cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חטוף (סרט, 2017)
תקציר העלילה
לבסוף היא מבחינה באשה שגוררת את פרנקי ומכניסה אותו בכוח למכונית פורד מוסטנג ירוקה. המכונית מתחילה לנסוע וקרלה נתלית עליה עד שהיא נזרקת לכביש. היא מצליחה להגיע למכוניתה ומכאן מתחיל מרדף ארוך אחרי החוטפים.
לאחר מרדף ארוך נעצרת מכונית החוטפים וממנה יוצאת האשה המזהה עצמה בשם מרגו (כריס מגין) ודורשת 10.000$ מקרלה היא נכנסת למכוניתה של קרלה ומורה לה לנסוע בעקבות מכוניתו של חברה החוטף (ליו טמפל). בעברם במנהרה היא תוקפת את קרלה אך זו מצליחה להתגבר עליה ולהשליכה מהרכב.
החוטף ממשיך בנסיעתו ומעורב בתאונת דרכים שלאחריה הוא יוצא מהרכב עם פרנקי. קרלה מגיעה לתחנת משטרה ומתקבלת בקרירות. היא מסתכלת בקיר המלא תמונות של ילדים נעדרים ומחליטה לוותר על עזרת המשטרה ולהמשיך את המרדף בעצמה.
היא מצליחה לעצור נהג ומספרת לו על המרדף הם מזהים את מכונית החוטף אך החוטף פוגע בהם במכוניתו. הנהג נהרג ומכונית החוטף נעצרת.
קרלה הפצועה זוחלת למכונית אך פרנקי לא שם. החוטף פותח עליה באש אך היא משחררת את מעצורי הרכב שמידרדר ופוגע בעץ. המכה הורגת את החוטף. קרלה שולפת את ארנקו ובו כתובתו.
היא מגיעה לבית ביער ומבחינה במרגו נכנסת לאסם. לאחר שהיא מזעיקה את המשטרה כשהיא מתגנבת לאסם היא קוראת לפרנקי שעונה לה כי הוא בקומה העליונה עם שתי בנות חטופות.
הם חוזרים לאסם ולפתע מופיע שם גבר מזוקן עם רובה. קרלה מספרת לו את סיפור החטיפה והוא אומר שיש להוריד את הבנות מלמעלה, בשנייה האחרונה מבינה קרלה שהגבר הזה הוא ראש הכנופיה היות שלא סיפרה לו על הבנות והיא הורגת אותו במכת מעדר.
Louder (אלבום אולפן של R5)
סינגלים
הסינגל הראשון "Pass Me By" יצא לאור ב-20 באוגוסט 2013. הקליפ לשיר "Pass Me By" פורסם בתאריך ה-29 באוגוסט 2013, בערוץ ה-VEVO של הלהקה ביוטיוב.
הסינגל השני I Can’t) Forget About You) יצא לאור ב-25 בדצמבר 2013. הקליפ לשיר I Can’t) Forget About You) פורסם ב-25 בינואר 2014, בערוץ ה-VEVO של הלהקה ביוטיוב.
אסון אולמי ורסאי
אסון אולמי ורסאי (מכונה בקיצור: אסון ורסאי) היה אירוע שהתרחש בליל 24 במאי 2001 (ג' בסיוון תשס"א) באולמי האירועים "ורסאי" באזור התעשייה תלפיות בירושלים, בעיצומה של חתונת בני הזוג קרן ואסף דרור, סמוך לשעה 22:43 בלילה. רוב האורחים רקדו אז ברחבת הריקודים בקומה השלישית, שבה נערכה באותה עת החתונה, ולפתע קרס חלק גדול מרצפת הרחבה ומאות אורחים כולל החתן והכלה נפלו שלוש קומות. 23 מאורחי החתונה נפלו אל מותם וכ־380 אורחים נוספים נפצעו. את החילוץ ואת הפינוי לאחר האירוע ניהל פיקוד העורף. בעוד שהחתן לא נפגע פיזית באסון, הכלה נפצעה ושברה את האגן.
האסון הכה בהלם את הציבור בישראל, משום שהיה מן החמורים שבאסונות הבנייה בתולדות המדינה, בגלל כמות הנפגעים הרבה וכן משום שתועד במצלמת וידאו ושודר לאחר מכן ברשתות טלוויזיה בישראל ובעולם.
הצעות למתן עזרה ניתנו על ידי מדינות שונות בעולם, אך בסופו של דבר הן נדחו.
בעקבות האסון חוקקה הכנסת את חוק סיוע לנפגעי קריסת הרצפה באולמי ורסאי, התשס"ב–2002, שקבע כי תוקם ועדה מיוחדת בענייני הטיפול בנפגעי האסון ובפיצויים. בראש הוועדה עמד השופט אפרים לרון. כמו כן הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט בדימוס ורדימוס זיילר, שתכליתה הייתה לדון בעניין בטיחות מבנים ומקומות המשמשים ציבור.
חקירת האירוע והמשפט
חקירת האירוע שללה את האפשרות כי מדובר בפיגוע טרור, שכן רבים ממאות האורחים ששהו באותה עת בבניין העידו כי שיפועים מסוכנים ברצפת האולם הופיעו זמן מה לפני הקריסה. בחלוף הזמן עלתה השערה כי שיטת הבנייה "פל קל", שבה נבנתה הקומה, נושאת בחלק מהאשמה לקריסה, ובחקירה נמצאה סדרה ארוכה של כשלים ועבירות בטיחות חמורות שעברו אנשים שונים, אשר גרמה לבסוף לאסון הקטלני. עוד התברר כי שנה קודם לאסון התפרסמה כתבת תחקיר במוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות", אשר חשפה את הסכנות בשיטת "פל קל". בתחקיר מאת שלמה אברמוביץ תוארו בין היתר מקרים שבהם קרסו תקרות שנבנו בשיטה.
הממצאים שהתבררו בחקירת האירוע:
באוקטובר 2004 הורשעו שלושת הבעלים של אולמי ורסאי, אברהם עדי, אורי ניסים ואפרים אדיב, בגרימת מוות ברשלנות ובחבלה ברשלנות. על כל אחד מהם נגזרו שנתיים וחצי מאסר בפועל. ערעורם של השלושה נדחה בבית המשפט המחוזי ובבית המשפט העליון, ולבסוף הם נדרשו להתייצב למאסרם ב־1 באוגוסט 2010.
ממציא שיטת פל קל, המהנדס אלי רון, הורשע בדצמבר 2006 בגרימת מוות ברשלנות עם שלושת מהנדסי המבנה. על המהנדסים נגזרו 22 חודשי מאסר בפועל ועל רון ארבע שנות מאסר בפועל.
תביעות פיצויים
חברת הביטוח "הראל" – שרכשה את עסקי חברת הביטוח "סהר-ציון", אשר ביטחה את האולם – סירבה לפצות את בעלי האולם על נזקיהם, בטענה שהפוליסה אינה מכסה נזקים אלה. בעלי האולם תבעו לדין את חברת הביטוח, ולאחר יותר מעשור נפסק כי הפוליסה מכסה נזקים שנגרמו למבנה ולתכולה וכן אובדן רווחים, אך לא שבר מכני, ועל חברת הביטוח לפצות את התובעים. רק בשנת 2017 ניתן פיצוי בשווי 70 מיליון ש"ח מעיריית ירושלים לנפגעי האירוע.
תביעה לפיצויים הוגשה גם נגד הטכניון, על חלקו באישור הבטיחות לשיטת פל קל. הטכניון הפעיל את פוליסת ביטוח האחריות המקצועית שלו, בחברות הביטוח "מגדל", "כלל" ו"הראל", ואלה שילמו בשנת 2015 את תקרת הביטוח שבפוליסה, עשרה מיליון דולר, בתוספת הוצאות בסך שני מיליון דולר.
הנצחה
מול המקום שבו עמד הבניין שפעל בו אולם האירועים בדרך בית לחם 150 שנהרס לאחר האסון, בפינת רחוב הקצין סילבר נבנתה אנדרטה לזכר 23 ההרוגים באסון.
עוזי חיטמן כתב ושלומי שבת הלחין את השיר "הרי את מקודשת לי" לזכר בני הזוג מוטי בוטיל וויקי כהן שנהרגו באסון, ושהיו אמורים להינשא בחודש יוני 2001. השיר נכלל באלבומו השביעי של שבת שנקרא "זמן אהבה" שיצא ב-2003.
בני זייד
בני זייד היא מועצה מקומית פלסטינית בנפת רמאללה ואל-בירה, במרכז השומרון, כ-27 ק"מ מצפון-מערב לרמאללה, כ-45 ק"מ צפונית מערבית לירושלים, וכ-6 ק"מ דרומית מערבית לסלפית. המועצה המקומית מונה מעל 5,500 תושבים.
היסטוריה
בית רימא מזוהה עם בית רימה, יישוב יהודי קדום מתקופת בית שני, שנזכר במשנה כאחד המקומות מהם הועלו מנחות של יין לבית המקדש. חלק מהחוקרים זיהו את הישוב המקראי צרדה, עירו של ירבעם בן נבט, בדיר ע'סאנה. זיהוי זה התבסס על הממצא הארכאולוגי שמצביע על קיום הכפר בתקופת המלוכה, וכן על שמותיהם של עין צרידה ועמק חלת צרידה, מעיין ועמק סמוכים לכפר שעשויים לשמר את השם הקדום. חוקרים אחרים העדיפו לזהות את צרדה בכפר סורדא או באתרים ארכאולוגיים אחרים בסמוך לנחל שילה.
התקופה הממלוכית
בתקופת שלטונו של סולטן הממלוכי ביברס באמצע המאה ה-13, יושב המקום על ידי אנשי שבט בני זייד לצד פלאחים ("איכרים") מקומיים.
התקופה העות'מאנית
בתקופת השלטון העות'מאני שימש אזור בני זייד כאזור הנשלט על ידי שייח' בעל יכולת ניהוליות מוגדרות. בשלב זה החלק הבנוי היה מורכב מכמה כפרים כשדיר ע'סאנה במרכזם. באותה תקופה שלטה באזור משפחת ברגותי.
המנדט הבריטי
במהלך המרד הערבי בין השנים 1939-1936 נגד שלטון המנדט הבריטי, דיר ע'סאנה היה מעוז של מפגשי המורדים, ולכן גם מקום של פשיטות הצבא הבריטי.
שלטון ירדן
בשנת 1966 אוחדו שני הכפרים, בית רימא ודיר ע'סאנה, לכפר אחד בשם בני זייד.
לאחר 1967
בעקבות הסכמי אוסלו הועברה בני זייד לשליטה ביטחונית וניהולית פלסטינית מלאה בשנת 2000. ב-2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, פעלו במועצה כוחות צבא ישראליים רבים. כשראשת העיר פתחייה ברגותי נבחרה לראשות העיר ב-2005, הפכה בני זייד ליישוב הפלסטיני הראשון בו אישה משמשת כראש העירייה, בשיתוף עם רמאללה הסמוכה. ראש העיר הנוכחי הוא עבד אל-כרים אבו עקל, שנבחר ב-2012.
כלכלה
מבחינה היסטורית, כלכלת בני זייד הייתה תלויה ביבול הזיתים, שסופק למפעלי סבון בשכם. עד היום, עצי זית מכסים את רוב אדמות המועצה. עם זאת, תושבי בני זייד כיום מתפרנסים בעיקר מעבודה בשירות המדינה ובעסקים פרטיים.
הקפות
הקפות הן מנהג דתי בו קבוצת אנשים מקיפה בהליכה או בריקודים מקום או עצם מסוים, בדרך כלל דבר קדוש. הקפות מעגליות כסמל לשלמות ואחדות או שיתוף פעולה לתכלית משותפת, הן נוהג תרבותי שקיים בעמים ותרבויות שונות. באמריקה, היו האינדיאנים מתפללים לירידת גשם או להבסת האויב בזמן שהקיפו את האליל שלהם בריקודים. באסלאם, כחלק ממצוות העלייה לרגל למכה, נהוג להקיף את הכעבה.
ביהדות
ביהדות, נהוג בחג הסוכות להקיף את הבימה עם ארבעת המינים בכל אחד משבעת ימי החג, ובשמחת תורה להוציא את ספרי התורה מן ארון הקודש ולהקיף בהם את הבימה בבית הכנסת תוך שמחה גדולה, ריקודים ושירה.
על פי המסופר בספר יהושע, בני ישראל סבבו את חומת העיר יריחו הבצורה פעם אחת ביום במשך שבוע, כאשר בראשם הולכים שבעה כהנים ביחד עם ארון הברית, וביום השביעי הקיפו שבע פעמים, תקעו בשופרות והריעו, ואז נפלה החומה והם פרצו לתוך העיר. גם בזמן בית המקדש, כשרצו להרחיב את שטח המקדש, היו מקיפים קודם את המתחם הרצוי, ואז מספחים אותו לבית המקדש.
בחג הסוכות
ביום טוב הראשון של סוכות ובכל יום מחמשת ימי חול המועד (שאינם שבת), מוציאים ספר תורה מארון הקודש במהלך תפילת שחרית ואחד המתפללים נעמד עמו על הבימה. יתר המתפללים מקיפים את הבימה הקפה אחת, כאשר הם נושאים בידיהם את ארבעת המינים, ושרים את פיוטי ההושענות של אותו יום. הקפות אלו נערכות בסוף תפילת מוסף או לאחר קריאת ההלל. למעט בשבת - שאז אין מתבצעות הקפות.
בהושענא רבה, היום השביעי והאחרון של חול המועד, מוציאים את ספר התורה ומקיפים אותו כמו בימים הקודמים, אך במקום הקפה אחת מבצעים שבע הקפות, זכר לבני ישראל שסבבו שבע פעמים את חומת יריחו. בחלק מהקהילות נוהגים להוציא את כל ספרי התורה מארון הקודש. כמו כן, בנוסף לפיוטי ההושענא המיוחדים להושענא רבה, שרים את פיוטי ההושענות של רוב הימים הקודמים.
בשמחת תורה
את שיאן של חגיגות חג שמחת תורה מסמלות ה"הקפות", שבהן מוציאים את ספרי התורה מארון הקודש, ועורכים עמם שבע הקפות או יותר מסביב לבימה כשהם נישאים בזרועות המתפללים, תוך שירה וריקודים (בעיקר שירים שמחים, כדוגמת "מפי אל"). את טקס ההקפות נוהגים לערוך בליל החג וביומו. במוצאי החג, עת מתחיל יום טוב שני של גלויות שהוא גם שמחת תורה בחו"ל, יש נוהגים בארץ ישראל לערוך הקפות שניות, בהן יוצאים עם ספרי התורה לרחובות העיר ורוקדים פעם נוספת עם ספרי התורה.
מנהג ההקפות בשמחת תורה הוא ככל הנראה מנהג מאוחר שהחל במאה ה-15. בזמן הראשונים מוזכר מנהג של הוצאת ספרי התורה מההיכל בשמחת תורה בלי הקפות. הרמ"א במאה ה-16 כבר מזכיר גם את הנוהג של הקפות ושל שמחה המלוות את הוצאת הספרים. בזמנם היה נהוג לילך מסביב הבימה בשירה שלוש או שבע פעמים. המנהג לרקוד מסביב הבימה ולא להקפיד על מספר ההקפות, הוא מנהג יותר מאוחר.
על אף שכיום נהוג לערוך ההקפות ברוב קהילות ישראל, בעבר לא התקבל המנהג בחלק מקהילות מערב אירופה ואף נתקל בהתנגדות נחרצת. ר' שלמה זלמן גייגר מציין בספרו דברי קהלות (המהווה מקור חשוב למנהגי יהדות פרנקפורט), כי המנהג הקדום בארצות אשכנז היה שלא להקיף, והוא מבקר בלשון חריפה את רש"ר הירש שהנהיג הקפות כמנהג פולין וכינהו בלעג "חנווני מקיף, כל הישר הולך לא ילך אחריו להקיף". כמו כן, בארבע הקהילות בהן היה נהוג נוסח פרובנס לא קיבלו את המנהג.
הקפת חתן
בחלק מקהילות אשכנז ומזרח אירופה נהוג שכשהכלה מגיעה לחופה בלוויית שושביניה, היא מקיפה את החתן שבע או שלש פעמים, ולבסוף מתייצבת לצידו. המקור הקדום ביותר למנהג מופיע בשנת 1430 בפירוש לתורה של ר' דוסא היווני, שמציין שביהדות אוסטריה נהגו להקיף 3 פעמים, ומטעים זאת בפסוק ב: "כִּי בָרָא ה' חֲדָשָׁה בָּאָרֶץ נְקֵבָה תְּסוֹבֵב גָּבֶר". במהלך השנים השתנה המנהג בחלק מהקהילות משלש הקפות לשבע, ייתכן שהשינוי נבע מהחשיבות שיש למספר שבע בתורת הקבלה. עם הזמן גם הועלו הסברים שונים למנהג ההקפות, כגון שהן מסמלות את חומת יריחו שנפלה בעקבות שבע ההקפות שערכו סביבה יהושע ובני ישראל, כך גם יפלו המחיצות בין בני הזוג. טעם נוסף שהוזכר הוא שההקפות נעשות לזכר שבעת התנאים המוזכרים בספר הושע באירוסין הסמליים שבין ה' לישראל, או לזכר שלשת הדברים שהכלה מתקדשת בהם: כסף שטר וביאה. ייתכן גם שהמנהג נוצר בהשפעת עמי האזור הנכריים.
הקפת הנפטר
בקהילות יהודיות רבות נהגו בעבר המטפלים במת והמלווים אותו, להקיף את המיטה שבע פעמים לפני קבורתו, ולומר פסוקי תהילים כגון "יושב בסתר עליון" ו"אנא בכח", כסגולה להינצלות ממזיקים. המנהג שאוב מתורת הקבלה, אך כיום כמעט ולא נוהגים מנהג זה כי אם לעיתים רחוקות וכשהנפטר הוא איש חשוב ביותר. מנהג זה חדר לתימן בדורות האחרונים, ונהגו בו לנפטר שהיה גדול בתורה. כך נוהגים גם כיום אשכנזים בני הדור הישן, וכן בני קהילת הפרושים בירושלים, כאשר קוברים נפטרים חשובים כגון רבנים ואישי ציבור.
באסלאם
באסלאם, כחלק ממצוות העלייה לרגל למכה (בחג' או בעומרה), נהוג להקיף את הכעבה, נגד כיוון השעון, במנהג אשר נקרא טוואף (طواف). בעומרה, על גברים לבצע שלוש הקפות בקצב מהיר, ולאחר מכן ארבע הקפות בקצב נינוח יותר. לעומת זאת, בחג' מסתובבים סביב הכעבה ארבע פעמים במהירות, ולאחר מכן שלוש פעמים לאט יותר.
קלמן שור
קלמן שור (ברוסית: Калман Моушович Шур; בליטאית: קלמנס שוראס, Kalmanas Šuras; 1917 – 15 במרץ 2003) היה חייל יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
חייו
קלמן שור נולד בכפר אנטלפטא שליד העיר זרסאי בליטא. במשפחת איכרים יהודים. למד בחדר ובגיל 12 החל ללמוד בישיבת פוניבז'. אחרי שלמד בישיבה במשך 3 שנים נאלץ לחזור הביתה, כדי לעבוד ולסייע לפרנסת המשפחה. בשנת 1939 גויס לשירות חובה בצבא הליטאי. לאחר סיפוח ליטא לברית המועצות בקיץ 1940, הפכה היחידה הצבאית שבה שירת לחלק מן הצבא האדום. בתחילת 1941 שוחרר מהשירות הצבאי.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות וכיבוש ליטא, הצליח להימלט לרוסיה (הוריו וכל אחיו נשארו בליטא ונרצחו על ידי לאומנים ליטאים). מרוסיה עבר שור לבוכרה.
בקץ 1942 התנדב לשירות הצבאי והוצב בדיוויזיית חיל רגלים ה-16, אשר הורכבה מיוצאי ליטא. קלמן שור שירת ביחידת הארטילריה של הדיוויזיה. מפקד צוות תותח נ"ט קלמן שור הצטיין בקרב שנערך באוקטובר 1944 באזור העיר טאורגה שבמערב ליטא. צוות התותח בפיקודו שנע במערכים קדמיים יחד עם יחידות חיל רגלים, פגע בטנקים גרמנים ועצר את התקדמותם. במהלך הקרב נפגעו קשה כל חיילי הצוות של שור והוא נותר לבד ליד התותח. למרות זאת המשיך לתפעל את התותח ולירות בכינון ישיר על הגרמנים. על מעשה גבורה זה הוענק לרב-טוראי קלמן שור תואר גיבור ברית המועצות.
במהלך המלחמה עוטר בשלושה עיטורים (נוסף על כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות): עיטור לנין, עיטור הדגל האדום ועיטור הכוכב האדום.
לאחר תום המלחמה השתחרר מן השירות הצבאי. התגורר בווילנה, עבד למחייתו כחייט. בשנת 1979 עלה לישראל בעקבות שתי בנותיו התאומות מיכל ומירה שעלו לארץ שנה קודם. בישראל התגורר במערב ראשון לציון. קלמן שור נפטר במרץ 2003. בשנת 2005 נקרא רחוב על שמו בראשון לציון.
דייוויד הנשאו
דייוויד הנשאו (באנגלית: David Henshaw; 2 באפריל 1791 - 11 בנובמבר 1852) היה מזכיר הצי של ארצות הברית.
ביוגרפיה
דייוויד הנשאו נולד ב-2 באפריל 1791 בלסטר שבמסצ'וסטס והתחנך בבית הספר המקומי. הוא הוכשר כרוקח ונחל הצלחה בעיסוק זה. לאחר מכן הוא הרחיב את עיסוקיו לבנקאות, תחבורה ופוליטיקה. ב-1826 הוא נבחר לסנאט של מסצ'וסטס ושימש בתפקיד הגובה של נמל בוסטון מסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 ועד 1838. אף על פי שהוא נחל תהפוכות בעסקיו בסוף שנות ה-30, עלה בידו לייצב תוך כמה שנים את מעמדו הפוליטי כמנהיג המפלגה הדמוקרטית במסצ'וסטס.
ביולי 1843 בחר נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר בהנשאו לתפקיד מזכיר הצי. במהלך תקופת כהונתו הקצרה בתפקיד זה, הוא התמודד עם בעיות בתחום בניית האוניות, בחר בקצינים בכירים לתפקידי פיקוד בים, ארגן מחדש את סידורי האספקה בבסיסי הצי וניסה להקים בית ספר לפרחי קצונה. מינויו כמזכיר הצי, שלמעשה היה מינוי פגרה, לא זכה באישור הסנאט ולפיכך הוא נאלץ לפרוש מתפקידו כאשר אושר מינויו של מחליפו. לאחר מכן הוא שב לפעילות בפוליטיקה של מסצ'וסטס.
דייוויד הנשאו נפטר בעיר הולדתו ב-11 בנובמבר 1852 ונטמן בבית הקברות פיין גרוב שבעיר. צי ארצות הברית הנציח את שמו במשחתת שהייתה בשירות בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20.
גלוקוז 6-פוספטאז
גלוקוז 6-פוספטאז הוא אנזים המשתתף במסלול הגלוקונאוגנזה (מסלול מטבולי בו נוצרת מולקולת גלוקוז מפחמימות קטנות יותר, תוך השקעת אנרגיה). אנזים זה מזרז את ריאקצית ההידרוליזה של הפוספט מגלוקוז-6-פוספט. תגובה זו מאפשרת את יציאת הגלוקוז מהתאים (בעיקר תאי כבד) באמצעות נשא גלוקוז למחזור הדם, ובכך מגדילה את כמות הגלוקוז החופשי בדם.
מיקום
גלוקוז 6-פוספטאז מבוטא בכליה ובכבד ומעורב בתפקיד איברים אלו בשמירת ההומאוסטזיס של גלוקוז. הוא ממוקם על הממברנה הפנימית של הרשתית תוך-פלזמית (רתיקולום אנדופלסמתי) בכבד ובכליה. המוח והשרירים אינם מכילים גלוקוז 6-פוספטאז וכתוצאה מכך מרבית מולקולות הגלוקוז-6-פוספט הנמצאות בתאים אלה מנוצל להפקת ATP באמצעות מסלול הגליקוליזה.
החוקרים סורהולט (Surholt) ונושלאם (Newsholme) טוענים כי ניתן למצוא פעילות של גלוקוז 6-פוספטאז גם במגוון רחב של שרירים בממלכת החי, אך טענה זאת מצויה במחלוקת.
סמפור (מדעי המחשב)
במדעי המחשב, סֶמָפוֹר (מיוונית עתיקה: (σῆμα (סמא) – סימן, φωρος (פורוס) – נושא; באנגלית: Semaphore; לפי האקדמיה ללשון העברית אַתָּת) הוא מנגנון לסנכרון מספר תהליכים הפועלים במחשב במקביל, ומטרתו לפתור את בעיית המניעה ההדדית (Mutual exclusion).
הסמפור הוא למעשה הרחבה של מנגנון המנעול, והוא יכול לקבל ערכים שלמים אי שליליים. סמפור בינארי פועל למעשה כמו מנעול.
מנגנון הסמפור הומצא על ידי מדען המחשב ההולנדי אדסחר דייקסטרה באמצע שנות ה־60, והוא נמצא בשימוש נרחב במערכות הפעלה רבות.
תיאור הבעיה ופתרונה באמצעות לולאה
כאשר קיימים מספר תהליכים אשר חולקים ביניהם משאבים משותפים (למשל תא זיכרון או קובץ), יכולה להיווצר בעיית אמינות של המידע במקרה ששני התהליכים ניגשים למשאב משותף ומשנים את תוכנו ללא סדר.
פתרון של הבעיה נעשה על ידי הגדרת "קטע קריטי", אשר כל אחד מן התהליכים יוכל להיכנס אליו או לצאת ממנו רק לאחר ביצוע מספר פעולות, שמטרתן להבטיח כי בכל נקודת זמן רק תהליך אחד נמצא בתוך קטע הקוד הקריטי שלו.
פתרונות לבעיה כוללים תמיד המתנה עד אשר תנאי כלשהו יתקיים, כתנאי לכניסת התהליך לקטע הקריטי (עד אשר תנאי כלשהו יתקיים, אל תבצע פעולה). מימוש המתנה כזו יעשה על ידי לולאת while. הבעיה בפתרון זה היא שההמתנה בתוך הלולאה דורשת זמן מעבד. בנוסף לכך, קיימת סכנה כי בעת ביצוע קטע הקוד לכניסה לקטע הקריטי, אשר מורכב ממספר פקודות (או מפקודה אחת אשר מורכבת ממספר פקודות מכונה), "ייחטף" המעבד מהתהליך וכך עלול לקרות מצב שבו המשך ביצוע התוכנית מסתמך על נתונים לא מעודכנים.
אחד הפתרונות שהוצעו לבעיה היה הוספת רכיב חומרה, המבצע סדרת פקודות בצורה אטומית שאיננה מאפשרת למערכת ההפעלה (או למתזמן) לקטוע את ביצוע סדרת הפקודות; אולם פתרון זה לא מנע את בזבוז משאבי המעבד בהמתנה לקיום התנאי לכניסה לקטע הקריטי.
פתרון הבעיה באמצעות סמפור
כיום נהוג לפתור בעיה זו על ידי שימוש בסמפור: מעין דגל (flag) אשר כדי לשנות את ערכו התהליך נדרש לבקש זאת ממערכת ההפעלה. אם הדגל כבר "נתפס" על ידי תהליך אחר, מערכת ההפעלה תעביר את התהליך ל"מצב שינה", ו"תעיר" אותו על ידי משלוח פסיקה ברגע שהדגל "משוחרר" על ידי התהליך שתפס אותו.
בצורה זו מתאפשר סנכרון ללא בזבוז זמן מעבד, וכן מובטח לנו כי מערכת ההפעלה מפקחת על מצב הדגל ושינוי של ערכו מבוצע בצורה אטומית (לא ניתן לחטוף לתהליך את המעבד בזמן שינוי ערך הדגל). במקרה שהסמפור איננו "הוגן", קרי, איננו משחרר לפי הסדר בו ניסו לתפוס אותו, קיימת בעיה של הרעבה.
אופן פעולת הסמפור
הסמפור הוא משתנה היכול לקבל ערכים שלמים לא שליליים (במקרה של סמפור בינארי הוא יכול לקבל שני ערכים בלבד, 0 ו־1).
על הסמפור מוגדרות שתי פעולות אטומיות:
דוגמה לשימוש בסמפור בינארי על מנת לפתור את בעיית המניעה ההדדית כאשר קיימים שני תהליכים החולקים משאב משותף. הסמפור יאותחל ל־1. לפני כניסה של כל תהליך לקטע הקריטי תתבצע הפעולה הראשונה, וביציאה ממנו הפעולה השנייה.
הר טובקאל
הר טובקאל (ערבית: توبقال. ברברית: ⵜⵓⴱⴽⴰⵍ או ⵜⵓⴱⵇⴰⵍ ) הוא הר במערב מרוקו, ברכס "האטלס הגבוה" שבהרי האטלס, כ-63 ק"מ דרומית למרקש. ההר מתנשא לגובה של 4,167 מטרים, והוא ההר הגבוה ביותר בהרי האטלס, במרוקו בפרט ובצפון אפריקה ובעולם הערבי בכלל, ומהווה יעד תיירותי פופולרי, כחלק מהפארק הלאומי טובקאל.
תיירות בהר ובסביבתו
ההעפלה הראשונה הידועה של מטפסים לפסגת ההר התרחשה ב-12 ביוני 1923.
הברושים
הברושים הייתה רביעייה קולית, שפעלה כשנה בין 1968 ל-1969.
דיסקוגרפיה
הלהקה הוציאה שני תקליטונים בני ארבעה שירים כל אחד:
היסטוריה
הלהקה נוסדה בידי יהודה כרמל שהיה גם המלחין והפזמונאי, ואת השירים עיבדו מנחם צור ואילן מוכיח. זו הייתה רביעייה קולית בסגנון ארבעת האסים כשלכל אחד היו שירי סולו ואף אחד לא היה סולן הלהקה.
חברי הלהקה נבחרו באמצעות מודעה, ולאיש מהם לא היה רקע קודם בלהקה צבאית.
בין להיטיה הבולטים: "גשם ראשון", ו"פגישה בדיזנגוף"; שהיו שירי הנושא של שני תקליטיה.
הלהקה התקיימה כשנה עד שאהוד כהן החליט לעזוב. לאחר מכן הגיע מחליף שלא השתלב בלהקה והיא פורקה. בהמשך, אהוד כהן פנה לשירה בציבור.
רפי גינת שהחל את דרכו בלהקה, אז עדיין בשם משפחתו המקורי - ג'אנה, ניסה את כוחו בהמשך בקריירת סולו, ומשם פנה לעיתונאות.
מיכל זרחי פנתה להוראת מוזיקה.
תסמונת מחזור עירות-שינה שונה מ-24 שעות
תסמונת מחזור עירות-שינה שונה מ-24 שעות (באנגלית: Non-24-hour sleep-wake syndrome) היא הפרעת שינה כרונית, המתבטאת בשעון ביולוגי הארוך בשעה-שעתיים משעון ביולוגי רגיל (24 שעות). שינוי זה בשעון הביולוגי גורם למחזורי שינה ארוכים מהרגיל אשר מקשים על התנהלות תקנית בחברה. למרות קשיי ההרדמות בשעות רגילות, איכות השינה של הסובלים מהתסמונת אינה נפגעת. תסמונת זו מופיעה אצל כמחצית מהעיוורים ונדירה (1 מ-30,000) אצל אנשים רואים.
זוהי תסמונת נוירולוגית שאינה קשורה להפרעות נפשיות או בעיות פסיכולוגיות למיניהן. נמצאו כמה גנים אשר חשודים בגרימת התסמונת.
התסמונת נחשבת לנכות בלתי נראית, מכיוון שהיא גורמת לסבל רב ובעיות רבות בתפקוד היומיומי עד חוסר יכולת לנהל קשרים חברתיים ולעמוד בהתחייבויות מקצועיות.
שעון ביולוגי
אצל בני אדם כמו אצל בעלי חיים וצמחים, קיימים מחזורים יומיים אשר נקבעים על ידי שעון ביולוגי. מחזורים אלו משפיעים על פרמטרים רבים בגוף האדם, כגון: טמפרטורת גוף, פעילות גלי מוח, ייצור הורמונים (גם הורמון השינה מלטונין), פעולות בתאים ועוד. לאור (במיוחד לאורכי גל כחולים) חשיבות גדולה בהקדמת או דחיית השעון הביולוגי.
מאפיינים
גופם של הסובלים מתסמונת זו מתעקש שהיום ארוך מ-24 שעות ולא מוכן להשמע לאותות האור והחושך אשר הוא מקבל מהסביבה. מחזורי השינה, טמפרטורת הגוף, זמני עירנות והפרשות ההורמונים משתבשים, ושינה בשעות קבועות אינה אפשרית. מחזורי הערות/שינה של הסובל מתסמונת זו ישתנו כל יום ויידחו בשעה-שעתיים ללא הפסק ועם הזמן יכנסו וייצאו מזמני ערות/שינה רגילים. השפעת האור על השעון הביולוגי בכללותו ועל הפרשות המלטונין בפרט מסבירה את השכיחות הגבוהה של התסמונת אצל אנשים עיוורים. התסמונת פוגעת ביכולת הסובלים ממנה לתפקד חברתית, מקצועית והם גם אינם יכולים לתפקד כהלכה בפעילויות שבועיות קבועות. אנשים אשר לא מודעים לכך שהם סובלים מהתסמונת או אשר מנסים לחיות לפי שעון ביולוגי של 24 שעות יסבלו מנדודי שינה, שינה זעירה וכל תופעות הלוואי הקשורות למחסור בשינה.
טיפול
דרכי הטיפול המומלצות דומות לאלו של תסמונת פאזת השינה הדחויה. מטרת דרכי הטיפול היא לכפות על הגוף שעון ביולוגי של 24 שעות בעזרת טיפול באור בזמן התעוררות קבוע, ונטילת מלטונין בזמן שינה קבוע. משכו המינימלי של הטיפול הוא 4 שבועות ורק לאחריו ניתן יהיה לדעת אם הוא תרם לשיפור מצב החולה או לא.
מחמוד עבאס
מחמוד עבאס (בערבית: محمود عباس, נולד ב-15 בנובמבר 1935 בצפת), הידוע בכינוי אבו מאזן (أبو مازن), הוא מנהיג פלסטיני, מחליפו של יאסר ערפאת בראשות הפת"ח ובראשות הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף). מכהן כנשיא הרשות הפלסטינית מאז הבחירות בשנת 2005. בדצמבר 2009 הוארכה כהונתו ללא הגבלת זמן, והחמאס הודיע בתגובה כי אינו מכיר בו כנשיא.
נעוריו ותחילת דרכו
עבאס נולד וגדל בצפת שבתחומי המנדט הבריטי. ב־1948 ברחה משפחתו לסוריה, שם עסק בהוראה, ובמקביל למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת דמשק. במחצית השנייה של שנות החמישים היגר לקטר, שם הועסק כפקיד החל משנת 1957 במשרד התרבות והחינוך ואף קיבל אזרחות קטרית, עליה ויתר מאוחר יותר. באותה תקופה ביקר ביהודה, בשומרון ובחבל עזה מספר פעמים כדי לאתר מורים פלסטינים המעוניינים לעבוד בקטר.
עבאס נשוי לאמינה ואב לטארק וליאסר. הוא אימץ את הכוניה אבו מאזן על שם בנו הבכור, מאזן, שמת ב-2002 מאוטם שריר הלב.
בהנהלת הפת"ח
בתחילת שנות השישים היה בין מייסדי הפת"ח, לצד יאסר ערפאת. לאורך השנים היה פעיל בהנהגת הפת"ח, חבר הוועדה המרכזית של הפת"ח שמנתה בשנת 1973 11 חברים ואחראי על ענייני הכספים של הארגון בשנות ה-70. לאחר מלחמת ששת הימים יצא עבאס יחד עם ערפאת לירדן. עם הצטרפות הפת"ח לאש"ף ב-1968, היה עבאס לחבר המועצה הלאומית הפלסטינית וחבר בוועד הפועל של אש"ף. עבאס עבר עם ערפאת ללבנון לאחר אירועי ספטמבר השחור. לפי מידע של ממשלת ישראל היה בין מקימי ארגון הטרור ספטמבר השחור. אהוד יערי כתב ב-1973 שצלאח ח'לף ועבאס היו אחראים להפעלת המודיעין של הפת"ח במבצעים מיוחדים בשם "ספטמבר השחור" בלא היוועצות בחבריהם בהנהגת הפת"ח. מוחמד עודה ("אבו דאוד"), ראש ארגון ספטמבר השחור ומתכנן טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, טוען בספרו האוטוביוגרפי שעבאס היה בין היחידים ששותפו בסוד העניין והוא שדאג למימון הפעולה. עבאס עצמו אמר שלא ידע למה עתיד לשמש הכסף.
בשנות ה-70 נודע עבאס כאיש של סעודיה באש"ף ונמנה בין המתונים בארגון. בינואר 1977 צוטט כאומר שאין הפת"ח מתנגד למגעים עם ישראלים. באמצע שנות ה-70 הוא עסק בעידוד ירידה של יהודים מישראל לארצות ערב. בשנים 1977–1978 ניהל שיחות עם ירדן ופעל לסיכול תוכנית האוטונומיה. ב-1979 ניהל את המגעים של אש"ף עם רוחאללה ח'ומייני שעלה לשלטון באיראן.
בשנת 1980 קיבל עבאס את תיק החוץ של אש"ף. בשנת 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה עבר עבאס יחד עם הנהגת אש"ף לתוניס. בשנת 2016, כשנה לאחר פתיחת ארכיון מיטרוחין לעיון חוקרים, התפרסמו מסמכים לפיהם ב-1983, בתקופה שהיה חבר הוועד הפועל של פתח בדמשק ובתקופה שעשה את הדוקטורט שלו באוניברסיטת לומומבה, הוגדר עבאס סוכן ק.ג.ב. ושם הצופן שלו היה "קרוטוב".
לאחר חיסולו של ח'ליל אל-ווזיר (אבו ג'יהאד) בשנת 1988, הוא מונה לאחראי על ניהול המאבק בשטחים.
הסכמי אוסלו
בתור אחד מאחרוני המייסדים של הפת"ח, נחשב למספר שתיים במנהיגות הפלסטינית אחרי יאסר ערפאת, אולם הוא מעולם לא היה פופולרי בקרב הציבור הפלסטיני. בשנת 1996 מונה עבאס לתפקיד המזכיר הכללי של הוועד הפועל של אש"ף, מה שחיזק את מעמדו כשני לערפאת בהנהגה הפלסטינית וכיורש אפשרי.
פעילות במהלך האינתיפאדה השנייה
ב־19 במרץ 2003, אחרי לחצים כבדים מצד ארצות הברית והאיחוד האירופי, מונה עבאס לראש הממשלה של הרשות הפלסטינית על ידי נשיא הרשות יאסר ערפאת, וממשלתו זכתה לאמון המועצה המחוקקת ב־29 באפריל והושבעה למחרת. כראש ממשלה ניסה להגיע להבנות עם החמאס והג'יהאד האסלאמי על "הודנה" - הפסקת אש זמנית במאבק בישראל. ב־4 ביוני 2003 נפגש בעקבה עם אריאל שרון וג'ורג' ווקר בוש והבטיח לשים קץ ל"אינתיפאדה החמושה". אולם קריסת ה"ההודנה" וחוסר הגיבוי מצדו של ערפאת הביאו אותו להתפטר מתפקידו ב־6 בספטמבר 2003 בעקבות איום בהפלת ממשלתו בהצבעת אי אמון, אולם הוא המשיך לכהן בתפקידו עד להשבעת ממשלת אחמד קריע ב־11 בנובמבר.
בראיון שנתן כשנה לאחר התפטרותו נימק אותה בהיעדר שיתוף פעולה מצד ממשלת ישראל והממשל האמריקני וכן בהסתה הפרועה שהתנהלה נגדו ברחוב הפלסטיני (ככל הנראה בעידודו של יאסר ערפאת, שעבאס אכן הטיל עליו במרומז את האשמה).
עלייתו לשלטון
ההחמרה בבריאותו של ערפאת במהלך נובמבר 2004 השיבה את עבאס אל מוקד הכוח השלטוני ברשות הפלסטינית. עם מותו של ערפאת באותו חודש, התמנה למחליפו בתפקיד יו"ר הוועד הפועל של אש"ף, כלומר ראש הארגון. על תפקיד יו"ר הרשות הפלסטינית התמודד בבחירות מיוחדות שנערכו ב-9 בינואר 2005 בצורה דמוקרטית ובפיקוח בינלאומי בראשות ג'ימי קרטר. לפי הערכות שונות, בבחירות השתתפו בין 70 ל־75 אחוזים מהפלסטינים בעלי זכות ההצבעה, אחוז הצבעה שנחשב גבוה מאוד במדינות ערב.
עבאס נבחר לתפקיד ברוב של כ־62 אחוזים, מול כ־20 אחוזים שבהם זכה ד"ר מוסטפא ברגותי ואחוזים בודדים שבהם זכו שאר המועמדים, והושבע לתפקיד ב־15 בינואר 2005. הבחירות הבאות לרשות הפלסטינית היו אמורות להתקיים בינואר 2010 אך לא התקיימו בפועל ומחמוד עבאס נשאר בתפקיד עד מועד לא ידוע.
סוף האינתיפאדה ותוכנית ההתנתקות
ב־14 ביולי בעקבות ירי פצמ"רים נרחב של חמאס ולחץ בינלאומי, הורה עבאס למנגנוני הביטחון של הרש"פ ופעילי התנזים של פת"ח לעצור בכוח את הירי. לאחר הוראה זו, והנאום התקיף שנשא ב־16 ביולי במועצה המחוקקת (בו תקף את חמאס בחומרה), החלה סדרת מאבקים בשטח בין חמאס לפת"ח ומנגנוני הביטחון, אשר כללו ירי ברחובות, שריפת משרדים ופגיעה בסממני שלטון. אף שמנגנוני הביטחון לא הצליחו לפגוע ביכולת חמאס, רבים טוענים כי עבאס יצא נשכר פוליטית מההסלמה משום שהפגין נחישות במאבק מולה. שר החוץ של ישראל, סילבן שלום, טען כי עבאס "סוף סוף נלחם בטרור". ב־21 ביולי, בעקבות הבנות שהשיג עם חמאס, הפסיקו המאבקים.
ב־20 באוגוסט, ערב פינוי רצועת עזה, נשא אבו מאזן נאום שבו הגדיר את מטרותיו לאחר מימוש תוכנית ההתנתקות. עבאס הצהיר כי "נגמר היום הג'יהאד הקטן של שחרור האדמה, והחל הג'יהאד הגדול של בניין המולדת". בשימושו באבחנות השונות בין סוגי הג'יהאד באסלאם, הדגיש את סדר העדיפויות השונה שהוא מייעד לעם הפלסטיני – התרכזות ברפורמות פנימיות ובבניין "מדינה שבדרך", ולא בטרור נגד ישראל.
למרות זאת, למעט צעדים סמליים אבו מאזן לא נקט שום פעולה משמעותית להשבת הסדר על כנו. יתרה מכך, ככל שהתקרבו הבחירות למועצה הפלסטינית המחוקקת (ינואר 2006) החלה הרשות הפלסטינית בראשותו לקרוס. במהלך ספטמבר ואוקטובר התגברה הפעילות הצבאית של ישראל, לאחר חידוש ירי הרקטות על ידי חמאס והג'יהאד האסלאמי. זמן קצר לאחר מכן, הבחירות המקדימות לרשימת הפת"ח פוצצו בידי חמושים מגדודי חללי אל-אקצא ואילו בבחירות למועצות המקומיות איבד הפת"ח את כוחו לחמאס. בדצמבר 2005 התפצלה פת"ח, רשימתו של אבו מאזן, בעקבות החלטתם של מרואן ברגותי (בכלא הישראלי), מוחמד דחלאן וג'יבריל רג'וב לפרוש ולהקים מפלגה חדשה בשם "העתיד". פרישתם (יחד עם בכירים אחרים בתנועה, כמו קדורה פארס) חידדה את המתח בתנועה בין "דור תוניס" הוותיק, שהוביל את מאבק פת"ח בחוץ, ו"דור הביניים" שהוביל את האינתיפאדה הראשונה. אף שפרישת "דור הביניים" פגעה ביוקרתו של אבו מאזן, הרשימות אוחדו בסוף אותו חודש לרשימה אחת, ששילבה בין שני המחנות תחת מרואן ברגותי.
לאחר ניצחון חמאס בבחירות
לאחר ניצחון תנועת חמאס בבחירות של ינואר 2006, הטיל אבו מאזן על אסמאעיל הנייה, ראש סיעת חמאס בפרלמנט, את הקמת הממשלה. אבו מאזן קרא לממשלה הפלסטינית ולחמאס להכיר בישראל ולנהל איתה משא ומתן, אך זו סרבה, ובכך גררה חרם כלכלי על "הרשות" מצד אירופה, ארצות הברית, ישראל ואף כמה ממדינות ערב. בעוד שבשבועות הראשונים נראה כי העברת השלטון תעבור באופן חלק, בהדרגה גדל המתח בין אבו מאזן ותנועתו פת"ח לבין תנועת חמאס. מתח זה הוביל בהמשך למספר רב של עימותים אלימים בין פעילי התנועות, ניסיונות התנקשות וחטיפות של בכירים - אירועים שהובילו למאות הרוגים ופצועים. אבו מאזן ניסה בהתחלה לנהל משא ומתן עם חמאס להקמת ממשלת אחדות, אך לאחר כישלון המגעים בנושא הצהיר בדצמבר 2006 על תמיכתו בבחירות מחודשות לנשיאות ולפרלמנט.
בראשית מרץ 2007 התכנסו נציגי הרשות הפלסטינית, ובראשם עבאס (מטעם הפת"ח) ואיסמעיל הניה (מטעם החמאס), ונציגי מדינות ערביות נוספות במכה שבערב הסעודית. בוועידה חתמו נציגי רוב המפלגות הפלסטיניות (המיוצגות במועצה המחוקקת) על ההסכמים הקואליציוניים. ההסכם על ממשלת האחדות הפלסטינית וכן חלוקת התיקים באותה ממשלה נחשבים להישג של הפת"ח ועבאס כאחד. הממשלה זכתה לאמון המועצה המחוקקת והושבעה ב־17 במרץ 2007. על אף משבר קטן שאירע כבר בתחילת דרכה (כאשר מינוי מוחמד דחלאן לתפקיד היועץ לביטחון לאומי נכשל בממשלה, בעקבות התנגדות רוב שרי החמאס) הממשלה לא נפלה.
בתחום המדיני, עבאס נפגש מספר פעמים עם בכירי הממשל האמריקני. הוא נפגש פעמיים עם קונדוליזה רייס, מזכירת המדינה האמריקאית, ואהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל, בתוך חודש וחצי, כאשר בפגישה השנייה הסכים להיפגש עם ראש הממשלה אולמרט על בסיס דו־שבועי ולנסות להפשיר את הקיפאון המדיני.
בראשית יוני 2007 החל החמאס בתהליך השתלטות על רצועת עזה. ב־14 ביוני הודיע עבאס על פירוק הממשלה הפלסטינית בעקבות השתלטות מלאה של החמאס על הרצועה.
ב-1 בדצמבר 2007, בדרכו חזרה מועידת אנאפוליס, אמר אבו מאזן לעיתונאים בקהיר: "הפלסטינים לא מקבלים את הנוסחה כי ישראל היא מדינה יהודית... אנו אומרים שישראל קיימת ובישראל יש יהודים ויש שאינם יהודים".
ב־29 בפברואר וב־1 במרץ 2008 נכנסו כוחות גדולים של צה"ל לפעולה קרקעית ברצועת עזה ליד סג'עיה והרגו כ-30 פלסטינים, רובם מחבלים מהחמאס, ופצעו עשרות. אבו מאזן גינה את הפעולה ואמר שהיא "יותר גרועה מהשואה".
ב־8 באוגוסט 2009, במסגרת הוועידה השישית של הפתח בבית לחם, נבחר עבאס לעמוד בראש התנועה. ב-5 בנובמבר 2009 הודיע על התפטרותו בעקבות חוסר נכונות של הצד הישראלי להפסקת הבנייה בהתנחלויות והמשבר הפנימי בין הפת"ח לחמאס לדבריו.
בעשור השני של המאה ה-21
בשנת 2010 הוביל יוזמה להכרתן של מדינות במדינה פלסטינית בגבולות 1967, וזכה להכרתן של חמש מדינות בדרום אמריקה.
ב-2011 פרסם העיתון "אל-קודס אל-ערבי" כי ממשלת ירדן הנפיקה תעודות זהות ירדניות לבכירי הרשות הפלסטינית, בהם למחמוד עבאס ושני בניו.
באפריל 2011 חתם על הסכם "סולחה" עם ראשי חמאס.
בספטמבר 2011 הוביל את המהלך להכרה של האומות המאוחדות במדינה פלסטינית בגבולות 1967 שבירתה מזרח ירושלים. ב-23 בספטמבר נשא בעצרת הכללית נאום חריף כנגד ישראל, והצהיר (לפני הנאום) שהפלסטינים לא יכירו במדינה יהודית. באותו יום הגיש עבאס בקשה לבאן קי מון להכיר בפלסטין כמדינה ה-194 שחברה באו"ם. בהמשך, הוביל עבאס את פנייתה של הרשות הפלסטינית לאו"ם לקבלת מעמד של מדינה בו. בעקבות זאת, למרות התנגדותה של ישראל למהלך, אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-29 בנובמבר 2012, ברוב גדול (בהחלטה 67/19 שלה) את צירופה של הרשות הפלסטינית לארגון כמדינה משקיפה שאינה חברה מלאה. גם בהזדמנות זו נאם עבאס בעצרת הכללית, כשהוא מאשים את ישראל בטיהור אתני של הפלסטינים ובכיבוש קולוניאלי המבטא גזענות ושנאה.
ב-2014 חתם אבו מאזן על הסכם פיוס עם החמאס שבו תוקם ממשלת אחדות שנתמכת על ידי הפת"ח וחמאס. אבו מאזן המשיך לתמוך בהסכם האחדות למרות חטיפת ורצח שלושה נערים יהודיים על ידי פעילי חמאס, מבצע צוק איתן ברצועת עזה וניסיון להפיכה של חמאס ביהודה ושומרון שסוכל על ידי שירות הביטחון הכללי וצה"ל.
ב-26 בספטמבר 2014, בעקבות מבצע צוק איתן, נשא אבו מאזן נאום באו"ם נגד ישראל שבו האשים אותה ברצח עם ברצועת עזה ובתכנון הנכבה השנייה כנגד הפלסטינים. הנאום ספג גינויים בישראל, לרבות מממשלת ישראל והשמאל המתון. גם הבית הלבן גינה את הנאום כ"פוגעני" והגדיר אותו כ"לא יותר מפרובוקציה חסרת תועלת." בהמשך אמר: "ישראל מפעילה משטר אפרטהייד".
באוקטובר 2015, בעקבות גל מעשי טרור פלסטיני, בעיקר בירושלים, שבמהלכו נרצחו שבעה יהודים ונפצעו עשרות אחרים, שודר נאום מוקלט של אבו מאזן. בנאום הוא אמר כי "המתקפה הישראלית נגד בני עמנו, אדמתם והמקומות הקדושים להם מאיימת על השלום ועל היציבות". הוא לא גינה את הפיגועים והאשים את ישראל בהריגת אחמד מנאסרה, נער בן 13, שביצע פיגוע דקירה בפסגת זאב שבו נפצעו באורח קשה שני יהודים. הנאום ספג גינויים ישראליים מימין ומשמאל. סיעת המחנה הציוני הגיבה: "דבריו של אבו מאזן הם דברי בלע חמורים המעוותים את המציאות, גובלים בחוסר אחריות מוחלט, ומלבים עוד יותר את הייאוש והשנאה באזור". לשכת ראש הממשלה הגיבה שדברי אבו מאזן הם דברי הסתה ושקר, בין היתר משום שהנער האמור לא הוצא להורג אלא נוטרל בעזרת מקלות בעת הפיגוע, וטופל בבית החולים הדסה עין כרם.
ב-22 ביוני 2016 הציע יו"ר הפרלמנט האירופי, מרטין שולץ, לעבאס להיפגש עם נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, כאשר שניהם שהו בבריסל, אך עבאס סירב. למחרת נשא נאום אנטישמי שבו האשים את ישראל בכך שרבניה הורו להרעיל את המים של הפלסטינים ואמר שישראל היא מדינה פשיסטית. נאומו ספג גינוי חריף בישראל, בין השאר מראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, וכן מהליגה נגד השמצה. בעקבות זאת עבאס חזר בו מדבריו.
בספטמבר 2016, בעקבות הפרסומים על כך שעבאס היה סוכן קג"ב (שהתבססו על ארכיון מיטרוחין) וכן על רקע המפגש האפשרי בין ראש ממשלת ישראל ליו"ר הרשות הפלסטינית במוסקבה, עלתה שאלת תפקידו של סגן שר החוץ הרוסי מיכאיל בוגדנוב, אשר היה השגריר הרוסי בדמשק באותה תקופה.
ב-30 בספטמבר 2016, השתתף עבאס בהלווייתו של הנשיא התשיעי של מדינת ישראל, שמעון פרס, בחלקת גדולי האומה בהר הרצל, צעד שבעקבותיו ספג ביקורת רבה מצד כלי תקשורת של החמאס וגופי תקשורת נוספים בעולם הערבי. במרץ 2017 אמר אבו מאזן בהרצאה בברלין: "עמנו הוא צאצא של העם הכנעני שחי לפני 3,500 שנה".
ב-14 בינואר 2018 נשא נאום נגד נשיא ארצות הברית ונגד תנועת הציונות, שבו איחל לנשיא ארצות הברית שייחרב ביתו וכינה את הכרתו בירושלים כבירת ישראל פשע. לדבריו, בני עמו הם צאצאים ישירים של הכנענים ששכנו בארץ, ואילו היהודים הובאו לישראל במאה העשרים במסגרת קנוניה קולוניאליסטית בריטית-הולנדית שאין לה קשר ליהדות. לטענתו, לתנועת הציונות היה אינטרס בקיומה של האנטישמיות. בנאום חזר אבו מאזן על דרישתו לזכות השיבה והדגיש שימשיך לשלם משכורות לבני משפחות השהידים, בהם מבצעי פיגועי טרור נגד ישראלים.
ב-20 בפברואר 2018 אמר עבאס בנאום באו"ם כי החלטות ממשל ארצות הברית מסוכנות. הוא הציג תוכנית שכוללת ועידת שלום בינלאומית בחסות בינלאומית ואזורית, הכרה הדדית ביו מדינת פלסטין למדינת ישראל ומשא ומתן על כל סוגיות הליבה. במהלך נאומו חזר על הטענה שהפלסטינים הם צאצאי עמי כנען.
ב-20 במרץ 2018, גינה שגריר ארצות הברית בישראל דייוויד פרידמן את עבאס, על שלא גינה את רצח שלושה ישראלים. בתגובה, כינה עבאס את פרידמן "בן כלב". בינואר 2020, בנאום בפני הליגה הערבית שבו התנגד לתוכנית המאה של דונלד טראמפ, אמר עבאס שישראל אינה מדינה יהודית משום שרבים מהעולים לישראל מרוסיה ואתיופיה אינם יהודים, וכי שילמו כסף כדי לקבל מעמד זה.
דעותיו על העם היהודי
בשנת 1982 סיים עבאס את לימודי הדוקטורט בהיסטוריה בברית המועצות באוניברסיטה ע"ש פטריס לומומבה. עבודת הדוקטורט שלו הוגשה בשפה הרוסית תחת הכותרת "הקשרים בין הנאציזם לציונות בין השנים 1933 - 1945". העבודה הייתה בסיס לספר שכתב בערבית בשם "הפנים האחרות: הקשרים הסודיים בין הנאצים להנהגת התנועה הציונית". עבאס טען בספר שהתנועה הציונית שיתפה פעולה עם הנאצים בהשמדת העם היהודי, תמורת חתימת הסכם ההעברה בין גרמניה הנאצית לסוכנות היהודית, שבמסגרתו הותרה העברת רכוש של עשרות אלפי יהודים מגרמניה לארץ ישראל. בין השאר הסתמך עבאס על עבודותיו של ההיסטוריון ראול הילברג, אשר האשים את היודנראטים וגורמים נוספים בחברה היהודית בשיתוף פעולה עם הנאצים.
בהקדמה לספר האשים את התנועה הציונית בניפוח מספר הנרצחים וחומרת השואה. ובין השאר כתב (על פי תרגום וציטוטים שהובאו על ידי מכון ממרי):
דברים אלו הביאו להאשמת עבאס בהכחשת השואה, על ידי ארגונים יהודיים וישראליים. בספר שכתב אלן דרשוביץ עם עמיתים נטען שספרו של עבאס צוטט רבות בעולם הערבי על ידי מכחישי שואה ובמהלך השנים עבאס סירב לחזור בו מהטענות שהעלה בספרו.
מאז שעלתה הכוונה למנותו לראש הממשלה הפלסטינית הכחיש עבאס מספר פעמים את הטענות כי הוא מכחיש שואה וגינה את השואה ואת סבלו של העם היהודי, אולם הוא לא חזר בו מהדברים שכתב בספרו. בריאיון לעיתון "הארץ" ממאי 2003 הסתייג עבאס מתיוגו כ"מכחיש שואה":
ביוני 2010 שוחח עבאס עם מנהיגי יהדות ארצות הברית, וענה לשאלותיהם בנושא תהליך השלום ועמדותיו המדיניות. בין היתר ביקש להבהיר לנוכחים כי חרף הטענות הישראליות שלפיהן הקדיש את עבודת הדוקטורט שלו להכשרת טענות של מכחישי שואה, הוא מכיר בשואת יהודי אירופה ואף שלח נציגים פלסטינים לייצג את הרשות בטקסים רשמיים בפולין וברוסיה, בניסיון להשריש את ההכרה בשואה בקרב הציבור הפלסטיני. גם בפברואר 2014, במפגש עם סטודנטים ישראלים, אמר שהוא כתב בספרו שמיליוני יהודים נהרגו בשואה.
מאידך, בינואר 2013, בריאיון לערוץ לבנוני, חזר עבאס על תזת הדוקטורט שלו, ולפיה ההנהגה הציונית עודדה את הנאצים לבצע את השואה, כדי לקבל את "אדמת פלסטין". באפריל 2014 סוכנות הידיעות הפלסטינית וואפא ציטטה מדבריו על יום הזיכרון לשואה ולגבורה. בין היתר אמר: "מה שאירע ליהודים בשואה הוא הפשע הנתעב ביותר שידעה האנושות בעת החדשה".
במאי 2018 נאם אבו מאזן בפני המועצה הלאומית הפלסטינית וטען כי השואה אינה תוצאה של אנטישמיות אלא של "ההתנהגות החברתית" של היהודים, משום שעסקו בבנקאות והלוואת כספים. הוא תמך בתאוריה שלפיה יהודי אשכנז הם צאצאי הטורקים ועל כן אין להם כל קשר לארץ ישראל. הנאום ספג גינויים חריפים בישראל ובעולם, כולל גינויים רשמיים מצד ארצות הברית, האיחוד האירופי וכן מצד כלי תקשורת בולטים, והוגדר על ידי רבים כאנטישמיות. חמישה ימים לאחר מכן פרסמה לשכתו הודעה שבה נכתב: "אם מי שנפגע מדבריי, במיוחד לבני הדת היהודית, אני מתנצל בפניהם. אני רוצה להבהיר שלא הייתה לי כוונה כזו ואני שב על עמדתי המכבדת כלפי הדת היהודית כמו גם כל דת אחרת".
ב-17 באוגוסט 2022 בנאום שנשא בברלין, סירב אבו מאזן להתנצל על טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן והאשים ש. דבריו ספגו גינויים חריפים בישראל ובעולם, והוא הואשם בעיוות השואה ובאנטישמיות. כעבור זמן קצר הודיעה משטרת ברלין על פתיחת חקירה נגד עבאס בחשד להכחשת שואה. עם זאת, הודיעו הרשויות בגרמניה כי הנשיא הפלסטיני יזכה לחסינות בשל אמירת הדברים בעת ביקור דיפלומטי.
חומה
מאפיינים
המרכיב העיקרי במערך החומות הוא קיר עבה מאוד, ובדרך כלל גם גבוה למדי (יותר מ-5 מטרים), על מנת למנוע מהאויב לטפס בקלות מעליו. חומות עשויות מחומר קשה, בעיקר אבן בניין אך במהלך ההיסטוריה נבנו חומות רבות גם מאדמה, בוץ ועץ, אך רק מעטות מאלה שרדו לעומת חומות האבן. בעידן המודרני נפוצות חומות מבטון ובטון מזוין, ולעיתים אף ממתכת כגון פלדה.
בדרך כלל על גג החומה נסלל שביל שעליו עמדו המגינים, שבדרך כלל היו חמושים בחץ וקשת, ומעמדת גובה זו ירו על התוקפים שצרים על המתחם המוקף בחומה. בעת החדשה כללו חומות רבות גם עמדות ירי לתותחים ורובאים.
בחומות שובצו פעמים רבות צריחים ומגדלי שמירה, והן הוקפו בחפיר. החומות לרוב כללו חרכי ירי ושינות ("שיני חומה") שאיפשרו למגינים לירות חצים על הכוח הצר ממסתור בטוח יחסית.
החומות בימי הביניים כללו גם חלקלקה וחפיר שנועדו להגן על יסודות החומות ולמנוע מהכוח הצר לחתור תחתן.
החומות הקיפו מספר סוגי מתחמים:
היסטוריה
החומות באו בדרך כלל כחלק ממערכות ביצורים כוללות ולא עמדו לבדן. בעת העתיקה חומות הקיפו ערים, מבצרים וטירות. גם חומות גבול ארוכות לא עמדו לבדן, ולאורך החומה שובצו צריחים ומגדלי שמירה ומבצרים שבהם שכן חיל מצב. דוגמה לחומות כאלה הן החומה הגדולה של סין, חומת אדריאנוס או החומה האטלנטית - שבאו להגן על אזורים נרחבים, בדרך כלל בגבול שבין הציוויליזציה לספר, מפני פשיטות ברברים ואויבים חיצוניים.
מנהג בניין החומות החל בקדם האימפריה האכדית, והיה קשור לקום ערי המדינה. אחת מהחומות העתיקות ביותר התגלתה בחפירות ארכאולוגיות ביריחו.
בחומות שובצו פעמים רבות צריחים ומגדלי שמירה, והן הוקפו בחפיר. החומות לרוב כללו חרכי ירי ושינות ("שיני חומה") שאיפשרו למגינים לירות חצים על הכוח הצר ממסתור בטוח יחסית. לשיאן הגיעו החומות בערים של העת העתיקה ובטירות של ימי הביניים.
פעמים רבות הוכיחו חומות כבלתי חדירות, עניין שהביא לפיתוח טכניקות מצור וכן בניית כלי מצור גדולים. עם התפתחות הארטילריה (בייחוד התפתחות התותח היורה בכינון ישיר בכוח אבק השרפה) הפכו החומות לבלתי-יעילות. המצאת התותח הביא להתפתחות סוג חדש של חומות ששם דגש על ביצורים נמוכים, סוללות עפר ומגננים זוויתיים. ביצורים אלה היו ברובם זמניים ולמרות יעילותם, הם לא נראים מרשימים כמו החומות העתיקות של ימי הביניים.
חומות עדיין היו בשימוש כלשהו במאה ה-19 ושימשו בעיקר להגנה מפני שודדים ופורעים. חומות רבות בתקופה זאת הפכו בעיקר לחומות עץ, ולא אבן, והקיפו בעיקר יישובי ספר.
באמצע המאה ה-20 הקימו מתיישבי התנועה הציונית מאחזי חומה ומגדל על מנת להבטיח שליטה בכמה שיותר שטח מארץ ישראל. מאחזים אלה כללו מגדל שמירה ומספר צריפים המוקפים בחומת עץ כפולות במרחק של כמטר זו מזו. את החלל מילאו בחצץ על מנת להפוך את החומות לממוגנות מירי נשק קל.
בחודש ספטמבר 2014, אוקראינה הודיעה על בניית חומת "מגן אירופה" לצד גבולה עם רוסיה, על מנת שתוכל ליישם בהצלחה את הסכם התנועה החופשית שחתמה עם האיחוד האירופי.
חומות עיר
חומות העיר הוא מערך ביצורים הכולל חומה שבה משובצים מגדלים, צריחים ושערי כניסה, הנבנה לרוב סביב אתרים מיושבים (ערים או יישובים אחרים) במטרה להגן על יושביהם מפני גורמים עוינים מבחוץ (ומבפנים). בחומת העיר שובצו מספר שערים, כאשר כל אחד מהם נשמר על ידי מגדלי שער חזקים ולעיתים אף על ידי מצודה גדולה, ששימשה בסיס לחיל המצב ששמר על העיר.
חומות העיר היו אופייניות בעיקר לעת העתיקה ועד לימי הביניים המאוחרים. חומות העיר העתיקות ביותר שניגלו היו חומות העיר יריחו לפני כ-8000 שנה והן כללו את רוב המאפיינים של חומה טובה. גם בחצור נתגלו שרידי חומות מרשימות שנבנו על גבי סוללות גבוהות. הסוללות נועדו לתת מענה לאיום של אילי ניגוח וחיילים הנצמדים לחומה ומחבלים בה מבלי ששומרי החומה יוכלו לראותם. ערים עשירות וגדולות דוגמת קונסטנטינופול כללו חומות גדולות, גבוהות ועבות ולעיתים גם חומות כפולות. חשיבותן של חומות העיר קטן עם המצאת התותח מבוסס אבק השרפה, והביא לירידה בבניית חומות עיר חדשות לצד החלפתן בביצורים נמוכים יותר הכוללים באסטיונים וסוללות עפר שתוכננו לעמוד כנגד ארטילריה. חומות העיר עכו הצליחו לבלום את התקפתו של נפוליאון בונפרטה ב-1799 ולאחר מכן שופצו על מנת לעמוד כנגד ארטילריה. חומות עיר שימשו ערים לצורכי הגנה גם במאה ה-19, אם כי בעיקר נגד כנופיות שודדים ורק לעיתים מועטות כנגד צבא מצויד היטב. בתחילת המאה ה-20 החל גל של הריסת החומות בערים מרכזיות באירופה מתוך הבנה שתפקידן תם בעידן הלוחמה המודרנית. בחלק מהערים השטח שהתפנה לא נוצל לבנייה ונשאר שטח פתוח. בקרקוב לדוגמה, השטח שימש לריאה ירוקה וכיום ניתן להבחין בעיר העתיקה שהיא מוקפת ברצועה של פארק הנקרא פארק פלנטי.
כיום, תפקידן של חומות העיר הוא בעיקר לשמש לנוי וכאטרקציה תיירותית. חומות עיר ידועות, שנשמרו עד היום במצב מצוין, כוללות את חומות ירושלים, חומות קרקסון, חומות דוברובניק, חומות אווילה וחומות עכו.
סאפא
סאפא (בערבית: صفّا; בתעתיק מדויק: צפא) היא עיירה פלסטינית הממוקמת מזרחית למודיעין ו-18 ק"מ מערבית לרמאללה, ומשויכת לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית בדרום השומרון. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית העיירה כ-4,865 תושבים.
היסטוריה
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בסאפא בשנת 1870, וכתב:.
במפקד 1922 של פלשתינה, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה האוכלוסייה המוסלמית בכפר 495 נפשות, ובמפקד של 1931 גדל המספר ל-644 מוסלמים, אשר חיו ב-143 בתים.
ב-1945 מנתה האוכלוסייה המוסלמית 790 נפשות, ושטח הקרקע הכולל של אדמות הכפר היה 9,602 דונם. מתוך קרקע זו 2,536 דונמים שימשו למטעים וכאדמות השקיה, 2,975 לגידולי דגנים, ואילו 99 דונם סווגו כשטחים בנויים.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, הייתה סאפא תחת שלטון ירדני. החל ממלחמת ששת הימים ב-1967 נמצאת סאפא תחת שלטון ישראלי.
בשנת 2016, אושרה בוועדת המשנה להתיישבות במועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי, תוכנית להקמת אזור תעשייה בשטח 310 דונם בסמוך לכפר על יד מחסום מכבים על כביש 443.
יקינתון (מיתולוגיה)
יקינתון (ביוונית: Ὑάκινθος, תעתיק: היאקינתוס) היה נסיך יפה תואר במיתולוגיה היוונית, בנם של פיראוס, מלך מקדוניה, והמוזה קליאו. יקינתון נודע בעיקר כמאהבו של האל אפולו וכן בשל סופו הטרגי.
גרסה אחת על אודות מותו של יקינתון, המתועדת במטמורפוזות של אובידיוס, מספרת כי הוא נהרג בשגגה על ידי אפולו. לפי סיפור זה, אפולו ויקינתון שיחקו יחדיו בזריקת דיסקוס, עד שאפולו, מתוך רצון להרשים את מאהבו, זרק את הדיסקוס בכל כוחו. יקינתון רץ לתפוס אותו, אך הדיסקוס פגע בו, ופצע אותו אנושות. אפולו לא יכול היה להציל את הצעיר הגוסס, ויקינתון, בסופו של דבר, מת מפצעיו. האדס דרש את גופתו של יקינתון, אך אפולו סירב ויצר מדמו של יקינתון את פרח היקינתון, הקרוי על שמו. הדמעות שהזיל האל על הפרח בשעת היווצרו הפכו לעלי הכותרת הלבנים כעין הפנינה.
גרסה אחרת של הסיפור, שמתועדת למשל אצל לוקיאנוס מסאמוסאטה, פילוסטרטוס מלמנוס וסרוויוס, מספרת כי האשם במותו של יקינתון הוא זפירוס, אל הרוח המערבית. זפירוס היה גם הוא מאוהב ביקינתון, אך יקינתון לא השיב לו אהבה. כיוון שכך, בשעה שאפולו ויקינתון שיחקו יחדיו בדיסקוס, זפירוס, שקינא באפולו, נשב רוח, הטה את הדיסקוס ממסלולו, וגרם לו לפגוע ביקינתון ולהרגו.
ישנן גם גרסאות בהן מתואר כי הפרח אותו יצר אפולו הוא לא זה המכונה בימינו יקינתון אלא פרח אחר, לדוגמת האירוס.
מבצע יונתן
מבצע יונתן או מבצע אנטבה (כינויו הצבאי של המבצע היה "כדור הרעם") הייתה פעולת פשיטה צבאית שביצע צבא הגנה לישראל באוגנדה במוצאי שבת, אור ליום ראשון, 4 ביולי 1976 (ו' בתמוז ה'תשל"ו), במטרה להציל 105 נוסעים יהודים, ישראלים ואנשי צוות מטוס אייר פראנס, שנחטפו על ידי טרוריסטים גרמנים ופלסטינים, במהלך טיסתם מישראל לצרפת. למרות התבצרותם של החוטפים במדינה עוינת, כמעט כל החטופים חולצו בשלום. במהלך המבצע נהרגו שלושה בני ערובה וכן מפקד סיירת מטכ"ל, סגן אלוף יונתן נתניהו, ובעקבות זאת נקרא המבצע על שמו.
חטיפת המטוס
ביום ראשון, 27 ביוני 1976 (כ"ט בסיוון ה'תשל"ו) נחטף מטוס איירבוס A300 של חברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, בטיסה 139 מנתב"ג לפריז. המטוס נחטף לאחר שערך חניית ביניים בנמל התעופה של אתונה. במטוס שהו באותה עת 248 נוסעים ו-12 אנשי צוות.
החוטפים היו שני מחבלים גרמנים, חברי "תאי המהפכה", ושני מחבלים פלסטינים, חברי החזית העממית לשחרור פלסטין-מבצעים חיצוניים:
ביום השלישי לחטיפה, 29 ביוני, ריכזו החוטפים את הישראלים והיהודים שבין הנוסעים באולם הנוסעים של הטרמינל הישן בשדה התעופה של אנטבה ושיחררו את יתר הנוסעים. חטופים יהודים רבים סיפרו שהפרדתם משאר הנוסעים לקולן של פקודות בגרמנית הזכירו להם למרבה האימה את הסלקציות שהיו נהוגות במחנות ההשמדה הנאצים.
קברניט המטוס הצרפתי, מישל בקוס, התעקש להישאר עם נוסעיו החטופים, מתוך אחריותו לשלומם. יחד איתו נשאר כל צוות המטוס. בעקבות מעשה זה, קיבל הקברניט אות הוקרה מראש הממשלה, יצחק רבין.
את המגעים בשם ממשלת ישראל מול ממשלת צרפת ניהלו שגריר ישראל בצרפת בזמן הפעולה, מרדכי גזית, והיועץ הביטחוני סמי דוגן.
דרישות החוטפים
מדינת ישראל ניהלה מגעים עם שליט אוגנדה אידי אמין, ששיתף פעולה עם החוטפים.
החוטפים דרשו את שחרורם של 53 טרוריסטים, ביניהם 40 מחבלים הכלואים בישראל, חמישה מחבלים הכלואים בקניה, שישה אנרכיסטים הכלואים בגרמניה, אנרכיסטית הכלואה בשווייץ ואנרכיסטית הכלואה בצרפת. בנוסף לכך הם דרשו כופר כספי תמורת בני הערובה.
הם הציבו אולטימטום, שאם לא יענו דרישותיהם עד יום חמישי, 1 ביולי, יוצאו להורג שני חטופים בכל שעה, עד שדרישותיהם יענו, או עד שכל בני הערובה ימותו. תוך כדי משא ומתן הסכימו המחבלים להאריך את מועד האולטימטום ל-4 ביולי.
תכנון המבצע
במקביל למשא ומתן לשחרור החטופים, ולמרות התנגדות הרמטכ"ל, בדרגים הנמוכים יותר הועלו הצעות שונות של תקיפה, ביניהן הנחתת כוח משייטת 13 באגם ויקטוריה הסמוך לאנטבה. התכנון הזה לא יצא לפועל, בגלל חשש שחיל האוויר האוגנדי או אזרחים מאוגנדה יזהו אותם וכן לאחר ההבנה כי האגם שורץ תנינים. רעיון אחר שעלה היה לכבוש את אנטבה כולה. צה"ל תכנן מבצע חילוץ על סמך נתוני המודיעין על שדה התעופה באנטבה, וכן בהתבסס על מידע מודיעיני שהתקבל מחטופים נתינים זרים ששוחררו ובהם גם נינט מורנו, סבתו של עמנואל מורנו. מורנו, יהודיה קנדית אשר הייתה בין החטופים ולא זוהתה כיהודיה על ידי החוטפים, ציירה את החטופים היהודיים, ומאחוריהם את דיוקנם של החוטפים, מבנה הטרמינל ובית הנתיבות בו שהו החטופים. היא שוחררה יחד עם שאר הנוסעים הזרים, דרשה להיפגש עם אנשי "המוסד" בצרפת והעבירה להם את הציורים עם דיוקני המחבלים, דבר שהקל מאוד על החיילים בזיהוי המחבלים בשעת הפעולה. בנוסף, הכינה מפה של מבנה הטרמינל בו שהו החטופים, דבר אשר הקל על תכנון המשימה והצבת הכוחות בשטח, ותיעדה את מיקום החטופים והחוטפים וזמני החלפת המשמרות ביניהם. את פרטי המידע שהיו רלוונטיים ביותר למבצע הצבאי אסף וערך עמירם לוין.