cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אירית
מעמד האירית כיום
השפה האירית מקבלת הכרה בחוקה של אירלנד כשפה הלאומית והראשונה של הרפובליקה של אירלנד, כשהאנגלית שנייה לה ברשמיותה. במשך עשרות שנים לא היו אומדנים אמינים להערכת מספר דוברי השפה האירית, שכן השאלות הרלוונטיות במפקד האוכלוסין האירי היו עמומות. נתוני המפקדים מלמדים בעקביות כי כ-40% מאזרחיה של אירלנד, שהם כ-1.8 מיליון איש כיום, יודעים אירית ברמה מסוימת, אם כי ברור שעבור רובם הגדול מדובר בשפה זרה אותה הם למדו/לומדים בבית-הספר ואינם דוברים אותה. למפקד האוכלוסין של שנת 2006 נוספו שאלות בדבר תדירות השימוש בשפה האירית, ואשר נכללו גם במפקד של שנת 2011. בהנחה שיש מתאם גבוה בין שימוש יומיומי באירית שלא בסיטואציות לימודיות במערכת החינוך, לבין שליטה באירית, הרי שנתוני המפקדים בדבר השימוש היומיומי באירית מאפשרים הערכה אמינה למספר דוברי השפה (באירלנד האנגלית שגורה בפי כול והיא שפה רשמית, כך שלא ייתכן מצב בו אדם שאינו שולט באירית ייאלץ להשתמש באירית באופן יומיומי). מפקד 2011 מלמד כי כ-94,000 איש (85,000 במפקד 2006) משתמשים באירית באופן יומיומי שלא בסיטואציות לימודיות, והם מהווים פחות מ-2.5% מאוכלוסיית אירלנד. עם זאת, מדובר בעליה של כ-11% מאז מפקד 2006, עליה ששיעורה גבוה משמעותית משיעור גידול אוכלוסיית אירלנד בין שני המפקדים (כ-6%). יתרה מכך, העלייה בהיקף השימוש היומיומי באירית מרוכזת בקרב הילדים והנוער (גילאי 3–19): מכ-31,000 (כ-3.1% משכבת הגיל, כ-34% מאוכלוסיית הדוברים) בשנת 2006 לכ-38,000 (כ-3.7% משכבת הגיל, כ-40% מאוכלוסיית הדוברים) בשנת 2011. מהנתונים מסתמנת מגמה של הצערת אוכלוסיית דוברי האירית, מגמה המגבירה את סיכויי ההישרדות של השפה, אשר נתפשת כשפה בסכנת הכחדה כבר למעלה ממאה שנה. על 94,000 המשתמשים באירית באופן יומיומי בתחומי הרפובליקה האירית מתווספים כמה עשרות אלפי דוברי אירית נוספים: חלקם בתחומי הרפובליקה האירית, אשר האירית בפיהם שוטפת אך אינם משתמשים בה באופן יומיומי, חלקם אזרחי צפון אירלנד (בה יש כ-170,000 בעלי ידע כלשהו באירית, ובקרבם מיעוט מסוים של דוברי אירית שוטפת ואף ילידית), וכן כמה אלפים בקרב הפזורות האיריות בשאר רחבי בריטניה, בארצות הברית, קנדה, ואוסטרליה, ובודדים במדינות אחרות. ניתן להעריך את כל אוכלוסיית דוברי האירית בכ-120 עד 150 אלף. ההערכות בנוגע למספר הדוברים שהאירית היא שפת האם שלהם (רכשו אותה באופן טבעי מהוריהם) צנועות יותר, ונעות בין 20 ל-80 אלף.
אזורים ספציפיים באירלנד, בעיקר לאורך חופה המערבי (מגווידור והאי טורי שבצפון ועד האי קליר שבדרום, ובמיוחד באזור קונמארה שממערב לעיר גולוויי), אשר בהם היה רוב לדוברי אירית בראשית ימי הרפובליקה האירית, הוכרו רשמית כ"גיילטאכט", וזכו לתמיכה ממשלתית נרחבת. עם הזמן אזורי הגיילטאכט הצטמקו, וכיום נותרו אזורים ספורים בלבד שבהם האירית נותרה שפת הרוב ושפת הקהילה. כמו כן, נתון שעולה מסקר נרחב שנערך באזורי הגיילטאכט מעיד שרק כרבע מאוכלוסיית אזורים אלו דוברת את השפה בתוך הבית. ישנם אזורים מסוימים באירלנד הנקראים "הגיילטאכט האמיתיים" ובהם כ-50% מהאוכלוסייה דוברת את השפה האירית - אזורים אלו תחומים בדרום קונמארה, מערב חצי האי דינגל וצפון מערב מחוז דניגול. אזורי הגיילטאכט העיקריים נמצאים במחוז גולוויי וכוללים את קונמארה, איי אראן, קררו וספידל, במערב מחוז דניגול ובחצאי האי דינגל ואיוורה שבמחוז קרי. ריכוזים קטנים יותר נמצאים במחוזות מאיו, מית׳, ווטרפורד וקורק. הקהילה הגדולה ביותר של דוברי אירית באזורי הגיילטאכט נמצאת בגווידור שבמחוז דניגול.
השפה הוכרה כשפת מיעוט בצפון אירלנד בשנת 1998 בעקבות חתימת הסכם יום שישי הטוב, שהביא לסיומו של הסכסוך בצפון אירלנד בין הממלכה המאוחדת לרפובליקנים הלאומנים האיריים. האירית מוכרת גם כאחת מהשפות הרשמיות של האיחוד האירופי.
מאז ראשית קיומה של אירלנד כמדינה עצמאית נעשו מאמצים לשימור השפה האירית ולהרחבת תפוצתה. כל המסמכים הרשמיים באירלנד מופיעים באירית ובאנגלית, ופקידי הממשל, מרצים ותלמידים באוניברסיטה הלאומית של אירלנד, מורים בבתי ספר יסודיים ושוטרים מחויבים לדעת את שתי השפות. לכל הגופים הממלכתיים ללא יוצא מן הכלל, כמו גם לתאגידים ציבוריים רבים, שם אירי רשמי שפעמים רבות הוא המונח היחיד בשימוש יום-יומי. כל תלמידי בתי-הספר באירלנד מחויבים ללמוד את השפה, וישנו מערך בתי-ספר, Gaelscoileanna ("גיילסקולנה"), הפועל מחוץ לגיילטאכט, שבו האירית היא שפת ההוראה של כל מקצועות הלימוד. מערך הגיילסקולנה זוכה לפופולריות רבה, והתרחב ביותר מ-1000% במהלך העשורים האחרונים: מ-18 בתי-ספר בשנת 1972 ל-226 בתי-ספר בשנת 2016. נכון לשנת 2016 לומדים בגיילסקולנה כ-52,000 תלמידים, מתוכם כ-46,000 ברפובליקה של אירלנד וכ-6,000 בצפון אירלנד. לשם השוואה, בכל אזורי הגיילטאכט ביחד ישנם בסך הכול כ-13,000 תלמידי בית-ספר, מספר השקול למספר הכולל של תלמידי גיילסקולנה במחוז העיר דבלין לבדו. ברם, תופעת פריחת הגיילסקולנה ניכרת בעיקר בשכבות הגיל הנמוכות: בעוד שבקרב תלמידי בתי הספר היסודיים ברפובליקה של אירלנד, כ-36,000 (קרוב ל-7%) הם תלמידי גיילסקולנה, שיעורם בקרב תלמידי התיכונים עומד על כ-10,000, שהם 2.5% בלבד. הסיבה העיקרית לפער זה היא הפרישה המוגבלת של בתי הספר התיכוניים המלמדים באירית, הנובעת מכך שהקמת בית ספר תיכון כרוכה באילוצים מורכבים יותר, במשאבים מרובים יותר ובעמידה בקריטריונים נוקשים יותר מהנדרש מהקמת בית ספר יסודי. על-מנת לתת מענה לדרישה לחינוך תיכוני באירית באזורים בהם אין אפשרות להקים בית ספר תיכון שכזה, מוקמות לעיתים יחידות הוראה באירית במסגרת בתי ספר תיכוניים המלמדים באנגלית. זהו מענה חלקי בלבד, שכן תלמידי היחידות לומדים באירית רק חלק ממקצועות הלימוד, וממילא שפת הדיבור מחוץ לזמן השיעור היא אנגלית. היקף השימוש באירית כשפת הוראה באוניברסיטאות (מחוץ למחלקות השפה האירית) עודנו זניח, אולם בשנים האחרונות מסתמן גידול הן בביקוש והן בהיצע של תוכניות לימוד באירית (במיוחד בקמפוסים השונים של University College Galway ובתוכנית הלימודים Fiontar של Dublin City University). הגידול בשימוש באירית מתבטא גם באמצעי התקשורת האלקטרונית והכתובה: ערוץ הטלוויזיה TG4, שכל תוכניות המקור שלו באירית, פועל מאז שנת 1996, ונודעה לו חשיבות רבה בקישור וגישור בין דוברי האירית באזורי הגיילטאכט השונים ומחוץ לגיילטאכט. בנוסף לו, פועלות באירלנד כמה תחנות רדיו דוברות אירית, כשהוותיקות שבהן הן Raidió na Gaeltachta ("רדיו נה גיילטכטה", המשדרת מקונמרה ומאזורי גיילטאכט אחרים) ו-Raidió na Life ("רדיו נה ליפה", המשדרת מדבלין וקרויה על-שם נהר הליפי). שידורי טלוויזיה ורדיו באירית שכיחים גם בערוצים השונים בצפון-אירלנד, וקיימים, בתדירות מועטה, גם בערוצים דוברי האנגלית ברפובליקה האירית. בשנת 2002 הופיע בבלפסט עיתון יומי באירית בשם Lá Nua ("לא נואה", שפירושו "יום חדש"). היומון יצא לאור במשך 6 שנים, אולם נסגר בשנת 2008.
התפתחות השימוש באירית כשפת חינוך ותקשורת לגיטימית קשורה באופן הדוק לכך שבדורות האחרונים עבר עיקר המשקל של הדיבור באירית מאוכלוסיית הגיילטאכט (שהניבים המדוברים בפיה הם המשך ישיר לרצף ההיסטורי של הגאלית) לאוכלוסיית "הדוברים החדשים" בכל אירלנד (שרובם מדברים באופן שוטף ואף ילידי אירית "מאונגלזת", המכילה מוטיבים רבים, הן בדקדוק והן באוצר-המילים, שמקורם אנגלי). ההבדל בין היכולות הלשוניות של שתי האוכלוסיות, העומד בדרך כלל בניגוד להבדל הסוציו-אקונומי ביניהן, יוצר דינמיקה מתמדת בשפת הדיבור ה"תקנית". דינמיקה זו מתגברת לנוכח ההבדלים הדקדוקיים בין ניבי הגיילטאכט השונים, ולאור העובדה שגם מחוץ לגיילטאכט דוברים שונים משתדלים לאמץ נורמות של ניבים שונים: בעוד שברפובליקה האירית משתדלים להיצמד לנורמות דקדוקיות של הניבים המרכזיים (קונמרה) או הדרומיים (בעיקר דינגל), בצפון אירלנד רווחות נורמות דקדוקיות של ניבי דניגול שבצפון.
המבקר באירלנד נתקל בשפה האירית בעיקר בשלטי דרכים, שבהיותם מסמך רשמי, כתובים באירית ובאנגלית (או באירית בלבד בגיילטאכט). לכל המקומות באירלנד שם אירי לצד השם האנגלי. לעיתים מדובר בתעתיק שונה לאותו השם, כאשר בדרך כלל השם האנגלי הוא שיבוש של השם האירי ההיסטורי, כמו במקרה של העיר גולוויי (Galway באנגלית, Gaillimh "גאליב" באירית). לעיתים שני השמות שונים לגמרי, כמו במקרה של בירת אירלנד, הנקראת Dublin באנגלית ו-Baile Átha Cliath (בָלָהָקלִיאה) באירית.
השפה האירית נפוצה גם מחוץ לאי אירלנד בעקבות גלי המהגרים הגדולים שיצאו מהאי לאורך המאות האחרונות. הפזורה האירית נמצאת בעיקר בממלכה המאוחדת ובצפון אמריקה, אך ישנן אוכלוסיות גדולות של אירים גם בארגנטינה, באוסטרליה ובניו זילנד. התנועה הגדולה הראשונה של אירים אל מחוץ למדינה התרחשה במאה ה-17, בעיקר לאחר השלמת הכיבוש של אירלנד על ידי אוליבר קרומוול, כשאירים רבים עזבו לאיים הקריביים. במאה ה-18 החלה עזיבה המונית של אירים לארצות הברית, בעיקר בשנות ה-40 של המאה ה-18, בעקבות רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. מהגרים אירים הגיעו לראשונה לאוסטרליה בסוף המאה ה-18, לרוב כחיילים או כעצירים, ובשנות ה-60 של המאה ה-18, החלו להגיע גם משפחות אל היבשת, כשחלק מזרם מהגרים זה הופנה גם לניו זילנד. גוויעתה של האירית באירלנד והאטתו של זרם המהגרים, הביאה לירידת קרנה של השפה גם מחוץ לאי, בנוסף לשחיקתה הטבעית של השפה במדינות הזרות. למרות זאת, זרם חסידים המשיך ללמוד ולהפיץ את השפה במדינות השונות, מגמה שהתחזקה במחצית השנייה של המאה ה-20. כיום השפה האירית נלמדת בבתי ספר מסוימים מחוץ לאירלנד, בעיקר בארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה ומסקר שנערך בין השנים 2006–2008, כ-22,279 אמריקאים טענו שהם מדברים אירית בביתם. עד תחילת המאה ה-20, השפה האירית הייתה שפת הקהילה באי ניופאונדלנד, בניב שהיה נקרא אירית של ניופאונדלנד, שהיה קרוב לניבים של פרובינציית מנסטר, אולם ניב זה נכחד ופינה את מקומו לשפה האנגלית.
מושגים איריים בשימוש יום יומי
חברת האוטובוסים הבין-עירוניים הגדולה באירלנד היא "בוס אירן" (Bus Éireann), הרכבת "יארנרוד אירן" (Iarnród Éireann) והרכבת הקלה בדבלין - "לואס" (Luas - "מהירות" באירית). ראשי תיבות של מוסדות ממלכתיים הכוללים את המילה "אירלנד", מקפידים על כתיבת האות "É" (עם אקסנט כבד מעליה) המייצגת את שמה של המדינה באירית, ולא עם "I" של Ireland באנגלית. כך, רשות השידור האירית היא ה-RTÉ, ר"ת של "Raidió Teilifís Éireann" (רדיו טלפיש אירן - הרדיו-טלוויזיה האיריים).
בשימוש יום-יומי בכל המדינה, ולא רק בגיילטאכט, מקובלים ביטויים ומונחים באירית, גם בעת שיחה באנגלית. "סלאן" (Slán) הוא שלום בעת פרידה, סלנטה (Sláinte - בריאות טובה) הוא "לחיים", "גו ראב מאה אגט" (Go raibh maith agat) הוא "תודה", והדרך אל מרכז העיר בשילוט ובתחבורה ציבורית היא "אן לאר" (An Lar).
ניבים בשפה האירית
השפה האירית מדוברת במספר דיאלקטים מסורתיים ובמגוון של דיאלקטים "עירוניים", אשר אליהם מתייחסים לעיתים כ"אירית מודרנית". אירית זו פיתחה חיים נפרדים משל עצמה, ולה מספר גדל של דוברים ילידיים. ההבדלים בין הניבים השונים בשפה האירית באים לידי ביטוי בהטעמה, באינטונציה, באוצר המילים ובמבנה המשפטים. באופן כללי, ניתן להגיד כי שרדו שלושה אזורי דיאלקטים עיקריים והם מקבילים לפרובינציות של מנסטר, קונכט ואלסטר. ישנם תיעודים של ניבים מסוימים מפרובינציית לנסטר, אשר תועדו מעט לפני או מעט לאחר הכחדתם.
לנסטר
עד לתחילת המאה ה-19 ואף לאחר מכן, הייתה האירית מדוברת בכל מחוזות פרובינציית לנסטר - קרלו, קילדייר, דבלין, קילקני, ליש, לונגפורד, לאות', מית׳, וסטמית׳, אופאלי, וקספורד וויקלו. עדויות שסיפקו שמות המקומות באזורים אלו, מקורות ספרותיים והקלטות חיות של דוברי הדיאלקטים, הצביעו על קיומם של שלושה דיאלקטים בלנסטר - אחד משמעותי ועוד שניים בעלי חשיבות פחותה. ניב משני אחד היה קרוב לניבים של פרובינציית אלסטר והיה מדובר בעיקר במחוזות מית' ולאות' והגיע עד לעמקו של נהר הבוין, והניב השני היה קרוב וכמעט זהה לניבים של פרובינציית מנסטר ובו היו מדברים בעיקרי במחוזות קילקני וליש. הניב העיקרי דובר ברובה של הפרובינציה, באזורה המרכזי - ממערב קונכט עד לשפכו של נהר הליפי ודרומה עד לווקספורד. לניב זה היו וריאציות מקומיות רבות.
לניב המרכזי היו מאפיינים ששרדו עד היום רק בניבים של קונכט. ברמה העקרונית, הייתה העדפה להטעמה בהברה הראשונה של המילה, ולרוב היו מבטאים את הצירוף Cn כ-Cr. לדוגמה, המילה Cnoc (גבעה) הייתה מבוטאת כ-Croc, כפי שניתן לראות בשמות מקומות במחוז דבלין - קרוקסלינג (Cnoc Slinne) או במחוז קרלו - קרוקין (Cnoicín). הניב היה מאופיין גם בדיפתונגיזציה ובהארכת ההברות במילה, כאמור, בעיקר הראשונה. הוכחה מוקדמת לניב של מזרח לנסטר נמצאת בספרו של הרופא האנגלי אנדרו בורד, אשר תיעד את הניב המקומי בשנת 1547:
התחום
התחום (באנגלית: The Pale, באירית: An Pháil) היה כינוי לאזור אשר הקיף את העיר דבלין בימי הביניים והיה נתון לשליטה ישירה של המלך והממשלה האנגלית. לקראת סוף המאה ה-15, כלל התחום את קו החוף שבין דלקי בדרום ועד לדאנדוק בצפון. בפנים האי, התחום הגיע לערים נאס וליקסליף שבמחוז קילדייר והערים טרים וקלס שבמחוז מית'. על אף שהיה נתון לשליטה אנגלית, עד לתקופה מסוימת רוב התושבים עוד היו מדברים בו בשפה האירית, כפי שניתן להיווכח מכתביו של פקיד אנגלי משנת 1515 - "רוב פשוטי העם המתגוררים במחוזות הכפופים לחוקי המלך (אנגליה), הם ממוצא אירי, בעלי תרבות אירית ודוברים את השפה האירית". עם התחזקותה התרבותית והפוליטית של האנגלית בתחום, החל תהליך של נסיגת השפה האירית לטובתה של השפה האנגלית, אשר הגיע לשיאו בתחילת המאה ה-19. לדוגמה, בשנת 1781, אחוז דוברי האירית במחוז מית' עמד על 41%, ואילו כמעט מאה שנה לאחר מכן, ב-1851, אחוז זה עמד על כ-3%.
דעיכה כללית
האנגלית פשטה ברחבי לנסטר במאה ה-18, אך דוברי האירית עוד היו הרוב. על פי מפקד משנת 1781, הוערך אחוז דוברי האירית במחוזות השונים (על אף שההערכה כנראה קטנה מדי):
תחילת הדעיכה המשמעותית של השפה האירית התרחשה במחוזות ליש, וקספורד, ויקלו, דבלין וקילדייר. אחוז הילדים דוברי האירית צנח באופן משמעותי במאה ה-18: 17% בתחילת המאה ה-18, 11% בתחילת המאה ה-19, 3% בשנות ה-30 של המאה ה-19, וילדים ספורים בלבד כבר בשנות ה-60 של המאה ה-19. מפקד משנת 1851 מראה שעוד היו דוברי אירית מבוגרים במחוז דבלין. הקלטות קוליות שבוצעו בין השנים 1928 ו-1931 משמרות את זכר הניבים בלנסטר של כמה מאחרוני הדוברים מאומית' שבמחוז לאות'. הדוברת האחרונה של ניב לנסטר גם כן התגוררה באומית', שמה היה אנני או׳הנלון והיא נפטרה בשנת 1960.
מנסטר
האירית של פרובינציית מנסטר מדוברת בעיקר באזורי הגיילטאכט של מחוז קרי - חצאי האי דינגל ואיוורה, הערים רינג ודונגרבן שבמחוז ווטרפורד ואזור מסקרי והאי קייפ קליר שבמערב מחוז קורק. חלוקת המשנה בתוך פרובינציית מנסטר היא בין הניב של מחוז ווטרפורד לבין שאר הפרובינציה.
צפון ומערב חצי האי דינגל הם האזור האחרון שנותר במנסטר בו האירית היא שפת הקהילה והיא השגורה בפי רוב האוכלוסייה, על אף שהשפה מדוברת גם בשאר אזורי הגיילטאכט שבפרובינציה. מבחינה היסטורית, הייתה האירית נפוצה לחלוטין בכל רחבי מנסטר, והניב של מנסטר אף השפיע במידה ניכרת על הניבים בקונכט ובאלסטר שהיו קרובים אליו מבחינה גאוגרפית - לדוגמה, הניבים של המחוזות קילקני, וקספורד ודרום מחוז גולוויי ואיי אראן.
קונכט
מבחינה היסטורית, הניבים של קונכט מהווים שריד יחידי לאזור דיאלקטי שהשתרע ממרכז האי ועד לחופו המזרחי. את הניב המובהק ביותר של פרובינציית קונכט ניתן למצוא בקונמארה ובאיי אראן, וניב מובהק נוסף נמצא באזורי הגיילטאכט שבין המחוזות מאיו וגולוויי. הניב של צפון מחוז מאיו שמדובר בעיר אריס ובאי אקיל, הוא בהכרח של קונכט מבחינה דקדוקית ומורפולוגית, על אף שיש לו קרבה מסוימת גם לניבים של אלסטר, וזאת בעקבות הגירה של אירים מנושלים רבים מאלסטר לקונכט בעקבות ההתיישבות האנגלית על אדמותיהם במאה ה-16. יש האומרים שדווקא ניב זה הוא ניב קונכט המקורי, אותו היו מדברים בעבר במחוזות סלייגו, רוסקומון, ליטרים ומזרח גולוויי.
ההבדלים המשמעותיים בין ניב קונכט לבין שאר הניבים של השפה האירית הוא השימוש בסיומת -achan בסוף שמות פעולה - לדוגמה, המילה "היחלשות" - lagú במנסטר ו-lagachan בקונכט. כמו כן, הארכת התנועות והקטנה משמעותית של הסיומות הוא גם סמל היכר לניבים של קונכט. ישנם סימני היכר המשותפים לקונכט עם אחד הניבים האחרים: גם בקונכט וגם באלסטר הוגים את הסיומת mh או bh כ-W ולא כ-V כמו במנסטר, למשל המילה "הר", sliabh, נהגית כ-[ʃlʲiəw] ולא [ʃlʲiəβ] כמו במנסטר. לעומת זאת, גם בקונכט וגם במנסטר יש דיפטונגיזציה או הארכה של הברות קצרות לפני העיצורים nn, -m, -rr, -rd, -ll- במילים בעלות הברה אחת או במילים בעלות מספר הברות, כאשר ההברות מוטעמות ואחריהן מופיע העיצור. לדוגמה, המילים "ראש" - [ceann [cɑ:n, "קצר" - [gearr [gʲɑ:r, "זר" - [gall [gɑ:l או "פלא" - [iontas [i:ntəs.
גם בתוך קונכט יש הבדלים בין הניב של דרום קונמארה לבין הניב של מאיו וגולוויי לבין הניב של צפון מאיו. נשיא אירלנד הראשון, דאגלס הייד, היה ככל הנראה מהדוברים האחרונים של הניב של מחוז רוסקומון, ניב קונכט שנכחד.
אלסטר
מבחינה בלשנית, הניב המשמעותי של פרובינציית אלסטר הוא זה המדובר בעיירה רוזס וסביבותיה ובעיר גווידור, הממוקמות במחוז דניגול. בניב זה השתמשו רוב הסופרים והמשוררים האירים שהתגוררו בפרובינציית אלסטר כמו גם הזמרת אניה ולהקת הפופ קלאנאד המודרניים והוא גם מהניבים האחרונים ששרדו בפרובינציה. האירית המדוברת במחוז אלסטר שונה במקצת משאר הניבים של השפה האירית, וניתן אף להגיד שהיא קרובה לשפות הגוידליות האחרות - גאלית סקוטית ומאנית, איתם היא חולקת תחביר ומילים משותפות. אולם, בעקבות הכחדתם של רוב ניבי אלסטר בשטחים שהיום נקראים צפון אירלנד, קשה להגיד שהניב הנוכחי של אלסטר מהווה מעבר בין הניבים הדרומיים של קונכט ומנסטר לבין השפות הגאלית סקוטית והמאנית, על אף שבעבר הדבר היה נכון. המאפיין המשותף הבולט ביותר לשלוש השפות - ניב אלסטר, גאלית סקוטית ומאנית הוא השימוש במילת השלילה (cha(n במקום במילה ní, בה משתמשים בקונכט ובמנסטר. בניבים הצפוניים של אלסטר הדבר בולט יותר מאשר בדרומיים, על אף שגם בניבים הצפוניים וגם באלו הדרומיים הטיית השלילה לעתיד נהגית כ-níl כמו בניבים של קונכט ומנסטר יותר מאשר כ-chan fhuil או cha bhfuil כמו בסקוטית ובמאנית.
מאפיין נוסף של הניבים של אלסטר הוא השימוש בסיומת -am במקום -im בפועל יחיד בהווה, בניגוד לניבים של מנסטר וקונכט. לדוגמה, "אני הולך" - siúlaim בניבים הדרומיים ו-siúlam באלסטר.
האירית בערי אירלנד
במאה ה-16, צאצאיהם של המתיישבים האנגלו-נורמנים במרכזים העירוניים באירלנד היו דוברי אירית או שדברו את שתי השפות גם יחד. בסוף המאה ה-16, לאחר שסייר ברחבי אירלנד, כתב המטייל האנגלי פיינס מוריסון - "האנגלים האירים והאירים עצמם, על אף שהם יכולים לדבר אנגלית טוב כמונו, מדברים בדרך כלל באירית בינם לבין עצמם, ולא פותו לדבר איתנו בשפה האנגלית כלל". סגירתם ופירוקם של מוסדות לאומיים ותרבותיים איריים במאה ה-17 הובילו לירידת קרנה של השפה האירית ולאינגלוז הדרגתית של מעמד הביניים. מפקד אוכלוסין משנת 1851 מעיד שעוד נותרו קהילות גדולות דוברות אירית בערים, ובשווקים וברחובות עוד היו מדברים באירית באופן שוטף. כ-40% מתושבי קורק עוד היו מדברים בשפה האירית.
במאה ה-19 קטנו אוכלוסיות אלו באופן דרסטי, בעיקר בדבלין, וירידה זו נבלמה רק בתחילת המאה ה-20, כשרפובליקנים אירים ביקשו לדאוג שהשפה לא תכחד. מאמצים אלו נתמכו בידי הליגה הגאלית ולוו בפעילות ספרותית מחודשת בשפה האירית. בשנים האחרונות ישנה עלייה של דוברי אירית ילידיים בערים באירלנד והדבר משתקף בריבוי שידורים במדיות בשפה האירית. השפה האירית המדוברת בערים משתנה ללא הרף, בייחוד בתחום העיצורים, תחום המאפיין מאוד את השפה האירית. לא ברור כיום אם השפה השגורה בפי דוברי האירית ה"חדשים" תהפוך לניב בפני עצמו או אם היא תמשיך להתרחק באופן בלתי הפיך מהאירית המדוברת בגיילטאכט ותהפוך לשפה שונה.
האירית התקנית
האירית התקנית הרשמית (באנגלית: The Official Standard, באירית: An Caighdeán Oifigiúil או בקיצור An Caighdeán) היא שפה תקנית, אותה לומדים בבתי הספר באירלנד, על אף שבהשפעה מסוימת של הניבים המקומיים בהם היא מלומדת. השפה פורסמה לציבור בדאל אירן בשנות ה-50 של המאה ה-20. לפיתוחה של השפה התקנית היו שתי מטרות עיקריות - הראשונה הייתה פישוט והנגשת השפה, ששמרה עד לאותם ימים את האיות העתיק שלה - במסגרת הפישוט הוסרו אותיות שותקות רבות ובוצעה תקינה של אופן כתיבת השפה, כך שדוברי כל הניבים יכתבו באופן זהה. מאפיינים רבים של השפה התקנית הם של ניב קונכט, מאחר שהוא הניב המרכזי של השפה - הן מבחינת כמות דובריו והן מבחינת היותו גשר בין הניבים של מנסטר לבין הניבים של אלסטר. איותן של המילים משקף לרוב את האופן בו היו מאייתים אותם באירית קלאסית העתיקה, אך כל ניב שמר לעצמו את אופן ביטוי המילים הייחודי לו. לדוגמה, את המילה "עליי" מאייתים באירית עתיקה כ-agam ועל כן כך הוא מאוית בכל אירלנד, אך מבחינת הגייה הדבר שונה. במנסטר המילה נהגית כ-agùm (אגום), בקונכט היא נהגית כ-am (אם) ובאלסטר היא נהגית כ-aigheam (איים).
ההבדלים בין הניבים המסורתיים של השפה האירית הם משמעותיים, ועל כן היה קושי רב להגדיר שפה אירית סטנדרטית. בעקבות תקשורת תכופה יותר בין דוברי הניבים השונים והגדרתה של השפה האירית התקנית הופכים הבדלים אלו לבולטים פחות.
כתיבה והגייה
באירית, כמו גם בגאלית סקוטית, 18 אותיות: A, B, C, D, E, F, G, H, I, L, M, N, O, P, R, S, T, U. עליהן נוספת האות V המופיעה במילים שאולות שהשתרשו בשפה, כגון vótáil ("להצביע", מהמילה האנגלית vote). האותיות J, K, Q, W, X, Y, Z מופיעות רק במילים זרות. התנועות המלוות בתג מציינות תנועה ארוכה. כיוון התג שמעל האותיות מאפשר להבחין בין הגאלית האירית לגאלית הסקוטית, שכן בגאלית אירית התגים נוטים ימינה (áéíóú) ובגאלית סקוטית - שמאלה (àèìòù). קוטנו של האלפבית האירי עומד ביחס הפוך לגודל המערכת הפונמית, שבה כ-30 עיצורים וכ-15 תנועות (כולל דיפתונגים).
גודל מערכת העיצורים באירית הוא תולדה עיקרית של שני תהליכים היסטוריים שהתרחשו בגאלית עתיקה:
מערכת התנועות באירית נחלקת לתנועות ארוכות וקצרות. הארוכות יכולות להופיע בהברות מוטעמות ובלתי-מוטעמות, וההשפעה של מקום החיתוך המשני של העיצורים הצמודים אליהן על איכותן מוגבלת. בניבים המדוברים בימינו יש 5–6 תנועות ארוכות (בחלק מהניבים הגאליים הסקוטיים יש 8–9 תנועות, וריבוי תנועות אפיין גם חלק מהניבים הצפון־איריים שאינם מדוברים עוד). סימן ההיכר של תנועות ארוכות בכתיב הוא תג מעל לאות. עם זאת, במקרים רבים, בייחוד אם התנועה מאויתת על ידי רצף אותיות ארוך (למשל aoi, eoi, odh ואיותים נוספים) היא עשויה להיות ארוכה אף בהיעדר תג. בנוסף ישנם 4–5 דיפתונגים שניתן להגדירם כפונמות עצמאיות.
התנועות הקצרות השונות יכולות להופיע רק בהברות מוטעמות. בהברות בלתי-מוטעמות יכולה להופיע רק תנועה קצרה אחת, מעין "שווא", שאיכותו נקבעת על־פי מקומות החיתוך הראשיים והמשניים של העיצורים הצמודים לו. גם בהברות מוטעמות איכות התנועות הקצרות מושפעת רבות על ידי מקום החיתוך המשני של העיצורים הצמודים: בין שני עיצורים מוולנים יופיעו רק תנועות אחוריות, ובין שני עיצורים מחונככים יופיעו רק תנועות קדמיות. כאשר מקום החיתוך המשני של העיצור שלפני התנועה והעיצור שאחרי התנועה שונים זה מזה, התנועה תהיה כעין דיפתונג קצרצר. היות שהשפעת העיצורים על התנועות הקצרות מורגשת מאוד, ושונה מעיצור לעיצור, איכויותיהן הפונטיות של התנועות הקצרות מגוונות מאוד, ויש המונים עד 15 איכויות כאלה ואף יותר. עם זאת, עיקר השוני והגיוון צפוי מראש בהינתן מקום החיתוך המשני של העיצורים הסמוכים, כלומר, מדובר באלופונים (מופעי שטח) מרובים של מערכת פשוטה בהרבה, שיש המצמצמים אותה לכדי שלוש תנועות קצרות בלבד: סגורה, אמצעית ופתוחה. ההשפעה הרבה של העיצורים על האיכות הפונטית של התנועות הקצרות וחוסר היציבות הפנימית שלהן הנובע מכך גרמו, במרוצת הדורות, לשינויים נקודתיים רבים - תנועה קצרה שנותרה עקבית במילים מסוימות בניב מסוים, הפכה לתנועה אחרת באותן מילים בניב אחר או במילים אחרות באותו הניב. לאור ריבוי הניבים ושמרנות הכתיב קשה ביותר לצפות את איכותה של תנועה קצרה במילה נתונה מאיות המילה בלבד, בדומה לאנגלית. אי־לכך, לכללי ההמרה מאיות להגייה בטבלה המופיעה למטה יש תוקף מוגבל מאוד בנוגע לתנועות הקצרות.
אותיות "צרות" ואותיות "רחבות"
הכתיב מבדיל בין העיצורים המחונככים למוולנים באמצעות אותיות התנועה הסמוכות לעיצור: התנועות מחולקות לשתי קבוצות - ה"צרות" הכוללות את האותיות I ו-E, וה"רחבות" את האותיות A ,O ו-U. זוהי הסיבה לכך שבאירית נפוצים צברי תנועות, ובדרך כלל לפחות אחת משתיים, שלוש או אף ארבע התנועות אינה נהגית וכל תפקידה להבהיר אם העיצור מחונכך או מוולן. לדוגמה, במילה Dáil (אספה), האות i מופיעה רק כסימן לחנכוך העיצור הסופי, בעוד שהאות á מסמנת הן את התנועה (דומה לפתח), הן את אורכה (תנועה ארוכה) והן שהעיצור שלפניה מוולן. במילה Buíoch ("אסיר תודה") האותיות u ו-o מעידות אך ורק על B ו-Ch מוולנים, ובמילה Feoil ("בשר") האותיות e ו-i מעידות אך ורק על F ו-L מחונככים). ההבחנה בין עיצורים צרים ורחבים עשויה לשנות משמעות - כך Lón (צהריים) נבדלת מ-Leon (אריה) רק בכך שבראשונה ה-L רחבה ובשנייה היא צרה. כאשר עיצור או צרור עיצורים המופיעים באמצע מילה בין תנועות, האורתוגרפיה מסמנת אותם באותיות "צרות" או "רחבות" משני צדיו. לדוגמה, במילה Críostaí ("נוצרי"), הרצף st מסומן כמוולן על ידי האות האילמת o לפניו והאות האילמת a אחריו. כלל זה מוכר באירית ככלל "Caol le caol agus leathan le leathan" (צר עם צר ורחב עם רחב).
שינויים תחיליים
תופעה נוספת בכתיבת ובהגיית אירית מכונה "שינויים תחיליים" (Initial mutations), שמשמעה שבמקרים מסוימים חל שינוי בעיצור או בעיצורים בראשי מילים. השינויים נגרמים מסיבות תחביריות או מורפולוגיות ומתחלקים לשני סוגים - "ליקוי" (Eclipsis, אירית Úrú) ו"החלשה" (Lenition, אירית Seímhiú "שֵיביוּ"). במקרה של ליקוי, עיצור אטום מוחלף בעיצור קולי מקביל לו, בעוד סותם קולי מוחלף בעיצור אפי המקביל לו. בכתב, הליקוי מיוצג על ידי תוספת העיצור המחליף בראש המילה, מיד לפני העיצור המוחלף. לדוגמה: cosa ("רגליים"), הופך ל- a gcosa ("רגליהם"), כאשר העיצור [k] משתנה ל-[g]. וכן: bó ("פרה"), הופך ל-a mbó ("פרתם"), כאשר העיצור [b] משתנה ל-[m].
במקרה של החלשה או ריכוך, המיוצג בכתב על ידי תוספת h אחרי העיצור, משתנה בדרך כלל אופן החיתוך של העיצור מסותם לחוכך באותו מקום החיתוך. לדוגמה a chosa ("רגליו" כאשר העיצור [k] משתנה ל-[x]), או a bhó ("פרתו" כאשר העיצור [b] משתנה ל-[v]). תופעה זו דומה מאוד לגלגול המודרני של תופעת בג"ד כפ"ת בעברית, באותיות בכ"פ בלבד, למשל בנטיות כמו בנה-יבנה (b~v), פגש-יפגוש (p~f), כתב-יכתוב (k~x). עם זאת, באירית התופעה נפוצה יותר, ועבור חלק מהעיצורים הריכוך דרסטי בהרבה ולעיתים גורם להשמטה מוחלטת, כפי שמראה הטבלה למטה.
במקרים של ליקוי נהוג להותיר את העיצור התחילי המקורי באות רישית ("גדולה") כאשר הדבר מתחייב ממיקומו בתחילת משפט או כאשר מדובר בשם עצם פרטי, ואילו העיצור המביא לליקוי נכתב באות "קטנה". לדוגמה, "Garda Síochána na hÉireann" ("משמרות השלום של אירלנד" - משטרת אירלנד).
באשר להחלשה, נהוג היה בעבר לסמנה בנקודה שנקראה "שי בוּאֶלטֶה" (Sí buailte) מעל האות המוחלשת, ושנהגה גם במקומות אחרים בהם הצליל מוחלש, אך נוהג זה הוחלף כאמור באות H.
מאחר שתופעת השינויים התחיליים מושפעת גם מסיבות תחביריות (סמיכות של מילים מסוימות זו לזו וכיוצא בזאת), זו מתרחשת גם לפני תנועות בתנאים מסוימים. בצירוף "an t-uisce" ("המים"), תווית הידוע an דורשת את הוספת האות T כאשר היא מקדימה שם עצם ממין זכר במקרים מסוימים. כך גם בביטוי "go hÉirinn" - "לאירלנד" שבו מילת היחס אל (Go) מצריכה הוספת האות H (כמו בהחלשה, אך במקרה זה אין עיצור המוחלש מהתופעה).
הטעמה
מערכת ההטעמה באירית שונה בין הניבים השונים.
הניבים הצפוניים (דניגול) מצייתים לכלל דלעיל בעקביות. בנוסף, הם מתאפיינים בהיעדר הטעמה משנית ובאיסור על תנועות ארוכות להופיע בהברות בלתי-מוטעמות. כתוצאה מכך, ניגוד כמותי (בין תנועות קצרות לארוכות) קיים אך ורק בהברה הראשונה (והיחידה המוטעמת) במילה. תנועות בלתי-מוטעמות שמקבילותיהן בניבים האחרים ארוכות יופיעו בניבים הצפוניים כתנועות קצרות, אך בדרך כלל הן שומרות על איכותן, כלומר, בניבים הצפוניים יש תנועות קצרות בלתי-מוטעמות בעלות איכות מוגדרת (ולא שווא).
גם הניבים המרכזיים (קונמארה) מצייתים לכלל ההטעמה בעקביות. בניגוד לניבים הצפוניים, תנועות ארוכות יכולות להופיע בהברות בלתי-מוטעמות, ויזכו בדרך כלל בהטעמה משנית.
בניבים הדרומיים מערכת ההטעמה מעט מורכבת יותר. כלל ההטעמה העיקרי תקף רק במילים שבהן אין תנועות ארוכות אחרי התנועה הראשונה. בכל מצב אחר, ההטעמה הראשית מופיעה באחרונה מבין ההברות המכילות תנועות ארוכות. במצב שכזה, תופיע לרוב הטעמה משנית בהברות מוקדמות יותר המכילות תנועה ארוכה. הטעמה משנית עשויה להופיע לסירוגין גם ברצף ארוך של הברות המכילות תנועות קצרות, כאשר ההטעמה הראשית מופיעה מאוחר במילה (בהברה המכילה תנועה ארוכה).
קלו גיילאך
לאירית סגנון כתיבה מסורתי אופייני המכונה "קלו גיילאך" (Cló Gaelach), והמומחש בתמונות הבאות:
הפילוג היהודי-נוצרי
הפילוג בין הנצרות ליהדות החל בתוך הקהילה היהודית נוצרית (הנצרנים) עוד בדור הראשון של שנים-עשר השליחים והתעצם במהלך המאות הראשונות לספירה עד ששתי הקהילות נפרדו לגמרי במאה ה-4. זה היה תהליך איטי שהיה כרוך בהתפשרות על קיום מצוות מצד היהודים הנוצרים לטובת קליטה קלה של גויים אל תוך הקהילה. בסיכומו של תהליך נוצרה דת חדשה: הנצרות, ואילו הקהילות היהודיות-נוצריות נעלמו.
המפנה
נקודת מפנה בקשר בין היהודים הנוצרים לבין הנוצרים הגויים הייתה במועצה האפוסטולית בירושלים, שהתכנסה בשנת 50 לערך והחליטה שגויים מתנצרים לא יהיו מחויבים לשמור על רוב חוקי התורה, לרבות הכללים בנוגע למילה של זכרים. עם זאת, המועצה שמרה על האיסורים על אכילת דם, בשר המכיל דם ובשר של בעלי חיים שלא הומתו כראוי, ועל ניאוף ועבודה זרה. המועצה מוזכרת במעשי השליחים פרק טו.
אכילת לחם הקודש
ההסתייגות הראשונה של יהודים מהכת הנוצרית החדשה מוזכרת בברית החדשה,, שם מסופר כי כאשר ישו נשא את דרשת לחם החיים, ואמר כי יוושע רק מי שיאכל את בשרו של ישו וישתה את דמו, פרשו רוב הנוכחים מהקהל ונותרו רק שנים-עשר השליחים.
ויתור על הכשרות
פטרוס, שהיה בעצמו יהודי, רצה לצרף אל האמונה החדשה גם גויים שלא מקפידים על מצוות היהדות. כאשר היה בבית שמעון הבורסקאי, חלם את חזון החיות:
מחלום זה הסיק כי אין צורך בשמירת הכשרות וכך היה יכול לנצר את קורנליוס, שר המאה מהגדוד הרומאי בקיסריה ואת אנשיו. שאר השליחים התרעמו על כך שאכל בחברת לא-יהודים: אולם פטרוס סיפר להם את שחלם והוסיף:  והם השתכנעו
כך נפתח הפתח לשנות את הגישה באנטיוכיה, במקום לפעול בקרב היהודים בלבד פעלו לצרף לקהילה גם גויים. היה זה באנטיוכיה שתלמידי ישו כינו עצמם לראשונה "משיחיים" ("כריסטיאנים", ביוונית: Χριστιανοί).
המרת הדת הגדולה
בחג השבועות, אותו עדיין חגגה הקהילה היהודית נוצרית יחד עם שאר היהודים, התכנסו תלמידי ישו, ועל פי המסופר במעשי השליחים נשמע רעש מהשמיים, הדומה לקולה של רוח סערה. לשונות אש ירדו מהשמים ונחתו על כל אחד מהשליחים, הם התמלאו ברוח קודש והטיפו בלשונותיהם של עולי הרגל שהגיעו מארצות שונות. לשונות אותם לא ידעו לפני כן.
האירוע נחשב כאירוע מכונן ומסופר בספר מעשי השליחים פעמיים: פעם ב ופעם ב. על פי המסופר נוספו לקהילת היהודים-נוצרים באותו יום 3,000 מאמינים חדשים מקרב היהודים.
פאולוס, יהודי במוצאו אף הוא, הרחיק את קבוצות המתנצרים מהזרם היהודי המרכזי, דבר שבא לביטוי במשפט שאמר: איגרת יעקב מייצגת מחשבה שהגיעה דרך היהודים נוצרים על חשיבות קיום המצוות.
ביטול ברית המילה
בתחילה דרשו מכל המצטרפים לכת היהודית נוצרית לעבור ברית מילה, כפי שנדרשו לכך כל המצטרפים ליהדות:
אולם פאולוס וברנבא, יהודים במוצאם, הבינו כי החשש הגברי מחיתוך בסכין של איבר המין יפחיד את המיועדים להצטרף עד כי לא יסכימו לעבור את הטקס ולא יצטרפו לכת, ולכן פעלו לפטור אותם מעריכת ברית מילה ובמקום זאת להסתפק בהתרחקות מטומאות האלילים. אחרי ויכוח פנימי הוחלט כי אלוהים טיהר את לבבם של המצטרפים לקהילה על ידי האמונה ואין צורך שיעברו ברית מילה:
הנימוק לכך מתבסס על הפסוק שקדם למעשה המילה, ואם כן מספיק להאמין באל:
הנושא לא עבר ללא התנגדות, ואחרי שהוחלט כי אין צורך במילה, קיבל פאולוס קבוצת מצטרפים שלא עברו מילה אולם הקהל בבית המקדש התנגד למעשה  ורק התערבות חיילים רומיים הפסיקה את המהומה.
גם השליחים חילקו בינם לבין עצמם את השליחות, כפי שכתב פאולוס
חברי כנסיית הנימולים (מאמיני תורת משה וישו) המשיכו להקפיד על מצוות הדת, ובמשך מספר שנים עמדו בראש קהילות הנוצרים בארץ ישראל יהודים-נוצרים (יעקב אחי ישו הבישוף של ירושלים ואחריו אחיו שמעון, בימי הקיסר דומיטיאנוס היו נכדיו של יהודה אחי-ישו ראשי הקהילות בגליל). כת האביונים התפתחה כנראה מתוך כנסיית הנימולים. חברי הכת שמרו על המילה, על השבת ועל כל המצוות החשובות שביהדות במקביל לאמונתם בישו.
המילה נאסרה בגזירות אדריאנוס (איסור סירוס וברית מילה בשנת 120 לערך). עם עלותו לשלטון של אנטונינוס פיוס, קיסר רומא משנת 138 לספירה, הותר ליהודים למול את בניהם, אך האיסור נותר בתוקפו ביחס לשאר האוכלוסייה, ובכך מנע אפשרות של גיור גברים. הנצרות שלא דרשה מילת גברים יכלה לצרף אליה מצטרפים חדשים ללא מגבלות.
ויתור על כיסוי ראש
פאולוס, באיגרת אל הקורינתים קבע כי גברים לא חייבים לכסות את ראשם בזמן התפילה (דבר שהיה נהוג בקרב חלק מפולחנים פגאניים):
העברת יום המנוחה ליום ראשון
כל עוד היו רוב הנוצרים יהודים, היה "יום האלוהים" (יום התפילה הנוצרי) מצוין בשבת, ורק במאה השנייה לספירה, כאשר המתנצרים מקרב האוכלוסייה האלילית באימפריה הרומית הפכו לרוב, עברו ההתכנסות והתפילה ליום ראשון. העדות הראשונה למעבר יום התפילה הנוצרי משבת לראשון היא בכתביו של איגנטיוס מאנטיוכיה (תלמידו של יוחנן כותב הבשורה) מתחילת המאה השנייה (שנת 110), אשר מנומקת בתחייתו של המשיח ובשאיפה להיבדל מהיהודים שלא קיבלו את בשורתו של ישו: ייתכן כי שמו של היום המזוהה עם השמש (dies Solis בלטינית) התאים ל"יום אלוהים" יותר מיום שבת, שמזוהה בתרבות הרומית עם האל סטורנוס - שסירס את אביו אוראנוס ואכל את בניו.
יום ראשון היה גם יומו של מיתרה וייתכן שעל מנת לחבב את הדת החדשה על מאמיני מיתרה העבירו את יום המנוחה ליום שהיה קדוש עבורם ומוכר כיומו של האל.
ב-321 הוציא הקיסר קונסטנטינוס צו ובו נדרשו העירונים לסגור את עסקיהם ולהפסיק מלאכתם ביום הנכבד של השמש, venerabili die solis, הוא יום ראשון. צו זה עדיין לא חל באותו שלב על הכפריים, שנדרשו להמשיך בעבודות החקלאות גם בימי ראשון.
שינוי מועדי החגים
הלוח הליטורגי הנוצרי נקבע כך שחגים משמעותיים כמו פסחא לא נחגגים באותו תאריך בו נחוג חג הפסח. קביעת תאריך שונה גרמה לנתק בין החג לבין מועדי העלייה לרגל וגרמה לתחושת קונפליקט.
ברכת המינים
היהדות הממוסדת הייתה בין אלו שדחקו את המשיחיים החוצה, הן את הנימולים והן את הבלתי-נימולים. וזאת בין היתר על ידי ברכת המינים שהתווספה ל-תפילת שמונה עשרה בתקופתו של רבן גמליאל הזקן. ברכה זו סימלה את הנתק בין היהדות לנצרות בדורות הראשונים להופעת הנצרות, יחד עם עוד תקנות שנועדו לכך, כמו ביטול אמירת "עשרת הדברים" יחד עם קריאת שמע וכמו האיסור לעמוד בזמן קריאתם בתורה.
יש עדויות על כך שגם אחרי הכנסת ברכת המינים לתפילה, יהודים-נוצרים השתתפו בתפילות. למשל בדיאלוג עם טריפון היהודי, בפנריון של אפיפניוס
איסור רדיפת מומרים
בתחילת המאה ה-4 קונסטנטינוס הטיל עונש מוות בשריפה על יהודים התוקפים או רודפים מומרים. חוק זה מופיע גם בקודקס תאודוסיאנוס (16:8:1) וגם בקודקס יוסטיניאנוס (1:9:3). החוק אומר שאם יהודי יתקוף באבנים או בדרך אחרת של תוקפנות מישהו שעזב את היהדות לטובת עבודת האל (dei cultum, הכוונה לנצרות שהפכה לדת המדינה באותה תקופה), אותו יהודי יוצא להורג בשריפה יחד עם שותפיו.
התייחסות לחורבן בית המקדש
חורבן המקדש (בתשעה באב שבשנת 70) השפיע בצורה שונה על תת-הקבוצות של היהודים-נוצרים. מיעוט, בעיקר רוב הנימולים ראו בחורבן הבית אסון דתי ולאומי. אולם רוב היהודים-נוצרים לא ראו בכך אסון וראו בחורבן הזדמנות ליצירת מקדש רוחני חדש וכן
השלכות מרד בר כוכבא
גזירות אדריאנוס אסרו בין היתר על המילה והעבירו שליטה בערים מההנהגה היהודית להנהגה נכרית, עם ירידת כוחה של ההנהגה היהודית והיהודית-נוצרית, עלתה כוחה של ההנהגה ההלניסטית, הלא יהודית גם בקהילות המשיחיות.
אחת ההשלכות של מרד בר כוכבא הייתה התדלדלות אזורים נרחבים בארץ ישראל מאוכלוסייה יהודית, לחלק מהמקומות היגרו נכרים ובחלק מהמקומות קמו קהילות נוצרים ממוצא פגני. כל אלו החלישו את כוחם של היהודים נוצרים והעבירו את ההגמוניה לידי הנוצרים הבלתי נימולים.
הקרע מהכנסייה
היהודים נוצרים, שהמשיכו בקו אותו נקטו היהודים המשיחיים הראשונים, המשיכו לדבוק בחוקי התורה (ובהם על חוקי הטהרה) ועל מנת לא לחלל שבת שמרו הן את יום ראשון והן את יום השבת. לדבקותם בחוקי התורה יש ביטוי בבשורה על פי-מתי שם נאמר מפי ישו
היהודים הנוצרים ניסו להגיע לפשרה ופיוס עם הנוצרים הגויים מחד ועם ההנהגה היהודית מאידך, במקביל גם ההנהגה היהודית ניסתה למצוא דרכים לא להרחיק לגמרי את היהודים-נוצרים וכך למשל, בתלמוד הבבלי, בדיון על סדר התעניות שהתענו אנשי המשמר בבית המקדש השני, כתוב:. יש מי שהסיק מדברי רבי יוחנן שהחלטה לא לקבוע ימי תענית בימי ראשון נועדה על מנת שלא ייגרם לנוצרים היהודים קונפליקט בין התענית לבין היום הקדוש. אומנם, הפירוש המקובל לדברים אלו בספרות הרבנית הוא הפוך בתכלית, ועיקרו שלא לערוך תפילות מיוחדות וטקסים ביום ראשון על מנת שלא להידמות לנוצרים.
עד המאה הרביעית הייתה היהדות דת מותרת ברומא ואילו הנצרות דת אסורה. במצב דברים זה היה נוח לקהילות נוצריות לטשטש את הבידול בינן לבין קהילות היהודים ולהציג עצמם כיהודים משיחיים. ברגע שהנצרות הפכה לדת מותרת, ועוד יותר כאשר הפכה לדת המדינה היה לנוצרים אינטרס הפוך – להדגיש את השוני וההבדל וזה היה השלב בו נפער הפער הסופי בין היהדות לנצרות ודעכה הקהילה היהודית-נוצרית.
התבדלות נוצרים שאינם ממוצא יהודי
ככל שחלף הזמן הרכב האוכלוסייה בתוך הנצרות הקדומה השתנה, כך שצאצאי היהודים הפכו למיעוט וכך התגברו הקולות בקהילה הנוצרית שקראו להינתקות ולשלילת היהדות.
כבר מרקיון במאה ה-2, כפר בברית הישנה ובכל המוטיבים היהודיים שהשתרשו בנצרות. לטענת מרקיון, הייתה גם השפעה חריפה של מקורות יהודיים על הכתבים הנוצריים, ולכן המייצגים הטהורים ביותר של תורתו של ישו היו רק חלק מהברית החדשה: הבשורה על-פי לוקאס (אותה ערך מחדש) ועשר האגרות הראשונות של פאולוס.
מטיפים נוצרים מאוחרים מעט יותר, כבישוף יוחנן כריסוסטומוס נשאו דרשות בהן קראו לנוצרים לא להשתתף בחגים היהודיים, לא להגיע לבית הכנסת ולא להיות מושפעים מהיהדות.
פיצולים מקבילים
במקביל לפיצול היהודי-נוצרי, חלו במהלך המאות הראשונה והשנייה פילוגים ופיצולים בנצרות המוקדמת, בהם המונטניזם, מרקיוניזם והולנטיניזם.
טרמפלינג
טרמפלינג (מאנגלית: Trampling; בעברית: "רמיסה", "דריסה" או "דריכה") היא פעולה של הליכה על משהו או מישהו בכוונה לגרום לו נזק או כאב.
כפעילות מינית
השימוש במונח "טרמפלינג" בדרך כלל מתייחס לפעילות המינית הכרוכה ברמיסה תחת רגליו של אדם או רגליהם של כמה אנשים במטרה ליצור גירוי מיני לאדם הנרמס.
מאחר שטרמפלינג יכול לשמש לייצור כאב, הפטיש המתייחס לנושא עבור חלק מהאנשים קשור קשר ישיר לתחום הסאדו-מזוכיזם.
פטיש דומה לטרמפלינג הרגיל הוא אדם המדמיין את עצמו כאילו הוא בגודל זעיר מתחת לרגלי אדם אחר בגודל רגיל, או שהאדם מדמיין שהוא בגודל רגיל, אך הוא נרמס על ידי אדם ענק. פטיש זה ידוע בשם "פטיש הענקיות" או מקרופיליה. אולם פטיש זה לא דומה באופן מלא לטרמפלינג ולא מזוהה איתו.
הצורה הנפוצה ביותר של טרמפלינג נעשית על ידי אישה "שולטת" שמתהלכת על כנוע גברי, ויש המקשרים אותו לעיתים לתחום הפטיש לכפות רגליים. ביצוע הטרמפלינג נעשה בעיקר על ידי כך שמבצעת הטרמפלינג מתהלכת על מי שמתחתיה, מקפצת עליו או רוקעת בחוזקה על גבו של הכנוע, על החזה, על הבטן, על איבר המין, על הפנים ובמקרים נדירים, גם על הצוואר שלו.
טוני ויסקונטי
אנתוני אדוארד ויסקונטי (באנגלית: Anthony Edward Visconti; נולד ב-14 באפריל 1944) הוא מפיק מוזיקלי, נגן וזמר אמריקאי.
ביוגרפיה
ויסקונטי החל לפעול בסוף שנות ה-60 כנגן וכמפיק מוזיקלי. תרומתו החשובה ביותר למוזיקה היא שיתוף הפעולה עם המוזיקאי הבריטי דייוויד בואי במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-70 (ויסקונטי עבד עם בואי גם האלבום Lodger ו-Scary Monsters (and Super Creeps) בשנת 1979 ו-1980, ועובד עמו מאז שנת 2002). ב-2013 חזר ויסקונטי לשתף פעולה עם בואי. באותה שנה הפיק את The Next Day אלבומו ה-24 של בואי, לאחר שזה האחרון פרש מעסקי המוזיקה למשך עשור, וב-2016 יצא אלבומו של בואי Blackstar. בנוסף, עבד ויסקונטי עם מודי בלוז, מארק בולאן וטי רקס, ג'נטל ג'ייאנט, מאניק סטריט פריצ'רס, לה ריטה מיצוקו ומוריסיי.
בשנים 1971-1981 היה נשוי לזמרת מרי הופקין (הזמרת הראשונה שלהקת הביטלס הפיקה) וכיום הוא נשוי למיי פנג (בת הזוג של ג'ון לנון).
סקאט
סקָאט (בגרמנית: Skat) הוא משחק קלפים מסוג משחקי ה"לקיחה" או "הצבע השליט" (Trump card). משחק הסקאט הוא המשחק הלאומי ומשחק הקלפים הפופולרי ביותר בגרמניה. המשחק מיועד לשלושה או ארבעה שחקנים. חבילת הקלפים מונה 32 קלפים: 7, 8, 9, 10, נסיך, מלכה, מלך ואס בארבעת הצבעים. הג'וקרים אינם משתתפים במשחק.
חלוקת הקלפים
המשחק מתחיל עם חלוקת כל הקלפים לשלושת המשתתפים. המחלק מתחלף כל סיבוב לפי כיוון השעון כך שתמיד השחקן שיושב משמאלו של המחלק הנוכחי יחלק בסיבוב הבא. הקלפים מעורבבים ומחולקים כאשר פניהם למטה כך שכל שחקן מקבל 10 קלפים. שני הקלפים הנותרים נשארים כאשר פניהם למטה והם נקראים הסקאט. לפי החוקים החלוקה חייבת להתבצע בסדר הזה: 3 קלפים לכל אחד, 2 לסקאט, 4 קלפים לכל אחד, 3 קלפים לכל אחד. במידה ומשחקים ארבעה שחקנים, המחלק מחלק את הקלפים לשלושת השחקנים האחרים ואינו מחלק לעצמו קלפים כלל והוא אינו משחק בסיבוב.
הכרזות
מערכת ההכרזות קובעת למעשה מי מבין השחקנים יתמודד בסיבוב מול השניים האחרים.
אם מספר שחקנים מעוניינים להתמודד בסיבוב, אז ההכרזה הגבוהה ביותר מנצחת. שלב ההכרזות מתקיים בצורה של שאלה תשובה.
גובה ההכרזה ששחקן יכול להכריז, אך אינו מוכרח, הוא מכפלה של שני גורמים:
מספר השליטים המכפילים נספרים תמיד ברצף לפי הסדר הבא: נסיך תלתן, נסיך עלה, נסיך לב, נסיך יהלום, אס שליט, 10 שליט, מלך שליט, מלכה שליט, 9 שליט, 8 שליט, 7 שליט. אם לשחקן יש את נסיך התלתן הוא יספור "ברצף" – כלומר כמה קלפים יש לו ברצף מתחילת הסדרה (מנסיך תלתן ואילך), הקלף הראשון שחסר לו מהרצף מפסיק את הספירה. אם לשחקן אין את נסיך התלתן, הוא יספור "בלי רצף" – כלומר כמה קלפים חסרים לו מהרצף מתחילת הסדרה, הקלף הראשון שיתחיל את הרצף – כלומר הקלף הגבוה ביותר שיש לו מהסדרה, מפסיק את הספירה. הקלפים שנמצאים בסקאט גם נחשבים, כך ששחקן שמשחק "בלי" 2 ברצף צריך לקחת בחשבון שאולי תחכה לו הפתעה בסקאט בתור נסיך תלתן שיכול להפוך את המשחק שלו מ"בלי 2" ל"עם 1".
הנה מספר דוגמות:
בהתאם לחשבון הזה הספירה הגבוהה ביותר שיכולה להיות היא עם או בלי 11 חותכים, ועוד 1 שתמיד מוסיפים שהם ביחד 12, למרות שמצב זה לא סביר שיקרה. הספירה הנמוכה ביותר היא עם נסיך תלתן ובלי נסיך עלה, או בלי נסיך תלתן ועם נסיך עלה, בשני המקרים הספירה היא 1 ועוד 1 כלומר 2.
לתפקידי ההכרזה יש תמיד אותו הסדר (עם כיוון השעון): מחלק, מקשיב, מכריז, המכריז הבא. כלומר, במשחק של שלושה אנשים היושב מימינו של המחלק יכריז מול היושב משמאלו, כאשר ההכרזה הזאת תסתיים, ההכרזה תעבור אל המכריז הבא שהוא המחלק. המכריז יכול להכריז על גובה ההכרזה או להגיד פס (עבור), והמקשיב יכול להגיד שהוא מסכים לשחק בגובה ההכרזה או להכריז פס ולא לשחק. אחרי שאחד מהם אמר פס, המכריז הבא מתחיל להכריז מול המתמודד שנשאר או שהוא אומר פס, עד אשר רק שחקן אחד נשאר. שחקנים טובים יכולים בדרך כלל להסיק מידע מסוים על הקלפים של השחקנים לפי ההכרזה המקסימלית שלהם.
הכרזות מתחילות ב־18 (עם או בלי 1 אם השליט יהיה יהלום, שזהו המינימום האפשרי מבחינת נקודות המשחק) וממשיך עם כל האפשרויות: 20, 22, 23, 24, 27, 30, 33, 35, 36, 40, 44, 45, 46, 48 וכו'. ההכרזה הגבוהה ביותר יכולה להיות 264 במשחק של גראנד פתוח (ouvert) עם 4. כלולים בהכרזות לעיל גם משחקים מיוחדים כגון null, null hand, null ouvert, null ouvert hand וכל אלו יוסברו בהמשך.
השחקן שזכה בהכרזה – הכרוז, יכול עכשיו לקחת את שני הקלפים הנותרים שעל השולחן (הסקאט) ולהחזיר במקומם שני קלפים אחרים מידו (או להחזיר את אותם קלפים אם ירצה). כעת הוא יכריז איזה צבע הוא השליט. השליט יכול להיות:
אם כל השחקנים אומרים פס, ניתן לשחק משחק הנקרא ramsch (זבל). רוב החובבנים משחקים אותו, אבל הוא לא כלול בחוקים הרשמיים. במשחק זה, משחקים כמו גראנד וכל שחקן אמור לקחת כמה שפחות נקודות. בסוף המשחק, כאשר שוחקו כל עשרת הסיבובים, כל השחקנים מורידים מניקוד המשחק שלהם את מספר נקודות הקלפים שהם לקחו. ישנם גרסאות שונות למשחק זה, יש המשחקים שרק זה שלקח הכי הרבה נקודות קלפים מפסיד אותם בנקודות משחק. יש המשחקים שאם שניים לא לקחו שום נקודות, אז השלישי מפסיד כפול מהנקודות שקיבל. הרעיון של המשחק הוא להעניש את השחקנים שיכלו להכריז ולשחק את הידיים הלא כל כך גרועות שלהן. בחוקים הרשמיים, במצב שכולם אמרו פס הקלפים מוחזרים בלי להיחשף והמחלק הבא בתור מחלק שוב.
מהלך המשחק
כעת הכרוז מכריז מהו הצבע השליט.
השחקן שמשמאל למחלק מוביל, כלומר הוא שם את הקלף הראשון בסיבוב הראשון. שני האחרים משחקים אחריו בכיוון השעון. כל שחקן חייב לשים קלף אחד, והזוכה של הסיבוב הוא זה שמוביל את הסיבוב הבא.
השחקן שמוביל שם את הקלף הראשון בסיבוב, ושני השחקנים האחרים חייבים לשים קלף מאותו צבע אם הם יכולים. אם שחקן אינו יכול לשים קלף מאותו צבע הוא יכול לזרוק קלף כלשהו שאינו שליט והוא לא יזכה בסיבוב, או שהוא יכול לחתוך בעזרת קלף שליט. השליטים, כולל כל הנסיכים נחשבים כצבע אחד, זאת אומרת שאם מובילים את הסיבוב על ידי קלף שליט, שני השחקנים חייבים אם הם יכולים לשים קלף שליט – כולל נסיך. לדוגמה, אם התלתן הוא השליט, והסיבוב מובל על ידי 7 תלתן, ולשחקן הבא אין תלתנים בכלל, אבל יש לו נסיך, הוא חייב לשים את הנסיך כיוון שהוא שליט. וכן להפך, אם מתחילים עם נסיך, אפשר וצריך להניח אחריו כל קלף שליט, בין אם הוא נסיך ובין אם איננו נסיך.
אם יש לפחות שליט אחד ששוחק בסיבוב, השליט הגבוה ביותר זוכה בסיבוב. אם אין שליט בסיבוב אז הקלף הגבוה ביותר של הצבע שהובל זוכה בסיבוב. קלף שאינו שליט ואינו הצבע שהובל לעולם לא יוכל לזכות בסיבוב.
סדר הקלפים לפי חוזקם מהחלש לחזק הוא כך: 7, 8, 9, מלכה, מלך, 10, אס. כאשר ה־10 מדורג מעל המלכה והמלך. השליטים מסודרים באותה צורה, רק שמעל האס מסודרים לפי חוזק עולה נסיך יהלום, נסיך לב, נסיך עלה ונסיך תלתן שהוא החזק ביותר במשחק ותמיד זוכה.
את הלקיחות ששוחקו שמים כשפניהם כלפי מטה לפני השחקן שזכה בהן. אסור להסתכל בלקיחות ששוחקו בזמן המשחק, אבל מותר להסתכל בסיבוב האחרון ששוחק בלבד. בסוף המשחק מאחדים את הלקיחות של שני השחקנים שמשחקים כנגד הכרוז.
ספירת הנקודות
כדי לנצח, צריך הכרוז לקחת לכל הפחות 61 נקודות קלפים מתוך 120 הנקודות האפשריות. צריך לשים לב שנקודות קלפים שונות מנקודות משחק שעליהן התבצעה ההכרזה.
מכיוון שסקאט הוא משחק סכום אפס, הנקודות שהכרוז לא לקח, בהכרח נלקחו על ידי שני השחקנים האחרים, ולכן צריך לספור רק חבילה אחת. ערכי הקלפים הן כדלקמן: 7=אפס, 8=אפס, 9=אפס, נסיך=2 נקודות, מלכה=3 נקודות, מלך=4 נקודות, 10=10 נקודות, אס=11 נקודות. במיוחד נשים לב שהנסיכים שהם הקלפים הכי חזקים לא נותנים את הכי הרבה נקודות. כמו כן העשיריות והאסים מרכיבים את חלק הארי של הנקודות ולקיחת כמה שיותר אסים ועשיריות הכרחית לניצחון. מצד שני, שביעיות, שמיניות ותשיעיות לא נותנים נקודות קלפים כלל.
אם הכרוז מכריז הכרזה גבוהה ממה שהוא שיחק, הוא מפסיד, ובנוסף נוסף לו עוד מכפיל לחשבון. דבר כזה יכול לקרות למשל אם לכרוז היה רק נסיך יהלום, כלומר המכפלה שלו הייתה בלי 3 משחק 4. לאחר הניצחון מסתבר שבסקאט היה נסיך תלתן, מה שהופך את המשחק מבלי 3, לעם 1. המכפלה החדשה היא 2. אם הכרוז שיחק יהלום ובהכרזה הוא היה יכול להגיע עד 36 (יהלום=9 כפול 4), אז עתה מתברר שהוא יכול להגיע רק עד 18 (יהלום=9 כפול 2). כדי לצאת ממצב ביש זה, או סתם להגדיל את נקודות הניצחון, ישנם כמה בונוסים אפשריים:
אם ורק אם משחקים hand, אפשר להכריז שניידר, שוורץ או ouvert אחרי שלב ההכרזה. וכל הכרזה מוסיפה 1 למכפלה. כרוז שמכריז אחת מההכרזות הנ"ל ונכשל בהשגתה, מפסיד כפול ממה שהיה מרוויח אם היה מנצח – כולל תוספות המכפלות. שניידר שלילי לא נחשב פעמיים אם מפסידים, כלומר אם הכרוז הכריז שניידר ובסוף לקח 30 נקודות או פחות. כלומר שני השחקנים המגנים עשו לו שניידר, אז רק השניידר וההכרזה שלו נחשבים כנגדו.
חלק מהשחקנים החובבנים נותנים להכריז כל קומבינציה אפשרית של hand, שניידר, שוורץ ו־ouvert. בחוקים הרשמיים זה לא ניתן. ניתן להכריז שניידר רק אם מכריזים hand, והכרזת שוורץ בהכרח מרמזת על הכרזת שניידר. ניתן להכריז ouvert רק אם ניתן להשיג שוורץ. בכל מקרה, שניידר ושוורץ שלא הוכרזו הם כשירים בין אם הוכרז hand ובין אם לאו.
חלק מהשחקנים החובבנים מרשים להכריז contra לפני הסיבוב הראשון אם הם מאמינים שהכרוז לא יצליח לנצח. הכרזה זו מכפילה את הנקודות אם צדקו. הכרוז בתגובה יכול להכריז Recontra, דבר שיכפיל שוב את הנקודות אם הוא מאמין שהוא בכל זאת ינצח. דבר זה אינו אפשרי בחוקים הרשמיים.
משחקים מיוחדים
קיימים גם המשחקים המיוחדים הבאים:
ניקוד
נקודות משחק (בניגוד לנקודות קלפים) ניתנות או נגרעות מהכרוז.
אם תוצאת המשחק הגיעה או עברה את ההכרזה המקורית, הכרוז זוכה במשחק, ואז הכרוז זוכה במספר הנקודות שהמשחק היה יכול להגיע אליו במקסימום, לפי הקלפים שהיו לו בהתחלה כולל הסקאט, וזה באופן בלתי תלוי בהכרזה המקסימלית שאליה הוא היה יכול להגיע בלי הסקאט.
אחרת, אם הכרוז אינו מגיע לתוצאה הדרושה לפי ההכרזה הוא מפסיד, ונגרעות ממנו כפליים נקודות.
במשחקי ליגה נוסף סכום קבוע (50 נקודות) לכל משחק שמנוצח כדי להוריד את גורם המזל ולהדגיש את היכולת של השחקנים. במצב כזה, השחקנים הרבה יותר זהירים בהימור על לקיחת הסיבוב. משחק שהופסד על ידי הכרוז מקבל עונש של עוד 50 נקודות נוסף להפסד הכפול של סכום המשחק. במצב של הפסד, שני השחקנים המגינים מקבלים כל אחד 40 נקודות.
אזורי סלובניה
סלובניה מחולקת ל-212 מועצות (občina) כאשר 12 מהם בעלי מעמד "מועצה עירונית". מספר המועצות גדל בהדרגה מ-62 שהיה במקור. השינוי האחרון בוצע בשנת 2011.
במספר מועצות בעלות אוכלוסייה משמעותית הונגרית או איטלקית קיימת שפה רשמית נוספת בנוסף לסלובנית. לצורכי סטטיסטיקה המדינה מחולקת ל-12 אזורים סטטיסטיים:
חלוקה היסטורית
מבחינה היסטורית סלובניה כוללת 4 דוכסויות של האימפריה האוסטרו-הונגרית: קרניולה, קרינתיה, שטיריה וליטורל.
מפגש ותיקי המלחמה בגטיסברג, 1913
מפגש ותיקי המלחמה בגטיסברג (שמו הרשמי: החגיגה ליובל החמישים לקרב גטיסברג) התקיים בימים 29 ביוני עד 4 ביולי 1913, לרגל מלאת חמישים שנים לקרב גטיסברג שניטש שם במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ואשר נחשב לנקודת מפנה במלחמה. לאירוע הוזמנו כל ותיקי המלחמה שזכו לשחרור בכבוד, והשתתפו בו 53,407 מהם מ-46 מתוך 48 מדינות ארצות הברית, לרבות כ-8,750 ותיקי צבא הקונפדרציה. היה זה הגדול במפגשים שנערכו במשך השנים בין ותיקי המלחמה, והוא הצטיין באווירת הפיוס ששררה בו.
משתתפי המפגש, שרובם היו בני 70 ויותר, השתכנו במחנה אוהלים ענק, שהוקם בקרבת אתר הקרב בפארק הצבאי הלאומי גטיסברג שבמדינת פנסילבניה.
רקע והכנות
בעשורים שלאחר המלחמה נערכו מספר מפגשי של ותיקי המלחמה באתר הקרב. ב-1895 הוקם במקום פארק צבאי לאומי.
הרעיון לערוך מפגש ותיקי מלחמה לרגל יובל החמישים לקרב הועלה כבר ב-1908 על ידי גנרל הנרי הוידקופר (Henry S. Huidekoper) מפילדלפיה, ממשתתפי הקרב. ב-1910 הקים בית המחוקקים של פנסילבניה את הוועדה ליובל החמישים לקרב גטיסברג והיא החלה באותה שנה בתכנון האירוע. ב-1912 הקציב הקונגרס לאירוע 150,000 דולר והורה למחלקת המלחמה להקים באתר מחנה אוהלים. הקונגרס לא קיבל את הצעת הוועדה של פנסילבניה להקים באתר אנדרטת שלום ולחנוך אותה במהלך המפגש. מ-1912 ועד 1913 נקבע וסומן על ידי הוועדה השטח למחנה האוהלים, שופצו הגדרות, האנדרטאות והמזכרות שניצבו בפארק, ובארות מים נחפרו למילוי צורכי המשתתפים במפגש. באפריל 1913 שלחה הוועדה בדואר הזמנות למפגש ל-40,000 ותיקי הקרב. 33 מדינות הקציבו לאירוע כספים בסך כולל 1.033 מיליון דולר, מהם 450,000 דולר שהוקצבו על ידי פנסילבניה.
מתקנים
מחלקת המלחמה הקימה מחנה אוהלים גדול ומתקני עזר לשיכון משתתפי המפגש. המחנה כלל גם את "האוהל הגדול", בשטח של 60 על 135 מטר, ובו 13,000 כיסאות. הוקמו גם אוהלים לשם שיכון כ-3,800 אנשי צבא, עובדים (לרבות טבחים) ונערי צופים שהובאו למקום כדי לתפעל את המחנה ואת האירועים השונים. במחנה הוצבו מתקני שירותים ואף בית דואר צבאי. רציף רכבת מיוחד נבנה בתחנה הסמוכה למחנה לנוחותם של ותיקי המלחמה שהגיעו למפגש. מחלקת הבריאות של מדינת פנסילבניה הקימה באתר מתקנים רפואיים כולל בית חולים שדה ופיקחה על איכות המים שסופקו לו. הצלב האדום האמריקני הקים ברחבי הפארק 14 תחנות עזרה ראשונה.
לקראת האירוע הוקם בגטיסברג מבנה לשם הצגת הציקלורמה של גטיסברג - ציור פנורמי של הסתערות פיקט במהלך הקרב, והוקרן בה סרט דרמה אילם שהופק אודות הקרב.
המפגש
מחנה האוהלים נפתח ב-29 ביוני, וכבר באותו יום הגיעו אליו 21,000 ותיקי המלחמה. ביום המחרת נחנך באתר הקרב הבסיס לאנדרטה המיועדת לבני וירג'יניה מצבא הקונפדרציה שהשתתפו בקרב.