cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדריאנוס החמישי
ביוגרפיה
משרתו הכנסייתית הראשונה החלה בשנת 1243, כאשר הוא מונה לכומר אפיפיורי. לאחר מכן הוא קיבל מספר בנפיקיום כנסייתיים, והפך לארכידיאקון בבולוניה (1244) ופארמה (1244 / 1248–1255), קנון וקנצלר של הקתדרלה בריימס (1243-1250), קנון ודיקן בפיאצ'נצה 1247) וקאנון של הקתדרלה בפריז (1244 / 1245–1270). בדצמבר 1251 הוא מונה לקרדינל דיאקון של סן אדריאנו על ידי דודו אינוקנטיוס הרביעי. הוא היה גם הכומר הראשי של בזיליקת סנטה מריה מג'ורה הפטריארכלית (1262).
הוא נשלח לאנגליה בשנת 1265 על ידי קלמנס הרביעי כדי לתווך בין הנרי השלישי, מלך אנגליה לבין הברונים שלו, ולהטיף למסעי הצלב. הוא נשאר שם במשך מספר שנים כנציג האפיפיור, מאוקטובר 1265 עד יולי 1268. עמדתו הדיפלומטית הייתה כזו, ששמו עדיין נזכר על החוק העתיק ביותר של החוק האנגלי, חוק מרלבורו משנת 1267, שבו הכותרת הרשמית מזכירה כעד "הלורד אוטובון, אז הנציג באנגליה". (בנציגות הזאת שירת גם דיפלומט צעיר אחר, לימים בוניפקיוס השמיני) בחודש אפריל 1268 הוא הוציא סדרה של קנונים, אשר היוו את הבסיס של החוק הכנסייה באנגליה עד הרפורמציה הפרוטסטנטית במהלך המאה ה-16.
לפיצ'י היה קשר רחוק להנרי השלישי; אחותו התחתנה עם תומאס, רוזן פלנדריה, שהיה בן דודו של אשתו של הנרי, אלינור מפרובנס.
בהשפעתו של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, הוא נבחר לאפיפיור במקום אינוקנטיוס החמישי ב-11 ביולי 1276, אך הוא מת בוויטרבו ב-18 באוגוסט 1276 ממחלה, מבלי שהוסמך מעולם לכהונה. אדריאנוס החמישי היה האפיפיור השלישי ב"שנת ארבעת האפיפיורים" - 1276.
דוד נחמיאש
הרב דוד נחמיאש (ה'תקצ"ג, 1833, מרוקו - ח' באלול ה'תרצ"ב, 9 בספטמבר 1932, ירושלים), היה אב בית הדין ורב העיר טנטא שבמצרים במשך 40 שנה.
קורות חיים
נולד בשנת ה'תקצ"ג (1833) במרוקו לסולטנה ולאברהם. בילדותו עלה עם הוריו לארץ ישראל והשתכן בירושלים, שם למד בישיבתו של הרב דוד בן שמעון ('הצוף דב"ש').
נישא לאסתר, ויחד נולדו להם חמישה ילדים: אברהם, יעקב (ז'אק), אסתר, רחל ושרה.
לאחר שנסמך לרבנות, עבר לטנטא שבמצרים, לשמש כאב בית הדין וכרב העיר. באותה תקופה, בתי הדין הגדולים שבאלכסנדריה ובקהיר היו בעלי הסמכות הבלעדית לעסוק בענייני קידושין וגירושין במצרים, אך הרב רפאל אהרן בן שמעון, רבה הראשי של קהיר, שהכיר את הרב נחמיאש וידע על גדלותו בתורה, עוד מימי לימודיו בישיבתו של אביו, התיר לו באופן מיוחד לעסוק בעניינים אלו.
הרב נחמיאש כיהן בתפקידו במשך כארבעים שנה.
בערוב ימיו חזר לירושלים, ונפטר בה בהיותו בן 99 שנה בח' באלול ה'תרצ"ב (1932). נקבר בהר הזיתים, ואשתו קבורה בסמוך.
ספרו
ספרו מחנה ד"ן - חידושים על התורה, הש"ס, פוסקים ודרשות שונות, יצא לאור בדפוס צוקרמן בירושלים, בשנת ה'תרפ"ז (1927).
בהקדמתו כתב:.
לוגוצנטריות
לוגוצנטריות או לוגוצנטריזם (Logocentrism), בהגדרה כללית, היא ההנחה המקובלת בתורת הספרות, כי ישנה "אמת" בלתי-תלויה הקודמת לייצוגה באמצעות השפה או הלשון, ואמת ומציאות זו מתקיימים למעשה מחוץ לגורם השפה. לפיכך, הלוגוצנטריות קוראת להתייחס לסימנים הלשוניים כמנותקים ובלתי-הכרחיים לאובייקטים (למסומנים) שאותם הם מייצגים. לכן ישנה גם העדפה ברורה של הדיבור על-פני הכתיבה, שכן בראשון קיימת נוכחות של הדובר, הנתפס כגורם-מתווך שיש ביכולתו לבטל במידה רבה אי-בהירות ורב-משמעות הקיימים בשפה הכתובה. העדפה זו של הדיבור על פני הכתיבה, מכנה הפילוסוף הצרפתי ז'אק דרידה "פונוצנטריזם". המונח הופיע לראשונה בהגותו של לודוויג קלגס.
בביקורת החריפה שאותה מותח דרידה על תפיסה זו, הוא מגדיר אותה כ"דעה קדומה" המושרשת בפילוסופיה המערבית כמעט מתחילתה עוד מימי יוון העתיקה. היא מכונה על ידו "מטפיזיקה של נוכחות".
ביקורת נוספת על תפיסה זו היא על כך שהיא מתייחסת באופן פשטני ליחס המורכב יותר בין מסמן ומסומן.
כמו כן, דרידה טוען שמטפיזיקה זו (כפי שקרא לה) נוטה לזהות תפיסות פילוסופיות בסיסיות כדוגמת: "אמת", "מציאות", ו"קיום" - במונחים רעיוניים של "נוכחות", "מהות", "זהות" ו"מקור" - מתוך התעלמות כמעט מוחלטת מהתפקיד המכריע שממלאים ה"העדר" (Absence) וה"הבדל" (Difference), בתוך כל הגדרה או הבנה אפשרית של תפיסות אלה.
ביקורת על המונח
ג'ון אליס, בספרו "נגד הדקונסטרוקציה", טען כי המונח "לוגוצנטריות" הוא שם חדש לתפיסה ישנה. יותר מכך, אליס טוען כי הביקורת על המהותנות התחילה הרבה לפני שדרידה התחיל להוקיע אותה ב-1966. לדבריו, ההבנה שהשפה אינה מייצגת רק תופעות בעולם, וכל מסומן נקבע גם ביחס למסמנים אחרים, נמצאת כבר אצל פילוסופים אנליטיים כמו לודוויג ויטגנשטיין, פרדינן דה-סוסיר, הבלשן ג'ון רופרט פירת (John Rupert Firth) ואצל בלשנים אנתרופולוגיים שהלכו בעקבות אדוארד ספיר ובנג'מין לי וורף.
מיכאיל אוסטרוגרדסקי
מיכאיל אוסטרוגרדסקי (ברוסית: Михаил Васильевич Остроградский; 24 בספטמבר 1801 - 1 בינואר 1862) היה מתמטיקאי רוסי ממוצא אוקראיני, בין המתמטיקאים הבולטים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
חייו
אוסטרוגרדסקי נולד בכפר בגוברניית פולטבה למשפחה אמידה. ב-1816 החל ללמוד באוניברסיטת חרקוב, אך לימודיו שם הופסקו בעקבות סילוק המנחה שלו מהאוניברסיטה. ב-1823 המשיך לימודיו בצרפת. בתקופה זו פרסם מספר מחקרים שקיבלו ביקורות חיוביות.
תחום מחקריו
מחקריו של אוסטרוגרדסקי עוסקים באנליזה מתמטית, מכניקה, מכניקת המוצק, מגנטיות, תורת ההסתברות, אלגברה ותורת המספרים. הוא פיתח את שיטת אוסטרוגרדסקי למציאת אינטגרל של פונקציה רציונלית.
אוסטרוגרדסקי היה הראשון שהוכיח את משפט גאוס, אחד המשפטים החשובים באנליזה הווקטורית.
במסגרת תפקידו כמורה בבית הספר הגבוה להנדסה צבאית ברוסיה, פיתח שיטות מתמטיות לבדיקת מוצרים המסופקים לצבא רוסיה.
פייטל היינה אפרים
פייטל היינה אפרים (בגרמנית: Veitel Heine Ephraim; 1703–1775) היה ראש קהילת יהודי ברלין ופרוסיה, בנקאי, בעל מטבעה ותומך תנועת ההשכלה היהודית.
תולדות חייו
אפרים היה חוכר המטבעה המלכותית של פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה ופרידריך השני, מלך פרוסיה. בעת מלחמת שבע השנים התרוקנה כמעט לגמרי קופת הממלכה ובעידודו של המלך הטביע אפרים מטבעות של אוסטריה, רוסיה ומספר מדינות גרמניות עם כמות פחותה של כסף וזהב. הדבר הוביל להתעשרותו, שהייתה לצנינים בעיני רבים. הדבר התבטא בחרוז פופולרי מאותם ימים:
אולם, אפרים זכה להגנת המלך, התעשר ואף זכה בפריבילגיה מלכותית ששיחררה את משפחתו (וכן את משפחת דניאל איציג, שותפו) מהחוקים המפלים כנגד יהודים בפרוסיה והשווה את מעמדו למעמד של סוחר נוצרי. פריבילגיה זו הוענקה עד שנת 1790 רק לקומץ יהודים בשל תרומתם לכלכלת המדינה ולמאמץ המלחמה הפרוסי. אפרים הקים ארמון גדול ומפואר בברלין ("Ephraim-Palais" ב-Poststraße 16, כיום משמש כמוזיאון) ושיכן בו כמה מסופרי תנועת ההשכלה.
בשנת 1761 הביאו איציג ואפרים בפני ממשלת פרוסיה הצעה להקמת מוסד חינוכי לילדי עניים יהודים על מנת לעשותם "מועילים יותר לממלכה". בבית ספר זה אמורים היו הילדים ללמוד תורה, חשבון, מדעי הטבע, גרמנית וצרפתית יחד עם חינוך להיגיינה ונימוסים. על אף שהממשלה נתנה את ברכתה למוסד, הוא לא קם בימי חייו של אפרים. לאחר מותו ציווה על הקמת בית מדרש ובית ספר "חינוך נערים" ברוח ההשכלה בברלין, שני המוסדות פעלו עד עליית הנאצים לשלטון.
אפרים נקבר בבית הקברות הישן ברובע מיטה.
לאפרים נולדו שלושה בנים: בנימין (1728–1750), יוסף (1730–1786) וזכריה (1736–1779). משפחת אפרים נודעה כפטרונית של משכילים רבים בהם משה מנדלסון, ישראל מזמושץ' ויצחק סטנוב. נכדתו, מריאן מאייר (שנקראה אחריה נישואיה מריאן פראו פון אייבנברג), הייתה בעלת סלון ספרותי וקיימה התכתבות ענפה עם יוהאן וולפגנג פון גתה.
שמריה נח שניאורסון
הרב שמריה נח שניאורסון (ה'תר"ב, 1842 - ה'תרפ"ג, 1923) היה רב בבאברויסק ואדמו"ר לחסידי חב"ד-קאפוסט.
תולדות חייו
בשנת ה'תרל"א (לפי גרסה אחרת בתרכ"ח) התמנה, על פי בקשת דודו המהר"ש, לרב לעדת החסידים בעיר באברויסק. חלק מהחסידים שהיו חסידי חב"ד-ליובאוויטש התנגדו למינויו, כיוון שהוא היה שייך לשושלת של חב"ד-קאפוסט, אך עקב הוראת המהר"ש שקטה לבסוף המחלוקת.
בשנת תרמ"ג לאחר פטירת חותנו רבי ישראל נח ביקשו ממנו חסידיו למלא את מקום חותנו כאדמו"ר בניעז'ין אך אנשי קהילתו לא הסכימו שיעזוב את רבנותו בבאברויסק.
בשנת ה'תר"ס, עם פטירת אחיו רבי שלמה זלמן, שמילא את מקום אביו כאדמו"ר לחסידי קאפוסט, נתמנה הרש"נ לאדמו"ר. בתחילה שהה במרכז החסידות בקאפוסט, אך לאחר מכן חזר לבאברויסק והעיר הפכה למרכז החסידות. בתפקיד האדמו"ר כיהן במקביל לאחיו שלום דובער שניאורסון מרציצה.
בתפקידו כרב ולאחר מכן כאדמו"ר, כיהן קרוב לחמישים שנה, עד פטירתו. במקביל לכהונתו, כיהנו בבאברויסק רבנים לעדת המתנגדים. עם מינויו של הרידב"ז לרב בעיר (בשנת ה'תרל"ו), פרצה מחלוקת ביניהם לאחר שהרב החדש ערער על כשרות המקווה והשחיטה. עקב המחלוקת נתערער מעמדו של הרידב"ז בעיר עד שבשנת ה'תרמ"א עזב את העיר, ובמקומו נתמנה הרב רפאל שפירא.
בשנת ה'תרס"א ייסד את קיבוץ בוברויסק. הישיבה נוהלה בידי בנו הרב מנחם מנדל. הייתה זו מהישיבות החשובות ברוסיה. בישיבה הייתה מחלקה לצעירים, ומחלקה למבוגרים שכונתה "קיבוץ". סדר הלימוד בישיבה היה קרוב לסדר הלימוד של הישיבות הליטאיות, בצירוף של לימודי חסידות. הישיבה התקיימה תקופה ארוכה יחסית, גם לאחר המהפכה הרוסית, ועד לפטירת הרש"נ. היא הוציאה מתוכה עשרות רבנים ששירתו בקהילות שונות ברוסיה. בין מוסמכיו – ר' משה דון יחיא מאולא, ר' שמואל קיפניס מאוורוטש, והרב שלמה יוסף זוין.
בשנת ה'תר"ע התקיימה ועידת רבנים ברוסיה, שהשתתפו בה גדולי הרבנים ובהם הרש"נ, שלום דובער שניאורסון, חיים מבריסק, חיים עוזר גרודזנסקי. באספה זו הועלתה השאלה, שמכיוון שהרב הוא הממונה על רישום ספר הנולדים והנפטרים, שמנוהל בשפה הרוסית, הרי הכרח שיידע את השפה. באספה התקבלה דעתו, שהרב בכל קהילה יהיה מחויב בידיעה מינימלית של קריאה וכתיבה ברוסית. היה זה בניגוד להצעת הברון גינצבורג מטעם המשכילים שדרש שתהיה לרב ידיעה מקיפה ברוסית, ובניגוד לדעת החרדים ובהם בן דודו הרש"ב, שאין לחייב את הרב בשום ידיעה ברוסית, אמנם נוסף להחלטה סעיף נוסף בו נאמר שהרב ייבחר כל חמש שנים מחדש, הרש"נ השתדל לשנות את ההחלטה אך נכשל.
הרש"נ הוביל את הקו השמרני שפעל כנגד "החדר המתוקן", וכנגד השפעת הסוציאליזם על הנוער היהודי.
כמו סבו הצמח צדק, ניסה גם הוא לפעול ליסוד מושבה חקלאית ברוסיה, על מנת להכשיר את היהודים בעבודת האדמה, אך מלחמת העולם הראשונה סיכלה את תוכניתו. עמד בראש כולל חב"ד בארץ ישראל.
בתרע"ז, כשהוקמה הממשלה הזמנית ברוסיה, הוכרז על בחירות לקונגרס יהודי שייצג את כל חוגי היהודים, כהכנה לבחירות התקיימה ועידת רבנים במוסקבה בה השתתפי רוב גדולי יהדות רוסיה, בוועידה הוחלט להקים מפלגה שתאחד את כל החוגים החרדיים בשם "אחדות ישראל", המפלגה אמנם הצליחה בבחירות שהתקיימו בשבט תרע"ח (ינואר, 1918) אך הקונגרס מעולם לא התכנס בגלל מהפכת אוקטובר שביטלה את הדמוקרטיה ברוסיה.
צאצאיו ומחליפו ברבנות בברויסק
שניים מבניו נפטרו בצעירותם. בנו הגדול, הרב מנחם מנדל, היה יד ימינו בכל ענייני הציבור, וכן עמד בראש הישיבה. הוא נרצח בזמן המהפכה, בשנת תרע"ט. חתנו ר' דוד ברבש נפטר גם הוא באותה שנה. בצוואתו ביקש הרש"נ מקהל החסידים בעירו ומחסידי קאפוסט-באברויסק למנות או את בן בנו, הרב משה דוד שניאורסון, או את בן חתנו, הרב ישראל משה ברבש, שאחד מהם ימלא את מקומו. לאחר עשרה ימים מפטירת הרש"נ, בכ"ו טבת תרפ"ג התאספו הנבחרים מכל בתי הכנסת של החסידים בעיר והחליטו "בהחלטה גמורה" למנות את הרב ברבש כרב העיר מצד החסידים וכאדמו"ר חסידות קאפוסט-באברויסק, אך המינוי לא יצא אל הפועל נוכח סירובו. גם בן דודו סירב לקבל את התפקיד.
תושבי באברויסק פנו לבעל נכדתו – הרב שמואל בעזפאלוב לקבל עליו את עול הרבנות והאדמורו"ת. הוא קיבל על עצמו את הרבנות של העיר, וכיהן כרב העיר עד להירצחו בשואה, אך לא היה מוכן לקבל על עצמו "נשיאות" (מינוי לאדמו"ר) בהיותו מקושר לאדמו"רי חב"ד-ליובאוויטש. כך, עם פטירת הרש"נ נסתיימה התקופה של הפיצול בתנועת חב"ד, וחסידי חב"ד כולם קיבלו עליהם את נשיאותו של האדמו"ר הריי"צ.
נכדו הרב יהודה אריה ברבש, היה חתנו של הרב חיים יצחק פוקר, חתנו של ה"בית הלוי".
ספריו ומשנתו
בצוואתו ביקש שצאצאיו ידפיסו את דרשותיו, ורק את אלו שאמר בתחילת שנות נשיאותו - משנת תרס"א. הספר יצא בשני כרכים עבים בהם דרשות ארוכות כסגנון המקובל בחב"ד.
באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה של כמה כרכים מתורתו, מאוסף כתבי היד של הספרייה.
חיסון נגד אבעבועות שחורות
חיסון נגד אבעבועות שחורות (באנגלית: Smallpox vaccine) הוא חיסון שפותח בידי אדוארד ג'נר בשנת 1796.
היסטוריה
עד להמצאת החיסון, נחשבה מחלת האבעבועות השחורות למחלה קשה ומסוכנת שהמערכת הרפואית לא יכלה להתמודד עמה. נגיף האבעבועות השחורות קטל ככל הנראה יותר בני אדם מכל מחלה אחרת בהיסטוריה.
ג'נר פיתח את החיסון מסרום של בקר, לאחר שגילה כי נערות חולבות שחלו באבעבועות הבקר (שהיא מחלה קלה) לא נדבקו באבעבועות שחורות. הוא לא ידע את הסיבה, אולם הוא הבין שאנשים נדבקים כאשר הם באים במגע עם נוזלי השלפוחיות ומי שחולה באבעבועות הבקר לא יחלה באבעבועות שחורות.
החיסון של ג'נר היה החיסון ההמוני הראשון שיוצר, והעובדה כי החיסון פותח למעשה ממחלת אבעבועות הפרות השתמרה במילה 'חיסון' באנגלית ('vaccination'), שמקורה במילה הלטינית 'vacca' (כלומר, 'פרה').
במאה העשרים
החל מהמאה ה־19 החל חיסון מקיף כנגד הנגיף בקרב האוכלוסייה העולמית. מכיוון שמחלת האבעבועות השחורות היא מחלה הפוגעת רק בבני אדם, ואין לה מאחסן בין יתר בעלי החיים (ובנוסף הנגיף אינו מתאחסן בגוף באופן רדום), פתח ארגון הבריאות העולמי באמצע המאה ה-20 במבצע חיסון אגרסיבי לכל בני האדם בעולם כדי לנסות להכרית את המחלה מעל פני האדמה, כך שלא יישאר אף נשא אחד שלה, ותימנע אפשרות המחלה וההדבקה. בעקבות הצלחת המבצע והיעלמות המחלה נפסק החיסון לה בהדרגה במדינות מערביות שונות (בארצות הברית ב־1972, ואחר כך גם בארצות נוספות), עקב היעלמות המחלה שם, כשהוא נמשך רק במדינות ואזורים מועדים לפורענות. הפסקת החיסון נעשתה עקב תופעות לוואי מסוימות (בשיעור נמוך) שלוו אליו, והעדר הצורך עקב הדברת המחלה.
בעקבות הצלחת מבצע החיסונים הכלל-עולמי הושמד הנגיף גם ממעבדות ברחבי העולם, וכיום הוא שמור בשתי מעבדות בלבד - אחת במרכז לפיקוח מחלות (CDC) בארצות הברית, והשנייה במעבדות וקטור ברוסיה, אשר המשיכו באופן רשמי להחזיק בנגיף למטרות מחקר. לפי החלטת ארגון הבריאות העולמי, נקבע תאריך יעד להשמדת הנגיפים גם ממעבדות אלו, אך מאוחר יותר נדחו תאריכים אלו. תאריך ההשמדה הצפוי עמד על שנת 2014, אך נכון למאי 2018, הדבר לא התרחש. בשלהי המאה ה-20 התקיים ויכוח בין מדענים, האם להשמיד את הנגיפים שבמעבדות בארצות הברית וברוסיה. אלה שהתנגדו לכך טענו שאין זכות בידי האדם להשמיד במכוון אף יצור, ואפילו יהיו אלה וירוסים מזיקים. בנוסף לשתי המעבדות הידועות כמחזיקות את הנגיף, לא מן הנמנע שמדינות או גופים שונים מחזיקים בנגיף באופן נסתר לצרכים שונים, כדוגמת שימוש פוטנציאלי בו כנשק ביולוגי.
בסוף 1979, לאחר שהוברר סופית שלא תועד אף מקרה אחד של המחלה במהלך 3 השנים הקודמות, ולא תיתכן יותר הידבקות טבעית במחלה, התכנסה בז'נבה שבשווייץ ועדה מטעם ארגון הבריאות העולמי לטקס חתימה על מגילת קלף, שעליה כתוב בחמש שפות: "אנו חברי הוועדה העולמית... מאשרים שהאבעבועות השחורות נעקרו מהעולם". וכך, בתאריך 9 בדצמבר 1979, כמעט מאתיים שנים לאחר שנעשה החיסון הראשון בידי אדוארד ג'נר, המליץ ארגון הבריאות העולמי על הפסקת החיסון בעולם כולו. בשנת 1979 או 1980 נעשה החיסון האחרון של אזרחים בעולם. בישראל נמשך חיסון חיילים עד שנת 1996 (חיילים אלו קיבלו את החיסון עוד בילדותם). כיום החיסון ניתן רק לעובדים בתפקידים רפואיים שונים, העשויים לבוא במגע עם חולי אבעבועות שחורות, אם תתחולל התפרצות חדשה בישראל, ובתנאי שחוסנו עוד בילדותם.
חיסון זה יעיל גם נגד אבעבועות קופים.
בישראל
בישראל מחזיק משרד הבריאות מלאי שאמור להספיק לחיסון כלל האוכלוסייה במקרה של התקפה ביולוגית.
ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק
ריצ'רד נוויל, הרוזן ה-16 מווריק (באנגלית: Richard Neville, 16th Earl of Warwick; 22 בנובמבר 1428 – 14 באפריל 1471), שכונה "ממליך המלכים", היה אציל אנגלי, מנהלן ומנהיג צבאי בתקופת מלחמות השושנים באמצע המאה ה-15. כוחו, עושרו ומעמדו הקנו לו מעמד מרכזי בתקופה זו של מלחמות שושלתיות. בתחילה תמך בבית יורק, אך לאחר מכן עבר לתמוך בבית לנקסטר, ובשל מעורבותו בהדחתם של שני מלכים, אדוארד הרביעי, מלך אנגליה והנרי השישי, מלך אנגליה כונה "ממליך המלכים". בסופו של דבר הובס בקרב בארנט ונהרג באפריל 1471.
בתרבות
ברומן "דם ואש" של הסופר ג'ורג' ר. ר. מרטין דמותו של סר קריסטון קול ממשמר המלך מבוססת על ריצ'רד נוויל, ואף מכונה גם הוא "ממליך המלכים".
The B-52's
The B-52’s (נכתב גם The B-52s) היא להקת גל חדש אמריקאית.
היסטוריה
הלהקה נוסדה באת'נס, ג'ורג'יה שבארצות הברית בשנת 1976 על ידי פרד שניידר (כלי הקשה, שירה), סינדי וילסון (שירה), קייט פירסון (קלידים, שירה), ריקי וילסון (גיטרה) וקית' סטריקלנד (כלי הקשה).
אף שהלהקה הייתה ביסודה להקת גל חדש היא ביצעה מאוחר יותר גם סגנונות אחרים כגון פוסט-פאנק ופופ רוק בשילוב יסודות קאמפיים. דו-שיח בין שניידר לבין פירסון ווילסון במסגרת השיר הוא סימן היכר של הלהקה.
הכתיב המקורי של שם הלהקה הוא The B-52’s אולם בשנת 2008 הושמט הגרש: שם הלהקה נכתב בלעדיו הן באתר הרשמי של הלהקה והן על גבי אלבומה האחרון Funflex.
ראסינג באפוסם
ראסינג באפוסם היא קבוצת כדורגל מהעיר באפוסם שבמרכז קמרון. ראסינג באפוסם זכתה ארבע פעמים באליפות קמרון ופעם אחת בגביע הקמרוני. הקבוצה הודחה מהליגה הקמרונית הבכירה בעונת 2006.
אח"י עצמאות (סער 6)
אח"י עצמאות הועברה לחיל הים הישראלי יחד עם אח"י ניצחון ב-27 ביולי 2021. הספינה הגיעה לנמל חיפה ב-10 באוגוסט 2021 והתקבלה בטקס במעמד נשיא המדינה יצחק הרצוג ומפקד חיל הים אלוף אליהו שרביט. תהליך התקנת מערכות הלחימה נמשך כשנה וחצי, לאחריו הספינה צפויה להיכנס לשירות מבצעי.
קרן צרפת ישראל
קרן צרפת ישראל היא קרן שהוקמה בשנת 2008 ואשר ומטרתה להדק ולהעמיק הקשרים בין צרפת וישראל בכל מגזרי החברה האזרחית.
תולדות הקרן
ביולי 2005 בעת ביקור ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, בצרפת כאורחו של הנשיא הצרפתי ז'אק שיראק, הכריזו שני המנהיגים על הקמת הקרן. המחשבה שעמדה בבסיס הקמת הקרן היה הרצון לשפר את הדימוי של ישראל בצרפת ולהפך. בראש הקרן עומדת הגב' ניקול גדז, אשר שימשה כשרה בממשלת צרפת. בראש הצד הישראלי של הקרן עומדת הגב' דינה שורק, המכהנת כסגנית נשיא הקרן.
מבנה הקרן
הקרן פועלת באמצעות 5 ועדות משנה המתמקדות בנושאים הבאים: תרבות, אומנות, מדע, כלכלה והציבור הרחב. בראש כל אחת מהוועדות הללו עומדים שני יושבי- ראש: ישראלי וצרפתי.
בוועד הכבוד של הקרן חברים בצד הישראלי, בין היתר, הסופר א.ב. יהושע, שופט בית המשפט העליון מאיר שמגר, השר דן מרידור. בצד הצרפתי נכללים בוועד הכבוד של הקרן, השרה לשעבר בממשלת צרפת סימון וייל.
פעולות הקרן
בין הפעולות אותן יזמה הקרן ניתן למנות האירועים הבאים:
מחלף נווה אילן
מחלף נווה אילן הוא מחלף המחבר את כביש 1 וכביש 425 וממוקם סמוך ליישוב נווה אילן ומכאן שמו. המחלף מורכב מגשר בכביש 1 לשני הכיוונים החולף מעל כביש 425. ונותן גישה נוחה ליישובים הנמצאים בכביש 425: קריית יערים, נווה אילן, יד השמונה, וכן למערב הכפר אבו גוש.
היסטוריה
עד שנת 1971 היה כביש 425 בקטע שבין המחלף דרך אבו גוש (היום כביש 3975), חלק מכביש ירושלים-תל אביב. באותה שנה נחנך קטע כביש 1 העוקף את אבו גוש, ובמקום הוקם צומת T בין כביש 425 לבין כביש 1.
בשנת 2000, בוטל הצומת מאחר שהיה מוקד לתאונות דרכים. במקום לא הוקם רמזור, כדי לא לפגוע בזרימת התנועה בכביש 1, והרכבים הפונים בצומת היו צריכים לחצות את התנועה הכבדה במהירות. לאחר ביטול הצומת אפשרות התנועה הוגבלה רק לבאים מירושלים ופונים אל כביש 425 או ליוצאים מכביש זה לכיוון תל אביב. לבאים מכיוון תל אביב הגישה ליישובי הסביבה הייתה אפשרית רק דרך הכפר אבו גוש הסמוך, שהכניסה אליו הייתה דרך מחלף חמד.
בשנת 2012, כחלק מהעבודות לשדרוג כביש 1, נערך מכרז להקמת מחלף במקום. במרץ 2015 נחנך המחלף.
אינטראקטיביות
אינטראקטיביות הוא מונח המציין את היכולת של המערכת ליצירת דיאלוג עם מפעיליה.
אינטראקטיביות היא טכנולוגיה חווייתית המהווה חלק מרכזי בחיי היומיום במאה ה-21. פעולות אינטראקטיביות יכולות להיות גלישה באינטרנט, הורדת רינגטון לסלולרי, הזמנת סרטים, קניית מוצר באינטרנט וכיוצא בזה. בעידן האינטראקטיביות לכל גולש קיימת היכולת להגיב לכתבה בעיתון ובאינטרנט, להביע את עמדתו, להשפיע על כיוון הדיון ולצור שיחה עם גולשים אחרים בנושא.
בכל תרחיש אינטראקטיבי מתקיימת אינטראקציה אך לא בכל מצב בו קיימת אינטראקציה מתקיימת אינטראקטיביות. דוגמה קלאסית לתרחיש אינטראקטיבי היא דיאלוג. דו-שיח בין לפחות שני משתתפים מייצג את התפיסה שבו תגובה גוררת תגובה במעגל אין סופי. לעומת לחיצה על כפתור בטלוויזיה בה אנו באים במגע עם חפץ אבל לא מופעלים בחזרה, רק מפעילים. הדיאלוג הזה יכול להיות קולי, תנועתי, צבעוני, צורני ומחשבתי. כל משחק מחשב, הוא למעשה דו-שיח של המשתתף עם סביבתו או עם מציאות מדומה בה הוא נמצא. העקרונות הבסיסיים של הדיאלוג מתקיימים ומבטיחים עניין, תשומת לב, ריגוש ואתגר.
מאפייני האינטראקטיביות
מאפיינים של אינטראקטיביות:
תקשורת בין בני אדם
התקשורת האנושית היא הדוגמה הבסיסית ביותר של תקשורת אינטראקטיבית הכוללת שני תהליכים שונים, תגובה שיוצרת תגובה הדדית, אינטראקטיביות היא התקשורת בין בני אדם.
תקשורת בין אדם לחפצים
בהקשר של תקשורת בין אדם לבין חפץ, אינטראקטיביות מתייחסת להתנהגות אינטראקטיבית של החפץ כפי שהמשתמש האנושי חווה אותו. לדוגמה, האינטראקטיביות של ה-iPod לא מתבטאת ביכולת לנגן מוזיקה, או בקיבולת האחסון, אלא בהתנהגות של ממשק המשתמש שלה על ידי המשתמש. זה כולל את הדרך בה אתה מזיז את האצבע על גלגל הקלט שלו, בדרך זו מתאפשר לך לבחור שיר ברשימת ההשמעה ושליטה על עוצמת הקול. עובר אורח יכול לדמיין איך זה יהיה להשתמש בחפץ על ידי צפייה באחרים המשתמשים בו, אבל רק באמצעות השימוש בפועל, הוא "ירגיש" באופן מלא את האינטראקטיביות. זאת בשל האופי של החוויה האינטראקטיבית. הדבר דומה להבדל בין צופה ברכב למישהו שנוהג בו בפועל, רק אז ניתן לחוש כיצד רכב זה שונה מאחרים.
כלים שיווקיים
באמצעות כלים אינטראקטיביים הפועלים על פלטפורמות שמבוססות על טכנולוגיה חווייתית ויצירתית ניתן לרגש, למשוך, לרכז, להפעיל ולשכנע למשל קהל מבקרים אשר מגיעים לאירועים לצור "דיאלוג" עם המוצר או השרות אותו אנו מעוניינים לשווק, ככל שכמות הדיאלוגים גדלה כך גדלה התועלת למשתתפים השונים, תופעה הידועה יותר בשמה "אפקט הרשת".
פעילויות ומשחקים אינטראקטיביים מהווים גורם משיכה חזק ביותר ומתאימים לפעילויות במגוון רחב של סגמנטים שיווקיים כגון: תערוכות, אירועים, כנסים, פעילויות קד"מ ומרכזי מבקרים.
במדעי המחשב
במדעי המחשב, אינטראקטיביות מתייחסת לתוכנה המקבלת ומגיבה לקלט מבני אדם, למשל, נתונים או פקודות. תוכנה אינטראקטיבית כוללת את התוכניות הפופולריות ביותר, כגון מעבד תמלילים או גיליון אלקטרוני ויישומים. לשם השוואה, תוכניות אינטראקטיביות הפועלות ללא מגע יד אדם, דוגמאות אלה כוללות מהדרים המבצעים עיבודי אצווה. אם התגובה היא מורכבת מספיק אזי המערכת מבצעת אינטראקציה חברתית ומערכות מנסות להשיג זאת באמצעות יישום של ממשקים חברתיים. כמו כן, יש את הרעיון של סוגים של אינטראקציה עם המשתמש, כמו ממשק משתמש עשיר.
החולצה הצהובה
החולצה הצהובה היא חולצת רכיבה בצבע צהוב, המוענקת למוביל בדרוג הכללי במרוץ האופניים, הטור דה פראנס. המוביל בדרוג הכללי במרוץ הוא הרוכב בעל הזמן המהיר ביותר, כאשר מחוברות תוצאות כל הקטעים היומיים, ומובאות בחשבון שניות בונוס שנצברו בסיומים ובמאוצי ביניים בקטעים היומיים. גם במרוצי הקטעים האחרים, דוגמת פריז - ניס ודופינה ליברה, שמארגנת חברת ASO, בעלת הטור דה פראנס, לובש המוביל בדרוג הכללי חולצה צהובה.
בשנותיו הראשונות של המרוץ לא לבש המוביל חולצה צהובה. ידוע בוודאות, כי ב-1919 המנצח קיבל חולצה צהובה. לפי הסברה המקובלת, הצבע הצהוב נבחר בגלל העיתון הפופולרי ל'אקיפ שסיקר את הטור, ואשר דפיו היו צהובים. לפי סברה אחרת, הצבע הצהוב נבחר בגלל היותו לא פופולרי, והוא היה צבע הבד היחיד שהיה ניתן להוציא בהתראה קצרה.
בג'ירו ד'איטליה חולצת המוביל היא החולצה הוורודה. כפי שסבור שבצרפת נקבע צבע החולצה על פי צבע דפי העיתון היומי שהוא המממן הראשי של המרוץ, כך גם באיטליה; הצבע הוורוד הוא צבע דפיו של עיתון הספורט הגדול במדינה, לה גזטה דלו ספורט, שמשמש כמממן הראשי של המרוץ מראשיתו. הנוהג של הענקת החולצה הוורודה החל ב-1931. בתחרות וולטה אספניה המוביל לובש חולצה אדומה.
בסיום כל קטע יומי במרוץ, נערך בנקודת הסיום טקס הענקת הפרסים והחולצות. הענקת החולצה הצהובה למוביל בדרוג הכללי היא השנייה בסדר הענקת הפרסים (לאחר מתן הפרס למנצח הקטע היומי) ובמעמד זה לובש הרוכב המוביל את החולצה. במהלך הקטעים היומיים לובש המוביל את החולצה הצהובה ובצורה זו הוא זוכה גם לכבוד וגם מזוהה ביתר קלות על ידי שאר הרוכבים ועל ידי אמצעי התקשורת בכלל וצופי השידורים החיים בפרט.
אנדרס לימפאר
אנדרס לימפאר (שוודית: Anders Limpar; נולד ב-24 בספטמבר 1965 ברובע סולנה שבסטוקהולם) הוא כדורגלן עבר שוודי ממוצא הונגרי, ששיחק בעמדת הקיצוני.
קריירת מועדונים
הוא החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל ברומאפויקארנה מעיר הולדתו, עמו חתם על חוזה חובבן במאי 1982 ועל חוזה מקצוען בספטמבר 1983. הוא שיחק שם במשך כארבע שנים, ובאוגוסט 1987 עבר למועדון ארגריטה מהעיר גטבורג. באורגריט הוא שיחק במשך שנתיים, ובאוגוסט 1989 הצטרף ליאנג בויז ברן משווייץ. הוא שיחק שם במשך עונה אחת בלבד, השתתף שם ב-27 משחקים והבקיע 7 שערים. לאחר מכן עבר לקרמונזה מאיטליה, שם שיחק גם כן במשך עונה אחת והבקיע 3 שערים ב-24 משחקים.
קריירת המועדונים שלו החלה להתפתח כשהצטרף לארסנל בקיץ 1990. הוא זכה עם ארסנל באליפות בעונתו הראשונה, ובדאבל של גביע הליגה וגביע ה-FA בעונת 1992/1993. הוא השתתף במשחקים רבים בעונת האליפות של ארסנל, הבקיע 11 שערים והפגין רמת משחק גבוהה. על הישגיו בעונה זו הוא זכה בתואר כדורגלן השנה בשוודיה. אולם, באותה תקופה היו בארסנל שחקנים מוכשרים רבים ששיחקו בעמדות דומות לזו של לימפאר, ובמרץ 1994 הוא עבר לאברטון תמורת 1.6 מיליון לירות שטרלינג. שנה אחת לאחר מכן הוא זכה עם אברטון בגביע ה-FA.
אולם, מעמדו של לימפאר באברטון התערער לאחר עונת 1995/1996, ובעונה שלאחר מכן הוא השתתף בשני משחקים בלבד עד שעבר לברמינגהאם סיטי בינואר 1997 תמורת 100,000 לירות שטרלינג. מהלך זה התברר כבלתי מוצלח לאחר שלימפאר שותף בארבעה משחקים בלבד, ובקיץ 1997 הוא הצטרף לא.י.ק סולנה בהעברה חופשית. ב-1998 הוא זכה עם המועדון באליפות. הוא לא הרבה לשחק בא.י.ק, ובסך הכל הספיק להשתתף ב-22 משחקים. בפברואר 1999 הוא עבר לקולורדו ראפידס מארצות הברית, ושיחק שם עד נובמבר 2000. לאחר מכן הוא חזר לשוודיה, והפעם הצטרף לקבוצת יורגודן. הוא לא שותף כלל במשחקי המועדון, ובמרץ 2001 פרש כליל מכדורגל. לאחר פרישתו הוא עסק באימון בקבוצת הנוער של יורגודן. נכון ל-2014 הוא מחזיק במשרת עוזר המאמן של סולנטונה יונייטד מליגת המשנה השוודית.
התפלגות בולצמן
ההתפלגות מתארת את ההסתברות של מערכת הנמצאת בשיווי משקל תרמודינמי עם מאגר חום בטמפרטורה T, להיות במצב מסוים המתואר על ידי האינדקס i, כאשר אנרגיית המערכת היא Ei.
אנדרס לימפאר
קריירת מועדונים
במקביל לעבודתו בתחום האימון הוא רכש מסעדה במרכז סטוקהולם, ומאוחר יותר ניהל חנות טבק.
קריירת נבחרת
לימפאר שיחק באחד ההרכבים הטובים ביותר של נבחרת שוודיה, שהצליח לסיים במקום השלישי במונדיאל 1994. הוא עצמו לא הרבה לשחק באותו טורניר. בסך הכל הוא השתתף ב-58 משחקי נבחרת, והבקיע בהם 6 שערים.
התפלגות בולצמן
הסתברות זו נתונה על ידי:
כאשר:
במכניקה סטטיסטית מתייחסים לאוסף המערכות המוגדרות על ידי אותה הבעיה הפיזיקלית, ואותם גדלים מקרוסקופיים (טמפרטורה, לחץ, פוטנציאל כימי, וכדומה), אך נבדלים על ידי המצב המיקרוסקופי של כל החלקיקים. אוסף זה נקרא צבר (ensemble), ועל ידי התייחסות למשקלים סטטיסטיים בהתאם להתפלגות ההסתברות, מתאר צבר זה נכונה מערכות בשיווי משקל תרמודינמי. התפלגות בולצמן מתאימה לצבר קנוני, המוגדר על ידי מספר קבוע של חלקיקים בכל המערכות, ועל ידי הטמפרטורה של הצבר בכללותו.
בגבול שבו מתקרבת הטמפרטורה לאפס המוחלט, מתבדרת פונקציית החלוקה (או מתקרבת ל-0 אם כל האנרגיות חיוביות), וההסתברויות עבור מערכת ללא ניוון נוטות כולן ל-1 ול-0, עבור מצב היסוד ומצבים מעוררים בהתאמה. במקרה שיש יותר ממצב אחד עם אנרגיה מינימלית, נאמר שמצב היסוד מנוון, והאנטרופיה תהיה שונה מ-0 גם בטמפרטורה 0 קלווין.
בכל טמפרטורה סופית יהיה סיכוי לאכלוס של מצבים בעלי אנרגיות גבוהות יותר. ככל שהאנרגיה של מצב גבוהה יותר, ההסתברות להימצא בו נמוכה יותר. סיכוי סביר לאכלוס יהיה במצבים שהפרש האנרגיה שלהם ממצב היסוד הוא בסדר גודל של kBT.
עבור מערכות קלאסיות, התפלגות בולצמן נותנת את התפלגות מקסוול-בולצמן למהירויות. בנוסף, ההתפלגות חסרת זיכרון.
מריה מיטשל
מָרָיָה מִיטְשֶל (באנגלית: Maria Mitchell; 1 באוגוסט 1818 – 28 ביוני 1889) הייתה אסטרונומית ופעילה למען שוויון זכויות לנשים אמריקאית.
ילדות, נעורים והשכלה
מריה מיטשל נולדה ב-1 באוגוסט 1818 באי ננטקט השייך למדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית. היא הייתה קרובת משפחה רחוקה של בנג'מין פרנקלין. למיטשל היו תשעה אחים ואחיות. הוריה, ויליאם מיטשל ולידיה קולמן מיטשל, השתייכו לאגודת הידידים, קהילה דתית נוצרית הידועה גם בכינוי "קווייקרים". מריה נולדה לתוך קהילה זו, שהייתה יוצאת דופן באותה עת ביחסה כלפי שוויון הזכויות לנשים. הוריה, כמו קווייקרים אחרים, העריכו את החינוך, ועמדו על כך שמריה תקבל חינוך באיכות זהה לזה שקיבלו הבנים. דתם של הקווייקרים דגלה, בין השאר, בשוויון אינטלקטואלי בין המינים. בנוסף, באותה תקופה הייתה ננטקט נמל מרכזי לציידי לווייתנים, והייתה זו פרנסתם העיקרית של אנשי הקהילה. נשות המלחים נותרו להשגיח על הטיפול בבית במשך חודשים ולעיתים שנים, שבהם שהו בעליהן בים. משום כך נהנו הנשים, שהאי היה ביתן, מעצמאות יחסית ומשוויון זכויות חלקי, ועם זאת, לא הותר לנשות ננטקט להיות בעלות רכוש ונמנעה מהן זכות ההצבעה.
בילדותה למדה מיטשל בבית הספר הקטן של אליזבת גרדנר, ואחר כך בבית הספר נורת' גרמר (North Grammar), שאותו ניהל אביה. שנתיים אחרי ייסוד בית הספר, כשמריה הייתה בת אחת עשרה, יסד אביה בית ספר משלו. מריה למדה בבית ספר זה ושימשה עוזרת הוראה לאביה. בביתם לימד מיטשל האב את מריה אסטרונומיה, תוך שימוש בטלסקופ האישי שלו. כשהייתה מריה בת שתים עשרה וחצי היא עזרה לאביה לחשב את הרגע המדויק של ליקוי חמה טבעתי שהתרחש ב-19 בפברואר 1831.
לאחר שנסגר בית הספר של אביה עברה מיטשל ללמוד ב"בית הספר לגברות צעירות" של הכומר היוניטריאני סיירוס פירס (Cyrus Peirce). כשהייתה בת שש עשרה עבדה תקופה קצרה עבור פירס כמורה למתמטיקה ואז פתחה בית ספר בעצמה ב-1835. שנה אחר כך, בהיותה בת שמונה עשרה, התקבלה לעבודה כספרנית באתנאום של ננטקט (Nantucket Atheneum), מוסד שכלל ספרייה גדולה ואולם הרצאות. כשכל הספרים במוסד לרשותה, השלימה מריה את השכלתה העל-תיכונית בלימוד עצמי, כשבכל מקרה לא הייתה לה אז אפשרות אחרת. למעט קולג' אוברלין שבאוהיו, היו כל מוסדות הלימוד האקדמיים חסומים בפני נשים. היא למדה בעצמה לטינית וגרמנית על מנת לקרוא את ספרי המדע שהיו כתובים באותה עת בעיקר בשתי שפות אלו.
ביולי 1846 פרצה שרפה גדולה בננטקט שכילתה את מבנה האתנאום, על כל הספרים שבו. בין השאר כילתה השרפה גם את מצפה הכוכבים המאולתר שהקים ויליאם מיטשל על גג הבנק בו עבד, שבו נהגו מריה מיטשל ואביה לצפות בכוכבים. כל הטלסקופים שהיו שם נשרפו גם הם. האתנאום נבנה מחדש במהירות, ומריה מיטשל יצאה במסע התרמות באמצעות מכתבים לספריות, לבתי ספר, ולאנשים שהכירה במטרה לרכוש ספרים חדשים. גם מצפה הכוכבים נבנה מחדש, ומריה ואביה שבו לצפות בכוכבים.
גילוי השביט
בליל 1 באוקטובר 1847 גילתה מריה מיטשל את "השביט של מיס מיטשל" (שביט VI 1847, סימנו כיום C/1847 T1). כמה שנים לפני כן הכריז פרדריק השישי, מלך דנמרק על מתן מדליית זהב לכל אדם שיגלה "שביט טלסקופי" (כלומר, שביט שאורו חלש מכדי לצפות בו בעין בלתי מזוינת). הפרס חולק ל"מגלה הראשון" של כל שביט מסוג זה (בדרך כלל מתגלים שביטים באופן עצמאי על ידי כמה אנשים שונים). מריה מיטשל זכתה במדליה בשל תגלית זו ובזכות זאת זכתה לפרסום עולמי, מכיוון שרק אישה אחת לפניה גילתה שביט (קרוליין הרשל, אחותו של האסטרונום ויליאם הרשל).
זמן מה הייתה שאלה פתוחה לגבי מי היה הראשון שגילה את השביט. יומיים לאחר שמיטשל גילתה את השביט, גילה אותו באופן בלתי תלוי האב פרנצ'סקו דה ויקו במצפה הכוכבים של הוותיקן, ופרסם ראשון את דבר הגילוי. במקביל, ניהלה מריה מיטשל חליפת מכתבים עם האסטרונום ויליאם בונד ממצפה הכוכבים של אוניברסיטת הרווארד על מנת לאשר את התצפיות שלה. משהתברר כי הפרס עלול להילקח ממריה עקב הכלל הקובע שהמפרסם ראשון נחשב גם המגלה הראשון, הפעיל אדוארד אברט, נשיא אוניברסיטת הרווארד, מכבש לחצים על מכריו באירופה לשנות את ההחלטה. בסופו של דבר השתכנעו הדנים, וב-6 באוקטובר 1848, שנה מיום גילוי השביט, נשלחה מדליית הזהב למיטשל.
קבלת המדליה הפכה את מריה מיטשל לידוענית - מבקרים רבים באו לאתנאום בננטקט על מנת לצפות ב"גבירה האסטרונומית", והציירת הרמיוני דאסל באה במיוחד מניו יורק על מנת לצייר פורטרטים שלה ושל אביה. ב-1848 התקבלה מריה מיטשל כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, האישה הראשונה שזכתה לכבוד זה (והאחרונה, למשך כמעט מאה השנים הבאות). ב-1850 היא התקבלה ל"אגודה האמריקנית לקידום המדע".
ב-1849 הזמין אותה צ'ארלס דייוויס, מנהל הפרויקט הממשלתי "לוח השנה הימי ולוח הכוכבים האמריקני" , לעבוד במשרדו כמחשבת, על מנת לחשב את מיקומו של כוכב הלכת נוגה בשמים בכל יום.
המסע לאירופה
חרף הפרסום הרב לו זכתה, נשארה מיטשל להתגורר בבית הוריה. היא לא נישאה מעולם, ולכן כשאמהּ חלתה והייתה רתוקה למיטתה במשך חודשים, הוטל הטיפול בה על מיטשל, הבת היחידה שנשארה בבית (חמש אחיותיה נישאו ועזבו את הבית). תקופה זו הייתה תקופה קשה למיטשל. חובותיה המקצועיים (האתנאום, וביצוע החישובים עבור הממשלה) והאישיים (הטיפול באמהּ) מנעו ממנה לעסוק בתחביב שכל כך היה חשוב לה, הצפייה בכוכבים. לכן, כשפנה אליה בנקאי עשיר משיקגו בהצעה שתשמש כבת לוויה לבתו במסעותיה בדרום ארצות הברית ובאירופה, היא נאותה בשמחה. היא דאגה שאחיותיה תטפלנה באמה על פי תור, והגיעה להסדר עם הממשלה לגבי המשך תעסוקתה בפרויקט לוח השנה בסיום חופשתה. בגיל 38 יצאה לראשונה בחייה לשהות ארוכה מחוץ לבית הוריה.
יחד עם פרודנס סוויפט (בתו של הבנקאי) יצאה מיטשל למסעות ברחבי דרום ארצות הברית. אף שלא הייתה שייכת יותר לכת הקוויקרים, תמכה מיטשל בעמדתם התקיפה נגד העבדות, והביקור בדרום רק חיזק את דעתה. באביב 1857 נסעו השתיים לאירופה, תחילה לאנגליה, שם נפגשה מיטשל עם טובי האסטרונומים ובראשם ג'ון הרשל, ואחר כך לפריז. משבר כלכלי בארצות הברית גרם לסוויפט, הבנקאי אבי הנערה, לפשוט את הרגל, ופרודנס סוויפט נאלצה לחזור מיד לארצות הברית. למיטשל, שעדיין לא רצתה לחזור לארצות הברית, נותרו מעט חסכונות. למזלה, הצליחה להצטרף לסופר האמריקני נתניאל הות'ורן ומשפחתו כמלווה במסעם לרומא. מיטשל התיידדה עם בני המשפחה, והות'ורן, שהיה אז בעיצומה של כתיבת הרומן "פאון השיש", שילב אותה בספרו. הוא תיאר אסטרונומית, שאחרי שהיא מגלה כוכב חדש, מפסיקה את העיסוק שהביא לה את התהילה על מנת לעסוק ברקמה. תיאור זה שיעשע את מיטשל, ששנאה את עבודות התפירה והרקמה. אחרי שהות ארוכה ברומא, במסגרתה ביקרה במצפה הכוכבים של הוותיקן (אחת הנשים המעטות שקיבלו אישור לכך), החליטה לחזור לארצות הברית. בדרכה חזרה ביקרה אצל האסטרונומית מרי סומרוויל (Mary Somerville) בבריטניה, ואצל המדען הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט בברלין.
קולג' ואסאר
ב-1865 הוצעה למיטשל משרת הפרופסור לאסטרונומיה ומנהלת מצפה הכוכבים בקולג' ואסאר שזה עתה נוסד. הקולג', ששכן בפוקיפסי שבמדינת ניו יורק, היה פרי יוזמתו של מתיו ואסאר, בעל מבשלת בירה עשיר, ונועד להיות מוסד אקדמי ברמה גבוהה לנשים בלבד (מאז 1969 לומדים בו בני שני המינים). על אף שמיטשל לא רכשה מעולם השכלה אקדמית, קסמה לה ההצעה להיות חלק מהניסוי המשמעותי הראשון להציע חינוך גבוה לנשים. היא קיבלה את ההצעה והייתה בכך לאדם הראשון שקיבל משרת הוראה במוסד. מיטשל ואביה עברו להתגורר במקום. שנת הלימודים הראשונה החלה בספטמבר 1865 ומיטשל הייתה אז בת ארבעים ושבע. תלמידותיה מתקופה זו דיברו עליה בהערכה רבה. מיטשל השתלבה היטב בסגל האקדמי ורוב המורים וההנהלה הפכו לחבריה הטובים, אם כי במקרים רבים היו ויכוחים על הדרך החינוכית שבה יש לנקוט. למשל, מריה מיטשל התנגדה לשיטת חלוקת הציונים והפרסים לבנות המצטיינות. ב-1870 החליטו שתי הנשים היחידות בסגל ההוראה, מריה מיטשל והפרופסור לרפואה אלידה איירי (Alida Avery), למחות נגד השיטה על פיה אישה מקבלת שכר נמוך בהרבה מגבר באותה משרה, ואיימו לעזוב את ואסאר אם שכרן לא ישווה לשכר הגברים. בסופו של דבר נכנעה ההנהלה והעלתה את שכרן (אם כי לא השוותה אותו לשכר הגברים).
עם תלמידותיה של מריה נמנו כריסטין לד-פרנקלין, שהייתה האישה הראשונה שלמדה לתואר שלישי במתמטיקה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ואלן סוואלו ריצ'רדס , שהייתה האישה הראשונה שקיבלה אישור ללמוד כימיה ב-MIT.
בנוסף ללימודי אסטרונומיה דאגה מיטשל להפגיש את התלמידות עם סופרות כדוגמת לואיזה מיי אלקוט, ונציגות בולטות של התנועה הפמיניסטית שבאו לוואסאר על מנת להרצות על תחומי העניין שלהן. עם השנים התחזק במריה הרצון לשפר את מעמד האישה. יחד עם פעילות אחרות לשיפור מעמד הנשים כדוגמת סוזן ב. אנתוני, ג'וליה וורד האו, לוסי סטון (Lucy Stone), אליזבת קדי סטנטון (Elizabeth Cady Stanton) ומרי ליברמור , היא עזרה להכין את קונגרס הנשים הראשון שהתנהל בניו יורק ב-1873. הקונגרס החליט על הקמת "האיגוד לקידום הנשים" (Association for the Advancement of Women, בראשי תיבות AAW). ב-1875, כשהיא בת 57, ניהלה מיטשל את הקונגרס השלישי כנשיאת ה-AAW, ושנים אחר כך עמדה בראש ועדת המדע של הארגון.
עיקר פעילותה המדעית של מריה מיטשל בתקופה זו היה חקר כתמי השמש, והיא הייתה הראשונה לגלות שכתמי השמש הם מערבולות אנכיות ולא, כפי שחשבו עד אז, עננים. כמו כן עסקה באיתור שביטים ובחקר צדק ושבתאי. מיטשל השתדלה שלא להחמיץ אף ליקוי חמה שהתרחש בארצות הברית, וכך למשל ב-1878, נסעה כל הכיתה של מיטשל לדנוור, מרחק אלפי קילומטרים מניו יורק, עבור "תצפית שעתידה להימשך שתי דקות וארבעים שניות".
כל חייה הייתה מריה מיטשל בריאה, אלא שב-1880 נפלה למשכב ולא יכלה להעביר את השיעורים במשך סמסטר שלם. היא החלימה, אבל מצבה הבריאותי לא שב לתיקנו. היא התכוונה להמשיך ללמד עד גיל שבעים, אבל בינואר 1888, בגיל 69, נאלצה להודיע לנשיא הקולג' כי אינה מסוגלת להמשיך. מריה חזרה להתגורר בלין, עם אחותה קייט. גם בתקופה זו עסקה באסטרונומיה. אחיינה תכנן ובנה לה מצפה כוכבים בחצר.
מריה מיטשל מתה ב-28 ביוני 1889 ונקברה בננטקט בבית הקברות "פרוספקט היל", המצוי כיום בצלו של מצפה הכוכבים לוינס (Loines).
מיכאיל ברודנו
מיכאיל (מיכאל) ברודנו (ברוסית: Михаил Брудно) (נולד ב-16 ביוני 1959), אוליגרך יהודי-רוסי, שהיגר ב-2003 לישראל בעקבות "פרשת יוקוס". בשנת 2005 העריך העיתון הכלכלי "TheMarker" את הונו בכ-1.8 מיליארד דולר.
ביוגרפיה
ברודנו נולד וגדל בברית המועצות. הוא החל את הקריירה שלו כמתכנת מחשבים במשרד ממשלתי.
קריירה עסקית ברוסיה
פריצת הדרך של הקבוצה הגיע ב-1996, שרכשו את חברת הנפט "יוקוס", אחת מיצרניות הנפט הגדולות בעולם, בתהליך הפרטה שנוי במחלוקת, תמורת 160 מיליון דולר קנו 30% מהמניות באמצעות "מנאטפ". חודורקובסקי מונה כסגן שר האנרגיה של רוסיה ב-1993, וניצל את קשריו לזכות בחברה. על פי החוק הרוסי הייתה העסקה חסומה בפני משקיעים זרים. רכישה זו הפכה את ברודנו והשותפים אחרים למיליארדרים, לאחר שהפכו לבעלי השליטה בחברה. עם עליית מחירי הנפט "יוקוס" הפיקה נפט בשווי של מיליארדרי דולרים וחילקה דיבידנדים בשווי מאות מיליונים. בנק "מנאטפ" הפך לחברת החזקות באמצעותה השקיעו בחברות נוספות ברוסיה וברחבי העולם. בעקבות משבר הרובל ב-1998 הפעילות הבנקאית של הקבוצה נקלע לקשיים חמורים ואחר כך נסגרה. ברודנו עצמו מונה למנכ"ל של עסקי הזיקוק והשיווק של "יוקוס" (שבמקביל המשיך להחזיק כ-20% מ"מנאטפ").
בתחילת שנות ה-2000 הפכה "מנאטפ" לחברות השקעות בינלאומית, עם החזקות בחברות ביטוח, טלקום וכימיקלים באירופה וארצות הברית. החברה גייסה מנהלים מחוץ לרוסיה בעלי ניסיון בינלאומי והקימה מועצה בינלאומית מייעצת שכללה את סטיוארט אייזנשטט, לשעבר סגן שר האוצר של ארצות הברית; דדליי פישברן, לשעבר עורך של כתב העת "אקונומיסט" וחבר הפרלמנט הבריטי; וד"ר אוטו גרף למבסדורף, לשעבר חבר הבונדסטג של גרמניה ושר הכלכלה הגרמני. במקביל חודרוקובסקי החל להיות מבקר חריף של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, בעקבות הצעדים האנטי-דמוקרטיים שנקט. ב-28 ביולי 2000 ערך פוטין פגישה בקרמלין עם 21 אוליגרכים רוסים בה דרש מהם לציית לחוקי המדינה ולשלם מיסים. בפגישה חודרוקובסקי התאמת עם פוטין ישירות.
פרשת יוקוס
באפריל 2005 הודיעה קבוצת "מנאטפ" כי תפסיק את כל השקעותיה ברוסיה, ותמקד את תשומת ליבה בהזדמנויות השקעה במזרח אירופה. בין היתר השקיעה בחברת טלקום באוקראינה. ב-1 בנובמבר 2005 כינסו ליאוניד נבזלין, ולדימיר דובוב ומיכאיל ברודנו, מסיבת עיתונאים משותפת בישראל, כדי לנסות לגייס את דעת הקהל העולמית נגד הרעת תנאי מאסרם של חודורקובסקי ושל השותף החמישי פלטון לבדב, לאחר שנידונו ביוני 2005 למאסר של תשע שנים.
השקעות בישראל
במרץ 2005 רכשה קבוצת "מנאטפ" 26% ממודגל תעשיות, בעלת השליטה במפעלים פטרוכימיים בישראל, מידי איש העסקים דייוויד פדרמן. בפברואר 2006 הודיעה קבוצת הפטרוכימיים כי בכוונתה תמודדו על רכישת בתי זיקוק לנפט בחיפה, במסגרת הליך הפרטה שלהם. אך רשות החברות הממשלתיות לא אישרה קבוצת "מנאטפ" להיות חברה בגרעין השליטה והיא מכרה את החזקתה במפעלים פטרוכימיים.
בשנת 2007 הישק מיכאיל ברודנו בישראל, יחד עם אחיו, מותג דגני בוקר חדש בשם "מאנדיי", בהשקעה של 5 מיליון דולר. את המוצרים ייצרה חברה אמריקאית, שעוסקת בייצור דגני בוקר למותגים פרטיים ברחבי העולם. המותג לא הצליח ושיווקו הופסק.
חיים אישיים
נשוי לאינה ומתגורר בהרצליה פיתוח.
נטע פורת
נטע פורת (נולדה ב-9 בדצמבר 1991) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
השתתפה בסדרת הטלוויזיה "תמרות עשן" שהוקרנה בשנת 2009 בערוץ הוט 3, בתפקיד שלהבת בשן, נערה מרדנית המיודדת עם רומי, אחד מבני הקיבוץ שנעלמו ועם אלישע - בנו של איש משטרה המעורב בפרשה. השתתפה בסדרת דרמה יומית בשם "נשות הטייסים" ששודרה בשנת 2010 בערוץ 10, בתפקיד הילי תבורי, בתו של מפקד הטייסת.
השתתפה בשנת 2010 בסרטו של אבי נשר, "פעם הייתי", בתפקיד תמרה, נערה מרדנית ופרובוקטיבית.
בעקבות שלושה תפקידים אלה ציינה: "עד עכשיו תמיד הייתי על משבצת הטייפ קאסט של הנערה המורדת. זה יהיה אתגר ענק בשבילי אם יתנו לי דמות קומית או דמות סופר דרמטית, כל מה שהוא לא נערה מרדנית או לוליטה".
שירתה בצה"ל בתפקיד מ"כית של חיל השלישות בצריפין.
פרוזה (כתב עת)
פרוזה (השם המלא: פרוזה: ירחון לספרות ולאמנות, נקרא בתחילה "פרוזה: עיתונספרות") היה כתב עת ישראלי לספרות ואמנות, שיצא לאור בין ינואר 1976 לינואר 1992. המו"ל היה יוסי קריים.
לאורך השנים נערכו גליונות על ידי נתן זך, יוסי קריים, ואחרים. בגליונות השונים התפרסמו יצירות מקור (פרוזה ושירה), ציורים, צילומים, מאמרי דעה, ראיונות, ויצירות מתורגמות.
גליונות 4–5 הופיעו כגיליון יחיד, שכונה "גיליון כפול". גליונות כפולים (ואף משולשים, למשל ינואר-מרץ 1980) הופיעו גם בהמשך.
בין אנשי הרוח, התרבות והאמנות שפרסמו מיצירותיהם בכתב-העת לאורך השנים ניתן למנות את יצחק בן נר, יונה וולך, רות לבנית, גבריאל מוקד, יורם קניוק, אשר רייך, יגאל אלון, אדם ברוך, נחום גוטמן, יונתן רטוש, יוסף מונדי, אביגדור סטימצקי, אריה סיון, נעמי פרנקל, דן צלקה, אפרים קישון, יהושע קנז, אריה קרישק, דליה רביקוביץ, יעקב שבתאי, פנחס שדה, אנטון שמאס, יגאל תומרקין ועוד.
בינואר 1992 ראה אור גיליון אחרון של "פרוזה", לזכרו של יוסי קריים, בעריכתו של רינו צרור.
כתובות מקדש אידליון
הכתובות הדו־לשונית מאידליון
תוכן הכתובות הפיניקי הוא:
נחום סלושץ פירש את הכתובת כך:.
תוכן הכתובות בכתב הקיפרי ההברתי (הדומה לכתב קווי ב'), ביוונית עתיקה, הוא:
כתובת 2
הכתובת ידועה כ־KAI 38.
נחום סלושץ פירש את הכתובת כך:.
כתובת 3
הכתובת ידועה כ־CIS I 91.
נחום סלושץ פירש את הכתובת כך:. יש המציעים שהנצחון המוזכר פה הוא אותו נצחון המתואר על טרופאיון מנמל כתיון, אותו הקדישו "מלכיתן מלך כתי ואדיל בן בעלרם וכל עם כתי לאדֹנם לבעל עז" על נצחונם על אויביהם ועוזריהם הפפים בשנה הראשונה למלכות מלכיתן.
כתובת 4
הכתובת ידועה כ־CIS I 92.
כתובת 5
נחום סלושץ פירש את הכתובת כך:. פתלמיס המוזכר בכתובת זאת הוא תלמי השני פילדלפוס. "איש/אישי כתי" הוא כינוי לאוליגרכיה שהושלטה בממלכה לאחר שתלמי סוטר הרג את פמייתן מלך כתי בשנת 311 לפנה"ס, והוא בניגוד לכינויי השלטונות בצור ועריה: "עם צר", "עם גול", "עם קרתחדשת" וכו'. מניין השנים לפי שנות האוליגרכיה של כתיון מעיד שגם עשורים לאחר הריגת פמייתן וביטול מלכות כתיון ואידליון, אידליון נותרה קשורה לכתיון ותלויה בה. "כנפרס ארסנאס פלדלף" הן העתקה מדויקת מיוונית: ϰανηφόρου Ἀρσινόης Φιλαδέλφου; "כנפרס" היא תהלוכה של נשיאת הסל שחגגו לכבוד האלהת תלמי וארסינואי (ארסנאס בכתובת), אשתו ואחותו.
כתובת 6
הכתובת ידועה כ־CIS I 94.
נחום סלושץ פירש את הכתובת כך:.
דניאלה יוסטר
דניאלה יוסטר מנור (נולדה בשנת 1960) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
ביוגרפיה
יוסטר נולדה וגדלה ברומניה. היא זכתה באליפות רומניה לילדות בגיל 10 ובגיל 12 עלתה עם משפחתה לישראל. היא התאמנה בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד, ולאחר מכן במכבי תל אביב.
1973
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה בספטמבר 1973 זכתה יוסטר בשתי מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:17.0 דקות, אחרי גלינה ויינר (5:14.9 דקות) ולפני אסנת ארליך (5:20.7 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:39.5 דקות, אחרי ויינר (10:38.0 דקות) ולפני ארליך (11:01.6 דקות).
אלופת ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת מכון וינגייט בסוף ספטמבר 1974 זכתה יוסטר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:01.2 דקות, לפני אסנת ארליך (5:01.3 דקות) וגלינה ויינר (5:09.2 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:19.3 דקות, לפני ארליך (10.19.4 דקות) ובת אגודתה איריס גילון (10:55.8 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 6:00.9 דקות, אחרי תמר מייסנר (5:53.7 דקות) ולילך הראל (6:00.5 דקות).
כינוס הפועל ה-10
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו בבת גלים בחיפה במאי 1975 זכתה יוסטר במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.9 דקות.
שיאנית ישראל
באליפות מכבי לנוער (בריכת 25 מטר) שנערכה בחיפה ביולי 1975 זכתה יוסטר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 2:19.9 דקות שיפור לשיא של דורית זלץ (2:20.9 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בספטמבר אותה שנה זכתה יוסטר ב-6 מדליות, 5 כסף ו-1 ארד. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:22.9 דקות, אחרי אסנת ארליך שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:19.1 דקות ולפני גלינה ויינר (2:26.9 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:53.8 דקות, אחרי אסנת ארליך שקבעה שיא ישראלי חדש של 4:47.9 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:07.0 דקות, אחרי ארליך שקבעה שיא ישראלי חדש של 9:57.8 דקות, שיפור לשיאה הקודם (10:02.5 דקות) ולפני איריס קרפ מהפועל בת ים (10:40.8 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:44.9 דקות, אחרי רעיה צורף שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:35.9 דקות ומשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:44.4 דקות, אחרי תמר מייסנר (5:42.7 דקות) ולפני לילך אריאל מהפועל העמקים (5:44.9 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:45.5 דקות, אחרי תמר מייסנר (2:38.7 דקות) ותמר שמיר (2:43.6 דקות).
1976
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוקטובר 1976 זכתה יוסטר ב-3 מדליות, כסף ו-2 ארד. מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:53.1 דקות, אחרי ארליך שקבעה שיא ישראלי חדש של 9:52.9 דקות, שיפור לשיא של ארליך (9:54.5 דקות) ולפני איריס קרפ (10:02.8 דקות). מדליות ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:57.2 דקות, אחרי ארליך (4:49.0 דקות) וקרפ (4:49.2 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:44.0 דקות, אחרי תמר מייסנר (5:37.8 דקות) וטובה אברמוב (5:41.3 דקות)
בסיום האליפות ישראל, ניצחה יוסטר בין הנשים וסיימה במקום השמיני הכללי בצליחת הכנרת התחרותית ה-13 בתוצאה של (2:09.51 שעות), לפני ליז בוכשטבר (2:14.18 דקות).
1977
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר 1977 זכתה יוסטר ב-6 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-3 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:59.93 דקות, לפני אסנת ארליך (10:00.07 דקות) ומיכל כהן בת אגודתה (10:18.75 דקות). מדליות כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:35.74 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 5:09.41 דקות. מדליות ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:55.25 דקות, אחרי אסנת ארליך (4:48.13 דקות) ואיריס קרפ (4:48.99 דקות), במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:49.10 דקות, אחרי ליז בוכשטבר שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:33.04 דקות ונטע יוסף מהפועל בית ברל (2:40.91 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:53.75 דקות, אחרי טובה אברמוב שקבעה שיא ישראלי חדש של 5:32.03 דקות ובת אגודתה ענת פרקש (5:42.72 דקות).
בית הקברות היהודי הישן בברלין
בית הקברות היהודי הישן (בגרמנית: Jüdischer Friedhof Berlin-Mitte) בברלין ממוקם ברובע מיטה, בגרוסה המבורגר שטראסה, (26 große Hamburger Straße), סמוך למיקומו ההיסטורי של שער שפנדאו. בית הקברות שימש את הקהילה היהודית משנת 1672 ועד 1827, אם כי קבורה המשיכה עד סוף המאה ה-19, אז הקיפו כבר מבני מגורים את המתחם.
היסטוריה
בשנת 1671 התיר פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג את התיישבותן של חמישים משפחות יהודיות בברלין. מיד לאחר מכן רכש יהודי בשם מנדל ריס שישה דונם עבור בית קברות שישמש את יהודי הקהילה. במקום נקברו כ-2,800 יהודים, בהם משה מנדלסון, דניאל איציג, פייטל היינה אפרים ומרכוס הרץ ועוד. הקבורה במקום נמשכה עד מיצויו המלא בסביבות 1880, אז נפתח בית הקברות היהודי בווייסנזה.
בתקופה הנאצית נהרסו מצבות בית הקברות באופן שיטתי ועצמות הנפטרים פוזרו. חלק מהשטח שימש כמגרש בית המעצר הסמוך ובימי מלחמת העולם השנייה האחרונים נכרו בו קברות אחים להרוגים גרמנים. לפי דברי יוהנס טוכל, ראש אתר ההנצחה להתנגדות הגרמנית לעיתון בילד באוקטובר 2013, בין הנקברים בקברי האחים טמונה גם גופתו של מפקד הגסטאפו היינריך מילר.
ב-1948 הושב בית קברות לידי הקהילה היהודית. ב-1970 הוקם בשטח חלקו הדרומי גן ציבורי. חלק מהמצבות העתיקות ביותר ובהן זו של מנדלסון שוקמו והוסבו לשלטי זיכרון בשטח הגן. באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 הוצבה בפתח בית הקברות אנדרטה "לזכר קורבנות הברבריות הפשיסטית" המורכבת מ-13 פסלי ברונזה של נשים, מאת הפסל ויל לאמרט שנועדה במקור לפתח מחנה הריכוז ראוונסבריק.
בשנים 2007-2008 שוקמו שרידי בית הקברות. נקבעו בשטחו שלטי הסבר, ניטעה צמחייה והותקן מתקן לנטילת ידיים. כן הוסדרו שער כניסה וגדר מיוחדת המקיפה את המתחם. ב-24 בספטמבר 2008 נערך טקס חנוכת אתר הנצחת בית הקברות.
אח"י עוז
אח"י עוז היא קורבטה בסדרת הקורבטות סער 6 של חיל הים הישראלי, שנבנתה על ידי חברת טיסנקרופ (מספנות TKMS) החל משנת 2015.
אח"י עוז אחת מארבע קורבטות בסדרה, הפועלות בשייטת 3 של חיל הים הישראלי ונמל הבית שלה הוא בסיס חיפה. החוזה לבניית ארבע הספינות נחתם במאי 2015. הספינה הראשונה בסדרה, אח"י מגן, הגיעה בסוף שנת 2020 ולאחריה הגיעו השאר במהלך שנת 2021. אח"י עוז היא הספינה הראשונה בחיל הים בשם זה, וספינת סער 6 השנייה בסדרה שמגיעה.
טקס העברת הדגל של הספינה לחיל הים הישראלי התקיים ב-4 במאי 2021 במספנת GNYK בקיל. ב-28 במאי 2021 הספינה הפליגה מגרמניה בדרכה לישראל, וב-9 ביוני 2021 הגיעה לישראל. עם הגעת הספינה לנתיב השיט של נמל חיפה קיבלו את פניה צרעות של יחידת סנפיר וסירות השיטור הימי. הספינה התקבלה בנמל חיפה בטקס בנוכחות מפקד חיל הים האלוף אליהו שרביט ושר הביטחון בני גנץ.
ב-17 בנובמבר 2022 בוצע ניסוי כיפת ברזל ימית שהותקנה בספינה, וביטא את מבצוע המערכת.
מפקדי הספינה
כיאה להיררכיה הפיקודית בזרוע-הים מפקד הספינה הוא קצין בדרגת סגן-אלוף.
סאליף קייטה (קבוצת כדורגל)
מועדון הכדורגל סאליף קייטה (צרפתית: Jeunesse Sportive Centre Salif Keita) הוא מועדון כדורגל מהעיר במקו בירת מאלי. קבוצת הכדורגל של המועדון לא זכתה באף תואר במאלי (אליפות או גביע), אך שניים משחקניה הפכו לשחקני מפתח בנבחרת מאלי, סיידו קייטה ומחמדו דיארה.
המועדון נוסד על ידי כדורגלן העבר סאליף קייטה, שנחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים בהיסטוריה של מאלי, וקרוי על שמו.
מנחת כהן
{{פירושונים|
יירוט
יֵרוט היא פעולה שמטרתה שינוי מסלולו של עצם והטייתו מן הדרך.
השימוש העיקרי במושג "יירוט" הוא צבאי:
הנקל (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}