cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמוס דגן
עמוס דגן (דמבו) (15 באפריל 1933 – 9 באוגוסט 2022) היה מראשוני תחום המכ"ם בחיל הים, קצין בדרגת סגן אלוף וממפתחי מכ"ם הדגון בחברת אלתא. בשנת 1974 הוענק לו פרס ביטחון ישראל על פיתוח מכ"ם ה"דגון".
דגן היה קצין חשמל ואלקטרוניקה במשחתות שנרכשו בבריטניה, חלק מהצוות שליווה את שיפוץ הצוללות הראשונות אח"י תנין ואח"י רהב לישראל.
ביוגרפיה
נולד בחיפה בשנת 1933 למשה וזינה דמבו. אח צעיר ליוסף דמבו ואח בוגר ליאיר דמבו. כשהיה בכיתה א' פרצה מלחמת העולם השנייה. אביו משה, שהיה מהנדס אזרחי, החל לעבוד עבור הצבא האנגלי בבניית מחנות ושדות תעופה במצרים ולאחר מכן בסרפנד ועקיר - היום צריפין ותל נוף. המשפחה עברה לגור ברחובות.
ב-1949 חזרה המשפחה לנווה שאנן שם סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי. בגיל 14 הצטרף לגדנ"ע, אז ארגון מחתרת השייך ל"הגנה". הדביק כרוזים שקראו למרד באנגלים, שימש כקשר של "ההגנה" במלחמת העצמאות, כצופה על גג המשטרה וכמפעיל של סירנת אזעקה.
לאחר לימודי התיכון התקבל ללימודי הנדסת חשמל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית, אותם סיים בהצטיינות.
שירות צבאי
בשנת 1955 התגייס לחיל הים. עבר קורס קצינים ונשלח לאנגליה כקצין חשמל ואלקטרוניקה במשחתת אח"י יפו.
בשנת 1958 רכש חיל הים את שתי הצוללות הראשונות שלו מהצי הבריטי. דמבו נשלח לשרת בבריטניה כקצין טכני המלווה את שיפוץ הצוללות "אח"י תנין" ו"אח"י רהב" לקראת העברתן לשירות פעיל בחיל הים. לקראת היציאה לבריטניה עברת דמבו את שם משפחתו ל"דגן", על פי ההנחיות של דוד בן-גוריון.
דגן חזר לישראל ב-1960 להמשך שירות בחיל הים כמהנדס אלקטרוניקה. לאחר סדרת תפקידים בבסיסים, כמפקד בית ספר לאלקטרוניקה בבסיס ההדרכה וכמהנדס פיתוח ברפא"ל, מונה לראש ענף אלקטרוניקה במחלקת הציוד בחיל הים.
אחרי מלחמת ששת הימים הטילה ממשלת צרפת אמברגו על מכירת ציוד לישראל. ממשלת ישראל החליטה לבנות ספינות טילים בישראל, חיל הים נערך לפיתוח ציוד בארץ במקום רכש צרפתי. כראש ענף אלקטרוניקה הוביל עמוס פיתוח של מערכות אלקטרוניות לספינות הטילים, המערכות שיזם את פיתוחן הוכיחו עצמן במהלך מלחמת יום הכיפורים, ולמרות עדיפות החימוש של הסורים והמצרים, הסטי"לים של חיל הים לא נפגעו כלל.
לאחר השחרור מהצה"ל
ב-1975, לאחר השחרור מצה"ל, נשלח דגן-דמבו לדרום אפריקה כנציג התעשייה האווירית. עם חזרתו לישראל התמנה לתפקיד ראש מנהל מחקר ופיתוח עד לצאתו לגמלאות ב־1999. מאז פרישתו עבד כיועץ לנמלי חיפה ואשדוד. התנדב במסגרת ארגון "צוות" והיה מזכיר סניף רעננה מ-1999 ועד לפטירתו ב-2022.
חיים אישיים
ב-1961 נשא לאישה את כרמלה לבית ארנרייך, מורה לתנ"ך, ספרות ודקדוק, ובהמשך עורכת לשונית ומתרגמת. לזוג נולדו שלושה ילדים: גילת - פסיכולוגית, יואב - מנכ"ל של סטארט אפ, ואורי - מנהל בתחום מערכות המידע.
ב-9 באוגוסט 2022 נפטר עמוס דגן בביתו ברעננה, ונקבר בבית העלמין כפר נחמן.
פגיעה מוחית בעקבות טראומה
הסיבות יכולות לכלול נפילות, תאונת דרכים, ספורט, מקרי אלימות קשים, ועוד. טראומה מוחית מתרחשת כתוצאה מחבלת האצה-האטה פתאומית בתוך הגולגולת או על ידי שילוב מורכב של תנועה ופגיעה פתאומית. בנוסף לנזק שנגרם בעת הפציעה, מגוון תהליכים שנוצרים בעקבות הפציעה עלולים לגרום לפציעה נוספת. תהליכים אלה עשויים לכלול שינויים בזרימת הדם והחמצן למוח (היפוקסיה) ולחץ תוך-גולגולתי. חלק מטכניקות ההדמיה המשמשות לאבחון כוללות טומוגרפיה ממוחשבת של הראש (CT) ודימות תהודה מגנטית (MRI).
התופעה מקיפה 50 מיליון איש מדי שנה ברחבי העולם וכ-40 אלף איש בישראל ומהווה גורם ראשוני למוות או נכות קשה בקרב אוכלוסייה צעירה. מבין המאושפזים במחלקות הטראומה כנפגעי ראש ומוח, רובם כתוצאה מתאונות דרכים וחלקם מנפילה מגובה. 24.2% סבלו מפגיעת ראש בכלל ו-7.3% מפגיעה מוחית קשה.
תסמינים
הסימפטומים תלויים בסוג הפגיעה (פגיעה מוחית אקסונלית דיפוזית או פגיעה מוקדית שמשמעותה פגיעה במקום מסוים במוח), ובחלק המוח המושפע מהפגיעה. למשל, חוסר הכרה נוטה להימשך זמן רב יותר עבור אנשים עם פגיעה מוחית בצד שמאל של המוח, מאשר עבור אלה עם פגיעה בצד ימין. הסימפטומים תלויים גם בחומרת הפגיעה. אדם עם פגיעה מוחית טראומטית קלה עשוי לסבול מכאבי ראש, הקאות, בחילות, חוסר קואורדינציה מוטורית, סחרחורת, קושי בשיווי משקל, ראייה מטושטשת או עייפות בעיניים, טנטון, טעם רע בפה, פרכוסים, לתרגיה או שינויים בדפוסי השינה. הסימפטומים גם עשויים לחול על אנשים עם פגיעה בינונית וקשה.
תסמינים ארוכי טווח נפוצים של פגיעה בינונית עד קשה הם שינויים בהתנהגות חברתית הולמת, ליקויים בשיפוט החברתי, ושינויים קוגניטיביים, במיוחד בעיות עם קשב מתמשך, מהירות עיבוד מידע, וליקוי בתפקודים הניהוליים. אלקסיתימיה מתרחשת ב-60.9% מהמקרים. בנוסף, פגיעה ביכולת לאמפתיה מתרחשת ב-64.4% מהמקרים. לליקויים קוגניטיביים השלכות ארוכות טווח על חיי היום-יום של אנשים עם TBI בינונית עד חמורה, אך לרוב ניתן לשקם אותם עם תוכניות מתאימות.
במצבים בהם פגיעה מוחית טראומטית מוגדרת כפגיעה קשה, היא עלולה להוביל ללחץ תוך-גולגולתי הולך ומתגבר ואף להסתיים במוות. במצבים אלו התסמינים המקדימים כוללים: דופק איטי, דיכוי נשימתי, לחץ דם גבוה ושיתוק או חולשה בצד אחד של הגוף וכן פגיעות קוגניטיביות המשנות לחלוטין את היכולת התפקודית של האדם הפעיל. אניסוקוריה היא סממן של פגיעת TBI חמורה.
מניעה
מטרת המניעה הראשונית היא להפסיק את התרחשות הפגיעה המוחית מלכתחילה על ידי הפחתת סיכון החשיפה לפגיעה. דוגמה למניעה ראשונית היא לימוד אתלטים על טכניקות של תיקול וניגוח כדי למנוע TBI בזמן משחק פוטבול. דוגמאות נוספות למניעה ראשונית הם שימוש בחגורת בטיחות, מושבי בטיחות, או קסדות אופנוע. אם לאדם כבר יש פגיעה מוחית, מניעה שניונית משמשת לשמירה על המצב ללא הידרדרות נוספת. דוגמה למניעה שניונית היא אבחון על-ידי רופא במקרה של זעזוע מוח אחרי פגיעה בראש.
הרמה האחרונה של מניעה היא שלישונית אשר משמשת להפחתת ההשפעות של פגיעה מוחית. למרכזים לבקרת מחלות ומניעתן יש הנחיות שנוגעות לפגיעות מוחיות קלות אצל ילדים, שכוללות 10 המלצות שקשורות לאבחון; פרוגנוזה וניהול/טיפול אצל ילדים. ההנחיות האלה הן דוגמאות למניעה שלישונית. חלק מן ההמלצות כוללות מנוחה, סיוע עם מטלות בית הספר (מתן זמן נוסף), ושיטות שונות לשינה תקינה.
תוכניות למניעת פגיעות מוחיות משתמשות בדר"כ במודל שנקרא 6-E כדי לוודא שכל מה שאפשר לעשות כדי למנוע את הפגיעות האלה אכן מבוצע. ששת ה-E מתייחסים לחינוך, הנדסה, אכיפה, עידוד, הגינות, והערכה. כשכל ששנת החלקים האלה עובדים יחד, אפשר למנוע כמות גדולה יותר של פגיעות מוחיות.
קופה אמריקה 1991
תחרות הקופה אמריקה 1991 (1991 Campeonato Sudamericano Copa América), הוא גביע אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל ה-35. הטורניר נערך בצ'ילה בין ה-6 ל-21 ביולי 1991, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). כל עשר הנבחרות החברות בהתאחדות השתתפו, ובפעם האחרונה עד כה לא הצטרפו אליהן נבחרות אורחות. בטורנירים הבאים צורפו לפחות שתי נבחרות אורחות בכל טורניר, על מנת להגדיל את מספר המשתתפות ל-12. הטורניר חולק לשני בתים מוקדמים בני חמש נבחרות כל אחד, ומכל בית העפילו שתי נבחרות לבית הגמר. נבחרת סיימה ראשונה בבית הגמר, ובכך זכתה בטורניר בפעם ה-13 בתולדותיה, והראשונה מאז 1959.
אצטדיונים
הטורניר שוחק בארבעה אצטדיונים, בארבע ערים שונות. הגדול מביניהם, האצטדיון הלאומי של צ'ילה בסנטיאגו, אירח את כל משחקי בית הגמר, בשלושה ימים של הצגה כפולה.
סיבוב ראשון
בשלב זה, מחולקות הנבחרות לשני בתים בני חמש נבחרות כל אחד. הנבחרות נפגשות אחת עם השנייה פעם אחת, ושתי הראשונות מכל בית מעפילות לבית הגמר.
עבור כל ניצחון זוכה הנבחרת בשתי נקודות, ועבור כל תוצאת תיקו זוכה הנבחרת בנקודה אחת. במקרה של שוויון בנקודות, תדורג גבוה יותר:
מלכי השערים
6 שערים 5 שערים 3 שערים
יהיה לנו טוב
יהיה לנו טוב הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דיקלה, מתוך אלבומה הרביעי, ואם פרידה. השיר יצא לאור ב-1 בפברואר 2015, כסינגל השביעי מתוך האלבום, תחת חסותה של חברת התקליטים "Helicon Music - הליקון".
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דיקלה ומור שלומוביץ, הולחן על ידי דיקלה והופק על ידי דיקלה, עידו אוחיון ורוני בראון. השיר הוא שיר פופ, המשלב בתוכו גם את הסגנון הים-תיכוני, שאפיין עוד כמה שירים מתוך האלבום.
עם השיר הופיעה דיקלה בשוק הכרמל ב-1 ביוני 2017, ובהופעות נוספות שנכללו בסיבובי ההופעות שלה.
וידאו קליפ
במקום ווידאו קליפ מלא אשר היה צריך לצאת לשיר, הוחלט כי יעלה ליוטיוב אודיו רשמי של השיר, בו נראית גם עטיפתו של הסינגל. בעטיפה ניתן לראות את דיקלה, כשהיא לובשת חולצה בצבע אדום.
האודיו זכה להצלחה נאה, ונכון לינואר 2020, מונה הצפיות שלו עומד על קרוב ל-2 מיליון צפיות.
אלונה שפר-קארו
ביוגרפיה
שפר-קארו נולדה בתל אביב, אביה זאב יפת היה עיתונאי בהארץ ומוציא לאור של מדריכי טיולים, ואמה מפיקה בטלוויזיה הלימודית. למדה קולנוע בבית הספר התיכון ושירתה כצלמת ביחידת דובר צה"ל.
סיימה לימודי משפטים באוניברסיטת בר-אילן ב-1994, לאחר הסטאז' עבדה במשרדו של עורך הדין נבות תל-צור ולאחר מכן בעמותת אדם טבע ודין. היא הובילה צוותי משפטנים בעתירות ובתביעות נגד חברות מזהמות וגופים שונים בטענה לפגיעה בסביבה, בהם חברת חיפה כימיקלים, מפעלי ים המלח, שפד"ן, משרדי הממשלה וגופים נוספים בנושא התיישבות בודדים ורשויות מקומיות שונות. ב-2004 מונתה למנכ"לית חיים וסביבה, ארגון הגג של ארגוני הסביבה בישראל.
בשנת 2009 מונתה על ידי גלעד ארדן לראש מטה המשרד להגנת הסביבה ובינואר 2011 מונתה למנכ"לית המשרד. היא כיהנה בתפקיד זה עד לפרישתה בספטמבר 2013, כמנכ"לית המשרד התמקדה בנושא קידום המיחזור, כמו כן הייתה חברה בוועדת צמח בנושא ייצוא הגז הטבעי, התנגדה ופעלה נגד מסקנותיה והייתה חתומה על דעת המיעוט. הובילה את גיבוש התוכנית לאומית לצמיחה ירוקה בעקבות הצטרפותה של ישראל ל-OECD.
במסגרת תפקידיה הציבורים כיהנה גם כחברת מליאת רשות הטבע והגנים הלאומיים, כחברת המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, בוועדה המייעצת לנשיא המדינה בנושא איכות הסביבה ויו"ר הקרן לשמירת הניקיון.
באוגוסט 2014 מונתה לדירקטורית חיצונית בחברה הציבורית אנרג'יקס אנרגיות מתחדשות.
כיום (2018) היא מנכ״לית של מנהלת הסכם גג בנתיבות, שחתמה עיריית נתיבות עם ממשלת ישראל. במסגרת הסכם הגג מתוכננות להיבנות למעלה מ-13,000 יחידות דיור, ולצידם מוסדות חינוך, מוסדות ציבור, מרכזי מסחר ותעסוקה ופיתוח והרחבת תשתיות ותחבורה, בתקציב של 4.6 מיליארד ש"ח.
שפר-קארו בעלת תואר שני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב (2004) ותואר MBA במינהל עסקים (מימון) מהמכללה למינהל. נשואה לפרופסור תמיר שפר מהאוניברסיטה העברית. אחותה הבכורה היא הבמאית והמפיקה עדי יפת פוקס.
STS-27
STS-27, היא המשימה ה-27 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, והמשימה השלישית של מעבורת החלל אטלנטיס. המטען שנשאה שייך למשרד ההגנה האמריקאי. זו הייתה המשימה השנייה בתוכנית מעבורת החלל של נאס"א אחרי אסון הצ'לנג'ר.
הנזק לאריחים
כ-85 שניות לאחר ההמראה חתיכות חומר בידוד מאף מאיץ הדלק המוצק הימני התפרקו ונפלו כשהם פוגעים באריחי מגן החום בצד הימני של המעבורת והורסים את חלקם. לאחר הכניסה למסלול התבוננו פקחי הטיסה בסרטונים מההמראה וראו את חתיכות חומר הבידוד נופלות, בעקבות כך ביקשו מהצוות לבדוק את צד ימין בעזרת הזרוע הרובוטית של המעבורת אשר הכילה מצלמה. אך הרזולציה הנמוכה וטווח הזרוע לא אפשרו להעריך באופן מדויק את היקף הנזק, עם זאת בהחלט ראו שהוא קיים. אנשי הצוות שלחו את התמונות למרכז הבקרה, אך בגלל אופייה המסווג של המשימה לא השתמשו בשיטה הסטנדרטית לשליחת תמונות לשליטה קרקעית ובמקום זאת השתמשו בשיטת שידור איטית ומוצפנת. ככל הנראה עקב זאת התמונות שהגיעו לפקחים הגיעו באיכות ירודה, מה שגרם להם לחשוב שהנזק הוא "רק משחק של אור וצל". כשראה רוברט גיבסון את הנזק חשב "אנחנו הולכים למות", הוא ואחרים לא האמינו כי המעבורת תשרוד את הכניסה מחדש. עם הנחיתה, גודל הנזק הדהים את נאס"א; למעלה מ-700 אריחים פגומים צוינו ואריח אחד היה חסר.
הציפייה
הציפייה (בלטינית: Adventus) היא העונה החגיגית שלפני חג המולד, המצוינת במרבית הכנסיות המערביות, כולל הכנסייה הקתולית הרומית, הכנסייה האנגליקנית וחלק גדול מהפלגים הפרוטסטנטיים, אם כי לא בקרב האוונגליקלים ועוד כמה. לשיטת כמעט כל הכנסיות, תקופת הציפייה מתחילה ביום ראשון הרביעי שלפני חג המולד, ללא קשר למספר השבועות המדויק, ונמשך עד ערב החג עצמו. הוא מהווה את פתיחת השנה הליטורגית בכנסיות המערביות. מקור המונח בלטינית במובן של "ביאה" או "הגעה". זהו תרגום המילה היוונית "פארוסיה" (παρουσία), הביאה השנייה. הציפייה היא כפולה: לידת ישו בשעתו והן את הייחול לביאתו בשנית. התקופה היא אחת משתי העונות החשובות של הלוח הליטורגי הנוצרי, יחד עם התענית שלפני הפסחא.
תקופת הציפייה מצוינת במסורות רבות לפי השיוך הכנסייתי והאזור הגאוגרפי. אצל לותרנים ואחרים נהוג להעניק לילדים "לוח שנה של תקופת הציפייה", ובאמצעותו הם יכולים לחשב את הימים שנותרו מ-1 בדצמבר עד חג המולד. בבית ובכנסייה רבים תולים זרים חגיגיים עם ארבעה נרות, שכל אחד מהם מודלק מדי יום ראשון עד תום העונה. הצבעים הליטורגיים (כלומר, הגוון המתחלף של מדי הכמורה, המפה על המזבח וקישוטים בתוך הכנסייה) הנהוגים בזמן הציפייה הם סגול או כחול. ישנן תפילות מיוחדות רבות לעונה, לפי נוהגי הכנסיות השונות, ומקראות מכתבי הקודש. מקהלות מתחילות לשיר מזמורים ברוח החג ברחובות. ישנן מסורות עממיות רבות שהתפתחו והתווספו לציפייה, כמו גם תוספות חילוניות שהתקבעו, דוגמת עריכת קניות, השמעת שירי חג המולד של הלהקות הפופולריות, הוצאת סרטים ברוח משפחתית לאקרנים וכו'.
בכנסיות המזרחיות השונות נוהגים לצום ארבעים יום בטרם חג המולד ואין מקבילה מדויקת לציפייה. בעבר נהגו גם הקתולים המערביים לצום ולהתענות בתקופה, ויש שעדיין מקפידים על כך בימים כמו ה-7 בדצמבר (ליל העיבור ללא חטא) וה-24 בו, ערב חג המולד.
אילנה ברנשטיין
אילנה ברנשטיין (נולדה ב-1957) היא סופרת, מחזאית ועורכת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם אילנה אזולאי בראשון לציון. ב-1961 עברה עם משפחתה לנתניה. אביה רוג'ר שעלה לארץ מאלג'יר כחייל במסגרת מח"ל, היה מוזיקאי חובב ג'אז ובעליה של חנות תקליטים בעיר. אמה זהבה, דור שלישי בארץ, בת למשפחת אריה ממייסדי ראשון לציון, הייתה עקרת בית שחינכה את בנותיה לעצמאות כלכלית. היא אחותן של העיתונאית אורלי אזולאי ושל הפרופ' אריאלה אזולאי.
ברנשטיין שגילתה כישרון ציור בגיל צעיר, התקבלה למגמת האמנות הפלסטית בתיכון תלמה ילין וסיימה לימודיה בהצלחה.
עם שיחרורה מצה"ל למדה באוניברסיטת ניו יורק (1981-1978) לתואר ראשון בתולדות האמנות. לאחר ששבה לישראל התגוררה בתל אביב, למדה אצל הצייר משה גרשוני ועבדה בגלריית נעמי גבעון.
את ספרה הראשון, "שארה, כסותה ועונתה", כתבה בלילות במשך חמישה חודשים רצופים. וזאת, במקביל לגידול בנותיה ולעבודתה כקופירייטרית. הספר יצא לאור ב-1991 בעריכת משה רון והיה ספר הבכורה ב"הסדרה הלבנה" של הוצאת עם עובד. במאי 1991 זכה הספר לציון לשבח ביריד הספרים הבינלאומי בירושלים.
ב 1996 עזבה ברנשטיין את עולם הפרסום והתמסרה לכתיבה. ב 1999 החלה ללמד כתיבת פרוזה בסדנאות שונות: ב"בית הסופר", ב"מנשר לאמנות", ב"שנקר", בסדנאות האמנים של הקיבוץ הארצי, במסלול הכתיבה היוצרת של האוניברסיטה העברית בירושלים וב"המגירה".
בשנים 2004־2008 שימשה כעורכת ספרות מקור בהוצאת בבל. לאורך השנים ערכה ספרים לכותבים עצמאיים דוגמת מרים דובי-חזן וכן ספרים שיצאו לאור ב"פרדס", "מטר" ו"כנרת זמורה". בין הספרים שערכה ניתן למנות את "מר ואלכה" מאת גדעון הרן ("פרדס"), "אמן השלילה" מאת אורן קקון ("בבל"), "היה היה ולא היה" מאת מיכל קירזנר אפלבוים, ("פרדס") והביוגרפיה של אלימלך רם "בקול רם" (ידיעות אחרונות).
בשנים 2018 - 2021 (ינואר) כתבה רשימות ביקורת למוסף "ספרים" של "הארץ". רשימותיה הפוליטיות מתפרסמות בהאתר "העוקץ".
יצירתה
ספריה של אילנה ברנשטיין מרבים לעסוק במערכות יחסים במשפחה ומתמודדים עם שאלות שנוגעות ליחסי הכוחות בין גברים ונשים ובין הורים וילדים. מוסד ההורות, המשפחה והזוגיות מוצגים באופן מפוכח ולא מתייפיף ותשומת לב עמוקה ניתנת למבנה היצירות ולשפה. ספריה מתייחדים זה מזה במבנים שונים ובגיוון טקסטואלי. "מושבת האהבה" (2005) למשל, מורכב משתי נובלות פואטיות שבמרכזן נשים צעירות; נובלה אחת כתובה כפרוזה בשירה והנובלה השנייה כמחזה במודוס של שירה. אף כי ספריה מתרחשים ברובם המכריע בישראל, יש ביצירות חתירה לאמירה אוניברסלית כללית השואלת שאלות. בספריה נשמעת תמיד ביקורת על החברה בארץ ועל ערכי הציונות המקודשים – המשפחה, ההתיישבות, הצבא. ברנשטיין חושפת שוב ושוב, את המציאות שמאחורי חיי משפחה וחברה תקינים. היא עסקה בספריה בילדים נטושים, באמהות נוטשות, באהבה, בפירוק נישואין ובאלימות בתוך המשפחה. במרכז ספרה "עכשיו זה כתוב" (2008), רוצחת הגיבורה את בעלה שנהג בה אלימות כלכלית ואלימות מינית במשך כל שנות נישואיהם וממענת את כתב האשמה לחברה כולה. ובכל אחד מספריה יש אזכור לאונס ילדים או נשים.
בספריה האחרונים, גיבורותיה של ברנשטיין קרובות אליה בתחומי עיסוקן, הן נשים כותבות או מציירות. עבודת מ.א שהוקדשה לארבעה מספריה הצביעה על המרכזיות של קשרי אם ובת ביצירתה. "התמה של קשרי אם-בת עומדת במרכז ארבעת הרומנים של אילנה ברנשטיין, בין אם מדובר בקשר של שתיקה, בקשר שכל כולו מדומיין על ידי הבת, או בקשר אם-בת המתקיים בין שתי נשים זרות. המיוחד בספריה של ברנשטיין הוא שהמודל של הקשר מתקיים באמצעות שימוש בסוגים שונים של בידיון ובסוגים שונים של טקסטים" נכתב שם. החוקרת חשפה במחקרה כיצד מפרקת ברנשטיין את הנרטיב הפרוידיאני בכל הנוגע לאישה ולאמהות, ומציגה אלטרנטיבה הבאה לידי ביטוי בנוכחות טקסטואלית מגוונת." עבודת מ.א אחרת שהתמקדה ביחס לאמהות מתות בספרות העברית ובהתהליך ההפרדות ובניית הזהות של הבת, הצביעה על דמותה של נמליה הננטשת על ידי זעפיה ב"שארה כסותה ועונתה" וכיצד מלווה אותה ברנשטיין בהתבגרותה ועד לתיקון שלה כשהיא הופכת לאם.
ביוני 2008 עלה על בימת תיאטרון "הבימה" מחזה ראשון, פרי עטה; "שעה יפה ליוגה". את המחזה ביים אלון אופיר. בהצגה השתתפו: עידית טפרסון, אלי דנקר, אפרת בוימוולד, אושרי סהר, רות לנדאו, ליאת אקטע וחיים חובה. תפאורה: מיקי בן כנען. מוזיקה: אורי וידיסלבסקי.
ב-2011 ראה אור ספרה "בקשתה האחרונה", ספר עם קווים אוטוביוגרפים, שבו תיארה ברנשטיין מערכת יחסים מורכבת בין בת לאימה החולה בסרטן. גיבורת הסיפור, סופרת במקצועה, מלווה את הוריה, סועדת את אמה בימיה האחרונים ובמקביל מתמודדת עם קשר זוגי שמתפרק.
ב-2013 יצא ספרה "העיר המזרחית" רומן דיסטופי שמתאר את המציאות הישראלית בעתיד הקרוב כמקום שנשלט על ידי לאומנות ובעלי הון. חברה שבה החושים מיטמטמים על ידי סמים מסובסדים ופורנוגרפיה חינמית. המספרת – בתו של ראש המעבדה האנושית לשעבר – מגלה שבן זוגה הבוגדני משמש כצייד ראשים מטעם המשטר, וכי אחותה נפלה קורבן לשיטה והיא מכורה למין כפייתי. ברנשטיין סיפרה: "הרעיון לספר נולד על רקע האקלים הפוליטי-חברתי-תרבותי בישראל...הוא קדח בראשי זמן רב לפני שהספר נכתב, ומצא את ביטויו ברשימות לא מעטות שפרסמתי באתר העוקץ בשנים האחרונות. אוסיף ואומר כי תחושות קשות של ייאוש וחוסר-אונים הן המנוע שמאחורי הכתיבה, אך המעבר מטורי דעה לרומן הצריך פתרון ספרותי שנמצא בסופו של דבר בדיסטופיה - המורחקת סנטימטרים ספורים מהנעשה במקומותינו".
גם בסיפוריה הקצרים עוסקת ברנשטיין לעיתים קרובות בתמות הקשורות לנשים ולאמהות. סיפוריה נכללו במספר אנתולוגיות: "עשרת הדברות" ( כינסה דלית לב, עקד גוונים 1994), אימהות ובנות (עורכות: שולה מודן, מיה דבש, 1997), "בואי כלה" (עורכים: ירון אביטוב ורן יגיל, כרמל, 2001), ״איים של שקט״ (בעריכת משה רון, הספרייה החדשה, 1999 ובו סיפור על אם טרייה החונקת את תינוקה למוות ), "שם יש שושנים" (עורכת: הגר ינאי, אלפא, 2003), "סקס" (עורכים: ג'וליה פרמנטו צייזלר ואוריאל קון, 2021 תשע נשמות), "מאה מטר" (אנתולוגיית קורונה, עברית, 2020), "התור לים" (אנתולוגיית קורונה, עברית, 2020). סיפורים קצרים נוספים שבו וראו אור במהלך 2021 בכתבי העת "הליקון" ו"מאזניים". בנובמבר 2021 יצא לאור הספר "נקשרות" ובו אסופת סיפורים על נשיות שכתבו סופרות צרפתיות וישראליות. סיפורה של ברנשטיין "לוע הארי", פותח את האסופה.
בראיון לענת שרון בלייס בהסכת "אחת + חמש" סיפרה ברנשטיין: "לא גדלתי על סופרות נשים... כשנשים בדור שלי התחילו לכתוב הן באו ממקום מחתרתי, הן באו ממקום של זעם שלא תמיד בא לידי ביטוי בנושאי הכתיבה אלא באופן שבו הן כתבו, בפואטיקה שלהן; בניסיון שלהן לפרק את השפה, לערער עליה; לכתוב לא כמו שגברים כותבים. לכתוב כמו שנשים כותבות. ואיך נשים כותבות? לא ידענו."
בסוף שנת 2021 יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה "חמתו של תמוז", ספרה ה 13 במספר של ברנשטיין. העלילה מתרחשת בערב אחד בשנת 1975 ובמרכז הסיפור אישה שנאנסת רגע לפני חתונתה. בשונה מספריה הקודמים של ברנשטיין הרומן כתוב כולו בגוף שלישי. גם בספר הזה באה הסופרת חשבון עם המשפחה והלאומיות הישראלית.
מחר ניסע ללונה פארק
בשנת 2018 יצא לאור ספרה של ברנשטיין "מחר ניסע ללונה פארק". עלילתו מתרחשת בשנות ה-80 במהלך כמה ימים בחורף, בשכונה ספק ירושלמית שבה אם יחידה לשני ילדים נאבקת בעוני ובקשיי ההורות. הדמויות המאכלסות את הסיפור נטולות שמות וספסיפקציה. גם בספר הזה, כמו בספריה הקודמים, ברנשטיין עוסקת בהורות ומשפחה בצורה בוטה וביקורתית. היא מכוונת את הזרקור לתת המודע האמהי ומפרקת את מיתוס האימהות. הגיבורה שלה נלחמת בדיכאון ובבדידות, נאבקת לא להתרסק תחת מכבש העוני ולא לנטוש את ילדיה. הסיפור נכתב תחילה כמחזה ועלה לבמה בתמונע, בשנת 2016 (בימוי ועיצוב: נועה וגנר). במאי 2020 הוכרז כי ברנשטיין זכתה בפרס ספיר לספרות על ספרה זה.
ב-14 בינואר 2021 התפרסמה במוסף "גלריה שישי" של עיתון הארץ כתבה של גילי איזיקוביץ, שהצביעה על דמיון בין ספרה של ברנשטיין לנובלה "לצד הים" (Bord de Mer) של המחזאית והסופרת הצרפתייה ורוניק אולמי, שראתה אור בצרפת ב-2001. בכתבה צוין שתרגום של הנובלה הגיע לידי ברנשטיין כשעבדה כעורכת בהוצאת בבל. הכתבה משווה בין היצירות העוסקות שתיהן באמהות דיכאוניות לשני ילדים ומעלה את השאלה האם מדובר בהשראה או העתקה לא מודעת. הסופר איתן נחמיאס-גלס שכתב ביקורת חיובית על הספר, חזר ובדק את הספר המקורי שלא היה מודע לו, וכתב שלפי דעתו מדובר בהעתקה. המשפטן יובל קרניאל כתב כי "לקווי הדמיון האלה הסבר אפשרי אחר, שאינו העתקה". חוקר הספרות אליי קורנצקי כתב כי הכתבה של איזיקוביץ היא "מגמתית וכוללת לא מעט שגיאות וחצאי־אמיתות. הבעיה המשמעותית ביותר בה נעוצה בתפיסה צרה ושטחית של מהי מקוריות בספרות ומה הם גבולותיה של השראה". אנשי ספרות ועורכים יצאו להגנתה של ברנשטיין ברשת החברתית: דפנה בן צבי, שירה סתו, זהר קטן ממגזין הביקורת רשומון, ארנה קזין, מירי רוזובסקי ואחרים. הסופרת עצמה שיגרה איגרת אל כתבת התרבות של "הארץ" וסיפרה את השתלשלות הדברים במילותיה. הוצאת בבל פרסמה מכתב תמיכה פומבי בברנשטיין: "על אף אורכה של הכתבה ולמרות שלל הראיות, האפקטים, המרקרים, הבוקסות ועדויות המומחים שהובאו בצדה, לא השתכנענו. הכתבה לא הצליחה לבסס שום טענה בדבר פלגיאט. קווי דמיון, כן. הבדלים, גם כן. השפעה, אולי. פלגיאט, לא". ברנשטיין עצמה כתבה בפוסט נוסף: " אני מושפעת. אני מציינת את מקורות ההשפעה שלי, אני גאה בהם, שמחתי לגלות כי ורוניק אולמי ואני מושפעות מאותם סופרים – תומאס ברנהרד וסמואל בקט, בין השאר. כך מתגלגלת השפעה." הסופרת והעורכת מיכל בן נפתלי יזמה בעקבות הכתבה כנס תחת הכותרת: "מאין נחלתי את שירי?" שעסק בהשפעה-השראה בספרות וביצירה. בכנס השתתפו גם: ורד לב כנען, עילי ראונר, שרון אס, סמי ברדוגו, יגאל שוורץ, מיכאל גלוזמן מישל קהאן ואחרים.
חיים אישיים
בגיל 19 נישאה לבמאי התיאטרון יגאל עזרתי, אותו הכירה במהלך השירות הצבאי בגרעין נח"ל בקיבוץ סופה, הם התגרשו לאחר זמן קצר. אחר כך נישאה לאוצר האמנות עמי שטייניץ והתגרשה ממנו כעבור זמן. מנישואיה לצלם ולמפיק הקולנוע אריק ברנשטיין נולדו לה שתי בנות. מנישואיה לאיש העסקים מיכאל סרקרז נולד לה בן. כמו כן הייתה נשואה לפרופסור חגי רם ממנו התגרשה לפני כעשור. ברנשטיין היא סבתא ל-2. מתגוררת בתל אביב.
רחל גלון
רחל גלון (3 באפריל 1926 – 17 באפריל 2023) הייתה אנטומולוגית ישראלית, פרופסור במחלקה לפרזיטולוגיה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
אביה, יהודה רבינוביץ', היה דור תשיעי לבעש"ט; סבה, אהרן, היה בן למשפחת סוחרי טקסטיל מברדיצ'ב. בני המשפחה פתחו מספר סניפים באימפריה הרוסית, אולם רכושם הוחרם בידי כוחות המהפכה הקומוניסטית. אמה, דינה לבית שפירא, בת לאב סוחר עצים, גדלה בעיירה דרז'נה, אוקראינה ולמדה שנתיים רפואה, עם פרוץ המהפכה גויסה כאחות לצבא הבולשביקי.
הוריה עלו לארץ ישראל מרוסיה ב-1922 במסגרת תנועת "החלוץ". הם נדדו בישראל במשך 11 שנה, עבדו בעבודות זמניות ונדדו בכפר יחזקאל, המושבה כנרת ועתלית, עד שב-1933 רכש יהושע חנקין את אדמות כפר ויתקין והם היו בין שלושים המשפחות שהקימוהו.
רחל רבינוביץ' (לימים גלון) נולדה בתל אביב ב-1926, כשאמהּ עבדה ב"משק פועלות"; מאיר רבינוביץ', אחיה הצעיר, נולד כעבור שנה וחצי בחיפה והחזיק את משק המשפחה בכפר ויתקין עד שנפטר ב-2014. בהיותה בת חמש עשרה עברה רחל להתגורר בבית דודה ודודתה בתל אביב, ולמדה בגימנסיה העיונית "שלווה", בה סיימה את בחינות הבגרות; אחד ממוריה היה משה בְּרָוֶר. במחזור שלה למדו הסופר שבתי טבת, הכנר חיים טויב, המהנדס משה אפשטיין, מבקר התרבות אורי אפשטיין והאדריכל אברהם שפירא.
בתקופת לימודיה באוניברסיטה העברית הכירה את אריה גלון והם נישאו במאי 1948. מספר חודשים לאחר החתונה גויסה לצה"ל, היא נשלחה לקורס מפקדות ושירתה כקצינת ח"ן ואחר-כך כממונה על הפרסומים בחיל הטכנאים (שלימים אוחד עם חיל ההנדסה). ב-1950 עברה לחיל המדע כמשרתת קבע. בחמ"ד עבדה על הפיזיולוגיה של היתושים.
לאחר שובה לישראל ב-1956, ניהלה גלון את המחלקה לאנטומולוגיה במכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה ועמדה בראשה עד 1978. ממייסדי החברה האנטומולוגית בישראל ב-1962.
ב-1977 עזבה את המכון למחקר ביולוגי ועברה לאוניברסיטה העברית כפרופסור מן המניין, בשנים 1978–1982 עמדה בראש המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית. ב-1985, לאחר שובה משבתון בארצות הברית, עברה למחלקה לפרזיטולוגיה בבית הספר לרפואה של הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים, בשנים 1987–1993 עמדה בראש המכון למיקרוביולוגיה בפקולטה לרפואה. כיהנה כיושבת ראש הוועדה לדירוג מקצועות מדעי הטבע והמדעים המדויקים באוניברסיטה העברית. ב-1996 פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
בין תלמידיה: פרופ' יואל מרגלית, מגלה הבצילוס טורינגזיס וזוכה פרס טיילר לאקולוגיה, פרופ' אלון ורבורג, פרופ' בועז יובל וכריסטין מנגו (לימים חברת קונגרס בקניה).
הייתה חברה בוועדה העליונה לדירוג מחקר בשירות המדינה. לאחר פרישתה טיפלה בדירוג חוקרי המכון לחקר הימים והאגמים. הייתה בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
בשנים 2002–2006 פרסמה מעל חמישים מאמרי מדע פופולרי באנטומולוגיה בעיתון הילדים "ראש גדול – ירחון מדע לצעירים". הרצתה בהתנדבות במקומות שונים.
עסקה בברידג' מגיל צעיר וזכתה בפרסים רבים.
עבודה בינלאומית
ב-1969 ייסד ד"ר תומאס אודיהמבו בניירובי, קניה את "המרכז הבינלאומי לפיזיולוגיה ואקולוגיה של החרקים" – ICIPE (International Center of Insect Physiology & Ecology), בחסות קונסורציום אקדמיות בינלאומי והבנק העולמי. כנציגת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, גלון שימשה מעת הקמת המרכז כאחד מהמנהלים המדעיים החיצוניים עד לשנת 1994 ולקחה בו חלק בתפקידים שונים: אחראית על חקר הקרציות והצה צה במרכז, חברה בחבר הנאמנים, רכזת הוועדה המדעית והממונה על מתן המדליה השנתית. במרכז הוקם מסלול לתארים מתקדמים וגלון לימדה בו. ב-1991 – נקרא במרכז אולם על שמה.
בשנים 1969–1973 פעלה באפריקה מטעם המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ הישראלי בסיוע, הכשרה והדרכה ברפואה ובחקלאות. בשנות השבעים עבדה בתחנת שדה לגידול המוני ועיקור של זבוב הצה צה בטאנגה, טנזניה, בחסות הסוכנות לפיתוח בינלאומי של מחלקת המדינה של ארצות הברית (U.S. Agency for International Development).
ב-1974 ארגנה את כנס אוהלו במעלות בחסות המכון למחקר ביולוגי בנס ציונה.
ב-1975 ארגנה כינוס בנושא אקטופרזיטים של בקר במסגרת מרכז CIAT בקולומביה. ב-1977 העבירה סמינר נייד בארצות אמריקה הדרומית בנושא זבוב הים התיכון ביחד עם פרופ' אלכס טהורי וד"ר יורם רסלר.
ב-1980 מונתה לחברת מועצה של הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי (International Congress of Entomology), ב-1987 מונתה לנשיאת מועצת הקונגרס. ב-1996 כיהנה כנשיאת מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי ה-20 בפירנצה, איטליה וב-1992 – כיהנה כנשיאת מועצת הקונגרס האנטומולוגי הבינלאומי ה-19 בבייג'ינג, סין.
ב-1984 עשתה שבתון במכון הבריאות הלאומי (National Institute of Health) בבתסדה, מרילנד שליד וושינגטון. ב-1987 עשתה שבתון במחלקה לאנטומולוגיה של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בזייברסדורף הסמוכה לווינה. ב-1992 הייתה McArthur distinguished visiting professor במרכז למדע החרקים, אוניברסיטת אריזונה.
שימשה כיועצת הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית והשתתפה בכנסים רבים שלה בנושא טכניקות עיקור זכרי חרקים וכיועצת אנטומולוגית לארגון הבריאות העולמי.
הייתה חברת מערכת של כתבי העת Insect Science and its Application, Physiological Entomology, Journal of Medical Entomology, Experimental and Applied Acarology.
בשנים 1997–2000 כיהנה כמנהלת אזורית לשיתוף פעולה מדעי ישראלי-מצרי, במסגרת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר הפועל תחת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. במסגרתו התקיימו כנסים ומחקרים משותפים ישראלים-מצרים, ביניהם פרויקט חיפושית חדקונית התמר.
משפחתה
רחל גלון התגוררה ברמת חן, רמת גן; הייתה נשואה לאריה גלון מנהל חברת כימיקלים ופרופ' לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עד למותו ב-1995; אחיו, עזרא גלון, היה פרופסור לגנטיקה של הצמח במכון ויצמן למדע. לרחל גלון שני ילדים: הבכור, ד"ר אייל גלון, הוא רופא שינים; הצעירה, מרב אחישר, היא פרופ' למדעי המוח במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית; בעלה, אהוד אחישר, הוא פרופ' למדעי המוח במכון ויצמן.
מחקריה
הנושא המרכזי של מחקריה היה זיהוי המרכיב הכימי של הדם שמביא את מוצץ הדם לאכילה (פאגו סטימולנט). נחקרו יתושים שונים, זבובי צה צה, פרעושים, קרציות ועלוקות. פרסמה למעלה מ-170 מאמרים בכתבי עת מדעיים, מתוכם תשעה ב-Nature ושניים ב-Science.
ביחד עם ד"ר סיסטר מרי ליהי פרסמה כתבה ב-Nature בנושא פרומונים שגורמים להתגודדות אצל קרציות.
גלון בדקה את התנהגות האכילה של נקבת היתוש אאדס אייג'יפטי (Aedes aegypti) מוצצי דם. בדם מצוי ריכוז חלבון הנחוץ ליתושה לצורך ייצור הביצים. רק 2-1% מעורנו הוא דם ואין אפשרות סטטיסטית שהיתושה תדע אחרי החדרת החדק לרקמה מתי הגיעה לכלי דם והיא יכולה להתחיל לשאוב ולמצוץ אותו. גלון יצרה קרום מחקה-עור ומתחתיו חיממה תמיסות שונות בטמפרטורות חום גוף. היא גילתה שהיתושה מזהה את הדם אחרי שבאה במגע עם ATP. המאמר פורסם ב-Science. היא בדקה זאת גם בקרצית המערות, וגילתה שהן מוצצות דם לאחר שבאו במגע עם גלוטתיון, חומר הנמצא בכמויות גדולות בכדוריות דם האדומות. המאמר פורסם ב-Science.
גלון בדקה את זיהוי הדם של זבוב הצה צה מסוג גלוסינה אוסטני (Glossina austeni) וגילתה שהוא דומה לזה של יתושת אאדס אייג'יפטי. המאמר פורסם ב-Nature וב-London Times.
ביחד עם ד"ר מרטין רייס האכילה יתושים וזבובי צה צה בשתי פרקציות שונות: האחת בעלת ריכוז של טסיות והשנייה של כדוריות דם חסרי טסיות. החרקים העדיפו את מקטע הטסיות. העבודה הזו מצביעה על כך שהמנגנון שהגוף פיתח לתיקון נזקים ומפעיל את הטסיות לבוא ולתקן את הנזק, מנוצל על ידי היתוש לזיהוי הדם ולמציצתו. העבודה התפרסמה ב-Nature.
פרסמה עם מרטין רייס ויואל מרגלית סדרת עבודות שתיארו את איברי החוש על גפי הפה של זבוב הצה צה.
ביחד עם אנה לישה (מסרדיניה) ערכה רישום אלקטרוני של תגובת איברי תאי החוש הנמצאים בחדק יתוש הקולקס (Culex pipiens) ובאים במגע עם הדם, והראתה את עדיפותו של ה-ADP על ה-ATP וה-AMP.
אילנית אוסטרלית לבנה
האילנית האוסטרלית הלבנה היא מין גדול יחסית, ואורכה מגיע ל-10 סנטימטרים. תוחלת החיים של האילנית האוסטרלית הלבנה בשבי גבוהה בהשוואה למיני חסרי זנב אחרים ומגיעה לכ-16 שנים. האילנית האוסטרלית הלבנה נוחה לגידול בידי בני אדם ומותאמת למחיה באזורים עירוניים, בסביבות מגורי האדם; לרוב היא נמצאת על חלונות בתים, בהם היא תרה אחר חרקים שנמשכים לאור. בשל תכונותיה הפיזיולוגיות וההתנהגותיות, האילנית האוסטרלית הלבנה נעשתה לחיית מחמד אקזוטית ברחבי העולם. לחומר המופרש מעור האילנית סגולות רפואיות, והוא יכול לשמש כחומר מחטא ואנטי-ויראלי בתכשירי רוקחות.
האילנית האוסטרלית הלבנה הייתה הצפרדע הראשונה שתועדה באופן מדעי באוסטרליה. הבוטנאי והרופא האנגלי ג'ון וייט (John White; 1832-1756) תיעד את המין ב-1790. במקור נקרא המין Rana caerulea (צפרדע כחולה); על אף שצבע המין הוא ירוק, הפרטים שלכד וייט ושלח לארצו אנגליה ניזוקו בדרכם כתוצאה מחומר משמר ונעשו כחולים.
הצפוניים והמזרחיים של אוסטרליה ובדרום גינאה החדשה; שטחי המחיה של צפרדע זו מוגבלים בדרך כלל לאזורים בעלי אקלים חם, טרופי ולח, אך האילנית האוסטרלית הלבנה נפוצה גם באזור מזרח אוסטרליה בו קר יחסית בחורף. בגינאה החדשה, תפוצתה של האילנית האוסטרלית הלבנה מוגבלת לאזור הדרומי והיבש יותר. שם היא נפוצה החל מאזור דרום מערב גינאה החדשה ועד הבירה פורט מורסבי, אך בעיקר באי דארו (Daru Island).
נאספו מספר מצומצם של עדויות על תצפיות של אילנית אוסטרלית לבנה גם בצפון גינאה החדשה, אבל נראה כי היא הובאה לשם בצורה מלאכותית על ידי האדם. בנוסף, המין הובא על ידי האדם הן לניו זילנד והן לארצות הברית. בארצות הברית, תפוצת האילנית האוסטרלית הלבנה בטבע מוגבלת לאזורים בודדים בפלורידה, לשם היא הגיעה לראשונה ככל הנראה במסגרת סחר בחיות מחמד. תפוצת המין בפלורידה מוגבלת, ולא ברור האם היא גרמה לנזקים אקולוגיים כלשהם כגון העלמות של מינים מקומיים כתוצאה מהתחרות עם מין פולש זה. בניו זילנד הייתה בעבר האוכלוסייה י
מראה ואנטומיה
אורכה של האילנית האוסטרלית הלבנה יכול לעלות על 10 סנטימטרים. צבע העור משתנה ותלוי בטמפרטורה ובצבעי הסביבה, ויכול לנוע בין חום בהיר-צהוב לירוק. לעיתים, לאילנית האוסטרלית הלבנה כתמים לבנים קטנים ולא סימטריים באזור הצלעות והגב. קוטרם של כתמים אלו יכול להגיע ל-5 מילימטרים ומספרם מתרבה עם הגיל. בקצות כפות הרגליים משטחי-הצמדה גדולים שאצל פרט בוגר מגיע קוטרם ל-5 מילימטרים. משטחים אלו עוזרים לצפרדע לאחוז ולא ליפול בעודה מטפסת, ומאפשרים לה לטפס בצורה אנכית על משטחים חלקים כגון זכוכית. עיניה של האילנית האוסטרלית הלבנה זהובות ולהן קשתית אופקית האופיינית לסוג Litoria שבו היא חברה. קרומי שחייה נמתחים על האצבעות.
מראהו של הראשן משתנה במשך שלבי ההתפתחות שלו. אורך ראשני האילנית האוסטרלית הלבנה נע בין 8.1 מילימטרים ל-4.4 סנטימטרים. בתחילת חייהם צבעם חום למחצה, כאשר עם התפתחות הצפרדע גדלים החלקים החומים וצבעם משתנה לירוק. צבע עור סגול בקרב פרטים בוגרים מתפרש לעיתים כסימן למצוקה או מחלה. הצד התחתון של פרט צעיר כהה אך מתבהר עם התבגרותו. צדו התחתון של פרט בוגר יהיה לבן כולו. הביצים הן חומות ודבוקות אחת לשנייה בשכבת ג'לי בהיר, וקוטרן נע בין 1.1 ל-1.4 מילימטרים.
אף על פי שלאילנית האוסטרלית הלבנה, כמו כל שאר חסרי הזנב, יש ריאות, היא סופגת חמצן דרך עורה, וכדי לאפשר את ספיגת החמצן העור צריך להישאר לח כל העת. מחמת לחותו התמידית של העור, הוא מהווה מצע נוח לגדילת פתוגנים (גורמים למחלה) אשר משגשגים על העור ומגדילים את הסיכוי ליצירת זיהום. כדי למנוע מצב זה, האילנית האוסטרלית הלבנה מפרישה מעורה פפטידים אשר הורסים את הפתוגניים הללו; לחלק מפפטידים אלו סגולות אנטיביוטיות ואנטיוויראליות. בנוסף, הם מכילים חומר המדכא רעב. כן נמצא כי כמה מפפטידים אלו הרסו את נגיף האיידס (HIV) בלי להרוס תאי לימפוציט T בריאים.
התנהגות ואקולוגיה
אופייה של האילנית האוסטרלית הלבנה נוח והיא אינה מרבה בפעילות. היא פעילה בעיקר בשעות הלילה; בשעות המוקדמות של הערב היא יוצאת ממחבואה כדי לקרקר (באביב ובקיץ) ולאחר מכן לצוד במהלך הלילה, ואילו את היום היא מבלה בפעילות מועטת או בשינה, בעיקר באזורים לחים וחשוכים. במהלך החורף, האילנית האוסטרלית הלבנה אינה מקרקרת ובדרך כלל לא ניתן לראותה.
בית הגידול של האילנית האוסטרלית הלבנה ואורח החיים שלה משתנה בהתאם לאזור המסוים בה היא חיה. בדרך כלל היא נפוצה על חופות עצים בקרבת מקורות מים עומדים, אך היא מסוגלת לשרוד גם באזורים ביצתיים (בין הקנים) ובשטחים מישוריים. לעיתים קרובות אילנית אוסטרלית לבנה נכנסת לבתים ושוכנת שם בקרבת מקורות מים כגון בית שימוש או בור ביוב, שם היא מסתדרת היטב, או על חלונות הבית עליהם היא מחפשת חרקים.
קרקור האילנית האוסטרלית הלבנה חלש ואיטי יחסית, ונשמע כקולות "קרוואק" חוזרים ונשנים. ברוב חודשי השנה האילנית האוסטרלית הלבנה מקרקרת מאתרים גבוהים יחסית, כגון עצים או מרזבים, אך במהלך עונת הרבייה היא מקרקרת באתרים מעט נמוכים יותר הנמצאים בקרבת מקורות מים עומדים. כמו מיני חסרי זנב רבים, קרקור האילנית האוסטרלית הלבנה לא נועד להזדווגות בלבד; תועדו מקרים שבהם התבצע קרקור שנועד להעיד על מיקומם (בעיקר לאחר גשם), מסיבות שאינן ברורות למדענים. בנוסף, האילנית האוסטרלית הלבנה משמיעה קרקורי אזהרה בעת סכנה, טורף מתקרב או אדם המתקרב ועלול להסב נזק.
תזונת האילנית האוסטרלית הלבנה מתבססת בעיקר על חרקים ועכבישים, אך היא יכולה לכלול גם חסרי זנב קטנים ואף יונקים זעירים. מספר אילניות מצויות בקרבת מערות עטלפים ועטות על עטלפים קטנים שנחבטים לידם מהרוח. שיני הצפרדע אינן מותאמות לחיתוך בשר, ולכן על הטרף להיות קטן דיו ומתאים לפיה של הצפרדע. מינים רבים של חסרי זנב שולחים את לשונם אל הטרף כדי להביאו לפה. האילנית האוסטרלית הלבנה משתמשת בטכניקה זו כשברצונה לצוד טרף קטן ממדים; במקרה של טרף גדול יותר היא תזנק עליו ואז תתפוס אותו בגפיה הקדמיות ותכניס אותו לפיה.
לאילנית האוסטרלית הלבנה קיימים באוסטרליה ובגינאה החדשה מספר טורפים, בכללם נחשים ומספר מינים של לטאות ועופות. ההתיישבות האירופאית באוסטרליה הביאה עימה מספר מיני טורפים נוספים, בעיקר כלבים וחתולים. תוחלת החיים של המין בשבי עומדת על כ-16 שנים, אך תועדו מקרים בהם היא הגיעה לגיל 20 שנים ומעלה - גיל נכבד מאוד עבור צפרדע. תוחלת החיים בטבע נמוכה מתוחלת החיים בשבי, בשל טורפים וסכנות נוספות.
רבייה
החיזור והרבייה מתבצעים לקראת סוף האביב ותחילת הקיץ. בתקופה זו, מפתח הזכר על גבי אצבעות הגפיים שלו כריות הדבקה שחורות מיוחדות (מעבר לאלה הנמצאות שם תמיד). כריות אלו מסייעות לזכר להמשיך ולאחוז בנקבה במהלך חיבוק הכלולות בלי ליפול. בעונת הרבייה, הזכר מפיק קולות קרקור מיוחדים שנועדו למשוך את הנקבה אליו, ובדרך כלל השניים נפגשים בסמוך למקורות מים עומדים.
במהלך חיבוק הכלולות הזכר אוחז בנקבה ונמצא על גבה. אז, משחררת הנקבה את ביצותיה וזרע הזכר מפרה אותן במהירות. בכל השרצה מוטלת כמות גדולה הנעה בין 200 ל-300 ביצים אל המים; אז הביצים שוקעות לאיטן ונדבקות לקרקעית מקור המים, לצמח או לסלע. גם לאחר מחזור ההטלה הראשון הזכר והנקבה נשארים בחיבוק הכלולות למשך פרק זמן של עד יומיים, בו תהליך ההפריה חוזר ונשנה פעמים רבות ומביא, בסך הכל, להטלת בין 2,000 ל-3,000 ביצים.
שימור וגידול בשבי
לאילנית האוסטרלית הלבנה, ככל שאר המינים המרכיבים את הפאונה האוסטרלית, מעמד חוקי של בעל חיים מוגן באוסטרליה, תחת "החוק להגנת הסביבה ושימור מגוון צורות החיים" משנת 1999 (Environment Protection and Biodiversity Conservation Act 1999).
האילנית האוסטרלית הלבנה היא בין חסרי הזנב הפופולריים ביותר לגידול בשבי. טבעה השקט ותוחלת חייה הארוכה הופכים אותה לחיית מחמד אקזוטית עדיפה בעיני אנשים רבים ברחבי העולם. נוסף על כן, זוהי אחת מחסרי הזנב הקלים ביותר לגידול: היא איננה בררנית בתזונתה ועמידה בפני מחלות וזיהומים רבים. אחת הבעיות העיקריות העומדות בפני המגדלים את האילנית האוסטרלית הלבנה בשבי היא האכלת יתר. המין משמין מאוד אם הוא מואכל יותר מכדי צורכו; בטבע, מבזבזת האילנית האוסטרלית הלבנה אנרגיה רבה על שיטוט באזור המחיה ועל ציד הטרף, אך בשבי היא לא מבזבזת אנרגיה רבה ולכן המזון העודף נהפך לשומן.
אואהו
אוֹאַהוּ (Oʻahu), אי במדינת הוואי, השלישי בגודלו בשרשרת האיים של מדינת הוואי. הוא האי המאוכלס ביותר והמתוייר ביותר. עיר הבירה של הוואי היא הונולולו שוכנת בתחומו וממוקמת לאורך החוף הדרום-מזרחי. באי קיימות אטרקציות תיירותיות רבות.
אטימולוגיה
פירוש השם אוֹאַהוּ הוא ״מקום מפגש״, והוא מכונה גם ״הלב של הוואי״. מגלה הארצות ג׳יימס קוק שנחת באי קאואיי (הרביעי בגודלו) לראשונה, כינה את האי O-ahoo.
מידע כללי
הונולולו, עיר הבירה, היא העיר הגדולה ביותר. ובנוסף לה הערים: קיילואה (Kailua), קאנאוה (Kaneoh), וואיהוואה (Wahiawa).
צפון האי מרוחק כשעה נסיעה מוואיקיקי, וקיימת בו רצועת חוף שמושכת בחורף את טובי הגולשים בעולם לגלישה על הגלים הגבוהים. בנוסף ניתן לטייל באזור ברחובות עיירת הגלישה ההיסטורית הלאואה (Haleʻiwa).
האי התפרסם בשל המתקפה היפנית על פרל הארבור שהביאה לכניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. וכן בשל סדרת הטלוויזיה ״הוואי חמש אפס״.
אוכלוסייה
מעל 75 אחוז מתושבי הוואי מתגוררים באוהאו המכונה גם ״מחוז הונולולו״. מספרם לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי (census) נכון לשנת 2022/2023) למעלה מ-980,080. הם מתחלקים ללבנים (476,162), יפנים (230,044), פיליפינים (275,728), ילידים (239,655), סינים (170,684), קוריאנים (41,352).
גאוגרפיה
האי אוהאו נמצא בין האיים קאואיי בצפון-מערב ומולוקאי בדרום מזרח. הוא אחד משרשרת האיים של הוואי ושייך למחוז הונולולו. שטחו כ-600 מיילים רבועים (1,553.9 קמ"ר), כאשר אורכו מצפון לדרום הוא 71 ק״מ ורוחבו 48 ק״מ ממזרח למערב. אורכו של קו החוף הוא 365 ק״מ.
באי, שתי קבוצות רכסי הרים המקבילים אחד לשני כאשר מישור אוהאו מפריד ביניהם:
(1) רכס קולאו (Koolau), המשתרע על 34 ק״מ, גובה הפסגות הממוצע שלו הוא 2,500 רגל (762 מ׳).
בנוסף לשני רכסי ההרים הללו, קיימים באי הרי געש קטנים שנעלמו. הר געש מסוג זה הוא מכתש היהלום (Diamond Head), הנמצא בקצה המזרחי של ואיקיקי והרי הגעש הקטנים Punchbowl ו-Koko Head.
האי מחולק לחמישה אזורים עיקריים: הונולולו הכולל את ואיקיקי, החוף הצפוני, מרכז אואהו, חוף ווינדוורד
(Windward Coast) וחוף ליווארד (Leeward Coast). דרום האי שהוא מחוז הונולולו הוא המאוכלס ביותר.
אקלים
באוהאו קיימות שתי עונות: חורף וקיץ, והטמפרטורה הממוצעת בו נעה סביב 29-21 מעלות צלזיוס. בחודשים יוני-אוקטובר, הטמפרטורה נעה בין 32-30 מעלות צלזיוס, ובחורף הטמפרטורה היא בסביבות 26-20 מעלות צלזיוס.
האקלים באי הוא מיוחד: בחוף המערבי - בדרך כלל יבש, בעוד שבחוף המזרחי - בדרך כלל לח. זאת כתוצאה
מרוחות הסחר (Trade Winds) הנושבות בו, ומגיעות ממזרח למערב וכך מקלות מאוד על הסביבה החמה והלחה באי.
האי, בדומה לאיים האחרים בהוואי סובל מפגעי מזג אוויר כמו סופות הוריקן ושיטפונות. לדברי פרופ׳ סטיבן בוזינגר, פרופסור במחלקה למטאורולוגיה באוניברסיטת הוואי, ברוב המקרים, מאז החלו לתעד במאה ה-19 את סופות ההוריקן, לא ספג האי מכות חזקות מסופות ההוריקן בשל דפוס מזג האוויר השורר בו, רכסי ההרים שבו וכן מזל. זה לא אומר שהאי לא ספג מכות חזקות, לרוב הקיפו ההוריקנים את האי ופגעו באיים אחרים (קאואיי, או באי הוואי המכונה גם ״האי הגדול״).
שיטפונות מגיעים לאי מהאוקיינוס בעת גאות ושפל, בחודשי החורף - אוקטובר-פברואר, כאשר הגלים הגדולים מגיעים מהאוקיינוס ויוצרים הצפות, וכן מהנהרות והנחלים החוצים את ההרים וזורמים לים. הם עשויים להציף שטחים רבים, במיוחד בתקופת הגשמים החזקים.
בחודשים נובמבר-פברואר כאשר מתחילה עונת הגלים הגדולים בחוף הצפוני מתקיימות בו תחרויות גלישה בחודשים נובמבר- דצמבר. בתקופת הקיץ, שוככים הגלים הגבוהים, והופכים לגלים נמוכים.
עיר הבירה
בעיר ממוקם הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת הוואי, המכונה אוניברסיטת הוואי במנואה (University of Hawaiʻi at Mānoa).
היא משמשת צומת מרכזית לטיסות החוצות את האוקיינוס השקט וכן לטיסות מארצות הברית לאיים השכנים.
הונולולו כוללת בתוכה את אחת השכונות המתויירות ביותר בהוואי - ואיקיקי הנמצאת בדרום מערב העיר ומשתרעת על 4 ק״מ, עם חופי ים בעלי חול לבן ומים שקטים וצלולים, ומספר רב של בתי מלון.
היסטוריה
בשנת 500 לספירה לערך הגיעו לאוהאו תושבי טהיטי והקימו במקום יישובי קבע. מלך האי הוואי קאמהאמאה הראשון (Kamehameha I), שהגיע מ"האי הגדול" (Big Island) עם צי של סירות קאנו, כבש את אוהאו, ואיחד את איי הוואי. בשנת 1845, הועברה בירת הממלכה מלהאינה (Lahaina) אשר באי מאואי (Maui), להונולולו באוהאו. בשנת 1893, הודחה המלכה ליליאוקאלאני (Liliuokalani), ושרשרת האיים סופחה בשנת 1898 לארצות הברית.
22% משטח האי משמש את צבא ארצות הברית, ובמאה ה-20 הפך האי למרכז הצי של צבא ארצות הברית באוקיינוס השקט. בין הבסיסים שהוקמו באי היה בסיס פרל הארבור שהותקף על ידי היפנים במלחמת העולם השנייה.
כלכלה
תושבי האי מתפרנסים בעיקר מתיירות, כאשר קרוב ל-5 מיליון תיירים מגיעים אליו מדי שנה. בחודש אפריל 2023, החל בית המחוקקים של הוואי לדון באישור חקיקה בנושא ״עמלת השפעת מבקרים״, לתיירים המגיעים מחוץ להוואי. עמלה זו תיגבה מכל תייר במטרה להשקיע במשאבי התרבות והטבע של האי. בנוסף, תורמים לכלכלת האי גם המתקנים הצבאיים המפוזרים בו וכן ענף גידול האננס.
תחבורה
התחבורה הציבורית באי טובה, והאוטובוסים של חברת The Bus מגיעים לכל מקום באי. בנוסף ניתן לשכור רכב או אופניים ולטייל באי.
פעילויות ספורט וטבע
באוהאו ניתן למצוא מגוון רחב של פעילויות ספורט וטבע: גלישה בים (האי נחשב כמרכז לגלישת הגלים בארצות הברית ), גלישת רוח, בילויים על חוף הים, אפשרות לטיולים בין הנופים השונים, ואטרקציות נוספות.
חופי הים
באוהאו מגוון גדול של חופי ים, חלקם חופים שקטים עם חול לבן ומי טורקיז, לאגונות וריפים שבהם מגיעים צוללנים לצלול, וחופים עם גלי ענק המתנפצים אל החוף בעוצמה כאשר גולשי גלים מכל העולם מגיעים אליהם.
החופים באי הם חופים ציבוריים, מסומנים היטב וקיים שילוט ברור העוזר למצוא אותם. בחלקם אין מציל באופן קבוע, וברובם קיימים שירותים מסודרים, מקלחות וחנייה. בסופי שבוע ובעונת התיירות קשה למצוא חנייה במיוחד בחופים הפופולריים כמו חופי ואיקיקי. החופים בחלק הדרום מערבי של האי הם החופים השקטים ביותר. החופים בחלקו הצפוני של האי שקטים מאוד בקיץ, אולם בחורף הם סוערים מאוד כאשר גלי ענק מגיעים אל החוף. בחופים הדרומיים של האי, הים סוער מאוד בקיץ ויש בו זרמים חזקים וגלים קצרים הנשברים בעוצמה אל החוף. אך קיימים מספר חופים המוגנים על ידי שוברי גלים טבעיים למשל חוף האנאומה הממוקם בדרום האי הנמצא במפרץ מוגן ומתאים לצלילה ושנירקול.
מפרץ האנאומה (Hanauma Bay) מוגדר כשמורת טבע, הואיל והוא נמצא באדמה וולקנית שיש בה מערכת אקולוגית ימית נדירה. תיירים המגיעים לעשות שנורקלינג או לבקר בשמורה, חייבים לשלם תשלום נוסף שהחל במאי 2022, במטרה להפחית את עומס המטיילים ולהגן על משאבי הטבע של האי. מס זה ניגבה גם מתיירים המגיעים לביקור במכתש ראש היהלום (Diamond Head).
גלישה בים
גלישה בים היא אחת מענפי הספורט המפורסמים והפופולריים באואהו. בעונת החורף, בחודשים נובמבר-פברואר, מתנפצים אל החוף הצפוני שאורכו למעלה מ-7 ק״מ, גלים גבוהים מאוד היכולים להגיע לגובה של 30 רגל ואף יותר. בתקופה זו נערכות תחרויות גלישת גלים כאשר מגיעים אליהן הספורטאים הטובים בעולם במקצוע זה. בעונת הקיץ שוככים הגלים הגבוהים וניתן ללמוד לגלוש.
פארק המים Hawaiian Waters
פארק מים שיש בו מגלשות מים, בריכות גלים וכו׳. יש בו כ-14 מתקני מים.
גלישת רוח
אטרקציה נוספת של פעילות ספורטיבית באי היא גלישת רוח (Sailboarding), בעיקר בחלקו המזרחי של האי. גלישת הרוח משלבת בין שיט לגלישה, והיא מוגבלת לשני אזורים באוהו: חוף קאהילואה (Kailua Beach) וחוף לאניקאי (Lanikai Beach).
טיולים בטבע
האי מציע עשרות אפשרויות טיול לכל רמות המיומנות: טיולים למיטיבי לכת, טיולי משפחות וטיולים לבני הגיל השלישי. בטיולים אלו ניתן לצאת ליערות גשם מקומיים, להתפעל מהנופים השונים, לבקר בפארקים הרבים ועוד.
הגן הבוטני (Hoʻomaluhia Botanical Garden)
הגן תוכנן ונבנה על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית במטרה לספק הגנה מפני השיטפונות במקום. שטחו 400 דונם והוא נפתח לקהל הרחב בשנת 1982. הגן ממוקם ב-Kāneʻohe, ומכיל בתוכו צמחים מאזורים טרופיים מרחבי העולם, צמחים נדירים וצמחים בסכנת הכחדה.
פרל הארבור
אנדרטת הספינה אריזונה (USS Arizona Memorial) בהונולולו מוצבת על שרידיה של ספינת המערכה אריזונה, והוקמה לזכרם של החיילים והאזרחים האמריקאים אשר נהרגו ב-7 בדצמבר 1941, בעת התקפת היפנים על הבסיס הימי של ארצות הברית בנמל הפנינים. האנדרטה מהווה חלק מכל המתחם לזכר גבורת החיילים במלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט. מגיעים אליה בספינה המפליגה בין החוף לאנדרטה. האנדרטה היא אחת האנדרטאות החשובות והמקודשות ביותר של ארצות הברית. בנוסף לאנדרטה קיים במתחם מוזיאון צבאי.
המרכז לתרבות פולינזית (Polynesian Cultural Center)
במרכז לתרבות פולינזית ניתן להכיר את התרבות הפולינזית העשירה, במקום הוקמו 6 כפרים אותנטיים המייצגים את התרבויות הייחודיות של האיים: הוואי, פיג׳י, אוטארו, סמואה, טהיטי וטונגה. המרכז משתרע על 42 דונם לאורך חופו הצפוני של האי אוהאו, והוא כולל גם לגונה אשר מתקיימים בה סיורי קאנו. כמו כן מעלים בו תערוכות שונות של אמנים מקומיים.
מוזיאון הבישוף (Bishop Museum)
מוזיאון הבישוף נוסד בשנת 1889 על ידי צ׳ארלס ריד בישוף (Charles Reed Bishop), לזכרה של אשתו הנסיכה ברניס פאואי בישוף (Princess Bernice Pauahi Bishop), שהייתה הצאצאית האחרונה למשפחת קאמהאמאה (Kamehameha). במשך השנים הורחב המוזיאון והוא מכיל מספר גדול של חפצים, מסמכים ותצלומים על הוואי ותרבויות אחרות באיי האוקיינוס השקט. במוזיאון קיים אחד האוספים הגדולים בעולם של חפצי תרבות וטבע קדומים. בנוסף, מוצגת בו תערוכה של מזכרות ספורט בהוואי, קיימים בו מרכז הרפתקאות מדע, פלנטריום, ספרייה ומרכז מבקרים.
פסטיבל אלוהה
הפסטיבל מתקיים מזה 68 שנים, בשנת 2022 התקיים הפסטיבל בוואיקיקי בשדרות קאלאקאואה (Kalakaua Avenue). הפסטיבל מנציח את התרבות וההיסטוריה של הוואי. הוא מסתיים בתהלוכה ססגונית שבה מופיעים תושבי הוואי עטויים פרחים ורכובים על סוסים המציגים את האמנות המסורתית של רכיבת פא׳ו (pāʻū riding). בין הצועדים להקות שונות ומנהיגים אזרחיים המציגים את רוח האלוהה המאחדת את הקהילה של הוואי.
סרטים שצולמו באוהו
החוף הצפוני (North Shore), 1987; פארק היורה (Jurassic Park & Jurassic World), צולם בחלקו באוהאו בשנים 1993 ו-2015; פרל הארבור (Pearl Harbor), 2001; מוכה אהבה (Punch-Drunk Love) ו- Blue Crush צולמו בשנת 2002; נוכלים בגדול (The Big Bounce), 2004; לשכוח את שרה מרשל (Forgetting Sarah Marshall), הסרט צולם בקליפורניה ובמפרץ הצבים בחוף הצפוני, 2008; הצאצאים (The Descendants), הסרט צולם בחלקו באוהאו ובחלקו באי קוואי בשנת 2011.
ליגת C9
ליגת C9 (בסינית: 九校聯盟, בפין-יין:Jiǔ xiào liánméng, באנגלית: C9 League) היא ברית רשמית של תשע אוניברסיטאות ב, שיזמה הממשלה המרכזית בסין באמצעות פרויקט 985 לקידום ההתפתחות והמוניטין של ההשכלה הגבוהה בסין. ביחד, אוניברסיטאות בליגת C9 מהוות 3% מחוקרי המדינה, אך מקבלות 10% מהוצאות המחקר הלאומיות. הם מפיקים 20% מפרסומי האקדמיה של המדינה ו -30% מכלל הציטוטים. למוסדות של הליגה C9 מוקצים משאבים מיוחדים, ויש להם הסדרים מיוחדים לחלוקת משאבים זה עם זה. מוסדות של הליגה C9 מקבלים מימון משמעותי מממשלות לאומיות וגם מקומיות במטרה לבנות מרכזי מחקר חדשים, לשפר מתקנים, לקיים כנסים בינלאומיים, למשוך סגל רב-שם מרחבי העולם, ולסייע לסגל להשתתף בכנסים מחוץ למדינה.
לממשלת סין ארבע קטגוריות עיקריות של אוניברסיטאות מובחרות:
הליגה חברה ברשת הגלובלית של אוניברסיטאות מחקר. הרשת כוללת את הארגונים הבאים: קבוצת ראסל (בריטניה, שבסיסה בלונדון), U15 (אוניברסיטאות בגרמניה) (שבסיסה בעיר פרייבורג, הליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר (אירופה, שבסיסה נמצא בלוון, בלגיה), איגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה (הרפובליקה העממית של סין, יפן, דרום קוריאה, הונג קונג וטאיוואן), איגוד האוניברסיטאות האמריקאיות (ארצות הברית של אמריקה, שבסיסה בוושינגטון די. סי.), קבוצת השמונה (אוסטרליה, שבסיסה בקנברה), אוניברסיטאות מחקר RU11 (יפן) וקבוצת אוניברסיטאות המחקר הקנדי U15, שבסיסה באוטווה. ליגת C9 הצטרפה לשותפיה ברשת הגלובלית בחתימה על ההצהרות הבאות:
האוניברסיטאות
רשימת האוניברסיטאות (נכון לשנת 2020), בסוגריים שנת הייסוד של האוניברסיטה, ושם העיר והמחוז:
ג'ורג' מאלורי
ג'ורג' מאלורי (באנגלית: George Herbert Leigh Mallory; 18 ביוני 1886 — 8/9 ביוני 1924), היה מטפס הרים בריטי, שהשתתף בשלוש המשלחות הבריטיות הראשונות לאוורסט, בשנות ה-20 המוקדמות של המאה ה-20.
הטיפוס האחרון
מאלורי טיפס על האוורסט כאשר היה בן 38 ומטפס מנוסה. לאחר שהשתתף כבר בשתי משלחות קודמות לאוורסט, הוא הגיע למסקנה, שללא חמצן, הסיכויים להצליח קלושים. הוא צירף אליו את אנדרו אירווין, שהיה בן 22, ותלמיד מוכשר באוניברסיטת ספיצברגן, אף על פי שלא היה לו ניסיון בטיפוס לגבהים כאלה. במהלך המשלחת שיפר אירווין במידה רבה את מערכות החמצן שהיו למטפסים והפך מומחה לציוד נשימה.
בבוקר ה-6 ביוני יצאו מאלורי ואירווין מן האוכף הצפוני, אוכף בגובה של 7,050 מ'. הם תכננו לטפס עוד שלושה ימים. מאלורי ואירווין נראו בפעם האחרונה בשעה 12:50, ב-8 ביוני. מנהיג המשלחת, נואל אודל (Noel Odell) ראה אותם כשהעננים התפנו לרגע. הם היו מתחת לאחד הקטעים התלולים שעל הרכס (ה"מדרגות") והוא אמר שנראו "מתקדמים במרץ" ("going strongly for the top"). הוא היה בטוח שהם יגיעו אל הפסגה. לאחר זמן קצר חזרו העננים לכסות את ההר ומאלורי ואירווין לא נראו עוד.