cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד סער סלמה
ביוגרפיה
בשנת 2002, לאחר לימודים אקדמיים, הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד פלגה 916. בשנים 2006–2007 שירת כראש ענף שטח במחלקת תורה והדרכה של חיל הים. בשנים 2007–2008 שירת כמפקד פלגה 31 בשייטת ספינות הטילים. באוגוסט 2008 מונה למפקד בסיס אילת, תפקיד בו שירת עד פברואר 2010. תקופתו הייתה רוויה בפעילות מבצעית בים סוף. בפברואר 2010 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד בסיס אשדוד, והוביל את הלחימה בגזרת רצועת עזה תוך שיתוף פעולה עם פיקוד הדרום. בתפקיד זה שירת עד אוגוסט 2011. בשנים 2011–2013 שירת כמפקד שייטת ספינות הטילים. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"א (2014-2013).
ב-7 באוגוסט 2014 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד בסיס חיפה, ושימש בתפקיד עד 16 באוגוסט 2017. בשנים 2017–2019 שירת כסגן מפקד מפקדת העומק. ב-15 במרץ 2019 מונה לראש מטה חיל הים, ומילא את תפקידו עד אוגוסט 2021. ב-1 בספטמבר 2021 הועלה לדרגת אלוף ולמחרת נכנס לתפקידו כמפקד חיל הים.
חיים אישיים
סלמה נשוי לדפנה ואב לשלוש. בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמרכז האקדמי רופין, ותואר שני במדעי הרוח מאוניברסיטת חיפה. קיבל מהמרכז האקדמי רופין אות במ"ה (בוגרים מעוררי השראה) לשנת תש"ף, על תרומתו רבת השנים לביטחונה של ישראל.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
יחסי איראן–ישראל
יחסי איראן–ישראל נעים על פני קשת רחבה של מצבים, ועברו עליות ומורדות רבות. החל מברית פוליטית ("ברית הפריפריה") בין שתי המדינות בתקופת שושלת פהלווי, והמשך בעוינות לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 ועלייתו לשלטון של אייתוללה רוחאללה ח'ומייני. עוינות זו הלכה והחריפה עם השנים בצל אימוץ גישות של אנטי-גלובליזציה, אנטי-ציונות, אנטי-מערביות ואנטי אמריקניזם ככלי מרכזי במדיניות החוץ של איראן שהולידה את "ציר ההתנגדות". עם הזמן החריף הסכסוך האיראני-ישראלי. נכון לעשור השני של המאה ה-21, בין ישראל לאיראן שוררות עוינות ואיבה, וזאת על רקע הסיוע לסורים ותוכנית הגרעין האיראנית.
עד המהפכה האיראנית של 1979 נהנתה ישראל מיחסי ידידות עם איראן (שבאותה תקופה הייתה תחת שלטונה של שושלת פהלווי), ואיראן נחשבה לידידתה המוסלמית הקרובה ביותר של ישראל.
היחסים בשנים 1948–1979
בשנת 1947, בהצבעה על תוכנית החלוקה, הצביעה איראן נגד הקמתה של מדינת ישראל. אולם בשנת 1950 הייתה איראן בין המדינות הראשונות אשר הכירו במדינת ישראל בזירה הבינלאומית, בהכירה בישראל "דה-פקטו" במרץ 1950. איראן אף הקימה נציגות שלה בישראל, אך ב-11 ביולי 1951 הודיעה איראן על ביטול הכרתה במדינת ישראל וסגירת שגרירותה בישראל. ענייני איראן בישראל יוצגו בשנים שלאחר מכן בידי שגרירות שווייץ.
במהלך שנות ה-50 הייתה איראן חברה בברית בגדאד עם עיראק. ואולם לאחר ההפיכה בעיראק בשנת 1958 הידרדרו יחסי איראן ומדינות ערב, ואיראן החלה להדק את הקשרים עם ישראל.
ביוני 1960 הגיעה משלחת מתאגרפים מאיראן לישראל, כחלק מהידוק הקשרים. על פיתוח הקשרים מטעם ישראל היו מופקדים צבי דוריאל, מאיר עזרי – שהחל את דרכו כעוזרו של דוריאל ולאחר מכן היה ציר ושגריר באיראן – ויעקב נמרודי שהיה שליח ביטחוני באיראן. פקיד קונסולרי מאיראן נשלח לישראל ופעל משגרירות שווייץ.
בראשית 1960 התפרסם שבכוונת איראן לפתוח נציגות בישראל, אך הדבר נדחה בלחץ מדינות ערב ופקיסטן. ב-23 ביולי 1960 אמר השאה במסיבת עיתונאים כי איראן הכירה בישראל, כי הכרה זו אינה חדשה, וכי סגירת הנציגות בתל אביב נבעה מבעיות תקציביות. הודעה זאת הביאה לתגובות נזעמות ביותר מצד מדינות ערב, אך איראן עמדה מאחורי ההחלטה להדק את הקשרים עם ישראל. בדצמבר 1961 ביקר באיראן בחשאי ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, ונפגש עם ראש הממשלה עלי אמיני.
מלחמת ששת הימים הביאה לשינוי גם ביחס של האליטות המשכילות ושל שאר העם לישראל. איראנים רבים בחרו להציב את ישראל במחנה המעצמות הקולוניאליות. בתקופה מדינית חדשה זו איראן החליטה להחליף את תפקיד מצרים בתמיכתה בפלסטינים, שהתמעטה לאחר מותו של נאצר, "ידידו של השאה ובעל-הברית האמין והחשוב ביותר של איראן מבין כל הכוחות הערבים". השאה גם הפציר "על פירוק הנשק הגרעיני באזור", שהיה מכוון לישראל. נהאונדי אף טוען כי כמה חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים אנואר סאדאת הגיע לביקור חשאי אצל השאה בטהראן, ושם כנראה הודיע לשאה על תוכניתו לתקוף את ישראל. בנוסף לכך ש"מתחילת התקיפה המצרית, השאה אפשר למטוסי התובלה הסובייטים הכבדים להעביר אספקת ציוד צבאי לקהיר דרך מרחב האוויר האיראני... ולאחר מכן גם הוא הורה על הענקת סיוע מידי על-סך מיליארד דולר למצרים.
בשנת 1975 בעקבות ההסדר האיראני-עיראקי על שט אל-ערב הופסק שיתוף הפעולה הישראלי-איראני בעניין הלחימה העקיפה בעיראק והסיוע לכורדים במלחמתם הגרילית, ובמקום החלו להתחמם היחסים בין איראן לעיראק, ובתוך כך גם היחסים בין השאה לסדאם חוסיין. עדות ליחסים קרובים אלו ניתן למצוא בכך שסאדאם היה מבין הראשונים לשלוח לשאה נורת אזהרה בדבר הסכנה המרחפת על שלטונו, ואף להזהירו מפני רוחאללה ח'ומייני.
במוסדות בינלאומיים החלה איראן להימנות בין המדינות המגנות את ישראל, דבר שהגיע לשיאו בתמיכת איראן בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, בשנת 1975, החלטה שהשוותה את הציונות לגזענות. כמו כן, בראיון שהעניק השאה למייק וולאס בשנת 1976 נשמע השאה משתמש בטיעונים אנטישמים מובהקים ובהם שישראל שולטת על כלל כלי-התקשורת בארצות הברית ובעולם. כמו כן טען כי הלובי היהודי בארצות הברית הוא המשפיע ביותר על מדיניותה של ארצות הברית וכי לישראל יש שליטה על כלל המהלכים האמריקאים ועל כלל ענייני המדינה.
כל ראשי ממשלות ישראל מאז ראשית שנות השישים ביקרו באיראן (לוי אשכול ב-1966 וגולדה מאיר ב-1972), וכך גם שרי החוץ ורבים אחרים, בהם מפקדיו הבכירים של צה"ל וראשי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. מן העבר השני הגיעו לביקורים ראשי הצבא האיראני, שרים ואישים בכירים רבים. יחסי הכלכלה היו מפותחים ביותר, ואיראן המשיכה למכור לישראל נפט על אף לחצי מדינות ערב. לצורך עסקאות הנפט בין המדינות הוקמה לאחר מלחמת ששת הימים וסגירת תעלת סואץ חברה משותפת - חברת Trans Asiatic Oil, שמשרדיה שכנו ברמת גן. כמו כן, הוקם קו צינור אילת-אשקלון, שהזרים את הדלק הגולמי האיראני שהגיע לאילת דרכו אל הים התיכון, ומשם למדינות שונות. חברות ישראליות קיימו פעילות כלכלית ענפה באיראן וישראל עזרה לאיראן בפיתוח החקלאות ומי-השתייה.
קשרים צבאיים
הקשרים הביטחוניים היו אף הם הדוקים, והיצוא הביטחוני מישראל לאיראן גאה בעשור האחרון לשלטון השאה. היו אומנם מכשולים, אך על רקע האינטרסים המשותפים והודות לפעילותם של שני שגריריה של ישראל באיראן - מאיר עזרי ואורי לוברני - התגברה ישראל עליהם. איראן וישראל פיתחו קשרים צבאיים ומסחריים הדוקים. קשרים אלו באו לידי ביטוי בפרויקטים צבאיים משותפים, כגון פרויקט "פרח", הניסיון האיראני-ישראלי לפתח טיל חדש (1979-1977). בנוסף מכרה ישראל לאיראן אמצעי לחימה שונים, כגון עוזי, וקיימה מפגשים בין הסאוואכ, המוסד ושירות המודיעין הטורקי.
מבצע "פרח-צור", מיזם משותף בין איראן לישראל שעסק בפיתוח טילי ים-ים מתקדמים ביותר, גרסה מתקדמת של טילי הרפון האמריקניים, המגיעים לטווח של 200 ק"מ שר הביטחון עזר ויצמן וסגן שר המלחמה של איראן, הגנרל חסן תופאניאן, שוחחו על ייצור משותף של הטיל הישראלי יריחו-2 בעל שם הקוד Project Flower - "פרויקט פרח".
למרות הקשרים ההדוקים והמיוחדים באופיים שהתפתחו בין שתי המדינות בתקופת השאה, יחסי המדינות לא היו רשמיים-גלויים: איראן לא הכירה בישראל דה יורה, השגרירויות הוצגו כנציגויות כלכליות ודגל לא התנוסס עליהן, הדיפלומטים לא נכללו ברשימות הדיפלומטים הזרים וחילופי ביקורים נשארו חסויים.
ניתוק היחסים על ידי איראן
לקראת סוף דצמבר 1978 החמיר מאוד מעמדה של ישראל באיראן. ממקום גלותו בצרפת הצהיר ח'ומייני, כי אם יודח השאה ותקום ממשלה אזרחית חדשה שתיהנה מאמונו, הוא ינתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל ויפסיק את זרימת הנפט אליה. ח'ומייני הורה לנאמניו שלא לעכב את יציאתם של הישראלים מאיראן וקרא שלא לפגוע לרעה בתושבים היהודים של המדינה. כדי שלא לתת לאנשי הדת עילה להסית נגד ישראל והיהודים החליטה ממשלת ישראל לשמור על "פרופיל נמוך" ביחסיה עם איראן. אף כי שום עסקה מסחרית לא התבטלה באותה תקופה, הוחלט בירושלים שלא לתת עוד פרסום למהות ולאופי היחסים עם איראן.
עם מינויו של מהדי בזרגאן לראש הממשלה הראשון של ה"רפובליקה האסלאמית האיראנית" לאחר נפילת ממשלת שאפור בח'תיאר, ניסתה ישראל לבחון האם ניתן להמשיך בקשרים כלשהם למרות ההצהרות הרשמיות של ח'ומייני לגבי מדינת ישראל. אולם לאחר שמפקד חיל-האוויר ורוב מפקדי הצבא האיראני הוצאו להורג בשל נאמנותם לשאה, החליטה חברת אל על להפסיק את טיסותיה לטהראן. למחרת נעשתה ההתקפה הראשונה על משרדי אל על בטהראן ומיד הוחל בפינוי המשפחות הישראליות ונציגי חברות ישראליות מאיראן. בין התאריכים 11-18 בפברואר 1979 חולצו 33 ישראלים מאיראן. ב-18 בפברואר 1979 נמלטו שגריר ישראל, יוסף הרמלין, וצוות שגרירות ישראל בטהראן מאיראן. במעמד ראש הממשלה, שר החוץ וחבר "מועצת המהפכה המוסלמית" הניף יאסר ערפאת את דגל פלסטין על בניין השגרירות הישראלית בטהראן. ימים מעטים לאחר מכן נפגשה קבוצה של "אינטלקטואלים יהודים" עם האני אל-חסן, בלשכתו של ראש ממשלת איראן, ומסרה לידיו מכתב הזדהות עם אש"ף והסתייגות מהציונות. תוך זמן קצר הקים האני אל-חסן, בערים שונות, ועדים לתמיכה ב"מהפכה הפלסטינית".
רקע אידאולוגי
התפיסה האנטי–יהודית והאנטי–ציונית של הרפובליקה האסלאמית של איראן, והעוינות הנובעת ממנה, הכחשת השואה, הקריאה במוצהר להשמדתה של ישראל והתמיכה ברוח ובחומר בארגונים כחמאס וחזבאללה החולקים עמה את אותה האידאולוגיה אינה עומדת לעצמה אלא מהווה מרכיב חשוב בתפיסת המשטר בנוגע למעמדו של האסלאם בעידן המודרני ולאתגרים הניצבים לפני המוסלמים בעת החדשה. לפי תפיסה זו, העימות בין המשטר האסלאמי לבין ישראל הוא בבחינת ציר מרכזי במאבק המקיף יותר בין האסלאם לבין המערב האימפריאליסטי ותרבותו החומרנית אשר ישראל נתפשה כמייצגת אותם, ומכאן גם היעדר נכונותה של איראן לפשרה בנושא זה עד כה. מעבר לאידאולוגיה המוסלמית, המדיניות האנטי ישראלית שירתה את יומרתה של איראן להיות מנהיגת העולם המוסלמי וגורם מרכזי בזירת המזרח התיכון, את נחרצותה להפגין את הצלחת המהפכה האסלאמית ואת המשטמה לשאה והקשר שטווה עם ישראל.
איבה ועיונות בין המדינות
ישראל מבחינתה מציגה את איראן כמקור העיקרי לסכנה הקיומית שלה ואיום ממשי על תהליך השלום ועל יציבות האזור בכלל. דוברים ישראלים פועלים להדגיש את הסכנה שבהצהרות האיראניות להשמדת ישראל אל מול טענות של גורמים שונים שאין לייחס להצהרות משקל רב.
איראן כרפובליקה אסלאמית מתחילתה התנגדה לישראל ותמכה בפלסטינים, זאת משום שראתה בישראל כמדינה בלתי חוקית. הרפובליקה התנגדה לכל הסכם שלום ערבי-פלסטיני עם ישראל, ומתוך התנגדות זו קראה להסכם עזה-יריחו כ-"כתם בושה" ו"בגידה חסרת תקדים", ואף קראה להתנגדות אלימה לשם מניעת הסכם זה מלצאת לפועל. לתפיסתה של איראן ישראל אינה מדינת היהודים שהגיעו לארץ-ישראל על-מנת להקים מדינה ליהודים ולהקריב את עצמם עבורה, אלא היא קנוניה מערבית לשמירת האינטרסים המערביים במזרח-התיכון. איראן רואה את ישראל כמעין מחסום מערבי אזורי להתאחדות מדינות האסלאם. ומכאן בעצם רואה את ישראל כשלוחה של ארצות הברית שעליה לעקוף את משוכתה בטרם תוכל להתמודד מול ארצות הברית. ביטויים לכך ניתן למצוא בכינוייה את ארצות הברית כ"השטן הגדול" ואת ישראל כ"השטן הקטן", שלוחה של ה"שטן הגדול".
הרפובליקה האסלאמית רואה עצמה כיריבה האזורית של ישראל ומבקשת ליצור עמה מאזן-כוחות. ביטויים לכך ניתן למצוא בהתבטאותו של מוחמד יזדי, ראש הרשות השופטת האיראנית שב-1998 שטען כי איראן מפתחת טילי שיהאב-3 על מנת שיהוו מענה ליכולות הגרעינית של ישראל, ועל מנת ליצור "שיווי-משקל צבאי" עמה. בדצמבר 2001 אמר אכבר האשמי רפסנג'אני כי "שימוש בפצצה גרעינית נגד ישראל תשמיד אותה לחלוטין, זאת בעוד אותו שימוש נגד עולם האסלאם יגרום רק לנזקים, נזקים המתקבלים על הדעת".
מדיניותה של איראן כלפי ישראל לא השתנתה באופן מהותי בתקופה החל מ-1997 בה כיהן מוחמד ח'אתמי הרפורמיסטי, כנשיא איראן. בין השאר כינה ח'אתמי את ישראל "מדינה בלתי חוקית" ו"טפיל". אולם היו שראו סימני מתינות בכך שח'אתמי אמר ש"היהודים בטוחים באיראן", וכי כל המיעוטים הדתיים צריכים להיות מוגנים, בכך שבינואר 2004 הוא דיבר עם כתב ישראלי, אשר שאל אותו באילו תנאים איראן עשויה להכיר בישראל ובכך שב-8 באפריל 2005, ישב ח'אתמי ליד נשיא מדינת ישראל, יליד איראן, משה קצב, בהלווייתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשל סדר האלפבית. קצב אף טען שהוא דיבר עם ח'אתמי והם לחצו ידיים, אולם ח'אתמי הכחיש זאת.
נשיא איראן מ-2005 ועד 2013 מחמוד אחמדינז'אד, קולני יותר באיבתו לישראל. הוא הביע פקפוק בהתרחשות השואה וטען שאם האירופים מרגישים צורך לפצות את היהודים על השואה עליהם להקים מדינה ציונית באירופה במקום ישראל.
החל מסוף שנות ה-90 עמדו יחסי ישראל איראן בצל התפתחות תוכנית הגרעין האיראנית והפעילות הישראלית למניעת הגעת נשק גרעיני לידי איראן. ישראל פעלה נגד תוכנית הגרעין האיראנית במישור הדיפלומטי בקהילה הבינלאומית, וגם רמזה שאיננה שוללת תקיפה באיראן, אפשרות שהופיעה בעיתונות כבר ב-1998, אם הקהילה הבינלאומית לא תעצור את פיתוח הנשק הגרעיני של איראן. כמו כן יוחסו למוסד חיסולים של מדעני גרעין איראניים.
הקשרים בין איראן שלאחר המהפכה וישראל
לאחר עליית האייתוללה ח'ומייני לשלטון והצהרתו שהוא תומך בכיבוש ירושלים מידי הציונים, נותקו היחסים בין שתי המדינות והוחלפו בעוינות גלויה. ח'ומייני טבע את המונח "השטן הקטן" עבור ישראל (תואר "השטן הגדול" יוחס לארצות-הברית), ובתגובה ארצות הברית העבירה את כלל הנשק שהובטח ונקנה על ידי פהלווי טרם המהפכה לישראל. למרות העוינות הרבה נגד ישראל, לא בחלה ממשלתו של ח'ומייני ברכישת נשק מישראל בזמן מלחמת איראן עיראק. על רקע האינטרס המשותף של שתי המדינות בבלימת עיראק, איראן רכשה מישראל כלי נשק בשווי של 2.5 מיליארד דולר באמצעות מתווכים בעת מלחמת איראן–עיראק, בשנות ה-80 של המאה העשרים.
על פי דוח ועדת הקונגרס האמריקנית שחקרה את פרשת איראן-קונטראס, דוח שפורסם בנובמבר 1987, "מכירת נשק אמריקני לאיראן באמצעות ישראל החלה בקיץ 1985, לאחר שנתקבל אישורו של הנשיא רייגן" במכירת הנשק נכללו: "2,008 טילי טאו ו-235 ערכות עבור טילי הוק נשלחו לאיראן דרך ישראל". משלוחים נוספים של נשק מישראל לאיראן, בהיקף של עד 2 מיליארד דולר, אשר הכילו 18 מטוסי פנטום, 46 מטוסי סקייהוק וכ-4,000 טילים סוכלו על ידי משרד המשפטים האמריקאי, ו"לפי דוחות שלא אומתו, ישראל הסכימה למכור לאיראן טילי אוויר-אוויר מדגם סיידווינדר, ציוד מכ"ם, תחמושת למרגמות ולתת-מקלעים, מכשירי טלפון שדה, מנועי טנקים מסוג M60 ופגזים, וכמו כן חלקי חילוף עבור מטוסי תובלה מדגם C-130. האובזרבר הלונדוני אף העריך כי מכירות הנשק מישראל לאיראן במשך המלחמה הגיעו ל-500 מיליון דולר מדי שנה, והמגזין טיים דיווח כי במהלך 1981 ו-1982, "הישראלים פתחו חשבונות בנקים בשווייץ כדי לטפל בצד הפיננסי של העסקאות".
בשנת 1998, איש העסקים הישראלי נחום מנבר נידון ל-16 שנות מאסר בישראל על סחר עם איראן. במהלך החקירה התברר ש"מאות חברות" מקיימות קשרי עסקים בלתי חוקיים עם איראן.
במרץ 2012 יזמו זוג ישראלים קמפיין עם מסרים בעד אהבה בין העמים שכלל כרזה וויראלית עם מסר של שלום ואהבה לעם האיראני, בתגובה מספר איראנים הביעו מסרים זהים בהם גולש איראני שצילם את עצמו עם מסכה אשר מזוהה עם מתנגדי השלטון באיראן אשר קרא להפסקת הסכסוך ורצון העם האיראני לשלום ואהבה עם מדינת ישראל. יוזמי הקמפיין העלו את נתוני החשיפה של הקמפיין אשר נחשף לכמעט 33 אלף גולשים מאיראן לעמוד וכ-50 אלף לייקים.
בשנת 2018 השיק ראש הממשלה של ישראל, בנימין נתניהו, תוכנית שנועדה לסייע לעם האיראני לקבל גישה לטכנולוגיות מים שיאפשרו להתמודד עם הבצורות הקשות הפוקדות את מדינתו.
עליית מדרגה בסכסוך (2005-הווה)
הנשיא אחמדינז'אד ערך באוקטובר 2005 ועידה בטהראן שכותרתה "עולם ללא ציונות", בה הצהיר כי "יש למחוק את ישראל מהמפה", וכי הקמת מדינת ישראל הייתה צעד תוקפני כלפי האסלאם. מדינות שונות כמו ארצות הברית, צרפת, קנדה ובריטניה הגיבו בגל גינויים על דבריו.
בין השנים 2008–2015 נעשו ניסיונות להכשיל את תוכנית הגרעין האיראני, באמצעי סייבר והתנקשות בבכירים בתוכנית האיראנית. איראן האשימה את ארצות הברית וישראל בפעילות העוינת. נכון לשנת 2015 איראן וסוריה הוגדרו כסכנה המשמעותית ביותר למדינת ישראל.
ערב אחר
ערב אחר הוא אלבום הסולו ה-53 של הזמרת והיוצרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא בשנת 2021.
רקע
האלבום יצא בשנת 2021 וכולל בתוכו עשרה שירים ורצועה אינסטרומנטלית אחת.
מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים: "ערב אחר", "זה לא חדש", "בין הקירות", בו מתארח החצוצרן אבישי כהן, ו"הייתה לה ארובה לבנה", בו מתארח אבי קושניר.
שלושה מהשירים באלבום, בהם שיר הנושא, הולחנו למילותיה של המשוררת עמירה הגני השירים "אל המים" ו"איזה עצב" נכתבו על ידי המשוררת אפרת מישורי. השיר "הייתה לה ארובה לבנה" נכתב על ידי חנוך לוין והולחן לראשונה על ידי שלמה גרוניך. אלברשטיין הלחינה את השיר מחדש בעצמה, ביצעה אותו עם אבי קושניר והקליטה איתו את השיר באולם הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב .אליהם התלוו הנגנים אבישי כהן בחצוצרה, יובל כהן בסקסופון סופרן ומלודיקה, ענת כהן בקלרינט, יונדב הלוי בתופים, שלומי שבן בפסנתר וערן ויץ בגיטרות, קלידים, קולות, עיבוד והפקה מוזיקלית.
את עטיפת האלבום צילם מבקר המוזיקה יובל אראל.
1945 בברית המועצות
1945 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-28 למהפכת אוקטובר.
ב-22 ביוני 1941 החלה המלחמה בין גרמניה לבין ברית המועצות הידועה ברוסיה כ"מלחמת הפטריוטית הגדולה" ושהייתה חלק של מלחמת העולם השנייה. המלחמה הסתיימה בשנת 1945 בתבוסה מוחצת של גרמניה.
הנהגה
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר של המפלגה הבולשביקית והחל ממאי 1941 בתפקיד ראש הממשלה, מרכז בידיו את השלטון במדינה.
America's Got Talent
התוכנית America's Got Talent מבוססת על התוכנית הבריטית "Britain's Got Talent". על אף שפרק הפיילוט של הגרסה הבריטית שודר לפני הפרק הראשון של הגרסה האמריקאית, שינוי המנחה בגרסה הבריטית גרם לכך שלגרסה האמריקאית הופקה עונה שלמה לפני שהופקה עונה לגרסה הבריטית.
שופטי התוכנית
עד היום היו 12 שופטים בתוכנית:
רינגטון
רינגטון (בעברית: נְעִימוֹן) הוא מנגינה המושמעת כצלצול של טלפון סלולרי, לציון שיחה נכנסת. המילה נכנסה לשימוש בשנות ה-90 של המאה העשרים עם תחילת השימוש במכשירים הסלולריים.
בתחילת דרכם היו הרינגטונים מורכבים ממספר צלילים במנעד מצומצם, אשר הושמעו אחד בכל פעם ובאותו גון צליל, זאת בשל מגבלות טכנולוגיית הסלולר באותם ימים.
עם התפתחות הטכנולוגיה נכנסו סוגים חדש של רינגטונים פוליפוניים בפורמט MIDI ומאוחר יותר פורמטים מתקדמים כמו mp3 (הנקראים גם טרוּטוֹנים - Truetones). הצלצולים ה"חדשים" של תקופה זו כללו רמות שונות של צלילים, כלים ואפילו דיבור.
מאחר שלקוחות הסלולר מוכנים לשלם בעבור רינגטונים שונים התפתחה תעשייה רווחית. הערכות לרווחים ממכירות רינגטונים משתנות: חברת Consect העריכה כי ב-2004 נמכרו רינגטונים בעלות של ארבעה מיליארד דולר ברחבי העולם, על פי המגזין Fortune ב-2005 נמכרו רינגטונים ברחבי העולם בעלות כוללת של שני מיליארד דולר. בישראל, שוק המוזיקה הסלולרית, המורכב ברובו מרינגטונים, גלגל בשנת 2004 50 מיליון שקל.
עמק המוות
עמק המוות (באנגלית: Death Valley) הוא עמק מדברי במזרח מדינת קליפורניה שבארצות הברית, בצפון מדבר מוהאבי, הגובל ב. במהלך הקיץ, זהו אחד המקומות החמים ביותר על פני כדור הארץ, יחד עם מדבריות במזרח התיכון ובסהרה.
של עמק המוות הוא נקודת הגובה הנמוכה ביותר באמריקה הצפונית, בגובה 86 מטרים מתחת לגובה פני הים.
עמק המוות שוכן 136.2 קילומטרים מזרחית-דרום מזרחית להר ויטני, הנקודה הגבוהה ביותר ב-48 המדינות הרצופות של ארצות הברית בגובה של 4,421 מטרים. באחר הצהריים של 10 ביולי 1913, מדדה טמפרטורה גבוהה של 56.7 מעלות צלזיוס בפרנס קריק בעמק המוות, שנקבעה כטמפרטורת האוויר הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בכדור הארץ. עם זאת, מומחים מודרניים מטילים ספק באמינות מדידה זו, ובכמה אחרות שנערכו באותה תקופה, לפני מאה שנה.
עמק המוות שוכן בעיקר במחוז איניו, בקליפורניה, סמוך לגבול קליפורניה ונבדה, באגן הגדול, מזרחית להרי סיירה נבדה, ומהווה חלק גדול מהפארק הלאומי עמק המוות והוא המאפיין העיקרי של "שמורת הביוספירה של מדבריות מוהאבי וקולורדו" (Mojave and Colorado Deserts Biosphere Reserve). כיוונו של העמק מצפון לדרום בין במזרח ל במערב; הרי גרייפוויין (Grapevine) והרי אוולסהד (Owlshead) יוצרים את גבולותיו הצפוניים והדרומיים, בהתאמה. שטחו כ-7,800 קמ"ר. הנקודה הגבוהה ביותר בפארק הלאומי עמק המוות היא ברכס פנאמינט, שגובהה 3,366 מטרים.
גאולוגיה
עמק המוות הוא גראבן – גוש סלע ששקע בין שני רכסי הרים. הוא שוכן בקצה הדרומי של מרזבה גאולוגית, "ווקר ליין" (Walker Lane), שכיוונה צפונה עד לאורגון. העמק חצוי על ידי מערכת של העתקי הסטה אופקיים ימניים, הכוללת את "העתק עמק המוות" (Death Valley Fault) ואת "העתק פרנס קריק" (Furnace Creek Fault). הקצה המזרחי של העתק ההסטה האופקי השמאלי "העתק גארלוק" (Garlock Fault) חוצה את העתק עמק המוות. הנחלים פרנס קריק ו זורמים דרך חלק מהעמק ובסופו של דבר נבלעים בחולות קרקעית העמק.
מחלות לב
מחלות לב מתחלקות למומי לב מולדים ומחלות נרכשות במהלך החיים. מחלות נרכשות כוללות בין היתר מחלת לב איסכמית (הפרעה באספקת הדם ללב) כמו באנגינה פקטוריס ובאוטם שריר הלב, מחלות מסתמים נרכשות (כגון, היצרות של המסתמים, אי ספיקת מסתמים) מחלות אנדוקרדיאליות (אנדוקרדיטיס), מחלות של המיוקרד (מיוקרדיטיס - דלקת שריר הלב (HDTR), קרדיומיופתיה), ומחלות פריקרדיאליות (השק אשר עוטף את הלב) כגון פריקרדיטיס. בנוסף קיימות מחלות בהן יש הפרעות הולכה והפרעות קצב בשריר הלב. להלן יתוארו בקצרה חלק ממכלול מחלות הלב השונות:
עמק המוות
גאולוגיה
עמק המוות מכיל גם מדבריות מלח. על פי הקונצנזוס הגאולוגי הנוכחי, בזמנים שונים במהלך אמצע תקופת הפליסטוקן, שהסתיימה לפני כ-10,000–12,000 שנים, נוצר בעמק המוות אגם יבשתי,. אורכו של האגם היה כמעט 160 קילומטרים ועומקו 180 מטרים. האגן האחרון בשרשרת אגמים שהחלה ב בצפון, והמשיכה דרך אגנים במורד עמק אוונס, דרך אגמי סירלס (Searles) וצ'יינה (China) ועמק פנאמינט, לכיוון מערב.
אקלים
העמק צחיח במיוחד, מכיוון שהוא שוכן בצל הגשם של ארבעה רכסי הרים עיקריים (כולל סיירה נבדה ו). לחות הנעה פנימה מהאוקיינוס השקט חייבת לעבור מזרחה מעל ההרים כדי להגיע לעמק המוות; כאשר מסות האוויר נאלצות לטפס כלפי מעלה בכל רכס, הן מתקררות והלחות מתעבה, ויורדת כגשם או שלג על המדרונות המערביים. כאשר מסות האוויר מגיעות לעמק המוות, רוב הלחות באוויר כבר אבדה ולכן נותר מעט מאוד לחות שיכולה לרדת כמשקעים.
החום הקיצוני של עמק המוות מיוחס למפגש של גורמים גאוגרפיים וטופוגרפיים. מדענים זיהו מספר גורמים מרכזיים:
העומק והצורה של עמק המוות משפיעים מאוד על האקלים שלו. העמק הוא אגן צר וארוך היורד אל מתחת לפני הים ומוקף ברכסי הרים גבוהים ותלולים. האוויר הצלול והיבש וכיסוי הצמחים הדליל מאפשרים לאור השמש לחמם את פני המדבר. לילות הקיץ מספקים הקלה מועטה: הטמפרטורה הנמוכה ביותר בלילה עשוי לרדת רק לטווח של 28 עד 37 מעלות צלזיוס. מסות נעות של אוויר מחומם במיוחד נושבות דרך העמק, ויוצרות טמפרטורות אוויר גבוהות במיוחד.
טמפרטורת האוויר החמה ביותר שנרשמה אי פעם בעמק המוות הייתה 56.7 מעלות צלזיוס, ב-10 ביולי 1913, בגרינלנד ראנץ' (כיום פרנס קריק), אשר, נכון לשנת 2022, היא הטמפרטורה האטמוספירית הגבוהה ביותר שתועדה אי פעם. על פני כדור הארץ. (דיווח על טמפרטורה של 58 מעלות צלזיוס בלוב בשנת 1922 נקבע מאוחר יותר כלא מדויק.) במהלך גל החום שהגיע לשיא עם שיא זה, חמישה ימים רצופים הגיעו ל-54 מעלות צלזיוס ומעלה. כמה מטאורולוגים מודרניים חולקים על הדיוק של מדידת הטמפרטורה של 1913. ב-30 ביוני 2013, נרשמה טמפרטורה מאומתת של 54.0 מעלות צלזיוס והיא קשורה למיטריבה (مطربة) בכווית, לטמפרטורת האוויר החמה ביותר שנמדדה בצורה מהימנה ביותר שנרשמה אי פעם על פני כדור הארץ. טמפרטורה של 54.4 מעלות צלזיוס תועדה בתחנה המטאורולוגית של פרנס קריק ב-16 באוגוסט 2020, אך עדיין לא אומתה רשמית. בעמק נמדדה שוב טמפרטורה זו ב-9 ביולי 2021. הטמפרטורה הנמוכה ביותר בעמק, נמדדה בחוות גרינלנד ב-2 בינואר 1913, והייתה 9- מעלות צלזיוס.
טמפרטורת פני השטח הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בעמק המוות הייתה 93.9 מעלות צלזיוס, ב-15 ביולי 1972, בפרנס קריק, שהיא טמפרטורת פני הקרקע הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם על פני כדור הארץ.
המספר הגדול ביותר של ימים רצופים עם טמפרטורה מרבית של לפחות 38 מעלות צלזיוס היה 154, בקיץ 2001. בקיץ 1996 היו 40 ימים מעל 49 מעלות צלזיוס, ו-105 ימים מעל 43 מעלות צלזיוס. בקיץ 1917 היו 52 ימים שבהם הטמפרטורה הגיעה ל-49 מעלות צלזיוס או יותר, 43 מהם רצופים.
הטמפרטורה הלילית הגבוהה ביותר שנרשמה בעמק המוות הייתה 43 מעלות צלזיוס, שנמדדה ב-5 ביולי 1918. אולם נתון זה שנוי במחלוקת; שיא של 42 מעלות צלזיוס ב-12 ביולי 2012, נחשב לאמין. זהו אחד הערכים הגבוהים ביותר שתועדו אי פעם. כמו כן, ב-12 ביולי 2012, הטמפרטורה הממוצעת של 24 שעות שנרשמה בעמק המוות הייתה 47.5 מעלות צלזיוס, מה שהופך אותה לטמפרטורת 24 השעות החמה ביותר בעולם.
ארבעה רכסי הרים עיקריים נמצאים בין עמק המוות והאוקיינוס, כל אחד מהם מוסיף לאפקט של מדבר צל גשם צחיח יותר ויותר, ובשנים 1929, 1953 ו-1989, לא ירד גשם כלל במשך כל השנה. התקופה שבין 1931 ל-1934 הייתה התקופה היבשה ביותר שנמדדה, עם רק 16 מילימטרים של גשם על פני תקופה של 40 חודשים. כמות המשקעים השנתית הממוצעת בעמק המוות היא 60 מילימטרים, בעוד שבתחנת חוות גרינלנד נמדד ממוצע של 40 מילימטרים. החודש הגשום ביותר שנרשם הוא ינואר 1995, כאשר ירדו 66 מילימטרים של גשם בעמק המוות. התקופה הגשומה ביותר שנרשמה הייתה מאמצע 2004 עד אמצע 2005, שבה ירדו כמעט 150 מילימטרים של גשם בסך הכל, מה שהוביל ליצירת אגמים זמניים בעמק ובאזור ולפריחת פרחי בר גדולה. שלג שהצטבר תועד רק בינואר 1922, בעוד פתיתי שלג שהתפזרו תועדו בהזדמנויות אחרות.
שיטפונות
בשנת 2005 ירדו בעמק המוות פי ארבעה מכמות המשקעים השנתית הממוצעת של 38 מילימטרים. כפי שקרה בעבר במשך מאות שנים, המקום הנמוך ביותר בעמק התמלא באגם רחב ורדוד, אך החום והצחיח הקיצונים החלו מיד לאדות את האגם הזמני.
צמד התמונות (משמאל) מהלוויין לאנדסאט 5 של נאס"א מתעד את ההיסטוריה הקצרה של אגם בדווטר של עמק המוות: נוצר בפברואר 2005 (למעלה) והתאדה בפברואר 2007 (למטה). בשנת 2005, בריכה גדולה של מים ירקרקים השתרעה רוב הדרך על פני קרקעית העמק. עד מאי 2005, חזרה קרקעית העמק לתפקידה המוכר יותר כאגן בדווטר, מדבר מלח. עם חלוף הזמן, המלח שזה עתה הומס והתגבש מחדש מתכהה.
בשוליים המערביים של עמק המוות יש מניפות סחף. בזמן שיטפונות בזק, גשמים היורדים על ההרים התלולים במערב זורמים דרך קניונים צרים, ולוכדים בדרכם הכל, מגרגירי חרסית קטנים ועד סלעים גדולים. כאשר הזרמים הללו מגיעים לשפך של הקניונים, הם מתרחבים ומאטים, ומתפצלים לערוצים רבים והחומר שלכדו בדרכם שוקע. ככל שלמניפות הסחף יש גוון בהיר יותר, כך הן צעירות יותר.
אקולוגיה
המים במפלי דרווין (Darwin Falls), בקצה המערבי של מונומנט עמק המוות, צונחים מגובה של 30 מטר לתוך בריכה גדולה מוקפת ערבות ועצי צפצפה. למעלה מ-80 מינים של עופות תועדו מסביב לבריכה.
, המכונה גם פרחי מלח, היא תופעה נדירה בעמק המוות המתרחשת כאשר גשם נספג באדמה וממיס מלח מתחת לפני השטח וגורם לאדמה להיראות כאילו יש אבק קל של שלג.
היסטוריה
עמק המוות הוא ביתם של שבט הטימבישה (Timbisha, לשעבר היו קרויים והיו ידועים גם כפנאמינט וקוסו) של ילידים אמריקאים אשר חיו בעמק לפחות באלף האחרון. שם העמק בשפת טימבישה הוא tümpisa, שפירושו "צבע סלע" ומתייחס לצבע האוכרה האדום שניתן להכין מסוג של חימר המצוי בעמק. כמה משפחות עדיין גרות בעמק בפרנס קריק. מאהונו (Maahunu) בקניון גריפווין (Grapevine Canyon) הוא אתר של יישוב לשעבר של בני הטימבישה ששכן סמוך לטירת סקוטי (Scotty's Castle) שננטש. משמעות השם אינה ברורה, אף על פי שידוע כי הונו פירושו 'קניון'.
הבהלה לזהב בקליפורניה הביאה בכנפיה את ראשוני האנשים ממוצא אירופי לבקר באזור. בדצמבר 1849 נכנסו לעמק המוות שתי שיירות של חלוצים, שבהן בסך הכל כ-100 קרונות, בדרכם לשדות הזהב של קליפורניה. השיירות הלכו לאיבוד במה שחשבו שהוא קיצור דרך לשביל הספרדי הישן (Old Spanish Trail). במשך שבועות לא הצליחו אנשי השיירה, המכונה חבורת בנט-ארקן (Bennett-Arcane Party), למצוא מעבר היוצא מהעמק. הם הצליחו למצוא מי שתייה במעיינות שונים באזור, אבל נאלצו לשחוט כמה מהשוורים שלהם על מנת לשרוד. הם השתמשו בעץ של הקרונות שלהם על מנת לצלות את הבשר ולהכין בשר מיובש. המקום שבו עשו זאת קרוי כיום "מחנה העגלות השרופות" (Burned Wagons Camp) ושוכן סמוך לדיונות החול.
לאחר שנטשו את קרונותיהם, הם יצאו מהעמק בהליכה. זמן קצר לאחר שעזבו את העמק, הסתובבה אחת הנשים בקבוצה ואמרה, "להתראות עמק המוות", ובכך נתנה לעמק שבו שרדו בני החבורה את שמו. בחבורה היה גם ויליאם מנלי (William Lewis Manly), שספרו האוטוביוגרפי "עמק המוות בשנת 49" מספר בפרוטרוט מסע זה ופרסם את האזור (מאוחר יותר קראו גאולוגים על שמו את האגם הפרהיסטורי שמילא פעם את העמק).
העפרות הידועות ביותר הקשורות לאזור היו גם הקלות ביותר לכרייה וגם הרווחיות ביותר: משקעים אוופוריטיים כדוגמת מלחים, בוראט וטלק. בוראקס נתגלה על ידי רוזי וארון וינטרס (Rosie and Aaron Winters) בסמוך לחוות "נווה המדבר בעמק המוות" (אז הייתה קרויה גרינלנד) ב-1881. מאוחר יותר באותה שנה הפכו "מפעלי הבוראקס איגל" (Eagle Borax Works) לפעילות הבוראקס הכלכלית הראשונה בעמק המוות. ויליאם טל קולמן (William Tell Coleman) הקים את מפעל "מפעלי בוראקס הרמוני" (Harmony Borax Works) והחל לעבד את העפרה בשלהי 1883 או תחילת 1884, והמשיך עד 1888. חברת הכרייה והזיקוק ייצרו בוראקס לייצור סבונים ולשימושים תעשייתיים. התוצר הסופי שונע מהעמק עד למסוף הרכבת במוהאבי במרחק של 266 קילומטרים משם. הקרונות שהכילו 10 טון נמשכו על ידי "צוות של 20 פרדות" (twenty-mule team), בפועל צוות של 18 פרדות ושני סוסים.
מהירות הקרונות של הצוותים של 20 הפרדות הייתה בממוצע 3 קילומטרים לשעה ונדרשו 30 ימים להשלים מסע הלוך ושוב. השם המסחרי "צוות הבוראקס של 20 הפרדות" (20-Mule Team Borax) התקבע על ידי "חברת הבוראקס של החוף הפסיפי" (Pacific Coast Borax Company) של פרנסיס מריון סמית (Francis Marion Smith) לאחר שסמית רכש את אחזקות הבוראקס של קולמן ב-1890. מסע פרסום בלתי נשכח השתמש בדמות הקרונות על מנת לקדם את סבון היד הגרגירי המכונה בורקסו (Boraxo) ותוכניות הרדיו והטלוויזיה הקרויות "ימי עמק המוות" (Death Valley Days). ב-1914 נבנתה רכבת עמק המוות כדי לשרת את פעילות הכרייה בחלק המזרחי של העמק. הכרייה המשיכה לאחר התמוטטות האימפריה של קולמן, ובשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20 היה האזור המקור הגדול ביותר בעולם של בוראקס. "תצורת פרנס קריק" בת ארבעה עד שישה מיליון שנים היא המקור העיקרי של מינרלים של בוראט שנכרו ממישורי המלח של עמק המוות.
מבקרים אחרים נשארו כדי לחפש ולכרות עפרות כסף, זהב, עופרת ונחושת. מפעלי הכרייה הספורדיים הללו סבלו ממיקומם המרוחק וסביבת המדבר הקשה. בדצמבר 1903, חיפשו שני גברים כסף. האחד היה כורה אירי מבוטל בשם ג'ק קין (Jack Keane) והאחר היה שוחט בסקי בעל עין אחת מבלאראט (Ballarat) בשם דומינגו אטצ'רן (Domingo Etcharren). במקרה גילה קין מדף סלע רחב שבו זהב שניתן למצות בלי להפעיל כור היתוך בסמוך לאתר שבו עבדו השניים וקרא לאתר הכרייה "מכרה הפלאים של קין" (Keane Wonder Mine). תגלית זו החלה בהלה לזהב קטנה וקצרת ימים לאזור. מכרה הפלאים של קין יחד עם המכרות בריוליט (Rhyolite), בסקידו (Skidoo) ובהאריסבורג (Harrisburg) היו המכרות היחידים שהפיקו מספיק מתכת על מנת להיות רווחיים. קרו גם מעשי תרמית גמורים (פרסום שקרים על עפרות במקומות שלא היו), למשל בלידפילד (Leadfield), אבל מרבית פעולות הכרייה הסתיימו אחרי שסדרה קצרה של מכרות כשלו להניב עדות לעפרות משמעותיות (מכרות אלו מפוזרים בכל האזור ומהווים סיכון משמעותי לכל אחד שנכנס לתוכם). העיירות המשגשגות שקמו סביב מכרות אלו פרחו במהלך העשור הראשון של המאה ה-20, אבל הפכו לעיירות רפאים לאחר הפאניקה של 1907.
המונומנט הלאומי עמק המוות (Death Valley National Monument) הוכרז ב-11 בפברואר 1933 על ידי הנשיא הרברט הובר, מה שהציב את האזור תחת הגנה פדרלית. בשנת 1994, שונתה הגדרת השמורה ממונומנט לאומי לפארק לאומי בשם הפארק הלאומי עמק המוות, שהורחב באופן משמעותי כך שכלל בנוסף את עמקי סלין ואוריקה.
גאי פירס
ביוגרפיה
פירס נולד באילי שבקיימברידג'שייר שבאנגליה למשפחה נוצרית. אביו היה טייס יליד-ניו זילנד, ואימו מורה אנגלייה. כשהיה בן 3 עברה המשפחה לגילונג, ויקטוריה שבאוסטרליה. בגיל 9 נהרג אביו בהתרסקות מטוס. בגילאים 16–22 השתתף פירס בתחרויות של פיתוח גוף ואף זכה בתואר "מר ויקטוריה הצעיר".
מגיל צעיר התעניין במשחק והשתתף בהצגות תיאטרון חובבני. הוא הצטיין במיוחד בחיקוי מבטאים שונים.
קריירה
ב-1985 הופיע לראשונה בטלוויזיה כתלמיד בית ספר ומאוחר יותר כמורה באופרת הסבון האוסטרלית "שכנים שכנים". שיחק בעוד מספר תוכניות טלוויזיה אוסטרליות, ביניהן "קרוב רחוק".
הפריצה הגדולה של פירס הייתה תפקידו כמלכת דראג בסרט "פריסילה מלכת המדבר" בשנת 1994. לאחר מכן כיכב במספר סרטים אמריקאים, ביניהם "סודות אל איי", "פקודה לא חוקית", "ממנטו", "הרוזן ממונטה כריסטו" ו"מכונת הזמן". עם זאת, ממשיך פירס להופיע בהפקות תיאטרון וקולנוע אוסטרליות, בהן "כוחה של מילה" (2002) ו"ההצעה" (2005) עליו קיבל מועמדות לפרס השחקן הראשי במכון הסרטים האוסטרלי.
בשנת 2008 שיחק בסרט הדרמה "אנשים שבורי כנפיים" לצידם של פורסט ויטאקר, קייט בקינסייל, דקוטה פנינג וג'ניפר הדסון.
בשנת 2011 שיחק במיני-סדרת הדרמה "מילדרד פירס" שביים טוד היינס לרשת HBO. בסדרה גילם פירס את מונטי בראגון לצדן של קייט וינסלט כדמות הראשית ואוון רייצ'ל ווד. פירס גרף שבחים על משחקו ואף זכה בפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה כאשר זה גבר על שחקנים ותיקים כמו פול ג'יאמטי, טום וילקינסון וג'יימס וודס. עוד פרסים בהם זכה הם פרס גילדת שחקני המסך, פרס סטלייט ובנוסף, קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
ב-2013 הופיע בתור הנבל הראשי של שובר קופות גיבורי-העל של היקום הקולנועי של מארוול "איירון מן 3"; אלדריץ' קיליאן, וזכה לשבחים רבים מצד מבקרי קולנוע.
בשנת 2016 החל לככב בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "ג'ק אייריש" ברשת ABC TV, בתפקיד של עורך דין פלילי לשעבר וחוקר פרטי וגובה חובות בהווה. הסדרה היא עיבוד לסדרת ספרי הבלשים באותו השם של פיטר טמפל. ב-2018 שב עם תפקידו לעונה שנייה, ובשנת 2021 לעונה השלישית והאחרונה.
בשנת 2017 שיחק בסרט המדע הבדיוני "הנוסע השמיני: קובננט" שביים רידלי סקוט, הסרט השישי בזיכיון של סדרת הסרטים "הנוסע השמיני".
בשנת 2021 שיחק במותחן הבלשי של הבמאי האיטלקי סטפאנו סולימה "ללא חרטה", המבוסס על הספר באותו השם מאת טום קלנסי.
חיים אישיים
במרץ 1997 נישא לאהבת נעוריו, הפסיכולוגית קייט מסטיץ. ב-2015 הוא ואשתו התגרשו לאחר 18 שנות נישואין.
מאז 2015 הוא בזוגיות עם השחקנית ההולנדית קאריס ואן האוטן, ובאוגוסט 2016 נולד בנם, מונטי. המשפחה מתגוררת כיום במלבורן, אוסטרליה.
סוקבאן
סוקבאן (ביפנית: スケバン/女番/スケ番, Sukeban) הוא השם של כנופיות נערות ביפן, שפרחו משנות ה-60 עד שנות ה-80 של המאה ה-20. פירוש המילה ביפנית הוא "בוסית" (של חבורה או כנופיה), שוות ערך למילה בלשון זכר banchō.
גאי פירס
חיים אישיים
מלבד קריירת המשחק המצליחה שלו, פירס הוא חובב מוזיקה. הוא שר ומנגן בגיטרה, סקסופון ופסנתר, וכתב מאות שירים שמעולם לא יצאו לאור.
לפירס אזרחות כפולה, בריטית ואוסטרלית.
קישורים חיצוניים
"פריסילה מלכת המדבר: דראג לכל המשפחה": פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "פסטיבל כאן", בהגשת דני מוג'ה ויונתן גת
סוקבאן
היסטוריה
הייצוגים המאוחרים יותר של הסוקבאן בתקשורת התמקדו באלימות ובפשע, ופסחו על האידאולוגיה שמאחורי ההתארגנות של הנערות. אך זו בעצם הייתה סיבת קיומן של החבורות: הסוקבאן באו בעיקר ממעמד הפועלים, ועל אף שלאו דווקא כינו את עצמן פמיניסטיות, מטרתן הייתה בניית תת-תרבות ששמה את נערות ונשים במרכזה, כבעלות סוכנות אישית. החצאיות הארוכות היו תגובת נגד למהפכה המינית, בהצהרה שהנערות אינן קיימות למען המבט הגברי או כסמלי מין. ההתארגנות העצמאית הייתה הצהרת עצמאות ממסגרות שנוצרו על ידי גברים, והתעקשו שיש להן את הזכות לכפור בציפיות החברתיות ובתפקידי מגדר, הנוקשים במיוחד ביפן המסורתית.
ייצוג בתקשורת
התופעה של הסוקבאן גרמה לבהלה בקרב חלקים מן הציבור ואוכפי החוק, והתרגשות בקרב יוצרי קולנוע וטלוויזיה, שראו הזדמנות להשתמש בדימוי של הסוקבאן כדי להראות אלימות נשית על המסך הגדול. בשנות ה-1970–1980, סרטי ניצול וסדרות טלוויזיה החלו להופיע, קודם ביפן ולאחר מכן מחוצה לה. הסוגה כונתה "אלימות ורודה" (Pinky Violence). הסרטים כוונו לקהלים בוגרים, ולא עסקו בסיבות הקיום של הסוקבאן, אך על פי אלישה קוזמה, מחברת הספר Pinky Violence: Shock, Awe and the Exploitation of Sexual Liberation, סרטים אלו הם עדיין ייחודיים בייצוג הנשים שלהן: סיבה אחת היא שסולידריות נשית כמעט ולא נראתה קודם לכן על המסך, ואפילו מאז כמעט ואינה קיימת בתרבות הוויזואלית; וסיבה שנייה היא שהשחקניות לרוב לא היו שחקניות מקצועיות, והן לבשו בגדים משלהן והיו אחראיות על הסטיילינג, שיער ואיפור שלהן - וזה נתן נופך אותנטי נדיר לייצוג של נערות הסוקבאן.
על פי לורה מילר, פרופסור באוניברסיטת מיזורי שעבדה וחקרה ביפן באותה התקופה, הייצוג של נערות הסוקבאן היה בכל מקום אז, והתפישה של הייצוג כמעביר מסר של העצמה או של טרור היה תלוי במעמד הצופה בחברה היפנית. "היו אינסוף גרסאות של סרטים, קומיקס, רומנים, אנימה, וכמובן גם פורנו עבור כל מוצרי התקשורת מבוססי הסוקבאן. עבור נשים ממעמד הביניים, סיפקו דמויות הסוקבאן הקלה מהמתיקות הילדותית שהייתה מנת חלקן של כוכבות התקופה. עבור נערות ממעמד הפועלים שכנופיות הסוקבאן התנכלו להן, הדימוי היה של פחד וסלידה, כמו שראו את היאקוזה. אך גם כמו היאקוזה, היו להן גם מעריצים שהעריכו את הקוד האתי שלהן ואת הערך שהן שמו על נאמנות לחבורה."
דעיכת התנועה ומורשתה
על אף הפרסום, כנופיות הסוקבאן לא שרדו מעבר לשנות ה-1980. כפי הנראה, היה זה דווקא התפישה על פי התקשורת שתרמה לכך. נערות הסוקבאן המקוריות התבגרו, ועברו לשלב אחר בחייהן - ביפן, החברות בכנופיית נוער לא הייתה שער לחיי פשע. ונערות צעירות יותר הכירו את הדימוי יותר מהמציאות. בה בעת, החשיפה הגדולה יותר לתרבויות זרות, ובמיוחד האמריקאית, השפיעה על נערות מהדור הבא באופנים אחרים. כנופיות נערות פתאום הסתמנו דווקא על ידי איפור מוגזם וחצאיות קצרצרות; ובינתיים, גם המשיכה התקשורתית לדימוי הסוקבאן דעך, בעת שהקולנוע העולמי הפך נועז יותר, והביקוש לדימוי הספציפי ירד.
ובכל זאת הייתה לתקופת הסוקבאן השפעה מתמשכת. ה"יורשות" שלהן במאה ה-21 הן חברות הבוסוזוקו (bōsōzoku, שבטי המהירות), כנופיות אופנועניות שמאסו ממקומן כנשים במושב האחורי של האופנוע. גם הן, כמו קודמותיהן הסוקבאן, כופרות בציפיות החברתיות מנשים ביפן, שנותרה מדינה מסורתית. גם קבוצה זו מאפשרת לנערות יפניות נרטיב אלטרנטיבי ותת-תרבות המאופיינת באוברולים רקומים, קעקועים פרחוניים, ציפורניים ארוכות וצבועות בלק, ואופנועים ורודים משופעי מדבקות. תנועה זו לא נולדה מתוך תנועת הסוקבאן, אך נתפשת כממשיכת דרכה, וכמוה, היא נשענת רבות על DIY והתאמה אישית של הופעתן ככלי חתרני, ונוקטת בסירוב להיות כפופות לגברים ולציפיות החברה.
על פי TLG Magazine, יש תחיה מחודשת של התנועה ביפן, הפעם בסגנון הפנתרים השחורים, עם אפרואים וללא החצאיות שהיו סימן ההיכר. בלונדון, הקימו יוקי הייז ואריקה בואוז קולקטיב פמיניסטי לקידום אמנות של נשים ממוצאים מגוונים, במיוחד מאוכלוסיות שחוות הדרה ואפליה.
סרטים
במאי הסרטים הוורודים נוריפומי סוזוקי יצר את הסרטים הראשונים בסדרת "סוקבאן" (בו שבעה סרטים סך הכל). הוא גם התחיל את הסדרה בת ארבעת הסרטים, Kyōfu Joshi Kōkō I (תיכון הנערות המפחידות, 1972) שכוללת דמויות סוקבאן. בשתי הסדרות הופיעו השחקניות הידועות מז'אנר "האלימות הוורודה" רייקו איקה ומיקי סוגימוטו.
ב-6 בדצמבר 2005, חברת פאניק האוס הוציאה את The Pinky Violence Collection, חבילה של ארבעה DVD הסוקרת את סרטי הסוקבאן.
סרטים בולטים נוספים עם דמויות ועלילות סוקבאן כוללים:
אוניברסיטת האלה-ויטנברג
אוניברסיטת מרטין לותר הַאלֶה-ויטנברג (בגרמנית: Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg בקיצור MLU) היא אוניברסיטה ציבורית למחקר בעלת קמפוסים בערים האלה וויטנברג במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה. האוניברסיטה נוסדה ב-1817 כתוצאה מאיחודן של אוניברסיטת ויטנברג (שנוסדה ב-1502) ואוניברסיטת האלה (1694) וקרויה על שמו של מייסד הנצרות הפרוטסטנטית, מרטין לותר, שהיה פרופסור באוניברסיטת ויטנברג. עיקר מבני ההוראה והמחקר של האוניברסיטה נמצאים בהאלה, בעוד שבוויטנברג נמצאים מרכזי הכנסים והסמינרים.
היסטוריה
אוניברסיטת ויטנברג נוסדה ב-1502 ביוזמתו של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר של סקסוניה ("פרידריך החכם"), לפי האידאולגיה של פיליפ מלנכתון. בעקבות הרפורמה של מרטין לותר, הפכה האוניברסיטה למרכז הרפורמציה הפרוטסטנטית בגרמניה. אחד ממורי האוניברסיטה היה המדען -פילוסוף האיטלקי-קתולי ג'ורדנו ברונו, שהוכרז ככופר במולדתו.
אוניברסיטת האלה נוסדה ב-1694 על ידי פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, לימים פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה. האוניברסיטה הפכה למרכז תנועת הפייטיזם, זרם דתי בלותרניות.
במאה ה-17 וה-18 היו האוניברסיטאות למרכז תנועת הנאורות הגרמנית, אחת הדמויות המרכזיות והמשפיעות בתנועה זו, כריסטיאן וולף, לימד בהאלה. כן החלו באותה תקופה לשאת לראשונה הרצאות באוניברסיטה בגרמנית במקום בלטינית.
אוניברסיטת ויטנברג נסגרה ב-1813, בעקבות המלחמות הנפוליאוניות. בקונגרס וינה, 1815, הוענקה העיר ויטנברג לפרוסיה ושנתיים לאחר מכן אוחדה עם אוניברסיטת האלה הפרוסית לאוניברסיטה אחת.
האוניברסיטה כיום
האוניברסיטה מחולקת לפקולטות:
כמו כן מצויים בשטחי האוניברסיטה בהאלה גן בוטני שנוסד ב-1698 ומצפה כוכבים מ-1788.
בוגרים בדיוניים
הדמויות הבדיוניות המלט של ויליאם שייקספיר ודוקטור פאוסטוס של כריסטופר מרלו למדו באוניברסיטת ויטנברג.
אביר הר-אבן
אביר הר-אבן (נולד ב-1947 בשם רוברט הרשקו) הוא רב אמן בינלאומי בשחמט בכתב אלוף ישראל לשחמט בכתב בשנים 1966, 1974 ו-2007 (במשותף עם אילן רוטמן). תושב עמנואל והתמודד בה על ראשות המועצה כמייצג הזרם הליטאי בעיר.
נכון לאפריל 2015, הר-אבן מדורג במקום העשירי בישראל בשחמט בהתכתבות.
Good Life (שיר של ואן ריפאבליק)
Good Life (בעברית: חיים טובים) הוא שיר של להקת הפופ-רוק האמריקאית ואן ריפאבליק, אשר לקוח מתוך אלבום האולפן השני שלהם, Waking Up. השיר נכתב על ידי חברי הלהקה ראיין טדר, ברנט קטצל, אדי פישר, יחד עם נואל זנקנלה. השיר הופק על ידי טדר, פישר וזנקנלה.
השיר זכה לביקורות חיוביות, ונחשב לייחודי כיוון שהוקלטו גרסאות שונות שלו ברדיו, עבור ערים שונות ומדינות. השורה אשר השתנתה הייתה "my friends in [city/state] they don't know, where I've been."
רמיקס של השיר, בהשתתפות הראפר האמריקאי B.o.B, פורסם בתחנות הרדיו ביוני 2011.
עד אוקטובר 2016, "Good Life" היה לשיר היחיד של הלהקה, אשר דורג כ-"Explicit" באייטונס, בעקבות המילה "bullshit'" (שטויות) שבשיר, עד שפורסם האלבום "Oh My My" פורסם, המכיל את "Future Looks Good" ו-"Dream", אשר שניהם דורגו "Explicit".
סטיבן מילהאוזר
סטיבן מילהאוזר (באנגלית: Steven Millhauser; נולד ב-3 באוגוסט 1943 בעיר ניו יורק) הוא סופר אמריקאי המתמחה בכתיבת סיפורים קצרים ורומנים. בשנת 1997 זכה בפרס פוליצר לספרות על רומן, "מרטין דרסלר" - (Martin Dressler). הזכייה בפרס הביאה להוצאה מחודשת של ספריו הישנים.
מילהאוזר גדל בקונטיקט וקיבל בשנת 1965 תואר B.A מאוניברסיטת קולומביה. לאחר מכן, המשיך ללימודי דוקטורט באנגלית באוניברסיטת בראון, אך לא סיים. הוא החל בכתיבת ספריו - (Edwin Mullhouse) ו-"בניית ממלכת מורפאוס" - (From the Realm of Morpheus) בעת ששהה באוניברסיטת בראון. כתב את ספרו "הדיוקן של הרומנטיקה" - (Portrait of a Romantic) בעת שהותו בבית הוריו שבקונטיקט.
הצלחתו הלא צפויה של ספרו "מרטין דרסר" הביאה להגברת המודעות כלפיו ובעקבות זאת בשנת 2006 סיפורו הקצר "אייזנהיים אמן-האשליות" - (Eisenheim The Illusionist) הופק לסרט המצליח "אמן-האשליות" בבימויו של נייל בורגר.
כיום מילהאוזר מתגורר בניו יורק ומלמד בקולג' סקידמוד.
Nursery Cryme
Nursery Cryme הוא אלבומה השלישי של להקת ג'נסיס, משנת 1971, והראשון עם הרכבה ה"קלאסי" של הלהקה, שכלל את פיטר גבריאל, טוני בנקס, מייק רת'רפורד, פיל קולינס וסטיב האקט. האלבום נחשב לנקודת המפנה של הלהקה וזה שבו התעצב סגנון הרוק המתקדם הייחודי שלה, שבא לידי ביטוי באלבומיה הבאים, עד לעזיבתו של האקט. האלבום לא היה הצלחה גדולה כשיצא לאור לראשונה וגם בקרב מעריצי הלהקה הדעות חלוקות לגביו, אך חלק משיריו הפכו לפופולריים מאוד בקרב המעריצים ואין חולקים על השפעתו על המשך דרכה של הלהקה והרוק המתקדם ככלל.
סגנון
לאחר הקלטת אלבומה הקודם של הלהקה, Trespass, היא איבדה שניים מחבריה - הגיטריסט אנתוני פיליפס, ממייסדי הלהקה ואחד מחבריה המשפיעים, פרש מסיבות בריאותיות ובשל פחד במה, והמתופף ג'ון מייהו פוטר. לבסוף צורפו ללהקה במקומם פיל קולינס כמתופף, וסטיב האקט כגיטריסט, ובכך השלימו את ההרכב שיאפיין את ג'נסיס בשנותיה הבאות (למעשה, עד שנת 1998 לא צורף ללהקה אף חבר חדש, אף שפיטר גבריאל וסטיב האקט עזבו אותה).
עם זאת, האלבום סבל מאיכות הקלטה בינונית שזיכתה אותו בביקורות רעות, ורק בשנת 1994 יצא מחדש בגרסה דיגיטלית משופרת. ההפקה כולה, כמו גם השירים עצמם, נחשבת לבלתי מלוטשת יחסית לאלבומיה הבאים של הלהקה. למרות זאת, חלק משירי האלבום (ובפרט The Musical Box) הפכו לחביבים מאוד על הקהל ולמושמעים מאוד בהופעות.
עטיפת האלבום הסוריאליסטית, צוירה על ידי פול וויטהד אשר צייר את עטיפת האלבום הקודם ויצייר לאלבום הבא. עטיפת האלבום הייתה השפעה מ-The Musical Box.
רצועות
כל השירים נכתבו על ידי פיטר גבריאל, טוני באנקס, מייק ראת'רפורד, סטיב האקט ופיל קולינס למעט איפה שמצוין
The Musical Box
The Musical Box הוא השיר הפותח של האלבום, שאורכו כמעט עשר וחצי דקות, הוא גם אחד מהבולטים בו, ואחד מהשירים הידועים של הלהקה מתקופתה המתקדמת באופן כללי. סיפור הרקע לשיר - שמתואר גם בציורים והסבר מילולי בחוברת המצורפת לאלבום - עוסק בהנרי, ילד בן 9 שראשו נערף בידי ילדה בת 8 בעת משחק קרוקט. לאחר שבועיים, הילדה מוצאת בחדר השינה שלו את תיבת הנגינה שלו. משהיא פותחת אותה, מופיעה רוחו של הנרי לצלילי השיר החביב עליו, אך הוא מתחיל להזקין בפתאומיות, ותאוות בשרים נופלת עליו. הוא דורש מהילדה לספק אותו, והמהומה שמוקמת בשל סירובה מושכת לחדר את האומנת, שמשליכה את תיבת הנגינה על הילד והורסת את שניהם. עלילתו המוזרה של השיר היא דוגמה מייצגת לסגנון הכתיבה של פיטר גבריאל בתקופת ג'נסיס.
השיר עצמו מתאר את המונולוג שנושא הנרי מרגע שבו הוא מופיע ועד שהוא מתחיל לתבוע מהילדה לסייע לו במימוש תאוותו. סגנונו של השיר מותאם לכך; הדקות הראשונות שלו מאופיינות במוזיקה שלווה, רגועה וחלומית בעוד הנרי מקונן על גורלו, ואולם לפתע הופך הסגנון לתוקפני ואגרסיבי (ככל הנראה כדי לציין את גדילתו הפתאומית של הנרי), אותו מוביל סולו גיטרה מהיר - אלמנט מוזיקלי שטרם הופיע בשירי הלהקה. לאחר מכן הסגנון שב להיות רגוע, אך משהנרי מתחיל בתביעתו מהילדה הוא הופך למהיר בשנית, והשיר מסתיים בצורה אקסטטית.
הן עטיפת האלבום (שעוצבה בצורה שמזכירה את הרפתקאות אליס בארץ הפלאות) והן שמו של האלבום (משחק מילים על הביטוי "Nursery Rhyme" - שיר ערש - והמילה "Crime" - פשע) מתייחסים לשיר זה.
For Absent Friends
For Absent Friends' השיר השני באלבום, עוסק בשני אלמנים קשישים המתפללים לנשותיהם שנפטרו. זהו השיר הראשון של הלהקה שבו מתופף הלהקה, פיל קולינס נוטל את תפקיד השירה המובילה. זהו גם הראשון של הלהקה בו משתתפים שני החברים החדשים בלהקה - קולינס וסטיב האקט והשיר בוצע על ידי השניים בלבד. השיר הקצר (פחות משתי דקות) והמינורי משמש כקטע מעבר בין שני השירים הארוכים שלפניו ואחריו. סגנונו שקט ועדין, ומזכיר את שירי האלבום הקודם, Trespass. להקת הפרוגרסיב מטאל השוודית, אופת' יצרו קטע אינסטרומנטלי עם אותו שם כמחווה לג'נסיס באלבום, Deliverance מ-2002. גיטריסט הלהקה סטיב האקט יצר גרסת ואלס לשיר באלבומו Watcher of the Skies: Genesis Revisited בקולו של קולין בלנסטון.
The Return of the Giant Hogweed
The Return of the Giant Hogweed הוא אחד מארבעת השירים המורכבים באלבום. גם שיר זה הוא ממושך למדי ואורכו הוא למעלה משמונה דקות. סגנונו הוא מהיר, קצבי ואגרסיבי, והוא מספר בצורה הומוריסטית ואפוקליפטית על השתלטותו של צמח פרא על אנגליה. למרות ההומור, השיר מדויק יחסית; הצמח הרעיל המתואר בו אכן הובא מרוסיה בתור צמח נוי והתפשט באנגליה תוך הפגנת חסינות לניסיונות הדברה שונים, בעיקר סביב נהרות ותעלות, כפי שמתואר בשיר. השיר הזה היה מנוגן רבות בהופעות הלהקה.
Seven Stones
Seven Stones הוא השיר הרביעי באלבום Nursery Cryme. השיר יצא לאור שוב לאחר שנה כ"בי-סייד" לסינגל ללא אלבום של הלהקה, Happy the Man. השיר, כמו כל שבעת השירים בNursery Cryme נכתב על ידי כל חברי הלהקה. שם השיר מקושר לאלבום בכך שבאלבום יש 7 שירים והשיר נקרא שבע אבנים (Seven Stones) אשר מתחרז עם שבעה שירים (Seven Songs). השיר מספר על חוכמתו של איש זקן. בדומה לשירים אחרים באלבום, גם שיר זה נפתח בצורה שקטה ועוצמתו מתגברת לקראת סיום דרמטי. עם זאת, השיר קצר יחסית לשירים המורכבים האחרים שבאלבום (מעט יותר מחמש דקות).
Harold the Barrel
Harold the Barrel הוא השיר החמישי באלבום. זהו שיר קומי קצר (שלוש דקות) הבא בניגוד לקודמו הכבד, ומספר על המתרחש בעיירה קטנה כאשר הרולד, אחד מתושביה אשר היה בעל מסעדה, נעלם ואחר כך מתגלה על מסגרת חלון במהלך ניסיון התאבדות. אף שסגנונו של השיר קליל, קופצני ומשועשע ואינו מזכיר את השירים האחרים באלבום, הוא מסתיים בנימה טראגית שמאפשרת למאזין להבין שהרולד קפץ.
Harlequin
Harlequin הוא השיר השישי באלבום. השיר מספר על הדמות הבדיונית האיטלקית, ארלקינו מקומדיה דל'ארטה. בדומה ל-For Absent Friends, גם זה שיר מלודי קצר (שלוש דקות) ושקט יחסית המשמש כהקדמה לשיר האפי שבא אחריו, ובו הסולן פיטר גבריאל והמתופף פיל קולינס שרים במשותף, והכלי הדומיננטי בו הוא גיטרת 12 המיתרים של הגיטריסט, סטיב האקט.
The Fountain of Salmacis
The Fountain of Salmacis הוא השיר השביעי והאחרון באלבום. השיר החותם את האלבום, שאורכו כמעט שמונה דקות, מספר את הסיפור המיתולוגי של פגישתו של הרמפרודיטוס עם הנימפה סלמקיס ותוצאותיו (שיר זה הוא אחד מהדוגמאות להשפעה שהייתה למיתולוגיה היוונית על גבריאל). בסגנונו הדרמטי הוא דומה לשיר הפותח את האלבום, ומאופיין במעברים בין קטעים מלודיים שקטים וקטעים אגרסיביים ואקוסטיים. בסוף המיתוס, הרמפרודיטוס וסלמקיס נהיים כאחד (כפי שמתואר במילים). ב-1994, השתמש פיט לזונבי בקטע מהשיר לקטע הטראנס שלו, Sacred Cycles.
ראלי דקר 2023
ראלי דקר 2023 הוא מרוץ הראלי רייד ה-45 במסגרת אירועי ראלי דקר. המרוץ התקיים בין התאריכים 31 בדצמבר 2022 עד 15 בינואר 2023 ברחבי ערב הסעודית. המרוץ הוא גם הסבב הראשון של אליפות העולם בראלי-רייד. המסלול הורחב ל-14 סטייג'ים, כאשר כ-70% מהמסלול הם חלקים שונים מהמרוצים הקודמים שהתקיימו במדינה.
גשמים שירדו במהלך היום השלישי הובילו לקיצור המסלול ויצרו מספר שינויים והתאמות במסלול בימים הבאים.
נאסר אל-עטיה ניצח את קטגוריית הרכבים בפעם השנייה ברציפות, בפער של יותר משעה ועשרים לפני סבסטיאן לב, שסיים במקום השני. קווין בנאווידס ניצח בקטגוריית האופנועים, בקרב שהוכרע רק בסטייג' האחרון, אליו יצאו שני הרוכבים המובילים בפער של 12 שניות בלבד. הפער הקטן ביותר בתולדות הקטגוריה.
מסלול
מסלול המרוץ הוצג ב-5 ביוני 2022. המרוץ יתחיל ב"מחנה הים", סמוך לעיר ינבוע, השוכנת בצפון-מערב חצי האי ערב לחוף ים סוף ויסתיים בעיר דמאם השוכנת על שפת המפרץ הפרסי. המרוץ יכלול 14 סטייג'ים, 2 סטייג'ים יותר מהמרוץ הקודם. יום המנוחה יהיה ביום שני ולא בשבת.
אנדר ארמור
אנדר ארמור (באנגלית: ) היא חברת ביגוד ספורט אמריקאית שנוסדה ב-1996. בשנת 2005 הפכה לחברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
חסויות ושיווק
ב-2011 חתמה החברה חוזה עם כדורסלן סטף קרי מליגת ה-NBA ויצרה מותג על שמו "Curry One" ובהמשך "Curry Two".
באוגוסט 2014 ניסתה החברה להחתים את קווין דוראנט שעמד לסיים את החוזה שלו עם נייקי. אנדר ארמור הציעה לדוראנט סכום שבין 265 ל-285 מיליון דולר, אך בסופו של דבר הדבר לא יצא לפועל והשחקן האריך את החוזה עם נייקי. בדצמבר 2014 החתימה החברה את הטניסאי אנדי מארי, שסיים את ההתקשרות שלו עם חברת אדידס על חוזה ל-4 שנים תמורת 15 מיליון לירות שטרלינג לשנה.
החברה החתימה את המתאבק המקצועי וכוכב הקולנוע דוויין ג'ונסון "דה רוק" בפרויקט שנקרא פרויקט רוק (Project Rock).
הדיוויזיה השביעית (סוריה)
הדיוויזיה הממוכנת השביעית היא דיוויזיה ממוכנת בצבא הסורי, המשתייכת לקורפוס הראשון.
הדיוויזיה כיום
כיום הדיוויזיה נמצאת תחת פיקוד הקורפוס הראשון, אשר ממוקם באזור דמשק. הדיוויזיה עצמה נמצאת בבסיס הממוקם כ-15 ק"מ מהגבול הישראלי, בין רמת הגולן לדמשק, היא הדיוויזיה הממוקמת הכי קרוב לגבול לאורך כביש 7 שהוא הנתיב הכי מהיר לדמשק. משום כך, הדיוויזיה השביעית ניצבת בקו החזית מבין דיוויזיות הקורפוס הראשון להגנה על קו הגבול עם ישראל.