cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבאות מוסלמיים במזרח התיכון בימי הביניים
תקציב
יחידות אחרות קיבלו תשלום או תמורה על ידי מערכת האקטאע. האיובים שיכללו את השיטה הפאטמית הבסיסית, במערכת הצבאית של אימפריה האיובית ניתנו ונקראו מענקי האקטאע על פי מספר החיילים אותם התחייב האמיר לספק (אקטאע של 10, אקטאע של 20 וכדומה), האמירים קיבלו שני אקטאע: אחד לאחזקת הכוחות הצבאיים (לעיתים קרוי חובז) ואקטאע נוסף לצרכיו האישיים. מענקי עקטאע מימנו יחידות כגון הצי וצוותי האניות. החיילים הסדירים לא נשאו נשק במהלך היום-יום וכלי הנשק הועברו לידיהם במרוכז ממחסנים במהלך ההכנות למערכה. באותו זמן הועברו לידי החיילים סכומי כסף שנקבעו מראש על מנת לממן את צורכיהם, שריון כבד היה חלק מהמטען של הצבא והחיילים קיבלו אותו רק לפני הקרב ממש. בעת מערכות ארוכות במיוחד - אירועים שנמשכו יותר מעונת שנה אחת, הופעלה מערכת רוטציה מורכבת ויקרה שחילקה את העומס בין הצבאות החונים במצרים לצבאות סוריה והג'זירה, כך שניתן יהיה לקיים את הנוכחות הצבאית בשדות הקרב או בשטחי היערכות לכל אורך התקופה.
צבא האימפריה הממלוכית
הסולטנות האיובית שנוסדה על ידי צלאח א-דין במצרים הפכה עם מותו לפסיפס של נסיכויות שהשלטון בהן נסמך במידה הולכת ומעמיקה ביחידות הפרשים הממלוכים שלמרות חלקן הקטן יחסית בתוך הצבאות האיוביים והמוסלמיים היו בעלי מעמד והשפעה הולכת וגוברת. משהלכו וגברו המתחים בתוך הסולטנות האיובית - מאבקי כוח בלתי מתפשרים מבפנים ולחצים אדירים מצד צלבנים ומונגולים מבחוץ התפרקה הסולטנות, תחילה תפסו הממלוכים המצריים את השלטון מידי אחרון האיובים במצרים ולאחר מכן בסדרת קרבות לאורך המזרח התיכון תפסו את השלטון בשאר חלקי המזרח התיכון. היחידות הוותיקות של הצבא האיובי נותרו כבסיס הפירמידה של הצבא הממלוכי בעוד יחידות פרשים ממלוכיות נותרו כעלית הצבא ושכבה שלטונית. המרכיב הלטוני הייחודי לאימפריה הממלוכית היה הקיטוב הייחודי של החברה, שכבה גדולה של אזרחים נשלטה על ידי שכבת אליטה של מי שהיו חיילים-עבדים רובם המכריע ממוצא טורקי-קווקזי. הממלוכים כפו על עצמם תהליך שבו תנאי הקבלה למערכת הייתה פתוחה אך ורק לאלו שבמקור היו לא-מוסלמים ממוצא קווקזי שעברו תהליך של שיעבוד והמרה לאסלאם קיבלו אימונים צבאים שבסופם הם הפכו לבני-חורין, רק אלו שעברו תהליך זה יכלו להיכנס ולהכלל במערכת השלטון ולחלוק את הפריווילגיות הפוליטיות והכלכליות.
פורוסייה
הפרשים הממלוכים התנהלו על פי קוד הידוע בשם פורוסייה ( فروسية) קוד פרשים המקביל לקוד האבירות האירופאי. הקוד העלה לדרגת אמנות והגדיר את המלחמה כעיסוק אציל, הקוד היה מבוסס על 3 קטגוריות בסיסיות - החיים כפרש שכללו אמנות רכיבה אבל גם את רזי הטיפול בסוס, אמנות הלחימה בראש ובראשונה כקשת-רוכב ושליטה ברומח ובחרב. בחיי היום יום עסק הפרש בצייד, טיפול בסוסים והתעמק בטקטיקה ואסטרטגיה ובמשחקים כגון שחמט. הפורוסייה התבססה וקידמה ספרות ענפה חלקה נכתבה על ידי הוגי-דעות צבאיים בעלי חינוך במערכת הממלוכית. עם התפתחות החברה הממלוכית כאליטה צבאית שלטת התרחב הקוד והפך לאתוס של המהות הלוחם האיסלמי.
הצבא הממלוכי
השיטה הממלוכית הייתה חד-דורית. היא התבססה על ייבוא מתמיד של כוח אדם מחוץ לעולם האסלאם מאחר שעל פי המחשבה שבבסיסה נוצרה השיטה לוחמים שנולדו מנותקים מציווילזציה של ערי האסלאם יוכלו לשמש כחומר גלם לגייסות עילית, כך היו צבאות האימפריה הממלוכית לא היו גדולים ומספר החיילים הממלוכים המקצועיים היה קטן גם בתוך הצבא של האימפריה.
אימון
הממלוכים הצעירים הגיעו אל בתי הספר המיוחדים בהיותם בגיל צעיר, התקופה של ההכשרה והאימון של הלוחם הממלוכי הייתה בעלת חשיבות מכרעת הן ללוחם והן עבור המערכת הצבאית הממלוכית. בתקופה זו הוא התבגר, התאסלם ולמד את אמנות הלחימה ובמקביל נקשרו הקשרים המשמעותיים ביותר מחד הקשר עם האדון שקנה אותו ובתום התקופה ישחרר אותו ומאידך עם הממלוכים האחרים שנרכשו על ידי האדון ואיתם עתיד לעשות דרך ארוכה. על פי ההיסטוריונים המוסלמיים אל-מקריזי ואבן ח'לדון האימון הממלוכי כלל 2 שלבים תחילה אימון עיוני שכלל לימודי דת ולאחר מכן אימונים צבאיים מפרכים. בשלב הראשון היה הממלוכ תחת פיקוחו של חכם-הלכה או מורה שלימד את הממלוכים המתחילים את הקוראן עקרונות השריעה והתפילות וגם כתיבה וקריאה ועקרונות המשפט המוסלמי, משהגיעו הממלוכים הצעירים לבגרות הם החלו אימונים בנשק ואימונים כיחידות צבאיות על בסיס הפורוסיה. בתי הספר הצבאיים נקראו טבקה (בית ספר צבאי) ומושג זה כלל גם את בית הספר וגם את מקום מגורי הממלוכים. בתי הספר היו פזורים ברחבי האימפריה וחשיבותם עלתה ככל שקרובים היו לקהיר, גם האמירים ניהלו בתי ספר צבאיים לממלוכים אך היו ככל הנראה נחותים ברמתם מבתי הספר הסולטניים. בטבקה קיבל הטירון הממלוכי חינוך נוקשה וקפדני תחת פיקוחם של סריסים שהפקדתם על הממלוכים הצעירים נבעה בין היתר מהצורך למנוע הטרדות והצקות מפני החיילים והאמירים המבוגרים. בראש פירמידת הסריסים עמד מי שנשא בתואר "ראש הממלוכים הסולטניים" (מקִדםָ אל מאליךָ אל סְלטאִניה) הוא פיקד על הסריסים שנשאו בתפקיד "ראש הטבקה" (מקִדםָ אל-טבקה), ואלו פיקדו על הסריסים שעסקו באימון וחינוך הטירונים.
הפרשים הממלוכים
עמוד השדרה של הצבא היה מורכב מפרשים ממלוכים ממשמר הסולטן (אל ממליכ אל סולטניה), פרשים ממלוכים של האמירים (ממליכ אל אומרה) ופרשים מקצועיים חופשיים מיחידות הח'לקה, שמספרם היה הגדול ביותר. צבא זמין זה הועסק במשימות מיוחדות שבהן היה צורך במהירות וגמישות במערכות בהיקפים מוגבלים ומטרות מוגבלות ובדרך כלל ללא מערכות מצור. במקרים אחרים, בעת מערכות מורכבות היו יחידות הממלוכים מלוות ביחידות קו-שני גדולות ולעיתים גם יחידות מתנדבים. בעת שלטון השושלת הבחרית, בתחילת ימי האימפריה, היה מספר החיילים בצבאו של ביברס הראשון בעת מערכה כ-50,000, מהם כ-4,000 פרשים ממלוכים, מספר שעלה בימי קלאון ל-7,000 מתוכם כ-2,000 ממלוכים במשמר אישי של הסולטן שבראשם עמדו 40 קצינים אמירים. בעשור הראשון של המאה ה-14 ערכו ההוספיטלרים דוח מודיעין המכסה את האימפריה והצבא הממלוכי, אולי כהכנה למסע צלב שלא יצא לפועל. הדוח קובע כי הצבא הממלוכי של התקופה, הכולל את גייסות מצרים וסוריה, נאמד ב-25,000 חיילים, מתוכם 15,000 בתחתית הסולם המתקשים לשאת בעלויות הקשורות לאחזקת סוסיהם. החלוקה בין הסוגים השונים של יחידות הפרשים לא הייתה תמיד חדה וברורה. כך גייס ביברס הראשון אל שורות הממלוכים הסולטניים גם ממלוכים "איוביים" ואפילו פרשים "בני חורין", עם זאת ככל שעבר הזמן והמסורת הממלוכית השתרשה התחדדו המעמדות וההבדל העיקרי - בגודל מענק האקטע, היה ברור, כאשר הגייסות הממלוכיים זוכים לנתחים העשירים ביותר.
מסמכים היסטוריים נוספים שמקורם בסקרים שנערכו על ידי הממלוכים עצמם במהלך המאה ה-14 מעידים כי בשנת 1315 היו 24 אמירים "שרי מאה", מתוכם 12 נשאו שמות של השליטים שגידלו ואימנו אותם, האחרים היו בנים של אמירים ממלוכים - כלומר מחוץ למערכת הממלוכית הסגורה, עריקים מונגוליים ומיעוטם ממוצא לא ידוע. בסך הכל מתעד הסקר 12,400 ממלוכים שמגויסים תחת פיקוד אמירים מצריים ו-13,000 ממלוכים תחת פיקוד אמירים שליטי הפרובינציות. המספרים וסדרי הגודל השתנו לאורך ימי האימפריה על פי הצרכים ומדיניות הסולטן. עם נפילת השושלת הבח'רית והמעבר לשושלת הבורג'ית הצטמצם צבאו של הסולטן ברקוק, שהחזיק כ-3,000 ממלוכים במשמר האישי שלו. בתחילת המאה ה-15 עלה שוב מספר הממלוכים במשמר הסולטן לכ-6,000. המערכת הכלכלית של האימפריה הממלוכית פעלה על מנת לאפשר את קיום המערכת הצבאית והחיילים הממלוכים קיבלו את שכרם מידי השליט. על תשלום זה התבססה הכנסתם, שהייתה בדרך כלל מעל משכורתו של איש מקצוע מיומן.
עמדות הכוח של הממשל הממלוכי נתפסו על ידי ממלוכים חופשיים משכבה הידועה כקשאקיה. ממלוכים אלו ששימשו בשירות הסולטן ובסיסם במצודת קהיר כשומרים טקסיים, נושאי כלים ושלישים, תפקידים שהכשירו אותם לתפקידים בכירים, הם קיבלו הכשרה ותשלום מאוצר השולטן ובהמשך הפכו לאמירים בעצמם. דרג הביניים קיבל את התגמול על השירות על ידי מענקי אקטע מאת הסולטן, שהחזיק מספר פרשים ממלוכים, וחיילים אחרים שקיבלו ממנו תשלום ישיר והיה מחויב בתמורה בשירות צבאי על פי קריאתו. הלוחמים רכשו את הציוד לקראת המערכה ב"סוק אל אסכר" (שוק החיילים).
חיל רגלים ויחידות נוספות
הפרשים הכורדים והטורקמנים קיבלו מהממלוכים חלקות קרקע אותן הן עיבדו כמעין תהליך של קולוניזציה צבאי. קצינים של יחידות אלו נחשבו כנחותים במעמד מהאמירים הממלוכים. הסקר של 1315 מציין כי מספר הפרשים בגדודים אלו שהוצבו בכל רחבי הסולטנות היה 180,000 טורקמנים ו-20,000 כורדים.
השבטים הבדואים היו מחויבים לספק לוחמים רק בעיתות חרום מאחר שהם נחשבו לאלמנטים לא אמינים ומעמדם ומעמד מפקדיהם היה נמוך ממעמד הטורקמנים. על פי הסקר של שנת 1315, היה מספר הפרשים הבדואים בכל רחבי הסולטנות כ-93,000 לפי החלוקה הבאה: 29,000 מסוריה רבתי, 33,000 ממצרים ו-31,000 מאזור מסופוטמיה. ערב-רב זה היה מחולק לגדודים של 100 עד 2,000 פרשים. השבטים הנוודים למחצה של אזור לבנון-סוריה וארץ הקודש השכירו את שירותיהם כחיילי רגלים וקשתים וקלעים רגליים, וקבלת מענקי קרקע מהסולטן שינתה את הרגלי החיים של שבטים אלו. חיל הרגלים הממלוכי היה מורכב רובו ככולו מחיילים לא-סדירים ומילא תפקיד משני בשדה הקרב, אך מוזכר לעיתים כחלק מחיילות מצב של מבצרים שונים. מקורות צלבניים ומוסלמיים מציינים כי בשיא המלחמה מול הצלבנים, בעת המצור על עכו, שירתו כ-100,000 חיילים רגלים ומיליציות לא סדירות בתמיכה לפרשים הממלוכים. יחידות רגלים נוספות היו המתנדבים הח'דיג'ים, קנאים דתיים שהיו חמושים בכלי נשק ושריון קלים. בעת המצור על עכו הצלבנית קפצו חיילים אלו אל תוך החפיר על מנת לאפשר לחיילים הרגליים האחרים להתקרב לחומה.
המספרים הגבוהים ביחס לצבאות המוסלמיים שקדמו לעליית הסולטנות הממלוכית מצביע על רמת ארגון גבוהה, כמו גם על מערכת אזרחית שמשאביה גויסו לצורך המערכת הצבאית. המספרים הללו מציינים את כלל האוחזים בחרב או בקשת בכל האימפריה, יחידות סדירות או סדירות למחצה ובעיקר לוחמים לא סדירים מיחידות שזמינותן וכשירותן מוטלות בספק, ויש לקחת בחשבון את האפשרות שהמספרים נופחו על מנת ליצור מצג שווא מסיבות שקשורות לפוליטיקה פנימית של הסולטנות.
הצבא הממלוכי בקרב
הצבא הממלוכי היה פרוס בכל שטחי הסולטנות אך מערכות משמעותיות, תחת פיקוד הסולטן, יצאו בהכרח מקהיר וכללו בעיקר את הגדודים של הממלוכים הסולטניים ובמידת הצורך ממלוכים של האמירים הבכירים. מהלכים אלו היו מורכבים מבחינה לוגיסטית וכללו מסע דרך מדבר סיני אל שדות הקרב שבתקופות הסוערות ביותר היו בסוריה וארץ ישראל.
ליבו של הצבא הממלוכי הייתה שיירת האספקה שלוותה את הסולטן, שנוהלה על ידי פקידים ואזרחים. שיירת האספקה ניתקה את התלות של הצבא הממלוכי מהמזון והאספקה בשטחי הקרבות אבל גם הכתיבה מערכת ענקית שכללה בהמות משא וככל הנראה אספקת מזון ולוותה על ידי צבא נפרד שכל תפקידו היה לאבטח את מערכת הלוגיסטיקה. בעת תנועה בטריטוריה ידידותית הייתה שיירת האספקה נעה לפני הכוחות הלוחמים, כשהיא מוגנת על ידי גדודי פרשים.
האימונים האינטנסיביים והיכולות הרבות של הפרשים הממלוכים איפשרו גמישות טקטית רבה בשדה בקרב, בדרך כלל הגייסות הממלוכים עמדו בשדה הקרב במבנה של קו מול פני האויב, כאשר הצבא מחולק לשלושה גופים עיקריים - מרכז ושני אגפים. גופים אלו היו מחולקים בחמישה קווים שונים: מול פני האויב היו פרשי הקו-הראשון הפרוסים לאורך כל החזית ומאחוריהם העתודה הטקטית - קו שני של פרשים שהיו מורכבים מיחידות העילית של הצבא. הקו השלישי נועד להגן על המחנה והמטען של הצבא והקו הרביעי ובו פרשים קלים הגן על החלק האחורי של המחנה הממלוכי, הקו החמישי שימש כחיל מאסף ולהגנה על החלק האחורי של הצבא הממלוכי. על פי הצורך הטקטי הוצבו האגפים לעיתים כשהם קרובים יותר אל שדה הקרב כמעיין "קרניים" בולטות לכיוון הקו הראשון של האויב. מהלך ההתקפה נקבע תוך התחשבות במצב השמש בשמיים במטרה שקרניה יסנוורו את האויב ויגבילו את יכולת הלחימה שלו.
הצבא הממלוכי החל את הקרב בדרך כלל במטחי חיצים שנורו לעבר עמדות האויב וגרמו לאבדות, שבירת שורות וירידה בנכונות להילחם. רק כאשר המפקדים הממלוכים הגיעו למסקנה כי האויב נחלש יצאו הפרשים הממלוכים להתקפה מכרעת. התקפות נגד של האויב נתקלו בהגנה נמרצת מבלי לשבור את שורות הצבא או לחלופין בשימוש בטקטיקה הידועה של נסיגה מדומה, שפיתתה צבאות בעלי משמעת רופפת, או חוסר היכרות עם הצבאות הטורקיים להתקפה נמהרת וללא סדר שהובילה לכיתור והשמדה על ידי כוחות העתודה של הצבא הממלוכי.
הצבא הממלוכי נמנע מלנהל קרבות ימיים והצי הממלוכי היה קטן ולא פעיל בהשוואה לחייל הפרשים, והשירות בצי נחשב לחסר תהילה ומסוכן במיוחד. עם זאת, לא נמנע הצבא הממלוכי מבניית צי ושימוש בכוח ימי במידת הצורך. כך פלשו הממלוכים בשנת 1302 לאי ארוד, מבצרם האחרון של הצלבנים, כאשר הכוח הממלוכי הושט על סיפון 16 אוניות, שם מצור על המבצר הטמפלרי וכבש אותו. נחיתות אמפיביות נערכו גם בים האדום, ובשנת 1426 כבש כוח ממלוכי של כ-3,000 פרשים ו-180 אוניות את ממלכת קפריסין הצלבנית. בשנת 1444 כשל ניסיון הממלוכים לכבוש את האי רודוס מידי מסדר ההוספיטלרים.
יחסי ארצות הברית–מלאווי
יחסי ארצות הברית–מלאווי הם יחסי החוץ בין ארצות הברית למלאווי.
היסטוריה
בשנת 1964 כוננה ארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם מלאווי, לאחר שקיבלה עצמאות מבריטניה. בשנים 1966 עד 1994, מלאווי הייתה מדינה של מפלגה אחת, לאחר המעבר לדמוקרטיה רב מפלגתית, היחסים הדו-צדדיים בין המדינות התחזקו. וושינגטון החלה לסייע למלאווי בפיתוח מערכת בריאות, חינוך, חקלאות, אנרגיה וסביבה.
השקפת עולמם של שתי המדינות על הצורך ביציבות כלכלית ופוליטית באפריקה הדרומית חופפת בדרך כלל. מלאווי תומכת בפתרון הבעיות באזור באמצעות משא ומתן, ופועלת להשגת יעדים אלה בפורומים אזוריים ובינלאומיים שונים. ארצות הברית ומלאווי מקיימות יחסי הגנה הדוקים. עם התמיכה של ארצות הברית, מלאווי שלחה 9 גדודים להשתתף בפעולות של האו"ם למבצעי שמירת השלום בחוף השנהב והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. בשנת 2017 אירחו ארצות הברית ומלאווי את פסגת הכוחות היבשתיים האפריקאים השנתית.
יחסי סחר
למלאווי פטורים מהסחר עם ארצות הברית מכוח חוק הצמיחה וההזדמנות האפריקנית. בשנת 2016, היקף היצוא האמריקני למלאווי הסתכם ב-201 מיליון דולר, וכלל אספקת מוצרים פרמצבטיים, אלקטרוניקה, וסיוע הומניטרי, כולל מוצרים חקלאיים. בשנת 2016 הסתכם היבוא האמריקני ממלאווי ב-75 מיליון דולר, כולל טבק, תה, סוכר, אגוזי מקדמיה, קפה ובגדים.
נציגויות דיפלומטיות
ארצות הברית מחזיקה במלאווי שגרירות בלילונגווה בלבד, ואילו מלאווי מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די סי בלבד.
וילמה מנקילר
וילמה פרל מנקילר (בצ'ירוקי: ᎠᏥᎳᏍᎩ ᎠᏍᎦᏯᏗᎯ; 18 בנובמבר 1945 - 6 באפריל 2010) הייתה ילידה אמריקאית משבט הצ'רוקי שהייתה לאשה הראשונה ששימשה כצ'יף ראשי של אומת הצרוקי בפרט, וציף ראשי של אומת שבט ילידי כלשהו בארצות הברית, אחרי פעילות נרחבת למען זכויות האינדיאנים האמריקאים.
ביוגרפיה מוקדמת
מנקילר נולדה ב-טָלַאקְוָואן אוקלהומה, בירת אומת הצ'רוקי. היא הייתה השישית מבין אחד-עשר ילדים שנולדו לצ'רלי מנקילר יליד מאומת הצ'רוקי, ולקלרה איירין סיטון ממוצא הולנדי ואירי. שם המשפחה "מנקילר", בשפת הצ'רוקי, מתייחס לדרגה צבאית צ'רוקית מסורתית, כמו קפטן.
פעילותה החברתית והפוליטית
בגיל 17, נישאה מנקילר להקטור הוגו אולאיה דה בארדי, סטודנט מאקוודור. הם עברו לאוקלנד ונולדו להם שתי בנות. מנקילר הפכה למעורבת במרכז האינדיאני של סן פרנסיסקו, והשתתפה במחאת כיבוש האי אלקטרז ב-1969. לדבריה, כשמחאת אלקטרז התרחשה, היא נעשתה מודעת למה שצריך לעשות כדי ליידע את שאר העולם שגם לאינדיאנים יש זכויות. מיד לאחר מכן התנדבה לפעילות בתביעת שבט נהר הפיט נגד חברת פסיפיק גז וחשמל  על הזכויות על מיליוני דונמים של אדמת השבט, ולמדה את היישומים המעשיים למימוש "ריבונות וזכות שבטית בארצות הברית". היא למדה בקורסי ערב בסקייליין קולג' ובאוניברסיטת המדינה של סן פרנסיסקו  בו בזמן שעבדה כרכזת תוכניות אינדיאניות לבתי הספר הציבוריים באוקלנד. לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון, חזרה מנקילר בשנת 1977 לאוקלהומה עם בנותיה. היא התנדבה בעניינים שבטיים, הובילה קמפיינים לתוכניות בריאות ובתי ספר חדשים, ועבדה כמנהלת פיתוח הקהילה עבור אומת צ'רוקי. היא קיבלה תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת פלמינג ריינבאו בסטילוֶול, אוקלהומה, ולקחה קורסים לתואר שני בתכנון קהילה באוניברסיטת ארקנסו. כמנהלת מחלקת הפיתוח הקהילתי של אומת צ'רוקי אותה הקימה בשנת 1981, היא סייעה בפיתוח מערכות מים כפריות ושיקום דיור. הפרויקט הראשון שלה היה בבל, אוקלהומה - קהילה קטנה של צ'רוקי בת 200 משפחות ללא מים זורמים, אבטלה גבוהה ותחושה מתמשכת של חוסר אונים. במסגרת המיזם היא הביאה לכך שתושבי בל ייבנו לעצמם ובעצמם קו מים באורך של כ-25 קילומטר ובמשך 14 חודשים. מיזם חלוצי זה באוקלהומה זכה להפקת סרט עלילתי באורך מלא בשנת 2013 ושמו "דבר הצרוקי למען מים". בשנת 1983, ובעקבות פעילותה, נבחרה על ידי ראש השבט הראשי, רוס סווימר, כשותפהּ להתמודדותו במסע הבחירות המחודש שלו. עם ניצחונם, הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לסגנית ראש אומת הצ'רוקי. בשנת 1985 התפטר סווימר כאשר מונה לעוזר המזכיר של הלשכה האמריקאית לענייני האינדיאנים, ומנקילר ירשה אותו. היא נבחרה בקמפיין משלה ב-1987 ונבחרה שוב ב-1991. בשנת 1987 כבר זכתה בהכרה לאומית כשנבחרה לאשת השנה של "מגזין Ms". על תרומתה בשירות הקהילה ועל תפקידי המנהיגות שלה, היא הוכנסה בשנת 1986 ל"היכל התהילה של נשות אוקלהומה", ובשנת 1994 ל"היכל התהילה (הכללי) של אוקלהומה". במהלך כהונתה היא הביאה לירידה משמעותית בתמותת תינוקות ועלייה בהישגים החינוכיים באומת הצ'ירוקי. בשנת 1995 היא בחרה שלא להתמודד שוב עקב בעיות בריאות.
פעילותה לאחר פרישתה ממנהיגות אומת הצ'רוקי
למרות בעיות הבריאות האישיות שלה, מנקילר המשיכה לכתוב, להרצות וללמד תרבות אינדיאנית אמריקאית: בשנת 1993 בשיתוף עם מייקל וואליס הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה שלה ; היא ערכה ספר אודות ההיסטוריה של הנשים בארצות הברית, שיצא לאור בשנת 1998 ; ובשנת 2004 יצא לאור ספרה "כל יום הוא יום טוב: הרהורים מאת נשים ילידיות עכשוויות". . בשנת 1998 מונתה לפרופסור אורח בדארטמות' קולג', ובאותה שנה הנשיא ביל קלינטון העניק לה על תרומתה את מדליית החירות הנשיאותית. לאחר תם כהונתה, בשנת 1998 מונתה לפרופסור אורח בדארטמות' קולג', ובאותה שנה הנשיא ביל קלינטון העניק לה את מדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 2022 הופק מטבע בן רבע דולר עם דמותה על גביו. זאת במסגרת מיזם של "המטבעה הלאומית של ארצות הברית" שמטביעה דמויות נשים חשובות ומעוררות השראה על מטבע של רבע דולר.
שגיב פרידמן
שגיב פרידמן (נולד ב-6 ביוני 1971) הוא תסריטאי, שחקן וסטנדאפיסט ישראלי.
ביוגרפיה
למד לימודי תואר ראשון במשפטים והוכשר כעורך דין. סיים לימודי תואר שני בקולנוע בפקולטה לקולנוע באוניברסיטת תל אביב (1996). לאחר סיום לימודיו, החל להופיע במועדוני סטנד-אפ בתל אביב ובהם ה"קאמל קומדי קלאב".
את פרסומו החל בטלוויזיה בשנת 2006 במופע ההתרמה "יומטוב", ולאחר מכן נכנס לדמות הכלב בתוכנית "הרצועה" ששודרה בערוץ "ביפ". כתב לתוכניות "זהו זה!", "לילה גוב", "יצפאן", "שמש" (בה גם השתתף בתפקיד אורח), ו"אחורי החדשות" עם יאיר ניצני בערוץ 10, בה אף השתתף ככתב שטח (2003).
בשנת 2006 הופיע בתוכנית "פקקים" בערוץ הספורט.
בשנת 2008 השתתף במספר פרקים בעונה הראשונה של התוכנית "צחוק מעבודה".
בשנת 2012 החל פרידמן להשתתף בתוכנית "מחוץ לחוק" לצידם של רועי לוי, יוסי גבני, שאולי בדישי, יונתן ברק ולוסי אהריש. התוכנית משודרת בערוץ "קומדי סנטרל" וכן בערוץ 10.
ב-30 במרץ 2017 עלתה בבתי הקולנוע הקומדיה "מסע הטבעת" אותה כתב.
פרידמן רווק ומתגורר ברמת גן.
חופים (סרט, 2017)
חופים (באנגלית: Beaches) הוא סרט טלוויזיה דרמטי אמריקאי משנת 2017 בבימויה של אליסון אנדרס, על פי תסריט מאת בארט בייקר וניקול בקווית'. סרט זה הוא רימייק של סרט קולנוע באותו השם משנת 1988. בסרט מככבות אידינה מנזל וניה לונג. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ברשת Lifetime ב-21 בינואר 2017.
תקציר העלילה
סיסי (אידינה מנזל) והילרי (ניה לונג) הן שתי חברות ילדות טובות, ולמרות שהן בעלות רקע שונה, הן שומרות על הידידות ביניהן במשך שנים ארוכות, ותומכות זו בזו, הן ברגעי אהבה והן ברגעים טרגיים.
הפקה
ב-28 ביולי 2016 פורסם כי אידינה מנזל הצטרפה לצוות השחקנים של הסרט. ב-16 באוגוסט 2016 פורסם כי ניה לונג הצטרפה גם כן. צילומי הסרט החלו ב-15 באוגוסט 2016.
וימבלדון
וימבלדון (באנגלית: Wimbledon) הוא אזור בדרום לונדון המהווה חלק מרובע מרטון. האזור ממוקם 11.3 קילומטרים דרומית-מערבית לצ'רינג קרוס ומוגדר בתוכנית לונדון כאחד משלושים וחמישה האזורים המרכיבים את לונדון רבתי. האזור מפורסם בעולם כביתה של אליפות וימבלדון בטניס.
אטימולוגיה
משמעות השם "וימבלדון" באנגלית עתיקה היא גבעת וינמן (Wynnman's hill), כאשר משמעות הסיומת "דאן" (dun) היא גבעה. האיות הנוכחי של השם התקבל במהלך המאה ה-19, לאחר שורה של שינויים באיות לאורך ההיסטוריה.
האזור מוזכר גם בשם "וימבדונינג" (Wimbedounyng) באמנה שנחתמה על ידי אדגר, מלך אנגליה ב-967. במפה של לונדון משנת 1786 האזור מוזכר בשם "וימבלטון" (Wimbleton).
היסטוריה
האזור היה מאוכלס כבר בתקופת הברזל, שבה הוקם המבצר בווימבלדון קומונז. מיקומה המקורי של וימבלדון היה בראש הגבעה הסמוכה לאזור שנקרא כיום "הכפר" (The Village).
בשנת 1087, נרשמה וימבלדון בספר יום הדין כחלק מאחוזת מורטלייק. הבעלות על אחוזת וימבלדון עברה מיד ליד במהלך ההיסטוריה. היא הוחזקה על ידי הכנסייה עד שנת 1398. בשנה זו תומאס ארונדל, הארכיבישוף מקנטרברי, הוגלה על ידי ריצ'רד השני והשטחים שבבעלותו הועברו לבעלות הכתר.
הנרי השמיני העניק את וימבלדון לתומאס קרומוול, הרוזן הראשון של אסקס. השטח הוחזר לבעלות הכתר הבריטי לאחר הוצאתו להורג של קרומוול בשנת 1540. לאחר מכן העניק הנרי את השטח לאשתו האחרונה, קתרין פאר. עם מותה בשנת 1548 הוחזר השטח שוב לבעלות הכתר.
בתו של הנרי, מרי הראשונה, העניקה את האחוזה לחשמן רג'ינלד פול שהחזיק בו עד מותו בשנת 1558. אחותה של מרי, אליזבת הראשונה, העניקה את בית האחוזה (אך לא את אדמותיה) לכריסטופר הטון שמכר אותה באותה שנה לתומאס ססיל, הרוזן הראשון של אקסטר. אדמות האחוזה ניתנו למשפחת ססיל בשנת 1588. המשפחה בנתה בית אחוזה חדש וגנים בסגנון האליזבתני של אותה תקופה.
בשנת 1638 רכש צ'ארלס הראשון את האחוזה עבור אשתו, הנרייט מארי. עם הוצאתו להורג של המלך בשנת 1649 עברה האחוזה מיד ליד בין תומכים שונים של הפרלמנט. במהלך תקופת הרסטורציה, בשנת 1660, חזרה האחוזה לבעלותה של הנרייט מארי, שהייתה כעת אמו של המלך החדש צ'ארלס השני. המלכה מכרה את האחוזה לג'ורג' דיגבי, הרוזן השני של בריסטול, ששכר את ג'ון אוולין לעצב מחדש את גני האחוזה. בשנת 1677 נמכרה האחוזה לשר האוצר הבריטי תומאס אוסבורן, הדוכס הראשון של לידס.
משפחת אוסבורן מכרה את האחוזה לסיר תאודור ג'נסן, בעל חברת הים הדרומי. ג'נסן החל את בנייתו של בית אחוזה חדש במקומו של הבית שהוקם על ידי משפחת ססיל. התמוטטות החברה שלו מנעה ממנו לסיים את בניית האחוזה.
האחוזה הועברה לשרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו, שהרחיבה את האדמות השייכות לאחוזה וסיימה את בניית בית האחוזה בשנת 1735. עם מותה הועבר הנכס לנכדה ג'ון ספנסר ולאחר מכן לרוזן ספנסר הראשון.
הכפר שעל אדמות האחוזה המשיך לגדול. הופעתה של הכרכרה אפשרה תחבורה מהירה וקלה יותר ללונדון.
איב מונטאן
איב מונטאן (בצרפתית: Yves Montand; 13 באוקטובר 1921 – 9 בנובמבר 1991) היה שחקן קולנוע וזמר צרפתי, מגדולי זמרי השאנסון הצרפתי.
קורות חייו
נולד בשם איבו ליווי (Ivo Livi) בעיירה האיטלקית מונסומנו אלטו. זמן קצר לאחר לידתו עזבה משפחתו את איטליה ועברה לצרפת. מונטאן גדל במרסיי ובצעירותו עבד כספר במספרה של אחותו ולאחר מכן החל לעבוד בנמל מרסיי.
Technical Ecstasy
Technical Ecstasy הוא אלבומה השביעי של להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת' שיצא לאור בספטמבר 1976.
הקלטות
לאחר הקשיים שליוו את יצירת אלבומה הקודם Sabotage, בעקבות מאבקים משפטיים עם מנהלם לשעבר, החלה הלהקה להקליט חומרים חדשים באולפני "Criteria Studios" שבמיאמי. ההקלטות לוו בחילוקי דעות קשים בין חברי הלהקה; חילוקי דעות שהובילו בסופו של דבר לעזיבתו של אוזי אוסבורן ולהצטרפותו של הסולן רוני ג'יימס דיו באלבום Heaven and Hell ב-1980.
תוכן האלבום
סגנונו המוזיקלי של האלבום שונה מעבודתה הקודמת של הלהקה, והסגנון האפל והכבד, סגנון שהפך לסימן המסחרי שלה, כמעט ולא נראה באלבום. במקומו ניכרים השפעות של רוק מתקדם ורוק פסיכדלי. בדומה לאלבומיה הקודמים של הלהקה, גם באלבום זה נעשה שימוש בסינתיסייזר.
השיר "It's Alright" הולחן והושר על ידי מתופף הלהקה ביל וורד.
נושאי האלבום עוסקים באלימות, זהות, זנות, ועוד.
עטיפת האלבום נוצרה על ידי קבוצת המעצבים הבריטית היפנוסיס, ומציגה שני רובוטים מקיימים יחסי מין על מדרגות נעות.
הצלחה מסחרית וביקורת
"Technical Ecstasy" זכה להצלחה מסחרית והגיע למקום ה-51 בבילבורד. בשנת 1997, קיבל אלבום זהב. בניגוד להצלחת האלבום במכירות, מבקרי המוזיקה לא אהבו את התוצאה ולמרות הרעננות בסגנון, ספג האלבום ביקורות שליליות רבות ונחל אכזבה בקרב המעריצים. ניסיונה של הלהקה למתוח את גבולות הסגנון המוכר והמוצלח שלה, התברר ככישלון. אתר Allmusic העניק לאלבום 2 כוכבים מתוך 5. אתר Sputnikmusic התייחס לשירתו של אוסבורן וכתב כי "הביצוע הקולי של אוסבורן לא ממש תורם לאלבום... זה נראה שהוא אפילו לא מנסה להתאמץ", והעניק לאלבום ממוצע של 2.5 כוכבים.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי חברי להקת בלאק סבאת', מלבד השיר "It's Alright" שנכתב על ידי ביל וורד
When Can I See You Again?
(בעברית: מתי אוכל לראות אותך שוב?) הוא שיר שהוקלט על ידי פרויקט האלקטרוניקה האמריקאי Owl City עבור הסרט "ראלף ההורס" משנת 2012. השיר נכתב והפיק על ידי אדם יאנג, עם כתיבה נוספת של מאט תיסן ובריאן לי.
מוזיקה ומילים
"" הוא סינגל אופטימפו דאנס-פופ וסינת-פופ. הוא כולל את "השירה הקלה של יאנג מעל מצע של תופים דופקים וסינתזים נוצצים". יאנג אמר ל-AOL Music, "כמעריץ ענק של סרטי אנימציה של דיסני שגדל, זה היה כבוד אמיתי לכתוב את 'מתי אוכל לראות אותך שוב' עבור ראלף ההורס. הרגשתי שזה באמת מאתגר לנסות לעמוד במורשת דיסני. היה לי פיצוץ". מאז 1 באוקטובר 2014, עיבוד בשפה הקנטונזית שימש כאחד משני שירי הנושא למצעד Paint the Night של הונג קונג דיסנילנד, לצד "Baroque Hoedown". גרסה מורחבת של המצעד הוצגה בבכורה בדיסנילנד באנהיים, קליפורניה, ב-22 במאי 2015, וכוללת מילים ושירה חדשים שהוקלטו על ידי יאנג.
קליפ וידאו
הקליפ של "?When Can I See You Again" שוחרר ב-26 באוקטובר 2012, ובוים על ידי מאט סטבסקי. הוא כולל "נושאים מהנים של משחקי וידאו" וקליפים מתוך "ראלף ההורס". יאנג אמר ל-AOL Music, "הדבר המצחיק ביותר היה בעצם לעמוד מול משחק הארקייד עם פקדים, להכניס את המטבע. זה נהדר לחזור ולהרגיש כאילו אני שוב בן 12 בארקייד".
ג'ירולמו סבונרולה
ג'ירולמו סבונרולה (באיטלקית: Girolamo Savonarola; 21 בספטמבר 1452 – 23 במאי 1498) היה נזיר ומטיף דומיניקני ושליטה של פירנצה לתקופה קצרה, הידוע בשל הרפורמה הדתית שניסה להנהיג, והטפתו כנגד תרבות הרנסאנס, הטפה שהתבטאה בשריפת ספרים והשמדת יצירות אָמָּנוּת.
ביוגרפיה
סבונרולה נולד בעיר פרארה באיטליה בשנת 1452 וסיים את לימודיו באוניברסיטת פרארה.
לאחר הדחתם של בני משפחת מדיצ'י מן השלטון בפירנצה בשנת 1494 הפך סבונרולה לשליטה היחיד של פירנצה. על אף ששליטה הקודם של פירנצה, לורנצו דה מדיצ'י ("המפואר"), היה פטרונו הפוליטי, הפנה אליו סבונרולה את חצי ביקורתו, הן כלפי התרבות והאמנות שמדיצ'י היה גדול הפטרונים שלהן, והן כלפיו באופן אישי.
סבונרולה ייסד בפירנצה רפובליקה תאוקרטית אותה אפיין כ"רפובליקה נוצרית דתית". אחד ממעשיו הראשונים כשליט היה הפיכתו של "מעשה הסדום", אשר בעבר היה העונש עליו קנס, לעבירה שעונשה מוות. אויביו העיקריים, הדוכס ממילאנו והאפיפיור אלכסנדר השישי שאותו האשים סבונרולה בניוון מוסרי, רצח ושחיתות, הוציאו נגדו חרמות ונידויים, אך הוא התעלם מהם.
ב-1497 ביצעו סבונרולה ותומכיו את "מדורת ההבלים". הם שלחו נערים אשר אספו מדלת לדלת חפצים המקושרים לניוון מוסרי: מראות, קוסמטיקה, תמונות תועבה, ספרים אליליים, שולחנות הימורים, בגדים נאים ועבודותיהם של משוררים בלתי מוסריים (לפי הגדרתו), ושרפו אותם במדורה גדולה בפיאצה דלה סיניוריה במרכז פירנצה. עבודות אמנות רבות מתקופת הרנסאנס אבדו כתוצאה ממעשיו אלו של סבונרולה, לרבות תמונות של סנדרו בוטיצ'לי אשר הושלכו אל האש בידי האמן עצמו.
עד מהרה מאסו תושבי פירנצה בקנאותו של סבונרולה. בדרשה שנשא ב"יום העלייה לשמים" ב-4 במאי 1497, החלו קבוצות נערים לחולל מהומות, אשר הפכו למרד. בתי מרזח נפתחו מחדש, והבריות הימרו בפומבי.
ב-13 במאי 1497 נודה סבונרולה על ידי האפיפיור אלכסנדר השישי, וב-1498 נתלה וגם נשרף, באותו המקום בו הורה להוציא להורג אחרים בצורה זו. הוא הואשם בהתנבאות ובמשגים דתיים. יאקופו נרדי, אשר תיעד את האירוע בספרו "היסטוריה של העיר פירנצה" (Istorie della città di Firenze), מספר כי התליין קרא "האיש שרצה לשרוף אותי יישרף עתה בעצמו" כאשר הצית את האש. ניקולו מקיאוולי, כותב הספר "הנסיך", צפה אף הוא במחזה וכתב עליו. לאחר מותו המשיכה להתקיים בפירנצה רפובליקה עד שנת 1512, בה חזרו בני משפחת מדיצ'י לעמדות כוח בעיר.
במאה ה-20 החלה מתפתחת בתוככי הכנסייה הקתולית תנועה להכרזתו של סבונרולה לקדוש נוצרי. כמו כן, במספר מקומות באיטליה, בהם ברומא, קיים רחוב הקרוי על שמו.
הפשיטה של דוליטל
הפשיטה של דוליטל (באנגלית: Doolittle Raid) הייתה ההפצצה הראשונה של ארצות הברית בשטחה היבשתי של יפן במהלך מלחמת העולם השנייה. הפשיטה נערכה ב־18 באפריל 1942 באמצעות מפציצים יבשתיים שהמריאו מנושאות מטוסים.
את הפשיטה תכנן והוביל סגן־אלוף ג'ימי דוליטל (Jimmy Doolittle), שהיה טייס אזרחי מפורסם לפני המלחמה והמבצע קרוי על שמו. הפשיטה התאפשרה הודות להארה טכנית של סרן פרנסיס לואו (Francis Low), שגילה שמפציצים דו מנועיים יכולים להמריא מנושאת מטוסים. מבחנים שנערכו מאוחר יותר הוכיחו שניתן לשגר מפציץ B-25 מיטשל עם כטון פצצות, להפילן מעל אדמת יפן ואז לטוס לסין.
בפשיטה השתתפו 16 מטוסים ובהם 80 אנשי צוות, כולם מתנדבים. שני אנשי צוות נהרגו כשמטוסם נחת נחיתת אונס מול חופי סין. שמונה אנשי צוות נשבו, עונו ושלושה מהם הוצאו להורג בירייה. שבוי אחד מת בשבי.
מהלך הפשיטה
על נושאת המטוסים הורנט הוטענו שישה עשר מפציצי B-25 חמושים בטון פצצות ומכלי דלק נוספים ובהם 420 גלון (1,600 ליטר) ו־50 גלון ב־10 מכלים ניידים. כל ציוד שניתן היה לוותר עליו, כגון ציוד קשר ומקלעים, הורד מהמטוסים. במקום צריח המקלע התחתון שהוסר הוכנס מכל דלק מגומי בנפח 200 גלון (750 ליטר). מערכת איכון יעד ההפצצה הוחלפה אף היא במערכת פשוטה ביותר. במקום המקלע האחורי הותקנו שני מקלות מטאטא צבועים בשחור שנראו כמו מקלעים. ההורנט הפליגה ליעדה ב־2 באפריל, וחברה לנושאת המטוסים אנטרפרייז בלב האוקיינוס השקט. שתי נושאות המטוסים המשיכו יחד ליעדן בליווי של ארבעה עשר כלי שיט נוספים, 8 משחתות, 4 סיירות ו־2 מכליות.
ב־18 באפריל הבחין כוח המשימה בסירת סיור יפנית, אף על פי שהסירה טובעה באש תותחים הוחלט לשגר את המטוסים ללא דיחוי מחשש שסירת הסיור שלחה אזהרה ברדיו. עקב כך שוגרו המפציצים בזמן שכוח המשימה היה עדיין במרחק של 1,100 ק"מ (600 מיל ימי) מיפן, במקום במרחק הרצוי של 550–750 ק"מ. כל המפציצים הגיעו לאיי יפן, הטילו את הפצצות על מאגרי נפט, אזורי תעשייה ומתקנים צבאיים בטוקיו, יוקוהמה ונגויה, והמשיכו משם לעבר ים סין המזרחי.
כוח הפשיטה נתקל במספר בעיות: הלילה התקרב, הדלק החל לאזול, ומזג האוויר הורע במהירות. הצוותים הבינו שאין ביכולתם להגיע לשדות תעופה סיניים, ועמדה בפניהם הברירה לצנוח מהמטוס או לנחות נחיתת אונס. מטוס אחד, שהיה קצר במיוחד בדלק, נחת בוולדיווסטוק, והסובייטים שמו את צוותו בהסגר – בשל הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני הם היו חייבים לשבות את אנשי הצוות ולהחרים את מטוסם, אם כי כשנה לאחר מכן הם שוחררו מברית המועצות באמתלת בריחה.
השפעות הפשיטה
בהשוואה להתקפות של מפציצי B-29 על יפן שנתיים מאוחר יותר, הפשיטה הייתה הישג סמלי. עם זאת, כשהידיעות על הפשיטה נפוצו ברבים הן גרמו לעליית המורל האמריקאי ועידוד רוחם. היו לה גם השלכות אסטרטגיות. היפנים שתכננו לפלוש לאוסטרליה החליטו לשנות אסטרטגיה ולהרחיב את טבעת השליטה סביב יפן באוקיינוס השקט. הפשיטה שימשה אמתלה לאיסורוקו יממוטו ועזרה לו לשכנע את קברניטי המדיניות במשרד הצי הקיסרי היפני בדבר נחיצות כיבוש אטול מידווי שממנו המריאו, כביכול, המפציצים. יממוטו הצליח במאמציו והצי היפני יצא לכבוש את האטול וספג תבוסה קשה מידי הצי האמריקני בקרב מידוויי.
אחרי הפשיטה
לאחר הפשיטה, הוכרזו הצוותים של שני מטוסים כנעדרים. ב־15 באוגוסט נודע מהשגרירות השווייצרית בשאנגחאי ששמונה טייסים אמריקאים נשבו על ידי היפנים והוחזקו בבניין מטה המשטרה שם. ב־19 באוקטובר היפנים שידרו שהם שפטו את שני הצוותים ודנו אותם למוות, אך עונשם של חלק מהם הומתק למאסר עולם ו־3 מהם הוצאו להורג.
מספר ימים לאחר הפשיטה נערכו הבחירות הכלליות ביפן 1942, בבחירות זכתה מפלגתו של ראש הממשלה, טאיסיי יוקוסאנקאי במרבית המושבים בבבית הנבחרים. אחוז ההצבעה בבחירות עמד על כ-83.1%, דבר שהתפרש כתמיכה עממית של העם היפני בהמשך המלחמה ובממשלה.
לאחר המלחמה, נחשף גורלם של הטייסים השבויים במשפט פושעי המלחמה יפניים שהתחיל בשאנגחאי בפברואר 1946. המשפט התנהל נגד ארבעה קצינים יפניים בעוון התייחסות בלתי הולמת כלפי שמונת השבויים. שני אנשי צוות נהרגו כשמטוסם נחת נחיתת אונס מול חופי סין. שמונת האחרים נפלו בשבי. בנוסף לעינויים שהיו מנת חלקם בשבי האסירים לקו בדיזנטריה ובמחלת הבריברי כתוצאה מהתנאים הירודים שבהם הוחזקו. ב־28 באוגוסט 1942 נשפטו שלושה מהם על ידי קצינים יפניים, אף על פי שמעולם לא נאמר להם מה ההאשמות נגדם. ב־14 באוקטובר נאמר להם שהם יוצאו להורג למחרת. למחרת, בשעה 16:30 הם הובאו במשאית לבית קברות ציבורי ליד שאנגחאי, והוצאו להורג בירייה.
חמשת האחרים נותרו בכלא צבאי, בתזונת רעב ובריאותם הידרדרה במהירות. באפריל 1943 הם הועברו לעיר נאנג'ינג, וב־1 בדצמבר 1943 מת אחד מהם. תנאיהם של ארבעת הנותרים הוטבו קמעה, והם אף הורשו להחזיק עותק של הברית החדשה. הם שרדו עד לשחרורם באוגוסט 1945.
ארבעת הקצינים היפניים שנשפטו על פשעי מלחמה כנגד שמונת הפושטים, נמצאו אשמים. שלושה מהם נשפטו למאסר עם עבודות פרך במשך 5 שנים והרביעי נשפט למאסר של 9 שנים.
במשך שלושה חודשים לאחר הפשיטה ביצעו היפנים חיפוש אחר הצוותים הנותרים אשר נמלטו באזור ג'ג'יאנג. כרבע מיליון אזרחים סיניים נרצחו על ידי היפנים בזמן המערכה באזור ג'ג'יאנג־ג'יאנגשי במרוצת החיפושים אחר אנשי הצוות האמריקאים.
וחטנג קיקבידזה
וַחטַנג (בובה) קיקַבּידזֶה (בגאורגית: ვახტანგ კიკაბიძე, ברוסית: Вахтанг Константинович Кикабидзе או בכינויו בּוּבָּה, 19 ביולי 1938 – 15 בינואר 2023) היה זמר רבגוני, שחקן, במאי קולנוע ומחזאי גאורגי, שהיה מפורסם בברית המועצות.
הפשיטה של דוליטל
אחרי הפשיטה
ב־2015 העניק הקונגרס של ארצות הברית את מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית ליחידת המתנדבים שהשתתפה בפשיטה.
הפשיטה בקולנוע
הפשיטה תוארה בסרט "שלושים שניות מעל טוקיו", מ־1944 בכיכובו של ספנסר טרייסי בתפקיד דוליטל, בחלק האחרון של הסרט מ־2001 "פרל הארבור" שבו שיחק את דוליטל השחקן אלק בולדווין, ובסרט "הקרב על מידוויי" מ-2019.
וחטנג קיקבידזה
קיקבידזה נולד בטביליסי. התפקיד הידוע ביותר שלו במערב היה בסרט "מימינו", בו הוא גילם טייס הליקופטר שנוסע מגאורגיה למוסקבה ומנסה להפוך לטייס מטוסים בקווים בינלאומיים. הסרט היה לאחד הסרטים הסובייטיים המצליחים בכל הזמנים. שיחק גם בסרט "אל תיקח ללב" (גאורגית: არ დაიდარდო, רוסית: Не горюй).
1959 בספורט
ברזיל
לראשונה נערכה אליפות ברזיל, כאשר הליגה הורכבה מאלופי המדינות השונות. התחרות נערכה לפי שיטת נוקאאוט בעלות שני משחקים. באליפות הראשונה זכתה קבוצת באהיה מהעיר סלבדור.
אליפות אירופה
נבחרת ברית המועצות זוכה באליפות.
גביע אירופה לאלופות
א.ס.ק. ריגה זוכה באליפות
NFL
בולטימור קולטס מנצחת את ניו יורק ג'איינטס 17-23 באליפות ה-NFL במשחק שנערך בבולטימור.
עידן יניב
עידן יניב (נולד ב-18 באוקטובר 1986 בתל אביב) הוא זמר ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
בתיכון למד בבית הספר אורט סינגאלובסקי בתל אביב. בשנת 2003, כשהיה בן 17, נוצר קשר בינו לבין הסוכן ינאי רטפן, מנהל אישי שלקח אותו תחת חסותו, והם החלו לעבוד יחדיו על אלבום הבכורה. בסיום התיכון המשיך יניב ללימודי הנדסאות תוכנה בכיתות י"ג וי"ד במכללת אורט סינגאלובסקי. בגיל 22, התנדב לצה"ל לשירות של שנה. בנוסף שימש כבוחן בבחינות קבלה ללהקה צבאית.
2004–2006: אלבום הבכורה "חושב עליה"
באוגוסט 2005 פרסם יניב סינגל ראשון, "מבקש רק לשמוח", אותו תרגם תרגום חופשי מיוונית. באוקטובר 2005 הוציא יניב סינגל שני, "גלגל ענק", שלווה בקליפ עם מיטב אושיות הכדורגל בישראל. בינואר 2006 הוציא יניב את הסינגל השלישי, "חושב עליה", בדואט עם ליאור דטאוקר שכתב והלחין את השיר. השיר צעד בתחילת שנת 2006 במצעד הפזמונים של רשת ג' וזכה להצלחה מועטה, אך כעבור מספר חודשים זכה להצלחה מסחררת במצעד הפזמונים של גלגלצ ובעקבותיה להשמעות רבות בתחנות רדיו אחרות ובערוצי הטלוויזיה השונים. ביולי 2006, לאחר עבודה של שנתיים, יצא אלבום הבכורה של יניב, "חושב עליה".
ב"מצעד הפזמונים העברי השנתי" תשס"ו של תחנת הרדיו גלגלצ זכה השיר "חושב עליה" במקום השלישי, ובמצעד השנתי של רשת ג' דורג במקום השני. לכבוד המצעד השנתי של גלגלצ חידש יניב את שירה של להקת פונץ' "ונדמה שישוב". על ההפקה המוזיקלית של האלבום אחראיים נדב ביטון, פיליפ גוזלן, עמית עמרמי ופטריק סבג. לאחר שנמכרו 20,000 עותקים מהאלבום הוקלט השיר "לילה לבן" וצורף למהדורת הזהב.
2007–2008: אלבום שני "חכי לי"
בסוף שנת 2007 זכה יניב בתואר "זמר השנה" של טקס פרסי עמ"י של ערוץ המוסיקה 24. בשנת 2008 הקליט יניב גרסת כיסוי לשירה של להקת אבטיפוס "תשאירי לי מקום לחבק אותך" עבור הפרויקט "עבודה עברית". בספטמבר 2008 יצא אלבום ההופעה "חכי לי – בהופעה חיה", שתיעד את הופעתו של יניב בבית קשת. ההופעה תועדה גם על גבי DVD. באותה שנה השתתף יניב גם בפסטיגל.
2009: אלבום שלישי "על הרחבה"
במרץ 2009 הוציא יניב את אלבומו השלישי, "על הרחבה", שהורכב ברובו משירי פופ קצביים. לאלבום קדם הסינגל "מה עם אהבה" שכתב והלחין הנרי. אחריו יצא הסינגל "נשיקה קטנה". בחנוכה באותה שנה השתתף יניב בפעם השנייה בפסטיגל.
2010–2011: אלבום רביעי "כן לאהבה"
באפריל 2010 יצא הסינגל "לא מוותר", הראשון מתוך אלבומו הרביעי של יניב. את המילים והלחן לשיר כתב דור דניאל. ביולי 2010 יצא הסינגל השני, "בלתי נשכח", שכתב והלחין רגב דהן ועיבד הנרי. לאחר מספר סינגלים נוספים, ובהם "אנשים אנשים" שכתב והלחין הנרי, יצא במרץ 2011 האלבום המלא, "כן לאהבה". באלבום נכללה גם גרסה מחודשת לשירה של להקת משינה "רכבת לילה לקהיר" אותו הפיק מוזיקלית עם הבסיסט והמפיק המוזיקלי דני שניידרמן.
בסוף אותה שנה הוציא יניב אוסף משיריו "מי אם לא עידן יניב", שכולל בין היתר את הלהיטים: "חושב עליה", "את יפה", "סרט הודי", "בא הביתה", "מה עם אהבה", "לא מוותר", "טירה של מלך", "אנשים אנשים", "חכי לי" ועוד. בנוסף, הוקלטו במיוחד לאוסף גם שירים מקוריים חדשים – "קיבוץ ומושב" ו"עומד במקום" (דואט עם לי בירן).
במהלך השנים 2012–2013 הוציא יניב מספר סינגלים מתוך אלבום שנגנז ב-2013: "איך אוכל לשמח אותך", "חוזר לשכונה", "כמה כוח", "שושנה", "חיים שלי בלב", "בין הפציעות".
ב-2014 החל להשתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי בוליווד המשודרת ב-yes.
2014–2015: אלבום חמישי "בדרך לעצמי"
בדצמבר 2014 השתתף יניב בתוכנית הדוקו-ריאלטי "בוליווד" ב-yes Comedy. באותו חודש הוציא את הסינגל הראשון "זה יותר מדי" שכתב והלחין פבלו רוזנברג והפיק מוזיקלית אורי אבני, מאלבום האולפן החמישי שלו שיצא באוקטובר 2015. באלבום נכללים הלהיטים "הכל מהכל" שבו יניב משתף פעולה עם הראפר איזי, ואף צולם קליפ ייחודי ראשון מסוגו בישראל בטכנולוגיית 360 מעלות אינטראקטיב. בהמשך, יצאו מאלבום זה גם הסינגלים "בדרך לעצמי" שכתב נעם חורב, הלחין והפיק מוזיקלית ניצן קייקוב, "הבטחת" שכתב והלחין אדיר גץ ו"יכול להיות אני" שכתב נעם חורב והלחין תומר הדדי. באלבום "בדרך לעצמי" יניב היה מעורב יותר ביצירת חלק מהשירים כמו: "שורף עוד בוקר", "עד שמצאתי אותך" ו"הכל בידי שמיים".
2016–2022: אלבום שישי "כמה לילות"
באוקטובר 2016, לציון 30 שנה לחטיפתו ונפילתו בשבי של הנווט הישראלי רון ארד, חידש יניב את שירם של אהוד מנור ובעז שרעבי – "כשתבוא".
במרץ 2017 הוציא יניב סינגל ראשון בשם "מי" לקראת אלבומו השישי. את השיר כתב והלחין אלון פרץ להפקה מוזיקלית של ארז רוסו. במאי 2018 יצא הסינגל השני "מוצאי שבת" שאותו כתב, הלחין והפיק מוזיקלית דור דניאל. באוגוסט 2019 יצא הסינגל השלישי "למענך" אותו כתב והלחין אופיר כהן, להפקה מוזיקלית של אבי גוטמן. בדצמבר אותה שנה יצא הסינגל הרביעי "אם תלכי" אותו כתבו מורן דוד ויהונתן בן סימון ללחן של הראשונה, להפקה מוזיקלית של עידו בריאן ריבלין. ביוני 2020 יצא הסינגל החמישי "תרופה לגעגוע" אותו כתבה אביה שושני והלחינה ביחד עם מאור תיתון, להפקה מוזיקלית של רועי ושמוליק נויפלד. בפברואר 2021 יצא הסינגל השישי "כמה לילות" אותו כתב יניב בשיתוף עם אבי אוחיון, רותם כהן ומתן דרור שגם הפיק מוזיקלית את הסינגל. באוקטובר 2021 יצא הסינגל "השיר שאת אוהבת" שכתבו והלחינו תום גפן ועידו בריאן ריבלין שגם הפיק מוזיקלית. בדצמבר אותה שנה יצא הסינגל "אש קטנה" שכתבו והלחינו יניב ביחד עם לירון עמרם ועדי רותם שגם הפיק מוזיקלית. במאי 2022 יצא האלבום "כמה לילות", כשהוא מלווה בסינגל חדש שנקרא "אוהב בך את הכל" אותו כתב יניב בשיתוף עם אלון פרץ והדס כהן, להפקה מוזיקלית של יניב ואלון פרץ. הקליפ לאותו סינגל נערך כולו מקטעי וידאו ששלחו עוקביו של יניב מאירועים שונים בחייהם, הצעות נישואים, חתונות, ימי הולדת ועוד. לאלבום נוספו גם גרסאות אקוסטיות לחלק משירי האלבום וגם גרסת כיסוי לשיר "אהובה".
פדרציית הכדורסל האיטלקית
פדרציית הכדורסל האיטלקית (באיטלקית: Federazione Italiana Pallacanestro או בקיצור: FIP) היא הגוף הממשלתי האחראי על הכדורסל באיטליה. הפדרציה חברה בפדרציה הבינלאומית של כדורסל (פיב"א).
פדרציית הכדורסל אחראית על תחרויות הכדורסל באיטליה ועל נבחרת הכדורסל הלאומית כמו גם על ליגת העל האיטלקית בכדורסל.
בראש הפדרציה עומד נשיאה ג'אני פטרוצ'י, שמונה לתפקיד ב-2013.
Hot Right Now
Hot Right Now (בעברית: חם עכשיו) הוא סינגל שהוקלט על ידי די ג'יי פרש ביחד עם הזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה, מתוך אלבומו השלישי, Nextlevelism. השיר יצא לאור ב-12 בפברואר 2012, כסינגל השני מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, והשני במצעד שבסקוטלנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי די ג'יי פרש, סיאן אוונס והאיש הנעלם והופק על ידי ויז קלארק ודי ג'יי פרש גם כן. השיר הוא שיר בסגנון הדראם אנד בייס. השיר יצא בפורמט של הורדה דיגיטלית בסמוך לצאתו כסינגל ובפורמט של תקליטור ותקליט 12 אינץ'.
בנוסף לכך, נכלל השיר באלבום הבכורה של ריטה אורה, Ora.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה ליוטיוב ב-14 בדצמבר 2011. הקליפ בוים על ידי רוהאן BM וצולם בצ'יינטאון, לוס אנג'לס. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את ריטה אורה שרה את השיר עם רקדני ליווי, תוך שהיא מוקפת בקירות המכוסים בגרפיטי.
נכון לדצמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-70 מיליון צפיות.
שמאי (מקצוע)
שמאי הוא אדם העוסק בהערכת שווי כספי (שומה) של רכוש או נזק לרכוש וכן בהיבטים שונים של פרשנות לעניין חבות ו/או כיסוי ביטוחי.
מקצוע זה נחלק למקצועות משנה אחדים:
רישוי שמאים בענפים השונים
על-פי הדין קיימת הגבלת עיסוק לשמאים בעלי רישיון בתחום המקרקעין ובתחום הרכב.
שמאי המקרקעין מאוגדים בלשכה סטטוטורית בעלת סמכויות.
עד שנת 1980 לא היה רישוי כלשהו לשמאי רכב ומאז פרסום צוו הפיקוח על מצרכים ושירותי שמאי רכב, המקצוע מוסדר והרשות האחראית להסדרה הנה משרד התחבורה אגף שרותי רכב ותחזוקה.
לשמאי הרכב איגוד וולונטרי שחברות בו אינה תנאי לעיסוק במקצוע.
האחראי על פעילות שמאי הרכב ויכול לנקוט סנקציות נגדם הוא משרד התחבורה.
לשמאי הרכוש אין רישוי ומסגרת כלשהי למעט איגודי שמאים שונים אשר אינם סטטוריים. למעשה, כל אדם יכול להכריז על עצמו כשמאי רכוש. לאחרונה, נפתחו מספר מסגרות להכשרת שמאי רכוש. בתי ספר פרטיים המנוהלים על ידי שמאים וותיקים וכן מכללת עדיף העורכת קורסים בנושא.
יעקב קליין
יעקב קליין (נולד ב-1934) הוא פרופסור אמריטוס לאשורולוגיה ותנ"ך באוניברסיטת בר-אילן וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
חייו ופועלו
יעקב קליין נולד בעיר סרווש (Szarvas) שבהונגריה. בשנים 1944-1941 למד בבית הספר היסודי האורתודוקסי בעיר הולדתו. אביו, אברהם, נלקח לשירות עבודה בצבא ההונגרי ב-1942, ולפי עדויות נפטר במחנה הריכוז מאוטהאוזן שבאוסטריה, חודשיים לפני תום מלחמת העולם השנייה. לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה, במאי 1944, נלקח קליין עם אמו ואחיו לאחד ממחנות העבודה שבאוסטריה שם הם שהו שנה תמימה, עד סיום המלחמה. ב-1946, הם עלו לישראל במסגרת קבוצת נוער ציונית (בני עקיבא). אניית המעפילים "כנסת ישראל", שאיתהּ הגיעו לחיפה, נעצרה על ידי הבריטים, ונוסעיה גורשו לקפריסין. המשפחה שהתה תשעה חודשים בקפריסין, במחנה מעצר, ובחורף 1947 הגיע יעקב קליין לפלשתינה. הוא עשה את יתרת ילדותו בכפר בתיה, שם סיים בית ספר יסודי ותיכון. בשנים 1953–1955 שירת בצה"ל, בחיל המודיעין.
בשנים 1955–1961 הוא למד באוניברסיטת בר-אילן לתואר ראשון (תנ"ך ותלמוד) ולתואר שני (תנ"ך). נושא עבודתו לתואר השני היה: "נבואה בישראל ותופעות דומות במזרח הקדמון", אותו כתב בהדרכתו של ההיסטוריון והאשורולוג פנחס ארצי. לאחר שנת השתלמות באוניברסיטה העברית אצל חיים תדמור, יצא קליין לארצות הברית ללימודי הדוקטורט. הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה אשורולוגיה ובלשנות שמית משווה אצל אפרים אביגדור ספייזר, מקרא אצל משה גרינברג ושומרולוגיה אצל שמואל נח קרמר. את הדוקטורט כתב בהדרכתו של קרמר, בנושא מזמורי מלך שומריים, וקיבל את התואר דוקטור ב-1968.
יעקב קליין נמנה עם מייסדי 'המכון לאשורולוגיה ולחקר המזרח הקדום ע"ש שמחה נוח קרמר' (1980), ושימש שנים רבות כראש המכון. הוא נמנה גם על מייסדי 'האגודה הישראלית לאשורולוגיה ולחקר המזרח הקדום' (1997). שימש כראש המרכז ללימודי יסוד ביהדות וכראש המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן. עבד במשך ארבע שנים כעמית מחקר על מפעל המילון השומרי במוזיאון אוניברסיטת פנסילבניה (1979-1976 ו-1987–1988). שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת דרופסי בפילדלפיה, בישיבה יוניברסיטי, באוניברסיטת בן-גוריון, באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת ייל; כן שהה כעמית מחקר במרכז ללימודים מתקדמים ביהדות שבאוניברסיטת פנסילבניה (1998-1997). בשנת תשס"ג (2003) פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. בשנת 2005 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. משמש כחבר מועצת המערכת של השנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום משנת תשנ"ח ואילך.
קליין זכה, בין השאר, בפרס קרמר לקידום מחקר האשורלוגיה בישראל ב-1982; וכן בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת תשנ"ט, שהוענק לו (יחד עם ש. שפרה) על הספר "בימים הרחוקים ההם".
נשוי לאהובה לבית מינץ ולהם שני בנים.
מחקריו
יעקב קליין מתמחה באשורולוגיה ובחקר המקרא. כאשורולוג הוא עוסק בחקר הלשון והספרות השומרית, וכן בחקר הספרות האכדית. תחום התמחותו העיקרית הם מזמורי המלך השומריים, ובמיוחד מזמורי המלך שולגי מן השושלת השלישית של אור. מחקריו כוללים גם את משלי שורופך. בנוסף לכך הוא לימד וחקר את ספרי השירה והחוכמה שבתנ"ך (תהלים, משלי, איוב וחמש המגילות), וכן עוסק בחקר הזיקה של התנ"ך לתרבות המסופוטמית העתיקה.
מזמורי המלך שולגי
ימיו של שולגי היו תקופת תחייתה של השומרית, אחרי מאות שנים של כיבוש ודיכוי בידי האכדים, דוברי שפה שמית, והגותים הברברים. בימיו נתחברה כפי הנראה רוב רובה של הספרות השומרית היפה, הכוללת את מרבית סוגי הספרות שבתנ"ך: מזמורים לאלים ולמלכים, מיתוסים, אפוסים, פתגמים וספרות חוכמה, שירת אהבה, היסטוריוגרפיה ועוד. ואולם, מימי שולגי נותרו מעט מאוד עותקים של יצירות אלה. רוב רובה של הספרות הזו הועתקה מאות שנים אחריו, בתקופה הבבלית הקדומה.
בספרו הראשון Three Shulgi Hymns מהדיר קליין שלושה מן המזמורים החשובים ביותר של שולגי. מזמור אחד (שולגי D) עוסק במלחמתו של המלך שולגי בגותים, עם ברברי שכבשו את שומר כמה דורות לפניו, וגורשו משומר בידי דודו, המלך אותוח'גל מארך. המזמור מתאר את מלחמת הנקם של המלך הצעיר, שולגי, בגותים, שאביו, אור-נמו, נהרג על ידם במלחמה. זהו מזמור הלל שגרעינו הוא אפוס גדול. בחלקו האפי מסופר כיצד שולגי יוצא למלחמה, נלחם מלחמת חורמה באויב, ובשובו מן המלחמה כמנצח, הוא מקריב את השלל לאל השומרי העליון בניפור. המזמור השני (שולגי X), שהוא כנראה המשכו של הראשון, מתאר את מסע הניצחון מניפור לעיר הבירה, אור. במהלכך המסע עובר המלך במקדשים העיקריים של שומר ומקריב קורבנות לכל אל ואלה חשובים. בסוף המסע הוא חוזר לעירו ומקריב קורבן לאל הפטרון של העיר. המזמור השלישי הוא הלל-עצמי, ונושאו הוא חנוכת דרך המלך מעיר הבירה אור לעיר הקודש ניפור המרוחקת ממנה כ-150 ק"מ. שולגי מתפאר בו, כי אחרי שסלל דרך מלך בין שתי הערים, בנה לאורכה פונדקאות וסימן את הפרסאות, הוא חנך את המפעל, בשנה השישית למלכותו. חנוכת הדרך חלה בראש חודש, והמלך, לפי דבריו, רץ הלוך וחזור מניפור לאור, חרף סערת אימים שהשתוללה, והקריב קורבנות בשתי הערים באותו יום.
בספרו השני The Royal Hymns of Shulgi King of Ur: Man's Quest for Immortal Fame נותן קליין סקירה כללית של התוכן, המבנה הספרותי והרקע ההיסטורי-פולחני של כל מזמורי שולגי ודן במחברי המזמורים ומטרות חיבורם. בספר זה הוא גם מהדיר את אחד המזמורים הקצרים (שולגי P) המתארים את הכתרתו של המלך על שומר בידי אל השמים, אנו, בעיר ארך, על פי בקשת 'אמו' האלוהית, נינסון.
בסדרת מאמרים מהדיר קליין, בין השאר, את המזמורים הנוספים הבאים: (1) מזמור ארוך אך מקוטע (שולגי O), המתאר כיצד חנך שולגי פסל של 'אחיו' האלוהי גלגמש, והציבו במקדש המרכזי של אור הבירה. עיקרו של המזמור הוא דו-שיח מיתולוגי בין שני "האחים-הרעים", בו הם מהללים איש את חברו על מעלליו וגבורותיו. (2) מזמור קצר (שולגי G) המתאר את הולדתו של המלך שולגי באכור, מקדשו של האל השומרי העליון בניפור, בעקבות זיווג בין אביו, אורנמו, ובין כוהנת גדולה. בצאת התינוק, יורש העצר, מן הרחם. האל אנליל מעניק לו שם הכולל את כל תאריו וסמליו המלכותיים. (3) מזמור קצר (שולגי R), המתאר כיצד בנה המלך שולגי ספינת-מסע מפוארת לאלה נינליל, רעיית האל העליון, והקדיש אותה לאלה תוך שיט חגיגי בנהר מנמל ההשקה אל מקדשה של האלה. המלך עורך משתה לאלים הגדולים על הספינה והאלים מברכים את מלכותו בשפע כלכלי וביציבות. (4) לוח המכיל עותק של שתי כתובות מלכותיות פיוטיות – של שולגי (שולגי V) ושל אשמדגן (Ishmedagan) מלך איסין; שתיהן מתארות בהתאמה את המלכים רצים 'ריצת מרתון' לכבוד האל אנליל, תוך כדי סערה כבדה.
קדמוניותה של הספרות השומרית
הספרות השומרית היפה שוחזרה בחלקה הגדול על ידי השומרולוג היהודי-אמריקאי שמואל נח קרמר, אשר גם פרסם ממנה יצירות מכל הסוגים (מיתוסים, אפוסים, מזמורים, ספרות חכמה ועוד). בימיו ניטש ויכוח בין החוקרים לגבי זמן חיבורה של ספרות זו, שמופיעה בכתב לראשונה בין 1800 ל-1600 לפני הספירה, בזמן שהשומרית כבר נכחדה, וחדלה לשמש שפת דיבור. ההנחה המקובלת הייתה שרובה של ספרות זו נתחברה בזמן הופעתה, והיא יצירתם של סופרים בבלים ששפת אמם הייתה אכדית, ואת השומרית הם למדו רק בבית הספר כשפת תרבות ופולחן, וכן כדי לכתוב בה תעודות מנהליות ומשפטיות. לפי דעה זו חלק גדול של הספרות השומרית נתחברה כחומר לימוד בבתי הספר לסופרים בבלים, וכל סופר היה צריך להעתיק יצירות מכל הסוגים כדי לסיים את חוק לימודיו.
השומרולוג הגרמני פלקנשטיין (Falkenstein) היה הראשון ששיער כי רוב רובה של הספרות השומרית נתחברה בתקופתו של שולגי ושושלתו, אלא שלא הרבו להעתיקה אז, והיא הועלתה על הכתב כ-300 שנה מאוחר יותר.
החרה החזיק אחריו החוקר היהודי-אמריקאי ו. הלו. פלקנשטיין והלו הביאו הוכחות להשערתם בעיקר מן התכנים של הספרות השומרית, ומן הדמויות ההיסטוריות בהן היא עוסקת.
הגם שהוכחות אלה היו נכונות, לא היה בהן לשכנע את החוקרים בקדמותה של הספרות השומרית בכלל, ובקדמות מזמורי המלך השומריים המוקדשים למלכי אור, בפרט. קליין היה הראשון שעמד על כך, כי חלק מן המזמורים של שולגי, שחי בתחילת המאה ה-21 לפני הספירה (כ-300 שנה לפני שמזמורים אלה הועלו על הכתב), מכילים כתיב ודקדוק עתיקים שלא יכלו להיווצר בזמנם של הסופרים הבבלים שכתבו את המזמורים, אלא יש לראות בהם שרידים ארכאיים מזמנו של שולגי. עיון נוסף במזמורים אלה והשוואתם לספרות עתיקה שמלפני שולגי גילה כי הם מתאפיינים גם בשפה, סגנון, ומוטיבים עתיקים. נתברר כי המזמורים של שולגי אינן יצירות מלאכותיות שחוברו הרבה אחרי זמנו, אלא יצירות אותנטיות מזמנו של המלך, שחוברו על ידי המשוררים והסופרים שלו. גילוי זה פתח את הדרך להוכחת עתיקותה של הספרות השומרית, על יסוד קריטריונים דקדוקיים וסגנוניים. קליין גם הראה במחקריו השפעה ספרותית מובהקת של כתובות גודאה מלך לגש, שחי דור אחד לפני שולגי, על מזמורי שולגי; וכן השפעות ספרותיות של מזמורי שולגי על מזמורי אישמגדן, גדול מלכי איסין, שחי כ-150 שנה אחרי שולגי.