cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קפה טורקי
הכנה
קפה טורקי מיוצר מפולי קפה ערביקה שנקלים עד לשלב שאחרי הפיצוץ הראשון ועל ידי כך מקבלים צבע בהיר. לאחר מכן הפולים נטחנים דק מאוד כדי שיימסו מהר במים ולעיתים מוספים להם את התבלין הל. בישול הקפה יחסית ארוך כדי להפיק את מרב הטעמים.
טקס טורקי
באופן מסורתי קפה טורקי מוגש ללא סוכר ולכן אין צורך בכפיות. קפה טורקי אפוף בטקסיות רבה ובטורקיה רווחת אמרה עממית שאם הקרמה (קצף הקפה הנקרא גם קאימק) אובדת מפני הקפה, המארח שהכין אותו "מאבד את פניו". על-פי המסורת הטורקית לאחר שהאורח שתה את הקפה, הוא מניח את הכוס (בטורקית פינג'אן) בצורה הפוכה על הצלוחית כדי שהיא תתקרר ואז המארחת מבצעת קריאת עתידות בפינג'אן על-פי שאריות המשקעים של אבקת הקפה.
מושגים קשורים
טעות נפוצה היא לקרוא לג'זווה (קנקן הקפה הטורקי) "פינג'אן".
בישראל
בישראל המונח קפה טורקי משמש עבור קפה קלוי כהה יותר ולפעמים בדרך שונה.
יתרונות בריאותיים
לקפה כמה יתרונות בריאותיים. ראשית, הקפה ממריץ את מחזור הדם ומעצים את תחושת היכולת לעמוד באתגרים. שנית, מכיל כמות גבוהה במיוחד של נוגדי חמצון, העוזרים לחיזוק מערכת החיסון. לבסוף, פולי הקפה מגיעים כמעט ללא עיבוד כך משמרים בתוכם את הכמות הגבוהה של נוגדי החימצון והקפאין.
שליחות קטלנית
שליחות קטלנית (באנגלית: The Terminator, בתרגום חופשי: המחסל) הוא סרט מותחן פעולה מדע בדיוני משנת 1984, שבוים בידי ג'יימס קמרון, והופק ונכתב בידי גייל אן הורד לצד קמרון. בסרט מככבים ארנולד שוורצנגר, לינדה המילטון ומייקל בין. העלילה עוסקת בשרה קונור, נערה צעירה המגלה שהיא יעד לחיסול בידי סייבורג-מתנקש אימתני ששב בזמן מ-2029, כדי לרצוח אותה וכך למנוע ממנה להוליד בעתיד את מנהיג האנושות במלחמה נגד בינה מלאכותית שתשתלט על העולם. לקונור מסייע קייל ריס, חייל אנושי שנשלח אף הוא מן העתיד.
הסרט יצא לאקרנים ב-26 באוקטובר 1984. הוא הופק בתקציב קטן, וזכה להצלחה מסחרית ניכרת, כ-78 מיליון דולר בהכנסות לעומת השקעה של 6.5 מיליון, ובייחוד לשבחי הביקורת. הסרט היה נקודת מפתח בקריירות הקולנועיות של קמרון, שהוכר כבמאי נחשב, ושל שוורצנגר, שהסייבורג "המחסל" הפך לדמות המזוהה ביותר עמו. הצלחת הסרט הפכה אותו לבסיס לזיכיון מרובה-עיבודים שהכניס למעלה משלושה מיליארד דולר מאז. מלבד ספרי עלילה, משחקי וידאו ועוד, ל"שליחות קטלנית" הופקו עד כה חמישה סרטי המשך: "שליחות קטלנית 2: יום הדין", "שליחות קטלנית 3", "שליחות קטלנית: התעוררות", "שליחות קטלנית: ג'נסיס" ו"שליחות קטלנית: גורל אפל", והופקה סדרת טלוויזיה אחת, "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור".
עלילת הסרט
הסרט מתחיל בחורבות לוס אנג'לס בשנת 2029. לאחר מלחמה גרעינית, המכונות הממוחשבות שהשתלטו על העולם מנסות לחסל את שארית המין האנושי. העלילה עוברת ל-1984, כששני גברים עירומים מגיחים מתוך הפרעות חשמליות במקומות שונים בעיר לוס אנג'לס. הגדול והחזק מביניהם (ארנולד שוורצנגר), משיג בגדים ונשק ופותח במסע הרג, במהלכו הוא רוצח את כל הנשים בספר הטלפונים העונות לשם "שרה קונור". כשהוא מנסה לחסל את שרה קונור האחרונה ברשימה (לינדה המילטון), צעירה העובדת כמלצרית, עוצר בעדו הגבר השני (מייקל בין), שאסף נשק אף הוא. הוא ממלט את קונור בבהילות מן הפאב בו איתר אותה המחסל, כשהלה דולק אחרי שניהם.
המושיע המסתורי של קונור מציג עצמו בפניה ואומר לה כי הוא קייל ריס, חייל אשר נשלח מן העתיד כדי להגן עליה. האיש המנסה להרגה הוא "", רובוט מתוחכם דמוי אדם שנשלח אף הוא מזמנו של ריס. בעתיד, מערכת ממוחשבת בעלת בינה מלאכותית בשם "סקיינט" השתלטה על העולם, והיא מנסה להשמיד את הגזע האנושי. סקיינט הייתה אחראית על ההגנה האווירית של ארצות הברית בשעתו, ובחודש אוגוסט 1997 החלה לפתח מודעות עצמית. בני האדם ניסו לכבות אותה והיא פעלה בניסיון להגן על קיומה. המערכת שיגרה את ארסנל הנשק הגרעיני של ארצות הברית לעבר ברית המועצות וגרמה למלחמה גרעינית כוללת. מיליארדים מתו, והשרידים ניצודו על ידי צבא הרובוטים של סקיינט. ג'ון קונור, בנה העתידי של שרה, עתיד להוביל את בני האדם לניצחון על המכונות. המכונות מנסות לשנות את ההיסטוריה על ידי בניית מכונת זמן, ושליחת "מחסל" לעבר כדי להרוג את שרה קונור לפני שג'ון ייוולד, ובכך למנוע את עצם קיומו אי-פעם ואת ניצחון האנושות. לאחר שהמורדים השתלטו על מתחם המכונה, ג'ון קונור שלח את ריס מן העתיד במטרה להגן על אימו. המחסל אינו מרגיש כאב והוא חסר רגשות. מכונת הזמן מאפשרת לשלוח בחזרה רק רקמות חיות או עצם עטוף בהן (כמו ה"מחסל" עצמו), מה שמנע מריס להביא עמו נשק משוכלל מן העתיד. קייל אומר לשרה שהוא בספק אם כלי הנשק של המאה ה-20 חזקים מספיק על מנת לעצור את המחסל, העשוי משלדת מתכת.
אחרי שקייל מסיים לספר את סיפורו, מגיח המחסל שנית ונפתח מרדף אשר מוביל למעצרם של קונור וריס בידי המשטרה. בתחנת המשטרה, ריס מנסה להסביר את הרקע להתרחשויות. החוקרים המומים מסיפורו של ריס, ומערבים פסיכולוג משטרתי אשר קובע שסיפורו של ריס נובע ממחשבות שווא פרנואידיות. המחסל מגיע לתחנת המשטרה ואומר את משפטו המפורסם "עוד אשוב" ("I'll be back"), רגע לפני שהוא יוצא במסע הרג נוסף ברחבי המבנה, כאשר הוא הורג את כל מי שנקלע לדרכו, כולל 17 שוטרים. ריס מצליח להשתחרר ונמלט יחד עם קונור מהתחנה. הם מוצאים מסתור בבית מלון קטן, שם ריס מלמד את קונור כיצד להרכיב פצצות מאביזרים ביתיים. קונור מביעה ספק ביכולתה להפוך לגיבורה האגדית שהיא אמורה להיות בעתיד לפי תיאוריו, שאימנה את בנה בקפידה כדי שיהיה למנהיג תנועת ההתנגדות האנושית. היא שואלת את ריס אם הוא מאוכזב ממנה והאם היה מאוהב אי פעם. הוא עונה בשלילה לשתי השאלות, ומודה בפניה שהוא מאוהב בה. קונור מגלה שגם היא חשה כלפיו אהבה והם מתעלסים.
בבוקר שלמחרת מאתר אותם המחסל, יורה בריס ופוצע אותו. במרדף בו דולק המחסל בעקבותיהם על אופנוע, מצליחה קונור להפילו ולדרוס אותו. המחסל, פצוע וחבול כולו משתלט על מכלית גז דליק, וממשיך במרדף. הם זורקים את מטען הצינור שהרכיבו במלון ומפוצצים את המשאית. קונור וריס מאמינים בתחילה כי המחסל הושמד באש, אך זו רק חושפת את שלד הפלדה מתחת לבשרו שנשרף. הם נמלטים לתוך מפעל רכב. ריס מקריב את חייו כשהוא מניח מטען על גוף המחסל, אך על אף שהפיצוץ כורת את רגלי המכונה, היא מוסיפה לזחול לעברה של שרה הפצועה, המגלה שהיא נקלעה לתוך מכבש הידראולי. היא מפעילה את המכונה, המרסקת את המחסל, המחוסל סוף סוף.
בסוף הסרט, קונור נוסעת למקסיקו, כאשר היא בהיריון מתקדם. היא מקליטה את עצמה על גבי קלטות שמע, אותן היא מתכננת להשמיע לבנה, שנהרה בלילה שבילתה עם קייל שישה חודשים קודם לכן. ילד קטן מצלם אותה במצלמת פולארויד. אותה תמונה הועברה בעתיד מג'ון לריס כדי שהוא יוכל לזהות אותה. שרה יוצאת מתחנת הדלק ונוסעת לעבר האופק, בו נראית סערה מתקרבת מכיוון ההרים, ובכך מסתיים הסרט.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב, המוזיקאי בראד פידל, לעומת זאת הפסקול גם כלל 5 שירים של אמנים שונים.
אנגלה פוסטמה
אנגלה פּוֹסְטְמָה (בהולנדית: Angela Postma; נולדה ב-6 באוגוסט 1971 באדה) היא שחיינית עבר הולנדית. אלופת אירופה (בריכת 25 מטר) (סטוונגר 1994) במשחה ל-50 מטר פרפר.
אלופת אירופה (בריכת 25 מטר)
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בסטוונגר, נורווגיה בשנת 1994 זכתה פוסטמה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 27.48 שניות, לפני מרטינה מורבצובה מסלובקיה (27.84 שניות), מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.52 שניות, אחרי סנדרה וולקר מגרמניה (25.29 שניות) ומדליית ארד במשחה שליחות 4X50 מטר חופשי, אחרי גרמניה ושוודיה.
סגנית אלופת עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בריו דה ז'ניירו, ברזיל בשנת 1995 היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי. בתוצאה של 25.10 שניות, אחרי לי ג'ינגהי מסין (24.62 שניות) ולפני סנדרה וולקר (25.21 שניות).
באליפות אירופה שנערכה בווינה באותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.86 שניות, אחרי לינדה אולפסון משוודיה (25.76 שניות) ופרנציסקה ואן אלמסיק גרמניה (25.80 שניות).
1996
באולימפיאדת אטלנטה (1996) היא סיימה במקום עשירי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.82 שניות.
1998
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בינואר 1998 היא סיימה פעמיים במקום חמישי, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.67 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.64 שניות, כשחיינית שנייה היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 56.85 שניות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:11.73 דקות, לאחר ששחתה את סגנון הגב בתוצאה של 1:05.18 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשפילד, אנגליה בדצמבר אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4X50 מטר חופשי.
גביע סינקפילד
גביע סינקפילד (באנגלית: Sinquefield Cup) הוא תחרות על בשחמט שנערכת כל שנה בעיר סנט לואיס, ארצות הברית.
התחרות הראשונה נערכה בשנת 2013. מאז שנת 2015 התחרות היא חלק של גראנד צ'ס טור.
התחרות נערכת באוגוסט/ספטמבר. לתחרות מוזמנים 10 שחמטאים שמתחרים ב-9 סיבובים.
במהלך תחרות 2022 מגנוס קרלסן עזב אותה תוך האשמת שחמטאי אחר במרמה.
פלאותריום
פלאותריום (שם מדעי: Palaeotherium; מילולית: "בהמה עתיקה") הוא סוג של יונק נכחד מהמשפחה הקדומה פלאותריומיים, אשר חי בתקופת האאוקן לפני 45 מיליון שנה באירופה במדינות: יוון, הממלכה המאוחדת, צרפת, גרמניה, ספרד ופורטוגל. יצור זה היה מאבותיו של הסוס והיה קרוב משפחה של ההירקותריום.
הפלאותריום הגיע לגובה 75 עד 145 ס"מ ולמשקל של 20 עד 350 ק"ג, וכנראה שלעיתים הגיע עד כדי גובהו של סוס והיה בעל צוואר ארוך יותר. גולגולתו דמתה מעט לגולגולת של סוס, אך בשונה מסוסים היו לו 3 אצבעות ברגליו והוא היה איטי בהרבה.
הפלאותריום היה דומה לאוקפי, אך חסון יותר ממנו. הוא חי ביערות הגשם בדרום אירופה בתקופת האאוקן, וניזון מצמחיית קרקעית היער. ייתכן שהיה קרוב להיראצ'יוס מאותה תקופה.
היצור נכחד לאחר האאוקן, כאשר התייבשו יערות הגשם והפכו לערבות פתוחות.
טורניר אוקלנד בסבב ה-WTA
טורניר אוקלנד (או בשמו הרשמי : ASB Classic) הוא טורניר טניס מהקטגוריה הבינלאומית בסבב ה-WTA הנערך מאז שנת 1986 בעיר אוקלנד שבניו זילנד. הטורניר משוחק על מגרשים קשים ופתוחים.
אלברט אקסלרוד
אלברט "אלבי" אקסלרוד (באנגלית: Albert "Albie" Axelrod; 12 בפברואר 1921 – 24 בפברואר 2004) היה סייף (רומח) אמריקאי-יהודי. זכה במדליית ארד אולימפית (רומא 1960) ברומח אישי. אלוף ארצות הברית הוא ייצג את ארצות הברית ב-5 אולימפיאדת (הלסינקי 1952 - מקסיקו סיטי 1968), זכה במדליות זהב במכביות.
ביוגרפיה
אקסלרוד נולד וגדל בברונקס, ניו יורק. בן למשפחה יהודית שהיגרו מרוסיה. במלחמת העולם השנייה הוא שרת בצי ארצות הברית. הוא דירוג במקום הראשון בארצות הברית בשנים 1955, 1958, 1960 ו-1970
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הוא סיים במקום 13 ברומח אישי ובמקום 7 ברומח קבוצתי.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הוא סיים במקום 13 ברומח אישי ובמקום רביעי ברומח קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה, ארצות הברית בשנת 1958 הוא סיים במקום חמישי ברומח אישי.
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת רומא (1960) זכה אקסלרוד במדליית ארד ברומח אישי, אחרי ויקטור ז'דנוביץ' ויורי סיסיקין מברית המועצות. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי ברומח קבוצתי.
באולימפיאדת טוקיו (1964) הוא סיים פעמיים במקום תשיעי ברומח אישי וברומח קבוצתי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הוא סיים במקום 11 ברומח קבוצתי.
הנצחה
ב-1973 הונצח אקסלרוד ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן. ב-1974 הוא הונצח בהיכל התהילה של ארצות הברית בסיף.
צראטוגאולוס
צראטוגאולוס (שם מדעי: Ceratogaulus) הוא סוג נכחד של מכרסם גדול. הוא השתייך למשפחה נכחדת, שהיצור הקרוב אליה ביותר כיום הוא הבונה ההררי ממורדות הרי הרוקי. מאובני היצור נמצאו לאורך המישורים הגדולים של אמריקה הצפונית.
המכרסם, שדמה לחולד או מרמיטה גדולה, הגיע לאורך 30 ס"מ, והיה בעל כפות רגליים גדולות ושטוחות שעזרו לו לחפור, ושיניים גדולות בדומה לחולדים. ממראהו נראה שהוא היה יצור מתחפר ועל הקרקע היה איטי ופגיע. לא ברור למה שימשו הקרניים, אך הם היו הן על ראשי הזכרים והן על ראשי הנקבות, כך שנראה שתפקידם היה קשור יותר להגנה מאשר ללחימה עם יריבים או לתצוגה.
לטאיים
לטאיים (שם מדעי: Lacertidae) היא המשפחה הנפוצה ביותר בתת-סדרת הלטאות. בעולם ישנם 200 מינים, מהם 12 נפוצים בישראל. הלטאיים יכולים להופיע בכל הצבעים. בישראל, הם מופיעים גם בצבעים שאינם נפוצים בלטאות בארץ (כתום, אדום וכחול) כמו מדברית עינונית שצבע הוא חום, או הצבע הכחול בעינחש עדינה שצבעה חום-ירוק.
מאפיינים
גופם של הלטאיים מוארך וצורתו גלילית. ראשם צר, ארוך ומחודד וחלקו העליון מחולק סימטרית ללוחיות. צווארם של הלטאיים עבה ואורכו כחצי מאורך הראש. זנבם ארוך מאוד, והוא אף יותר ארוך מהגוף והראש יחדיו. טפריהם מתאימים לטיפוס ולחפירה בשל כפיפותם וחדותם.
הזכר מפריש חומר מנקבי הקולית החשוב מאוד לתקשורת בין הלטאות. כמו כן, הוא מגביר את ההפרשה בעונות הרבייה. הפרשה זו בולעת אור בתחום העל-סגול. ישנן לטאות המסוגלות לראות את ההפרשות כשהן מוארות עקב יכולתן לראות בתחום העל-סגול.
אורך חייהם של הלטאים מסוגל להגיע אצל חלק מהמינים ל-20 שנים.
בזים, חנקנים, חתולים, כלבים, כרוונים, נחשים, עכבישים, עכשובים ועקרבים ניזונים מהלטאיים ומהווים להם סכנה. לרוב, מבחינים הלטאיים מבחינים באיום לפני שהוא מתקרב מספיק, ונמלטים לנקיקים בסלעים, למחילות בקרקע ולמרומי עצים. אם זנבם נתפס בפיו של טורף, הם משירים אותו ונסים על נפשם. כמו כן, מסייע שינוי צבעם בהגנה מפני טריפה.
רבייה
עונת הרבייה של הלטאיים היא האביב. הזכרים גדולים מן הנקבות וזנבם עבה יותר. במהלך עונת הרבייה, הזכרים מהלכים כל הזמן סביב הנקבות ומחזרים אחריהן. הזכרים עלולים לחזר אחרי נקבה שכבר "נתפסה" על ידי זכר אחר. במקרה כזה מתפתח קרב בין הזכרים. המפסיד בורח והמנצח ממשיך לחזר אחר הנקבה.
ההזדווגות מתבצעת בכך שהזכר מתקרב אל אחורי הנקבה ומכניס את זנבה לפיו, תוך כדי שהוא נושך את זנבה הוא מתקדם לאורכו עד שמגיע לבסיסו וממשיך להתקרב למותני הנקבה. לאחר מכן, הוא מרים את רגלו מעל בת זוגו ומצמיד את פתח הביב שלו לזה של הנקבה ונשלף אחד מאיברי מינו ומוחדר לביבה של בת זוגו. תהליך זה אורך דקות בודדות בלבד, ובמהלכו הלטאות נעות מעט מאוד. במהלך האביב או הקיץ מטילה הנקבה שתי ביצים רכות בגומה בקרקע (הנחפרת בעזרת הטפרים) או במקום מוחבא אחר. בסוף הקיץ בוקעות הביצים. ישנן לטאות אשר אינן מטילות ביצים אלא משריצות את צאצאיהן חיים.
מבחן שילינג
מבחן שילינג (Schilling test) הוא בדיקה רפואית ללוקים בחוסר של ויטמין B12, שמטרתה לבדוק האם החוסר נגרם עקב בעיות בספיגה במערכת העיכול, ואם כן - האם הסיבה היא חוסר של פקטור פנימי (כפי שקורה באנמיה ממארת), או לא.
קיימות מספר גרסאות לבדיקה זו.
שלב ראשון של הבדיקה
בשלב הראשון של הבדיקה, מקבל הנבדק לשתות ויטמין B12 מסומן באמצעות איזוטופ רדיואקטיבי של קובלט (בדרך כלל משתמשים באיזוטופ 57Co או 58Co).
במקביל מקבל הנבדק זריקה של ויטמין B12 רגיל לא רדיואקטיבי.
שלב שני של הבדיקה
חוזרים על הבדיקה כמו בשלב הראשון, אך הפעם הנבדק שותה גם פקטור פנימי - בנוסף לוויטמין B12 רדיואקטיבי.
הבורחים (סדרת טלוויזיה)
הבורחים (באנגלית: Marvel's Runaways) היא סדרת רשת אמריקאית המבוססת על חוברות הקומיקס של מארוול, "Runaways" שהופקה עבור הולו, על ידי היוצרים והתסריטאים ג'וש שוורץ וסטפני סאבאג'. הסדרה, כמו עוד מספר סדרות שהופקו על ידי אולפני מארוול, מהווה חלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
במקור, אולפני מארוול החלו לעבוד על הפקת סרט שבוסס על "הבורחים" במאי 2008, אך בעקבות ההצלחה של "הנוקמים", הפקת הסרט בוטלה ב-2013. באוגוסט 2016, חטיבת הטלוויזיה של מארוול הודיעה כי Hulu הזמינה פיילוט לסדרה על "הבורחים", שנכתב על ידי ג'וש שוורץ וסטפני סאבאג'. בפברואר 2017, נחשפו הליהוקים לחברי קבוצת "הבורחים" ו"להקת האריות" וצילומי הסדרה החלו בלוס אנג'לס. במאי 2017, "הולו" הזמינה באופן רשמי את הסדרה.
בכורת הסדרה נערכה בלוס אנג'לס ב-16 בנובמבר 2017, והיא עלתה לראשונה לשידור ב-21 נובמבר 2017. עונתה הראשונה של הסדרה כוללת 10 פרקים. ב-11 בינואר 2018 הסדרה חודשה לעונה שנייה שעלתה לשידור ב-21 בדצמבר 2018 וכללה 13 פרקים. ב-24 במרץ 2019 הסדרה חודשה לעונה שלישית בת 10 פרקים, שעלתה לשידור ב-13 בדצמבר 2019.
בישראל, הסדרה שודרה ב-HOT ובסלקום tv.
תקציר העלילה
שישה חברי ילדות, שהזמן ומותה של אחת מבנות קבוצתם הרחיקו ביניהם, מגלים באופן מקרי שהוריהם משתייכים לארגון פשע הנקרא "להקת האריות" ("Pride"), והם נאלצים לאחד כוחות על מנת לעצור את תוכניותיהם של הוריהם הנבלים.
פיתוח
במאי 2008, בריאן ק. ווהן נשכר לכתוב תסריט עבור סרט לאולפני מארוול, שיתבסס על חוברות הקומיקס שכתב. באפריל 2010, אולפני מארוול שכרו את הבמאי פיטר סולט למלאכת הבימוי, וחודש לאחר מכן התסריטאי דרו פירס נשכר על מנת לכתוב תסריט חדש לסרט. לאחר מכן, פיתוח הסרט נדחה לאוקטובר הבא, ופירס הסביר בספטמבר 2013, כי הסרט הוקפא בשל ההצלחה הגדולה של "הנוקמים", וכנראה שהפקת הסרט תידחה עד לפיתוח השלב השלישי של היקום הקולנועי של מארוול. באוקטובר 2014, לאחר שאולפני מארוול הכריזו על הסרטים שיכללו בשלב השלישי של היקום הקולנועי שלה, אך ללא שום אזכור לסרט שיתבסס על ה-"Runaways", נשיא אולפני מארוול, קווין פייגי, אמר שהפרויקט הוא "עדיין תסריט מדהים שקיים בכספת של התסריטים שלנו... בדיונים על הפרויקטים הטלוויזיוניים והקולנועיים העתידיים שלנו, אנחנו תמיד מדברים על הפרויקט הזה... אבל אנחנו לא יכולים לעשות את כל הפרויקטים."
חטיבת הטלוויזיה של מארוול חיכו למפיקים הנכונים עבור הפרויקט לפני שהתקדמו לשלב הפיתוח של הפרויקט. ג'וש שוורץ וסטפני סאבאג', שלחברה שלהם, "Fake Empire Productions", הייתה עסקה כוללת עם אולפני ABC, העלו את נושא פיתוח הקומיקס לסדרת טלוויזיה במהלך פגישה כללית עם האולפנים, ובאוגוסט 2016, הצמד בילה שנה במשא ומתן עם אולפני מארוול על הפיכת הפרויקט המבוסס על ה-"Runaways" לסדרת טלוויזיה. באותו חודש, חטיבת הטלוויזיה של מארוול, אולפני ABC, ו-"Fake Empire Productions", יחד עם רשת הזרמת המדיה "הולו" הכריזו על הפרויקט "Marvel's Runaways". המפיק בפועל, ג'ף לואב, חש שזה פשוט מאליו לתת ל"הולו" את הפרויקט מאשר על פני הרשתות האחרות שבהן אולפני מארוול כבר פועלת, מפני שצוות ההפקה היה נרגש מאוד מהאפשרות להצטרף לרשת שהייתה צעירה וצמחה באותה הדרך כמו נטפליקס. לדברי לוב, זה הרגיש כאילו הם נמצאים במקום הנכון ובזמן הנכון עם סדרת הטלוויזיה המתאימה. בנוסף, לואב וחטיבת הטלוויזיה של מארוול התרשמו מההצלחה הקריטית לה זכתה הסדרה "סיפורה של שפחה" ששודרה ברשת "הולו", מה שהצדיק בעיניהם עוד יותר את ההחלטה לתת ל"הולו" את הפרויקט. שוורץ וסבאג' כתבו את התסריט עבור הפיילוט, והם משמשים כמפיקים של הסדרה וכן כמפיקים בפועל לצידם של לוב וג'ים צ'ורי.
כתיבה
למשך זמן רב, שוורץ היה מעריץ של הקומיקס "Runaways", וכשהוא סיפר לסאבאג' על הקומיקס הוא אמר ש"כאשר אתה נער, הכל מרגיש כמו חיים ומוות, והסיכונים בסיפור הזה - באמת הרגישו ככה." לוב תיאר את הסדרה כגרסת "האו. סי" של היקום הקולנועי של מארוול, מה ששוורץ הסביר מאוחר יותר שהכוונה ל"טיפול בבעיות של בני נוער כשל מבוגרים" ושלסדרה יש תחושה אמיתית ואותנטית לגבי חוויות הנעורים. לוב אף ציין כי הסדרה תעסוק בסוגיות פוליטיות מודרניות באומרו: "אנחנו בתקופה בה הסמכותיות של דמויות המשמשות כמודל לחיקוי מוטלת בספק, וזה סיפור שבו בני נוער נמצאים בגיל שבו הם רואים את הוריהם כאנושיים ומלאי פגמים. רק בגלל שמישהו אחראי, זה לא אומר שהוא פועל נכון." המפיקים ציינו כי הסדרה תחקור גם את נקודת המבט של ההורים, כאשר הפיילוט מספר את הסיפור מנקודת מבטם של הנערים, והפרק השני מציג את אותו סיפור מנקודת המבט של הוריהם, ואילו שתי נקודות המבט יתמזגו באמצע העונה הראשונה.
שוורץ השווה את הטון של הסדרה לזה של הקומיקס עליו היא מבוססת, ואמר שהרבה מהטון שווהן השתמש בו במהלך כתיבת הקומיקס חופף עם הטונים שהוא וסאבאג' אהבו להציג במהלך העבודה על הסדרה. השניים היו נרגשים מהיד החופשית שניתנה להם על ידי רשת "הולו", להבדיל מהרשתות האחרות שהם היו רגילים לעבוד איתם - למשל, אפשור לילדים להישבע במהלך העלילה, אורכי פרקים שלא הוגדרו מראש, והיכולת לחקור את סיפור מנקודת מבטם של ההורים. שוורץ תיאר את הסדרה כסיפור על גיל העמידה ודרמה משפחתית, תוך כדי התמקדות בדמויות פשוטות וללא כוחות על שיכולות להניע את העלילה לפרקי זמן ארוכים במהלך הסדרה.
ליהוק
בפברואר 2017, אולפני מארוול הכריזו על ליהוקם של רנזי פליז כאלכס ויילדר, ליריקה אוקאנו כניקו מינורו, וירג'יניה גרדנר כקרולינה דין, אריאלה ברר כגרטרוד יורקס, גרג סולקין כצ'ייס סטיין, אלגרה אקוסטה כמולי הרננדז - חברי קבוצת "הבורחים". זמן קמצר לאחר מכן, אולפני מארוול הכריזו על ליהוקם של אנג'ל פרקר כקתרין ויילדר, ריאן סאנדס כג'פרי ויילדר, אנני ורשינג כלסלי דין, קיפ פארדו כפרנק דין, אבר קרדין כסטייסי סטיין, ג'יימס מארסטרס כויקטור סטיין, בריג'יד בראנאג סטייסי יורקס, קווין וייסמן כדייל יורקס, בריטני אישיבאשי כטינה מינורו וג'יימס יאגאשי כרוברט מינורו - חברי "להקת האריות". המפיק ג'ף לוב שיבח את בחירת המפיקים בבמאי פטריק ראש לתפקיד בימוי הסדרה והסביר כי כל השחקנים הראשיים היו הבחירה המועדפת של המפיקים לדמויות הנערים וההורים. באוגוסט 2017, ג'וליאן מקמהון לוהק לתפקיד משני בדמותו של ג'ונה.
צילומים
צילומי הפיילוט החלו ב-10 בפברואר 2017, בלוס אנג'לס, תחת הכותרת "Rugrats", והסתיימו ב-3 במרץ. הבמאי ברט מורגן זכה ליד חופשית מאולפני מארוול ורשת "הולו" בביסוס מראה הסדרה ואפיונה בפרק הראשון, ורצה ליצור לסדרה תחושה אותנטית. מורגן רצה להבדיל בין עולמם המחוספס והמוצק יותר של "הבורחים" לבין עולמם הסגנוני יותר של "להקת האריות", והרגיש שניתן לחקור יותר על עולמם של "להקת האריות" עם התקדמות בסדרה, אך לא זכה לביים פרקים נוספים בעונה. בעקבות השלמת הפיילוט של הסדרה, היה חשש בקרב צוות ההפקה ואנשי הצוות כי שביתת הסופרים העתידה לקרות תמנע מהפקת הסדרה להתקדם. עם זאת, השביתה לא קרה, וצילומי שאר העונה החלו בסוף יוני, שוב בלוס אנג'לס והסתיימו ב-21 באוקטובר.
פסקול
המלחין סידהארטה קוסלה נשכר על ידי צוות ההפקה להלחין את הפסקול עבור הסדרה. קוסלה תיאר את הפסקול של הסדרה כ"מסונתז לחלוטין", דבר שהושג באמצעות שימוש בסינתיסייזרים אנלוגיים משנת 1980, במיוחד באמצעות שימוש במכשיר "רונלד ג'ונו-60" ובסינתיסייזרים של "Oberheim Electronics". קוסלה השווה את התחושה האלטרנטיבית של הפסקול שלו לשל להקת "דפש מוד", וציין כי בפסקול יש אלמנט של מרדנות, כך עבורו פנייה לגישה של יציאה מהקופסה וחוסר מסורתיות, הרגיש עבורו כמשהו טבעי עבור הפסקול. המלחין אלכס פאטסאבאס, שעבד עם שוורץ וסאבאג' על סדרות אחרות של השניים, שימש כמפקח מוזיקלי עבור הפסקול.
עלייה לשידור
הסדרה עלתה לראשונה לשידור ב"הולו" ב-21 בנובמבר 2017 ועונתה הראשונה, שכוללת 10 פרקים, עתידה לסיים את שידוריה ב-9 בינואר 2018. בקנדה, הסדרה עלתה לשידור ברשת "Showcase" ב-22 בנובמבר 2017. בישראל, הסדרה עלתה לשידור תחת קידומה והפצתה של חברת הכבלים "HOT" ב-5 בינואר 2018, בערוץ HOT3 וב-HOT VOD.
ביקורות
כשהוא בוקר את שני הפרקים הראשונים, ג'וזף שמידט מהאתר "ComicBook.com" שיבח את נאמנותה של הסדרה למקור ובנוסף לכך, גם את השינויים שנעשו בין הסדרה למקור, אשר כללו בין היתר התמקדות רחבה יותר על הוריהם של "הבורחים", וציין לטובה את משחקם של מארסטרס, פארדו וורשנג.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות מהמבקרים - המגזין "ניוזוויק" אמר על הסדרה כי "הדמויות מגוונות, מורכבות ומעוררות השראה", המגזין "אנטרטיינמנט וויקלי" אמר כי הסדרה "משלבת בין דרמת קומיקס והרפתקאות וצרות גיל ההתבגרות, כוחות על וחברות לא שגרתית... היא לא מושלמת, אבל היא חכמה" והמגזין "אינדיווייר" הצהיר כי הסדרה היא "אחת הסדרות המבטיחות ביותר של 'מארוול' עד כה".
איי הוואי
איי הוואי הם קבוצת איים בצפון האוקיינוס השקט, שמרכיבים את מדינת הוואי בארצות הברית.
גאוגרפיה
מדינת הוואי מורכבת מ-19 איים ואטולים עיקריים במרכז האוקיינוס השקט. מניין האיים המלא, כולל האיים הקטנים יותר והאיים הקטנטנים של כל אטול, הוא 137.
הערים העיקריות הן הונולולו (באי אואהו), הילו (באי הוואי), ליהואה (באי קאואיי) וקאהולואי (באי מאווי).
יש עוד מספר איים בצפון-מערב אשר מיושבים רק בילידים או אינם מיושבים כלל, וכן כאלו המשמשים כבסיסים צבאיים בלבד.
הרי געש
האי הוואי עצמו הוא נקודה חמה ויש בו שני הרי געש פעילים, מאונה לואה שהוא הר הגעש הפעיל הגדול ביותר על פני כדור הארץ, וקילוואה, אשר נחשב להר הגעש הפעיל ביותר בכדור הארץ.
צוקי קאלאופאפה
הצוק הימי הגבוה ביותר (1,010 מטרים) שוכן בכפר קאלאופאפה באי מולוקאי שבהוואי. למרגלותיהם של הצוקים נמצא האוקיינוס השקט.
אסונות טבע
הוואי נמצאת במרכזו של הלוח הפסיפי, ולפיכך רעידות האדמה והצונאמים פוגעים בה בתדירות נמוכה יחסית. אך יש בה פעילות געשית רבה שמסכנת את תושבי אזורי הרי הגעש.
מיקרוסקופ
מִיקְרוֹסְקוֹפְּ הוא מכשיר המשמש להגדלה ויזואלית של עצמים קטנים מכדי להיראות על ידי העין ללא הגדלה. המדע החוקר עצמים שכאלה נקרא מיקרוסקופיה, ובהשאלה המונח "מיקרוסקופי" מתאר עצמים זעירים מאוד.
המיקרוסקופ הנפוץ ביותר, והראשון שהומצא, הוא המיקרוסקופ האופטי. מכשיר אופטי זה מכיל עדשה אחת או יותר, ויוצר תמונה מוגדלת של עצם המונח על משטח מול העדשות. מיקרוסקופ אופטי, המבוסס על קרני האור הנראה, מוגבל להגדלה של העצם הנבחן עד פי 1,000 מגודלו המקורי, גבול ההגדלה נקבע על ידי אורך הגל של קרני האור.
קיימים מיקרוסקופים שמשתמשים בסוגי קרינה אחרים להפקת תמונה, בעיקר במקרים בהם העצמים קטנים מיכולת הרזולוציה של האור הנראה, שהיא כ-0.2 מיקרון.
היסטוריה
השימוש בעדשות זכוכית קמורות וקעורות, להגדלת מראה עצמים, הביא למהפכה מדעית, מכיוון שאיפשר לראות דברים, שקודם לכן היו קטנים מדי או רחוקים מכדי לראותם בעין בלתי מזוינת. המיקרוסקופ נוצר, כנראה, לראשונה, כהתפתחות ישירה מן העדשות ששימשו כמשקפיים. המיקרוסקופ הראשון נבנה בהולנד בשנת 1590 על ידי זכריאס יאנסן (1580–1638) ואביו. אנטוני ואן לוונהוק (1632-1723) ההולנדי, היה הראשון שהשתמש במיקרוסקופ בשנת 1660 לחקר חיידקים. המיקרוסקופים שלו, היו בעלי כוח הגדלה של עד פי 270, ונחשבו על ידי רבים כטובים ביותר בזמנם לחקר מיקרואורגניזמים ותאי דם אנושיים. את מכניזם המיקוד פיתח לראשונה קאמפיני באיטליה, בשנת 1668.
מיקרוסקופ אופטי פשוט
מיקרוסקופ פשוט או בשמו המדעי מיקרוסקופ אור (מירה), בניגוד למיקרוסקופ המורכב הסטנדרטי (ראו בהמשך), הוא מיקרוסקופ העושה שימוש בעדשה אחת או שתיים בלבד לצורך הגדלה. המיקרוסקופים של אנטוני ואן לוונהוק היו מורכבים מעדשה מגדילה קטנה אחת, המונחת על משטח בעל מנגנון המחזיק את התתקין הנבדק כך שלא יזוז. יכולת ההגדלה של מיקרוסקופ האור היא הגדלה של העצם עד פי 400 מגודלו המקורי.
מיקרוסקופ אופטי מורכב
התרשים להלן מציג מיקרוסקופ מורכב. בצורתו הפשוטה ביותר, בה השתמש רוברט הוק, הייתה למיקרוסקופ זה עדשת זכוכית יחידה בעלת עומק שדה קצר עבור העצם, ועדשת זכוכית נוספת עבור העינית (אוקולר).
מיקרוסקופים אלו יהיו בדרך כלל מורכבים יותר, וגם בעדשת העצם ובעינית יש יותר מעדשה אחת. העדשות המורכבות הללו מתוכננות כך שיקטינו את חוסר המיקוד. במיקרוסקופים מודרניים, מוחלפת המראה במנורה, שתפעולה נוח יותר, והיא המאפשרת גם שינוי בעוצמה.
מיקרוסקופים מורכבים נכנסים לשימוש לצורך בחינת דוגמיות קטנות כיוון שיש להם עומק שדה מוגבל. לרוב, הם מסתמכים על אור העובר דרך הדוגמית מלמטה, ובדרך כלל נעשה שימוש
בטכניקות מיוחדות כדי להגדיל את ניגודיות התמונה לרמות שימושיות.
מיקרוסקופ בינוקולרי
המיקרוסקופ הבינוקולרי תוכנן באופן שונה משני השרטוטים שלמעלה, והוא משרת מטרה שונה מעט. במיקרוסקופ זה ישנן שתי עיניות (ומכאן שמו) כדי לספק זוויות ראייה שונות מעט לכל אחת משתי העיניים. בצורה זו הוא יוצר תצוגה תלת־ממדית של העצם הנבדק.
כושר ההפרדה האופטית
עדשה מגדילה על ידי כיפוף האור (ראו שבירה). מיקרוסקופים אופטיים מוגבלים ביכולתם להפריד פרטים על ידי תופעה אופטית שמכונה גבול העקיפה, בהתבסס על הערך המספרי של הנקב (numerical aperture (NA של המערכת האופטית ובהתבסס על אורך גל האור (L) שבו משתמשים, ישנו ערך קבוע (d) לכושר ההפרדה האופטי (רזולוציה אופטית). בהנחה שעיוותים אופטיים זניחים, ערך הרזולוציה d נתון על ידי:
0.95, ובשמן עד ל-1.5.
בגלל גבול העקיפה, אפילו מיקרוסקופ האור הטוב ביותר מוגבל לרזולוציה של 0.2 מיקרומטר. עם זאת בשנים האחרונות פותחו אמצעים שמאפשרים בתנאים מסוימים להתגבר על מגבלה זו, תחום מחקר ופיתוח זה מכונה מיקרוסקופיה ברזולוצית על.
מיקרוסקופ ניגוד מופעים
השיטה עליה מבוסס מיקרוסקופ ניגוד מופעים פותחה בידי פריץ זרניקה בשנות ה-30 של המאה ה-20, עליה זכה בשנת 1953 בפרס נובל בפיזיקה.
השוני במקדם השבירה בין תאים חיים לסביבתם המימית הוא לרוב זניח, ועל כן לא ניתן להבחין בתאים חיים במיקרוסקופ אור רגיל על רקע סביבתם המימית. כדי להבחין בתאים יש לצבוע אותם (staining), מה שמביא למותם. שיטה אחרת משמשת במיקרוסקופ ניגוד מופעים. במיקרוסקופ זה מנוצלות הזזות מופע קטנות בגל האור העובר דרך התא לעומת סביבתו המימית, ומתורגמות להבדלי משרעת או ניגוד, ובכך להבחין בהם. השיטה שימושית לצפייה בתאים חיים בסביבתם, במקטעי רקמה דקים ואברונים תאיים. יתרונה הגדול של מיקרוסקופיה בשיטה זו הוא ביכולתה לעקוב אחרי תהליכים תאיים בתא החי, ובין היתר, אפשרה את חקר מחזור החיים בתא.
מיקרוסקופ פלואורסצנטי
מיקרוסקופיה פלואורסצנטית היא מיקרוסקופיית אור המאפשרת זיהוי מולקולות ספציפיות באמצעות חותם ספקטרלי ובכך מתגברת על בעיית הרקע הקיימת במיקרוסקופ אור רגיל. הוא עושה זאת על ידי שימוש במנורת הלוגן חזקה (בדרך כלל מנורת כספית) כמקור אור, מנורה כזו מספקת מגוון רחב מאוד של אורכי גל (כולל UV), כאשר המולקולה אותה נרצה לראות נצבעת מבעוד מועד בצבע פלואורסצנטי. ניתן לצבוע אברונים מסוימים בתא בצבע פלואורסצנטי. צבע זה משמש כגלאי, העשוי חומר פלואורסצנטי. על מנת להבין את התהליך דרוש הסבר קצר על חומר פלואורסצנטי. חומר פלואורסצנטי הוא חומר שכשמקרינים עליו אור באורך גל מסוים נוצרת קפיצת אלקטרון ברמה, האלקטרון מיד חוזר לרמה הקודמת שלו, והוא עושה זאת תוך כדי פליטה של קרן אור. קרן האור הנפלטת מהאלקטרון תהיה בעלת אנרגיה נמוכה יותר מזו שהקפיצה את האלקטרון - כלומר אורך הגל יהיה ארוך יותר. במיקרוסקופיה פלואורסצנטית מוכנס חומר פלואורסצנטי שכזה אשר נקשר/נכנס רק למולקולת מסוימות (לדוגמה לאברונים בתא) כך שרק אלו יפלטו אור באורך הגל המבוקש, כך ניתן להדגיש אברונים מסוימים מתוך הרקע.
האור נכנס ממנורת הכספית למיקרוסקופ, ופוגע מיד במסנן הראשון מתוך שניים. מסנן זה מאפשר רק לאורך גל מסוים לעבור. האור שעבר אותו ממשיך לנוע עד לפגיעה במראה המסיטה אותו אל עבר קונדנסור הדוחס את האור. הקונדנסור (שמשמש מעין מגבר) מרכז את האור אל עבר הדוגמה (הרקמה לבדיקה). החומר הפלואורסצנטי בדוגמה, מקפיץ את האלקטרונים, משנה את אורך הגל לאורך גל ארוך יותר, כך שלאחר שלב זה האור יוכל לעבור את המראה (בשלב השינוי באורך הגל). האור מגיע כעת למסנן השני, המסנן רק את אורכי הגל שבין 510 לבין 530 ננומטר. הוא עושה זאת כדי לסנן החוצה אור הנפלט בצורה טבעית מהדוגמה (לדוגמה בנטרול של רדיקלים חופשיים תאים מסוימים פולטים אור באופן טבעי).
מיקרוסקופ קונפוקלי
הבסיס למיקרוסקופיה קונפוקלית, הוא השימוש במסננים מרחביים (חרירים), המאפשרים לבטל אור שמקורו מחוץ למוקד, המפריע להיווצרות תמונה ברורה במיקרוסקופ אור רגיל. בשנים האחרונות המיקרוסקופ הקונפוקלי נחשב למבוקש, בגלל הקלות היחסית של קבלת דמויות באיכות גבוהה של דוגמאות שהוכנו לצפייה תחת מיקרוסקופ רגיל.
בעוד במיקרוסקופיה רגילה, שהיא מיקרוסקופיית שדה רחב, כל הדוגמה נשטפת באור, והתמונה יכולה להראות ישירות בעין או באמצעות מצלמה, במיקרוסקופ הקונפוקלי, מקור התאורה הוא בקרני לייזר הסורקות את הדמות פיקסל אחר פיקסל. חלקי הדמות נקלטים על ידי גלאי, ומורכבים לדמות המתקבלת על צג מחשב. אמנם, ניתן לראות בשיטה זו דוגמאות שאינן צבועות, אבל עדיף להשתמש בצביעה בגלאים פלואורסצנטיים.
מיקרוסקופיה פלואורסצנטית מציעה מספר יתרונות שהן מעבר למיקרוסקופיה אופטית, ובכלל כך שליטה בעומק השדה, הירידה באיכות הדמות ככל שגדל המרחק מהמוקד, והיכולת לצפות בדוגמה עבה באמצעות צפייה סדרתית בחלקים דקים מתוך דוגמה עבה.
מיקרוסקופ שדה-קרוב
כשאור בא במגע עם עצם, דוגמת העצם בו רוצים להתבונן במיקרוסקופ, נוצרות קרניים של שדה קרוב, וקרניים של שדה רחוק. אור שדה רחוק מתקדם בחלל באופן מפוזר, והוא האור שנקלט במיקרוסקופיה רגילה. במיקרוסקופ שדה-קרוב נעשה שימוש באור שדה קרוב, שנמצא סמוך לעצם במרחק שהוא פחות מאורך גל אחד של אור. האור בשדה-קרוב נושא מידע שתדירותו גבוהה, והמשרעת שלו גבוהה במרחק כמה עשרות ננומטרים מהעצם. כאשר מתרחקים מהעצם כדי מאות ננומטרים, נכנסים לטווח השדה-רחוק, המידע המרחבי שתדירותו גבוהה אובד, ובמקומו מקבלים דפוסי התאבכות. באמצעות שימוש במיקרוסקופיית שדה-קרוב, ניתן ללכוד את המידע הרב שנמצא במרחקים קצרים בלבד מהדמות. לשם כך, משתמשים במחט מצוידת בעדשה זעירה בקצה, העוברת באופן סדרתי על פני העצם, וקולטת את קרני האור המוחזרות ממנו. התמונה המתקבלת נוצרת באמצעות מחשב. בדרך כלל נהוג לסרוק דוגמאות שנצבעו באופן פלואורסצנטי, אבל ניתן לצפות גם בעצמים שאינם צבועים.
מיקרוסקופ אלקטרונים
מיקרוסקופ אלקטרונים הוא מכשיר לצפייה מיקרוסקופית בעל עוצמה מרובה, גם להגדלות גבוהות מאוד, וגם לכושר הפרדה עצום. המיקרוסקופים מסוג זה בשימוש כיום פועלים באחת משתי שיטות: מיקרוסקופ אלקטרונים סורק, אשר עובר מעל פני השטח ונוגע בהם ומיקרוסקופ הקולט אלקטרונים העוברים דרך הדגם, וזקוק לדגמים דקים ביותר.
תולדות התפתחותו של מיקרוסקופ האלקטרונים (לפי שנים):
כיום מצויים מיקרוסקופי אלקטרונים באמצעותם ניתן לצפות במולקולות ואף במולקולות DNA. מיקרוסקופ האלקטרונים תורם הרבה להבנת התא הביולוגי וכן מבנים ומערכות נוספות.
מיקרוסקופ מנהור סורק
מיקרוסקופ מנהור סורק, או ממ"ס (Scanning Tunneling Microscope, או STM) הוא מיקרוסקופ אשר בעזרתו ניתן לבחון משטחים ברמה האטומית. המיקרוסקופ פותח בשנת 1981 במעבדות של יבמ בציריך על ידי גרד ביניג והיינריך רורר, שקיבלו על המצאתם פרס נובל לפיזיקה לשנת 1986. הרזולוציה של ממ"ס יכולה להגיע ל-0.1 ננומטר במישור האופקי ול-0.01 ננומטר בציר האנכי. בניגוד למיקרוסקופ אלקטרוני השימוש בממ"ס אינו מחייב ריק או טמפרטורות נמוכות. עם זאת, הסריקה דורשת משטח נקי מאוד וטיפ חד ומדויק.
המיקרוסקופ סורק את המשטח הנבחן בעזרת חוד סורק, והסריקה מתבססת על תופעת המנהור, תופעה קוונטית של מעבר אלקטרונים דרך מחסום פוטנציאל - במקרה של המיקרוסקופ, בין קצה החוד למשטח. זרם המנהור יהיה תלוי מחד במרחק החוד מפני השטח ומאידך בצפיפות מצבים קוונטיים פנויים על המשטח. שני הגורמים מאפשרים לבחון בעזרת המיקרוסקופ את פני המשטח, וגם להבחין בסוגים שונים של אטומים הנמצאים על המשטח, או לצפות בשינויים אנרגטיים באטומים מאותו סוג.
בנוסף לתפקידו ככלי תצפית, יכול הממ"ס לשמש להזזת אטומים בודדים. יכולת זו התפרסמה כאשר בשנת 1989 סידרו החוקרים במרכז מחקר של יבמ 35 אטומים של קסנון בצורת האותיות IBM על פני משטח של ניקל, ובכך ייצרו את שלט הפרסום הקטן בעולם (נכון ל-2016), שגובהו 5 ננומטר בלבד.
ציוני ציון
ציוני ציון היה זרם בתנועה הציונית שדגל בהתיישבות יהודית בארץ ישראל בלבד ונאבק בשנים 1905-1903 בתוכנית אוגנדה שהתקבלה בקונגרס הציוני השישי.
בראש קבוצה זו, שמרביתם היו יהודים ממזרח אירופה, עמדו מנחם אוסישקין, ד"ר יחיאל צלנוב, ד"ר שמריהו לוין, ד"ר אברהם פריידנברג ואחרים. הם דגלו בריכוז העבודה הציונית בארץ ישראל, התנגדו לכל פתרון זמני בכל מקום אחר בעולם וקראו להגברת העלייה וההתיישבות בארץ ישראל. עוד בלטו בקרב תועמלני ציוני ציון דב בר בורוכוב, זאב ז'בוטינסקי ורחל ינאית בן-צבי.
רמון השלישי מטריפולי
רמון השלישי מטריפולי, רוזן טריפולי ונסיך הגליל (1140–1187) היה מבכירי האריסטוקרטים בממלכת ירושלים הצלבנית, ושימש כדמות מפתח פוליטית בתקופת שלטונם של בלדווין הרביעי, בלדווין החמישי וגי דה ליזיניאן מלכי ירושלים.
רקע
רוזנות טריפולי הייתה רוזנות עצמאית צלבנית בצפון ממלכת ירושלים הצלבנית, ובתקופות מסוימות היה לה קשר הדוק עם ממלכת ירושלים; תקופה כזו הייתה תקופת שלטונו של רמון השלישי (1152 - 1187), אשר החזיק בתואר נסיך הגליל  כוואסאל של הממלכה זמן  ממושך מחייו; רמון השלישי היה ראשון רוזני טריפולי אשר היה קשור קשר דם על מלכי ירושלים, כבן דודו של המלך בלדווין השלישי - אמו הודיירנה, בתו של בלדווין השני, מלך ירושלים, הייתה אחותה של מליסנדה, מלכת ירושלים. הוריו של רמון היו רמון השני מטריפולי והודיירנה מטריפולי; רמון השני התקוטט תדיר עם אשתו בעלת המזג העצמאי, כאחותה מליסנדה, מריבות שבשיאן הובאו המלכה מליסנדה ובנה בלדווין השלישי כדי לפשר ביניהם, ב-1152.
מסתבר שהמריבות לא היו רק על עניינים של שלטון – שמועות עיקשות גרסו כי אחותו של רמון השלישי, מליסנדה מטריפולי, אינה בתו של רמון השני, אלא של הודיירנה ואדם זר; שמועות אלו גרמו לכך שכאשר הוצעה מאוחר יותר מליסנדה לקיסר הביזנטי מנואל קומננוס לאשה, ואף כונתה הקיסרית העתידית של ביזנטיון, בחר הקיסר לאשה דווקא את מריה מאנטיוכיה. אחיה רמון השלישי חש עלבון כל ימיו מהאירוע, וכנקמה תקף רבות את קפריסין.
לאחר התיווך בין רמון השני והודיירנה טענה מליסנדה שמוטב שהודיירנה תשוב עמם לירושלים לזמן קצר, אך כאשר יצא רמון השני ללוותם בדרך למרחק קצר, נקטל הרוזן על ידי מתנקשים אלמוניים מכת החשישיים לצד שניים מאביריו. הרוזן רמון השני היה הלא-מוסלמי הראשון שנהרג בידי החשישיים, כנראה בתגובה על מאמציו של רמון לבסס כוח הוספיטלרי ברוזנות, כאשר העניק בשנת 1142 אוטונומיה לאבירי המסדר ההוספיטלרי לבנות לעצמם בשטח הרוזנות את המבצר האדיר של קראק דה שבלייה.
בלדווין מלך ירושלים רצה בתחילה לתבוע את כס הרוזנות כעוצר, אך הודיירנה מיהרה להכריז על עצמה כעוצרת למען בנה התינוק, רמון השלישי. בלדווין הבטיח לה את תמיכתם של אצילי המחוז, ובהמשך אף נתנה לו הודיירנה את הזכות להעניק את מבצר טרטוס למסדר הטמפלרים, כדי להגן על הרוזנות מפני התקפה של נור א-דין זנגי הסלג'וקי, שמיהר לפלוש אליה לאחר ששמע על מותו של רמון השני. הגנה טמפלרית זו צלחה עד נפילת המבצר בידי צלאח א-דין בשנת 1188. הודיירנה נותרה העוצרת והשליטה בפועל במשך שלוש שנים, עד שהגיע רמון השלישי לבגרות ב-1155.
עוצר ממלכת ירושלים
רמון לקח לידיו את מושכות השלטון ברוזנות, וניהל אותה בהצלחה; מאוחר יותר ניתן הגליל כולו ניתן לידיו כפיאודום, ורמון הפך לשליט נסיכות הגליל, שבירתה בטבריה. רמון הביא לפריחה ושגשוג בטבריה, ודאג לרווחתה גם במישור המדיני, כפי שעוד יוזכר.
בינתיים נפטר המלך בלדווין השלישי מירושלים חסר ילדים ב-1162, ואחיו, המלך אמלריך, שלט בממלכה עד למותו ב-1174; לאחר מכן עלה לשלטון בנו בן ה-13, המלך בלדווין הרביעי "המצורע". בלדווין הרביעי היה חולה כל ימיו בצרעת, ולכן החליטה אספת גדולי הממלכה למנות לו שני עוצרים: האציל מילון דה פלאנסי, רוזן מונראל ושליט נסיכות עבר הירדן, ורמון השלישי רוזן טריפולי. המינוי נעשה בתמיכת משפחות האצולה, שרמון נהנה מקרבתן. רמון שלט למעשה בממלכת ירושלים עד לשנת 1176, בה הגיע בלדווין לבגרות ונטל לידיו את הגה השלטון בממלכת ירושלים, ככל הנראה בעזרתו של רנו משאטיון רוזן עבר הירדן והמלכה האם, אגנס מקורטניי, שיחדיו קיבלו כעת לידיהם את ציר הכוח של השלטון הלכה למעשה בממלכת ירושלים; במחקר על ממלכת ירושלים מציין ההיסטוריון הבריטי כריסטופר טיירמן כי בלדווין הרביעי היה בעיקר שליט-בובה, בעוד ענייני ממלכת ירושלים נקבעים על ידי אמו, תומכיה והעוצרים שמונו על ידיהם, אם כי בהחלט היה לו יד בהחלטות השלטון בתקופות בהן התחזק ממחלתו.
קרב מרג' עיון
בשנת 1179, לאחר קרב גזר, התחוללה סדרת קרבות, התנגשויות ומצורים בין צבא ממלכת ירושלים בראשות בלדווין הרביעי, מלך ירושלים והצבא האיובי-מוסלמי בפיקודו של צלאח א-דין; המערכה השתוללה באינטנסיביות במשך ארבעה חודשים רצופים, מאפריל עד לאוגוסט 1179, ושיאה היה בקרב מרג' עיון. הקרב אירע לאחר שיצאו מבסיסו של צלאח א-דין (דרומית לתל דן) פשיטות מוסלמיות שיטתיות לכיוון הגליל, צור וביירות, שהשמידו את כל יבולי שנת 1179 בכל החלק הצפוני של ממלכת ירושלים; בתגובה, גייס בלדווין הרביעי את צבאו ויצא לקרב מירושלים, לצד עוצר הממלכה הרוזן רמון מטריפולי (כעת נושא בתפקיד כבעל כוח פוליטי מועט). הם נשאו עמם את "הצלב האמיתי", ועמם צעדו האבירים הטמפלרים בראשות מפקדם  אד דה סנט אמאן. הצלבנים רכבו  מטבריה אל צפת ותבנין, שם המתינו לשעת כושר ולקבלת ידיעות מדויקות על תנועת הצבא המוסלמי; לבסוף החליטו לצאת למתקפה ביום 10 ביוני 1179, ויצאו לעמק  המוביל למבואות הדרומיים של מרג' עיון, כאשר גדודי חיל הרגלים מפגרים מאחור בעוד הפרשים הצלבניים דוהרים קדימה. בהתנגשות הראשונה הכו הפרשים הצלבניים בעוצמה בגדודים שבפיקודו של פראח שאה המוסלמי, והמשיכו לדהור בביטחון שהקרב הסתיים בניצחון; אך זמן קצר לאחר מכן נבלם חיל הרגלים לאחר ירידתו לעמק, ונכנס לעימות עם הגוף העיקרי של הצבא המוסלמי שהגיע לשדה הקרב. החיילים חסרי ההגנה נמלטו בחוסר סדר, תוך שהם יוצרים בלבול בשורות חיל הפרשים, התקפה צלבנית ראשונה של הטמפלרים נהדפה והתקפת נגד מוסלמית שברה את שורות הצבא הצלבני וגרמה לנסיגה מבוהלת. חלק מן הצלבנים, ובהם המלך ורמון מטריפולי, הצליחו להימלט ולמצוא מקלט במבצר הבופור במרחק של כ 5 מייל משדה הקרב; כל שאר החיילים הצלבניים, שנלכדו בין נהר הליטאני לצבא המוסלמי, נהרגו או נשבו על ידי הצבא המוסלמי. הקרב הסתיים בתבוסה נוצרית מוחצת.
רמון שב לטריפולי, וגדודים שיצאו מטריפולי ואנטיוכיה ותקפו את חומס וחמאת שבסוריה ניסו להביא לסיום הפשיטות, אך לא הצליחו להביא לשינוי המומנטום המוסלמי או להפסקת פעולות  ההרס. ויליאם מצור[4] סיפר כי
"הרוזן של טריפולי [רמון השלישי] עבר עם אנשיו לערקא, בצפותו שמא תינתן לו הזדמנות להילחם באויבים בלי שתישקף לו סכנה קשה. האבירים הטמפלרים שחיו בשטח זה, גם הם הסתגרו בתוך מבצריהם, מצפים בכל שעה להינתן במצור על ידי צלאח א-דין, ולא העזו לצאת כנגד הפולשים. אבירי מסדר ההוספיטלרים עברו מתוך פחד לתוך מבצרם, קראק דה שבליה, וסברו שדי אם במבוכה הזאת יצליחו לשמור על מבצר זה מהתקפת האויבים. וכך יכול היה צלאח א-דין לצעוד דרך המישורים - ובייחוד דרך שטחים מעובדים - מאחר שאיש לא עמד כנגדו, ולכן עבר באין מפריע ממקום למקום, מצית את היבולים שכבר נאספו לגורן, אלה שעדיין נמצאו בשדות ואף את התבואה בקמה".
המאבק על זהות יורש ממלכת ירושלים
עקב מחלתו, לא היה אמור בלדווין הרביעי לחיות עוד זמן רב, ונשאלה השאלה מי יירש את מקומו של המלך חשוך הילדים; לכס טענו שתי אחיותיו, איזבל וסיביל, אותן הניעו שתי המפלגות העיקריות של הממלכה: מפלגת הברונים, או האבירים, בראשותם של רמון השלישי רוזן טריפולי, בוהמון השלישי רוזן אנטיוכיה ומשפחת איבלין החזקה, בראשות האחים באליאן ובלדווין, תמכה באיזבל ובבעלה אונפרוא הרביעי מטורון; ומפלגת החצר, בראשות האחים גי דה ליזיניאן והקוניטאבל אמלריך דה ליזיניאן, רנו משאטיון רוזן עבר הירדן, אגנס מקורטניי ואחיה ז'וסלין דה קורטניי, שהיה רוזן אדסה וסינישאל ממלכת ירושלים, שתמכה בסיבילה הרווקה עדיין.
בשנת 1180 הגיע המתח הפנימי בחצר הצלבנית למשבר. נסיכי הצפון, רמון מטריפולי ובוהמון מאנטיוכיה, רכבו אל ירושלים במטרה להכריח את המלך בלדווין הרביעי להשיא את אחותו סיבילה לבלדווין דה איבלין. במהלך בזק, ובמטרה לסתור את המהלך של רמון מטריפולי ומפלגתו, השיא בלדווין הרביעי את סיבילה לגי דה ליזיניאן, צעד שהתחרט עליו עמוקות בהמשך חייו, ובלדווין מאיבלין הורחק מחצר המלוכה. צעד זה סיכל את התוכניות של נסיכי הצפון והאצולה המקומית. כעת היה גי דה ליזיניאן רוזן יפו ואשקלון, ועוצר ממלכת ירושלים במקום רמון מטריפולי שאיבד את כוחו הפוליטי.
מצבה הפוליטי של מפלגת האבירים היה קשה, אך בספטמבר 1183 שלח בלדווין, שמצבו הידרדר ועתה היה עיוור ומרותק למיטתו, את גיסו גי דה ליזיניאן להסיג צבא מוסלמי שפלש לשטח הממלכה, וגי התייצב עם צבאו מול צבא המוסלמים עד שנסוגו לדמשק מבלי שהעזו להיכנס לעימות ישיר עם הצלבנים; טקטיקה פחדנית ואיטית זו הבאישה את ריחו של גי בעיני המלך, שנטל מגי את משרת העוצר והשיבה לרמון השלישי מטריפולי, ואף דרש בהמשך מהפטריארך הלטיני של ירושלים לבטל את נישואיו של גי לסיבילה (דרישה שלא הועילה), כשבמקביל הוא עורך מתקפה שהייתה בעיקרה טקסית על אשקלון בדרישה כי העיר תימסר לידיו. זמן מה לאחר מכן כינס המלך את האספה המלכותית, והודיע כי יורשו יהיה אחיינו (בנה של סיבילה), בלדווין החמישי בן החמש, ועוצרו יהיה רמון מטריפולי, בעוד האפוטרופסות על הילד, תפקיד חסר משמעות, תהיה בידי ז'וסלין דה קורטניי. עוד נקבע כי במקרה של מות המלך תיקבע ההחלטה על היורש על ידי הכס הקדוש ומלכי אירופה שידונו בזכויות של האחיות הטוענות לכתר, סיביל ואיזבל. סידור זה נועד, על פי דברי פרופ' יהושע פראוור, לבלום ולהרחיק את סיביל ובעלה מכס המלוכה. בטקס הכתרתו של בלדווין החמישי (ב-20 בנובמבר 1183) היה זה באליאן דה איבלין אשר נשא את המלך-הילד על ידיו להציגו בפני נתיניו, והמסר היה ברור: האצילים הם שישלטו בממלכה הלכה למעשה במקום הילד הצעיר.
באותן השנים, בשנת 1182, ביקש רנו משאטיון לכבוש את הערים הקדושות מכה ואל-מדינה ולהכות את האסלאם בביתו שלו. תוכניתו לא צלחה, וצבאו הובס קילומטרים בודדים מאל מדינה. חייליו של רנו נלקחו בשבי והוצאו להורג בקהיר, אך הוא הצליח לברוח עם קומץ מאנשיו ולחזור לעבר הירדן. בתגובה הטיל צלאח א-דין מצור על מצודת כרכ כדי להרוג באופן אישי את היריב השנוא, ב-1183, אך המצור הוסר בעזרת כוחותיו של הרוזן רמון מטריפולי, שהניח את העוינות וניגוד האינטרסים ביניהם ופעל לפי האינטרס המדיני הכללי.
הכתרת גי דה ליזיניאן
בשנת 1185 מת המלך בלדווין הרביעי, ובמהלך אותה שנה שלט רמון מטריפולי בפעם השנייה בממלכת ירושלים, הפעם בשמו של בלדווין החמישי; אך בשנה לאחר מכן נפטר לפתע המלך הילד, בלדווין החמישי. לא ידוע האם למפלגה כלשהי היה חלק במותו: הנסיבות אמנם חשודות, אך למפלגת הברונים לא היה עניין בכך, וקשה להניח שסיבילה ציוותה להרוג את בנה שלה. מכל מקום, הממלכה נכנסה כעת לתוהו ובוהו, ועל אף ההחלטה שנתנה את הסמכות לוועדת שליטים אירופאים לגבי המלך החדש, היה ברור שהמצב בשטח הוא שיקבע את זהות המלך. רמון מטריפולי דהר לשכם, מעוזם של בית איבלין, כינס שם את האצילים והודיע על כוונותיו להכתרת אונפרוא ואיזבל; מהלך זה התברר כשגוי, שכן מפלגת החצר נותרה חופשית לפעול בירושלים, אליה הגיעו גי וסיביל ממקום גלותם באשקלון, ובמקביל פעלו אנשיהם במהירות ותפסו את השלטון בערים המרכזיות של הממלכה. הכף הוכרעה סופית משנצטרף לשורות אנשי החצר ז'ראר דה רידפור, מפקד המסדר הטמפלרי ואויב אישי של רמון מטריפולי.
ההכתרה גרמה לקרע חמור בין דה ליזיניאן לבין רמון, והאחרון אף הגדיל לעשות וכרת הסכם נפרד עם האויב שאיים כעת על ממלכת ירושלים, צלאח א-דין האיובי, כהתרסה נגד שלטונו של דה ליזיניאן; צעד זה נתפס בעיני ההיסטוריונים הנוצריים כבגידה של ממש, אם כי כבר ציין פרופ' יהושע פראוור שההאשמה טופחה בעיקר כדי להסיט את האש מתבוסתו המחפירה של גי דה ליזיניאן בקרב חיטין.
צלאח א-דין החל זמן קצר לאחר מכן לערוך את כוחותיו לתקיפת ממלכת ירושלים ואף הטיל מצור על טבריה וסביבותיה בסוף יוני; ומשנודע לצלבנים על ההיערכות המוסלמית, הסכים דה ליזיניאן לשלוח משלחת פיוס לרמון מטריפולי בסוף חודש מרץ 1187. המשלחת כללה את ראשי שני המסדרים הצבאיים, הם מפקד ההוספיטלרים - ואויבו המובהק של רמון, ז'ראר דה רידפור הטמפלרי, וכן אישי ממשל ודת בכירים. לפי מקורות מסוימים, לרמון היה קשר ישיר יותר עם התקפותיו של צלאח א-דין – אשתו, הנסיכה אשיבה (צרפתית: Eschive), שהתה בטבריה בזמן המצור המוסלמי, ורמון שאף לחלצה משם.
היערכות המוסלמים והצלבנים
בזמן שהמשלחת שהתה אצל רמון, ב-30 באפריל  1187, הגיעו גדודי פושטים מוסלמים לאזור. רמון הציע להמתין בתוך החומות עד יעבור זעם, אך אזהרתו נתקלה בהתרסה מצדו של ז'ראר דה רידפור, מפקד המסדר הטמפלרי, שלא הסכים לסבול שוד והרס מוסלמי בנחלות צלבניות. תגבורת הוזעקה ממבצר הטמפלרים בקאקון, ולמחרת הסתערו על המוסלמים הכוחות המשותפים של המשלחת ושל חיל המצב, שמנו כ-130 אבירים, בקרבת מעיין קרסון, אך מספרם העודף של המוסלמים הכריע את הכף והגדוד הצלבני הושמד. רק ז'ראר דה רידפור ושומרי המטען הצליחו להציל את נפשם, וכל יתר האבירים נהרגו.
אזהרתו של רמון והברית שכרת עם צלאח א-דין הולידו שמועות על מעורבותו, כביכול, במעשה, ועל אישור שנתן כביכול לגדודי הפושטים המוסלמים לעשות שמות בשטחים נוצריים. אין זכר לפרשה זו במקורות מוסלמיים, וגם בצד הנוצרי היא מסתמכת על מקור יחיד. סביר להניח שלא היו דברים מעולם, וכל כוונתו של הכותב הייתה להשחיר את דמותו של רמון, שכפי שיתואר הפך שנוא על אנשי דה ליזיניאן בייחוד לאחר נסיגתו מקרב קרני חיטין.
המפלה בקרב קרסון גרמה לזעזוע בקרב הצלבנים הפרנקים. המלך הסכים להיפגש אישית עם רמון, שלא היה יכול להתעלם מהסכנה המוסלמית. הם יצאו זה לקראת זה ונפגשו במבצר ההוספיטלרי "איוב הקדוש". נוכח הסכנה המשותפת, התפייסו שני האישים, ורמון ביטל את הברית שכרת עם צלאח א-דין; גם ראשי המסדרים הסכימו להתפייס ביניהם. לאחר ההתפייסות פנו לשכם לכינוס מועצה מסכמת להתמודדות מול האיום המוסלמי. אף שהצדדים הגיעו לכאורה לעמק השווה, רחשו מתחת לפני השטח רגשות שנאה וקנאה, בייחוד בין רמון לדה רידפור, כאשר הטמפלרי המשיך לנטור טינה לרמון, והאיבה בין שני האצילים הבכירים הייתה בעוכרי הצבא הנוצרי.
אחרי ועידת שכם, קרא המלך לגיוס כללי של כוחות הממלכה. הצבאות הנוצריים התחילו להתקבץ במקום כינוסם הקבוע במעיינות ציפורי (באמצע הדרך בין טבריה לחוף הים התיכון).
בציפורי כינסו הצלבנים מועצת מלחמה ב-2 ביולי. רמון תמך שוב בטקטיקת השהיה והציע להתבצר בציפורי. הייתה זו הטקטיקה המקובלת של הצלבנים מזה  עשרות שנים. בגלל האופי העונתי של הלחימה המוסלמית, היה צפוי שהצבא המוסלמי הגדול יתפזר מעצמו ללא קרב. בנוסף לכך, שפע המים בציפורי הבטיח הספקה סדירה של מי שתייה. אילו צלאח א-דין היה רוצה להתקיפם, היה עליו לעבור קצת פחות מ-40 ק"מ מטבריה לציפורי. דרך זו עברה ברובה דרך שטח יבש עם מעיינות מעטים. התקפה מוסלמית הייתה נתקלת בקשיים דומים לאלו שנתקלו בהם הפרנקים בדרכם לטבריה. עצתו של רמון התקבלה תחילה על ידי המלך וקציניו.
אך בלילה נכנס ז'ראר דה רידפור לאוהלו של המלך ודיבר על לבו בארבע עיניים. תוכן השיחה לא השתמר במקורות, אך ייתכן שהשנאה שרכש ז'ראר דה רידפור לרמון או פזיזותו, כפי שבאה לידי ביטוי בתבוסה בקרב קרסון, הן אלו שגרמו לו להיכנס לאוהל המלכותי ולנסות לשכנע את המלך לצאת לקרב מיד. אין לדעת אם היו אלו טיעוניו של המפקד הטמפלרי ששכנעו את המלך, או שמא זכר הססנותו בעת מצור כרכ בשנת 1183,  שהביאה להדחתו מתפקידו על ידי בלדווין. בין כך ובין כך, המלך השתכנע שעדיף לצאת לקרב מאשר להמתין בחוסר מעש. פקודות חדשות ניתנו ועם שחר יצא המחנה לדרכו האחרונה.
הקרב
השכם בבוקר ב-3 ביולי יצא הצבא הצלבני מעיינות ציפורי לכיוון טבריה. בראש כוח החלוץ עמד רמון מטריפולי. הזכות להוביל את הצבא נפלה בחלקו, כי הצבא עבר בנחלתו הפאודלית: הגליל. עיקר הצבא המלכותי היה נתון לפיקודו של גי דה ליזיניאן, המלך, ואילו במאסף הוצבו בעיקר כוחות המסדרים הצבאיים, בהם דה רידפור.
מרגע שנודע לצלאח א-דין על יציאת הצבא הצלבני מציפורי, הוטרדה שדרת המסע הצלבנית ללא הפסקה על ידי פרשיו הקלים וקשתיו הרכובים, והצלבנים ספגו אבדות ניכרות לכל אורך הדרך. לדעת יהושע פראוור, הלחץ המוסלמי והצמא גרמו לצבא הצלבני לסטות מנתיב התנועה המתוכנן שלו (המסלול הקצר ביותר לטבריה, דרך כפר סבת, אילניה של היום) ולנוע לכיוון צפון-מזרח, במטרה להגיע למעיינות שליד כפר חיטין, כ-8 קילומטר צפונית לנקודה שבה היו, ולנוע משם לטבריה במסלול עוקף דרך בקעת ארבל. ייתכן שהסטייה מהדרך הייתה מתוכננת מראש, היות שבקרבת כפר מסכנה ישנם מספר בורות מים ובריכת מי גשמים גדולה. הצלבנים עצרו לחניית לילה במקום עומדם בין כפר לוביא לכפר מסכנה, ולמחרת הצליחו להתקדם כמה קילומטרים נוספים עד שנבלמו על ידי המוסלמים בשטח ההררי שלמרגלות הר חיטין, שכן המוסלמים גילו את שינוי הנתיב של הצלבנים והעבירו את המחנה העיקרי שלהם מכפר סבת ללוביא.
הטמפלרים וההוספיטלרים שבמאסף תקפו בשצף את המוסלמים, אך הסוסים העייפים מצמא לא הצליחו להביא את האבירים לניצחון. המסדרים ביקשו את עזרת המלך, אך הוא לא יכול היה להגישה כי הוא עצמו היה טרוד בהדיפת התקפות מוסלמיות. הטור כולו נעצר, אך ניסיון להתבצר למרגלות ההר לא צלח, והוקמו שלושה אוהלים ששמשו כנקודות אחיזה.