cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גליה ארקין
פרשת תחרות היופי
ביולי 2017 בכתבה במגזין "לאשה" נכתב כי בשנת 1955 זכתה בתחרות מלכת היופי, אך מפני שחודשיים לפני התחרות נישאה, היא הודחה מהזכייה לפי התקנון שאסר על אישה נשואה להשתתף בתחרות. לימים גליה סיפרה כי לא ידעה שהשתתפות כנשואה אסורה וכן חשה עצמה כלא נשואה שכן הייתה פרודה אז. בתחרות נבחרה אילנה כרמל כמלכת היופי. אך לפי הרישום ברבנות היא התחתנה רק ב-1956 וגם בדיווח על זכייתה של אילנה כרמל הסיפור לא מוזכר.
ספרייה לאומית
ספרייה לאומית היא ספרייה המיועדת וממומנת על ידי הממשלה כדי לשרת את העם. מטרת הספרייה הלאומית היא שימור אוסף מקיף של התוצרים הספרותיים של האומה כולה, כולל פרסומים של הממשלה עצמה. מרבית הספריות הלאומיות אחראיות גם על בנייתה של ביבליוגרפיה לאומית וחלקן משמשות כמאגרים חוקיים של עבודות המוגנות בזכויות יוצרים, שנוצרו באותה מדינה.
מטרות ספרייה לאומית
התפקידים והיעדים המדויקים של הספרייה הלאומית אינם אחידים ומשתנים ממדינה למדינה. בדרך כלל מופקדות ספריות אלו גם על יצירת ביבליוגרפיה לאומית, איסוף חומר שנוצר מחוץ למדינה ונוגע אליה, תיעוד ושימור אוצרות תרבות חשובים וכו'. מרבית הספריות הלאומיות אינן מאפשרות גישה לאוספים לציבור הרחב אלא רק לחוקרים מוכרים. במספר מדינות (כמו ניו זילנד וישראל) זכאי כל אדם לגישה לאוספים (למעט פריטים נדירים).
גופים משולבים
בחלק מהמדינות הספרייה הלאומית היא גוף עצמאי, אך במדינות שונות משולבת פעילותה כספרייה לאומית עם מטרות נוספות. לעיתים משולבת עם הספרייה הלאומית פעילות הארכיון הלאומי (כגון במצרים וקנדה), ספריית הפרלמנט (כגון ספריית הקונגרס בארצות הברית וספריית הדיאט הלאומית ביפן) או זו של אוניברסיטה (כמו בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בישראל). לעיתים נוצרת הפרדה בין גופים אלו לאחר זמן (לדוגמה, הספרייה הבריטית נפרדה מהמוזיאון הבריטי ב-1973).
חובת הפקדה
על מנת לאפשר שימור ואיסוף כל המידע המפורסם במדינה, קיימת במדינות רבות "חובת הפקדה חוקית". במדינות רבות חייבות מכוח החוק כל הוצאות הספרים להפקיד עותק אחד מכל ספר שמפורסם בספרייה הלאומית. במדינות שונות, כדוגמת ארצות הברית, אין חובת הפקדה, אך ההפקדה מהווה תנאי לקבלת הגנה על זכויות יוצרים, כך שלמעשה גם במדינות אלו מרבית הספרים המודפסים מגיעים לספרייה הלאומית.
שיתוף פעולה בינלאומי
במסגרת מטרתן של הספריות הלאומיות לשמר את הידע והתרבות של אותה מדינה, פועלות הספריות הלאומיות ל"יצוא" אותו ידע למדינות אחרות באמצעות החלפה ומשלוח של ספרים בין ספריות.
ספריות לאומית לפי נושא
ישנם ספריות לאומיות המוקדשות לנושאים בודדים, כגון: הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית, הספרייה הלאומית לחקלאות של ארצות הברית או הספרייה הלאומית למדע של הודו.
הנרי ספירא
הנרי ספירא (באנגלית: Henry Spira; 19 ביוני 1927 - 12 בספטמבר 1998) היה פעיל זכויות אדם ופעיל זכויות בעלי חיים יהודי בלגי-אמריקאי.
ספירא נפטר מסרטן הוושט בשנת 1998.
ילדותו ונעוריו
ספירא נולד באנטוורפן, בלגיה, למוריס ספירא ומרגיט שפיצר ספירא. מוריס ואביו עבדו בסחר ביהלומים. אביה של אמו היה אברהם שמואל בנימין שפיצר, שהפך ברבות הימים לרב ראשי של המבורג. ב-1937, כשהנרי היה בן 10, אביו נסע לפנמה לרגל עסקיו, ושאר בני המשפחה עברו לגרמניה, שם הצטרף ספירא לקבוצת בני נוער יהודים שלמדו עברית.
אביו חזר לחיק המשפחה בשנת 1938, ופתח בהמבורג חנות בגדים. אולם גרמניה הפכה למקום לא בטוח ליהודים. הוריו של הנרי שלחו אותו לבית ספר קתולי המנוהל על ידי נזירות, שהלימודים בו נערכו בספרדית. לאחר זמן מה לא נותר לאביו כסף לשכר לימוד, והנרי הפסיק את לימודיו והחל לעבוד בחנות של אביו.
בדצמבר 1940, כשהנרי היה בן שלוש עשרה, הפליג עם משפחתו לניו יורק. המשפחה התגוררה בדירה שכורה במנהטן, ואביו השתלב בתעשיית היהלומים המקומית. הנרי למד בבית ספר ציבורי, קיבל בבית חינוך יהודי מסורתי והמשיך ללמוד עברית.
בשנת 1943, בזמן שלמד בתיכון, הצטרף ספירא לתנועת "השומר הצעיר" שהכינה קבוצות של צעירים לחיי קיבוץ בארץ ישראל. בתנועה השתמש בשמו העברי, נח. פעילויות התנועה כללו טיולים וכן מיומנויות בחקלאות ובהכרת הטבע, וכן ערכים של עצמאות אישית ושוויון בין המינים. לאחר זמן קצר הוא עזב את בית הוריו. הוא המשיך ללמוד בתיכון בשעות הבוקר, ואחרי הצהריים עבד במפעל שבו הוא גם לן.
שירותו בצי הסחר ובצבא
בשנת 1944 ספירא הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית האמריקאית (SWP), וגייס תומכים נוספים מקרב חבריו בבית הספר. לאחר סיום לימודיו הצטרף לצי הסחר האמריקאי, שם חבר לטרוצקיסטים שהיו פעילים בוועד הימאים (NMU). בעידן המקארתיזם סומנו חברי הוועד, וספירא ביניהם, כסיכון ביטחוני לאומי. מסיבה זו נמנע ממנו במרץ 1952 לעלות על אוניית סחר אמריקאית. בראיון מאוחר יותר לפיטר סינגר אמר ספירא: "זה הכל חלק מהמשחק - אם אתה נלחם במערכת אז היא נלחמת בך בחזרה."
ספירא גויס לצבא ארצות הברית והוצב בברלין בשנים 1953–1954, שם היה אחראי על עדכוני חדשות ואקטואליה. לאחר שובו לארצות הברית עבד כפועל ייצור במפעל ג'נרל מוטורס בניו ג'רזי. בתקופה זו התוודע, לדבריו, לנושא זכויות העובדים.
פעילותו כעיתונאי וכפעיל למען זכויות האדם
בשנות החמישים והשישים כתב ספירא מאמרים לעיתון "The Militant", ביטאון מפלגת הפועלים הסוציאליסטית האמריקאית, וכן לעיתוני שמאל נוספים, לעיתים קרובות תחת שם העט Henry Gitano. הוא סיקר את שביתת עובדי תעשיית הרכב באינדיאנה בשנת 1955, שבה ננקטה אלימות נגד העובדים השובתים והוכרז על מצב חירום. הוא גם כתב בהרחבה על התנועה לזכויות האזרח במונטגומרי וטאלאהאסי בשנת 1956, במהלך חרם האוטובוסים של מונטגומרי, ועל מאבקים נוספים נגד הפרדה גזעית באותה תקופה. הוא התפרסם בראיונותיו עם הפעילים במאבקים. כמו כן תיווך רבות בין פעילי זכויות העובדים לפעילי זכויות האזרח.
ספירא נסע לקובה בשנת 1958, זמן קצר לאחר עליית פידל קסטרו לשלטון. הוא היה עד, לדבריו, ל"שינויים שבאו לידי ביטוי בימים הראשונים והמלהיבים של המהפכה, לפני שהעוינות אמריקנית דחפה את קסטרו לזרועותיה של ברית המועצות והובילה אותו לדיכוי האופוזיציה." הוא היה העיתונאי האמריקאי הראשון שראיין את קסטרו בתקופה זו. לאחר מכן היה שותף במאבקים לשיפור יחסי ארצות הברית–קובה, והתריע על הפלישה למפרץ החזירים שבועיים לפני כן.
פעילותו למען זכויות בעלי החיים
ספירא אמר בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס שהוא החל להתעניין בזכויות בעלי חיים בשנת 1973 בזמן ששיחק עם נינה, חתולתו של חבר: "התחלתי לתהות עד כמה ראוי ללטף חיה אחת ובאותו זמן לתקוע סכין ומזלג בחיה אחרת." באותו רגע החליט להפוך לטבעוני.
באותה עת התוודע למושג "שחרור בעלי החיים" שטבע פיטר סינגר. הוא קרא מאמר של סינגר על נושא זה והתרגש עמוקות: "סינגר מתאר מצב שבו יותר מ-4 מיליארד בעלי חיים נרצחים בכל שנה בארצות הברית בלבד. הסבל שלהם הוא עצום, נפוץ, מתרחב כל הזמן, הוא שיטתי ויש לגביו מוסכמה חברתית. והקורבנות אינם מסוגלים להתארגן ולהגן על עצמם. הרגשתי ששחרור בעלי חיים הוא הרחבה הגיונית של כל מה שהאמנתי בו בחיי - הזדהות עם חסרי האונים והחלשים, הקורבנות, הנשלטים והמדוכאים."
בשנת 1974 הקים ספירא את ארגון זכויות בעלי החיים הבינלאומי (Animal Rights International) מתוך כוונה להפעיל לחץ על חברות המנצלות בעלי חיים. הוא דגל בגישה של "התדיינות חיובית", שבה עודד חברות לחדול מניסויים בבעלי חיים באמצעות דיאלוג פרטי ולא על ידי הכפשת החברה בציבור. הסוציולוג ייל מונרו העיד כי ספירא עשה מאמצים רבים כדי להימנע מהכפשת חברות בציבור, והשתמש באמצעי זה רק כמוצא אחרון.
קמפיינים מפורסמים של ארגון זכויות בעלי החיים הבינלאומי
ארגון זכויות בעלי החיים הבינלאומי התפרסם בזכות מספר קמפיינים מוצלחים שאותם הוביל ספירא.
המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע
בשנת 1976, ארגון זכויות בעלי החיים הבינלאומי יצא בקמפיין נגד ניסויים על חתולים שבוצעו במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, בהם חוקרים הטילו מומים שונים בחתולים חיים, וחקרו את השפעת המומים על חיי המין של החתולים. המוזיאון הפסיק את המחקר בשנת 1977, והקמפיין של ספירא הוכתר כראשון שהצליח אי פעם לעצור ניסויים בבעלי חיים.
מדינת ניו יורק
ספירא הצליח לבטל חוק המאפשר הסגרת חתולים וכלבים למעבדות במדינת ניו-יורק.
רבלון
קמפיין מפורסם נוסף התמקד בענקית הקוסמטיקה "רבלון". החברה נהגה לערוך את "מבדק דרייז" לקביעת הרעילות של חומרי קוסמטיקה על ידי טפטוף החומר לעיניהם של ארנבונים. ספירא פנה לחברה וניהל מגעים עם מנהליה להפסקת הניסויים, אך ללא הועיל. כמוצא אחרון, פרסם ספירא ב-15 באפריל 1980 מודעה על עמוד שלם בניו יורק טיימס, שנשאה את הכותרת "כמה ארנבונים מעוורת רבלון למען היופי?" רבלון ניסתה להתעלם מן המודעה, אך היא יצרה הדים חסרי תקדים. בסופו של דבר, בדצמבר 1980 הסכימה חברת רבלון לתרום 750 אלף דולר לאוניברסיטת רוקפלר, לצורך הקמת קרן מחקר הבוחנת חלופות לניסויים בבעלי חיים. לאחר מכן התקבלו תרומות משמעותיות מחברות קוסמטיקה נוספות. גוף המחקר שהוקם, "המרכז למציאת חלופות לניסויים בבעלי חיים", פעיל עד היום.
KFC
הארגון ניהל מגעים עם חברת KFC (עוף מטוגן בסגנון קנטקי) לשיפור רווחת בעלי החיים במפעלי החברה. במסגרת הקמפיין פורסמו מודעות בהן שולבו דלי עם שניצלונים של KFC ואסלת בית שימוש.
ניסויים בקופים
במהלך סיור עיתונאי בבית חולים צבאי, צילם ספירא תמונה שבה נראה קוף שנכלא במשך חודשים במתקן לניסויים. התמונה פורסמה בעיתונים רבים ברחבי העולם. לאחר שאינדירה גנדי, ראש ממשלת הודו, ראתה את התמונה, היא ביטלה את ייצוא הקופים מהודו לארצות הברית, משום שעל פי התצלום צי ארצות הברית הפר את ההסכם עם הודו שאסר על מחקר צבאי בבעלי חיים.
בוריס גלפנד
בוריס אברמוביץ' גלפנד (ברוסית: Борис Абрамович Гельфанд; נולד ב-24 ביוני 1968, מינסק שבברית המועצות) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב אמן בינלאומי, סגן אלוף העולם לשעבר, חבר בנבחרת ישראל. במאי 2012 התמודד נגד וישוואנתן אנאנד באליפות העולם בשחמט 2012, ונוצח בשלב שובר השוויון במשחקים מהירים. בשנת 1990 דורג גלפנד במקום השלישי בעולם, אחרי אלופי העולם גארי קספרוב ואנטולי קרפוב.
גלפנד הגיע לדירוג שיא של 2777 במד כושר של התאחדות השחמט העולמית בנובמבר 2013, ונכון ליולי 2023, הוא מדורג במקום ה-70 בעולם וה-1 בישראל.
ביוגרפיה
גלפנד זכה באליפות ברית המועצות לנוער בגיל 17 ובאליפות אירופה לנוער שנתיים לאחר מכן. ב־1988 סיים במקום הראשון המשותף (עם ז'ואל לוטייה) באליפות העולם לנוער. בשנה שלאחר מכן הגיע לדרגת רב־אמן. עלה לישראל ב-1998. במסגרת הקריירה המקצוענית שלו זכה בכ־50 טורנירים בינלאומיים בין השנים 2011-1990.
בספטמבר 2007 השתתף גלפנד באליפות העולם בשחמט במקסיקו סיטי, בה נטלו חלק שמונת השחמטאים הפעילים הטובים בעולם. הוא זכה במקום השני במשותף עם האלוף היוצא ולדימיר קראמניק, כאשר ההודי וישוואנתן אנאנד זכה בתואר אלוף העולם עם נקודה אחת בלבד יותר מאשר לגלפנד. בנובמבר 2008, הוביל את נבחרת ישראל לזכייה במדליית כסף היסטורית באולימפיאדת השחמט העולמית בדרזדן, גרמניה, והיה לשחקן הטוב ביותר בנבחרת ואחד מהטובים ביותר באולימפיאדה כולה. באוקטובר 2010, הוליך את נבחרת ישראל לזכייה במדליית הארד באולימפיאדת השחמט העולמית בחאנטי-מאנסיסק, רוסיה - מדליה שנייה ברציפות. בעבר הוביל גם כן את הנבחרת הישראלית להישגים רבים, ושדרג את השחמט הישראלי בהביאו אותו לצמרת העולמית.
עקב חילוקי דעות עם האיגוד הישראלי לשחמט לא ייצג את ישראל באולימפיאדת השחמט 2016.
גלפנד נשוי למאיה, עיתונאית במקצועה, ולהם בת ובן. הוא מתגורר בראשון לציון.
תחרות המועמדים 2011
ברבע-גמר תחרות המועמדים גבר גלפנד על שחריאר ממדיארוב מאזרבייג'ן בתוצאה 2.5-1.5. בחצי הגמר, לאחר תיקו 2-2 בארבעה משחקים שנערכו בקצב רגיל, גבר גלפנד על גטה קמסקי מארצות הברית 2–4 בשובר שוויון בשח מהיר ובמשחק בזק (בליץ). בגמר גבר גלפנד על אלכסנדר גרישצ'וק מרוסיה בתוצאה 3.5-2.5. ניצחונו בתחרות המועמדים הבטיח לגלפנד התמודדות בדו-קרב על אליפות העולם מול האלוף הנוכחי באפריל-מאי 2012. גלפנד גם קיבל פרס כספי בסך 90 אלף אירו. זהו גדול הישגיו, וגדול ההישגים של שחמטאי ישראלי מאז ומעולם.
אליפות העולם 2012
ב-10 במאי 2012 בגלריית טרטיאקוב במוסקבה, רוסיה, התקיים טקס הפתיחה של דו-קרב על אליפות העולם. בשלב הראשון שיחקו המתמודדים משחקי שח "קלסיים" בשיטת הטוב מ-12 משחקים. ששת המשחקים הראשנים הסתיימו כולם בתיקו, לאחר שגלפנד הפתיע בהכנה טובה יותר לאליפות העולם וזכה ליתרון במרבית המשחקים. במשחק השביעי הצליח גלפנד לממש את יתרונו וזכה בניצחון (בכלים הלבנים). אלא שבמשחק השמיני הצליח אנאנד להשוות את התוצאה, לאחר מסע נמהר של גלפנד, אשר עלה לו באובדן המלכה וגרר כניעה מיידית. יתר ארבעת המשחקים של השלב הראשון שוב הסתיימו בתיקו, והתוצאה הכוללת עמדה על 6-6. לפיכך עברו המתמודדים לשלב השני, בו שוחקה סדרה של 4 משחקי שח מהיר (25 דקות לכל שחקן, כל מסע מוסיף 10 שניות). בשלב זה התקשה גלפנד לעמוד בקצב המהיר ומצא עצמו מפגר שוב ושוב בזמן לעומת יריבו - דבר שגרם לו גם להחמיץ מצבים בהם היה לו יתרון במשחק. במשחק השני, בו שיחק אנאנד בכלים הלבנים, הצליח אנאנד לנצח את גלפנד. במשחק זה הציג גלפנד יכולת הגנה מרשימה תחת לחץ, אולם מצוקת הזמן, ומשחקו המדויק של אנאנד הכריעו לבסוף את המשחק לטובת אנאנד. במשחק השלישי היה גלפנד במצב עדיף בבירור, אולם גם הפעם לחץ הזמן הביא בסופו של דבר לסיום המשחק בתיקו. גם יתר המשחקים הסתיימו בתיקו ואנאנד ניצח בשלב השני 2.5-1.5, ושמר על כסאו. גלפנד זכה בפרס ניחומים בסך מיליון דולר.
תחרות המועמדים לונדון 2013
במרץ 2013 סיים גלפנד במקום חמישי בתחרות המועמדים 2013, שבה התחרו שמונה שחמטאים על האפשרות להתמודד באוקטובר אותה שנה מול אלוף העולם בשחמט, וישוואנתן אנאנד, על תוארו.
טורניר לזכרו של מיכאל טל 2013
מה-13 ביוני ועד ה-23 ביוני 2013 השתתף גלפנד בטורניר השנתי לזכרו של אלוף העולם לשעבר, מיכאל טל. הוא סיים עם שלושה ניצחונות, אפס הפסדים ושש תוצאות תיקו, כאשר הוא מנצח את אלכסנדר מורוזביץ', פביאנו קרואנה והיקארו נקמורה, מנצח את הטורניר עם 6 נקודות מתוך 9, חצי נקודה לפני המקום השני, מגנוס קרלסן. הוא קיבל 18 נקודות מד כושר מהטורניר והגיע לשיא דירוג מד הכושר שלו עד אותה עת (2773). מדובר היה באחד הטורנירים עם מד הכושר הממוצע הגבוה בכל הזמנים, והניצחון בטורניר נחשב להישג חסר תקדים.
הופעות באולימפיאדות
בוריס גלפנד השתתף בנבחרות האולימפיות של ברית המועצות, בלארוס וישראל.
מזבח פרגמון
מזבח פרגמון הוא מזבח שיש שהוקם במאה השנייה לפנה"ס בעיר היוונית פרגמון (כיום בסמוך לעיר ברגמה שבטורקיה, בצפון מערב אנטוליה). ככל הנראה הוקם המזבח בעקבות הניצחונות הצבאיים של אומנס השני על אויביו.
המזבח המרשים מוזכר בחזון יוחנן שבברית החדשה כ"כיסא השטן" (פרק ב' 12-13). אורכו של המזבח 113 מטרים, והוא מוקף באפריז. מחקרים מודרניים מראים שהאפריז הוקם לאחר שנת 172 לפנה"ס, וככל הנראה עיקר העבודות נערכו בשנת 160 לפנה"ס לערך.
העברת המזבח לאירופה
החפירות באקרופוליס של פרגמון החלו רשמית ב-1878 על ידי הארכאולוג הגרמני קארל הומן, שפעל להעברת הממצאים, בעיקרם האפריזים של המזבח, למוזיאוני ברלין. ב-1901 הוקם מוזיאון חדש לתצוגתם, אך בשל תקלות מבניות נבנה במקומו מוזיאון גדול יותר שהיה בו להכיל את מבנה המזבח בשלמותו, והוא כונה בשל כך בשם מוזיאון פרגמון. המוזיאון, שבנייתו החלה בשנת 1910 ונמשכה עד 1930, מציג במרכזו את המזבח ובסמוך לו את שער השוק של מילטוס ואת שער אישתר שהובא מחפירות בבל. שרידים נוספים של אפריז המזבח מוצגים במוזיאון אשמוליאן באוקספורד שבאנגליה.
העברת המזבח לגרמניה נועדה להראות את גדולתה של האימפריה הגרמנית. בהשראת מזבח פרגמון תכנן אלברט שפר את בימת העצרות באתר הכינוסים של המפלגה הנאצית בנירנברג. לאחר מלחמת העולם השנייה נלקחו חלקים של המזבח על ידי יחידות התגמול הסובייטיות למוזיאון הארמיטאז' בלנינגרד, אולם בשנת 1956 בהוראת ניקיטה חרושצ'וב הושב המזבח לברלין (אז בירת גרמניה המזרחית).
תיאור האפריז
מקובל לחלק את האפריז לארבעה חלקים. בחלקו המזרחי מתוארת ממלכת של האלים האולימפיים, בצד המערבי ממלכתם של אלי הארץ והמים, בצד הדרומי ממלכתם של אלי האור, ובצד הצפוני אלי הלילה והכוכבים.
על פי ספרה של אריקה סימון משנת 1975 Pergamon und Hesiod מתוארים באפריז המזרחי בניהם של גאיה ואורנוס (מיתולוגיה), מאבק הטיטנים באלי האולימפוס. באפריז המערבי מתוארים צאצאי של פונטוס - אלי מים, ובאפריז הצפוני צאצאי ניקס - המזוהים עם הלילה והגורל.
בצידו הפנימי של המזבח מתוארים חיי טלפוס, בנו של הרקולס.
פסגת הולמס
פסגת הולמס (באנגלית: Holmes Summit) היא פסגה שגובה 1,875 מטרים מעל פני הים, הגבוהה בפסגות הרי ריד, ברכס שקלטון שבאנטארקטיקה.
היסטוריה ומקור השם
הפסגה צולמה לראשונה מן האוויר על ידי צי ארצות הברית בשנת 1967. הפסגה נסקרה ומופתה על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי בין השנים 1968 - 1971.
לקריאה נוספת
* William J. Mills, Exploring Polar Frontiers: A Historical Encyclopedia, Volume 2, p. 150
להיטון
להיטון היה שבועון ישראלי בתחום המוזיקה והבידור הקל, שיצא לאור מ-1969 ועד 1991.
היסטוריה
"להיטון" החל את דרכו כדו-שבועון בספטמבר 1969, מייסודם ובעריכתם של אורי אלוני ודוד פז. כעבור שנה בדיוק, בספטמבר 1970, הפך לשבועון. "להיטון", שהיה נפוץ בעיקר בקרב הדור הצעיר, יצר ז'אנר עיתונאי מהסוג שלא היה מוכר או נגיש בישראל. הוא הביא מידע נרחב על כוכבי מוזיקה ובידור של הימים ההם, דירוגים של מצעדי הפזמונים, רכילויות, ביקורת תקליטים, חדשות וכתבות על כוכבי פופ בישראל ומחוצה לה, מילים לשירים, תמונות ופוסטרים. הגיליונות הצבעוניים שימשו במה כמעט יחידה, ולבטח מרכזית, לפרסומם של כוכבי התקופה. הפוסטרים הגדולים שהפיץ, בכלל זה פוסטרים בגודל טבעי, קישטו את קירות חדרי הילדים והנוער ברחבי הארץ.
בין כותביו נמנו: אהוד מנור, מני פאר (עם טורו "ממני אליכם"), הסופר יצחק בן-נר, המשורר דוד אבידן, עמוס אורן, נעמי רון, יגאל גלאי, יואל ריפל, אריה רייכמן, אביק גלבוע וג'ודי סולומון (הוליווד), שמואל שי (עם טורו "ושי לחכימא ברמיזא"), דודו דותן, פנינה רוזנבלום, יורם מארק-רייך, דב זעירא, בני דודקביץ', שאול גרוסברג, הלל אברמוב, אלי ניסמן וכתב הרכילות ג. עיטור.
בספטמבר 1976 התמזג להיטון עם השבועון "עולם הקולנוע", ונוספו לו תכנים מתחום הקולנוע והטלוויזיה, שהחל לצבור תאוצה ועניין באותם ימים. באמצע שנות ה-80 התמעטו קוראי השבועון עד שחדל להופיע, בין היתר עקב חדירת העיתונים הגדולים לתחומים זהים, הרחבת מדורי הבידור והוצאתם לאור של שבועונים דומים ובהם, שבועון הצעירים "ראש 1" (שאותו הקים וערך דוד פז, לשעבר עורך "להיטון עולם הקולנוע" ועורך "עולם האשה") ושבועון הטלוויזיה "פנאי פלוס" (שאף אותו הקים וערך דוד פז).
בהחל מ-1982 עד סגירת העיתון המעצבת גרפית הראשית שלו הייתה מרים קנדיוטי.
ב־1987 החל לערוך דודו אורן את השבועון "להיטון". את הרכילות כתב שלומי בוצ'צ'ו - שם מדור הרכילות נקרא "בINיינים". בוצ'צ'ו ערך את מדור הרכילות עד 1989.
נערת היופי של ישראל
"להיטון" יזם את תחרות היופי לצעירות "נערת היופי", והקפיד להביא לתחרות כוכבים נערצים באותן שנים, דוגמת השרירן האוסטרי ארנולד שוורצנגר, דייוויד סול ופול-מייקל גלזר (כוכבי הסדרה "סטארסקי והאץ'") ופיטר שטראוס (כוכב הסדרה "עשיר ועני"). הזוכה בתואר נשלחה לייצג את ישראל בתחרות-היופי הבינלאומית לצעירות "Miss Teenage International".
הזוכות:
מיקום:
איגרת אתנסיוס
איגרת אתנסיוס ה-39 (Epistola Athanasius) הייתה המסמך שקיבע (kanonizomena) את רשימת 27 הספרים שנכללו בברית החדשה.
עד תקופתו של אתנסיוס, בישוף אלכסנדריה, היו רשימות שונות של הספרים שנחשבו כספרי הקודש הנוצריים. בשנת 367 כתב אתנסיוס איגרת ובה מנה את הספרים הקדושים (כלומר אלו שנכללים בברית החדשה) והספרים החיצוניים (בשורות אפוקריפיות).
הירונימוס ואוגוסטינוס קיבלו את רשימתו של אתנסיוס, הרשימה התקבלה בקונציל היפו כמחייבת ואושרה בקונציל קרתגו והיא תקפה עד היום.
גל וינשטיין
גל וינשטיין (נולד ב-1970) הוא פסל ואמן ישראלי. יצירותיו עושות שימוש ביקורתי בדימויים מן ההיסטוריה של החברה והתרבות הציונית בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
בשנת 2017 נבחר לייצג את מדינת ישראל בתערוכת הביאנלה בוונציה. בתחילת שנת 2018 קיבל גל וינשטיין תואר פרופסור על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
ביוגרפיה
וינשטיין גדל בשכונת רמת חן שברמת גן וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון בליך. הוא החל בלימודים אקדמיים באקדמיה לאמנות ולעיצוב בבצלאל בשנת 1993 וסיימם בהצלחה בשנת 1997. עם סיום לימודיו לימד במכללת אורנים, בבצלאל ובשנקר. תערוכת היחיד הראשונה שלו, במסגרת "שלושה אמנים, שלוש תערוכות יחיד" הוצגה ב-1998 בסדנאות האומנים. וינשטיין זכה באותה שנה בפרס האמן הצעיר מטעם משרד החינוך והתרבות. בנוסף זכה בפרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמנות ב-2004 וכן בפרס קולינר ובפרס משרד המדע בשנת 2006. ויינשטיין הציג בשנת 2017 באירוע הביאנלה המתקיים כל שנה בוונציה, איטליה.
וינשטיין מתגורר ויוצר בתל אביב.
שיטת עבודתו
וינשטיין משתמש בטכניקת עבודה מקורית, שכוללת הדבקת צמר פלדה על פני הציור. בכך נוצרות יצירות ריאליסטיות שנראות מרחוק כרישום מדויק של הנוף, ורק מקרוב ניתן לזהות את חומר הגלם. מלבד צמר פלדה, הוא משתמש בחומרים תעשייתיים נוספים, כמו שטיחים, דשא מלאכותי, ו-PVC.
יצירותיו
בעבודתו "עמק יזרעאל", הדביק וינשטיין שטיחים מקיר לקיר על גבי דיקטים, ויצר מרבד גדול הדומה לעמק פורה שמצולם ממבט על. רק מקרוב ניתן לזהות את חומר הגלם הפשוט שבו הוא השתמש.
סדרת עבודות של וינשטיין, שמבוססות על צילומים של הצלם פטר מרום מתוך הספר "שירת האגם הגווע" המנציח את אגם החולה לפני ייבושו, הוצגה בתערוכת יחיד שלו בביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב. וינשטיין עיבד את צילומיו של מרום, הגדיל אותם ועיצב אותם בעזרת הדבקת צמר פלדה.
כביש 77
כביש 77 או כביש יצחק שמיר הוא כביש רוחב בצפון ישראל, החוצה את הגליל התחתון באזור בקעת בית נטופה. הכביש מוביל ממחלף תל קשיש שבעמק יזרעאל ועד לטבריה, ואורכו 48 קילומטרים. לאורך 6 הקילומטרים המערביים של הכביש, כביש 77 הוא כביש מהיר. ב-2019 נקרא הכביש על שם ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר.
תולדות הכביש
הקטע המזרחי של הכביש, מכפר כנא דרך צומת גולני לטבריה הוא כביש ישן עוד מימי המנדט הבריטי. קטע זה היה התוואי הראשי שחיבר את הגליל המזרחי וטבריה לשאר הארץ, דרך נצרת.
תוכנית לקטע האמצעי של הכביש, מצומת המוביל (כיום מחלף) לצומת גולני (כיום מחלף), הייתה קיימת כבר בתחילת שנות ה-70, אולם בשנת 1973 טרם החלה סלילתו מסיבות תקציביות. קטע זה של הכביש נסלל בהמשך ונפתח לתנועה במרץ 1980.
הקטע ממחלף המוביל לרמת ישי נסלל בשנים 1983–1984 ונפתח בשנת 1985.
ביולי 2009 החלו עבודות לשיפור והרחבת הכביש לארבעה נתיבים, ובינואר 2011 הפך הכביש (בקטע מצומת ישי למחלף המוביל, שהפך ביולי 2011 למחלף), לאחד מראשוני הכבישים שהמהירות המותרת בו עומדת על 100 קילומטר לשעה, אף על פי שאינו כביש מהיר.
בשנת 2012 התרחשה בכביש תאונת דרכים קטלנית שבה נספו שמונה אנשים.
תוכנית נתיבי ישראל
ביולי 2011 הסתיימו העבודות להקמת מחלף המוביל (שהחלו באוקטובר 2009). פתיחתו של המחלף יצרה הפרדה מפלסית בין כביש 77 לכביש 79 המאפשרת נסיעה רציפה בכביש 77 ללא רמזורים. צומת המוביל היה אחד הצמתים העמוסים והקטלנים בצפון ישראל, טרם הפיכתו למחלף. בנוסף, בשנת 2011 החלו העבודות בצומת גולני להפיכתו למחלף. מחלף גולני נחנך באוגוסט 2013 עם השלמת העבודות.
בתחילה, החלופה שאושרה בתמ"א 3 (תוכנית המתאר הארצית לדרכים) לסלילת קטע כביש 77 החדש בין מחלף תל קשיש למחלף ישי הייתה בתוואי נחל בית לחם העובר בסמוך לבתי רמת ישי. בעקבות התנגדות מצד תושבי רמת ישי בחנה חברת נתיבי ישראל חלופות שונות למעבר הקטע הדרום-מערבי של כביש 77 בנחל בית לחם. בספטמבר 2012 פרסמה החברה תוכנית חלופית עבור הקטע הדרומי שיהיה צמוד לתוואי של כביש 75 וכביש 722, ובאזור שבין שדה יעקב וסביבת צומת השומרים הוא תוכנן להיות משוקע בכ-5–10 מטרים לתוך האדמה כדי לצמצם את ההפרעה לנוף. בחודש מרץ 2014 אישר משרד הפנים, באמצעות הוועדה לתשתיות לאומיות, את החלופה שהומלצה על ידי חברת נתיבי ישראל. בכך אושרו למעשה כל תוכניות הכבישים לחיבור כביש 77 לכביש 6.
במהלך שנת 2016, לאחר השלמתן של העבודות על שדרוג קטעי כביש 65 וכביש 85 כהמשך הזרוע המזרחית של כביש 6, החלו העבודות למיחלוף קטע כביש 77 בין מחלף המוביל למחלף גולני. במאי 2018 נפתחו מחלף הושעיה ומחלף טורעאן ובוטלו הצמתים שהיו במקומות אלו קודם לכן. באוגוסט באותה שנה בוטל צומת מחנה שמשון עם חפירת מעבר תת-קרקעי להולכי רגל וחסימת הצומת, וכעת מתאפשרת הכניסה למחנה שמשון מכיוון מערב בלבד והכניסה למזרח טורעאן מתאפשרת מכיוון מזרח בלבד. בספטמבר בשנה זו נפתח השלב הראשון של מחלף ציפורית, כאשר הגישה לרומת אל-הייב עדיין התבצעה באמצעות צומת מרומזר. לאחר כחודש נפתח לתנועה מחלף בית רימון. בדצמבר 2018 בוטלו הפניות השמאליות בצומת הכניסה לרומת אל-הייב, ובמקום נשאר מעבר חצייה מרומזר. במהלך אותה שנה בוטלו הפניות שמאלה לאנדרטת הלוחם הבדואי ולמאגר אשכול של חברת מקורות.
במהלך 2018 האריכה חברת נתיבי ישראל את כביש 77 דרום מערבה מצומת ישי למחלף תל קשיש ובכך חיברה את הכביש לכביש 6. בנובמבר 2018 נפתח מחלף תל קשיש לתנועה עם פתיחתו באזור של קטע כביש 6. במסגרת הפתיחה נפתח מהמחלף קטע קצר של כביש 77 והוא שולב בכביש 722. מחלף ישי וקטע הכביש הדרום-מערבי והחדש בין מחלף תל קשיש למחלף ישי, נפתחו לתנועה ב-11 בינואר 2019. עד לפתיחתו של קטע זה, כביש 722 הוביל את התנועה העיקרית ממרכז הארץ לטבריה, גוש נצרת והגליל המזרחי. בכביש זה היו עומסי תנועה כבדים בשעות העומס שבכמעט כל ימות השנה. עם פתיחתו של הקטע החדש של כביש 77, נוצר חיבור מהיר בין צפון מזרח הארץ לכביש 6. בקטע כביש חדש זה, כביש 77 הוכרז ככביש מהיר על ידי תמרורי "דרך מהירה" שהוצבו בכניסות אליו, והמהירות המרבית המותרת בו היא 100 קמ"ש. עם השלמת העבודות בקטע נוצרה הפרדה מוחלטת בין התנועה הארצית, המתבצעת באמצעות כביש 77 המהיר, לבין התנועה האזורית והגישה ליישובי האזור, המתבצעות באמצעות כביש 722 האזורי.
בשנת 2019 בוטל הרמזור שנותר בצומת הכניסה לרומת אל-הייב, עם פתיחת מעבר תת-קרקעי להולכי רגל במקום. בעקבות ביטול הרמזור, נפתחה אפשרות למסלול מצומת שוקת ומצומת גורל הנמצאות בנגב בסביבת באר שבע, עד לצומת עמיעד שבגליל העליון, ללא רמזורים. כמו כן, בשנת 2019 הועלתה מהירות הנסיעה המרבית המותרת בין מחלף ציפורית למחלף גולני ל-100 קמ"ש. בשנת 2020, לאחר שרובד וסומן מחדש קטע הכביש בין מחלף המוביל למחלף הושעיה, הועלתה מהירות הנסיעה המרבית המותרת בין מחלף המוביל למחלף ציפורית ל-100 קמ"ש, ובכך, לאורך 33 הקילומטרים המערביים של כביש 77, בין מחלף תל קשיש למחלף גולני, מתאפשרת נסיעה רציפה במהירות נסיעה של 100 קמ"ש. ביוזמה משותפת של הקבלן המבצע שיכון ובינוי, ועדי גמליאל מנהל אחריות תאגידית בחברת נתיבי ישראל, קטע זה של כביש 77 קיבל את ההכרה ככביש "הירוק" הראשון בישראל על ידי ארגון GREEN ROADS INTERNATIONAL.
בשנת 2020 מתבצעות עבודות לחיבור ישיר בין מעגל התנועה הצפוני של מחלף ציפורית לבין כביש הגישה הקיים לרומת אל-הייב, ועם השלמת עבודות אלו יסתיים רשמית הפרויקט לשדרוגו של כביש 77.
גרים (סדרת טלוויזיה)
גרים (באנגלית: Grimm) היא סדרת דרמה משטרתית בדיונית ששודרה בשנים 2011–2017. במרכזה ניק ברקהארט, בלש במחלק הרצח במשטרת פורטלנד שבארצות הברית, המגלה כי הוא צאצא של האחים גרים, וכי הם וצאצאיהם עוסקים מאות שנים בציד יצורים המכונים "וסנים" (מגרמנית Wesen, "ישות"). העלילה המרכזית ברוב פרקי הסדרה עסקה בניסיונותיו של ניק, ביחד עם שותפו, הבלש האנק גריפין, ובעזרת ידידיו מונרו ורוזלי, לפתור תעלומות רצח שבמרכזן וסנים. בנוסף קיימות מספר עלילות שנמשכות על פני מספר פרקים ואף מספר עונות.
הבסיס לעלילת הסדרה הוא המעשיות, סיפורי העם והאגדות שליקטו האחים גרים. הפרקים מתבססים על גרסאות שונות של אגדות ילדים דוגמת כיפה אדומה ושלגיה, מיתוסים וסיפורי עם מתרבויות שונות ברחבי העולם כמו צ'ופקברה, סיפורים על-טבעיים כמו דרקולה, המפלצת של פרנקנשטיין וחלום ליל קיץ. נוסף על אלו עסקה הסדרה, בעיקר בעונותיה המתקדמות יותר, בסיפורים הקשורים בתאוריות קשר, מתח, מהפכות וריגול. הסדרה מתאפיינת ביחס קליל ולעיתים מבודח למיתולוגיה הפנימית שלה, שמתבטא, למשל, בהתחכמויות בשמות חלק מהיצורים ובהערות על נטייתם של גרים לערוף ראשי וסנים ללא הבחנה.
וסנים
וֶסֶן - הוא מונח קיבוצי לתיאור אנשים שבתוכם פן של יצור. בפרקיה הראשונים של הסדרה הוצגו הווסנים כיצורים מרושעים כולם (או כמעט כולם). מאוחר יותר נחשפים גם וסנים שאינם מפחידים או אינם מזיקים, וניק מתנתק ממורשת אבותיו (שכונו גם "דקפיטרה" - העורפים, על שם נוהגם לערוף כל וסן באשר הוא) ומפגין יחס רחום לווסנים, אך הורג וסנים שמסכנים אחרים היות שלא ניתן לתבוע אותם לדין. וסנים משנים צורה (ווגה) כשהם חשים רגש עז כדוגמת לחץ, פחד או שמחה. זהו שינוי לא מכוון ורק וסנים אחרים או גרים רואים את צורתם השונה. שינוי צורה אחר, "ווגה מלאה", נעשה במודע וגלוי לכל המביטים. וסנים שעושים ווגה באופן תכוף או שנשארים בצורתם הווסנית זמן רב עלולים לחלות והצד ה"פראי" שבהם ישתלט. וסנים מזהים גרים כאשר הם עושים ווגה. עיני הגרים נראות להם שחורות ומשקפות את המראה של הווסן.
סוגי וסנים
זלנגוטל-דמויי כבשה. לרוב מתגודדים לקבוצות והם אינם מזיקים ברוב הפעמים מתנהגים בפחדנות וחשדנות לגבי אנשים או ווסנים חדשים בקהילותיהם נתונים לשליטה באמצעות רמאות או פחד
ארגונים עיקריים
במהלך הסדרה מצוינים מספר ארגונים בולטים:
פרישמן
פרישמן (גרמנית: Frischmann) הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי נפוץ שמקורו בגרמנית ופירושו אדם רענן.
גרב
גרב (גם: פוזמק) הוא פריט לבוש, המשמש להגנה על כף הרגל, ונלבש מתחת לפריטי ההנעלה השונים, כגון נעליים ומגפיים. ניתן להבדיל בין גרביים שונים על פי אורך, צבע וסוג החומר ממנו הוא סרוג (כותנה, פוליאסטר, צמר וניילון). קיימים גם גרביים מיוחדים שנועדו לבודד את הרגל מתנאי קור קיצוניים.
צבע ואורך הגרביים הם גם סימן או מנהג של קבוצה או מדים, נשות החסידים גורבות גרביים שחורים, לחיילים בצה"ל מותר לגרוב גרביים בצבע שחור, אפור או כחול כהה. חיילות בצה"ל יכולות לגרוב גם גרביים לבנים.
לתינוקות לפני שלב ההליכה נגרבים גרביים כדי לשמור על חום גופם. לעיתים אלו גרבי צמר הסרוגים בצורת נעליים.
היסטוריה
גרביים מופיעים כבר לפני כ-3,000 שנים בציורי קיר מצריים. הגרביים העתיקים נוצרו באופני ליפוף חוטים דמויי סריגה, נאלדביינדינג (Naaldbinding) סריגת מקלות או סריגה על מסגרת. קצה הגרביים היה אז מפוצל לשני חלקים - אחד לבוהן ואחד לארבע האצבעות הנותרות, כדי שיהיה אפשר לגרוב אותם בתוך הסנדל, מנהג שהיה מקובל אז.
בתקופת הזהב של הציור הדני 1810–1850, אמנים דנים ציירו נשים ממעמד הביניים ורועי צאן סורגים גרביים.
משלחת החפירות של יגאל ידין מצאה במצדה גרב – בוהן מלופפת בסריגת נאלדביינדינג.
באירופה של תחילת המאה ה-16 טרם ידעו לסרוג גרביים בכל הארצות, האצילים ואנשי הכמורה לבשו גרביים תפורים מבד, ופשוטי העם עטפו את רגליהם בסמרטוטים או ממלאים את מנעליהם בקש. מרשומות של תקופת הנרי השמיני ובנו אדוארד השישי, נראה שהם גרבו לרוב גרביים תפורים מבד ורק לעיתים נדירות גרביים סרוגים משי שהובאו בסכומי עתק מספרד. במחצית השנייה של המאה ה-16, בתקופה האליזבתנית (1558–1603) הולכת ונפוצה סריגת גרביים באנגליה, לרוב מצמר גס. לקראת סוף המאה ה-16 מעריכים שיותר מ-200,000 אנשים (גברים, נשים וילדים) סרגו גרביים. תיקון גרביים ובעיקר סריגת חלקן התחתון מחדש היה מקובל מאוד. ב-1597 חידש רוברט מורלנד את החלקים התחתונים של גרבי המלכה.
בערך בשנת 1589 המציא ויליאם לי (William Lee) מסגרת לסריגת גרביים שהיא מעין צורה מוקדמת של מכונת הסריגה וכך התחילה באנגליה תעשיית סריגת גרביים על מסגרת, שענתה לשינוי באופנת הגברים מהמעמדות העליונים שהעדיפו לגרוב גרביים סרוגות. אופנה שנראתה לראשונה באיטליה, ספרד וצרפת. הגרביים הצמודות לרגליים אפשרו לגברים להציג בציבור את רגליהם. התעשייה הזו העסיקה בתנאי עוני בעיקר גברים, שסרגו על מסגרת אריגה אחת בביתם, כשלעיתים נשותיהם עזרו בתפירת הגרביים והילדים היו מגלגלים את החוטים. התנאים היו כה קשים עד שבמרץ 1811, היו מהומות בנוטינגהאם בהם הרסו חלקים של המסגרות. ב-1812 אחרי שהמהומות התפשטו גם לייססטרשייר (Leicestershire) ולדרבישייר (Derbyshire) הורסי מסגרות הסריגה נענשו
בעונש מוות.
באוסטריה ובבוואריה היו גרביים סרוגים חלק מהתלבושת הלאומית של גברים, החל מהמאה ה-18. בספר "Steiriches Trachtenbuch" מאת ב. גראמב (B. Geramb) הם נזכרים כחלק מהתלבושת לפחות מאז 1780. הם נסרגו מצמר בצבע בז' ומעוטרות בשלל דוגמאות, כשלכל אזור היו דוגמאות אופייניות לו.
בספר "A tour in Wales" שפורסם ב־1773, כותב המחבר תומאס פננט (Thomas Pennant) שבשווקים מרבים לראות נשים וילדים שסורגים גרביים ומוכרים אותם.
אחת הבעיות של תיאורי בגדים היסטוריים היא שחלקם מתבלה ומתפרק, כך שציורים עתיקים ובמיוחד צילומים מוקדמים הם תיעוד חשוב למראה של בגדים בדורות שקדמו, וביניהם גם גרביים. בשנת 1846 ביקרו הציירים דוד אוקטביוס (David Octavius) ורוברט אדמסון (Robert Adamson) במבצר אדינבורו וצילמו שם את חיילי The 92nd Gordon Higjlanders. הצילום, שנמצא כעת באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מראה בבירור שגרבי החיילים סרוגים בדוגמה של קילט סקוטי.
מלחמת קרים 1854-6, הייתה המלחמה הראשונה שבה אנשים סרגו בבית עבור החיילים שמעבר לים. העלמה ריאגו (Riego)הוסיפה דף כותרת לספר החורף שלה ב-1854 וקראה לו `רווחה לקרים` ובטיימס ב-5 בדצמבר 1854 פורסם מכתב הפונה ל'נשות אנגליה' לסרוג גרביים, לחיילים וכן ליצור כסיות בקרושה.
ב-1884 יוצאת לאור האנציקלופדיה הראשונה לעבודות המחט The complete Encyclopedia of Needlework ובפרק הסריגה יש הוראות לסריגת גרביים, עם איורים לסוגים שונים של סריגת עקבים, וסוגי סיום שונים לקצה הגרב.
מאז שהתחילו לסרוג את הגרביים, ציירים התחילו לצייר סורגות וסורגי גרביים. באוסף של מוזיאון באוסטרליה אפשר לראות את הציור 'סורגת הגרב' מ-1915 של הציירת גרייס קוסינגטון סמית [Grace Cossington Smith]
מלחמת העולם ה-1 המריצה את הסרגניות הבריטיות לדרגה של 'שגעון לאומי', נשים סרגו גרביים, כפפות, חגורות גוף, כובעים, וכל מיני אביזרים לנוחיות החיילים שלחמו בצרפת. הן סרגו בתיאטרון, ברכבת ובחשמליות במסעדות, ובמזנונים וגם בבית. 'סריגת המלחמה' הגיעה לשיא ב-1915 ב'דיילי מייל' וב'פאנש' (Punch) הופיעו פסוקים וחרוזים של ג'סי פופ (Jessie pope) שפורסמו לאחר מכן בספריה עם שירי המלחמה.
חשיבות הגרב ליולדת ולתינוק מופיע ברשימות של ציוד הנדרש ללידה.
בעבר נהגו לתקן גרביים (לאחות) בעזרת תפירת חוטי שתי וערב על החור, כשהגרב מתוחה על פטרייה מעץ או, ביצה עשויה עץ או על פי כוס.
קיימים אביזרי טכנולוגיה מסייעת לגריבת גרביים.
במשך השנים האחרונות ישנם ניסיונות לשחזר גרביים על פי דוגמאות היסטוריות. המועצה האירופית למחקר (erc) מנהלת מחקרים שונים של שיחזורים היסטוריים בעזרת מתנדבים. במסגרת זו הייתה גם קבוצת סורגות ששיחזרה גרביים מתקופת הרנסאנס. כוונת המחקר הייתה להבין באופן יסודי את מבנה הגרביים הללו, ומהי התחושה כאשר גורבים אותן. בעזרת 35 סורגות מנוסות שהתנדבו ל'תוכנית לסריגה מדעית של אזרחים', הן חקרו ושיחזרו 3 דוגמאות של גרבי משי. המסובך מביניהם היה שיחזור הגרבים שנמצאו בקתדרלת טורקו (Turku) בארון הקבורה של אליזבט בורו (Elizabeth Bure) שנפטרה ב-1668. בחקירה בדקו את הגרבים ואת הרכב חוטי הסריגה שגם נצבעו באותו האופן כמו פעם. עד כה המחקר הראה שסריגת גרב אחת בשיפוד של 1מ"מ אורכת 200 שעות סריגה. השחזור השני היה של גרב מקופנהגן מ-1655 והמחקר ממשיך.
סריגת גרביים
אפשר לסרוג גרביים ביד בסריגה על מסרגות, בקרס קרושה או במכונה. כאשר סורגים גרביים בשתי מסרגות, יש לתפור את אחורי הגרב כדי שיהיה שלם. כאשר סורגים ב'שיפודי גרביים' שהם שיפודים בעלי שני חודים או בשתי מסרגות עגולות, אפשר לסרוג את הגרב בעיגול ללא תפרים. שיפודי גרביים נמכרים במארזים של 4 או 5, כך שאפשר לסרוג גרב או על 3 מסרגות שעליהן נמצאות העיניים של הגרב כשהמסרגה הרביעית [הריקה] משמשת להמשך הסריגה, או להחזיק את העיניים על 4 מסרגות ולהשתמש במסרגה הרביעית להמשך הסריגה. בשני האופנים הללו אפשר לסרוג רק גרב אחד כל פעם. אם רוצים לסרוג את שתי הגרביים ביחד משתמשים בשתי מסרגות עגולות ומחלקים על מסרגה אחת מחצית מעיני הגרב הראשונה ומחצית מעיני הגרב השנייה ועל המסרגה השנייה, מחזיקים מחצית מהגרב השנייה ומחצית מהראשונה.
היות שגרביים נסרגו כמעט בכל מקום ובארצות רבות יש דוגמאות רבות, הבסיס נשאר דומה, יש לסרוג חלק המכסה את הקרסול, חלק המכסה את העקב וחלק המקיף את כף הרגל.
פולקלור
גרביים משמשים גם למופעי בובות. לובשים אותם על היד ומקשטים אותם בקישוטים שונים המשווים להם דמות של פני אדם או יצור כלשהו. פתיחת וסגירת היד משחקת את פעולת הפה של הבובה.
בחג המולד נוהגים הנוצרים לתלות גרבי חג המולד מעל האח, ולשים בהם ממתקים ומתנות לילדיהם ומספרים לילדים שהקדוש ניקולאוס המכונה אף 'סבא חג המולד', הוא שהביא להם את המתנות. רבים נוהגים לתפור או לסרוג בעצמם את הגרב המיוחד הזה, שהופך לפריט חג מסורתי.
באגדות ומשלים נאמר שאנשים שומרים את כספם בגרב ישן. בסקר שנערך בארצות הברית בסוף שנת 2014 הסתבר ש-19% מהאנשים שומרים כסף מזומן במגירת הגרביים שלהם
באתר "סיפור כיסוי" כותב מתי כספי, איך בעזרת גרביים הוא ואשתו יצרו עטיפות חדשות לתקליטים.
היות שגרביים מופיעים בזוגות משתמשים בדימוי זה כדי לחוד חידות.
הצייר האפרו-אמריקאי ארציבלד מוטלי (Archibald Motley), שהתמחה בציורי אפרו-אמריקאים וחייהם, צייר את סבתו מאחה גרביים.
הציירת אנה ארצ'ר (Anna Archer) ציירה ציור אימפרסיוניסטי של גבר מאחה גרביים.
גרב ופמיניסטיות
בחצי השני של המאה ה-18 בלט באנגליה מעגל הבלוסטוקינג (הלחם שמשמעותו באנגלית "הפוזמק הכחול"), רשת של קשרים שבלטו בה נשים מהמעמד הבינוני הגבוה, ואשר איפשרה השתלבות של נשים ביצירה ובדיונים אינטלקטואלים על ענייני חברה ותרבות. יש שמחשיבים רשת זו לתנועה פמיניסטית מוקדמת. בין השאר, ניהלו חברי וחברות המעגל דיונים ספרותיים במטרה לקדם נשים סופרות וקוראות. בהשפעת המעגל, המילה "בלוסטוקינג" שימשה באנגלית ובשפות אחרות כביטוי המתאר אשה משכילה. לקאת סוף המאה הפך ביטוי זה לביטוי גנאי, ששימש בעיקר את המתנגדים להשתלבות נשים בעולם האינטלקטואלי. שמה של קבוצת הרדסטוקינגס (הגרביים האדומות) הפמיניסטית הרדיקלית מתייחס לשימוש הגנאי במילה "בלוסטוקינג" ולצבע האדום כמייצג של השמאל המהפכני.
שירים וסיפורים על גרביים
שיר מצליח הוא "תותחים במקום גרביים" שבוצע על ידי להקת הנח"ל ב-1954. הוא נכתב על ידי חיים חפר והולחן על ידי משה וילנסקי.
קורין אלאל הלחינה ושרה את "שיר לגרביים" שאת מילותיו חיבר יגאל שילוני.
ב-1925 הלחין וולטר דונלדסון את השיר "אין גרביים".
ב"מקור ראשון" הופיע ביוני 2019 השיר "סנדלים וגרבים" של צור ארליך.
גם בשפות אחרות ישנם שירי גרביים. למשל השיר "The Sock" מאת Old man Emu.
המשורר פבלו נרודה (Pablo Neruda) כתב שיר על גרביים בשם "Ode To my Socks".
מוזיקה ערבית
מוזיקה ערבית (בערבית: الموسيقى العربية) היא המוזיקה של העמים בעולם הערבי ובארצות האסלאם.
גרב
שירים וסיפורים על גרביים
עמליה לוקהארט [Amelia Lockhart] כתבה סיפור הומוריסטי על גרב שמישהו שכח בביתה ועל ההשלכות האתיות של שמירת הגרב.
מוזיקה ערבית
המוזיקה הערבית מאופיינת בדגש על מלודיה ומקצב (בניגוד להרמוניה במוזיקה המערבית). משותפים לה: מערכת צליל הכוללת מלודיה - המקאם, מבני קצב, כלי נגינה ותרבות מוזיקלית.
התקופה הקדם-אסלאמית
המוזיקה הערבית בתקופה הקדם-אסלאמית דמתה למוזיקה במזרח הקדום. נראה שהתקיימו צורות שונות של מוזיקה בחצי האי ערב בתקופה שבין המאה החמישית והמאה השביעית לספירה. עיקר המידע מתקופה זו נוגע בעיקר לכלי נגינה ומסגרות ביצועה של המוזיקה. משוררים ערבים נקראו "שעראא' אלג'אהליה" (شعراء الجاهلية) או "משוררים ג'אהלים" (משוררי תקופת הבערות). הם נהגו לדקלם שירים בצלילים גבוהים.
גרב
שירים וסיפורים על גרביים
היעלמותה של אחת מהגרביים או הצורך למצוא זוג גרביים במגירה בחושך מופיעים בשירים וסיפורים שונים ואפילו בחידות.
מוזיקה ערבית
התקופה הקדם-אסלאמית
על פי אמונת התקופה שדים חשפו שירים למשוררים ומוזיקה למוזיקאים. המקהלה שימשה ככלי פדגוגי שבו המשוררים המשכילים דקלמו את שיריהם. השירה עצמה לא כפעילות אינטלקטואלית ועל כן ניתנה לנשים בעלות קולות יפים על מנת שילמדו לנגן עם כלי התקופה - כגון תוף, עוד או רבאב - וישירו תוך כדי שמירה על משקל השיר. היצירות היו פשוטות וכל זמר שר במקאם אחד.
גרב
מין דקדוקי
במשך שנים רבות, המין הדקדוקי של המילה "גרב" היה זכר. אולם ביוני 2021 אישרה האקדמיה ללשון העברית להשתמש במילה גם בלשון נקבה.
מוזיקה ערבית
התקופה האסלאמית הקדומה
בתקופת בית אומיה ידוע על מוזיקאים אשר היו פעילים בחצרות הח'ליפים או במרכזים עירוניים. בתקופת בית עבאס המוזיקה הערבית זכתה לשגשוג רב. המרכז התרבותי שכן בבגדאד שהייתה מפגש בין העולם הערבי והעולם הפרסי.
גרב
מיחזור משביח לגרביים
גרביים מתבלים מהר יחסית למלבושים אחרים, בעבר נהגו נשים לסרוג גרביים ובמקרה הצורך לאחות את החורים שנוצרו בגרביים הישנים. ילדים למדו בגיל צעיר לאחות גרביים. נוהג איחוי הגרביים היה כה נפוץ, שהוא מופיע בציורים קלאסיים של המאות הקודמות.
מוזיקה ערבית
התקופה האסלאמית הקדומה
המוזיקה התבססה על מערכת המקאם. המקאם יכול להתממש במוזיקה ווקאלית או אינסטרומנטלית, ואינו כולל מרכיב קצבי.
גרב
מיחזור משביח לגרביים
מיסחור תעשיית הגרביים, הוריד בערכם ואנשים לאט לאט הפסיקו לתקנם. עם התגברות המודעות לחשיבות הסביבתית שיש לניצול מקסימלי של פריטים, שבים אנשים לאחות את גרביהם.
גרביים לובשים כזוג זהה בצבעו וצורתו, אי לכך כאשר אובד גרב אחד, ואחרי שעובר זמן ובן הזוג אינו נמצא, יש אנשים שגורבים גרביים שאינם תואמים. בגרב יחיד אפשר להשתמש כמטלית ניקיון, להפוך אותו לבובה. אפשר לאסוף כמה גרביים יחד ולהפכן לכרית חימום למפרקים. לכיסוי לבקבוק ועוד.
מוזיקה ערבית
התקופה האסלאמית הקדומה
אבו אלפרג' (897-967) כתב ספר על מוזיקה בשם "ספר השירים" (كتاب الأغاني). זהו אוסף של שירים ופזמונים שכולל מעל 20 כרכים במהדורות מודרניות.
אל-ע'זאלי (1059-1111) כתב מסה על מוזיקה בפרס ובה כתב ש"אקסטזה היא מצב שנוצר מהאזנה למוזיקה".
בשנת 1252, סאפי אלדין פיתח צורה ייחודי של תווים שבה מקצבים מיוצגים באופן גאומטרי. דבר דומה לא הופיע במערב עד לשנת 1987, כאשר פורסמה שיטה לייצוג קצב כגרף דו-ממדי.
אל אנדלוס
במאה ה-11 אל-אנדלוס הפכה למרכז ייצור כלי נגינה. כלים אלו הגיעו לרחבי צרפת והשפיעו על הטרובדורים הצרפתים. משם הם הגיעו לכל אירופה. השפעה זו ניכרת במבנה כלים במוזיקה הקלאסית ובשמותיהם: הלאוטה מעוד, הרבק (אב קדמון של הכינור) מרבאב, הגיטרה מקיטרה אשר הגיעה מהטאר הפרסי, נקר (תוף קטן), מקורו של הטימפני מנקרה (نقاره), אורגן מיוונית אורגנון (ὄργανονn) ועוד. כמו כן, ישנה השערה כי מקור שמות התווים הוא באותיות בערבית שנכתבות בנפרד: דאל (דו), רא (רה), מים (מי), פה (פה), סאד (סול) ולאם (לה).
התקופה העות'מאנית
החל מהמאה ה-10 החל הגירת עמים טורקיים למזרח התיכון. במאה ה-11 השתלטו על בגדד. מבחינה תרבותית הם אימצו את המוזיקה הפרסית: כלים, מודוסים וסגנונות. מאוחר יותר התפתחה מוזיקה טורקית עצמאית.
מוזיקה ערבית קלאסית
בשנות החמישים והשישים החלה המוזיקה הערבית להשתמש יותר במאפיינים מערביים. אום כולתום ועבד אל-חלים חאפז יחד עם מלחינים כמו מוחמד עבד אל-והאב ובליר חמדי השתמשו בכלים מערביים במוזיקה המצרית.
פופ ערבי
בשנות התשעים מספר אמנים השתמשו בסגנון זה: עמר דיאב, נאנסי עג'רם, הייפא והבי, מאג'דה א-רומי, אסאלה נסרי, קרול סמאחה, שב חאלד, ג'ורג' וסוף, ג'וליה בוטרוס ועוד.
בשנת 1996 עמר דיאב הוציא את "חביבי יא נור אל עין" שהתפרסם ברחבי העולם וזכה לגרסאות שונות. השיר שילב שלוש מסורות מוזיקליות: מוזיקה ספרדית: מוזיקת פלמנקו, מוזיקה צרפתית: סולו אקורדיון ומוזיקה ערבית: תופים ודאף.
השילוב של מוזיקה צרפתית וערבית הפך לפופולרי בזכות אמנים כמו דלידה (מצרים), סמי קלארק (לבנון), ואלדו מאוסטרליה. הז'אנר חוצה גבולות מוזיקליים של סגנונות ושפות, השירים בערבית משלבים איטלקית, צרפתית ואנגלית.
מוזיקה ערבית-יהודית
ליהודי בגדאד היה בית ספר מיוחד לעיוורים בו נלמדו בעיקר תחומי הנגינה והשירה, וכך מספר רב של יהודים היו מפורסמים בשל כישוריהם המוזיקליים. בתחרות המוזיקה של העולם הערבי אשר נערכה בשנות ה-40 בקהיר זכתה המשלחת העיראקית, שהורכבה ממוזיקאים יהודים וזמר אחד מוסלמי. בקרב מוסלמים בעיראק, מקצוע המוזיקה נחשב בתקופה זאת למקצוע ירוד, ולכן היהודים היו דומיננטיים בסצנת המוזיקה. יהודים זכו להרכיב את התזמורת הממלכתית העיראקית. ביניהם הכנר הנודע והמלחין ששון עבדו, המלחין ונגן הקאנון בעל שם עולמי יוסף זערור שהיה מנהל תזמורת רשות השידור בעיראק, נגן הקאנון אברהם סלמאן והחלילן אלברט אליאס.
רבים מהמוזיקאים עלו לישראל בשנות החמישים והמשיכו את יצירתם המוזיקלית בדרך לא דרך. ביניהם המהנדס והמלחין סלים אל נור, נגן העוד יוסף שם טוב, נגן העוד והזמר אליאס שאשא, האחים סלאח ודאוד אל כוויתי המלחינים והנגנים הידועים, הזמר פילפל ג'ורג'י, הכנר והזמר שלמה בנאי ונגן העוד אלי שגב. האחרונים ניגנו בחפלות של התזמורת העיראקית (צ'לרי) בשיתוף עם נגני תזמורת קול ישראל בערבית.
התזמורת המזרחית של רשות השידור הישראלית בניצוחו של זוזו מוסא (יליד מצרים) הייתה למעשה מורכבת מנגנים עיראקים. התזמורת ביצעה שירים ערבים באיכות גבוהה ביותר. על המחלקה העיראקית בתזמורת היה אחראי הכנר ששון עבדו. התזמורת ביצעה הקלטות רבות של שירים מוכרים בעולם הערבי, הקלטות שירים עיראקים והקלטות מקוריות.
סגנונות נוספים
סגנונות נוספים משלבים מוזיקה מערבית עם כלים מסורתיים.
מאפייני המוזיקה הערבית
המוזיקה ערבית מתאפיינת במלודיה ובמקצב שלה, זאת בניגוד לדגש על הרמוניה במוזיקה המערבית. המוזיקה הערבית מבוססת על המקאמים, תבניות מוזיקליות קבועות, המקבילות לסולמות במוזיקה המערבית. עם הדגש על המלודיה והקצב ובניגוד למוזיקה המערבית, המקאם מוגדר על צליל מסוים, ועשוי להכיל מרווחים של רבעי טונים, מרווחים לא נפוצים במערב. ישנם מספר סגנונות פוליפונים, אך בדרך כלל, המוזיקה הערבית היא הומופונית.
חביב חסן תומא (1996) מונה חמישה מרכיבים לאפיון המוזיקה הערבית:
סגנונות
במוזיקה החילונית: מקאם עיראקי, נובה, מוושש, קסידה, לילי, מואל, תקסים, פסרב, סמאי, תחמילה, דולאב, סאוט, ליווה.
במוזיקה הדתית: מוזיקה יהודית ובפרט שירת הבקשות, מוזיקה אסלאמית, כוללת תג'ויד (קריאת הקוראן) ומוזיקה נוצרית המושפעת מהכנסיות בעולם הערבי ( סורית אורתודוקסית, קתולית, יווני אורתודוקסית, אנגליקנית, קופטית, והכנסייה המרונית).
כלי נגינה והרכבים
המוזיקה הערבית משתמשת בכינור מזרחי, הנראה בדיוק כמו הכינור המערבי, אך מכוון בקווינטה, קוורטה וקווינטה בתווים סול, רה, סול ורה, בניגוד לכינור המערבי (המכוון בקווינטות בתווים סול, רה, לה, מי). כלי נוסף הוא העוד, כלי מיתר מזרח תיכוני, אשר בניגוד לכלי פריטה מודרניים, הוא בעל צוואר ללא סריגים כדי לאפשר שימוש במיקרו טונים. משתמשים גם בריק (رق), בנאי, ובקאנון, כלי פריטה בעל 78 מיתרים.
במאה העשרים החלו לשלב גם כלים מערביים כגון גיטרה חשמלית, צ'לו, קונטרבס ואבוב.
אבן בוחן (הערכה)
אבני בוחן הן סט של יהלומים שבו משתמשים לקביעת צבע של יהלום בתהליך השוואתי.
אבני הבוחן (master stones) נועדו לצורכי בדיקה והשוואה בצורה המדויקת ביותר. הבדיקה נעשית תוך שימוש ברקע לבן בלתי מבריק ואור לבן (day light) ללא זריחה.
אבני המאסטר נבחרות בקפידה בהתאם לקריטריונים הבאים:
אליפות וימבלדון 1972
אליפות וימבלדון 1972 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-26 ביוני והסתיימה ב-9 ביולי. תוכנית האירוע כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
בעקבות מחלוקת בין הפדרציה הבינלאומית לטניס לבין ארגון האחראי על תחרויות של הטניסאים המקצוענים, חלק גדול מהם לא הורשו להשתתף באליפות.
לראשונה משנת 1948 הטניסאים האוסטרלים לא זכו באף תחרות. איבון גולגונג האוסטרלית שיחקה בשני גמרים אך לא זכתה באף תואר.
הפרסים
סך הפרסים באליפות היה £50,330
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. מנצח תחרות 1971 ג'ון ניוקומב היה בין הטניסאים המקצוענים שלא קיבלו אישור להשתתף בתחרות. בין מדורגי תחרות 1971 רק סטן סמית' ואיליה נסטסה השתתפו בתחרות והם נפגשו במשחק הגמר. לקראת התחרות 8 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, סטן סמית' מארצות הברית נפגש עם איליה נסטסה מרומניה וניצח אותו ב-5 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר בילי ג'ין קינג מארצות הברית נפגשה עם איבון גולגונג מאוסטרליה וניצחה אותה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות צרפת הפתוחה ובאליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחי תחרות 1971 לא השתתפו בתחרות בשל מחלוקת בין איגודי הטניס. 4 זוגות דורגו:
במשחק הגמר פרו מקמילן ובוב יואיט מדרום אפריקה נפגשו עם סטן סמית' ואריק ואן דילן מארצות הברית וניצחו אותם ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. מנצחי תחרות 1971 בילי ג'ין קינג ורוזמרי קזאלס שיחקו עם פרטנרים חדשים. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר בילי ג'ין קינג (ארצות הברית) ובטי שטוב (הולנד) ניצחו ב-3 מערכות את ג'ודי דלטון (אוסטרליה) ופרנסואז דור (צרפת). לבילי ג'ין קינג זה היה הניצחון השלישי ברציפות בתחרות זוגות נשים בווימבלדון. בשנת 1972 הזוג ניצח גם באליפות צרפת הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. מזוג מנצחי תחרות 1971 רק בילי ג'ין קינג השתתפה בתחרות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר איליה נסטסה מרומניה ורוזמרי קזאלס מארצות הברית שיחקו נגד קים וארוויק ואיבון גולגונג מאוסטרליה וניצחו אותם בשתי מערכות.
עורק הגומד
מהלך
עורק הגומד, הגדול מבין שני עורקי האמה העיקריים, מתפצל מעורק הזרוע בגומץ המרפק, ובעוברו באלכסון מטה, הוא מגיע לצדה הגומדי של האמה בנקודת האמצע בין המרפק לשורש כף היד. הוא אז מתקדם לאורך גבול עצם הגומד לעבר שורש כף היד, חוצה את רצועת שורש היד הרוחבית בצדה החישורי של עצם העדשה, ומיד מתחת לעצם זו הוא מתפצל לשני ענפים היוצרים את קשת כף היד השטחית וקשת כף היד העמוקה.
מבנים סמוכים
בחציו העליון העורק ממוקם בעומק באמה ומכוסה על ידי השריר הכפן העגול, השריר כופף שורש היד החישורי, שריר הכף הארוך והשריר כופף האצבעות השטחי. באזור זה הוא נמצא על פני שריר הזרוע והשריר כופף האצבעות העמוק.
עצב התווך נמצא במרחק של 2.5 סנטימטרים תיכונית לעורק, ולאחר מכן הוא חוצה את העורק, כאשר הוא מופרד ממנו על ידי ראשו הגומדי של השריר הכפן העגול.
עורק הגומד מלווה בשני ורידי הגומד, ובשלישו האמצעי חופף לו השריר כופף שורש היד הגומדי. עצב הגומד נמצא בהיבט הצדי של שני השלישים התחתונים של העורק, והענף הכפי השטחי של העצב יורד על פני חלקו התחתון של העורק לעבר כף היד.
בשורש כף היד מכוסה עורק הגומד על ידי רצועת שורש היד הכפית, והוא עובר על פני חבק השרירים הכופפים של היד. בצדו התיכון נמצאת עצם העדשה, ומאחוריו עצב הגומד.
סעיפים
עורק הגומד החוזר, על שני ענפיו, הקדמי והאחורי, יוצר השקה עם העורק העקיף הגומדי התחתון והעורק העקיף הגומדי העליון (בהתאמה), והם כולם יחדיו מספקים דם למפרק המרפק. לעיתים העורק יוצא מראשיתו כשני עורקים נפרדים ולא מתפצל לסעיפים.
העורק הבין-גרמי המשותף הוא ענף קצר היוצא מעורק הגומד, בחלקו המרוחק של גומץ המרפק, ועד מהרה מתפצל לעורק הבין-גרמי הקדמי ולעורק הבין-גרמי האחורי. בעוד שהעורק הקדמי נע לאורך ההיבט הקדמי של קרום האמה הבין-גרמי, מלווה בעצב הבין-גרמי הקדמי, העורק האחורי נע בין שכבות השרירים הפושטים בלוויית העצב הבין-גרמי האחורי.
סעיפים נוספים חסרי שם נותנים דם לשרירים בצדה התיכון של האמה, במיוחד לשרירים הכופפים והכפנים.
פסיפס הציפורים (ירושלים)
פסיפס הציפורים הוא פסיפס ייחודי שעיטר רצפת חדר בכנסייה ארמנית המתוארכת למאה הששית, ושמוקמה כ-350 מטרים צפונית לשער שכם בירושלים. כתובת בארמנית המתנוססת בראש הפסיפס, וכן סגנונו האמנותי העשיר בציפורים שונות, בכלים ובפירות, מלמדים כי נעשה בידי אמנים ארמנים.
מיקום וגילוי
פסיפס הציפורים שכן בתוך מבנה ישן, מחוץ לשער שכם, בתחילתו של רחוב הנביאים. מבנה זה עומד בתחומי השכונה היהודית קריה נאמנה (בתי ניסן ב"ק), שחרבה במהלך מלחמת העצמאות, ועל חורבותיה נבנו בתים ערביים. פסיפס זה הוא אחד מארבעה פסיפסים ארמניים מהתקופה הביזנטית שנתגלו באזור זה של ירושלים, ונראה כי ניתן ללמוד מכך על תחום פעילותה הדתית של הקהילה הארמנית בירושלים באותה עת.
הפסיפס התגלה בשנת 1894, במהלך הנחת יסודות לבית. השלטונות הטורקיים ביקשו מן הארכאולוגים פרדריק בליס וארצ'יבלד דיקי, שעבדו באותה עת בהר ציון לקחת על עצמם את עבודת החשיפה. עבודות הפיתוח פגעו אך מעט בשולי הפסיפס, ומיד עם גילויו הופסקו העבודות, והחלה מלאכת חשיפת הפסיפס ושימורו. תחת חלקו הדרום-מזרחי של הפסיפס נתגלתה מערה קטנה, ובה עצמות אדם וכמה נרות שמן, שתוארכו לתקופה הביזנטית. עם גילוי הכתובת הארמנית הביעה הפטריארכיה הארמנית בירושלים עניין בקניית הבית, ולבסוף רכשה אותו, מתוך רצון להדגיש את חשיבותה ומרכזיותה של הקהילה הארמנית בירושלים בתקופה הביזנטית.
ב-2022 הועבר הפסיפס בשלמותו למוזיאון הארמני ברובע הארמני שבעיר העתיקה, כחלק משיפוץ נרחב של המוזיאון. הפסיפס הוצב בלב המוזיאון שמתוכנן להיפתח בסוף שנת 2022. פסיפס הציפורים בירושלים נחשב עד היום לאחד האתרים החשובים בתולדות היישוב הארמני בעיר.