cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיין בלאף
פשיעה
על פי פרסומים שונים דורגה פיין בלאף יחד עם האזורים סביבה כאחת הערים המסוכנות ביותר בארצות הברית. ב-2013 דורגה העיר כשנייה בארצות הברית בשיעור הפשיעה ביחס לגודל אוכלוסייתה. ב-2009 דורגה פיין בלאף על ידי Morgan Quitno Press כאזור המטרופוליטני המסוכן ביותר בארצות הברית והיא נכללה ברשימת עשרת הערים העניות ביותר בארצות הברית של המגזין פורבס. ב-2013 כלל אתר CNNMoney של רשת CNN את פיין בלאף ברשימת "7 הערים המתכווצות במהירות" בציינו שכמעט שליש מאוכלוסיית האזור המטרופוליטני של פיין בלאף חיה מתחת לקו העוני וששיעור הפשיעה בעיר שני רק לדטרויט.
הכנסייה מכוסת החול
הכנסייה מכוסת החול (בדנית: Den Tilsandede Kirke) היא כנסייה מהמאה ה-14 המוקדשת לקדוש לאורנטיוס מרומא. הכנסייה הבנויה מלבנים, ממוקמת כ-2 קילומטר דרומית-מערבית לעיר סקיין (Skagen) שבדנמרק. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18 כוסתה הכנסייה למחצה בחול שמקורו בדיונות סמוכות, וקהילת המאמינים חשפה את דלת הכניסה למבנה מהחול הרב לפני כל שימוש בכנסייה (לתפילה). המאבק בחול הרב נמשך עד לשנת 1795, אז ננטשה לבסוף. הכנסייה נהרסה בחלוף הזמן, כשהשריד היחיד שנותר ממנה כיום הוא מגדל הפעמונים.
אדריכלות
הכנסייה היא מהמבנים העתיקים ביותר באזור סקיין (Skagen) שבדנמרק. היא נבנתה מלבנים בסגנון גותי בין 1335 ל-1387 (אז הוזכרה לראשונה). לכנסייה הייתה ספינה ראשית מקומרת עם תמיכות דואות, ומגדל עם גמלון מדורג (Crow-stepped gable), שנוסף ב-1475. משרד הכומר (Vestry) היה בצדה הצפוני, מרפסת-הכנסייה (Church porch) בצדה הדרומי, ומגדל נוסף בקצה המערבי של הספינה הראשית. הכנסייה (כולל המגדלים) השתרעה לאורך של כ-45 מטרים, והתנשאה לרום של כ-22 מטרים. גוף הכנסייה נבנה מלבנים אדומות, הגג היה מצופה בעופרת, והמגדל נבנה מלבנים צהובות שסודרו בתבנית (ושנצבעו בלבן לאחר 1816). הלבנים הובאו מהולנד ומגרמניה, ובעיקר מהעיר ליבק. המגדל הנוכחי שנותר במקום מתנשא לגובה של כ-18 מטרים מעל החול.
היסטוריה
הכנסייה הוזכרה לראשונה ב-13 במרץ 1387 כמקום טביעתה של ספינה של ברית ערי הנזה. ביום הראשון הובאו 861 בגדים מסיפונה של הספינה לכנסייה הסמוכה. ביום שלאחר מכן הכומר בנהרט (Bernhard) הביא לכנסייה 7 חבילות נוספות של בגדים לכנסייה. מלכת דנמרק מרגרטה הראשונה קיבלה 400 חבילות מהן, ובשנת 1394 שילמה 320 נובלים כתשלום על הציוד האבוד, אף כי ערך הסחורה נאמד בכ-2,750 נובלים. הכומר שמר 7 חבילות, אך נשבע כי "בשם כבודו ככומר ידווח למלך ולמלכה מה אורך הבד שבתוכן". הכנסייה נותרה בידי הכתר עד שנת 1459, אז הועברה לידי בית החולים (Helligåndsklostret i Aalborg) של מסדר רוח הקודש בעיר אולבורג שבדנמרק.
החל מסביבות שנת 1600 החל לכסות את הכנסייה חול שהגיע מדיונה סמוכה הקרויה רוביארג מיל (Råbjerg Mile), כשהאזור הסובב את המבנה עבר תהליך מדבור שהרס את השדות. החול קבר תחתיו גם את הכפר הסמוך (ליד סקיין), והגיע לכנסייה לקראת שלהי המאה ה-18. החולות קברו תחתם חלקים גדולים מחופי הים הצפוני בין 1400 ל-1800 (כולל בסקוטלנד, הולנד ודנמרק). במהלך שנות ה-90 של המאה ה-17 שני אירועים דומים של מדבור התרחשו בסקוטלנד, והתהליך בדנמרק נמשך כ-200 שנה. ביום התפילה הגדול (Store bededag, חג דתי דני הנחוג ביום השישי הרביעי שלפני חג הפסחא) של שנת 1775 היה קהל המאמינים צריך לחפור לראשונה ולפנות את החול הרב שהצטבר מול דלת הכניסה לכנסייה, ומאותו יום ואילך למשך 20 השנים הבאות נאלצו המקומיים לחפור ולפנות את החול בכל פעם שבה הגיעו לתפילה או לטקס במבנה, ולא קיבלו אישור לסגור אותה. ריהוט הכנסייה וקישוטיה הפנימיים הוסרו וחלקם נמכרו. בשנת 1795 נסגרה הכנסייה לצמיתות בצו מלכותי של הכתר הדני, וגוף הכנסייה נהרס. הגביע, הפמוטים והפעמון הועברו לשימוש בכנסייה החדשה שנבנתה בסקיין על ידי כריסטיאן פרדריק הנסן (Christian Frederik Hansen) ב-1841.
טקס הלוויה האחרון במקום התרחש ב-1801 או ב-1810 (לפי מקורות סותרים). לקראת סוף המאה ה-19 חפר המוזיאון הלאומי של דנמרק (Nationalmuseet), כיום בעלי המקום, וחשף חלקים מהמגדל של הכנסייה, וזה החלק היחיד הן מהכנסייה והן מהכפר הסמוך שנראה כיום ובולט בשטח. החלק של הספינה הראשית מעולם לא נחפר, וההנחה היא שרצפת העץ, המזבח ואגן טבילה עדיין שרויים מתחת לחול.
הכנסייה היא אתר מורשת לאומית לשימור מאז 1937, והיא אחת הכנסיות הידועות ביותר בדנמרק. הנס כריסטיאן אנדרסן כתב עליה בחיבורו "סיפור מהדיונות" (En Historie fra Klitterne).
הפיגוע בישיבת עתניאל
הפיגוע בישיבת עתניאל היה פיגוע ירי שהתרחש בליל שבת פרשת שמות, כ"ג בטבת ה'תשס"ג (27 בדצמבר 2002), בישיבת עתניאל הממוקמת בהתנחלות עתניאל שבדרום הר חברון. בפיגוע נרצחו ארבעה מתלמידי הישיבה, אשר נעלו את עצמם במטבח עם המחבלים, על מנת להציל את חבריהם, ונפצעו שבעה תלמידים אורחים.
רקע
בתקופה שקדמה להתקפת המחבלים בעתניאל התרחשו בעולם פיגועים רבים, בהם נרצחו ונפצעו ישראלים רבים. בין פיגועים אלה היו הפיגוע בקיבוץ מצר בו נרצחו אם ושני בניה ושני חברי קיבוץ נוספים, בה' כסלו, 10 בנובמבר; הפיגוע בציר המתפללים בחברון, בו נהרגו 12 חיילים וישראלים, בהם אלוף-משנה דרור וינברג, בליל שבת, י"א בכסלו, 15 בנובמבר; פיגוע התאבדות באוטובוס בירושלים בו נרצחו 11 ישראלים, בט"ז בכסלו, 21 בנובמבר; ושני פיגועים שהתרחשו במומבסה, קניה, בהם נרצחו שלושה ישראלים ו-13 קנייתיים, ונעשה ניסיון להפיל מטוס של חברת ארקיע באמצעות טיל כתף, בכ"ג בכסלו, 28 בנובמבר. בב' בשבט, 5 בינואר 2003, נרצחו 23 איש ואשה בפיגוע התאבדות כפול בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
הפיגוע
בליל שבת, 27 בדצמבר, חדרו שני מחבלים של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אחמד עייד פקיית ומוחמד מוסטאפה שהין, לתוך היישוב עתניאל. הם חדרו לתוך היישוב דרך העמק שבין ההתנחלות והעיר הפלסטינית דאהרייה. השניים התחזו לחיילים ישראלים והצטיידו באפודי קרב, רובי M-16 ורימוני יד. שני המחבלים חתכו את הגדר הרעועה שהוקמה סביב בניין הישיבה, ולאחר מכן, בסביבות השעה 19:45 בערב, התגנבו לתוך הבניין דרך הדלת האחורית של מטבח הישיבה.
באותה שעה היו בישיבה כ-100 אורחים ותלמידים, שהיו לאחר תפילת שבת והיו בחדר האוכל בהכנות לסעודת ליל שבת. המחבלים פתחו באש כלפי ארבעה תלמידים שהיו במטבח, בתורנות: הארבעה כללו שלושה מתלמידי הישיבה - גבריאל חוטר, צביקה זימן, ו, וסמל ראשון, בוגר הישיבה, אשר היה בחופשה ללא תשלום מצה"ל, וכיהן כאחראי על תורני המטבח בישיבה.
עם פתיחת המחבלים באש פעלו הארבעה במהירות והצליחו לנעול מבפנים את דלת ההזזה אשר חיברה בין המטבח לחדר האוכל. בכך למעשה כלאו את עצמם, יחד עם המחבלים, בתוך המטבח והצליחו למנוע מהמחבלים לחדור לחדר האוכל ההומה, וכך הצילו את חייהם של רבים מתלמידי הישיבה האורחת והצוות שלהם על משפחותיהם. נעילת הדלת עלתה לארבעה בחייהם והם נורו מיד לאחר נעילת הדלת. נעם אפטר, שהיה חמוש, לא הספיק לשלוף את נשקו האישי לפני שנרצח. לאחר שהמחבלים הבחינו כי לא יצליחו לחדור לחדר האוכל פתחו באש על יושביו דרך חלונות המטבח. מספר תלמידים אשר נשאו נשק השיבו אש. בו בזמן הוזעקו למקום לוחמים מגדוד לביא, אשר היה אחראי על הגזרה, ואלה פתחו באש על המחבלים. אחד משני המחבלים ניהל קרב יריות במשך כחצי שעה עם הלוחמים עד שנהרג, בעוד המחבל השני ברח מהמטבח דרך אחד החלונות. לאחר מרדף אחריו, שבמהלכו הצליח לפצוע חלק מן החיילים, הרגו החיילים גם אותו.
בעקבות הפיגוע
זמן קצר לאחר הפיגוע נטל הג'יהאד האסלאמי אחריות לפיגוע. מנהיג הארגון, רמדאן עבדאללה שלאח, מסר במהלך שיחת טלפון עם כתב רשת הטלוויזיה אל ג'זירה, כי הפיגוע בוצע בתגובה לחיסולו של פעיל הארגון בידי כוחות צה"ל יום קודם.
שעות ספורות לאחר הפיגוע חייב הרב ראם הכהן, ראש הישיבה, את כל התלמידים, ללא יוצא מן הכלל להתקשר אל ההורים ולהודיע להם שהם בסדר, על אף שנכנסה שבת. הרב הכהן הסביר זאת מאחר שחשש כי ההורים עלולים להשתגע מדאגה ואף להתאבד.
בתגובה לפיגוע, הכריזו כוחות צה"ל על עוצר כולל בחברון ובשלושה יישובים סמוכים. ב-30 בדצמבר 2002, נכנס כוח צה"ל לעיר דורא, מקום מגוריהם של שני המחבלים אשר ביצעו את הפיגוע, והרס את בתיהם.
בעקבות הפיגוע נערך פולמוס מתוקשר על דרך השמירה בישיבה. על מסכת חייהם של ארבעת הבחורים שנרצחו בפיגוע נעשה סרט תיעודי בשם 'על ארבעה בנים' (במאי: אשר בן-שושן, בהפקת הערוץ הראשון), נכתבו מאמרי זיכרון ומנגינה הוקדשה לזכרם.
אלק באצ'יק
אֶלֶק באצ'יק (בהונגרית: Bacsik Elek ; 14 במאי 1926 בודפשט – 22 בפברואר 1993) היה מוזיקאי ג'אז הונגרי-אמריקאי ממוצא צועני, מבצע מוזיקת ג'אז בגיטרה, כינור וקונטרבס הונגרי-אמריקאי, ממוצא צועני. לדעתו של אמן הג'אז מארק פוסה באצ'יק "היה הראשון שהשיג פשרה בין הנשמה הצוענית לסגנון האמריקאי".
ילדות וצעירות
באצ'יק נולד בשנת 1926 בבודפשט כבנם של הורים צוענים:ארפאד באצ'יק וארז'בט לבית פוצ'י. באצ'יק היה בן דוד של ג'אנגו ריינהארדט. אביו היה נגן ויולה מוכשר. באצ'יק למד כינור קלאסי בבית ספר עממי למוזיקה. ובהמשך למד כאוטודידקט וממוזיקאים אחרים. אין עדויות שלמד בשלב כלשהו במוסד לחינוך מוזיקלי גבוה. לפני מלחמת העולם השנייה ניגן בתזמורות צוענים. בהמשך עבר לנגינת מוזיקת ג'אז בעיקר בכינור וגיטרה. ניגן בתזמורת הבידור "אריזונה". עם חבריו בתזמורת נמנה גם הפסנתרן גיירג' ציפרה. באצ'יק נמנה עם חברי הביג בנד של החצוצרן יוז'ף קוויטר ונגן הסקסופון גזה סאבו והקליט לראשונה עם ההרכב הזה בשנת 1943. בהמשך הקליט עוד תקליטים שונים ב-78 סיבובים כשניגן בגיטרה, בכינור, בקונטרבס ובצ'לו בהרכבים שונים, בעיקר בלהקה "פינוקיו" של האקורדיוניסט מיהאי טאבאני. לצידו התבלט עוד גיטריסט מוכשר, אטילה צולר. החל מאוקטובר 1946 הופיע באצ'יק לעיתים קרובות בתוכניות הרדיו ההונגרית.
הקריירה באירופה
בשנת 1946 ניגן כמה חדשים באוסטריה וב-1948 בשווייץ. לדבריו התוודע למוזיקת ביבופ בשווייץ. קנה באותה תקופה את ההקלטות של דיזי גילספי וצ'ארלי פארקר שעשו עליו רושם רב. כמה מעמיתיו טוענים שבברן הוא ניגן בגיטרה בבנד של הזי אוסטרוולד.
בשנת 1949 אחרי השתלטות המפלגה הקומוניסטית על המדינה, עזב באצ'יק את מולדתו לצמיתות. בהמשך ניגן למשך שנתיים בלבנון, במסגרת תזמורות הבמה של ארפאד (אורלאי) אוברדורפר, שנודע גם כ"לצאק" וגם בתזמורות ריקודים ולמוזיקה קלאסית. מוזיקאים איטלקים שהתוועדו אליו בלבנון חילקו לו שבחים ובשנת 1951 הוזמן באצ'יק על ידי רנאטו קרוזונה להצטרף כנגן קונטרבס, אבל לפעמים גם ככנר וגיטריסט, לשלישיית קארוזונה שהפכה על ידי כך לרביעייה. הוא ניגן בה לצד פיטר ואן ווד וג'ג'ה די ג'אקומו והקליט איתם תקליטים רבים בבית התקליטים פאטה (Pathé). במילאנו פגש לדבריו לראשונה את דיזי גילספי. ב-1957 נסע באצ'יק לחצי האי האיברי ושהה כשנתיים בספרד ושבועות אחדים בפורטוגל
צרפת
בשנת 1959 הגיע באצ'יק לפריז, בה שמח לנגן את הג'אז שאהב. זכה בהצלחה אף על פי שסגנון הנגינה שלו בגיטרה לא דמה לסווינג סינטי של ג'אנגו ריינהארדט ולנגינתם של הגיטריסטים המנושים המקומיים. הפסנתרן האמריקאי ארט סימונס שנכח בנגינתו בג'אם סשן פריזאי, הזמין אותו להצטרף לשלישייתו במועדון "מארס קלאב", קרוב לשאנז אליזה שבה נהגו להופיע מוזיקאים אמריקאים שביקרו בצרפת. השתמש בשמות במה כמו Al Back וAlexis Backsix. קטעי ז'אז כמו Take Five ו-Blue rondo à la turk של דייב ברובק בבעיבודו ובנגינתו הושמעו תכופות ברדיו בצרפת.
כחבר בשלישייתו של לו בנט הוציא באצ'יק בשנת 1960 את האריך נגן הראשון שלו Dansez et Rêvez (רקדו וחלמו). בהקלטה בולטת הוורסטיליות הרבה שלו ששילבה מקצבי גיטרה שונים וקטעי סולו ייחודיים. באצ'יק הקליט ב-1962 גם את האלבום הראשון הנושא את שמו The well-titrated Electric Guitar of the Eclectic Elek Bacsik ("הגיטרה החשמלית המוכוונת היטב של אלק באצ'יק האקלקטי"). סגנון האלבום התקרב יותר לזה של טל פארלו וג'וני סמית' מאשר למבצעים הצוענים האירופיים. באותה שנה ייתכן כי היה באצ'יק המוזיקאי האירופי הראשון שניגן סולו בוסה נובה.
באצ'יק הופיע בפסטיבל הג'אז באנטיב-ז'ואן-לה-פן. שם פגש שוב את דיזי גילספי והקליט בחצי מאלבומו של גילספי Dizzy on the French Rivera (דיזי בריוויירה הצרפתית). דיזי גילספי ביקש מבאצ'יק לנגן ארבעה מספרים באלבום:Chega De Saudade,One Note Samba. Here It Is, For the Gypsies את הקטע For the Gypsies ("עבור הצוענים") ביקש דיזי גילספי להקדיש למוזיקאים הצוענים. בשנות ה-1960 היה באצ'יק מאוד פופולרי בצרפת, בין היתר, בזכות סגנונו ה"שחור". הקליט או הופיע יחד עם גדולי המוזיקאים האמריקאים כמו דיזי גילספי, ארט סימונס ולו בנט שהוזכרו, קווינסי אדמס, קוונטין ג'קסון, קווינסי ג'ונס, קני קלארק, אריק דיקסון, קלארק טרי, אלווין ג'ונס, לאו רייט, כמו כן עם לאלו שיפרין מארגנטינה, דניאל יומר משווייץ, סטפן גרפלי, ז'ורז' ארווניטאס, גי פדרסן, מישל גודרי הצרפתים. בימי ראשון הוא הופיע בטלוויזיה לצד כוכבים כמו שארל אזנבור וז'ילבר בקו, לצד הילד הצועני בולו פרה ובאדן פאוול מברזיל. תמונתו התנוססה על דפי המגזינים הפופולריים כמו "פארי מאץ'". באצ'יק ניגן בקאן, בפאלם ביץ', ליווה את ז'אן מורו בפסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי במונטרה, הקליט עם מישל לגראן והביג בנד שלו, ועבד כמעבד וגיטריסט עם סרז' גינסבורג. ליווה גם כן את ברברה, קלוד נוגארו, ז'ולייט גרקו, סשה דיסטל, ז'אק איז'לן ואחרים אלבומו Guitar Conceptions יצא ב-196
בארצות הברית ובקנדה
אלק באצ'יק השאיר בדרום-מערב צרפת בת בשם פסקל רדייר (Pascale Radière) (ילידת 1963), מורה לצרפתית וסופרת, שלא הכירה אותו וגילתה בגיל 46 שבאצ'יק היה אביה. היא כתבה ביוגרפיה שלו תחת שם העט באלוואל אקל (שם שמשמעותו "רוח ובדידות" בשפת הרומאני).
דיסקוגרפיה
באצ'יק הקליט 4 אלבומים עצמאיים כסולן:
כראש הרכב וסולן
(Curcio / I Giganti del Jazz)'' (LP) – בצד A - באצ'יק, בצד B - גרפלי. במספר האחרון - סמרטיים Summertime - אצל גרפלי, מנגנת שלישיית קוקו בריאוואל, ולא באצ'יק בהשתתפות מד פלורי ווארן מארש
כנגן בהרכב וכמלווה
(Lou Bennett – organ, Elek Bacsik – guitar, Daniel Humair – drums; Paris, France, Summer 1960) (לו בנט - מקלדת, אלק באצ'יק - גיטרה, דניאל יומר - תופים)
לקריאה נוספת
Balval Ekel: Elek Bacsik - Un homme dans la nuit. La-Neuville - Aux-Joutes. 2015,.978-2-36336-170-7 Halper László: Zenészlegendák. Legendás történetek legendás romazenészekről. Szerzői kiadás, Leányfalu, 2003; második bővített és átdolgozott kiadás: FROKK, Budapest, 2013 Pál Nagy Balázs: Bacsik Elek – Budapesttől East Dundee-ig. Szerzői kiadás, Kecskemét, 2021.
ופרצת
ופרצת הוא פזמון חסידי מניגוני חב"ד. השיר מסמל את הסיסמה החב"דית שהוביל הרבי מלובביץ',. החל משנות ה-60 אז התפרסם, נחשב במשך הרבה שנים להמנון הבלתי רשמי של שלוחי חב"ד והיה לאחד הסממנים המזוהים עם פעילותה של תנועת חב"ד.
אודות הניגון
זמן הלחנת השיר המדויק אינו ידוע, אך נודע שהולחן בתחילת מאה ה-19 על ידי חסידי חב"ד בעיר דוברובנה שבבלארוס. מאז, הופיע ב"ספר הניגונים - חב"ד" מספר קמ"ג (143), בשם דובראוונער ניגון (מיידיש: הניגון מדוברובנה), אך ללא מילים, כי היה זה לפני שחיברו המילים ופרצת ללחן. הניגון מופיע בפרויקט היכל הנגינה בגרסה הישנה שלפני הוספת המילים.
בשלהי שנת ה'תשי"ח החל רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' לעודד את חסידיו לפתח ולהגדיל את מפעל שלוחי חב"ד ולפתוח בתי חב"ד ברחבי העולם, לצורך כך הוא טבע את הסיסמה החב"דית "ופרצת" והשתמש בפסוק כסיסמת שלוחי חב"ד.
לבקשת הרבי, ניסו חסידיו לחבר את מילות הפסוק לניגון ללא מילים על מנת להנחיל את הסיסמה. באלול ה'תשי"ח, במהלך סעודת שבע ברכות של הרב משה לנדא, חיבר המוזיקאי יוסף יהודה מרטון את המילים ל'ניגון מדוברובנה' החבד"י. בתשרי תש"כ הביא הרב חנוך גליצנשטיין את הניגון אל רבי מנחם מנדל, שהחל מאז לשיר אותו בתדירות בפומבי במהלך ההתוועדויות במרכז חב"ד העולמי - 770, כשבדרך כלל היה מושר בשמחה ובקצב מהיר.
מאז, נעשה שימוש נרחב במונח ופרצת בחסידות חב"ד, והוקמו ארגונים שונים הנושאים שם זה. המשפט מופיע בלוגו היישוב כפר חב"ד, בבול, ישיבות ועוד.
עיבודים מוזיקליים
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע הניגון באלבום "ניגוני חב"ד 1" של ניח"ח. ולאחר מכן בשנת 1972 באלבום "ניגוני חב"ד 11" של ניח"ח. ב-1974 הופיע בגרסת כיסוי באלבום קפה אצל ברטה של יגאל בשן. בגרסאות כיסוי נוספות זה הופיע ב-2011 הופיע באלבום לחיים טיש - חב"ד, ב־2017 הופיע באלבום צמאה 4 בביצוע אריאל זילבר, ב־2012 הופיע ללא מילים באלבום "חדוותא דניגונא" של גיל עקיביוב.
במהלך השנים בוצע השיר פעמים רבות על ידי האמנים יעקב שוואקי, וכן יוני שלמה מנדי ג'רופי ושמחה פרידמן, בני פרידמן, ישי לפידות ואמנים אחרים.
פסגת ג'ייקובס (אנטארקטיקה)
פסגת ג'ייקובס (באנגלית: Jacobs Peak) היא פסגה, ברכס בריטניה, בארץ אואטס, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,040 מטרים מעל פני הים; והיא הפסגה ה-1,590 בגובהה באנטארקטיקה.
הפסגה מתנשאת בקצה הצפוני של הרכס, לגדתו המערבית של קרחון ראגוצקי.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של ג'ון ד. ג'ייקובס (John D. Jacobs), שהיה אחראי תחלופה (exchange observer) מטעם ארצות הברית, בתחנת ווסטוק בשנת 1964.
פנחס שיפמן (בן-סירה)
פנחס שיפְמן (בן-סירה) (נכתב גם שיפמאן; י"ד בתשרי (ערב סוכות) תרל"ד, 1873 – 5 במאי 1945) היה מחנך עברי והוגה דעות ציוני ברוסיה ובארץ ישראל. מחבר המקראה הפופולרית "ביכורים" (תרע"א).
ביוגרפיה
פנחס בן סטסיה לבית גרצוק ואלחנן שיפמן נולד בערב סוכות תרל"ד-1873 בעיירה יֶלסק שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה). עד גיל 12 קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", ואחר-כך למד בישיבות ליטא מינסק, וילנה ומיכאלישוק. לאחר מכן השתלם בהוראה וחינוך ובספרות העברית החדשה. בגיל 19 החל לעסוק בהוראה, תחילה כמלמד ב"חדר", ומשנת תרנ"ה ב"חדרים מתוקנים" בבראילוב שבפודוליה ואחר כך בבאסאווה שבפלך קייב. בשנת 1896 נישא לגיני צודנובסקי מקנייב.
בקיץ תרס"ג-1903 ייסד הרב יצחק יעקב ריינס בלידא את ישיבת לידא, שנוסף על לימודי גמרא ופוסקים כללה גם לימודי עברית, היסטוריה של עם ישראל, ספרות יהודית ואף לימודי חול, ושיפמן הצטרף לסגל הישיבה כמורה ללשון, תנ"ך וספרות עברית. הוא התחבב על כך על תלמידיו, עד שכאשר הוצע לו לעבור להורות בישיבתו של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") באודסה, התעקשו תלמידיו והרב ריינס שיישאר בלידא. בהמשך לימד בגימנסיות יהודיות בעיר וילנה. בשנת תרס"ז-1907 היה ממייסדי "אגודת המורים והמלמדים" ברוסיה. כמו כן ערך את הביטאון העברי "קול המורה", שנדפס בקייב.
שיפמן הביא את בנו הבכור יעקב כתלמיד לישיבת לידא. בשנת 1913 שלח אותו לארץ ישראל כדי ללמוד בגימנסיה הרצליה, ועמד לעלות לארץ ישראל בעצמו עם משפחתו, אך התעכב בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בשנת תרע"ה-1915, עם התקרבות החזית לאזור וילנה במלחמת העולם הראשונה, נדד מזרחה ליקטרינוסלב ולימד שם בגימנסיות העבריות. לציונות נמשך מנעוריו, והצטרף לתנועה באופן רשמי בשנת תר"ס. בעת שבתו ביקטרינוסלב כיהן כחמש שנים (תרע"ה–תר"פ) כמזכיר האזור מטעם התנועה הציונית. בראשית שנות ה-20 עבר למדינה הפולנית שקמה אז, ובשנים תרפ"ג–תרפ"ד (1923–1924) כיהן כמפקח על בתי הספר של רשת החינוך העברי הציונית "תרבות" בבירה ורשה. לצד עבודתו החינוכית והציונית שלח ידו גם בעבודה ציבורית בעניינים סוציאליים, כגון ארגון עובדים ובעלי מלאכה וייסוד אגודות עזרה.
בשנת תרפ"ו-1926 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בתל אביב, ברחוב החשמונאים 51 פינת שדרות רוטשילד. עם עלייתו החל לעסוק בהוראה בתל אביב, תחילה בבית הספר תחכמוני, ואחר-כך בגימנסיה לבנות "תלפיות". בנוסף הורה בבית המדרש למורות של "המזרחי" בתל אביב. היה בידידות קרובה עם סופרים ומשוררים בולטים בתל אביב, בהם חיים נחמן ביאליק וש. בן-ציון.
מספר חודשים לפני מותו עִברת יחד עם בניו את שם משפחתו ל"בן-סירה" (פירוש השם "שיפְמן" הוא 'ספן'). פנחס שיפמן (בן-סירה) נפטר בדירתו בשנת 1945 לאחר מחלה קצרה, בגיל 71. נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב (כעבור אחת עשרה שנה נקבר לידו המשורר דוד שמעוני).
שיפמן היה אב לשישה: יעקב בן-סירה, מהנדס ומתכנן ערים, מהנדס העיר תל אביב בשנים 1929–1950; ד"ר שרה שיפמן, מורה להיסטוריה בסמינר למורים לוינסקי; אהרן; אלחנן; רחל קוצינסקי; ורבקה, אשת הסופר יוסף אריכא. בין צאצאיו נכדו הבכור הפיזיקאי ד"ר משה בן-סירה שנהרג במלחמת ששת הימים, ונכדיו פרופ' יצחק בן-סירה, ד"ר יחזקאל בן-סירה, הסופר והאמן עמוס אריכא, ואחד מניניו הוא תא"ל ניצן בן-סירה מחיל האוויר.
עבודתו הספרותית
במקביל לעבודתו החינוכית, שנמשכה 52 שנה, פרסם שיפמן מאמרים רבים בנושאי חינוך ומקראות ספרותיות עבריות. בשנת תרס"ב-1902 הופיע מאמרו הראשון, בכתב העת העברי "השילוח". במרוצת חייו פרסם יותר מ-400 מאמרים ביותר מ-50 עיתונים, כתבי עת וקבצים שונים. בארץ, מיום הופעתו של העיתון "הצופה" הִרבה להשתתף בו בחלק הספרות-עיוני. כתב בעיקר בענייני חינוך, אך פרסם מאמרים רבים גם בסוגיות תרבות והלאום.
בשבתו בלידא פרסם את ספרו הראשון, "אכסניא של תורה", קובץ מאמרים בנושא הישיבות (תר"ע). כעבור שנה, בשנת תרע"א, פרסם את המקראה העברית "ביכורים", שבא הביא מן הספרות העברית. המקראה, שנועדה לכיתות העליונות (מקביל לחטיבת-ביניים–תיכון), זכתה לתפוצה נרחבת, ובכחמש-עשרה השנה הבאות ראתה אור בעוד עשר הוצאות ומהדורות מורחבות ומתוקנות. בשבתו בתל אביב פרסם בשנת תרצ"ו את המקראה הספרותית לכיתות העליונות "תרומות", בשלושה כרכים, שהייתה כעין המשך ל"ביכורים".
לרגל יובל השלושים לעבודתו החינוכית החלו להתפרסם מבחר כתביו. בשנים תרצ"ד–1938 הופיעו בא"י שטיבל מבחר מאמריו "תרבות וחינוך", בשני כרכים. בשנת תש"א הופיע בהוצאת הספרים הארץ-ישראלית כרך ג של מבחר כתביו, "החינוך הלאומי", ובשנת תש"ח, לאחר מותו, הופיע באמנות בסיוע מוסד הרב קוק, הכרך הרביעי, "בית היוצר", שערך מרדכי ליפסון, בתוספת רשימה ביוגרפית מאת דב סדן.
בשנת תשכ"א–1961, במלאת 15 שנה לפטירתו, ראה אור קובץ מאמריו "פרקים בחינוך" שערך חתנו יוסף אריכא, ואשר נועד להציג את עיקרי משנתו החינוכית.
שמחה חינקיס
שמחה חינקיס (11 ביולי 1907 - 5 במרץ 1988) היה שוטר במשטרת המנדט שהורשע במעשה נקמה באבו כביר במהלך מאורעות תרפ"ט. הוא נידון למוות, אך גזר הדין שונה ל-15 שנות מאסר, והוא השתחרר לאחר שש שנים.
תולדות חייו
נולד ברובנה שבווהלין, אוקראינה, לציפורה גורודקו וחנן חינקיס. למד בחדר, וכבר בגיל צעיר ייסד עם חבריו קבוצת כדורגל מקומית בשם מאיאק. ב-1924 השתתף בהכשרה בקלוואן, וב-1925 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. הוא עבד כפועל בנין וכצבע, ובמקביל שיחק כדורגל בקבוצת "הכח" ואחריה ב"אלנבי הפועל" והתגייס למשטרת המנדט ב-1927.
בזמן מאורעות תרפ"ט הוא היה מוצב בתחנת המשטרה באבו כביר. ב-25 באוגוסט 1929, כשפרצו המהומות עמד חינקיס על המשמר בתחנה, וחיפה ביריות רובהו על אוטובוס שבו נסעו אנשי ההגנה שבאו מכיוון מקוה ישראל להציל שני פועלים יהודים שנשארו מבודדים בבית חרושת לכוהל ליד אבו כביר. אנשי ההגנה נתקלו בתגובה אלימה של ערביי המקום שירו מפרדס שבקרבת גבעת הרצל. אחד מהם קרא לערבים "אין אנו חורשים נגדכם כל רעה, תנונו לעבור", אבל הערבים ירו עליהם וארבעה מאנשי ההגנה נהרגו. ברקוביץ, פיינגולד, והררי, נהרגו במקום, ובנימין זאב גולדברג, בנו של "הנדיב" יצחק לייב גולדברג, וחברו של חינקיס, הספיק לברוח אך נורה בראשו ולפי המתואר "נפל מתבוסס בדמו" לזרועותיו של חינקיס.
בהמשך ניסו התוקפים להמשיך בהתקפה לעבר תל אביב מכיוון הפרדס. חינקיס אסף שלושה חברים מתנדבים בתחנה ביפו, שהיו מצוידים באקדח (הוא היה היחיד עם רובה), ויחד הם חדרו לבית בפרדס, אליו סברו שנסוגו אחדים מהתוקפים, והרגו בבית חמישה מבני משפחת אל-עון, בהם שייח'. לאחר מכן ניקה את רובהו ואף חזר לעבודתו, אך נעצר בעקבות הלשנה בה היו מעורבים יהודים.
בערעור, טענו עורכי דינו של חינקיס שהרצח לא תוכנן מראש, וכי קודם לכן חברו הטוב גולדברג מת בידיו. עונשו הופחת ל-15 שנות עבודת פרך, לאחר שנקבע שלא הוכח שעשה את מעשיו במחשבה תחילה. חינקיס טען שפרץ לבית במהלך מרדף אחר פורעים וכי פגע בפורעים, אך טענתו לא נתקבלה על ידי בית המשפט וגם בקרב היישוב העברי זכה רק לאמון חלקי.
ב-3 ביוני 1935, במסגרת חנינה כללית של השלטון הבריטי, שוחרר חינקיס. לאחר שחרורו נתקבל בשמחה על ידי ההמון בתל אביב והוועד הלאומי ערך לכבודו קבלת פנים חגיגית. חבריו בהפועל הזמינוהו לבעוט את בעיטת הפתיחה במשחק כדורגל נגד נבחרת מצרית, וכיבדוהו בזר פרחים. יצחק לייב גולדברג העניק לחינקיס מגרש בשכונת "תל בנימין" שנקראה לזכר בנו.
זמן מה לאחר שחרורו נישא לחנה בתו של נתן שטראוס, יוצאת גרמניה, והחל לעבוד במחלקת המים של עיריית תל אביב-יפו. בהמשך הקריירה שלו כיהן גם כמזכ"ל התאחדות הספורט. בשנת 1956 הוא נישא בנישואים שניים לחנה צ'פ לבית פרנק.
נפטר בשנת 1988, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ כפר גלעדי.
היחס לחינקיס ביישוב היהודי
היחס כלפי חינקיס מצד היישוב היהודי היה מורכב. למחרת השחרור נכתב ב"דבר":
לאחר שנגזר דינו לתלייה, המשורר עמנואל הרוסי חיבר שיר הלל לכבודו, שהודפס עם תמונתו על גלויה, אך המשטרה הבריטית החרימה את הגלויות מהקיוסקים.
ספר ההגנה תיאר את המקרה:
בשני ראיונות עם חינקיס, ב-1959 ב"מעריב" וב-1985 ב"הארץ", הוצגה גרסתו שלו. בהארץ נכתב: "קנה את עולמו במהלך מאורעות תרפ”ט באומץ הלב שגילה... נשפט למוות על רצח פורעים חמושים”.
הלל כהן תיאר באריכות את מקרהו של שמחה חינקיס בספרו "תרפ"ט: שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי", וטען שהוא התקבל כגיבור ביישוב היהודי. אחרים שללו פרשנות זאת.
הנצחה
עיריית תל אביב הקימה שלט זיכרון לשמחה חינקיס במקום הקרב בו השתתף, בדרך בן צבי פינת גרינבוים, בכניסה לשכונת נווה עופר.
תעלת מוסקבה
תעלת מוסקבה (ברוסית: Канал имени Москвы) היא תעלה באורך 128 ק"מ שמקשרת את נהר מוסקבה עם הוולגה. התעלה נבנתה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. היא עוברת בשטח מחוז טבר, מחוז מוסקבה ומסתיימת בשטח העיר מוסקבה. רוחב התעלה הוא 85 מטר והיא מסוגלת להעביר אוניות עד 5,000 טון. המטרה העיקרית של התעלה היא לספק מים לעיר מוסקבה, לספק נתיב תחבורה והסדרת מקומות נופש לאורך מאגרי מים של התעלה.
היסטוריה
בשנת 1931 הנהר מוסקבה כמעט התייבש וכבר לא יכול היה להמשיך ולספק מים לעיר הגדולה. בהתאם לכך נבדקו אפשרויות לקשר אותו עם נהר הוולגה ועל ידי כך לספק לו מקורות מים נוספים. בניית התעלה החלה בשנת 1932 ובמהלכה השתתפו אסירי גולאג. לצורך כך הוקם מחנה מיוחד שהיה קיים במשך 5 שנים. הכוח העיקרי להקמת התעלה היו אסירי גולאג שעבדו כ-12 שעות ביום. חלק מהאסירים שוחררו עם סיום הקמת התעלה כפרס עבור העבודה. מאטביי ברמן וראשי נ.ק.וו.ד נוספים שהיו בראש מנהלת ההקמה הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים באשמת הכנת הפיכה שלטונית בעזרת האסירים.
ב-15 ביולי 1937 נפתחה התעלה תחת השם "תעלת מוסקבה-וולגה". לאורך התעלה נבנו שבע תחנות כוח הידרואלקטריות לתגבור אספקת החשמל למוסקבה. בסך הכול נבנו מעל 240 מתקנים הנדסיים. במקום חיבור התעלה לוולגה הוקמו פסלי ענק של ולדימיר לנין ויוסיף סטלין בגובה של 25 מטר. בשנת 1963 פורק הפסל של סטלין.
במהלך מלחמת העולם השנייה נוצלו מתקני התעלה להצפת שטחים בקרבת מוסקבה והדבר עצר את התקדמות הצבא הגרמני.
בשנת 1947, לכבוד שנת 800 לייסוד העיר, שונה שמה של התעלה ל"תעלת מוסקבה".
במהלך שנות ה-70 וה-80 בוצעו עבודות שיקום נרחבות במתקני התעלה. על שפת מאגרי מים בקרבת מוסקבה נבנו בתי הבראה. כמו כן שופצו והורחבו מתקני תיירות לאורך החוף.
תוואי התעלה וניצולה
האורך הכולל של התעלה הוא 128 ק"מ. התעלה מתחילה במאגר המים "איוונקובו" בקרבת העיר דובנה. במהלך 74 ק"מ התעלה עולה ב-38 מטר ולצורך כך נבנו 6 תאי שיט. בהמשך באורך 30 ק"מ ממוקמים מספר מאגרי מים. בקטע האחרון באורך של כ-3 ק"מ נבנו עוד 2 תאי שיט והתעלה יורדת ב-36 מטר.
התעלה מנוצלת עד היום להעברת סחורות שונות. בתקופה הסובייטית עברו בתעלה גם אוניות נוסעים ששטו במסלול מוסקבה-ניז'ני נובגורוד ומוסקבה-אסטרחן. הם נסגרו בשנת 2005 כי לא הייתה הצדקה כלכלית להמשך הפעלתם. היום משייטות בתעלה אוניות תיירים רבות. משך השייט הוא 3 - 4 ימים.
עלאא אלדין קרי, סולטאן מלאקה
הסולטאן עָלָאא אָלְדִין קֵרי רִיאָט שָאָה (נפטר ב-1488) היה הסולטאן השביעי של סולטנות מלאקה ששלט בה בין השנים 1477–1488.
תקופת שלטונו
בתקופתו עלו בכוחם הודים-מוסלמים (מכונים "מאמאקים") שהתגוררו במלזיה של ימינו, והפכו לכוח דומיננטי יותר ביחס למלאקה. ראש הממשלה של אלדין קרי היה הודי-מוסלמי בעצמו.
11 שנים אחרי עלייתו לשלטון, כתוב במקורות ההיסטוריים כי הסולטאן מת בנסיבות שאינן ידועות. מקורות אחרים מעלים כי ייתכן והוא הורעל במזימה של אחיו, רג'א אחמד, ראש הממשלה שלו ואשתו השנייה. בנו, רג'א מוחמד, וגיסו, רג'א מרלונג, הועלו גם הם כחשודים בהרעלתו.
ג'יינה
גִ'ייֵנָה (מערבית جناح الغراب الأيمن "גִ'נאח אל-ע'וּראבּ אל-אַיְמַן" - הכנף הימנית של העורב) או γ בעורב הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים עורב עם בהירות נראית מדרגה 2.58. מכיוון שגם הכוכב ε בברבור נקרא לפעמים ג'יינה (הכנף [של הברבור]) משתמשים לפעמים בשם גִ'ייֵנָה קוֹרְבִי שמשלב את המילה (המשובשת) "כנף" בערבית עם "של העורב" בלטינית. במרחק זוויתי של כ-2.4 מעלות מדרום-מזרח לכוכב נמצאת הערפילית הפלנטרית NGC 4361 ובמרחק זוויתי של כ-3.5 מעלות ממערב-דרום-מערב לו נמצאות גלקסיות אנטנה (NGC 4038 ו-NGC 4039) שנמצאות בתהליך של התנגשות זו בזו.
ג'יינה B
במרחק של כשניית קשת מג'יינה יש כוכב נוסף עמום בהרבה שנקרא ג'יינה B. בשל עמימותו וקרבתו לג'יינה קשה למדוד את תכונותיו, אך נראה שמדובר בכוכב קטן וקר בהרבה, ככל הנראה כוכב הסדרה הראשית כתום מסוג ספקטרלי K או בננס אדום מסוג ספקטרלי M. מדידות של השינויים במיקום היחסי של בני הזוג מראות שמסתו של בן הזוג היא כ-0.8 מסות שמש והוא מקיף את הכוכב הראשי במרחק של כ-50 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של כ-158 שנים.
סטארקוויר תעשיות
סטארקוויר תעשיות בע"מ (באנגלית: StarkWare Industries) היא חברת תוכנה ישראלית המפתחת תוכנה בתחום הבלוקצ'יין.
היסטוריה
החברה הוקמה בדצמבר 2017 על ידי פרופסור אלי בן-ששון מהטכניון, אורי קולודני (מנכ"ל החברה), ד"ר מיכאל ריאבצב (ארכיטקט ראשי) ופרופסור אלסנדרו קיאזה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (מדען ראשי). עם היועצים המדעיים לחברה נמנים הפרופסורים למדעי המחשב אבי ויגדרזון, שפי גולדווסר ונעם ניסן. החברה הוקמה על בסיס מחקר בתחום הוכחה באפס ידיעה שערכו בן-ששון וריאבצב בטכניון, ששהוביל לפיתוח מערכת ההוכחה מסוג STARK. הטכנולוגיה שפיתחה החברה מאפשרת האצה ניכרת של עדכוני בלוקצ'יין. מוצרי החברה כוללים את האפליקציה StarkEx, השירות StarkNet, ושפת התכנות Cairo. משרדי החברה שוכנים בנתניה. במאי 2022 העסיקה החברה 50 עובדים.
בשנת 2019 הגיש הטכניון תביעה נגד בן-ששון וריאבצב, בטענה שהחברה הוקמה על בסיס קניין רוחני של הטכניון שנוצר במחקרם במוסד. התביעה הסתיימה בפשרה.
החברה קיבלה מענק של 12 מיליון דולר מ-Ethereum Foundation של פלטפורמת אתריום, שבה מתקיים עיקר פעילותה.
באוקטובר 2018 גייסה החברה 30 מיליון דולר. עם המשקיעים בסבב זה נמנו קרן סקוויה קפיטל וקרן, זרוע הון הסיכון של אינטל.
בנובמבר 2021 גייסה החברה 50 מיליון דולר לפי שווי של שני מיליארד דולר, ובכך הפכה לחד-קרן.
במאי 2022 גייסה החברה 100 מיליון דולר לפי שווי של שמונה מיליארד דולר.
ברכיה מניקולא
רבי ברכיה מניקולא (בלטינית: Benedict fil Mosse, בנדיקטוס בן משה; ראשית המאה ה-13 - אחרי 1256) היה רב ותלמיד חכם אנגלי מבעלי התוספות.
לפי ססיל רות, אף כי רבים מחיבוריו של רבי ברכיה אבדו, ניתן לקבוע לאור אזכורים רבים את חשיבותו כאחד מגדולי חכמי יהדות אנגליה בימי הביניים.
ביוגרפיה
רבי ברכיה נולד לרבי משה מלונדריש ואנטרה שהיו מהמשפחות הנכבדות בקרב יהודי אנגליה של ימי הביניים, רבים מבני משפחתו החזיקו בעמדות מפתח בקהילה גם בדור שלאחריו, עד גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290. מוצא המשפחה, בניגוד לרוב המשפחות היהודיות באנגליה בתקופתה, היה מחבל הריינוס ולא מצרפת. אבי המשפחה היה רבי שמעון בן יצחק בן אבון, הנודע בשם "רבי שמעון הגדול ממגנצא"; נכד נינו, משה בן יצחק בן שמעון, היה היהודי הראשון מבני המשפחה שידוע כי התגורר באנגליה. הוא ניהל את עסקיו בבריסטול ואחר כך באוקספורד במחצית השנייה של המאה ה-12. בנו יום טוב המשיך בעסקיו אך הקדיש את רוב זמנו ללימוד תורה וחיבר ספר בשם "ספר התנאים" שאבד ועסק כנראה בהלכה ובדקדוק עברי. רבי משה בן רבי יום טוב מלונדריש, אביו של רבי ברכיה, היה איש עסקים מלומד ומשכיל ומחבר ספרים. היה אחד משישה אחים, ואחיו הגדול היה רבי אליהו מנחם מלונדריש. הוא התיישב בלינקולן שנקראה בימי הביניים לעיתים קרובות בשם ניקול, ולכן הוא מכונה במקורות בדרך כלל "רבי ברכיה מניקולא". נשא לאשה את בתו של איש כספים מנכבדי הקהילה היהודית בלינקולן בשם יוסף בן אהרן.
ב-1255 נעצר יחד עם למעלה מתשעים יהודים אחרים בפרשה החמורה ביותר בתולדות יהודי לינקולן, עלילת הדם בדבר מותו של הילד יו מלינקולן. שמונה עשר יהודים נתלו ולאחר משפט ממושך, נוקה רבי ברכיה מאשמה ורכושו המוחרם הושב לחזקתו.
פסקי הלכה משלו מצוטטים בספר המרדכי למסכת ברכות ובספר שלטי הגיבורים למסכת עבודה זרה.
עבירות מחשב
עבירת מחשב היא עבירה פלילית המבוצעת באמצעות מחשב או כלפי מחשב. עבירות המחשב מהוות תת-תחום במשפט פלילי. במשפט הישראלי עבירות המחשב מנויות בחוק המחשבים, התשנ"ה-1995. הענישה שנפסקת בעבירות מחשב היא בדרך כלל מחמירה בשל קלות הביצוע, האנונימיות ממנה נהנה העבריין ופוטנציאל הנזק. בין יתר עבירות המחשב ניתן למנות עבירות פדופיליה, הלבנת הון, הימורים, מרמה, כופר, סחיטה באיומים וכדומה.
חוק המחשבים
חוק המחשבים נחקק בשנת 1995 ומונה חמש עבירות מחשב עיקריות והעונשים הקבועים בצידן. על חוק המחשבים חתומים ראש הממשלה דאז יצחק רבין, שר המשפטים דוד ליבאי, נשיא המדינה עזר ויצמן ויושב ראש הכנסת שבח וייס. חוק המחשבים קובע שעבירת מחשב עשויה להוות אף עילה לתביעת נזיקין על פי פקודת הנזיקין, כך שניתן להגיש תביעה כספית כנגד העובר על הוראות החוק, לצד ביצוע פעולות אכיפה פליליות כלפיו.
שיבוש או הפרעה למחשב
סעיף 2 לחוק המחשבים קובע עבירה נפוצה ורחבה שעניינה שיבוש או הפרעה למחשב. עבירה זו היא עבירה מסוג עוון והעונש בצידה הוא 3 שנות מאסר. סעיף 2(א) לחוק עוסק בשיבוש או הפרעה לפעולתו התקינה של מחשב וסעיף 2(ב) עוסק בפגיעה בחומר המצוי על המחשב. על פי הוראות הסעיף, המוחק חומר מחשב, גורם לשינוי בו או המשבש חומר מחשב בכל דרך אחרת או מפריע לשימוש בו - דינו מאסר 3 שנים. בחירת המחוקק במונח "בכל דרך אחרת" מעמידה את סעיף 2 כמעין "סעיף סל" החל על מרבית עבירות המחשב ויכול להכיל את רובן כך שכל פעולה שיבצע אדם כלפי מחשב ויגרום לשיבוש החומר המצוי בו - תהווה עבירה פלילית לפי חוק זה.
מידע כוזב או פלט כוזב
סעיף 3 לחוק קובע עבירה של עשיית מידע או פלט כוזב. עבירה זו היא מסוג פשע שהעונש בצידה הוא 5 שנות מאסר. על פי סעיף 3(א)(1) לחוק, העברה או אחסון של מידע כוזב מהווה עבירה פלילית. אם לא די בכך, עשיית פעולה לגבי מידע כדי שתוצאתו תהיה מידע או פלט כוזבים, מהווה עבירה פלילית אף היא. על פי סעיף 3(א)(2) לחוק, כתיבת תוכנה, העברתה לאחר או אחסנתה על מחשב כדי ששימוש בתוכנה יוביל לפלט או מידע כוזבים, מהווה עבירה פלילית. החוק מגדיר "מידע כוזב" או "פלט כוזב" ככל מידע או פלט שיש בו כדי להטעות. גם ניסוח זה רחב מאוד ומותיר לבתי המשפט מרווח רחב לשיקול דעת.
חדירה לחומר מחשב
סעיף 4 לחוק קובע עבירה של חדירה לחומר מחשב. עבירה זו היא עבירה מסוג עוון והעונש בצידה הוא 3 שנות מאסר. על פי הוראות הסעיף, "חדירה לחומר מחשב" תתבצע באמצעות התקשרות או התחברות עם מחשב, או עצם הפעלת מחשב - שלא כדין. מדובר באחת מעבירות המחשב הנפוצות, שאף היא מנוסחת בכלליות רבה ויכולה לכלול פעולות רבות כגון כניסה לאתר אינטרנט באמצעות שם משתמש וסיסמה של אדם אחר, כניסה למאגר נתונים ללא אישורו של בעל המאגר ואף כניסה למחשבו האישי של אדם מבלי שהחודר קיבל אישור לכך. סעיף זה יכול להתבצע תוך הפעלת ידע טכנולוגי רב (למשל באמצעות פריצה למחשב מרחוק) ואף באמצעים פרמיטיביים כגון הדלקת מחשב וכניסה אליו ללא הסכמת הבעלים או שליפת מידע מתוך מחשב באמצעות התקן USB.
חדירה לחומר מחשב כדי לעבור עבירה אחרת
סעיף 5 לחוק קובע עבירת המשך לעבירה בסעיף 4, והיא חדירה לחומר מחשב על מנת לעבור עבירה אחרת, עבירת פשע שהעונש בצידה הוא 5 שנות מאסר. בשונה מעבירת "חדירה לחומר מחשב" קלאסית, העבירה בסעיף 5 מציבה רף חומרה גבוה יותר לעבריין החודר לחומר מחשב במטרה לעבור עבירה אחרת, למשל: עבירה זו מצביעה על מידת תחכום גבוהה יותר מעבירה החדירה הרגילה ועל תעוזה רבה יותר, שכן עבריין המחשב משתמש במחשב או מבצע עבירה כלפי מחשב וזאת במסגרת מזימה פלילית רחבה יותר לביצוע עבירות פליליות נוספות.
פעולה אסורה בתוכנה
סעיף 6 לחוק קובע עבירה של פעולות אסורות בתוכנה. עבירה זו היא עבירת עוון והעונש בצידה הוא 3 שנות מאסר. על פי הוראות הסעיף, עריכת תוכנה המסוגלת לבצע פעולה מן הפעולות אלו מהווה עבירה פלילית: סעיף זה נוגע באוטומציה של עבירות המחשב ואוסר על יצירת תוכנה, מכל סוג שהוא, שביכלותה לבצע פעולה אסורה מהפעולות המנויות בחוק המחשבים. חשוב לשים דגש למונח "תוכנה המסוגלת" - עבירה זו ניתנת לביצוע גם מבלי שבוצעה פעולה אקטיבית כלפי מחשב ודי ביצירת תוכנה שביכולתה, באופן פוטנציאלי, לבצע עבירה לפי חוק המחשבים על מנת לבסס את העבירה המדוברת.
A Very Special Christmas (אלבום)
A Very Special Christmas (בעברית: חג מולד מיוחד מאוד) הוא האלבום הראשון בסדרת A Very Special Christmas של אלבומי אוסף בנושא חג המולד שהופקו לטובת הספיישל אולימפיקס. האלבום יצא ב-12 באוקטובר 1987, וההפקה נוהלה על ידי ג'ימי איובין עבור A&M רקורדס. בזכות האלבום גויסו מיליוני דולרים לספיישל אולימפיקס.
העטיפה עוצבה על ידי קית' הרינג. ב-16 בינואר 1998, האלבום קיבל את תואר הפלטינה המרובעת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
נכון לנובמבר 2014, A Very Special Christmas הוא אלבום חג המולד/חג ה-19 הנמכר ביותר בארצות הברית בתקופת ה-SoundScan שעקבו אחרי מכירת המוזיקה (מרץ 1991 – היום), לאחר שנמכר ב-2,520,000 עותקים לפי SoundScan.
קיטנו צ'ו
קיטנו צ'ו (ביפנית: 北野 町, או קיטאנו איג'ינקאן – 北野 異 人 館) הוא מחוז היסטורי בעיר קובה (בהיוגו) ביפן, המכיל מספר בתי מגורים זרים מאז ימי מייג'י המאוחרים ותקופת טאישו המוקדמות של ההיסטוריה היפנית. בעוד שהמונח "איג'ינקאן" (異 人 館) יכול להתייחס לכל בית מגורים זר כלשהו מתקופה זו ביפן, הוא בדרך כלל מתייחס לאלו של קיטנו צ'ו, בהתחשב במספרם וריכוזם הגבוה של אלה שנותרו שם. מחוזות "איג'ינקאן" קיימים גם באזורים אחרים (בעיקר הקודאטה ונגסאקי), אך בגלל מלחמות ואסונות טבע, מחוזות אלה לא משומרים היטב. בעוד שחלק מהבתים עדיין משמשים כבתי מגורים, כמה מהם פתוחים לתיירים, מה שהופך את קיטנו צ'ו לאחת האטרקציות התיירותיות העיקריות בעיר קובה.
רולף רנדטורף
רולף רנדטורף (בגרמנית Rolf Rendtorff; 10 במאי 1925 -1 באפריל 2014) היה תאולוג פרוטסטנטי גרמני, שעבד באוניברסיטת היידלברג במשך שנים רבות ומתוכם היה רקטור במשך שלוש שנים.
חייו
רנדטורף נולד לתאולוג היינריך רנדטורף, פרופסור באוניברסיטת קיל. בשנים 1930 - 1933 התגוררה המשפחה בשוורין, שם שימש האב כבישוף המדינה. לאחר שהודח על ידי הנאצים, האב עבר לכהן בשצ'צ'ין.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1942 - 1945, רנדטורף שירת בקריגסמרינה (חיל הים) ממנו השתחרר בדרגת סגן ימי. לאחר המלחמה למד תאולוגיה פרוטסטנטית בקיל, בתל, גטינגן ובהיידלברג בשנים 1945 עד 1950. הוא קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1950 מאוניברסיטת היידלברג תחת גרהרד פון ראד בנושא "חוקי תורת הכהנים, תחקיר התפתחותי"..
את הפוסט-דוקטורט (הביליטציה) שלו רנדטורף עשה בגטינגן בשנת 1953 בנושא הברית הישנה, תחת הנחייתו של וולטר צימרלי. נושא ההביליטציה היה "מחקרים על תולדות הקורבן בברית הישנה". בשנת 1958 התמנה לפרופסור של הברית הישנה במכללה לכנסיית ברלין. שם עבד כרקטור בשנת 1962/1963. בשנת 1963 התמנה לפרופסור מן המניין לתאולוגיה של הברית הישנה באוניברסיטת היידלברג. בשנים 1964/1965 היה דיקן הפקולטה לתאולוגיה.
רנדטורף היה סנאטור בשנת 1967/1968 וחבר האספה החוקתית בשנת 1968/1969, אשר אמור היה לבצע רפורמה באוניברסיטה. מינואר 1970 עד נובמבר 1972, בתקופת הסתיו הגרמני הסוערת, היה רקטור האוניברסיטה. כרקטור בתקופה של רפורמות הוא ניסה שוב ושוב לתווך בין גישות שמרניות (למשל האגודה לחופש המדע), משרד התרבות של באדן-וירטמברג ותנועות הסטודנטים שדרשו רפורמות ושינויים. בכך הוא נקלע לסכסוך אלים, במיוחד עם הפרופסורים וסוכנויות הממשלה, לפיהם לא פעל מספיק בחריפות נגד פעילים "קיצוניים". קשיים אלה, שהביאו להרעלת האווירה הפוליטית באוניברסיטה ולפעולות החרם, הביאו בסופו של דבר להתפטרותו מהתפקיד.
לפני פרישתו בשנת 1990, היה פרופסור אורח בירושלים, פרטוריה, שיקגו ורומא.
אחיו טרוץ רנדטורף היה גם פרופסור לתאולוגיה.
רנדטורף נפטר באפריל 2014
מפעלו
מאז נסיעתו הראשונה לישראל בשנת 1963 פעל רנדטורף באופן אינטנסיבי כדי לגבש הבנה על בסיס נוצרי של היהדות ומדינת ישראל. בשנת 1966 היה אחד מחברי המייסדים המרכזיים של אגודת הידידות גרמניה ישראל (DIG), בה - במשך שנים רבות כסגן נשיא - דגל בהבנה בין ישראלים לגרמנים וכן בהבנה בין פלסטינים לישראלים. בשנת 1977 היה מייסד משותף עם ריינר ברנשטיין של קבוצת העבודה הגרמנית-ישראלית למען השלום במזרח התיכון (DIAK) בה שימש כיו"ר במשך תקופה ארוכה.
בתוך הכנסייה הפרוטסטנטית בגרמניה הוא השתתף באינטנסיביות בדיאלוג בין הנצרות ליהדות, והיה במשך שנים רבות יו"ר ועדת המחקר כנסייה ויהדות ובכך היה עורך משותף של המחקרים נוצרים ויהודים וגם חבר בקבוצת העבודה.
תרומות מרכזיות
רנדטורף פרסם יצירות רבות בנושאי הברית הישנה, אך בעיקר בולט בספרו "בעיית תולדות המסירה של חמשת החומשים" מ-1977. הספר היה מחקר על שאלת מקורותיה של התורה (בראשית, שמות, ויקרא, במדבר וספר דברים). ספרו הופיע במקביל לשני ספרים חשובים אחרים, "אברהם בהיסטוריה ומסורת" של ג'ון ואן סטרס, וספרו של האנס היינריך שמיד, "היהוויסט-לכאורה". שלושת המחקרים, שהופיעו כמעט יחד, הניבו דיון סוער במעגלי חקר המקרא על תוקפו של הקונצנזוס הדומיננטי דאז אודות מקורות חמשת החומשים, השערת התעודות הקלאסית. תלמידו של רנדטורף, ארהרד בלום, היה בשנות ה-80 למערער החשוב ביותר על תקפות השערת התעודות.
במחקרו "תולדות הקורבן בישראל הקדום", טוען רנדטורף כי "זבח השלמים" בפסוק "וְאִם זֶבַח שְׁלָמִים קָרְבָּנוֹ" הוא למעשה שני קורבנות: 'זבח' שהוא קורבן פרטי בו המקריב משתתף באכילתו, ו'שלמים' שהיו קורבנות ציבוריים שלא נאכלו והוקטרו כליל.
ציפורה לוריא
ציפורה (ציפי) לוריא (1948 - 7 בדצמבר 2008) הייתה אוצרת אמנות, מבקרת אמנות, פובליציסטית ומרצה ישראלית. פרצה דרך לאמנות נשים, בעיקר מן הציבור הדתי.
ביוגרפיה
ציפורה לוריא לבית טסלר נולדה בשנת 1948 בעיר קלוז' שברומניה, עלתה לישראל בגיל עשר והתיישבה בירושלים. היא למדה באולפנת "חורב" ובתום השירות הלאומי נישאה והחלה את לימודיה באוניברסיטה העברית בתולדות האמנות, ספרות אנגלית וספרות השוואתית. התמחתה בתיאטרון מודרני ובאמנות מודרנית. בד בבד למדה במדרשה בתל אביב אצל האמן רפי לביא. בשנים הראשונות לנישואיה לאיש ההתיישבות ישעיהו לוריא התגוררה בירושלים ואחר כך עברה ליישוב עפרה שבחבל בנימין.
לוריא כתבה ביקורות אמנות בעיתונים "דבר", עתון 77", "נקודה", "ארץ אחרת" ו"מקור ראשון". בשנים 1996-1995 הגישה תוכנית תרבות דו שבועית ברשת א' של קול ישראל.
הקימה כשותפה אוצרת עם אבנר בר חמא את "הגלריה האחרת" בתל אביב.
לימדה אמנות ותיאטרון במכללת אמונה ובמכללת תלפיות.
נפטרה ב-7 בדצמבר 2008 ממחלת הסרטן.
מרילו לוין
מרילו לוין (נולדה ב-1967) היא אמנית ישראלית ומרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ובמדרשה לאמנות שבבית-ברל.
ביוגרפיה
בשנים 1997–2013 שימשה כמרצה לרישום פיגורטיבי במחלקה לצורפות ואופנה במכללת בצלאל, ובמדרשה לאמנות בבית ברל. במקביל בין השנים 1998–2000 הרצתה בקתדרה העממית בשפיים, ובין השנים 1999–2000 בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
הציגה תערוכות רבות בישראל ומחוצה לה ויצירותיה נמצאות באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, באוסף מוזיאון חיפה ובאוספים פרטיים.
בשנים 2008, 2011 הגישה מדי שבוע בתוכניותיו של דורי בן זאב ברדיו 99 וב-103FM פינת המלצה שבועית לתערוכות.
עבודתה
במהלך שנות התשעים יצרה עבודות רבות המתעסקות במשטור הגוף הנשי. בסדרה "שמן על קרש חיתוך" (1993) שהוצגה בתערוכת "החלק המלא של הסימן" (1994) בגלריה בורוכוב, מצוירים ציורים ריאליסטים על קרשי חיתוך. על אחד מהם מצויר קרס של חזייה. עבודה זו הוצגה גם בתערוכה "מטא-סקס 94“ (1994) במשכן לאמנות, עין חרוד ובמוזיאון בת-ים, יחד עם עבודה נוספת של לוין בה כתוב על לוח כיתה שחור בכתב יד המשפט המשוכפל "לא אזייף אורגזמות". בתערוכת היחיד "פשעים שבלב" (2004) בגלריה נגא הוצגו אובייקטים הקשורים לילדות כגון ראש מיטת ילדים מעץ ועליו מצויר פו הדב נקבית שוכבת על גבה, במפשעתה דבש ודבורים רבות שאוכלות ממנו, או הדפס הדומה לאיור מספר ילדים בו ילדה ושני ילדים עם כלי נגינה וחיות מחמד. את האיור מלווה הכיתוב "אני רוצה את שניהם ושניהם רוצים אותי". יגאל צלמונה כתב על עבודותיה של לוין: "האמנית עוסקת במניפולציה של מנגנוני החינוך, התירבות והחיברות, באופן שבו הם מעבדים את הגוף הנשי והופכים את הנשיות למוצר של תרבות. היא מציגה את עולם הילדות כתוצר של תוכנית תרבותית - חינוכית שבבסיסה הונאה גדולה".
לצד פועלה כאמנית ומרצה לאמנות, אצרה לוין אצרה שתי תערוכות: רטרוספקטיבה של האמן מיטש בקר בגלריית המדרשה לאמנות בבית-ברל (2009), ותערוכת-יחיד "ארבעים לילה" של האמן צוקי גרביאן בה הוצגו ציוריו של המתייחסים לרצח העם הארמני.
לודים
לוּדִים (בדברי הימים הכתיב הוא: לוּדִיים) היה עם, שהיה בנו של מצרים, שהוא נכדו של חם ונינו של נח.
בבראשית רבה מובא כי הכתיב בעל ה-י' הכפולה בא לרמז על כך שהיו יורדי ים (לוד ים).
המקראות מתייחסים אליהם כאל "מושכי קשת", ולפיכך שימשו שכירים בצבא מצרים.
זיהוי
בנבואות ירמיהו ויחזקאל מוזכרים הלודים כסמוכים לכוש ופוט, שכניהם של מצרים, אך ישעיהו מזכיר אותם כסמוכים אל תרשיש ופול ואל תובל ויוון.
התרגומים הארמים תרגמו: נִיוְטָאֵי. וכנראה כונתם ליושבי החוף שעל יד הנילוס בסבניס.
רב סעדיה גאון תרגם: אלתנסיין. כלומר יושבי תוניסיה.
יהושע מאיר גרינץ שיער, על פי האמור בספר ישעיהו ובמקורות קדומים נוספים, שהלודים ישבו תחילה בחוף אנטוליה, ולאחר זמן נדחקו בימי פולשים יוונים לפנים הארץ.
פרס האמן המצטיין
פרס האמן המצטיין של הונגריה (בהונגרית: Magyarország Érdemes Művésze díj) הוא אחד מפרסי ההצטיינות של הונגריה, בדרגה אחת פחות מפרס האמן הדגול (Magyarország Kiváló Művésze díj).
הענקת הפרס
הפרס מוענק כל שנה ב-14 במרץ על ידי ראש ממשלת הונגריה לאמנים "שהציגו הישגים בתחום התרבות הלאומית ההונגרית והיצירה האמנותית (תיאטרון, מוזיקה, מחול, משחק, קולנוע, אמנות יפה, צילום, אומנות שימושית). אמנים שיצרו לאורך זמן ערכים אמנותיים מצטיינים וכבר זכו בפרס האמנות של שר התרבות. ניתן להגיש שמות מועמדים לפרס עד 30 בנובמבר של השנה הקודמת במשרד משאבי האנוש, במזכירות האגף ליחסי חברה ואזרחים, לממונה על העיטורים בנושאי תרבות. לפרס מתלווה גם מענק כספי שערכו הוא שליש מהמענק הכספי של פרס קושוט. הפרס כולל מדליית ברונזה בקוטר 3.5 ס"מ עם סרט וכיתוב "אמן מצטיין". החל משנת 2014 ואילך מוענקת גם תעודה מקושטת.
הפרס בתקופה הקומוניסטית
קודמו של הפרס היה "פרס האמן המצטיין של הרפובליקה העממית ההונגרית", והוא הוענק לאמנים בעלי זכות יוצאת דופן בפיתוח התרבות הסוציאליסטית בין 1963 ל-1990. התגמול כלל תוספת פנסיה. הסכום החודשי של תוספת זו היה תוספת של 60% מהשכר הממוצע אז בהונגריה. במקרה של מות האמן, האלמנה הייתה זכאית לחצי מהקצבה אם הייתה:
שם הפרס בין 1991 ל-2011 היה פרס "האמן המצטיין של רפובליקת הונגריה".
תולדות הפרס
התואר "האמן המצטיין של המדינה" נוסד במקור בברית המועצות תחת השם Заслуженный артист.
כדוגמה לתואר זה שימש "פרס זמר/ת אופרה" [Hofkammersänger(in)] על הצטיינות בתחום זמרת האופרה בגרמניה. התואר הוענק אז על ידי נסיכים ומלכים. ברוסיה הצארית הוענק תואר "הזמר/ת הקיסרי/ת", שאחרי המהפכה הסובייטית של 1917 הוחלף שמו לתואר "אמן מצטיין של רוסיה" או "של ברית המועצות" והוא שימש לא רק לציון זמרי אופרה אלא לכל תחומי האומנויות.
תואר זהה או מקביל לו מוענק  מחוץ לרוסיה במדינות רבות של חבר המדינות לשעבר (יורשות ברית המועצות) וגם בחלק ממדינות הגוש המזרחי לשעבר.
ניסים מור
ניסים מור (נולד ב-1958) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל שכיהן כסגן המפכ"ל. הורשע בהטרדה מינית ובהפרת אמונים.
חייו
מור גדל בקריית גת בן למשפחה בת 11 נפשות. שירת בצה"ל בגדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית. ב-1981 החליט להתגייס למשטרת ישראל והצטרף ליחידת החבלה במרחב יפו. שימש מפקד בית הספר לחבלה, קצין חבלה מרחב ירקון, קצין חבלה מרחב נגב, ראש מדור הדרכה וקצין חבלה מחוז דרום. ב-1997 מונה לקצין אג"ם מרחב לכיש ובתפקידו הבא פיקד על תחנת המשטרה באשדוד. בשנת 2000 מונה למפקד מרחב אילת בדרגת ניצב משנה. שימש במשך שנתיים עוזרו של מפכ"ל המשטרה שלמה אהרונישקי. ב-2002 מונה למפקד מרחב לכיש. באוגוסט 2004 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש מטה המפכ"ל משה קראדי.
בתפקידו הבא שימש כסגנו של דודי כהן במחוז מרכז ועם מינויו של כהן למפכ"ל במאי 2007, החליף אותו כמפקד המחוז. במהלך כהונתו כמפקד המחוז בלטו אירועי חטיפת שוטרת מתחנת אשדוד על ידי עבריין נמלט, פרשות רציחותיהם של הילדה רוז פיזם, הילדה נועה גולדרינג ובני משפחת אושרנקו.
במאי 2010 מונה לראש אגף שיטור וביטחון, אגף המבצעים של המשטרה. שנה אחר כך הוחלט כי יקבל לפיקודו גם את אגף קהילה ומשטרה שיאוחד עם אגף המבצעים. במאי 2013 מונה לסגן המפכ"ל.
עבירות מין במסגרת תפקידו
בינואר 2015 נחקר במח"ש כחלק מפרשת הניצבים, בחשד שביצע עבירות מין תוך ניצול יחסי מרות ונשלח למעצר בית. מפכ"ל המשטרה הודיע למור על כוונתו לפטרו, בכפוף לשימוע ולאישורו של השר לביטחון הפנים. מור ויתר על השימוע.
ב-3 בנובמבר 2015 הודיעה המחלקה לחקירות שוטרים לניסים מור על כוונה להעמידו לדין על שכסגן המפכ"ל במשטרה, וקודם לכן כמפקד מחוז מרכז, הוא חתר ליצירת קשרים אינטימיים בעלי אופי מיני עם שש שוטרות צעירות ממנו, לרוב בדרגות נמוכות, בתפקידים זוטרים ובחלק מהמקרים בפער גילאים משמעותי ממנו. בספטמבר 2016 הורשע מור, במסגרת הסדר טיעון, בהטרדה מינית ובהפרת אמונים בשלוש פרשות בהן ניצל את רצונן של שוטרות בקרבתו, מתוך תקווה שהדבר יסייע בקידומן במשטרה, לניסיון ליצור אתן קשר אישי, במעשים של הטרדה מינית. באחת הפרשות הוא אף נישק שוטרת בניגוד לרצונה.
Fue Tu Culpa
לאחר יציאתו של השיר, הופנו כלפיו ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה.
ניסים מור
עבירות מין במסגרת תפקידו
על מור נגזרו ארבעה חודשי מאסר על תנאי, 400 שעות עבודות שירות ופיצוי בסך 30 אלף ש"ח לשלוש המתלוננות. פרקליטות המדינה הגישה ערעור על גזר הדין וביקשה שירצה שישה חודשי עבודות שירות. הערעור נדחה בדעת רוב על ידי בית המשפט המחוזי, אולם בקשת רשות ערעור של המדינה בפני בית המשפט העליון נתקבלה ועונשו של מור הוחמר לארבעה חודשי עבודות שירות.
Fue Tu Culpa
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי רפאל פינה, OMB, נאטי נטשה, פושו, לוני ופראן רוזאנו והופק על ידי לוני. השיר יצא כסינגל התשיעי מתוך Nattividad, חודשיים לאחר יציאתו של האלבום עצמו, במטרה להמשיך ולעזור בקידום המסחרי שלו ברחבי העולם. אחריו, הוחלט להוציא את "Arrebatá" כסינגל העשירי והאחרון מתוך האלבום.
ניסים מור
עבירות מין במסגרת תפקידו
ביולי 2019 פסק בית משפט השלום בבאר שבע שמור ישלם פיצוי של 350,000 ש"ח לשוטרת שהטריד.
Fue Tu Culpa
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-2 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של נאטי נטשה ב-18 בנובמבר 2021, בשידור חי. הקליפ מציג בתחילתו עיר עתידנית לכאורה, המוארת באורות ניאון, תוך ששמה של נאטי נטשה מוצג באמצעות אותם האורות. הקונספט של הקליפ הוא כלי רכב כדוגמת אופנועים ומכוניות, בצבעים שונים.
ספריית לילי
ספריית לילי, (באנגלית: Lilly Library), היא אחת מספריות המחקר החשובות בארצות הברית. היא ממוקמת בקמפוס של אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, אינדיאנה. ראשית דרכה בין השנים 1954–1957. בשנים הללו תרם לה ג'וזיה קירבי לילי הבן, שעל שמו נקראת הספרייה, את אוסף הספרים וכתבי היד הנדירים שלו - הנחשב לאחד מהאוספים הפרטיים הטובים בעולם. לאוסף זה הייתה השפעה מכוננת על החיים האינטלקטואליים של האוניברסיטה, ובהמשך על מדינת אינדיאנה כולה. באוקטובר 1960, ג'יי קיי לילי ונשיא האוניברסיטה, הרמן ב' וולס פתחו יחדיו את דלתות הספרייה שהתבססה עם השנים כאחת ממוסדות המחקר החשובים באמריקה. בספרייה נמצאים פריטים נדירים רבים, ביניהם המהדורה המודפסת הראשונה של סיפורי קנטרברי, העותק האישי של תומאס ג'פרסון מהדפוס הראשון של מגילת הזכויות, האוסף המודפס הראשון של יצירות ויליאם שייקספיר, הארכיונים האישיים של אורסון ולס, סילביה פלאת', קורט וונגוט ועוד.
היסטוריה
ספריית לילי נוסדה בשנת 1960 בעקבות אוסף הספרים וכתבי היד שתרם לה ג'יי קיי לילי, בעל חברת תרופות אמריקאית שמשרדיה הראשיים נמצאים באינדיאנפוליס, אינדיאנה. ג'יי קיי לילי היה אספן רוב חייו. מאמצע שנות העשרים ועד מותו הקדיש את עתותיו הפנויים לבניית אוספיו. הם כוללים: למעלה מ-20,000 ספרים, 17,000 כתבי יד, יצירות אמנות, מטבעות, בולים, מיניאטורות, כלי נשק ומודלים ימיים. כל אלה הועברו על ידי האספן לאוניברסיטת אינדיאנה בין השנים 1954–1957. החומרים הללו היוו את הבסיס לצמיחתה של ספריית מחקר שמשרתת את כלל הסטודנטים באוניברסיטה, את הסגל האקדמי וכן חוקרים ואנשי רוח.