cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוקסט M22
מלחמת העצמאות
ב־1946 הגיעו טנקים שיצאו מהשימוש של הצבא האמריקאי למאגרי ה-OFLC במצרים. כמה עשרות טנקים שנמכרו למצרים, הוכנסו לשימוש בשלבים שונים של שלהי מלחמת העצמאות. רוב התותחים של טנקים אלה הושבתו בכוונה תחילה. במספר קרבות הם שמשו את המצרים כסיוע שריון לחיל הרגלים תוך שימוש במקלעים בלבד. כך למשל, סייעו שלושה טנקים מסוג זה להתקפת חיל הרגלים על משלט עיבדיס, כשהם משתמשים במקלעיהם.
תצוגה מוזיאלית
הטנק הראשון שעלה על מוקש בנגבה היה טנק מתוצרת איטלקית מסוג פיאט M13/40. הטנק נלקח למחנה בילו יומיים לאחר מכן ולמרות שהצבא הבטיח להחזירו - הוא לא הושב. כעבור שנה כאשר פנו אנשי נגבה לצבא בבקשה לקבל את הטנק כזיכרון לקרבות ולנופלים, נאמר להם שהטנק אבד. כפיצוי על הטנק שאבד נשלח טנק לוקסט M22 מבסיס ג'וליס. נכון ל, זהו טנק הלוקסט היחידי בארץ. הטנק מוצג בקיבוץ נגבה.
הבולים של ארד
העיר ארד, אשר הייתה חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית עד תום מלחמת העולם הראשונה, הועברה לשליטת רומניה במסגרת חוזה טריאנון. בשלהי המלחמה, בתקופה בה הייתה ארד נתונה תחת כיבוש של הצבא הצרפתי, היא הנפיקה בולי דואר מיוחדים לשימוש האוכלוסייה האזרחית בעיר.
הרקע להנפקת הבולים
בחודש אוקטובר 1918 פרצה בהונגריה מהפיכה שנועדה לתפוס את השלטון, להתנתק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, ולהביא לסיום המעורבות במלחמת העולם הראשונה. הונגריה הוכרזה כרפובליקה ובראשה עמד הרוזן מיהאי קארואי (Michael Karolyi). הייתה זו רק ההתחלה לשורה ארוכה של הפיכות ומאבקים, אשר הובילו בסופו של דבר לקריעת חבלי ארץ גדולים משטחה של הונגריה.
לאורך קו החזית עם רומניה פעל באותה עת כוח צבא צרפתי שכונה בשם "כוח משימה ברתלוט". גנרל אנרי ברתלוט הגיע לרומניה בשנת 1916 במסגרת סיוע של הצבא הצרפתי לבן בריתה מלך רומניה. הכוח שכלל 430 קצינים וכ-1500 לוחמים השתתף במספר קרבות במהלך מלחמת העולם הראשונה, ומצא את עצמו בסוף שנת 1918 בחזית על גבול הונגריה.
בחודש מרץ 1919 תפס את השלטון בבודפשט המנהיג הקומוניסטי בלה קון. בעיר ארד שלט באותה עת הרוזן יוליוס קארוי, אחיו של מיהאי קארואי, אשר התנתק מן הממשל המרכזי הקומוניסטי והכריז על ממשלה זמנית בעיר ארד ובשטח שסביבה.
הנפקת הבולים
מאחר שלרשות המארגנים לא היו האמצעים, או הזמן, להכנת בולים חדשים, הוחלט להסתפק בהטבעת הדפס רכב על מלאי הבולים ההונגריים שהיה בעיר. במחסני הדואר בעיר נמצאו 46 סוגים שונים של בולים הונגריים שהודפסו בין השנים 1916 עד 1919, ועל כולם התווסף הדפס רכב הכולל את המילים "כיבוש צרפתי" (OCCUPATION FRANÇAISE). ההטבעה בוצעה הן על בולים רגילים והן על בולים מסוגים מיוחדים דוגמת בול צדקה, בול מסירה מיוחדת, בול דמי דואר, ובול עיתונים.
האלתור בעיצוב הדפס הרכב
המדפיס בעיר ארד, אשר התבקש להכין את הגלופות הדרושות להטבעת הדפס הרכב, נתקל בבעיה לא צפויה. ערכת האותיות שעמדה לרשותו לא כללה את האות Ç (האות C עם סימן תחתון), הדרושה לכתיבת המילה "FRANÇAISE". הוא פתר את הבעיה על ידי שילוב הספרה 5 כשהיא הפוכה ומייצגת את האות החסרה. במבט ראשון לא מבחינים באלתור, ונדרש מבט נוסף על מנת לאתר את הספרה ההפוכה.
מעמד בולי ארד בקרב האספנים
מרבית הבולים שהודפסו בעיר ארד קיימים בכמות גדולה בשוק הבולאי, אין כל קושי לרכוש אותם, ומחירם זול מאוד. רק שלושה או ארבעה מן הבולים נחשבים לפחות נפוצים וזוכים למחירים גבוהים של עשרות דולרים. הטבעת הדפסי הרכב בוצעה בתנאי מלחמה ומחסור, וידועות טעויות רבות הזוכות אף הן לביקוש על ידי אספנים.
איסוף בולי העיר ארד מחייב את האספן למשנה זהירות, וזאת עקב הכמות הגדולה מאוד של זיופים הקיימת בשוק הבולאי. מסיבה לא ברורה זויפו לא רק הבולים היקרים, אלא גם הבולים הזולים והנפוצים ביותר.
אמזון
אמזון.קום בע"מ (באנגלית: .Amazon.com Inc; nasdaq: AMZN), המוכרת בשם המקוצר אמזון, היא חברה אמריקנית למסחר אלקטרוני ושירותי מחשוב ענן. החברה שבסיסה בסיאטל, וושינגטון, נוסדה ב-5 ביולי 1994. היא הייתה מחלוצות המסחר באינטרנט והתפרסמה בראשיתה במכירת ספרים, אך בהמשך החלה למכור גם דיסקים, סרטים, מוצרי אלקטרוניקה, בגדים ועוד. עם התפתחותה של החברה ניתן לקנות באתר החברה מגוון רחב מאוד של מוצרים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הרחיבה אמזון את פעילותה לתחומים נוספים מלבד המסחר האלקטרוני. החברה היא יצרנית קורא הספרים האלקטרוני הראשון, האמזון קינדל (Kindle) ומספקת חנות ספרים להורדה למכשיר. כמו כן היא מפעילה חנות אפליקציות למערכת ההפעלה אנדרואיד, אשר כפופה לפיקוח וסינון. מאז 2006 הובילה אמזון את התחום הצומח של מחשוב ענן, תחת היחידה העסקית AWS.
על פי דירוג חברת דירוג האתרים אלכסה, נכון ל-2021, אמזון הוא האתר ה-11 הנצפה ביותר באינטרנט.
בתחילת 2023, העסיקה החברה כ- 1,541,000 עובדים ברחבי העולם, ושווי השוק שלה עמד על כטריליון דולר. על פי חברת המחקר EMarketer, נתח השוק של אמזון עומד על 38% מסך המסחר המקוון בארצות הברית. אמזון היא אחת מחמש חברות הביג טק - חברות טכנולוגיית המידע הגדולות ביותר בארצות הברית.
היסטוריה
החברה נוסדה על ידי ג'ף בזוס בשנת 1994, במקור בשם Cadabra.com, אך השם שונה במהרה ל-Amazon (על שם נהר האמזונאס), והאתר נפתח ב-1995. לכשהתרחבה החברה היא השיקה אתרים נפרדים עבור המדינות ספרד, איטליה, בריטניה, קנדה, גרמניה, אוסטריה, צרפת, סין ויפן.
החברה הייתה לאחד מסמלי בועת הדוט-קום. בשיאה בשנת 2000 עמד שווי השוק שלה על למעלה מ-80 מיליארד דולר. לאחר התנפצות הבועה בשנת 2000 רבים פקפקו באסטרטגיה העסקית שלה ומנייתה צנחה ב-95.9 אחוז, משיא של 4.7 דולר למניה ב-17 בדצמבר 1999 לשפל של 0.3 דולר למניה ב-28 בספטמבר 2001, החברה רשמה שיא שלילי כאשר מחקה 72 מיליארד דולר מכספי המשקיעים, המחיקה הגדולה ביותר במונחי ערך עד לאותה עת. עם זאת, אמזון התאוששה ודיווחה על רווח שנתי ראשון בשנת 2003. ב-2004 הכנסתה התקרבה ל-7 מיליארד דולר. כיום אמזון היא אחת מחברות הפורצ'ן 500.
בשנת 1999 רכשה החברה את האתר IMDb, מאגר המידע הגדול ביותר באינטרנט בתחום הקולנוע, שבאמצעותו רכשה ב-2008 את אתר Box Office Mojo. בהמשך רכשה החברה אתרים רבים נוספים.
בחודש יולי 2009, רכשה את כל מניותיה של חברת Zappos שהיו בשווי של כ-1.2 מיליארד דולר.
בשנת 2011 אמזון רכשה את המתחרה הגדול ביותר שלה "The Book Depository", המספק שירות שליחת ספרים בחינם לרחבי העולם. ב-2014 החלה לייצר טלפון סלולרי בשם Fire Phone.
בנובמבר 2015 פתחה אמזון לראשונה חנות ספרים פיזית, באוניברסיטת סיאטל.
בדצמבר 2019 חתמה חברת אמזון על הסכם עם ICANN על ניצול סיומת אינטרנט .amazon.
ב-2 בפברואר 2021 הודיע ג'ף בזוס על פרישתו מתפקידו כמנכ"ל אמזון ברבעון השלישי של 2021, וביולי 2021 נכנס מנכ"ל Amazon Web Services, אנדי ג'סי, לתפקידו כמנכ"ל אמזון.
במאי 2021 השלימה אמזון רכישה בסך 8.45 מיליארד דולר של אולפני MGM.
באוגוסט 2022 חתמה החברה על הסכם לרכישת חברת iRobot תמורת 1.7 מיליארד דולר. ההסכם טעון אישור של הרשויות.
פלטפורמת מסחר וחנות מקוונת
אמזון החלה את דרכה כחנות מקוונת, ובהיבטים שונים נחשבה לחלוצה בתחומה עוד אז. בשנת 2000 ביצעה אמזון שינוי משמעותי במודל העסקי שלה והפכה לפלטפורמה, כאשר גם במהלך זה הקדימה את זמנה בשימוש במודל עסקי זה. כך הפכה למעשה אמזון למערכת לוגיסטית-דיגיטלית שבה מוכרים שונים, שאינם אמזון, פותחים בה חנויות דיגיטליות ומציעים את מרכולתם. עם זאת, המשיכה אמזון למכור בתוך פלטפורמת המסחר שיצרה גם כחנות. נכון לשנת 2019, כ-53% מסחורות שנמכרות באמזון, נמכרות על ידי מוכרים חיצוניים.
הודות לניטור המידע רחב ההיקף שמפעילה אמזון באתר שלה, היא יכולה לבצע גם סקרי שוק רחבי היקף בכל תחום ספציפי שתבחר, כך שברגע שהיא מחליטה למכור בעצמה מוצרים בתחום חדש, עושה זאת לאחר ניתוח מעמיק שמעניק לה יתרון גדול על פני המוכרים האחרים, גם כאלו המוכרים באתרים אחרים, אך בעיקר על פני המוכרים שמשתמשים בפלטפורמה שלה, כאשר בתור פלטפורמה נהנית אמזון ממעמד מונופוליסטי המפר את יחסי הכוחות בינה לבין הסוחרים בה היא מתחרה. תחקיר של הוול סטריט ג'ורנל שהתפרסם באפריל 2020, הראה כיצד אמזון מנצלת היטב את היתרון שלה על פני המוכרים העצמאיים שסוחרים דרך הפלטפורמה. על פי התחקיר, אמזון "מעתיקה" מוצרים מוצלחים שנמכרים דרכה באופן עצמאי - כלומר שואבת רעיונות ממוצרים של מוכרים עצמאיים ומשדרגת אותם לפני נתונה המכירה שלהם - ואז מייצרת ומוכרת אותם בעצמה. כך, לפי התחקיר, היא גורמת לחיסולם של עסקים גדולים וקטנים של מוכרים עצמאיים שמתבססים עליה.
פעילות בתחום מחשוב הענן
מאז שנת 2006 בולטת אמזון גם בפעילותה בתחום פתרונות מחשוב ענן לארגונים, במסגרת יחידה עסקית הקרויה Amazon Web Services - AWS.
החברה מספקת סוגים שונים של שירותים בענן המחשוב שלה שהבולטים בהם הם:
נכון לשנת 2019, שירותי הענן של אמזון מספקים שירותים לרבים מהאתרים הפופולריים בעולם, ובהם נטפליקס, ספוטיפיי ועוד. הפלטפורמה של שירותי הענן של אמזון בנויה כך שהיא תספק שירות לגולש אינטרנט בלמעלה מ-99% מהמקרים, כך שאם ה-AWS נופלת, מרבית שירותי האינטרנט נופלים יחד איתה.
רווחי אמזון מ-AWS לשנת 2018 היו קרוב ל-26 מיליארד דולרים. נכון לסוף שנת 2019 מחזיקה אמזון כ-45% מנתח השוק העולמי של מחשוב הענן, בהפרש גדול ממיקרוסופט שבתחילת 2019 החזיקה בכ-17%.
באוגוסט 2019 אמזון זכתה בחוזה ה-JEDI אך בהמשך בלחץ של דונלד טראמפ נושא הזכייה נבדק והחוזה הועבר לחברה אחרת.
הפצה ומשלוחים
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 השיקה את תוכנית Fulfillment By Amazon (בקצרה: FBA), שבה הציעה לסוחרים לאחסן את הסחורה, ולטפל באריזה ובשליחה.
נכון ל-2013 החזיקה החברה קרוב ל-100 מרכזי הפצה ברחבי העולם. בדצמבר 2013 חשף ג'ף בזוס כוונה עתידית של החברה להפעיל שירות משלוחים באמצעות רחפנים, כשבהמשך נקרא השירות אמזון פריים אייר ואמזון אייר.
באוקטובר 2017 פורסם כי אמזון בוחנת הפעלת שירות משלוחים חדש, שיוכל להחליף את השירותים שמספקות לה חברות המשלוחים Fedex ו-UPS – שתיים מהשותפות הוותיקות ביותר של ענקית הסחר המקוון. לפי דיווח של בלומברג, השירות יאפשר לחברה לשלוח יותר מוצרים תוך יומיים.
החל משנת 2018 החברה מפעילה רשת חנויות נוחות "Amazon Go".
מכירת תרופות
בדצמבר 2017 פורסם כי אמזון קיימה שיחות ראשוניות עם יצרניות תרופות גנריות לגבי אפשרות כניסתה לתחום הפצת התרופות.
מודל עסקי
בשני השווקים העיקריים בהם אמזון פועלת, היא הצליחה להיות דומיננטית מאוד. נכון לשנת 2019, בתחום המסחר המקוון בארצות הברית מחזיקה אמזון בנתח שוק של כ-49%, בהפרש גדול מהחברה השנייה בגודלה בתחום, איביי, המחזיקה בפחות מ-7% נתח שוק. בתחום מחשוב הענן מחזיקה אמזון בכשליש מנתח השוק העולמי של מחשוב הענן, בהפרש גדול ממיקרוסופט שממוקמת אחריה עם כ-17%.
אמזון ממנפת במקרים רבים את הדומיננטיות הרבה שהצליחה לייצר בשווקים בהם היא פועלת, לכדי יתרונות דרמטיים על פני המתחרים. ועושה זאת בעזרת שילוב של כמה אסטרטגיות עסקיות.
פיתוח תשתיות אינטרנט
החל משנת 2000, מבססת אמזון את המודל העסקי שלה על מושג הפלטפורמה, בו את עיקר המסחר באמזון מבצעים מוכרים אחרים שמשתמשים בתשתיות שלה. גישה זו ליוותה אותה גם בכניסתה לתחום המחשוב בענן, והפלטפורמה של שירותי הענן שלה בנויה כך שהיא תספק שירות לגולש אינטרנט בלמעלה מ-99% מהמקרים, באופן שאם מערכת הענן של אמזון נופלת, מרבית שירותי האינטרנט נופלים יחד איתה.
השקעות אגרסיביות לטובת רווחים עתידיים
עוד בשנת 1997 הכריז בזוס בפני בעלי המניות של החברה שהפילוסופיה העסקית שלו היא להתעלם מרווחים בטווח הקצר, לטובת רווחים גדולים בהרבה בטווח הארוך. המשמעות היא שבמשך מספר שנים אמזון הפסידה סכומי כסף אדירים, מתוך אסטרטגיה ארוכת טווח. לדוגמה, ב-17 הרבעונים הראשונים לאחר שהפכה לחברה ציבורית הפסידה 2.8 מיליארד דולר, ובהמשך, ברבעון הרביעי של שנת 2017 הרוויחה 1.6 מיליארד דולר, כך שלמעשה ברבעון אחד הכפילה את הרווח שהשיגה ב-14 השנים שקדמו לכך.
נכון לשנת 2019, אמזון מפסידה כמיליארד דולר בשנה על שירותי המשלוחים שלה, זאת כדי ליצור מערך משלוחים חדשני ופורץ דרך, שימשוך לקוחות רבים להשקיע בו 99 דולר בשנה למנוי פריים, מתוך הנחה שמי שמנוי על אמזון פריים יתומרץ פסיכולוגית לחפש כל מוצר שהוא מעוניין לרכוש קודם כל ובעיקר באמזון. מהלכים אלו הובילו לטענות שמקשרים בין פעילות אמזון בארצות הברית לסגירתם של עשרות אלפי בתי עסק קטנים, אשר לא מסוגלים להתחרות בתנאי השוק החדשים שמכתיבה אמזון.
שימוש במידע ממוכרים וחברות הזנק
אמזון מנצלת את כוחה כפלטפורמה, ואת האחיזה הדומיננטית שלה בשוק המסחר המקוון, גם כדי לקבוע את התנאים עבור המוכרים שלה, אשר נאלצים לרוב לקבל כל מה שתכתיב להם מאחר שהכוח של אמזון לקשר אותם עם לקוחות הוא ללא מתחרים. חלק ממה שאמזון עושה, הוא ניטור שוטף של כלל המידע באתר, ובמיוחד בניסיון לאתר מוצרים שהם הרווחיים ביותר. לעיתים, כאשר עולה בניטור מוצר רווחי במיוחד, מתחילה אמזון לייצר מוצרים דומים בעצמה, נותנת למוצרים מטעמה עדיפות ומשתלטת למעשה על נתח הרווחים של המוצר הקודם בחנות המקוונת של אמזון. תחקיר של ארגון פרופבליקה מצא שב-75% מהמקרים אמזון ממקמת בראש רשימת תוצאות החיפוש שלה מוצרים שלה עצמה, או מוצרים של חברות שמשלמות לה עבור השירותים הלוגיסטיים שלה, כמו אחסון ומשלוח, וזאת גם כאשר ישנן אפשרויות זולות שמדורגות גבוה יותר. אמזון נותנת לחנות של עצמה עדיפות בתוך הפלטפורמה של עצמה גם באמצעים נוספים, ולמשל, מעניקה את סמליל "הבחירה של אמזון" בדרך כלל למוצרים שהיא עצמה מוכרת, או למוצרים שמוצעים על ידי מוכרים שמשלמים לה על שירותי הלוגיסטיקה שלה. הודות לניטור המידע רחב ההיקף שמפעילה אמזון באתר שלה, היא יכולה לבצע גם סקרי שוק רחבי היקף בכל תחום ספציפי שתבחר, כך שברגע שהיא מחליטה למכור בעצמה מוצרים בתחום חדש, היא עושה זאת לאחר ניתוח מעמיק שמעניק לה יתרון גדול על פני המוכרים האחרים שמציעים את סחורותיהם באמזון.
בשנת 2017 התפרסם תחקיר של הוול סטיט ג'ורנל, שמסקנותיו הוכחשו על ידי אמזון, לפיו אמזון השתמשה בזרוע ההשקעות שלה כדי להשיג מידע על טכנולוגיות של חברות הזנק ולהשיק מוצרים מקבילים משלה, למשל על ידי תמיכה בסטארט-אפים באקסלרייטורים שלה או על ידי בקשה לבחינת הטכנולוגיה כחלק מהליך רכישה שלא בוצעה לבסוף. התחקיר נטען שחברות הון סיכון ממליצות לחברות בהן הן משקיעות להימנע מלקבל כספים מזרוע ההשקעות של אמזון מחשש שאמזון תעתיק את הטכנולוגיה ותייצר אותה באופן עצמאי.
בשנת 2020 הצהירה נציבות התחרות באיחוד האירופי שאמזון מנצלת את כוחה אל מול הסוחרים שבפלטפורמה שלה באופן לא הוגן, והגישה לאמזון תביעת הגבלים עסקיים להסדרת הנושא.
שימוש במידע לקוחות
אמזון ספגה ביקורת ציבורית רבה על השימוש שעשתה במידע של הלקוחות המשתמשים בפלטפורמה שלה.
ביולי 2021 אמזון נקנסה על ידי רשות הגנת המידע של לוקסמבורג ב-746 מיליון אירו, בגין שימוש ועיבוד מידע אישי תוך הפרה של תקנות הגנת המידע של האיחוד האירופי.
תנאי עבודה
לאורך השנים הותקפה אמזון על יחסה לעובדי המחסנים במרכזי ההפצה שלה. ב-2011 עיתונאי של דה מורנינג קול בפנסילבניה כתב על התנאים הקשים שבהם הועסקו העובדים במחסן החברה, כדוגמת אילוץ לעבודה בשעות נוספות, איומים בפיטורים ועבודה פיזית קשה. ב-2012 התפרסם סיפור דומה באוהיו מאת המגזין מאדר ג'ונס. בפברואר 2013 ערך הפייננשל טיימס תחקיר דומה בבריטניה. ב-2013 כתב סמוי של ה-BBC תיעד עבור תוכנית התחקירים פנורמה את תנאי העבודה הקשים של עובדי המחסנים באמזון. תחקירים נוספים שמתחו ביקורת על תנאי העבודה של אמזון בוצעו גם על ידי ניוזוויק, CBS, הניו יורק טיימס והגרדיאן.
בישראל התפרסם בנובמבר 2017 כי החברה גייסה מהנדסים בשכר הגבוה בעשרות אחוזים מהנהוג בשוק בתוספת מענק חתימה גדול.
מדיניות מס
בדומה לחברות גלובליות אחרות, ספגה אמזון ביקורת על תשלום מיסים מועט שהיא משלמת, ביחס לרווח שלה, באמצעות שימוש מתוחכם בחוקי מס שונים במדינות שונות.
בירגר דאהלרוס
ביוגרפיה
דאהלרוס נולד בסטוקהולם והיה לאיש עסקים ותעשיין מצליח. בחוגי התעשיינים השוודים פגש בהרמן גרינג אשר היה בעל קשרים טובים בשוודיה, בשל מוצאה של אשתו הראשונה, קארין פון קאנצוב, מבית אצולה שוודי.
בשנת 1939 החל גרינג להשתמש בדאהלרוס כשליח דיפלומטי. דאהלרוס האמין כי מלחמת העולם השנייה תהיה אסון לכל המעורבים בה, וכי הדרך בה יש לנקוט על מנת למנוע את המלחמה היא היענות ל"תביעות סבירות" שיעלו הגרמנים. דאהלרוס, אשר עבד וחי בבריטניה בעברו, והיה שם בעל קשרים רבים, נראה כשליח מושלם למטרותיו של גרינג.
החל מיום 25 באוגוסט 1939 היה דאהלרוס לשליח מעופף בין לונדון ובין ברלין בשליחותו של גרינג. היטלר ושר החוץ שלו יואכים פון ריבנטרופ ניהלו במקביל מסלול דיפלומטי נוסף למגעים עם בריטניה, דרך השגריר הבריטי לגרמניה, נוויל הנדרסון. המגעים דרך דאהלרוס היו בלתי רשמיים.
דאהלרוס לא ידע כי כבר ב-22 באוגוסט הורה היטלר לצבאו על המתקפה הקרבה, וכי הוורמאכט עסק בהשלמת ההכנות האחרונות למתקפה. כל האישים עמם עמד בקשר בממשל הגרמני ידעו זאת, והשימוש בדאהלרוס היה שימוש ציני.
בין 25 באוגוסט 1939 ו-31 באוגוסט 1939 נפגש דאהלרוס עם ראשי הממשל בבריטניה ובגרמניה. בתחילה נפגש דאהלרוס, בשליחותו של גרינג, עם שר החוץ הבריטי לורד הליפקס, והעביר מכתב ממנו אל גרינג, שהועבר לידיעת אדולף היטלר. היטלר אף הוא נפגש עם דאהלרוס, והעביר דרכו מסר לנוויל צ'מברלין. עיקרם של המסרים היו כי יינתן לגרמניה לעשות בפולין כרצונה, ובתמורה תימנע מלהילחם באימפריה הבריטית.
דאהלרוס היה למתווך בלתי רשמי בין שני הצדדים, וחשיבות "מסלול דאהלרוס" עלתה אף על חשיבות המסלול הרשמי בין המדינות דרך השגריר הנדרסון. לצד דברי השלום בו הלעיטו הגרמנים את דאהלרוס, ברור היה כי כוונתם לקבל לידיהם את שטחי המחלוקת במסדרון של דנציג ואף שטחים נוספים, אם בדרך של מלחמה, ואם בדרך דיפלומטית, בדומה להישגיהם בהסכם מינכן. דאהלרוס היה סבור כי יש לדון בדרישות. נראה כי בשלב זה התפכח צ'מברלין וראה כי אין להשלים עם כל תוקפנות נאצית נוספת.
ב-30 באוגוסט העביר דאהלרוס מגרינג לבריטים את הצעותיה של גרמניה למניעת המלחמה. הנדרסון וגרינג יזמו מפגש בין דאהלרוס לבין השגריר הפולני בלונדון, יוזף ליפסקי, בנוכחות הדיפלומט הבריטי, ג'ורג' אוליבייה פורבס. היה זה המאמץ האחרון מצד כל הצדדים, הגרמנים, הפולנים והבריטים, להסיר את סכנת המלחמה.
דאהלרוס תיאר לימים את הפגישה בצבעים קודרים. בספרו "המאמץ האחרון" כתב כי בעת שנפגש עם ליפסקי היה זה שקוע במאמצים להכין את עזיבת צוות השגרירות, וכי הוא קיבל אותם בחדר עבודתו, שכבר היה ריק מחפצים. לטענת דאהלרוס שמע ליפסקי בקצרה את ההצעה, לקח את הנייר בידיים רועדות, והסביר כי אינו מוסמך לקבל את ההצעה או לדון בה. תוצאת הפגישה הייתה פגישה למחרת היום בין ליפסקי וריבנטרופ, שהתבצעה כאשר נפלה כבר ההחלטה על הפלישה בידי הגרמנים, ואשר נקטעה באיבה כאשר הודיע ליפסקי כי אינו "בעל סמכויות מלאות".
גם לאחר פתיחת המלחמה, ב-1 בספטמבר 1939 עמד דאהלרוס על כך שהפולנים הם מקור הבעיה, תוך שהוא מאמץ את העמדה הגרמנית, כי הפולנים הם שהתקיפו את גרמניה. במהלך הימים בהם יכלה עוד גרמניה להיענות לאולטימטום הבריטי והצרפתי, ולהסיג את כוחותיה מפולין, עשה דאהלרוס מאמצים נוספים ליצור קשרים עם משרד החוץ הבריטי, במטרה למנוע את הפיכת המלחמה למלחמת עולם.
לאחר המלחמה העיד דאהלרוס במשפטי נירנברג. התביעה נסמכה על טענות ל"קנוניה" לפתיחת מלחמה תוקפנית, וגרינג רצה להביא את דאהלרוס כעד הגנה, על מנת להראות כי עשה ככל יכולתו למנוע את המלחמה. גרינג, אשר עמד בפני עונש המוות תלה תקוות רבות בעדותו זו של ידידו. על הדוכן הודה דאהלרוס כי נראה שהולך שולל בידי היטלר, ובמידה רבה אף בידי ידידו גרינג. דאהלרוס הודה בעדותו כי רק ב-26 בספטמבר, לאחר שכיבושה של פולין הושלם, הבין כי שימש ככלי משחק בידי גרינג, בניסיון לסחוט מבריטניה ויתורים נוספים, בטרם תתקוף גרמניה את פולין, צעד שעליו לא היה ברצונה לוותר.
פרט המוזכר במקורות רבים הוא כי בעדותו בנירנברג טען דאהלרוס, כי כאשר דיבר עם היטלר, והלה התלהב והרים את קולו, היה ריח הפה שלו כה רע עד שדאהלרוס נאלץ לצעוד לאחור.
במרץ 1957 מת בסטוקהולם.
שדה הבצל
שדה הבצל (באנגלית: The Onion Field) הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1979 המבוסס על רומן בשם זהה מאת ג'וזף וומבאו משנת 1973 ומתאר מקרה פשע אמיתי שאירע בהוליווד ב-1963.
ג'יימס וודס היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר - דרמה. זאת הייתה הופעתו הראשונה של טד דנסון בקולנוע.
הבעיה העיקרית בסרט היא האם שוטרים חייבים לסכן את חייהם במלחמה בפושעים או לשמור עליהם ולפעול ככנועים ובורחים.
תקציר העלילה
שני שוטרים ממשטרת לוס אנג'לס, קרל הטינגר (ג'ון סאבאג') ואיאן קמפבל (טד דנסון) מסיירים במכוניתם בלוס אנג'לס.
ג'ימי סמית' (פרנקלין סילס) הוא עבריין קטן שזה עתה השתחרר על תנאי ומחפש הזדמנויות להרוויח כסף כדי להתקיים. לרוע מזלו הוא פוגש את גרגורי פאוול (ג'יימס וודס), עבריין אלים, מהיר חימה וסוציופט. ג'ימי מפחד ונגרר אחרי פאוול. הם מבצעים מעשי שוד קטנים בחנויות.
ב-3 בנובמבר 1963 מסיירים הטינגר וקמפל ברחובות הוליווד. מכוניתם של סמית' ופאוול מעוררת את חשדם וקמפבל מאותת להם לעצור ולצאת מהרכב. פאוול וסמית' יוצאים ואז במהירות שולף פאוול אקדח, תופס את קמפבל ומאיים על הטינגר להוריד את אקדחו אחרת יירה בקמפבל. הטינגר מהסס אבל כדי להציל את עמיתו הוא נכנע. הפושעים מכריחים את השוטרים להיכנס לרכב באיומי אקדח.
הם מגיעים לשדה בצל ליד בייקרספילד. ומורים לשוטרים לצאת. ללא אזהרה יורה פאוול בקמפבל ואחריו יורה גם סמית'. הטינגר זועק ומתחיל בריצה מהירה בזיג זג כדי להתחמק מפאוול הרודף אחריו. בחושך הוא מצליח להתחמק, להגיע לחווה סמוכה ולהזעיק עזרה.
תוך זמן קצר נתפסים שני הפושעים ובמשפט הם מאשימים אחד את השני ברצח. לבסוף הם נידונים למוות.
מתחילה סאגה משפטית ארוכה של ערעורים, חילופי פרקליטים ובקשות חנינה. לבסוף מומר עונש המוות במאסר עולם.
הטינגר הולך ומידרדר. חבריו השוטרים מצדיקים את התנהגותו כדי לשמור על חייו אבל צמרת המשטרה מפנה לו עורף ומעבירה מסר לכל השוטרים כי התנהגות זו פסולה ויש לחתור לקרב עם הפושעים ולא להיכנע ולברוח.
הטינגר מורד לתפקיד של לוכד כייסים. מצבו הנפשי מידרדר ומשפיע על מצבו המשפחתי. הוא מתחיל לגנוב בחנויות עד שנתפס וכדי להימנע ממשפט הוא מסכים להיתפטר מהמשטרה. בשלב מסוים הוא מנסה להתאבד.
לבסוף הוא מתאושש ומוצא עבודה כגנן. בסוף הסרט משוחחים שני הפושעים בבית הכלא ומקווים שבקשות החנינה שלהן יתקבלו.
האמת היא ששניהם נפטרו ממחלות בהיותם עדיין בכלא.
אלדאר שרקאדי
אלאדר שרקאדי (במקור ארמין שולר, בהונגרית: Sarkadi Aladár; בודפשט, 26 במרץ 1874 – בודפשט, 15 בדצמבר 1949) היה שחקן, קומיקאי יהודי-הונגרי.
החלטה 4 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 4 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-29 באפריל 1946, גינתה את המשטר הפרנקיסטי-פשיסטי בספרד והקימה ועדת משנה לדון בענינו.
אלדאר שרקאדי
קריירה
שרקאדי רצה להיות שחקן מילדות. כשהיה בן חמש הוריו לקחו אותו לווינה, לתיאטרון קרל (Carltheater), שרקאדי החליט להיות שחקן בעקבות החוויות שצבר שם. עם זאת, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הוריו שלחו אותו ללמוד טכנאות חשמל.
החלטה 4 של מועצת הביטחון של האו"ם
רקע
במהלך מלחמת העולם השנייה נלחמו מצד אחד "בעלות הברית" הדמוקרטיות והקומוניסטית נגד "מדינות הציר" הפשיסטיות. משטר פרנקו, שניצח במלחמת האזרחים בספרד בסיוע גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית, וזיהה את עצמו כפשיסטי, אך לא הצטרף למלחמה לצידם, נחשד על ידי מדינות שונות כגורם המפריע ליציבות הבינלאומית, והמועצה עסקה בו בהחלטה זו ובשתי החלטות משלימות (החלטה 7 והחלטה 10).
אלדאר שרקאדי
קריירה
"ההורים שלי עשו הכל כדי להפוך אותי לאדם 'נורמלי', אבל עדיין נמשכתי לאהבה הראשונה שלי, התיאטרון". אמר.
החלטה 4 של מועצת הביטחון של האו"ם
ההחלטה
תשומת לבה של מועצת הביטחון הופנתה למצב בספרד על ידי חבר באו"ם הפועל בהתאם לסעיף 35 לאמנה, ומועצת הביטחון התבקשה להצהיר כי מצב זה הוביל לחיכוכים ולסיכון שלום וביטחון הבינלאומיים:
אלדאר שרקאדי
קריירה
שרקאדי הופיע לראשונה על הבמה עם להקת הזמר של יוזף ג'ורי ב-1892. בשנת 1893 הוא פנה לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. הוא לא התקבל בהתחלה, אז הוא פנה לחבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר הפרלמנט) פרנץ פניבשי, נשיא איגוד הפנסיה של התיאטרון הלאומי של בודפשט ושל בית האופרה של בודפשט, בבקשה לפרוטקציה. לבסוף התקבל לאקדמיה בחריגה ממספר הסטודנטים שהיו אמורים להתקבל. עם זאת, שמונה שבועות לאחר מכן הודח בשל "ביצועיו הלא מספקים". כך הוא חיפש עבודה כשחקן ללא השכלה פורמלית בבית ספר לדרמה.
החלטה 4 של מועצת הביטחון של האו"ם
הצבעה
ההחלטה התקבלה בתמיכת 10 קולות, בעוד ברית המועצות נמנעה.
אלדאר שרקאדי
קריירה
בהתחלה שיחק בלהקה של ז'יגמונד אירשאי, ואחר כך של מיקשה פקטה ובלה פקטה. במשך שנים הוא "חי בכפר", ביקר בכפרים עם להקות שונות. הופיע כמעט בכל הערים הגדולות בהונגריה. תחנות הקריירה שלו: טאב, איגאל, סיל, קולוז'וואר, נירג'האזה, ג'נג'ש, לוויצה, אובודה, פוז'ון, קצ'קמט, דברצן ארד. לאחר שנות הנדודים שלו נרשם לבית הספר למשחק של סידי ראקושי, בית ספר פרטי למשחק שהוקם על ידי המורה למשחק האגדית. עם זאת, הוא היה מסוגל ללמוד שם רק שנה אחת, מכיוון שהיה צריך להתפרנס, אז הלך לעבוד ממקהלה בתיאטרון קולוז'וואר. בשנת 1898, כחבר בתיאטרון קישפלודי באובודה, הוא זכה להצלחה גדולה בעיבודו של אלברט קבשי באופרטה ההיסטורית של גולדפאדן "שולמית". הודות לכך, כמה להקות גדולות בערי השדה הציעו לו חוזה.
ב-1903 הופיע כאורח בתיאטרון הקומדיה של בודפשט וחתם שם על חוזה כעבור חצי שנה. אז החלה הפופולריות שלו לצמוח במהירות, ותוך זמן קצר הפך לקומיקאי האהוב על בודפשט. לאחר מכן שיחק כמעט על כל במות בודפשט כחבר בלהקות שונות. במשך תקופה ארוכה היה חבר גם בתיאטרון קיראי (1912-1918) ובתיאטרון האופרטה של בודפשט (1927-1937). בווינה ניהל במשך שנה את תיאטרון רולנד בינה (Roland Bühne) וכך הפך לשחקן פופולרי גם בבירת אוסטריה. הוא ביים בתיאטר אן דר וין ושיחק גם בבורגתיאטר ב-1930. הוא הוזמן להופיע בברלין ובאמריקה, אך סירב להצעות ואמר "מי עוזב את בודפשט אם הוא לא מוכרח?"
אמנותו
תפקידו המפורסם ביותר היה באופרטה של אמריך קלמן "פלישת המונגולים" (Tatárjárás), שהוצגה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, שם שיחק בתפקיד סגן מילואים ולנשטיין, תפקיד משנה מינורי, בהצלחה כזו שקשה היה להחליט מי היה בעצם הכוכב של האופרטה הזו: יולישקה קלטי, דיולה הגדוש, ברתה קורנאי או אלדאר שרקאדי, שהיה רק דמות משנית לצידם. שרקאדי העשיר את הדמות הכתובה היטב בהמון רעיונות ואלתורים. הוא היה כל כך מפורסם בתפקיד זה, עד שהשמות שרקאדי ולנשטיין השתלבו כמעט לחלוטין. גרסה בשפה האנגלית של דמות זו מופיעה באופרטה "נערת ורביי האחרונה" של פאל אברהם תחת השם ארמין וולאקבי, שגם אותו גילם שרקאדי.
שרקאדי התפרסם גם בערבים העצמאים שלו. בהפקת יחיד, שהייתה מבוצעת בדרך כלל על במות הקברט, שם הופיע שרקאדי בכמה תפקידים שונים. השם של אחד הערבים שלו היה "ערב בבידור ובילוי מנדל". שרקאדי לא נזקק להרבה אביזרים כדי ליצור את הדמויות הרבות השונות, הוא פשוט השתמש בכובע, שפם, צעיף או פאה כרמזים. בזה אחר זה גילם בעל מסבאה, מלצר ראשי, מנחה ועידה, אורח ואיש שירות.
"הוא באמת היה אמן טרנספורמטיבי, עשה מופע בלתי נשכח מההופעה הבלתי ניתנת לחיקוי של כמעט שעה". - כתב השחקן טיבדאר ביליצ'י.
חייו הפרטיים
אלדאר שרקאדי נולד בבודפשט, ילד ראשון להורים יהודים מהמעמד הבינוני: וילמוש שולר וקטלין אונגר. אחיו היה לאו שרקאדי, סופר וצייר שחי בארצות הברית. ב-17 בנובמבר 1907, בבודפשט, נשא את אולגה ורבר היהודייה, שהייתה צעירה ממנו ב-13 שנים. שרקאדי שינה את שמו באופן רשמי משולר לשרקאדי רק חודש לפני נישואיו, אבל הוא כבר השתמש בשם שרקאדי כשם במה. בתחילה הם גרו ברחוב סיגט (אז) ברובע 5, לאחר מכן בין השנים 1936–1940 הייתה להם דירה בורשץ שור (Versec sor) ברובע 1, משם עברו לרובע 2 לרחוב קאפלאר (Káplár).
המרד הסורי הגדול
המרד הסורי הגדול (בערבית: الثورة السورية الكبرى) או המרד הלאומי הסורי, המוכר גם בשם המרד הדרוזי, הוא הכינוי להתקוממות כללית שהתרחשה בסוריה בשנים 1925–1927.
המרד התרחש בתקופת המנדט הצרפתי על סוריה, שהוחל על סוריה כחלק מההסדרים בין המעצמות לאחר מלחמת העולם הראשונה ובפרט ועידת סן רמו. המרד התחיל בקרב העדה הדרוזית בסוריה, המרוכזת בעיקר באזור הר הדרוזים בדרום סוריה, ומשם התפשט לרחבי סוריה.
תחילת המנדט הצרפתי בסוריה
לאחר מלחמת העולם הראשונה אישר חבר הלאומים את הסכם סייקס–פיקו בין בריטניה לצרפת, שחילק את חלק משטחי האימפריה העות'מאנית ביניהם, כאשר בריטניה תקבל את פלשתינה (ארץ ישראל משני עברי הירדן) ואת עיראק, וצרפת תקבל את סוריה אשר כללה אז את לבנון. הסכם זה התנגש עם הבנות בין האימפריה הבריטית ל שהובילה את המרד הערבי כנגד העות'מאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה בתמורה להכרה בריטית בזכות הלאומית של העם הערבי. כוחות ערביים בהנהגת פייסל אבן חוסיין נכנסו יחד עם הכוחות הבריטים בפיקוד הגנרל אלנבי לדמשק ב-1918, ופייסל המשיך לשלוט בסוריה וב-1920 הוכתר כמלך הממלכה הערבית של סוריה למשך 4 חודשים. הכוחות הצרפתים הביסו את כוחותיו של פייסל בקרב מייסלון, ביולי 1920, והממלכה הערבית הסורית חדלה להתקיים. על פי הגדרת משימתה הרשמית, תפקיד המנדט הצרפתי היה להכשיר את סוריה לשלטון עצמי, אך השלטון הצרפתי נתפס על ידי מרבית הסורים ככיבוש אימפריאליסטי, בין השאר בשל הכיבוש האלים שהביא לקיצה את הממלכה הערבית הסורית – המדינה הערבית העצמאית הראשונה בעת החדשה.
אופי השלטון המנדטורי
הצרפתים הגיעו לסוריה מצוידים בניסיון אותו צברו בשנות שלטונם באלג'יר, שהתאפיינו בדיכוי כוחני של האוכלוסייה. עם הגיעם לסוריה הם נקטו בשיטת הפרד ומשול, וחיזקו קבוצות מיעוט כדי להחליש את הקבוצה החזקה ביותר בסוריה – המוסלמים הסונים. הם עשו זאת על ידי חלוקת סוריה לשש מדינות: לבנון, דמשק, חלב, מדינת העלווים, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז (בהר הדרוזים). כל מדינה קיבלה סמכויות מסוימות, וכך החיבור בין כל חלקי סוריה נחלש. מהלך זה התקבל בברכה על ידי המיעוטים, שמעמדם השתפר על ידי שיתוף פעולה עם הצרפתים, ודבר זה בלט בעיקר אצל המרונים בלבנון שנחשבו בני חסות של הצרפתים מבחינה תרבותית, כלכלית ופוליטית.
הידרדרות יחסי הצרפתים עם הדרוזים
בשנים הראשונות, היחס בין המנדט הצרפתי לעדה הדרוזית הקטנה והשמרנית היה טוב. הצרפתים הכירו בעליונות משפחת אל-אטרש, המשפחה החזקה בעדה, והציבו את סלים אל-אטרש כמושל הר הדרוזים. ב-1923 חדל אל-אטרש לכהן כמושל מסיבות בריאותיות, ומשלא נמצא מחליף מוסכם הוצב מושל הצרפתי בשם גבריאל קרבייה (Carbiiiet), שלא כיבד את השמרנות הקיצונית של העדה. קרבייה עסק ברפורמות מרחיקות לכת שהיוו מכה קשה לאליטה הדרוזית הפיאודלית המסורתית. במאי 1925 יצא קרבייה לחופשת מולדת וראשי משפחת אל-אטרש החלו להתסיס את ההר במטרה להביא לפיטוריו. הם שלחו משלחת מטעמם אל הנציב העליון מוריס סראי, כדי לדרוש את חידוש ההסדר שנעשה עמם ב-1921, אך הוא סירב לקבל אותם. ב-11 ביולי 1925 הוא הזמין חמישה מהם להתדיין עמו, אך במקום זאת ציווה לאסור אותם.
מהלך המרד
בתגובה למאסר חברי המשלחת הדרוזית, סולטאן אל-אטרש, שהחל לבלוט כמנהיג המשפחה, גייס מעל 8,000 לוחמים בהר, ופתח במרד. ב-21 ביולי יצא מול סולטאן אל-אטרש גדוד צרפתי, אך הוא הושמד כמעט כליל. ב-2 באוגוסט משלחת עונשין בפיקודו של הגנרל מישו הוכתה במזרעה, ונסוגה מההר בהותירה אותו בידי המורדים. בשלב זה ההתקוממות עדיין לא הקיפה את כל הדרוזים שבהר, אולם בתבוסה צרפתית זו הפכה ההתקוממות המקומית למרד סורי גדול.
בשל מחסור בחיילים והגעת החורף, החליטו הצרפתים לדחות את דיכוי המרידה לבוא האביב, החלטה שהתפרשה כחולשה ודחפה אחרים לצאת למרידות גם כן. כששמעו הלאומיים של "מפלגת העם" בדמשק על מפלת הגנרל מישו, החליטו לשלוח אל סולטאן אל-אטרש את אחד מבכיריהם, נסיב אל-בכרי, שהיה מקציני צבאו של פייסל במרד הערבי, והשניים כרתו ברית. בשלב זה נטש ד"ר עבד אל-רחמן שהבנדר, הלאומי הסורי, את פעילותו לקראת הבחירות הפרלמנטריות הקרבות, והחל לארגן התקוממות בדמשק בתיאום עם טור דרוזי שעלה על העיר. אולם תוכנית זו נכשלה, ושהבנדר נמלט אל הר הדרוזים. ב-9 בספטמבר 1925 הכריז שם יחד עם סולטאן אל-אטרש על כינון ממשלה זמנית. בכך הפכה המרידה המקומית למרידה לאומית. ב"קול קורא" אל העם הערבי הסורי בעקבות הקמת הממשלה הזמנית, מאת סולטאן אל-אטרש, "המפקד הכללי של כוחות המהפכה הלאומית הסורית", נכתב:
צבא הלבאנט היה אז במתכונת מצומצמת של 15,000 חיילים, ולא הצליח להתמודד עם האתגר של המורדים. עוד באוגוסט החלו להגיע תגבורות, אולם הן לא הועילו וכך גם הפעלתו של "הלגיון הסורי". ב-24 בספטמבר 1925 נעשה ניסיון צרפתי לכבוש את סוידא, בה ישבה ממשלת המורדים בהר הדרוזים, אולם הניסיון כשל. המורדים נחלו הצלחות והמרד התפשט במהירות מהחורן לאזורים שונים שבין דמשק לחלב ואף לדרום לבנון. הנהגת המרד השתמשה בסיסמאות של הלאומיות וגם במסרים דתיים, וזאת במטרה להרחיב את קואליציית המרד. זו כללה עתה לוחמים מכל שכבות העם: בעלי קרקעות עירוניים שהצטרפו כבר לשורות הלאומיים, סוחרים עירוניים, בני שכבות הביניים בעיר וגם המוני העיר, איכרים כפריים, עלמא, ואפילו שבטי בדווים. במפקדת המרד ישבו משכילים עירוניים לצד מנהיגיה הצבאיים של העדה הדרוזית. על גדודי המיליציה פיקדו קצינים לשעבר מהצבא העות'מאני ומצבא המרד הערבי. אולם לא כל המגזרים הצטרפו למרד. לא הצטרפה מנהיגות המשפחות הגדולות, שהשתתפה בשלטון המנדטורי, וגם לא רובו של ציבור העדות הנוצריות. המרד לא התפשט אל העיר חלב וגם לא אל מדינת העלווים. רבים מבני המיעוטים, וביניהם עלווים, צ'רקסים, ארמנים, אסמאעילים וחלק מהבדווים, שירתו ב"לגיון הסורי", שהשתתף בדיכוי המרד. באוקטובר 1925 הגיע המרד לשיא תנופתו הצבאית. מוקד חשוב שלו היה בעיר חמה, שתושביה היו ידועים באדיקותם האסלאמית. מנהיג המורדים בה היה בן העיר ממוצא תורכמני פאוזי אל-קאוקג'י, שהיה מפקד פלוגה ב"לגיון הסורי", ערק ממנו, והשתלט עם אנשיו על האזורים הסמוכים לעיר. הוא גם גייס למרד את הבדווים מהסביבה. ב-18 באוקטובר 1925, נכנסו כוחות המורדים לשתי השכונות הדרומיות של דמשק, ובסדרה של קרבות-רחוב התקדמו לבזאר שבמרכז העיר העתיקה ושרפו את ארמון אל־עט'ם, מעונו הרשמי של הנציב העליון הצרפתי סראיי. בעקבות זאת, החליטו הצרפתים לפנות את חייליהם. חיל המצב הצרפתי נסוג והסתתר במצודה, וחיילים פונו לרובע הכורדי, על ההר שמצפון-מערב לעיר. עתה נותרה דמשק בידי המורדים, וסראיי הורה להפציץ אותה. היא הופצצה ללא כל התרעה מוקדמת, במשך 48 שעות, באש ארטילרית, ומן האוויר באמצעות מטוסים. הרס רב נגרם למרכזה העתיק של העיר. הרובע העתיק נפגע קשות, אם כי עיקר ההרס ורוב הנפגעים היו בשני הרבעים הדרומיים, מידאן ושע'ור, שנהרסו כמעט לחלוטין. מספר הקורבנות היה רב, ולפי אחד המקורות הצרפתיים הגיע לכ-1,500. המורדים נאלצו לפנות את העיר ולהתפזר בגנים שמסביבה, אז הצטרפו אליהם אלפים מתושבי דמשק. הרג מאות האזרחים וחורבן עתיקותיה של דמשק בהפגזה, גרמו לזעזוע בצרפת, באירופה ובעולם. העיתונות העולמית הגיבה בזעם והאשימה את סראיי. רוב המדינות גינו רשמית את ההפגזה. ועדת המנדטים של "חבר הלאומים" כונסה לישיבה מיוחדת, בה גינו כל הנציגים בחריפות את המעשה. במדינות הערביות והמוסלמיות נערכו עצרות־מחאה, ונאספו תרומות למען לוחמי המרד ונפגעי ההפגזות. עיתונות הימין תקפה את סראיי, שהנהיג פעולות דיכוי אכזריות ועונשים סביבתיים קשים, כגון שריפת כפרים (פעולות שביצעו, בין היתר, החיילים הסנגלים של צבא הלבאנט), וב-30 באוקטובר 1925 הוא הועבר מתפקידו. ליורשו מונה לראשונה אזרח, ליברל, אנרי דה-ז'ובנל.
ב-10 בנובמבר 1925 כבשו יחידות דרוזיות שפלשו לטריטוריה הלבנונית את העיירה חאצביא ולאחר מכן פשטו על הכפר הנוצרי הסמוך כַּוְּכַּבּא, ורצחו כשלושים מתושביו. בין ה-20 ל-24 בנובמבר 1925 נערך בעיירה ראשיא הקרב העיקרי במרד, שהסתיים בניצחון צרפתי. לאחר מכן החל משא ומתן על הסדר, במהלכו לחצו המוסלמים תושבי החוף על הלאומיים הסוריים בדמשק שלא יתפשרו עם השלטון הצרפתי, מבלי שיסכים לפרק את מדינת לבנון הגדולה ולהחזיר את שטחי המוסלמים שבתוכה לסוריה.
בשבוע הראשון של דצמבר 1925 הגיע לסוריה הנציב העליון החדש, אנרי דה-ז'ובנל. הוא הציע למורדים הפסקת אש, אך נדחה בידי סולטאן אל-אטרש. בתקופת כהונתו ניסה להגיע לפשרה עם הלאומיים המורדים של דמשק. הוא פיטר את הנשיא, צבחי ברכאת, והכריז על בחירות ל"מועצה מכוננת", שתעבד חוקה. אולם בחירות אלה נערכו רק באזורים שלא הוכרזו "אזורי־חירום", ולפיכך לא כללו את דמשק. בגלל המרד, החרימה מרבית האוכלוסייה הסונית בסוריה את הבחירות. דה-ז'ובנל מינה את הנכבד הדמשקאי, מוחמד תאג' א־דין אל־חסני, לנשיא המועצה, ופתח עמו במשא־ומתן. הנציב העליון היה מוכן להעניק חנינה כללית למורדים, לחזור לתנאי הסכם 1921 עם הדרוזים, ולחתום על חוזה סורי־צרפתי, שבעקבותיו תיכנס סוריה ל"חבר הלאומים", אולם בתחילת פברואר 1926 הופסק המשא־ומתן על רקע דרישת הלאומיים (שהשמיע בשמם תאג׳ א־דין אל־חסני) לצירופם מחדש לסוריה של הר הדרוזים, חבל העלווים, ואזור הבקאע הלבנוני. ב-9 בפברואר 1926 מינה דה-ז'ובנל מושל צרפתי על סוריה, ופנה להפגנת־כוח. בינתיים זרמו תגבורות ל"צבא הלבאנט". לאחר שהצבא כיתר את כוחות הלאומיים בגנים של דמשק, שלח הנציב טור שכבש את סוידא, בירת המרד, ב-25 ביוני 1926. במהלך תקופה זו שוב פנה דה־ז'ובנל לניסיון פשרה פוליטי. הוא מינה לראש ממשלת סוריה את אחמד נאמי, מוסלמי נכבד מביירות, וב־27 באפריל 1926 הציגו השניים טיוטה של חוזה סורי-צרפתי ל-30 שנה, שהתעלם מהדרישות הטריטוריאליות של הלאומיים.
אולם הפשרה התנפצה, משום שהלאומיים לא היו מוכנים לוותר על תביעותיהם. צבא הלבאנט המתוגבר, מנה עתה יחד עם יחידות עזר מקומיות כ־50,000 איש. הקצינים הצרפתיים יזמו מתקפה על המורדים באזור דמשק, ואסרו כמה משרי ממשלת אחמד נאמי. ב־18 ביולי 1926 פתחו במתקפה מלווה בהפצצות מסיביות על המורדים. המורדים שהתבצרו בגנים שסביב דמשק, ספגו תוך שלושה ימים מאות אבדות, בצרפת עלתה לשלטון ממשלת ימין, ובסוף יולי 1926 הגיש דה־ז'ובנל את התפטרותו.
בסתיו 1926 שוב התעורר המרד, אך הצבא המתוגבר לא התקשה עתה לדכא אותו. לאורך המחצית הראשונה של 1927 נמשכו פעולות ספורדיות עד ששככו, וסולטאן אל-אטרש וד"ר שהבנדר נמלטו בתוך כך מסוריה.
דעיכת המרד
ארבע קבוצות מרכזיות לקחו חלק במרד, כשכל קבוצה קידמה את האינטרסים שלה, ולא בהכרח דאגה לשאר הקבוצות. הקבוצה הראשונה הייתה של הדרוזים, הקבוצה השנייה הורכבה מחבורות של פורעי חוק שקיוו לנצל את חולשת השלטון על מנת לבזוז את האוכלוסייה. קבוצה נוספת הייתה נכבדים מקומיים באזורים שונים של סוריה, ובפרט בערים חומס וחמאת, שהתנגדו לשינויים במבנה השלטון שהובילו הצרפתים. האחרונים היו קבוצת לאומנים קטנה, שחונכה במערב והתרכזה בדמשק. קבוצה זו ניסתה לדמות למרד אופי לאומי.
הצרפתים טיפלו בכל קבוצה מורדת בצורה שונה. חבורות הפושעים, חלקן מאורגנות היטב (קבוצה אחת הגיעה לכ-1,500 אנשים במעין צבא קטן), ניצלו את חולשת הצרפתים על מנת לפשוט על האוכלוסייה ברחבי סוריה. הם לא עשו זאת בצורה אקראית, אלא הקנו הגנה לאלה שתמכו במרד ובזזו רק אחרים, דבר שגרם לפלאחים רבים לחשוב שכדאי לתמוך בהם, כיוון שהם מקנים את ההגנה שהצרפתים לא מסוגלים לתת. אך ב-1926 הצרפתים השיבו את הביטחון על כנו, והפלאחים נסוגו מתמיכתם בכנופיות.
הבעיות עם הנכבדים המקומיים הגיעו כשצרפת הכריזה על עריכת בחירות חופשיות, דבר שערער את מעמדם מכיוון שלא ציפו להיבחר. נכבדים אלו יצרו מהומות ביום הבחירות, אך הבחירות התנהלו בצורה מלאה. חלק מהנכבדים נעצרו, והשפעתם בסך הכל הייתה מועטה.
תומכי הלאומיות הערבית קיוו לנצל את המרד על מנת להביא ליצירתה של מדינה ערבית משוחררת ראשונה, אולם על מנת לנצל את דעת הקהל העולמית הם הציגו את המרד כמרד לאומי סורי. הם יצרו הצדקה מוסרית למרד על ידי הצגת הצרפתים כקולוניאליסטים המנצלים את משאבי הטבע של סוריה, תוך הדגשת מקרי ברוטאליות כלפי האוכלוסייה. אולם, מכיוון שעם הזמן התבהרה העובדה שמרבית המורדים אינם מתחברים לתפישות הללו, וכן מכיוון שלא צמחה מנהיגות לאומית בולטת, תומכי הלאומיות לא הצליחו להוביל את ההמונים בסוריה במרד לאומי אמיתי.
תוצאות
המרד איבד את כוחו לאחר אפריל 1926. העולם המערבי למד דרכו כי הרעיון של מדינה סורית אינו ישים עדיין, והנמיכו ציפיות ליצירת מדינה זו בעתיד הקרוב. הקבוצות השונות בסוריה שינו את אופן פעולתם, והקימו מפלגות עם אג'נדות חברתיות ששיתפו פעולה עם הצרפתים וערערו את כוחם של השליטים המסורתיים. הצרפתים נותרו בסוריה, אמנם לא אהובים במיוחד, אך ככוח מנדטורי הבלתי מעורער.
הוויכוח ההיסטורי סביב המרד
בקרב אקדמאים קיים ויכוח היסטוריוגרפי בדבר מהות המרד הסורי-הדרוזי. גישה רווחת אחת, הקיימת בעיקר בקרב תומכי הלאומיות הערבית, היא שהמרד היה מרד לאומי סורי או לחלופין ערבי כנגד הכובש הצרפתי הקולוניאליסטי. גישה אחרת היא שלמרד לא היה אופי לאומי, אלא מה שנקרא "המרד הדרוזי" הוא לא יותר מרצף התקוממויות מקומיות של קבוצות נפרדות, כשקבוצה קטנה של לאומנים ערביים ניסתה ליצור דימוי של התקוממויות שונות כמרד לאומי משותף. בוויכוח היסטוריוגרפי זה ניתן לראות כיצד ההיסטוריה מנוצלת על מנת לקדם מטרות של קבוצות שונות, כשהתיאורים השונים של ההיסטוריה מצדיקים אידאולוגיות שונות.
לדעת חגי ארליך, המרד הסורי היה "מרד עממי ואנטי־אימפריאליסטי מובהק. הוא הקיף שכבות מגוונות של העם בסוריה, והתפשט על פני אזורים נרחבים. מנהיגיו הפעילו שיטות מודרניות לארגון ולתעמולה, ובלא ספק פעלו למען מטרות של שחרור לאומי". חשיבותו הלאומית של המרד, לדעתו, הייתה בכך שחברו בו לפעולה משותפת מגזרים שונים של החברה בסוריה, שעד אז מיעטו לתקשר ומשטר המנדט התאמץ לבודד אותם. במרד השתתפו גם נשים סוריות.
דוכס פייף
דוכס פייף (באנגלית: Duke of Fife) הוא תואר אצולה עובר בירושה בבריטניה.
כשהיה ברור שלזוג לא ייוולדו עוד ילדים ובגלל שעתה היו להם רק בנות שלא היו זכאות לרשת את התואר ב-1900 המלכה יצרה אותו מחדש עם אפשרות הורשה לבנותיהם של אלכסנדר ולואיז. עם מותו של הדוכס ב-1912 ירשה אותו בתו, הנסיכה אלכסנדרה, בנה של הנסיכה מת לפניה בלא יורשים ולכן עם מותה ב-1959 ירש אותה אחיינה ג'יימס קארנגי.
החלטה 5 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 5 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, שהתקבלה ב-8 במאי 1946, עסקה במשבר איראן ובנוכחות כוחות סובייטים בצפון-מערב איראן. המועצה דחתה את ההחלטה על מנת לאפשר לממשלה האיראנית לדון עם ברית המועצות ולהגיש דו"ח לאו"ם לגבי כל המידע על החיילים הסובייטים בארצם.
ההחלטה התקבלה ב-10 קולות, בעוד ברית המועצות נעדרה.
סקופיה (רמת הגולן)
סקופיא (בערבית: سكوفيا, תעתיק מדויק: סכופיא) הוא כפר סורי עזוב בדרום רמת הגולן. עד למלחמת ששת הימים בשנת 1967, היה הכפר חלק מנפת פיק במחוז קוניטרה והייתה בו אוכלוסייה של כ-1,210 תושבים. הוא ישב כ-4.5 קילומטרים צפונית לכפר פיק וכ-4 קילומטרים מערבית לכפר אל-על. הכפר שכן מעל עין גב והכנרת בקרבת הגבול עם ישראל, משום מיקומו האסטרטגי הוקם במקום מוצב סורי.
ישנם סימנים ארכאולוגים המעידים על כך שהכפר ישב על תל קדום יותר, ונמצאו ממצאים המראים שהייתה במקום התיישבות יהודית בין המאה ה-2 למאה ה-4. סקופיה גם מוזכרת בחיבור שומרוני מהמאה ה-10, שם היא מוזכרת בשמה הקדום "אסקופיה". בחיבור שומרוני זה מבואר השם "שפמה" המוזכר בתורה לכדי אסקופיה ("..שפמה - והיא אסקופיה"). בספר במדבר לד, פס' י-יא, כחלק מתיאור גבולות ישראל, מתואר היישוב שפמה;
הכפר נעזב כתוצאה מהתקדמות צה"ל ברחבי רמת הגולן במהלך מלחמת ששת הימים, ביוני 1967. לאחר המלחמה, שימש הכפר הנטוש החל משנת 1969 היאחזות נח"ל שעברה בשנת 1973 למושב הקבע שלה ברמות. בשטחי הכפר הנטוש הוקם היישוב בני יהודה ובצמוד אליו גם המושב גבעת יואב.
עוזי פז
עוזי פז (נולד ב-1935) הוא ביולוג ופעיל סביבה, מחלוצי שמירת הטבע בישראל, כיהן כמנהלהּ הראשון של רשות שמורות הטבע.
קורות חייו ופועלו
פז נולד בכפר הס, אימו, מיכל, נכדה ללאה ולאברהם יעקובסון, מאנשי העלייה הראשונה, הייתה ילידת מטולה, ואביו, אליעזר פרויז, היה מראשוני העלייה השלישית. פז התחנך בתל אביב והצטרף ב-1952 עם חבריו מתנועת השומר הצעיר לקיבוץ סאסא.
ב-1957 עבר לאילת ושימש כפקח בשמורת חוף האלמוגים. ב-1959 הקים את המדור לשמירה על הטבע במשרד החקלאות ועמד בראשו. פז גיבש את ההצעה הראשונה של שמורות הטבע ברחבי הארץ ודאג להכריז, כבר בסוף שנות ה-50, על מספר אזורים כאסורים לציִד על מנת לשמור על עופות המים ועל הצבאים, וזאת עוד טרם חוקק חוק גנים לאומיים ושמורות טבע. הוא פעל, בשיתוף עם החברה להגנת הטבע, לקידום חוק גנים לאומיים ושמורות טבע ולאישור הקמתה של רשות שמורות הטבע ויזם את הפֶרֶק בחוק בדבר ערכי טבע מוגנים – המסגרת החוקית לשמירת פרחי הבר בישראל.
ב-1964 מונה פז למנהל הראשון של רשות שמורות הטבע. בתוקף תפקידו דחף לטיפוחן של שמורות טבע אחדות ולהנגשתן לקהל הרחב. פז עיצב את המודל הקיים בשמורות טבע של שמירה קפדנית על ערכי טבע שבתחומיהן תוך מתן אפשרות לציבור ליהנות מהן. בשנתיים הראשונות להקמת הרשות הוכשרו לביקורי הקהל שמורות תל דן, נחל עיון ("התנור"), המסרק ומערת פער.
פז יזם את המסע לשמירת פרחי הבר ולהפצת תודעתו בציבור, בעיקר בקרב ילדי בתי הספר וגני הילדים, ועמד בראשו בשנותיו הראשונות.
באפריל 1965 ויתר על המינוי של מנהל הרשות לטובת האלוף אברהם יפה, שפרש מצה"ל. המשיך לעבוד ברשות כמדען ראשי עד 1980. לאחר מכן היה חבר במליאת הרשות ויו"ר הוועדה המדעית-מקצועית עד 2002.
במשך השנים ניהל פז, בשיתוף עם החברה להגנת הטבע וגורמים נוספים, מאבקים למניעת פגיעה בנופי הארץ, בימים שבהם האתוס הציוני דגל ב'כיבוש השממה' תוך התעלמות מערכי הטבע והנוף. המאבקים הללו הובילו לביטול חמש תוכניות בנייה מאושרות על פני כ-13,000 דונם בכרמל, תוך מתן פיצויים לבעלי הקרקע, וכן להכרזת הר הכרמל, בשלמותו, כגן לאומי ושמורת טבע; ביטול תוכניות נטיעה של קק"ל בשטחים שנועדו לשמורות טבע בכרמל, בגבעת המורה, בגלבוע, בנחל קדש, בהר חורשן ועוד; מניעת אישורים לפתיחת מחצבות גדולות-היקף ברחבי הכרמל ולהרחבתן של מחצבות קיימות; השארת אחדים ממעיינות נחל כזיב בשפיעתם הטבעית בערוץ הנחל, ובכך להצלת שדרת עצי דולב שלאורכו מכליה; מניעת כליאת מי נחל דן במקום נביעתם וקביעת מיקום תפיסתם במורד הנחל; שיקום נחלי עין גדי (אחרי תפיסתם על ידי הקיבוץ והזרמתם בצינורות) על ידי השבתם לזרימה חופשית בערוצים.
במקביל לעבודתו למד פז בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1978 הוענק לו תואר דוקטור על מחקרו בדינמיקה של אוכלוסיית פשוש (Prinia gracilis) ומשמעות גודל התטולה בציפורי שיר. בשנים 1980–2001 לימד במכללת בית ברל וניהל בה את המכון לטבע. בשנים 2001–2013 שימש מרצה בכיר במכון אבשלום.
פז חיבר את "ארץ הצבי והיעל", שהיה הראשון בספרים על שמורות הטבע בארץ, כתב וערך את כרך העופות באנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, פרסם עוד כתריסר ספרים בנושאי החי והצומח בארץ ישראל וכן מאות מאמרים בנושאים אלה. במשך שנים אחדות כתב מדור דו-שבועי בשם "נופים וטבע" בעיתון על המשמר (1960–1965) ובעיתון הארץ (1966–1970). פז ערך עשרות מצגות המבוססות על צילומיו ועוסקות בהיבטים שונים של נופי הארץ על החי והצומח בהם. במשך השנים הדריך מאות סיורים ברחבי הארץ ובחו"ל.
בשנת 2000 הוענק לו פרס קרן פורד, ובשנת 2003 נבחר כחבר כבוד בחברה הישראלית לזואולוגיה.
פטר נאור
פטר נאוּר (בדנית: Peter Naur; 28 באוקטובר 1928 – 3 בינואר 2016) היה חלוץ דני בתחום מדעי המחשב, זוכה פרס טיורינג. על שמו קרויה שיטת הכתיבה לדקדוק חופשי הקשר, שיטת. תרם רבות ליצירת שפת התכנות ALGOL 60.
חייו
נאור החל את הקריירה שלו כאסטרונום וקיבל תואר דוקטור בשנת 1957, אבל מפגשו עם עולם המחשבים הוביל לשינוי בעיסוקו. משנת 1959 עד 1969 הועסק בחברת המחשבים,, ובמקביל הרצה במכון נילס בוהר ובאוניברסיטה הטכנית של דנמרק. משנת 1969 עד 1998 שימש כפרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת קופנהגן.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו עיצוב, בנייה וביצועים של תוכנות מחשב ואלגוריתמים. תחומים כגון הנדסת תוכנה וארכיטקטורת תוכנה נחקרו לראשונה על ידי נאור. בספרו "מחשוב: פעילות אנושית (1992)" (Computing: A Human Activity), שהוא אוסף של תרומותיו בתחום מדעי המחשב, דחה נאור את הגישה הפורמלית לתכנות, שרואה בתכנות ענף במתמטיקה.
לראשי התיבות BNF ניתן תחילה הפירוש Backus Normal Form, אך ביוזמתו של מדען המחשב דונלד קנות' שונה הפירוש ל-Backus-Naur Form, כדי לתת גם לנאור את הכבוד הראוי. נאור הסתייג משינוי זה, והודיע שהוא מעדיף את הפירוש המקורי לראשי התיבות.
נאור לא חיבב את המונח "מדעי המחשב" וטען שיש לקרוא לענף זה "תורת המידע" (datalogy). המונח אומץ בדנמרק ובשוודיה.
מאוחר יותר עסק בתפישת המדע כמכלול. הוא קישר בין שני תחומים בפילוסופיה ובפסיכולוגיה בהתאם להשקפתו המעין אמפיריציסטית, לפיה יש להתמקד בעובדות הניתנות לצפייה. בשנותיו האחרונות עסק בפיתוח תאוריה של חשיבה אנושית אותה הוא כינה "תיאורית המצב הסינפסי של החיים המנטליים".
ד"ר נאור זכה בפרס טיורינג בשנת 2005 על פיתוח שפת התכנות ALGOL 60. שמו נקשר בעולם לשפת תכנות זו ולשיטת BNF. פטר נאור הוא הדני היחיד שזכה בפרס טיורינג.
טטמדאו
טטמדאו (בבורמזית: တပ်မတော်) הוא השם הרשמי של הכוחות המזוינים של מיאנמר (בורמה). הטטמדאו כפוף למשרד הביטחון ומורכב מ: כוחות ויחידות נוספים במיאנמר כוללים את כח המשטרה, אנשי המיליציה של יחידות העם, ועד 2013 כוחות הגבול, הידועים בכינוי "נה סה קהא".
בעשור השני של המאה ה-21, לא מתקיים גיוס חובה. לפיכך, כל אנשי השירות הם מתנדבים לכאורה, עם זאת החוק מאפשר גיוס חובה אם הדבר נדרש לדעת הנשיא. בפועל, נטען כי הטטמדאו מגייס מבוגרים וילדים ומשתמש באזרחים לעבודה בכפייה.
מאז עצמאות מיאנמר מבריטניה בשנת 1948, מתקיימים קרבות עקובים מדם מול ארגוני מורדים וצבאות קטנים של מיעוטים, כגון ארגוני טרור דוגמת ARSA של בני הרוהינגיה.
למרות הדיווחים השונים על שימוש באזרחים בכפייה, סקר שנערך ב-2014 על ידי המכון הרפובליקני הבינלאומי בכל רחבי מיאנמר מראה כי הצבא זכה במקום הראשון ונתפס כמוסד החיובי ביותר עם 84% מהנשאלים האומרים שהוא "חיובי מאוד" או "חיובי" לפני התקשורת, הממשלה הבורמזית והאופוזיציה.
עמנואל מזור
עמנואל מזור (30 במרץ 1933 – 20 באוגוסט 2020) היה פרופסור לגאולוגיה במכון ויצמן למדע, במחלקה למדעי הסביבה וחקר האנרגיה. עם פעליו נמנים פיתוח וניהול הקורסים לגאולוגיה באוניברסיטה הפתוחה וייזום הכרזת מכתש רמון כשמורת טבע, עם דגש להיבטים גאולוגיים.
חייו
מזור נולד בשנת 1933 בקוטבוס שבגרמניה. ועלה לישראל בשנת 1936.
בשנת 1955 השלים תואר שני בגאולוגיה (M.Sc), מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, בנושא: "גופים מגמתיים במכתש רמון", וב-1960, את לימודי הדוקטורט בגאולוגיה (Ph.D), גם באוניברסיטה העברית, בנושא: "רדיואקטיביות של סלעים בישראל".
בשנים 1958 עד 1972, היה הגאולוג הראשי של הוועדה לאנרגיה אטומית.
משנת 1973 ועד למותו כיהן כפרופסור במחלקה למדעי כדור הארץ במכון ויצמן למדע (מ-1999 כפרופסור אמריטוס).
ב-2008 היה אחד הזוכים ב"אות מפעל חיים להגנה על הסביבה" מטעם המשרד להגנת הסביבה. היה נשוי ואב לשני ילדים בנוסף היה כבר רב סבא. התגורר ברחובות.
הלך לעולמו ב-20 באוגוסט 2020 ונטמן ברחובות.
האוניברסיטה הפתוחה
עם הקמת האוניברסיטה הפתוחה נטל על עצמו מזור את פיתוח הקורסים בנושאי הגאולוגיה. ספרו הפך ללספר הלימוד הפופולרי. כבר בפתיחת הסמסטר הראשון של האוניברסיטה הפתוחה באוקטובר 1976 הסתבר עד כמה גדול הצמא ללימודי הגאולוגיה. לקורסים הראשונים באוניברסיטה הפתוחה, שהיו תחת פיקוחו האישי, באו מאות חובבי ארץ ישראל, שעד אז לא יכלו ללמוד תחום זה באקדמיה.
מזור ארגן לכל מחזור שלושה מחנות לימוד: ברמות שפירא בהרי יהודה, בבית ספר שדה בקצרין בגולן וגולת הכותרת - שבוע במכתש רמון. במכתש הכין צוות עוזריו שלטי הסבר למסלולים אחדים ובהם הסבר לכל תופעה גאולוגית בשטח. המסלול שימש מטיילים אך רובו פורק בעת הרחבת כביש באזור. אז גם נרקמה תוכנית להכריז על מכתש רמון כקריית הפארק הגאולוגי הלאומי במכתש רמון, תוכנית שיצאה לפועל במרוצת הזמן.
שמורת רמון
בשנת 1979 החליטה רשות שמורות הטבע להכריז על האזור כשמורה - שמורת רמון. ב-1985 החליט משרד המדע להוציא לפועל תוכנית-אב למרכז מדע רמון, אשר חיבר מזור. המועצה המקומית, רשות שמורות הטבע ומשרד המדע החליטו לקדם את הפרויקט ונפתח "מרכז מדע רמון", שאפשר לחוקרים ללמוד את השטח "24 שעות ביממה, 365 ימים בשנה, כל הזמן", כדברי מזור. בניגוד למחקרים קצרי טווח, החוקרים הגרים ב"מרכז מדע רמון" יכולים להגיע לשטח תוך דקות ספורות, ולחקור תופעות כמו שיטפון או שרב. המרכז שם בשנים הראשונות דגש על גאולוגיה, שהשתנה בהדרגה לדגש על אקולוגיה.
צהלה
צהלה היא שכונה בצפון-מזרח תל אביב-יפו, על גבול רמת השרון. השכונה, שהוקמה בשנת 1951, נועדה לאכלס אנשי צבא וביטחון, ולכן נקראה על שם צה"ל.
הקמת השכונה
הקמת השכונה נועדה להיטיב עם קציני הצבא זו בתקופה שלא היה אפשר להעניק לאנשי הקבע משכורות גבוהות מן המקובל בקרב עובדי מדינה. הסיוע הממשלתי בשיכון אנשי הקבע בא לידי ביטוי הן במתן הקרקע הן באספקת חומרי בנייה במחירים מפוקחים.
במהלך שנת 1950 נשלחו עלונים לכלל קציני צה"ל שהתחייבו להמשיך את שירותם בצבא שהלך והתמסד, והם כללו הצעות שונות לשיכון, ובכלל זה שכונת צהלה, שהוקמה בהתחלה על שטח גלילי. בשנת 1952 סופחה השכונה לתל אביב.
בשכונה נבנו בתים צמודי קרקע חד קומתיים בשטחים שנעו בין 60 ל-124 מ"ר. על מגרשים של חצי דונם. תושבי צהלה נדרשו להון ראשוני לרכישת בתיהם נוסף על משכנתה שניתנה בתנאים נוחים. שלא כשכונות אחרות, התשלום לבתים כלל את פיתוח התשתית השכונתית, כגון סלילת כבישים ומים.
שנות התשעים
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך של חילופי דורות בשכונה. התושבים החדשים, בני התושבים המקוריים או אנשים שרכשו את בתיהם, כבר לא הסתפקו בשיפוץ הבתים. רובם העדיפו להרוס את הבתים המקוריים ולבנות במקומם וילות בסגנון התקופה. בגלל גודל המגרשים, המיקום, והתושבים המפורסמים בעבר ובהווה, הפכה השכונה למבוקשת מאוד ומחירי הבתים עלו משמעותית. בשל המחירים הגבוהים, כיום מורכבת אוכלוסיית השכונה, לצד מעט התושבים הוותיקים, מקצתם עדיין מראשוני צה"ל, בעיקר מאנשים אמידים, בהם כמה מבכירי המשק.
בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת התגוררו בשכונה כ-1,600 תושבים.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה השכונה ממוקמת במקום השני ברמת עושרם של התושבים.