cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוזלינד ראסל
קריירת משחק
ראסל הפכה לכוכבת קולנוע הוליוודית אהודה בשנות ה-40 עם שתי זכיות רצופות בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר על הופעותיה בדרמות של דאדלי ניקולס "האחות קני" בתפקיד האחות האוסטרלית אליזבת קני ו "האבל יפה לאלקטרה" בתפקיד לבינייה, על הופעות אלה הועמדה גם פעמיים ברציפות לפרס האוסקר. בעשור זה שיחקה ראסל גם בקומדיה של הווארד הוקס "נערתו ששת" בתפקיד העיתונאית היילדי ג'ונסון שהיה מעצב ופורץ דרך עבור הקריירה שלה.
באותו עשור שיחקה בקומדיה של אלכסנדר הול "אחותי איליין" בתפקיד רות' שרווד עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר שלישי נוסף, הקומדיה עובדה לאחר כעשור למחזמר מצליח בשם "עיר נפלאה" וראסל שחזרה על התפקיד גם בברודוויי זכתה בפרס טוני.
בשנות ה-50 ביססה רוזלינד עצמה משחקנית דרמטית מוכשרת לשחקנית קומית מהגדולות ביותר באותו עשור. היא זכתה בשלושה פרסי גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי על תפקידיה בקומדיה "דודה מיים" של מורטון דקוסטה בתור מיים דניס (בתפקיד עליו הייתה מועמדת בפעם הרביעית לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר), ובסרטיו של מרווין לרוי "רוב של אחד" בתפקיד האלמנה היהודייה ברתה ג'ייקובי ו"ג'יפסי" בתור רוז אמה הקשוחה והדוחפת של הרקדנית לואיז הובאק (נטלי ווד). הופעה נוספת בה התפרסמה ראסל הייתה בדרמה של ג'ושוע לוגאן "פיקניק" בתפקיד המחנכת רוזמרי.
לאחר כ-40 שנות קריירה פורייה בהוליווד הוענק לראסל בשנת 1973 על פועלה במהלך השנים פרס אוסקר של כבוד.
חיים אישיים
ראסל נפטרה ממחלת סרטן השד ב-28 בנובמבר 1976 בביתה שבבוורלי הילס כשהיא בת 69. נקברה ב"בית הקברות הצלב הקדוש" שבקולבר סיטי, קליפורניה.
אוטוביוגרפיה חושפנית במיוחד על חייה האישיים והמקצועיים "Life Is a Banquet" יצאה לאור כשנה לאחר מותה. על שמה של ראסל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מיכל מרטיקן
מיכל מרטיקן (בסלובקית: Michal Martikán; נולד ב-18 במאי 1979 בליפטובסקי מיקולאש) הוא חותר קאנו סלובקי, המתחרה במסלול עקלתון. מרטיקן הוכתר ארבע פעמים כאלוף העולם, פעמיים כאלוף אולימפי וארבע פעמים כאלוף אירופה.
קריירה ספורטיבית
מרטיקן השתלב בצמרת חותרי הקאנו העולמית כבר כנער. בגיל 16 ניצח לראשונה בתחרות במסגרת גביע העולם, ובאותה שנה (1995) גם זכה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בנוטינגהאם. באולימפיאדת אטלנטה (1996) הדהים כשזכה במדליית הזהב והוא בן 17 בלבד. הייתה זו גם המדליה האולימפית הראשונה עבור סלובקיה, ששלוש שנים קודם לכן נפרדה מצ'כיה, עם פירוק צ'כוסלובקיה.
ב-1997 הוכתר לראשונה גם כאלוף העולם, באליפות העולם שנערכה בטרס קורואס שבברזיל. ב-1998 לא הצליח לזכות באליפות אירופה שנערכה ברודניצה נאד לאבם שבצ'כיה, והסתפק במדליית הכסף, כסגנו של הצ'כי דוד ינצ'אר. גם באליפות העולם שנערכה בלה סאו ד'אורז'יי ב-1999 לא הצליח לזכות בתואר, וזכה במדליית הארד. באולימפיאדת סידני (2000) איבד גם את התואר האולימפי, לטובת הצרפתי טוני אסטאנגה, וזכה במדליית הכסף. המשחקים סימנו את ראשית היריבות בין השניים על הבכורה העולמית, יריבות שנמשכה לאורך העשור הראשון של המאה ה-21.
ב-2002 הצליח מרטיקן להשיב לעצמו את תואר אלוף העולם, לאחר חמש שנים, בתחרות שנערכה בבור-סן-מוריס. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בברטיסלאבה שוב נכשל במאבק על התואר, ואף לא עמד על הפודיום. באליפות העולם שנערכה באאוגסבורג ב-2003 הוכתר בפעם השלישית, והשנייה ברציפות, כאלוף העולם. ככזה הגיע לאולימפיאדת אתונה (2004), בה גם נשא את דגל סלובקיה בטקס הפתיחה. עם זאת, גם באתונה הפסיד לאסטאנגה, והסתפק במדליית הכסף. תוצאה זו הושגה לאחר החלטה שנויה במחלוקת של השופטים להענישו בשתי שניות, החלטה שבזכותה ניצח אסטאנגה, בהפרש של 12 מאיות השנייה.
באליפות העולם שנערכה בפנרית' ב-2005 איבד את תוארו, וזכה במדליית ארד. באליפות הבאה, שנערכה בפראג ב-2006 זכה במדליית כסף, והישג דומה רשם גם באליפות אירופה שנערכה באותה שנה בל'ארז'נטייר-לה-בסה. בשנת 2007 זכה בפעם הרביעית באליפות העולם, בפוז דו איגואסו. באותה שנה נערכה אליפות אירופה בעיר הולדתו, ליפטובסקי מיקולאש, ולראשונה הצליח לזכות גם בתואר זה. באליפות אירופה שנערכה בקרקוב ב-2008 זכה פעם נוספת בתואר. באותה שנה הצליח גם לגבור על אסטאנגה באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וזכה בתואר האולימפי 12 שנים לאחר שעשה זאת לראשונה. בכך היה לחותר הקאנו הראשון בהיסטוריה שזוכה בארבע מדליות אולימפיות בסלאלום.
באליפות אירופה שנערכה בנוטינגהאם ב-2009 זכה בתואר בפעם השלישית ברציפות, אך הפסיד לאסטאנגה באליפות העולם שנערכה בלה סאו ד'אורז'יי, והסתפק במדליית הכסף. בשנת 2010 שחזר את הישגיו: הוא זכה באליפות אירופה שנערכה בברטיסלאבה (בפעם הרביעית ברציפות), ובמדליית הכסף באליפות העולם שנערכה בליובליאנה, שוב כסגנו של אסטאנגה. באליפות העולם שנערכה ב-2011 בברטיסלאבה ובאליפות אירופה שנערכה ב-2012 לא הצליח כלל להתברג בין שלושת הראשונים.
באולימפיאדת לונדון (2012) איבד מרטיקן שוב את תוארו לאסטאנגה, והסתפק במדליית ארד, המדליה האולימפית החמישית שלו.
בנוסף לזכיותיו במקצי היחידים, היה מרטיקן שותף לכמה הישגים בתחרויות הקבוצתיות, כחלק מנבחרת סלובקיה באליפויות העולם (מדליות זהב בטרס קורואס 1997, אאוגסבורג 2003, לה סאו ד'אורז'יי 2009 וברטיסלאבה 2011 ומדליית ארד בנוטינגהאם 1995) ובאליפויות אירופה (מדליות זהב ברודניצה נאד לאבם 1997, מצאנה 2000, ברטיסלאבה 2002, ליובליאנה 2005, ליטובסקי מיקולאש 2007, קרקוב 2008, ברטיסלאבה 2010 ואאוגסבורג 2012 ומדליית כסף בל'ארז'נטייר-לה-בסה 2006.
חייו האישיים
בשנת 1997 היה מרטיקן מעורב בתאונת דרכים בה פגע בהולך רגל והרגו. הוא הועמד לדין בגין הריגה, לאחר שנמצא כי נסע במהירות גבוהה מהמהירות המותרת, ועד לתחילת המשפט שלו נשלל רישיון הנהיגה שלו. אף על פיכן, נתפס מרטיקן זמן קצר לאחר מכן כשהוא נוהג. להפרת תנאי השחרור שלו היו יכולות להיות השלכות על תוצאות המשפט, ואולם בהחלטה שנויה במחלוקת החליט נשיא סלובקיה רודולף שוסטר לחון אותו. ההליכים המשפטיים הופסקו, והוא שוחרר.
סמיוטיקה
"סימיוזה" היא תהליך הפירוש של סימן או התהליך של יצירת משמעות.
תחום העיסוק
השאלה העיקרית שבה עוסקת הסמיוטיקה היא מה שמכונה, "בעיית האבטיפוס" (the prototype problem), כלומר בשאלה כיצד אנו מזהים עצמים שונים כבעלי משמעות זהה ומדוע נראה כי למרות יכולתנו לעשות זאת, אנו זקוקים תמיד גם לאבטיפוס המייצג את המשמעות הזו. לדוגמה: רובנו כנראה נדמיין שולחן כלוח עץ מרובע עם ארבע רגליים, ובכל זאת נזהה בקלות שולחנות בצורות שונות או עם מספר רגליים שונה מארבע, כשולחנות. השאלה היא אם כן, מה הופך את השולחן לבעל משמעות "שולחנית", ומדוע למרות יכולתנו להעניק משמעות כזו לעצמים שונים ומשונים, רובנו נתאר "סתם שולחן" כאותו אבטיפוס.
סמיוטיקה והבלשנות המבנית
הבלשנות המבנית מנסה לתאר את המערכת הלשונית כמערכת של מסמנים. ככזאת, העיסוק בצימוד של "ערך" למסמן לשוני נתון הוא אחד העיסוקים העיקריים במחקר המבני אודות הלשון. רוב הבלשנים המשתייכים לאסכולה המבנית, מקבלים כנקודת המוצא שלהם את הניגוד הלשוני, כפי שהוגדר על ידי פרדינן דה-סוסיר, כמקור להיווצרותו של הערך הלשוני, תוך ניסיון להימנע מהשימוש במונח "משמעות" שאינו מוגדר באופן מדויק מספיק לטעמם ואי לכך מעורפל ולא מדעי דיו.
הבלשן הדני לואי יילמסלאו (Hjelmslev) בספרו "Prolegomena to a theory of language", המשיך לפתח את הרעיונות של סוסיר בדבר מסמן ומסומן, תוך ביקורת הן עליהם והן על הבלשנות המבנית של תקופתו. לתורתו הסמיולוגית הוא קרא בשם "גלוסומטיקה" - "מחקר יחידות שפה".
סמיוטיקה רפואית
סמיוטיקה רפואית חוקרת את הצורה שבה מפרשים חולים את הסימפטומים שלהם, ומעניקה חשיבות מיוחדת לדרך שבה חולה מתאר כאב או סימפטומים אחרים, שפיזיולוג אינו יכול לחוות או למדוד ישירות.
סמיוטיקה ותורת הספרות
סמיוטיקה ספרותית כוללת את תורת הסימנים (וכן תורת התקשורת ותורת האינפורמציה) על פרשנות של יצירות ספרות. לעיתים קרובות נוטים סמיוטיקאים ספרותיים להשתמש בכלים וטכניקות של "מדעים קשים", כגון מתמטיקה וניתוח ממוחשב של טקסטים, לביקורת ספרותית.
סמיוטיקה וסוציולוגיה
אחרים, כמו החוקר הצרפתי רולאן בארת, ומרקסיסטים רבים, משתמשים בשיטות סמיוטיות כמכשיר לביקורת פוליטית וחברתית. מוצרי תרבות הפופ נעשו למטרות שכיחות לגישה הסמיוטית. בארת, למשל, פרסם מחקרים רבים המנתחים פרסומות, סדרות טלוויזיה, משחקי ילדים וכדומה. מחקרים אלה התפרסמו גם בעברית בספר "מיתולוגיות".
מיכה רגב
מיכה רגב שימש כמנהל בכיר במגוון תפקידים בשירות הממשלתי והציבורי.
סמיוטיקה
סמיוטיקה בחינוך
סמיוטיקה בחינוך הוא תחום אשר התפתח מאוד בעולם החל מסוף המאה ה-20. בארצות הברית, באוסטרליה, באנגליה, בצרפת, בגרמניה, באיטליה, בספרד, בפינלנד, בדרום אמריקה וכו' קמו מגמות בבתי ספר לחינוך ובאוניברסיטאות, וכמו כן הוקמו קבוצות ומכוני מחקר. יישומיי סמיוטיקה בחינוך בודקים תרומתם של המודלים הסמיוטיים, ובמיוחד תרומתו של המודל הסמיוטי של הפילוסוף האמריקאי צ'ארלס סנדרס פירס לסוגיות חינוך והוראה. ג' ל' למקה (J. L. Lemke) מאוניברסיטת שיקגו עוסק בניתוחי מולטימדיה ומשחקי מחשב וכן בניתוחים סמיוטיים בחינוך למדע.
מיכה רגב
שירותו הצבאי
רגב נולד וגדל בפתח תקווה. לפני גיוסו למד בישיבת ״מרכז הרב״. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1976 שובץ רגב בחטיבת גולני. הוא עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני. בגולני עבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. במהלך הקורס לחם במבצע ליטני. בהמשך יצא לקורס קציני חי"ר. עם תום הקורס שימש כמפקד צוות בבה"ד 1 לפני שחזר לחטיבת גולני, לתפקיד מפקד מחלקה. באחד הגדודים. בהמשך שימש כמפקד פלוגה ולקח חלק במבצע מוביל. לאחר מכן השתחרר מצה"ל. במהלך שירות המילואים שימש כמפקד פלוגה ולחם במלחמת לבנון הראשונה, ובהמשך שימש כמפקד גדוד מילואים וכמפקד חטיבת מילואים.
סמיוטיקה
סמיוטיקה בחינוך
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 עסקו בצרפת ביישומי המודל הסמיוטי של גרימס L'ecole de Paris. קבוצת פרפיניאן וחבריה, ,G. Deledalle, Marty R. עסקו בהפצת המודל האמריקאי של פירס ויישומו בסוגיות חינוכיות. Benazet תלמידו של Marty, בנה מודל הערכה למולטימדיה חינוכיים המתבסס על המודל הסמיוטי של צ'ארלס סנדרס פירס.
Nicole Everaert-Desmedt פעילה בבלגיה בנושאי חינוך ויישומי הסמיוטיקה של פירס.
קיימים יישומי סמיוטיקה רבים בלימודי אמנות, בחינוך לתקשורת, ספרות, מוזיקה ומדעים. במיוחד בולט נושא החינוך המתמטי. קמו קבוצות רבות ונערכו כנסים בפינלנד, באוסטרליה, באנגליה בארצות הברית בנושא תרומת הגישה הסמיוטית לחינוך המתמטי. התחום זכה לפיתוח נרחב על ידי פול ארנסט (Paul Ernest) הבריטי וקבוצת "POME Philosophy of Mathematics Education" מקדישה מקום רב במחקר ביישומי הסמיוטיקה לחינוך המתמטי.
תת-התחום "סמיוטיקה חברתית" (Social Semiotics), פותח באנגליה על ידי גונתר קרסס (Gunther Kress) וכן על ידי מיכאל הולידי (Michael Halliday). זרם זה משפיע מאוד גם על המחקר בנושא החינוך המתמטי וכן החינוך הלשוני.
ההיסטוריה של הסמיוטיקה
צ'ארלס פירס (1839–1914), ממכונני האסכולה הפרגמטית בפילוסופיה, ייסד את הסמיוטיקה כתחום מחקר. צורה זו של סמיוטיקה מבוססת על התפיסה כי סימנים מורכבים מיחס משולש בין עצם, ייצוגו והנמען המפרש את הסימן.
פרדינן דה-סוסיר (1857–1913), ממייסדי הבלשנות המודרנית, יצר, בערך באותו זמן כמו פירס, תחום מחקר שקרא לו "סמיולוגיה". סוסיר ביסס מושג של הסימן כבנוי משני אלמנטים, מסמן ומסומן וקבע ששני אלו מקיימים ביניהם קשר שרירותי. יש דעה של חוקרים אחרים לפיה הקשר בין הסימן למסומן הוא טבעי ולא שרירותי; ראה הבקורת של אמיל בנבניסט. המחלוקות סביב שאלה זאת היא המחלוקת סביב טבע או הסכמה בלשון. אומברטו אקו גרם לקהל רחב להיוודע לסמיוטיקה על ידי פרסומיו השונים, שהמוכר בהם הוא A Theory Of Semiotics. אקו הכיר במפורש בחשיבותו של פירס.
סמיוטיקה התפתחה כענף של הסטרוקטורליזם, ורבים מחוקריה יצאו מאסכולה זו. עם זאת, מאז שנות השישים, כאשר הפוסט סטרוקטורליזם תפס מקום מרכזי בשיח האקדמי, הפכה הסמיוטיקה לכלי מרכזי בידיהם.
סמיוטיקה ותורת המערכות המרוכבות
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, לצד התפתחותה של היכולת לבצע סימולציות חישוביות, התפתח ענף מתמטי הקרוי תורת המערכות המרוכבות (Complex Systems Theory) המבקש להסביר באמצעים חישוביים, את הדינמיקה של תהליכים מורכבים ביותר, בתחום מדעי הטבע בעיקר (אסטרופיזיקה, תרמודינמיקה, אקולוגיה ועוד), אך גם בתחום מדעי החברה. כחלק ממחקר זה זוהה תהליך פשוט למדי שהחוקרים מכנים אותו "סמיוזה פתוחה" (Open-Ended Semiosis). מהמחקר עולה כי סמיוזה פתוחה היא אחד מהתהליכים הבסיסיים המתרחשים בכל מערכת שבה יצורים חיים מקיימים ביניהם אינטראקציה, ושניתן להסביר באמצעותה את האופן שבו נוצר שיתוף פעולה כתוצאה מאינטראקציות אלה. בהתאם למודל שפותח על-פי ממצאים אלה (בין היתר על ידי נורמן ל' ג'ונסון ממעבדות לוס-אלאמוס של ממשלת ארצות הברית), משמעות מוענקת לפרטי מידע (או סמלים במשמעותם הסמיוטית הרחבה), על ידי תהליך איטרטיבי של יצירת רשת של קשרים ביניהם ומציאת מסלולים אופטימליים ברשת זו. מודל זה מאפשר לבסס את הסמיוזה כגורם המרכזי ביצירתה של "אינטֶליגנציה סימביוטית" המבוססת על סוג של שיתוף פעולה בתוך קבוצה של פרטים, שמאפשר פתרון של בעיות מורכבות ביותר ביחס ליכולתם האינדיבדואלית של הפרטים בקבוצה. המחקר בתחום זה שופך אור על האופן שבו פועלות חברות של בעלי חיים בביצוע של משימות מורכבות (למשל, נדידת הציפורים), ואף על דרכי הפעולה של ארגונים אנושיים.
פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק
פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק (בדנית: Arveprins Frederik; 11 באוקטובר 1753 – 7 בדצמבר 1805) היה בנו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק, ואביו של כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק. בנוסף כיהן פרדריק כעוצר הממלכה, במקום אחיו כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק.
ביוגרפיה
פרדריק נולד ב-11 באוקטובר 1753 בקופנהגן, לפרדריק החמישי, מלך דנמרק ושל רעייתו השנייה יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל, בתם של פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואנטוניטה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל. בצעירותו יועד פרדריק לתפקיד בישוף ליבק לאחר פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג, אך לבסוף המינוי לא יצא אל הפועל.
שבטבט גדול
שבטבט גדול (שם מדעי: Equisetum telmateia) הוא צמח רב-שנתי עשבוני במשפחת השבטבטיים.
פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק
ביוגרפיה
בשנת 1772 מונה פרדריק לעוצר הממלכה, עקב אי שפיותו של אחיו כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק. אולם עיקר תפקידו היה סמלי, ולמעשה שלטה אמו יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל, יחד עם אובה הו-גולדברג. בשנת 1784 ביצע בנו של כריסטיאן - פרדריק הפיכה שלטונית, ותפס את השלטון. לאחר ההפיכה לא נותרה לפרדריק שום סמכות בחצר המלוכה, והוא התגורר בארמון כריסטיאנבורג, ולאחר שריפתו בשנת 1794 עבר להתגורר בארמון אמיליאנבורג. זמן קצר לאחר השריפה מתה אשתו סופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, וב-7 בדצמבר 1805 מת פרדריק בביתו. בנו של פרדריק - כריסטיאן פרדריק עלה לשלטון לאחר מותו של פרדריק השישי, מלך דנמרק, והוכתר ככריסטיאן השמיני, מלך דנמרק.
שבטבט גדול
צמח זה אוהב אדמת ביצות שיש בה גם כבול, ומי תהום גבוהים, והרבה צל. הצמח לא נפגע על ידי בעלי חיים, יש בו חומר צורני ומרכיבי הצמח עלולים לפגוע באוכל אותם. לאדם יש תועלת רפואית - יש טוענים שהוא מסייע לפתיחת צינורות בגוף, כמו שתן ומעברי דם. המינונים זעירים, וכדאי להשאיר זאת לרופא ולרוקח.
פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק
משפחתו
בשנת 1774 התחתן פרדריק עם סופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין ושרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
שבטבט גדול
מרכיבי צמח זה מיובאים לארץ בשמות מסחריים שונים למטרות רפואיות. בארץ יש שני מינים, שבטבט ענף ושבטבט גדול, בעולם כ-30 מינים, שהגדול ביותר מגיע לגובה 12 מטר. קבוצת הצמחים האלו ידועה ממאובנים שנוצרו לפני 350 מיליון שנים, הרבה לפני שבאו לעולם צמחים בעלי פרחים, לכן הם נקראים צמחים ירודים הקרובים יותר למחלקת השרכים.
השבטבטים בקיבוץ הגושרים
בצפון הארץ, בקיבוץ הגושרים, נמצא "עמק הנהר הנעלם", ובו שמורת טבע פרטית שהייחוד שלה הוא באלפי השבטבטים הגדלים במקום.
מחזור החיים מתחיל בסוף פברואר, עם יציאת עמודי פריחה, לא פרח כי אם עמוד גבעולי ללא מחטים, ובראשו מרוכזים עלי שיבולת, הנבגים, תאי מין משני המינים. לאחר כ10 ימים עמוד זה נעלם לאחר שהנבגים התפזרו ונפגשו במיוחד בעזרת מים.
מיד לאחר מכן, בשבוע הראשון לחודש מרץ, עולים מהשורשים התת-קרקעיים צמחים עם גבעול שממנו יוצאים כעין מחטי אורן. הצמח בצעירותו הוא ירוק בהיר והמחטים שבו צמודים לגבעול כמו עץ אורן קטן, עם הזמן הוא גדל לגובה והמחטים נפרשים ומעט גולשים לצדדים. סוף גידולו באמצע הקיץ שאז גובהו מגיע לסביבת מטר אחד. עם תחילת החורף הגבעול מתחיל להשחיר ולקמול. אם החורף קר מאוד הוא נעלם מהר ורק השורשים התת-קרקעיים ממשיכים לשמור חיים.
השבטבט הגדול הוא צמח מוגן, והשטח הכמעט יחידי שבו הוא גדל בישראל הוא בקיבוץ הגושרים, בשמורה ליד נחל קורן (עמק הנהר הנעלם).
הנס פון שפונק
הנס פון שפונק (בגרמנית: Hans von Sponeck; 12 בפברואר 1888 – 23 ביולי 1944) היה גנרל לויטננט בוורמאכט. שפונק נאסר לאחר שנתן פקודת נסיגה בניגוד להוראות ולאחר קשר ה-20 ביולי הוצא להורג, אף שלא היה מעורב כלל בקשר.
קריירה מוקדמת
פון שפונק נולד בדיסלדורף ב-12 בפברואר 1888. ב-1898 הצטרף כצוער צעיר לפנימייה צבאית בקרלסרוהה. בשנת 1905 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט המשמר ה-5, שם הוסמך כקצין בשנת 1908. ב-1910 התחתן, ומנישואים אלו נולדו לו שני בנים. במלחמת העולם הראשונה שירת פון שפונק כקצין בחזית ונפצע שלוש פעמים. בשנת 1916 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט (המקבילה לדרגת לוטננט קולונל) ועוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה המשיך פון שפונק לשרת ברייכסווהר, תחילה במטה הכללי ואחר כך כמפקד רגימנט. בתפקידו זה הועלה לדרגת אוברסט (המקבילה לדרגת קולונל). ב-1937 עבר ללופטוואפה ושקד על הקמת יחידות צנחנים. במהלך פרשת בלומברג-פריטש, ב-1938, הציע שפונק - על פי עדות קצינים באותה תקופה - להוביל גייסות במאמץ לתמוך במפקד כוחות היבשה של הוורמאכט, הOKH, גנרל ורנר פון פריטש, אך תוכניות כזו לא יצאה אל הפועל. במהלך משפטו של פון פריטש הוזמן שפונק לשמש כעד אופי, אך במהלך הדיונים הושתק בגסות על ידי נשיא בית הדין, הרמן גרינג. ייתכן שאז כבר סומן כאנטי נאצי.
למרות ההתנגשות לכאורה עם ראשי המפלגה הנאצית הועלה שפונק בשנת 1938 לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-22, שהייתה דיוויזיה מוטסת. ואיתה נלחם ב-1940 בכיבוש הולנד. באותה שנה היה עד אופי במשפטו של ורנר פון פריטש הוא החל לדבר על "הכוחות מעל המדינה" אך הושתק במהרה על ידי ועדת החקירה בראשות הרמן גרינג.
הקרב על הולנד
ב-1 בפברואר 1940 הועלה שפונק לדרגת גנרל-לויטננט. המתקפה המוטסת על ארצות השפלה החלה ב-10 במאי 1940 כשהדיוויזיה המוטסת ה-7 בפיקודו של גנרל קורט שטודנט תקפה באזור רוטרדם ואילו פון שפונק תקף עם הדיוויזיה המוטסת ה-22 באזור האג ומטרתו, בין השאר, לשבות את וילהלמינה, מלכת הולנד ולכפות עליה כניעה. אולם הצבא ההולנדי באזור זה, שקיבל התראה, יצא למתקפת-נגד עזה, שבה 1000 חיילים גרמניים שהושטו לבריטניה כשבויי מלחמה, וכיתר את הדיוויזיה ה-22. פון שפונק נפצע קשה בקרב וכמעט נפל בשבי, אך ניצל הודות להפצצה אווירית כבדה על העיר רוטרדם ב-14 במאי שהובילה לכניעת ההולנדים. שפונק הצליח לפרוץ את הכיתור ולהתחבר עם כוחות השריון הגרמניים, ועם שובו לגרמניה התקבל כגיבור וכונה באמצעי התקשורת "הגיבור של הולנד". ב-14 במאי 1940 העניק לו היטלר אישית את צלב האבירים של צלב הברזל וב-18 במאי 1940 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
קרב קרץ'
בתחילת מבצע ברברוסה היה פון שפונק בשלבי החלמה מפציעתו. עם תחילת המבצע, ב-22 ביוני 1941 לפנות בוקר, פיקד שפונק על דיוויזיית החי"ר ה-22, שהייתה חלק מהארמייה ה-11, בגזרתה של קבוצת ארמיות דרום שתקפה לכיוון חצי האי קרים. יומיים לפני תחילת המתקפה, ב-20 ביוני, הורה מטהו של שפונק ליחידות הדיוויזיה שיש לזהות שבויי מלחמה יהודיים בין שבויי המלחמה של הצבא האדום, ושיש לבודד את השבויים היהודיים משאר השבויים. עם תחילת המתקפה החלה הדיוויזיה של שפונק את תנועתה מהגבול הרומני לתוך בסרביה, ומשם לדרום אוקראינה. כהכנה לפלישה לחצי האי קרים, ניתנה לדיוויזיה של שפונק הוראה לתקוף מזרחה וצפונה, לאורך חופי ים אזוב אל הערים הניצ'סק, מליטופול וברדיאנסק.
ב-7 באוקטובר 1941 הורה שפונק לכוחותיו לשתף פעולה עם משטרת הביטחון של האס אס ועם האס דה, שירות הביטחון של האס אס (Sicherheitsdienst). שיתוף הפעולה התבטא באיסוף וזיהוי אזרחים יהודיים בזירה שבה פעלה הדיוויזיה, והעברתם לידי האס אס. יחידות איינזצגרופן D של האס דה ביצעו הוצאות להורג המוניות שתועדו בסביבות הניצ'סק ומליטופול, זמן קצר לאחר שנכבשו על ידי דיוויזיה 22 באוקטובר 1941. במיטופול לבדה נטבחו 2,000 גברים, נשים וילדים יהודיים. אחד מקציניו של שפונק, קולונל (מאוחר יותר גנרל) דיטריך פון קולטיץ, שנשבה על ידי הבריטים, הוקלט בסתר כשהוא מודה שלקח חלק פעיל בהרג יהודים במהלך הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
שפונק סבל מכאבי סיאטיקה ומבעיות מעיים, ולפיכך יצא לחופשת מחלה ב-14 באוקטובר 1941. עם שובו, ב-3 בדצמבר, מונה על ידי גנרל אריך פון מנשטיין, מפקד הארמייה ה-11, כמפקד הקורפוס ה-42 ששלט על חלקו המזרחי של חצי האי קרץ'. בעיר פאודוסיה, שהייתה תחת פיקודו של שפונק, תועדו מעשי רצח המוני של יהודים על ידי איינזצגרופן D: 1,052 יהודים נרצחו ב-10 בדצמבר, או סביב תאריך זה, בעיר. ב-10 בדצמבר הורה שפונק שכעיקרון יש להתייחס לכל היהודים שיימצאו בתחום פיקודו כ"פרטיזנים". יש לסמנם במגן דוד ולהעסיקם ככוח עבודה. הוא הורה גם שיש להוציא להורג באופן מייד את כל חיילי הצבא האדום שייתפסו, כולל חיילים במדים. שונק אישר גם פעולות נגד אוכלוסייה אזרחית כתגמול על פעילות אנטי-גרמנית או מעשי חבלה.
מנשטיין היה עסוק במתקפה על סבסטופול והוציא לשם כך כוחות מהקורפוס ה-42 עד שנשארו לפקודת פון שפונק רק הדיוויזיה ה-46 ושתי בריגדות רומניות. ב-26 בדצמבר הנחיתו הרוסים כוח גדול בשלושה מקומות בחצי האי קרץ'. שפונק הצליח להדוף את הרוסים בשני אתרי נחיתה אך ב-29 בדצמבר הנחיתו הרוסים 42,000 חיילים בפאודוסיה, בעורפו של שפונק, במטרה לחבור למגיני סבסטופול ולהסיר את המצור.
עם תחילת מתקפת החורף של ז'וקוב, בדצמבר, ומתקפות נוספות של הרוסים, בקשו מפקדים גרמנים רשות לסגת. בתגובה הוציא היטלר ב-26 בדצמבר את "פקודת העמידה במקום" ובה אסר על כל נסיגה. "החיילים יילחמו עד האחרון שבהם וייצרו כיסי התנגדות עד שהלופטוואפה יצניח להם אספקה וכוחות נוספים יפרצו את הכיתור. העובר על פקודה זו יהיה צפוי לעונש מוות".
פון שפונק לא הצליח ליצור קשר עם מפקדו, פון מנשטיין, שהיה עסוק במתקפה על סבסטופול. הוא חש שחלון ההזדמנויות שלו הולך ונסגר והוא ו-10,000 חייליו ייפלו בשבי וגורלם ייחרץ. הוא החליט על נסיגת הדיוויזיה ה-46. הם השאירו אחריהם את הציוד הכבד, כולל תותחים, ונסוגו ברגל בקור של C° 30-. כעבור 46 שעות, ב-1 בינואר 1942, חברו שפונק ויחידותיו לשאר הכוחות ויצרו קו הגנה שהדף שתי התקפות סובייטיות.
משפט ומאסר
ב-23 בינואר 1942 הובא פון שפונק למשפט בפני בין דין צבאי בראשותו של הרמן גרינג. הוא הואשם באי ציות לפקודת "אי הנסיגה" של היטלר, בכך שנסוג על דעת עצמו. לא הועילו הסבריו של שפונק כי נסוג כדי להציל את חייליו. כששאל אותו גרינג אם היה חוזר על כך, השיב לו בחיוב ובזה חרץ את גורלו והורשע באי ציות לקצין בכיר. הוא נידון למוות, אך בהמלצתו של פון מנשטיין הומתק גזר הדין למאסר של שבע שנים, שאמור היה להוות דוגמה ואזהרה לכל מי שיעז לשלא לציית לפקודת אי הנסיגה.
הוצאה להורג
פון שפונק שמע לראשונה ברדיו על ניסיון ההתנקשות בהיטלר ב-20 ביולי 1944. יוזף בירקל, הגאולייטר של מחוז ווסטמארק (Gau Westmark) שבתחומו הייתה גרמרסהיים, לחץ על היינריך הימלר להוציא להורג את שפונק כתגמול על מזימת ההתנקשות, למרות שלשפונק לא היה כל קשר עם תנועת ההתנגדות בצבא גרמניה. ב-21 ביולי הגיעו שני סוכני גסטפו לקחת את שפונק, אך מפקד הכלא סירב להסגירו אלא אם תישלח הוראה מהימלר. פון שפונק כתב ביומנו כי "צרות גדולות עומדות להגיע". ב-23 ביולי, בשעה 03.00, הגיע מברק חתום על ידי הימלר ובו נכתב: "על גנרל לויטננט הנס גרף פון שפונק להיות מוצא להורג בשעה 07.00. יש להודיע לי מייד עם ביצוע הפקודה".
כשנודע לפון שפונק על הפקודה הוא כתב מכתב לאשתו ובו כתב כי מעולם לא פעל נגד הפיהרר והמדינה. לאחר זאת הובל למול כיתת יורים וביקש לא לכסות את עיניו בעת ההוצאה להורג. מילותיו האחרונות לכיתת החיילים היו: "במשך ארבעים שנה שירתתי את מולדתי האהובה בכל לבי כחייל וכקצין. כיום כשחיי נגמרים אני מקווה לגרמניה טובה יותר". שפונק נקבר בגרמרסהיים, ללא הספדים במהלך הלווייתו.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה הועברו שרידיו של שפונק לבית קברות צבאי בדאהן, בדרום מערב גרמניה, ושמו טוהר מכל אשמה. בסיס של לופטוואפה נקרא על שמו וכן רחוב בעיר גרמרסהיים. ב-23 ביולי 1999 במלאת 55 שנים להוצאתו להורג נערכה לזכרו עצרת זיכרון ממלכתית. בנו, הנס כריסטוף פון שפונק, שהיה בן שש כשאביו הוצא להורג, נשא הספד לזכרו.
ב-2014 פרסם ההיסטוריון אריק גרימר-סולם מאמר בכתב העת האקדמי Militärgeschichtliche Zeitschrift, שבו חקר את תפקידו של שפונק בביצוע "מספר רב של פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בדרום אוקראינה ובחצי האי קרים ב-1941". בעקבות המאמר התעוררה מחאה ציבורית, ובהתאם להחלטות ממשלת גרמניה והבונדסטאג שינה הלופטוואפה את שם הבסיס ושמו של שפונק הושמט.
ניקלאס ינסן
ניקלאס כריסטיאן מונברג ינסן (באנגלית: Niclas Christian Monberg Jensen, נולד ב-17 באוגוסט 1974 בקופנהגן שבדנמרק) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת המגן השמאלי. ינסן הצליח במיוחד בקבוצת פ.צ. קופנהגן, עמה זכה בשלוש אליפויות של ליגת העל הדנית ובגביע הדני. לינסן 62 הופעות במדי נבחרת דנמרק, עמה השתתף במונדיאל 2002 וביורו 2004.
ניקלאס ינסן הוא אחיו הגדול של דניאל ינסן, גם הוא כדורגלן עבר דני בינלאומי.
קריירת מועדונים
ינסן החל את הקריירה במועדון הדני בי 93, ובשנת 1993 החל לשחק בבוגרים של לינגבי בולדקלוב, שם שיחק שלוש עונות וערך 92 הופעות. בשנת 1996 נמכר ינסן לפ.ס.וו. איינדהובן, יחד עם שני חבריו ללינגבי, דניס רומדאהל ואנדרס נילסן. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1996/97, ערך ינסן שלוש הופעות ליגה בלבד, אך זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל ההולנדית. גם בתחילת עונת 1997/98 מיעט ינסן לשחק, ונעדר למשך תקופות ארוכות ממשחקיה של איינדהובן בגין ניתוחים שעבר במפשעה, כך שערך בסך הכל חמש הופעות ליגה לאורך כל התקופה באיינדהובן, ובעיקר שימש גיבוי מהספסל לארתור ניומן.
ינסן שיחק את 18 המשחקים שנותרו עד לסוף עונת 2001/02 במדי מנצ'סטר סיטי, והשיג עם הקבוצה עלייה לפרמייר ליג מהמקום הראשון. בעונת 2002/03 היה ינסן חלק חשוב מהמערך של מנצ'סטר סיטי, וסייע לקבוצה לסיים במקום התשיעי בפרמייר ליג. מעונה זו, זכור במיוחד שער ניצחון שהבקיע מול לידס יונייטד בבעיטה חזקה מהאוויר. בתום עונה זו, עזב ינסן את מנצ'סטר סיטי, לאחר שערך במדיה 51 הופעות והבקיע שני שערים, וחתם בבורוסיה דורטמונד, תמורת 750 אלף לירה שטרלינג, שם היה חלק מחוליית הגנה שכללה את שטפן רויטר, כריסטיאן ורנס ואנדרה ברגדולמו. ינסן היה מיועד תחילה להיות שחקן הרכב, אך איבד את מקומו לברזילאי דדה. בשתי עונותיו בקבוצה, בהן סיימה דורטמונד במקומות השישי והשביעי בבונדסליגה, ערך ינסן 43 הופעות ליגה בסך הכל, והבקיע שני שערים. לאחר שנתיים בדורטמונד, חתם ינסן בפולהאם מהפרמייר ליג, שם חבר לבן ארצו קלאוס ינסן, ששיחק עמו בלינגבי. בתחילת עונת 2005/06 היה ניקלאס ינסן שחקן הרכב בפולהאם, אך איבד את מקומו באמצע העונה, כאשר חתם בקבוצה ויין ברידג'. לאחר שהודח מההרכב, ינסן לא שיחק במשך תקופה ארוכה מאוד, ובספטמבר 2006 ערך את הופעתו היחידה במשחק רשמי בתקופה של כמעט שנה, במשחק מול וייקומב וונדררס במסגרת גביע הליגה האנגלית. בינואר 2007 עזב ינסן את פולהאם לאחר שערך במדיה רק 16 הופעות ליגה, וחזר לפ.צ. קופנהגן.
בחצי הראשון של עונת החזרה שלו לפ.צ. קופנהגן, 2006/07, בה זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל הדנית, ערך ינסן 12 הופעות. לאחר מכן, ינסן ירד לספסל, והפך גיבוי לשוודי אוסקר ונדט. בעונת 2008/09 זכה עם הקבוצה בדאבל, על אף שכבר מיעט מאוד לשחק, וערך רק שבע הופעות ליגה בעונה זו. באוקטובר 2009 פרש ינסן ממשחק פעיל, והחל לעבוד כסוכן שחקנים.
קריירה בינלאומית
ינסן שיחק בכל הנבחרות הצעירות של דנמרק, והשתתף עמן בטורנירים שונים. בשנת 1995 נבחר ינסן ככדורגלן השנה בדנמרק עד גיל 21. בשנת 1998, במהלך קדנציה הראשונה שלו בפ.צ. קופנהגן, זומן ינסן לראשונה לסגל נבחרת דנמרק על ידי המאמן בו יוהנסון, למשחק ידידות מול נבחרת צ'כיה. עד להופעתו השנייה במדים הלאומיים חלפו שנתיים, ובו יוהנסון התחלף במורטן אולסן, שמונה לתפקיד לאחר יורו 2000. הופעה זו הייתה במשחק ידידות מול נבחרת גרמניה בנובמבר 2000.
בשנת 2002 זומן ינסן לסגל נבחרת דנמרק למונדיאל 2002, בו הגיעה דנמרק לשמינית הגמר, והודחה על ידי נבחרת אנגליה בתוצאה 3-0. ינסן נכנס כמחליף במשחק הניצחון מול נבחרת אורוגוואי בשלב הבתים במקומו של יאן היינצה, ופתח בהרכב בניצחון 2-0 על נבחרת צרפת, ובהפסד לאנגליה.
בשנת 2004 השתתף ינסן עם דנמרק ביורו 2004, בו פתח בכל שלושת משחקיה של דנמרק בשלב הבתים. דנמרק עלתה מהמקום השני עם חמש נקודות. בהפסד 3-0 לנבחרת צ'כיה ברבע הגמר, ינסן לא שיחק. בטורניר זה, ינסן שיתף פעולה עם אחיו, דניאל ינסן.
ינסן המשיך לשחק בנבחרת לאחר יורו 2004, ובינואר 2007, עם התמעטות דקות המשחק שקיבל ינסן בפולהאם, מאמן הנבחרת מורטן אולסן הציב אולטימטום לינסן שעליו למצוא קבוצה חדשה, בה יזכה לדקות רבות יותר, אחרת יודח מהנבחרת. ינסן אכן מצא קבוצה וחתם בפ.צ. קופנהגן. במרץ 2008 ערך ינסן את הופעתו ה-62 והאחרונה במדים הלאומיים.
תארים
עם פ.ס.וו. איינדהובן:
עם פ.צ. קופנהגן:
עם מנצ'סטר סיטי:
תארים אישיים:
שמואל הלוי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קונסטנטין אומאנסקי
קונסטנטין אומאנסקי (14 במאי 1902 – 25 בינואר 1945) יהודי שהיה דיפלומט סובייטי, אשר בעת מלחמת העולם השנייה שימש שגריר ברית המועצות בארצות הברית.
ראשית דרכו
קונסטנטין אומאנסקי נולד בשנת 1902 בעיר מיקולאייב באוקראינה לאברהם ותרזה אומאנסקי. שנות ילדותו הראשונות עברו עליו בבאקו בירת אזרבייג'ן, מקום בו עבד אביו כמהנדס בחברת דלק. עם מות האב בשנת 1913 היגרה האם למינכן ולאחר מכן לווינה. לאחר שובם לרוסיה החל קונסטנטין אומאנסקי בשנת 1918, והוא אז בן שש עשרה שנים, ללמוד באוניברסיטת מוסקבה היסטוריה של האמנות. בשנת 1919 הצטרף למפלגה הבולשביקית. בשנת 1922 התקבל למשרד החוץ של ברית המועצות. לאומנסקי היה כישרון רב ללמידת שפות והוא שלט בחמש שפות, רוסית, צרפתית, איטלקית, גרמנית ואנגלית. בזכות כישרונו זה הוא התקבל לסוכנות הטלגרף הרוסית, טאסס ככתב ברומא, פריז וז'נבה. הוא החזיק בתפקיד זה עד לשנת 1931 כאשר חזר לעבוד במשרד החוץ הסובייטי במחלקת העיתונות והמידע, בתחילה כסגן מנהל המחלקה ולאחר מכן כמנהלה. במסגרת תפקידו יצר אומנסקי קשרי ידידות עם אישים מפורסמים ובהם המלחין דמיטרי שוסטקוביץ' והעיתונאי היהודי מיכאיל קולצוב, מי שעתיד להיות מחוסל במהלך הטיהורים הגדולים. כמו כן ליווה את הסופר והמחזאי ג'ורג' ברנרד שו בביקורו בברית המועצות בשנת 1931. באותה שנה השתתף אומאנסקי במשלחת סובייטית, בראשות שר החוץ של ברית המועצות מקסים ליטבינוב, שיצאה לטורקיה לחתימת פרוטוקול להארכת חוזה הידידות והנייטרליות שבין ברית המועצות לבין טורקיה.
שגריר בארצות הברית
בשנת 1936 יצא אומאנסקי לוושינגטון כדי לשמש ממונה על היחסים בשגרירות ברית המועצות. ב-11 במאי 1939 מונה על ידי סטלין לשגריר ברית המועצות בארצות הברית, וב-6 ביוני הגיש את כתב האמנתו לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. היה זה כארבעה וחצי חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-4 ביולי 1939, כאשר יצא השגריר אומאנסקי לחופשה בברית המועצות, נשא עמו איגרת מרוזוולט אל סטלין, בה הוזהר סטלין כי אם יתייצב לצדו של היטלר, הרי ברור שברגע שהיטלר יכבוש את צרפת הוא יתקוף גם את רוסיה.
לפני מבצע ברברוסה
במהלך החודשים שקדמו למבצע ברברוסה, פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות שהחלה ב-22 ביוני 1941, הגיעו אל סטלין התרעות רבות ממקורות שונים, על המתקפה הגרמנית הצפויה. הידועות בהן היו איגרת אזהרה מפורשת שהעביר צ'רצ'יל לסטלין ב-3 באפריל 1941 באמצעות שגריר בריטניה במוסקבה סר סטפורד קריפס. לסובייטים עצמם היו התרעות ממקורות ריגול שלהם. ריכרד זורגה, מרגל סובייטי שפעל ביפן, דיווח כי 170 דיוויזיות גרמניות עומדות לתקוף את ברית המועצות ונקב בתאריך 22 ביוני כמועד פתיחת הפלישה הגרמנית. רשת הריגול הסובייטית בגרמניה ובמערב אירופה, "התזמורת האדומה", שנהנתה ממקורות מהימנים בצמרת הצבא הגרמני, העבירה גם היא מספר התרעות לגבי התוכניות הגרמניות לפלישה. בנוסף לכך קיבל סטלין התרעות רבות מהמודיעין הצבאי הסובייטי (ה-GRU) על ריכוזי כוחות גרמניים גדולים באזורי הגבול, על טיסות סיור רבות שביצע הלופטוואפה מעל השטח הסובייטי ועל העברת מרבית יחידות הצבא הגרמני ממרכז ומערב אירופה למדינות הגובלות בברית המועצות. הבריטים העבירו גם מספר התרעות באמצעות איוואן מאיסקי, שגריר ברית המועצות בבריטניה. בחדשים אפריל, מאי ויוני 1941 ניהל שר החוץ הבריטי אנתוני אידן חמש שיחות עם מאיסקי. בכל אחת מהן כלל שר החוץ אזהרות על ההיערכות הצבאית הגרמנית מול ברית המועצות.
גם לאמריקאים נודע על ההכנות למבצע ברברוסה. למידע זה היו שני מקורות, האחד היה הנספח המסחרי האמריקאי בברלין סאם וודס (Sam E. Woods) שפיתח קשרים עם קציני צבא גרמניים ובהם קצינים שהתנגדו להיטלר והיו שותפי סוד להכנות למבצע ברברוסה. המקור האחר היה הצופן הדיפלומטי היפני שפוענח בספטמבר 1940 על ידי מפענחים אמריקאים. רוב החומר שהגיע ממקור זה התייחס לעניינים הנוגעים לאינטרסים היפניים בזירת אסיה והאוקיינוס השקט, ואולם בהמשך הגיעו ממקור זה ידיעות רבות ערך על הזירה האירופית, שהגיעו מדיווחים שהעביר בצופן הדיפלומטי השגריר היפני בברלין הגנרל הירושי אושימה, שקשר קשרי ידידות עם בכירים נאצים ומפיהם למד על ההכנות למבצע ברברוסה.
האמריקאים בחרו להעביר את התרעתם לברית המועצות באמצעות השגריר אומאנסקי. ב-1 במרץ 1941 העביר סגן שר החוץ של ארצות הברית, סאמנר ולס, לשגריר אומאנסקי התרעה מפורשת, כי לארצות הברית הגיע מידע כי הגרמנים מתכוננים למתקפה נגד ברית המועצות באביב. אומאנסקי הודה לוולס על הגילוי ואישר "אני מכיר בהחלט בחומרת המסר" והבטיח להעבירו למוסקבה. בפגישתם הבאה ב-20 במרץ שאל אומאנסקי את ולס אם יש לו אישור נוסף. ולס השיב בחיוב, אך לא מסר פרטים. מקורו של האישור, אותו לא פירט ולס בפני אומאנסקי, היה ידיעה שהגיעה אליו יום קודם לכן מפי שגריר יוון בארצות הברית, כי לממשלתו נודע שלממשלת שוודיה היה ידוע מפי הנציגויות הדיפלמטיות שלה בברלין ובבירות נוספות באירופה, שמקורות גרמניים מסרו שגרמניה עלולה לתקוף את ברית המועצות.
לאחר הפלישה
סטלין התעלם מההתרעות הרבות ביחס לפלישה הגרמנית הקרובה, לרבות ההתרעות שהעבירו האמריקאים באמצעות אומאנסקי, וב-22 ביוני 1941 החל מבצע ברברוסה, כאשר כארבעה מיליון חיילים של גרמניה ומדינות הציר פלשו לשטח ברית המועצות.
לאחר הפלישה מצאה עצמה ברית המועצות במחנה אחד עם בעלות הברית המערביות, ארצות הברית ובריטניה. ארצות הברית כמעצמה תעשייתית, אשר המלחמה התחוללה הרחק מגבולותיה, נחלצה לעזרת ברית המועצות הנמצאת במערכה על אדמתה היא. באוגוסט 1941 נוסדה הוועדה הבין משרדית לעזרת רוסיה (the Intergovernmental Committee on Aid to Russia) בראשותו של הארי הופקינס, יועצו הבכיר של הנשיא רוזוולט. השגריר אומאנסקי עמד בקשר עם הוועדה, שהביאה לאישורו של הנשיא רוזוולט הענקת סיוע צבאי בנשק ובציוד מלחמתי לברית המועצות במסגרת חוק השאל והחכר. בתחילה הוגבל החוק, שנחקק ב-11 במרץ 1941, רק למטרת סיוע לבריטניה, אך כשברית המועצות הצטרפה למלחמה ונראה היה שהיא נתונה בסכנת התמוטטות, הודיע הנשיא רוזוולט כי ארצות הברית מעמידה את הפוטנציאל התעשייתי האדיר שלה לעזרת ברית המועצות. האמנה לסיוע בריטי-אמריקאי לברית המועצות נחתמה ב-13 ביולי 1941 וארצות הברית סיפקה מאז נחתם הסכם "השאל והחכר" ב-30 באוקטובר 1941 ועד לסוף המלחמה, אלפי מטוסים ועשרות אלפי טנקים ויותר משני מיליון טון מזון לברית המועצות. כמו כן הועמד לזכות הסובייטים אשראי בסך של מיליארד דולר ללא ריבית.
לאחר שנחתם ההסכם בדבר הסיוע לברית המועצות במסגרת "השאל והחכר", סיים אומאנסקי את תפקידו כשגריר ברית המועצות בארצות הברית וב-5 בנובמבר 1941 חזר למוסקבה כדי לשמש חבר ההנהלה של משרד החוץ של ברית המועצות. במקומו נתמנה כשגריר בארצות הברית מקסים ליטבינוב, אף הוא יהודי.
סוף דרכו
ב-3 ביוני 1943 פקד אסון כבד את קונסטנטין אומאנסקי ואשתו ראיסה (Раиса Михайловна Уманская), כאשר בתם נינה בת החמש עשרה נורתה למוות במוסקבה על ידי החבר שלה, בנו של השר לענייני התעשייה האווירית, שהתאבד לאחר מעשה.
ב-17 ביוני 1943 אומאנסקי נתמנה כשגריר ארצות הברית במקסיקו וב-22 ביוני, ביום בו מלאו שנתיים לתחילת מבצע ברברוסה, הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא מקסיקו. בטקס הגשת כתב ההאמנה הוא נשא דברי ברכה בשפה האנגלית והבטיח לנשיא מקסיקו כי ילמד ספרדית, ואכן תוך שלושה חודשים הוא כבר שלט בצורה שוטפת בשפה זו. בתקופת כהונתו במקסיקו נוצרה אווירה של שיתוף פעולה בין מקסיקו לברית המועצות, וכוננו קשרים דיפלומטיים גם עם קוסטה ריקה וניקרגואה. ב-8 ביולי 1944 נתמנה אומאנסקי, במקביל לשליחותו במקסיקו, גם כשגריר בקוסטה ריקה.
ב-25 בינואר 1945 עלה אומאנסקי על מטוס של חיל האוויר של מקסיקו, כדי לטוס לסן חוסה בירת קוסטה ריקה, להגשת את כתב האמנתו לנשיא קוסטה ריקה. בעת ההמראה מנמל התעופה של מקסיקו סיטי המטוס התרסק וקונסטנטין אומאנסקי, אשתו ראיסה ושלושה מעובדי השגרירות נהרגו. בן ארבעים ושתים שנים היה אומאנסקי במותו. גופתו הוטסה למוסקבה והוא הובא לקבורה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה, בו קבורים גם שני הדיפלומטים הבכירים היהודים האחרים, מקסים ליטבינוב ואיוואן מאיסקי.
ורטן
ורטן הוא שם משפחה.
פכטר
פכטר (Pächter, Fechter) הוא שם משפחה ממקור גרמני. Pächter פירושו "מחכיר".
קלייפדה (מחוז משנה)
קלייפדה (בליטאית:  Klaipėdos rajono savivaldybė) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא, בחלוקה המנהלית של ליטא הוא מחוז-משנה של מחוז קלייפדה.
מחוז-משנה קלייפדה משתרע על פני 1,336 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2011, קרוב ל-50,000 תושבים.
קבוצת כלמוביל
קבוצת כלמוביל היא חברה פרטית ישראלית העוסקת ביבוא והפצה של כלי רכב פרטיים ומסחריים, משאיות ואוטובוסים. היא משמשת כנציגה הבלעדית בישראל של יצרניות הרכב דיימלר (מרצדס בנץ וסמארט), מיצובישי, יונדאי מוטור, ג'נסיס מוטורס, אורה ואוטובוסים של קינג לונג.
היסטוריה ופעילות
ראשית דרכה של החברה בבית מלאכה לעבודות מכניקה, חרטות וריתוך שהקים בחיפה נחום מילר, מכונאי יליד קובנה שעלה לארץ ישראל ב-1886. העסק היה מהראשונים בארץ בתחומו. בין השאר ביצע בית המלאכה של מילר עבודות שונות במסגרת הנחת מסילת הרכבת החיג'אזית שהובילה מדמשק לאל-מדינה שבחג'אז, ושאת הקמתה יזם השלטון העות'מאני. שני בניו של מילר, יוסף וברוך מרדכי, הצטרפו לימים לאביהם בניהול בית המלאכה.
ב-1906 הרחיב יוסף מילר את עסקי המשפחה וייסד את חברת "י. מילר מהנדסים", שעסקה בייבוא ובתיקון מכונות. בהדרגה צמחה החברה והתפתחה לכדי תשלובת עסקית בעלת שלוחות שונות: ייבוא מכונות, מנועים ומסבים, ייבוא בתי עץ שוודיים, מפעלי חמצן ובית חרושת לקרח. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 רכשה החברה את הזיכיון לייבוא משאיות מתוצרת החברה השוודית סקאניה.
ב-1960 החלה להרכיב בישראל משאית תובלה קטנה על בסיס מכלולי הנעה, היגוי ובלמים שיובאו מאירופה, ומרכב שיוצר בישראל על ידי חברת "הארגז". הרכב לא היה פרי פיתוח מקומי, אלא נוצר על ידי חברת האופניים ההולנדית גאזל (Gazelle) ושווק על ידי כלמוביל תחת זיכיון ממנה. הרכב, שכונה "כל מוביל", שימש בין השאר להובלת נפט וסחורות שונות ויוצא לטורקיה, יוון, קפריסין, אפריקה והמזרח הרחוק. בשנת 1962 רכש חתנו של יוסף מילר, עורך הדין עמיחי חרל"פ, את חלקו של מילר בחברה, וייסד על בסיסה חברה חדשה במטרה לשווק בישראל כלי רכב מתוצרת מרצדס בנץ. הקמתה של החברה הנפרדת הייתה אחד מתנאי הזיכיון שהעמידה מרצדס בנץ. חרל"פ העניק לה את השם "כלמוביל", כשמה של המשאית הקטנה ששיווקה מילר באותן שנים.
ב-1975 נפטר עמיחי חרל"פ. ישראל שטוקמן (שהיה שותף בחברה עד שמכר את החזקותיו למשפחת חרל"פ ב-2003) שימש כמנהל החברה עד 1982, אז קיבל לידיו את המושכות שמואל חרל"פ והתמנה ליו"ר קבוצת כלמוביל.
ב-1988 החלה כלמוביל לייבא לישראל את מותג הרכב היפני מיצובישי, כתחרות לסובארו ששלטה אז ולאורך מרבית שנות ה-80 של המאה ה-20 בשוק הרכב הישראלי, ובשיאה החזיקה בנתח של כ-40% ממנו.
מאז 2003 נמצאת החברה בבעלותה הבלעדית של משפחת חרל"פ. שמואל חרל"פ משמש כיו"ר הקבוצה ואחיו יואב חרל"פ משמש כסגן היו"ר. תמרה חרל"פ, אלמנתו של עמיחי חרל"פ שותפה לבעלות על הקבוצה. משנת 2003 ועד שנת 2020 כהן צביקה פולק כמנכ"ל ונשיא החברה. כיום, יניב שיראזי הוא מנכ"ל חברת כלמוביל.
באפריל 2022 נכנסה קבוצת כלמוביל לתחום האנרגיה הסולארית ורכשה את חברת אנרפוינט בסכום של 160 מיליון שקל.
מבנה הקבוצה
החברה מחולקת לשלוש חטיבות:
שירותים נוספים
בעקבות שינוי ארגוני שעברה בשנת 2000 הרחיבה כלמוביל את תחומי פעילותה מעבר לעסקי הליבה של ייבוא ומכירת מכוניות, והקימה חטיבות נוספות שהעניקו שירותים נוספים. ב-2001 הייתה בין יבואניות הרכב הראשונות שהציעו שירות טרייד אין, ונכנסה לשוק הרכב המשומש שנשלט עד אז על ידי סוחרים קטנים. בנוסף, הקימה סוכנות לביטוח רכב, ואת חברת דביס ישראל שהציעה שירותים פיננסיים ופתרונות מימון לרכישת רכב. דביס הוקמה תחילה כשותפות בין כלמוביל לקונצרן דיימלר קרייזלר העולמי, וב-2011 שונה שמה ל"כלמוביל פתרונות מימון", לאחר שכלמוביל רכשה את חלקה של דיימלר בחברה.
פרדריק ג'ון סקרימג'ר
ד"ר פרדריק ג'ון סקרימג'ר (באנגלית: Frederick John Scrimgeour) היה רופא שליח המיסיון, מנהלו השני של בית החולים אי.מ.מ.ס הסקוטי בנצרת, (1908–1914), (1920–1921), עם תחילת המנדט הבריטי ב-1917 מונה לקצין רפואה ראשי של אזור צפון ארץ-ישראל.
ביוגרפיה
ב-1902 נשלח לדמשק להשתלם בטיפול במחלות שהיו אופייניות באזור הגליל כגון: מלריה, גרענת, טראכומה ומחלות זיהומיות של מערכת העיכול, אבעבועות שחורות, טיפוס הבהרות ו-כולרה. במקביל למד ערבית.
סקרימג'ר קיבל דיפלומה עות'מאנית באיסטנבול. ב-1904 הגיע לנצרת כעוזרו של ד"ר פקרדוני קלוסט ורטן, בשנת 1905 טיפל צוות בית החולים בשנה אחת ביותר מ–10,000 פניות למרפאת בית החולים, יותר מ–100 אשפוזים, כ–500 ניתוחים ויותר מ–1,000 ביקורי בית. בית החולים מנה יותר מ-40 מיטות.
בשנת 1905 זכו שני הרופאים בבית החולים לתגבורת של האחות אדית ג'ונקוק, ילידת 1871. עם הגיעה לנצרת, בפברואר 1905, קיבלה עליה האחות ג'ונקוק את הטיפול בכל נושאי המינהל והאמרכלות.
בשנת 1908, עם פטירתו של ורטן, החל סקרימג'ר לנהל את בית החולים אי.מ.מ.ס הסקוטי בנצרת. באותה עת הצטרפה אל האחות ג'ונקוק אחות מוסמכת נוספת שהגיעה מאנגליה: ג'סי קרופט. בשנים הבאות, התעצמה פעילותו של בית החולים, והוא עמד לפני הרחבה ניכרת.
בנובמבר 1914 הוכרז מצב מלחמה בין האימפריה העות'מאנית לבין בריטניה. עקב המלחמה, נאלץ ד"ר סקרימג'ר, שהיה אזרח בריטי, לעזוב את נצרת. הוא נסע למצרים, שם הצטרף לכוחות הבריטיים ומונה למפקד מחנה שבויים, ליד קהיר. על ניהול בית החולים הופקדה האחות המוסמכת אדית ג'ונקוק, בעזרתה של האחות המוסמכת ג'סי קרופט. מתוקף תפקידה זה עמדה ג'ונקוק בראש צוות שמנה יותר מ– 250 עובדים, והופקדה על הטיפול והרווחה בקרב מאות מאושפזים, מהם במצב קשה.
ב-1917 לאחר כיבוש ארץ-ישראל על ידי הבריטים מונה לקצין רפואה ראשי של אזור צפון ארץ ישראל.
ב-1920 חזר לנהל את בית החולים בנצרת. בעת כהונתו כמנהל בית החולים, נבנה בית החולים החדש על ידי חברה רפואית - מיסיונרית Edinburgh Medical Missionary Society (E.M.M.S). הבניה הושלמה באיחור ניכר -1924, עקב מלחמת העולם הראשונה.
ב-1921 פרש.
אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג (גרמנית: Adolf Wilhelm August Karl Friedrich von Nassau, 24 ביולי 1817 - 17 בנובמבר 1905), היה דוכס נסאו בין השנים 1839–1866, אך איבד את שלטונו לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה. בשנת 1890 מונה לדוכס הגדול של לוקסמבורג, וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
ביוגרפיה
אדולף נולד בביטריך ב-24 ביולי 1817, לוילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ. בשנת 1839 מת אביו וילהלם, דוכס נסאו, ואדולף עלה לשלטון במקומו. בשנת 1848 פרץ ברחבי הדוכסות מרד כחלק ממהפכות אביב העמים, ואדולף ואמו החורגת - פאולינה, נסיכת וירטמברג דיכאו אותו.
בשנת 1842 הוא מונה למפקד רגימנט הלנסרים ה-5 הפרוסי, ובשנת 1855 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים. בשנת 1866 הצטרף אדולף לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה ויסבאדן על ידי הכוחות הפרוסים. בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הדוכסות לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
ב-17 בנובמבר 1905 מת אדולף בארמון הוהנבורג בלנגריז שבגרמניה, שהיה בית הקיץ שלו, ובנו וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג עלה במקומו לשלטון.
משפחתו
ב-31 בינואר 1844 התחתן אדולף עם יליזבטה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושרלוטה, נסיכת וירטמברג, אולם היא מתה כעבור שנה בעת שילדה בת מתה.
ב-23 באפריל 1851 התחתן אדולף עם אדלהייד-מריה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ברום
ברום (Bromine, מיוונית: βρῶμος (ורוֹמוֹס) = סרחון) הוא יסוד כימי ממשפחת ההלוגנים שסמלו הכימי Br ומספרו האטומי 35.
תכונות
מולקולת הברום מורכבת משני אטומי ברום הקשורים ביניהם בקשר קוולנטי יחיד (Br-Br) ומסומלת כ-Br2. בטמפרטורת החדר ברום הוא נוזל בצבע אדום-חום, המתנדף לגז אדום (שצבעו מזכיר NO2) עם ריח שמזכיר כלור. מבחינה כימית, תכונות הברום הן כשל שאר ההלוגנים, ובהתאם למקומו בטבלה המחזורית, הוא פעיל פחות מכלור, ופעיל יותר מיוד. ברום כמעט ולא מסיס במים, ומסיס מאוד בפחמן דו-גופרי (CS2), כהלים (כמו מתנול) וחומצה אצטית.
ברום הוא חומר מחמצן חזק בנוכחות מים. הוא מגיב במרץ עם אמינים, אלקנים, פנולים, פחמימנים ארומטיים (לדוגמה בנזן), קטונים וחומצות. בנוסף לכך ברום מגיב עם אלומיניום, טיטניום, כספית ומתכות אלקליות אחרות.
הברום רותח ב-59 מעלות צלזיוס, קופא ב-7.3 מעלות מתחת לאפס ונמס ב-28 חלקים של מים. כן נמס הברום באלכוהול ואתר.
בגלל התגובה הכימית החזקה של הברום מאחסנים אותו בבקבוקי זכוכית או ברכבות מיוחדות המיועדות לזה.
דליפת ברום עלולה להוביל לאפר"ן ותגרור פינוי ערים ועוד.
בעבר נעשה שימוש בברום לצורך חקלאות.
שימושים
ברום הוא חומר מוצא לייצור תרכובות ברום שלהן יישומים רבים בתעשייה.
בחקלאות היה נפוץ השימוש במתיל ברומיד לחיטוי קרקע ממזיקים, אך בגלל פגיעתו בשכבת האוזון, נאסר השימוש בו על ידי 183 מדינות בפרוטוקול מונטריאול. סוכם שהשימוש בו יפסק בהדרגה ושעד שנת 2005 לא יעשה כל שימוש במתיל ברומיד.
בעבר התרכובת החשובה ביותר של ברום הייתה אתילן דיברומי, C2H4Br2 כתוסף לבנזין ששימש להוצאת העופרת שמצטברת בצילינדרים של מנועי בנזין. הוספת העופרת לבנזין הייתה דרושה כדי להעלות את דירוג האוקטאן של הבנזין למניעת נקישות מנוע בהעלאת יחס הדחיסה המאפשר קבלת הספק גבוה יותר ממנוע בנפח נתון. התוספת של תרכובת הברום לבנזין מונעת הצטברות של עופרת בחלקי המנוע על ידי כך שבשעת שריפת הדלק נוצרת עופרת ברומידית בצורת אבקה שיוצאת עם גזי הפליטה. שימוש נרחב וחשוב בתרכובת זו היה במלחמת העולם השנייה כתוסף לבנזין של מטוסי הקרב האמריקנים והבריטיים והיה גורם חשוב בניצחון. בימי המלחמה היה שיתוף פעולה עם האוניברסיטה העברית בירושלים לניצול הברום שהופק מים המלח הפיכתו לתרכובת סידן ברומי (CaBr2 Calcium Bromide) במצב מוצק הבטוח למשלוח באוניות, לשם ניצולו במאמץ המלחמתי כתוסף לדלק ובמיוחד לדלק של מטוסים (המשלוח של ברום בצורת נוזל הוא מסורבל, מסוכן, רעיל ולא בטיחותי). שימוש זה בברום היה קיים עד שהפסיקו להוסיף לדלק עופרת לטובת איכות הסביבה.
שימושים נוספים: בשל מחירו הגבוה, ברום בדרך כלל ממוחזר. תהליך זה עדיף על השלכתו לסביבה.
צורה בטבע
ברום אינו מופיע בטבע כיסוד, הברום מופיע בטבע בעיקר בצורת מלחים בכמויות מפוזרות בסלעים גבישיים. מלחי ברום נמצאים בים בריכוז של 85 חלקיקים למיליון (ppm) כתוצאה מחלחול מצטבר. בים המלח ריכוזו של ברום הוא בין 4600 ל 5300 חלקיקים למיליון (פי חמישים מריכוזו בים רגיל) ולכן הוא מופק שם בצורה רווחית מבחינה כלכלית.
500 מיליון קילוגרם בקירוב של ברום הופקו בשנת 2001 בכל העולם, כאשר ארצות הברית וישראל הן היצרניות המובילות. הברום בישראל מיוצר על ידי מפעלי ים המלח במפעל הברום, המייצר כ-35% מהצריכה העולמית. המוצרים הרווחיים ביותר של מפעלי ים המלח, אשר מכינים אותם מברום, הם מוצרי הקוסמטיקה השונים.
אמצעי זהירות
הברום מזיק לרקמה האנושית במצב צבירה נוזלי ואדיו גורמים לגירוי האף, העיניים והגרון. אפילו ריכוז נמוך של ברום כמו 10 חלקיקים למיליון יכול לגרום לנזק ושאיפת כמות גדולה יכולה לפגוע במערכת הנשימה.
חומרים לניטרול השפעת הברום: תמיסת אמוניה או נתרן-פרסולפיט 10%.
רוי קופר
רוי אסברי קופר (באנגלית: Roy Asberry Cooper; נולד ב-13 ביוני 1957) הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כמושל מדינת קרוליינה הצפונית מינואר 2017. קודם לכן כיהן כתובע הכללי של המדינה.
ביוגרפיה
קופר נולד במחוז נאש בקרוליינה הצפונית, אמו בוורלי הייתה מורה ואביו רוי היה חקלאי ועורך דין. הוא סיים תואר ראשון ותואר JD במשפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. עבד כשותף מנהל במשרד עורכי הדין שייסד אביו.
ב-1986 נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית וב-1991 לסנאט של המדינה. בשנת 1997 נבחר למנהיג הרוב של סיעת המפלגה הדמוקרטית בסנאט. בשנת 2000 נבחר למשרת פרקליט המדינה של קרוליינה הצפונית (התובע הכללי) והושבע לתפקיד בינואר 2001. הוא נבחר ב-2004 לתקופת כהונה שנייה, ב-2008 לתקופת כהונה שלישית וב-2012 לתקופת כהונה רביעית.
ב-2016 התמודד למשרת מושל קרוליינה הצפונית מול המושל המכהן פט מקרורי מהמפלגה הרפובליקנית. הוא נבחר ברוב זעום, לאחר שזכה ב-49.02% מקולות המצביעים לעומת 48.80% ליריבו מקרורי אשר לא השלים בתחילה עם ההפסד ורק כחודש לאחר הבחירות ומאבק משפטי, הודיע על כניעתו. ב-1 בינואר 2017 הושבע קופר לתפקיד המושל.
קופר נשוי לקריסטין, אף היא עורכת דין ואב לשלוש בנות.
שמואל אבולעפיה
שמואל בן מאיר הלוי אבולעפיה (~1320, אובדה – 1360, טולדו) היה איש כספים ונדבן יהודי בקסטיליה במאה ה-14.
קורות חיים
שמואל הלוי נולד באובדה שבספרד למשפחה ממוצא תוניסאי, הוריו מתו במגפה זמן קצר לאחר הגעתם לספרד.
בראשית דרכו עבד כמנהל בשירותו של האביר הפורטוגזי ז'ואאו אלפונסו דה אלבורקרקי ולאחר שעשה לו שם, התקבל בחצרו של פדרו הראשון, "האכזר", מלך קסטיליה, שם כיהן במגוון תפקידים ובהם משרות בכירות כגזבר ושופט.
בשל בניית בית הכנסת שהושלמה ב-1357 והיבטים נוספים בחיי היהודים בממלכתו, היה נתון פדרו מקסטיליה לביקורת ממושכת של הכנסייה. בסופו של דבר התהפך הגלגל על שמואל הלוי, הוא נכלא ועונה בחשד למעילה ומת במהלך העינויים, בשנת 1360.
לאחר גירוש ספרד הועבר בית הכנסת עם ארמונו של אבולעפיה לידי הכנסייה הקתולית שהפכה אותו לכנסייה בשם "אל טרנסיטו דה נואסטה סניורה". בשנת 1877 הכריזה ממשלת ספרד על המתחם כאתר לאומי, וכיום הוא משמש כמוזיאון היסטורי לתולדות יהודי טולדו וספרד.
צילום אוויר
צילום אוויר הוא צילום המבוצע באמצעות מצלמה המוצבת על גבי פלטפורמה אווירית, כגון מטוס, מזל"ט, מסוק, רחפן או לוויין. התוצאה של צילום אוויר קרויה "תצלום אוויר", ובראשי תיבות - "תצ"א".
היסטוריה
צילום האוויר הראשון צולם מכדור פורח בשנת 1858 על ידי הצרפתי פליקס טוּרְנָשוֹן הידוע בכינויו נדאר. בשנת 1906 נויברונר רוקח גרמני ביצע צילומי אויר ראשונים באמצעות מצלמה הנישאת על יונה. צילום האוויר הראשון ממטוס נעשה בשנת 1908 על ידי האמריקאי ווילבור רייט. בסוף המאה ה-19 החל צילום פני כדור הארץ על ידי מצלמות המוצבות על מטוסים או בלונים פורחים, למטרות מיפוי. בראשית המאה ה-20 נעשה שימוש בכלי טיס שונים למטרות תצפית, אך צילומים למטרות מודיעיניות נעשו רק במהלך מלחמת העולם הראשונה. כדי לזרז את הגעת תצלומי האוויר לגופי המודיעין היו מטוסי צילום שנשאו עליהם חדר חושך קטן. במהלך המלחמה הקרה עשתה ארצות הברית ניסיון לשלוח בלוני ריגול לא מאוישים עם ציוד צילום למטרות מודיעיניות, אך הפרויקט נכשל. החל מסוף שנות החמישים של המאה העשרים נעשה שימוש נרחב גם בלוויני ריגול, אשר שלחו בתחילה לכדור הארץ צילומים על גבי פילם (מיזם קורונה), ולאחר מכן שידרו את התמונות לקרקע באמצעות תקשורת לווינית.
בימינו גדל השימוש במטוסים זעירים לא מאוישים לצילומי אוויר, גם לצרכים מודיעיניים וגם לצרכים מסחריים. מטוסים אלו יכולים לצלם מגובה נמוך יותר מאשר מטוסים בגודל מלא, בעלי יכולת צילום בתוך מבנים בשל גודלם ועלות הטסתם זולה יותר.