cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דורון שורר
פרשת קרטל חברות הביטוח
17 מנהלים בכירים ממרבית חברות הביטוח הועמדו לדין באשמת שותפות להגבל עסקי בענף הביטוח. 14 מתוכם הורשעו על פי הודאתם בעסקת טיעון ו-3 הורשעו לאחר דיון בערכאות. שורר כמפקח על הביטוח החליט כי מי שהורשע בפגיעה שלא כדין בכספי לקוחותיו תוך הפרת חובת הנאמנות אינו רשאי להמשיך לכהן בתפקיד ניהולי בשוק ההון. קביעה זו, ובעקבותיה הפסקת הכהונה של המורשעים בתפקידי ניהול, יצרה התנגדות מחלק מהגורמים בשוק, לצד שאלות אתיות ומוסריות בשוק ההון.
הסדרת ענף הפנסיה
עם כניסתו של שורר לתפקיד היה משבר קרנות הפנסיה בשיאו. על פי "ועדת פוגל", שהגישה המלצות למדיניות פנסיונית ביוני 1994, הגרעון האקטוארי של כל הקרנות הגיע לכ-31.4 מיליארד ש"ח - 30% מסה"כ הנכסים/התחייבויות, כלומר התחייבויות הקרנות לעמיתים היו גדולות ב-40% מנכסיהן". בתקופת כהונתו של שורר, נסגרו הקרנות הוותיקות לקליטת עמיתים חדשים ונפתחו קרנות חדשות שתנאיהן הבטיחו איזון אקטוארי.
הוקמה מנהלת קרנות פנסיה שיצרה בסיס מידע לאומי של ההתחייבויות הפנסיוניות וההסדרים השונים שהתנהלו במשק המדינה. על בסיס מאגר מידע זה ניתנו פתרונות כלליים ופרטניים להסדרה של הפנסיה. במסגרת זו נעשה המהלך הראשון של השתלטות על ידי המדינה על קרן גירעונית (קרן פועלי בניין) אשר לאחר זמן שימשה כמודל לטיפול ביתר הקרנות. באותה העת, הוקמה ועדה ציבורית לקביעת גיל הפרישה (ועדת נתניהו), נקבעה מדיניות למעבר כלל המשק לפנסיה צוברת ונעשו הסדרים מיוחדים עבור תאגידים למעבר מפנסיה תקציבית לפנסיה צוברת.
חזרה לשוק הפרטי
בתום כהונתו כממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון, ב-1998, חזר שורר לסקטור הפרטי. לאחר תקופת צינון מונה ליו"ר קרן הפנסיה ההסתדרותית "מבטחים", תפקיד ממנו התפטר ביוני 2002, ולאחר מכן ליו"ר "הפניקס", תפקיד ממנו התפטר בספטמבר 2003.
באוקטובר 2004 רכשה חברת צ.ב.א.י החזקות, המשותפת לדורון שורר ולצפריר בכנר, את השליטה בחברה הבורסאית "קיש קירור", שייצרה מרכבים ויחידות קירור לכלי רכב. החברה שינתה את שמה ל"ליטו גרופ" ונכנסה לתחומי פעילות נוספים, ובהם הפעלת חווה לייצור חלב ברומניה, ונדל"ן מניב במזרח אירופה (באמצעות חברה הבת "ליטו נדל"ן"). ביוני 2007 נמכרה ליטו נדל"ן לקבוצת שרבט, ובהמשך אותה שנה העביר שורר, ללא תמורה, את חלקו בצ.ב.א.י החזקות לשותפו, והתפטר מתפקיד יו"ר ליטו גרופ. ליטו גרופ הגיעה בהמשך למצב בו לא פרעה חלק מחובותיה, ונמצאת בדיונים מול מחזיקי האג"ח שלה.
מכהן כיו"ר ועדת השקעות של קופת הגמל המפעלית של עובדי האוניברסיטה העברית וכנשיא איגוד קופות הגמל הענפיות.
בשנים 2012–2015 היה שורר יו"ר אופק, אגודה שיתופית שפועלת להקים בנק קואופרטיבי בישראל.
בינואר 2013 בית המשפט המחוזי בחיפה נתן פסק דין בו מתח ביקורת על תפקודו של שורר כיו"ר ליטו גרופ, כאשר הבטיח לשנות את שכרו של מנכ"ל החברה-הבת ללא סמכות ומבלי שהביא את הדבר לאישור הדירקטוריון. בית המשפט גם מתח ביקורת על אמינות עדותו בעניין זה. שורר לא ערער על פסק הדין.
סטפאנו מאורי
מאורי משחק בעיקר בתור קשר התקפי, או כשחקן כנף, והתכונות העיקריות שהוא טוב בהן הן כדרור ומסירות. רגלו החזקה היא הרגל השמאלית והוא משתמש בה באופן ניכר, אולם יש לו גם כישרון מסוים ברגלו הימנית.
מייק דין
מייקל ג'ורג' דין (באנגלית: Michael George Dean; נולד ב-1 במרץ 1965) הוא מפיק מוזיקלי, טכנאי קול, פזמונאי ורב-נגן אמריקאי.
קריירה
מייק דין החל לשתף פעולה עם אמנים רבים מטקסס, בהם הזמרת האמריקאית סלינה, עבורה שימש דין כמנהל מוזיקלי ומפיק. דין התפרסם לראשונה בעקבות פועלו בסצנת ההיפ הופ הדרומית בשנות התשעים, בעיקר מהפקת שירים לאמנים מחברת התקליטים ראפ-א-לוט רקורדס.
דין שימש כמפיק מוזיקלי וטכנאי מיקס עבור אמנים רבים בסצנת ההיפ הופ האמריקאית, והתפרסם בעיקר בזכות עבודתו עם הראפר האמריקאי קניה וסט. בתחילה, שימש כטכנאי מיקס לאלבום הבכורה של וסט, The College Dropout, ובהמשך הפיק יחד עם וסט את אלבומו המשותף של וסט יחד עם ג'יי זי, Watch the Throne, את אלבומו השביעי, The Life of Pablo, ושאר אלבומיו הבאים.
בשנת 2017 הקים את חברת התקליטים M.W.A. בשנת 2020 הוציא את האלבום האינסטרומנטלי 4:20.
דנילובסקי (נפה)
נפת דנילובסקי (ברוסית: Даниловский район) היא נפה במחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה 12.596 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 95,013 תושבים (2020).
חלק נכבד ממנה אוכלס על ידי מפעלי תעשייה, הגדול שבהם הוא זיל, שכיום אינו פועל. זו הנפה היחידה במוסקבה השוכנת על שתי גדות נהר מוסקבה.
ויקטור בראק
ויקטור בראק (בגרמנית: Viktor Brack; 9 בנובמבר 1904 – 2 ביוני 1948) היה פושע מלחמה נאצי מארגן תוכנית האותנזיה T4, במסגרתה השלטון הנאצי רצח באופן שיטתי נכים מבין בני העם הגרמני.
עם תום התוכנית היה בראק אחד האחראים להשמדת יהודים באמצעות גז במחנות ההשמדה ויעץ לאודילו גלובוצניק כיצד יש ליישם את הפתרון הסופי, נראה גם שבראק היה אבי הרעיון להסוות את תאי הגזים כמקלחות.
בין לבין היה התנדב בראק לוואפן אס אס ושירת בדיב' החמישית (הנסיך אויגן) והשביעית (ויקינג).
אלכסנדר רושה
אלכסנדר רושה (באנגלית: Alexander Roche; 17 באוגוסט 1861 – 10 במרץ 1921) היה אמן סקוטי בסוף המאה ה-19 ודמות חשובה ב"נערי גלאזגו".
ויקטור בראק
בראק נידון למוות ב-1947, במשפט הרופאים בגרמניה והוצא להורג ב-1948.
אלכסנדר רושה
ביוגרפיה
הוא נולד בגאלוגייט בגלאזגו, בנו של טוחן. הוא למד באקדמיית סנט מונגו בברידג'טון, גלאזגו.
ויקטור בראק
ביוגרפיה
בראק הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס בשנת 1929. בשנת 1936 התמנה לראש משרד 2 בלשכת הקנצלר של היטלר בברלין. המשרד בראשו עמד טיפול בנושאים הנוגעים למשרדי הממשלה השונים, לכוחות המזוינים, למפלגה הנאצית, ובקשות חנינה ותלונות שנשלחו להיטלר מכל חלקי גרמניה. בנובמבר 1940 בראק קודם לדרגת אוברפיהרר באס אס.
אלכסנדר רושה
ביוגרפיה
הוא הוכשר במקור כאדריכל, אך לאחר מכן עבר לאמנות, למד בבית הספר לאמנות של גלאזגו ומשנת 1881 בפריז. כאן הוא למד אצל גוסטב בולאנז'ה וז'אן לאון ז'רום.
בתקופתו בפריז הוא התיידד עם ויליאם קנדי, ג'ון לאברי, תומאס מילי דאו וויליאם סטוט. בתחילת שנות ה-80 הוא הצטרף למושבה של אמנים סקוטים בגרז-סור-לוינג דרומית לפונטנבלו.
ויקטור בראק
ביוגרפיה
בדצמבר 1939 הורה בראק לאוגוסט בקר לטפל בהשמדה בגז של חולי נפש ואזרחים אחרים שהנאצים ראו בהם "כאלה שאינם ראויים לחיות". תוכנית זו הפכה מאוחר יותר לתוכנית T4. בעת משפט הרופאים בגרמניה העיד בראק כי לאחר 1941, כאשר השמדת היהודים הייתה בשיאה, היינריך הימלר הורה לו ליצור קשר עם רופאים שהיו מעורבים בתוכנית T4 כדי לפתח דרכים לעקר גברים יהודים צעירים וחזקים המסוגלים לעבוד בשרות המאמץ המלחמתי הגרמני. הרעיון היה לפתח שיטת עיקור שבה הקורבן אינו מודע להליך.
אלכסנדר רושה
ביוגרפיה
בשובו לסקוטלנד ב-1885 הוא הצטרף ל"נערי גלאזגו" בעבודה על ציורי קיר עבור התערוכה הבינלאומית של 1888. ב-1888 הוא נסע לקאפרי, שם התיידד עם פאביו פאבי והרולד ספיד. בשנים הבאות הוא ביקר גם בוונציה ובפירנצה, והתחתן עם בחורה איטלקייה. נישואים אלו היו קצרי מועד והם נפרדו. מכיוון ששניהם היו קתולים, ייתכן שמעולם לא היו גירושים.
ויקטור בראק
ביוגרפיה
בראק פיתח שיטות של הקרנה ישירה על אברי הרבייה שנוסו על ידי הורסט שומאן בבלוק 10 באושוויץ, שיטה זו נוסתה על כ 1000 בני אדם, עם סיבוכים קשים של כוויות, פריטוניטיס, ספסיס ומוות.
אוצ'טר נוקס, רוזן רנפרלי החמישי
ראשית חייו
אוצ'טר נוקס נולד באי גרנזי כבנם השני של תומאס נוקס, רוזן רנפרלי השלישי ושל אשתו, הרייט, בתו של ג'ון רימינגטון מיורקשייר. הוא שירת כשוחר על סיפון אה"מ בריטניה ועבר לצי המלכותי, אך ויתר על קריירה ימית ובגיל 18 הוא החל ללמוד בטריניטי קולג' בקיימברידג'.
ויקטור בראק
ביוגרפיה
בהמשך הציע בראק שיטת הונאה שנקראה "שיטת האשנב". המועמדים לעיקור היו נקראים למלא טפסים אצל פקיד, ובעמדם ליד הדלפק היו מקרינים את אברי הרבייה שלהם על ידי זוג צינורות שהיו חבויים מתחת לאשנב.
אלכסנדר רושה
ביוגרפיה
ב-1896 הוא עבר מגלאזגו לאדינבורו והחל להתרחק מאסכולת גלאזגו. עבודתו עברה מציורי נוף בעיקר לפורטרטים.
אוצ'טר נוקס, רוזן רנפרלי החמישי
ראשית חייו
במאי 1875 הוא ירש את התואר רוזן רנפרלי, ותארים נלווים נוספים, בעקבות מות אחיו הגדול במסע ציד בחבש.
ויקטור בראק
ביוגרפיה
במרץ 1941 בראק מילא את משימתו וחיבר דו"ח להימלר שבו תיאר שיטת עיקור המונית בעזרת קרני רנטגן מבלי שהקורבן מודע למעשה, אלא לאחר שכבר עוקר.
אלכסנדר רושה
ביוגרפיה
ב-1906 הוא נישא בשנית לז'אן אלכסנדר, בתו של רוברט אלכסנדר. בתקופה זו הם נהנו מהידידות של ג'וזף קרוהול.
אוצ'טר נוקס, רוזן רנפרלי החמישי
קריירה פוליטית
בין השנים 1895 – 1897 שימש הלורד רנפרלי כלורד במשק הבית המלכותי (Lord-in-Waiting) בתקופת כהונתו של הלורד סולסברי כראש ממשלת בריטניה. ב-1897 הוענק לו התואר אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש כהוקרה על שירותו הציבורי. ב-6 באפריל אותה שנה הוא מונה להיות יורשו של הלורד גלאזגו בתפקיד מושל ניו זילנד וב-9 באוגוסט הוא החל לכהן בתפקיד זה. הלורד רנפרלי היה לקולונל הכבוד של גדוד ולינגטון הראשון ושל גדוד הרובאים הרכובים הראשון של דרום קנטרברי. ביוני 1901, לרגל ביקורם בניו זילנד של הדוכס והדוכסית מקורנוול (לימים המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי), הוענק לו התואר אביר מפואר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. תקופת כהונתו כמושל הסתיימה ב-19 ביוני 1904, כאשר הוא העביר באופן אישי את התפקיד ללורד פלנקט. הוא זכור בניו זילנד לרגל תרומתו ל"מגן רנפרלי" של ליגת הרוגבי של ניו זילנד.
ויקטור בראק
ביוגרפיה
ב-23 ביוני 1942 כתב בראק להימלר את המכתב הבא:
אלכסנדר רושה
ביוגרפיה
בסביבות 1910 הוא עבר דימום מוחי שגרם לאובדן השימוש ביד ימין והוא נאלץ להתאמן מחדש כדי לצייר ביד שמאל.
אוצ'טר נוקס, רוזן רנפרלי החמישי
קריירה פוליטית
לאחר שובו לאנגליה נכנס הלורד רנפרלי כחבר במועצה המלכותית האירית. לאחר מכן הוא העסיק את עצמו לזמן מה בחווה במילדורה, ויקטוריה, אוסטרליה, אך עד מהרה הוא הקדיש את זמנו יותר ויותר לתחום העניין הבולט יותר שלו, מסדר ג'ון הקדוש ובמשך השנים מילא שורה של תפקידים שונים במסדר. ב-1919 העניקה לו ממשלת צרפת תואר קצין במסדר לגיון הכבוד על שירותו במלחמת העולם הראשונה.
ויקטור בראק
ביוגרפיה
בעקבות מכתב זה הורה הימלר לבצע ניסוי בהליך העיקור על אסירים באושוויץ. כיוון שבראק התנדב לשירות בוואפן אס אס, סגנו בלנקנבורג הוא שנטל את המשימה וניגש לבצעה.
אלכסנדר רושה
ביוגרפיה
הוא נפטר ונקבר בבית הקברות דין באדינבורו.
אוצ'טר נוקס, רוזן רנפרלי החמישי
קריירה פוליטית
ב-1923, לאחר חלוקת אירלנד נעשה הלורד רנפרלי חבר במועצה המלכותית של צפון אירלנד וכן הוא שימש כ-Deputy Lieutenant וכשופט שלום במחוז טיירון. במקביל הוא המשיך את פעילותו במסדר ג'ון הקדוש וב-1926 הוא היה לאביר הצלב הגדול במסדר.
ויקטור בראק
ביוגרפיה
בראק אף היה זה אשר ככל הנראה הגה את הרעיון להסוות את תאי הגזים במחנות ההשמדה כמקלחות.
אוצ'טר נוקס, רוזן רנפרלי החמישי
קריירה פוליטית
הלורד רנפרלי מת ב-1 באוקטובר 1933 בגיל 77 ואת תוארו כרוזן ירש נכדו, דניאל נוקס, רוזן רנפרלי השישי.
הנצחה
על שמו נקרא אחד האיים הקטנים באיי באונטי שבאוקיינוס השקט.
על שמו נקראת נקודת רנפרלי - לשון יבשה באזור חוף דופק בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
יחסי ברית המועצות–טונגה
ברית המועצות וטונגה כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים באפריל 1976, טונגה הייתה האי הראשון באוקיינוס השקט שכוננה יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות.
היסטוריה
ניתן לראות את יחסי ברית המועצות–טונגה בהקשר של האינטרסים של שתי המדינות. באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, אוקיאניה כולה התיישרה היטב עם הגוש המערבי בהקשר של המלחמה הקרה, וברית המועצות, למרות שחופה המזרחי על האוקיינוס השקט, לא נכללה בהשתתפות בעניינים האזוריים. טונגה, בינתיים, השיגה את ריבונותה המלאה לאחר שהייתה תחת שלטון הממלכה המאוחדת וכוננה יחסי חוץ משלה.
ממשלת אוסטרליה הודיעה אז כי תממן שדרוג של שדה התעופה הבינלאומי של טונגה, וב-1977 הגדילה את הסיוע הכלכלי הכולל שלה לטונגה (מ-406,000 דולר אוסטרלי ליותר מ-1,000,000 דולר אוסטרלי), לפני פתיחת הנציבות העליונה בנוקואלופה ב-1980.
ב-1987, ג'ורג' טופו החמישי, אז יורש העצר בטונגה, ערך ביקור ממלכתי בברית המועצות.
היחסים בין מוסקבה לנוקואלופה נותרו פרגמטיים ולא אידאולוגיים. טונגה הייתה, באותה תקופה, מונרכיה אבסולוטית, ללא אהדה אידאולוגית לקומוניזם.
ג'ונתן דמי
ביוגרפיה
דמי הוא דודו של הבמאי טד דמי. לדמי שלושה ילדים: רמונה, ברוקלין וג'וזפין משתי מערכות יחסים שניהל עם ג'ואן הווארד ואוולין פורסל.
תחילת הקריירה
הצלחת הסרט הובילה את דמי לביים את דרמת המלחמה "נשים בעורף" בכיכובם של גולדי הון, קורט ראסל וכריסטין לאטי (קיבלה מועמדות אוסקר), ואת סרט הקאלט האלים "משהו פראי". דמי חתם את עבודתו בשנות ה-80 עם קומדיית הפשע "נשואה למאפיה", לסרט ליהק דמי צוות שחקנים שכלל את מישל פייפר, מת'יו מודין ודין סטוקוול (זכה למועמדות אוסקר על תפקידו). דמי היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט עבור הסרט "לשחות לקמבודיה" אותו ביים אודות המצב הפוליטי בקמבודיה.
שתיקת הכבשים
דמי התפרסם בזכות מותחן האימה "שתיקת הכבשים", המבוסס על ספרו של תומאס האריס.
הסרט זכה להצלחה עם הכנסה של למעלה מ-200 מיליון דולרים, זכה בחמישה פרסי אוסקר, בהם פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לדמי, שקיבל גם מועמדויות נוספות לפרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ופרס סזאר.
המשך הקריירה
סרטו הבא של דמי היה הדרמה "פילדלפיה", המבוססת על סיפורו האמיתי של עו"ד ההומוסקסואל ג'פרי באוורס אשר נדבק במחלת האיידס ונאלץ להילחם על זכויותיו המשפטיים והעקרוניים. דמי היה מועמד בזכות סרט זה לפרס הבמאי הטוב ביותר במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2002 ביים דמי את המותחן "האמת אודות צ'ארלי" בכיכובם של מארק וולברג וטים רובינס, הסרט נכשל בקופות וגם הביקורות לא הטיבו. שנה לאחר מכן הפיק דמי ביחד עם צ'ארלי קאופמן את הדרמה "אדפטיישן" בכיכובם של ניקולס קייג', מריל סטריפ וכריס קופר.
ב-2004 הצליח עם מותחן המסתורין "המועמד ממנצ'וריה" שהכניס כמעט 100 מיליון דולר. סרט זה הוא רימייק לסרט מצליח משנת 1962, וחושף קונספירציה בחלונות הגבוהים בממשל האמריקאי. הסרט מביא את סיפורו של קצין בצבא האמריקני, בנט מרקו, שחושד שהפלוגה שלו עברה שטיפת מוח במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, כדי לקדם עניינים פוליטיים בוושינגטון.
סרטו התיעודי של דמי "האיש מהמישורים" ("Man from Plains") מתעד את סיפור חייו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר. הוא צולם לאחר צאת ספרו פלסטין: שלום ולא אפרטהייד, וזכה בשלושה פרסים במסגרת "פסטיבל הסרטים של ונציה".
בשנת 2008 ביים דמי את סרטו האחרון "רייצ'ל מתחתנת", דרמה ריאליסטית על בחורה מעורערת שחוזרת לחיק משפחתה ומכניסה את כולם למערבולת של רגשות. דמי היה מועמד על סרט זה לפרס האינדיפנדנט ספיריט.
ב־26 באפריל 2017, בגיל 73, הלך דמי לעולמו כתוצאה מסרטן הוושט וסיבוכים של מחלת לב. דמי הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
אדוארד דייוויס
אדוארד דייוויס (באנגלית: Edward Davis; פעל בשנים 1688-1680) היה בוקניר אנגלי, שודד ים שפעל בים הקריבי במהלך שנות ה-80 של המאה ה-17 והוביל פשיטות מוצלחות על לאון ופנמה ב-1685, התקיפה על פנמה נחשבת לאחת מפשיטות הבוקנירים הגדולות האחרונות כנגד מעוז ספרדי. מרבית התיאורים על מעלליו נכתבו מאוחר יותר בידי ויליאם דמפייר (William Dampier) בספר "מסע חדש סביב העולם" (A New Voyage Round the World) שיצא לאור ב-1697.
תחילת דרכו כשודד ים
ככל הנראה היה ממוצא פלמי. הוא מוזכר לראשונה כאחד החברים ב"הרפתקה הפסיפית" אותה הובילו שודדי הים ברתולומיאו שרפ (Bartholomew Sharp) וג'ון קוקסון (John Coxon) ב-1680. אבל בראש ובראשונה הוא הופיע בים הקריבי על פריבטיר צרפתית בפיקודו של קפטן ינקי. הוא הועבר לספינה של קפטן טריסטן, והצוות התמרד כשעגנו בפטי גואב (Petit-Goâve), בסמוך לפורט-או-פרנס בהאיטי. דייוויס הפליג תחת פיקודו של ג'ון קוק והגיע באפריל 1683 למפרץ צ'ספיק באפריל 1683, שם פגש בוויליאם דמפייר.
אחרי תקופה קצרה שבה שירת כנווט, הוא ואחרים, כולל שודד הים ג'יימס קלי עזבו את המשלחת בתוך שנה וחזרה בדרך היבשה דרך פנמה עם ג'ון קוק.
דייוויס וקוק
ב-23 באוגוסט 1683, בעודו מפליג בספינה שנלכדה בווירג'יניה הוא הסכים להצטרף למשלחת שוד כהגאי תחת ג'ון קוק. הם הפליגו מזרחה ולכדו את ספינה דנית בת שלושים שישה תותחים אותה כינו "בצ'ולרס דילייט" (Bachelor’s Delight – "תענוגות הרווק") זמן קצר לאחר שהגיעו מול חופי גינאה במערב אפריקה. הם הפליגו לאוקיינוס השקט בנובמבר 1683 דרך כף הורן. למשלחת הצטרף שודד הים ג'ון איטון (John Eaton) בטרם פשטו על ערים ספרדיות לאורך חופה המערבי של אמריקה הדרומית.
בעקבות מותו של קוק ב-19 ביולי 1684 בחר הצוות של הדילייט בדייוויס לרב חובל במקומו. עם זאת, המשלחת נתקלה בקשיים משום שבעקבות התקפה כושלת על אל ריאלחו (El Realejo) בניקרגואה פרש איטון מהמשלחת וגם הפשיטות כנגד פאיטה (כיום בפרו) וגואיאקיל (כיום באקוודור) הניבו מעט מאוד שלל, אם כי לכידת כמה ספינות עבדים הובילה להצטרפות של 15 עבדים לצוות.
הוא שב צפונה כלפי פנמה הוא לכד ספינה ספרדית שבמטענה כסף המיועד לספרד לפני שצירף כוחות עם הצי בפיקודם של פרנסיס גרונייה (Francis Grognet), פייר לה פיקר (Pierre le Picard) וקפטיין טאונלי (Captain Townley). דייוויס הפליג בחזרה לאקוודור, ונתקל ב-2 באוקטובר בספינה סיגנט (Cygnet) בפיקודם של שודדי הים צ'ארלס סוואן (Charles Swan) ופיטר האריס (Peter Harris) ושכנע אותם להצטרף למשלחת.
יחד עם "דילייט", ה"סיגנט" וספינות אחרות קטנות יותר אותם לכדו מהספרדים הוא הוביל פשיטות מוצלחות על פנמה. אף שתכננו להתקיף את צי ספינות הכסף הפרואני, הצליחו הספרדים להעביר מעל ל-500,000 פסו בשני גליאונים המלווים על ידי שלוש ספינות קרב קטנות והתחמקו מצי ספינות שודדי הים שהמתין להם בכך שהפליגו קודם ישר מערבה, לפני שפנו צפונה. בעודם ממתינים לספינות האוצר נתקלו דייוויס והאחרים בסיור ספרדי מול חוף פרו ב-8 ביוני, והצי הספרדי רדף אחריהם עד האי קורבה מול פנמה.
ההיפרדות מגרונייה
ב-1 בינואר 1685 לכד דייוויס ספינה המיועדת ללימה ובה ההוראות שניתנו לצי ספינות הכסף להפלגה לפנמה. ב-7 בינואר הפליגו דייוויס וסוואן לאי פר (Pear Island) בניסיון ללכוד את צי ספינות הכסף. הספינות כבר הורידו את מטענם, כאשר נתקלו בספינות שודדי הים במפרץ פנמה. שודדי הים כינסו את ספינותיהם, אבל בקרב פנמה היו שודדי הים במיעוט. תוצאת הקרב לא הייתה החלטית. דייוויס וסוואן ושתי ספינות אחרות נפרדו מצי ספינות השודדים. הפשיטות כנגד לאון וריאלחו לא נשאו פירות ועקב כך סוואן וטאונלי נפרדו מדייוויס והפליגו למקסיקו, והאריס עזב אחרי שמרבית אנשי הצוות שלו מתו בקדחת צהובה בהונדורס. החבורה נפרדה ב-25 באוגוסט 1685. דמפייר הפליג מערבה לרוחב האוקיינוס השקט אל הודו המזרחית. יחד עם שודד הים ויליאם נייט (William Knight), פשטו שודדי הים על יישובי החוף בפרו וצ'ילה, אבל המזון הלך ואזל. לאחר שהגיעו לאיי חואן פרננדס בנובמבר של אותה שנה החליטו דייוויס ונייט לחלק את השלל כשכל איש צוות מקבל 1,150 ליש"ט ונייט נפרד בדרכו לאיי הודו המערבית. את חג המולד של 1685 בילו דייוויס ואנשי צוותו באיי חואן פרננדס שם חשו ב-4 לפנות בוקר ברעידת האדמה שהתרחשה על היבשת כ-600 קילומטרים מזרחית להם. בפשיטה על העיירה סאניה (Saña) הצליח דייוויס לבזוז תכשיטים וכסף בשווי 25,000 ליש"ט. 39 עבדים מאפריקה שוחררו מפאיטה והצטרפו למשלחת. בין מאי ליוני פשט דייוויס על חמש ערים, כולל התקפה שנכשלה על לה סרנה. בהתקפה על פיסקו נהרגו כמרים ופקידי ממשל רבים בניסיון להחביא את אוצרות העיר עד שהמגינים הסכימו לשלם 5,000 ליש"ט ככופר. דייוויס המשיך עם 80 איש ובזז כ-10,000 ליש"ט מאריקה בפברואר 1687. לאחר שלמד משבויים ספרדיים על התוכניות הספרדיות לשלוח פלגת אוניות מפרו כנגד רב החובל פייר לה פיקר, הוא הגיע לגואיאקיל במאי וסייע להביס את הצי הספרדי וחילק את השלל בן 50,000 ליש"ט עם שודד הים הצרפתי. הוא עזב את גואיאקיל ב-12 ביוני, ועצר בדרכו בחזרה למושבות האנגלית בצפון אמריקה (ארצות הברית לעתיד), באיי גלאפגוס ובאיי חואן פרננדס.
בדצמבר 1687 גילתה משלחת דייוויס אי במרחק 500 ליגות דרומית לאיי גלאפגוס בקו רוחב 27°20′S. "אדמת דייוויס" הוזכרה ביומן המסע "מסע חדש סביב העולם" (A New Voyage Round the World) של ויליאם דמפייר. משלחת מחקר הולנדית בפיקודו של חוקר הארצות יאקוב רוחבן חיפשה ב-1722 את האי ולא מצאה אותו, אבל במקום זאת היא גילתה לראשונה את אי הפסחא.
דייוויס וה"דייליט" הגיעו לאיי הודו המערבית בתחילת 1688 ובמאי הגיעו לפילדלפיה. ב-22 ביוני 1688 נאסר דייוויס וחבריו באשמת שוד ים בווירג'יניה שנתיים קודם לכן. במשפט ב-26 ביוני 1688 הכחיש דייוויס כי היה אי פעם שודד ים, וטען כי התגורר בג'מייקה במשך שבע שנים. משרת שחור בשם פיטר קלויז (Peter Cloise) סתר טענה זו ב-16 באוגוסט 1688. דייוויס הגיש עתירה תחת ההכרזה של המלך ג'יימס השני, מלך אנגליה מ-1685 התומך בשוד ים. באוקטובר 1688 פסק הלורד סתרלנד כי הם אשמים, אך ייתכן כי קיבלו חנינה מלכותית.
באוגוסט 1689 הורתה מועצת וירג'יניה לשודדי הים לחזור לאנגליה. הם הגיעו בנובמבר, אך בלא רכושם.
סוף חייו
דייוויס חזרה לאנגליה בסופו של דבר ב-1690 והצליח להשיב את מרבית אחוזותיו ורכושו לשעבר שהוחזרו אליו תוך שנתיים. צו מלכותי במרץ 1692 הסכים להחזיר את רכושו של דייוויס, אם כי 300 ליש"ט נשארו רכוש הכתר. והוא קיבל כרבע מהרכוש בג'יימסטאון. ייתכן כי הכספים שימשו להקמת קולג' ויליאם ומרי בוויליאמסבורג בווירג'יניה. בנובמבר 1693 הזמינה מועצה המושבה של וירג'יניה את בעלי החוב של שלושת האנשים. דייוויס חתם באמצעות צלב, מה שמוכיח שככל הנראה לא ידע קרוא וכתוב.
קיימת הטענה כי היה בין שודדי הים הראשונים שקברו אוצרות באי הקוקוס כשהגיע לאי בספינתו "בצ'לורס דילייט" ב-1684. על פי הטענה הוא עגן במפרץ צ'אתהאם הוא לכאורה השאיר מאחוריו כמה תיבות המכילות מטילי זהב, מטבעות זהב, ומטילי כסף בשווי 300,000 ליש"ט אותם שדד מהיישובים בפרו ובצ'ילה.
פיאט 314
פיאט 314 (באיטלקית: Fiat 314) הוא אוטובוס בינוני, עירוני, מתוצרת חטיבת כלי הרכב המסחריים של פיאט ("Fiat Veicoli Industriali" ) מקונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצר בין השנים 1960–1978.
אהבה (פסל)
אהבה (באנגלית: LOVE) הוא פסל מעשה ידי אמן הפופ ארט האמריקני רוברט אינדיאנה. הפסל מורכב מארבע אותיות בשפה האנגלית המרכיבות יחד את המילה "LOVE" - "אהבה" באנגלית. האותיות "L" מצויה בחלקו השמאלי העליון של הפסל והאות "O" מצויה בחלקו הימני של הפסל (כאשר האות O מוטה על צידה), והאותיות "V" ו-"E" בחלקו התחתון של הפסל, כאשר האות "V" ממוקמת מתחת לאות "L", והאות "E" מתחת לאות "O". הפסל המקורי עשוי פלדה וממוקם כיום במוזיאון אינדיאנה לאמנות, והעתקים רבים שלו מצויים באתרים רבים ברחבי העולם.
בגרסה העברית של הפסל, הממוקמת בגן הפסלים של מוזיאון ישראל בירושלים, האותיות "א" ו-"ה" מצויות בחלקו העליון של הפסל (כאשר האות "א" מימין והאות "ה" משמאל, כשהיא אינה מוטה), ומתחת לאות "א" מצויה האות "ב" ומתחת לאות "ה" מצויה אות "ה" נוספת.
עיצוב זה של האותיות הוכן לראשונה בשנת 1964 כעיצוב כרטיס ברכה עבור המוזיאון לאמנות מודרנית (המומה) שבניו יורק, והפסל הראשון בעיצוב זה הוצג בעיר ניו יורק בשנת 1970. הפסל הועבר למוזיאון אינדיאנפוליס לאמנות בשנת 1975.
גרסאות הפסל
העתקים של הפסל מצויים באתרים רבים בארצות הברית:
מחוץ לארצות הברית ממוקם הפסל בגרסתו האנגלית במספר מקומות: גרסה בשפה העברית ממוקמת במוזיאון ישראל שבירושלים.
ברוסית - מופיע בפארק גורקי (מוסקבה), עם האותיות "горько" (פירוש מילולי "מר", קריאה נפוצה בחתונות בעולם דובר הרוסית)
עונת 2016/2017 בליגה הבלקנית בכדורסל
עונת 2016/2017 בליגה הבלקנית בכדורסל (BIBL) הייתה העונה ה-9 של תחרות אירופית זו לקבוצות כדורסל.
מתכונת התחרות
לעונה זו נרשמו למפעל כ-12 קבוצות שחולקו לשני בתים של 6 קבוצות. 6 הקבוצות בכל בית שיחקו במתכונת של שני סבבים, בית וחוץ נגד כל אחת מקבוצות הבית, בסך הכל כ-10 משחקים כאשר 4 הראשונות מכל בית העפילו לשלב הבתים השני. בשלב הבתים השני התחרו 8 קבוצות כ-4 בכל בית במתכונות זהה לסבב הבתים הראשון, שני משחקים בית וחוץ מול כל קבוצה, סך הכל 6 משחקים. כאשר בסיום, הראשונה מכל בית מעפילה באופן אוטומטי לחצי הגמר והקבוצות שסיימו במקום 3 ו-4 מתחרות ביניהן בשלב רבע הגמר.
ברואה זכתה באליפות הליגה בפעם הראשונה.
מאמן זמני
בכדורגל, מאמן זמני הוא אדם הנוטל באופן זמני אחריות על קבוצת כדורגל, והופך זמנית למאמן ראשי, בדרך כלל לאחר פיטוריו או עזיבתו של המאמן הראשי. עם זאת, ניתן למנות מאמן זמני גם אם המאמן הרגיל מושעה, חולה, או אינו יכול למלא את תפקידו מכל סיבה.
מאמן זמני מגיע בדרך כלל מתוך מערכת מועדון הכדורגל, כמו עוזר מאמן, מנהל ספורטיבי, מאמן ותיק שאימן את המועדון בעבר, מאמן קבוצת הנוער או שחקן-מאמן.
מינויים קבועים
לדוגמה, ב-8 בינואר 2011, רוי הודג'סון פוטר על ידי ליברפול לאחר רצף של תוצאות גרועות, כשהקבוצה התדרדרה למקום ה-12, וקני דלגליש מונה למאמן הזמני של ליברפול לשארית העונה. לאחר המשך עונה מרשימה, שהעלתה את ליברפול למקום השישי בטבלה, דלגליש מונה למאמן הקבוע של ליברפול, בחוזה לשלוש שנים.
בדומה לכך, ב-18 בדצמבר 2018 ז'וזה מוריניו פוטר על ידי מנצ'סטר יונייטד לאחר שהקבוצה הפסידה 1–3 לליברפול וירדה למקום השישי. שחקן העבר של הקבוצה, אולה גונאר סולשיאר, מונה למאמן הקבוצה. כשמנצ'סטר יונייטד עלתה למקום הרביעי בטבלה והעפילה לרבע גמר ליגת האלופות – סולשיאר מונה למאמן קבוע בחוזה לשלוש שנים.
בגרמניה, בקיץ 2019 מונה האנזי פליק לעוזר המאמן בבאיירן מינכן, תחת המאמן הראשי ניקו קובאץ'. בנובמבר 2019 פוטר קובאץ', ופליק מונה במקומו כמאמן עד לתום העונה. הוא זכה עם באיירן באליפות ובגביע הגרמני בעונת 2019/20, לאחר שהצליחה הקבוצה לסגור פער של שבע נקודות ליגה וזכה עם הקבוצה בליגת האלופות, לאחר ניצחון 1–0 במשחק הגמר על פריז סן-ז'רמן. בעקבות הזכייה בטרבל עם באיירן מינכן, זכה פליק בתוארי מאמן השנה של אופ"א ומאמן השנה בגרמניה ב-2020. ב-24 בספטמבר זכה עם באיירן מינכן גם בסופר קאפ האירופי עם ניצחון 1–2 על סביליה הספרדית. שבוע אחר מכן, ב-30 בספטמבר, ניצחה באיירן מינכן 2–3 את בורוסיה דורטמונד במשחק הסופר קאפ הגרמני וזכתה בתואר, ובכך זכה פליק עם באיירן מינכן בחמישה תארים בעונה אחת. בפברואר 2021 הוסיף תואר נוסף השייך לעונת 2020, כשזכה עם הקבוצה בגביע העולם למועדונים והשלים זכייה ראשונה אי-פעם של המועדון בשישה תארים בעונה אחת.
וורו, מונה למאמן הזמני של ולנסיה בשמונה הזדמנויות שונות בין 2008 ל-2023, ומונה למאמן ראשי קבוע רק בין ינואר למאי 2017.
דניס פראט
דניס פראט (בצרפתית: Dennis Praet; נולד ב-14 במאי 1994) הוא כדורגלן בלגי המשחוק בעמדת הקשר בלסטר סיטי.
קריירת מועדונים
פראט התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בעיר הולדתו לוון, עד שבגיל 9 הצטרף לקבוצת הילדים של גנק. בגיל 16 הצטרף לקבוצת הנוער של אנדרלכט. ב-21 בספטמבר 2011, פראט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–4 נגד לומל יונייטד. במשחק זה, רשם שני בישולים. ב-30 באוקטובר פראט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הבלגית במשחק הליגה נגד ליירסה. ב-25 במאי 2014 פראט כבש בניצחון 1–3 נגד לוקרן, במשחק שבסיומו הבטיחה אנדרלכט את אליפות בלגיה.
ב-24 באוגוסט 2016 פראט חתם בסמפדוריה מהסרייה א' תמורת 10 מיליון אירו.
ב-8 באוגוסט 2019 פראט חתם לחמש שנים בלסטר סיטי מהפרמייר ליג תמורת 20 מיליון אירו. ב-18 באוגוסט פראט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד צ'לסי. ב-11 בינואר 2020 פראט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בהפסד 1–2 לסאות'המפטון.
ב-31 באוגוסט 2021 פראט הושאל לטורינו עד לסיום העונה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, פראט שיחק בנבחרות הצעירות של בלגיה.
ב-6 בנובמבר 2014 פראט זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת. 6 ימים לאחר מכן, פראט ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד. ב-30 במרץ 2021 פראט הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–8 נגד.
יוסיפ שימוניץ'
יוסיפ שימוניץ' (בקרואטית: Josip Šimunić, נולד ב-18 בפברואר 1978 בקנברה שבאוסטרליה) הוא כדורגלן עבר קרואטי-אוסטרלי ששיחק בעמדת הבלם במספר מועדונים באוסטרליה, קרואטיה וגרמניה, ומזוהה בעיקר עם הרטה ברלין, במדיה שיחק תשע עונות רצופות. לשימוניץ' 105 הופעות במדי נבחרת קרואטיה, אותה ייצג בשני מונדיאלים ושלושה טורנירי יורו, והוא מדורג במקום השלישי בטבלת שיאני ההופעות של קרואטיה בכל הזמנים, לאחר דאריו סרנה וסטיפה פלטיקוסה.
קריירת מועדונים
שימוניץ' נולד באוסטרליה למהגרים בוסנים-קרואטים, ובילדותו התאמן במכון האוסטרלי לספורט. בשנת 1995, כאשר היה בן 17, החל לשחק במלבורן נייטס, והשתלב בהגנת הקבוצה. כבר בעונה הראשונה שלו בקבוצה זכה באליפות, ובתואר השחקן הצעיר של השנה באוסטרליה. בשנת 1997 חתם בהמבורג מהבונדסליגה, אך לא הצליח לבוא לידי ביטוי בקבוצה, ובשתי עונות מיעט לשחק, והופיע מספר פעמים בקבוצת המילואים.
בשנת 2000 חתם שימוניץ' בהרטה ברלין, שם החל קריירה מפוארת שנמשכה תשע עונות, בהן צבר 222 הופעות ליגה, והוא מדורג שמיני בטבלת שיאני ההופעות של הרטה ברלין בכל הזמנים בבונדסליגה. בעונת 2003/04 שימוניץ' והרטה כמעט נשרו אל הבונדסליגה השנייה אך הצליחו להינצל. בעונת 2005/06 הקבוצה סיימה רביעית בבונדסליגה, אך איבדה את המקום בליגת האלופות במחזור האחרון, והסתפקה בגביע אופ"א. שימוניץ' נחשב הן לבלם מחונן והן לעושה משחק, ונבחר על ידי מגזין הקיקר כשחקן ה-50/50 הטוב ביותר בבונדסליגה לעונת 2008/09. את עונה זו, הרטה ברלין סיימה במקום הרביעי, לאחר שבמרבית העונות של שימוניץ' בקבוצה, הרטה סיימה במרכז הטבלה. בתום עונה זו עזב שימוניץ' את הרטה ברלין, ולא נשאר לקמפיין של הקבוצה בליגת האלופות, וחתם בשורות הופנהיים על חוזה לשנתיים. בעונתו הראשונה בהופנהיים סיימה הקבוצה במקום ה-11, וכך גם בעונה השנייה, בה מיעט שימוניץ' לשחק.
בקיץ 2011 חתם שימוניץ' בדינמו זאגרב במטרה לחזק את הקבוצה שהעפילה לליגת האלופות, ולראשונה בחייו, בגיל 33, שיחק בליגת העל הקרואטית. בעונת 2011/12 ערך שימוניץ' את הופעת הבכורה שלו בקריירה בליגת האלופות, בהפסד של דינמו זאגרב 2-0 לאולימפיק ליון. דינמו זאגרב סיימה את שלב הבתים עם שישה הפסדים ואפס נקודות, כאשר במחזור הסיום הובסה הקבוצה 7-1 על ידי אולימפיק ליון, תבוסה לה שימוניץ' לא היה שותף. באותה עונה זכה שימוניץ' עם דינמו זאגרב בדאבל מקומי, והעפילה שוב לליגת האלופות. הקמפיין של עונת 2012/13 לא היה מוצלח בהרבה מהקמפיין של דינמו זאגרב בליגת האלופות בעונה הקודמת, והקבוצה סיימה את שלב הבתים במקום האחרון עם נקודה אחת. שימוניץ' שיחק את מלוא הדקות בששת המשחקים של הקבוצה. בתום עונת 2012/13 זכתה דינמו זאגרב באליפות נוספת, אך כשלה מול אוסטריה וינה בשלב הפלייאוף של ליגת האלופות לעונת 2013/14, ונשרה אל הליגה האירופית, שם סיימה את שלב הבתים עם נקודה בודדת. שימוניץ' הוסיף למאזנו באותה עונה זכייה נוספת באליפות, ופרש ממשחק פעיל בדצמבר 2014.
קריירה בינלאומית
שימוניץ' היה יכול לבחור אם לשחק בנבחרת אוסטרליה, שכן הוא נולד באוסטרליה, בנבחרת בוסניה או נבחרת קרואטיה, על סמך מוצאם של הוריו. שימוניץ' בחר לייצג את קרואטיה. שימוניץ' ערך את הופעת הבכורה בנבחרת קרואטיה בנובמבר 2001 במשחק ידידות מול נבחרת קוריאה הדרומית. שימוניץ' לא שיחק ולו במשחק אחד במוקדמות מונדיאל 2002, אך זומן למונדיאל 2002 עצמו ברגע האחרון, לאחר פציעתו של איגור טודור. במונדיאל עצמו שימוניץ' שיחק את מלוא הדקות בשלב הבתים, שבסיומו הודחה קרואטיה. שימוניץ' שיחק את מלוא הדקות גם ביורו 2004, וכמעט שגם במונדיאל 2006, אז הורחק בדקה ה-93 במחזור האחרון של שלב הבתים בתיקו 2-2 מול נבחרת אוסטרליה. משחק זה זכור בכך ששימוניץ' לא הורחק לאחר שקיבל צהוב שני מהשופט גרהאם פול, ששגה כאשר לא רשם את אחד הכרטיסים הצהובים. בפועל, שימוניץ' הורחק לאחר הכרטיס הצהוב השלישי. השופט פול פרש מקריירת השיפוט לאחר המונדיאל, וטען שתקרית זו הייתה הסיבה העיקרית לכך. הן ביורו 2004 והן במונדיאל 2006 הודחו קרואטיה ושימוניץ' בשלב הבתים. ביורו 2008 שימוניץ' וקרואטיה השיגו מאזן מושלם בשלב הבתים, והודחו ברבע הגמר לאחר דרמה מול נבחרת טורקיה, במשחק שהסתיים בתוצאה 1-1 בתום 120 דקות והוכרע לטובת טורקיה בפנדלים. למונדיאל 2010 כשלו שימוניץ' וקרואטיה להעפיל. שימוניץ' נכלל גם בסגל הקרואטי ליורו 2012, אך לא שיחק דקה בטורניר זה, שבסיומו הודחה קרואטיה בשלב הבתים.
שימוניץ' המשיך לשחק בנבחרת קרואטיה גם במוקדמות מונדיאל 2014, ובנובמבר 2013, לאחר הניצחון הקרואטי 2-0 על נבחרת איסלנד, והבטחת העלייה הקרואטית למונדיאל, היה מעורב בתקרית בה ביצע מחוות לקהל המקומי המזוהות עם התנועה הפאשיסטית והאנטישמית אוסטשה, שזוהתה עם המשטר הנאצי במלחמת העולם השנייה, והקהל הגיב לקריאותיו, כאשר הוא צעק "למען הבית", והקהל ענה "מוכנים". שימוניץ' טען להגנתו שאיננו אנטישמי, וכל מה שרצה הוא להראות את אהבתו לאומה הקרואטית. שימוניץ' נקנס על ידי התאחדות הכדורגל הקרואטית בסכום של כ-3000 אירו בעוון הסתה לגזענות, ובהמשך הושעה על ידי פיפ"א לעשרה משחקים בינלאומיים, דבר שגרם לו להחמיץ את מונדיאל 2014. העונש החמור עורר אהדה גדולה מצד גופים הנלחמים בגזענות, וביקורת חריפה מצד התאחדות הכדורגל הקרואטית, שטענה כי מדובר בעונש חמור ובלתי מידתי. ההתאחדות הקרואטית ומאמן הנבחרת ניקו קובאץ' הגישו ערעור על חומרת העונש, והערעור נדחה. בדיעבד, המשחק נגד איסלנד היה המשחק ה-105 והאחרון של שימוניץ' במדים הלאומיים, והוא מדורג במקום השלישי בטבלת שיאני ההופעות של נבחרת קרואטיה.
תארים
עם מלבורן נייטס:
עם דינמו זאגרב:
בן-אזן
בן-אזן (בתעתיק לאנגלית: "Ben-Azen") היה פקיד ממוצא כנעני או מזרח תיכוני ששירת בחצרות הפרעונים רעמסס השני ובנו מרנפתח, תפקידו הרשמי של בן-אזן היה "נושא הגביע" - כלומר: האדם שמגיש לפרעה את ספל השתייה שלו. עצם תפקידו המוגדר והרם מעלה מעיד על השתלבותם המוצלחת של מהגרים מהלבנט במצרים העתיקה, שלמרות שהוסללו לעבודות בזויות בשל מוצאם הזר, חלקם הצליח לטפס למשרות רמות מעלה במוסדות כמו מקדשים ומשרות אמון בחצרו של המלך עצמו. מארק ואן דה מיירופ טוען כי רבים מה"משרתים" (התואר שניתן לפקידים ממוצא זר) הללו בתקופה הרעמססית היו ממוצא לבנטיני.
כתובת שמכילה את שמו נתגלתה והשם המצרי שניתן לו בחצרו של רעמסס השני היה: "Ramesses-em-per-Ra" שמשמעותו היא "רעמסס בביתו של האל רע", הכתובת מציינת כי נולד באזור צפון ירדן של ימינו. משמו עולה כי כפי הנראה שם אביו היה אזן.
מרקוס קול
מרקוס טוליו קול טסייו (בספרדית Marco Tulio Coll Tesillo) (23 באוגוסט 1935 - 6 ביוני 2017) היה כדורגלן קולומביאני ששיחק עם נבחרתו בטורניר גביע העולם 1962 שנערך בצ'ילה וזכור כשחקן היחידי עד היום שכבש שער אולימפי בהיסטוריה של הטורניר.
ביוגרפיה
מרקוס קול נולד ב-23 באוגוסט 1935 בברנקייה שבקולומביה לזוג אליאס קול ואמלינה טסייו. אביו היה שופט הכדורגל הראשון שניהל משחק רשמי בליגת העל הקולומביאנית שהוקמה ב-1948 והיה לשופט הקולומביאני הראשון שקיבל את תג השיפוט הבינלאומי של פיפ"א.
מרקוס שיחק במספר קבוצות בארצו, כאשר את משחק הבכורה ערך ב-1952 במדי ספורטינג ברנקייה ואת הקריירה סיים ב-1971 במדי הקבוצה הבכירה של העיר, ג'וניור ברנקייה. את התואר הקבוצתי היחיד בקריירה שלו השיג במדי אינדפנדיינטה מדיין, כשזכה עימה באליפות בשנת 1955. כמו כן שיחק בשתי קבוצות מחוץ למולדתו: בשנת 1956 בפלטנסה מארגנטינה ובשנים 1964-1965 בדפורטיבו אירפואטו ממקסיקו.
ב-6 ביוני 2017, נפטר בביתו שבברנקייה בגיל 81 לאחר מחלה.
נבחרת קולומביה
מרקוס קול שיחק במדי נבחרת קולומביה במשך שש שנים, שבמהלכן הספיק לשחק 11 משחקים ולכבוש חמישה שערים. הזכור ביותר מביניהם היה השער שכבש לרשתו של השוער הסובייטי, לב יאשין במסגרת משחקי מונדיאל 1962 בצ'ילה. בפיגור של 1-4 מול ברית המועצות, בעט קול בעיטת קרן שסובבה את הכדור היישר לתוך שערו של יאשין. שער ישירות מבעיטת קרן נקרא גם "שער אולימפי" וקול הוא השחקן היחיד עד היום שעשה זאת במסגרת משחקי גביע העולם. המשחק עצמו הסתיים בתיקו 4-4, התוצאה המפתיעה בטורניר, שכן ברית המועצות נחשבה אז למעצמת כדורגל בעוד שקולומביה ערכה את הופעת הבכורה שלה במונדיאל והודחה בשלב הבתים לאחר הפסדים מול יוגוסלביה ואורוגוואי.
עשנן יהודה
עַשְׁנַן יְהוּדָה (שם מדעי: Fumaria judaica) הוא מין צמח עשבוני חד שנתי בסוג עשננים ממשפחת העשנניים, השייכת לסדרת הנוריתאים. עשנן יהודה הוא צמח בתה ים תיכוני, ותפוצתו משתרעת כמעט על כל פני ישראל. בחרמון, בגולן, בגליל, בעמק יזרעאל ובגלבוע, בכרמל, ברמות מנשה והשרון, במישור החוף וגוש דן, בהרי ירושלים והשפלה, בשומרון ובנגב הצפוני. גובה הצמח נע בין 30 ל-100 ס"מ, ולעיתים הוא מטפס על צמחים שכנים בעזרת קנוקנות. עשנן יהודה פורח בחודשים ינואר עד אפריל. עלי הכותרת בצבע לבן לילך (סגול בהיר) ובקצה כתם בצבע ארגמן. הגבעול מרובע ורך, עלי הצמח מסורגים (עלה אחד בכל מפרק), כל עלה גזור לאונות פעמיים או יותר, ושפתו משוננת. לצמח זרעים ופירות אחידים. צורת הפרי ככדור קטן בקוטר 2–3 מ"מ, הנישא בודד וזקוף על עוקץ קצר.
שמו של הצמח ניתן לו במאה ה-19 על ידי הבוטנאי פייר אדמון בואסייה, אך בניגוד למשתמע משמו, אין הוא נפוץ ביהודה.
הסוג עשנן כולל 50 מינים, מתוכם 8 בארץ ישראל, ביניהם עשנן מטפס עשנן הגליל ועוד.
איזבל, דוכסית ברגנסה
דונה איזבל, דוכסית ברגנסה (פורטוגזית: Isabel de Herédia; נולדה ב-22 בנובמבר 1966) היא אשת עסקים פורטוגזית שנישאה לדוארטה פיו, דוכס ברגנסה, הטוען הנוכחי לכס המלוכה הפורטוגלי.
ביגרפיה
איזבל נולדה ב-22 בנובמבר 1966, בליסבון, לדום ז'ורז'ה דה ארדיה, אדריכל, ולראקל לאונור פיניירו דה קסטרו קורבלו. מאז הלידה, היא הייתה זכאית לתואר דונה בשל היותה צאצאית של פרנסיסקו קוריה דה ארדיה, רוזן ריביירה בראווה, מהאצולה הפורטוגזית ורפובליקני מפורסם, שהיה מעורב בהתקוממות הרפובליקנית הכושלת של ה-28 בינואר 1908.
דונה איזבל חיה בין פורטוגל המטרופוליטנית לאנגולה הפורטוגזית עד 1975, כאשר אנגולה קיבלה עצמאות. לאחר מכן עברה משפחתה לסאו פאולו שבברזיל. שם, היא למדה בקולגיו סאו לואיס, מוסד ישועי. בשנת 1990 היא קיבלה תואר במנהל עסקים, ולאחר מכן היא עבדה כמנהלת נכסים.
ב-13 במאי 1995 היא התחתנה עם דוארטה פיו, דוכס ברגנסה, במנזר ז'רונימוש. בטקס נכחו נציגים של בתי מלוכה אירופיים שונים: הנסיך פיליפ, דוכס בראבנט, אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, הנסיכה מרגריטה, דוכסית סוריה, ועוד. ראשי הפוליטיקה הפורטוגזית העיקריים, כולל נשיא הרפובליקה מריו סוארש, ראש הממשלה אניבל קבאקו סילבה ונשיא האספה אנטוניו ברבוסה דה מלו, נכחו גם הם.
בעקבות נישואיה ולידת בנה הראשון, אפונסו, פרשה איזבל מחייה המקצועיים, והקדישה את עצמה לניהול משפחתה ולחסות של ארגונים שונים.
משפחתה
ב-13 במאי 1995 התחתנה איזבל עם דוארטה פיו, דוכס ברגנסה, ממנו נולדו לה שלושה ילדים:
ג'ואל פוינסט
ג'ואל רוברטס פוינסט (באנגלית: Joel Roberts Poinsett; 2 במרץ 1779 – 12 בדצמבר 1851) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי. הוא שימש כנציג הראשון של ארצות הברית לאמריקה הדרומית, כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כשגריר ארצות הברית במקסיקו, כמנהיג היוניוניסטים בקרוליינה הדרומית במהלך "משבר הביטול", כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית מרטין ואן ביורן וכאחד המייסדים של המכון הלאומי לקידום המדעים והאומנויות השימושיות (קודמו של הסמית'סוניאן).
מסעות מוקדמים
ג'ואל רוברטס פוינסט נולד ב-1779 בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית לאלישע פוינסט, רופא אמיד, ולרעייתו קתרין אן רוברטס. הוא התחנך בקונטיקט ובאירופה ורכש ידע בשפות, במשפטים ובסוגיות צבאיות.
המסע באירופה
ב-1800 שב פוינסט לצ'ארלסטון מתוך תקווה להתחיל בקריירה צבאית. אביו לא רצה שבנו יהיה איש צבא. מתוך רצון לשדל את בנו להיות חלק מהאריסטוקרטיה של צ'ארלסטון, סידר פוינסט האב שבנו ילמד משפטים אצל ויליאם הנרי דה סוסייר, עורך דין ידוע בעיר. פוינסט לא היה מעוניין בקריירה משפטית וב-1801 הוא שכנע את הוריו שיאפשרו לו לצאת למסע ארוך באירופה. דה סוסייר צייד אותו ברשימת ספרי משפטים כולל "פירושים על דיני אנגליה" של ויליאם בלקסטון ו"החוק הכנסייתי" של ריצ'רד ברן, למקרה שהוא יתחרט בנוגע לעיסוק במשפטים.
החל מאותה שנה ערך פוינסט מסע ביבשת אירופה. באביב 1802 הוא עזב את צרפת לכוון איטליה ועבר את הרי האלפים ואת שווייץ. הוא ביקר בנאפולי וטיפס על הר אטנה שבסיציליה. באביב 1803 הוא הגיע לשווייץ והתאכסן בביתם של ז'אק נקר ושל בתו מאדאם דה סטאל. נקר, שהיה שר האוצר של לואי השישה עשר, מלך צרפת בין השנים 1776 – 1781, הוגלה לשם על ידי נפוליאון.
באחת ההזדמנויות, הוזמן רוברט ליווינגסטון, שגריר ארצות הברית בצרפת, לביקור אצלם בעת שסייר בסבויה, צרפת ושווייץ. פוינסט לקח על עצמו את תפקיד המתורגמן בשיחה בין ליווינגסטון ששמיעתו הייתה לקויה לבין נקר ששיניו החסרות גרמו לדיבורו להישמע כמעט לא ברור לחלוטין. למזלו, מאדאם דה סטאל לקחה על עצמה לפרש את דברי אביה הקשיש.
באוקטובר 1803 עזב פוינסט את שווייץ ונסע לווינה ומשם למינכן. בדצמבר הוא התבשר שאביו הלך לעולמו ושמצב בריאותה של אחותו, סוזאן, לקוי מאוד. הוא יצא מיד בדרכו לצ'ארלסטון, לשם הוא הגיע בראשית 1804, חודשים לאחר שאביו נפטר. מתוך תקווה להציל את חיי אחותו, לקח אותה פוינסט למסע בניו יורק, בזכרו שמסעו המוקדם יותר לליסבון החיש את החלמתו. אף על פי כן, בהגיעם לניו יורק מתה סוזאן פוינסט. כיורש היחיד, הוא ירש הון קטן וכמה בתים ומגרשים, מטעים ומניות. שוויה הכולל של אחוזת המשפחה הוערך ב-100,000 דולר.
המסע לרוסיה
בנובמבר 1806 הגיע פוינסט לבירת האימפריה הרוסית, סנקט פטרבורג. לווט האריס, קונסול ארצות הברית בעיר, והנציג האמריקאי הבכיר ביותר ברוסיה, קיווה להציג את פוינסט בחצר המלכות של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה. כאשר נודע לה שפוינסט הוא מקרוליינה הדרומית, שאלה אותו הקיסרית האם אם הוא יוכל להשגיח על מפעלי הכותנה שהיו תחת חסותה. פוינסט והקונסול האריס נסעו לקרונשטאדט באמצעות מזחלת כדי לראות את המפעלים. פוינסט הציע כמה הצעות לשיפור והקיסרית קיבלה אותן. פוינסט לא האמין שתעשיית הכותנה תוכל לשגשג ברוסיה בשל הצורך בהעסקת הצמיתים שלא קיבלו שום גמול ולפיכך לא היה להם שום אינטרס בהצלחת הענף. יותר מכך, הוא האמין שמוסד הצמיתות הקשה על רוסיה לפתח סחר ימי ותעשייה.
בינואר 1807 סעדו הצאר אלכסנדר ופוינסט בארמון הקיסרי. הצאר ניסה לפתות את פוינסט במשרה בשירות האזרחי או הצבאי הרוסי. פוינסט היסס, והצאר הציע לו "לראות את האימפריה, ללמוד את לשונה ולהכיר את עמה", ואז להגיע לידי החלטה. פוינסט, שתמיד אהב מסעות, קיבל את ההצעה ובמרץ אותה שנה יצא מסנקט פטרבורג למסע ברחבי דרום רוסיה. התלוו אליו ידידו האנגלי, לורד רויסון ושמונה אנשים נוספים.
כשברשותם מכתבי המלצה לטיפול מיוחד על ידי כל פקידי הממשל הרוסים, עשו השניים את דרכם למוסקבה. הם היו בין בני המערב האחרונים שראו את העיר לפני שנשרפה על ידי חייליו של נפוליאון באוקטובר 1812. ממוסקבה הם נסעו לנהר הוולגה ואז בספינה לאסטרחן השוכנת לשפכו. כעת נכנסה חבורתו של פוינסט אל הקווקז, הכולל מגוון רחב של קבוצות אוכלוסייה ושרק זמן קצר קודם לכן צורף לשטחה של רוסיה לאחר כיבושיהם של פיוטר הגדול ויקטרינה הגדולה. בשל המתחים האתניים, היה האזור מסוכן מאוד. אל החבורה צורף קוזאק שליווה אותם במסעם בין טארקי לדרבנט, אך כאשר אציל טטרי טען שהקוזאק המלווה עלול לעורר סכנה, הוא עקף את תחום מושבם של הטטרים. מהלך זה הרחיב את פמלייתו של פוינסט והם האמינו שכך הם יהיו פחות פגיעים מפני התקפות כאשר הם יצאו מתחומי רוסיה. כך התלווה אליהם סוחר פרסי שהעביר נערות צעירות שהוא רכש בצ'רקסיה אל באקו ואל ההרמונות בטורקיה. כשסביבם משמר כבד, עזבה החבורה את דרבנט ונכנסה לתחומי שליטתו של החאן של קובאן.
בעוברי בחאנות, גנב מנהיג אחד השבטים כמה מסוסי החבורה. פוינסט קיבל החלטה אמיצה לסטות מדרכו ולהגיע לחצר החאן בעיר קובאן ולדרוש את השבתם של הסוסים. בשל העובדה שבאופן רגיל לא היו זרים באזור, החאן הופתע. הוא מעולם לא שמע על קיומה של ארצות הברית ופוינסט עשה כמיטב יכולתו כדי לענות על שאלותיו של השליט. כדי ליידע אותו על גדולתה של ארצות הברית, דיבר פוינסט באריכות על הגאוגרפיה שלה. החאן התייחס לנשיא תומאס ג'פרסון כאל השאה של אמריקה. לבסוף, ציין פוינסט כי גנבת הסוסים תשפיע לרעה על דעתם על שמה הטוב של החאנות. החאן התרשם ואמר לפוינסט שראשו של ראש השבט האשם יותז אם הוא יחפוץ בכך, אך עדיין אם הגנב יסכים לארח מבקר מכובד כמוהו, ייתכן שחנינה תבוא בחשבון.
חבורתו של פוינסט המשיכה לבאקו שעל גדות הים הכספי. הוא ציין שבגלל בורות הנפט באזור, הוא היה זה מכבר יעד לעלייה לרגל של סוגדים לאש. הוא היה אחד המבקרים האמריקאים הראשון במזרח התיכון וב-1806 החאן הראה לו בריכה של נפט והוא העלה השערה שיבוא יום והמשאב הזה ישמש כדלק.
משיכתו אל הפעילות הצבאית בקווקז הובילה את פוינסט לבקר בירוואן, שאז צר עליה הצבא הרוסי. לאחר שבילו זמן מה עם הכוחות, נסעו פוינסט וחבורתו דרך הרי ארמניה אל הים השחור. הם וויתרו על ביקור בקונסטנטינופול בשל העימות בין רוסיה לבין האימפריה העות'מאנית והחבורה המשיכה לחצי האי קרים ודרך אוקראינה ושבה סוף 1807 למוסקבה. המסע היה מסוכן מאוד ובריאותו של פוינסט נחלשה. בכל אופן, מבין תשעת האנשים שיצאו למסע בחודש מרץ בשנה הקודמת, רק פוינסט ושניים נוספים שרדו.
עם שובו למוסקבה שוחח איתו הצאר אלכסנדר על הקורות אותו והציע לו לקבל תפקיד של קולונל בצבא האימפריה הרוסית. אך באותה עת הגיעו לרוסיה החדשות אודות המתקפה של אה"מ לאופרד על הצ'ספיק וכעת היה ברור שתפרוץ מלחמה בין ארצות הברית לבין בריטניה. פוינסט היה נחוש בדעתו לשוב למולדתו.
לפני שעזב את רוסיה, נפגש פוינסט בפעם האחרונה עם הצאר שהביע את תמיכתו בצעדים שנקט הקונגרס של ארצות הברית כדי להתמודד עם הפלישות הימיות של בריטניה. הצאר הכריז שעל רוסיה וארצות הברית לשמור על יחסים מכובדים ביניהן. פוינסט נועד שוב עם שר החוץ ניקולאי רומיאנצב ובפגישה הרוסים גילו את אזנו שהצאר שואף שיישלח שגריר של ארצות הברית לחצרו.
צ'ילה וארגנטינה
פוינסט שימש כ"סוכן מיוחד" (special agent) לשתי מדינות דרום אמריקאיות בין השנים 1810 – 1814, צ'ילה וארגנטינה. הנשיא ג'יימס מדיסון מינה אותו ב-1809 כקונסול כללי. פוינסט היה אמור לחקור את סיכוייהם של המהפכנים במאבקם לעצמאות מספרד. ב-29 בדצמבר 1811 הוא הגיע לסנטיאגו דה צ'ילה. משפחות לורן וקררה נאבקו על השליטה בצ'ילה. עד להגעתו של פוינסט, השיגו בני קררה את השליטה בהנהגתו של חוזה מיגל קררה. ממשלתו של קררה הייתה חלוקה בשאלה כיצד לקבל את פוינסט. בית המשפט הקונסולרי, הגוף בעל זכות השיפוט על נושאים מסחריים, התנגד לקבלתו על רקע העובדה שמינויו לא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית. יתר על כן, רבים מחברי הגוף הזה היו רויאליסטים, שקיוו ליחסים הדוקים יותר עם ספרד ועם בריטניה. על כל פנים, פוינסט זכה להכרה מהרוב ששאף למסד יחסי סחר עם ארצות הברית.
בסופו של דבר התקיימה קבלת הפנים הרשמית ב-24 בפברואר 1812. פוינסט היה הנציג המוסמך הראשון מטעם ממשלה זרה שהגיע לצ'ילה. המתנגדים העיקריים שלו בצ'ילה היו אנשי החונטה של פרו. המשנה למלך של פרו ייצג את הצ'יליאנים שהתנגדו לשלטונה של ספרד. הוא הכריז שהחוקים של הממשלה הצ'יליאנית החדשה בנוגע לסחר חופשי כבטלי ומבוטלים ושלח פריבטירים לאכוף את הסדר הקולוניאלי הישן. בעקבת כך התרחשו תפיסות של ספינות והחרמת סחורות, למורת רוחם של הסוחרים הזרים, במיוחד האמריקאים. פוינסט למד על לכידתה של אוניית ציד לווייתנים אמריקאית שחיפשה אספקה על סמך מכתב שיורט ושנשלח ממושל סן קרלוס דה צ'ילואה אל המשנה למלך של לימה. יותר מכך, הוא קיבל מידע מודיעיני שעשר ספינות אמריקאיות נוספות נתפשו בטלקוונו שבמפרץ קונספסיון. עם הנחיות מועטות מממשל מדיסון, החליט פוינסט שיש לעשות משהו נגד הפרת הזכויות הטבעיות של האמריקאים.
פוינסט האיץ בצ'ילה לסגור את נמליה לפרו, אך הרשויות בסנטיאגו לא חשו שהן חזקות דיין כדי לנקוט בצעד כזה. תחת זאת הם האיצו בפוינסט לסייע להם בהשגת תחמושת ואספקה מארצות הברית. אף על פי שפוינסט נתן להם שמות של כמה סוחרים, רבים מהם היו כבר מעורבים יותר מדי בעימות בין ארצות הברית לבין בריטניה כדי שיוכלו להקדיש תשומת לב לצ'יליאנים. במהלך אותה תקופה פוינסט גם האיץ בצ'יליאנים לכונן חוקה לאומית. וועדה שכללה את קמילו אנריקז ושישה אחרים ומונתה להכנת טיוטה לחוקה. ישיבת הוועדה הראשונה התקיימה במעונו של פוינסט ב-11 ביולי 1812.
תפישתן של הספינות האמריקאיות על ידי ממלכת פרו לא נפסקה. בכתב המינוי של פוינסט צוין שעליו להגן על כל הרכוש אמריקאי ולדאוג לאזרחים האמריקאים. לאחר התייעצות עם קררה, קיבל פוינסט הרשאה לכך שצבא צ'ילה יילחם נגד הרויאליסטים הספרדים בפרו. מאוחר יותר הוענקה לפוינסט דרגת גנרל בצבאו של קררה. הוא פיקד על מתקפה של פרשים צ'יליאנים בקרב סן קרלוס ואבטח את המשנה למלך של צ'ילה. משם הוא יצא בראש סוללת תותחנים למפרץ קונספסיון, שם נתפשו כאמור עשר ספינות אמריקאיות. עם חשיכה הוא הגיע ליד נמל הים של טלקוונו והחל להרעיש את העיר. עם שחר הוא שיגר שליח עם דרישה לכניעה של המפרץ לחונטה של צ'ילה. ב-29 במאי 1813 נכנעו הרויאליסטים הפרואנים.
כאשר הגיע פוינסט לבואנוס איירס הוא מצא שם חונטה שהייתה מבוססת היטב עם השפעה בריטית חזקה. הוא הצליח לנהל משא ומתן על הסכם סחר עם החונטה על פיו סחורות אמריקאיות ייובאו עם פטור ממכס. כאשר נמנע מהספינות האמריקאיות לשוט דרך האוקיינוס האטלנטי, נדרש זמן כדי למצוא נתיב בחזרה לארצות הברית. בסופו של דבר הצליח פוינסט לעלות על ספינה ששטה לבאהיה שבצפון-מזרח ברזיל. משם הוא עבר לספינה אחרת שיעדה היה מדיירה, 860 ק"מ מיבשת אירופה. בסופו של דבר הגיע פוינסט לצ'ארלסטון ב-28 במאי 1815.
שובו לארצות הברית
בשובו לצ'ארלסטון ב-1815 בילה פוינסט את החודשים הראשונים לחזרתו בסידור ענייניו האישיים. מאז ועד מ-1825 הוא נשאר בקרוליינה הדרומית כדי לבנות לעצמו מוניטין מקומי. הוא נחשב לסמכות מכובדת בנוגע לענייני אמריקה הלטינית.
ב-1816 קיבל פוינסט מכתב מידידו הוותיק הגנרל חוזה מיגל קררה. מאז שעזב פוינסט את צ'ילה, ביססו הרויאליסטים את אחיזתם במדינה. לאחר ששהה שנה בגלות בפרובינציות של ריו דה לה פלטה הגיע קררה לארצות הברית בינואר 1816 כדי לעורר שם עניין במהפכה בצ'ילה. פוינסט השיב לקררה במכתב בו ציין שהוא מתכוון להאיץ בממשלת ארצות הברית לנקוט במדיניות החלטית בנוגע למושבות הספרדיות. הנשיא מדיסון קיבל את הגנרל קררה בחמימות, אך מעולם לא הודיע לו שיינקוט בצעדי מדיניות רשמיים בשל דאגתו שזה עלול לסכן את סיפוח פלורידה לארצות הברית שהייתה תחת שלטון ספרדי. תקוותו של קררה לסיוע נענתה מידידו הוותיק.
ביולי 1816 נסע פוינסט לניו יורק כדי לפגוש את קררה. כשהיה שם, הוא ניסה לעניין את ג'ון ג'ייקוב אסטור, הבעלים העשיר של חברת פרוות אמריקאית, בציודם של המהפכנים הצ'יליאנים של קררה בכלי נשק, אלא שאסטור לא היה מעוניין להיות מעורב בכך. באוגוסט אותה שנה עלה בידו של פוינסט לארגן כמה פגישות בפילדלפיה בין המנהיג הצ'יליאני לבין כמה מקציניו לשעבר של נפוליאון. ביניהם היה המרשל עמנואל גרושיי, שפיקד על שומרי ראשו של נפוליאון במהלך המערכה ברוסיה. פוינסט גם סידר פגישה בין קררה לבין הגנרל ברטרנד קלוזל. קלוזל הצטיין במלחמות הנפוליאוניות וב-1815 הוענק לו על ידי נפוליאון תואר אצולה. אף על פי שתנועתו של קררה לא הפיקה תועלת מניסיונם של קצינים צרפתים אלו, עלה בידו של פוינסט להסדיר חוזים עם חברת D'Arcy and Didier בפילדלפיה לאספקת נשק למשלחת שקררה תכנן להקים.
ב-29 באוגוסט 1816 יצא פוינסט למסע בארצות הברית יחד עם ארבעה אנשים ועבד אחד מצ'ארלסטון. הם יצאו מערבה ועצרו בדרך בפיטסבורג ובסינסינטי עד שהגיעו ללקסינגטון, קנטקי. כששהו שם, התארחו אנשי החבורה אצל חבר הקונגרס הנרי קליי. ככל הנראה בשל חוויותיו בצ'ילה, עשה פוינסט רושם על קליי, שראה את עצמו כתומך הגדול ביותר בארצות הברית של העצמאות האמריקאית-ספרדית בשנים הבאות. מלקסינגטון שמה החבורה פעמיה ללואיוויל ומשם לנאשוויל. בשהותם שם, סעדו פוינסט ובני לווייתו עם אנדרו ג'קסון. לאחר שעבר יותר מ-3,000 ק"מ שב פוינסט לצ'ארלסטון בראשית נובמבר 1816.
קריירה פוליטית
על כל פנים, פוינסט דחה את ההצעה. במאי הוא הסביר במכתב לנשיא ג'יימס מונרו שהוא קיבל לאחרונה מושב בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית ושהוא לא יוכל להתפטר מתפקיד זה "שלא למען סיבה טובה יותר בהשוואה לתפקיד זה". באותו מכתב הוא הציע את הידע שלו על אמריקה הדרומית לטובת כל צורך של הממשל.
השקפותיו הפוליטיות של פוינסט השתקפו בדעותיהם של מי שראו עצמם אז כרפובליקנים הג'פרסונאים. אחד הצעדים החשובים ביותר שבהם הם תמכו בעקבות מלחמת 1812, היה המימון הפדרלי להשקעה בתשתיות. כחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, הייתה זו אחת השאיפות המרכזיות שלו ולאחר שנבחר מחדש ב-1818, הוא היה לחבר הוועדה של בית הנבחרים לשיפור התשתיות.
פוינסט גם שימש כנשיא המועצה לעבודות ציבוריות של קרוליינה הדרומית. אחת התוכניות הראשיות של המועצה הייתה לקשר בין פנים המדינה עם אזורי החוף שלה. מיזם חשוב נוסף היה בניית הדרך הראשית מצ'ארלסטון, דרך בירת המדינה קולומביה, אל גבולה הצפון-מערבי של המדינה. הדרך תוכננה כדי לקדם סחר בין-מדינתי ולמשוך תנועת סחר ממזרח טנסי והחלק המערבי של קרוליינה הצפונית לכוון צ'ארלסטון. פוינסט, כנוסע מנוסה, ידע טוב יותר מכל אחד אחר את חשיבותן של דרכים משופרות. במהלך מסעותיו לניו אינגלנד ב-1804 ואל המערב ב-1816, הוא הגיע להבנה שהמדינה יכולה להפיק תועלת מתשתיות תחבורה.
שגריר במקסיקו
במקביל לכהונתו בבית הנבחרים, שימש פוינסט כשליח מיוחד למקסיקו בין השנים 1822 – 1823, כאשר ממשלתו של ג'יימס מונרו החלה להיות מודאגת בנוגע ליציבותה של המדינה החדשה יחסית. פוינסט, שהיה תומך של דוקטרינת מונרו, היה משוכנע שהרפובליקניזם הוא הערבות היחידה לצורת ממשל חופשית ושוחרת שלום עבור מדינות אמריקה הצפונית וניסה להשפיע על ממשלתו של אגוסטין דה איטורבידה, שהחלה להראות סימנים של חולשה ופלגנות.
ב-12 בינואר 1828 חתם פוינסט במקסיקו סיטי על החוזה הראשון בין ארצות הברית לבין מקסיקו, "הסכם הגבולות", שהכיר באופן רשמי בגבול בין שתי המדינות שהוגדר בהסכם אדמס-אוניס, שנחתם ב-1819 בין ארצות הברית לבין ספרד.