cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסתי המכוערת
עלילה
הסדרה עוקבת אחר סיפורה של אסתי בן-דוד, בחורה שאינה שבעת רצון מחייה. אסתי מתקבלת לעבוד במשרד הפרסום של צבי רוזנטל. אביה של אסתי, אלביס בן-דוד, אינו מרוצה מחייה המקצועיים של בתו. אסתי מקיימת רומן באמצעות שיחה מקוונת עם עומר רוזנטל, בנו של מנהל המשרד. אסתי יודעת עם מי היא מתכתבת, אולם עומר אינו מודע לכך שהוא מדבר עם אסתי העובדת איתו במשרד. בין אנשי המשרד והאנשים הסובבים אותם נוצרות אהבות, בגידות, חברויות ותככים.
פסקול
שיר הנושא של "אסתי המכוערת" היה "אל תבכי ילדונת", שכתב והלחין אלון אולארצ'יק. את השיר ביצעו שני שחקניה הראשיים של הסדרה, ריקי בליך ושייקה לוי.
שיר הנושא של העונות הבאות היה "נחש במסיכה", גרסה עברית לשירו של אלביס פרסלי "Devil in Disguise" בתרגומו של ימי ויסלר. את השיר ביצע שייקה לוי.
פסקול הסדרה "אסתי המכוערת" הולחן ובוצע על ידי אלון אולארצ'יק. את פסקול סדרת ההמשך הלחינו במשותף גל תורן ודודוש קלמס.
קייט ולאופולד
הסרט בוים על ידי ג'יימס מנגולד וכיכבו בו מג ראיין, לייב שרייבר ויו ג'קמן.
עלילה
במרכז העלילה ניצבת דמותו של לאופולד אלקסיס אלייג'ה ווקר גארת' תומאס מאונטבאטן (Leopold Alexis Elijah Walker Gareth Thomas Mountbatten), דוכס אולבני, (המגולם על ידי יו ג'קמן). לאופולד הוא ממציא ומדען, בין היתר - המציא את המעלית. משפחתו של לאופולד מתנגדת לשגיונותיו, מנשלת אותו מהירושה, ושולחת אותו מהממלכה המאוחדת לארצות הברית בשנת 1876.
בעיר ניו יורק פוגש לאופולד את סטיוארט בסר, פיזיקאי חובב, בעת האזנתם לנאום של ג'ון אוגוסט רובלינג - מתכנן גשר ברוקלין. לאופולד רואה את בסר עומד להתאבד ומנסה להצילו. בפועל בסר נסע בזמן באמצעות פורטל, ובעוברו לקח עמו את לאופולד.
לאופולד מתעורר בניו יורק, בראשית המאה ה-21. כתוצאה מקפיצת זמן זו שונתה ההיסטוריה, וכל המעליות מפסיקות לפעול. סטיוארט מסביר לו שהוא גילה מתי מתרחשים פורטלים המעברים מסע בזמן, ומבקש מלאופולד להישאר בדירתו במהלך השבוע, עד שיפתח הפורטל הבא.
סטיוארט יוצא עם כלבו לטיול, ובצאתו מדירתו נופל לבור מעלית שהתקלקלה ומאושפז בבית חולים למשוגעים לאחר שבבית החולים שמעו את דבריו על מסע בזמן וחושבים כי הוא חולה נפש.
לאופולד פוגש את קייט מקי (המגולמת על ידי מג ראיין), חברתו לשעבר של סטיוארט המגיעה לדירה. קייט שולחת אותו אל מחוץ לדירה ודורשת שיוציא את הכלב לטיול, ולאופולד נדהם שהוא רואה את גשר ברוקלין ניצב לאחר מאה שנים. לאופולד פוגש את צ'ארלי, אחיה של קייט, החושב שהוא שחקן.
קייט שוכרת את לאופולד לסייע לה בעבודתה בתחום הפרסום, והוא הורס לה פגישה רומנטית עם המעביד שלה, דבר המכעיס את קייט. התנצלותו של לאופולד ודבריו גורמים לה להתאהב בו.
כאשר קייט מקודמת בעבודתה, לאחר הצלחת הפרסומת שלה, היא צריכה לבחור בין הקריירה שלה, לבין חזרה בזמן אל המאה ה-19 עם לאופולד. לבסוף קייט בוחרת לחזור בזמן, דבר המסביר תמונה בה היא מופיעה עם לאופולד בשנת 1876.
פרסים ומועמדויות
הסרט זכה בשנת 2001 בפרס גלובוס הזהב עבור שיר הנושא הטוב ביותר - השיר "Until" נכתב ובוצע על ידי הזמר סטינג. השחקן יו ג'קמן היה מועמד בשנה זו לפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר בסרט מסוג מחזמר או קומדיה.
אמרילו
אמרילו (באנגלית: Amarillo) היא העיר ה-14 בגודל אוכלוסייתה במדינת טקסס שבארצות הברית. אמרילו היא בירת מחוז פוטר, חלק מהעיר משתרע גם על המחוז הסמוך, מחוז רנדל. נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, אוכלוסיית העיר מנתה 190,695 תושבים (מתוכם 105,486 במחוז פוטר ו-85,209 במחוז רנדל). אזור המטרופולין סביב אמרילו כולל אוכלוסייה של 236,113.
זמינות הרכבות באמרילו, שבמקור נקראה אוניידה, תרמה לגדילה של אוכלוסיית העיר בשנים המאוחרות של המאה ה-19. אמרילו כונתה בעבר "בירת ההליום העולמית" על כך שהייתה העיר הפורה ביותר בתחום ההליום. העיר מוכרת גם כ"הוורד הצהוב של טקסס", בנוסף השם אמרילו הוא מהמילה הספרדית 'צהוב'. אמרילו מפעילה את אחד ממפעלי עיבוד הבשר הגדולים ביותר בארצות הברית. עוד אחד ממקומות התעסוקה הגדולים בעיר הוא מפעל פאנטקס, מפעל ההרכבה והפירוק היחיד של נשק גרעיני בארצות הברית.
היסטוריה
באפריל 1887, ג'.י. ברי הקים עיירה באזור רווי מים לאורך מסילת הרכבת של פורט וורת'-דנבר. ברי והסוחרים מקולורדו סיטי רצו להפוך את העיירה החדשה למרכז הסחר העיקרי באזור. ב-30 באוגוסט 1887, זכתה העיירה של ברי בבחירות לבירת המחוז ונוסדה במחוז פוטר. זמינות הרכבות ושירות ההובלה לאחר בחירת בירת המחוז הפכו את העיירה למרכז שיווק בקר.
ההתיישבות נקראה במקור אוניידה, לאחר מכן שונה שמה ל'אמרילו' (צהוב בספרדית) שכנראה נובע מפרחי הבר הצהובים שצמחו בשפע בתקופות האביב והקיץ.
המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום
המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום (ברוסית: Национальная система платёжных карт, НСПК) היא מרכז סליקה תפעולי לעיבוד תשלומים ועסקאות של כרטיסים בנקאיים ברוסיה ומפעילת מערכת התשלומים הלאומית מיר. המערכת נמצאת בבעלות מלאה של הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית.
אמרילו
היסטוריה
בשנת 1929, ארנסט תומפסון, גנרל מעוטר ממלחמת העולם הראשונה ואיש עסקים מאמרילו, נבחר לראש העיר ועבד על פרויקטים גדולים לשיפור העיר ולהפחתת שיעורי ההתייקרות והמחיה. הוא הצטרף לוועדת התחבורה המסילתית של טקסס בשנת 1933. תומפסון הפך למומחה בינלאומי בשימור והפקת נפט וגז טבעי. גברת תומפסון הראשונה, מאי פיטרסון, זמרת לשעבר במטרופוליטן אופרה עסקה באומנות. מאוחר יותר הזוג עבר לעיר אוסטין.
המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום
היסטוריה
במרץ 2014, לאחר שארצות הברית הטילה סנקציות נגד רוסיה בשל סיפוח קרים, הפסיקו מערכות התשלומים הבינלאומיות של ויזה ומאסטרקארד את שירות כרטיסי הכספים של כמה בנקים רוסים בסניפי חנויות וכספומטים של הרשת הבינלאומית בפעם השנייה בהיסטוריה, לכן החלה העבודה על הכנת תיקונים לחוק הפדרלי "אודות מערכת התשלומים הלאומית" במטרה לסגור באופן תשתיתי ואינפורמטיבי את תהליך העברת הכספים ברוסיה על מנת לבטח את המדינה במקרים דומים.
אמרילו
היסטוריה
אמרילו נפגעה בסופות קערת האבק (שורה של סופות אבק שהתחוללו במרכז ארצות הברית וקנדה החל מ-1931 ועד 1939) ונכנסה למשבר כלכלי, השפל הגדול. מלחמת העולם השנייה הובילה להקמת שדה תעופה צבאי במזרח אמרילו אשר היה ליד מפעל הפאנטקס הצבאי שייצר פצצות ותחמושת. עם סיום המלחמה, שני המתקנים נסגרו. בשנת 1950, מפעל הפאנטקס נפתח וייצר נשק גרעיני במהלך המלחמה הקרה. בשנה שלאחר מכן, הבסיס האווירי הצבאי הופעל שוב והתרחב כדי להתאים אותו לB-52 סטרטופורטרס של פיקוד האוויר האסטרטגי. בין השנים 1950 ל-1960 גדלה אוכלוסיית אמרילו מ-74,443 תושבים ל-137,969. אולם, סגירת הבסיס הצבאי האווירי של אמרילו ב-31 בדצמבר 1968 גרם לירידת האוכלוסייה ל-127,010 תושבים בשנת 1970.
המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום
היסטוריה
ב-23 ביולי 2014 נוצרה המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום שהוקצו להן שתי משימות:
אמרילו
היסטוריה
בשנת 1970, לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית פרסם את נתוני האוכלוסייה באמרילו, 6.1% לבנים ממוצא היספני ו-88.5% לבנים ממוצא אחר. בשנות השמונים של המאה ה-20, תאגידים כגון: ASARCO, Tyson Foods, Owens Corning, Weyerhaeuser בנו מפעלים באמרילו. בעשור הבא, אמרילו הקיפה גבולות של 155 קמ"ר במחוזים פוטר ורנדל. כביש בין-מדינתי 27 מחבר בין אמרילו ולאבק ונבנה בעיקר בשנות השמונים.
המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום
היסטוריה
ולדימיר קומלב, שעמד בעבר בראש חברת האשראי המאוחדת, מונה למנכ"ל המערכת החדשה.
אמרילו
גאוגרפיה ואוכלוסין
אמרילו ממוקמת בצפון-מערב מדינת טקסס. פני השטח באזור יחסית שטוח, עקב חוסר מערכות ניקוז מפותחות, הרבה מהגשמים מתאדים, מחלחלים לתוך הקרקע או מצטברים באגמים. על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 234 קמ"ר מתוכם 233 קמ"ר אדמה ו-1.0 קמ"ר מים. אזור המטרופולין של אמרילו הוא ה-180 בגודלו מבחינת אוכלוסייה בארצות הברית, אוכלוסיית המטרופולין היא 236,113 תושבים בארבעה מחוזות: אמסטרונג, קרסון, פוטר ורנדל.
המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום
היסטוריה
מאז אפריל 2015, כל העסקאות המקומיות של MasterCard ברוסיה הועברו במלואן למערכת החדשה. כרטיסים של מערכות תשלום בינלאומיות מופעלות בחצי האי קרים.
אמרילו
גאוגרפיה ואוכלוסין
המבנים התת-הקרקעיים הנקראים גם הרי אמרילו הם ההתפשטות של הרי ארבקל ממדינת אוקלהומה והרי קוואצ'יטה של מדינת ארקנסו. הם כמה אלפי מטרים מתחת לקרקע. משוער כי כמה מפסגות ההרים בגובה של 3,000 מטרים. הפסגה הגבוהה ביותר משוערת בגובה של 750 מטרים מתחת לאדמה ונמצאת בצפון מחוז פוטר.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, התגוררו באמרילו 185,743 תושבים, גדילה של 9.8% ממפקד האוכלוסין של שנת 2000. מהאוכלוסייה בעיר, 59.7% לבנים, 6.3% שחורים או אפרו-אמריקאים, 0.5% אינדיאנים, 3.1% אסיאתים, 0.1% מגזע אחר ו-1.5% משני גזעים או יותר.
המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום
היסטוריה
ביוני 2015 בוצעה העברה סופית של כל עסקאות הוויזה המקומיות לעיבוד במערכת.
אמרילו
נוף העיר
עיקר צמיחת האוכלוסייה וההתפתחות המסחרית של העיר מתרחשים בחלק הצפון-מערבי של אמרילו. בדומה להרבה ערים באזור הצפון מערבי של מדינת טקסס, העיר סבלה מהידרדרות כלכלית במהלך השנים. כדי לשקם את העיר, הוקם הארגון 'Center City of Amarillo' וניסה להקים שותפויות עם ארגונים בעלי נוכחות גדולה בעיר. מאז שנות התשעים העיר מימנה פרויקטים של אמנות ציבורית והתחילה מסיבות רחוב בעיר.
המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום
היסטוריה
נציגי המערכת חתמו על מספר הסכמים בנושא הנפקה משותפת של כרטיסים עם מערכות תשלום בינלאומיות:
ב-15 בדצמבר 2015, הודיעה המערכת על הנפקת כרטיסי מיר הראשונים על ידי שבעה בנקים רוסיים.
על פי הדוח הכספי, הרווח הנקי של המערכת לשנת 2015 הסתכם ב-1.2 מיליארד רובל, עם מחזור של 2.9 מיליארד רובל.
בשנת 2017 הפכה מערכת כרטיסי התשלומים הלאומית לחברה במועצה לתקני אבטחת מידע על תעשיות כרטיסי התשלום (PCI SSC).
מערכת התשלומים "מיר"
באפריל-מאי 2015, במהלך מכרז, נבחרו שמה והלוגו של מערכת התשלומים הלאומית - "מיר". הגרסה הסופית של הלוגו, שהושלמה על ידי Plenum Brand Consultancy, הוצגה ב-16 ביולי 2015.
באוקטובר 2015 התפרסמו כללים ותעריפי מיר באתר המערכת הלאומית. על פי נתוני הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית, הם מספקים מחירים נמוכים יותר בהשוואה למערכת הבינלאומית, כמו גם היעדר עמלה למחזור פנים בנקאי.
נכון לדצמבר 2017 הצטרפו 375 בנקים למערכת התשלומים של מיר, 146 מהם הנפיקו כרטיסי תשלום.
מיר פיי
ב-4 במרץ 2019, השיקה מערכת התשלומים מיר את שירות התשלום הנייד Mir Pay לתשלום ללא מגע ברוסיה, שיכול לשמש בעלי כל סמארטפונים עם מערכת הפעלה אנדרואיד (החל מגרסה 6.0) עם תמיכה בטכנולוגיית NFC.
אינטראקציה עם מערכות תשלום בינלאומיות
מאז יוני 2015, כל הבנקים - משתתפים ישירים במערכות תשלום בינלאומיות שולחים את כל בקשות ההרשאות המקומיות ברוסיה ומחליפות הודעות סליקה בכרטיסי מערכת התשלומים הבינלאומית של ויזה דרך מרכז התפעול והתשלום של המערכת החדשה.
החל מ-1 באפריל 2015, כל פעולות הבנקים המשתמשים בכרטיסי MasterCard מתבצעות באמצעות עיבוד המערכת.
ביולי 2015, המערכת הלאומית ו-MasterCard התקשרו בהסכם בנושא כרטיסים ממותגים תחת המותגים מיר ומסטרו. בדצמבר 2015 הונפקו כרטיסי מיר-מאסטרו על ידי גזפרומבנק.
NSPK כמעבד השלישי מתכנן ליישם את התהליכים העסקיים הנחוצים עם מערכות תשלום אחרות (JCB, אמריקן אקספרס).
מערכת תשלום מהירה
המערכת מהווה מרכז מבצעי ותפעולי של מערכת התשלומים המהירים (SBP), שהושקה ברוסיה ב-28 בינואר 2019. בחנויות הרוסיות החלו להשתמש ב-SBP מאוגוסט 2019, אז התחילו הבדיקות הראשונות ברשתות השיווק.
אלכסנדר איפסילנטי (הסבא)
אלכסנדר איפסילנטי (ביוונית: Αλέξανδρος Υψηλάντης - אלכסנדרוס איפסילנטיס, ברומנית: Alexandru Ipsilanti - אלכסנדרו איפסילנטי; 1725 – 13 בינואר 1805) היה וויווד פנריוטי. שליט ולאכיה בשנים 1775–1782, וכן בשנים 1796–1797, ובנוסף שליט נסיכות מולדובה בשנים 1786–1788. נכדו, אלכסנדר איפסילנטי, גיבור מלחמת העצמאות היוונית, נושא שם זהה.
ביוגרפיה
איפסילנטי, בנו של יואניס איפסילנטי, נולד בקונסטנטינופול למשפחת דרגומנים מהאצולה הפנריוטית והצטרף כמקובל אצל בני משפחתו ומעמדו לפקידות השלטונית העות'מאנית. היה מלומד ושלט בשפות טורקית, יוונית, צרפתית, איטלקית, ערבית ופרסית ובשלבים מאוחרים יותר למד שפות של נתיניו.
במהלך שלטונו בוולאכיה, איפסילנטי יזם שורה של רפורמות. ב-1780 פרסם אוסף חוקים המבוססים על החוקים המקובלים הביזנטים, במטרה לתקן פגמים בחוק שהיה נהוג עד אז ולארגן את השירות הציבורי ומערכת המיסוי, קודקס החוקים של איפסילנטי מהווה פריצת דרך משום שהוא כלל גם חוק אזרחי ולא רק חוק כנסייתי וחוק פלילי. בנוסף, הקים בתי משפט אזרחיים בכל מחוז ומחוז ועשה רפורמה במערכת החינוך. פעולות אלו נתקלו בהתנגדות מצד הבויארים השמרנים. נחשב לאחד השליטים הטובים שבין הפנריוטים שהנהיגו את הנסיכויות הרומניות ושלטונו תואר על ידי אחדים כמעין "תור הזהב של ולאכיה" באותה תקופה. עם פרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792), עמדו נסיכויות הדנובה בסכנה עקב הצטרפות האימפריה ההבסבורגית למלחמה ב-9 בפברואר 1788. איפסילנטי מונה כמפקד כל הכוחות העות'מאניים באזור. הצליח ליצור צבא מאומן היטב בהיקף של 60 גדודים שכללו 2 גדודי סרבים ובולגרים, והשאר יוונים.
יש טענות בלתי מוכחות שאיפסילנטי שקל ברית עם אוסטריה, וניהל משא ומתן עם שליחיו של הקיסר יוזף השני. כאשר האוסטרים כבשו את יאשי, כל המגעים חדלו ואיפסילנטי הוחזק במעצר בברנו עד לחתימת חוזה סיסטובה (סתיו 1791).
בשנת 1805 חזר לאיסטנבול. באותה שנה פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) ובנו קונסטנטין איפסילנטי ערק לרוסים, עובדה שגרמה למתיחות ביחסיו עם בנו. הסולטאן הטורקי זעם על ההתנהגות והורה לעצור ולכלוא את אלכסנדר. כעבור כמה ימים לאחר עינויים הורה על עריפת ראשו של איפסילנטי והחרמת רכושו הרב.
מערכת עיבוד תנועות
מערכת עיבוד תנועות (באנגלית: Transaction Processing System, בקיצור TPS) היא מערכת מידע המתעדת את כל הפעולות (נתונים) השגרתיות המתרחשות בארגון, כגון הזנת נתונים מהמחלקות השונות על מכירות, משלוחים, מלאי, פעולות כספיות וכדומה.
הפעילויות שבוצעו יכולות להיות מתועדות ידנית או אלקטרונית, ותפקידה של מערכת לעיבוד תנועות הוא להפוך את הנתונים הללו למידע, במטרה ליצור מעקב, תיעוד, רישום וניהול של כלל הפעולות המתרחשות בארגון. כל אירוע עסקי יכול לכלול מספר תנועות, האירוע הוא תהליך שבנוי משלושה שלבים: קלט, עיבוד ופלט.
בארגונים בהם אין מערכות ממוחשבות התומכות בקבלת החלטות, יפיקו מערכות אלו דוחות למנהלים לשם קבלת החלטות ידניות וגם בארגונים בהם קיימות מערכות ממוחשבות לקבלת החלטות, משמשות מערכות אלו כבסיס לשם איסוף, אחסון ומחזור נתונים. קיים קשר תלות בין מערכות אלו לבין מערכות ליבה ושרות הארגון, משמע שאין ביכולת כל מערכת מהן לתפקד בנפרד.
היסטוריה
מערכת העיבוד הראשונה הייתה SABER, שנעשתה על ידי IBM עבור אמריקן איירליינס, שהפכה לפעילה ב-1970. מטרתה לעבד עד 83,000 עסקאות ביום, רצה על שני מחשבי יבמ 7090. SABER הועברה למחשבי IBM System/360 בשנת 1972, והפכה למוצר של יבמ. התחילה כתוכנית בקרת טיסה (ACP) ולאחר מכן כמתקן עיבוד עסקאות. בנוסף לחברות התעופה, ב-TPF נעשה שימוש בבנקים גדולים, חברות כרטיסי אשראי ורשתות בתי מלון. מערכת NonStop של HP הייתה מערכת חומרה ותוכנה המיועדת לעיבוד תנועות מקוונות (OLTP) שהוכנסה בשנת 1976, אשר נתנה רמה קיצונית של זמינות ושלמות הנתונים.
גישות לעיבוד
עיבוד תנועות מתבצע באחת משלוש שיטות:
למחזור עיבוד התנועות חמישה שלבים:
הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה
הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს დემოკრატიული რესპუბლიკა, " סַכַּרתווֶלוֹס דֶמוֹקרַטיוּלי רֶספּוּבּליקה"), 1918–1921, הייתה הרפובליקה הדמוקרטית המודרנית הראשונה של גאורגיה. הרפובליקה נוסדה לאחר התפוררות האימפריה הרוסית, שהחלה עם המהפכה הרוסית ב-1917. הרפובליקה שנוסדה גבלה ברוסיה, והרפובליקה ההררית של צפון-הקווקז (1917–1920) מצפונה, טורקיה, ארמניה ואזרבייג'ן מדרום, וממערבה הים השחור. שטחה הכולל של הרפובליקה היה 107,600 קמ"ר (לשם השוואה: שטחה הכולל של גאורגיה כיום הוא 69,700 קמ"ר), ואוכלוסייתה מנתה 2.5 מיליון איש. כמו היום בירתה הייתה טביליסי, והשפה הרשמית הייתה גאורגית. הרפובליקה התפצלה מהרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיווית של עבר-הקווקז, והכריזה על עצמאותה בטביליסי ב-26 במאי 1918, היא הונהגה על ידי מפלגה מנשביקית סוציאל-דמוקרטית. הרפובליקה החדשה התמודדה מול בעיות פנימיות וחיצוניות קבועות, ולא יכלה להתמודד מול פלישת הצבא האדום של הרפובליקה הסוציאל פדרטיווית הסובייטית של עבר הקווקז, והיא קרסה בפברואר-מרץ 1921, והפכה לרפובליקה סובייטית.
היסטוריה
המדינה החדשה הוכרה באופן מיידי על ידי גרמניה והאימפריה העות'מאנית, ונאלצה לחסות תחת הגנת גרמניה, ולהעביר את האזורים המיושבים ברוב מוסלמי (כולל את הערים: בתומי, ארדהאן, ארטווין, אחלציחה ואחלכלכי) לידי האימפריה העות'מאנית, בהסכם בתומי מה-4 ביוני 1918. מכל מקום, הכוחות הגרמנים היו תחת פיקודו של פרידריך קרס פון קרסנשטיין, סייעו לגאורגים להדוף את האיום הבולשוויקי מאבחזיה.
ניצחונם של כוחות הברית במלחמת העולם הראשונה, אילץ את הגרמנים לפנות את הקווקז בדצמבר 1918. משלחת של כוחות צבא בריטיים הופיעו באזור. הסכם פותי, שהיה הסכם זמני עם גרמניה, לא נחתם בסופו של דבר. ההנהגה הגאורגית שינתה במהירות את האוריינטציה שלה, כשהם מנצלים את המצב, ומחזירים לעצמם את השליטה בחלק מהמחוזות שאבדו לעות'מאנים. ובכל זאת, השליטה הבריטית בבתומי נותרה בעינה, מחוץ לשליטה הגאורגית, עד לשנת 1920.
מערכת היחסים של הגאורגים עם שכניהם הייתה לא קלה. סכסוכים טריטוריאליים עם ארמניה, הצבא הלבן בראשות דניקין, ממשלת אזרבייג'ן הובילו לסכסוכים מזוינים בשני המקרים הראשונים. משלחת צבאית בריטית פעלה לתיווך בסיסוכים במטרה לאחד את כל הכוחות האנטי-בולשביקיים באזור.
בבחירות שנערכו ב-14 בפברואר 1919, ניצחה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם מעל ל-80% מהקולות. ב-21 במרץ של אותה שנה, נואה ז'ורדניה כונן ממשלה חדשה, כך גיבש כח גדול בידי המפלגה המנשביקית. למרות התמיכה הרחבה יחסית, הקשיים הכלכליים והסוציאליים במדינה, וניצול הרפורמה של האדמות, הובילה למרד איכרים חמוש, שהונהג על ידי הבולשביקים המקומיים, ונתמך על ידי רוסיה, והפך למטריד יותר כאשר מיעוטים אתניים, כמו באבחזיה ובאוסטיה, מרדו אף הם.
רפורמת הקרקעות טופלה באופן יסודי, בסופו של דבר, על ידי הממשלה המנשביקית, ונוסדה במדינה מערכת פוליטית רב מפלגתית, בניגוד חד ל"דיקטטורה של הפרולטריון", שנוסדה ברוסיה על ידי הבולשביקים. בשנת 1919, בוצעה רפורמה במערכת המשפט ורפורמת בחירות לשלטון המקומי. לאבחזיה הייתה אוטונומיה על תנאי. ועדיין נושאים אתניים המשיכו להטריד את המדינה, במיוחד מצד האוסטים במאי 1920.
שנת 1920 הייתה בסימן של התגברות באיומים מצד הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרטיבית הרוסית (Росси́йская Сове́тская Федерати́вная Социалисти́ческая Респу́блика, РСФСР). עם תבוסת התנועה הלבנה, והתקדמות הצבא האדום כנגד החזית הקווקזית, המצב סביב הרפובליקה הפך למתוח מאוד. בינואר, הציעה המנהיגות הסובייטית לגאורגיה, ארמניה, ואזרבייג'ן לייסד ברית כנגד הצבא הלבן בדרום רוסיה ובקווקז. ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה סירבה להשתתף בברית צבאית, בהתאם למדיניותה לנייטרליות ואי-התערבות, אבל הציעה לפתוח במשא ומתן בין שתי המדינות, בתקווה שזה יוביל להכרה של מוסקבה בגאורגיה העצמאית. המנהיגים הרוסים מתחו ביקורת חריפה על סירובה של גאורגיה להשתתף בברית, מה שהוביל להתגברות מסיבית של ההפגנות האנטי-ממשלתיות על ידי ארגונים קומוניסטיים, שהסתיימו בסופו של דבר ללא הצלחה.
באפריל 1920, הצבא האדום ה-11 ייסד משטר סובייטי באזרבייג'ן, והבולשביק הגאורגי, סרגו אורדז'וניקידזה, ביקש את אישור מוסקבה להתקדם לכיוון גאורגיה. למרות שלא ניתנה הסכמה רשמית על ידי לנין או סובנארקום, בולשביקים מקומיים ניסו להשתלט על בית הספר הצבאי של טביליסי כהקדמה לניסיון הפיכה צבאית ב-3 במאי של אותה שנה. ההפיכה דוכאה בהצלחה על ידי הגנרל קויניטדזה. הממשלה הגאורגית החלה בגיוס ומינתה את קויניטדזה כמפקד הצבא. בינתיים בתגובה לחשד לעזרה של גאורגיה למרד האזרי בגנג'ה, התקדמו הכוחות הסובייטים לתוך השטח הגאורגי, אבל נעצרו מיידית על ידי כוחותיו של קויניטדזה, בעימות בגשר האדום. תוך מספר ימים, חודשו שיחות השלום במוסקבה. בהסכם מוסקבה, הסכם שלום שנוי במחלוקת, מה-7 במאי 1920, הוכרה עצמאותה של גאורגיה בתמורה ללגליזציה של הארגונים הבולשביקיים והתחייבות לא להכניס צבא זר לאדמת גאורגיה.
חבר הלאומים דחה את חברותה של גאורגיה בארגון, וגאורגיה זכתה להכרה "דה יורה" ממדינות ההסכמה ב-27 בינואר 1921. מכל מקום, עובדה זו לא מנעה את ההתקפה הסובייטית על הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה חודש לאחר מכן.
לאחר הסובייטיזציה של אזרייביג'ן וארמניה על ידי הצבא האדום, מצאה גאורגיה את עצמה מוקפת ברפובליקות סובייטיות עוינות. נוסף על כך, החלו הבריטים להתפנות מהקווקז, והמדינה נותרה ללא תמיכה חיצונית.
על פי מקורות סובייטים, היחסים עם גאורגיה הדרדרו, עקב החשד להפרות הסכם מוסקבה, שבאו לידי ביטוי במאסרם המחודש של הבולשביקים הגאורגים, חסימת המעבר לשיירות מוגנות לארמניה, וחשד כבד כי גאורגיה מסייעת למורדים חמושים בצפון הקווקז. מצד שני, האשימה גאורגיה את מוסקבה, בהסתה למהומות אנטי-ממשלתיות במספר אזורים במדינה, הסתה לתקרית גבול בנפת זקטלה, אזור שנוי במחלוקת עם הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. לורי (Լոռի), אזור נייטרלי, הייתה קריאת תיגר נוספת שהציבה ארמניה הסובייטית, בתביעתה הפסקנית של נסיגת חיילי גאורגיה הממוקמים במחוז מאז נפילת הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה.
הממשלה והחוק
הכרזת העצמאות של גאורגיה ב-26 במאי 1918, הביאה למעשה להגדרת העקרונות הבסיסיים של אופייה הדמוקרטי של המדינה. בהתאם לזה "ערבה הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, לשוויון בין כל אזרחיה, לשוויון הזכויות הפוליטיות של כל הלאומים". בראש הממשלה הראשונה עמד נואה רמישווילי. באוקטובר 1918, החליפה המועצה הלאומית של גאורגיה.
ניוהאם
רובע נְיוּהָאם של העיר לונדון (באנגלית: The London Borough of Newham, ) הוא אחד מרובעי לונדון הפנימית, במזרח העיר לונדון, צפונית לנהר התמזה. הרובע ידוע באחוזי הפשיעה הגבוהים שבו.
היסטוריה
רובע מרטון הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של המחוז הכפרי איסט האם והמחוז הכפרי וסט האם, שהיו חלק ממחוז אסקס, וכן אזור צפון וולוויץ' שהיה חלק מהמחוז המטרופוליני של וולווץ' במחוז לונדון.
גאוגרפיה
רובע ניוהאם גובל ברובע בארקינג ודאגנהאם במזרח (בין הרבעים עובר הנהר רודינג), ברובע גריניץ' בדרום (הגבול בין הרבעים עובר במרכז התמזה), ברובע טאוור האמלטס וברובע האקני במערב (הגבול בין הרבעים הוא הנהר לי), וברובע יער וולטהאם ורדברידג' בצפון.
שלטון מקומי
בשונה ממרבית מחוזות בריטניה, ראש עיריית הרובע נבחר בבחירות ישירות. ראש העיר הנוכחי הוא רובין ויילס.
ראש עיריית הרובע עומד בראש מועצת הרובע בה 60 חברים, מהם 54 שייכים למפלגת הלייבור, 3 למפלגת "Christian Peoples' Alliance" ו-3 למפלגת "Respect – The Unity Coalition".
אוכלוסין
לפי מדגם שנערך בשנת 2001, ברובע ניוהאם אחוז התושבים הלבנים הנמוך ביותר מבין כל מחוזות אנגליה. כמו כן, ברובע זה אחוז התושבים המוסלמים הגבוה ביותר בבריטניה (24.3%).
השכלה
לאוניברסיטת מזרח לונדון שני קמפוסים ברובע ניוהאם: האחד בסטרטפורד, והשני בדוקלנדס. כמו כן פועל ברובע פרויקט בירקבק סטרטפורד בשיתוף פעולה של קולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון ואוניברסיטת מזרח לונדון במטרה לאפשר לימודים מתקדמים למבוגרים. פרויקט זה פועל מקמפוס סטרטפורד של אוניברסיטת מזרח לונדון, אולם צפוי לעבור לקמפוס משלו.
מבנים בעלי חשיבות
ברובע פועלות 10 ספריות ציבוריות ובהן ספריית קאנינג טאון שנפתחה בשנת 1893 ופועלת עד ימינו במבנה הספרייה המקורי. ברובע פועלים מוזיאון תחנת הרכבת הישנה צפון וולוויץ', ומוזיאון שלוש הטחנות - טחנות שהוקמו על גדת נהר לי בשנת 1776.
תקשורת
ברובע יוצא לאור העיתון המקומי: ה"ניוהאם רקורדר" (Newham Recorder).
תחבורה
עם השלמת הרכבת הקלה דוקלנדס והארכת קו ג'ובילי של הרכבת התחתית של לונדון בשנים האחרונות, שופר באופן משמעותי מערך התחבורה של הרובע. בשנת 2009 נפתחה תחנת הרכבת הבינלאומית סטרטפורד של קו היי ספיד 1, וכן מתוכננת הארכת קו הרכבת הקלה דוקלנדס תוך חיבור ניוהאם לווליץ'.
ספורט
ברובע פועלת קבוצת הכדורגל וסטהאם יונייטד. מגרשה הביתי של הקבוצה נמצא באצטדיון לונדון.
אשר ויזר
אשר (אנשל) וַיזֶר (נכתב גם וייזר) (2 בדצמבר 1904 – 13 במרץ 1982) היה פרשן וחוקר מקרא ולשון ישראלי.
ביוגרפיה
נולד ב-1904 בגולוגורי שבגליציה המזרחית ליהודה ויזר, סוחר, ולמחלה בת משה יצחק מעט. לאחר סיום לימודיו עבד בהוראה ברחבי פולין. עלה לארץ ישראל ב-1934, החל ללמוד מקרא ולשון באוניברסיטה העברית ב-1938.
לימד מקרא ולשון באוניברסיטת בר-אילן ואחר כך כמורה למקרא בגימנסיה הרצליה.
הישגו העיקרי היה פירוש לתנ"ך, שהשלים זמן קצר לפני מותו. ייחודו של הפירוש שהוא מחולק לשני מרכיבים: החלק הלשוני והחלק הענייני שמשלימים זה את זה עד כדי פירוש מלא.
בשנת תשל"ז זכה בפרס הרב קוק לספרות מחקר וספרי עזר תורניים (פרס כבוד).
טיבור גרגיי
טיבור גרגיי (במקור גרינשטיין, בהונגרית: Gergely Tibor; בודפשט, 2 באוגוסט 1900 – ניו יורק, 13 בינואר 1978) היה צייר וגרפיקאי הונגרי-יהודי-אמריקאי, בעלה של אנה לסנאי.
קורות חיים
גרגיי סיים את בית הספר התיכון בבודפשט, שבמהלכו השתתף בקביעות בישיבות חוג גליליאו והאזין גם להרצאות חוג יום ראשון, שחבריה הקימו את בית הספר החופשי למדעי הרוח בשנת 1917. באותה תקופה שהכיר את חברי חוג יום ראשון הכיר גם את אשתו לעתיד אנה לסנאי. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, גרגיי היה חבר בקומיסריאט העם לחינוך ציבורי, ובעקבות נפילת הרפובליקה היגר עם לסנאי לווינה בירת אוסטריה. הוא נרשם למכללה לאמנויות שימושיות בווינה, שם למד ליטוגרפיה. לאחר מכן הוא הפך לקריקטוריסט בעיתון "Der Wiener Tag", כלומר ה"יום של וינה" ואחריו אייר ספרי סיפורי ילדים שונים (למשל איור ספרו של בלה באלאז' Dar Richtige Himmelblau). בינתיים הוא גם צייר והצליח להציג את עבודותיו בזכות האיגוד הכללי של האגנבונד (Hagenbund). הוא חזר להונגריה בשנת 1931 ולימד בבית הספר לאמנות Atelier and Workshop של דז'ה אורבן. עבודות הגרפיקה שלו פורסמו בכתב העת הספרותי המצולם "מראה" (Tükör). כחבר ב"האגודה החדשה לאמנים" (KUT או KÚT), שהייתה קבוצת אמנים הונגרית שהתחייבה לאמנויות יפות מודרניות, (הקבוצה המשיכה למעשה את דרכה של קבוצת השמונה ופעלה בשנים 1924–1949), הוא הציג את ציוריו במספר הזדמנויות, והציג פעמיים באופן עצמאי; פעם אחת במוזיאון ארנסט ופעם אחת בגלריה טמאש. בעקבות התגברות האנטישמיות בשנת 1939, חקיקת החוקים האנטי יהודיים כמו החוק היהודי הראשון ולאחר מכן השני והשלישי, היגר גרגיי עם אשתו לארצות הברית ומצא בית חדש בניו יורק. כאן עסק גרגיי באיור ספרי ילדים ואיורים רבים שלו פורסמו על ידי הוצאת Western Publishing Co.
עזאזל (סדרת טלוויזיה, 2023)
פנדורין: עזאזל (ברוסית: Фандорин. Азазель) הוא סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2023, עיבוד לספרו של בוריס אקונין אודות הבלש הרוסי אראסט פנדורין שהוצג לראשונה בספר "עזאזל". את הסדרה ביים נורבק אגן בכיכובו של מקסים מאטבייב כקיסר רוסיה, ניקולאי השלישי בעתיד חלופי שבו האימפריה הרוסית לא קרסה מעולם.
הפקה
ההפקה החלה בספטמבר 2020 והצילומים נערכו ב כולל פטרהוף, ארמון השיש וארמון יוסופוב ובאתרים מודרניים בעיר סנקט פטרבורג ובפרבריה. הצילומים הושלמו באוגוסט 2022.
עוד יום (שיר של גלי עטרי)
עוד יום הוא פזמון שנכתב על ידי רחל שפירא, הולחן על ידי מתי כספי ובוצע לראשונה על ידי גלי עטרי.
רקע
השיר נכלל באלבום "ממריאה ברוח" שהוציאה גלי עטרי בשנת 1984. מתי כספי הפיק ועיבד את השירים באלבום, והלחין שישה שירים מתוכו. השיר עוסק בהתנהלות בתוך שגרת החיים ובכך שגם בתוך השגרה קיים טוב שאליו אפשר לשאוף.
זאב אולמן שהיה מפיק האלבום מטעם חברת התקליטים NMC סיפר:
כספי הקליט את השיר עבור האלבום צד ג' צד ד' שיצא בשנת 1987 וכלל ביצועים לשירים שהלחין לאמנים אחרים.
קניון הפסגה
קניון לב הפסגה (הידוע גם כקניון הפסגה) הוא מרכז קניות הממוקם בפסגת זאב שבצפון ירושלים.
אודות הקניון
קניון הפסגה ממוקם בשדרות משה דיין פסגת זאב ירושלים מרכז, הקניון בבעלות חברת סלע קפיטל.
קניון הפסגה נבנה על ידי חברת הבנייה הירושלמית ב.יאיר, על שטח של 10 דונם ופתיחתו נערכה במאי 2004.
בית סאטון
היסטוריה
"ברייק פלייס" (באנגלית: Bryck Place), לימים, בית סאטון, נבנה בשנת 1535 על ידי סר ראלף סאדלייר, מזכיר המדינה של אנגליה בתקופת מלכותו של הנרי השמיני. זהו הישן במבני רובע האקני בפרט ומזרח לונדון בכלל העומד עד ימינו. המבנה בנוי בסגנון האופייני לתקופת בית טיודור - והוא עשוי לבנים אדומות. בתקופה הג'ורג'יאנית שונתה חזית המבנה, אולם חלקו האחורי נותר כפי שהיה בתקופת טיודור. במבנה שרדו חיפויי הקירות העשויים עץ אלון וכן האח האופייני לתקופה.
המבנה קרוי על שמו של תומאס סאטון, מייסד בית הספר צ'רטרהאוס, תושב האקני, אשר למעשה התגורר בבית הסמוך ולא במבנה זה. ביתו של סאטון נהרס בשנת 1806 על מנת לאפשר את הקמת סאטון פלייס - סדרת מבנים בסגנון ג'ורג'יאני.
בית סאטון נקנה על ידי הקרן הלאומית הבריטית בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעקבות תרומה ייעודית. בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש המבנה את כוחות כיבוי האש האזוריים, ותצפית על גגו נועדה לאתר שריפות שפרצו כתוצאה מהבליץ.
בשנות ה-60 הוחכר הבית לארגון ASTMS, ובסוף שנות ה-80 ננטש הבית, והתגוררו בו פולשים. לאחר פינוי הפולשים החלו תושבים מקומיים בשנת 1987 בפעולות למען איסוף כספים לשימור הבית. עבודות השיקום החלו בשנת 1991, הסתיימו בשנת 1993 ובשנת 1994 המבנה נפתח כמוזיאון לתיאור ההיסטוריה של הרובע בתקופת טיודור.
המוזיאון כולל גלריה וכן חנות מתנות, ומנהל תוכניות חינוכיות עם בתי ספר מקומיים.
המבנה משמש כאתר הסרטה של סרטי טלוויזיה היסטוריים המשחזרים את תקופת טיודור וכן בשנת 2006 שימש כאתר ההסרטה של סדרת הטלוויזיה המבוססת על ספרו של טרי פראצ'ט "Hogfather".
סקייטריין (בנגקוק)
'''בי.טי.אס. סקייטריין (באנגלית: Bangkok Transit System Skytrain, בראשי תיבות: BTS Skytrain, ובדרך כלל רק "סקייטריין"; תאית: รถไฟฟ้าเฉลิมพระเกียรติ 6 รอบพระชนมพรรษา''') היא מערכת הסעת המונים בבנגקוק, בירת תאילנד.
מבנה
35 רכבות תוצרת סימנס פועלות לאורך המערכת - 20 מהן בקו סוקהומוויט, ו-15 הנותרות בקו סילום. בכל רכבת שלושה קרונות, והיא יכולה להוביל עד 1,000 נוסעים. החברה רכשה 12 רכבות נוספות.
המערכת נחנכה ב-5 בדצמבר 1999, והיא הוארכה ב-15 במאי 2009, כאשר נחנך גשר הרכבת מעל נהר צ'או פראיה וקו סילום הוארך לעיר טהון בורי שממערב לו. עבודות להארכה סוקהומוויט לכיוון דרום-מזרח החלו בשנת 2007, ומתוכננות להסתיים ב-2011. הארכות נוספות נמצאות בשלבי למידה ותכנון.
מסגד סידנא עומר
מסגד סידנא עומר (ערבית: مسجد سيدنا عمر, "מסג'ד סידנא עמר". מילולית "מסגד אדוננו עומר"). הוא אחד משני המסגדים היחידים ברובע היהודי בעיר העתיקה שבירושלים. בפי המוסלמים מכונה המקום בשם "מסגד היהודים" (مسجد اليهود, "מסג'ד אל-יהוד"). כיום המסגד אינו פעיל, אולם בשנת 2019 הוא עבר שיפוץ והיה צפוי להפתח בדצמבר 2019, אם כי לא נפתח לבסוף.
היסטוריה
המסגד נבנה במאה ה-14 או ה-15 בצמוד לבית כנסת הרמב"ן, והוקדש לקדוש המוסלמי סידנא עומר שקברו מזוהה על ידי המוסלמים בוואדי זרקא שבין תלם לחלחול שבהר חברון. לדברי רבי עובדיה מברטנורא, במכתבו משנת 1488:
לפי ההיסטוריון המוסלמי מוג'יר א-דין המסגד שופץ אחרי שנת 1397. לטובת השיפוץ נאספו כספים ונתרמו אדמות כדי לשמור על תחזוקתו.
במלחמת ששת הימים צריח המסגד נפגע מאש צלפים ושופץ ב-1974.
למסגד מינרט (צריח) האופייני לתקופה הממלוכית. הוא מתנשא לגובה שתי קומות ובראשו מרפסת עבור המואזין. חלקו העליון של המינרט צר מבסיסו על מנת לייצב את המבנה.
שלמה כהן-צידון
שלמה כהן-צידון (15 בפברואר 1923 - 16 בפברואר 2012) היה חבר הכנסת בכנסת השישית.
קורות חיים
היה עורך הדין של משפחת שוחמכר בעת פרשת יוסל'ה שוחמכר והוציא ספר בשם "איפה יוסל'ה" בהוצאת העולם הזה. כן ייצג את אשתו של חיים יהודה.
בשנת 1961 היה כהן-צידון שותף לייסוד המפלגה הליברלית הישראלית. הוא הוצב במקום ה-27 ברשימת גח"ל לקראת הבחירות לכנסת השישית, אך לא נכנס לכנסת לאחר שהרשימה קיבלה רק 26 מנדטים. כהן-צידון נכנס לכהן כחבר הכנסת בשנת 1966 לאחר פטירתו של אליהו מרידור. הוא היה פעיל בוועדת הפנים, ועדת החינוך והתרבות וועדת העבודה. ביולי 1968 הוא פרש מהליברלים והקים סיעת יחיד. בפברואר 1969 הצטרף לסיעת המרכז החופשי. עם תום כהונת הכנסת השישית בשנת 1969 חדל לכהן כחבר כנסת.
לאחר הסכם השלום עם מצרים התבטא:
נפטר בפברואר 2012, היה נשוי ללאה ואב לשלוש.
חומות ירושלים
חומות ירושלים היו חלק מנופה של העיר ירושלים ברוב שנות קיומה. החומה נועדה להגן עליה מפני אויבים, וכמעט בכל פעם שהעיר נכבשה ונהרסה, חרבה גם חומתה. לרוב נבנתה החומה שוב על ידי הכובש החדש או על ידי תושבי העיר. החומה הראשונה נבנתה סביב ירושלים בימי הכנענים לפני למעלה מ-4,000 שנה, והאחרונה, הקיימת עד היום, הוקמה בפקודת סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, באמצע המאה ה-16.
במהלך השנים שחלפו בין חורבנה של החומה הראשונה עד בנייתה של החומה האחרונה, נבנו בירושלים חומות רבות. רוב החומות נבנו בהתאם לטופוגרפיה הטבעית של העיר וכדי להגן על נקודות התורפה שלה, ולכן לרבות מהן תוואי דומה, ולעיתים אף זהה. לא פעם נעשה שימוש משני בחומה עתיקה כבסיס לבניית חומה חדשה, עד כדי יצירת קירות המורכבים לעיתים מכמה שכבות על פי תקופות. במחצית המאה ה-19, עם תהליך היציאה מהחומות, ועם ההתפתחויות הטכנולוגיות של כלי הנשק, איבדה חומת העיר את עיקר חשיבותה הביטחונית.
כיום משמשת החומה כאתר תיירות וכסמל לעיר העתיקה של ירושלים.
החומה היבוסית
ירושלים הקדומה (העיר יבוס) הוקמה על ידי הכנענים בתקופת הברונזה על גבעה קטנה, השוכנת מדרום לעיר העתיקה של ימינו, בתחומי עיר דוד. העיר היבוסית הקטנה, כ-50 דונם שטחה, הוקפה בחומה מבוצרת, ששרידים שנותרו ממנה, הכוללים קיר, מגדל שמירה ושער (ככל הנראה 'שער העין' מהמאה ה-18 לפנה"ס), התגלו במדרון המזרחי של הגבעה, מעל נקבת חזקיהו.
חומת חזקיהו
בשלהי תקופת בית ראשון התחוללו שינויים דמוגרפיים גדולים במרחב ארץ ישראל, שהביאו לשינויים גאוגרפיים ניכרים בירושלים: סרגון מלך אשור כבש את ממלכת ישראל שבצפון, דבר שהביא לבריחה גדולה של פליטים לממלכת יהודה שבדרום. העיר התמלאה עד אפס מקום והתפשטה גם אל הגבעה המערבית, מחוץ לחומות העיר המצומצמות. כאשר איים סנחריב לכבוש גם את יהודה, התכונן חזקיהו המלך למצור, והקיף בחומה גם את הגבעה המערבית. תוואי חומה זו הקיף את הר ציון מדרום וממערב, והתחבר להר הבית לאורך הנחל הצולב.
ישעיהו הנביא תיאר כיצד נהרסו בתים בגבעה המערבית במכוון, כדי לפנות מקום לתוואי המתאים ביותר לחומה:
תוואי מרשים מחומה זו - כארבעים מטרים אורכו ושבעה מטרים רוחבו - עובר בלב הרובע היהודי, ונקרא "החומה הרחבה". אפשר להבחין בין שרידיו בחורבות בתים, שנרמסו תחת החומה. קטע מחומה זו נראה גם דרך פיר אנכי עמוק, שנקדח ברחוב הקארדו, המעיד על גובהה העצום של החומה. החומה של חזקיהו מוזכרת בתנ"ך גם בספר מלכים, כאשר רַבשָׁקֵה נציג אשור התבקש לדבר ארמית
בחלוף השנים גדלה אוכלוסייתה של ירושלים והעיר התפשטה אל המישור הרחב שמצפון לה, מעבר לנחל הצולב, כך ששוב היה לירושלים פרוור מפורז. כמאה שנה לאחר שחומת חזקיהו עמדה איתן מול הפשיטה האשורית, נפלה ירושלים בידי נבוכדנצר ועם ישראל יצא לגלות בבל. על גורל 'החומה הרחבה' אנו למדים מעדותו של נחמיה שביקר בעיר לאחר חורבנה:
חומת מנשה
מנשה המלך, בנו של חזקיהו, שמלך בירושלים במאה השביעית לפנה"ס, המשיך את מפעלו של אביו, וחיזק את חומות ירושלים. קטעי ביצורים מימיו התגלו בתחתית גבעת עיר דוד, לאורך נחל קדרון.
חומות ירושלים בימי בית שני
הסיבה לכך שבירושלים נמצאו שלוש חומות המקיפות את העיר, קשורה קשר ישיר להתפתחותה של העיר. בתקופת בית שני הייתה ירושלים מוקפת נחלים וגאיות מדרום, ממזרח וממערב. נחל קדרון וגיא בן הינום היוו מחסומים טבעיים להתפתחות העיר לשלושת הכיוונים הללו, ועל כן התפתחה העיר ונבנתה לכיוון צפון. בכל פעם שנבנו שכונות חדשות בעיר הן הוקפו בחומה חדשה, והחומה הקודמת נשארה על תילה. החומה הראשונה הקיפה את העיר העליונה ואת העיר התחתונה. כאשר התפשטה ירושלים צפונה והוקם רובע חדש שגבל בהר הבית מצד מזרח, הוקף הרובע החדש בחומה נוספת, היא "החומה השנייה". בהמשך הוקמה מצפון לרובע החדש השכונה החדשה ביותר של ירושלים "בית זיתא", שנקראה על שם הנחל הסמוך לה - נחל בית זיתא. שכונה זו הוקפה בחומה השלישית שסבבה אותה מכל עבריה, והתחברה אל החומה המזרחית של הר הבית.
חומת נחמיה
במאמץ גדול הצליח נחמיה לבצר מחדש את העיר, תוך התמודדות עם בני עמים אחרים תושבי האזור שהתנגדו לבנייה. האילוצים, וכן קוטנה של האוכלוסייה היהודית ששבה לירושלים, תרמו כנראה לכך שבוצע ביצור של הגבעה המזרחית בלבד, וזאת תוך 52 יום. בכך הוחזרה חומת ירושלים לחצי מהגובה שלה וכמעט לגודלה הראשוני מראשית תקופת בית ראשון. לא נשארו כמעט שרידים מחומה זו, למעט קטע קטן בחלק העליון של עיר דוד, אולם יש החולקים על זיהוי זה.
החומה הראשונה
בחלוף השנים הלכה אוכלוסייתה של ירושלים וגדלה, והעיר התפשטה שוב אל מחוץ לחומות לגבעה המערבית. שוב הייתה בירושלים "העיר העתיקה" על הגבעה המזרחית, ופרוור חדש על הגבעה המערבית, שעמד מפורז ללא חומות. במאה השנייה לפנה"ס, עם גירוש היוונים מירושלים וכינון ממלכת החשמונאים, הוקף הפרוור בחומה, כך שהעיר חזרה שוב לגודלה המלא בתוך חומות, כבשלהי ימי בית ראשון. חומה זו עברה כמעט במדויק בתוואי החומה שבנה המלך חזקיהו סביב הר ציון, תוך ניצול שרידים של החומה הקדומה, והגנה על אותן נקודות חולשה טופוגרפיות, שלא השתנו עם השנים.
מקובל לייחס את בניית החומה והשלמתה ליונתן ולשמעון, מנהיגי החשמונאים, אחיו של יהודה המכבי, וזאת על פי אזכורים בספר מקבים א', כמו:, או:. כן נראה שיוחנן הורקנוס הראשון בנו של שמעון, המשיך במלאכה, וזאת על פי הפסוק:. חלקים מהחומה הראשונה התגלו סביב הר ציון, לאורך חומת ימינו ליד שער יפו, וכן בקארדו, שבו התגלו שרידי שער, אשר מזוהים כ"שער גינת" המופיע בכתבי יוסף (תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר ה', פרק ד', ב). במגדל דוד ובסביבותיו התגלו שיפוצים ושיפורים שביצע הורדוס בחומה הראשונה, כמו חיזוק החומה ועיבויה וכן בניית שלושה מגדלי ענק. ממצאים אלה מלמדים על חוסנה של החומה, כמתואר אצל יוסף בן מתתיהו:
החומה השנייה
בהמשך תקופת בית שני הלכה והתמלאה ירושלים, עד ש"נלחצה" בין שתי הגאיות העמוקים – נחל קדרון ממזרח וגיא בן הינום ממערב ומדרום. העיר התפשטה אפוא שוב אל המישור הרחב שמצפון לה, לצדו המערבי של הר-הבית, מעבר לנחל הצולב, כך ששוב נוצר לירושלים פרוור מפורז מחוץ לחומה. השוק הגדול הסמוך לכותל המערבי של הר הבית הוסיף והתרחב לכיוון צפון, ורובע חדש נוצר סביב השווקים שהתהוו במקום עם גידול המסחר בהם. הרובע שהתפתח ממערב ומצפון להר הבית ובצמוד אליו, תוּחם במהלך המאה הראשונה לפנה"ס בחומה שנצמדה כ"אוזן" לחומה החשמונאית ("החומה הראשונה"), ונמתחה כקשת מצפון-מערב ועד הר הבית. חומה זו החדשה נקראה "החומה השנייה". ישנן דעות המייחסות את בניית החומה השנייה למלך הורדוס, אולם ייתכן כי הבונה היה אחד מאחרוני מלכי שושלת בית חשמונאי, אלכסנדר ינאי או יוחנן הורקנוס השני.
מאחר שהמישור הצפוני אחיד למדי בגובהו ושטוח, היה על בוני החומה להחליט באופן שרירותי היכן תעבור החומה, אולם הארכאולוג גבריאל ברקאי טוען כי ההחלטה כלל לא הייתה שרירותית: עוד בימי בית ראשון נחצב חפיר במישור הצפוני, הרחק מחומת העיר, כמכשול אסטרטגי לכלי מלחמה (היום – בין שער הפרחים לשער שכם). ייתכן, אם כן, שההחלטה לבנות את הקטע הצפוני ביותר של החומה השנייה דווקא שם נבע מהרצון לנצל את החפיר הקדום לטובת החומה החדשה. כך או כך, יש המזהים שרידים של החומה השנייה באזור שער שכם, אך זיהוי זה מוטל בספק. נכון ל-2011 טרם התגלו הוכחות ברורות לקיומה של החומה השנייה, והתוואי שלה משוער בלבד.
גם התיחום המערבי שלה, פחות או יותר קו ישר מאזור שער שכם עד לחומה הראשונה (מקביל לתוואי רחוב שוק הקצבים של היום), נובע מן ההשערה שהחומה השאירה בחוץ את בתי הקברות. בית הקברות הידוע ביותר מאותה התקופה בתחום הקרוב הוא גבעת הגולגולתא ששם, בין השאר, נצלב ישו וגם נקבר (ולימים נבנתה על קברו כנסיית הקבר וסביבה נבנה הרובע הנוצרי).
החומה השלישית
במהלך המאה הראשונה לספירה המשיכה ירושלים לגדול כלפי צפון, ושוב התגוררו חלק מתושביה בשכונות מפורזות, כנראה בעלות אופי חקלאי יותר. בשנות ה-40 של המאה הראשונה נחלץ המלך אגריפס הראשון להגן על יושבי שכונות אלו, והחל בבניית חומה היקפית ארוכה. הבנייה הופסקה בפקודת הקיסר קלאודיוס, שחשש שביצור ירושלים יפגע בשלטון הרומי בארץ ישראל. השלמת הבנייה נעשתה בחופזה רק כ-25 שנה לאחר מכן על ידי תושבי ירושלים, במסגרת ההכנות למרד הגדול. איכות החומה בעקבות כך הייתה נמוכה בהרבה מהמתוכנן, אף שהיו בה, על פי יוסף בן מתתיהו, כתשעים מגדלי שמירה. בסופו של דבר היא לא החזיקה מעמד מול מכונות המצור של הרומאים.
התיאור המקיף ביותר הקיים על אודות מראה ירושלים בשלהי תקופת בית שני מופיע בכתביו של יוסף בן מתתיהו, איש צבא והיסטוריון שחי בארץ ישראל באותה עת. בספרו תולדות מלחמת היהודים ברומאים מתוארות שלוש חומות שהקיפו את ירושלים, שכל אחת מהן הגנה על חלק אחר של העיר. הוא מכנה את החומות בשם "הראשונה" (או "הישנה"), "השנייה" ו"השלישית", ובמחקר הארכאולוגי מקובל עד היום להשתמש בכינויים אלה לחומות ירושלים בתקופת בית שני.
מתיאורי חורבן ירושלים בכתבי יוסף, עולה שהחומות חרבו עד היסוד, ורק חלק קטן מהן הושאר בידי הקיסר טיטוס, כדי שהדורות הבאים יידעו להעריך את עוצמת העיר שכבש. שרידים של החומה השלישית מצויים לאורך רחוב 'החומה השלישית' בפאתי שכונת מאה שערים סמוך לדרך שכם. הם התגלו בשנות ה-20 של המאה ה-20 ונחקרו בידי הארכאולוגים הישראלים, סוקניק ומאיר.
חומות ירושלים בתקופה הרומית והביזנטית
כאשר נחרבה ירושלים, נהרסו חומותיה עד היסוד. המידע על מצב העיר בתקופה זו עמום וקטוע; מן המקורות עולה כי העיר עמדה במשך עשרות שנים חרבה ופרוזה. בסביבות שנת 130 לספירה החל ככל הנראה המצביא הרומי איליוס אדריאנוס לבנות את ירושלים מחדש, כעיר אלילית, והמיר את שמה היהודי לאיליה קפיטולינה (ראו ערך מרד בר כוכבא, על המחלוקת בנושא בניית העיר אילייה קפיטולינה). אולם למרות הבנייה מחדש, לא נבנתה חומה חדשה לעיר, דבר המוכח מהיעדרותם המוחלטת של ממצאים כלשהם לביצורים מן התקופה. ירושלים נותרה אפוא פרוזה ונתונה רק להשגחת הלגיון העשירי פרטנסיס, שישב בה כחיל מצב.
לאחר שאדריאנוס ניצח את בר כוכבא במרד בשנת 135, הוא בנה בירושלים כמה שערי ניצחון, שאחד מהם עומד היום בבסיסו של שער שכם, אך ככל הידוע, אף לא אחד משערים אלה שולב בחומה כלשהי. כך, במשך מאות שנות השלטון הרומי בארץ ישראל, עמדה ירושלים פרוזה ללא חומות.
חומת אאודוקיה
רק במאה החמישית, בעיצומה של התקופה הביזנטית, התחוללה תפנית בירושלים: אליה אודוקיה, אשתו של קיסר ביזנטיון תאודוסיוס השני שהייתה נוצרייה אדוקה, הורתה על בניית חומה ארוכה וחזקה סביב העיר. באותה עת היא התגוררה בירושלים, וראתה בפסוק  צו אלוהי הקורא לה לבצר את העיר, שכן משמעות שמה היווני – אאודוקיה - הוא "המיטיבה".
חומת אאודוקיה הייתה אחת הארוכות שידעה העיר. היא הקיפה את עיר דוד, הר ציון ואת כל מרחב העיר העתיקה של ימינו. תיאור ויזואלי של חומת אאודוקיה ניתן למצוא במפת מידבא. במפה זו מתוארת ירושלים כשהיא מוקפת בחומה אליפטית גדולה, ומוגנת בשערים ובמגדלי שמירה. מקורות כתובים בני התקופה מספרים אף הם על החומה, כמו אנטוניוס מרטיר, שביקר בירושלים בשנת 570 וכתב:.
החומה נחשבת לגדול שבמפעלי הבנייה של אאודוקיה בעיר אך לא היחיד. מפעליה הרבים הצריכו מימון רב שבשלב מסוים קופת המדינה לא הצליחה לכסות ולכן היא פנתה לגיוס המוני. אחד מיעדי הגיוס שלה היו היהודים - אאודוקיה התירה להם להתיישב בעיר לראשונה מאז חורבן בית שני תמורת תשלום גבוה.
שרידים של חומת אאודוקיה ניתן למצוא בקצה הגן הארכאולוגי ירושלים, סמוך לפינה הדרומית-מזרחית של הר הבית, שם השתמר קטע חומה נאה באורך של כ-20 מטרים; כן נתגלו שרידים מחומת אאודוקיה בחפירות שנערכו בשנת 2008 בדרום-מערב הר ציון; וכן סמוך לבריכת השילוח, במדרון המזרחי של עיר דוד, וכן בחומה הצפונית ליד שער שכם ושער הפרחים.
חומות ירושלים בימי הביניים
חומת אאודוקיה החזיקה מעמד כמעט 600 שנה, לעומק התקופה הערבית הקדומה, אך חרבה לבסוף ברעידת אדמה קשה שפקדה את ירושלים בשנת 1033. במיוחד נפגעה החומה הדרומית, שנהרסה כמעט כליל. במשך כמה עשורים נותרה ירושלים ללא חומות, ודרום העיר (עיר דוד והר ציון) עמד חרב ונטוש. הפאטימים, מושלי ירושלים, ביקשו לשקם את החומות, בעיקר בשל חשש מפני פלישת הסלג'וקים לירושלים, אולם בשל היעדר משאבים ובשל צרכים דחופים יותר בממלכה, התוכניות נדחו.
החומה בתקופה הערבית הקדומה
בשנת 1055 כבשו הסלג'וקים את בגדאד, בירתם של העבאסים. המעשה הכה בתדהמה את מדינות האזור כולו, והעצים מאוד את הדחיפות בשיקום חומות ירושלים. הח'ליפה הפאטימי אלמֻסְתַנְצִר החל במלאכה, ואילץ את הנוצרים והיהודים יושבי ירושלים לתת מכספם לפרויקט. ההיסטוריון הנוצרי ויליאם מצור מספר שהנוצרים פנו לקיסר ביזאנץ, קונְסטַנְטִינוס מוֹנוֹמָכוֹס, ובסיועו גייסו את הכספים שנדרשו לשלם.
עקב הדחיפות הרבה, ובשל מקורות המימון המועטים, החליט אלמֻסְתַנְצִר לקצר את החומה, ולהשתיתה כמה שאפשר על שרידי חומות קדומות. מאחר שחומת אאודוקיה בדרום ירושלים חרבה לגמרי, הוחלט להשאיר את עיר דוד והר ציון מחוץ לעיר, כך שהחומה הדרומית תעבור מעתה בתוואי צפוני יותר, בתוך העיר. בפעולה זו חסך אלמֻסְתַנְצִר זמן בנייה וכסף, והקטין את מספר עמדות השמירה שנדרשו לאורך החומה. נקודת התורפה של העיר הייתה החומה הצפונית שניצבה על מישור, ולכן הותקן לאורכה חפיר, שנועד לחסום את הגישה הנוחה של אילי ניגוח אל הביצורים. תוואי החומה, כולל התוואי החדש בדרום העיר, הוא הבסיס לחומת העיר העתיקה של ימינו, ונראה כי נדבכים שונים בבסיסה הם שרידים מהחומה הפאטימית. גם החפיר הצפוני הוסיף לשמש בתקופות הבאות, וניתן עד היום להבחין בו בכיכר צה"ל ולאורך החומה הצפונית הנוכחית.
החומה הצלבנית
עד סוף המאה ה-11 עברה ירושלים מיד מוסלמית אחת לאחרת; החומה נבנתה ונפרצה שוב ושוב בידי הפאטימים והסלג'וקים, עד שהפכה טלאים מרוב פרצות ותיקונים. מול חומה רעועה זו עמדו הצלבנים במסע הצלב הראשון בשנת 1099, ופרצו אותה בתוך חודש ימים בלבד דרך כמה נקודות חלשות. הצלבנים, שהביאו עמם מאירופה טכנולוגיה מפותחת מאוד של בניית חומות וביצורים, שיקמו את הפרצות בחומת ירושלים וחיזקו אותה. במחצית המאה ה-12 שינו הצלבנים באופן יסודי את אזור שער יפו ("שער דוד" בלשון התקופה): השער המקורי שעמד עד אז בקצה המזרחי של נחל המצודה (היום - בכניסה לשוק ברחוב דוד), הוזז מערבה עד למקום הנוכחי של שער יפו. באופן זה הוכנס נחל המצודה לתוך העיר והוסב לחפיר, המשמש עד היום את המצודה. החומה העות'מאנית "רוכבת" אפוא על השער הצלבני. שער נוסף שעבר שינוי יסודי הוא שער שכם: השער הפאטימי המקורי עבר עיבוי, ואף נוסף לפניו ביצור קדמי (ברביקן), שנועד להבטיח את הגנתו המושלמת של השער. צליינים שביקרו בירושלים באותה עת הרבו לתאר את החומות ואת שערי העיר. לא מעט מפות של ירושלים צוירו אז, והן מוסרות מידע רב על מראה העיר וחומותיה.
החומה עמדה איתנה עד שנת 1187, ואז נפרצה והוצאה מכלל שימוש בידי צלאח א-דין האיובי. צבאו של צלאח א-דין התמחה בלחימה בשטח פתוח באמצעות גדודי פרשים, ולפיכך ראה בחומות מבוצרות מכשול ולא אמצעי הגנה. הבדל זה בין טכניקת לחימה התקפית בשטח פתוח של האיובים, כנגד טכניקת לחימה סטטית בחסות חומות הגנה של הצלבנים, הביא ליישום מדיניות "האדמה החרוכה" של צלאח א-דין והריסת רוב ביצורי הצלבנים בארץ, על מנת להרתיע מפני מסעי צלב עתידיים.
החומה האיובית
חומת ירושלים זכתה לאחר מכן לעדנה לזמן קצר: אלמָלִכּ אלמֻעָטְ'ם עיסָא, אחיינו של צלאח א-דין שמוּנָה למושל ירושלים, הורה על בנייתה מחדש של חומת העיר. הבנאים הקימו מגדלי שמירה גדולים ומבוצרים היטב לאורך תוואי החומה המערבית והדרומית, אך נראה שלא הספיקו לחבר ביניהם בחומה: כאשר הפך לסולטאן, בשנת 1219, הודיע לפתע אלמָלִכּ אלמֻעָטְ'ם עיסָא על הריסת הביצורים, בהתאם למדיניות דודו, כדי למנוע התקפה והתבססות צלבנית בארץ.
הסולטאן החל אפוא בהחרבה שיטתית של ביצורי ירושלים. אך בשטח נותרו עד היום נדבכיהם התחתונים של רוב המגדלים שנבנו על ידי פועליו בעיר. ניתן לראותם, למשל, בכיכר צה"ל, במגדל המכונה בטעות מגדל טנקרד; בשער יפו בקטע המצודה הפונה אל הכביש, ולאורך כל תוואי החומה הדרומית של העיר העתיקה. בהר ציון, בפינת החומה הדרומית-מערבית הצופה אל משכנות שאננים, ניצבים שרידיו של מגדל איובי גדול ממדים, שבו נתגלתה כתובת בערבית, המנציחה את בניית המגדל על ידי אלמָלִכּ אלמֻעָטְ'ם עיסָא בשנת 1212. הכתובת נחקקה על גבי אבן מסותתת מהתקופה ההרודיאנית שנלקחה מהר הבית, כמו אבנים רבות אחרות, לצורך בניית המגדל. המגדל שהשתמר באופן המרשים ביותר הוא זה המזוהה בטעות כשער הבורסקאים ליד שער האשפות. במגדל זה ניתן לראות את חלונות ההגנה וחרכי הירי המקוריים. כן השתמרו יפה קירותיו של שער ציון האיובי בתחומי גן התקומה, ובהם חרכי ירי ומעט מקמרונות הגג.
התקופה הממלוכית
כ-300 שנה עמדה ירושלים בתקופה הממלוכית פרוזה וחומותיה פרוצות. הממלוכים, כקודמיהם, העדיפו לחימת פרשים בשטח פתוח, ובשל חששם ממסע צלב נמנעו משיקום החומות. נוסעים יהודים, נוצרים ומוסלמים שביקרו בעיר תיארו את ירושלים נטושה מפחד תושביה מפני כיבוש ומעשי שוד. כך, למשל, כתב הרמב"ן ב-1267 (שנים ספורות לאחר שעברה לידי הממלוכים):
.
רבי עובדיה מברטנורא, שביקר בירושלים ב-1488, מלמד כי המצב לא השתנה במאתיים השנים שחלפו:
מפות וציורים של העיר מאותם ימים מציגים עיר פרוזה, ולעיתים שברי חומות המקיפים אותה. יוצאת דופן היא מפתו של הנוסע הנוצרי מרינו סנוטו, המתארת באופן מפתיע את ירושלים כעיר מבוצרת היטב. הארכאולוג דן בהט טוען כי מדובר במפה דמיונית, שנועדה לשכנע את האפיפיור לקרוא למסע צלב, ולא מפה גאוגרפית מהימנה. סנוטו העריך שאם יחשוב האפיפיור שירושלים מוקפת בחומה, הדבר יעודד אותו לצאת ולכבוש אותה, שכן האפיפיור ידע (כמו כולם) שיכולותם של הנוצרים בכיבוש יעדים מבוצרים עולה על יכולתם של המוסלמים להגן עליהם. אם כן, באופן אירוני, ערי ארץ ישראל בימי הביניים המאוחרים נחשבו מוגנות פחות אם היו מוקפות בחומה.
חומת ירושלים העות'מאנית
בראשית המאה ה-16, לאחר עלייתו לשלטון של הסולטאן סולימאן הראשון, החליטו השלטונות העות'מאניים להקיף את ירושלים בחומה. ייתכן שהמניע היה דתי - ביקשו לפאר את עיר הקודש, וייתכן שהסיבה הייתה ביטחונית - להגן עליה מפני שודדים, ויתר על כן, להבטיח את שלטונם בה מול מסע צלב חדש. ואולי היה שיקול כלכלי - העריכו שבניית חומה תמשוך תושבים לירושלים, ובכך ישתפר מצבה המסחרי והדמוגרפי.
אורך החומה העות'מאנית מגיע לארבעה וחצי קילומטרים והיא סוגרת על מרובע ששטחו כקילומטר רבוע אחד (העיר העתיקה של ימינו). גובהה כ-10 מטרים, ועובייה כ-2 וחצי מטרים בממוצע. החומה נבנתה במהירות בין השנים 1538 ו-1542, תוך ניצול תוואי חומות קדומות ושימוש משני באבנים מקומיות. אלפי פועלים, ובהם בנאים מומחים שהובאו מקהיר, מחלב ומאיסטנבול, עמלו על הקמתה, תחת פיקוחו של מוחמד צ'לבי אלנקאש, פקיד עות'מאני רם-דרג, שאף היה אחראי על גביית המיסים לצורך הבנייה. זהותם של האדריכלים שתכננו את החומה אינה ידועה, אך אגדה אורבנית מזהה את קברם עם קברי המהנדסים בשער יפו. לפי אגדה זו, שני האדריכלים הוצאו להורג כיוון ששכחו לכלול בתוואי החומות את הר ציון, בעל המיקום האסטרטגי. לפי גרסה אחרת, הומתו השניים כדי לוודא שאף שליט אחר לא יוכל לשכור את שירותיהם לבניית חומה מפוארת כמו זו.
שמונה פתחים נפתחו בחומה העות'מאנית. רוב שעריהם מקושטים בעיטורים ותשליבי אבן, שחלקם נשדדו ממבנים קדומים סמוכים. כך למשל, מעוטרת חזיתו של שער ציון בכותרות עמודים צלבניות, ומשני צדיו חרכי ירי מסוגננים, שהם למעשה חלונות כנסייה; שער האריות קושט בצמד ברדלסים, שעיטרו כנראה לפני כן מבנה של השליט הממלוכי ביברס, שברדלס היה סמלו; ייתכן גם שהקשת הפנימית בשער יפו נלקחה מכנסייה צלבנית. בתקופות שונות נהגו לנעול את השערים מדי לילה, אולם בשנת 1891 מתאר אברהם משה לונץ את מצב השערים כך: ״באב אלחליל (שער חברון) שנקרא כיום "שער יפו" פתוח כל הלילה. באב אלשדיד (השער החדש) נפרץ בחומה בשנת 1890 ואף הוא לא נסגר (בשנה זו טרם נוספו לו דלתות). באב אלעמוד (שער שכם) גם הוא פתוח כל הלילה. באב אלזהרא (שער הפרחים) השער הזה וכן כל השערים הבאים סגורים כל הלילה על מסגר, ויפתחו לבקשת הנכנסים והיוצאים. השערים הסגורים בלילה הם: באב אלסבאת (שער האריות), באב אלמגרבה (שער האשפות), באב נבי דאהוד (שער ציון)״. עקב שינויים דמוגרפיים עירוניים, הוקמו שכונות חדשות מחוץ לחומות. בנוסף, גברה תחושת הביטחון הכללית עם הקמתן של יחידות שיטור, ולכן קטנה התועלת בנעילת השערים בלילה והם נשארו פתוחים במשך כל שעות היממה.
נקדימון בן גוריון
נקדימון בן גוריון (בתלמוד הבבלי מובא ששמו המקורי היה: בוני) היה מעשירי ירושלים בתקופה שקדמה לחורבן בית שני. על פי הנצרות, נקדימון הוא ניקודמוס המוזכר בברית החדשה.