cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי פפואה גינאה החדשה–צרפת
יחסי פפואה גינאה החדשה–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה לבין הרפובליקה הצרפתית. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נוסדו בשנת 1976. לצרפת יש שגרירות בפורט מורסבי אם כי לפפואה גינאה החדשה אין נציגות דיפלומטית בצרפת. שגרירות פפואה גינאה החדשה בבריסל אמונה גם על יחסי המדינה עם צרפת.
בנימין זיגל
הערכה
בעקבות תיקון לחוק שמנע מעצר עד תום ההליכים בגלל חומרת העבירות, טען זיגל: "... נציגינו בכנסת דאגו לעצמם, כנראה, כשקבעו חוק, שחומרת העבירה לא יכולה לשמש כעילה למאסר עד לגמר הליכים... (אשר) ידלין אומר בספרו, שלולא זה שהוחזק במעצר עד תום ההליכים, לא היה מודה. או שהפריץ ימות או שהכלב ימות. יש לו זמן, לסחוב את המשפט ארבע שנים. עם הערעורים – שמונה שנים. מה יש לו כבר להודות? יש לו זמן. אולי, פה ושם איזה פשלה (של המשטרה) ויצא זכאי. אבל, בגלל זה שהוחזק במעצר החליט לגמור את זה ולהודות. אז זאת סיבה שתועלת הציבור (היא)... להחזיק את האנשים האלה עד לגמר המשפט (כמה שיותר)...".
יחסי פפואה גינאה החדשה–צרפת
היסטוריה
ב-1768 נחת החוקר הצרפתי לואי אנטואן דה בוגונוויל במה שכיום היא פפואה גינאה החדשה, במסגרת מסעו בעולם. הוא נתן את שמו רק לאי ממזרח לגינאה החדשה.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 ניסה המרקיז דה רייז, אציל צרפתי, להקים מושבה צרפתית באירלנד החדשה בשם צרפת החדשה. הוא שלח ארבע משלחות לא מוצלחות אל האי, המפורסמת שבהן גרמה למותם של 123 מתיישבים.
כיום
פפואה גינאה החדשה השתתפה בפסגת צרפת-אוקיאניה השנייה שנערכה בפריז ביוני 2006. ראש ממשלת המדינה גם ביקר בנומאה, בירת קלדוניה החדשה באפריל 2005 ו"הביע עניין בשיתוף פעולה עם הקהילה הצרפתית של קלדוניה החדשה". ממשלת צרפת תיארה את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות כ"מתקדם לאט", תוך שהיא ציינה ש"הסכם המסגרת שנכנס לתוקף ב-15 באוקטובר 2002, לא הביא לשיתוף פעולה משמעותי יותר בשלב זה".
יחסים כלכליים
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות הם מזעריים. בשנת 2003 הייצוא הצרפתי לפפואה גינאה החדשה עמד על שווי של 2 מיליון אירו, והיווה 0.3% בלבד מהייבוא של המדינה.
שיתוף פעולה צבאי
הכוחות המזוינים של קלדוניה החדשה (FANC) משתפים פעולה עם כוח ההגנה של פפואה גינאה החדשה באמצעות תרגילים משותפים. בחודש מאי 2005 נערך תרגיל משותף.
תוכנית לשיתוף פעולה דו-צדדי בין כוחות ההגנה של פפואה גינאה החדשה וקלדוניה החדשה אושרה בנובמבר 2004, כשהיא מתמקדת באימונים לשמירת השלום.
אנגרי בירדס - הסרט
אנגרי בירדס - הסרט (באנגלית: The Angry Birds Movie) הוא סרט אנימציה קומי, המבוסס על המשחק "אנגרי בירדס". הסרט בוים על ידי קליי קייטיס ופרגל ריילי, הופק על ידי ג'ון כהן וקת'רין ווינדר, ואת התסריט כתב ג'ון וויטי. את הדמויות בסרט מדבבים ג'ייסון סודייקיס, ג'וש גד, דני מקברייד, מאיה רודולף, ביל היידר, ופיטר דינקלג'. כמו כן, יש מדבבים אורחים, בהם צמד הקומיקאים "סמוש" מיוטיוב. תקציב הסרט הוא 73 מיליון דולר.
עלילה
באי מרוחק שנקרא "אי הציפורים" גרות ציפורים מאושרות, חוץ מרד (ג'ייסון סודייקיס), הציפור הכי עצבנית באי הציפורים שאינה משתלבת בחברה. יחד עם רד והציפורים האחרות, גרים גם צ'אק (ג'וש גד), שמסוגל לזוז במהירות מטורפת, ובומבה (דני מקברייד), שמסוגל להתפוצץ, לא מכעס, אלא באמת להתפוצץ. הכול משתבש ברגע שחזירים מרושעים, כגון לאונרד (ביל היידר) פולשים מאי החזירים לאי הציפורים. הם לוקחים את הביצים של הציפורים ומפליגים לכיוון האי שלהם. ברגע ששאר הציפורים מגלות את זה, רד, צ'אק, בומב, מטילדה (מאיה רודולף), טרנס (שון פן), סטלה (קייט מקינון) ושאר הציפורים מנסות לקחת את הביצים בחזרה לאי הציפורים. בנוסף לכך, הם מזעיקים לעזרה גם את הנשר האדיר (פיטר דינקלג'), נשר אגדי שגר במאורה משלו, אך מגלים שהוא לא יותר מבטלן שחצן ואנוכי.
סרט המשך
באוגוסט 2016, חברת Rovio התחילה לעבוד על סרט המשך. הסרט יצא ב-20 בספטמבר 2019, במקביל לציון 10 שנים למשחק המקורי.
הסרט בוים על ידי תורופ ואן אורמן וג'ון רייס, הופק על ידי ג'ון כהן, ואת התסריט כתב פיטר אקרמן. סודייקיס, גד, היידר, מקברייד ודינקלג' הוכרזו כמדבבים חוזרים, בעוד החדשים כוללים את רייצ'ל בלום, סטרלינג קיי בראון, יוג'ניו דרבז, זאק וודס, נורה לום, ליל ריי האוורי, דאב קמרון, בק בנט וברוקלין פרינס. לזלי ג'ונס מדבבת את הנבל.
האנימציה בוצעה שוב על ידי Sony Pictures Imageworks, בשיתוף עם Sony Pictures Animation.
עמי-צדוקה
עַמִּי-צַדוּקָה (או עַמִּיצַדוּקָה, עַמִּי-זדוּגָה) היה מלך מהשושלת הבבלית הראשונה שמוצאה היה אמורי (בערך 1646–1626 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה, ובערך 1582–1562 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה הנמוכה). כמה משמות-השנים עבור עשרים ואחת שנותיו שרדו, ביניהם עבור השבע עשרה הראשונות. השמות מצביעים על כך שהשנים האלו היו שנים שלוות בממלכה בשיפוץ והרחבת המקדשים, ומפעלי בנייה נוספים כמו בניית חומה על שפת הפרת בשנת מלכותו האחד-עשר.
מתקופתו נשתמרה סדרה של תצפיות אסטרונומיות של כוכב נוגה, ועל פיה נקבעו האפשרויות השונות לתארוך הכרונולוגיה של המזרח הקרוב העתיק.
X-13 ורטיג'ט
X-13A-RY ורטיג'ט (Vertijet), דגם 69 מתוצרת ראיין איירונאוטיקל, היה מטוס נסיוני להמראה ונחיתה אנכית (VTOL) מסדרת מטוסי ה-X שטס בארצות הברית בשנות החמישים. המטרה העיקרית של המיזם הייתה להדגים יכולת להמראה אנכית באמצעות הנעה סילונית טהורה, ריחוף, מעבר לטיסה ישרה ואופקית, ונחיתה אנכית.
פיתוח
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, מהנדסי ראיין תהו האם ה-FR-1 פיירבול, שהחזיק כמויות דלק קטנות והיה בעל יחס דחף למשקל של 1, יהיה מסוגל להמריא אנכית. לשכת האווירונאוטיקה של הצי האמריקני העניקה ב-1947 חוזה לראיין לצורך בחינת אפשרות לפיתוח מטוס קרב סילוני הממריא אנכית. היה זה חלק מתוכנית לבדיקת התכנות שיגור כלי טיס מצוללת. ראיין ערכה בדיקות במטוס נשלט מרחוק מ-1947 עד 1951. ב-1953 העניק חיל האוויר האמריקני חוזה לראיין לפיתוח מטוס סילוני להמראה ונחיתה אנכית (VTOL), שניתן לו הכינוי X-13 ורטיג'ט. שני אבות טיפוס נבנו.
אורכו של ה-X-13 ורטיג'ט היה 23 רגל 5 אינץ' (7.14 מטר). הוא היה גדול מספיק על-מנת לאכלס תא טייס חד-מושבי (עם מושב מוטה) ומנוע טורבו-סילון בעל דחף של 10,000 lbf (45 kN) מתוצרת רולס-רויס אייבון. מוטת כנפי הדלתא העיליות של המטוס הייתה בעלת אורך של 21 רגל (6.4 מטר) בלבד ובקצה כל כנף חובר משטח אנכי שטוח. בחלק התחתון של אף המטוס הותקן וו שימש לתליית הורטיג'ט מפלטפורמת הנחיתה האנכית הנגררת שלו, ומוט קצר ששימש לאומדן המרחק מפלטפורמת הנחיתה הנגררת. לאחר שהמטוס אובטח אנכית, הפלטפורמה הנגררת הונמכה אופקית וכך שימשה לשינוע המטוס על הקרקע. בקרת העילרוד והסבסוב בעת רחיפה נעשתה באמצעות ניהוג וקטורי. בקרת הגלגול נעשתה באמצעות סילוני "puffer" המותקנים על משטחי קצה הכנף. האבטיפוס הראשון (#54-1619) צויד בכן נסע זמני וביצע טיסת בכורה אופקית רגילה ב-10 בדצמבר 1955 לבחינת מאפייניו האווירודינמיים. בהמשך, הוא ביצע מעבר מטיסה אופקית לאנכית וחזרה. לאחר מכן הוחלף כן הנסע של האבטיפוס הראשון במתקן ל"ישיבת זנב" שהותקן על זנב המטוס והחזיק אותו אנכית כשהיה על הקרקע. ב-28 במאי 1956 הוא המריא אנכית מהקרקע לבחינת יכולות הריחוף שלו. האב הטיפוס השני (#54-1620), ב-11 באפריל 1957, המריא אנכית מהפלטפורמה הנגררת מבסיס חיל האוויר אדוארדס, עבר לטיסה אופקית וחזר לטיסה אנכית. בסוף הטיסה, שארכה מספר דקות, עגן אנכית על ידי לכידת הוו בכבל הנחיתה של פלטפורמת הנחיתה האנכית הנגררת.
במהלך ה-28 ביולי וה- 29 ביולי 1957, ערך ה-X-13 מפגן בוושינגטון, הוא חצה את נהר הפוטמק ונחת בפנטגון.
חיל האוויר האמריקני בחר להפסיק את פיתוח המטוס משום שלא היה לו צורך מבצעי בו.
שני מטוסי ה-X-13 מוצגים כיום במוזיאוני תעופה בארצות הברית. האבטיפוס השני, שהשלים טיסה מלאה שכללה המראה ונחיתה אנכית, הועבר ב-1959 למוזיאון הלאומי של חיל האוויר האמריקני אשר בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון, ליד דייטון אשר באוהיו. האבטיפוס הראשון מוצג כיום במוזיאון האוויר והחלל של סן דייגו.
עלה כותרת
עלי כותרת הם העלים הפנימיים של הפרח, מהווים חלק מהעטיף. עלים אלה בדרך כלל צבעוניים ותפקידם למשוך מאביקים אל הפרח.
לפרחים ממינים שונים יש עלי כותרת בצבעים שונים. לדוגמה, עלי הכותרת של דמומית קטנת-פרי הם אדומים ואלו של האזנב המצוי הם צהובים; אם כי יש צבעים נפוצים יותר, כמו צהוב, אדום וסגול ויש צבעים נדירים, כמו כחול. לפרחים ממינים שונים גם יש מספר שונה של עלי כותרת וגודל שונה.
אנה דה ארמס
אנה סליה דה ארמס-קאסו (בספרדית: Ana Celia de Armas-Caso; נולדה ב-30 באפריל 1988) היא שחקנית קולנוע קובנית, שהתפרסמה מתפקידיה הראשיים בסרטים "דפיקה בדלת" (2015), "בלייד ראנר 2049" (2017), ו"רצח כתוב היטב" (2019). לאחר מכן, כיכבה דה ארמס בסרטים "רשת צרעות" (2019), "סרז'יו" (2020), בתור נערת בונד בסרט ה-25 בסדרת סרטי "ג'יימס בונד" "לא זמן למות" (2021),  ובסרט הביוגרפי "בלונדינית" (2022) בתור מרילין מונרו.
ביוגרפיה
אנה סליה דה ארמס-קאסו נולדה בהוואנה שבקובה, וגדלה בעיירה הקובנית סבה וסבתה מצד אמה היו מהגרים מספרד. אביה, ראמון, עבד בעבודות שונות, והיה בין היתר מנהל בנק, מורה, מנהל בית ספר וסגן ראש עיריית עיר. אמה, אנה, עבדה באגף משאבי אנוש של משרד החינוך. לדה ארמס יש אח אחד גדול, חוויאר, שעובד כצלם בניו יורק, שבשנת 2020 נחקר על ידי המשטרה הקובנית בשל עמדתו הביקורתית נגד צו 349 (חוק קובני הדורשמאמנים להשיג אישור מראש לפני הופעה ציבורית או פרטית). בעוד דה ארמס גדלה עם הקצבת מזון, מחסור בדלק והפסקות חשמל תכופות במהלך המשבר הכלכלי של קובה, היא תיארה את חייה המוקדמים כמאושרים.
קריירה
תפקידה הראשון של דה ארמס היה בשנת 2006 כששיחקה לצד אלכס גונזלס בתפקיד מארי בסרט "אונה רוזה דה פראנסיה", ובשנת 2009 שיחקה בסרט הנעורים הספרדי "סקס, מסיבות ושקרים" לצדם של מריו קאסאס והוגו סילבה. תפקידה המשמעותי הראשון היה בסדרת הטלוויזיה הספרדית "אל אינטרנאדו" שם שיחקה בתפקיד קרולינה. אחריו המשיכה דה ארמס את הקריירה בספרד בסדרה "לה לינדה" (2010–2012).
בשנת 2011 שיחקה בוידאו קליפ לשיר "Gipsy funky love me do" של הזמרת הספרדייה רוסריו פלורס.
בשנת 2014 עברה דה ארמס ללוס אנג'לס, והחלה את הקריירה בהוליווד עם מספר תפקידים משמעותיים, מהם: "דפיקה בדלת" (2015) שביים איליי רות', ו"חשופה" (2016) שניהם לצד קיאנו ריבס, "כלבי מלחמה" (2016), "אוברדרייב" (2017), "בלייד ראנר 2049" (2017), "רשת צרעות" (2019) ו-"שלוש שניות" (2019).
בשנת 2019 שיחקה דה ארמס בקומדיה השחורה "רצח כתוב היטב" שכתב וביים ריאן ג'ונסון. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-7 בספטמבר 2019, והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-27 בנובמבר 2019.
בשנת 2020 גילמה את קרולינה לריירה בסרט הדרמה הביוגרפי "סרז'יו" מבית נטפליקס, לצד ואגנר מורה המגלם את דיפלומט האו"ם סרז'יו ויירה דה מלו.
בשנת 2021 היא הופיעה לצד דניאל קרייג בסרט "לא זמן למות", הסרט ה-25 בסדרת סרטי "ג'יימס בונד".
בשנת 2022 היא שיחקה בסרט הפעולה "האיש האפור" שביימו האחים רוסו; הסרט אשר מהווה עיבוד קולנועי לספרו של מארק גריני, "האיש האפור", הופץ בפלטפורמות של נטפליקס ב-22 ביולי 2022. כמו-כן באותה שנה הופיעה במותחן הפסיכולוגי "מים עמוקים" לצד בן אפלק, ואף נכנסה לנעליה של מרילין מונרו בסרט הדרמה הביוגרפי "בלונדינית", שנכתב ובוים על ידי הבמאי אנדרו דומיניק ומבוסס על רומן בשם זהה שיצא לאור בשנת 2000 מאת ג'ויס קרול אוטס; הסרט יצא בנטפליקס ב-28 בספטמבר 2022.
מועמדויות ופרסים
דה ארמס התפרסמה מתפקידה בסרט המתח הקומי "רצח כתוב היטב" (2019), עבורו הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר. דה ארמס גם הייתה מועמדת עבור תפקיד זה בתור מרתה כבררה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי. עם זאת, דה ארמס זכתה זכתה בפרס סאטורן לשנת 2020 עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר.
כמו כן, בסרט הביוגרפי "בלונדינית" (2022) בו גילמה את מרילין מונרו, עבור תפקידה זה הייתה דה ארמס מועמדת לראשונה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (2023). כמו כן, עבור תפקיד זה היא הייתה מועמדת בשנית לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה ולפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
חיים אישיים
בשנת 2010 החלה בזוגיות עם השחקן הספרדי מארק קלוטט. השניים נישאו ביולי 2011, ולאחר מכן התגרשו בתחילת 2013. היא גם הייתה מאורסת לזמן קצר לסוכן הטאלנטים האמריקאי פרנקלין לאת', במהלך זוגיות שניהלו מתחילת 2015 עד לסוף לשנת 2016. בין מרץ 2020 לינואר 2021 הייתה בזוגיות עם השחקן בן אפלק, אותו הכירה על סט הצילומים של הסרט "מים עמוקים". החל מיוני 2021, דה ארמס בזוגיות עם פול בוקדקיס, סגן נשיא חברת טינדר.
לדה ארמס אזרחות קובנית וספרדית. בסוף חודש אפריל 2023, סיפרה בתוכנית סאטרדיי נייט לייב כי היא עתידה לקבל אזרחות אמריקאית במהלך חודש מאי אותה שנה.
האוניברסיטה הבין-לאומית של הים השחור
האוניברסיטה הבין-לאומית של הים השחור היא אוניברסיטה אזורית שנוסדה בשנת 1995 בטביליסי גאורגיה, על ידי נשיא גאורגיה, אדוארד שוורדנדזה וראש ממשלת טורקיה, טנסו צ'ילר, במטרה להגדיל את שיתוף הפעולה בין טורקיה לגאורגיה.
פרשת הלן זיידמן
פרשת הלן זיידמן היא פרשייה ציבורית שהתרחשה בישראל בשנת 1970. הפרשייה החלה בבקשתה של הלן זיידמן, שהתגיירה תחילה בגיור רפורמי ובהמשך בגיור אורתודוקסי, להירשם כיהודיה במרשם האוכלוסין של מדינת ישראל. בהמשך התגלעה מחלוקת על גיורה של זיידמן שבוצע בידי הרב שלמה גורן ואושר בידי הרב עובדיה יוסף.
רקע
הלן זיידמן, שנקראה אז הלן שנון, הייתה לא יהודייה מארצות הברית, בעלת דוקטורט בביולוגיה מאוניברסיטת אילינוי, שהגיעה לישראל כתיירת בשנת 1964, עם בת קטנה, לאחר משבר בנישואיה. תחילה התגוררה בקיבוץ מפלסים. לאחר זמן מה, משלא התערתה בקיבוץ, פגשה את מזכיר נחל עוז שהזמין אותה, כמומחית לגנטיקה, לעבור לנחל עוז, ולסייע בגידולים חדשים בקיבוץ.
בהמשך ביקשה זיידמן להתגייר, ולמרות אזהרות של אשה אחרת בנחל עוז, שאמרה לה שאין סיכוי שיגיירו אותה בעת שהיא מתגוררת בקיבוץ חילוני, הייתה נוסעת לתל אביב ללמוד אצל רב. מכריה טענו שבקשה להתגייר בבית הדין הרבני באשדוד אך סורבה. מזכיר בית הדין באשדוד, טען שזיידמן לא פתחה תיק בבית הדין. ביולי 1967 נישאה בנישואין אזרחיים במקסיקו לחבר נחל עוז בנימין זיידמן. זמן קצר לאחר מכן נולד בנם הראשון, יהודה זיידמן. באוקטובר 1967 היא התגיירה בבית דין רפורמי בתל אביב.
העתירה לבג"ץ, המשבר הפוליטי והגיור
לאחר שמשרד הפנים סירב לרשום את זיידמן כיהודיה במרשם האוכלוסין, בשל העובדה שלא נתגיירה במסגרת הרבנות הראשית, פנתה זיידמן במרץ 1970 לבג"ץ. מפלגת המפד"ל הודיעה שאם בג"ץ יחייב הכרה בגיור רפורמי שבוצע בישראל הם יפרשו מהקואליציה של ממשלת ישראל ה-15 בראשות גולדה מאיר.
הבקשה לרישום התקבלה בחלון זמנים מיוחד: לאחר פסק הדין בבג"ץ שליט, שקבע כי לעניין מרשם היהדות תלויה בעיקר בהגדרה עצמית, ולפני התיקון לחוק השבות, שהגדיר 'מיהו יהודי' בשונה מהלכת שליט. משכך, באורח חסר תקדים, סירב היועץ המשפטי לממשלה, מאיר שמגר, להגן על עמדת שר הפנים, חיים משה שפירא מהמפד"ל, ואף הגיש לבג"ץ חוות דעת התומכת ברישומה של זיידמן כיהודיה. לדבריו, בשל המצב המשפטי ששרר בזמן הרישום, רישומה של זיידמן לא ייצור תקדים להכרה בגיור רפורמי.
סמוך לדיון בעניינה של זיידמן בג"ץ, בה' בסיוון (9 ביוני), בעקבות דרישתה של מועצת הרבנות הראשית, וההנחה שבג"ץ יקבע שעל שר הפנים לרשום את זיידמן כיהודייה , הודיעה המפד"ל סופית שאם לא יתוקן אחד החוקים הרלוונטיים, כך שהמדינה לא תכיר בגיורים רפורמיים, הם יפרשו מהקואליציה . בחיפוש מוצא מהמשבר פנו גורמים דתיים אל זיידמן ובקשו ממנה לעבור גיור כהלכה. אשתו של הרב שאר ישוב כהן, ד"ר נעמי כהן, נסעה לנחל עוז ושכנעה את זיידמן להתגייר אצל גיסה, הרב שלמה גורן, אשר היה באותה עת הרב הראשי לצה"ל ומיועד לכהן כרב הראשי של תל אביב, אך טרם נכנס לכהן כרבה של תל אביב.
ערעורים על הגיור
על הגיור הוגשו שני ערעורים מידיים לבית הדין הרבני הגדול. אחד הערעורים הוגש על ידי הטוען הרבני צבי וינמן בשם קבוצת רבנים והשני על ידי חבר הכנסת שלום כהן ועוזרו אמנון זכרוני. בדין ישבו ארבעה מדייני בית הדין, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב אליעזר גולדשמידט, הרב בצלאל ז'ולטי והרב שאול ישראלי. הראשון לציון הרב יצחק נסים והרב עובדיה יוסף לא הגיעו לישיבת בית הדין, ופרשנים טענו שבקשו להימנע מעימות. בהחלטתם, מיום י"ג בסיוון (17 ביוני), קבעו הדיינים שבית דינו של הרב גורן היה בית דין פרטי שאינו מוסמך לגייר וממילא אין על מה לערער. הם הוסיפו שלגיור יהיה תוקף רק אם יאושר על ידי בית דין רבני, והזכירו שיש לוודא שהמתגיירת קבלה על עצמה עול מצוות.
למחרת, ביום י"ד בסיוון (18 ביוני), כינס הרב עובדיה יוסף, רבה של תל אביב, בית דין רבני אזורי שכלל את הרב שלום מזרחי והרב גורן, והם אישרו את גיורה של זיידמן. לדברי הרב עובדיה, זיידמן קיבלה עליה עול מצוות כדין והצהירה שתשתדל לקיים את כל מצוות התורה. ביחס לעובדה שזיידמן תכננה להינשא לזיידמן שהיה כהן, דבר האסור על פי ההלכה, טען הרב עובדיה כי לאחר שנעשה הגיור, בדיעבד אין הדבר מעכב. משרד הפנים מיהר להוציא לזיידמן תעודת זהות חדשה בה נרשמה כיהודיה.
הרב צבי יהודה קוק שחשש שוינמן יערער שוב ושמהלך זה יערער את הרבנות הראשית הזמין אותו לביתו והזהיר אותו מדין גיהנום שיחול עליו אם לא יחדל. כן הזמין לביתו את דייני בית הדין הגדול, והתרה אף בהם שלא לקבל את ערעור על הגיור. בסופו של דבר לא הוגש ערעור נוסף על הגיור על ידי וינמן, כי הוא לא ראה טעם בערעור לאחר שהגיור אושר על ידי בית דינו של הרב עובדיה יוסף. לעומת זאת, שלום כהן שב ופנה לבית הדין הגדול לבטל את הערעור. בית הדין דחה אותו על הסף מנימוקים פרוצדורליים.
זיידמן משכה את עתירתה לבג"ץ. בכל מהלך הפרשה סירבה להתראיין לתקשורת. היא נפטרה ב-2 בנובמבר 1980.
ביקורת על הגיור
על הגיור המזורז של זיידמן בידי הרב שלמה גורן, ואישורו המהיר בידי הרב עובדיה יוסף, הוטחה ביקורת שהדבר נעשה בשל שיקולים פוליטיים. היו שאמרו שהרב עובדיה "עוקר את התורה בצביעות ואין מי שיעמוד כנגדו". שבוע לאחר אישור הגיור, ביום כ"א בסיוון (25 ביוני), פרסמו כנגדו הרב יעקב ישראל קניבסקי ("הסטייפלר") והרב אלעזר מנחם מן שך מכתב פומבי תחת הכותרת "בעניין עשיית הגירות לצחוק". בין השאר טענו הרבנים קניבסקי ושך כי הרב עובדיה והרב גורן גיירו מי "שאינם מקבלים כלל ועיקר לא עול מצוות ולא עול מלכות שמים באמת, אוי לאזנים שכך שומעות ואוי לנו שכך עלתה בימנו".
גיורה של זיידמן הוזכר יחד עם פסק דין האח והאחות, כשלוש שנים לאחר מכן בהיות הרב שלמה גורן הרב הראשי לישראל, כאחד הגורמים לקרע בין הרב גורן ורבנים חרדיים. כן הוזכרה הפרשה כאבן דרך בעצמאות של היועץ המשפטי לממשלה שסירב להגן על עמדת הממשלה בבג"ץ.
מאוחר יותר, בראיון לשלמה אישון, הסביר הרב גורן כי גיורה של הלן זיידמן תואם את ההלכה כיון שהיא "מקפידה להדליק נרות שבת ונזהרת ממאכלות אסורים, על אף חברותה בקיבוץ חילוני. למעשה לא קשה עליה להיזהר בענייני כשרות, באשר היא צמחונית לפי השקפת עולמה".
פרנץ שאלק
פראנץ שאלק (בגרמנית: Franz Schalk; 27 במאי 1863, וינה - 3 בספטמבר 1931, באדלאך, אוסטריה), היה מנצח אוסטרי.
ביוגרפיה
משנת 1918 עד 1929 היה מנהל מוזיקלי של האופרה של וינה (בין 1919 ל-1924 חלק משרה זו עם ריכרד שטראוס). בהמשך לקח חלק בייסוד פסטיבל זלצבורג. הוא ניצח על ביצוע הבכורה של האופרה "האשה ללא צל" מאת ריכרד שטראוס בשנת 1919. חלק מעבודתו כמנצח הוקלט וניתן להשגה על גבי תקליטורים.
אמרתו המפורסמת ביותר היא "כל תיאטרון הוא בית משוגעים, אבל בית אופרה הוא האגף לחשוכי מרפא."
כיום שאלק מפורסם בשינויים שהכניס בסימפוניות של מורו ברוקנר, כדי לעשותן פופולריות יותר. הוא ניצח על הסימפוניה החמישית של ברוקנר בשנת 1894, אבל בגרסה משופעת בקיצוצים ושינויים, שרובם התבצעו כנראה ללא הסכמת המלחין. ברוקנר היה חולה מכדי לבוא לביצוע הבכורה. הגרסה של שאלק הייתה זו שנבחרה להוצאה הראשונה והייתה הגרסה היחידה ששמע קהל המאזינים במשך קרוב לארבעים שנה. שאלק גם השפיע על שינויים שעשה ברוקנר עצמו בסימפוניות השלישית, השביעית והשמינית שלו. הגרסה שבהשפעת שאלק הייתה הראשונה לצאת לאור. בעוד שמבקרים רבים תקפו את שאלק על השינויים שהכניס בגרסאות המקוריות של יצירות ברוקנר, היו שטענו, כי אלמלא עבודתו של שאלק לקירוב המוזיקה של ברוקנר לטעם הקהל, הייתה נשארת לא-נודעת. המנצח ליאון בוטשטיין הוא בין הבולטים במלמדי הזכות על גרסאות שאלק למוזיקה של ברוקנר.
שאלק היה מעורב גם בהפקת המהדורה הראשונה של הסימפוניה העשירית של מאהלר, וגם במקרה זה האשימו אותו ש"שיפץ" את היצירה.
חדש ששוני
תוכן הפיוט
בפיוט (כמו בפיוט אליהו הנביא) נוכחת דמותו של אליהו הנביא. רעיון הפיוט הוא בקשת משאלות, חלקן פרטיות ואישיות וחלקן לאומיות וכלליות לאוכלוסיית היהודים. בכל סוף בית בפיוט ישנה הפנייה המבקשת את ביאתו של אליהו הנביא שהוא מבשר הגאולה.
לחנים
לפיוט מספר לחנים. אחד הלחנים המוכרים הוא הלחן של חסידי ברסלב, אשר מושר בפיהם גם בזמירות שבת, בפיוט יום זה מכובד. זהות המלחין אינה ידועה.
לחן נוסף הוא לחן שהלחין הרב יצחק גינזבורג ומופיע בדיסק "שמחת עולם" בביצוע של ישי ריבו.
(בבית השלישי המתחיל במילים כונן לעם זו, באות מ׳ יש שאומרים משנאי יחזה. ויש שאומרים מקנאי).
קופיף פיליפיני
קופיף פיליפיני (שם מדעי: Carlito syrichta), הוא מין של קופיף, יחידי בסוגו.
מאפיינים
יונק זה הוא חיה לילית, הפעילה ומחפשת מזון בשעות החשיכה, ומזונו העיקרי הוא חרקים. קופיפים אלו הם זעירים, וגובהם נע בין 118 ל-140 מילימטרים. גודלם הקטן מקשה את גילויָם. במשך היום קופיפים אלו ישנים בחללי עצים חשוכים סמוך לאדמה. סביבת המחיה הטבעית שלהם היא יער גשם טרופי ויער משני. הם מעדיפים את צמרות היער.
הקופיף הפיליפיני אנדמי לפיליפינים, והוא נחשב במשך זמן רב כמי שחי רק בפרובינציות סמר, לייטה ובוהול, למרות דיווחים רבים של בני שבטי הבלאן והטבולי על זיהויו בפרובינציית סרנגני. הקהילייה המדעית פטרה דיווחים אלו כמתיחות - עד שב-30 במרץ 2002 נלכדו זוג קופיפים פיליפיניים בהרים סמוך למאיטום וקאיאמבה, והוכיחו שהמין אכן קיים בסרנגני.
בני המין הם מתבודדים, אך לעיתים ניתן למצוא אותם במערכת יחסים מונוגמית או אפילו פוליגמית.
מין זה הוא טורף, וניזון רק ממזון מן החי. עיקר מזונו הוא חרקים כגון צרצרים ותיקנים, אך לעיתים הוא ניזון גם מבעלי חוליות קטנים - בעיקר לטאות קטנות, אך גם ציפורים ועטלפים. בשבי יאכל גם חסילונים, אם אלו יסופקו לו בקערה רדודה של מים.
אמונות טפלות, בשילוב יער גשם סמיך יחסית בפרובינציה זו, תרמו כנראה לשימור המין - המקומיים, המאמינים שקופיפים מביאים מזל רע, עוזבים אותם לנפשם כאשר הם פוגשים אותם ביער.
תושבי הפרובינציות שבהן הוא חי מתגאים לעיתים בהיות הקופיף הפיליפיני הקוף הקטן ביותר, אך הוא אינו קוף וגם אינו הקטן ביותר בסדרת הפרימטים.
שרק לנצח
שרק לנצח (באנגלית: Shrek Forever After) הוא הסרט הרביעי בסדרת הסרטים "שרק" של דרימוורקס הנפשה. הסרט שודר לראשונה בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק ב-21 באפריל 2010. הסרט יצא לאקרנים ב-21 במאי 2010 בארצות הברית והוקרן גם בגרסת תלת־ממד. בישראל יצא הסרט לאקרנים ב-1 ביולי 2010. הסרט בוים על ידי מייק מיטשל ונכתב בידי טים סאליבן.
בנובמבר 2011 יצא הסרט "החתול של שרק", סרט ספין אוף לסדרת הסרטים בהשתתפותו של החתול במגפיים.
תקציר העלילה
הסרט מתחיל בהבזק לעבר של עוץ לי גוץ לי ללילה בו שרק הציל את פיונה מהמגדל. בהבזק הוא מתאר כיצד כמעט חתם על חוזה עם הוריה של פיונה, המלך והמלכה, לפיו הוא יסיר את הקללה מפיונה ויקבל מידיהם את הממלכה בתמורה. כאשר הסרט חוזר לזמן הווה, אנו למדים ששרק הפך לאיש משפחה אשר התרגל לחיי הבית והשגרה. במסיבת יום הולדת של אחד מילדיו הוא יוצא משלוותו ומביע רצון לחזור להיות עוג "אמיתי" ולקבל את חייו הקודמים בחזרה, כל זאת בשעה שעוץ לי גוץ לי מאזין לו בסתר.
עוץ לי גוץ לי מרמה את שרק על מנת לשכנע אותו לחתום על חוזה בו הוא זוכה להיות "עוג ליום אחד" ומוותר על יום אחד מחייו. שרק מסכים לחתום לאחר שעוץ לי גוץ לי נותן לו את הרושם שהיום שיקבל בתמורה אינו משמעותי. בעקבות כך שרק מוצא את עצמו במציאות חלופית בה עוץ לי גוץ לי חתם על החוזה עם הוריה של פיונה והוא שולט בממלכה, כל העוגים חיים תחת שלטונו המרושע וחמור והחתול במגפיים מעולם לא פגשו אותו. שרק, שלא מבין את פשר המציאות המעוותת, מצליח להגיע אל עוץ לי גוץ לי ומבין שכשהוא ויתר באמצעות החוזה על יום מחייו, הוא ויתר על יום היוולדו, ולכן בזריחת היום שלאחר מכן, הוא יעלם מן העולם. שרק, באמצעות עזרתו של חמור, מגלה שהדרך היחידה לבטל את החוזה היא נשיקת אמת.
הוא וחמור מגיעים אל הטירה בתקווה למצוא את פיונה, אך מגלים שהיא כבר לא שם. הם מוצאים עצמם מגיעים למחתרת של העוגים ופוגשים בפיונה שמנהיגה את המרד. במציאות החלופית החתול במגפיים השמין ונהיה עצל, והוא החתול של פיונה. היא אינה מזהה את שרק והוא מנסה להתקרב אליה ולשכנע אותה לנשקו, על מנת לשבור את הקללה. לאחר שפיונה מנשקת את שרק לא קורה כלום מפני שזוהי לא נשיקת אמת, הרי שפיונה לא מכירה את שרק ואינה אוהבת אותו.
לקראת סוף הסרט, העוגים מבצעים את המהפכה ומדיחים את עוץ לי גוץ לי מהשלטון, אך זה מאוחר מדי והשמש כבר עולה. שרק מתחיל להיעלם וכמעט נעלם לגמרי, אך פיונה מנשקת אותו בשנית וגורמת לחוזה להתבטל. בסוף הסרט, שרק חוזר לאותה נקודה במסיבת יום ההולדת של ילדיו.
מסגד נבי יונס
מסגד נבי יונס היה מסגד סוני בעיר מוסול שבעיראק. על פי המסורת היהודית שכן במסגד קבר הנביא יונה בן אמיתי. המסגד נהרס על ידי אנשי המדינה האסלאמית בשנת 2014.
המסגד
מסגד הוקם באתר לראשונה בשנת 1365, באתר שבו ניצבה בעבר גם כנסייה נוצרית אשורית שהוקמה לשם ציון אתר קבר יונה. לפניה ניצב באתר ארמון אשורי.
בשנת 1924 הוסף למסגד מינרט בתכנונו של אדריכל טורקי.
מבנה המסגד שניצב באתר לפני הריסתו היה בנוי מאלבסטר. לאולמות התפילה היו פתחים מקושתים, שעליהם נחרתו פסוקים מן הקוראן. מקום הקבר המיוחס ליונה ועליו מצבה נמצא בפינת המסגד, וסביבו הוקם מבנה קישוטי מעץ (Zarih ). בנוסף נמצא במתחם המסגד קבר השייח' ראשיד לולאן.
החרבת המסגד
ב-24 ביולי 2014 פוצץ מתחם המסגד בחומרי נפץ ונהרס על ידי אנשי המדינה האסלאמית, תוך גרימת נזק למספר מבנים שכנים. החרבת המסגד נעשתה לטענת המדינה האסלאמית משום שהוא הפך לאתר של כפירה ולא של תפילה. היה זה אחד מכ-15 מסגדים שהחריבה המדינה האסלאמית במוסול עד לאותו זמן.
במרץ 2017, בחפירה ארכאולוגית שנערכה באתר המסגד ההרוס לאחר שאנשי המדינה האסלאמית נסוגו מהאזור, התגלתה מערכת מנהרות באורך כולל של כקילומטר. במנהרות לא נמצאו חפצים, אך נמצאו בהן תבליטים אשוריים וכתובות החרוטות על הקירות.
Capitol Punishment: The Megadeth Years
Capitol Punishment: The Megadeth Years - ("עונש מוות: השנים של מגאדת") הוא אלבום להיטים שיצא ללהקת הת'ראש מטאל האמריקאית מגאדת'. האלבום יצא ב-2000 על ידי חברת התקליטים Capitol Records. דייב מאסטיין חיפש לצאת מחוזה ההקלטות עם החברה, ובעקבות כך החליט להוציא את האלבום הזה, ולקרוא לו "העונש של חברת קפיטול".
באלבום יצאו שני שירים חדשים, "Kill The King" ו-"Dread and the Fugitive Mind". האלבום כולל שירים מכל האלבומים של הלהקה, חוץ מהאלבום Killing Is My Business... And Business Is Good!, משום שהאלבום לא נכלל בחוזה ההקלטות עם חברת Capitol Records.
בארכה
בארכה (Baraka, המילה "בארכה" משמעותה "ברכה" בשפות רבות) הוא סרט קולנוע שביים רון פריק ב-1992.
הפקה
הסרט חסר דיאלוגים, דיבור או עלילה במובן המקובל. הסרט עוסק בחיים ובפרט באמונה האנושית על ידי דימויים ויזואליים הכוללים צילום בטכניקות שונות. הפסקול כולל מוזיקה בהלחנתו של מייקל סטרנס וקטעי קול הלקוחים מתוך תפילות בשפות רבות. הסרט צולם ב-152 אתרי צילום ב-24 מדינות (ביניהן בכותל המערבי ובכנסיית הקבר, כמו גם באושוויץ ובמחנות ריכוז בקמבודיה).
רון פריק היה התסריטאי של הסרט הנבואה, הדומה לבארכה בגישה האמנותית ובעריכה המציבה בזו אחר זו סצנות נפרדות על מנת ליצור אצל הצופה תחושה או גישה מוסרית.
הסרט צולם במשך כ-14 חודשים בשש יבשות, תוך שימוש בפורמט רחב ויוצא דופן (Todd-AO, 70mm). שיטות הצילום כוללות הצבת מצלמה לאורך זמן רב, של שעות וימים, בצילום מתמיד של תהליך והקרנתו במשך דקות ספרות ב"זמן מואץ" (טכניקה הקרויה "time-lapse") וצילום רגיל של סיטואציות מוכרות המוקרן בזמן מואט (slow motion). כן נעשה שימוש בצילום הן ממרחק רב והן בקרבה רבה לאובייקט (Extreme Close Up).
פסקול הסרט מבוצע על ידי מספר אמנים, ביניהם להקת דד קן דאנס (Dead Can Dance) ואמנים מיפן, הודו ועוד.
הדוד טוביה הטוב
הדוד טוביה הטוב (בהולנדית: Tip en Tap) היא סדרת אנימציה בלגית בת 26 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנת 1971. הסדרה שודרה ברצועה יומית לילדים בשם "רכבת ההפתעות" בטלוויזיה החינוכית בשנות השמונים. את כל הדמויות בסדרה דובב יוני חן.
תקציר העלילה
כל פרקי הסדרה התמקדו בטום וטים, שני גורי כלבים שובבים וסקרנים, אשר בפרקי הסדרה השונים הם לומדים לשחות יחד עם ברווז, רודפים אחר חפרפרת או הורסים את הגינה של דודם, דוד טוביה הטוב,, כלב בוגר מעופף המכונה "דוד הליקופטר". בשל סקרנותם הם נקלעים לעיתים למצבים מסובכים, אבל תמיד ניצלו בשנייה האחרונה על ידי דודם. בסוף כל פרק הדוד שלהם היה מביא אותם חזרה הביתה ישר למיטותיהם ומשכיב אותם לישון טום וטים היו אומרים לו "לילה טוב הדוד טוביה, לילה טוב דוד הליקופטר" והדוד טוביה היה אומר להם בתגובה "לילה טוב גם לכם חברים קטנים ויקרים, לילה טוב".
פורד GPA
פורד GPA (באנגלית: Ford GPA) הוא כלי רכב אמפיבי בתצורת רכב שטח, הנעה כפולה 4x4, מתוצרת קונצרן הרכב פורד, אשר יוצר בין השנים 1942–1943, בארצות הברית.
"פורד GPA" הייתה הגרסה האמפיבית של ג'יפ ויליס "Ford GPW".
סך הכול יוצרו 12,778 יחידות.
סולולקי
סוֹלוֹלָקי (בגאורגית: სოლოლაკი) או סָלָלַקי הוא רובע עתיק בטביליסי גאורגיה.
מקור שם הרובע הוא מתקופת שלטונה אמירות טביליסי בגאורגיה. בתקופת שלטונם יצרו הערבים ערוץ מים שהוביל להשקיית גני מצודת טביליסי וקראו לה בערבית סוּלוּ לָאה. מאוחר יותר נקרא כתף ההר (שייך לרכס תריאלתי) שבו נמצא הרובע, סולולאה. מהמאה ה-19, בתקופת מלכות המשנה של הקווקז (האימפריה הרוסית) קיבלה את שמה-, סולולקי. לפני כן היה שם הרובע אוואנאָנתחֶווי והיו בנויים בו גנים שופעים.
עטיף
עטיף הוא כלל העלים העוטפים את איברי הרבייה של הפרח.
ניתן להבחין בין שני סוגי עטיף:
משירי ארץ אהבתי (אלבום)
משירי ארץ אהבתי הוא אלבום של הזמרת חוה אלברשטיין שיצא בשנת 1970 והוא בין המפורסמים באלבומיה.
האלבום כולל מספר שירים שהפכו לקלאסיקות: משירי ארץ אהבתי; ימינה, שמאלה והלאה; שחמט; אליעזר בן-יהודה; כל יום אני מאבדת.
שירים באלבום
שיר הנושא של האלבום, משירי ארץ אהבתי (מוכר גם במילותיו הראשונות: מְכוֹרה שלי) הוא שיר מאת המשוררת לאה גולדברג. השיר התפרסם לראשונה בשנת 1951 בכתב העת הספרותי "אורלוגין" של אברהם שלונסקי כחלק ממחזור של שלושה שירים, לצד "בארץ אהבתי השקד פורח" ו"בארץ אהבתי האביונה". בהמשך נדפס השיר בספר שיריה "ברק בבוקר" (ספרית פועלים, תשט"ו 1955).
בשנת 1970 הולחן השיר על ידי דפנה אילת לבקשתה של אלברשטיין, עובד על ידי אלכס וייס ובוצע על ידי אלברשטיין. השיר זכה למספר גרסאות כיסוי ובשנת 2018, בטקס הדלקת המשואות בחגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל, הושר בפי שרית חדד.
ימינה, שמאלה והלאה, מאת המשוררת לאה נאור הולחן על ידי נחום היימן ועוסק בתהיה בת אלפי השנים של בני האדם בשאלות כמו היכן נמצא האושר, האהבה וכן הפחד והתוגה.
כל יום אני מאבדת (בחור יפה ברחוב) מאת המשוררת רימונה די-נור הולחן על ידי מתי כספי ועוסק בתשוקתה של אשה לגברים ובכמיהתה לבן זוג.
שחמט נכתב על ידי חנוך לוין, והולחן בידי אלכס כגן. הוא נכלל בקברט הסאטירי "את ואני והמלחמה הבאה", שהוצג לראשונה באוגוסט 1968, כשנה לאחר מלחמת ששת הימים, אך התפרסם בביצועה של אלברשטיין. השיר מותח ביקורת על השליטים השולחים את החיילים לקרב תוך שהם אדישים לגורלם. בהמשך בוצע השיר על ידי זמרים נוספים - אבי טולדנו, יהודה פוליקר, דניאלה ספקטור ורונה קינן.
אליעזר בן-יהודה נכתב על ידי ירון לונדון, והולחן על ידי מתי כספי. השיר הוא לכבודו של מחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה. השיר, בעיבודו של אלכס וייס, הוקלט על ידי חוה אלברשטיין בבית המורה בתל אביב, שם הוקלטו תוכניות המקור של קול ישראל. השיר זכה להשמעות רבות ברדיו וצעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל וגלי צה"ל בסביבות אוגוסט–אוקטובר 1970 (בשיאו, ב-14 בספטמבר, הגיע למקום השלישי),
המלון נכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי משה וילנסקי, השיר עוסק בדרך אלגורית בדרך בה הולך כל אדם אל מותו.
אופטיקה גאומטרית
אופטיקה גאומטרית הוא מודל באופטיקה המתאר את התפשטות האור באמצעות קווים ישרים הנקראים "קרני אור". במודל זה מניחים שגודל העצמים והמרחקים ביניהם גדולים בהרבה מאורך הגל ולכן בתווך אחיד האור נע בקו ישר, ובמעבר של תווכים האור עובר שבירה, כלומר זווית הקרן משתנה, לפי חוק סנל.
המודל של אופטיקה גיאומטרית אינו מתאר מגוון תופעות כגון עקיפה והתאבכות ועל כן הוא מודל מקורב. אך הוא מודל שימושי כאשר רוצים לתאר את התכונות הגאומטריות של ההדמיה, כולל החישובים של העיוותים האופטיים.
היסטוריה והתפתחות
תאוריה זה פותחה לשם הבנתם ושימושם של מכשירים אופטיים כגון: מראות, עדשות וכדומה. התאוריה פותחה על ידי אייזק ניוטון וביססה את הפיזיקה שלה על ההנחה שהאור נע בקווים ישרים במסלול הקצר ביותר. כתוצאה מכך, האופטיקה הגאומטרית מתבססת בעיקר על גאומטריה כדי להסביר תופעות אופטיות כגון שבירה, החזרה ועוד - כאשר ההסברים מוצגים כחישוב המהלך של קרני האור במכשירים האופטיים.
רחוב בר-אילן
רחוב בר-אילן הוא אחד הרחובות המרכזיים בירושלים, הציר המרכזי לשכונות צפון העיר. עם השנים הפך הרחוב לאחד מסמלי המאבק בין חרדים לחילוניים בישראל, בוויכוח על נסיעה בו בשבת. הרחוב קרוי על שם מנהיג תנועת המזרחי הרב מאיר בר-אילן.
רחוב בר-אילן משמש עורק דרכים מרכזי בדרך לשכונות הצפוניות של ירושלים, וחוצה שכונות חרדיות. החל משנת 1988 מהווה הכביש עילה למריבה בין חרדים הרוצים לסגור אותו לנסיעה בשבתות לבין חילוניים המבקשים לנסוע בו. המאבק שנגרר להפגנות ומעשי אלימות, עורר הדים רבים בציבור בישראל, והעסיק במשך 20 שנה מוסדות שלטוניים בישראל, בתוכם: עיריית ירושלים, הכנסת, משרד התחבורה, ובית המשפט העליון.
אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון, אמר בהתייחסו למאבק על כביש בר-אילן: "הנושא משקף מחלוקת פוליטית עמוקה בין חרדים לחילונים. אין זו אך מחלוקת על חופש התנועה ביום שישי ובשבת ברחוב בר-אילן. זו בעיקר מחלוקת קשה על יחסי דת ומדינה בישראל; זו מחלוקת נוקבת על אופייה של ישראל כמדינה יהודית או כמדינה דמוקרטית".
מיקום הרחוב
רחוב בר-אילן הוא באורך חצי קילומטר. תחילתו ברחוב ירמיהו בשכונת רוממה, וסיומו ברחוב חטיבת הראל בצומת בר-אילן, ובמהלכו הרחוב יורד בשיפוע ניכר. הרחוב מהווה ציר נסיעה מרכזי בדרך לשכונות הצפוניות של ירושלים ובהן: רמת אשכול, הגבעה הצרפתית, פסגת זאב ונווה יעקב.
רחוב זה הוא קטע מתוך כביש 417, והוא נמצא בתווך של ציר של 3.5 ק"מ, המוליך ממערב למזרח, החל משדרות שז"ר בכניסה לירושלים, עובר סמוך לתחנה המרכזית של ירושלים, ועד לשדרות בר-לב (כביש 60/כביש מספר 1). ציר זה מחולק לארבעה רחובות שונים (ירמיהו, בר-אילן, חטיבת הראל ושדרות לוי אשכול).
משני צידי הרחוב נמצאות שכונות חרדיות: כרם אברהם, שכונת הבוכרים, נווה צבי ושכונת שמואל הנביא מדרום, ומצפון תל ארזה, גבעת משה ומחניים. רחובות מרכזיים המסתעפים ממנו הם: רחוב עלי הכהן, רחוב צפניה ורחוב נחמיה (מ"צומת אפריון"), רחוב רבינו גרשום, רחוב אהלי יוסף, רחוב שמואל הנביא ושדרות גולדה מאיר (כביש רמות).
תוואי הכביש נקבע בתוכנית הולידיי, תוכנית מתאר שהכין האדריכל ומתכנן הערים הבריטי קליפורד הולידיי עוד בתקופת המנדט הבריטי ואושרה בשנת 1930. הכביש היה חלק מכביש טבעת שתוכנן סביב העיר.
רקע
משנת 1987 החלו הפגנות שקטות של החרדים תושבי השכונה שקראו לסגור את הרחוב לתנועה בשבת, בנימוק שחילול השבת של התנועה הסואנת פוגע ברגשותיהם. מאידך אמרו שהדרך העוקפת תאריך את משך הנסיעה.
ביוני 1991, בהמלצת טדי קולק ראש העיר, נסגר הרחוב לראשונה, לרגל הגיעו של האדמו"ר מסאטמר לירושלים.
מהומות כביש בר-אילן
בשנת 1994, עם מינויו של אהוד אולמרט לראשות העיר ירושלים, החל המאבק לשאת אופי קולני. דוברים דתיים וחרדים העלו את הנושא לדיונים במועצת העיר ודרשו לסגור את הרחוב בשל קדושת השבת, ומנגד, נציגים של ציבור חילוני, בראשות יו"ר "ירושלים עכשיו" ארנן יקותיאלי, ראו בכך כפייה דתית ופגיעה בחופש התנועה הנובע מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ודרשו להשאירו פתוח, בטענה כי הכביש הוא הדרך הקצרה והמהירה לנוע מביתם אל שכונות אחרות בעיר, כמו גם ליציאה ממנה.
ועדה בראשות אליעזר שטורם, שהוקמה על ידי מועצת העיר קבעה כי יש לסגור את הכביש בשעות התפילה ולהשאירו פתוח לתנועה בשאר היממה. אך משרד התחבורה שבראשו עמד השר החילוני ישראל קיסר, סרבה לאשר את המלצות הוועדה והחלטות העירייה לאמצן, והורה להשאיר את הכביש פתוח. לאחר בחירות 1996, ומינויו של שר תחבורה דתי, יצחק לוי, שוב אומצה ההחלטה לסגור את הכביש לסירוגין.
במקביל לדיונים התפתחו מדי שבת הפגנות בעד ונגד, ובמשך שלוש שנים, התנהלו במקום הפגנות שבת סוערות, שכללו יידוי אבנים על מכוניות נוסעות בשבת, השלכת ושריפת פחי אשפה, וחסימות הכביש על ידי חרדים תושבי הסביבה. הפגנות אלו עמדו בראש מהדורות החדשות והוציאו לרחובות אלפי אנשים משני המחנות.
באוגוסט 1996 הוציא בית המשפט העליון צו ביניים נגד סגירת כביש בר-אילן בירושלים בשבת, אך עם התגברות המהומות בכביש החליט בג"ץ ב-1996, בצעד נדיר להמליץ על מינוי וועדה שתבדוק את הסוגיה לעומק ותסייע לו בגיבוש החלטה. וועדה זו המליצה בסופו של דבר להשאיר את המצב הקיים, היינו: סגירתו לסירוגין תוך התחשבות בגורמים שונים הקשורים לרגשות הדתיים ולחופש התנועה של החילוניים.
הסתעפויות הדיון הציבורי
למרות הצביון הדתי-חילוני של המאבק, התפתחו ממנו עניינים מעוררי מחלוקות אחרות.
הדיונים בבית המשפט העליון בנושא בר-אילן, בשנים 1996 ו-1997, חידדו בפעם הראשונה את מושג "האקטיביזם השיפוטי". פסיקות הביניים של בית המשפט עוררו ביקורת של גורמים חרדיים נגד השופטים ובראשם אהרן ברק הנשיא.
בשיאן של ההפגנות ב-1997, התפתח גם מאבק כוח פנימי במשרד לביטחון פנים בין השר אביגדור קהלני לבין צמרת הפיקוד המשטרתית. קהלני דרש איפוק בהתנהגות המשטרה כלפי מפגינים והשתמש בביטויים שלא נעמו לאוזני פיקוד המשטרה ובראשם מפקד מחוז ירושלים אריה עמית.
הדי המאבק
המצב בשטח נכון ל-2006 כבר אינו כפי שהיה. ההחלטה לסגור את הכביש בשעות התפילה עדיין בתוקפה אך הנסיעה בה בשבתות דלילה, בין היתר עקב בנייה והרחבה של עורקי תחבורה נוספים (כמו כביש בגין) והתעייפות הצדדים הנאבקים, כמו גם מקרים של זריקת אבנים על מכוניות נוסעות בשבת ברחוב. מדי פעם מנסה מיעוט של חרדים לעורר מהומות, אך לרוב נתקל בשוטרים הממהרים לפזרם.
לעומת זאת, הדי המאבק לא שככו. הטיעונים בעד ונגד מוזכרים שוב ושוב על ידי נציגי הצדדים מעל במות שונות ובאמצעי התקשורת. הנושא מהווה פרק לימוד בשיעורי אזרחות, ובמוזיאון בתי המשפט בירושלים, מוצג הדיון בכביש בר-אילן כאחד מ-20 הדיונים החשובים של בית המשפט העליון מאז הקמתו.
הרחוב כבמה להפגנות
מלבד הסכסוך על סגירת הרחוב בשבת, מתקיימות הפגנות ומהומות קשות גם בהקשרים אחרים והרחוב משמש פלטפורמה לציבור החרדי, לרוב כנגד הממשל. במאי 2006, תחת הפגנה רחבת היקף לאחר חטיפת גופת תינוק מבית העלמין באשדוד, כדי למנוע את נתיחתה, התקיימו ברחוב הפגנות סולידריות אלימות, אשר כללו, לדברי המשטרה, הצתת פחי אשפה, יידוי אבנים ואף אלימות נגד שוטרים. ביוני 2007 נערכה הפגנה רבת משתתפים נגד מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים. לאורך השנים, הרחוב נחסם פעמים רבות בהפגנות דומות, ועקב הצתה חוזרת ונשנית של פחי אשפה, ניתן היה למצוא לתקופות מסוימות זבל רב בצידי הרחוב.
הרכבת הקלה
ברחוב מתוכנן לעבור הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים. העבודות להקמת הקו החלו בשנת 2020. בדצמבר אותה שנה החלו חרדים מפלגים קיצוניים להפגין נגד עבודות ההקמה והפריעו להן.
אהל שם (מפעל תרבות)
היסטוריה
ב-1924 עבר המשורר חיים נחמן ביאליק לגור דרך קבע בתל אביב, ותרם להפיכתה למרכז התרבותי והספרותי של היישוב. ב-1926 החלה בעידודו מסורת "עונג שבת", מפגשי תרבות בשבת אחר הצהריים, במסגרתם הועברו הרצאות בקשת רחבה של נושאים, ובהם ספרות, היסטוריה, יהדות והגות, על ידי טובי המרצים והמלומדים, באופן שכוון לקהל הרחב והמשכיל. עם התגברות ההתעניינות הציבורית התעורר הצורך במשכן קבע להתכנסויות אלה.
מלכת העלים: הטקס האפל
"מלכת העלים: הטקס האפל" (ברוסית: Пиковая дама: Чёрный обряд) הוא שמו של סרט אימה מיסטי בבימויו של סביאטוסלב פודגאייבסקי.
אהל שם (מפעל תרבות)
היסטוריה
התעשיין והנדבן הציוני שמואל בלום הרים את הכפפה והחליט להקים בית תרבות עברית כתרומה לקהילה, ולכבוד יובל השישים של ביאליק. בלום תרם את המגרש הגדול שבבעלותו שנרכש מיחיאל זליקובסקי, ברחוב בלפור ואת עלות בניית הבניין (הבנייה נוהלה בידי הקבלן סם וילסון).
בל"ג בעומר תרפ"ח (1928) הונחה אבן הפינה, וב-9 במאי 1929 נחנך בניין "אהל שם" ובמרכזו אולם המכיל 1,000 מקומות ישיבה.
מלכת העלים: הטקס האפל
תקציר עלילת הסרט
מרכז העלילה סובב סביב טקס עתיק בן מאות שנים, אשר לפי האגדה יכול לזמן את "מלכת העלים" באמצעות איור של דלת ומדרגות על גבי מראה ובקריאת שמה 3 פעמים.
אהל שם (מפעל תרבות)
היסטוריה
בשנותיו הראשונות שימש אולם "אהל שם" למטרות "עונג שבת" וגם כבית כנסת בערבי שבתות ובחגים. בין המרצים המשתתפים במפגשי "עונג שבת" נמנו השופט פרופ' משה זילברג, הרב פרופ' בנימין זאב בנדיקט, הסופר שמואל נבון, הסופר שמואל טשרנוביץ, המשורר יצחק ליב ברוך, המוזיקאים מנשה רבינא ויריב אזרחי, והחזנים שלמה רביץ ויוסף רוזנבלט.
מלכת העלים: הטקס האפל
תקציר עלילת הסרט
ארבעה צעירים מחליטים כדרך הלצה לזמן אותה, אך כשאחד אחרי השני הם מוצאים את מותם החבורה מתחילה להבין שהם העלו מן האוב דבר איום ונורא שעלול להביא עליהם את סופם.
אהל שם (מפעל תרבות)
היסטוריה
מסוף שנות ה-30 עד להקמת היכל התרבות ב-1957 היה אולם "אהל שם" משכנה הקבוע של התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית ואחר כך התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בין המוזיקאים שהופיעו בו היו הפסנתרן ארתור רובינשטיין והכנרים יהודי מנוחין, ברוניסלב הוברמן ויאשה חפץ. באפריל 1948, כשבועיים לפני הכרזת העצמאות, הוקלט באולם המנון "התקווה" בביצוע התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית, הקלטה שבוצעה על ידי חברת "צליל" ואשר שימשה במשך שנים רבות את "קול ישראל", במיוחד כאות סיום יום השידורים בחצות, ואת שגרירויות ישראל ברחבי העולם.
בשנים הבאות שימש האולם להצגות יידיש ולהצגות ילדים, כבית קולנוע ולעיתים הושכר למופעי סוף שנה של בתי ספר. תקופה מסוימת הוצגו במקום הצגות של תיאטרון "הבימה".
מאמצע שנות החמישים הירבו להופיע ב"אהל שם" דז'יגאן ושומאכר, ולאחר פירוק הצמד המשיך להופיע לבדו שמעון דז'יגאן.
בשנת 1960 הופיע הזמר חוזליטו ב"אהל שם".
בשנת 1963 הותקן מיזוג אוויר באולם, אירוע בולט בתל אביב דאז.
בין השנים 1960 - 1965 שימש אולם "אהל שם" כמשכנה של תוכנית הבידור של "קול ישראל" "בידור 60" (61, 62 ... עד 65), שהוקלטה בו באופן פומבי אחת לשבועיים. התוכנית שודרה בקביעות ב"גל הקל" של אותן שנים (בהמשך רשת ב'). משתתפת קבועה בתוכניות אלה הייתה תזמורת הבידור של קול ישראל שנוסדה בשנת 1960 בידי משה וילנסקי, והוכשרה לשמש תזמורת קלה בידי המנצח והמעבד ההולנדי הנודע דולף ואן דר לינדן. על התזמורת ניצחו בין השאר: משה וילנסקי, משה עצמון, לאסלו רוט, אדי הלפרן, אלי רובינשטיין ואחרים.
ב"אהל שם" אף הוקלטו "הקלטות הגיבוי" של התוכנית, כלומר אותם קטעים מוזיקליים שאמורים להחליף את הקטעים המוקלטים פומבית, אם משהו ישתבש או יימחק.
בין השנים 1992–1995 הופיעה ב"אהל שם" התזמורת הסימפונית תל אביב, שם גם שכנו משרדיה.
ב-2010 הקצתה עיריית תל אביב-יפו את הבניין לתיאטרון אורנה פורת.
בית הכנסת הספרדי
{{פירושונים| אתרים בשם "בית הכנסת הספרדי":
ראו גם
}}
דידקטיקה
דידקטיקה (בעברית: תורת ההוראה; מיוונית: didáskein – διδάσκειν – "להורות") היא ענף משנה של פדגוגיה שעוסק בפיתוח גישות ושיטות הוראה. תחום זה עוסק בפיתוח תאוריה של ההוראה, הנחלת מיומנויות וכשירויות ההוראה הטובה, פיתוח תוכניות לימודים, תכנון והערכת אסטרטגיות הוראה, שילוב אמצעי המחשה בהוראה.
המונח "דידקטיות" מתאר חינוכיות יתרה, הבלטה של איכויות לימודיות או הדרכתיות.
שיטות הוראה
שיטת הוראה טובה מקדמת את התפתחותו של הפרט. עם זאת, קיומם של הבדלים בין אישיים ושינויים בנסיבות בהן מתרחשת ההוראה אינם מאפשרים שימוש בשיטת הוראה יחידה בכל מצב שהוא. לכן על שיטות ההוראה להיות שונות זו מזו כדי שתהיינה טובות עבור מקרים ספציפיים.
תפקידו של המורה הוא לבחור לעצמו את טכניקת ההוראה התואמת את מטרותיו החינוכיות ואת צורכי תלמידיו.
חקר ההוראה
למידה היא תכליתה של ההוראה ועל כן מחקר של תהליכי למידה יכול להסביר גם את ההוראה. מכיוון שניתן לנתח את ההוראה באופן לוגי ופנומנולוגי, מחקר אמפירי שכולל תיאור, השוואה והבחנה בינה לפעילויות אחרות יכול לגלות את אופייה הרצוי.
ג'יימס קלהאן
לאונרד ג'יימס קלהאן, ברון קלהאן מקארדיף (באנגלית: Leonard James Callaghan, Baron Callaghan of Cardiff, נודע לעיתים בשם ג'ים קלהאן'; 27 במרץ 1912 – 26 במרץ 2005) היה פוליטיקאי בריטי ממוצא יהודי שכיהן כראש ממשלת בריטניה בין השנים 1976 – 1979 וכמנהיג מפלגת הלייבור בין השנים 1976 – 1980. עד היום קלהאן הוא הפוליטיקאי הבריטי היחיד בהיסטוריה של בריטניה שכיהן בכל ארבע המשרות הרמות בשירות המדינה: שר האוצר בין השנים 1964 – 1967, שר הפנים בין השנים 1967 – 1970 ושר החוץ משנת 1974 ועד למינויו כראש הממשלה ב-1976. כראש הממשלה נחל קלהאן הצלחה במידת מה, אך הוא ייזכר בעיקר בשל "החורף העגום" (Winter of Discontent) של 1978 – 1979. במהלך חורף זה, שמזג האוויר בו היה קר מאוד, הוביל מאבקו של קלהאן באיגודים המקצועיים לשביתות רחבות היקף שגרמו לתחושת עגמומיות קשה לציבור והובילו לתבוסתה של מפלגת הלייבור בבחירות ולעלייתה של ממשלת השמרנים בראשותה של מרגרט תאצ'ר.
עם כניסתו לבית הנבחרים ב-1945, השתייך קלהאן לאגף השמאלי של המפלגה. בהתמדה עבר קלהאן להיות מזוהה יותר ויותר עם האגף הימני של המפלגה, אך הוא שמר על המוניטין שלו כ"שומר כובע הבד" (The Keeper of the Cloth Cap) – כלומר, הוא היה מסור לשמירת קשרים הדוקים בין מפלגת הלייבור לבין האיגודים המקצועיים. תקופת כהונתו של קלהאן כשר האוצר התרחשה במקביל לתקופה סוערת בכלכלת בריטניה, שבמהלכה היה עליו להתמודד עם גירעון במאזן התשלומים ועם מתקפות ספקולטיביות על הלירה שטרלינג (שער החליפין שלה בהשוואה למטבעות אחרים כמעט והתייצב לחלוטין באמצעות הסכם ברטון-וודס). ב-18 בנובמבר 1967 ביצעה הממשלה פיחות בליש"ט. בהמשך כיהן קלהאן כשר הפנים ועל פי בקשתה של ממשלת צפון אירלנד בראשותו של טרנס או'ניל הוא שיגר את כוחות הצבא הבריטי כדי להעניק סיוע למשטרת צפון אירלנד.
לאחר תבוסת הלייבור בבחירות הכלליות של 1970, היה קלהאן בעל תפקיד מרכזי בממשלת הצללים. ב-1974, עם שובה של הלייבור לשלטון, הוא מונה לתפקיד שר החוץ וקיבל על עצמו את האחריות על ניהול המשא והמתן על תנאי כניסת של בריטניה כחברה בשוק האירופי המשותף ועל ניהול המערכה על קבלת תשובה חיובית להישארותה של בריטניה בארגון במשאל העם שנערך בשאלה זו ב-1975. ב-1976, כאשר ראש הממשלה הרולד וילסון התפטר מתפקידו, ניצח קלהאן חמישה מועמדים אחרים שהתמודדו על התפקיד. כאשר מונה קלהאן לתפקיד ראש הממשלה, איבדה הלייבור את הרוב הדחוק שהיה לה בבית הנבחרים ובחירות ביניים ועריקות אילצו אותו לנהל משא ומתן עם מפלגות קטנות כמו המפלגה הליברלית, במיוחד בתקופת "ברית הליב-לייב" (Lib–Lab pact) בין השנים 1977 – 1978. סכסוכי עבודה ושביתות נרחבות ב"חורף העגום" של 1978 פגעו באהדה הציבורית כלפי ממשלת קלהאן והתבוסה במשאל העם על האצלת הסמכויות לסקוטלנד ב-1979 גרמו לקבלת הצעת אי-אמון בממשלה ב-28 במרץ אותה שנה. בעקבות כך הגיעה התבוסה בבחירות הכלליות שנערכו במאי.
קלהאן המשיך לכהן כמנהיג הלייבור עד לנובמבר 1980, העביר רפורמה על פיה המפלגה עצמה בחרה את מנהיגה ועבר לשבת בספסלים האחוריים עד שהוענק לו תואר אצולה והוא עבר לשבת בבית הלורדים.
ראשית חייו
לאונרד ג'יימס קלהאן נולד בעיר הנמל פורטסמות' שבאנגליה. שמו האמצעי ניתן לו על שמו של אביו, ששמו היה גם הוא ג'יימס קלהאן. אביו של קלהאן האב היה מהגר אירי קתולי, שנמלט לאנגליה במהלך רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד ואמו הייתה יהודייה משפילד בשם אליזבת ברנסטיין. בשנות התשעים של המאה ה-19 הוא ברח מהבית כדי להצטרף אל הצי המלכותי. מאחר שהוא היה צעיר בשנה מגיל הגיוס, הוא זייף את תאריך לידתו ושינה את שם משפחתו מגרוגר (Garogher) לקלהאן, כדי שזהותו האמיתית לא תתגלה. בצי הגיע קלהאן האב לדרגת מש"ק ראשי (Chief Petty Officer). אמו של ג'יימס קלהאן הבן, שרלוט לבית קנדי, הייתה אנגליה בפטיסטית. בשל העובדה שבאותה תקופה סירבה הכנסייה הקתולית להשיא את חבריה למאמיניהם של דתות אחרות, פרש ג'יימס קלהאן האב מהכנסייה ונשא את שרלוט לאישה בטקס שהתקיים בכנסייה בפטיסטית. ילדתם הבכורה הייתה דורותי גרטרוד קלהאן.
בראשית חייו היה קלהאן הבן ידוע בשמו הראשון, לאונרד. אך ב-1945, כאשר הוא נכנס לפוליטיקה, הוא החליט להזדהות בשמו האמצעי, ג'יימס, ומכאן והלאה הוא היה ידוע בשם זה או בשם ג'ים. לאחר מות אביו ב-1921 נותרה אמו ללא מקור הכנסה, המשפחה שקעה בעוני ונאלצה להתקיים מצדקה כדי להתפרנס. מצבם הכלכלי השתפר ב-1924 כאשר נבחרה ממשלת הלייבור הראשונה בראשותו של רמזי מקדונלד, שהנהיגה שינויים שאפשרו לאמו של קלהאן לקבל פנסיה על סמך העובדה שמותו של בעלה נבע בחלקו משירות צבאי במלחמת העולם הראשונה. ג'יימס קלהאן הצעיר התחנך בבית הספר היסודי של צפון פורטסמות' (כיום בית הספר מייפילד). הוא עמד בתנאי הקבלה ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, אך הוא לא היה יכול להרשות לעצמו את עלות שכר הלימוד ותחת זאת הוא ניגש לבחינות לעבודה בשירות הציבורי.
בשירות הציבורי
בגיל 17 פרש קלהאן מלימודיו כדי לעבוד כפקיד ברשות המיסים (Inland Revenue). בעת עבודתו שם כמפקח מיסוי הוא היה פעיל בייסוד ארגון פקידי המיסוי כאיגוד מקצועי והיה לחבר בהנהלה הארצית שלו. ב-1931, בעת עבודתו במשרדי הרשות בקנט, הצטרף קלהאן לסניף מיידסטון של מפלגת הלייבור. ב-1934 הוא הועבר למשרד הרשות בלונדון. בעקבות מיזוג האיגודים ב-1936 התמנה קלהאן כעובד הארגון במשרה מלאה ושימש בתפקיד עוזר המזכיר של פדרציית עובדי רשות המיסים והתפטר מתפקידיו בשירות הציבורי.
שירות צבאי
בהיותו בחופשה נבחר קלהאן להיות מועמד לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של קרדיף דרום. הוא ניצח בקושי בבחירות הפנים-מפלגתיות עם 12 קולות מול המועמד השני, ג'ורג' תומאס שזכה ב-11 קולות. הוא זכה לעידוד להציג את שמו כמועמד למחוז בחירה זה על ידי ידידו דאי קנית', שהיה חבר ההנהלה הארצית של פדרציית עובדי רשות המיסים וידידו של המזכיר המקומי של מפלגת הלייבור, ביל הידון. במהלך שנת 1945 הוא הוצב מחדש בצי המזרחי ושירת על סיפון אה"מ המלכה אליזבת (HMS Queen Elizabeth) באוקיינוס ההודי. לאחר יום הניצחון באירופה, יחד עם מועמדים נוספים לפרלמנט, הוא שב לבריטניה כדי להתמודד בבחירות הכלליות.
קריירה פוליטית
ב-1947 מונה קלהאן להיות המזכיר הפרלמנטרי של שר התחבורה ובעצת מפקד משטרת הרטפורדשייר, סר ארתור יאנג, עמדה תקופת כהונתו בתפקיד זה בסימן שיפורים בבטיחות הדרכים, במיוחד הנהגתם של מעברי חציה בדגם "זברה" והרחבת השימוש בסימוני עיני חתול. ב-1950 הוא עבר להיות המזכיר הפרלמנטרי והפיננסי של האדמירליות, שם הוא היה נציגה במועצת אירופה והתנגד לתוכניות להקמתו של צבא אירופאי.
קלהאן זכה לאהדה בקרב חברי הפרלמנט של מפלגתו ונבחר כל שנה כחבר בממשלת הצללים בכל התקופה בה ישבה מפלגת הלייבור באופוזיציה, 1951 עד 1964. באותה תקופה הוא היה מחסידיו של יו גייטסקל באגף הימני של המפלגה. בין השנים 1955 – 1960 הוא היה היועץ הפרלמנטרי של פדרציית השוטרים של אנגליה וניהל אז את המשא ומתן להגדת שכר השוטרים יחד עם מי שהיה אז המזכיר הכללי של הפדרציה, ארתור צ'ארלס אוונס. ב-1960 התמודד קלהאן על תפקיד סגן מנהיג המפלגה כמתנגד לפירוק נשק גרעיני חד-צדדי ועל אף העובדה שמועמדים אחרים מהאגף הימני של המפלגה, כמו ג'ורג' בראון, הסכימו עם מדיניותו, הוא הצליח לגרור את בראון לסיבוב הצבעה שני. בנובמבר 1961 מונה קלהאן להיות שר האוצר בממשלת הצללים. בינואר 1961, לאחר מותו של גייטסקל, התמודד קלהאן בבחירות לתפקיד יורשו, אך הוא הגיע רק למקום שלישי בהתמודדות ונוצח על ידי הרולד וילסון. אף על פי כן, הוא זכה בתמיכתם של אנשי האגף הימני של המפלגה, כמו דניס הילי ואנתוני קרוסלנד, ששאפו למנוע מוילסון להיבחר כמנהיג המפלגה, אך גם לא בטחו בג'ורג' בראון.
שר האוצר
באוקטובר 1964 הכריז ראש הממשלה מטעם המפלגה השמרנית, סר אלק דאגלס-יום, שכיהן בתפקידו 12 חודשים בלבד לאחר התפטרותו של הרולד מקמילן, על עריכת בחירות כלליות. היו אלו בחירות קשות, אך מפלגת הלייבור זכתה ברוב דחוק ומספר מושביה בבית הנבחרים גדל ב-56 והגיע ל-317 מול 304 המושבים של השמרנים. ממשלת הלייבור החדשה בראשותו של הרולד וילסון נאלצה להתמודד מידית עם בעיות כלכליות ובשעות הראשונות לכהונתו החליט וילסון למנות את קלהאן לתפקיד שר האוצר. על הממשלה החדשה היה להתמודד עם גירעון במאזן התשלומים ועם מתקפות ספקולטביות על הלירה שטרלינג. המדיניות הכלכלית נגעה לממשלה כולה וקלהאן הסכים שיש להימנע ככל האפשר מפיחות והצליח להסדיר הלוואות מבנקים מרכזיים זרים ולהעלות חלק מהמסים כדי לייצב את הכלכלה. תקופת כהונתו של קלהאן כשר האוצר התרחשה בתקופת משבר: אינפלציה גבוהה, שיעור אבטלה גבוה, כלכלה בלתי יציבה, גירעון בתקציב, גירעון במאזן היבוא והיצוא ומאבק על ערכה של הליש"ט.