cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליאן מוריארטי
חיים אישיים
מוריארטי גדלה בסידני, אוסטרליה, במשפחה בת חמש בנות ובן אחד. שתיים מאחיותיה סופרות גם הן (ניקולה מוריארטי וג'קלין מוריארטי). אחותה ג'קלין סיפרה שאביהם היה מעודד אותה ואת אחיה ואחיותיה לכתוב סיפורים, על כל מחברת שהיו ממלאים, היה נותן להם דולר וחצי.
מוריארטי גרה בסידני עם בעלה אדם, חקלאי לשעבר מטסמניה העובד בשיווק חקלאי, ושני ילדיה ג'ורג' ואנה.
קטה דן (דניאלביץ)
הקמת המלון בתל אביב
ב-26 בספטמבר 1932 אישרה מועצת העיר תל אביב את תוכניתה של כהן לבניית פנסיון קטה דן. בשלב זה כלל התכנון שתי קומות ובהן 14 חדרים. ושתי מרפסות. הוצאות הבנייה כפי שהן עולות מתיק הרישוי, עמדו על 1,16,000 לא"י. תוספת של 183,000 לא"י נדרשה להתקנת הצנרת וההסקה, ועוד 36,000 להרכבת הרהיטים שכר טרחתה של לוטה כהן עמד על 5% מהסכום הכולל. תכנון פנים מוקפד היה בבת עינה של קטה דן, שניחנה בחוש מולד לשלמות. התריסים היו חייבים להיסגר בצורה מדויקת, כפתורי הידיות של דלתות הכנפיים היו צריכים להימצא בגובה אחיד וניקוז המקלחות שהיו צמודות לכל החדרים חייב היה לפעול ללא דופי. הקבלן טען שמדובר ב"גחמות ייקיות, ורק קרב שנוהל תוך בוררות משפטית הביא ליישום הנדרש." לבעלת הבית היו גם דעות מוצקות לגבי עיצוב הפנים של המלון: "הריהוט היה חייב להיות יפה ושימושי בצורה יוצאת דופן: בדי הריפוד הוזמנו מחו"ל וכך גם כל יתר החפצים הייחודיים שעדין לא היו אז בנמצא בארץ, כמו מערכת של פורצלן, סכו"ם וכדומה. כל חדר זכה במכשיר טלפון משלו. אביזרים וריהוט שלא ניתן להשיג בארץ הוזמנו מחו"ל. כל חדר צויד בטלפון, הותקנה הסקה מרכזית, בניית המלון המפואר הסתיימה בשנת 1933.עם חנוכתו המונים באו לראות את המלון מבפנים וזכו לסיור מודרך. בשנת 1933 היה זה המלון המודרני ביותר בתל אביב.
במרץ 1933 כבר פרסם המלון מודעה ב"מיטיילונגסבלאט" – כתב העת של עולי מרכז אירופה, ולתדהמת אמה הגאה של קטה דן שחייה אז בברלין, הוקרנה כתבה מפורטת על המלון ביומן השבוע של אחד מבתי הקולנוע שם. בכתבה גם הוצגו מרפסת הקפה, רחבת הריקודים וחזית מרפסות חדרי האורחים המקסימות שפנו אל הים.
באותה תקופה לאחר עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה, החלה העלייה ההמונית ממרכז אירופה, המלון היה בתפוסה מלאה ותוך שנה החזירה קטה דן את כל ההלוואות. בשנה השנייה כבר הוסיפה קומה שלישית למלון. עלון מידע שהודפס לאחר הרחבת המלון תיאר את יתרונותיו: "שלוש מרפסות עם גישה ישירה מכל החדרים, לכל חדר מקלחת עם מים חמים וקרים, אוורור טבעי ורוח ים מצננים בקיץ ומערכת של הסקה מרכזית הדואגת לחמימות נעימה בחורף." תשומת לב מיוחדת הוקדשה בעלון לנושא המזון: "המטבח האירופאי שכלל את אחד ממערכות הבישול החשמליות החדישות בפלסטינה, הקל על התאקלמותם של העולים לארץ." ועוד נכתב להאדרת המקום: "כאן נוצרה באופן מופתי אספקלריה אידיאלית של מלון פנסיון פלסטיני." יצחק קלטר היה זה שצילם את כל התמונות שהופיעו בעלון.
אופיו המטופח של המלון והחיים העליזים שהתנהלו בין כתליו, רק ביססו את הצלחתו. בכל ליל שבת התקיימו במסעדתו ועל מרפסותיו ערבי ריקוד, שאליהם זרמו מבקרים רבים גם מבחוץ. בהשוואה לימים ההם, כמות המכוניות שגדשה את רחוב הירקון בערבים הייתה עצומה. המלון נהנה מתנופה מיוחדת בזכות יסודה של התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית בשנת 1936, תחת הנהגתו של ברוניסב הוברמן. הוברמן לא היה אורח קל ועצביו החשופים כפו על אנשי הצוות הליכה על בהונות רגליהם, אסור היה שרעש קל שבקלים יחדור לחדרו, ובעת ששהה במלון צריך היה לפנות את כל החדרים שלידו ומעליו. בנוסף לכך, חופו דלתות החדר בשטיחים עבים. מוזיקאים אחרים חשובים כמו טוסקניני ופליקס ויינגרטנר, התנהגו בצנעה רבה יותר ונוכחותם במלון השרתה שמחה על כל באי הבית. כך לדוגמה הפך ביקורו איזאיי דוברובן לחוויה בלתי נשכחת, כאשר במהלך שהותו במלון ביקש להכניס פסנתר לחדרו והנעים בנגינתו המדהימה את שהותם של האורחים ושל אנשי הצוות.
פרוץ מלחמת העולם השנייה שינה את אופיו של המלון. בהפצצה על תל אביב של חיל האוויר המלכותי האיטלקי ב-9 בספטמבר 1940 ספג המלון פגיעה מרסיסים שהרסו את גג הזכוכית המחפה של האולם ושל גרם המדרגות, אם כי רק אחד האורחים נפצע קלות. בעקבות האירוע, שופצה הקומה התחתונה לחלוטין ולמלון נוסף מקלט עבור 22 איש. בתוך כך, נקטעה תיירות הפנים והחוץ ואת המלון פקדו עתה חיילם אנגלים וגם אוסטרלים.
משפחה
בשנת 1934 נישאה קטה דן ליוסף רוזנבליט (לימים רוזן), אחיו של פנחס רוזנבליט (פנחס רוזן). בנה דן רוזן נולד בשנת 1935. בשנת 1937 נסעה קטה דן עם הבן לספא בבלגיה להציגו בפני משפחתה, כיוון שחששה לנסוע לגרמניה. נסיעתה האחרונה לגרמניה הייתה בשנת 1938 כאשר נסעה למספר ימים לבקר את אמה החולה בדיסלדורף, מצב היהודים בגרמניה כבר היה גרוע. היא קבלה מברק לשוב מייד ארצה בגלל סכנת המלחמה. אבל בני משפחתה לא יצאו מגרמניה וקיוו לימים טובים יותר. האם נפטרה בשנת 1940. שתיים מאחיותיה נשלחו לגטו מינסק. אחת מהן, הדויג דניאלביץ, הייתה אחת הרופאות הראשונות בגרמניה היא נישאה לקארל יונג-דרפלר (1927–1879; Carl Jung-Dörfler) והתנצרה, אף על פי שהייתה נוצרייה נשלחה עם אחותה אלזה לגטו מינסק ושם נרצחו בשנת 1941. זכרה וגורלה של הדוויג יונג-דניאלביץ' הונצחו באבן זיכרון, ועל שמה נקראה כיכר הדוויג-דניאלביץ' באוברסדורף, מחוז וילנסדורף.
אחותה השלישית של קטה, קלרה, הייתה נשואה לנוצרי. הם ניסו להימלט כאשר קבלו צו התייצבות לפלוגת עבודה. בזמן בריחתם הם נהרגו במהלך הפצצה. היחידי ששרד מכל משפחתה של קטה דן היה אחיה ריצ'רד שהספיק לעלות ארצה שבועיים לפני ליל הבדולח, בשנת 1938. הוא עלה עם בתו הבכורה לוטה (לימים לוטה נועם) שגם טיפלה בבן של קטה דן כאשר עלו לארץ וגרו במלון.
אורחי המלון
בין האורחים היו: חיים נחמן ביאליק, פרנץ אופנהיימר, אלכסנדר ברוולד, המשורר ש. שלום, יוסף נחמני ממקימי ארגון השומר, מראשי ההגנה ורוכש אדמות קק"ל בגליל. נחום סלושץ - ארכאולוג טבריה, עמק יהושפט בירושלים, מקים החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, פרופסור אליעזר ליפא סוקניק הארכאולוג הראשון של האוניברסיטה העברית, לסקה ארלוזורוב אמו של חיים ארלוזורוב וחיים ארלוזורוב, ד"ר חיים בוגרשוב, יהושע חנא רבניצקי, יצחק דב ברקוביץ, יעקב ישראל דה האן, יעקב דב גורדון, ד"ר אברהם גרנובסקי מראשי קק"ל, ד"ר מרדכי ברכיהו (בורוכוב), י.ל. מאגנס, משה גליקין, אברהם אלדמע ממקימי שכונת בורוכוב ומורה בגימנסיה הרצליה, יהושע גורדון ממקימי הגדוד העברי, גרשון גפנר, חיים מרגליות קלווריסקי, המלחין אריך ולטר שטרנברג, פרידה שטרנברג, אביגדור צ'ריקובר, נתן ביסטריצקי (אגמון), מאנה כץ, משה גליקסון, עורך עיתון הארץ משנת 1923 עד 1938, מאיר מרט, זלמן דוד לבונטין.
עם יסוד התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 1936 הגיעו למלון בתל אביב ברוניסלב הוברמן מייסד התזמורת והמנצח ארתורו טוסקניני, ועוד רבים אחרים, שהתארחו במלון.
החרמת המלון ומכירתו
בשנת 1943 כאשר המלון היה בתפוסה מלאה, קיבלה קטה דן צו הפקעה משלטונות הצבא הבריטי שהפקיעו את המלון לטובת חיל האוויר המלכותי. כל ההשתדלויות, כולל בדרגים הגבוהים ביותר, לא הועילו, פעם שנייה בקריירה שלה נקטע מפעל חייה של קטה דן שיצרה בעמל כה רב.
מאמציה לקבל את המלון חזרה לא צלחו. לאחר שראתה כיצד המלון והגינה שלידו הולכים ומושחתים, איבדה דן כל תקווה וסבלנות והחליטה למכור את הבניין. היא מכרה את הבניין לויצ"ו, ויצו מכרה את הבניין לאדם נוסף וזה מכר אותו לאחים פדרמן.
בשנת 1947 כאשר קנו שמואל ויקותיאל פדרמן את המלון, הם בנו על בסיסו בקנה מידה גדול את מלון דן. בזמן הריסתו של הבניין הישן, ארגן יקותיאל פדרמן אירוע לכבודה של דן אשר בו הרים על נס את עבודתה ופרסומה בארץ ובעולם. יקותיאל פדרמן שמר על שמו המקורי של המלון וקרא בשם דן לרשת המלונות כולה. תמונות של המלון המקורי הוגדלו ומוצגות עד היום בלובי של מלון דן בתל אביב. קטה דן עצמה עברה עם משפחתה לחיפה שם החל בנה דן רוזן את לימודיו בטכניון. אישה, יוסף רוזן (רוזנבליט), נפטר לאחר מחלה בשנת 1953, וקטה דן עצמה הפכה בתוקף הנסיבות ושלא ברצונה לאדם פרטי בטרם עת. בחיפה לקחה קטה דן על עצמה פעילות סוציאלית, למדה ציור אצל צבי מאירוביץ והצטרפה לאגודת הציירים. קטה דן נפטרה בגיל 88, ב-15 בפברואר שנת 1978, ונקברה בחיפה.
קארן
קארן (באנגלית: Karen) הוא כינוי גנאי שמקורו בארצות הברית ונפוץ במדינות נוספות. המונח בא לתאר באופן סטריאוטיפי אישה לבנה בת מעמד הביניים, ממורמרת, פריבילגית, אשר מרבה לריב, לנזוף בנותני שירות, ולדרוש מעל ומעבר. בתרבות הפופולרית, "קארן" מתוארת באופן קריקטורי כאישה גזענית, בעלת תספורת קארה (או קארה-הפוך), ש"דורשת לדבר עם המנהל".
המונח פרץ לתרבות הפופולרית בעקבות אירוע הצפרות בסנטרל פארק במאי 2020 ואירועי המחאה בעקבות רצח ג'ורג' פלויד, וכן בעקבות אירועים שקרו במהלך מגפת קוביד-19. כתבה בעיתון הגרדיאן כינתה את שנת 2020 "שנת הקארן".
השימוש הרווח במונח ברחבי המרשתת ממחיש את הפערים החברתיים, המגדריים והתרבותיים, ואת המתיחות הבין-גזעית, הקיימים בארצות הברית.
מקור
בתרבות האפרו-אמריקאית, קיימת היסטוריה של כינויי גנאי לנשים לבנות, נוקשות ומתנשאות, המנצלות את מעמדן כדי להתעמר בזולתן. בעידן העבדות טרם מלחמת האזרחים בארצות הברית, בשנים 1815–1861, נעשה שימוש בכינוי "מיס אן". בתחילת שנות ה-90 נעשה שימוש בכינוי "בקי". עוד ב-2018, לפני שהשימוש ב-"Karen" הפך רווח, נעשה שימוש בשמות בעלי מצלול דומה לשמם של אירועים מסוימים, כמו "Barbecue Becky ", וכן "Cornerstore Caroline", וכן "Permit Patty". הבלשנית קנדרה קלהון קושרת בין הסטריאוטיפים של "קארן" ואלו של "אמא-כדורגל", המבוגרת יותר.
לשימוש בשם "קארן" הוצעו כמה מקורות אפשריים. השימושים המוקדמים של קארן היו בסרט Mean Girls משנת 2004, בו הופיעה דמותה של קארן הטפשונת (מגולמת על ידי אמנדה סייפריד). שימושים נוספים ב"קארן" כבדיחה כוללים את המערכון של דיין קוק משנת 2005 "החבר שאף אחד לא אוהב" באלבומו "נקמה", וכן סדרה של ממים אינטרנטיים משנת 2016 בנוגע לדמות נשית שהופיעה בפרסומת לקונסולת הנינטנדו סוויץ', הפגינה התנהגות א-חברתית וזכתה לכינוי "קארן האנטי-סוציאלית". שימוש אחר במונח הופיע במם המיוחס למשתמש אנונימי ב-Reddit,שפרסם פוסטים מכפישים על גרושתו, קארן, שלטענתו לקחה את ילדיו ואת ביתו במהלך הליכי גירושין. הפוסטים הובילו ב-2017 ליצירת subreddit בשם r/FuckYouKaren. לאחר מכן מחק המשתמש האנונימי את חשבונו, וה-subreddit החל להתמקד בממים המתארים את הסטריאוטיפ באופן כללי ולא אישה ספציפית.
דוגמאות
במאי 2020 אירע אירוע הצפרות בסנטרל פארק אשר תואר בהרחבה לעיל.
במהלך מגפת ה-COVID-19, המונח שימש לתיאור נשים שמתעללות בעובדי בריאות אסייתים-אמריקאים בשל התפרצותו של הנגיף לראשונה בסין, וכן נשים שאגרו ציוד חיוני כמו נייר טואלט, וכמו כן נשים אשר מישטרו את התנהגותם של אחרים כדי לאכוף את הסגר, ומנגד - אלה שהתרעמו על המשך ההגבלות אשר מנעו מהן לבקר במספרות וחייבו אותן ללבוש מסכות פנים בתוך החנויות. ריבוי זה של דוגמאות שונות ואף מנוגדות גרם למבקר אחד לשאול בציניות אם המונח התגלגל לתאר כל אי-הסכמה או ביקורת של נשים לבנות בגיל העמידה. השימוש במונח גדל מ-100,000 אזכורים ברשתות החברתיות בינואר 2020 ל-2.7 מיליון במאי 2020.
במחצית 2019 פרצה סופה טרופית באגן ההוריקן שב, וזכתה לשם קארן. הבחירה (האקראית) בשמה הולידה סערת ממים אשר משווים את הסופה קארן לסטריאוטיפ קארן, ומדמיינים את הסופה תובעת לדבר עם המנהל.
ביולי 2020 הופץ סרטון של אשה מניו ג'רזי שכונתה "Permit Karen", שהתפרצה לתוך החצר הפרטית של שכניה, התרעמה על כוונתם להתקין בה משטח אבן, תבעה שוב ושוב לראות רישיונות בנייה, ומשלא נענתה - התקשרה למשטרה לדווח על תקיפה של השכנים כלפיה. הסרטון שצילמו השכנים במהלך אותו אירוע הפך ויראלי.
ביוני 2020 אישה שכונתה "סן פרנסיסקו קארן" קראה למשטרה לדווח על גבר פיליפיני שכתב "black lives matter" על קיר תמך ברכושו.
חקיקה
ביוני 2020, הציג חבר אספת מדינת קליפורניה, רוב בונטה, את הצעת החוק AB 1550, שתסווג שיחות 911 כהונאה ומפלה גזעית כפשעי שנאה. על פי הצעת החוק, מישהו שמבצע שיחה כזו יכול להיות נתבע בסכום של עד 10,000 דולר.
ביולי 2020, המפקח בסן פרנסיסקו, שאמן וולטון, הציג את חוק הזהירות נגד CAREN. זה ישנה את קוד משטרת סן פרנסיסקו כדי לאסור ייצור דוחות חירום מוטים גזעית.
חזון ארבע החיות
חזון ארבע החיות הוא חלום נבואי שראה דניאל בשנה הראשונה למלכות בלשאצר מלך בבל, ומתואר בספר דניאל פרק ז'. הסיפור כתוב כולו בארמית.
תיאור החלום
דניאל ראה בחלומו רוחות מגיחות לתוך הים הגדול, וארבע חיות העולות מהים: הראשונה נראית כאריה ובעלת כנפי נשר, ולנגד עיניו של דניאל נמרטו כנפיה וניתן לה לב אדם; השנייה דומה לדוב, בפיה שלוש צלעות, ונשמע קול שאומר לה לאכול בשר רב; השלישית דומה לנמר, ובעלת ארבע כנפיים של עוף וארבעה ראשים וניתן לה שלטון. הרביעית עלתה אחריהן, והיא שונה מהאחרות – היא איומה וחזקה יותר, בעלת שיני ברזל ועשר קרניים, אוכלת וכותשת כל מה שנתקלת בו, ואת השאר רומסת ברגליה. לעיני דניאל צמחה לה קרן קטנה חדשה, ונעקרו שלוש מקרניה הישנות, לקרן הצומחת עיני אנוש, ופיה מדבר גדולות.
לאחר מכן הועמד במקום כיסאות וישב עליו "עתיק יומין", שבגדיו ושערו ראשו לבנים, ויש לו אלף אלפי משמשים ונהר של אש יוצא מלפניו. דניאל רואה את החיה הרביעית דין ודברים עד אשר מומתת החיה הרביעית, ושאר החיות איבדו את שלטונן וניתן להן זמן לחיות. אחר כך הגיע מישהו שנראה כאדם, והוא קיבל שלטון ומלכות עולם על כל העמים.
קהילת יהודי נובוזיבקוב
תולדות הקהילה היהודית בנובוזיבקוב
כשנובוזיבקוב נוסדה כמרכז אזורי בתוך פלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-19 נאסר על יהודים להתיישב בה והותר להם להתיישב בה החל ממחצית המאה ה-19.
חזון ארבע החיות
פירוש החלום
דניאל מספר שקרב אל אחד העומדים שם ושאל אותו לפשר המראה. התשובה היא שארבע החיות הן ארבעה מלכים שיקומו על הארץ. המלכות הרביעית תשלוט בעולם ותחריב אותו, עשרה מלכים (עשר הקרניים) יעמדו ממנה, ומלך נוסף (הקרן הנוספת) יהיה חזק מכולם ויענה את קדושי עליון. האיש שהגיע בסופו של החזון מייצג את "קדישי עליונין" (קדושי עליונים) שימשלו בעולם אחרי אותם מלכים.
קהילת יהודי נובוזיבקוב
תולדות הקהילה היהודית בנובוזיבקוב
סמוך לנובוזיבקוב הייתה אחוזה בשם "קרפוביץ'" בבעלות יהודים בני משפחת כהנוב.
חזון ארבע החיות
פירוש החלום
על פי פירוש רש"י ועוד פרשנים, החיה הראשונה מייצגת את מלכות בבל, שנמשלה בספר ירמיהו לאריה; השנייה מייצגת את מלכות פרס, לאום שבכמה מקומות בדברי חז"ל מושווה לדוב (למשל ); החיה השלישית מייצגת את יוון, "ונקרא נמר על שם שהייתה גוזרת גזרות על ישראל מנומרות ומשונות זו מזו", וארבעת הראשים מסמלים את פיצול הממלכה לאחר מות אלכסנדר מוקדון; והחיה הרביעית היא מלכות רומא, עשר הקרניים הן עשרה מלכים שמלכו לפני אספסיינוס, והפה המדבר גדולות הוא טיטוס.
קהילת יהודי נובוזיבקוב
תולדות הקהילה היהודית בנובוזיבקוב
בנובוזיבקוב פעל סוכן של חברת "תמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריא ובארץ הקדושה", שגייס כספים מבני הקהילה. בני הקהילה הצטרפו לאוסרים את אתרוגי קורפו כדי להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל.
לאחר מהפכת 1905, נפוצו שמועות באזור נובוזיבקוב כי יהודי העיר קרעו את תמונת הצאר והרסו את בית הכלא. ב-19 באוקטובר פרצו פרעות ביהודים בשל כך, והקהילה נפגעה קשות.
חזון ארבע החיות
פירוש החלום
המהר"ל מפראג כתב ספר שלם המהווה פירוש היסטוריוסופי של החלום. הספר נקרא "נר מצווה", והוא מתאר בהרחבה את המאפיינים של כל מלכות מארבע המלכויות המוזכרות בחלום.
קהילת יהודי נובוזיבקוב
תולדות הקהילה היהודית בנובוזיבקוב
ב-1926 מנתה הקהילה 4,825 יהודים, אך מספרם ירד במהלך שנות ה-30, ובשנת 1939 מספר היהודים ירד ל־3,129, שהם כ-13% אחוז מכלל האוכלוסייה.
חזון ארבע החיות
ארבע החיות בתרבות
השיר הראשון באלבום רישומי פחם של מאיר אריאל הוא חיית הברזל – שבו מתאר אריאל את החלום, וממשיל את החיה הרביעית לטכנולוגיה המודרנית ולתקשורת של תקופתו. השיר בוצע מחדש בשנת 2010 בידי ברי סחרוף.
קהילת יהודי נובוזיבקוב
תולדות הקהילה היהודית בנובוזיבקוב
ב-1936 התאבד יהודי בשם קבלקי בשל תקיפות על רקע אנטישמי. התוקפים הועמדו לדין ונידונו לשנות מאסר.
בין היהודים ילידי העיר ניתן למנות את הפעיל האנרכיסט אלכסנדר שפירא (אביו של אלכסנדר גרותנדיק), האמן שמחה שמחוביץ', הבמאי והתסריטאי סמסון סמסונוב , ראש הוועד הראשון של המושבה כפר סבא ברוך עמרמי. הרב ברוך הלוי אפשטיין גדל בעיירה. בתחילת המאה ה-20 התגורר בעיר הסופר שמואל ליב ציטרון.
חזון ארבע החיות
ארבע החיות בתרבות
השיר נחתם במילים מתוך הפרק (פסוקים יא וטו): "חָזֵה הֲוֵית בֵּאדַיִן מִן קָל מִלַּיָּא רַבְרְבָתָא דִּי קַרְנָא מְמַלֱּלָה חָזֵה הֲוֵית עַד דִּי קְטִילַת חֵיוְתָא וְהוּבַד גִּשְׁמַהּ וִיהִיבַת לִיקֵדַת אֶשָּׁא... אֶתְכְּרִיַּת רוּחִי אֲנָה דָנִיֵּאל וְחֶזְוֵי רֵאשִׁי יְבַהֲלֻנַּנִי" (תרגום: הסתכלתי על קול המילים הגדולות שהקרן מדברת, עד אשר נהרגה החיה ואבד גופה וניתנה לשריפה באש. נפעמה רוחי, דניאל, וחזיונות ראשי הבהילוני).
קהילת יהודי נובוזיבקוב
רבנים וישיבות
קהילת נובוזיבקוב זכתה לפרסום רב בזכות העובדה שהרב יחיאל מיכל אפשטיין, בעל "ערוך השולחן" נשא בתפקיד רב הקהילה בשנים 1864–1874 (ה'תרכ"ד - ה'תרל"ד). בנובוזיבקוב הוא כתב והוציא לאור את ספרו הראשון "אור לישרים". כהונתו של רב מרקע "מתנגדי" לרבה של קהילה חסידית מובהקת עורר הדים. לפי מספר מקורות זמן קצר לאחר בואו לנובוזיבקוב נסע ללובביץ' לבקשתם של בני קהילתו כדי לפגוש את רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק), אדמו"רם של חסידי חב"ד (יש המפקפקים באמינות הסיפור). כמו כן, לספרו "אור לישרים" צירף הסכמות מאדמו"רי חסידות צ'רנוביל, שגם להם היו חסידים רבים בעיירה, דבר שהוביל לכך שמתנגדים קנאים מבני הקהילה פרצו לביתו ותלשו את דף ההסכמה מן הספרים.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, הגיע לעיר כפליט הרב אהרן יוסף בקשט, וכיהן כרב בית הכנסת של פליטי המלחמה, עד 1916.
בשנת ה'תרס"ט התמנה לרבה של נובוזיבקוב הרב אברהם חן, רב חב"די ופעיל ציוני, שנבחר ברוב גדול הן על ידי החסידים והן על ידי המשכילים, שתמכו בו בזכות תעודת הבגרות שלו. בנובוזיבקוב הוא כתב את ספרו "היהדות והדם" שסייע במשפט בייליס. הרב חן סירב להצעת רבנות בקהילה גדולה יותר בעת שבתו בנובוזיבקוב. בשנת ה'תרע"ט נמלט מרוסיה לגרמניה בעטיין של פרעות פטליורה והמהפכה הבולשביקית. את מקומו מילא לתקופה קצרה הרב נחום שמריהו ששונקין. בה'תרפ"ג התמנה לרב העיר ידידו של הרב חן, הרב שלמה יוסף זוין שכיהן לפני כן כרב בעיירה הסמוכה קלימאון. בשנת ה'תרצ"א (1931) הוא ייסד בנובוזיבקוב ישיבה מרשת ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש. הישיבה החזיקה מעמד למשך כשנה, עד לקיץ ה'תרצ"ב (1932). בקיץ ה'תרצ"ג (1933) נפתחה הישיבה שוב על ידי קבוצה קבוצה קטנה של בחורים, שלמדו בה עד לל"ג בעומר ה'תרצ"ד (1934). בשבתו כרב העיר, ייסד מחדש בשנת ה'תרפ"ח יחד עם הרב יחזקאל אברמסקי מסלוצק את הקובץ התורני יגדיל תורה, באישור מיוחד מהממשלה הסובייטית.
אחד מרבני העיר היה הרב יוסף אליהו הלוי רייז, מאבות משפחת מובשוביץ.
בשואה
בתחילת 1942 הגיעו לנובוזיבקוב שמועות על רציחתם של יהודי קלינצי הקרובה בדצמבר 1941, ומעטים מהם הבינו שצפוי להם גורל דומה והצליחו להימלט מהעיר. מקורות שונים נוקטים בתאריכים שונים כיום השמדת יהודי נובוזיבקוב - חלקם מציינים את ב-18 בינואר (או ב-14 בינואר) 1942 וחלקם את 18 בפברואר באותה שנה. מהעדויות עולה שיום לפני ההשמדה לפחות 800 יהודים נלקחו למפעל גפרורים וננעלו על ידי הגרמנים ולמחרת הם נלקחו ליער קרחובסקי ושם נרצחו בבור הריגה, בסיוע של שוטרי עזר רוסיים. לצד היהודים נרצחו גם מיעוט של לא-יהודים ביער.
בשנת 1962 הקימו רשויות מחוז בריאנסק אנדרטת הנצחה באתר הטבח, שבה לא נזכר מוצאם היהודי של מרבית הקרבנות, וגם באנדרטה שהוקמה על גבי בניין הגסטאפו צוין שהקרבנות היו "פטריוטים סובייטים". מצבה חדשה, הכוללת שמות של 400 קרבנות יהודים שזוהו על ידי יד ושם, הוקמה בשנת 2016.
ב-1945 הגנרל היהודי-סובייטי דוד דרגונסקי, שאיבד עשרות רבות מקרוביו במהלך השואה, ביקר בכפר הולדתו הקרוב סביאטסק ובנובוזיבקוב ושלח מכתב על רשמיו מהביקור אל הוועד היהודי האנטי-פשיסטי. במכתב הוא תיאר את מצבן הגרוע של גופות היהודים שלא נקברו כראוי וביקש מהוועד שיפעל למען הקמת אנדרטאות לקורבנות, לכלל הקהילות החרבות ברחבי ברית המועצות. בעקבות המכתב, לאחר כשנתיים הועברו גופות קורבנות סביאטסק לבית הקברות היהודי בנובוזיבקוב והוקמה שם אנדרטה המנציחה אותם.
בני משפחת סופנוב, נוצרים מקומיים, הסתירו תשעה יהודים מפני הנאצים. הורי המשפחה, גריגורי ופרסקוביה, אף נרצחו. טטיאנה דוכנובה הסתירה גם היא יהודיה. כולם הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם.
העיירה שוחררה על ידי הצבא האדום ב־25 בספטמבר 1943. מעט יהודים חזרו לגור בנובוזיבקוב, אך הקהילה לא המשיכה לתפקד.
ריצ'רד מקרירי
סר ריצ'רד לודון מקרירי (1 בפברואר 1898 - 18 באוקטובר 1967) היה גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הארמייה השמינית במהלך מלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
מקרירי נולד ב-1 בפברואר 1898, לוולטר א. מקרירי, אמריקני יליד שווייץ, שחי רוב חייו באנגליה, אך ייצג את ארצות הברית בפולו באולימפיאדת פריז (1900), ולאמיליה מק'אדם, בתו של מהנדס הדרכים ג'ון לודון מק'אדם. מקרירי התחנך באיטון קולג', ולאחר מכן במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. בשנת 1915 התגייס מקרירי לצבא בריטניה, והצטרף לרגימנט נושאי הרומח ה-12 (של נסיך ויילס), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה אף נפצע באחד הקרבות.
לאחר המלחמה מילא מקרירי תפקידי פיקוד ומטה, ובשנת 1935 מונה למפקד הרגימנט נושאי הרומח ה-12 (של נסיך ויילס).
מלחמת העולם השנייה
במאי - יוני 1940 השתתף מקרירי בקרב על צרפת, ולקראת סוף המערכה מונה למפקד החטיבה המשוריינת ה-2, שהייתה חלק מהדיוויזיה המשוריינת ה-1, ולחם עמה לצד שרל דה גול, ובעקבות כך נהיה מעריץ של דה גול. בדצמבר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-8, ובמרץ 1942 מונה ליועצו הראשי לענייני שריון של קלוד אוקינלק. באוגוסט 1942 מונה מקרירי לראש מטה פיקוד המזרח התיכון בראשותו של הרולד אלכסנדר, והיה מופקד על תכנון קרב אל-עלמיין השני, ובמהלך המערכה בתוניסיה כיהן כראש מטה קבוצת הארמיות ה-18. ביולי 1943 מונה מקרירי למפקד הקורפוס ה-8 בבריטניה, ובאוגוסט אותה שנה מונה למפקד הקורפוס ה-10, ולחם עמו בפלישה לאיטליה, ובקרב מונטה קאסינו. ב-31 בדצמבר 1944 מונה מקרירי למפקד הארמייה השמינית, ופיקד עליה בהבקעת הקו הגותי, ובמתקפת אביב 1945 באיטליה, שבסופה נכנעו כמיליון חיילים גרמנים.
אחריתו
בסוף אותה שנה פרש מקרירי מהצבא, והקדיש את זמנו לטיפוח ביתו. במהלך משבר סואץ בשנת 1956 שלח מקרירי מכתב לידידו שר האוצר הרולד מקמילן, ובו מחה על ההסתבכות במשבר.
מקרירי מת ב-18 באוקטובר 1967, והלווייתו נערכה במנזר וסטמינסטר.
אסכולת צפון-מערב (אמנות)
"ארבעת הגדולים"
החברים הראשונים בתנועה, שהיו גם האמנים שהגדירו אותה, מכונים "ארבעת הגדולים". האמנים הללו הם: גיא אנדרסון, קנת קלהאן, מוריס גרייבס ומארק טובי. עבודתם זכתה להכרה ארצית כאשר מגזין LIFE פרסם עליהם מאמר בשנת 1953. הייתה זו הפעם הראשונה שאמנים מאזור זה זכו להכרה כה נרחבת, שהיא מעבר להכרה בצורות האמנות המסורתיות של העמים הילידים מצפון-מערב ארצות הברית, שידועות היו בשם "אמנות צפון-מערב".
סיאטל הייתה נקודת ייחוס שכל אחד מהם התגורר בה בשלב כלשהו בחייו, וחלק מהאמנים היו קשורים בתקופות מסוימות גם למוזיאון האמנות בסיאטל. העיר אדמונדס שבווישינגטון תופסת גם היא מקום דומיננטי באסכולה, שכן היא עיר הולדתו והעיר בה ממוקדם היה הסטודיו של גיא אנדרסון; ביתו והסטודיו של מוריס גרייבס היו בעיירה וודוויי הסמוכה. עם הזמן, ההשפעה של הסביבה הטבעית של וושינגטון המערבית, ובמיוחד המישורים, אפיקי הנהר המתפתלים והשמים הפתוחים לרווחה של עמק סקגית, הפכו להיבט מאחד ביצירה של ארבעת האמנים הללו. המדיה הנפוצות ביותר ששימשו את הציירים בקבוצת אמנים זו היו טמפרה, שמן וגואש על בד. הם השתמשו גם באמצעים אלה על נייר ועץ. מוריס גרייבס עבד בחלק מהזמן גם בצורות תלת־ממדיות, תוך שימוש, בין היתר, בפלדה, בזכוכית ובאבן. גיא אנדרסון, שהמדיום העיקרי בו השתמש היה ציור שמן, עשה גם עבודות מברונזה. סביב ביתו היו לו קולאז'ים מאובייקטים שמצא במהלך הליכות על החוף, יחד עם מתכות שמצא בהן חן. הצורות הללו השפיעו על ציורו.
סגנון
סגנון אסכולת צפון-מערב מתאפיין בשימוש בסמלים מתוך הטבע הסובב בוושינגטון המערבית, כמו גם בניסיון לדמות את האור האופייני לאזור עמק סקגית. האור וגווני הצבע הארציים הם התכונות החשובות ביותר של אמנות זו. סגנונו של טובי, שיצירותיו לא כללו הרבה תוכן הקשור בטבע הצפון-מערבי, קשור בסגנון הקבוצה לאור שימושו התכוף בצבעי פסטל רכים, ובחומר טבעי, לצד צבעי הערפל הכהים יותר עבור האור.
האמנים הצפון מערביים סומנו כמיסטיקנים, אם כי חלקם הכחישו בתוקף את הכינוי. הם הכחישו גם את הכותרת "אסכולת אמנות" אבל הם כן הכירו אחד את עבודתו של רעהו. קלהאן אירח מפגשים בהם השתתפו האחרים; אנדרסון וגרייבס טיילו יחד וציירו במפלים הצפוניים ובמקומות אחרים.
סוחרים כמו זואי דוסאן, גורדון וודסייד וג'ון בראסט מגלריית וודסייד/בראשט, כמו גם אנשי מקצוע ממוזיאונים, התייחסו אל ארבעת האמנים כקבוצה, וכך עשו גם עיתונאים. בסגנונות שלהם זוהו כמה נושאים מאחדים שהיו ייחודיים ולא נראו בעבר באמנות של אזור גאוגרפי זה. סקירה של הכותרות שניתנו לחלק מהציורים מצביעה על פרשנויות רוחניות של החיים הצפון-מערביים.
בנוסף להקשר לטבע המקומי ולהשפעות האסייתיות, אסכות הציור הצפון-מערבי מכילה השפעה מסוימת גם מהסוריאליזם, מהקוביזם ומהאקספרסיוניזם המופשט. ניתן לראות את ההשפעה הקוביסטית בציורים "פריזמה" ו"גלובוס כהה" מאת קנת קלהאן (1946) ובציור "עיירה מערבית" מאת טובי (1944). כל האמנים האלה אהבו את אזור צפון-מערב האוקיינוס השקט ובמקביל היו מודעים היטב לעולם הגדול יותר שהוא חלק ממנו. כך, עבודתם זכתה להכרה משום שהייתה במקביל צפון-מערבית אך גם לא צרת אופקים.
השפעות
אמנים צעירים רבים ברחבי צפון מערב האוקיינוס השקט מצאו עניין באופן שבו האמנים הללו משקפים באופן כה מובהק את האיכויות של האזור ובד בבד משקפים דבר מה אוניברסלי בעבודותיהם. ביצירותיהם של אמנים עכשוויים רבים ניתן לראות עקבות של השפעה והשראה מציירי אסכולת צפון-מערב. אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא ג'יי סטנסמה, שנפטר בשנת 1997. הוא הותיר אחריו ציורים רבים, אפופי ערפל בסגנון הצפון מערבי המוכר, שלחלקם כותרות המשקפות התפעלות מאנדרסון, טובי, גרייבס והלמי יובונן. כמו כן, בעוד שטובי השפיע על האמן היפני, קנג'ירו נומורה, על עבודותיהם של נומורה ווקמקיצ'י טוקיטה נאמר שהן: "מבשרות את המאפיינים של אסכולת הצפון-מערב".
עבודותיהם של אמנים כמו הצלמת מרי רנדלט והפסל טוני אנגל מתייחסות במובהק לאסכולה. הפיסול של אנגל משלב לעיתים קרובות ציפורים, וכך גם עבודותיהם של ג'יימס וו. וושינגטון, ריצ'רד גילקי ופיליפ מקראקן. סגנונו של אנגל קשור היטב לפסליו של מקראקן. Mary Randlett צילמה תמונות בשחור-לבן של נופים צפון-מערביים בעלי תכונות ציוריות.
המוזיאון לאמנות הצפון-מערבית בלה קונר, וושינגטון מוקדש כיום ליצירותיהם של האמנים המקוריים באסכולת צפון-מערב, ויורשיהם.
פליסיטי אייס
פליסיטי אייס (באנגלית: Felicity Ace) הייתה אוניית גל-נוע מתוצרת מספנות שין קורושימה ביפן שהושקה בשנת 2005 ותופעלה על ידי חברת. האונייה הייתה רשומה בפנמה. בפברואר 2022 פרצה בה שרפה בעת הפלגה, כשמטענה כלל 3,965 מכוניות, וכעבור ימים אחדים טבעה.
מאפיינים
אורך האונייה כ-200 מטר, רוחבה כ-32 מטר והשוקע שלה הוא 9.2 מטר. ההדחק שלה הוא 17,738 טונות. תפוסתה 60,118 טון תפוסה. היא מונעת במנוע דיזל מתוצרת מיצובישי. מהירותה 22 קשר (41 קילומטר לשעה).
השרפה
ב-10 בפברואר 2022 הפליגה האונייה מנמל אמדן שבצפון-מערב גרמניה בדרכה אל שברוד איילנד, כשעליה 3,965 מכוניות מתוצרת קבוצת פולקסווגן, בהן מתוצרת החברות הבנות אאודי, פורשה, למבורגיני ובנטלי, שמחירן הכולל הוא כחצי מיליארד אירו.
ב-16 בפברואר פרצה שרפה באזור המטען של האונייה, בעת שהפליגה באוקיינוס האטלנטי, לא הרחק מהאיים האזוריים. כל 22 אנשי הצוות של האוניה נטשו אותה וחולצו על ידי מכלית הנפט Resilient Warrior שהוזעקה לעזרה. מהמכלית פונו אנשי הצוות במסוק של חיל הים הפורטוגלי אל הורטה שבאיים האזוריים.
תוך ימים אחדים עלה באש כל המטען שהיה על האונייה, והנזק נאמד ב-438 מיליון דולר. ב-1 במרץ, במהלך ניסיון לגרור את האונייה לפורטוגל היא נקלעה לסערה, נטתה על צדה וטבעה.
ג'רמיה מורו
ג'רמיה מורו (באנגלית: Jeremiah Morrow; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, שכיהן כמושל אוהיו התשיעי, אחרון חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שכיהן בתפקיד זה.
ראשית חייו
ג'רמיה מורו נולד ליד גטיסברג, הפרובינציה של פנסילבניה. משפחתו הייתה ממוצא סקוטי-אירי. סבו האירי, שגם שמו היה ג'רמיה מורו, הגיע לאמריקה ממחוז לונדונדרי במאה ה-17. ב-1795 עבר מורו אל הטריטוריה הצפון-מערבית. הוא התיישב לתקופה קצרה בשפך הנהר ליטל מיאמי, ולאחר מכן עבר לאזור שכיום מהווה את מחוז וורן. כאיש הכנסייה הפרסביטריאנית, הוא חיפש להשתתף בהובלת אנשי דת מאמונתו לאחר שעבר לאזור, והוא היה אחד מפעיל קהילת מיל קריק כאשר היא התארגנה זמן קצר לפני שנת 1800.
קריירה
לאחר שהיה חבר בבית הנבחרים ובסנאט של הטריטוריה הצפון-מערבית, ונציג מחוז המילטון לוועידת החוקה של אוהיו ב-1802, נבחר מורו לסנאט של אוהיו שנה לאחר מכן וכיהן בו שישה חודשים לפני שהיה לחבר הראשון מטעם אוהיו בבית הנבחרים של ארצות הברית. לתפקיד זה נבחר מורו ארבע פעמים נוספות. ב-1812 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו תקופת כהונה אחת בשנים 1813–1819. בכך הוא היה הסנאטור הראשון של אוהיו שכיהן תקופת כהונה מלאה של שש שנים. ב-1814 נבחר מורו ל"אגודת העתיקות האמריקאית" (American Antiquarian Society). בבחירות לנשיאות של 1820 הוא היה נציג בחבר האלקטורים והצביע עבור ג'יימס מונרו.
ב-1822 נבחר מורו כמושל אוהיו וכיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה. הוא דחה הצעה להתמודד על תקופת כהונה שלישית, ותחת זאת הוא שב לבית הנבחרים של אוהיו ולסנאט של אוהיו. ב-1840 נבחר מורו שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית לתקופת כהונה נוספת של שנתיים. ב-1842 הוא לא התמודד שוב ופרש מן החיים הפוליטיים.
מותו
לאחר פרישתו מהפוליטיקה שב מורו לחוותו. ג'רמיה מורו נפטר ב-22 במרץ 1852 בלבנון שבאוהיו. הוא נטמן בבית הקברות יוניון שבסימס, אוהיו.
על שמו נקרא גשר, שהוא הגבוה ביותר באוהיו. כמו כן נקראו על שמו מחוז מורו והכפר מורו שבאוהיו.
שערי יושר (ספר)
שערי יושר הוא ספר המתאפיין בניתוח לוגי-משפטי של העקרונות היסודיים שבהלכה. הספר עוסק ביסודות כלליים ולא בנוי על סוגיות ספציפיות בתלמוד. מחבר הספר הוא הרב שמעון שקופ. הספר נקרא "שערי יושר" כיוון ששערי הספר מישרים את המחשבה.
הרב שקופ השקיע שמונה שנים של עבודה בהוצאת הספר, שבסופו של דבר יצא בוורשא בשנת תרפ"ח (1928).
אופי הספר
הספר נכתב בסגנון עיוני וקשה להבנה, כפי שהרב שמעון שקופ בעצמו מציין בהקדמה לספר שספרו לא יתאים לכל הלומדים:.
פירושים שנכתבו על הספר
על הספר נכתבו מספר ביאורים, ביניהם "שערים לשערי יושר" של הרב ראובן רז, "קובץ מילואים" של הרב עמנואל מיזל, ומהדורה מוערת של הרב דניאל מאיר אסייג.
ג'יימס מקהנרי
ג'יימס מקהנרי (באנגלית: James McHenry; 16 בנובמבר 1753 – 3 במאי 1816) היה רופא צבאי ופוליטיקאי אמריקאי ממוצא סקוטי-אירי. הוא היה אחד מחותמי חוקת ארצות הברית ממרילנד ועל שמו נקרא המבצר "פורט מקהנרי" שבמרילנד. הוא גם ייצג את מרילנד בקונגרס הקונטיננטלי וכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בין השנים 1796 – 1800 תחת הנשיאים ג'ורג' וושינגטון וג'ון אדמס.
ראשית חייו
מקהנרי נולד בבאלמינה שבמחוז אנטרים שבאירלנד למשפחה ממוצא סקוטי-אירי. מתוך חשש לבריאותו עקב עומס בלימודיו, שלחה אותו משפחתו ב-1771, בגיל 17, לצפון אמריקה כדי להחלים. מחקרים מודרניים גורסים שהוא נשלח אל המושבות גם כ"חלוץ" כדי לבדוק עבור המשפחה את התכנות ההגירה לשם, ואכן שנה לאחר הגעתו לאמריקה הגיעה אחריו כל המשפחה.
עם הגעתו התגורר מקהנרי לתקופת מה אצל ידיד משפחה בפילדלפיה ולאחר מכן נסע לסיים את לימודיו באקדמיית ניוארק שבניו ג'רזי. עם שובו לפילדלפיה הוא התלמד אצל בנג'מין ראש והיה לרופא.
קריירה רפואית
מקהנרי היה לכירורג וככזה הוא שירת במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ב-10 באוגוסט 1776, בגיל 23, הוא מונה כמנתח בגדוד החמישי של פנסילבניה שהוצב בפורט וושינגטון שבצפון האי מנהטן. בנובמבר אותה שנה הוא נלקח בשבי כאשר נכבש המבצר על ידי סר ויליאם האו. בהיותו בשבי הוא ראה את הטיפול הרפואי העלוב לו זכו השבויים ויזם את כתיבתם של דוחות, אך אלו לא זכו לאוזן קשבת.
במרץ 1778 הוא שוחרר מהשבי. הוא עשה רושם חיובי על ג'ורג' וושינגטון שבמאי 1779 מינה אותו לשלישו האישי. מקהנרי נכח בקרב מונמאות' ביוני 1778. באוגוסט 1780 הוא הועבר למטהו של מייג'ור גנרל לה פאייט, שם הוא נשאר עד פרישתו מהצבא בסתיו 1781.
קריירה פוליטית
לאחר המלחמה היה מקהנרי אחד משלושת הרופאים (האחרים היו יו ויליאמסון וג'יימס מקקלרג) שהשתתפו בוועידת החוקה שכוננה את חוקת ארצות הברית.
ב-17 בספטמבר 1781 הוא נבחר לסנאט של מרילנד וב-2 בדצמבר 1784 כנציג לקונגרס. לאחר מסע בחירות שנוי במחלוקת הוא נבחר ב-10 באוקטובר 1788 לבית המחוקקים של מרילנד. שנתיים לאחר מכן הוא פרש מהחיים הציבוריים ובילה שנה בעסקי מסחר. ב-15 בנובמבר 1791 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה של חמש שנים בסנאט של מרילנד. לוושינגטון היו קשיים ניכרים בתקופת כהונתו השנייה, שכן חברי הקבינט שלו, אלכסנדר המילטון והנרי נוקס, התפטרו. בנוסף, לאחר שמינה את טימות'י פיקרינג למזכיר המדינה, נותר תפקיד מזכיר המלחמה, פנוי. לאחר שכמה אישים שוושינגטון ראה כראויים למינוי דחו את הצעתו, עלה שמו של ידידו, ג'יימס מקהנרי.
ב-1796 מינה וושינגטון את מקהנרי למזכיר המלחמה ומיד הטיל עליו את המשימה לאפשר את העברתם של עמדות הגבול המערביות משליטתה של בריטניה לשליטת של ארצות הברית, על פי תנאי אמנת ג'יי.
מקהנרי ייעץ לוועדה של הסנאט להימנע מצמצום כוחות הצבא. הוא סייע לארגון מחדש של צבא ארצות הברית לארבעה רגימנטים של חיל רגלים, מחלקת דרגונים וסוללת תותחנים. לזכותו נזקפת הקמתה במרץ 1798 של מחלקת הצי של ארצות הברית, בהתבסס על המלצתו ש"מחלקת המלחמה צריכה לקבל סיוע מנציב לענייני הימיה".
מקהנרי תרם לבעיותיו של אדמס כראש הרשות המבצעת בשל היעדרויותיו הארוכות והתכופות של הנשיא מהבירה, כאשר הוא משאיר את ענייני המדינה בידיהם של מזכיריו, שקיבלו את האחריות לניהולם מבלי לקבל את הסמכות המתאימה. לאחר ישיבת קבינט סוערת שהתקיימה במאי 1800 ביקש אדמס ממקהנרי להגיש את התפטרותו וב-13 במאי הוא עשה כן. בתחילה שקל אדמס להחליף את מקהנרי בג'ון מרשל, אך כאשר עזיבתו של פיקרינג את מחלקת המדינה השאירה חלל ריק, מינה אותו אדמס לתפקיד זה. כיורשו של מקהנרי נקב אדמס בשמו של סמואל דקסטר. כאשר סירב פיקרינג להתפטר, פיטר אותו אדמס בעצמו. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1800 דרבן מקהנרי את המילטון להטיח את האשמותיו כנגד הנשיא, ולהטיל ספק בנאמנותו ובפטריוטיות של אדמס, וכך לעורר ויכוחים ציבוריים בין המועמדים לנשיאות ובסופו של דבר לסלול את דרכו של תומאס ג'פרסון לבחירה כנשיא הבא.
שנותיו האחרונות
ב-1792 רכש מקהנרי שטח אדמה של 95 אקרים ברידג'לי דילייט שבבולטימור וקרא לו "פאייטוויל", על שמו של ידידו המרקיז דה לה פאייט, שם הוא בילה את שנותיו האחרונות. באותה תקופה המשיך מקהנרי בתכתובת ענפה עם ידידיו ועם עמיתיו לתקופת כהונתו בממשלה, במיוחד טימות'י פיקרינג ובנג'מין טלמג', שאיתם הוא החזיק ברעיונות הפדרליסטיים ועקב אחר התקדמות מלחמת 1812.
עבד אל-אילה
מוצאו ומינויו לעוצר
עבד אל-אילה נולד לעלי בן חוסיין מחיג'אז, בן השושלת ההאשמית בשנת 1913. עלי היה אחיו הבכור של פייסל הראשון, מלך עיראק. אחותו של עבד אל-אילה, המלכה עליה בינת עלי התחתנה עם בן דודה, ראזי, מלך עיראק. לשניים נולד בן בשם פייסל. ענף זה של השושלת ההאשמית הגיע לעיראק, לאחר שפייסל גורש מסוריה על ידי הצרפתים, והומלך בשנת 1921 על עיראק, שהייתה אז תחת שלטון בריטי, במסגרת מנדט של חבר הלאומים.
בשנת 1939 מת המלך ראזי בתאונת דרכים. מכיוון שהמלך פייסל היה אז בן ארבע שנים בלבד, מונה עבד אל-אילה לעוצר. ב-6 באפריל 1939 אושר מינויו של עבד אל-אילה על ידי הפרלמנט העיראקי, בברכתו של ראש הממשלה הפרו-בריטי נורי סעיד.
מרד רשיד עאלי אל-כילאני
במהלך מלחמת העולם השנייה פסחה עיראק על שתי הסעיפים. מחד, הייתה מחויבת כלפי בריטניה לברית צבאית על פי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. מאידך, רבים מהעיראקים אהדו את מדינות הציר וחשו טינה כלפי בריטניה שנתפסה ככוח קולוניאלי. נורי סעיד ובני משפחת המלוכה ההאשמית הפגינו יחס פרו-בריטי ברור, אך לא הצליחו להביא להכרעה ברורה על לחימה לצד בריטניה, ועיראק לא הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית או על איטליה הפשיסטית.
באפריל 1941 עלה לשלטון בהפיכה צבאית רשיד עאלי אל-כילאני שהיה מדינאי עיראקי פרו-נאצי. אל-כילאני הדיח את עבד אל-אילה, שנמלט לעמאן אל קרובו המלך עבדאללה הראשון, ולאחר מכן שהה בירושלים, במלון המלך דוד בלוויית פוליטיקאים בכירים -נורי סעיד, ג'מיל אל-מדפעי, עלי ג'וודאת אל-איובי ודאוד אל-חיידרי. בתקופה זו ניהלו עבד אל-אילה ומקורביו מגעים עם אנשי הסוכנות היהודית ובראשם משה שרת על מנת להביא לשיתוף פעולה בין היישוב ובין העיראקים המתנגדים לכילאני. על אף מגעים אלו, היה עבד אל-אילה, בין השנים 1941–1948 מהמתנגדים התקיפים ביותר בעולם הערבי להקמת המדינה היהודית בארץ ישראל. עיראק הצביעה נגד החלטת החלוקה, ושלחה חיל משלוח להילחם במלחמת העצמאות.
אל-כילאני שמר על מראית עין של חוקיות, ומשל, כקודמיו, בשמו של המלך פייסל השני, בן השש לו מינה עוצר חדש, קרוב משפחה רחוק מן השושלת ההאשמית בשם שריף שראף בין פואז. אל-כילאני דרש את עזיבת כל החיילים הבריטים מעיראק, ופעולותיו הביאו לפריצת המלחמה האנגלו-עיראקית במאי 1941. במהלך המלחמה תמך עבד אל-אילה בבריטים, ויצא בקריאה לעיראקים לשתף עמם פעולה. לאחר כיבוש עיראק על ידי הבריטים ובעלי בריתם, בתחילת יוני 1941, שב עבד אל-אילה לבגדאד וקיבל שוב את סמכויות העוצר.
מייד עם שובו לבגדאד ביצעו חיילים עיראקים, והמון עיראקי מוסת, פוגרום ביהודי בגדאד המכונה "הפרהוד" בו נרצחו 179 יהודים. עבד אל-אילה לא שיתף פעולה עם המתפרעים, ניסה לעצרם, ואף הורה לפתוח עליהם באש, אך זאת באיחור, כ-30 שעות לאחר תחילת האירועים.
מדיניותו לאחר דיכוי המרד
עיראק הובילה את התנגדות מדינות הליגה הערבית לתוכנית החלוקה, ולאחריה היה עבד אל-אילה בין הכוחות המניעים לייזום פלישת מדינות ערב לישראל לאחר הכרזת העצמאות. באפריל 1948 נועד עבד אל-אילה עם המלך עבדאללה ועם פארוק מלך מצרים, על מנת להביאם להסכים לתוכנית הפלישה. עבד אל-אילה הפך לכוח הדוחף לפלישה מזוינת של הכוח הצבאי של מדינות ערב למדינה היהודית, כשזו תוקם. חיל המשלוח העיראקי שכלל כוחות בסדר גודל של דיוויזיה ולמעלה מטייסת של מטוסי קרב והפצצה, לחם במלחמת העצמאות לצד מדינות ערב, והשתתף בקרב בקיבוץ גשר ובקרב ג'נין.
בשנת 1952 אישרה ממשלת עיראק את יציאת יהודי עיראק לארץ ישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
המשטר שהנהיג עבד אל-אילה בעיראק היה דיקטטורה של השושלת ההאשמית, שדיכאה את האופוזיציה, ובשעת הצורך אסרה על קיומן של מפלגות, או כפי שאירע בנובמבר 1952, מסרה את השלטון לידי הצבא. ב-1953 בגר המלך פייסל השני, וקיבל לידיו את סמכויות המלוכה המלאות. עבד אל-אילה התפטר מתפקיד העוצר, אך נותר בעל השפעה רבה בחצר המלוכה.
מותו בהפיכת ה-14 ביולי
עלייתו של גמאל עבד אל נאצר לשלטון במצרים, לאחר מהפכת הקצינים החופשיים הביאה לגל של רגשות אנטי-מערביים בעולם הערבי, ולתחושה כי הנעשה במצרים, הדחתו של המלך והחלפתו בקבוצת קצינים לאומנים ופאן-ערבים, היא אות לנעשה בעולם הערבי כולו. לאחר ההודעה על יצירת הרפובליקה הערבית המאוחדת של מצרים וסוריה בפברואר 1958 יזמה אף עיראק איחוד דומה עם ממלכת ירדן שכמותה, נשלטה על ידי מלך צעיר מן השושלת ההאשמית, חוסיין מלך ירדן. במאי הושלם האיחוד, בראשו אמור היה לעמוד פייסל השני.
ב-14 ביולי 1958 תקפה קבוצת קצינים נאצריסטים בראשות עבד אל-כרים קאסם את ארמון המלוכה, ותפסה את השלטון. המלך פייסל, נורי סעיד, ועבד אל-אילה נרצחו, וההמון התעלל בגופותיהם ולבסוף שרף אותן.
יחסי גינאה ביסאו–יפן
יחסי גינאה ביסאו–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת גינאה ביסאו לבין יפן.
סקירה כללית
בין רפובליקת גינאה ביסאו לבין יפן מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת גינאה ביסאו לבין יפן כוננו ב-1 באוגוסט 1974, עם הכרתה הרשמית של יפן בעצמאותה של גינאה ביסאו.
Different Pulses
Different Pulses הוא אלבום אולפן הסולו הראשון של אסף אבידן לאחר הפיצול של להקתו אסף אבידן והמוג'וס. האלבום המכיל 11 רצועות, והוא יצא לאור בישראל בהקלטות Telmavar בשנת 2012 ויצא באירופה בשנת 2013 דרך יוניברסל ופולידור.
סמל המועצה האזורית עמק יזרעאל
סמל המועצה האזורית עמק יזרעאל, סמלה הרשמי של המועצה, אומץ ב-24 בנובמבר 1980.
תיאור הסמל
המוטיבים שהסמל נועד לייצג הם "אופן הקמת המועצה האזורית (על ידי איחוד שתי מועצות), עמק, נחל, שדות, צמיחה וזריחה".
סמלי המועצות המקומית יזרעאל וקישון
לפני האיחוד ביניהן, לכל אחת מהמועצות היה סמל עצמאי. סמלה של מועצה אזורית קישון היה בצורת חותם, והזכיר את ההטבעה על גבי מטבע שקל חדש, עליו הופיעו מנורה ושיבולת חיטה. הסמל של מועצה אזורית יזרעאל, שעוצב על ידי הסופר אברהם אמרנט מקיבוץ מזרע, הציג מגן ובו שיבולת חיטה על רקע נחל זורם בעמק מוקף הרים.
עיצוב סמל המועצה החדש
ב-1980 אוחדו המועצות האזוריות יזרעאל וקישון והוקמה מועצה אזורית חדשה, עמק יזרעאל. המועצה החדשה הציעה פרס של 5,000 שקלים חדשים למי שיעצב את הסמל שיבחר. מההצעות הרבות שנאספו נבחרה הצעת של יעל פלק, תושבת מושב מרחביה. הסמל אושר ב-24 בנובמבר 1980 ומאז משמש כסמל המועצה.
אליעזר הורוביץ
רבי אליעזר הורוביץ (ה'תק"ן, 1789/1790 - ג' בחשוון ה'תרכ"א, אוקטובר 1860) היה בנו של הרב נפתלי צבי הורוביץ, מייסד שושלת חצר החסידות רופשיץ. הרב אליעזר היה מייסד שושלת חסידות דז'יקוב והאדמו"ר הראשון בשושלת.
תולדותיו
נולד בגליציה, לרב נפתלי צבי הורוביץ – מייסד שושלת חסידות רופשיץ. סבו של הרב אליעזר היה הרב מנחם מענדל רובין מלינסק, "מענדלע מלינסק". אמו של הרב אליעזר הייתה הרבנית רבקה גולדהמר, בתו של הנגיד צבי הירש גולדהמר מדוקלא.
הרבנות והאדמו"רות
בנעוריו למד אצל אביו, אצל הרב נפתלי צבי הורוביץ ואצל הרב ישכר בר מרדושיץ. לאחר מכן היה גם תלמיד של הרב צבי הירש מרימנוב. כמו כן היה חזן בבית הכנסת ברופשיץ.
נישא לחיה בת הרב יחיאל מיכל רוזנפלד מראווה רוסקה. הוא לא שימש כרב של עיר כלשהי עד שנת ה'תר"ח (1847/1848). בשנה זו ייסד את חסידות דז'יקוב בעיר טרנובז'ג שבדרום-מזרח פולין. בסוף ימיו נודע כאדם המרבה להסתגר עם עצמו.
נפטר בג' חשוון ה'תרכ"א, ובנו הרב מאיר הורוביץ הוכתר כממלא מקומו כאדמו"ר השני לחסידות דז'יקוב.
משפחה
הורוביץ נישא לרבנית חיה בת הרב יחיאל מיכל רוזנפלד מראווה רוסקה, בנו של הרב שלום רוזנפלד מקומינקא. ילדיהם:
טראונקירכן
טראונקירכן (בבווארית: Traunkirchen) היא עיירה במחוז גמונדן שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
תיירות
אגם טראונזה וההרים אשר מסביב לעיירה מספקים שלל הזדמנויות לפעילויות חוץ כמו טיולים, שיט, צלילה, סקי, שחייה וגלישה. כמו כן, העיירה ידועה בשם Fischerkanzel (דוכן הדייגים). בעיירה ממוקמת כנסיית הקהילה, שנחצבה בשנת 1753.
דמיטרי בוגאייב
דמיטרי אלכסנדרוביץ' בוגאייב (ברוסית: Дми́трий Алекса́ндрович Бога́ев; נולד ב-24 בינואר 1994, אחטובינסק, רוסיה) הוא כדורגלן, המשחק כמגן בזבזדה סנקט פטרבורג.
קריירה
בוגאייב החל לשחק כדורגל בגיל עשר שנים. מאמנו הראשון היה ואלרי זאינולין. סקאוטים של "זניט" הבחינו בו והחל משנת 2011 שיחק באקדמיה של המועדון. בהרכב האקדמיה זכה בגביע העיר. תחילה שיחק בעמדת החלוץ, משנת 2014 — כקשר ימני.
שיחק לראשונה באליפות הנוער בשנת 2012, במשחק המחזור השלישי נגד צסק"א מוסקבה, כשעלה כמחליף במקום אלכסיי פנפילוב. באוגוסט 2013 צורף לסגל קבוצת המילואים "זניט-2", ששיחקה בליגה השנייה. ב-2015, אנדרה וילאש-בואש לקח אותו להרכב הקבוצה הבוגרת וב-23 בספטמבר במשחק הגביע הרוסי עשה את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד "וולגה" טבר, כשעלה כמחליף בדקה ה-78 במקום אלכסנדר ריאזנצב. ב-9 בדצמבר עלה מהספסל בדקה 82 במקום אניוקוב במשחק הששי של שלב הבתים בליגת האלופות נגד "גנט". ב-5 ביולי עזב את המועדון כאשר החוזה שלו פג.
ב-24 באוגוסט 2016 הועבר עד סוף העונה הושאל ממועדון פלאנגה, מהליגה הליטאית השנייה  למועדון ליגת המשנה "טוסנו", שבו שיחק בעמדת הקשר. באותו היום ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק 32 האחרונות של הגביע הרוסי נגד דולגופרודני (1:0).
ב-15 ביוני הוא 2017 חזר לזניט-2, לאחר שחתם חוזה עם המועדון למשך שלוש שנים.
גארי ג'ונסון
גארי ארל ג'ונסון (באנגלית: Gary Earl Johnson; נולד ב-1 בינואר 1953) הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי. כיהן כמושל ניו מקסיקו מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 1995–2003, אך עזב את המפלגה ב-2011 והצטרף למפלגה הליברטריאנית. היה מועמד המפלגה בבחירות לנשיאות 2012, והיה מועמדה גם בבחירות לנשיאות 2016, כשעמיתו למרוץ הוא מושל מסצ'וסטס לשעבר ביל ולד, רפובליקני לשעבר גם כן.
ביוגרפיה
ג'ונסון נולד בעיירה מינוט שבדקוטה הצפונית לאם שעבדה בלשכה לענייני אינדיאנים, אגף של מחלקת הפנים של ארצות הברית, ולאב שהיה מורה בבתי ספר ציבוריים. מוצא אביו היה חצי דני וחצי נורווגי, ואמו הייתה ממוצא אוקראיני. הוא גדל באלבקרקי וסיים שם תיכון ב-1971. ב-1975 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת ניו מקסיקו.
בעת לימודיו בקולג' עבד לפרנסתו כשיפוצניק מדלת לדלת. הצלחתו במקצוע עודדה אותו להקים עסק עצמאי. ב-1976 הקים את החברה "Big J. Enterprises". בתחילת דרכה היה לחברה רק עובד אחד, אך היא גדלה והפכה לאחת מחברות הבנייה הגדולות והמצליחות בניו מקסיקו, עם כ-1,000 עובדים ושווי של מיליוני דולרים. ג'ונסון מכר את החברה ב-1999.
בבחירות לנשיאות ב-2012 כמועמד למפלגה הליברטריאנית קיבל כ-0.99% מהקולות ולא זכה באלקטורים ממדינה כלשהי. כמועמד המפלגה הליברטריאנית מחזיק ג'ונסון בעמדות של שמרנות פיסקלית וכן עמדות ליברליות מהבחינה החברתית, ותמך בהפחתת מעורבותה הצבאית של ארצות הברית בעולם.
בבחירות לנשיאות ב-2016 התמודד שוב כמועמד המפלגה הליברטריאנית. מיט רומני תמך בהכללתו בעימותים במרוץ לנשיאות בארצות הברית, 2016, אך ג'ונסון לא חצה את רף 10 אחוזי התמיכה בסקרים לאומיים שנדרשו על מנת שייכלל בעימותים אלה. בבחירות שנערכו ב-8 בנובמבר 2016 הגיע למקום השלישי לאחר טראמפ וקלינטון עם כ-4.4 מיליון קולות (3.29%) אך לא זכה באף אלקטור.
ג'ונסון היה נשוי בשנים 1977–2005 לדי סימס, אותה הכיר בלימודיו האקדמיים, ולזוג נולדו שני ילדים. ב-2009 התארס לקייט פרוסאק. הוא מתגורר בעיירה טאוס שבניו מקסיקו.
ניו מור
ניו מור (באנגלית: New Moore, משמעות מקורבת: "מעגן חדש"; בבנגלדש נקרא South Talpatti) הוא שרטון במפרץ בנגל, שהתרומם מעל פני הים לאי קטנטן שהתקיים במשך מספר עשורים, עומד במרכזו של סכסוך גבולות בין הודו ובנגלדש. האי הופיע במרחק של כ-2 קילומטרים משפך נהר ההריאבנגה, דרומית לחצי האי טלפאטי לאחר ציקלון בולה בנובמבר 1970. על פי מספר דיווחים, האי נעלם בסביבות מרץ 2010.
אף על פי שהאי לא איפשר מגורים ולא היה בו יישובי קבע או תחנות קבועות, הן הודו והן בנגלדש טענו לריבונות עליו בגלל השערות על קיומם של נפט וגז טבעי באזור. סוגיית הריבונות על האיים הייתה חלק ממחלוקת כללית בנוגע לגבול הימי בין שתי המדינות. המחלוקת יושבה ב-7 ביולי 2014, כאשר בית הדין הקבוע לבוררויות בהאג פסק בנושא. הפסיקה העניקה לבנגלדש כ-80% מהשטח הימי שהיה נתון במחלוקת, אך הותירה את האזור בו היה האי בידי הודו.
גאוגרפיה
האי היה במרחק של שני קילומטרים מפתחו של נהר הריאבנגה המהווה את הגבול בין הודו לבנגלדש. הופעתו התגלתה על ידי לוויין אמריקאי בשנת 1974. על פי הלוויין שטחו של האי היה 2,500 מטרים רבועים. מאוחר יותר, סקרי חישה מרחוק שונים הראו כי האי התרחב בהדרגה לשטח של כ-10,000 מ"ר. גובהו המרבי של האי לא עלה מעולם על שני מטרים מעל פני הים.
סכסוכים ומחלוקות
הן בנגלדש והן הודו תבעו ריבונות על האי, אף על פי שאף מדינה לא הקימה בו יישוב קבע בגלל חוסר היציבות הגאולוגית שלו. על פי דיווחים, הודו הניפה את דגל הודו על האי בשנת 1981 והקימה שם בסיס זמני של כוחות ביטחון הגבול. בבנגלדש נקרא האי Dokkhin Talpotti (דרום טלפאטי) בעוד שבהודו ניתן לו השם New Moore.
אין הוכחות חד-משמעיות באיזה צד של האי זרם הערוץ האמצעי וייתכן שהוא השתנה עם הזמן. הודו טענה כי סקר מפורט של עומק המים מ-1981 הראה כי הערוץ זורם מצידו המזרחי של האי, ולפיכך היה האי אמור להיות בריבונות הודית. נתוני סקר דומים הודפסו על תרשים של האדמירליות הבריטית משנת 1990.
ביולי 2014, בית המשפט הקבוע לבוררות קבע כי 19,467 קילומטרים רבועים מתוך הערוץ האמצעי, ששטחו הוא 25,000 קילומטרים רבועים יהיו שייכים לבנגלדש, אך השטח בו היה האי יהיה שייך להודו.
היעלמות
במרץ 2010 טען פרופסור סוגאטה, מבית הספר ללימודי אוקיינוגרפיה באוניברסיטת ג'דאפור בקולקטה שבהודו, כי האי נעלם עקב ההתחממות הגלובלית , אולם אין דיווחים נוספים התומכים בטענה זו. העלייה במפלס פני הים בעשורים שמאז הופעת האי אינה מספיקה כדי להסביר היעלמות אי בגובה של שני מטרים, אך ייתכן שלגלי וזרמי הים יש השפעה ניכרת על שטחו.
סלעי ראגד
סלעי ראגד (באנגלית: Rugged Rocks; מילולית: הסלעים המשוננים) היא ארכיפלג של איונים, סלעים ושוניות בצד המערבי של הכניסה הדרומית מצר מקפארליין, המפריד בין האי גריניץ' ((שממזרח למצר) לבין האי ליווינגסטון (שממערב למצר), שבאיי שטלנד הדרומיים.
סלעי ראגד מצויים בסמוך מצפון לנקודת רנייר - לשון יבשה בחצי האי בורגס, שבאי ליווינגסטון.
גילוי ומיפוי האיים
האיונים והסלעים התגלו על ידי צידי כלבי ים בראשית המאה ה-19. הסלעים מופיעים על המפה של פאוול משנת 1822.
האיונים והסלעים מופו מחדש (בצורה מדויקת) בשנת 1935 במסגרת חקירות דיסקברי (Discovery II).
מקור השם
שמם של האיים ניתן להם בשנת 1935, על ידי צוות האנייה דיסקברי II (אניית המחקר המלכותית דיסקברי II -- RRS Discovery II).
שמם של האיים תאורי.
הנס קיילסון
הנס אלכס קיילסון (בגרמנית: Hans Keilson; 12 בדצמבר 1909 – 31 במאי 2011) היה סופר, משורר, פסיכואנליטיקאי ופסיכולוג ילדים יהודי-גרמני. הוא ידוע בעיקר בזכות הרומנים שלו המתארים את תקופת מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה היה פעיל במחתרת ההולנדית.
לאחר המלחמה עבד קיילסון עם יתומים נפגעי טראומה, ועיקר כתיבתו היה בנושא זה. הרומן הראשון שלו, פורסם בשנת 1934, אולם מרבית יצירותיו פורסמו לאחר המלחמה והתבסו על אירועי המלחמה. הרעיונות של קיילסון בספריו היו בסיס לתאוריה של "טראומה מתמשכמת" של האיו מאייר.
בשנת 2010 תואר קיילסון על ידי הניו יורק טיימס כ"אחד הסופרים הדגולים ביותר בעולם", תוך ציון יום הולדתו ה-101.
1928–1940: גלות
בשנים 1928 עד 1934 למד קיילסון פרמקולוגיה בברלין, אך בשל האיסור שהטילו הנאצים על העסקת יהודים, עבד קיילסון כמורה להתעמלות בבתי-ספר יהודיים פרטיים, ומעת לעת התפרנס כמוזיקאי. במהלך תקופה זו גם פגש את אשתו הראשונה, הגרפולוגית גרטרוד מאנץ. בשנת 1936 נמלטו בני הזוג לגלות בהולנד. בתקופת שהותו בארץ זו כתב קיילסון כמה ספרים בשפה ההולנדית, שאותם פרסם תחת השם הבדוי בנג'מין קופר.
1941–1969: לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-1941 נאלץ קיילסון להיפרד מאשתו הלא-יהודייה ההרה ועבר למקום מסתור. כשילדה אשתו באותה שנה את בתם ברברה, היא טענה שאבי הילדה הוא קצין גרמני כדי לא לעמוד לדין. קיילסון עצמו עבר להתגורר בביתו של זוג נשוי בדלפט, כשהוא מאמץ זהות חדשה של רופא ושמו ד"ר ואן-דר לינדן. באותה תקופה הוא נתבקש על ידי המחתרת ההולנדית לבקר ילדים יהודים שהופרדו מהוריהם והועברו למקומות מסתור. חוויות אלו היוו אחר כך את ההשראה העיקרית ליצירותיו של קיילסון.
בתום המלחמה שב קיילסון אל אשתו ובתו. לפני המלחמה לא יכלו הוא וגרטרוד להינשא בגרמניה בגלל מוצאו היהודי, ואילו בהולנד לא יכול קיילסון להינשא בהיותו אזרח גרמני. וכך, בתום המלחמה נישא הזוג בקהילה היהודית הליברלית של אמסטרדם. אחרי המלחמה הסבירה גרטרוד לשכניה ההולנדים שבעלה אמנם היה גרמני, אבל ממוצא יהודי, ובכך נמנעה מפגיעה. על מנת לעבוד בהולנד כרופא נאלץ קיילסון לעבור מחדש את בחינות ההרשאה והתמחה כפסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי. גרטרוד נפטרה בשנת 1969.
1970–2009: נישואים שניים
ב-1970 נישא קיילסון להיסטוריונית של הספרות, מריטה לאוריץ, שהייתה צעירה ממנו ב-25 שנה ואשר ילדה ב-1974 את בלומה, בתו השנייה וגם בתה השנייה. קיילסון פרסם כמה יצירות נוספות אשר זכו לתשומת לב תקשורתית מועטה בלבד. התקשורת ההולנדית קיימה מספר ראיונות איתו רק לרגל ימי הולדת עגולים שלו, כשמלאו לו 70, 80 ו-90 שנה.
2010–2011: הכרה עולמית
הנס קיילסון נפטר בהילברסום, הולנד, בגיל 101.
גרנד פרי אבו דאבי
גרנד פרי אבו דאבי הוא מרוץ מכוניות המתקיים באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות, כחלק מאליפות הפורמולה 1 מאז שנת 2009. לואיס המילטון הוא הנהג שלזכותו מספר הניצחונות הרב ביותר במסלול (5 ניצחונות)
היסטוריה
אירוע הפורמולה 1 הראשון התקיים באבו דאבי בפברואר 2007 והיה אירוע הפורמולה הגדול שהתקיים מחוץ לסבב התחרויות. במהלך האירוע הוכרז כי אבו דאבי תצטרף לסבב התחרויות החל משנת 2009. איתיחאד איירווייז, חברת התעופה של אבו דאבי הוכרזה כספונסרית הראשית של האירוע.