cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרוש זהוב
מינים
מינים רבים שהשתייכו לסוג בעבר משויכים כיום ע"פ חוקרים רבים לסוגים אחרים.
נבחרת סן מרטן בכדורגל
נבחרת סן מרטן בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הרשמית של סן מרטן, החצי הצרפתי של האי הקריבי, סן מרטן. בעבר סן מרטן היה חלק מגוואדלופ ולכן היה חלק מנבחרת גוואדלופ בכדורגל עד הפירוד.
נבחרת סן מרטן בכדורגל לא חברה בפיפ"א ולכן היא לא יכולה להשתתף בגביע העולם בכדורגל, למרות זאת הנבחרת חברה ב-CONCACAF והיא יכולה להשתתף בגביע הזהב של CONCACAF. היא אחת הנבחרות החלשות באליפות.
שמריהו ויניק
שמריהו ויניק (11 באפריל 1950 – 22 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל בדרגת רב-סרן בחטיבת גולני, מפקד סיירת גולני ובעל עיטור המופת. נהרג במהלך הקרב על החרמון במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
שמריהו ויניק נולד וגדל במושב תל עדשים. למד בבית-הספר המשותף לתל עדשים ולגניגר ולאחר מכן בבית-הספר החקלאי "כפר גלים" ליד חיפה.
באוקטובר 1968 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני. עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם וסיים קורס מ"כים חי"ר בהצטיינות. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר. לחם במלחמת ההתשה ולקח חלק בפשיטות שביצע צה"ל נגד המחבלים בלבנון. בהמשך פיקד על פלוגה ג' בגדוד 51. נחשב למפקד פלוגה מצטיין וזכה עם פלוגתו בבוחן הפלוגה החטיבתי. בתפקידו הבא שימש מפקד סיירת גולני. הוא גם התייחס בכובד ראש לרכוזי הכוחות בצד הסורי בימים שלפני המלחמה והפציר לגבי צורך בפעילות מנע.
במלחמת יום הכיפורים
עם פרוץ הקרבות במלחמת יום הכיפורים עלה ויניק בראש הסיירת לרמת הגולן. כבר בתחילת הקרבות נפצע מפגיעת רסיס בראשו, אולם סירב להתפנות לקבלת טיפול רפואי. מפקד חטיבת גולני, אל"ם אמיר דרורי, פקד עליו להיבדק, אולם הוא התעלם מן הפקודה והוסיף לפקד על חייליו בלחימה. ב-7 באוקטובר, במהלך קרבות הבלימה נגד צבא סוריה, הגיע ויניק עם מחצית הסיירת על מנת לתגבר את מוצב 104 אותו החזיקו חיילי גדוד 13. ויניק ארגן את הגנת המוצב וסייע למגיניו להדוף את התוקפים הסורים. בקרב ההבקעה לרמה הסורית הוביל ויניק פשיטות וסיורים בעומק השטח שבשליטת צבא סוריה. הכוח בפיקודו נתקל לא פעם בכוחות סוריים, הרג ושבה כמה מהם וכן השמיד טנק סורי.
ויניק נטמן בחלקה הצבאית של בית הקברות בתל עדשים. על פועלו במלחמה הוענק לו לאחר מותו עיטור המופת.
משפחתו
שמריהו (שמרל'ה) היה הבן הצעיר בשלושת ילדיהם של ברכה לבית ריכטר (נפטרה ב-2012) ואברהם ויניק, ולו אח ואחות. אחיו, סגן-אלוף (מיל') צביקה ויניק, היה טייס מסוקים ומפקד בחיל האוויר. שניים מאחייניו קרויים על שמו.
אמו הייתה בת למשפחה מרובת ילדים בפינסק. כל בני המשפחה עלו ארצה פרט לאח הצעיר, ישראל, שלא הספיק לעלות ונספה בשואה עם הוריה. שמריהו היה שם אביה שהיה שוחט ובודק. אחי אמה היה הסופר איש קיבוץ גבת אהרן ישראלי (ארקה ויינר), בן-זוגה של הסופרת והמשוררת פניה ברגשטיין (בנם היחיד,, נהרג במלחמת ששת הימים). אחותה הבכורה של אמו, שרה, נישאה לדוד בנארי, אחיו של נחום בנארי, והתיישבה ביגור. בתה,, נהרגה בשיירת הדסה. אחיה יעקב שופט היה מסאי ומתרגם יידי–עברי. אחיה אשר שופט היה חבר קיבוץ נגבה, משורר וסופר. הורי-אביו הגיעו מאוקראינה והיו מראשוני תל עדשים.
אינדונזיה במשחקים האולימפיים
היסטוריה
הופעותיה הראשונות של אינדונזיה במשחקים האולימפיים היו סמליות בעיקרן, והישגי הספורטאים היו דלים. באולימפיאדת מלבורן (1956), הייתה נבחרת הכדורגל שלה על סף סנסציה. הנבחרת העפילה אוטומטית לשלב רבע הגמר, לאחר שנבחרת דרום וייטנאם, מולה הייתה להתמודד בשמינית הגמר, ויתרה על ההשתתפות. בשלב זה, נפגשה מול נבחרת ברית המועצות, והמשחק הסתיים בתיקו אפס. באותה העת, לא היו נהוגות בעיטות הכרעה, אלא נערך משחק חוזר. במשחק החוזר לא התקשו הסובייטים, הביסו את אינדונזיה 0–4, וזכו לבסוף בתואר האולימפי.
הפעם הראשונה בה ספורטאים אינדונזים זכו במדליה אולימפית הייתה באולימפיאדת סיאול (1988), אז נבחרת הנשים בקשתות זכתה במדליית הכסף. מאז, זכו ספורטאים אינדונזים במדליות בכל אחת מהאולימפיאדות.
אולימפיאדת ברצלונה (1992) הייתה המוצלחת ביותר בהיסטוריה של אינדונזיה. המשלחת צברה 5 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, כולן בבדמינטון. בתחרות לגברים עמדו על הפודיום שלושה אינדונזים: אלן בודיקוסומה זכה במדליית הזהב, ארדי ברנרדוס וירנטה בכסף והרמוואן סוסנטו. בתחרות הנשים זכתה סוסי סוסאנטי, לימים רעייתו של בודיקוסומה. בטורניר הזוגות זכו רודי גונאוון ואדי הרטונו במדליית הכסף.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכו האינדונזים ב-4 מדליות, גם הפעם כולן בבדמינטון. רקסי מאינקי וריקי סובאגג'ה זכו במדליית הזהב היחידה, בטורניר הזוגות לגברים, שבו גם הזוכים במדליית הארד היו אינדונזים, אנטוניוס אריאנתו ודני קנטונו. מיה אאודינה זכתה במדליית כסף בטורניר הנשים, ואילו סוסי סוסאנטי איבדה את תוארה והסתפקה במדליית ארד.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו האינדונזים ב-6 מדליות, בהן מדליית זהב אחת, בה זכו טוני גונוואן וקנדרה ויג'איה, בטורניר הזוגות בבדמינטון. בטורניר הגברים זכה הנדרוואן במדליית כסף ובטורניר הזוגות המעורבים זכו מינרטי טימור וטרי קושרג'נטו במדליית כסף. בניגוד לעבר, רק מחצית המדליות היו בבדמינטון, והמחצית השנייה בהרמת משקולות. כל המדליות שהושגו בהרמת משקולות הושגו בידי נשים: ראמה ליסה רומבוואס זכתה במדליית כסף, וסרי אידריאני ווינארני בינטי סלאמט זכו במדליות ארד.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) צברה המשלחת האינדונזית שש מדליות. שחקני הבדמינטון מרקיס קידו והנדרה סטיאוואן זכו במדליית הזהב בטורניר הזוגות לגברים, ובטורניר הזוגות המעורבים זכו נובה וידיאנטו וליליאנה נאציר. ויטה מריסה ופלאנדי לימפלה, שהתחרו אף הם בזוגות המעורבים, סיימו במקום הרביעי. שחקנית בדמינטון נוספת, מריה קאריסטין יוליאנטי, זכתה במדליית ארד. מרימי המשקולות האינדונזים שזכו במדליות בבייג'ינג היו לראשונה גברים, טריאנטו ואקו יולי אירוואן, שניהם זכו במדליות ארד, רומבוואס זכתה במדליית ארד.
באולימפיאדת לונדון (2012) חלה ירידה ניכרת בהישגי המשלחת האינדונזית. מרים המשקולות טריאטנו זכה במדליית כסף, סיטרה פבריאני זכתה במדליית כסף ואקו יולי איראוואן זכה במדליית ארד. בנוסף, ג'אדי סטיאדי סיים במקום החמישי. לראשונה מזה 24 שנים לא זכה אף שחקן בדמינטון אינדונזי במדליה אולימפית. להישג הגבוה ביותר הגיעו אחמד טונטווי וליליאנה נאציר בטורניר הזוגות המעורבים. השניים סיימו במקום הרביעי, לאחר שהפסידו בחצי הגמר לצמד סיני ובמשחק על המקום השלישי לצמד דני. על נבחרת הבדמינטון האינדונזית העיבה גם הדחתן של שתי שחקניות מטורניר הזוגות, כמו גם של שני צמדים דרום קוריאנים וצמד סיני, לאחר ששופטים במשחקים בהם השתתפו קבעו כי לא התאמצו כדי לנצח, במטרה לקבל הגרלה נוחה יותר בהמשך.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שוב נוגן המנון אינדונזיה, לאחר ששחקני הבדמינטון טונטווי אחמד וליליאנה נאציר זכו במדליית זהב בטורניר הזוגות המעורבים. בנוסף, זכו שני מרימי משקולות במדליות כסף: אקו יולי אירוואן, לו הייתה זו המדליה האולימפית השלישית, אחרי שתי מדליות ארד, וסרי וואהיוני אגוסטיאני, לה היה זה הישג ראשון במעמד זה. שני מרימי משקולות נוספים, מוחמד חסבי ודווי ספיטרי, סיימו במקום השביעי. נבחרת הגברים בקשתות הודחה בשלב רבע הגמר.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
מצעד הנשים 2018
מצעד הנשים 2018 הוא הכינוי שניתן לסדרת הפגנות המוניות שהתקיימו ברחבי ארצות הברית ב-20 בינואר 2018, ביום השנה למצעד הנשים 2017, ובהשתתפות דומיננטית של נשים.
המצעד כלל מספר רב של הפגנות מחאה מתואמות עם שורת עצרות המוניות, בהן השתתפו, לפי הערכות, מאות אלפי משתתפים (ובעיקר משתתפות) מקרב מאות ערים, עיירות ופרברים בארצות הברית. במקביל, התקיימו גם עצרות הזדהות ברחבי קנדה, בריטניה, יפן, איטליה ומדינות נוספות. העצרות הגדולות ביותר בארצות הברית נערכו בניו יורק, וושינגטון, לוס אנג'לס, דאלאס, פילדלפיה, שיקגו, סן פרנסיסקו ואטלנטה.
בעוד שבמצעד של שנת 2017, התמקדו ההפגנות בעיקרן במדיניותו ובהתבטאויותיו של נשיא ארצות הברית שזה עתה נבחר, דונלד טראמפ, המצעד של שנת 2018, בנוסף לביקורת על התנהלותו של הנשיא טראמפ, וכנגד התבטאויותיו בנושאי "הגירה, בריאות, וחלוקה גזעית ונושאים נוספים", כלל גם התייחסות לשורת נושאים נוספים, ביניהם השאיפה לעודד יותר נשים לקחת חלק בתהליך הבחירות הדמוקרטי, ולהגדיל את משקלן האלקטורלי בבחירות (בארצות הברית, בניגוד למדינות דמוקרטיות אחרות, הזכות להצביע בבחירות דורשת ביצוע רישום מוקדם). כמו כן, מחאת "Me Too" אף היא שימשה כמוטיב חוזר בהפגנות רבות.
במקביל להפגנות בארצות הברית, בקנדה השכנה התקיימו כ-38 הפגנות הזדהות, בין היתר בערים טורונטו וקלגרי, בהן השתתפו אלפים.
המצעד התקיים יום אחד לאחר אירוע השבתת הממשל בארצות הברית, לאחר שהרפובליקנים לא השיגו רוב להצעת התקציב שאישר בית הנבחרים, זאת עקב דרישת הדמוקרטים להצמיד סעיף לחוק התקציב, שיגן על קבוצה גדולה של מהגרים צעירים ללא אישור שהייה בארצות הברית.
בתגובה למצעד, אמר הנשיא טראמפ כי זה "יום מושלם לצעדה של כלל הנשים", וכן כי "אנחנו איתכן לאורך כל הדרך".
Power to the Polls
בארצות הברית, הארגון הראשי שעמד מאחורי המצעד היה Women's March U.S, אשר שם דגש על הגדלת משקלן של נשים בבחירות בארצות הברית, הן כמצביעות והן כנבחרות ציבור, וזאת תחת הסיסמה, "Power to the Polls."
ב-21 בינואר, יום לאחר המצעד הרשמי, התקיימה אספה המונית, בהשתתפות אלפים, בלאס וגאס, במהלכה הוכרז על פתיחת מסע רישום לאומי, לקראת היעד של רישום מיליון מצביעים חדשים. כמו כן, המשתתפים הצהירו על תמיכתם במועמדות נשים לתפקידי מפתח בממשל האמריקני, במטרה לשמר ולקדם את זכויות הנשים במדינה. האספה התקיימה על רקע בחירות אמצע הקדנציה בבית הנבחרים האמריקני, שעתידות להתקיים בשנת 2018, כאשר המדינות ה"מתנדנדות" (שאינן משתייכות במובהק למחנה הדמוקרטי או הרפובליקני), כדוגמת נבדה, הוגדרו כיעדי הפעולה המרכזיים.
השתתפות
כ-250 צעדות, עצרות והפגנות שונות התקיימו תחת המטרייה של "סוף שבוע למען נשים" במסגרת מצעד הנשים 2018. בעוד שהאירועים בארצות הברית אורגנו על ידי הארגון Women's March U.S, האירועים מחוץ לארצות הברית אורגנו בחלקם הגדול על ידי ארגון Women's March Global, תחת הכותרת "הסתכלו אחורה, צעדו קדימה" (Look Back, March Forward).
ניו יורק
יותר מ-200,000 בני אדם השתתפו במצעד שהתקיים בניו יורק, זאת על פי ספירה רשמית מטעם ראש העיר, ביל דה בלאזיו.
וושינגטון די.סי
בוושינגטון די. סי. התאספו אלפים בבריכת ההשתקפות, למרגלות אנדרטת לינקולן. בין הדוברים באירוע היו מנהיגת המיעוט בבית הנבחרים האמריקני ננסי פלוסי, וחברת הסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית קירסטן ג'יליברנד.
לוס אנג'לס
ראש העיר של לוס אנג'לס, אריק גרסטי, העריך כי מספר הצועדים בעיר עמד על כ-600,000.
שיקגו
לפי הערכות, אלפי אנשים השתתפו בצעדה בשיקגו.
פילדלפיה
לפי הערכות, אלפי אנשים השתתפו בצעדה בפילדלפיה.
סיאטל
אלפי משתתפים צעדו בסיאטל.
וירג'יניה
בריצ'מונד, בירת וירג'יניה, המושל שזה עתה נבחר ראלף נורתם השתתף במצעד שהתקיים בעיר. במקביל, התקיימו הפגנות נוספות ברחבי מדינת וירג'יניה, בתור מחאה כנגד הנשיא טראמפ.
רומא
לפי הערכות, אלפי אנשים השתתפו בצעדה ברומא.
עץ פיתגורס
עץ פיתגורס הוא פרקטל במישור שנתגלה על ידי אלברט בוסמן, מורה הולנדי, בשנת 1942. הוא קרוי על שם המתמטיקאי היווני בן העת העתיקה פיתגורס, בשל העובדה שכל שלושה ריבועים סמוכים בפרקטל יוצרים משולש ישר-זווית, ולכן מקיימים את משפט פיתגורס.
בנייה
כמו פרקטלים רבים עץ פיתגורס מתקבל מבנייה בת אינסוף שלבים. בשלב האפס מתחילים עם ריבוע עם צלע באורך 1. בשלב הראשון בונים שני ריבועים זהים כך שהם יוצרים משולש ישר-זווית שווה-שוקיים עם צלע הריבוע ההתחלתי. בהתאם למשפט פיתגורס אורך הצלע של כל אחד מן הריבועים הללו הוא. בשלב השני בונים על גבי כל אחד מן הריבועים האלו שני ריבועים זהים באותו אופן בדיוק ומתקבל שאורך הצלע של כל אחד מן הריבועים החדשים הוא. ובאופן כללי בשלב ה-n-י בונים 2^n ריבועים על הצלע של 2^{n-1} הריבועים שנבנו בשלב הקודם, כאשר לכל אחד מהם צלע באורך. עץ פיתגורס מתקבל מחזרה על התהליך אינסוף פעמים.
הכללה
עץ פיתגורס מוכלל הוא הכללה של עץ פיתגורס כך שעל כל ריבוע נבנים שני ריבועים שאינם בהכרח זהים. העץ נבנה באותה צורה כמו עץ פיתגורס רק שאת הריבועים הזהים ניתן להחליף בכל זוג ריבועים היוצרים משולש ישר-זווית עם הריבוע עליהם הם נבנים. עץ פיתגורס מוכלל שאינו עץ פיתגורס רגיל הוא א-סימטרי.
הכללה נוספת היא החלפה של המשולש ישר הזווית במשולש שווה-שוקיים שזווית הראש בו שונה מ-90. לדוגמה, כאשר הזווית היא 60, המשולשים שנוצרים הם שווי-צלעות, וכל הריבועים שנוצרים זהים לריבוע המקורי. החפיפה הראשונה מתרחשת בשלב הרביעי, והצורה הסופית שנוצרת היא מערך משושים משוכללים כך שמקיפים אותם ריבועים. בגבול שבו זוויות הבסיס הן 90 אין שום חפיפה. לא ידוע קשר בין זוויות הבסיס לבין השלב הראשון בו מתרחשת חפיפה.
ויליאם קוקריין
ויליאם גמל קוקריין (באנגלית: William Gemmell Cochran; 15 ביולי 1909 - 29 במרץ 1980) היה סטטיסטיקאי סקוטי-אמריקאי, הידוע בזכות מחקריו בתכנון ניסויים, שיטות דגימה, ומחקרים יישומיים רבים.
ביוגרפיה
קוקריין נולד למשפחה מהמעמד הבינוני הנמוך בעיירה ראתרגלן בסקוטלנד. בבית הספר הצטיין בלימודים, וכך זכה במלגות ללימודים באוניברסיטת גלאזגו, תחילה ללימודי תואר ראשון, ולאחר מכן למד לתואר שני במתמטיקה בהדרכת ג'ון וישארט. אף על פי שלא השיג תואר דוקטור, התקבל לעבודה בתחנת המחקר החקלאי ברותהאמסטד, בהמלצתו של פרנק ייטס. במהלך שהותו בתחנת המחקר בין השנים 1934 ל-1939 למד אצל רונלד פישר שנתן הרצאות בסטטיסטיקה לחוקרים, ועסק במחקר יישומי, עם דגש על תכנון ניסויים. ב-1939 עבר לארצות הברית, שם עסק בהוראה ומחקר במספר אוניברסיטאות: איובה סטייט, פרינסטון, המכון לסטטיסטיקה של צפון קרוליינה ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס. ב-1957 עבר לאוניברסיטת הרווארד, שם התבקש להקים מחלקה חדשה לסטטיסטיקה. הוא נשאר שם עד פרישתו לגמלאות בשנת 1976. קוקריין נפטר ב-1980, מספר חודשים לפני יום הולדתו ה-70.
הכרה ופרסים
קוקריין נבחר לעמית האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה והחברה המלכותית לסטטיסטיקה. ב-1936 זכה במדליית הארד על שם גאי, וב-1967 זכה במדליה על שם וילקס. הוא היה נשיא המכון לסטטיסטיקה מתמטית, נשיא האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה ונשיא האגודה הבינלאומית לביומטריקה. הוא קיבל תוארי דוקטור כבוד מאוניברסיטת גלאזגו ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
פאול בן-חיים
פאול בן-חיים (5 ביולי 1897, מינכן – 20 בינואר 1984, תל אביב) היה מלחין ישראלי, אשר נחשב לאחד המלחינים הבולטים בתולדות המוזיקה הקלאסית הישראלית.
קורות חיים
בן חיים נולד בשם פאול פרנקנבורגר (Frankenburger) במינכן שבגרמניה למשפחה יהודית מבוססת. בצעירותו, כחלק מלימודי המוזיקה, בחנו את השמיעה המוזיקלית שלו, אך מאחר שלא הצליח לחזור על טון שנוגן בפסנתר קבעו שאינו מתאים. עם זאת, חינוכו המוזיקלי נמשך וכשהיה בן עשר נתגלה על ידי המנצח פליקס מוטל, שאף הבחין שלפאול הצעיר יש שמיעה מוזיקלית אבסולוטית. הוא למד כינור וויולה, אך מאוחר יותר בחר לעבור לפסנתר. כשגדל החל ללוות זמרים בגרמניה והיה מנצח בבית האופרה באאוגסבורג.
במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית הצרפתית וכמעט ונהרג בהתקפת גז. בסוף המלחמה עשה את דרכו ברגל לאורך מאות קילומטרים בחזרה למינכן.
בשנים שבין מלחמת העולם הראשונה לעלייתו ארצה השלים פאול פרנקבורגר את לימודיו והחל לחבר מוזיקה קאמרית ויצירותיו זכו לשבח מפי אלפרד איינשטיין שאומנם ציין כי המלחין הצעיר, אז בשנות העשרים לחייו, "עוד לא פיתח את סגנונו העצמאי". בשנת 1929 התמנה לקאפלמייסטר בבית האופרה של אאוגסבורג, שם זכה לשבחי הביקורת, אך בשנת 1931 הודיעה לו הנהלת האופרה על הפסקת עבודתו. על רקע האנטישמיות הגוברת והולכת נמנעה ממנו כל אפשרות להשיג עבודה אחרת בגרמניה. במציאות זו התגבשה לבסוף החלטתו לעלות לארץ ישראל.
באוקטובר 1933 עלה פרנקנבורגר לארץ ישראל והתגורר בתל אביב. שלוש השנים הראשונות שלו בארץ היו קשות, והוא סבל מבעיות פרנסה. בשנת 1937 חזר להלחין. הוא למד עברית בדקדקנות בעזרת מורה והגיע לרמה גבוהה. אשתו, שהייתה רקדנית באוסטריה דיברה גרמנית עד סוף ימיה.
בחודש מרץ 1933, יומיים לאחר שריפת הרייכסטאג, בוצע קונצ'רטו שלו בעיר קמניץ בסקסוניה. העיתונות הנאצית תקפה את הביצוע:.
בן-חיים הגיע לארץ ישראל כמלחין עתיר ניסיון, בהשוואה להרבה מלחינים אחרים שעלו ארצה באותן שנים. הוא היה המלחין הראשון שעלה מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון. אחריו עלו קראל שלמון, חנוך יעקבי, חיים אלכסנדר ויוסף טל. אחד מקשיי הקליטה של המוזיקאים החדשים בארץ היה המאבק להשגת עבודה שתפרנס את העוסקים בה, לאור ריבוי הנגנים שהגיעו מאירופה בעלייה הרביעית והחמישית. מצד שני, דווקא הגל הגדול של מוזיקאים מקצועיים וחובבי מוזיקה שהגיע באמצע שנות ה-30' הוא שהביא את ברוניסלב הוברמן להחלטה להקים את הפילהרמונית הארץ-ישראלית בסוף שנת 1936.
למרות שהתגורר בתל אביב, לימד בן-חיים באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. פרופ' יהואש הירשברג, שגם חיבר ספר על בן-חיים, כותב עליו שהוא היה בנתק מוחלט משני המוזיקאים התל אביבים הבולטים האחרים - אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ועדן פרטוש. הירשברג מייחס זאת לענייני גאווה ואגו של יוצרים בעולם תרבותי קטן באופן יחסי.
בארץ מוכרת יצירתו הקצרה לתזמורת "תרועה לישראל" המושמעת ביום העצמאות ובאירועים חגיגיים אחרים.
פאול בן-חיים זכה פעמים אחדות בפרס אנגל על יצירה מוזיקלית מטעם עיריית תל אביב-יפו.
פעם בשנתיים מתקיימת תחרות ע"ש פאול בן-חיים בהנהלת נוער מוזיקלי בישראל.
יצירתו
בן חיים העמיד תפוקה מוזיקלית גדולה. כבר בסוויטה הראשונה שלו, שנכתבה לאחר ביקורו הראשון בארץ, מופיע ציטוט מלא של נעימת השיר "עלי באר", מוזיקה של שרה לוי-תנאי למילים של חיים נחמן ביאליק. מכאן שהשפעת המוזיקה הארץ-ישראלית החלה אצל מלחין זה עוד בזמן ששהה בגרמניה. גיבוש הסגנון הארץ-ישראלי נמשך בסוויטה השנייה, שאותה כתב כבר בתל אביב, שנתיים לאחר שהשתקע בה,
היצירה הקולית הראשונה שבן חיים חיבר בארץ הייתה שלושה שירים לפסוקים מתוך שיר השירים, שהיוו המשך ישיר ללידר שחיבר בגרמניה, אם כי בהשפעת השאנסון הצרפתי של ראוול ודביסי. המלאכותית והמגמתיות שבשניים מן השירים האלה הניעו את בן חיים לגנוז אותם לאחר השמעתם ברדיו בשנת 1938 ולפרסם בדפוס רק את השיר הראשון מהשלושה. בהמשך יצירתו נתן ביטוי לתחום העממי בדרכים אחרות, ובין השאר ניכרה במוזיקה שלו השפעתו של מרק לברי, שבן חיים ראה בו מוזיקאי פורה ובעל כישרון טבעי גדול. הפואמה הסימפונית "עמק" של לברי הייתה דוגמה ראשונה לחדירת ההורה למוזיקה קונצרטית ובחיבורה הידק לברי את הקשר בין מוזיקה עממית למוזיקה אמנותית. כמו כן התוודע לזמר המזרחי, בין השאר בזכות הזמרת ברכה צפירה. הוא גם גידל דור של תלמידים שהפכו למלחינים נודעים, בהם צבי אבני, בן-ציון אורגד, נעם שריף, עמי מעייני, שולמית רן, מקס ברוד, יעקב גלבוע, רמי בר-ניב ונעמי שמר. כדרכו של מורם, איש מתלמידיו לא התיישר עם ציוויי הזרם האוונגרדי.
בשנת תשי"ז (1957) זכה בפרס ישראל.
אבי הר-אבן
אַבִּי הַר-אֶבֶן (7 במרץ 1937 – 6 ביוני 2021) היה מבכירי התעשייה האווירית. מנהל סוכנות החלל הישראלית בשנים 1995–2004, אלוף-משנה בצה"ל וחתן פרס ביטחון ישראל.
פאול בן-חיים
יצירתו
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על קיר ביתו של בן חיים ברחוב אהרונוביץ' 11.
אבי הר-אבן
אבן מת מפצעיו לאחר שנפגע מהצתת מלון האפנדי במהומות בעכו.
פאול בן-חיים
ביצועים של יצירותיו
רואי דיין - נגן המנדולינה ביצע את הסונטה בסול לכינור של פאול בן חיים בעיבוד למנדולינה, בתחרות הארצית למוזיקה ישראלית ע"ש פאול בן חיים, וזכה עמה במקום הראשון.
אבי הר-אבן
ביוגרפיה
נולד ברומניה ב-7 במאי 1937 בשם אבא הרטשטיין. עלה לישראל באוגוסט 1950. ב-1955 סיים לימודי תיכון בגימנסיה העברית רחביה בירושלים. הוא החל ללמוד הנדסת מכונות בטכניון במסגרת של עתודה אקדמאית, אך לאחר שבועות בודדים הופסקו לימודי כלל מחזור העתודה והסטודנטים גויסו לחיל התותחנים ולחיל השריון.
הר-אבן עבר הכשרה כלוחם תותחנים ונשלח לקורס קצינים. הוא שירת כקצין בגדוד 404 ובגדוד 402. ב-1959 נשלח על ידי הצבא להשלים את לימודיו האקדמאיים במטרה לשמש קצין ביחידת טילים עתידיים של התותחנים. הוא סיים ב-1963 תואר ראשון בהנדסת חשמל מהטכניון. בתקופת לימודיו עברה האחריות לתחום הטילים לחיל האוויר והוא שובץ כקצין בתחום מחקר ופיתוח במפקדת קצין תותחנים ראשי. במסגרת זאת סייע בהכנסת מכשור מתקדם לחיל וקליטת תותחי בופורס L-70 במערך הנ"מ. הוא עבר לשרת בנ"מ ושימש ראש ענף קצינים בחיל ומפקד סוללת טיל הוק שנפרסה בסמוך לכור הגרעיני בדימונה. ב-1965 נשלח לאוגנדה על מנת להקים את מערך ההגנה האווירית במדינה.
ב-1968 עבר לשרת במחלקת מחקר ופיתוח (לימים מפא"ת) בצה"ל. במהלך שירותו עמד בראש קבוצה שזכתה בפרס ביטחון ישראל בשנת 1977. הוא הקים את יחידת "מיטל" שהייתה אחראית לשיתוף פעולה מחקרי ומדעי עם מערכות ביטחוניות של מדינות ידידותיות לישראל. לאחר מלחמת יום הכיפורים מונה לעמוד בראש קבוצה להפצת לקחי המלחמה והטמעתם ביחידות צה"ל. הוא שימש ראש האגף לאמצעים מיוחדים במשרד הביטחון. בתפקידו האחרון שימש ראש מחלקת מחקר ופיתוח עד לשחרורו ב-1979 בדרגת אלוף-משנה.
במקביל לשירותו הצבאי, השלים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1975.
לאחר שחרורו מצה"ל
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל חברת Fischer & Porter Israel, חברת בת של Fischer & Porter העוסקת בפיתוח מכשור מדויק למדידה ובקרה.
בשנת 1982 החל לעבוד בתעשייה האווירית, בה שימש בתפקידי ניהול ומחקר ופיתוח, ועמד זמן מה בראש צוות פיתוח משגר הלוויינים הישראלי שביט. בין השנים 1987 - 1990 שימש ראש מינהלת משגרים וחלל במפעל מלמ. לאחר מכן, שימש אחראי על השיווק והמו"פ בגוף מרכזי של התעשייה האווירית. הר אבן פרש מהתעשייה האווירית ב-31 בדצמבר 1994.
בסוכנות החלל הישראלית
ב-1995 מונה למנהל הכללי של סוכנות החלל הישראלית, תפקיד בו כיהן עד ספטמבר 2004. במשך שנים רבות מתקופה זו, היה הר-אבן ומזכירתו העובדים היחידים בסוכנות החלל הישראלית. עד לכהונתו, משרת המנכ"ל הייתה משרה חלקית ללא תשלום.
בין הפרויקטים העיקרים וההישגים של סוכנות החלל הישראלית בתקופתו ניתן למנות:
לאחר סוכנות החלל הישראלית
משנת 2008 היה עמית מחקר בכיר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת בר-אילן. במקביל, עסק הר-אבן בפעילות ציבורית ענפה כחבר הוועד המנהל של עמותת "עתיד בטוח".
במאי 2021, במהלך המהומות בישראל (2021), נפגע הר-אבן בהצתת מלון האפנדי בעכו על ידי פורעים ערבים, ואושפז במצב קשה כשהוא מורדם ומונשם. כעבור שלושה שבועות, ב-6 ביוני נפטר מפצעיו.
חיים אישיים
הר-אבן היה נשוי למרים לבית קלדרון. בנו, יואב הר אבן, שירת כקצין בצה"ל בדרגת אלוף וראש אגף המבצעים, ולאחר מכן מונה למנכ"ל רפאל.
סיגור רוס
היסטוריה
בשנת 2010 הודיע סולן הלהקה, יונסי, כי סיגור רוס מפסיקים זמנית את שיתוף הפעולה ביניהם, על רקע שיקולים אישיים של חברי הלהקה והצלחתה של קריירת הסולו שלו.
קיארטן עזב את הלהקה ב-2013. על עזיבתו הכריזה הלהקה במפתיע לראשונה דרך האתר reddit, במהלך שיחת שאלות ותשובות שהתנהלה עם כלל הציבור בצורה מקוונת.
ב-2013 יצא אלבומם "Kveikur" השונה מוזיקלית מאלבומיהם הקודמים - אפל הרבה יותר מה שמתבטא בין היתר בשימוש רב בבס עם דיסטורשן כבד. ב-2020 הוציאה הלהקה את האלבום "Odin's Raven Magic" שהתבסס על יצירה תזמורתית שהוקלטה ב-2004. בהקלטת האלבום השתתפה תזמורת הקונסרבטוריום של פריס והמקהלה הנורווגית Schola Cantorum.
סגנון מוזיקלי
המוזיקה שיוצר ההרכב היא מוזיקה מורכבת מאוד, שבדרך כלל יוצאת מתבנית הבית-פזמון-בית-פזמון הרגילה. רוב שירי הלהקה נעים בין 6 ל-10 דקות, לעיתים אף יותר. יונסי, גיטריסט וסולן הלהקה, שר לרוב בקול גבוה ובסגנון פלצטו, והוא אינו משתמש בגיטרה ככלי קצב בדרך כלל, אלא מנגן עליה בעזרת קשת צ'לו, שיטת נגינה הגורמת ל"פידבק". רוב אלבומי הלהקה, ובמיוחד אלבומם השני, כוללים כלי מיתר רבים, המעניקים נופך קלאסי לצליל של הלהקה.
בשירים רבים מורגשת גם עבודת פסנתר משמעותית. הלהקה מושפעת רבות ממוזיקת אמביינט. מאחורי כל אלה, נותרת יחידת הקצב של ההרכב (באס ותופים) אשר לרוב מלווה מאחור את שאר הכלים, אך היא איננה דומיננטית במיוחד.
פעמים רבות בנויים השירים על תבנית קלאסית של שקט-רעש-שקט-רעש, או בנייה איטית של השיר עד להתפרצות. דוגמה טובה לכך היא השיר "Glósóli" מתוך האלבום Takk...‎. השיר נפתח בבייס-ליין איטי ורגוע, ושירה מתונה של יונסי. בהמשך מופיע קטע גיטרה רפטטיבי שמתגבר לאט-לאט, עד שהוא מתפרץ באלימות שתי דקות לפני הסיום, בעוד המתופף חובט בתופים. קטע כמעט מטאלי זה מהווה ניגוד לשירתו הגבוהה של יונסי, שהיא כמעט בלתי ניתנת לשמיעה.
"Kveikur" מהווה שינוי בסגנונם המוזיקלי שהיה בעיקר פוסט רוק אמביינטי עדין, לכבד יותר - גובל בפוסט מטאל.
הופלנדית
הופלנדית היא שפת ג'יבריש אשר הומצאה על ידי סולן הלהקה, יונסי, והוא משתמש בה בחלק משירי הלהקה. השימוש הראשון בשפה זו היה בשיר הנושא מתוך אלבום הבכורה, Von ("תקווה" באיסלנדית - על שם שיר זה נקראת השפה "Vonlenska" - שפת התקווה). באלבום השני, הושר שיר אחד בהופלנדית - Olsen Olsen שמו. האלבום השלישי של הלהקה,, הושר כולו בהופלנדית. באלבום הרביעי של הלהקה, Takk... ישנם ארבעה שירים בהופלנדית.
דיסקוגרפיה
עד היום הוציאה לאור הלהקה חמישה אלבומי אולפן, אלבום רמיקסים ואלבום אוסף כפול:
כמו כן, יחד עם אלבום האוסף Hvarf/Heim הופץ גם DVD בשם "Heima" ("בבית" באיסלנדית), סרט המתעד את מסע ההופעות של הלהקה בארץ מולדתה איסלנד, וכולל ביצועים חיים של שירי הלהקה המשולבים בנופי איסלנד.
יבנאל
יַבְנְאֵל היא מושבה ותיקה ומועצה מקומית בדרום מזרח הגליל התחתון. המושבה שוכנת בבקעת יבנאל, דרומית־מערבית לטבריה, לאורך כביש 767 מכפר תבור למושבה כנרת.
המושבה נוסדה ביום 7 באוקטובר 1901, כ"ד תשרי תרס"ב והוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1951. המועצה המקומית הורכבה מארבעה יישובים צמודים: יבנאל, המושבה בית-גן, מושב משמר השלושה ומושב סמדר.
בסמוך למושבה מספר רב של אתרים ארכאולוגיים כולל תל ינעם עם ממצאים מתקופת המקרא, ומספר אתרים מתקופת התלמוד, ובהם חורבת בית גן, חורבת כפר ימה, חורבת עטוש, חורבת אבצם, חורבת סרגונה, חורבת ציידתה, חורבת שרונה, תל אדמי וחורבת דמין.
יש המזהים את מקום מושבם של משמרת הכהונה אִמֵּר עם יבנאל ויש המזהים את מקום מושבם בחרבת יבנית בן ביריה לעמוקה.
בבית סבתא צילה שהוקם בשנת 1905 פועל כיום מרכז לשימור מורשת המושבה.
רקע
ראשיתה של ההתיישבות ביבנאל בכישלון ההתיישבות היהודית בחורן. באוגוסט 1898 נטשו מתיישבי חורן את היישוב, לאחר שלוש שנות התיישבות. שתי קבוצות המתיישבים האחת של עולי רומניה ורעותה מעולי בולגריה התפצלו לשני יעדים. עולי בולגריה בראשות יצחק לוי עברו לצפת ועולי רומניה בראשות יחיאל ברקוביץ' עברו למטולה. הקבוצות שמרו על קשר ביניהן, נודעו בגליל כאנשי סאחאם ג'ולן ותרו אחר אתר התיישבות חדש.
העלייה לקרקע והתפתחות המושבה עד קום המדינה
ב־1901 רכשה יק"א קרקעות במימון הברון רוטשילד בסמוך לח'רבת ימא, בה שכנה לפי הסברה העיירה התלמודית כפר ימה, אשר זוהתה על ידי חז"ל עם העיר המקראית יַבְנְאֵל שבנחלת שבט נפתלי, כמתואר בספר יהושע:, ובהתאם לזיהוי שבתלמוד הירושלמי:.
הקרקעות שנרכשו הוצעו ל"אנשי סאחאם ג'ולן" וב־1901 עלו עשר משפחות מצפת, ראש פינה, ומטולה לקרקע. ראשוני המתיישבים ביבנאל מאנשי סאחאם ג'ולן היו: שבתאי סאחין, יחיאל ברקוביטש, יעקב ואלוביטש, א. אלכסנדר, שמואל צבי מייזל, ניסים לוי, דוד יוסף לוי, פסח מקארוב, יצחק לוי, עזריאל לוי, יחזקאל לוי, משה בנימין, יעקב אליהו, משה וינגר, משה פורטר, משה לבקוביטש, אליהו גוטרמן, יעקב לייבוש מאירוביטש. מאנשי ראש פינה: יעקב דב מגידוב, שמואל פיקוביטש, מאיר כץ. מאנשי מטולה: אברהם רזניק, אריה לייב שמואלביטש, אליעזר שיינוק, יוסף צוקרמן, משה כהן, יצחק ששון, אברהם ימני (קירה), זבולונוביטש, אשר נחומובסקי, אליעזר סגל, מאיר זילברשטיין, חיים יצחק מרגלית, יולס ברקוביטש, אנשל שיינוק, אברהם קוסטיצקי.
ב־1902 החלו בעבודות להרחבת המושבה לכדי 40 משפחות, תוך הקצאת 300 דונמים לכל משפחה. בשנה זו החלו עימותים עם ערביי הסביבה ובמקביל פרצה מגפת כולרה שגבתה קורבן ראשון מקרב עולי רומניה. ב־1903 מנה היישוב 39 משפחות. ארבע־עשרה מעולי רומניה, עשר מעולי בולגריה, אחת מעולי כורדיסטן וארבע־עשרה משפחות נוספות שהגיעו ממטולה. למוח'תאר המושבה מונה עזריאל לוי מיוצאי בולגריה שנודע באזור בקשיחותו ובכוחו הפיזי הרב.
ב־1909 הואשם לוי על ידי כפריים ערבים ברצח אחד מחבריהם שהסתנן ליבנאל לביצוע גנבה חקלאית. מחשש לנקמת דם עזב לוי את הארץ והיגר לבולגריה. גם לאחר שהוברר שהערבי נרצח על רקע סכסוך פנים שבטי, סירבו העות'מאנים לאשר ללוי לחזור והוא נותר בבולגריה. ב־1910 עזבה משפחתו של לוי את יבנאל וחזרה לבולגריה. כעבור מספר חודשים עזבו שאר תשע המשפחות מעולי בולגריה את המושבה.
ב-1912 הגיע נציג מאגודת השומר לחדרה והציע לעולים לעבור לכנרת, תוך הבטחה שהיחס אליהם יהיה טוב, שעבודה לא תחסר להם, וכי יסופקו להם מגורים שם. בדרכם לשם עברו מספר משפחות (תימני כנרת) ליבנאל.
ב-1917, לאחר גירוש תל אביב, כ-7,000 מהמגורשים התפזרו במושבות זכרון יעקב, חדרה, פתח תקווה וכפר סבא. חלקם אף עלה לירושלים. מעטים בלבד היו בעלי אמצעים שאפשרו להם לשכור דירות וחדרים ולכלכל עצמם מכספם. שאר המגורשים יצאו לצפון הארץ אל מושבות הגליל התחתון. תושבי הצפון, למרות יכולתם המוגבלת, התגייסו לעזרת המגורשים באמצעי הובלה ובשטחים שהקצו למגורשים. טבריה קלטה כ-1,200 מגורשים, צפת כ-700, יבנאל כ-130 ויתר המושבות הגליליות כ-200.
בשנים 1919–1912 היה אהרון קרון מנהל בית הספר במושבה יבנאל, וכן מפקח על בתי הספר ומדריך למורים במושבות הגליל התחתון. סביב החינוך ביבנאל התנהל מאבק בין אלה שחפצו בחינוך דתי לאלה שחפצו בחינוך חילוני, ובשלב מסוים הוקם ביישוב תלמוד תורה, אך בית הספר שבניהולו של קרון גבר עליו. ביוזמתו של קרון הועברו בתי הספר של פיק"א בגליל לרשת החינוך של ההנהלה הציונית. קרון טיפל במגורשי תל אביב שהגיעו ליבנאל. בשנת 1921 עבר לנהל את בית הספר חביב בראשון לציון.
ביסוס המושבה לאחר קום המדינה
בסוף תקופת המנדט נחתו במושבה מטוסי ההעפלה האווירית מעיראק ב"מבצע מייקלברג".
ביבנאל הוקמה המעברה הראשונה כפי שמובא בארכיון יבנאל: "1948 - ראשוני העולים, מניצולי השואה ומכל קצוות תבל, נקלטו ביבנאל. בתחילה שוכנו באוהלים ובצריפים - במעברה הראשונה."
ביבנאל נוסדו התאחדות האיכרים, התאחדות הפועלים החקלאיים, טייסת הגליל וחטיבת גולני.
התיישבות ברסלב בשנות השמונים
בתחילת שנות השבעים, התמנה לרב המקומי הרב סיני מאיר פרנקל, מצאצאי חסידות בוצ'צ'אה-בוטושאן, שנבחר לתפקיד בהיותו בגיל 21 והוכתר כרב הצעיר ביותר במדינה. .
מרבית השנים אופי ההתיישבות היה חילוני עד מסורתי.
משנת 1986 ואילך התיישבה במקום קבוצת חסידי ברסלב בראשות הרב אליעזר שלמה שיק - המכונה גם "הצדיק מיבנאל" או "מוהרא"ש", בהשראת ביקורו של רבי נחמן מברסלב בשנת 1798. זאת למרות התנגדותה של המועצה המקומית יבנאל.
בשנת 2012 (תשע"ב) הסתיימה בניית בית הכנסת היכל הקודש דחסידי ברסלב. בנוסף לבית הכנסת הגדול בו נהוג נוסח תפילה אחיד, ישנם שלושה בתי כנסת נוספים, בהם נהוג נוסח עדות המזרח או מרוקו.
המושבה בספרות העברית
בקעת יבנאל והמושבה יבנאל מוזכרות במרומז בספרו של מאיר שלו 'עשו' ככפרה של אם הגיבור: הנחל המדובר הוא נחל יבנאל.
יש המזהים את בקעת יבנאל עם אלון בצעננים, אתר מקראי בדרום נחלת שבט נפתלי, בין הירדן ובין הר תבור, הנזכר מספר פעמים בתנ"ך ובכתבי חז"ל.
פרשת הצלת חייו של בן-גוריון
גורקוז (גרכד) דאות ( באדיגית: Дауыт ГъоркIожъ) היה אחראי השומרים הצ'רקסים בחוות סג'רה (אילניה).
דאות היה רגיל לסייר בחווה כדי לוודא שהאורות כובו ושהשקט נשמר. בספר "עולם הצ'רקסים" מסופר שערב אחד נערכה מתקפה על החווה. דאות הגיע אל הזירה ושם חבר לשומר נוסף שעדכן אותו כי דוד בן-גוריון נפצע. דאות חש אל דוד נשא אותו על גבו והעביר אותו לביתו של משה קוראקין. דאות הזעיק את החובש שהעניק טיפול ראשוני, אולם סכנה נשקפה לחיו של בן-גוריון ועל כן דאות רכב על סוס על מנת להביא את הרופא מיבנאל. לאחר שהרופא הצליח לייצב את מצבו של בן-גוריון, הוא נלקח ברכב אל בית החולים לטבריה להמשיך את הטיפול הרפואי. בכל משך האירוע היה בן-גוריון מחוסר הכרה ולא ידע דבר על מה שקרה, אך מששמע את חבריו מספרים איך עזר דאות להציל את חיו, הוא ציין כי הוא חב לו את חייו.
ג'מאלא
ג'מאלא (בערבית: جمالا) הוא כפר פלסטיני בשומרון המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה, וממוקם 18 ק"מ צפונית-מערבית לרמאללה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה 1,453 תושבים נכון לאמצע שנת 2006. ג'מאלא, יחד עם ביתילו ודיר עמאר, מהווה חלק מהמועצה המקומית החדשה אל-איתיחאד.
על פי הערכות מסוימות משמר הכפר את שמו ומיקומו הקדום של הכפר בית- גמלה, וייתכן שמצביע על מקום קבורתו של רבן גמליאל הזקן.
המנדט הבריטי
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בג'מאלא הייתה אוכלוסייה של 119 מוסלמים, אשר גדלה במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל ל-164 מוסלמים שהתגוררו ב-53 בתים.
ב-1945 הוערכה אוכלוסיית ג'מאלא ב-200 תושבים, כולם מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל היה 7,170 דונם, אשר מתוכם 1,946 היו מטעים ואדמות להשקיה, 1,032 היו של גידולי דגנים, ואילו 19 דונם סווגו כשטח בנוי.
תחת שלטון ירדן
בעקבות מלחמת העצמאות ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949 עברה ג'מאלא לשלטון ירדני. בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה במקום 322 נפש.
לאחר מלחמת ששת הימים
מאז מלחמת ששת הימים נמצא הכפר תחת שליטה ישראלית. האוכלוסייה במפקד 1967 שנערכה על ידי הרשויות הישראליות הייתה 268, מהם 15 שמקורם היה בשטח ישראל. בעקבות הסכמי אוסלו, 41.2% מאדמות אל-איתיחאד מוגדרות כאדמות שטח B, ואילו 58.8 הנותרים מוגדרים כשטח C. ישראל הפקיעה 858 דונם מאל-איתיחאד לבניית 4 התנחלויות ישראליות: נחליאל, נעלה, טלמון וחלמיש.
קית' מון
מתופפים ונגני כלי-הקשה רבים בני ימינו יכולים להעיד שהוא השפיע עליהם רבות, ביניהם: ניל פירט, מיטש מיטשל וג'ון בונהם. מון עצמו למד לתופף אצל אחד המתופפים הרועשים ביותר באותו הזמן, קרלו ליטל. השפעתו המתמשכת נוכחת גם בסגנון המודרני של מתופפים כמו ג'רמיה גרין, וסגנון נגינתו החיוני, המתגלגל והשוטף משפיעה על המוזיקה הפופולרית עוד בימים אלו.
ביוגרפיה
קית' ג'ון מון נולד בלונדון. כילד היה היפראקטיבי בצורה קיצונית, חסר מנוחה ובעל דמיון מפותח. הדבר היחיד שמשך אותו היה המוזיקה. כבר מגיל צעיר זכה ממוריו לשבחים את הכישרון המוזיקלי שלו. ב-1961, כשהיה בן 15, נכשל מון במבחן מעבר ועזב את בית הספר.
סגנון נגינה
מון ניגן בהתחלה בסגנון של מתופפים אמריקאים מז'אנר ה-Surf Rock ורית'ם אנד בלוז, מנצל את המקצבים והמוטיבים של אותם ז'אנרים, אך מנגן אותם חזק יותר ועם סמכות רבה יותר. הוא הושפע רבות אף ממתופף הג'אז וחברו להופעות, ג'ין קרופה.
מון התחיל לנגן על סטים בני 4–5 תופים, אך עבר לערכה בריטית בעלת תוף בס כפול בסוף שנת 1965. סיבת מעבר זה הייתה שיחה עם ג'ינג'ר בייקר, שסיפר למון כי הזמין מארצות הברית סט כפול של בס. מון החליט לקחת שני תופי בס ולצרף אותם יחד, ובכך נעשה למתופף הרוק הראשון שהשתמש בסט כפול של תופי בס. ציוד חדש זה הרחיב את יכולות הנגינה של מון בכמה דרגות. הוא נטש כמעט לחלוטין את מצילות ההיי-האט שלו, והתחיל לבסס את הקצב שלו יותר על נגינה חוזרת ונשנית של מקצבי שמונה שמיניות, ועל קירות של רעש לבן שנוצרו על ידי הכאה על מצילות הקראש או הרייד. סגנון נגינה זה עתיד להפוך לסימנו המסחרי של מון, ויכול להשמע במיטבו באלבומים "Live at Leeds" ו-"Who's Next" של להקת המי.
מוניטין של מחריב
מוקדם בקריירה של המי, הלהקה פיתחה את הקונספט של "השמדה עצמית", מה שגרם להם להשמיד את הציוד שלהם בהופעות ההמוניות שלהם. מון גילה להיטות יוצאת דופן לתחביב זה, בועט בפראות ומוחץ את התופים שלו. במהלך הופעה אצל האחים סמות'רס בטלוויזיה, הוא טען את התוף שלו בחומרי נפץ אותם פוצץ בסיומו של השיר "My Generation", מה שגרם לפי האגדה לבעיות שמיעה קבועות לחבר הלהקה פיט טאונסנד ולבט דייוויס להתעלף. מון עצמו נפצע אחרי שחלק ממצילה פגע בזרועו. בפעם אחרת, הוא מילא את התופים שלו לחלוטין במים, שם בתוכם דגי זהב - וכך ניגן עליהם בהופעה. כאשר אדם מהקהל שאל אותו למה הוא עושה זאת, מון ענה: "אפילו המתופפים הטובים ביותר נעשים רעבים". כל חבריו כינו אותו במהרה "Moon the Loon" (בתרגום חופשי: "מון המשוגע"), שם שהוא עצמו לא אהב.
מון השיג במהירות מוניטין בשל היותו הרסני ביותר. הוא היה ידוע בכך שהשמיד חדרים במלונות, בתים של חברים, ואפילו ביתו שלו, נוהג לזרוק לעיתים קרובות רהיטים מהחלונות ולפוצץ את הצנרת. פעולות אלו נגרמו לעיתים מקרובות עקב שימוש בסמים או אלכוהול.
אחת מהתקריות הכי מפורסמות מספרת עליו שהוא נהג מכונית רולס-רויס לתוך בריכת שחייה - סיפור שנוי במחלוקת אשר הביוגרף שלו, טוני פלצ'ר, מכחיש, ואילו רוג'ר דלטרי טוען שראה את החשבון בן 50,000 הדולרים כתוצאה מהאירוע. אם לשפוט על-פי המסמכים התיעודיים הרבים על חייו, נדמה שהסיפור מזויף. ייתכן כי הסיפור הוא מיזוג של שני סיפורים נפרדים; בזמן שהותו בפלינט, מישיגן, קית' ערך מסיבה אחרי הופעה של המי; לאחר מכן, מנהל הלהקה בא אליו עם תלונות מאורחים אחרים. כשהמנהל בא לחדרו של קית' וראה את האלכוהול והסיגריות, הוא דרש שהמסיבה תיעצר ושקית' יעזוב אותה. עוד בטרם סיים לדבר, קית' לקח עוגה ומרח אותה על פניו, והמנהל זרק בתגובה את מון מהחדר. כשהיה במצב של קהות חושים השתמש במטף לכיבוי אש על רכבים מזדמנים, ואז קפץ לתוך בריכת השחייה שהייתה ריקה ממים. הוא שבר לחלוטין את אחת משיניו (והדביק אותה בחזרה מאוחר יותר). הסיפור האחר הוא על וויכוח שניצת בין מון לאשתו בביתם, וכאשר הוויכוח התחמם מון איים בהתאבדות. הוא נכנס עם הרולס-רויס אל תוך הבריכה הביתית שלהם, ויצא מהמים צוחק.
התנהגותו, אף על פי שהייתה לעיתים קרובות מזעזעת ושערורייתית, הייתה הומוריסטית יותר בחברתו של ידידו הטוב ויויאן סטאנשל, מלהקת כלבי הבונזו. כשוויויאן קיבל לידיו את תוכנית הרדיו של ג'ון פיל לזמן מה, מון הופיע כלמי בסאגה המתמשכת של ויויאן על קולונל נאט, בלש הרפתקן אידיוט. מון גם הפיק את הקאבר של ויויאן לשירו של אלביס פרסלי "Suspicion".
ב-1970, מון היה מעורב בתאונת דרכים מחוץ לפאב בלונדון שבה חברו הטוב ושומר ראשו, קורנליוס "ניל" בולנד, נדרס ונהרג. אף שטענת הפתולוג הייתה שמותו של בולנד היה כתוצאה מתאונה, ולמון ניתן מאוחר יותר פטור מוחלט מאשמה אחרי שהואשם בנהיגה מסוכנת, אלו שהיו קרובים למון אמרו שהתאונה רדפה אותו למשך שארית חייו. בתו של בולנד ניסתה מאוחר יותר לחקור את התאונה, ודווחה שלא יכול להיות שמון הוא זה שנהג.
החיבה של מון לחיים פרועים הזיקה לו, באופן טבעי, ופגעה ביכולתו לתופף ובאמינות שלו כחבר להקה. הנגינה שלו התדרדרה ככל ששנות השבעים התקדמו, ולעיתים קרובות הוא היה נדרש לשבועיים או שלושה כדי ללמוד איך "לנגן כמו קית' מון" שוב, בשל שימוש רב באלכוהול וסמים קשים.
עבודה מחוץ ללהקת "המי"
על אף שהעבודה של מון עם להקת המי שלטה על הקריירה שלו, הוא השתתף במספר פרויקטים צדדיים שוליים. ב-1966 הצטרף אל הגיטריסט ג'ף בק, ניקי הופקינס וחבריה לעתיד של לד זפלין ג'ימי פייג' וג'ון פול ג'ונס כדי להקליט קטע אינסטרומנטלי, Beck's Bolero, ששוחרר כסינגל מאוחר יותר באותה השנה.
ב-1971 נתן הופעת אורח בסרטו של פרנק זאפה 200 מוטלים. הוא שיחק נזירה הפוחדת למות ממנת יתר של גלולות. הוא גם הופיע כ"דוד ארני" בסרטו של קן ראסל מ-1975, "טומי", המבוסס על אלבומם של המי מ-1969. ב-1976, ביצע גרסת כיסוי לשירם של הביטלס "When I'm Sixty-Four", לסרט התיעודי כל זה ומלחמת העולם השנייה.
מותו
הלילה האחרון של קית' מון היה כאורחו של פול מקרטני בסרט "סיפורו של באדי הולי", ב-7 בספטמבר 1978. אחרי שמון וחברתו, אניטה וולטר-לקס, סעדו עם פול ולינדה מקרטני, הם עזבו את המסיבה וחזרו לדירתם בארמון קורזון, אותה שכרו מהארי נילסון. הוא נפטר בשנתו, בגיל 32, ממנת יתר של כלורמתיאזול, תרופה שלקח כחלק מהתוכנית לגמול אותו מאלכוהול. כשהמשטרה חקרה את נסיבות מותו, היא קבעה שהיו בגופו 32 גלולות. כמה מהגלולות היו שלמות. מותו של מון לא היה כתוצאה מהתאבדות, אלא "ביש-מזל מקרי", כאשר ההסבר הנפוץ הוא שמון היה לוקח את התרופה, נרדם, ומתעורר שוב לקחת את התרופה, כיוון ששכח שכבר לקח אותה. קאס אליוט (מלהקת האמהות והאבות), מתה כמה שנים קודם לכן, באותה הדירה ובאותה המיטה ממש. אחרי שאיבד חבר שני באותו הבניין, הארי נילסון היה מוטרד מכדי לחזור לשם, ומכר את הדירה לפיט טאונסנד.
אחרי מותו
שני חברי המי הנותרים, יחד עם ג'ון אנטוויסל, הצהירו בהזדמנויות נפרדות שהמי מתה ביחד עם מון.
אף על פי שהלהקה, כולל מון, הקליטו עם כלים רבים, הם תמיד הופיעו כרביעייה. בעקבות מותו של מון, המי לא הסתפקו בהחלפתו על ידי המתופף של "פרצופים קטנים", קני ג'ונס, אלא גם הוסיפו את הקלידן ג'ון בנדריק להופעות החיות של הלהקה. באופן דומה, כשאנטוויסל נפטר, מקומו בהופעות נתפס על ידי נגן הבס פינו פאלאדינו, וכן התווסף נגן הגיטרה סימון טאונסנד. עמדת המתופף של המי מאוישת כרגע בידי זאק סטארקי, בנו של רינגו סטאר.
כמחווה, אחד הברים בלונדון בשדרת המוזיקה "לונדון אסטוריה" קרוי "הבר של קית' מון".
ביוגרפיה נכתבה על מון על ידי טוני פלצ'ר, שנקראה "ילד יקר: החיים של קית' מון." "ילד יקר" היה משפט בו מון הרבה להשתמש כאשר היה מזמין משקאות.
בתחילת 2006, ערכת התופים האישית של מון 'תמונות של לילי' הונפקה מחדש תחת השם 'רוחה של לילי'. ערכה זאת שילבה מאפיינים מודרניים, בניגוד למראה המיושן.
מריה תרזה (שונית)
מריה תרזה היא שונית פנטום הנמצאת באוקיינוס השקט. שונית זו ידועה גם בשם "האי תבור" או "שונית תבור" במפות הצרפתיות.
היסטוריה
ב-16 בנובמבר 1843 דיווח קפטן אסף פ. טבר, שהיה על ספינת צייד לווייתנים בשם "מריה תרזה", שמקורה בניו בדפורד שבמסצ'וסטס, על שונית זו. הוא מיקם את השונית ב--37°N, -151.21667°W, אך ב-1957 לא נמצאה השונית. ב-1983 חושב מחדש המיקום ונקבע ל--36.83333°N, -136.65°W, מזרחה ביותר מ-1,000 ק"מ. מאז חיפשו אותה שוב ולא מצאו. קיומה מוטל בספק.
עיתונאי רדיו חובבני של CQ פרסם ב-1966 תמונה ותיאור של דון מילר המשדר ממקום שטען שהוא השונית מריה תרזה. אך זאת התבררה כמתיחה. העיתון HMNZS Tui הניו זילנדי ערך חיפוש רציני של האזור בסביבות שנת 1970 ולא מצא זכר לשונית.
עומקו של האזור בו, לכאורה, ממוקמת השונית הוא 5,000 מטר (2,734 פאתום). אחרים דיווחו על שוניות שונות אשר גם כן לא נמצא להם תיעוד: שונית ג'ופיטר (Jupiter Reef), שונית וושוסט (Wachusett Reef), שונית ארנסט לגוב (Ernest Legouve Reef), ושונית רנגיטיקי (Rangitiki Reef). העדויות ההיסטוריות של שוניות אלו היו כנראה בהשראת קיומה כביכול של השונית מריה תרזה. אפילו במאה ה-21 יש מספר מפות ואטלסים המדפיסים את קבוצת השוניות האלה.
השונית מופיעה בספרים של ז'ול ורן: "ילדי רב החובל גרנט" ו"אי התעלומות".
בספר "ילדי רב החובל גרנט" מסופר על הקפטן גרנט שיחד עם שני מלחים מוצא מחסה ב"סנטה תרזה". הוא שולח בקבוק ובו פתק על גורלו. באנגליה מצאו את הבקבוק, אך הכתב לא היה ברור. ילדיו עם הלורד גלֶנֶרבָאן ומספר אנשים נוספים יצאו למסע חיפוש על האניה דנקן. בסופו של דבר הם הגיעו לשונית, שם הם השאירו את הבוגד איירטון באי והבטיחו לקחת אותו בעוד מספר שנים. שם גם הם מוצאים לבסוף את רב החובל גרנט, ושני מלחיו.
בספר "אי התעלומות" מסופר על קבוצת אנשים שהגיע לאי על ידי כדור פורח, הם מכנים את האי - אי לינקולן. במהלך שהותם שם הם מגלים את השונית "סנטה תרזה" ומוצאים שם את איירטון. איירטון מצטרף אליהם, ולומד להיות אדם טוב, בזכות טוב לבם של קבוצת אנשים זו. בסוף הספר, לורד גלֶנֶרבָאן מהספר ילדי רב החובל גרנט מגיע לאסוף אותו כפי שהבטיח, וכך כל קבוצת האנשים ואיירטון חוזרת הביתה.
Go Crazy
Go Crazy הוא סינגל של הזמר-יוצר האמריקאי כריס בראון והראפר האמריקאי יאנג ת'אג, מתוך המיקסטייפ המשותף שלהם, Slime & B, שיצא לאור ב-5 במאי 2020. לאחר שהפך לשיר היחיד מתוך המיקסטייפ שהגיע למצעדים, הוא יצא באופן רשמי כסינגל ב-19 במאי 2020. השיר מכיל דגימה מתוך שירם של שואובויז "Drag Rap" משנת 1986, עליה ניתן קרדיט לשואובויז ככותבים. וידאו קליפ לשיר, אשר צולם באחוזה של בראון בקליפורניה, יצא לאור ב-17 ביולי 2020. הרמיקס הרשמי של השיר יצא לאור ב-19 בפברואר 2021, בהשתתפות הראפרים פיוצ'ר, ליל דורק ומולאטו.
רקע והוצאה
בראון ות'אג שיתפו פעולה בעבר ברמיקס הרשמי של השיר "Wrist" של בראון, מתוך המיקסטייפ המשותף של OHB ובראון, Before the Trap: Nights in Tarzana, ברצועה שיצאה בחינם בשם "Dat Night", בהשתתפות טריי סונגז, וב-"High End", סינגל שיווקי מתוך אלבום האולפן השמיני של בראון, Heartbreak on a Full Moon, בו משתתף גם פיוצ'ר. "Go Crazy" הופיע לראשונה כרצועה מספר 2 במיקסטייפ המשותף של בראון ות'אג, Slime & B, ב-5 במאי 2020. השיר זכה להצלחה בשירותי הזרמת המדיה ובהמשך נשלח גם לרדיו כסינגל. כעבור שבועיים, בראון ובתו רויאלטי פתחו באתגר ריקודים לשיר שנקרא "". באתגר נראה אדם רוקד על המדרכה מחוץ למכונית שנעה לאט.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-17 ביולי 2020. את הקליפ ביימו בראון, מאט פולר וחברת ההפקות פרדייס סיטי אנטרטיינמנט. הוא צולם בביתו של בראון בדרום קליפורניה במהלך הסגר שהוטל בעקבות מגפת הקורונה. בקליפ ניתן לראות את בראון ות'אג במסיבת בית פרועה וגדולה, כשהנוכחים מציגים את אורח חייהם המפואר. בקליפ הופעות קמע של בניו של שון קומבס, ג'סטין וכריסטיאן, והראפר גאנה.
הצלחה מסחרית
"Go Crazy" הגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד הוט 100 בשבוע של 16 בינואר 2021. זו הייתה העלייה הארוכה ביותר לחמישייה הפותחת במצעד (35 שבועות) לשיר של גברים כאמנים מובילים בתולדות 62 השנים של המצעד, והשלישי באופן כללי, אחרי "I Hope" של גבי בארט בהשתתפות צ'ארלי פות' (45 שבועות, 2020), ו-"Radioactive" של אימאג'ין דראגונז (42 שבועות, 2012-2013). השיר הוא השיר ה-16 של בראון והרביעי של ת'אג בעשירייה הפותחת של המצעד. מאוחר יותר, במרץ 2021, הגיע השיר בשיאו למקום השלישי במצעד. במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ, הפך השיר לשישי של בראון שהגיע למקום הראשון, בשבוע ה-32 שלו בדצמבר 2020. השיר הפך ללהיט הרדיו הגדול ביותר של בראון מאז "Forever" משנת 2008, והגיע למקום הראשון במצעד שירי הרדיו של כל הז'אנרים, שם הוא נותר במשך שישה שבועות רצופים. גם במצעד השירים הקצביים הגיע השיר למקום הראשון, מה שהפך אותו לשיר ה-12 של בראון שהגיע למקום הראשון במצעד, וכן שירו השלישי של ת'אג שהגיע להישג זה. מאוחר יותר, שבר את שיא השהייה הארוכה ביותר בעשירייה הפותחת של מצעד השירים הקצביים, לאחר ששהה בה במשך 32 שבועות. השיר הוביל את מצעד ה-R&B/היפ-הופ איירפליי גם כן בשבוע של 22 באוגוסט 2020, עם קהל של 22.6 מיליון בשבוע שהסתיים ב-16 באוגוסט, והפך לשיר התשיעי של בראון שהגיע למקום הראשון במצעד, והרביעי של יאנג ת'אג גם כן. בנוסף, הפך לשירו ה-50 של בראון בעשירייה הפותחת של המצעד.
בבריטניה, הגיע השיר למקום העשירי במצעד הסינגלים הבריטי. הוא היה לשיר ה-18 של בראון בעשירייה הפותחת וכן השלישי של יאנג ת'אג.
רמיקס
הרמיקס הרשמי יצא לאור ב-19 בפברואר 2021, ומשתתפים בו הראפרים האמריקאים פיוצ'ר, ליל דורק ומולאטו. הרמיקס הוכרז על ידי בראון ות'אג ב-16 בפברואר 2021, יחד עם עטיפתו המצוירת בהשתתפות כל חמשת האמנים. הנושא של הרמיקס התרכז סביב "החזרת מנגינת הקיץ" שגרמה לשכוח משנת 2020. בדומה למקור, הוא מוצא את הראפרים בהרמוניה על אהבה ומין, כשדורק ופיוצ'ר מביאים בתים "מלודיים", בין הרפסים ה"נינוחים" של מולאטו.
צומת (תורת הגרפים)
בתורת הגרפים, צומת או קודקוד (באנגלית: Vertex) הוא יחידת היסוד ממנה מורכב הגרף. קבוצת הקודקודים בגרף מסומנת באות \ V.
גרף מכוון מורכב מזוגות סדורים של קודקודים וגרף לא מכוון מורכב מזוגות לא סדורים של קודקודים. לפיכך, יש משמעות לכיוון הקשתות המחברות את הקודקודים. כל קשת יוצאת מקודקוד אחד ומתחברת לקודקוד שני.
גרף n-צביע הוא גרף הניתן לצביעה ב-n צבעים כך שכל שני צמתים המחוברים בקשת צבועים בצבע שונה.
בובקאט
חברת בובקאט (באנגלית: Bobcat; שמשמעו בעברית: שונר) היא יצרנית ציוד מכני הנדסי שמפעליה מצויים בפארגו המערבית, גווינר וביסמרק, בדקוטה הצפונית. מ-1995 בובקאט היא חברת־בת של Doosan infracore Company. החברה מייצרת ומוכרת מיני-מעמיסים (Skid loaders), מיני-מחפרים, רכבי שירות קומפקטיים וציוד הידראולי תחת שם המותג Bobcat. זוהי אחת החברות המרכזיות הפועלות בדקוטה הצפונית. המיני-מעמיס הומצא בידי חברת Melroe Manufacturing Company כאשר הם ייצרו את דגם M-400 ב-1960. בשם "בובקאט" נעשה שימוש לראשונה ב-1962 על מיני-מעמיס מדגם 440. חברת מלרו נרכשה בידי אינגרסול-ראנד ב-1995.
למרות שהמילה "בובקאט" משמשת לפעמים לתיאור המיני-מעמיס, שימוש כזה איננו נכון. חברת בובקאט היא מותג עולמי ומייצרת ציוד מגוון תחת שם זה. חברת בובקאט מנהלת קמפיין נרחב על מנת למנוע משם המותג להפוך לשם גנרי. לוגו החברה אומץ באופן בלתי רשמי כסמלן של יחידות הצמ"ה של חיל ההנדסה הישראלי, מאחר שסמל השונר זוהה בטעות כחתול, CAT, כשמה המקוצר של חברת קטרפילר המספקת את רוב הציוד המכני ההנדסי לצה"ל.
פסל פיוטר הגדול
פסל פיוטר הגדול (ברוסית: Памятник Петру I) היא אנדרטה בגובה של 98 מטרים לפיוטר הגדול במוסקבה, הממוקמת על אי מלאכותי, שעל תעלת וודואטווודני, שמימיה נשפכים לנהר מוסקבה.
הוא עוצב על ידי המעצב גאורגי-רוסי, זוראב צרטלי, כדי להנציח 300 שנה של הצי הרוסי, שהקים פיטר הגדול. הוא הוקם בשנת 1997 והוא אחד הפסלים הגבוהים ברוסיה. הפסל שוקל בסביבות 1,000 טון ומכיל 600 טונות של נירוסטה, ברונזה ונחושת.
יין אורז
יין אורז הוא קטגוריה רחבה של משקאות אלכוהולים המיוצרים מאורז ונצרכים באופן מסורתי במזרח אסיה, דרום מזרח אסיה ודרום אסיה. בדומה למשקאות אלכוהוליים לא מזוקקים אחרים, יין אורז מיוצר על ידי התססה באמצעות שמרים של עמילן האורז שהומר לסוכרים. שמרים מהווים מקור לאנזימים ההופכים את העמילנים לסוכר.
ניסים ברדה
ניסים ברדה (נולד ב-24 באפריל 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם. ברדה הוא מהכדורגלנים הבולטים שיצאו ממחלקת הנוער של מכבי רמת עמידר ומזוהה איתה, ואף שיחק בנבחרת ישראל.
ביוגרפיה
ברדה גדל באזור המרכז והגיע למחלקת הנוער של מכבי רמת עמידר, שם התחיל את דרכו בכדורגל. לא חלף זמן רב לפני ששותף במשחקי הבוגרים של הקבוצה והתבלט בתור בלם איכותי ואגרסיבי. בשנת 1982 עבר ברדה למכבי פתח תקווה. לאחר מכן עבר לעונה אחת למכבי נתניה, לפני שסיים את הקריירה בשמשון תל אביב, שם התבלט ונחשב לאחד הבלמים הטובים בליגה הלאומית דאז. הישג השיא של הקבוצה בתקופתו היה הגעה לגמר גביע המדינה של 1989/1990.
לברדה 18 הופעות בנבחרת ישראל, איתה שיחק מגוון משחקי ידידות וגם במוקדמות גביע העולם של 1986 ו-1990, והמוקדמות הקדם אולימפיות של 1984.
שום גבוה
שום גבוה (שם מדעי: Allium ampeloprasum) הוא גאופיט בעל בצל גדול באדמה, המגדל עמוד תפרחת שגובהו 80 עד 150 ס"מ. זהו מין הבר ממנו תורבתה הכרישה.
מאפיינים
השום הגבוה פורח בחודשים מאי-יוני, והפריחה במקומות הנמוכים מתחילה מוקדם יותר, כחודש לפני הפריחה בהרים הגבוהים.
שכיח במעזבות, בבתי הגידול הפתוחים בחבל הים-תיכוני, וניכר בעיקר בצידי דרך. ממיני השום הנפוצים ביותר בישראל. ריחו - ריח שום עז, הנודף בחוזקה עם פציעת איברי הצמח.
השום נזכר במקרא "זכרנו את הדגה אשר נאכל במצרים... ואת השומים", והיה בתקופת התלמוד מאכל עממי אהוב.
הצמח מקובל ברפואה העממית, ומשמש לריפוי מחלות דרכי העיכול, להרחקת תולעי מעיים, וכן לטיפול בטחורים ולריפוי פצעים (כשהוא ספוג בתחבושת).
שום גבוה הוא ערך טבע מוגן בישראל.
רמת קאיבאב
רמת קאיבאב (באנגלית: Kaibab Plateau) שוכנת בצפון אריזונה בארצות הברית. הרמה, חלק מרמת קולורדו הגדולה יותר, גובלת מדרום בגרנד קניון ומתנשאת לגובה של 2,817 מטרים מעל פני הים. קניונים משניים של נהר הקולורדו מהווים את גבולותיה המזרחיים והמערביים, ושורות של צוקים מורמים מסמנים את השוליים הצפוניים של הרמה. הרמה נחלקת בין היער הלאומי קאיבאב והחלק המכונה "הגדה הצפונית" של הפארק הלאומי גרנד קניון. הרמה מקבלת משקעים רבים ולכן אזור זה מיוער בצפיפות בעצי צפצפה, ערער, אשוחית-אשוח ואורן הזפת (Pinus ponderosa), ועומד בניגוד חריף לשפלות הצחיחות המקיפות אותו.
יחד עם זאת, אין כמעט מקורות מים גלויים משום שהמים מחלחלים באבן הגיר של תצורת אבן גיר קאיבאב (Kaibab Limestone) הנקבובית המכסה את מרבית הרמה (כמו גם את רמת קוקונינו שמדרום לגרנד קניון). זהו סלע בגוון שמנת עד לבן אפרפר שעוביו נע בין 90 ל-120 מטרים. התצורה הורבדה בשלהי הפרם התחתון, לפני כ-270 מיליון שנים, בים חמים ורדוד. תצורה זו בנויה בדרך כלל מאבן גיר חולית על גג שכבה של אבן חול, אבל בכמה מקומות אבן החול ופצלים סמוכים לגג התצורה או אפילו מהווים אותה.
היערות הקרירים של הרמה מהווים בית גידול לסנאי קאיבאב (Sciurus aberti kaibabensis), תת-מין אנדמי לאזור. בעלי חיים נוספים השוכנים ברמה כוללים איילים, תרנגול הודו ושונר מצוי. בחורף מכסה שלג כבד (לפעמים בגובה מעל ל-5 מטרים) לעיתים קרובות את הרמה, תוך יצירת תנאים טובים לספורט הסקי למרחקים.
היסטוריה
תחילת ההתיישבות האנושית ברמת קאיבאב מתוארכת מלפני לפחות 8,000 שנים ועד לפני 2,500 שנים. התושבים היו ציידים-לקטים והשתייכו לשבטים מהתרבות הארכאית. הם חיו מציד של חיות קטנות, ליקוט צמחי מאכל, ואיסוף מינרלים. למרות התקופה הארוכה בני תרבות זו לא השאירו את חותמם על האזור.