cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוגו צ'אווס
ביוגרפיה
בשנת 1992 הוביל הפיכה צבאית שנכשלה וישב בכלא במשך שנתיים, עד שקיבל חנינה מאת הנשיא רפאל קלדרה. אחרי שחרורו החל לפעול כפוליטיקאי והקים את "המפלגה למען הרפובליקה החמישית". ב-6 בדצמבר 1998 זכה בבחירות לנשיאות, ונכנס לתפקיד ב-2 בפברואר 1999.
ב-5 במרץ 2013 מת הוגו צ'אווס ממחלת הסרטן ממנה סבל בשנותיו האחרונות.
תקופת נשיאותו
צ'אווס נבחר לנשיאות לאחר שבמצע שפרסם לקראת הבחירות, קרא למלחמה בעוני ובשחיתות ולחלוקה הוגנת של ההון וההכנסות מאוצרות הטבע של המדינה (בעיקר נפט). כשאויבו העיקריים היו האליטות, שנתפסו כאחראים לבעיות השחיתות, הכלכלה והפוליטיקה. הוא זכה לתמיכה רחבה בעיקר בקרב בני המעמדות הנמוכים בוונצואלה. עם עלייתו לשלטון החל בפרויקטים חברתיים רדיקליים לחלוקת ההון והכוח מחדש. כשבדומה למדיניות הפנים שהנחיל, האחרון תכנן גם מדיניות חוץ במטרה להביא לצדק עולמי ולהגן על העמים המדוכאים.
כנשיא התבלט בהתנהגותו העממית והשנויה במחלוקת. בכל יום ראשון הוא הופיע בתוכנית בת 5 שעות בשם "Alo Presidente" שבה הוא ענה לפניות האזרחים, ואף ביצע חיקויים. הוא גם הראשון מנשיאי ונצואלה שמוצאו אינדיאני ושחור. הוא היה עוין את ארצות הברית, וקיים קשרים חמים עם מדינות אחרות המסוכסכות איתה, כמו קובה, איראן וקוריאה הצפונית. צ'אווס היה מיודד אישית עם פידל קסטרו, שהיה בנתק עמוק וממושך עם האמריקאים, ויש פרשנים הרואים בו ממשיך דרכו. ב-11 באוגוסט 2000, במהלך מסע ביקורים בכל המדינות החברות באופ"ק, ביקר את סדאם חוסיין בעיראק, והיה בכך לנשיא הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות שעשה כן מאז מלחמת המפרץ. במרץ 2006 הוא הזהיר את בני ארצו ממתקפה קרובה מצד ארצות הברית, והודיע כי בני ארצו יירו בפולשים בחצים מורעלים. עם זאת, גם תחת שלטונו עדיין הייתה ארצות הברית הרוכשת הגדולה ביותר של הנפט שמייצאת ונצואלה.
עם כניסתו לתפקיד ערך סדרה של משאלי עם, ושינה את החוקה כך שהרחיבה מאוד את סמכויות הנשיא. שינוי החוקה איפשר לו להגדיל את הרוב לטובתו בבית הנבחרים, להאריך את הקדנציה שלו כנשיא לתקופה של שש שנים, ואף להשתתף בבחירות לקדנציה שנייה. כמו כן, החוקה החדשה אפשרה קיום של משאל עם לקיצור הקדנציה של הנשיא, ויישום בחירות מחודשות. החוקה החדשה אושרה במשאל עם בדצמבר 1999. ב-30 ביולי 2000 נבחר על פי החוקה החדשה לקדנציה נוספת כנשיא לתקופה של שש שנים.
במקרה החוץ, האויב העיקרי מבחינתו של צ'אווס היו מעצמות המערב, שנתפסו אחראים להופעת האליטה המושחתת ולניצול אנשים לכן מבחינה בינלאומית החל צ'אבז להגדיל את תחומי השפעתו באזור ובו בזמן לחפש אחר שותפי משחק נוספים מחוץ לאמריקה וזאת על-מנת להגשים את מטרותיו. כתוצאה מכך, התיידד צ'אבז עם מחמוד אחמדינז'אד והם יצרו יחד חזית אנטי-אמריקאית משותפת, המכונה בפי העולם כ-"ציר האחדות". צ'אבז קירב את אחמדי-נג'אד למדינות שהיו תחת תחומי השפעתו כדוגמת מדינות הברית הבוליברית. על ידי יצירת קשרים אלו, איראן נועדה לחזק את מעמדה של ונצואלה אזורית. כשמערכת יחסים זו תואמת את מטרות מדיניות החוץ של צ'אווס. איראן וונצואלה בתקופתו של צ'אווס היו צמודות זו לזו על ידי מכנה משותף אנטי אימפריאליסטי ובמיוחד אנטי אמריקאי. סדר היום שלהם דגל בהתנגדות למודל הכלכלי הנאו-ליברלי ולעליונות כוחו של מערב. כשונצואלה מקווה לגוון את כלכלתה ולאור כך לחבור למדינה בעלת כלכלה חזקה יותר, שבכך מצאה את איראן. כשנראה כי מערכת היחסים בין ונצואלה לאיראן יותר אופורטוניסטית מאשר אסטרטגית - בניגוד למה שהיה בין רוסיה לקובה במהלך המלחמה הקרה. שכן לאיראן אין את היכולות לא הצבאיות ולא הכלכליות שהיו לרוסיה. כשכיום איראן מעורבת בהרבה מגזרים בוונצואלה כמו בתעשיות הרכב ובנקאות, אם כי מרכז שיתוף הפעולה בין השניים הם בנושא האנרגיה והנפט.
ניסיון ההפיכה באפריל 2002
באפריל 2002 החל גל הפגנות בתמיכה של ארגוני אנשי עסקים, חלק גדול מהעיתונות, מפלגות הימין, ואיגודים מקצועיים. ב־11 באפריל, אחרי ש-12 מפגינים נהרגו מיריות שמקורן אינו ידוע, דרשו אנשי צבא מצ'אווס כי יתפטר. ב־12 באפריל לאחר שהטילו מצור על הארמון הנשיאותי, איימו ההופכים כי הארמון יופגז על כל יושביו אם צ'אווס לא יסגיר עצמו, הנשיא הסגיר עצמו ונעצר. לאחר מכן הודיעו כי הוא הסכים להתפטר ומינו את איש איגוד העסקים פדרו כרמונה לנשיא. מיליוני אזרחים החלו צועדים לארמון הנשיאות בקריאה לצ'אווס לחזור ולהנהיג את ונצואלה. ב־13 באפריל כרמונה אולץ להתפטר, אחרי שמגיני ארמון הנשיאות הפנו את רוביהם מהמפגינים. המפגינים, שהיו מגובים באותה עת בשומרי הארמון, פרצו אליו. סגן הנשיא של צ'אווס קיבל את סמכויות הנשיא באופן זמני, בזמן שצ'אווס הוחזק בבסיס צבאי (בזמן ההפיכה החלו שמועות, שההופכים רצחו את צ'אווס). ב-14 באפריל חזר צ'אווס לארמון הנשיאות, הכחיש כי התפטר, וחזר לשלטון.
צ'אווס ותומכיו מאשימים את ארצות הברית וה-CIA, שמעולם לא הסתירו את עוינותם לנשיא, כי עמדו מאחורי ההפיכה. צ'אווס אף אמר בריאיון לרשת אל ג'זירה שהמוסד הישראלי עמד גם הוא מאחורי ההפיכה. ארצות הברית מכחישה טענות אלה, אם כי, בניגוד לשאר מדינות אמריקה, ארצות הברית סירבה בתחילה לגנות את ההפיכה, והטילה את האחריות על האירועים על צ'אווס. אחרי כישלון ההפיכה טענה ארצות הברית שלמרות התנגדותה לצ'אווס אמרה לראשי האופוזיציה כי היא מתנגדת להפיכה.
משאל העם על הדחתו
אחרי כישלון ההפיכה, מתנגדי הנשיא עברו להשתמש באמצעים חוקתיים על מנת לסיים את כהונתו של צ'אווס. לשם כך הם השתמשו בסעיף בחוקה החדשה על פיו 20% ממספר בעלי זכות ההצבעה יכולים לדרוש משאל עם על כהונת הנשיא, שבו הוא יודח אם ייתקימו שלושת התנאים הבאים: לאחר שלמשך זמן מה התמהמה ועדת הבחירות המרכזית של ונצואלה, וטענה כי רבות מהחתימות שהוגשו לה אינן תקפות, היא הודיעה ב-8 ביוני 2004 כי נאספו מספיק חתימות על מנת לקיים את משאל העם, ומועדו נקבע ל-15 באוגוסט.
לאחר משאל העם
ב-24 באוגוסט 2005 קרא מייסד הקואליציה הנוצרית בארצות הברית, פאט רוברטסון במהלך שידור תוכנית בטלוויזיה שיש להתנקש בחייו של צ'אווס. הפוליטיקאי הפונדמנטליסטי הנוצרי הסביר בשידור חי את 'היתרונות' עבור ארצות הברית הנובעות ממימוש הצעותיו. דעת הקהל בעולם כמו גם בארצות הברית הביעה זעזוע מהכרזתו של רוברטסון.
בבחירות לבית המחוקקים ב-4 בדצמבר 2005 זכו תומכיו של צ'אווס בכל המושבים, אך זאת כאשר רק 25% מבעלי זכות-הבחירה הצביעו. ביקורת עזה נשמעת כנגד צ'אווס מצד האופוזיציה בוונצואלה ומצד משקיפים זרים. ביקורת זו מתמקדת בהליכי מנהל בלתי-תקינים, שיבוש תוצאות בחירות, "קניית קולות", דיכוי דעות המתנגדים למשטרו וצנזורה של כלי-התקשורת, כמו גם מינויים פוליטיים של שופטים וסילוק שופטים המתנגדים למשטרו מכס השיפוט. כמו כן נשמעת ביקורת על התעלמותו מהליכים דמוקרטיים וחיסול שיטתי של האיזונים והבלמים הדמוקרטיים במדינה. ארגון אמנסטי הביע דאגה בשל הפגיעה בזכויות האזרח תחת משטרו.
בבחירות שהתקיימו ב-3 בדצמבר 2006, נבחר צ'אווס לקדנציה נוספת כנשיא, לאחר שגבר על יריבו מנואל רוסאלס ברוב של 61% לעומת 37% לרוסאלס.
ב-15 בפברואר 2009 הכריז צ'אווס על משאל עם בשאלה האם לבטל את החוק המגביל את כהונתו של נשיא לשתי קדנציות או להשאירו על כנו. החוק בוטל ברוב של 54% מהמצביעים, מה שאיפשר לצ'אווס להתמודד שוב בבחירות לנשיאות שהתקיימו בשנת 2012.
ביוני 2011 אושפז צ'אווס בבית חולים בקובה. ב-1 ביולי הודיע צ'אווס בנאום לאומה בשידור חי, לאחר שלושה שבועות של "נתק" שעוררו שמועות רבות על מצבו, כי הזניח בעבר את בריאותו, חלה בסרטן וכי יעבור ניתוח נוסף וינצח בקרב על חייו. ב-9 בדצמבר 2012 הודיע צ'אווס כי התגלתה התפרצות מחודשת של מחלת הסרטן בה לקה, וכי עליו לעבור ניתוח נוסף. באופן חריג נקב צ'אווס בשמו של יורש אפשרי: ניקולאס מאדורו.
בבחירות שנערכו באוקטובר 2012 ניצח צאווס ברוב של 54% מול מועמד האופוזיציה, אנריקה קפרילס רדונסקי, וזכה לתקופת כהונה שלישית של שש שנים.
הערכת הישגיו
מצד אחד, המדיניות הכלכלית שלו נחשבת בעיני כלכלנים רבים למסוכנת ופופוליסטית. כתוצאה מהתבטאויותיו האנטי-קפיטליסטיות והלאמתם של עסקים פרטיים וחוות, צנחה ההשקעה של הון זר במדינה. חברות רב-לאומיות עזבו את ונצואלה והמפעלים עברו לידי קואופרטיבים שמוחזקים על ידי העובדים. בשנים הראשונות שלאחר בחירתו (1999-2003) היה זינוק חסר תקדים בממדי העוני, למרות העובדה שהכנסות המדינה מנפט גדלו פי ארבעה, בעקבות עליית מחירי הנפט בעולם. בשנת 2005 חזרה רמת העוני למצב בו הייתה ב-1998 ולאחר מכן ירדה בעשרה אחוזים. אחת הסיבות לעליית ממדי העוני בשנים אלו הייתה סיוע ענק בהיקפו שהעניקה ונצואלה של צ'אווס לכמה משכנותיה בדרום אמריקה, שממשלותיהן תמכו בממשלתו של צ'אווס, כאשר היא מעבירה להן נפט בהיקפים עצומים במחיר של 20 דולר לחבית, כשליש ממחירו הריאלי של הנפט באותה התקופה. שיעור מעשי הרצח בוונצואלה גדל פי שניים בערך מאז תחילת נשיאותו של צ'אווס.
נשיאותו של צ'אווס הביאה לחקיקת חוק חינוך חינם שהקנה לימודים בחינם מגן ילדים ועד האקדמיה. שיעור הצמיחה השנתי הממוצע של ונצואלה עמד על 7 אחוזים במשך כל אחת משנות כהונת צ'אווס. לאחר עצירת הפרטת הביטוח הלאומי, מספר מקבלי הפנסיה בוונצואלה גדל מ-335 אלף לכמעט שני מיליון. 30,000 רופאים קובנים הובאו לאזורים בהם היה מחסור ברופאים מקומיים, המימון לכך הוא מ"תקציב מקביל", הנשלט ישירות על ידי צ'אווס ואין עליו בקרה של משרדי הממשלה. התנהגותו של צ'אווס ומדיניותו השמאלית, שהביאה אותו להתנגשות עם אנשי עסקים ועם תעשיית הנפט, גרמה לכך שהוא עורר התנגדות עזה בקרב האליטות הוותיקות בוונצואלה, והן פעלו כמה פעמים במסגרת האופוזיציה כדי לנסות ולהביא לסיום שלטונו, ובין השאר באמצעות ניסיון הפיכה כושל, שנתמך על ידי איגוד המעסיקים ותחנות הטלוויזיה הפרטיות.
מאז תחילת שנת 1995 הודיעה ונצואלה על השקעות בהיקף של לא פחות מ-36 מיליארד דולר במדינות אמריקה הלטינית. בקיץ 2006 הצטרפה ונצואלה לגוש הסחר הדרום-אמריקאי מרקוסור, הכולל את ברזיל, ארגנטינה, אורוגוואי ופרגוואי. למרות הביקורת של האליטות הכלכליות, מתחילת שנת 2007 ועד אוגוסט אותה שנה, הבורסה הוונצואלית זינקה ב-21 אחוזים, הרבה יותר מהבורסות האמריקאיות, הבריטיות והיפניות למשל. פרנסיסקו רודריגס, מי שהיה הכלכלן הראשי של האספה הלאומית של ונצואלה, טען כי מדדי הבריאות והפיתוח האנושי בימי צ'אווס לא השתפרו אלא כי הסטטיסטיקה הרשמית מצביעה על התרחבות פערי ההכנסה, עלייה בשיעור התינוקות המצויים במצב של תת-משקל ובשיעור הבתים שאין בהם מים זורמים. הוא טען כי החלק הממוצע בתקציב המדינה המוקדש לבריאות, חינוך ושיכון נותר כשהיה. הארגון הבינלאומי "המכון למחקר כלכלה ומדיניות" טען, כי הנתונים שהציג רודריגס עוותו: הכלכלה צמחה ב-87 אחוזים ב-5 שנים, ההוצאה הריאלית על רווחה צמחה ב-300 אחוזים, פערי ההכנסה ירדו מ-48.7 ל-42 על פי מדד ג'יני, ושיעור העוני ירד מ-55 אחוזים ל-27 אחוזים.
משימות בוליבריות
פרויקטים נוספים נועדו להשלים השכלה תיכונית למי שנשרו ממערכת החינוך (Misión Ribas) ולהרחבת הנגישות להשכלה גבוהה (Misión Sucre). משימת Ribas שהושקה בשנת 2003 וכוונה לקהל של כ-5 מיליון מבוגרים לא עמדה ביעדים ורק מיעוט קטן מהנרשמים לתוכנית אכן השלימו השכלתם. משימת Sucre הצליחה להרחיב מאוד את מספר הסטודנטים ובמסגרתה הוקמו 5 אוניברסיטאות חדשות.
בתחום התזונה מופעל Misión Mercal במסגרתו הוקמה חברה ממשלתית (Mercados de Alimentos, C.A. (MERCAL המשווקת מוצרי מזון ומצרכי יסוד במחירים מסובסדים ב-16,600 נקודות מכירה (מחנויות קטנות ועד לסופרמרקטים) בנוסף ל-6,000 בתי תמחוי. בשנת 2006 נהנו מעל 11 מיליון תושבים ממוצרי Mercal באופן קבוע.
בתחום הבריאות מופעלת משימת "בתוך השכונה" (Mission Barrio Adentro) למתן טיפול רפואי, רפואת שיניים ופעילות ספורטיבית באזורי מצוקה. הוקמו אלפי מרפאות במבנים בני שתי קומות בשכונות ובכפרים. מטרת התוכנית לספק שרות רפואי לכלל האוכלוסייה. בסקר שנערך בקראקס בשנת 2008 דיווחו 98% מהנשאלים שאין להם קושי לקבל טיפול רפואי לעומת 88% שדיווחו שהתקשו לקבל שירות לפני הפעלת התוכנית. תמותת התינוקות ירדה מ-21 לכל 1000 תינוקות בשנת 1998 ל-13 מכל 1,000 תינוקות בשנת 2007.
יחסו לישראל וליהודים
מרכז שמעון ויזנטל האשים אותו בהתבטאויות אנטישמיות עקב נאום שנשא בחג המולד ובו התייחס ל"מיעוטים שהם צאצאי אלה שצלבו את ישו, צאצאי אלו שבעטו את בוליבר" ול"אלה שגרפו את כל העושר".
בסופו של דבר קיים צ'אווס פגישת פיוס עם הקהילה היהודית בארצו, שהצהירו כי אינם חושבים שצ'אווס אנטישמי, אך ביקשו ממנו להילחם בהתבטאויות אנטישמיות שמופיעות בתקשורת הממלכתית ובארגונים הממשלתיים. בהזדמנות אחרת ניסה לבקר בבית כנסת של חב"ד אך בית הכנסת סירב בגלל התבטאויותיו האנטישמיות, לטענתם.
צ'אווס הביע את התנגדותו למדיניות ישראל ביחס לפלסטינים במספר רב של נאומים והתבטאויות. צ'אווס הכיר בחמאס כנציגו הנבחר של העם הפלסטיני, אחרי שהוא זכה ברוב בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטיניות, והזמין את ראשיו לביקור בארצו. במהלך מבצע עופרת יצוקה, בינואר 2009, הגדיר צ'אווס את הפעולה כ"רצח עם" וכ"שואה" וגירש מארצו את כל סגל שגרירות ישראל.
גמר מונדיאל 1998
גמר מונדיאל 1998 התקיים בסטאד דה פראנס בפריז, צרפת ב-12 ביולי 1998, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 1998 היא נבחרת צרפת, שניצחה את אלופת העולם המכהנת, ברזיל, בתוצאה, מצמד שערים של השחקן המצטיין זינדין זידאן, ושער נוסף של עמנואל פטי. צרפת הגיעה לגמר לראשונה בתולדותיה, זכתה בגביע הראשון בתולדותיה, והייתה לנבחרת השביעית שזוכה בטורניר (כיום מספר הנבחרות שזכו בטורניר עומד על שמונה, אחרי זכייתה של במונדיאל 2010). מועד הזכייה, יומיים בלבד לפני יום הבסטיליה, רק הוסיף לחשיבותו של המאורע.
לברזיל הייתה זו הופעה שישית בגמר המונדיאל (כולל מונדיאל 1950, בו לא התקיים משחק גמר, אך משחקה מול נחשב בעיני רבים למשחק הגמר של הטורניר). היא ניצחה עד אז בכל משחק גמר רשמי (1958, 1962, 1970, 1994). הישג השיא של נבחרת צרפת עד למשחק זה, היה המקום השלישי במונדיאל 1958 ובמונדיאל 1986. היה זה גם טורניר המונדיאל הראשון שבו השתתפה עד מאז מונדיאל 1986, מאחר שהיא כלל לא העפילה משלב המוקדמות לשני הטורנירים הקודמים, בשנים 1990 ו-1994.
מפגשים קודמים
משחק זה היה המפגש השלישי בין הנבחרות בגביע העולם. קדמו לו המפגשים הבאים:
שופט המשחק
בלקולה היה לשופט האפריקני היחיד בהיסטוריה ששפט משחק גמר מונדיאל.
במהלך הטורניר, בלקולה שפט בשני משחקים נוספים. המשחקים ששפט היו המשחק מבית ו' בין ו (0-2) והמשחק מבית ח' בין  ו (0-1).
מהלך המשחק
בשעות שלפני המשחק, עלה רבות נושא בריאותו של חלוץ ברזיל, רונאלדו, והאפשרות שלא יעלה בהרכב הפותח. בסופו של דבר הוחלט כי יעלה לשחק, והוא פתח בהרכב.
השער הראשון במשחק נכבש בדקה ה-27, כשזינדין זידאן כבש בנגיחה כדור קרן מצד ימין שהוגבה לרחבה. מספר דקות לאחר מכן, כדור ארוך של דונגה מצא את רונאלדו, אך החלוץ נתקל בשוער צרפת פביאן בארטז שיצא לעברו. השניים נזקקו לטיפול רפואי אך תוך דקות ספורות התאוששו וחזרו לשחק. בתוך תוספת הזמן של המחצית הראשונה, צרפת כבשה שער כמעט זהה, כששוב זידאן נגח פנימה כדור קרן, שהפעם הוגבה מצד שמאל. רונאלדו ניסה להגיע לכדור שהוגבה, אך פספס אותו, וכך זידאן הצליח להכפיל את התוצאה.
המשחק הסתיים בתוצאה 3-0, וקפטן הנבחרת דידייה דשאן זכה להניף את גביע העולם הראשון בהיסטוריה של צרפת.
שחקן מצטיין: זינדין זידאן שופט: סעיד בלקולה קוונים: מארק וורן,  אחמט סאלי שופט רביעי: רחמן אל-זאיד
מוגדישו
מוגדישו (סומלית: Muqdisho; ערבית: مقديشو; איטלקית: Mogadiscio) היא העיר הגדולה ביותר בסומליה, וכן בירתה הלאומית. העיר שוכנת לחוף האוקיינוס ההודי.
מוגדישו היא צומת דרכים חשוב ביותר, וממנה יוצאות דרכים לכל חלקי סומליה. מוגדישו מנהלת קשר אוויר עם קניה ואתיופיה באמצעות נמל התעופה הבינלאומי עדן עדה.
היסטוריה
בימי הביניים הייתה מוגדישו מרכז מסחרי חשוב. כדי לכבוש אותה, היה חייב וסקו דה גמה הפורטוגזי להפגיזה, וכך גם הנווט הפורטוגזי טריסטן דה קונה (כבש את מוגדישו בשנת 1503 לאחר הפגזות רבות).
במאה ה-19 הייתה מוגדישו בתחום שלטונו של סולטאן עומאן. בשנת 1871 מוגדישו נכבשה על ידי סולטאן זנזיבר, ובשנת 1895 מוגדישו נכבשה שוב, הפעם על ידי האיטלקים.
בזמן מלחמת העולם השנייה, נפלה מוגדישו לידי האנגלים, ולאחר שלסומליה הוענקה עצמאות (בשנת 1960), היא הייתה לבירתה.
בשנת 2015 ביצע ארגון הטרור א-שבאב פיגוע בבית מלון בעיר. למעלה מ-20 נהרגו ובין הפצועים היו סגן ראש הממשלה, שר התחבורה וחבר פרלמנט.
קרב מוגדישו
כח עילית של הצבא האמריקני שכלל 160 לוחמים נשלח באוקטובר 1993 למוגדישו, כדי ללכוד שני בכירים בארגונו של מוחמד פארח איידיד, שליט מקומי. החיילים הגיעו לעיר באוויר וביבשה, ופעולתם הייתה אמורה להסתיים תוך כשעה. המבצע הסתבך כאשר שני מסוקי בלקהוק הופלו והמבצע התארך ל-15 שעות - במהלכן נהרגו 18 חיילים אמריקאים ו-73 חיילים נוספים נפצעו. אחד מטייסי המסוקים נשבה על ידי הלוחמים הסומלים ושוחרר 11 ימים מאוחר יותר. כאלף לוחמים סומלים ותושבים נהרגו במהלך קרב.
הקרב זה היה קרב הקרקע הארוך ביותר בו השתתפו חיילים אמריקאים בין מלחמת וייטנאם למלחמת עיראק. לאחריו נסוגה ארצות הברית מסומליה. לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20 ארצות הברית העדיפה ממעורבות במשברים ברחבי העולם בדרך המסכנת את חייליה, וזאת בהשפעת הקרב.
כלכלה
במוגדישו יש כמה מפעלים ובתי חרושת, בעיקר לעיבוד מזון, לייצור שמנים, ולנסורת עצים. כמעט כל המפעלים הנמצאים במוגדישו, הם לשימוש עצמי ולא לייצוא, משום שהמלחמה מקשה על המדינה לקיים יחסים כלכליים בינלאומיים. יש בה גם מלונות, מרכזי תיירות נוספים, אכסניות ואת מוסדות הממשלה.
ברווז בנוסח פקינג
ברווז בנוסח פקינג, ברווז פקינג או ברווז בייג'ינג (בסינית מסורתית: 北京烤鴨, בסינית מפושטת: 北京烤鸭) הוא מאכל מהמטבח המנדריני שמקורו בבייג'ינג שבסין. מאכל זה הפך עם השנים לאחד מסמליו של המטבח הסיני. מקור שמו במערב בשמה של הבירה "בייג'ינג", אשר נקראה שנים רבות "פקינג" על ידי תושבי אירופה.
המאכל כולל ברווז צלוי, שעורו הפריך בשל הצלייה מהווה חלק בלתי נפרד מהמנה. הברווז עצמו, המכיל מעט בשר, מוגש עם חביתיות מסורתיות, רטבים וירקות. יתרת חלקי הברווז מוגשים בהמשך הארוחה, לאחר אכילת הברווז, כאיטריות או כ"סון צ'ו באו"- מנה של בשר ברווז בעלה חסה.
מקורו של מאכל זה בתקופת שושלת יואן (1206–1368). במהלך המאה ה-15 הוא הפך למאכל פופולרי בחצר הקיסרית של שושלת מינג.
המסעדות צְ'וַאנְג'וּדֶה ובְּיֵינְיִיפָאנג שבבייג'ינג מגישות מאכל זה למעלה ממאה שנים. הגרסאות המוגשות במסעדות באירופה וארצות הברית הן למעשה גרסאות של המאכל המוגש במסעדות אלה.
הכנה
לצורך הכנת ברווז בנוסח פקינג נעשה שימוש בברווז בשלמותו - לרבות ראשו של הברווז. מנפחים את הברווז באמצעות משאבת אוויר, על מנת להפריד בין עורו לבשרו (בעבר הדבר נעשה על ידי נשיפה באמצעות קשית מתחת לעורו של הברווז). לאחר ניפוח הברווז, שופכים על עורו מים רותחים על מנת לבשל את העור בלבד, ומכסים את העור בדבשה על מנת לתת לו את צבעו הכהה ואת ריח הקרמל. משרים את הברווז במשך כמה שעות (עד יום שלם) ולאחר מכן צולים אותו בתוך תנור מספר שעות כשהוא תלוי על מוט.
בשל מורכבות הכנתו והצורך בתנור גדול במיוחד, נדיר למצוא את המנה במטבחים ביתיים, ונהוג לרכוש אותה ממסעדות המתמחות בכך.
בסין נהוג להשתמש בברווזים מפוטמים על מנת ששכבת השומן מתחת לעורו של הברווז תהיה עבה במיוחד. באירופה ובארצות הברית מעדיפים להכין את המנה מברווזים שלא פוטמו. כמו כן, במהלך הצלייה נוהגים שפים במערב לחורר מספר חורים בחלקו התחתון של הברווז על מנת שהשומן יטפטף אל מחוץ לברווז.
הגשה
באופן מסורתי, מוגש עורו של הברווז, בעל המרקם הפריך, בחביתיות (פנקייק) המכונות "הֶיֵה בִּינג" (בסינית: 荷叶饼), בתוספת בצל ירוק ורוטב הויסין. הברווז והחביתיות מוגשים לאחר שנאכל מרק שהוכן מעצמות הברווז והבשר הנותרים.
באירופה ובארצות הברית נהוג להגיש את העור קודם להגשת הבשר, ואת שניהם אוכלים בתוך חביתיות. כמו כן נהוג להגיש את המנה יחד עם מלפפון על מנת לעדן את הטעמים החזקים.
גרסאות
גרסה של מנה זו המוכנה בנאנג'ינג מכונה "ברווז בנוסח נאנג'ינג". מקורה של גרסה זו בתקופת שושלת מינג ובה ממלאים את הברווז במים בעת צלייתו על מנת שחלקו הפנימי יבושל.
בבריטניה התפתחה גרסה נוספת של המאכל בקרב הקהילה הסינית, הכוללת טיגון בשמן עמוק של הברווז לאחר שמצפים אותו בתערובת חמשת התבלינים.
במסעדות סיניות בארצות הברית נוהגים להגיש את הברווז עם רוטב ברווז מתוק, במקום עם רוטב הויסין המסורתי.
מלכי קנט
התיעוד ההיסטורי אודות מלכיה הקדומים של ממלכת קנט מועט. עיקר התיעוד מקורו בכתביו של בדה ונרביליס המתאר בספרו "ההיסטוריה הכנסייתית של האומה האנגלית" את תולדות הנצרות בממלכת אנגליה. ספר זה היה ספר מגמתי אשר מטרתו לפאר את המלכים הנוצריים בממלכות ההפטרכיה אשר קדמו לממלכת אנגליה, ולכן ככל הנראה, ומתוך כוונת מכוון, לא פירט את קורות החיים של המלכים הפגאניים ולעיתים אף ויתר על שמות מלכים אשר מלכו במקביל על מנת לקצר בתיאורים.
בשל חולשתה של ממלכת קנט, החל מהמאה השביעית, פוצלה הממלכה פעמים רבות ומלכו בה במקביל מספר מלכים. מלכים אלה מפורטים בכרוניקות השונות מימי הביניים, ואולם הכרוניקות אינן מדויקות, ולעיתים מפרטות שמות של חלק מהמלכים אשר מלכו יחד, דבר המקשה על ההיסטוריונים המודרניים לדייק בפירטי מלכי קנט. כמו כן הכרוניקות מבוססות על השמות המופיעים בצווים מלכותיים ששרדו מהמאה השישית עד ימי הביניים באנגליה (שהחלו לאחר הכיבוש הנורמני, בשנת 1066). חלק מצווים אלה היה מזויף, דבר המקשה על דיוק היסטורי.
גמל שלמה רץ
גמל שלמה רץ או גמל שלמה ריבטיני (שם מדעי: Rivetina baetica) הוא מין חרק בעל גלגול חסר מסדרת גמלי שלמה. הוא חי על הקרקע וצבעו אפור או חום-צהבהב כצבע עשב יבש. הצבע מתאים לאזור גידולו ומאפשר הסוואה טובה. גודלו 55-40 מ"מ. הכנפיים של הזכר ארוכות מאלו של הנקבה. על הכנפיים האחוריות מצוי כתם בצורת עין שמיועד להטעיית טורפים.
גמל שלמה רץ נפוץ למדי ברוב אזורי ארץ ישראל והוא נעדר רק מדרום הנגב. הנימפה מגיחה מהביצה בסוף החורף ומתפתחת לבוגר בסוף האביב. בתחילת החורף מטילה הנקבה את הביצים בתוך תיק ביצים.
עיריית בני ברק
מבנה
עם חגיגות הכרזתה כעיר ה-13 בישראל, במרץ 1950, הקיף שטח השיפוט של בני ברק 7,000 דונמים ומספר תושביה עמד על 12,100. בשנה זו עברו משרדי העירייה שהיו עד אז בבתים פרטיים לבית העירייה החדש שהוקם בתוך הגן העירוני "בית ונחלה" (כיום גן עקיבא גור) על מורדותיו הדרומיים של "הר שלום". תקציב העיר עמד על חצי מיליון ל"י.
סכסוך
הפגנות אלו הסתיימו עם מותו של הרצל עטיה, צעיר בן 20 שנסע בהפגנתיות ברחוב ונתקל ברכבו בכבל מתכת לא חוקי שנמתח לרוחב הרחוב בידי עיריית בני ברק. בכירים בעירייה הועמדו לדין ובהם ישראל גוטליב ראש העירייה לשעבר.
יורי בוגוליובסקי
יורי בוגוליובסקי (ברוסית: Юрий Боголюбский), הידוע בגאורגיה כגיאורגי רוסי (בגאורגית: გიორგი რუსი), היה נסיך רוסי מנובגורוד (1175-1172), שנישא למלכה השולטת תמר, והיה המלך המלווה של הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1185 ועד לגירושו מהממלכה בשנת 1188.
אביו של יורי בוגוליובסקי, אנדרי בוגולובסקי, הנסיך הגדול, היה שליט נסיכות ולדימיר בשנים 1172–1175. האב אנדרי, הודח מכיסאו וגורש לאחר שרצח את אביו בשנת 1175. הוא הובס בסדרה של מלחמות פנימיות, ומצא, בסופו של דבר, מחסה בצפון הקווקז בשנות השבעים המאוחרות של המאה השתים עשרה. בשנה 1185/1184 הוא התבסס בקרב הקיפצ'קים, בתקווה להחזיר לעצמו את זכויותיו על הנסיכות של אביו.
בשנת 1185, ארגנו אצילים גאורגים נישואין בין יורי ותמר, מלכת גאורגיה. בתפקידו כמלך המלווה, בשנים 1187-1186, הוא עמד בראש הצבא הגאורגי שערך פשיטות על עמדות הסלג'וקים של סולטנות רום במערב והממלכה האילדניזית באראן (آران) במזרח.
למרות זאת, זמן קצר לאחר נישואיה, התאכזבה תמר מבעלה, והתגרשה ממנו בשנת 1187. האכזבה נבעה, כנראה, מחיי הוללות, שתייה מרובה ושאפתנות יתר. הוא גורש מהממלכה בשנת 1188. בעקבות גירושו חבר יורי לקבוצת אצילים רבת השפעה בהנהגת ורדן דדיאני, גוזן מקלארג'תי ובוסו ג'קלי. הוא חזר לגאורגיה, בשנת 1191, כדי לעמוד בראש מרידה כנגד תמר. המורדים הכריזו על יורי כמלך גאורגיה במצודת גגוטי, וכבשו מספר מחוזות בדרום-מערב גאורגיה. אולם, ההצלחה הייתה קצרה, והוא נוצח, בסופו של דבר, בידי המצביא הגאורגי הנאמן של תמר, גמרקל טורלי בקרב טמוגבי וקרב ארושתי. המורדים נכנעו ויורי קיבל חנינה מהמלכה.
אף על פי כן, מרד יורי שוב, ופלש, מספר שנים לאחר מכן, לקאחתי. הוא נוצח בקרב ליד קמבצ'אני, וגורש סופית מגאורגיה. מאותו הזמן ירד הנסיך מדפי ההיסטוריה.
ריצ'רד ג'אקל
ריצ'רד הנלי ג'אקל (באנגלית: Richard Hanley Jaeckel; 10 באוקטובר 1926 - 14 ביוני 1997) היה שחקן קולנוע אמריקאי, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1971 על הופעתו בסרט "כל בניו היו גיבורים".
ביוגרפיה
ג'אקל התגלה על ידי מלהק כאשר חילק דואר ליד הסטודיו של חברת "פוקס המאה ה-20", הוא עבר את האודישן וקיבל תפקיד ראשון בגיל 17, בתור טוראי מארינס במהלך קרב גוודלקנל בדרמת המלחמה "יומן גוודלקנל". לאחר הופעת הבכורה שלו התגייס ג'אקל לצי האמריקני ושירת שם במשך כחמש שנים.
כשהשתחרר מהשרות שותף ג'אקל בשתי הפקות מצליחות שעסקו במלחמת העולם השנייה, "חולות איוו ג'ימה" אודות "קרב איוו ג'ימה" ההרואי ו"שדה הקרב" של ויליאם ולמן, שהתבסס על "הקרב על הבליטה" ובו גילם את החייל האמריקאי בטיס.
ג'אקל שיחק תפקיד משמעותי לראשונה במלודרמה הקלאסית "שובי שבא הקטנה", בתור טורק פישר הצעיר בו מאוהבת מארי הדיירת החדשה בביתם של הזוג המתפורר דוק (ברט לנקסטר) ולולה דילייני (שירלי בות').
הופיע בסרט המלחמה "התקף" על ימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה באירופה ובמערבונים "3:10 ליומה" ו"שיירה".
בשנת 1960 הופיע לצד אלביס פרסלי במערבון של דון סיגל "כוכב לוהט".
בהמשך שנות ה-60 שיחק בדרמות המלחמה "12 הנועזים", בתור הסמל הקשוח קלייד בראון שעוקב אחר פעילותם של האסירים אותם הוא מאמן, ו"עיר ללא חמלה", בתור חייל אמריקאי הנאשם באונס נערה בכפר גרמני.
בשנת 1970 הופיע ג'אקל בסרטו של פול ניומן "כל בניו היו גיבורים", בתור ג'ו בן, סבו של חוטב העצים האנק סטמפר. על משחקו היה ג'אקל מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1973 שיחק ג'אקל במערבון "פט גארט ובילי הנער", בתפקיד השריף קיפ מק'יני הרודף אחר הפושע בילי הנער (קריס קריסטופרסון).
ב-1984 השתתף בדרמת המסע הבדיונית "איש הכוכבים", בתור ראש הסוכנות לביטחון לאומי ג'ורג' פוקס.
ג'אקל נפטר ב-1997 ב"בית החולים לסרטים וטלוויזיה" שבלוס אנג'לס, ממלנומה. הותיר אחריו אישה, אנטויינט מארצ'ס, לה היה נשוי במשך 50 שנה, ושני בנים, ריצ'רד ג'אקל ג'וניור והגולפאי המקצועני בארי ג'אקל.
חטאת העוף
חטאת העוף הוא אחד מסוגי קרבן חטאת שהוקרב בבית המקדש. הקורבן מובא ככפרה על חטאים שונים.
ייחודו הוא באופן השחיטה - מליקה - מהעורף ולא מהצוואר, בציפורן הכהן ולא סכין כלי שרת, לאחר המליקה יש לעשות "מיצוי" - הצמדת גוף העוף אל המזבח כך שכל דמו ימצה וירד אל יסוד המזבח.
הסיבה להבאתה
חטאת העוף מובאת על ידי הטמאים הזקוקים לקורבן להשלמת טהרתם ("מחוסר כיפורים"), והם: זב, זבה יולדת ומצורע (אם הוא עני, ואין ביכולתו להביא בהמה לחטאת).
גם נזיר שנטמא צריך להביא קורבן חטאת העוף לאחר שנטהר והוא מתחיל לספור את ימי נזירותו מחדש.
כמו כן, מי שחייב קורבן עולה ויורד (ראו פירוט החטאות החיצוניות) ואין ביכולתו להביא בהמה לחטאת - יביא תחתיה עוף.
סדר הקרבתה ואכילתה
חטאת העוף היא סוג אחד של קורבן העוף, וקיים סוג נוסף, עולת העוף. שני הסוגים דומים בכך שהעוף איננו נשחט בסכין מן הצוואר, אלא נמלק בידי הכהן מן העורף. נתינת הדם למזבח נעשית ישירות מגוף העוף אל המזבח, ולא באמצעות כלי ("מזרק") לקבלת הדם. כמו כן, בשני סוגי העוף אין סמיכה.
ההבדל המרכזי בין חטאת העוף לעולת העוף הוא בייעודו של הקורבן: חטאת העוף נאכלת על ידי הכהנים, והמזבח איננו מקבל דבר מבשרה, אלא רק את הדם. לעומת זאת עולת העוף נשרפת ("מוקטרת") כליל על גבי המזבח.
קיימים הבדלים בפרטים נוספים:
חטאת העוף הבאה על הספק
מאחר שהעוף אינו נשחט, אלא נמלק, למעשה מבחינת הלכות הכשרות המקובלות הוא נבלה, האסורה באכילה, ואף מטמאת את האוכל אותה. לפיכך, הדין שכהנים אוכלים את בשר החטאת הוא חידוש מיוחד, שקורבן שנמלק כהלכתו איננו נבלה ואיננו מטמא. זאת, בתנאי שאכן יש ודאות שזהו קורבן חטאת. כאשר יש ספק לגבי החיוב בקורבן חטאת, יש להביא את קורבן החטאת ולהקריב את דמו כרגיל, אך מחמת הספק אסור לאכול ממנו. דין זה נקרא "חטאת העוף הבאה על הספק".
עצם החזה
עצם החזה (לעיתים: מפתח הלב; TA: Sternum; סטרנום) היא עצם שטוחה הממוקמת בקדמת כלוב הצלעות. עצם החזה מחוברת דרך סחוס צלעי לצלעות, מהווה נקודת עיגון לצלעות ומרכיבה יחד איתן את כלוב הצלעות. כחלק מכלוב הצלעות היא מתפקדת כמגינה על תכולת בית החזה: הלב, הריאות וכלי הדם העיקריים העוברים שם.
עצם החזה מורכבת משלושה חלקים: ידית עצם החזה, גוף העצם וזיז עצם החזה המופרקים זה עם זה. בחלקה העליון מופרקת העצם עם עצמות הבריח ולאורך צדדיה מתחברות שבע הצלעות העליונות. פני העצם מאופיינים ברכסים וזוויות המשמשים כנקודות ציון באנטומיה טופוגרפית.
מאפיינים
ידית עצם החזה היא בעלת מבנה מרובע, רחב בחלקה העליון וצר בחלקה התחתון. מופרקת עם עצמות הבריח ועם הסחוס הצלעי הראשון, ומרכיבה את חלקה העליון של עצם החזה. העצם, שהיא חלקה, קמורה מצד לצד, וקעורה מלמטה למעלה, ובפן הקדמי שלה משמשת כמעין חיבור, בה נאחזים שריר החזה הגדול ושריר עצם החזה, הבריח והזיז הפיטמתי (Musculus sternocleidomastoideus). בפן האחורי נאחזים שרירים המחוברים לאזור הצוואר הקדמי.
גבולות
בגבולה העליון נמצא שקע בשם חרק בית הצוואר (Incisura jugularis ossis sterni). משני צידי השקע מופרקות עצמות הבריח דרך מפרקי החזה והבריח. בחלק העליון של הגבול הצידי של העצם מתחברת הצלע הראשונה באמצעות רקמת סחוס, בתחתית הגבול הצידי מתחברת הצלע השנייה ובגבולה התחתון של הידית מפרק סחוסי מסוג מאחה (Symphysis manubriosternalis) המחבר אותה לגוף עצם החזה. משטחי ידית עצם החזה וגוף עצם החזה אינם נמצאים על אותו מישור. ביניהם קיימת זווית בת כ־140 מעלות המכונה זווית עצם החזה (Angulus sterni). את זווית עצם החזה ניתן למשש ולאתר בעזרתה את זוג הצלעות השני ואת החוליות החזיות הרביעית והחמישית (T4, T5) הנמצאות מנגד לה בגב.
גוף עצם החזה
גוף עצם החזה (Corpus sterni) הוא הארוך מחלקי עצם החזה (בגברים הוא ארוך יותר מבנשים). בגבולו העליון המפרק עם ידית עצם החזה ובגבולו התחתון מפרק מסוג חיבור סחוסי עם זיז סיף (Symphysis xiphosternalis). הגבול הצידי של גוף עצם החזה כולל מספר שקעים אליהם מתחבר הסחוס הצלעי של צלעות שתים עד שש.
גוף עצם החזה מורכב מארבעה חלקים מופרקים זה לזה בחיבור סחוסי, המתאחים בחיבור גרמי עד גיל 25. קווי האיחוי בין החלקים ניתנים למישוש כשלושה רכסים רוחביים עד גיל מאוחר. הרכסים ממוקמים בצמוד לחיבור לצלעות שלוש, ארבע וחמש.
לאורך הפן הקדמי של גוף העצם נאחז שריר החזה הגדול. בחלקו התחתון של הפן האחורי של הגוף נאחז שריר החזה הרוחבי (Musculus transversus thoracis).
זיז הסיף
זיז הסַּיִף (processus xiphoideus או processus ensiformis), הנקרא גם זיז עצם החזה, הוא הקטן משלושת חלקי עצם החזה. הזיז ממוקם בתחתית ומורכב בלידה מסחוס בלבד עד תחילת התגרמותו בילדות המוקדמת. בגיל 25-29 מסתיימת התגרמותו והוא מתחבר לגוף עצם החזה בחיבור סחוסי. בסביבות גיל 40 מתאחה בדרך כלל הזיז לגוף עצם החזה בחיבור גרמי. צורתו של הזיז אינה זהה בין אנשים שונים והוא יכול להיות מחודד, קהה, חצוי או מחורר. בחלק העליון של הגבול הצידי של הזיז מתחברת צלע שבע דרך סחוס צלעי.
מדאה אברהמיאן
מדיאה אברהמיאן (בארמנית: Մեդեա Աբրահամյան; 8 במרץ 1932 – 3 במרץ 2021) הייתה צ'לנית ארמנית, זוכת פרס "אמן העם" של ברית המועצות (1980). היא שימשה כפרופסור בקונסרבטוריון הלאומי קומיטאס (1983).
ביוגרפיה
מדיאה אברהמיאן נולדה ב-1932 בירוואן. את החינוך המוזיקלי שלה היא התחילה בבית הספר למוזיקה על שם צ'ייקובסקי של ירוואן, ומאוחר יותר בבקונסרבטוריון הלאומי קומיטאס. ב-1956, היא סיימה את לימודיה בצ'ייקובסקי במוסקבה המדינה הקונסרבטוריון, שם הייתה בין תלמידיו של הצ'לן בעל השם העולמי מסטיסלב רוסטרופוביץ'. היא זכתה בפרס מקום שני בפסטיבל הבינלאומי לאמנויות ויהאן (1955), בפרס הנוער בפסטיבל הנוער הראשונה של ארמניה (1957) ובמקום הראשון בתחרות הצ'לו של ברית המועצות (1961).
אמנותה של אברהמיאן הייתה מוערכת בארצות רבות בעולם, כולל צרפת, גרמניה, בלגיה, לוקסמבורג, פולין, בולגריה, צ 'כיה, סלובקיה, הונגריה, רומניה, איסלנד, קוריאה, ארה" ב, קנדה, ארגנטינה, אורוגוואי, סוריה, לבנון, הרפובליקות של ברית המועצות לשעבר ועוד. לצד הופעות של יצירותיהם של המלחינים הקלאסיים והעכשוויים המוכרים בעולם המוזיקה המערבית, יצירותיהם של מלחינים ארמנים היוו חלק מרכזי מהופעותיה והקלטותיה. יתר על כן, היא פעמים רבות הייתה המוזיקאית שניגנה יצירות אלו לראשונה, והכירה אותן לעולם. בשל כך, יצירות רבות נוצרו מלכתחילה במחשבה עליה ונגינתה, ואף הוקדשו לה.
לצד הופעות וקונצרטים שלה, אברהמיאן גם שימשה כפרופסור בקונסרבטוריון הלאומי קומיטאס בירוואן, וכמרצה בבית הספר למוזיקה על שם צ'ייקובסקי, במשך מספר עשורים. תלמידיה הגיעו ממדינות שונות בעולם, והתוכנית בקונסרבטוריון זכתה בהכרה בינלאומית.
אברהמיאן ישבה בחבר השופטים בתחרויות מוזיקה בינלאומיות, של ברית המועצות, ושל ארמניה, וגם לימדה כיתות אמן במוסדות שונים במהלך השנים.
נפטרה ב-3 במרץ 2021.
לקריאה נוספת
ספרים
נבל זכוכית
נבל זכוכית (מכונה גם: "כוסות מוזיקליות" או "כוסות מזמרות"), הוא מערכת כוסות זכוכית המשמשת ככלי נגינה. הצליל מופק ידי הרטט המופק מחיכוך אצבעות רטובות כנגד שפת הכוסות. כל כוס מכוונת לתו אחר - בעזרת מילוי הכוסות בכמויות משתנות של נוזל, ולעיתים על ידי שחיקה מכוונת של הכוס.
הלמאו
הלמאו (ברומנית: Halmeu; בהונגרית: Halmi, הלמי; ביידיש: האַלמין) היא עיירה בצפון מערב רומניה, ליד הגבול עם הונגריה. מחצית מתושביה רומנים, כשליש הונגרים וכ-3% צוענים.
היסטוריה
האזכור הראשון של הכפר בכתובים הוא משנת 1217. רוב תקופת קיומו השתייך היישוב להונגריה. במאה ה-18 הגיעו לכפר מהגרים יהודים מגליציה. במחצית השנייה של המאה ה-19 השתייך הכפר לאימפריה האוסטרו-הונגרית והכפר נכלל בשטח נפת וינוהרדיב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית נכלל הכפר ברומניה, בהתאם לחוזה טריאנון. לאחר תכתיב וינה נכלל הכפר בשטח הונגריה. לאחר מלחמת העולם השנייה הועבר הכפר שוב לרומניה, בהתאם לחוזה פריז והורחב, כדי לסייע למהגרים שהגיעו ממרמורש.
יהודי הלמאו
בין שתי מלחמות העולם היו בהלמאו כ-1,300 יהודים. רובם השתייכו לקהילה האורתודוקסית ודיברו יידיש. בקיץ 1941 גרשו הרומנים לאוקראינה מספר משפחות יהודיות. באוגוסט נרצחו רבים מהמגורשים בקמניץ-פודולסקי. עם הכיבוש הגרמני במרץ 1944 היו בכפר כ-1,100 יהודים. באפריל 1944 הועברו יהודי הכפר לוינוהרדיב (נג'סולוש) ועד יוני 1944 גורשו לאושוויץ.
צפון קנדה
צפון קנדה (באנגלית: Northern Canada) הוא חבל הארץ הצפוני ביותר של קנדה. מבחינה פוליטית, המונח מתייחס לשלושת הטריטוריות הקנדיות: יוקון, הטריטוריות הצפון-מערביות ונונאווט. אזור צפון קנדה קנדה משתרע על פני 3,921,739 קמ"ר, המהווהים כ-39.3% משטחה הכולל של קנדה.
אזור צפון קנדה מכיל כמות אוכלוסייה דלילה במיוחד – נכון לשנת 2021 חיו באזור זה כ-118,160 תושבים, באזור עצום הזהה בגודלו לגודלה של מערב אירופה.
האזור נותר עני יחסית, בעיקר בשל העלות הגבוהה במיוחד של רוב מוצרי הצריכה באזור זה, ובשל כך האזור מקבל סובסדיות ממשלתיות רבות.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2021 היישוב המאוכלס ביותר באזור צפון קנדה הייתה העיר וייטהורס, שהכילה באותה העת 28,201 תושבים.
סורת אל-פיל
סורת אל-פיל (בערבית: سورة الفيل ), או סורת הפיל, היא סורה מספר 105 בקוראן. סורה קצרה זו מונה חמישה פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְּריל ( جبريل ) במכה. לפי ספרו של אבּן אל-צֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אל-חֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הורדה סורה זו אחרי סורת אל-כאפרון ולפני סורת אל-פלק.
שמה של הסורה נגזר מקבוצת אנשים בשם 'בעלי הפיל', שאליהם הסורה מתייחסת. בסורה מוצגת יכולתו הניסית של אללה, המסוגל להשמיד קבוצת אנשים באמצעות שליחת ציפורים ("אבאביל") שהשליכו עליהם אבנים קטנות. בהתאם לכך, מטרתה העיקרית של הסורה הייתה לחזק את האמונה בקרב המוסלמים בתקופת הרדיפות בעיר מכה, ולהציג את אללה ככוח עיקרי שיכול להתערב לטובתם ולהשמיד את אויביהם. בתקופת התגבשות ספרות הפרשנות הדתית לקוראן, התחילו חכמי הדת לקשור את הסורה עם רצונו של אברהא מושל תימן מטעם קיסרות אקסום הנוצרית, שבנה לערבים כנסייה בצנעא כדי להסיט את העלייה לרגל ממכה לכנסייה החדשה שבנה. מסורת זאת זיהתה את בעלי הפיל, שהציפורים השליכו עליהם את האבנים, עם צבאו של המושל החבשי של תימן שזמם להרוס את מקדש הכעבה, ובכך נקשרו פסוקי הקוראן עם המסורת המוסלמית החדשה. קשירת המסורת עם חבש הנוצרית הייתה על רקע המאבק הדתי והפוליטי בין המדינה המוסלמית ובין המדינה הביזנטית, ונועדה להראות כי הנוצרים ניסו לנצח את הערבים עוד בתקופה הטרום-אסלאמית. כמו כן, יש במסורת רעיון אפוקליפטי שמתאר את מאורעות אחרית הימים כמאבק דתי בין המוסלמים ובין הנוצרים, שבו הנוצרים ינסו להרוס את הכעבה.
תרבות
הסורה בעלת מאפייני קרב רבים ובהשראתה ניתנו שמות לאמצעי לחימה שונים כגון:
יהדות שוודיה
יהדות שוודיה היא הגדולה מבין ארבע הקהילות היהודיות בסקנדינביה. רובה היום מורכב מצאצאיהם של ניצולי שואה, אולם שורשי הקהילה עתיקים מעט יותר. זרמי היהדות שבה מאוחדים במסגרת "קהילה מאוחדת", בראשות הנשיא ארון וורסטאנדיג (Aron Verständig). נישואי תערובת, בין יהודים ללא-יהודים, מתרחשים בשיעור גבוה במיוחד ונובעים מהאופי החילוני של המדינה. הקהילה היהודית בשוודיה מונה כשמונה עשר אלף נפש, כאשר מחציתה מתגוררת בעיר הבירה סטוקהולם - בה מצויים שלושה בתי כנסת, הגדול שבהם בית הכנסת הגדול של סטוקהולם, בית ספר יסודי ותיכון, מוזיאון יהודי ותנועת נוער פעילה, בני עקיבא.
מלבד הקהילה בסטוקהולם, קהילות יהודיות משמעותיות חיות בערים מאלמה וגטבורג, וקהילות קטנות יותר מתקיימות בבורוס ובאופסלה. במאלמה יש בית כנסת אורתודוקסי וקהילה פעילה שלה גן ילדים.
המאה ה-17 עד המאה ה-20
כבר באמצע המאה ה-17 התכתב הרב מנשה בן ישראל עם כריסטינה מלכת שוודיה, אותה ניסה לשכנע ליישב יהודים בארצה. אך רק בשנת 1680 התיר קרל האחד עשר, מלך שוודיה ליהודים להתיישב בשוודיה. אולם בשנת 1685, נוכח התנגדות התושבים המקומיים, נדרשו היהודים לעזוב את המדינה תוך 14 יום. הסיבה הייתה חשש מהשפעת הדת היהודית על המאמינים הנוצרים. בכנסייה הלותרנית בסטוקהולם נמצא רישום משנת 1681, לפיו 28 יהודים, בני המשפחות ישראל, מנדל ומוזס יעקב, הוטבלו לנצרות בנוכחות המלך.
הנוכחות הרשמית של היהודים בשוודיה החלה בשנת 1772. סמסון אפרים (Samson Efraim) ובנו הגיעו לגטבורג ולסטוקהולם למטרות מסחריות. אנשי עסקים נוספים הגיעו לשוודיה, מטעם חברת הודו המזרחית הבריטית, שלה היה מונופול על כל המסחר של אירופה עם הודו המזרחית. ב-1773 הורשו היהודים לקחת חלק בשווקים של העיר גטבורג. - במקביל, התקיימה קהילה יהודית קטנה בסטוקהולם, גם קודם לשנה זו.
בשנת 1774 הגיע לשוודיה אהרון אייזיק, חרט וגַּלָּף במקצועו, מגרמניה. הוא קיבל אישור לישיבת קבע, בתנאי שיקבל על עצמו את דת הנצרות. לפי מסורות בקהילה הוא השיב: "לא אמיר את דתי בעד כל הזהב בעולם". תגובתו הרשימה את ראש העירייה של סטוקהולם והוא הציע לו להגיש מחאה חריפה למלך שוודיה גוסטב השלישי. המלך אישר לאייזיק אזרחות שוודית ואפילו התיר לו להביא לעיר משפחות יהודיות נוספות עד אשר יימנו מספר האנשים הדרושים למניין, במטרה לאפשר קיום תפילה יהודית בציבור.
הקהילה רכשה אדמה לבית קברות והקימה חברה קדישא. יהודי שוודיה הביאו לארצם רב אשר שימש גם מורה לבניהם. בשנת 1779 הורשו יהודים לשבת בסטוקהולם, גטבורג ונורשפין.
רק בשנת 1782 בוטלה החובה להתנצר כתנאי להתיישבות יהודית בשוודיה. בשנה זו פורסמו תקנות שקבעו כי יהודים יוכלו לעסוק רק במקצועות מסוימים, שלא נשלטו על ידי הגילדות. כן הותר להם להקים בית כנסת ולקיים תפילה בציבור.
האמנציפציה ביהדות שוודיה החלה בשנת 1838. קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה העניק ליהודים זכויות אזרחיות במעמד של אזרחי מדינה והם הוגדרו בתור "שוודים בני דת משה". בשנת 1870 קיבלו היהודים שוויון זכויות מלא, בדומה לשאר יהודי אירופה. בשנת 1840 מנו יהודי שוודיה 900 נפש. עם זאת רק בשנת 1951 הוסרה ההגבלה האחרונה שעוד חלה על היהודים, והם הורשו לקבל משרות ציבוריות. במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הגיעו לשוודיה יהודים מרוסיה ומפולין וכך מנתה קהילת יהודי שוודיה כ-6,500 נפש בשנת 1920.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בתום המלחמה פתחה שוודיה את שעריה לכעשרים אלף פליטים יהודים, רובן נשים. הרב המקומי בנימין זאב יעקבזון, שימש מנהל סניף ועד ההצלה ופתח בסטוקהולם, בית ספר חרדי, לכאלף בנות, משוחררות מחנה הריכוז רוונסבריק, באי בשם לידינגה סמוך לסטוקהולם.
בסופו של דבר התיישבו בשוודיה לאחר המלחמה כשבעת אלפים ניצולים ממחנות ריכוז. הגירה זו הכפילה את האוכלוסייה היהודית השוודית. בשנת 1956 הגיעו אליה יהודים מהונגריה ובשנת 1968 מפולין. בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הצטרפו גם יהודים מחבר המדינות וממדינת ישראל.
שיעור נישואי התערובת בקרב יהדות שוודיה גבוה; לא מעט בשל העובדה ששוודיה היא מדינה חילונית מאוד. היהודים, המהווים חמישית האחוז מאוכלוסיית המדינה, מהווים חלק מהחברה ומהתרבות השוודיות.
הקהילה היהודית בסטוקהולם היא קהילה מאוחדת: אורתודוקסים, קונסרבטיבים ורפורמים. בתי הכנסת נמצאים תחת חסות ארגון גג אחד: "המועצה הרשמית של הקהילות היהודיות בשוודיה", תחת נשיא אחד ומוסדות מאוחדים. ההבדל מתבטא רק בבית כנסת ורב נפרדים. נוסח התפילה, המקובל בכל קהילות סקנדינביה, הוא נוסח אלטונה מאשכנז. האורתודוקסים המעטים בשוודיה קיבלו את דעתו של הרב עזריאל הילדסהיימר, מראשי היהדות האורתודוקסית בגרמניה וממבשרי האורתודוקסיה המודרנית, שלפיה "מותר לקיים אחדות קהילתית בין יהודים רפורמים ליהודים אורתודוקסים במצבים שבהם אפשר להבטיח את שלמות העמדה האורתודוקסית".
ב-1883 התמנה הרב גוטליב קליין (1852–1914), יליד הונגריה ובוגר ישיבת אייזנשטט ובית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין, לרבה הראשי של סטוקהולם. קליין היה רפורמי והושפע רבות מאברהם גייגר. מי שירש אותו היה מרדכי אהרנפרייז, שהחזיק בתפקיד עד 1948. הוא הוחלף בידי הרב קורט וילהלם, יוצא מגדבורג, שהוסמך בבית המדרש לרבנים בברסלאו ובבית המדרש לרבנים באמריקה. עם פטירת הלה ב-1965 בא במקומו מורטון נארו, קונסרבטיבי מארצות הברית. הוא כיום מבכירי הרבנים בצפון אירופה. את עבודת הדוקטורט שלו כתב על ההיסטוריה הציונית בשוודיה. בית-הכנסת הגדול בסטוקהולם חבר ב"מסורתי עולמי", הגוף הקונסרבטיבי הבינלאומי. רבת הקהילה ורבת בית הכנסת הגדול היא אוטה סטייר, שהוסמכה בבית המדרש לרבנים באמריקה. סטייר היא האישה הראשונה למלא את התפקיד מאז 2015. הרב יצחק נחמן הוא רב הקהילה האורתודוקסית.
בהתאם לסקר של ליגה נגד השמצה שוודיה נכללת בין המדינות עם אנטישמיות נמוכה ביותר. במחצית הראשונה של החלו להתפרסם הודעות על גל פעולות אנטישמיות במלמה. ראש העיר אילמר ריפאלו תחילה הודיע שלא לא ידוע לו על אירועים מסוג זה אך מאוחר יותר הודה בכך שלא עודכן בנושא. העיר מאלמה עצמה נודעה בתור ״העיר האנטישמית באירופה״, ומספר היהודים בה הולך ויורד באופן דרמטי מדי שנה.
חינוך ותרבות
בסטוקהולם פועל בית ספר יסודי, "הלל", במתכונת רגילה של לימודי חול ולימודי מסורת. בית הספר התיכון פועל בתוך בית ספר תיכון עירוני ויש בו ארבע כיתות יהודיות. היהודים לומדים בכיתות נפרדות את כל המקצועות, כאשר לרשותם עומד חדר אוכל כשר במשך כל ימות השנה. התלמידים היהודים אינם לומדים בשבת ובמועדי ישראל. היתרון בהסדר זה הוא שהם נהנים מתמיכת המדינה בכל ההוצאות הכרוכות בחינוך הכללי ובחינוך היהודי. כמו כן פועל במקום גן ילדים.
בשוודיה יש נציגות לתנועות ויצו, אמונה ובני ברית. בקרב הנוער, הפעילה ביותר היא תנועת בני עקיבא. התנועה משמשת לא רק כתנועת נוער ציונית, אלא פועלת לקירוב הצעירים לעצם זהותם כיהודים. בית חב"ד פועל בעיר הבירה לאורך כל השנה.
מפעלי התרבות היהודיים העיקריים הם: מוזיאון קטן לאמנות יודאיקה בסטוקהולם, ספרייה ציבורית לנושאי יהדות, ביטאון דו-חודשי ושידור רדיו שבועי. אנשי הקהילה מעורבים בפוליטיקה הארצית. ארגון הומו-לסבי יהודי-שוודי, GALEJ (Gay & Lesbian jews), פעל לפנים ונכון לתחילת העשור השני של המאה ה-21 הוא אינו פעיל במיוחד.
בתי הכנסת
בעיר הבירה סטוקהולם שלושה בתי כנסת. הגדול ביותר הוא הקונסרבטיבי, המכונה בית הכנסת הגדול. שני בתי הכנסת הקטנים יותר הם אורתודוקסיים – עדת ישראל ועדת ישורון.
בית הכנסת הגדול נחנך בשנת 1870. בסגנונו ובממדיו ממשיך בית הכנסת הגדול בסטוקהולם מסורת של בתי כנסת מונומנטליים שנבנו באירופה, ביניהם בתי כנסת בולטים במיוחד כגון בית הכנסת היילברון, סגנון בנייה שהזכיר את סגנון הבנייה הממלוכית או ארמון אלהמברה. התפילות בו בערבי שבת, בשבתות וחגים נעשית בלוויית נגינת עוגב (על ידי נגן שאינו יהודי), ובשירת מקהלה מעורבת. עד שנת 2008 הייתה נהוגה בו ישיבה נפרדת: הגלריות שמורות לנשים, ואילו הצד השמאלי בקומת הקרקע לגברים. בצד הימני מותרת ישיבה מעורבת. כיום בית הכנסת שוויוני לחלוטין. התפילות מסורתיות, ומתקיימות בשבת ובחג ובימי שני וחמישי. בצל מגפת הקורונה, התקיימה בו לראשונה גם תפילה וירטואלית.
בבית הכנסת "עדת ישורון" ריהוט, תיבה וארון קודש שעמדו בעבר בבית כנסת קטן בהמבורג. המבנה שרד בליל הבדולח, כאשר נשרפו והושחתו כמעט כל בתי הכנסת בגרמניה. לאחר שיפוץ בית הקהילה, מבנה ביה״כ טרם נפתח לציבור שכן לא נמצא לו מקום.
שחיטה
בשוודיה חל איסור על שחיטה כשרה, בדומה לאיסור על שחיטת חלאל. בני הקהילה המעוניינים בבשר כשר נדרשים לפיכך לייבאו מארצות אחרות באירופה. הקהילה היהודית מקיימת מאמצים גדולים כדי להביא לשינוי החוק בפרלמנט ולהתיר את השחיטה; אחת הדרכים לכך, היא קואליציה ההולכת ונרקמת בין היהודים לבין המוסלמים בנושא זה.
אליהו בירנבוים אשר ביקר בקהילה ביולי 2008 מצטט במאמרו את תשובת נשיאת הקהילה בסטוקהולם לשאלה, מדוע שינוי חוק השחיטה כה חשוב בעיניה, והאם אכן הקהילה מתכוננת להפעיל מערכת של שחיטה מקומית אם החוק יאושר. היא השיבה: "אינני בטוחה שנתחיל לשחוט בשוודיה, אבל כיהודים גאים שחיים בעולם חופשי ודמוקרטי, אני לא מוכנה לוותר על כך שנוכל לחיות כבני חורין במדינה זו ולשחוט לפי רצוננו וראות עינינו, הן במחשבה והן במעשה".
דייוויד וילקרסון
דרשותיו של וילקרסון הופצו ברבים, כגון "הקריאה לסבל" ("A Call to Anguish"), הן ידועות בישירותן ובכנותן כנגד הכפירה וכן ברצינות שלהן בנושא המחויבות לציית לתורתו של ישו. הוא הדגיש אמונות נוצריות כקדושת אלוהים וצדקתו, אהבת אלוהים לבני האדם ובעיקר התפיסות הנוצריות של משיחיותו של ישו. וילקרסון ניסה להימנע מסווג הנוצרים לפי קבוצות נפרדות על פי הדנומינציות אליהן השתייכו.
וילקרסון נהרג בתאונת דרכים בטקסס ב -27 באפריל 2011.
שנים מוקדמות
דייוויד וילקרסון נולד בשנת 1931 באינדיאנה. הוא היה הבן השני למשפחה של רועי עדה נוצרים, והוא גדל בארנסבורו, פנסילבניה, בבית "שהיה מלא בכתבי הקודש". סבו מצד אביו ואביו, קנת, היו רועי עדה. לפי עדותו של וילקרסון עצמו, הוא נטבל ברוח הקודש בגיל שמונה.
וילקרסון הצעיר התחיל להטיף כשהיה בן ארבע-עשרה בערך. אחרי בית ספר התיכון, הוא נכנס למכללה האקדמית מרכז ספרינגפילד, מיזורי. בית הספר היה מזוהה עם Assemblies of God (קבוצת קהילות המזוהה עם הכנסייה הפנטקוסטלית). בשנת - 1952 הוא הוסמך כרועה עדה.
בשירות הבשורה
וילקרסון נשא לאשה את גוון בשנת 1953. הוא שימש כרועה עדה בכנסיות קטנות בסקוטסדייל ובפיליפסבורג בפנסילבניה, עד שבתחילת שנת 1958 ראה במגזין "Life" תצלום של שבעה בני נוער, חברים בכנופיית נערים בניו יורק שכונתה "המלכים המצריים".
מאוחר יותר הוא כתב כי הוא חש שרוח הקודש דוחקת בו ללכת ולהגיע לניו יורק עם חמלה כדי לבשר להם. עם בואו, הלך וילקרסון לבית המשפט שבו הועמדו בני הנוער הללו לדין. הוא נכנס לבית המשפט וביקש מהשופט רשות כדי לספר להם משהו, אולם השופט סילק אותו. עם צאתו, צילם מישהו את וילקרסון, שהתפרסם בעיתון אז ככמבשר המקראי "שהפריע למשפט הכנופיה". זמן קצר לאחר מכן, הוא החל לבשר ברחוב לצעירים חברי כנופיות, ולבני נוער שהיו מכורים לסמים. הוא המשיך בכך עד שנות ה-60 במאה הקודמת. בשנת 1958 הוא ייסד את "Teen Challenge" תוכנית גמילה מסמים נוצרית בברוקלין, המזוהה עם כנסייה בשם Assemblies of God, ועם רשת של מרכזי בישור חברתיים נוצריים.
וילקרסון זכה להכרה לאומית לאחר שבשנת 1962 כתב יחד עם ג'ון ואליזבת שריל את הספר "The Cross and the Switchblade" (בעברית "במלכודת הסמים"), אודות שירותו כמבשר ברחוב. הספר הפך לרב מכר, עם למעלה מ - 50 מיליון עותקים בלמעלה מ 30 שפות (גם בעברית), והוא נכלל בין "חמישים הספרים האוונגליים המשפיעים ביותר". וילקרסון מספר בספר, על הגיעו לאמונה של חבר ומנהיג הכנופיה, ניקי קרוז, שהפך מאוחר יותר למבשר ורועה עדה, אשר כתב את הספר האוטוביוגרפי "Run Baby Run" (תורגם יצא בעברית בשם לאן אתה רץ?). ניקי היה מנהיג כנופיית "מאו מאוס", והוא וחברו ישראל נרוואז הפכו למאמינים נוצרים לאחר ששמעו את וילקרסון מבשר. בשנת 1970, הפך הספר The Cross and the Switchblade לסרט הוליוודי בכיכובם של פאט בון כוילקרסון ואריק אסטרדה כקרוז.
בשנת 1967 החל וילקרסון במסעות בישור בשירות בישור שנועד לבני נוער שוילקרסון כינה "גודניקים" (הכוונה בני טובים) - בני נוער ממעמד הביניים, חסרי מנוח ומשועממים. מטרתו הייתה למנוע מהם להפוך לצרכני סמים, אלכוהול או אלימות. באמצעות שירות זה נוסד ה CURE Corps. בשנת 1971 העביר וילקרסון את מטה משרדו ללינדייל, טקסס. ב -22 בספטמבר הוא ייסד את World Challenge, ארגון המבקש לקדם ולהפיץ את הבשורה ברחבי העולם.
וילקרסון טען שב־1986, כשהלך בחצות ברחוב 42 בניו יורק, קרא לו רוח הקודש לחזור לניו יורק ולהקים את הכנסייה Times Square בכיכר טיימס. הוא ייסד אותה והפך לרועה עדה של כנסיית טיימס סקוור, אשר פתחה את שעריה באוקטובר 1987. הכנסייה הראשונה שכנה באודיטוריום שכור בכיכר טיימס (טאון הול ותיאטרון נדרלנד), לפני שעברה לתיאטרון מארק הלינגר ההיסטורי בשנת 1989, שבו הוא פועל מאז.
החל משנות ה -90 של המאה הקודמת, התמקד וילקרסון במאמציו לעודד רועי עדה ובני משפחותיהם ברחבי העולם "לחדש את הלהט שלהם למשיח".
וילקרסון ואשתו גוון עברו לניו יורק בתחילת דרכה של כנסיית טיימס סקוור בשנת -1987, ובשנת 2006 החלו לחלק את זמנם בין ניו יורק לטקסס. לשניהם היו ארבעה ילדים ו -11 נכדים.
נבואות
וילקרסון טען שקיבל חזון ב -1973 ביחס לעתידה של ארצות הברית. החזון פורסם לאחר מכן במסגרת ספר בשם החזון (The Vision). חלק מנושאי הנבואה היו: "מיתון כלל עולמי שנגרם על ידי מבוכה כלכלית"; "לטבע יש חבלי לידה"; "מבול של זוהמה וטבילה בטינופת באמריקה"; "מרד בבית"; ו "טירוף רדיפות נגד נוצרים המלאים ברוח האמת והאוהבים את ישו המשיח".
מותו
ב -27 באפריל 2011, בעת שנסע מזרחה על כביש 175 בארצות הברית בטקסס, חצה וילקרסון לתוך השביל המערב והתנגש בקרון טרקטור. הוא הוכרז מת במקום, קצת למעלה מחודש לפני יום הולדתו ה -80. אשתו גוון נפצעה.
גוון וילקרסון נפטרה כעבור שנה, ב -5 ביולי 2012 ממחלת הסרטן, בגיל 81.
מפעל מלט
מפעל מלט הוא מפעל של התעשייה האווירית לישראל, העוסק בתכנון, פיתוח, וייצור מטוסים ללא טייס (מל"טים), כולל מערכות מיני מל"טים, מערכות טקטיות לטווח קרוב (Close Range, Short Range) ומערכות לגובה ביניים וטווח רחוק או MALE (Medium Altitude Long Endurance).
תחומי פעילות
בין השאר, המפעל עוסק בפיתוח וייצור של:
יבנא
יִבְּנא (בערבית يبنى) הייתה עיירה ערבית בנפת רמלה, כ־10 קילומטרים דרומית־מערבית לרמלה.
יבנא נכבשה במעין השלמה למבצע ברק, במהלך מלחמת העצמאות, בתחילת יוני 1948, ותושביה נמלטו לעיירה איסדוד. העיירה יבנה, שהקמתה החלה ב־1949, שוכנת צפונית־מערבית ליבנא.
היסטוריה מוקדמת
יבנא-יבנה הייתה מיושבת בתקופות רבות לאורך ההיסטוריה. בתל יבנה ובסביבתו נמצאו ממצאים המתוארכים לתחילת האלף ה־2 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה), וסמוך לו נתגלו קברים מהאלף ה־4 לפנה"ס. בעיר יבנה ישבו הפלשתים בתקופת ממלכת ישראל, יהודים ושומרונים בתקופה הרומית ונוצרים בתקופה הביזנטית. ב-624 נכבשה יבנה על ידי המוסלמים. הגאוגרף המוסלמי מוחמד אל־מוקדסי כתב בספרו מ-985 על מסגד יפה שעמד ביבנא. יבנא-יבנה נכבשה בידי הצלבנים ב־1099 ושימשה, בשם "איבלין", כבירת רוזנות יפו ואשקלון. ב־1244 נכבשה יבנא-יבנה בידי הממלוכים, ובתקופתם הפכה הכנסייה בתל-יבנה למסגד. הממלוכים הוסיפו מינרט למסגד, ששרידיו עומדים עד ימינו ומתוארכים ל-1386.
הכפר יבנא
במפקד האוכלוסין העות'מאני מ־1596 נמנו בכפר יבנא 710 תושבים.
המיסיונר האמריקני ויליאם תומסון (William Thomson) ביקר בכפר ב־1834 וכתב שהכפר שכן על גבעה והתגוררו בו כ־3,000 פלאחים מוסלמים. ב-1921 הוקם בכפר בית ספר לבנים, בתחילת שנות ה־40 כבר למדו בו למעלה מ־400 תלמידים. בית ספר לבנות הוקם ב־1943. במפקד האוכלוסין המנדטורי מ־1922 נמנו בכפר 1,791 תושבים. במפקד האוכלוסין מ־1931 גדלה האוכלוסייה לכדי 3,600 תושבים ב־794 בתים, כמעט כולם מוסלמים. בתקופת המנדט הבריטי הייתה יבנא במגמת צמיחה והתפתחה לעיירה. לפי 'סקר הכפרים בארץ ישראל' שנערך ב־1945, הוערך מספר תושבי הכפר לכ־5,420 נפש והוא השתרע על שטח של 59,554 דונם, מתוכם 18,790 דונם של שטחים ציבוריים ו־2,845 דונם בבעלות יהודים. השטח הבנוי של הכפר השתרע על 127 דונם. בסביבות יבנא התגוררו גם כ־1,500 בדואים.
בשנות ה־40 הוקמו יישובים יהודיים בסמוך ליבנא על קרקעות שנרכשו מתושבי יבנא: ב־1941 הוקמה קבוצת יבנה וב-1946 גבעת וושינגטון.