cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאבל סרניצ'ק
בנבחרת צ'כיה
סרניצ'ק זומן לראשונה לנבחרת צ'כיה ב-1994. ביורו 1996 הוא נמנה עם סגל הנבחרת בהדרכתו של דושאן אוהרין שסיימה כסגנית האלופה ושימש שוער מחליף. בהמשך, הפך לשוערה הראשון של הנבחרת ועמד בין קורותיה בגביע הקונפדרציות 1997 שבו סיימה צ'כיה במקום השלישי וביורו 2000. לאחר שצ'כיה לא הצליחה להעפיל למונדיאל 2002, ולאחר שרשם במדיה 49 הופעות, פרש סרניצ'ק מהנבחרת.
לאחר הפרישה
לאחר הפרישה הקים סרניצ'ק במולדתו בית ספר לשוערים לאימון שוערים צעירים מרחבי העולם. ב-2012 הצטרף לצוות המקצועי של ספרטה פראג.
בדצמבר 2015 שב לטיינסייד כדי לקדם את המכירות של האוטוביוגרפיה שהוציא לאור, "פאבל הוא ג'ורדי" ("Pavel is a Geordie"). ב-20 בדצמבר לקה בדום לב במהלך ריצת אימון. הוא אושפז בבית חולים באוסטרבה כשהוא נמצא בתרדמת וב-29 בדצמבר נפטר.
קארפול קריוקי (תוכנית טלוויזיה ישראלית)
עונה ראשונה
אורחי העונה הראשונה היו אייל גולן, דודו אהרון, הראל סקעת, טיפקס, ירדנה ארזי, ישי לוי, מוניקה סקס, מוש בן ארי, מירי מסיקה, סטטיק ובן אל, עידן רייכל, עילי בוטנר וילדי החוץ, פבלו רוזנברג, צביקה פיק, קובי אפללו, קורין אלאל, ריקי גל, רמי קלינשטיין, שירי מימון ושלומי שבת.
קפלת סקרובני
קפלת סקרובני (באיטלקית: Cappella degli Scrovegni) או קפלת ארנה (Cappella dell'Arena) היא כנסייה בעיר פדובה שבצפון איטליה. ידועה בזכות מחזור הפרסקאות שצייר אמן הרנסאנס המוקדם ג'וטו די בונדונה, שהושלמו בראשית המאה ה-14 והמתארים אירועים מתוך הברית החדשה, הבשורה על-פי יעקב וממקורות אחרים. מחזורי ציורים אלו, הנחשבים לאחת מיצירות האמנות החשובות ביותר בתרבות המערבית, משקפים את ראשית המעבר מן האמנות הגותית אל אמנות הרנסאנס.
במהלך חודש ספטמבר 2010 הוצג העתק מוקטן של ציורי הקיר של הקפלה בכנסיית הביקור בעין כרם, בירושלים.
ההיסטוריה של הכנסייה
] הכנסייה נבנתה כקפלה פרטית על ידי אנריקו סקרובני (Enrico Scrovegni), חלפן כספים ובן למשפחת חלפני כספים איטלקית, אשר רכש את הקרקע שעליה עומדת הכנסייה מידי אדם בשם מנפרדו דלסמניני (Manfredo Dalesmanini). לצד הקפלה נמצא בית האחוזה של המשפחה. מסמך מ-6 בפברואר 1300 מציין את רכישת השטח, שכלל גם אזור ובו שרידי אמפיתיאטרון (ארנה) רומי, שעל שמה נקראה הכנסייה.
הכנסייה, העשויה אבן אדומה, נבנתה במתכונת אולם אורך מלבני אחד שבסופו אפסיס קטן. בקיר המערבי של הקפלה נקבעו שישה חלונות ארוכים בעלי סגנון גותי. בעוד החלל המרכזי של הקפלה יועד יותר לתפילה ולשימוש ציבורי, הרי שהאזור שבין המזבח לאפסיס נועד לשימוש המשפחה והוא מכיל אף את קברו של אנריקו סקרובני. קישור נוסף לדמותו של סקרובני מופיע על גבי פרסקו של "יום הדין האחרון" ובו הוא מוסר מודל של הקפלה למרים הבתולה. השימוש הציבורי בקפלה נשמר בעיקר לטקסים הקשורים לדמותה של מרים ובייחוד ב"חג הבשורה" (Feast of the Annunciation).
עיטור הכנסייה נעשה ברובו על ידי ג'וטו, שיצר בין השנים 1303–1305 מחזורי פרסקאות מחיי מרים וישו. הפסל ג'ובני פיזאנו יצר עבור הכנסייה פסל עץ של מרים, המוצב במזבח של הכנסייה. פסל נוסף - דיוקן של אנריקו סקרובני העומד בתנוחת תפילה שנעשה על ידי פיזאנו עבור הכנסייה - מוצג כיום במוזיאון פושקין במוסקבה.
בשנת 1305 הוקדשה הכנסייה ל"מרים הקדושה של החסדים" (Santa Maria della Carità). מוטט שחיבר מרקטו דה פדובה (Marchetto da Padova) ונכתב עבור הקדשת הכנסייה, נושא את התאריך 25 במרץ של שנת 1305. עדות תומכת לכך ניתן לקבל ממסמך מראשית מרץ 1304, בו מברך האפיפיור בנדיקטוס האחד עשר את המאמינים המבקרים בקפלה ארנה. ניתן ללמוד מכך כי עד שנה זו הייתה כבר הכנסייה בשימוש. עד שנת 1320 הושלמה בניית האזור שמאחורי המזבח, והמקום עוטר בפרסקאות על ידי צייר מקומי, שעבד בסגנונו של ג'וטו.
בשנת 1880 נרכשה הקפלה על ידי עיריית פדובה. מאז המאה ה-19 עברו הפרסקאות מספר שחזורים ורסטורציות.
ביולי 2021 הכריז ארגון אונסק"ו על הקפלה אתר מורשת עולמית, חלק מהאתר מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14.
מחזור הפרסקאות של ג'וטו
הרגיסטר העליון שבקיר הדרומי (צד ימין) מכיל שש סצנות מחיי יואכים ואנה הקדושה. המקור האיקונוגרפי איננו בבשורות שבברית החדשה כי אם בחיבור "מקראת הזהב" (1265) מאת יעקובוס דה וורג'ינה. חיבור זה מתאר את חייהם של קדושים נוצריים רבים. בין הפרטים המאששים מקור זה היא העובדה כי המלאך המבשר לאנה מזוהה עם המלאך גבריאל, העתיד לבשר לבתה מרים על הולדת ישו.
בסצנת גירושו של יואכים מן המקדש, הפותחת את המחזור, מתאר ג'וטו את בית המקדש כמבנה אדריכלי פתוח למחצה. אמנם הוא בעל נפח ועומק, אולם שילוב הדמויות שבו מעיד על חוסר התאמה בפרופורציה בין הדמויות למבנה. למרות זאת נפחיות העצמים והדמויות מצביעים על פריצה גדולה ממסורת הציור של ימי הביניים ועל שימוש בפרספקטיבה קווית-אינטואיטיבית. בתיאור פגישתם של יואכים ואנה בשער הרחמים הבליט ג'וטו את הממד האנושי והאינטימי של המעמד. בנוסף, אלמנטים ריאליסטיים בציור, כגון קמטי פנים וצוואר, משקפים את גילן של הדמויות.
סצנת לידתה של מרים מציגה את האתגר שעמד בפני ג'וטו בניסיון לתיאור מרחבי של הסיפור. ג'וטו בחר לתאר כמה אירועים בדימוי אחד, טכניקה ציורית שהייתה פופולרית בזמנו. הדבר בא לידי ביטוי בציור בתיאור הכפול של מרים התינוקת, המופיעה פעם אחת בחלקו העליון של הציור - מוצגת בפני אמה השוכבת במיטה - ופעם שנייה בחלקו התחתון של הציור - מטופלת על ידי משרתות. בנוסף, ג'וטו ניסה לשלב בין החלל הפנימי של הבית לבין החוץ, על ידי תיאור האישה הפותחת את הדלת.
תיאור חייו של ישו - מלידתו ועד סצנות הפסיון ומותו תופסים ארבעה רגיסטרים - שניים בכל אחד מקירות האורך של הקפלה.
תיאור ההורדה מן הצלב והקינה על מותו של ישו מהווה הישג מבחינת עיצוב הקומפוזיציה של הציור. הנושא הוא חדש ואיננו מופיע באמנות ימי הביניים. ג'וטו ממקם את ההתרחשות במעין נוף סלעי ונפחי על רקע שמיים כהים. עם זאת הדמויות מרוכזות כולן בחלקו הקדמי של הציור כבמעין "במה". כיוון גופן של הדמויות והגבעות שבנוף מושך את מבטו של הצופה ומכוון אותו אל דמותו של ישו. בנוסף, משלב ג'וטו בין תיאור נפחי ובעל יסודות ריאליסטיים, הבא לביטוי בתנוחות המגוונות של הדמויות היוצרות תחושה של דרמה אנושית, לבין תיאור פנטסטי, הבא לביטוי בתיאור המלאכים.
בקיר הדרומי של הקפלה יצר ג'וטו תיאור מונומנטלי של יום הדין האחרון. ישו מופיע במרכז הקומפוזיציה, יושב מוקף הילה ומכל אחד מצדדיו יושבים שישה שליחים. מעליהם מופיע תיאור של מלאכים המגוללים ופותחים את השמיים ובהם שמש וירח וכן מקהלות של מלאכים נושאי דגלים. חלקו התחתון של התיאור מחולק לשניים על ידי הצלב, שמשמאלו הנידונים לגיהנום ומימינו אלו העתידים לרשת את גן העדן. בחלק זה אף מופיע תיאור של אנריקו סקרובני, המוסר מודל של מבנה הכנסייה למרים.
פוסום ננסי זוטי
פוסום ננסי זוטי או פוסום ננסי קטן (שם מדעי: Cercartetus lepidus) הוא מין כיסאי זעיר בסוג פוסום ננסי המצוי בעיקר בטסמניה ובמידה פחותה גם בדרום יבשת אוסטרליה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1887 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, מדגימה במוזיאון שנחשבה קודם לכן כפוסום ננסי מזרחי צעיר. הפוסום הזוטי הוא המין הקטן ביותר בסוגו, בתת-סדרת הפוסומים ובסדרת הקנגוראים. הוא חי ביערות יבשים או בכיסי סבך צפופים, ופעיל בשעות הלילה. הפוסומון ניזון מצוף, אבקה וחרקים ומשמש כמאביק של צמחים מסוימים.
כסות ומאפיינים פיזיים
הפוסום הננסי הזוטי הוא הכיסאי הקטן ביותר בסדרת הקנגוראים כולה. גודלו כשל בוהן אנושית, והוא כמעט זהה בממדי גופו לנינגאווי ולפלניגל הזעירים מסדרת טורפי הכיס. לפוסומון מבנה גוף קומפקטי בצורה קיצונית, צוואר קצרצר וראש חרוטי ושטוח שמתאפיין בחוטם ובלוע קצרים. העיניים גדולות ובולטות כלפי קדימה, אך הן קטנות יחסית לפוסומים ננסיים אחרים. אוזניו העגלגלות של הפוסומון רחבות וקרומיות, וסביב אפו הזוטי יש שפם ארוך.
הזנב ארוך וגלילי עם יכולת לפיתת עצמים; בסיס הזנב משמש כמאגר שומן ומתרחב לקראת החורף. בכפות הידיים והרגליים יש לפוסומון רפידות וכריות דביקיות, והבהונות חסרות טפרים. השיניים קטנות ועדינות ומותאמות ללעיסת מזון רך. אורך ראשו וגופו של הפוסום הננסי הזוטי: 7.5-6.6 סנטימטרים בלבד, אורך זנבו 7.2-6 סנטימטרים, ומשקלו 7–10 גרם. אין הבדלים בין הזכר לנקבה באורך ובמשקל. לנקבה כיס עם 4 פטמות שנפתח חזיתית.
הפרווה של הפוסום הזוטי צפופה ורכה מאוד, ומגיעה לאורך 7 מילימטר. צבעה בדרך כלל אפור כהה, אפור-צפחה או חום-אפרורי, אך היא עשויה להיות גם בגוון חאקי או בז'. הצד התחתון בצבע אפרפר חיוור עד לבנבן, בניגוד לצבע הלבן בוהק אצל המינים האחרים. הראש זהה לצבע הגוף, ונוטה להיות חיוור באזור הלחיים והסנטר וכהה באזור המצח; לפוסומון אין טבעות שחרחרות בולטות סביב העיניים, ובמקומן יש לו כתמים אפורים מעורפלים. החוטם, האוזניים, וכפות הידיים והרגליים קירחים משיער וצבעם ורדרד. להוציא את הבסיס הפרוותי, הזנב מתאפיין בקשקשים ובשיער דליל במיוחד שמעניק לו צבע ורוד כהה.
תפוצה וסביבת מחיה
הפוסום הננסי הזוטי מצוי בדרום אוסטרליה. בעבר, הסברה הרווחת הייתה שהוא נכחד מן היבשת ושרד אך ורק בטסמניה; בשנת 1964 התגלתה אוכלוסייה שלו באי הקנגורו, ובהמשך גם באגן מארי-דרלינג בדרום היבשת (לאורך גבול ויקטוריה ואוסטרליה הדרומית).
שרידי מאובנים מצביעים על תפוצה רחבה יותר בעבר שהשתרעה עד לניו סאות' ויילס, והטווח היבשתי שלו הצטמצם כנראה בעקבות התיישבות האירופאית באוסטרליה שגרמה להרס יערות ולהכנסת טורפים פולשים; עם זאת, ישנה סבירות לקיומן של אוכלוסיות לא ידועות בדרום-מערב ניו סאות' ויילס. לפוסומון אין תת-מינים מוכרים, אך ייתכן שהאוכלוסייה היבשתית והטסמנית מייצגות תת-מינים או אפילו מינים נפרדים.
בית הגידול של הפוסום הזוטי כולל חורש ים-תיכוני, יער סקלרופילי סגור ויבש, יער אקליפטוס פתוח, כיסי סבך צפופים שמנוקדים בברוש, בנקסיה, האקאה, שיטה והדס דבשי, ערבות-שיח חופיות (הית'לנד), וכיסי מאלי (אקליפטוסים עבי-גזע שצומחים בצורת שיחים). ההעדפות בית הגידול משתנות מעט בין טסמניה לבין אי הקנגורו או היבשת, אך בכל המקומות הפוסומון נמנע לחלוטין מיערות גשם טרופיים או כרי דשא תת-אלפינים. כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 300 מילימטר בערבה הוויקטוריאנית עד ל-1,200 מילימטר באזור-הפרא הטסמני.
ביולוגיה
הפוסום הזוטי הוא יונק לילי שמבלה את שעות היום בשינה בקן מוסתר בצמחייה הצפופה. הקן הכדורי נבנה מסיבים וקליפות בתוך חלל עץ או גזע רקוב, והוא עשוי לקנן גם בתוך קינים נטושים של דבשן ניו-הולנד. אף על פי שהפוסומון בעל יכולת טיפוס מצוינת הודות לזנבו ולכפות רגליו, הוא מעדיף לשהות בסמוך לאדמה ולא להסתכן בטיפוס גבוה מדי; ככל הנראה, התנהגות זאת נובעת מהרצון להתחמק מעיני עופות דורסים. בהתחשב בממדי גופו הזעירים, הטורפים הטבעיים של הפוסומון רבים ומגוונים; הם כוללים בין השאר: שד טסמני, נמיית כיס, קוקברה, תנשמת, ינשוף טסמני מנוקד, נחש טיגריסי ואוסטרלפס סופרבוס, ואפילו קרפדות ועכבישים גדולים דוגמת המברשן. הפוסום חי בדרך כלל בבדידות בשטח ביתי קבוע שגודלו משתנה בהתאם לזמינות המזון, והוא אינו חולק את קינו עם פוסומונים אחרים (להוציא צאצאים ובן זוג במקרים מסוימים). זמני הפעילות של הפוסום חופפים לדפוסי הפריחה של הצמחים; כאשר המזון שופע, הפוסום צובר שומן רב בבסיס זנבו שמשמש עבורו כמאגר אנרגיה לעת מחסור.
בגלל גודלו הקטן, הפוסום הזוטי מתקשה לשמור על טמפרטורת גוף אחידה במזג אוויר קר או כשיש מחסור במזון. על מנת להתמודד עם חסרונו אלה, הפוסום פעיל לסירוגין לאורך עונות השנה ונמנע מפעילות בתקופות קרות. כאשר טמפרטורת הסביבה צונחת ל-9 מעלות צלזיוס ומטה, הפוסום הזוטי נכנס למצב של תרדמת זמנית (טורפור) במהלכה קצב חילוף החומרים וקצב פעימות הלב מואט, וטמפרטורת הגוף יורדת. מצב זה נמשך כ-6 ימים ברציפות וחוזר חלילה אם טמפרטורת הסביבה עדיין קרה. במהלך השינה או התרדמת, הפוסום מתכרבל לכדור, כשאוזניו וזנבו מקופלים. תהליך היקיצה מהתרדמת איטי, ולוקח לפוסום כ-20 דקות של התאוששות כדי לחזור לפעילות מלאה.
בעוד שביבשת הפוסום הזוטי מתרבה לאורך השנה, בטסמניה הרבייה מוגבלת לאביב ולקיץ. הפוסומונית עשויה להמליט פעמיים בשנה, וגודל השגר מוגבל בהתאם למספר הפטמות בכיס (4). הגורים נולדים לאחר תקופת היריון קצרה של חודש, והם שוהים בכיס 42 יום ונגמלים שבוע לאחר מכן. כאשר הפוסומונית חשה שהגורים כבדים מדי לנשיאה בכיס, היא משאירה אותם בקן כשהיא יוצאת לתור אחר מזון. במקרה שיש צורך להעביר את הגורים למקלט אחר, הפוסומונית תשא אותם על גבה. הגורים מתלווים לאם לתקופה קצרה, והופכים לעצמאיים בגיל 3 חודשים.
מצב
הפוסום הננסי הזוטי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל היותו נפוץ יחסית בטסמניה, התרחשותו באזורים מוגנים ומגמת אוכלוסייה יציבה. אף שאין איומים משמעותיים על הפוסומון, בכל זאת המין זקוק לפיקוח הדוק כדי לוודא שלא מתרחשת ירידה במספריו; במקומות מסוימים, הפוסום סובל מאובדן בית גידול כתוצאה ממשטרי אש לא הולמים, כריתת יערות, פינוי כיסי סבך עבור אדמה חקלאית, והתפשטות עשבים פולשים. טריפה על ידי חתולים עלולה לגרום לירידות אזוריות. ארגון IUCN ממליץ לרשויות השימור האוסטרליות לעשות מחקרים מפורטים יותר אודות הביולוגיה, הטקסונומיה וטווח התפוצה של הפוסום הזוטי.
הר טוד (ארץ אנדרבי)
הר טוד (באנגלית: Mount Tod) הוא הר בארץ אנדרבי, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם לאורך הגדה הדרום-מערבית של קרחון אוסטר, בראשו של מפרץ אמונדסן.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי מטוס של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של י. מ. טוד ( I. M. Tod), שהיה תצפיתן מטאורולוגי בתחנת מוסון בשנת 1961.
סם וודיארד
סם וודיארד (באנגלית: Sam Woodyard; 7 בינואר 1925 – 20 בספטמבר 1988) היה מתופף ג'אז אמריקאי.
עורקי האצבעות הכפיים המיוחדים
עוֹרְקֵי הָאֶצְבָּעוֹת הַכַּפִּיִּים הַמְּיֻחָדִים (TA: arteriae digitales palmares propriae) הם קבוצת עורקים בכף היד המסתעפים מעורקי האצבעות הכפיים המשותפים ומספקים דם לאצבעות.
סם וודיארד
חייו
וודיארד היה במידה רבה אוטודידקט בתופים וניגן באזור ניוארק, ניו ג'רזי בשנות ה-40 של המאה ה-20. הוא הופיע עם פול גייטן בלהקת R&B, ואז ניגן בתחילת שנות החמישים עם ג'ו הולידיי, רוי אלדרידג' ומילט באקנר. בשנת 1955 הצטרף לתזמורת של דיוק אלינגטון ובה נשאר עד 1966.
עורקי האצבעות הכפיים המיוחדים
עורקי האצבעות הכפיים המיוחדים נעים לאורך צדי הגלילים, כשכל עורק נמצא אחורית לעצב מקבוצת עצבי האצבעות הגביים שמקורם בעצב הגומד. העורקים משיקים באופן חופשי ברקמה התת-עורית של קצות האצבעות ומקושרים דרך ענפים קטנים הסמוכים למפרקים הבין-גליליים של היד. מכל אחד מהם גם מתפצל זוג ענפים גביים שמשיקים לעורקי האצבעות הגביים ומזינים את החלקים הרכים בגב הגלילים השני והשלישי, לרבות את מיטת הציפורן.
יוצא דופן הוא עורק האצבע הכפי המיוחד שבצד הזרת, אשר יוצא ישירות מעורק הגומד, בנקודה העמוקה משריר הכף הקצר.
סם וודיארד
חייו
לאחר שהותו עם אלינגטון עבד וודיארד עם אלה פיצג'רלד, ואז עבר ללוס אנג'לס. בשנות ה-70 של המאה ה-20 ניגן פחות בגלל בעיות בריאותיות, אך הקליט עם באדי ריץ' וקיים סיבוב הופעות עם קלוד בולינג. בשנת 1983 השתייך ללהקה עם טדי וילסון, באדי טייט וסלאם סטיוארט. ההקלטה האחרונה שלו הייתה באלבום "הדלת" של סטיב לייסי משנת 1988.
דיסקוגרפיה
עם קט אנדרסון
עם דיוק אלינגטון
עם ג'וני הודג'ס
עם אחרים
תפילת תשלומים
שמאל|ממוזער|220px|קצין צה"ל, [[עשהאל לובוצקי בזמן תפילה במלחמת לבנון השנייה]]
תפילת תשלומים (בספרות ההלכתית נהגה: תפילת תשלומין), היא תפילה שמתפלל אדם שהחסיר בשוגג אחת מן התפילות, וזמנה של התפילה המקורית כבר עבר, והוא משלימה בזמן התפילה הבאה ביום.
זמני התפילות
זמני התפילות נתקנו על ידי חז"ל (על פי המסורת שקיבלו משלושת האבות). זמני התפילה חופפים לזמני הקרבת קרבנות התמיד, שהוקרבו מדי יום, בבית המקדש. לאחר שעבר זמנה של תפילה כלשהי, אין אדם יכול להתפלל עוד את אותה תפילה.
תשלומין
אם אדם החסיר אחת מהתפילות במזיד, אינו יכול להשלים את התפילה החסרה. אך אם החסרת התפילה נעשתה בשוגג, או באונס, קיימת אפשרות הלכתית, להשלים את התפילה שהוחסרה.
כיצד משלימים
החסיר תפילת שחרית, חוזר ומתפלל פעם נוספת, לאחר מנחה, את תפילת העמידה. כך אם החסיר תפילת מנחה, חוזר ומשלים לאחר ערבית, ואם החסיר תפילת ערבית, חוזר ומשלים לאחר שחרית.
אין להסמיך את שתי תפילות העמידה האחת לשנייה, אלא ימתין ביניהן לכל הפחות את הזמן הדרוש לצעידת ארבע אמות.
אם לא השלים מיד לאחר התפילה השנייה, יכול להשלים כל עוד חל זמנה של התפילה השנייה.
אם החסיר שתי תפילות, נחלקו הראשונים אם ניתן להשלימן, ונפסקה ההלכה ששוב אינו יכול להשלים את הראשונה, אלא רק את השנייה, ושנכון שישלים את יתר התפילות כשהוא מתנה שאם פטור הוא מהתפילות תחשבנה כתפילות נדבה.
זמן ההשלמה הוא הקובע, ולכן: ישנם מקרים שלתפילת התשלומין יש דין שונה וצריך לכוון שהיא תפילת נדבה למשל:
בעת שמתפלל פעמיים עמידה, תמיד הראשונה תהיה תפילת החובה באותו זמן, ורק לאחריה יתפלל את תפילת התשלומים. אם יש תוספות לתפילה, כגון יעלה ויבוא בראש חודש, מוסיף את התוספת בהתאם לתפילת החובה ולא לתפילת התשלומים.
שליח ציבור, שהחסיר בשוגג את תפילתו הקודמת, יכול לכוון בעת חזרת הש"ץ שתהיה זאת תפילת תשלומים.
כוונה
תפילת תשלומים מצריכה כוונה, ועל כן יש משמעות לאיזו תפילה כיוון בעת שהתפלל, לתפילה החובה שעכשיו זה זמנה, או לתפילת התשלומין. שכן אם התכוון בתפילתו הראשונה לשם תשלומין, ובתפילתו השנייה לצאת ידי חובת תפילת החובה, לא יצא ידי חובת תפילת התשלומין, ועליו להתפלל פעם שלישית, ולכוון לצאת ידי חובת תפילת התשלומין.
Um em Um Milhão
Um em Um Milhão (באנגלית: , ובעברית: 1 בתוך מיליון''') הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד הברזילאי סימונה & סימריה, מתוך אלבום ההופעה הרביעי שלו, '. השיר יצא לאור ב-23 ביולי 2018, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ, כסינגל הראשון מתוך אלבום ההופעה.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השמיני במצעד השירים שבברזיל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ז'ואן מרקוס, ונסיניה PG, היאגו ויניסיוס, ריק מונטיירו ופליפי ארנה, והופק על ידי סימריה וניווארדו פאז. זהו שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הפופ הלטיני, אשר מאפיינים שירים נוספים מתוך אלבום ההופעה, .
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי. השיר צבר שם למעלה מ-15.5 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של סימונה & סימריה ב-29 ביולי 2018, שישה ימים לאחר צאתו כסינגל. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את השתיים כשהן לובשות שמלות מהודרות על רקע מסך כחול, ובמקביל מוצגים קטעים שונים מחיי היומיום של זוג מסוים.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-47 מיליון צפיות.
יד ביד (שיר של עפרה חזה)
יד ביד הוא סינגל שביצעה הזמרת עפרה חזה ויצא לאור בספטמבר 1983. הוא נחשב לאחד מלהיטיה הגדולים.
השיר הוא חלק מהאלבום בית חם שיצא באפריל 1984 והגיע למעמד של אלבום זהב. השיר דורג במקום השמיני במצעד העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ד (1984).
בשנת 2006, הזמר הראל סקעת חתם את טקס הדלקת המשואות, האירוע המרכזי של יום העצמאות, בשיר "יד ביד" בביצוע משותף עם סימפונט רעננה.
זהו שיר שמבוצע לעיתים בחגיגות בבתי ספר ובאירועי יום העצמאות.
תוכן
לדברי אלוני, המילים:
אם המים גועשים
וחייך כה קשים
אל תיפול ברוחך
בוא גלה את עצמך
רק בך עוצמה רבה...
"נועדו לבטא את הקשיים שעפרה חוותה בתחילת הקריירה שלה, עד שזו החלה לנסוק, בין היתר, בזכות השיר "יד ביד" ושירים נוספים מאותה תקופה. כשיצאנו איתו, הוא הפך ללהיט ענק והיה מלהיטיה הגדולים ומעמודי התווך של הקריירה המקומית של עפרה".
יד ביד לאוהבים
אין תקווה לבודדים
יד ביד לחיילים
שוב חוזרים...
"נכתבו בהשפעת מלחמת לבנון והכמיהה שהחיילים ישובו הביתה בשלום".
וידאו קליפ
לדברי בצלאל אלוני, סרטון הווידאו קליפ לשיר צולם במסגרת תוכנית טלוויזיה בשם "מערב עד שחר", ששודרה בטלוויזיה הישראלית באפריל 1984 וכללה כעשרה שירים של עפרה חזה.
נובו ברדו
נוֹבוֹ בְּרְדוֹ (באלבנית: Novobërdë, בסרבית קירילית: Ново Брдо, בטורקית: Nobırda) היא עיר ורשות מקומית במזרח קוסובו בשטח מחוז פרישטינה, הממוקמת 20 קילומטרים דרום-מזרחית לבירת קוסובו פרישטינה. החזקה על העיר נתונה במחלוקת בין הרפובליקה של קוסובו, אשר הכריזה על עצמאותה ב-2008 וזכתה להכרה בינלאומית חלקית, לבין סרביה, שלא הכירה בעצמאות קוסובו.
היסטוריה
במהלך המאה ה-14 בנה הדספוט הסרבי לאזאר מצודה על פסגת הר נובו וסביבה התפתח יישוב. בהמשך, התפתחה העיר והפכה לאחת הערים העשירות והמפותחות בבלקנים בזכות מכרות הכסף והזהב הסמוכים אליה, ובשיאה התגוררו בה 40,000 נפשות. ב-1455 כבשו העות'מאנים את העיר והם הרחיבו את המצודה וחיזקו את ביצוריה. ב-1689, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) חרבה העיר, רבים מתושביה נטשו אותה לבלי שוב ומעמדה הלך ופחת. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיר בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941 כבשה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה ולאחר המלחמה שבה נובו ברדו לחזקת היוגוסלבים. בין 1963 ל-1991 נכללה העיר בשטח הרשות המקומות פרישטינה ולאחר התפרקותה של יוגוסלביה נכללה בשטחי סרביה וזכתה למעמד עצמאי של רשות מקומית. בפברואר 2008 הכריזה קוסובו על עצמאותה ונובו ברדו נכללה בשטחה.
הקהילה היהודית
תיעוד להתיישבות יהודים בנובו ברדו קיים סמוך לתקופה העות'מאנית. ב-1448 תועדו בנובו ברדו שש משפחות יהודיות. הקהילה היהודית הורכבה מסוחרים אשר עמדו בקשרי מסחר בכל רחבי הבלקן. במהלך המאה ה-17 תועדו בעיר התחתית 100 בתים של טורקים ויהודים. לאחר חורבן העיר במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1699-1683), נטשו היהודים את העיר, עברו למיטרוביצה ולפרישטינה וייסדו שם קהילות חדשות. בשטח הפתוח פזורות מספר מצבות מבית העלמין היהודי העתיק שהיה קיים במקום.
משנת ארץ ישראל
החיבור
הפירוש בעיקרו מופנה ללומדים בעלי רקע. לעיתים מציג הפירוש כמה אפשרויות ללא ניסיון להכריע ביניהן.
הפירוש נמצא בתווך, בין הגישה המסורתית לגישה המחקרית. בשונה מהפרשנות המסורתית הרגילה, המתמקדת בהלכות המעשיות העולות מן המשנה, הפירוש מבוסס על הגישה שרואה ברקע הריאלי והחברתי של המשנה אבן יסוד בהבנת הלכותיה. כמו כן, בעוד הפרשנים המסורתיים מתייחסים למשנה כאל "השורה הראשונה בתלמוד", ומחשיבים את התלמוד לפרשן המוסמך שלה, הפירוש חותר למחקר ביקורתי של המשנה, ללא מחויבות לפרשנות מאוחרת שלה.
בתחום המחקר היא מתמודדת באופן עקיף מול זרם ביקורתי בולט בחקר המשנה, המיוצג על ידי יעקב ניוזנר, לפיו המשנה יצרה מצג שווא של התנאים כשכבת ההנהגה, בעוד שלמעשה היא לקט של לימוד בחבורות קטנות ומפוצלות במקומות שונים, ללא מארג משותף וללא השפעה על סביבתם. "משנת ארץ ישראל" מאתגרת גם את חקר המשנה המיוצג ב"אסכולה הירושלמית", המתמקדת במציאת הנוסח המקורי של הטקסט והתפתחותו, בעוד משנת ארץ ישראל מציינת את שינויי הנוסח בעלי המשמעות, אך מתרכזת בפירוש הטקסט עצמו.
ביקורות
הפירוש זכה להערכה והושווה ל"דעת מקרא" ולמפעל "התוספתא כפשוטה".
עם זאת, יצירה זו מאתגרת את לומדי בית המדרש, כפי שהגדיר זאת איתן אברמוביץ': "הפירוש חותר לשחזר תהליכים ועמדות של דורות שונים, וליצור כללים מתוך הדיונים המקומיים. פרשני הדורות הקודמים התייחסו בדרך כלל למשנה כטקסט לכיד ואל-זמני, שיש להבינו מתוך ההיגיון הפנימי שלו; "משנת ארץ ישראל" משיבה את המשנה אל מקורה ההיסטורי. אך הדינמיות של התהליכים ההיסטוריים מביאה לעיתים לפירוק הדימוי ההרמוני שדרכו נלמדה המשנה בעבר... הפירוש הוא בבחינת "תורת ארץ ישראל", דהיינו לימוד תורה ציוני הקשור למקום ולזמן".
ד"ר מיכאל בן-ארי כתב כי "הפירוש משלב ומגשר בין בית המדרש הישיבתי לבין שולחנו של החוקר האקדמי ומקורותיו. הפירוש מדלג בקלילות בין שני העולמות, הוא נושא ונותן עם שיטותיהם של רש"י ורמב"ם, מרכין ראש שוב ושוב לחוכמתו וידיעותיו של רבי שלמה עדאני בעל ה'מלאכת שלמה', ובתווך מסתייע במחקריו של קוטשר בלשון העברית או בציורי פסיפס ותמחישי קיר. יש מן הסתם מי שיראה בשילוב, סוג של חילול הקודש, אך מי שמכיר את הנפשות הפועלות יסתייג מהערכה כזו--- באוירת 'חדש אסור מן התורה' בה אנו מצויים, אני צופה לפירוש זה דרך ארוכה ומפותלת עד שימצא את מקומו הראוי בסדרי הלימוד של המשנה, בקרב הלומד התורני, המורה והחוקר. אך אין ספק שיש כאן אתגר ובשורה לאוהבי הדעת, אוהבי התורה ואוהבי ארץ ישראל".
הרב יואל קטן מבקר את העמדה של "משנת ארץ ישראל" כי ההלכות לפרטיהן לא נגזרו בשלבים הראשוניים מן הכללים, אלא נהפוך הוא – הכללים נוסחו לאורם של הפרטים. לדבריו, "עובדה זו שמה את אופיו של הפירוש רחוק מהזרם התורני המרכזי". בנוסף הוא מציין כי הפירוש 'מדלג' למעשה מתקופת חז"ל ישר למחקרי הדורות האחרונים, ו"עורכי הפירוש כנראה לא רואים בכך כל בעיה". לדעתו, "המעוניינים ללמוד בשיטה כזו, וכן כל מי שיהיה מעוניין לברר פרט ריאלי או טקסטואלי זה-או-אחר במשנה, יפיקו תועלת רבה מהסדרה; לעומת זאת בישיבות ובבתי המדרש תהיה בעיה קשה 'לעכל' צורת לימוד כזו, שבה נקטעת רציפות לימוד התורה לדורותיו באופן כה חד".
טענות אלו של הרב קטן משתקפות ומובהרות על ידי המפרשים עצמם במבוא למשנה: "הפירושים הקדומים למשנה הם פירושים לתלמוד הדנים במשנה אגב סוגיית התלמוד. בדרך כלל מי שכתבו פירוש רצוף, כמו הרשב"א או הריטב"א, לא פירשו כלל את המשנה אלא רק את ציטוטיה בתלמוד". באותו מבוא משווים הספראים את הזיקה בין הפרטים לכלל לתהליך היווצרותם של כללי-הדקדוק. כללים אלו נוצרו, לדבריהם, מתוך פרטים שיש להם מידה רבה של היגיון וסדר פנימי. על פי הפרטים התנסחו הכללים ואִתם באו גם "היוצאים מהכלל".
פרופ' דניאל שפרבר מתייחס לפירוש בהיבט המחקרי. לדבריו, "חלק מן הפירושים הם מחקרים שלמים שיכלו לעמוד ברשות עצמם. למשל על משנת שבת י, א, יש דיון שלם בדרכן של נשים בכיסוי ראשן (עמ' 207 –217) ועל משנה ב שם – דיון בסנדלים של אותה תקופה (עמ' 218–221). הפירוט וההעמקה מרשימים ביותר. ועם זה, עם כל הדרישה, החקירה וההעמקה, הכול כתוב בסגנון בהיר ומובן השווה לכל נפש". עם זאת, שפרבר חולק על פרטים פילולוגיים בפירוש.
כרכי הפירוש וההוצאות לאור
עד תחילת שנת 2022 ראו אור כל מסכתות המשנה, ב־66 כרכים, מתוכם 28 כרכים הודפסו ו־38 ראו אור במהדורות מקוונות בלבד, באתר כותר. להלן פירוט כרכי הפירוש מסודרים לפי סדרי המשנה. בגופן נטוי סומנו הכרכים שראו אור רק באופן מקוון.
המסכתות יצאו בהוצאות שונות: כיום מכללת הרצוג היא בעלת הזכויות על ההוצאה המודפסת. היא מינתה עורך נוסף מטעמה, ובחסותה יצאו שישה כרכים מודפסים ושניים מקוונים (נכון ל-2022).
ברוסונתיה
ברוסונתיה (שם מדעי: Broussonetia) הוא סוג של צמחים פורחים הכולל ארבעה מיני עצים ממשפחת התותיים. מקורו של העץ במזרח אסיה.
משנת ארץ ישראל
כרכי הפירוש וההוצאות לאור
הכרכים הודפסו במהדורה אחת. חלק מהכרכים אזלו, אך עקב קשיים כספיים לא הודפסה מהדורה נוספת למעט מסכת שביעית.
כל הכרכים זמינים במהדורה דיגיטלית באתר כותר ובאתר ספריא.
טטיאנה מקפאדן
טטיאנה מקפאדן (נולדה ב-21 באפריל 1989) היא אתלטית אמריקאית פאראלימפית, המשותקת מן המותניים ומטה. היא אלופה פאראלימפית בעלת 11 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ו-12 מדליות באליפויות עולם, מהן 10 מדליות זהב.
ביוגרפיה
מקפאדן נולדה בלנינגרד ב-21 באפריל 1989. היא נולדה עם ספינה ביפידה, מום מולד ששיתק אותה מהמותניים ומטה. אמה הביולוגית שמה אותה בבית יתומים שהיה עני מכדי לספק לה כיסא גלגלים, עקב כך הלכה מקפאדן על ידיה במשך שש שנותיה הראשונות. במהלך שהותה בבית היתומים פגשה את דברה מקפאדן, עובדת במחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, מקפאדן אומצה ועברה לגור בבולטימור. במהלך ילדותה התאמנה מקפאדן בענפי ספורט רבים כגון שחייה, התעמלות וכדורסל נכים. מקפאדן למדה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
המשחקים הפאראלימפיים
בשנת 2004 השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באתונה, וזכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במקצה 100 מטר ובמדליית ארד, במקצה 200 מטר.
בשנת 2008 זכתה מקפאדן באולימפיאדת הנכים בייג'ינג ב-4 מדליות, 3 מדליות כסף ומדליית ארד אחת. מדליות כסף, במקצי 200 מטר, 400 מטר ו-800 מטר ומדליית ארד, במקצה שליחות 4x100 מטר.
בשנת 2012 זכתה מקפאדן באולימפיאדת הנכים לונדון, ב-4 מדליות, 3 מדליות זהב ומדליית ארד אחת. מדליות זהב, במקצי 400 מטר, 800 מטר ו-1500 מטר ומדליית ארד במקצה 100 מטר.
בשנת 2014 זכתה מקפאדן באולמפיאדת החורף לנכים בסוצ'י, במדליית כסף במקצה 1000 מטר במקצוע סקי למרחקים.
בשנת 2016 בריו דה ז'ניירו 2016 היא זכתה ב-4 מדליות זהב.
אליפויות הוועד הפאראלימפי הבינלאומי
בשנת 2011 השתתפה מקפאדן לראשונה בתחרויות האתלטיקה של הוועד הפאראלימפי הבינלאומי, וזכתה במדליית זהב במקצי 200 מטר, 400 מטר, 800 מטר ו-1500 מטר. בנוסף זכתה במדליית ארד במקצה 100 מטר. בשנת 2013 השתתפה מקפאדן בתחרויות האתלטיקה, וזכתה במדליית זהב במקצי 100 מטר, 200 מטר, 400 מטר, 800 מטר ו-1500 מטר.
מרתונים
בשנת 2009 החלה מקפאדן להשתתף בתחרות מרתון לכיסאות גלגלים מרתונים בנוסף לספרינט. המרתון הראשון שבו השתתפה היה מרתון שיקגו 2009, שבו זכתה במדליית זהב. נוסף לכך, היא השתתפה וניצחה במרתון ניו יורק 2010, מרתון שיקגו 2011 ומרתון לונדון 2011.
מינרלנייה וודי
מינרלנייה וודי (ברוסית: Минеральные Воды) היא עיר במחוז סטברופול שבדרום רוסיה, עיירת מרפא ונופש לצד קיסלובודסק הסמוכה.
היסטוריה
מינרלנייה וודי הוקמה ב-1878 כמקום מרפא והוכרזה כעיר בשנת 1922. העיר הוקמה על צומת דרכים של מסילת הברזל רוסטוב על הדון - ולדיקווקז שבנייתה הושלמה בשנת 1875. העיירה קיבלה את השם סולטאנובסקי בשנת 1878.
98 יהודים חיו במינרלנייה וודי בשנת 1939. בתחילת מלחמת העולם השנייה התרכזו בעיר יהודים שנמלטו ממערב ברית המועצות ומאוחר יותר התרכזו בה גם ילדים ונשים שהוברחו מלנינגרד הנצורה. מינרלנייה וודי נכבשה על ידי הוורמאכט ב-6 באוגוסט 1942. מיד עם הגיעם לעיר הנאצים אילצו את היהודים לעבוד בעבודות בנייה שכללו בניית כבישים ומסילות ברזל ולרוב הם הוכו קשות. בסוף אוגוסט 1942 הגיעה לאזור יחידת האיינזצגרופן 12D בפיקודו של אוטו אולנדורף. כל היהודים עברו רישום ומונתה מועצה יהודית (יודנראט). ב-1 בספטמבר 1942 יהודי העיר נלקחו לאזור שבו מוקם מפעל זכוכית מחוץ לתחומי העיירה, שם נורו למוות בתוך חפירים נגד טנקים. מספר הקורבנות מוערך בין 200 (על פי מקורות גרמניים) ל-500 הרוגים (על פי מקורות סובייטיים). בספטמבר 1942 החפירים הפכו לקבר אחים המוני של יהודים גם ממקומות אחרים, כמו קיסלובודסק, פיאטיגורסק, יסנטוקי, ז'לזנובודסק וגאורגייבסק. מספר היהודים הכולל שנרצחו בתחומי מפעל הזכוכית מגיע בין 6,500 ל-10,000 יהודים. העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב-11 בינואר 1943.
מאז 1956 מהווה העיר גם אתר מרפא ונופש חשוב ברוסיה.
תחבורה
את העיר משמש נמל התעופה הבינלאומי מינרלנייה וודי.
אריק שינגר
אריק שינגר (בגרמנית: Erik Schinegger; נולד ב-19 ביוני 1948) הוא גולש סקי אוסטרי אינטרסקס וטרנסג'נדר. זכה באליפות העולם לנשים לסקי במורד ההר ב-1966, אז היה מוכר בתור אישה.
תחילת דרכו
שינגר נולד בחווה באגסדורף. אמו סיפרה שהיו לה ספקות לגבי מינו, אך המיילדת קבעה שנולדה לה ילדה. שינגר גדל כטומבוי. על אף שהאמין שהוא ילדה והזדהה כילדה, בגיל הנעורים לא התפתח כנקבה מתבגרת, ומעולם לא קיבל וסת. שינגר חשב שהוא בוודאי לסבית, גם בשל תכונותיו הגופניות וגם בשל משיכתו לבנות.
בילדות פיתח עניין בסקי, ולמד תחילה מספרים. הספורט נתן לו מפלט מההקנטות של הילדים האחרים וכן מבלבולו לגבי עצמו. בגיל 12 הלך ברגל 14 ק"מ כדי להתחרות בסקי בפעם הראשונה. הוא התחיל אחרון, במקום ה-314, אך ניצח בתחרות. משם, העפיל למקום מוביל תחילה במחוז, ואחר כך בתחרויות לאומיות.
קריירה והתאמה מגדרי
שינגר זכה במדליית הזהב בסקי נשים במורד ההר באליפות העולם של שנת 1966 בפורטילו, צ'ילה.
לאחר הניצחון, התקבל שינגר חזרה בארצו כגיבור לאומי. הוא המשיך להצטיין, גם באירועי ספורט טכניים, והיה בין המועדפים לזכות במדליות זהב בכל אירועי סקי נשים באולימפיאדה הבאה.
אך ב-1967, בעת שהתאמן לקראת אולימפיאדת החורף של 1968 בגרנובל, הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) ערך לשינגר בדיקת מגדר. הבדיקות האלה הפכו שגורות לנוכח חשש מצד מדינות מערביות שמדינות קומוניסטיות שולחות לתחרויות נשים גברים מתחזים. הבדיקה קבעה כי שינגר הוא זכר, עם אברי מין זכריים פנימיים, ופאנל של הוועד האולימפי פסל אותו מתחרות נשים. הפאנל הכין לשינגר הצהרה לחתום עליה, לפיה הוא פורש מהספורט מסיבות אישיות. תוצאות הבדיקה לא פורסמו.
ניתנה לשינגר הבחירה הבאה: לעבור ניתוחים פלסטיים וטיפולים הורמונליים שיאפשר לו להמשיך חייו כאישה, ולשמר את קריירת הספורט וכן את המדליה מאליפות העולם – וכפי שהבהירו לו – גם את הכבוד של עיר מולדתו. או, לבחור בניתוחים שישחררו את האיברים הזכריים שצמחו אצלו רק באופן פנימי, ולחיות כזכר. כנגד עצתם של משפחתו, אגודת הסקי האוסטרית (OSV), ונותן החסות שלו, שינגר החליט בסופו של דבר לחיות כגבר.
בתחילת שנת 1968 התאשפז בקליניקה באינסברוק, והחל תהליך כואב שארך שישה חודשים של טיפולים רפואיים להתאמה מגדרית. במהלך ההתאמה המגדרית, שאינה רק כירורגי אלא גם זהותי ופסיכולוגי, שינגר תיאר את החוויה שלו כבודדה, מדכאת, ומלאת פחד. הוא היה שם לבדו, ללא משפחה, חברים אות תמיכה כלשהי. הוא ניצל את הזמן ללמוד "התנהגות גברית" מטלוויזיה ומגזינים, וכן ללמוד טכניקות של סקי גברים. במהלך זמן זה שינה את שמו מאריקה לאריק.
זמן קצר לאחר שחרורו, התחרה שינגר לראשונה כגבר, במירוץ אופניים. הוא גילה במהלך מסיבת העיתונאים על ההתאמה המגדרית שלו. התגובות בתקשורת היו סימפתיות, אך התגובות מצד הנבחרת הלאומית ובני עירו לא – ההערצה לאריקה הפכה לבושה וביזוי לאריק. העיירה חזרה בה ממענק חלקת אדמה בטענה שכתוב במענק "אריקה" ולכן אינה תקפה.
אך הדבר הקשה ביותר בעקבות השינוי, לדברי שינגר, היה שנכפה עליו לעזוב את תחום הסקי. המאמן לשעבר שלו קיבל אותו בברכה למחנה הסקי של הנבחרת הלאומית, אך הוא היה היחיד. הייתה מבוכה הדדית בינו לבין עמיתיו הספורטאים, דבר ששינגר האמין שניתן להתגבר עליו, אך על ההתכלות מצד רשויות הספורט לא הצליח להתגבר – זה אחר זה הגיעו צווים להדיחו ממחנות אימונים, מאירועי ספורט, ומכל אפשרות להתקבל לנבחרת. גם אחרי שניצח בשלושה אירועי גביע אירופה, המשיכו לחסום אותו מלהתקבל לנבחרת הלאומית, ואף מלייצג כל מדינה אחרת. לבסוף, בגיל 21, ויתר שינגר על המאבק.
מאז, ה-OSV מתעלמים מהסיפור. בחגיגות 100 שנה לאגודה, פסחו על שנת 1966 בציון ההישגים ההיסטוריים בכל שנה בהיסטוריית הארגון.
המשך חייו
שינגר הוציא תעודת הוראת סקי בשנת 1973, ומאז פתח בתי ספר לסקי לילדים, וכן פונדק ומסעדה.
הוא נישא ב-1973 לרנטה, ולהם בת יחידה. השניים התגרשו מאוחר יותר, לדברי רנטה בשל "המצ'ואיזם והשתלטנות" של שינגר. בתו קלייר העידה שבתור ילדה היא הרגישה "כראיה אינסופית לגבריותו". שינגר עצמו אישר התייחסויות אלה בראיונות. הוא סיפר על הצורך לאשש את גבריותו באופנים סטראוטיפיים, כולל נהיגה במהירות מופרזת במכונית ספורט פורשה ואורח חיים של פלייבוי, עד שהחליט להתחתן ולהשתקע. הוא נישא בפעם השנייה לרנטה.
יחד עם מרקו שנז, שינגר פרסם אוטוביוגרפיה ב-1988 בשם'' Mein Sieg über mich. Der Mann, der Weltmeisterin wurde'' ("הניצחון שלי על עצמי: הגבר שהפך לאלוף העולם לנשים"). הוא היה גם הנושא של הסרט הדוקומנטרי משנת 2005 שלל קורט מאייר, (A)Erik, עם מוזיקה מאת אולגה נויווירת. ב-1988, בתוכנית טלוויזיה אוסטרית, העביר שינגר את המדליה משנת 1966 לזוכת המקום השני, מריאל גויטשל.
1994 באסטרונאוטיקה
אירועים בולטים
במהלך השנה בוצעו 93 שיגורים, מהם 49 (59%) על ידי רוסיה.
שיגורי לוויינים
שיגורים שנכשלו מסומנים ב אדום. שיגורים מאוישים מסומנים ב ירוק.
ניקולס ג'וזף קראולי
ניקולס ג'וזף קראולי ,באנגלית: Nicholas Joseph Crowley (6 בדצמבר 1819–4 בנובמבר 1857) היה צייר ז'אנר ודיוקנאות אירי. הוא זכה להערכה רבה כצייר פורטרטים, והיה טוב במיוחד בציור קבוצות של דיוקנאות.
ביוגרפיה
קראולי נולד בדבלין ב-6 בדצמבר 1819. אביו, פיטר קראולי, נפטר ב-1835. היו לו שני אחים מבוגרים. כילד, קראולי נחשב לילד פלא אמנותי. הוא הוכשר לראשונה בבתי הספר של החברה המלכותית של דבלין (RDS) משנת 1827. לאחר מכן הוא נרשם כתלמיד באקדמיה המלכותית היברניאן (RHA) בשנת 1832, שהיה בן 13, לאחר שהציג שם לראשונה ב-1827 עם דיוקן של ד"ר ויליאם קרולי. ב-1833 הציג 6 דיוקנאות, והמשיך להציג עם ה-RHA עד מותו. מ-1828 עד 1830, ושוב ב-1832, קיבל קראולי מלגות מהאקדמיה המלכותית.
קריירה
תמונתו הראשונה הוצגה בלונדון ב-1835 באקדמיה המלכותית. לאחר מכן, עבודותיו הוצגו לעיתים קרובות בתערוכות האקדמיה המלכותית ובמוסד הבריטי.
קראולי עבר ללונדון ב-1837, שם התגורר עד סוף חייו, וביקר מדי פעם בדבלין. הוא התגורר תחילה ברחוב קינג ויליאם 17, ואחר כך ברחוב פיצרוי העליון 13.
מוות
קראולי מת בביתו ברחוב פיצרוי ב-4 בנובמבר 1857. אחיינו, הנרי קראולי (1842–1869) היה גם אמן שעבד והציג בדבלין.
פולקסווגן קארמאן גיאה
קארמאן גיאה (Karmann Ghia)  היא מכונית ספורט, 4 מקומות, (2+2), שייצרה חברת פולקסווגן הגרמנית בין השנים 1955–1974. יוצרו 445,238 יחידות, מהם 364,401 מדגם הקופה, ו-80,837 מדגם הקבריולה. בברזיל, תחת רישיון פולקסווגן ייצרו בין השנים 1962–1975 41,685 יחידות.
בשנה הראשונה לייצור הקארמאן גיאה נמכרו כ-10,000 יחידות.
חברת פולקסווגן פנתה למעצב ומהנדס הרכב Karmann coachbuilder שפנה למעצב המכוניות לואיג'י סגרה מחברת עיצוב הרכב carrozzeria Ghia, וכך נוצר שם הרכב קארמאן גיאה.
שלדת "פולקסווגן קארמאן גיאה" נלקחה למכונית הספורט האמריקאית פיברפאב אוונג'ר GT (דגם "GT-12").
קארמאן גיאה "סוג 34"
בספטמבר 1961, בהתבסס על דגמי ה"פונטון" החדשים של פולקסווגן 1500 (סוג 3) שהוצגו באותה שנה, הציגה פולקסווגן גם דגם חדש של פולקסווגן קארמאן גיאה (סוג 34), עם שילדה חדש, שתוכנן על ידי המהנדס איטלקי סרג'יו סטורלי, ממוקם מעל דגמי קארמאן גיאה 1200 ו - 1300 מבוססי החיפושית. עם עיצוב זוויתי יותר משנות ה-60, ה-1500 הציע יותר חלל פנים ומטען, מאשר הדור הראשון של הקארמאן גיאה, למרות אורך בסיס הגלגלים שנשאר ללא שינוי. בהתבסס על פלטפורמת ה-1500 החדשה, עם מנוע ה-1500 סמ"ק החדש, הגדול והחזק יותר, ה-Type 34 הייתה פולקסווגן הייצור המהיר ביותר של ימיה.
בשנת 1962, נוספה אופציה חשמלית לגג שמש (סאנרוף) מפלדה הזזה - רק דגם הרכב השני בעולם שיש לו אפשרות זו. ה-Karmann Ghia 1500 הציג עוד פנסים אחוריים עגולים, פנסי ערפל מובנים, שעון חשמלי, רפידות מחוונים עליונות ותחתונות, רפידות דלתות ומשענות יד מרופדות ארוכות.
בשל בלבול הדגם לאחר שהוצג גם ה-Type 14 Karmann Ghia המקורי עם מנוע ה-1500 בשנת 1967, ה-Type 34 סומן באופן שונה בתור "Der Große Karmann" ("הקרמן הגדול") בגרמניה, "Razor Edge Ghia" בבריטניה, או "גיה אירופאית" (או "גיה מסוג 3" בקרב חובבי קארמאן גיאה) בארצות הברית. כיום השם Type 34 מוכר כמוסכמות השמות העולמית.
עד שהוחלפה בפולקסווגן-פורשה 914, היא הייתה מכונית הנוסעים היקרה והיוקרתית ביותר שיוצרה פולקסווגן בשנות ה-60 - בזמנו עלתה פי שניים מזו של חיפושית בשווקים רבים. 42,505 (בתוספת 17 אבטיפוס גג נפתח) יוצרו בין השנים 1962–1969.
למרות שה-Type 34 הייתה זמינה ברוב המדינות, היא לא הוצעה רשמית לארה"ב - שוק היצוא הגדול והחשוב ביותר של פולקסווגן - סיבה נוספת למספרי המכירות הנמוכים שלה. אף על פי כן, רבים עשו את דרכם לארה"ב (רובם דרך קנדה), ולארה"ב יש כעת את המספר הגדול ביותר של Type 34 ידועים בעולם (400 מתוך סך הכל 1,500 עד 2,000 שנותרו בערך).
כמו ה-Type 14 המוקדם יותר, ה-Type 34 עוצב על ידי סטודיו העיצוב האיטלקי Ghia. ישנן כמה השפעות עיצוב דומות, אבל ה-Type 34 Ghia נראית שונה מאוד מה-Type 14. השלדה היא גם הבדל מהותי בין המכוניות; ה-Type 14 חולק את השלדה שלו עם חיפושית (אם כי עם משטח רצפה רחב יותר), בעוד שגוף Type 34 מותקן על שילדה מסוג סידרה 3. הכל כולל מנוע 1500 שאפשר תא מטען קדמי ואחורי. זה הופך את ה-Type 34 לזהה מבחינה מכנית כמו כל סדרה 3. עם זאת, כל המרכב והפגושים, הפנים, הזכוכית ורוב העדשות הם כולם ייחודיים ל-Type 34.
סמי הורי
סמי הורי (נולד ב-9 באוקטובר 1968 בבאר שבע) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
בצבא שירת כלוחם בשריון והשתחרר לאחר כשנתיים. לאחר מכן עבד בצוותי בידור בבתי מלון באילת כשנתיים וחצי.
הורי החל את דרכו בעולם המשחק בגיל צעיר מאוד, כבר ב-1973 בגיל חמש לוהק לסרט ישו כוכב עליון – קו-פרודוקציה ישראלית-אמריקאית.
סרטים נוספים בהם השתתף: "זיכרונות אהבה" (1982) קו-פרודוקציה בכיכובו של קירק דאגלס, "בעל בעל לב" (1997), "ספסיבה קינג ג'ורג'", "אהבה ממבט שני", "קדוש", "צומת וולקן" (1999), "חוץ לארץ", "כבוד" ו"סודות המסדר" (2001).
סדרות בהן הופיע: "קפה פריז", "פלורנטין", "המשאית", "אהבה מעבר לפינה", "עולם מושלם", "אגדת דשא", "חמישה גברים וחתונה", "כתב פלילי", "הנפילים", "מסכים", "השועלים", "הכבוד של מרציאנו" ו"חמש-עשרה דקות".
בתיאטרון השתתף בהצגות: "פאטי דיפוזיה" על פי סיפור מאת פדרו אלמודובר – "הבימה", "פוקר" – "תיאטרון הרצליה", "שלושה בחצי דירה", "עליזה מזרחי", המחזמר "אוליבר טוויסט" בבימויו של מנחם גולן, "עלי באבא וארבעים השודדים" וב"תפוז המכני", בבימויו של בני יזרעאל.
פרסומות בהן השתתף במסעות פרסום שונים: "שמנת תנובה", "קסטרו", "זוגלובק", "ביתילי", "בירה גולדסטאר" ו"עונות".
בשנת 1999 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "זאיה", בבימויו של יונתן פז. הסרט לא הופץ ונערך שוב בשנת 2016 בשם "מבחן החלב"
בשנת 2000 השתתף בפסטיבל הזמר עם השיר "לשיר באהבה" אשר זכה במקום השלישי.
בשנת 2005 השתתף בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" ביחד עם הרקדנית אנה ארונוב והשניים הגיעו למקום השני בגמר.
בשנת 2007 השתתף בסדרת המדע בדיוני "הנפילים" בתור "אבי בר-לב"
בשנת 2010 שיחק בסדרה הקומית הפיג'מות בתפקיד אורח בתפקיד דודתן סוכן מכירות באותה שנה התארח גם בסדרה מנדלבאום בלש פרטי בתפקיד מנחה שעשועון
בשנת 2013 שיחק בתפקיד אורח בעונה הרביעית של "הבורר".
ב-2015 עסק בצילום סטילס.
בשנת 2018 - 2017 שיחק בקומדיה שנות ה-80 בתפקיד עקיבא מורה לשל״ח בבית ספר של שלום אסייג מתמנה על ידי המנהלת ברכה פילוס לביים את מסיבת הסיום של כיתתו של שלום וממונה למנהל האמנותי של להקת "הצברים".
בשנת 2021 שיחק בסדרת דרמת הפשע מלכות בתפקיד אורח
חיים אישיים
הורי גרוש ואב לשניים. אשתו לשעבר אורלי הופיעה ביחד איתו בפרק של "רוקדים עם כוכבים". אחותו הצעירה היא השחקנית עמנואל הורי.
מאז שנת 2012 בקירוב עיקר פרנסתו היא כצלם סטילס וצלם אירועים
גלוריה ראובן
גלוריה אליזבת ראובן (באנגלית: Gloria Elizabeth Reuben; נולדה ב-9 ביוני 1964) היא שחקנית וזמרת יהודייה-קנדית. ראובן התפרסמה בזכות תפקידה בסדרת הדרמה הרפואית "ER" בתור הסייעת ג'ני בולט עליו זכתה במועמדות לפרס גלובוס הזהב ולשני פרסי אמי.
קורות חיים
ראובן נולדה בטורונטו, אונטריו, קנדה לזוג הורים ילידי ג'מייקה. אימה היא זמרת נשמה ממשפחה נוצרית אפרו-ג'מייקנית, ואביה הוא אדריכל ממשפחה יהודית-ספרדית.
קריירה
ב-1990 ראובן החלה את דרכה בטלוויזיה בסדרה "הברק" בתפקיד סברינה חברתו של חוליו מנדז.
בשנת 1994 שיחקה בסרט הפעולה העתידני שובר הקופות "טיימקופ" בתפקיד שרה פיילדינג שותפתו של הסוכן הפדרלי מקס ווקר (ז'אן-קלוד ואן דאם). ראובן הפכה לדמות מוכרת לקהל במהלך שנות ה-90 בזכות הופעותיה בסדרת הדרמה "ER", בה שיחקה בתפקיד הסייעת הפיזיולוגית ג'ני בולט, תפקיד עליו הייתה ראובן מועמדת פעם אחת לפרס גלובוס הזהב ופעמיים לפרס אמי.
בשנת 2001 שיחק בעונתה הראשונה של סדרת הריגול "הסוכנות" של רשת הטלוויזיה האמריקאית CBS. לאחר מכן הופיעה בסדרת הדרמה "נעדרים" בתור סוכנת האף. בי. איי ברוק האסלט ובסדרה "מצדי המתרס".
בשנת 2012 שיחקה בסרטו של סטיבן ספילברג, "לינקולן" בתפקיד המוערך של התופרת האפרו אמריקאית אליזבת קקליי.
בהמשך שיחקה בסרטים כמו "תמיכת חיים", "ג'ון הקטן" ו"90 דקות לרצח".
בשנת 2015 החלה לשחק בתפקיד משני בסדרת הדרמה "מר רובוט" ברשת USA, בתפקיד קריסטה גורדון, הפסיכולוגית של אליוט.
חיים אישיים
ראובן נישאה למפיק וויין אייסק, ובהמשך התגרשה ממנו.
אליפות אירופה באתלטיקה 1954
אליפות אירופה באתלטיקה החמישית נערכה באצטדיון נויפלד, בברן, שווייץ בין ה-25 באוגוסט ל-29 באוגוסט 1954.
פוג'י (אוניית מערכה)
פוג'י (יפנית: 富士) הייתה אוניית מערכה הראשונה באוניות המערכה מסדרת פוג'י מסוג פרה-דרדנוט, ששרתה בצי הקיסרי היפני. האונייה קרויה על שמו של הר פוג'י, ההר מקודש והגבוה ביותר ביפן. יחד עם אוניות המערכה הנוספות שיקישימה, יאשימה, הצוסה, הסאי ומיקאסה היוותה את עמוד התווך של הצי היפני במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904-1905.
היסטוריה
פוג'י ושאר חמש אוניות המערכה נבנו עבור יפן בממלכה המאוחדת כאשר ליפנים עדיין לא הייתה היכולת לבנות בעצמם אוניות מערכה. פוג'י הוזמנה במספנות התמזה בשנת 1894, מהלך הבנייה לווה על ידי 240 מהנדסים וקציני צי יפניים אשר למדו את מלאכת הבנייה.
פוג'י הועברה ליפן לאחר שהשתתפה בחגיגות ימיות לכבוד יובל היהלום למלכה ויקטוריה. היא הפליגה דרך תעלת סואץ, הגיעה ליפן בשנת 1897 ולא הספיקה להשתתף במלחמת סין–יפן הראשונה.
פוג'י הייתה אוניית מערכה מודרנית ודגם משופר של אוניות מערכה בריטיות שהמאפיין העיקרי שלהן היה מגן משוריין מוארך של עמדות התותחים אשר חייב החזרת התותחים למיקום התחלתי לצורך טעינה. המגרעת העיקרית של אוניות המערכה מסדרת פוג'י הייתה שרק 4 מתוך 10 תותחי ה-152 מ"מ הותקנו בתוך צריח משוריין.
רודי ון גלדר
רודי ון גלדר (באנגלית: Rudy Van Gelder; 2 בנובמבר 1924 – 25 באוגוסט 2016) היה טכנאי קול אמריקאי המתמחה בג'אז. מוזכר פעמים רבות כגורם "מאחורי הקלעים" בעל ההשפעה הגדולה ביותר על צליל הקלטות הג'אז, בעיקר ההקלטות הקלאסיות של סוף שנות החמישים וראשית שנות השישים. גלדר הקליט באולפניו מאות תקליטים עבור חברות מובילות כבלו נוט, ורב רקורדס, פרסטיז' ואימפולס. הוא הקליט, בין היתר, את A Love Supreme של ג'ון קולטריין, את "'Moanin" של שליחי הג'אז, את תקליטי "החמישייה הגדולה הראשונה" של מיילס דייוויס, את ת'לוניוס מונק, סאני רולינס, ויין שורטר, פרדי האברד, פרעה סנדרס ורבים אחרים.
פוג'י (אוניית מערכה)
היסטוריה
כשפרצה מלחמת רוסיה–יפן שרתה פוג'י בדיוויזיה הקרבית הראשונה של הצי הראשון של יפן עליה פיקד קפטן מצ'ומוטו קזו. פוג'י השתתפה בהפגזות על פורט ארתור ב-9 בפברואר 1904 וספגה שתי פגיעות שגרמו נזק קל בלבד. ב-22 במרץ 1904 היא נפגעה על ידי פגז 305 מ"מ שנורה מאוניית מלחמה רוסית שעגנה בנמל פורט ארתור ובעקבות זאת נשלחה לתיקונים בססבו.
רודי ון גלדר
תולדות חייו
ון גלדר נולד וחי בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי. כנער היה חובב רדיו וחובב ג'אז. הוא למד להיות אופטומטריסט אך ב-1952 החל לעבוד כעוזר טכנאי קול בחברת בלו נוט. עד מהרה הפך להיות טכנאי קול במשרה מלאה ופתח אולפן הקלטות עצמאי בביתו.
פוג'י (אוניית מערכה)
היסטוריה
בהמשך, השתתפה פוג'י בקרב הים הצהוב ובקרב צושימה שם הטביעה את אוניית המערכה הרוסית בורודינו. ב-1910 הועברה לתפקיד של אונייה להגנת חופים וב-1922 בהתאם לאמנת וושינגטון פורקה מחימוש וקורקעה. בשני העשורים הבאים היא שימשה כאוניית אימונים ביוקוהמה וב-1948 נגרטה.
רודי ון גלדר
תולדות חייו
ב-1959 איתר מבנה גדול ב- Englewood Cliffs שבניו ג'רזי. ון גלדר הקים במבנה, שנבנה בהשראת פרנק לויד רייט והיה בעל אקוסטיקה משובחת, את אולפנו. ון גלדר העניק שירותי הקלטה לחברות ואמנים רבים ופיתח שיטות הקלטה שיתאימו לאופי, לגוון ולמנעד הצלילים של כל כלי נגינה. בפרט נרשמת לזכותו הקלטה צלולה, עשירה ובהירה של כל כלי וכלי ותחושת חמימות ובהירות. כל זאת תוך יכולת להתאים עצמו לאמנים שונים.
בין 1953 ו-1967 היה אחראי על כמעט כל ההקלטות של "בלו נוט", אולם מאז סוף שנות השישים גדל מאוד היצע טכנאי ואולפני הקול ואולפני ון גלדר התקשו לעמוד בתחרות. עם זאת המשיך ון גלדר לפעול במשך שנים רבות והוציא מחדש הקלטות קלאסיות של חברת פרסטיז' (כיום "קונקורד רקורדס"), בעיקר של קולטריין, תחת המותג "Rudy Van Gelder Remasters".
סרייבו (כדורגל)
"סָרָיֶיבוֹ" (בבוסנית: Fudbalski Klub Sarajevo או Фудбалски клуб Сараево בקירילית; בקיצור: FK Sarajevo, פה קה סרייבו) הוא מועדון הכדורגל מקצועני מהעיר באותו השם, בירת בוסניה והרצגובינה.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-24 באוקטובר 1946, פחות משנה לאחר שחרור סרייבו מהנאצים, תחת השם "טורפדו", באמצעות מיזוג בין קבוצות הכדורגל "אודארניק" ו"סלובודה". ב-1947, הקבוצה שינתה את שמה ל"מטלאצו". ב-1949 היא קיבלה את שמה הנוכחי.
המועדון נחשב למועדון הבוסני המוצלח ביותר ביוגוסלביה לאחר שזכה בשתי אליפויות לאומיות (ב-1967 וב-1985).
בין סרייבו ובין יריבתה העירונית, ז'לייזניצ'אר סרייבו, קיימת יריבות רבת שנים ומפגשים בין השניים הם מתוחים מאוד.
תחמוצת ברזל
תחמוצת ברזל היא תרכובת כימית המורכבת מברזל וחמצן. בסך הכל מוכרות 16 תחמוצות ברזל והידרוקסידים.
תחמוצות ברזל נפוצות בטבע, ומשמשת בתפקיד חשוב בתהליכים גאולוגים וביולוגים רבים, ונמצאות בשימוש נרחב בבני האדם. לדוגמה בעפרת ברזל, פיגמנט, זרז, תרמיט והמוגלובין. חלודה נוצרת מתחמוצת ברזל (III). תחמוצות ברזל משמשות כפיגמנט זול, עמיד כציפוי ובבטון צבעוני. הצבעים הזמינים הם לרוב בטווח של צהוב, כתום, אדום, חום ושחור. כאשר משתמשים בתחמוצות ברזל כצבע מאכל, הן מיוצגות באמצעות E172.
מרדכי הצרפתי
הרב מרדכי הצרפתי (לפני ה'תקע"ב 1812 - ה'תרמ"ד 1884) היה דרשן, ראש ישיבה, פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של מרקש שבמרוקו במאה ה-19.
קורות חייו
נולד במרקש לאביו רבי יהודה שהיה גזבר העיר ומחכמיה. למד בצעירותו אצל הרב משה רוזיליו ראש הישיבה בעיר, יחד עם חבירו רבי יעקב בטאן. בהמשך, נשא את אסתר, לזוג נולדו למעלה משישה ילדים. לאחר מכן נשאר ללמד בישיבה, ונמנה עם ראשי הישיבה. בין תלמידיו ידוע רבי מרדכי עזראן מחכמי מרקש וירושלים. היה נוהג לבחון תלמידים על התלמוד, ובכך לאפשר להם להמשיך ללמוד הלכות שחיטה. שם חתימתו היה 'מרבי"ץ', שפירושו: מרדכי בן יהודה צרפתי. היה דרשן וספדן, והספיד את חכמי העיר כדוגמת רבי רפאל מסעוד אבן מוחא ורבי יעקב בטאן. לקראת סוף ימיו, ראייתו נחלשה ונכדו היה מוליכו.
נפטר בשנת ה'תרמ"ד במרקש, הספידו רבי משה חלאוה.
משפחתו
אשתו אסתר נפטרה בחייו ככל הנראה בשנת ה'תרמ"א. בנו של רבי מרדכי הוא רבי מנחם - מחכמי העיר מרקש.
בתו פריחא נישאה לרבי שמואל קורקוס.
בתו רחל נישאה לרבי אברהם זריהן - מדייני העיר מרקש.
חתניו רבי יהודה שושנה, ורבי אברהם אזוילוס, נמנו עם חכמי העיר מרקש, ושימשו בתפקידים שונים.
נכדיו היו דייני ורבני מרקש, רבי משה זריהן - רבה של מרקש. רבי מרדכי קורקוס - אב בית הדין. רבי יוסף אזוילוס - דיין. רבי יהודה הצרפתי.
רבנותו
בחודש תמוז שנת ה'תרל"ב התמנה לדיין, בבית דינו של רבי רפאל מסעוד אבן מוחא. בטקס הכתרתו נשא דרשה ברבים. החוקרים משערים שסיבת המינוי הייתה בעקבות פטירתו של הדיין רבי יעקב בטאן כחודשיים קודם לכן. היה קנאי באופיו ופעמים שהיה נוהג להעניש בחומרה. בשנת ה'תרל"ד, לאחר פטירתו של רבי רפאל מסעוד, התמנה לאב בית הדין ולרבה של העיר תחתיו. בבית דינו כיהנו הדיינים: רבי יוסף אביטבול, רבי שלום הכהן, רבי רפאל יוסף חרוש, רבי מסעוד פינטו, ורבי אברהם אבן מוחא. פסקי הדין התפרסמו בערים אחרות במרוקו, וחכמים אחדים העתיקו מפסקי דיניהם. כמו כן עמד בקשרים עם רבי אברהם שלום חי חמוי, ושלח הסכמות לספריו.
וולאס סטיבנס
ווֹלאס סטיבנס (באנגלית: Wallace Stevens) (2 באוקטובר 1879 – 2 באוגוסט 1955), משורר אמריקאי, עורך דין, נולד בעיר רדינג שבפנסילבניה, מבכירי המשוררים האמריקנים במאה ה-20.
ביוגרפיה
סטיבנס נולד ברידינג, פנסילבניה בשנת 1879 למשפחה לותרנית, בנו של עורך דין. סטיבנס למד בהרווארד והיה נטוע היטב בחיי המעשה, וניהל חברת ביטוח גדולה במשך שנים רבות. רוב חייו לא זכתה יצירתו להכרה רשמית. אמנם מבקרי שירה ומשוררים הכירו בכישרונו, אך רק בשנת מותו, 1955, זכה בפרס פוליצר. אוסף שיריו בספרו "הרמוניום", שראה אור ב-1923, נחשב למיטב השירה האמריקנית של המאה ה-20.
כתיבתו ההגותית חותרת אל שחרור מכבלי הקיום האנושי ויש לה זיקה לאוניברסליות. הוא נמנה עם מבשרי המודרניזם בשירה והושפע מאימג'יסטים כעזרא פאונד ומהסימבוליזם הצרפתי.
שיריו הידועים ביותר הם: