cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שייטת 13
לאחר מלחמת לבנון השנייה
ב-31 במאי 2010, במבצע רוחות שמים, השתלטו לוחמי השייטת על 6 אוניות שניסו לשבור את ההסגר הימי שהטילה ישראל על רצועת עזה, מאז עליית חמאס לשלטון. במהלך ההשתלטות על הספינה הגדולה ביותר, "מאווי מרמרה", התפתח עימות אלים בין החיילים לפעילים שהיו על סיפונה, וכתוצאה ממנו נהרגו 9 פעילים ונפצעו 20. מבין לוחמי השייטת נפצעו 10, בהם שניים באורח קשה. כשבוע לאחר תקרית המשט, סיכלו לוחמי השייטת פיגוע שתכנן חמאס כאשר הרגו 4 מחבלים שניסו לחדור לישראל מרצועת עזה דרך הים.
ב-15 במרץ 2011 השתלטו לוחמי השייטת על הספינה ויקטוריה שהובילה אמצעי לחימה בכמות של כ-50 טונות מאיראן דרך סוריה לרצועת עזה, בהם טילים נגד ספינות מדגם C-704, מערכות מכ"ם, פצמ"רים, כדורי רובה ועוד, במבצע השתלטות במרחק של כ-200 מיילים מחופי ישראל.
ב-5 במרץ 2014 השתלטו לוחמי השייטת, בסיוע שייטת ספינות הטילים, על הספינה "קלוס סי" שהובילה עשרות רקטות קרקע-קרקע מדגם M-302 מסוריה ואיראן לרצועת עזה. מבצע ההשתלטות נקרא מבצע חשיפה מלאה.
ב-12 ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, פשט כוח שייטת 13 על מתחם בצפון רצועת עזה שממנו נורו רקטות ארוכות טווח רבות. ארבעה מחיילי הכוח נפצעו קל. הכוח השלים את משימתו ופגע במספר משגרים. 3 מחבלים נהרגו.
לוחמי שייטת 13 השתתפו גם בהגנה על גבול ישראל במהלך העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה (2018). ב-12 באוקטובר מנעו צלפי היחידה חטיפה של חייל כאשר מחבלים פלסטיניים פרצו את גדר המערכת ובחסות ההמון הסתערו על עמדת צלפים. שניים מהמחבלים נורו למוות על ידי הצלפים מטווח קרוב ואילו המחבל השלישי הצליח להגיע ממש לתוך העמדה וניסה לדקור לוחם ולחטוף את נשקו, ואז חוסל על ידי הצלף שנאבק בו מטווח אפס אחרי נוהל מעצר חשוד.
במסגרת המב"ם פעלו לוחמי שייטת 13 על פי פרסומים זרים במספר פעולות בעומק שטח האויב ביחד עם יחידות העילית של צה"ל. אחת הפעולות היא תקיפת ספינת הביון האיראנית.
במבצע שובר גלים פעלו לוחמי השייטת באזור ג'נין לצורך מספר פעולות מורכבות שבהן נפגעו מספר מחבלים.
ציונים לשבח ופרסים
בחודש יולי 1981, במהלך תקופה ממושכת של פעילות נגד המחבלים בלבנון, קבע הרמטכ"ל רפאל איתן לתת ליחידה ציון לשבח. היה זה בשלהי פיקודו של עמי אילון שהתייחס לכך:
על פעילותה כנגד הטרור זכתה השייטת להערכה רבה, בשנת 2002 קיבלה השייטת צל"ש הרמטכ"ל משאול מופז על פעילותה במשך השנה בכל זירות הלחימה. וזכתה פעמיים בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
באפריל 2010 פורסם כי לשייטת יוענקו שני צל"שים מטעם הרמטכ"ל "על ביצועם המוצלח של רצף מבצעים מורכבים בשנה וחצי האחרונות".
ב-2010 הוענק לשייטת 13 פרס מנחם בגין "על פעילותה למען ביטחון המדינה ואזרחיה".
באוקטובר 2014 זכתה היחידה בצל"ש רמטכ"ל, חמישי במספר, על "רצף פעולות מבצעיות חשאיות בעומק שטח האויב, אשר נחלו הצלחה מרובה".
ב-14 ביוני 2018 העניק מפקד זרוע הים, האלוף אלי שרביט, תעודות הערכה לשייטת 13 עבור רצף מבצעים חשאיים מורכבים ומשמעותיים כנגד התעצמות אויבנו. באותו מעמד הוענקה תעודת הערכה למפקד השייטת אל"ם טל, על רצף מבצעים חשאיים בשטחי אויב והצלחות מודיעיניות, 14 ביוני 2018.
ביולי 2019 העניק הרמטכ"ל אביב כוכבי צל"ש רמטכ"ל לשייטת 13 על "פעולות מבצעיות פורצות דרך, בהן הפגינו עוז, נחישות, יצירתיות וקור רוח עילאי."
בדצמבר 2020 העניק כוכבי לשייטת 13 אות הערכה מטעם הרמטכ"ל על "סדרת מבצעים פורצי דרך בסביבה משתנה ומאתגרת".
ביוני 2021 העניק הרמטכ"ל כוכבי לשייטת את צל"ש הרמטכ"ל בפעם השביעית על שורת פעולות מבצעיות, וכן צל"שים ל-4 מלוחמיה.
תעודת הערכה על פעילות מבצעית חשאית במערכה שבין המלחמות העניק הרמטכ"ל אביב כוכבי, ב-14 בנובמבר 2022.
ב-2 ביולי 2023 העניק הרמטכ"ל הרצי הלוי צל"ש לשייטת 13.
מיון, קבלה והכשרה
פרופיל נדרש - 97-82 ללא סעיפים פוסלים. קב"א נדרשת - 52. דפ"ר נדרש - 50.
מיון- גיבוש שאורכו 5 ימים (אחרי מעבר יום סיירות), שכולל מבדקי ים ויבשה, ולבוגרי כיתות י"א גיבוש דרך גדנ"ע צלילה.
רפאל איתן שהיה קצין חי"ר וצנחנים ראשי בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, קבע שהשייטת חייבת להתאמן במתווה דומה ליחידות הצנחנים, בעקבות כך שונה מסלול ההכשרה בשייטת, ובתחילתו רוכזו מרבית הכשרות החי"ר ולאחר מכן הכשרות מקצועיות ימיות. כמו כן נקבע שהן הלוחמים מיחידת הצוללים והן מיחידת הפושטים יהיו בעלי מכנה לחימה משותף, המסוגלים לבצע את כלל הפעולות. תפיסה זו האריכה מאוד את מסלול הכשרת הלוחם והיא השתנתה לאחר אסון השייטת בעקבותיו נוסחה מחדש תפיסת בניין הכוח ביחידה. צוותי היחידה פועלים באופן אורגני לאורך שירות הלוחמים, והם עוברים התמקצעות שונה בהתאם לייעודם.
מסלול הכשרת הלוחם בשייטת נמשך כ-20 חודשים ונחשב לאחד הקשים בצה"ל. המסלול מתחיל בארבעה חודשים של טירונות חי"ר בבא"ח גולני ואימון מתקדם, ולאחר מכן טירונות יחידה ("המכין"), קורס צניחה, צלילה קרבית, ניווטים ולוחמה בטרור בים וביבשה, שיט, הפעלת סירות תקיפה וכלי-שיט תת-ימיים, ושלב ייעודי. בשלב הייעודי מחולקים הלוחמים לשלושה מקצועות עיקריים: משיט, האחראי להפעלת כלי השיט, צולל, המתמחה בצלילה מבצעית, ופושט, לוחם המגיח מהים ומבצע משימות רגליות. בסיום הקורס מוענקים לבוגרים סיכת לוחם הקומנדו הימי ודרגת סמל ראשון. באחד משלבי המסלול עוברים הלוחמים סדרת שבי המדמה נפילה בשבי האויב.
לוחמי היחידה נדרשים לשלוש שנים שירות קבע מעבר לשירות הסדיר ובנוסף לומדים שנתיים לתואר.
היחידה מפעילה בחופשת הקיץ קורסי הכשרה לבני נוער בוגרי כיתות י"א, במסגרת גדנ"ע צלילה.
אמצעי לחימה
רוב אמצעי הלחימה של שייטת 13 מסווגים.
הנשק הקל של הלוחמים כולל רובה סער קלשניקוב AK-47 הידוע באמינותו ועמידותו, ושיכול לפעול גם אחרי שהיה בתוך מי ים, רובי M4A1 קרבין לפעולות יבשתיות, ואקדח גלוק. לוחמי השייטת מצוידים גם בגרסה מיוחדת של המיקרו-תבור מדגם X-95-SMG בקליבר 9 מ"מ בתוספת משתיק קול ושיפורים המקנים עמידות למים ומי ים, בדומה לקלשניקוב. ב-2022 נקלט בשייטת 13 הרובה זיג MCX, רובה רב-תכליתי שנועד להחליף את ה-AK-47, ה-M4A1 והמיקרו-תבור X-95-SMG.
מלבד רובי סער, תת-מקלעים ואקדחים השייטת מפעילה גם צלפים החמושים ברובי צלפים מדויקים לפגיעה במטרות מרחוק.
הלוחמים לבושים בסרבל לוט"ר עמיד למים שמותאם היטב למשימות שלהם. עליו הם לובשים אפוד מגן שתוכנן במיוחד עבור השייטת וכל לוחם מתאים אישית לפני המשימה. הצוללים לובשים חליפות צלילה שחורות שמאפשרות תנועה נוחה הן בתוך הים והן ביבשה. קסדות הלוחמים הן קסדות מסוג FAST עם אפשרות להתקנת עזרים טקטיים שונים ומגוונים.
פרשת הצלילות בקישון
בסוף המאה העשרים התגלתה בקרב צוללי חיל הים, ובהם לוחמי שייטת 13, תחלואה גבוהה בסרטן. הצוללים ייחסו בעיה זו לצלילות האימונים הרבות שערכו בנחל הקישון, הסובל מזיהום תעשייתי כבד. בעקבות סערה ציבורית שנבעה מטענות אלה הורה הרמטכ"ל, שאול מופז, על מינוי ועדת חקירה, היא ועדת שמגר. הוועדה חקרה את הסיבות לריבוי מקרי הסרטן בקרב כ־120 צוללים לשעבר של חיל הים אשר התאמנו באזור שפך הקישון. לפחות 93 מתוכם חלו במחלת הסרטן, ושליש מהם בקירוב נפטרו. הוועדה קבעה שלא נמצא קשר סטטיסטי מובהק בין החשיפה של החיילים לכימיקלים רעילים במשך שירותם הצבאי לבין מגוון מחלות הסרטן בקרבם כיום. עם זאת מתחה הוועדה ביקורת קשה על צה"ל וחיל הים בגין אי אכיפת הנחיות רשויות הבריאות ואיכות הסביבה שאסרו להתאמן בנחל.
בעקבות דעת המיעוט של יו"ר הוועדה, לפיה "ישנו קשר סיבתי והגיוני בין מצב הקישון לבין מחלת הסרטן אשר פגעה בחיילים", הכיר משרד הביטחון בנפגעי הצלילות כחללי צה"ל או נכי צה"ל. עם אלה שזכו להכרה כחללי צה"ל נמנים שניים ממפקדי שייטת 13 לשעבר, אהרון בן-יוסף ושאול זיו.
קבוצת צוללים הגישה תביעות נזיקין נגד חלק מהמפעלים שהזרימו שפכים תעשייתיים לקישון. ב-17 ביוני 2013 דחה בית המשפט את תביעות הצוללים בנימוק שלא הוכח ה"קשר הסיבתי" בין הצלילות בנחל ובין המחלות שבהן חלו התובעים, או מי מהם
אבדות והנצחה
כאחת מיחידות החוד של צה"ל וכזאת הפועלת בתחום התת-מימי המסוכן מעצם טבעו לאדם, ספגה השייטת במשך השנים כ-84 אבדות. חלקם הגדול בפעילות קרבית מול האויב חלקם בתאונות מבצעיות ותאונות אימונים. רשימה שמית וקורותיהם של הנופלים מתפרסמת על ידי עמותת העטלף. הנצחת הנופלים באולם הנופלים הנמצא בבסיס השייטת בעתלית. החללים מפעולות יחידה 707 שהתמזגה אל השייטת מופיעים מונצחים גם הם באותו המקום.הו חדר ובו גדעי עצים אשר על כל אחד מהם שמורה תמונתו של לוחם שנפל. כדברי מפקד השייטת . בנוסף לחדר ההנצחה ביחידה רשומים חללי השייטת במצבה לחללי חיל הים בגן אלישבע באשדוד. כמו כן מוצבות אנדרטאות במקומות שונים בארץ. חללי שירת הצפצפה מונצחים בחוף שבי ציון, בחוף ראשון לציון ובאתר תת-מימי מול חוף שבי ציון. אנשי שייטת 13 ועמותת העטלף מקיימים כל שנה, בחודש אוגוסט, בבסיס השייטת בעתלית, ערב התייחדות עם זכר הנופלים. במקומות שונים בארץ נערכות אזכרות בדרך של תחרות שחיה, מרוצי שדה, מרוצי אופניים ותחרויות שיט. עמותת העטלף משמרת את זכר חללי השייטת באתר העמותה
כפר הנוער נירים
לוחם השייטת רס"ל ניר קריצ'מן נפל באפריל 2002 במהלך מבצע חומת מגן. לפני גיוסו לצה"ל היה מעורב בפעולות חינוכיות. כפר אתגרי לבני נוער הנקרא על שמו הוקם בחוף שבי ציון. לוחמי שייטת 13 היו מעורבים בפעילות הכפר. חיל הים נותן חסות לפעולות הכפר. חניכי "נירים" משתתפים בקורסים של גדנ"ע צלילה עוברים קורס מנהיגות בבה"ד חיל הים.
עמותת 'זיו נעורים'
העמותה הוקמה על ידי יוצאי הקומנדו הימי להנצחת זכרו של זיו לוי, אשר נהרג במהלך תרגיל מבצעי. מטרתה לתרום להצלחת בני נוער במערכת החינוך ולמנוע נשירה מבית הספר דרך התנסות ספורטיבית וחברתית בשיט מפרשים. מנהל העמותה הוא סא"ל במיל' בני וקנין. בשנת 2008 הפעילה העמותה קבוצות שיט ב-19 מקומות מחיפה עד קריית מלאכי. כ-300 בני נוער מגיעים למרכזי השיט פעמיים בשבוע וגובשו למניעת נשירה וניתוק מהמסגרות החינוכיות.
גלוקוקינאז
גלוקוקינאז נקרא גם הקסוקינאז IV הוא אנזים קינאזי, כלומר מזרז הוספת קבוצת זרחה למולקולה אחרת, אשר מזרז הוספת זרחה לגלוקוז על פחמן מספר 6 בתהליך הנקרא זרחון. בכך הגלוקוז המשמש כסובסטרט הופך לגלוקוז-6-פוספט (G6P). תגובה זו היא הראשונה בתהליך הגליקוליזה. גלוקוקינז מצוי בעיקר בהפטוציטים ובתאי בטא בלבלב של בני אדם ושל רוב בעלי החוליות. עם זאת, ניתן למצוא אותו גם במעי ובמוח בכמויות קטנות. לגלוקוקינאז תפקיד חשוב בוויסות מטבוליזם של פחמימות בשל היותו גלאי גלוקוז. גלוקוקינאז מווסת את פעילות התא כתגובה לעליה או לירידה בכמות הגלוקוז כמו שקורה בשובע לאחר ארוחה או בזמן רעב. פגיעה בפעילות אנזים זה עלולה לגרום לסוכרת לא סטנדרטית או לחלופין להיפר גליקמיה.
גלוקוקינאז הוא איזואנזים מסוג הקסוקינאז המקושר הומולוגית, לפחות לשלושה הקסוקינאזים אחרים כלומר הוא שייך לקבוצת אנזימים המזרזים את אותה הריאקציה, שבה מוסף לסוכר בעל שישה פחמנים קבוצת זרחה. בנוסף לכך לגלוקוקינאז יחד עם שלושה אנזימים מאותה הקבוצה יש אב קדמון אבולוציוני משותף. אף על פי כן, גלוקוקינאז מקודד על ידי גן נפרד, ויש לו תכונות קינטיות שונות משאר ההקסוקינאזים הגורמות לו לפעול שונה מהם תחת אותם נתונים ה. האפיניות של גלוקוקינאז לסוכר נמוכה יותר ובשל כך ריכוז הסוכר משפיע מאוד על פעילותו. כמו כן הוא אינו מעוכב על ידי תוצר הריאקציה אותה הוא מזרז G6P.
גלוקוקינאז יכול לבצע את פעולת זרחון הגלוקוז רק כאשר ריכוז הסובסטרט גבוה מספיק. קבוע המיכאליס-מנטן (Km) של הגלוקוקינאז גבוה פי 100 מזה של הקסוקינאז І, ІІ, ІІІ. קבוע זה מייצג את מידת היציבות של אנזים מחובר לסובסטרט, ככל שהקבוע יותר גבוע כך יציבותם יותר רעועה.
סובסטרטים ותוצרים של גלוקוקינאז
ה-ATP משתתף בתגובה כאשר הוא מוצמד למגנזיום כקופקטור. יתר על כן, תחת תנאים מסוימים גלוקוקינאז, כמו האקסוקינאזים אחרים, יכול לזרחן הקסוז (חד סוכר עם 6 פחמנים) ומולקולות אחרות שדומות מספיק. לכן יותר מדויק לתאר תגובת הגלוקוקינאז הכללית כך:
בין הסובסטרטים אותם מסוגל לזרחן גלוקוקינאז נמצאים מנוז, גלקטוז וגלוקוזאמין, אבל הזיקה של גלוקוקינאז למולקולות אלו דורשת ריכוזים אשר לא נמצאים בתאים באופן טבעי על מנת לאפשר פעילות משמעותית.
מבנה
גלוקוקינאז הוא חלבון מונומרי בעל 465 חומצות אמינו ומשקל מולקולרי באזור 50 קילו דלטון. באנזים לפחות שני שקעים, האחד חלק מן האתר הפעיל שקושר גלוקוז ו-, והשני ככל הנראה משמש כמקום קישור למאקטב אלוסטרי.
מזון אורגני
ההגבלות נועדו לצמצם שימוש בחומרים ושיטות המאפיינים חקלאות מתועשת מודרנית, כגון דשן סינתטי והנדסה גנטית. מזון אורגני משווק כמזון טבעי יותר ובריא יותר, ויש המעדיפים אותו על תוצרת חקלאית רגילה, אולם ההנחה שצריכת מזון אורגני מועילה לבריאות או מונעת מחלות אינה נתמכת בראיות מדעיות או רפואיות. בישראל מוסדרת חקלאות אורגנית בחוק להסדרת תוצרת אורגנית, התשס"ה-2005 ובתקנות שהותקנו מכוחו.
פיקוח על מזון אורגני
על מנת להבטיח לצרכן כי מזון המסומן כאורגני הוא אכן כזה, קיימות ברחבי העולם חברות פיקוח שמטביעות חותמת על מוצרי המזון עליו הן מפקחות.
בישראל פועלות שלוש חברות פיקוח המוסמכות על ידי משרד החקלאות: אגריאור בע"מ (בעלת הסמכה בינלאומית מהפדרציה הבינ"ל לחקלאות אורגנית (IFOAM)), סְקאל-ישראל (המשרד הישראלי של skal International) והמכון לבקרה ואיכות (IQC).
המותג "טוב השדה" איננו מהווה אסמכתה לפיקוח אורגני אלא מצביע על חברות בארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל, שהוא ארגון של יצרנים.
מחקר ובדיקות מעבדה
ב־2014 נעשה מחקר שמצא שהסתברות להימצאות חומרי הדברה בגידולים רגילים גדולה ב־400% מאשר בגידולים אורגניים.
בניתוח־על של 55 מחקרים שונים מצאו חוקרים בריטים כי מוצרים אורגניים אינם מכילים רמות גבוהות יותר של רכיבי מזון המועילים לבריאות, כמו ויטמין סי, סידן ומגנזיום, בהשוואה לתוצרת לא אורגנית. במחקר זה לא השוו את רמות הרעלים.
בבדיקת רעלים מעבדתית שנעשתה בתוצרים אורגניים ביוזמת עיתון "הארץ", ב־2007, נמצא שב־15% מהם נמצאו שאריות חומרי הדברה, כולל חומרים שאסורים אפילו בגידולים רגילים.
בבדיקה מעבדתית ביוזמת "ידיעות אחרונות" ב־2006 נשלחו 10 כבדי עופות אורגניים של החברות "אדמה" ו"הרדוף" לבדיקה. נמצא שרמת הארסן שבהם הייתה גבוהה יותר מן הרמה המצויה בכבדי עופות שאינם אורגניים.
בדיקות מעבדה מטעם משרד החקלאות מצאו בתוצרת האורגנית חריגה של שאריות חומרי הדברה ב־3.6% מהדגימות בשנת 2011, ב־8.6% בשנת 2010 וב־24% מהדגימות בשנת 2009. פרסום נוסף של משרד החקלאות מספר על חריגה בחומרים אסורים ב־3.8% מהמוצרים האורגנים בשנת 2013, וב־8.8% מהמוצרים האורגנים בשנת 2014.
ב־2009 פרסמו חוקרים מבית הספר להיגיינה ולרפואה טרופית בלונדון סקירה של 162 מסמכים מדעיים שפורסמו בספרות המקצועית לאורך 50 שנים. לפי סקירה זו אין הבדל בריאותי בין מזון אורגני למזון לא-אורגני.
בשנת 2012 פרסמו חוקרים מאוניברסיטת סטנפורד סקירה שיטתית של מאתיים וארבעים מחקרים מדעיים, לפיה אין יתרונות תזונתיים או בריאותיים באכילת מזון אורגני במקום מזון רגיל אך האורגני הכיל כמות פחותה ב־30% של חומרי הדברת חרקים ונתגלו בו פחות חיידקים שעמידים לאנטיביוטיקה מאשר במזון רגיל.
ביקורת
אחת הטענות המרכזיות של המבקרים את צריכת המזון האורגני היא שכמות חומרי ההדברה המזיקים המגיעים לצרכן הם קטנים מכדי שיגרמו נזק כלשהו. כך למשל טוען משרד החקלאות הישראלי.
אחד המתנגדים לשימוש במזון אורגני הוא הפרופ' הישראלי מוטי רביד, הפרשן הרפואי של "ידיעות אחרונות" ומנהל בית החולים מעייני הישועה לשעבר. הוא טוען שאין מחקר המוכיח כי המזון האורגני בריא יותר. כמו כן הוא סובר שהמזון האורגני יכול להיות פחות בריא מכיוון שהריסוס במזון הלא אורגני ממעט את החיידקים והמזיקים שבמזון.
פרופ' ישראל ניר, מומחה לתזונה וחוקר בכיר בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, טוען אף הוא שאין הוכחה ליתרון בריאותי של המזון האורגני. הוא מוסיף כי השימוש הנרחב בדשן אורגני יכול לגרום ריבוי של חיידקי מעיים במזון. ד"ר רייאן ד' אנדרוז, ביולוג וחוקר מזון מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית טוען גם הוא כטענותיו של פרופ' ניר.
עוד טענה כנגד צריכת מזון אורגני היא כי גידולים אורגניים משתמשים בשטח קרקע גדול יותר עבור גידול כמות פחותה של תוצרת, ועל כן גידולים אורגניים הם בזבזני שטח, הורסים יותר מערכות אקולוגיות, ועל כן אינם אקולוגיים.
דוד לידא
רבי דוד לידא (לפי הערכה ה'שצ"ב (1632) – כ"ז בחשוון ה'תנ"ז (1696) היה רבה של אוסטרוה, מגנצא, קהילת האשכנזים באמסטרדם ומלומד.
ביוגרפיה
בשנת ה'תמ"ב 1682 הודח הרב לידא ממשרתו. הוא שב לפולין, העלה את טענותיו בפני ועד ארבע ארצות, ואף הדפיסן בקונטרס שנתן לו את השם "באר עשק", כפי שנקראה הבאר שחפר יצחק אבינו, והתעוררה עליה מריבה עם הפלשתים. טענותיו התקבלו בקרב חכמי פולין. הוא נסע לאמסטרדם ושם הצדיקוהו גם חכמי הספרדים. כתוצאה מכך שב לתפקידו בקהילה האשכנזית שם, אולם לאחר זמן קצר חזר שוב לפולין, שם נפטר ונקבר בלבוב.
האשמות בגנבה ספרותית
בהמשך להאשמות שעלו בימי חייו של הרב לידא, האשים אותו גם הרב יעקב עמדן שספרו "מגדול דוד" הוא גנבה ספרותית. גם החיד"א אישר שהספר נלקח מהרב חיים כהן, אך דן את הרב לידא לכף זכות וציין שרמז את שמו של המחבר האמיתי בהקדמה לספר, במילים "מקור חיים... כהנא רבא".
החוקר נחמיה בריל טען שגם ספרו הראשון של הרב לידא, ספר המוסר "דברי דוד", לא חובר על ידיו, אלא הועתק מתוך "ספר היראה" מאת רבי דוד מפאראביטש. מצדדי הרב לידא השיבו ש"דברי דוד" הודפס בלובלין בשנת ה'תל"א, ואילו "ספר היראה" הודפס בשנת ה'תפ"ד, 27 שנים לאחר פטירתו של הרב לידא. עוד הם טוענים שאין דמיון בין הספרים.
גם לגבי החיבור "עשרה הילולים" (פירוש לספר תהילים בקובץ "יד כל בו"), נטען כי הוא לקוח מפירושו של החוקר הנוצרי היינריך יעקב בסהויזן. אך ההנחה היא שהטעות נעשתה על ידי המוציאים לאור, ולא על ידי הרב לידא.
מספריו
רבי דוד לידא חיבר ספרים רבים, בהם ספרי הלכה וכן ספרי דרוש וקבלה.
מודל ישויות קשרים
בהנדסת תוכנה מודל ישויות-קשרים (באנגלית: Entity–relationship model) הוא דרך להציג מידע. הצגה כזאת מאפשרת תכנון מלמעלה-למטה של מערכות מסדי נתונים יחסיות. המודל אינו מתחשב בארכיטקטורת המחשב עליו יורץ מסד הנתונים אלא רק במבנה הלוגי הרצוי של מסד הנתונים באופן שיאפשר נוחות ויעילות בגישה למידע.
המודל מורכב מישויות ומהקשרים ביניהן. כל ישות מייצגת אובייקט אותו מעוניינים לייצג במסד הנתונים. לישויות יש תכונות בהתאם לאובייקט אותו הן מייצגות, וקשרים בין ישויות לעצמן או לישויות אחרות. סך כל הישויות והקשרים נקרא עולם והצגה גרפית של העולם נקראת דיאגרמת ישויות קשרים, או ERD (ראשי תיבות של Entity–relationship diagram).
ישויות
על פי המודל, ישות היא עצם ייחודי בעולם בעל נגיעה למודל הנדון. לישות מספר תכונות מוגדרות (Attributes) אשר חלקן או כולן מאפשרות לזהות את הישות באופן ייחודי.
טיפוס ישויות (קבוצת ישויות) הוא אוסף ישויות בעלות אותם מאפיינים, לכל ישות עשוי להיות ערך שונה למאפיין כלשהו. חלק או כל המאפיינים מבדילים באופן ייחודי פרט מסוים בקבוצה מהשאר.
למשל, כל המשתמשים בוויקיפדיה הם בעלי מין מוגדר, גובה, צבע עיניים ומספר משתמש. לכן, ניתן להגדיר את משתמשי ויקיפדיה כישויות. משתמש יחיד יכול להיות זכר או נקבה, בעל צבע עיניים כחול או חום ומובדל משאר המשתמשים באמצעות מספר המשתמש הייחודי שלו. טיפוס ישויות נוסף הוא ספקי שירותי האינטרנט בישראל. כל חברה המספקת שירותי אינטרנט היא ישות בקבוצה זו בעלת המאפיינים מספר חברה, ושנת הקמה. בדוגמה זו משתמשים בכל מאפייני הישות כדי להבדיל אותה באופן ייחודי מישויות אחרות.
בהצגה גרפית נהוג לסמן ישות באמצעות מלבן ואת מאפייניה באמצעות אליפסות המחוברים אליה.
קשרים
קשר הוא חיבור בין שתי ישויות או יותר.
טיפוס קשרים (קבוצת קשרים) היא כלל המחבר בין ערכים בקבוצת ישויות לערכים נוספים בקבוצת ישויות. למשל, ניתן להגדיר קשר בשם "ספק של" המחבר בין כל משתמש לספק האינטרנט שלו. לקשר יכולות להיות תכונות המבדילות אותו משאר הקשרים בקבוצת הקשרים. לדוגמה לקשר "ספק של" ניתן להוסיף "זמן התחברות" כדי שיובדל משאר הקשרים בהם משתתפים המשתמש וספק האינטרנט המסוימים.
בהצגה גרפית נהוג לסמן קשר באמצעות קו המחבר בין ריבועים. אם לקשר יש שם נהוג להציג אותו כמעוין ואת התכונות שלו כעיגולים המחוברים למעוין.
תכונות
תכונה היא היבט מסוים המתאר את האובייקט, תכונה יכולה להיות חלק מישות או מקשר. תכונה של אובייקט מקבלת ערכים. למשל, לתכונה צבע עיניים מתאימים הערכים: ירוק, כחול, חום או שחור. תחום התכונה הוא קבוצת הערכים האפשריים לתכונה. לא ניתן לקרוא לשתי תכונות באותו שם.
ריסון שיפוטי
ריסון שיפוטי (גם איפוק שיפוטי או פסיביזם שיפוטי) היא גישה שמרנית בתחום המשפט הציבורי המעודדת שופטים לנהוג בריסון עצמי בעת הפעלת סמכויותיהם, על מנת לשמר את הפרדת הרשויות.
איפוק שיפוטי יכול להתבטא באופנים שונים. הבולטים שבהם היא נטייה להימנעות מפסילת חקיקה שאינה במובהק בלתי חוקתית, הימנעות מחקיקה שיפוטית, והימנעות מדיון בנושאים פוליטיים ומהכרעה בשאלות ערכיות הנתונות לוויכוח ציבורי. ריסון שיפוטי נחשב לגישה ההפוכה לאקטיביזם שיפוטי. הגדרת האקטיביזם השיפוטי והצדקתו הן שאלות השנויות במחלוקת פוליטית ואקדמית. יש המשתמשים במונח ריסון שיפוטי גם לתיאור נטייה של שופט להסתמך על תקדימים והעדפת פסיקה יציבה ועקבית על פני יצירתיות וחדשנות.
דוקטרינת המינימליזם
מינימליסטים משפטיים טוענים כי השופטים צריכים לשים דגש רב על דבקות בתקדימים מהעבר. עוד הם טוענים כי השופטים נדרשים לבצע רק שינויים קלים, במצטבר, על מנת לשמור על יציבות. כמו כן, הם מבקשים מהשופטים לעשות זאת על ידי ניסוח פסקי דין ממוקדים ומצומצמים.
דוקטרינת השאלה הפוליטית
דוקטרינת השאלה הפוליטית מעודדת את בתי המשפט לסרב לדון בתחומים מסוימים ששנויים במחלוקת מבחינה פוליטית. על פי תאוריה זו, בית המשפט מודה כי החוקה עלולה להיפגע אולם הוא עדיין מסרב לפעול. לעיתים קרובות דוקטרינה זו מכונה כסוג של ריסון שיפוטי, אולם היא גם עשויה להיחשב בצורה מסוימת אקטיביזם שיפוטי כלפי תובעים שזכויותיהם נפגעו, אך בית הדין מסרב לדון בדבר.
היסטוריה של הגישה בארצות הברית
הוא חזר על עמדתו שתפקיד בית המשפט אינו לחוות את דעתו "האם החוק נבון או מרושע" אלא רק לקבוע "האם המחוקקים יכלו, לפי שיקול דעתם, לחוקק חוק כזה".
ב 1936 ניסח שופט בית המשפט העליון לואי ברנדייס את כללי אשוונדר, סדרת כללים להימנעות מהכרזה על חוק כבטל, בהם התווה קו מנחה לאופנים בהם יימנע בית המשפט מפסילת חוקים.
השופט הליברל הוגו בלאק, נודע במהלך כהונתו בבית המשפט העליון (בין השנים 1937–1971) כתומך נלהב של איפוק שיפוטי. הוא התנגד נחרצות לתפיסת תפקידם של שופטים כמעצבי החברה וערכיה. הוא הדגיש כי
ג'ון מרשל הרלן השני, שופט בית המשפט העליון (בין השנים 1955–1971), סבר כי רוב הסוגיות הציבוריות צריכות להתברר במגרש הפוליטי, כאשר למערכת המשפט צריך להיות תפקיד מוגבל. בדעת המיעוט שלו כנגד פסק הדין 'ריינולס נגד סימס' כתב:
אנטונין סקאליה, שופט בית המשפט העליון (בין השנים 1986–2016), התנגד נחרצות לדיון של בית המשפט העליון בשאלות ערכיות שאין לגביהן הוראה חוקית (או חוקתית) מפורשת. בפסק הדין "קרוזאן נגד מנהל משרד הבריאות של מיזורי" שעסק בדרישות החוק של מדינת מיזורי ביחס להמתת חסד, כתב כי היה על בית המשפט להימנע מלדון בשאלה זו ובסוגיות דומות לה, שכן שאלות כאלה.
ראשית ימי המדינה
לפי משה לנדוי, גישת האיפוק השיפוטי הייתה דומיננטית בבית המשפט העליון בעשורים הראשונים למדינת ישראל. במקרים נדירים הפעיל בית המשפט העליון ביקורת שיפוטית ופסל פעולות של הממשלה או הכנסת (בין המקרים הידועים הוא בג"ץ קול העם).
בתקופה זו, נדרש אדם שעתר לבג"ץ להוכיח שיש לו אינטרס אישי ממשי וישיר בעניין הנדון, או שהוא נפגע באופן אישי. אם לא היו בידיו הוכחות אלה, היה בית המשפט דוחה את עתירתו בנימוק של היעדר "זכות עמידה". נימוק זה איפשר לבית המשפט להימנע מדיון בעתירות שנגעו לסכסוכים בעלי אופי קבוצתי, כמו רבות מהמחלוקות בנושאי דת ומדינה. זכות העמידה הורחבה החל משנות השמונים, כך שגם לאזרח כפרט יש זכות להגיש עתירה, הן בסוגיות ציבוריות פוליטיות והן בסוגיות של דת ומדינה.
שנות השמונים ואילך
לפי אקדמאים, תקופת כהונתו של השופט מאיר שמגר כנשיא בית המשפט העליון נחשבת למבשרת השינוי בבית המשפט העליון, שינוי שהגיע לשיאו במהלך כהונתו של אהרן ברק. בתקופתו של שמגר, התגברות האקטיביזם השיפוטי באה לידי ביטוי, בין השאר, בשני מקרים שבהם בית המשפט חייב את ראש הממשלה יצחק רבין להעביר מתפקידם שרים שהוגש נגדם כתב אישום, אף שהחוק לא חייב פיטורין של שר שהועמד לדין, זאת בנימוק שהחלטתו של ראש הממשלה שלא להעביר מתפקידו את השר היא בלתי סבירה בעליל בשל הפגיעה שהיא גורמת לאמון הציבור בשלטון ומשכך דינה להתבטל
. לפסקי הדין האלו קדם פסק הדין שפסל את ההחלטה למנות את יוסי גינוסר למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון, בעילה דומה. עם זאת, עדיין הכיר בית המשפט בכך שנושאים מסוימים מצויים מחוץ לתחום שיפוטו. כך, עתירה נגד מדיניות ההתנחלות של הממשלה ביהודה ושומרון נדחתה בנימוק שהיא כוונה נגד מדיניות כללית ולא נגד פעולה קונקרטית. בפסק הדין אף נאמר כי.
החל מתקופת כהונתו של אהרן ברק כנשיא בית המשפט העליון, הפכה גישת האיפוק השיפוטי לעמדה אופוזיציונית ביחס לתפיסה המיוחסת לבית המשפט העליון ש"הכל שפיט". עמדה זו בוטאה בחריפות בידי נשיא בית המשפט העליון ברק:  עם זאת, בהמשכו של אותו פסק דין, סייג ברק את דבריו והבחין בין שפיטות נורמטיבית ובין שפיטות מוסדית, העוסקת בשאלת המסגרת המוסדית המתאימה לבירור הסוגיה, וציין:
ברק אף הציג בפסקי דינו דוגמאות לסוגיות שאינן שפיטות, כמו הנהגתם של נישואים אזרחיים בין בני-זוג חסרי עדה דתית או סטטוס של משפחה חד־מינית.
הנשיא בדימוס מאיר שמגר שלל את מתחם השפיטות הרחב שהונהג על ידי יורשו, אהרן ברק. שמגר אמר שזו עמדת רוב שופטי העליון.
כהדגשת השופט ברק, ההשקפה הגורסת שאפשר להכריע בכל עניין לפי אמות מידה משפטיות – אין משמעה בהכרח שהדבר ראוי ושכך ייעשה :
יש אקדמאים הטוענים מזה שנים רבות כי בג"ץ הוא גוף שמרני מדי, הנוטה כמעט באופן אוטומטי לאמץ את עמדות הממשלה, וזאת בעיקר בסוגיות הקשורות לביטחון המדינה ולאופייה היהודי של המדינה . כך גם ביחס להתערבות של בית המשפט העליון בהגנה על זכויות חברתיות.
תומכים
אל מול עליית האקטיביזם השיפוטי לכאורה, חלק משופטי העליון דאז ובדימוס התנגדו לתהליך והדגישו את הצורך באיפוק שיפוטי. נשיא בית המשפט העליון (בין השנים 1982-1980), משה לנדוי, אמר בריאיון לעיתון הארץ בשנת 2000:
לנדוי הרבה לבקר את עליית האקטיביזם השיפוטי. בביקורת ספרים שכתב על הספר "אקטיביזם שיפוטי: בעד ונגד – מקומו של בג"ץ בחברה הישראלית" מאת רות גביזון, מרדכי קרמניצר ויואב דותן, הביע לנדוי התנגדות נחרצת להרחבת סמכותו של בית המשפט העליון ולשימוש שהוא עושה במבחן הסבירות ובשיקולים ערכיים אחרים לבחינת פעולותיהן של שתי הרשויות האחרות. הוא ציין כי אף אם מספר המקרים שבהם בית המשפט מבטל חוק של הכנסת איננו גדול, הרי שבמקרים רבים בית המשפט 'מזהיר' את הכנסת ומתריע בפניה כי הוא עלול לעשות כן. לנדוי טוען במאמר כי סגנון הפסיקה שהתעצב בבג"ץ בתקופתם של נשיאיו שמגר וברק מביא לחוסר יציבות בפסיקה ולפוליטיזציה של בית המשפט העליון. תומך נלהב באיפוק שיפוטי היה שופט בית המשפט העליון מנחם אֵלון שהיה לבן פלוגתא מרכזי של ברק בסוגיה. על מחלוקתו עם ברק בנושא אמר:
בעתירה בעניין תוקפו של הסכם פוליטי פסק השופט אֵלון, כי:
שופט בית המשפט העליון נועם סולברג נחשב לתומך באיפוק שיפוטי. בתקופת כהונתו בבית המשפט המחוזי דחה עתירה שביקשה לחייב את המדינה להכיר ב"לאום ישראלי" ולאפשר רישום מתאים לחפצים בכך. סולברג קבע כי הנושא איננו שפיט: בערעור על ההחלטה בבית המשפט העליון נדחתה העתירה, אך השופטים קבעו כי השאלה שפיטה.
תמיכה בכנסת ובממשלה
כהונתו של ברק נחשבת בעיני רבים לנקודת השיא של האקטיביזם השיפוטי בישראל, ובהתאם, לתקופה שבה גישת האיפוק השיפוטי נדחקה מאוד בבית המשפט. מגמה זו נמשכה גם בתקופתה של יורשתו, השופטת דורית ביניש. החל מראשית שנות האלפיים, ניכרת מגמת התנגדות מצידם של גורמים בכנסת ובממשלה, המבקשים לחזק את האיפוק השיפוטי בקרב השופטים.
יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין (לימים נשיא המדינה) מתח ביקורת על המהפכה החוקתית וקרא לריסון הביקורת השיפוטית – כחבר הכנסת וכיושב ראש הכנסת – ואמר שבית המשפט העליון "מתפשט לתחומים לא לו". גם מחליפו בתפקיד, יולי אדלשטיין, מתח ביקורת במספר מקרים על התערבות בית המשפט בעבודת הכנסת, וקרא לצמצום הביקורת השיפוטית ולשמירה על הפרדת הרשויות.
שרת המשפטים איילת שקד הצהירה מספר פעמים על כוונתה לפעול למינוי שופטים שמרנים הנוקטים ריסון שיפוטי, והביעה תקווה כי בית המשפט "ישכיל לשמור על גבולות המשפט".
לעיתים מי שהוגדרו כתומכי הריסון השיפוטי תמכו בפסקי דין שהתערבו בעבודת הממשלה.
מתי רובנובה
ילדות ונעורים
נולדה בסופיה שבבולגריה ביולי 1925 למואיז רובנוב ושרה לבית אבישי. בגיל צעיר החלה להשתתף בפעילויות של תנועת הנוער הקומוניסטית בבולגריה, ובלטה כמדריכה ופעילה. הייתה אחראית על גיוס של צעירים לתנועה. פעילות התנועה בשנים שלפני המלחמה כללה הפצת הרעיונות הקומוניסטיים, דבר שהיה בלתי חוקי. על כן נערכו הפגישות במסווה של פעילויות לנוער. לפני המלחמה למדה בגימנסיה של סופיה, שלאחר מותה נקראה על שמה לתקופת מה.
מלחמת העולם השנייה וגירוש יהודי סופיה
בראשית 1941 הורע מצבם של יהודי בולגריה. ב-23 בינואר פורסם החוק להגנת האומה וב-1 במרץ חתם ראש הממשלה בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי ובמסגרתו הצטרפה בולגריה למדינות הציר. בו ביום נכנס הוורמאכט לבולגריה ובולגריה נסגרה להגירת יהודים. בהמשך, בראשית מרץ 1943 נכשלו השלטונות הבולגרים בניסיונם לגרש אל מחנה ההשמדה טרבלינקה לפחות 6,365 מיהודי "בולגריה הישנה" בשל מאבק שניהלו מספר פוליטיקאים וראשי הכנסייה בבולגריה. במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה.
במהלך גירוש יהודי סופיה, הועברה רובנובה עם הוריה, סבה ואחיה הצעיר לעיר ימבול, שנמצאת בדרום מזרח בולגריה, מרחק של 262 קילומטרים מביתם בסופיה. בימבול המשיכה בפעילותה הקומוניסטית, שכעת כללה התנגדות לשלטון הפרו-פאשיסטי בבולגריה ולזיקתו לנאציזם. היא הייתה היחידה במשפחתה שהחזיקה בדעות קומוניסטיות, ומשפחתה ניסתה להניא אותה מהפעילות המחתרתית מחשש שתיפגע. ואכן, מכיוון שהייתה פעילה בולטת ורכזת המחתרת באזור ימבול, המשטרה הבולגרית ראתה בה יעד. היא נעצרה מספר פעמים, אך בחקירותיה לא מסרה מידע על חבריה, ושוחררה פעם אחר פעם. גם משפחתה סבלה כתוצאה מפעילותה המחתרתית. ב-1944 נשלחו אמה, אביה, סבה ואחיה אל מחנה קאייליקה שליד העיר הבולגרית פלבן, כעונש על פעילותה בתנועה הקומוניסטית ובשרפה שפרצה במחנה נספה סבה.
הצטרפות לפרטיזנים
במאי 1944 הצטרפה ל'מוות לפשיזם', קבוצת פרטיזנים בולגרית שלחמה בנשק בשלטון הבולגרי. הנתונים לגבי מספרם של הפרטיזנים בבולגריה אינם חד-משמעיים. מקורות אחדים מדברים על כ-2500 איש ואישה, בעוד מחקרים אחרים מעריכים שמדובר במספרים גדולים בהרבה. כך או כך, נראה כי ביחס לחלקם הכללי באוכלוסייה פרטיזנים רבים היו יהודים: כ-250 לוחמים, שמתוכם נהרגו למעלה מ-130. באותם ימים מוסדות שלטון בעיר הבירה סופיה הופצצו על ידי בעלות הברית. במקביל, ברית המועצות, אף על פי שהשתייכה לבעלות הברית, לא ניתקה קשר עם בולגריה במשך כל המלחמה ולחצה עליה לנתק את הקשרים עם גרמניה.
לחימתה ומותה
פעילותם של הפרטיזנים בהרי הבלקן כללה הברחת נשק, ומלחמה בנשק באנשי המשטרה הבולגרית. באחד הקרבות ביערות הבלקן בין הפרטיזנים לאנשי המשטרה, נפצעה רובנובה ברגלה, ופונתה על ידי לוחם אחר מן הגדוד לכפר הסמוך סטרלדג'ה. היא טופלה שם במשך חודש, כשמשתפי פעולה מחביאים אותה בביתם. היא החלימה והייתה אמורה לחזור ליערות ולהילחם, אולם אז הוסגר מקום מחבואה לשלטונות, ככל הנראה על ידי אחד מבני הכפר.
בראשית ספטמבר 1944, הקיפו אנשי המשטרה הבולגרית את הבית ופקדו עליה לצאת, אולם היא נשארה סרבה. אחרי משא ומתן שלא צלח, פרצה המשטרה פנימה וירתה לכל עבר. אחד השוהים בבית, אותו לוחם שפינה אותה משדה הקרב בעת פציעתה למקום מסתור זה, נהרג במקום. רובנובה ספגה כדורים רבים בבטנה ונלקחה על ידי השוטרים שירו בה לבניין המועצה המקומית של הכפר, שם מתה. ישנה אי בהירות לגבי תאריך מותה: רוב המקורות מציינים את ה-5 בספטמבר, מעט מהמקורות מציינים את ה-7 בספטמבר. ב-9 בספטמבר, מספר ימים לאחר מותה, התחוללה בבולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לגיבוי הצבא האדום אשר כוחותיו כבשו את סופיה באותו היום. הממשל הפרו-מלוכני הודח, היהודים אשר גורשו הורשו לחזור לבתיהם ובהמשך, עברה בולגריה להילחם לצד בעלות הברית.
"נחמתנו היחידה היא העובדה שנפלת בקרב למען העמים המדוכאים, בתקווה לעתיד טוב יותר", כתבו בני המשפחה במודעת אבל לזכרה. ההיסטוריון מיכאל בר-זוהר מתאר את רובנובה כאחת מאותם "גברים ונשים צעירים שהפכו לגיבורי אגדה".
הנצחה
לאחר ההפיכה בבולגריה וחילופי השלטון הוקם בית דין מיוחד ורבים מחברי מנגנון השלטון הקודם הורשעו והוצאו להורג ובכללם ראש הממשלה בוגדאן פילוב ושר הפנים פטר גברובסקי. מתי רובנובה ובני משפחתה הוכרו כגיבורים. על שמה נקראו רחובות בימבול ובסופיה, וגן ילדים בכפר סטרלדג'ה בו הוסתרה ונרצחה. הגימנסיה שבה למדה בסופיה נקראה על שמה למשך תקופה מסוימת.
אליפות וימבלדון 1961
אליפות וימבלדון 1961 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-26 ביוני והסתיימה ב-7 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, רוד לייבר נפגש עם צ'אק מקינלי  וניצח אותו ב-3 מערכות. לרוד לייבר זה היה הגמר השלישי ברציפות בתחרות הגברים בווימבלדון, אך ניצחון ראשון.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. המנצחת בשנים 1959–1960 מריה בואנו מברזיל לא השתתפה בתחרות עקב פציעה. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר אנג'לה ברט מורטימר ניצחה ב-3 מערכות את כריסטין טרומן גיינס.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחי תחרות 1960 לא השתתפו בתחרות. 4 זוגות דורגו:
במשחק הגמר ניל פרייזר ורוי אמרסון שיחקו נגד בוב יואיט ופרד סטולי  שלא היו מדורגים וניצחו אותם ב-5 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. מנצחות תחרות 1960 לא השתתפו בתחרות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר קארן סוסמן ובילי ג'ין קינג שלא היו מדורגות ניצחו את מרגרט היילי וג'יין אוניל  בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. מנצחי תחרות 1960 לא השתתפו בתחרות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר פרד סטולי ולסלי טרנר נפגשו עם בובי האו  ואדה באדינג  וניצחו אותם בשתי מערכות.
טלניאשקה
היסטוריה
חולצת הטלניאשקה עם הפסים מקורה בסוחרים ודייגים מברטאן, שאימצו את הסגנון הזה כדי להבדיל ביניהם לסוחרים בינלאומיים אחרים בים. האופנה אומצה מאוחר יותר והפכה לפופולרית על ידי חיל הים הצרפתי וציים אחרים לפני הפרה-דרדנוט. מלחים בצי הצרפתי עדיין לובשים חולצה זו באירועים מסוימים. הצי הרוסי הקיסרי אימץ את חולצת הטלניאשקה במהלך המאה ה-19; המסורת של החיילים הסובייטים ללבוש את החולצה מגיעה ממלחי הצי הסובייטי, אשר לחמו כיחידות חיל רגלים במהלך מלחמת העולם השנייה. הגנרל מרגלוב, שמאוחר יותר הביא למודרניזציה של הכוחות המוטסים, שירת בעבר עם יחידת הנחתים במלחמת העולם השנייה, הפך הטלניאשקה לסימן המעמד העלית שלהם.
חטיבה 68 המיוחדת של צבא בולגריה וכן צנחנים בצבא ארמניה משתמשים בחולצה זו.
הליגה הספרדית בכדוריד
הליגה הספרדית בכדוריד או ליגת אסובל היא הליגה הספרדית הבכירה בכדוריד. הליגה הוקמה ב-1958 בשם "ליגת הכבוד", ובשנת 1990 שונה שמה לליגה אסובל. בליגה משחקות 16 קבוצות.
היסטוריה
ליגה אסובל בשנת 1958 בשם "ליגת הכבוד" תחת איגוד הכדוריד הספרדי, אך בשנת 1984 עברה הליגה להתנהל תחת ארגון קבוצות הכדוריד, המכונה בשם Asobal. ב-1990, לקחה אסובל את האחריות על הליגה, ושינתה את שם הליגה ל-ליגה אסובל.
קבוצות
בליגה משחקות כיום 16 קבוצות:
מרדכי אורן
מרדכי אורן (שמו המקורי: מרקוס אורנשטיין; 16 במרץ 1905 – 27 בפברואר 1985) היה מראשי מפ"ם והקיבוץ הארצי השומר הצעיר. היה מעורב בפרשה שהסעירה את מדינת ישראל בראשית שנות החמישים כשהועמד לדין במשפט ראווה במזרח אירופה וזכה לכינוי "אסיר פראג".
ביוגרפיה
מרדכי אורן נולד בשנת 1905 בפודהייצה שבגליציה. עלה לארץ ישראל בשנת 1929 והצטרף לקבוצת השומר הצעיר שהייתה בנס ציונה, שם נקלע למחלוקות עם אנשי מפא"י. ב-1934 התיישב בקיבוץ מזרע ובשנת 1938 נבחר להנהלת הקיבוץ. בסוף אותה שנה יצא לשליחות בלונדון ופריז מטעם הקיבוץ הארצי השומר הצעיר. בשנת 1940 יצא לז'נבה בשליחות תנועת החלוץ להקמת מרכז עולמי שם במקום המרכז בוורשה שחדל לפעול בגלל הכיבוש הנאצי של פולין. בספטמבר 1944 נבחר לוועד הלאומי מטעם חזית השמאל. בשנת 1948 היה ממייסדי מפ"ם. ייצג את מפלגתו בהסתדרות הכללית.
אורן היה מתומכיה של ברית המועצות ושיבח את חופש הבחירה והדמוקרטיות שלה. בשנות החמישים, בעת המלחמה הקרה, היה מרדכי אורן מן התומכים בנטייה הפרו-סובייטית של מפ"ם. בנובמבר 1951 ייצג את מפ"ם כמשקיף בוועידת הפדרציה העולמית של האיגודים המקצועיים בברלין. בוועידה זאת אמר שפועלי ישראל לא יצאו לעולם למלחמה נגד ברית המועצות. בדרכו מברלין לציריך עבר אורן בפראג והתעכב בה מספר ימים בשליחות העיתון על המשמר. בתקופה זאת נעצר אורן ביחד עם קרוב משפחתו שמעון אורנשטיין והואשם בתמיכה באימפריאליזם ובהיותו סוכן ציוני. השלטונות בצ'כוסלובקיה לא דיווחו על המעצר וקרוביו בישראל לא ידעו לאן הוא נעלם. רק בסוף מרץ 1952 הודיעו שלטונות צ'כוסלובקיה שאורן נעצר באשמת פשעים נגד ביטחון המדינה.
אורן ואורנשטיין אולצו להעיד כנגד מנהיגים צ'כוסלובקיים במשפט ראווה שנערך להם, כחלק ממשפטי פראג. במהלך המשפט אמר אורן את הדברים הבאים שהובאו בהקלטה של ה־BBC: בנוסף העיד אורן שהוא שימש מקשר בין משה פיאדה ואהוד אבריאל. בעיתון דבר התייחסו בזלזול להאשמות של צ'כוסלובקיה והביעו אי אמון בהאשמות ובהודאה של אורן, אותם כינו סיפורי אלף לילה ולילה. במפלגתו של אורן, מפ"ם, התייחסו אל ההאשמות כאל אי הבנה שיש ליישב, אולם בקרב מק"י דרשו שמפ"ם תוקיע את אורן אם רצונה להמשיך בשיתוף פעולה עימה.
אורן נשפט ל-15 שנות מאסר ואורנשטיין למאסר עולם, דבר שגרם לזעזוע בשמאל הישראלי ובמפלגת מפ"ם ובתנועת הקיבוץ הארצי . קבוצה שמאלנית של חסידי משה סנה, אשר סירבה לגנות את משפט פראג ואת האשמתו של אורן כמרגל אימפריאליסטי, אולצה לעזוב את קיבוצי התנועה.
אורן שוחרר מן הכלא והגיע לציריך ב-13 במאי 1956, שם אמר שההאשמות נגדו היו עלילה אך לא גרמו לו לשנות את השקפותיו הפוליטיות. כשחזר לישראל סיפר בעיתונות על העינויים שעבר בכלא, שכללו הרעבה, מניעת שינה ו"התעללות בהרגשה היהודית והאנושית" ועל משפט הכזב שנערך לו. הוא העלה את חוויותיו אלה על הכתב בספרו "רשימות אסיר פראג" שראה אור בשנת 1958 וסיפר כי בעת ישיבתו בכלא הרגיש כי כל מפלגתו יושבת שם עמו. עם זאת נותר אורן סוציאליסט, ותומך בברית המועצות וניהל על כך ויכוחים מעל דפי העיתונות עם יוסף ברגר-ברזילי, גם הוא קורבן הטיהורים של סטלין.
באוקטובר 1963 הודיעו שלטונות צ'כוסלובקיה שבחנו מחדש את תיקו של אורן והוא טוהר מכל אשמה. אורן היה בכך אחרון מורשעי משפטי פראג ששמו טוהר.
מרדכי אורן היה נשוי לרגה ורשביאק ולהם שני ילדים פועה גונן והסופר משה אורן. מרדכי אורן נפטר בשנת 1985 בהיותו בן 80, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו מזרע.
לינה
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
ויה דולורוזה
וִיה דולורוזה (מלטינית: Via Dolorosa; לעיתים נכתב כויאה דולורוזה; בערבית: طريق الآلام; תעתיק: טריק אלאאלאם; מילולית: דרך הייסורים) היא דרך בעיר העתיקה בירושלים שבה, על פי האמונה הנוצרית, צעד ישו מהמקום שבו נגזר דינו לצליבה ועד גבעת הגולגולתא שבה בוצע גזר הדין. הדרך נקראת בשם זה בשל הייסורים שעבר ישו בלכתו בה. הדרך נקראת לעיתים גם "דרך הצלב" מפני שישו נשא בה על שכמו את הצלב שאליו מוסמר, וכך לבסוף הומת.
הביטוי "ויה דולורוזה", וכן המונח העברי "דרך הייסורים", משמשים בהשאלה לתיאור דרך רצופה במכשולים ובקשיים.
הפסיון של ישו ומשמעותה של ויה דולורוזה במסורת הנוצרית
בכל ארבע הבשורות שבברית החדשה מתואר הפסיון של ישו הכולל את הייסורים שעבר באחרית ימיו: מאסרו בידי היהודים בחג הפסח, חקירתו על ידי הסנהדרין, התכחשות תלמידיו אליו, משפטו אצל הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס וצליבתו. מותו של ישו הותיר את תלמידיו ומאמיניו במשבר גדול והיווה נקודת שינוי בתפיסתם התאולוגית, וזאת מפני שישו נחשב בעיניהם למשיח. התפיסה המסורתית היהודית של תקופת בית שני ראתה במשיח דמות רבת הוד ועוצמה כמו מלך, שיגאל את עם ישראל מֵעֻלָּהּ של רומא. תפיסה מעין זו לא יכולה הייתה לקבל דמות של משיח סובל, נרדף ונצלב, ולכן לא מעט מהמאמינים בישו עברו מטאמורפוזה אמונית: המוות הסתמי והלא אפשרי הפך למות גיבורים בו בחר ישו, כדי להציל את האנושות מעונש על מעשה החטא הקדמון של אדם וחוה. ישו הוצג עתה כקורבן מרצון, קורבן אדם, שבזכותו יזכו בני אנוש לחסד האלוהי ולגאולה פרטית.
תולדות ויה דולורוזה
במאות השנים הראשונות לאחר מותו של ישו לא היה קיים כלל המושג "ויה דולורוזה" ולא היה כל זכר לתחנות המקובלות כיום. למרות זאת היו צליינים נוצרים שנהגו להתחקות אחר התוואי המשוער שבו הלך לדעתם ישו מגת שמנים או מהפְּרֵטוֹרְיוּם (מקום המשפט) ועד הגולגולתא. הכיוון היה אפוא ממזרח למערב. בסוף התקופה הביזנטית היה מקובל לצעוד מנחל קדרון לכיוון כנסיית פטרוס אין גליקנטו שבמורד הר ציון, להמשיך לכנסיית סנטה סופיה (שמקומה לא ידוע בוודאות), ומשם לגולגולתא. התוואי היה אפוא ממזרח לדרום ומשם צפונה. אך כל אלה היו ספקולציות בלבד, שכן ירושלים נהרסה כמעט לחלוטין במהלך המרד הגדול. אתרים ומבנים שהיו בה נחרבו ונבנו מחדש פעמים רבות, כך שלא ניתן כלל לשחזר את מסעו האחרון של ישו.
פרופ' רוני אלנבלום תולה את המוטיבציה ליצירת תוואי ויה דולורוזה בירושלים במאה ה-14 בשגשוג הכלכלי של העיר עם השלמת חידוש אמת המים לירושלים על ידי האמיר הממלוכי תנכיז בשנות ה-20 של המאה ה-14. המוסלמים נהרו אז לירושלים ובנו בה חאנים, ח'נקות, זאוויות ושאר מבני ציבור ודת, בעיקר סביב הר הבית. הפרנציסקנים הביטו בדאגה ברובע המוסלמי ההולך ומתגבש מצפון וממערב להר הבית (הוא הרובע המוסלמי של ימינו), וחששו שלא יישאר בו מעבר פתוח לצליינים נוצרים בין כנסיות הר הזיתים ובין כנסיית הקבר. הם החליטו ליצור, אפוא, "ציר נוצרי" שיחצה את הרובע המוסלמי, והתחילו להעביר אליו מסורות כמו המשפט, ההלקאה וכדומה, שהיו ידועות עד אז בהר ציון. הפרנציסקנים אף הוסיפו לתוואי המדובר מסורות שכלל לא מוזכרות בברית החדשה, כמו המפגש עם ורוניקה (התחנה השישית), או נפילת ישו אפיים ארצה (התחנה השלישית, השביעית והתשיעית). תקוותם כי תחנות אלו תיחשבנה לנכסים נוצריים שאין לפגוע בהם או להזיז אותם, הסתמכה על הסכם שחתמו עם השלטון הממלוכי בשנת 1333, ובו הכירו השלטונות בבעלותם של הפרנציסקנים על אתרי דת נוצריים, כמו הר ציון, חלקים מכנסיית הקבר וכנסיית קבר מרים. בתחילה מסורות חדשות אלו לא היו מוכרות. כך למשל ניקולו מפוגיבונסי (Niccolo da Poggibonsi) מפרט בספרו אתרים בירושלים בהם ביקר ב-1346, ובמקום בו נמצאת היום תחנה 3 (ישו נופל בפעם הראשונה) הוא מספר שישו מעד, אמו פגשה אותו (כיום תחנה 4 הנמצאת בסמוך), וגם ישו דיבר אל בנות ירושלים (כיום תחנה 8, במרחק כ-150 מטר), אך לא מזכיר אירועים שקרו על פי המסופר לפני תחנה 8, כמו סיועו של שמעון מקירנה בנשיאת הצלב (כיום תחנה 5). תהליך גיבושה של ויה דולורוזה הואץ מאוד באמצע המאה ה-15, כשהפרנציסקנים גורשו מהר ציון, אז גם נוצר ספר תפילות ייחודי שהותאם לתחנות ויה דולורוזה, ואיפשר לצליינים לעקוב אחר הדרך מראשיתה ועד סופה.
למרות זאת, התוואי ששרטט המסדר הפרנציסקני נותר בלתי מגובש במשך מאות שנים. הדבר בא לידי ביטוי בשינויים שעבר התוואי, וכן במספר התחנות, במיקומן ובאירוע שנועדו לציין. ויליאם ויי, שביקר בירושלים במאה ה-15, מזכיר 14 תחנות, אך מתוכן רק 5 זהות לתחנות המקובלות היום, בעוד 7 האחרות קשורות באופן רופף מאוד לדרך הייסורים (כמו "שער העיר" או "ביתו של הורדוס"). דוגמה נוספת ניתן למצוא בספר שנכתב על ידי אדריכומיוס (Adrichomius) ב-1584, בו מתוארות רק 12 תחנות הזהות לתחנות המקובלות כיום. תקוותם של הפרנציסקנים לנוכחות נוצרית לאורך תוואי ויה דולורוזה נגוזה במאה ה-16, עקב איסור שהטילו העות'מאנים המוסלמים על צליינים נוצרים לקיים פולחן דתי ליד התחנות, ואפילו רק להתעכב לידן.
באופן אירוני, התחזקה אז מסורת ויה דולורוזה דווקא באירופה, עד כי לקראת סוף המאה ה-17 היא החלה לפרוח שם בכנסיות של הפרנציסקנים. בחסותו של האפיפיור אינוקנטיוס ה-11 נתלו תמונות המתארות את התחנות (ואפילו רק מספרים המציינים אותן) על קירות כנסיותיהם, והקהל נקרא לצאת למסע מ"תחנה" ל"תחנה" כדי ליהנות משטרות מחילה (אינדולגנציות). ב-1731 הרחיב האפיפיור קלמנס ה-12 את המנהג לכל הכנסיות הקתוליות, ובלבד שסמלי התחנות ייקבעו על הקירות בידי חבר המסדר הפרנציסקני. קלמנס ה-12 הוא גם זה שקבע סופית את מספר התחנות ל-14.
גם תהלוכות ויה דולורוזה באירופה ממשיכות להתקיים, לא רק בכנסיות אלא גם באתרים רבים נוספים. תהלוכה מפורסמת לדוגמה מתקיימת מדי יום שישי על ידי הפרנציסקנים בקולוסאום של רומא. ב-1991 וב-1994 השתתף האפיפיור יוחנן פאולוס השני בתהלוכה זו, השונה מדרך הייסורים שבירושלים בתוכן התחנות ובסדרן. תהלוכה זו מתחילה, למשל, בסיפורו של ישו בגת שמנים, ממשיכה בבגידת יהודה איש קריות, בהרשעת ישו, בהליכתו בוויה דולורוזה ומסתיימת בצליבתו. המשותף לכל התחנות בתהלוכה זו היא שכולן מנציחות אירועים המתוארים בפירוש בברית החדשה, ולא במסורות מאוחרות, כמו בוויה דולורוזה בירושלים.
בניגוד לתהלוכות ויה דולורוזה של ימי הביניים, שנועדו לספק למאמין מחילה וכפרת עוונות, תהלוכות אלו מהוות היום אירוע דתי-רוחני עבור הקהילה או עבור יחידים. ההליכה בדרך הייסורים של ישו נתפסת כתהליך שעל האדם לעבור עם עצמו, ולפיכך ביכולתו להחליט עם אילו חלקים בסבלו של ישו הוא מזדהה, ואילו תחנות נראות לו משמעותיות. בעקבות תפיסה חדשנית זו, אימצה הכנסייה הקתולית שינוי מפליג הנקרא "דרך הצלב החדשה", שמיושמת למשל בפיליפינים. דרך זו מתחילה בסעודה האחרונה, עוברת בתחנות בעלות משמעות דתית אישית וחברתית, ומסתיימת בתחייתו של ישו. תחנות "דרך הצלב החדשה" הן: הסעודה האחרונה, יגונו של ישו בגת שמנים, ישו מול הסנהדרין, ההלקאה וההכתרה בכתר הקוצים, כפיית הצלב, הנפילה, היחלצותו של שמעון מקירנה לשאת עבור ישו את הצלב, הפגישה עם בנות ירושלים, המסמור לצלב, הגנב שחזר בתשובה, יוחנן ומרים האם למרגלות הצלב, הצליבה, הקבורה והתחייה.
תחנה 1: ההרשעה
הנוצרים זיהו את האתר עם מצודת אנטוניה שניצבה בימי המקדש מצפון להר הבית. זיהוי האתר הביא את הצלבנים להקים בו את "קפלת המנוחה" המייצגת את בית הכלא בו הוחזק ישו לפני משפטו. המקום עבר גלגולים רבים ואף שימש כקבר בימי צלאח א-דין; מדרסה (בית ספר מוסלמי) בה התגורר המושל הממלוכי; סראייה (בית עירייה) עות'מאנית ועוד. החל מ-1923 משמש המקום כבית ספר מוסלמי לבנים בשם עוֹמַרִיָּה. בחצר בית הספר עוד ניתן לראות חלק מהריצוף של ויה דולורוזה מהתקופה הצלבנית. המדרגות המקוריות שבהן, על פי המסורת הנוצרית, עלה ישו מהרחוב אל הפרטוריום, התקדשו, ונקראו "סְקָלָה סַנְטָה" - המדרגות הקדושות. מדרגות אלה נעקרו והועברו לרומא במאה ה-4 על ידי הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, שם הן שמורות עד היום בכנסיית סקלה סנטה.
בימי שישי יוצאת מהפְּרֵטוֹריוּם תהלוכת נזירים פרנציסקנית, אליה מצטרפים צליינים רבים. התהלוכה משחזרת את צעדיו של ישו לאורך 14 התחנות בוויה דולורוזה, תוך חיקוי ההתרחשויות שאירעו בה. לצורך כך "מתחפש" אחד המשתתפים לישו על ידי נשיאת צלב עץ גדול והנחת זר קוצים על ראשו, והקהל מציג עמו את האירועים שאירעו בכל תחנה. בעת התהלוכה עוצר הקהל בתחנות ונושא בהן את התפילות שנקבעו. נהוג גם להגיד לאחר כל תחנה את תפילת "האם הדואבת" (Stabat Mater).
תחנה 2: ההלקאה וכפיית הצלב
התחנה השנייה בוויה דולורוזה כוללת שתי כנסיות, המציינות כל אחת אירוע שונה: הראשונה היא קפלת ההלקאה, המציינת את השפלתו של ישו בידי החיילים הרומאים, והשנייה היא קפלת כפיית הצלב על גבו בידי פונטיוס פילטוס. שתי הכנסיות שוכנות במתחם אחד השייך לפרנציסקנים, הכולל גם את המוזיאון הארכאולוגי של בית הספר הפרנציסקני למקרא.
קפלת ההלקאה מנציחה את המסופר בברית החדשה, בבשורה על-פי יוחנן פרק 19: במקום ניצבה כנסייה כבר בתקופה הצלבנית, ולאחר שנהרסה היא נבנתה מחדש בין השנים 1927–1929 על ידי אנטוניו ברלוצי, שהסתמך על שרידי הכנסייה הצלבנית המקורית. זר הקוצים שהונח על ראשו של ישו משמש השראה למבנה כולו, והוא משולב בקשת הכניסה לכנסייה, ברצפת הפסיפס ובכיפה.
קפלת ההרשעה וכפיית הצלב היא הכנסייה השנייה השוכנת במתחם התחנה השנייה של ויה דולורוזה, ומנציחה את כפיית הצלב על גבו של ישו בתחילתה של דרך הייסורים. הכנסייה נבנתה בשנת 1903 או 1904 על חורבות כנסייה מהתקופה הביזנטית או מימי הביניים. בחלק מרצפת הכנסייה שולבו אבנים גדולות ומחורצות שהן חלק מהרחוב המרוצף (לִיתוֹסְתְרָטוֹס) שנמשך עד מנזר האחיות ציון הסמוך. על פי המסורת הנוצרית, על רצפת רחוב זה נערך משפטו של ישו, אולם הארכאולוגים תמימי דעים כי מדובר בריצוף מאוחר לתקופת בית שני, כנראה מהמאה השנייה לספירה, מתקופת איליה קפיטולינה. מאחר שבפרטוריום פועל, כאמור, בית ספר מוסלמי, לא יכולים הצליינים להיכנס אליו באופן קבוע או לקיים בו פולחן. בשל כך הועתקה מסורת ההרשעה מהפרטוריום למתחם התחנה השנייה, והוא מונצח היום בקפלת כפיית הצלב, ששמה הוא לעיתים: "קפלת ההרשעה וכפיית הצלב".
תחנה 3: הנפילה הראשונה
התחנה השלישית בוויה דולורוזה מוקדשת לנפילתו הראשונה של ישו בלכתו אל הצליבה, והיא שייכת לקהילה הקטנה של הארמנים-קתולים. בניגוד לשתי התחנות הקודמות, אין כל תיאור בברית החדשה לנפילות של ישו בדרך, ומדובר במסורת מאוחרת מהמאה ה-13.
התחנה הקטנה בנויה בתוך חדר ששימש כניסה לבית מרחץ טורקי בשם 'חמאם א-סולטאן'. החמאם נסגר במחצית המאה ה-19, וב-1858 מסרו הטורקים את המקום לידי הכנסייה הארמנית-קתולית, המחזיקה בו עד היום. בקפלה מוצג פסל גדול של ישו נושא צלב על גבו, כשהוא רוכן שכוב על הרצפה. בצד הפסל מונף דגל גדול של ארמניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהו בארץ חיילים פולנים קתולים, שקיבלו אישור מהארמנים הקתולים להתפלל במקום באופן קבוע. בתקופה זו תרמו החיילים פסלים ועיטורים לקפלה. יחסי הידידות בין הארמנים לפולנים הביאו ב-1948 להסכם שכירות של המקום בידי הפולנים במחיר סמלי לתקופה של 25 שנה. ב-1973, עם תום תקופת השכירות, ניאותו הארמנים לבקשת הפולנים והאריכו את החוזה ב-25 שנה נוספות. בשנת 1998, בתום תקופת החוזה השני, שיפצו הארמנים את המקום, וחיברו את הקפלה לחנות מזכרות השוכנת בתוך שרידי החמאם הטורקי, ולמעבר דרך הקפלות התת-קרקעיות אל התחנה הרביעית.
תחנה 4: הפגישה עם מרים האם
התחנה הרביעית בוויה דולורוזה שוכנת בכנסיית גבירתנו הדואבת של הארמנים-קתולים, והיא מציינת את מפגשה של מרים, אם ישו עם בנה. מפגש זה אינו מתואר בברית החדשה, וזוהי מסורת מן המאה ה-14. הכנסייה שוכנת בלב מתחם השייך לארמנים-קתולים, שכולל מוסדות לימוד, חדרי מגורים וכן את התחנות ה-3 וה-4 של ויה דולורוזה. עד שנת 2009 הייתה הכנסייה סגורה לקהל שאינו ארמני-קתולי, ולכן צוינה התחנה הרביעית בחדרון קטן סמוך לתחנה החמישית על רחוב הגיא, בה יכלו צליינים לשאת תפילות השייכות לתחנה זו. חדרון זה משמש עתה חנות מזכרות לצליינים, וניתן עוד לראות את הריצוף החצי עגול שבפתחו.
כנסיית 'גבירתנו הדואבת' הוקמה בשנת 1874 על חורבות כנסייה צלבנית. במהלך הכשרת השטח לבנייה התגלה קטע מרצפת פסיפס ביזנטית, ובו צמד סנדלים או כפות רגליים הפונות לצד צפון. מאחר שמסורת המפגש בין מרים וישו מאוחרת לתקופה הביזנטית, לא ניתן לקשור את הפסיפס לאירוע זה, ונראה שמדובר ברצפת מבוא לחדר רחצה קדום. למרות זאת, מזהים הנוצרים את הפסיפס כציון מקום עמידתה של מרים בעת שראתה את בנה צועד בוויה דולורוזה. בשל כך שולב הפסיפס בקריפטה של כנסיית 'גבירתנו הדואבת' לצד פסל המתאר את המפגש.
תחנה 5: שמעון מקירנה עוזר לישו לשאת את הצלב
התחנה החמישית שוכנת במפגש רחוב הגיא עם רחוב ויה דולורוזה, והיא מציינת את העזרה שהגיש שמעון מקירנה לישו בנשיאת הצלב הכבד שעל גבו. בניגוד לתחנות רבות בוויה דולורוזה, אירוע זה מתואר בברית החדשה:. לא ידוע דבר על שמעון, פרט לכך שמוצאו בעיר קירנה, שהייתה אז קולוניה יוונית בתחומי לוב של ימינו, וכן שהיה "אֲבִי אֲלֶכְסַנְדְּרוֹס וְרוּפוֹס". על פי שמו היהודי ניתן אולי להסיק שהיה עולה רגל שהגיע לירושלים לחג הפסח. מעשהו של שמעון נתפס בקרב הנוצרים כאצילי וכראוי להנצחה, והם רואים בו את אחד מראשוני ה"נצרנים" - יהודים שקיבלו עליהם את משיחיותו של ישו בתחילת התגבשותה של הנצרות. תפיסה זו סותרת את המתואר בבשורה על פי מתי ובבשורה על פי מרקוס, בהן נכתב בפירוש כי הרומאים כפו על שמעון לסייע לישו בניגוד לרצונו.