cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע מתח גבוה
הכנות למבצע
ב-10 באפריל 1980 הוצגה תוכנית המבצע בפני ראש מספן הים תא"ל גדעון רז, שהוביל את הצגת התוכניות ונוהל הקרב, בהיעדרו של מפקד חיל הים, האלוף זאב אלמוג, שהיה באותו שבוע בביקור בדרום אפריקה, כאמור. עיקרי התכנית כללו פשיטה של לוחמי שייטת 13, שיגיעו בהשטה באמצעות סירות גומי וסירות מהירות. הסירות יובלו על ספינות סער. התכנית כללה את פריקת סירות הגומי מול היעד בטווח גדול מהחוף, תנועת סירות עד לטווח קילומטר מהחוף והמשך בשחייה עד לנקודה צפונית ליעד בשני גלים. עם ההגעה ליעד תתבצע תקיפה של שלושת המבנים בו-זמנית בשלב ראשון, ובשלב השני חיפוש ותקיפת שני מבנים נוספים.
התכנית התקבלה, אך האישור לביצוע ברמת שר הביטחון התעכב. לשייטת הוגדרה כוננות 48 שעות לביצוע. התקופה נוצלה לתרגולים באש, תנועה בפרדסים ותרגילי חשיבה.
בשעות הערב של 16 באפריל 1980 הגיע מידע שחוליית הפיגוע תצא לדרך למחרת. ההתרעה הותירה כחצי יממה להכנות. ריכוז הלוחמים לשייטת נערך במשך הלילה. חלק מהלוחמים היו במבצע אחר וכתוצאה מכך הגיעו רובם ללא שינה בלילה שלפני הביצוע. הזמן הקצר לא אפשר ביצוע תרגיל מודל.
תדרוך אחרון בפני הרמטכ"ל וראש מספן הים נערך ב-17 באפריל בשעה 11:00. בתדרוך נקבע כי הורדת הסירות תתבצע בטווח קצר יותר מהחוף. כן הוחלט שבעת הפתיחה באש ביעד תיעשה הפגזת חוף מתותחי ספינות הטילים על יעד 10 ק"מ מדרום לגזרת הפשיטה לצורך הסחה.
מזג האוויר והים היו סוערים והתחזית ניבאה ירידה נוספת בטמפרטורות. הייתה לכך השפעה בעת העמסת והורדת הסירות, ולקראת ההחפה גל הגיבוע הוריד בכח את השחיינים אל הסלעים וגרם לחוסר סדר מסוים. הירח היה במולד ולכן היה הלילה חשוך והתאים לפעילות פשיטה.
שלב ההישט
קיצור זמן ההתרעה חייב את העמסת סירות הגומי על ספינות הסער בשעות האור של יום חמישי, 17 באפריל. ההעמסה בוצעה בים גלי וברוח צפונית חזקה. חלק מערכות ההרמה של סירות הגומי היו חדשות ושונות מהרגילות, והשילוב של הים הגלי וחוסר הניסיון עם ערכות ההרמה הביא לתקלה שבמהלכה נקרעו שלוש סירות בעת העמסתן על הספינות. סיבוך נוסף היה בשל מעבר קרוב של אוניית משא, שחייבה את הסתרת הפעולה. בהמשך, אוניית ביון סובייטית שעמדה בקרבת הנתיב המתוכנן חייבה שינוי נתיב ומעבר קרוב יותר לחוף. כתוצאה מכך הורדו הסירות קרוב יותר לחוף מן המתוכנן, וכך קוצר שלב התנועה שלהן וחלק מהעיכוב פריקת הסירות והתארגנות ליד ספינת הפיקוד. שלוש סירות גומי נפגעו בעת ההעמסה. מחוסר סירות החליט עמי אילון להשאיר את כוח החילוץ באח"י יפו (סער 4).
הפלגה בסירות ושחייה
בשעה 21:30 יצאו הסירות לעבר החוף. בשל מצב הים הייתה תנועת סירות הגומי איטית מאוד. גורם נוסף שהאט עוד יותר את תנועת הסירות היה כמות עצומה של שקיות ניילון שהיו בים, שגרמו לתקלות רבות במנועי הסירות. כשהוחלט לגרור את הסירות התקולות על ידי הסנוניות הסתבר שערכות ההרמה, שהיו גם ערכות גרירה לסירות, יצרו בעיות בים הגלי ששרר באזור. מהירות התנועה הייתה איטית והגיעה רק למחצית מהמהירות המתוכנת.
טבילת השחיינים נעשתה מול היעד, במרחק גדול מהחוף, בשעה 23:54. החפת כח הפשיטה תוכננה להיעשות בשני גלים, אך כדי להשיג את הזמן שאבד החליט אילון להחף את הגל השני מבלי להמתין לסריקת חוף על ידי הגל הראשון. בעת השחייה נוצרה סטייה של הכוח לכיוון צפון מזרח. עוזי לבנת, בכח הסנוניות, הבחין בטעות ונתן תיקון הכוונה. הבית הדו-קומתי, שהיה מואר, נתגלה לשוחים שהגיעו לנקודת ההחפה המתוכננת. כ-40 דקות אחר חצות היו כל הפושטים בחוף.
התנועה בחוף
נתיב ההליכה תוכנן בתוך פרדס והצעידה על העלים היבשים עוררה רעש. בשל העיכוב בלוח הזמנים והרעש מהעלים היבשים החליט אילון לשנות נתיב ולנוע לאורך שדה חרוש לנקודת היערכות, מזרחית למבנה הדו-קומתי. ההליכה הייתה טובה ומהירה אך הכוחות נתקלו במכשול - תעלת מים, וכן בהבדלי גובה, מכיוון שהשדה היה גבוה בכ-2 מטר מאזור הבניין. לאחר שהובררה המכשלה קיבל אילון החלטה להחזיר את חוליות בן-צור (כוח 1), מושינסקי (כוח 2) וחוליית החפ"ק על עקבותיהם ולעבור בכל זאת דרך הפרדס. חולית שי ברוש (כוח 3) המשיכה בדרכה ליעדה, הבניין החד קומתי בצד מזרח. חוליית מושינסקי וחולית החפ"ק נערכו במרחק 15 מטר מהבית הדו-קומתי. למרות שעת הלילה המאוחרת הבית היה מואר הורגשה תנועת אנשים ומשאית קרבה אל הבית. ליד הבית נצפו שני שומרים, אך אלה לא הבחינו בלוחמים.
הלחימה ביעד
בשעה 2:11, בהוראת עמי איילון, פתחו כוחות הפשיטה בו זמנית במכת אש חזקה על שלושת היעדים. הלוחמים התקרבו אל המבנים והטילו עליהם רימוני רסס. הפתעת המחבלים הייתה מלאה. החוליה נתפסה ליד בניין מפקדה הדו-קומתי, בדיוק כאשר העמיסו ציוד על הרכב שאמור היה לקחת אותם לאזור הביצוע ב, בקריית שמונה. תוך כדי הלחימה הפעילו הלוחמים מטעני נפץ מסוג "גור", במשקל 5 ק"ג לכל מטען, והרסו את הבתים. בבית הדו-קומתי השתמש דורון מושינסקי במטען כפול, במשקל 10 ק"ג, אותו השליך לתוך בניין מפקדת המחבלים. במקום לא היה מסתור ומושינסקי, שלא הספיק להתרחק, נפגע מאבן שנפגעה בכתפו והוא נפצע. סגנו, יואב גלנט, הוביל את פינוי הכח אל החוף.
עמי אילון החליט שמרבית היעדים הושגו ופקד לנתק מגע. הוא הורה לכוח בן-צור שלא להשיב אש אלא להתפנות. דורון מושינסקי קיבל טיפול ראשוני מהרופא בחפ"ק. הוא הושכב באלונקה מתנפחת והורד למים. הכח התפנה מחוף הים בשחייה אל הסירות.
פינוי
הלוחמים התרכזו בנקודת יציאה והתפנו בחוף, תוך כדי שנורית עליהם אש בלתי מכוונת מעמדות מחבלים לכיוון הים. הפושטים יצאו בשחייה של כ-2 ק"מ אל הסירות. כוח מושינסקי בפיקוד יואב גלנט ואנשי החפ"ק יצאו ראשונים, אחריהם בן-צור ואנשיו, יחד עם אילון. חולית שי ברוש איבטחה את נקודת הפינוי והתפנתה אחרונה. כוח הסירות התקרב לטווח קצר מהחוף ואסף את השוחים. הפצועים דורון מושינסקי ורני פרידלנדר קיבלו טיפול מהרופא בסירה. לפני השעה 4 לפנות בוקר נמצאו כל הפושטים בסירות. השיט למפגש עם ספינות הטילים ארך כ-50 דקות והתקיים בדמדומי בוקר. העמסת הסירות לסטי"לים נעשתה ללא בעיות, ושני הפצועים הועלו לאח"י יפו ופונו במסוק למרכז רפואי רמב"ם.
סיוע באש מהים אל החוף
כאמור, בתכנון נקבע שבמקביל לפתיחה באש של הפושטים יבצעו ספינות הסער הפגזה מהים בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ על יעדי מחבלים, כהסחה. לגבי נושא זה נעשה שיקול נוסף, ואישור שר הביטחון לביצוע הירי ניתן בשעה מאוחרת. ההפגזה נערכה לאחר נסיגת הכוחות הפושטים מהחוף. שלוש ספינות סער 3 ירו 20 פגזים על יעד ההסחה, מדרום לאזור הפעולה, ו-28 פגזים על אזור יעד הפשיטה. סה"כ נורו 48 פגזים. לא אובחנו תוצאות לירי זה.
החלטות מפקדים במהלך הפשיטה
אף כי המודיעין לגבי חולית המחבלים ומועד יציאתה המתוכנן היה איכותי, נדרש מפקד כוח הפשיטה, עמי אילון, למספר החלטות במהלך הפעולה:
גם ראש המטה הכללי, רפאל איתן, הגיע במקביל למסקנה שאין צורך בהישגים נוספים וב-2:45 פקד על פינוי כוח הפשיטה מהחוף. האהלים שהוגדרו לטיפול בשלב ב' לא טופלו וגם עמדת מקלע של המחבלים מדרום ליעד, שירתה אש לא מכוונת, לא הושמדה.
שר הביטחון, עזר ויצמן, התערב במהלך ההפלגה אל היעד ודרש שהפגזת החוף על ידי ספינות הטילים תיעשה באישורו, מכיוון שהפגזת חוף הייתה עלית מדרגה בלחימה. לאחר שיחה עם הרמטכ"ל התקבל האישור בשעה 02:20. בניגוד לתכנון המקורי, הירי לא בוצע במקביל לפתיחה באש של הפושטים אלא לאחר שכוח שייטת 13 התפנה מהחוף.
תוצאות
המשימה בוצעה בהצלחה. למחבלים היו כעשרים הרוגים, ובהם שלושה מחבלים מתוך הקבוצה שהייתה אמורה לבצע את הפיגוע. לפושטים היו 2 פצועים שפונו לחוף, משם בשחייה לסירות הגומי שהביאום לספינת הפיקוד אח"י יפו וממנה במסוק למרכז רפואי רמב"ם.
ראש המטה הכללי רפאל איתן הביע את הערכתו לביצוע:
ג'ק צ'מפיון
ביוגרפיה
צ'מפיון נולד בעיירה בלקסבורג וירג'יניה וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה. בגיל 13 עבר ללמוד בחינוך ביתי.
קריירה
בשנת 2015 צ'מפיון החל את הקריירה שלו בגיל עשר עם תפקיד קטן בסדרה "בתוך הבועה" ובשני סרטים קצרים.
בשנת 2016 גילם את הגרסה הצעירה של בובי ברווינג (מאט דאלאס) בקומדיה הרומנטית "Where Are You, Bobby Browning?" שנה לאחר מכן שיחק בסרט הדרמה "Extraordinary" ובסרט "Message in a Bottle".
בשנת 2018 שיחק בתפקיד ראשי סרט האימה "The Night Sitter". שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד קטן בסרט "הנוקמים: סוף המשחק".
בשנת 2022 גילם את חוויאר סוקורו בסרטו של ג'יימס קמרון "אווטאר: דרכם של המים", צ'מפיון אמר הוא היה רק בן 12 כאשר נבחן לתפקיד. ביוני 2022 נמסר על ליהוקו של צ'מפיון לסרט ההמשך "צעקה 6".
מדיאה בנג'מין
מדיאה בנג'מין (Medea Benjamin, נולדה בשם: סוזאן בנג'מין, באנגלית: Susan Benjamin; נולדה ב-10 בספטמבר 1952) היא פעילת שמאל יהודייה-אמריקאית. ייסדה את ארגון השמאל הפוליטי Code Pink יחד עם בעלה קווין דאנהר (Kevin Danaher), אשר פועל בין השאר למען מדינה פלסטינית וקידום הנרטיב הפלסטיני בסכסוך הישראלי-פלסטיני. כמו בעניין ישראל, היא מקדמת עמדה ברורה נגד מדיניות החוץ של ארצות הברית בקובה, בעיראק, בפקיסטן ובאפריקה.
גדלה בניו יורק ולמדה באוניברסיטת טאפטס. בשנים 1979-1983 למדה בקובה, שם התחתנה והחלה לכתוב בעיתון קומוניסטי. היא גורשה לאחר שכתבה מאמר ביקורת כנגד השלטון.
יש לה תואר שני בכלכלה מהניו סקול ותואר שני בבריאות הציבור מאוניברסיטת קולומביה. כיום היא גרה בוושינגטון די. סי.
בפוליטיקה
בשנת 2000 רצה בנג'מין לסנאט בקליפורניה תחת ה-Green Party וקיבלה 3% מהקולות. מאז היא פעילה במפלגה ותומכת בפעילות ה-Progressive Democrats of America.
פעילות
בשנים 2002-2009 עסקה רבות בהפגנות כנגד מלחמת עיראק. בשנת 2006 ארגנה סיוע לפליטים לבנוניים במלחמת לבנון השנייה, ומחאה כנגד ההפצצות הישראליות. בשנת 2008 ארגנה מחאות כנגד מבצע עופרת יצוקה ואף ביקרה ברצועת עזה לאחר הלחימה. היא אף שלחה משלחות סיוע לרצועה. בשנת 2014 גורשה ממצרים עקב פעילות למען עזה בשיתוף עם גורמי חמאס (שהוגדר על ידי הממשל המצרי באותה שנה כארגון טרור).
הביעה מחאה נרחבת כנגד השימוש הצבאי של ארצות הברית בכלי טיס בלתי מאוישים בהפצצות בסומליה, פקיסטן ותימן. בנימין עוררה ביקורת כאשר הביעה תמיכה בשלטונו הסוציאליסטי של הוגו צ'אווס בוונצואלה.
ביקורת
בשנת 2013, מיקמה הליגה נגד השמצה, את ארגון code pink בראשותה של בנג'מין, במקום השלישי ברשימת 'הארגונים העוינים והמסוכנים ביותר לישראל הפועלים בארצות הברית'.
כלכלת קוריאה הצפונית
כלכלת קוריאה הצפונית היא כלכלה מתוכננת, שבה כל הסקטורים של הכלכלה נמצאים בשליטה מלאה של המדינה. קוריאה הצפונית היא מהכלכלות הריכוזיות ביותר בעולם, וממשיכה במדיניות זו גם לאחר התפרקות הגוש הקומוניסטי. למרות ליברליזציה מסוימת של הכלכלה, נמנעת ממשלת קוריאה הצפונית מביצוע שינויים ממשיים.
השליטה היפנית והחלוקה
משנות העשרים של המאה העשרים החל השלטון הקולוניאלי היפני בפיתוח התעשייה בחלק הצפוני של חצי האי קוריאה (אז זו הייתה מדינה אחת), שהיה דליל בתושבים, ביחס לחלק הדרומי. התיעוש המהיר הוביל להגירה מהדרום החקלאי יותר לצפון המתועש. תופעה זו הופסקה לאחר חלוקת חצי האי קוריאה לשתי מדינות: קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית. לאחר החלוקה נוצר אי שוויון בחלוקת המשאבים הכלכליים בין שתי המדינות החדשות: ב-1945 לצפון היה אוצרות טבע רבים יותר מלדרום אך לדרום היה 2/3 מכוח העבודה בחצי האי. באותו זמן 65% מהתעשייה הכבדה של חצי האי הייתה בתחומי הצפון בעוד ש-63% מהחקלאות הייתה בתחומי הדרום. עם הקמתה של קוריאה הצפונית, שנשלטה על ידי מפלגת הפועלים של קוריאה בראשות קים איל-סונג, החלה הממשלה בכינון כלכלה ריכוזית כיאה למדינה קומוניסטית. פעולות אלה נקטעו עם פריצתה של מלחמת קוריאה, אשר גרמה הרס ואבדות רבות ברכוש וחיי אדם.
השיקום, הפיתוח והצמיחה המהירה
עם סיום מלחמת קוריאה החל שוב השלטון בהפיכת הכלכלה לריכוזית. התעשייה המסחר והחקלאות הולאמו. בנוסף החלה קוריאה הצפונית לקבל סכומי עתק ועזרה טכנית מברית המועצות וסין כדי לשקם את כלכלתה: מפעלי תעשייה רבים שוקמו ונבנו חדשים, מערכת התחבורה פותחה- נסללו כבישים, נבנו מסילות רכבת ונמלים; נבנו תחנות חשמל, קווי חשמל רבים נפרסו והונחו צינורות להובלת מים ונפט. ערים רבות הורחבו ונבנו בהם בנייני ציבור ומגורים. תנופת הבנייה והשיקום התאפשרה לא רק בזכות הסיוע הרב מהשכנות הקומוניסטיות אלא גם בזכות משמעת העבודה החזקה ששררה במדינה ובזכות המוביליזציה של כוח העבודה שלה. בשנות ה-60 רמת החיים הממוצעת של האזרח הצפון קוריאני הייתה גבוהה מזו של הדרום קוריאני, שירותי הבריאות והחינוך בקוריאה הצפונית היו משופרים יותר והתוצר מקומי גולמי לנפש היה גבוה יותר. למעשה, עד תחילת שנות ה-70, הייתה קוריאה הצפונית המדינה המתועשת היחידה באסיה פרט ליפן.
מאמצים למודרניזציה
החל משנות ה-70 הואט קצב הצמיחה והרשויות בקוריאה הצפונית החליטו שיש צורך במודרניזציה של התעשייה הכבדה ולצורך כך לקחו הלוואות רבות ממדינות הגוש הקומוניסטי (בעיקר ברית המועצות) וממדינות קפיטליסטיות. אך קוריאה הצפונית לא עמדה בתשלום החובות מסיבות שונות ובראשן העובדה שהוציאה סכומים רבים לצורכי צבא, והכנסותיה מייצוא קטנו בעקבות הירידה בביקוש למוצרים צפון קוריאניים.
הדעיכה והמצב הנוכחי
לאורך שנות ה-80 הידרדר מצבה הכלכלי של קוריאה הצפונית והתוצר לנפש היה לשליש מזה של שכנתה הדרומית. עם הסיבות להידרדרות ניתן למנות את ההוצאה הצבאית העצומה לצורכי צבא שעומד על בין 24%-30% מהתמ"ג, ניהול כושל, שחיתות, וירידה במשמעת העבודה, וגאוגרפיה המקשה על חקלאות. אף על פי זה לא שינה השלטון את מדיניותו הכלכלית והמשיך בה. ב-1991 עם התפרקות ברית המועצות ונסיגתה של סין מעקרונות הכלכלה המתוכננת, בוטלו הסכמי הסחר המועדף שהיה לקוריאה הצפונית עם סין וברית המועצות לשעבר. מצב זה השפיעה לרעה בצורה קיצונית על קוריאה הצפונית שנהנתה לפני כן מאנרגיה במחיר מסובסד ומקור לייצא את תוצרתה. על ידי כך בודדה כלכלת קוריאה הצפונית התבודדה עוד יותר כשגם שתי הענקיות הקומוניסטיות, שכנותיה כבר אינן מהוות גב כלכלי (ואידאולוגי). נוצר מחסור רב במוצרים בסיסיים, תחנות כוח הפסיקו לפעול בעקבות מחסור בדלק, דבר שהוביל לצמצום רב של התפוקה הפוטנציאלית של מפעלים רבים והוביל גם לסגירה של מפעלים רבים. בשנת 1994 ו-1995 פגעו שיטפונות ביבולים החקלאיים של המדינה וגרמו למחסור חמור ביותר במזון בשנים אלה ובשנים שלאחר מכן. רעב כבד פשט ברחבי המדינה שגם לפני כן היה בה מחסור באוכל. לפי הערכות ברעב מתו בין 600,000 ל-2,000,000 בני אדם מרעב או ממחלות שקשורות בו או בחוסר תרופות וטיפול רפואי. מאז ישנם דיווחים רבים על בריחה מסיבית של בני אדם מהמדינה לסין, שכנתה, דרך נהר יאלו ונהר טומן. המשבר הכלכלי הגיע לשיאו בשנים 1997-1998 שבהן לפי האו"ם כ-60% מהילדים במדינה סבלו ממחסור כרוני במזון. לפי הערכות בין השנים 1991 ל-1998 הצטמקה כלכלת של קוריאה הצפונית, כלומר התמ"ג שלה בכ-50%. מאז 1999 עד עצם היום הזה מתבססת קוריאה הצפונית על סיוע בינלאומי כדי להאכיל את אזרחיה. בשנת 2002 הוחל ברפורמה מוגבלת, הכוללת הסרת הפיקוח על המחירים ממוצרים (דבר שגרם להאמרת מחירים), ומתן רשות לחקלאים למכור את תוצרתם העודפת בשוק.
צמיחה כלכלית
לאחר סיום מלחמת קוריאה ב-1953 עד אמצע שנות השישים עמד שיעור הצמיחה הממוצע של הכלכלה הצפון קוריאנית על כ-10%+ בשנה, שבא בעקבות מאמצי שיקום כבירים. בשנות ה-70 וה-80 עמד שיעור הצמיחה השנתי על 2-3 אחוז בשנה. ירידה זו נבעה מירידה בסיוע הסובייטי והסיני, וההוצאות הגדלות על צבא. בשנות ה-90, עם נפילת הגוש הקומוניסטי והתוצאות שבאו בעקבותיו (איבוד שוקי ייצוא מסורתיים, ביטול הסכמי סחר מועדפים, ודרישה לסחר באמצעות מטבע חוץ ולא סחר חליפין), הצטמקה הכלכלה בצורה חדה ביותר שבאה לידי ביטוי בצמיחה שלילית. מאז 1999 ישנה צמיחה כלכלית חיובית בשיעורים קטנים.
הצמיחה הכלכלית הריאלית לפי שנה:
מדיניות תקציבית
כל נושא התקציב בקוריאה הצפונית נשלט ומיושם על ידי משרד האוצר. התקציב בקוריאה הצפונית, כמדינה עם כלכלה מתוכננת חשוב ביותר לקביעת סדר העדיפויות הכלכלי כיוון שרוב השקעות ההון בכלכלה נעשות על ידי המדינה. לפי שיטה זו הממשלה מחליטה על סדר העדיפויות של ההשקעות בכלכלה הלאומית. בשנת 1974 בוטלו המיסים אך אין זה משנה כיוון שרובם ככולם של הכנסות הממשלה מגיעים ממס על מכירות, וממס על רווחי עסקים (מפעלים, חנויות, חוות חקלאיות ועוד). משרד האוצר הצפון קוריאני מכין את התקציב ומפרסם את עיקריו במליאה של הפרלמנט, וצריך לזכות באישורו. הפרטים נמסרים במליאה בדרך כלל על ידי ראש הממשלה או שר האוצר. בנאום זה הוא מפרט את עיקרי התקציב, נתונים על השנה הפיסקלית שחלפה ותחזיות לשנה הפיסקלית החדשה. שנה פיסקלית בקוריאה הצפונית מתחילה ב-15 באפריל ומסתיימת ב-14 באפריל שנה לאחר מכן. לאחר מלחמת קוריאה עלו הוצאות הממשלה באופן קבוע. בשנות ה-90 גרם המצב הכלכלי החמור למשבר פיסקלי: בשנת 1999 היו הוצאות הממשלה והכנסותיה קטנים בכ-50% מאלה של 1994. מאז 1999 ישנה עלייה קטנה בתקציב (הוצאות והכנסות) אך התקציבים של השנים האחרונות ממשיכים להיות קטנים גם במונחים היסטוריים (תקציב קטן יותר מזה של 1981).
התקציב של קוריאה הצפונית (במיליארדי $):
מדיניות מוניטרית
המטבע של קוריאה הצפונית הוא וון צפון קוריאני שמתחלק ל-100 צ'ון. המטבע מונפק על ידי הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית והוא הילך הכסף החוקי היחידי בתוך המדינה. קיימות הגבלות רבות על סחר במט"ח, ולמעשה הוא נתון לשליטה ממשלתית מוחלטת. מבקרים מחו"ל לא יכולים לקנות במדינה עם מטבע חוץ אלא חייבים להמיר אותו במטבע המקומי, בשער חליפין מלאכותי (שנקבע על ידי הרשויות). בשנת 2002, לאחר הסרת הפיקוח על המחירים האמירו המחירים חדות.
מדיניות מיסוי
באופן רשמי, תושבי קוריאה הצפונית אינם מחויבים בתשלום מיסים כלשהם. לטענת המשטר הצפון-קוריאני, קוריאה הצפונית היא נכון להיום המדינה היחידה בעולם שאזרחיה פטורים לחלוטין מתשלום מס, והמדינה אף מציינת מדי שנה את "יום ביטול המס" ב-1 באפריל, במסגרת שורת אירועים ואזכורים שונים המשמשים להעלאת קרנו של המשטר.
עם זאת, המשטר הצפון-קוריאני עדיין גובה הכנסות מאזרחי המדינה, וזאת באמצעות שימוש נרחב במסי קנייה שונים. תושבי קוריאה הצפונית לא משתמשים במונח "מס" או "מיסים", וכל התייחסות לתשלומים המועברים מתושבי המדינה לשלטונות מתורגמת למונחים חלופיים כדוגמת "חישוב הכנסה סוציאליסטית", "הכנסה לניהול כלכלי סוציאליסטי", ועוד מונחים נרדפים ברוח זו.
תעשייה
לאחר מלחמת קוריאה הוחל בשיקום ופיתוח מסיבי של התעשייה במסגרת תוכנית חומש בסיוע סובייטי וסיני. הדגש הושם על תעשייה כבדה (לאורך שנות החמישים והשישים 50% מההשקעות ההון הופנו לתעשייה) ונעשו השקעות הון רבות בפיתוח תעשיית מכונות, מכרות, כימיקלים, ציוד תעשייתי, תעשייה צבאית ועוד. ישנה גם תעשייה קלה אך זו מפגרת אחרי התעשייה הכבדה. מתחילת שנות ה-90, עם התפרקות ברית המועצות, סובלת התעשייה ממחסור חמור בדלק מאחר שרוסיה אינה מוכנה עוד למכור לקוריאה הצפונית דלק במחיר מסובסד ומחסור של צפון קוריאה במטבע חוץ. כתוצאה מכך לאורך שנות ה-90 ירדה חדות תפוקתם של המפעלים ורבים נסגרו.
מסחר
המדינה שולטת ברוב הסחר במדינה. לאחר החלוקה וכינון שתי הקוריאות, הולאמו כל החנויות והבנקים, וכיום כל החנויות והבנקים הם בבעלות ממשלתית. משנת 2002 מותר לחקלאים למכור את תוצרתם העודפת בשוק במחירים שנקבעים על ידיהם באופן עצמאי ולאו דווקא במחירים מלאכותיים שנקבעים על ידי המדינה.
נשיא לטביה
נשיא לטביה (בלטבית: Latvijas Valsts prezidents) הוא ראש המדינה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים הלאומיים של הרפובליקה של לטביה.
תקופת כהונתו היא ארבע שנים. לפני 1999 היו שלוש שנים. ניתן לבחור אותו או אותה בכל מספר פעמים, אך לא יותר מפעמיים ברציפות. במקרה של נבצרות הנשיא/ה, יושב ראש הסאיימה לוקח על עצמו את תפקיד הנשיא. לדוגמה, לאחר מותו של ג'ניס צ'קסטה, יו"ר הסאיימה, פאולס קלניץ', שימש כנשיא בפועל בשנת 1927, לפני שניתן היה לבחור נשיא חדש.
מתוקף תפקידו, הנשיא יכול לפזר את הסאיימה ולהכריז על בחירות מוקדמות. ברם, שלא כמו מקבילו האסטוני, תפקידו של נשיא לטביה אינו טקסי לחלוטין. עם זאת, הוא אינו חזק כמו נשיא ליטא. שלא כמו באסטוניה, הוא חולק את הקבינט עם הממשלה וראש הממשלה. עם זאת, הוא אינו אחראי פוליטית למילוי תפקידו ועל כל פקודות הנשיאות שיוצאת יש להחתים מחדש את חבר הקבינט – בדרך כלל ראש הממשלה.
נושא המשרה האחד עשר והנוכחי, והשביעי מאז הכרזת העצמאות, הוא אדגארס רינקביצ'ס שנבחר ב-31 במאי 2023 והחל את כהונתו הראשונה בת ארבע השנים ב-8 ביולי 2023.
דלקת קרום הלב
פריקרדיטיס (באנגלית: Pericarditis) היא דלקת של קרום הלב (פריקרד), שהוא שק-סיבי המקיף את הלב. הגורם לדלקת קרום הלב הוא לרוב זיהום ויראלי. סיבות נוספות לדלקת כוללות זיהום בקטריאלי כתוצאה מחיידק השחפת, פריקרדיטיס אורמית, דלקת הנגרמת לאחר אוטם שריר הלב, סרטן, מחלות אוטואימוניות וטראומה לבית החזה. לעיתים קרובות הסיבה לדלקת אינה ברורה.
הסימנים לפריקרדיטיס כוללים כאבים פתאומיים וחדים באזור החזה, העשויים להקרין גם לכתפיים, לצוואר או לגב. הכאבים מוקלים לרוב בישיבה ומחמירים בשכיבה או בנשימה עמוקה. סימפטומים נוספים כוללים חום, חולשה, פלפיטציות וקוצר נשימה. הופעת התסמינים עשויה להיות גם הדרגתית. אמצעי אבחון נוספים כוללים בדיקת בא.ק.ג., העשויה בחלק מהמקרים להציג שינויים אופייניים, חיכוך פריקרדיאלי בהאזנה לקולות הלב ובדיקות דימות המציגות הימצאות של נוזלים בשק הלב.
הטיפול בפריקרדיטיס הוא לרוב באמצעות תרופות מסוג נוגדי דלקת שאינם סטרואידים וקולכיצין. במידה ולא ניתן לטפל בתרופות אלו, ניתן לעיתים טיפול בסטרואידים. במרבית המקרים חולפים התסמינים תוך מספר ימים עד שבועות, אם כי בחלק מהמקרים המחלה עשויה להימשך מספר חודשים. סיבוכי המחלה כוללים התפתחות של טמפונדה קרדיאלית - מצב בו נוזלים בתוך שק הלב מפריעים ללב לבצע דיאסטולה (הרפיה) ומיוקרדיטיס. השכיחות של פריקרדיטיס היא כ-3 אנשים מתוך 10,000 בשנה. רוב החולים הם גברים בין הגילאים 20-50. יותר מ-30 אחוזים מהחולים יסבלו מהמחלה יותר מפעם אחת בחייהם.
המחלה מתויגת ככרונית במידה והתסמינים אינם חולפים במשך 6 חודשים.
אפידמיולוגיה
כ-5 אחוזים מהחולים המגיעים למיון עם כאבים בחזה סובלים מדלקת בקרום הלב. שני שלישים מהחולים הם גברים, ושליש הם נשים. שליש מהמקרים קשורים לשריר הלב. נמצא גם שכ-30% מהאנשים עם דלקת פרקידיטיס ויראלית או פריקרדיטיס של סיבה לא ידועה יש אירועים חוזרים יותר.
תסמינים
כאב מתחת לחזה או מתחת לפלוריטי משוער, עם קרינה אל רכס הטרפז (החלק התחתון של עצם השכמה) הוא כאב אופייני לדלקת הלב. יש הקלה בכאב בדרך כלל על ידי ישיבה או כיפוף קדימה, ומחמיר על ידי שכיבה או על ידי שאיפה (לקיחת נשימה). תסמינים אחרים של פריקרדיטיס הם שיעול יבש, חום, עייפות, קוצר נשימה, כאבים חדים במוח (כולל עלייה בלחץ הנוזלים בו) וחרדה. בשל הדמיון שלו לכאב של אוטם שריר הלב (התקף לב), דלקת קרום הלב יכולה להיות מאובחנת בטעות כהתקף לב. אוטם שריר הלב החריף יכול להיות גם גורם לדלקת קרום הלב, אך הסימפטומים לעיתים קרובות שונים מספיק כדי להצדיק אבחנה.
בדיקה גופנית
הסימנים הפיזיים הם כמו מטופל במצוקה, כאבים בחזה הקשורים לתנוחה מסוימת, להיפרהידרוזיס (הזעה מוגברת); וגם של אי ספיקת לב בצורה של טמפונדה קרום הלב. טמפונדה קרום הלב היא דחיסה של חללי הלב על ידי הנוזל תחת לחץ של קרום הלב, ובכך מונע את הלב מלהתמלא כראוי. טמפונדה היא סיבוך שיכול לקרות בעקבות דלקת קרום הלב. זהו סיבוך רציני הדורש טיפול דחוף. יש צורך כטיפול לבצע ניתוח על מנת לשאוב את הנוזל החוסם את הלב ושמונע את תפקודו הרגיל.
סיבוכים
ברוב המקרים החולים מתרפאים ללא תופעות לוואי, אך יש סיכוי שזה יחזור לסורו.
כמו שאמרנו מקודם הסיבוך הקורה בעקבות דלקת קרום הלב הוא טמפונדת הלב. נבחין זאת בחולים שחווים את הסימנים הקלאסיים של דלקת קרום הלב, אך לאחר מכן מראים סימנים של הקלה, ואז התקדמות לסימנים של טמפונדת לב אשר הם עייפות, חוסר ערנות, לחץ דם נמוך, קולות לב מרוחקים על השריה, ושוויון של כל לחץ הדם הדיאסטולי על צנתור לב.
ניתן לאשר אבחנה על טמפונדה על ידי אקוקרדיוגרפיה של הבינה, אשר אמור להראות עיכוב פריקרדיאלי גדול ותמוטטות הדיאסטולי של החדר הימני ואטריום הימני. צילום רנטגן חזה בדרך כלל מראה צללית לב מוגדלת וריאות ברורות, אף על פי שגודש ריאתי בדרך כלל לא נראה בצילום רנטגן.
קליני
בדרך כלל, דלקת קרום הלב מתבטאת בכאב בחזה שיכול להיות פתאומי, ממושך, מדיאלי או לרוחב משמאל. הכאב גדל עם שאיפה וזו הסיבה לקשיי נשימה, הוא גדל גם כאשר החולה בשכיבה אך נרגע בישיבה.
המאפיינים לדלקת קרום הלב הכי נפוצים הם הזמן הממושך והקושי בנשימה. לעיתים רחוקות נוכל גם לאבחן חום או תסמינים לווירוס ויראלי. באבחון ניתן לשים לב לשפשוף שרירי הלב : זהו רעש שטחי שנתפס במהלך הסיסטולה והדיאסטולה, שמזכיר "גיליון נייר מקומט" או "סדק של בד עור חדש". הרעש ממשיך גם במצב דום נשימה וזה מה שתומך באבחון דלקת קרום הלב מכיוון שזה מבדיל בין ממחלות לב אחרות.
קיימים גם תסמינים המעידים על מצב חריף יחסית של הדלקת שניתן להבחין. הם ירידה בלחץ הדם הסיסטולי, כבד רגיש, וורידי הצוואר בולטים במיוחד.
בדיקות נוספות
בהתאם לזמן הממושך של הדלקת קרום הלב, היא מחולקת לשתי קטגוריות "חריפה" ו- "כרונית". דלקת קרום הלב חריפה נפוצה יותר מאשר דלקת כרונית, והיא יכולה להתרחש בעקבות סיבוך של זיהומים, תנאים אימונולוגיים, או אפילו כתוצאה מהתקף לב (אוטם שריר הלב). נכון שדלקת קרום הלב כרונית פחות נפוצה אך היא נמשכת יותר זמן. לדלקת חריפה הוכח קלינית שהיא נמשכת עד 6 שבועות לעומת דלקת כרונית שנמשכת בין 6 שבועות ל-6 חודשים.
גורמים
אף על פי שפריקרדיטיס מאובחן קלינית, הסיבה הבסיסית היא לעיתים קרובות לא ידועה; עשויים לגלות זה רק בקרב 16–22 אחוזים מהחולים עם דלקת חריפה בלבד.
דלקת קרום הלב עלולה להיגרם על ידי זיהום ויראלי, חיידקי או פטרייתי. בעולם המפותח, מאמינים שווירוסים הם הגורם של כ 85% מהמקרים. הסיבה הנפוצה ביותר של דלקת קרום הלב בעולם היא דלקת עם שחפת. כמעט בשמונה מתוך עשרה מקרים לא זוהתה שום סיבה והאבולוציה פשוטה.
דלקת קרום הלב חריפה ולא חריפה
באופן עקרוני, גורמים זיהומיים ולא זיהומיים נבדלים.
נדיר המקרים שווירוס ויראלי גורם לחלות בדלקת קרום הלב. לעיתים רחוקות יותר יש מקרים שהפריקרדיטיס נגרם על ידי זיהום בקטריאלי, למשל משחפת או אלח דם.
אבל לעיתים רחוקות מחלה פטרייתית היא הסיבה.
אוטם שריר הלב עלול לגרום לדלקת פרקידיטיס, מההתחלה, או כמה שבועות לאחר מכן. במקרה הראשון, הוא מעיד על עובי קרום הלב (נמק ציורי קיר) וייתכן (לעיתים רחוקות) מעיד על סיכון לקרע הלב. במקרה השני, זוהי תופעה דלקתית ריאקציונרית.
דלקת קרום הלב מכווץ
זוהי מחלה כרונית, לעיתים קרובות וקשה לאבחון. זה מתגלה לעיתים קרובות עם כאב בטן (אבדומינלי)בצד ימין (בזמן מאמץ בהתחלה), מלווה בסימנים של אי ספיקת לב ימין (בצקת של הגפיים התחתונות, השפעות של נוזלי בחלל הבטן. ניתן לראות גם לחץ ורדי גבוה באופן שיטתי ולחץ כבד ורידי עלולים לגרום ל-"שחמת לב", המטופל עשוי לאחר מכן להיבדק עבור בדיקת שחמת הכבד ולא לבעיית לב. סיבוך זה יכול להופיע לפעמים 5 עד 10 שנים לאחר הריפוי של דלקת קרום הלב, ונראה אפשרי באופן מפתיע ללא עבר פריקארדיאלי. מתפתח לעיתים קרובות לפיברוזיס עם שיכול אז לגרום לעיכוב הלב ובעיקר להשפעה בעקיפין על הכבד. זה יכול גם, על פי כמה מחברים, להופיע על ידי הקרנות שונות או כמו לדלקת קרום הלב חריפה הנגרמת ממחלה ויברואקוסטית. זה נדיר שזה מסתבך מפריקרדיטיס שנגרם ממחלה ויראלית.
אקו-קרדיוגרפיה עשויה להראות באופן לא עקבי התעבות של קרום הלב עם מילוי לא תקין של הלב הנראה בבדיקת דופלר.
CT יכול לחזק את האבחנה על ידי הוכחת עיבוי של קרום הלב, כי הוא יכול להיות כללי או מקומי, אך הבדיקה המועדפת היא צנתור הלב הימין שהיא בדיקה פולשנית.
הטיפול עבור סיבוך זה הוא הסרה כירורגית של קרום הלב ("קרום הלב" או "דקורטיקציה"), שהוא ניתוח קפדני ועדין.
טיפול
ללא מצב של סיבוכים, אשפוז אינו הכרחי. באופן דומה, החיפוש אחר הסיבה אינו שיטתי בהיעדר סימן לערעור.
במקרה של הישנות, ניתן לחדש את אותו הטיפול. במקרים אלה, קולכיצין, שניתן במשך שלושה חודשים בשילוב עם אספירין, מקטין באופן משמעותי את הסיכון להישנות המחלה. מולקולה הזו, שניתנה בנוסף לטיפול הרגיל במהלך הפרק הראשון, גם משפרת את הסימפטומים וגם בנוסף מפחיתה את הסיכון להישנות המחלה.
פניציה
מפעלי פניציה הם מפעלים לייצור מוצרי זכוכית, שהוקמו בחיפה בשנת 1934. כיום פועלות תחת שם זה שתי חברות תחת בעלויות נפרדות:
צפון
בשנת 1945 עבדו במפעל בחיפה כ-220 עובדים והוא היה המפעל היחיד במזרח התיכון לייצור שמשות. כ-60% מהתוצרת של פניציה נמכרה בשנים 1944–1945 בארץ ישראל והשאר במדינות שכנות. תוצרת המפעל שעמדה על כ-150 אלף ממ"ק בשנת 1941–1942 עלתה לכ-555 אלף ממ"ק בשנת 1945–1946. בשנים 1945–1946 הורחב המפעל בחיפה והוקם בו בניין לייצור בקבוקים וכלי בית מזכוכית שהחל לפעול ביולי 1947.
ב-27 בפברואר 1949 הונחה אבן פינה למפעל שלישי של פניציה בחיפה. בשנת 1955 זכתה פניציה בפרס קפלן.
כמפעל הסתדרותי, הייתה הנהלת החברה כפופה להחלטות של ההסתדרות. בתחילת 1972 הוחלט להצמיד את שכר עובדי פניציה לדירוג עובדי המתכת. מאיר עמית, מנכ"ל "כור תעשיות", טען שהחלטה זאת היא גזר דין מוות לפניציה.
ב-1989 הוכרזה פניציה כמונופול בתחומי הזכוכית השטוחה, זכוכית הביטחון ומכלי הזכוכית.
באוקטובר 1989 נמכר המפעל בחיפה לוויליאם דווידסון, הבעלים של "תעשיות גארדיאן". המפעל, בניהולו של עודד טירה, עבר מהעסקת 380 עובדים, להעסקת 220 עובדים, תוך שמירה על היקף הייצור. החברה ייצאה כ-25% מתוצרתה. רוב הייצוא היה לאיטליה, בעיקר זכוכית דקה לתמונות. המפעל ייצא גם מסכים לטלוויזיות, מקלחונים וזכוכית מחוסמת. בשנת 1994 עבר המפעל בחיפה לפארק תעשייה ציפורית ועל האתר של המפעל הישן הוקם קניון חוצות המפרץ. בשנת 2012 עבר המפעל משבר כלכלי והוא נמכר לקרן פורטיסימו קפיטל.
בשנת 2020, על רקע התפרצות נגיף הקורונה בישראל, הוחלט לסגור את מערך הייצור והחברה התמזגה עם חברת אור אלום מקבוצת אלום גולד.
ירושלים
בינואר 1944 נפתח מפעל של פניציה בירושלים בשיתוף האוניברסיטה העברית, לייצור כלי זכוכית עדינים. עם שאר מפעלי סולל בונה, נכלל פניציה בקונצרן כור שהוקם ב-1944. בשנת 1969 עבר המפעל למבנה חדש והעסיק 58 עובדים.
דרום
בראשית ימי פניציה, במהלך מלחמת העולם השנייה, נעשו ניסיונות להביא חומר גלם למפעל מהנגב, ולימים נטען שהדבר נעשה בגלל שמקורות האספקה נותקו במהלך המלחמה. בתחילת שנות ה-50 הועבר חול מהמכתש הגדול לחיפה, אולם עלויות ההובלה היו גבוהות מעלות ייבוא החול מחוץ לארץ, ולכן עלה הרעיון להקים מפעל זכוכית בבאר שבע ובינואר 1952 הונחה אבן פינה למפעל. ביוני 1952 פורסם בעיתונות שעם פתיחת המפעל בבאר שבע ייפסק ייבוא הזכוכית לישראל, אולם זמן קצר לאחר מכן הופסקו עבודות הבנייה של המפעל, בנימוק של פגמים בבנייה ואתר המפעל נותר שומם עם שתי שורות של עמודים ענקיים. ההחלטה שלא לבנות את המפעל נתקבל לאחר שהתברר שההערכות לגבי הביקוש לזכוכית היו מופרזות ואף המפעל בחיפה עבד רק בכמחצית כושר ייצורו. בשנת 1955 הוחלט להשתמש במבנה בבאר שבע להקמת מפעל ללבני שמוט.
בשנת 1958 עלתה תוכנית להקים מפעל זכוכית בירוחם, שנדחתה בהיעדר ביקוש מספיק לזכוכית בישראל. בראשית 1960 הוחלט שוב על ידי כור, לאור התעוררות בביקוש, להקים מפעל זכוכית בנגב.
באמצע שנות ה-60 הוקם מפעל של פניציה בירוחם לייצור בקבוקי זכוכית קטנים לתרופות ומוצרי קוסמטיקה. במקביל הקימה גם חברת המשקאות "טמפו" מפעל לייצור בקבוקי זכוכית חד פעמיים, שהחל לפעול בתחילת 1968. במהלך השנים התקיימו מגעים בין פניציה לטמפו על שיתוף פעולה, ובאוגוסט 1976 נחתם הסכם על הקמת חברה משותפת לשיווק משותף של בקבוקי הזכוכית. המפעל של פניציה נפגע בשריפה בתחילת 1978 והושבת למשך חודשים רבים. חלק מהעובדים הועברו לעבוד במפעל של טמפו. בשנים 1978–1979 רכשה פניציה את מפעל הזכוכית של טמפו. אולם באותה תקופה ירדה הצריכה של בקבוקי זכוכית בישראל והמפעל נדרש להתייעל על ידי פיטורי עובדים.
באוקטובר 1987 קרס התנור במפעל בירוחם והמפעל הושבת למספר חודשים. המפעל שוקם ובמאי 1989 חזר לייצר בקבוקים וצנצנות שכולם יועדו למשק הישראלי. למרות היותו מונופול בייצור בקבוקי זכוכית בישראל, לא הצליח המפעל למכור את כל תוצרתו וסבל מהפסדים כבדים. בתחילת ינואר 1990 ההנהלה השביתה את רוב הפעילות במפעל והוציאה את העובדים לחופשה ללא תשלום. בכור הוחלט לסוגרו אם לא יגיע לאיזון תפעולי עד אמצע 1991. בסוף 1990 הציבה החברה אולטימטום בפני העובדים שאם לא יחתמו על הסכם הבראה שכלל פיטורי 50 מתוך 240 עובדים, המפעל ייסגר.
בשנת 2012 מונה ערן חיימוביץ' למנכ"ל החברה, ועם כניסתו לתפקיד התמודד עם חובות בגובה 323 מיליון ש"ח והקפאת הליכים שנכפתה על החברה. במסגרת הניסיונות להצלת המפעל, קרא חיימוביץ' לפגישה דחופה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ופעל להוזלת עלויות באמצעות חיבור המפעל לרשת הולכת הגז הטבעי. בשנת 2015 הפך המפעל לראשון בצפון שמתחבר לרשת החלוקה. חיימוביץ' היה מהתעשיינים הראשונים שביקרו את מחיר הגז הגבוה שנקבע במתווה הגז. במהלך כהונתו עברה החברה מהפסד תזרימי לפסים רווחיים. בשנת 2017, עם סיום כהונתו כמנכ"ל פניציה התמנה לתפקיד מנכ"ל תשתיות אנרגיה.
בשנת 2022 דווח על התאוששות של המפעל שעברה גם לייצא מתוצרתה. להתאוששות נתנו מספר סיבות, בהן גידול בצריכה העולמית של בקבוקי זכוכית במקום בקבוקי פלסטיק בגלל הדאגה לאיכות הסביבה, המלחמה באוקראינה ועלייה במחירי ההובלה.
שמירת שבת במפעל
במפעל בירוחם תנור הההיתוך פעל במשך שבעה ימים בשבוע, מפני שעלות הכיבוי של התנור יקרה מאד. בשל כך הכריזה ועדת הרבנים למען קדושת השבת ב-2017 על חרם על מוצרי פניציה (בעיקר על בקבוקי מיץ ענבים). הנהלת המפעל פרסמה בתגובה שסגירת המפעל בשבת אינה אפשרית והיא תביא לפשיטת רגל של המפעל ולפיטורים של 250 עובדים, בעקבות כך הובעה ביקורת חריפה על הוועדה, יאיר לפיד ערך ביקור במפעל יחד עם פנינה תמנו-שטה ואמר שזהו צעד ראשון למדינת הלכה, אביגדור ליברמן הגיב לאירועים והבטיח לפרק את הוועדה.
גולדקנופף אמר בתגובה שהפיטורים נובעים מניהול כושל של המפעל ולא מהחרם, עוד אמר שבידו אישור ממהנדס שניתן לכבות את התנור ללא עלות גבוהה.
במאי 2019 שר הכלכלה אלי כהן הכריז על מתווה לפיו המדינה תעניק לפניציה 15 מיליון שקל בכדי להבטיח שלא יפוטרו העובדים, והמפעל יעבוד בשבת בשיטת גוי של שבת, הוועדה לא קיבלה את הפתרון.
Apple Pay
Apple Pay הוא שירות תשלומים מבית אפל, שמאפשר למשתמשים לבצע תשלומים מול אנשים, ביישומוני iOS ובווב. הוא נתמך על ידי מכשירי אייפון, Apple Watch, אייפד ומק. השירות יכול לסרוק ולהחליף כרטיסי חיוב ואשראי תומכי תקן EMV במסופונים שלא דורשים מגע. אפל פיי לא דורש מסופונים ייחודיים לו. הוא דומה לשירותי תשלומים אחרים, יחד עם דרישה לאימות דו-שלבי כמו Touch ID, Face ID, קוד PIN או סיסמה. זאת באמצעות שבב NFC שנמצא במכשירים התומכים ומערכת הזיהוי הביומטרי של אפל.
זמינות במכשירים
השירות זמין בדגמי אייפון 6 ומעלה, אייפד אייר 2 ומעלה, מחשבי מק שכוללים Touch ID וכן בכל דגמי ה-Apple Watch. משתמשים עם מכשירי אייפון 5 או אייפון 5C יכולים להשתמש בשירות באמצעות Apple Watch (האייפון 5S כולל בתוכו חיישן Touch ID אך לא חיישן NFC, משתמשי אייפון 5S חייבים להשתמש ב-Apple Watch ולאשר את העסקה על ידי האייפון שלהם). במקום זאת, השירות מופעל באמצעות סיסמה כל עוד המשתמש עונד את ה-Apple Watch שלו. השירות יכול להכיל בין שמונה ל-12 כרטיסים שונים, תלוי במכשיר.
טכנולוגיה
אפל פיי משתמש בתקן EMV. השירות שומר על פרטי התשלום של לקוחות פרטיים ומסתיר אותם מהקמעונאי על ידי החלפת הכרטיס במספר חשבון ראשוני ויוצר למעשה "קוד אבטחה דינמי שנוצר עבור כל עסקה.
כדי לשלם בנקודות מכירה, על המשתמשים להחזיק את המכשיר שלהם בסמוך לקורא ה-NFC של המוכר. משתמשי אייפון מאמתים את הרכישה על ידי זיהוי ביומטרי כמו Touch ID או Face ID או באמצעות סיסמה. משתמשי Apple Watch מאמתים את הרכישה על ידי לחיצה כפולה על כפתור במכשיר. כדי לשלם ביישומונים שונים, על המשתמש לבחור באפל פיי כאמצעי התשלום המועדף עליו ולאמת זאת כפי שנעשה גם ברכישות. המשתמשים יכולים להוסיף כרטיסים חדשים בכל עת בארבע דרכים שונות: על ידי כרטיס התשלום בחשבון ה-iTunes שלהם, צילום תמונה של הכרטיס, הקצאה מאפליקציה של מנפיק הכרטיסים או על ידי הזנת המידע באופן ידני.
על אף שהמשתמשים מקבלים הודעה מידית עם ביצוע הרכישה, בפועל העברת הכספים אורכת זמן. זמן ההעברה תלוי בשיטת התשלום שבחר הלקוח.
Apple Cash
Apple Cash, שנקרא בעבר גם Apple Pay Cash הוא כלי בשירות שמאפשר להעביר כסף בין משתמשים באמצעות יישומון iMessage. כשמשתמש מקבל תשלום, הוא מופקד בכרטיס ה-Apple Cash שלו, שם הוא זמין לשימוש מידי אצל סוחרים שמקבלים Discover. לחלופין, המשתמש יכול לבחור להעביר את היתרה לחשבון בנק באמצעות העברה בנקאית. כלי זה זמין רק בארצות הברית.
בישראל
בפברואר 2020 פורסם כי נציגי אפל פיי נפגשו עם גורמים בבנקים ובחברות אשראי במטרה לחתום על הסכמים שיאפשרו להתחיל את פעילות השירות בישראל. בהמשך פורסם כי אפל הסכימה להוריד את עמלות השימוש בשירות.
ב-28 בינואר 2021, פורסם כי הכניסה של אפל לתחום התשלומים לא תכלול קמפיין עצמאי אלא קמפיין באמצעות הבנקים וחברות האשראי שמשתפות פעולה עם החברה.
ב-5 במאי 2021 הושק השירות בישראל.
בעולם
שירות התשלומים של אפל זמין נכון לפברואר 2021 ברשימת המדינות והטריטוריות הבאות (לפי תאריך הפעלת השירות במדינה):
עדי זליכוב-רלוי
עדי זליכוב-רלוי (נולדה ב-25 באוגוסט 1980) היא סופרת, עורכת ומתרגמת ישראלית. זליכוב רלוי היא עורכת ספרות הילדים והנוער בהוצאת ידיעות ספרים.
ביוגרפיה
זליכוב-רלוי נולדה וגדלה בתל אביב.
למדה בבית הספר התיכון צייטלין.
זליכוב-רלוי בוגרת תואר ראשון במשפטים ותואר שני בעיתונות ותקשורת ציבורית מאוניברסיטת בר-אילן.
בעבר ניהלה זליכוב-רלוי את המחלקה המסחרית באתר סלונה, הייתה מנהלת תוכן ודיגיטל בכירה ב"רוני ארנון תקשורת", ושימשה כעיתונאית ועורכת בליידי גלובס, nrg מעריב, סלונה ומגזינים נוספים.
זליכוב-רלוי ערכה מחקר אקדמי בתקשורת וייצוגים מגדריים, בשיתוף עם דוקטור עליזה לביא מהמחלקה לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן.
כיום זליכוב-רלוי כותבת קבועה במיזם הישראלי ללימוד תנ"ך: 929-תנ"ך ביחד, כותבת מדור ספרותי קבוע בעיתון "הארץ" וטור קבוע במגזין מוצש: מגזין תרבות חברה ופנאי היוצא לאור מדי שבוע, החל מאפריל 2011, על ידי מקור ראשון.
בנוסף כותבת זליכוב-רלוי טור בעיתון הילדים החודשי "אדם צעיר", ומלמדת קורסי כתיבת ספרי ילדים במכללת מנשר לאמנות.
זליכוב-רלוי מתגוררת בגבעת שמואל, נשואה לליאור, ואמא לשלושה.
איוואנו-פרנקובה
איוואנו-פרנקובה (באוקראינית: Івано-Франкове, עד שנת 1946: Янів, יאניב; בפולנית: Janów, יאנוב) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-14, ובשנת 1611 הוענקו לו זכויות עיר, ונקבעו בו ירידים שנתיים ויום שוק. בפשיטות הקוזקים והשוודים באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיירה.
בעת הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה הועלתה העיירה באש, ורוב בתיה נשרפו. לאחר המלחמה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה, והיוותה אתר נופש מועדף על תושבי לבוב.
יהודים
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1614. במהלך פרעות ת"ח ות"ט הושמד היישוב היהודי בעיירה, וזה חודש רק בסוף המאה ה-17. בתחילת המאה ה-18 יצחק בן דוד התמנה לרב הקהילה וכיהן בתפקיד זה כמה עשרות שנים.
בעקבות ההרס הרב שנגרם לעיירה במלחמת העולם הראשונה, עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-500 יהודים, מתוך כ-1,800 תושבים, ורובם נמנו על חסידויות שונות. עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939 נאסרה הפעילות הציבורית היהודית ביישוב.
ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ותוך מספר ימים הוצאו בה להורג מספר יהודים שהואשמו בקומוניזם. בד בבד, שדדו גרמנים ושוטרים אוקראינים את בתי היהודים בעיירה, והטילו על היהודים בה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה, תוך רצח יהודים מעת לעת.
בקיץ 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו שררה צפיפות רבה, וממנו שולחו צעירים יהודים למחנות עבודה. בנובמבר 1942 בוצעה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו הזקנים והחולים, ויתר היהודים הועברו לגטאות הורודוק ויבוריב, שם גורלם היה כגורל יתר יהודי מקומות אלו.
תיכון רבין (כפר סבא)
פעילות
בבית הספר לומדים כ-600 תלמידים לאורך שלוש שנות הלימוד, מכיתה י' ועד יב'. עיקר התלמידים הם תושבי כפר סבא, וחלקם מן המועצה המקומית כוכב יאיר צור יגאל, אלפי מנשה, גינות שומרון וקרני שומרון. נוסף על מקצועות הלימוד הסטנדרטיים הנלמדים בבית הספר, קיימות בו מספר מגמות לימוד: קולנוע, פסיכולוגיה וקרימינולוגיה, מחשבים, מזרחנות, רפואה וכן מגמת כלכלה ומנהל עסקים.
בשנים האחרונות החלה בתיכון רבין מסורת של "תיקון ליל שבועות", ערב המופק על ידי בוגרי מגמת מחשבת ישראל בבית הספר ונמשך עד השעות הקטנות של הלילה, והוא מהווה את פרויקט הסיום שלהם. לצד בוגרי בית הספר וסגל המורים, אשר מרצים במהלך אירוע זה, לוקחים בו חלק גם אורחים נכבדים נוספים.
לפי נתוני משרד החינוך, נכון לפברואר 2011 נמצא כי אחוזי הזכאות לבגרות הם 87.78%, וכי תיכון רבין הוא מבין 24 התיכונים המובילים בארץ מבחינה זו. גם אחוז המתגייסים לצה"ל מבית הספר הוא גבוה ביחס לממוצע הארצי.
במרץ 2013 בעקבות נסיעת משלחת תלמידים משכבת י"א בבית הספר למסע פולין, נשלח אל התלמידים בשוגג קובץ ובו שמות התלמידים ובחירותיהם האישיות לצוותים למסע לפולין. לצד חלק משמות התלמידים הופיעו הערות פדגוגיות, מנוסחות בשפה בוטה, בנוגע לתלמידים שיצאו למסע. תלמידי בית הספר יצאו לחצר בית הספר, עטו על עצמם שלטי מחאה עם כיתובי ההערות (סוציומט, בינונית, תינוקת מגודלת) והפגינו נגד כתיבת המסמך והדלפתו. צוות המורים התנצל בפני התלמידים וכעבור זמן מה שככו הרוחות בבית הספר.
בשנת 2015, אחרי שנים בהן צוות התיכון הפעיל תוכניות מיוחדות ללימודי יהדות ומורשת, ובראשן בית מדרש לתלמידים, הוענק לו הפרס לחינוך ע"ש ד"ר חיים קונסטנטינר, במעמד נשיא אוניברסיטת תל אביב והרקטור שלה.
בשנת 2019, נערכו בתיכון צילומים לסרט "פול גז", של הבמאי קובי מחט. בנוסף, מנהלת התיכון רות לזר פרשה לגמלאות ואפרת חומסקי החליפה אותה בתפקיד.
בתחילת שנת הלימודים תשפ"א, רוססה על אחד הקירות בבית הספר כתובת גרפיטי בעלת אופי מיני ואלים. הכתובת נמחקה באותו הבוקר, אבל האחראי לאותה הכתובת לא נתפס. הכתובת בתיכון רבין הודלפה לתקשורת שבוע אחרי שהיא נכתבה, ובנוסף למקרה דומה בתיכון כצנלסון שנחשף גם הוא באותו היום הובילה להפגנות ושביתת תלמידים שמטרתה למחות על תרבות האונס ועל חוסר השקיפות שהנהלת התיכון הפגינה לפי מארגני המחאה. מספר שבועות לאחר מכן, התרחש בתיכון מקרה אלים נוסף, שבו תלמיד פצע שני תלמידים אחרים עם להב של מחדד. בנובמבר של אותה שנה, מנהלת התיכון אפרת חומסקי פרשה מתפקידה מסיבות אישיות והוחלפה על ידי סימונה שאול, רכזת שכבת י"ב בתיכון.
כמיליא ג'ובראן
כמיליא ג'ובראן (בערבית: كميليا جبران, נולדה ב-18 בספטמבר 1962) היא זמרת, מוזיקאית ופזמונאית ערביה-ישראלית, המגדירה עצמה כפלסטינית.
ביוגרפיה
ג'ובראן נולדה בעכו. אביה אליאס הוא מורה למוזיקה ובונה כלי נגינה מסורתיים, בפרט עוד. אחיה, חאלד, גם הוא מוזיקאי. קורות המשפחה הובאו בסרט התיעודי "Telling stirngs" ('מיתרים חושפים') המעלה סוגיית הפערים הבין דוריים וכן עוסק בשאלת הזהות התרבותית בישראל. ב-1981 עם מעברה לירושלים ובמקביל ללימודי עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, גיבשה ג'ובראן את זהותה והחל לחקור במורשת תרבותית זו.
במסגרת תהליך אישי זה פגשה את סעיד מוראד (سعيد مراد), מייסד להקת "סאברין" ('סבלניים'), והצטרפה ללהקה שנתיים לייסודה במהלך 1982, ובכך הייתה לילידת מדינת ישראל היחידה בקבוצה.
ב-2002 העתיקה את מרכז פעילותה לאירופה.
קריירה
ג'ובראן מנגנת בעוד ובקאנון בין היתר. בשנים 1982 – 2002 הייתה הזמרת המובילה בלהקת סאברין. החל משנת 2002 מופיעה עצמאית ובמגוון שיתופי פעולה עם מוזיקאים מרחבי העולם בהם ורנר האסלר. ב-2013 הופיעה לצד טום מורלו וג'וליאן אסאנג' כאורחת בחדשיר "Multi_Viral" מאת להקת Calle 13.
דיסקוגרפיה
עם להקת סאברין
טקס ההכתרה של אליזבת השנייה
טקס ההכתרה של אליזבת השנייה התקיים ב-2 ביוני 1953 במנזר וסטמינסטר בלונדון. אליזבת השנייה עלתה לכס המלכות בגיל 26 עם מות אביה, ג'ורג' השישי, ב-6 בפברואר 1952, כשהוכרזה כמלכה על ידי המועצות החסויות והמנהלות שלה זמן קצר לאחר מכן. ההכתרה נערכה יותר משנה לאחר מכן בגלל המסורת לאפשר פרק זמן הולם לאבל לאחר מותו של מלך לפני קיום חגיגות כאלו. ההמתנה גם נתנה לוועדות התכנון זמן מספיק כדי לבצע את ההכנות לטקס. במהלך הטקס, אליזבת נשבעה אמונים למשרתה, נמשחה בשמן קדוש, הולבשה בגלימות ובתכשיטים, והוכתרה למלכת בריטניה, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, פקיסטן וציילון (כיום סרי לנקה).
חגיגות התקיימו ברחבי ממלכות חבר העמים הבריטי והונפקה מדליית הנצחה. זו הייתה ההכתרה הבריטית הראשונה ששודרה במלואה בטלוויזיה; מצלמות טלוויזיה לא הורשו להיכנס למנזר במהלך הכתרתם של הוריה ב-1937. ההכתרה של אליזבת הייתה ההכתרה הבריטית הרביעית והאחרונה של המאה ה-20. עלותה הוערכה ב-1.57 מיליון לירות שטרלינג (ששוויים כ-43,427,400 ליש"ט ב-2019).
הכנות
הטקס, שאורכו היה יום אחד, דרש 14 חודשי הכנה: הישיבה הראשונה של ועדת ההכתרה הייתה באפריל 1952, בראשות בעלה של המלכה, פיליפ, דוכס אדינבורו. כמו כן הוקמו ועדות אחרות, כגון הוועדה המשותפת להכתרה והוועד הפועל להכתרה, שניהם בראשות הדוכס מנורפוק, אשר, בגלל תפקידו כ, היה האחראי הראשי לאירוע. ההכנות הפיזיות והקישוטים לאורך המסלול היו באחריות דייוויד אקלס, שר העבודה.
הוועדות כללו נציבים עליונים ממלכות אחרות של חבר העמים הבריטי, מה ששיקף את האופי הבין-לאומי של ההכתרה; עם זאת, פקידים ממדינות אחרות של חבר העמים סירבו להזמנות להשתתף באירוע מכיוון שממשלות מדינות אלה ראו בו טקס דתי ייחודי לבריטניה. כפי שאמר אז ראש ממשלת קנדה לואי סן-לורן: "לדעתי ההכתרה היא ההכתרה הרשמית של הריבון כריבון בריטניה. אנו שמחים להשתתף ולחזות בהכתרת הריבון של בריטניה, אך איננו משתתפים ישירים בתפקיד זה." ועדת ההכתרה הודיעה ביוני 1952 כי ההכתרה תתקיים ב-2 ביוני 1953.
נורמן הארטנל הוזמן על ידי המלכה לעצב את התלבושות עבור כל בני משפחת המלוכה, כולל שמלת ההכתרה של אליזבת. עיצובו לשמלה התפתח לתשע הצעות, והגרסה הסופית נבעה ממחקר פרטי שלו ומפגישות רבות עם המלכה: שמלת משי לבנה רקומה בסמלים פרחוניים של מדינות חבר העמים באותה תקופה: שושנת טיודור אנגלית, גדילן סקוטי, כרישה ולשית, תלתן צפון אירי, שיטה אוסטרלית, עלה עץ אדר קנדי, שרך כסוף  ניו זילנדי, פרוטיאה דרום אפריקאית, שני פרחי לוטוס  המייצגים את הודו וציילון, וחיטה, כותנה ויוטה המייצגים את פקיסטן.
אליזבת התאמנה לרגל המאורע עם עוזרות הכבוד שלה. סדין שימש במקום רכבת הקטיפה, ומבנה של כיסאות שימש בתפקיד הכרכרה. היא גם חבשה את כתר האימפריה הממלכתי בזמן שעסקה בעסקיה היומיומיים – ליד שולחנה, בשעת התה ותוך כדי קריאת עיתון – כדי שתוכל להתרגל לתחושתו ולמשקלו. אליזבת השתתפה בשתי חזרות מלאות במנזר וסטמינסטר, ב-22 וב-29 במאי, אם כי כמה מקורות טוענים שהיא השתתפה בחזרה אחת או ב"כמה". הדוכסית מנורפוק "שיחקה" בדרך כלל את תפקיד המלכה בחזרות.
סבתה של אליזבת, המלכה מרי, נפטרה ב-24 במרץ 1953, לאחר שהצהירה בצוואתה שמותה לא אמור להשפיע על תכנון ההכתרה, והאירוע התנהל כמתוכנן. עלותו הוערכה ב-1.57 מיליון ליש"ט (כ-41,710,000 ליש"ט בשנת 2019.), שכלל יציעים לאורך מסלול התהלוכה שיכלו להכיל 96,000 איש, שירותים, קישוטי רחוב, תלבושות והשכרות כלי רכב.
האירוע
טקס ההכתרה של אליזבת השנייה פעל לפי דפוס דומה להכתרות המלכים והמלכות שלפניה, שנערכו גם הם במנזר וסטמינסטר, והיו מעורבים בהם אנשי האצולה של הממלכה ואנשי הדת של הכנסייה האנגליקנית. עם זאת, עבור המלכה החדשה, כמה חלקים של הטקס היו שונים באופן ניכר.
שידור
מיליונים ברחבי בריטניה צפו בהכתרה בשידור חי בשירות הטלוויזיה של ה-BBC, ורבים רכשו או שכרו מכשירי טלוויזיה במיוחד לאירוע. ההכתרה הייתה הראשונה ששודרה במלואה בטלוויזיה, כשמצלמות ה-BBC לא הורשו להיכנס למנזר וסטמינסטר בזמן הכתרתם של הוריה ב-1937, ושידרו רק את התהלוכה שבחוץ. דיון לא קטן נערך בנושא בקבינט הבריטי, כשראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל התנגד לרעיון, אך אליזבת התעקשה שהאירוע יתקיים בפני מצלמות הטלוויזיה, כמו גם אלו המצלמות בטכנולוגיית תלת מימד ניסיונית. האירוע גם צולם בצבע, בנפרד משידור הטלוויזיה בשחור-לבן של ה-BBC, וצפו בו בממוצע 17 אנשים בכל טלוויזיה קטנה.
ההכתרה של אליזבת הייתה גם האירוע העולמי הגדול הראשון ששודר באופן בין-לאומי בטלוויזיה. כדי לוודא שהקנדים יוכלו לצפות בטקס באותו יום, הטיס האינגליש אלקטריק קנברה הקלטות של הטקס שצולמו על ידי ה-BBC מעבר ל כדי שיובאו לשידור על ידי תאגיד השידור הקנדי (CBC), הטיסות הראשונות ללא עצירות בין הממלכה המאוחדת וקנדה היבשתית. בגוס ביי, לברדור, קבוצת הסרטים הראשונה הועברה למטוס קרב CF-100 של חיל האוויר המלכותי הקנדי להמשך הטיסה למונטריאול. בסך הכל, שלוש טיסות כאלה בוצעו תוך כדי ההכתרה. למחרת, הסרט הוטס מערבה ל. הסרט לווה על ידי המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה למעבר גבול קשת השלום, שם הוא לווה לאחר מכן על ידי סיירת מדינת וושינגטון לבלינגהאם, שם הוצג כשידור הפתיחה של KVOS-TV, תחנה חדשה שהאות שלה הגיע ליבשת התחתית של קולומביה הבריטית, מה שאיפשר גם לצופים שם לראות גם את ההכתרה, אם כי באיחור של יום אחד.
רשתות הטלוויזיה בארצות הברית, NBC ו-CBS, ביצעו סידורים דומים להטסת סרטים לארצות הברית שיובאו לשידור באותו יום, אך השתמשו במטוסים איטיים יותר. רשת ABC, שהתקשתה אז כלכלית מול מתחרותיה, שידרה את שידורי ה-CBC, כששידרה את האות באוויר מתחנת טורונטו של ה-CBC והזינה את הרשת מהסניף שלה בבאפלו, ניו יורק, וכתוצאה מכך, הקדימה את שתי הרשתות האחרות ביותר מ-90 דקות ובעלות נמוכה משמעותית.
אף על פי שעדיין לא היה לה שירות טלוויזיה מלא, הסרט גם נשלח לאוסטרליה על סיפון מטוס נוסעים של קוואנטס, שהגיע לסידני בזמן שיא של 53 שעות ו-28 דקות. מספר הצופים העולמי בהכתרה בטלוויזיה נאמד בכ-277 מיליון בני אדם.
בישראל, הטקס שודר ברדיו, בידי מספר שדרים ישראלים, ששהו בלונדון.
התהלוכה
לאורך מסלול שלאורכו מלחים, חיילים ואנשי אוויר מרחבי האימפריה הבריטית וחבר העמים, עברו אורחים ופקידים בתהלוכה לפני כ-3 מיליון צופים שנאספו ברחובות לונדון, שחלקם לנו במקום הצפייה שלהם כדי להבטיח את מקומם באירוע, ואחרים ישבו בטריבונות שנבנו במיוחד לאורך המסלול. יותר מ-200 מיקרופונים הוצבו לאורך מסלול התהלוכה ובמנזר וסטמינסטר, והם אוישו על ידי כ-750 שדרנים ששידרו ב-39 שפות.
התהלוכה כללה מונרכים זרים וראשי מדינות שנסעו למנזר וסטמינסטר בכרכרות שונות. הכרכרה המלכותית הראשונה עזבה את ארמון בקינגהאם ועברה במורד המאל, שהיה מלא בדגלים מתנופפים וקהל מעודד. אחריו הגיעה כרכרת המדינה האירית שנשאה את המלכה האם אליזבת, שענדה את כתרה הנושא את היהלום קוהינור. המלכה אליזבת השנייה המשיכה דרך לונדון מארמון בקינגהאם, דרך כיכר טרפלגר, ולכיוון המנזר בכרכרת המדינה המוזהבת. מחוברת לכתפיות שמלתה, המלכה לבשה את גלימת המדינה, כחמישה וחצי מטרים של גלימת קטיפה ארוכה ארוגה ביד מרופדת בפרוות הרמין קנדי, שדרשה את עזרתן של השושבינות שלה לנשיאה.
תהלוכת החזרה עברה במסלול שארך כ-8 קילומטרים, דרך וייטהול, כיכר טרפלגר, פאל מאל, פינת הייד פארק, מארבל ארץ', כיכר אוקספורד, ולבסוף במורד המאל לארמון בקינגהאם. 29,000 אנשי שירות מבריטניה וממדינות חבר העמים צעדו בתהלוכה שארכה כ-3 קילומטרים ו-45 דקות לעבור כל נקודה נתונה. 15,800 נוספים עמדו לאורך המסלול. את המצעד הובילו קולונל בורוז מצוות משרד המלחמה וארבע להקות גדוד. אחר כך הגיעו הכוחות הקולוניאליים, אחר כך חיילים ממלכות חבר העמים, ואחריהם חיל האוויר המלכותי, הצבא הבריטי, הצי המלכותי, ולבסוף חטיבת משק הבית. מאחורי הכוחות הצועדים הייתה תהלוכת כרכרות בראשות שליטי מדינות החסות הבריטיות, כולל המלכה סאלוטה טופו השלישית מטונגה, ראשי ממשלות חבר העמים, הנסיכים והנסיכות של משפחת המלוכה ואליזבת המלכה האם. כשלפניו ראשי הכוחות המזוינים של בריטניה רכובים על סוסים, כרכרת המדינה המוזהבת לוותה על ידי צבא המשמר וחיל הפרשים, ואחריו הגיעו עוזרי המלכה. לתהלוכה נדרשו כל כך הרבה כרכרות עד שנאלצו להשאיל כמה מאולפני אלסטרי.
לאחר סיום התהלוכה, משפחת המלוכה הופיעה על המרפסת של ארמון בקינגהאם כדי לצפות במטס. המטס עבר שינוי ביום בגלל מזג האוויר, אך חוץ מזה התקיים כמתוכנן. 168 מטוסי קרב טסו מעליהם בשלוש דיוויזיות בהפרש של שלושים שניות, בגובה של 1,500 רגל (כ-457 מטרים).
אורחים
לאחר שהיה סגור מאז הצטרפות המלכה להכנות להכתרה, מנזר וסטמינסטר נפתח בשעה 6 בבוקר ביום ההכתרה לכ-8,000 האורחים שהוזמנו מרחבי חבר העמים הבריטי; אישים בולטים יותר, כגון בני משפחתה של המלכה, אנשי מלוכה זרים, האצולה של הממלכה המאוחדת, ראשי מדינות, חברי פרלמנט מבתי המחוקקים השונים של המלכה והמלכה סאלוטה מטונגה. הגנרל ג'ורג' מרשל, מזכיר המדינה של ארצות הברית שיישם את תוכנית מרשל, מונה ליושב ראש המשלחת האמריקאית להכתרה והשתתף בטקס יחד עם רעייתו, קתרין.
אורחים שישבו על שרפרפים יכלו לרכוש את השרפרפים שלהם לאחר הטקס, כשהרווחים הועברו לכסות את עלות ההכתרה.