cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אביגיל מייזליק
קורות חייה
במהלך חייה הוציאה אביגיל מייזליק ספרי בישול רבים, ספרי קריאה שחלקם מאגדים בתוכם את הסיפורים המתפרסמים באופן קבוע בעיתון משפחה וחלקם ספרים המיועדים לנוער ומבוגרים. כמו כן היא עובדת כמורה לקורס פרופשיונאל שף ומלמדת את אמנות הבישול באופן מקצועי.
שיתופי פעולה מסחריים
מייזליק הכינה חוברות מתכונים לחברת "תלמה" עבור המרגרינה "מחמאה", השתתפה בקמפיין עם "תנובה" להשקת קצפת פרווה חדשה, כתבה חוברת מתכונים במסגרת מבצע של "אסם", חוברת מתכונים לבירה קרלסברג, חוברת מתכונים לחברת "חסלט – עלי קטיף", מתכונים ליינות הגולן, חוברת מתכונים לשבועות בשם "טעמים של אושר" לרשת "אושר עד" (2015) ושיתופי פעולה אחרים עם חברות מזון ומשרדי פרסום שונים.
מייזליק גם מרצה בפני נשים בנושאי בישול, בריאות וחסידות.
להקת פיקוד הדרום
להקת פיקוד הדרום היא להקה צבאית ישראלית. בין שיריה הידועים ניתן למצוא את הלהיטים "לילה בדרום", "חיל רגלים", "ויסעו ויחנו", "אני מת", "בסיירת שקד", "להתראות" ,"שבחי מעוז", "אבשלום", "והיה ביום ההוא","בית חלומותי", "יונה עם עלה של זית", "לדרום", "מדרום תיפתח הטובה", "ארץ ישראל יפה", "מכת חשמל", "אלעד ירד אל הירדן", "לאילת" ו"וגמרנו".
בין חבריה של הלהקה לאורך השנים נמנים בין היתר יעקב בודו, אלברט כהן, ציפי שביט, אביבה אבידן, מתי כספי, נגה שלם-כהן, יונית שהם-אורון, גד אורון, דדי בן-עמי, רוני בראון, לירון נירגד, שמעון ברק, חנה לסלאו, דני גרנות, יובב כץ, יוריק בן-דוד, ציפי מור, ליליאן ברטו, נתן דטנר, ראובן ארז, רחלי חיים, חיה סמיר, רמה מסינגר, עינת ארליך, אייל בוחבוט, ירון כפכפי ועוד רבים.
תחילת הדרך
הלהקה הוקמה בסוף שנת 1951 על ידי אברהם צביון והבמאי יעקב מגבלות. להקה זו זכתה לכינוי "להקת הבולגרים" מאחר שרוב חבריה היו עולים חדשים מבולגריה כמו אלברט כהן האקורדיוניסט ומדלן רחמימוב. חברים נוספים בלהקה היו יעקב בודו, רפאל שחר, משה בכר, יוסף טויל, לילי ורסנו, ליאון גרשון, משה חורש, אהובה דקל, אליקים יאיר, שולמית לפיד, מלכה זילברברג, משה רוזנבלום, אביבה צוברי, ויהודה סגל (אקורדיון).
ההצגה השנייה הייתה "קריינית גלי צה"ל". מנהלה המוזיקלי ומלחינה של הלהקה היה מאיר נוי, ששנתיים קודם לכן היה האקורדיוניסט של להקת הצ'יזבטרון. נוי הביא שני שירים של הצ'יזבטרון לתוכנית "קריינית גלי צה"ל", "כושי כושי" ו"היי דרומה" שאת שניהם הלחין בעצמו למילים של חיים חפר.
שנה לאחר מכן (1953) העלתה הלהקה את התוכנית השלישית "בדרום אין כל חדש". אחד משירי התוכנית, "חיל רגלים", התפרסם מאוד באותה תקופה והיה הסולו הראשון שקיבל לשיר יעקב בודו, לצד שיר נוסף שהתפרסם, "שלושה חיילים", שניהם היו בלחניו של מאיר נוי.
הלהקה התפרקה בסוף 1954 כשעוד הספיקה להפיק באותה שנה את התוכנית "ארץ בלי בנות" ואת התוכנית "זהו הג'וב", שבה הופיע השיר "המנון להקת הדרום" שכתב חיים חפר. בתקופה זו של הלהקה נכללו גם השירים "מקומך ידידי בדרום", "השריונים" ועוד. לאורך כל חמש התוכניות הללו שימש מאיר נוי כמנהל המוזיקלי של הלהקה וגם כמלחין השירים.
שנות ה-60
מ-1954 לא פעלה הלהקה כלל, וחזרה לפעילות במתכונת של להקה גדולה רק בשנת 1968 לאחר שפעל בפיקוד צוות הווי פיקוד דרום. בשנת 1968 הקימו מחדש להקה גדולה בפיקוד שהפיקה את התוכנית "זמר בדרום", ובה בלטו הלהיטים "לילה בדרום", "והיה ביום ההוא", "עלומים", "אביב", "בימים שכאלה", "לך לעזה", "חלום ליל חורף", "חצי האי סיני", ו"הורה נגב". בין חברי ההרכב היו דני גרנות (ששר סולו את "לאהוב את החיים" ו"לך לעזה") אלכס טלמור (וולף), יעקב נוי, מתי כספי, בהירה שלום (כספי ושלום שרו דואט את "עלומים"), דדי בן-עמי והאקורדיוניסט ישראל רז. במאי התוכנית היה יובב כץ ומנהלה המוזיקלי היה אילן מוכיח. לתוכנית זו יצא תקליטה הראשון של הלהקה בשם זמר בדרום. חברי הלהקה הוותיקים ואלו שנשארו לתוכנית הבאה צולמו בחולות ראשון לציון עבור עטיפת התקליט, עם התלבושות והתפאורה, זמן רב לאחר שהתוכנית כבר ירדה מהפעילות בשטח. רוב חברי מחזור זה הגיעו מלהקות צבאיות אחרות כמו מתי כספי, גדי אורון ומיכל נדיבי מלהקת הנח"ל.
שנה לאחר מכן העלתה הלהקה את התוכנית "מסביב לסיבוב" בהדרכת בני נגרי, שממנה זכור הלהיט "שלך באהבה" (המוכר גם בשם "מרסל" - סולנית: רחל שטרקר). שירי התוכנית לא הוקלטו על-גבי תקליט אך כמה מהם הוקלטו על תקליטי שדרים ונשמרו ב"קול ישראל". שירים נוספים של התוכנית שהוקלטו ב"קול ישראל" היו: "בית חלומותיי"(סולנית-נגה שלם), "טהיטי" ו"גוליברה", לצד שירים שלא הוקלטו כמו "מוטל" ו"בלדה על הים".
שנות ה-70
תקופת הזוהר של הלהקה הגיעה בשנות ה-70. התוכנית "מעוז א'-א'" שהופקה ב-1970 הייתה המוצלחת ביותר של הלהקה. בין חברי ההרכב היו נגה שלם, מתי כספי, אורי קריב, ג'ק הירש, מנחם שרייבר, רבקה'לה דרורי, אלי והבה, גליה, נינה מש, עמנואל הולנדר, דני טימור, איציק וינשטיין, אבי ברנד, גדי אורון, נורית זאבי (פרי), יונית שוהם ויעקב נוי. השירים הבולטים של התוכנית היו "לאילת", "שלוש רגליים" "אני אצבוט לך", "אני מת", "להתראות" ו"בסיירת שקד". לתוכנית זו יצא תקליט שנקרא על שם התוכנית. הלהיט "אני אצבוט לך" זכה בתקליטון הכסף הראשון של העיתון "להיטון", אותו שר סולו גדי אורון. במחזור זה קרמה עור וגידים שלישיית "לא אכפת להם" (מתי כספי, גדי אורון ויעקב נוי), שנקראה במקור "שלושת השמנים", שביצעה את "אני מת" ו"שלוש רגליים". "לא אכפת להם" פעלה גם לאחר השחרור והוציאה אריך נגן שלם. במאי התוכנית היה אברהם דוד ועל הצד המוזיקלי היה אחראי רפי בן-משה, שעבד קודם לכן עם להקת גייסות השריון. על הצד התנועתי היה אחראי יענקלה קלוסקי, שגרם לחברי הלהקות האחרות לקנא בלהקה הצעירה שתוך זמן קצר זכתה להצלחה אמנותית גדולה, כולל זכייה בפרס כינור דוד. בתוכנית זו הלהקה יצרה לעצמה קו מוזיקלי מסוים שהפך מזוהה איתה לאורך השנים וכוריאוגרפיה ייחודית ומושקעת של יענקלה קלוסקי, שהפכה את התוכנית הזאת ואת התוכניות הבאות למיני מחזמר.
בשנת 1971 הפיקה הלהקה את תוכניתה "נשרים בערבה", בה בלטו הלהיטים "שבחי מעוז", "בא לי", "בית המקדש" (שיר שהושפע רבות מתופעת ילד הפרחים והמחזמר "שיער"), "היי נטאשה", ו"בסיני מותר". בין חברי ההרכב היו יונית שוהם, אורי קריב, ג'ק הירש, מנחם שרייבר, אלי שני, דני טימור, איציק וינשטיין, אבי ברנד, ישראל קרסקס, ישראלה קריבושי, נורית פרי, רינה עמית, דליה בן קיקי, מנחם עיני וברייני ויינשטוק. גם לתוכנית זו יצא תקליט מלא ובו כל שירי התוכנית. באותה שנה זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה" במצעד הפזמונים השנתי של קול ישראל. הלהיט הגדול ביותר של התוכנית היה "שבחי מעוז", אותו ביצעו יונית שוהם וברייני ויינשטוק. נעמי שמר, שכתבה והלחינה את השיר, ירדה אל המעוזים בזמן מלחמת ההתשה וראתה שם חיילים מדליקים נרות חנוכה. מחזה מרגש זה הוביל אותה לכתיבת השיר. השיר הצליח מאוד והוקלט מאוחר יותר על ידי שמר עצמה וצילה דגן.
בשנת 1972 הפיקה הלהקה את תוכניתה החמישית, "מדרום תפתח הטובה". בין הלהיטים והשירים היו "מדרום תפתח הטובה", "אלעד ירד אל הירדן", "ארץ ישראל יפה", "הבלדה על יעקב ורחל" ו"ארץ רעשה". בין חברי ההרכב היו חנה לסלאו, אביבה שמואלי (אבידן), ציפי מוסקוביץ' (מור), עירית דגן, ברייני ויינשטוק, דליה בן קיקי, אלי שני, רוני בראון, איציק עוקב, יוריק בן-דוד וברייני ויינשטוק. לתוכנית זו יצא לאור תקליט מאוד מצליח עם 12 שירים, נוסף לשתי הקלטות נוספות שהלהקה ביצע לקול ישראל. מחזור זה צילם תוכנית מיוחדת לטלוויזיה הישראלית שכלל את להיטי תוכנית זו ואת להיטי שתי התוכניות הקודמות. תוכנית זו, בסופו של דבר, לא שודרה במלואה בזמן אמת.
בתחילת שנת 1973 נכנסה הלהקה לחזרות לקראת הפקת התוכנית "חול בקפה" כאשר את כל שירי התוכנית כתבה תלמה אליגון ואילו הלחנים היו של שלמה ארצי, יוריק בן דוד, רוני בראון, קובי אושרת, ידידיה אדמון, סשה ארגוב ואורי קריב שהיה גם המעבד המוזיקלי. בין חברי ההרכב היו חנה לסלאו, אביבה אבידן, ציפי מור, איציק עוקב, רמי רודן, עמי קנר, שמעון ברק ודפנה זהבי. בעידודו ותמיכתו של אלוף הפיקוד, אריאל שרון ואשתו לילי הגיעה בשלב זה הלהקה לשיא מבחינת המשאבים שהיו לרשותה ובכלל זה שנים עשר חברי להקה על הבמה, תזמורת בת שמונה נגנים (קלידים, גיטרה, בס, תופים, שתי חצוצרות, טרומבון וסקסופון), חשמלאי ואיש סאונד וכן שני כלי רכב לניוד (אוטובוס ומשאית). הלהקה הייתה אמורה לצאת בתוכנית בתקופת החגים ולמעשה הבכורה תוכננה מיד אחרי יום הכיפורים באותה שנה, אך כמובן עם פרוץ המלחמה מצאו עצמם חברי הלהקה מחולקים לשני צוותי הווי וכך הופיעו במשך תקופת הקרבות. רק עם החלטת הפסקת האש הסופית אורגנה הלהקה מחדש, והעלתה את התוכנית, אם כי במתכונת מצומצמת. הלהיטים הבולטים של התוכנית היו "ויסעו ויחנו" (קובי אושרת), "אבשלום" (שלמה ארצי) ו"סדין אדום". לתוכנית זו יצא לאור תקליט שנשא את שם התוכנית. בעקבות תוכנית זו זכתה הלהקה שוב בפרס "כינור דוד". הלהקה צולמה על ידי צוות טלוויזיה גרמני לתוכנית דוקומנטרית שמעולם לא שודרה בארץ אך בחלקה שוחזרה על ידי יעקב גרוס בסרטו "רגעים אחרונים של אופוריה". לצורך הפסקול של סרט זה חלק מן השירים הוקלטו בשישה עשר ערוצים לעומת ארבעה ערוצים כפי שהיה מקובל מבחינה תקציבית על ענף הווי ובידור של צה"ל.
בשנת 1975 העלתה הלהקה את המחזמר "פגישת מחזור", המבוסס רעיונית על המחזמר "ימי סלט" אך כל גרסתו העברית כולל שירים מקוריים שחוברו על ידי יורם טהרלב והולחנו על ידי קובי אשרת והבימוי הופקד בידיו של אבי דוד. לראשונה בתולדות צה"ל הפקת התוכנית הופקדה בידי מפיק אזרחי, אברהם לוריא, מוותיקי המפיקים והאמרגנים בארץ. בין שירי המחזמר בלטו השירים "וגמרנו", "שיר פרידה" ו"מכת חשמל". כוכבי הלהקה היו דורית צדוק, חיים צדוק (ששר סולו את "מכת חשמל"), נתן דטנר, נתן נתנזון, ראובן ארז, רותי דיין, סימה עמיאל ואודי בוכמן. בסיום אותה תוכנית חברו יחד ארבעה מחברי הצוות והקימו את צוות הווי פיקוד דרום שפעל עד 1978. בצמוד לו פעל בחיל הרכב נוסף של הלהקה שכלל בין היתר גם את לירון נירגד.
שנות ה-80 ואילך
בשנת 1978 פורקו הלהקות הצבאיות בהוראת הרמטכ"ל רפאל איתן. איתן עשה זאת בטענה שהן כבר לא משמשות את ייעודן המקורי.
בשנת 1985 חזרו הלהקות הצבאיות, בהן להקת פיקוד דרום שהפיקה את התוכנית "הלהקה חוזרת". להיטי התוכנית היו "לדרום", "שיר נולד ללהקה" ו"המנון גבעתי". בין חברי ההרכב היו ליליאן ברטו, רותי מנור, גילי כרמיאל, בת-אלה כהן, יורם לוי, ארנון יערי, הדר הלוי, מנן דיין ואדי גרימברג. מפקד הלהקה היה דאז יאיר סרור. לתוכנית זו יצא לאור את תקליטה השביעי והאחרון של הלהקה. להקת פיקוד הדרום המשיכה להעלות תוכניות ולבצע שירים שחלקם זכו להצלחה גדולה, אך בעצם היו שירת הברבור שלה.
בשנת 1986 הופיעה הלהקה על במת יום העצמאות ביחד עם ישראלה קריבושי עם השיר "אולי אולי מחר", שנכתב על ידי שייקה פייקוב.
בשנת 1987 זכתה הלהקה עם שירה "יונה עם עלה של זית" במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון 1987, את השיר כתבה והלחינה תלמה אליגון-רוז ועיבד אילן גלבוע. שיר זה הופיע על גבי תקליט שדרים. באותה תקופה ביים את הלהקה מאיר סוויסה במסגרת התוכנית "חלום בדרום". בלהקה שרתו ירון כפכפי, חיה סמיר, איל בוחבוט, רמה מסינגר, עינת ארליך, רחלי יאיר, יוסי מאיר, ניצן זיצר ונועה ארד.
בשנת 1989 זכתה הלהקה להצלחה גדולה עם השיר "הצגה", אותו ביצעו אייל בוחבוט וירון כפכפי. להיט זה חתם את תקופת הזוהר המחודשת של הלהקה.
בשנת 2014 הפזמונאי והמשורר יורם טהרלב, הוסיף בית לשירו הקלאסי "הוא פשוט שיריונר", ואת השיר המחודש ביצעה הלהקה.
כמו שאר הלהקות הצבאיות, איבדה הלהקה את פופולריותה בשנים האחרונות, וכיום היא מופעלת במסגרת צוות הווי ובידור בבסיסי צה"ל.
אלבומים
בשנת 2005 הוציאה חברת "מבראשית" של "הד ארצי" אוסף שירים של להקת פיקוד דרום, עם שירים מתוכניותיה השונות של הלהקה בשנות ה-60 וה-70, כשהתוכניות "זמר בדרום" ו"מעוז א-א'" הובאו במלואן לצד שירים נוספים מהתוכניות "מסביב לסיבוב", "נשרים בערבה", "מדרום תפתח הטובה", "וחול בקפה". ההמרה מתקליטים לתקליטורים נעשתה באופן דיגיטלי ומושגח.
רסידאת אדלקה
רסידאת אדלקה (באנגלית: Rhasidat Adeleke; נולדה ב-29 באוגוסט 2002) היא אתלטית אירית. שיאנית אירלנד בריצות מ-60 מטר ועד 400 מטר ואלופת המכללות (2023) בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה
אדלקה נולדה וגדלה בדבלין להורים ממוצא ניגרי. היא למדה והתאמנה באוניברסיטת טקסס באוסטין.
2017
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בגיור, הונגריה בסוף יולי 2017 היא זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.81 שניות.
2019
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בבאקו, אזרבייג'ן בסוף יולי 2019 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.70 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 23.92 שניות.
2021
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בטאלין, אסטוניה ביולי 2021 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.34 שניות ובריצת 200 מטר בשיא לאומי חדש של 22.90 שניות.
2022
באליפות אירופה שנערכה במינכן, גרמניה ביולי 2022 היא סיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר בשיא לאומי חדש של 50.53 שניות. באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון היא סיימה במקום תשיעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.81 שניות.
אלופת המכללות
באליפות המכללות שנערכה בסקרמנטו, קליפורניה היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא לאומי חדש ובתוצאה השלישית בטיבה בעולם באותה העת 49.20 שניות, לפני בריטון וילסון (49.64 שניות).
יז'י ניימן
ג'רזי ספלאבה ניימן (באנגלית: Jerzy Spława-Neyman, בפולנית מבטאים את השם יז'י ספואבה ניימן ; 16 באפריל 1894 - 5 באוגוסט 1981) היה מתמטיקאי וסטטיסטיקאי פולני-אמריקאי, יליד בסרביה. הוא עבד באוניברסיטאות בוורשה ואחרי זה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. המחצית השנייה של הקריירה שלו הייתה באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
ביוגרפיה
ניימן נולד למשפחה ממוצא פולני בעיר טיגינה שבחבל בסרביה, בימי האימפריה הרוסית. הוא היה הילד הרביעי מתוך ארבעה ילדים במשפחה. הוריו היו קתולים ובילדותו שימש בתפקיד נער מזבח בכנסייה. בגיל מאוחר יותר הפך לאגנוסטי. משפחתו של ניימן הייתה משפחת אצולה שחלק מבניה היו גיבורי מלחמה. הוא סיים את התיכון הפולני לבנים של קמניץ-פודולסקי בשנת 1909. בזמן לימודיו שם נקרא: יורי צ'סלבוביץ ניימן.
בשנת 1912 התחיל ללמוד באוניברסיטת חרקוב. אחד ממוריו באוניברסיטה היה סרגיי נתנוביץ ברנשטיין. ברנשטיין היה סטטיסטיקאי רוסי, ממוצא יהודי, שהתמחה בהסתברות. ניימן התרשם מספרו של המתמטיקאי הצרפתי אנרי לבג, שעסק באנליזה נומרית והתמקד באינטגרלים. בשנת 1921 חזר לפולין במסגרת תוכנית של שיבה למולדת שיועדה לאסירי מלחמה מהמלחמה הפולנית-סובייטית. בשנת 1924 סיים דוקטורט באוניברסיטת ורשה. נושא התזה שלו: "על יישום תורת ההסתברות לניסויים בחקלאות". לאחר שסיים את הדוקטורט קיבל מלגה לשנתיים בהן ביצע מחקרים בסטטיסטיקה בלונדון ובפריז בהדרכת קרל פירסון ואמיל בורל.
לאחר שחזר לפולין ייסד את המעבדה הביומטרית במכון ננצקי לביולוגיה ניסויית בוורשה. ניימן פרסם מספר רב של ספרים על סטטיסטיקה וביצוע ניסויים מדעיים. הוא זה שהגדיר את האופן בו מתבצעות בדיקות רפואיות של ה-FDA עד היום. בשנת 1938 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. 39 סטודנטים עשו דוקטורט בהדרכתו. בשנת 1966 קיבל Guy Medal מטעם החברה הסטטיטיסטית המלכותית ושלוש שנים מאוחר יותר קיבל את המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
תרומות עיקריות שלו בסטטיטיסטיקה
הלמה של ניימן ואגון פירסון דחקה את מתודולגית בדיקת ההשערות של קרל פירסון (אביו של אגון פירסון), שהייתה מקובלת לפניה. בתחילת דרכו האקדמית ניימן עבד עם פירסון האב.
חופש המידע
חופש המידע או השקפת מידע מתייחסים להגנה על הזכות לחופש הביטוי בהקשר לאינטרנט ולטכנולוגיית המידע (ראו גם זכויות דיגיטליות). חופש המידע והשקפת מידע גם קשורים למניעת צנזורה בהקשר לטכנולוגיית המידע, כלומר היכולת לאחזר מידע מהאינטרנט בלא הגבלות או צנזורה.
חופש המידע הוא הרחבה של חופש הביטוי, זכות אנושית בסיסית המוכרת במשפט הבינלאומי. כיום מקובל לפרש זכות זו באופן נרחב יותר כחופש הביטוי בכל סוג של מדיום: בדיבור, בכתב, בדפוס, דרך האינטרנט או באחת מצורות האמנות. לפיכך, ההגנה על חופש הדיבור כזכות כוללת לא רק את התוכן, אלא גם את אמצעי הביטוי. חופש המידע יכול גם להתייחס לזכות לפרטיות בהקשר לאינטרנט ולטכנולוגיית המידע. כמו בחופש הביטוי, הזכות לפרטיות היא אחת מזכויות האדם וחופש המידע פועל כהרחבה לזכות זו.
חברת המידע וחופש הביטוי
הצהרת העקרונות של הפסגה העולמית למען חברת המידע (WSIS – World Summit on the Information Society) שאומצה בכנס ב-2003 אישרה מחדש את התמיכה בדמוקרטיה, ובאוניברסליות, בשלמות ובתלות ההדדית של זכויות האדם הבסיסיות. ההצהרה גם מתייחסת במפורש לחשיבות הזכות לחופש הביטוי עבור חברת המידע בהצהירה:
הצהרת העקרונות של כנס חברת המידע מ-2004 גם היא מכירה בכך ש"הכרח למנוע את השימוש במשאבי המידע ובטכנולוגיות המידע למטרות פליליות וטרוריסטיות, תוך כיבוד זכויות האדם". וולפגנג בנדק (Wolfgang Benedek) מציין שההצהרה של הכנס מכילה כמה התייחסויות לזכויות האדם, אבל אינה מפרטת נהלים או מנגנונים שיבטיחו שזכויות האדם יכובדו בפועל.
יוזמת הרשת הגלובלית
ב-29 באוקטובר 2008 נוסדה יוזמת הרשת הגלובלית (GNI ראשי תיבות של Global Network Initiative), כשהיא מתבססת על "עקרונות חופש הביטוי והפרטיות". היוזמה הוקמה ביום השנה ה-60 להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, והיא מבוססת על חוקים ותקנים של זכויות האדם חופש הביטוי והזכות לפרטיות המקובלים בעולם, והקבועים בהכרזה, באמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות ובאמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות. הארגונים החברים ביוזמה כוללים את קרן החזית האלקטרונית, משמר זכויות האדם, גוגל, מיקרוסופט, יאהו, חברות גדולות אחרות, ארגוני זכויות אדם, משקיעים וחברי אקדמיה.
על פי הדיווחים הוזמנה גם חברת סיסקו להשתתף בדיונים המקדימים, אבל לא השתתפה ביוזמה. חברת ההשקעות הרינגטון (Harrington Investments), שהציעה שסיסקו תקים חבר מנהלים לנושא זכויות האדם, פטרה את היוזמה כסוג של קוד התנהגות רצוני שאין לו שום השפעה. ג'ון הרינגטון, מנכ"ל החברה כינה את היוזמה "רעש חסר משמעות", ובמקום זאת קרא לחקיקת חוקי עזר שיכריחו את חבר המנהלים ליטול על עצמם אחריות בנושא זכויות אדם.
צנזורה באינטרנט
ג'ו גלנוויל (Jo Glanville), עורכת האינדקס על צנזורה (Index on Censorship), הצהירה ש"האינטרנט היווה מהפכה לצנזורה כשם שעשה זאת לחופש הדיבור". מושג חופש המידע צץ כתגובה לצנזורה, ניטור ומעקב של האינטרנט מטעם המדינה. צנזורה של האינטרנט כוללת בקרה או חסימה של פרסום או גישה למידע באינטרנט.
על פי "רשימת אויבי האינטרנט" של הארגון עיתונאים ללא גבולות עוסקות המדינות הבאות בצנזורה נרחבת של האינטרנט: קובה, איראן, האיים המלדיביים, מיאנמר/בורמה, קוריאה הצפונית, סוריה, תוניסיה, אוזבקיסטן ווייטנאם. הדוגמה הבולטת ביותר שזכתה לפרסום ניכר היא "חומת האש הגדולה של סין" (בהתייחס לתפקידה כחומת אש ובהקשר לחומה הגדולה של סין ההיסטורית). המערכת חוסמת תכנים בכך שהיא מונעת מכתובות IP להיות מנותבות דרכה, וכוללת שרת חומת אש תקני ושרתי פרוקסי בצומתי הגישה של האינטרנט למדינה. המערכות מבצעות גם הרעלת DNS (סוג של התקפה כנגד שרת השמות באינטרנט (Domain Name System) באמצעות השתלת ערכים זדוניים לשמות חוקיים) באופן בררני כאשר משתמש מבקש לקבל אתרים מסוימים. נראה כי הממשלה הסינית איננה בוחנת תכנים באינטרנט באופן שיטתי, שכן הדבר נראה טכנית כבלתי ישים. צנזורה של האינטרנט ברפובליקה העממית של סין מבוצעת בחסות מגוון נרחב של חוקים ותקנות. בהתאם לחוקים אלו, התקינה ממשלת הרפובליקה העממית של סין שישים תקנות אינטרנט שונות, וכללי הצנזורה נאכפים בקפדנות על ידי הסניפים המחוזיים של ספקי שירותי האינטרנט שהם בבעלות ממשלתית, חברות מסחריות, וארגונים.
א-הא
אָ-הָא (A-ha) היא להקת פופ רוק נורווגית שזכתה לפופולריות רבה בשנות ה-80 של המאה ה-20. לאחר הפסקת פעילות קצרה בשנות ה-90 חזרה הלהקה לפעילות מלאה עד להתפרקותה בסוף שנת 2009. הלהקה שבה לפעול ב-2015.
הפריצה הגדולה (1984–1985)
בשנת 1984 הקליטו חברי א-הא את שירם הראשון, שנקרא באותה העת "Lesson one" (שיעור ראשון). השיר נכשל באופן מוחלט ומכר רק 300 סינגלים. עובדה זו לא פגעה בנחישותם של חברי הלהקה, שהמשיכו להקליט ולערוך גרסאות נוספות לשיר, אשר קיבל בסופו של דבר את השם "Take on Me". השיר הפך עד מהרה ללהיט ענק, ניצב בראשי מצעדי הפזמונים באירופה ובארצות הברית ומכר למעלה ממיליון וחצי עותקים בחודש הראשון להוצאתו. אחת הסיבות להצלחתו האדירה של השיר "Take on Me" הייתה העובדה שהשיר לווה בווידאו קליפ יצירתי במיוחד, שבו נעשה שילוב בין אנימציה למציאות. בטקס פרסי MTV בשנת 1986 זכה השיר בשש קטגוריות שונות.
הסינגל הבא שהוציאה הלהקה היה ".The Sun Always Shines on T.V". שיר זה, שהפך גם הוא ללהיט במצעדי הפזמונים, לווה בקליפ מרהיב שזכה במספר פרסים. באותה שנה הייתה א-הא בין המועמדות לפרס הגראמי על הפריצה הגדולה לאותה שנה. בעוד שבארצות הברית דעכה הצלחת הלהקה לאחר הוצאת שני הסינגלים המצליחים עמם פרצו לתודעה, הרי שבאירופה הייתה זו רק ראשית דרכה של הלהקה הצעירה מנורווגיה.
אלבום הבכורה של הלהקה, "Hunting High and Low", שיצא בשנת 1985 הכיל את שני הלהיטים המצליחים ואת שיר הנושא, והפך לרב מכר עולמי. בארצות הברית מכר האלבום למעלה ממיליון עותקים והפך לאלבום פלטינה. עד לשנת 2005 מכר האלבום 8 מיליון עותקים.
המשך פעילות
בשנת 1986 הוציאה א-הא את אלבומה השני, "Scoundrel Days". באלבום זה ניכר מעברה של הלהקה מסינת'פופ לרוק אלטרנטיבי. כשנה לאחר מכן הצטרפה הלהקה לשורת מוזיקאים מובילים, כשביצעה את שיר הנושא "The Living Daylights" לסרטו של ג'יימס בונד, 007 באזור המסוכן, בכיכובו של השחקן הבריטי טימותי דלטון. שיר זה נכלל באלבומה השלישי של הלהקה, "Stay on These Roads". אלבום זה זכה להצלחה פחותה משני קודמיו, וכך גם שני האלבומים שבאו אחריו, "East of the Sun, West of the Moon" שיצא בשנת 1990 ו-"Memorial Beach" שיצא בשנת 1993.
בסוף שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 נחלה הלהקה הצלחה גדולה בדרום אמריקה, ובמיוחד בברזיל, שם הופיעו בפני קהל רב בכמה מהאצטדיונים הגדולים בעולם. בשנת 1991 שברה הלהקה שיא כשהופיעה בפני קהל מעריצים של 198,000 איש.
בשנת 1994, בעקבות סכסוכים בין חברי הלהקה, כמו גם בין הלהקה לחברת התקליטים, לקחו חברי הלהקה הפסקה מעבודתם יחד, אולם לא התפרקו באופן רשמי. חבריה החלו להתמקד בקריירות סולו. יחד עם זאת, השלושה חברו להופיע בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לילהאמר. הופעה זו כללה שיר חדש שחובר במיוחד להופעה זו – "Shapes That Go Together".
קריירות סולו
עם הפסקת פעילותה הזמנית של הלהקה, פנו כל אחד מחבריה לביסוס קריירת סולו. גיטריסט הלהקה, וואקטר-סאבוי, הוציא חמישה אלבומים בשיתוף אשתו ולהקתם "סאבוי".
מורטן הארקט, סולן הלהקה, הוציא שלושה אלבומי סולו, אחד באנגלית (Wild Seed) ושניים בנורווגית שזכו להצלחה גדולה בנורווגיה. בשנת 2008 הוא הקליט אלבום סולו נוסף באנגלית, Letter From Egypt.
קלידן הלהקה, מגן פורהולמן, פנה ליצירת אמנות (פיסול וציור) וכן הלחין פסקולים לסרטי קולנוע וטלוויזיה. בשנת 2004 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, בסיועם של חברי להקת קולדפליי, הידועים כמעריציה של להקת א-הא.
חידוש הפעילות (1998–2009)
בשנת 1998 הוזמנו חברי הלהקה להופיע בפני זוכי פרס נובל לשלום. בעקבות הביקורות המצוינות שלהן זכתה ההופעה הקצרה, חברו השלושה חזרה והקליטו את אלבומם החדש, "Minor Earth Major Sky". אלבום זה שיצא בשנת 2000 הביא אחריו מסע הופעות, שכלל הופעה באינטרנט בפני 3.6 מיליון צופים. הלהיט שהנפיק האלבום, "Summer Moved On", כלל שיא שירה חדש בהקלטות, בהן שר הארקט 20.3 שניות רצוף.
את שנת 2005 סיימו חברי הלהקה עם הוצאת אלבום חדש בשם "Analogue", שבו בלטו שיר הנושא והשירים Cosy Prisons ו-Celice. אלבום זה הוא יותר אלטרנטיבי מקודמיו וכולל כמה יצירות יוצאות-דופן של הלהקה. בעקבות יציאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות מצליח בארצות הברית, באירופה ורוסיה. שנה לאחר מכן הקליטה א-הא חידוש לשירו של ג'ון לנון "#9 Dream" למען אמנסטי אינטרנשיונל.
אלבום האולפן התשיעי של הלהקה, "Foot of the Mountain", יצא לאור ביוני 2009.
חידוש הפעילות (2015–הווה)
במרץ 2015, דווח בעיתונות הרשמית של נורווגיה על חידוש הפעילות של הלהקה ומאוחר יותר באותה השנה אף הוציאו את אלבומם העשירי "Cast in steel".
החל מ-2017, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה במסגרת "MTV Unplugged" שאף הוקלט לאלבום הופעה המתוכנן לצאת בעתיד.
סיבוב ההופעות "MTV Unplugged" חודש גם ל-2018 והלהקה יצאה לסיבוב הופעות אירופאי במסגרתו הגיעה גם לישראל והופיעה באמפי פארק רעננה ב-21 ביוני 2018.
האזור ההאדלי
תנאים
בשנת 1960 הגיעו ז'אק פיקאר (Jacques Piccard) ודון וולש (Don Walsh) לשקע מריאנה, השקע העמוק ביותר על-פני כדור הארץ, שעומקו כ-10,911 מטרים, והבחינו ביצורים חיים. מקובל לחשוב כי רוב החיים בעומק זה נתמכים על ידי שלג ימי או על ידי פעולות כימיות מסביב לארובות הידרותרמיות. המחסור באור והלחץ העצום יוצרים סביבת חיים עוינת, שאליה הסתגלו רק מינים ספורים. מכיוון שאור השמש אינו חודר לשכבה זו, צמצמו מינים רבים בים העמוק את יכולת הראייה לטובת הגדלת העיניים, הקולטות הבזקים ביולומינסנטיים. למרבית היצורים המתגוררים בסביבות הקרקעית אין פיגמנטים כלל, מאחר שבהיעדר אור אין כל משמעות לצבע.
הנרייטה סאלד
הנרִיֶיטה סאלְד (קרי: "סוֹלד"; בכתיב לועזי: Henrietta Szold; 21 בדצמבר 1860, ח' בטבת תרכ"א, בולטימור – 13 בפברואר 1945, א' באדר תש"ה, ירושלים) הייתה פעילת ציבור, אשת חינוך ועורכת ספרותית, שהקדישה את חייה ופועלה לרעיון הציוני ולעם היהודי. פעלה רבות בתחומים שונים ומגוונים כגון סיוע לפליטים יהודים בארצות הברית, בתחומי החינוך וההוראה, העבודה הסוציאלית והבריאות, בהקמת ארגון "הדסה" ובהובלת "עליית הנוער". ייסדה, מימנה וניהלה מוסדות וגופים שונים למען הילד והנוער בארץ ישראל. אחת הדמויות המרכזיות המזוהות עם פועלן הציבורי של נשים במאה ה-20.
ביוגרפיה
הנרייטה הצעירה אהבה מאוד את תחום ההיסטוריה ולמדה באופן עצמאי נושא זה מספרים רבים אשר תמיד נראו בסביבתה גם כאשר ישבה בגינה הקטנה מחוץ לביתה לאחר סיום יום הלימודים בבית הספר היהודי בו למדה. בעידודו של אביה היא עברה ללמוד בתיכון מקומי כללי (לא רק יהודי) בשם "Western Female High School", אותו היא סיימה בהצטיינות והייתה לנערה היהודייה היחידה והראשונה מבין חברי הקהילה שלה ללמוד במוסד שכזה. במשך שנות נעוריה במקביל ללימודיה לימדה הנרייטה בבית האולפנה הדתי אשר היה בתוך בית הכנסת של אביה, מקרא, עברית והיסטוריה יהודית.
לאחר סיום לימודיה בשנת 1877, לאחר שלא התאפשר לנשים להתקבל למוסדות להשכלה גבוהה, הפכה הנרייטה בגיל שש-עשרה בלבד למורה לשפות ומתמטיקה ב"בית ספר הפרטי לנשים של האחיות אדמס", שם לימדה במשך חמש עשרה שנים רצופות. מאוחר יותר כתבה סאלד כי אם הייתה גבר הייתה מצליחה להתקדם יותר.
זיקה לציונות
בשנת 1881 החלה לחקור את מקורותיה של משפחתה ונחשפה לקהילות יהודיות רבות באירופה ולקשייהם במהלך מסע של אביה בעיר הולדתו מסע שעבר דרך מרכז אירופה אליו התלוותה. "הסופות בנגב" היה הכינוי בעיתונות העברית ברוסיה, לפוגרומים שנערכו החל מחודש אפריל 1881 ועד מאי 1882 ביהודי דרום מערב האימפריה הרוסית (בעיקר בחבלי הארץ של אוקראינה של ימינו).
פליטי הפוגרומים הגיעו בהמוניהם אל חופי אמריקה והביאו עימם את סיפורי הרדיפה בעם היהודי ואת התחושות שיש למצוא פתרון בנושא זה. היא, אשר הייתה כבר בת 20, ואביה, נהגו ללכת לנמל כדי לקבל את פני הבאים. הרב בנימין סאלד, היה מדובב את המהגרים החדשים ואף הזמינם לביתו. שם שמעה לראשונה, על חוברת שכתב יהודה לייב פינסקר "אוטואמנציפציה" ועל תהיות באשר לגורל היהודי שהיו עולות בשיחות אל תוך הלילה עם המהגרים בביתם.
"נעשיתי לציונית מרגע שחשתי כי הציונות מספקת לעמי הפצוע, קרוע וזב דם, זה עמי השנוא על הכל, אידיאל שבכחו לחבוק את הכל, בלי שים לב לגישות השונות והמפולגות לגבי שאלות יהודיות אחרות" (הכוונה לדת, רפורמה, סוציאליזם וכדומה).
לאחר שעות העבודה שלה כמורה בבית ספר, ייסדה הנרייטה בעליית הגג של ביתם, בית ספר למהגרים שנקרא "אגודת משכילים יהודיים" בו היא לימדה אותם אנגלית ועזרה להם להתערות בחברה האמריקאית והיהודית באותה התקופה ולהכיר את החיים ביבשת החדשה תוך תחושת גאווה שלה במדינתה אשר מאפשרת לקלוט כל אחד הבא אל חופיה ולקבל את הזדמנות לפתוח בחיים חדשים. במכתב אותו כתבה באותה התקופה לאחותה תיארה: "בסעודתי כבשנתי אני נתונה כולי למהגרים. 'העניין הרוסי' בולע את מחשבותיי".
סאלד נהגה לכתוב באופן קבוע לעיתון Jewish Messenger (השליח היהודי) תחת שם העט שולמית. במכתביה לעיתון שנקראו "איגרת מבולטימור", היא כתבה על בעיות היהודים באמריקה כפי שלמדה מהחיים בקהילתה ומהמהגרים אשר פגשה. היא תיארה את קשיי הפרנסה, את הוויתור על שמירת השבת ומצוות אחרות כדי להתקיים ואת ניצני ההתבוללות. היא קראה ליהודי אמריקה הוותיקים למצוא פתרון להתבוללות, להחיות את השפה העברית והטיפה לכך שהיהודים יאחזו בקרקע משלהם.
ראשית פעילותה הציונית
בשנה זו הצטרפה לאגודה הציונית המאורגנת באמריקה – "חברת ציון" שהוקמה על ידי המהגרים.
אמה, סופיה, עזבה את בולטימור ועברה לגור שוב במשותף עם בתה בניו יורק - קרוב למקום עבודתה של הנרייטה בתה. ביתן החדש הפך למרכז לנשים יהודיות משכילות אשר עסקו בדרכים שונות בקידום הציונות וענייני ארץ-ישראל. קבוצה זו נקראה "בנות ציון".
בשנת 1904 החלה הנרייטה סאלד ללמוד בסמינר התאולוגי היהודי (JTS), שהיה בית המדרש הקונסרבטיבי לרבנים. בהשפעתו של נשיא הסמינר, שניאור זלמן שכטר, נאותו לקבלה, בתנאי שתצהיר שאין בכוונתה לבקש תואר רבני בגמר הלימודים. היא הייתה לאישה הראשונה שלמדה במוסד זה.
ביומנה כתבה:
ביקור בארץ ישראל
אמה שכנעה אותה לצאת לחופשה באירופה לביקור קרוביה על מנת להקל על כאבה ובטרם נסעו, בשנת 1909, קיבלה פרס כספי גדול מהאגודה היהודית להוצאה לאור, על עבודתה המסורה. סאלד החליטה לנצל את הכסף הנוסף לביקור בארץ ישראל.
לאחר טיול ארוך באירופה, הגיעה עם אמה לארץ ישראל. אלה היו ימי העלייה השנייה. הן התרשמו רבות מהמושבות החדשות, מהחלוצים ומנופי התנ"ך והיישוב הישן. הן גם נחשפו לעוני, לדלות ולחולי הרב ששרר באותה התקופה בארץ ישראל ובעיקר למחלת הגרענת אשר הייתה נפוצה בשל תנאי ההיגיינה הירודים.
בבית הספר לבנות של "חובבי ציון" ביפו, פגשו להפתעתן הנרייטה ואמה תלמידות בריאות לחלוטין. מנהל בית הספר תיאר ופירט בפניהן את חשיבות נושא הבריאות בבית הספר ואת הפעולות שהוא נוקט כגון חינוך להיגיינה והעסקת אחות ורופא אשר מקפידים על ביקור שבועי בבית הספר ועל שמירה קפדנית של כללי ההיגיינה במוסד. ביציאתן משם רמזה סופיה לבתה שזהו התחום החשוב שעליה להתמקד בו כעת במפגשיה עם חברותיה ל"בנות ציון", כלומר - בציונות מעשית בארץ ישראל.
אולי דבריה אלה הם שהובילו לאחר מכן להקמת ארגון "הדסה". בחזרתן קיבלו את פניהן משפחתן, נשים מבית המדרש וידידי המשפחה. בנאומה אליהם קראה:
בשנת 1910, לאחר שארגון ציוני אמריקה סבל ממשבר בשל חובות כספיים שנוצרו בגלל ליקויים ארגוניים פנימיים, מונתה למזכירה הראשית של הארגון.
מצוקה נפשית ופיזית
הדיכאון שנגרם לה בעקבות אכזבתה האישית מחיי זוגיות ומשפחה, לא עבר ללא עקבות. לאחר שחשה במועקה, מיחושים ולאות בכל אבריה, אושפזה סאלד בשנת 1911 בבית החולים משום שהחלה לאבד את ראייתה. גם ניתוח באחת מעיניה לא הביא לשיפור במצבה. במשך חודשים הייתה מאושפזת בבית חולים ללא אפשרות לקרוא ולכתוב, מה שהעצים את דיכאונה. אזור הקיט והאגמים, בו הייתה מאושפזת במדינת מיין, היה מרוחק מניו יורק, ועל כן לא הרבו לבקר אותה, ואילו את המכתבים הרבים שקיבלה לא הייתה מסוגלת לקרוא.
הזמן הרב בו שרתה באפילה, כנראה איפשר לה לעבד את הטראומה שחוותה עם לוי גינצבורג, גורסת שרה הלוי. היא הבינה שהאיש, איתו קיוותה להינשא ולהקים משפחה, לא היה מיועד לה מלכתחילה, ועדיף לה להישאר בבדידותה. מיד לאחר מכן החלה ראייתה להשתפר בהדרגה, והיא חזרה לכתוב.
סאלד חזרה במרץ מחודש לפעילותה ומאותו היום לא חזרה להזכיר את הטראומה האישית והפיזית שחוותה, אך הנחילה לעולם את אמרתה: "כל סיום הוא גם התחלה חדשה", החרותה עד היום באותיות גדולות על הקיר בכניסה לבית החולים הדסה הר הצופים.
הקמת "ארגון הדסה"
בשנת 1912 בתקופת פורים, יזמה כנס, אליו הגיעו 38 נשים ציוניות, בבית הכנסת הרפורמי "טמפל עמנואל". סאלד קראה לנשים לפעול למען הבריאות של הציבור היהודי בארץ ישראל, דבר שיתרום לטענתה, מלבד הסיוע לתושבי ארץ ישראל, גם להזדהות הציונית של יהודי ארצות הברית. בעקבות הכנס קמה ההסתדרות הציונית הדסה.
בסיועם הכלכלי של הנדבנים לינה ונתן שטראוס, נשלחו לארץ ישראל בשנת 1913 שתי אחיות רחמניות, רחל לנדי ורוז קפלן, אשר הקימו את תחנת הבריאות הראשונה הציבורית בירושלים מול בתי אונגרין בירושלים. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה נקטעה הפעילות הרפואית של הדסה בארץ ישראל. סאלד לא הפסיקה מפעילותה ולא ויתרה על עבודתה כמזכירת הוצאת הספרים היהודית. ארגון "הדסה" בראשותה, ארגן את "היחידה הרפואית הציונית האמריקאית של ציוני אמריקה" שהגיעה לארץ ישראל עם ציוד בשווי 250,000$, שכלל שני אמבולנסים, ציוד רפואי ומכשור מתקדם, תרופות ושתי משאיות. המשלחת נתקלה בקשיים רבים בהתנהלות בארץ ישראל בעיקר בשל המנטליות השונה וקשיי השפה ולכן נתבקשה סאלד להגיע ולנהל את העניינים מקרוב בארץ ישראל.
השופט ג'וליאן מאק קבע לה קצבה שנתית לכל ימי חייה כדי שתוכל להקדיש את כל זמנה לעבודה הציונית. סאלד כתבה על כך לידידה סיירוס אדלר:
עלייה לארץ ישראל
בשנת 1920, והיא בת 60, החליט הקונגרס הציוני, בעקבות הצלחת המשלחת בהובלתה בארץ, להפוך את היחידה הרפואית לגוף עצמאי הכפוף ישירות ל"הדסה" ומעתה היא נקראה "ההסתדרות המדיצינית הדסה". "ועד הצירים הציוני" (ההנהלה הציונית באותה התקופה) שלח אותה כנציגת הציונים האמריקאים והיא הגיעה לארץ ישראל לתקופה המשמעותית ביותר שלה בפעילותה הציונית בארץ.
בשונה מקופות החולים אשר החלו לפעול בארץ ישראל, שהיו בעלות זיקה פוליטית גלויה לתנועה או מפלגה, נשארה "הדסה" לגוף שאינו שייך לשום מגזר או מפלגה והיא מקפידה לתת שירות רפואי ליהודים ולערבים כאחד.
היא יצרה קשרים טובים עם שכניה הערבים ומאוחר יותר הצטרפה לקבוצת "ברית שלום", שחיפשה דרכים חדשות ושונות לפתרון הבעיה היהודית-ערבית תוך הדברות. גם אחרי מאורעות הדמים בין היהודים לערבים שהיו בשנת 1921 נשארה עם חברתה סופי ברגר בביתן בלב שכונה ערבית בירושלים.
בשנת 1923 חזרה לארצות הברית על מנת לטפל באחותה שחלתה. בשנת 1926 התפטרה מתפקידה כנשיאת "הדסה" ומונתה לנשיאת כבוד של הארגון. בשנת 1927 חזרה לארץ ישראל ומונתה לראש מחלקת הבריאות והחינוך של ההנהלה הציונית, שפעלה כמו "ממשלה" של היהודים הציונים בכל העולם.
בעקבות מאורעות 1929 כאשר שהתה בציריך, כנציגת היישוב בהנהלה הציונית בקונגרס הציוני ה-16, ביקשה לחזור ארצה, אך חיים ויצמן (שלימים יכהן כנשיא המדינה הראשון) חשב שתועיל יותר לעניין הציוני, אם תמלא תפקידי הסברה באמריקה. כשחזרה לאחר שהות של חודשיים בניו יורק, ביתה כבר לא עמד לרשותה והיא עברה להתגורר במלון עדן, אשר צופה על העיר העתיקה, בדירת חדר.
בשנת 1930 חגגה את יום הולדתה ה-70 עם חברותיה ומכריה משכבר הימים בארצות הברית. ביוזמתו של ד"ר סטיבן שמואל וייז העניק לה המוסד בראשו עמד תואר דוקטור לשם כבוד ובכך הייתה האישה הראשונה לקבל תואר זה מהמוסד. בדברי ברכתו אמר וייז:
בשנת 1931 נקראה לשוב לארץ ישראל ונבחרה לאספת הנבחרים השלישית מטעם רשימת "התאחדות נשים לשווי זכויות והסתדרות נשים עבריות", וכן שימשה כראש השירות לעבודה סוציאלית בהנהלת הוועד הלאומי ויו"ר ועד הבריאות. "בארץ ישראל הם חושבים כנראה שביכולתי לעשות עבודת ארגון מסוימת. אם כך אחזור", אמרה לידידיה בארצות הברית.
עליית הנוער
בשנת 1932 בגרמניה, פוטרו 12 נערים ממקום עבודתם בשל היותם יהודים. הנערים פנו אל רחה פריאר, מורה וחוקרת פולקלור, שתסייע להם במציאת עבודה. בעקבות פניה זו, והקשיים המצטברים של נוער יהודי בגרמניה כתוצאה מהאנטישמיות העולה וגואה, העלתה רחה פרייאר את ההצעה להעלות נוער יהודי מגרמניה לארץ ישראל וליישבם במשקים, שם הם ימשיכו את לימודיהם, יעבדו את האדמה ויסייעו בגאולת הארץ. לשם כך, היא פנתה אל גורמים מרכזיים שונים, כגון: הסתדרות העובדים בארץ ישראל, ההסתדרות הציונית בגרמניה, ויצו, עזרא ואחרים, אך לא זכתה למענה. היא גם כתבה מכתב בנושא ישירות להנרייטה סאלד.
פריאר החליטה לפעול בכל זאת, ובסיועו של ד"ר זיגפריד להמן הצליחה להביא קבוצה ראשונה של 12 נערים לבן שמן ב-12 בספטמבר 1932. הייתה זו הקבוצה הראשונה של "עליית הנוער", אחת מני רבות שתבואנה בהמשך.
בשנת 1933, בקונגרס הציוני ה-18 בפראג, הוחלט על הקמת משרד אשר יפעל ליישובם של יהודים יוצאי גרמניה בארץ ישראל, וזאת עם עליית היטלר לשלטון. חיים ויצמן מונה לראש המפעל, וארתור רופין מונה למנהל מחלקה זו בארגון הסוכנות היהודית. על בסיס פועלה של פראיר, שכבר הוכיח את עצמו, החליטו ויצמן ורופין לפעול להעלאת נוער יהודי גרמניה לארץ, לפני ההורים. הם פנו אל סאלד בבקשה שתנהל מפעל זה.
לאחר התלבטויות רבות שכללו בעיקר את השיקולים המעשיים להתכנותו של רעיון זה, מקורות המימון הנדרשים לפרויקט שכזה, מציאה ויצירת מקומות העבודה אשר ידרשו לעולים והחינוך הנכון לנערים ונערות אשר מופרדים מהוריהם – לקחה על עצמה את המשימה להוביל את "עליית הנוער". קדם להחלטתה הסופית מסע של חודש ימים באירופה ומפגש עם בני הנוער עצמם בגרמניה וראשי הקהילה, עם רחה פראייר, עם התנועות הציוניות וגם עם ההורים המודאגים.
בשנה זו הוקם גוף בגרמניה שנקרא "ועד העזרה לנוער יהודי". גוף זה הכין את הנוער לעלייה, מיין וריכז אותם. גוף נוסף שהוקם היה אחראי על גיוס הכספים וגוף נוסף שהוקם בארץ נקרא "הלשכה לעליית הנוער" בראשו עמדה סאלד עצמה. "הלשכה לעליית הנוער" הייתה אחראית להשגת אשרות עליה לעולים מול השלטון הבריטי, והכנת קליטתם של בני הנוער אשר מגיעים לארץ ישראל.
בעת המחלוקת על שיבוצם של ילדי טהראן בארץ ישראל בעת הגעתם בשנת 1943, החליטה סאלד שילדים מעל גיל 14 יבחרו בעצמם את המסגרת בה ישהו. עם שאר הילדים, כ-400 במספר, נפגשה סאלד לשיחות אישיות על מנת לברר האם גדלו במשפחות דתיות, ולקבוע את השיבוץ בהתאם לתשובותיהם.
סאלד עמדה תמיד בנמל וקיבלה בברכה כל אנייה, עליה היו עולים ועולות צעירים וצעירות מאירופה. היא נהגה ללחוץ את ידו של כל אחד מהילדים, שאלה לשמו והבהירה שניתן לפנות אליה בכל בקשה או עצה. נשלחו ללשכתה אלפי מכתבים בהם תיארו הילדים בפניה את הקשיים הרבים אותם הם חווים. היא הקפידה לענות לכולם. לאחד הנערים כתבה:
היא ראתה עצמה אחראית לכל ילד וילד. עבור חלק מהם, מוסד "עליית הנוער" היה ביתם היחיד. היא סברה שחשוב שכל ילד יקבל חינוך דומה לחינוך שהיה מקבל בבית הוריו, ולכן חקרה כל ילד אם הגיע מבית דתי או חילוני, והתאימה לו מסגרת לימודים. לעיתים טענו נגדה שהקפדתה על כל התנאים מוטעה והעיקר הוא להוציא את הנוער מאירופה ויהי מה. אך היא השיבה שאין טעם להוציא מישהו ממצוקה אחת ולהכניסו למצוקה אחרת.
הנרייטה סאלד חלתה ונפטרה בירושלים. היא נפטרה לאחר השקיעה, כך שלעיתים מצוין יום פטירתה בטעות בל' בשבט. היא נטמנה בבית הקברות הר הזיתים. בשנת 1948 נפלה העיר העתיקה בירושלים, כולל ההרים סביב לה בידי צבא ירדן. על קברה של סאלד וקברים אחרים סביבה נסלל כביש והמצבות הושחתו. במלחמת ששת הימים בשנת 1967 חזרו השטחים לידי ישראל, הקברים אותרו והמצבות נבנו מחדש. ארכיונה האישי נמצא בארכיון הציוני המרכזי בירושלים. בצוואתה ביקשה סאלד לתרום כסף לקרן למחקר למען ילדים.
לקריאה נוספת
לילדים ונוער
רבי יהודה בר טיטס
רבי יהודה בר טיטס (או טיטוס, טיטם וסוטס) היה אמורא ארצישראלי בדור הרביעי המוזכר כמה פעמים בתלמוד הירושלמי.
שמו
בכמה מדפוסי התלמוד הירושלמי מופיע שם אביו כ"טיטוס". רבי חיים בנבנישתי טוען שלא ייתכן שיהודי ייקרא בשמו של טיטוס מחריב המקדש, ולכן גורס ששם אביו היה "אנטיגנוס". הרב אהרן היימן משער שהשם המקורי היה "סיטוס", משום שצורה דומה מופיעה בירושלמי, ומחמת הדמיון הגרפי התחלפה הס' בט'.
אמנם, בכתב יד ליידן ובדפוס הראשון של הירושלמי (דפוס ונציה), השם מופיע תמיד כ"טיטס". בדפוס וילנה מופיעה פעם אחת הגרסה "טיטם".
חייו
רבי יהודה מסר משמם של רבי אחא בר חנינא ורבי יהודה בן פזי.
ייתכן שהרביץ תורה בקיסריה שכן "רבנן דקיסרין" מסרו כמה פעמים בשמו.
רבי יהודה רצה לנסוע לרומא, ולכן נסמך על תנאי שיחזור לארץ ישראל ולא ישתקע ברומא, משום שאין ממנים חכמים אלא בארץ ישראל. מרדכי מרגליות סובר שעשו כך משום החשש שיוקם מרכזי תורני בתפוצות ש"יתחרה" עם המרכז הארצישראלי, בדומה למרכז הבבלי.
ציר הזמן של מלחמת העצמאות
ערך זה מציג את ציר הזמן של האירועים העיקריים במלחמת העצמאות. המלחמה התנהלה בכל חלקי ארץ ישראל המנדטורית, למעט מרכז השומרון. היא נמשכה כעשרים חודשים, מה-30 בנובמבר 1947, היום שלמחרת כ"ט בנובמבר שבו התקבלה החלטת החלוקה ועד 20 ביולי 1949, מועד חתימת הסכם שביתת הנשק האחרון בה, עם סוריה. מרבית המבצעים והפעולות הצבאיות התנהלו במהלך 13 החודשים הראשונים של המלחמה.
ציר הזמן
המספרים בתאי הטבלה מציינים את הימים בחודש שבהם התרחשו האירועים.
סאות' קוג'י
סאות' קוג'י (באנגלית: South Coogee) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית רנדוויק (City of Randwick).
היסטוריה
בשנת 1874 ניתן שטר הקניין הראשון למגורים באזור סאות' קוג'י, כחלק מהרחבת בית העלמין הקיים ברנדוויק לאתר חדש. הפרוור גדל בהדרגה יחד עם רנדוויק וקוג'י והתפתח מעבר לאזור הסובב את בית העלמין.
תרבות
הפארק הגדול בסאות' קוג'י הוא פארק לאת'ם, ובו מגרש פוטבול, קריקט, טניס וכדורת דשא. אתר גדול נוסף בפרוור הוא בית העלמין רנדוויק, סביבו התפתח הפרוור.
משפט הורוויץ (אלגברה)
באלגברה מופשטת ובאנליזה מרוכבת, משפט הורוויץ (Hurwitz theorem) הוא משפט הנותן פתרון מלא למשוואות מהצורה, כאשר {z}_{i} משתנים ליניאריים ב-. המשפט קובע בדיוק לאילו מספרים טבעיים יש פתרון.
מבחינה אלגברית, בעיה זו שקולה למיון כל אלגבראות ההרכבה מעל שדה ממאפיין לא 2.
המשפט קרוי על שמו של המתמטיקאי אדולף הורוויץ (Adolf Hurwitz), שעסק בבעיה במקרה המרוכב ופתר אותה לקראת סוף המאה ה-19.
ניסוח
יהי \mathbb{F} שדה ממאפיין לא 2.
נביט במשוואות מהצורה, כאשר מספר טבעי (משתנה), המשתנים  טרנסצנדנטיים מעל השדה, והמשתנים {z}_{i} הם מהצורה , עם  כלומר משתנים ליניאריים לפי.
המשפט קובע כי למשוואות אלו יש פתרון שבו כל z_i הוא כנ"ל, אם ורק אם n=1,2,4,8.
הקשר לאלגברות הרכבה
כעת נציג את קשר הבעיה לאלגברת הרכבה.
אלגברת הרכבה
אלגברת הרכבה היא אלגברה לא אסוציאטיבית A עם יחידה, יחד עם תבנית ריבועית רגולרית q שהיא כפלית, כלומר מקיימת.
לכן, קביעת כל אלגברות ההרכב תוביל למציאת כל הפתרונות למשוואה לעיל ולהוכחת משפט הורוויץ.
התכונה החשובה של אלגברות הרכבה היא שאלגברה היא אלגברת הרכבה אם ורק אם היא אלגברה אלטרנטיבית עם אינוולוציה, עבורה, כאשר 1 הוא איבר היחידה ו-q תבנית רגולרית.
תכונה מעניינת נוספת של כל אלגברת הרכבה עם תבנית ריבועית אנאיזוטרופית (תבנית בה q(x)=0 רק עבור x=0), היא שכל אלגברה כזו היא אלגברה עם חילוק - הפכי של x הוא.
הכפלת האלגברה
כעת נתאר בנייה חיונית עבור המשפט והתאוריה.
בהינתן אלגברה A כלעיל, ואיבר c \in A, האלגברה ה-c מוכפלת (c-double algebra) (גם אלגברת קיילי-דיקסון) היא אלגברת בעלת ממד כפול מזה של A, שנסמנה {D}_{c}(A). כמרחב וקטורי,. פעולת הכפל נתונה על ידי.
קל לבדוק שהמבנה שהוגדר הוא אלגברה, וממדה ודאי כפול מזה של A. ניתן להגדיר גם אינוולוציה שנובעת מהאינוולוציה הקודמת על ידי, ומתקיים{j}^2=1.
התכונות החשובות של האלגברה המוכפלת הן:
כעת, נשים לב שאלגברות הרכבה הן אלטרנטיביות. לכן, אם מתחילים מ- שדה, הכפלה אחת תיתן אלגברה 2-ממדית קומוטטיבית ואסוציאטיבית, המכונה אלגברה ריבועית. הכפלה שנייה תיתן אלגברה 4-ממדית אסוציאטיבית ולא קומוטטיבית, המכונה אלגברת קווטרניונים מוכללת. הכפלה נוספת תיתן אלגברה 8-ממדית אלטרנטיבית, המכונה אלגברת אוקטוניונים. כעת, לאחר ההכפלה השנייה קיבלנו אלגברה לא קומוטטיבית (משום שהאינוולוציה בריבוע איננה הזהות), ולכן האוקטוניונים הם אלגברה לא אסוציאטיבית, כלומר הכפלה שלהם איננה אלטרנטיבית, ולכן איננה אלגברת הרכבה.
סיום תהליך ההכפלה מעיד על נכונותה משפט, אשר את הוכחתו נראה מיד.
הוכחת המשפט
לפי כל האמור לעיל, ניסוח שקול למשפט הוא כזה: מיון מלא של כל אלגברות ההרכבה של שדה \mathbb{F} ממאפיין לא 2 הוא כלהלן:
בהוכחה ניעזר בלמה:
למה: תהי A אלגברת הרכבה עם תבנית q, ונניח כי C תת-אלגברה ממש של A, הנשמרת תחת האינוולוציה. אז C מוכלת באלגברה {D}_{c}(C), עבור c \in A כלשהו. (הוכחת הלמה ראו בקריאה נוספת).
הוכחת המשפט: תהי A אלגברת הרכבה. אם קיבלנו את מקרה 1. אחרת, לפי הלמה, A מכילה אלגברה ריבועית הנשמרת תחת האינוולוציה. אם A שווה לה, סיימנו לפי מקרה 2. אחרת, שוב נעזר בלמה ונקבל כי A מכילה אלגברת קווטרניונים (הנשמרת על ידי האינוולוציה). אם A שווה לה, סיימנו לפי מקרה 3. אחרת, שוב לפי הלמה, A מכילה אלגברת אוקטוניונים. זו בהכרח כל האלגברה A, אחרת לפי הלמה A תכיל הכפלה של אלגברת אוקטוניונים לא אלטרנטיבית, בעוד ש-A אלטרנטיבית, בסתירה.
המקרה המרוכב
המקרה שעניין את הווריץ הוא המקרה בו, שדה המספרים המרוכבים. במקרה זה, נביט בשדה הבסיס \mathbb{R} - הכפלה אחת שלו עם 1- תיתן את שדה המרוכבים \mathbb{C}; הכפלה שנייה תיתן את אלגברת הקווטרניונים של המילטון \mathbb{H}; הכפלה נוספת (ואחרונה) תיתן את אלגברת האוקטוניונים \mathbb{O}.
אלגברות אלו מכונות גם אלגברות קיילי-דיקסון - אלגברות הכפלה עם c=-1.
My Life Is Going On
רמיקס של השיר שימש כשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה המצליחה "בית הנייר".
מהמט אלי אג'ה
אג'ה השתחרר ב-18 בינואר 2010.
My Life Is Going On
רקע וכתיבה
השיר הולחן על ידי המלחין הספרדי מאנל סאנטיסטבאן. מילות השיר נכתבו על ידי הזמרת ססיליה קרול, שלטענתה קיבלה השראה למילות השיר מדמותה של "טוקיו", מסדרת הטלוויזיה "בית הנייר".
מהמט אלי אג'ה
תחילת חייו
אג'ה נולד בכפר בנפת מלטיה שבמרכז טורקיה, וכנער התחבר לנוער שוליים והסתבך בפלילים. לאחר מכן עסק בהברחות בין טורקיה ובולגריה. לטענתו עבר אימונים צבאיים משך חודשיים בסוריה כחבר החזית העממית לשחרור פלסטין, אך טענה זו מוטלת בספק. אג'ה היה חבר בארגון הטורקי הימני הקיצוני הזאבים האפורים (Bozkurtlar). במסגרת זו, רצח אג'ה ב-1 בפברואר 1979 את אבדי איפקצ'י, עיתונאי, אינטלקטואל ופעיל זכויות אדם טורקי, ששימש אותה עת כעורך הראשי של היומון הטורקי השמאלני המתון "מילייט" (Milliyet). הוא נתפס ונשפט למאסר עולם, אך לאחר שישה חודשים, ב-23 בנובמבר 1979, נמלט מהכלא לבולגריה.
My Life Is Going On
וידאו קליפ
לשיר פורסמו שני וידאו קליפים רשמיים. נכון לאפריל 2020, הווידאו קליפ שפורסם על ידי סדרת הטלוויזיה "בית הנייר" זכה ל-69 מיליון צפיות, והווידאו קליפ שפורסם על ידי חברת התקליטים "טיים רקורדס" זכה ל-40 מיליון צפיות.
מהמט אלי אג'ה
ניסיון ההתנקשות באפיפיור יוחנן פאולוס השני
ב-10 במאי 1981 הגיע אג'ה לרומא במטרה להתנקש בחייו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני. ב-13 במאי 1981 המתין אג'ה לאפיפיור בכיכר, ובשעה 17:22 משהגיע האפיפיור למקום, פתח אג'ה באש לעברו ופצעו. שלושה כדורים פגעו באפיפיור, ואחד מהם חדר למעיו ונותר בגופו סמוך לעמוד השדרה. הוא הובהל לבית החולים ג'מלי, נותח וחייו ניצלו. אג'ה נתפס על ידי עוברי אורח מבלי שהצליח להשלים את משימתו או להימלט. הוא הועמד לדין וטען להגנתו כי פעל מטעם ארגון מהפכני שנותר אנונימי, וכי נשלח אל המשימה על ידי איש מאפיה טורקי. סנגוריו טענו מאידך כי פעל בגפו תוך שהוא מונע מדחף סכיזופרני להפוך לגיבור בעולם המוסלמי. ב-13 ביולי 1981 נדון אג'ה למאסר עולם ולא ערער על פסק דינו.
My Life Is Going On
הצלחה
השיר הגיע למקום השמיני במצעד השירים הרשמי של איטליה, ולמקום ה-24 במצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי של גלגלצ.
מהמט אלי אג'ה
ניסיון ההתנקשות באפיפיור יוחנן פאולוס השני
מאוחר יותר, בשנת 1982, שינה אג'ה את גרסתו וטען כי הנספח הצבאי הבולגרי ברומא היה מעורב בפרשה. לפי גרסתו החדשה ההנחיות לפעולה, שאותה ביצע עם מתנקש נוסף שהועמד בעמדת גיבוי, אורל צ'ליק (Oral Çelik), היו לפתוח באש לעבר האפיפיור בכיכר פטרוס הקדוש בקריית הוותיקן, ולהימלט אל שגרירות בולגריה בעיר בחסות מהומה שתיווצר כתוצאה מפיצוץ מטען קטן שיופעל על ידי צ'ליק. עוד מסר אג'ה כי צ'ליק נתפס לבהלה ונמלט מהמקום מבלי להפעיל את המטען כמתוכנן. בשנת 1986 נדרש בית משפט איטלקי לטענותיו החדשות של אג'ה אך לא הצליח לאששן.
My Life Is Going On
הצלחה
נכון לאפריל 2020, מונה ההאזנות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-225 מיליון.
מהמט אלי אג'ה
ניסיון ההתנקשות באפיפיור יוחנן פאולוס השני
עונשו של אג'ה קוצר בשלוש הזדמנויות בסך כולל של יותר משלוש וחצי שנים, ולבסוף, ביוני 2000, לאחר 19 שנות מאסר, זכה אג'ה לחנינה מאת נשיא איטליה קרלו אזליו צ'אמפי, וגורש לטורקיה. בטורקיה נאסר שוב בגין רצח איפקצ'י ובגין עבירות נוספות, ובקשתו לשחרור מוקדם בשנת 2004 נדחתה עקב הקביעה כי לא יהיה זכאי להשתחרר לפני שנת 2010. למרות זאת, ב-12 בינואר 2006 שוחרר אג'ה על תנאי לאחר שתקופת מאסרו באיטליה והתנהגותו הטובה הובאו בחשבון. מיד לאחר מכן הפכה ערכאת הערעור את ההחלטה, וב-20 בינואר 2006 הושב אג'ה לכלא. בית המשפט חישב את תקופת מאסרו הנותרת של אג'ה וקבע כי ישתחרר ב-18 בינואר 2010.
ב-2 במרץ 2006 קבעה ועדה פרלמנטרית איטלקית כי ברית המועצות ניצבה מאחורי ההתנקשות באפיפיור, בשל תמיכתו בארגון סולידריות הפולני. הוועדה קבעה עוד כי שירות הביטחון הבולגרי שימש כחיץ במטרה לטשטש את עקבותיה של ברית המועצות בפרשה. דעה זו הושמעה זמן רב לפני כן, והוזכרה גם בספרו של הקרדינל סטניסלאב דז'יוויש (Stanislaw Dziwisz).
יחסיו עם האפיפיור
ב-27 בדצמבר 1983, יומיים לאחר חג המולד ביקר יוחנן פאולוס השני את אג'ה בכלאו, ולאחר מכן אמר כי:
ב-20 בפברואר 1987 קיבל יוחנן פאולוס השני את אמו ואת אחיו של אג'ה, שביקשו את מחילתו. משנפל האפיפיור יוחנן פאולוס השני למשכב בשנת 2005, שלח לו אג'ה מכתב ואיחל לו החלמה, וכשנפטר, מסר אחיו בראיון כי אג'ה ובני משפחתו אבלים את מותו, וכי היה ידידם.
ב-27 בדצמבר 2014, 33 שנה לאחר ניסיון ההתנקשות, אג'ה הגיע בפומבי לוותיקן כדי להניח ורדים לבנים על קברו של יוחנן פאולוס השני, ואמר שהוא רוצה לפגוש את האפיפיור פרנציסקוס. בקשתו נדחתה.
אנארס לינגור
אנארס רוזנקראנץ לינגור (בדנית: Anders Rosenkrantz Lindegaard; נולד ב-13 באפריל 1984) הוא שחקן כדורגל דני המשחק כשוער בקבוצת הלסינגבורג.
אנארס התחיל את הקריירה באודנסה בולקלוב אך עזב בעקבות מחסור בהזדמנויות לתפוס מקום בהרכב הראשונה. הוא עשה את הפריצה שלו בזכייה בגביע הנורווגי עם אולסון ב-2009. הוא נבחר לשוער השנה בדנמרק ונורווגיה ב-2010 ולאחר מכן עבר למנצ'סטר יונייטד, שם הוא משחק עד 2015.
קריירת מועדונים
ב-27 בנובמבר 2010 חתם בקבוצה האנגלית מנצ'סטר יונייטד בחוזה ל-3 שנים וחצי. לינגור היה מנוע לשחק בקבוצה עד פתיחת חלון העברות הבא ב-1 בינואר. ב-29 בינואר 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-1 על סאות'המפטון במסגרת הסיבוב הרביעי של הגביע האנגלי. ב-9 בפברואר 2011 הוא ערך את הופעתו הבכורה באולד טראפורד בניצחון 1-0 על קראוולי טאון בגביע. במרץ 2011 הוא עבר ניתוח בברך שהשאיר אותו מחוץ למגרשים למשך חמישה שבועות.
ב-31 באוגוסט 2015 חתם לשנתיים בווסט ברומיץ' אלביון. ב-21 בספטמבר ערך את הופעתו היחידה בקבוצה בהפסד 3-0 לנוריץ' סיטי בגביע הליגה. ב-23 בינואר 2016 הושאל לפרסטון נורת' אנד עד לסוף העונה. ב-2 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 0-0 נגד דרבי קאונטי. ב-2 ביולי חתם באופן קבוע בקבוצה. ב-21 בספטמבר 2017 חתם בברנלי. לאחר שנתיים בהם לא שותף באף משחק ליגה חתם בקבוצת הלסינגבורג.
נבחרת דנמרק
לינגור ייצג את דנמרק במסגרות הנבחרות עד גיל 19, ובנבחרת עד גיל 20 ולאחר מכן בנבחרת הבוגרת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת דנמרק עד גיל 19 בספטמבר 2002 ושיחק במוקדמות אליפות אירופה 2003 עד גיל 19 בניצחון 1-0 על שווייץ. הוא שיחק 6 משחקים בנבחרות הצעירות עד ספטמבר 2003.
ב-7 בספטמבר 2010 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בניצחון 1-0 על. ב-8 באוקטובר 2010 נכנע לינדגארד לכריסטיאנו רונאלדו בהפסד 3-1 ל. לינגארד נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2012.
ספר לי את הסודות שלך
ספר לי את הסודות שלך (באנגלית: Tell Me Your Secrets) היא סדרת דרמת-מתח אמריקאית שנוצרה על ידי הרייט וורנר, אשר הוקרנה בשירות הזרמת המדיה פריים וידאו ב-19 בפברואר 2021. הסדרה נכתבה גם על ידי וורנר שהפיקה לצד ברונה פפנדריה וקייסי האבר.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר "שלישיית דמויות, שלכל אחת עבר מסתורי ומטריד: אמה (שנודעה בעבר בשם קארן מילר) היא אישה שהסתכלה פעם בעיניו של רוצח מסוכן, ג'ון הוא אנס סדרתי לשעבר שנואש למצוא גאולה, ומרי היא אם אבלה האובססיבית למצוא את בתה הנעדרת. ככל שכל אחד מהם נדחק לקצה, האמת על העבר והמניעים שלו הולכת ונעשית עכורה יותר, ומטשטשת את הקווים בין הקורבן והפושע."
שחקנים ודמויות
{{טורים|
תפקיד משנה
}}
הפקה
ב-24 ביולי 2017, TNT הזמינה מההפקה פרק פיילוט שנקרא אז "Deadlier Than the Male". הפרק היה אחד משני פיילוטים ש-TNT הזמינה.