cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסמאעיל אבו סעד
חייו ופועלו
אבו סעד ייסד ב-1997 את המרכז הראשון בעולם שמחוץ למדינות ערב, לחקר החברה הבדואית, בראשו עמד עד שנת 2001. המרכז הוקם על מנת לתת מענה לצורך בהתקדמות אקדמית של הקהילה הבדואית, כמו גם לתמוך בצורכי פיתוח נרחבים יותר של הקהילה. מאז שנת 1997 הוא מכהן כמרצה בכיר במחלקה לחינוך שבאוניברסיטת בן-גוריון. מאז שנת 2002 מכהן כפרופסור חבר במחלקה לחינוך שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בין השנים 2003 עד 2005 כיהן כראש התוכנית למדיניות ומנהל חינוכי במחלקה לחינוך שבאוניברסיטת בן-גוריון שבנגב, כמו כן בשנים 1995 עד 2001 שימש כראש אותה תוכנית.
אבו סעד קיבל בשנת 2004 את פרס Oustanding Achievement, לבוגרי אוניברסיטת מינסוטה המצטיינים בפעילותם המחקרית והקהילתית מאז סיימו את הדוקטורט.
הוא חבר בוועד המנהל של מרכז אדווה, חבר במועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, חבר בחבר נאמני פרסי היצירה בשפה הערבית, משרד המדע התרבות והספורט, היה חבר ועדת דוברת. מאז שנת 2004 מכהן כחבר הבועדה האקדמית לפרויקט המחקר הלאומי לתלמידים נחשלים בארץ תחת חסות לשכת המדען הראשי במשרד החינוך.
אבו סעד משמש כעורכם של מספר כתבי עת: Hagar: Studies in Culture Policy Social Identities, Palestinian Review of Society and History, Holy Land Studies: Interdisciplinary Journal; and American Behavioral Scientists.
מחקריו
רוב מחקריו של אבו סעד נסובים על מערכת החינוך בנגב בפרט ומערכת החינוך בארץ בכלל. אולם הוא יצא מחוץ למסגרת הזו בנסותו להרחיב את היריעה ולהתבונן על מערכות החינוך אצל חברות ילידיות ובני מיעוטים שיש להם רקע חברתי או סוציו-אקונומי דומה לחברה הערבית פלסטינית בישראל. הוא הקים את המרכז לחקר החברה הבדואית, על מנת לקדם את ההשכלה הגבוהה ומערכת החינוך הבדואית בנגב.
המרכז לחקר החברה הבדואית דואג לסטודנטים למלגות ולתמיכה אקדמית ועוסק במחקר סביב החברה הבדואית. סטודנטים בדואים אוספים נתונים על הקהילה הבדואית וכך הוא מכשיר אותם כחוקרי החברה בעתיד. המרכז מתמקד בקידומן של בנות בדואיות ובפילוס דרכן בהשכלה הגבוהה, שמתעכבת משום העובדה שהגיעו מחברות מסורתיות שמקנות עדיפות לבנים. כבר בשנת הלימודים הראשונה להקמת המרכז דאג אבו סעד למלגות לחמש בנות בדואיות שילמדו, במימון קרן פרידריך אברט הגרמנית. המלגות כללו שכר לימוד מלא, השתתפות בנסיעות ובמימון הספרים. כל הבנות הן בוגרות תואר ראשון ואחת מהן היום בשלבי סיום דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית. הוא גייס כל בת בדואית שרצתה ללמוד והיא קיבלה תמיכה אקדמית. כל בת שקיבלה מלגה הייתה צריכה לעשות עבודה קהילתית בתוך החברה הבדואית. עד להיווסדות המרכז רק 23 בנות בדואיות סיימו תואר ראשון ואילו במהלך עשר שנותיו סיימו 112 נשים תואר ראשון. בשנת השקת המרכז לא הייתה אף בוגרת תואר שני, בשנת 2005 לבדה היו 22 גברים ו-12 נשים.
הוא פתח תוכנית לפרחי מדע בדואים מכיתות י' שהגיעו לאוניברסיטה כל יום שישי ולמדו אנגלית, פיזיקה ומתמטיקה, על מנת להכשיר אותם להתקבל לפקולטות למדעים והנדסה כאנשי מדע והייטק בעתיד.
אבו סעד והכלכלן הישראלי-קנדי הרווי ליטוויק הכינו נייר עמדה לשיפור המצב הכלכלי של הקהילות הבדואיות בנגב. הם ראיינו את חברי ומנהיגי הקהילה שכללו 2000 בתי אב ובדקו איזו תעסוקה נחוצה להם. עשו תוכניות לטווח קצר, בינוני וארוך. והכינו תוכנית כלכלית משותפת לכלל אוכלוסיות הנגב, לא כלכלה יהודית בנפרד וכלכלה בדואית בנפרד, על מנת ליצור שיתופי פעולה בין בדואים ליהודים החיים ביישובים סמוכים כגון: תל שבע ועומר, כסיפא וערד, דימונה ועררה, רהט ולהבים וכדומה.
התוכניות הממשלתיות הקיימות התבססו על התאמת הבדואים למערכת ולא להפך, טיפול מלמעלה במקום טיפול מלמטה. התוכנית הממשלתית האחרונה נעשתה ב-2003 על ידי אריק שרון על מנת לפתור את בעיית הבדואים. לפי התוכנית הבדואים פזורים על הרבה קרקע והתוכנית כוונה להגביר את מספר השוטרים בנגב על מנת שימנעו מהבדואים "לגנוב קרקע" במקום תוספת של עובדים סוציאליים ויועצים חינוכיים. המדינה הקימה עד היום שבעה יישובים בדואים וכולם נכשלו ונמצאים בתחתית ההשכלה וההכנסה בישראל.
בשנת 2000 יזם אבו סעד כנס בינלאומי ראשון לחקר החברות הילידיות בשיתוף עם המרכז האינדיאני שבאוניברסיטת לוס אנג'לס, וביחד עם החוקר האינדיאני פרופסור דויין שאמפיין שמנהל את המרכז שם. מטרת הכנס הייתה להסתכל על החברות הדומות בעולם, כיצד התמודדו עם בעיית החינוך והתעסוקה. נושא הכנס היה עתידן של החברות הילידיות בעולם והוא נערך באוניברסיטת בן-גוריון במשך שלושה ימים תחת חסותו של המרכז לחקר החברה הבדואית. באו חוקרים מארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וברזיל והוציאו לאור ספר שהוא ממצאי הכנס, ויצא לאור בשנת 2003.
ב-2004 נערך כנס בינלאומי נוסף לחקר החברות הילידיות שעסק בנושא "חינוך והעצמה". בעוד שהכנס הראשון היה כללי, הכנס השני התמקד בחינוך. ספר הכנס התפרסם בשנת 2006. הכנס עסק בהעצמת וחיזוק מערכות החינוך בחברות כאלו.
אבו סעד, תמר הורוביץ וקטליין אבו סעד סיימו ספר שעומד לצאת לאור בנושא נשים בדואיות והשכלה גבוהה. בספר הם מנסים להראות כיצד מרגישות הבנות הבדואיות באוניברסיטה, ואיך הבנות מתמודדות עם המפגש הבין תרבותי ואיך משפיע על זהותן ואורח חייהן, נושא שנחקר מעט.
יחידת המחקר למרכז לחקר החברה הבדואית והתפתחותה הוציאה ביחד עם הסוציולוג שלמה סבירסקי, מנהלו האקדמי של מרכז אדווה, שני מחקרים. האחד, אותו חקר שלמה סבירסקי ביחד עם יעל חסון, נושאו הוא "תושבים שקופים" והוא דן במדיניות הממשלה כלפי האוכלוסייה הבדואית מ-1948 עד 2006 ויצא בשיתוף מרכז אדווה. הפרסום השני הוא מבט ביקורתי על התוכנית לפיתוח הנגב, תוכניות הממשלה והיכן הבדואים נופלים, לא מנקודת הראות הבדואית, אלא בראייה כוללת של הנגב.
מחקריו של אבו סעד עוסקים במערכת החינוך, תוכניות לימודים, זהות אצל תלמידים בדואים, ערכי עבודה אצל מורים, השוויון בחברה ובמערכת החינוך, עלות סטודנט ערבי מול עלותו של סטודנט יהודי. הוא ערך פרויקט בקניה שהשווה בין שבט המסאי לבדואים בנושא של שינויים חברתיים ושימוש בסמים.
ויליאם הייג
ויליאם ג'פרסון הייג (באנגלית: William Jefferson Hague; נולד ב-26 במרץ 1961) הוא פוליטיקאי והיסטוריון בריטי, היה מנהיג המפלגה השמרנית הבריטית וראש האופוזיציה בבריטניה בשנים 1997–2001. הוא המנהיג הראשון של המפלגה השמרנית אשר לא היה ראש ממשלה מאז אוסטן צ'מברלין. בשנים 2005–2010 שימש הייג כשר החוץ בממשלת הצללים השמרנית. בתפקידו האחרון, שימש כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים של הממלכה המאוחדת.
שנותיו הראשונות
הייג נולד ב-26 במרץ 1961 ברות'רהאם, יורקשייר, אנגליה, שבממלכה המאוחדת. בילדותו הוא למד תחילה בפנימייה פרטית אחר כך בבית ספר מקיף ממשלתי ליד העיר רות'רהאם. הוריו, נייג'ל וסטלה הייג, ניהלו עסק לייצור משקאות קלים שבהם עבד הייג בחופשות.
הייג נודע לראשונה כאשר נאם בוועידת המפלגה הקונסרבטיבית ב-1977, בעודו בן 16. בעקבות הנאום, מרגרט תאצ'ר השוותה אותו לוויליאם פיט הבן. ההשוואה הזו הולידה את התעניינותו של הייג בפיט, עניין אשר הוביל אותו בסופו של דבר לכתיבת ביוגרפיה של פיט ב-2004 הוא למד פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה במודלן קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, שם סיים כבוגר אוניברסיטה מצטיין מדרגה ראשונה. בתקופת לימודיו באוקספורד שימש נשיא ה"אוקספורד יוניון", חוג הדיבייט היוקרתי, ושימש יושב ראש כנשיא תא הסטודנטים של המפלגה השמרנית (OUCA). אחרי אוקספורד, האג המשיך ללמוד לתואר שני במנהל עסקים (MBA) ב-INSEAD. לאחר מכן עבד כיועץ בחברת מקינזי ושות', שם ארצ'י נורמן היה המנטור שלו.
קריירה פוליטית
הייג כשל בניסיונו הראשון להיבחר לפרלמנט, אך נבחר בניסיונו השני ב-1989, כחבר מטעם ריצ'מונד שבצפון יורקשייר. ב-1995 כיהן כשר לענייני ויילס בממשלתו של ג'ון מייג'ור.
מנהיג המפלגה השמרנית
בגיל 36, הוטל על הייג לבנות מחדש את המפלגה השמרנית (לאחר תוצאות הבחירות הכלליות הגרועות ביותר שלה במאה ה-20), על ידי ניסיון לבנות תדמית מודרנית יותר למפלגה. 250,000 ליש"ט הוצאו על מסע הפרסום "להקשיב לבריטניה" כדי לנסות להחזיר את השמרנים לעניין הציבור לאחר איבוד השלטון; הוא קיבל בברכה רעיונות לגבי "שמרנות חמלה", כלומר הכרה שלמדינה יש תפקיד מסוים בסיוע לחלשים בחברה.
הייג הביא את השמרנים לתוצאה מוצלחת בבחירות לפרלמנט האירופי, ביוני 1999, כאשר השיגו 36 חברי פרלמנט לפני ה-29 של הלייבור. הייג ראה כי התנגדותו למטבע האירופי האחיד (האירו), תואמת מאוחר יותר, כאשר ראש ממשלת הלייבור גורדון בראון אימוץ את המדיניות שהתנגדה להצטרפות הממלכה המאוחדת למטבע.
סמכותו של הייג התערערה על ידי מינויו של מייקל פורטילו לתפקיד שר האוצר בממשלת הצללים בשנת 2000. בשנות ה-90 פורטילו נחשב למועמד מוביל לתפקיד מנהיג המפלגה השמרנית, לפני שאיבד באופן דרמטי את מקומו בבחירות הכלליות של 1997; הוא נבחר כחבר פרלמנט של קנזינגטון וצ'לסי, בבחירות משנה, שנתיים מאוחר יותר. זמן קצר לאחר שובו של פורטילו לפרלמנט, המדיניות השמרנית לגבי שתיים ממדיניות הדגל של הלייבור התהפכה, והם תמכו בה, שכר המינימום ועצמאותו של הבנק המרכזי של אנגליה. מאז ועד לבחירות הכלליות ב-2001 ניהלו תומכי הייג קרב מר עם סיעתו של פורטילו; מלחמה פנימית זו תרמה באופן משמעותי לשתי תבוסותיהם של השמרנים בבחירות.
במהלך קמפיין הבחירות ב-2001, הייג זכה ללעג בטענה שהוא נהג לשתות "14 ליטרים של בירה ביום" כנער. המוניטין שלו ספג נזק נוסף כאשר סקר עבור עיתון "דיילי טלגרף" השמרני מצא כי 66% מהמצביעים רואים בו "קצת חנון", ו-70% מהבוחרים האמינו שהוא "יגיד כמעט הכל כדי לזכות בקולות". במהלך קמפיין הבחירות אמר שבריטניה הפכה מקלט למהגרים נצלנים, העושקים את מערכת הרווחה על חשבון משלם המיסים הבריטי. הוא הבטיח שממשלה בראשותו תקים מערך של "מחנות אירוח" שמורים, שבהם ייעצרו וירוכזו כל מבקשי המקלט עד הכרעה בעניינם.
חבר פרלמנט בספסלים האחוריים
עם תבוסת השמרנים בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2001, הייג פרש מהנהגת המפלגה, אם כי הוא ממשיך לכהן כחבר פרלמנט ב"ספסלים האחוריים" ופנה במקביל לקריירה עסקית.
לאחר בחירות הכלליות בבריטניה ב-2005, מנהיג המפלגה השמרנית, מייקל הווארד, הציע לו את תפקיד שר האוצר בממשלת צללים, אך הוא דחה את ההצעה, בטענה שההתחייבויות העסקיות שלו יקשו עליו לקחת על עצמו תפקיד כה גבוה.
ב-6 בדצמבר 2005, דייוויד קמרון נבחר למנהיג המפלגה השמרנית. להייג הוצעה והוא קיבל את התפקיד שר החוץ בממשלת הצללים וחבר בכיר בקבינט הצללים, ולמעשה שימש כסגנו של קמרון (אם כי לא באופן רשמי, בניגוד לסגני המנהיגים השמרנים הקודמים ווילי וויטלאו, פיטר לילי ומייקל אנקראם).
מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים
לאחר בחירות הכלליות בבריטניה ב-2010, המינוי הראשון של ראש הממשלה קמרון היה הייג כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים (שר החוץ הבריטי). הוא גם זכה בתואר הכבוד של מזכיר המדינה הראשון. בביקורו הראשון בעולם כשר החוץ הבריטי, פגש הייג את שרת החוץ של ארצות הברית, הילרי קלינטון, בוושינגטון.
באוקטובר 2011, נפגש בלונדון עם יושבת ראש האופוזיציה הישראלית, ציפי לבני, שהגיעה לביקור בהזמנתו, בעקבות שינוי החקיקה שמונע הוצאת צווי מעצר על ידי אנשים פרטיים נגד בכירים ישראלים בבריטניה. לאחר שנגד לבני הוצע צו מעצר, שנתיים קודם, בגין מעורבותה בקבלת ההחלטות במבצע עופרת יצוקה, על בסיס סמכות שיפוט אוניברסלית. בנובמבר 2010, ביקר בישראל והכריז על הקמת מועצת מדע בריטית-ישראלית. בספטמבר 2010, נאלץ להתמודד עם שמועות על כך שניהל רומן הומסקסואלי עם אחד מעוזריו, בעת שהיה נשוי.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, במהלך שנת 2012 החלה בריטניה להכשיר פעילי אופוזיציה סורים באיסטנבול בענייני תקשורת, חברה אזרחית וממשל מקומי, ואספקת ציוד לא קטלני כגון תקשורת לוויינית ומחשבים. ב-24 בפברואר 2012, הייג הכיר במועצה הלאומית הסורית כ"נציגה לגיטימית" של המדינה. הוא אמר גם שממשלתו של בשאר אל-אסד "איבדה את הזכות להנהיג" על ידי "והיא ספוגה בדמם של אנשים חפים מפשע". הייג אמר: "היום עלינו להראות שלא נפקיר את העם הסורי בשעתו החשוכה ביותר". הוא הוסיף כי "האחראים לרצח של משפחות שלמות, הפגזות בתים, הוצאת עצורים להורג, טיהור יריבים פוליטיים ועינויים ואונס של נשים וילדים חייבים לתת דין וחשבון".
במרץ 2012 הורה האג על פינוי כל הדיפלומטים הבריטים מסוריה וסגרה את שגרירות בריטניה בדמשק בגלל איומים ביטחוניים מתגברים. האג אמר לפרלמנט: "קיבלנו שגרירות בדמשק למרות האלימות כדי לעזור לנו לתקשר עם כל הצדדים בסוריה ולספק תובנות לגבי המצב בשטח". הוא הוסיף: "כעת אנו שופטים כי ההידרדרות במצב הביטחוני בדמשק מסכנת את צוות השגרירות והשטחים שלנו". האג אמר כי החלטתו "בשום אופן לא מפחיתה את המחויבות של בריטניה לדיפלומטיה פעילה כדי לשמור על לחץ על משטר אסד להפסיק את האלימות". הוא המשיך ואמר כי: "נמשיך לעבוד בשיתוף פעולה הדוק עם מדינות אחרות כדי לתאם לחץ דיפלומטי וכלכלי על המשטר הסורי. במאי 2013 הוביל ביחד עם צרפת את המאבק להסרת האמרבגו של האיחוד האירופי על חימוש המורדים בסוריה, אך ביולי 2013 החליטה בריטניה לנקוט גישה מאופקת יותר בנוגע והסתייגה מחימוש המורדים.
ביולי 2014 התפטר מתפקידו, כחלק מחילופי גברי מקיף, שערך ראש הממשלה קמרון בממשלת בריטניה, במסגרת הריענון האגרסיבי ביותר שערך בממשלה מאז שנכנס לתפקיד ב-2010. את הייג החליף פיליפ האמונד, שר ההגנה שנחשב אירוספקטי במיוחד לעומת הייג. לאחר מכן כיהן עד מאי 2015 כיו"ר בית הנבחרים הבריטי. בבחירות לפרלמנט הבריטי ב-2015 לא העמיד עצמו לבחירה מחדש.
דעותיו על ישראל
אף על פי שבאופן מסורתי המפלגה השמרנית בבריטניה היא פרו-ישראלית, הייג כשר החוץ הבריטי ביקר את ישראל מספר פעמים. זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד הביע אכזבה מכך שישראל לא חידשה את הקפאת הבנייה בהתנחלויות. ובהתייחסו למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים שנערך באותה עת, אמר הייג כי בריטניה רואה בהתנחלויות "כנוגדות את החוק הבינלאומי וכמכשול לשלום", הוא הוסיף ואמר כי "ישנו צורך דחוף בהתקדמות בתהליך כדי להבטיח את פתרון שתי המדינות, בהתבסס על גבולות 1967, עם ירושלים כבירתן העתידית של שתי המדינות ועם הסדר פיצויים לפליטים". בפברואר 2011, תקף את תגובת ישראל לניסיון ההפיכה במצרים והזהיר כי "תהליך השלום במזרח התיכון עשוי ליפול קורבן לרוח המהפכנית הסוחפת את העולם הערבי".
קרל ויצל
קרל ויצל (בגרמנית: Karl Witzell; 18 באוקטובר 1884 – 31 במאי 1976) היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
ויצל נולד ב-18 באוקטובר 1884 בדיסלאקן שבקיסרות הגרמנית. ב-1903 הוא התגייס כצוער לצי הקיסרי הגרמני, ואת הכשרתו הבסיסית עשה על האנייה "מולטקה". הוא השתתף במשלחות ימיות שונות ושרת מספר שנים במושבות הגרמניות בסין. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא היה בדרגת קפיטן-לויטננט ושרת על אוניית הקו "אולדנבורג". ב-1915 הוא הועבר לסיירת הקלה "אלבינג", והשתתף עמה בקרב יוטלנד. ביוני 1916 הועבר ל"פרנקפורט", ולאחר מכן מונה לנווט ולקצין הראשון של ה"גראודנץ". הוא נשאר בתפקיד זה גם לאחר סיום המלחמה ופירוקו של הצי הקיסרי.
ב-2 בפברואר 1920 הוא מונה למפקד כוחות הארטילריה בווילהלמסהאפן, ובמקביל מונה לחבר בוועדת המשנה של ועדת השלום מטעם חיל הים. בתפקיד זה, הוא ניסה לשאת ולתת עם נציגי מדינות ההסכמה על ארטילריית החופים הגרמנית. ב-29 ביוני של אותה שנה הוא הועלה לדרגת קורבטנקפיטן, וב-5 בפברואר 1921 הועבר למחלקת החימוש הימית. ב-11 בינואר 1926 מונה לקצין ראשון על ספינות הקו "בראונשוויג", וב-1 בפברואר של אותה שנה הועבר למלא את אותו התפקיד על ה"שלזוויג-הולשטיין". ב-1 באפריל 1927 הוא קודם לדרגת פריגטנקפיטן. ב-1 בדצמבר קודם לדרגת קפיטן צור זה, וב-1 באוקטובר 1934 לדרגת קונטר אדמירל. ב-1 באוקטובר 1934 מונה לראש מחלקת החימוש של הצי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מילא תפקידי מטה שונים והועלה לדרגת גנרל-אדמירל. ב-31 באוגוסט 1942 הוא התפטר משירות פעיל. למרות זאת, במאי 1945 הוא נידון ל-25 שנות מאסר בידי בית משפט רוסי, בעוון פשעי מלחמה. הוא שוחרר כעבור עשר שנים, ופרש לביתו במערב ברלין. הוא נפטר ב-31 במאי 1976 בגיל 91.
בועז בלט
בועז בלט הוא קצין בדרגת תת-ניצב במשטרת ישראל, המכהן כראש היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית.
ביוגרפיה
בלט החל שירותו כחוקר במרחב ירקון, קצין נוער במרחב ירקון, רמ"ח פשעים ורל"ח במרחב דן, ראש משרד חקירות ומודיעין במשטרת לב תל אביב, שירת כקצין אח"מ עמקים, קצין אח"מ במרחב שרון, ראש מפלג חקירות פשיעה מאורגנת ביאחב"ל, ב-2016 מונה לראש זרוע חקירות ביאחב"ל, ב-2019 מונה למפקד היחידה המרכזית של מחוז מרכז. פרשות חקירה משמעותיות אותן הוביל: פרשה 512, פרשה 1131, רצח עו"ד יורם חכם, הסוכן "ליאון" 216, "יהלום שחור" ועוד פרזיות רבות. בתקופתו כמפקד הימר נבחרה היחידה כיחידה מצטיינת מבין כלל הימרים.
באפריל 2021 מונה לראש היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית.
נשוי ואב לשלושה.
שלי פינגרי
שלי מרי פינגרי (באנגלית: Chellie Marie Pingree; נולדה ב-2 באפריל 1955) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת מיין, ברציפות מאז 2009. פינגרי, חברת המפלגה הדמוקרטית, מייצגת מחוז קונגרס המכסה מרבית מדרום מיין, לרבות הערים אוגוסטה ופורטלנד. טרם היבחרה לקונגרס הייתה חברת הסנאט המדינתי של מיין בשנים 1992–2000, ובארבע השנים האחרונות לכהונתה שם הייתה מנהיגת הרוב.
ביוגרפיה
פינגרי נולדה בשם רושל מרי ג'ונסון במיניאפוליס שבמינסוטה, בתם של הארי ודורותי ג'ונסון. בנעוריה עברה למיין, ושמה הפרטי שונה בחוק ל"שלי". היא למדה באוניברסיטת דרום מיין והשלימה את לימודיה הגבוהים במכללת האטלנטיק עם תואר ראשון באקולוגיה אנושית. מאז שסיימה את לימודיה במכללה זו היא מתגוררת בנורת' הייבן, קהילת איים קטנה מול חופי רוקלנד.
עד 1981 איישה פינגרי משרות אחדות בתחומי החקלאות והטיפול, אז ייסדה את "נורת' איילנד יארן" (North Island Yarn), תעשייה ביתית של סריגי יד בחנות קמעונאית בנורת' הייבן. העסק שלה התרחב במרוצת הזמן, בו הועסקו עד עשרה עובדים. בית העסק החל לשווק ערכות סריגה וספרי דפוס ברחבי ארצות הברית באמצעות 1,200 חנויות קמעונאיות ו-100 אלף קטלוגים להזמנות דואר. באמצעות החברה, פינגרה חיברה חמישה ספרי סריגה בין השנים 1986–1992. תוכנית המלגות ע"ש דווייט אייזנהאואר בחרו בפינגרי כ"עמיתת אייזנהאואר" בשנת 1997.
בשנת 1992 נבחרה פינגרי לראשונה אל הסנאט המדינתי של מיין. כבר בראשית כהונה נתנה פומבי להתבטאותה נגד מלחמת המפרץ, אף שגורמים במפלגה הדמוקרטית של מיין ניסו להניא אותה מלעסוק בנושא זה, שהיה קונצנזוס במידה מסוימת, אך לשווא. היא נבחרה לתקופת כהונה שנייה בבחירות אמצע הכהונה ב-1994, ופעם נוספת בשנת 1996. לאחר בחירות אלה, ב-4 בדצמבר 1996, נבחרה למנהיגת סיעת הרוב בסנאט. במהלך כהונתה בסנאט זכתה פינגרי לתשומת לב לאומית כאשר חיברה את הצעת החוק הראשונה במיין שהסדירה את מחירי תרופות המרשם במדינה. בשנת 2000 סיימה את דרכה בבית המחוקקים המדינתי בשל הגבלות כהונה. כמנהיגת קבוצת החשיבה "Common Cause" בוושינגטון הבירה חיזקה פינגרי את רפורמה בחוקי הבחירות בארצות הברית, תוך שמירה על מיזמי אתיקה וכספים בפוליטיקה. היא התפטרה מהארגון בפברואר 2007 כדי לשוב למדינת מולדתה ולרוץ לקונגרס בשנת 2008.
דרכה של פינגרי בפוליטיקה הלאומית החלה ב-2002, כאשר הייתה מועמדת המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית במיין. היא ניצבה בפני סוזן קולינס, סנאטורית רפובליקנית מתונה ופופולרית, והפסידה לה בפער בן כ-17%. באפריל 2007 מילאה פינגרי טפסים להתמודדות בבחירות לייצוג מחוז הקונגרס הראשון של מיין בבית הנבחרים של ארצות הברית. במהלך מערכת הבחירות זכתה לתמיכתם של אישים ומוסדות אחדים, בהם חברי הקונגרס ראש הולט וג'ן שקובסקי והארגון "הורות מתוכננת". ב-4 בנובמבר 2008 ניצחה ביום הבחירות הכלליות, והושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2009.
סוגה מוזיקלית
במוזיקה, סוגות (ז'אנר; בצרפתית: Genre) הן קטגוריות המכילות מוזיקה שונה שיש לה סגנון משותף, או אלמנטים משותפים.
סוגות מסוימות, כמו מוזיקה הודית או שאנסון צרפתי, מוגדרות על פי מיקום גאוגרפי. סוגות אחרות, כמו מוזיקת בארוק מוגדרות בעיקר על פי מיקומן בציר הזמן. אחרים, כמו בלאק מטאל מוגדרות לפי מאפיינים טכניים או ליריים.
לעיתים, חלוקת מוזיקה לקטגוריות היא הכרחית. החלוקה הזו מקלה על מציאת סוגות משפיעות ומושפעות ומיפוי ההיסטוריה של המוזיקה. כמו כן, היא מקלה על אנשים למצוא את המוזיקה והאמנים שהם נהנים משמיעתם.
הסוגות המרכזיות במוזיקה המערבית המודרנית הן קלאסית, פופ, בלוז, ג'אז, רית'ם אנד בלוז, רוק, מטאל, פאנק (Punk), פאנק (Funk), קאנטרי ואלקטרונית. ישנן תת-סוגות רבות תחת סוגות אלו.
תת-סוגות
תת-סוגה או תת-ז'אנר (subgenre) הוא כפוף בתוך ז'אנר. במונחים מוזיקליים, מדובר בתת-קטגוריה של ז'אנר מוזיקלי המאמצת את מאפייניו הבסיסיים, אך גם בעלת מערכת מאפיינים משלה המבדילים אותה בבירור בתוך הז'אנר. תת-ז'אנר מכונה לעיתים קרובות גם סגנון מסוים (style) של הז'אנר.
מריה קנטקוזינו
ביוגרפיה
מריה קנטקוזינו נולדה באחוזת הורודניצ'ן (Horodniceni), באזור סוצ'אבה, בנסיכות מולדובה. היא הייתה השביעית מבין 18 הילדים של הלוגופט הגדול ניקולאה קאנטה (Nicolae Canta). האב, שהיה משכיל וידע שפות זרות (קרא את הומרוס במקור), השגיח בכישוריה האמנותיים וטיפח אותם. באפריל 1834 הופיעה בפני קהל באירועים לכבוד פאבל קיסליוב, המושל שעמד לעזוב. בגיל 16, בלחץ האם, הושאה לבן של בעל אחוזה שכנה, אך במהרה התגרשה מבעלה ונישאה לבן משפחתה, הנסיך אלכסנדרו קנטקוזינו-קנאזול (Alexandru (Alecu) Cantacuzino Kneazul), חדרן של הצאר הרוסי, מקורב של אלכסנדרו יואן קוזה וחבר של וסילה אלכסנדרי. מריה קנטקוזינו, לצד אחותו של אלכסנדרי ועוד כמה גבירות נכבדות, היו העילית הנשית הבולטת בחיי הרוח והחברה ביאשי.
בצרפת הצטרפה מריה קנטקוזינו לניקולאה בלצ'סקו, שגם הוא חלה בשחפת ושניהם נסעו לאיי דרום צרפת, לאקלים שהתאים יותר למחלתם. מצבו של בלצ'סקו היה קשה יותר ומריה, שהתגוררה איתו, סייעה בידו על ידי כך שכתבה, לפי הכתבתו, פרקים בספרו: "ההיסטוריה של הרומנים תחת שלטונו של מיהאי האמיץ". בלצ'סקו ניסה לשוב לנסיכות ולאכיה בעזרת דרכון עותמאני, שהשיג בפריז, אך שלטונות ולאכיה לא נתנו לו להיכנס והוא נסע לאיטליה, שם מת.
לזוג אלכסנדרו ומריה קנטקוזינו היה בית בפריז והם השתלבו בחברה הגבוהה ובחברה האינטלקטואלית, כשהם מופיעים יחד לאירועים. בביתם התארחו אמנים רבים, בהם גם ויקטור הוגו, שהיה אסיר תודה למריה קנטקוזינו על סיוע שהגישה לו כשנמלט מצרפת בגלל עמדתו נגד נפוליאון השלישי. גם תאודור שסריו (Théodore Chassériau), תאופיל גוטייה, ז'ול מישלה וארנסט רנן היו בין באים ביתם.
מריה דגמנה לתאודור שסריו ובין השניים התפתחו קשרים מעבר לכך. מאוחר יותר, בסביבתו של הצייר, הכירה מריה צייר נוסף, פייר פובי דה שאבאן והחלה לדגמן גם עבורו ולמעשה הייתה הדוגמנית הראשית שלו. בציור שבו שלומית בת הרודיאס תובעת את ראשו של יוחנן המטביל מהורדוס, דגמנה מריה את שלומית ואת הורדוס דגמן אנטול פראנס. מריה עודדה את דה שאבאן, שבאותה תקופה טרם זכה להצלחה, ובנוסף להיותה דוגמניתו הייתה גם ליועצת שלו בנושאים אומנותיים ובהמשך התפתחו ביניהם גם יחסים רומנטיים.
לאחר שבעלה נסע ליאשי מריה נשארה לבדה בבית הפריזאי ולאחר מות שסריו, בגבור בדידותה היא עברה אל הסטודיו של דה שאבאן. לאחר מות בעלה, ב-1884, מריה ודה שאבאן נישאו. מריה ליוותה את עשייתו של דה שאבאן עד מותה במשך כארבעים שנה ועל כך אמר עליה דה שאבאן:
חודשיים אחר מותה של מריה, נפטר גם דה שאבאן.
סקוט מקלוויץ
סקוט דייוויד מקלוביץ (Scott David Mechlowicz; נולד ב-17 בינואר 1981) הוא שחקן קולנוע אמריקאי-יהודי, המוכר מתפקידיו בסרטים "יורוטריפ" ו- "לתפוס את הרגע".
ביוגרפיה
מקלוויץ נולד בניו יורק למשפחה יהודית, וגדל בטקסס. למד באוניברסיטת טקסס באוסטין סמסטר אחד לפני שעבר ללוס אנג'לס כשהתקבל לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם סיים את לימודיו בהצלחה עם תואר בתחום המשחק.
את הבכורה שלו בתחום הקולנוע ערך מקלוויץ בשנת 2004 בקומדיית הנעורים "יורוטריפ" שם גילם את גיבור הסרט סקוט "סקוטי" תומאס. בנוסף שיחק מקלוויץ בדרמת הפשע "משחקי ילדים", שבה גילם את מרטי, בחור צעיר עצבני ואלים המוביל חבורת ילדים לעשות מעשה עליו יתחרטו כל חייהם.
בשנת 2006 שיחק מקלוויץ בדרמת הספורט "לתפוס את הרגע", שבה גילם את דמותו של דן מילמן, ספורטאי צעיר בעל חלומות אולימפיים, הכל בחייו הולך חלק עד הרגע שבו הוא נפצע. בשנת 2007 שיחק בסרט המתח הבריטי-אוסטרלי "נעלם" לצידה של איבון סטרהובסקי.
בשנת 2010 שיחק בסרט האימה "לא מתועד" (Undocumented) לצד אלונה טל ופיטר סטורמר. ובשנת 2011 שיחק בתפקיד קטן בסרט "קאט רצה", קומדיית אקשן בכיכובה של פאס וגה. בשנת 2012 שיחק בסרט הפשע "עדן" בכיכובה של ג'יימי צ'אנג.
פרם קינג פולדה
פרם קינג פולדה (בשוודית Fram-King-Fulda) היא מכונית מיקרו, בעלת מרכב פיברגלאס, בתצורת תלת-אופן (גלגל אחורי בודד), אשר יוצרה על ידי חברת "פרם קינג" ("Elektromaschinbau Fulda GmbH") השוודית בעיר "Helsingborg" בין השנים 1956–1962.
סך הכול יוצרו 411 יחידות.
הדגם השתייך לסדרת מכוניות המיקרו מסוג "Fuldamobil" כמו אלטה A200 היוונית.
חרמש
חרמש הוא כלי חקלאי המשמש לכיסוח של דשא או קציר של יבול. הוא מורכב מלהב מעוקל המותקן על מוט ארוך, על מנת שהאיכר יוכל לעבוד בעמידה. השימוש בחרמש נעשה באחיזת ידיותיו כך שהלהב בערך מקביל לקרקע, והזזת הזרועות מצד לצד. החרמש הופיע באירופה במהלך המאות ה-12 וה-13. בתחילה שימש בעיקר לכיסוח דשא אולם במאה ה-16 החליף את המגל בקצירת יבול. בעולם המודרני הוחלף החרמש במכסחות דשא ממונעות וקומביין אוטומטי (בעברית: "מקצרה משולבת" או "קצרדש עצמונע") אך החרמש עדיין הכרחי עבור חקלאים במדינות העולם השלישי ובשטחים הרריים.
ניתן להשתמש בחרמש גם ככלי נשק הדומה לחנית הקדומה, באמצעות אחיזת החרמש כשהלהב זקוף למעלה, נשק הנקרא "פכארד". האיכרים הפולנים הרבו לעשות זאת במאות ה-18 וה-19. בחרמש ניתן להשתמש גם בצורתו, ללא שינוי, כנשק המשסף וחותך. החרמש בתור נשק הוא מסורבל לתפעול אך קטלני כי קשה לצפות את מסלול תנועת הלהב. בנוסף, החרמש משמש ככלי נשק סמלי של דמויות מיתולוגיות כגון מלאך המוות, הקוצר הקודר (The Grim Reaper) ואבא זמן. החרמש מתקשר בסמליות לזמן ומוות, שכן חיי האדם משולים לקנה חיטה הנע ברוח ומחכה עד שיבוא הקוצר ויגדע את חייו.
החרמש מופיע בסמלם של ערים רבות, בעיקר כאלה המתבססות על חקלאות וגידולי דגן.
מבנה
למוט מחובר להב ארוך ומעוקל בצורת חרמש, מעין סהר או בננה חדה, באורך 60–90 ס"מ, הנמצא בקצהו התחתון בניצב למוט. בחרמשים הלהב תמיד מזדקר מצד שמאל של המוט, וקצהו מכוון כלפי הקוצר. בעיקרון, אפשר לבנות חרמש לשמאליים, אך לא ניתן לעבוד בו ביחד עם קוצרים אחרים בצוות, שכן הקוצר השמאלי קוצר בכיוון המנוגד לשאר.
להב החרמש מיוצר על ידי תהליך הנקרא פינינג (peening) ובו המתכת עוברת השבחה. עבור מספר שימושים, כגון כיסוח דשא, חוד הלהב מחושל בעובי דק כנייר. אחרי הפינינג, חוד הלהב עובר גימור. כדי לתחזק את הלהב יש להשחיזו עם אבן משחזת או נייר זכוכית, ומדי פעם לבצע פינינג נוסף לחוד הלהב.
שימוש
בעברית השימוש בחרמש נקרא לפי הפעולה: קציר או כיסוח דשא. באנגלית השימוש בחרמש נקרא "scything" או "mowing" או "reaping". הקציר נעשה על ידי החזקת הידית העליונה ביד שמאל והחזקת הידית האמצעית ביד ימין, כאשר הזרועות ניצבות ישרות והלהב מקביל לקרקע ומאוד קרוב אליה. הגוף מעוקל ימינה ואז מתעקל שמאלה, תוך הזזת להב החרמש לאורכו בקשת ארוכה מימין לשמאל, כך שהוא נמצא בסיום פעולת ה"טאטוא" מול הקוצר, וכך קוצר דשא ומזיזו שמאלה. הקציר ממשיך בקצב קבוע, ומדי פעם נעצר כדי לחדד את הלהב. הטכניקה הנכונה יוצרת פעולת חיתוך על היבול או הדשא, וחותכת רצועה צרה בכל מכה - טעות נפוצה של מתחילים היא לנסות לקצוץ או להכות בדשא, כאשר הלהב נמצא בניצב לו, וכך לנסות לקצור רצועה רחבה מידי בבת אחת. זוהי עבודה קשה יותר ובלתי-יעילה. קציר קרוב מידי לקרקע יכול לזהם את הלהב עם אדמה ולגרום לו להתקהות. רוב המיומנות של קציר נכון היא לשמור את הלהב קרוב לקרקע, אך לא קרוב מידי, ולחתוך במכות שוות.
כיסוח דשא נעשה בדרך כלל על ידי חיתוך דשא שלא נחתך, כאשר הקוצר זז לאורך קצה הקצירה עם הדשא הלא קצוץ לימינם. הדשא הקצוץ מונח בערמות מסודרות בצד שמאל, מעל הדשא הקצוץ. כל רצועה של דשא שנקצר על ידי חרמש נקראת "swathe" (מתחרז עם bathe) או "swath" (מתחרז עם Goth). ניתן לבצע את כיסוח הדשא או הקציר בצוותים, בדרך כלל מתחילים מקצה השדה ואז ממשיכים בכיוון השעון ומסיימים באמצע השדה. כיסוח דשא הוא קל יותר כאשר הדשא לח, כך שקציר תבואה מתחיל בדרך כלל עם עלות השחר ומסתיים מוקדם יחסית, ובשאר היום עוסקים באיסוף הקציר שנקצר ובסידורו בערמות.
הקציר באמצעות חרמש היא משימה הדורשת מיומנות: היא מבוצעת בקלות יחסית על ידי קוצרים מנוסים, אך לעיתים מבוצעת גרוע ותוך מאמץ רב על ידי קוצרים מתחילים. חרמשים מסורתיים עם להב ארוך ומוט מעוקל הם קשים יותר לשימוש בהתחלה, אך ברגע שהקוצר תופש את הטכניקה ושולט בה, הם יעילים יותר ונוחים יותר לשימוש לפרקי זמן ממושכים יותר. חרמשים בעלי להב קצר הם קלים יותר למתחילים. קוצר מנוסה משתמש בדרך כלל בחרמש להב ארוך ויכול לחתוך גם דשא נמוך מאוד, וכך מדשאות נשמרו נמוכות ומסודרות לפני המצאת מכסחת הדשא.
היסטוריה
לפי "המילון לעתיקות יווניות ורומיות" מאת סר ויליאם סמית', החרמש, שידוע בלטינית כ-falx foenaria (בניגוד למגל: falx messoria), היה בשימוש החקלאים ברומא העתיקה, ומראה איור בו נראה סטורן מחזיק חרמש. לפי ג'ק הרר ו"בשר האלים" (Emboden, W.A., Jr., Praeger Press, NY, 1974.) הסקיתים העתיקים גידלו קנאביס וקצרו אותו עם מקצרה ידנית הדומה מאוד לחרמש.
החרמש הופיע באירופה במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13. בתחילה, הוא שימש בעיקר לכיסוח דשא, אך החליף את המגל ככלי לקציר יבול עוד במאה ה-16. החרמש מאפשר לקוצר לעמוד זקוף ולא שפוף ובכך יתרונו. בסביבות 1800 נוספו לחרמש מעין אצבעות מעץ מעל הלהב שנועדו לאסוף את התבואה הנקצרת ולסדר אותה, דבר שהוליד חרמש שנקרא Cradle. חרמשי קריידל החליפו את החרמש הפשוט בקציר תבואה ובכיסוח צמחייה גבוהה כמו קנים. במדינות המפותחות החרמש הוחלף בידי קומביין (בעברית: "קצרדש עצמונע" או "מקצרה משולבת") ובמכסחות דשא.
קציר באמצעות חרמש נשאר נפוץ שנים רבות גם אחרי מיכון רוב פעולות הקציר, שכן מכונת קצירה עם מקצרה בצד ועם רשת אצבעות (בין אם נמשכת על ידי סוס או על ידי טרקטור) לא יכולה לקצור לפני עצמה. על כן, חרמשים שימשו "לפתוח" שדה - לקצור את האלומות הראשונות, ובכך לתת למקצרה המכנית להשלים את הקציר.
"חרמשים" מכניים
החרמש אלן הוא מכונת כיסוח דשא הממונעת בבנזין, שלמרות שמה לא דומה לחרמש במראה. המנוע של המכונה מניע להב משונן קדימה ואחורה על גבי שיניים נייחות כדי להפיק אפקט גזירה דמוי מספריים. בנוסף, המנוע מניע שני גלגלים גדולים. ישנן ידיות כדי לאפשר לקוצר לשלוט במכונה. היא יוצרה בשנים 1935–1973 באוקספורד, אנגליה. גם כיום מייצרים מכונות דומות, לפעמים כתוספת למכונות אחרות הנשלטות על ידי המפעיל ההולך מאחוריהם. קיים גם חרמש מוטורי שעובד על ידי חוטים שמסתובבים במהירות וחותכים, משמש בדרך כלל לכיסוח קוצים.
חרמש במסורות לאומיות
החרמש הוא עדיין כלי חיוני לחקלאים במדינות מתפתחות ובאזורים הרריים.
בקרב הבסקים, תחרויות קציר בחרמש הן עדיין ספורט פופולרי, שנקרא "segalaritza". בספורט זה מתחרים הקוצרים מי יסיים לקצור חלקת דשא ראשון.
בקהילות ויישובים רבים, בעיקר כאלה הקשורים לחקלאות וגידול דגן, החרמש מופיע על סמל היישוב. למשל: על סמל היישוב הנורווגי הורנינדל מופיעים שלושה להבי חרמש.
חרמש מופיע גם על הסמל של תנועת הנוער הדתית-לאומית "בני עקיבא" כסמל לחקלאות.
חרמש ככלי נשק
בשל היותו של החרמש כלי חד, הוא שימש גם ככלי נשק, הן כנשק מאולתר בידי פשוטי העם והן כנשק תקני בצבאות.
אם הלהב של החרמש מוזז כך שיהיה זקוף למוט, ניתן להשתמש בו ככלי נשק הדומה לחנית הקדומה, או ל"פכארד". באנגלית נקרא נשק מוט זה "War Scythe". האיכרים הפולנים הרבו להשתמש בו במאות ה-18 וה-19. בחרמש ניתן היה להשתמש גם בצורתו המקורית, ללא שינוי, כנשק המשסף וחותך. בשמושו כנשק, החרמש יכול היה להיות קטלני אך עם זה מסורבל לתפעול, שכן קשה היה לחזות את המסלול המדויק של תנועת הלהב.
להבי חרמש הותקנו גם על צירי הגלגלים של מרכבות קרב בעת העתיקה, ויצרו "מרכבות חרמש" (כמו בסרט "בן-חור"). למרות הפחד שעוררו, יעילותן הייתה נמוכה בגלל יכולת התמרון הגרועה.
במיתולוגיה
החרמש ממלא תפקיד חשוב במסורת ובמיתולוגיה, כאשר לעיתים קרובות הוא מופיע ככלי נשק של ישויות מיתיות, כגון: מלאך המוות, הקוצר הקודר (The Grim Reaper, גרסה עממית של מלאך המוות), מוות של עולם הדיסק, כרונוס (אל הזמן), אב הזמן (גרסה עממית של כרונוס) ושל אחד מארבעת פרשי האפוקליפסה. מסורות אלה נובעות בעיקר מהמסורת הנוצרית שמתארת את מלאך המוות כ"קוצר הנשמות". במסורת זאת, שנהפכה לנפוצה מאוד בעקבות המוות השחור, מלאך המוות מתואר כשלד הלבוש בגלימה וברדס שחורים ומשתמש בחרמש לקצור את נשמות החיים.
בפלאונטולוגיה
פירוש שמו של הדינוזאור תריזינוזאורוס הוא "לטאת חרמש". שם זה נובע מטפריו הארוכים, דמויי החרמש, ששימשו לגריפת עצים וקירובם לפיו.
עצי אשוח 5
עצי אשוח 5 (ברוסית: Ёлки 5; שהופץ בישראל בשם יולקי 5) הוא סרט קומדיה רוסי משנת 2016, המהווה סרט המשך לסרט "עצי אשוח 1914".
בוריס ויבגני
בוריס נפרד מאשתו ומייחל שהכל יחזור כפי שהיה. יבגני מנסה לעזור לו להתפייס עם אשתו, אך הוא לא חושד שבוריס מתכנן לגנוב פינגווין מגן החיות של יבגני, אותו הוא רוצה להעניק במתנה לבנו.
אנדריי
אנדריי שהיו לו חברות רבות בעבר, מסתפק סוף סוף באישה אחת. אבל הוא מקנא ובודק כל העת את אשתו בחשד שהיא בוגדת בו.
גולש הסנובורד וגולש הסקי
גולש הסנובורד גרישה וחברו גולש הסקי דימון מזמינים נערות לדירתם. אבל הבנים הוסחו כל כך ממשחקי מחשב עד ששכחו לקנות עץ חג מולד. הבנות מאיימות לעזוב אם הבחורים לא יצליחו למצוא ולהביא עץ חג המולד.
קונסטנטין
קונסטנטין משוכנע שהדרך בה הוא פוגש את השנה החדשה תשפיע על שאר הדברים במהלך השנה. מסיבה זו הוא מבקש בכל דרך אפשרית למשוך את תשומת ליבה של ז'נצ'קה, העובדת איתו באסדת הקידוח פריראזלומנאיה ולהניא אותה מכוונתה להתחתן עם גבר אחר.
מניה
מניה יודעת שאפשר למצוא הכל ואת כולם באינטרנט, ולכן היא מחליטה למצוא את הלהבה הישנה שלה ברשת. אבל יש בעיה אחת: עליה ללמד אותה כיצד להשתמש במחשב. וריה וובה מצילים את עצמכם. הם יצטרכו להתמודד עם תשוקות רומנטיות.
הפקה
הסרט מורכב משבעה מקטעים המתרחשים במוסקבה, סנקט פטרבורג, סוצ'י, צ'ליאבינסק, פרם, יקטרינבורג ועל משטח הנפט פריראזלומנאיה, השוכן בים ברנץ ובתחנת החלל הבינלאומית בגובה של 400 ק"מ מעל הקרקע. בכל אתרים אלה גם נערכו הצילומים בפועל.
גל יקותיאל
גל יקותיאל (נולד ב-4 בנובמבר 1981) הוא ג'ודוקא עבר ישראלי אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
קריירה
יקותיאל החל להתאמן בגיל 6. הוא נטל חלק באולימפיאדת אתונה, אך לא עבר את שלב המוקדמות. בשנת 2005 הוא זכה במדליית הזהב במכביה השבע-עשרה וסיים במקום השביעי באליפות העולם שנערכה בקהיר. קדם לכך הפסד מכוון של הג'ודוקא האיראני ואחיד סארלק ליריב מאזרבייג'ן, במטרה להימנע ממפגש עם יריב ישראלי.
לאחר תקופה בה נעדר מסבב התחרויות בשל פציעה, שב להתאמן ב-2006. בשנת 2007 הגיע להישג השיא שלו כאשר זכה במדליית ארד באליפות אירופה שנערכה בבלגרד לאחר שגבר על ניג'אט שיחאליזדה האזרי בקרב על המדליה.
במהלך הקריירה יקותיאל זכה במדליות רבות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות זהב בטורנירים 'A-Tournament Sofia' ו-'A-Tournament Tallinn'.
בשנת 2009 יקותיאל הודיע על פרישתו לטובת התמקדות בלימודי רפואה. בין היתר לאחר פרישתו הוא אימן את נבחרת הג׳ודו סאקורה במודיעין יחד עם איגור רומניצקי. סיים את לימודי הרפואה וכיום הוא רופא מתמחה במחלקת כירורגיה בבית החולים שניידר.
המצאה
המצאה היא פתרון חדש ובלתי צפוי לבעיה או קושי בעולם המוחשי, הנהגה במחשבתו של אדם. עם זאת, המצאה עשויה גם להיות חידוש שאינו מהפכני הבנוי מרעיונות הקיימים כבר.
המצאות נחשבות לאחד ממנופיה הגדולים ביותר של הכלכלה, ומדד ראשון במעלה בקביעת מידת ההתפתחות האנושית.
מושגים
בפרקטיקה בתחום הפטנטים ובחוק הפטנטים קיימת הבחנה בין המילה "המצאה" למילה "אמצאה": לראשונה יש משמעות של תהליך מחשבתי שמוביל לאמצאה, דבר מוגמר ומוגדר כגון מוצר או תהליך. זאת להבדיל מתגלית, שהיא בבחינת הסרת הלוט מעל דבר קיים בעולם המוחשי, שהיה בלתי ידוע עד כה. פעמים רבות נכרכת תגלית בהמצאה: לדוגמה, גילוים של גלי הרדיו הביא להמצאות רבות המנצלות תגלית זו לקשר רדיו לשם העברת קול, תמונה ונתונים למרחקים גדולים. בדרך כלל יישומה של המצאה מגולם בחפץ מוחשי, אך לפעמים היא מתגלמת בדמות שיטה או תהליך ייצור חדשניים לחפץ ידוע. דוגמה לכך היא שיטת דיואי לקטלוג ספרים בספריות.
השפעתן של המצאות
בין ההמצאות יש כאלה שהשפעתן ממוקדת בתחום מסוים, ואין הן מורגשות מחוץ לאותו תחום. להמצאות אחדות השפעה מרחיקת לכת על רווחתם ואורח חייהם של בני האדם. העולם התעשייתי המודרני נולד בעקבות המצאות ושכלולים טכנולוגיים אשר תרמו לרווחת היחיד והחברה.
תהליך ההמצאה
חשיבה יצירתית היא המקור של כל ההמצאות הגדולות והחשובות.
עם זאת, ההמצאה אינה תהליך פשוט. תומאס אלווה אדיסון, מגדולי הממציאים, אמר: "המצאה מורכבת מאחוז אחד של כישרון ומתשעים ותשעה אחוזים של זיעה".
חממות להמצאות
עד המאה ה-19 הייתה יצירתן של המצאות פעולה אינדיבידואלית של הממציא בבית המלאכה או במעבדה שלו. מאז הולכת מלאכת ההמצאה והופכת לתהליך ממוסד הנעשה בגופי מחקר ופיתוח גדולים, על ידי קבוצות של חוקרים ומהנדסים.
בתי גידול בולטים להמצאות:
גוף מרכזי בישראל שעיסוקו מחקר ופיתוח הוא חברת "רפאל" (לשעבר רפא"ל - רשות פיתוח אמצעי לחימה).
בשלהי המאה העשרים נעשה עיסוק נרחב בהמצאות במסגרת מפעלי היי-טק, ובפרט בחברות הזנק (סטארט-אפ).
במדינת ישראל עוסק משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה בעידודן של חברות העוסקות בפעילות שיש בה פריצת דרך טכנולוגית, באמצעות המדען הראשי של המשרד. מקור מימון נוסף למיזמים מסוג זה הוא קרנות הון סיכון. בקידום מחקר ופיתוח בתחום הביטחוני עוסק מפא"ת.
רישום המצאה
בעל המצאה רשאי בדרך כלל לבקש ולקבל עליה פטנט, שהוא זכות קניינית המוענקת על ידי סמכות רישוי הקניין הרוחני בטריטוריה שבה מבקש בעל ההמצאה הגנה. בישראל הסמכות הזו נמצאת בידי רשות הפטנטים. הזכות הקניינית ניתנת לפרק זמן מוגבל, בדרך כלל 20 שנה מיום שהגיש עליה בקשה לפטנט. בתקופה זו זכאי בעל הפטנט לניצול בלעדי של המצאתו. יש ממציאים המתנגדים למערכת הפטנטים ומשתפים את המצאותיהם ללא רישום פטנט (למשל המצאות שמפורסמות באתר "פטנטים חופשיים").
במדינות מסוימות ניתן לבקש ולרשום על ההמצאה זכויות של מדגם תועלת, שהוא סוג אחר של קניין רוחני, מעין פטנט סוג ב', שניתן לרישום בפרק זמן קצר יותר ובעלות נמוכה יותר מאשר פטנט.
שנת בשז
שנת בשז היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג בשז היא שנה המתחילה ביום שני (ב), היא שלמה (ש) ועל כן יש 30 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל בה בשבת (ז). שנה מסוג בשז היא שנה מעוברת ויש בה 385 ימים שהם 55 שבועות שלמים.
שנת בשז נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של תשרי בשנה מעוברת הוא בין יום ראשון 20 שעות ו-491 חלקים (14:27:16 בשעון המקומי בירושלים, 14:06:19 בשעון חורף ישראל) ליום שני 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל). לכן שנת בשז אחראית לכ-4.72% מהשנים בלוח העברי, בדיוק כמו שנת זשה. השנה שלפני שנת בשז היא תמיד שנת הכז.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תש"ח, ה'תשכ"ה, ה'תשנ"ב, ה'תשע"ו, ה'תשע"ט, ה'תת"ג, ה'תת"ן.
קריאה בתורה והפטרות
בשנת בשז 55 שבתות. בשתיים מתוכן לא קוראים פרשה: שבת חול המועד סוכות ושבת ביום הראשון של פסח. לפי שישנן 53 פרשות לקרוא בשבת (פרשת וזאת הברכה נקראת בשמחת תורה) אין אף פרשה שנקראת יחד עם פרשה אחרת בארץ ישראל. בחוץ לארץ, לא קוראים פרשה ביום השמיני של פסח, ולכן מחברים שם את פרשות מטות ומסעי.
פרשות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה:
בשנה זו, קוראים את ההפטרה ה"רגילה" לפרשת צו, תופעה נדירה באותן הקהילות שנוהגות לקרוא בכל שנה את ההפטרה של שבת הגדול (ולא רק בערב פסח).
לנוהגים על פי שיטת השולחן ערוך (ודלא כהרמ"א) שלא מפטירים "השמים כסאי" בשבת ראש חודש אלול, אין קוראים הפטרה זו כלל בשנה זו.
אנקילוזאוריה
אנקילוזאוריה (שם מדעי: Ankylosauria; ידועים גם בכינוי "הדינוזאורים המשוריינים") היא אינפרא-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף הידועים במבנה גופם המשוריין בכבדות.
מאפיינים
אנקילוזאורים היו עטויים בלוחות שריון גרמיים עבים (אוסטאודרמים), לעיתים גם בקוצים ודוקרנים שבלטו מהם, שהגנו עליהם מפני התרופודים הגדולים. לחלקם היה זנב כבד המצויד בקצהו בעצם עבה דמוית אלה או דוקרנים, ששימש ככלי נשק כנגד הטורפים. הם הופיעו כבר בראשית היורה אבל לשיא תפוצתם הגיעו רק בקרטיקון עליון באסיה ובאמריקה הצפונית.
הסקדילוזאוריים היו מראשוני הדינוזאורים המשוריינים, וחלקם יכלו ללכת גם על שתי רגליים. אחריהם הגיעו הנודוזאוריים שהתאפיינו בשריון מורכב יותר, כולל דוקרני עצם מכוסי קרטין, והיו כבדים יותר ולכן הלכו על כל 4 גפיהם. לנודוזאוריים לא הייתה אלת עצם בזנבם. אחרונים באו האנקילוזאוריים שבנוסף לשריון הגרמי היו חמושים גם בבליטת עצם כבדה, דמוית פטיש או אלה, בקצה זנבם. אלה זו שימשה כנשק הגנתי ויכלה לשבור את רגליהם של הטורפים הגדולים שאיימו על האנקילוזאוריים.
גינטר שבובסקי
גינטר שבובסקי (בגרמנית: Günter Schabowski; 4 בינואר 1929 – 1 בנובמבר 2015) היה פוליטיקאי מזרח גרמני, חבר מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. עיקר פרסומו מנאום שנשא ב-9 בנובמבר 1989, שבעקבותיו נפתח הגבול הפנים-גרמני, והופלה חומת ברלין.
קורות חיים
שבובסקי נולד באנקלם שבפומרניה (כיום במדינת מקלנבורג-מערב פומרניה). הוא למד עיתונאות באוניברסיטת לייפציג, ולאחר מכן החל לעבוד כעורך במגזין של איגודים מקצועיים בשם Tribüne ("טריבינה"). ב-1952 הוא הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. בין השנים 1967–1968 למד באקדמיה של המפלגה הקומוניסטית. ב-1978 הוא מונה לעורך הראשי של העיתון Neues Deutschland (גרמניה החדשה - נויס דויטשלנד), העיתון הרשמי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטית והעיתון המוביל במזרח גרמניה. ב-1981 צורף למועצה הראשית של המפלגה. ב-1985 התפטר מתפקידו בעיתון, ומונה למזכיר של סניף המפלגה במזרח ברלין וצורף לפוליטביורו של המפלגה. בין השנים 1981–1990 כיהן כחבר בפולקסקאמר.
הפלת חומת ברלין
באוקטובר 1989 עזר שבובסקי, יחד עם מספר חברים אחרים בפוליטביורו להדיח את אריך הונקר לאחר כהונה ארוכה כמנהיג מזרח גרמניה ולהחליפו באגון קרנץ. במסגרת השינויים שנעשו מונה שבובסקי לדובר הלא רשמי של המפלגה, ובמסגרת תפקיד זה כינס מסיבות עיתונאים רבות, על מנת לעדכן על השינויים במדינה.
ב-9 בנובמבר 1989, בבוקר לפני שכינס מסיבת עיתונאים נוספת, קיבל פתק לפיו מזרח גרמניים יוכלו לעבור את הגבול בין שתי הגרמניות לאחר קבלת אישורים, אך לא קיבל יותר מידע על הנושא. השינויים הללו היו אמורים לחול אך ורק בשעות אחר הצהריים של אותו יום, לאחר תאום עם שומרי הגבול.
בסוף מסיבת העיתונאים הקריא שבובסקי בקול רם את תוכן הפתק. אחד העיתונאים שאל אותו מתי ייכנסו לתוקף השינויים, ואף על פי שלא ידע את התשובה, ענה שבובסקי ש"למיטב ידיעתי - מיד." (בגרמנית: Sofort, unverzüglich). לאחר מספר שאלות מהעיתונאים הוא אמר שההחלטה כוללת גם מעבר למזרח ברלין. אמירה זאת גרמה להסתערות של אזרחים על חומת ברלין והריסתה.
ברברה ברילסקה
ברברה ברילסקה (בפולנית: Barbara Brylska; נולדה ב-5 ביוני 1941) היא שחקנית פולנייה ששיחקה בסרטים בכמה ממדינות הגוש הקומוניסטי ובעיקר בברית המועצות. מוכרת בעיקר בעקבות השתתפותה בסרט צחוק הגורל בתפקיד הראשי.
ברילסקה נולדה ב-5 ביוני 1941 (על פי גרסה אחרת נולדה ב-29 במאי) בכפר סקוטניקי (Skotniki) שנמצא ליד העיר לודז' בפולין. כבר בגיל 15 הופיעה בסרט הפולני Kalosze szczescia (ערדלי האושר). לאחר השתתפותה בסרט הזה, החלה ללמוד בבית הספר לקולנוע בעיר לודז'. לאחר שסיימה את לימודיה שם החלה ללמוד באקדמיה לתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בעיר ורשה.
בתפקידה הראשי הראשון שיחקה בשנת 1963 בסרט הפולני Ich dzień powszedni ("יום החול שלהם"). בשנת 1966 שיחקה בסרט "פרעה", המבוסס על ספרו של הסופר הפולני בולסלאב פרוס. עד שנת 1971 הספיקה לשחק גם בכמה סרטים צ'כיים, בולגריים וסובייטיים, תוך שהיא מצליחה ללמוד בזמן קצר את השפות המקומיות לצורך משחק באותם סרטים. בעיקר התחבב עליה המשחק בסרטים סובייטיים, והיא המשיכה לשחק בעיקר בברית המועצות במשך שנים רבות, וכמעט שלא שיחקה בסרטים בארץ הולדתה, פולין.
בשנת 1975 הייתה ברברה ברילסקה לשחקנית מפורסמת בכל רחבי הגוש הקומוניסטי, לאחר ששיחקה בסרט הסובייטי המפורסם "צחוק הגורל", שביים הבמאי הרוסי הנודע אלדר ריאזנוב. על משחקה בסרט זה היא אף זכתה בפרס ברית המועצות היוקרתי. בכך הפכה, למרבה האירוניה, לשחקנית מפורסמת בברית המועצות, ואילו הפולנים התעלמו מהצלחתה כשחקנית.
מאז שנת 2000 הפסיקה בעבודתה פרט לסרט "צחוק הגורל 2" ששיחקה בו בשנת 2007.
ברילסקה הייתה נשואה פעמיים, ולה שני ילדים: בן בשם לודוויג (נולד בשנת 1982) ובת בשם ברברה (26 בפברואר 1973 - 15 במאי 1993), שנהרגה בתאונת דרכים ליד ורשה.
הר אלן (הרי אלזוורת')
הר אלן (באנגלית: Mount Allen) הוא הר ברכס אוון, בחלקו הדרומי של רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 3,430 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 8.3 קילומטרים דרומית מזרחית להר קראדוק שברכס אוון.
הר אלן מתנשא מעל קרחון זאלצמן שמצפון, מעל קרחון קורניקר שמדרום מזרח, מעל קרחון בולגראד שמדרום מערב, ומעל קרחון ברוק שממערב להר.
גילוי ההר
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות סקרים על הקרקע ובאמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1957.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שם סגן פורסט מ. אלן (Forrest M. Allen) חייל מילואים של צי ארצות הברית שהיה טייס משנה בטיסות סיור שיצאו מתחנת בירד בין השנים 1957–1958.
הטיפוס על ההר
הראשונים שהעפילו לפסגת ההר היו פאצ'י איבארה (Pachi Ibarra), ראלף לאייר (Ralf Laier) וטוד פאסיי ( Todd Passey) ב-26 בדצמבר 2012.
רצח אליזבת אולטן
רצח אליזבת אולטן הייתה פרשיית רצח בה אליזבת אולטן (15 בדצמבר 1999 – 21 באוקטובר 2009) בת ה-9 נרצחה על ידי שכנתה בת ה-15, אליסה בוסטמנטה (נולדה ב-28 בינואר 1994) בעיר "סיינט מרטינס" שבמדינת מיזורי ב-21 באוקטובר 2009.
הרצח
אליזבת אולטן בת ה-9 התגוררה במרחק של ארבעה בתים מביתה של הרוצחת, אליסה בוסטמנטה. ב-21 באוקטובר 2009, אליסה שכנעה את אחותה הצעירה להציע לאליזבת לבלות איתה באחד היערות הסמוכים. בהגיען ליער, אליסה חנקה את אליזבת, שיספה את גרונה ודקרה אותה שמונה דקירות בחזה. לאחר המעשה, אליסה קברה את אליזבת בקבר אותו היא חפרה כחמישה ימים קודם לכן ולאחר מכן כיסתה אותו בעלים.
הרוצחת
הוריה של אליסה דיילין בוסטמנטה הביאו לעולם את אליסה ואחיה (אמה ונתניאל) עוד כשהיו בגיל ההתבגרות. בשנת 2002, אמם של הילדים הייתה מכורה לסמים ואלכוהול ואביהם ריצה עונש מאסר באשמת תקיפה. בעקבות זאת, המשמורת על הילדים ניתנה לסבה וסבתה של אליסה, גרי וקרן ברוק. בסביבות שנת 2007, אליסה אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי לאחר ניסיון התאבדות שנכשל. בהמשך, חבריה סיפרו שהיא הייתה מראה להם צלקות שנוצרו בעקבות ניסיונות התאבדות חוזרים. בפרופיל שלה באתר Youtube, היא כתבה את המילה "cutting" (חיתוך) תחת הסעיף "תחביבים". בנוסף, היא פרסמה תמונה של עצמה ברשתות החברתיות בה היא מצמידה את ידה לראשה ועושה "מחוות אקדח".
לאחר הרצח, אליסה תיעדה את תחושותיה ביומנה האישי (למרות שבהמשך ניסתה למחוק את המלל):
בתרגום לעברית:
"אני הרגע הרגתי מישהו. אני חנקתי אותם ושיספתי את גרונם ודקרתי אותם ועכשיו הם מתים. אני לא יודעת איך אני אמורה להרגיש כרגע. זה היה מדהים. ברגע שמתגברים על תחושת ה-"אלוהים אדירים, אני לא יכולה לעשות את זה", זה די מהנה. אני קצת לחוצה ורועדת כרגע. אוקי, אני צריכה ללכת לכנסייה עכשיו חחח."
לאחר מכן, אליסה הלכה לנשף ריקודים אותו ארגנה הכנסייה (אליסה פקדה כנסייה מקומית בשם "כנסיית המושיע") בזמן שהמשטרה חיפשה אחר אולטן הנעדרת.
משפט, הרשעה וערעור
משפטה של אליסה החל ב-17 בנובמבר 2009 בו היא טענה לחוסר אשמה ונשפטה על רצח מדרגה ראשונה ורצח באמצעות כלי נשק (הרצח התבצע באמצעות סכין). בינואר 2012, אליסה חתמה על הסדר טיעון והאישום נגדה הופחת לרצח מדרגה שנייה ורצח באמצעות כלי נשק. מספר שבועות לאחר מכן, היא נמצאה אשמה ונשלחה למאסר עולם עם אפשרות לשחרור על-תנאי וכן למאסר עוקב של 30 שנה.
אליסה הגישה ערעור על גזר דינה, אך הוא נדחה בחודש מרץ 2014.
אמה של הקורבן, פטרישיה פרייס, הסכימה למשוך את התביעה שהיא הגישה נגד אליסה בתנאי שהאחרונה תשלם לה תמלוגים עבור עיבודים שייעשו על פרשת הרצח.
מומחים לבריאות הנפש איבחנו את אליסה כסובלת מדיכאון קליני וכן מהפרעת אישיות גבולית.
בתרבות הפופולרית
הרצח סוקר בתוכנית שעוסקת בפשע אמיתי בשם "".
ב-19 באוקטובר 2012, נעשה סרט בשם "" שמבוסס באופן רופף על פרשיית הרצח.
הפרק החמישי בעונה הראשונה של התכנית "Kids Who Kill" עסק בפרשיית הרצח.
באוקטובר 2021, פורסם פרק העוסק בפרשיית הרצח בפודקאסט "בואי נדבר רצח" אותו מנחות קרן סיאורדיה ושלי שמורק.
צנפה
באורניתולוגיה, צְנֵפָה היא אגד של מזון לא מעוכל, שכמה מינים פולטים ממקורם. תכולת צנפת עופות זו תלויה בתזונת העוף, ועשויה להכיל שלד חיצוני של חרקים (כיטין), חומרים צמחיים בלתי מעוכלים, עצמות, פרווה, נוצות, מקור, טפרים ושיניים.
פליטת הצנפה מאפשרת לעוף לסלק חומר בלתי מעוכל מאיבר עיכול בקיבת העופות ומבלוטות הקיבה. בדורסים הקאת הצנפה משרתת את בריאותו של העוף בדרך נוספת, באמצעות ניקוי שאריות מצינורות העיכול, כולל הוושט. הצנפה נוצרת בין 6 ל-10 שעות מכניסת המזון (לקיבת השרירים או לזפק).
אורניתולוגים עשויים לאסוף צנפות של מין כלשהו למשך זמן על מנת לחקור את הרגלי האכילה העונתיים. אחד היתרונות באיסוף צנפות הוא בכך שהדבר מאפשר לקבוע את הרגלי התזונה מבלי להרוג ולנתח את העוף. צנפות נמצאות באזורים שונים, תלוי במין. באופן כללי, אתרי לינה וקינון הם אזורים טובים לחפש: לניצים ולדורסי הלילה – מתחת לעצים מחטניים; לתנשמות לבנות – בבסיס צוקים ובאסמים; ולמינים אחרים של ינשופים – במחילות שלהם בביצות ושדות עשבוניים. צנפות עשויות להעיד גם על תפוצתם של המינים הנטרפים, על מחזוריות בפעולתם ובגודל אוכלוסייתם, ועל פיזור הגילאים והזוויגים באוכלוסייה.
אורניתולוגים החוקרים צנפות גילו פריטים יוצאי דופן בתוכם, כולל טבעות רגל לסימון, שמינים קטנים טובעו בהם לפני שנטרפו על ידי דורסים או עופות אחרים. כך, בארצות הברית, צנפת הינשוף הצווח הכילה טבעות של חוחית אמריקאית וירגזי מצוי. ב-1966 נמצאה באורגון בצנפת עיט זהוב טבעת סימון של סוג ברווז אמריקאי, שטובע ארבעה חודשים מוקדם יותר ו-1,600 ק"מ רחוק משם, בדרום קליפורניה.
ממלכת אנגליה הנורמנית
ממלכת אנגליה הנורמנית היא אנגליה בתקופת שלטון הנורמנים, תקופה שהתקיימה בין השנים 1066 ל-1154. במהלכה תקופה זו שינו הנורמנים את אופי הממלכה, את חוקיה ומנהגיה וכול זאת על ידי שמירת שלטון יציב באופן יחסי.
ההבטחה וגזילת השלטון
לאחר מאה וחמישים שנה של התיישבות בנורמנדי, נפלה בידי הנורמנים הזדמנות להרחיב את ממלכתם. המלך האנגלי אדוארד המודה (1004 - 5 בינואר 1066) שהיה חסר בנים החליט להעביר את הממלכה האנגלית לשלטונו של אחיינו גיום השני, דוכס נורמנדי, הלוא הוא ויליאם "הממזר". הרולד גודווינסון שהיה המושל של מחוז וסקס העשיר ואחד המועמדים הבולטים לכתר הפליג לנורמדי לבשר לוויליאם את הבשורה. כאשר חזר הרולד לאנגליה הוא החליט לקחת את השלטון בכוח והכתיר את עצמו למלך ביום הלווייתו של אדוארד.
אברהם דויטש (רב צרפתי)
אברהם דויטש (14 בפברואר 1902, מילוז שבצרפת - 25 ביולי 1992 ירושלים) היה לוי, רב צרפתי, העורך הראשי של "עלון הקהילות שלנו", פרופסור בבית lycée Fustel-דה-Coulanges בית ספר תיכון לבנות, ב- Lycée des Pontoniers דה שטרסבורג והרב הראשי של שטרסבורג ו - Bas-Rhin.
ממלכת אנגליה הנורמנית
התגובה הנורמנית
ויליאם זעם על מעשהו של הרולד וגייס מייד צבא כדי להפליג אל מעבר לתעלה האנגלית לכיוון לונדון. אולם הרוחות בעונה זו של השנה (היה זה חודש ינואר) לא היו לטובתו והוא נאלץ להמתין לסתיו. בסוף ספטמבר השתנו הרוחות וצבאו של ויליאם שכלל לפי ההערכות 700 ספינות עשה את דרכו לכיוון דרום אנגליה.
אברהם דויטש (רב צרפתי)
ביוגרפיה.
אביו היה שוחט (הרב שמעון, נולד ב- Geregezän בתאריך 14/5/1863 ונפטר ב 1933), ולאימו קראו אלין (Aline) לבית לוי (נולדה ב-Mulhouse בתאריך 9/11/1869). סבו, מצד אביו, ישעיה, היה יהודי מכפר קטן באלזס שלא רכש השכלה, ואף לא ידע לקרוא ולכתוב. נולד במילוז (Mulhouse) בבית שבו דברו צרפתית (אך ידע גרמנית, ולימים אף דרש בגרמנית על מנת שהציבור יבין אותו). כילד צעיר (9-11), למד אברהם דויטש שנה אחת בבית ספר נוצרי במילוז בתקופת הכיבוש הגרמני. מאחר שסבל מאנטישמיות בבית הספר, גם מצד המורים, ביקש מאביו לעזוב את בית הספר. הוא עבר לבית ספר יסודי יהודי בגרמניה, בכפר קטן בתוך בוואריה, כ-300 ק"מ מזרחית למילוז. גם המשפחה סבלה מאנטישמיות, ואביו, שהיה חבוש כיפה, הותקף בראשו בסמוך לביתו (בשנת 1910,1911).
ממלכת אנגליה הנורמנית
סטמפורד ברידג'
ב-25 בספטמבר כשלושה שבועות לפני נחיתת ויליאם והנורמנים בחופי אנגליה, התקיימה פלישה דנית אל האי האנגלי באזור היישוב סטמפורד ברידג', בחוף המזרחי של אנגליה בחבל יורקשייר. הרולד שהיה מלך אנגליה עלה עם חייליו כדי ליירט את הפולשים בדיוק כאשר ויליאם ואנשיו החלו לנוע לכיוון דרום האי.
סטמפורד נמצאת כ-400 קילומטר ממקום נחיתת הנורמנים בחוף אנגליה. כוחותיו של הרולד, שהיו מותשים מהמסע מלונדון לכיוון סטמפורד והלחימה שם, לא היו רעננים מספיק כאשר הגיעו להייסטינגס לאחר המסע המפרך.