cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות תימן
מחוז שרעב
יהודי מחוז שרעב התגוררו בכפרים רבים ובעיר הגדולה תְּעֵז. כמו צנעא ועדן, גם נפת שרעב התפרסמה בעדת תימן כמקום תורה שבו ישיבות ורבנים. המפורסמים שבהם היו רבי שלם שבזי, רבי חיים סינואני, הרב מרדכי שרעבי, ויש אומרים שגם הרב שלום שרעבי מקורו שם.
יהודי המקום נהגו לגלח את שפמם אך להותיר את הזקן. לעומת פיאותיהם של יהודי מרכז תימן, שהיו מסולסלות, דקות וארוכות (אם כי היו שנהגו לקצוץ אותן כשהיו מגיעות לסוף הפנים), נהגו יהודי הדרום לגדל את פאותיהם פרא. שלא כמו אצל יהודי המרכז, המסורת השרעבית שווה כמעט לגמרי למסורת עדות ספרד. הם למדו קבלה ונהגו בפועל לפיה.
הגיית העברית אצל יהודי שרעב גם היא שונה ממרכז תימן והיא הושפעה מן המסורת הבבלית שיהודי שרעב עמדו בקשר עם גאוניה. כך לדוגמה: בעוד שאצל רוב יהדות תימן החולם נהגה כקמץ התימני אך עם פה פתוח, מה שמשנה את ביטויו (ולפי זה מובן מה שהוא מכונה אצל המדקדקים מלוא פום, כלומר פה מלא) אצל יהודי דרום תימן החולם נהגה כצירי על פי המסורת הבבלית. כך למשל בשירי הרב שלום שבזי ומשוררים נוספים משרעב חולם מתחרז עם צירי. אצל רוב יהודי תימן נהגית האות קו"ף כמו גימ"ל בעברית המודרנית והגימ"ל הדגושה נהגית כמו האות J באנגלית ורפויה כמו ר’ בעברית מודרנית עומתם, אצל השרעבים הגימ"ל נהגית כמו בעברית המודרנית.
דרומית לשרעב יש נפה גדולה הנקראת אלחוג'ריה שבה גם כן היו כפרים רבים. מזרחית לשרעב באזור הנקרא בלאד עמאר היו הרבה כפרים ועיירות כמו העיר ד'לאע, קעטבה, הכפר סדה, גדס ועוד. גם יהודי מקומות אלו מזוהים בדרך כלל עם יהודי דרום תימן. יהודי דרום תימן היו עניים יותר מיהודי צנעא, כפי שמציין למשל יעקב ספיר ביחס לעיר תעיז.
תורת תימן
לאחר פרסום משנה תורה לרמב"ם קיבלוהו עליהם יהודי תימן כפוסק עיקרי, תוך התאמות מעטות למסורת שהייתה בידם. במהלך השנים גברה השפעת השולחן ערוך, אצל חלק מהזרם ה"שאמי".
קשרים עם מרכזי התורה בעולם
חכמי תימן התכתבו בנושאי הלכה עם גאוני בבל, וחלק מתשובות הגאונים נשמרו והובאו מעדות תימן בפירוש קדום על הלכות הרי"ף (שלא נודע מחברו) . יהודי תימן שלחו תרומות לישיבות בבל, ודבר זה מוזכר במכתבי הגאונים. רב האי גאון כותב בתשובה בלשון זו: "ואתם יודעים כי בארבע פינות נכנס בלבבם להחזיר התורה לישנה, שבח לה', ושולחים שלוחיהם מכל הארצות, מתימן ומזרח וכו' ואשכנז וצרפת וכו' ועומדים לפנינו בענייני שאלותיהם וספיקותיהם".
בתקופת הכיבוש של הפאטמים הרבו יהודי תימן להתכתב עם יהודי מצרים. לאחר שהרמב"ם עזר לביטול הגזירות של האיובים נקשרו יהודי תימן לרמב"ם, התכתבו עמו, ואף קיבלוהו כמעין "מרא דאתרא". יהודי תימן הרבו לעסוק בהלכה ובפילוסופיה, וספרים רבים נתחברו על חיבוריו של הרמב"ם. באיגרת תימן המפורסמת, מדגיש הרמב"ם את למדנותם של יהודי תימן, וכך הוא כותב: "וכל היום הוגים בתורת משה, הולכים בדרך הורה רב אשי". קשר זה עם הרמב"ם נמשך גם עם צאצאיו.
גם הרמב"ן, באיגרתו לחכמי צרפת, כותב "כי שמעתי ממגידי אמת שבכל ארצות מלכות תימן, קהלות רבות עוסקים בתורה ובמצות לשמן". בהמשך כתב הרמב"ן שהוסיפו בתימן לנוסח הקדיש את שמו של הרמב"ם, כאות לכבוד הסגולי שרחשו לו יהודי תימן: "בחייכון וביומיכון ובחיי דרבנא משה בן מימון".
עד הדור האחרון הייתה ידיעת התורה נחלת הכלל ביהדות תימן, דבר שהפליא את הראי"ה קוק בתשובתו לאביו בה הוא כותב: "רובם ככולם בני תורה, וכמעט שלא נמצא ביניהם עם הארץ כלל". בצורה דומה התבטא גם הרב מרדכי אליהו: "ושם כידוע היו אנשים בעלי תורה וידיעה, ורובם ככולם כשרים ועוסקים בתורה ומצוות".
בתקופת גזירותיו של המושל הטורקי (בשנת 1618), התפשטה הקבלה בעיקר בדרום תימן, ולמרות זאת, היא לא הצליחה לדחוק לגמרי את הפילוסופיה. חכמים רבים כללו עתה בספריהם גם קבלה וגם פילוסופיה, כגון הרב שלום שבזי.
ספרות המדרש התימנית טבועה אף היא בחותם השפעת חיבורי הרמב"ם בהלכה ובפילוסופיה. לקט נרחב מהחומר המדרשי שבכתבי היד ובדפוסים הדפיס רבי מנחם כשר באנציקלופדיה המדרשית שלו - "תורה שלמה".
זרמים ביהדות תימן
במאה ה-16 גדלה השפעת תורתם של חכמי צפת בתימן. מקורה של השפעה זו בנוסעים בני התקופה, תימנים ואחרים, ובספרים שנדפסו בצפת והחלו להגיע לתימן. ההשפעה התבטאה בעיקר בהגעתה של קבלת האר"י, שניכרה בכל תחומי החיים: החל במנהגים ובהלכה, וכלה בשירה ובמדרשים. המדרשים המאוחרים של יהודי תימן גדושים בדברי זוהר וקבלה, ומשופעים בדברים מן הפרדס (פשט, רמז, דרש וסוד) ומן הג"ן (גימטריה ונוטריקון). עקבות הקבלה בתחומי הפיוט הדתי ניכרים מאוד בפיוטיו של רבי שלום שבזי.
השבתאות הגיעה לתימן דרך מצרים, וגם מארץ ישראל. רבים מיהודי תימן התכוננו לעלות לארץ ישראל, אך הם נפגעו מתושבי תימן האחרים. בגלל התפתחות השבתאות בתימן, שלמה ג'מל, נגיד יהודי מצרים, נאסר והוצא להורג כאשר בא לתימן כדי להטיף לטובת השבתאות.
בתחילת תהליך ההשפעה, לא תפשו היהודים בתימן את היחס בין מסורתם הפילוסופית לבין המסורת הקבלית המיסטית שהובאה מארץ ישראל כסתירה. במהלך השנים, התפצל נוסח התפילה לשני מנהגים מרכזיים:
מבחינת פסיקת ההלכה, בחלק מהזרם השאמי נטו להסתמך יותר על השולחן ערוך, ובזרם הבלדי על הרמב"ם, אך בכל מקרה הן הזרם הבלדי והן השאמי קיבלו את סמכות הישיבה המרכזית בצנעא ובפרט את בית הדין בצנעא כפוסקת בכל דבר ועניין. בית דין זה היה הסמכות לכל יהודי תימן והוא פסק בדרך כלל על פי הרמב"ם אלא אם כן היה מדובר בדין שלא הזכירו הרמב"ם בחיבוריו, אז פסקו על פי השולחן ערוך.
לקראת סוף המאה ה-19 ניכרו תמורות בחיי הרוח של קהילת צנעא. בהשפעת נוסעים וחוקרים יהודיים, התעוררה התנגדות לקבלה ולמיסטיקה. מאוחר יותר הקים שם הרב יחיא קאפח את תנועת דור דעה ("דרדעים"), תנועה שדגלה בגישה רציונליסטית ברוחו של הרמב"ם והתנגדה לקבלה ולמיסטיקה. ה"דרדעים" סברו שעל יהודי תימן ללכת בשיטת הרמב"ם. לפיכך הם השמיטו מהתכלאל הבלדי תוספות רבות שנוספו לו בהשפעת הקבלה וסידורי ספרד, וביקשו לחזור לנוסח המקורי של הרמב"ם.
מסורות ייחודיות ליהדות תימן
עם הבאת הדפוס האיטלקי לתימן, וביתר שאת עם העלייה לארץ ישראל והידוק הקשר עם קהילות יהודיות אחרות, נטשטשו מעט ההבדלים, אולם המסורת התימנית הייחודית ממשיכה להישמר בקהילות רבות של יוצאי תימן בישראל.
עוד מסורת ייחודית ליהודי תימן היא המנהג להתעטף בטלית בכל התפילות, כמו שכתב הרמב"ם: . בתימן עצמה הטלית הייתה חלק מהלבוש היהודי, כך שבימי חול כשאדם היה יוצא מביתו הטלית הייתה מונחת מקופלת על כתפו, ובשבת גם ברחוב היו מעוטפים. בארץ התבטל המנהג לחלוטין.
על פי המסורת של יהודי תימן, ראשית גלות תימן התחילה כבר בסוף תקופת בית ראשון. באורח חייהם נשתמרו מנהגים המעידים על השפעה מארץ ישראל בתקופה קדומה, ביניהם בבית הכנסת, בסידור התפילה, בקריאת התורה ועוד. לדוגמה:
הגייה תימנית
ליהדות תימן מסורת הגייה ייחודית של העברית, המכונה "הגייה תימנית" או "הברה תימנית" (נקראת הג'ה בפי בני העדה). מסורת הגייה זו שימשה כאופן הביטוי של השפה העברית בפי יהודי תימן בתקופת הביניים של העברית. הגייה זאת נחשבת בעיני רבים למדויקת שבהגיות. ככל הגיות העברית בימי הביניים, אף היא לא שימשה ברובה לדיבור עברי, שכמעט לא התקיים אז, אלא בעיקר לצרכים ליטורגיים ובמהלך לימוד תורה.
המאפיינים העיקריים של ההגייה התימנית הם הקפדה על הגיית העיצורים הגרוניים (כגון ח ו-ע) והנחציים (צ, ט, ו-ק), שימור ההבחנה בין עיצור סותם לעיצור חוכך בכל אותיות בג"ד כפ"ת, ומערכת של שש תנועות.
ערבית תימנית
ערבית תימנית היא קבוצת ניבים של הערבית שנמצאים בשימוש בתימן, בסומליה ובחלק מסעודיה. ניבי הערבית התימנית נחשבים "שמרניים" בשל מאפיינים קלאסיים שלא קיימים בניבים האחרים של הערבית. את הערבית התימנית מקובל לחלק לשלושה דיאלקטים מרכזיים: צפון ומרכז (אזור בירת תימן צנעא), דרום (תעיז, חוגריה ועדן) והמזרח (חצרמוות, שבווה).
הקהילה בעבר
קהילת יהודי תימן הוא הגוף הארגוני לשם סיפוק הצרכים החברתיים והדתיים של היהודים בתימן. כמו כן, קהילת יהודי תימן דאגה ליהודים גם בהקמת מוסדות לימוד, פיקוח על המלמדים בתלמודי התורה והישיבות ולעיתים אף סיפוק הצרכים של לימודי התלמידים העניים שבאותו האזור. ברוב קהילות היהודים בתימן היו מוסדות חסד, דהיינו מוסדות לגמילות חסדים, מוסדות למען היתום והאלמנה (חלק מהמוסדות הללו אף התמחו בהברחת והסתרת יתומי היהודים בתימן) ולמען פדיון שבויים. היו קהילות בתימן, שאף הקימו בתי תמחוי, מעין קופות חולים ואכסניות שונות. הקהילה גם הכשירה את בתי העלמין ואנשי "חברה קדישא".
מכיוון שכל התפקידים הרבים הללו חייבו כסף רב, הטילו הממונים מיסים שונים על הקהילה, כגון "מס הגאבילה", אותו שילם כל יהודי שקנה מצרכים כשרים. מקורות הכנסה נוספים היו מתנות אנשי הקהילה לקהילה, כגון בתים או חנויות, שהיו נקראים הקדש.
שיטת ארגון יעילה זו של הקהילה, למדו התימנים ממגורשי ספרד ופורטוגל, שהתיישבו באימפריה העות'מאנית, ושמנהגם התפשט לארצות אחרות, בהם גם תימן.
החינוך היהודי בתימן
החינוך היהודי-תימני מיוחד גם מבחינת תוכנו, וגם מבחינת שיטת ההוראה שלו.
מלמד התינוקות קיבל אליו תלמידים מגיל שלוש ומעלה ללימודים שנמשכו כשמונה שנים. תחילה למדו, לאחר שנה או שנתיים של הכנה, בני הארבע והחמש, קריאה וכתיבה של האלפבית וניקוד. בוגרים יותר למדו קריאה מתוך סידור, וקבוצה שלישית למדה את קריאת פרשת השבוע (יחד עם התרגום) וההפטרה. ספרי הלימוד היו יקרים ונדירים, ולכן כמה תלמידים למדו יחד מספר אחד, שעליו הסתכלו כל אחד מכיוון אחר. בגילאים אלו התמקדו הלימודים בעיקר בתנ"ך, אולם מחוץ למסגרת זו שמע הילד שעורי תורה בחברת המבוגרים. יום הלימודים נמשך מכשעה וחצי אחר הזריחה ועד לשקיעת השמש, במשך כל השבוע, וכלל הפסקת צהריים. רוב המלמדים היו עניים מרודים שלא יכלו להתפרנס אחרת. המלמד קיבל מהורי הילדים תשלום שבועי, ולעיתים קיבל גם מאכל קטן או הוזמן לאכול בבית המשפחה.
לפי החינוך התימני, עוד לפני הגיעו לגיל בר מצווה הילד היה אמור להיות מסוגל להצטרף אל עולם המבוגרים ("גבר בגוברין"). אחד הדברים העיקריים שאותם צריך הילד לעשות בתור "מבוגר", הוא נטילת חלק בפעילות בית הכנסת (אמירת התפילות, קריאת פרשת השבוע והפטרות) ובשיעורי התורה. עוד בהיות הילד בתלמוד תורה הוא הלך עם אביו יום יום לתפילות ולשיעורים הניתנים בבית הכנסת על ידי הרב. כך רכש לו הילד ידע במשנה, הלכה (רמב"ם ושו"ע), אגדה (עין יעקב, אגדות התלמוד) ואף בגמרא. לאחר גיל הבר מצווה, המשיכו ללמוד בחברת המבוגרים בשיעורים היומיומיים שהיו בכניס ערב ובוקר. שם היה ניכר מיהו הבקי, הבקיאים קיבלו הכשרה כדי לשמש כ"כלי קודש", דהיינו כשוחט, חזן, מוהל ודיין. מדי שבוע היה מקבל ה"מורי אלעיאל" (מלמד הילדים) מאב התלמיד את שכר הלימוד בתור צדקה, כדי שלא לעשות את התורה "קרדום לחפור בה". היו מקומות בהם המורי קיבל את שכרו בתור ארוחות אותם אכל בתורנות בבתי התלמידים.
רב הקהילה שנקרא כאמור לעיל "מורי", לא קיבל משכורת כלל אלא היה מתפרנס ממעשה ידיו. אף על פי של"מורי" לא היה איפוא זמן פנוי ללמוד כמו לרבנים בארצות אחרות (שהתפרנסו מהציבור וכל שעותיהם היו פנויות ללימוד), רמת תלמודם של רבני תימן הייתה מן הגבוהות, כפי שסיפר הנוסע הירושלמי (יליד פולין) הרב יעקב ספיר שביקר בתימן בשנת 1859 בהגיעו לעיירה ג'רואח:
כלכלת יהודי תימן
האנתרופולוג אריך בראואר מצא כי יהודי תימן לא נטו לעסוק במלאכות כפיים או חקלאות בדרך כלל, אלא מלאכה ומסחר. פרופסור אהרן גימאני חקר את הבדלי העיסוק של יהודים תושבי כפר ותושבי עיר ומצא שתלמידי חכמים ובני המשפחות האמידות עסקו כמעט תמיד בצורפות - תחום עיסוק שבתימן היה על טהרת היהודים.
היסטוריה
משנת 1650 בערך, החלה התפוררותה של הממלכה האימאמית בתימן, שהייתה במשך 200 שנים ממלכה יציבה מאוד. כיוון שהיו מחוזות שונים בתימן (כמו עדן) שהכריזו עצמאות, והשתחררו מעולם של הזיידים, פחתו גם הכנסותיו של האימאם של תימן. צמצום הכנסותיו של האימאם גרם לכך שהוא לא היה יכול לעמוד בתשלומי התמלוגים השנתיים לשבטי הצפון בתמורה לכך שיכירו בשלטונו. ולכן, כאשר הם לא קיבלו את כספם - הם היו פושטים על צנעא ושודדים את אוצרות האימאם ואת העיר עצמה. בהתנפלויות השבטים נפגעו גם היהודים. פגיעה זו החלה קצת בשנת 1725, אך מתחילת המאה ה-19 היא הפכה לתופעה שכיחה. קשיי השלטון הללו גרמו גם להידרדרות פוליטית.
לאחר מאורעות השבתאות וגלות מוזע בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-17, בהם הוחרמו כל המטלטלין והרכוש הקרקעי של יהודי תימן, הם היו נתונים למצוקות כלכליות וחברתיות במשך כ-50 שנים.
משנות ה-30 של המאה ה-18 עמד בהנהגת האוכלוסייה היהודית רבי שלום עראקי ומצבם הכלכלי של היהודים השתפר מאוד. מקצתם אף נטל חלק במסחר עם הודו ועם ארצות אחרות. אבל ההידרדרות הפוליטית של תימן וההתגברות הקנאית של המוסלמים נגד היהודים משנות ה-60 של המאה ה-18 ואילך, גרמו להידרדרות כלכלית חוזרת של היהודים.
מסחר יהודי תימן
היהודים שנטלו חלק בסחר החוץ של תימן עם הודו במחצית השנייה של המאה ה-18, היו בעיקר מבני קהילות הערים מוכ'א וצנעא. גם בעדן, שהחלה להתפתח מבחינה מסחרית לאחר כיבושה על ידי הבריטים, תרמו היהודים להתפתחות הכלכלית. רבים מהם שירתו את הבריטים במנהל החדש שהוקם על ידם. אל העיר עדן נמשכו יהודים מרוב קהילות תימן, שסבלו מהתהפוכות המדיניות והכלכליות ששררו בתימן וגם מחוץ לתימן, דבר שיצר תמורה תרבותית חריפה באוכלוסייה היהודית של תימן, שנפתחה להשפעות תרבות המערב ולמסורות יהודיות של קהילות מזרחיות שמחוץ לתימן.
משנות ה-70 של המאה ה-19 ואילך, לאחר שתימן נכבשה על ידי הטורקים ניצלו יהודי עדן, צנעא, מנאכ'ה, עמראן, שבאם, ד'מאר, ירים ותעז, את שוויון הזכויות שניתן להם, ורבים מהם התעשרו מפעילותם הכלכלית, תחילה כספקים לצבא הבריטי הגדול שנכח בעדן, ואחר כך כסוחרים עם מדינות רבות מעבר לים. היהודים הזרים שהשתקעו בעדן היו בדרך כלל סוחרים שנלוו אל הצבא הטורקי, והם לא נטו להתערב באוכלוסייה היהודית המקומית. כתוצאה מהכיבוש הטורקי חזרו חיי הכלכלה לתקנם באזורים שהיו בשליטת הטורקים.
מצרך היצוא העיקרי היה קפה, שגדל בעיקר באזור מנאכ'ה במערב תימן, ובשרעב בדרום תימן. ההיסטוריון קראקסו התימני, נודע בתימן הסוחר היהודי אהרן שחב ממנאכ'ה כ"מלך הקפה": "... יהודי עשיר המכונה מלך הקפה... הוא עשיר מאוד, סוחר בכל סוגי הקפה ודרכו עובר סחר הקפה". סחורות יצוא אחרות שהתמחו בהם היהודים היו עורות ואבנים טובות.
הסוחרים היהודיים בערים הגדולות בתימן, עסקו כאמור גם ביבוא (לצורך הצבא והמנהל הטורקי ולצורך האוכלוסייה המקומית). היבוא, בדומה ליצוא, עבר דרך נמלי חודידה ועדן ומוצריו העיקריים היו:
קהילת סוחרים אופיינית הייתה זו של יהודי מנאכ'ה, שגדלה והתבססה בעיקר על ידי פליטי צנעא בשנים הסמוכות לכיבוש הטורקי. הם מצאו מפלט בעיר זו, שהייתה באזור שלטונו של הדאעי האיסמעילי - אלמכרמי, שיחסו ליהודים היה אוהד לעומת זה של האימאמים שישבו בצנעא. יהודים לא ישבו בנמל חודידה אף בימי הטורקים, מלבד סוחרים שבאו מחוץ לתימן, וסחר החוץ של יהודי מנאכ'ה דרך נמל זה נעשה בעזרת סוכניהם המוסלמים, שישבו בחודידה.
בתחום המסחר הפנימי היה חלקם של היהודים גדול יותר מאשר במסחר החוץ. גם כאן חלו אותם תמורות כמו שצוין ביחס לסחר החוץ. במחצית השנייה של המאה ה-18 התפרנסו יהודים רבים בצנעא ובערי השדה מן המסחר הפנימי, ביניהם נשים. אולם ערעור המצב הביטחוני והמדיני, ריבוי המלחמות, מעשי השוד וההתנפלויות, בייחוד על שכונת היהודים בצנעא, כל אלו גרמו להפחתה ניכרת בהיקף המסחר הפנימי. מלבד זאת, גם סחר החוץ נפגע מאותם התמורות ובשל חוסר היציבות, ולכן היה ייסוף בשער המטבע, והדבר שגרם לשפל חמור במסחר הפנים.
רק במערב תימן, באזור חראז (מנאכ'ה) שתחת שלטונו של אלמכרמי, היו יהודים שעסקו במסחר בתקופה שלפני הכיבוש הטורקי, אם כי בהיקף מצומצם למדי. שינוי גדול חל עם הכיבוש הטורקי בתימן. מלבד הגורמים של סחר החוץ (החיים התקינים וגידול הצריכה), הוכנסו לתימן כספים רבים, שגרמו מצד אחד לאינפלציה גדולה, אך מצד שני התרבו אמצעי התשלום.
מעמד האישה היהודיה בתימן
לפי עדותו של הרב יוסף קאפח, לאישה היהודיה בתימן היה מעמד מכובד למדי, כמרכז התא המשפחתי. חינוך הבנים היה בידי האם בלבד. היא שחינכה לניקיון, לנימוסים, לסדר ולמשמעת והשפעתה עליהם ועל עיצוב דמותם הייתה גדולה. האב היה טרוד בעבודתו ונמצא בדרך כלל במשך רוב היום מחוץ לביתו. עם זאת, השפעתה הייתה גדולה אף יותר על חינוך הבנות, כי הבנים למדו בבית המדרש, ואילו הבנות לא ידעו קרוא וכתוב אלא קיבלו את כל הדרכתן בעל פה מאמן.
רק נשים מעטות ידעו קרוא וכתוב. רוב הנשים ידעו להתפלל רק תפילות קצרות בערבית ובעברית. נשות תימן היהודיות היו שרות ומספרות את סיפוריו של יוסף בסיפור התנ"כי "קיצת יוסף" - שנכתב בשפה הערבית ובאותיות עבריות
לפי דברי הרב קאפח תפקיד האישה היה בתוך ביתה. דאגת הפרנסה והבאת המצרכים אל הבית הייתה מוטלת על הגבר בלבד. נשים לא יצאו לעבוד או לערוך קניות מחוץ לבית. נשים שחפצו לסייע בפרנסה עסקו ברקמה בבית וסחרו בתוצרת בינן לבין עצמן. בשעות אחר הצהריים נהגו נשים לצאת אל שכנותיהן ולעיתים לעבוד שם בצוותא. אבשלום מזרחי כותב כי כך היו פני הדברים בצנעא ובערים הגדולות, אולם בכפרים נהגו הנשים לצאת אל השדה ואל השוק. נשות הכפרים היו פתוחות יותר ולא התביישו לרקוד ולשיר בשמחות, ואף להשתתף בשיחת הגברים.
משפחות הכלה והחתן היו נושאות ונותנות על "מוהר הבתולין", סכום שהיה על החתן לשלם להורי הכלה.
האישה לא התערבה כלל בחיים הציבוריים באופן ישיר, כי לא נחשב מכבודה להתעמת עם אנשי ציבור ועסקנים, אך השפעתה העקיפה באמצעות בעלה לא הייתה מעטה. הסבתא הייתה הדמות הנערצת במשפחה.
בשנת 1942 נפתח בצנעא בית ספר לבנות בהנהגת רבני העיר.
נישואי קטינים וקטינות היו נפוצים למדי בתימן, בין היתר כדי להגן עליהם מפני השלטונות, בעיקר במרכז הממלכה, שכפו את האסלאם על רווקים יתומים, גזירה שנקראה "גזירת היתומים". נישואים אלה גרמו לעיתים לגירושין. חרם דרבנו גרשום לא נהג בתימן, והיו מקרים של גברים שנישאו ליותר מאישה אחת, שתאמו גם את הנורמה המוסלמית שנהגה בתימן. בין הסיבות לפוליגמיה זו היה הרצון לקיים את מצוות ייבום, שהצורך לקיימה היה שכיח בשל שיעור תמותה גבוה. בנוסף, במקום לגרש נשים שלא הביאו ילדים נשא לעיתים הבעל אישה נוספת על פניה. הנישואין למספר נשים היו שכיחים בעיקר בקרב גברים עשירים, שיכלו לפרנס שתי נשים ואת ילדיהן, ולכן לא התרחבה התופעה.
קישורים חיצוניים
מאמרים ב פרויקט מה-יא"ה (מפעל התיעוד - יהודי ארצות האסלאם), אוניברסיטת תל אביב:
ירמולקה
יַרְמוּלְקָה (מיידיש: כיפה) היא מושג הנכלל כפריט לבוש בצבור החרדי; לבוש חסידי ירושלמי.
בירושלים
כיפת הירמולקה זכתה לכינוי "כיפתם של הזברות" שכן סוג כיפה זו חובשים החסידים המשתייכים לחצרותיו של היישוב הישן בירושלים. מסורת חבישת הירמולקה היא ארוכת שנים בקרב החסידים הירושלמים וזו הפכה לסימן זיהוי בקרב הציבור החסידי ירושלמי. אמנם, התרגום המילולי של המילה ירמולקה הוא "כיפה", אך השימוש במילה "ירמולקה" מכוון לכיפת החסידים הספציפית הזו ולא לכיפות אחרות.
בחצרות חסידיות רבות כיפת הירמולקה היא חובה בקוד הלבוש של אותה חצר חסידית. ישנן חסידויות שהילדים והנערים לא יכולים להיכנס לבית הספר או לחדר ללא חבישת הירמולקה, המבדלת בינם לבין יתר הציבור החרדי שחובש בדרך כלל כיפות שחורות מקטיפה. לפעמים, בתוך הבית יש אפשרות לחבוש כיפה אחרת (בדרך כלל שחורה מקטיפה) אך יש המחמירים לחבוש את הירמולקה בכל זמן ומקום.
מקורה ומראה
בשל החובות שהשאירו אחריהם אנשי עליית רבי יהודה החסיד נאסר על יהודים אשכנזים להתגורר בירושלים. לפיכך, יהודים אשכנזים שרצו להתגורר בירושלים ולא רצו שיזהו אותם כאשכנזים העתיקו את מלבושי הקהילה הספרדית. בין פריטי הלבוש הייתה כיפת הירמולקה אשר מקורה מן הטָקִיָיה שהיא כיפת הצמר הלבנה.
פסגת דימיטרובה
פסגת דימיטרובה (באנגלית: Dimitrova Peak; בבולגרית: връх Димитрова) היא פסגה המכוסה מרובה קרח, בהרי האבר המזרחיים, בצפון האי אלכסנדר שלמול חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
גובה של הפסגה 1,500 מטרים מעל פני הים.
המדרונות הדרום-מערביים של הפסגה תלולים מאד, ובחלקם אינם מכוסים קרח.
הפסגה מתנשאת מעל בקע ראשן שמצפון מזרח לפסגה, ומעל קרחון פורמן, שמדרום לפסגה.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה מופתה לראשונה על ידי ממפים בריטיים בשנת 1971.
הראשונים שהגיעו לאזור הפסגה, ב-8 בינואר 1988, הייתה משלחת הסקר הגאולוגי של כריסטו פימפירב, ובוריסלאר קאמנוב (מהמשלחת הבולגרית הראשונה לאנטארקטיקה), וכן פיליפ נל (Philip Nell) ופיטר מרקיז (Peter Marquis), מהסקר האנטארקטי הבריטי.
מקור השם
הפסגה נקראת על שם זמרת האופרה הבולגריה ג'נה דימיטרובה.
השם אומץ רשמית ב-23 במרץ 2017.
אגן קלאמת
אגן קלאמת (באנגלית: Klamath Basin) הוא האזור במדינות ארצות הברית אורגון וקליפורניה בארצות הברית המנוקז על ידי הנהר קלאמת. הוא מכיל את רוב מחוז קלאמת וחלקים ממחוזות לייק וג'קסון באורגון, וחלקים ממחוזות דל נורטה, המבולדט, מודק, סיסקיו וטריניטי בקליפורניה. אגן הניקוז משתרע על שטח של 40,790 קילומטרים רבועים, כאשר 35% משטחו באורגון ו-65% בקליפורניה. באורגון, אגן הניקוז נמצא בדרך כלל מזרחית לרכס קסקייד, בעוד קליפורניה מכילה את רוב קטע הנהר העובר דרך רכס ההרים. בקטע של אורגון-צפון קליפורניה הרחוקה של הנהר, אגן הניקוז היא מדברי למחצה בגבהים הנמוכים יותר ואלפיני יבש בגבהים העליונים. בחלק המערבי של האגן, בקליפורניה, לעומת זאת, האקלים הוא יותר של יער גשם ממוזג, כשבאגן הניקוז של הנהר טריניטי, יובל של הקלאמת, האקלים אלפיני אופייני יותר.
גאולוגיה והידרולוגיה
החלק העליון של אגן הניקוז של הקלאמת שוכן בין רכס קסקייד לפרובינציית אגן ורכס בדרום אורגון ובצפון קליפורניה. סטרטיגרפיה של סלע האם באזור כוללת משקעים געשיים, טפרה ומשקעי נהרות ואגמים. השיכוב יוצר שלוש שכבות הידרולוגיות כלליות: 1) בזלת נקבובית מאוד שגילה הגאולוגי הוא העתיק ביותר המשמשת כאקווה עיקרית, 2) משקעים מנהרות ואגמים המורכבים מטוף, פצלים, אגלומרט, אבן חול ואפר געשי הידועים ביחד בשם תצורת יונה (Yonna Formation) המשמשים כשכבה אטומה מעל מי התהום, ו-3) משקעים געשיים מהתפרצויות געשיות חדשים יותר השוכבים מעל האקווה. מעט מים מסוגלים לחדור דרך שכבות המשקעים הגעשיים העליונים אל האקוות העיקריות. מי התהום מסוגלים לנוע בחופשיות ברחבי האגן העליון למרות מבנים גאולוגיים המתרחשים עקב העתקים רגילים אשר רק מגבילים את מי התהום בקנה מידה מקומי. בארות ארטזיות שנשפכות לאגם קלאמת העליון חיוניות למילוי מחדש של האגם ולזרימת הנהר קלאמת לאורך כל השנה. הפשרת השלגים היא כיום התורם העיקרי לחידוש מי התהום באגן קלאמת העליון.
חלוקת אגני הניקוז
אגני הניקוז של הנהרות ויליאמסון וספראג באורגון, נמצאים מצפון ומצפון-מזרח לאגם קלאמת העליון. יחד, שני אגני הניקוז מכסים שטח של 7,950 קילומטרים רבועים, או 19.4% מאגן הניקוז של נהר קלאמת. אגן הנהר לוסט, אגן המשנה הגדול ביותר לפי שטח, שוכן מדרום-מזרח לאגם קלאמת העליון וממזרח לאגם קלאמת התחתון. הוא משתרע על 7,790 קילומטרים רבועים או 19.1% מאגן הניקוז של הנהר קלאמת - כמעט כמו ויליאמסון וספראג ביחד. כשממשיכים מערבה, אגני הניקוז השכנים של הנהרות הסמוכים ביוט קריק (Butte Creek), שסטה, סקוט וסלמון משתרעים על שטח של 1,560 קילומטרים רבועים, 2,060 קילומטרים רבועים, 2,110 קילומטרים רבועים ו-1,900 קילומטרים רבועים, בהתאמה. אלו מהווים 4.3%, 5%, 5.2% ו-5% מאגן הניקוז של הנהר קלאמת, בהתאמה, או 19.5% מאגן הניקוז אם מחברים אותם.
דרום-מערבה יותר, אגן הניקוז של הנהר טריניטי, אגן המשנה השני בגודלו של אגן קלאמת, משתרע על 7,680 קילומטרים רבועים או 19% מאגן הניקוז. אגן הניקוז של "סאות פורק טריניטי" (South Fork Trinity), יובל של הטריניטי הוא 2,500 קילומטרים רבועים - 33% מאגן הניקוז של הטריניטי או 6% מאגן הניקוז של הקלאמת. היובלים העיקריים של הקלאמת משתרעים ביחד על שטח המהווה 77% מכלל אגן הניקוז של הקלאמת - השטח היבשתי הנותר מנוקז על ידי יובלים קטנים יותר כמו ג'ני קריק (Jenny Creek), פול קריק (Fall Creek) ובלו קריק (Blue Creek).
גופי המים העיקריים
אגם קלאמת העליון הוא גוף המים הגדול ביותר כיום באגן הניקוז של הנהר קלאמת, המשתרע על פני 250 קילומטרים רבועים בממוצע, עם קו חוף של 140 קילומטרים. זהו גם אגם המים המתוקים הגדול ביותר במדינת אורגון. מבחינה היסטורית, אגם קלאמת התחתון ואגם טולי היו ביצת מים מתוקים אחת המחוברת זה לזה שהסתכמה ב-510 קילומטרים רבועים - יותר מפי שניים מהממדים הנוכחיים של אגם קלאמת העליון, וגדולה יותר מאגם טאהו במרכז קליפורניה. אזור ביצות מחוברות זה עדיין מהווה בית גידול לעד 3.7 מיליון עופות נודדים בשנה. בשנים גשומות, התחברו שני האגמים לאגם קלאמת העליון, ויצרו גוף מים ענק אחד. אגמים אלה שוכנים באגן שהיה מלא בפרה-היסטוריה על ידי אגם מודק, אגם מים מתוקים בשטח של 2,800 קילומטרים רבועים שכיסה את כל אגן קלאמת העליון, או 7% מאגן הניקוז - שטח גדול פי שלושה מימת סלטון הנרחבת בדרום קליפורניה. אגם זה היה קיים לפני 11,000 שנים בסוף עידן הקרח האחרון. כיום, אגם קלאמת העליון מכסה רק 0.6% מאגן הניקוז של הקלאמת.
יש גם כמה גופי מים מלאכותיים באגן הניקוז - כולל אגם יואנה, מאגר ג'ון סי. בויל, אגם קופקו (Copco Lake) ומאגר איירון גייט בערוץ הראשי של הקלאמת. אגם יואנה, הנקרא גם מאגר קנו (Keno Reservoir), הוא בגודל 9.8 קילומטרים רבועים, ואורכו כ-30 קילומטרים. מאגר ג'ון סי. בויל קטן בהרבה, עם שטח פנים של 1.7 קילומטרים רבועים. אורכו של מאגר קופקו הוא כ-8.7 קילומטרים ושטחו 2.6 קילומטרים רבועים. מאגר איירון גייט משתרע על פני 3.6 קילומטרים רבועים ואורכו כ-10.9 קילומטרים. יחד, ארבעת מאגרי הערוץ הראשיים התחתונים מסתכמים רק ב-17.7 קילומטרים רבועים, או 0.04% מאגן הניקוז של הנהר קלאמת.
אגן הניקוז
אגן הניקוז של אגן קלאמת כולל:
שלושת הנהרות הבאים ממוקמים מעל (מצפון) לאגן אגם קלאמת:
גופי המים הבאים שוכנים בתוך או בסמוך לאגן אגם קלאמת:
אלו הם היובלים העיקריים במורד הזרם של הנהר קלאמת:
המבט
עלילה
זוג בריטי, לורה (ג'ולי כריסטי) וג'ון באקסטר (דונלד סאת'רלנד), המתקשה להתמודד עם מותה הטרגי של בתם הקטנה, תר אחר שינוי באווירה ומוצא את עצמו בוונציה, לשם מוזמן ג'ון במסגרת פרויקט שחזור כנסיות.
בוונציה הקודרת והאפלולית מתיידדת לורה עם שתי אחיות קשישות הטוענות כי הן "מתקשרות" עם בתם המתה, וכי גם לג'ון יכולת תקשור כזו, אותה הן מכנות "המבט". לורה נמשכת לשהות בחברתן כשהיא נאחזת בכל שביב תקווה לסוג של קשר עם בתה. ג'ון, לעומתה, חושד שהן צמד מאחזות עיניים, אך אינו מגלה ללורה כי הוא עצמו מדמה לראות את דמותה של בתו המתה חומקת ממנו בין סמטאות העיר. בצד הדברים, כביכול בעלילת משנה, מאוזכרים מעשי רצח המעידים על רוצח סדרתי הפועל בעיר ומצליח לחמוק מהמשטרה.
היגון הכבד ותחושות האשם של הזוג, חרדתם וכמיהתם לאפשרות של קשר על־טבעי, מטשטשים בהדרגה את הגבול שבין דמיון למציאות המסוכנת, והזוג נקלע לסחרחרת אירועים בלתי־נשלטת עד לשיאו הדרמטי והמפתיע של הסיפור בסוף הסרט.
הסרט
"המבט" מפורסם, בין השאר, בזכות העריכה הבלתי שגרתית של רוג (עורך: גריים קליפורד): סצינות קטועות עם מעברים אסוציאטיביים ביניהן, טשטוש בין מחשבה, דמיון והתרחשות אמיתית, קפיצות בזמן ומקום, מוטיבים חוזרים – הבלחי אור על מים, זכוכית נשברת, צבע אדום בוהק – ועמימות מתמשכת לכל אורכו: תחושת העל-טבעי קיימת בסרט במרומז בלבד, וגם בסופו רב הנסתר על הגלוי ושאלות רבות נותרות ללא מענה.
לסרט יצא שם גם בזכות סצנת האהבים האירוטית בין סאת'רלנד וכריסטי. גם סצנה זו ערוכה באופן לא שגרתי, כשמעשה האהבה שזור בתמונות משגרת ההתלבשות לקראת יציאה של הזוג לאחר מכן.
"המבט" מוגדר מותחן בעל מוטיבים על־טבעיים, אך בפועל מוקדו הוא רגשות "ארציים" וטבעיים של אהבה, אשמה וכאב על אובדן.
רוח
רוּחַ היא תנועה של אוויר בכיוון מסוים. עוצמת הרוח יכולה להשתנות מרוח כמעט בלתי מורגשת ועד לסופות הרסניות, המגיעות למהירות של כ-300 קמ"ש ויותר. הרוחות מהוות מרכיב חשוב במדעי מזג האוויר (מטאורולוגיה) ומשמשות כלי חשוב לחיזוי מזג האוויר.
הגורם המרכזי ליצירת רוחות הוא הפרשי לחצים באטמוספירה המתורגמים לאנרגיה קינטית שהיא רוח. הפרשי הלחצים נוצרים בעיקר מהפרשי טמפרטורה בטמפרטורת האוויר. סיבות נוספות ליצירת רוח הן סיבוב כדור הארץ והגאומטריה של פני כדור הארץ. הסברים אלו עדיין אינם מכילים את כל מגוון הרוחות ואת דרך יצירתן. למשל, עדיין לא ברור באילו נסיבות נוצר טורנדו. רוחות מעצבות את פני הקרקע, הדיונות וההרים. הרוחות יוצרות גלים בים, מפיצות את אבקני הצמחים וזרעיהן, הן מסייעות לעופות לרחף ולנדוד ומהוות מרכיב מרכזי במערכת הקירור של האדם. הרוח משמשת להפקת אנרגיה באמצעות טחנות רוח וטורבינות רוח. הרוח משיטה אוניות, רוח הסחר נקראה כך משום שהשיטה אוניות מסחר מפורטוגל דרומה לכיוון אפריקה ומשם זרם הגולף נשא אותם לאמריקה.
המילה 'רוח' בשפה העברית יכולה להתקיים הן בצורת זכר והן בצורת נקבה, אך בימינו נהוגה הצורה הנקבית.
רוח בתרבות האנושית
הרוח נתפשת כאחד מאיתני הטבע. בעולם הדימויים של תרבות המערב הרוח מסמלת נושאים נשגבים כחופש או הרס. במיסטיקה הרוח נתפשת כביטוי לתקשורת עם עולם המתים ולנוכחות ישות אלוהית. בתרבויות קדומות רבות נחשבה הרוח למעשה האל. אמפדוקלס (450 לפנה"ס) הגדיר את האוויר כאחד מארבעת היסודות. תפישת האוויר כיסוד או חומר המסוגל לנוע התוותה את הבסיס להבנת הרוח. האוויר המקיף אותנו הוא תערובת של גזים, לכן הרוח היא תנועה של גז. גילוי חוקי הגזים בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 איפשר לבטא את הרוח כתופעה פיזיקלית ולתאר את אופייה במשוואות מתמטיות.
חשיבות הרוח
הרוח היא תופעה שמתרחשת באופן טבעי בטבע, אולם בגלל החשיבות שלה, ישנם מקומות (במיוחד מקומות סגורים) שיוצרים רוח באופן מלאכותי באמצעות מאווררים. חשיבות הרוח היא:
כיוון הרוח ועוצמתה
כיוון הרוח בקנה מידה קטן נקבע על ידי הפרשי לחצים מקומיים. הרוח נושבת לכיוון שבו לחץ האוויר הוא נמוך יותר. נניח שתי נקודות. באחת לחץ אוויר גבוה, תסומן באות H, בשנייה לחץ נמוך, תסומן באות L. מהירות הרוח היא ביחס ישר להפרש הלחצים בין H ל-L וביחס הפוך למרחק בין H ל-L.
האוויר, באופן כללי, זורם מן הרמה אל השקע. הוא לא עושה זאת בקו ישר, אלא בסיבוב. ברמה האוויר זורם עם כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני ונגד כיוון השעון בחצי הכדור הדרומי.
כאמור העיקרון הזה נכון למרחקים קצרים – עד מאות בודדות של קילומטרים. במרחקים גדולים יותר כוח קוריוליס משנה את כיוון הרוח לחלוטין עד שרוב הרוחות נעות אנכית לקו שבין הלחץ הגבוה ללחץ הנמוך.
את מהירות ניתן למדוד באמצעות מד רוח או שרוול רוח שהוא צינור בד בצורת חרוט קטום, המחובר בקצהו הרחב לתורן, ומשמש להערכת מהירות הרוח וכיוונה.
בתחזיות מזג האוויר נהוג לציין את מהירות הרוח בגובה 10 מטר מעל הקרקע. זוהי מהירות ממוצעת לעשר דקות, אולם בזמן הזה יכולים להופיע משבי רוח גבוהים הרבה יותר. מהירות הרוח החזויה מניחה שאנחנו נמצאים בשטח פתוח, אולם בתוך יער או באזור עירוני הרוח יכולה להיות חלשה הרבה יותר. סולם בּוֹפוֹרְט הוא מדרג לעוצמת ומהירות הרוח.
סוגי רוח
הרוחות מסווגות לפי אופיין והסיבות להיוצרותן. הרוחות יכולות להיווצר עקב תנאים גלובליים, רוחות כאלו תופענה במקומות רבים בעולם. ישנן רוחות האופייניות למספר מצומצם של מקומות. רוחות אלו מאוד ספציפיות ושמן יצביע על מיקומן.
שם הרוח יכול להשתנות מאזור לאזור, למשל הוריקן, טייפון, וציקלון טרופי הם שמות שונים לאותה הסופה. השם במקרה הזה מציין את מקום הסופה בעולם.
בריזה
בריזה נוצרת עקב הפרשי טמפרטורה בין הים ליבשה. ביום, השמש מחממת את הים ורצועת החוף. חום רב מוקרן מרצועת החוף ומחמם את שכבת האוויר הנמוכה. הים מתחמם אף הוא אבל הוא מקרין פחות חום, חימום הים גורם לאידוי מים. תהליך האידוי מקרר את האוויר שמעל הים. האוויר מתחלק לשלוש קבוצות: אוויר קר יחסית ולח מעל הים, אוויר חם ויבש מעל רצועת החוף ואוויר קר ויבש בשכבות הגבוהות. משקלו הסגולי של האוויר מעל רצועת החוף הוא הקטן ביותר ולכן הוא עולה למעלה ויוצר לחץ נמוך מעל רצועת החוף. האוויר הלח מהים נע לכיון הלחץ הנמוך וכך נוצרת רוח מהים ליבשה.
בלילה רצועת החוף מתקררת מהר בעוד שהמים שומרים על חומם. עכשיו המצב מתהפך - האוויר מעל הים מתחמם על ידי הים, האוויר מעל רצועת החוף מתקרר, האוויר החם מעל הים עולה למעלה ויוצר לחץ נמוך, האוויר מרצועת החוף נע לכיון הים ונוצרת רוח מהיבשה לים. רוח זו, נחלשת ככל שמתרחקים מהחוף, כאשר יש שיווי משקל בין הרוח השולטת (הרוח המערבית בישראל) לרוח הנושבת לכיוון הים, מתרחשת התכנסות ועליית האוויר כלפי מעלה, אוויר זה יכול לעודד יצירת עננים. באזורים בהם הים הוא מזרחי ליבשה, התופעה תתרחש בזמן בריזת היום.
משטר רוחות גלובלי
הפרשי הטמפרטורה בין הקטבים לקו המשווה יוצר תנועת אוויר מעגלית. האוויר בקו המשווה מתחמם ועולה כלפי מעלה. אוויר קר מהקטבים יורד לתפוס את מקומו. על אף הציפייה לזרימה של אוויר קר מהקטבים על פני השטח לכיוון קו המשווה, כח קוריוליס אינו מאפשר לתנועה להתבצע והוא מסיט את האוויר בחזרה לקטבים. למעשה נוצרות שלוש לולאות בכל אחד מחצאי כדור הארץ (הצפוני והדרומי). הרוח נעה אלכסונית לכיוון קווי הרוחב של כדור הארץ. האוויר נע בלולואה הראשונה לכיוון קו המשווה. בלולאה השנייה לכיוון הקוטב ואז שוב לכיוון קו המשווה. לולאות אלו אחראיות על יצירת חגורת המדבריות ויערות הגשם. בחלק העליון של נקודת המפגש של הלולאות נוצרים זרמי סילון מהירים המקיפים את כדור הארץ.
הנערה הדנית
הנערה הדנית (באנגלית: The Danish Girl) הוא רומן מאת הסופר האמריקאי דייוויד אברסהוף, שיצא לאור בשנת 2000 בהוצאת ויקינג פרס בארצות הברית ואלן אנד אונווין באוסטרליה.
תקציר
הרומן הוא עיבוד בדיוני על חייה של לילי אלבה, אחת הנשים הראשונות שעברו ניתוח להתאמה מגדרית.
הנערה הדנית, כפי שאמר אברסהוף, לא מנסה לספר סיפור אמיתי. הוא לא רק דמיין את רוב מה שכתב על חייה האישיים של אלבה, אלא גם בדה את כל הדמויות האחרות בספר, והכי חשובות ביניהן אישתה כחולת הדם של ווגנר, גרטה ווד, שכמו אברסהוף, מגיעה מפסדינה, קליפורניה. גרדה ווגנר האמיתית הייתה דנית, אך ברומן שמה הוחלף לגרטה כדי לרצות את הקהל האמריקני.
הסיפור מתרחש בקופנהגן, דנמרק. איינר ווגנר נשוי באושר לאשתו גרדה ווגנר.
איינר גדל כבן, ביחד עם חברו הטוב ביותר האנס. גרדה גדלה בקליפורניה עם אחיה התאום קרלייל. בסופו של דבר היא עברה לדנמרק, ופגשה לראשונה את איינר באקדמיה המלכותית, אך הם הופרדו בגלל אירועי מלחמת העולם הראשונה. במהלך פרידתם, גרדה מתחתנת עם גבר אחר בשם טדי קרוס ויש לה ילד איתו. הילד מת בלידה וטדי מת משחפת. גרדה חוזרת לדנמרק ומתחתנת עם איינר.
בני הזוג הם ציירים, כאשר איינר מצייר בעיקר נופים וגרדה מציירת דיוקנאות של אנשים מפורסמים במקצת. יום אחד, אנה פונסמרק, חברתה של גרדה, חייבת לבטל את מפגש הציור המתוכנן שלה, אולם גרדה צריכה לסיים את הציור בהקדם האפשרי, ומכאן היא מבקשת מאיינר לדגמן כאנה. הפגישה נקטעה כאשר אנה נכנסת לביתם. לאחר מכן אנה מחליטה לקרוא לאיינר "לילי".
לאחר זמן קצר, הזוג מוזמן לנשף האמנים השנתי. גרדה משכנעת את איינר להתלבש כמו לילי, אך במהלך הנשף פוגשת לילי אדם בשם הנריק סנדאל. הנריק ולילי מתחילים מערכת יחסים קצרה (שגרדה מדכאת מכיוון שהיא חוששת שלילי עשויה לפגוע בהנריק בכך שהיא מרמה אותו). בסופו של דבר לילי והנריק נפרדים בדרכם.
לאחר מכן לילי מתחילה לדמם מהאף ולסבול מכאבי בטן רבים, מה שמוביל לכך שגרדה גורמת ללילי לבקר אצל רופא בשם ד"ר הקסלר, אולם כוונותיה האמיתיות של גרדה הן לראות אם מתפתח גידול באגן שלה, משום שהיא מאמינה שאם גידול אכן קיים, זה יכול להיות הגורם לדימום באף, לכאבי בטן ולבעיות פסיכולוגיות. הקסלר מבצע צילום רנטגן באיינר ורואה שאין גידול; עם זאת, הוא אומר לגרדה להרתיע את איינר מלהגיע לשום מקום בתור לילי.
בצרפת פוגשת גרדה בהאנס אקסגיל, חבר ילדותו של איינר. גרדה, האנס ואיינר שלבוש כלילי חולקים ארוחת ערב בה האנס לא מכיר את איינר.
איינר מרגיש שהבעיה ביחס לזהותו רק הולכת ומחמירה. קרלייל מודה שהוא יודע שאיינר הוא לילי ומחליט לעזור לו למצוא רופאים כדי לפתור את בעיותיו. גרדה, בינתיים, פוגשת את דוקטור אלפרד בולק. בולק מעוניין לעזור לאיינר להפוך לילי לחלוטין.
אז פוגש איינר את דוקטור בולק. בולק מספר לאיינר על הניתוחים שהוא מתכנן לעשות, אליהם מסכים איינר. בולק עובר לדרזדן ואיינר עובר אחריו.
בסופו של דבר האנס מודה בפני גרדה שהוא יודע גם על כך שאיינר הוא לילי. האנס תומך למעשה ואומר לגרדה לפגוש את איינר בדרזדן. היא מצייתת. במקביל, גרדה מתחילה להתאהב בהאנס.
הניתוח הראשון מסיר את האשכים של איינר, וכך הוא משלים את המהלך הראשון בדרך להפוך ללילי. גרדה מגיעה לדרזדן שם בולק מגלה שאיינר היה אמור להיוולד כאישה שכן היו לו שחלות לא מפותחות בגופו כל הזמן.
השחלות של איינר משוחזרות והוא מבצע את הניתוח האחרון שלו. הניתוח מצליח והוא הופך לחלוטין ללילי.
לאחר מכן לילי וגרדה חוזרות לדנמרק. לילי והנריק מתאהבים שוב בעוד גרדה והאנס מתחילים להתאהב. לאחר מכן, הנריק מציע נישואין ללילי, והאנס מבקש מגרדה לעבור איתו לאמריקה. בולק מצליח ליצור קשר עם לילי ומספר לה על ניתוח סופי; כזה שישתיל ללילי רחם כדי שתוכל להגשים את חלומה ולהיות אמא. לילי מספרת לגרדה על הניתוח, שבגללו גרדה מסרבת ללכת לדרזדן יחד עם לילי מפני שהוא "מסוכן מדי". במקום זאת קרלייל מביא את לילי לדרזדן.
בסופו של דבר לילי וגרדה נפרדות. גרדה עוברת לפסדינה.
הניתוח היה כישלון שכן נמצא כי זיהום גדל בתוך לילי. הסרט לא מסביר אם לילי חיה או מתה בסוף הסרט.
פרסים
הנערה הדנית זכה בפרס קרן רוזנטל מטעם האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות ובפרס למדא בספרות. הוא גם הגיע לגמר בפרס טיפטרי, פרס האריות הצעירים של ספריית העיר ניו יורק, ופרס איגוד הספרייה האמריקני, והיה ספר ראוי לציון בניו יורק טיימס.
קבלה
ב-The New York Times Book Review, הסופר והמבקר ג'ון ברנהאם שוורץ כינה את הרומן "מעצר": "אני מקווה שאנשים יקראו את הנערה הדנית. הוא מרתק ואנושי". המבקר ריצ'רד ברנשטיין כתב בניו יורק טיימס," מר אברסהוף אומר לנו שאהבה אכן כרוכה במרחב חשוך קטן. האינטליגנציה והטאקט של חקירתו הופכים את הרומן שלו לאירוע ראוי לציון. "
תרגומים
הרומן תורגם ליותר מעשר שפות ומתפרסם בכריכה רכה על ידי פינגווין.
עיבוד קולנועי
הרומן עובד לסרט עלילתי בבימויו של טום הופר, ובכיכובם של אדי רדמיין בתפקיד לילי אלבה, אליסיה ויקנדר בתפקיד גרדה וגנר, מתיאס שונארטס בתפקיד האנס אקסגיל, בן וישו כהנריק, סבסטיאן קוך בתפקיד ד"ר קורט וורנקרוס ואמבר הרד בתפקיד אולה פולסון. הסרט קיבל ביקורת מועטה על הצגתו הבלתי לגיטימית של אירועים היסטוריים, אך ההופעות של רדמיין וויקנדר זכו לשבחים ולמועמדות לכל פרסי המשחק הגדולים. ויקנדר זכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ורדמיין היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
אורי רם
אורי רם (נולד ב-25 בפברואר 1950) הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה, ואחד המייסדים וההוגים הבולטים של האסכולה הביקורתית במדעי החברה ובסוציולוגיה בישראל. בין 2009 ל-2012 כיהן כראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 2016–2018 כיהן כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית.
חייו ופועלו
אורי רם גדל בנעוריו בחיפה בסביבה חברתית המזוהה עם "תנועת העבודה", אך תמך במפלגתו של אורי אבנרי והתעניין ברעיונות של התנועה השמית והכנענית. הוא נמנה עם מייסדי תנועת של"י ואחר כך תנועת יש גבול (ב-1982 ריצה עונש מאסר בכלא צבאי על סירוב לשרת בשטחים ובלבנון) והיה פעיל בארגון "שטח משוחרר" ובתנועת גוש שלום. הוא חבר בוועד המנהל של עמותת מרכז אדוה.
את לימודי התואר הראשון עשה באוניברסיטת חיפה בפילוסופיה ובסוציולוגיה ואת לימודי התואר שני עשה בהיסטוריה כללית ובמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב. התזה שלו הייתה בסוציולוגיה של הידע ועסקה בהיסטוריוגרפיה מרקסיסטית בבריטניה בשנות החמישים והשישים. הוא למד לתואר שני נוסף בסוציולוגיה ובהיסטוריה באוניברסיטת ניו סקול בניו יורק, שם גם עשה את הדוקטורט. נושא הדיסרטציה שלו היה ההיסטוריה של המגמות הרעיונות בסוציולוגיה בישראל מ-1948 עד שנות התשעים (קיבל תואר ד"ר ב-1992). המרצים שהשפיעו עליו במהלך לימודיו בישראל כוללים את שלמה סבירסקי (מרקסיזם והחברה הישראלית), שולמית וולקוב (היסטוריה חברתית) ויהודה אלקנה (היסטוריה). בניו סקול היה תלמיד של, ואחרים. כן הושפע ממורים כמו  , איירה כצנלסון (Katznelson) ואריק הובסבאום.
בשנת 2008 זכה רם בפרס ע"ש יונתן שפירא לשנת 2008 מטעם האגודה ללימודי ישראל עבור הספר הטוב ביותר בחקר ישראל 'הגלובליזציה של ישראל: מק'וורלד בתל אביב, ג'יהאד בירושלים'.
בשנת 2011 הוענק לרם תואר הכבוד Distinguished Alumni מטעם אוניברסיטת ניו סקול בניו יורק שבה עשה את לימודי הדוקטורט.
בינואר 2016 נבחר ברוב גורף לנשיאות האגודה הסוציולוגית הישראלית. במסגרת תפקידו יזם חרם אקדמי על אוניברסיטת אריאל, בנימוק ש"הגיע הזמן להניף דגל שחור על השטחים הכבושים." זאת לאחר שב-2010 הנהלת האגודה כבר הצהירה ש"אין בכוונתה לקיים כנסים, ימי עיון או מפגשים לימודיים במרכז האוניברסיטאי באריאל".
מחקרו
אורי רם מתמחה בתאוריות סוציולוגיות, סוציולוגיה היסטורית, סוציולוגיה של הפוליטיקה והתרבות וסוציולוגיה של הידע. למרות השפעה אמריקנית ברורה, האוריינטציה של רם קרובה למחשבה הקונטיננטאלית ובתוכה למסורת המרקסיזם המערבי בכלל ולאסכולת פרנקפורט בפרט.
אדווין מקמילן
אדווין מטיסון מקמילן (באנגלית: Edwin Mattison McMillang; 18 בספטמבר 1907 - 7 בספטמבר 1991) היה פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל, הראשון שהצליח ליצור יסוד טרנס-אורני, נפטוניום. על כך הוא חלק פרס נובל לכימיה עם גלן סיבורג ב-1951.
אורי רם
מחקרו
תרומתו הבולטת לדיון האינטלקטואלי בכלל והסוציולוגי בפרט בישראל התבטאה בארבעה מיתווים עיקריים: הגדרת המושג וסדר היום של הסוציולוגיה הביקורתית בשנות התשעים; ניתוח סוציולוגי של ההכרה ההיסטורית החדשה בישראל ("ויכוח ההיסטוריונים") כביטוי לשינוי בזהות הלאומית הישראלית; הצבת המושג פוסט ציונות בלב הוויכוחים על זהות ואזרחות בישראל; ופיתוח "הפרדיגמה של הגלובליזציה" לניתוח מקיף של החברה בישראל משנות התשעים ואילך.
אדווין מקמילן
ביוגרפיה
בתום לימודיו במכון הטכנולוגי של קליפורניה מקמילן למד באוניברסיטת פרינסטון שם הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1933. מקמילן הצטרף למעבדה הלאומית לורנס ברקלי שנבנתה סביב מאיץ חלקיקים אשר אפשר מחקר באיזוטופים, שם גילה כבר בתחילת דרכו את קיומם של חמצן-15 ובריליום-10.
תגליות ראשונות של תהליך הביקוע הגרעיני ב-1939 הביאו את מקמילן לחקור תוצרי ביקוע של אורניום. כבר בשלב זה מקמילן שיער שאחד התוצרים הוא איזוטופ של יסוד חדש, בלתי ידוע שמספרו האטומי הוא 93. הוכחה להשערה זו פורסמה במאי 1940. השם נפטוניום נבחר כיוון שכוכב הלכת נפטון נמצא מיד אחרי אורנוס על פי המרחק מהשמש.
אורי רם
סוציולוגיה ביקורתית
בספר מ-1995, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, רם ניתח את ההתפתחות של גישות שונות בסוציולוגיה הישראלית והראה כיצד הפרדיגמות המדעיות מותאמות לשינויים החברתיים והפוליטיים. במחקרו ניסה להראות כיצד הגישה הדומיננטית (בהנהגת שמואל נח אייזנשטדט, מייסד המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית) תאמה את התפיסות של הממסד הממלכתי המפא"יניקי. זאת גישה שדגלה ב"קליטת עליה" (דה-סוציאליזציה ורה-סוציאליזציה) תוך מודרניזציה ותוך התעלמות מהאפליה המבנית ומן הקונפליקטים הגלומים בחברה. במקביל לנפילת משטר תנועת העבודה ופתיחת אוניברסיטאות חדשות החלו בשנות השבעים להיווצר גישות ביקורתיות: גישת האליטות (יונתן שפירא, אוניברסיטת תל אביב); גישת הפלורליזם (סמי סמוחה, אוניברסיטת חיפה) וגישה מרקסיסטית (שלמה סבירסקי, דבורה ברנשטיין, הנרי רוזנפלד ואחרים, אוניברסיטת חיפה). בהמשך נוצרו גישות נוספות - קולוניאליזם (ברוך קימרלינג, גרשון שפיר, יואב פלד) ופמיניזם (דבורה ברנשטיין, דפנה יזרעאלי ואחרות). בשנות התשעים התווספו גישות סוציולוגיות חדשניות - פוסט-מודרניות (עדי אופיר) ופוסט-קולוניאליות (יהודה שנהב, אלה שוחט), חלקן בהשראת הגישה הפוסט-ציונית. וכך מראה רם במחקרו כיצד הסוציולוגיה אשר החלה את דרכה כמדע הומוגני וקונפורמי, הפכה בשנות התשעים לנושאת הדגל של הביקורת החברתית.
אדווין מקמילן
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם השנייה עסק בפתוח מכ"ם במעבדת הקרינה של MIT ובפתוח מערכת סונאר במעבדה של הצי האמריקאי. בשנת 1942 הצטרף לפרויקט מנהטן, הפרויקט שריכז את המאמצים ליצר פצצות אטום במהלך המלחמה, ועזר בהקמת המעבדה בלוס אלמוס שבה תוכננו הפצצות. במסגרת זו הוביל צוותים שעבדו על פצצה מופעלת במנגנון ירי, והשתתף גם בפיתוח פצצה המופעלת במנגנון קריסה.
אורי רם
המצאת הלאומיות
רם פרסם מחקרים ביקורתיים על הזיכרון הקולקטיבי בישראל ועל היסטוריוגרפיה הציונית וברוח המושג של אריק הובסבאום על "המצאת מסורת" הראה בהם כיצד "הומצאה" הלאומיות היהודית המודרנית על ידי היסטוריונים והונחלה באמצעות מערכת התעמולה והחינוך לתלמידים בישראל. הוא הראה כיצד ההיסטוריוגרפיה הציונית הבנתה "אנחנו" לאומי מהותני, שהוא מעין גוף אורגני המתקיים מעבר למקום ולזמן. במחקרים נוספים רם פירש את ויכוח ההיסטוריונים שהחל להתנהל בישראל בשנות התשעים מנקודת הראות של הסוציולוגיה של הידע, וראה בוויכוח ביטוי עמוק לשינויים בזהות הישראלית, למעבר מ"קול ישראל" אחד ורשמי לריבוי של קולות ונרטיבים.
אדווין מקמילן
ביוגרפיה
בשנת 1945 מקמילן המציא במקביל ובאופן בלתי תלוי לולדימיר וקסלר (Vladimir Veksler), את הסינכרוציקלוטרון, מאיץ חלקיקים שהיווה פריצת דרך בשטח.
אורי רם
פוסט-ציונות
החל משנות התשעים המוקדמות הרבה רם לכתוב ולעסוק בפוסט-ציונות. הוא צפה וקרא להתפתחות סדר יום חדש פוסט-ציוני במדעי החברה בארץ. הוא הגדיר זאת כמעבר מגישה המחייבת "שוויון בין שונים" לגישה המחייבת "שוני בין שווים". המושג השתרש בשיח הזהות והאזרחות בישראל מאז, והפך למזוהה עם הגישה להפיכת ישראל למדינת כל אזרחיה, זאת בהשראת גישות פוסט-לאומיות כגון זאת של יורגן הברמאס. רם טוען בכתביו כי הפוסט-ציונות שונה מהציונות בכך שהיא דוגלת במדינה אזרחית ולא במדינה אתנו-לאומית ונבדלת מהאנטי-ציונות בכך שהיא מקבלת את קיומה של מדינת ישראל כעובדה בלתי-הפיכה שאינה נזקקת להצדקה בדמות אידאולוגיה לאומית יהודית. רם טוען כי על אף שקיעת הבולטות של השיח הפוסט-ציוני בשנות האלפיים, ממשיך שיח זה להצביע על הבעייתיות הבסיסית של ישראל ועל הדרך לפתרונה ועל כן תפקידו יותר משמעותי ממה שנראה על פני השטח. עם זאת, רם לא מצביע על התפתחות חד-כיוונית הכרחית, אלא טוען כי עם שקיעת הציונות הממלכתית עלו שתי חלופות נוגדות - פוסט-ציונות דמוקרטית ונאו-ציונות אתנו-לאומית ובחלקה דתית.
פרדיגמת הגלובליזציה
במחקריו שפורסמו בשנות התשעים המאוחרות ובשנות האלפיים רם חקר את הבסיס הכלכלי-חברתי לשנויים בתרבות הפוליטית בישראל והציע להבין את השינויים הללו במסגרת מה שכינה "פרדיגמת הגלובליזציה בלימודי ישראל" וכביטויים של מעבר ל"פוסט-פורדיזם", כלומר חברה קפיטליסטית עם תאגידים עולמיים מרושתים וללא מעמד עובדים מאורגן. בהשראת ספרו של על "מקוורלד לעומת ג'יהאד" טוען רם כי גם החברה הישראלית נקרעת בין שתי המגמות המנוגדות הללו (באנגלית טבע את המונח the Bifurcation of Israel) וכי יש להבין את השינוי הזה על רקע המעבר מחברה מנוהלת מדינה לחברה מוכוונת שוק. מהלך זה גרם לעליית אליטה עסקית תאגידית וניהולית חדשה, לפיצול של המעמד הבינוני ולשקיעת חלקו, ולמשבר מתמשך במעמדות הנמוכים כאשר מדינת הרווחה מתכווצת. המעמדות הגבוהים נוטים להשתלב בשוק ובתרבות הגלובליים ולכן גם לראות את הסכסוך הלאומי והשליטה בשטחים כנטל על המשך הפיתוח הכלכלי, ואילו המעמדות הנמוכים נוטים להגיב באופן נגדי ולתמוך במנהיגים פוליטיים פופוליסטיים ימניים. כך שהגלובליזציה גם מניעה לקראת יציאה מהשטחים הכבושים, אך גם לתגובה הפוכה של המשך השליטה בהם.
ארנולד פון וינקלר
ארנולד פדור אלואיס מריה גוסטב פון וינקלר (בגרמנית: Arnold Feodor Alois Maria Gustav von Winckler, שהיה ידוע בכינויו ארנולד פון וינקלר; 17 בפברואר 1856 – 17 ביולי 1937) היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות בחזית המערבית ובחזית המזרחית.
תחילת הקריירה
פון וינקלר נולד ב-17 בפברואר 1856 בנייסה שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לאוואלד פדור פון וינקלר שהיה גנרל-לויטננט בצבא הפרוסי, ולמארי ארנסטין קרולינה אוטלי אדלהייד לבית פון ריינבאבן, שהייתה אחות של גנרל אלברט פון ריינבאבן. ב-1873 התגייס לצבא הפרוסי והתקדם בסולם הפיקוד, וב-1912 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון וינקלר מפקד דיוויזיית המשמר ה-2 שהייתה חלק מהארמייה הראשונה, לחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות מונס, לה קאטו, ובקרב על המארן. באביב 1915 השתתף פון וינקלר עם הדיוויזיה שבפיקודו במתקפת גורליצה-טרנוב, וב-29 ביוני 1915 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-41. ב-11 בספטמבר 1915 מונה פון וינקלר למפקד קורפוס המילואים ה-4, במקום גנרל הנס פון גרונאו שהחליפו בפיקוד על קורפוס המילואים ה-41, והשתתף עמו במערכה לכיבוש סרביה. ב-27 בנובמבר 1915 קיבל פון וינקלר את עיטור הפור לה מריט, וב-16 באפריל 1916 מונה למפקד הארמייה ה-11 בחזית המקדונית. ב-5 ביוני 1917 מונה פון וינקלר למפקד הקורפוס ה-1, וב-15 ביוני קיבל תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט. פון וינקלר השתתף בבלימת מתקפת קרנסקי כחלק מהארמייה האוסטרו-הונגרית השנייה, ולאחר מכן השתתף בכיבוש מזרח גליציה. ב-25 בפברואר 1918 מונה פון וינקלר למפקד קורפוס המילואים ה-25, והשתתף עמו במתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה בקרב השני על המארן. לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918 פרש פון וינקלר לביתו.
פון וינקלר נפטר בבאד פריינוואלדה ב-17 ביולי 1937 והוא בן 81 שנים.
משפחתו
פון וינקלר היה נשוי לולדה פון ולקה-שולדט, בתם של פרדיננד-אוסקר פון ולקה-שולדט ומרי לפר, ממנה היו לו 2 בנים.
פרפיניאן
פרפיניאן (בצרפתית: Perpignan; בקטלאנית: Perpinyà) היא עיר בדרום צרפת על גדות נהר טט בסמוך לגבול עם חבל קטלוניה שבספרד, ובירת מחוז פירנה-אוריינטאל שבחבל אוקסיטניה. בשנת 2014 התגוררו בעיר כ-120,000 בני אדם, ובאזור המטרופולין התגוררו כ-317,000 איש.
היסטוריה
העיר הוקמה לראשונה עוד בתקופה הרומית, אך בימי הביניים, ככל הנראה בראשית המאה ה-10, חודשה בה ההתיישבות. עד מהרה זכתה העיר לחשיבות רבה, והייתה לבירת חבל רוסיליון (רוסלו, בקטלאנית). במאה ה-12 העיר הועברה לרשות רוזנות ברצלונה (אשר משלה בחבל קטלוניה עד המאה ה-17). בשנת 1258 לואי התשיעי, מלך צרפת ויתר על זכויותיה הפיאודליות של צרפת על חבל רוסיליון ובכללן העיר פרפיניאן.
כאשר חיימה הראשון, מלך אראגון ("הכובש"), הקים את ממלכת מיורקה ב-1276 הוא קבע את פרפיניאן בתור עיר הבירה היבשתית של הממלכה. עידן זה נחשב לתור הזהב בהיסטוריה של העיר. בשנת 1344 פדרו הרביעי, מלך אראגון סיפח מחדש את העיר לרוזנות ברצלונה.
העיר נפגעה בצורה קשה בתקופת המגפה השחורה, וכחצי מאוכלוסייתה נספתה במחלה. בשנת 1463 העיר נכבשה על ידי לואי האחד עשר, מלך צרפת. בעקבות מספר מקרי מרד של התושבים כנגד הכיבוש הצרפתי, והרצון של צרפת לפייס את בית המלוכה הקסטיליאני, היא הוחזרה ב-1493 לספרד תחת פרננדו השני.
בשנת 1642 העיר נכבשה פעם נוספת בידי הצרפתים כחלק ממלחמת שלושים השנים בין הממלכות, ומאז נותרה בידיים צרפתיות, לאחר שספרד ויתרה בהסכם הפירנאים על זכויותיה בחבל.
אתרים
בין האתרים המרכזיים בעיר ניתן למנות את קתדרלת יוחנן המטביל, שנבנתה בין השנים 1324–1509, וארמון מלכי ממלכת מיורקה מן המאה ה-13. בשנת 1904 הורדו חומות העיר כדי לסייע בפיתוח העיר.
כלכלה ותחבורה
במשך השנים ועד היום, הייתה העיר מרכז לייצור יין, שמן זית, פקקי שעם, צמר, עורות וברזל.
בעיר ישנה תחנת רכבת, המחברת את פרפיניאן בין היתר עם ברצלונה בספרד, ועם פריז וטולוז בצרפת. רחובות העיר מצוינים הן בשפה הצרפתית והן בשפה הקטלאנית.
יהודי פרפיניאן
בפרפיניאן התקיימה בימי הביניים קהילה יהודית גדולה ומרכז תורני חשוב, החל מן המאה ה-13 ועד לגירוש ספרד, ב-1492. היהודים התגוררו ברובע היהודי הקרוי קאל (מלשון "קהל")- “El Call”, כפי שנקראו גם יתר הקהילות היהודיות בקטלוניה. ברחובות העיר ניתן עדיין למצוא שרידים לקיומה של קהילה זו. בין היתר התגוררו בעיר רבי מנחם המאירי, מגדולי חכמי פרובנס ומפרשי התלמוד, רציונליסט שהגן על הגותו הפילוסופית של הרמב"ם. החכם היהודי פרופייט דוראן נולד בעיר פרפיניאן ככל הידוע בשנת 1350. חכמים ידועים נוספים שהתגוררו בעיר הם הפייטן רבי יוסף בן חנן בן נתן אזובי ותלמידו המשורר רבי אברהם בן יצחק בדרשי.
הקהילה היהודית בעיר התחדשה בראשית המאה ה-20 והורחבה בשנות ה-60 של המאה, בעקבות הגעתם של יהודים מצפון אפריקה. כיום מונה הקהילה כ-1500 יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה בקרבת העיר פעלה אליזבת איידנבנץ שהצילה מעל 200 ילדים יהודים.
כיום יש בית חב"ד במקום שעיסוקו בשיעורים ובביקורי בית. יש בית כנסת מקומי ומקווה טהרה לנשים. מוצרי כשר נמכרים בכמה מרכולים המקומיים.
רכיבה טיפולית
ליחס הנרקם בין המטופל ובין בעל החיים תפקיד תמיכתי משום שחוויות הרכיבה הטיפולית מתורגמות לעולמות התוכן השונים בחייו של המטופל. מטרת הטיפול היא השגת התפתחות במישור האישי והחברתי כאשר הטמעת התכנים הטיפוליים מושגת באמצעות מגע ישיר עם בעל החיים, טיפול בסוס, הדרכתו בביצוע תרגילים שונים ועבודה באורווה.
בזמן הרכיבה נוצר קשר בין הסוס, המטופל והמטפל, המאפשר למטופל לחוות חוויות חושיות-מוטוריות, רגשיות ותקשורתיות. כלומר, המטופל יכול לחוות הצלחות, פחדים וכישלונות, ולעבד אותם באופן חיובי בסביבה תומכת, לפתח מודעות עצמית ולקדם את הצמיחה האישית. גם השהות בסביבה פתוחה ובטבע תורמת ליצירת מרחב מתאים לחוויות אלו.
היסטוריה
כבר בשנת 600 לפנה"ס תיעד אורבסיס מלידיה את הערך הטיפולי של הרכיבה. כבר באותה התקופה היה ידוע שרכיבה היא יותר מסתם כלי תחבורה: זו הייתה גם דרך לשיפור הבריאות וההרגשה הכללית של אנשים עם מוגבלויות והיא נתפסה כרכיבה טיפולית היכולה לסייע לאוכלוסייה נזקקת.
המחקר הראשון על ערך הרכיבה כטיפול דווח ב-1875. רופא צרפתי בשם קאסיין השתמש ברכיבה לטיפול במצבים שונים, והגיע למסקנה שהטיפול תרם לריפוי במצבים מסוימים של הפרעות עצביות, על ידי שיפור היציבה, איזון התנועתיות של הפרקים, ושיפור המצב הפסיכולוגי.
לקראת סוף המאה, הכירה אנגליה ברכיבה לנכים כדרך טיפולית ולכן מלחמת העולם הראשונה הציעה את הטיפול ברכיבה לחיילים פצועים בבית חולים אוקספורד.