cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוחמד עלי בוגרה
"נוסחת בוגרה"
בנוסחה זו מספר גדול של מחוזות בחירה הוקצה לבנגל שמספר נציגיה באספה הלאומית עמד על 165, בניגוד ל-75 של פנג'אב, 24 של ח'ייבר פח'טונח'ווה, 19 של סינד ו-17 של בלוצ'יסטן. שטחיהם של אזורים שבטיים, נסיכויות וטריטוריית הבירה הפדרלית קראצ'י, יוצגו על ידי 24 מושבים. בצורה זו קיבלה בנגל ייצוג רחב יותר בשל ההומוגניות של אוכלוסייתה, זאת בהשוואה לשאר ארבעת המחוזות ומחוז הבירה הפדרלי שאוכלוסייתן הייתה הטרוגנית ומגוונת מבחינה דמוגרפית. בניגוד לכך, סך כל המושבים שייצגו את ארבעת מחוזות המערב בסנאט, שכאמור, הייצוג בו היה שווה בין כל המחוזות ללא קשר לגודל אוכלוסייתן, עלה על מספר המושבים שייצגו את בנגל. באופן זה נוצר למעשה איזון בין מספר הנציגים של בנגל בשני בתי הפרלמנט גם יחד לבין מספר הנציגים של המחוזות המערביים. לשני בתי הפרלמנט היה מעמד שווה ובמקרה של חילוקי דעות בין שניהם הוצגה הסוגיה בישיבה משותפת של שני הבתים. במסגרת נוסחת בוגרה הוצע לבטל את משרת המושל הכללי של פקיסטן שייצג את המלוכה הבריטית ולהחליפו בראש מדינה נבחר, נשיא פקיסטן.
הנוסחה גם התייחסה לנושא הפרדת הרשויות כדי למנוע שליטה קבועה של כל אחד מהמחוזות והותנה שאם הנשיא הנבחר יהיה מארבעת מחוזות המערב, אזי ראש הממשלה הנבחר יצטרך להיות מבנגל ולהפך. תקופת כהונתו של הנשיא עמדה על חמש שנים והוא נבחר בבחירות בלתי ישירות על ידי הגוף הבוחר שהורכב מחברי שני בתי הפרלמנט.
לבית המשפט העליון של פקיסטן ניתנה יותר סמכות ועצמאות שיפוטית והוא היה אמור להחליף את אנשי הדת המוסלמיים בהחלטה אם חוק מסוים תואם את הוראות הקוראן אם לאו.
נוסחת בוגרה זכתה לאהדה ציבורית רחבה והתקבלה בברכה כניגוד ל"וועדת העקרונות הבסיסים" שהוביל בזמנו ראשה הממשלה חוואג'ה נזימודין. המוני העם ראו בנוסחה כאמצעי לגישור הפערים בין שני חלקיה של פקיסטן וכמקור לאחדות האומה.
הפשרה שבבסיס נוסחת בוגרה לא יושמה במלואה, שכן המושל הכללי, מאליק ע'ולאם מוחמד, מתוך חשש לאובדן סמכויותיו, פיזר ב-1954 את האספה המכוננת בתמיכת חוגי הצבא והפקידות האזרחית.
"היחידה האחת"
על רקע הכישלון בהגעה להסכמה על נוסחת בוגרה, הוא החל לפעול לכינון שיטת "היחידה האחת", על פיה אוחדו ארבעת המחוזות המערביים ליחידה מנהלית אחת והוא דחף ליישום רעיון זה באומרו:
ב-1954 הוביל בוגרה את מדיניות היחידה האחת לחקיקת חוק בתמיכת המושל הכללי מאליק ע'ולאם מוחמד.
פיטוריו והחזרה לתפקיד השגריר
ב-7 באוגוסט 1955 אישר בוגרה את מינויו של שר הפנים בממשלתו, איסכנדר מירזא, למחליפו של מאליק ע'ולאם מוחמד בתפקיד המושל הכללי, לאחר שזה יצא לברטניה לטובת טיפולים רפואיים עקב מצבו הבריאותי המתדרדר.
זמן קצר לאחר מינוי זה החלו עימותים בין המושל הכללי בפועל מירזא לבין ראש הממשלה בוגרה, אף על פי ששניהם היו בנגלים במוצאם ובוגרה נאלץ להתפטר מתפקידו. מירזא אף הדיח את מאליק ע'ולאם ושיגר לו מכתב לבריטניה לעדכנו בהתפתחויות. לאחר פיטוריו נשלח בוגרה שוב לארצות הברית לכהונה שנייה כשגריר ומחליפו שם, אמג'ד עלי, מונה כשר האוצר.
שר החוץ
ב-1959 סיים בוגרה את כהונתו השנייה כשגריר בוושינגטון, זאת לאחר שמנהיג המשטר הצבאי, איוב ח'אן תפש את השליטה בממשלה ב-1958 והדיח את הנשיא איסכנדר מירזא. בוגרה הצטרף לממשלתו של איוב ח'אן ומונה כשר החוץ.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, קיים בוגרה ביקור בסין שם הוא החל שיחות עם ההנהגה הסינית שבסופו של דבר הובילו להסדר היסטורי בדרכי שלום בנוגע למחוזות הגבול של פקיסטן בצפון. כשר החוץ הוא הוביל מדיניות פרו-מערבית, אך גם עשה מאמצים לשפר את היחסים עם ברית המועצות לאחר שהיה עד לתמיכת המערב וארצות הברית בהודו במהלך מלחמת הודו–סין ב-1962. לאחר שביקר בברית המועצות יחד עם הנשיא איוב ח'אן, אמר בוגרה: "אין מושג כמו ידידות נצחית או יריבות נצחית - רק האינטרסים של המדינות הם בעלי חשיבות".
באותה תקופה החל בוגרה לסבול מבעיות בריאותיות והדבר גרם לו להיעדר מפגישה בנושא קשמיר שנערכה בארצות הברית ב-26 בדצמבר 1962, אך סגנו, זולפיקר עלי בהוטו, מילא את מקומו. ב-1963 הלך מוחמד עלי בוגרה לעולמו כאשר היה בדאקה והוא נקבר באחוזת הקבר של משפחתו.
חיים אישיים
בוגרה נישא פעמיים. אשתו הראשונה הייתה בגום חמידה מוחמד עלי, שילדה לו שני בנים. ב-1955 הוא נשא לאישה את עליה סאדי. נישואיו השניים הובילו למחאות נרחבות כנגד פוליגמיה מצדם של ארגוני נשים בפקיסטן.
הקטור בבנקו
הקטור אדוארדו בבנקו (בפורטוגזית: Héctor Eduardo Babenco) (נולד ב-7 בפברואר 1946 – 13 ביולי 2016) היה במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק ושחקן ארגנטינאי-ברזילאי-יהודי, שעבד במספר מדינות, ובהן ברזיל, ארגנטינה וארצות הברית. הוא היה אחד מיוצרי הסרטים הברזילאים הראשונים שזכו להוקרה בינלאומית, דרך סרטיו שעסקו לעיתים קרובות בשולי החברה. יצירותיו הידועות ביותר כוללות את "פישוטה" (1980), "נשיקת אשת העכביש" (1985), "עשבי פרא" (1987), "משחק בשדות האלוהים" (1991) "קראנדירו" (2003).
סרטיו של בבנקו הביאו לו תהילה. הוא היה מועמד שלוש פעמים לפרס "דקל הזהב" של פסטיבל הקולנוע בקאן, והיה מועמד לפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר עבור נשיקת אשת העכביש. הוא זכה פעמיים בפרס הגדול של הקולנוע הברזילאי - Grande Prêmio do Cinema Brasileiro, ופעם אחת בפרס נוסף של הקולנוע הברזילאי - Cinema de Prêmio ACIE.
קריירה
סרטו העלילתי הראשון של בבנקו כבמאי היה מלך הלילה - O Rei da Noite) (1975) בכיכובם של פאולו ז'וסה ומריליה פורה.
בבנקו זכה להצלחה בינלאומית עם הסרט פישוטה - חוק החלשים ביותר -(Pixote: a Lei do Mais Fraco (1981. שעוסק בילדיה הנטושים של ברזיל. בהתייחסו אל הסרט, אמר חוקר ומבקר הקולנוע הדוקומנטרי א. רובי ריץ' כי בעוד שהוא נוגע ל"זוג נערים היוצרים ביניהם איחוד מיני סימביוטי", אי אפשר לראות בו דוגמה "לתיאור תשוקה הומוסקסואלית, בהתחשב בטיפול המסעיר והמשפיל שהוא מעניק ליחסים אלו - מין כתחליף למגורים וכענישה ". הסרט בולט במשחקו המרשים של השחקן הצעיר פרננדו ראמוס דה סילבה, אז בן 10, שהתגלה בפרברי סאו פאולו. הסרט זכה לפרסים רבים.
בגין הסרט נשיקת אשת העכביש (1985), היה בבנקו מועמד לפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר, הלטינו - אמריקאי הראשון שהיה מועמד בקטגוריה זו.
בשנת 2012 השתתף בבנקו בחבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה -34 במוסקבה.
חיים אישיים
בשנת 2010 נישא בבנקו לשחקנית הברזילאית ברברה פז. הוא היה נשוי בעבר לשושה לופז ולרקל ארנאוד. הוא הותיר אחריו שתי בנות, ינקה בבנקו ומיירה ארנאוד בבנקו, מנישואיו הקודמים.
סוגיות בריאותיות ומוות
בשנת 1994 חלה בבנקו ונאלץ לעבור השתלת מח עצם לטיפול בסרטן הלימפה.
ב־12 ביולי 2016 אושפז בבנקו בבית החולים הסורי - לבנוני בסאו פאולו, לטיפול בסינוסיטיס. למחרת בלילה הוא סבל מדום לב ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
ילדים טובים (סרט, 2005)
ילדים טובים הוא סרט הביכורים של הבמאי ומבקר הקולנוע הישראלי יאיר הוכנר, שכתב את התסריט, ביים והפיק. הסרט יצא בשנת 2005 כסרט עצמאי. הוא מתאר את שגרת חייהם של מני וטל, נערי ליווי בתל אביב שמתאהבים האחד בשני. הסרט הוקרן באופן סדיר בסינמטק והשתתף בכ-40 פסטיבלים ברחבי העולם, בהם זכה בפרסים שונים.
תקציר עלילה
מני וטל הם נערי ליווי בתל אביב. בעקבות מפגש משותף עם לקוח מבוגר, שבסופו נותר מני ללון אצל טל, מתאהבים השניים ומחליטים לשוב ולהיפגש בערב במועדון. כששב מני לביתו, הוא מוצא על סף דלתו את מיקה, זונה ומכורה לסמים, עם בתם המשותפת. מיקה מבקשת להשאיר את התינוקת אצל מני, אך מני, שמבקש להוציאה מהמצב שאליו נקלעה בחייה, מסרב ומציע לה לעבור לגור עמו ולמצוא עבודה "נורמלית".
במהלך היום נפגשים מני וטל עם לקוחות שונים: טל נפגש עם לקוח שאונס אותו בלי קונדום, בניגוד לבקשתו. מני נפגש עם לקוח, שרצונו להכות את מני עם בובה מאה פעמים במהלך הזיון, בזמן שמני סופר את המכות. עם תום האקט מתעקש הלקוח להסביר למני את הרציונל מאחורי המעשה.
טל מקדים את יציאתו למועדון כדי למכור אקסטזי. מני וערן, ידיד של טל שאף הוא נער ליווי, הולכים לביתו של מני על מנת לטפל בפציעה של ערן מידי שוטר. ערן מגלה למני שטל התאהב בו. בהגיעם לדירה מגלה מני שמיקה והתינוקת עזבו אותה. ערן נותר לישון במקום ומני יוצא למועדון.
מיקה פונה לסרסור, שמסרב להכניס אותה לבית הבושת עם הילדה. היא מנסה לנטוש את הילדה ברחוב, אך זו פורצת בבכי והאם נשברת ולוקחת אותה עמה. היא חוזרת לדירה, מותירה בידי ערן את התינוקת ושבה לבית הזונות. ערן מדבר אל התינוקת, מספר לה על חלומותיו וילדותו ושר לה את "שיר קדמשנתי" ("סקס אחר"). בבית הזונות לקוח אחד מבצע במיקה מין אנאלי בניגוד לרצונה ובאישורו של הסרסור, ולקוח אחר חונק אותה במהלך יחסי המין בעוד היא נאבקת להשתחרר.
טל מתעורר בחדרו של ליאור ומוצא שם את תעודת השוטר של ליאור. ליאור מתעורר ומונע מטל לעזוב. הוא מבהיר לו שמעתה הוא ברשותו ולשירותו, כובל אותו למיטה ואונס אותו. במהלך שהותם מנסים טל וליאור לעמוד האחד על קנקנו של האחר, מניעיו ושאיפותיו. כעבור זמן מה מודיע ליאור על בואו של לקוח. הוא מותיר את טל כבול ומכסה את עיניו לפי בקשת הלקוח, השר לביטחון פנים. טל שנותר מדמם במיטה משכנע את שובו לשחררו על מנת לטפל בפצעיו. בחדר האמבטיה טל לוקח מספרים ומחביא אותם במגבת שבידו. ליאור אונס אותו בשנית. באמצע האונס טל דוקר את ליאור, חונק אותו בכרית ונמלט מהמקום. בבית הקפה פוגש טל בלקוח המבוגר, ומבקש ממנו להיות נחמד ל"ילדים התמימים" עמם הוא נפגש.
מני שב לביתו ומגלה שמיקה השאירה את התינוקת אצלו. הוא הולך עם התינוקת וערן לבית הבושת בניסיון לשכנע את מיקה לעזוב, אך מיקה מיואשת ממצבה, מאשימה אותו שאין הוא מסוגל לאהוב ודורשת ממנו לעזוב. בהיעדרם מגיע טל לביתו הריק של מני. הוא נרדם מבעד לדלת הנעולה עד ששכן מסלקו באיום שיזמין משטרה. חיפושיו ברחובות אחר מני כושלים, הוא שב לפנות בוקר לדירתו, מסתגר בה ושוכב במיטה. מני מנסה להשאיר את בתו אצל סבתה, רותי, אך היא מסרבת ושולחת אותו לעובדת סוציאלית. ערן מספר שהוריו לא רוצים בו ומני מציע שיעבור לגור עמו זמנית. באין מקום לפנות אליו לעזרה הולכים מני, ערן והתינוקת, שעתה נגלה ששמה הוא טל, וצופים בזריחה.
פיתוח והפקה
על פי הוכנר, אחד ממקורות ההשראה לסרטו היה הסרט "איידהו שלי" (1991), שבעקבות צפייה בו החל הוכנר לחקור את נושא הזנות הגברית ונערי הליווי. מקורות השפעה נוספים היו המותחנים הארוטיים של הבמאי בריאן דה פלמה, ספריו רוויי-האלימות של דניס קופר, סרטיו של עמוס גוטמן והסרט "לחיות את חייה" (1962) של גודאר. המחקר ומלאכת הכתיבה ארכו כשנה, ובתסריט נכללו ציטוטים רבים של נערי ליווי שעמם נפגש הוכנר לצורך הכתיבה.
הוכנר ביקש תחילה שהסרט יבוים על ידי תומר היימן או קרן ידעיה, אך אלו עודדו אותו לביים את הסרט בעצמו. עלות הפקתו של הסרט עמדה על כ-500 דולר בלבד. כל השחקנים ומרבית אנשי ההפקה (מלבד המאפרת) עבדו בהתנדבות. שחקני הסרט היו בוגרי בתי ספר למשחק, שלוהקו בעזרת פרסום בפורומים באינטרנט. צילומי הסרט ארכו 16 ימים, כשצילומי הפנים בוצעו בביתו של הוכנר, בבתי קרוביו ובביתו של הצייר רפי פרץ.
הפצה וקבלה
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בסינמטק תל אביב ב-4 באפריל 2005. לאחר מכן הוקרן הסרט במסגרת הצגת חצות בסינמטק במשך חמישה חודשים. הקרנות נוספות בישראל נערכו בסינמטק ירושלים ובאוניברסיטת בן-גוריון. בשל תכניו האלימים והמיניים הוגבל הסרט לצפייה מעל גיל 18.
בשנת 2006 השתתף הסרט ברטרוספקטיבה לסרטים קווירים במוזיאון מומה שבניו יורק. הסרט השתתף בכ-40 פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם. בין הפרסים בהם זכה:
באוקטובר 2006 יצא הסרט בתפוצה מוגבלת בגרמניה. בשנת 2007 הופץ הסרט על גבי DVD בארצות הברית ובצרפת.
סרגיי סלין
סרגיי סלין (ברוסית: Серге́й Андре́евич Се́лин; נולד ב-12 במרץ 1961) הוא שחקן רוסי.
ביוגרפיה
סלין נולד בוורונז'. בצבא ברית המועצות הוא שירת בתזמורת צבאית. לאחר שחרור הוא ניסה להתקבל לבית הספר לשחקנים במוסקבה אך ללא הצלחה. סרגיי סלין חזר לוורונז' והחל ללמוד הנדסה. לאחר שנתיים הוא עזב את הלימודים והתקבל לבית הספר לשחקני תיאטרון, קולנוע ומוזיקה בלנינגרד.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 סרגיי סלין החל להצטלם בסרטים שצולמו בלנפילם. הוא זכה לפופולריות לאחר השתתפותו בסדרות רחובות הפנסים השבורים וכוח קטלני.
בשנת 2008 הוא צולם בסרט פעולה בלארוסי כומתת הארגמן.
בשנת 2004 הוא השתתף בגרסה הרוסית של תוכנית ריאליטי המבצר.
על הישגיו בתחום הקולנוע הונק לסרגיי סלין תואר "השחקן הכבוד" בשנת 2006, פרס בתחום הקולנוע ו"עיטור ידידות" בשנת 2011.
קרל השני אוגוסט, דוכס צווייבריקן
קרל השני אוגוסט, דוכס צווייבריקן (בגרמנית: Karl II. August von Pfalz-Zweibrücken; 29 באוקטובר 1746 - 1 באפריל 1795), היה דוכס פפאלץ-צווייבריקן בין השנים 1775–1795.
ביוגרפיה
בצעירותו שהה קרל אוגוסט בחצר המלוכה האוסטרית, ושם התאהב במריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה, והשניים תכננו להתחתן, אולם מריה תרזה חיתנה אותה בשנת 1769 עם פרדיננדו, דוכס פארמה, מה שגרם לנתק בין קרל אוגוסט לבית הבסבורג, וכן לנתק בין מריה אמליה לאמה עד יום מותה.
בשנת 1775 מת דודו כריסטיאן הרביעי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, וקרל אוגוסט ירש את נחלותיו. בנוסף, מכיוון שלדודנו קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ לא היו יורשים, היה קרל אוגוסט עתיד לרשת לאחר מותו של קרל תאודור את שטחי בית ויטלסבאך: פפאלץ-צווייבריקן (הדוכסות שלו), פפאלץ-נויבורג, פפאלץ-זולצבאך, דוכסות יוליך וברג, נסיכות הבוחר מפפאלץ ונסיכות הבוחר מבוואריה.
ב-30 בדצמבר 1777 מת מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה ללא יורשים, ובמקומו עלה לשלטון קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ. ב-8 בינואר 1778 חתם קרל תאודור על הסכם עם יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על החלפת בוואריה בארצות השפלה האוסטריות, אולם, קרל אוגוסט ומריה אנה סופיה מסקסוניה אלמנתו של מקסימיליאן יוזף התנגדו לכך, בסיוע ממלכת פרוסיה ורוב המדינות הגרמניות הקטנות, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הבווארית. בשנת 1779 נחתם הסכם טשן, שבו קיבלה אוסטריה שטחים מסוימים בבוואריה, אך מלבד זאת לא נעשו שום שינויים טריטוריאליים. בשנת 1784 שוב ניסה קרל תאודור להחליף את שטחיו בארצות השפלה האוסטריות, אך שוב התנגד לכך קרל אוגוסט בתמיכה פרוסית וקרל תאודור נכשל.
ב-1 באפריל 1795 מת קרל אוגוסט במנהיים ללא בנים, ואחיו מקסימיליאן יוזף עלה לשלטון במקומו. ב-16 בפברואר 1799 מת קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה, ומקסימיליאן יוזף ירש את כל נחלותיו. בשנת 1806 הפך מקסימיליאן יוזף למלך בוואריה, וצאצאיו שלטו בממלכה עד לאחר התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
משפחתו
ב-12 בפברואר 1774 התחתן קרל אוגוסט עם אמליה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך כריסטיאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומריה אנטוניה, דוכסית בוואריה, ממנה נולד לו בן אחד - קרל אוגוסט פרידריך, אך הוא מת בשנת 1784 בהיותו בן 8.
מבצעי מפצח
מבצעי "מפצח" היו שם הקוד לסדרת מבצעים של חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים אשר נועדו להשגת עליונות אווירית בגזרת התעלה על ידי תקיפת מערכי הטילים נגד מטוסים של צבא מצרים. בסך הכל נערכו ארבעה מבצעים: "מפצח 21" ב-17 באוקטובר 1973 נגד מערך הטק"א בגזרת אסמאעיליה; "מפצח 22" ב-18 באוקטובר נגד מערך הטק"א בקנטרה, "מפצח 23" ב-20 באוקטובר להשמדת מערך הטק"א בגזרת אסמאעיליה; ו"מפצח 25" ב-22 באוקטובר להשמדת מערך הטק"א בגזרת סואץ-שלופה.
רקע
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים היה פרוש לאורך חזית התעלה מערך הגנה אווירית צפוף ביותר שכלל סוללות טילי קרקע אוויר מסוגים שונים בעלי מעטפת ירוט רחבה המוגנים בתותחי נ"מ קני. המערך שכונה "מסך האש" הגביל את אפשרות חיל האוויר הישראלי לסייע לכוחות הקרקע שנזקקו לסיוע רב בקרבות הקשים בשלביה הראשונים של המלחמה.
כישלון מבצע "דוגמן 5" להשמדת מערך הטילים הסורי ב-7 באוקטובר ערער את הביטחון העצמי של המתכננים במחלקת מבצעים בחיל האוויר, ויצר מחסום פסיכולוגי שהקשה על הפיקוד הבכיר של החיל לקבל החלטה על ביצוע תקיפה בסדר גודל דומה. עד למבצע הצליחה הישראלי, לא התפנה חיל האוויר להשמיד את סוללות הטילים (פרט למערך פורט-סעיד) ונאלץ לסייע לכוחות הקרקע באזורים מאוימי טילים. כתוצאה מהפעלת חיל האוויר בניגוד לתורת הלחימה ספג חיל האוויר הישראלי פגיעות קשות באובדן טייסים ומטוסים.
ראש ענף תקיפה, אביהו בן-נון, העיד שהכישלון "השפיע עד שלב מאוחר של המלחמה". האבדות ב"דוגמן 5" הוכיחו את רמת הסיכון הגבוהה הכרוכה בטיסה נמוכה מעל מערכי אויב.
ב-16 באוקטובר כוחות שריון ישראלים צלחו את תעלת סואץ בסמוך לאגם המר הגדול וביססו ראש גשר ממערב לתעלה. כוחות השריון הישראליים השמידו שלוש סוללות טילי קרקע אוויר ובכך הקלו על חיל האוויר לפעול בגזרת הצליחה.
בעוד אוגדה 162 מבססת אחיזתה ומתקדמת דרומה לכיוון העיר סואץ נעו כוחות אוגדה 143 צפונה לכיוון העיר איסמעיליה. במטרה לסייע לכוחות אוגדה 143, היה הצורך בהשמדת סוללות הטילים בגזרת קנטרה-איסמעיליה שהקשו על הסיוע האווירי לכוחות הקרקעיים.
מפצח 21 - 17 באוקטובר
השתתפו שני מבנים של מטוסי פנטום: האחד מטייסת 119 והשני מטייסת 201. לתקיפה קדמו שיגורי טילי "אגרוף" וגופי הטעייה. התקיפה בוצעה בשיטה ישירה (חתף) והושגה בה השמדה מלאה של כל המטרות: סוללת SA-2 ושתי סוללות SA-3.
מטוס של טייסת 201 נפגע במהלך התקיפה. הטייס גד סמוק והנווט הצליחו לצנוח אך עם הגיעם לקרקע נורו ונהרגו על ידי המצרים. גופותיהם לא הוחזרו ולא נמצאו. הם הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
מפצח 22 - 18 באוקטובר
תכנון מבצע "מפצח 22" הושלם ב-17 באוקטובר, כהמשך לתוכנית הכוללת של חיל האוויר להשמיד את כל מערך הסוללות בשלבים, מצפון לדרום. בתוכנית המקורית של השלב הראשון, "מפצח 22", תוכנן לתקוף 12 סוללות – שש באזור קנטרה ושש באזור הצליחה ממערב לאגם המר. לאור התקדמות כוחות אוגדה 162 ממערב לתעלה והציפייה שהם ישמידו סוללות נוספות החליט חיל האוויר ערב המבצע לוותר על תקיפת הסוללות באזור הצליחה מבלי ליידע את הרמטכ"ל בכל פרטי התכנית. בתכנון המבצע הוטמעו לקחים מכישלון "דוגמן", בראש ובראשונה הצורך להימנע מטיסה בגובה נמוך מעל ריכוזים של כוחות אויב. מכיוון שמרבית הנ"מ הקני נפרס ממזרח לתעלה, עברו נתיבי התקיפה של הסוללות ממערב לפורט סעיד ומעל שטחי ביצות, והמטוסים תקפו את הסוללות מכיוון צפון-מערב.
בהמשך למטס זה הגיעו שלושה מטסים נוספים, כל אחד של 12 מטוסי עיט (סקייהוק) מטייסת 110 "אבירי הצפון" ומטייסת 109 "העמק" כשהם חמושים בפצצות שימוש כללי. שטסו בנתיב מערבית לפורט סעיד. במטס הראשון אבדו שני מטוסים והושמדו שתי סוללות. במטס שני, שתי דקות אחריו, נפגע מטוס אחד מטיל ונפגעו פגיעה חוזרת סוללות שכבר הותקפו וייתכן שנפגעה סוללה נוספת. במטס האחרון הופל מטוס אחד ונפגעו ארבע סוללות. בסך הכל הושמדו במבצע כל שש הסוללות של מערך קנטרה אבל החשש מנ"מ קני שהביא לחשיפה גדולה מדי לטילים והרצון לוודא את השמדת המטרות שהביא למספר גיחות גדול, הביא לריבוי אבדות. במבצע הופלו שני מטוסי פנטום וארבעה מטוסי סקייהוק, ושלושה מטוסים נוספים נפגעו . טייס ישראלי אחד, סרן, נהרג, חמישה טייסים נשבו, טייס אחד חולץ משטח מצרים וטייס אחד (חיים גופן) נטש את מטוסו הפגוע וצנח מעל לשטח ישראל.
המחיר הכבד ששולם במבצע "מפצח 22", בחלקו תוצאה של תקלות מקריות ולא של שגיאות יסודיות בתכנון, העיב על הצלחת חיל האוויר להשמיד את כל המערך בקנטרה. סימן השאלה סביב נחיצות המבצע עלה בעוד המבצע נמצא בעיצומו ועורר ויכוח נוקב בין הרמטכ"ל דוד אלעזר לבין מפקד חיל האוויר בני פלד. הרמטכ"ל הבין שהתקיפה לא מתבצעת באזור הצליחה אלא באזור קנטרה, רק בשעה 09:35, חמש דקות לאחר שהחלה התקיפה, ומיד הבהיר שאם היה יודע שחיל האוויר מתכוון לתקוף שם הוא היה אוסר זאת שכן כוחות צה"ל אינם זקוקים לסיוע בגזרה זו. גם שר הביטחון, משה דיין, לאחר ששמע על התקיפה אמר שזו הייתה תקיפה מיותרת. בדיון סוער באותו יום אחר הצהרים בין הרמטכ"ל לבין בני פלד, כאשר רצה הרמטכ"ל להמחיש את חוסר שביעות רצונו מכך שחיל האוויר אינו מתואם עם כוונות המטכ"ל, התבטא דדו ואמר: "למשל קנטרה – קנטרה מעניינת את זקנתי – מבחינתי אני לא מפריעות לי לא הסוללות, ואני לא צריך לתת סיוע קרוב שמה" .לאחר שהוצגה התכנית הכוללת של חיל האויר, יחד עם המבצעים הנוספים, אישר הרמטכ"ל את ההמשך.
מפצח 23 - 20 באוקטובר
ביומיים שלאחר התקיפה בקנטרה המשיך מערך הטק"א המצרי מול אסמאעיליה להידלדל. ב-17 באוקטובר, לאחר קרב סרפאום, נסוגו ארבע סוללות SA-6 של חטיבה 112 לאזור אסמאעיליה ואחר כך הועברו כ-20 קילומטר מערבית, לאזור שדה התעופה אבו סואר. ב-19 באוקטובר נסוגה מערבה מרבית חטיבה 97 שנפרסה בג'ניפה ובסיסי ההיערכות של חטיבת טילים 106 (סרפאום) ו-105 (שדה התעופה פאיד) נכבשו על ידי אוגדה 162 . שינויים אלה הותירו את מערך הטילים באסמאעיליה עם שתי סוללות SA-3 וסוללת SA-2 אחת והקלו על ביצוע "מפצח 23".
המבצע החל ב-20 באוקטובר בשעה 08:55. שתי רביעיות קורנסים מטייסת 107 ושתי רביעיות מטייסת 119 תקפו את הסוללות מגובה של כ-15,000 רגל. הם הגיעו ממזרח (ולא מצפון כפי שהיה צפוי לאחר השמדת המערך בקנטרה) והסתייעו בחסימות ל"א ושיגור "אגרופים" שנועדו להביא לכיבוי מערכות המכ"ם של הסוללות. בסך הכל בוצעו במסגרת "מפצח 23" 26 גיחות מתוכן 16 לתקיפה ועשר לפטרולי "אגרוף." שלוש הסוללות במערך אסמאעיליה הושמדו ללא אבדות ובתקיפות "אגרוף" שערכה טייסת 201 הושמדה לפי דיווחי המודיעין סוללת SA-2 אחת באזור סואץ . חיסול מערך הטק"א באסמאעיליה והידלדלות מערך הטק"א באזור סואץ היו הגורמים העיקריים להתעצמות מאמץ הסיוע בזירת הלחימה העיקרית בתעלה. מספר גיחות התקיפה עלה ל-250, אבל בניגוד לימים הקודמים חלק ניכר מהן התבצע עתה באזורי המערכה העיקרית: סואץ, המחנות סביב שדה התעופה פאיד, וסביב אסמאעיליה. מצהרי אותו יום ניתן היה גם להבחין, לראשונה מאז החלה המלחמה, בהשתתפות מסיבית של מטוסי קורנס בתקיפות מטרות קרקע בקו החזית.
מפצח 25 - 22 באוקטובר
חיל האוויר תכנן לתקוף את מערך הנ"מ באזור העיר סואץ כבר ב-21 באוקטובר, אולם לאחר שבצילום אוויר אותרו ארבע סוללות 6-SA הוחלט להמתין עד שיחוסלו על ידי כוחות הקרקע שכן, בשלב זה, חיסול הסוללות מהאוויר נתפש כמהלך שיתבצע רק אם לא תהיה ברירה אחרת.
בבוקר המבצע, מערך הטק"א המצרי בגזרת סואץ-שלופה היה כבר מדולל. חטיבת ה-6-SA שהתמקמה באזור חדלה מלהתקיים. המכ"מים של שתי סוללות הושמדו בטילי אגרוף בתקיפות קודמות, שתי סוללות היו בלתי תקינות והועברו לשדה התעופה כותמייה בכביש סואץ-קהיר, וסוללה חמישית, שהייתה תקינה, הועברה אף היא מהאזור. המכ"מים של שתי סוללות מתוך חמש הסוללות הנייחות של המערך (שלוש של 2-SA ושתיים של 3-SA) - הושמדו בתקיפת טילי אגרוף יום קודם. על פי דיווחי אוגדה 162 נותרו מכל המערך רק שתי סוללות פעילות.
בתכנון המקורי התקיפה הייתה אמורה להתחיל בשעה 08:00 אך היא נדחתה בשעה. חרף הדחיה שוגר ב-07:25 מטוס בלי טייס (מב"ט) כפיתיון לשאיבת טילים. הוא הופל בשטח מצרים כ-15 דקות אחר כך. בשעה 07:30 פוזר מוץ על ידי שני מטוסי קורנס והופעלו חמש מערכות קרקעיות ומוטסות לחסימת מכ"ם. בנוסף, קודם לתקיפה, בוצעו שני שיגורי "אגרוף" לעבר שתי סוללות מהן נקלטו שידורים. התקיפה עצמה החלה ב-09:00 על ידי שמונה קורנסים של טייסת 119 שתקפו שתי סוללות 2-SA. הטייסים דיווחו על פגיעות טובות. רביעיית קורנסים מטייסת 107 תקפה בהמשך את סוללת ה-3-SA והשמידה אותה. סוללה נוספת שתקפה הייתה ריקה. בשעה 11:45 תקפו שני זוגות של טייסת 107 שתיים מהסוללות שכבר נפגעו ונראו פגיעות טובות. בשיגורי אגרוף נגד סוללות באזור אסמאעיליה הושמדה סוללה אחת. בסך הכל הושמדו שלוש סוללות ללא אבדות.
חופש הפעולה שחיל האוויר השיג בשמי החזית אפשר לו לבצע ב-22 באוקטובר 441 גיחות תקיפה, המספר הגדול ביותר שביצע לאורך כל המלחמה. התקיפות בוצעו נגד מטרות בפורט סעיד, קנטרה, אסמאעיליה, וממערב לתעלה בזירת הלחימה העיקרית ועל ציר התנועה בין קהיר לסואץ. לכך היו השלכות מיידיות, בשיחה שקיים שר הביטחון עם מפקד החזית בשעה 14:00 אמר בר-לב לדיין: "חיל האוויר התחיל לעבוד כמו שצריך ועם חושך נגיע עד לתעלה". התקיפות המסיביות של חיל האוויר תרמו משמעותית להתמוטטות מערך ההגנה המצרי ממזרח לתעלה ולכניעתם של למעלה מ-5,000 חיילים מצרים, להתקדמות המהירה של כוחות צה"ל דרומה, ולהשלמת הכיתור של הארמייה השלישית ב-23 באוקטובר.
המנטליסט (סדרת טלוויזיה, 2018)
המנטליסט (ברוסית: Менталист; נקרא גם "קורא המחשבות", ברוסית: Тот, кто чита́ет мы́сли) היא סדרת דרמה משטרתית רוסית, משנת 2018 בהפקת חברת ההפקות האוקראינית Star Media עבור ערוץ ICTV האוקראיני והערוץ הראשון ברוסיה.
הסדרה עוקבת אחרי דנייל רומאנוב (יחזקאל לזרוב), מדיום לשעבר, המשמש כיועץ למחלקה הפלילית של משטרת רוסיה, תוך שימוש ביכולות תצפית מיוחדות בהם השתמש בעבר כדי "לקרוא" מחשבות כביכול.
הפקה
צילומי הסדרה נמשכו חמישה וחצי חודשים, מספטמבר 2016 ועד ינואר 2017 במוסקבה ובפרבריה ובאודסה. צולמו 16 פרקים, אורך כל אחד מהם 45 דקות.
צוואר בקבוק גנטי
צוואר בקבוק של אוכלוסייה או צוואר בקבוק גנטי הוא צמצום חד בגודל האוכלוסייה עקב אירועים סביבתיים כגון רעב, רעידות אדמה, שיטפונות, שריפות, מחלות ובצוֹרות; או פעילויות אנושיות כגון השמדת מינים ביולוגיים, אלימות נרחבת או חיסול מכוון, ותכנון אוכלוסייה אנושית. אירועים כאלה יכולים להפחית את השוֹנוּת במאגר הגנים של אוכלוסייה; לאחר מכן נותרת אוכלוסייה קטנה יותר, בעלת מגוון גנטי קטן יותר, שמועבר ל של הצאצאים באמצעות רבייה מינית. המגוון הגנטי נשאר נמוך יותר, ועולה רק כשמתרחשת זרימת גנים מאוכלוסייה אחרת, או שהוא גדל עם הזמן באיטיות רבה ככל שמתרחשות מוטציות אקראיות. הדבר מביא להפחתה בחוסנה של האוכלוסייה וביכולתה להסתגל ולשרוד שינויים סביבתיים שכרוכים בברירה טבעית, כגון שינויי אקלים או שינוי במשאבים הזמינים. לחלופין, אם שורדי צוואר הבקבוק הם הפרטים בעלי הכְּשִׁירוּת הגנטית הגדולה ביותר, שכיחות הגנים הכשירים יותר במאגר הגנים גדֵלה, בעוד המאגר עצמו מצטמצם.
צוואר בקבוק גורם לסחף גנטי שיכול לשנות את ההתפלגות האקראית היחסית של אללים ואף להוביל לאובדן אללים. הסיכויים לזיווגי קרובים ולאחידות גנטית יכולים לעלות, והדבר עלול להוביל לירידה בכשירות. גודל אוכלוסייה קטן יותר עלול גם לגרום להצטברות מוטציות מזיקות.
צווארי בקבוק של אוכלוסייה ממלאים תפקיד חשוב בשימור ביולוגי, ובהקשר של חקלאות (הדברה ביולוגית וכימית).
מדענים צפו בצווארי בקבוק באוכלוסיות של ביזונים אמריקאים, שכוֵוי ערבות, פילי ים צפוניים, אוגרים זהובים, וברדלסים. ציפורי שחור-החזה (רובין) של ניו זילנד חוו צוואר בקבוק של חמישה פרטים, כולם צאצאים של נקבה יחידה. גנטיקאים מצאו עדויות לצווארי בקבוק שאירעו בעבר בפנדות, בקופי חרומף זהוב, ובבני אדם.
גודל מינימלי של אוכלוסייה בת-קיימא
בשימור ביולוגי, גודל מינימלי של אוכלוסייה בת-קיימא עוזר לקבוע את גודל האוכלוסייה האפקטיבי  כאשר אוכלוסייה נמצאת בסכנת הכחדה. ההשפעות של צוואר בקבוק באוכלוסייה תלויות לעיתים קרובות במספר הפרטים שנותרו לאחר צוואר הבקבוק, ומה גודלו של מספר זה בהשוואה לגודל המינימלי של האוכלוסייה בת-הקיימא.
אפקט המייסד
צורה שונה של צוואר בקבוק יכולה להתרחש אם קבוצה קטנה מתחילה להתרבות בנפרד מהאוכלוסייה העיקרית (למשל כתוצאה מהפרדה גאוגרפית), כפי שקורה באירוע מייסד. למשל, אם פרטים מעטים ממין ביולוגי מסוים מצליחים ליישב אי מבודד, או נכללים בתוכניות גידול בשבי כגון בעלי חיים בגן חיות. לחלופין, מינים פולשים יכולים לעבור צווארי בקבוק של אוכלוסייה באמצעות אירוע מייסד, כשהם מובאים או מגיעים למרחב המחיה שאליו הם פולשים.
בני אדם
על פי מודל משנת 1999, התרחש צוואר בקבוק של אוכלוסייה, וליתר דיוק, נוצר מין חדש של ממש, בקרב קבוצת אוסטרלופיתקוס כשהם עברו התמרה למין המכונה הומו ארקטוס לפני שני מיליון שנה. נראה שהתרחשו צווארי בקבוק נוספים מאז שנוצר ההומו ארקטוס, אך נתונים ארכאולוגיים, פליאונטולוגיים וגנטיים אינם מספקים מידע אמין רב על צווארי בקבוק משוערים כאלה. עם זאת, לא ניתן לשלול את האפשרות שגם בתקופה מאוחרת יותר התרחש צוואר בקבוק חמור ברמת המין האנושי כולו.
מחקר משנת 2005 מאוניברסיטת ראטגרס העלה תאוריה שהאוכלוסיות הילידות שחיו באמריקה לפני 1492 הן צאצאיהם של 70 פרטים בלבד שחצו את הגשר היבשתי בין אסיה לצפון אמריקה.
תאוריית אסון טובה
תאוריית אסון טוֹבָּה – תאוריה שנויה במחלוקת שהוצגה בסוף שנות ה-90 ועד תחילת שנות ה-2000 – טענה שלפני כ-75,000 שנה התרחש צוואר בקבוק באוכלוסיית האדם, שבמהלכו הצטמצמה האוכלוסייה ל-10,000–30,000 פרטים, כאשר הר הגעש טובה באינדונזיה התפרץ בעוצמה רבה וחולל שינוי סביבתי גדול. צווארי בקבוק מקבילים הוצעו בקרב שימפנזים, גורילות, מקוק רזוס, אורנגאוטן וטיגריס. ההשערה התבססה על עדויות גאולוגיות לשינוי אקלים פתאומי ועל עדויות להתלכדות של גנים (כולל DNA מיטוכונדרי, DNA של כרומוזום Y וכמה גנים גרעיניים), ורמת השונות הגנטית הנמוכה יחסית בבני אדם.
עם זאת, נראה שמחקרים שנערכו לאחר מכן, במיוחד בשנות ה-2010, מפריכים הן את טיעון האקלים והן את הטיעון הגנטי. מחקרים עדכניים מראים שההיקף של שינוי האקלים היה קטן בהרבה ממה שסברו תומכי התאוריה.
בשנת 2000, מאמר בכתב העת "ביולוגיה מולקולרית ואבולוציה" (Molecular Biology and Evolution) הציע מודל השתלה או 'צוואר בקבוק ארוך' כדי להסביר את השונות הגנטית המוגבלת, במקום שינוי סביבתי קטסטרופלי. מודל זה תואם את ההשערות שמספר בני האדם באפריקה שמדרום לסהרה היה יכול לרדת לפעמים עד 2,000, למשך אולי 100,000 שנים, לפני שאוכלוסיית האדם שבה והתרחבה בתקופת האבן המאוחרת.
חיות אחרות
הביזון האירופי (Bison bonasus), שנקרא גם וִ֫יזֶנְט (Wisent), עמד בפני הכחדה בתחילת המאה ה-20. הפרטים החיים כיום הם צאצאיהם של 12 פרטים ויש להם שונות גנטית נמוכה ביותר, שאולי מתחילה להשפיע לרעה על יכולת הרבייה של השוורים.
האוגר הזהוב הוא מין בעל צוואר בקבוק דומה. מוצאם של הרוב המכריע של האוגרים המבויתים הוא מהמלטה בודדת שנמצאה במדבר הסורי בסביבות 1930, ונשארו מעט מאוד אוגרים זהובים בבר.
דוגמה קיצונית לצוואר בקבוק באוכלוסייה היא שחור-החזה של ניו זילנד, שכל פרטיו כיום הם צאצאים של נקבה יחידה בשם "כחולה זקנה" (Old Blue). אוכלוסיית שחור-החזה עדיין מתאוששת מנקודת השפל של חמישה פרטים בלבד ב-1980.
בגנום של הפנדה הענקית יש עדויות לצוואר בקבוק חמור לפני כ-43,000 שנה. יש עדויות למין אחד של פרימט לפחות, חרומף זהוב, שסבל מצוואר בקבוק בסביבות תקופה זו. נראה שאירוע סביבתי לא ידוע גרם לצווארי הבקבוק שנצפו בשני המינים הללו. צווארי הבקבוק גרמו כנראה למגוון הגנטי הנמוך שנצפה בשני המינים.
לפעמים ניתן להסיק עובדות אחרות מצוואר בקבוק שנצפה באוכלוסייה. בין צבי הענק של איי גלאפגוס – שהם בעצמם דוגמה מצוינת לצוואר בקבוק – האוכלוסייה הגדולה יחסית במורדות הר הגעש אלקדו היא משמעותית פחות מגוונת מארבע אוכלוסיות צבים אחרות באותו אי. ניתוחי DNA מתארכים את צוואר הבקבוק לכ-88,000 שנים לפני זמננו. בערך 100,000 שנה לפני זמננו התפרץ הר הגעש בעוצמה, וטמן את רוב בית הגידול של הצב באבן געשית ספוגית ובאפר.
לפני שהגיעו האירופים לאמריקה הצפונית, הערבות שימשו בית גידול לשכווי ערבות ענק. באילינוי לבדה, מספר שכוֵוי הערבה הענקיים צנח מלמעלה מ-100 מיליון ב-1900 לכ-50 ב-1990. צמצום האוכלוסייה היה עקב ציד והרס בתי גידול, אך ההשלכות האקראיות גרמו לאובדן גדול של מגוון גנטי באוכלוסיית המין. ניתוח DNA המשווה בין הציפורים מ-1990 ומאמצע המאה מראה ירידה גנטית תלולה בעשורים האחרונים. שכווי הערבות הענק חווה כעת הצלחה רבייתית נמוכה.
צוואר בקבוק באוכלוסייה הוא איום גדול על היציבות של אוכלוסיות המינים. Papilio homerus הוא הפרפר הגדול ביותר ביבשת אמריקה והוא נמצא בסכנת הכחדה על פי IUCN. היעלמותה של אוכלוסייה מרכזית מהווה איום גדול של צוואר בקבוק באוכלוסייה. שתי האוכלוסיות הנותרות מבודדות כעת גאוגרפית והאוכלוסיות עומדות בפני עתיד לא יציב עם הזדמנויות מוגבלות שנותרו לזרימת גנים.
צווארי בקבוק גנטיים קיימים בברדלסים.
ברירה מלאכותית
צווארי בקבוק קיימים גם בקרב בעלי חיים גזעיים (למשל כלבים כגון פאג, וחתולים כגון חתול פרסי) מכיוון שהמגדלים מגבילים את מאגר הגנים שלהם לפרטים בודדים (שזכו בתערוכות) כדי להקנות להם את המראה וההתנהגות המבוקשים. השימוש הנרחב בחיות אינדיבידואליות מבוקשות, תוך כדי הדרה של אחרות, עלול לגרום לאפקט הזכר הפופולרי המייסד.
טיפוח גזעי כלבים באמצעות ברירה מלאכותית גרם לצווארי בקבוק צרים יותר ויותר בתוך גזעים ספציפיים. צווארי בקבוק אלו הובילו לכך שלכלבים יש בממוצע 2%–3% יותר עומס גנטי (הפער בין הכשירות של הגנוטיפ הממוצע באוכלוסייה לבין הכשירות של גנוטיפ ממשי או תאורטי שמשמש להשוואה) מאשר לזאבים מצויים. תוכניות הרבייה הקפדניות וצווארי הבקבוק באוכלוסייה הובילו לשכיחות גבוהה של מחלות כמו מחלות לב, עיוורון, סרטן, דיספלסיה של מפרק הירך, וקטרקט.
ברירה מלאכותית לפיתוח גידולי שדה בעלי יבול גבוה גרמה לצווארי בקבוק גנטיים בגידולים אלו והובילה לאחידות גנטית. המגוון הגנטי המופחת הזה בגידולים רבים עלול להוביל לרגישות רחבה יותר למחלות או מזיקים חדשים, והדבר עלול לסכן את הביטחון התזונתי העולמי.
צמחים
מחקר הראה שיש כמויות נמוכות להפליא, כמעט בלתי ניתנות לזיהוי, של מגוון גנטי בגנום של עצי אורן וולמי (Wollemia nobilis). ב-2011, ה-IUCN ערך ספירת אוכלוסייה ומצא 80 פרטים בוגרים וכ-300 שתילים וצעירים, ולפני כן היו פחות מ-50 פרטים של אורן וולמי בטבע. גודל האוכלוסייה הנמוך והמגוון הגנטי הנמוך מצביעים על כך שאורן וולמי עבר צוואר בקבוק חמור של אוכלוסייה.
צוואר בקבוק של אוכלוסייה נוצר בשנות השבעים באמצעות מאמצי השימור של הצמח חרב הכסף מאונה קיה בהוואי, הנמצא בסכנת הכחדה. האוכלוסייה הטבעית הקטנה שלו גדלה במהלך שנות ה-70 בזכות פרטים שנשתלו. נמצא שכל צמחי חרב הכסף שנשתלו הם צאצאים ישירים או עקיפים של שתי אימהות מייסדות בלבד מהאוכלוסייה הטבעית. הכמות הנמוכה של לוקוסים פולימורפיים בפרטים שנשתלו הובילה לצוואר הבקבוק של האוכלוסייה, וגרמה לאובדן אלל הסמן בשמונה מהלוקוסים.
קמח אטה
קמח אטה (בהינדי: आटा; באנגלית: Atta Flour) הוא קמח חיטה מלא שמקורו במדינות תת-היבשת ההודית.
הקמח עשוי מחיטת דורום והוא משמש להכנת לחמים שטוחים כגון צ'פאטי, רוטי, נאן, פאראטה ופורי.
פירוש המילה "אטה" (Atta), בשפת ההינדי הוא דגן מלא.
שאיוואמוש
יהודי שאיוואמוש
בשאיוואמוש חיו מעט יהודים. תושבים יהודיים מהכפר שנרצחו בשואה מונצחים בלוח זיכרון בהייצ'בה שבמישקולץ.
פיטר פן (סדרת אנימציה)
פיטר פן (באנגלית: The New Adventures of Peter Pan) היא סדרת אנימציה ממוחשבת בת 26 פרקים, שהופקה לטלוויזיה בשנת 2012. הסדרה, המבוססת על הספר "פיטר פן" מאת ג'יימס מתיו ברי, שודרה לראשונה ב-22 בדצמבר 2012.
תקציר העלילה
הסדרה מתמקדת בעלילותיו של הילד הנצחי פיטר פן, הלוקח את ילדי משפחת דארלינג למגוון הרפתקאות בארץ לעולם לא.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-69
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-69 הידוע בשם טקס הבאפט"א נערך ב-14 בפברואר 2016 ברויאל אלברט הול שבלונדון, להענקת פרסים לסרטי הקולנוע הבריטיים והזרים של שנת 2015. את הפרסים מעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לסרט הקולנוע וסרט התעודה הטובים ביותר שהוקרנו בבתי הקולנוע בבריטניה.
על שמות המועמדים הכריזו ב-8 בינואר 2016 סטיבן פריי והשחקנית גוגו אמבתה-רו. הסרטים "גשר המרגלים" ו"קרול" היו מועמדים לתשעה פרסים כל אחד. על אף שהובילו במספר המועמדויות הסרט "קרול" לא זכה באף קטגוריה, ו"גשר המרגלים" זכה בפרס אחד בלבד, עבור מארק ריילנס שזכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט "האיש שנולד מחדש" זכה במספר הפרסים הרב ביותר, חמישה פרסים בהם הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר עבור אלחנדרו גונסלס איניאריטו, השחקן הטוב ביותר עבור לאונרדו דיקפריו, והצילום הטוב ביותר עבור עמנואל לובצקי. ברי לארסון זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "חדר", וקייט וינסלט זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר על הסרט "סטיב ג'ובס". הסרט "מקס הזועם: כביש הזעם" זכה בארבעה פרסים עבור עיצוב תלבושות, העריכה הטובה ביותר, האיפור השיער הטובים ביותר, ועיצוב ההפקה הטוב ביותר. הסרט "ברוקלין (סרט)" בבימויו של ג'ון קרולי נבחר לסרט הבריטי הטוב ביותר לשנת 2015. תואר עמית באפט"א הוענק לשחקן סידני פואטייה על תרומתו לקולנוע.
הטקס שודר בערוץ BBC One וצפו בו כ-4.5 מיליון צופים.
יחסי דרום אפריקה–סורינאם
יחסי דרום אפריקה–סורינאם הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין רפובליקת סורינאם.
היסטוריה
בין רפובליקת דרום אפריקה לבין רפובליקת סורינאם מתקיימים יחסים דיפלומטיים. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות הללו כוננו ב-3 בפברואר 1995. החל משנת 1999 עד שנת 2013 הייתה הנציבות הגבוהה הדרום אפריקאית בקינגסטון, בירת ג'מייקה, אמונה על סורינאם, ובשנת 2013 הועברו האינטרסים הדרום אפריקאיים בסורינאם להיות מנוהלים בנציבותה הגבוהה של דרום אפריקה בטרינידד וטובגו.
ארתור אנגל
ארתור אנגל (בגרמנית: Arthur Engel; 12 בינואר 1928 - 11 בנובמבר 2022) היה מתמטיקאי ומורה גרמני, שנודע, בין השאר, בתרומתו להוראת המתמטיקה.
ביוגרפיה
החל משנת 1965 השתדל למען הקמתה בגרמניה המערבית של תחרות כלל-פדרלית למתמטיקה. התחרות הראשונה התקיימה בשנת 1970. בשנת 1977 הוא ניהל את הצוות המערב-גרמני הראשון באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית שהתקיימה בבלגרד. ב-1989 היה יושב ראש חבר השופטים באולימפיאדה למתמטיקה בבראונשווייג. הקדיש חלק מחייו לשימוש בסטוכסטיקה, מחשבים ואלגוריתמים בהוראת המתמטיקה.
עם תלמידיו נמנה הורסט סוורין.
נפטר ב-11 בנובמבר 2022.
קמנצ'ה
קמנצ'ה (Kamānche, בפרסית: کمانچه), הוא כלי קשת הנפוץ באזור איראן אזרבייג'ן וטורקיה. בדרך כלל בעל ארבעה מיתרים ולעיתים חמישה או שישה. נמצא בשימוש בעיקר במוזיקה האתנית. ב-2017 ארגון אונסק"ו הכריז על תהליך בניית הקמנצ'ה והנגינה עליו כמורשת עולמית באזרבייג'ן ואיראן.
אטימולוגיה
משמעות המילה קמנצ'ה בפרסית היא "קשת קטנה" (kæman = קשת, cheh- = זעיר). ישנו סוג נוסף של קמנצ'ה המכונה "קאבק קאמנה", אשר משמעות הביטוי היא "כלי-הקשת בצורת הדלעת". לא ברור מהי צורת הריבוי של המילה "קמנצ'ה" בעברית, הואיל וזוהי מילה המגיעה מלעז, אם כי ישנם הסבורים כי צורת הרבים היא "קָמַנצָ'איי", צורת ריבוי המזכירה את סיומות הריבוי הלטיניות.
מבנה הקמנצ'ה
הנגינה בקמנצ'ה נעשית באמצעות קשת רופפת שניתן לכוון את רמת המתח שלה במהלך הנגינה. בחלקו התחתון של הכלי יש יתד אותה משעין הנגן על ברכו בזמן נגינה בישיבה, או על הרצפה בזמן נגינה בעמידה, ולכן לפעמים הקמנצ'ה מכונה "כינור ממוסמר". ליתד בדרך כלל מחוברת קשת מתכתית שעוזרת לנגן להשעין את הכלי על ברכו מבלי לפגוע בה.
קיימים הבדלים קטנים במבנה הקמנצ'ה במדינות השונות (למשל באיראן קוטר פתח הקמנצ'ה יהיה קטן מזה של הקמנצ'איי האזרי והטורקי), וכן ישנם כמה סגנונות בבניית קמנצ'ה. תיבת התהודה באזרבייג'ן לדוגמה היא עגולה ומגולפת בעץ תות או באגוז, ובטורקיה נפוצים עוד שני סוגי קמנצ'ה: "קאבק" ו-"קאמנה". גוף ה-"קאבאק קמנצ'ה" (קמנצ'ה דלעת) עשוי מדלעת שהתייבשה בצל, והוא דומה יותר לקמנצ'ה האיראני לעומת סוג הקמנצ'ה השני המכונה "קאמנה קמנצ'ה". סוג זה עשוי גם הוא מדלעת יבשה, אך בשונה מה-"קאבק קמנצ'ה" הוא בעל גודל שונה וקוטר פתחו שונה בחלקו הקדמי. על תיבת התהודה מודבקת יריעה העשויה עור של כבש, יען או דג חדקן. לגוף הכלי מחובר צוואר עליו מורכבים המיתרים.
הקמנצ'ה יכול להיבנות ככלי מפואר, ולעיתים רחוקות אף ניתן למצוא אותו משובץ באבנים צבעוניות ובעל ידיות כוונון מגולפות עשויות שנהב, אך על פי רוב ידיות אלה עשויות עץ.
היסטוריה
קמנצ'ה היא גלגול קדמוני של הכינור המערבי, ורבים סוברים שהמצאת הכינור נבעה מהשפעותיהם של הקמנצ'ה והלירה – כלי קשת קדום מתקופת ימי הביניים.
בשנת 1896 תיעד הצייר W. M. Thomson נגן קמנצ'ה בירושלים העתיקה, מה שמעיד שהכלי היה קיים במזרח התיכון כבר אז.
נגנים ידועים
נגני הקמנצ'ה המוכרים ביותר בישראל הם אברהם צייטלין, מארק אליהו, יגל הרוש ויערה בארי. חלקם אף מוכרים בכל העולם בקריירת הנגינה שלהם בכלי, עובדה שהופכת את ישראל לאחת המדינות הנחשבות ביותר מבחינת נגינה בכלי.
אליעזר טאובר
אליעזר טאובר הוא מזרחן והיסטוריון ישראלי, פרופסור מן המניין במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן. פרסם ספרים ומאמרים רבים על תולדות התנועות הלאומיות במזרח התיכון ועל צמיחת מדינות ערב המודרניות. כיהן בעבר כדיקן הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
את לימודיו האקדמיים החל טאובר באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1981 במחלקה להיסטוריה כללית וערבית. בשנת 1984 התחיל בלימודי הדוקטורט בהיסטוריה כללית עם התמחות במזרח התיכון וסיימם בשנת 1986.
טאובר נשוי לרחלי.
טאובר ייסד את המחלקה ללימודי מזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן, ועמד בראשה. בהמשך נבחר לדיקן הפקולטה למדעי היהדות. הוא עוסק במשך למעלה מ-30 שנים במחקר בהיסטוריה מודרנית של המזרח התיכון, התנועה הלאומית הערבית, היווצרות מדינות ערב המודרניות, המזרח התיכון במלחמת העולם הראשונה, סוריה ועיראק, מודיעין בתולדות המזרח התיכון, הסכסוך הישראלי-ערבי, קנדה והמזרח התיכון ומלחמת העצמאות.
יונינה גרבר-טלמון
תולדות חייה
נולדה בשם יונינה גרבר בפתח תקווה ב-1923, לפרומה ואריה. אמה, פרומה פירסט, גדלה אצל הרב יוסף רוזין. אביה, אריה-ליאון גרבר, היה נכד למייסדי פתח תקווה. בשנת 1940 החלה ללמוד באוניברסיטה העברית וכתבה את עבודת המאסטר ואת עבודת הדוקטורט בהנחיית מרטין בובר. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה "זמן מיתי והיסטורי בחברות פרימיטיביות וארכאיות", ושילב מחקר חברתי עם מושגים פילוסופיים. בשלהי המנדט הבריטי נשלחה, יחד עם בעלה שמריהו טלמון, למחנות המעצר בקפריסין, שם לימדו במסגרת סמינר רוטנברג, בית ספר להשכלת מבוגרים שהפעילה קבוצת סטודנטים ומורים מן האוניברסיטה העברית. עם שובם מקפריסין הייתה קצינת סעד בחזית ירושלים במלחמת העצמאות.
לאחר סיום הדוקטורט נסעה להשתלמות בבית הספר לכלכלה של לונדון. עם חזרתה לישראל בשנת 1951 הצטרפה לצוות המחלקה לסוציולוגיה, שכלל אז את שמואל נח אייזנשטדט, יוסף בן-דוד ויעקב כ"ץ, ולימדה בה עד לפטירתה ממחלה קשה בגיל 42.
משנת 1953 התמקד מחקרה בתנועה הקיבוצית, בדגש על דפוסי המשפחה בקיבוץ. במקביל עסקה גם בחקר הסוציולוגיה של הדת ושל תנועות דתיות. מערך המחקר על הקיבוץ התבסס על שיתוף פעולה הדוק עם כמה מן התנועות הקיבוציות, והיה גם סדנת לימוד לסוציולוגים ישראליים צעירים רבים. פירות המחקר התפרסמו בספר לאחר מותה.
התגוררה בשכונת ארנונה שבירושלים עם בן זוגה ושתי בנותיהם.
גירוש יפו (1914)
גירוש יפו היה אירוע בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בו גורשו מיפו למצרים יהודים בעלי אזרחות רוסית.
הגירוש
מושל יפו, בהאא א-דין, ניצל את עגינתה של האוניה האיטלקית "פלוריו" בנמל יפו, ובצהרי 17 בדצמבר, נר חמישי של חנוכה, (שכונה מאז "יום חמישי השחור") פשטו שוטרים וחיילים על רחובות יפו ותל אביב וחטפו כ-700 נפש - גברים, נשים וטף. רבים הופרדו ממשפחותיהם ומרכושם. פרטי הנחטפים תועדו ב"פנקס המגורשים" (המצוי בארכיון הציוני). החטופים הועלו בכוח על סירות שהובילו אותם אל האוניה, שם נבזזו מהם כסף וחפצי ערך שהיו ברשותם בטענה שעליהם לממן את הנסיעה, ובשעות הערב הפליגה האוניה לאלכסנדריה.
משה סמילנסקי תיאר את האירוע:
ביישוב השתררה בהלה עצומה. כשלושים עסקני ציבור מיפו ומירושלים חתמו על עצומה שנשלחה לשער העליון בקושטא, ובה דרישה לעצור מיד את הגירוש ואף לפטר את מושל יפו. בסופו של דבר נכנע השער העליון ללחצים וציווה על ביטול פקודת הגירוש, אך המגורשים לא הוחזרו לארץ.
תוצאות
במצרים הוקם "ועד העזרה לגולי ארץ ישראל וסוריה", שתמך במגורשים. השלטון הבריטי במצרים שיכן את הפליטים במתקנים כגון ורדיאן וגבארי, שם התאפשרו חיי קהילה עם מסגרות תרבויות וחינוכיות.
התוצאה הישירה של גירוש יפו הייתה התעת'מנות של למעלה מ-15,000 איש שבקשו בדרך זו למנוע את גירושם מהארץ בעתיד, ובמקביל עזיבה של למעלה מ-10,000 איש שיצאו מן הארץ מיוזמתם. ביוזמת השגריר האמריקאי בקושטא, הנרי מורגנטאו, שוגרה לארץ אניית המלחמה האמריקנית "טנסי", כדי לסייע בפינוי היהודים המבקשים לצאת. האוניה נסעה הלוך ושוב בין יפו לאלכסנדריה, והעבירה אלפים למצרים.
אריזונה (BB-39)
'''יו. אס. אס. אריזונה (באנגלית: USS Arizona''') הייתה אוניית מערכה מסדרת פנסילבניה, אשר נבנתה על ידי הצי האמריקני בעשור השני של המאה ה-20. היא נקראה על שמה של המדינה ה-48, אשר צורפה לארצות הברית, אריזונה, והייתה השנייה והאחרונה מאוניות הסופר-דרדנוט של סדרה פנסילבניה. אף שנכנסה לשירות בשנת 1916, לא השתתפה במלחמת העולם הראשונה אך שימשה כאוניית ליווי לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, בעת מסעו אל ועידת השלום בפריז בשנת 1919. עם פרוץ מלחמת יוון–טורקיה נשלחה האריזונה לאזור למספר חודשים, על מנת להפגין נוכחות אמריקנית, ולאחר מספר שנים הועברה אל הצי הפסיפי.
מלבד תקופת שיפוץ נרחבת בשנים 1929–1931, השתתפה האריזונה באימונים ותרגילים, ואף סייעה לנפגעי רעידת האדמה בלונג ביץ', אשר התרחשה בשנת 1933, ואף הופיעה בסרטו של ג'יימס קאגני משנת 1934 - "הנה בא הצי" על צרותיו הרומנטיות של מלח בצי. באפריל 1940 הועבר הצי הפסיפי בכללותו והאריזונה איתו אל פרל הארבור אשר בהוואי, על מנת לשמש גורם מרתיע להתרחבותו של האיפריאליזם היפני.
במהלך המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הופצצה האריזונה וטבעה, ונספו 1,177 קצינים ואנשי צוות. שהיו על סיפונה בניגוד לשאר הספינות אשר נפגעו במתקפה, את האריזונה לא ניתן היה להציל ועל כן הסיר הצי חלקים ממנה לשימוש חוזר במהלך המלחמה. הספינה הטרופה עודנה שוכנת בקרקעית המפרץ, ומעליה מוצבת אנדרטת האונייה אריזונה לזכרם של חיילי וקציני הצי אשר נהרגו במתקפה.
מבנה האונייה
אוניית המערכה מסדרת פנסילבניה היו גדולות באופן משמעותי מאוניות הסדרה הקודמת להן, סדרת נבדה. האריזונה הייתה באורך כולל של 185 מטר, ברוחב 29.6 מטר (בקו המים) ובעלת שוקע של 8.9 מטר בעומס מלא. לעומת הסדרה שקדמה לה, הייתה ארוכה ב-7.6 מטר, כבדה בכ-4 טון הֶדְחֶק וגבוהה יותר ב-2.4 מטר מאוניות המערכה הישנות.
האריזונה חומשה ארבעה צריחי תותחים אשר כללו שלושה תותחי 14 אינץ'/45 קליבר כל אחד, בעלי הגבהה מרבית של 15 מעלות עם טווח של 19,000 מטרים, עם קיבולת של 100 פגזים לכל תותח. הגנה מפני ספינות טורפדו, חומשה האריזונה ב-22 תותחי 5 אינץ'/51 קליבר בצדי הספינה, בעלי הגבהה מרבית של 15 מעלות עם טווח של 12,850 מטר, עם קיבולת של 230 פגזים לתותח. מיקום התותחים אשר היה חשוף לגלי הים, מנע מהם לתפקד כהלכה בים סוער. כאמצעי הגנה כנגד מטוסים הותקנו על האריזונה ארבעה תותחי 3 אינץ'/50 קליבר כמו גם שתי צינורות טורפדו בקוטר של 533 מ"מ, עם 24 טורפדו בעבורם.
מיגון ספינות הפנסילבניה המשיך את העיקרון שהחל בסדרת נבדה, הכל או כלום אשר דגל במיגון כבד לאזורים מסוימים ומיגון קל בשאר האונייה. חגורת השריון בקו המים הייתה עשויה שריון קרופ בעובי של 343 מ"מ בגובה כולל של 5.3 מטר מתוכם 2.7 מטר מתחת לקו המים וכסתה את חללי המכונות ואת מחסני התחמושת.
בנייתה
השדרית של אוניית המערכה מספר 39 (מספר גוף : BB-39) הונחה בבוקר ה-16 במרץ 1914 עם עוזר מזכיר הצי פרנקלין דלאנו רוזוולט במעמד. הבנאים התכוונו לקבוע שיא עולמי של עשרה חודשים בין הנחת השדרית של הספינה להשקה, עבור מה שהניו יורק טיימס הכריז יהיה "הסופר-דרדנוט הגדול והחזק בעולם, הן בהתקפה והן בהגנה, אשר נבנה אי פעם," אבל הספינה הושלמה רק קצת יותר מחצי שנה לאחר מכן. היא הושקה ב-19 ביוני 1915, מה שהפך את זה כחמישה עשר חודשים מהנחת השדרית ועד ההשקה. בינתיים, האונייה נקראה על שם המדינה החדשה ביותר באיחוד על ידי מזכיר חיל הים יוספוס דניאלס.
ה"ניו יורק טיימס" העריך כי 75,000 אנשים השתתפו בהשקה, כולל ג'ון פוררוי מיטשל, ראש עיריית ניו יורק, ג'ורג' האנט, מושל אריזונה, ופקידי צבא בכירים רבים. כמה ספינות מלחמה היו גם כן בקרבת מקום, כולל רבות מהדרדנוטים החדשות שכבר נכנסו לשירות (פלורידה, יוטה, ויומינג, ארקנסו, ניו יורק וטקסס). אסתר רוס, בתו של ו.ו. רוס מפרסקוט, אריזונה, זכתה לכבוד של השקת האונייה. כדי להכיר באיסור על אלכוהול שעבר לאחרונה על ידי בית המחוקקים של המדינה, החליט מושל המדינה כי ישמש שני בקבוקים: אחד מלא ביין מבעבע מאוהיו, ואחר מלא במים מסכר רוזוולט. לאחר ההשקה, אריזונה נגררה למעגן הצי בברוקלין לצורך התאמה.
אריזונה נכנסה לשירות בצי ב-17 באוקטובר 1916 עם קפטן ג'ון מקדונלד בפיקודו. היא עזבה את ניו יורק ב-10 בנובמבר 1916 לאחר שהצוות ניקה את הספינה ומערכת ההנעה נבדקה ברציף. לאחר שדחתה את המצפנים המגנטיים של הספינה, הפליגה הספינה דרומה לניסויי השייט שלה. מחוץ למפרץ גואנטנמו, טורבינה מפושטת ב-7 בדצמבר אילצה את הצי להזמין את אריזונה לחזור לניו יורק לצורך תיקונים, למרות שהיא הצליחה להיכנס למפרץ צ'ספיק כדי לבדוק את סוללות התותחים הראשיות וסוללות התותחים המשניות ב-19–20 בדצמבר. לא ניתן היה לתקן את הטורבינה בתוך הספינה, ולכן נאלצו עובדי החצר לחתוך חורים בסיפונים העליונים כדי להרים את המעטפת הפגועה החוצה. היא הותקנה מחדש לאחר כמעט ארבעה חודשים של תיקונים במעגן הצי.
מלחמת העולם הראשונה
אריזונה עזבה את המעגן ב-3 באפריל 1917, ושלושה ימים לאחר מכן, הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה. היא הוקצתה לדיוויזיית אוניות המערכה ה-8 הפועלת מנהר יורק. אריזונה הועסקה רק כספינת אימון ירי עבור אנשי צוות על ספינות סוחר חמושות שחצו את האוקיינוס האטלנטי בשיירות. זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, שמונה מתותחי ה-5 אינץ' שלה (ארבעת התותחים הרחוקים ביותר קדימה וארבעת התותחים האחוריים ביותר) הוסרו כדי לצייד ספינות סוחר. כשהספינה הפליגה ליד ההריסה של סן מרקוס הישנה (לשעבר טקסס), שימשה הספינה לעתים כמטרה לתותחי ה-14 אינץ'. אריזונה רק לעתים רחוקות העזה לצאת לים מחשש לצוללות אויב, וכשהיא עשתה זאת, זה היה רק ​​בחברת אוניות מערכה אחרות וספינות ליווי. ארבע דרדנוטים אמריקאיות מונעות על ידי פחם (היה קל יותר להשיג פחם מאשר נפט בבריטניה) נשלחו בסופו של דבר אל מעבר לאוקיינוס ​​האטלנטי בדצמבר 1917 כדיוויזיית אוניות המערכה ה-9, אך אריזונה לא הייתה ביניהם. החיים של הצוות של אריזונה לא היו רק אימונים, מכיוון שצוות סירות המירוץ מאריזונה הצליח לזכות בגביע באטנברג ביולי 1918 על ידי ניצחון על הצוות מנבדה בשלושה אורכים במסלול של שלושה מיילים.
הלחימה הסתיימה ב-11 בנובמבר 1918 עם שביתת נשק. שבוע לאחר מכן, הספינה עזבה את ארצות הברית לממלכה המאוחדת, והגיעה ב-30 בנובמבר 1918. לאחר שבועיים שעגנה בנמל פורטלנד בדורסט, אריזונה הפליגה האונייה לצרפת. ב-13 בדצמבר 1918, אריזונה הצטרפה לתשע אוניות מערכה ועשרים ושמונה משחתות שליוו את הנשיא וודרו וילסון על ספינת האוקיינוס ​​ג'ורג' וושינגטון לתוך ברסט ליום אחד במסעו של ווילסון לוועידת השלום בפריז. עשר אוניות המערכה יצאו מצרפת למחרת, לקח להן פחות משבועיים לחצות את האוקיינוס ​​האטלנטי, והן הגיעו לניו יורק ב-26 בדצמבר למצעדים, חגיגות וביקורת ימית מלאה על ידי השר דניאלס. אריזונה הייתה הראשונה בתור והראתה הצדעה בת תשעה עשר תותחים לדניאלס. יחד עם רבים מהאוניות האחרות בצי שהוחזרו לאחרונה, היא עגנה מחוץ לניו יורק למשך השבועות הבאים והייתה פתוחה לציבור.
שנות ה-20 של המאה ה-20
אריזונה הפליגה מניו יורק להמפטון רודס ב-22 בינואר 1919; היא המשיכה דרומה למפרץ גואנטנמו ב-4 בפברואר והגיעה ארבעה ימים לאחר מכן. הזמן במימי הקאריביים שימש בעיקר באימונים לקרבות ולתמרון צי, אם כי הוא כלל ביקור בנמל פורט אוף ספיין. באפריל, הצוות של אריזונה זכה בתחרות החתירה בגביע באטנברג זו השנה השנייה ברציפות לפני שהספינה נפרסה שוב לצרפת כדי ללוות את הנשיא ווילסון בחזרה לארצות הברית. בזמן שהספינה המתינה ליציאתו של וילסון, היא נפרסה מחדש לסמירנה (כיום איזמיר) בטורקיה בתגובה למתיחות בין יוון לאיטליה סביב הענקת סמירנה ליוון בהסכם השלום של פריז. ממשלות יוון ואיטליה פרסו כל אחת ספינת מלחמה גדולה לאזור (גאורגיוס אברוף ודויליו, בהתאמה) כדי לאכוף את האינטרסים שלהן. זמן קצר לאחר הגעת אריזונה, הגיעו כוחות קרקע יווניים באוניות תובלה והורדו בנמל. הכאוס שנוצר בעיר גרם לאזרחים אמריקאים רבים באזור לחפש מחסה על סיפון אריזונה.
כשהמשבר נרגע, אריזונה נצטוותה להפליג לקונסטנטינופול (כיום איסטנבול) לפני שהיא הפליגה לבסיסה ב-15 ביוני. היא נכנסה למעגן הצי בניו יורק ב-30 ביוני לצורך שיפוץ, שם הוסרו שישה תותחי 5 אינץ' ומערכת בקרת האש עברה מודרניזציה. העבודה הסתיימה בינואר 1920 והאונייה הפליגה דרומה למפרץ גואנטנמו לאימון הצוות. במהלך תקופה זו, הותקנה על אריזונה פלטפורמה דומה לזו שהותקנה על טקסס במרץ 1919. באפריל, אריזונה הפסידה בגביע באטנברג לנבדה, וביוני היא נכחה בטקסי הסיום של האקדמיה הימית.באוגוסט היא הפכה לספינת הדגל של דיוויזיית אוניות המערכה ה-7, אם כי רק מאוחר יותר ב-1920 שוחזרה אוניית המערכה להיות ספינת הדגל של אדמירל.
בחברה עם שש אוניות מערכה ושמונה עשרה משחתות, אריזונה נשלחה דרומה שוב לעבור את תעלת פנמה בינואר 1921. לאחר שנפגשה עם צי האוקיינוס השקט, אריזונה המשיכה לפרו במשך שבוע לפני ששני הציים שילבו כדי לתרגל תמרוני קרב. לאחר חזרה קצרה לאוקיינוס ​​האטלנטי, שכללה שיפוץ בניו יורק, אריזונה, בפיקודו של Jehu V. Chase, חזרה לפרו בקיץ לפני שהחלה לפעול מנמל הבית החדש שלה, סן פדרו, קליפורניה, חלק מלוס אנג'לס, שם התבססה עד 1940.