cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בוב הופ
שידורי רדיו וטלוויזיה
הופעתו הראשונה על המסך הקטן הייתה ב-1932, בשידור ניסיוני מוקדם של רשת CBS בניו יורק. הקריירה הטלוויזיונית שלו נמשכה כשישים וארבע שנים, בעיקר במסגרת רשת NBC. עם NBC הוא הופיע לראשונה ברדיו, ב-1937. שנה לאחר מכן החל להנחות תוכנית קבועה על שמו, שרצה עד 1953. החל מראשית הטלוויזיה הנחה לסירוגין את התוכנית שעת הקומדיה של קולגייט בערוץ הטלוויזיה של NBC ובמשך השנים הופיע בספיישלים רבים בערוץ זה, על פי רוב תחת חסותה של ענקית הנפט טקסקו. ידועים מכל היו הספיישלים שהופקו לכבוד חג המולד, בהם נהג לשיר את "פעמוני כסף" כדואט עם כוכבניות צעירות, כגון אוליביה ניוטון-ג'ון וברוק שילדס.
הוא הופיע בתפקיד אורח, בסוף שנות השמונים, בתוכנית "בנות הזהב". הופעתו האחרונה בטלוויזיה הייתה ב-1996, כשהנחה בצוותא עם טוני דנזה רטרוספקטיבה על נשיאי ארצות הברית.
הופעות בפני אנשי צבא
הופ היה מעורב לאורך חייו בפעולת ארגון השירות המאוחד (United Service Organization או בקיצור USO), ארגון שמטרתו לארגן הופעות של בדרנים ומוזיקאים אמריקנים בבסיסי זרועות הצבא האמריקאי ברחבי העולם. לראשונה הופיע במסגרת ה-USO ב-6 במאי 1941. הופ הופיע בפני לוחמים במלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם ומלחמת המפרץ. להופעותיו מחוץ לגבולות ארצות הברית נהג להופיע במדים. בסך הכול יצא לשישים סיבובי הופעות מטעם ה-USO, על פני חמישים שנה. בשנת 1972 לצידו הופיע אינגבורג סורנסן שהייתה באותה שנה סגנית מיס עולם.
ב-1997 חוקק הקונגרס של ארצות הברית (בחתימתו של הנשיא קלינטון) חוק שהעניק להופ מעמד של "ותיק מלחמה של כבוד". הופ כינה את ההכרה הזו: "הכבוד הגדול ביותר שאי פעם קיבלתי".
ספורט
בוב הופ היה ידוע באהבתו לספורט. בצעירותו עסק כאמור באיגרוף ולכל אורך חייו שיחק ביליארד, צפה במשחקי פוטבול ואף היה הבעלים של שתי קבוצות: הקליבלנד אינדיאנס והלוס אנג'לס ראמס.
בהופעת אורח שלו במשפחת סימפסון בתפקיד עצמו, הוא הופיע בפני חיילים בבסיס פורט ספרינגפילד, ואמר להם: "ראש העיר קווימבי הוא חתיכת שחקן גולף. הכדורים שלו מבלים יותר זמן מתחת למים מגרג לוגניס". בכך לכדו כותבי הסימפסונס שניים מהסממנים המזוהים ביותר עם הופ בזיכרון הלאומי האמריקני: ההופעות בפני חיילים וגולף.
ב-1978 הוענק לו פרס בוב ג'ונס (אותו חילק עם בינג קרוסבי), הפרס הגבוה ביותר של איגוד הגולף האמריקני. הוא גם חבר בהיכל התהילה העולמי של הגולף.
חייו האישיים
לפי הביוגרף ארתור מרקס (בנו של גראוצ'ו מרקס, שהיה קולגה של הופ ואף התחרה בו), הופ נישא בראשונה לגרייס לואיז טרוקסל, שותפתו לבמות הוודוויל. הם נישאו ב-25 בינואר 1933. הופ טען שנים רבות לאחר מכן שלא היו אלה נישואים של ממש, ושהם התגרשו זמן קצר לאחר מכן.
הופ נישא בשנית ב-23 בפברואר 1934, לדולורס דפינה, זמרת מועדונים קתולית. שמה על הבמה היה דולורס ריד. הופ פגש אותה במועדון במנהטן בו הופיעה. דפינה והופ נשארו ביחד עד מותו ב-2003. הנישואים בני 69 השנים הם הארוכים ביותר בתולדות כוכבי הוליווד. הם אימצו ארבעה ילדים, כולם מאותו בית יתומים באוונסטון, אילינוי.
לפי הביוגרף לורנס קווירק ואחרים, היה ידוע לכל על רומנים רבים שניהל הופ עם שחקניות שהיו באותם זמנים צעירות ממנו בעשרות שנים.
אחרית ימיו
הופ האריך ימים, עד כדי כך שפעמיים פורסמו בתקשורת הספדים שקוננו על מותו בעודו בחיים: ב-1998 הספד מוכן של סוכנות הידיעות AP פורסם בטעות באינטרנט, וגרם לכך שמותו הוכרז בבית הנבחרים. ב-2003 פורסם באתר של CNN הספד מוכן נוסף, יחד עם ידיעות על מותם של ידוענים אחרים.
ב-29 במאי 2003 חגג הופ את יום הולדתו המאה והצטרף לאירווינג ברלין וג'ורג' ברנס, אנשי תעשיית המופעים שהגיעו לגיל מאה לפניו. 35 מדינות הכריזו על היום כ"יום בוב הופ", ופינת הרחובות הוליווד וווין בלוס אנג'לס נקראה "כיכר בוב הופ". הופ הקשיש היה שווה, לפי דיווחים, מעל מיליארד דולר, הון שצבר בעיקר על ידי השקעות נבונות בנדל"ן.
אף על פי שכבר היה זקן וחלש לא איבד את חוש ההומור שלו, ואמר על עצמו: "אני כל כך זקן, שכבר ביטלו את סוג הדם שלי". על ערש מוות, כששאלה אותו רעייתו היכן ירצה להיקבר, הוא ענה: "הפתיעי אותי".
חודשיים לאחר ציון המאה הוא מת מדלקת ריאות. ההספדים ביום מותו, 27 ביולי 2003, ציינו בעיקר את מסירותו ל-USO ואת העובדה שהופיע בפני 11 נשיאים.
לאחר מותו גילו שהוא המיר את דתו לקתוליות, ככל הנראה בהשפעת אשתו דולורס. בהתאם לכך הוא נקבר בבית הקברות של המיסיון בסן פרננדו.
פרסים ועיטורים
ב-2004 נכלל ברשימת הקומדי סנטרל 100, של מאה הסטנדאפיסטים הטובים ביותר. ב-2005 נבחר בין חמישים "הבדרנים של הבדרנים", כלומר בסקר של חברים למקצוע. מקומו אינו נפקד בדרך כלל מרשימות מסוג זה.
כוכבים בשדרת הכוכבים
בוב הופ זכה ללא פחות מארבעה ציונים שונים בשדרת הכוכבים של הוליווד:
הנצחה
בין המקומות והאירועים הנקראים על שמו ניתן למנות את:
שלמה הופמן
ראשית דרכו והשכלה
שלמה הופמן נולד בעיר ורשה שבפולין, בן לשמואל ורבקה. בשנים 1933-34 למד הלחנה, ניצוח והוראה בסמינר למורים ובקונסרבטוריון הממלכתי בעירו. בשנת 1933 נישא לצילה פַּייזמן, והיה אב לתלמה ואורה. ב-1934 עלה לארץ ישראל. הופמן המשיך את לימודי ההלחנה והניצוח בקונסרבטואר בפריז בשנים 1937-38. בשנת 1949 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סורבון בפריז. הוא עיבד את הדיסרטציה, שעסקה בפרנסואה קופרן, לספר L’œuvre de clavecin de François Couperin le grand: étude stylistique, שהתפרסם בשנת 1961.
קריירה מוזיקלית
שלמה הופמן היה מרצה למוזיקולוגיה באקדמיה למוזיקה בתל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים. כחוקר מוזיקה יהודית ומזרחית עסק בין היתר במוזיקה של השומרונים והקראים. כן חיבר את "מקראי מוסיקה", ילקוט בארבע שפות (עברית, צרפתית, ספרדית ואנגלית) המביא תשע-מאות פסוקי תנ"ך שיש להם קשר למוזיקה, בין אם כלי נגינה, זמרה או צליל, אם פסוק אחד ואם אחדים. הטקסט העברי מנוקד ומלווה בטעמי המקרא. כן כולל הספר שלוש-מאות פסוקים מן המשנה. בספר אחר, "המוסיקה בתלמוד", כלל הופמן פסוקים מן התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי ובאותה מתכונת חיבר גם את "המוסיקה במדרש". האקדמיה ללשון העברית הוציאה את ספרו "המילון למונחי מוסיקה בחמש שפות" (עברית, איטלקית, אנגלית, צרפתית, גרמנית).
יצירתו
הופמן החל להלחין בסגנון ים תיכוני, אך ב-1970 השתתף בקורס בסמינר למוזיקה חדישה בדרמשטדט וסגנונו השתנה כליל. ביצירות שכתב לאחר שנה זו הוא עושה שימוש ברקמה דודקפונית חופשית (רביעייה לכלי קשת משנת 1974) ובאליאטוריקה ומיקרוטונאליות (חמישייה לכלי נשיפה משנת 1978). עם זאת, הופמן דחה מכל וכל את הסריאליזם כטכניקת הלחנה.
רשימת יצירות חלקית:
ארכיונו, הכולל יצירות, שמור בספרייה הלאומית בירושלים.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
אוניות המערכה מסדרת אימפרטריצה מריה
אוניות המערכה מסדרת אימפרטריצה מריה היו אוניות המערכה שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי לקראת מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריית בנייה
במלחמת רוסיה–יפן איבדה האימפריה הרוסית חלק משמעותי מהצי שלה. בנוסף לחידוש הצי היה צורך להפיק לקחים מהמלחמה במהלך החידוש. אחת הדרישות החדשות היתה שיפור יכולת האונייה להמשיך לתפקד לאחר מספר פגיעות.
מטרת הפרויקט הייתה לאפשר לצי הרוסי להתמודד עם אוניות הצי הטורקי בים השחור. האוניות תוכננו על בסיס אוניות המערכה מסדרת סבסטופול. כל התוכניות הועברו למפעל בעיר מיקולאייב. סוכם להגדיל את מיגון האוניות על חשבון אורכן ומהירותן.
האוניות קיבלו שמות לפי הקיסרים הרוסים ("אימפרטורים" ברוסית).
שלוש מאוניות הסדרה נכנסו לשירות במהלך מלחמת העולם הראשונה. בניית האונייה הרביעית בסדרה לא הושלם.
אימפרטריצה מריה
האוניה נכנסה לשירות פעיל ב-6 ביולי 1915 והוצב בסבסטופול. כבר במהלך בדיקות קבלה התגלו ליקויים באוורור חדרי אחסנת מתחמושת, אך בסופו של דבר בלחץ המלחמה שכבר החלה סוכם להכניס את האונייה לשירות מבצעי. עם כניסת האוניה לשירות, מצב המבצעי בים השחור השתנה. האונייה נתנה תמיכה לצי במבצעי הפצצה ורנה ומבצע הנחתת הכוחות בנמל טורקי טרבזון בפברואר 1916. בקיץ 1916 למפקד הצי התמנה אלכסנדר קולצ'ק. הוא הכריז על האוניה כאונית דגל של הצי.
ב-20 באוקטובר 1916 התרחש פיצוץ בחדרי התחמושת של האוניה. כתוצאה מפיצוץ 225 מלחים נהרגו ו-85 נפצעו. האוניה טבעה. וועדת חקירה שבדקה את אירוע לא הגיעה לגילוי סיבת הפיצוץ.
כוחות מיוחדים הצליחו לעלות את האוניה והיא נגררה לנמל. חלק מתותחי האונייה פורקו. קיימת שמועה שהם נוצלו במהלך מלחמת העולם השנייה להגנת סבסטופול.
בשנת 1927 האונייה פורקה למיחזור מתכת.
אימפרטור אלכסנדר השלישי
באוגוסט 1919 האוניה עברה לשליטה של הצבא הלבן, שמה הוחלף ל-"גנרל אלכסייב" והיא חזרה לסבסטופול. בהיותה בעיר היא השתתפה בקרבות נגד הצבא האדום. בשנת 1920 במסגרת פינוי הצבא הלבן מאזור חצי האי קרים האוניה הגיעה לנמל ביזרטה שבתוניס. בשנת 1924 סוכם עקרונית שאוניה עוברת לשליטה של ברית המועצות ותחזור לנמליה. לנמל הגיעה משלחת סובייטית לבדיקת מצב האוניות. לאור מצבה הקשה בשנת 1936 סוכם לפרק אותה למיחזור מתכת ולא להעביר לנמל סובייטי.
שמונה מתותחי האונייה הגיעו לפינלנד והוצבו להגנת החוף. בסוף מלחמת העולם השנייה הם הועברו לברית המועצות ונוצלו לאותה מטרה.
ארבע תותחים נוספים נוצלו על ידי הנאצים בבניית החומה האטלנטית.
אימפרטריצה יקטרינה וליקאיה
האוניה נכנסה לשירות פעיל ב-18 באוקטובר 1915 והוצבה בסבסטופול. האוניה השתתפה במבצעי הצי הרוסי נגד החוף הטורקי במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-8 בינואר 1916 התרחש קרב ימי עם סיירת המערכה גבן גרמנית ששטה תחת דגל טורקי. הסיירת נפגעה באופן קל ונסוגה. לאחר מהפכת אוקטובר האונייה עברה לשליטה של בולשביקים ושמה הוחלף ל"סבודונאיה רוסיה" (רוסיה המשוחררת) בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק אוניות הצי הרוסי בים השחור היו צריכות לעבור לסבסטופול שהיה בשליטה גרמנית. לאחר ויכוח גדול צוות האונייה החליט להטביע את האונייה.
אימפרטור ניקולאי הראשון
בניית האוניה החלה ב-11 ביוני 1914 וב-5 באוקטובר 1916 האונייה הורדה למים. בניית האוניה לא הסתיימה. במהלך שנות ה-20 היו תוכנית לסיים את בנייה ולהכניס את האוניה לשירות. התוכניות לא יצאו לפועל.
צחוק מוקלט
צחוק מוקלט (Laugh Track) הוא פסקול של צחוק או של מחיאות כפיים אותו מוסיפים בעריכה לתוכניות טלוויזיה, בעיקר קומדיות מצבים, ובתוכניות רדיו. את הרעיון לפסקול הגה מהנדס הצליל צ'ארלס דגלאס בשנות ה-40 של המאה ה-20, בזמן שעבד עבור CBS. את הפסקול, שנדגם מראש בנפרד מהפסקול של הסדרה, נהוג להצמיד לקטעים משעשעים בתוכנית כתחליף לצחוק חי של קהל באולפן.
היסטוריה של הצחוק המוקלט
תוכנית הטלוויזיה הראשונה שעשתה שימוש בפסקול של צחוק מוקלט הייתה "המופע של האנק מק'קיון" (The Hank McCune Show) בשנת 1950. באותה תקופה תוכניות הטלוויזיה שלא היו מועברות בשידור חי היו מצולמות בטכניקה של מצלמה אחת, בדומה לקולנוע. שיטת צילום זו לא אפשרה להקליט את התוכניות מול קהל חי, כפי שהיה נהוג בתוכניות טלוויזיה ורדיו אחרות, כך שהפסקול של התוכנית לא כלל צחוק של הקהל באולפן. מהנדס הקול צ'ארלס דגלאס לקח על עצמו לתקן את המצב: הוא דגם קטעי צחוק רבים, מחיאות כפיים וקולות נוספים, אותם ערך לתוך פסקול שדימה את התגובות של הקהל.
מעט לאחר הצגתו של הצחוק המוקלט פיתחו לוסיל בול ודזי ארנאס שיטה לצילום מול קהל חי, על ידי שימוש בכמה מצלמות במקביל. התוכנית "לוסי אהובתי" (I Love Lucy) בכיכובם, שעלתה לשידור בשנת 1951, צולמה מול קהל חי. עם זאת, תוכניות מאוחרות יותר שצולמו מול קהל חי נהגו להוסיף צחוק מוקלט על מנת לחזק ולהדגיש את הצחוק "הטבעי" של הקהל באולפן.
למרות ההצלחה של "לוסי אהובתי", מרבית הקומדיות בארצות הברית בשנות ה-50 וה-60 עדיין צולמו בטכניקה של מצלמה אחת, ונהגו לעשות שימוש נרחב בפסקול של צחוק מוקלט. ברשתות השידור אף החלו להתייחס לצחוק המוקלט כאל אמצעי למיתוג תוכניות טלוויזיה כקומדיות, לאחר שמבחני צפייה הראו כי הקהל מגיב באופן חיובי הרבה יותר לתוכניות עם צחוק מוקלט.
למרות זאת, השימוש בצחוק מוקלט עורר גם התנגדות בקרב חלק מהיוצרים והצופים. יוצר סדרת הטלוויזיה מ.א.ש, לארי גלברט, רצה להקליטה ללא צחוק מלאכותי, "כפי שהיה במלחמת קוריאה האמיתית", אך רשת CBS התנגדה לכך. בסופו של דבר הושגה פשרה, לפיה רוב הסצינות שצולמו בחדרי הניתוח לא לוו בצחוק מוקלט. גם צ'ארלס מ. שולץ, יוצר הקומיקס "פינאטס" והדמויות של סנופי וצ'רלי בראון, התבקש להוסיף צחוק מוקלט לספיישל הטלוויזיוני הראשון של הקומיקס, אך הוא סירב. למרות זאת, התוכנית זכתה להצלחה רבה בקרב מבקרים ובקרב הקהל הרחב.
נורמן ליר, מפיק הסדרה "הכל נשאר במשפחה" ששודרה בשנות ה-70, מתגאה בהזדמנויות רבות בכך שהסדרה הוקלטה בפני קהל, והצחוקים שנשמעים הם תגובות לסצנות בסדרה, ללא שימוש בצחוק מוקלט. הדבר אף הוכרז בקולו של רוב ריינר בזמן כתוביות הסיום של כל פרק. העונה התשיעית והאחרונה צולמה ללא קהל, והפרקים הערוכים הוקרנו לקהל כדי לקבל תגובות אותנטיות. ההכרזה בסוף הפרק שונתה בהתאם.
בסוף שנות ה-90 ובראשית שנות האלפיים, ההימנעות המכוונת משימוש בצחוק מוקלט הפכה נפוצה יותר, בעיקר בסדרות שהפקתן יקרה יותר, ושלא צולמו באולפן אחד, כגון "מלקולם באמצע", "סקראבס", "בטי" או "המשרד". לצדן, נמשך שידורן של סדרות טלוויזיה שהשתמשו בצחוק מוקלט, כגון "כולם אוהבים את ריימונד" ו"מופע שנות ה-70".
צחוק מוקלט בטלוויזיה הישראלית
בקומדיות מצבים ישראליות, כמו קרובים קרובים, "החיים זה לא הכל", "בנות הזהב (סדרת טלוויזיה ישראלית)" או "ייסורי אפרים", החברים של נאור, הפיג'מות ועוד, נעשה שימוש בצחוק מוקלט. בסדרות קומיות אחרות שאינן קומדיות מצבים בחרו גם באופציות אחרות: ב"קצרים" משתמשים בצחוק מוקלט, "זהו זה!" צולמה בפני קהל חי, ואילו הפסקול של "החמישייה הקאמרית" לא לווה בצחוק.
אמנון
ראו גם
}}
שמואל רהבר
שמואל רהבר (1929–2012) היה מדען יהודי-פרסי שגילה את הקשר בין רמת המוגלובין מסוכרר לרמת הגלוקוז בדם. בדיקה זאת חשובה מאוד באבחנת מחלת הסוכרת.
קורות חיים
רהבר נולד למשפחה יהודית בשנת 1929 בעיר המדאן (אחמתא המקראית), איראן. הוא קיבל תואר ברפואה מאוניברסיטת טהראן בשנת 1953 ותואר דוקטור (PhD) באימונולוגיה בשנת 1963 מאותה אוניברסיטה. מ-1953–1960 רהבר פעל כרופא קליני בערים אבאדאן וטהראן. אחרי קבלת תואר דוקטור הוא הצטרף כפרופסור חבר בחוג לאימונולוגיה באוניברסיטת טהראן.
בשנת 1968 רהבר נסע לארצות הברית, לבית ספר לרפואה על שם אלברט איינשטיין של ישיבה יוניברסיטי. שם, יחד עם הלן ראני, הוא גילה שיש קשר בין רמת המוגלובין מסוכרר (HbA1c) לריכוז הגלוקוז בדם לאורך זמן (חודשים אחרונים).
נח"ל תרשיש
נח"ל תרשיש (נקראה גם נח"ל אופיר) הייתה היאחזות נח"ל שהוקמה על ידי הנח"ל ב-1956, לאחר מבצע קדש - הראשונה מתוך שתי ההיאחזויות שהוקמו במרחבי סיני ורצועת עזה. ההיאחזות הוקמה בדרום סיני, לחוף מפרץ שלמה. מיקומה של ההיאחזות היה מבודד מאד: היישוב הישראלי הכי קרוב אליה היה אילת שהייתה מרוחקת ממנה בכ-185 ק"מ בקו אווירי אך גם לשם לא היה כביש ישיר. ההיאחזות כללה יישוב צבאי של הנח"ל לצד יישוב דייגים אזרחי, כמו בשאר ההיאחזויות.
ראש ממשלת ספרד
ראש ממשלת ספרד (בספרדית: Presidente del Gobierno de España, מילולית: נשיא ממשלת ספרד) הוא העומד בראש הרשות המבצעת של ספרד. ראש הממשלה נבחר על ידי קונגרס הנציגים (הבית התחתון של בית המחוקקים הספרדי) בהצעתו של המלך (צעד זה הוא פורמלי בלבד). המשרה הנוכחית נוסדה תחת החוקה הספרדית של 1978. ראש הממשלה הנוכחי הוא פדרו סנצ'ס.
נח"ל תרשיש
הקמת ההיאחזות
ב-14 בדצמבר 1956, קצת יותר מחודשיים אחרי סיום הלחימה ועשרה ימים אחרי שצה"ל החל לסגת מסיני לפי החלטת האו"ם, הוציא סא"ל משה גת, סגן מפקד הנח"ל, מסמך שכותרתו "פקודה בדבר הקמת היאחזות נח"ל כ"ב 'אופיר' במפרץ שלמה". המסמך, המוגדר "סודי", הופץ לאג"ם מבצעים, לאגף הנוער והנח"ל ולמפקדת מרחב שלמה. במסמך נכתב:
באותו יום שלח רס"ן ישראל שרגא, קצין מטה מבצעים במחלקת מבצעים, מכתב "סודי, על ידי רץ מיוחד", ללשכת הרמטכ"ל בנוגע ל"היאחזות נח"ל (דייגים) במפרץ אילת", שנועדה לעלות על הקרקע כעבור יומיים, ב-16 בדצמבר. המכתב של שרגא מפורט מאוד. פיקוד הנח"ל יקצה כ-50 איש, חיל האוויר יטיס אותם לשארם א-שייח, הסוכנות היהודית תממן את הקמת ההיאחזות, חיל הים יעביר את הציוד הנדרש באוניית "מלכת שבא", וגם "ימסור להיאחזות ביום עלותה את סירת המנוע (שלל) אשר במפרץ שלמה במצבה הנוכחי".
ראש ממשלת ספרד
התואר הרשמי
ראש הממשלה הספרדי ידוע, בספרדית כ- Presidente del Gobierno אשר בתרגום לעברית פירושו נשיא הממשלה או לחלופין יושב ראש הממשלה. אך עדיין נושא התפקיד נקרא בעברית "ראש ממשלה", שהוא המונח המשמש לראשי הרשות המבצעת שאינם ראשי מדינה ברוב המדינות. עם זאת בספרדית המונח ראש ממשלה מתרגם לספרדית בהתאם לתואר המשמש בשפת המקור - לרוב, המונח יהיה 'Primer Ministro' (כך לדוגמה ראש ממשלת ישראל יקרא בספרדית Primer Ministro de Israel ולא Presidente del Gobierno de Israel), אך, לדוגמה, ראש ממשלת איטליה יכונה 'Presidente del Consejo de Ministros' (מהתואר האיטלקי Presidente del Consiglio dei Ministri, שמשמעו נשיא מועצת השרים), וראש ממשלת צ'כיה יכונה 'Presidente del Gobierno' (מהתואר הצ'כי Předseda vlády, שמשמעו יושב-ראש הממשלה - בתואר הספרדי המונח "נשיא" מחליף את המונח "יושב ראש", שקיים בצ'כית אך לא בספרדית).
נח"ל תרשיש
הקמת ההיאחזות
תאריך הקמתה הרשמי של ההיאחזות הוא 16 בדצמבר 1956. להיאחזות הטיסו מספר דייגים מנוסים מראש הנקרא שילמדו את החיילים לדוג. החיילים התפרנסו מדיג ועסקו בעיקר במלאכה זו. חלק מהדגים נאכלו במקום וחלק נשלחו צפונה בשתיים - שלוש טיסות בשבוע.
הפינוי
ב-7 בנובמבר 1956, פחות משבוע אחרי סיום הקרבות, החליטה עצרת האו"ם להורות לישראל לסגת אל הגבול הבינלאומי. בן-גוריון, בעל כורחו, הסכים. בתחילת דצמבר נסוג צה"ל למרחק 50 ק"מ מהתעלה, ב-9 בינואר החל השלב השני של הנסיגה, וב-22 בינואר השלימה ישראל את הנסיגה כמעט מכל סיני, למעט רצועה על החוף בין אילת לשארם א-שייח' ולמעט רצועת עזה. ובכל זאת, ישראל המשיכה להתנהג כאילו שארם א-שייח' תישאר בשליטת ישראל.
ראש ממשלת ספרד
התואר הרשמי
בספרד ראש הממשלה נקרא בפשטות "Presidente" משמע "הנשיא". דבר זה הוביל, יותר מפעם אחת, לטעויות בקרב ממשלות ועיתונאים זרים, אשר טעו בחושבם כי ספרד היא רפובליקה ולא ממלכה. כך לדוגמה ג'ב בוש מושל פלורידה התייחס בטעות אל ראש הממשלה הספרדי כ"נשיא הרפובליקה הספרדית" בזמן ביקורו בספרד ב-2003.
נח"ל תרשיש
הפינוי
ב-24 בפברואר פונו חיילי הנח"ל מההיאחזות בשארם א-שייח'. הנימוק הרשמי: יקר מדי להחזיק אותם שם. מאחור נשארו עוד כ-15 דייגים, וכוח צבאי. אבל גם הם פונו בסופו של דבר ללא בעיות.
ראש ממשלת ספרד
התואר הרשמי
הנוהג לקרוא לראש ממשלת ספרד "נשיא" קיים עוד מתחילת המאה ה-19 בזמן שלטונה של איזבלה השנייה, כאשר ראש הממשלה נקרא אז "Presidente del Consejo de Ministros" (נשיא/יו"ר מועצת השרים). לפני 1833 נושא התפקיד היה ידוע בשם Secretario de Estado (מזכיר המדינה), מונח שהיום משמש כשם התפקיד אותו ממלאים שרים זוטרים בממשלה.
נח"ל תרשיש
הפינוי
ב־8 במרץ סיים צה"ל להתפנות בלחץ בינלאומי גם מרצועת עזה וממצרי טיראן.
ראש ממשלת ספרד
הבחירות לתפקיד
כנהוג בדמוקרטיות פרלמנטריות, העם בוחר את הפרלמנט בבחירות כלליות, והפרלמנט הוא שבוחר באחד מחבריו לתפקיד ראש הממשלה (לרוב זהו ראש הסיעה הגדולה ביותר).
בספרד נקרא הפרלמנט הדו-בתי קורטס חנרלס, והגוף הבוחר את ראש הממשלה הוא הבית התחתון שלו הנקרא קונגרס הנציגים (Congreso de los Diputados). הבחירות מתקיימות כסדרן כל ארבע שנים, אך החוקה הספרדית מקנה לראש הממשלה סמכות להקדימן באמצעות פיזור קונגרס הנציגים. כך למשל, השתמש ראש הממשלה לשעבר פליפה גונסאלס בסמכותו שלוש פעמים ופיזר את הקונגרס בשנים 1989, 1993 ו-1996.
לאחר בחירות כלליות, מתחיל יו"ר קונגרס הנציגים בסבב של התייעצויות עם הסיעות השונות על מנת לבחור במועמד המתאים ביותר לתפקיד ראש הממשלה. נכון לשנת 2008 תמיד נבחר ראש הסיעה הגדולה ביותר.
אצטדיון מריו אלברטו קמפס
היסטוריה
בנייתו של האצטדיון החלה בשנת 1976, לקראת טורניר מונדיאל 1978 אותו אירחה ארגנטינה. הוא נפתח ב-16 במאי 1978, כשבועיים לפני פתיחת הטורניר, עם תכולה של 46,083 מקומות, אם כי לא כולם היו מקומות ישיבה, כפי שהיה נהוג אז באצטדיונים בארגנטינה. האצטדיון אירח שמונה משחקים במהלך המונדיאל:
ראש ממשלת ספרד
הבחירות לתפקיד
כאשר נמצא מועמד מתאים, פונה יו"ר קונגרס הנציגים למלך על מנת שיציע אותו לתפקיד ראש הממשלה בפני הקונגרס. משהמלך עושה כן (תפקידו הוא סמלי בלבד) מתחיל דיון בן יומיים בקונגרס הנציגים, אשר בו מציג ומסביר המועמד את מטרותיו ועדיפויותיו אם ימונה לתפקיד ראש הממשלה, ומתקיים דיון בשני סיבובים בין הסיעות השונות. לאחר מכן נדרש המועמד לקבל את אמון קונגרס הנציגים באמצעות הצבעה: אם זכה המועמד ברוב מוחלט של הקולות (176 מתוך 350) בסיבוב ההצבעה הראשון, נחשב המועמד כזוכה לאמון הקונגרס. אם לא זכה ברוב מוחלט, מבוצעת הצבעה חוזרת יומיים אחר כך, שבה נדרש המועמד לזכות ברוב רגיל (דהינו יותר תומכים ממתנגדים) על מנת שיחשב כזוכה לאמון הקונגרס. ברגע שבו המועמד השיג את אמון קונגרס הנציגים, מודיע יו"ר הקונגרס למלך על התוצאה, והמלך ממנה אותו רשמית לראש הממשלה. מרגע שמונה, רשאי ראש הממשלה לבחור את שרי ממשלתו, תוך שהוא פונה למלך על מנת שיאשרר את מינוים.
אצטדיון מריו אלברטו קמפס
היסטוריה
האצטדיון חזר לארח משחקים בטורניר בינלאומי בקופה אמריקה 1987, כאשר היה לאחד משלושת האצטדיונים המארחים של הטורניר. נערכו בו ארבעה משחקים בסך הכול במהלך הקופה, כולל מפגש חצי הגמר בין ל. ב-2001 אירח תשעה משחקים במסגרת גביע העולם בכדורגל עד גיל 20, כולל ניצחונה של על  בחצי הגמר.
ראש ממשלת ספרד
הבחירות לתפקיד
תפקידו של המלך בכל התהליך הוא סמלי בלבד, וכל פעולותיו טעונות אישור נוסף על ידי יו"ר קונגרס הנציגים (עד לבחירת ראש הממשלה) ואחר כך ראש הממשלה הנבחר עצמו. בחוקה הספרדית אין כל הוראה או חוק המעניקים סמכויות חירום כלשהן למלך, וזאת על מנת למנוע כל שריד לתקופה הדיקטטורית של ספרד תחת שלטון פרנקו.
אצטדיון מריו אלברטו קמפס
היסטוריה
בשנים 2006 ו-2007 אירח האצטדיון שלבים בראלי ארגנטינה, שהיה לחלק מאליפות העולם בראלי.
ראש ממשלת ספרד
משרד ראש הממשלה
משרד ראש הממשלה נמצא בתוך ארמון מונקלואה. הוא מאויש על ידי שילוב של עובדי מדינה ויועצים בקריירה. הדירוג הגבוה ביותר של הלשכה הוא הרמטכ"ל שהוא מינוי פוליטי בו תלויים שאר בכירי המשרד.
אצטדיון מריו אלברטו קמפס
היסטוריה
ב-26 ביוני 2011, חמישה ימים בלבד לפני פתיחת קופה אמריקה 2011, נפתח האצטדיון מחדש, ואירח מספר משחקים בטורניר. כמו כן, אירח האצטדיון את משחקי גמר גביע ארגנטינה ב-2015 וב-2016, ואת הסופר קאפ הארגנטינאי 2015.
ראש ממשלת ספרד
לשכת ראש הממשלה
זה הגוף הראשי של המשרד. הוא מתאם ומפקח על שאר המחלקות. הוא מנוהל על ידי ראש הסגל.
אצטדיון מריו אלברטו קמפס
מבנה
האצטדיון נמצא במרכזו של פארק בן ארבעים דונם, שמאכלס מספר מתחמי ספורט ובהם אצטדיון הוקי שדה שנפתח ב-2012 ונקרא על שמה של סולדאד גרסיה, שזכתה פעמיים באליפות העולם, במדליית כסף אולימפית ובשתי מדליות ארד אולימפיות; בריכת שחייה אולימפית שנפתחה ב-2014 ונקראת על שם מדליסטית הארד האולימפית, ג'ורג'ינה ברדאץ'; מגרש אימונים צפונית לאצטדיון המשמש לאימונים ולמשחקי כדורגל ורוגבי; וכן מסלול BMX, מסלול ריצה, ומתקני כדורסל, כדורעף וטניס.
ראש ממשלת ספרד
מזכירות המדינה לעיתונות
הגוף הוא זה שנוטל את היכולות על פני העיתונות. מזכיר המדינה לעיתונות אחראי על גוף זה, אך תלוי בדובר הממשלה.
אצטדיון מריו אלברטו קמפס
אירועים נוספים
למעט אירועי הספורט באצטדיון, הוא אירח במרוצת השנים שורת קונצרטים של אמנים בולטים מהעולם כולו. כבר בשנה בו נפתח אירח האצטדיון את הופעתה של הזמרת גלוריה גיינור.
ראש ממשלת ספרד
לשכת סגן המזכיר הכללי
מחלקת פרוטוקול
אצטדיון מריו אלברטו קמפס
אירועים נוספים
במהלך שנות ה-80 וה-90 הופיעו בו, בין היתר, לואיס מיגל, רוקסט, שושה, פיטר גבריאל, בון ג'ובי, אירוסמית' וריקי מרטין.
ראש ממשלת ספרד
לשכת סגן המזכיר הכללי
משרד הביטחון
מוהו
מוהו מפורסם בטחנת הרוח אמו (Eemu tuulik) שנמצאת בכפר לינוסה באי. זוהי טחנת הרוח הפעילה העתיקה ביותר במדינה.
ראש ממשלת ספרד
לשכת סגן המזכיר הכללי
המחלקה לתכנון ומעקב אחר פעילות הממשלה
אצטדיון מריו אלברטו קמפס
אירועים נוספים
בעשור הראשון של המאה ה-21 הופיעו בו, בין היתר, אלחנדרו סאנס, חואקין סבינה וז'ואן מנואל סראט, ולהקת מנה. בעשור השני של המאה ה-21 הופיעו בו, בין היתר, שאקירה, מדונה, ג'סטין ביבר, איירון מיידן ופול מקרטני.
מוהו
גאוגרפיה
שטחו של האי הוא 198 קילומטרים רבועים. הוא נוצר מהתרוממות סלע משקע של דולומיט ושוניות אלמוגים עתיקות אל מעל לפני הים לפני כ־8,000 שנה. האי שטוח למדי ומתרומם לגובה של 21.5 מטרים בנקודת השיא. בינו לבין אסטוניה היבשתית מפרידים מצרי סור (Suur Väin) ובינו לבין סארמאה – מצרי וייקה (Väike Väin). בשנת 1896 נבנה סכר במצרי וייקה ומעליו נסלל כביש, המחבר את מוהומאה לסארמאה.
ראש ממשלת ספרד
ראשי ממשלת ספרד מ-1975 ואילך
להלן רשימה של אנשים אשר החזיקו במשרת ראש ממשלת ספרד מאז המעבר לשלטון דמוקרטי בשנת 1975.
מוהו
גאוגרפיה
היישובים המרכזיים במוהו הם ליבה (Liiva), "בירת הנפה", ובה 220 תושבים, וקויוואסטו (Kuivastu) בה פועל הנמל היחיד ושירות מעבורות אל וירטסו שבמחוז לאנה. יישובים מרכזיים נוספים הם הלאמאה, פירי, נומקלה וקוגובה.
שוק איכרים
שוק איכרים הוא שוק שבו מוכרים את סחורתם ספקים עצמאיים – על פי רוב איכרים וחקלאים – אשר מציגים בדוכנים או פורסים על שולחנות את תוצרתם, כדוגמת פירות, בשר ולעיתים מזון ומשקאות מוכנים.
מוהו
היסטוריה
המתיישבים הראשונים הגיעו לאי לפני כ־4,500 שנים ומעידים על כך קברי אבן שנתגלו בו. כמו כן, נמצאו באי ראשי-חניתות מתקופת הברונזה במאה ה-15 לפני הספירה. בסוף העת העתיקה נבנו מבצרים בלינוסה (Linnuse) ובפדלה (Päedla).
שוק איכרים
שוקי איכרים הם תופעה כלל עולמית אשר קיימת במדינות רבות בעולם ובאזורים נרחבים כדוגמת אמריקה הלטינית, אירופה (בעיקר צרפת), צפון אמריקה (ארצות הברית וקנדה) ואסיה. כאשר בכל מקום ניכר הייחוד התרבותי והקולינרי של אותו אזור, אם זה במלאכות ייחודיות או במאכלים מקומיים. יום השוק השבועי הוא חלק מחיי הכפרים וכיכרות ערים ברחבי העולם. השוק היא דרך טובה עבור הנוסע לטעום מן המאכלים המקומיים וללמוד על התרבות המקומית האותנטית.
מוהו
היסטוריה
בשנת 1227 התרחש קרב עקוב מדם על האי מוהו, בין מסדר נזירי ליבוניה Livonian) Brothers of the Sword) וצבא אסטוני פגאני. הקרב נמשך שבעה ימים, ונחשב לקרב גורלי שהביא את אסטוניה תחת שלטון זר למשך שבע המאות הבאות. כנסייה בסגנון גותי נבנתה במרכז מוהו זמן קצר לאחר מכן, בסוף המאה ה-13, ושמה "קתדרלת פהה קאטרינה" (Püha Katariina Kirk).
שוק איכרים
יתרונו של שוק האיכרים מבחינת הצרכן הוא בקנייה ישירה מהיצרן של המזון הטרי, האורגני, העונתי שנעשה בגידול חקלאי מקומי; ומבחינת החקלאי, הוא אינו משתמש בגורם שלישי מתווך ובדרך זה נמנע אובדן חלקי של רווחים.
מוהו
היסטוריה
סביב המאה ה-19 70% מאנשי האי המירו את דתם לנצרות אורתודוקסית, בידי הצאר ניקולאי הראשון. שתי כנסיות אורתודוקסיות מרשימות נבנו בתקופה זו: בהלמאה וברינסי. במלחמת העולם הראשונה, באוקטובר 1917, התנהל קרב מון סאונד בין הצי הגרמני לצי הרוסי במצר המפריד בין האי מוהו ליבשת.
שוק איכרים
שוקי איכרים, שהיו קיימים בטרם המהפכה התעשייתית, הוחלפו בערים המודרניות עם הזמן במכולות וסופרמרקטים. ואולם בשנים האחרונות התחזקה מגמת שוקי האיכרים בעולם.
שוקי האיכרים הם חלק מתנועת המזון האיטי (בניגוד למזון המהיר), והם שואבים ממנה השראה בקידום המטבח המקומי והחקלאים המקומיים.
מוהו
היסטוריה
בתחילת המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית מוהומאה כ־6,000 תושבים, אך בעקבות שתי מלחמות העולם הצטמצמה האוכלוסייה לגודלה הנוכחי, כ־2,000.
חי וצומח
משום שבתקופה הסובייטית נאסר להיכנס לאי, ומכיוון שמעולם לא הייתה פעילות חקלאית אינטנסיבית באי, במוהו מסתובבים איילים, יעלים ושועלים בחופשיות. עיקר העניין הוא בצפרות; ברבורים, אווזים וברווזים נודדים ועוצרים באי. שלושה זוגות של זנים נדירים של נשרים שוהים על האי. הנוף כולל בעיקר שדות, יערות, ביצות ומצוקים.
שוק איכרים
שוקי איכרים בישראל
שוקי האיכרים מצויים בהתמודדות מול דרישות ותקנות משרד הבריאות, המחייב פיקוח ורישיון לעיסוק במזון. כמו כן, אין פיקוח על אריזת המזון, תנאי אחזקתו ושינועו ומעקב אחר פגות התוקף שלו. טענות אלה מועלות פעמים רבות מצד סוחרים ויצרנים ממוסדים, החוששים בפגיעה בנתח השוק שלהם על ידי שוק האיכרים.
מוהו
נפת מוהו
נפת מוהו כוללת את האי מוהומאה ו-11 איונים סביבו. שטחה של הנפה הוא 206 קמ"ר.
שוק איכרים
שוק הנמל
בנובמבר 2010 נפתח "שוק הנמל" – שוק מְקֹרֶה של 1,000 מ"ר הממוקם בהאנגר 12 בנמל תל אביב, בעיצובו וביוזמתו של האדריכל רועי חמד. השוק פתוח ופועל במשך שישה ימים בשבוע, ובו ראשון הוא יום המנוחה. הוא מבוסס על מודלים מהשווקים; "לה בוקריה" בברצלונה שנוסד במאה ה-13 והוא אחד הוותיקים והגדולים בספרד; "בורו" בלונדון שהוא שוק הירקות והפירות המקורה הוותיק ביותר בעיר; והשוק המקורה בוונקובר שבקנדה.
שוק איכרים שנתי במושב ירקונה
לתושבי מושב ירקונה מסורת ארוכת שנים בארגון שוק איכרים שנתי שנערך בעונת האביב. "באזאר ירקונה" הוא אירוע שמשלב תרבות, בילוי ותרומה לקהילה, והוא כולל עשרות דוכנים שונים ובהם גבינות, יין, ירקות אורגניים, פרחים, פירות טריים, חפצי אומנות, בתי קפה, פיצה, פעילויות כיף, מוזיקה ואטרקציות. האירוע כולו מאורגן בהתנדבות מלאה על ידי תושבי ירקונה וכל ההכנסות מועברים בתרומה לעמותת חיים שפועלת להצלת חיים של ילדים חולי סרטן.
פרי גן
פְּרִי גַּן הוא מושב בחבל שלום, כ-11 קילומטר מדרום-מזרח לרפיח. משתייך לארגון יישובי העובד הציוני. הוקם על ידי יוצאי מושב פרי גן ששכן בחבל ימית. הגרעין המייסד התארגן במושב שדה עוזיה, עלה על הקרקע במקום זמני בפתחת רפיח בשנת 1978, ובשנת 1981 עברו ליישוב הקבע במקום הנוכחי.
התושבים מתפרנסים בעיקר מגידול ירקות ופרחים.
ז'אקו ואן דורמל
ז'אקו ואן דורמל (בצרפתית: Jaco Van Dormael; נולד ב-9 בפברואר 1957) הוא במאי ותסריטאי בלגי. סרטיו הם מורכבים ומבקרי הסרטים משבחים את כתיבתו, סרטיו מובחנים בהצגתם המכובדת והסימפתית לאנשים בעלי מוגבלויות מנטליות ופיזיות.
חמש שנים מאוחר יותר בשנת 1996 הגיע שוב לפסטיבל הקולנוע בקאן עבור סרטו Le huitième jour (צרפתית: היום השמיני) כאשר שני השחקנים הראשיים בסרט, דניאל אוטיי ופסקל דוקן זכו במשותף עבור פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל. סרטו העלילתי השלישי, מר אף אחד משנת 2009, קיבל ביקורות חיוביות ושבחים רבים וזכה בשישה פרסי מגריטה (פרסי הקולנוע הבלגים) כולל פרס הסרט הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר.
ביוגרפיה
ז'אקו ואן דורמל נולד באלסנה שבבלגיה ב-9 בפברואר 1957 להורים בלגים. ואן דורמל גדל בגרמניה עד גיל שבע, אז משפחתו חזרה לבלגיה. בלידתו הוא כמעט נחנק על ידי חבל הטבור כאשר קיבל כמות לא מספיקה של חמצן. היה חשש שיגדל עם לקות שכלית. טראומה זו מסבירה את הנושאים החוזרים ונשנים בסרטיו, אשר חוקרים את עולמם של אנשים בעלי מוגבלויות נפשיות ופיזיות.
הוא נהנה לעבוד עם ילדים ובמשך זמן מה רצה לעבוד כליצן קרקס. הוא הפך למפיק הצגות בידור לילדים במספר תיאטראות בבלגיה. אחרי שהתעניין בעשיית סרטים, הוא נרשם לבית הספר לקולנוע INSAS בבריסל ואחר כך למכללת Louis Lumière College בפריס. כמבדר ילדים, ילדות ותמימות הפכו לנושאים חזקים בעבודותיו.
תחילת עבודתו
בשנות השמונים, ואן דורמל הפיק מספר סרטים קצרים שעוררו עניין ביקורתי רב. בעודו סטודנט בבית הספר INSAS, הוא כתב וביים את הסרט הקצר Maedeli la brèche. הביקורות שיבחו את סרטו והוא קיבל את פרס הסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1981 בתחרות הסרטים Student Academy Awards המוגשת על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע. בשנה שלאחר מכן ביים ואן דורמל את הסרט הדוקומנטרי הקצר Stade 81, אשר מדבר על המשחקים הפאראלימפיים. מאוחר יותר הוא ביים את הסרטים הקצרים זוכי הפרסים Les voisins משנת 1981, L'imitateur משנת 1982, Sortie de secours מ-1983 ו-De boot משנת 1985. סרטו הקצר המפורסם ביותר באותה תקופה היה È pericoloso sporgersi משנת 1984 אשר זכה ב-Grand Prix בתחרות הסרטים הבינלאומית בפסטיבל הסרטים הקצרים בקלרמון-פראן.
פריצת הדרך
סרטו העלילתי הראשון של ואן דורמל היה בשנת 1991 עם Toto le héros (טוטו הגיבור), סיפור על גבר שמאמין שאשתו "נגנבה" ממנו כאשר הוחלף בלידתו. הכנתו של טוטו הגיבור נערכה במשך 10 שנים כאשר ואן דורמל כתב את התסריט מחדש לפחות שמונה פעמים. בשנת 1985, שני מפיקים בלגים קראו גרסה של התסריט ובמשך חמש השנים הבאות הם גייסו כ-3.5 מיליון דולר, סכום ענקי עבור הפקה בלגית. הקרנת הבכורה של טוטו הגיבור נערכה בפסטיבל הקולנוע בקאן 1991, שם זכה בפרס מצלמת הזהב. הסרט שוחרר לאקרנים מאוחר יותר באותה השנה והיה להצלחה קופתית. הסרט זכה בחמישה פרסי ג'וזף פלטו, פרס סזאר עבור הסרט הזר הטוב ביותר, ארבעה פרסי האקדמיה האירופית לקולנוע, פרס אנדרה קאבנס וקיבל מועמדות לפרסי האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה. פסקול הסרט שהולחן על ידי פיר ואן דורמל, אחיו של ז'אקו קיבל גם הוא תשבחות. ומאז שיתוף הפעולה הראשון שלהם ב-1980, הוא הלחין מוזיקה עבור כל סרט של אחיו. טוטו הגיבור דחף את ואן דורמל אל אור הזרקורים הבינלאומי כתסריטאי ובמאי.
מר אף אחד ואחרי
ואן דורמל החל את עבודתו על הסרט מר אף אחד בשנת 2001, פרויקט שנמשך שש שנים עד שהיה מסוגל להשיג מימון וליצור את הגרסה בשפה האנגלית בשנת 2007. הפרויקט של ואן דורמל נבדל מהפקות בלגיות אחרות בכך שצולם באנגלית במקום אחת מהשפות הרשמיות בבלגיה. הבמאי הסביר, "הסיפור בא אליי באנגלית. זה סיפור שמתרחש במסגרות זמן ומרחקים ארוכים מאוד. אחד מקווי העלילה הוא על ילד שחייב לבחור אם לחיות עם אמו בקנדה או עם אביו באנגליה. יש גם כמה שחקנים שמדברים אנגלית בצורה נפלאה שרציתי לעבוד איתם." תקציב ההפקה של מר אף אחד היה 33€ מיליון (47 מיליון דולר), הסרט הבלגי היקר ביותר שנעשה. התקציב אושר לפני סיום ליהוק השחקנים לסרט, עקב שמו המוכר של הבמאי וחוזק התסריט. הסרט מסופר בעלילה לא ליניארית ובפירוש העולמות המרובים כדי לספר את סיפור חייו של בן התמותה האחרון על פני כדור הארץ, נימו נובאדי. אשר מגולם על ידי השחקן ההוליוודי ג'ארד לטו.
בשנת 2015, יצא סרטו העלילתי הרביעי, קומדיה אלוהית, בכיכובם של קתרין דנב, יולנד מורו ובנואה פולוורד. זהו סרט קומדיה בו אלוהים חי וגר בבריסל עם בתו. ב-17 במאי 2015 הסרט ערך הקרנת בכורה בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכה לשבחי המבקרים.
סדפקאר מהמט אגה
מימאר סדפקאר מהמט אגה ביצ'אקצ'יו (בטורקית: Mimar Sedefkar Mehmed Ağa Biçakçiu, בערך 1540–1617) היה אדריכל עות'מאני, ממוצא אלבני, מפורסם כמתכנן של המסגד הכחול (סולטאן אהמט ג'אמי) של הסולטן אהמט הראשון באיסטנבול.
ילדות וצעירות
מהמט אגה נולד בסביבות 1540. לפי הביוגרף שלו, ג'אפר אפנדי, היה ממוצא אלבני, יליד העיר אלבסן. הוא היה ככל הנראה צאצא למשפחת ביצ'קצ'יו. על מוצאו מאלבסן דיווח גם אווליה צ'לבי בספרו "Seyahatnâme". הגיע לאיסטנבול בשנת 1562-1563 והיה למשך שנה חייל במשמר של הסולטן סולימאן המפואר הוא שירת בגן הפרטי חסבהצ'ה של הרמון הסולטן. עשה שש שנות חניכות (acemioğlan) בבית הספר אנדרון והשתלם במוזיקה העות'מאנית, באמנות ובגאומטריה. הוא למד והתפרנס מעיבוד פנינים וצדף ולכן כונה "סדפקאר", כלומר "העובד בצדף".
הקריירה שלו כאדריכל
עזב עבודה זו כדי ללמוד בשנים 1589-1570 אדריכלות אצל מימר סינאן (1588-1489), גדול אדריכלי האימפריה העות'מאנית. הוא הפך בהמשך לעוזרו הראשי של סינאן ולממלא מקום שלו. בינואר 1586 הופקד על השלמת בניית המסגד מורדייה במניסה, מבנה שתוכנן על ידי סינאן. אולי בעצתו של סינאן העניק ספר קוראן משובץ בצדף כמתנה לסולטן מוראט השלישי והתמנה ל"שומר שער" ("קפיג'י", או "בוואב"). אחרי מות סינאן ב-1588 לא ניתן למהמט אגה לרשתו כאדריכל של הסולטן. בתפקיד זה מינה הווזיר הגדול קניז'לי סיאבוש פאשה את דאווט אגה, שהיה עד אז אחראי לדרכי המים ונודע בבניית המסגד החדש ברובע אמינני באיסטנבול. בסביבות שנת 1590 ערך מהמט אגה מסע למצרים וברחבי ערב.בשובו ב-1591 הגיש מהמט אגה לסולטן עוד מתנה:נדן יקר-ערך. לאחר מכן קודם לתפקיד "מנהל ראשי" - ("מוחזירבאשי"). בהוראת הסולטן ביקר כמפקח ברומליה, בשטחי בולגריה ומקדוניה, לרבות בסלוניקי, כמו כן נסע לקרים, לנסיכות מולדובה, ולאכיה, טרנסילבניה והונגריה, אלבניה, סרביה ובוסניה והרחיק עד למלטה, צרפת וספרד. כששה חדשים כיהן כמושל ממלא מקום של העיר דיארבקיר ושהה בזמן מה גם בסוריה. ב-1597 התמנה לאחראי של תחבורת המים.(Su Nazırı)
אחרי הוצאתו להורג של דאווט בשנת 1599 התמנה מהמט אגה לאדריכל מלכותי על ידי דלגיץ' אהמט אגה, שכיהן כאדריכל ראשי לצד בית הדין הקיסרי העות'מאני והיה המתכנן של קבר מהמט השלישי בגן אגיה סופיה. ב-1606 ירש מהמט אגה גם את תפקידו של דלגיץ' אהמט - Mimar bași או Sermimaran-i Hassa. בשנים 1609-1616 הקדיש מהמט אגה את כל מרצו לבניית המסגד "סולטן אהמט" שנודע כ"מסגד הכחול" בגלל צבע אריחיו (אריחי איזניק) קישוטיו. מהמט אגה תכנן אותו בהשראת איה סופיה, מלאכת המחשבת של האדריכלות הביזנטית שנבנתה במאה השישית. הבניין נועד להיות סימטרי באופן מושלם, עם כיפה גדולה מרכזית הנתמכת בארבע חצאי-כיפות ומוקפת בכמה אקסדרות קטנות. נדרש לבנות בשביל הסולטן אהמט הראשון כס מלכות מאגוז משובץ בצדף ושריון של צב. הכס מוצג עד ימינו בארמון טופקאפי. בפינות שונות באיסטנבול ניתן לראות עוד מסגדים, תעלות, קסרות ובארות שהוא בנה. ג'אפר אפנדי כתב עבורו ספר שבו הוסברה לקוראים תורת האדריכלות, כולל שיטות העבודה שבה והוראת המקצוע באותה תקופה.
מהמט אגה הלך לעולמו בשנת 1617, כמעט באותו זמן עם פטרונו, הסולטן אהמט הראשון.
מורשתו
דרך יצירותיו האדריכליות, הטביע סדפקאר מהמט אגה חותם בל יימחה על העיר איסטנבול. מסגד סולטאן אהמט נחשב לפסגת מפעל חייו. הוא נמצא בככר הידועה גם היא כככר סולטן אהמט. כתלמידו האחרון של מימר סינאן, הוסיף מהמט אגה את צביון סגנונו הצבעוני למורשת מורהו. מסגד סולטאן אהמט נחשב למסגד הגדול האחרון של העידן הקלאסי בתולדות האדריכלות העות'מאנית.
התנועה הקיבוצית
התנועה הקיבוצית הוא שם כולל, שהיה מקובל בתקופת היישוב (וגם שנים רבות לאחר קום המדינה ועד עתה) לציון כלל תנועות ההתיישבות הקיבוציות שבמסגרת ההתיישבות העובדת. תחת כותרת זו פעלו שלוש תנועות קיבוציות גדולות (כל אחת עם כ-40.000 נפש), הקיבוץ המאוחד, איחוד הקיבוצים והקבוצות, והקיבוץ הארצי, ורביעית הייתה תנועה קטנה יותר, הקיבוץ הדתי. ב-1980 אוחדו שתי הראשונות לתק"מ (תנועה קיבוצית מאוחדת), ובשנת 1999 הוקם איחוד של התק"ם - התנועה הקיבוצית המאוחדת, עם תנועת הקיבוץ הארצי של השומר הצעיר שנקרא התנועה הקיבוצית. החל מיוני 2015, מכהן ניר מאיר כמזכ"ל התנועה.
התק"ם
התק"ם (ראשי תיבות: התנועה הקיבוצית המאוחדת) היה ארגון  של קיבוצים וקבוצות, שנוסד בשנת 1981. הארגון היה קשור מבחינה רעיונית וארגונית במפלגת העבודה הישראלית.
תנועת התק"ם נוסדה מאיחוד של שני גופים קיבוציים:
הקיבוץ המאוחד
הקיבוץ המאוחד עבר כמה וכמה גלגולים מבחינה ארגונית. בראשיתו, היה בעל זיקה היסטורית למפלגת אחדות העבודה. עם הקמת מפא"י כאיחוד של אחדות העבודה והפועל הצעיר, נשמרה הזיקה למפלגה המאוחדת מפא"י. עם התפלגות סיעה ב' (התנועה לאחדות העבודה) ממפא"י, נשארו חברי שני הפלגים במסגרת הקיבוץ המאוחד, אם כי כאן, בניגוד למצב בכלל היישוב, נתמך הפלג של אחדות העבודה בראשות טבנקין על ידי רוב חברי הקיבוץ המאוחד (כאשר מיעוט גדול שמר נאמנות למפא"י). במהלך שנות ה-40 דגל טבנקין במכוונות לברית המועצות באמצעים שהוא עצמו כינה "בולשביסטיים" למרות מתנגדים רבים.
האיחוד שבין התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון של הקיבוץ המאוחד לבין מפלגת פועלים השומר הצעיר של הקיבוץ הארצי במסגרת המפלגה המאוחדת מפ"ם בינואר 1948 סימן הקצנה אנטי-מערבית ופרו-סובייטית של פלג הרוב בקיבוץ המאוחד והביא להחרפת היחסים בין הפלגים בתנועה. המחלוקת הגיעה לשיאה בראשית שנות ה-50 והביאה למשבר שלווה בעימותים קשים בתנועת הקיבוץ המאוחד. משבר זה כונה גם בשם הפילוג בקיבוץ המאוחד. המיעוט של תומכי מפא"י (שמנה קרוב למחצית מחברי הקיבוץ המאוחד ואף היווה רוב בקיבוצים רבים) לא הסכים לזיקה האידאולוגית לברית המועצות הקומוניסטית, אידאולוגיה בה החזיקה מפ"ם. הוויכוח התנהל ברבדים שונים - חינוך, מכוונות מפלגתית (מפא"י - אחה"ע) ואישית (בן-גוריון - טבנקין ומפקדי הפלמ"ח) יחס למאזן הכוחות העולמי (ויכוח על מלחמת קוריאה, כדוגמה) ועוד. כך, הוויכוח הפך לשסע וקיבוצים אחדים התפלגו לשניים, כאשר הם מחלקים ביניהם את הנכסים, ובקיבוצים אחרים פרשה קבוצת המיעוט והצטרפה לקיבוץ אחר מאותו זרם. באופן זה, הרוב המכריע של אותם חברים שלא היו מזוהים עם מפ"ם פרש מן הקיבוץ המאוחד. הקיבוצים שפרשו הקימו באופן זמני מסגרת בשם איחוד הקיבוצים. כעבור מספר חודשים התאחדו עם חבר הקבוצות והקימו את התנועה הקיבוצית הנפרדת: "איחוד הקבוצות והקיבוצים".
לאחר מכן בשנת 1954, עם התפלגות אחדות העבודה - פועלי ציון ממפ"ם ומשפטי הרופאים בברית המועצות, נטש הקיבוץ המאוחד בהנהגת טבנקין את האוריינטציה הסובייטית שלו. אך רק כשלושים שנה לאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד, בשנת 1979, שב "הקיבוץ המאוחד" והתאחד עם "איחוד הקבוצות והקיבוצים", לתנועה קיבוצית אחת, התנועה הקיבוצית המאוחדת (התק"מ). עם זאת, הקיבוצים שהתפלגו לא התאחדו מחדש.
איחוד הקבוצות והקיבוצים
"איחוד הקבוצות והקיבוצים" היה קשור באופן בלתי פורמלי למפא"י ובהמשך למפלגת העבודה. בשנת 1981 הוא התאחד עם הקיבוץ המאוחד, ושניהם יצרו את התק"ם - "התנועה הקיבוצית המאוחדת".
הקיבוץ הארצי
הקיבוץ הארצי הוא תנועה התיישבותית קיבוצית, מיסודה של תנועת השומר הצעיר.
איחוד התנועות הקיבוציות
בשנת 1999, לאחר דיונים סוערים, ולאחר שבמהלך השנים פחתו ההבדלים בין התנועות, הוחלט בשני המוסדות, על איחוד בין מוסדות התק"ם, לבין מוסדות הקיבוץ הארצי של תנועת השומר הצעיר. עד 2009 כיהנו במקביל שני מזכירים לתנועה, אחד מכל תנועת אם. החל מפברואר 2009 מכהן מזכיר אחד בלבד. בין השנים 2013-2009 כיהן בתפקיד זאב (ולוולה) שור. בפברואר 2013 נבחר לתפקיד איתן ברושי. שהתפטר מתפקידו עם היבחרו לכנסת ב-2015.
לעומת זאת, תנועת הקיבוץ הדתי, שהיא תנועת ההתיישבות הקיבוצית של הציונות הדתית, בחרה להישאר כתת-ארגון נפרד, אך בעל זיקה וקשר קרוב לתנועה הקיבוצית.
הארגונים הבין-קיבוציים האחרים
ארבע התנועות הקיבוציות שבהדרגה התאחדו כללו בשיאן (1985) כ-2400 פעילים אך הן היו רק חלק אחד מכלל הארגונים הבין-קיבוציים שבשיאם מנו כמה מאות ושהופעלו ונוהלו על ידי 4000-4500 פעילים שהקיפו כל תחום שבו היה יתרון לגודל של שותפות בין-קיבוצית, מקניית אספקה חקלאית, שיווק התוצרת ועד הובלה ימית ויבשתית וביטוח וייעוץ כלכלי.
הפעילויות הללו הצטמצמו עם השנים. הן מופעלות על ידי הארגונים האזוריים.
הליגה הסרבית הראשונה בכדוריד
הליגה הסרבית הראשונה בכדוריד (בסרבית: Суперлига Србије у рукомету) היא ליגת הכדוריד הבכירה של מדינת סרביה. הליגה קמה כתוצאה מהתפרקות הליגה היוגוסלבית בשל פירוק יוגוסלביה. הליגה מורכבת מ-14 קבוצות, כאשר בכל עונה האלופה מעפילה לליגת האלופות, והסגנית והמסיימת שלישית מעפילות לגביע EHF. הקבוצות שסיימו במקום הרביעי והחמישי מעפילות לגביע האתגר, מחזיקת הגביע מעפילה לגביע המחזיקות ושתי הקבוצות האחרונות בטבלה יורדות לליגת המשנה.
שדי אברהם
שְׂדֵי אַבְרָהָם הוא מושב בחבל שלום, כ-10 קילומטר מדרום-מערב לצומת גבולות. המושב, משתייך להאיחוד החקלאי ונקרא על שמו של אברהם הרצפלד, מראשי תנועת העבודה.
שמו המקורי של המושב בהקמתו היה "יסודות הדרום", לאחר זמן מה שונה ל"שדי אברהם".
המושב נוסד בשנת 1981. התושבים עוסקים בעיקר בגידולים חקלאיים.
הבעיה החמישית של הילברט
הבעיה החמישית של הילברט היא אחת מ-23 הבעיות של הילברט, שאותן הציג המתמטיקאי הגרמני דויד הילברט בשנת 1900 בוועידת פריז של הקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים. הבעיה החמישית עוסקת באפיון של חבורות לי.
התאוריה של חבורות לי מתארת סימטריה רציפה. חשיבותה במתמטיקה ובפיזיקה עיונית (למשל בתורת הקווארקים) גדלה בהתמדה במהלך המאה העשרים. בפשטות, התאוריה של חבורות לי היא המכנה המשותף בין תורת החבורות לבין תורת היריעות טופולוגיות. שאלתו של הילברט הייתה: האם הגבלת התאוריה ליריעות חלקות תשפיע על המשפטים שניתן (או לא ניתן) להוכיח בתאוריה? במילים אחרות: האם ישנן חבורות רציפות שאינן גזירות? מלכתחילה שוער שהתשובה תהיה שלילית, שכן הדוגמאות העיקריות לחבורות לי הן יריעות חלקות. הוכחה מדוקדת להשערה זו ניתנה בתחילת שנות ה-50.
על אף זאת, כיוון שההגדרה המדויקת של "יריעה" לא הייתה ידועה בזמנו של הילברט, יש מקום לדיון בדבר הניסוח המדויק של הבעיה בטרמינולוגיה מתמטית עכשווית, וממילא ניתן לדון האם הבעיה אכן נפתרה.
ניסוח קלאסי של הבעיה
במשך תקופה ארוכה היה מקובל לנסח את הבעיה כשאלת האפיון של חבורות לי כחבורות טופולוגיות שהן גם יריעות טופולוגיות. במונחים קרובים יותר לאלה ששימשו את הילברט, ליד איבר היחידה e של החבורה G יש קבוצה פתוחה U במרחב האוקלידי שמכילה את e, ובתת-קבוצה V של U יש העתקה רציפה F:V × V → U שמקיימת את אקסיומות החבורות, במקום שבו הן מוגדרות. הבעיה היא להראות ש-F היא פונקציה חלקה ליד e (כיוון שחבורות טופולוגיות הן מרחבים הומוגניים, הן נראות בכל מקום כפי שהן נראות ליד e).
התוצאה המהותית הראשונה, לחבורות קומפקטיות הייתה של ג'ון פון נוימן ב-1933. המקרה של חבורות אבליות קומפקטיות לוקלית נפתר בשנת 1934 בידי לב פונטריאגין. השלמת הפתרון, לפחות במשמעות זו של דברי הילברט, ניתנה בשנות ה-50, בעבודתם של אנדרו גליסון, דין מונטגומרי ולאו זיפין.
בשנת 1953 נתן הידהיקו ימבה תשובה סופית לשאלתו של הילברט, במשפט:
ללא תת-חבורות קטנות
חבורה טופולוגית G היא ללא תת-חבורות קטנות אם יש סביבה N של איבר היחידה e שאין בה תת-חבורה גדולה מאשר e. חבורת המעגל (מעגל היחידה במישור המרוכב) מקיימת תנאי זה, וכך גם החבורה הליניארית הכללית מעל שדה המספרים המרוכבים, ואילו המספרים ה-p-אדיים Zp כחבורה אבלית אינם מקיימים תנאי זה.
ניסוחים אחרים
חוקרים אחדים מפרשים את הבעיה החמישית של הילברט בצורות אחרות, וכל אחת מדרכי פרשנות אלו דורשת הוכחה משלה. אחד הניסוחים האחרים, המייחס לחבורה הנידונה פעולה על קבוצה אחרת, הוא השערת הילברט-סמית, ולזו אין עדיין פתרון מלא.
בשנים 1969–1970 פרסם המתמטיקאי פר אנפלו מספר מאמרים המתייחסים לבעיה החמישית של הילברט כבעיה באנליזה פונקציונלית. דיון בגישה זו מופיע בפרק האחרון של ספרם של יורם לינדנשטראוס ויואב בנימיני, Geometric nonlinear functional analysis.
פורלי-צ'זנה (נפה)
נפת פורלי-צ'זנה (באיטלקית: Provincia di Forlì-Cesena) היא נפה במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,377 קמ"ר, ובשנת 2005 התגוררו בה 371,318 נפש. בירתה של הנפה בעיר פורלי.
הנפה גובלת בנפת רוונה במחוז אמיליה-רומאניה בצפון, בנפת רימיני במחוז אמיליה-רומאניה במזרח, בנפת פזארו אה אורבינו במחוז מארקה בדרום, בנפת ארצו במחוז טוסקנה בדרום ובנפת פירנצה במחוז טוסקנה במערב.
הליגה הלאומית בכדורגל
הליגה הלאומית בכדורגל היא הליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל הישראלי, אחרי ליגת העל. עד תום עונת 1998/1999 ובטרם הוקמה ליגת העל, הייתה הליגה הלאומית הליגה הבכירה בישראל.
ביחד עם ליגת העל אלו שתי הליגות שנחשבות למקצועניות בישראל, והחל משנת 2014 שתיהן מנוהלות על ידי מנהלת הליגות לכדורגל.
לפני קום המדינה
ישנן עדויות לכך שהייתה ליגה שנייה שהתקיימה בארץ ישראל עוד בתחילת שנות ה-30 (למשל בעונת 1930/1931). ליגה זו הייתה בעיקר הזדמנות לקבוצות מהליגה הראשונה עם קבוצות המילואים שלהם להריץ שחקנים שישתפשפו לקראת הופעה בליגה הראשונה, ביחד עם קבוצות מיישובים קטנים שרצו ייצוג משלהם בליגות הכדורגל, והזדמנות לעלות לליגה הבכירה ולבמה מול הקבוצות הגדולות. ליגה זו נקראה לרוב "ליגה ב'" או "ליגה ממחלקה ב'" בעיתונים. בהמשך הצטרפו לליגה עוד קבוצות עצמאיות עם גדילת הפופולריות של הכדורגל בישראל בעיקר בעקבות שלטון המנדט הבריטי שהקפיד לקיים טורנירים, ומשחקי גביע ולהנחיל את תרבות הכדורגל במושבות הקולוניאליות שלו. קבוצות של גדודים שונים מהצבא הבריטי השתתפו רבות בליגות בארץ ישראל בשנים אלו ואף זכו להצלחה רבה והיוו דוגמה מבחינת מקצוענות לקבוצות שהורכבו מיהודים צברים (הערבים המקומיים, למעט מקרים בודדים, סירבו להשתתף בליגות של שלטון המנדט וקיימו ליגות משלהם). הליגה שקויימה הופסקה לסירוגין בהתאם לאירועים הביטחוניים ואף לא תמיד קבוצות שסיימו במקומות הראשונים עלו לליגה הבכירה (ולעיתים עלו יותר מ-2 או קבוצות שהוקמו הגיעו ישירות לליגה הבכירה) מטעמי תקציב, סכסוך האגודות ("הפועל" או "מכבי") או החלטה מנהלתית של ההתאחדות לכדורגל.
תחת מדינת ישראל
עם הקמת מדינת ישראל וסיום שלטון המנדט בישראל, וקיום הליגה לראשונה תחת השלטון המקומי, הוקמה "ליגה מיוחדת" בעונת 1949/1950 שהייתה ליגת מבחן עונתית שנועדה לקבוע את רמת הקבוצות הרבות שהיו בישראל באותן שנים ולסדר אותם בליגות המתאימות להם, ליגה שבשנים הבאות נקראה "ליגה ב'". למעשה עד עונת 1954/1955 התקיימה ליגה שנייה (ליגה ב') שחולקה למחוזות ("בית הצפון" ו"בית הדרום"). בעונת 1955/1956 בוצעה רפורמה במערך הליגות של הכדורגל הישראלי, ליגה א' שעד עתה הייתה הליגה הבכירה בישראל נקראה מאז "הליגה הלאומית", וליגה ב' שהייתה הליגה השנייה, נקראה מאז "ליגה א'" הבאה מתחתיה ב', ג' והליגה האחרונה נקראה ליגה ד' (שהתקיימה והופסקה לסירוגין). ב-1976 הפך שמה של הליגה השנייה ל"ליגה הארצית", ואילו הליגה הבכירה נשארה "הליגה הלאומית". בשנת 1999 בוצעה רפורמה נוספת במערך הליגות בישראל, ושמה של הליגה הבכירה שונה שוב ל"ליגת העל", וכך הליגה השנייה קיבלה את שמה הנוכחי, "הליגה הלאומית". השם "הליגה הארצית" הועבר לליגה השלישית, שהפכה מליגה המחולקת לשני מחוזות לליגה ארצית אחת מאוחדת, מתחתיה היו ליגה א' וב'.
עד עונת, בסיום כל עונה עלו שתי הקבוצות המדורגות במקומות הראשונים בטבלה לליגת העל, ושתי הקבוצות האחרונות בליגת העל ירדו לליגה הלאומית. כמו כן, שתי הקבוצות המדורגות בתחתית הליגה הלאומית ירדו לליגה השלישית, הליגה הארצית, ושתי הראשונות בליגה הארצית עלו לליגה הלאומית.
בעקבות ביטול הליגה הארצית והמעבר לשתי ליגות מקצועיות בעלות 16 קבוצות, במקום שלוש ליגות בעלות 12 קבוצות, הייתה עונת ייחודית מבחינת כמות העולות והיורדות. מהליגה הלאומית עלו 5 קבוצות לליגת העל ומליגת העל ירדה קבוצה אחת לליגה הלאומית. כמו כן, מהליגה הלאומית ירדה קבוצה אחת לליגה הארצית, ומזו עלו 7 קבוצות לליגה הלאומית. בשנים שלאחר מכן, הונהגה בליגה שיטת הקיזוז. ביולי 2012 בוטלה שיטת הקיזוז גם בליגה זו.
מבנה הליגה
בליגה הלאומית כיום 16 קבוצות, המשחקות אחת נגד השנייה בשני סיבובים, ולאחר מכן מתבצעת חלוקה לפלייאוף עליון (מקומות 1–8) ופלייאוף תחתון (מקומות 9–16), ומשוחקים שבעה מחזורים נוספים, 37 מחזורים בסך הכול. שתי הקבוצות הראשונות בטבלה עולות לליגת העל, ושתי האחרונות יורדות לליגה א'. הקבוצה שסיימה במקום ה-14 מתמודדת נגד הירידה במשחק מול הקבוצה שניצחה בגמר הפלייאוף על העלייה בליגה א'.
אדריאן גניה
אדריאן גֶנִיֶה (ברומנית: Adrian Ghenie, נולד ב-13 באוגוסט 1977 בבאיה מארה) הוא צייר רומני, המתגורר בברלין.
ילדות וצעירות
אדריאן גניה נולד בשנת 1977 בעיר באיה מארה בחבל מרמורש ברומניה לאב רופא שיניים. גניה התייתם מאביו בהיותו בן 18. העניין באמנות וכישוריו זכו לעידוד מידידה של המשפחה שהייתה חובבת אמנות. בשנים 1991–1994 למד גניה בבית הספר העממי לאמנויות בעיר הולדתו ובשנת 2001 סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות בעיר קלוז'-נפוקה, בה התקבל במבחני הכניסה רק בפעם השלישית. מוריו באוניברסיטה היו תאודור בוטיש ויואן זברצ'ו.
הקריירה האומנותית
בשנים 2002–2004 חי גניה בווינה. אחרי שנת 2006 הוא הציג תערוכות אישיות ברומניה, גרמניה, שווייץ, צרפת, ארצות הברית והממלכה המאוחדת.
בשנת 2007 הגלריה שלו נבחרה לעצב את ביתן רומניה בביאנלה ה-56 של ונציה ובשנת 2008 פתח בברלין מתחם בעל שטח של 260 מ"ר לאירוח תערוכות קבועות, בבניין תעשייתי לשעבר קרוב למוזיאון לאמנות עכשווית שבתחנת הרכבת המבורגר. ב-2008 השתתף גניה גם בביאנלה של ליברפול.
בברלין פועל הסטודיו של גניה בגלריה נולן יודין. עד שנת 2013 חילק גניה את זמנו בין רומניה לגרמניה, לפעמים גם לונדון. ובסופו של דבר האמן השתקע בבירת גרמניה, בה הפך לאחד מנגיצי הגל החדש של האמנות החזותית הרומנית. במהלך השנים יצירותיו הוצגו גם בטייט ליברפול, מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, בקרן פאלאצו סטרוצי בפירנצה, במרכז פומפידו, במוזיאון האמר בלוס אנג'לס, המוזיאון לאמנות עכשווית באנטוורפן, במוזיאון סטדלק באמסטרדם, בגנט וכו'. בקיץ 2009 פורסמה בהוצאה לאור האטיה קאנץ (Hatje Cantz) בגרמניה מונוגרפיה ראשונה שבה מופיעות 70 יצירות של הצייר. בנובמבר 2009 המוזיאון הלאומי לאמנות עכשווית בבוקרשט ארגן תערוכה רטרוספקטיבית לכבודו.
בתמונותיו משתמש גניה בתמהיל של חומרים לקוחים מתולדות הציור, קטעים ערוכים מעיתונים, סרטוני ווידאו וציורים של עצמו. התמונות הקודרות נשלטות על ידי הצבע השחור, אפור כהה ואדום כהה. לעיתים קרובות הציורים מתארים סצנות הנראות בו זמנית מציאותיות ובלתי ברורות. חלקם מבטאים את משיכתו של האמן אל ההיסטוריה, לרבות אל טראומות של הדיקטטורה, אירועי המאה ה-20 או לקולנוע.
לדברי האוצרת שלו בבוקרשט, מגדה ראדו האמן התכתב עם ציוני דרך בתולדות האמנות - פנה לתפאורות קיארוסקורו נגזרות מיצירות קרווג'ו ורמברנדט וקומופזיציית-פריזה בסגנון דייוויד הוקני, העניק תשומת לב מיוחדת לגאומטריית המרחב ולסוגיות פרספקטיבה המחברות אותו עם מסורת הציור מהרנסאנס. האמן מושפע גם כן על ידי האקספרסיוניזם המופשט והדדאיזם והושוותה לאמנותו של פרנסיס בייקון, כפי שצוין במונוגרפיה בעריכת יורג יודין והובלט בדברי האוצרת בתערוכתו בארמון סטרוצי.
קישורים חיצוניים
The Dark Side of Arton the site Art Dictionary, Hatje Cantz 2013