cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אילה חסון
חשיפות עיתונאיות
בדצמבר 2007 פרסמה חסון כי טארק ויאסר עבאס, שני בניו של יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, מעורבים עסקית בחברה סלולרית חדשה בשם אל-ווטניה (השניה ברשות לאחר ג'וואל הקיימת), ושממשלת ישראל השלושים ואחת בראשות אהוד אולמרט פועלת להקצות לה תדרים סלולריים בעקבות פניה של מחמוד עבאס אל אולמרט. שני האחים כפרו בכל מעורבות בחברה, והגישו תביעת דיבה בסך 2.6 מיליון שקלים נגד חסון ורשות השידור, בטענה שפרסומה, שצוטט בכלי תקשורת זרים, חשף אותם לסכנת חיים ממשית בשל שיתוף פעולה אפשרי עם ישראל לטובת אינטרסים כלכליים. הצדדים הופנו להליך גישור, שבסופו הסכימה חסון לפרסם הבהרה בעניין והתיק נסגר ללא כל פיצוי כספי. במרץ 2008 פרסמה חסון כי שבוע לאחר הפיגוע בישיבת מרכז הרב, מתקיימת התארגנות מחתרתית על-ידי גורמים המקורבים לישיבה במטרה לפגוע בערבים כפעולת נקם. למרות שבכתבה הודגש כי אין לישיבה עצמה חלק בפעילות המדוברת, הוציאה הישיבה מכתב ובו דרישה להתנצלות ולהשעייה של חסון, אשר נדחתה על-ידי רשות השידור, שדבקה באמיתות הפרסום.
חסון פרסמה שורה של חשיפות בעניין פרשת הרפז. בין היתר חשפה בתחילת ספטמבר 2011 את הקשר ההדוק לכאורה בין בועז הרפז, החשוד בזיוף מסמך גלנט (מסמך שמפרט הנחיות לבניית תדמית חיובית עבור המועמד לכהונת הרמטכ"ל יואב גלנט, בין היתר תוך הכפשת אחרים), לרונית אשכנזי, אשתו של הרמטכ"ל גבי אשכנזי וכן חשד לכך שהם אספו מידע על חריגות הבנייה של גלנט והעבירו אותו לגורמים עלומים. בעקבות פרסומיה נתפסה חסון כמובילת המחנה שהתייצב נגד אשכנזי (בסכסוך שנוצר בינו ובין שר הביטחון, אהוד ברק), והלה תקף אותה על שלכאורה "תפסה צד" וניסתה ללא הרף לפגוע בו בפרסומים מוטים. גילויים נוספים של חסון על איסוף חומרים מצד אשכנזי נגד הדרג המדיני, ובכללם ראיון עומק עם הרפז באוקטובר 2013 שזכה לתהודה תקשורתית, הובילו את המשטרה לפתוח בחקירה נגד אשכנזי וסביבתו. בספטמבר 2014 המשטרה המליצה להעמידם לדין על מעורבותם בפרשה; התיק נסגר בעילה של היעדר אשמה פלילית בשנת 2016 אם כי עם ביקורת מצד היועמ"ש יהודה וינשטיין כלפי אשכנזי ואנשי לשכתו על שעסקו באיסוף מידע מכפיש על שר הביטחון ואנשיו. חשיפת התמלילים מחקירת אשכנזי על-ידי עמית סגל בשנת 2019 העלתה ציטוטים של אשכנזי ובהם כוונתו להלך אימים על חסון ובמילותיו "ליישר אותה".
חסון חזרה לעסוק בפרשת הרפז באינטנסיביות במאי 2020, עת פרסמה שיחה משנת 2010 המצויה בקלטת השמורה בפרקליטות. בהקלטה נשמע אומר הפצ"ר אביחי מנדלבליט לרמטכ"ל אשכנזי ביחס למסמך הרפז, "אני אסגור לך את העניין", כלומר יחלץ אותו מן הפרשה. בפרקליטות נטען כי השיחה הינה האזנת סתר, משום שאשכנזי הורה לא להקליטה, ולכן אסור על-פי חוק לפרסם את תוכנה, וכי הדברים אינם משקפים נכונה את שנאמר בשיחה. חסון מנגד טענה כי החוק מתיר להאזין לשיחה משום שנעשתה במתקן צבאי. יומיים לאחר מכן טענה חסון כי מנדלבליט ניסה להפעיל עליה לחצים ושחבר של אשכנזי פועל לפטר אותה. ביוני 2020 חשפה חסון שב-2016 מנדלבליט, שהתנהל נגדו תיק חקירה בפרשה, פנה לפרקליט המדינה וביקש לשנות את הסיבה שבגינה נסגר התיק לחוסר אשמה, בקשה שנדחתה בשל חשש מניגוד עניינים.
כעשור לאחר אירוע הדריסה של הנער גל בק, פרסמה חסון תחקיר בעניין ובו טענות לאי-סדרים בתיק החקירה הראשונית, כולל קבלה לכאורה של עדויות מזויפות של עדת ראיה, וגילויים על כך שהנהגת הדורסת שני פלטי לא עברה בדיקת אלכוהול וסמים וכן לא בוצעה בדיקה של הטלפון הסלולרי שלה. הוריו של בק טענו לטיוח התיק בשל מעמדה המיוחס של משפחת פלטי. התחקיר עורר הדים בציבוריות הישראלית ובעקבותיו חודשה החקירה, שבה טענה פלטי כי שידור התחקיר בא בעקבות סכסוך עסקי בין אביה נדב פלטי לבין בעלה של חסון. חסון הכחישה את הטענות, ומאוחר יותר חשפה מסמך מבית החולים איכילוב, שלא היה בתיק החקירה, ובו בדיקות שנעשו לפלטי לאחר התאונה ומהן עולה כי הייתה בגילופין בליל התאונה. לבסוף הוחלט שלא להגיש כתב אישום בשל התיישנות.
בשנת 2015 פרסמה סדרה של גילויים מחקירות ח"כ פאינה קירשנבאום ופרשת השחיתות בישראל ביתנו. החשיפה המרכזית העלתה כי קירשנבאום העבירה כספים קואליציוניים של ישראל ביתנו לעמותת עזרא, וזו בתמורה הטיסה לחו"ל אותה ואת משפחתה המורחבת ליעדים כמו ארצות הברית, רוסיה, קנדה ואנגליה בעלויות שהגיעו לכמאה אלף דולרים.בעקבות הפרסומים תקף יו"ר המפלגה אביגדור ליברמן את חסון, ומספר חודשים מאוחר יותר דרש להשעותה מתפקידה בעקבות אמירה בשידור, דרישה שרשות השידור דחתה בתוקף. באותה שנה פרסמה כי הנשיא לשעבר שמעון פרס מרוויח מאות אלפי דולרים בעבור שורה של הרצאות לקרן היסוד ולפדרציה היהודית ברחבי העולם. חשיפות של חסון בשנת 2016 כללו הקלטה ובה התבטאויות בוטות של איש העסקים לב לבייב על הבנקים בישראל ועל הבכירים במשק, כמו גם פרסום בנוגע לתכנון מתן חנינה לנשיא לשעבר משה קצב בתמיכת שרת המשפטים איילת שקד ונשיא המדינה ראובן ריבלין, זאת במקרה שועדת השחרורים לא תנכה שליש מעונשו.
בין הכתבות של חסון בזירה האזרחית, בלטה כתבת תחקיר משנת 2016 בנוגע לאסתי וינשטיין, חסידת גור לשעבר שיצאה בשאלה וכמה שנים מאוחר יותר שמה קץ לחייה. במסגרת הכתבה, הציגה חסון מסמכים שפירטו את ההתעללות המינית שעברה וינשטיין מצד בעלה, ומאוחר יותר עדויות מצד גורמים כמו המעסה שסיפק עיסויים ארוטיים לה ולבעלה. כתבה נוספת של חסון משנת 2019 סיפרה על ניצולת שואה קשישה וערירית בשם רותי שפיץ, שביתה בנתניה הועבר על שמו של חשמלאי צעיר בשם יוסף רחמים. על-פי הכתבה, רחמים השתלט על נכסיה של שפיץ וחסם אפשרות תקשורת בינה לבין אחייניתה מארצות הברית. תביעת לשון הרע מצד רחמים נגד חסון בגין הפרסום נדחתה על-ידי בית המשפט שקבע כי הפרסום מהווה "עבודה עיתונאית אחראית". בכתבה אחרת של חסון משנת 2020, פנסיונר ביומו השני בעבודה חדשה כנהג מונית גבה, לדבריו בטעות, חיוב יתר של 3.8 שקלים, ונתבע על-ידי הנוסע, עורך דין במקצועו. מרגע הגשת כתב אישום נגד הנהג בשנת 2018, התנהל נגדו משפט של כשנתיים, שבסופו חתם על הסדר טיעון.
במרץ 2018, פרסמה תחקיר על אירוע משירותו הצבאי של ניר חפץ, עד המדינה בתיק 4000, ובמרכזו סימני שאלה לגבי מותו של חברו לקורס קצינים בבה"ד 1, רונן ילין, לאחר שנדרס על-ידי רכבת עת יצאו השניים לניווט לילי בתל שוקת בשנת 1984. גרסתו של חפץ הייתה שהשניים נרדמו מעייפות סמוך לחצות, וכשהתעורר חפץ גילה כי ילין איננו. חסון חשפה בכתבה כי בשנת 1987 החקירה נפתחה מחדש במצ"ח בעקבות החשד כי ילין נהרג מפליטת כדור של חפץ במהלך מסע הניווט, וכדי להסתיר את הדבר, הציב חפץ את גופתו לרוחב פסי הרכבת. בזמנו חפץ נחקר ונמצא דובר אמת בבדיקת פוליגרף, מה שהוביל לסגירת התיק, אך תיק החקירה שהגיע לידי חסון לא פירט את השאלות שנשאלו בפוליגרף, ונותרו שאלות לא פתורות כמו סיבת עלייתו של ילין למסילת הרכבת והירדמותו עליה לרוחב הפסים, זאת בלי אפודו ונשקו האישי. בכתבה נוספת, הביאה חסון עדות של מפקדם של השניים, ירון פרץ, שטען כי החקירה בוצעה ברשלנות, וכי ילין היה צוער מצטיין שבלתי סביר שהפר הנחיות ועלה על פסי הרכבת, לא כל שכן נרדם עליהם, זאת במרחק קצר של קילומטר וחצי מנקודת הסיום של הניווט. התחקיר זכה לתהודה, ומאוחר יותר הועלה במשפט נתניהו, כשפרקליטו של נתניהו בעז בן צור האשים את המשטרה בהדלפת הסיפור לחסון ככלי שיטיל על חפץ לחץ על מנת שיחתום על הסכם עד המדינה; חפץ מנגד הטיל את האחריות על סביבת נתניהו.
באוקטובר 2020 חשפה כי משטרת ישראל עצרה תושבת גבעת שמואל שהפטירה לעבר היועמ"ש אביחי מנדלבליט "פרשת משפטים בושה" ביציאה מבית הכנסת (לכאורה כאות מחאה נגדו תוך אזכור של פרשת השבוע, פרשת משפטים). האישה, עורכת דין שומרת מצוות, נעצרה לעיני ילדיה תוך שנאלצה לחלל שבת, ונחקרה באזהרה בחשד לפגיעה בפרטיות. בתגובה לפרסום מסר מנדלבליט כי לא התלונן. עם זאת, לדברי בעלה של האישה, מנדלבליט הוא שסימן למאבטחו לעצור את האישה. שבוע לאחר פרסום האירוע בידי חסון סגרה פרקליטות המדינה את התיק, זאת לאחר שהיה פתוח במשך שמונה חודשים. בנובמבר 2020 קבע נציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות דוד רוזן כי חקירת האישה הייתה משוללת יסוד, והעביר את התיק לטיפולו של ממלא מקום מפכ"ל המשטרה. במרץ 2023 פרסמה חסון כי תביעה של עורכת הדין נגד הפרקליטות בעקבות האירוע הסתכמה בפיצוי של 70 אלף שקלים מהמדינה לטובתה.
במהלך שנת 2021, פרסמה חסון כתבות ביקורתיות כלפי התנהלות המשטרה ביחס לשתי קורבנות אונס מהמעמד הבינוני-נמוך: הראשונה עולה חדשה בת 50 משכונת התקווה שהותקפה ונאנסה בביתה על-ידי פורץ צעיר, והשניה נערה בת 16 מיבנה, תלמידה מצטיינת ופעילת בני עקיבא, שנאנסה בדרכה לביתה, ושאביה לבסוף דקר את האנס משלא קודמה החקירה. ביוזמת חסון, נפתח מיזם לגיוס המונים לסיוע עבור הנפגעת מתל אביב. באוקטובר של אותה שנה, פרסמה מידע שקיבלה מעמותת "עד כאן" ומארגון "בוחרים בחיים - פורום משפחות שכולות", לפיו ראזי עיסא, מספר 15 ברשימת רע"מ לכנסת וממנסחי ההסכם הקואליציוני להקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, הצטלם במהלך כנס בעזה, בו השתתף כמנכ"ל עמותת הצדקה "סיוע 48", עם בכיר חמאס, ראזי חמד, שאחראי בין השאר על הכנסת סיוע הומניטרי לרצועה. הכתבה עוררה הדים. התנועה האסלאמית הגישה תביעת דיבה נגד חסון ומערכת חדשות 13 בדרישה להתנצלות ולפיצוי. התביעה נסתיימה בלא כלום, כשחסון רשאית לעמוד מאחורי הפרסום ואינה נדרשת להתנצלות.
בשנת 2022 פרסמה סדרת כתבות על מעון ראש הממשלה נפתלי בנט. הראשונה, בדבר הפיכתו של ביתו הפרטי ברעננה למעון הרשמי ללא הכרזה ציבורית כמחויב על-פי החוק (בזמן שהמעון הרשמי ברחוב בלפור היה בשיפוץ), בסכום שלדבריה הגיע לכ-50 מיליון ש"ח למטרת שיפוצים, הוצאות ואבטחה. בנוסף חשפה כי הבניה במקום התבצעה ללא היתרים חוקיים, פרסום שאוששו שופטי בג"ץ תוך מתיחת ביקורת נוקבת על התנהלות המדינה. דו"ח מטעם יועמ"ש משרד האוצר קבע כי סמנכ"ל הביטחון במשרד ראש הממשלה אישר את העבודות ללא הליך סדור. מלבד זאת, פרסמה חסון את גובה ההוצאות הפרטיות של משפחת בנט לצורך משלוחי מזון, שהסתכמו בסכומים גבוהים של כסף ציבורי מדי חודש. הפרסום זכה להד ציבורי וסכומי ההוצאות אומתו על-ידי ראש הממשלה שאף הודיע כי מאותו רגע ואילך ישלם על הוצאותיו מכיסו הפרטי. באפריל 2023 פרסמה מסמכים שמפרטים את כלל העלויות של הבית ברעננה כמעון רשמי (הכוללות אבטחה, גדרות, מצלמות, תחזוקה ומזון), שמגיעות ללמעלה מ-46 מיליון ש"ח.
בינואר 2022 פרסמה חסון סדרת תחקירים שמעלה סימני שאלה בנוגע למינויו של פרקליט המדינה לשעבר שי ניצן לתפקיד רקטור הספרייה הלאומית, תפקיד שלא היה קיים קודם לכן. אחד מתחקירים אלה העלה כי דוד בלומברג, יו"ר דירקטוריון הספרייה הלאומית, חתם על הסכם השתקה עם עובדת שהתלוננה על הטרדה מינית על-ידו, ובעקבות פרסום זה פרש בלומברג מתפקידו. ביולי של אותה שנה, פרסמה חסון דיווח על אודות מידע מודיעיני ששוכב באגף החקירות של משטרת ישראל, תחילה מבלי לפרסם את שמות המעורבים, שמאוחר יותר התברר כטענה של יוסי כמיסה, פעיל לשעבר של מפלגת ישראל ביתנו, כי שר האוצר אביגדור ליברמן הזמין ממנו עשרים שנים קודם לכן חיסול של ניצב במשטרה סנדו מזור בעבור מאה אלף דולרים. בראיון לחסון, סיפר כמיסה שקצין המשטרה משה מזרחי היה בסוד העניינים, והלה אישר זאת. ליברמן הכחיש בתוקף את דברי כמיסה; השניים הגישו קובלנות פלילית זה נגד זה.
באותה שנה שודר ברשת 13 סרטה של חסון "גל הירש: קרב חייו", שבו היא מציגה תחקיר אודות תת-אלוף במילואים גל הירש, מתקופת היבחרו לתפקיד מפכ"ל משטרת ישראל, דרך הסרת מועמדותו בעקבות חקירות בחשד לביצוע עבירות של טוהר המידות, סגירתן מפאת חוסר אשמה וחוסר ראיות, והגשת כתב אישום נגדו בגין עבירות מס. הסרט מתעד את התמודדותו של הירש לאורך התהליך, שנתפס מבחינתו כסיכול המינוי באמצעות תפירת תיקים.
בינואר 2023 פרסמה חסון שאבי חימי, ראש לשכת עורכי הדין בישראל, ביצע לכאורה מעשה מגונה במהלך שיחת וידאו עם עורכת דין, לה כתב מכתב המלצה למינויה לתפקיד שיפוט. בעקבות הפרסום, חימי הודיע כי יתפטר מתפקידו. במאי באותה שנה פרסמה תחקיר שבמרכזו סיפור על גניזתה של כתבת תחקיר של עיתון "הארץ" לפני כעשור, שמטרתה הייתה לאשש שמועות שרצות בנוגע להתנהלותו של השר גדעון סער מול נשים, זמן קצר לפני שלקח פסק זמן מהחיים הציבוריים בשנת 2014. במסגרת כתבתה, חשפה חסון מסרון ששיתף עימה בזמנו מו"ל העיתון עמוס שוקן ובו מסר מאיים כלפיו מסער: "לא רק עליי יש דברים, גם עליך יש דברים", בעטיו של סרטון מיני שבו מעורב שוקן, שצולם בידי בלש פרטי ולא פורסם בתקשורת. שוקן, שאישר את פרטי המקרה, טען שתחקיר זה מצד חסון מהווה סגירת חשבונות בגלל ביקורות שליליות שהתפרסמו נגדה בעיתון, וסער הכחיש את המיוחס לו. מאוחר יותר באותו חודש חשפה חסון כי פרקליטים במחוז הצפוני של פרקליטות המדינה הדליפו מידע רגיש מתוך חקירות לארגון הפשיעה אבו לטיף. הסיפור פורסם לאחר שגורמים במשטרה העבירו תלונה בעניין לפרקליט המדינה עמית איסמן, שאישר את הפרסום. ביולי פרסמה את עלויות האבטחה המצטברות של ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק במשך כשני עשורים מיום סיום כהונתו, אשר ליוותה אותו באופן קבוע בארץ ובמהלך מסעותיו השונים לחו"ל.
הוקרה
חסון זכתה במספר הוקרות על פעילותה העיתונאית. ב-1998 הייתה בין זוכי אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל. ב-2009 הייתה האישה הראשונה שקיבלה את "אות מלכת המדבר להעצמה נשית". באוגוסט 2014 הוכרזה כמי שנבחרה לקבל את "אות אומ"ץ", בזכות הצטיינותה "בפעילות למען קידום זכויות האזרח, תיקון עוולות חברתיות וחשיפת מעשי שחיתות שלטונית". בשנת 2015 זכתה בפרס ביקורת התקשורת מטעם האגודה לזכות הציבור לדעת. בנימוקי הוועדה נכתב כי חסון היא "עיתונאית הנאמנה למקצוע ולאמת גם כשזו איננה פופולרית או תקינה פוליטית בעיני גורמים מסוימים" אשר "מבטאת ביקורת על הצורה והתוכן של דיווחים מוטים או אינטרסנטיים בחלק מהמדיה הכתובה והאלקטרונית" ומפגינה בדיווחיה "מקצועיות, אומץ-לב ציבורי ונאמנות לעקרונות". בשנת 2017 זכתה בפרס "און לייף עושות שינוי" מטעם מגזין האקטואליה לנשים Onlife.
בין רשימות דירוג תקשורתיות, חסון דורגה על-ידי מגזין "גלובס" בין העיתונאים המשפיעים בישראל בשנים 2017, 2019, ו-2020, ובכלל הרשימות היא האישה הראשונה. הייתה גם האישה הראשונה ברשימת "100 המשפיעים בתקשורת" של העיתון. הופיעה במשך השנים ברשימת הנשים המשפיעות בישראל של מגזין "פורבס ישראל"; בשנת 2022 דורגה במקום ה-13, ובזאת העיתונאית הראשונה ברשימה.
דרוהיצ'ין (מחוז משנה)
מחוז משנה דרוהיצ'ין (בבלארוסית: Драгічынскі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר דרוהיצ'ין.
WWE 205 Live
WWE 205 Live הייתה תוכנית היאבקות מקצועית שבועית, שהופקה על ידי ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, ושודרה בערוץ ה-WWE Network. התוכנית אופיינה במחלקת משקל הקל של הארגון וכללה קרבות היאבקות ועלילות רבות ומגוונות בין מתאבקי המחלקה. המספר "205" ייצג את המשקל המקסימלי בפאונדים של המתאבקים הרשאים להשתתף בתוכנית או בהמרה לקילוגרמים, עד כ-93 ק"ג.
התוכנית עלתה לאוויר ב-29 בנובמבר 2016 וירדה משידור ב-11 בפברואר 2022.
היסטוריה
205 לייב נחנכה עקב ההצלחה האדירה של טורניר משקל קל, שבו השתתפו 32 מתאבקים בעלי משקל של עד כ-93 ק"ג, מרחבי העולם במטרה להפוך לאלוף ה-WWE במשקל קל הראשון. טריפל H, המשמש כמפיק בפועל וכמתאבק, ציין שמטרת התוכנית היא להציג את היכולות שיש למחלקת משקל הקל.
התוכנית Raw שימשה תחילה כבית של מתאבקי משקל הקל, לאחר שכל המתאבקים הללו הועברו לתוכנית במסגרת הדראפט של ה-WWE. לאחר הקמת התוכנית של 205 לייב, כל מתאבקי משקל הקל הופיעו גם ב-Raw וגם ב-205 לייב, ולעיתים ערכו הופעות בתוכנית NXT.
205 לייב שודרה לראשונה ב-29 בנובמבר 2016, כשהקרב המרכזי של התוכנית היה ריץ' סוואן שגבר על דה בריאן קנדריק וזכה באליפות ה-WWE במשקל קל.
ב-7 בנובמבר 2017, מחלקת בריטניה של הארגון הוזמנה לתוכנית 205 לייב, מה שציין את הופעת הבכורה של רבים ממתאבקי מחלקת בריטניה ברוסטר הראשי (חוץ מהמתאבק פיט דאן, שערך את הופעת הבכורה שלו לילה לפני ב-Raw).
צוות השידור והפרשנים
1 כשנייג'ל מקגינס נעדר מצוות השידור, הוא הוחלף על ידי הפרשן של סמאקדאון, ביירון סקסטון. 2 כשנייג'ל מקגינס נעדר מצוות השידור, הוא הוחלף לשבועיים על ידי הפרשן של NXT, פרסי ווטסון.
היסטוריה של בוסניה והרצגובינה
בוסניה והרצגובינה הייתה ממוקמת על קו התפשטותן של אימפריות אדירות וכך עברה מיד ליד, לפי ההיסטוריה של אותן אימפריות. בתוך הארץ עבר גם גבולן של שלוש דתות גדולות שנאבקו ביניהן על האחיזה בנשמות התושבים, האסלאם, הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית. המאבקים בין הדתות ובין האימפריות עיצבו את ההיסטוריה של המקום.
תקופת השבטים ונדידת העמים
המחוזות בהן שוכנת כיום המדינה בוסניה והרצגובינה יושבו בסוף תקופת האבן החדשה ובראשית תקופת הברונזה. אנשי תקופת האבן הוחלפו על יד שבטים הודו-אירופיים שנקראו אילירים. הקלטים החלו להגר לאזור במאה ה-3 לפנה"ס ובמאה ה-4 לפנה"ס תוך כדי גירוש השבטים האילירים. לא כל האילירים גורשו - מספר שבטים קלטים ואילירים התמזגו. השוני בין השבטים היה בעיקר בשפות שדיברו.
בתחילת שנת 229 לפנה"ס פרץ סכסוך בין השבטים האילירים לרומאים, סכסוך שהתפתח למלחמה. בשנת 168 לפנה"ס הפכה ארצם של האילירים לפרובינקיה הרומית איליריקום. הרומאים הצליחו לספח את כל האזור רק בשנת 9 לספירה, אחרי מאבק נגד מורדים אילירים. בשנת 10 לספירה הפרובינקיה איליריקום חולקה לשתי פרובינקיות שהגבול ביניהן עבר בנהר הסאווה. האזור הדרומי הפך לחלק מפרובינקיית פאנוניה. חלקים משטחי מונטנגרו, הרצגובינה, דלמטיה, בוסניה וחלק ממערב סרביה הפכו בחלוקה החדשה לפרובינקיית דלמטיה. בתקופה הרומית נוספו מתיישבים רבים שהגיעו מכל רחבי האימפריה כדי להתיישב בבוסניה והרצגובינה. הנצרות הגיע לאזור במאה ה-1. לאחר הפיצול הסופי של האימפריה הרומית, סופחו האזורים דלמטיה ופאנוניה שהיו בבוסניה של היום לאימפריה הרומית המערבית. האזור נכבש על ידי האוסטרוגותים בשנת 455, ומאוחר יותר על ידי האלאנים וההונים. ממלכת האסטרוגותים הובסה על ידי האימפריה הביזנטית במהלך מלחמת הגותים 535 – 552 והאזור נכבש וסופח לאימפריה הביזנטית על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
הסלאבים, שמקורם בדרום פולין של היום, יחד עם האווארים פלשו לאימפריה הביזנטית בתחילת המאה ה-6, אותם שבטים סלאבים שפלשו לאזור התיישבו בבוסניה ובזאכומייה (Захумље) ומסביב לאזורים הללו, והקרואטים התיישבו במערב האזור בקרבת הים. כשהאימפריה הביזנטית סיפחה את האזור והפכה אותו לאזור מנהלי, השבטים הסלאבים פלשו גם מאזור התיישבותם בבוסניה לאימפריה הרומית המערבית.
היווצרות המדינה הפאודלית והקרע בכנסייה
לקראת סוף האלף הראשון לספירה הוזכר לראשונה בכתובים חבל ארץ קטן בשם בוסונה (Βοσωνα) ובו הערים קוטור ודסניק.
במאה ה-10, עם היווצרותן של המדינות הפאודליות סרביה וקרואטיה, האזור של בוסניה והרצגובינה הפך לסלע מחלוקת ביניהן. לאחר הכללת קרואטיה בממלכת הונגריה, בשנת 1102, החלה הונגריה לתבוע לעצמה את שטחי בוסניה והרצגובינה.
במקביל להתרחשויות המדיניות, בשנת 1054 התרחש פילוג הכנסייה הנוצרית. בוסניה והרצגובינה, הממוקמות על ציר הקרע שבין הכנסייה הקתולית ובין הכנסייה האורתודוקסית, הצמיחה בתקופה זו כנסייה מיוחדת לה. הידיעות על הכנסייה הבוסנית מועטות ומקורן ברובו מכתבים קתוליים, שאינם אובייקטיביים. הכנסייה הקתולית האשימה את הכנסייה הבוסנית בכפירה בוגומילית, סוג של נצרות גנוסטית שהיה נפוץ בקרב העמים הסלביים בין המאה ה-10 והמאה ה-14, אך ממקורות אחרים נראה שהכנסייה הבוסנית פעלה על פי הטקסים הקתולים המקובלים, אולם לא קיבלה את הסמכות האפיפיורית. לפי ממצאים בשטח היו תושבים רבים שבחרו בבוגומיליזם, אך לפי מסמכי התקופה האצולה נהגה על פי כללי הטקס הקתולי.
במהלך המאה ה-11 עבר השלטון בחבלי ארץ אלה לסירוגין מידי האימפריה הביזנטית לאימפריה הבולגרית, ובין לבין הצליח המלך הקרואטי פטאר קרזימיר הרביעי להשליט בהם את השפעתו בשנת 1060. בין השנים 1082 - 1085 כבש קונסטנטין בודין, הצאר של בולגריה, את המחוזות והשליט עליהם את באן שטפאן, אחד מאנשי חצרו. בשנת 1102, לאחר מות בודין והסתפחות קרואטיה להונגריה, הפכה גם בוסניה לואסלית של הונגריה והתנתקה מסרביה ומבולגריה. משנת 1137 המלך ההונגרי קרא לעצמו גם "דוכס של ראמה" והכוונה היא לאזור ראמה שבצפון הרצגובינה. בשנת 1160 הביסה האימפריה הביזנטית את ההונגרים והשיבה את בוסניה להשפעת המזרח.
הממלכה הבוסנית
בשנת 1169 השתלט הבאן קולין על חלק מבוסניה. לאור המאבק שבין הכנסייה הקתולית שתמכה בממלכה ההונגרית והכנסייה האורתודוקסית באימפריה הביזנטית, החליט הבאן קולין לבחור באמונה הבוגומילית שהתפשטה על פני בוסניה. הבאן ומרבית בני משפחתו היו לבוגומילים וחיזקו בכך את הכנסייה הבוסנית שבחרה בגרסה קיצונית של הבוגומיליות. בתחרות על לבם של הבוסנים העלתה האימפריה הביזנטית את קולין לדרגת מלך ב-1180. המלך הטרי כרת ברית עם הונגריה ויחד ניהלו מלחמה מוצלחת (מבחינתם) ב-1183 נגד ביזנטיון, מלחמה שניתקה את תלותה של בוסניה בביזנטיון, אך יצרה תלות חדשה בהונגריה. המלך קולין נכנע ללחץ ההונגרי ועבר לקתוליות, אך רק למראית עין ומכאן ואילך מרבית שליטי בוסניה היו חסידי הכנסייה הבוסנית, פלג באמונה הבוגומילית. הממלכה כרתה ב-1189 הסכמים מסחריים עם הרפובליקה של ונציה ועם רפובליקת דוברובניק והסכם זה, שהגדיר את הגבולות של בוסניה והרצגובינה על פי תווי הנחלים אונה, סאווה ודרינה (דומים מאוד לגבולות הנוכחיים), נחשב לתעודת הלידה של הממלכה. עם מותו של קולין ב-1204 ירש אותו בנו, סטייפאן קוליניץ' שהיה השליט האחרון בשושלת קוליניץ', שייסד אביו ונפתחה תקופה של מאבקים פנימיים בין משפחות האצולה.
הסכסוך בין שתי המשפחות - שוביץ' (Šubić) וקוטרומאניץ' (Kotromanić) הסתיים ב-1322 כאשר סטייפאן קוטרומאניץ' ה-2 ( Stjepan II Kotromanić) היה לבאן. תחת שלטונם של סטייפאן קוטרומאניץ' (עד מותו ב-1353) ואחיינו-יורשו טוורטקו (Tvrtko) גדלו שטחי הממלכה מצפון וממערב (טריטוריות סרביות) וסופחו זאכומייה, חלקים מדלמטיה וכמה איים בים האדריאטי. טוורטקו הוכר כמלך ב-1377, אולם לאחר מותו, ב-1391, בוסניה החלה נחלשת.
התקופה העות'מאנית
במהלך המאה ה-15 הגיעו לשטחי בוסניה והרצגובינה יהודים עות'מאנים מצאצאי מגורשי ספרד וייסדו קהילה יהודית משמעותית, בעיקר בערים סראייבו וטראווניק. בסמוך לכיבוש העות'מאני התחיל תהליך של התאסלמות האוכלוסייה הסלאבית של בוסניה. להבדיל מהמצב באלבניה, שם השלטונות העות'מאניים עודדו את ההתאסלמות, בבוסניה התהליך היה ספונטני והתחיל עם הצמרת הפאודלית שרצתה לשמור על קרקעותיה. להסברת התופעה מציינים את הנוכחות החלשה יחסית של הזרמים הגדולים של הנצרות, את המעמד הנחות של הנוצרי בתחום המדינה העות'מאנית ואת הרצון להימנע ממס הילדים (נפסק במאה ה-17) שהיו חייבים בו הלא מוסלמים. לפי החוק העות'מאני לנוצרים לא הייתה זכות בעלות על הקרקע, לא היו זכאים לרכוב על סוס או על גמל ועדותם (כשהורשו להעיד) הייתה שווה פחות מעדותו של מוסלמי. לא כל האוכלוסייה התאסלמה, המתאסלמים היו בעיקר חסידיה לשעבר של הכנסייה הבוסנית בעוד שהקתולים והאורתודוקסים נשארו נאמנים לדתם ויצרו מיעוטים של נוצרים בתוך האוכלוסייה המוסלמית. במהלך שנות הכיבוש העות'מאני התרכזה האוכלוסייה המוסלמית בערים והנוצרים חיו בכפרים, בעיקר כעובדים בנחלות מוסלמיות.
הפלית הנוצרים באה לידי ביטוי גם בכל מיני סמלי סטטוס. נאסר על בניית כנסיות גבוהות מהמסגדים, נאסר השימוש בפעמוני הכנסיות. האורתודוסים של בוסניה חיפשו את המשענת שלהם ברוסיה והקתולים באוסטריה. הנוצרים קיבלו עידוד מהמרד הסרבי שהביא להקמת המדינה (נסיכות) הסרבית העצמאית בשנת 1815, מדינה שקיבלה הכרה עות'מאנית. הנוצרים, מכל הזרמים, והיהודים היו חייבים במס נוסף למיסים ששילמו התושבים המוסלמים.
המאבק העות'מאני לכיבוש מרכז אירופה ותהפוכות המלחמה השפיעו על בוסניה ואוכלוסייתה. שנים רבות התייצב הגבול בין האימפריה העות'מאנית ובין אוסטריה על גבולה של בוסניה והפך אותה למחוז גבול על כל המשתמע מכך. כשהעות'מאנים כבשו את הונגריה, בוסנים רבים עברו אליה, כפקידי רשות עות'מאנים וכשנסוג הצבא העות'מאני, מוסלמים רבים, שיצאו מהמחוזות שפונו, באו להתיישב בבוסניה.
ב-26 בינואר 1699, בהסכם קרלוביץ, שסיים את המלחמה הטורקית הגדולה, נקבעה פעם נוספת בוסניה כמחוז הצפוני ביותר של האימפריה העות'מאנית, מחוז גבול. בשנת 1718, על פי הסכם השלום של פוז'ארוואץ עברה צפון בוסניה לשלטון אוסטרי.
בתקופת השלטון העות'מאני היו מפעם לפעם מרידות והבולטות שביניהן היו המרידה של חוסיין גראדאשצ'ביץ (גיבור לאומי בוסני) והמרד ההרצגוביני. בשנים 1831-1832 מרד חוסיין גראדאשצ'ביץ בשלטון המרכזי תוך מאבק לאוטונומיה בוסנית. המאבק הסתיים לאחר שמנהיגו מת באיסטנבול בשנת 1834, בנסיבות לא ברורות. בשנת 1875, בהרצגובינה, פרץ מרד איכרים נוצרים קתולים נגד המיסים הגבוהים המוטלים עליהם. המרד התפשט גם בין האיכרים הנוצרים אורתודוקסים בבוסניה והלך וגדל. המושל העות'מאני החדש נקט באמצעי דיכוי חריפים שהביאו בין היתר להימלטותם של 150,000 בוסנים לקרואטיה. הדיכוי הקשה עורר תחושות אנטיטורקיות קשות במונטנגרו, בסרביה, ברומניה וברוסיה, שהתגלגלו למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית. המלחמה הסתיימה עם הסכם ברלין 1878, שבו נקבע שבוסניה והרצגובינה יישארו חלק מהאימפריה העות'מאנית אך ינוהלו על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
שלטון אוסטרו-הונגריה
כניסת הצבא האוסטרו-הונגרי לתוך בוסניה והרצגובינה נתקלה בהתנגדות מוסלמית. המוסלמים מרדו ונוצחו סופית רק בשנת 1883. הנוצרים, שפיתחו ציפיות, התאכזבו במהרה מהשלטון החדש. גם אוסטריה וגם הונגריה, גבלו עם בוסניה, לכן השלטון החדש החליט לנהל אותה על ידי שיתוף של שתי הבירוקרטיות, כדי לא לגרום להפרת שיווי המשקל בין שני מרכיבי אוסטרו-הונגריה. הממשל החדש שמר על הסדרים הישנים, כולל המיסים המיוחדים המוטלים על הנוצרים. הוחלט לשמור על מאזן קבוע בין ההוצאות וההכנסות של המחוז וכך הוגבלו אפשרויות הפיתוח.
באוסטריה ובהונגריה היו שיטות משפטיות שונות ובבוסניה הוחלט להפעיל את השיפוט הצבאי ולמעשה המשיכו להסתמך על המשפט העות'מאני. מבחינה לאומית נוצר תהליך שהביא להזדהות הקתולים עם העם הקרואטי והאורתודוקסים עם העם הסרבי, שני עמים ששכנו על גבולות בוסניה. הבוסנים המוסלמים, ששפתם הייתה סרבו-קרואטית, ניצבו בפני בעיה של זהות לאומית. במהלך השלטון העות'מאני הם ראו עצמם טורקים בוסניים, חלקם למדו טורקית, המשכילים השתמשו בטורקית, פרסית וערבית. הסרבים והקרואטים השתדלו לשכנע את הבוסנים המוסלמים לראות בעצמם סרבים או קרואטים בני דת האסלאם ומעטים השתכנעו והצטרפו למפלגות לאומיות סרביות או קרואטיות. באזור קמה תנועה חזקה ששאפה להקמת מדינה של הסלאבים הדרומיים. מרבית הבוסנים המוסלמיים תמכו בתנועה/מפלגה ששאפה להבטיח אוטונומיה תרבותית-דתית.
בשנת 1908 לאחר שרוסיה הסכימה לדון עם אוסטרו-הונגריה על הסכמה לסיפוח בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו הונגרית, הכריזה אוסטרו-הונגריה על סיפוח חד צדדי של בוסניה והרצגובינה. הסיפוח עורר זעם רב בקרב מדינות אירופה וחרם על האימפריה האוסטרו-הונגרית. במאמצים דיפלומטיים הצליחה אוסטרו-הונגריה להשיג הסכמה לסיפוח באפריל 1909. ראשית היא רכשה מהאימפריה העות'מאנית ב-2.5 מיליון לירות טורקיות את זכויותיה בבוסניה והרצגובינה ואחר כך ריצתה את מונטנגרו בהכרה בשליטתה המלאה בשני ערי חוף ובמתן לה היתר להקים צי.
הממלכה הסרבית ראתה בבוסניה והרצגובינה מטרה להתפשטותה, לכן גדלה מאוד התמרמרות הסרבים בבוסניה, כשאוסטרו-הונגריה הכריזה על הסיפוח. הסיפוח כמעט ולא שינה את המצב של הבוסנים, אך המעשה הביא לרדיקליזציה של החוגים הלאומיים, שהקימו קבוצות מחתרתיות כדוגמת: "בוסניה הצעירה", "המוות", "האיחוד" ו"היד השחורה". חלק מהמחתרות האלה נתמכו בחשאי על ידי הצבא הסרבי. סרביה, שיצאה מחוזקת ובעלת הישגים טריטוריאליים ממלחמת הבלקן הראשונה המשיכה לעודד את התנועה הלאומית הפרו-סרבית.
בשנת 1914, קבוצה של שישה צעירים לאומנים (5 סרבים ואחד בוסני מוסלמי) זממו לרצוח את יורש העצר האוסטרו-הונגרי, הארכידוכס פרנץ פרדיננד. ביום 28 ביוני, בסראייבו, הצעירים תקפו את שיירת המכוניות בה נסע הארכידוכס, אך החטיאו אותו ופצעו נוסעים אחרים. אחרי ההתנקשות נסע הארכידוכס אל בית החולים כדי לבקר את הפצועים ובדרך זוהתה במקרה מכוניתו על ידי אחד המתנקשים, גברילו פרינציפ, בעת שעברה בקרבתו. גברילו פרינציפ ניגש אליה והרג ביריות אקדח את הארכידוכס ואת אשתו. התנקשות זו היוותה יריית הפתיחה של מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שנפתחה המלחמה, כוחות של ממלכת מונטנגרו תקפו בשנת 1915 את הכוחות האוסטרו-הונגרים בבוסניה, אך נהדפו. במהלך המלחמה כוחות סרבו-קרואטים מקומיים נלחמו לצד סרביה ובוסנים מוסלמים גויסו לצד האוסטרו-הונגרי. המלחמות הפנימיות בין הבוסנים יצרו מציאות שהשפיע לאורך זמן על היחסים בין העדות בתוך בוסניה והרצגובינה. בשנת 1918, בסיום מלחמת העולם הראשונה פורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית והוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שכללה את בוסניה והרצגובינה ומאוחר יותר שינתה את שמה ליוגוסלביה.
מדינת הסלאבים בבלקן
בשנת 1918, עם הקמת המדינה החדשה, הוכרזה בוסניה והרצגובינה כפרובינציה מלכותית שנוהלה ישירות על ידי המונרך. בשנת 1921 שונתה החלוקה של הממלכה ובוסניה והרצגובינה חולקה ל-33 מחוזות שנקראו אובלאסט (Oblast). חלוקה זו החליפה את החלוקה הישנה לשישה מחוזות. ייסוד ממלכת יוגוסלביה ב-1929, הביא לחלוקה מחודשת של בוסניה והרצגובינה ל-4 אזורים, על פי המוצא האתני וההיסטורי. החבלים החדשים כונו בשם "באנובינה" (נגזר מבאן). החלוקה הזאת גרמה להתפרקות הזהות הבוסנית המאוחדת. המתיחות הסרבית-קרואטית על מבנה יוגוסלביה השפיעה לרעה על מצב בוסניה והרצגובינה. הסכם צווטקוביץ'-מאצ'ק (Cvetković-Maček), שהוליד את מדינת קרואטיה ב-1939, מיקם את בוסניה והרצגוביה בין סרביה לבין קרואטיה.
החיים בבוסניה והרצגובינה, במסגרת המדינית החדשה, הושפעו משני גורמים עיקריים: המצב הסוציו-אקונומי והמצב הפוליטי. הממשלות והקואליציות ביוגוסלביה התחלפו בצורה תכופה יותר ויותר, אך מפלגת המוסלמים הבוסניים השתתפה ברוב הממשלות של יוגוסלביה. בוסניה והרצגובינה היוו חבל ארץ בעל מעמד כלכלי נמוך, שפיגר אחרי שכנותיו, מונטנגרו, סרביה וקרואטיה. המאבקים הפוליטיים העיקריים היו בין הקרואטים שרצו פיזור ממשלות וסמכויות לאזורים השונים לבין הריכוזיות של הסרבים. המפלגה הקומוניסטית, שהתחילה להכות שורשים ביוגוסלביה, לא זכתה לחסידים רבים בבוסניה והרצגובינה, אך במערב הרצגובינה התחזקה מאוד התנועה הקרואטית הלאומנית של האוסטאשה בראשותו של אנטה פאבליץ'.
מלך יוגוסלביה, אלכסנדר הראשון, נרצח בשנת 1934 ובנו/יורשו, פטר, היה רק ילד, לכן שלט ביוגוסלביה, בשמו של היורש, הנסיך פבל. לאחר פתיחת מלחמת איטליה–יוון כאשר הצבא האיטלקי פלש ליוון והסתבך שם, ביקש מוסוליני את עזרת גרמניה הנאצית. היטלר נענה למוסוליני, אך לגרמניה לא היה גבול משותף עם יוון, לכן נדרש אישור מעבר לצבא הגרמני דרך מדינות החיץ. הנסיך פבל נכנע ללחצים שהופעלו עליו וחתם על הצטרפות יוגוסלביה להסכם התלת-צדדי. העם היוגוסלבי ובעיקר הצבא היוגוסלבי דחו את ההסכם שבמסגרתו עמדו לתקוף את יוון, בת ברית מסורתית של הסרבים, אורתודוקסית כמו מרבית האוכלוסייה היוגוסלבית. הצבא היוגוסלבי, עם תמיכה בריטית מאחורי הקלעים, ביצע הפיכה, הדיח והגלה את הנסיך פבל והעלה לשלטון את המלך הצעיר שהיה רק בן 17. בתגובה פלש הצבא הגרמני ליוגוסלביה ב-6 באפריל 1941 וכבש אותה.
תקופת מלחמת העולם השנייה
לאחר שממלכת יוגוסלביה נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים כל בוסניה הועברה לשלטון מדינת קרואטיה, שהייתה גרורה של גרמניה הנאצית.
המשטר הקרואטי הלאומני-קתולי, שבראשו מפלגת האוסטאשה, חתר ליצירת מדינה טהורה, ללא יהודים וללא סרבים אורתודוקסים. הבוסנים המוסלמים התקבלו כשווי זכויות במעמד של קרואטים בני הדת המוסלמית, אך לגבי הסרבים החליטו אנשי האוסטאשה להביא לכך ששליש ימירו דתם לקתוליות, שליש יגורש, והשליש האחרון יושמד, כמו היהודים והצוענים. בהתאם לדוקטרינה זו הובילו השלטונות הקרואטיים, יחד עם כמרים מהמסדר הפרנציסקני, למעשי דיכוי המלווים בשפיכות דמים מרובה נגד היהודים והסרבים, בנוסף להמרות דת כפויות. חלק מהאוכלוסייה המוסלמית של בוסניה קיבל את המשטר החדש ואף השתתף במעשי הדיכוי.
נגד המשטר קמו, מתוך האוכלוסייה היוגוסלבית, שתי תנועות התנגדות שנקטו במלחמת גרילה: הצ'טניקים בהנהגתו של קולונל דראגוליוב מיכאילוביץ' והפרטיזנים בהנהגתו של טיטו.
הצ'טניקים היו לאומנים סרבים, שחלקם לפחות, חתרו למדינה סרבית גדולה וכך נמנע צירופם של לא סרבים לשורותיהם. מנהיג הצ'טניקים היה קצין בדרגת קולונל בצבא יוגוסלביה ומטרתם כארגון הייתה להשיב את המצב שקדם לפלישה הגרמנית. הצ'טניקים ביצעו מעשי זוועה כנגד יריביהם מהאוסטשה ומבין הבוסנים המוסלמים. במהלך המלחמה ארצות הברית, בריטניה וצרפת ראו בהם בני ברית, אך לקראת סוף המלחמה הועברה ההכרה לפרטיזנים של טיטו. בשלבים מסוימים, במיוחד לקראת סוף המלחמה, שיתפו הצ'טניקים פעולה עם הצבא הגרמני נגד הפרטיזנים.
הפרטיזנים, בהנהגת הקומוניסט הקרואטי, טיטו, ראו מטרה לעצמם לשחרר את יוגוסלביה וליצור מדינה סוציאליסטית עם אידאולוגיה המאחדת את בני הלאומים השונים. בשורות הפרטיזנים לחמו קודם כל הקומוניסטים בני כל עמי יוגוסלביה, יהודים יוגוסלבים רבים ורבדים הולכים ומתרחבים מהאוכלוסייה שלא היו מרוצים מהשלטון. הפרטיזנים התרכזו בבוסניה, אזור הררי ומיוער שהתאים למלחמת גרילה, והצליחו להשתלט על מרחבים גדולים. בשנת 1942, בעיר ביחאץ', בצפון מזרח בוסניה והרצגובינה (באזור המוסלמי), נערכה הוועידה הראשונה של "המועצה האנטיפשיסטית לשחרור יוגוסלביה" (ארגון גג של הפרטיזנים), ועידה שבמהלכה נקבעו עקרונות המשטר העתידי ביוגוסלביה: דמוקרטיה, מתן זכויות לקבוצות האתניות השונות, כיבוד הרכוש הפרטי והזכות ליזמות כלכלית.
הבוסנים המוסלמים ששיתפו פעולה עם המדינה הקרואטית הפשיסטית, התגייסו למלחמה בקבוצות ההתנגדות ובשנת 1943 יצרו דיוויזיה במסגרת הצבא הנאצי בשם הדיוויזיה ההררית אס אס ה-13, שנלחמה נגד הפרטיזנים ומאוחר יותר נלחמה גם בחוף נורמנדי בצד הגרמני בעת פלישת בעלות הברית לצרפת. חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי הירושלמי, היה בין התועמלנים העיקריים שקראו לבוסנים המוסלמיים להתגייס לצד הגרמנים. ההצלחה עם גיוס הדיוויזיה חאנדיאר הביאה את הגרמנים ליצירת דיוויזיה נוספת, דיוויזיה הררית מס' 23, קאמא אס אס. בדיוויזיות אלה שרתו בעיקר בוסנים מוסלמים תחת פיקוד גרמני, אך בעקבות לחץ קרואטי הוחלט שלפחות 10% מהחיילים יהיו קרואטים קתולים והדיוויזיות יקראו ה"דיוויזיה הקרואטית מס' 1" ו"הדיוויזיה הקרואטית מס' 2".
בכינוס השני של הפרטיזנים, בנובמבר 1943, בעיר יאיצה שבמרכז בוסניה, הוכרזה המועצה כרשות המבצעת העליונה של יוגוסלביה, טיטו הוכרז כראש ממשלה והוצהר על פיטורי הממשלה הגולה שישבה בלונדון. המועצה הכריזה על יוגוסלביה כרפובליקה פדרלית המורכבת מהרפובליקות סרביה, קרואטיה, מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה, מקדוניה וסלובניה. יום ההצהרה, 29 בנובמבר, היה לחג הלאומי של יוגוסלביה בתקופה הקומוניסטית.
התקופה הקומוניסטית
המדיניות של יוגוסלביה הקומוניסטית התבססה על כלכלה ריכוזית בסגנון סטליניסטי (גם לאחר הקרע עם סטלין בשנת 1948) וקולקטיביזציה כפויה. במקביל דיכא המשטר את שרידי הצ'טניקים והאוסטאשה שנותרו בשטח. נסיבות אלה, בארץ שכלכלתה נפגעה קשה במהלך המלחמה, הביאו לאי שביעות רצון גדולה אצל התושבים, שבאה לידי ביטוי בהתקוממויות, שכולן דוכאו. ההתקוממות הבולטת ביותר הייתה מרד קאזין בשנת 1950, כשכפריים בוסנים מוסלמים וסרבים התקיפו את המוסדות הניהוליים המקומיים והרסו את משכן הקואופרציה החקלאית.
בהיות בוסניה והרצגובינה בין הרפובליקות היוגוסלביות העניות ביותר, קיבלה העדפה בתהליך התיעוש שהובילה ההנהגה הקומוניסטית. מרבצי פחם מקומיים וריחוק בוסניה מגבולות יוגוסלביה (שעלולים להיות מותקפים) היו בין השיקולים למיקום תעשיית הנשק היוגוסלבית בבוסניה והרצגובינה. התיעוש הביא לגידול האוכלוסייה העירונית והתפתחות גדולה של הערים. המדיניות היוגוסלבית האנטילאומנית ואנתידתית הביאה לרגיעה ביחסי העמים והדתות שחיו בשטח הרפובליקה וריבוי נישואים מעורבים.
בשנת 1971 הוכרו תושביה המוסלמים של בוסניה והרצגובינה כ"עם מוסלמי". הם רצו הכרה כ"עם בוסני", אך זאת נמנעה מהם כדי לא להרגיז את הסרבים והקרואטים. הסרבים והקרואטים של בוסניה והרצגובינה הוכרו, לצד ה"עם המוסלמי" כ"עמים מייסדים" של הרפובליקה. חלוקת התפקידים השלטוניים בתוך הרפובליקה נעשתה תוך ניסיון לשמור על האיזון בין העמים והדתות השונים, בדומה לחלוקת השלטון בלבנון.
החל משנת 1969 החלה ליברליזציה במתן הדרכונים ובוסנים יצאו לעבוד במערב אירופה ובמרכזה, וכתוצאה מכך החלה זרימת הון מבחוץ אל בוסניה והרצגובינה. המצב הכלכלי הטוב יחסית, שהתבסס בין היתר על הלוואות פיתוח שלקחה יוגוסלביה במערב, השתנה לאחר מותו של טיטו בתחילת שנות ה-80. על רקע המשבר הכלכלי שנבע מהצורך להתמודד עם חובות החוץ הכבדים פרצו שביתות רבות בתעשייה. המתחים בין העמים ובין הדתות, שדוכאו ביד ברזל בתקופתו של טיטו, החלו לרחוש מחדש והשלטון התקשה להתמודד איתם.
אליה איזטבגוביץ', מי שעתיד להיות הנשיא הראשון של בוסניה והרצגובינה העצמאית, פרסם את ההצהרה האיסלאמית, יצירה מטאפורית המבטאת את השאיפה ליצירת מדינה מוסלמית ולתיקון פנימי של העדה המוסלמית. השלטונות העמידו אותו למשפט בשנת 1983 באשמת תעמולה עוינת ואיזטבגוביץ' נדון ל-16 שנות מאסר, אך קיבל חנינה לאחר זמן מה.
הפרישה מיוגוסלביה ומלחמת בוסניה
בשונה מיתר המדינות הקומוניסטיות במזרח אירופה, אפשרה יוגוסלביה בשנת 1990 בחירות רב מפלגתיות ברמת הרפובליקות השונות. בבוסניה והרצגובינה המפלגות קמו לפי קווי המתאר של העמים שהרכיבו את אוכלוסיית הרפובליקה. אליה איזטבגוביץ' ואיופ גאניצ'י ייסדו את מפלגת הפעולה הדמוקרטית (SDA) שייצגה את המוסלמים, הסרבים התארגנו במסגרת המפלגה הדמוקרטית הסרבית (SDS) בהנהגתו של ראדובאן קאראג'יץ' והקרואטית יצרו פלג בוסני של הקהילה הדמוקרטית הקרואטית (HDZ). לאחר הבחירות הוקמה נשיאות עם רוטציה בראשותו של אליה איזטבגוביץ'.
בשנת 1991, לאחר הכרזת העצמאות של סלובניה ושל קרואטיה, החלו המלחמות בין מרכיביה האתניים של יוגוסלביה לשעבר, ובאותו קיץ חדל השלטון הפדרלי מלפעול. בוסניה והרצגובינה חיפשה דרך להימנע ממעורבות במלחמה והנשיא איזטבגוביץ' ניהל משא ומתן עם שלטונות בלגרד על השתלבות בוסניה והרצגובינה במדינה פדרטיבית שתיווצר לאחר פרישת יתר הרפובליקות מן השלטון המרכזי. לא היו תוצאות למשא ומתן, אך בחודש מרץ 1991, בעיר קאראגאורגבו, נפגשו סלובודן מילושביץ' מסרביה ופרניו טוג'מן מקרואטיה ודנו וסיכמו את חלוקת בוסניה והרצגובינה. זמן רב הוכחש הסכם זה, אבל קיומו אושר בעדותו של ראש הממשלה הקרואטי, אנטה מארקוביץ', בהאג.
באוקטובר 1991 הכריזה בוסניה והרצגובינה על ריבונותה. משאל עם, שנערך לאשרור, הוחרם על ידי הסרבים והשתתפו בו רק המוסלמים והקרואטים. ב-5 באפריל 1992 הכריזה בוסניה והרצגובינה על עצמאותה, למחרת כבר זכתה בהכרה ויומיים לאחר מכן, ביום 7 באפריל, הודיעו הסרבים על עצמאות מדינתם, רפובליקה סרפסקה.
הסכם דייטון
הסכם וושינגטון סיים את המלחמה בין הקרואטים והמוסלמים של בוסניה והרצגובינה והפך אותם לבני ברית במאבקם נגד הסרבים של בוסניה והרצגובינה. מעורבות גורמי חוץ אירופים ואמריקאים הכריעו את הכף במלחמת בוסניה ואילצו את הצדדים לשבת ולנהל משא ומתן לסיום המלחמה. הדיונים נערכו בבסיס צבאי אמריקאי בשם דייטון וההסכם שהושג נושא את שמו.
הערות שוליים
Босьнія і Герцагавіна
Босна и Херцеговина Bosnien-Hercegovina Βοσνία και Ερζεγοβίνη Bosnia ja Hertsegovina Bosnia e Hercegovina - Босна и Херцеговина Bosznia-Hercegovina Bosnia dan Herzegovina Bosnia ed Erzegovina ボスニア・ヘルツェゴビナ Bosna a Hercegovina Bosnia na Herzegovina 波斯尼亚和黑塞哥维那
סן מרינו במשחקים האולימפיים
סן מרינו השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת רומא (1960). היא נעדרה מאולימפיאדת טוקיו (1964), ומאז אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) היא משתתפת במשחקים ברציפות. משלחת מטעמה השתתפה בכל אולימפיאדות החורף שנערכו מאז אולימפיאדת אינסברוק (1976), פרט לשתיים.
רוב הספורטאים שייצגו את סן מרינו לא הגיעו להישגים גבוהים, אך מספר קלעים רשמו הישגים נאים. באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה אמנואלה פליצ'י במקום השביעי בטראפ (ענף של ירי בצלחות חרס), והפסידה את מקומה בשלב הגמר רק בשובר שוויון, ואילו פרנצ'סקו אמיצ'י סיים במקום התשיעי בתחרות המקבילה לגברים. באולימפיאדת לונדון (2012) הייתה אלסנדרה פרילי קרובה לזכייה במדליה היסטורית. פרילי הגיעה למקום השני בירי בצלחות חרס, יחד עם הסלובקית זוזאנה סטפצ'קובה והצרפתייה דלפין ראו, אך הפסידה לשתיהן בשובר שוויון וסיימה במקום הרביעי.
באולימפיאדת טוקיו (2020), זכתה אלכסנדרה פרילי במדליה הראשונה לזכות המדינה, כשסיימה שלישית בענף הירי הספורטיבי (טראפ). באותה אולימפיאדה זכתה סן מרינו גם במדליית כסף, בענף הירי הספורטיבי ובמדליית ארד בענף הההיאבקות.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
פובליוס רוטיליוס רופוס
פובליוס רוטיליוס רופוס (157 לפנה"ס - ?) היה מדינאי, מצביא והיסטוריון רומאי.
רופוס נולד בסביבות 157 לפנה"ס. בצעירותו למד אצל הפילוסוף הסטואי פנאיטיוס ואצל המשפטן והמדינאי הרומאי פובליוס מוקיוס סקאיוולה, שני מורים שהייתה להם השפעה רבה על חייו.
במהלך מלחמת נומנטיה, שהתחוללה בין השנים 132 - 134 לפנה"ס, שימש רופוס כטריבון צבאי בצבא הרומי תחת פיקודו של סקיפיו אימיליאנוס. בשנת 115 לפנה"ס הוא ניסה להיבחר לקונסולט, ללא הצלחה.
כאשר נבחר קווינטוס מטלוס בשנת 109 לפנה"ס למשרת הקונסול ונשלח לנומידיה במטרה לנצח במלחמת יוגורתה, אחת מפעולותיו הראשונות הייתה מינוי רופוס לאחד משני סגניו (השני היה גאיוס מריוס).הוא בחר ברופוס הודות לשם שזה רכש לעצמו בקרב החוגים הצבאיים ברומא של קצין מצוין ובעל משמעת למופת. רופוס ומריוס לקחו חלק גדול ומשמעותי בארגונו מחדש של הצבא הרומי באפריקה.
בשנת 108 לפנה"ס, השתתף רופוס בקרב מותול נגד הנומידים ופיקד על אחת מיחידותיו של מטלוס. במהלך הקרב הצליחה יחידתו של רופוס להביס את כוחו של המצביא הנומידי בומילקר, שכלל את כל פילי המלחמה של הנומידים. כל הפילים הנומידים הומתו או נלקחו בשבי על ידי רופוס, מה שתרם לניצחון הרומאים בקרב והעניק לרופוס תהילה רבה.
בשנה זו, גנאיוס מאליוס מאקסימוס, שותפו לקונסולט של רופוס, נחל מפלה כבדה נגד הקימברים באוראוסי. ניצחון הקימברים סיכן את איטליה בכלל ואת רומא בפרט ורופוס נאלץ להוציא צו שמנע את יציאתם של גברים מעל גיל 35 מאיטליה. המשבר נפתר מאוחר יותר על ידי מריוס, ששימש כקונסול בשנה שאחרי והנחיל לקימברים ולבני בריתם מפלה מוחלטת.
בשנת 94 לפנה"ס שירת רופוס כלגאטוס בפרובינקיית אסיה תחת קווינטוס מוקיוס סקאיוולה, בנו של מורו לשעבר. השניים הנהיגו מנהל תקין והגנו על תושבי הפרובינקיה מהמוכסנים הרומים, בני מעמד הפרשים. מעשיו של רופוס יצרו לו אויבים רבים בקרב בני מעמד זה ששלטו בתקופה זו בבתי המשפט. בשנת 92 לפנה"ס, עם חזרתו לרומא, הוא הועמד לדין באשמת ניצול תושבי פרובינקיית אסיה. האשמה הייתה מופרכת, אולם רופוס בחר שלא להגן על עצמו בבית המשפט. מהלך זה אפשר לפרשו כצעד שנועד להביע את חוסר אמונו המוחלט ביכולתו לזכות בבית דין שנשלט על ידי אויביו. הוא הורשע ונידון לגלות. עיוות הדין במשפטו של רופוס הגביר את המתח בין מעמד הסנאטורים לבין מעמד הפרשים, שנאבקו על השליטה במערכת המשפט.
רופוס בחר להשתקע בסמירנה (איזמיר של ימינו) שבפרובינקיית אסיה, בקרב אלו שהוא הואשם בניצולם, שם הוא התקבל בכבוד רב ושם כנראה סיים את חייו.
במהלך שהותו בסמירנה כתב רופוס מספר ספרי היסטוריה, ספר זיכרונות ומספר חיבורים בנושאים משפטיים. אף על פי שאף אחד מאלו לא שרד, ידוע שהם שימשו כמקורות לסופרים רומאים אחרים. האוטוביוגרפיה של רופוס שימשה כאחד ממקורותיהם של ההיסטוריונים גאיוס סאלוסטיוס קריספוס ופלוטרכוס.
ארנה לורשי
ארנה לורשי (בהונגרית: Lorsy Ernő באזורים מחוץ להונגריה נקרא גם בשמות ארנסט לורשי. שמו המלא היה ארנו מוריץ לורשי, לפעמים בטעות נקרא ינה לורשי, אמיל לורשי)  (מזסילאש, הונגריה (קודם נקראה סילשבלהאש), 28 בנובמבר 1889 - ניו יורק, ריברסייד דרייב, 13 באוגוסט 1960) היה עיתונאי הונגרי-יהודי, מתרגם ספרות, היסטוריון.
ביוגרפיה
בתחילה עבד בפסטר לויד ואחר כך היה יועץ משרד החוץ בתקופת ממשלת מיהאי קארואי. תחת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מזכיר מדיני (סגן שר) של קומיסר העם לחינוך ציבורי. הוא היגר מהונגריה לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, עבד בתחום העיתונאות בגלות וערך את זיכרונותיו של מיהאי קארואי. שב להונגריה בשנות השלושים של המאה העשרים, אך נאלץ שוב להגר, הפעם לצרפת, בשנת 1938 בגלל שינויים בפוליטיקה הפנימית בהונגריה, עליית הימין הקיצוני הפרו נאצי ופרסום החוק היהודי הראשון. הוא נמלט גם מהפלישה הנאצית לצרפת לכיוון לצפון אפריקה, למעשה למרוקו, משם נסע לארצות הברית בשנת 1941. שם נשאר עד יום מותו בשנת 1960. הוא עסק באמריקה בעיתונאות ובתרגום ספרותי.
"הוא היה אחד העיתונאים המשכילים ביותר של המאה ה-20. הוא דיבר אנגלית, צרפתית וגרמנית בצורה כה מושלמת שהוא נחשב לאנגלי בניו יורק, לצרפתי בפריז - ראיתי זאת - ולגרמני בברלין. זיכרונו שמר על כל מה שקרא או שמע. בשנת 1939 בפריז, כשעברתי בוקר אחד ליד הספרייה הלאומית של צרפת, הוא ביקש ממני לחפש משפט מנאומו של אלפונס דה למרטין (21 באוקטובר 1790 - 28 בפברואר 1869), משורר ומדינאי צרפתי, מחלוצי השירה הרומנטית שנאם בשנת 1848 בדיון בנושא ביטחון לאומי. אני אמצא את זה בעמוד אלף ומשהו של כתב העת הפרלמנטרי, למעלה - אמר לי. חזרתי עם המשפט ושאלתי: מתי בפעם האחרונה שהה בספרייה וציין את מספר העמוד? "בשנת 1913," ענה." ציטוט מפרי עטו של ג'ורג' פאלודי.
עד מלחמת העולם הראשונה (1914-1889)
לורשי נולד למשפחה יהודית, לאביו איזידור (אזור) לורשי, שהיה הרופא של היישוב, ולאמו הרמינה ארנסט. היו לו שתי אחיות. הוא סיים בית ספר יסודי בכפר הולדתו ויצא לארבע השנים הראשונות של בית ספר תיכון לעיר סקסארד ומשם המשיך לבודפשט לארבע השנים האחרונות של הגימנסיה. הוא למד בתיכון המלכותי ההונגרי ברובע 7 (הגימנסיה אימרה מדאץ' הוא אחד מבתי הספר התיכוניים הוותיקים של בודפשט והוא בית הספר העל יסודי העתיק בעיר הבירה). הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1907 עם תוצאות מצטיינות ואף עבר בחינה נוספת ביוונית. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בשנת 1910 פרסם לורשי מאמר בכתב העת רנסאנס. משנת 1912 עד 1919 היה מבקר התיאטרון ואחר כך עורך דסק החוץ של פסטר לויד, ובמשך שנים רבות היה חבר מערכת בכיר ואחד הכותבים המובילים בעיתון. במהלך תקופה זו התוודע לטיבור דרי, והתיידד עם אנדרה אדי, קארינתי, בלה באלאז', דז'ה קוסטולאני, גיולה קרודי ומילאן פושט.
ממלחמת העולם הראשונה ועד ההגירה הראשונה (1919-1914)
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית התמנה למזכיר מדיני (סגן שר) ליד קומיסר העם לחינוך ציבורי ובהמשך שימש כראש מחלקת עיתונות החוץ. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית הוא נעצר בבודפשט ב־28 באוגוסט 1919 בשעה תשע בערב מכיוון שכיהן בתפקיד ברפובליקה, אך שוחרר באותו היום בהיעדר אשמה כלשהי על פי החלטה סופית מיום 7 בספטמבר 1919.
ההגירה הראשונה והשיבה (1938-1919)
מאוחר יותר באותה השנה היגר לאוסטריה, והצטרף לעיתון ההונגרי הווינאי, כעורך העיתון, וככותב מאמרי המערכת. במאי 1920, "איגוד העיתונאים של הונגריה" הוציא אותו משורותיו יחד עם אילש קוצר ופרנץ גנדר. עד שנת 1933 עבד בעיתונים שונים בווינה, ברלין ובפריז, אך לאחר עלייתו של אדולף היטלר בראשית שנות השלושים עזב את ברלין וחזר לבודפשט, שם התגורר בדרך אטילה. בתקופה זו פגש את ג'ורגי פאלודי במערכת העיתון של מדיאר הירלאפ, ונקשרה ביניהם ידידות לכל החיים.
ההגירה לצרפת (1940-1938)
בסוף 1938, עזב את אשתו וילדיו, היגר לצרפת, שם הצטרף למהגרים ההונגרים והתגורר ב"אוטל דה פראנס" בפריז. הוא התקשר עם מוציא לאור כדי לכתוב ספר על קו מאז'ינו, אך מעולם לא עשה זאת וטען כי המערכת המבוצרת לא מגיעה לים בצפון צרפת, כך שהגרמנים יוכלו בקלות לעקוף אותה דרך בלגיה. בתקופת שהותו בפריס, הסופר אנדרה הוואש היה מזכירו. הגרמנים פתחו במתקפה על צרפת באביב 1940 מה שמכונה המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. לורשי, שחשב שהם עלולים לכבוש את פריז, החליט לנסוע לדרום צרפת. הוא יצא עם הוואש לתחנת אוסטרליץ, שם התנתק ממנו והמשיך ברכבת למונטובן, ואז לאחר הפצצת בורדו לבאיון בדרום מערב צרפת באקויטניה. משם המשיך את מסעו עם פאלודי וחבורתו.
צפון אפריקה וארצות הברית (1960-1940)
מאחר שלא הצליח להשיג ויזה לפורטוגל, הפליג לצפון אפריקה והשאיר את חבריו מאחור. בהמשך התגורר אצל שאנדור אויווארי, שעבד שם כמורה אצל משפחה אמידה, אך הרשויות של צרפת כלאו אותו במחנה המעצר במיסור, בצפון מזרח מרוקו, בגלל האזנה בלתי חוקית לתחנת הרדיו של צרפת החופשית ששידרה מברזוויל ברפובליקה של קונגו. כאשר הוזמן על ידי רוזוולט לארצות הברית, הוא שוחרר מהמחנה.
לורשי נסע תחילה לספרד יחד עם משפחתו ועם ג'ורג' פאלודי. שם עלו כולם על האוניה "אס אס נאַבֶמַר", שהפליגה לארצות הברית. "במהלך ההפלגה של ששת השבועות הוא הקים קמפינג על הסיפון ומכיוון שלא הצליח להשיג אוכל, הקיף את עצמו בהמוני בקבוקי קוניאק". הם הגיעו לניו יורק ב־12 בספטמבר 1941. בארצות הברית הוא חי זמן מה מכספו של אלכסנדר אויווארי ובהמשך מינה אותו מושל אוהיו למנהל הספרייה הציבורית בקליבלנד, שם הפך גם לעמית בכיר בעיתון "חופש". במהירה הצטרף לפעילות "הברית הדמוקרטית של ההונגרים באמריקה", ובשנת 1942 כבר יחד עם נשיא הברית רוסטם ואמברי ועם לאסלו פנייש, פאל קרי והוגו איגנוטוש חתם על מכתב בשם קבוצת שיקגו כחבר נשיאות הארגון. ב־25 בדצמבר 1941 פרסם מחקר על פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בכתב העת "מאבק" של הארגון. בשנת 1944 הוזכר לורשי כמנהיג הקבוצה של קליבלנד של "הברית הדמוקרטית של ההונגרים באמריקה".
כתביו
לטענת בלה ז'ולט, לורשי כתב את זכרונותיו של ג'ק בילבו "בשירותו של אל קפונה".
סאטירה מניפאית
סאטירה מניפאית היא סוג של יצירה ספרותית המתאפיינת בריבוי מובאות, ציטטות וסימוכין כדי ליצור מראית עין של כתיבה אקדמית או אינטלקטואלית אך למעשה מגחיכה את תוכן הדברים. הסוגה נקראת על שמו של הפילוסוף היווני מניפוס בן המאה ה-3 לפנה"ס שיצירותיו אבדו אך שמו הונצח על ידי וארו הרומי.
נורת'רופ פריי, חוקר התרבות הקנדי, התייחס לסאטירה המניפאית בספרו אנטומיה של ביקורת, שם הדגיש את האלמנטים המשלבים של סוגה זו, המערבבת מגוון סוגות ספרותיות כדי ליצור הזרה ולשבור מוסכמות חברתיות, ואת מוטיב הרשימה והקטלוג. חוקר הספרות מיכאיל בכטין התווה קווים לדמותה של הסאטירה המניפאית, ביניהם שימוש מודגש באלמנטים פנטסטיים והרפתקניים לשם העצמת רעיונות, הגזמה של הממד הקומי, שימוש באי-גיון והתעלמות מחוקי הטבע, תיאור התנהגויות לא מקובלות ואף שערורייתיות, דיבור שאינו בהתאם לכללים הנהוגים ושימוש בנקודת מבט לא שגרתית המציגה אלמנטים רגילים באור זר ומשונה. הסאטירה המניפאית מתאפיינת גם בכך שהיא רלוונטית למקום או לתקופה מסוימים. הדמויות המוצגות בסאטירה המניפאית מועצמות עד כדי גיחוך וניתן לראות בהן קריקטורה של מעמדות, מקצועות או מאפיינים אחרים, דבר היוצר תחושת קרניבליות וניתוק מן המציאות. שימוש בדמויות היסטוריות או קאנוניות לצד דמויות מופרכות מבליט את האלמנט המגוחך והפנטסטי.
תוכנית
תוכנית היא אוסף מסודר של פרטים המשמשים להגשמתה של מטרה מסוימת. להלן רשימה של סוגים נפוצים של תוכניות.
בריחה
בריחה מוגדרת כהתרחקות מהירה מפני סכנה; הימלטות.
סונגקראן
סונגקראן (בתאית: เทศกาลสงกรานต์) הוא חג לאומי הנערך מדי שנה בתאילנד ב-13 באפריל. חג סונגקראן חותם את השנה הקודמת ופותח את זו ההחדשה לפי לוח השנה התאילנדי. החג נמשך בפועל במשך 3 ימים, ובעיר צ'אנג מאי החג נמשך שישה ימים.
המילה "סונגקראן" מגיעה מהמילה בסנסקריט סאמקראנטי שמשמעותה המילולית היא "מעבר אסטרולוגי", כלומר טרנספורמציה או שינוי.
חגיגות חג הסונגקראן, אשר מכונה גם פסטיבל המים, נודעות במיוחד כיום בשל קרבות המים הציבוריים שמתקיימים ברחבי תאילנד במהלך יום החג.
דייוויד ג'ייקובס
דייוויד ג'ייקובס (באנגלית: David Jacobs, נולד ב-12 באוגוסט 1939) הוא תסריטאי ומפיק טלוויזיה יהודי-אמריקאי, הידוע בשל היותו היוצר של שתי סדרות הטלוויזיה המצליחות "דאלאס" ו"נוטס לנדינג".
ביוגרפיה
ג'ייקובס נולד בבלטימור במדינת מרילנד.
בשנת 1977 נישא לדיאנה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בית הכנסת סקולנובה
בית הכנסת סקולנובה (באיטלקית: Sinagoga Scolanova; מילולית: "בית הכנסת החדש") נמצא בעיר טראני שבדרום איטליה. הוא נבנה בימי הביניים בשנת 1247. בשנת 1541, עם גירוש היהודים מהאזור בידי קרלוס החמישי, הוסב – יחד עם שלושת בתי הכנסת הנוספים בטראני – לכנסייה קתולית, ששמה היה "סנטה מריה סקולנובה" (באיטלקית: Chiesa di Santa Maria Scolanova). בשנת 2006 שב המבנה ליעודו המקורי, בית כנסת יהודי, לאחר שהכנסייה שפעלה בו הפסיקה את פעילותה בשנות ה-50. אף שהכנסייה פעלה במבנה במשך מאות שנים, לא הוכנסו שינויים משמעותיים בעיצובו הפנימי של המבנה, וכך נותרה על מקומה גומחת ארון הקודש ושלושה חלונות המעטרים את קיר המזרח.