cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפרים דוד
מחקריו
אפרים דוד עוסק במחקריו ביוון הקלאסית, בעיקר בספרטה ובאתונה, תוך התמקדות בהיסטוריה חברתית-כלכלית, היסטוריה של הרעיונות ושל המנטאליות, סמיוטיקה של התקשורת ואנתרופולוגיה.
ספרטה: היסטוריה חברתית־כלכלית והיסטוריה של הרעיונות
ספרו של דוד Sparta bewteen Empire and Revolution, 404-243 B.C. ("ספרטה בין אימפריה למהפכה, 404-243 לפנה"ס) הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו ועוסק בספרטה מימי גדולתה ועד שפל הידרדרותה. השאלה המרכזית אותה דוד ניסה לבדוק היא, איך קרה שמעצמה זו, שהצליחה להביס את האימפריה האתונאית, הגיעה לנקודת השפל בה איבדה את חוסנה האזרחי, את כוחה הצבאי ואת מעמדה הפוליטי. המחקר בחן את ספרטה בתקופה של למעלה מ-150 שנה, והתמקד בהיסטוריה חברתית־כלכלית, היסטוריה פוליטית והיסטוריה של הרעיונות. דוד בדק את מקומן של הבעיות החמורות שפקדו את ספרטה בתודעתם של בני הזמן, ובהם אינטלקטואלים מהשורה הראשונה כגון קסנופון, אפלטון ואריסטו.
בעקבות הדוקטורט צמחו גם מספר מאמרים:
ספרטה: חקר המנטאליות, הסמיוטיקה של התקשורת והאנתרופולוגיה
במשך השנים חל שינוי בגישתו של דוד לחקר ספרטה. מהתמקדות בהיסטוריה חברתית־כלכלית ובהיסטוריה של הרעיונות הוא פנה לכיוון ההיסטוריה של המנטאליות, הסמיוטיקה של התקשורת והאנתרופולוגיה. מעבר זה משתקף בכמה מאמרים: מאמרים אלה על הצחוק, השתיקה, הלבוש, העירום וסוגיות אחרות, שנכתבו בשנים שונות, בודקים כיצד אפיקי תקשורת שונים, בעיקר לא-וורבליים, נוצלו בידי המדינה לצורך ביסוס סטריאוטיפים של נחיתות, שנועדו לשמור על ההייררכיה החברתית הקיימת ועל עליונותם של הספרטנים אל מול ההלוטים ויסודות חברתיים אחרים או אל מול זרים. פיקוח המדינה על דפוסי ההתנהגות ועל אפיקי התקשורת של האזרחים במשך כל חייהם מבטא את היות ספרטה המדינה הטוטליטרית הראשונה בהיסטוריה (מלבד היותה שילוב של יסודות פרוטו-דמוקרטיים ואוליגרכיים מובהקים).
העיסוק בהיבטים השונים של תולדות ספרטה שצוינו לעיל הוביל גם לחקר האידיאליזציה של ספרטה ולבדיקה כיצד צמח המיתוס הפוליטי סביב המחוקק הספרטני ליקורגוס.
אתונה: תיאטרון ואוטופיה פוליטית
נוסף לספרטה עסק דוד גם בחקר יריבתה הגדולה, אתונה: החברה האתונאית, מוסדות המדינה, המנטאליות והתרבות של פוליס זו.
אתונה: הדמוקרטיה האתונאית
רוב מחקריו של דוד על אתונה הוקדשו למשטרה הפוליטי. עיקריהם מסוכמים בספרו "הדמוקרטיה הקלאסית: התהוותה, תפקודה, עקרונותיה ותלאותיה באתונה". הספר נועד לקוראים המתעניינים בהיסטוריה של הדמוקרטיה, בעיקר למורים ולסטודנטים במדעי הרוח והחברה. במבוא ובמדורים שונים הוא עורך השוואה בין הדמוקרטיה הקלאסית לדמוקרטיה המודרנית. הדמוקרטיה האתונאית נתפסת בספר לא כמופת לחיקוי או כמושא לגינוי, אלא כנושא מרתק למחקר היסטורי וכדוגמה לחשיבותו של דו-שיח בין הווה לעבר. הספר גם מסכם תוצאות של מספר מחקרים של דוד, בין היתר מאמרים בנושא אידאולוגיה, תעמולה פוליטית ומהפכות באתונה. להלן כמה דוגמאות:
בהמשך למאמר זה כתב דוד סדרת מאמרים על המהפכות האוליגרכיות באתונה ועל מהפכות בפולייס אחרות בעולם היווני, בעיקר בארגוס וברודוס, תוך התמקדות בשיטות התעמולה הפוליטית שהופעלו על ידי מנהיגי הסיעות היריבות. גם מסקנותיהם של רבים ממאמרים אלה באות לידי ביטוי בספר על הדמוקרטיה הקלאסית.
אלי אביקזר
אלי אביקזר (16 ביוני 1947 - 16 במאי 2004) היה מייסד שיטת קרב מגן ישראלי.
התבגרותו
נולד בקזבלנקה שבמרוקו ועלה לישראל בשנת 1963. בשנות נערותו בעיר נתניה היה מעורב בעבריינות נוער קלה ובמספר רב של אירועי אלימות רחוב.
החל להתאמן תחת אימי שדאור בשנת 1964, מייסדה של תורת קרב המגע והיה לתלמידו הבכיר. אביקזר נהג לומר כי אם שדאור לא היה לוקח אותו תחת חסותו ו"מוציא אותו מהרחוב" (כדבריו), היה הופך להיות עבריין.
רקע באמנויות לחימה
ב-1965 במקביל לאימוני קרב המגע החל להתאמן בג'ודו תחת גדי סקורניק ועמוס גרינשפן. מאוחר יותר התאמן גם באמנויות הלחימה קראטה וג'ו ג'וטסו. בשנת 1968 החל אביקזר ללמוד אייקידו, תחילה בישראל ומאוחר יותר בצרפת, שיטה אשר הפכה מרכזית בתפישתו.
בשנת 1971 הפך אביקזר להיות בעל החגורה השחורה הראשון אשר שדאור הסמיך בקרב מגע. זמן קצר לאחר מכן, זכה אביקזר בחגורה שחורה בג'ודו ובאייקידו.
כתלמידו הבכיר של שדאור תרם רבות לפיתוח תורת קרב המגע ועיצוב אופי השיטה מבחינה טכנית על פי הידע הנוסף שרכש באומנויות אלה.
שירות צבאי
תחת חסותו של שדאור, הדריך אביקזר בהתנדבות אימוני קרב מגע מיוחדים בכוחות הביטחון השונים, תוך דגש על פיתוח יכולות יד-ריקה מיוחדות בכוחות מיוחדים.
אביקזר תרם רבות לפיתוח המקצוע בצה"ל: הרחבת משמעותית של מעגל המתאמנים עד לכ-90,000 חיילים וחיילות, ארגון מערך ההדרכה והטמעת טכניקות הדרכה מקובלות וסטנדרטים מעולם הספורט. בנוסף ניכרה תרומתו בפיתוח הטכני של השיטה ובהתאמתה לנסיבות המשתנות של התפתחות הטרור בשנות ה-70.
בשנת 1987 פרש אביקזר משירות קבע.
דרכו עד לפיצול בין ק.מ.י ל"קרב מגע"
בשנת 1974 פרש אימי שדאור מפעילות אקטיבית והעביר לניהול אביקזר את המכון לקרב מגע בנתניה. ב-1978 נוסדה רשמית העמותה לקרב מגע. אביקזר נבחר להקים את הוועדות המקצועיות של העמותה ואת וועדת הדרגות, בהסתמך על כישוריו בקרב מגע וניסיונו כפעיל בהתאחדות הג'ודו.
הקמת ק.מ.י- קרב מגן ישראלי
בשנת 1989, בעקבות רצון להתפתח מעבר לקרב מגע, ייסד אביקזר את העמותה ל-ק.מ.י. - קרב מגן ישראלי, ופרש מהאגודה לקרב מגע. דחיפה נוספת לפיצול הייתה מחלוקת מקצועית- תפישת עולמו המקצועית של אביקזר אשר כללה תובנות ממקצועות לחימה נוספים (בעיקר מאייקידו) הביאה להתפתחות שיטה שונה במקצת מקרב המגע שהיה מקובל עד אותה עת.
אביקזר ביקש להדגיש את ערכי הציונות והקשר למדינת ישראל בעמותה הצעירה ולכן שילב בשמה את המילה "ישראלי" ואף בחר מדי אימון בצבעי דגל הלאום.
ב-1996 העניק שדאור תעודת "מייסד" וכן דרגת דאן 8 לאביקזר, מחווה שמטרתה לסמן שהפיצול בין השיטות התקבל ברוח טובה.
בשנת 1999 זכה אביקזר לכבוד והכרה בינלאומית מיוחדים, כאשר הוענקה לו דרגת דאן 10 מטעם ראשי השיטות באמנויות הלחימה השונות בארץ ובעולם, מהמוסדות לחינוך גופני בישראל ומתלמידיו הבכירים.
תפישת עולם מקצועית וערכית
אביקזר הדגיש את היעילות והפשטות בפיתוח שיטות הלחימה וההגנה העצמית שלו. הרעיון המרכזי אותו יישם היה שימוש במינימום תנועה וכח להשגת מקסימום תוצאה, או במילותיו אשר הפכו למוטו של ק.מ.י: "מינימום הגנה כנגד מקסימום התקפה". אביקזר הרבה לשלב בק.מ.י תובנות מאמנויות הלחימה הרכות כגון אייקידו, על מנת לצמצם את הצורך בשימוש בכח.
יותר מכל ראה אביקזר את עצמו כמחנך ומורה דרך. בתורתו הדגיש אביקזר מאוד את הריסון, ההימנעות מעימות אלים והשימוש בכח כמוצא אחרון. בנוסף, בהדרכתו הרבה להדגיש ערכים כגון אהבת האדם, אנושיות, וטוהר מידות בצד ציונות ואהבת הארץ.
בשנת 2004 נפטר אלי אביקזר מסרטן.
יהודה אביקזר, בנו וממשיך דרכו של אלי, קיבל ממנו בשנת 2004 דרגת דאן 5 בקרב מגע. לאחר פטירתו של אלי, בשנת 2005 השיק יהודה בנו את עמותת אל"י (אמנות לחימה ישראלית). ההקפדה באל"י הוא על מקצועיות בקרב מגע, תוך פיתוח תוכנית לימודים מקיפה ומפורטת הכוללת שינויים מרחיקי לכת ופיתוחים משמעותיים בתורת קרב המגע בהתבסס על מורשת אביו. שיטת מתן החגורות השתנתה ומגוון התרגילים והטכניקות התעצם והשתכלל.
אלברט סאמבי לוקונגה
אלברט-אמבויו סאמבי לוקונגה (בצרפתית: Albert-Mboyo Sambi Lokonga; נולד ב-22 באוקטובר 1999 בבריסל שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי, המשחק בעמדת הקשר בארסנל מהפרמייר ליג ובנבחרת בלגיה.
אנדרלכט
סאמבי גדל במחלקת הנוער של אנדרלכט מליגת העל הבלגית. ב-22 בדצמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על אופן במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת. ב-27 בספטמבר 2020 הבקיע סאמבי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בתיקו 1-1 נגד אופן במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת. בסך הכל ערך סאמבי 69 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים עבור המועדון בארבע עונות.
ארסנל
ב-19 ביולי 2021 חתם סאמבי בארסנל מהפרמייר ליג. ב-13 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–2 לברנטפורד.
קריירה בינלאומית
ב-2 בספטמבר 2021 ערך סאמבי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בניצחון 2–5 על נבחרת אסטוניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
תארים
ארסנל
תסקילוזאורוס
מאפיינים
זה היה יצור קטן באורך 2.5–4 מטרים והיה נראה כמו היפסילופודון, ובעבר אף היה חלק מסוג זה אך מיונים מאוחרים הכלילו אותו בסוג שונה. נמצאו 3 מינים שלו. יצורים אלה היו בעלי זנב ארוך, ראש קטן בעל מקור וכפות בעלות אצבעות קטנות. הוא היה אצן שנמלט מטורפים גדולים יותר.
מאובני היצור נמצאו באזור של אבני נחלים כך שייתכן שהוא חי בקרבת נחלים או לפחות מת בתוכם. הוא חי גם ביערות של מחטניים כמו טקסודיון, גינקו דו-אונתי, שרכים ובעלי פרחים. לצידו נמצאו הדינוזאורים האחרונים בעולם, כולל טריצרטופס וטירנוזאורוס.
דינוזאור זה תואר בשנת 1913 על ידי הפלאונטולוג צ'ארלס ו. גילמור.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע במשחק Jurassic Park: Operation Genesis.
ג'והור באהרו
ג'וֹהוֹר בַּאהְרוּ (במלאית: Johor Bahru, בכתב ג'אווי: جوهر بهرو, בסינית: 新山, בטמילית: ஜொஹோர் பாரு) היא בירת מדינת ג'והור במלזיה. העיר נמצאת בקצה הדרומי של חצי האי המלאי, על חוף מצר ג'והור המפריד בינה ובין סינגפור. בעיר מתגוררים 497,067 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה
ג'והור באהרו נוסדה ב-1855 על ידי הסולטאן טמנגונג (במלאית: Temenggung) תחת השם טנג'ונג פוטרי (במלאית: Tanjung Puteri) כדי לשמש מרכז שלטוני לסולטנות ג'והור. ב-1858 השם שונה לאיסקנדר פוטרי (במלאית: Iskandar Puteri). ב-1866 השם שונה שוב לשם הנוכחי, ג'והור באהרו.
בהמשך המאה ה-19 ג'והור באהרו החלה להתפתח ולהתרחב תחת שלטון הסולטאן אבו בכר. בסוף המאה הגיע לג'והור באהרו גל של מהגרים סינים שעזרו להתפתחותה. ההתפתחות והגדילה נמשכו עד מלחמת העולם השנייה.
ב-31 בינואר 1942 כוחות האימפריה היפנית כבשו את ג'והור באהרו במסגרת קרב מלאיה. הבריטים פוצצו את הגשר שקישר בין ג'והור באהרו ובין סינגפור בניסיון לעצור את התקדמות היפנים, אך היפנים הצליחו לצלוח את מצר ג'והור ולכבוש את סינגפור תוך זמן קצר. ג'והור באהרו שוחררה על ידי בעלות הברית ב-1945 כמו יתר חצי האי המלאי.
ב-1 בינואר 1994 ג'והור באהרו קיבלה מעמד רשמי של עיר.
כלכלה
כלכלת העיר מתבססת בעיקר על קשרי מסחר עם סינגפור הקרובה. תיירים רבים באים מסינגפור לג'והור באהרו וגם אנשים מג'והור באהרו עובדים בסינגפור.
חינוך
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הטכנולוגית של מלזיה.
תחבורה
העיר מקושרת לסינגפור בשני גשרים: גשר ג'והור-סינגפור והקישור השני מלזיה-סינגפור.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי סנאי, הנמצא בעיירה סנאי במרחק של 35 קילומטרים צפון-מערבית למרכז ג'והור באהרו. הנמל מציע טיסות ליעדים בתוך מלזיה ולמספר יעדים נוספים במזרח אסיה.
שני (צבע)
שני הוא צבען אדום, ששימש בעולם העתיק לצביעת בדים.
השימוש בצבע
בכמה ממצוות התורה נדרשת תולעת השני, ביריעות המשכן, בבגדי כהונה, במצוות טהרת המצורע, ובהכנת אפר פרה אדומה, כמו כן חכמים דרשו מהפסוקים לקשור לשון של זהורית בראש שעיר המשתלח והיא רצועת צמר צבועה בשני, שהייתה מלבינה בדרך נס כסימן לכפרת החטאים.
כמו התכלת והארגמן (ואף יותר מהם) היה השָׁנִי אחד הצבעים הנפוצים לצביעת צמר, בספר בראשית, בלידת תמר אשת יהודה תאומים, הבן שהוציא את ידו ונקשר עליה חוט שני, נקרא זרח כזריחת צבע השני. רחב נדרשה על ידי המרגלים לקשור את "תקוות חוט השני" בחלון כסימן היכר.
אטימולוגיה
השמות במקרא "תולעת שָנִי", או "תולע" או "שְנִי תולעת", הפכו לשמות נרדפים לצבע עצמו. אך שני תולעת הכוונה לצמר הצבוע באדום מסוג 'תולע'(וצמר הצבוע אדום נקרא ארגמן) דעת האבן עזרא היא שהכוונה לבד המשי, אך שיטתו מוקשית מאוד שכן מפורש בתוספתא שבגדי כהונה היו מצמר ופשתים בלבד.
השָׁנִי נקרא גם כרמיל הפרשנים זיהו עם המילה הפרסית قِرْمِز (קִרְמִז) – מתולע. גם במקרא נקראו כך לובשי הבגד הצבוע אדום, -אַנְשֵׁי חַיִל מְתֻלָּעִים (נחום ב).
בלשון המשנה הצבע נקרא זהורית (לשון של זהורית).
יש הסבוריםשמשמעות השם שני, מהצורך לצבוע  פעם שניה על מנת שיהיה זוהר. וכן ביוונית נקרא 'דיבא פַן' שמשמעו צבוע פעמיים.
הגון
זיהויו כצבע אדום עולה בבירור מהפסוקים: אם יהי חטאיכם כשנים – כשלג ילבינו, אם יאדימו כתולע – כצמר יהיו. כחוט השני שפתותיך. אמנם לא סביר שהיה שווה לצבע הארגמן שהרי נמנים תמיד כשלשה צבעים "תכלת וארגמן ותולעת שני".
יש פרשנים שכתבו שצבעו צבע "אורנג'", במדרש מתואר צבע הארגמן כאדום לעומת תולעת השני שאינו לא אדום ולא ירוק וכך יש הסבורים שהצבע הוא נוטה לכתום, הרב יוסף קאפח מזהה את המילה 'כרמז' (כרמיל) המובאת בראשונים, עם צבע 'אדום דהה', שאינו עז. יוספוס פלביוס מתאר את הצבע כגוון האש. מרד"ק נראה שהצבע היה אדום, לעומת הארגמן שהיה אדום נוטה לסגול.
במחקר שערך זהר עמר הסתבר שבישול כנימות אלון השני מפיק תמיסה אדומה כדם, אולם כאשר הצבען מתקבע בסיבי הצמר מתקבל גוון כתום. בהשריה ממושכת ניתן לקבל גוון כמעט אדום.
מקור הצבע
השם 'תולעת שני' מורה כי הצבע הופק ממין שרץ, בדומה לתכלת שהופקה מחילזון.
מפירוש הרמב"ם נראה שלא נעשה מיצור חי, אלא מגרגירי פרי אדום, בחלקיקי הצבען נראים כעין נקודות כמראה תולעים, ולכן נקרא תולע. כעין זה כתב רש"י "תולע: צבע שצובעים בו אדום, גרעינים הם, ויש תולעים בכל אחד ואחד" רבינו בחייכותב שנעשה מגרגרים שהתולעת בתוכם ולא מגופה. התפארת ישראל טוען שלא מסתבר שצבעו בגדי כהונה בדבר שאסור באכילה (תולעת - שרץ) אך מביא גם פירוש שנעשה הצבע מביצי תולעים שנמצאים בעלים של עץ הנקרא שְטֶכפַּלמֶה (שטאכלפלמע).
מחקרים
פרופ' זהר עמר שערך מחקר היסטורי ומעשי מקיף הוכיח שהיו בעת העתיקה כמה מיני חרקים מהם הפיקו צבע. המקורות הקלאסים והערבים מתייחסים בעיקר לכנימה הארמנית או כנימת האלון האירופית שממנה הפיקו את הצבע, והיא מצויה בעצי אלון באזור אגן הים התיכון כמו דרום צרפת וספרד. אולם עמר איתר בישראל מין אחר של כנימה בשם כרמיל מצוי (Kermes echinatus) הגדל על אלון מצוי בחבל ההררי של ארץ ישראל וממנה הפיק צבע איכותי. למחקר זה הקדיש מונוגרפיה נרחבת.
מריגוט (דומיניקה)
מריגוט (באנגלית: Marigot) הוא היישוב הגדול ביותר במחוז סנט אנדרו שבצפון-מזרח דומיניקה. בעיירה קיימת פעילות נרחבת של ענף הדיג ופועל בה אחד משני נמלי התעופה של האי. מריגוט היא מקום הולדתו של ראש ממשלת דומיניקה הרביעי, אדיסון ג'יימס.
אנפה ארגמנית
אנפה ארגמנית (שם מדעי: Ardea purpurea) היא מין של אנפה גדולה החיה בביצות באירופה, אסיה ואפריקה ולה צבעים בגווני אדום וסגול.
מאפיינים
אורך האנפה הארגמנית 78-97 ס"מ, מוטת כנפיה 120-152 ס"מ ומשקלה 0.5-1.35 ק"ג. היא בעלת צבעים כחולים סגולים על גופה עם צוואר אדמוני, לחיים לבנות וקצה הפנים כולל העיניים צהובים. המקור ארוך וצהוב והמצח אפור. לאורך הצוואר והראש פס כחול אופקי. הרגליים גבוהות וצהובות. לאנפה כנפיים גדולות והיא מעופפת כדי לברוח מטורפים או לנדוד, אך רוב הזמן היא מהלכת במים או ביבשה. היא מזכירה מאוד במראה את האנפה האפורה אך קטנה יותר וכן כהה ודלילת נוצות יותר.
האנפה היא אוכלת בשר הניזונה מחרקים, דגים, צפרדעים, סרטנים, זוחלים ומכרסמים במים או על היבשה והיא תוקפת באמצעות מקורה הגדול והמחודד, בדרך כלל מהמארב. לעיתים מתמקמת ליד עופות ביצה אחרים כמו אנפת גוליית וחסידות שונות. היא מצויה בביצות, מקווי מים עומדים, גדות נהר ואף בחופים שונים ואיים מרוחקים. האנפות החיות באירופה נודדות בחורף דרומה לעבר אפריקה.
אנפות אלה מקננות לעיתים קרובות ב"מושבות קינון" בעלות קינים רבים וסמוכים. מעדיפות קינון בסבך של צמחים דגניים גבוהים כמו הגומא והסוף. הנקבה מטילה 4-5 ביצים, אך לעיתים קרובות לא כל הגוזלים מגיעים לבגרות עקב המתת החלשים על ידי החזקים.
אוסטרקון
אוֹסְטְרָקוֹן (מיוונית: ὄστρακον) הוא שבר של כלי חרס שנמצאה עליו כתובת כלשהי.
בארכאולוגיה מכנים כך שברים של לוחות וכלי חרס שעליהם נהגו לכתוב ולצייר בימי קדם. הכתיבה נעשתה על ידי חריתה או בדיו. כתבו עליהם רשימות שונות, תעודות ומסמכים ואף מכתבים אישיים.
בארץ ישראל נמצאו אוסטרקונים רבים הכתובים בעברית מקראית. אוסטרקונים מפורסמים שנמצאו בארץ הם: חרסי שומרון מהמאה ה-8 לפנה"ס, מכתבי ערד וחרסי לכיש מהמאה ה-6 לפנה"ס. שברי חרס כאלו שימשו להפלת הגורלות במצדה, למשל.
ב-2008 התגלה אוסטרקון בן חמש שורות במבצר האלה שבעמק האלה, ובו מופיעות המילים: שופט ומלך, בכתב הנראה כאחד הקדומים שנתגלו עד כה.
ביוון העתיקה אוסטרקון שימש גם כפתק הצבעה בבחירות.
תרדמה
בבעלי חיים יש שלושה סוגים עיקריים של תרדמה: תרדמת קיץ, כמו אצל טריטון הפסים; "תרדמה אנאירובית" במצב של אנוקסיה, לדוגמה אצל דגי זהב וצבים; או תרדמת חורף כמו אצל חלק מהדובים. במצב תרדמה, חילוף החומרים מופחת פי חמישה עד מאה מהמצב הרגיל, ובזכותה בעלי חיים יכולים להאריך את משך חייהם, בעזרת שהייה של חודשים או אפילו שנים במצב זה.
בצמחים הזרע הוא שלב רדום במחזור החיים של הפרט, שמשמש אמצעי לעבור קיץ יבש או חורף קפוא. לצמחים שלל מנגנונים מורכבים לחישת תנאי הסביבה בעודם זרעים לצורך תזמון מיטבי של הנביטה.
סוג נוסף של תרדמה הוא מצב של נבגים אצל חלק מהחיידקים. תא החיידק הופך לגרעין DNA מוגן היטב ולא מתפקד כתא עד שחוזרים תנאי הסביבה למתאימים.
The Best of Porter Wagoner & Dolly Parton
The Best of Porter Wagoner & Dolly Parton (בעברית: המיטב של פורטר ווגונר & דולי פרטון) הוא אלבום אוסף של זמרי הקאנטרי פורטר ווגונר ודולי פרטון. הוא יצא לאור ב-19 באוקטובר 1971 על ידי RCA ויקטור. האלבום מכיל אוסף של שירים מתוך האלבומים המשותפים של השניים.
בנוסף לכך, האלבום כלל שיר חדש בשם "Better Move It on Home" שהיה מועמד לפרס גראמי.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-7 במצעד אלבומי הקאנטרי. השיר "Better Move It on Home" אשר יצא לאור כסינגל מתוך האלבום בינואר אותה שנה הגיע למקום השביעי במצעד שירי הקאנטרי האמריקאי ולמקום השמיני באותו מצעד רק בקנדה. הוא זכה להצלחה נוספת כאשר הועמד לפרס גראמי.
ביקורת
הסינגל "Better Move It on Home" היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הטוב ביותר בשיר קאנטרי בדואט או קבוצה".
אופוסום זנב-שיח
אופוסום זנב-שיח (שם מדעי: Glironia venusta) הוא סוג של אופוסום בינוני ונדיר שמצוי באמריקה הדרומית ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1912 על ידי הזואולוג האנגלי אולדפילד תומאס. הוא מסווג לעיתים בתת-משפחת האופוסומים הצמריריים (Caluromyinae) לצד הסוגים אופוסום צמרירי ואופוסום שחור-כתף, ולעיתים בתת-משפחה עצמאית (Glironiinae) על בסיס מאפיינים אנטומיים ייחודיים. משמעות השם המדעי שלו היא ״דמוי נמנמן חינני״. מכיוון שהמין נתפס לעיתים רחוקות בטבע, הידע אודותיו מועט.
אנטומיה ומראה
האופוסום זנב השיח הוא אופוסום קטן-בינוני; אורך ראשו וגופו 35–43 ס״מ, אורך זנבו 22-19.5 ס״מ ומשקלו עד 140 גרם. מבנה גופו דק וגמיש, ראשו פחוס ומקושת, וחרטומו מתחדד בקיצוניות. האוזניים צרות וגדולות בצורת אליפסה, האף גדול וריבועי ומוקף בזיפי מישוש ארוכים. העיניים בולטות וגדולות מאוד, ותופסות חלק ניכר משטח הפנים. הזנב ארוך, גמיש ובעל יכול לפיתה טובה; המין קיבל את שמו מהפרווה השעירה והסבוכה בזנב שמזדקרת לעיתים קרובות ונראית כשיח. הנקבה חסרת כיס.
לאופוסום זנב-שיח פרווה ארוכה ועבה (8-7 מ״מ), והמרקם שלה משתנה מקטיפתי לצמרירי באזורים שונים בגוף. צבעה הכללי נע בין חלודה לנחושת או קינמון, ולעיתים גם אוכרה, חום אפרורי ואפור כהה. המותניים, המפשעה, הבטן, החזה והגרון בצבע לבן מלוכלך או אפרפר חיוור. הראש בולט בסימוני הפנים המודגשים שלו: זוג פסים עבים בצבע שחור או שוקולד משתרעים משני צידי האף דרך העיניים עד לחלק האחורי של האוזניים, וביניהם יש פס לבן-קרמי דק יותר שמשתרע לאורך החרטום עד לעורף. הלחיים והסנטר צבועים גם הן בלבן-קרם ואילו האוזניים שחרחרות. האף בולט גם הוא בצבעו הורוד-אדמדם. כפות היד והרגל ובצבע ורוד, כתמתם או אפרפר. הזנב כאמור שעיר ועבה במיוחד (15-14 מ״מ), צבוע בחום קפה או בשחרחר, וקצהו לבן או כתמתם.
תפוצה
אופוסום זנב-שיח מצוי באזור אגן האמזונס באמריקה הדרומית; בשל מיעוט לכידות, בית הגידול הסבוך והנדירות יחסית של המין, טווח התפוצה המדויק אינו ברור עדיין. על בסיס 25 הדגימות שנתפסו עד כה, נראה שהוא נפוץ בצפון-מערב ברזיל, צפון בוליביה, מזרח פרו ודרום אקוודור; ייתכן שמצוי גם בדרום קולומביה. האופוסום הוא חיית יער מובהקת: בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי צפוף, לח ותת-הררי עד גובה של 500 מטר מעל פני הים, כשהוא שומר על מרחק של לפחות 3 קילומטר מהתיישבות אנושית.
אורח חיים
האופוסום חי בשטח מחיה קבוע, אך לא ידוע אם הוא טריטוריאלי. התקשורת בין האופוסומים נעשית בעיקר על ידי חוש הריח, אם כי חושי השמיעה והראייה שלהם מפותחים מאוד. האופוסום כיתר קרוביו אוכל-כל, וניזון בעיקר מחרקים, ביצים, זרעים, פירות ואולי גם שרף עצים. הטורפים שלו כוללים בעיקר נמרון מרגיי, נמרון מנוקד, אוצלוט, יגוארונדי, דורסי לילה ונחשים.
אין כמעט מידע על הרבייה ומחזור החיים של המין, וסביר להניח שהוא דומה בפרטים רבים לסוגים אחרים. האופוסומים מתרבים פעם אחת בשנה, ומחוץ לעונת הרבייה אין קשר בין הזכר לנקבה. הנקבה ממליטה מספר גורים לאחר היריון קצר, והם נתלים על אחד מ-5 הפטמות שלה. לאחר שהם גדלים קצת, הם רוכבים על גבה עד הגמילה. תוחלת החיים קצרה ככל הנראה ואינה עולה על שנתיים.
מצב
למרות הנדירות היחסית שלו, האופוסום זנב השיח מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל טווח התפוצה המשוער שגדול למדי, ובהתאם לכך סביר להניח שאוכלוסייתו גדולה. מיעוט התצפיות והלכידות של אופוסומים ממין זה מיוחסת חלקית לעובדה שהוא שוכן רוב הזמן על העצים. להוציא את ברזיל, מרבית האזור שבו האופוסום חי אינו מאוים כל כך מבירוא יערות, וברובו קשה לגישה עבור בני אדם. הפרעה אנושית מכל סוג היא ככל הנראה הגורם העיקרי שעלול לפגוע באיכות בית הגידול שלו. האופוסום נמצא במספר אזורים מוגנים, ונדרשים מחקרים נוספים כדי לקבוע טוב יותר את טווח התפוצה, האקולוגיה ומצב השימור.
כספיון הדג הקטן
כספיון הדג הקטן הוא ספר ילדים מאת פאול קור. הספר זכה להצלחה רבה והוביל לספרים נוספים בעקבותיו.
עלילה
כספיון, שהתרשם מאוד מגודלו העצום של הלווייתן, תהה לגבי בכיו. הלווייתן סיפר לו כי חרף גודלו, הוא בסך הכול לווייתן צעיר שאיבד את הוריו ומכאן הסיבה לבכיו. הודות לאחיו ובני-דודיו הרבים, הנראים כמוהו בדיוק, הלווייתן שב אל אביו ואמו.
הלווייתן וכספיון הפכו לחברים טובים והלווייתן אף הציל את חיי כספיון בספר נוסף בסדרה, "כספיון בסכנה" (הוא תקף כריש שרצה לטרוף את כספיון).
בספר נוסף בסדרה, "המסע הגדול של כספיון", הסתבר שאותו כריש הפך לצמחוני עקב המהלומה הקשה שספג מהלווייתן.
מדיות
הספר הומחז למחזמר לילדים בתיאטרון "נדנדה" בטכניקת התיאטרון השחור.
משפחתו של קור יזמה סרט הנפשה המבוסס על הספר, אשר הופק בשנת 2004 בביומו של נועם משולם על ידי אולפן פיצ'י פוי.
הניו יורק אובזרוור
הניו יורק אובזרוור (The New York Observer) היה שבועון, שיצא לדפוס בין השנים 1987 ל-2016, אז הפסיק לצאת לדפוס והפך לעיתון מקוון בלבד אובזרוור (Observer). העיתון מתמקד בתרבות, נדל"ן, תקשורת, פוליטיקה, ובתעשיות הבידור והפרסום.
העיתון יצא לאור לראשונה ב-22 בספטמבר 1987 בניו יורק ביוזמתו של בנקאי ההשקעות ארתור קרטר. ב-2006 נרכש העיתון על ידי ג'ארד קושנר שהיה אז בן 25. העיתון הופיע כברודשיט ואחר כך כטבלואיד בימי רביעי. מטה העיתון נמצא במנהטן.
בראשית דרכו, זכה העיתון לפרסום הודות לטור של "סקס והעיר הגדולה" של קנדיס בושנל, שעל בסיסו נכתבה סדרה הטלוויזיה סקס והעיר הגדולה.
את העיתון ערך גריידון קרטר לפני שערך את ואניטי פייר. אחריו ערכה את העיתון סוזן מוריסון. העורך הרביעי והמוכר ביותר של העיתון היה פיטר קפלן שעזב את העיתון ב-2009 בעקבות שינויים וקיצוצים שערך בעלי העיתון קושנר. עורכים נוספים של העיתון היו קייל פופ ואליזבת ספירס (2011–2012) וקן קרסון (2013–2017).
ב-2016 חדל העיתון להופיע בכתב והופיע באופן מקוון בלבד בשם אובזרוור ללא הקידומת "ניו יורק".
בין כותבי העיתון לאורך השנים נמנים ג'ו קונסון (1992–2010), דורי שפריר, הילטון קרמר , אנדרו סאריס, ריצ'ר ברוקיזר , רוס ברקן  (2013–2016), ג'ון היילפרן , רוברט גוטליב , ניקולס פון הופמן , אן רויפי  (1997–2002), טרי גאלווי , רון רוזנבאום , מייקל מ. תומאס , פיליפ וייס  וסטיב קורנקי.
Pandas
בתכנות מחשבים, pandas היא ספריית תוכנה שנכתבה עבור שפת התכנות פייתון ומיועדת לניתוח ועיבוד נתונים. בפרט, היא מציעה מבני נתונים ופעולות לעיבוד מבני נתונים נומריים וסדרות עתיות. pandas היא תוכנה חופשית ופורסמה תחת רישיון BSD. השם נגזר מן המונח "panel data", מונח מתחום האקונומטריקה המתייחס למערכי נתונים הכוללים תצפיות על פני מספר תקופות זמן ביחס לאותם פרטים.
פיצ'רים
הספרייה מאופיינת בביצועים אופטימליים, כאשר חלקים גדולים ממנה נכתבו ב- Cython או ב-C (שפות תכנות הנחשבות לבעלות יכולות ביצוע מהירות). בנוסף, הספרייה נבנתה על בסיס ספריית NumPy, אשר גם לה יכולות ביצועיות גבוהות.
DataFrames
השימוש העיקרי בספריה הוא ניתוח ועריכת נתונים, ובדגש על נתונים המסודרים בטבלאות, באמצעות האובייקט הייחודי לספרייה - DataFrame. באמצעות הספרייה ניתן לייבא נתונים מפורמטים שונים, למשל CSV, JSON, מסדי נתונים או שאילתות SQL ועוד, והפיכתם ל-DataFrame. בפורמט החדש, ניתן בקלות ובמהירות לבצע מניפולציות שונות על מערך הנתונים, כמו מיזוג, עיצוב מחדש, שליפה, ניקוי (הסרת נתונים שאינם רלוונטיים) ועוד. השימוש באובייקט זה הביא לכך שתכונות רבות לניתוחי נתונים, שמקורם בשפת התכנות R, הובאו לשפת פייתון.
היסטוריה
הספרייה פותחה על ידי וס מקיני, אשר החל לעבוד עליה בשנת 2008. בעודו מועסק בחברת ההשקעות AQR Capital, נדרש וס לכלי שיאפשר לו ניתוח נתונים פיננסיים בעל יכולות ביצועיות גבוהות ובעל גמישות. בטרם עזב את חברת AQR, הצליח לשכנע את ההנהלה לשחרר את pandas לציבור הרחב, כספריית קוד פתוח.
דוגמאות לשימוש בספרייה יחד עם ספריית יצירת גרפים
גרף עקומות גרף עמודות
מיי גיבס
מיי גיבס (באנגלית: Cecilia May Gibbs; 17 בינואר 1877 – 27 בנובמבר 1969) הייתה סופרת אוסטרלית, התקבלה למסדר האימפריה הבריטית.
ביוגרפיה
מיי גיבס נולדה בקנט למשפחת אומנים. המשפחה תכננה לעבור לאוסטרליה. ביוני 1881 הם רכשו חווה בדרום אוסטרליה. בשנת 1885 הם עברו לאוסטרליה המערבית ובשנת 1887 התיישבו בפרת.
בין השנים 1890–1913, מיי גיבס נסעה מספר פעמים אנגליה להמשך הלימודים. היא התקבלה לעבודה כמאיירת ספרים ובשנת 1912 פרסמה את ספרה הראשון.
בשנת 1913 מיי גיבס חזרה לאוסטרליה והחלה את עבודתה כמאיירת בירחון לאופנה. היא הייתה מתגוררת בסידני. בשנת 1919 היא התחתנה עם סוכן מכירות שהכירה אותו בפרת.
בשנת 1918 מיי גיבס כתבה ספר "הרפתקאותיהם המופלאות של ספלולון וכרבולון" שתורגם למספר שפות כולל עברית.
מיי גיבס המשיכה את הקריירה בכתיבת ספרי ילידם וכמאיירית של ספרי ילדים.
היא נפטרה בשנת 1969.
סולת הכף
סולת הכף (שם מדעי: Morus capensis) היא מין עוף ימי גדול המצוי בדרומה של אפריקה לחופי האוקיינוס האטלנטי. מין זה ידוע כצולל טוב לשם תפיסת דגים אך מצוי בסכנה בטבע.
תיאור
סולה זו דומה לסולה צפונית במראה, למעט הזנב הלבן, והיא בעלת ראש וצוואר צהובים וגוף לבן עם שולי כנפיים וזנב שחורים ומקור אפור. העיניים מוקפות בשחור כחולות וקטנות אך חדות ראייה. המקור בעל תלמים שחורים ומחודד והצוואר מוארך מעט ובעל צורת ברבור. אורכה יכול להגיע ל-84-94 ס"מ, מוטת הכנפיים ל-171-185 ס"מ ומשקלה ל-2.6 ק"ג. הזכרים גדולים יותר מהנקבות וצבעיהם דומים. הגוזלים בוקעים מהביצים בספטמבר-אוקטובר ומשקלם בבקיעה כ-70 גרם. הם עירומים ועיוורים אך מתבגרים במהירות ותוך 3 שבועות מגיעים לשליש ממשקל הוריהם. בתחילה נוצותיהם שחורות ובהמשך מקבלות את דפוס הצבעים של הבוגרים.
אקולוגיה
הסולות דואות מצוינות בעלות כנפיים חזקות, המעופפות מעל הים בחיפוש אחר דגים. כשהן מאתרות אותם הן אוספות את כנפיהן וצוללות לים במהירות רבה, כחץ, עם המקור כלפי מטה. לאחר הצייד הן נחות על המים ומעכלות את המזון לפני חזרתן לחוף.
סולות הכף חיות בזוגות במשך כמה עונות. בכל הטלה יש רק ביצה אחת, בצבע כחלחל. הן מקננות במושבות גדולות באיים מרוחקים בחופו המזרחי של האוקיינוס האטלנטי, ליד דרום אפריקה ונמיביה, בין השאר על האי מלגס, שם חיה האוכלוסייה הגדולה ביותר, בת 140,000 סולות. רוב הסולות (88%) חיות לחופי דרום אפריקה.
ברעשית
ברעשית (בערבית: برعشيت) היא עיירה הממוקמת בנפת בינת ג'בייל, במחוז נבטייה שבדרום לבנון, כ-3.5 קילומטרים מדרום־מזרח לתבנין, וכ-80 קילומטרים מעיר הבירה ביירות. הכפר שוכן בגובה של 710 מטרים מעל פני הים. בעיירה מתגוררת אוכלוסייה מעורבת של שיעים ונוצרים.
ברעשית שוכנת ברמת תבנין, אזור הידוע בערבית גם בשם ג'בל עאמל, ומהווה מרכז דמוגרפי של השיעים בדרום לבנון.
העת העתיקה
ברעשית מזוהה עם היישוב ברשתה, המוזכר ב"ברייתא של תחומי ארץ-ישראל" כחלק מהגבול הצפוני ביותר של ההתיישבות היהודית לאחר שיבת ציון ("כל שהחזיקו עולי בבל"). לדעת החוקרים, טקסט זה נכתב במאה השנייה לספירה, כשש מאות שנים לאחר שיבת ציון, אך בכל זאת מייצג מציאות קדומה מזמן כתיבתו, שזמנה ככל הנראה תקופת החשמונאים או ימי הורדוס (מאות שנייה או ראשונה לפנה"ס). היישוב נזכר גם בכתובת רחוב, המתוארכת למאה השלישית לספירה.
התקופה העות'מאנית
ברעשית נזכרת במרשם המס העות'מאני של שנת 1596, שם היא מופיעה כחלק מהנפה (נאחיה) של תבנין במחוז (ליוה) של צפת, ונמנתה בה אוכלוסייה של 45 משקי בית ו-7 רווקים, כולם מוסלמים. תושבי הכפר שילמו מיסים על מוצרים חקלאיים, כגון חיטה, שעורה, עצי זית, עצי פרי, עיזים וכוורות, בנוסף ל"הכנסות מזדמנות" לצד סכום קבוע; סה"כ 13,370 אקצ'ה.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר ביישוב בשנת 1875, ומצא "בריכה, חצובה בסלע בחלקה ובחלקה בנויה, אל נכון עתיקה". הוא כתב כי מתגוררים במקום 400 מתואלים (מוסלמים שיעים) ו-60 נוצרים מהזרם היווני-אורתודוקסי.
בשנת 1881, החוקרים הבריטיים קלוד קונדר והוריישו קיצ'נר סקרו חלקים מדרום לבנון, והזכירו עשרה כפרים באזור בלאד בשארה, בהם ברעשית. הם תיארו את המקום כ"כפר גדול, המכיל כ-500 מתואלים ו-200 נוצרים. הוא ממוקם על צלע גבעה, ומוקף בתאנים, זיתים וגידולים נוספים. בכפר יש מעיין פורה ובורות מים אחדים".
המנדט הצרפתי
החל משנת 1922, ברעשית כלולה בנפת בינת ג'בייל, שהוקמה במתכונתה הנוכחית על ידי רשויות המנדט הצרפתי.
מלחמת לבנון הראשונה
בעקבות מלחמת לבנון הראשונה, ברעשית נכללה ברצועת הביטחון, ועמדה של צבא דרום לבנון (צד"ל) הוקמה בקרבת מקום. המקום נעשה לזירת תקריות ביטחוניות חוזרות ונשנות.
ב-1987 נהרג חייל אירי ששירת ביוניפי"ל מירי טנקים של צה"ל ליד ברעשית. שלושה חיילים אירים נוספים נהרגו ב-1989 ממוקש בדרך לעמדה של יוניפי"ל בסמוך לברעשית.
ב-1990 נהרג טרוריסט, פעיל של אמל, בהתנגשות עם צד"ל. ב-23 באוגוסט 1991 נהרגו שני לוחמי צד"ל על ידי פעילים של אמל. צה"ל הגיב למחרת בהפגזה, ואזרח אחד נהרג.
העיירה נפגעה באופן משמעותי במהלך מבצע דין וחשבון בשנת 1993.
באפריל 1996 נהרגו שני נערים מפגיעת מטען צד שהוסתר בחומה ליד ברעשית, שלושה נוספים נפצעו. לאחר מכן, ארגון הטרור חזבאללה הגיב בירי מטח של 28 קטיושות לעבר קריית שמונה, ו-13 מתושבי העיר נפצעו. תקרית זו נחשבת לאחת העילות למבצע ענבי זעם שנערך בהמשך החודש.
המאה ה-21
בשנת 2009 נמנו בכפר 55 חברים בקהילת עליית מרים של הכנסייה המלכיתית.
איאן טרייסי
איאן טרייסי (באנגלית: Ian Tracey; נולד ב-26 ביוני 1964 באי ונקובר שבקולומביה הבריטית) הוא שחקן קנדי.
תאי גזע עובריים
תאי גזע עובריים הם התאים הראשונים של הבלסטוציסט אשר מהם מתמיינים כל תאי הגוף השונים במהלך ההתפתחות העוברית.
התפתחות עובר מתחילה כביצית מופרית (זיגוטה) ההופכת לתא טוטיפוטנטי (תא גזע שיכול להתפתח לכל תא בעובר ובשליה) יחיד. בשעות הראשונות, תא זה יתחלק לשני תאים טוטיפוטנטיים זהים. תוך כ-4 ימי התחלקות, התאים מתחילים לקבל התמחויות ובכך הופכים לתאי גזע פלוריפוטנטיים (תאי גזע שיכולים להתפתח לכל תא בגוף) שיכולים להפוך גם הם לסוגים רבים של תאים ולאחר התמחות נוספת הם הופכים לתאי גזע מולטיפונטניים שיכולים להפוך לכמה סוגי תאים ספציפיים בלבד. בשונה מתאי גזע אחרים, רק תא טוטיפוטנטי יכול ליצור רקמה חוץ גופית (כגון שליה) שהיא לא חלק מהעובר.
מחקרים
מחקר בתאי גזע עובריים נעשה על ידי שימוש בתרומת עוברים עודפים מהפריה חוץ-גופית, שהכוונה להשמיד אותם לאחר היריון מוצלח. בעת המחקר, נלקחים תאים מעוברים בני חמישה ימים, כך שבפועל עוברים אלו לא מתפתחים. על אף שממילא אין כוונה לאפשר לעוברים אלו להתפתח מעלה המחקר בתאי גזע שאלות של ביואתיקה ואתיקה רפואית הקשורות להגדרת היותו של עובר אדם חי.
מחקרים רבים ניסו לעמוד על טיבם של תאי הגזע העובריים ולהבין אילו תאים יעברו תהליך של התמיינות לתכונות הגוף השונות, ואילו תאים יישארו תאי גזע עם היכולת להתמיין לכל תא בגוף. נכון לשנת 2020, ההשערה המובילה היא שישנם חלבונים מסוימים הנקראים גורמי גדילה (באנגלית: Growth Factors) והם אלה שאחראיים על הבחירה בין תא שמתמיין לתא שנשאר תא גזע עוברי.
בשנת 2013 פורסם מחקר שבו פותחו כדוריות מיניאטוריות המצופות בגורם גדילה שנקרא Wnt. הכדוריות מוקמו בסביבה של תאי גזע של עכברים. במחקר נמצא כי שהמיקום הספציפי של גורם הגדילה ביחס לתא הגזע הוא שהשפיע על הבחירה האם התא יתמיין או לא. תא שהיה מצוי בסמיכות לגורם הגדילה שמר על האפיון "הגזעי" של התא ונותר כפי שהוא, ואילו תא שהיה רחוק מגורם הגדילה התחיל להתמיין.
יחס היהדות
על פי המקרא והתלמוד, המעמד האנושי נרכש בהדרגה במהלך התפתחות העובר, ולא ברגע ההפריה. מהיבטים מסוימים, העובר יכול להיחשב לחלק מגופה של האם; ואין רשאים להסיר חלק זה על פי בחירה. ואולם, אם העובר מסכן את חיי האישה, או משפיע קשות על בריאותה (הגופנית והנפשית), הרי שיש לשקול ביצוע הפלה, משום שפיקוח נפש האם דוחה כל שיקול אחר. רק בלידה עצמה הופך מעמד העובר למעמד בן-אדם, שאינו נופל ממעמד האם. אשר לעובר שטרם הושתל – על פי היהדות, לחומר גנטי שמחוץ לרחם אין כל מעמד משפטי, שכן עד להשתרשות ברחם אין הוא נחשב אפילו כחלק מבן-אדם. יתר על כן, גם ברחם עצמו, העובר אינו זוכה למעמד של עובר אנוש "מגובש" אלא בתום 40 הימים הראשונים. מעמד העובר מחוץ לרחם מזכיר את זה של תאי-מין, זרע וביציות – אמנם אין לבזבזם לחינם, אך מותר להשתמש בהם לצרכים ריפויים. מכאן שעדיף להשתמש בעוברים מיותרים שנוצרו בעקבות טיפולי הפריה חוץ-גופית.
עובר שנוצר כתוצאה מהפריה חוץ-גופית מסוגל להתפתח לכדי אדם רק אם יושתל ברחם; מחוץ לרחם – אין לו כל אפשרות להתפתח לכדי אדם (לפחות בטכנולוגיות הקיימות כיום). אם זוג הורים מחליט שלא להשתיל חלק מן העוברים החוץ-גופיים, הרי שעוברים אלה הופכים לעוברי טרום-השתלה יתירים (supernumerary), ללא כל פוטנציאל להתפתח לכדי בני-אדם, ולפיכך אין מניעה להשתמש בהם למטרות סבירות, כגון יצירת תאי גזע.
העקרונות שתוארו לעיל מסכמים עמדות ספציפיות על מחקר רפואי בתאי גזע עובריים של אדם שפורסמו בדוח הוועדה המייעצת הלאומית לענייני ביו-אתיקה בארצות הברית (NBAC), שמחבריו הם הרב האורתודוקסי משה דוד טנדלר והרב הקונסרבטיבי אליוט דורף. השקפות על עוברים חוץ-גופיים נמצאות בכתביהם של מי שהיו הרב הראשי לישראל, הרב גורן, והרב הראשי של אנגליה, הלורד עמנואל יעקובוביץ.
מחקר רפואי בתאי גזע עובריים – שיקולים הלכתיים
ההלכה היהודית מבחינה בשישה שלבים בתהליך התפתחות האדם. ששת שלבי מעמד העובר הם:
בריאת האדם "בצלם אלוהים" מעניקה לחייו ערך אינסופי, ומגדירה את רציחתם כעבירה שעונשה חמור ביותר. אף שקדושת החיים המלאה מתחילה רק עם הלידה – השלב הרביעי לעיל, בכל זאת העובר נהנה מזכות לחיים כבר בשלב מוקדם בהתפתחותו העוברית, ואין לפגוע בזכות זו אלא בנסיבות חריגות.
ואולם מעמדו של עובר מהפריה חוץ-גופית בשלב טרום-ההשתלה (שלב I) שונה. הסיכוי הקלוש של עובר במבחנה להיוולד בר קיימא, משפיע על מעמדו ההלכתי. למשל, הצלת "חייו" של עובר במבחנה אינה דוחה שבת. מכאן נובע שהעובר שטרם-הושתל אינו נהנה מאותו מעמד שממנו נהנה העובר המושרש ברחם.
אף על פי כן, כל עוד לעובר המבחנה שטרם הושתל יש פוטנציאל השתלה ולידה, אין הבדל מהותי בין השמדתו לבין השחתת זרע. איסור ההשחתה נובע מהיותו פעולה מנוגדת או סיכול של מצוות "פרו ורבו", ובתנאים מסוימים הוא כולל איסור על סיכול פעולת הרבייה גם על ידי השמדת הביצית המופרית.
בתלמוד הוגדר עובר לפני השלמת צורת אנוש, דהיינו לפני היום ה-41 להפריה, כ"סתם מים". על אף שהגדרה זו נאמרה בהקשר של דיני טומאה וטהרה, דינים שפחות מעשיים בזמננו, בכל זאת פוסקי הלכה אחדים הבינו את המקור התלמודי הזה כמפחית את מעמדו של העובר בתקופה ראשונית זו. לדעתם האיסור על "השמדת חיי-אדם פוטנציאליים", איסור הקיים בשלבים הבאים של ההריון, אינו קיים במהלך השלב שלפני השלמת צורת אנוש.
פוסקים אחרים אינם מקבלים מסקנה זו, שכן בפועל, אפילו איסורי השבת נדחים לצורך הצלת עובר בן פחות מארבעים יום. פירוש הדבר, שגם לעובר לפני השלמת צורת אנוש יש מעמד אנושי מסוים, שלא כמו לעובר המבחנה לפני השרשתו ברחם.
מסקנות הלכתיות:
יחס הנצרות
הקתולים הרומיים והאורתודוקסים מאמינים שקיים רצף שתחילתו בהתעברות וסופו בבן-האנוש, וכי ההתפתחות נמשכת בכל שלבי החיים. רצף זה מעניק ערך של קדושה לכל שלבי ההתפתחות. את ההתנגדות הנחרצת ביותר לשימוש בעוברים לצורכי מחקר, גם אם הוא רפואי במהותו, מביעה הכנסייה הקתולית-רומית. באיגרת מיום 2 באוגוסט 2000, שעניינה תאי גזע עובריים ומעמד העובר, מציין האפיפיור כי על פי ההשקפה הקתולית, קיומו של האדם מתחיל ברגע ההפריה. העובר אפוא נחשב לאדם אינדיבידואלי, בעל זכות לחיים. על פי השקפה זו, יש להעניק לכל עובר הזדמנות להתפתח לכדי אדם בוגר. העובר המוקדם הוא אדם לכל דבר, ושימת קץ מכוונת לחייו לא תעלה על הדעת – גם אם תכליתה רפואית. הפריות חוץ-גופיות, אשר בדרך-כלל מסתיימות בעוברים "עודפים" –הנוצרים מלכתחילה במספר גדול מכפי שיתפתח בפועל לכדי בני-אדם – נחשבות לדידה של הכנסייה הקתולית כפסולות. פירוש הדבר, יצירת המקור של עוברים לצורכי מחקר תאי גזע – אסור.
התאולוגיה הפרוטסטנטית היא פלורליסטית, ולכן אין סמכות אחת אליה ניתן להתייחס בנוגע לסוגיית המחקר הרפואי בתאי גזע עובריים. האתוס הפרוטסטנטי מכתיב כי שאלות מוסריות מוכרעות על ידי המצפון האינדיבידואלי. משמע, על פי ההשקפה הפרוטסטנטית, בסוגיה זו ייתכנו דעות נוצריות שונות, שכולן עולות בקנה אחד עם האמונה הנוצרית. ענפים מסוימים במסורת הפרוטסטנטית גורסים כי המעמד הרשמי של בן-אדם נרכש בהדרגה, ולכן ייתכן כי אינו קיים בעובר המוקדם.
בפרסומיהם האחרונים גורסים הסינודים של "הכנסיות הנוצריות המאוחדות" (General Synod of the United Church of Christ), כי על אף שהטרום-עובר האנושי ראוי לכבוד על שום הפוטנציאל שלו להתפתח לכדי בן-אדם – הרי שאין דינו כדין בן-אדם. מכאן, שיש לקדם את תהליך נטילת תאי גזע מעוברים מוקדמים, לרבות יצירת עוברים באמצעות העברת גרעין, ואף להפנות כספי ציבור למטרה זו, ובה בעת לפתוח את הנושא לדיון ציבורי ער, הנחשב לתהליך מהותי של האמונה הדתית. חוסר הבנה מצד הציבור יהיה בעוכריו של המדע. אין לקיים מחקר באמצעות מימון פרטי שלא במסגרת תחיקה ותקנות, ויש לוודא כי האחריות עליו תהיה במסגרת לאומית. יש לספק צידוק למטרות המחקר תוך הדגשת התועלת למדע ולרפואה והדאגה לצדק חברתי. הפרוטוקול המחקרי יבטא יחס של כבוד כלפי העובר. על פי השקפות פרוטסטנטיות אחרות, הסכנה שבזילות חייו של בן-האנוש החלש ביותר, קרי העובר, גדולה מכל תועלת אפשרית: במילים אחרות, מוטב להימנע או למצוא דרכים אחרות להשיג את המטרה.
דו"ח הוועדה המייעצת הלאומית לענייני ביו-אתיקה בארצות הברית National Bioethics Advisory Committee ,NBAC)), הפורש את העמדות הפרוטסטנטיות השונות, מתייחס גם אל השקפות קתוליות-רומיות בארצות הברית, כדוגמת השקפתה של התאולוגית מרגרט א. פרלי מאוניברסיטת ייל, אשר קוראת ל"חזרה לעמדה הקתולית בת מאות השנים, שלפיה זכאותו של העובר למעמד אישי מחייבת מידה מסוימת של התפתחות". בהתחשב בכך שהמדע יכול לתרום ל"תהליך מתמשך של הבחנה הנותר נאמן לערכים תאולוגיים ומוסריים", היא מוסיפה כי "ממחקרים אמבריולוגיים עולה שההפריה ('ההתעברות') היא כשלעצמה 'תהליך' ולא 'רגע', וכי במחקרים מסוג זה יש משום ביסוס לדעה, כי בשלביו הראשונים (לרבות שלב הבלסטוציסט, שבו מוצאים תאי גזע לצורכי מחקר), העובר אינו אינדיבידואל במידה המאפשרת נשיאת כובד המשקל המוסרי של היותו אדם". השקפות על השינוי בעובר והידיעה כי זיגוטה אחת יכולה להפיק תאומים אינן עולות בקנה אחד עם הענקת "אינדיבידואליות" לפני יצירת התכונה הראשונית. מכאן ש"לדידם של מספר הולך וגדל של תאולוגי מוסר קתוליים, העובר בשלביו המוקדמים (לפני התפתחות התכונה הראשונית או ההשרשה) אינו נחשב לישות אנושית אינדיבידואלית בעלת פוטנציאל אינהרנטי להתפתחות לכדי בן-אדם". על פי השקפה זו, אין פסול בשיבוט רפואי לצורכי השתלות אוטולוגיות מבוססות תאי-גזע, ובלבד שלא יהיה לצורכי רבייה.
ג'יימס טיפטרי ג'וניור
אליס ברדלי שלדון (באנגלית: Alice Bradley Sheldon; 24 באוגוסט 1915 – 19 במאי 1987) הייתה סופרת מדע בדיוני אמריקאית, קצינת מודיעין, ביסקסואלית, שכתבה בשם העט ג'יימס טיפטרי ג'וניור (James Tiptree Jr.). היא ידועה בכך שפירקה את החסמים בין כתיבה שנחשבת "זכרית" לזו שנחשבת "נקבית" – עד 1977 לא היה ידוע ברבים שטיפטרי היא אישה.
ביוגרפיה
ברדלי נולדה בשיקגו, להורים אינטלקטואלים – אביה, הרברט, היה עורך דין וחוקר טבע, ואמה, מרי, סופרת וכתבת מסעות. המשפחה טיילה ברחבי עולם, והמפגשים של ברדלי עם תרבויות אחרות תרמו רבות לכתיבתה.
ב-1934, בגיל 19, פגשה את ויליאם דייווי ("ביל"), ונישאה לו – לדבריה מתוך תחושה שזוהי מחויבותה כבת. הנישואים היו סוערים – אליס ביקשה יחסים שוויוניים, ואילו ביל הרגיש בתחרות מתמדת איתה. הזוג התגרש בשנת 1941. באותה תקופה, ברדלי עבדה כמעצבת גרפית, ציירת, ומבקרת אמנות עבור העיתון The Chicago Sun.
ב-1942 התגייסה לחיל האוויר של ארצות הברית, ועבדה בקבוצת צילום מודיעיני. היא הגיעה במהרה לדרגת רב-סרן, שנחשבה לדרגה גבוהה מאוד לאישה באותה תקופה. היא אמרה שבשירות הצבאי שלה היא "הרגישה בין נשים חופשיות לראשונה בחייה". ב-1945 נישאה לבעלה השני, הנטינגטון ד. שלדון ("טינג"). היא השתחררה מהצבא ב-1946, ובאותה שנה פורסם סיפורה הקצר הראשון במגזין The New Yorker, בשם "אליס ברדלי". ב-1952 הוזמנו אליס והנטינגטון להצטרף לשורות ה-CIA, והם עשו זאת, אך ב-1955 היא התפטרה וחזרה ללמוד באוניברסיטה.
היא סיימה תואר ראשון מאמריקן יוניברסיטי ב-1959, והמשיכה לדוקטורט בפסיכולוגיה ניסויית מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, אותו סיימה ב-1967. בתקופה זו החלה לשלוח למגזינים סיפורי מדע בדיוני בשם העט ג'יימס טיפטרי ג'וניור, כדי לשמר את שמה הטוב בעולם האקדמי.
קריירה באמנות
שלדון התחילה לאייר בגיל 9, וכבר אז תרמה לספר ילדים שחיברה אמה. למרות שגם בבגרותה המשיכה לאייר את ספריה של מרי, היא מכרה רק איור אחד במשך הקריירה שלה, למגזין הניו יורקר.
ב-1936 השתתפה בתערוכה קבוצתית במכון לאמנות בשיקגו, והמשיכה בלימודים פרטיים כדי לקדם את הקריירה שלה. פורטרט עצמי שלה בעירום התקבל לביאנלה של גלריית קורקורן לאמנות בוושינגטון הבירה, והוצג שם במשך שישה שבועות. למרות שהשגים אלו נחשבו בעיני הסביבה המקצועית למשמעותיים, שלדון עצמה זלזלה בהם ואמרה שהיא מעדיפה לשמור את עבודתה בבית.
שלדון הפסיקה לצייר ב-1941, כשמצאה את עצמה נזקקת למקור פרנסה כגרושה טריה, והתחילה לעבוד כמבקרת אמנות ב-Chicago Sun.
קריירה במדע בדיוני
בין עיסוקיה האחרים ועבודתה באקדמיה, שלדון התחילה לכתוב סיפורי מדע בדיוני, והחל מ-1967, בשם העט ג'יימס טיפטרי ג'וניור. מקור השם היה צנצנת מרמלדה. היא החליטה לכתוב תחת זהות גברית מכיוון שהייתה בטוחה שתמשוך כך פחות תשומת לב שלילית. הסיפור הראשון שפרסמה היה "הולדתו של סוכן", שיצא במהדורת מרץ 1968 של "אנלוג מדע עובדתי ובדיוני" בעריכת ג'ון ו. קמבל. שלושה סיפורים נוספים פורסמו באותה שנה בכתבי עת אחרים למדע בדיוני.
שם העט החזיק מעמד עד שנות השבעים המאוחרות. למרות שהיה ידוע שזהו שם עט, הסברה הרווחת הייתה שהפסבדונים נחוץ כדי להגן על זהותו של קצין מודיעין. ההנחה בכל זאת הייתה בדרך כלל שמדובר בגבר.
"טיפטרי" מעולם לא הופיעה בציבור, אך ניהלה התכתבויות עם אוהדים וסופרי מדע בדיוני אחרים. היא הייתה פתוחה לגבי כמעט כל נושא חוץ מאשר מגדרה. את רוב הפרטים שהיו ידועים עליה – הדוקטורט, הרקע המודיעיני – טיפטרי סיפרה בעצמה. וכך, ב-1976 כשאמה מרי נפטרה, טיפטרי כתב ש"אמו" מתה, ואף היא הייתה סופרת. וכך אוהדים מסורים הצליחו למצוא את מודעת הפטירה שלה, וזהותה של שלדון נחשפה.
הדבר גרר מבוכה בקרב קהילת המדע הבדיוני, שכן סופרים רבים – דוגמת רוברט סילברברג והרלן אליסון – שכתבו הקדמות לסיפוריה והתייחסו אליה בביקורות, התעקשו במשך שנים שמדובר בגבר.
רק לאחר החשיפה, פרסמה שלדון את הספר הראשון שלה, Up the Walls of the World (1978), שהיה רומן באורך מלא. לפני כן התמקדה והייתה מוכרת ככותבת סיפורים קצרים.
זהות מגדרית ומינית
למרות ששלדון עצמה לא תייגה את עצמה על פי זהויות (שמקובלות יותר היום והיו פחות מוכרות בתקופתה) על פי כתביה, התנהלותה, ועדותה על עצמה, גם הזהות המינית וגם הזהות המגדרית שלה היו לא-בינאריים, ובנוסף הייתה שלדון פוליאמורית.
מתחילת נישואיה הראשונים, שלדון לא נהנתה מיחסי המין עם ביל, וכעבור זמן קצר החלה לנהל מערכות יחסים עם גברים מחוץ למסגרת הנישואים, ותוך שנה שני בני הזוג הגדירו את נישואיהם כפתוחים. גם בעלה השני, טינג, לא ריצה אותה מינית, והיא החליטה שהיא אוהבת אותו יותר כחבר מאשר מאהב. משיכותיה המיניות היו גורם משמעותי בחייה, ואף השפיעו רבות על כתיבתה. היא התייחסה פעמים רבות למשיכתה הגדולה – והעיקרית – לנשים, ואף כתבה לא פעם שחייה לעולם לא יהיו שלמים עד שלא תגשים את משיכתה זו, למשל "אני מחבבת גברים מסוימים מאוד, אך מהתחלה, עוד לפני שידעתי מה זה מה, תמיד היו אלה נערות ונשים שהדליקו אותי".
אך בה בעת היא תפשה לסביוּת כמשהו שאמניות בסביבתה היו מתנסות בו, אך לא כדרך חיים, ובכל מקרה, היא לא רצתה לוותר על יחסיה עם גברים. היא לא הכירה ביסקסואליות כזהות, והרגישה תקועה בין רצונותיה השונים. כשהתסכול היה גובר עליה, הייתה כותבת מסות נגד נשים, ומציבה גבריות כמצב האנושי הטבעי.
ההזדהות שלה עם גבריות והדחייה שלה של נשיות גם היו מרכזיים לזהותה האישית. זהותה המגדרית בתור אישה הייתה בעייתית בעיניה, ולא רק מהבחינה של המכובדות המפוקפקת לכאורה של כתיבת מדע בדיוני, אלא כי היא באמת ובתמים רצתה לחיות כגבר. היא התייחסה לכך ביומניה: "הו, אלהים, רחם עלי, ארורה נולדתי, אומרים שזה האגו שבי, אך אני יודעת שזה הגבר, כל מה שאני רוצה זה חיי גבר.... ארור, גופי הארור, הו, איך אוכל להימלט ממנו? אני משחקת אישה, איני יכולה לחיות או לנשום, אני לא יכולה לייצר, אני משתגעת, תודה לאל שיצר אלכוהול", וכן: "אני אינני אישה לעזאזל, אלהים הוא בזבזן מכיוון שלא יצרני גבר".
מין ביולוגי מוגדר כ"המאפיינים הפיזיולוגיים כגון גניטליה, כרומוזומי מין, בלוטות מין, הורמונים, ומבנה פנימי של אברי רבייה. בעת הלידה, משתמשים במאפיינים אלה כדי לייחס מין לוולד, כלומר, לזהות אינדיבידואלים כזכר או נקבה." המין המיוחס לאליס שלדון היה נקבה, אך המבע המגדרי שלה – בעיקר דרך כתיבתה – היה כזכר. מבע מגדרי משמעו "האופן בו אנשים מתקשרים החוצה את הזהות המגדרית שלהם, דרך התנהגות, לבוש, תספורת, קול, וצורות הבעה אחרות." התקה מגדרית והפיכת תפקידי מגדר היו תמות רווחות בכתיבתה.
כאשר אימצה את שם העט ג'יימס טיפטרי ג'וניור, נפתחה בפני שלדון האפשרות לכתוב דברים שלא יכלה לכתוב כאישה, ולא רק בסיפוריה עצמם, אלא בתור הפרסונה השלמה שפיתחה בשם טיפטרי.
תמות
שלדון הייתה סופרת אקלקטית, שכתבה בז'אנרים וסגנונות מגוונים. היא אהבה לערבב את הצד ה"קשה" של מדע בדיוני טכנולוגי עם הצד ה"רך" הסוציולוגי, יחד עם ניסויים סגנוניים של תנועת הגל החדש במדע הבדיוני.
הסיפור הראשון שלה שזכה לתהודה היה סיפורה הקצר ביותר, "הטיסה האחרונה של ד"ר אין", ב-1969. הסיפור הוא פורטרט אוהד של מדען שמרוב דאגתו להרס האקולוגי של כדור הארץ, מכחיד את האנושות.
עוד תמה מרכזית בכתיבתה היא המתח בין רצון חופשי לדטרמיניזם ביולוגי, או בין ההגיון לתאווה מינית. "Love Is the Plan the Plan Is Death", אחד מסיפורי המדע הבדיוני הנדירים בהם אין כלל דמויות אנושיות, מתאר את הרציונליזציות הרומנטיות של יצור זר לגבי האינסטינקטים הברוטליים אשר מניעים את מחזור החיים שלו. "The Screwfly Solution" מרמז כי גם בני אנוש מתרצים באופן דומה את מגפת האלימות המינית הרצחנית שלהם. סקס, בסיפורי טיפטרי, הוא נושא גלוי, שלפעמים מקבל טיפול משעשע, אך לעיתים קרובות יותר, מוצג ככוח מאיים.
לפני שזהותה של שלדון התגלתה, טיפטרי היה מתואר כסופר "מאצ'ו" במיוחד, ובו זמנית כסופר מדע בדיוני פמיניסט (לפחות יחסית לגבר), במיוחד בשל הסיפור "הנשים שהגברים אינם רואים אותן", בו שתי נשים יוצאות למסע חיפוש אחר חייזרים כדי להימלט מהחברה תחת שליטה גברית הרווחת בכדור הארץ. אך העמדה של שלדון לגבי פוליטיקה מינית לא הייתה חד-משמעית, כפי שניתן לראות ב-"יוסטון, יוסטון, האם שומעת?", שם חברה של נשים משובטות נאלצת להתמודד עם שלושה אסטרונאוטים גברים הנוסעים בזמן.
תמת הפמיניזם חזרה על עצמה ברוב העבודות של שלדון. ב"הנשים שהגברים אינם רואים אותן" שלדון הציגה עמדות פמיניסטיות דרך דמות מרכזית גברית דווקא – המספר, דון פנטון, שופט את דמויות הנשים על פי מידת היופי שלהן בעיניו, ומתרגז כשהן לא "מתאימות לתפקידי מגדר נשיים סטריאוטיפיים". בנוסף, חוסר היכולת של פנטון להבין את מצוקתן של הנשים ואת תחושת הניכור של דמות האם, רות פרסונס, מדגישה את ההבדלים בין נשים וגברים בחברה. גם כותרת הסיפור מתייחסת לכך שנשים בחברה הן בלתי נראות.
מותה
שנותיה האחרונות של שלדון לא היו מאושרות, שכן טינג היה אז חולה, נכה ועיוור, ללא יכולת לטפל בעצמו, והיא נאלצה לטפל בו בעת שהיא עצמה סבלה מבעיות בריאותיות. ב-1976 כתבה שלדון מכתב לחברה בה הביעה את רצונה לסיים את חייה כשהיא עדיין מתפקדת. אך היא הרגישה שאין ביכלתה להשאיר את טינג ללא מי שידאג לו, שהדבר יהווה עונש מוות.
כעבור אחת עשרה שנים, ב-19 במאי 1987, ביצעה שלדון את מבוקשה. היא ירתה קודם בטינג, בשנתו, ואז הפנתה את האקדח אל עצמה. הם נמצאו ללא רוח חיים במיטתם, מחזיקים ידיים. בשנותיהם האחרונות הזוג הפך ליותר ויותר מבודד, ככל שבריאותם התדרדרה. בבוקר לפני שביצעה את המעשה, התקשרה שלדון לעורך דינה וסיפרה לו את תוכניתה. על פי כותבת הביוגרפיה שלה, ג'ולי פיליפס, מכתב ההתאבדות של שלדון נכתב שנים קודם לכן, ונשמר לעת הצורך.
פרס ג'יימס טיפטרי מוענק כל שנה לעבודת מדע בדיוני או פנטזיה אשר מרחיב את הבנתנו בתחום המגדר.
פרסים והכרה
שלדון צורפה להיכל התהילה של המדע הבדיוני ב-2012. היא גם זכתה במספר פרסים יוקרתיים עבור עבודתה:
אדגר יה
אדגר מיגל יה (בפורטוגזית: Edgar Miguel lé, נולד ב-1 במאי 1994 בביסאו שבגינאה ביסאו) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק כבלם או כמגן ימני בקבוצת איסטנבול בשאקשהיר.
קריירת מועדונים
יה נולד בביסאו, בירת גינאה ביסאו והיגר בצעירותו לפורטוגל, שם שיחק תחילה במערכת הנוער של הקבוצה הקטנה אוירס. ב-2008, כשהיה בן 14, הצטרף למחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון והוא שיחק שם במשך 4 שנים. בקיץ 2012, יחד עם חברו לקבוצה אגושטיניו קה, הצטרף לברצלונה אתלטיק הספרדית, קבוצת המילואים של ברצלונה, ששיחקה באותה תקופה בליגה השנייה. במהלך תקופתו בברצלונה סבל ממספר רב של פציעות שמנעו ממנו לשחק בתדירות גבוהה. את הופעת הבכורה במדי ברצלונה ב' ערך יה ב-8 בדצמבר 2012, בתיקו 1-1 עם אלצ'ה. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה ערך 19 הופעות בלבד בליגה השנייה.
ב-3 בדצמבר 2014 ערך את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במקומו של ג'רמי מתייה במשחק גביע המלך הספרדי מול וסקה. בסוף העונה זכתה ברצלונה בגביע ולכן התואר נרשם גם לזכותו. במהלך עונה זו, עונת 2014/2015, ערך יה 29 הופעות ליגה במדי ברצלונה ב', שהתקשתה מאוד וירדה לליגה השלישית בסוף העונה. ב-27 באוגוסט 2015 עזב את ברצלונה ב' וחתם על חוזה לשלוש שנים בוויאריאל ב', קבוצת המילואים של ויאריאל שמשחקת בליגה השלישית.
קריירת נבחרות
ב-2012 החל יה לשחק במדי נבחרת פורטוגל עד גיל 19 והוא זומן לסגלה לאליפות אירופה עד גיל 19, אך הוא נעדר מהטורניר בשל פציעה. בטורניר סיימה נבחרתו במקום השלישי בביתה ובזכות כך העפילה לאליפות העולם לנוער 2013, שנערך בטורקיה. יה השתתף עם הנבחרת בטורניר, שיחק בשלושה משחקים והבקיע שער בשמינית הגמר, בו הפסידה פורטוגל 3-2 ל והודחה מהטורניר. ב-2014 החל לשחק בנבחרת פורטוגל הצעירה.
דגל סלטה
דגל סלטה (בספרדית: Bandera de Salta) הוא דגלה של הפרובינציה הארגנטינאית סאלטה. עיצובו הוא רקע בצבע בורדו עם שני פסים שחורים אופקיים ובמרכזו, מוקף במעגל של כ23 כוכבים משושים עם חור עגול, מוטען סמל סאלטה: שמש מאי במרכזו של כוכב משושה לבן המשובץ באליפסה בצבע תכלת.
הדגל זכה למעמד רשמי על פי חוק בשנת 1996 לאחר שזכה בתחרות עיצוב.