cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנה הולט
ביוגרפיה
ב-1990 חזרה לתאגיד השידור ועבדה בו כעיתונאית. אנה הולט היא סוציאל-דמוקרטית וחברה במפלגת העבודה הנורווגית. בחורף 1996–1997 כיהנה במשך כשלושה חודשים כשרת המשפטים של נורווגיה אך התפטרה מסיבות בריאותיות. היא תומכת במדיניות ההגירה של שוודיה ודוחה את הביקורת מימין לפיה הייתה מדיניות זו פזיזה ומסוכנת.
ספריה
רומן הפשע הראשון שלה, "האלה העיוורת" ראה אור בשנת 1993 (תורגם לעברית ב-2017). גיבורת הספר, החוקרת האנה וילהלמסן מככבת בשמונה מספריה.
ב-2004 הייתה הולט שותפה להקמת הסניף הנורווגי של הוצאת הספרים פיראטפורלאגט (נורב') שהוקמה בידי סופרים שוודים מצליחים במטרה מוצהרת להוזיל את מחיריהם של ספרים רבי מכר. בקרב הוצאות הספרים עלתה טענה מנגד, כי המהלך נועד לנטרל את הוצאות הספרים ועתיד להגביר את הפערים בין הסופרים המרוויחים הרבה ובין אלו המרוויחים פחות.
האדם הראשון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אופל קפיטן
אופל קפיטן (בגרמנית: Opel Kapitän) היא מכונית סלון, 4 דלתות, מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, אשר יוצר בין השנים 1938–1970.
דגמי "אופל קפיטן" שווקו בישראל משנות החמישים של המאה העשרים באמצעות חברת ליאו גולדברג בע"מ (סוכנות שיווק "אופל").
התעוררות (סדרת סרטים)
התעוררות היא סדרת סרטי תעודה קצרים ישראלים, 19 במספר, ששודרו בערוץ yes דוקו, החל מ-7 באוגוסט 2011. הסרטים מתעדים את המאבקים החברתיים ברחבי הארץ ונותנים במה עדכנית למהפכה החברתית של קיץ 2011.
בין יוצרי הסרטים: אסף סודרי, ברק הימן, גל גבאי, דניאל סיון, זיו שמש, טלי שמש, יוסי בלוך, לביא ונונו, מויש גולדברג, נאוה מזרחי, ניר הורוויץ, עדי ברש, ראובן ברודצקי, רותי שץ, רן טל, שירלי ברקוביץ', תאופיק אבו ואיל, תומר יוסף.
חומסק
חומסק (בבלארוסית: Хомск; בפולנית: Chomsk) הוא כפר במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1518, ובאמצע המאה ה-16 הוענקו לו זכויות עיר. בשנת 1921 נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת 1940, תחת שלטון ברית המועצות, הוחזר היישוב למעמד כפרי.
יהודי חומסק
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,000 יהודים, כשני שלישים מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל.
בימים הראשונים למבצע ברברוסה נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בו מיד מספר יהודים. בהמשך, הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע. ב-1 באוגוסט 1941 רצחו אנשי ס"ס קבוצת גברים יהודים בכפר, והטילו על יתר הקהילה תשלום כופר. למחרת רצחו הגרמנים, בסיוע פולנים, את כל מאות היהודים שנותרו ביישוב, וכן את יהודי כפרי הסביבה שהובאו למקום. לאחר מכן, שדדו הפולנים המקומיים את רכוש היהודים ביישוב.
כעבור כשבועיים הובאו לכפר כמה עשרות מיהודיו שהועסקו בעבודות כפייה בדרוהיצ'ין, ורוכזו בגטו שהוקם ביישוב. לגטו זה הובאו כעבור כחודש מאות יהודים נוספים משרשוב. באפריל 1942 נרצחו כל יושבי הגטו.
נוף מחלון בלה-גרא
נוף מחלון בלה־גרא הוא שמו של התצלום הראשון בהיסטוריה ששרד, אותו צילם הממציא הצרפתי ניספור נייפס, ככל הנראה בשנת 1826 או 1827. בתצלום נראה נוף שנשקף מחלון הסטודיו של נייפס בלה־גרא. בספרי היסטוריה של הצילום בצרפתית מכונה התמונה בשם אחר: "Paysage à Saint-Loup-de-Varennes" ("נוף בסן־לו־דה־וארן").
התצלום, בגודל 16.5X20.5 ס"מ, נעשה בשיטה שהמציא נייפס, שאותה כינה "הליוגרפיה" (Heliography, רישום־שמש). נייפס עסק בניסויים בחומרים רגישים לאור מאז 1816, והמציא תמיסות שונות שמגיבות לקרני השמש. לשם הכנת תצלום זה הכין לוח פְּיוּטֶר (סוג של מתכת) ממורק שנמשח בתמיסת ביטומן (bitumen of Judea - סוג של זפת). את הלוח הניח בגב קמרה אובסקורה, וחשף אותו לאור במשך למעלה משמונה שעות; הביטומן התקשה באזורים שנחשפו לאור. לאחר החשיפה נשטף הלוח באמצעות שמן לבנדר ונפט, שהמיסו את הביטומן באזורים שלא נחשפו לאור ולכן לא התקשו. התוצאה שהתקבלה הייתה תמונה פוזיטיבית קבועה ויחידאית (בלתי ניתנת לשכפול). רבים אחרים לפני נייפס ניסו לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה־אובסקורה, אך הדימויים שייצרו היו תשלילים על־פי־רוב (האזורים הבהירים במקור הפכו לשחורים בדימוי), וגרוע מכך - הם נעלמו מיד כשהוצאו מהקופסה החשוכה ונחשפו לאור. נייפס היה הראשון שהצליח לקבע את הדימוי.
נייפס הגיע לאנגליה עם תצלומו בשנת 1827, במטרה לעניין את החברה המלכותית בהמצאתו, ובתקווה למצוא לה מממנים. ניסיונותיו לא עלו יפה והוא חזר מאוכזב לצרפת, כשהוא מותיר את הדימוי הייחודי אצל מארחו, הבוטניקאי פרנסיס באואר (Bauer). על גב התצלום רשם באואר: "הליוגרפיה. תוצאות מוצלחות ראשונות שהושגו על ידי הפעולה הספונטנית של האור על ידי האדון נייפס משלון־סור־סון. 1827". התמונה עברה ידיים רבות, הוצגה בתערוכה פומבית ב־1898 בטרם נשתכחה על ידי בעליה האחרונים ונעלמה. התצלום, שנזנח במזוודה, התגלה מחדש באנגליה, ב־15 בפברואר 1952 על ידי חוקרי תולדות הצילום, הלמוט ואליסון גרנשהיים (Gernsheim), שרכשו את התמונה עבור אוסף הצילום שלהם. הלמוט גרנשהיים תיארך את הצילום ל־4 ביוני-18 ביולי 1827.
גרנשהיים ניסה לצלם רפרודוקציה של התצלום הישן, שכן את התמונה לא ניתן היה להעתיק או לשכפל (היא נעשתה ללא כל תשליל), אך גילה שהדבר כמעט בלתי אפשרי. לוח המתכת הממורק, עליו צולמה התמונה, שיקף כבראי את המצלמה שהוצבה מולו. העיתון "טיים" (Time), צוות מהגלריה הלאומית בלונדון ויועצים ממעבדת המחקר של קודאק (Kodak) ניסו אף הם ליצור רפרודוקציה דומה של התצלום המקורי אך ללא הצלחה. התוצאה המרבית אליה הגיעו הייתה עדיין מעוותת ושונה במידה ניכרת מהמקור. לפיכך החליט גרנשהיים לרטש בעצמו את תצלום הרפרודוקציה בעזרת צבעי מים, ואת התוצאה שקיבל תיאר בעצמו כ"דומה רק בקירוב למקור". עם זאת, פרסם גרנשהיים את הרפרודוקציה המצוירת במאמרים ובספרים על תולדות הצילום שפרסם, וציור/צילום זה שב והופיע כמעט בכל ספרי ההיסטוריה של הצילום מאז (כולל הרפרודוקציה המובאת בדף זה).
ב־1963, לאחר שהארי רנסום (Ransom) רכש את אוסף גרנשהיים עבור אוניברסיטת טקסס, הועבר התצלום לאוניברסיטה, ושם הוא מוצג כיום במסגרתו המקורית ותחת תאורה מיוחדת. המרכז למחקר במדעי־הרוח על־שם רנסום, אשר מחזיק בבעלות על התצלום כיום, כפוף להסכם עם גרנשהיים, שלפיו אין לספק כל רפרודוקציה אחרת של ההליוגרפיה של נייפס מלבד ציור־המים הנזכר לעיל. חוקר תולדות הצילום באומונט ניוהל (Newhall) פרסם ללא רשות את הרפרודוקציה הלא־מתוקנת במהדורה משנת 1982 של ספרו היסטוריית הצילום.
תומאזו טראאטה
תומאזו מיקלה פרנצ'סקו סאווריו טרָאאֶטָה (באיטלקית: Tommaso Michele Francesco Saverio Traetta; 30 במרץ 1727 – 6 באפריל 1779) היה מלחין איטלקי.
חייו
טראאטה נולד בביטונטו, עיר קטנה סמוך לבארי, קרוב לקצה העליון של עקב המגף האיטלקי. עם הזמן היה לתלמידו של המלחין, הזמר והמורה ניקולא פורפורה בנאפולי וקצר הצלחה ראשונה באופרה שלו "איל פארנצ'ה", בשנת 1751 בנאפולי. נראה שבערך בתקופה זו התוודע אל ניקולו יומלי. מכאן ואילך, קיבל טראאטה ככל הנראה הזמנות מכל קצוות הארץ וכיסה את קשת הנושאים הקלאסיים המקובלים. אז, בשנת 1759, קרה דבר בלתי צפוי, שהביא את טראאטה לשנות את כיוון חשיבתו בנושא האופרה. הוא התמנה למלחין החצר בפארמה.
פארמה, יש לציין, הייתה רחוקה מחשיבות בראיית המצב הכוללת: דוכסות זוטרית, אבל דוכסות בעלת ייחוד משלה, משום שהדוכס באותם ימים היה ספרדי ואשתו הייתה צרפתייה. הבעלות על פארמה נעה הלוך ושוב בין אוסטרים לספרדים והדוכס באותה עת היה האינפאנט פליפה. ובאחת מאותן כלולות בין-שושלתיות, המסבכות כל כך את ההיסטוריה של אירופה, נשא לאישה את הבת הבכורה של לואי החמישה-עשר. כתוצאה מכך התעוררה בפארמה התלהבות עזה לכל דבר צרפתי, שאחד מגילוייה העיקריים התבטא בקיבעון לזוהר של ורסאי. כאן באה לביטוי השפעת המלחין ז'אן-פיליפ ראמו. היה זה בפארמה, אם כן, שהאופרות של טראאטה החלו להתפתח בכיוונים חדשים. "אנטיגונה", האופרה שחיבר בשנת 1772 לסנקט פטרבורג, הייתה ללא ספק בין המתקדמות ביותר ביצירותיו, זו שבה התקרב יותר מבכל אופרה אחרת לאידיאלים המפורסמים של הרפורמה, שמקובל לקשר עם גלוק, אך זרם זה נתן אותותיו בעוד כמה מלחינים בני התקופה.
בפארמה, בחצר הדוכס הבורבוני במקום, אירע שטראאטה נתקל באופן בלתי צפוי במשב אוויר צח מצרפת. בפארמה, בשנת 1759, מצא טראאטה כמה וכמה שותפים רבי חשיבות לעבודתו, ושיחק לו מזלו לגלות, שהממונה על האופרה בחצר הוא צרפתי משכיל ותרבותי, שרכש את ידיעותיו בצרפת, גיום דו טיו, שהחזיק בתיק התרבות, בין כל שאר חובותיו כשר הראשון של דון פליפה. אם לשפוט על פי ההשפעה הסגנונית הכללית במונחי אפקטים מפוארים ועל פי אי-אילו מאפיינים מוזיקליים שסיגל לעצמו, הייתה לטראאטה גישה להעתקים ולתיאורים של אופרות מאת ראמו. להשפעה זו הוסיף טראאטה כמה רכיבים משלו, בעיקר רגישות לצבע דרמטי, שבאה לביטוי במלודיות שלו ובשימוש שעשה בתזמורת. התוצאה הייתה שילוב של יסודות איטלקיים, צרפתיים וגרמניים, שאפשר אף לראות בו את מבשר תנועת הסער והפרץ ("שטורם אונד דראנג"), שעתידה הייתה להופיע ולשגשג שנים אחדות לאחר מכן צפונית למקום מושבו.
הפרי הראשון של הפרנקופיליות הזאת הייתה האופרה, שטראאטה כתב בשנת 1759. "איפוליטו אד אריצ'ה" חבה חוב גדול לטרגדיה הלירית הגדולה של ראמו משנת 1733, "איפוליט ואריסי" (Hippolyte et Aricie). אבל האופרה של טראאטה איננה רק תרגום של ראמו. פרוגוני, הלבריתן של טראאטה בפארמה, שכתב ביסודיות את הגרסה הצרפתית המקורית מאת אב המנזר פלגרין, שהתבססה כשלעצמה על ראסין, שגרסתו הוא צמחה במקורה משורשים יווניים עתיקים - "היפוליטוס" של אאוריפידס. פרוגוני שימר אי-אילו יסודות מפתח צרפתיים: המבנה בן חמש המערכות לעומת השלוש המקובלות; ניצול אפשרויות מזדמנות לראוותנות ולאפקטים נוסח צרפת ובעיקר המחולות וקטעי הביניים הקלילים (divertissements), המסיימים כל אחת מחמש המערכות; ושימוש משוכלל יותר במקהלה מכפי שנמצא למשל אצל האסה, גראון ויומלי.
במהלך העשור הבא, שנות ה-60' של המאה ה-18, הלחין תומאזו טראאטה ללא הפוגה - ולא רק אופרה סריה. בתקופה זו נכתבו גם כמה קומדיות, שלא לדבר על מוזיקת קודש, שחוברה למסדר קיסרי. אבל הייתה זו אופרה סריה שנכתבה על פי רוב בפקודת הוד מעלתה הקיסרית. האופרות הראשונות של טראאטה לקתרינה הגדולה נראות במידה רבה כחידוש ושחזור של יצירותיו הקודמות. אבל אז, בשנת 1772, נכתבה "אנטיגונה" ומסיבה זו או אחרת, בין אם הייתה זו נטיית לבו של טראאטה עצמו, או המרצותיו של הלבריתן שלו, מרקו קולטליני, או שמא זמינות הסופרן קטרינה גבריאלי היא שגרמה, האופרה החדשה העמיקה לחדור למחוזות רגש ועוצמה, שטראאטה מעולם לא ירד קודם לחקרם, אף לא בפארמה.
אופרת החצר של קתרינה הגדולה הופיעה בתיאטרון בתחומי ארמון החורף עצמו, יצירתו של האדריכל ברתולמאו פרנצ'סקו רסטרלי - עוד איטלקי - מי שתכנן ובנה בניינים רבים בסנקט פטרבורג, בהם הארמיטאז'. התיאטרון היה קרוב מאוד לאגף מגוריה של הקיסרית. קרוב מדי, כמסתבר, שכן בשנת 1783, כלומר, זמן מה אחרי שטראאטה עזב את החצר, פקדה הקיסרית לסגור את האולם ולבנות אחר במקומו. שנים אחדות קודם לכן סילקה מן החצר את רסטרלי, שהיה האדריכל המועדף על קודמה לשלטון. גם טראאטה נאלץ לפרוש, אם כי ייתכן שבמקרה שלו היה זה האקלים הקשה בבירתו החדשה יחסית, והלחה מאוד, של פטר הגדול, ולאו דווקא צו הקיסרית, שגרם לו לעזוב את סנקט פטרבורג בשנת 1775 ולחזור לחיים של מלחין אופרה נודד, שבמהלכם כתב גם שתי יצירות ללונדון: "ג'רמונדו" ב-1776 ו"טלמאקו" בשנה שלאחריה.
טראאטה מת שנתיים לאחר מכן, באפריל 1779, בוונציה. בזמן זה כבר עמדה האופרה סריה, מסיבות שונות, אמנותיות ופיננסיות, בסכנת הכחדה. רק גאון היה מסוגל להאריך את חייה הפעילים, והדבר נעשה ביצירת מופת משנת 1781 בשם "אידומנאו" ושוב, לפעם אחת אחרונה כעבור 10 שנים, בעזרת סוס קרבות ותיק בדמות טקסט של מטסטאזיו כלברית, ב"חסדו של טיטוס". האחראי להבזק אחרון זה של תהילת האופרה סריה, שעלה בזהרו על כל קודמיו, היה מי שהכיר מקרוב את נאפולי ואת האופרה הנאפוליטנית – וולפגנג אמדאוס מוצרט.
ארגון העבודה הבין-לאומי
ארגון העבודה הבין-לאומי (באנגלית: The International Labour Organization, בראשי תיבות: ILO) הוא סוכנות של האומות המאוחדות המתמקדת בנושאים של יחסי עבודה. מטה הארגון בז'נבה שבשווייץ. הארגון נוסד בשנת 1919, כתוצאה מועידת השלום בפריז ותחילתו כסוכנות של חבר הלאומים. עם הקמת האומות המאוחדות הפך הארגון להיות אחת מסוכנויותיו. חוקת הארגון כוללת את הצהרת פילדלפיה המפרטת את מטרותיו של הארגון. מזכירות הארגון ידועה בשם "משרד העבודה הבין-לאומי". בארגון חברות 187 מדינות בעולם, כולל מדינת ישראל.
מטרת הארגון היא לחזק את זכויות העובד, לשפר את תנאי העבודה והמחיה של העובד, להגביר את התעסוקה ולספק מידע והזדמנויות להכשרה מקצועית. תוכניות בסיוע וביוזמת ILO כוללות מידע בענייני בטיחות וגהות בעבודה, תקני עבודה ותוכניות לזכויות אדם.
באופן היסטורי, ILO היה הגוף הקובע תקנים בין-לאומיים לתנאי עבודה, פעילות שהיוותה את הבסיס ליסודם של איגודים מקצועיים ופעילויות אחרת במדינות שונות בעולם.
מטרות הארגון
משימה שלישית היא בחינוך ובפרסום עבודות מחקר, תוכניות הכשרה וחינוך. לארגון שני מוסדות חינוך ייחודיים: "המוסד הבין-לאומי ללימודי עבודה" בז'נבה ו"המוסד הבין-לאומי להכשרה מקצועית וטכנית מתקדמת" בטורינו, באיטליה.
היסטוריה
ארגון העבודה הבין-לאומי נוסד בשנת 1919, עם תום מלחמת העולם הראשונה, בעת ועידת השלום בפריז ואחר כך בורסאי. כבר במאה התשע-עשרה הוכר הצורך בהקמת ארגון עבודה בין-לאומי.
בחודש אפריל 1919, אומצה חוקת ארגון העבודה הבין-לאומי על ידי ועידת השלום בפריז. הארגון הוקם על רקע ההכרה כי תנאי העבודה של עובדים רבים כרוכים בניצול, ללא התייחסות לבריאותם, לחיי משפחותיהם ולקידומם. כך בהקדמה לחוקה נאמר: "תנאי העבודה הקיימים כרוכים באי-צדק, בעול ובשלילת תנאים ממספר גדול של אנשים." בבסיס הקמת הארגון הייתה אף שאיפה פוליטית למנוע אי-שקט חברתי לאור מספרם ההולך וגדל של העובדי מפעלים, על רקע התיעוש בארצות רבות. משתתפי ועידת השלום אף הכירו בתרומת העובדים למאמץ המלחמתי ובעובדה כי "שלום עולמי בר-קיימא יכול להתקיים אך ורק אם הוא מבוסס על צדק חברתי", כפי שנאמר בחוקה.
החוקה נוסחה בין החודשים ינואר ואפריל בשנת 1919, על ידי ועדת העבודה שעליה החליטו בוועידת השלום. הוועדה הייתה מורכבת מנציגי תשע מדינות: בלגיה, קובה צ'כוסלובקיה, צרפת, איטליה, יפן, פולין, בריטניה וארצות הברית. בראש הוועדה עמד האמריקאי סמואל גומפרס, ראש פדרציית העבודה האמריקאית (American Federation of Labour).
ועידת העבודה הבין-לאומית השנתית הראשונה התכנסה בוושינגטון ב-29 באוקטובר 1919. בוועידה אומצו שש אמנות העבודה הראשונות. אמנות שעסקו בשעות העבודה בתעשייה, אבטלה, חופשת לידה, עבודת לילה לנשים, גיל מינימום לעובד ועבודת לילה לעובדים צעירים בתעשייה. למנהל הראשון של משרד העבודה הבין-לאומי (הוא מזכירות הארגון) נבחר הצרפתי אלברט תומאס.
בשנת 1920 העתיק הארגון את מקום מושבו לעיר ז'נבה בשווייץ. בשנת 1925 אימץ הארגון את האמנה ה-20, אמנת עבודת לילה (מאפיות), 1925. בשנת 1926 החליט הארגון לייסד גוף מפקח על יישום תקני העבודה בעולם, גוף הקיים עד היום. הגוף מורכב מועדה של מומחים עצמאיים הבוחנים פעולות של ממשלות שונות בעולם ומדווח מדי שנה לוועידה השנתית של הארגון.
בשנת 1933 התכנסה ועידת הארגון כחודש לאחר שהמשטר הנאצי כלא את מנהיגי האיגודים המקצועיים. לאור מאבק נציגי העובדים, נאלצה לבסוף משלחת הרייך לעזוב את הוועידה.
בשנת 1934 הצטרפה ארצות הברית, ביוזמת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לארגון העבודה הבין-לאומי. בשנת 1940, על רקע בידודה של שווייץ בלב אירופה הנתונה במלחמה, הועבר מטה הארגון באופן זמני למונטריאול, קנדה. בוועידת הארגון בפילדלפיה, בשנת 1944, אימץ הארגון את הצהרת פילדלפיה המהווה חלק מחוקתו. בשנת 1948 קבע הארגון את אמנה מס' 87 המצהירה על זכות העובדים להתאגד באיגודים מקצועיים.
בשנת 1960 הקים הארגון את המוסד הבין-לאומי ללימודי עבודה בז'נבה. מוסד שרכש מעמד מוביל בתחום לימודי העבודה בעולם. בשנת 1965 הוקם מרכז ההכשרה הבין-לאומי בטורינו שבאיטליה.
ועידת העבודה הבין-לאומית
ארגון העבודה הבין-לאומי (ILO) מארח מדי שנה, בחודש יוני, את ועידת העבודה הבילאומית בז'נבה. בוועידה מנוסחות המלצות ואמנות בתחום יחסי העבודה ומאומצות בהצבעת החברות בארגון. הוועידה אף מקבלת החלטות באשר למדיניות הכללית של הארגון, תוכנית עבודתו ותקציבו.
כל מדינה חברה מיוצגת בוועידת העבודה הבין-לאומית על ידי ארבעה נציגים: שני נציגי ממשלה, נציג מעבידים ונציג עובדים. לכל אחד מן הנציגים זכות הצבעה אישית ולכל בעל זכות הצבעה משקל שווה, ללא יחס לגודל האוכלוסין של המדינה ממנה בא. נציגי העובדים והמעבידים נבחרים בדרך כלל על ידי הארגונים המקצועיים של עובדים ומעבידים במדינה ממנה בא הנציג. בדרך כלל נציגי העובדים מתאמים ביניהם את הצבעותיהם וכך גם נציגי המעבידים. כך למעשה מחצית הצירים לוועידה הם נציגי ממשלות חברות, רבע הם נציגי עובדים ורבע נציגי מעבידים.
אימוץ אמנות
הליך קבלת ההחלטות של ה-ILO מתנה את קבלת אמנות עבודה בתמיכה של רוב הנציגים בוועידה. אימוץ אמנת עבודה על ידי ועידת העבודה הבין-לאומית מאפשרת לממשלות שונות בעולם לאשרר את האמנה המקבלת מעמד של הסכם בין-לאומי כאשר שתיים או יותר מדינות בעולם מאמצות אותה.
יישום אמנות
אישורה של אמנה על ידי ה-ILO יוצרת חובה חוקית ליישם את הוראותיה על ידי המדינות אשר אשררו את האמנה. ממשלות אותן מדינות נדרשות להגיש לארגון דיווחים המפרטים את הדרך שבה הן מבטיחות את ציות מדינתן להוראות האמנה שאשררו. בכל שנה, הוועדה על יישום תקנים, בוועידת העבודה הבין-לאומית, בוחנת מספר חשדות להפרות של תקני העבודה של ה-ILO. בשנים האחרונות, אחת מן המדינות החברות אשר זכתה למירב תשומת הלב, בזכות הפרותיה את זכויות העובדים, היא מיאנמר.
עשרת הדיברות
עשרת הדיברות הם:
ארגון העבודה הבין-לאומי
ההצהרה על העקרונות והזכויות הבסיסיות בעבודה משנת 1998
בוועידה ה-98 של הארגון, בשנת 1998, נתקבלה "ההצהרת ה-ILO על העקרונות והזכויות הבסיסיות בעבודה". הצהרה זו עומדת על ארבעה נושאים, כנושאי "ליבה", בתחום תקני העבודה הבין-לאומיים. נושאי "ליבה" אלה אושררו על ידי הרוב המכריע של המדינות החברות בארגון, להוציא את מיאנמר וארצות הברית, אשר אשררו רק שתיים מן ההצהרות הנחשבות ל"יסודיות".
עשרת הדיברות
טרמינולוגיה
שלוש פעמים במקרא מכונים הדיברות "עשרת הדברים". הכינוי "עשרת הדיברות" הוא המונח הרווח בספרות חז"ל. שם המספר הזכרי "עשרת" מלמד על כך שצורת היחיד התקנית של "דיברות" היא "דִּיבֵּר".
ארגון העבודה הבין-לאומי
ביקורת על קביעת תקני עבודה "יסודיים"
למרות האשרור המהיר של ההצהרות היסודיות על ידי מדינות רבות בעולם, קמו מספר דוברים מתחום האקדמיה וכן פעילים בתחום העבודה, אשר מתחו ביקורת על ארגון ה-ILO על שיצר חלוקה מלאכותית בין הקשת השלמה של תקני עבודה, אשר רבים מהם מקבעים זכויות אדם ספציפיות ואשר לא נכללו ב"הצהרת היסוד" של 1998. לדוגמה, הצהרת 1998 אינה כוללת ניסוח עקרונות בתחום בטיחות וגיהות בעבודה וכן שעות העבודה. כדי להוסיף מבוכה לבלבול, הארגון מתייחס לעקרונות הצהרת היסוד משנת 1998 כאל "זכויות אדם" בעוד שלפני קבלת ההצהרה, הייתה התייחסות זהה לכל תקני העבודה הבין-לאומיים כאל זכויות אדם. מנגד ניתן לקרוא בהצהרה כי היא מאמצת למעשה את כל תקני העבודה שהתקבלו על ידי הארגון בעבר, גם אם איננה מפרטת את כולם.
המלצות הארגון
המלצות המתקבלות על ידי הארגון אינן נושאות משקל זהה להצהרות ואינן מתאשררות על ידי המדינות החברות. המלצות הארגון עשויות ללוות הצהרות ונועדות לתת פירוט מעשי לעקרונות המנוסחים בהצהרה. קיימים מקרים שבהם המלצות מאושרות ללא קשר להצהרה מסוימת ומתייחסות לנושאים שאין ההצהרות נוגעות בהם.
עבודת ילדים
לארגון העבודה הבין-לאומי תוכנית מיוחדת המתייחסת לבעיית עבודת ילדים בעולם. שם התוכנית: "התוכנית הבין-לאומית על חיסול עבודת ילדים" (International Programme on the Elimination of Child Labour – IPEC)
איידס
זרוע הארגון תחת השם ILOAIDS יצרה "קוד התנהגות על נשאי וחולי איידס בעולם העבודה" ובו העקרונות לפיתוח מדיניות והנחיות מעשיות ברמה הקהילתית, הלאומית והבין-לאומית. הקוד כולל את הנושאים הבאים:
פרס נובל
בשנת 1969, במלאת חמישים להיווסדו, זכה ארגון העבודה הבין-לאומי בפרס נובל לשלום.
עשרת הדיברות
טרמינולוגיה
הביטוי "עשרת הדיברות" קיבל בעברית המודרנית משמעות שאולה, של כללים חשובים שיש להקפיד בהם. ניתן למצוא את הביטוי בתחומים רבים, למשל עשרת הדיברות של השומר הצעיר.
בספר שמות
הדיברות מופיעים פעמיים במקרא, וקיימים הבדלים בין שני הנוסחים. להלן נוסח עשרת הדיברות כפי שהם כתובים בסיפור מעמד הר סיני בפרשת יתרו שבספר שמות, ומחולקים לפי המסורה היהודית (נוסח):
בספר דברים
בפרשת ואתחנן (נוסח) שבספר דברים, בתוך נאומו לעם, מזכיר משה את מעמד הר סיני ומצטט את עשרת הדיברות. ישנם שינויים רבים בנוסח הדיברות בין שני המופעים, וההבדלים העיקריים הם במצוות השבת:
על פי טבלת ההשוואה ניתן לראות שהשינויים העיקריים הם:
הסיבה להבדלים
הוגים שונים נתנו הסברים נוספים לכך שיש הבדלים בין הנוסחים.
פרשנויות מסורתיות
הסבר שלישי לפי המסורה, מצוי בתלמוד הבבלי ונשנה בקבלה ובחסידות, שספר דברים כולו הוא "שורש" התורה שבעל-פה והוא למעשה פירוש לשאר התורה, וכך גם הדברות בפרשת ואתחנן, הן פירוש לדברות בפרשת יתרו.
הפרשן אברהם אבן עזרא כתב כי הביטוי "כאשר ציווך ה' אלוהיך" שמופיע בספר דברים, מלמד על כך שהנוסח שם לא נועד להיות ציטוט מדויק של עשרת הדיברות שבפרשת יתרו.
הסברים מודרניים
חלק מחוקרי המקרא הסיקו מן ההבדלים בין הנוסחים שבמקור נכתבו כל עשרת הדיברות בצורה קצרה ותמציתית, והאריכות נוספה בשלבים מאוחרים יותר. דוגמה להצעה מחקרית לשחזור הנוסח המקורי של הדיברות היא:
FN SLP
FN SLP (ראשי תיבות של Self-Loading Police) הוא רובה שוטגאן בלגי תוצרת חברת FN Herstal. לרובה יש ארבע גרסאות שהם: הרובה דווקא הצליח יותר בתחום האזרחי (כלומר במטווחים אזרחיים) ולא בתחום הצבאי, וגם זכה בתואר "שוטגאן השנה" בשנת 2009 במגזין אמריקאי לרובאים.
עשרת הדיברות
בנוסח השומרוני
בעשרת הדיברות נמצא ההבדל המשמעותי ביותר בין נוסח שומרון של התורה, המשמש את קהילת השומרונים, לבין נוסח המסורה. בספר השומרוני כתובה מצווה נוספת בסוף הרשימה, והיא נחשבת על ידי השומרונים לדיבר העשירי. אחרי רשימת הדיברות המקובלת, נכתב בספר השומרוני קטע נוסף המורכב משני קטעים שנלקחו מספר דברים שכולל את הציווי לכתוב את דברי התורה על מונומנט עשוי אבנים: "והיה כי יביאך ה' אלוהיך אל ארץ הכנעני אשר אתה בא שמה לרשתה, והקמת לך אבנים גדלות וְשַׂדְתָּ אוֹתָם בַּשִּׂיד, וְכָתַבְתָּ עַל הָאֲבָנִים אֶת כָּל דִּבְרֵי הַתּוֹרָה הַזֹּאת. וְהָיָה בְּעָבְרְכֶם אֶת הַיַּרְדֵּן תָּקִימוּ אֶת הָאֲבָנִים הָאֵלֶּה אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוֶּה אֶתְכֶם הַיּוֹם בהרגרזים (כך כותבים השומרונים את שמו של הר גריזים; בכתוב המקביל בנוסח המסורה: "בְּהַר עֵיבָל"), ובנית שם מזבח לה' אלוהיך מזבח אבנים. לא תניף עליהם ברזל, אבנים שלמות תבנה את מזבח ה' אלוהיך, וזבחת שלמים ואכלת שם. ושמחת לפני ה' אלוהיך, ההר ההוא בעבר הירדן, אחרי דרך מבוא השמש בארץ הכנעני הישב בערבה מול הגלגל אצל אלון מורא, מול שכם". (ספר 'ואלה שמות' פרק כ', פסוקים 17א-17ו).
פרשנות הדיברות ביהדות
הפרשנים דנו רבות מדוע לא מדובר בפסוק באלוהי העולם בורא שמים וארץ אלא באלוהי ישראל המוציאם ממצרים. ריה"ל ראה בזה התייחדות לאומית של ישראל כעם בחירה, פרשנים אחרים ראו את המחויבות המיוחדת של עם ישראל בשל העובדה שאלוהים שיחררם מבית עבדים.
איסור עבודת אלילים הוא להרחיק מהתרבות הפגנית, ומהמנהגים האליליים שהיו במרחב התרבותי ש"בראו" את הכוחות העליונים בצלם בני האדם. לעומת התרבות האלילית שהייתה ברובה פלורליסטית ופנתאיסטית, מתגלה היהדות כדת מונותאיסטית מובהקת, שבה לאל אין ביטוי גשמי ייחודי.
חז"ל פירשו את הדיבר הזה באיסור להישבע בשמו של ה' לשווא או להזכיר את שמו של ה' לשווא, אך פרשנים נוספים הוסיפו שאפשר גם לראות בו איסור לבוא בשמו ולהתחזות לנציגו עלי אדמות כאשר האדם אינו בא בכוונה שכזו, או להתפלל ולברך ללא שום כוונה.
הטעם במצווה זו של ההשבתה הוא מנוחת אלוהים לאחר ששת ימי הבריאה, וזיכרון יציאת מצרים. יום השבת גרם להומניזציה של האדם ולפינוי מעט זמן לשאר רוח.
השכר המובטח למצווה זו הוא אריכות ימים על אדמת ארץ ישראל. אף שלכאורה נראה שמדובר במצווה שבין אדם לחברו, בחלוקה היהודית היא מצויה בטור של בין אדם למקום. המהר"ל מסביר שההורים ביחס לבניהם, הם מעין "אלוהים פרטים" של האדם, מכיוון שהם בוראים אותו, נותנים לו קיום ועמידה בעולם ומטמיעים בו את אישיותם, ואף מחנכים אותו לאמונה באל אחד.
איסור הרציחה הוא קצר וקולע ללא נתינת טעם כפי שמופיע בפרשת נח. הקיצור באיסורים החברתיים בולט ומייחד אותם. על פי הרשב"ם רציחה היא גרימת מוות לזולת ללא סיבה, לעומת הריגה שכוללת גם גרימת מוות עם סיבה וגם ללא סיבה. גם החזקוני מבדיל וסובר כי רציחה היא גרימת מוות שלא כדין, לעומת הריגה שכוללת נטילת חיים כדין ושלא כדין. על פי הפרשנים לא רק רציחה ישירה אסורה אלא גרימת מוות של אדם באמצעות אמירה או הימנעות מנתינת עדות שתציל את חיי הזולת.
הניאוף נחשב לאחד מהעבירות החמורות, כמעט כמו רציחה, מפני שהוא מחלל את הנישואין והמשפחה ומקפדן. על פי רשי ורמב"ן מדובר רק באשת איש. לעומת זאת על פי אבן עזרא, ספורנו וחזקוני מדובר בכל איסורי העריות.
על פי פרשנות חז"ל מדובר בחטיפת בני אדם וסחר בהם, "גונב איש ומכרו", ולא בגנבה של רכוש עליה מופיע איסור נפרד.
עדות שקר עלולה לגרום למותם או גזלתם של חפים מפשע, ולכן צריכה להיות זהירות מיוחדת להגיע אל חקר האמת.
איסור החמידה הוא האיסור לחשוק ולהתאוות לרכוש הזולת, וכן לחשוק באשתו. יש מן הפרשנים (חזקוני) שסברו שהחמידה איננה רק הרהור סתמי העולה בלבו של האדם לרצות ברכוש הזולת, אלא כוללת תכנון וחרישת מחשבות להעביר את רכוש הזולת אליו. איסור החמידה הוא החותם של הלוח השני, כי הוא למעשה עלול לגרום לעבור על ארבעת הדיברות הקודמות: ניאוף, רצח, עדות שקר וגנבה.
חלוקת הדיברות לקבוצות
חמשת הדיברות הראשונים הם מצוות שבין אדם למקום, וחמשת האחרונים הם מצוות שבין אדם לחברו.
שני הדיברות הראשונים כתובים בגוף ראשון, ואילו כל השאר בגוף שלישי, דבר שגרם לחז"ל לומר שרק שני הדיברות הראשונים נאמרו לעם ישראל מפי ה', והשאר נאמרו למשה שמסר אותם לישראל. הדיבר הראשון והדיבר האחרון הם "מצוות שבלב", בניגוד לשאר הדיברות שהם מצוות שבמעשה. הפרשנים האריכו כדי לבאר כיצד ניתן לצוות להאמין, ולצוות שלא לחמוד.
לפרשנותו של המהר"ל (תפארת ישראל פרק ל"ו) החלוקה היא לשתי מערכות (חמישה מול חמישה) כאשר בכל מערכה יש מעבר מהכבד אל הקל במקביל למערכה השנייה. חמשת הדיברות הראשונים הם בהקשר האלוהי, ואילו חמשת הדיברות האחרונים הם בהקשר האנושי. כך למשל, הדיבר הראשון במערכה הראשונה ("אנוכי ה'") הוא על עצם האמונה באלוהים ועצם קיום האל בעיני האדם והאיסור על "רציחתו"; כנגדו ניצב הדיבר השישי "לא תרצח" (שהוא הראשון במערכה השנייה), הנוגע לעצם קיומו של האדם ואיסור לבטל את חייו ולקפדם.
מאפייני הדיברות
הציוויים נאמרו כחוקים אפודיקטיים שאינם מותנים בנסיבות מיוחדות כל שהן, הם מנוסחים בלשון נוכח ורובם מנוסחים בדרך שלילה. הציוויים מציינים את תביעתו של אלוהים מבני עמו הבאים עמו בברית, בקביעת תנאים המחייבים את כל אחד מהם.
הפסוקים הראשונים בעשרת הדיברות כתובים כדיבור אלוהי בגוף ראשון: "אנוכי ה' אלוהיך אשר הוצאתיך", "לא יהיה לך אלוהים אחרים על פני", "אנוכי ה' אלוהיך אל קנא". לעומת זאת, מהדיבר העוסק בנשיאת שם ה' לשווא והלאה הדיברות מתייחסים לאלוהים בגוף שלישי: "אשר ישא את שמו לשווא", "ששת ימים עשה ה'", "ברך ה' את יום השבת ויקדשהו". על פי זה נאמר בתלמוד שהפסוקים הראשונים נאמרו ישירות מפי אלוהים, בניגוד לדיברות הבאות. פרשנים מאוחרים יותר ביארו שהכוונה היא שבדיברות הבאות הם רק שמעו שאלוהים מדבר עם משה בלי שהבינו מה נאמר, ולאחר מכן משה אמר לעם מה אמר לו אלוהים. ויש אומרים שכל הדיברות נאמרו לישראל, והעובדה שהדיבר השלישי, הרביעי והחמישי מנוסחים בגוף שלישי אינה מעידה על כך שלא ה' אמר אותם, שכן ישנם מקרים רבים בהם ה' מדבר על עצמו בגוף שלישי.
חלוקת הדיברות לעשרה
במקרא נאמר כמה פעמים שמספר הדיברות הוא עשרה ("עשרת הדברים"), אולם החלוקה המדויקת לעשרה אינה חד-משמעית. ניתן להצביע באופן מובהק על תשעה דיברות מובחנים בלבד, וניתנו פרשנויות שונות איזהו העשירי. תשעת הדיברות המובהקים הם: איסור עבודה זרה, איסור נשיאת שם ה' לשווא, שבת, כיבוד אב ואם, לא תרצח, לא תנאף, לא תגנוב, לא תענה ברעך עד שקר ולא תחמוד.
החלוקה לפרשות פתוחות וסתומות בנוסח המסורה מחלקת את עשרת הדיברות לעשר פרשיות, כשהפרשיה הראשונה מתחילה ב'אנכי ה' אלוהיך' ומסתיימת ב'ולשומרי מצותי', והפרשיה התשיעית, "לא תחמוד בית רעך", מסתיימת באמצע הפסוק ואחריה מופיעה הפרשיה העשירית, הפותחת במילים: "לא תחמֹד אשת רעך" (כך בפרשת יתרו. בפרשת ואתחנן הנוסח הוא כאמור "ולא תתאוה" כך שההבדל בין הפרשיות בולט יותר). חלוקת נוסח המסורה היא גם החלוקה שהתקבלה על הנצרות הקתולית. לעומת זאת, הנצרות הפרוטסטנטית מחלקת את המצווה הראשונה לשניים: "לא יהיה לך אלוהים אחרים על פני", ו"לא תעשה לך פסל". הפרשנות המקובלת ביהדות שונה מהפרשנות העולה לפי נוסח המסורה - כמו גם משתי הפרשנויות הנוצריות, ורואה את ההקדמה לדיברות כדיבר נפרד: "אנוכי ה' אלוהיך אשר הוצאתיך מארץ מצרים מבית עבדים". מוני המצוות ראו בהקדמה זו את המצווה להאמין באלוהים.
המספר עשר חוזר על עצמו כמה פעמים: על פי פרשנות חז"ל את המקרא, העולם עצמו נברא בעשרה מאמרות, והמצרים קיבלו עשר המכות בשל סירובם לשחרר את ישראל. בספרות הקבלה מתואר שהעולם מונהג בעשר ספירות. מספר זה חוזר על עצמו בתורה שבכתב ובתורה שבעל פה, עוד כמה וכמה פעמים. למרות זאת, מספר ה"לאוים" (איסורים) חוזר בעשרת הדיברות 12 פעמים ועל פי הצעתו של הרב יואל בן נון ניתן להראות את חלוקת המצוות באופן ברור יותר באמצעותם. על פי חלוקת האיסורים לשישה על כל לוח, ששת הלאווים הראשונים נותנים מסגרת למצוות שבין האדם לאל, וששת האחרונים למצוות שבין אדם לחברו. זאת במקביל לחלוקה הרווחת של 5 דיברות לכל לוח, שבה הלוח הראשון מערב מצוות משני הסוגים והשני מכיל רק מצוות שבין אדם לחברו.
החלוקה לפסוקים
ישנן שתי מסורות יהודיות שונות בנוגע לחלוקת עשרת הדיברות לפסוקים. המסורת הבבלית מחלקת את הדיברות לעשרה פסוקים, המתאימים לחלוקה היהודית של עשרת הדיברות, אך בכך יוצרת פסוקים חריגים באורכם – פסוק אחד בן 64 מילים ושניים בני 50 מילים, ולעומת זאת שלושה פסוקים בני 2 מילים בלבד. בניגוד לכך, המסורת הארץ-ישראלית מחלקת את הדיברות לשנים עשר משפטים בעלי אורך רגיל. חלוקה זו מחברת בפסוק אחד את ארבעת הדיברות הקצרים: "לא תרצח, לא תנאף, לא תגנוב, לא תענה ברעך עד שקר", ולעומת זאת הדיברות הארוכים מורכבים בה מכמה פסוקים נפרדים. בחלוקה זו, הפסוק הראשון, שמתחיל ב"אנוכי ה' אלוהיך", כולל גם את מה שנחשב במסורת היהודית לתחילת הדיבר השני: "לא יהיה לך אלוהים אחרים על פני".
הבדלי טעמים
המסורות השונות בחלוקה לפסוקים הובילו גם לשתי מערכות נפרדות של טעמי המקרא המתאימות להן. כבר בכתבי היד העתיקים של התנ"ך, מסומנות שתי מערכות הטעמים בבת אחת על גבי אותן האותיות, דבר שגרם בהמשך לטעויות ושיבושים שחדרו לחלק ממהדורות הדפוס. בשלב מאוחר יותר נעשה מקובל שבגוף הספר מודפסים הטעמים המתאימים לחלוקה לשנים עשר פסוקים, ובסוף הספר הדפיסו את הפסוקים שוב לפי החלוקה לעשרה פסוקים. החלוקה שבגוף הספר נתכנתה "הטעם התחתון", ואילו החלוקה לעשרה פסוקים מכונה "הטעם העליון" כינוי המרמז על מערכת חריגה של טעמים שהאריכות הייחודית של הפסוקים מצריכה. בפועל, חלוקת הפסוקים על פי ה"טעם העליון" מחלקת את עשרת הדברות לתשעה פסוקים, כאשר הפסוק הראשון פותח ב'אנכי ה' אלוהיך' ומסיים ב'ולשומרי מצותי'; השני - נשיאת שם ה' לשווא; השלישי - השבת; הרביעי - כיבוד ההורים; החמישי - איסור רצח; השישי - איסור ניאוף; השביעי - איסור גנבה; השמיני - איסור עדות שקר; והתשיעי - איסור חימוד.
עשרת הדיברות נקראים בקריאת התורה בבית הכנסת שלוש פעמים בכל שנה – בקריאת פרשת השבוע בפרשת יתרו ובפרשת ואתחנן, ופעם שלישית בקריאת התורה בחג השבועות, שבו קוראים את סיפור מעמד הר סיני מספר שמות. מנהג הספרדים לקרוא תמיד לפי "הטעם העליון", אך ברוב בתי כנסת האשכנזים קוראים בטעם העליון רק בקריאת חג השבועות, ובקריאת פרשת השבוע בפרשת יתרו ובפרשת ואתחנן קוראים על פי הטעם התחתון. מנהג האשכנזים נזכר לראשונה במאה ה-13 בפירוש החזקוני לספר שמות.
מעמדם של עשרת הדיברות ביהדות
התיאור המקראי מתאר את עשרת הדיברות כתוכנה של ההתגלות המרכזית בהר סיני. תיאור זה מקנה לעשרת הדיברות את חשיבותם, אך בד בבד הוא עשוי לפגוע במעמד של שאר התורה.
כדי למנוע זאת, קיימת בספרות ההלכה התנגדות להדגשת עשרת הדיברות, כדי לא לפגוע במעמדן המחייב של המצוות האחרות, בפרט על רקע הנצרות וכתות אחרות שזנחו אותן. התלמוד מספר שמן הטעם הזה התנגדו החכמים למנהג לקרוא בבית הכנסת את עשרת הדיברות בכל יום. בתקופה מאוחרת יותר, הרמב"ם התנגד למנהג לעמוד בעשרת הדיברות בקריאת התורה. אף על פי כן, נהוג בקהילות אשכנז לעמוד בשעת קריאת עשרת הדיברות בבית הכנסת, וישנן אף מקהילות הספרדים שנהגו כן.
בהלכה היהודית לא קיים באופן פורמלי מעמד מיוחד למצוות שבעשרת הדיברות על פני שאר תרי"ג המצוות. עם זאת, לאורך הדורות רווחו מנהגים שונים אשר ייחסו מעמד מיוחד לעשרת הדיברות.
חוקרים סבורים כי בתקופת התנ"ך היו נהוגים טקסים של חידוש הברית, שבהם היו קוראים את עשרת הדיברות ומתחייבים לציית להם. בתקופת בית שני נהגו לקרוא את עשרת הדיברות בכל יום ביחד עם קריאת שמע, ובמערות קומראן אף נמצאו גווילי תפילין שכתובים בהם עשרת הדיברות. מנהג רווח הוא, שבשבתות שבהן קוראים בפרשת השבוע את עשרת הדיברות, וכן בחג השבועות שבו קוראים בתורה על מעמד הר סיני, הקהל בבית הכנסת עומד על רגליו בעת קריאת עשרת הדיברות. כמו כן, בבתי כנסת רבים יש צורה אומנותית של לוחות הברית עם עשרת הדיברות מעל ארון הקודש או בריקמת הפרוכת.
תפיסה נפוצה בהגות היהודית לדורותיה היא שניתן לראות את עשרת הדיברות כראשי פרקים שכל שאר המצוות בתורה הן פרטים שלהן. תפיסה זו מופיעה כבר בכתבי פילון האלכסנדרוני, ובהמשך, כתב רב סעדיה גאון פיוט בשם "אזהרות" שסיווג את כל המצוות תחת עשרת הדיברות, ובעקבותיו נכתבו עוד מספר אזהרות בסגנון זה. בדומה לכך בנה גם החכם הקראי יהודה הדסי את ספרו אשכול הכופר: דיון בכלל מצוות התורה סביב רשימת עשרת הדברות. תפיסה שונה במקצת, מסבירה את שונותן משאר תרי"ג המצוות, כהבחנה בין הבסיס העקרוני והיסודי של מערכת הדת, לשאר יתר המצוות. הרמב"ם הגדיר את עשרת הדיברות כ"עיקר הדת וראשיתו", ריה"ל מכנה את עשרת הדיברות "אמות המצוות ושרשיהן", וכך גם בספר הזוהר. על פי ריה"ל, עשרת הדיברות היוו שורש משותף של חכמת התורה שנושאיה היו הכהנים, וחכמת האלוהות שנושאיה היו הנביאים. על פי זה כתב האור החיים שמצוות "אנוכי" היא שורש כל מצוות העשה, ומצוות "לא יהיה" היא שורש כל מצוות הלא תעשה.
רש"י בפרשנותו על הפסוק "וידבר אלהים את כל הדברים האלה לאמר" כותב בעקבות המדרש "שאמר הקב"ה עשרת הדברות בדיבור אחד, מה שאי אפשר לאדם לומר כן". המהר"ל בעקבותיו אומר שהדבר מבטא את האחדות האלוהית שקיימת בעשרת הדיברות שהן מהעולם העליון ומרוחקים מהחילוק והפירוד של העולם הגשמי (גור אריה שם). במקום אחר הוא מחדד את ההבדל שבין עשרת הדיברות לתורה כולה, ואומר שעשרת הדיברות הם עיקריים יותר משאר המצוות, ובשבילם ירד הקב"ה על הר סיני, והם נאמרו בשביל עצמם, לעומת שאר המצוות שנאמרו בסיני למען השלימות של התורה כולה, להביע את הרעיון שהתורה אחדותית ואין מצוותיה חלוקות (גור אריה שמות כ"א א'). גם בספר "תפארת ישראל" (נו) הוא מדגיש ומפרש את גישתו שיש לעשרת הדברות יחוס מיוחד אל ה' שהוא אחד, והם קרובים לאל מפני שנאמרו מפיו, לעומת שאר המצוות שקרובות יותר אל האדם.
התייחסות ייחודית לעשרת הדיברות ביהדות נאמרה על ידי רבי יוסף אלבו בספר העיקרים, שקבע שאלו הן המצוות היחידות שלא יכולות להתבטל לעולם על ידי נביא מאוחר יותר. הוא מנמק זאת בכך שציוויים אלו נמסרו לעם ישראל ישירות מאלוהים, ולכן הן יכולות להתבטל רק במעמד דומה של דיבור ישיר מאלוהים, ולא על ידי נביא שמשמש כשליח בלבד. זאת לעומת המצוות האחרות שבהן משה שימש גורם מתווך בין אלוהים לבני ישראל, ולכן הן יכולות בתנאים מסוימים להתבטל על ידי נביא מקביל למשה. לפי בעל התניא עשרת הדיברות הן מקיפות את כל התורה ויוצאות מהחכמה האלוהית העליונה שגבוהה מכל העולמות הגלויים.
בעקבות עשרת הדיברות
בהקשר לעשרת הדיברות, ראוי לציין את חוקי חמורבי, קודקס החוקים הנרחב ביותר בין חוקי המזרח הקדמון, שנכתב על אסטלה מאבן במאה ה-18 לפנה"ס, כ-600 שנה לפני התאריך המשוער של יציאת מצרים ומתן התורה. קיים דמיון רב בין שני קודקסים אלו, אולם ישנו הבדל אחד עיקרי ביניהם: בעוד שחוקי חמורבי היו ברובם חוקים שבין אדם לחברו, חוקי התורה היו חוקים מעורבים, שיש בהם גם ציווים כלפי האל, כמו איסור על עבודת אלילים.
השומרונים היו מקבעים את עשרת הדיברות אל דלתות בתיהם בהתאם לכתוב "וכתבתם על מזוזת ביתך ובשעריך" ומוסיפים דיבר נוסף הנהוג אצל השומרונים המצווה להקים אבנים גדולות בהר גריזים, המקודש לשומרונים (כנזכר לעיל), עדות למנהג זה ניתן למצוא בכתובת שומרונית מעין בית אל מא ובכתובת שומרונית מכפר בילו.הקראים נוהגים אף הם לכתוב את עשרת הדברות בתוך המזוזה המקובעת בצד הכניסה למקומות המגורים.
חיים סולובייצ'יק (היסטוריון)
הרב פרופסור חיים סולובייצ'יק (נולד ב-19 בספטמבר 1937) הוא היסטוריון של ההלכה. בנו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק מבוסטון.
ביוגרפיה
סולובייצ'יק למד בישיבת רמב"ם וקיבל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1958. לאחר שנתיים של לימודים נוספים עבר לישראל ללימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטה העברית. מנחהו היה ההיסטוריון יעקב כ"ץ ועבודת התזה שלו עסקה בהלכות יין נסך בגרמניה של ימי הביניים. בהמשך חזר לנושא זה והקדיש לו שני ספרים. את עבודת הדוקטורט שלו סיים בשנת 1972 והיא עסקה בנושא משכונות והלוואה בריבית. על בסיס עבודת הדוקטורט כתב את ספרו "הלכה, כלכלה ודימוי עצמי". לימד באוניברסיטה העברית עד שנת 1984, אז מונה לפרופסור מן המניין. לאחר מכן עבר ללמד במשרה מלאה בישיבה יוניברסיטי, שבה שימש גם כראש ישיבה, עד שנת 2006 כשהתמנה כעמית מחקר.
אוון הרגריבס
אוון ליי הרגריבס (באנגלית: Owen Lee Hargreaves; נולד ב-20 בינואר 1981 בקלגרי, אלברטה, קנדה) הוא כדורגלן עבר אנגלי שבעבר שיחק בקבוצות באיירן מינכן ומנצ'סטר יונייטד ובנבחרת אנגליה בתפקיד קשר.
קריירה
הרגריבס הוא הבן הצעיר מבין שלושה ילדים. הוא נולד ב-20 בינואר 1981 למרגרט וקולין הרגריבס בקנדה, וכבר בגיל צעיר עבר להתגורר באנגליה. אביו קולין שיחק בקבוצת בולטון וונדררס, ולאחר מכן עבר לשחק בליגת העל הקנדית.
הרגריבס החל לשחק בקבוצת הנוער של קלגרי פוטהילס בשנת 1994. בשנת 1997 הוא עבר לקבוצת הנוער של באיירן מינכן, ובשנת 2000 הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון, שם שיחק עד שנת 2007. בקיץ 2007 עבר הרגריבס למנצ'סטר יונייטד בתמורה ל-25 מיליון אירו.
הרגריבס שיחק בנבחרת אנגליה עד גיל 21 בשנים 2000–2001. לאחר מכן הצטרף לנבחרת הבוגרת של אנגליה, במדיה שיחק ב-42 משחקים. בשנת 2006 שיחק הרגריבס משחק אחד במדי נבחרת אנגליה ב'.
בשנת 2011 הרגריבס שוחרר ממנצ'סטר יונייטד עקב פציעותיו הרבות, מה שהוביל באוגוסט 2011 להחתמתו בקבוצת מנצ'סטר סיטי כשחקן חופשי. בסוף עונת 2011/12, שוחרר הרגריבס ממנצ'סטר סיטי.
חגי חריף
חגי חריף (נולד ב-1968) הוא איש תקשורת וכותב נאומים.
ביוגרפיה
חריף נולד בתל אביב. אביו יוסף חריף היה פובליציסט ופרשן פוליטי בעיתון "מעריב". סבו מצד אמו, שבתי דון-יחייא, היה איש ציבור, ח"כ ועורך העיתון "הצופה".
חריף למד בבית הספר התיכון הציוני–דתי "הימלפרב" בירושלים. בשנת 1987 התגייס לצה"ל ושירת ברבנות הצבאית ובגלי צה"ל, שם שימש מפיק, עורך ומגיש תוכניות. מאז 1991 מועסק כאזרח עובד צה"ל. בעבר ערך, הפיק והגיש בגלי צה"ל מדי מוצאי שבת יחד עם שאול מייזליש את המשדר "במוצאי יום מנוחה" – תוכנית בנושאי יהדות. כיום עורך ומגיש את התוכנית בעצמו.
חריף שימש יועץ תקשורת לרבנים הראשיים לצה"ל גד נבון, ישראל וייס, אביחי רונצקי ורפי פרץ. הוא עורך את ביטאון הרבנות הצבאית "מהלכה – למעשה". נוסף על כך נמנה עם הוועדה המייעצת של כתב העת לענייני מדע ודעת, "חידושים", שמפרסמת אוניברסיטת בר-אילן.
חריף למד מדע המדינה ותולדות עם ישראל לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה. במסגרת לימודי התואר השני במדע המדינה התמחה בתקשורת פוליטית, ועבודת הדוקטורט שלו עסקה ב"ספורט ופוליטיקה בינלאומית: הפונקציות הפוליטיות של הספורט הייצוגי ביישוב הארץ-ישראלי ובמדינת ישראל, 1960-1898". בעבודתו טען חריף כי ספורטאי ישראל מלאו משימות פוליטיות כדוגמת השגת הכרה דיפלומטית, יצירת קשרי ידידות ושיתוף פעולה מדיניים.
בינואר 2014 מונה חריף על ידי משרד ראש הממשלה לכותב הנאומים של ראש הממשלה בנימין נתניהו, במתכונת של פרילנסר. המינוי חודש מספר פעמים מאז.
קרום כדור הארץ
קרום כדור הארץ הוא השכבה החיצונית בגאוספירה של כדור הארץ. מתחת לשכבה זו נמצאים מעטפת כדור הארץ וגלעינו. הגבול התחתון של הקרום, המפריד בינו לבין המעטפת, נקרא תחום אי-רציפות מוהורוביצ'יץ'.
קרום כדור הארץ, יחד עם החלק העליון של המעטפת שלו, מהווים את שכבת הליתוספירה.
על אף שהקרום לבדו מחזיק עליו את כל המתרחש על פני האדמה, נפחו הוא רק כ-1% מכלל נפח כדור הארץ, ומסתו היא רק כ-0.5% ממסת כדור הארץ. העובי הממוצע של הקרום הוא כ-30 ק"מ, כשעובי הקרום היבשתי הוא בין 25 ל-70 ק"מ, ועובי הקרום הימי, שנמצא מתחת לאוקיינוסים, הוא פחות מ-10 קילומטרים. הבדלים משמעותיים אלה מצביעים על כך שהיבשה הנראית לעינינו אינה רק התנשאות חיצונית של מסה מעל המפלס הממוצע של פני שטח כדור הארץ, אלא שמקורה עמוק ונעוץ בתוך חומר כבד יותר (חומר המעטפת והחלק התחתון של הקרום היבשתי) וקשור לתהליכים בטקטוניקת הלוחות. בנוסף, גם הבליה שנגרמת ביבשה משפיעה ישירות על עוביו של קרום היבשה. התורה העוסקת במערכת שיווי המשקל הזו היא תורת האיזוסטזיה (Isostasy).
ההבדל בין הקרום הימי (האוקייני) לבין הקרום היבשתי (הקונטיננטלי) מתבטא גם ברמת צפיפות החומר ובהרכבם של שני סוגי הקרומים. הקרום היבשתי הוא בעל צפיפות של כ-2.7 גרם לסמ"ק, והרכבו דומה להרכב הגרניט, לכן הוא גם נקרא "שכבת הגרניט" או סיאל (ע"ש מרכיבי הגרניט הנפוצים: Si - צורן, Al - אלומיניום). הקרום היבשתי מורכב משתי שכבות, כאשר הקרום היבשתי העליון קל ופחות צפוף מהקרום התחתון. לעומתו, הקרום הימי הוא בעל צפיפות של 3 עד 3.3 גרם לסמ"ק, והרכבו דומה להרכב הבזלת, לכן מכנים אותו גם "שכבת הבזלת" או סימה – הלחם של Si – התחילית של סיליקון, ו-Ma – התחילית של מגנזיום.
השכבה החיצונית של הקרום היבשתי בנויה בעיקרה מסלעי משקע, המהווים כ-75% מפני השטח של היבשות, ורק בכ-25% מפני השטח נחשפים סלעי יסוד. למרות זאת, אחוז נפח סלעי המשקע מכלל נפח קרום כדור הארץ מוערך בכ-5% בלבד.
קרום כדור הארץ, הן היבשתי והן הימי, אינו מקשה אחת. הלחצים הפנימיים של המאגמה בשכבת המעטפת יוצרים בקרום שברים וסדקים אנכיים המחלקים אותו ללוחות טקטוניים, וגורמים בסופו של דבר לתהליך נדידת היבשות.
אימאם אל-נסאאי
האימאם אל-נסאאי (829 – 915) או בשמו המלא אבו עבד אל-רחמן, אחמד בן שעיב בן עלי בן בחר אל-ח'ראסאני אל-נסאאִי (בפרסית: ابی عبدالرحمن احمد بن شعیب بن علی بن بحر الخراسانی النسائی), היה מוסלמי ממוצא פרסי, אשר התמחה באיסוף חדית'.
ספרו המוכר בשם "סֻנן אל-נסאאי", (בערבית: سنن النسائي) נחשב לאחד מששת אוספי החדית' החשובים ביותר בקרב הסונים.
חייו
אל-נסאאי נולד בניסה, עיר עתיקה בח'וראסאן, בשנת 829. הוא החל לרכוש השכלה כבר בגיל צעיר, ואת מסעותיו בעקבות הידע הוא החל כבר בגיל 15, עם הצטרפותו למומחה בתחום החדית' קוטייבה אבן סעיד. במסעותיו הוא הגיע כמעט לכל חצי האי ערב, לעיראק, כופה, חג'אז, סוריה ומצרים.
משפחה
אימאם אל-נסאאי היה נשוי לארבע נשים, אך עם זאת, בספרי ההיסטוריה מוזכר שהיה לו רק ילד אחד.
מעמדו
אימאם אל-נסאאי זכה למעמד גבוה מאוד בקרב אנשי הדת המוסלמים, ומגדוליהם הוא זכה לשבחים רבים.
ספריו
אימאם אל-נסאאי כתב רבות בחייו. בין יצירותיו ניתן למצוא את הספרים שלהלן:
איש עסקים
איש עסקים הוא אדם העוסק בהקמה של עסקים חדשים וברכישה ומכירה של עסקים קיימים בין אם הן של עצמו ובין אם הן של אחרים.
לשם פעילות זו איש העסקים משקיע מכספו (או מאשראי שהוא מספק בטוחות לפרעונו), לבדו או ביחד עם קבוצת משקיעים. בכך נבדל איש עסקים ממנהל שכיר העוסק בפעילות דומה, אך אינו משקיע בה את כספו, אלא פועל בשם מקום עבודתו. לעיתים איש עסקים אינו עוסק בניהול שוטף של עסק שבבעלותו (תפקיד זה שמור למנכ"ל העסק), ומסתפק בחברות בדירקטוריון של העסק. פעמים אחרות הוא עוסק בכך לזמן קצר, עד למציאת מנהל קבוע. במקרים אחרים איש עסקים מתפקד גם כמנהל של העסק העיקרי שלו, ובמקרה כזה אין הוא רק איש עסקים, אלא גם תעשיין, יזם בנייה, בנקאי וכדומה, בהתאם לאופיו של העסק. איש עסקים פועל באמצעות חברה שבשליטתו, שממנה הוא מקבל דיווידנדים, דמי ניהול או משכורת. לעיתים פועל איש עסקים כעצמאי, אך צורת פעולה זו מגדילה את הסיכון העסקי, ולכן מתאימה פחות. פעולות הרכישה של איש עסקים נעשות לעיתים לטווח קצר, מתוך כוונה להפוך את העסק לאטרקטיבי, ואז למכור אותו או להנפיקו לציבור, ולעיתים לטווח ארוך, שבמהלכו נהנה איש העסקים מרווחי העסק.
לעיתים מתמקד איש העסקים רק בחלק מהפעילות האופיינית לעיסוק זה, ובהתאם לכך הוא מכונה:
אנשי עסקים נעזרים בשירותיהם של:
תחום הלימודים האקדמי העוסק בהכשרת אדם לפעול כאיש עסקים הוא מנהל עסקים, אף שאין תקן מחייב כלשהו של השכלה החל על העוסקים בתחום, ורבים מהעוסקים בכך אינם בעלי הכשרה אקדמית זו (ויש בהם גם חסרי השכלה אקדמית כלשהי). במרבית המדינות ישנם גופים המאגדים אנשי עסקים למטרת פעילות בנושאים משותפים, אך אלה, בניגוד לאיגודים מקצועיים אחרים, מאגדים חברים על פי רוב בהתחשב בקריטריונים של נושאי פעילותם העסקית וללא קשר להכשרה הפורמלית של החברים.
איש העסקים בספרות
האתוס של איש העסקים הוא מוטיב נשנה בספרות האמריקאית. לעיתים מתואר איש העסקים כדמות קשת לב, מנצלת ואכזרית, כבספריו של אפטון סינקלר, ולעיתים יתואר כדמות נוגעת ללב, כגיבור הספר "באביט" מאת סינקלייר לואיס. עולם היזמות והעסקים מתואר לעיתים כעולם קשוח, אשר אלו שאינם מרפקנים ואמביציוזים נדחקים לשוליו ואובדים בשולי החלום האמריקאי. כך דמותו של וילי לומן במחזה "מותו של סוכן", מאת ארתור מילר, המנסה להקנות לבניו את הרצון "להצליח תוך שבועיים", וכך חבורת סוכני הקרקעות במחזהו של דייוויד מאמט, "גלנגרי גלן רוס". דמות זו חדרה גם לספרות המתח. ג'וזף פיינדר הוא סופר פופולרי בתחילת המאה ה-21 שספריו "המנכ"ל" ו"פרנויה" מתארים מציאות עסקית שיצאה משליטה, ואשר הגיבורים, אנשי עסקים, מנסים למצוא בה את מקומם.
התייחסות נאיבית יותר לאיש העסקים מופיעה בספרו הנודע של אנטואן דה סנט-אכזופרי, "הנסיך הקטן", שאחד מגיבוריו הוא איש העסקים, שעסוק תמיד בספירת הכוכבים שהוא חושב ששייכים לו. הוא רוצה להשתמש בהם על מנת לרכוש עוד כוכבים.
ליפניק (מחוז לומז'ה)
ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה ידוובנה, במחוז לומז'ה, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין.
אתיופיאן איירליינס
אתיופיאן איירליינס (באמהרית: የኢትዮጵያ አየር መንገድ; באנגלית: Ethiopian Airlines) היא חברת התעופה הלאומית של אתיופיה. החברה היא הגדולה באפריקה בכמות הנוסעים, מספר היעדים, צי המטוסים, וברווחיות. עם מעל 100 ערים שהיא משרתת היא ממוקמת רביעית בעולם במספר המדינות שאליהן היא מגיעה. ממוקמת במקום ה-37 בעולם בדירוג של שנת 2021.
תולדות החברה
אתיופיאן איירליינס הוקמה ב-30 בדצמבר 1945 והחלה בשירות סדיר בין אדיס אבבה לקהיר ב-8 באפריל 1946. בשנת 1958 החלה החברה להפעיל קו טיסה לפרנקפורט וב-1998 החלה בטיסות טראנס-אטלנטיות. החברה זכתה בתואר "חברת התעופה הטובה באפריקה" בשנת 2003 והיא אחת החברות האפריקאיות היחידות השומרות על רווחיות. בשנת 2005 הזמינה החברה עשרה מטוסי בואינג 787, והיא החלה לקבל אותם ב-14 באוגוסט 2012.
בין השנים 2011–2018 זכתה החברה לתואר "חברת התעופה הטובה ביותר באפריקה".
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון למרץ 2021:
מוחמד ח'אתמי
ביוגרפיה
מוחמד ח'אתמי נולד ב-29 בספטמבר 1943 בארדכאן שבאיראן, לאיש דת. למד תאולוגיה (כלאם) באוניברסיטת קום החל מ־1961, קיבל את התואר מוסמך לפילוסופיה מאוניברסיטת אספהאן, למד הוראת מדעים באוניברסיטת טהראן ב־1970 תוך התמחות במחשבה מדינית. בהמשך סיים קורס בהנהגה דתית בקום.
היה פעיל בתנועה האסלאמית באיראן והוגלה לאירופה בסוף שנות ה-70. שב לאיראן לאחר המהפכה האסלאמית.
בשנת 1999 פרסם ספר של מחשבה מדינית בו תמך בעמדות של מורו ג'וואד טבאטבאי בקשר להתפתחויות בתחום זה במהלך ההיסטוריה של פרס.
קריירה
ב־1980 נבחר לראשונה לפרלמנט. הפך לשר התרבות ב־1982, הודח ב־1986 בשל מדיניות ליברלית מדי ומונה שנית לתפקיד בין השנים 1989–1992. במקביל כיהן במספר תפקידים צבאיים, ביניהם ראש הכוחות המשולבים של צבא איראן וסגן השר הממונה על הצבא במהלך מלחמת איראן–עיראק, וכן שימש כראש המטה לתעמולה. היה ראש הספרייה הלאומית של איראן בשנים 1992–1997.
ח'אתמי נבחר לראשונה לנשיא איראן ב־23 במאי 1997 תוך תמיכה בעיקר של הצעירים והנשים, שדרשו רפורמה. למרות ניסיונות השמרנים להכשילו הצליח לזכות ברוב בפרלמנט ב־2000 ובבחירות לנשיאות ב־8 ביוני 2001.
בפברואר 2009 הודיע ח'אתמי כי יתמודד מול נשיא איראן המכהן מחמוד אחמדינז'אד, בבחירות לנשיאות שיערכו בחודש יוני. ב-16 במרץ פרש מן המירוץ, על מנת לאפשר לחברו ויועצו, ראש הממשלה לשעבר מיר-חוסיין מוסאווי, להתמודד במקומו.
תוכנית ארטמיס
תוכנית ארטמיס (באנגלית: Artemis program) היא תוכנית חלל מאוישת של ארצות הברית שמטרתה העיקרית היא הנחתת בני אדם על הירח ב־2025, לראשונה מאז 1972 בה נחתו אסטרונואוטים על הירח בתוכנית אפולו. הנחיתה מתוכננת להיות בקוטב הדרומי של הירח כיוון ששם מצויים מים בצורת קרח, וכן תנאי האור והטמפרטורה סבירים, ביחס לאזורים יותר צפוניים של הירח. התוכנית הוכרזה ב־2019 על ידי נאס"א.
שם התוכנית נגזר משמה של האלה ארטמיס, אחותו התאומה של אפולו מהמיתולוגיה היוונית.
מטרות התוכנית
לתוכנית שלוש מטרות עיקריות: כחלק מחזון ארוך טווח, המושבה על הירח תהווה ניסוי מוקדם לקראת הנחתת בני אדם על מאדים.
היסטוריית התוכנית
בדצמבר 2017, דונלד טראמפ חתם על צו נשיאותי המורה לנאס"א לחזור לירח עד 2024.
גשר ויטסטון
גשר ויטסטון הוא מעגל חשמלי הנועד לחישוב התנגדות (או עכבה חשמלית) במקרה שמדובר ברכיב שלא ניתן למדוד בצורה ישירה (על ידי מיכשור).
תוכנית ארטמיס
היסטוריית התוכנית
אל התכנית הצטרפו הסוכנות האירופית, הקנדית והיפנית.
גשר ויטסטון
המעגל הוא פרי המצאתו של המדען האנגלי צ'ארלס ויטסטון (1802 - 1875). המעגל בנוי בדרך כלל מ-4 נגדים או עכבות, הגשר מוזן ממקור מתח חשמלי.
תוכנית ארטמיס
היסטוריית התוכנית
ב-11 בדצמבר 2019 חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על צו נשיאותי המורה לנאס"א להנחית שוב בני אדם על אדמת הירח, ובכללם – לראשונה – אסטרונאוטית אישה, עד שנת 2024. ראש נאס"א דאז ג'ים בריידנסטין הודיע כי לתוכנית החדשה יקראו ארטמיס, על שם אלת הירח במיתולוגיה היוונית, אחותו של אפולו, אל השמש.
גשר ויטסטון
העיקרון הוא שניתן לחשב את ההתנגדות Rx על ידי הבאת הגשר לאיזון כלומר על ידי איפוס המתח בין הנקודות B ו-C על ידי שינוי אחד הנגדים הידועים (בדרך כלל שמים פוטנציומטר כמו R2 בציור משמאל). כאשר הגשר מאוזן (כלומר V_{BC}=0V) מתקיים:
ולכן:
גשר ויטסטון משמש כאמצעי מדידה של תכונות שונות המשפיעות על חומרים שמהם עשויים הנגדים בגשר. כך ניתן למשל למדוד טמפרטורה כאשר הנגדים עשויים מחומר שהתנגדותו משתנה כפונקציה של טמפרטורת הסביבה באפיון ידוע (ליניארי, או אחר). לצורך מדידה כזו יונח צד אחד של הגשר בטמפרטורה ידועה והצד השני באזור הנמדד. הפרש המתח שיתקבל פרופורציונלי להפרש הטמפרטורות, על-פי האפיון לעיל.
תוכנית ארטמיס
היסטוריית התוכנית
באפריל 2021 בחרה נאס"א ב־SpaceX, לפתח גרסה ייעודית של סטארשיפ עבור משימות מאוישות אל הירח כחלק מתוכנית ארטמיס. גרסה זו תשמש כרכב נחיתה ותסייע להנחית אסטרונאוטים ממסלול סביב הירח לפני השטח.
משימת ארטמיס 1 יצאה לחלל ב-16 בנובמבר 2022. ארטמיס 1 הייתה הטיסה הראשונה של מערכת שיגור חדשה לחלל ושל תא הצוות, אוריון. החללית אוריון תקיף את הירח. המשימה הזאת נושאת סדרה של לוויינים קטנים שיוצבו במסלול סביב הירח. ארטמיס 1 היא טיסת ניסוי לא מאוישת.
במשימת הבאה, נקבע שארטמיס 3 תיפגש עם סטארשיפ של ספייס איקס ותעביר צוות. אוריון תישאר במסלול, וסטארשיפ תיקח את שני האסטרונאוטים אל פני הירח. היעד שלהם יהיה הקוטב הדרומי של הירח כדי לבדוק אזור שמדענים לא חקרו קודם כדי לחקור את קרח המים ששם.
כעבור שנה תשוגר ארטמיס 4, וגם היא תנחית שני אסטרונאוטים על הירח – אבל היא תהיה גם טיסת הבכורה המאוישת של משגר משודרג. משגר זה יישא למסלול סביב הירח גם את אוריון וגם את מודול המגורים הראשון של הלונר גייטוויי (Lunar Gateway), תחנת החלל הירחית.
משימות נוספות מטעם התוכנית יפתחו את תחנת החלל הירחית. תחנת החלל הירחית עתידה להיות תחנה בינלאומית של נאס"א ושותפותיה – סוכנויות החלל האירופית, היפנית והקנדית. תחנת החלל הירחית יועדה להחליף עם הזמן את תחנת החלל הבינלאומית שהקיפה את כדור הארץ (ובמקומה יבואו תחנות חלל מסחריות), ולשמש פלטפורמה לחקר הירח ובהמשך גם במאדים.
הגעה לירח
לפני ההגעה לירח ימצאו כבר מבנים ורכבים ממשימות מסחריות, שימתינו לאסטרונאוטים על פני הירח. הגעה מחודשת של אסטרונאוטים לירח תכלול ארבעה כלים :
ב־2020 נחתם חוזה על פיו, החללית Dragon XL של חברת SpaceX תהיה חללית המשא שתישא ציוד ל"גייטווי".
ככלי עזר לתוכנית מפותח רכב חלל חדש VIPER.