cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המאמן קרטר
עלילה
קרטר מתכונן לעזוב את עבודתו, אבל מוצא את שחקני הקבוצה לומדים באולם הכדורסל, ולא מוכנים לשחק כדורסל עד שיקיימו את מה שחתמו עליו. קרוז מגלה לקרטר שהפחד העמוק ביותר שלו, שקרטר שאל עליו אותו שוב ושוב במהלך הסרט, הוא לא להיות מסוגל לממש את הפוטנציאל האמיתי שלו. בסופו של דבר שחקני הקבוצה משפרים את הציונים שלהם ומותר להם לשחק כדורסל שוב. קניון חוזר להיות עם קירה, והיא מספרת לו שהיא עשתה הפלה. הקבוצה משחקת בפלייאוף בתיכונים, ומגלים שהיריבה הראשונה שלהם היא הנבחרת של תיכון סנט פרנסיס. הקבוצה בסופו של דבר מפסידה, אבל השחקנים גאים במה שהם השיגו. בסוף הסרט נחשף ששישה שחקנים, כולל דמיאן, קרוז וקניון הלכו לקולג'.
ביקורות
הביקורות על הסרט היו לרוב חיוביות, ונכון ל־1 במאי 2011 לסרט דירוג של 65% טריות באתר Rotten Tomatoes. ג'קסון זכה לשבחים רבים ממבקרי קולנוע עבור הופעתו בסרט, הופעה שלטענתם אחת הטובות של ג'קסון במשך זמן רב.
פסקול
הסרט כולל את השיר "Hope" על ידי טוויסטה ופיית' אוונס כשיר הראשי של פסקול הסרט. ברשימה של כל השירים בדיסק של פסקול הסרט נוספו עוד חמישה שירים שלא הופיעו בסרט: "About da game" על ידי טריי סונגז; "Balla" על ידי מאק 10 יחד עם דה הוד, "Beauty queen" על ידי קזארנוק: "What Love Can Do" על ידי לטויה ו"Wouldn't You Like to Ride" על ידי קניה וסט, מאליק יוסף, וקומון.
פושעים ומלאכים (סרט)
פושעים ומלאכים (מאנגלית: Outlaws and Angels) הוא מערבון אמריקאי עצמאי משנת 2016, וסרט הביכורים באורך מלא של ג'יי.טי. מולנר שכתב את התסריט, ביים והפיק באמצעות חברת "No Remake Pictures" שבבעלותו. בתפקידים הראשיים משחקים פרנצ'סקה איסטווד, צ'אד מייקל מאריי, טרי פולו ולוק וילסון. עבור איסטווד, בתם של קלינט איסטווד ופרנסס פישר (בהופעת אורחת) זה היה התפקיד הראשי הראשון, ונחשב לפריצת הדרך שלה בהוליווד.
מולנר יצר דרמה תקופתית בסגנון רטרו, באמצעות היברידיזציה של מערבוני הספגטי וסרטי ג'אלו של שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, עם יסודות דרמטיים של מותחני פלישה לבית וסרטי נקמה ופעולה. בריאיון לערוץ היוטיוב של ה"הוליווד ריפורטר", מולנר הגדיר את הסרט "מותחן פלישה לבית אלים באופן קיצוני, המתרחש במערב הישן וכולל טוויסט פמיניסטי". בריאיון לתחנת הטלוויזיה KTNV בלאס וגאס, מולנר קרא לסרט "דרמת נקמה פמיניסטית", והסביר שזהו אנטי-מערבון השובר את המוסכמות של סוגת המערבונים.
המוטו של הסרט בתחילת כתוביות הפתיחה מצוטט ממזמור תהילים "ברכי נפשי":, כהרהור על אלימות ותום, כאשר רצונו של האחד גורר עושק של האחר.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות וזכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל המערבונים באלמריה 2016, לאיסטווד ולחברות המפיקות.
עלילה
בעיירה קוּצִ'יוֹ, ניו מקסיקו, בשנת 1887, חמישה פושעים בהנהגתו של הנרי (מאריי) שודדים בנק, והורגים את ראש העיר וצעירה עוברת אורח. במנוסתם עם שלל השוד, אחד מהם נהרג מירי של אנשי השריף אשר מכריז על פרס בסך 8,000 דולר על ראשי השודדים, ובעקבותיהם יוצאת קבוצת ציידי ראשים בהנהגת ג'וסיאה (וילסון). השודדים שמים פעמיהם דרומה לעבר גבול מקסיקו ופוגשים בדרכם את אוגוסטוס ואסת'ר, דודו ודודתו של אחד מהם, צ'ארלי, שבאו לתת להם צידה לדרך. זוג הקשישים מזהירים את השודדים שהוכרז פרס על ראשיהם, וממליצים להם לברוח מזרחה דרך וייט סנדס (תרגום מילולי לעברית: חולות לבנים)  ולחצות את הגבול ליד אל פאסו באזור הספר, שם יקשה על הרודפים לעלות על עקבותיהם. השודדים הורגים את הקשישים כדי שלא יסגירו אותם, וממשיכים בדרכם. למקום מגיעים ג'וסיאה ואנשיו ומוצאים את לולו, נכדתם הקטנה של הקשישים שהתחבאה בין השיחים, והיא מסגירה את נתיב הבריחה של הפושעים. הרודפים מהססים להמשיך בדרך המסוכנת העוברת בארץ האפאצ'י, וג'וסיאה ממשיך במרדף עם עוזרו הנאמן אלונזו.
המצלמה עוברת לחווה מבודדת שבה מתגוררת משפחת הכומר ג'ורג' טילדון, אשתו איידה (פולו) הדתייה הפנאטית, ושתי בנותיהם המתבגרות: שרלוט הבכירה, ופלורנס הצעירה בת ה-15 (איסטווד). שרלוט מקנאה בפלורנס שמיטיבה ממנה לירות באקדח, ולכן מציקה לה, משפילה אותה, ומתאמצת לרצות את אביה. סמוך לבית המשפחה ניצבת הכנסייה של הכומר טילדון, שאיש לא פקד אותה זמן רב עקב מגפת השחפת שפשתה בקוצ'יו.
השודדים, עקב תנאי הדרך, נוטשים את סוסיהם וממשיכים בהליכה. אחד מהם מתמוטט מאפיסת כוחות, וחבריו הורגים אותו כדי שלא יסבול. כעת נשארים הנרי, צ'ארלי ו"ג'ו הקטן" כבד הגוף ורפה השכל. הם מוצאים את חוות טילדון, מחליטים לפלוש אליה עם רדת החשיכה כדי לאכול, לשתות, לנוח ולהשיג סוסים, ופורצים לבית המשפחה בעיצומה של ארוחת הערב. הנרי מבטיח שאין להם כוונה לפגוע בבני המשפחה אם ישתפו פעולה, וכל רצונם הוא ללון במקום בלילה ולהמשיך בדרכם בבוקר. הוא אף מבטיח לעשותם עשירים בתמורה לשתיקתם. כאשר השודדים מגלים עניין מיני באשה ובבנות, ג'ורג' ואיידה מתחננים שלא יחללו את כבודן, וג'ורג' מסביר ששרלוט לא כשירה להקים משפחה משום שהיא עקרה בגלל מחלת הקדחת שלקתה בה בילדותה, ופלורנס עדיין ילדה. פלורנס מסגירה לידי השודדים אקדח מוסתר, מדברת בעזות מצח ובהתרסה ומקסימה את הנרי שנמשך אליה ומושיב אותה על ברכיו. היא מתלוננת שהוא מסריח, וכולם יוצאים לרחוץ בנחל הקרוב. פלורנס מביעה באוזני הנרי ניכור כלפי משפחתה, נכנסת איתו למים והם מפלרטטים בעוד ג'ורג' סבור שהיא נוהגת בעורמה ומנסה להצילם. בחזרה בבית, הנרי שולח את ג'ו עם שרלוט לשמור בחוץ, נכנס עם פלורנס לחדר השינה ודורש שתעניק לו עיסוי כמו לאבא שלה. תוך כדי מעשה, פלורנס נתקפת תשוקה מינית ומנסה לעשות בו מין אוראלי. הוא מסרב ומסביר שהוא מעוניין ביחסי מין איתה, אך באופן מכובד יותר, והם מנהלים שיחת אוהבים אינטימית סביב האפשרות שהיא תברח איתו למקסיקו. באותו זמן, צ'ארלי כופה על איידה אוננות הדדית ללא התנגדות מצידה, בעוד ג'ורג' שוכב לידם ומעמיד פני ישן.
ג'וסיאה ואלונזו מגיעים לחווה ומוצאים את איידה יושבת במצב קטטוני על מדרגות הכנסייה. ג'וסיאה מערים על שותפו, אומר לו שהמרדף אבוד ושולח אותו חזרה לחיק משפחתו. אחר כך הוא לוקח את שק המטבעות המוסתר תחת שמלתה של איידה, אך כאשר הוא פונה ללכת, איידה יורה בגבו תוך טירוף של צחוק ובכי לסירוגין. הנרי, פלורנס, צ'ארלי וג'ו מתרעננים על שפת נחל על גבול מקסיקו. פלורנס לוקחת את הנרי הצידה, מביעה תודה על מה שעשה למענה, שולפת אקדח ויורה בבטנו, ואז מנהלת קרב יריות עם צ'ארלי וג'ו, הורגת את צ'ארלי, ואילו הנרי הפצוע יורה בג'ו לפני שזה מספיק להרוג את פלורנס. היא מסבירה להנרי שהיא אוהבת אותו באמת, אך הפרס המובטח הכריע את הכף, והוא מתאבד בירייה ברקתו. פלורנס מנשקת את הנרי המת, עורפת את ראשי השלושה בגרזן, תולה אותם על אוכף אחד הסוסים יחד עם שקי המטבעות, וחוזרת לחוות טילדון. שם היא לוקחת מאיידה האדישה את האקדח ואת שק המטבעות, והורגת אותה.
ברוח השינוי שחל בפלורנס עד סוף הסרט, את כתוביות הסיום מלווה השיר "Devil's Girl" (בעברית: "נערת השטן") בביצוע ההרכב המוזיקלי "The Overnight" והסולנית מלודי מיכלסקי. בסצנה שאחרי הכתוביות נראים ג'ו הקטן והנרי. ג'ו שר את שיר העם האמריקאי "I've Been Working on the Railroad", והנרי מחמיא לו על שירתו.
הפקה
הצילומים נעשו בערים סנטה פה ואלבקרקי, ניו מקסיקו. מולנר והצלם מאתיו ארווינג השתמשו בסרט צילום "קודאק" 35 מ"מ עם חירור כפול (Double perforation) ובשתי מצלמות וינטג' מתוצרת "Panavision" עם עדשות משנות ה-60, כל זאת די ליצור רזולוציית תמונה שתעניק לצופים חוויה של עותק ישן של סרט שנחשף, נוקה והופץ, בבחינת "הסיפור האמיתי שלא סופר על המערב הישן", כמחווה למערבונים ולסרטים האירופאים משנות ה-60 וה-70. מולנר אמר שהפגמים בצילום ובעריכה היו מכוונים, ולכן צוות ההפקה אף קיבל בברכה תקלות בציוד המיושן. מסכות הבד הלבנות שחובשים השודדים בסצנת שוד הבנק, עוצבו בהשראת מסכה דומה שנהג לחבוש שודד הכרכרות ויליאם ברייזלטון  שפעל באריזונה בשנות ה-70 של המאה ה-19.
צ'אד מייקל מאריי, המשחק בתפקיד הנרי, הסביר שהוא גילם את הדמות כפושע ותיק בשנות הארבעים לחייו, גיל שבו פושעי המערב הישן נחשבו מזדקנים ו"מחוץ למשחק". הנרי מאס בחיי הפשע, ובבריחתו מפני אנשי החוק אל מקסיקו, הוא מבקש גאולה לנפשו, וזו נמצאת לו עם מותו.
בכתוביות הסיום מוקדש הסרט לזכרו של פרנק גיפורד שהיה שחקן פוטבול ושדרן ספורט. גיפורד נפטר בגיל 84 ב-9 באוגוסט 2015, בשעה שבתו, השחקנית קסידי גיפורד, הייתה על טיסה לסנטה פה לצלם תפקיד קטן לסרט (ללא קרדיט לתפקיד, אלא במסגרת רשימת "תודות מיוחדות").
הפצה וביקורות
הקרנת הבכורה של "פושעים ומלאכים" התקיימה ב-25 בינואר 2016 במסגרת פסטיבל סאנדנס, ומגזין הבידור "וראייטי" כלל את הסרט ברשימת 21 הסרטים הטובים ביותר שהוצגו בפסטיבל באותה שנה. ב-15 ביולי 2016 יצא הסרט בהפצה מצומצמת לבתי קולנוע בארצות הברית ולצפייה ביתית.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון 29% בשקלול 28 ביקורות. סיכום הביקורות היה ש"פושעים ומלאכים" לא עושה את המיטב כדי להתבלט במרחב הצפוף של מערבונים חדשים, והאכזבה גדולה כפליים נוכח העובדה שהשם איסטווד נכלל בצוות השחקנים. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 40 על בסיס 13 ביקורות שהוגדרו "מעורבות עד ממוצעות".
בפרשנות ב"הוליווד ריפורטר", ג'סטין לואו כתב שזהו מותחן פלישה לבית מוסווה כרטרו-מערבון המשלב דפוסי עלילה קלאסיים ועכשוויים כאחד עם אלימות המגיעה לעיתים לרמות של קומדיה שחורה, ומציג עבריינות וצביעות של אזרחים מהוגנים למראה ופושעים כאחד, בקרב המעמדות הנמוכים שאחרי מלחמת האזרחים האמריקנית. עם זאת, לואו מציין שהסרט מתקשה בניסיון לפרש מחדש את המציאות הקשה של חיי הספר. כמו כן, לא ברור אם האכזריות הבלתי פוסקת דוחה יותר מהסצנות המיזוגניות עבור צופים שלא יהיה מוכנים לקבל את הרדוקציוניזם של מולנר, אבל סביר להניח שהסרט יזכה לעדנה בקרב חובבי הז'אנר בפורמטים לצפייה ביתית, אחרי ההפצה לקולנוע. דניאל בולדווין, מבקר הסרטים של "פורבס", סבר שמולנר ביים יצירה אפלה ביד בוטחת עם צוות שחקנים מוכרים המספקים את המצופה מהם, וכמה מהם מפתיעים לטובה. מעל כולם, כתב בולדווין, מתעלים איסטווד הנפלאה בדמות פלורנס המעונה והמתוסבכת, תוך שהיא מפגינה את האיכויות של הוריה אבל יוצרת פינה עצמאית משלה; מאריי במשחק מחוספס המשלב את קלינט איסטווד ומייקל שאנון, ואילו טרי פולו, לדעת בולדווין, בתפקיד הטוב ביותר שלה עד אז. סטיב גרין כתב שאיסטווד ומאריי הם זוג קולנועי משכנע, מהווים את העוגנים המרכזיים בסרט, והתפתחותה של פלורנס מדמות דחויה לבעלת ערך היא תצוגה מרשימה של יכולותיה של איסטווד, אולם דווקא הדברים האלה מבליטים את הנקודות המאכזבות בסרט ששם דגשים במקומות לא נכונים, במחווה מוטעית לכיעור, לקנאות הדתית ולצביעות בניו מקסיקו של המאה ה-19. לאור עיצוב ההפקה וצוות השחקנים, לסרט יש פוטנציאל להיות בעל ערך משמעותי, אבל הסיפור לא ממוקד, ועל חיי הספר הקשים בשנת 1887 יש דברים לומר מעבר לסיפור נקמה.
ניקולאס בל כתב שאיסטווד ופולו הן המוקד האמיתי של הסרט, כמה צילומים של מאתיו ארווינג משחזרים בפיקחות את ימי הזוהר של סגנון הג'אלו, והמלחין קולין סטטסון יצר פסקול פנטסטי המזכיר את אניו מוריקונה. עם זאת, בל טען שחוסר העידון, שחקני משנה שנאבקים בדיאלוגים מגושמים, והתפתחות מערכת היחסים בין איסטווד למאריי המתוסרטת באופן מסורבל, לא מצדיקים סרט בן שעתיים. למרות כמה בעיות, בל מציין שלסרט יש פונציאל לממש הבטחה בתחום קולנועי שלא מוצה, "וחסרים לו כמה סנטים לדולר".
פאלקס-פארטיי
מפלגת העם היהודית (ייִדישע פֿאָלקספּאַרטײַ או פֿאָלקס-פּאַרטײַ) נוסדה באימפריה הרוסית לאחר הפוגרומים של שנת 1905 על ידי ההיסטוריון שמעון דובנוב וישראל אפרויקין. מפלגה זו השתתפה בכמה בחירות שנערכו בפולין ובליטא בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20.
מצע המפלגה
לפי משנתו של שמעון דובנוב, העם היהודי הוא לאום שעיקר ביטויו במישוריים הרוחניים והתרבותיים ועליו לשאוף להמשך קיומו הלאומי והתרבותי כאוטונומיה בתפוצות (כפי ששרד עד כה במהלך הגלות), ובהקשר המודרני בגרסה מודרנית וחילונית של ועד ארבע ארצות כפי שהיה בממלכת פולין-ליטא ההיסטורית. הדגש הלאומי היהודי איננו חייב להתבטא במישורים טריטוריאליים או היבדלות-פוליטית, אלא במישורים חברתיים של אוטונומיה תרבותית לאומית. בדומה לדגש של מפלגת הבונד (נציגת מעמד הפועלים, הפרולטריון) על שפת היידיש ותרבותה, ייצגה מפלגת היידישע פאלקס-פארטיי את מעמד הביניים היהודי, עם דגש דומה, אך הציגה כיוון אידאולוגי שונה במקצת. לפי דובנוב, התבוללות איננה תופעה טבעית; המאבק הפוליטי היהודי צריך להתמקד בהשגת אוטונומיה יהודית בקהילה, בשפה ובמערכת החינוך, אך בשונה מהבונד, אין הדגשה סוציאליסטית ברוח מלחמת המעמדות. זו הייתה מפלגה ליברלית בנושאי כלכלה, המחויבת לדמוקרטיה וחילון.
באוקראינה
במישור הפוליטי החוץ-יהודי התבטאה שאיפת הפאלקס-פארטיי, בהכרה תרבותית מצד השלטון הלא-יהודי, בצורה שתתבטא במינויו של נושא-משרה ממשלתית שידאג לאינטרסים התרבותיים של הלאום היהודי בחברה. ואכן, הפולקיסט יעקב זאב לצקי ('ברטולדי') שהיה קודם לכן חבר מפלגת הפועלים הציונית הסוציאליסטית, נתמנה שר לענייני יהודים ברפובליקה העממית של אוקראינה באפריל 1918, והחליף את נציג הפאראייניקטע משה זילברפארב. אחרי לצקי כיהן במשרה זו אברהם רבוצקי, נציג מפלגת פועלי ציון.
בפולין
המנגנון המפלגתי של פאלקס-פארטיי החל משנת 1916 בהכנות לבחירות העירוניות בעיר ורשה (שעדיין הייתה נתונה תחת כיבוש גרמני במלחמת העולם הראשונה). ואכן, המפלגה זכתה לארבעה מושבים במועצת העיר, ביניהם נח פרילוצקי. פרילוצקי היה אחד ממייסדי ביטאון המפלגה - וורשאווער טאגבלאט. הביטאון שינה לאחר מכן את שמו ל"דער מאמענט". בשנת 1919 פרילוצקי נבחר גם לסיים, אך נאלץ לפרוש בשל בעיות ברישומו האזרחי. בשנים 1922–1927 כיהן נח פרילוצקי בסיים הפולני כנציג היחידי של המפלגה, מתוך 35 חברים יהודיים בפרלמנט כולו (25 מהם נציגי התנועה הציונית, ואף לא נציג אחד של הבונדיסטים). פרילוצקי נבחר ברשימה מאוחדת של חזית המיעוטים הלאומיים. מפלגת הפאלקס-פארטיי בפולין התפצלה בשנת 1927, בין הסניף הוורשאי, בהנהגתו של פרילוצקי, ובין הסניף הווילנאי (אז הייתה וילנה עדיין חלק של פולין), בהנהגתו של ד"ר צמח שאבאד. הפלג הווילנאי היה עוין פחות אל הציונות, והדגיש עוד יותר את היידיש. נראה כי לאחר הפיצול, חלה נסיגה בפופולריות המפלגה, על אף ניסיון להחיותה בורשה בשנת 1935. בבחירות לקהילה היהודית העירונית בשנת 1936, זכתה המפלגה רק במושב יחיד מתוך 50 המושבים של הקהילה, ולעומתה זכה הבונד ב-15 מושבים.
תומר פרסיקו
תומר פֶּרְסיקוֹ (נולד ב-7 במאי 1974) הוא חוקר ומרצה בתחומי דתות העולם, העידן החדש והיהדות. הוא עמית מחקר במכון שלום הרטמן, ולימד במשך שמונה שנים בחוג למדעי הדתות באוניברסיטת תל אביב. שימש כמרצה אורח במשך שלוש שנים במכון למשפט עברי ולימודי ישראל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. כיום משמש כמנהל האקדמי של ארגון "קולות". הוא פעיל חברתי למען חופש דת ובעל בלוג "לולאת האל", העוסק בנושאים אלה.
ביוגרפיה
תומר פרסיקו נולד וגדל למשפחה חילונית בחיפה, בשכונות נווה שאנן ואחוזה. בגילאים 8–9 התגורר במשך שנתיים עם משפחתו בטורונטו שבקנדה.
למד בבית הספר עירוני ג'. היה חבר בתנועת הנוער "המחנות העולים". את שירותו הצבאי עשה בגרעין הנח"ל "אתגר" שישב בעמק יזרעאל. במהלך שירותו הצבאי היה קומונר ב"מחנות העולים" למשך שנה.
בתום שירותו הצבאי נסע עם בני הגרעין שלו לטיול במזרח אסיה. הוא שהה חודשיים בנפאל ושמונה חודשים בהודו. בריאיון לשחר סמוחה בגלובס סיפר:
פרסיקו חזר וטייל בהודו, שם למד את המסורות הדתיות המקומיות, ובסך הכל שהה בתת-היבשת ההודית כשנתיים מחייו. לאחר שובו ב-1997 מהודו סיים תואר ראשון בהצטיינות בחוג לפילוסופיה ובהצטיינות יתרה בתוכנית למצטיינים באוניברסיטת חיפה. אחר-כך סיים תואר שני בהצטיינות בחוג למדע הדתות באוניברסיטה העברית (2004-2000). נושא עבודת התזה שלו היה "החזרה – מודל של התפתחות מיסטית: כפי שמודגם על פי הגותם של מייסטר אקהרט והראי"ה קוק". המנחה שלו היה פרופסור גדליהו (גי) סטרומזה. בשנים 2006–2008 למד לצורך קבלת תעודת הוראה במכון הרטמן בירושלים.
בשנים 2010–2013 כתב דוקטורט בהנחיית פרופ' רון מרגולין, במסגרת התוכנית לדתות זמננו באוניברסיטת תל אביב. כותרת החיבור: "מדיטציה יהודית: התפתחותה של תרגולת רוחנית מודרנית ביהדות זמננו." המחקר בודק מה נלמד היום תחת הכותרת של "מדיטציה יהודית", מאבחן את מקורות ההשפעה השונים שתרמו לתופעה (הקבלה, החסידות וכן דתות המזרח) ומנתח את התופעה מבחינה פנומנולוגית וסוציולוגית. בשנת 2016 יצא לאור ספרו, בשם זהה, המבוסס על הדוקטורט שלו.
פרסיקו עבד שלוש שנים כמורה לתנ"ך ותרבות ישראל בחטיבת הביניים של בית הספר הריאלי העברי חיפה. כמו כן העביר קורסים ב"מכון אבשלום", ב"אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה ובאמצע העשור השני של המאה ה-21, הוא מלמד בישיבה החילונית בירושלים. החל משנת 2010 הוא מרצה בבית הספר לפילוסופיה, אוניברסיטת תל אביב על נושאי תרבות העידן החדש והופעותיה ביהדות זמננו. בשנת 2015 מונה למנהל התוכניות האקדמיות בעלמא בית לתרבות עברית.
מ-2005 עד 2011 כתב טור קבוע בערוץ הניו אייג' של nrg מעריב, וכמו כן תרם מאמרים לעיתונים כגון "הארץ" ו"מקור ראשון". בשנת 2006 פתח את הבלוג "לולאת האל – החוויה הדתית לסוגיה", בו הוא מרכז את כל מאמריו. המאמרים עוסקים בעיקר ברוחניות, העידן החדש ובדת היהודית. ד"ר יהודה מירסקי כתב עליו באתר Jewish Ideas Daily: "הבלוג של... תומר פרסיקו, הפך אותו לאחד מהמבקרים המעניינים בצורה מתמדת של החיים הדתיים בישראל."
ב-2012 ערך את "רוח הארץ", כתב עת שנתי. נושא הגיליון הראשון היה: "מזרוח המערב: העולם המערבי מאמץ את תמונת העולם המזרחית". כתב העת נסגר אחרי גיליון בודד משום שלא הצליח לכסות את עלות הפקתו. ב-2016 שימש כמנהל האקדמי של בית המדרש עלמא בתל אביב.
פרסיקו כתב בצורה ביקורתית על המורה הרוחני שי טובלי ועל הארגון אותו הקים, ראיין אחד מחסידיו של טובלי והצביע על כך שלתנועתו של טובלי מאפיינים של כת. בעקבות הדברים הגיש טובלי תביעה נגד פרסיקו, אך חזר בו מאוחר יותר.
מפרסומיו
פרסיקו פרסם מאמר בכתב העת 'תכלת' ובו הוא טוען שככל הנראה הרבי מלובביץ' ראה בעצמו המשיח וכך גם חסידיו ראו בו.
במאמר ב"הארץ" הסביר פרסיקו כי נוער הגבעות, בהשפעת הרב יצחק גינזבורג, חותר להתנהגות אותנטית, ומאמין שהיא מקרבת אותו לאלוהים. אחד מביטוייה הוא פעולה אלימה מתוך נקמה.
נחל רוקד
נַחַל רַקָּד או נחל רוֹקַד (בערבית: نهر الرقاد - נַהְר אלרֻקַאד או وادي الرقاد - ואדי אלרקאד, הידוע גם בשם נחל אֶ-רַקַד) הוא נחל המסמן את גבולה המזרחי של רמת הגולן. נחל רוקד הוא הנחל הארוך ביותר מבין נחלי רמת הגולן, 74 ק"מ אורכו והוא מהווה את הגבול הטבעי שלה.
לקריאה נוספת
מדריך ישראל - אנציקלופדיה שימושית לידעת הארץ, חרמון, גולן, כרך א. יצחקי גל.
גינת המשאלות
גינת המשאלות (באנגלית: WellieWishers) היא סדרת הנפשה אמריקאית המבוססת על זיכיון המותג "הבובה האמריקאית" (American Girl) ומשודרת בישראל בערוץ הופ! משנת 2019.
עלילת הסדרה
הדמויות בסדרה הן חבורה של חמש בנות מצחיקות בגילאי 6–7 שנועלות את מגפיהן הצבעוניים כאשר הן משחקות בגינה. משאלתן הגדולה של כל אחת מהבנות היא להיות חברה טובה. ביחד הבנות משחקות ומדמיינות ולומדות מהי חברות.
קהילת יהודי המבורג
קהילת יהודי המבורג היא אחת הקהילות היהודיות הגדולות בגרמניה, המתקיימת משנת 1590. 10,000 מיהודי המבורג נספו בשואה. הקהילה מהווה אגודה אזורית עצמאית במועצה המרכזית הארצית של היהודים בגרמניה. פועלות בהמבורג קהילות יהודיות מזרמים שונים.
הקהילה הספרדית בין השנים 1590 - 1939 בהמבורג ובאלטונה
ראשוני המתיישבים היהודים בהמבורג היו יהודים ספרדים-פורטוגזים, מראנוס מחצי האי האיברי, בשנת 1590. הם שבו ליהדות לאטם, ולא הקימו קהילה בשלב זה. בשנת 1612 מועצת העיר המבורג השוותה את זכויות יהודי ספרד בכל הקשור לעניינים מסחריים עם יתר אזרחי העיר. בשלב זה היהודים הספרדים ייסדו שלוש קהילות ובתי כנסת: כתר תורה, נווה שלום ותלמוד תורה. בשנת 1652 התאחדו שלוש הקהילות לקהילת הספרדים שנקראה בית ישראל.
הקהילות מוזכרות בהרחבה ביומניה של גליקל מהמלין. הקהילה הספרדית נהנתה מזכויות יתר בהשוואה עם הקהילה האשכנזית, שעל בניה, שהועסקו על ידי המשפחות הספרדיות כעובדי משק בית, נאסר להתגורר בתחומי המבורג. גם לאחר שהותר לאשכנזים להקים קהילה משלהם, שתי הקהילות נותרו נפרדות מכל בחינה. בין היתר, הקימו הספרדים אגודה בינלאומית לקידום נישואים בינם לבין עצמם, והתנגדו לנישואים לאשכנזים.
הרברט פרדו, יהודי ממוצא פורטוגזי נולד בהמבורג בשנת 1887 והיה דוקטור למשפטים ושופט. בשנת 1974 נפטר בחיפה. היה אחד מהאנשים החשובים בקהילה והתמנה מספר פעמים להיות יושב הראש של הקהילה עד שנת 1933. הקהילה הספרדית התקיימה באופן עצמאי עד שאולצה להשתלב בהתאחדות היהודית הדתית של המבורג ביולי 1939.
ברבה
ברבה (בספרדית: Barva) היא עיר קטנה שנמצאת בקנטון ברבה שבמחוז ארדיה שבקוסטה ריקה.
קהילת יהודי המבורג
הקהילה הספרדית בין השנים 1590 - 1939 בהמבורג ובאלטונה
היהודים הספרדיים התגוררו באלטונה, אז בדוכסות הולשטיין, עוד לפני שנת 1647. הם הקימו רק בשנת 1770 את קהילת נווה שלום של אלטונה. שמואל צבי מרגליות שימש כרבה משנת 1885 עד 1887 באלטונה, אז בשלזוויג-הולשטיין. כהונתו הסתיימה כאשר קהילת נווה שלום התפרקה בגלל שמספר הספרדים באלטונה הפך קטן מדי. ספרדים מאלטונה פנו אז לקהילת בית ישראל הספרדית בעיר השכנה המבורג. קהילת בית ישראל נוצרה בשנת 1652 באמצעות מיזוג שלוש הקהילות הספרדיות הוותיקות של המבורג, כלומר כתר תורה, נווה שלום של המבורג ותלמוד תורה. רק בשנת 1937 אלטונה הפכה לחלק מהמבורג במהלך העברת הגבול לטובת המבורג ועל חשבון הולשטיין.
אישים מפורסמים בתקופה זו: יוסף שלמה דלמדיגו (יש"ר מקנדיאה) שכיהן ברבנות הקהילה הפורטוגזית בהמבורג בשנים ה'ש"ף-ה'שפ"ט (1620–1629), הרב יעקב ששפורטש, והרב דוד כהן די לארא.
המבורג עד 1812
האשכנזים חיו לראשונה בהמבורג בסביבות שנת 1610. הם הועסקו כעובדי משק בית, בבתי הספרדים או בחברות שלהם. בקהילת הספרדים קראו ליהודים האשכנזים "טוּדסקוס" (משמעות השם בפורטוגזית הוא "הגרמנים"). בסביבות שנת 1661/1662 האשכנזים ייסדו את הקהילה היהודית הגרמנית בהמבורג. העיר המבורג העניקה היתרי שהייה מאוד מגבילים, ולכן קהילת האשכנזים בהמבורג הייתה קהילה קטנה ביחס לקהילות האשכנזים באלטונה ובוונדסבק (אזורים שצורפו להמבורג רק בשנת 1937). יהודים אשכנזים ללא היתר שהייה בהמבורג היו חייבים לשהות בלילות מחוץ לעיר ולכן הם בחרו לגור באופן רשמי בערים אלטונה ובוונדסבק הנזכרות לעיל. באותה תקופה ערים אלה היו תחת חסות מלך דנמרק בזמן שהעיר המבורג הייתה עיר חופשית ועצמאית. בין השנים 1671 עד 1812, קהילת האשכנזים של המבורג הייתה חלק מהקהילה המאוחדת של שלוש הקהילות, המכונה אה"ו (אלטונה, המבורג, ונדסבק). הקהילות שמרו על עצמאותן הארגונית אך היו להן רב ובית דין משותפים שישבו באלטונה. הן התחלקו בתשלום שכרו של רב הקהילה. בשנת 1811, לאחר שנפוליאון כבש את האזור, השלטונות הצרפתיים הורו לפרק את האיחוד ומאז התקיימה כל קהילה בפני עצמה. בשנים 1812–1938 הקהילה האשכנזית של המבורג הייתה עצמאית ואז הפכה לחלק מהאגודה היהודית בהמבורג.
ברבה
גאוגרפיה
ברבה ממוקמת כ-5.5 ק"מ מבירת המדינה סן חוסה וכ-1.13 ק"מ מבירת המחוז ארדיה.
תנועה ותחבורה
העיר ממוקמת ליד הכביש 126.
קהילת יהודי המבורג
באלטונה עד 1938
לפני שנת 1611 נמצאו ארבעה אשכנזים באלטונה. באלטונה הייתה קהילה ספרדית אחת. בשנת 1611 הוקמה הקהילה האשכנזית. עד ראשית האמנציפציה רבים מחברי הקהילה הרשומים התגוררו למעשה, ללא רישיון, בהמבורג. היא הייתה הקהילה המובילה באה"ו עד ראשית המאה ה-19. עם פיצול הברית ב-1812, היא נעשתה עצמאית. ב-1938, בהוראת הנאצים, מוזגה בקהילה המאוחדת של המבורג.
בוונדסבק עד שנת 1938
קהילת ונדסבק היהודית אשכנזית הוקמה בוונדסבק בתקופה שלאחר 1621 ולפני 1650. גם כאן הקמת הקהילה האשכנזית הייתה כפועל יוצא מכך שהיהודים לא קיבלו היתר שהייה בהמבורג ולכן התגוררו רשמית בדנדס-הולשטיין וונדסבק הליברלית. משנת 1671 עד 1812, גם ה - IGW התאחדה עם הקהילה המשולשת אה"ו. בעקבות הצו הצרפתי מימי נפולאון, בשנים 1812 - 1938 הקהילה התקיימה באופן עצמאי ואז הפכה לחלק מהאגודה היהודית הדתית בהמבורג.
הקהילה המשולשת אה"ו בין השנים 1671–1812
משנת 1812 הוסרו מגבלות המגורים בעיר המבורג שאילצו את האשכנזים לגור באופן רשמי בעיירות אלטונה או ונדסבק. הקהילות האשכנזיות באלטונה ובוונדסבק השתלטו על הקהילה האשכנזית הקטנה והעצמאית שהייתה בהמבורג.
סלומון היינה (1767 - 1844) היה סוחר ובנקאי ממוצא יהודי שחי בהמבורג. הוא נודע בחייו כמיטיבו וכפטרונו של אחיינו המשורר היינריך היינה. ב-7 בספטמבר 1843 ייסד בעיר את בית חולים היהודי הגדול על שמו.
הקהילה האשכנזית בהרבורג עד 1938
אשכנזים התגוררו בהרבורג שעל שפת האלבה (צורפה להמבורג בשנת 1937) משנת 1610. הם הקימו קהילה כבר לפני 1718. בניגוד לשלוש הערים אלטונה, המבורג וונדסבק, שהיו נגישות זו לזו ברגל או לפחות בעגלה רתומה לסוסים, מהרבורג ניתן היה להגיע אל שלושתן רק באמצעות סירה. בהתאם לכך, קהילת הרבורג לא הייתה מעורבת במוסדות המשותפים של הקהילה המשולשת אה"ו. עם הכיבוש של נפוליאון בשנת 1803 וסיפוח נסיכות הבוחר מהנובר (1807), אליו, השתייכה הרבורג, תחילה תחת ממלכת ז'רום בונפרטה ווסטפאליה וכחלק מהאימפריה הצרפתית הראשונה של נפוליאון בונפרטה בשנים 1810–1814. לכל ההרבורגים, כולל היהודים, היו זכויות אזרח שוות. עם התבוסה של הבונאפרטים, הקיסרות הגרמנית הקודמת שוחזרה. בשנת 1842 חוקים חדשים השוו את היהודים בממלכת הנובר לאזרחים "השונים". במקביל חייבו את היהודים להקים קהילות יהודיות בהן הדבר עדין לא קרה. קהילות אלה נאלצו לעמוד בדרישות המדינה לחינוך דתי יהודי בבתי ספר פרטיים או ציבוריים ולהבטיח את כל שאר התפקידים הדתיים (שמירה על בתי קברות ובתי כנסת, קיום שירותי דת, קיום חתונות ובר מצוות). ארבעה רבני אזוריים מונו בכל הממלכה שכל אחד מהם היה צריך לספק שירותי דת במחוז משלו. הרבורג השתייכה לרבנות האזורית הנובר.
הרבנים האזוריים מילאו משימות דתיות וממשלתיות כאחד. הנובר הייתה אפוא אחת המדינות הבודדות בקונפדרציה הגרמנית שבה היהדות, כמו הזרמים הנוצריים, הייתה ארגון מוכר ומפוקח על ידי המדינה. לרבנים הראשיים היו יחסים סמכותיים דומים למדינה-למחצה בהתייחס לקהילות היהודיות ולחבריהם ועובדיהן, כמו גם הכמרים הלותרנים לקהילותיהם בהנובר באותה תקופה. ארגון הרבנים הראשיים נותר על כנו גם לאחר הסיפוח הפרוסי בשנת 1866, אף על פי שהשלטונות הפרוסיים באזורים הפרוסים הישנים עשו הכל כדי למנוע איגודי קהילות יהודיות מרכזיות וסירבו להעניק להם הכרה ממלכתית כלשהי. הפרדת הדת מהמדינה בהתאם לחוקת הרייך בשנת 1919 ביטלה את המשימות הממלכתיות למחצה של הרבנים הראשיים (פיקוח על בתי הספר) והגבילה את תפקידם לדתיים בלבד. מאז איחוד הערים הרבורג ווילהלמסבורג בשנת 1927, נקראה הקהילה היהודית קהילת בית הכנסת היהודי הרבורג-וילהלמסבורג (JSHW). בשנת 1938 הקהילה הפכה לחלק מהאגודה היהודית הדתית בהמבורג.
הקהילה היהודית בהמבורג 1815 עד 1938
לאחר התפוררות האימפריה הצרפתית הראשונה העיר המבורג שבה להיות עיר מדינה חופשית. כמדינה הוחזרו ההחלטות והתקנות כלפי היהודים כפי שהיו משנת 1710. החזרת התקנות התאפשרה כיוון שיוהאן סמידט החליט על כך באופן שרירותי וללא הצבעה. בהחלטות הסופיות של קונגרס וינה (קונגרס השלום הבינלאומי) על זכויות היהודים, נכתב שהם יקבלו את אותן הזכויות שכבר הוענקו בחלק מהמדינות. מאידך, המבורג ביטלה את האמנציפציה בשנת 1815 והכריזה כי תקנות היהודים משנת 1710 יישארו תקפות. האמנציפציה בהמבורג ממושה רק ב-21 בפברואר 1849 תוך יישום החלטת האספה הלאומית של פרנקפורט. בערים אלטונה וונדסבק תקנות היהודים היו כמו בכל מדינת הולשטיין. הן מומשו על פי החוק מ־14 יולי 1863.
בשנת 1860 נחקק סעיף חופש האמונה בחוקת המבורג. משנת 1865 לא הייתה עוד חברות חובה בקהילה היהודית. בשנת 1867 נוסדה הקהילה היהודית-גרמנית החדשה, כקהילה דתית עם חברות מרצון. הקהילה האשכנזית ה-DIG הייתה לארגון גג לשתי אגודות תרבות עצמאיות, העמותה השלישית שנקראה על שם בית הכנסת החדש "שער האל", שהוקמה בשנת 1894, הוכרה גם בחוק לאחר מלחמת העולם הראשונה. ה-DIG לא הייתה מחויבת למסורת בענייני תרבות, אלא הציעה לכל האשכנזים אפשרות לחברות בקהילה אחת, שטיפחה מסורות ותרבותיות שונות באמצעות עמותות תרבות אוטונומיות פנימיות (מה שנקרא מערכת המבורג). קהילות יהודיות אחרות בגרמניה אורגנו לרוב בנפרד על פי מסורות תרבותיות, כך שכמה קהילות יהודיות עם אוריינטציות שונות היו קיימות זו לצד זו במקום אחד.
הקהילה השתמשה במיסים הקהילתיים כדי לממן שירותים כמו שכר לימוד, שירותי בריאות, צדקה ובתי קברות שכל חברי הקהילה יכלו להשתמש בהם בעת הצורך. בנוסף היו גם אגודות תרבות תחת מטרייתה. הגברים יכולו להצטרף לקהילה כחברים, תמורת תשלום. אלה שלא יכלו לשלם התקבלו ללא תשלום. אגודות תרבות אלה קיימו בתי כנסת, חגיגות במועדי ישראל, חתונות ובריתות והדרכות בנושאי יהדות. האגודות העסיקו רבנים ומורים מיומנים לכל אחד מהזרמים, הן האורתודוקסים והן הליברלים.
התפלגות יהודי המבורג בין השנים 1811 עד 1942
מספרים אלה מתייחסים לחברי הקהילה היהודית בהמבורג. היהודים באלטונה, הרבורג וונדסבק אינם נכללים ברשימות עד שנת 1938.
ב-1663 מנו היהודים בעיר 120 משפחות ספרדיות וכ-50 משפחות אשכנזיות.
הקהילה היהודית בהמבורג רבתי 1938 עד 1945
לאחר ההתאגדות המשפטית על פי החוק של מדינת המבורג רבתי ב-1 באפריל 1937, הקהילות היהודיות האשכנזיות חתמו על חוזה לאיחודן ב־1 ינואר 1938. עם זאת, השם שנבחר, הקהילה היהודית-גרמנית של המבורג רבתי, לא אושר על ידי משרד התרבות. לכן, הקהילה בחרה בשם האגודה היהודית הדתית בהמבורג.
במרץ 1938 בוטל ממעמדו המשפטי של האיגוד היהודי-דתי בהמבורג - כמו בכל הקהילות היהודיות בגרמניה - ממעמד של תאגיד על פי החוק הציבורי של המדינה. מדצמבר 1938, האיגוד היהודי הדתי בהמבורג היה מחויב להוראות מטה משטרת המדינה בהמבורג לגביית מיסים. קלאוס גוטשה מהמחלקה היהודית בגסטפו מינה את מקס פלאוט, ליו"ר החדש של האיגוד היהודי הדתי בהמבורג. נציגי הקהילה היו מעתה אחראים על רישום ודיווח אודות פטירות, הגירה ומאוחר יותר על גירוש בכפוף להוראות הגסטפו.
החל מיולי 1939 הקהילות היהודיות כבר לא היו רק אגודות דתיות בלבד, מכיוון שכל האנשים שהיו רשומים באגודות שנחשבו כיהודים על פי חוקי נירנברג (כולם - הכוונה גם לאנשים ללא זיקה ליהדות בהווה, שהסבים והסבתות שלהם בשלושה או ארבעה דורות אחורנית היו שייכים לדת יהודית - מעמד היהודי נקבע בתקנה הראשונה לחוק אזרחות הרייך), ללא קשר אם הם צריכים להיחשב הלכתית כיהודים (כגון יהודי מלידה או כיהודי על ידי גיור), בין שהיא לא דתית או שייכת לדתות אחרות (למשל פרוטסטנטים וקתולים לא-אריים). במקביל, הקהילה הספרדית, קהילת בית ישראל הקטנה, שבשנת 1935 מנתה רק 150 חברים (מאז 1652 הייתה תחת שם זה), שולבה בכוח בהתאחדות הדתית היהודית בהמבורג. כי על פי חוקי המדינה בכל מקום ניתן היה לקיים רק קהילה יהודית אחת וזאת כדי להקל על האפליה האנטישמית.
בסוף שנת 1942 בוטל האיגוד היהודי הדתי בהמבורג כישות משפטית עצמאית וכל סמכויותיו וחובותיו הועברו למשרד ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה, שבמחוז צפון מערב גרמניה מטעם הגסטפו. ב-10 יוני 1943 פיזר המשרד הראשי לביטחון הרייך בצו, גם את ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה. ביוני 1943 כל עובדי משרד המחוז גורשו למחנה הריכוז שבטרזיינשטט. יו"ר ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה לשעבר ליאו ליפמן בק דחה את ההזדמנויות שהציעו לו להגר מגרמניה. ב-10 ביוני 1943 השתלט הגסטפו על משרדי ההתאחדות והודיעו לו על הגירוש המתוכנן שלו לטרזינשטט, יחד עם אשתו אנה ג'וזפין. סלומון היינה (1767 - 1844) בשנת 1843 ייסד בעיר בית חולים היהודי הגדול. בית החולים היהודי בהמבורג, המשיך לתפקד במלחמת העולם השנייה תחת שלטון הרייך, כמוסד היהודי היחיד, בו המשיכו לעבוד יהודים מתבוללים מנשואי תערובת. תוך כדי כך, דאגו ליהודים שנרדפו בשואה.
10,000 מיהודי המבורג נספו בשואה. ב-25 באוקטובר 1941 גורשו לגטו לודז' 1,034 יהודים, שם נספו כולם. ב-8 וב-18 בנובמבר 1941 גורשו 968 ועוד 407 יהודים למינסק, מהם שרדו רק 20. ב-6 בדצמבר 1941 גורשו לריגה 753 יהודים. ביולי 1942 גורשו שוב יהודי המבורג. בין אוקטובר 1941 לפברואר 1945 גורשו 5,848 יהודי המבורג ב־17 טרנספורטים, מהם 5,296 נרצחו. 319 התאבד. 140 נרצחו במהלך המתת חסד. 50 עד 80 יהודי המבורג הסתתרו בעיר ושרדו את השואה.
1945 עד 2008
בשמונה ביולי 1945, יזמו שנים עשר ניצולים מהקהילה היהודית העתיקה בהמבורג את הקמת קהילה יהודית חדשה בעיר. בסך הכל 80 יהודים הצטרפו ליוזמה. ארגון הג'וינט תמך כלכלית בקהילה החדשה. בספטמבר 1945 נוסדה הקהילה. בכנס הייסוד השתתפו 72 איש. באותה שנה פנתה הקהילה היהודית לסנאט של המבורג להכרה כתאגיד על פי המשפט הציבורי. ההכרה המשפטית הוענקה לקהילה רק באוקטובר 1948. המבנה המשפטי של הקהילה היהודית בהמבורג היה זהה למבנה החוקי שהיה לה עד שנת 1938. בשנת 1947 היו בקהילה היהודית בהמבורג 1,268 חברים.
בשנת 1952 היו 1,044 חברים, בשנת 1960 היו 1,369 חברים. ב-30 השנים שלאחר מכן מספר החברים בקהילה היהודית נע בין 1,350 ל-1,400.
כיום מרכז החיים היהודיים בעיר נמצא סביב בית הספר "תלמוד תורה" בגרינדל. ב-22 בנובמבר 1993 חתמו העיר המבורג והקהילה היהודית בהמבורג לראשונה על "חוזה לחמש שנים". כתוצאה מכך, משנת 1994 קיבלה הקהילה מענק של 500,000 מארקים גרמנים לשנה "למילוי משימותיה התרבותיות והחברתיות". ראש העיר הנינג וושראו אמר אז כי החוזה הוא "ביטוי של אחריות מיוחדת לחיים היהודיים בהמבורג".
היחסים בין מדינת המבורג לקהילות היהודיות הוסדרו בקונקורדט - בחוזה כנסייתי ממלכתי. החוזה בין מדינת המבורג לקהילה היהודית בהמבורג החל מ־29 יוני 2007. החוזה כולל סכום הקצבה קבוע של 850,000 אירו לקהילה היהודית ובמקביל מסדיר את יחסי השותפות בין עירייה המבורג ולמדינה המבורג והוא ביטוי לשיתוף פעולה והכרה אמינים בין השותפים.
ב - 5 בספטמבר 2008 הרב האזורי דב-לוי ברזילאי פוטר ללא הודעה מוקדמת לאחר 15 שנות שירות.
הקהילה היהודית בהמבורג בהווה
המבורג חווה תחייה של החיים היהודיים, שבאה לידי ביטוי גם בהצעה להרחבת מוסדות תרבות היהודיים בעיר. כגון, בתי הכנסת במחוזות איימסבוטל וסנט פאולי, מוסדות חינוך כמו מרכז החינוך היהודי בהמבורג ברוטרבאום  ובית התרבות היהודית בסנט פאולי הם מוקדי החיים העירוניים במטרופולין הרב-אתני באלבה.
בקהילות היהודיות בהמבורג - בין אם אורתודוקסיות, ליברליות או רפורמיות - נרשם מספר הולך וגדל של חברי קהילה למספר בן ארבע ספרות עקב הגירה לעיר ממזרח אירופה וישראל. בשנת 2011 גרו בהמבורג למעלה מ־8,00 יהודים. בשנה זו גם נבחר שליח חב"ד, הרב שלמה ביסטריצקי (בנו של הרב לוי ביסטריצקי), לרב העיר.
בשנת 2017 חודשה פעילת של יוזף קרליבך שולה (JCS).
בסוף שנת 2019 נערך במועצת עיריית המבורג דיון פומבי בשאלת בנייתו מחדש של בית הכנסת בורנפלאץ, הגדול ביותר בהמבורג עד 1938. בחודש פברואר 2020 נערך סקר התכנות לפרויקט, ובסוף חודש נובמבר של אותה השנה הקצתה ממשלת גרמניה 65 מיליון יורו שיתווספו ל-65 מיליון יורו שהקצתה המבורג לשחזור כמעט זהה של בית הכנסת. הוא יבנה מחדש באותו המיקום בו עמד בית הכנסת שחרב.
1968 עד 2002
ב-29 בינואר 1998 חתמו הקהילה היהודית בהמבורג וממשלת מדינת שלזוויג-הולשטיין על חוזה כנסייה ממלכתי לתקופה של חמש שנים לקידום החיים היהודיים בשלזוויג-הולשטיין. בתחילת הדרך שולמו 400,000 מרקים גרמנים ולקראת סוף החוזה שולמו 700,000 מרקים גרמנים. חוזה זה הוארך בשלוש שנים. בינואר 2005 נפרדו הקהילות היהודיות בשלזוויג-הולשטיין מהקהילה היהודית בהמבורג, מכיוון שבינתיים הוקמו שתי אגודות חדשות בשלזוויג-הולשטיין.
1982 בישראל
1982 בישראל (ה'תשמ"ב-ה'תשמ"ג) הייתה השנה ה-34 לעצמאותה של מדינת ישראל. פרוץ מלחמת לבנון היה האירוע העיקרי בשנה זו, לצד פינוי חצי האי סיני בהתאם להסכמי השלום, ובכלל זאת העיר ימית.
מלחמת לבנון/מבצע שלום הגליל
ב-10 ביוני מתרחש קרב דמים נוסף, קרב סולטאן יעקוב. באותו יום, מותקף כוח צה"ל בטעות על ידי מטוסי חיל האוויר, באחת התקריות הקשות ביותר של ירי-כוחותינו-על-כוחותינו בתולדות צה"ל. ב-13 ביוני מגיעים כוחות צה"ל לביירות. ב-20 באוגוסט נחת כוח רב-לאומי בלבנון, כדי להשגיח על נסיגת אש"ף מלבנון.
ב-16 בספטמבר מתחיל טבח סברה ושתילה במחנות הפליטים במערב ביירות. את הטבח מבצעים אנשי הפלנגות הנוצריות. אף שהטבח לא בוצע על ידי ישראל, מתעוררת ביקורת ציבורית ועולמית חריפה, שהרי צה"ל שלט באזור והפלנגות נכנסו למחנות באישורו. בגין מקבל תמונת מצב חלקית רק ב-18 בספטמבר, בהאזינו לדיווח ה-BBC בנושא. כוחות אמריקאים וצרפתים נכנסים לביירות בניסיון להרגיע את המצב. הזעזוע הציבורי מן הטבח בישראל מוביל גם להפגנת ה-400 אלף (ר' בסעיף "תנועות חברתיות") ולהקמת ועדת חקירה ממלכתית בנושא, ועדת כהן (ר' "חוק ומשפט").
ב-11 בנובמבר מתרחש אסון צור הראשון ומביא למותם של שבעים וחמישה חיילי צה"ל ואנשי כוחות הביטחון.
אירועים נוספים
ב-11 באפריל עלה לרחבת הר הבית עולה מארצות הברית, אלן גודמן, ופותח באש מנשק צבאי. שומר של הווקף נהרג ושוטרים נפצעים. גודמן שוחרר ב-1997, לאחר שריצה מאסר של 15.5 שנים, וגורש לארצות הברית.
ביוני הופך הנח"ל לחטיבת הנח"ל.
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1982)
מחוז לוגו
לוגו הוא מחוז בצפון מערב ספרד, בחלק הצפון מזרחי של הקהילה האוטונומית גליסיה. המחוז גובל במחוזות אורסה, פונטבדרה, ולה קורוניה, בנסיכות אסטוריאס, בקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון, ובצפון בים הקנטברי (מפרץ ביסקאיה).
אוכלוסיית המחוז מונה 331,327 (2018), רבע מתוכה מתגוררת בבירת המחוז לוגו. עיר הבירה הייתה יישוב קלטי עתיק על שמו של האל לוג Lugh, בתקופה הרומית המקום נקרא Lucus Augusti, והפך לאחד משלוש נקודות היישוב העיקריות בגליסיה. במחוז יש 67 רשויות מקומיות.
שפות
רוב מכריע של תושבי המחוז הם דוברי גליציאנית לצד קסטיליאנית. חלק מן התושבים, במיוחד הדור המבוגר, הם דוברי גליציאנית בלבד.
תושבי המחוז דוברים מספר ניבים של גליציאנית. לחלקם מאפיינים של הניב המקובל באזור העיר לאון ולכן גם נושא מאפיינים של השפה הקסטיליאנית. עם זאת, הגליציאנית המדוברת בלוגו, במיוחד באזורים המרוחקים מן החוף הצפוני, היא ככל הנראה הגרסה הטהורה ביותר של השפה, אשר לא ידעה השפעות בולטות.
Greatest Hits Vol. II
Greatest Hits Vol. II (בעברית: אוסף הלהיטים חלק 2) הוא אלבום הלהיטים הרביעי (והשלישי באנגלית) של הזמרת גלוריה אסטפן אשר יצא בפברואר 2001 על ידי אפיק רקורדס.
רקע והצלחה
האלבום מהווה המשך לאלבום האסוף הראשון שלה באנגלית ומכיל אוסף של שירים באנגלית (מלבד השיר "") שיצאו מאז שהוא יצא ועד צאת אלבום הזה. בנוסף האלבום מכיל גם מספר שירים חדשים שלא הופיעו באלבומים קודמים של אסטפן.
למרות שאסטפן אישרה את השירים שייכנסו לאלבום חלק מהישרים שאסטפן אישרה כמו "It's Too Late", "Cherchez La Femme" ו-"Higher" לא נכנסו לאלבום. בריאיון על האלבום אסטפן אמרה כי היא נאלצה לוותר על חלק מהשירים בעקבות בעיה של מקום.
סינגלים ושירים
בנוסף ללהיטים הקודמים של אסטפן האלבום גם מכיל את השיר "You Can't Walk Away From Love", אשר שימש כשיר הנושא של הסרט "החטא הראשון" וגם יצא כסינגל שיווקי מהאלבום. בין היתר, ישנו "Out Of Nowhere", שהוא שיר חדש נוסף שיצא כסינגל השני מהאלבום.
"I Got No Love", היה לשיר חדש נוסף, שלא יצא כסינגל מהאלבום ו-"Y-Tu-Conga" היה רמיקס לשיר "Conga".
הצלחה
בניגוד לאלבום האוסף הקודם שלה אלבום זה לא חווה הצלחה דומה כאשר הגיע למקום ה-92 בלבד בארצות הברית. גם בשאר העולם האלבום לא זכה להצלחה כאשר דורג במקומות נמוכים ובמספר מדינות מצומצם. בנוסף לא קיבל מעמד באף מדינה מלבד ספרד שם קיבל מעמד אלבום זהב בלבד.
זרעים גדרה
זרעים גדרה היא חברת זרעים ישראלית ואחת מהחברות מהמובילות בעולם בטיפוח זני מכלוא של ירקות, הנמצאת מאז 2007 בבעלותה המלאה של קבוצת סינג'נטה. החברה עוסקת בטיפוח, פיתוח ושיווק של זני פלפל, עגבנייה, מלפפון, אבטיח, מלון וקישוא במספר מדינות בעולם. בישראל, בנוסף למוצרים של זרעים גדרה החברה משווקת גם את מוצרי סינג'נטה. משרדיה הראשיים של החברה ממוקמים על יד צומת רבדים והיא מפעילה סניפים נוספים בארצות הברית, בספרד, בטורקיה ובמקסיקו.
היסטוריה
חברת "זרעים גדרה" הוקמה על ידי שבע משפחות מהעיר גדרה בשנת 1952 בתקופה של קיבוץ גלויות בה הוקמו מושבים חקלאיים ומעברות לשיכון העולים. אפשרויות הפרנסה והתעסוקה באותה תקופה התמקדו בעיקרן, בפיתוח החקלאות.
בשנותיה הראשונות עסקה החברה בעיקר בעבודה ידנית בה לקחו חלק עולים ממדינות שונות. בשנת 1963 הצטרפה לחברה משפחת כהן. באותה שנה נוסדה זרעים גדרה כחברה בע"מ. לאחר מלחמת ששת הימים החלה החברה להרחיב את פעילותה המקצועית, השיווקית והאגרוטכנית תוך כדי שיתוף פעולה בתחום המחקר והטיפוח עם מכון ויצמן למדע, הפקולטה לחקלאות ומכון וולקני.
בשנת 1973 החלה החברה לייצא את זניה לאירופה וארצות הברית. בהמשך התרחב הייצוא למדינות נוספות ובמקביל ועד היום מושקעים משאבים רבים בפיתוח וטיפוח הזנים. בשנת 2000 זרעים גדרה בע"מ התפצלה לשתי חברות: "זרעים גדרה" (ירקות) ו"אגרידרה" (גידולי שדה). בשנת 2005 רכשה קרן מרקסטון את השליטה בזרעים גדרה מידי המייסדים. בדצמבר 2005 הוסמכו מעבדות החברה לתקן ISO 17025 המבטיח רמת אמינות גבוהה של בדיקות איכות.
בשנת 2007 מכרה קרן מרקסטון את זרעים גדרה לקבוצת סינג'נטה.
זני מכלוא
זני מכלוא הם זנים המנצלים תופעה ידועה בעולם הביולוגיה הנקראת און כלאיים. און כלאיים היא תופעה שבה צאצא של שני הורים מפגין ביצועים טובים יותר מכל אחד מההורים. הבסיס הגנטי לתופעה זו הוא שלכל הורה ישנם שני עותקים זהים מכל גן ובצאצא מקבלים מכל גן עותק אחד מכל הורה, דבר שבפעמים רבות מוביל לביצועים משופרים.
טיפוח
טיפוח הוא תהליך המספק מגוון פתרונות גנטיים לצרכים של הגידול החקלאי. תהליך הטיפוח מאפשר שיפור מתמיד של הזנים המסחריים המקובלים באזור הגידול בהיבטים של יבול, עמידות למחלות ומזיקים, וגידול בתנאים שאינם אופטימליים לצמחים בתנאי סביבה קיצוניים כגון טמפרטורות קיצוניות, וקרקעות עם רמות מלח גבוהות מהמקובל.
היפודרום
היפודרום (מיוונית: ἵππος, היפוס - סוס ו-δρόμος, דרומוס - מסלול, מרוץ) הוא מסלול מרוצי סוסים ומרכבות, שהיה בשימוש מהתקופה הארכאית ביוון ועד התקופה הביזנטית. גם כיום קיימים מספר אתרי מרוצי סוסים ששמם "היפודרום", לדוגמה במוסקבה ובברלין. השימוש בהיפודרום נמצא כבר ביוון העתיקה בראשית המשחקים האולימפיים ועיקרו מסלול מרוצי סוסים שעשוי מקרקע כבושה. ההיפודרום פותח באופן משמעותי בתקופה הרומית, בה קיבל מאפיינים ארכיטקטוניים ברורים, וארח אירועים מסוגים שונים. במזרח התיכון נבנו ההיפודרומים הראשונים על ידי הורדוס, בירושלים, יריחו וקיסריה.
רקע
בתקופה הארכאית היה ההיפודרום סמל מובהק של השכבות האריסטוקרטיות. כיוון שגידול סוסים היה עיסוק יקר למדי, וכיון שצוותי הסוסים והכרכרות מומנו באמצעים פרטיים ולא על ידי ערי-המדינה השונות, הוגבלה התחרות באופן מעשׂי לאריסטוקרטיה. ההשתתפות במרוצי הסוסים המחישה את מעמדו הגבוה ואת יכולתו הכלכלית של המממן בעירו הוא, בעוד שהמפגש התחרותי עצמו יצר חוג אריסטוקרטי מגובש - מחוץ לתחומה של עיר-המדינה.
הרומאים, בדומה ליוונים, היו להוטים אחר מרוצי המרכבות, אך בדרכם האופיינית העניקו להיפודרום הגדרה ארכיטקטונית מדויקת וקראו להיפודרום בשם "קירקוס". היה זה מתקן גדול מידות. אורכו הממוצע היה כ-500 מ' ועיקרו מסלול של קרקע כבושה תחומה בקיר מגן גבוה.
בקירקוס (בלטינית: Circus) התקיימו מרוצי סוסים, מרוצי מרכבות וכן שימש זירת שעשועים ומקום בו נערכו מופעים ואירועים המוניים אחרים. תחרות הרכיבה, הסתברה היטב, ובמיוחד, על רקע כוחו ההולך וגובר של ההמון, מחוסר העבודה, אשר הצטופף בעיר רומא וזכה למופעי ראווה מרשימים. בדרך זו ביקשו השליטים לחזק את נאמנות ההמון כלפיהם ולאפשר מוצא לפורקן יצריו. ההבדל העיקרי בין התרבות ההלנית לרומית: הראשונה פנתה לספורטאיות, והשנייה - לקהל הצופים.
במזרח ההלניסטי נכללו מרוצי-סוסים בתחרויות האתלטיקה, בהתאם למסורת היוונית שרווחה שם. לא כן ברומא ובפרובינציות המערביות של האימפריה, שם הייתה הפרדה מוחלטת בין השניים. במזרח ההלניסטי נערכו התחרויות באצטדיון או בהיפודרום. ההיפודרום, המכונה לעיתים גם "אצטדיון" במקורות ההיסטוריים, ובמקרים מסוימים אף נקרא "אמפיתיאטרון", נבנה במרחב הארץ-ישראלי באופן שיוכל למלא את שני התפקידים. אורכו של ההיפודרום התאים לשני סוגי התחרות ורוחבו איפשר מרוצי-סוסים בתוך הבניין.
היפודרום בתקופה ההרודיאנית
במאות הראשונות לספירה היו התיאטרון וזירת המרוצים לחלק מהווי העיר בארץ ישראל הרומית. מתקני שעשועים מפוארים הוקמו ברחבי האימפריה, ועריה החשובות של ארץ ישראל התהדרו במגוון תיאטראות, אמפיתיאטראות והיפודרומים. תושבי הערים הגדולות היו עתה לצרכניה של תרבות השעשועים, וייתכן והם עצמם מימנו את בנייתם של המתקנים בהם היא התקיימה. מתקנים אלו מעידים עד כמה העמיקה חדירתה של התרבות הרומית בקרב תושבי הארץ. שעשועים שונים התקיימו במזרח כבר בתקופה ההלניסטית, אך הורדוס מלך יהודה היה השליט הראשון שייבא למרחב הסורי-ארץ-ישראלי את תרבות השעשועים הרומית על כל מרכיביה. הורדוס בנה שורה ארוכה ומפוארת של מתקני שעשועים בעריה של ארץ ישראל ומחוצה לה. במתקנים אלה מימן וערך מופעים מגוונים, שהיו זרים לאופיו של היישוב היהודי והנוכרי בסוריה ובארץ ישראל באותם ימים. ההיפודרומים הראשונים הוקמו בידי הורדוס בירושלים, ביריחו ובקיסריה. ההיפודרום בטריכאי והאצטדיון בטבריה, הוקמו כנראה על ידי בנו של הורדוס, אנטיפס, כשמלך על הגליל.
תחרויות אתלטיקה ומרוצי-סוסים נערכו גם בקיסריה עם הקמת העיר. לפי המסופר אצל יוסף בן מתתיהו הקים הורדוס בקיסריה תיאטרון, ומדרום לנמל בנה את האמפיתיאטרון, "שהיה בו כדי להכיל המון רב של בני אדם ונמצא במקום שנוח להשקיף ממנו על פני הים" (קדמ' טו :341). עם זאת אין הוא אומר אם המלך בנה בעיר היפודרום או אצטדיון. רק בהמשך דבריו, בקשר למזימתו של פונטיוס פילאטוס, מזכיר יוסף את האצטדיון, עובדה המעידה, כנראה, על קיומו של מבנה זה בעיר (קדמ' יח:57).
ניתן להסיק כי גם האמפיתיאטרון שהקים הורדוס בירושלים היה היפודרום, וכי גם אותו כינה יוסף בשם "אמפיתיאטרון".
הועלתה הצעה לפיה בירושלים היה מבנה רב תפקודי, בנוי במבנה של זירה מאורכת, שצורתו היפודרום וגם הוא נקרא אמפיתיאטרון אצל יוסף בן מתתיהו.
בריכת הסולטאן נבנתה, כנראה, לראשונה כמאגר מים במאה ה-10 או במאה ה-11. היא שימשה כמאגר בתקופה הצלבנית וכונתה אז "בריכת גרמאנוס". המאגר תפקד בתקופה הממלוכית וחודש בתקופה העות'מאנית. בבדיקה הארכאולוגית במקום בשנות ה-70 התגלתה תעלה חצובה לאורך המאגר (מדרום לצפון). רוחב התעלה 0.75 מ', עומקה 6.5-7 מ' וקורתה בקמרון (סוג של קירוי עשוי אבן או לבנים שצורתו חלק של גליל או צירוף של חלקי גליל) בנוי ביציקה לכל אורכה.
במקום של הבריכה היה מבנה שעשועים מוארך, שאורך הזירה שלו היה כ-200 מ' ורוחבו כ-25 מ'. הזירה כללה גם את השטח המסומן כ"בריכה עתיקה" כלומר הבריכה הצפונית. קהל הצופים ישב לאורך הצלעות הארוכות. המקום שימש גם למופעי שעשועים וגם למופעי תיאטרון באמצעות הזזת הבמה.
הרעיון המובא כאן, של שילוב מספר פונקציות באתר שעשועים אחד, נחשב חידוש בתחום. כך ניתן להבין בצורה טובה יותר את הטקסטים של יוסף בן מתתיהו ולהסביר את מגוון הפעילות שהנהיג הורדוס בירושלים בעזרת רעיון זה.
מבחינה ארכאולוגית מוכרים עד היום 3 מבנים מן התקופה ההרודיאנית. להיפודרום שנחשף בקיסריה מבנה רומי טיפוסי. בשומרון (סבסטיה), לעומת זאת, נחשף אצטדיון המיוחס גם הוא למפעלי הבנייה של הורדוס, אף-על-פי שיוסף בן מתתיהו אינו מציין זאת במפורש. אורכו של הבניין שנחשף בשומרון -205 מ' ורוחבו כ-67 מ', והוא מוקף עמודים מארבעת צדדיו. אורכו של ההיפודרום ביריחו, לעומת זאת, הוא כ-315 מ' ורוחבו כ-83 מ', ובקצהו האחד נסמך תיאטרון.
היקפו דומה למסלול המרוצים, כמו בשומרון. מאחורי התיאטרון ביריחו ובצמוד אליו נתגלה מבנה ריבועי כנראה גימנסיון. אומנם יש הבדלים רבים בין המבנה בשומרון ובין זה ביריחו מבחינת תוכניתם ומרכיבים אחרים, אך עם זאת נדמה, שאפשר להצביע על דמיון בין השניים, בניגוד לבניין בקיסריה, השונה מהם לחלוטין.
השוואת כל המבנים שלפנינו מלמדת, כי בתקופה ההרודיאנית לא הייתה תוכנית אחידה ומגובשת להיפודרום או לאצטדיון, אך בסופו של דבר תוכננו ונבנו כולם בצורה שתאפשר את קיום המשחקים. במקומות מסוימים, כגון קיסריה, הוקם היפודרום לפי המסורת הרומית. במקומות אחרים שולבו במבנה מרכיבים אדריכליים שיצרו, תוכנית חדשה, כמו ביריחו ובשומרון. מפעלי הבנייה ההרודיאניים מאופיינים בשילוב מסורות אדריכליות שונות ומרכיבי בנייה שונים.
תחרויות האתלטיקה ומרוצי-הסוסים שהתקיימו בהיפודרום הארצישראלי
במאות הראשונות לספירה ארגנו הערים את המשחקים באופן עצמאי. הן שדאגו למימונם המלא של האירועים, סיפקו את כל צורכי המתחרים והעניקו פרסים יקרים למנצחים. המשחקים נערכו לציון מאורע היסטורי מסוים, לכבוד מלכים, קיסרים או אלי העיר. במהלך המאה השנייה והשלישית לספירת הנוצרים, חלה עלייה במספר התחרויות והמקומות שבהם נערכו. הביקוש הרב הביא לבנייתם של היפודרומים נוספים במרחב הארצישראלי בתקופה זו.
בארץ ישראל הרומית נערכו תחרויות אתלטיקה ומרוצי-סוסים במשך התקופה כולה. הורדוס ערך משחקים לכבוד אוגוסטוס בקיסריה בשנת 10/9 לפני סה"נ, חגיגות שהיו קשורות גם לניצחונו של האחרון בקרב אקטיום בשנת 31 לפני סה"נ. הורדוס קבע, כי המשחקים ייערכו אחת לארבע שנים. המשחקים הרבים שנערכו ברחבי האימפריה הרומית משכו אליהם את מיטב האתלטים מערי המזרח. (מלח' א:415 ). המנצח בתחרויות האתלטיקה ובמרוצי-הסוסים הוכתר בכף תמר כאות לניצחון, נוסף על הזר והפרס הכספי שקיבל.
ההיפודרום של יריחו נזכר בדבריו של יוסף בן מתתיהו על האירועים ביריחו בערוב ימי הורדוס, ובהקשר זה מזכיר יוסף גם תיאטרון או אמפיתיאטרון. החוקר היחידי שקשר את תל אל-סאמאראת עם ההיפודרום שמזכיר יוסף היה ג' דאלמאן בספר שבו ריכז 100 מן התצלומים שעשה חיל האוויר הגרמני במלחמת העולם הראשונה. היחידי שחקר את התל היה צ'ארלז וורן, שעשה חתך בראש התל בשנת 1838, אך לדבריו לא העלה מאומה.
מתוך החפירות נחשפו הקיר המערבי וכן קטעים ארוכים למדי. רוחבו כ-1.6 מ'. הוא עשוי יסודות של אבני-גוויל, ועליהם שרידי לבנים שלא נצרפו. מן הקיר הדרומי נחשפו רק קטעים בודדים. אורכו של המסלול היה כ־315 מ', ורוחבו כ-83 מ' – מידה אופטימאלית למסלול של היפודרום. לאורך קירות המסלול לא מצאו שום עדות לספסלים, ודומה, שלא היו ספסלים בנויים.
כדי לעמוד על דרך השימוש בהיפודרום, עלינו לקרוא את דבריו של יוסף בן מתתיהו על המשחקים ה"אולימפיים", שהנהיג הורדוס בירושלים ובקיסריה לכבוד אוגוסטוס. בידנו רשימות כמעט זהות של משחקים ותחרויות שנערכו בשתי הערים: מרוצי-סוסים, מרוצי-מרכבות, אתלטיקה, גימנאסטיקה, היאבקות ומוזיקה. המכלול ביריחו מתאים לצפייה בכל אלה. היושבים בתיאטרון יכלו לראות בנוחות את המסלול ואת הבמה, שעליה בוודאי נערכו תחרויות שונות כגון: היאבקות וקונצרטים. המכלול של יריחו מתאים לשלושת האירועים שעליהם מספר יוסף בן מתתיהו. האירוע הראשון היה "כינוס התוכחה". שבו כינס הורדוס את הנוער הירושלמי לאחר שהוריד את נשר-הזהב מפתח הר-הבית בעקבות השמועה של מותו של הורדוס.
לדברי יוסף בן-מתתיהו בנה הורדוס תיאטרון ואמפיתיאטרון גם בירושלים וגם בקיסריה לעריכת משחקים לכבוד הקיסר. דומה, כי בערים גדולות אלו הייתה הצדקה להפריד בין תיאטרון לבין מסלול-המרוצים. ואכן, בקיסריה נחשף התיאטרון של הורדוס, וגם נתגלו שרידי היפודרום, אף-על-פי שעדיין לא נמצאו בו עדויות מימי הורדוס. עם זאת אין ספק, כי בימי הורדוס אכן היה היפודרום בקיסריה, בין במקום האמור ובין במקום אחר בתחום העיר.
עניין רב מעורר הדמיון שבין האצטדיון שנחשף בשומרון לבין ההיפודרום של יריחו. בכתבי יוסף בן מתתיהו אומנם אין זכר לאצטדיון בשומרון, אך הפרסקאות וזמן בנייתו של האצטדיון בשומרון מתאימים מאוד לימי הורדוס. למסלול האצטדיון בשומרון צורת מלבן, כמו מסלול-המרוצים ביריחו. ייתכן, שמסלול המרוצים ביריחו היה מוקף סטיו כמו האצטדיון בשומרון.
מכלול ההיפודרום ביריחו הוא חריג בעולם ההלניסטי-הרומי כולו, הן מבחינת תוכניתו הן מבחינת הרכבו. גם הצירוף של תיאטרון ושל מסלול-מרוצים הוא נדיר- ואולי אף יחיד במינו. מכלול ההיפודרום הוא אפוא אחד הבניינים המקוריים ביותר שבמפעלי-הבנייה של הורדוס.
יוספוס מציין בספר תולדות מלחמת היהודים ברומאים שהיה היפודרום בעיר טריכאי אשר מזוהה כמגדלא לחוף ים כנרת, הארכיאולגים טרם גילו בחפירותיהם היפודרום זה.