cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השומר הצעיר
מבנה התנועה
ההנהגה הראשית, מטה התנועה בישראל, פועל מבנימינה, ובו אגף שטח, אגף מטה, אגף הגשמה והדרכה, אגף קן עירוני, אגף קן קיבוצי, מחלקת הדרכה, מחלקת מפעלים, מחלקת נח"ל, מחלקת חוות ההכשרה, ומחלקת בטיחות.
ההנהגה העליונה, מטה התנועה העולמית, פועל אף הוא מבנימינה וכולל מדור בוגרים ועולים, מדור שנת פעילות בישראל, מדור צפון אמריקה, מדור אירופה ואוסטרליה ומדור אמריקה הלטינית.
מבנה הקן
הקנים מחלוקים ל-3 גופים. לכל גוף אחריות ומעורבות שונה בהובלת הקן:
שמות השכבות
בכיתה ז', שכבת החניכים מקבלת שם. נהוג שהשכבה מקבלת את שמה במפעל הקיץ השכבתי, ואולם החל משנת 2014 החניכים מקבלים את שם שכבתם במחנה הקיץ.
ראוי להזכיר כי בשנת 2020 שם השכבה התקבל ברשתות החברתיות (בעקבות משבר הקורונה), ובשנת 2021 שם השכבה לא התקבל במחנה הקיץ, אלא רק מאוחר יותר, במפעל הפסח השכבתי, כשחניכי השכבה היו בכיתה ח'.
להלן סדר שמות השכבות, יחד עם שנת קבלת השם:
טיולים ומפעלים
לכל שכבה בתנועה יש טיולים ארציים ואתגרים המותאמים לה:
הוועידה הארצית
מאז שנותיה הראשונות מקיימת השומר הצעיר ועידה ארצית פעם בשנה כדי לקבל החלטות על דרכה של התנועה. לוועידה מוזמנים כל חניכיה הבוגרים של התנועה (החל מכיתה ט') ודנים בה בנושאים הנקבעים מראש על ידי מנהיגות חניכים הארצית.
מאז הוועידה הארבע-עשרה (2007) החלה הוועידה פועלת במתכונת "מגילת השומרים". על פי מתכונת זו, הוועידה מהווה את שיאו של תהליך ארוך שקודם לה בקני התנועה, במסגרתו קם צוות "נושא שנתי" מחניכי יב' ומשלחת הקומונרים. צוות הנושא השנתי, בשיתוף עם מחלקת הדרכה, מכין את הקנים לקראת הוועידה ומדריך באירוע עצמו.
בזמן הוועידה, המגילה עומדת לביקורת ושינסוחים על ידי חניכי התנועה, ובסופו של תהליך הניסוח מקבל צוות הניסוח את הערות החניכים והמדריכים, ומשנסח את המגילה בהתאם להן. מגילת השומרים מהווה מסמך רשמי המעיד על דרכה של התנועה במסגרת זו מתבטלת ההצבעה שחתמה באופן מסורתי את הוועידה, ומוחלפת בטקס חתימה של חניכים מהשכבה המובילה בתנועה על המגילה.
בשנת 2019 לא התקיימה הוועידה, אלא התנועה קיימה אירוע אחר בשם "קונגרס החניכים השומרי" שעסק בנושא "מנהיגות חניכים", וערך יומיים בגבעת חביבה. במהלך הקונגרס החניכים דנו ב-5 נושאים עיקריים המעסיקים את התנועה, ולכל נושא החניכים מצאו פתרון באירוע האקתון שבוצע. הנושאים היו: מנהיגות חניכים בקינים, מנהיגות חניכים מחוץ לקן והשפעה על הסביבה, מנהיגות חניכים אזורית, הקמת קינים חדשים, ופעילות פוליטית ב (ב-9 באפריל 2019). כל קן היה מוגבל ל-15 חניכים, וכן בסוף הקונגרס החניכים קיבלו סיכות לציון האירוע.
ב-2020 התקיימה בפעם האחרונה הוועידה הארצית ה-26 העומדת בסימן הנושא השנתי ׳צדק סביבתי׳. בשנתיים שלאחר מכן לא התקיימה ועידה ארצית, בין היתר בעקבות התפרצות מגפת הקורונה.
בשנת 2022, לכבוד חגיגות ה-110 של התנועה, הוחלט להחזיר את הוועידה הארצית. הוועידה הארצית ה-27 תעמוד בסימן, ייעודה של התנועה.
סמל השומר הצעיר
מאפיינים
החולצה השומרית
החולצה השומרית (החולצה הכחולה, או 'השומרית' לקיצור) היא חולצת התנועה והיא נלבשת בתנועה הישראלית מאז הקמתה בשנת 1929 ובתנועה העולמית שלאחר השואה, עד אז החולצה הייתה בגוון אפור. את החולצה נוהגים חניכי התנועה ללבוש בטיולים, סמינרים וטקסים, מדריכי התנועה לובשים אותה בכל מפגש עם חניכיהם וקומונרים ואנשי הנהגת התנועה לובשים אותה בכל זמן פעילותם.
עשרת דיברות השומר הצעיר
ערכיו של השומר הצעיר מתבטאים בעשרה דיברות (על משקל עשרת הדיברות). מאז שנוסדה התנועה עברה התנועה תמורה רבה רעיונית וחברתית, ובהתאמה השתנו גם הדיברות, במיוחד בעשור הראשון לתנועה. תמורות נוספות התחוללו בשנות החמישים ואחר כך במהלך שנות השבעים ושנות השמונים, כאשר דור המייסדים הלך לעולמו. השינויים ניתנו מתוך רצון לשקף את ערכיה החדשים.
חידוש ההגשמה - הקמת תנועת הבוגרים
באמצע שנות ה-80 פקד את מדינת ישראל משבר כלכלי חריף אשר הוביל את הקיבוצים, כמו את המגזר היצרני כולו, להזדקק להלוואות גדולות. בשנים שבאו אחריו נכנסו הקיבוצים, ובתוכם גם קיבוצי אשר הקימו בוגרי השומר הצעיר, למשבר ערכי עמוק, אשר ממשיך עד ימינו. המשבר הכלכלי הפך למשבר כולל ודחף קיבוצים רבים לבחור בתהליכי הפרטה אשר מובילים לפירוק הסולידריות, השיתוף והשוויון – שלושה מרכיבים שייחדו ובנו את הקיבוץ השומרי כיעד ההגשמה הבלעדי עבור בוגרי תנועת השומר הצעיר.
בסוף שנות ה-90, אחרי שנים של אובדן דרך חינוכית והצטמצמות גדולה באחוזי ההגשמה בקיבוצים, החל תהליך פנימי בתוך תנועת השומר הצעיר של חידוש מסלול ההגשמה. הגרעינים הבוגרים, שבעבר הופנו להשלים בקיבוצים, ביקשו עכשיו דרך חדשה והקימו קומונות שיתופיות בעלות אופן שיתופי-משימתי.
במאי 2001 התקיימה בגבעת חביבה הוועידה הארצית ה-10 בנושא "חזון שומרי". הוועידה סימלה את תחילת היציאה של התנועה מהמשבר המתמשך שפקד אותה ובה הוגדר מחדש החזון בנוגע לשלושת ערכי הליבה – ציונות, סוציאליזם ואחוות עמים. הוועידה גם הגדירה את עצמה מחדש כ'תנועת חיים' והחליטה על חידוש מסלולי ההגשמה. בנוסף, הוועידה הגדירה את קיבוץ פלך כיעד הגשמה וכקיבוץ הבוגרים הראשון של 'תנועת החיים'.
בהמשך השנים התגבש תהליך ההגשמה השומרי המחודש וקמה 'תנועת הבוגרים' של השומר הצעיר. תנועת הבוגרים של השומר הצעיר היא תנועה ציונית-חברתית-חלוצית המונה כ-300 חברים הפרושים בעשרות נקודות ברחבי הארץ. התנועה פועלת למען חברה ישראלית צודקת, שוחרת שלום ובעלת אופי יהודי ודמוקרטי ולטיפוח מבנים שיתופיים חדשים בעת הזו.
אנשי התנועה חברים בקבוצות ובקיבוצי מחנכים הפרושים ב-11 מוקדים ברחבי הארץ, מאשקלון בדרום ועד קיבוץ פלך בצפון. רובם ככולם צמחו כחניכים בתנועת הנוער, התגבשו יחד במסלול חוות ההכשרה בשנת השירות ובשירות משמעותי בנח"ל, ועם שחרורם מהצבא בחרו להצטרף לתנועת הבוגרים ולהגשים אורח חיים חלוצי בחברה הישראלית.
התנועה מפעילה מסגרות חינוכיות רבות ברחבי הארץ, המשמשות במה למפגש עם עשרות אלפי בני נוער ומבוגרים. פעילויותינו מתקיימות במסגרת תנועת הנוער, בתי ספר, פנימיות, מרכזים לנוער עולה ונוער בסיכון, מרכזי הדרכה באתרי מורשת ומוזיאונים, סמינרים לבתי ספר בנושאי מנהיגות, צדק חברתי ויהדות פלורליסטית, מפגשי קבוצות של בני נוער יהודים וערבים ועוד. חברי בוגרי התנועה רואים בשוויון ערך האדם בסיס לחיים משותפים בהם יכול כל אדם לבטא את עצמו מתוך מחויבות לאושרו של הזולת.
יונתן מס
יונתן מס (1922 – 2003) היה מהנדס ברפא"ל, מחלוצי פיתוח הטילים בישראל.
ביוגרפיה
יונתן מס נולד בברלין, בן לחנה וראובן מס. אחיו הצעיר ממנו בשנה, דני מס, נהרג כמפקד מחלקת הל"ה. יונתן מס עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1933, למד בגימנסיה העברית ובשנת 1944 קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. שירת בחי"ש והתנדב לבריגדה היהודית בתקווה להיות טייס. הוא לחם באיטליה והגיע עם הבריגדה להולנד.
בשנים 1948-1947 עבד בתחנת הקשר בשדה התעופה לוד. עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לחיל האוויר.
היה מראשוני חיל המדע (חמ"ד), שהפך לרפא"ל. מס עסק בפיתוח סירת נפץ עם ביות מכ"מי, אך הדגם היחיד עלה באש בעת ניסוי. כראש תחום פיקוד וניהוג עסק בפיתוח הטיל לוז (הייצור של הטיל הועבר לתעשייה האווירית, והפך לטיל "גבריאל"), קיבל על כך ב-1960 את פרס ביטחון ישראל. ב-1964 פנה מס לארצות הברית כדי שתסייע בהצבתה של תחנה למעקב אחר לוויינים בישראל.
למד בצרפת וקיבל תואר דוקטור בהצטיינות יתרה, על עבודה שעסקה בחקר היונוספירה בעזרת אותות מלוויינים. כשחזר לישראל היה הראשון לדחוף את רעיון הלוויין הישראלי. כמנהל חטיבת מחקר הנחיה ברפא"ל קידם את טילי האוויר-אוויר וכסמנכ"ל וכיועץ למו"פ למנכ"ל רפא"ל הגה רעיונות לטיל נגד טילים שהקדימו את טיל ה"חץ".
ב-1980 כתב מחקר היתכנות שהוכיח כי אפשר לפתח לוויין שישקול 240 ק"ג בלבד ויוכל לספק תצלומים ברזולוציה גבוהה. תוכנית הלוויין של רפא"ל כונתה אביר. ד"ר זאב בונן, מנכ"ל רפא"ל לשעבר, בספרו "רפא"ל: ממעבדה למערכה" הכתיר את יונתן כ"אבי לוויין הצילום הישראלי".
ב-2001 קיבל מס אות הוקרה מטעם ועדת החלל הישראלית על עבודתו החלוצית.
פרנסואז בארה-סינוסי
פרנסואז בארה-סינוסי (בצרפתית: Françoise Barré-Sinoussi; 30 ביולי 1947) היא ביוכימאית צרפתייה. כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2008, על זיהוי וירוס ה-HIV שגורם לאיידס.
קורות חייה
בארה-סינוסי נולדה בפאריס לז'אנין (Jeanine) ורוז'ה סינוסי. היא סיימה את בית הספר התיכון ב-1966. למדה ביולוגיה באוניברסיטת פאריס, סיימה תואר ראשון ב-1968, תואר שני בביוכימיה ב-1971 ודוקטורט ב-1974. במשך כשנה עשתה פוסט-דוקטורט במכון של NIH בבתסדה בארצות הברית. עם שובה לצרפת חזרה למכון פסטר שם קיבלה משרה במחלקה של לוק מונטנייה. בהמשך הקימה מעבדה משלה, שם היא פעילה עד היום (2014).
נשואה מאז 1978 לז'אן-קלוד בארה.
פעילותה המדעית
מלכתחילה חקרה את התחום של רטרווירוסים. התמחותה בתחום זה הביאה אותה בשנת 1983, יחד עם המנחה שלה לוק מונטנייה, לזיהוי וירוס ה-HIV שהוא הגורם למחלת האיידס. מאז היא ממשיכה במחקרים הקשורים לאיידס. בין השאר: תגובת המערכת החיסונית, המעבר של וירוס ה-HIV מהאם לוולד, נשאי HIV שאינם חולים באיידס. בארה-סינוסי פרסמה 240 מאמרים, השתתפה ביותר מ-250 כנסים בינלאומיים, וחנכה דורות של חוקרים. (כל הנתונים מתייחסים לתחילת 2014).
ועידת אפסוס
ועידת אפסוס היא הוועידה האקומנית השלישית, אשר כונסה בשנת 431 באפסוס שבאסיה הקטנה בהוראת הקיסר המזרחי תאודוסיוס השני. הוועידה עסקה במינות הנסטוריאנית והפלאגיאנית. נסטוריוס, באותה תקופה פטריארך קונסטנטינופול, טען כי מריה הבתולה היא יולדת המשיח ולא יולדת האל, שכן היא ילדה רק את התגלמותו הגשמית-אנושית של ישו, ולא את הלוגוס האלוהי שבו. בכך, ובטיעונים אחרים שלו, כגון זה שעל הצלב סבל רק חלקו האנושי של ישו, נסטוריוס ביקש ליצור הפרדה ברורה יותר בין המהות האלוהית של ישו למהותו האנושית.
לגישה תאולוגית זו התנגד קירילוס האלכסנדרוני, פטריארך אלכסנדריה. על-מנת ליישב את המחלוקת, הורה הקיסר תאודוסיוס ה-2 לכנס ועידה אקומנית. הוועידה כונסה ב-22 ביוני 431 בנוכחות 200 בישופים, רובם מהמזרח, וקירילוס האלכסנדוני ישב בראשה ושימש בו-בזמן כנציגו של האפיפיור. תחת הנהגתו של קירילוס, ובהיעדר רבים מתומכיו של נסטוריוס בראשותו של יוחנן מאנטיוכיה אשר בוששו לבוא, הוועידה גינתה את הדוקטרינה של נסטוריוס וקבעה כי ישו היה אל ואדם באישיות (persona) אחת, בעל שתי מהויות - כלומר בעל טבע אלוהי וטבע אנושי באותה אישיות; כמו כן היא גזרה אנאתמה (חרם מהמעלה העליונה) על כל מי שיסרב לקבל על עצמו הכרעה זו.
בנוסף לכך, הוועידה אסרה על כל שינוי בקרדו כפי שנקבע בשנת 381 בוועידת קונסטנטינופול הראשונה על בסיס הקרדו של ניקיאה. כמו כן, הוועידה גינתה את הפלאגיאניות אשר כפרה בכך שהחטא הקדמון טימא את הנפש האנושית לעולם והכריזה עליה כמינות.
נסטוריוס עצמו סירב לקבל את החלטת הוועידה ופרש מהכנסייה, בהקימו את הכנסייה האשורית. גם יוחנן מאנטיוכיה סירב תחילה לקבל את דעתו של קירילוס האלכסנדוני, ואף החרים אותו לאחר הוועידה אך כעבור שנתיים, בשנת 433, התפייס עמו והסכים לנוסחת פשרה. למרות זאת, פשרה זו לא סתמה את הגולל על הוויכוחים התאולוגיים. כעבור שנים ספורות, מתוך החלטות הוועידה עצמה שהגדירו את טבעו של ישו כשתי מהויות - אנושית ואלוהית - באישיות אחת, צמחה המינות המונופיזיטית אשר פירשה בצורה שונה את הדוקטרינה התאולוגית שנקבעה לגבי מהותו של ישו בוועידת אפסוס ואשר נדונה בוועידת כלקדון עשרים שנה מאוחר יותר.
התעלפות
התעלפות (באנגלית: Syncope, סינקופה) היא מצב של אובדן הכרה זמני ואובדן טונוס היציבה כתוצאה מזרימת חמצן מופחתת ו/או גלוקוז למוח, כאשר לאחריה יש התאוששות ספונטנית. התעלפות עלולה להתרחש באופן פתאומי, ללא אזהרה, או לאחר תסמינים שונים הכוללים בין היתר סחרחורת, תחושת חמימות, הזעת יתר, בחילה, והפרעות בראייה. התעלפות יכולה להיות שפירה (ללא הקשר לבעיה רפואית רצינית), או שהיא יכולה לרמז על בעיות רפואיות חמורות כגון הפרעות קצב לבביות. התעלפות יכולה לקרות פעם אחת בלבד, או להישנות מספר פעמים.
פתופיזיולוגיה
תחת תנאים נורמליים, לחץ הדם הסיסטמי מפוקח על ידי תהליכים מורכבים הכוללים פעילות עצבית, מסתמים ורידיים, מערכת רנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון ועוד. בקירוב, כשלושה רבעים מנפח הדם הסיסטמי מצוי בוורידים, וכל בעיה הקשורה להחזר הוורידי (האופן בו חוזר הדם הוורידי בחזרה ללב) עלולה להביא לירידה בתפוקת הלב. זרימת הדם למוח נשמרת קבועה כתוצאה מתפוקת הלב ומהתכווצות הארטריולות המפצות על ירידה בזרימה כאמור, אולם כאשר הפיצוי אינו מספק נוצרת ירידה בזרימת הדם למוח, וכאשר זרימת הדם למוח קטנה ביותר מחצי מהזרימה הרגילה, מתרחשת התעלפות. באופן נורמלי, אגירה של דם בגפיים התחתונות נמנעת בשלוש דרכים. האחת, רפלקסים המופעלים על כיווץ כלי דם פריפריים, לרבות ארטיולות וונולות. השנייה, רפלקסים הקיימים בעורק התרדמה (קרוטיד) ובאאורטה. השלישית, שיפור בהחזר הוורידי על ידי פעילות שרירי הגפיים.
הגורמים להתעלפות
ישנן שלוש סיבות עיקריות המביאות לירידה זמנית באספקת הדם למוח: בעיות בטונוס הווסקולרי או בנפח הדם, בעיות קרדיו-וסקולריות כגון הפרעות קצב או חסימות, ומחלה צרברו-וסקולרית (בכלי הדם שבמוח). בחלק מן המקרים, הסיבות להתעלפות הן משולבות.
בעיות בנפח הדם או בטונוס הווסקולרי
התעלפות נוירו-קרדיוגנית מתרחשת לרוב כאשר יש עלייה בעצבוב הסימפתטי הפריפרי ואגירת דם בוורידים. תחת מצבים אלו, וכתוצאה מאגירת דם בגפיים התחתונות, חוזר מעט דם ללב והוא מתכווץ כנגד חדרים ריקים יחסית. כתוצאה מכך מופעלים מכנורצפטורים לבביים המעלים את העצבוב הפרסימפתטי ומביאים לירידה בקצב הלב. עם זאת, קיימים גורמים נוספים המביאים להתעלפות, לרבות מרכיבים מוחיים או מרכיבים אחרים שאינם קשורים במכנורצפטורים עצמם.
בעיות קרדיו-ווסקולריות
התעלפות לבבית (Cardiac syncope) מתרחשת כתוצאה מירידה פתאומית בתפוקת הלב, הנגרמת לרוב כתוצאה מהפרעות קצב לבביות. אצל אנשים בריאים, קצב לב שבין 30 ועד 180 פעימות לדקה, לא מביא לירידה בזרימת הדם למוח, במיוחד כאשר האדם שוכב על גבו. אולם כאשר קצב הלב קטן, זמן מילוי החדרים ונפח הפעימה מתארכים כדי לשמור על תפוקת לב נורמלית. בקצב לב הנמוך מ-30 פעימות לדקה, נפח הפעימה לא יכול לגדול עוד יותר על מנת לפצות, ובקצב לב הגבוה מעל 180 פעימות לדקה, זמן מילוי החדרים אינו מספק כדי לשמר את נפח הפעימה. בשני המקרים הללו קטן נפח הזרימה למוח והתעלפות עלולה להתרחש. ברדי-אריתמיות (הפרעות קצב לבביות המביאות לירידה בקצב הלב) עלולות להתרחש כתוצאה ממחלות שונות כגון Sinoatrial arrest, או AV block. התעלפויות כאמור מתרחשות באופן פתאומי, ללא התרעה מוקדמת, ועלולות להתרחש מספר פעמים ביום. תרופות שונות משפיעות על מערכת ההולכה ועלולות להביא לירידה בקצב הלב, כגון דיגוקסין, חוסמי בטא, חוסמי תעלות סידן ותרופות אנטיאריתמיות. התעלפויות כתוצאה מטכיאריתמיות (הפרעות קצב לבביות המביאות לעליה בקצב הלב) מופיעות לעיתים לאחר תחושה של פעמת, אולם גם הן עלולות להתרחש באופן פתאומי. אצל מטופלים עם מחלת לב מבנית, טכיקרדיה חדרית היא סיבה נפוצה להתעלפות, בעיקר אצל אלו שעברו אוטם לבבי קודם. מלבד טכיאריתמיות או ברדיאריתמיות, ישנן בעיות לב נוספות אשר עלולות להביא להתעלפויות והקשורות לחסימה בזרימת הדם מן החדר השמאלי לאבי העורקים, כגון היצרות מסתם אבי העורקים, או קרדיומיופתיות.
הערכה של החולה
במסגרת הערכת מטופלים אשר חוו התעלפויות, יש לשלול ראשית מצבים הדורשים התערבות חירום, כגון איבוד דם מסיבי, אוטם והפרעות קצב לבביות. אצל מבוגרים, התעלפות ללא סיבה נראית לעין, צריכה להעלות שאלה של Complete Heart Block או של טכיאריתמיה, גם אם המטופל הגיע לאחר ההתעלפות לבדיקה והממצאים הללו בעת הבדיקה הם שליליים. יש לבדוק את ההיסטוריה שקדמה להתעלפות, תוך כדי ההתעלפות, ולאחריה. כך למשל, אובדן הכרה כאשר האדם ישב ולא עמד, מרמזת על קיום הפרעות קצב או בעיה דומה, ולאו דווקא התעלפות וואזו-ווגאלית. התעלפות כתוצאה מיתר רגישות של הסינוס הקרוטידי יכולה להתרחש בעת גילוח, סיבוב הראש לאחור (למשל בנהיגה לאחור) או לבישת צווארון לוחץ. יש לבדוק מה הן התרופות הנלקחות, לרבות שינוי שנעשה לאחרונה בנטילתן. כאשר אדם חווה מספר התעלפויות חוזרות ללא הסבר או כאשר ההתעלפות לוותה בנזק כלשהו, ניתן לערוך מבחן טילט (Tilt Table Test) במהלכו הנבדק שוכב בזווית שבין 60 ל-80 מעלות במשך חצי שעה עד שעה כדי ליצור אפקט וואזו-וגאלי (ניתן לקצר את זמן המבחן בשילוב עם תרופות שמעלות סטימולציה אדרנרגית כגון אדנוזין, ניטרוגליצרין). כמו כן, מקובל לבצע אק"ג כדי להעריך האם קיימות בעיות לבביות כגון הפרעות קצב.
טיפול בהתעלפות
הטיפול בהתעלפות מכוון לבעיה אשר גרמה להתעלפות. עם זאת, יש לנקוט במספר אמצעים ללא קשר לסיבה להתעלפות, כגון הימנעות מפני טיפוס על סולמות, שחייה ללא פיקוח, נהיגה וכדומה. כמו כן יש ליידע קרובי משפחה על הבעיה על מנת שיוכלו לדאוג לטיפול ראשוני בשעת הצורך (השכבת המטופל על גבו, שמירה על דרכי אוויר, ראש מוסט הצידה, שחרור בגדים אשר לוחצים על הצוואר, והרמת רגליו של המתעלף כדי לגרום לכמות גדולה יותר של דם לזרום למוח). למטופלים הסובלים מהתעלפות וואזו-ווגאלית מומלץ להימנע מסיטואציות או גירויים אשר הביאו אותם בעבר לאיבוד הכרה, כמו למשל הימנעות מעמידה ממושכת. טיפול בתרופות ניתן כאשר האירועים קורים בתדירות גבוהה, או עלולים לגרום לנזק ממשי.
הרי מקסוול
הר מקסוול (נקרא גם "הרי מקסוול") הוא ההר הגבוה ביותר על פני כוכב הלכת נוגה.
גאוגרפיה
מיקומו באזור קו אורך 65 צפון וקו אורך 6 מזרח, במערב הרמה הצפונית "אישתר טרה" מזרחית למישור "לאקשמי פלאנטום". גובהו כמעט 11 ק"מ מעל לרדיוס הממוצע של נוגה, וקוטרו נע בין 10 ל-12 ק"מ.
המדרון המערבי תלול ביותר, לעומת המדרונות המזרחיים אשר יורדים במתינות לעבר אזור פורטונה טזרה. תצורה תלולה שכזו לא מתאפשרת על כוכבי לכת אחרים כדוגמת כדור הארץ, וזאת עקב הלחץ הרב שהדבר גורם על בסיס ההר, אולם על פני נוגה הדבר אפשרי בשל חוזק הסלעים על פני הכוכב. תבנית ההר מעידה על כך שפני השטח באזור זה היו נתונים להשפעת לחצים גאולוגיים משמעותיים.
השתקפות הרדאר של הר מקסוול חזקה מאוד ואופיינית לאזורים הגבוהים על נוגה. על פי אחת ההשערות הדבר מעיד על המצאות המינרל פיריט בפסגת ההר.
חלק גדול משטח ההר מחזיר אור בעוצמה גבוהה, תכונה זו מאפיינת גם היא את ההרים של נוגה. הלחץ, הטמפרטורה, וההרכב הכימי של האטמומספירה בשילוב הגובה והחומר האחראי להחזרת האור, מתקיימים רק בנסיבות אטמוספיריות מסוימות ומעל גובה מסוים.
הר מקסוול הוא האזור הגאוגרפי היחיד על פני נוגה שקרוי על שם גבר (המדען ג'יימס קלארק מקסוול), כל השאר נקראים על שמות נשים.
דדי צוקר
דוד ("דדי") צוקר (נולד ב-11 בספטמבר 1948, חיפה) הוא ממקימי "שלום עכשיו", ומייסדו של ארגון "בצלם", חבר בכנסות ה-11 עד ה-14 מטעם מפלגות רצ ומרצ.
ביוגרפיה
עד גיוסו גר בשכונת נווה שאנן בחיפה שם למד בבית ספר יסודי 'בארי' וסיים תיכון עירוני ג', במגמה הומנית. היה חניך קן נווה שאנן של התנועה המאוחדת שהתאחדה עם הנוער העובד והקימה את הנוער העובד והלומד. בגיל 18 התגייס לנח"ל עם גרעין 'דלב' שיצא להגשמה בקיבוץ מעיין ברוך. צוקר שירת בנח"ל המוצנח וסיים את שירותו הצבאי בתעלת סואץ בזמן מלחמת ההתשה. את שירות המילואים שלו עשה צוקר בחטיבת הצנחנים הצפונית. בתום שירותו הצבאי עבר לירושלים שם עבד באוניברסיטה עם עולים חדשים במהלך לימודיו לתואר ראשון. צוקר למד באוניברסיטה העברית. הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה וביחסים בינלאומיים (1974) ותואר שני בהצטיינות במדע המדינה (1983). עבודת הגמר שלו עסקה בחינוך המקצועי בשנות ה-60. למד לתואר דוקטור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, אותו לא סיים עקב כניסתו לכנסת.
עם סיום הלימודים לתואר הראשון החל לעבוד כעוזרו של מנכ"ל משרד החינוך והתרבות, אלעד פלד, בתקופת כהונתם של יגאל אלון ואהרון ידלין כשרי חינוך ותרבות.
מיד בסיום העבודה במשרד החינוך והתרבות יצא לקריית שמונה מטעם שרי האוצר החינוך והרווחה, בניסיון ליצור מודל של איחוד כל השירותים החברתיים בעיר שדה. הניסיון לא עלה יפה.
בתום העבודה בקריית שמונה החל לעבוד כמנהל 'עצרת בית הנשיא לשלום הילד' שקדמה ל'המועצה לשלום הילד'. בשנים 1977–1982 עבד ב'מכון ון ליר' בירושלים, במחקר חינוכי. העבודה כונסה בספר שהיה בו עורך שותף וכותב שותף- 'ישראל בחברה מתהווה'.
חיים אישיים
לצוקר 4 ילדים ו 4 נכדים.
פעילות פוליטית
"שלום עכשיו"
בשנת 1978 נמנה צוקר על הקבוצה המרכזית בירושלים, שהקימה את 'שלום עכשיו', עליה נמנו צלי רשף, עמרי פדן, מוטי פרי ויולי תמיר, יחד עם פעילים בקיבוץ הארצי ובתל אביב וחיפה.
צוקר נטל חלק וארגן מפגשים עם פלסטינים בישראל, בשטחים ובחו"ל. בשנת 1986, לפני שהחל לכהן כחבר כנסת, ניפגש צוקר בתוניס עם יאסר ערפאת בחשאי. פגישה זו הובילה סדרת מפגשים עם צמרת אש"ף, במטרה להגיע למסמך פוליטי משותף.
"רצ - התנועה לזכויות האזרח"
באותה שנה ייסד בשותפות עם אורנה צ'לאג את 'נוער רצ'.
'בצלם'
בשנת 1989 יזם את הקמת ארגון 'בצלם- לשמירת זכויות האדם בשטחים'. צוקר הגה את הרעיון והקים את הארגון מחוץ למערכת המפלגתית והביא לחתימתם של 63 אישים ממספר מפלגות, מהעולם האקדמי, משפטנים ואנשי רוח, כמניחי היסוד של הארגון. להקמת 'בצלם' קדמה פעילות של מספר שנים, במסגרתה החל משנת 1982 פרסם צוקר מדי שלושה חודשים דו"ח בשם 'שלא תאמרו לא ידעתי'. בדו"ח קיבץ מידע על הפרות זכויות אדם של פלסטינים בשטחים ופעילות ההתנחלות שהחלה לצבור תנופה באותן שנים.
שלמה וינר
שלמה וינר (נולד ב-28 בספטמבר 1937) הוא משורר עברי, מורה ומתמטיקאי ואיש חינוך מתמטי.
דדי צוקר
פעילות פוליטית
הקמת הארגון התאפשרה על ידי תרומה שגייס צוקר מ'קרן קפלן' הניו יורקית. צוקר שימש כיו"ר הארגון. עם הקמתו, גויסה לפעילות זהבה גלאון בתור המנכ"לית הראשונה, ועמה עבדו נעמה ישובי ורוני טלמור.
שנה לאחר הקמת ארגון 'בצלם', קיבלו בשמו צוקר וגלאון את פרס 'קארטר-מניל', פרס בינלאומי המוענק לאנשים וגופים המקדמים פעילויות בתחום זכויות האדם ברחבי העולם. עם הקמת ממשלת רבין סיים צוקר את תפקידו כיו"ר 'בצלם'.
שלמה וינר
ביוגרפיה
שלמה וינר החל לפרסם את שיריו בכתבי העת בסוף שנות השישים ובראשית שנות השבעים. בשנת 1972 יצא לאור ספר שיריו הראשון, "רק לשעות ספורות". בשנת 1986 יצא לאור ספר שיריו "הרעש והאדמה". ובשנת 1992 ראה אור ספר שיריו "פתאום החיים". שימש כמה שנים כראש ועד אגודת הסופרים בירושלים, והיה יו"ר הנהלת בית הסופר בעיר. שיריו נדפסו בכמה אנתולוגיות חשובות, כגון "לנצח אנגנך - על המקרא בשירה העברית", של מלכה שקד. אסופה משיריו נדפסה באנגלית, ויצאה לאור בארצות הברית ובבריטניה.
דדי צוקר
בכנסת
עם כניסתו לכנסת מונה צוקר לוועדת הכספים בה שירת עד סוף כהונת הכנסת ה 11. בהמשך הכהונה בכנסת מילא שורת תפקידים במספר ועדות: חבר בוועדת החינוך והתרבות 1986-1992, יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט 1992–1996, חבר ועדת החוץ והביטחון 1996–1999, חבר הוועדה לביקורת המדינה 1996–1999
שלמה וינר
שיטתו בהוראה
פרופ' וינר טוען שהוראת המתמטיקה צריכה לעורר מחשבה אצל התלמידים במקום ללמד פעולות נוסחתיות חסרי משמעות. לשם כך הוא מציע לשלב במבחנים שאלות חשיבה וכך לחייב את התלמיד להתמודד עם הבנה אמיתית של הנושאים הנלמדים, מעבר להכרת השיטות וביצוע הפעולות החישוביות, וכן להשתמש בהומור, בדרמה ובסיפור, על מנת "לצבוע" את הנושא ולעורר עניין. כדוגמה, כאשר רשם גרף על הלוח עם גיר לבן, הסביר שגיר צבעוני מסרטן, ולכן הריהו רושם בגיר לבן לצד הקו הלבן העליון 'אדום' וחץ המצביע על קו זה, ו'ירוק' ליד הקו התחתון.
דדי צוקר
בכנסת
פעילות החקיקה של צוקר התמקדה בשאלות הנוגעות לזכויות האדם. בתחום הפוליטי והמדיני הוא עסק בכל שנות השירות בכנסת בשאלה הפלסטינית וקידום הסיכוי לפתרון שתי המדינות. עיקר הפעילות החקיקתית שלו הייתה בשנים בהן מילא את תפקיד יו"ר ועדת החוקה של הכנסת.
שלמה וינר
שיטתו בהוראה
על מנת להדגים מבחן שיש בו צורך בהשקעת מחשבה, בתרגום מושגים לנוסחאות ונוסחאות למושגים מציאותיים ותוך שימוש בהפתעה ובהומור, הדגים באחד ממאמריו שאלה ארוכה בתחום הביולוגיה, המציג את התופעות שנצפו בניסוי ואת הפירוש שנתנה להם פרופסור חוקרת הביולוגיה, כשהתלמיד מתבקש לסייע לה וכן לבדוק את תשובות החוקרים האחרים שבהם נעזרה. שאלה זו אכן הופיעה במבחן שלו בהכשרת חשבון גבוה לתלמידי מדעי החיים, ועל כך כתב:
פרופ' וינר כתב גם על בחינה ערכית ועל קשרי מוסר והוראת המדעים, והתייחס להבדלים בין חשיבה מדעית לחשיבה דתית.
דדי צוקר
בכנסת
בשנת 1999 צוקר הקים סיעת יחיד לאחר שהוצב במקום לא ראלי ברשימת מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-15. בבחירות התמודד צוקר כראש הרשימה הראשונה של מפלגת הירוקים לכנסת אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה. צוקר הוצב בעשיריה הסוגרת של רשימת מרצ לכנסת, במערכות הבחירות שהתקיימו מאז 2019.
יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט
במהלך כהונתו של צוקר כיו"ר ועדת החוקה חוק ומשפט, שמה הוועדה דגש על חקיקה הממוקדת בהגנה על חירויות הפרט. בתקופת כהונתו העביר צוקר מגוון יוזמות חקיקה, לרבות ניסוח חקיקת האזנות סתר; חוק חופש המידע (הצעת חוק פרטית של ח"כ צוקר ששולבה עם הצעת חוק ממשלתית) ; חוק המחשבים; חוק המעצרים וחיפוש על גוף; ביטול  מאסר על חייבים בהוצאה לפועל.
צוקר שימש כיו"ר ועדת החוקה עליה הוטל ב-1993 לנסח מחדש את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק היסוד: חופש העיסוק, בעקבות משבר שפרץ סביב 'חוק הבשר'. ועדת החוקה ניסחה מחדש את שני חוקי היסוד, והכניסה בהם שני שינויים מרחיקי לכת: הראשון הוא קביעת מגילת העצמאות כמקור השראה לכל מעשי החקיקה והפרשנות המשפטית בישראל. השני הוא קביעת הדרך שבה הכנסת תוכל לחוקק פסקת התגברות גם בניגוד לדעת בג"ץ, במסגרת חוק יסוד: חופש העיסוק. שני חוקי היסוד המתוקנים אושרו במרץ 1994: החוקים אושרו בקריאה ראשונה ברוב של 82 תומכים מול 11 מתנגדים, וברוב של 67 תומכים מול 9 מתנגדים בקריאה שנייה ושלישית.
בתחום החוקתי ביצעה הכנסת בשנת 1994 מאמץ נוסף לקדם את חוקי היסוד. וועדת החוקה קיימה במשך כשנה דיונים ארוכים בשורת חוקי יסוד והצליחה להביא שלוש הצעות חוק לאישור בקריאה ראשונה: הצעת חוק יסוד: זכויות במשפט; הצעת חוק יסוד חופש ביטוי והתאגדות; והצעת חוק יסוד: זכויות חברתיות שאף היא אושרה בקריאה ראשונה. כל שלוש ההצעות הוכנו בוועדה לקריאה שנייה, ואולם הן לא הובאו לאישורה של מליאת הכנסת.
ועדת החוקה בתקופתו עסקה בהשלכות של חוקים שונים המשפיעים על פעילות השב"כ: האזנות סתר; התרת מפגשים עם אש"ף; שינויים בחוק העונשין ("חוק המעצרים"); חיפושים על גוף; חוק שירות המדינה; הגנה על הפרטיות. ביוזמת צוקר הוחלט על כינון ועדה משותפת עם ועדת החוץ והביטחון לפיקוח על האזנות סתר של השב"כ ועל פעילות השב"כ בכל הקשור לגיוס כוח אדם לשירות הממשלתי. הוועדה נמנעה מהעדפת עליונות האינטרס הביטחוני בכל מקרה ובכל מצב, על פני זכויות האדם וחירויותיו.
פעילות חברתית
בשנות ה-90 התנהלה כנגד צוקר חקירה בחשד לביצוע עבירות בעת ששימש כיו"ר עמותת בית הספר לצילום קמרה אובסקורה. החשדות נגדו התעוררו לגבי העברות כספים ממשרד החינוך לבית הספר. בשנת 1995 היועץ המשפטי לממשלה ופרקליטת המדינה החליטו לסגור את התיק.
בשנת 2000 יזם צוקר את הקמתו של בית תמחוי באזור שוק הכרמל בתל אביב, בשיתוף מספר פעילים חברתיים: ענת גוב, שלומי לחיאני, צביה ולדן ואחרים. בית התמחוי מומן כולו על ידי חברים של היזמים, סיפק כ- 250 ארוחות חמות מדי יום ופעל במשך כ- 3 שנים.
בין השנים 2017 עד 2019 התנדב צוקר לעבודה ביוון עם פליטים מסוריה ועיראק. ההתנדבות נעשתה באי קיוס, שהיווה את אחד מהמקלטים העיקריים של פליטים שחצו את הים מטורקיה ליוון. הוא שימש במקום במגוון תפקידים ועסק בעבודות הבישול, קליטת פליטים מהים, הלבשה, נהיגה ועוד.
בשנים 2019 עד 2022 התנדב צוקר כמנטור באקסלרטור היהודי-ערבי של אוניברסיטת תל אביב להכשרת יזמים בהייטק.
פעילות עסקית
פעילותו של צוקר התרכזה סביב תוכן דיגיטלי. הוא ניהל והיה בעלים של חברות שהפיקו ערוצי טלוויזה בכבלים ותכנים לאינטרנט. בין השנים 2005-2013 יזם את "צרצר פיס" – תחרות סיפורים קצרים ב-140 תווים. התחרות נערכה בשיתוף מפעל הפיס אחת לשנה, למשך 10 ימים, בהשתתפות עשרות אלפי משתתפים.
בשנת 2013 הקים את חברת LEARNI, פלטפורמת למידה על גבי טאבלטים. החברה פיתחה תוכנות שאפשרו לקיים את כל הלמידה בבית הספר על גבי טאבלטים באמצעות ספרי לימוד דיגיטליים. בשנת 2018 הקים את חברת ההזנק "Mappo", פלטפורמה דיגיטלית לחיבור בין תכנים לבין המיקום בו הם מתרחשים. החברה פיתחה תוכנת AI שמייצרת שכבות של תוכן על גבי מפות, ועובדת עם חברות הרכב הגדולות בעולם. הפלטפורמה מספרת תוך כדי נסיעה את סיפור הדרך באמצעות קטעים מספרים, מוזיקה, פודקאסטים ווידאו.
פרסומים והוראה
במהלך השנים 2000–2003 פרסם מספר ספרים: 1999 – 'אנחנו היהודים החילוניים' – עורך וכותב, 1985 - זכויות הילד בישראל, 1982 - זכויות האדם בשטחים המוחזקים-הוצאת המרכז הבינ"ל לשלום, 1980- חינוך בחברה מתהווה". הוצאת מוסד ואן-ליר עריכה וכתיבה.
צ'אט
צ'אט (מאנגלית - chat; בעברית שִׂיחוּחַ) הוא שיחה כתובה מיידית בין בני אדם לבני אדם או בוטים ברשת האינטרנט. בעולם קיימות מערכות צ'אט רבות, אשר מאפשרות למשתמשים המתחברים לרשת האינטרנט לשוחח אחד עם השני או בקבוצות. פעולה כזאת נקראת בעגת המחשבים העברית לְצ'וֹטֵט.
בדרך כלל, במערכות כאלה ישנם 'ערוצים' שונים (המכונים גם "חדרים") אליהם נכנסים המשתמשים, ובהם מתבצעת שיחה משותפת של כל הנוכחים בערוץ. כל משתמש מקליד את שהוא רוצה להגיד, תחת כינוי-משתמש שאותו בחר לעצמו עם כניסתו לצ'אט, ושאר המשתמשים רואים ויכולים לקרוא את דבריו, וכמובן להגיב. בנוסף לחדרים, ישנה אפשרות לדבר באופן פרטי. באפשרות זו נערכת שיחה פרטית בין שני משתמשים, אשר אינה ניתנת לצפייה על ידי משתמשים אחרים.
בניגוד לפורום שהוא מעין לוח מודעות אלקטרוני שבו כל הנכתב נשמר עד אשר מנהלי הפורום מחליטים למחוק או לארכב, בצ'אט המידע שנכתב על פי רוב אינו נגיש לגולשים לאחר התנתקות מהצ'אט.
קיימים כמה סוגים של צ'אטים:
IRC
פרוטוקול (IRC (Internet Relay Chat הוא פרוטוקול אינטרנט לצ'אט. פרוטוקול זה תוכנן לתמוך ולתת שירותי שיחה למשתמשים רבים מאוד בו זמנית, בחדרים רבים, על פני שרתים רבים הפזורים ברחבי העולם. הפרוטוקול תומך בהעברת קבצים. שיטה זו מכונה DCC. אל השרתים מתחברים בעזרת תוכנות, הפופולרית בהן למערכת ההפעלה חלונות היא תוכנת mIRC.
Half-Breed
Half-Breed (בעברית: חצי גזע) הוא אלבום האולפן העשירי של זמרת הפופ האמריקנית, שר. האלבום יצא לאור בספטמבר 1973, על ידי חברת התקליטים MCA רקורדס. מתוך האלבום יצא הסינגל היחיד "Half-Breed", שזכה להצלחה רבה.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-28 במצעד הבילבורד 200.
Planet Pop
Planet Pop הוא האלבום הראשון של הלהקה ATC. האלבום יצא בשנת 2001 וכולל 18 רצועות. האלבום כולל את הלהיט (Around The World (La La La La La ולהיטים אחרים. בעקבות האלבום, זכתה הלהקה בפרס המוזיקה ל'ריקוד הטוב ביותר'.
גופי ניסל
גופי ניסל (באנגלית: Nissl bodies) הם גופיפים גדולים הנראים בתוך תאי עצב. נקראים על שם הנוירולוג הגרמני פרנץ ניסל (1860–1919).
ניתן לראות גופי ניסל באמצעות שיטת צביעת RNA שפותחה על ידי ניסל (צביעת ניסל). השיטה יעילה כדי למצוא את גופי תאי העצב (פריקאריונים).
גופי ניסל הם למעשה האזור המחוספס של הרשתית התוך-פלזמית, שבה מיוצרים החלבונים.
MVP של אליפות אירופה בכדורסל
השחקן המצטיין של אליפות אירופה בכדורסל הוא פרס המוענק על ידי פיב"א אירופה ל-MVP של אליפות אירופה בכדורסל (יורובאסקט). פאו גאסול וקרשימיר צ'וסיץ' הם היחידים שזכו בפרס פעמיים. ישראלי אחד זכה בתואר - מיקי ברקוביץ' ב-1979, אז זכתה נבחרת ישראל במקום השני.
אורה רותם-נלקן
אורה רותם-נלקן (2 באוגוסט 1933 - 9 במאי 2022; י' באב תרצ"ג-ט' באייר תשפ"ב) הייתה פסנתרנית ישראלית שנודעה בביצועיה למוזיקה קלאסית ישראלית.
רותם-נלקן נולדה בירושלים ולמדה נגינה בפסנתר, ראשית אצל טובה ברלין-פפיש ואחר-כך בקונסרבטוריון ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים אצל הנרייטה מיכלסון. ב-1959 יצאה לאנגליה ושם למדה אצל לואיס קנטנר ואצל רעייתו אז אילונה קאבוש. ב-1961 שבה לישראל.
רותם-נלקן עבדה עם מלחינים ישראליים רבים לאורך הקריירה שלה ובהם מרדכי סתר, אנדרה היידו, גדעון לבינסון ואחרים. היא ביצעה את יצירותיהם והקליטה אותן. היא הייתה פעילה גם כמורה לפסנתר, בין תלמידיה נפתלי וגנר.
רותם-נלקן נודעת בפרשנותה הייחודית למוזיקה קלאסית ישראלית.
בית הכנסת בחמאם ליף
__ללא_תוכן__
בית הכנסת העתיק בחמאם ליף (ערבית: حمام الأنف) שבתוניסיה, היא נארוֹ (Naro) הפניקית והרומית, כ-20 ק"מ מדרום לקרתגו, התקיים במאות הרביעית עד השישית (ואולי אף תחילת המאה השביעית) לספירה הנהוגה.
הגילוי
שרידי בית הכנסת העתיק, שעיקרם רצפות פסיפס, נחשפו באקראי בשנת 1883, שנתיים אחרי השתלטות צרפת על תוניסיה, כשקצין הצבא ארנסט דה פּרוּדוֹם (Ernest de Prudhomme) ביקש להתקין גינה לביתו. הגילוי פורסם עוד באותה שנה בכתב העת הצרפתי Revue Archéologique. זיהוי האתר כבית כנסת נקבע על פי כתובת הקדשה במרכז רצפת פסיפס נרחבת, שבה מופיעות המלים "בית הכנסת הקדוש של נארו" ברומית – SANCTA[m] SINAGOGA[m] NARON[itanam וכן לפי סמלים יהודיים מובהקים הצמודים לכתובת: דימויי מנורות שבעה קנים, שופר (או לולב, לפי ביאור שונה) ואתרוג. כתובת ההקדשה וציורי המנורות מופנים מזרחה. הכתובת אינה נושאת תאריך.
בעת הגילוי נמצאה רצפת הפסיפס המרכזית של המבנה כמעט בשלמותה, אך סמוך לכך פשטו עליו חובבי עתיקות. מרִצפות הפסיפס של בית הכנסת נשתמרו המקטעים שנטל הסרן פרודום לאוספו הפרטי בצרפת, ואלה נמכרו ב-1905 למוזיאון ברוקלין בניו יורק. מקטעים בודדים אצורים במוזיאון בַּארדוֹ בתוניס. בשנת 1909 חודשו החפירות במקום, גם הן בידי חובבים, בתקווה לגלות שרידים נוספים של בית הכנסת, אולם האתר כבר נהרס, ונמצאו בו בעיקר נרות מעוטרים בסמלי מנורת שבעה קנים. בגלל ההרס לא ניתן לשחזר כהלכה את תוכנית המבנה, והמחקר מסתמך על תרשים שנעשה סמוך לַגילוי ב-1883. התוכנית מציגה מבנה מרובע (מידותיו כ-22 מ' X 20 מ') שנמנו בו 16 חדרים, והיא אינה שונה בעיקרה מתוכניות של וילות רומיות בנות התקופה. אולם-התפילה, שבו נמצאה כתובת ההקדשה המרכזית, הוא רוחבי, וגומחה (להיכל ?) קבועה בקירו המערבי. בתוכנית מסומנים קטעי רצפות פסיפס בחדרים נוספים.
הפסיפסים
רצפת הפסיפס המרכזית של בית הכנסת מוכרת כמעט בשלמות הודות לציור בצבעי מים (אקוורל) שנעשה מיד לאחר חשיפתה ב-1883, ככל הנראה על פי תצלום. הציור הוצג לראשונה במאמרו של ארנסט רנאן ב-Revue archéologique מ-1884. מרִצפה זו נותרו קטעי לוחות מבודדים.
ציור רִצפת הפסיפס מראֶה ארבעה שטיחים ממוסגרים בדגמי תשליבים גאומטריים. בשטיחים הימני והשמאלי, בתוך מדליונים עשויים משריגי קוציץ (אקנטוס) מסוגננים, מתוארים עופות למיניהם (ובהם ניתן לזהות ברווזים, אווזים, חסידות, חוגלות ואולי גם סוּפיוֹת). בשטיח השמאלי מתוארים שני סלים, שבאחד מהם פירות ובשני – ככרות לחם, וכן ארנב במרוצה. בשטיח הימני הצר יש תיאורים של אווז ושל אריה.
השטיח המרכזי מחולק לרוחבו לשני אזורים שכל אחד מהם נתון במסגרת משלו. ביניהם קבועה כתובת ההקדשה של יוליאנה (מידותיה 56.2 X 193.04 ס"מ) ומשני עבריה לוחות עם דימויי מנורת שבעה קנים. מלבד המנורות שבלוחות הנפרדים יש סימון של המנורה בסיום הכתובת. משני צדי הקנה המרכזי של המנורה שבלוח השמאלי מוצגים סימונים של אתרוג ושופר (לולב ?).
בשטיח המרכזי העליון, שחלקים נרחבים שלו חסרים, מתוארים דגים (אחד מהם הוגדר כדולפין) שבפיותיהם קטעי חבלים (?), וביניהם מתוארים שני אווזים. חלק ניכר מצדו השמאלי של השטיח חסר ומתוארים בו עצמים מנותקים מהֶקשר גלוי לעין. ייתכן שתיאורי הדגים ועופות המים היו חלק ממחזה דיִג, כמקובל בתיאורי נופים נילוֹטיים באמנות הרומית. בשטיח המרכזי התחתון מתוארים שני טווסים משני עברי מזרקת מים כשמימינם ומשמאלם דקלי תמר ולמרגלותיהם שני בעלי כנף. תיאורים אלה מוכרים מן האמנות הרומית ומן האמנות הנוצרית הקדומה, שבה הטווסים מסמלים את האלמוות, ומזרקת המים והדקלים – את החיים, ולפיכך היו שפירשו את התמונה כחזיון גן עדן.
התיאורים למיניהם ברצפת בית הכנסת של נארו (חמאם ליף) שגורים ברצפות הפסיפס שבווילות הרומיות המהודרות בצפון אפריקה ובכנסיות נוצריות שם, ואלמלא דימויי המנורה והמלים בכתובות ההקדשה לא היה אפשר לזהות באתר בית כנסת יהודי.
לא נמצאו ידיעות מפורשות על יהודי נארו (חמאם ליף) הרומית והביזנטית. הקהילה חדלה להתקיים, ככל הנראה, אחרי הכיבוש הערבי במאה השביעית. היישוב היהודי התחדש במקום במאה השמונה-עשרה.
הנחת החמור ביותר
הנחת החמור ביותר היא גישה בעולם קבלת החלטות, הקובעת שבעת התכוננות לקראת תרחיש אפשרי יש להניח שהתרחיש יתרחש במתכונת בעלת התוצאות הגרועות והחמורות ביותר.
כדי ליישם גישה זו יש לבצע תכנון תרחישים מקיף, לאמוד את הנזקים האפשריים בכל אחד מהמקרים, לנתח ולהעריך את חומרתם ולהניח שהחמור מבניהם יתרחש.
הנחת החמור ביותר מקובלת במקרים בהם הנזק האפשרי מאי-הכנה לתרחיש אימים יהיה בלתי מתקבל על הדעת. על פי גישה זו יש להתכונן למקרה כזה, גם אם לא סביר שיתרחש ואפילו אם מחיר ההכנה גבוה במיוחד.
ביקורת
במאמר "על הנחת החמור ביותר" שפורסם בשנת 1997 על ידי סא"ל (במיל') ד"ר יצחק רביד, חוקר במרכז למחקרים צבאיים ברפא"ל, מבקר רביד את תופעת "הנחת החמור ביותר". בין חסרונות הגישה שמונה רביד: הצטברות של הנחות לחומרה לכדי תרחיש ייחוס לא מציאותי, כפיית חד-ממדיות על סיכון רב-ממדי, טשטוש הגבול בין שיקול עובדתי לשיקול ערכי, טשטוש מידע מדויק וחיוני להחלטה ומשקל יתר לתת-מערכות על פני המערכת בכללותה. כמו כן לטענתו במצבי עימות, סביר להניח את החמור ביותר רק כאשר העימות הוא קוטבי (כל תרחיש חיובי מבחינת צד אחד שלילי מבחינת הצד השני ולהפך) וליריבים יש ידע מלא זה על זה. גם אז, יש להגביל את השימוש בהנחת החמור ביותר לדרג מקבל ההחלטות הגבוה ביותר בלבד, ועל כל הדרגים הנמוכים יותר לשקף לדרג העליון את התרחיש הסביר ביותר.
אמנות גותית
אמנות גותית הוא סגנון אמנותי שהיה נפוץ במשך כ-200 שנים בשיא ימי הביניים. מקורו של סגנון זה בצרפת בשלהי התקופה הרומנסקית במאה ה-12. סגנון זה החל בסגנון אדריכלי חדש שהתאפיין בעיקר בבנייה לגובה ובהוספת תומכות דואות (flying buttresses) שהקלו על מסת המבנה ואפשרו שילוב חלונות שעוטרו בדימויים מהברית הישנה והחדשה. הקתדרלות הגותיות הראשונות נבנו ברחבי צרפת ובמהרה התפשט סגנון הבניה החדש ברחבי אירופה והיה נפוץ בה במשך כ-200 שנים. בשלהי המאה ה-14 הפך הסגנון הגותי לסגנון המכונה סגנון גותי בינלאומי. סגנון אמנות זה היה הסגנון האמנותי העיקרי באירופה עד שלהי המאה ה-15 וראשית תקופת הרנסאנס.
סגנון זה כלל אלמנטים אדריכליים, פיסוליים, ואף ניתן היה לראותו בריהוט, בצורפות, בויטראז'ים ובפרסקאות. הסגנון כלל אלמנטים דתיים רבים, ומטרתו הייתה להמחיש את חשיבות הדת והסיפורים הדתיים והשפעתם על כל הפנים של החברה. הנחת היסוד הייתה שתושבי אירופה ברובם אינם יודעים לקרוא, והסגנון ניסה להעביר את סיפורי הקודש באמצעות המחזתם - הן באמצעות תיאורים ישירים והן באמצעות אלגוריות. מסיבה זו סגנון זה היה נפוץ בעיקר בכנסיות ובקתדרלות.
הוגה המונח הוא האדריכל והצייר האיטלקי ג'ורג'ו וזארי. וזארי טבע מונח זה ככינוי גנאי לתקופה שקדמה לרנסאנס, מאחר שראה בה מנותקת מהיסודות הקלאסיים של האומנות והאדריכלות של יוון ורומא. מקור השם הוא בשבטים הגותיים הגרמאניים.
הפיסול הגותי
ראשיתה של האמנות הגותית בפסלים שהוצבו בכנסיות הגותיות שנבנו בצרפת. לקראת המאה ה-12 החלה באירופה תקופה של פריחה דתית, תרבות, אדריכלית וכלכלית. הערים גדלו והתחזקו והמסחר פרח. כוחה של הכנסייה בתקופה זו היה רב, ועושרה העצום התבסס הן על נחלות ורכוש והן על תרומות מצד אצילים ופשוטי העם. בערים, הבישופים היו בעלי מעמד רם והשפעה רבה ולעיתים אף ניהלו רבעים שלמים.
האדריכלות והאמנות הגותיות התפתחו בצרפת, בעיקר באחוזות המלך (של בית קאפה) באיל-דה-פראנס (Ile de France) ובדגש על אזור העיר פריז ומחוזות שמפניה ופיקארדיה, בתחילת המאה ה-12 ומקובל לקבוע את לידתה ב-1140 השנה בה נבנו מחדש בידי אב המנזר ויועץ הכתר סוגריוס (Suger) הקצה המזרחי והחזית המערבית של בזיליקת סן-דני סמוך לפריז שהייתה המבנה הראשון בעל מאפיינים אדריכליים גותיים (כיום, רק השער הדרומי שרד משיפוצים שנעשו בכנסייה במאה ה-13). תואר "הקתדרלה הגותית הראשונה" מיוחס לקתדרלת סנט אטיין בסנס (Sens) שבנייתה החלה ב-1142. ב-1145 נבנתה מחדש החזית המערבית של קתדרלת שארטר (Chartres) בסגנון גותי מוקדם, ובה החל להתפתח הפיסול הגותי. הקתדרלה הגותית הנודעת ביותר היא כנראה קתדרלת נוטרדאם בפריז, שבנייתה החלה בשנת 1163 והושלמה ב-1345, בה יש שילוב של אדריכלות גותית מוקדמת ואדריכלות גותית בשיאה.
סגנון הפיסול הצרפתי התפשט לגרמניה עת נבנתה קתדרלת במברג בשנת 1225 ובהדרגה גם הגיע לאנגליה ולאיטליה.
בין השנים 1140 עד למאה ה-16 (שיא ושלהי ימי הביניים), רוב הקתדרלות במערב אירופה נבנו בסגנון גותי ועוטרו בפיסול גותי ואמנות גותית.
בניגוד לפיסול הרומנסק המפורט, הרגשני והאינדיוודואלי, הפיסול הגותי הוא חלק מתוכנית כוללת בה כל פרט הוא חלק מאחדות אורגאנית שמטרה העברת מסר דתי בצורה תמציתית, מנומקת ורציונלית ללא רגשנות, קישוטים ופירוט יתר. הפיסול הגותי נועד לקריאה הן על ידי פשוטי העם שמתמקדים רק בדימויים המרכזיים והן על ידי המלומדים שיודעים לקרוא את פיסול השוליים כהנמקה וחיזוק למסר המרכזי.
חלונות ויטראז'
אמנות חלונות הויטראז' החלה עוד בתקופת הרומנסק אך הגיעה לשיאה בתקופת האדריכלות הגותית, שבאמצעות חידושיה הטכנולוגיים אפשרה בניית חלונות ענק במבנה. דבר זה אפשר יצירת ויטראז'ים מורכבים יותר, עשירים יותר וצבעוניים יותר. החלונות סיפרו במשחקי אור וצבע סיפורים מהתנ"ך והברית החדשה לצד סיפורי קדושים נוצריים. חלק מהחלונות הכילו את הסמלים של מי שתרם את הכסף ליצירתם. חלון הרוזטה הוא חלון עגול בצורת פרח שאפיין את האדריכלות הגותית, בעיקר בצרפת.
הציור הגותי
הציור הגותי החל כאמצעי להמחשת מסרים תאולוגיים וסצנות דתיות מהברית הישנה, הברית החדשה וסיפורי קדושים. בהמשך, התפתח הציור הגותי ותיאר גם סצינות חילוניות כגון חקלאות, סיפורי אבירים ועוד. בתחילת דרכו התאפיין הציור הגותי בתשומת לב לפרטים (בייחוד מעולם הטבע), אך שימוש בפרספקטיבה דו-ממדית ("דמויות שטוחות"). ככל שהתפתח הציור הגותי, ובפרט בסוף ימי הביניים ובאיטליה, נוספה גם פרספקטיבה יותר טבעית לציורים. לעיתים קרובות השתמש הציור הגותי באלמנטים אדריכליים (עמודים וקשתות) או צמחיים (עצים, פרחים, צמחים מטפסים) כדי ל"מסגר" תמונה או כדי להפריד בין סצנות שונות שמופיעות באותו ציור.
הלוח הדרום-אמריקאי
שטח הלוח עומד על כ-43,617,000 קמ"ר, דבר שמציב אותו במקום השביעי מבחינת שטח מבין כל הלוחות הטקטונים.
הרי האנדים התרוממו בתהליך של קימוט והעתק שנוצר ברובו על ידי לוח נסקה שנכנס תחת מערב הלוח הדרום-אמריקאי. עד היום האנדים ממשיכים להתרומם בתהליך זה, הנקרא אורוגנזה. החום הרב שנוצר מחיכוך בין כל הלוחות (בעיקר: לוח נסקה, הלוח האנטארקטי ולוח סקוטיה) מתיך את הלוח הדרום-אמריקאי ויוצר מאגמה. הלחץ הרב גורם למאגמה לפרוץ החוצה דרך הרי געש, חורים בלוחות שנוצרו בגלל הקימוט. באנדים יש כ-20 הרי געש שחלקם פעילים גם היום.
בישוף
בִּישׁוֹף (ביוונית: Επίσκοπος אֶפִּיסְקוֹפּוֹס – משגיח) או הֶגְמוֹן היא אחת הדרגות הגבוהות בהיררכיה של הכנסייה הנוצרית. זו הדרגה הגבוהה ביותר בהיררכיה הדתית והדרגות שמעליה הן אדמיניסטרטיביות או דרגות יוקרה.
הבישוף העומד בראש מחוז כנסייתי (דיוקסיה), הוא האחראי על כל פעולות הדת ועל הקהילה הנוצרית כולה בעיר המחוז ובסביבותיה. הבישוף הוא זה שמסמיך כמרים במחוז עליו הוא אחראי. הכנסייה שבה מקיים הבישוף את טקסי הדת נקראת קתדרלה.
היסטוריה
משרת הבישוף החלה להתפתח בכנסייה הנוצרית לקראת סוף המאה הראשונה. בכתביהם של האבות האפוסטוליים, ובפרט אצל איגנטיוס מאנטיוכיה, החל תפקיד המשגיח (אפיסקופי) או הרועה הרוחני לקבל מעמד חשוב יותר. איגנטיוס כותב באיגרת השישית אל האֵפֵסים שלו כי הבישוף הוא שלוחו של האל, ועל-כן יש לכבדו כפי שמכבדים את האל. באיגרת ה-13 אל המגנסים הוא דורש כפיפות וציות מוחלטים לבישוף. באיגרת השלישית אל הטרלסים הוא קובע את המבנה הרצוי לקהילה נוצרית: בראש הקהילה צריך לעמוד בישוף, תחתיו הפרסביטרים כ"סנהדרין של האל ואספת השליחים", ולבסוף הדיאקונים, הניצבים תחת הפרסביטרים.
בתקופה זו (איגנטיוס פעל בסוף המאה הראשונה ומת לפני שנת 107), כבר נוצר מבנה היררכי ברור לכנסייה. בראש כל מרכז כנסייתי היה אמור לעמוד בישוף, שסמכותו נבעה מהאל עצמו והיה חייב בציות רק לאל. אפילו הקיסר או מושלי הפרובינקיות היו חייבים בציות ובכפיפות לבישוף; תחת הבישוף ניצבה מועצה של פרסביטרים, שתפקידם היה מובחן וכפוף; ותחתיהם הדיאקונים.
מלטית
מלטית או מלטזית (Malti) היא שפה שמית תיכונה-דרומית מתוך קבוצת השפות השמיות של משפחת השפות האפרו-אסיאתיות, המדוברת במלטה. ישנם שני ניבים מלטיים עיקריים - הניב של האי מלטה והניב של האי גוזו. הניב של גוזו נחשב שמרני יותר, בייחוד מבחינה פונטית. הניב של האי מלטה הוא המשמש את רוב דוברי המלטית. השפה המלטית מוכרת כשפה רשמית ברפובליקה של מלטה (שכוללת את האיים מלטה, גוזו וקומינו בים התיכון) לצד השפה האנגלית. מאז הצטרפות מלטה לאיחוד האירופי היא מוכרת כאחת השפות הרשמיות של האיחוד.
בישוף
היסטוריה
עם הזמן, כאשר המשיכה הכנסייה להתרחב, מונו בישופים לערים החשובות, אך המרכזים הכנסייתיים באזורים שמסביב לכל עיר גדולה פעלו בראשות פרסביטרים ודיאקונים מאותה העיר. כך, הפך הבישוף בהדרגה ממנהיג של כנסייה בודדת למנהיג של קבוצת כנסיות בשטח גאוגרפי מסוים.
מלטית
שיטת הכתיב של המלטית מבוססת על הכתיב האיטלקי, ובמרוצת המאה העשרים עברה סטנדרטיזציה, שהפכה את הכתיב לפונטי כמעט לגמרי. הפער העיקרי בין השפה המדוברת לכתיב הוא בכך שבכתיב מסמנים עדיין חלק מהעיצורים הגרוניים. אלה מסומנים באותיות או בצירופי אותיות מיוחדים, למשל האות ħ (מקביל ל-ח בעברית) או הצירוף għ (מקביל ל-ע).
בישוף
היסטוריה
המבנה המנהלי של האימפריה הרומית הפך לדפוס ארגון הכנסייה במהלך המאה הרביעית, במיוחד אחרי צו מילאנו. השטח שבשליטת הבישוף, הדיוקסיה, הפך לחלק ממבנה האימפריה תחת הקיסר דיוקלטיאנוס. מאוחר יותר, עם התפוררות האימפריה, מילאה הכנסייה באופן הולך וגובר גם תפקידים של מנהל אזרחי, כפי שאפשר להתרשם מכהונתם של האפיפיור לאו הראשון במאה החמישית וגרגוריוס הראשון במאה השישית, שהיו אנשי מדינה ומנהלנים בנוסף לתפקידם כרועים רוחניים. הבישוף הפך בתקופה זו במערב לנסיך-בישוף, שליט דתי ואזרחי כאחד. הבישופים הפכו במקביל גם לבעלי אדמות גדולים, הן בגלל חוקי מעשר והן בגלל תרומות רכוש של אנשים שהצטרפו לכנסייה.
מלטית
התחביר והמורפולוגיה של השפה דומים למדי לאלה של ניבים ערביים צפון-אפריקניים. ההבדלים העיקריים בין מלטית לבין הערבית הצפון-אפריקנית הם בפונטיקה, באוצר המלים ובכתב. מבחינה פונטית, המלטית איבדה את רוב העיצורים הגרוניים ואת העיצורים הנחציים. אחדים מן העיצורים הגרוניים עודם נהגים במלטית, וכמו כן יש להם שרידים בכתב וכן במערכת התנועות של השפה. בכך היא מזכירה במידה מסוימת את העברית המודרנית. באוצר המילים ניכרת השפעה גדולה של האיטלקית והאנגלית. המלטית נכתבת באותיות לטיניות ויש בהן כמה אותיות שסימנים דיאקריטיים נלווים אליהן לציון הגייתן.
בישוף
היסטוריה
בחלק המזרחי של האימפריה, שיטת הלטיפונדיות שהוענקו לבישופות הייתה נפוצה הרבה פחות. השליטה האזרחית לא התמוטטה במזרח כפי שאירע במערב, ולכן הנטייה לצבירת כוח חילוני על–ידי הבישופים הייתה חלשה בהרבה.
מלטית
דקדוק ואוצר מילים
במלטית, כמו בשאר השפות השמיות, שמות העצם והפעלים מתקבלים בתבניות, בהן משובצים שורשים. רבים מהשורשים משותפים לשפות השמיות האחרות וכן גם רבות מהתבניות. תבניות הפעלים, דהיינו בנייני השפה דומים ברובם, אך לא זהים לבנייני השפה הערבית. במלטית ישנם עשרה בניינים מרכזיים והם די דומים לעשרת הבניינים המרכזיים של הערבית, הן מבחינת צורה והן מבחינת משמעות, לבד מהביניין העשירי, שהתחלף לחלוטין בבניין, שמשמעותו "עשה פעולה שלילית" (בדומה לתוספת DIS לפועל, בשפות אירופאיות).
תולדות חקר השפה
ב-1750 פרסם הבלשן ואיש הדת המלטזי אגיוס דה סולדאניס (Giovanni Pietro Francesco Agius de Soldanis) ספר "אודות השפה הפיניקית בשימוש היום על ידי המלטזים" שפורסם ברומא. הוא המשיך וחיבר (אך לא פרסם) ספר בלשנות נוסף ומילון מלטית-לטינית-איטלקית שמאפשרים להכיר את השפה באמצע המאה ה-18. בספריו הניח דה סולדאניס שמקור המלטית הוא בשפה הפיניקית ושזו באה מן האטרוסקית.
בישוף
היסטוריה
הבישוף החשוב מבין הבישופים הנסיכים היה האפיפיור, ששלט כמונרך במדינת האפיפיור בזכות תוארו כבישוף רומא. טענתו לשלטון בנחלה זו התבססה על מה שכונתה מתת קונסטנטינוס (שברבות הימים התבררה כזיוף). בפועל, הושלטה סמכותו על השטחים במרכז איטליה בעקבות התפוררות שלטון האימפריה הביזנטית בשטחים אלו. מדינת האפיפיור בוטלה לבסוף באופן רשמי, כאשר המלך ויטוריו אמנואלה השני השתלט על רומא בשנת 1870 וכפה את איחודה מחדש של איטליה. מאוחר יותר, הגיע האפיפיור פיוס האחד עשר להסכם עם ממשלתו הפשיסטית של בניטו מוסוליני והפך לשליט העצמאי של מדינת הוותיקן בתמורה לוויתור על כל טענה למדינת האפיפיור. הוא הוכר כשליט עצמאי במסגרת ההסכמים הלטרניים ומצב זה נמשך עד היום.
מלטית
תולדות חקר השפה
ב-1810 הבלשן הגרמני וילהלם גזניוס, שהתמחה בשפות שמיות והכיר את הפיניקית היטב, פרסם ספר בו הראה שהמלטית התפתחה מדיאלקט ערבי שמקורו במגרב. בחלקו השלישי של הספר נמצא מילון מלטית-גרמנית. בסוף ספרו מביא גזניוס ציטוט מספר איטלקי אודות מלטה מ-1772 של גיובאני אבלה (Abela) בו מדווח אבלה שדוברי המלטית ודוברי הערבית היו מבינים זה את זה, אך במקביל אבלה מביא גישות נוספות וביניהן שהמלטית מקורה עתיק יותר מזמן הכיבוש הערבי וקיבלה אוצר מילים רב ממספר שפות.
בישוף
היסטוריה
בישופים כיהנו לאורך השנים הן בתפקידים רשמיים והן בתפקידים רשמיים-למחצה, בנוסף על כהונותיהם הדתיות. הארכיבישופים של מיינץ, טריר וקלן שימשו אלקטורים לתואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הם שימשו גם יועצים ראשיים עבור גרמניה, איטליה ודוכסות בורגונדיה. תפקיד זה של יועצים היה מקובל מאוד במלכויות ימי–הביניים. הלורד היועץ של אנגליה, למשל, היה כמעט תמיד בישוף, עד לסילוקו של החשמן תומאס וולזי מהתפקיד על ידי הנרי השמיני במאה השש עשרה. מצב דומה שרר גם בפולין, כאשר רק בישוף מילא את תפקיד הקנצלרז' (Kanclerz) עד המאה השש עשרה.
בצרפת בתקופה שלפני המהפכה הצרפתית, היוו נציגי הכמורה ובמיוחד בישופים וראשי מנזרים את המעמד הראשון (premier état) באספת המעמדות, עד שתפקידם בוטל בזמן המהפכה.
מלטית
תולדות חקר השפה
ב-1827 הוציא ווסאלי ספר דקדוק מלטי באיטלקית. בהקדמה לספר אומר ווסאלי שרצה להשלימו עם השוואה לערבית מתקופת ההג'רה (במאה ה-7 לספירה) ואינו מזכיר יותר את השפה הפיניקית.
בישוף
סוגי בישופות
תפקידו המסורתי של הבישוף בכנסייה הקתולית הוא לשמש רועה האחראי לדיוקסיה (מכונה גם היפרכיה, כס או בישופות). הדיוקסיות שונות מאוד בגודלן ובהיקף אוכלוסייתן. ישנן דיוקסיות שהוקמו בימיה הראשונים של הנצרות, במיוחד באזור הים התיכון, שהן קטנות יחסית. אחרות, כמו בדרום אמריקה או המזרח הרחוק הן גדולות ומאוכלסות הרבה יותר. לעיתים, ישנו גם מבנה מרובד יותר של בישופות.
ארכיבישוף: ארכיבישוף הוא בישוף ארכידיוקסיה. לרוב מדובר בדיוקסיה יוקרתית בעלת מיקום מרכזי או חשיבות רבה בהיסטוריה הכנסייתית. התואר הוא כיבוד ואינו נושא עמו סמכות נוספת, אם כי רוב הארכיבישופים הם גם בישופים מטרופוליטנים.
בישוף מטרופוליטני: ארכיבישוף האחראי על קבוצת דיוקסיות או פרובינציה אקלסטית ומחזיק בסמכות פיקוח מסוימת על דיוקסיות אחרות. לעיתים בישוף מטרופוליטני עומד בראש אוטוכפליה, "סואי יוריס" או כנסייה אוטונומית.
בישוף סופרגני : בישוף סופרגני הוא בישוף הכפוף לבישוף אחר. בכנסייה הקתולית המונח מתייחס לכל הבישופים שאינם בישופים מטרופוליטנים (בישופי דיוקסיה ובישוף עזר). בכנסייה האנגליקנית מתייחס המונח לבישוף שהוא עוזר במשרה מלאה לבישוף דיוקסיה, או מי שמקבל אחריות לחלק מדיוקסיה של בישוף מסוים.
כורפיסקופוס (χωρεπισκοπος או chorepiscopus): בכנסיות המזרחיות הוא סגנו של האפיסקופוס ותחום אחריותו הוא הקהילות הכפריות והכנסיות הכפריות שבתחום שלטונו של הבישוף, כלומר אחריות על כל אלו שאינם תושבי העיר.
בישוף טיטולרי : בישוף טיטולרי הוא בישוף שאין לו דיוקסיה ועומד בראש כס טיטולרי, לרוב עיר עתיקה שבה הייתה בעבר בישופות, אך מסיבה כלשהי אין בה כזו היום. בישופים טיטולריים משרתים לעיתים קרובות כיורשים מיועדים או בישופי עזר. בכנסייה האורתודוקסית, הבישופים של הדיוקסיות המודרניות מקבלים לעיתים קרובות גם כס טיטולרי לצד המשרה המודרנית שלהם. לדוגמה: ארכיבישוף טיאטאירה ובריטניה הגדולה.
בישוף יורש: בישוף יורש הוא בישוף שניתנה לו הזכות האוטומטית לרשת את בישוף הדיוקסיה המכהן. המינוי של יורש נתפש לעיתים קרובות כאמצעי להבטיח המשכיות בראשות הכנסייה.
עוזר בישוף לשם כבוד: תואר הניתן לבישופים שפרשו, המקבלים היתר לפעול כרועים אפיסקופליים תחת פיקוחה של הדיוקסיה.
פרימט: בישוף של הכנסייה הוותיקה ביותר במדינה מסוימת. לעיתים, כהונה זו מעניקה סמכות על פני בישופים מטרופוליטנים, אבל לרוב היא משרה לשם כבוד בלבד. בכנסייה המזרחית המשרה המקבילה לפרימט היא אקסארכון ואילו בכנסייה האנגליקנית משמש התואר "בישוף נשיא".
פרילאט: כל נושא משרה כנסייתית מבישוף ומעלה ושיש לו סמכויות שיפוט כנסייתיות.
קרדינל (חשמן): קרדינל בדת הקתולית הוא בדרך כלל פרימט, פטריארך או בישוף טיטולרי בכנסייה הקתולית.
פטריארך: פטריארך הוא אדם העומד בראש סואי יוריס או אוטוכפליה עתיקה מסוימת. חלק מהכנסיות הללו מכנות את מנהיגיהן "קתוליקוס". הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית של אלכסנדריה מכונה "אפיפיור". לרוב הפטריארכים בכנסייה הקתולית תחום שלטון, אך בכנסייה הלטינית התואר הוא לשם כבוד.
מינוי וכהונה
הבישופים מוסמכים לתפקידם על–ידי בישופים. נדרשים שניים או שלושה בישופים, בהתאם לכנסייה, כדי להפוך את ההסמכה לתקפה וחוקית.
לבד מההסמכה, ישנן שיטות אחרות בכנסיות שונות לבחירת מועמדים להסמכה כבישופים. בכנסייה הקתולית המודרנית אספת הבישופים מפקחת על בחירת בישופים חדשים באישור האפיפיור. ברוב הכנסיות המזרחיות אורתודוקסיות ישנה מידה של השפעה רשמית ורשמית למחצה של כמרים ומכהנים בקודש על בחירת הבישופים.