cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכס קינגסטון
ביוגרפיה
בספטמבר 1997 זכתה קינגסטון להכרה בצפון אמריקה כשלוהקה לסדרת הדרמה רפואית הוותיקה "ER". הופעתה הראשונה הייתה בפרק הבכורה של העונה הרביעית של הסדרה. היא גילמה את דמותה של אליזבת קורדאי, רופאה מנתחת שמגיעה מאנגליה. היא שחקה בסדרה מעל לשבע עונות, הפרק האחרון בו השתתפה היה באוקטובר 2004, בעונה ה-11 של הסדרה. באביב 2009 חזרה קינגסטון לתפקיד זה בעונה ה-15 והאחרונה של "ER" בשני פרקים, הפרק ה-12 והפרק האחרון של הסדרה "And in the End...".
בנובמבר 2005 השתתפה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "ללא עקבות" בפרק השישי של העונה הרביעית, שם הפרק "Viuda Negra" בו גלמה את לוסי קוסטין, נופשת עשירה שבעלה נחטף על ידי כנופיה מקסיקנית. בראיון ב-2006 גילתה קינגסטון שהיא נדחתה לתפקיד בסדרה "עקרות בית נואשות" בטענה שהיא "מלאה" מדי. עוד באותו ראיון סיפרה ששקלה להתאבד אחרי הפרידה מבעלה רייף פיינס.
ב-2008 הופיעה בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "דוקטור הו". היא השתתפה בשני פרקים: "שקט בספריה" ו"יער המתים" בתפקיד הארכאולוגית ריבר סונג. לסונג יש קשר רומנטי עם הדוקטור אך טיבו נותר לא ברור. היא חזרה לתפקיד זה בעונות החמישית (2010), השישית (2011), השביעית (2012–2013) והתשיעית (2015) של "דוקטור הו". לדבריה היא חשבה שהופעתה בסדרה תהיה חד פעמית, אך שמחה להיווכח שהיא ממשיכה לגלם את הדמות בפרקים נוספים. נכון להופעתה האחרונה ב-2015, השתתפה קינגסטון ב-15 פרקים של "דוקטור הו".
בספטמבר 2008 גילמה קינגסטון את דמותה של גברת בנט בסדרה "אבודה בעולמה של ג'יין אוסטן", עיבוד מודרני ופארודי לרומן "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן. באוקטובר באותה שנה הופיעה בתפקיד אורח בדרמת הפשע "CSI זירת הפשע". בפברואר 2009 גילמה את הסנגורית מירנדה פונד בשני פרקים של הסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד". עוד ב-2009 כיכבה בסדרת הדרמה "הופ ספרינגס" של ה-BBC, כאחת מארבע אסירות לשעבר. בסדרה "פלאש פורוורד" הופיעה קינגסטון בתפקיד פיונה באנקס.
ב-2011 השתתפה בסדרת הדרמה "Marchlands" שעסקה בעל טבעי. היא גם שיחקה בתפקיד אורח ב"מרפאה פרטית", ספין אוף של הסדרה "האנטומיה של גריי". בתיאטרון שיחקה קינגסטון במחזה "לואיזה מילר" מאת שילר שהוצג בתיאטרון Donmar Warehouse שבלונדון.
משפחתה
קינגסטון הכירה את השחקן רייף פיינס כששניהם למדו באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, הם חיו כעשר שנים יחד לפני שהתחתנו ב-1993. ב-1997 הם התגרשו.
בסוף 2008 התחתנה עם פלוריאן הארטל (Florian Haertel), סופר ועיתונאי גרמני. בשנת 2001 נולדה להם בת משותפת. בני הזוג התגרשו בשנת 2010.
רצח לואיזה ווסטרגר ג'ספרסן ומרן אולנד
ב-17 בדצמבר 2018 נמצאו גופותיהן של לואיזה ווסטרגר ג'ספרסן, אישה דנית בת 24, ומרן אולנד, אישה נורווגית בת 28 ערופות ראש למרגלות הר טובקאל ליד הכפר אימליל בהרי האטלס של מרוקו.
בסך הכל 18 גברים נעצרו על ידי משטרת מרוקו בחשד למעורבות במעשה. הרציחות תוארו על ידי התובע הכללי במרוקו כמעשה טרור, לאחר שפורסם באינטרנט סרטון של כמה מהחשודים שנשבעים אמונים לארגון המדינה האסלאמית תוך עריפת ראשה של לואיזה ג'ספרסן.
רקע כללי
מרן אולנד (נולדה ב-1990) הייתה מברינה, נורווגיה.
ג'ספרסן ואולנד היו סטודנטיות באוניברסיטת דרום-מזרח נורווגיה, שם למדו הדרכת טבע כדי להפוך למדריכות טיולים. הצמד הגיע למרוקו ב-9 בדצמבר כתיירות במטרה לטייל, לעשות טרקים ו"לצבור חוויות" על פי אמה של ג'ספרסן. שתי הנשים הגיעו לראשונה למרקש לפני שנסעו לאימליל בהרי האטלס. הכפר אימליל פופולרי בקרב מטיילים לטובקאל, שהוא הפסגה הגבוהה ביותר בצפון אפריקה.
ארבעה מחבלים שיתפו סרטון ברשתות החברתיות לפני הפיגועים, והתחייבו אמונים לקבוצת הטרור של דאעש ודיברו על "הרס שנגרם על ידי מטוסי המלחמה של הברית הצלבנית". אחד התוקפים נשמע אומר "המשך להילחם באויבי אללה, בכל מקום שאתה נמצא, אין לך שום תירוץ, ודע לך שאנחנו תומכיך ... יש לך בני ברית אצלנו."
לדברי חוקר אוניברסיטת ההגנה השוודית מגנוס רנסטורפ, טרוריסטים שתוקפים תיירים אינם תופעה חדשה והיא נועדה לערער את היציבות במדינה בה מתקיימים התקפות כאלה.
בעוד שמרוקו נתפסת בדרך כלל כיעד בטוח לתיירים, שכן פיגוע הטרור האחרון אירע בשנת 2011 בו נהרגו 17 בני אדם מפצצה במסעדה במרקש, למעלה מ־1,600 איש נסעו ממרוקו כדי להצטרף למדינה האסלאמית במלחמת האזרחים בסוריה. שלטונות מרוקו התעלמו בתחילה מהאנשים שהצטרפו לדאעש אך בהמשך הבינו שהם יכולים לחזור לבצע עבירות טרור במרוקו. כתוצאה מכך, הוקמה מערכת לחקירה משפטית להתמודדות עם התופעה.
לדברי חוקר במכון הדני למחקרים בינלאומיים, נראה כי לרשויות במרוקו יש אחיזה טובה במצב הג'יהאדיסטי וכי הם משתפים פעולה עם הרשויות באירופה וארצות הברית. מרוקאים מוצגים רבות כמבצעי "טרור בגולה", כלומר טרור שמתרחש מחוץ לגבולות מרוקו; למשל, שני מרוקאים עמדו מאחורי פיגוע גשר לונדון 2017 ואזרח מרוקאי ביצע פיגוע דריסה בלה רמבלה בפיגועי ברצלונה ב-2017, יום לאחר שמרוקאי אחר הרג שתי נשים בפיגוע טורקו ב-2017.
מעשי הרצח והחקירה
בבוקר 17 בדצמבר 2018 נתקלו זוג מטיילים צרפתים בגופות ערופות הראש של הקורבנות ובאוהל שלהן ליד שביל המחבר בין איליל להר טובקאל. חשוד בשם עבד-רחים חייאלי נתפס במהירות בעקבות האירוע לאחר שהמשטרה מצאה את תעודת הזהות שלו שנשכחה באוהל. שלושה חשודים נוספים, עבדסמד אג'וד, ראחיד עפתי ויונס אוזאיאד, נתפסו מאוחר יותר על ידי המשטרה בעת שנסעו באוטובוס בשעות העומס של הבוקר בעיר מרקש הסמוכה. שלושת החשודים נתפסו כשברשותם כלי נשק עם להבים. משוער כי עבדאסמאד אג'וד היה מנהיג הקבוצה. ארבעת הגברים צילמו סרטון שבוע לפני הרצח בו הם נשבעו אמונים לדאעש.
הרוצחים סיכמו כי יבצעו פעולת טרור נגד שירותי הביטחון או נגד תיירים זרים, לפני שהחליטו לנסוע לאזור אימליל. בסרטון הרצח ניתן לשמוע את התוקפים צועקים "אויבי אללה" ו"נקמה על אחינו בחג'ין".
מאוחר יותר ביצעה משטרת מרוקו מעצרים נוספים של אנשים שנחשדו בקשרים עם החשודים.
משפט
בסך הכל 24 נאשמים עמדו למשפט בסלא, ליד רבאט שבמרוקו. מבין הנאשמים, 23 חשודים הם מרוקאים ממרקש ואחד הוא מומר מוסלמי שווייצרי-ספרדי. שלושה מהם הואשמו ברצח והשניים האחרים בעבירות טרור שונות.
במאי 2019 הודה אחד החשודים בהריגת אחת הנשים. בעבר הוא נכלא מפני שניסה להצטרף למדינה האסלאמית בסוריה ושוחרר בשנת 2015.
ביולי 2019 הוטל על שלושה מהחשודים עונש מוות, עורך דינם אמר כי יערער על החלטת בית המשפט.
הערעור
ב-31 באוקטובר אושר עונש המוות של שלושה מהמורשעים על ידי בית המשפט נגד טרור בסלא. בסך הכל הורשעו 24 חשודים הקשורים לרציחות או בחברות בתא הג'יהאדיסטי.
החשוד העיקרי, עבדסמאד אג'ג'וד, היה בן 25, ארגן את משלחת הרצח עם שני שותפים, יונס ואוזיאד (27) ורחיד אפתי (31) שצילמו את הרציחות. לחשוד הרביעי, עבד-רחים חייאלי, הוחמר העונש ממאסר עולם לעונש מוות. חייאלי היה חלק מהמסע אל ההר אך עזב את הקבוצה לפני ההרג. בית המשפט גזר עונשים של 5 עד 30 שנות מאסר ל-19 נאשמים והחמיר את עונשו של מורשע אחד מ-15 ל-20 שנות מאסר. אג'וד ניצל את ההזדמנות שלו לדבר לפני גזר הדין כדי לבקש עונש מוות מכיוון שהוא לא מאמין בחוקים ולא בזכויות אדם. ואזאיאד ואפתי קראו פסוקים מהקוראן.
כמו במשפט הראשון, בית המשפט הורה לארבעת החשודים הראשיים לשלם 190 אלף יורו להוריה של מרן אולנד.
עונש המוות עדיין תקף במרוקו, בפועל לא הוצא אדם להורג מאז 1993.
הלוויות
שרידי הקורבנות הוטסו לקופנהגן ב-21 בדצמבר 2018.
הלווייתה של ג'ספרסן נערכה בעיירה הולדתה איקסט, דנמרק ב-12 בינואר. ראש ממשלת דנמרק לארס לקה ראסמוסן השתתף בהלוויה.
אולנד נקברה ב־21 בינואר בג'ארן, נורווגיה. שר הבריאות הנורווגי בנט הויה ושגרירת מרוקו למיה ראדי השתתפו בטקס.
תגובות לאירוע
במרוקו זכו החדשות על הפיגוע לזעם וגינוי נרחבים. האירוע זכה לסיקור נרחב בעיתונות הבינלאומית. התגובות בארצות המקור של הקורבנות לוו בהלם וזעם. הפגנה פומבית נערכה בעיר הולדתה של אולנד, בריינה, כאות תמיכה למשפחתה וקרוביה.
הפגנות תמיכה בקורבנות נערכו ברבאט בשגרירויות נורווגיה ודנמרק, יחד עם משמרות במרקש ובאיליל.
שני סרטונים: אחד מהם מתאר את הרצח ואחר שבו החשודים עצמם נשבעים אמונים לדאעש פורסמו ברשתות החברתיות. רשויות מרוקו וסוכני שירות החקירה הפלילית הלאומית בנורווגיה אישרו כי הסרטונים אותנטיים.
עונת 1976 בגביע ליברטדורס
עונת 1976 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-17 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-25 בפברואר 1976 ותחרות הסתיימה ב-30 ביולי 1976. בתחרות השתתפו 21 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון.
התחרות הסתיימה בניצחון של קרוזיירו בפעם הראשונה בתולדות המועדון. בכך הופסקה סדרה של ארבעה תארים רצופים של אינדפנדיינטה.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 21 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-2 בתים. מנצחי הבתים נפגשו בסדרת משחקי הגמר.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
שלב ב'
מכיוון שלריבר פלייט ולאינדפנדיינטה היה ניקוד זהה, נערך משחק נוסף בו ריבר פלייט ניצחה 1:0.
סדרת הגמר
כדי להגיע להכרעה נקבע משחק שלישי.
דוריס האמפרי
דוריס באצ'לר האמפרי (באנגלית: Doris Batcheller Humphrey; 17 באוקטובר 1895 – 29 בדצמבר 1958) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית אמריקאית. יחד עם בני דורה, מרתה גרהם וקתרין דנהאם, הייתה האמפרי אחת מחלוצות המחול המודרני מהדור השני, שהמשיכו את הדור שקדם להן – איזדורה דאנקן, רות סנט דניס וטד שון – בחקר השימוש בנשימה ופיתוח טכניקות שנלמדות במחול המודרני מאז. מכיוון שרבות מיצירותיה נרשמו בכתב מחול, עדיין לומדים, מלמדים, ומבצעים את יצירתה.
ראשית דרכה
האמפרי נולדה באוק פארק, אילינוי, אך גדלה בשיקגו, אילינוי. הוריה היו הוראס בקינגהאם האמפרי, עיתונאי ובעבר מנהל מלון, וג'וליה אלן ווֶלס, שהייתה פסנתרנית קלאסית בהכשרתה. היא נצר של הצליין ויליאם ברוסטר שהגיע לאמריקה על סיפון המייפלאואר בשנת 1620. בשיקגו, בעידוד אמהּ, למדה האמפרי אצל מורי בלט ידועים, וכן אצל מרי ווד הינמן, המורה למחול בבית הספר שלה, בית הספר על שם פרנסיס פרקר. עוד בתיכון יצאה למסע הופעות במדינות מערב ארצות הברית כרקדנית, עם אמהּ כמלווה מוזיקלית וכאמרגנית, במסגרת קבוצת אמנים ובדרנים של חברת הרכבת של סנטה פה עבור מועדוני הפועלים שלה.
בשנת 1913, בגיל 18, ומסיבות דוחק כלכלי, פתחה האמפרי בית ספר למחול משלה, עם אמה כמנהלת ופסנתרנית. בית הספר זכה להצלחה רבה, והציע לימודי מחול קלאסי, התעמלות, וריקודים סלוניים, לילדים ולמתבגרים.
ב־1917, ביוזמתה של מורתה למחול, מרי ווד הינמן, עקרה האמפרי לקליפורניה ונרשמה ללימודים בבית הספר דנישון למחול ולאמנויות, שם למדה, הופיעה, לימדה, והשתלמה בכוריאוגרפיה. יצירותיה מהתקופה הזו, Valse Caprice (Scarf Dance), Soaring, ו־Scherzo Waltz (Hoop Dance), כולן מבוצעות גם במאה ה־21. האמפרי הופיעה במזרח ארצות הברית במשך שנתיים, ולאחר מסע ההופעות פיתחה קריירה מצליחה בתיאטראות וודוויל אמריקאים.
חיים אישיים
האמפרי הייתה דקה ונמוכה מהממוצע (כ־1.60 מטרים גובהה). ב־1932 נישאה לסוחר בשם צ'ארלס וודפורד. בשנת 1934 נולד בנם, צ'ארלס האמפרי וודפורד.
מחול בזמן השפל הגדול
בשנת 1928, עזבו האמפרי וצ'ארלס ויידמן, שעבד איתה בשיתוף פעולה הדוק, את בית הספר דנישון, ועברו לניו יורק. גם מרתה גרהם מרדה בממסד של דנישון באותה תקופה. האמפרי וגראהם פיתחו בנפרד רעיונות חדשים לגבי דינמיקת היסוד של התנועה במחול, ורעיונות אלו הפכו לבסיס לטכניקות שלהן.
תורת האמפרי חקרה את הניואנסים של תגובות הגוף האנושי לכוח הכבידה, המגולמים בעקרון ה"נפילה והתאוששות" שלה. היא קראה לזה "הקשת בין שני מקרי מוות". בקצה אחד, יחיד נכנע לטבע הכבידה; בקצה השני, הוא מנסה להשיג איזון. באמצעות עקרון הנפילה וההתאוששות, יכלה האמפרי להמחיש שיא רגשי וגופני של מאבק על יציבות ושל כניעה לחוקי הכבידה.
על יצירות הכוריאוגרפיה שלה משנים ראשונות אלו נמנות Air for the G String, Water Study, Life of the Bee, Two Ecstatic Themes, ו־The Shakers. בניגוד לגישת דנישון בכוריאוגרפיה, שמצאה השראה באירופה, חיפשה האמפרי השראה מבית, מאמריקה. The Shakers, על הקבוצה הדתית האמריקאית מהמאה ה־18, היא דוגמה בולטת למציאת השראה באמריקה.
להקת האמפרי־ויידמן הצליחה אפילו בזמן השפל הגדול, הופיעה ברחבי אמריקה, ופיתחה סגנונות חדשים ויצירות חדשות המבוססות לא על סיפורים ישנים אלא על אירועים וחששות עכשוויים. באמצע שנות ה־30 יצרה האמפרי את "טרילוגיית המחול החדש", טריפטיכון הכולל את With My Red Fires, New Dance, ו־Theatre Piece (שאבד מאז). שלוש היצירות מעולם לא הוצגו יחד. המוזיקה המלווה אותן היא מאת וולינגפורד ריגר. בטרילוגיה הזו בחנה האמפרי את חייהם התחרותיים של אנשי עסקים, נשים עובדות, ספורטאים, ושחקנים.
האמפרי השתתפה במיזם המחול הפדרלי (FDP), שנוצר בשנות ה־30 של המאה ה־20 כחלק מהניו דיל השני של פרנקלין דלאנו רוזוולט. FDP הייתה התוכנית הלאומית הראשונה שנוצרה כדי לתמוך כלכלית במחול וברקדנים.
בשנת 1933 הרחיבה האמפרי את יצירתה הכוריאוגרפית גם לתיאטראות ברודוויי, במופע School for Husbands, ובשנה לאחר מכן במופע Life Begins at 8:40.
במהלך שנות ה־40 בילתה האמפרי זמן רב עם חוסה לימון, אחד מתלמידיה לשעבר. לאחר שפרשה מהופעה במחול בעצמה בשנת 1944, עקב דלקת פרקים, הפכה למנהלת אמנותית של להקת המחול של חוסה לימון, ויצרה מספר יצירות עבור הלהקה, כולל Day on Earth, Night Spell, Ruins and Visions, ו־Lament for Ignacio Sanchez Mejias. את סגנון המחול של האמפרי המשיך ופיתח חוסה לימון בלהקת המחול שלו.
בשנת 1952 החלה האמפרי לנהל להקת מחול חדשה לילדים בשם The Merry-Go-Rounders.
כמו מרתה גרהם, גם האמפרי האמינה שתנועה צריכה לייצג רגש, אבל לא במידה שגרהם גרסה. המבט של האמפרי היה יותר קליני: רוב יצירותיה מתייחסות לאינטראקציות של אדם או קבוצה. גם האמפרי האמינה, כפי שאמרה גרהם, כי "המחול צריך לעורר, לגרות, וליידע, במקום פשוט לבדר". אבל בעוד שגרהם שאפה לחקור את הנפש האינדיבידואלית, האמפרי רצתה להציג דינמיקה אינדיבידואלית וקבוצתית מנקודת מבט חיצונית יותר. תהליך חשיבה זה תורגם לשימוש במחול כמטאפורה למצבים אנושיים ולעבודה בעיקר עם צורות מופשטות לייצג דמויות, אירועים או רעיונות ספציפיים.
מורשת
זמן קצר לאחר מותה ב־1958, ראה אור ספרה של האמפרי, "The Art of Making Dances", שבו חלקה את רעיונותיה ותורתה על מחול ועל כוריאוגרפיה. במבוא היא מציינת כי הבלט השתנה באופן קיצוני במאה ה־20. "לפתע המחול עצמו," אמרה, "אותה יפהפייה נרדמת, ששכבה זמן כה רב על ערשה הענוג, קם בהשתוקקות טורפת." היא האמינה ברגשות ובתנועה הנעים "מבפנים החוצה", אבל האמינה גם בעבודה מופשטת, שבה אירועים ודמויות ספציפיות לא הומחשו בצורה הגיונית. לדוגמה, "היא האמינה שמושג הדמוקרטיה הועבר בצורה משכנעת יותר על ידי פוגה המאחדת ארבעה נושאים מוזיקליים שונים מאשר על ידי אישה באדום, לבן וכחול".
תורת ה"נפילה והתאוששות" שלה משמשת עד היום כוריאוגרפים רבים.
שלושים וחמש יצירות מחול של דוריס האמפרי מתועדות בניתוח תנועה בשיטת לאבאן.
בשנת 1987 צורפה האמפרי ל"היכל התהילה" של המוזיאון הלאומי למחול של ארצות הברית.
איילין אסל
איילין אסל (באנגלית: Eileen Essell; 8 באוקטובר 1922 - 15 בפברואר 2015) הייתה שחקנית אנגלייה, שמיוחדת בכך שהתחילה להופיע על המסכים בגיל 79.
ביוגרפיה
אסל נולדה בלונדון. היא פרשה ממשחק בתיאטרון ב-1958 בעקבות נישואיה למחזאי והשחקן ג'ררד מקלרנון. בהמשך עבדה כמורה בבית הספר המרכזי למוזיקה ודרמה וב-City University. ב-1997 אחרי מות בעלה, חבר של המשפחה פיתה אותה לחזור להופיע במחזה בהפקתו. על אף שהיא שיחקה בתיאטרון בשנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים, הופעת הבכורה שלה על המסך היה בשנת 2000 בפרק בסדרה "רופאים". אחר כך הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "The Bill", "דוק מרטין", "הולבי סיטי", "הנוכלים", "אידיאלי" ובסדרה "עור רגיש". היא כיכבה בתפקיד כריסטין בפרק "From Out of the Rain" בעונה השנייה של סדרת הספין אוף של ה-BBC "טורצ'ווד". בקולנוע היא זכורה בעיקר מהופעתה בתפקיד גברת קונלי בסרט "דופלקס".
אסל נפטרה ב-15 בפברואר 2015 בגיל 92. היא הותירה אחריה בן, פרגוס מקלרנון.
בר סולובייצ'יק
ביוגרפיה
בר סולובייצ'יק נולד וגדל בקריית ים. הוא בנם הבכור של מרינה, ילידת טומשפול, אוקראינה וסייעת במקצועה ואנטולי סולובייצ'יק, יליד קרסני לוץ', אוקראינה, העובד במפעל לדשנים. לבר שני אחים צעירים. מגיל 16 התגורר בקריית מוצקין. כיום בר מתגורר ולומד באוניברסיטת מינסוטה ושוחה עבור נבחרת השחייה של האוניברסיטה בליגת המכללות האמריקאית.
הוא התאמן בקבוצת מכבי קריית ביאליק בהדרכתה של לודמילה זליצ'ונוק. בכיתה י"א החל ללמוד בבית החינוך המשותף חוף השרון ולהתאמן בפנימיית המחוננים במכון וינגייט בהדרכתם של חנן גלעד ולוקה גברילו וכעת מתאמן בהדרכתו של אמיר עופר. שמו המקורי היה "בוריס", על שם אביו של אנטולי. שמו שונה מספר חודשים לאחר לידתו.
2017
באליפות ישראל בשחייה למרחק 5 ק"מ בבריכה שנערכה במכון וינגייט בינואר 2017 הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 57:04.05 דקות, אחרי עידן מורדל מהפועל בת ים (54:31.50 דקות) ולפני יונתן רוסין מהפועל עמק יזרעאל (58:08.62 דקות). באליפות ישראל שנערכה באילת בשחייה במים פתוחים למרחק של 5 ק"מ במרץ אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 52:41.20 דקות, אחרי שחר רסמן (52:03.75 דקות) ועידן מורדל (52:08.70 דקות).
אלוף המכביה
בתחרויות השחייה של המכביה העשרים שנערכו בווינגייט ביולי אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה ל-5 ק"מ שנערך בכנרת, מדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:49.18 דקות, אחרי יונתן רוסין (15:42.61 דקות) ולפני גיל קיזלר (16:08.52 דקות). מדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:00.14 דקות, אחרי יונתן בטשא (3:56.65 דקות) וגיל קיזלר (3:58.78 דקות).
מדליית זהב באליפות אירופה לנוער
באליפות אירופה לנוער שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2018 הוא זכה במדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם דניס לוקטב, גל כהן גרומי ותומר פרנקל בתוצאה של 7:16.28 דקות, לפני רוסיה (7:17.49 דקות) ובריטניה (7:17.93 דקות), לראשונה בהיסטוריה של נבחרת ישראלית בשחייה.
2019
באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:54.85 דקות, אחרי דניאל נמיר מהפועל דולפין נתניה (3:53.24 דקות) ומתן רודיטי (3:53.65 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:52.14 דקות.
2020
בתחרות המבחן לאולימפיאדה שנערכה בווינגייט באמצע דצמבר 2020 ניצח סולובייצ'יק במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:52.05 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:01.83 דקות.
שיאן ישראל
בתחרות גביע האיגוד שנערכה בווינגייט ב-30 במרץ 2021 קבע סולובייצ'יק במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 3:49.77 דקות, ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-3:50 דקות. כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 3:50.79 דקות, שיפור לשיא בן השנתיים של דניס לוקטב ממכבי אשדוד (3:51.45 דקות). יומיים לאחר מכן, במשחה ל-800 מטר חופשי הוא קבע שיא ישראל חדש נוסף של 7:59.40 דקות שיפור לשיא בן ה-4 שנים של גיל קיזלר ממכבי חיפה (7:59.70 דקות). נוסף לכך, הוא קבע במשחה ל-200 מטר חופשי שיא אישי חדש של 1:49.19 שניות.
אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביוני אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 7:55.48 דקות, לפני יונתן אחדות מהפועל ירושלים (8:09.34 דקות) ויונתן רוסין (8:10.99 דקות). מדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:48.63 דקות, אחרי גל כהן גרומי מהפועל עירוני הוד השרון (1:47.77 דקות) ודניס לוקטב (1:48.21 דקות).
2022
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 סיים במקום 16 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.87 דקות.
2023
באליפות ישראל שנערכה ביוני 2023 זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:48.55 דקות, שיפור לשיא שקבע בשלב המוקדמות בתוצאה של 3:48.66 דקות, שיפור לשיאו בן השנתיים (3:49.77 דקות), לפני מתן רודיטי (3:52.69 דקות) ויואב רומנו ממכבי שוהם (3:53.52 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:57.26 דקות, אחרי מתן רודיטי (7:57.16 דקות) ולפני יואב רומנו (8:01.11 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.38 דקות.
אלחנן בן אורי
אלחנן בן אורי (נולד בכ"ד באב תשמ"ז, 18 באוגוסט 1987) הוא מאייר, קליגרף ומעצב גופנים ישראלי.
קריירה
אלחנן בן אורי הוא מאייר רב-תחומי אוטודידקט. הוא עוסק בין השאר באיור ספרים, איור לעיתונות, קומיקס, קריקטורה, קליגרפיה ומגזרות נייר.
פרסם עשרות יצירות באתר האינטרנט "ביכורים".
בין השנים 2022 – 2013 אייר קריקטורה קבועה בעיתון שביעי. בנוסף, הוא כתב קומיקסים בעלון השבת עולם קטן ובעיתון אותיות. הוא אייר גם לתוכנית "צורבא" לילדים בהוצאת מכון צורבא מרבנן שהחלה בסיוון ה'תשע"ט.
ב-2018 הציג את יצירותיו בתערוכת "אשת חיל" ובתערוכת TICP - The Israeli Cartoon Project. באותה שנה הציג תערוכה עצמאית בשם "אלחנן בשחור לבן" במועדון הגולה בפתח תקווה. בתערוכה הוצגו קריקטורות שפורסמו בעיתון "שביעי" בחמש השנים האחרונות, והאוצר היה אור רייכרט.
ב-2021 החל לאייר סדרת קומיקס על יהדות אתיופיה שכתבו יוסי ורותי אנטהון-טורצקי וחיים אקשטיין.
ב-2021 התחיל לעסוק בעיצוב גופנים למעצבים, והחל ללמד סדנאות בקליגרפיה ויסודות הכתב.
חיים אישיים
נשוי לאילת ואב לשלושה ילדים. מתגורר בחריש.
VBScript
VBScript היא שפת תכנות מבית מיקרוסופט. זוהי שפת תסריט (script) בעלת תחביר המבוסס על זה של שפת Visual Basic, ואחת הכוונות בעת תכנונה הייתה שכל קוד VBScript תקין יהיה גם קוד Visual Basic תקין. השפה משמשת בעיקר בסביבות מיקרוסופט השונות, וקיים מפרש שלה רק עבור מערכת ההפעלה Windows.
תהליך
כמו אחותה הגדולה Visual Basic סובבת VBScript סביב טכנולוגיות COM ו־ActiveX. כך לדוגמה כל המשתנים בשפה הם מטיפוס Variant, הגישה לאובייקטי ActiveX מתבצעת תמיד דרך ממשק IDispatch, ובמקום ספרייה סטנדרטית לשפה (כמו שקיימת בשפות C ו־C++‎, לדוגמה) קיים רכיב ActiveX שמספק תפקודיות של גישה לקבצים, ואת טיפוס הנתונים Dictionary - מערך אסוציאטיבי.
מאפיין ייחודי של VBScript, שמבדיל אותה מ־JavaScript, הוא היכולת שלה לפנות לממשקים כפולים מלבד ממשק ברירת-המחדל של מחלקה ברכיב ActiveX. אף כי מקורה של יכולת זו בשגיאה, השימוש בה התרחב עד מאוד, וניסיון הסרתה גרם לתקלות מרובות בקרב משתמשי השפה, ולכן היא הוחזרה. זוהי יכולת רבת-עוצמה, ולעיתים קיומה הוא גורם משמעותי בבחירה בשימוש ב־VBScript כשפה לפיתוח על פני החלופות.
ג'ורג' אייבל
ג'ורג' אוגדן אייבל (באנגלית: George Ogden Abell, 1 במרץ 1927 לוס אנג'לס - 7 באוקטובר 1983 אנסינו, לוס אנג'לס) היה אסטרונום אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת UCLA בלוס אנג'לס. אייבל עסק במחקר אסטרונומי, בניהול, ובחינוך למדע, התנגד לתאוריות פסאודו-מדעיות. הוא למד במכון הטכנולוגי של קליפורניה Caltech בו סיים את הדוקטורט בשנת 1957 תחת הדרכת דונלד אוסטרברוק. את הקריירה שלו באסטרונומיה התחיל בנעוריו כמדריך סיורים במצפה גריפית' בלוס אנג'לס. אייבל תרם תרומות חשובות לידע האסטרונומי באמצעות עבודתו בימי סקר הרקיע שבמצפה פלומאר ואחריו, במיוחד בנוגע לצבירי גלקסיות וערפיליות פלנטריות. לכבודו נושאים את שמו גלקסיה אחת, אסטרואיד, כוכב שביט מחזורי ומצפה אחד. אייבל לימד גם בתוכניות מדע בקיץ ובתוכניות טלוויזיה חינוכית. הוא היה חבר בוועד לחקירה מדעית של טענות לפאראנורמליות, שנודע כ"ועד לחקירה סקפטית".
VBScript
תהליך
ל־VBScript מספר שימושים עיקריים:
שורת פקודה לדוגמה
ג'ורג' אייבל
ראשית חייו
ג'ורג' אוגדן אייבל נולד בשנת 1927 בלוס אנג'לס כבנם היחיד של תאודור סי. אייבל ואנמרי לבית אוגדן. אביו, יליד ווטרברי, קונטיקט 1890, היה כומר אוניטריאני ואחד החברים המייסדים של החברה ההומניסטית של הוליווד. האם ילידת קנזס סיטי, מיזורי 1896, הייתה זמן מה ספרנית ואחר כך עובדת סוציאלית. ג'ורג' נקרא לפי שם דודו, ג'ורג' אוגדן. הוריו של אייבל התגרשו כשהוא היה בן 6 ואז הוא עבר עם אמו להתגורר בבית הסב מצד האם, שהיה מחבר ספרי מערבונים. אביו, שבהמשך התחתן שנית והוליד בן נוסף, שמר על קשר איתו ונהג באופן קבוע לקחת אותו לביקורים במוזיאונים וכן למצפה גריפית' ולפלנטריום, זמן קצר אחרי פתיחתם, כשהילד היה בן 8. אייבל הסתקרן מגיל ילדות לקרוא ספרים על אסטרונומיה. הוא למד בתיכון ואן נאיס שבו הצטיין במתמטיקה ובמדעים. בנעוריו עבד עבודות מזדמנות, ניהל קו הפצת עיתונים וקו חלוקת דואר, במרכז לבאולינג, במסעדה, במכולת ובשיפוצים.
אחרי שחרורו מהצבא שב ללוס אנג'לס, ואחרי שעבד זמן מה בתחנת דלק התחיל לימודי פיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה. כשנפתחה כעבור שנה מחלקה לאסטרונומיה הוא פנה ללימודיים במסגרת זו. הוא התגורר במעונות של המכון - בית פלמינג, והיה חבר בקבוצת הבאולינג של המעונות. בנוסף השתתף בחוג לדרמה ועמד בראשו למשך שנה. כתב גם את הפסקול של השידורים השבועיים של הג'ורנל לחדשות האוניברסיטה 'The California Tech' . כסטודנט מצא עבודה כמדריך סיורים במצפה גריפית'. בשנת 1951 סיים את התואר הראשון באסטרונומיה. המשיך אחר כך לתואר שני (1952) ולדוקטורט (1957). הוא היה הדוקטורנט הראשון של האסטרונום דונלד אוסטרברוק. באותה תקופה התמנה למרצה במצפה גריפית'.
המשך הקריירה המדעית והאקדמית
כאסטרונום נודע אייבל בקטלוג צבירי הגלקסיות שערך תוך כדי עבודתו כתצפיתן במסגרת סקר הרקיע של מצפה פלומאר. ניתוחו את צבירים אלה שיפור את ההבנה לגבי היווצרותם והתפתחותם. הוא דחה את המודל ההיררכי של קרל צ'רלייה והוכיח את קיומם של "צבירים בעלי רמה ב". כמו כן הוכיח שהארת הצבירים עשויה לשמש כסולם מרחקים. קטלוג אייבל הוא רשימה כמעט שלמה של כ-4000 צבירים הכוללים לפחות 30 גלקסיות עד להסחה לאדום שבה z = 0,2. הקטלוג ההתחלתי של ההמיספרה הצפונית פורסם בשנת 1958. הקטלוג המורחב, הכולל גם את צבירי ההמיספרה הדרומית, פורסם אחרי מותו של אייבל, בשיתוף פעולה בין הרולד פ. אולווין ורונלד אולווין.(Olowin).
אייבל הקדיש זמן ומרץ לתחום ההוראה ולמשך מעל 20 שנה לימד בתוכניות הקיץ לסטודנטים. כסימן הוקרה מלגת הלימודים עבור תוכנית זו קיבלה את שמו. הוא השתתף גם בתוכניות המדע בטלוויזיה "Understanding Space and Time ׁV" (הבנת המרחב והזמן) ו-"Project Universe" (פרויקט היקום) הוא רדף בקנאות נגד טענות פסאודו-מדעיות כמו אלו של עמנואל וליקובסקי. היה אחד ממייסדי "הוועד לחקירה מדעית של הטענות לפאראנורמליות " CSICOP וכתב מאמרים בכתב עת של הוועד "The Skeptical Inquirer" (החוקר הסקפטי) כך למשל הוא הוכיח ב-1979 שיתוש המתיישב על זרוע של אדם מפעיל יותר משיכה מירח, ודחה את רעיונות השווא לפיהם לירח השפעה על גופנו מכיוון שהוא מורכב ממים. בשנת 1977 יחד עם פול קורץ ודניס רולינס ערך חישובים בנוגע לאפקט מאדים שקיומו נטען על ידי הנאו-אסטרולוג גוקלן.
ג'ורג' אייבל היה יושב ראש הוועדה לקוסמולוגיה של האיחוד האסטרונומי הבינלאומי ויושב ראש "החברה האסטרונומית של האוקיינוס השקט". בשנת 1970 הוא נבחר לחברה האסטרונומית המלכותית. בשנים 1968–1975 כיהן כראש המחלקה לאסטרונומיה של UCLA אייבל נפטר מאוטם בלב בגיל 57 בשנת 1983. היה אמור להתחיל בשנת 1984 לכהן כעורך של Astronomical Journal החל מינואר 1984.
חייו הפרטיים
אייבל התחתן לראשונה בשנת 1951 ונולדו לו שני ילדים. הוא התחתן שנית ב-1972.
דאגלס אושרוף
דאגלס אושרוף (באנגלית: Douglas Osheroff; נולד ב-1 באוגוסט 1945 באברדין שבוושינגטון) הוא פיזיקאי יהודי אמריקאי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1996.
השכלה ופעילות
דאגלס אושרוף נולד באברדין (וושינגטון) למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה. השתלם במכון הטכנולוגי של קליפורניה. קיבל תואר דוקטור ב-1973 באוניברסיטת קורנל. שימש כחוקר פיזיקה של חומר מעובה באוניברסיטת סטנפורד.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עסק יחד עם דייוויד לי ורוברט ריצ'רדסון במחקר בו גילו כי הליום הוא מהגזים המעטים בעלי מקדם ג'ול-תומסון שלילי בתנאי לחץ וטמפרטורה סטנדרטיים. פירוש הדבר שכאשר מניחים לו להתפשט מלחץ גבוה ללחץ נמוך, הגז מתחמם. רק מתחת לטמפרטורת האינוורסיה שלו - כ-32 עד 50 קלווין בלחץ אטמוספירי - הוא מתקרר בשעת ההתפשטות. כאשר מקררים את ההליום לטמפרטורה שמתחת ל-K 2.175 הופך ההליום לנוזל-על (superfluid) ומשנה את תכונותיו, הוא נע ללא חיכוך, צמיגותו נעלמת לחלוטין, ומוליכות החום שלו גבוהה, היכולת לזרום במדרון עולה וחדירות דרך פתחים זעירים (מצב זה נקרא גם Helium II).
על גילוי זה קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1996, יחד עם דייוויד לי ורוברט ריצ'רדסון.
אושרוף השתתף בוועדת החקירה שבדקה את אסון מעבורת החלל קולומביה.
המשחקים הגאים בהונג קונג (2022)
המשחקים הגאים בהונג קונג (2022) יהיה האירוע העולמי האחד-עשר של תחרויות ספורט רב-ענפיות ואירועי תרבות מגוונים עבור אנשים המזהים עצמם כלהט"ב, אך פתוחה לכל מי שמעוניין להשתתף, שצפוי להיערך בנובמבר 2023 בהונג קונג, הרפובליקה העממית של סין. אלו צפויים להיות המשחקים הגאים הראשונים שיערכו ביבשת אסיה, ויערכו לראשונה בחורף. המשחקים יהוו את אירוע 40 השנה למשחקים הגאים שנוסדו ב-1982.
סיסמת המשחקים היא "אחדות בגיוון" (באנגלית: Unity in Diversity).
המכרז לבחירת עיר מארחת
ב-6 בינואר 2020 הוכרז בפריז, מארחת המשחקים ב-2018, כי הונג קונג תארח את המשחקים הגאים ב-2022. מתוך הערים שהגישו מועמדות הגיעו לשלב הסופי, חוץ מהונג קונג, וושינגטון די. סי. וגוודלחרה, מקסיקו.
מחלוקות וחשש לקיום המשחקים
ב-2020, במקביל להתפרצות נגיף הקורונה ולמחאות המתמשכות בהונג קונג, עלה חשש בדבר קיום המשחקים והתנהלותן בצורה תקינה בטריטוריה ששייכת לסין. החשש המרכזי לקיום המשחקים היה השלכות חוק ההסגרה הסיני שעלול לאפשר למשטרה בהונג קונג לעצור מתחרים וצופים במשחקים הגאים שיתבטאו נגד הממשלה הסינית.
כפיית חוקי ביטחון על ידי ממשלת הרפובליקה העממית של סין, אשר במסגרת אוסרים על הכרה בטייוואן כמדינה, הובילו לפרישתה של טייוואן מהמשחקים הגאים ב-8 ביוני 2021 מחשש שהספורטאים המשתתפים מטעמה יעצרו על ידי השלטונות אם יניפו את דגל המדינה אשר הונפה במשחקים הגאים בעבר, בשונה מהאולימפיאדה. טייוואן היא המדינה היחידה באסיה שהתירה נישואין גאים בחוק. במקביל, תומכי הדמוקרטיה בהונג קונג התבטאו אף הם נגד ההחלטה לקיים את המשחקים ב"מדינת משטרה" כגון הונג קונג, ושבעצם קיום המשחקים בה יש פגיעה במטרת המשחקים ובזכויות אדם.
בנוסף, ארגון המשחקים נקלע לקשיים במציאת מתחמים לקיום התחרויות. ב-27 ביולי 2021 למעלה ממחצית מ-56 המתקנים הדרושים לאירוח המשחקים עדיין לא היו ערוכים לקיום המשחקים, עם פחות מ-500 ימים לפתיחתם. יו"ר מפלגת העם החדשה, רג'ינה איפ לאו סוק-יי, קראה לממשלת הונג קונג להגדיל את התמיכה הכספית במשחקים.
מספר מחברי הוועדה המחוקקת של הונג קונג התבטאו בחריפות כנגד קהילת הלהט"ב וקיום המשחקים בהוגנ קונג. חבר הוועדה יוניוס הו כינה את אירוח המשחקים כקבלת "כסף מלוכלך". ופרסיליה לאונג טענה שהמשחקים "מובילים להתפוררות החברה בהונג קונג". כנגדם התבטאה חברת הוועדה רג'ינה איפ לאו סוק-יי שהמתנגדים למשחקים הם "מנותקים", וקארי לאם, ראש הרשות המבצעת בהונג קונג, הדגישה את תמיכת ממשלת הונג קונג במשחקים וברוחם.
לבסוף, בספטמבר 2021 הודיעו מארגני המשחקים שאלו ידחו בשנה עקב מגבלות מגפת הקורונה שמנעה הגעת המשתתפים להונג קונג ואת ההיערכות לתחרות, ושהם מתכוונים לקיים את המשחקים בנובמבר 2023. בפברואר 2022 אף הודיעו שגוודלחרה שהגיעה למקום השני בהצבעה על המארחת, תצורף כמארחת שותפה להונג קונג ותחלוק באירוח.
ענפי הספורט
במשחקים הגאים ב-2022 צפויים להתקיים תחרויות ב-36 ענפי ספורט שונים.
סיפורו של השגריר מורגנטאו
סיפורו של השגריר מורגנטאו (1918; אנגלית: Ambassador Morgenthau's Story) הוא ספר זיכרונותיו של הנרי מורגנטאו, שהיה שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית בין השנים 1916-1913, עד יום התפטרותו מהתפקיד. הספר הוקדש לנשיא ארצות הברית דאז, וודרו וילסון, והוא נכתב במשך יותר משנתיים. סופר הצללים של מורגנטאו היה בורטון ג'. הנדריק ; אולם השוואה עם מסמכים רשמיים שהוגשו על ידי מורגנטאו בתפקידו כשגריר מראה כי הספר גובש ונכתב באופן נרחב על ידי מורגנטאו עצמו.
הספר הוא מקור ראשוני בנוגע לרצח העם הארמני ורצח העם היווני-פונטי שהתרחשו בשנותיה האחרונות של האימפריה העות'מאנית. כשיצא לאור, היה הספר נתון תחת ביקורת של שני היסטוריונים אמריקנים בולטים לגבי עיסוקו באימפריה הגרמנית בשבועות שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
תוכן הספר
שגריר ארצות הברית לשעבר באימפריה העות'מאנית, מורגנטאו, מתייחס לניסיונו ביחסים הגרמנים-עות'מאנים בזמן מלחמת העולם הראשונה. הוא התייחס למועצת האיחוד והקידמה כ"שיטת הבוס" (boss system) בתוך האימפריה העות'מאנית, והתייחס לכך שהיא עזרה לאימפריה הגרמנית להביא את העות'מאנים לצדם. הוא גם מתאר את השפעת גרמניה במניעת מכירת אניות מלחמה אמריקניות ליוון, תוכניותיהם לטריטוריות חדשות, תחנות פחם, פיצויים וסגירת הדרדנלים כדי להפריד את האימפריה הרוסית ממדינות ההסכמה בזמן מלחמת העולם הראשונה. הספר גם מכיל מידע על ביטול הקפיטולציות על ידי האימפריה העות'מאנית.
על הגנת ואן
מורגנטאו דיווח מהערים העות'מאניות חלב וואן. הוא ציטט את עדויותיהם של פקידי הקונסוליה, שהצדיקו את הגירושים כהכרחיים וטענו גם על שיתוף פעולה של האוכלוסייה הארמנית של ואן עם הכוחות הרוסים המתקדמים שכבשו את העיר, תירוץ בו השתמשו כהצדקה לרדיפת כל הארמנים.
בזיכרונותיו, כתב מורגנטאו מאוחר יותר:
שיחות עם מנהיגים עותמאנים
לקח קצת זמן עד שסיפור הזוועות של הארמנים הגיע לשגרירות על כל פרטיו. השגריר מורגנטאו העלה לאחר מכן את הנושא באופן אישי בפני טלעת פאשה ואנוור פאשה. כאשר שאל מורגנטאו את שניהם אם המידע שמגיע אל השגרירות הוא אמין, הם התייחסו אליו רק כביטוי של הפרות הסדר שהיו רווחות בתוך המחוזות הארמנים במשך שנים רבות. כאשר הגיעו הדיווחים הקונסולריים מואן ואורפה, ביטלו אותם אנוור וטלעת כהגזמות פרועות.
השגריר ביקש ממשלת ארצות הברית להתערב, אבל ארצות הברית לא הייתה משתתפת במלחמת העולם הראשונה באותו הזמן ויכולה הייתה רק להביע מחאות בכתב או בעל פה בפני השלטונות העות'מאנים. זה לא נעשה ומורגנטאו נותר ללא תנופה מעבר ליחסיו האישיים עם אנשים בשלטון; כאשר גם זה נכשל, הוא משך את תשומת לבה של התקשורת העולמית לרצח העם הארמני המתמשך, ארגן מבצעי סעד פרטיים ועזר להקים את הוועדה האמריקנית לעזרת ארמניה וסוריה  (ACASR).
תמונות בספר
כמה מהצילומים הכלולים בספר הזיכרונות (תרגום כיתובי התמונות המקוריים בספר נמצאים בתוך מירכאות):
ביקורת על הספר
ב-1990 יצא הספר "הסיפור שמאחורי סיפורו של השגריר מורגנטאו" מאת החוקר הית' לורי. לורי טען שספרו של מורגנטאו הוא תיעוד של "חצאי אמיתות גסות ושקרים בוטים". בספר נטען שחמשת מכתביו של מורגנטאו עברו שינויים לפני פרסומם והוא מתיימר להציג את מכתביו "האמתיים". לטענת מינה רוזן, פרופסור לתולדות יהודי האימפריה העות'מאנית, "בדיקה של יומניו שבכתב יד, מכתביו האישיים ודיווחיו לממשלת ארצות הברית...מוכיחים למעלה מכל צל של ספק שהיומנים הנדפסים שוכתבו כדי להצדיק את כניסתו של וודרו וילסון למלחמה".
לורי ניסה בספרו לערער על אמינות ספרו של מורגנטאו. לדברי החוקר יאיר אורון, "לורי ידוע כמקור העיקרי לניסיונות לפסול את מורגנטאו, ובכך לחזק את המאמץ הטורקי להכחשת רצח העם הארמני". הספר מופיע ברשימת הספרים ששלח שגריר טורקיה בארצות הברית לחברי הקונגרס האמריקני ב-1999, כאשר ביקשו להעביר החלטה "לאסוף את כל התיעוד הקיים בארצות הברית הנוגע לרצח העם הארמני". בשנת 2001 מסר שגריר טורקיה בתל אביב את הספר הזה לשר ישראלי.
גם מכחיש רצח העם הארמני גונתר לוי שותף למסקנותיו העיקריות של לורי בנוגע לזיכרונותיו של מורגנטאו.
אלסו
אלסנדרו לינדבלד (בשוודית: Alessandro Lindblad; נולד ב-7 ביולי 1991 בסטוקהולם, שוודיה), מוכר בשם הבמה Alesso (אלסו), הוא DJ שוודי ומפיק מוזיקלי בעיקר בסגנון פרוגרסיב האוס.
קריירה מוזיקלית
אלסו ידוע בעיקר בהפקות בסגנון הפרוגרסיב האוס. הוא התפרסם בשנת 2011 בגלל הרמיקסים שלו לשירים ידועים כמו "Alcoholic" של טים ברג, "Save the World" של Swedish House Mafia וג'ון מרטין ובמיוחד הרמיקסים לשירים "If I Lose Myself" של ואן ריפאבליק ול-"Pressure" של נאדיה עלי, שנבחר לשיר הדאנס-אלקטרוני שנוגן הכי הרבה ב-2011.
ב-2012, הופיע ברשימת האמנים החדשים המומלצים לשנת 2012 של ערוץ MTV, לצד הארדוול, ניקי רומרו ו-R3hab. ב-4 באוגוסט 2012, אלסו הוציא לאור את השיר "Years" יחד עם ביצוע קולי של הזמר מתיו קומה, ולאחר חודשיים שוחרר הקליפ לשיר.
ב-7 באוקטובר 2013, פרסם את השיר "Under Control" מתוך האלבום העתידי "Forever", יחד עם קלווין האריס ובביצוע קולי של הצמד הרטס.
ביולי 2014 חתם בחברת ההקלטות דאף ג'אם, ובאותה שנה יצא לסיבוב ההופעות "Heroes Tour" אשר נקרא על שם השיר "" (בשיתוף טובה לו) שהוציא באוגוסט של אותה שנה. במהלך סבב ההופעות שיתף פעולה עם הקמפיין "Chime for Change" אשר מטרתו העצמת נשים ברחבי העולם. נכון לאוקטובר 2014 גייס אלסו מעל ל-50,000$ עבור הקמפיין.
ב-7 באוקטובר 2016 שחרר גרסה חדשה לשיר "Years", ובה משתתף חבר להקת אקסו Chen. ב-21 באוקטובר שוחרר הסינגל "Take My Breath Away" שהופק יחד עם דילון פרנסיס.
ב-8 בספטמבר 2017 שחררה היילי סטיינפלד יחד עם אלסו ובשיתוף וואן ופלורידה ג'ורג'יה ליין, וב-13 באוקטובר הוציא אלסו את השיר "Is That for Me", ביחד עם הזמרת הברזילאית אניטה.
באוגוסט 2018 חתם אלסו בלייבל ההקלטות יוניברסל מיוזיק גרופ וב-31 באוגוסט שחרר את שירו הראשון תחת אותו לייבל, "REMEDY". באותה השנה היה לאחד ממפיקי האלבום Phoenix של ריטה אורה.
ב-21 ביולי 2023 הוציא את הסינגל "Call Your Name" עם ג'ון ניומן.
דאינריז טארגאריין
דאינריז "פרי-סער" טארגאריין (באנגלית: Daenerys "Storm-Born" Targaryen) היא דמות מרכזית בסדרת ספרי הפנטזיה האפית "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין, ובסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס", המבוססת על סדרת הספרים. מגולמת על ידי אמיליה קלארק.
דאינריז משמשת כנקודת תצפית בסיפור ופרקים רבים מסופרים מנקודת מבטה. היא מאופיינת כנערה חזקה, אמיצה, נחושה, נדיבה ורחומה, מצד אחד, אבל תוקפנית, עקשנית ואימפולסיבית מצד שני. כנצר האחרון לבית טארגאריין, היא טוענת לכתר שבע הממלכות של וסטרוז ויוצאת להשיב לידיה את כס הברזל.
בסדרת הספרים
דאינריז טארגאריין היא מהנצר האחרון לשושלת טארגאריין. היא נולדה לאחר מותו של אביה אאיריז, ואמה מתה בלידתה. היא נאלצה לברוח מן הממלכה יחד עם אחיה וייסריז, קרוב המשפחה היחיד שנותר לה, לערים החופשיות שמעבר לים הצר, מחשש שאנשיו של "החמס", המלך רוברט בראתיאון, יחפשו אחריהם ויהרגו אותם. אחיה החליט להשיאה לחאל דרוגו, מנהיג הדות'ראקים, בתמורה לצבא שינסה לכבוש חזרה את שבע הממלכות. לאחר מות בעלה ומות בנה, דאינריז הקימה לתחייה שלושה דרקונים מביצים עתיקות ומאובנות עמן נכנסה אל תוך הלהבות. מאז ואילך כונתה "אם הדרקונים" ו"הבלתי נשרפת".
מטרתה היא לכבוש מחדש את ווסטרוז. לאחר שהחלאסאר (השבט) של דרוגו התפרק, היא צעדה לעבר קארת', עיר גדולה מאוד שאירחה את החלאסאר המצומצם המורכב משלושת פרשיה, אמותיה, ילדים וזקנים. כשהגיעה לקארת', אציל קארת'י בשם קסארו זוהאן דאקסוס, הציע להינשא לה ובתמורה יעזור לה לכבוש את כס הברזל. היא סירבה. לאחר כמה זמן, שוכנעה דאינריז על ידי פיאט פרי מגילדת המכשפים, אחד מהאנשים שהכירה בקארת', להגיע לבית "הבלתי מתים" על מנת להדריך אותה בהמשך דרכה. שם היא ראתה חזיונות מהעבר ומהעתיד, בלי שתדע מה אומרים החזיונות. אך למעשה זה היה תעלול של פיאט פרי והמכשפים על מנת לגרום לדאינריז להיות תקועה שם לנצח. למזלה, היא נשאה אחד מדרקוניה, דרוגון, על כתפה והוא הציל אותה בכך ששרף את הבלתי מתים והצית את המקום. לאחר מכן, פגשה את בלוואס החזק, ונושא כליו ארסטאן לבן-זקן (שהתגלה כסר באריסטאן סלמי אמיץ הלב) והם אמרו לה שממתינות לה שלוש ספינות של אילריו מופאתיס הפרנס מפנטוס, והן אמורות לקחת אותה אליו.
בסדרת הטלוויזיה
בסדרת הטלוויזיה דאינריז היא בעלת עמידות לאש ושרדה שתי שריפות קשות. בעונה הראשונה היא מציתה את עצמה ביחד עם חאל דרוגו הגוסס, המכשפה שרימתה אותה וביצי שלושת הדרקונים. היא קמה מן האפר כשבידיה שלושה אבקועי דרקונים, ובזכות כך הוענק לה הכינוי "הבלתי-נשרפת". בעונה השישית היא מציתה את מקדש הדות'ראקי עם החאלים בתוכו ויוצאת ללא פגע. בכך מצליחה לגייס את נאמנותם.
בעונה השישית מצליחה דאינריז להשיג מחדש שליטה בערי מפרץ סוחרי העבדים הודות לשלושת דרקוניה וצבא הפרשים הדות'ראקים. היא ממנה את טיריון לאניסטר לימינה וליועץ ראשי. עוד מייעצים לה ז'ורה מורמונט, ואריז מווסטרוז, מיסנדיי המתרגמת ותולע אפור, מפקד צבא הבלתי-טמאים. בעונה השביעית דאינריז יוצאת לווסטרוז כאשר ברשותה שלושה דרקונים בוגרים וצבא ענק המורכב מהבלתי-טמאים והפרשים הדות'ראקים. היא כובשת מחדש את דרגונסטון ומקימה בו את בסיסה ליציאה למערכה לכיבוש וסטרוז והכתרתה כמלכת שבע הממלכות.
דאינריז וכוחותיה מתבצרים בווינטרפל. יחד עם ג'ון שלג ואנשי הצפון הם מביסים את צבא המתים. לאחר הניצחון בווינטרפל, דאינריז מתעקשת לנוע דרומה ולהביס את סרסיי. בדרכה היא נקלעת במפתיע למארב של יורון גרייג'וי וצי הברזל. הם יורים חצי עקרבים אשר פוגעים בראיגל, הדרקון השני של דאינריז, והורגים אותו. במארב גם נחטפת מיסנדיי, העוזרת הקרובה של דאינריז. בטרם תפרוץ המלחמה, סרסיי נושאת ונותת עם דיאנרייז. משלא הגיעו להסכמה, סרסיי מורה לגרגור קלגיין לערוף את ראשה של מיסנדיי.
התפשטות הידיעה על זכותו החוקית של ג'ון שלג לכס, לצד מותם הטרגי של מיסאנדיי וראיגל, גורמים להתערערות נפשית של דאינריז. כשפורצת המלחמה מול סרסיי היא מחריבה את מעלה מלך והורגת המוני חפים מפשע, גם לאחר כניעת צבאה של סרסיי. ג'ון וטיריון מזועזעים מהמאורעות וטיריון מזהיר את ג'ון שדאינריז איבדה את עשתונותיה ומהווה איום קטלני על כל תושבי וסטרוז. בטרם התיישבה על כס הברזל ג'ון מגיע לשוחח עם דאינריז. בלהט השיחה הם מתנשקים, ולמרות אהבתו העזה אליה, ג'ון דוקר אותה למוות כדי למנוע ממנה לשרוף את כל וסטרוז. דרוגון מגיע מיד ונסער לגלות על מותה. ביגונו הוא מתיך את כס הברזל, נושא את גופת דאינריז ועף למרחקים.
דרקוניה
לאחר שאולצה להינשא לדותראקי חאל דרוגו, קיבלה דאינריז כמתנת חתונה שלוש ביצי דרקון ענקיות מאיליריו, הפרנס של העיר החופשית פנטוס, שארגן את הנישואין. לטענת איליריו, הביצים הגיעו "מארצות הצל מעבר לאסשאי" וכי הן עתיקות יומין כל כך ש"הזמן הפך אותן לאבן". בספר "אש ודם" שמספר על ההיסטוריה של בית טארגאריין מתגלה כי למעשה הביצים האלו נגנבו בתקופת שלטונו של ג'איהאיריז הראשון על ידי אליסה פארמן, המאהבת של ראינה טארגאריין, אחות המלך. אליסה גנבה את הביצים מדרגונסטון ומכרה אותן ללורד הים של העיר החופשית בראאבוס על מנת להסתייע בכסף לבניית ספינה, ובמרוצת מאתיים השנים שחלפו עד ללידתה של דאינריז, התגלגלו הביצים לפנטוס, לידי איליריו הפרנס.
דרוגון
דרוגון תואר כגדול ביותר והאגרסיבי מבין שלושת הדרקונים. דאינריז קראה לו על שם בעלה המת, דרוגו.
דרוגון תואר כדרקון שקשקשיו שחורים, הקרניים והעיניים שלו אדומים כדם. גם השיניים שלו שחורות. הלהבה של דרוגון תוארה בצבעים שחור ואדום, וניתן להרגיש את החום שלה גם ממרחק שלושים מטרים. משק הכנפיים שלו נשמע כמו רעם. הוא מדמם דם שחור.
ויסריון
דאינריז קראה לוויסריון על שם אחיה המת, וייסריז טארגאריין.
ויסריון תואר כדרקון שקשקשיו בצבע קרם, הקרניים והעצמות שלו זהובות. גם העיניים של ויסריון זהובות, ותוארו כשתי בריכות של זהב מותך. השיניים שלו שחורות. גם הטפרים שלו שחורים. רוב הלהבה של ויסריון זהובה, אך חלקים ממנה כתומים ואדומים. הדם שלו זהוב ואדום.
ראיגאל
דאינריז קראה לראיגאל על שם אחיה המת, ראיגאר טארגאריין.
ראיגאל תואר כדרקון שקשקשיו ירוקים, הכנפיים והעיניים שלו בצבע ברונזה. השיניים והטפרים שלו שחורים. הלהבה שלו תוארה בצבעים כתום, צהוב, וירוק.
בסדרת הטלוויזיה, דאינריז השתמשה בשלושת הדרקונים כדי לשרוף את הספינות של אדוני העבדים. לאחר מכן היא מפליגה לווסטרוז עם הצבא שלה ועם הדרקונים, ומגיעה לאי דרגונסטון. בעונה השביעית דאינריז תוקפת את צבא ההלכים הלבנים של מלך הלילה באמצעות הדרקונים. בעונה השמינית הצבא של דאינריז נקלע במפתיע למארב של יורון גרייג'וי וצי הברזל. הם יורים חצי עקרבים אשר פוגעים בראיגאל והורגים אותו.
פרנץ בקה
גנרל פרנץ בקה (בגרמנית Franz Bäke; 28 בפברואר 1898 – 12 בדצמבר 1978), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ואשר עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
קריירה מוקדמת
בינואר 1919 שוחרר בקה מהצבא והצטרף לפרייקור, תוך שבמקביל הוא למד רפואת שיניים. בשנת 1923 סיים בקה את לימודיו, והחל לעבוד כרופא שיניים בהאגן. ב-1 במרץ 1933 הצטרף בקה לSA, שבו קיבל באוגוסט 1944 דרגת שטנדרטפיהרר. ב-1 באפריל 1937 התגייס בקה לוורמאכט, וצורף לגדוד הסיור ה-6 כלוטננט במילואים, וב-1 בדצמבר אותה שנה קיבל דרגת לוטננט במילואים. ב-1 בינואר 1938 חזר בקה לשירות צבאי מלא, ומונה כמפקד מחלקה בפלוגה 3 בגדוד הפאנצר ה-65, והשתתף עמה בכיבוש צ'כוסלובקיה.
מלחמת העולם השנייה
במהלך הפלישה לפולין היה בקה מפקד מחלקה בפלוגה 2 בגדוד הפאנצר ה-65, ופיקד עליה כחלק מהדיוויזיה הקלה ה-1, וב-1 בנובמבר 1939 הוא מונה למפקד פלוגה 1 בגדוד הפאנצר ה-65 והועלה לדרגת אובר לוטננט. במהלך המערכה על צרפת פיקד בקה על פלוגתו, ואף נפצע שלוש פעמים, ובעקבות כך קיבל את אות הפציעה בזהב ואת צלב הברזל דרגה ראשונה. ב-1 בפברואר 1941 הוא מונה לקצין מטה ברגימנט הפאנצר ה-11, וב-1 במאי אותה שנה הועלה לדרגת האופטמן. בקיץ 1941 השתתף בקה עם יחידתו במבצע ברברוסה, וב-1 באפריל 1942 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הפאנצר ה-11. ב-1 באוגוסט 1942 הועלה בקה לדרגת מיור, וב-11 בינואר 1943 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על פעולותיו במבצע סופת חורף. באמצע יולי 1943 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-11, וב-1 באוגוסט 1943 קיבל בקה תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בנובמבר 1943 הועלה בקה לדרגת אוברסט לוטננט, ובמהלך ינואר ופברואר 1944 הוא פיקד על רגימנט הפאנצר הכבד "בקה", ופיקד עליו במהלך קרב קורסון-צ'רקסי. ב-21 בפברואר 1944 קיבל בקה על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובסוף אפריל אותה שנה עיטור אות הפאנצר בכסף עם זר הזהב לעלי האלון, וב-1 במאי 1944 הועלה לדרגת אוברסט. ביולי 1944 מונה בקה למפקד חטיבת הפאנצר ה-106 בחזית המערבית, ולאחר מכן בהונגריה, וב-1 בינואר 1945 הוא הועבר לעתודת המילואים. על פעולותיו כמפקד חטיבת הפאנצר ה-106 הומלץ בקה לקבלת צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים, אולם נדחה על ידי היינריך הימלר, שהיה באותה העת מפקד קבוצת ארמיות אוברריין. ב-9 במרץ 1945 מונה בקה למפקד דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה 2, וב-20 באפריל 1945 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. בקה לחם עם הדיוויזיה בקרבות כנגד הצבא האדום בהונגריה, ולאחר מכן נסוג עמה לאוסטריה. באפריל הועברה הדיוויזיה לסלובקיה, ולחמה בקרבות באזור הקרפטים. במאי היא הועברה לאזור הדנובה, וב-8 במאי נכנע בקה לצבא ארצות הברית בראש כוחותיו, עם סיום המלחמה.
קייט גליסון
קתרין אנסלם גליסון (אנגלית: ; 25 בנובמבר 1865 - 9 בינואר 1933) הייתה מהנדסת ואשת עסקים אמריקאית ונודעה כאישה מוכשרת בתחום ההנדסי הגברי בעיקרו, כאישה הראשונה בחברה האמריקאית למהנדסי מכונות ובזכות הפילנתרופיה שלה.
ראשית חייה ותעשיות גליסון
קתרין גליסון נולדה כבכורה בין ארבעת ילדיהם של ויליאם ואלן מקדרמוט גליסון מרוצ'סטר, ניו יורק, אשר היו מהגרים מאירלנד. אביה היה הבעלים של חברת כלי מכונות, בשם "תעשיות גליסון" (באנגלית: ) שהפכה לימים לאחת היצרניות החשובות ביותר של כלי מכונת חיתוך הילוכים בעולם. בגיל 11, אחיה החורג טום נפטר, מה שגרם לקשיים בחברת אביה כיוון שטום היה עוזר חשוב. לכן בגיל 12 החלה לעבוד אצל אביה כדי למלא את החלל שהותיר מותו של טום.
בשנת 1884 הייתה האישה הראשונה שהתקבלה ללימודי הנדסה באוניברסיטת קורנל באיתקה, ניו יורק, אף שלא הצליחה להשלים את לימודיה בקורנל בגלל נוכחותה הנדרשת במפעל, כאשר אביה לא היה יכול לשלם משכורת "של גבר" למי שנבחר להחליף אותה. היא המשיכה בלימודיה, כשחזרה לרוצ'סטר במכון המכניקה, שלאחר מכן שינה את שמו למכון הטכנולוגי לרוצ'סטר (באנגלית: ) היא הייתה מעורבת באופן פעיל כגזברית וכאשת מכירות לחברת גליסון. בשנת 1893 סיירה באירופה כדי להרחיב את עסקי החברה, אחת הפעמים הראשונות שיצרנית אמריקאית ניסתה להפיץ את עסקיה גלובלית. כיום המכירות הבינלאומיות מהוות כמעט 3/4 מעסקי החברה.
פרד ה. קולווין תיאר את קייט גליסון בזכרונותיו כ"סוג של מאדאם קירי של מכונות כלים [...] קייט בילתה את ילדותה בלימוד עסקיה של אביה מהיסוד, הן בחנות והן בשדה, כך שכאשר היא יצאה לעצמאותה בערך בשנת 1895 כמוכרת של מכונות לחיתוך ציוד של אביה, היא ידעה כמו כל גבר בעסק. "
בנוסף, אלן גליסון אימה, הייתה חברה של עמיתתה הרוצ'סטרית סוזן ב. אנתוני. ולאחר מכן קייט גליסון ציטטה את אנתוני כמקור לעצות והתחייבה לנקוט מאמצים כדי לתמוך בזכות הבחירה של נשים לאחר מותה של אנתוני.
חייה לאחר עזיבתה את תעשיות גליסון
לאחר מאמציה בחברת אינגל מכונות היא ריכזה את תשומת לבה למזרח רוצ'סטר, שם סייעה לממן ולבנות 8 מפעלים לחברות שונות. בשנת 1914 היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לחברות מלאה בחברה האמריקאית למהנדסי מכונות, וייצגה את החברה בוועידת הכוח העולמית בגרמניה. בשנת 1918 מונתה לנשיאת הבנק הלאומי הראשון של מזרח רוצ'סטר ואילו הנשיא הקודם התגייס למלחמת העולם הראשונה. במהלך תקופה זו היא קיבלה את האחריות על הלוואה בעייתית והשתמשה בה כדי לסיים את מתחמי הדיור שנותרו מבעל ההלוואות הקודם. גליסון השתמשה בכך כדי לקדם את מאמציה ההומניטריים ברוצ'סטר, היא הקימה שמונה חברות, כולל חברת בנייה שבנתה בתים למעמד הביניים. לאחר הצלחה זו לקחה על עצמה להתנסות בבטון לבניית בתים חסינים מאש וזולים בעלות משתלמת בשיטת יציקה שפיתחה. לאחר הצלחה זו תיארה את שיטותיה במאמר שכתבה למגזין הסחר "בטון" בשנת 1921 תחת הכותרת "כיצד נשים בונות בתים למכירה רווחית בעלות של 4,000 דולר". מאוחר יותר היא עזבה את רוצ'סטר להזדמנויות עסקיות בדרום קרוליינה וקליפורניה. בשנות העשרים היא בנתה לעצמה מחדש טירה בספטמנט צרפת, גם כדי לסייע לעיירות הסובבות להתאושש מהנזק שנותר ממלחמת העולם. במהלך תקופה זו היא סיירה בקליפורניה כדי ללמוד את מבני האדובה. בשנת 1924 היא התבקשה על ידי ברקלי, קליפורניה לסייע להם לבנות מחדש לאחר שרפה. בסוף שנות העשרים החלה לבנות עוד מבני בטון בסאוסליטו בקליפורניה, אך נתקלה בקשיים טכניים והפרויקט לא הצליח כמו הבניינים שלה ברוצ'סטר. לאחר מכן, בביתה החורפי בבופור שבדרום קרוליינה היו לה תוכניות לייצר קהילה של דירות גן לאמנים וכותבים, אך רק 10 מבתים אלה הושלמו בעת מותה.
חייה האישיים
גליסון הייתה תומכת בזכות הבחירה של נשים. על פי דיווח החשבון של האיגוד האמריקאי הלאומי לזכויות נשים, משנת 1912, מצוין כי גליסון הבטיחה 1,200 דולר לתנועת הזכיינות, אחת מהתרומות הגדולות של הארגון אז. רבים מהכתבים האישיים של קייט גליסון מעידים על תרומותיהם שלה ושל אביה לזכות הבחירות של נשים. גליסון ראתה בנישואין מכשול לחייה המקצועיים והיא מעולם לא התחתנה ולא ילדה ילדים.
מותה ומורשתה
קייט גליסון נפטרה ב־9 בינואר 1933 מדלקת ריאות ונקברה בבית העלמין בריברסייד ברוצ'סטר. היא הורישה חלק גדול מהאחוזה שלה בסך 1.4 מיליון דולר למוסדות באזור רוצ'סטר, כולל ספריות, פארקים והמכון הטכנולוגי לרוצ'סטר. מכללת קייט גליסון להנדסה במכון רוצ'סטר לטכנולוגיה נקראת על שמה, ופסל הפרוטומה שלה עומד בגאווה במסדרון.
חברת גליסון תעשיות פועלת עד היום ושומרת על קשר חזק עם מכון רוצ'סטר לטכנולוגיה, ובשנת 2010 העיתון של המכון פרסם אוסף של מכתביה של גליסון. בשנת 2011 החברה האמריקאית למהנדסי מכונות הקימה את "פרס קייט גליסון" אשר מוענק לנשים בולטות בתחום ההנדסה.
האנדרטה לזכר חללי המח"ל
האנדרטה
האנדרטה הוקמה ליד תוואי דרך בורמה - דרך החירום ששימשה להובלת אספקה לירושלים במהלך מלחמת העצמאות. האנדרטה ניצבת בסמוך לנקודה שבה חוצה תוואי הדרך את כביש שער הגיא-בית שמש. היא הוקמה בליבו של השטח שהוכרז מספר שנים לאחר מכן כפארק יצחק רבין.