cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טמאני הול
השפעת הטמאני הול דעכה מ-1930 עד 1945 כאשר הפסידה במאבקה נגד פרנקלין דלאנו רוזוולט, מושל המדינה בין 1928 ל-1933, ולאחר מכן נשיא ארצות הברית עד 1945. ב-1932 נאלץ ראש העיר ג'ימי ווקר להתפטר מתפקידו כשנחשף שלקח שוחד מהטמאני. רוזוולט שלל מהטמאני סמכויות רבות שניתנו לו. פיורלו לה גוארדיה הרפובליקני נבחר כראש העיר בכוחות משותפים של שתי המפלגות, והפך לראש העיר הנבחר הראשון שהתנגד במוצהר לטמאני. בשנות ה-50 התחיל כוחו של הטמאני להתעורר מחדש תחת הנהגתו של קרמיין דה סאפיו, אולם מולו התייצבה אופוזיציה מתוך המפלגה הדמוקרטית בהנהגת אלינור רוזוולט, הרברט ליהמן, והוועידה הדמוקרטית לענייני הבוחרים בניו יורק. באמצע שנות השישים, הארגון חדל להתקיים.
1789–1850
אגודת טמאני, שנודעה גם כאגודת סנט טמאני, בניו של סנט טמאני או המסדר הקולומביאני, נוסדה בניו יורק ב-12 במאי 1789, במקור כסניף של רשת רחבה יותר של אגודות טמאני, כשהראשונה נוסדה בפילדלפיה בשנת 1772. האגודה פותחה במקור בתור מועדון ל"אמריקנים טהורים". השם "טמאני" נבע מאינדיאני שהנהיג את שבט הלנאפי. החברה אימצה מילים רבות משפת האינדיאנים וגם את המנהגים שלהם, ואף קראו לאולם שלהם "אוהל". ה"צ'יף הגדול" הראשון - כך נקרא מנהיגם - היה ויליאם מוני, רפד מרחוב נסאו.
עד 1798, פעילויות האגודה הפכו לפוליטיות. אהרון בר, שהיה חבר בכיר במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ראה את טמאני הול כהזדמנות לפגוע באגודות של אלכסנדר המילטון. הוא השתמש בה כקבלנית קולות. בסופו של דבר טמאני התפתחה כמרכזה הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בעיר. בר השתמש בטמאני הול כדי להשפיע על הבחירות של 1800, שבהן נבחר לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. היסטוריונים רבים מאמינים כי ללא הטמאני, הנשיא ג'ון אדמס יכול היה לזכות בקולות של מדינת ניו יורק, וכך גם בבחירות.
המקרים הראשונים של השחיתות שבה הטמאני היו מעורבים יצאו לאור במהלך הסכסוך שלהם עם הפוליטיקאי המקומי דוויט קלינטון. הסכסוך החל ב-1802, לאחר שהוא האשים את אהרון בר בבגידה במפלגה. בשנת 1803, קלינטון עזב את הסנאט של ארצות הברית והפך לראש עיריית ניו יורק. כראש העיר, מינה קלינטון את בני משפחתו ואת חבריו למפלגה לתפקידים פוליטיים. הטמאני הול הבינו מהר עד כמה קלינטון השפיע על הפוליטיקה המקומית, בעיקר משום שהאהדה לבר פחתה לאחר שירה והרג את אלכסנדר המילטון בדו-קרב. הטמאני המשיכה לתמוך בו במשך זמן מה, אולם בסופו של דבר הלחץ הציבורי שכנע את הארגון לנתק איתו שותפות.
בדצמבר 1805 פנה דוויט קלינטון אל תומכיו של בר על מנת להשיג מספיק תמיכה כדי לעמוד בפני ההשפעה של משפחת ליווינגסטון החזקה. משפחת ליווינגסטון, בראשותו של ראש עיריית ניו יורק לשעבר אדוארד ליווינגסטון, גובתה בידי המושל מורגן לואיס והיו אתגר משמעותי מול קלינטון. מנהיגי הטמאני הול הסכימו לפגוש אותו ב-20 בפברואר 1806 לפגישה ממנה מנהיגי הטמאני יצאו מרירים ואיתנים בהתנגדותם לקלינטון.
בין השנים 1809 ו-1815, הטמאני הול החזיר לעצמו את כוחו לאט על ידי קבלת מהגרים לשורותיו ועל ידי בניית בניין חדש לצורך פגישות. הוועידה הדמוקרטית-רפובליקנית השיגה שליטה על מינוי המנהיגים המקומיים. התמיכה באגודה גדלה לאחר שתמכה במלחמת 1812. בשנת 1815, ג'ון פרגוסון ניצח את דוויט קלינטון ונבחר לראש העיר מטעם הטמאני. עם זאת, בשנת 1817, קלינטון הפך למושל ניו יורק, והטמאני הול נחלשו שוב. במהלך אותה התקופה, החל הטמאני הול לקבל מהגרים אירים, ועד מהרה הפך תלוי בהם כדי לשמור על יכולת הקיום שלו בתור כוח פוליטי. עד למותו בשנת 1828, קלינטון נשאר מושל מדינת ניו יורק, למעט שנתיים בין 1823 ל-1824, והשפעת הטמאני הול דעכה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1828, מנהיגי הטמאני הול נפגשו עם המועמד הדמוקרטי אנדרו ג'קסון והסכימו לתמוך בו אחרי שהוא הבטיח לתת להם שליטה על מינוי משרות מסוימות. לאחר שנבחר לנשיא, מילא ג'קסון את הבטחתו. לאחר 1829, הטמאני הול עזר למפלגה הדמוקרטית להשתלט על העיר, ושלט ברוב מערכות הבחירות בניו יורק לאחר מכן. בשנת 1830, הטמאני זכה להתנגדות מצד פלג הפועלים במפלגה הדמוקרטית. במהלך שנות השלושים והארבעים, האגודה הרחיבה את שליטתה הפוליטית עוד יותר בכך שהשיגה את נאמנותה של קהילת המהגרים הגדלה של העיר, שהפכה לחוט השדרה הפוליטית שלה.
הבוס המקומי של הטמאני היה קבלן הקולות שלה. במהלך שנות הארבעים, מאות אלפי מהגרים אירים הגיעו לניו-יורק כדי להימלט מרעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד וכוחה של האגודה גדל באופן משמעותי.
תמיכה במהגרים
הבסיס האלקטורלי של האגודה היה בעיקר קהילת המהגרים של ניו יורק, שתמכה בה בתמורה לעזרה חומרית. לפני הניו דיל, השירותים החברתיים שהטמאני וקבלני קולות אחרים סיפקו היו הבסיס למערכת הרווחה. התמיכה שהטמאני נתן למהגרים, שרבים מהם חיו בעוני קיצוני וקיבלו אך מעט סיוע ממשלתי, כיסתה שלושה תחומים מרכזיים. ראשית, הטמאני סיפק את האמצעים לקיום החומרי בשעת חירום: מזון, פחם, שכר דירה או עבודה. שנית, הטמאני שימש כמתווך רב עוצמה בין המהגרים לבין המדינה. כדוגמה למעורבותו בחייהם של האזרחים, במהלך יום אחד, אחד מאנשיו סייע לקורבנות שרפה; הבטיח את שחרורם של שישה "שיכורים" על ידי הגנה עליהם בפני שופט; שילם את שכר הדירה של משפחה ענייה כדי למנוע את פינויים ונתן להם כסף לאוכל; סידר עבודה עבור ארבעה אנשים; השתתף בהלוויות של שניים מהפעילים באגודה (אחד איטלקי, האחר יהודי); השתתף בבר-מצווה; ונכח בחתונה של זוג יהודים מהרובע שלו.
תקופת טוויד
שליטת הטמאני על הפוליטיקה בניו יורק סיטי התחזקה באופן משמעותי תחת טוויד. בשנת 1858, טוויד ניצל את המאמצים של הרפובליקנים לנטרל את הדמוקרטים כדי להשיג משרה בוועדת המפקחים של המחוז (שהשתמש בה כקרש קפיצה לתפקידים אחרים), ומינה את חבריו למשרות שונות. מתוך עמדה זו של כוח, הוא נבחר להיות ה"צ'יף הגדול" של טמאני, ובתפקידו זה השתלט על השלטון בעיר. כשחבריו נבחרו להיות ראש העיר ומושל המדינה, טוויד הצליח להרחיב את השחיתות ואת השוחד בקרב אנשי ה"כנופיה" שלו כמעט אל כל ממסד בעיר. אף על פי שטוויד נבחר למועצת העיר, כוחו האמיתי היה שליטתו במינויים הפוליטיים למשרות שונות בעיר. המשרות נתנו לו גישה לקבלנים ולתקציב של העיר, וכך הוא שלט בתוכניות העבודה הציבורית. דבר זה עזר לכיסו שלו ולכיסם של חבריו, אבל גם סיפק מקומות עבודה עבור המהגרים, בעיקר האירים, שהיו חוט השדרה הפוליטי של הטמאני.
תחת שליטתו של "בוס" טוויד, העיר התרחבה לתוך אפר איסט ואפר ווסט סייד של מנהטן, החלה בניית גשר ברוקלין, הוקצתה קרקע להקמת מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, נבנו בתי יתומים ובתי תמחויי, והשירותים החברתיים – שסופקו ישירות בידי המדינה ובאופן עקיף בידי קרנות צדקה – הורחבו לרמה חסרת תקדים. כל הפעילות גם גרפה רווחים נאים לטוויד ולחבריו. הם גם כרתו ברית עם האליטה העשירה של העיר, שנשאפה אל מעגל השחיתות, או שסבלו אותה בגלל יכולת הטמאני לשלוט במהגרים, מהם האליטה חששה.
לכן, כשהטמאני הפגין חוסר יכולת לשלוט בפועלים האירים במהלך עימות בין קתולים ופרוטסטנטים ב-1871, טוויד החל ליפול. מסעות פרסום כדי להפיל טוויד, שנוהלו על ידי ה-"New York Times" ותומאס נאסט , החלו לצבור תאוצה בעקבות המהומות, ויודעי דבר החלו להדליף את סיפורי השחיתות לעיתונות.
טוויד נעצר ונשפט בשנת 1872. הוא מת בכלא, ומתנגדיו השתלטו על העיר ועל העירייה. לאחר מעצרו של טוויד, הטמאני שרד, אולם כבר לא נשלט רק בידי הפרוטסטנטים והיה תלוי עכשיו במנהיגות הבוסים מהמוצא האירי.
1870-1900
לטמאני לא לקח זמן רב להתאושש מנפלית טוויד. הרפורמות דרשו בדק בית כללי, והשריף לשעבר, ג'ון "הישר" קלי נבחר להיות המנהיג החדש. קלי לא היה מעורב בשערוריות של תקופת טוויד, וגם היה דתי קתולי שהיה קשור בנישואין לארכיבישוף. הוא ניקה את הטמאני מנאמני טוויד, וחיזק את שליטתו בארגון. ההצלחה שלו בהחייאת המנגנון המפלגתי השתלמה בבחירות של 1874, כשמועמד הטמאני, ויליאם ויקהם, הדיח את המועמד הרפורמיסטי המכהן והבלתי אהוד, ויליאם אווימייר, ובאופן כללי הדמוקרטים ניצחו בבחירות, וכך הטמאני השתלט שוב על העיר.
הבחירות לעירייה בשנת 1886
לאחר שגרמו לג'ורג' לרוץ לבחירות, הטמאני נאלצו להציב נגדו מועמד חזק, ולכן נדרשו לשתף פעולה עם הכנסייה הקתולית בניו יורק, כדי להשיג את תמיכת המצביעים האירים ממעמד הביניים. ריצ'רד קרוקר, יד ימינו של קלי, ירש אותו בתפקיד המנהיג, וגם הוא הבין שנדרש שיתוף פעולה מלא בתוך המפלגה הדמוקרטית כדי לעצור את ג'ורג' ואת ה-ULP, שיכלו לארגן את הפוליטיקה במבנה מעמדי, ולא אתני, כפי שהטמאני העדיפו. כדי לשלב בין קבוצות שונות, קרוקר בחר באברם יואיט כמועמד הדמוקרטי לראשות העיר. לא רק שיואיט היה המנהיג של האישים שלא היו מהטמאני במפלגה בניו יורק, אלא שגם היה חתנו של נדבן ידוע והיה בעל מוניטין ישר. הרפובליקנים, מצידם, בחרו בתיאודור רוזוולט, חבר בית המחוקקים של המדינה לשעבר.
בסופו של דבר, יואיט ניצח בבחירות, כשג'ורג' השיג יותר קולות מרוזוולט, שהשיג פחות ממה שהרפובליקנים קיבלו בדרך כלל. העתיד של תנועת ה-ULP נראה מבטיח, אולם המפלגה התפרקה במהירות ולא השפיעה על הפוליטיקה במדינה. הטמאני שוב ניצח. יותר מכך, קרוקר הבין שהוא יכול לנצל את השיטות שה-ULP השתמשו בהן במהלך הבחירות. כיוון שכוחם של הטמאני הול היה במסבאות, המפלגה החלה מארגנת פגישות, תהלוכות, כנסים במועדונים וכנסים מחוזיים, ויצרה תרבות פוליטית משל עצמה כדי להריץ את מסע הבחירות שלה. קרוקר ניצל זאת, ויצר מועדונים פוליטיים במקום המסבאות, וגם מימן טיולים ופיקניקים למשפחות כדי להשפיע על נשים וילדים. הטמאני החדש נראה היה מכובד יותר, ופחות קשור לכנופיות. השיטה החדשה גם פישטה את העזרה למהגרים: על המהגר היה פשוט להצטרף למועדון, ומתנדב בא לתמוך בו. יואיט התברר כראש עיר נוראי, בשל אישיותו והנייטיביזם שהפגין, ובשנת 1888 הטמאני בחרו במועמדו של קרוקר, יו ג'יי גראנט, שהפך לראש העירייה האירי הראשון בניו יורק. גרנט הותיר לקרוקט יד חופשית בחוזים ובמשרדים של העיר, וכך נוצר מנגנון תמיכה אדיר, מעבר לכל מה שטוויד חלם עליו, מצב אשר נמשך תחת יורשו של גרנט, תומאס פרנסיס גילרוי. עם משאבים רבים של כסף וכוח אדם – 1,200 איש – קרוקר היה מסוגל לנטרל את מתנגדי הטמאני בתוך המפלגה לצמיתות. הוא גם השיג זרם הכנסות חדש מהקהילה העסקית, שסופק בעזרת ריכוז השוחד: במקום לשחד בעלי תפקידים בודדים, העסקים, במיוחד השירותים הציבוריים, יכלו לגשת ישירות אל הטמאני ולשלם, והטמאני הפנה את הכסף לפי צרכיו; הטמאני השתלט על כל המנגנון של העיר.
קרוקר שילב כוחות גם עם הפועלים, ודחף לתיקוני חקיקה שפייסו אותם, כך ששוב הטמאני נראה כידיד הפועלים – אף על פי שתמיד הקפיד לשמור על חזות פרו-עסקית של תמיכה בכלכלת לסה פר והורדת מיסים. הטמאני שוב השפיע על המועצה המחוקקת של המדינה, והקים מערכת תמיכה מסועפת. הבוס הרפובליקני, תומאס פלאט, אימץ את אותן שיטות, ושני הגברים ביניהם למעשה שלטו במדינה.
הבחירות לעירייה בשנת 1894
בשנת 1894, הטמאני נפגעו בשל שימועים ציבוריים על השחיתות במשטרה, ומועצת העיר ארגנה ועידה שנועדה לשבור את כוחו של הטמאני. היא הייתה מלאה בחלק מהאנשים העשירים ביותר בעיר – כולל ג'יי. פי. מורגן, קורנליוס ואנדרבילט, ואליהוא רוט, בין היתר – ותמכה בוויליאם סטרונג, מיליונר אחר, לראשות העיר. כך נאלץ המועמד המקורי של הטמאני, נתן שטראוס, שהיה מהבעלים של מייסיס, לפרוש ממערכת הבחירות מחשש שיוחרם בידי האליטה של ניו יורק. הטמאני שוב תמכו ביו גרנט, על אף שהוכתם בפומבי בידי השחיתות המשטרתית. בעזרת הכסף של הוועדה, מסע בחירות יעיל ואסטרטגיה לא מוצלחת מצד גרנט, סטרונג ניצח בבחירות בקלות, וניהל את העיר במשך שלוש שנים תחת עקרונות "עסקיים", כשהוא מחויב לממשל יעיל ולהחזרת המוסר אל העיר. הבחירות עצמן היו ניצחון גדול לרפובליקנים: לוי מורטון, בנקאי מיליונר ממנהטן, הפך למושל, והמפלגה זכתה ברוב במועצה המחוקקת. אולם עדיין לא היה ניתן לרסן את הטמאני לזמן רב, ובשנת 1898 קרוקר, בעזרת מותו של הנרי ג'ורג' שחיסל את הרעיון להקים מחדש תנועת פועלים בעיר, העביר את המפלגה הדמוקרטית מספיק שמאלה כדי לזכות בתמיכת הפועלים, והצליח למשוך בוחרים שהתנגדו לניסיון להטיל איסור על שתיית אלכוהול וראו בכך ניסיון לאכוף את תרבותם של הפרוטסטנטים על המיעוט. מועמד הטמאני, רוברט א. ואן ויק, ניצח בקלות את סת ' לו, המועמד הרפורמטור, ושוב הטמאני שלטו בניו יורק.
למרות התבוסות המזדמנות, הטמאני היה מסוגל באופן עקבי לשרוד ולהצליח. תחת מנהיגים כגון צ'ארלס פרנסיס מרפי וטימותי סאליבן, הוא שמר על השליטה במפלגה הדמוקרטית בעיר ובמדינה.
קבלני קולות נגד רפורמטורים
הפוליטיקה בעיר בין 1898 ל-1945 סבבה סביב העימותים בין קבלני הקולות והרפורמטורים. בזמנים שקטים יותר קבלני הקולות זכו לתמיכה מוצקה ובדרך כלל שלטו בענייני העיר והרבעים שלה; הם גם שיחקו תפקיד מרכזי במועצה המחוקקת באלבני. החל מ-1880, למשל, הטמאני הקים רשת גדולה של מועדונים מקומיים שמשכו מיעוטים ממעמד הביניים. אולם בעתות משבר, בעיקר במיתון של שנות התשעים של המאה ה-19, ובמהלך המשבר הכלכלי העולמי בשנות השלושים, הרפורמטורים השתלטו על משרות חשובות, בעיקר על משרת ראש העיר. הרפורמטורים מעולם לא הציגו חזית אחידה: הם היו מורכבים מקבוצות אזרחיות רבות, שלכל אחת מהן היה סדר יום שונה. רובם היו גברים ונשים משכילים ממעמד הביניים, בדרך כלל ממקצועות חופשיים, שלא אהבו את השחיתות. שיתוף הפעולה ב-1898 הכפיל את כוחם של הרפורמטורים, כל עוד הצליחו לשמור על מטרות משותפות.
לא היה מנגנון מפלגתי עירוני. במקום, מנגנונים מפלגתיים התפתחו בכל הרבעים של העיר, והבולט ביותר היה במנהטן. הם בדרך כלל היו ארגונים מקומיים חזקים, שנודעו כ"מועדונים פוליטיים", ועם מנהיג בולט שכונה "בוס". צ'ארלס מרפי היה הבוס היעיל אך השקט של הטמאני הול בין 1902 ל-1924. "טים הגדול" סאליבן היה מנהיג הטמאני ברובע באוורי, והדובר במועצה המחוקקת. הארגונים הרפובליקניים המקומיים היו חלשים מאוד, אבל הם שיחקו תפקידי מפתח בגיבוש קואליציות נגד הטמאני הול. הם ניסו לקבל השראה מאלבני ומוושינגטון. סת' לואו, נשיא אוניברסיטת קולומביה, נבחר כראש העיר כנגד הטמאני בשנת 1901. אולם היה חסר לו מגע עם העם, והוא איבד את תמיכת הפועלים כשהסכים לדרישות להגביל צריכת אלכוהול.
מ-1902 עד למותו ב-1924, צ'ארלס מרפי היה הבוס של טמאני. מרפי רצה לטהר את התדמית של הטמאני, ומימן רפורמות פרוגרסיביות לטובת מעמד הפועלים בעזרת שני תלמידיו, המושל אל סמית' ורוברט פ. וגנר. אד פלין, בן חסותו של מרפי שהפך לבוס בברונקס, אמר שמרפי תמיד טען שאסור לפוליטיקאים להתערב בהימורים או בזנות, ולהתרחק מכל מעורבות במשטרה או במערכת החינוך.
אתגר חדש לטמאני הגיע מצד ויליאם רנדולף הרסט, מו"ל רב עוצמה שרצה להיות נשיא. הרסט נבחר לקונגרס בתמיכת הטמאני, הובס במירוץ לראשות העיר לאחר ריב מולם, וזכה לתמיכתם כשניסה להיבחר לתפקיד מושל ניו יורק. הרסט הצליח לשלוט בראש העיר מטעם הטמאני, ג'ון היילן (1917-1925), אבל הוא איבד שליטה כאשר סמית' ווגנר מנעו מהיילן לזכות שוב במועמדות ב-1925. הרסט עבר לקליפורניה.
לה גוארדיה נכנס, הטמאני מפסיד: 1933 עד 1945
ב-1932, המנגנון נפגע פעמיים כשראש העיר ג'יימס ווקר נאלץ להתפטר מתפקידו בעקבות שערורייה, ואילו דמוקרט רפורמטור נלהב, פרנקלין דלאנו רוזוולט, נבחר לנשיא ארצות הברית. מנהיג הטמאני הול ג'ון פ. קרי, והבוס מברוקלין ג'ון מקוי, שיתפו פעולה כדי לתמוך במועמדותו של אל סמית'. רוזוולט הסיר מהטמאני את סמכויותיו בתחום הרווחה, שהורחבו תחת ה"ניו דיל", והעביר אותן במקום זאת לאד פלין, הבוס של הברונקס שמחוזו היה נקי משחיתות. רוזוולט עזר לרפובליקני פיורלו לה גוארדיה להיבחר לראשות העיר בשיתוף פעולה, והקטין עוד יותר את כוחם של הטמאני. לאחר שהפך לראש העיר, לה גוארדיה ארגן מחדש את הקבינט באישים לא-מפלגתיים וניסה לנקות את הממשלה.
בתור ראש העיר, לה גוארדיה הוביל בהצלחה את המאמץ בניקוי העיר וקבע ייצוג יחסי במועצת העיר, שעבר במשאל בשנת 1936. לאחר כניסת החוק החדש לתוקף ב-1938, הוקמה מועצה עירונית חדשה. לה גוארדיה מינה רבים מנאמניו אל התפקידים, וכוחו של הטמאני הול ירד לשפל. ב-1937, לה גוארדיה הפך לראש העיר הראשון שהתנגד לטמאני ונבחר מחדש, ונבחר שוב ב-1941, לפני שפרש ב-1945. תקופתו הארוכה החלישה את הטמאני.
הטמאני היה תלוי בחוזים ממשלתיים, עבודות, מערכת הרווחה, שחיתות, ובסופו של דבר, ביכולת מנהיגיו לשלוט במועמדים הדמוקרטיים. לאחר ירידת קרנן של תוכניות סיוע כמו מנהל העבודה והקדמה, וחיל השימור האזרחי, כוחו נחלש, כיוון שהטמאני השתמש בתוכניות כדי לקבל תומכים. חבר הקונגרס כריסטופר "כריסטי" סאליבן היה ה"בוס" האחרון לפני קריסת הטמאני.
פרסי אייבור נובלו
פרסי אייבור נובלו (באנגלית: The Ivor Novello Awards) נקראים על שמו של הבדרן האנגלי אייבור נובלו. הפרסים מוענקים על פזמונאות והלחנה. הם ניתנים מדי שנה בלונדון על ידי האקדמיה הבריטית של פזמונאים, מלחינים וכותבים (BASCA). מאז 1955 הוענקו מעל 1,000 פסלונים.
חשיבותם
פרסי אייבור נובלו נחשבים ברחבי העולם כפלטפורמה העיקרית לזיהוי כישרונות בפזמונאות ובהלחנה בבריטניה ואירלנד. פרסי אייבור נובלו הם הפרסים היחידים שאינם מושפעים ממפיקים ומחברות התקליטים אלא נשפטים ומוצגים על ידי קהילת הכותבים. הפרס מעוצב בצורת פסל ברונזה של אוטרפה, פטרונית המוזיקה, השירה הלירית והנגינה בחליל.
צ'ינצ'ילה ארוכת זנב
צ'ינצ'ילה ארוכת זנב או שִׁינְשִׁילָה מְצוּיָה(שם מדעי: Chinchilla lanigera) הוא מין של מכרסם קטן מהסוג צ'ינצ'ילה שבמשפחת הצ'ינצ'יליים שמוצאו בהרי האנדים שבדרום אמריקה.
אורכה של הצ'ינצ'ילה הוא 26 ס"מ בממוצע עם זנב באורך של כ-10 ס"מ. משקלם 369–493 גרם בזכרים ו-379–450 גרם בנקבות. הן בעלות פרווה עבה ואפורה כהה ומעט שחורה בקצוות. יש להן אוזניים ארוכות ורודות וזנב ארוך ושעיר.
הצ'ינצ'ילות חיות בטבע בהרי האנדים שם הטמפרטורה יכולה לרדת במהירות לטווח האפס. הן מתכנסות יחדיו במחילות סגורות ושם מתחממות מהקור. הן צמחוניות וניזונות בעיקר מצמחיית סלעים.
הצ'ינצ'ילה היא חיית מחמד פופולרית. בטבע היא נמצאת בסכנת הכחדה ונפגעת מציד למסחר בפרוותה המשובחת.
בית הכנסת מגן דוד (קולקטה)
בית הכנסת מגן דוד הוא בית כנסת הממוקם בצומת רחוב ברבורן וקאנינג שבקולקטה, מערב בנגל, הודו. "מגן דוד" הוא אחד משני בתי הכנסת הפעילים בעיר, והשני הוא בית הכנסת "בית אל" ברחוב פולוק.
היסטוריה וארכיטקטורה
בית הכנסת נבנה בסגנון הרנסאנס האיטלקי, עם גימור אדום של לבנים. הכניסה למתחם בית הכנסת מוסתרת מאחורי דוכנים מאולתרים שמספקים תכשיטים שונים. לבית הכנסת דלת המעוטרת במגן דוד ובכיתוב בעברית. שני הקירות הצדדיים כוללים לוחות זיכרון המוקדשים ליהודי קולקטה. אף על פי שפעילותו של בית הכנסת הופסקה לפני זמן רב, הוא עדיין מטופח להפליא. רצפת השיש המשובצת, הנברשות הנוצצות, חלונות הזכוכית הצבעוניים ועמודי הפרחים המעוטרים, משפרים את המראה של בית הכנסת. מזבח בית הכנסת מעוטר בחצי כיפה המשובצת כוכבים, שמייצגת את השמיים. הלוח הגדול שבמרכז מכיל את עשרת הדיברות, כולל גם כמה כתובות בעברית ועוד כמה פריטים אחרים של איקונוגרפיה יהודית, כולל המנורה. במרכז המסדרון עומד דוכן מוגבה במקום שבו בעבר הטיף הרב. שני גרמי מדרגות המובילים למרפסות העליונות בצידי האולם, שמורים לעזרת נשים.
כיום
כיום פעיל בית הכנסת רק לעיתים בימי החגים. בין חברי הקהילה מתחולל ויכוח באשר לעתיד בית הכנסת. בעוד חלק תומכים בהעברתו לירושלים, אחרים מעוניינים בהשארתו בהודו למען זכר הקהילה.
יהדות קולקטה
יהודי קולקטה הם בעיקר יהודי בגדאד שהגיעו לקולקטה למטרות סחר. בנקודת זמן מסוימת, אף כללה הקהילה כ-6,000 יהודים, אם כי 60 שנה לאחר הקמת מדינת ישראל, ב-2010 נותרו בעיר רק כ-30 יהודים. המהגר היהודי הראשון שהגיע לקולקטה הוא שלטון כהן, שהגיע ב-1798 מחלב שבסוריה. המשפחה היהודית המשפיעה ביותר בקרב יהודי העיר הייתה משפחת עזרא, שמלבד בית הכנסת בנתה גם את בית הספר היהודי לבנות.
לקהילה היהודית היו בעבר חמישה בתי כנסת, מתוכם פועלים בימינו שניים בלבד: מגן דוד ובית אל.
צאגאן סאר
תזמון
פסטיבל הירח הלבן נחגג בשלושת הימים הראשונים של חודש הירח הראשון בלוח השנה המונגולי (החודש הראשון בשנה המונגולית). פסטיבל לוסר, המתקיים בטיבט, מתרחש באותו יום בו מתרחש החג. צאגאן סאר הוא אחד החגים המונגולים החשובים ביותר. במקור הוא נחגג באביב.
מנהגים
המונגולים נוהגים לשרוף נרות על יד המזבח בזמן החג. פעולה זו מסמלת הארה.
רוטו
רוטו (בנקבה: רוטה) (בספרדית: Roto, פשוטו כמשמעו "קרוע" או "שבור") הוא מונח המשמש להתייחסות לעם הצ'יליאני ובמיוחד לצ'יליאני המצוי. בצ'ילה מתחילת המאה ה-20 הוא הוחל בקונוטציה קלאסית שלילית על תושבי העיר העניים. משתמשים בו בבוז גם במדינות אחרות דוברות ספרדית, במיוחד בבוליביה ובפרו, כדי להתייחס לצ'יליאנים באופן גנאי. אחרת, למרות פגמיו, רוטו נחשב גם לדמות של זהות לאומית וגאווה בצ'ילה.
שימוש היסטורי
המושג רוטו שימש בפרו מאז ימי הכיבוש הספרדי, כאשר כוחותיו המאוכזבים של דייגו דה אלמגרו חזרו לקוסקו (אחרי משלחת חיפוש זהב כושלת בצ'ילה) עם בגדיהם הקרועים, בגלל המסע הרגלי הקשה שנאלצו לעשות דרך מדבר אטקמה. בימיה הראשונים של סנטיאגו תושביה היו לבושים באופן גרוע כתוצאה ממחסור במזון ואספקה. כמה ספרדים אפילו הגיעו למצב שבו היו צריכים להתלבש עם עור של כלבים, חתולים, אריות ים ושועלים.
מונח זה נעשה שימוש רב יותר לאחר המערכות הצ'יליאניות נגד הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית בשנת 1839 (מלחמת הקונפדרציה) - הכוחות הצ'יליאניים הביסו את הקונפדרציה בקרב יונגאי ב־20 בינואר 1839.בצ'ילה חולקו מחוות למנצחים של יונגאי, ובמחווה של הכרה הוכרז 20 בינואר כ-Día del Roto Chileno (בספרדית; יום הרוטו הצ'יליאני) - ומלחמת האוקיינוס השקט (1879– 1884).
דמותו של רוטו הצ'יליאני מונצחת על ידי ארגונים מגוונים מאוד כגון צבא צ'ילה, פעילים אולטרא-לאומניים, המפלגה הקומוניסטית וארגונים מקומיים של אזרחים מן השורה. לצבא יש הערכה מיוחדת לדמות שנחשבה לגיבור הראשי - גיבור קולקטיבי ואנונימי - של כמה מהקרבות החשובים ביותר במלחמה נגד בוליביה ופרו. בהקשר זה, דף האינטרנט של צבא צ'ילה קובע:
הפטריוטיות, האומץ והגבורה התגלו ברוטו הצ'יליאני, המייצג את האדם הרגיל שעזב את כל המאבק למען מדינתו. זה היה שלחם ביונגאי ואפיין את עצמו בעוז ובנחישותו.
דגל קוסקו
דגל קוסקו הוא הדגל הרשמי של קוסקו, פרו. הדגל בנוי מ-7 פסים צבעוניים עם הסמל הרשמי של קוסקו במרכזו. סדר הצבעים של הדגל הוא לפי סדר 7 צבעי הקשת: אדום, כתום, צהוב, ירוק, תכלת, כחול, סגול. הדגל הוצג לראשונה בשנת 1973 על ידי מנחה הרדיו ראול מונטסינוס אספג'ו לציון 25 שנה לתחנת הרדיו שלו Tawantinsuyo Radio.
בשנת 1978, הדגל הוכרז על ידי ראש העיר ז'ילברטו מוניז קפרו כסמל הרשמי של קוסקו.
בשנת 2021 הוחלט לשנות במעט את הדגל וסמלה הרשמי של קוסקו נוסף לדגל הצבעוני.
מקור
שאלת האותנטיות ההיסטורית של הדגל מדורגת בקירוב לזו של דגל הויפאלה או איימרה.
התפשטות פרדוקסלית
התפשטות פרדוקסלית היא תופעה המתרחשת לעיתים כשאדם לוקה בהיפותרמיה, ובאופן פרדוקסלי הוא מתפשט ומסיר את בגדיו למרות הקור הסובב אותו.
התופעה
התופעה מתרחשת אצל 20%–50% מהלוקים בהיפותרמיה. כשהאדם נמצא במצב של היפותרמיה חמורה הוא עלול להיקלע לבלבול ולהסיר את בגדיו, מה שמאיץ את קצב אובדן חום הגוף.
לעיתים המתים מהיפותרמיה מתויגים בשוגג כאנשים שעברו פגיעה מינית, בשל הסרת הבגדים.
אחד המקרים המפורסמים שכללו התפשטות פרדוקסלית היה תקרית מעבר דיאטלוב, בו חלק מהגופות נמצאו עירומות.
הסבר
לתופעה קיימים מספר הסברים, כשהעיקרי שבהם מסביר כי בשעה שהגוף האנושי נחשף לקור חריג, כלי הדם מתכווצים כדי לשמור על חום הגוף, ובכך נסוג הדם מהגפיים על מנת לשמור על האיברים החיוניים. בעת שהגוף נכנע לקור ומאבד את שארית האנרגיה שלו, השרירים מפסיקים לפעול, וגורמים לכלי הדם להתרחב שוב. התרחבות כלי הדם גורמת לאדם לחוש חום פתאומי, למרות שחום הגוף ממשיך לרדת.
הסברים נוספים מבארים שייתכן שסיבת התופעה היא כשל של ההִיפּוֹתָלָמוּס שגורם לפרץ חום פתאומי, או שהתופעה מתרחשת משום שהאדם חושב שהדם יזרום טוב יותר בגופו באם לא יהיו עליו בגדים שעלולים ללחוץ ולעצור את זרימת הדם.
קרישטוף באטורי
ביוגרפיה
קרישטוף באטורי נולד בשנת 1530 בסילאג' שומיו, כיום - שימלאו סילבאניי ברומניה, כבן הבכור מבין שמונת ילדיהם של אישטוואן באטורי (1534-1477), בעבר שליט טרנסילבניה, ושל אשתו, קטלין טלגדי (1492–1547).
קרישטוף באטורי נשלח על ידי מלכת איזבלה של הונגריה לכמה שליחויות בחו"ל. בין השאר ביקר בשנת 1557 בחצר המלך צרפת, אנרי השני, בפריז, במטרה להשיג הסכמה ועזרה לשחרור הערים ליפה, טמשוואר ונאג'בצ'קרק משליטת האימפריה העות'מאנית. שירת כאחד ממפקדיו של המלך הצעיר יאנוש ז'יגמונד. ב-1565 הצליח לגרש את כוחותיו של לזרוס פון שוונדי מחוסט. בשנת 1571 התחתן עם ארז'בט בוצ'קאי, אחותו הקטנה של אישטוואן בוצ'קאי. בשנים 1571–1576 כיהן כקפטן של העיר נאג'ווארד. בשנת 1576 כשאחיו הקטן, שליט טרנסילבניה, אישטוואן באטורי, עלה על כס המלכות של פולין בשם סטפאן, קרישטוף נתבקש על ידו לכהן כשליט של טרנסילבניה, בשמו. סטפאן שמר לעצמו את התואר של נסיך טרנסילבניה.
בימי שלטונו של קרישטוף באטורי נעשו עבודות בנייה רבות בהשפעת אמנות הרנסאנס, אחת המפורסמות שבהן - ביצור המצודה של חוסט בשנת 1577. כפי שנרשם על שערי המצודה "Hoc opus inssit fieri Magnificus dominus Christophorus Bathory de Somlyo, Vayvoda Transilvaniae, comes Sicolarum, anno Domini millesimo quingentesimo septnagesimo septimo-" ("עבודות אלה בוצעו בפקודת השליט המפואר, כריסטופור באטורי שומיאי, ווייבוד של טרנסילבניה ורוזן הסקלרים, בשנת האדון, 1577"). בדומה לאחיו סטפאן באטורי, קרישטוף תמך במוסדות הישועים והפקיד את חינוך בנו ז'יגמנד באטורי בידיהם.
קרישטוף באטורי נפטר באלבה יוליה כשלושה שבועות אחרי שאשתו מתה תוך כדי לידה. במקומו הועלה על כס שליטי טרנסילבניה אחיו הקטין, ז'יגמונד באטורי. השלטון הרשמי בטרנסילבניה נשאר בידי האח, מלך פולין, סטפאן באטורי, עד מותו שלו בשנת 1586. כאפוטרופוס של ז'יגמונד, יאנוש גיצי ניהל בפועל את ענייני הנסיכות האוטונומית.
משפחתו
קרישטוף באטורי היה נשוי לארז'בט (אליזבט) באטורי (נפטרה ב-15 בפברואר 1581),בתו של ג'יירג' בוצ'קאי ו לזוג היו 4 ילדים:
ראו גם
בית באטורי
סבטלנה גנזדילוב
סבטלנה גנזדילוב (נולדה ב-20 ביולי 1969) היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל בקרב שבע, בקפיצה לרוחק ובריצת 100 מטר משוכות ושיאנית ישראל הנוכחית (2020) בקרב שבע כ-20 שנים ושותפה לשיא הישראלי בריצת שליחות 4x400 מטר. הייתה שותפה כ-10 שנים לשיא הישראלי בקפיצה לרוחק. היא ייצגה את ישראל בשלוש אליפויות עולם (סביליה 1999, אדמונטון 2001 ופריז 2003) ובשתי אליפויות אירופה (מינכן 2002, גטבורג 2006).
בשנת 1996 עלתה מחרקוב, אוקראינה, עם בעלה.
קריירה ספורטיבית
גנזדילוב התאמנה בקבוצת מכבי ראשון לציון.
1999
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיימה גנזדילוב במקום 35 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.47 שניות.
אלופת ישראל ושיאנית ישראל
באליפות ישראל בקרב שבע שנערכה באפריל 2000 זכתה גנזדילוב במדליית זהב בשיא ישראלי חדש של 5632 נקודות.
בתחרות גביע אירופה לאומות דרג ב' שנערכה בסלובקיה ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 ביחד עם אירנה לנסקי, אולגה דור ועדי זלנקו בשיא ישראלי חדש של 45.68 שניות, שיפור של 98 מאיות השנייה לשיא הקודם בן ה-11 שנים שעמד על 46.66 שניות.
2001
באליפות העולם באולם שנערכה בליסבון פורטוגל במרץ 2001 סיימה גנזדילוב במקום 15 בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 8.28 שניות. באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בקרב שבע בתוצאה של 5333 נקודות ומדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.42 שניות, אחרי אירנה לנסקי (13.25 שניות). חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום 24 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.28 שניות.
2002
באליפות אירופה שנערכה במינכן גרמניה באוגוסט 2002 סיימה גנזדילוב בקרב שבע במקום 15 בשיא ישראלי חדש של 5830 נקודות.
2003
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-13 באוגוסט 2003 קבעה גנזדילוב בקרב שבע שיא ישראלי חדש של 6031 נקודות (הנוכחי, 2020). שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפריז צרפת בשנת 2003 היא פרשה לאחר 3 מקצועות (2330 נקודות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 15 בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם אירנה לנסקי, ענת מורד ואנה טקאץ', בשיא ישראלי חדש של 3:32.99 דקות (הנוכחי 2020).
שיאנית ישראל בקפיצה לרוחק
ב-15 ביולי 2004 השוותה גנזדילוב בקפיצה לרוחק את השיא הישראלי בן ה-18 שנה של סיגל גונן בתוצאה של 6.46 מטר, שיא זה החזיק מעמד עוד כ-10 שנים ונשבר על ידי חנה קנייזבה-מיננקו (6.52 מטר, הנוכחי 2020).
2005
באליפות ישראל בקרב שבע שנערכה באפריל 2005 זכתה גנזדילוב במדליית זהב בתוצאה של 5,364 נקודות.
2006
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2006 זכתה גנזדילוב במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.24 מטר, לפני רותם בטאט-גולן (5.93 מטר) וניבה זיו (5.67 מטר) חברותיה לקבוצה. באליפות אירופה שנערכה בגטבורג שוודיה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום 26 בקרב שבע בתוצאה של 5431 נקודות ובמקום 27 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.85 מטר.
2008
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2008 זכתה גנזדילוב במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.65 מטר, אחרי רותם בטאט-גולן (6.09 מטר) ולפני טל בן ארצי ממכבי חיפה כרמל (5.52 מטר).
פלילים
ביוני 2020 הוגש נגדה כתב אישום בגין מספר עבירות: קשירת קשר לפשע, סרסרות, פרסום שירותי זנות של בגיר, הבאת אדם לידי זנות, החזקת מקום לשם זנות, עבירות מס, הלבנת הון אסורה וגרימה לאדם לעזוב את מדינתו לשם עיסוק בזנות. בפברואר 2023 היא הורשעה בבית המשפט המחוזי בתל אביב בעבירות שיוחסו לה.
קרן רובין
קרן (אן) רובין (נולדה כקרן אן רוי) היא יזמית אמריקאית. היא הצטרפה ל-HubSpot, בו הנחתה את HubSpot TV, והייתה יזמית ב-Matrix Partners בשנים 2013 ו-2014. בשנת 2014, היא הצטרפה ל-Quantopian כסגנית נשיא לניהול מוצריה. ב-2015 היא חיברה מחקר שמראה שחברות בראשות נשים מבצעות ביצועים טובים מהממוצע. היא החלה את הקריירה שלה ב-2004 בהשקעות בנקאות.
ביוגרפיה וחינוך
אביה של רובין, דייוויד סי רוי, הוא פיזיקאי שהפך לפסל קינטי ואמה היא פסלת שהפכה לאשת עסקים. מגיל צעיר גילתה עניין בהצגה מול המצלמה. ב-2004, היא השלימה תואר ראשון במדעי המחשב בטריניטי קולג' בהרטפורד, קונטיקט. היא השלימה עשר פעמים ריצת שדה, פעמיים כקפטן ב-All Americans Division III Cross Country של איגוד מאמני המסלול ושטח הקרוס-קאנטרי בארצות הברית.
קריירה
רובין החלה את הקריירה שלה ב-2004 בבנקאות השקעות, ולאחר מכן הייתה מנהלת פרויקטים הנוגעים בקידום מכירות במשך ארבע שנים (שנרכשה על ידי TheStreet.com ב-2007). היא עברה לבוסטון כדי להצטרף ל- HubSpot כעובדת מספר 30 ב-2008. אף על פי שהתפקיד העיקרי שלה שם היה ניהול מוצרים, היא גם הנחתה כמה מאות פרקים שבועיים של שידור אינטרנטי אשר נקראו קודם "HubSpot TV" ולאחר מכן "Marketing Update". בשנים 2013 ו-2014, היא עבדה 14 חודשים בתור יזמית ב-Matrix Partners. מ-2014 עד 2016, היא הייתה סמנכ"לית מוצרים ב-Quantopian. בשנת 2016, רובין הצטרפה לחברת הרובוטיקה ושיחות ועידה טלפונית של הבחרה Owl Labs, כ-"סמנכ"לית צמיחה".
מחקר על ביצועי עסקים בראשות נשים
ב-2015 פרסמה רובין מחקר שמראה כי תיק היפותטי של השקעות בחברות בהובלת נשים יצליח פי שלושה מהשקעה רגילה בקרן אינדקס המבוססת על S&P 500 באותו טווח זמן. המחקר שלה נוצר בהשראת דו"ח Gender 3000 של קרדיט סוויס. נכתב במפורש כי "חברות עם יותר מאישה אחת בדירקטוריון החזירו תרכובת של 3.7% בשנה על אלו שאין להם..." ובכל זאת באופן פרדוקסלי. רק ל-"12.7% מהדירקטוריונים היה גיוון מגדרי".
יוני סטויאנוב
יואן "יוני" סטויאנוב (בבולגרית: Йоан "Йони" Стоянов; נולד ב-22 במאי 2001) הוא כדורגלן בולגרי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר הקדמי בהפועל באר שבע, ובנבחרת בולגריה.
קריירת מועדונים
יואן סטויאנוב נולד בפלובדיב שבבולגריה. הוא עלה לישראל בגיל שנתיים עם אמו והוריה, וגדל בתל אביב. אביו הצטרף למשפחה לאחר כמה שנים. בגיל שש הוריו התגרשו ואביו חזר לבולגריה.
החל את דרכו בהפועל הרצליה בבוגרים ולו הופעה אחת במדיה בליגה א' ב-2020. ב-27 בדצמבר 2020 עבר להפועל כפר סבא מליגת העל, ולאחר תום חצי העונה שנותרה, ירד עמה לעונה שלמה בליגה הלאומית (2021/2022).
ב-21 ביוני 2022 חתם לארבע עונות בהפועל באר שבע מליגת העל, תמורת 650 אלף שקל ששולמו לקבוצתו הקודמת הפועל כפר סבא, על ההעברה.
ב-21 בספטמבר 2022 עבר בהשאלה עד לתום העונה לסקציה נס ציונה מליגת העל.
נבחרות בולגריה
ב-2 בנובמבר 2021, זומן לראשונה לנבחרת הצעירה של בולגריה עד גיל 21, לקראת משחקי מוקדמות היורו לנבחרות צעירות עד גיל 21 לשנת 2023, מול הולנד ומולדובה. ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבולגרית הצעירה במשחקה מול הנבחרת הצעירה של הולנד. לזכותו 6 הופעות במדיה.
ב-23 בספטמבר 2022, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בולגריה הבוגרת כשנכנס כמחליף בדקה ה-60 מול גיברלטר, במסגרת דרג ג' של ליגת האומות 2022/2023.
סימון דנקוביץ
הרב ד"ר סימון (שמעון) דנקוביץ (בגרמנית: Simon Dankowitz, בפולנית: Simon Dankowicz; 28 בפברואר 1834, צ'נסטוחובה, פולין הקונגרסאית – 8 במאי 1910, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית היה הרב הראשי לנסיכות בולגריה.
קורות חייו
סימון דנקוביץ נולד בצ'נסטוחובה. אביו יעקב היה סוחר ואימו פרלה הייתה מיילדת. דנקוביץ למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו. ב-1860 עבר לוורשה עם מכתב המלצה מהרב זכריה פרנקל במטרה להשתלב בסגל ההוראה של בית המדרש לרבנים שבעיר. דנקוביץ לא התקבל לסגל ההוראה, בית המדרש בוורשה הפסיק את פעילותו שנה מאוחר יותר, והוא פנה ללימודים אקדמיים. דנקוביץ החל לימודי רפואה במסלול כירורגיה באוניברסיטת ורשה ונעזר במלגת לימודים מטעם ארגון "לומדי תורה" של הקהילה היהודית. ב-1861 שינה את מסלול לימודיו ולמד ארבע שנים היסטוריה ופילולוגיה. במהלך לימודיו הוסמך לרבנות על ידי הרב דב בר מייזלש. הוא התערה בקרב חברי תנועת ההשכלה היהודית בוורשה ופרסם מאמרים בעיתונות היהודית. במקביל הצטרף לתנועה הלאומית הפולנית, ב-1863 לחם במהלך מרד ינואר הפולני ונפצע בקרבות. ב-1867 עבר לקרקוב, מונה למטיף בבבית כנסת ההיכל וכיהן במשרתו עד 1875. נמנה עם הדרשנים הראשונים שנשאו דבריהם בפולנית ולא בגרמנית. דרשותיו ניתנו בנימה פטריוטית לפולין, וזכו להדים רבים בעיתונות המקומית. הוא כיהן כמזכיר "חברת ידידי השכלת העם" וביחד עם אישי ציבור וכמרים, פעל לפתיחת חדרי קריאה לקהל הרחב. דנקוביץ כיהן כמורה בבתי ספר עירוניים בקרקוב ולימד היסטוריה של עם ישראל. בשנים 1869–1872 כיהן כמנהל בית הספר של הקהילה היהודית בעיר. בשל סכסוכים פנימיים בקהילה נאלץ לעזוב את משרתו, ומ-1875 כיהן במשרות רבנות בשווייצ'ה, מ-1879 כרב במיינדזיחוד (בגרמנית: בירנבוים), ומ-1883 כרב בעיר סטראקוניצה.
ב-1885 עם הגיעו לגיל 80, התפטר הרב הראשי ליהודי בולגריה גבריאל אלמושנינו. לאחר מספר חודשים אישר שר החוץ והדתות קונסטנטין סטואילוב את בקשת נציגי הקהילות היהודיות למינוי רב מחוץ לבולגריה. ב-1887 התקיימו הבחירות הראשונות לוועדי הקהילות בבולגריה וההנהגה הנבחרת הטילה על אברהם דויצ'ון לוי לעמוד בראש ועדת איתור רב ראשי ליהודי בולגריה. חברי ועדת האיתור נועדו עם הרב דנקוביץ, הציעו לו את התפקיד והוא נעתר.
במקביל למשא ומתן עם ראשי יהדות בולגריה, בראשית 1889 הגיש הרב את מועמדותו לתפקיד מטיף בית כנסת ההיכל בלבוב. בינואר 1889 נערך הכינוס השלישי של ועדי הקהילות אשר בחר ברב דנקוביץ לתפקיד הרב הראשי. בפברואר 1889 אישר שר החוץ והדתות דימיטר גרקוב את הקמת הקונסיסטוריה היהודית והנהלתה הורכבה משלושה חברים ובכלל זה הרב דנקוביץ. בתקופת כהונתו של הרב דנקוביץ אירעו מספר תקריות אנטישמיות ובכלל זה עלילת דם. בעקבות התקריות הוציא לאור הרב דנקוביץ את ספרו "היהודים והדם" ובו הוא מפריך את המיתוס האנטישמי. ב-1890 הוזמן הרב ללבוב לבחינת מועמדותו לתפקיד שם, הוא נסע לעיר ודרש מספר דרשות, אך נמלך בדעתו לגבי התפקיד, הסיר את מועמדותו ונותר לכהן כרב הראשי של נסיכות בולגריה.
בספטמבר 1891 הוזמן הרב דנקוביץ לפתיחת מושב האספה הלאומית הבולגרית. הרב התיישב ליד ראש הכנסייה הבולגרית ולא במקום שהוקצה לו בתא הדיפלומטים הזרים, משום שסבר שכך ראוי יותר. שר החוץ והדתות דימיטר גרקוב התעמת עם הרב דנקוביץ, ולאחר ויכוח אשר גלש לטונים גבוהים הורה לרב לשבת במקום שהוקצה לו. למחרת תבע השר גרקוב מראשי הקונסיסטוריה לפטר לאלתר את הרב דנקוביץ. ניסיונות פשרה לא הועילו והרב נאלץ לעזוב את תפקידו ואת בולגריה.
ב-1891 התמנה הרב דנקוביץ למנהל בית הספר של הקהילה היהודית בטרנופול ולמטיף בבית הכנסת הפרוגרסיבי שבעיר. שנה מאוחר עזב את טרנופול. בין השנים בשנים 1895–1898 כיהן שוב כמטיף ומנהל בית הספר היסודי (ארבע-שנתי) של הקהילה היהודית בטרנופול. ב-1898 פרש מתפקידיו בשל בריאות לקויה, בעיקר סבל מהתחרשות הדרגתית. הוא עבר להתגורר בווינה. סימון דנקוביץ נהרג בתאונת כרכרה בווינה ב-1910 ונקבר בחלקה היהודית בבית הקברות המרכזי בווינה, לצד רעייתו מארי (Marie, מרים) לבית שרמסר, שנפטרה שבועיים לפני כן ובנו פיליפ (Philipp; 1898-1877), שהיה פקיד בנק. לסימון ורעייתו היו בנוסף שתי בנות: הלנה (1877–1934) ופאולה (1880–?). נכדיו ניספו בשואה.
ג'מאלה
סוסנה ג'מאלדינובה (באוקראינית: Сусана Джамаладінова; בטטרית של קרים: Susana Camaladinova; נולדה ב-27 באוגוסט 1983; ידועה בשם הבמה "ג'מאלה") היא זמרת אוקראינית, שחקנית וכותבת שירים. ייצגה את אוקראינה וזכתה באירוויזיון 2016 עם השיר "1944".
ביוגרפיה
ג'מאלדינובה נולדה באוש, קירגיזסטן הסובייטית, לאב טטרי-קרימאי ולאם ארמנית. מוצא הורי אמהּ הוא נגורנו קרבאך, ולטענתה של ג'מאלדינובה, יש לה קרבת דם למלחין אראם חאצ'טוריאן. קרובי משפחת אביה גורשו מחצי האי קרים בזמן מלחמת העולם השנייה לארצות מרכז אסיה, בעקבות חשד שבני עמם תמכו במדינות הציר. הגירוש נעשה, על אף שחלק מקרוביה שירתו בצבא האדום. במהלך הגירוש דודה-רבתא של ג'מאלה נפחה את נשמתה על גבי קרון מסע ונזרקה לצד הדרך על ידי הסובייטים. עם קבלת עצמאותה של אוקראינה לאחר פירוק ברית המועצות, הוריה חזרו לקרים.
שפת האם של ג'מאלה היא רוסית והיא גם דוברת אוקראינית שוטפת, אותה למדה בהיותה נערה. אם כי כתבה מספר שירים בטטרית של חצי האי קרים, שליטתה בשפה זו אינה ברמה גבוהה.
הוריה היו גרושים במשך 4 שנים והדבר איפשר לאימה לרכוש דירה בחצי האי קרים. באותה תקופה, השלטון הסובייטי לא הרשה לטטרים אתניים לרכוש נכסים בקרים והם התגרשו כדי לעקוף חוק זה.
ג'מאלה נמשכה למוזיקה עוד מילדותה. את ההקלטה המקצועית הראשונה שלה עשתה בגיל 9 ובה שרה 12 שירי עם ושירי ילדים בטטרית. למדה בקולג' למוזיקה בעיר סימפרופול ובהמשך באקדמיה הלאומית למוזיקה של אוקראינה על שם צ'ייקובסקי. התמקצעה בביצוע שירי אופרה אך בחרה בקריירה בעולם הפופ.
בשנת 2011 השתתפה בתחרות לבחירת השיר שייצג את אוקראינה באירוויזיון וזכתה בתואר "חביבת הקהל" עם השיר "חיוך" (Smile). עם זאת, בחרה שלא להשתתף בתחרות באותה שנה והסירה את מועמדותה.
אירוויזיון 2016
בחצי הגמר השני, ג'מאלה הייתה במקום ה-14 בהופעתה, זכתה במקום השני (בחצי הגמר). היא צלחה את חצי הגמר והופיעה גם בגמר. השופטים דירגו את השיר במקום השני למעשה, עם 211 נקודות, אך הצבעת הצופים זיכתה אותה ב-323 נקודות נוספות (שגם הן היו הסכום השני בגובהו), והובילה לזכייתה בתחרות הגמר שנערכה ב-14 במאי 2016 עם 534 נקודות. בכך, הפכה ג'מאלה להיות מחזיקת שיא הנקודות של האירוויזיון (שיא שהיה שייך עד אז, אם כי בשיטת ניקוד שונה, לזוכה אירוויזיון 2009, אלכסנדר ריבאק).
שירה של ג'מאלה ספג ביקורת שלילית מצד המדיה והמחוקקים ברוסיה, שראו בשיר רמיזה פוליטית לסיפוח חצי האי קרים. עם חזרתה לאוקראינה היא זכתה בפרס לאומי לאמנים שהוענק לה על ידי הנשיא פטרו פורושנקו. ב-17 במאי, הצהיר פורושנקו שמשרד החוץ האוקראיני ביקש שג'מאלה תהיה שגרירה של רצון טוב של יוניסף.
לאחר האירוויזיון
ביוני 2016 הוציאה ג'מאלה את האלבום "1944", שכלל 12 שירים, בהם שיר הנושא איתו זכתה באירוויזיון. בפברואר 2017 שימשה כשופטת בתחרות לבחירת השיר שייצג את אוקראינה באירוויזיון בשנה זו, לצד המפיק קונסטנטין מלדזה והזמר והבדרן אנדריי דנילקו, שייצג את אוקראינה באירוויזיון 2007 בדמותה של ורקה סרדוצ'קה.
בשנת 2020 הופיעה בהופעת קמאו בסרט הקומי "תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga" בכיכובו של ויל פרל.
Break My Soul
Break My Soul (בעברית: לשבור את נשמתי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ביונסה. הוא יצא לאור ב-20 ביוני 2022, על ידי חברות התקליטים קולומביה רקורדס ופארקווד אנטרטיינמנט, כסינגל הראשון והמוביל מתוך אלבום האולפן השביעי של הזמרת, Renaissance. הוא נכתב על ידי ביונסה, דה-דרים, כריסטופר סטיוארט, יאנס כריסטיאן אייזקן וג'יי זי, והופק על ידי ארבעת המוזיקאים הראשונים. "Break My Soul" מכיל סימפול של השירים "Explode" (ביג פרידה) ו-"Show Me Love" (רובין סטון).
"Break My Soul" הוא רצועת דאנס-פופ והאוס. הוא זכה לביקורות חיוביות עם פרסומו, תוך הדגשה על הפקתו ומילותיו. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 ובמצעד שירי הדאנס/אלקטרוני, ואף הוכתר כהמנון ההתפטרות הגדולה. מחוץ לארצות הברית ניצב בראש מצעד הפזמונים בחמש מדינות, ביניהן קרואטיה, אירלנד וישראל. רמיקס ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה יצא לאור ב-5 באוגוסט באותה השנה.
השיר מועמד לפרס המוזיקה האמריקאית בקטגוריה שיר הנשמה/R&B האהוב ביותר, ולשיר השנה לשנת 2022, בפרס בחירת הקהל.
הקליפ המלווה לשיר הועמד בפרס אחד בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2022 בקטגוריית; להיט הקיץ
רקע והוצאה לאור
"Break My Soul" נחשף כסינגל הראשון של האלבום. הוא היה אמור לצאת לאור ב-21 ביוני 2022 בחצות, בהתאם לשעון המזרח (ארצות הברית, קנדה, מקסיקו ושאר מדינות אמריקה), כדי לחפוף עם נקודת ההיפוך של חודש יוני. אולם לבסוף הוא יצא לאור ליוטיוב ולטיידל כשעתיים לפני כן, ב-20 ביוני. פרסומו של השיר רשם את ההוצאת הסולו הראשונה של ביונסה מזה שש שנים.
רובין סטון סיפר לתוכנית הבוקר של ה-BBC "Good Morning Britain" על ההפתעה כשקיבל את הידיעה על כך שההוצאה החדשה של ביונסה מכילה סימפול של אחד משיריו. הוא טען שבנו התקשר אליו לאחר ששמע קטע קצר מ-"Break My Soul" שהודלף בטוויטר, והודיע לו על כך. סטון אף הצהיר כי הוא פתוח לשתף פעולה עם ביונסה בעתיד. בעקבות החשיפה לה "Break My Soul" זכה, התקשרו מספר חברות תקליטים לסטון בבקשה לרישיון להקלטות המאסטר של "Show Me Love", כדי לסמפלו ברצועות נוספות.
בנוסף לשיר המקורי, יצאו רמיקסים מאת ויל.איי.אם, האני דיז'ון, טרי האנטר ניטה אוויאנס. "Break My Soul" הוא הסינגל הראשון של ביונסה שנכלל באלבום סולו שלה מזה שש שנים, כלומר מאז פרסומו של "All Night" ב-2016 מ-Lemonade.
הרכב
כתב המוזיקה של פיצ'פורק, מת'יו שטראוס, תיאר את "Break My Soul" כשיר דאנס, שנועד לסמל את העידן המוזיקלי החדש של ביונסה. מייקל ווד מלוס אנג'לס טיימס ציין כי המוזיקה הישנה משנות ה-90 הופכת את "Break My Soul" לשיר האוס. הוא הוסיף וטען כי מילות השיר מקושרות לקהילה הלהט"בית האפרו-אמריקאית.
מילות השיר מתארות את ביונסה מגששת אחר חופש מעבודה וממגפת הקורונה. היא חוזרת כמה פעמים על המילה "Everybody" ("כולם") ומשתמשת במספר מוטיבים ממוזיקת הדאנס של שנות ה-90 על מנת להדגיש את האופטימיות שנשארה בה לגבי עתיד העולם. מעריצים רבים קישור את מילות השיר ("Now I just fell in love / And I just quit my job" – עכשיו אני סתם התאהבתי / ועכשיו אני מתפטרת מעבודתי) ל – גל התפטרויות רחב של אמריקאים ממקום עבודתם עקב אי-שביעות רצון מתנאי השכר והתעסוקה שלהם. "Glamour " אף דיווחו כי פרסום הרצועה גרם לעלייה ניכרת באחוז המתפטרים במדינה, בעיקר בקהילת הלהט"ב בקהילה האפרו-אמריקאית. "Break My Soul" נכתב בסולם סול דיאז, במקצב של 115 פעימות לדקה. קולה של ביונסה נע בין התו פה דיאז באוקטבה השלישית לתו רה דיאז באוקטבה החמישית.
רמיקסים
בלילה שאירע בין 5–6 באוגוסט 2022, פורסם בתקשורת שרמיקס רשמי ל-"Break My Soul" בשם "The Queens Remix" ("הרמיקס של המלכות") בו משתתפת הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה היה זמין לרכישה באתר האינטרנט הרשמי של ביונסה בלבד. כבר באותן הדקות, אתרי מוזיקה כדוגמת בילבורד ופיצ'פורק סקרו אותו, וציינו את זה שהוא מעין מאשאפ של "Break My Soul" ו-"Vogue". בבית השלישי של השיר, המתחיל באמירה "Strike a pose" המזוהה עם מדונה, מציינת ביונסה מספר אמניות.
להלן הרשימה לפי הסדר ולפי השם בו הן מצוינות: "המלכה האם" מדונה, אליה, רוזטה תארפ, סאנטיגולד, בסי סמית', נינה סימון, בטי דייוויס, סולאנג' נואלס, באדו, ליזו, קלי רול', לורן היל, רוברטה פלאק, טוני, ג'נט, טיירה ואק, מיסי, דיאנה, גרייס ג'ונס, אריתה, אניטה, גרייס ג'ונס (בשנית), הלן פולשאדיי אדו וג'ילי פרום פילי. בהמשך, מזכירה ביונסה את עצמה בתור "האמא של הבית", תוך שהיא מציינת את מישל, קלואי, האלי, אליה, אלישה, ויטני, רירי וניקי. לאחר שביונסה מסיימת להקריא את שמות האמניות, היא מתחילה להקריא שמות של אולמות נשפים מפורסמים: אקסטרווגנזה, רבלון, לה-בייג'ה, אמזון, אייביאנס, בלמיין, נינג'ה, לנוון, טלפר, לדושה, מוגלר, בלנסיאגה ומזרחי.
ביקורות
לורן אוניל מ-i העניקה לשיר ציון מרבי של חמישה כוכבי זהב ותיארה אותו כ"פריצת דרך חדשה" של ביונסה אל תוך עולם המיינסטרים העכשווי. היא הוסיפה וכתבה כי "Break My Soul" גורם למאזינים לו להיכנע לדחפים של גופם ולהקדיש את כל תשומת הלב שלהם אליו. אוניל שיבחה את הכיוון המוזיקלי החדש בו ביונסה בחרה להתמקד באלבומה, ואת יכולת הראפ שלה שנשמעת לראשונה בשיר זה. מבקרת המוזיקה הבריטית קיטי אמפייר תיארה את השיר כ"קלאסיקה" ו"המנון האוס עכשווי".
ג'ם אסווד מווראייטי אהב מאוד את השיר ואת שיתוף הפעולה בין צוות הכותבים של "" לדה-דרים. הוא שיבח את ההוק בשיר, וטען כי הוא מעצים את תחושת האכזבה של האמריקאים ממקומות עבודותיהם. ג'וליאן אסקובדו שפרד מפיצ'פורק טען כי "Break My Soul" מצייר את ביונסה כ-SSRI, תרופה נוגדת דיכאון. לטענתו, היא מדגישה לאורך השיר את הסוגה המוזיקלית השונה שבחרה להתמקד בה.
כשכתבה לבילבורד טענה לרישה פול שיבחה את הבחירה של ביונסה לייצר שיר שאורכו כחמש דקות. היא טענה כי בעידן הזרמות המוזיקה העכשווי אמנים רבים מפחדים להוציא שיר שעולה על שלוש דקות. היא ציינה לטובה גם את ההפקה, שגרמה לשיר את תחושת האופוריה שלו, לטענתה. קייל דניס מאותו המגזין שיבח את ביונסה על ההתגברות על הגילנות בתעשיית המוזיקה, שכן גילה של הזמרת באותה עת נחשב לאחת מנקודות הפרישה המוכרות ביותר בתעשייה הזו. הוא ציין לשבח את הכנסת שורשיה האפרו-אמריקאים של ביונסה לשיר, ואת התמיכה בקהילה הלהט"בית. רולינג סטון מיקם את "Break My Soul" במקום ה-108 ברשימת "200 שירי הדאנס הטובים ביותר בכל הזמנים". נשיא ארצות הברית בדימוס, ברק אובמה, הציג את השיר כרצועה הראשונה שנכנסה לרשימת ההשמעה שלו בקיץ 2022.
אמריקה הצפונית
"Break My Soul" הופיע לראשונה בבילבורד הוט 100 במקום ה-15, עם שלושה ימי מכירות בלבד. הוא הפך לסינגל ה-41 של ביונסה כאמנית סולו שנכנס למצעד, וכניסת הבכורה הגבוהה ביותר שלה בו מאז "Walk on Water" ב-2017. הוא גם הגיע למקום הראשון במצעד השירים הדיגיטליים – שירה העשירי של הזמרת שהגיע להישג זה. בשבוע לאחר מכן עלה למקום השביעי בהוט 100 – הסינגל ה-20 של ביונסה שמגיע לעשרת השירים הפותחים של המצעד מאז "Formation" ב-2016. בכך הצטרפה ביונסה לפול מקרטני ולמייקל ג'קסון בתור האמנים היחידים בהיסטוריה של ההוט 100 שהגיעו עם 20 שירים שונים לעשרת השירים העליונים. "Break My Soul" הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני. לאחר יציאת Renaissance עלה השיר למקום הראשון בבילבורד הוט 100 – שירה הראשון של ביונסה שכבש את המקום הראשון מזה 13 שנים ושבעה חודשים. האחרון היה "Single Ladies (Put a Ring on It)" ב-2009. במקביל עלה למקום הראשון גם במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ ובמצעד שירי ה-R&B. במצעד בילבורד הוט 100 האמריקאי, השיר שהה במקום הראשון במשך שני שבועות ונחסם בשבוע השלישי על ידי הזמרת הטרינדית ניקי מינאז' עם שירה "Super Freaky Girl".
בקנדה הוט 100 הופיע "Break My Soul" לראשונה במקום ה-29 לשבוע של 2 ביולי 2022. בשבוע הבא עלה 21 מקומות למקום השמיני. לאחר יציאת האלבום הגיע לשיא חדש של מספר ארבע.
שאר העולם
בבריטניה הגיע השיר למקום ה-21 במצעד הסינגלים הבריטי – שירה ה-36 של ביונסה שנכנס ל-40 השירים הפותחים של המצעד. בשבוע לאחר מכן טיפס למקום הרביעי, והפך לסינגל ה-24 שלה שמגיע ל-20 השירים המובילים במצעד. לאחר יציאת האלבום עלה למקום השני.
באירלנד השיר נכנס למצעד הסינגלים האירי במקום ה-18. הוא עלה למקום השני בשבוע לאחר מכן, וסימן את הסינגל הראשון של ביונסה שמגיע לעשרת המקומות הראשונים במצעד מאז "Walk on Water" מ-2017. עם יציאת האלבום עלה למקום הראשון, כשהוא עוקף את "Running Up That Hill" של קייט בוש.
אסתר טאבור
אסתר טאבור (בהונגרית: Tábor Eszter; בודפשט, 1 בנובמבר 1952) היא משוררת, מתרגמת יהודייה-הונגרייה. אחיה הוא משורר אדם טאבור.
ביוגרפיה
אסתר טאבור נולדה במשפחה יהודית בבודפשט. הוריה היו בלה טאבור (1907–1992), סופר, מתרגם ושטפניה מאנדי (1918–2001), משוררת. בין השנים 1971–1976 היא הייתה סטודנטית להונגרית-לטינית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אטווש לוראנד. משנת 1978 עד 1983 הייתה מורה בתיכון. היא עצמאית מאז 1983.
אליסון ג'קסון
היא התפרסמה בצילומים וסרטונים בהם מוצגים לכאורה ידוענים, המגולמים בידי כפילים, במצבים מביכים או ביזאריים.
ביוגרפיה
ג'קסון סיימה תואר ראשון בפיסול אמנותי במכללת צ'לסי לאמנות ועיצוב בלונדון. יצירותיה הראשונות היו בסגנון ציור מופשט. בעבודת הסיום שלה, בשנת 1997, הציגה את ישו הצלוב. היצירה נמכרה בגלריה תמורת 1,500 ליש"ט, והכפילה את ערכה פי 10 בתוך 5 שנים.
בסוף שנות התשעים השלימה ג'קסון תואר שני בצילום אמנותי בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון.
בשנת 1999 פרסמה סדרת תמונות בשחור-לבן בהן מוצגות דמויות הדומות לדיאנה, הנסיכה מוויילס, ובן זוגה דודי אל-פאייד, חובקים תינוק. התמונות זכו לפרסום רב בבריטניה, אך רבים הביעו תרעומת על השימוש בדמותה של דיאנה, שנראה בעיניהם לא ראוי. הצילומים היו חלק מסדרת דימויים שיצרה, ובה דמויות הדומות לידוענים מוצגות במצבים פרובוקטיביים.
בשנת 2002 יצרה ג'קסון סדרה קומית בשם Doubletake עבור ערוץ 2 של ה-BBC, בה הוצגו לכאורה ידוענים במצבים מביכים. בין השאר שיחקו בסדרה כפילים של ג'ורג' בוש הבן וטוני בלייר. הסדרה זיכתה אותה באותה שנה בפרס באפט"א לטלוויזיה על חדשנותה. בעקבות הצלחת הסדרה יצרה ג'קסון מספר סדרות דומות. באחת הסדרות מככב כפיל של סוון-יוראן אריקסון, ובאחרת היא מציגה גרסה משלה לחתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון.
בנובמבר 2016 השתתפה ג'קסון בעצרת מחאה נגד דונלד טראמפ בניו יורק, אליה הביאה כפיל של טראמפ ומספר דוגמניות בבגדי ים, שהמחישו את טענותיה נגד יחסו של טראמפ לנשים.
יצירתה
אף על פי שאליסון ג'קסון התפרסמה בסדרת הטלוויזיה Doubletake, היא אמנית היוצרת במספר רב של פורמטים, ותערוכותיה מציגות בעיקר את עבודתה בצילום אמנותי. יצירותיה הוצגו בגלריות רבות ותערוכות לאמנות.
משנת 1997 ועד היום הציגה ג'קסון עשרות תערוכות שבהן הוצגו צילומיה. רוב התערוכות נערכו בבריטניה, וחלקן בערים שונות באירופה ובארצות הברית. במרץ 2017 התארחה במוזיאון חיפה לאמנות, שם הוצגה תערוכה מצילומיה.
ב-1999 יצרה סדרת פרסומות לשוופס בבריטניה.
לאחר הצלחת סדרת הטלוויזיה Doubletake, בשנת 2002, יצרה ג'קסון מספר סדרות דומות, רובן עבור ה-BBC.
אליסון ג'קסון הוציאה לאור ארבעה ספרים ובהם מוצגות עבודות הצילום שלה.
צומת בר-אילן (ירושלים)
צומת בר-אילן (נקראת גם כיכר בית החיים) הוא צומת במפגש השכונות נווה צבי, שמואל הנביא, סנהדריה ומחניים בירושלים. הצומת נמצא במפגש הרחובות בר-אילן ושמואל הנביא. סמוך לצומת נמצא בית הקברות סנהדריה שבית הלוויות שלו נראה מהצומת עצמו. הצומת היא מוקד מסחר מקומי ער: מול בית הקברות, בקצה הצפון-מערבי של הכיכר נמצא המרכז המסחרי של שכונת גבעת משה, בקצה הדרום-מזרחי של הכיכר נמצא המרכז המסחרי של שכונת שמואל הנביא.
היסטוריה
הצומת נוצר עוד בתקופת היציאה מהחומות, עת הוקמו שכונות יהודיות שונות באזור וסביב הצומת, ביניהן שכונת הבוכרים, סנהדריה ושכונת מחניים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ותחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ידעו הצומת ורחוב בר-אילן הסמוך מהומות והפגנות של חרדים תושבי האזור.
החל משנת 2022 ולמשך שנתיים, עובר הצומת עבודות תשתית נרחבות כחלק מבניית הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים ובניית תחנה תת-קרקעית לצורך הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים. בהמשך אמורה לעבור מתחת לצומת מנהרה שהיא חלק מהקו הכחול.
יהדות מרילנד
יהודים התיישבו במרילנד מאז המאה ה-17. נכון לשנת 2018, האוכלוסייה היהודית במרילנד עמדה על 3.9% עם 201,600 איש. האוכלוסיות היהודיות הגדולות ביותר במרילנד נמצאות במחוז מונטגומרי ובאזור המטרופולין של בולטימור, במיוחד בפייקסוויל ובצפון מערב בולטימור. נכון לשנת 2010, בולטימור ומחוז בולטימור היוו את עיקר הקהילה היהודית במדינה, וכמות היהודים בה הוערכה ל-100,000 איש. בפרברי מרילנד של וושינגטון הבירה (מחוז מונטגומרי ומחוז פרינס ג'ורג') מספרה של האוכלוסייה היהודית עמד על כ-116,700, נכון לשנת 2017, כאשר רובם מתגורר במחוז מונטגומרי התחתון. ברוקוויל ובפוטומק מאוכלסת עיקר האוכלוסייה היהודית של מחוז מונטגומרי, וקהילות נוספות קיימות גם באזור בת'סדה ובצ'בי צ'ייס ובשכונת קעמפ מיל של סילבר ספרינג. קהילות יהודיות קטנות יותר קיימות גם בערים נוספים, כמו גיית'רסבורג, גרמנטאון, וויט אוק, אולני וטקומה פארק. גם בקולומביה, בפרדריק ובאנאפוליס קיימות קהילות יהודיות קטנות.
היסטוריה
ג'ייקוב למברוזו הוא התושב היהודי הידוע הראשון של מרילנד, לאחר שהתיישב בפרובינציית מרילנד בשנת 1656.
ב-1899 חיו 35,000 יהודים במדינת מרילנד.
בשנת 1904, איזידור ריינר נבחר לסנאטור היהודי הראשון בארצות הברית ממרילנד, והוא אחד הסנאטורים היהודים הראשונים בארצות הברית בהיסטוריה האמריקאית.
ב-1969 הפך מרווין מנדל למושל היהודי הראשון של מרילנד.