Semliki River) וג'ונסטון היה נחוש בדעתו ללמוד עוד על חיה מסתורית זו.
בשנת 1900, נתקל ג'ונסטון מתוקף תפקידו בפיגמי מבוטי אחדים שנחטפו על ידי מנהל מופעי בידור גרמני. ג'ונסטון חילץ אותם, והבטיח כי ישיבם לביתם. החבורה התיידדה, ובכך זכה ג'ונסטון ללמוד מפי הפיגמים מלאי התודה על חיה דמוית חמור מפוספס הקרוי "O'api". במהלך החודשים שחלפו לפני שיכול היה להחזירם למושבם, עצר ג'ונסטון בבסיס יער סמליקי (שם הוקם הפארק הלאומי סמליקי) ומפקדו סיפר לו כי קיימות חתיכות עור אשר נחתכו על ידי חיילים תושבי המקום לשם הכנת רצועות כדורים וחגורות, והוא הצליח להשיג שתיים מהן. ג'ונסטון היה נרגש כל כך לאור מציאת הוכחה נוספת לקיומה של החיה, לפיכך ארגן משלחת שפניה היו מועדות לנבכי יערות הגשם. ואדרנלין בעורקיו, ג'ונסטון וחבורתו עם אנשי מבוטי ששימשו כמורי דרך, סיירו ביער הגשם עד אשר עלו הפיגמים על נתיב עקבות של אוקאפי. כאשר בחן את העקבות מקרוב, השתומם ג'ונסטון למראיהן - הן לא היו עקבות זברה או חמור, ואפילו לא עקבות של מי ממשפחת הסוסיים או סדרת מפריטי הפרסה להם פרסה יחידה - אלו היו עקבות של פרסה שסועה, של בעלי החיים מכפילי הפרסה כמו האייל או הג'ירף. ג'ונסטון שיער שאלו עקבות מין אילנד חדש החי ביער, ועל כן, באוקטובר של אותה שנה שלח את רצועות העור לאירופה לשם בדיקה מדוקדקת יותר.
חודש לאחר מכן, פתח מזכיר העמותה הזואולוגית של לונדון (Zoological Society of London), פיליפ לאטלי סקלייטר (Philip Lutley Sclater) את החבילה אשר נשלחה אליו, ובחן תחת מיקרוסקופ את רצועות העור המפוספסות בחום ולבן. מסקירתו הראשונית עלה כי השיער דומה לזה של הג'ירף והזברה, אך שונה משל האנטילופה, וב-18 בדצמבר הציג אותם לראשונה בפני חברי העמותה. התקשורת הפיצה בזריזות את הידיעה על קיום בעל חיים גדול באפריקה אשר לא היה ידוע למדע לפני כן, והתגובות לא איחרו לבוא: יש שחשדו שזוהי תרמית, שכן הכיצד בעל חיים גדול כל כך נעלם מעיני האנשים? יש אשר העלו השערות באשר לסוג החיה, ואחרים אף הרחיקו לכת וטענו שזוהי "חוליה חסרה" למין קדום. היצור החדש נקרא Equus johnstoni (Equus זהו השם המדעי של הסוג סוס, ו-johnstoni על שם ג'ונסטון) אחרי אספה של העמותה שנערכה בפברואר, משום שהחוקרים חשבו שזהו מין חדש של זברה.
תוך זמן קצר, האוקאפי הפך לסנסציה: גני חיות רבים תבעו ללכוד אוקאפים מהטבע ולהציגם באוסף החיות שלהם, אם כי הניסיונות הראשונים היו בלתי מוצלחים משום שיעור תמותה גבוה. ככל הנראה, הריגוש נבע מכך שבסביבות המאה ה-20 המדע האמין שהתגלו כבר כל בעלי החיים הגדולים. בהתבסס על אמונה זו, נטען כי האוקאפי יהיה החיה הגדולה האחרונה שתתגלה, דבר שהוכח כשגוי עוד בתקופה ההיא עם גילויים של מינים נוספים, כגון גורילת ההרים ב-1902, ההיפופוטם הגמדי וחזיר היער הענק ב-1904, וקודו ההרים ב-1910.
מיון, אבולוציה
לאוקאפי מספר כרומוזומים לא סדיר: מלבד 46 הכרומוזומים הרגילים, המספר יכול להיות 45 או 44. בעוד שסטיות דומות אצל בעלי חיים אחרים הן חריגות או אף קטלניות, אוקאפים עם מספרים דומים נחשבים נורמליים. תופעה זו מוסברת על ידי הטרנסלוקציה הרוברטסונית.
תפוצה
אוכלוסיות עיקריות נוספות מתרכזות ביערות של אגני הנהרות לינדי (Lindi), מאיקו וצְ'אוֹפּוֹ (Tshopo) אשר קרובים יותר למרכז המדינה, ובאזור שמורת רובי-טלה (בערך 9,000 קמ"ר) אשר במחוז אואלה תחתית (Bas-Uele). בנוסף, אוקאפים נמצאים גם בשמורת הר הוֹיוֹ (Mt Hoyo; 200 קמ"ר), ובשנת 2013 אף תועדה הימצאות אוקאפים רחוקה עד שמורת אבּוּמוֹנבֶּנזִי (Abumonbanzi) שבמחוז אובנגי צפון (Nord-Ubangi). בעבר היה המין נמצא לפרקים ביער סמליקי הסמוך שבמערב אוגנדה, ואוכלוסייה קטנה שוכנת ביער וואטָלִינְגַה (Watalinga Forest; 1,100 קמ"ר) שבחלק הצפוני של הפארק הלאומי וירונגה, בחלק הקונגולזי של יער סמליקי. אוכלוסייה זו התגלתה מחדש בשנת 2006, לאחר שלא נצפתה מאז שנות ה-50.
שטח התפוצה הוא 383,190 קמ"ר, אולם הוא כולל אזורים לא מתאימים כגון אזורים עירוניים, יער המתדלדל מעציו ויער המוצף בביצות. אם מחסירים מהסכום חלקים אלו, השטח מסתכם ב-244,405 קמ"ר, אשר מתוכו רק 14,112 קמ"ר מאוכלסים באוקאפים, אך יש לערוך סקרים נרחבים ומעמיקים יותר כדי לקבל תמונה טובה יותר.
מאפיינים גופניים
האוקאפי הוא מעלה גירה ארך רגליים וצוואר, וגודלו כגודל הסוס. פניו הלבנות מסתיימות בחוטם ארוך ושחור הנתמך בצוואר עבה, וזה בתורו מחובר לגוף משופע קמעה בו החלק הקדמי גבוה במעט מהאחורי. אוזניו גדולות מאוד ופונות כלפי מעלה, ומסוגלות לנוע על צירן באופן עצמאי, מה שמקנה לו חוש שמיעה מעולה הקולט אפילו רחשים קלים ביותר משני כיוונים בו זמנית, דבר שבתורו עוזר לו להתחמק מאויבים וצרות אחרות. מלבד זאת, יש לו חוש ריח מצוין, ובאמצעותו יכול לרחרח את האדמה ולדעת אם אוקאפי אחר היה בסביבה לפניו. עיניו הגדולות שחורות, מוקפות ריסים ארוכים ועבים, אולם בשונה מחושיו המחודדים האחרים, כושר ראייתו ירוד. בין הזכר והנקבה קיימת דו-צורתיות זוויגית קלה, כלומר שוני במראה, המתבטאת בעיקר בכך שעל המצח החום, לאוקאפי הזכר גדלות קרניים המכוסות בעור קשה, אשר אורכן (עד 15 ס"מ) קצר מספיק כדי שלא יסתבכו בצמחיית היער. מצד שני, לנקבה בליטות עשויות סבכי שיער במקום בו קרניים אמורות להימצא, ולעיתים אף קרניים מנוונות. כמו כן, צווארו של הזכר שרירי יותר משל הנקבה, אך הנקבות גדולות ואדומות במעט מהזכרים, ואף שוקלות כ-25–50 קילוגרמים יותר.
פרוותו הקצרה כהה, גווניה נעים בין סגול, שחור או חום-אדמדם, ומרקמה קטיפתי ורך למגע וצפוף. זו בנוסף גם שמנונית, כך שמים גולשים ממנו והלאה, והוא נשאר יבש בימים גשומים. אחוריו והחלק העליון של רגליו מפוספסים בלבן, מה שהוביל אנשים לקשרו לזברה, אך למעשה רבים המאפיינים הדומים בין אוקאפי וקרובו הג'ירף. לכל אוקאפי דפוס פסים ייחודי, ואלו מסייעים לו להסתוות, בכך שהם מחקים את משחק האורות והצללים הנוצר כאשר קרני אור חודרות מבעד לעצי יער הגשם. בנוסף, משוער כי הם עוזרים לאוקאפי הצעיר לעקוב אחר אמו כאשר הם מפלסים את דרכם ביער החשוך. ביסוס לתפקיד הפסים כעזר הסוואה נמצא במחקרים שתיעדו את דפוס הפסים על האחוריים, והשפעתם על טריפת הפרטים. במחקרים תועדו שלושה מופעים אפשריים: אחוריים חלקים, מפוספסים ומפוספסים בצפיפות (מופע אשר נראה לבן כמעט לגמרי). במשך השנים, התגלה כי נמרים מצליחים לצוד בהצלחה רבה יותר אוקאפים שאחוריהם חלקים או מפוספסים בצפיפות, שכן אלו בלטו במיוחד ביער. השערות של הפסים הלבנים ארוכות מן אלו של השחורים, החלק התחתון של רגליו צבוע בלבן, בעוד שמפרקי הברך והקרסול שחורים.
אף על פי שהאוקאפי הכי קרוב לג'ירף, צווארו אינו ארוך כמו של האחרון וגובהו נמוך ממנו. עובדה זו מוסברת על ידי כך שביער הגשם הצמחייה נמצאת בכל הגבהים – ענפים תחתונים, צמחים מטפסים המשתלשלים מטה ושורשים מהם אפשר למעוד – ולסביבה זו האוקאפי הסתגל כדי לנוע בחופשיות. יתר על כן, לאוקאפי לשון ארוכה יותר מזו של הג'ירף באופן יחסי. קצה מחודד, צבעה סגול-שחור, היא שרירית ובעלת כושר תנועה ואחיזה, ואורכה יכול להגיע לאורך של 25 סנטימטרים מעבר לחוטם (עד 45 ס"מ אורכה כללי). באמצעותה יכול להפשיט הוא אפילו את הענפים הדקים ביותר מעליהם, ואף ללקק את אוזניו ועיניו ולטפח את עצמו.
בהתבסס על חישובים שנעשו באוכלוסיית השבי, אורך החיים המשוער הוא בסביבות שמונה שנים, כאשר השיא הוא 33 שנים, שישה חודשים ועשרה ימים (לפרט בשבייה). כמו כן, נקבה אחת ילדה בהצלחה בגיל 26 שנים. בניבים המקומיים, האוקאפי לפעמים מבולבל עם הבונגו והזברה, מפני ששלושתם מפוספסים בצורה מסוימת. בהשוואה לפרסתנים גדולים אחרים המתגוררים ביער הגשם האפריקני, עקבותיו וגלליו של האוקאפי מעוגלים יותר משל הבונגו וקטנים משל התאו האפריקני. לבו של האוקאפי דומה לאלו של מעלי גירה אחרים (משקלו אצל בוגר הוא כ-1.85 קילוגרם), אולם בעוד שווריד הצוואר (Jugular vein) מזכיר את זה של הג'ירף, הווריד החֵיקִי (Axillary vein) והווריד הזרועי (Brachial vein) פחות מורכבים מאלו של האחרון. יתר על כן, בדומה לג'ירף, האוקאפי חסר כיס מרה.
התנהגות
האוקאפי אינו חברותי במיוחד, אלא מעביר חלק ניכר מחייו כמתבודד, עומד ללא נוע, מוסתר בין צמחי היער וצלליהם. בעבר נחשב לבעל חיים לילי, ואכן הוא פעיל לפעמים בשעות החשיכה כאשר ירח מאיר את השמיים, אך למעשה זהו בעל חיים המעדיף את שעות היום.
בניגוד לאופיו המסתגר בטבע, בשבייה טיפוח הדדי הוא דבר שבשגרה, ואף נוצרות לפעמים קבוצות של למעלה מ-3 פרטים. לזכר הבוגר יש טריטוריה מוגדרת אך לא בלעדית, כלומר חופפת עם טריטוריות זכרים אחרים, שגודלה הממוצע נע בין 10 לכמעט 17 קמ"ר. מנגד, לנקבה הבוגרת יש טריטוריה קטנה יותר, המתפרשת על פני שטח של 4 עד 7 קמ"ר, אך זו בלעדית. הזכרים נעים בשטחם באופן מאוד לא סדיר: פעמים הם שוכנים בתחום קטן מהטריטוריה הכללית שלהם במשך מספר ימים עד שבוע, ואז בפתאומיות גמורה גומאים מרחקים ארוכים עד הגיעם לאזור אחר. לעומתם, הנקבות מסיירות בשטחן באופן שווה יותר, ועוזבות אותו לעיתים רחוקות בלבד. בממוצע, הוא מסייר אחר מזון למרחק של עד 0.8 קילומטרים ביום, בדרך כלל על פני נתיבים שנרמסו במשך הזמן תחת רגלי דורות רבים של אוקאפים, וזכרים יכולים אף להגיע למרחקים של עד 4 קילומטרים ביום.
מיתרי קולו בסיסיים למדי, כך שמגוון הקולות שיש באפשרותו להשמיע מוגבל למדי. שלושת הקולות שתועדו בצורה הטובה ביותר הם: נשיפה, המשמשת לתקשורת בכל גיל הן אצל הזכר והן אצל הנקבה; אנחה, המושמעת על ידי הזכר במהלך החיזור; ופעייה, המופקת על ידי עגלים בני פחות משבעה חודשים, במיוחד כשהם נמצאים תחת לחץ. האוקאפי, בדומה לבעלי חיים רבים אחרים, מתקשר עם פרטים אחרים גם באמצעות קול תת-שמעי. לכך הוצע הסבר אבולוציוני הטוען כי צורת תקשורת זו התפתחה בין האם וילדה בזמן שהיא מחפשת אחר אוכל. במצב זה האם יכולה לשאול בשלומו של צאצאה מבלי לחשוף אותו ואת מצבו הפגיע לטורפים, אשר אינם יכולים לשמוע בתדר זה.
האוקאפי הזכר טריטוריאלי יותר מהנקבה, ומנסה בקביעות להרחיק זכרים מתחרים משטחו בעוד שהוא מאפשר לנקבות להיכנס ולחפש אחר מזון. הן הזכר והן הנקבה מסמנים את שטחם, זאת באמצעות שפשוף צווארם על פני גזעי עצים, ורקיעה ברגליהם לשם הכרזה על בעלות השטח, בדרך כלל עם רגליהם הקדמיות ולאחר הגיעם לשטח חדש. לרקיעה מתלווה הפרשה חומה במקצת, דביקה ודמוית זפת, הנפלטת מבלוטות מפותחות מאוד בכף הרגל, ואף ייתכן שבאמצעותה מועברים מסרי קול תת-שמעי. בנוסף לכך, הזכר מסמן גם באמצעות השתנה על שיחים נמוכים, ואז הליכה מעליהם או דרכם. לשתן האוקאפי יש ריח חזק ומיוחד, ומשום כך אתרי סימון מסוימים ניתנים לזיהוי אפילו על ידי האף האנושי. יתר על כן, בשבייה נצפו פרטים המשתמשים במקומות עשיית הצרכים כאתרי סימון.
לרוב הוא רגוע באופיו ואינו תוקפני, אולם כאשר זכרים מתחרים על ליבה של נקבה, הם נכנסים למעין טקס הכולל התנפלויות, נגיחות והטחת צוואריהם זה בזה. יש ולפעמים שהאוקאפים בועטים, אך בדרך כלל זוהי פעולה סמלית בלבד אשר אינה כוללת מגע. לדוגמה, לזכר שנתפס במלכודת בור (Trapping pit) בטבע היו סימני חתכים עמוקים בצידו אשר יכלו להיגרם מקרניו של זכר אחר. כמו כן, שני זכרים נמצאו מתים באותו מקום, וכפי שמשתמע מהצמחייה הרמוסה מסביב הם ככל הנראה התעמתו אחד עם השני ודחפו עצמם לבור. כאשר מסתיים לו הקרב, הזכר המנצח מתהלך עם ראש זקוף, מבליט את צווארו, בעוד שיריבו הכנוע משפיל את ראשו. האוקאפי נצפה משחק, בכל גיל, אם כי מכיוון שמשחק זו דרך למידה, צעירים משתמשים בו לעיתים תכופות יותר. במשחק זה, אשר ייחודי לו ומכונה "פּוּקי" (pooky), האוקאפי עומד או מסתובב, ראשו מורכן וצווארו מתוח, ובזנבו הוא מכשכש בנמרצות. כמו כן, לפעמים ה"פוקי" כולל שכיבה על הקרקע, גלגול וקימה. בנוסף, בטבע אוקאפים צעירים נצפו מברכים את אימותיהם לשלום בכך שניתרו ופיזזו סביבן.
בדומה לג'ירף צווארו ורגליו הארוכים מצריכים אותו להתכופף כדי להגיע לאדמה ולשתות ביתר קלות. מהירות הליכתו היא בסביבות 16 קמ"ש - דרך הילוכו היא אסימטרית - שתי הרגליים מאותו צד נעות ביחד, לאחר מכן נע זוג הרגליים הנגדיות, וכך הלאה. כאשר חפץ הוא בדהירה, האוקאפי יכול גם להגיע למהירות של 56.3 קמ"ש, באותה צורת הנעה של הרגליים.
תזונה
תפריטו כולל למעלה מ-100 מיני צומח: רובם מינים ממחלקת הדו-פסיגיים, ואחרים, כגון שרכאים ומינים חד-פסיגיים, נאכלים לעיתים רחוקות יותר. לעיתים קרובות האוקאפי מעביר את תשומת לבו מצמח אחד למשנהו תוך כדי האכילה, במקביל לברירה קפדנית של חלק הצמח הנכנס לפיו. הוא מריח את הצמח, נוגע בו וממשש אותו עם חוטמו ושפתיו, ולאחר מכן משלח את לשונו ומלפף אותה סביב, תוך הפשטת הענף או הזרד מעליו. בנוסף למיני הצמחים אותם אוכל האוקאפי בטבע, בשבייה מקבל הוא גם תוספות כגון אלפלפה בצורת חציר או גלולות, ענפי שיטה בעלי עלים, בצלים, גזרים ובטטות.
על אף היותו ביישני ונחבא אל הצללים, מעדיף האוקאפי לתור אחר מזון באזורים שטופי אור החודר מבעד לחללים הנוצרים בחופת היער כתוצאה מנפילת עצי חופת היער. הוא מחבב במיוחד לאכול מעצים אלו, אשר נפלו ונשברו (אך לא מתו), ועברו תהליך סיעוף עצים אלו כוללים מינים אשר לא נמצאים בתפריטו של המין כלל בהיותם צעירים, מה שככל הנראה מרמז על כך שצמחים רבים מייצרים חומרים הדוחים את בעלי החיים הניזונים מהם, אך אלו שוככים עם גדילת הצמח אל עבר החופה. עם זאת, "טלאי חיפוש מזון" אלו קטנים וברי חלוף, ולכן האוקאפי צריך לנצלם לפני שיעבור זמן רב מאז היווצרותם, שכן לאחר 12–18 חודשים הצמחים החדשים התופסים את מקומו של העץ נעשים לו בלתי נגישים או לא טעימים. בעונות הגשומות הוא נודד אל הרי בדד סלעיים בחיפושו אחר צמחי מאכל נבחרים אשר אינם בנמצא בתקופה זו של השנה. בדומה לפרסתני יער הגשם האחרים, האוקאפי מבקר באתרי מינרלים כגון חרסית שנחפרו ומתוחזקים על ידי פילים, אבל נמנע מבורות השכשוך הנוצרים במקומות אלו. כמו כן, הוא בולע לשלשת עטלפים החבויה בעצים חלולים (ראו: גואנו). כאמור בפסקה "תפוצה ובית גידול", האוקאפי מעדיף יערות בעלי חופה סגורה הנמצאים באזורים הרריים קמעה, מכיוון שבהם הצמחייה שגדלה מתחת לחופת היער מגוונת ומשתנה בצפיפותה. חופה כזו, שהיא סגורה אך לא עבותה לגמרי, מאפשרת חדירת אור וצמיחת מינים שלא צורכים אור רב - צמחים המהווים את עיקר תפריטו של האוקאפי.
בעל חיים זה מיוחד בהיותו הפרסתן האפריקני שוכן היערות היחיד אשר תזונתו מורכבת ברובה מצמחייה שגדלה מתחת לחופת היער (Understory). למרות זאת, בעוד שהתמחות תזונתית זו מספקת למין גומחה אקולוגית, זו גם מוגבלת בגלל מספר סיבות: הצמחייה הטעימה נדירה ומפוזרת על פני שטח גדול, מקבצי עלים הגדלים יחדיו אינם נפוצים, לצמחים רבים יש הגנה כימית למניעת אכילתם, ותפוקה נמוכה של הצמחייה. יתר על כן, ממדיו הגדולים מצריכים כמויות גדולות של מזון: בין 18 ל-29 קילוגרמים של מזון צמחי ליום. לאור אילוצים אלו, האוקאפי מפגין מספר מאפיינים גופניים המותאמים לאורח החיים של אוכל עלים בעל תפריט מוגבל (בנוסף ללשונו וחוטמו שהוזכרו לעיל) אלו כוללים צורת שיניים מיוחדת המאפשרת חיתוך צמחייה רכה; ייצור רוק מוגבר (וכן בלוטות רוק גדולות) המאפשר להם להתמודד עם ההגנה הכימית במזונם, כגון צמחים המשתמשים בטאנין או ברעלנים; וכן מעי גס גדול המייעל את העיכול.
רבייה
תקופת הייחום (וכן הרבייה) של הנקבה אינה תלויה בעונות השנה, זאת על פי תצפיות בשבייה, ומתרחשת בכל 14–15 ימים. כאשר נקבה מצאה לעצמה בן זוג, מתחיל החיזור בו הזוג עומד במקביל ראש אל זנב, סובבים אחד את השני, ומרחרחים זה את מפשעתו של זה. לאחר מכן מפגינים את תגובת פלהמן, והזכר עומד זקוף, מותח את צווארו, מניע את ראשו מעלה ומטה ובועט ברגליו. לפני הרבייה, הזכר ניגש אל הנקבה בזהירות עם ראש מורכן תוך שהוא משמיע נשיפות חזקות, וזו מגיבה בכך שהיא משנה את תנוחתה לכנועה עם ראש מורכן. הפעולה מהירה, ובשבייה זכרים התרבו עם מספר נקבות בפרק זמן רצוף. שם, היכן שהזכר והנקבה נאלצים לשהות אחד בקרבת השני, זה הראשון עלול להפוך תוקפני יותר, לעומת הטבע בו הזכר שוהה לפעמים בקרבת הנקבה מספר ימים. לאחר הלידה הנקבה מסוגלת לחזור במהירות לתקופת הייחום שלה: לדוגמה, נקבות בשבייה הפכו הרות לאחר חודש או שניים מלידתם.
כאשר נקבה נמצאת בעונת הרבייה שלה, היא מעדיפה טריטוריה בעלת אחוז גדול יותר של צמחים מועדפים; על צמחים אלו ניתן להבחין בסימני אכילה רבים וברורים יותר אם היא מניקה או כשהעגל שלה מלווה אותה. ההיריון נמשך יותר משנה – בין 414 ל-493 ימים (כ-13.5–16 חודשים) – ועם סיומו הנקבה מצליחה לשאת את צירי הלידה ברוב הפעמים, ולאחריהם אוכלת את השליה. לאם נולד עגל אחד (לידת תאומים תועדה במקרה יחיד) שגובהו כ-80 ס"מ ומשקלו נע בין 14.6 ל-32 ק"ג. האוקאפי הצעיר מסוגל לתפקד באופן עצמאי מיד עם לידתו, לעמוד תוך חצי שעה ולהראות נכונות לינוק כעבור חצי שעה נוספת. בהתבסס על תצפיות בשבייה, מיד לאחר הלידה נוצר קשר אימהי הדוק עם העגל, הכולל טיפוח נרחב של הוולד ומגע מתמשך בו. עם זאת, נראה כי אין תהליך "החתמה", בו העגל נקשר בלעדית לאמו, שכן אוקאפים צעירים נצפו יונקים משתי אמהות. העגל דומה לאמו במופעו, אך בנוסף יש לו רעמת שיער קצרה לאורך עמוד השדרה שלו, אשר נעלמת בהדרגה כמעט לגמרי עם הגיעו לגיל 12–14 חודשים.
במהלך השבועות הראשונים אחר הלידה, האם משאירה את ילדה במקום סמוי מהעין, ומבקרת אותו לפרקים. האם מודיעה על בואה באמצעות קול נשיפה נמוך, וכשהעגל שומע זאת הוא ממהר להתקרב אליה. בניגוד למגבלות התזונה המוזכרות לעיל, לאוקאפים צעירים יש קצב גדילה מהיר במיוחד מבין מכפילי פרסה בעלי גודל דומה, בכך שהם משלשים את משקלם ב-50 הימים הראשונים לחייהם. למאפיין זה הוצע הסבר באמצעות ברירה טבעית כתוצאה מלחץ כבד מטורפים, וככל הנראה גם מחלב אם מזין במיוחד, אשר בו יש ריכוז חלבון הגבוה בשליש מזה של הפרה ואחוז שומן נמוך. הזכרים גדלים מהר יותר מהנקבות, אולם בגיל 8 שבועות קצב הגדילה משתווה, ולאחר מכן נמוך משלהן. העגל מתחיל לאכול מזון מוצק בגיל שלושה שבועות, ולעלות גירה בגיל שישה שבועות. בנוסף, הוא עושה את צרכיו (צואה) בפעם הראשונה בין ארבע לשמונה השבועות הראשונים לחייו, הסתגלות אבולוציונית העוזרת לו להתחמק מטורפים המרחרחים אחר בעלי חיים צעירים וחלושים.
העגל נשאר במחבואו למשך ששת עד תשעת השבועות הראשונים לחייו, יותר מכל עגלים של מינים אחרים. עם התפתחותו, סוקר האוקאפי הצעיר את האזור שמסביבו לעיתים תכופות יותר ויותר (אם כי אמו עדיין מבקרת אותו), עד שהוא מוכן לנדוד מביתו ולהשתקע במקום חדש. האוקאפי נוטה לעזוב את ביתו בהדרגה, כך שהוא מתרחק יותר בכל יום שעובר, אך פרטים מסוימים תועדו עוזבים את משכנם בפתאומיות תוך מסע ארוך אל עבר טריטוריה חדשה. בדרך כלל, עם הגיעו לגיל שישה חודשים האוקאפי הצעיר נגמל מחלב אמו, אם כי הוא יכול לינוק במשך זמן רב יותר. לאחר שלוש שנים מעת לידתו, האוקאפי מגיע לבגרות מינית, אך בשבייה נצפו פרטים מתרבים בגיל מוקדם יותר.
איומים וגודל האוכלוסייה
כתוצאה מאיומים חמורים אשר גוברים והולכים, ומחוסר פעולת שימור יעילה, עלול האוקאפי להיעלם מנופי אפריקה הפראית. איגוד השימור העולמי (IUCN), לאחר הערכה שנעשתה בשנת 2013, קבע כי יש להגדיר את המין כ"נתון בסכנת הכחדה" מכיוון שאוכלוסייתו חווה דלדול שעלה על 50% מאז שנת 1995 – ירידה אשר ממשיכה ומשוערת שתימשך גם בעתיד. ההערכה התבססה על סקרים שנערכו בשמורת אוקאפי והראו שיעור ירידה של 43% בין השנים 1995 ו-2007 וירידה נוספת של 47% בין השנים 2008 ו-2012, זאת בנוסף להידרדרויות או הכחדות מקומיות נוספות שדווחו מאזורים אחרים. אף על פי שמאז 2008 המין היה מוגדר כ"קרוב לאיום", הראתה ההערכה האחרונה שהיה צורך לשנות את מצבו עוד אז. אוכלוסיית המין הכללית הוערכה בשנת 1999 במעל 10,000 פרטים ובשנת 2013 בין 30,000 ל-50,000 פרטים, אך משוער כי המספרים האמיתיים נמוכים במידה רבה ובמגמת ירידה (נכון לשנת 2014), זאת אף על פי שאין הערכות מהימנות על גודלה האמיתי.
טורפים, טפילים ומחלות
הנמר האפריקאי הוא טורפו הכמעט בלעדי של האוקאפי, כאשר צעירים וזכרים בוגרים הם הנטרפים העיקריים. במהלך חמש שנים של מעקב מחקרי אחר פרטים מהמין, כ-18 אחוזים מהם נטרפו על ידי נמרים. בנוסף, עגל אחד הומת על ידי הכשת נחש. טורפים אחרים הם הסרוואל והחתול הזהוב האפריקני (Profelis aurata) הצדים לעיתים עגלים.
יותר מ-30 מיני טפילים, תועדו אצל המין, ביניהם תולעים נימיות. נִגּוּעַ של התולעת הנימית Monodontella giraffae, המשפיע על צינור המרה (Bile duct) והכבד קושרו לתחלואה ותמותה, אך השפעתם של הטפילים השונים על הבריאות, הרבייה ויכולת ההתחמקות מטורפיו של האוקאפי אינה מובנת כראוי. בנוסף, פרטים בשבייה הראו רגישות יתרה למגוון זיהומים חיידקים ומחלות חיידקיות ופטרייתיות.
איומים מעשי ידי אדם
האיום העיקרי מולו ניצב האוקאפי הוא צמצום והרס בית הגידול - בעיקר לשם שימוש בעץ והתיישבות - הממשיך מאז שנת 1980. בערך שליש משטח תפוצתו של המין נמצא בסכנה כתוצאה מהתיישבות אנושית שנמשכת מתחילת המאה ה-21, ומכריתת יערות ודלדולם מעצים. בשמורת אוקאפי, אשר הייתה ועודנה המקום הבטוח ביותר למין (נכון ל-2014), הגיע שיעור הירידה לכ-50%, ועל כן יש לסבור כי במקומות אחרים הוא שווה לכל הפחות. המין מסוגל להתקיים לצד התיישבות אנושית בקנה מידה קטן, אך נעלם מאזורים של התיישבות פעילה או כזו הגורמת להפרעה בבית הגידול. לכן, התיישבות היא אחד האיומים העיקריים של המין, ובמיוחד כיבוש שטחים בלתי חוקי באזורים מוגנים. האזורים שנמצאים בסכנה גבוהה הם בין היתר דרום-מזרח יער איטורי, אזור קִיסָנְגַנִי (Kisangani), רובי-טלה, הגבולות המערביים של תפוצת המין באגן הניקוז של נהר האבולה והגבול המזרחי באזור וירונגה-הוֹיוֹ (Virunga-Hoyo).
איום מרכזי נוסף המאפיל על קיומו של המין הוא אי היציבות הביטחונית אשר שוררת במדינה מאז שנות ה-90, המתבטאת במאבקים שונים, כגון: מלחמות קונגו הראשונה והשנייה, וסכסוך איטורי (Ituri conflict). במהלך מלחמות ועימותים אלו, ספגו בעלי החיים ובני האדם באזור אבדות רבות: המוני פילים, פרימטים וחיות אחרות נרצחו על ידי הכוחות המזוינים ששלטו בשמורת אוקאפי, כמו גם הפיגמים ושאר הקהילות האנושיות אשר נאלצו לחיות בפחד יום יומי לחייהם. אי יציבות זו מובילה להימצאות קבוצות חמושות ובלתי חוקיות בתוך ובסביבות אזורים מוגנים, ביניהם זה של האוקאפי. אלו מונעות פעולות שימור יעילות (כמו גם עריכת סקרים וניטור), ומתעסקות בציד פילים וחיות אחרות, כרייה בלתי חוקית (זהב, קולטן ויהלומים), כריתת עצים בלתי חוקית, ייצור פחם עץ והסגת גבול חקלאית. מצב זה משפיע ישירות ובעקיפין על שימור האוקאפי, ודוגמה לכך היא האוכלוסייה הקטנה השוכנת ביער וואטָלִינְגַה (Watalinga Forest), אשר נמצאת בסיכון מכיוון שאי אפשר לספק לה הגנה בשל קבוצות חמושות המונעות את הגישה לאזור או מאיימות על בטיחותה.
בנוסף לכל אלו, קיומו של האוקאפי מעורער בגלל ציד אשר נעשה בעיקר בשביל עורו ובשרו. על פי דיווחים, בעבר היה עור האוקאפי מוצר נפוץ בשוק הלא חוקי בתקופת מלחמת האזרחים שהתרחשה בין 1998 ל-2003. בכל זאת, עדיין פקחי טבע מוצאים מדי פעם עורות אוקאפי בתוך סחורה מוברחת שהוחרמה מציידים. בשל כך המין נעלם במהירות מאזורים בהם נעשה שימוש תמידי במלכודות.
שימור והחזקתו בשבי
האוקאפי הוא בעל חיים חשאי וביישני, כזה שנוכחותו יכולה בקלות שלא להתגלות, מה שמתעצם לאור העובדה כי לא נשארו עוד הרבה פרטים מן המין. יתר על כן, בית גידולו הנידח והבלתי נגיש, יחד עם אי היציבות הביטחונית השוררת במדינתו, הופכים את המחקר בשטח עליו למסובך מבחינה לוגיסטית, כך שאורח חייו נותר לא מובן לגמרי, חלקים נרחבים משטחים פוטנציאליים לתפוצת המין נחקרו בצורה גרועה, אם בכלל, ושימורו אינו תהליך פשוט.
מסוף שוהם
מסוף שוהם הוא מסוף אוטובוסים ביישוב שוהם. מהמסוף יוצאים קווי אוטובוס בעיקר לאזור גוש דן והמרכז, והוא ממוקם בצפונה של שוהם ליד אזור התעשייה של היישוב.
בבירוסה
בבירוסה (שם מדעי: Babyrousa) הוא סוג במשפחת החזיריים, ובו ארבעה מינים. הבבירוסה נפוצה בסולאווסי ובאיי אינדונזיה שמסביב.
מסוף שוהם
המסוף נבנה על ידי החברה הכלכלית שוהם ב-2016.
אוקאפי
שימור והחזקתו בשבי
אף על פי שהאוקאפי אינו מוכלל באמנת וושינגטון, המין מוגן לחלוטין על ידי החוק במדינה מאז 1933, שהרי סמל לאומי הוא. מלבד זאת, בשנת 2013 הקימה קרן שימור הג'ירף (Giraffe Conservation Foundation), יחד עם העמותה הזואולוגית של לונדון (Zoological Society of London) ואיגוד ה-IUCN, ועדת מומחים לשימור האוקאפי והג'ירף.
שמורת אוקאפי והפארק הלאומי מאיקו (10,800 קמ"ר) מהווים את מקומות המחיה המשמעותיים ביותר לאוכלוסיות העיקריות של המין, אם כי המספרים נמצאים בירידה (כפי שתואר בפסקה "איומים וגודל האוכלוסייה"). בנוסף, שמורת הציד רובי-טלה (Rubi Tele Hunting Reserve) נמצאת בשטחו, אם כי רמת השימור שם נמוכה יותר. משום כך, נטען כי חיזוק ההגנה בשני אזורים אלו הוא הפעולה הראשונה במעלה שיש לעשות על מנת להבטיח הישרדות ארוכת טווח של המין. לרבות אלו, יוזמה להקמת פארק לאומי המכסה שטח של 9,500 קמ"ר באזור צ'וּאַפּה–לומָמי-לוּאָלַבָּה (Lualaba) עוברת הליך רשמי ליישומה.