cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טום דייס
קריירה
ביוני 2009 הוציא את הסינגל הראשון שלו שהיווה קאבר לשיר Bleeding Love של ליאונה לואיס. השיר דורג שביעי במצעד פזמונים הפלמי, ובעקבות הוצאתו זכה דייב למועמדות בפרסי ה-TMF, פרס מוזיקה בלגי בקטגוריית "האמן החדש הטוב ביותר".
בנובמבר 2009 הודיעה רשות השידור הפלמית VRT שבחרה בדייס לייצג את בלגיה באירוויזיון 2010 בנורווגיה. בין נימוקי בחירתו צוין קולו הייחודי. השיר שנבחר לאירוויזיון הוא Me and My Guitar ("אני והגיטרה שלי") שדייס נמנה עם כותביו. בשלב חצי הגמר הגיע דייס למקום הראשון; ובגמר סיים דייס במקום השישי. זהו ההישג הטוב ביותר של בלגיה מאז 2003.
לאלי סוקולוב
לודוויג לאלי או לאלה סוקולוב במקור: אייזנברג (28 באוקטובר 1916 - 31 באוקטובר 2006), היה איש עסקים יליד אוסטרו-הונגריה סלובקי-אוסטרלי וניצול שואה.
טום דייס
קריירה
ב-2010 יצא אלבומו Teardrops.
לאלי סוקולוב
ביוגרפיה
לאלי סוקולוב נולד כלודוויג אייזנברג ב-28 באוקטובר 1916 בקורומפה, ממלכת הונגריה (כיום קרומפכי, סלובקיה ). הוא הצטרף למפלגת העם הסלובקית הפשיסטית בניסיון להימנע מהסלמה ברדיפת האוכלוסייה היהודית. באפריל 1942 גורש לאושוויץ כחלק מהשתתפות ממשלת סלובקיה בשואה. עם הגעתו למחנה ההשמדה הוא קועקע במספר 32407. הוא הופנה לעבודה בבנייה למחנה המתרחב, אך עד מהרה חלה בטיפוס. לאחר שהחלים, הוא הוצב כאחד כמקעקע של המחנה. ככזה, הוא היה חלק מהמחלקה המדינית (Politische Abteilung) וקצין אס-אס פיקח על עבודתו. משמעות תפקידו הייתה שהוא היה "כפסע רחוק יותר מהמוות משאר האסירים", והוא קיבל מספר הטבות כמו חדר בודד, מנות נוספות וזמן פנוי לאחר סיום עבודתו.
יומיים לפני שחרור אושוויץ על ידי כוחות סובייטים ב-27 בינואר 1945, הועבר סוקולוב למחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן. במאוטהאוזן, זהותו היהודית לא הייתה ידועה. כאשר הוא הוקע על ידי אסיר עמית, הוא הכחיש בהצלחה את הגילוי והסית שני בעלי ברית לרצוח את בוגדו בגליל של מפעל הפלדה. הוא נמלט מאותו מחנה ריכוז וחזר למקום הולדתו, אז חלק מצ'כוסלובקיה. כשהוא יודע רק את שמה של גיטה פוהרמנובה, הוא נסע לברטיסלבה, נקודת הכניסה העיקרית לניצולים חוזרים, כדי לחפש אותה. בני הזוג נישאו מאוחר יותר ב-1945, והוא שינה את שם משפחתו מאייזנברג לסוקולוב בעל הצליל הרוסי יותר. לאחר נישואיו פתח מפעל בברטיסלבה. בתקופה זו עסק באיסוף כספים למען הקמת מדינת ישראל. פעילות זו והלאמת התעשייה על ידי הממשלה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה דאז, הביאו לכליאתו ועסקיו הולאמו על ידי המדינה. לאחר מכן הוא שוחרר ובני הזוג היגרו לאוסטרליה ב-1948.
באוסטרליה התיישבו סוקולוב ואשתו במלבורן ופתחו מפעל בגדים. בנם היחיד, גארי, נולד בשנת 1961. למרות שאשתו ביקרה באירופה מספר פעמים, סוקולוב מעולם לא חזר למולדתו. לאחר מותה של גיטה ב-2003, הוא סוף סוף הרגיש שהוא מסוגל לדבר על חוויית המלחמה שלו לאחר שחשש שהוא ייתפס משתף פעולה.
הוא התראיין לעיתונאית הת'ר מוריס במהלך שלוש השנים הבאות, שכתבה את רב המכר "המקעקע מאושוויץ" בשנת 2018. בעוד שהספר הוגדר כסיפורת היסטורית, הוא יצר מחלוקת בגלל תפיסה שהשיווק והתוכן שלו מרמזים על דיוק היסטורי למרות חריגות משמעותיות מהאמת והצגת עיבוד הגיוגרפי של ביוגרפיה מסובכת. סוקולוב נפטר ב-2006, והותיר אחריו בנו.
שימי קדוש
שמעון (שימי) קדוש (נולד ב-24 בפברואר 1966) הוא סופר, איש תקשורת ועורך דין ישראלי.
חייו
קדוש נולד וגדל בחיפה. שירת בנח"ל המוצנח, ונמנה עם חברי הגרעין המייסד של קיבוץ צבעון, שם היה מרכז המשק וגזבר. בתחילת שנות ה-90 השלים תואר בלימודי קולנוע ותקשורת. סרט הגמר שלו, הפיתוי האחרון, בהשתתפות מודי בר און, מכרם ח'ורי ויעל אלמוג, זכה בפרסים והוקרן בפסטיבלים. שיר הנושא הולחן ובוצע בידי מיקי גבריאלוב.
בשנים 2005–2009 למד משפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים, ואחרי הסמכתו לעריכת דין פתח משרד פרטי בבנימינה. הוא חבר במערכת ביטאון לשכת עורכי הדין במחוז חיפה, בדלתיים פתוחות, ובעל טור אישי בשם הגבירה בחום במקומון גפן. ב-2010 הקים את העמותה לצדק חברתי ומשפטי, והוא עומד בראשה. בשנת 2014 כתב את השיר "אחרי שעזבת" ביחד עם יהודה פוליקר אשר גם הלחין ושר, השיר ראה אור בדיסק האחרון של יהודה פוליקר - מוזיאון החלומות.
בשנת 2015 סיים בהצטיינות את לימודי התואר השני במשפטים (LL.M).
בתחילת 2017 ראה אור ספרו החמישי: חיפה - ז'נבה.
קדוש נשוי למיכל ואב לים, גל ויובל, ומתגורר בבנימינה.
ספריו
קדוש פרסם ארבעה ספרים. אחד מהם עוסק בגידול ילדים, ושניים מיועדים לילדים. שני הספרים הראשונים אוירו בידי שירה שכטר ויצאו בהוצאת ידיעות אחרונות.
ספר הילדים יש שלולית באוטו גלידה (2004) עוסק בילד בשם ים, אשר בונה בחלומו אוטו גלידה מקרטון, ועבר בו חוויות שונות.
הספר הים של בנימינה (2007) כתוב בחרוזים ומתאר סיפורים וחוויות מן המושבה בנימינה וסביבותיה. אייר את הספר גיא מורד, והוא יצא בבנימינה, בהוצאת "גלורי".
הספר חיפה- ז'נבה (2017) הוא אסופה של 34 ספורים קצרים עם אהבה ונוסטלגיה. הספר זכה לתמיכת קרן לעידוד היצירה העברית של אקו"ם. את כריכת הספר צילמה גלית שר, והוא יצא בהוצאת ניב.
במהלך לימודיו לתואר במשפטים ערך קדוש, יחד עם חברו ללימודים אפרים דה האס, ראיונות עם תשעה משופטי בית המשפט העליון בדימוס, אשר פורסמו, תחת השם תשעה מן העליון - הרהורים שלאחר השפיטה, ככרך ז' (2009) של כתב העת עלי משפט.
טולימונסטרום
טולימונסטרום המכונה גם מפלצת טאלי (באנגלית: Tully Monster;שם מדעי: Tullimonstrum כשמשמעות שמו היא כשמו העממי), הוא סוג נכחד של יצור מיימי בעל גוף רך מתקופת הקרבון הפנסילבני של אמריקה הצפונית, מלפני כ-311 עד 306 מיליון שנים.
יצור זה נחשב לחידה עבור החוקרים, מאחר שמאפייניו יכולים להזדהות עם מספר סדרות מודרניות, אף שאיננו קרוב לאף אחת. הסוג תואר ב-1966 בידי יוג'ין ריצ'רדסון והוא נחשב למאובן הלאומי של מדינת אילינוי. נכלל בו מין יחיד - Tullimonstrum gregarium, שפירושו: "נפוץ".
תיאור
היצור המוזר התגלה רק בממצא בערוגת נחל מזון שבאילינוי, ארצות הברית והוא מצוי בימינו במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע שבשיקגו. הוא הגיע לאורך של 8 עד 35 ס"מ וככל הנראה חי במים רדודית על קרקעית הים החולית או הבוצית או שפכי נהרות טרופיים.
בשל צורתו המוזרה נמצא הסיווג הטקסונומי במחלוקת מתמשכת, מבלי להחליט על קרבתו הברורה. מאחר שמבנהו דומה מעט לזה של תולעת גלילית דמוי סיגר ללא איברים מזוהים מספיק הוא מופיע במספר צורות כקרוב של הרכיכות, תולעים שונות, פרוקי-רגליים קדומים וכמה חלוקות מתארים אותו כמיתרן קדום מאוד שאולי היה קרוב למיתרני זנב לקבוצה הנכחדת Conodonta. כמה חוקרים הניחו שהיה בעל חוליות הדומה מעט לצמד או מיקסינה.
לצידו נמצאו מאובנים של פאונה נכחדת של אקלים טרופי, אשר כללה מספר חסרי חוליות ענקיים כמ החרק הענק מזותהיירוס.
Love Boy
השיר הגיע למקום הראשון במצעד של גלגלצ, והרביעי במצעד של רשת ג'.
רקע וכתיבה
בנוסף לכך, שבר השיר את שיא ההשמעות ברדיו הישראלי כאשר הושמע בחודש אחד בלבד 1,426 פעמים בכל תחנות הרדיו, עם ממוצע של 50 השמעות ביממה אחת.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר, בבימויה של גילי בוראקס, פורסם ביוטיוב ב-14 באפריל 2013. בתחילת הקליפ ניתן לראות את אינטרנשיונל מהלכת ברחוב עם כלב לעבר אולפן צילומים. כאשר נכנסת אל האולפן, הולכת אינטרנשיונל ישירות אל עבר חדר האיפור.
נעם בן זאב
נעם בן זאב (נולד ב-1954) הוא כתב, מבקר מוזיקלי, מוזיקאי, מרצה וסופר ישראלי.
קורות חיים
בן זאב הוא בעל תואר שני במוזיקולוגיה מאוניברסיטת תל אביב. הוא מנגן על טרומבון וניגן בתזמורת הסימפונית חיפה, באופרה הישראלית ובתיאטרון הבימה. הצטרף לעיתון הארץ בשנת 1992 ועד פרישתו ב-2015 שימש כמבקר המוזיקה וכתב לענייני מוזיקה קלאסית בעיתון. בן זאב מרבה לעסוק בכתיבתו בסוגיות פוליטיות וחברתיות בהקשרן המוזיקלי, ובמיוחד בולטת התייחסותו הרבה לתחום החינוך המוזיקלי בישראל.
בנובמבר 2015 הצטרף בן זאב למרכז האמנויות ״אלמא״ בזכרון יעקב כמנהל אמנותי.
בן זאב הוא מרצה למוזיקה במכללת ספיר בשדרות.
ספריו
בשנת 1998 יצא לאור ספרו "חמישה מבטים על המוזיקה", בהוצאת ״סל תרבות ארצי״, המגולל את סיפורה של המוזיקה הקלאסית במערב, כרצף של סגנונות שעולים ויורדים, כאשר כל פרק מוקדש לתקופה מסוימת.
בשנת 2009 יצא לאור ספרו "מנגינה ישראלית" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר בוחן את היחס של החברה היהודית והערבית למוזיקה, בעבר והיום, ומנסה להתחקות אחר מקורות המוזיקה שנוגנה ומנוגנת בישראל.
בשנת 2015 יצא לאור, בהוצאה פרטית, ספרו ״הנגן הראשי: חיים עם כינור״. הספר הוא ביוגרפיה של הכנר והמורה חיים טאוב, הנגן הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הומונקולוס
אלכימאים במאה ה-16 הציעו טכניקות ליצירת אדם בממדים זעירים ישירות מזרע האדם ללא צורך בהיריון. אדם זעיר זה כונה מאוחר יותר "הומונקולוס", כלומר "איש קטן".
יצורים מיניאטוריים אלה הסעירו את הדמיון, והופיעו מאז בפולקלור ובספרות.
בפילוסופיה של ההכרה נעשה במונח שימוש מושאל, המתאר את הרכיב המצוי בתוך תודעת האדם וצופה ממנה על העולם. בפסיכולוגיה ובמדעי המוח המודרניים הוסב המונח "הומונקולוס" לייצוג של גוף האדם בתפיסה או בקליפת המוח.
אלכימיה
הרעיון ליצירה מלאכותית של אדם מופיע במקורות שונים בעת העתיקה. טכניקה ליצירת האדם הזעיר, ההומונקולוס, בשיטות אלכימיות, הוזכרה לראשונה בשנת 1537 בחיבור "על טבע הדברים" (De natura rerum) המיוחס לאלכימאי פאראצלסוס, ועל פיה העברת זרע אדם דרך סדרת תהליכים הכוללת, בין השאר, השהייה ברחם של סוסה, מביאה ליצירת אדם זעיר, תחילה שקוף וחסר גוף ואחר טיפול מתאים הוא מקבל גוף של ילד ואף גדל, אך נותר בממדים זעירים יחסית.
מאז המשיכו ההומונקולי להופיע בספרות האלכימיה ואף היו אלכימאים שהצהירו שהצליחו לייצר הומונקולוס בפועל. באחד המקרים המפורסמים ביותר, נטען שבשנת 1775 ייצרו הרוזן הווינאי יוהאן פרדיננד פון קופשטיין והכומר האיטלקי אבה גלוני, עשרה הומונקולי בעלי יכולת לחיזוי עתידות שנשמרו במים במכלי זכוכית בעיר כדי שלא ימותו כתוצאה מחשיפת יתר לאוויר. על פי המסופר, שניים מתוכם נותרו ללא גוף, אך שמונת האחרים הגיעו, לאחר טיפול מתאים, למידת רגל אחת. שמונת ההומונקולי בעלי הגוף קיימו חברה בעלת מעמדות ותפקידים הכוללת אף מלך ומלכה. אנשים רבים ומכובדים העידו, על פי המסופר, שצפו במו עיניהם בהומונקולי אלה.
פרפורמציה
על פי תאוריית הפרפורמציה בנוזל הזרע של הגבר יש הומונקולי זעירים המתפתחים עד לגודל של תינוק בעת ההיריון. בזרע של כל הומונקולוס כזה יש גם כן הומונקולי זעירים עוד יותר שגם בזרעם יש הומונקולי ברגרסיה הנמשכת עד האדם הראשון שבזרעו היו מצויים בשרשרת כל ההומונקולי של האנושות עד סוף כל הדורות.
במאה ה-17 העלו אנשי מדע כמו אנטוני ואן לוונהוק ו את הטענה שנוזל הזרע מכיל הומונקולי. האחרון אף הכין רישומים מפורסמים הממחישים את השערתו, אחרים, אף דימו למצוא את ההומונקולוס הזעיר בבדיקת מיקרוסקופ של נוזל הזרע. על מנת להסביר כיצד אותו הומנקולוס המצוי בתאי הזרע של הזכר מתפתח לוולד הנושא תכונות תורשתיות מאמו, העלה ז'אן אסטרוק את ההשערה שההומונקולוס מקבל צורה וסופח תכונות בזמן מעברו בביצית.
תאוריה זו השתלבה היטב בתפיסות נוצריות בדבר החטא הקדמון והשוואת האוננות הגברית למעשה רצח, שכן היא מביא למותו של ההומונקולוס שבנוזל הזרע.
מנגד, היו שהסתייגו מתאוריה זו בגלל המוות המאסיבי וההיקף הרחב של אובדן חיי אדם הגלום בה. על מנת להתמודד עם בעיית המוות והבזבוז המאסיבי, העלה הארטסוקר השערה, שההומונקולוס שאינו נקלט מתנדף ועובר מִחזור. לייבניץ תמך אף הוא בהשערה זו. בעוד שהתאוריה הבסיסית על ההומנקולוס המצוי בזרע סיפקה הסבר פשוט לשאלת מנגנון הרבייה, תוספת רכיב ההתנדפות והמחזור, עוררה קשיים תאורטיים, והפכה הסבר פשוט ואינטואיטיבי, למורכב וספקולטיבי.
בספרות
בטריסטרם שנדי מאת הסופר האנגלי, לורנס סטרן, מתואר העיוות שעבר על ההומנקולוס של טריסטרם בגלל הסחת דעת של אמו בעת עיבורו.
במערכה השנייה בחלק השני של פאוסט מאת גתה, מייצר ואגנר הומונקלוס במעבדה. לאחר ערבוב של מאות חומרים, המאסה מתבהרת, ודמות פלאים מתגבשת. בחליפת המכתבים בין גתה ואקרמן מתברר שלמעשה השטן מפיסטופלס, היה מעורב ביצירת המונקולוס זה.
בספרו של פרימו לוי "מקצועות של אחרים" הוא מתייחס למושג הומונקולוס כשהוא דן בסוגיה של הגיית דמויות בספר.
במדעי המוח המודרניים
במיפוי מודרני של המוח, משמש ההומונקולוס כאילוסטרציה של גוף האדם במוח, ואת איברי הגוף השונים כפי שמשתקפים בעיבוד המידע העצבי בקליפת המוח. ההומונקולוס התחושתי מייצג את איברי הגוף המשתתפים בעיבוד הקלט התחושתי, ואילו ההומנקולוס המוטורי משקף את אזורי השליטה על תנועות הגוף.
ג'ון וויק (דמות)
ג'ון וויק (באנגלית: John Wick) הוא אנטי גיבור, הדמות הראשית בסדרת סרטי ג'ון וויק. את הדמות מגלם השחקן הקנדי קיאנו ריבס. דמותו של ג'ון וויק, ששמו במקור הוא ג'רדני יובונוביץ', היא דמות של מתנקש שפרש מעולם הפשע, עד אשר כנופיה של עבריינים פורצת לביתו, גונבת את מכוניתו והורגת את כלבתו, המזכרת האחרונה שלו מאשתו המנוחה. בעקבות מות הכלבה וויק יוצא למסע נקמה בלתי ניתן לעצירה, ומוצא עצמו נרדף על ידי מתנקשים שכירים מתחרים.
ביוגרפיה בדיונית
ג'ון וויק נולד בשם ג'רדאני יובונוביץ' ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית (ברית המועצות) להורים ממוצא צועני. הוא התייתם בגיל צעיר, ולאחר מכן נלקח תחת חסותו של חבר ותיק של אביו, שבסופו של דבר הפך למנטור שלו. בסדרת הקומיקס של ג'ון וויק נחשף שהוא בילה חלק ניכר מגיל ההתבגרות שלו באל סאזל שבמקסיקו. ייתכן שהוא שירת בחיל נחתים, ובסיומו אימץ לעצמו את השם "ג'ון וויק". בשלב מסוים הוא גויס על ידי קבוצת פשע מאורגן של רוסים ממוצא רומני, והוכשר על ידי מנהיגת הארגון, אישה המכונה "המנהלת", בעיר ניו יורק. בפיקוחה של המנהלת, וויק הוכשר כרוצח שכיר ורכש מיומנויות שונות, לרבות אמנות לחימה, כלי ירייה וכלי נשק אחרים, נהיגה טקטית, הסתננות, ועוד. לאחר שעזב את הארגון הוא נעצר ונכלא. עם שחרורו, הוא תוחמן להצטרף לעולם התחתון הפועל מתוך רשת מלונות קונטיננטל. בסופו של דבר, וויק הפך לשם דבר בעולם הפשע בניו יורק, והפך לרוצח שכיר ידוע לשמצה, נודע בשל היותו חסר רחמים ונחוש. בין השאר, פורסם כי בפעם אחת הרג שלושה אנשים תוך שימוש בעיפרון בלבד. מאוחר יותר הוא זכה לכינוי "באבה יאגה".
בסופו של דבר, וויק התאהב באישה בשם הלן. בתקווה להשאיר את עברו כרוצח שכיר מאחוריו ולנהל חיים נורמליים, הוא נפגש עם ויגו טאראסוב, בוס של קבוצת פשע מאורגן, שהסכים להעניק לו את חירותו אם יוכל לבצע עבורו משימה שתוארה כ-"בלתי אפשרית", תוך שהוא רומז שוויק לא צפוי לשרוד. וויק פנה לעזרה אל בוס אחר, סנטינו ד'אנטוניו, ונשבע לו בשבועת דם. וויק חיסל את כל יריביו של טאראסוב, ובכך איפשר לו להפוך לאחד מראשי הפשע המאורגן החזקים ביותר בניו יורק. לאחר מכן, וויק פרש מחיי הפשע והתחתן עם הלן. גם בחלוף חמש שנים מפרישתו, המוניטין שלו נשאר אגדי ושמו הלך לפניו.
ג'ון וויק (2014)
בעקבות מותה של אשתו הלן ממחלה סופנית, וויק נותר לבדו ובוחר להתבודד מהחברה בכלל. את ימיו הוא מעביר בנהיגה ברכב פורד מוסטנג יוקרתי משנת 1969, ובטיפול בכלבתו, ביגל בשם דייזי, המתנה האחרונה שהעניקה לו אשתו המנוחה. כאשר ג'וזף טאראסוב, בנו של ויגו, פורץ לביתו של וויק, תוקף אותו, הורג את דייזי וגונב את מכוניתו, וויק יוצא למסע נקמה קטלני. בידיעה שוויק לא יעצור עד אשר יהרוג את ג'וזף, ויגו מנסה להגן על בנו ושולח מספר רוצחים שכירים על מנת לעצור אותו, אך וויק הורג את כולם באכזריות. בסופו של דבר, וויק זוכה לנקמתו והורג את ג'וזף ואת ויגו. לאחר מכן, הוא מציל כלב פיטבול ממקלט לבעלי חיים, ולאחר מכן חוזר לביתו.
ג'ון וויק 2 (2017)
לאחר שהשלים את נקמתו בטאראסוב, וויק משיב לרשותו את מכוניתו מאחיו של ויגו, אברם, ומסכם איתו על הפסקת אש. עמו הפוגה. וויק שואף, שוב, לפרוש מחיי הפשע, אולם ראש ארגון הפשע קאמורה, סנטינו ד'אנטוניו, דורש ממנו למלא אחר שבועת הדם שלו ולהתנקש בג'יאנה, אחותו של סנטינו, על מנת לאפשר לו לתפוס את מקומה. וויק מסרב בתחילה, אך בסופו של דבר טס לרומא על מנת למלא את שבועתו, שם וויק מגלה כי סנטינו בגד בו. סנטינו הציב 7 מיליון דולר פרס על ראשו של וויק, שפונה אל "מלך באוורי" לעזרה. בסופו של דבר, וויק פוגש את סנטינו במלון הקונטיננטל, שם, על פי חוקי המקום, אסור לשפוך דם. וויק מפר חוק זה, וכתוצאה מכך - הוא חווה נידוי מהמקום ומהעולם התחתון. וינסטון מאפשר לוויק שעה על מנת לברוח מהמקום, בטרם הפרס הכספי על ראשו יוכפל.
ג'ון וויק 3 (2019)
כשהוא מנודה, מותש ופצוע, וויק מתכונן לברוח מניו יורק כשמתנקשים רבים בעקבותיו, לאחר שהפרס על ראש עלה ל-14 מיליון דולר. וויק נמלט למרוקו, שם הוא נפגש עם סופיה, מנהלת מלון קונטיננטל המקומי, אשר מסייעת לו לנהל משא ומתן: וויק יהרוג את וינסטון, ובכך ינקה את עצמו ויזכה למחילה מצד "השולחן הגבוה". וויק שב לניו יורק, חובר לווינסטון ומחליט שלא להרוג אותו. בנוכחות בוררת מטעם "השולחן הגבוה", וינסטון יורה בוויק, שנופל מהגג אל הרחוב ונאסף על ידי "מלך באוורי" שמספר לו שבכוונתו לצאת למסע נקמה נגד "השולחן הגבוה". וויק מסכים להצטרף אליו.
ג'ון וויק 4 (2023)
ג'ון וויק מוצא דרך להביס את הפסגה הגבוהה, אבל לפני שיוכל לקבל את החופש שלו, וויק מוכרח להתמודד עם יריב חדש עם בריתות חזקות ברחבי טוקיו, ברלין, ניו יורק ופריז במטרה להתמודד עם חברים ותיקים שהפכו לאויביו החדשים. בסיום הסרט נודע כי ג'ון בסופו של דבר לא שרד את היריות בדו הקרב האחרון, ונקבר כבקשתו לצד בת זוגתו.
מאפיינים
דמותו של ג'ון וויק תוארה כ-"דמות מרכזית של שד שלא ניתן להרוג אותו " וכ-"מקבילה מודרנית ומכוונת פעולה לזיכיונות סרטי אימה משנות ה-80", ולפי הדיווחים, וויק הביא למותם של 306 בני אדם, יותר מג'ייסון וורהיס וממייקל מאיירס ביחד. מסע הצלב האלים של וויק תואר כמקרה קיצוני של "". וויק נראה בעיקר לובש חליפות מחויטות ומותאמות עם שריון בליסטי. הוא לוחם קטלני ובקיא באקדחים, רובים, סכינים וצורות לחימה שונות אחרות כמו גם קרב פנים אל פנים. יש לו קעקוע גדול על הגב של זוג ידיים מתפללות ואוחזות צלב ומעליהן כיתוב גדול בלטינית שמשמעותו.
תגובות וביקורות
מאז תחילתו של הזיכיון, דמותו של ג'ון וויק והתפתחותה בסרטי ההמשך נראו כנקודת ציון דרך משמעותית בקריירה הקולנועית הארוכה של קיאנו ריבס. הסרטים הפכו לסרטי פולחן והופעתו של ריבס זכתה לשבחים רבים.
במדיות שונות
דמותו של ג'ון וויק הופיעה בקרוסאובר במשחק פורטנייט, כתוצאה של טעות שעשו ילדים צעירים ובני-נוער, שחשבו שה של וויק הוא "הקוצר" (אחת מדמויות פורטנייט). על פי Republic World, ה של וויק הוא אחד מהפופולריים ביותר במשחק.
מכי חכם נאמן
מכי חכם נאמן, (נולדה ב-3 באוגוסט 1960) היא אקטיביסטית פמיניסטית, יזמת, מנהיגה חברתית ומשוררת ישראלית. ייסדה את עמותת רוח נשית, המסייעת לנשים נפגעות אלימות להגיע לעצמאות כלכלית. זוכת פרס זוסמן-ג'וינט למצוינות בתחום השירותים החברתיים בישראל ואות הוקרה של השרה לשוויון חברתי בתחום המאבק באלימות נגד נשים. חכם נאמן היא חברת מועצת עיריית תל אביב-יפו ה-21 (ברוטציה עם מוריה שלומות) מטעם מפלגת "אנחנו העיר" בראשות אסף הראל.
ביוגרפיה
חכם נאמן נולדה בתל אביב בשם מלכה חכם לשרה פרש ולציון חכם אשר עלו לישראל מעיראק בשנת 1951 במסגרת מבצע עזרא ונחמיה. היא הבכורה מבין שש אחיות. בין השנים 1970–1978 נדדה המשפחה בין צפת לפתח תקווה. בשנת 1976 הצטרפה לתנועת "המתיישב הצעיר" ובשנת 1978 התגייסה לצה"ל במסגרת גרעין הנח"ל "דולב" אליו השתייכה.
בשנת 1987 סיימה לימודי אמנות בהצטיינות בחוג לפיסול במכון אבני. בשנת 1993 סיימה לימודי חינוך פתוח ניסויי במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין. בין השנים 1991–1999 עבדה כמחנכת ומורה לאמנות בבתי ספר יסודיים ותיכוניים. בין השנים 1996–1998 עבדה כשחקנית ובובנאית בתיאטרון בית-המקרא ברמת גן. בשנת 2000 קיבלה תואר ראשון בחינוך יצירתי והוראה ממכללת סמינר הקיבוצים. בוגרת תוכנית "עמיתי אשלים" בג'וינט-אשלים ליזמים בתחום ילדים ובני נוער בסיכון לשנת 2006. בשנת 2009 קיבלה תואר שני בניהול מלכ"רים וארגונים קהילתיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2014 השתתפה בסמינר "פמיניזם מזרחי זה לכולנו" מטעם "המדרסה" בשיתוף מכללת ספיר ותנועת אחותי. בשנת 2015 השתתפה במעבדה לחקר השפעה פמיניסטית של קרן דפנה.
חכם נאמן למדה כתיבה אצל המשוררות שז, ענת זכריה וטל ניצן והיא בוגרת תוכנית עמיתי עלמא 'מתנאל' בעלמא - בית לתרבות עברית. זוכת פרס אח"י לשירה לשנת 2021 ומענק קרן רבינוביץ לשירה לשנת 2022 על ספר ביכוריה "אנחנו סוסי הפרא של נהריה" שראה אור בהוצאת עתון 77.
בשנת 2018 התמודדה חכם נאמן על מקום במועצת העיר תל אביב-יפו ונבחרה לכהן כחברת מועצה (ברוטציה עם מוריה שלומות) מטעם "אנחנו העיר" בראשות אסף הראל.
חכם נאמן מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה ולהם שני בנים.
פעילות חברתית
חכם נאמן פועלת לפיתוח והובלה של שירותים חברתיים ולשינוי חברתי בקרב אוכלוסיות מוחלשות ומודרות, בשוליים של מדינת ישראל. היא מבצעת הכשרות והרצאות במוסדות אקדמיים, ארגונים חברתיים ומוסדות חינוך ולוקחת חלק בוועדות וכנסים בכנסת לקידום חקיקה למען נשים. בשנת 2015 השתתפה בכנס "אלימות כלכלית" שנערך במשכן הכנסת בירושלים ביוזמת ח"כ זהבה גלאון, מרכז "תמורה" ועמותת "רוח נשית" ובכנס "דרום ת"א מההיבט המגדרי" שנערך לרגל יום האישה הבינלאומי ביוזמת "כוח לקהילה" ובשיתוף תנועת אחותי - למען נשים בישראל.
בעצמי - לקידום ושילוב בתעסוקה של אוכלוסיות מעוטות-הזדמנויות
בעצמי הוא ארגון חברתי המסייע לנשים ולגברים השרויים באבטלה מתמשכת או בתת-תעסוקה להשתלב בתעסוקה יציבה. חכם נאמן שימשה כסמנכ"לית הארגון בין השנים 2001–2007. במסגרת תפקידה יזמה ופיתחה תוכניות בתחום התעסוקה למובטלים, עולים וילידי הארץ, פרויקטים להעצמת נשים ופרויקטים לנוער במצבי סיכון. התוכניות פעלו בכל רחבי הארץ בשיתוף עם רשויות מקומיות, ג'וינט ישראל, משרד הקליטה ותוכניות בתעסוקה לישראלים יוצאי אתיופיה בשיתוף הסוכנות היהודית.
רוח נשית - עצמאות כלכלית לנשים נפגעות אלימות
רוח נשית היא עמותה ללא מטרות רווח, הפועלת לחולל שינוי חברתי לקידום כוחן הכלכלי של נשים נפגעות אלימות בישראל, מתוך ראייה פמיניסטית ומחויבות לצדק מגדרי.
חכם נאמן יזמה את הקמת העמותה בשנת 2007 בעקבות סיפורה האישי:
הרעיון של העמותה הוא ליצור מעגלי תמיכה סביב נשים נפגעות אלימות לאורך זמן, עד שהן עולות על המסלול של חיים עצמאיים. העמותה הוקמה על ידי חכם נאמן, אשר כיהנה כמנכ"לית העמותה בין השנים 2007–2015.
קינוקלאן - נשים עם מצלמות
העמותה פועלת להפקתן ולהפצתן של יצירות קולנועיות וספרותיות הנותנות ביטוי לעולמן של נשים, מנקודת מבטן. העמותה הוקמה על ידי דנה גולדברג ואפרת מישורי. חכם נאמן מכהנת כחברת דירקטוריון החל משנת 2016.
בובינה - תיאטרון בובות לשוויון מגדרי
בשנת 2016 הקימה חכם נאמן ביחד עם שרון גרוס את "בובינה - תיאטרון בובות לשוויון מגדרי". התיאטרון משלב שחקניות ובובנאיות מקצועיות לצד צעירות בסיכון בשיתוף עמותת "קול הנוער" מיפו ד'. ההצגות עוסקות בחינוך לשוויון מגדרי במטרה לשנות תפיסות וסטראוטיפים מגדריים. סנדרה שדה מעניקה ייעוץ וליווי אמנותי לתיאטרון החל מהקמתו.
אלון כרמל
אלון כרמל הוא יזם ישראלי ומייסד אתר ההיכרויות הפופולרי JDate.
ביוגרפיה
כרמל נולד וגדל בחיפה. ב-1979 עבר לארצות הברית והחל בה את קריירת היזמות שלו.
עד שנת 2000, Matchnet PLC הונפקה בבורסת פרנקפורט שש שנים לאחר מכן החברה נרשמה גם בארצות הברית ושינתה את שמה ל-Spark Networks.
בשנת 2004 היה לחברה מספר חסר תקדים (באותה תקופה) של 20 מיליון משתמשים, אשר הציב אותו בראש תחום ההיכרויות המקוון.
חורחה קמפוס
חורחה פרנסיסקו קמפוס (בספרדית: Jorge Campos Navarrete; נולד ב-15 באוקטובר 1966 באקפולקו מקסיקו) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת השוער, ונחשב אחד השוערים הבולטים של הכדורגל בתקופתו.
אלון כרמל
ביוגרפיה
בשנת 2012 הקים כרמל את AniView LTD בישראל, ולאחר מכן את AniView INC בארצות הברית.
לכרמל שני ילדים.
ליאו בירגר
ליאו בירגר (בגרמנית: Leo Buerger; 13 בספטמבר 1879, וינה, אוסטריה – 6 באוקטובר 1943 ניו יורק, ארצות הברית) היה רופא יהודי, שימש כפתולוג וככירורג בבית החולים הר סיני בניו יורק, משנת 1930 שימש כפרופסור לכירורגיית דרכי השתן באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. על שמו נקראת מחלת בירגר.
קורות חיים
בירגר נולד בווינה שבאוסטריה, ובהיותו כבן שנה היגרה משפחתו לארצות הברית. את לימודיו היסודיים, למדד בבתי ספר שונים בניו יורק, שיקגו ופילדלפיה, ועד לתואר שני למד במכללה של אוניברסיטת קולומביה לרופאים ומנתחים שבניו יורק. את לימודי הדוקטורט ברפואה סיים באוניברסיטת קולומביה עצמה.
בתחילה עבד כרופא במשך כ-3 שנים, בבית החולים לנקס היל, שבניו יורק, ולאחר מכן, במשך שנתיים נוספות, בבית החולים הר סיני, גם הוא בניו יורק. בין השנים 1905–1907 חזר לאירופה והתנדב במרפאה הכירורגית בורוצלב (אז ברסלאו - בגרמניה) שבמערב פולין, כשהוא מגיח מפעם לפעם לסיורים לימודיים בפריז ובווינה. בשנת 1907 חזר לניו יורק, ועבד בבית החולים הר סיני, כמנתח וכפתולוג. במסגרת עבודתו בהר סיני, תיאר את המאפיינים הפתולוגיים של המחלה Thromboangiitis obliterans, שקיבלה את שמו מחלת בירגר.
המלאך (ספר)
המלאך: אשרף מרואן, המוסד והפתעת מלחמת יום כיפור הוא ספרו של פרופ' אורי בר-יוסף (מהמחלקה ליחסים בינלאומיים של בית הספר למדעי המדינה באוניברסיטת חיפה) המגולל את תולדות חייו של "המלאך" - אשרף מרואן - שהיה לפי אנשי המודיעין הבכירים ביותר איש הריגול הטוב ביותר שהיה לישראל ואחד הטובים במאה ה-20. הספר יצא במהדורה ראשונה ב-2010. שנה אחר כך התפרסמה מהדורה מעודכנת הרבה יותר שתיקנה גם חלק מהשגיאות שהיו במהדורה הראשונה ובספטמבר 2018 יצאה מהדורה שלישית שהוסיפה פרטים חדשים על הפרשה.
בשנת 2016 זיכה הספר את מחברו בפרס הלאומי לספרים יהודיים.
עלייתו של מרואן למוקדי הכוח במצרים
אשרף מרואן נולד ב-1944 למשפחתו מצרית מכובדת. הוא היה צעיר מוכשר, נאה ובעל קסם אישי ובמקום ללכת לשירות צבאי רגיל הוא הלך לעתודה האקדמית ולמד כימיה לתואר ראשון. כאשר למד באוניברסיטה פגש את בתו של נשיא מצרים דאז, גמאל עבד אל-נאצר, מונא. בין השניים התפתח קשר למורת רוחו של אביה ולבסוף נישאו. לאחר הנישואים מרואן לא זכה באמונו של נאצר שהציב אותו לתפקיד זוטר בארמון הנשיאות והקפיד שיהיה תחת מעקב מתמיד.
התנדבותו של מרואן למוסד
מרואן אשתו ובנם הצעיר הגיעו בסוף שנות הששים ללונדון להמשך לימודיו של מרואן. מסיבות שונות הם נאלצו לחזור למצרים אך מרואן המשיך להגיע ללונדון לעיתים מזומנות. ממכלול סיבות המפורטות בספר, ביניהן בצע כסף, צורכי אגו, ויצר הרפתקנות, הוא החליט למכור את שירותיו לישראל. הוא צלצל לשגרירות בלונדון וביקש לדבר עם נציג המודיעין שם. פעם אחת הוא נדחה בטעות על ידי הנספחות הצבאית בשגרירות אך בפעם השנייה, בסוף 1970, נוצר קשר בינו ובין שלוחת המוסד ומיד נקבעה פגישה בינו לבין סגן ראש השלוחה, דובי, במלון בלונדון. הפגישה עברה ללא תקלות וכבר במהלכה העביר מרואן מסמכי מודיעין יקרי ערך לאיש המוסד. למוסד היה ברור מהרגע הראשון כי המדובר במקור בעל נגישות חסרת תקדים ולאחר שורת דיונים הוחלט לגייסו ודובי, נקבע כמי שיפעיל אותו. דובי היה מפעילו הכמעט יחיד במשך 28 שנים, עד 1998, תופעה חסרת תקדים בעולם הריגול. כינוי המקור "המלאך" ניתן לו זמן מה לאחר שהחלה הפעלתו על שם גיבור סדרת פשע פופולרית באותה תקופה. החומר שהעביר הופץ בצורה זהירה ותחת כינויי מקור שונים כדי להסתיר את העובדה שמדובר במקור צמרת אחד. היחידים שקיבלו את כל החומר בצורה מרוכזת תחת שם קוד "חותל", היו ראש הממשלה, גולדה מאיר, שר הביטחון, משה דיין, הרמטכ"ל, חיים בר-לב ואחר כך מחליפו, דוד אלעזר, וראש אמ"ן, אהרון יריב ואחר כך מחליפו אלי זעירא. בכינוי "בבל" שיוחס למרואן בתקשורת הישראלית עד פרסום זהותו לא נעשה מעולם שימוש.
השינויים במעמדו של מרואן בצמרת המצרית
בספטמבר 1970, הלך לעולמו המנהיג המצרי גמאל עבד אל-נאצר. יורשו סאדאת, שנחשב לדמות חיוורת וחסרת כוח בצמרת המצרית, הצליח לחסל את "מוקדי הכוח" של האופוזיציה נגדו במאי 1971. מרואן, שהמשיך לעבוד תחת סאדאת בארמון הנשיאות, סייע לו להביס את אנשי האופוזיציה שנחשבו לממשיכי דרכו של נאצר. בני משפחתו של נאצר לא ראו בסאדאת יורש מתאים וסאדאת נתן למרואן, חתנו של נאצר, תפקידים חשובים כדי להפגין כי יש בין בני המשפחה כאלה שתומכים בו. בפועל, מרואן היה אחראי אישית על שני תיקים מרכזיים: התיק הסעודי, דרכו זרם סיוע כלכלי משמעותי למצרים, והתיק של לוב תחת קדאפי, שסייעה למצרים בהשגת אמצעי לחימה שונים, בראש ובראשונה מטוסי תקיפה צרפתיים שצרפת סרבה למכור ישירות למצרים בעקבות אמברגו שהטילה עליה ועל מדינות אחרות, כולל ישראל, לאחר מלחמת ששת הימים. קרבתו של מרואן לסאדאת ומעמדו כחתנו של נאצר אפשרו לו להשיג כמעט כל מידע שעניין את ישראל והפכו את מצרים "לספר פתוח" עבור ישראל.
א. תפישת המלחמה המצרית: עד שמרואן החל להעביר את הפרוטוקולים של ישיבות הפורומים הביטחוניים המרכזיים במצרים, כולל ישיבות מטכ"ל והדיונים של סאדאת עם ראשי צבאו, היה ברור כי מצרים תתקשה לצאת למלחמה מבלי שהשיגה ציוד מסוים שיאפשר לה לחצות את התעלה ולהתקדם לעומק סיני. מהמסמכים שמסר, כמו גם מהפרוטוקולים של השיחות החשאיות בין הצמרת המצרית למנהיגי ברית המועצות, היה ברור מה נדרש בראיית המצרים כדי לצאת למלחמה: בראש ובראשונה כמויות גדולות של ציוד גישור וציוד אחר כולל אלקטרוני, מטוסי תקיפה ארוכי טווח שיוכלו לתקוף את בסיסי חיל האוויר בישראל (כפי שישראל תקפה את המצרים ב-1967), וטילים שירתיעו את ישראל מתקיפת מטרות בעומק מצרים, כפי שעשתה במהלך מלחמת ההתשה. לאחר מינויו של אלי זעירא לתפקיד ראש אמ"ן התקבעה באמ"ן ה"קונספציה" לפיה מצרים לא תצא למלחמה לפני שתשיג מטוסי תקיפה ארוכי-טווח וטילי "סקאד." כפי שמראה בר-יוסף במהדורה האחרונה של ספרו, בתחילת יוני 1973 הבהיר מרואן כי המצרים נואשו מהשגת המטוסים ולא רואים עוד בהשגתם משום תנאי ליציאה למלחמה. זמן קצר אחר כך מסר כי ברית המועצות הסכימה למכור טילי "סקאד" למצרים. מסיבות שאינן ברורות עד היום אמ"ן לא קיים דיונים על מידע חדש וקריטי זה שהצביע על כך ש"הקונספציה" כבר אינה רלוונטית. זעירא כמו גם ראש ענף 6 האחראי על מצרים באמ"ן/מחקר המשיכו לדבוק בה ממש עד שהחלה המלחמה.
ב. תוכניות המלחמה המצריות: תוכניות המלחמה המצריות, תחת שם הקוד "גרניט", עברו שינויים מסוימים מאז מלחמת ההתשה אך במרכזן עמדו תמיד שני שלבים: בשלב ראשון חציית התעלה על ידי חמש דיוויזיות חיל רגלים וכוחות נוספים וכיבוש הגדה המזרחית של תעלת עד כשמונה קילומטר בעומק סיני, ובשלב שני פריצה של שתי דיוויזיות שריון וכוחות נוספים לעומק סיני. מרואן העביר לישראל במשך השנים את תוכניות המלחמה המקוריות, אלה ששכנו בכספת של כל מפקד דיוויזיה מצרית בחזית. בסוף אוקטובר 1972, כאשר סאדאת נתן הוראה לצבאו לצאת למלחמה מבלי להמתין למערכות נשק נוספות, השתנתה תוכנית המלחמה ותחת שם הקוד "הצריחים הגבוהים" נקבע כי יעד המלחמה המצרי יוגבל רק לשלב הראשון של תוכנית "גרניט" כדי שהכוחות הצולחים יישארו תחת מטריית המגן של מערך הנ"מ המצרי ממערב לתעלה. מרואן העביר גם את פרטי התוכנית החדשה, אותה הסתירו המצרים מפני הסורים. אמ"ן הוציא מסמך ראשון על התוכנית המוגבלת הזו רק רבע שעה לפני פרוץ המלחמה. בימים הראשונים של המלחמה אמ"ן התעלם ממידע זה והעריך את מהלכי צבא מצרים לפי התוכניות הישנות שהיו כבר בלתי רלוונטיות.
ג. ההכנות המצריות למלחמה: מרואן העביר דרך קבע את כל המידע הרלוונטי על עסקות הנשק בין מצרים לברית המועצות. ברוב המקרים הוא מסר למפעיליו את חוזי הרכש המקוריים בין שתי המדינות. בהיותו ממונה על יחסי מצרים-לוב הוא גם העביר את כל המידע על הצטיידות חיל האוויר המצרי במטוסי תקיפה צרפתיים (שתוכננו במקור עבור חיל האוויר הישראלי) שהועברו למצרים דרך לוב. בנוסף הוא העביר גם את ספר סדר הכוחות של צבא מצרים, פרטים רבים על אימוניו למלחמה והערכות של גורמי הצמרת המצריים לגבי יכולתו של הצבא לעמוד במשימותיו.
כ-44 שעות לפני פרוץ המלחמה יצר מרואן, שהיה בפריז, קשר עם מפעילו דובי, בלונדון, וביקש להיפגש בדחיפות עם ראש המוסד, זמיר, כדי לדבר על "הרבה כימיקלים" – מילת קוד למלחמה גדולה. כשהגיע ללונדון בבוקר, כפי שמתואר בספרו של בר-יוסף, נודע למרואן במקרה כי המלחמה תתחיל למחרת. בפגישה הארוכה שקיים עם זמיר בלילה שלפני פרוץ המלחמה הוא מסר לא רק על המלחמה העומדת לפרוץ למחרת אלא גם על כך שבפועל אין כוונה מצרית להתקדם לעומק סיני אלא רק להתבסס בתא שטח צמוד לתעלה. כאמור מידע זה הופץ אך לא נעשה בו שימוש במלחמה עצמה. מרואן לא טען כי המלחמה תיפתח ב"שש בערב" אלא כי היא תיפתח על פי התוכניות שכבר מסר. במקור היא הייתה אמורה להיפתח ב"אור אחרון" (17:40 ב-6 באוקטובר) אבל ב-3 באוקטובר שונתה שעת ה"שין" כפשרה עם דרישת הסורים לפתוח במלחמה עם שחר. מרואן שעזב את מצרים יום קודם, לא ידע על כך.
התרעת המלחמה שהעביר מרואן ברגע האחרון הוציאה את מקבלי ההחלטות משנת הלילה שלהם והביאה לתהליך קבלות החלטות מהיר. היא הביאה להאצת תהליך פריסת הצבא הסדיר בקווי החזית בשעות שלפני המלחמה, ולתחילת גיוס צבא המילואים ארבע שעות לפני תחילתה. בכך מנעה התרעתו הפתעה מלאה שהייתה גובה ממדינת ישראל מחיר כבד עוד יותר, כולל נפילת רמת הגולן.
ה. במהלך המלחמה ואחריה: כאשר ב-16 באוקטובר, בעיצומה של המלחמה, איים סאדאת בנאום בפרלמנט המצרי לשגר טילים על ישראל, מרואן יצא לפגוש את זמיר ודובי בפריז ושם מסר להם על כוונותיו של סאדאת והלכי הרוח בצמרת המצרית. מיד אחרי המלחמה יצאה גולדה מאיר לשיחות קריטיות בבית הלבן. קודם שיצאה מרואן נפגש עם זמיר שוב ומסר לו על עמדותיו של סאדאת לקראת המשא ומתן שעתיד היה להיפתח. בעת המשא ומתן על הסכמי ההפרדה עם הסורים, נועד מרואן לבקשת מפעיליו מהמוסד עם הנשיא אסד והעביר לישראל פרטים "מפי הסוס" על עמדות סוריה במשא ומתן. הוא המשיך למסור מידע גם בשנים שלאחר המלחמה וכאמור הופעל על ידי המוסד עד 1998.
מהלך חייו של מרואן לאחר המלחמה
מכיוון שמרואן הקים עליו הרבה יריבים במצרים, סאדאת נאלץ להעביר אותו מתפקידו ולמנותו לתפקיד אחר – ראש "הרשות הערבית לתיעוש" – האחראי על יצור נשק במצרים. אחר כך נאלץ מרואן לוותר גם על תפקיד זה ולאחר רצח סאדאת באוקטובר 1981, הוא עזב את מצרים. בסיסו היה בלונדון ושם פיתח קריירה עסקית מסועפת ואפלה, כמתואר בספרו של בר-יוסף.
חשיפת זהותו של מרואן ומותו
שאלת הכפלתו של מרואן
גם לפני המלחמה וגם אחריה לא עמדה כלל על הפרק האפשרות שמרואן הוא סוכן כפול. המידע שהעביר נבדק פעם אחר פעם על ידי המומחים באמ"ן ובמוסד ולא התגלו כל סימנים לכך שיש בו מימד הונאתי. גם זעירא בטח במקור הזה וערב המלחמה, כאשר נודע לו כי זמיר עומד לפגוש אותו, הוא דרש להיות הראשון שיקבל את המידע שיביא. כך גם היה. נראה כי תאוריית ההכפלה נולדה אצל זעירא בשנים שלאחר המלחמה כאשר היה צריך להסביר מדוע לא העביר התרעה כפי שהתחייב לעשות. חשוב לזכור כי מרואן לא נתפש כמקור המידע שייתן התרעת מלחמה. התרעת המלחמה הייתה צריכה להגיע מ"אמצעי האיסוף המיוחדים" שאמ"ן בנה לפני המלחמה ואשר היו בשליטתו האישית של זעירא. מסיבותיו הוא החליט לא להפעילם אך נתן למקבלי ההחלטות להבין שהם פועלים ואינם מניבים חומר התרעתי. זעירא, שבזיכרונותיו ובראיונות שנתן ב-25 השנים האחרונות התעלם כליל מאחריותו האישית, בחר לבנות את תאוריית ההכפלה כדי להסיר את האשמה מעליו ולהטילה על המוסד שהפעיל את מרואן. לצורך זה, כפי שהסיק גם השופט תיאודור אור, זעירא גם הדליף ללא סמכות ורשות את שם המקור ובכך, במכוון או לא, הביא עליו את מותו. בספרו מציג בר-יוסף אחת לאחת את הטענות לפיהן מרואן היה כפול ומפריך אותן. אחת מהטענות האלה הועלתה על ידי העיתונאי רונן ברגמן בכתבה שפרסם בשנת 2005 ובה נראה הנשיא מובארק לוחץ את ידו של מרואן בטקס לציון יום השנה למלחמה במצרים. לטענתו של ברגמן, התמונה היא הוכחה ברורה לכך שמרואן היה כפול. כפי שבר-יוסף מתאר במהדורה החדשה של ספרו, בכיר עיתונאי מצרים ומי שהיה מקורבם של כל שליטיה מאז תחילת שנות החמישים, מוחמד חסנין הייכל, תיאר כיצד נכח בטקס, כיצד ראה את מובארק זועם על כך שמרואן היה שם, וכיצד נתן מובארק הוראה לסלק מיד את חתנו של נאצר מהטקס ומאדמת מצרים. בספרו של הייכל על שנות שלטונו של מובארק יש פרק שלם על מרואן ואף כי לא אמר זאת במפורש, ברור כי בכיר עיתונאי מצרים העריך כי מרואן היה אכן סוכן אמיתי של המוסד. בעקבות הוצאת הספר "המלאך" בערבית בקהיר החל במצרים דיון תקשורתי ער סביב השאלה לטובת מי פעל ולא מעט מהכותבים המצריים הרציניים קיבלו את הטענות המופיעות בספר.
סרט על בסיס הספר
בספטמבר 2018 העלתה חברת "נטפליקס" את הסרט "המלאך" המבוסס על ספרו של בר-יוסף. חרף זאת, עלילת הסרט סוטה במידה ניכרת מתיאור פרשת הריגול הזו כפי שהיא מופיעה בספרו של בר-יוסף.
ספרי הנבואה של ויליאם בלייק
ספרי הנבואה של המשורר והאמן האנגלי בן המאה ה-18, ויליאם בלייק, הם סדרה ארוכה של יצירות פואטיות, הקשורות זו בזו והמבוססות על המיתולוגיה האישית שבלייק יצר. הן תוארו על ידי מבקר הספרות הקנדי נורת'רופ פריי כיצירות "שביחס למעלותיהן האמנותיות הן יצירות השירה הכי פחות נקראות בשפה האנגלית". בעוד שבלייק התפרנס כמאייר, הספרים הללו היו ייחודיים בכך שהוא יצר אותם באופן עצמאי, עם תחריטים משלו, והם מהווים למעשה פרויקט עבודה אישי מורחב שלו, רובם ככולם.
סקירה
בעבודות אלה, המסתיימות ביצירה האפית ירושלים: האצלתו של הענק אלביון, הוא פירט באופן אישי מיתולוגיה מומצאת משלו (מיתופואיה). המיתופואיה מקבלת את השראתה בעיקר מהמקרא; מלבד זאת, המיתולוגיה הבלייקיאנית  נידונה בהרחבה  בהקשר דו-משמעי: הן של  התכנים הפוליטיים והן של התכנים הדתיים הכלולים בה.
בעוד שיצירתו המהפכה הצרפתית (The French Revolution), משנת 1791, איננה מאוירת ולרוב לא נכללת ברשימת ספרי הנבואה של בלייק, '''דייוויד וי. ארדמן '''טוען מנגד שהפרדת היצירה מהרשימה, מסירה נדבך חשוב בהבנת הסמלים בהם משתמש בלייק. יצירה אחרת, ואלה, או ארבע הזואות (1797), אשר עליה בלייק החל לעבוד בעודו מתגורר בפלפהאם (Felpham), נותרה בתור טיוטה בלבד. על עובדה זו, נטישת העבודה על יצירה זו, מבקר הספרות נורת'רופ פריי הגיב ש"כל מי שאכפת לו משירה או מציור מוכרח לראות באי השלמתה של ואלה אסון תרבותי בקנה מידה ענקי."
תגובת המבקרים
בתחילה, דחו הפרשנים כלאחר יד את ספרי הנבואה של בלייק, כשנקרתה להם ההזדמנות, בטענה שהם חסרי הגיון בריא. אולם נדיר מאוד כיום לראות פרשנים המחזיקים בדעה זו, בקרב המלומדים לספרות אנגלית, אשר רואים בבלייק את אחד מענקי התורמים למחקר ביקורת הספרות שרווח במאה העשרים. נורת'רופ פריי ובעקבותיו, הרולד בלום, הציעו שניתן להתגבר על הקושי בקריאת ספרי הנבואה של בלייק, בכך שהכינוי המזלזל "מיסטיים"  בו השתמשו בתיאור ספרים אלו, הוא מעיקרו עמום. "מיסטי" באשר לשפת השירה, שקול ל"חזיוני" באשר לציורים.
ספרי הנבואה של בלייק, אשר נדחו לפרסום רוב הזמן עד לתחילת המאה העשרים, היו בעלי היסטוריה מפותלת באשר לפרסומן, בניגוד לשיריו הליריים, אשר נחשבו כשירים יותר ובעיתיים פחות באופן יחסי.
נבואות היבשה
מחזור נבואות היבשה כולל בתוכו את היצירות "אמריקה: נבואה" (1793), "אירופה: נבואה" (1794) ואת "שירו של לוס" (1795), אשר מורכב מהיצירות "אפריקה" ו-"אסיה".
"אמריקה: נבואה" מחולק לאקדמון או פרלודיום (אשר מהווה בתורו חלק מהמיתוס על אורק, אחת מהדמויות במיתולוגיה של בלייק) ו-"נבואה" אשר מכילה תוכן פוליטי ברור, המסתמכת על מלחמת העצמאות האמריקאית. השורה הראשונה של "נבואה" חוזרת על עצמה כשהיא זהה לשורה האחרונה של היצירה "אפריקה". מצד שני, "אירופה: נבואה"  מכילה חלק פותח ללא שם, אקדמון המערב  בתוכו את הדמויות אורק ואנית'ארמון, ו-"נבואה"  בעלת הקשרים לתקופת הזמן הנוכחית שבה חי בלייק, לאירופה, יבשת הנמצאת במצב מלחמתי. החלק "אסיה" של היצירה "שירו של לוס" קשור לסוף היצירה "אירופה: נבואה" (באמצעות המילה "יללה").
עוסק
לפי חוק מס ערך מוסף, עוסק הוא
חוק מס ערך מוסף מחייב כל עוסק להירשם במשרדי רשות המיסים. לאחר הרישום הוא יקבל תעודה, או אישור אחר על הרישום. החוק מחלק את העוסקים לשני סוגים: עוסק מורשה, ועוסק פטור. עוסק מורשה חייב בגביית מס ערך מוסף (מע"מ) בגין עסקאותיו, ולאחר קיזוז מע"מ על תשומותיו הוא מעביר מס זה לאוצר. עוסק פטור הוא עוסק הפטור מגביית מס ערך מוסף בגין עסקאותיו ואינו רשאי לקזז מע"מ בגין תשומותיו. רשות המיסים קובעת מיהו עוסק מורשה ומיהו עוסק פטור, בהתאם לקריטריונים הקבועים בחוק. הקריטריון העיקרי הוא מחזור העסקאות: ונכון לשנת 2017 עוסק פטור היה מי שמחזור עסקאותיו השנתי אינו עולה על 98,707 ש"ח. עוסקים מסוימים מסווגים כעוסק מורשה גם כאשר הם עומדים בתנאי של מחזור עסקאות נמוך. עוסק מנהל את עסקיו בצורות שונות של התאגדות: כעצמאי, כשותפות או כחברה.
כאמור בהגדרת "עוסק", לא נכללים בהגדרה זו שני סוגים של גופים העוסקים במכירה או במתן שירות תמורת תשלום:
ג'ק מקלופלין
ג'ק אלן מקלופלין (באנגלית: Jack Alan McLoughlin; נולד ב-1 בפברואר 1995) הוא שחיין אוסטרלי סגן האלוף האולימפי (טוקיו 2020) במשחה ל-400 מטר חופשי.
ביוגרפיה
מקלופלין נולד וגדל בדרום בריזביין, קווינסלנד.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים במקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:56.02 דקות.
2018
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט, קווינסלנד בתחילת אפריל 2018 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 14:47.09 דקות, לפני דניאל ג'רוויס מוויילס (14:48.67 דקות) ומק הורטון (14:51.05 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.21 דקות, אחרי מק הורטון (3:43.76 דקות) ולפני ג'יימס גאי מאנגליה (3:45.32 דקות).
מדליית זהב באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות. כשחיין שני קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.80 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:42.64 דקות, במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.19 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 3:44.79 דקות ועלה מהמקום השלישי למשחה הגמר ובמקום 16 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:04.64 דקות.
2021
במבחנים האוסטרלים לאולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכו באדלייד, אוסטרליה הדרומית ביוני 2021 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:43.27 דקות, אחרי אלייג'ה ווינינגטון (3:42.65 דקות) ולפני מק הורטון (3:43.92 דקות).
סגן אלוף אולימפי
במשחקים האולימפיים עצמם זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.52 דקות, אחרי אחמד חפנאווי מתוניסיה (3:43.36 דקות) וקירן סמית' מארצות הברית (3:43.94 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:45.00 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:56.98 דקות.
את מוכנה
"את מוכנה" הוא סינגל מחאתי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. השיר יצא לאור ב-12 באוגוסט 2007, כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, הכל זה לטובה, בהוצאת חברת התקליטים הד ארצי.
השיר לא הצליח לשחזר את הצלחת שני הסינגלים הקודמים, והושמע רק מעט פעמים ברדיו.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי אלי אברמוב שהלחין את להיטה "Love Boy" והופק על ידי שי כרם. השיר שימש כשיר פרסומי שהופיע בפרסומת של תאגיד הביטוח האמריקאי בין-לאומי AIG, בה דנה אינטרנשיונל מופיעה.
סגנון השיר הוא פופ רוק, והוא מעין שיר מחאתי בו אינטרנשיונל מדברת על האנשים שרוצים ברעתה.
ביקורות
בביקורת באתר "סקיצה פלוס" נכתב: "'את מוכנה' הוא שיר המשלב גיטרות סטייל שנות ה-80', עם טקסט, שהוא באיזה מקום, אוטוביוגרפי על דנה אינטרנשיונל, וזו לא פעם ראשונה שדנה מבצעת שיר שכזה, זוכרים את 'ניצחתי', רק שהפעם זה נשמע הרבה יותר טוב. אם עד עכשיו זה לא היה מובן, דנה מוכנה יותר מאי פעם, תענוג לאוזניים לשמוע אותה שוב עם שירים חדשים".
כמו כן, סקר יוסי חרסונסקי את השיר בשלילה, תוך שהעניק לו ציון של שני כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
וידאו קליפ
ביולי 2007, הצטלמה דנה אינטרנשיונל לאחד מפרקי התוכנית "יום בחיי", והוחלט כי חלקים ממנו ישמשו לקליפ הרשמי שיצא לאחר מכן. בקליפ, ניתן לראותה כשהיא שרה במיקרופון, וסצנות בהן פפראצי מצלמים אותה.
הקליפ בוים על ידי אורי שיצר, ופורסם ביוטיוב בשנת 2007.
אדלייד למברט
'''אדלייד ט. למברט-באלרד (באנגלית: Adelaide T. Lambert-Ballard'''; 27 באוקטובר 1907 – 17 באפריל 1996) הייתה שחיינית אמריקאית. אלופה אולימפית (אמסטרדם 1928) ושיאנית עולם במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
למברט נולדה וגדלה באנקון (אזור תעלת פנמה), פנמה. היא לשחות החלה בתעלת פנמה ליד מקום מגוריה.
אלופת ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1923 זכתה למברט במדליית זהב במשחה ל-100 יארד חופשי. באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1925 היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-300 יארד מעורב אישי. באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1926 היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-220 יארד גב ופעם שנייה ברציפות במשחה ל-300 יארד מעורב אישי ובאליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1927 היא זכתה פעם שנייה ברציפות במדליית זהב במשחה ל-220 יארד גב.
אלופה אולימפית
לאחר המשחקים האולימפיים זכתה למברט בתוארי אליפות ארצות הברית במשחים בסגנון חופשי, גב ומעורב אישי.
Shawn Mendes World Tour
Shawn Mendes World Tour (בעברית: סיבוב ההופעות העולמי של שון מנדס) היה סיבוב ההופעות הרשמי הראשון של הזמר הקנדי שון מנדס, על מנת לקדם את אלבום הבכורה שלו Handwritten. סיבוב ההופעות החל ב-5 במרץ 2016 באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק והסתיים ב-18 במרץ 2017 במנילה, בירת הפיליפינים.
רקע ופיתוח
מנדס הודיע כי הוא יוצא לסיבוב הופעות משלו לאחר שהיה מופע החימום בסיבוב ההופעות The 1989 World Tour של טיילור סוויפט בין החודשים מאי לאוקטובר 2015.
קרלוס פואנטס
קרלוס פואנטס מסיאס (בספרדית: Carlos Fuentes Macías; 11 בנובמבר 1928 – 15 במאי 2012) היה סופר ומסאי מקסיקני, הנחשב לאחד מסופריה החשובים של הספרות הלטינו-אמריקאית, לצדם של גבריאל גרסיה מרקס, מריו ורגס יוסה, וחוליו קורטאסר, ולגדול סופריה של מקסיקו. בין יצירותיו ניתן למנות את מותו של ארטמיו קרוס (1962), אאורה פלוס (1962), טרה נוסטרה (1975), הגרינגו הזקן (1985) וכריסטופר שטרם נולד (1987). בהספד שפורסם עם מותו, תיאר הניו יורק טיימס את פואנטס כ"אחד הסופרים הנערצים ביותר בעולם דובר הספרדית ומהמשפיעים ביותר על תנועת הבום הלטינו-אמריקאי" - המתייחסת לתחילת התפשטותה של הספרות הלטינו-אמריקאית באירופה ובשאר העולם בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים, ואילו הגרדיאן כינה אותו "הסופר המפורסם ביותר במקסיקו". הפרסים הספרותיים הרבים בהם זכה כוללים את פרס מיגל דה סרוונטס וכן את הפרס היוקרתי ביותר המוענק במקסיקו, מדליית הכבוד על שם בליסריו דומינגז. שמו הוזכר פעמים רבות כמועמד לפרס נובל לספרות, אם כי בסופו של דבר לא זכה לכך.
ביוגרפיה וקריירה
פואנטס נולד בפנמה סיטי, בנם של ברטה מסיאס ורפאל פואנטס, שהיה דיפלומט מקסיקני. היות שהמשפחה נדדה בעקבו האב במשימותיו הדיפלומטיות, בילה פואנטס את ילדותו בערי בירה שונות באמריקה הלטינית, חוויה שתיאר בהמשך כזו שהעניקה לו את היכולת לראות את אמריקה הלטינית בעיניים ביקורתיות. בין השנים 1934 - 1940 כיהן אביו של פואנטס בשגרירות מקסיקו בוושינגטון די.סי, ארצות הברית, וקרלוס, למד שם בבית ספר בשפה האנגלית, שהפכה לשגורה ורהוטה בפיו. הוא החל גם לכתוב במהלך תקופה זו, ויסד מגזין משלו, אותו חילק לדיירי בנין דירות במתחם בו התגוררה המשפחה.
בשנת 1938 הלאימה מקסיקו את אחזקות הנפט הזרות בשטחה, צעד שהוביל למחאה לאומית בארצות הברית; מאוחר יותר הוא הצביע על האירוע כרגע מכונן בו החל לראות את עצמו כמקסיקני. בשנת 1940 הועברה משפחת פואנטס לסנטיאגו שבצ'ילה. שם החל קרלוס להתעניין לראשונה בסוציאליזם, נושא שיהפוך לאחת מתשוקות חייו, אותו חווה בין השאר באמצעות שירתו של פבלו נרודה. הוא החל להתגורר במקסיקו לראשונה בגיל 16, כאשר החל ללמוד משפטים באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM) במקסיקו סיטי, תוך מחשבה עתידית על קריירה דיפלומטית. במהלך תקופה זו הוא גם החל לעבוד ביומון - "היום" (Hoy) ולכתוב סיפורים קצרים. בהמשך למד במכון ללימודים בינלאומיים בז'נבה.
בשנת 1957 מונה פואנטס למנהל קשרי התרבות במזכירות משרד החוץ המקסיקני. שנה לאחר מכן הוא פרסם את הרומן הראשון שלו "היכן שהאוויר בהיר" (Where the Air Is Clear), והפך מייד ל"סלבריטאי לאומי" דבר שאיפשר לו לעזוב את תפקידו הדיפלומטי ולהתמקד בכתיבה במשרה מלאה. בשנת 1959 הוא עבר להוואנה, קובה, בעקבות המהפכה הקובנית, שם כתב מאמרים ומסות בזכות פידל קסטרו. באותה שנה התחתן עם השחקנית המקסיקנית ריטה מקדו. לזוג נולדה בת משותפת, אך הנישואים לא החזיקו מעמד לאורך זמן. פואנטס שנחשב "נאה ומקובל", ניהל גם רומנים בפרופיל גבוה עם השחקניות ז'אן מורו וג'ין סיברג, אשר שימשו כהשראה לרומן השני שפרסם דיאנה: האלה הצדה לבדה. נישואיו השניים, לעיתונאית סילביה למוס, נמשכו עד מותו.
פואנטס כיהן כשגריר מקסיקו בצרפת בין השנים 1975–1977, והתפטר במחאה על מינויו של הנשיא לשעבר גוסטבו דיאס אורדס לשגריר ספרד. הוא לימד באוניברסיטת קיימברידג', בראון, פרינסטון, הרווארד, קולומביה, אוניברסיטת פנסילבניה, דרטמות' קולג' וקורנל. בין חבריו הקרובים היו לואיס בוניואל, ויליאם סטיירון, פרידריך דירנמאט, והסוציולוג סי. רייט מילס, לו הקדיש את ספרו "מות ארטמיו קרוס". לעומת זאת הוא התרחק מחברו הטוב המשורר המקסיקני זוכה נובל לספרות אוקטביו פס, בשנות השמונים, בשל מחלוקת אידאולוגית בנושא החזית הסנדיניסטית, שפואנטס תמך בה. בשנת 1988, פרסם כתב העת הספרותי שייסד אוקטביו פס "סיבוב" (Vuelta) התקפה חריפה על הלגיטימיות של זהותו המקסיקנית של פואנטס, פרי עטו של האינטלקטואל וההיסטוריון אנריקה קראוזה, ופתח בכך מאבק מר בין פס לפואנטס שנמשך עד מותו של פס ב -1998. בשנת 1989 עמד פואנטס במרכזו של סרט תיעודי באורך מלא ב- PBS - שירות השידור הציבורי האמריקאי: "חציית גבולות: המסע של קרלוס פואנטס", ששודר גם באירופה ושוב ושוב במקסיקו.
לפואנטס נולדו שלושה ילדים. רק אחת מהם נותרה בחיים: ססיליה פואנטס מאסדו, ילידת 1962. הבן, קרלוס פואנטס למוס, נפטר מסיבוכים הקשורים להמופיליה בשנת 1999, בגיל 25. הבת, נטאשה פואנטס למוס (נולדה ב -31 באוגוסט 1974), נפטרה ממנת יתר של סמים, לכאורה, במקסיקו סיטי ב־22 באוגוסט 2005, בגיל 30.
כתבים
פואנטס תיאר את עצמו כסופר טרום-מודרני, המשתמש רק בעטים, דיו ונייר. הוא שאל "האם מילים צריכות משהו מעבר לכך?" פואנטס אמר שהוא מתעב את אותם סופרים שמלכתחילה טוענים שיש להם מתכון להצלחה. בנאום על תהליך הכתיבה שלו, סיפר שכאשר החל לכתוב, השאלה הראשונה ששאל את עצמו הייתה "למי אני כותב?"
הרומן הראשון של פואנטס "היכן שהאוויר בהיר" (Where the Air Is Clear), זכה להצלחה מיידית. הרומן בנוי סביב סיפורו של פדריקו רובלס - שנטש את האידיאלים המהפכניים שלו כדי להפוך להיות בעל הון רב עוצמה - אך הוא מציע גם "תמונות קליידוסקופית" של מקסיקו סיטי, מה שהופך את הסיפור ל"ביוגרפיה של העיר" כשם שזו ביוגרפיה של אדם אינדיבידואלי. הרומן זכה להצלחה לא רק בשל איכות הפרוזה שלו, שעשתה שימוש כבד במונולוגים פנימיים ובחיטוט בתת מודע, אלא גם בגלל "דיוקנם המובהק של אי השוויון והשחיתות מוסרית במקסיקו המודרנית".
שנה לאחר מכן יצא לאור רומן נוסף, "המצפון הטוב" (Las Buenas Conciencias), המתאר את המעמד הבינוני הנהנה מזכויות יתר בעיר בינונית, שדמותה התבססה ככל הנראה על העיר גואנחואטו. הרומן תואר על ידי מבקר בן זמננו כ"רומן המרקסיסטי הקלאסי". הוא מגולל את סיפורו של צעיר בן המעמד הבינוני שנהייתו אחר שוויון חברתי דוכאה על ידי החומרנות של משפחתו.
הרומן הידוע ביותר של פואנטס, מותו של ארטמיו קרוס (La muerte de Artemio Cruz) הופיע בשנת 1962 ונחשב כיום ל"יצירה רבת ההשפעה של הספרות האמריקאית - ספרדית מודרנית ". כמו רבות מיצירותיו, הרומן השתמש במספרים מתחלפים, טכניקה שהמבקרת קארן הרדי תיארה כמדגימה "את המורכבות של הדמות האנושית או הלאומית". הרומן מושפע מאוד מהאזרח קיין של אורסון וולס, ומנסה לייצר הקבלות ספרותיות לטכניקות של וולס, כולל תקריב, עריכה צולבת, מיקוד עמוק ופלשבק. כמו במקרה של האזרח קיין, הרומן מתחיל עם הגיבור ששמו מככב בכותרת הספר, כשהוא על ערש דווי; סיפור חייו של קרוס מתמלא ומתברר בהמשך באמצעות פלאשבקים כשהרומן נע בין עבר להווה. קרוס הוא חייל לשעבר של המהפכה המקסיקנית שהפך לעשיר ועוצמתי באמצעות "אלימות, סחיטה, שוחד וניצול אכזרי של העובדים". הרומן בוחן את ההשפעות המשחיתות של הכוח ומעביר ביקורת על עיוות מטרותיהם המקוריות של המהפכנים באמצעות "שליטה מעמדית, אמריקניזציה, שחיתות כלכלית וכישלון הרפורמה בקרקעות".
פואנטס היה סופר פורה ויצירתי מאוד. עבודותיו משנות השישים כוללות את הרומן Aura - הילה (1962), אוסף הסיפורים הקצרים Cantar de Ciego - שירת העיוור (1966), הנובלה מתחם קדוש - (Zona Sagrada (1967, ו"שינוי עור" - רומן ניסיוני שמנסה להגדיר תודעה מקסיקנית קולקטיבית על ידי בחינה ופרשנות מחודשת של מיתוס המדינה.
יצירתו של פואנטס משנת 1975 Terra Nostra - טרה נוסטרה - אולי הרומן השאפתני ביותר שלו, היא "יצירה ביזנטית מסיבית" המספרת את סיפורה של כל התרבות ההיספנית. טרה נוסטרה, שעוצבה על פי פיניגנז וייק של ג'יימס ג'ויס, עוברת באופן בלתי צפוי בין המאה השש עשרה למאה העשרים, מחפשת את שורשיה של החברה האמריקאית הלטינית העכשווית במאבק בין הכובשים לאמריקאים הילידים. בדומה לספרו ארטמיו קרוס, גם רומן זה נשען מאוד על טכניקות קולנועיות. הרומן זכה בשנת 1976 בפרס חאבייר וילהורוטיה - פרס הספרות היוקרתי המוענק לסופרים לטינו אמריקאים שפרסמו את ספרם במקסיקו, ובפרס רומולו גייגוס הוונצואלי בשנת 1977.