cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפיקטטוס
חייו
אפיקטטוס ייסד בית ספר ברומא שבו לימד את תורת המוסר הסטואית, אך כאשר בין השנים 89–95 הקיסר דומיטיאנוס גירש את הפילוסופים מרומא, אפיקטטוס ורבים מתלמידיו מצאו מפלט בעיר ניקופוליס, שהייתה באפירוס (כיום בגבולות יוון ואלבניה). אפיקטטוס ייסד בית ספר לפילוסופיה בניקופוליס. אחד מתלמידיו היה אריאנוס, שנתמנה אחר כך למושל חבל קפדוקיה (כיום בטורקיה). אריאנוס רשם את דבריו של אפיקטטוס ופרסם אותם בשם "שיחות", שמהן פרסם מאוחר יותר הספר "מדריך". שמעו של אפיקטטוס נודע בכל האימפריה הרומית והגיע עד לקיסר אדריאנוס שבא לבקר בבית ספרו, וראה באפיקטטוס אחד מידידיו. בגיל מאוחר אימץ אפיקטטוס ילד של חבר, ונישא לאשה שטיפלה בילד. אפיקטטוס נפטר בניקופוליס סביב שנת 135.
תורתו
אפיקטטוס התרכז בתורת המוסר במידה רבה יותר מאשר קודמיו, אנשי האסכולה הסטואית הראשונים: זנון מקיטיון שהיה מייסד האסכולה הסטואית וקלאנתס וכריסיפוס מסולי שהיו ממשיכיו במאה ה-3 לפנה"ס. אפיקטטוס החזיק בדעה שעלינו להיות אדונים לעצמנו. הוא לימד כי על המורה הסטואי לעודד את תלמידיו לחיות חיים פילוסופיים שמטרתם היא האושר, ולהיות מוגנים בפני תהפוכות הגורל באמצעות חיי תבונה, שפירושם להתנהג ביושר ובאופן מוסרי ולחיות בהתאם לטבע. אין פירושו של דבר שעלינו להתנזר ולהתבודד; להפך, על החכם לקחת חלק בענייני הציבור. החכם יקבל בשוויון נפש את צרות החיים: דלות, שכול, השפלה, כאב, עבדות, מאסר ומוות. הוא יידע לשאת בסבל ולהתכחש לכאב, ויקבל את מותו בשלווה כחלק מן החוכמה הנסתרת שבטבע.
אפיקקטוס אמר: "מה אכפת לך באיזו דרך מן הדרכים אתה מדדה אל קברך? כולן שוות הן".
אפיקטטוס הבדיל בין דברים הנתונים לשליטתנו לבין דברים "חיצוניים" שאינם כאלה. בין הדברים שבשליטתנו הוא מנה את השאפתנות ואת האיבה, ובין הדברים החיצוניים שאינם בשליטתנו, את הבריאות, הרכוש והיוקרה. הוא הסיק מכך כי הפירוש החיובי או השלילי שאנו מייחסים לנסיבות חיינו שאינן בשליטתנו, הוא למעשה, פעולה של רצוננו החופשי. אם כי ישנם דברים שאינם תלויים ברצוננו, מה שתלוי ברצוננו הוא הפירוש לטוב או לרע שאנו נותנים להם. לדוגמה: אנו יכולים לחשוב על המוות כנורא מכל הדברים, או להתייחס אליו כתופעה טבעית ולקבלו בשלוות נפש. התורה הסטואית מהווה הכרה בכך שאין בכל אלה כדי להשפיע על חיינו, כלומר: האופן שבו אנו מקבלים את הדברים הוא הנותן לחיינו טעם טוב או רע.
דברים אלה של אפיקטטוס השפיעו על רבים מאנשי הרוח, בהם מישל דה מונטן, שכתב: "טעמם של הטוב והרע תלוי במידה רבה בדעתנו עליהם." (מסות, ספר 1 פרק 14), ושייקספיר שכתב: "הדברים כשלעצמם אינם טובים או רעים. הכול תלוי באופן שבו אנו חושבים עליהם." (המלט).
בפרקי אבות נרשמו דברי רבי עקיבא (חי בתקופת מרד בר כוכבא) "הכל צפוי והרשות נתונה". כמאתיים שנה אחרי אפיקטטוס, דעה דומה לזו נרשמה בתלמוד מפי רבי חנינא (שנת 250~): הכל בידי שמים חוץ מיראת שמים.
היהודים אצל אפיקטטוס
אפיקטטוס מתייחס אל היהודים בכתביו בשלושה מקומות. התייחסויותיו הן בעלות אופי נייטרלי. האזכור הראשון (apud: Arrianus, Dissertations I, 11:12-13) מופיע בדיון על הצורך בקריטריון של טוב ורע. אפיקטטוס מצביע על ההבדלים בין דעותיהם של היהודים, הסורים, המצרים והרומאים בנושא אוכל, שכולן היו מנוגדות לחלוטין זו לזו. באזכור השני (apud: Arrianus, Dissertations I, 22:4), ארבע האומות הללו נזכרות כמאמינות בהשקפות נוגדות לגבי האם המעשה עצמו של אכילת בשר חזיר הוא קדוש או לא. האזכור השלישי (apud: Arrianus, Dissertations II, 9:19-21) מרמז על כך שאפיקטטוס ידע על משמעות טקס הטבילה בתהליך הגיור.
נחש מים (קבוצת כוכבים)
קבוצת הכוכבים נחש מים היא קבוצת הכוכבים הגדולה ביותר מבין 88 הקבוצות והיא משתרעת לאורך יותר מ-100° מראשה ועד לקצה זנבה. אף על פי כן, זו קבוצה לא מרשימה במיוחד ובה רק שני כוכבים עם בהירות נראית בדרגה מתחת ל-3. הקבוצה היא אחת מ-48 הקבוצות שהוגדרו על ידי תלמי.
מיתולוגיה
במיתולוגיה היוונית זוהתה הקבוצה עם הידרה - המפלצת מרובת הראשים שחוסלה על ידי הרקולס באחת מ-12 המטלות שלו. באגדה אחרת היא זוהתה עם נחש המים שהביא העורב כאשר נשלח על ידי אפולו להביא מים בגביע מהנהר אך התמהמה בדרכו וחיפש תירוץ לאיחור. אפולו, שכעס על האיחור ועל השקר, קיבע כעונש את העורב, הגביע ונחש המים כקבוצות כוכבים סמוכות בשמים.
פרס אובי
פרס אובי (באנגלית: Obie Award) הוא פרס התיאטרון של אוף ברודוויי ושל אוף אוף ברודוויי, המוענק מדי שנה בחסות העיתון "וילג' ווייס" למחזות, שחקנים ואנשי צוות. זהו פרס מקביל לפרס טוני, המוענק להפקות של ברודוויי.
היסטוריה
יוזם הפרס היה אדווין (אד) פאנצ'ר, המוציא לאור של העיתון "וילג' ווייס", שטיפל בצד הכספי והעסקי של הפרויקט. הפרס מוענק משנת 1956. בראשית דרכו, רק הפקות של אוף ברודוויי היו זכאיות להגיש מועמדות. החל משנת 1964, מתקבלות גם מועמדויות מטעם הפקות של אוף ברודוויי.
למעט החריגים של פרס על מפעל חיים ופרס למחזה האמריקאי החדש הטוב ביותר, אין קטגוריות קבועות, ומרבית הזוכים מקבלים פרסים בקטגוריה ייחודית וחד-פעמית המוקדשת להם ולהופעתם (דוגמה לקטגוריה כזאת: גלן קלוז על הופעתה במחזה "חייו המיוחדים של אלברט נובס"). כפועל יוצא מכך ובניגוד למקובל בפרסים מסוג זה, אין הכרזה מוקדמת על מועמדים בכל קטגוריה, אלא הכרזה על הזוכים בלבד. פרסים שניתנו בעבר היו על משחק, בימוי, הפקה, עיצוב, ציון לשבח מיוחד ועל הצלחה מתמשכת. לא בכל קטגוריה מוענק פרס מדי שנה. "וילג' ווייס" מחלק מדי שנה גם מענקי אובי לקבוצות תיאטרון נבחרות, בסך כולל של 10,000 דולר. בנוסף, מחולק מדי שנה גם מענק על שם רוס ווטזסטון, הקרוי על שמו של עורך מדור התיאטרון של העיתון לשעבר, בסכום של 2,000 דולר, הניתן לתיאטראות המטפחים מחזות חדשים ומקוריים.
ישראל סביון
ישראל יעקב סביון (סאבו) (נולד ברומניה ב-14 במרץ 1948) כיהן כמנכ"ל עיריית חיפה, כראש סיעת העבודה במועצת עיריית חיפה וכממלא מקום וסגן-ראש העיר.
ביוגרפיה
עלה לישראל ב-19 בדצמבר 1958 מרומניה ועבר לגור עם משפחתו במעברת קריית חיים שבחיפה. בנעוריו למד בקרית שמואל ובגיל 18, בשנת 1966 התגייס לצה"ל, שירת שבע שנים כקצין תחזוקה ביחידה קרבית, כשבמהלכם סיים את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה בחוגים חינוך ומדעי המדינה. במהלך שירות המילואים שלו, הגיע סביון לדרגת רב-סרן.
לאחר סיום שירותו הצבאי החל ב-1974 לנהל את המחלקה לאירועים בעיריית חיפה במשך כ-7 שנים. ב-1982 החל לכהן כעוזר ורל"ש ראש עיריית חיפה. בסיום תפקידו כרל"ש ב-1991 קיבל את תפקיד מנכ"ל עיריית חיפה כשהיה שותף בהקמת טיילת חוף דדו והשכונות רמת גולדה ורמת אשכול. כמו כן תמך בהפקת אירועי תרבות כתערוכת הפרחים, חגיגות הקיץ ולילות לבנים, פסטיבל הבלוז, הפולקלור והרוק הראשון בחיפה ואת הארחי פרחי טורה ברחוב הרצל. כמו כן כיהן כמ"מ מנכ"ל אתו"ס וכחבר בדירקטוריון החברה הכלכלית חיפה.
בשנת 1995 הצטרף למגזר הפרטי כמנכ"ל הגרנד קניון בחיפה. בהמשך, מונה למנכ"ל הדודג' סנטר בנוף הגליל וכדירקטור ב"תשתיות נפט", בסאן דור, ב"דשנים" ובחברות ציבוריות נוספות.
ב-1995 נבחר כמזכיר מחוז חיפה במפלגת העבודה.
ב-2003 החל לכהן כחבר מועצת עיריית חיפה וב-2008 התמודד לראשות עיריית חיפה מטעם מפלגת העבודה. סביון נבחר למועצה, כחלק מרשימת העבודה אשר זכתה ב-2 נציגים, מתוך 31. ב-2013 התמודד למועצת העיר ברשימה עצמאית בשם "אוהבי חיפה" וזכה במנדט אחד.
ישראל סביון החזיק בתיק החינוך והתרבות בעיריית חיפה בין השנים 2008 עד 2013 ואחראי לפיתוח תוכנית מל"ל (מינקות לבגרות) ומשנת 2012 עד 2018 כיהן כיו"ר דירקטוריון התיאטרון העירוני.
בבחירות שנערכו בשנת 2018 התמודד סביון ברשימתו "אוהבי חיפה", לראשות העיר תוך שהוא מקבל את תמיכתה של מפלגת העבודה, אשר תמכה במקביל גם בעינת קליש-רותם. בבחירות אלה כשל סביון בבחירות לראשות ורשימתו לא עברה את אחוז החסימה.
קלגנפורט
קלגנפורט (בגרמנית: Klagenfurt, בסלובנית: Celovec, באיטלקית: Clanforte) היא עיר הבירה של המדינה הפדרלית האוסטרית קרינתיה. העיר ממוקמת בדרום-מזרח קרינתיה, על גדות נהר גלאן. העיר הוקמה במאה ה-12 ואוכלוסייתה מונה 97,827 תושבים (נכון ל-2015). כ-10% (כ-1,700) מבני מגזר הסלובנים-קרינטיים גר בעיר.
העיר היא מקום תיירות פופולרי, יש בה הרים מצפון לדרום, פארקים רבים ו-23 טירות. בקיץ מתקיים בעיר הפסטיבל "Altstadtzauber" (קסם העיר העתיקה), הטריאתלון איש הברזל, סבב מאליפות העולם בכדורעף חופים ומצעד "פרס אינגבורג בכמן", אחת ההוקרות הגדולות לספרות הגרמנית. מראה מיוחד נוסף בעיר הוא "הכיכר הישנה" (Alter Platz). מקומות מיוחדים נוספים הם אגם ורטרזה, המעיין האלפיני החם ביותר, ומזרקת לינדוורם.
בעיר נמצאת אוניברסיטת קלגנפורט, נמל תעופה וגימנסיה סלובנית וכן פארק המיניאטורות מינימונדוס.
במרחק מה מהעיר ממוקמת טירת הוכאוסטרוויץ, טירה מבוצרת בראש גבעה שאליה אפשר להגיע רק דרך שביל מעוקל העובר שערים אחדים.
כלכלה
קלגנפורט היא המרכז הכלכלי של קרינתיה, עם 20% מהחברות התעשייתיות. בחודש מאי 2001 היו 63,618 עובדים מ-6,184 חברות. 33 מהחברות הללו העסיקו יותר מ -200 עובדים. המגזרים הכלכליים השכיחים הם תעשייה קלה, אלקטרוניקה ותיירות.
תרבות
בעיר מוזיאונים רבים, ביניהם ניתן למנות את הבאים:
ערים תאומות
קלגנפורט היא עיר תאומה של הערים:
וסלי פופאנה
וסלי טידג'אן פופאנה (בצרפתית: Wesley Tidjan Fofana; נולד ב-17 בדצמבר 2000) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בצ'לסי מהפרמייר ליג האנגלית.
סנט אטיין
פופאנה נולד במרסיי שבצרפת לאב מחוף השנהב ולאם צרפתייה. לו חמישה אחים. פופאנה הגיע אל מחלקת הנוער של סנט אטיין בשנת 2015, וב-15 במאי 2018 הוא חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון. ב-18 במאי 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על ניס במסגרת המחזור ה-37 בליגת העל הצרפתית לעונת 2018/2019.
ב-4 בדצמבר 2019 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–4 על ניס במסגרת המחזור ה-16 בליגה לעונת 2019/2020.
בסך הכל ערך פופאנה 20 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שער אחד.
לסטר סיטי
ב-2 באוקטובר 2020 חתם פופאנה על חוזה לחמש עונות בלסטר סיטי מהפרמייר ליג. ב-18 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לאסטון וילה במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת 2020/2021. ב-15 במאי 2021 שיחק פופאנה בגמר גביע ה-FA, בו ניצחה לסטר סיטי את צ'לסי בתוצאה 0–1. ב-21 במאי נבחר פופאנה על-ידי אוהדי לסטר סיטי לשחקן הצעיר המצטיין של העונה. בעונתו הראשונה במועדון הוא ערך 28 הופעות ליגה.
צ'לסי
ב-31 באוגוסט 2022 חתם פופאנה לשבע שנים בצ'לסי. ב-3 בספטמבר הוא ערך הופעת בכורה בקבוצה, בניצחון 1–2 על וסטהאם יונייטד.
קריירה בינלאומית
פופאנה היה חלק מסגל נבחרת הצעירה של צרפת עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך הופעה אחת בטורניר.
במרץ 2023 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת לקראת משחקי מוקדמות יורו 2024 נגד ו. ב-16 ביוני 2023 ערך את הופעתו הבכורה בבוגרת בנצחון 4-0 על.
חיים אישיים
פופאנה הוא מוסלמי, ונאלץ לעזוב ולעצור שני משחקים בליגה האנגלית, עקב כניסת צום חודש רמדאן.
הפרעת אכילה נמנעת ומגבילה
במקרים רבים, הלוקים בהפרעה אוכלים רק מאכלים מסוימים מתוך רפרטואר מאוד מצומצם של מאכלים מוכרים. ההימנעות מאכילת מאכלים אחרים עשויה להיות מבוססת על המראה, הריח, הטעם, המרקם, המותג, האופן בו האוכל מוצג, או על סמך חוויה שלילית שאירעה בעבר עם פרטי מזון דומים. הפרעת אכילה נמנעת ומגבילה עלולה לגרום לכך שלאדם הלוקה בה יהיה חוסרים תזונתיים או בעיות בריאותיות שונות כתוצאה מכך. במקרים הקיצוניים ביותר אנשים עם הפרעת אכילה זו מסוגלים לאכול רק מאכל אחד או שניים בלבד.
סימנים וסימפטומים
להפרעה יש שלושה מאפיינים עיקריים:
בשונה מהפרעות אכילה אחרות, הפרעת אכילה נמנעת ומגבילה - להלן ARFID - מתחילה בדרך כלל בילדות המוקדמת, ומתאפיינת בכך שהילד נמנע מסוגי מזון מסוימים, צורך מעט אוכל, שוכח לאכול, חש שובע במהירות, או מגיב באופן לא מותאם לתחושת רעב. היא אינה קשורה בדימוי עצמי בעייתי או ברצון לרזות, אלא בתחושת מחנק, מלאות, צורך בהקאה וחרדות שקשורות לסוגים מסוימים של אוכל.
אנשים עם ARFID אינם מסוגלים לאכול מאכלים מסוימים. כמות המאכלים ה"בטוחים" עבור אנשים עם ההפרעה עשויה להיות מוגבלת לסוגי מזון מסוימים ולעיתים אף למותגים ספציפיים בלבד. במקרים מסוימים, אנשים הסובלים מ-ARFID ימנעו מלאכול מאכלים המשתייכים לקבוצות מזון שלמות, כגון פירות, ירקות, או בשר. לעיתים הם יסרבו לאכול מאכלים עם צבעים מסוימים. חלקם יאכלו רק מאכלים חמים מאוד או קרים מאוד, מאכלים פריכים מאוד, מאכלים קשים ללעיסה, או מאכלים רכים מאוד, או ימנעו מרטבים.
אנשים הסובלים מ-ARFID יכולים לחוות תגובות גופניות במערכת העיכול למאכלים מסוימים כמו צריבה, הקאות או בחילה עזה. לפי מחקרים מסוימים אנשים עם ARFID נוהגים להימנע במידה מהותית מסיטואציות חברתיות המעורבות עם אכילה עקב הרגלי האכילה שלהם. מרבית הלוקים בהפרעה היו משנים את הרגלי האכילה שלהם אם הם היו מסוגלים לעשות זאת.
ילדים עם ARFID מתאפיינים בבעיות שקשורות למחסור בתזונה חיונית (כמו אנמיה, בעיות שרירים ושלד, בעיות הורמנוליות ומטבוליות). חלקם נותרים רזים ונמוכים מבני גילם, מה שעלול לפגוע בדימוי העצמי ובסטטוס החברתי. על רקע זה, חלק מהילדים הלוקים בהפרעה עלולים לפתח הפרעות אכילה אחרות הקשורות לדימוי העצמי. כבוגרים הם יתקשו במסגרות בהן נהוג לקבל ארוחות קבועות כמו צבא או עבודה המחייבת לינה, נסיעות וטיסות. בנוסף הם יתקשו במציאת פרטנרים לזוגיות בגלל פער גדול בהבדלי האכילה.
הספקטרום האוטיסטי
תסמינים של ARFID קיימים בדרך כלל אצל אנשים שיש להם הפרעות אחרות ובפרט הפרעות נוירולוגיות. צורה כלשהי של הפרעת אכילה קיימת אצל כ-80% מהילדים עם מוגבלות התפתחותית, ובמיוחד אצל ילדים עם תסמינים של הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD) ואוטיזם. דפוסי התנהגות קפדניים במיוחד וקשיי הסתגלות לדברים חדשים הם תסמינים שכיחים למדיי בקרב אנשים שנמצאים בספקטרום האוטיסטי. במחקר שנערך על ידי אוניברסיטת פנסילבניה ובו השווה את הרגלי האכילה של ילדים הנמצאים על הספקטרום האוטיסטי (ASD) להרגלי האכילה של ילדים עם מוגבלות התפתחותית. לאחר ניתוח דפוסי האכילה שלהם עלה כי לילדים הנמצאים על הספקטרום האוטיסטי תהיה נטייה גבוהה יותר להיות בררנים במיוחד לגבי אוכל. לילדים הללו לרוב היו דפוסי אכילה דומים לאנשים הלוקים ב-ARFID, והם נטו לרוב לאכול מאכלים עשירים באנרגיה כמו אגוזים ודגנים מלאים. אכילת מאכלים עשירים באנרגיה עשויה לגרום לכך שאותם הילדים יהיו בסיכון גבוה יותר לפתח בעיות בריאות כמו השמנת יתר ומחלות כרוניות אחרות עקב צבירת שומן גוף רבה יותר לאורך זמן ועקב ההימצאות הנמוכה יחסית של סיבים תזונתיים במזונות עשירים באנרגיה.
טיפול
מבוגרים וילדים עם הפרעה זו זקוקים לתוספי מזון של ויטמנים ומינרלים ומשקאות חלבון. לעיתים יש צורך בהזנה בצינורית המחוברת לאף או לבטן ישירות. במרבית המקרים טיפול CBT עשוי לעזור להתמודד עם הבעיה.
פסח איילון
פסח איילון (אברמוביץ) (26 בינואר 1912 - 18 ביולי 1989 ט"ז בתמוז תשמ"ט)) היה מ"אנשי בראשית" – חלוצי התעשייה הצבאית בארץ ישראל לפני הקמת המדינה ומעמודי התווך שלה בשנותיה הראשונות ובהמשך. איילון התחיל את עבודתו בתע"ש במחתרת ב-1936 וקיבל מס' עובד 7. ממכון "א", מקום עבודתו הראשון, עבר להקים ולנהל את המפעל הראשון ליצור כדורים "מכון איילון". בהמשך הדרך ניהל במשך שנים ארוכות את המפעל ליצור תחמושת זעירה "כ" תל אביב. אחרי מלחמת ששת הימים ניצח על ההקמה של ספינת הדגל של המפעלים ליצור תחמושת קלה, "מפעל יצחק" והיה למנהלו הראשון.
העלייה לישראל
פסח איילון נולד בנדר שברומניה כבן חמישי להוריו ציפורה ושמואל אברמוביץ. משפחתו עלתה לארץ בעת העלייה השלישית, וכך אולצו להמתין חודשים רבים באיסטנבול עד תום הליכי קבלת הרישיון לעלייה לארץ ישראל.
המעבר ממכון "א" למכון איילון
בשנת 1944 בעת היותו סגן מנהל מכון א' בתע"ש, חויבו קברניטי היישוב להיערך מבחינה ביטחונית עקב השמועות אודות מעשי הגרמנים באירופה והתקדמותם לעבר לוב ומצרים ועקב הדיבורים על הקמה קרובה של מדינה יהודית בארץ-ישראל שהיה בהערכה שהקמת המדינה לא תעבור ללא עימות חריף עם הערבים. ההיערכות נעשתה על ידי תכנון יצור נשק עצמי של אמצעי לחימה שיהיו מוכנים ליום פקודה, על אף שכבר יצרו בתע"ש תת-מקלע, אך לצורך השימוש בו היה צורך ברבבות כדורים שרובם נרכשו ממקורות חוץ שלא תמיד היו זמינים בכמויות הדרושות ובמחיר סביר. בשל כך החלו בפעולות אינטנסיביות שתכליתן הקמת מכון עצמאי אשר יועד במטרתו ליצור כדורים בקוטר 9 מ"מ המתאימים לתת המקלע (הידוע בכינוי תמ"ת). לאחר אשרור ההחלטה ומציאת תקציב הולם, נבחר מיקום המכון בגבעת הקיבוצים שליד רחובות. בפגישה שהייתה בין יוסף אבידר לפסח, התבשר האחרון כי הפיקוד העליון של ההגנה החליט למנותו למנהל המכון החדש אשר יקרא מכון איילון.
ניהול מפעל "כ"
בשנת 1951, לאחר תקופת ביניים קצרה במפעל ליצור קנים, חזר לעיסוקו ביצור כדורים וקיבל את הניהול של מפעל "כ". עבודתו של פסח כמנהל התאפיינה בשליטה מוחלטת בתחומי הניהול והטכנולוגיה של יצור הכדורים. מפעל "כ" נסגר בשנת 1981, לאחר שבמשך 33 השנים בהם פעל יצרו בו למעלה ממיליארד כדורים מכל הסוגים.
משפחתו
פסח נשא לאישה את רוחמה (נולדה 1916) בת בלומה ואליהו לבית זיסלמן. לפסח נולדו בן ובת.
משפחת גוטמן
משפחת הברון גוטמן מגלשה ובלישצ'ה (בהונגרית: Gutmann család) היא משפחה יהודית-הונגרית שקיבלה תואר אצולה ולאחר מכן תואר ברון בממלכת הונגריה במאה ה-19.
הנריק גוטמן
הנריק גוטמן (1805–1890), יליד נג'קניז'ה, קיבל את תואר האצולה בשנת 1869 יחד עם תוספת השם מִגלשה (בדומה לתואר הגרמני von או האנגלי sir). הנריק ייסד את העסק המקומי של המשפחה בשנת 1836, בו עסק במסחר בעצים ובדגנים. מאוחר יותר התמנה לנשיא הקהילה היהודית, המקומית. היו לו כמה בנים אדן, לאסלו, וילמוש ואלפרד. הנריק גוטמן היה גם נשיא בנק החיסכון של נג'קניז'ה, המייסד ונשיא של בנק המסחר והתעשייה בעיר וכן אזרח כבוד של העיר, הוא קיבל את תואר האצולה ממלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה אשתו הייתה ננט שטרסר (1819–1878).
וילמוש גוטמן
וילמוש גוטמן (1847–1921), אחד מבניו של הנריק, ,גם הוא היה תושב העיר נג'קניז'ה וקיבל ב-25 בפברואר 1882 תואר "יועץ חצר מלכותי", ב-16 בספטמבר 1904 הוענק לו תואר ברון עם תוספת השם מִבֶּלִישְצֶ'ה. וילמוש, ניהל את העסק המשפחתי ופיתח את מפעל עבודות העץ בבלישצ'ה למפעל גדול ורציני. היו לו 3,000 עובדים בתחילת המאה ה-20, אך בשנת 1892 הפך לאחד המייסדים ולבעל המניות העיקרי של מבשלת הבירה נג'קניז'ה. לאחר מותו של וילמוש, אחיו, לאסלו, חיסל את עסקי המשפחה בנג'קניז'ה. נכדיו של וילמוש, הברון שאנדור, יליד 1924, ואחיו, הברון וילמוש, יליד 1927, שינו את שם משפחתם מגוטמן ל"גלשאי".
דייוויד וייט
דייוויד וייט (אנגלית: David K. Wyatt; 21 בספטמבר 1937 - 15 בנובמבר 2006) היה היסטוריון אמריקאי, שהתמחה בנושאי דרום-מזרח אסיה, במיוחד בתאילנד. ספרו תאילנד: היסטוריה קצרה (Thailand. A Short History) מהווה ספר יסוד על ההיסטוריה של תאילנד בשפה האנגלית.
חייו
נולד בפיצ'בורג שבמסצ'וסטס וגדל באיווה. וייט למד פילוסופיה באוניברסיטת הרווארד, שם הוא קיבל את התואר הראשון שלו ב-1959. הוא המשיך ללמוד באוניברסיטת בוסטון, שם הוא קיבל מאסטר בהיסטוריה בשנת 1960. הוא קיבל דוקטורט מאוניברסיטת קורנל ב-1966.
לפני סיום לימודי הדוקטורט הוא קיבל משרה בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון שם הוא לימד עד 1968. לאחר שנת הוראה באוניברסיטת מישיגן הוא שב למחלקה להיסטוריה שבאוניברסיטת קורנל ב-1969, ושירת במשך זמן מה כראש המחלקה, שם הוא נותר עד לפרישתו בשנת 2002.
באוקטובר 2005 הוא מכר את ספרייתו המכילה 15,000 כרכים לאוסף מזרח אסיה של אוניברסיטת אוהיו.
וייט אובחן ב-1995 כחולה בטרשת נפוצה והמשיך לעבוד במרץ עד למותו. הוא נפטר מכשל בתפקוד ריאותיו ומכשל בתפקוד הלב במעון מרפא באיתקא שבניו יורק. הוא הותיר אחריו את אשתו אלין וילסון וייט ושלושה בנים.
ביבליוגרפיה
הוא אף תרגם מספר ספרים מתאית לאנגלית.
הלודרמת גואטמלה
הלודרמת גואטמלה (שם מדעי: Heloderma charlesbogerti) היא מין של לטאה אמריקאית ממשפחת ההלודרמיים, המצויה רק בשטח של 250 קילומטרים רבועים סביב העמקים של נהר מוטגואה שבגואטמלה. לטאה זו נדירה מאוד ורק 200 פרטים נותרו ממנה בטבע. היא נחשבת, לפי CITES, לאחת הלטאות הנדירות ביותר בעולם.
הלודרמת גואטמלה היא המין השלישי והקטן ביותר במשפחת ההלודרמיים, לצד ההלודרמה המרירית וההלודרמה הארסית ויש חוקרים הרואים בה תת-מין שלהם. היא הוגדרה ב-1988 בידי החוקרים ג'ונתן קמפבל וג'יי פי. ואניני ומשמעות שם המין: "Charlesbogerti" פירושו: "עור משובץ", עקב המבנה דמוי החרוזים שלה.
בדומה לקרוביה, להלודרמת גואטמלה ארס חזק והיא ניזונה בעיקר מעופות שונים וביציהם (לרוב יונים), מכרסמים וזוחלים אחרים. היא ניזונה גם מחרקים ומביצי זוחלים, כגון איגואנה. את הטרף היא הורגת בעזרת לסתותיה החזקות בעלות שיני הארס. הארס מספיק חזק כדי לגרום לשיתוק והרס רקמות אך הוא לא יהרוג אדם, אלא אם הוא אלרגי לארס.
סלים הללי
סלים הללי או סלים אל-הלאלי (בערבית: سليم الهلالي, בצרפתית: Salim Halali; 30 ביולי 1920 אלג'יריה – 2005, קאן, צרפת) היה זמר אלג'יראי ממוצא יהודי-ברברי, אשר פעל במרוקו, בתוניסיה, בצרפת ובקנדה. נודע כמשורר יהודי-אלג'ירי ששר שירים ערבו-אנדלוסיים.
ביוגרפיה
נולד בבון, כיום ענאבּה, קרוב לגבול תוניס, כאחד מעשרת ילדיה של משפחה יהודית. שם ילדותו היה סימון. אביו היה אופה במקצועו, ובן למשפחה שמקורה בסוק אהראס שבמזרח אלג'יריה. אמו הייתה שלבייה באקיס, גם כן יהודיה.
בשנת 1934 נסע למרסיי שבצרפת, ובשנת 1937 עבר לפריז, שם הופיע כזמר במועדוני פלמנקו, וגם פגש לראשונה את המוזיקאי האלג'ירי מוחמד אל כאמל, שכתב עבורו את שיריו הראשונים. בהמשך הלחין עבורו מוחמד איגרבוש'ן 50 שירים.
בשנת 1938 ביקר באירופה, ובתקופה זו שירי הפלמנקו שלו בערבית נפוצו ונחלו הצלחה בצפון אפריקה.
בתקופת הכיבוש הגרמני של צרפת, סי קאדור בן גבריט, המייסד והרקטור של המסגד הגדול של פריז, סייע להללי להסתיר את מוצאו היהודי בעזרת תעודת לידה מזויפת שהציגה אותו כמוסלמי, וכתיבת שם אביו על מצבת קבר בבית הקברות המוסלמי בסן-סן-דני. בתקופה זו נהג להופיע בבית הקפה המורי של המסגד, לצד המוזיקאים עלי סריטי ואיברהים סאלח.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הצליח לשחזר את הקריירה המוצלחת שלו, וזכה להערכה אף מאום כולתום. בשנת 1947 הקים קברט מזרח תיכוני בשם Folies Ismailia בבית מלון ברובע השמיני של פריז. בשנת 1948 הקים בפריז מועדון קברט נוסף, בשם The Serail.
בשנת 1949 עבר למרוקו, ורכש בית קפה ישן בקזבלנקה, והקים בו קברט יוקרתי בשם Le Coq d'Or. במשך תקופת פעילותו נהגו לבקר בקברט זה עשירים מקומיים, וגם אורחים מחוץ למדינה, כדוגמת פארוק הראשון מלך מצרים. לאחר שהמועדון נשרף, חזר הללי בתחילת שנות ה-60 לצרפת, והתגורר בקאן.
בסוף שנות ה-60 הקליט גרסה משלו בערבית לשיר א יידישע מאמע. באותה תקופה הוא כתב כמה שירים ביחד עם חיים בוטבול.
נקודת המפנה בקריירה שלו הייתה כשהוציא תקליט אריך-נגן בצרפתית, והופיע באולם הקונצרטים Salle Pleyel ברובע השמיני של פריז בשנת 1970. בהמשך הוא הופיע בקונצרטים נוספים בפריז, במונטריאול ובקזבלנקה.
למרות הצלחתו, החליט הללי בשלב מסוים לפרוש מהקריירה. הוא חזר לביתו בקאן, שם נודע באירוח מסיבות פאר בווילה שלו. עד לשנת 1992 הוא המשיך להופיע באירועים ובמסיבות פרטיות. לאחר שמכר בשנת 1993 את הווילה שלו, החל לחיות באלמוניות גמורה בבית פשוט שרכש בוואלאוריס שבדרום מזרח צרפת.
הללי מת בבית החולים באנטיבס ב-25 ביוני 2005, ועל פי בקשתו, פוזר אפרו בגן זיכרון בניס.
הללי נחשב לזמר וירטואוז בעל כושר אלתור וחוש קצב יוצאי דופן, לנגן דרבוקה מחונן, ולאחד מן המבצעים הטובים ביותר של השירה המרוקאית בסגנון השעבי.
הללי שילב מוזיקה ספרדית ופלמנקו עם מוזיקה צפון אפריקאית, שילב מוזיקה מוגרבית עם מוזיקה ערבית מזרחית, ושר גם בצרפתית.
שיריו של הללי הפכו לקלסיקה במרוקו, ולו מעריצים מרוקאים – ערבים ויהודים כאחד. המוזיקה של הללי השפיעה מאוד על הזמר זוהר ארגוב ששר חלק משיריו והשתמש במוואלים שלו עד כדי העתקת המלים והמוזיקה שלהם.
בסרט "גברים חופשיים" משנת 2011, בבימויו של איסמעיל פרוקי, מוצג הללי בין הדמויות המרכזיות בסרט, ואת דמותו מגלם השחקן הערבי-ישראלי מחמוד שלבי.
דעותיו
הללי החילוני, אשר ראה עצמו כבן לאומה הערבית, לא ראה בעין יפה את הציונות ואת הגירת היהודים לארץ ישראל. כשהופיע בשנות ה-60 בירושלים, ואמר על גבי הבמה בערבית "תחי האומה הערבית" נזרקו עליו חפצים מהקהל. הוא ירד מהבמה, ומאז לא חזר להופיע בישראל.
לצד זאת, על רקע שורשיו היהודיים, סבל בסוף תקופת שהותו במרוקו מאנטישמיות, אשר התבטאה בין היתר בשריפת המועדון שלו בעיר קזבלנקה.
בריטיש איירווייז
בריטיש איירווייז (באנגלית: British Airways, ידועה גם בקיצור BA) היא חברת הדגל הלאומית של הממלכה המאוחדת. בסיסה העיקרי הוא נמל התעופה הית'רו השוכן במערב לונדון. זוהי חברת התעופה הבריטית השנייה בגודלה בבריטניה, לפי כמות הנוסעים וגודל צי המטוסים, אחרי איזיג'ט.
בריטיש אירווייז הוקמה כתוצאה מאיחוד של ארבע חברות תעופה בריטיות, שתיים בנילאומיות ושתיים אזוריות, ב-31 במרץ 1974. בשנת 1987 החברה הופרטה כחלק ממדיניות ההפרטות של הממשלה השמרנית באותה התקופה. עד שנת 2012 בריטיש אירווייז רכשה עוד ארבע חברות בריטיות ובכך הפכה לשחקן דומיננטי בעולם התעופה האירופי.
בשנת 2011 אוחדה בריטיש אירווייז עם החברה הספרדית איבריה והקימה חברת-אם משותפת של שתי החברות הנקראת International Airlines Group. חברת העל נסחרת בבורסה הלונדונית.
בריטיש איירווייז חברה בברית חברות התעופה Oneworld והייתה ממקימיה הראשונים, ביחד עם אמריקן איירליינס, קת'אי פסיפיק, קוואנטס וקנדיאן איירליינס.
תולדות החברה
שורשיה של בריטיש איירווייז נעוצים במרץ 1924, עם הקמתה של חברת אימפריאל איירווייז, אשר היוותה איחוד של מספר חברות קטנות יותר ששירתו את האימפריה הבריטית. בשנת 1935 הוקמה חברת תעופה נוספת אשר היוותה איחוד בין חברות תעופה קטנות יותר ונקראה בריטיש אירווייז. בשנת 1939 הולאמו שתי החברות ומוזגו תחית השם BOAC, חברה חדשה שחולקה למספר חטיבות נפרדות.
בפברואר 1987, כחלק מהמדיניות הכלכלית השמרנית של ממשלת בריטניה בראשות מרגרט תאצ'ר, הופרטה בריטיש איירווייז והחלה להיסחר בבורסה לניירות ערך בלונדון.
ב-8 באפריל 2010 התמזגו בריטיש איירווייז וחברת הדגל הספרדית איבריה לחברת-אם אחת, International Airlines Group. למרות המיזוג וההשתייכות לחברה אחת, בריטיש איירווייז ואיבריה שמרו על שמם ועל המותג העצמאי שלהן. כחלק מההסכם, הופסק המסחר העצמאי של בריטיש איירווייז בבורסה הלונדונית, והחל מסחר בחברת האם IAG.
מגפת נגיף הקורונה העולמית שהחלה בדצמבר 2019, גרמה לירידה חסרת תקדים בתנועת הנוסעים הבינלאומית וכתוצאה מכך הביאה לפגיעה קשה בחברות התעופה העולמיות, ביניהן בריטיש איירווייז. ב-28 באפריל 2020 החברה הכריזה על תוכנית פיטורים של כ-12 אלף עובדיה ועל האפשרות שלא תחדש את טיסותיה מנמל התעופה גטוויק בלונדון. ביולי אותה שנה, החברה הודיעה על הקדמת הוצאתם משירות של מטוסי הבואינג 747-400. מטרת החברה היא להוציא את כלל המטוסים מדגם זה משירות, עד שנת 2024.
כמו גם, בריטיש איירווייז התחייבה להפסיק כליל פליטות פחמן עד שנת 2050.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2021:
פעילות החברה בישראל
החברה מפעילה שתי טיסות יומיות בין לונדון לתל אביב. הטיסות מבוצעות על ידי מטוסי האיירבוס 350 ומטוסי הבואינג 787 דריימליינר החדשים של החברה.
אלכסיי פיודורוב
אלכסיי פיודורוב (ברוסית: Алексей Фёдоров ; נולד ב-27 בספטמבר 1972) הוא שחמטאי סובייטי-בלארוסי בעל דרגת רב-אמן. אלוף בלארוס בשנים 1993 ,1995 ,2005 ו-2008.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום החמישי בבלארוס לפי מד כושר.
ביוגרפיה
אלכסיי פיודורוב נולד במוהילב בתקופה בה הייתה חלק מברית המועצות. עד שנת 1992 ייצג את ברית המועצות ומשנת 1993 מייצג את בלארוס. השתתף בשבע אולימפיאדות לשחמט עם תוצאה ממוצעת של 54.3 אחוז (+22=32-16) (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
פיודורוב השתתף באליפות העולם שארגנה פיד"ה בשנים 1999, 2000 ו-2002. בשנת 1999 הודח פיודורוב בסיבוב הרביעי ובשנים 2000 ו-2002 הודח בסיבוב הראשון.
פיודורוב נחשב למומחה בתחום הפתיחות ובעיקר בגמביט המלך ובהגנה סיציליאנית בהסתעפות הדרקון ובהתקפת ולימורוביץ'.
אינדיקה (אריאנוס)
אינדיקה (ביוונית: Ινδική) הוא שמו של חיבור קצר על היסטוריה צבאית קצרה של אסיה הפנימית, ובמיוחד תת-היבשת ההודית, שנכתבה על ידי אריאנוס במאה ה-2 לספירה. נושא הספר מכסה את מסע המלחמה של אלכסנדר מוקדון שהתרחש בין 336 ל-323 לפנה"ס, כ-450 שנה לפני כתיבת החיבור.
הספר מגולל בעיקר את סיפור מסעו של קצינו של אלכסנדר, נארכוס, מהודו למפרץ הפרסי לאחר כיבוש אלכסנדר את עמק האינדוס. עם זאת, חלק גדול מחשיבותו של החיבור נובע מהערותיו הצדדיות העמוקות של אריאנוס המתארות את ההיסטוריה, הגאוגרפיה והתרבות של תת-היבשת ההודית העתיקה.
אריאנוס כתב את האינדיקה שלו בניב האיוני, בו כתב גם הרודוטוס, וחיבורו נחשב למקור הטוב ביותר על מסעות המלחמה של אלכסנדר הגדול.
מקורותיו של אריאנוס
"אינדיקה" נכתב על ידי אריאנוס (נולד בשנת 86 לספירה), היסטוריון יווני, עובד ציבור, מפקד צבאי ופילוסוף מהתקופה הרומית. אריאנוס לא ביקר בתת-היבשת ההודית, והספר מבוסס על מגוון אגדות וטקסטים שהיו ידועים לו.
אריאנוס מסתמך על מספר מקורות עתיקים, שהעיקרי ביניהם הוא הדיווח שנכתב על ידי נארכוס, קצינו של אלכסנדר. הטקסט הזה אבוד כעת ברובו, אך נראה שלאריאנוס היה העתק שלם שלו. לאחר מסעו של אלכסנדר בעמק האינדוס, הוא תכנן לחזור למרכז האימפריה שלו בבבל. הוא תכנן לחזור דרך היבשה, אך רצה ללמוד על שפך האינדוס (שהוא עצמו לא הגיע אליו) ועל הים בין הודו לבבל. לפיכך הוא שלח את נארכוס לבצע מסע כזה ולדווח על מה שראה. "אינדיקה" בעיקר מתאר את מה שנארכוס ראה במסע הזה.
אריאנוס נסמך גם על מספר סופרים עתיקים אחרים, ביניהם ארטוסתנס, ובמיוחד מגסתנס, שגם ספרו נקרא "אינדיקה". אריאנוס כתב גם טקסט מלווה, "אנבסיס". מבין כל הרשומות היווניות העתיקות הקיימות אודות אלכסנדר ופנים אסיה, הטקסטים של אריאנוס נחשבים לסמכותיים ביותר.
תוכן החיבור
החיבור מתחיל בתיאור הגאוגרפיה של הודו, ובפרט מתמקד בגודל הנהרות אינדוס והגנגס, יחד עם יובליהם. נעשית השוואה עם הדנובה והנילוס. לאחר מכן הטקסט ממשיך לספר את סיפורי הרקלס ודיוניסוס בהודו.
החיבור מתאר גם את קאסטות המקצועות שיש להודים ואת המבנה החברתי הכולל שלהם. הטקסט מתאר גם את אופן הציד שלהם (הכולל תיאור של הרבה מהפאונה הגדולה בהודו) ואופן עשיית המלחמה שלהם.
לאחר מכן הטקסט עובר לסיפור מסעו של נארכוס מהודו לבבל בעקבות כיבושי אלכסנדר מוקדון. מנקודה זו ואילך, הטקסט מספר בעיקר את סיפורה של הרפתקה ימית. עם זאת, אריאנוס עוזב את הסיפור המרכזי מעת לעת כדי לספר בפירוט על העמים השונים שחיו לאורך הדרך, כמו האיכטיופאגים, "אוכלי הדגים". לעיתים מתאר אריאנוס את קרבות חייליו של נארכוס עם תושבי המקום.
הספר מסתיים בכך שנארכוס נפגש עם אלכסנדר מוקדון, שערך מסע יבשתי משלו מהודו לשושן. נארכוס מקבל ברכות על מסעו הבטוח ומתוגמל על מאמציו.
החיבור כמקור היסטורי
ניתן לשפוט את חשיבות האינדיקה כמקור היסטורי בשלושה אופנים: כעובדה, כהשתקפות השפעת מסע המלחמה של אלכסנדר על הידע האנושי, וכחלון לידע היווני והרומי.
סיפורי הצד המפורטים בחיבור אינם מדויקים לחלוטין. לא ניתן להשוות את האינדיקה בשום דרך עם הידע המודרני שלנו על האזורים והעמים שהחיבור מתאר. מכיוון שההיסטוריה המקומית של חלק מהמקומות המתוארים באינדיקה כבר אינה קיימת או זמינה באופן נרחב, החיבור נותר מקור מידע רב ערך אם כי שנוי במחלוקת ביחס לעמים הקדומים של, למשל, פרס העתיקה ותת-היבשת ההודית.
האינדיקה מועיל כמקור היסטורי בביסוס השפעת מסע המלחמה של אלכסנדר. לראשונה הגיע ליוון כמות גדולה של ידע על המזרח הקרוב, מרכז אסיה והודו. מידע הוחלף בכל הכיוונים: כל האימפריה של אלכסנדר חוותה מעט שינוי תרבותי בדרך זו או אחרת. כפי שידע מהמזרח ועליו עבר מערבה, ידע מהמערב ועליו עבר מזרחה. החיבור חשוב כדי להראות כיצד הושג חלק מהידע הזה. הטקסט מבהיר כי לאלכסנדר היו תקוות גדולות להשיג ולהפיץ ידע אודות האימפריה שלו. מסעו של נארכוס מסביר כיצד אלכסנדר למד על העולם ומעניק תובנה מסוימת על כמות הידע שמעולם לא הוחלף שכיבושיו הביאו להתפשטותו.
האינדיקה מספק להיסטוריון מושג טוב כיצד ראו היוונים והרומאים את הודו. למרות שכאמור לעיל, כל מה שבאינדיקה אינו עובדתי לחלוטין בפרטיו, כדאי לדעת מה חשבו היוונים והרומאים על הודו. להלן כמה תיאורים על אנשים הודיים מן האינדיקה:
תכשיטיתיים
תַּכְשִׁיטִיתִיִּים (שם מדעי: Calopterygidae) הם משפחה של שפיראים, בתת-הסדרה שפריריות. באנגלית הן ידועות בשמות העממיים שפריריות רחבות כנפיים (broad-winged damselflies), או כנפי תכשיטים (Jewelwings). שפריריות גדולות אלו בעלי מוטת כנפיים של 50–80 מ"מ, הן לרוב בצבע מתכתי, וניתן להבדילן משפריריות אחרות על ידי החיבור הרחב יותר בין הכנפיים לגוף, בניגוד לחיבור הצר הנראה במשפחות אחרות של שפריריות. המשפחה מכילה כ-150 מינים.
התכשיטיתיים נפוצים בכל יבשת מלבד אנטארקטיקה. הם חיים לאורך נהרות ונחלים.
השם המדעי נגזר מיוונית, kalos, שפירושו יפה ו- ptery שפירושו מכונף.
תיאור
הבוגרים בעלי גוף בצבע מתכתי; כנפיהן רחבות יותר, עם בסיסים רחבים יותר משפריריות אחרות, ובמנוחה הם מחזיקים את כנפיהן מקבילות לגוף, מוגבהות מעט. למינים מסוימים יש כנפיים צבעוניות בולטות; אצל זכרים, הכנפיים בדרך כלל כחולות, ללא פטרוסטיגמות (כתמים הממוקמים על שול הכנף בסמוך לקצה), אצל נקבות הכנפיים לרוב ירוקות או חומות. המינים לרוב משתנים בצבעם ובדפוס כנפיהם ומקיימים דו-צורתיות זוויגית. עוצמת הצבע עלולה לדעוך עם הגיל. הכנפיים הן עם ורידים בולטים, לעיתים קרובות יש 18 ורידים אנטנודליים (ורידים בחצי הראשון של הכנף, הקרוב יותר לגוף) או יותר. הקטע הראשון של האנטנות שלהם ארוך מהאורך הכולל של הקטעים האחרים. צורת התעופה שלהם קופצנית ודומה לצורת התעופה של פרפר (מתעופף, ולא מרחף ביציבות כמו משפחות רבות אחרות של שפריריות ושפיריות). לפחות מין אחד של תכשיטיתיים הראה גמישות פנוטיפית באורך הכנף עקב קרבה של יער לנהר או לנחל שבו הם חיים, כאשר קיים קשר בין מרחק היער מסביבת מגוריהם לאורך הכנף. הם יושבים אופקית על זרדים ליד שפת המים.
פגיות התכשיטיתיים בעלי זימים צידיים ארוכים יותר מהזימים החציוניים. לפגיות ראש פחוס בצורת מחומש, קטע אנטנה ראשון ארוך ורגליים ארוכות. הם נמצאים בין צמחי מים שקועים, פסולת עץ ושורשים חשופים של צמחים על שפת הנחל. הם מקימים דור אחד בשנה. זמן השהייה בשלב הפגית מושפע הן מגורמים ביוטיים, כמו מאגרי שומן, והן מגורמים אביוטיים, כמו טמפרטורה, כך שיהיו להם את הסיכויים הגבוהים ביותר לשרוד ולהתרבות.
התנהגות
שיטת הרבייה של רוב המינים במשפחה זו היא פוליגינית הגנת משאבים, שבה הזכרים הם לעיתים קרובות טריטוריאליים, ושומרים על בתי גידול בקרבת נהרות המבוקשים על ידי נקבות, שמעוניינות להטיל את ביציהן בקרבת אזורים אלו. במין יכול להיות צבע שונה לזכרים טריטוריאליים ולא טריטוריאליים. בשיטת חיזור הנקבות יעדיפו לרוב זכרים טריטוריאליים, עם זאת זכרים לא טריטוריאליים בעלי יכולת הזזת זרע טובה יותר ולכן מסוגלים להפרות יותר ביציות.
במהלך ההזדווגות, הזכר מסיר תחילה זרע של זכרים אחרים ממערכת הרבייה של הנקבה, ואז מניח שם את הזרע שלו. לאיבר החודר של הזכר יש קוצים שמסירים פיזית זרע של זכרים מתחרים וגם מגרים את שרירי הנקבה להתכווץ ולגרש את הזרע. במינים רבים, הזכר מלווה את הנקבה כשהיא מחפשת אתר להטלת ביצים; במקרים מסוימים, הוא אפילו נשאר קשור אליה. השמירה על הנקבות לאחר ההזדווגות נעשית כך שזכר אחר לא יזדווג עם הנקבה לפני שהטילה את ביציה, אף על פי שהזכר עשוי להתרבות עם נקבות אחרות ובמקרה של מיני Hetaerina, הזכר עלול לאבד את הטריטוריה שלו במהלך זמן השמירה.
כמו כל מיני כל מיני השפיראים, המינים במשפחה זו הם טורפים הן בשלב הזחל והן בשלב הבוגר. זחלים נוטים לאכול חסרי חוליות קטנים יותר, כמו בריומאים.
מיון
תת-משפחה Caliphaeinae:
תת-משפחה Calopteryginae:
תת-משפחה Hetaerininae:
האנטר פאריש
האנטר פאריש (באנגלית: Hunter Parrish, נולד ב-13 במאי 1987) הוא זמר ושחקן אמריקאי. ידוע בשל גילום תפקידו של סיילאס בוטווין בסדרה "העשב של השכן" ברשת שואוטיים ומתפקידיו בתיאטרון ברודוויי במחזות "גודספל", "אביב מתעורר" ו"אל תיגע בזמיר".
ביוגרפיה
פאריש נולד בריצ'מונד, וירג'יניה. אמו, אנני עבדה עם אוטיסטים, ואביו, ברוס הוא מהנדס. יש לו אח מבוגר ממנו.
פאריש הוא בוגר לימודי תואר ראשון מאוניברסיטת טקסס טק.
קריירה
בתחילת דרכו ביצע פאריש הופעות אורח בסדרות כמו "CSI" ו"סאמרלנד." בשנת 2005 לוהק לתפקידו של סיילאס בוטווין, בנה של מרי-לואיז פארקר בסדרה "העשב של השכן" של רשת שואוטיים. הסדרה שודרה במשך 8 עונות עד לירידתה מהמסך בשנת 2012.
פאריש נבחן לתפקיד של פיטה מלארק בטרילוגיית הסרטים "משחקי הרעב" אך הפסיד את התפקיד לשחקן ג'וש האצ'רסון.
בשנת 2013 ביצע הופעת אורח בסדרה "האישה הטובה". בשנת 2014 שיחק בדרמה הקומית "עדיין אליס" בכיכובה של ג'וליאן מור, ותפקיד אורח בסדרה "המעקב" ברשת FOX.
בשנת 2016 החל לשחק בעונתה השנייה של הסדרה "קוונטיקו" בתפקיד חוזר של קליי האס. בשנת 2017 שיחק לצד ג'יי קיי סימונס בסרט "לילה לבן". בשנת 2018, התארח בשני פרקים בסדרה "החיים עצמם".
בשנת 2020, שיחק בסדרת האימה "ראצ'ד" מבי היוצר של נטפליקס.
קריירה מוזיקלית
ב-2012 הקליט פאריש את המיני אלבום הראשון שלו. האלבום שהכיל שש רצועות נקרא "Guessing Games". הסינגל הראשון מהאלבום היה "Sitting at Home" שיצא ב-7 ביוני 2012. מאוחר יותר באותו חודש יצא האלבום כולו.
חיים אישיים
בדצמבר 2014 התארס פאריש לבת זוגו, קתרין ווהל. ב-13 בספטמבר 2015 הם נישאו בטקס בנערך בחווה בסן לואיס אוביספו. בתם הראשונה נולדה בספטמבר 2020.
בסיס ההאזנה הרוסי ליד אל-חארה
בסיס ההאזנה הרוסי ליד אל-חארה, שנודע במדינות המערב בשם Center S (ברוסית: Центр С), היה בסיס האזנה משותף, רוסי–סורי, לאיסוף מודיעין אותות סמוך לעיירה אל-חארה בדרום-מערב סוריה, לקווי הפסקת האש ברמת הגולן.
הבסיס החל בפעילות קודם לשנת 2006. ב-5 באוקטובר 2014 הבסיס נכבש בידי הצבא הסורי החופשי, חלק מן הכוחות המורדים במלחמת האזרחים בסוריה, כחלק מ"מתקפת דרעא" בחודש אוקטובר 2014.
האתר ומטרתו
הבסיס שכן על פסגת תל געשי בשם תל אל-חארה, סמוך לעיירה אל-חארה בחלק המערבי של נפת א-סנמין במחוז דרעא. התל שוכן בסמוך למחוז קוניטרה. הבסיס הופעל במשותף על ידי חיילים רוסים וסורים: חיילים של המודיעין הסורי וחיילים מיחידת אוסנאז, שהיא כינוי ליחידת מודיעין אותות של הגה-או של רוסיה. הכוחות שישבו במקום עסקו בניטור מודיעין אותות של צבא ההגנה לישראל ולאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, אף ניטרו את כוחות המורדים הסורים. בסרטונים שהועלו לאתר יוטיוב ניתן לראות תמונות של סמלי יחידת מודיעין סורית וסוכנות סיגינט של הגה-או הרוסי. כוחות הצבא הסורי החופשי מצאו במקום תמונות של קציני מודיעין רוסים בכירים ואנשי ממשל רוסי (בהם יועץ שר ההגנה הרוסי) אשר ביקרו בבסיס וכן מפות שעליהן מצוין מיקום יחידות של צה"ל.
בדיווחי חדשות בישראל בתחילת שנת 2014 דווח כי ממשלת רוסיה שדרגה תחנת האזנה ומודיעין באזור זה היכולה לעקוב אחר הנעשה בתחום ישראל, חלקים נרחבים מירדן, מערב עיראק ואף להזהיר את איראן מפני התקפה ישראלית. דיווחים על מסמכים שנתפסו בבסיס מעידים על כך שמתקני ההאזנה במקום שימשו כדי לרגל על ישראל, ערב הסעודית וירדן.
נפילת הבסיס
ב-5 באוקטובר 2014 הותקף הבסיס על ידי מורדים המזוהים עם הצבא הסורי החופשי, כחלק ממתקפה רחבה אשר כונתה "מתקפת דרעא". כל החיילים הרוסים שהיו מוצבים במקום התפנו בטרם המתקפה, תוך שהם נוטלים עמם ציוד האזנה רגיש. פרסום הפעילות המודיעינית בתל אל-חארה, על ידי כוחות המורדים, חשף בתקשורת את עומק המעורבות הרוסית בלחימה בסוריה, נכון לשנת 2014. מפאת חשיבותו האסטרטגית של הבסיס בתל אל-חארה, הפציצו אותו מטוסי חיל האוויר הרוסי בחודש נובמבר 2015, שעה שהיה בשליטת כוחות המורדים.
אף לאחר נפילת הבסיס בסוריה נותרו לפחות עוד שני בסיסי האזנה של המודיעין הרוסי.
על פי דיווח סוכנות הידיעות הערבית הסורית (SANA), בליל ה-12 ביוני 2019 תקף צה"ל בטילים את תל אל-חארה.
אל-קאהר
אל-קאהר באללה (מילולית: המנצח באל), אבו מנצור מוחמד בן אל-מעתדד (תעתיק מדויק: מעתצ'ד) באללה (בערבית: القاهر بالله, ابو منصور محمد بن المعتضد بالله) נולד בשנת 899 והיה הח'ליף העבאסי בין 932 ל-934, הוא נפטר בשנת 950. ימיו זכורים כתקופה של עריצות ואכזריות יתר, כמוה ידעה הח'ליפות פעמים ספורות בלבד קודם לכן.
לאחר רציחתו של קודמו בתפקיד, אל-מקתדר, אנשי החצר שהשתתפו ברצח העדיפו למנות את אל-קאהר, אחיו למחצה, במקום את אחד מילדיו, מחשש שיבקשו לנקום בהם. בסופו של דבר הם ראוהו כרע אף יותר מקודמו - ח'ליף ירא שמים כלפי חוץ אך עריץ ואכזר. הוא עינה את אמו, בניו ונשותיו המועדפות של אל-מקתדר, וסחט מהן את העושר שצברו במהלך ימי שלטונו. למרות זאת, רבים מהם חמקו מידו. אל-קאהר לא חס אף על בני משפחתו שלו, וקבר את אחיינו ויורשו המיועד בעודו בחיים, בקיר.
שלטונו האכזרי של אל-קאהר הוביל לתסיסה בקרב אנשי חצרו, ורבים מהם קשרו נגדו. לילה אחד, בעודו שתוי מיין, הוא נלכד, עוור והושלך לכלא לאחר שסירב לוותר על כיסאו. ב-945 הוא שוחרר מכלאו והיה למקבץ נדבות בחוצות בגדאד.
פורמולה 1 עונת 2004
במסגרת פורמולה 1 של שנת 2004 נערכו 18 מרוצים. מיכאל שומאכר הוכתר לאלוף כשהוא ממשיך לשבור בכך את שיא האליפויות עם אליפות שביעית. בעונה זו, שבר מיכאל שומאכר שני שיאים נוספים: הוא ניצח ב-12 מתוך 13 המרוצים הראשונים של העונה וכן ניצח בסך הכול 13 מתוך 18 המרוצים. ג'נסון באטון הגיע להישג מעניין של מקום שלישי בדירוג הכולל על אף שלא ניצח באף מרוץ במהלך העונה.
בעונה זו נקבעו מספר שינויים בתקנון כאשר העיקריים שבהם היו:
יונתן ברנסקי
יונתן ברנסקי (נולד בה' באב ה'תשל"א, 27 ביולי 1971) הוא אלוף-משנה במילואים. היה סגן מפקד אוגדת עזה, מפקד מגמת יבשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, מפקד חטיבת הנגב ומפקד גדוד נצח יהודה. והיה למנכ"ל עמותת חוסן עד שנת 2020.
שירות צבאי
ברנסקי התגייס לצה"ל בשנת 1989 ושירת בגדוד 50. לאחר קורס קציני חי"ר היה מפקד מחלקה ובהמשך מפקד פלוגה בגדוד 931 בחטיבת הנח"ל. לאחר מכן שימש מ"פ בבה"ד 1, לאחר מכן שימש מפקד מגמת האימון המתקדם בבא"ח נח"ל, ובהמשך כסמג"ד גדוד 50. ב-2001 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה לראש ענף חי"ר בביסלמ"ח, ובאפריל 2002 מונה למפקד גדוד נצח יהודה, תפקיד אותו מילא במהלך כשנתיים וחצי עד 2004.
לאחר מכן מונה לקצין המבצעים של פיקוד הדרום. בתפקידו הבא שימש במקביל כראש מטה הרבנות הצבאית וכמפקד חטיבת הנגב בשנים 2008–2011, והוביל את החטיבה בלחימה במבצע עופרת יצוקה. ב-2011 מונה לסגן מפקד אוגדת עזה. החל מ-2013 שימש כמפקד מגמת יבשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בסוף שנת 2014 פרש מצה"ל. היה מנכ"ל עמותת נצח יהודה בשנים 2015-2016.
פעילות פוליטית
באוקטובר 2016 החל בפעילות שטח לקראת התמודדותו בפריימריז של מפלגת הבית היהודי. באפריל 2017 התמודד מול נפתלי בנט והרב יצחק חי זאגא על הנהגת המפלגה. בבחירות שנערכו זכה ב-12.2% מקולות הבוחרים והפסיד לבנט.
פעילות בתחום בריאות הנפש
ברנסקי עוסק בפסיכותרפיה. בשנת 2016 הקים ארגון בשם "חוסן" המפנה צעירים להט"בים המעוניינים בכך, בעיקר מרקע דתי, לטיפולי המרה לשינוי הנטייה המינית, וכיהן כמנכ"ל עד שנת 2020, וכיום כמשמש המנחה המקצועי של העמותה. בהכשרתו הוא עובד סוציאלי קליני (M.S.W) מטעם אוניברסיטת חיפה ופסיכותרפיסט. מרצה במסגרות השונות ובעל התמחות בתחום המשיכה המינית.
חיים אישיים
ברנסקי הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה לימודי המזרח התיכון, ותואר שני בדיפלומטיה וביטחון לאומי ובנוסף בעל תואר ראשון ושני בעבודה סוציאלית עם התמחות קלינית. נשוי, אב לחמישה ילדים ומתגורר ביישוב עלי.
היסטוריה כלכלית של ארגנטינה
ההיסטוריה הכלכלית של ארגנטינה היא בין היותר נחקרות, בין היתר בשל מה שמכונה "הפרדוקס הארגנטיני": מדינה שנהנתה מצמיחה מהירה בתחילת המאה ה-20, אך חוותה נסיגה שנחקרה בספרים רבים.
ארגנטינה נהנית מיתרון יחסי בחקלאות הודות לשטחים הפוריים הרבים בה. בין השנים 1860 ו-1930, ניצול אדמות הפמפס הוביל את הצמיחה הכלכלית. במהלך שלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20 ארגנטינה השיגה את קנדה ואוסטרליה בגודל האוכלוסייה, הכנסה לאומית, והכנסה לנפש. ב-1913 ארגנטינה הייתה במקום ה-10 בעולם ברמת העושר לנפש.
תקופת תחליפי היבוא הסתיימה ב-1976, אך הגידול בהוצאה הציבורית, העלייה בשכר וחוסר היעילות בתעשייה; הובילו להיפר-אינפלציה שנמשכה לאורך העשור הבא. כתוצאה מכך נוצר בשנות השמונים חוב חיצוני בשיעור של שלושה רבעים מהתוצר הלאומי הגולמי.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, הממשלה התמודדה עם האינפלציה בדרך של הצמדת הפסו הארגנטינאי לדולר והפרטת חברות ממשלתיות לשם פירעון החוב החיצוני. למרות זאת ארגנטינה נקלעה למשבר בתחילת המאה ה-21, והממשלה נאלצה לפחת את הפסו. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 נראה היה שהכלכלה משתקמת, אבל הליכים משפטיים שמקורם במשבר הקודם הובילו למשבר חדש בשנת 2014.
הכלכלה הקולוניאלית
במהלך התקופה הקולוניאלית, האזור בו שוכנת כיום ארגנטינה הציע יתרונות כלכליים מועטים יחסית לחלקים אחרים באימפריה הספרדית כדוגמת מקסיקו או פרו, וכתוצאה מכך היא נחשבה לפריפריה, אזור שולי, יחסית אליהן בכלכלה הקולוניאלית הספרדית. לא היו בה מרבצי זהב או מתכות יקרות אחרות, וגם לא תרבויות ילידיות גדולות להכפיף לאנקומיינדה.
רק כשני שלישים משטחה הנוכחי נשלטו בתקופה הקולוניאלית, כאשר השליש האחרון כלל את פטגוניה שנותרה מאוכלסת בדלילות עד היום. התוצרת החקלאית ותפוקת משק החי נצרכו על ידי היצרנים עצמם והשוק המקומי הקטן, ורק לקראת סוף המאה ה-18 המשק החל לייצא. התקופה שבין המאה ה-16 לסוף המאה ה-18 אופיינה אפוא באספקה עצמית של חוות שהפרידו ביניהן מרחקים עצומים ללא תשתית תחבורה נאותה ביבשה או בנתיבי המים. בסוף המאה ה-18 החלה להיווצר כלכלה לאומית משמעותית משנוצר משק בו החלו להתקיים תנועות הון, עבודה ומוצרים בין האזורים השונים.
היסטוריונים כמילסיאדס פנייה (Milcíades Peña) מחשיבים תקופה זו ביבשת אמריקה כטרום-קפיטליסטית, כאשר רוב תוצרתן של ערי החוף ביבשת יועדו לשווקים מעבר לים. רודולפו פואיגרוס (Rodolfo Puiggrós) מחשיב אותה כחברה פיאודלית בשל יחסי עבודה כמו האנקומיינדה או שימוש בעבדים. נורברטו גאלאסו (Norberto Galasso) ואנריקה ריברה (Enrique Rivera) אינם מתייחסים לתקופה זו כאל קפיטליסטית או פיאודלית, אלא כאל מערכת היברידית בה נפגשה הציוויליזציה הספרדית במעבר מפיאודליזם לקפיטליזם והילידים שחיו עדיין בפרהיסטוריה.
הטריטוריות הארגנטינאיות, שהתנהלו באופן אוטרקי, היעדר פעילות כלכלית המתקרבת לסחר חוץ, והמחסור בידיים עובדות ובהון; הותירו אותן הרחק מאחורי מושבות אחרות בעולם החדש שכן השתתפו במסחר הבינלאומי. רק משקים שהצליחו לספק ביקושים מקומיים ביבשת נהנו ממידה מסוימת של שגשוג, כמו תעשיית הבגדים בטוקומן או משקי החי בקורדובה ובליטורל (לאורך הפרנה והאורוגוואי מצפון לבואנוס איירס) ששימשו את עובדי המכרות באלטו פרו.
המסחר הוגבל בידי הכתר הספרדי לספרד בלבד, כאשר הוא עצמו משמש כמונופסון, וכך השוק הספרדי ניצל את המושבות לגריפת רווחים. במקביל התקיים מסחר לא חוקי עם בריטניה ופורטוגל.
במהלך המהפכה התעשייתית, שאפה בריטניה להגדיל את הסחר עם המושבות בדרום אמריקה, בעיקר לאחר אובדן 13 המושבות בצפון אמריקה בעקבות המהפכה האמריקאית, כדי לספק את צרכיה הכלכליים. בהתחלה היא ניסתה לכבוש אותן במהלך הפלישות האנגליות, אך לאחר שהן נכשלו ובעקבות שיתוף הפעולה החדש בין בריטניה לספרד במהלך כיבוש חצי האי האיברי בידי נפוליאון - הם ביקשו ליהנות מזכויות סחר איתן.
ההיסטוריונים הארגנטינאים הראשונים, למשל ברטולומה מיטרה, יחסו את הסחר החופשי לדוח "נציגות בעלי החוות" (La Representación de los Hacendados) שחיבר ב-1809 מריאנו מורנו (Mariano Moreno) - ממובילי ההתנתקות מספרד שנה לאחר מכן, שבו ניסה להניא את המשנה למלך דאז - בלטסאר הידאלגו דה סיסנרוס ( Baltasar Hidalgo de Cisneros) - מביטול הסחר החופשי עליו החליט קודם לכן בשל כיבושה של ספרד בידי נפוליאון ושליטתה של בריטניה - הנהנית העיקרית מהסחר החופשי - בימים, ביטול עליו החליט עקב לחצם של הסוחרים שנהנו מהגבלת הסחר בידי ספרד שהובילה לעליית מחירים ושפגעה בבעלי החוות - אותם מורנו יצג. כיום מקובל יותר לייחס את הסחר החופשי להסכמים בין בריטניה לספרד בעקבות כיבושה של האחרונה ושהפך אותן באחת מאויבות לבעלות ברית, והתבטאו בשינויים דומים במושבות האחרות של ספרד בדרום אמריקה.
בהשוואה לחלקים אחרים של דרום אמריקה, לעבדות היה תפקיד שולי בהתפתחותה של כלכלת ארגנטינה, בעיקר בשל היעדרם של מכרות זהב ומטעי קנה סוכר שאליהם נשלחו בדרך כלל העבדים. ברזיל לדוגמה (אז עדיין תחת שליטת פורטוגל), יבאה במאה ה-18 כ-2,500,000 עבדים מאפריקה לעומת כ-100,000 שהגיעו לבואנוס איירס במאות ה-17 וה-18 גם יחד, ושרובם נשלחו לפרגוואי, צ'ילה ובוליביה.
חוות הבקר החלו להיווצר לקראת אמצע המאה ה-18, וקצב הגידול עלה דרמטית עם יסודה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776 בשטחים שהיו עד אז חלק ממלכות המשנה של פרו, והפיכתה של בואנוס איירס לבירתה; ובעקבות אקט הסחר החופשי מ-1778 שמנע סחר חופשי אך עודד ואכף את המסחר בין ספרד למושבותיה. מצב זה נמשך עד תחילת שלטונו של נפוליאון שבמהלכו ההברחות התגברו.
קבלת העצמאות
בתקופה הסמוכה לקבלת העצמאות ב-25 במאי 1810, חלק הארי מהיצוא של ארגנטינה היה מתעשיית בקר וצאן. צמיחתה של כלכלת משקי החי התבססה על האדמות הפוריות בליטורל. הגידולים החקלאיים לא נהנו מאותם יתרונות כמו משקי החי.
היצוא גדל בקצב של 4%-5% מ-1810 ועד 1850 (שנים בהן לא היה שלטון מרכזי והתנהלו מלחמות אזרחים בלתי פוסקות), והואץ לקצב של 7%-8% בין השנים 1850 ועד 1870 (השנים שלאחר קבלת החוקה והתבססות השלטון המרכזי). צמיחה זו הושגה הודות להתפשטות על חשבון שטחי האינדיאנים, והתייעלות בניהול המשקים.
כתוצאה מהגיוון במוצרים ובשווקים, ארגנטינה לא הסתכנה בהתבססות על ערוץ אחד, ונהנתה מצמיחה מתמשכת במשך כ-6 עשורים. האפקט המשולב של ירידת מחירי הטקסטיל ועליית מחירי מוצרי החי הובילו לשיפור דרמטי בתנאי הסחר שהובילו לצמיחה של כ-377% בין 1810 ו-1825. מספר מנהיגים הובילו מערכות של התפשטות טריטוריאלית - החל ברוסאס וכלה בארחנטינו רוקה (כיבוש המדבר).
הגאוצ'וס העניים הצטרפו לקאודיז'וס הפדרליים שנלחמו בתכתיבים שהגיעו מבואנוס איירס, והובילו למלחמות האזרחים של ארגנטינה.
1810-1829
לאחר שהפכה לעצמאית ב-1810, הגיעה לקיצה התקופה בה המסחר נשלט על ידי מספר מצומצם של סוחרים ספרדים. החונטה הראשונה (Primera Junta) שתפסה את השלטון והתנתקה מספרד לקחה על עצמה את ניהול סחר החוץ, ובכך המשיכה ת המדיניות הפרוטקציוניסטית הקודמת.
הטריאומוויראט הראשון (1811-1812), בהשראת ברנרדינו ריבדביה (Bernardino Rivadavia) ומנואל גארסיה (Manuel García) קידם סחר חופשי עם בריטניה. הטריאומוויראט השני (1812-1814) יחד עם חוסה חרבאסיו ארטיגאס (José Gervasio Artigas - מושל הגדה המזרחית, Banda Oriental, בה שוכנת אורוגוואי כיום וממנהיגי הפדרליים) השיב את המדיניות הפרוטקציוניסטית, אך בתקופת הדירקטורים הבכירים (Director Supremo 1814-1820) הסחר הפך מהחופשיים ביותר בעולם דאז.
בשנים 1812–1816 התקיימה הפרדה בין האוניטרים שמרכזם היה בבואנוס איירס והפדרליים בחלק גדול מהפרובינציות, עד לכיבוש בואנוס איירס בידי הפדרליים לאחר קרב ספדה (Cepeda) ב-1820.
לכל פרובינציה היה מטבע משלה, ולאותו מטבע היו ערכים שונים בכל פרובינציה, ואף בערים שונות באותה פרובינציה.
יצוא הזהב, שהותר על ידי מדיניות הסחר החופשי, דלדלה במהירות את היתרות הלאומיות. זה יצר בעיה באשר זהב שימש כאמצעי תשלום של הכלכלה המקומית. ריבדביה ניסה לפתור את הבעיה על ידי הקמת בנק מרכזי שידפיס שטרות כסף מקומיים שיחליפו את הזהב, ושבעליו לא הייתה ממשלת ארגנטינה אלא משקיעים בריטיים.
דוח שהוגש ב-1824 לג'ון קווינסי אדמס, נשיא ארצות הברית ה-6, ציין את השפעתה הרבה של בריטניה על הכלכלה המקומית. הדוח ציין שהממשלה הייתה כה נחושה לשמור על יחסים טובים עם בריטניה ולזכות בהכרתה בהכרזת העצמאות, עד שרוב המוסדות הרשמיים היו תחת שליטה בריטית בדומה לשליטה של מטרופולין במושבה שלו, אך מבלי לשאת בהוצאות אזרחיות וצבאיות. העדר צי סוחר ארגנטינאי איפשרה לבריטניה לנהל את המסחר הימי. דוח זה הוגש על רקע היריבות שהתפתחה בין ארצות הברית לבריטניה לגבי ההשפעה ביבשת אמריקה, ופרסום דוקטרינת מונרו ב-1823.
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19, כשמנואל חוסה גארסיה (Manuel José García) היה שר האוצר, הממשלה לקחה הלוואות בריבית גבוהה למימון פרויקטים חדשים ופרעון חובותיה ממלחמת ארגנטינה–ברזיל. כתוצאה מכך הפסו הארגנטינאי איבד במהירות את ערכו, ב-1827 הוא פוחת בכ-33%, וב-1829 ב-68%.