cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישיבת מעלה גלבוע
עקרונות בלימוד
הישיבה דוגלת בפתיחות מחשבתית ובביקורתיות בלימוד, לצד מחויבות מלאה לשמירת ההלכה. הישיבה שואפת להכניס לתוך הדיון בבית המדרש את קשת הדעות בכל תחום, בבחינת "קבל האמת ממי שאמרה".
סדר היום
בישיבה נלמדים שלושה סדרים ביום. סדר בוקר מוקדש ללימוד גמרא בעיון, סדר צהריים מוקדש ללימוד גמרא בבקיאות, וסדר ערב מוקדש ללימוד עצמי של התלמידים. בישיבה שיעורים במגוון תחומים לפני סדר בוקר, בתחילת ובסוף סדר צהריים, ברוב שעות סדר ערב, ובזמן הפסקת הצהריים. הישיבה מעודדת את התלמידים לא להיכנס לשיעורים רבים ולהעדיף לימוד עצמי.
לימודי הגמרא
בלימודי העיון משלבת הישיבה בין צורת הלימוד הישיבתית הקלאסית לבין לימוד חדשני השואב את מקורותיו גם מן המחקר האקדמי. הרב ביגמן הוא מהרבנים הבולטים בין מיישמי שיטת הרבדים. הוא מעודד את התלמידים לקרוא כל דעה בפני עצמה, ואחר כך לראות את תהליכי העריכה השונים בגמרא ולחפש את המשמעות שעומדת מאחוריהם; לשאול גם "למה" ולא רק "מה". מלבד הרב ביגמן, בדרך זו מלמדים רוב רבני הישיבה, בהבדלים מסוימים.
רבנים אחרים בישיבה, ובראשם הרב ריינר, מלמדים גמרא בשיטות אחרות, בעיקר שיטת בריסק. שיטת הלימוד של הרב ריינר עוסקת בעיקר בחקירה לעומקן של ההגדרות ההלכתיות, תוך שימוש בהמשגות הלמדניות שנבנו על ידי האחרונים.
לימוד התנ"ך וגישת התמורות
לימוד התנ"ך בישיבה ברובו נעשה על דרך הפשט, תוך התמקדות בשיטה הספרותית ובשיטות נוספות.
לימודים נוספים
לצד לימוד הגמרא, התופס את עיקר יום הלימודים, ולימוד התנ"ך, בישיבה מדגישים את החשיבות של לימוד תורה שבעל פה, הלכה ואגדה; מחשבת ישראל וחסידות; ולצידן גם תחומי רוח נוספים כגון ספרות ופילוסופיה. בין היתר, רבים מתלמידי הישיבה לומדים בתוכניות שמטרתן ללמוד את כל התנ"ך וחצי מששת סדרי המשנה, תוך שנה אחת.
ישיבה וצבא
במסגרת תוכנית השילוב משרתים התלמידים שירות צבאי מלא בארבעה שלבים:
חלק מבוגרי הישיבה משרתים בסיירות וביחידות נוספות הדורשות שירות של שלוש שנים ויותר.
עד 20% מכל מחזור משרתים בצבא שנתיים במקום שנתיים ושמונה חודשים, במסלול הנקרא "שילוב מיוחד". ההצטרפות למסלול דורשת אישור של ראשי הישיבה וכוונה להמשיך ללמוד לרבנות או להוראה.
היחס לחברה הישראלית ולעם ישראל
בישיבה מושם דגש על החיבור לחברה הישראלית ולמדינת ישראל. הישיבה נוהגת להשתתף במפגשי שיח בין דתיים וחילונים, ומעודדת את תלמידיה לתרום תרומה משמעותית לחברה הישראלית. בישיבה מושם דגש על מחויבות לצדק חברתי. ראשי הישיבה עוסקים בתחומי התרת עגונות וסרבנות גט, והם חברים בעמותת "גשר", בארגון "במעגלי צדק", בעמותת צהר ובבית הלל.
בשנת תשע"ג נפתח בישיבה מסלול השילוב המשלב, שבמסגרתו לומדים בה תלמידים בעלי לקויות תקשורת, בעיקר תסמונת אספרגר. תלמידים אלה עובדים בחווה חקלאית-טיפולית בשעות הבוקר ומשתלבים בלימודי הישיבה בשעות אחר הצהריים והערב. לפני פתיחת המסלול התנדבו תלמידי הישיבה אחת לשבוע בבית שאן במרכז לקליטת עלייה שבקיבוץ בית אלפא. עם פתיחת מסלול "השילוב המשלב" התנדבות זו נפסקה, מתוך אמונה כי מעלתו של השילוב בתוך קהילת הישיבה גדולה באופן משמעותי מהתנדבות מוגבלת בזמן מחוץ לכותלי המוסד.
רבים מרבני הישיבה פעילים בשדה הפמיניזם הדתי. הדבר בא לידי ביטוי בהשתתפות בכנסים של ארגון קולך ובמעורבות ביוזמות בתחומי התרת עגונות, מסורבות גט ועוד. בשנת תשע"ו פתחה הישיבה תוכנית לימודי הלכה לנשים, בשיתוף עם מדרשת עין הנצי"ב, בהובלת הרב בנימין הולצמן (ר"מ בישיבה ורב קיבוץ מעלה גלבוע). כיום מתקיימים מפגשי התוכנית בעין הנצי"ב.
בנוסף, ראשי הישיבה וחלק מרבניה פעילים הלכתית וציבורית בשדה הגיור, בעיקר כחלק ממיזם גיור כהלכה. בישיבה פועל בית הדין הצפוני של המיזם. בין היתר, בינואר 2022 חתמו ראשי הישיבה על תמיכה בתוכנית הגיור של שר הדתות מתן כהנא.
הישיבה רואה חשיבות בקשר עם יהדות התפוצות ולומדים בה תלמידים מחו"ל, רובם מארצות הברית. בניגוד לרוב הישיבות המחזיקות תוכנית לבני חו"ל, בישיבת מעלה גלבוע התלמידים מחו"ל משולבים לגמרי בתוכנית הישראלית, למעט שיעורים בודדים במהלך השבוע. חלקם מתגייסים לצה"ל ועולים לישראל.
שהזאדה מהמט
שהזאדה מהמט (בטורקית: Şehzade Mehmed; 31 באוקטובר 1522 – 7 בנובמבר 1543) היה בנם הראשון של הסולטאן סולימאן המפואר והורם סולטן. הוא נשלח לשלוט בעיר מניסה לאחר שאחיו שהזאדה מוסטפא נשלח משם לאמסיה.
ביוגרפיה ותאורית מוות
שהזאדה מהמט נולד ב-31 באוקטובר 1522 בארמון העתיק במהלך מסעו של סולימאן לרודוס. לידתו נחגגה במחנה עם קורבנות וחלוקת נדבות.
מהמט נימול יחד עם אחיו שהזאדה מוסטפא ושהזאדה סילים (העתיד להיות סולטאן סלים השני) ב-27 ביוני 1530. בחודש פברואר 1534, מוסטפא התמנה למושל מניסה. מהמט לעומת זאת נשאר בבירה, ובשנת 1537 הצטרף לאביו במסעו לקורפו. בשנת 1541, הוא ואחיו הצעירים, שהזאדה סלים ושהזאדה בייזיד, ליוו את אביהם למסעו לבודה.
סולימאן העדיף את מהמט, שהיה בנה של אשתו המועדפת הורם, ויעד אותו להיות יורשו בניגוד למסורת המקובלת, למנות כיורש את הבן הבכור. זמן קצר לאחר שובם מקורפו באוקטובר 1542, מינה סולימאן את מהמט בהשפעת הורם למושל מניסה ואת בנו הנוסף סלים מינה למושל קרמאן. לפני המינוי נשלח שהזאדה מוסטפא לאמאסיה ב-16 ביוני 1541. מהמט החל את תפקידו רשמית כמושל זמן קצר לאחר הגענו למניסה ב-12 בנומבר 1542.
אביליה צ'אליבי מתאר את מהמט כ"נסיך בעל תכונות מעודנות יותר אפילו ממוסטפא. היה לו אינטלקט נוקב ושיקול דעת עדין"
היסטוריונים מעריכים כי שהזאדה מהמט היה דומה מאוד לאחיו למחצה הבכור, שהזאדה מוסטפא והחשיב אותו למודל לחיקוי. ישנן גרסאות שונות למותו של מהמט. לדברי מספר היסטוריונים, הוא מת מאבעבועות שחורות. על פי דעה אחרת, הוא מת מוות טבעי. יש האומרים כי הוא נרצח תחת פיקודה של מאהידווראן סולטאן, שראתה בו איום עצום שיהפוך לסולטאן אחרי אביו ולא בנה מוסטפא. לאחר מות בנו, ציווה סולימאן המפואר לאדריכל הקיסרי מימר סינאן לבנות את מסגד שהזאדה באיסטנבול כדי להנציח את זכרו. למהמט הייתה בת אחת בשם הומשאה סולטאן, שנולדה לו ולאשתו, אסמהאן באהרנז סולטאן.
מותו
שהזאדה מהמט חלה במניסה ביום רביעי, 31 באוקטובר 1543. הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן ביום רביעי בלילה, 7 בנובמבר, כנראה מאבעבועות השחורות, למחרת לקחו לאלה פאשה ודפטרדר איברהים צ'לבי את גופתו לאיסטנבול. לאחר מותו אחיו הצעיר סלים החליף אותו כמושל מניסה.
אחרי מותו של שהזאדה מהמט, סולימאן היה האדריכל הקיסרי של בניית המסגד באיסטנבול להנצחת מהמט. כמו כן, סולימאן הלחין אלגיה עבור מהמט וסיים אתהשיר בשורה "הנכבדים מבין הנסיכים, הסולטאן מהמט שלי."
בתרבות הפופולרית
בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטן", מגולם שהזאדה מהמט על ידי השחקן הטורקי גורביי אילרי.
נווה נוי
נווה נוי היא שכונה בבאר שבע הממוקמת מדרום לעיר העתיקה של באר שבע, מעברו הדרומי של נחל באר שבע. במזרח סמוכה השכונה לכביש 25 וממוקמת צפונית מזרחית לשכונת נחל בקע.
איגור גאמולה
איגור וסילייביץ' גאמולה (רוסית: Игорь Васильевич Гамула; 17 בפברואר 1960 – 8 בדצמבר 2021) היה כדורגלן סובייטי ואוקראיני ומאמן.
נפטר ב-8 בדצמבר 2021.
נווה נוי
היסטוריה
שכונת נווה נוי הוקמה בתחילת שנות ה-50, על פי גישת עיר גנים בתכנון העיר באר שבע, כשכונת גנים נוספת לאלו שקדמו לה (שכונות א' עד ה'). המיוחד בשכונה זו היה בנייה חד קומתית עם חלקות של חצי דונם (דו-משפחתיים על דונם אחד) ששימשו כמשקי עזר. תחילה יושב המקום כמעברה על ידי עולים ממרוקו ומתוניס וכונה "מעברת משקי עזר" או "מעברת משק עזר". במשך הזמן וביוזמה מקומית, עם תום תקופת המעברות, נשאר השם "משק עזר" וזה שונה לאחר מכן ל"נווה נוי", שמה של השכונה היום.
ערוץ נחל באר שבע מפריד את השכונה משאר העיר, והיא מקושרת אל העיר באמצעות שלושה גשרים. במשך שנים רבות זרמו בערוצו של נחל באר שבע שפכים והוא סבל מהזנחה. פרויקט שיקום ענק של עיריית באר שבע, בשנות האלפיים, הפך את האזור לפארק ירוק ופורח. בשיתוף עם קרן קיימת לישראל, רשות הניקוז "שקמה בשור", והמשרד לאיכות הסביבה, נבנה פארק אקולוגי שמשתרע על פני 5,200 דונם לאורך שמונה קילומטרים משני עברי הנחל. חלקו של הפארק, הממוקם בשכונת נווה נוי, קרוי "פארק גן הפעמון". בחלקה הדרומי של השכונה עובר קו מתח גבוה ישן שמגיע מכיוון תחנת המשנה בכביש 25, ועובר סמוך לגן ציבורי קטן.
בשכונה מתקיימת קהילה קראית גדולה, בהי"ס יסודי ממלכתי "מענית", מרכז דואר שכונתי, קופת חולים, בית חב"ד, מתנ"ס ושלושה מרכזי קניות זעירים, בית ספר של האגודה למען ילדים עיוורים, סניף של תנועת הנוער המכבי הצעיר. בעבר פעל בתחומי השכונה כפר ילדים ונוער "אשלים" שנסגר בעשור השני של המאה ה-21.
עד לשנת 2007 פעל בתחום השכונת בסיס חיל האוויר ובו השלוחה הבאר שבעית של הטכני בחיפה, בסוף שנת 2007 בית הספר הטכני הועבר למתחם חדש בגבול היציאה המערבית של העיר. במקום נערכו גם חפירות ארכאולוגיות ונמצא יישוב בשם "באר צפד", מן התקופה הכלקוליתית – האלף ה-5 לפנה"ס בתחום השכונה.
שרף (פירושונים)
שָֹרָף {{פירושונים| אישים: שֶׁרְף הוא שם משפחה יהודי הנפוץ בקרב אשכנזים, מקורו במילה הגרמנית "חד" (Sharf שקרובה למילה האנגלית Sharp).מקור אפשרי אחר הוא המילה הצרפתית Cerf שפירושה צבי.
ראו גם
}}
תחנת משטרת יגור
תחנת משטרת יגור (מוכרת גם בשמות תחנת ג'למי, תחנת קריית חיים, תחנת יאג'ור) היא תחנת משטרה בריטית שהוקמה בסמוך לקיבוץ יגור בשנות ה-30 לשמור על הייושבים הסמוכים, כביש חיפה-נצרת ועל מסילת רכבת העמק ותחנת יגור הסמוכה. התחנה עברה לידי משטרת ישראל שעשתה בה שימוש עד שנות ה-50, אז נמסרה לידי הקיבוץ. ב-2021 עבר מבנה התחנה תהליך שימור.
רקע
בראשית המנדט הבריטי בארץ ישראל פעלו השלטונות הבריטיים לשפא את הביטחון בארץ באמצעות סיורים רכובים על גבי הדרים ואמצעות בקמת תחנות משטרה בנקודות אסטרטגיות. הכוח העיקרי עליו התבסס המאמץ הבריטי הורכב בעיקר מגדודים של צבא בריטניה ומספר מועט של שוטרים. ב-1929 פרצו מאורעות תרפ"ט ובעקבותיהן הוזמן ארצה מפקד משטרת ציילון, הרברט דאוביגין, לבקר בארץ ישראל. דאוביגין הגיש מסקנותיו בתחילת 1930, והדו"ח שהגיש עסק בעיקר בחיזוק הכוח המשטרתי על חשבון הכוח הצבאי וכן בהגדלת חלקם של השוטרים הבריטים על חשבון שוטרים מקומיים. בנוסף, המליץ דאוביגין על שיפור ההכשרה של השוטרים והפיכת תפקיד השוטר למקצוע כך שהשוטרים יוכלו לשרת בתחנות רחוקות מביתם. כחלק מחיזוק המשטרה הבריטית, לאור המלצותיו של דאוביגין, הוקמו ברחבי הארץ תחנות משטרה קטנות לפי מודל "נקודת משטרה סטנדרטית קטנה" שכלל משרדים, מגורים, מבני שירות ומגדל ששימש גם כמגדל שמירה וגם כמגדל מים. על פי מודל זה נבנתה תחנת יגור.
הקמת התחנה
אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל דרשו מהבריטים להקים תחנת משטרה כפרית ביגור. ההסכמה ניתנה על ידי השלטונות הבריטיים לאחר רצח שלושה מחברי הקיבוץ ב-6 באפריל 1931.ובמהלך 1933 הוקמה על ידי מחלקת העבודות הציבוריות המנדטורית (P.W.D.), ובהקמתה הועסקו בעיקר פועלים ערבים, לאכזבתם של אנשי היישוב היהודי. התחנה הוקמה בנקודה גבוהה ששלטה על תחנת יגור של רכבת העמק, שהייתה למעשה רק נקודת עצירה עם שלט, מבנה המסילאים של הרכבת וכביש חיפה-נצרת; על מגרש שהיה שייך לתושבי עוספיה.
התחנה נחנכה ואוישה בספטמבר 1933 ונמסרה לידי משטרת המנדט. למרותם רוחם של תושבי הקיבוץ, מתוך שוטרי התחנה הועסקו רק 4 שוטרים יהודים, כאשר 13 השוטרים הנותרים היו ערבים.
המרד הערבי הגדול
ב-1936 פרץ המרד הערבי הגדול, במסגרתו הותקפו תחנות משטרה על ידי כנופיות ערביות. במבנה המשטרה הותקנו חלונות גדולים שלא סיפקו הגנה על יושבי התחנה במקרים של ירי, ונסתמו במהלך המעוראות. התחנה והקיבוץ הותקפו ב-11 באפריל, וב-10 במאי 1939, בשני המקרים ללא נפגעים. לאחר ביקורו של צ'ארלס טגארט בארץ ישראל והצגת המלצותיו, הוחלט להפוך את משטרת יגור למצודת טאגארט. אף על פי שמספר תוכניות הוצגו לביצור התחנה, לבסוף הוחלט להעביר את עיקר הכוח המשטרתי לתחנת משטרת ג'למה החדשה, שנבנתה במתכונת מצודות הטגארט, והתחנה ביגור נשארה כמשטרה כפרית לא מבוצרת.
לאחר תום המנדט
ב-1948, עם הקמת מדינת ישראל, הועברה התחנה לאחריות משטרת ישראל שהפעילה בה משרדים וחדרי מעצר. ב-1951 פונה הבניין ונמסר לידי קיבוץ יגור, שהפעיל בו חלק ממשרדי הקיבוץ, ולתקופה מסוימת אף כמגוריו של רופא הקיבוץ. בתקופה זו הורחב מבנה התחנה ונבנו חדרים נוספים בצמוד למבנה המקורי.
שימור התחנה
ב-2020 החלו העבודות לשחזור המבנה בתמיכת "תוכנית מורשת" הממשלתית. במסגרת תהליך השימור הוסרו חלקי המבנה שהוספו לאחר סיום המנדט, ונפתחו מחדש הפתחים שנאטמו במהלך המאורעות, ושומרו העצים שנשתלו בסמוך לתחנה עם הקמתה. תהליך השימור הסתיים ב-2021 והתחנה נמסרה לידי הקיבוץ. בנוסף, כחלק מתהליך השימור הוצב בחזית המשטרה נגמ"ש נושא ברן שהיה בשימוש נפוץ על ידי המשטרה הבריטית.
מבנה התחנה
מתחם התחנה מורכב מ-3 מבנים:
אום (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
וייט איירווייז
וייט איירווייז (באנגלית: White Airways) היא חברת תעופה פורטוגזית שבסיסה נמצא בנמל התעופה של ליסבון.
החברה מקיימת טיסות לעשרות יעדי נופש בפורטוגל וכן ברחבי אירופה (ספרד, יוון, בריטניה ומלטה), באפריקה (מרוקו וכף ורדה), ואמריקה (קובה, הרפובליקה הדומיניקנית, ג'מייקה, מקסיקו וברזיל).
תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 2005, ובתחילה הייתה שייכת לחברת התעופה הלאומית "טאפ פורטוגל" (75%) ולקבוצת "אברו" (25%). בסוף שנת 2006 היא נרכשה על ידי קבוצת התעופה "אומני".
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה, נכון לנובמבר 2018:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא וייט איירווייז באתר Airliners.net
פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר
פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר (באנגלית: BAFTA Award for Best Direction) הוא פרס לבמאי קולנוע המוענק על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה. ג'ון שלזינגר, רומן פולנסקי, וודי אלן, אלן פארקר, לואי מאל, ג'ואל כהן, פיטר ויר ואנג לי זכו כל אחד פעמיים בקטגוריה זו. מרטין סקורסזה מחזיק בשיא של תשע מועמדויות.
יחסי אפריקה–ישראל
המונח יחסי אפריקה–ישראל הם היחסים של מדינת ישראל עם מדינות אפריקה שמדרום לסהרה לאחר שזכו בעצמאותן מהמעצמות הקולוניאליות האירופאיות לאחר מלחמת העולם השנייה.
יחסי ישראל עם רוב מדינות אפריקה החלו בקשרים טובים בעת שהמדינות הללו קיבלו עצמאות, אך נותקו באחת לאחר מלחמת יום הכיפורים בלחץ מדינות ערב. חידוש היחסים החל בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 והגיע לשיא באמצע שנות התשעים כאשר כמעט כל מדינות אפריקה חזרו וקשרו קשרים דיפלומטיים עם ישראל (מלבד מאוריטניה, מאלי וניז'ר שחידשו את יחסיהן עם ישראל אך ניתקו אותם מחדש).
היסטוריה
הזיקה בין ישראל לבין מדינות אפריקה החלה בראשית התנועה הציונית. בנימין זאב הרצל, מאבות הציונות, הזכיר את העמים האפריקאים והסבל שחוו בתקופת העבדות בספרו "אלטנוילנד" ואף הביע תקווה לסייע במאבקם לשוויון והגדרה לאומית. ברוח מסורת זו גולדה מאיר, שהתוותה את מדיניות הסיוע המורחבת למדינות אפריקה, הביעה פעמים רבות את גאוותה על שיתוף הפעולה של ישראל עם מדינות אפריקה. המציאות הפוליטית של ישראל מיום הקמתה עיצבה גם מניעים מעשיים למעורבותה של ישראל ועד היום ניתן לראות שפעילותה של ישראל באפריקה מגוונת בהתאם.
האינטרסים הפוליטיים והכלכליים קיבלו צורות שונות במהלך העשורים שמאז הקמת מדינת ישראל, אך אפילו בתקופות של ניתוק יחסים דיפלומטיים, ישראל שימרה את נוכחותה ביבשת. מדינת ישראל היום באפריקה פועלת במספר ערוצים וחלק גדול מפעילותה מתואם ויזום על ידי "המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי" (מש"ב) במשרד החוץ הישראלי. מש"ב מרכזת פעילויות סיוע גדולות בכל רחבי היבשת בתחום הרפואה, החקלאות והתשתיות בשיתוף עם ארגון הגג של ארגוני סיוע ישראלים ויהודים - ישראייד וגם עם גורמים עסקיים פרטיים. בנוסף, לישראל קשרי מסחר ענפים בתחום הביטחוני ומוצרים ושירותים שונים בתחום התשתיות והחקלאות. כלל הייצוא מישראל ליבשת עמד על 2.5 מיליארד דולר בשנת 2008.
באופן כללי, תחילת היחסים עם מדינות אפריקה הייתה מושפעת יותר מסולידריות ומניעים הומניים, ובהמשך, בשנות החמישים והשישים, הרצון להתקרבות למדינות העולם השלישי בכלל, ואפריקה בפרט, הושפע יותר ממניעים פוליטיים פרקטיים ואסטרטגייםֿ. ישראל, כחלק מאסטרטגיה מדינית, יצרה קשרים עם מדינות באמצעות אספקת מערכות נשק, שהיו חיוניות להן. למשל, מדינות כגון אוגנדה, קונגו, קניה ואתיופיה בנוסף, עד אשר מדיניות הפיקוח על מכירת הנשק החלה להיאכף ברמה נאותה, סחרו גורמים ישראליים בנשק עם משטרים דכאניים.
יחסיה הדיפלומטיים של ישראל עם רוב מדינות אפריקה החלו בקשרים טובים בעת שמדינות אפריקה קיבלו עצמאותן. לאחר מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים החלה הידרדרות ביחסים בעקבות לחץ מדינות ערב. במהלך שנות ה-70, למרות היעדר היחסים הדיפלומטיים הייתה פעילות ישראלית באזור קרן אפריקה וגם בדרום אפריקה. היחסים הדיפלומטיים של ישראל עם מדינות אפריקה חודשו בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20, והגיעו לשיאם באמצע שנות התשעים, כאשר כמעט כל מדינות אפריקה חזרו ויצרו קשרים דיפלומטיים עם ישראל. היום ישראל ממשיכה לפעול ולשתף פעולה עם מדינות אפריקאיות רבות במגוון תחומי המומחיות של אזרחיה.
הקשרים בשנות ה-50 וה-60
בעקבות כישלון דיפלומטי מתמשך במדינות אסיה, ישראל הפנתה את מבטה ליבשת אפריקה. תחילת היחסים בין ישראל למדינות אפריקה בקשרים של ההסתדרות עם גופים באפריקה, באמצע שנות החמישים של המאה ה-20, לפני קבלת העצמאות של רוב המדינות האפריקאיות. משרד החוץ הישראלי היה מעוניין להחליש את ההשפעה הצפון-אפריקאית והערבית במדינות אפריקה החדשות שמדרום לסהרה. נציגות ישראלית רשמית ראשונה הוקמה באקרה, בירת גאנה, בשנת 1956, כשנה לפני שגאנה זכתה בעצמאות. דוד בן-גוריון שלח מסר לראש הממשלה הראשון של גאנה ברוח הציונות, מסר שביסס מכנה משותף בין האפריקאים ליהודים, שחוו סבל רב, לדבריו, מידי האדם הלבן. בשנים שלאחר מכן ישראל השקיעה משאבים רבים בקשירת הקשרים עם מדינות אפריקה שקיבלו את עצמאותן, בהתאם לקו שהתוותה שרת החוץ, גולדה מאיר. הרצון הישראלי בקשרים עם מדינות אפריקה נבע משיקולים שונים:
ככלל, המניעים של המדינות האפריקאיות החדשות היו הרצון למודרניזציה בתחומי חקלאות, תעשייה וצבא. הבחירה בישראל כבעלת-ברית בתחומים אלה נבעה ממספר סיבות. ראשית, למרות משאביה המוגבלים מבחינה תקציבית, ישראל לא הייתה חלק מהמדינות הקולניאליות, ולא היוותה איום על הלאומיות האפריקנית הצומחת. שנית, האופי המעורב של הכלכלה הישראלית ונטיותיה הסוציאליסטיות תאם את התפיסות והתוכניות לפיתוח של רבות ממשלות אפריקה. שלישית, לישראל היה ניסיון בבעיות דומות לאלה שאיתן התמודדו מדינות אפריקה, בגלל תנאי השטח, אופי האקלים ומחסור במים. מעבר לכך, המדינות הונעו על ידי הרצון להימנע מהשתלטות המעצמות הגדולות ולפחות עד שנות השבעים של המאה ה-20, גם על ידי הרצון לא להתערב בסכסוכים שלא נוגעים לאפריקה באופן ישיר.
לצורך חיזוק הקשרים, ישראל ניתבה לפעילות עם מדינות אפריקה את מיטב כוח האדם שלה במשרד החוץ. נציגויות ישראליות הוקמו ב-35 מדינות, עם שגרירים ב-26 מתוכן. עם 20 מהמדינות ישראל הייתה חתומה על הסכמי מסחר והגישה למדינות החדשות סיוע בתחומים מגוונים, שכללו חקלאות, רפואה, ביטחון ופיתוח תעשייתי, באמצעות מעל 1,800 מומחים ישראלים שנשלחו לאפריקה. את פעילות הסיוע ריכזה המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב) במשרד החוץ, שהחלה לפעול בשנת 1959. כמו כן, אלפי אפריקאים הגיעו לישראל להשתלמויות קצרות במגוון תחומים. מתחילת פעילותה של מש"ב, השתתפו בהכשרות בישראל ובאפריקה עשרות אלפי אפריקאים. בין השנים 1958 ו-1971 כ-7,000 אלפים אפריקאים קיבלו הכשרה במכון האפרו-אסייתי ללימודי עבודה שנוסד על ידי ההסתדרות בשנת 1960 בתל אביב, ובמרכז ההכשרה הבינלאומי הר כרמל לשירות קהילתי שנוסד בשנת 1962 בחיפה, ובבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
סיוע ביטחוני באימון יחידות עילית ומכירת נשק ניתן בעיקר לאתיופיה ואוגנדה, אך גם לחוף השנהב, גאנה וזאיר. חברות ישראליות כ"סולל בונה”, "מקורות" ו"צים", ביצעו פרויקטים שונים באפריקה. בין הפרויקטים של סולל בונה היה בניית הטרמינל של נמל התעופה אנטבה באוגנדה (לימים המקום בו רוכזו בני הערובה הישראלים בעת מבצע יונתן). הסיוע השיג את מטרותיו ומדינות אפריקה נתנו לישראל תמיכה במוסדות האו"ם. באותה תקופה היה יוצא לאור כתב העת L'information d'Israel שהיה מופץ במדינות דוברי צרפתית. ב-1966 יצא ראש הממשלה לוי אשכול לביקור בשש מדינות באפריקה. התפתחו גם קשרי מסחר בהיקף קטן יחסית, שהגיע לכ-57 מיליון דולר בשנת 1972. ישראל ייצאה לאפריקה מוצרי מזון, ביגוד, תרופות, ציוד חקלאי, ציוד אלקטרוני ומוצרי משרד, וייבאה חומרי גלם מאפריקה. מהרפובליקה המרכז אפריקאית ומזאיר ייבאו יהלומים גולמיים, אורניום מגבון ומזאיר ובקר מאתיופיה וקניה.
בסוף שנות ה-50 גם הונהגה מדיניות של "ברית פריפריה”, תפיסה אסטרטגית שראתה חשיבות ביצירת "טבעת בני ברית" חיצונית למדינת ישראל, באמצעות מדינות אסיה כגון טורקיה ואיראן ומדינות אפריקה כגון אתיופיה וסודאן. לקראת אמצע שנות ה-60 ישראל הפנתה את תשומת לבה להחלשת ההשפעה המצרית, הערבית והסובייטית במזרח אפריקה במדינות כגון אוגנדה, טנזניה, קניה ואתיופיה.
הידרדרות היחסים בשנות ה-60 וה-70
בסוף שנות ה-60 החלו יחסי ישראל-אפריקה להתדרדר. מנהיגים של מדינות אפריקה החלו להענות להבטחות מדינות ערב לסיוע תמורת ניתוק הקשרים עם ישראל. תרם לכך גם הכעס הגובר והולך של מדינות אפריקה על המערב, שישראל נתפסה כנציגתה.
יחד עם זאת, חלק מהמדינות החלו לנתק קשרים עם ישראל והראשונה לנתק את הקשרים הייתה גינאה, שהכריזה על ניתוק היחסים עם ישראל לאחר מלחמת ששת הימים בגלל כיבוש חצי האי סיני. בשנת 1972 ניתקה אוגנדה, בראשות אידי אמין, את הקשרים עם ישראל, ולאחריה ניתקו גם צ'אד, קונגו ובורונדי. חשוב לציין שמדינות אלה זוהו עם השפעות ערביות ומוסלמיות באמצעות פעילות בארגון האחדות האפריקאי.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, בגלל לחץ כבד מצד מדינות ערב, המליץ ארגון אחדות אפריקה לחבריו לנתק את הקשרים עם מדינת ישראל. אחת הסיבות שהועלתה להצדיק את ההחלטה הייתה שישראל כבשה שטח מאפריקה מעבר לתעלת סואץ (שטח ממנה נסוגה לאחר הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974). השגריר אלון ליאל, איש משרד החוץ הישראלי, הסביר כי אפריקה השחורה ראתה בהיאחזות בסיני על ידי ישראל כיבוש קולוניאליסטי של מדינה זרה בשטח אפריקה. בישראל רווחת גם הסברה כי מדינות הנפט הבטיחו סיוע נרחב לכל מדינה אפריקאית שתנתק את קשריה עם ישראל, אף שסיוע כזה לא ניתן. המדינות היחידות שלא ניתקו את הקשרים עם ישראל היו לסוטו, סווזילנד ומלאווי. אף על פי כן, מכיוון שגאנה היוותה "דוגמה" מוצלחת לפיתוח ישראלי עבור מדינות אפריקאיות חדשות שקיבלו עצמאותן במהלך שנות ה-60, ישראל לא חדלה מלספק לה סיוע גם לאחר ניתוק היחסים בין המדינות. בנוסף, הקשרים הכלכליים עם מדינות אפריקה גדלו במידה ניכרת וחברות ישראליות רבות פעלו באפריקה, במיוחד בניגריה, קניה וזאיר. גם מערכת הביטחון חיזקה את הקשרים עם אפריקה, מבלי לדקדק בציציות המשטרים השונים ובסוף שנות ה-70 יותר משליש הייצוא הביטחוני של ישראל יועד לאפריקה. תפקידו של משרד החוץ בקשרים עם מדינות אפריקה הצטמצם מאוד, והקשרים של ישראל עם שליטי אפריקה וקבוצות אופוזיציה קויימה על ידי שליחי המוסד, נציגי מערכת הביטחון ואנשי עסקים פרטיים. בתקופה זו הפנתה ישראל את מבטה לכיוון משטר האפרטהייד של דרום אפריקה ומדינות מזרח וקרן אפריקה כגון אתיופיה, אוגנדה, קניה וטנזניה. היחסים התמקדו במכירת נשק ובהכשרה צבאית למשטרים באזור. בנוסף, במסגרת המלחמה הקרה, נוכחות ישראלית מנעה את כניסתן של מדינות הגוש הקומוניסטי והפרויקטים הצבאיים של ישראל עבור ממשלת קונגו נחשבו לנכס אסטרטגי בעיני מדינות המערב, בעיקר ארצות הברית ובריטניה, וכך זכתה בתמיכתם הפוליטית והכלכלית
פאפי (צמד מוזיקלי)
פָּאפִי, (ביפנית: パフィー) או פאפי אמי יומי, הוא צמד זמרות ג'יי-פופ. הצמד פועל ביפן בשם PUFFY, אך בגלל קונפליקטים עם שון קומבס, הן אימצו את השם PUFFY AmiYumi מחוץ ליפן.
יחסי אפריקה–ישראל
חידוש היחסים הדיפלומטיים החל משנות ה-80
בעשור זה, מצד אחד, נחלשו הקשרים של אפריקה עם מדינות ערב ומצד שני, ישראל נסוגה מחצי האי סיני במסגרת הסכמי השלום עם מצרים, ולכן החלו המדינות באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 לחדש את הקשרים דיפלומטיים עם ישראל. בתחילה היו אלו זאיר, ליבריה, חוף השנהב וקמרון.
פאפי (צמד מוזיקלי)
אמי אונוקי שכינויה הוא "ג'יין", ויומי יושימורה, שכינויה הוא "סו" התגלו על ידי ציידי כישרונות שונים, והכירו בשנת 1995. הצמד פרץ בשנת 1998–1999, כשיצא ה-Jet CD וה-Jet Tour. ה"פאפי-מאניה" כללה חפצים החל ממחזיקי מפתחות עד דיסקים.
יחסי אפריקה–ישראל
חידוש היחסים הדיפלומטיים החל משנות ה-80
זאיר, תחת משטרו של מובוטו, הייתה מעוניינת בהכשרה ותחמושת ישראלית וישראל החלה להכשיר ולצייד את צבא זאיר. לקראת סוף שנות השמונים חודשו היחסים הדיפלומטיים גם עם אתיופיה וקניה. תהליך כינון הקשרים התקדם באיטיות בגלל העדר נחרצות ישראלית לכינון הקשרים מחד, חלקית בגלל חוסר הרצון של הממסד הביטחוני בקשרים רשמיים אשר עלולים להפריע לקשרים הביטחוניים החשאיים, ומאידך בגלל הקשרים של ישראל עם משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. אולם בראשית שנות התשעים כוננו קשרים דיפלומטיים כמעט עם כל מדינות אפריקה. למרות חידוש הקשרים הדיפלומטיים בין ישראל ומדינות אפריקה, תופסות מדינות אפריקה רק תשומת לב קטנה יחסית במדיניות החוץ של ישראל.
פאפי (צמד מוזיקלי)
הסינגל הראשון שלהן, "Asia no Junshin" מכר מעל למיליון עותקים. סך מכירות אלבומיהן הוא כ-14 מיליון עותקים.
יחסי אפריקה–ישראל
חידוש היחסים הדיפלומטיים החל משנות ה-80
אחד הגורמים החזקים ביותר לקשר בין אפריקה לישראל היא הנצרות הרווחת באפריקה והקשר בעיני נוצרים אפריקאים רבים בין מדינת ישראל ובין עם ישראל הקדומה ובתקופת התנ"ך ואתרי הקודש הנוצריים בישראל. בשנת 2009 הגיעו לישראל 70,138 תיירים מאפריקה, רובם מניגריה (40,632) ודרום אפריקה (16,936). גורם נוסף המקשר את ישראל ואפריקה הוא העלייה של יהודי אתיופיה וקליטתם בישראל. וזאת לצד גורם דתי מרכזי נוסף שמתקיים ביבשת אפריקה והוא האסלאם.
פאפי (צמד מוזיקלי)
ב-2005, השתתפו באלבום The Body Acoustic של הזמרת האמריקאית סינדי לאופר.
יחסי אפריקה–ישראל
אסלאם ויחסי אפריקה-ישראל
בסוף שנות החמישים של המאה ה-20, עם תחילת פעילותה של ישראל ביבשת וגם במהלך שנות ה-60 לא הושמעה התנגדות לנוכחות ישראלית מגורמים מוסלמיים. באמצע שנות ה-60, כאשר היו לישראל נציגויות ביותר מ-30 מדינות, שמתוכן מדינות כגון סנגל, מאלי, גינאה, גמביה, ניז'ר וניגריה שבהן אוכלוסייה מוסלמית גדולה ובחלקן מגיעה לכ-90 אחוזים מסך האוכלוסייה.
פאפי (צמד מוזיקלי)
הן גם ידועות בארצות הברית כדמויות בסדרה המונפשת "HI HI PUFFY AMI YUMI", שמשודרת בערוץ קרטון נטוורק, ושודרה בישראל בערוץ הילדים. התוכנית מלווה את אמי ויומי כדמויות מצוירות בכל מיני הרפתקאות, ובדרך כלל גם הומור. בתחילת, באמצע ובסוף התוכנית מופיעות אמי ויומי עצמן.
יחסי אפריקה–ישראל
אסלאם ויחסי אפריקה-ישראל
לעומת זאת, סומליה ומאוריטניה, בהן 100% מאוכלוסייה מוסלמית, נמנעו מיחסים דיפלומטיים עם ישראל. הצלחת ישראל באפריקה הדאיגה את מדינות ערב ואת מצרים בראשות גמאל עבד אל נאצר, שראתה עצמה מנהיגת העולם הערבי והמוסלמי. נאסר האמין שחיזוק האלמנט האיסלאמי במדינות אפריקה יוכל להדיר את ישראל מפעילותה שם. במסגרת תפיסה זו, מצרים שלחה מטיפים ואנשי דת ליבשת, ואף העניקה מלגות ללימודים באוניברסיטה האיסלאמית אל-אזהר. מתוך רצון לערער על מעמדו של נאצר כמנהיג העולם הערבי, נכנס לתמונה מועמר קדאפי, נשיאה של לוב, והחל גם הוא לפעול לקידום האסלאם באפריקה שמדרום לסהרה, תוך ניהול קמפיינים ותעמולה אנטי-ישראלית ואנטי-יהודית.
קדאפי הצליח לחולל את הפגיעה הגדולה ביותר ביחסי ישראל עם מדינות אפריקה. בביקורו של נשיא אוגנדה אידי אמין, ביקש ממנו קדאפי לנתק את קשריו עם ישראל ולגרש את נציגיה של ישראל תמורת סיוע צבאי וכלכלי. ב-1972 אידי אמין ביצע את המעשה ודרש מכל הישראלים לעזוב את אוגנדה. באותה שנה אמין גם יצא באמירות אנטישמיות קשות ואף שלח מברק לאו"ם שבו הוא מברך על טבח הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן. העתקים של המברק נשלחו גם ליאסר ערפאת וגם לגולדה מאיר. יחד עם זאת, רבים ממנהיגי אפריקה המוסלמים גינו את המברק. באותה שנה הוציא אמין מחוץ לחוק את הקהילה היהודית באוגנדה והרס את בתי הכנסת במדינה. היחסים עם אוגנדה חודשו בשנות ה-90 וחוזקו קשרי המסחר והכלכלה עם המדינה. באותה שנה גם המלך פייסל, שביקר בצ'אד, אוגנדה, סנגל ומאוריטניה קרא להם לנתק קשרים עם ישראל, וזאת גם בשם האסלאם. המדינות נענו לקריאתו וניתקו יחסיהם. ארבע שנים קודם לכן, לכנס הפאן-איסלאמי שהתקיים ב-1969 ברבאט שבמרוקו לא הגיעו נציגים מניגריה, קמרון וגמביה וחלקם אף הסבירו זאת באי נכונותם לקשירת האלמנט המוסלמי הדתי למשטר וממשל במדינותיהם. גם טנזניה ובנין הגיבו באופן דומה. מנהיגים ונציגי ממשל מוסלמים ממדינות אפריקה אף הוזמנו לישראל לבקר במסגד אל-אקצה בירושלים. אחד הנציגים שביקרו בישראל היה שר החינוך, העבודה והרווחה של גמביה, אל-חאג'י גרבה ג'הומפה. ב-1973 כאשר ארגון "האחדות האפריקאית" שבו היו חברים גם נציגי הליגה הערבית קרא לנתק את קשריהם עם ישראל, רבות מהמדינות עשו זאת מתוך הזדהות עם מצרים בעקבות הסכסוך שלה עם ישראל, ולא בגלל משבר כלשהו ביחסיהן עם ישראל.
במהלך שנות ה-90, כאשר ישראל חידשה את יחסיה עם רוב מדינות אפריקה, החלה התנגדות מאסיבית של כוחות איסלמיים במדינות בהן שיעור המוסלמים בקרב האוכלוסייה היה גבוה. היו ניסיונות לפגוע במנהיגים הנוצרים ובאנשי עסקים ונציגים ישראלים שהיו מקורבים לחוגים פוליטיים וכלכליים בעלי השפעה, במדינות כגון קניה, דרום אפריקה וניגריה. בקניה החלו מהומות של כוחות איסלאמיות עם השפעות הזרם הוואהבי שדרשו אוטונומיה מוסלמית באזור שכלל את מומבסה. במהלך המהומות, שנמשכו בין 1992 עד 1995, משרדי צים כוסו בצלבי קרס וגרפיטי עם תכנים אנטישמיים. גם במקרה זה, רבים מאנשי הציבור המוסלמים התנגדו להתקפות האנטישמיות. ב-2002 אירע פיגוע בבית מלון במומבסה שבו נהרגו הישראלים שהשתכנו בו וגם קנייתים. היה גם ניסיון לפיגוע באמצעות טילים במטוס אזרחי ישראלי בנמל התעופה של מומבסה.
יחסי טוגו–ישראל
יחסי טוגו–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת טוגו למדינת ישראל. היחסים בין שתי המדינות כוננו לראשונה בשנת 1960, אך הם נותקו ערב מלחמת יום הכיפורים ב-1973. בשנת 1987 היחסים כוננו מחדש ומאז מתקיימים בין שתי המדינות יחסים תקינים ואף ב-2016 ערך נשיא טוגו פור ניאסנגבה ביקור ממלכתי בישראל, שבמהלכו נועד עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין. ניאסנגבה ייצג את טוגו בהלוויית שמעון פרס. לאורך השנים היחסים התחממו עד כדי כך שטוגו נשארה המדינה האפריקנית היחידה שתמכה בישראל בכל ההצבעות מאז העשור הראשון של המאה ה-21, והמדינה הפרו-ישראלית ביותר באפריקה.
שגרירות ישראל בחוף השנהב היא השגרירות הישראלית האמונה על הטיפול בענייני טוגו. ב-1 בינואר 1960 נסעה שרת החוץ גולדה מאיר לסדרת ביקורים באפריקה, שבאחד מהם ביקרה בקמרון. לאחר שביקרה בקמרון היא הגיעה לביקור בטוגו, ובביקור זה נכונו קשרים דיפלומטיים למעשה בין שתי המדינות. ישראל הושיטה לטוגו סיוע, וכן הכשרתם של אנשי מקצוע בתחומי החקלאות ויחסי עבודה, וכן בייסוד תנועות נוער והפעלתן. נשיא טוגו, ניקולס גרוניצקי, ביקר בישראל בין ה-6 ל-14 באפריל 1964.
עקב מלחמת יום הכיפורים, ב-21 בספטמבר 1973 טוגו ניתקה את קשריה הדיפלומטיים עם ישראל יחד עם צ'אד, הרפובליקה של קונגו, ניז'ר, מאלי ובורונדי. יחסי טוגו-ישראל חודשו ב-9 ביוני 1987. בתגובותיהן הרשמיות של ארצות ערב בנוגע לחידוש היחסים בין ישראל וטוגו נרשמה התאפקות. באמצעי תקשורת הערביים הביעו אכזבה מהמדיניות של ארצות ערב כלפי אפריקה והזהירו שאם המדינות הערביות לא יתגברו את פעילותן ויקיימו אותן במלואן, תצליח ישראל לבסס את מעמדה באפריקה. טוגו חידשה את יחסיה עם ישראל סמוך לביקורו של ראש הממשלה יצחק שמיר. רק במדינות אפריקאיות מעטות שבהן הייתה ניכרה השפעתן של ברית המועצות, איראן ולוב - כדוגמת אנגולה, אוגנדה והרפובליקה של קונגו - נשמעו גינויים נגד טוגו על כך שחידשה את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל. חידוש זה נתפס כאירוע פוליטי מכונן שיפתח פרק חדש ביחסי אפריקה–ישראל.
בשנת 1962 נפתחה בבירת טוגו, לומה, שגרירות ישראלית. השגרירות נסגרה בשנת 1973 עקב ניתוק היחסים הדיפלומטיים. ישראל סגרה את שגרירותה בחודש אפריל 1994 ומאז היא מיוצגת במדינה על ידי שגריר לא-תושב. ב-1997 סגרה טוגו את שגרירותה ששכנה בתל אביב-יפו ושהוקמה ב-1988.
בשנת 2005 שיגרה טוגו לישראל 8 משתלמים, והמדינות שיתפו פעולה בתחומי החקלאות והפיתוח הקהילתי. באותה השנה התברר שנשיא טוגו ניאסנגבה איאדמה לקה בהתקף לב כשהיה בדרכו לישראל לצורך קבלת טיפול רפואי.
פור ניאסנגבה ביקר מספר פעמים בישראל. גנאסינגבה ערך ביקור רשמי בישראל בשנת 2012 ונפגש עם נשיא המדינה שמעון פרס. השניים דנו בשיתופי פעולה בתחום החקלאות ובתחומים נוספים. ניאסנגבה אמר: "דעו כי אנו מבטאים את תמיכתנו בגאווה רבה גם במועצת הביטחון של האו"ם. איננו יכולים לוותר על ידידות כה נפלאה עם מדינה שהצליחה לשגשג בסביבה כל כך עוינת". בביקורו במפעל רותם אמפרט נגב. הוא אמר במהלך הביקור: "בהיותנו מדינה שמפיקה פוספט, התרשמנו מאוד מהיכולות ומהמומחיות שלכם בייצור פוספט. [...] פוספט הוא מרכיב מרכזי בייצור דשנים והוא מסייע במאבק העולמי ברעב".
באוגוסט 2016 שוב ביקר ניאסנגבה בישראל ונפגש עם נשיא המדינה ראובן ריבלין ועם ראש הממשלה בנימין נתניהו. נתניהו אמר בפגישה: "ברצוני להביע הכרת תודה עמוקה על עמדת טוגו בפורומים הבינלאומיים. הייתם ידידותיים שם כלפינו באופן עקבי ועמדתם לא רק למען ישראל, עמדתם למען האמת פעם אחר פעם". בספטמבר 2016 שב לישראל לצורך השתתפות בהלוויית שמעון פרס.
ב-21 בדצמבר 2017 טוגו הייתה המדינה היחידה מאפריקה ואחת מ-9 מדינות שהתנגדו לגינוי האו"ם להכרזת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ המכירה בירושלים כבירת ישראל, שהתקיימה בעצרת האו"ם.
יחסי גאנה–ישראל
מעט לאחר הקמת מדינת ישראל, היא החלה לקיים קשרי מסחר ענפים עם גאנה, לשעבר "חוף הזהב", וב-1957 קרן דיזנגוף-מערב-אפריקה, בבעלות חלקית של מדינת ישראל הקימה את משרדיה באקרה.
ב-1957 שווי הייצוא של סחורה ישראלית לגאנה עמד על 135,000 דולר אמריקאי. בין השנים 1956 – 1959 ישראל הפעילה פרויקטים רבים בהכשרה והקמה.
ב-1958 בבעלות החברה הממשלתית צים היו 40 אחוז בחברת הספנות המשותפת של גאנה וישראל. בנוסף, ישראל סייעה בהקמת אקדמיה למקצועות הסחר הימי בגאנה. באותה שנה הלוותה ממשלת ישראל לממשלת גאנה 20 מיליון דולר. ב-1959 גדל ערך הייצוא הישראלי לגאנה ועמד על כ-1.4 מיליון דולר. ב-1957 תה"ל (תכנון המים לישראל בע"מ) פיתחה את תשתיות המים בגאנה, סולל בונה, בשיתוף ממשלת גאנה הקימה את חברת הבנייה הלאומית של גאנה (GNCC).
בין 1959 ל-1960, גאנה הקימה את "גדודי הבונים והחלוצים" לפי דגמים של גדנ"ע ונח"ל ישראליות שבהם הדריכו מומחים מקיבוצים ומושבים מישראל.
בתחילת 1962 שמונים מומחים ישראלים עבדו בגאנה. מנהיגי אפריקה שיבחו את עבודתם של הישראלים והדגישו במיוחד את העובדה שהם מספקים מסגרת סוציאליסטית באופיה, מה שמונע את הצורך לאפשר השפעות של ברית המועצות.
אקרה, בירת גאנה, הייתה מרכז פעילות הדיפלומטית של ישראל ושימשה, למעשה, פרויקט לדוגמה שנועד למשוך מדינות חדשות אחרות לשיתוף פעולה עם ישראל. לכן גם אחרי הצינון ביחסים בין המדינות לאחר ועידת קזבלנקה ב-1961, ישראל המשיכה את תוכניות הסיוע. ההפיכה בגאנה ב-1966 על ידי הגנרל אנקרה הביאה ליחס אוהד יותר כלפי ישראל ורצון לזכות בסיוע וההכשרה הצבאיים, תחום שישראל רכשה בו מוניטין. אבל באותה תקופה לישראל הייתה פעילות ענפה במזרח אפריקה, והיא הייתה פחות מעוניינת במערב אפריקה.
בנובמבר 2012 לאחר קריסת קניון בן ארבע קומות בגאנה, יצאה משלחת של צה"ל לחפש ניצולים בין ההריסות.
יחסי ישראל - קמרון
יחסי ישראל–קמרון היחסים הדיפלומטיים והבילטרליים המתקיימים בין מדינת ישראל והרפובליקה של קמרון. היחסים נכונו לראשונה עם קבלת עצמאותה של קמרון בראשית ינואר 1960, וראשיתם אופיינו בחמימות רבה, שכללה ביקורים הדדיים של אישים רמי-דרג ובהם שרת החוץ הישראלית גולדה מאיר, נשיא קמרון אחמדו אהידג'ו, משלחות כלכליות וחליפת שגרירים ההדדית.
על אף היחסים הקרובים שהתפחתו בין שתי המדינות, באוקטובר 1973 ניתקה קמרון את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל, יחד עם מדינות אפריקניות רבות אחרות, בעקבות מלחמת יום הכיפורים והפגנת סולידריות חברתית עם מצרים מתוך לחצים ערביים. אחרי 13 שנים בהן לא התקיימו בין שתי המדינות יחסים דיפלומטיים, כוננה קמרון מחדש את היחסים באוקטובר 1986, בין היתר משום שרצתה סיוע ישראלי למערכת הביטחון ההרוסה שלה.
כיום (2018) מחזיקה ישראל בשגרירות ביאונדה בעוד לקמרון שגרירות בתל אביב-יפו. שגריר ישראל בקמרון הוא רן גידור ושגריר קמרון בישראל הוא ז'אן-פייר בייטי בי אסאם (Jean-Pierre Biyiti Bi Essam).
קמרון היא אחת המדינות היחידות באפריקה (לצד אריתריאה) שאינה מכירה בקיומה של מדינה ערבית בשטחי ארץ ישראל.
יחסי ישראל - מלאווי
היחסים בין ישראל למלאווי קרובים. כאשר קיבלה מלאווי את עצמאותה, עזבו אותה כמעט כל חברי הסגל הרפואי האירופאים, והייתה סכנה ששירותי הבריאות במדינה יתמוטטו. ישראל שלחה רופאים ואחיות למלאווי וקנתה בכך את ידידותו של נשיא מלאווי, הייסטינגס באנדה, שהיה רופא במקצועו. באנדה ביקר בישראל ביוני 1968 והיה ראש המדינה הראשון שביקר בישראל לאחר מלחמת ששת הימים. מלאווי היא אחת משלוש המדינות האפריקאיות שלא ניתקו את קשריהם הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות מלחמת יום כיפור. ישראל סייעה למלאווי בתחומי החקלאות, וכאות תודה מלאווי ביטלה את הדרישה להצטיידות באשרת כניסה למלאווי עבור אזרחים ישראלים.
יחסי ישראל - קניה
היחסים בין ישראל וקניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1963, למעט בין השנים 1993-1973, בהן נותקו הקשרים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, בעקבותיה של מלחמת יום הכיפורים. נכון לשנת 2019, קשריה של ישראל עם קניה הם מן היציבים והטובים ביותר שיש לישראל עם מדינות אפריקה, כאשר שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה נרחב בנושאים שונים, בין היתר בתחומי האבטחה, התיירות, המסחר, הבניה והחקלאות. לישראל יש שגרירות רשמית בניירובי, בעוד שלקניה יש שגרירות רשמית בתל אביב. כמו כן בעיר הבירה, ניירובי, מתנהל בית חב"ד מצליח בראשות שליח חב"ד הרב שמואל נוטיק.
יחסי ישראל - אתיופיה
כחלק מברית פריפריה, לישראל היו קשרים מיוחדים עם אתיופיה גם בתקופת משטרו של היילה סלאסי וגם בתקופת משטר ה"דרג" המרקסיסטי הדכאני. בשנת 1952 החלו קשרי מסחר עם אתיופיה והמדינה היוותה את אחת משותפות המסחר הגדולות והחשובות של ישראל. באותן שנים ישראל ייבאה בקר מאתיופיה, אך לפי מאמרו של בישקו, משרדי החברה באתיופיה שימשו תחנה למודיעין הישראלי במדינה.
בסוף שנות החמישים החלה מדינת ישראל להעניק סיוע לאתיופיה באמצעות פרויקטים בתחום החקלאות, הרפואה, הכשרת עובדי שירות ופיתוח. גם הופעלו תוכניות חילופי סטודנטים ומרצים בין המדינות. ב-1966 הייתה באתיופיה משלחת צבאית ישראלית שמנתה 100 איש. זו משלחת השנייה בגודלה אחרי משלחתה של ארצות הברית במדינה. באותן שנים אתיופיה קיבלה את מירב הסיוע הישראלי בהשוואה למדינות אפריקה אחרות. ישראל הכשירה את הכוחות המיוחדים של צבא אתיופיה למאבק בתנועה הלאומית האריתראית. לישראל הייתה גם גישה לנמל מסוואה האריתראי בים סוף. ניסיונות הדייג באזור החלו ביוזמת כמה משרדי ממשלה בשנת 1958. היה למערכת הביטחון הישראלית אינטרס לנוכחות באזור המוקף ארצות ערב. במקביל, באותה תקופה ענף הדיג היה נתון במשבר בגלל צמצום שדות הדיג באגן הים התיכון ותקריות עם ספינות משמר מצריות.
בסוף שנת 1960 יצאו ספינות ישראליות למסע סביב אפריקה, שארך שלושה חדשים והן החלו לדוג בים סוף בראשית שנת 1961. הספינות הועברו לאילת בדרך היבשה ושטו למסאווה דרך ים סוף. בשנות שלטונו של היילה סלאסי באתיופיה, התמיכה של ישראל במשטרו סייעה למנוע שלושה ניסיונות הפיכה נגדו. ב-1973 אתיופיה, בהשפעת ארגון האחדות האפריקאי, ניתקה את קשריה הדיפלומטיים עם ישראל, וב-1974 הופל משטרו של היילה סלאסי בהפיכה צבאית.
ב-1977 נסגרה עסקה סודית בין אתיופיה לישראל, שבמסגרתה העבירה ישראל סיוע צבאי בתמורה להעלאת יהודי אתיופיה. כמאתיים מיהודי אתיופיה הצליחו להגיע לישראל במטוסי תובלה ישראלים, אבל העסקה נפסקה לפני השלמתה בגלל החשיפה של המבצע בתקשורת על ידי משה דיין ב-1978. בנוסף, עד 1977 גם ארצות הברית סייעה לאתיופיה בהכשרה וציוד צבאי. מ-1978 ואילך נעלמה הנוכחות הצבאית של ישראל מאתיופיה.
ישראל אף סיפקה לאתיופיה ב-1983 ציוד צבאי סובייטי בשווי 20 מיליון דולר, ציוד שהוחרם במאבק עם אש"ף. לפי חלק מהמקורות, ב-1985 יועצים צבאיים ישראלים חזרו לאתיופיה. באותו זמן גם התבצע מבצע משה. יש הסבורים שהעברת הציוד קשורה לעליית יהדות אתיופיה. עיתוי המבצע היה מכריע גם כן, משום שבתקופה זו השתולל רעב באתיופיה ו-350 אלף פליטים ברחו לסודאן. הרכבת האווירית יצאה משטח סודאן מדינה שלישראל לא היו יחסים עמה. סודאן ספגה ביקורת והופעלו עליה לחצים מצד העולם הערבי והמבצע הופסק. האיסוף של שאר יהודי אתיופיה נעשה מאוחר יותר בשנת 1985 תחת כיסוי מטוסי סיוע אמריקאים לסודאן.
המבצע נודע כמבצע שבא. נטען שארצות הברית הבטיחה סיוע אמריקאי מוגבר למנהיג סודאן, כאשר החוב של סודאן באתו זמן עמד על 9 מיליארד דולר, והוא הבטיח לאפשר לישראל לבצע את האיסוף משטח סודאן. ב-1989 חודשו קשרים בין אתיופיה לישראל.
ב-1991 התקיים מבצע שלמה שנעשה בתיאום גלוי עם ממשלת אתיופיה. אתיופיה ביקשה נשק תמורת שיתוף הפעולה וישראל הציעה לה מתקנים להתפלת מים. בסופו של דבר אתיופיה קיבלה סיוע של 35 מיליון דולר. במסגרת התחממות ביחסים בין שתי המדינות, אתיופיה נמנעה בהצבעה באו"ם שנועדה להכיר בציונות כסוג של גזענות. מספר חודשים לאחר מכן הגיעה משלחת אתיופית לישראל בנושא חקלאות ותעשייה.
ב-1991 הוצע לאריתראה סיוע בתחום החקלאות והפיתוח. אריתראה קיבלה את עצמאותה מאתיופיה בשנת 1993.
ב-1993 הגיע ראש ממשלת אתיופיה לישראל ושתי המדינות חתמו על הסכם סיוע רפואי וחקלאי. לסיכום, אתיופיה הייתה מוקד אסטרטגי חשוב לישראל, בהתחשב במיקומה בקרן אפריקה בסביבת משטרים אסלאמיים.
קשרים עם מדינות אפריקה אחרות
למדינת ישראל יחסים עם מדינות אפריקה האחרות. למשל עם ניגריה, דרום אפריקה, מצרים ואתיופיה.
פעילות באפריקה בתחילת המאה ה-21
הפעילות של ישראל בתחום ההומניטרי עדיין מתמקדת בתחומים שבהם צברה ניסיון ומוניטין. מש"ב מרכזת בשיתוף משרדים ממשלתיים ישראלים וגופים בינלאומיים פרויקטים רבים בתחום החקלאות, חינוך, רפואה וטכנולוגיה. לפי דו"ח הפעילות של מש"ב לשנת 2010, עיקר פעילויות ההכשרה הוא בתחום החקלאות, הן מבחינת היקף המומחים שפועלים בתחום והן מבחינת היקף ההדרכות במסגרת שיתוף הפעולה עם מדינות אפריקה שמתקיימות בישראל ובמדינות אפריקה עצמן. 18 CINADCO הוא המרכז לשיתוף פעולה בפיתוח בתחום החקלאות שמושבו בבית דגן והוא הזרוע המבצעת של מש"ב בתחום.
"מרכז להכשרה בינלאומית ע"ש אהרון עופרי", שנוסד ב-1989 במסגרת מש"ב ובשיתוף פעולה עם משרד החינוך ומאז הקמתו משמש לפיתוח משאבי אנוש בתחום החינוך. מוקדי ההכשרה הם חינוך למדע וטכנולוגיה, חינוך קהילתי וניהול חינוכי. דוגמאות לפרויקטים באפריקה עצמה בתחום הפיתוח והחקלאות הם מרכז הכשרה בתחום הכוורות בקטיולה שבחוף השנהב. הפרויקט הוא פרי שיתופי הפעולה של מש"ב, USAID, ממשלת חוף השנהב, ANADER ו-FDFP. באריתראה נבנה על ידי ישראל תא היפרברי (לחץ מוגבר) במסאווה כחלק מפיתוח תיירות הצלילה במדינה. בקניה הוקם ב-1990 פרויקט קיוובזי – מרכז הכשרה והדגמה לטכנולוגיות חקלאיות והשקייה. זהו פרויקט משותף של מש"ב, אוניברסיטת ניירובי, USAID ומשרד החקלאות הקנייתי.
בסנגל הוקם פרויקט פוסיל ואלי, בסנגל הוא פרויקט הדגמה של טכנולוגיות חקלאות והשקייה. המרכז משמש כמרכז הדגמה וכמרכז הכשרה. נחתמו בין ישראל לאפריקה גם הסכמים לשיתוף פעולה כלכלי כגון זה שנחתם במרץ 2007 על ידי שר התעשייה והמסחר עם ליבריה, בנין, רואנדה ובורונדי. המדינות זקוקות לשדרוג של תשתיות בתקשורת, מים, חשמל וכבישים והפיתוח נתמך על ידי ארגוני מימון בינלאומיים וקרנות פעילים בכל המדינות הללו בחסות של האו"ם והבנק העולמי.
חברות ישראליות רבות כבר פועלות בתחום התשתיות והתקשורת ביבשת. בנוסף, משרד הביטחון פועל באמצעות אגף סיב"ט, אגף לשיתוף פעולה ביטחוני וייצוא במשרד הביטחון. הייצוא הביטחוני לאפריקה עמד ב-2007 על 700 מיליון דולר, מתוך סך הייצוא הביטחוני של ישראל שהסתכם באותה שנה ב-4.8 מיליארד דולר. 20 אנשי עסקים פרטיים לעיתים מתווכים בעסקאות תחמושת עם משטרים שנויים במחלוקת.
טייסת 118
טייסת 118, המכונה גם "טייסת דורסי הלילה", היא טייסת מסוקי חילוץ ותובלה של חיל האוויר הישראלי, המוצבת בבסיס תל נוף. טייסת 118 מפעילה מסוק תובלה מדגם סיקורסקי CH-53 סי סטליון ("יסעור").
היסטוריה
הטייסת הוקמה מיד לאחר מלחמת ההתשה, ב-6 באוגוסט 1970, תחת פיקודו של נחמיה דגן וקלטה את מסוקי היסעור הראשונים מגף היסעורים בטייסת 114. מאז פעלה הטייסת בכל מלחמות ישראל, במבצעים רבים ובפעולות נוספות.
במלחמת יום הכיפורים פעלה הטייסת תחת הנהגתו של יובל אפרת בשורה ארוכה של מבצעים מאחורי קווי האויב, העברת כוחות, חילוצם של מאות פצועים וגיחות לוחמה אלקטרונית. שבעה מאנשי הטייסת נהרגו במלחמה, ושני מסוקים הופלו. גולת הכותרת של פעילות הטייסת במלחמה הייתה הטסתם של 626 צנחני מילואים מחטיבה 317 לחרמון הסורי ב-21 באוקטובר 1973 במהלך מבצע קינוח. היה זה מבצע ההטסה הגדול בתולדות צה"ל. בימים הבאים ועד לחתימה על הסכם הפרדת הכוחות עם סוריה ב-31 במאי 1974, המשיכה הטייסת לפעול ברכסי החרמון במשימות של הטסת כוחות, פעילות לוחמה אלקטרונית, פינוי נפגעים והטסת אפסניה. ב-19 באפריל אירע אסון מחניים, בו נספו ארבעה אנשי צוות אוויר של הטייסת בהתרסקות מסוקם בשדה התעופה מחניים לאחר ששבו ממשימה מעל לרכסי החרמון. יחד עימם נספו ארבעה מפעילי ציוד לוחמה אלקטרונית שהיו במסוק. השמונה מונצחים באנדרטה בשדה התעופה במחניים.
ב-1997 אירע אסון המסוקים, בו התנגשו שניים ממסוקי הטייסת זה בזה, ונהרגו כל 73 החיילים ואנשי הצוות.
במלחמת לבנון השנייה הובילה הטייסת לוחמי צה"ל במגוון פעילויות, והשתתפה במבצע חד וחלק.
בין מפקדי הטייסת: נחמיה דגן (1970–1973), יובל אפרת (1973–1974), שאול שפי (1974–1977), מנחם ארד (1977–1980), מוטי רגב (1980–1982), דני מנור (1982–1984), שמואל ארז (1984–1987), שמואל אלדר (1987–1990), עופר זיו (1990–1992), שלמה משיח (1992–1995, 1997–1998) עמירם לביא (1995–1997), גבריאל שחור (1998–2000), צבי טסלר (2000–2002), דוד ברקי (2002–2005), אבי רוט (2005–2007), שי כתב (2007–2009), יואב עמירם (2009–2011), עופר באלין (2011–2014), סא"ל גדי (2014–2016), סא"ל אריאל דיין (2016–2018), סא"ל יגאל (2018-).
סמל הטייסת
סמל טייסת עוצב על ידי רס"ן (מיל') אריה מוסקוביץ'. זה היה הסמל הראשון שעיצב מוסקוביץ' לחיל האוויר.
הנרי אנספך
הנרי אנספך (פלמית: Henri Anspach; 10 ביולי 1882 – 29 במרץ 1979) היה סייף יהודי-בלגי. אלוף אולימפי בדקר קבוצתי.
קורות חיים
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה אנספך במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי לפני בריטניה והולנד. לזכייה במדליית זהב הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: בן דודו פאול אנספך, ז'אק אוקס (אמן מפורסם) וגסטון סלמון. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות חרב קבוצתי, במקום 12 בתחרות דקר אישי ובמקום 16 בתחרות רומח אישי.
לאחר שפרש מהתחרויות עסק אנספך בציור.
בשנת 1979 נפטר אנספך באנטוורפן בגיל 97.
מחולל טופולוגיה
מחולל טופולוגיה הוא תוכנה המחוללת טופולוגית רשת לשם ביצוע סימולציה ממוחשבת עבור אלגוריתמי תקשורת שונים. הטופולוגיה הנוצרת אמורה לשקף ככל האפשר את המציאות התקשורתית ולהוות בסיס איתן ואמין להכללת התוצאות שהתקבלו מהניסויים שבוצעו עליהן על כלל הרשתות בעולם. מחולל טופולוגיה מקבל בדרך כלל מספר פרמטרים שעל פיהם הוא קובע את מאפייני הרשת, כמו למשל מספר הצמתים ברשת, מספר השכנים המקסימלי והמינימלי שיש לכל צומת והמבנה ההיררכי של הרשת.
חלק מהמחוללים באים לייצר מציאות מסוימת הדומה לחלק מהרשתות הקיימות – למשל טופולוגיה המדמה את האינטרנט, טופולוגיה המדמה רשת אלחוטית ועוד. קיימים מחוללי טופולוגיה מסוגים שונים, הנבדלים בעיקר המתמטי שעליו נסמך המחולל שלהם. מחולל הטופולוגיה BRITE שפותח באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה מכליל את תהליך יצירת הטופולוגיות של רבים מהמחוללים השונים ומאפשר לייצר התנהגות דומה על סמך הפרמטרים הניתנים לו.
ניתן לחלק את עבודת המחולל לארבעה שלבים עיקריים: הצבת הצמתים במרחב, חיבור הצמתים זה לזה, השמת ערכים לצלעות שבין הצמתים (רוחב פס, השהייה וכדומה) והדפסת התוצר לפלט בפורמט קבוע.
גישה אחרת מזו של מחוללי הטופולוגיה הם דוגמי טופולוגיה, המבססים את הטופולוגיה שהם מייצרים על סמך דגימות אמיתיות המבוצעות ברשתות הרלוונטיות. מנוע מיפוי ספקיות אינטרנט שפותח באוניברסיטת וושינגטון בשם RocketFuel הוא דוגמה לכך.
גל הירש
גַּל הירש (נולד ב-2 ביולי 1964, כ"ב בתמוז, ה'תשכ"ד) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים, איש עסקים, יזם וסופר. שירת כמפקד יחידת שלדג, מפקד בה"ד 1 ומפקד עוצבת הגליל במלחמת לבנון השנייה, עד לפרישתו בשנת 2006 בעקבות המלצות ועדת אלמוג. בשנת 2012 שב לשרת בצה"ל, ומונה לסגן מפקד מפקדת העומק, תפקיד שמילא עד 2015. החל משנת 2020 ועד לחודש מאי 2023, הירש כיהן כנשיא חברת NEWSRAEL, העוסקת בפעילות תקשורתית פרו-ישראלית ברחבי העולם. כיום משמש כעמית בכיר במכון למדיניות נגד טרור וכמרצה לביטחון לאומי באוניברסיטת רייכמן. חבר פאנל בתוכנית "שבע עם איילה חסון".
ביוגרפיה
גל הירש נולד ליצחק ורחל וגדל בערד, בן לאחת ממשפחות המתיישבים הראשונים ביישוב. סביו משני הצדדים שירתו בהגנה. הוא למד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד הגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב בעקבות מותו של בן דודו אמנון הַגֵּר הטייס באסון הנ"ד.
בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון (בהצטיינות) מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
שירות צבאי
בשנת 1982 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים. עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת צנחנים. עם סיום קורס קצינים שירת כמפקד צוות בבה"ד 1 לפני שחזר לחטיבת הצנחנים, לתפקיד מפקד צוות בסיירת הצנחנים. כמפקד צוות פעל עם חייליו בגזרת איו"ש ודרום לבנון. במהלך מבצע צינור חשמל הוביל הירש את צוותו בסמוך לכפרים יאטר וכפרא. הכוח התגלה, והירש וצוותו לחמו במחבלים תחת אש מרגמות ובסיוע מסוקי קרב ולעת ערב ניתקו מגע ושבו לשטח ישראל. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 202 של הצנחנים ובבה"ד 1. במאי 1988, כשעמד להתמנות למפקד הפלחה"ן בחטיבה, וכבר היה בחפיפה עם המ"פ הקודם, רוני אלשיך, השתתף במבצע חוק וסדר כמפקד כוח עצמאי, והוביל את חייליו בלחימה בתעלות הקשר וכנגד העמדות המבוצרות שבנו המחבלים בכפר. במבצע הרגו הצנחנים עשרות מחבלי חזבאללה בעוד שלצה"ל היו שלושה הרוגים.
ב-1990 שימש כסגנו של מפקד יחידת שלדג, בני גנץ. בהמשך פיקד על גדוד 202 של הצנחנים. באפריל 1993, בתפקידו זה, פיקד על מבצע "נערת חלומות" ללכידת ראשי החמאס בעיר שכם.
ב-1993 מונה למפקד שלדג. באחד המבצעים עליהם פיקד הוביל כוח של לוחמי שלדג במבצע עומק בלבנון, מבצע שכמעט והסתיים בהדחתו מצה"ל. הוא פעל עם כוח קטן שחדר לבסיס חזבאללה, ומשהתגלה איחור בלוח הזמנים סירב לסגת מבלי לבצע את המשימה כפי שדרשו ממנו מפקדיו. הירש אף ניתק את מכשיר הקשר, כדי להשלים את המשימה מבלי שיוכלו לתת לו פקודה מפורשת לסגת. הכוח הצליח לבצע את המשימה וחולץ מלבנון מבלי שהתגלה. על הירש נמתחה ביקורת קשה מצד הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק, אך הוא גם חלק לו שבחים על אומץ הלב שגילה. במהלך פיקודו על היחידה קיבלה שלדג שני פרסי רמטכ"ל, וכן צל"ש יחידתי על תעוזה במבצעים עלומים, בין היתר במבצע ענבי זעם. הירש חיבר את המנון היחידה. ב-1996 סיים הירש את הפיקוד על שלדג וכפרס על הצטיינותו, החליט הרמטכ"ל, אמנון ליפקין שחק, לצרף אותו לקבוצת קצינים מצומצמת שנשלחה ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1999 שימש מפקד חטיבת בנימין. בתקופה זו זכתה החטיבה בשני פרסי רמטכ"ל. כמח"ט בנימין החליט, בעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה, על סגירת כביש 443 לתנועת פלסטינים והגדירו כנתיב קריטי-מאובטח לירושלים. החלטתו בוטלה בהוראת בג"ץ בדצמבר 2009.
בשנת 2001 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז. כקצין האג"ם הפיקודי דחף, עם קצינים נוספים, לפעול נגד מקורות הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, בקסבות ובמחנות הפליטים, למרות היותם מרחבים אורבניים צפופים ומסובכים ללחימה, וזאת למרות היסוסי הפיקוד הבכיר של צה"ל. בתפקיד זה היה שותף לתכנון מבצע חומת מגן ומאדריכליו ומי שהעניק למבצע את שמו. כמו כן היה ממתכנני גדר ההפרדה בקו התפר ("מבצע דרך אחרת").
בשנת 2003 מונה למפקד בה"ד 1. בתקופה זו עברו לבה"ד 1 כלל הכשרות הקצונה בצה"ל למעט הכשרות חובלים וטייסים. הוביל את "השילוב הראוי", פקודות המפרטות את הנהלים בשילוב גברים ונשים באותה יחידה. הירש החליט כי נשים וגברים יוכשרו לקצונה יחד בבה"ד 1 באותם צוותים תוך שמופרדים רק המגורים. כחלק מהחלטה זו הביא לסגירת בה"ד 12 כבסיס להכשרת קצונת נשים. בתקופה זו זכה בית הספר בשני פרסי רמטכ"ל. בתקופתו כמפקד בה"ד 1 פעל להעמקת הידע בתחומי מורשת ישראל ויהדות ויזם את הקמתו של בית הכנסת הגדול בבה"ד 1.
מלחמת לבנון השנייה
באפריל 2005 מונה למפקד עוצבת הגליל וקודם לדרגת תת-אלוף.
בתקופה שקדמה למלחמת לבנון השנייה פעל נגד האיום מצד חזבאללה לחטוף חיילים ויזם תפיסה מבצעית חדשה לאיום החטיפה. בתקופת פיקודו על עוצבת הגליל אירעו מספר ימי לחימה בהם הצליחה האוגדה שבפיקודו למנוע ארבעה ניסיונות חטיפה, ובהם ניסיון החטיפה בע'ג'ר (2005), שהתפתח ליום קרב עם ארגון חזבאללה. זאת לאחר שכוח צנחנים מגדוד 202 נערך בכפר ע'ג'ר בהתאם לאיום, ביצע הונאה טקטית והרג ארבעה מחבלים מהכוח המיוחד של החזבאללה שניסו לחטוף חיילים.