cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המתקפה על מזרח אוקראינה
המתקפה
במהלך שיח על קרב סוורודונצק, אופן הלחימה הרוסי תואר על ידי המושל הצבאי האוקראיני כהפגזה במשך כמה שעות ברצף ואז מתקפה. במקרה של כישלון, הם שבו להפגיז ולנסות לתקוף שוב, וכך זה עד שהם הצליחו לפרוץ את ההגנות האוקראיניות בנקודה מסוימת. במהלך יוני, כוחות רוסים ביקשו להתקדם אל סלובאנסק משתי עמדות סביב איזיום וכן מלימן מערבה לאחר כישלון המאמצים להתקדם אך ורק מאיזיום. הרוסים השתלטות על רובה של סוורודונצק ומדרום המבלט הרוסי שנוצר לאחר כיבוש פופסאנה הלך וגדל עד שפסק להיות מבלט. בשבוע האחרון של יוני הצליחו הכוחות הרוסיים לכתר חיילים אוקראינים באזור הירסק-זולטה. במקביל נסוגו האוקראינים מסוורדונצק והכוחות הרוסיים השתלטו על העיר כולה. בתחילת יולי, היו הכוחות הרוסיים בלב העיר השכנה, ליסיצ'נסק. האוקראינים הכריזו על נסיגה ממנה, העיר האחרונה בלוהנסק שהייתה בשליטתם. הרוסים הכריזו על שחרור מחוז לוהנסק. האוקראינים דיברו על עוצמת הארטילריה הרוסית שהקשתה עליהם לשמור על שלטונם בעיר. הצבא האוקראיני הודיע שנסוג ממנה על מנת למנוע את כיתור החיילים שלו בידי הרוסים והמורדים שסייעו להם.
לאחר כן, כוחות רוסים ניסו להתקדם ממערב לאזור ליסיצ'נסק לכיוון סיברסק. במקביל, המשיכו הרוסים בפעולות התקפיות מצפון-מערב וממזרח לסלובאנסק ומדרום מזרח לבחמות. הכוחות הרוסים בגזרת סוורדונצק-ליסיצ'נסק נכנסו להפוגה מבצעית. לאחר מכן, נודע שהיא הייתה באזור נרחב יותר. ההפוגה תמה באמצע יולי 2022.
משתתפי הקרבות על אזור סוורודונצק-ליסיצ'נסק הרוויחו מהעובדה שהם כבר יצרו מבלט כאשר שתי הערים היו סמוכות לקודקודו. הם הצליחו ללחוץ ללא הרף על אגפי עמדות ההגנה האוקראיניות עד שהבטיחו את שליטתם בסוורודונצק. הם נאבקו לאחר מכן כדי לנצל את העובדה שליסיצ'נסק נשארה בקצה של מבלט עד שהצליחו לפרוץ מפופאסנה דרומה ולנסוע צפונה. סיברסק הפכה לקרובה ביותר לקצה המבלט, והכוחות הרוסיים נאבקו להתקדם לצורך כיבושה. הם תקפו גם סביב באחמוט. הנשיא וולודימיר זלנסקי הוציא הוראה לכל הנותרים באזור דונצק במדינה להתפנות בהקדם האפשרי מכיוון שקו החזית של המלחמה היה עלול לנוע מערבה.
באמצע אוגוסט 2022, צבא רוסיה ומסייעיו פעלו בחזית זו ככל הנראה בקבוצות של כוחות ששהו לאורך קו איזיום-סלובאנסק, אזור סיברסק-לישינצ'סק, בחמות וכן אזור אבדייבקה-דונצק. בספטמבר, אוקראינה יזמה מתקפת נגד וקווי ההגנה של הכוחות הרוסיים במחוז חרקוב נפרצו. אוקראינה כבשה מחדש את איזיום. מאז כיבושה על ידי רוסיה לפני חמישה חודשים שימשה עבורה כבסיס לוגיסטי מרכזי עבור שיגור מתקפות נגד האוקראינים בדונבאס. איזיום נכבשה במקביל לכיבוש העיר קופיאנסק ששימשה את הרוסים כמרכז אספקה חשוב לכוחותיהם באזורים הכבושים במזרח אוקראינה. רוסיה הודיעה על הסגת כוחות לדונצק. דניס פושילין, מנהיג הרפובליקה העממית של דונצק, דיווח על "בעיות" בקו החזית באזור העיר לימן. הלחימה חודשה בפאתי העיר. המושל האוקראיני של לוהנסק, סרהיי חיידאי, טען שהכוחות האוקראיניים נכנסו לפאתי ליסיצ'נסק. אבדה השליטה הרוסית המלאה במחוז לוהנסק, לאחר שהכוחות האוקראינים כבשו כמה כפרים בו. האוקראינים שאפו להקיף את לימן באמצעות השתלטות על יישובים מצפונה. . היחידות האוקראיניות נעו בתנועת מלקחיים, בכיוון צפון-מערב ודרום-מזרח, זו לקראת זו, ומאיימות לבתר את הנתיב האחרון לנסיגה רוסית. לאחר השלמת הכיתור, אוקראינה השתלטה על העיר במהלך 1 באוקטובר.
בתחילת אוקטובר, כוחות רוסים התכוננו להגנת קו סבטובה-קרמינה. מצפון, החיילים האוקראינים גם המשיכו להשיג הישגים מזרחה סביב קופיאנסק. מדרום, כוחות רוסים המשיכו בהתקפות קרקעיות במחוז דונצק ולפי דיווחים השיגו הישגים מצטברים סביב בחמות.
במחצית השנייה של ספטמבר המשיכו הכוחות האוקראינים את המתקפה שלהם במזרח מחוז חרקוב, על אף שקצב התקדמותם הואט. הם הצליחו להקים מספר ראשי גשר, שהגדול בהם היה באזור קופיאנסק, בגדה המזרחית של נהר אוסקיל, והרחיבו אותם בהדרגה. לאחר שהאוקראינים הצליחו לחצות את נהר סוורסקי דונייץ מדרום למאגר אוסקיל, ולהתקדם מערבה עד לקו נהר זאראבץ (zherebets) בסוף ספטמבר, נסוגו הרוסים מקו נהר אוסקיל, לכיוון הגבול של מחוזות חרקוב ולוהנסק, ובכך איפשרו לאוקראינים לאחד את ראשי הגשר שלהם ממזרח לנהר. במהלך חודש אוקטובר ניסו הכוחות האוקראיניים להמשיך בהתקדמותם, ולחדור לשטח מחוז לוהנסק, במטרה לכבוש את הערים החשובות סבטובה וסטרובילסק בצפון לוהנסק. אולם בשלב זה כבר תיגברו הרוסים את כוחותיהם באזור, והצליחו לייצב, לפחות זמנית, את קו החזית בגזרה זו. ההתנגדות הרוסית העזה בלמה כמעט לחלוטין את המשך ההתקדמות האוקראינית לכיוון ציר סבאטובו-קרמינה, ולא אפשרה לאחרונים להרחיב בצורה משמעותית את שטח ראש הגשר שלהם.
לאחר שהכוחות הרוסיים באזור לימן נסוגו מזרחה לקו נהר זאראבץ, נסוגו הרוסים גם מקו נהר אוסקיל, למעט חלקו הצפוני הסמוך לגבול רוסיה, ובכך איפשרו לראשי הגשר האוקראיניים בגדה המזרחית של הנהר להתאחד. אולם כל הניסיונות של האוקראינים לנצל את ההצלחה כדי לנתק את כביש סבטובה-קרמינה האסטרטגי, ולהשתלט מחדש על חלקו הצפוני של מחוז לוהנסק, נבלמו על ידי הכוחות הרוסיים, שהגנו על הגזרה. האחרונים קיבלו תגבורות חזקות, כולל מגויסים טריים, שהועברו לאזור בעקבות הגיוס החלקי של כוחות המילואים ברוסיה, עליו הכריז הנשיא פוטין ב-21 בספטמבר. כתוצאה מכך, קו החזית בצפון הדונבאס התייצב, ונותר כמעט ללא שינוי עד לסוף אוקטובר.
במקביל למתקפת הנגד האוקראינית בצפון הדונבאס, המשיכו כוחות הבדלנים הפרו-רוסיים המקומיים (שבעקבות ההכרזה על סיפוח מחוזות דונצק ולוהנסק לרוסיה, הפכו באופן רשמי לחלק מהצבא הרוסי), בסיוע יחידות של הצבא הרוסי הסדיר, ושכירי חרב מכוח ואגנר, לתקוף את הכוחות האוקראיניים, שהחזיקו בקו החזית במרכז ובדרום הדונבאס. ההתקפות הרוסיות התמקדו בעיקר באזור הערים בחמוט, אבדיבקה ווולדאר. במהלך חודש אוקטובר ניסו הרוסים, ללא הצלחה רבה, לאגף מדרום את בחמוט, ולחדור אל העיר מכיוון מזרח ומכיוון דרום. באזור אבדיבקה הצליחו הרוסים להתקדם מצפון, ובעיקר מדרום לעיר, לאחר שכבשו את פיסקי, ואיימו לנתק את צירי האספקה אל אבדיבקה ולכתר את העיר. בסוף החודש חידשו הרוסים את המתקפה שלהם באזור וולדאר ונובומיכאילובקה, והצליחו להשיג התקדמות מסוימת בגזרה זו.
עד דצמבר 2022, הלחימה החריפה ביותר באוקראינה התרחשה בחזית המזרחית, בדונבאס. כוחות רוסים ואוקראינים העבירו תגבורת מחזיתות אחרות לציר באחמוט - סולדר, בעוד שהמתקפה הנגדית המזרחית של אוקראינה נעצרה ברובה לאורך ציר לימן-קרמיננה-סבאטובה. בשלב זה, חלק גדול מהקרב על באחמוט אופיין במלחמת חפירות. במהלך ינואר 2023, רוסיה כבשה את סולדר הסמוכה, לאחר קרב אשר החל באוגוסט 2022 ונמשך גם במחצית הראשונה של 2023. לוחמה התקיימה גם בדרום מחוז דונצק, ממערב לדרך בין הערים מריופול ודונצק.
בתחילת יוני 2023 דווח על לחימה מוגברת במחוז דונצק, ורוסיה טענה שהדפה מתקפות נרחבות של האוקראינים. בעוד בקייב טענו אין להם מידע על מתקפות גדולות, הם הצהירו על התקדמות מסוימת בסביבת באחמוט, העיר שעמדה במוקד הקרבות בדונצק בחודשים האחרונים, עד שנפלה לידי הרוסים במאי 2023. ב-24 ביוני, במקביל למרד קבוצת וגנר, קייב שחררה שטחים ליד העיר קרסנוהוריבקה באזור דונצק לפי סוכנויות הידיעות האוקראיניות.
איי. סי. גרין
'''איי. סי. גרין הבן (באנגלית: .A. C. Green, Jr'''; נולד ב-4 באוקטובר 1963) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 16 עונות בליגת ה-NBA, בעמדת הפאוור פורוורד. בין עונות ל- קבע שיא NBA של 1,192 משחקים רצופים בהם לקח חלק, מבלי לפספס אף משחק. במהלך הקריירה השתתף ב-1,278 מתוך 1,281 משחקי העונה הסדירה של קבוצותיו (99.8%), כאשר שלושת המשחקים היחידים שהחמיץ היו בעונת, עונתו השנייה בליגה. ממוצעיו לאורך הקריירה הם 9.6 נקודות, 7.4 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק
גרין נבחר בבחירה ה-23 של דראפט ה-NBA לשנת 1985 על ידי קבוצת לוס אנג'לס לייקרס, אלופת ה-NBA המכהנת. בעונתו השנייה עם הקבוצה הפך לשחקן חמישייה קבוע, לצד מג'יק ג'ונסון, ביירון סקוט, ג'יימס וורת'י וכרים עבדול-ג'באר, ועזר ללייקרס לזכות בתואר האליפות, לאחר שגברו על בוסטון סלטיקס בסדרת הגמר בתוצאה 4-2. גם בעונה הבאה זכה גרין עם לוס אנג'לס באליפות ה-NBA, לאחר שניצחה את דטרויט פיסטונס בתוצאה 4-3. בשתי עונות אלו רשם גרין ממוצעים של 11.1 נקודות ו-8.2 ריבאונדים למשחק. בעונת נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, ובעונה העוקבת השתתף במשחק האולסטאר, בפעם היחידה בקריירה. ב-6 מתוך 8 עונותיו בקבוצה הוביל את הלייקרס בממוצע ריבאונדים, ולאורך כל התקופה רשם 11.3 נקודות ו-7.9 ריבאונדים בממוצע למשחק.
לקראת עונת חתם על חוזה בקבוצת פיניקס סאנס. כוכביה של פיניקס באותה תקופה היו צ'ארלס בארקלי וקווין ג'ונסון, אשר בעונה הקודמת הובילו את הקבוצה לגמר ה-NBA. בשתי העונות הבאות הפסידה פיניקס ליוסטון רוקטס בסיבוב הפלייאוף השני, ובעונת הודחה כבר בסיבוב הראשון, על ידי סן אנטוניו ספרס.
במהלך עונת נשלח גרין לדאלאס מאבריקס, יחד עם מייקל פינלי וסם קאסל, בטרייד שהעביר לפיניקס את הרכז ג'ייסון קיד. ב-20 בנובמבר 1997 שיחק גרין את משחקו ה-907 ברציפות, ובכך שבר את שיא ה-NBA למשחקים רצופים שהחזיק עד אז הקלע רנדי סמית'. בשתיים וחצי עונותיו בדאלאס השיג ממוצעים צנועים יחסית של 6.9 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק.
בעונת חזר ללוס אנג'לס לייקרס, וזכה עמה באליפות נוספת, כשפתח בכל משחקי הקבוצה יחד עם רון הארפר, קובי בראיינט, גלן רייס ושאקיל אוניל. את עונתו האחרונה בקריירה,, העביר במיאמי היט, במדיה שיחק תחת מאמנו מתקופתו הראשונה בלייקרס - פט ריילי.
רצף המשחקים בהם שותף גרין החל ב-19 בנובמבר 1986, בעונתו השנייה, והסתיים במשחקה האחרון של מיאמי בעונת 2000/2001, מול אורלנדו מג'יק, ב-18 באפריל 2001.
איימוז אברט גיבסון
איימוז אברט גיבסון (באנגלית: Amoz Everett Gibson; 3 באוגוסט 1918 – 18 במאי 1982) היה חבר בית הצדק העולמי, המוסד העליון של הדת הבהאית, בשנים 1963 עד 1982; כמו כן, מילא תפקיד מרכזי בהפצת הדת בשמורות האינדיאניות בארצות הברית בשנים 1958–1963 ושורה של תפקידים נוספים בקהילה.
חייו האישיים והשכלתו
איימוז גיבסון נולד בוושינגטון די. סי. לדבורה וויליאם גיבסון ב־3 באוגוסט 1918. למשפחתו שורשים בשבט הקריק (Creek Indian), אפרו־אמריקאים, וסקוטים-איריים. אביו, ויליאם, קיבל הכשרה של כהן דת נוצרי באוניברסיטת הווארד שבוושינגטון די.סי והפך למרפא באמצעות מדע נוצרי (Christian Science). הוא אימץ את הדת הבהאית ב-1912 בעקבות דברים ששמע במפגש עם הרלן אובר,(Harlan Ober; 1881–1962) פעיל בהאי אמריקאי שעסק בהפצת האמונה באותה תקופה.
בילדותו נהג גיבסון ללכת עם אביו למפגשים של הקהילה הבהאית ומגיל צעיר נחשף אל חיי הקהילה. עם זאת הוא אימץ את הדת רק ב-1944. הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים בוושינגטון. ב-1940 הוא סיים את לימודי התואר הראשון שלו בקולג' המורים של מיינר (Miner Teachers College כיום האוניברסיטה של מחוז קולומביה, University of the District of Columbia) בתחום החינוך, בהתמחות בלימודי החברה. באוניברסיטה הוא הכיר את אשתו לעתיד, מארי אליזבט ליין, אותה נשא לאישה ב־1941. ב־1944 הוא גויס לצבא ארצות הברית ושירת באירופה ובאי אוקינאווה שבאוקיינוס השקט. באותו שנה איימוז קיבל על עצמו את הדת הבהאית. לאחר שסיים את שירותו הצבאי ב־1946, איימוז הפך לחבר פעיל בקהילה הבהאית בוושינגטון די.סי. ושירת בה במספר תפקידים, במסגרתם לקח חלק בוועדות אזוריות ונבחר כנציג של אספה לאומית.
במסגרת פעילות הפצת האמונה הבהאית בעולם, איימוז עבר להתגורר עם משפחתו בשמורות האינדיאניות שבדרום ארצות הברית. בתקופה זו הוא רכש את התואר השני שלו בגאוגרפיה (סיים את לימודים ב־1951), בקולג' של מקסיקו סיטי. איימוז המשיך לעבוד כמורה, תחילה בבית ספר Blow School Annex to Browne, ולבסוף עבד כמורה לגאוגרפיה בקולג' המורים של מיינר. את מרבית חייו הקדיש כאיש חינוך ופעל רבות למען הפצת האמונה הבהאית ברחבי עולם.
לאיימוז ולאשתו מארי נולדו ארבעה ילדים: ויליאם, קנת, דונלד וננסי.
פעילותו להפצת הדת הבהאית
ב־1953, שוקי אפנדי (1897-1957), מנהיג הקהילה הבהאית, עודד בהאים לעבור למקומות חדשים על מנת להפיץ את הדת ברחבי העולם. על רקע זה, איימוז נסע יחד עם משפחתו לשמורה האינדיאנית נוואחו (Navajo) באריזונה ובניו־מקסיקו, ובה פעל להרחבת הקהילה בין 1958 עד 1963. בראשית דרכו בנוואחו, איימוז היה מובטל וגר עם משפחתו בביתו של מר ג'יימס סטון (James Stone), שהיה שליח של הקהילה הבהאית לגאלופ (Gallup) שבניו־מקסיקו.
על מנת להתפרנס, איימוז עבד בשטיפת מכוניות. אחד מלקוחותיו ראה את מצבו הכלכלי, וארגן לו ריאיון עם מנהל המשרד של גאלוף לענייני אינדיאנים. תוך שבוע איימוז עבר עם משפחתו לפינון (Pinon), אריזונה, מרכז השמורה וקרוב לשמורת הופי, ובה עבד כמחנך בבית ספר במשך ארבע שנים, וכן כמנהל בית ספר. איימוז חינך ילדים בוגרים שלא קיבלו חינוך פורמלי, שמרביתם דיברו מעט מאוד אנגלית. התנאים הפיזיים בשמורה היו קשים, הדרכים היו במצב לא טוב, ומזג האוויר היה לעיתים קשה. למרות זאת (ואולי דווקא בשל התנאים הקשים), הייתה תחושה של אחדות ושיתוף פעולה בקרב השליחים הבהאים שחיו באזור.
בתקופה זו ביקרה בשמורה מהרנגיז מנצף (Meherangiz Munsiff) ובתה ג'יוטי, פעילות בולטות בקהילה. ביקורן סלל את הדרך לשיעור לימודים בהאים ראשון, שהועבר על ידי איימוז ואשתו כל שבוע. ב־1957 אימצה את האמונה הבהאית אישה שהשתתפה בשיעור זה; מדובר באישה הראשונה בשבט נוואחו שאימצה את הדת הבהאית.
שני ביקורים נוספים ראויים לציון בתקופת פעילותו של איימוז: הראשון הוא ביקורה של מרי סאת'רלנד מקסוול, אשתו של שוקי אפנדי ב־1960, אשר מונתה לתפקיד "ידי אמונת האל" (באנגלית: Hands of the Cause of God) שאחראית להפיץ את האמונה הבהאית ולהגן עליה; ביקור זה, שאותו ארגן איימוז, חיזק את היחסים בין הבהאים בקהילה ועודד יזימת פעילויות חדשות; הוא גם עורר עניין בקרב תושבי השמורה, וגרם להם להבין את המרכיב הבינלאומי של האמונה וחשיבותו העולמית. הביקור השני, שהיה ב־1962, היה של ד'כר אללה ח'אדם (Zikrullah Khadem 1904-1986) שכמו ח'אנם, גם הוא מילא את תפקיד "ידי האמונה". ביקור זה, שגם אותו ארגן איימוז, היה בפיין ספרינגס (Pine Springs) באריזונה, ובמהלכו פגשו אלפי אינדיאנים את ח'אדם, שהביא לכניסתם של 100 אינדיאנים חדשים לדת. ככל שעבר הזמן, הקהילה הבהאית הלכה וגדלה. במהלך תקופת פעילותו בשמורה, איימוז קיבל מספר תפקידים חדשים בקהילה הבהאית הבינלאומית. ב־1959 הוא מונה לוועד המסייע להגנה (Auxiliary Board for Protection the), מוסד שאחראי על הגנה על האמונה הבהאית והפצתה; הוא נבחר כחבר באספה הרוחנית הלאומית של ארצות הברית (the National Spiritual Assembly of the United States), והיה חבר בוועידת החינוך הלאומית של אפריקה (the National Teaching Committee for Africa). ב־1961 הוא ייצג את ארצות הברית כחבר באספה הרוחנית הלאומית של ארצות הברית, בחניכה של מקדש בהאי באוגנדה, ולימד את האמונה הבהאית בכפרים שליד קמפלה. בתקופה זו הוא גם ביקר בג'מייקה ובהאיטי.
תפקידו כחבר בית הצדק העולמי
ב־1963 איימוז השתתף בוועידה הבינלאומית הראשונה בחיפה ונבחר להיות חבר בבית הצדק העולמי הראשון. איימוז קיבל את התפקיד החדש ומונה למכנס מחלקת המקומות הקדושים (convener of the Department of Holy Places). הוא ניצל את תפקידו כדי לפקח מקרוב על המבנים הקדושים בחיפה, על השימור, החידוש והתחזוקה שלהם. הוא נבחר שלוש פעמים נוספות להיות חבר בית הצדק העולמי. בפועל היה בתפקיד מ־1963 עד 1982 (סה"כ ארבע קדנציות, כל אחת ארכה חמש שנים).
במהלך תקופה זו איימוז נסע ברחבי העולם; הוא ביקר בהולנד, צרפת, איטליה, מקסיקו וכן מדינות הדרומיות של ארצות הברית, ובפרט בשמורות האינדיאניות. ב־1978 הוא ביקר באיראן, ערש הדת הבהאית. בביקור זה הוא היה בטהראן, אספהאן, שיראז, מצודת טברסי ותבריז. במהלכו הוא התוודע למצבה של הקהילה הבהאית, להרס של ביתו של הבאב וכן למותם של שניים ממארחיו הבהאים בתבריז, יד אללה אסתאני (Yadu’llah Astani), וד"ר פרמרז סמנדארי (Faramarz Samandari).
מותו
איימוז חלה כאשר ביקר בסן פרנסיסקו באוגוסט 1980. עד שובו חזרה לחיפה, הוא אובחן כחולה בלוקמיה לימפוציטית חריפה. אנשי הקהילה הבהאית מתארים את המאבק שלו במחלה כמאבק הרואי. גם במהלך הטיפול המשיך גיבסון לשמור על אופטימיות וחיוביות. לפני שחש שמותו קרב, הוא החליט לבקר את כל ילדיו, שהיו שליחים של הקהילה הבהאית בניו זילנד ובמקומות שונים בארצות הברית. כשראה שהוא עוד לא מסוגל למלא את תפקידו, הוא התפטר מבית הצדק העולמי לאחר 19 שנה שבהם שירת כחבר בו. איימוז נפטר ב־14 במאי 1982 בגיל 63 בחיפה; הוא נקבר בבית הקברות הבהאי בחיפה. כותבים בהאים מצביעים על טוב לבו והאהבה הרבה שהעניק לסובבים אותו. לאחר מותו, בית הצדק העולמי פרסם הספד, ובו הוקיר אותו על שירותו ותרומתו לחברה, על עבודתו בתחום החינוך בקרב אינדיאנים, מיעוטים שחורים והעמים הילידים של אפריקה.
וסילי נבנזיה
נבנזיה משרת בתפקידו הנוכחי מאז 27 ביולי 2017. קודם לכן שירת כסגן שר החוץ של רוסיה (2013–2017), מנהל המחלקה לשיתוף פעולה הומניטרי במשרד החוץ (2012–2013) ותפקידים זוטרים יותר. תפקידו הראשון בשירות החוץ הרוסי היה כנספח בשגרירות ברית המועצות בתאילנד, בין השנים 1988–1990.
פארמה (אוהיו)
פארמה (באנגלית: Parma) היא עיר במחוז קויאהוגה במדינת אוהיו בארצות הברית. העיר היא חלק מהמטרופולין של העיר קליבלנד. בפארמה מתגוררים 81,601 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה
בתחיל המאה ה-19 האזור נודע בשם גרינבראייר (Greenbriar), וההתיישבות בו החלה ב-1816. ב-7 במרץ 1826 האזור הפך לתת-מחוז במחוז קויאהוגה, לאחר שהתיישבו בו מספיק אנשים. השם שונה לפארמה, בהשפעת אחד התושבים ששב ממסע באיטליה והתרשם שם מהעיר פארמה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 האוכלוסייה בפארמה החלה לגדול באופן משמעותי והאזור הפך מכפרי לעירוני. ב-15 בדצמבר 1924 תת-המחוז קיבל מעמד של כפר, וב-1 בינואר 1931 פארמה קיבלה מעמד של עיר. עם זאת השפל הגדול באותם ימים עצר את הגדילה לחלוטין, ואף היה משאל בקרב התושבים על סיפוח פארמה לקליבלנד. במשאל הרוב המוחלט של התושבים הצביעו נגד הסיפוח, והעיר החלה להתאושש כעבור מספר שנים. לאחר מלחמת העולם השנייה פארמה שבה לגדול באופן משמעותי, בעיקר על ידי תושבים שעברו מקליבלנד.
פארמה הגיעה לשיא גודלה ב-1970 ומאז אוכלוסייתה החלה לקטון בהדרגה.
יהושע דורפמן
יהושע ("שוקה") דורפמן (8 באוקטובר 1950 – 31 ביולי 2014) היה איש צבא, מנהל וסופר ישראלי. קצין תותחנים ראשי בשנים 1993 עד 1995, ומנכ"ל רשות העתיקות בשנים 2000 עד 2014.
ביוגרפיה
יהושע דורפמן נולד בבני ברק למשפחה של ניצולי השואה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1968 התנדב לצנחנים ושירת בגדוד הנח"ל המוצנח. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. השתחרר בדרגת סמל ב-1971. במלחמת יום הכיפורים לחם במילואים כלוחם חיל רגלים בסיני. בשנת 1977 עבר קורס קציני חי"ר במהלך שירותו במילואים. בשנת 1978 התגייס לשירות קבע ועבר הכשרה כקצין תותחנים. לאחר שירות כקצין עמדה ומפקד סוללה בגדוד 411, שירת בתפקידי פיקוד והדרכה בענף יסוד (השלמה חילית של חיל התותחנים) בבית הספר לתותחנות שדה. ב-1981 מונה לסגן מפקד גדוד 55 ועסק בהכנות לקראת מבצע של"ג. במלחמת לבנון הראשונה היה חניך במכללה לפיקוד ולמטה, הוא הצטרף לכוחות התותחנים בלבנון והשתתף בהנחתת כוחות גדוד 412 דרך הים, בהמשך המלחמה הצטרף למטה אגד 215 ולאחר מכן ארגן את קורס קציני החיל (קורס יסוד) כגדוד תותחנים שהצטרף ללחימה. ב-1983 למפקד קורס מפקדים וב-1984 למפקד גדוד 405. לאחר השתלמות בארצות הברית מונה ב-1986 למפקד בסיס טירוני תותחנים בשבי שומרון. ב-1987 מונה למפקד הסיוע הארטילרי בעוצבת הגליל ובמקביל כיהן כמפקד עוצבת אדירים, אגד ארטילרי במילואים. ב-1989 מונה למפקד עוצבת גולן, אגד ארטילרי 282, וב-1991 למפקד התותחנים הפיקודי בפיקוד הצפון.
בתחילת 1993 מונה לקצין תותחנים ראשי בדרגת תת-אלוף. במהלך תקופתו בתפקיד בלט חיל התותחנים במבצע דין וחשבון שנערך בדרום לבנון, החל שדרוג המערך הקני לתותחים מתנייעים מדגם "דוהר", בוטל פרויקט השולף, ונשלחה לארצות הברית משלחת הקליטה של מערך "המנתץ", משגרי רקטות M-270 MLRS. ב-1996 מונה לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון ביפן וקוריאה הדרומית.
לאחר שחרורו עבד כמנהל שיווק בחברת אלישרא. בנובמבר 2000 מונה על ידי ממשלת ישראל למנכ"ל רשות העתיקות וב-2006 הוארכה כהונתו לקדנציה נוספת. ב-14 השנים שבהן עמד בראש הרשות היא הפכה לגוף הארכאולוגי הגדול במדינה, והשתכללה באמצעות הכנסת טכנולוגיה מתקדמת יחד עם כלים ושיטות ממדעי הטבע לשם חקר הארכאולוגיה. דורפמן הוביל את פרויקט הקמתה של הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל בירושלים, שאליה יתכנסו כל יחידותיה של רשות העתיקות הפזורות בירושלים. על ביקורת שספג מגורמים שונים על פעילות רשות העתיקות אמר: "כשהשמאלנים חושבים שאתה ימני, הימנים חושבים שאתה שמאלני, החרדים חושבים שאתה לא יהודי וכולם תוקפים אותך - כנראה שאתה בסדר". ב-2012 זכו רשות העתיקות ודורפמן כמנהלה בפרס שומר ציון מטעם מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים שבאוניברסיטת בר-אילן.
ביוני 2015 יצא ספרו של דורפמן לאור. הספר "מתחת לפני השטח" מדבר על יחסי הגומלין בין ארכאולוגיה לפוליטיקה במדינת ישראל מנקודת מבטו של הכותב שכיהן כ14 שנים כמנהל רשות העתיקות. הספר נכתב על ידי דורפמן בזמן מחלתו והושלם זמן קצר לפני מותו.
דורפמן היה בעל תואר ראשון ושני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה. היה נשוי לתלמה, ואב לשלושה בנים.
נפטר ב-31 ביולי 2014 ממחלת הסרטן, הובא למנוחות בבית העלמין בגדרה.
ב-3 במרץ 2017 נחנך "מצפור שוקה" על שמו בגשר הישנה.
ב-8 באוקטובר 2018 נחנך חדר ההקרנה, באתר עין הקשתות, על שמו של דורפמן.
ב-26 ביוני 2019 נחנך "מצפור שוקה" על שמו, בתל אשקף אשר בעמק חפר.
הערות שוליים
Yehoshua Dorfman
רותי (צבועה)
רותי הייתה צבועה מפוספסת שהתפרסמה עקב נוכחותה בסביבה עירונית, בייחוד בעיר מודיעין. ניסיונות לכידתה שכשלו לאחר שזו שבה חזרה למודיעין בכל פעם שנלכדה ושוחררה. רותי הסתגלה לחיים בעיר ולמדה אף לחצות כבישים במעברי חצייה.
עם הזמן, הפכה רותי לסמל, והעלתה את המודעות בקרב הציבור לקונפליקט בין חיות הבר לבין הסביבה העירונית ומהו הפתרון הראוי לשילוב ביניהן.
במאי 2019 נצפתה רותי כשהיא יחד עם שלושת גוריה. באוגוסט באותה שנה הודיעה רשות הטבע והגנים כי רותי נלכדה והועברה למיקום סודי.
ביולי 2022 נדרסה למוות בכביש 443. ב-13 באוגוסט התקיימה צעדה בה צעדו כ-200 איש באורך 2 קילומטר לזכרה, מעמק האלה במודיעין ועד לנקודה שבה נמצא הפגר שלה.
ניסיונות לכידתה
רשות הטבע והגנים לכדה את רותי פעמיים, ושחררה אותה במרחק רב מהעיר. למרות המרחק הרב, רותי חזרה אל מודיעין בתוך מספר ימים. בדצמבר 2018, הורה בית המשפט לאנשי רשות הטבע והגנים ללכוד את רותי בתוך כשלושים ימים. לאחר הלכידה, רותי הייתה אמורה לעבור אל חי-בר יוטבתה. לאחר התאקלמות בשמורה הייתה אמורה לצאת לחופשי באזור הדרום. מאז החלטת בית המשפט החלו ברשות הטבע והגנים במבצע ללכידתה, שכלל שעות רבות של חיפושים אחריה ואף שימוש במסוק. אולם רותי לא נתפסה.
מספר שבועות לאחר מכן, בעקבות החשש שפיתחה הצבועה מבני האדם, המליצה רשות הטבע והגנים על הפסקת ניסיונות הלכידה. לפי רשות הטבע והגנים, בשל המרדף המתמשך אחריה פיתחה הצבועה רגישות רבה לקרבת בני אדם אליה. הנחת העבודה היא שכאשר הצבועה תהיה דרוכה פחות ניתן יהיה לשוב לניסיונות הלכידה שלה. כמו כן, לאורך תקופת חיפושים זו נלכדו באזור מודיעין שלושה צבועים נוספים, ששוחררו לטבע לאחר שמשדר הוצמד לצווארם. רשות הטבע והגנים גילתה גם כי כמות הצבועים החיים באזור מודיעין גדולה בהרבה משחשבו, ומסתבר כי ברדיוס של 10 קילומטרים מהעיר מתגוררים לא פחות מ-14 פרטים שונים.
פרסום
תמונתה של רותי מנמנמת, אותה צילם אריאל פילדס, זכתה בציון לשבח בתחרות הבין-לאומית "צלם הטבע של השנה" של המוזיאון להיסטוריה של הטבע ב-2019.
איי כריסטיאניה (אנטארקטיקה)
איי כריסטיאניה (באנגלית: Christiania Islands) הם קבוצת איים וסלעים בין האי לייז' והאי טריניטי, בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
גילוי ההרים
ההרים התגלו על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897 – 1899) בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
מקור השם
ז'רלאש קרא להרים על שמה של העיר כריסטיאניה (כיום אוסלו) שבנורווגיה, בה השיג סיוע וציוד למשלחתו.
לקריאה נוספת
• Thomas Wyatt. Bagshawe, Two men in the Antarctic : an expedition to Graham land, 1920-1922, P 186
• United States. Hydrographic Office, Sailing Directions for Antarctica, P 144
דיטריך, רוזן אולדנבורג
דיטריך, רוזן אולדנבורג (בערך 1398 – 14 בפברואר 1440) היה שליט פיאודלי בצפון גרמניה, שהחזיק ברוזונויות דלמנהורסט ואולדנבורג. הוא כונה "פורטונטוס", מכיוון שהצליח להביא את דלמנהורסט תחת שליטת הענף שלו באולדנבורג.
דיטריך היה אביו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק, שהקים את השושלת הנוכחית של כס המלכות הדני.
ביוגרפיה
דיטריך מאולדנבורג נולד בערך בשנת 1398 לכריסטיאן החמישי, רוזן אולדנבורג ואגנס, רוזנת הונשטיין. סבו, קונרד הראשון, רוזן אולדנבורג, השאיר את אדמותיו מחולקות בין אביו ודודו של דיטריך, קונרד השני.
אביו של דיטריך, כריסטיאן החמישי, הצליח לאחד את הנחלות כאשר בנו של קונרד השני מוריץ השני מת ב-1420. לאחר מכן, רוב רכוש משפחת אולדנבורג היה תחת שלטון הענף של דיטריך. עם זאת, לבית היו כמה ענפים קטנים עם אחוזות ותביעות, כפי שהיה נהוג בכל פייף בימי הביניים.
דיטריך מאולדנבורג היה נכדה של אינגבורג מאיצהו, נסיכה מהולשטיין שהתחתנה עם קונרד הראשון, רוזן אולדנבורג. לאחר מותו של אחיה היחיד, גרהרד החמישי, רוזן הולשטיין-איצההו-פלן ב-1350, אינגבורג ויורשיה היו יורשי סבתה אינגבורג משוודיה, אשתו הראשונה של גרהרד השני, רוזן הולשטיין-פלן. בתם הבכורה של ולדמאר, מלך שוודיה והמלכה סופיה מדנמרק, שהייתה בעצמה בתם הבכורה של אריק הרביעי, מלך דנמרק ואשתו יוטה מסקסוניה שלא היו לה צאצאים זכרים. כיוון שלא היו צאצאים לגיטימיים חיים אחרים של המלך ולדמר בשלב זה, נחשב דיטריך ליורש המלכים ולדמר הראשון משוודיה ואריק הרביעי מדנמרק.
בצעירותו התחתן דיטריך עם בת דודה רחוקה, אדלהייד, רוזנת אולדנבורג-דלמנהורסט, בתו של אוטו הרביעי, רוזן אולדנבורג-דלמנהורסט, מטעמי ירושה ואיחוד הנחלות התורשתיות. על פי ההערכות, אדלהייד מתה ב-1404. בשנת 1423, דיטריך התחתן שוב, עם הלוויג משאונבורג, אלמנתו של בלתסר, נסיך מקלנבורג ובתם של גרהרד השישי, רוזן הולשטיין-רנדזבורג ואליזבת מבראונשווייג.
נישואיו השניים חיזקו את תביעתו במונרכיות הסקנדינביות מאחר שהלוויג הייתה צאצאית של אריק החמישי, מלך דנמרק הוקון החמישי, מלך נורווגיה ומגנוס הראשון, מלך שוודיה.
בתקופה זו, סקנדינביה נשלטה על ידי איחוד קאלמאר, שהוקם על ידי מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק. בשנת 1387, היא איבדה את יורשה אולף הרביעי, מלך נורווגיה, ולכן ירש אותה אריק מפומרניה ואחותו קתרין, שהייתה נשואה לנסיך הפאלץ ובוואריה.
ב-14 בפברואר 1440 מת דיטריך, ובנו כריסטיאן ירש את נחלותיו. בשנת 1448 עלה כריסטיאן לשלטון בממלכת דנמרק, לאחר מותו של כריסטופר השלישי, מלך דנמרק, ובשנת 1450 עלה לשלטון גם בממלכת נורווגיה, לאחר הדחתו של קרל השמיני, מלך שוודיה. בשנת 1457 לאחר מלחמה ממושכת נגד קרל, עלה כריסטיאן לשלטון גם בממלכת שוודיה, ואיחד תחת שלטונו את כל מדינות סקנדינביה.
משפחתו
לדיטריך היו שלושה בנים שנותרו חיים ובת אחת:
שושלתו
דיטריך מאולדנבורג הוא אב קדמון ישיר של משפחת המלוכה הדנית וכן אב קדמון ישיר של משפחת המלוכה הבריטית, כמו גם משפחת המלוכה היוונית, משפחת המלוכה הנורווגית, והצארים הרוסים האחרונים מבית רומנוב-הולשטיין-גוטורפ.
אטלנטיס: שובו של מיילו
אטלנטיס: שובו של מיילו (באנגלית: Atlantis: Milo's Return) הוא סרט הנפשה אמריקאי שהופק על ידי Disney MovieToons ו-Disney Television Animation, אשר משמש כהמשכון לסרט "אטלנטיס: האימפריה האבודה". הסרט הופץ לראשונה ב-20 במאי 2003, כאשר הוא יצא באופן בלעדי למדיה הביתית.
עלילה
לאחר דעיכת התרבות האטלנטית בעקבות שקיעת האי, קידה (קרי סאמר), המלכה המכהנת ונשואה למיילו (ג'יימס ארנולד טיילור), משתמשת בלב של אטלנטיס בכדי לשחזר את התהילה של העיר ששקעה. חבריו של מיילו ומר. וויטמור (ג'ון מהוני) חוזרים לאטלנטיס באופן לא צפוי. הם באו להודיע להם על קיומו של יצור מסתורי שגורם לבעיות מעל פני השטח. החבורה עוברת במספר מקומות כאשר בכל פרק הם נתקלים בבעיות אחרות מעל פני השטח ותוך כדי קידה מתאקלמת לחיים המודרניים מעל פני האדמה.
מקור הסרט
לסרט "אטלנטיס: האימפריה האבודה" תוכנן סרט המשך בשם "רסיסים של כאוס", שבסופו של דבר ננטש עקב הצלחה חלקית של הסרט. סרט זה מורכב משלושה חלקים שונים, "קראקן", "רוח המערב" ו"חנית הגורל", שלמעשה נועדו להיות פרקים בסדרת טלוויזיה שמבוססת על הסרט בשם "צוות אטלנטיס" שמעולם לא הושלמה. הסדרה הייתה אמורה להציג פרקים אשר משלבים אגדות שונות כמו פק, המפלצת מלוך נס ולוחמי הטרקוטה.
דרימר
ראו גם
}}
מונטווידאו מארו
מונטווידאו מארו הייתה אוניית מלחמה יפנית במהלך מלחמת העולם השנייה. היא הוטבעה בטעות על ידי הצוללת האמריקאית USS סטרג'ן ב-22 ביוני 1942, ונשאה 1,054 אוסטרלים על סיפונה - שבויי מלחמה ואזרחים שהועברו מרבאול להאינאן. הטביעה נחשבת לאסון הימי החמור ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה. הריסות הספינה התגלו בשנת 2023.
היסטוריה לפני המלחמה
מונטווידאו מארו הייתה אחת משלוש ספינות (יחד עם סנטוס מארו ולה פלטה מארו) של קו הספנות של אוסקה שושן קאישה (OSK) שנבנו עבור השירות הטרנס-פסיפי שלהם לאמריקה הדרומית. הספינה, במשקל 7,267 טונה, נבנתה במספנת מיצובישי זוסן קאקוקי קאישה בנגסאקי, והושקה ב-1926. באורך של 130 מטרים, היא הונעה על ידי שני מנועי מיצובישיסולצר 6ST60 שישה צילינדרים דיזל המספקים סך של והעניקו לה מהירות של. לפני המלחמה פעלה הספינה כאוניית נוסעים ומטען, שנסעה בעיקר בין יפן לברזיל והובילה מהגרים יפנים.
במלחמת העולם השנייה
מונטווידאו מארו שירתה את האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה. היא השתתפה בפלישה למקאסאר, סולאווסי בין 6 ל-16 בפברואר 1942, והשלימה מספר משימות לפני שהוטבעה.
טביעה
ב-22 ביוני 1942, כמה שבועות לאחר נפילת רבאול בידי היפנים, הוכנסו אסירים אוסטרלים רבים מנמל רבאול למונטווידאו מארו. היא נסעה ללא ליווי לאי הסיני האינאן, כאשר נצפתה על ידי הצוללת האמריקאית USS סטרג'ן ליד חוף הפיליפינים הצפוני ב-30 ביוני.
סטרג'ן רדפה אחרי האונייה אך לא הצליחה לירות, מכיוון שהמונטוודיאו שטה במהירות, והאטה לכ- בחצות. לדברי איש הצוות יושיאקי יאמאג'י, ההאטה הייתה לקראת פגישה עם שתי משחתות. מבלי לדעת שהוא נושאת שבויי מלחמה ואזרחים של בעלות הברית, ירתה סטרג'ן ארבעה טילי טורפדו לעבר המונטווידאו מארו לפני עלות השחר ב-1 ביולי, מה שגרם לכלי השיט לשקוע תוך 11 דקות בלבד. לדברי יאמאג'י, האוסטרלים במים שרו "Auld Lang Syne" לחבריהם הלכודים כשהספינה טבעה מתחת לגלים.
הטביעה נחשבת לאסון הימי החמור ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה. רשימה שמית של ממשלת יפן מ-2012 חשפה כי בסך הכל 1,054 אסירים (178 תת-קצינים, 667 חיילים ו-209 אזרחים) נהרגו. בין הנספים היו 35 מלחים מספינת הסוחר הנורווגית MV Herstein. מתוך כלל הספינה, כעשרים אנשי צוות יפנים שרדו מתוך 88 אנשי צוות שהיו על סיפונה.
גילוי ההריסות
בסוף ינואר 2010 קרא חבר הפרלמנט האוסטרלי סטיוארט רוברט לראש ממשלת אוסטרליה קווין ראד, לתמוך בחיפושים אחר מונטווידאו מארו, באותו אופן שבו תמך בחיפוש אחר אוניית הוד מלכותו קנטאור.
ב-18 באפריל 2023 התגלו שברי המונטווידאו מארו בעומק של למעלה מארבעה קילומטרים בים סין הדרומי, מול החוף הצפון-מערבי של האי לוזון. ראש ממשלת אוסטרליה, אנתוני אלבניזי, אמר כי הוא מקווה שהחדשות יביאו "מידה של נחמה לאהובים".
אנדרטאות
אנדרטה לנספים הוקמה ברפארטישן הוספיטל במלבורן, ויקטוריה. אנדרטת מונטווידאו מארו מרכז אנדרטת שבויי המלחמה לשעבר בבלאראט, ויקטוריה. טקס הנצחה התקיים עם חשיפת האנדרטה בפברואר 2004.
סיבות למוות
הווטרן האוסטרלי אלברט ספיר טען בראיון שחלק מהאוסטרלים שרדו, אך מתו מאוחר יותר. מבין הניצולים הידועים, היחיד שתושאל אי פעם היה איש הים יושיאקי יאמאג'י. בראיון ב-2003 ל-7.30 Report הוא הצהיר כי נאמר לו שחלק מהשבויים נאספו ונלקחו לקובה.
ספיר, ששירת בגינאה החדשה, טען שהניצולים הועברו לאי סאדו, ומתו ימים לפני הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי באוגוסט 1945. פרופסור האנק נלסון סבור שלא סביר שאף ספינה יפנית לא הייתה עוצרת כדי לחלץ אסירים עם צוללת עוינת בקרבת מקום.
מספר הנפגעים
מבחינה היסטורית היה קשה לקבוע מספר סופי של ההרוגים. עוד בשנת 2010 הצהיר שר ההגנה האוסטרלי אלן גריפין כי "אין ודאות מוחלטת". רשימת ההרוגים האוסטרלים של קצין צבא אוסטרליה, מייג'ור הרולד ויליאמס, משנת 1945 אבדה, יחד עם הרשימה היפנית המקורית בקאטאקאנה. אתגרים אלה החריפו בגלל הקשיים הפורנזיים של שחזור שרידים שאבדו בים.
בשנת 2012 מסרה ממשלת יפן אלפי מסמכי שבויים לממשלת אוסטרליה. המניפסט מונטווידאו מארו, שהכיל את שמות כל האוסטרלים שהיו על הסיפון, היה ביניהם. תרגום המניפסט שוחרר ביוני 2012, ואישר סך של 1,054 אוסטרלים.
מקורות ממשיכים לסתור זה את זה בנוגע למספר אנשי הצוות היפנים ששרדו. מספר דיווחים מצביעים על כך ש-17 ימאים ושלושה שומרים יפנים ושלושה שומרים שרדו.
Love & Hate
Love & Hate (בעברית: אהבה & שנאה) הוא אלבום האולפן הראשון של הזמרת הדרום קוריאנית היולין, החברה בלהקת הבנות סיסטאר. האלבום יצא ב-26 בנובמבר 2013 והגיע למקום ה-5 במצעד האלבומים הקוריאני של Gaon.
הוצאה וסינגלים
ב-20 בנובמבר 2013, חשפה היולין את רשימת הרצועות לאלבום הסולו הראשון שלה. האלבום הורכב מ-10 רצועות בסך הכל, שהופק, בין היתר, על ידי Brave Brothers, דאבל סיידקיק וקים דו הון. באלבום, שיתפה הזמרת פעולה עם אמנים שונים, בהם מאד קלאון, Dok2, וזיקו, חבר בלהקה Block B. היולין הוציאה שני סינגלים מתוך האלבום, "Lonely" ו-"One Way Love". האלבום יצא ב-26 בנובמבר 2013, והגיע למקום החמישי במצעד האלבומים הקוריאני של Gaon. ב-26 בנובמבר, ערכה היולין הופעה לרגל יציאת האלבום, בהיכל האמנות אילצ'י שבסיאול.
בסינגל הראשון, "Lonely", שרה היולין בקול לוחש. זהו שיר רטרו-פופ בריטי שהופק על פסנתר וגיטרה אקוסטית, על ידי רים דה הון. בקליפ הנלווה לשיר, חוקרת הזמרת את רחובות העיר לונדון. הקליפ והסינגל הדיגיטלי פורסמו ב-25 בנובמבר 2013, יום לפני צאת האלבום. השיר הגיע למקום ה-4 במצעד הסינגלים הדיגיטליים של Gaon, ולמקום ה-5 במצעד הקיי-פופ הוט 100 של בילבורד.
הסינגל השני, "One Way Love", הוא שיר R&B והיפ-הופ עם "נגיעה של קצב טנגו", שהופק על ידי Brave Brothers. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הדיגיטליים של Gaon, ובקיי-פופ הוט 100.
ב-26 בנובמבר, ערכה היולין הופעה לרגל יציאת האלבום, בהיכל האמנות אילצ'י שבסיאול. בהופעה, ביצעה הזמרת שירים מתוך האלבום, וכן מספר שירים של סיסטאר עם חברותיה ללהקה.
זושה מאמט
חיים אישיים
מאמט נולדה ברנדולף, ורמונט. היא בתם של התסריטאי והבמאי היהודי-אמריקאי דייוויד מאמט והשחקנית לינדזי קראוס. מאמט מגדירה עצמה כיהודייה (אביה יהודי ואמה בודהיסטית). לאחר סיום התיכון החליטה מאמט ללמוד משחק. אחותה-למחצה מנישואיו השניים של אביה היא השחקנית קלרה מאמט.
ביוגרפיה
בשנת 2010 שיחקה בדרמה הקומית "גרינברג" בכיכובם של בן סטילר וגרטה גרוויג.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "אחיות בדם" לצידה של ג'סיקה בייל.
בשנת 2017 התארחה בסדרת הטלוויזיה "הכי גרועים שיש" של רשת FX Networks.
בשנת 2019 שיחקה את דמותה של קלייר דאנקן במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בנטפליקס ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
החל משנת 2020 היא משחקת בסדרה "הדיילת" לצד קיילי קווקו.
חיים אישיים
באוקטובר 2016 נישאה מאמט לשחקן אוון ג'וניגקייט, לאחר שלוש שנות זוגיות.
מאר
ראו גם
}}
משבר קונגו
משבר קונגו היה משבר פוליטי מורכב ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שחל בין השנים 1960–1965, ובמהלכו נהרגו כ-100 אלף איש. המשבר החל מספר ימים לאחר שהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (או: קונגו הבלגית) קיבלה עצמאות מבלגיה והסתיים בסדרה של מלחמות אזרחים, תחת הובלתו של הגנרל מובוטו ססה סקו. בנוסף, המשבר היווה מלחמת פרוקסי במלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות הסובייטית.
הבעיה האתנית
מעבר למשתנים אישיים, אידאולוגיים וכלכליים, ניכר כי הגורם האתני במובנו הרחב (לשון, תרבות, דת, מוצא) היווה אחד הגורמים הדומיננטיים ברוב הקונפליקטים האלימים באפריקה השחורה. ביניהם, המשבר בקטנגה.
רקע אתני-היסטורי
מבחינה דמוגרפית, בקטנגה נמנו (נכון ליוני 1960) מיליון תושבים, כ-12.5 אחוזים מאוכלוסיית הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. האוכלוסייה בקטנגה הייתה מגוונת ומפוצלת לשבטים רבים, אך במרכזם חמש קבוצות אתניות עיקריות: הניגוד הבסיסי בקטנגה הוא בין הלונדה (הקשורים בלשון ובקשרי דם עם עמיה של מזרח אפריקה, זמביה ואנגולה) לבין הבלובה ה"מקומיים" וה"זרים". הברית בין הלונדה והבייקה הייתה בסיס כוחה של תנועת הבדלנות הקטנגית, כשמצדו השני של המתרס ניצבו הבלובה והטשוקווה. ומכאן, הרקע האתני-ההיסטורי שהיווה בסיס לפרישת קטנגה והמלחמה שהתחוללה כתוצאה מכך.
הבדלנות של קטנגה
לפרישת קטנגה ב-1960 קדמה היסטוריה קולוניאלית של בדלנות. במשך שנים, הבלגים והאירופאים לא שילובו את קטנגה בקונגו הבלגית באופן מלא. בשנים 1891–1900 נוהלה קטנגה על ידי "חברת קטנגה" ולא היית חלק אינטגרלי מ"מדינת קונגו החופשית". בשנים 1900–1910 שלטה בקטנגה מעין רשות ציבורית - "הועד המיוחד של קטנגה" שבבעלות משותפת של "חברת קטנגה" ו"מדינת קונגו החופשית". בשנת 1910 קטנגה שולבה פורמלית בקונגו הבלגית, אך למעשה נהנתה מאוטונומיה רבה תחת שלטונו של סגן מושל כללי שהיה בעל סמכויות נרחבות.
בפועל, היה ניתוק מסוים בין קטנגה לבין המרכז הקונגולזי.
מעבר לכך, אוצר המינרלים של קטנגה פרנס את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כולה, והיו שהגדירו אוצר זה כ"שערורייה גאולוגית". בעקבות פיתוח המכרות באזור, התיישבה בקטנגה קהילה אירופית גדולה יחסית אשר לא מיהרה לתמוך במנהל הקולוניאלי ברפובליקה. הבלגים בקטנגה טענו שקטנגה הפכה ל"פרה החולבת" של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כולה. לכן, לא אחת איימו (בין היתר בשל תמיכתן של חברות הכלכליות הענקיות הבלגיות במחצבים בקטנגה) כי יפרשו מן המסגרת המדינית הכוללת של הרפובליקה.
תוצר הקולוניאליזם והמודרניזציה
בספרות על אפריקה של שנות ה-50 מקובל היה לראות במודרניזציה תנאי ללאומיות טריטוריאלית על-שבטית. לאומיות זו כללה שאיפות לכונן מחדש את ממלכת קונגו הקדומה, שעל פי האמונה הרווחת בקרב הבקונגו הקיפה שטחים בקונגו-הצרפתית, קונגו-הבלגית ובאנגולה-הפורטוגזית.
"ברית הבקונגו", התנועה הלאומית האנטי-קולוניאלית שצמחה בשנות ה-50 באזור הבקונגו הייתה תנועה אתנית מובהקת.
קודם לכן, בשנים 1912–1931 התרחשה הגירה של שבט הבלובה מחבל קסאי לדרום קטנגה. המודרניזציה בזאיר (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) הביאה לעירוב קבוצות אתניות. כפריים מקבוצות אתניות שונות זרמו לאזורי תעשייה ומכרות ולמרכזים העירוניים החדשים.
בנסיבות אלו, נוצרו מתחים אתניים בין הקבוצות השונות, כשהקונפליקט החריף ביותר היה בין מקומיים לבין זרים בערים. אחד מהמשברים הפוליטיים-אתניים החריפים ביותר ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בנושא זה היה בין לונדה לבלובה. המתח הגיע לשיאו כשהזרים היו המפותחים והרבים יותר, כך שהמקומיים נושלו מעמדת הבכורה הן בתחום הפוליטי והן בתחום הכלכלי-חברתי.
המודרניזציה למעשה הביאה למצב בו ישנן שתי קבוצות אתניות "מתקדמות", שהפכו למודרניות יחסית, על פי הקריטריונים המקובלים של השכלה, הכנסה ועיור. מדובר בבקוגו ובבלובה מחבל קסאי. לעומתם, היו שבטים שנשארו נחלשים ולא השכילו להתמודד עם אתגר המודרניזציה, ביניהם שבט הבקובה, שבעבר קיים אימפריה מפוארת ששלטה על הבלובה, לא התגבר על מערכת ערכים מסורתית-אתנית שסלדה ממודרניזציה.
בערי קטנגה התפתח קיטוב בין הבלובה ה"זרים" המשכילים והמצליחים במסחר ובמינהל, לבין פשוטי העם ה"מקומיים". הלונדה טענו שזרים משתלטים על מולדתם.
מתיחות אתנית נוספת, שהיא פרי המודרניזציה, נבעה מהפער שנוצר בין השבטים באזורי המכרות והתעשייה בדרום קטנגה לבין הקבוצות האתניות באזורים הנחשלים בצפון החבל. כך הועמק הניגוד ההיסטורי בין בלובה ללונדה ונוצר רקע נוח לפילוג בין מקומיים לזרים ובין הבלובה כקבוצה אתנית-תרבותית לבין הלונדה.
פרישת קטנגה
המתיחות בין שבטי קטנגה המקומיים לבין מאות אלפי הבלובה הזרים הגיעה לשיאה בשנים 1957–1959. בשנת 1957 התקיימו בחירות מוניצפליות בקטנגה ובערים רבות, אשר במהלכן זכו הזרים במשרות הבכירות. הדבר גרם לזעם בקרב המקומיים שראו עצמם כקטנגים "האמיתיים".
מעבר לכך, שפל כלכלי עולמי הביא לפיטוריהם של אלפי פועלים במכרות ובתעשיות קטנגה כאשר רובם היו מקומיים, גורם נוסף לזעם המקומיים כלפי הבלובה הזרים והמפותחים.
עם ההחלטה הבלגית להענקת עצמאות לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו תוך שנה, התהוותה ברית בין הבקונגו בהנהגת ז'וזף קסא וובו והלונדה-בייקה בהנהגת מואיז צ'ומבה וגודפרוא מונונגו, כנגד "התנועה הלאומית הקונגולזית" בראשות פטריס לומומבה. ברית הלונדה-בייקה והבקונגו שאפו לאוטונומיה מרחיקת לכת כדי למנוע את השתלטות השבטים הזרים.
שני הצדדים הסכימו על פשרה משותפת אשר באה לידי ביטוי בחוקה חדשה; בפועל חוקה זו נטתה לגישת "התנועה הלאומית הקונגולזית", כיוון שלא הותירה בידי קטנגה את השליטה על הזיכיונות לחברות הכלכליות, ולא אפשרה מניעת הגירת זרים לתחומה.
הבחירות הפרובינציאליות והלאומיות במאי 1960 הביאו את הקיטוב לשיאו כאשר כעת זה מול זה עמדו פטריס לומומבה, כראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ומואיז צ'ומבה, כראש ממשלת חבל קטנגה.
ב-30 ביוני 1960 זכתה קונגו הבלגית בעצמאות והפכה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מרידת הצבא הקונגולזי
ב-5 ביולי 1960 התמרד הצבא הקונגולזי ברחבי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במפקדיו הבלגים. מרידה זו גרמה לאנרכיה כללית ולהתערבות צבאית בלגית למען הצלת עשרות אלפי הבלגים שחייהם היו בסכנה.
ב-10 ביולי 1960 הוטסו צנחנים בלגיים לחבל ופירקו את נשקם של המורדים. יום לאחר מכן, ממשלת החבל (בהובלתו של צ'ומבה) הכריזה על עצמאותה של קטנגה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כאשר מואיז צ'ומבה (אשר עמד בראש מפלגת CONAKAT) יהיה לנשיא קטנגה.
מדינת קטנגה - מהצלחה למפלה
בחודשיה הראשונים, קטנגה הפורשת הייתה סיפור הצלחה. ממשלת צ'ומבה כרתה בריתות עם רוב השליטים המסורתיים בקטנגה ושלטונה החל להתבסס.
בספטמבר 1960 הודח פטריס לומומבה, ראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואויבה של קטנגה. מדיחיו היו הכוחות השמרניים והפרו-מערביים בקונגו, בראשות הנשיא ז'וזף קסא וובו.
מואיז צ'ומבה, בעקבות זאת, ביסס את האוטונומיה הקטנגית, כאשר בינואר 1961 לומומבה נאסר ונרצח.
במרץ 1961 התקיימה ועידת פסגה קונגולזית באנטננריבו, בירת מדגסקר, בהשתתפות כל מנהיגיה הפרו-מערביים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אשר הסכימה לקונן קונפדרציה קונגולזית בה יש לפרובינציות אוטונומיה מלאה ואף זכות וטו בענייני מדיניות חוץ. מעבר לכך, קטנגה השיגה שליטה על מקורותיה הכלכליים.
גם כוחה הצבאי של קטנגה הגיע לשיאו באותה תקופה, כאשר חוזק על ידי צבאות שבטיים ועל ידי שכירי חרב אירופיים ודרום-אפריקניים שגויסו.
מעורבות מעצמות ה"מלחמה הקרה"
האו"ם התנגד לתמיכתה של בלגיה במדינות הפורשות, ועל כן נערכו מספר כנסים לאחריהם הוחלט להסיר את הכוחות הבלגים מהרפובליקה כולה.
ואכן, מועצת הביטחון של האו"ם אימצה את ההחלטה וקראה לנסיגה בלגית מוחלטת והחלפתם בכוח של האו"ם.
הגעת מבצע האומות המאוחדות בקונגו (ONUC) התקבל בברכה על ידי פטריס לומומבה והממשלה המרכזית. עם זאת, כוחות אלה סירבו לסייע לממשלת קונגו בדיכוי המדינות הפורשות כיוון שלא רצו להפר את הריבונות הקונגולזית.
בעקבות כך, לומומבה פנה לברית המועצות שהסכימה לספק נשק, לוגיסטיקה וכסף כדי לסייע במאבק. כ-1000 יועצים סובייטים נחתו בקונגו. מעשים אלו של לומומבה הרחיקו אותו משאר הממשלה, בעיקר קסא וובו, שכן אלו חששו מהתערבות סובייטית. גם האמריקאים חששו כי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כבעלת ברית לסובייטים עלולה להוות בסיס להתרחבות הקומוניזם למרכז אפריקה.
בתמיכה סובייטית, 2000 כוחות פתחו במתקפה גדולה נגד דרום קסאי. ההתקפה הייתה מוצלחת, אך במהלכה הכוחות ביצעו מספר מעשי טבח גדולי באזרחים, וכ-3,000 מקומיים נהרגו. אלימות זו גרמה ליציאת אלפי אזרחים מבלובה שבדרום הרפובליקה, כדי להימלט מן הלחימה.
מעורבותה של ברית המועצות הרתיעה את ארצות הברית שכאמור, חששה מהתפשטות הקומוניזם למרכז אפריקה. בעקבות אירועים אלה ארצות הברית "השליכה" כי ממשלת לומומבה היא קומוניסטית ושהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עשויה להיות על המסלול כדי להפוך לגרורה סובייטית במיקום אסטרטגי.
באוגוסט 1960 דיווחו סוכני סוכנות הביון המרכזית (CIA) כי "קונגו חווה השתלטות קומוניסטית וכי עלולה ללכת בדרך דומה לקובה".
פיצול השלטון המרכזי והפיכתו של מובוטו ססה סקו
טרם הוצאתו להורג, פטריס לומומבה פנה לברית המועצות בבקשה לתמיכה. פעולה זו חילקה את הממשלה והובילה ללחץ גובר מצד מדינות המערב אשר קראו להוציאו מהשלטון. בנוסף לכך, מואיז צ'ומבה פנה לז'וזף קסא וובו, בו ראה מנהיג מתון ופדרליסטי, בבקשה לבלום את ריכוזיות לומומבה ולפתור את סוגיית הפרישה.
בזמן זה, מובוטו ססה סקו ביסס את כוחו כאשר השתלט באופן יעיל על הצבא, ניתב סיוע חוץ ליחידות וקצינים שבתמורה העניקו לו את נאמנותם.
בזמן ניסיונות למהלכים פוליטיים לצורך ביסוס השליט של הממלכה, מובוטו ססה סקו הציע "פתרון" למאבקי הכוחות, ופתח בהפיכה ושפיכת דמים כאשר החליף הן את קסא וובו והן את לומומבה במכללה לנציבות, המורכבת מפאנל של בוגרי אוניברסיטה בראשותו של ג'סטין בומבוקו.
לכאורה, מטרת ההפיכה, הייתה לאפשר לפוליטיקאים לקיים "תקופת צינון" לפני שיוכלו להמשיך את מאבקי הכוחות. עם זאת, מובוטו איחד כוחות עם קסא וובו נגד לומומבה, אשר הושם במעצר בית. מובוטו מינה מחדש את קסא וובו לנשיא בפברואר 1961.
מכאן והלאה, מובוטו פעל "מאחורי הקלעים" כאשר היה בעל כוח רב בפוליטיקה הקונגולזית.
לאחר חזרתו של קסא וובו, נעשה ניסיון לקרב את הפלגים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. צ'ומבה שאף לסיים את הפרישה ולאחד את האזורים השונים. ניסיון זה כשל.
רצח פטריס לומומבה והשלכותיו
בשנת 1960 פטריס לומומבה נמלט ממעצר בית מזרחה לכיוון סנטליוויל, שם האמין שיוכל לקבל תמיכה. הוא נתפס כל ידי כוחות הנאמנים למובוטו ססה סקו, והוטס בידיים כבולות חזרה אל ליאופולדוויל.
ב-7 בדצמבר 1960 כונסה ישיבת מועצת הביטחון של האו"ם על מנת לדון בתביעה הסובייטית לשחרר את לומומבה באופן מיידי, להשיבו לתפקיד ראש ממשלת קונגו ופירוק כוחות מובוטו ססה סקו מנשקו. החלטה זו נפלה בהצבעה.
בזמן שהותו בשבי, לומומבה עבר עינויים, והובל לתיסוויל ולאחר מכן לקטנגה, שם הועבר לכוחות נאמנים לממשלת צ'ומבה. ב-17 בינואר 1961 הוצא להורג על ידי כוחות קטנגזים.
ב-13 בפברואר פורסמו חדשות אודות ההוצאה להורג, אשר עוררו זעם בין לאומי. שגרירות בלגיה ביוגוסלביה הותקפה על ידי ממפגינים בבלגרד, והפגנות אלימות הוצגו בלונדון ובניו יורק.
סיום המשבר
ב-18 בספטמבר 1961 מזכ"ל האו"ם דאג המרשלד טס לנדולה (בצפון רודזיה) על מנת להביא להפסקת אש בין כוחות האו"ם והקטנגזים. מטוסו התרסק טרם הנחיתה, והוא נספה יחד עם שאר הנוסעים. מחליפו, או תאנט, תמך במדיניות רדיקלית יותר של מעורבות ישירה בסכסוך. קטנגה שחררה את החיילים האיריים, כחלק מעסקת שביתת נשק, שבמסגרתה או תאנט הסכים להחזיר את כוחותיו בחזרה. פעולה זו הייתה הפיכה תעמולתית עבור מואיז צ'ומבה.
התמיכה האמריקאית למשימת האו"ם חיזקה את הדרישות הבין לאומיות לפתור את המצב הנוכחי. בנובמבר 1961, פורסמה החלטה 169 אשר קראה לאו"ם להגיב על מתן זכויות האדם המדרדר ולמנוע את פרוץ מלחמת האזרחים. ההחלטה דחתה לחלוטין את ההפרדה בין קטנגה לשאר הרפובליקה, וקראה להשתמש בכל הכח הדרוש כדי "לסייע לממשלה המרכזית של הרפובליקה בשיקום ותחזוקה של החוק והסדר".
בלחץ בינלאומי, חתם מואיז צ'ומבה על הצהרה בה הסכים לקבל את סמכותה של הממשלה המרכזית וחוקת המדינה ולנטוש כל תביעה לעצמאותה של קטנגה. לאחר ההכרזה, עם זאת, השיחות הפרקטיות הגיעו למבוי סתום בעוד העימותים בין כוחות או"ם לכוחות קטנזים מקומיים נמשכו. כמו כן, בדצמבר 1961 שר החוץ הבלגי, פול-אנרי ספאק, הצהיר כי ממשלת בלגיה תתמוך באו"ם.
באותו חודש, דרום קסאי הוצפה בכוחות. הלחימה פרצה ליד אליזבת'וויל, כאשר ניסיונות הגעה להפסקת אש נכשלו, האו"ם הכריז על מבצע "גראנדסלאם", במסגרתו כבש את אליזבת'וויל וגרם לצ'ומבה לעזוב את הארץ. לאחר מכן הוסכם על הפסקת אש. בהדרגה, האו"ם השתלט על קטנגה וב-21 בינואר 1963 נכנע צ'ומבה סופית וכך סיים למעשה את פרישת קטנגה.
באופן כללי, ניתן לומר כי נפילתה של קטנגה בשנים 1962–1963 נבעה משיקומו של צבא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, החלשת התמיכה הבלגית עם חילופי הממשל בבלגיה, החלטת האו"ם להפעיל כוח מזוין לדיכוי המרידה הקטנגית וממדיניות הנשיא קנדי בארצות הברית שראה ברפובליקה מאוחדת, כולל קטנגה, את האלטרנטיבה האידיאלית.
הקמת מדינת זאיר
בשנים שלאחר משבר קונגו, מובוטו הצליח להסיר אנשי אופוזיציה רבים שהיו עלולים לאיים על שליטתו, וכך התבסס כמקור הכוח הפוליטי הדומיננטי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. בעקבות כך, הוא החל לחזק את שליטתו בשטח - מספר המחוזות צומצם, תומכיו של מובוטו הוצבו בעמדות החשובות ביותר. בשנת 1967 מובוטו יצר מפלגה בשם "מפלגת העם של הרפובליקה", אשר עד שנת 1990 הייתה המפלגה החוקית היחידה במדינה, תחת החוקה החדשה של מובוטו.
בשנת 1971 שם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו שונה לזאיר.
למרות ההצלחות הראשונות, שלטונו של מובוטו התאפיין במינוי מקורביו, שחיתות וניהול כלכלי כושל.
הבעיה האתנית לאחר המלחמה
הפיצול האתני שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו הביא למאבקים אתניים שהתרחשו בתוך המדינה, במסגרתן קבוצות אתניות נאבקו להקמת פרובינציות אתניות שיבטיחו להן רוב ואוטונומיה. התוצאה בפועל הייתה חלוקה של המדינה לפרובינציות, לפי הגבולות האתניים. בסיטואציה זו, נוצר מאבק בין הפרובינציות על השלטון במרכז.
בשנים 1963–1965 התחוללה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מלחמה בין הממשלה המרכזית, שנהנתה מתמיכת המערב, לממשלת מורדים שמאלית-רדיקלית, שהוקמה על ידי הלומומביסטים במזרח - הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שנעזרו בין השאר במשלחת גדולה מקובה, בראשותו של צ'ה גווארה.
ניתן לראות את מלחמה זו כהמשך של המשבר, אך כעת נושא קטנגה לא היווה בעיה מרכזית.
בעולם מלחמה זו הוצגה כמאבק בין ימין לשמאל, בין פרו-סובייטים לפרו-אמריקנים, כאשר אכן הצדדים השונים זכו לתמיכה של שני ראשי המתרס של המלחמה הקרה. לכן, ניתן לראות את משבר קונגו כ"מלחמת פרוקסי" למלחמה הקרה בין ברית המועצות לארצות הברית. עם זאת, הגורם האתני משמעותי אף הוא בקיום המלחמה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
החשיבות הבינ"ל של המשבר
המהומה שנוצרה כתוצאה ממשבר קונגו ערערה את מרכז אפריקה וסייעה בהצתת המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית, בדגש על מלחמת העצמאות באנגולה השכנה. לאומנים אנגוליים לאורך שנים היו בעלי קשרים ארוכים עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שם רבים התגוררו כגולים.
"UPA", ארגון אנגולי לאומני אשר קיבל תמיכה מהבקונגו האנגולאנית, נתמך על ידי בפוליטיקאים של "אקו" אשר ציפו להקים מחדש את הממלכה של קונגו, תוך שינוי הגבולות שנקבעו בתקופה הקולוניאלית.
מתוך אמונה שהעצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הייתה השלב הראשון בתהליך זה, ארגון ה-UPA הצית מרד שהעצים את הקונפליקט באנגולה, שנמשך עד 1974. ממשלות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שלאחר מכך נקראה זאיר, המשיכו לספק תמיכה למורדים האנגולים ואפילו השתתפו ישירות במלחמת האזרחים באנגולה.
המשבר גרם למדינות האפריקאיות העצמאיות החדשות לשקול מחדש את נאמנותן וקשריהן הפרטיים. בפרט, זה הוביל לחלוקת מדינות אפריקה לפלגים. מדינות מתונות הצטרפו לקבוצת ברזוויל, שקראה לרמת אחדות בין המדינות האפריקאיות הפרנקופוניות, לבין שימור הקשרים עם צרפת. מדינות קיצוניות הצטרפו לקבוצת קזבלנקה, שקראה לפדרציה פאן-אפריקאית (הקשורה למדינות אפריקה בלבד).
האלימות הכאוטית של המשבר וגורל הלבנים של המדינה, שרבים מהם נכנסו לרודזיה הצפונית והדרומית כפליטים, תרמו לאמונה הרווחת בקרב הלבנים שפוליטיקאים לאומנים לא היו מוכנים למשול, וגרמו לחששות כי קביעת שלטון רוב מיידי ברודזיה, אולי תוביל לסיטואציה דומה. לאחר שהמשא ומתן עם בריטניה נכשל שוב ושוב, ממשלת רודזיה הדרומית הכריזה על עצמאות חד צדדית בשנת 1965.
הפרישה של קטנגה תתברר גם כמשפיעה פוליטית באפריקה.