cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאיה גז
ספרים
ספרה הראשון, "הזעקה המוטמעת של היהדות והשואה ביצירתו הספרותית של רומן גארי", ראה אור בשנת 2013 בהוצאת אוניברסיטת ליל. ספרה השני, "המגדל של גוסטב", ראה אור בשנת 2018 וזכה בפרס קק"ל . הספר עוסק בסיפור בנייתו של מגדל אייפל בפריז. ספרה השלישי, הפיה האמיתית, ראה אור בשנת 2020 בעברית וביידיש בהמשך למחקר שעשתה ביד ושם על אימהות בשואה.
ספרה הרביעי "השתעשעתי כהוגן- הדיוקן היהודי בספריו של רומן גארי" ראה אור בשנת 2023 והוא ספר המקור הראשון בשפה העברית שנכתב על רומן גארי. הספר משמש כמדריך לקריאה בספריו של גארי והוא נגזרת של עבודת הדוקטורט שכתבה גז בצרפת.
אם לשניים. מתגוררת בתל אביב.
ולודרום ד'איבר
ולודרום ד'איבר (מילולית: "ולודרום חורף". בצרפתית: Vélodrome d'Hiver, או בקיצור Vel' d'Hiv) היה זירה סגורה למרוצי אופני מסלול שניצב בפינת שדרת דה גרנל ורחוב Rue Nélaton ברובע החמישה-עשר של פריז, סמוך לנהר הסן, לא רחוק ממגדל אייפל. המקום שימש גם לאירועי הוקי קרח, איגרוף, היאבקות, גלגיליות ומופעי קרקס, על מנת לאפשר פעילות ספורטיבית בחורף. המקום נחנך ב-1909 והיה אחד ממתקני אולימפיאדת פריז (1924). אולם עיקר פרסומו הגיע מהיותו נקודת הריכוז אליה הובלו יהודי פריז ביולי 1942 באירוע שנודע כ"מצוד ול ד'איבר", וממנו הובלו למחנות הריכוז דראנסי וקומפיין ומהם לאושוויץ. הוולודרום עלה באש במאי 1959 ונהרס כליל בעקבות כך. במקום נמצאת כיום כיכר עירונית בשם Place des Martyrs-Juifs-du-Vélodrome-d'Hiver (כיכר הקדושים היהודים של הוולודרום) ובה אנדרטה המנציחה את סיפורם.
עד מלחמת העולם השנייה
שורשי הוולודרום במבנה שהוקם עבור התערוכה העולמית של פריז (1900). לאחר סיום התערוכה, הגה אנרי דגראנז' (Henri Desgrange), מייסדו של הטור דה פראנס, את השימוש במקום כזירה סגורה למרוצי אופניים ופעילות ספורטיבית חורפית. המבנה הועמד להריסה ב-1909 כיוון שהסתיר את מגדל אייפל ובמקומו הוקם בסמוך הוולודרום ד'איבר. אורך מסלול הרכיבה הפנימי היה 250 מטרים והמקום יכול היה להכיל 20,000 צופים.
ב-13 בינואר 1913 התקיים במקום אירוע מרוץ אופניים לקבוצות של שישה ימים (Six jours de Paris), שהפך למסורת אהובה, במסגרתה הוענקו פרסים על ידי ידוענים שונים שצפו במירוץ (אחד האוהדים הנלהבים של האירוע היה ארנסט המינגוויי).
באולימפיאדת פריז (1924) שימש המקום לתחרויות האיגרוף, סייף, הרמת משקולות והיאבקות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה המחליקה האמנותית והאלופה האולימפית הנורווגית סוניה הני לפתח מופעי ראווה ובידור בהחלקה על הקרח. אביה היה האמרגן והני עצמה ערכה את הכוריאוגרפיה של מופעים אלה שהועלו במקום. כן נודע המקום באותה תקופה במופעי קרקס.
במסגרת התערוכה העולמית של פריז (1937) התקיימו במקום מופעי ראווה (Naissance du Cité).
בעת מלחמת העולם השנייה
ב-16 ביולי 1942, החל בשעה 4:00, נעצרו על ידי המשטרה הצרפתית, 13,152 יהודים, מתוכם 5,802 נשים ו-4,051 ילדים.
לאחר המעצר, חלק מהיהודים נלקחו באוטובוס למחנה כליאה במתחם דירות בפרבר הצפוני דראנסי. רוב המגורשים (מעל ל-8,000) נלקחו לוולודרום ד'איבר ששימש כבר בקיץ 1941 כבית כלא שבו נאספו 4,000 גברים יהודים לקראת שילוחם למחנות השמדה. היהודים שנעצרו הוחזקו בוולודרום ד'איבר בצפיפות איומה, תוך כדי השפלות, כמעט ללא מים ומזון וללא תנאים סניטריים, רק כמה רופאים ואחיות של הצלב האדום הורשו להיכנס. אלה שניסו לברוח נורו במקום. לאחר חמישה ימים נלקחו האסירים למחנות הריכוז דראנסי, קומפיין, פיטווייה ובון-לה-רולנד ומשם נשלחו רובם למחנות ההשמדה, בעיקר לאושוויץ.
היהודים שגורשו במסגרת הפעולה היוו כרבע מכלל 42,000 היהודים שנשלחו מצרפת לאושוויץ בשנת 1942, ומהם ניצלו בסוף המלחמה רק 811 איש.
לאחר המלחמה
ב-7 בנובמבר 1957 התקיים מרוץ שישה-הימים האחרון, בין מקבלי הפרסים באותו מרוץ היה ז'אק אנקטיל. מצבו של המבנה באותה עת היה כבר מוזנח וגגו דלף. ב-12 במאי 1959 הציג במקום סלבדור דאלי מיצירותיו במסגרת הפנינג אמנות. באחד מהלילות שלאחר מכן פרצה דליקה במקום שכילתה את רובו.
ולדרום ד'איבר נהרס עקב נזקי השריפה בשנת 1959. באותה שנה נתלה על אחד מבנייני הממשלה במקום שלט הנצחה המציין את המצוד אחר היהודים וריכוזם במקום. ב-1994 נחנכה אנדרטה באתר, פסל יצוק של מספר דמויות (ילדים, שני גברים, אשה בהריון) עם הכיתוב: "הרפובליקה הצרפתית במחווה לקורבנות הרדיפות הגזעניות והאנטישמיות שביצעו פשעים נגד האנושות תחת סמכותה של מה שמכונה מדינת צרפת'".
בקולנוע
הוולודרום מופיע (במסגרת ייצוג כתפאורה) בסרטים שנערכו על שואת יהודי פריז, בהם המפתח של שרה ונקודת איסוף.
מנשה ארביב
מנשה ("מנש") ארביב (נולד ב-9 במרץ 1959) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כמפקד יחידת להב 433.
קורות חייו
ארביב גדל בשכונת נווה שרת בתל אביב בן למשפחה בת 12 ילדים, שהוריה עלו מלוב. אביו היה רב ואזרח עובד צה"ל.
בפברואר 1978 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושירת כלוחם בגדוד 890. השתתף בפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה בלבנון. לאחר מכן התגייס לימ"מ, השלים את מסלול הלוחם ביחידה וקורס קציני חי"ר, ושימש כמפקד צוות. בעת ששימש כקצין אמל"ח ביחידה, לקח חלק בפריצה ל"אוטובוס האמהות". בהמשך שירת ביחידת המסתערבים של משמר הגבול שפעלה ברצועת עזה ופיקד על מרחב שרון במשמר הגבול.
בהמשך הקריירה שלו במשטרה פיקד על תחנת טייבה, ובשנת 2000 מונה למפקד מרחב יפתח. בתקופתו התמודד עם התפרעויות ערביי ישראל במרחב, במהלך אירועי אוקטובר 2000, המהומות הקשות ביותר בתל אביב-יפו מאז קום המדינה. ארביב כיהן בתפקיד עד 2002, תקופה בה נרשמה עלייה חדה במעשי הרצח ועלייה במקרי השוד ובעבירות הסמים במרחב, לצד ירידה בעבירות הרכוש. בתפקידו הבא שירת כמפקד היחידה המרכזית של מחוז המרכז, בין השאר עמד בראש צוות חקירות מעובה שהביא לתפיסתו של רוצח השוטר אביב קרוזו.
בנובמבר 2004 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב השרון, תפקיד בו שירת עד יולי 2007, עת מונה לראש מנהלת תיאום פעילות אכיפת דיני מקרקעין (מתפ"א) באגף המבצעים של המשטרה. ב-2008 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב, וב-2011 שימש כממלא מקום מפקד המחוז עד לכניסתו לתפקיד של אהרן אקסול. באוגוסט 2011 החליף את אורי בר-לב כנציג המשטרה בארצות הברית. ביוני 2013 קודם לדרגת ניצב ובאוגוסט מונה למפקד יחידת להב 433.
בינואר 2014, במהלך פרשת הניצבים, יצא לחופשה עקב חקירת מח"ש בחשד שקיבל טובות הנאה מחסידיו של הרב יאשיהו פינטו. ארביב הכחיש את החשדות נגדו, וטען "זהו ניסיון נפשע לתפור לי תיק". ב-9 בפברואר הודיע על פרישתו מהמשטרה. ב-5 במרץ 2017 הוגש נגדו כתב אישום על ידי מח"ש, בו הואשם במרמה, הפרת אמונים ואי מילוי חובה רשמית. בפברואר 2018, במסגרת עסקת טיעון, הודה ארביב בעברה של אי-מילוי חובה רשמית והוסרו מכתב האישום עבירות המרמה והפרת אמונים. בדצמבר 2018 נגזרו עליו ארבעה חודשי מאסר על תנאי ו־200 שעות שירות לתועלת הציבור.
ארביב נשוי בשנית ואב לחמישה.
ורדימון
ורדימון היא משפחה ישראלית, עברות של השמות רוזמן ורוסמן.
להרוג את איב
להרוג את איב (באנגלית: Killing Eve) היא סדרת טלוויזיה בריטית בת ארבע עונות מסוגת דרמה מותחן, שעלתה לשידור ב-8 באפריל 2018. הסדרה מבוססת על סדרת "הנובלות" מאת לוק ג'נינגס. הסדרה הופקה עבור "BBC אמריקה", ונכתבה על ידי היוצרים פיבי וולר-ברידג', לוק ג'נינגס.
בשנת 2019 הוענק פרס פיבודי לסדרה. בנוסף, העונה הראשונה זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה "עבור סדרת הדרמה הטובה ביותר". השחקנית סנדרה או זכתה בשני פרסים על הופעתה בעונה הראשונה: פרס גלובוס הזהב עבור השחקנית הטובה ביותר - סדרות טלוויזיה דרמה, ובפרס בחירת המבקרים. ג'ודי קומר זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר.
בישראל, הסדרה משודרת בערוץ HOT HBO, וב-yes.
עלילה
איב פולסטרי, היא אישה מתוסכלת ומשועממת בעבודה המשרדית שלה כקצינת MI5. איב נאלצת לעצור ולמצוא את וילאנל אשר היא רוצחת מוכשרת ופסיכופתית אכזרית ובלתי צפויה בעליל. כאשר שתי הנשים נפגשות הן נהפכות לאובססיביות זו לזו.
גאדורוש
גאדורוש (בהונגרית: Gádoros) הוא כפר בנפת אורושהאזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית קטנה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בגאדורוש נמצא בירידה. בשנת 1990 חיו בכפר 3,181 תושבים, ובשנת 2021 רק 4,319 תושבים.
מכון המחקר המדעי הכל-רוסי לפיזיקה ניסיונית
מכון המחקר המדעי הכל-רוסי לפיזיקה ניסיונית (ברוסית: Российский федеральный ядерный центр — Всероссийский научно-исследовательский институт экспериментальной физики (РФЯЦ-ВНИИЭФ) הוא מכון מחקר שבסיסו בעיר סארוב (לשעבר ארזמס-16), במחוז ניז'ני נובגורוד שברוסיה והוקם בשנת 1947. בתקופה הסובייטית היה ידוע בשם KB-11, ובדרך כלל כונה ארזמס-16. מהווה כיום חלק מקבוצת Rosatom ומהווה חלק ממרכז הגרעין הפדרלי.
מכון המחקר המדעי הכל-רוסי לפיזיקה ניסיונית הוא מרכז המחקר והפיתוח הראשון של ברית המועצות לשעבר לנשק גרעיני. פצצת האטום הסובייטית הראשונה פותחה כאן בסוף שנות הארבעים, ואחריה המשיך המרכז כמרכז לחקר הנשק הגרעיני. רבים ממיטב הפיזיקאים של ברית המועצות היו קשורים לארזמס-16: האקדמאי אנדריי סחרוב עבד כאן כמעט 20 שנה והאקדמאי יולי חריטון שימש עדיין כראש המדע של המרכז בשנות התשעים.
לפני שניתן שמו הנוכחי, המתחם היה ידוע ברציפות כמשרד וולגה, KB-11, אובייקט מספר 550, "קרמליוב", "מרכז 300, מוסקבה", ארזמס-75 ו"ארזמס-16".
החל מאוגוסט 2019 מכון המחקר לפיזיקה ניסיונית הוא מתחם מחקר גדול מאוד עם מכוני-בת כדוגמת: פיזיקה תאורטית ומתמטית, דינמיקת גז ופיזיקת פיצוץ, פיזיקת גרעין וקרינה, מחקר פיזיולוגי בלייזר, מכון מדעי-טכני הידוע גם בשם ה- KB, המורכב מ-KB-1 (מטענים גרעיניים), KB-2 (תחמושת גרעינית), KB-3 (אבטחה מיוחדת) ו-KB-12 (נושאים מיוחדים.
ב-9 במרץ 2011 החל לעבוד במכון מחשב על, הנחשב למחשב העל החזק ביותר ב והוא מגיע לכדי FLOPS אחד.
ג'יימס וילסון (פוליטיקאי ושופט)
ג'יימס וילסון (באנגלית: James Wilson; ) היה מדינאי, פוליטיקאי, משפטן ואחד האבות המייסדים של ארצות הברית, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1789 ועד למותו. הוא נבחר פעמיים לקונגרס הקונטיננטלי, היה אחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ואחד הכוחות המניעים לניסוח חוקת ארצות הברית. כתאורטיקן משפטי מוביל, הוא היה אחד מששת השופטים שמונו על ידי ג'ורג' וושינגטון לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בתוקף היותו הפרופסור למשפטים הראשון של אוניברסיטת פנסילבניה, הוא לימד את הקורס הראשון על החוקה החדשה לנשיא ולחברי הקבינט ב-1789 וב-1790.
הוא נולד ליד העיירה לוון שבמחוז פייף שבסקוטלנד והיגר ב-1766 לפילדלפיה, שם הוא היה למורה בקולג' פילדלפיה. לאחר שלמד משפטים בהדרכתו של ג'ון דיקינסון, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע ברידינג, פנסילבניה. הוא כתב עלון שזכה לתפוצה רבה בו הוא טען שהמיסים שהטיל הפרלמנט של בריטניה הגדולה על שלוש עשרה המושבות היו לא חוקיים בשל אי הייצוג של המושבות בפרלמנט. הוא נבחר לקונגרס הקונטיננטלי ושימש כנשיא חברת הקרקעות אילינוי-וובש.
ב-1789 מונה וילסון כאחד מהשופטים הראשונים של בית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא גם היה לפרופסור למשפטים בקולג' פנסילבניה (לימים אוניברסיטת פנסילבניה). וילסון סבל מקשיים פיננסיים בעקבות הבהלה של 1796–1797 ואף נאסר לזמן קצר בשל חובותיו בשתי הזדמנויות. הוא לקה בשבץ מוחי ונפטר ב-1798, הראשון מבין שופטי בית המשפט העליון שנפטרו בכהונתם.
ראשית חייו
ג'יימס וילסון נולד בחוות קרסקרדו שליד הכפר סיריס שבמחוז פייף שבסקוטלנד. הוא היה הרביעי מבין שבעת ילדיהם של אליסון לנדל וויליאם וילסון, משפחת חוואים שהחזיק באמונה הפרסביטריאנית. הוא למד באוניברסיטת סנט אנדרוז, אוניברסיטת גלאזגו ובאוניברסיטת אדינבורו, אך מעולם לא קיבל תואר. בעת לימודיו הוא למד אצל הוגי הנאורות הסקוטית, כולל פרנסיס האצ'סון, דייוויד יום ואדם סמית. הוא גם שיחק גולף. חדור ברעיונות הנאורות הסקוטית, הוא היגר לפילדלפיה ב-1765 ונשא עמו מכתבי המלצה שאפשרו לו להתחיל להיות חונך ולאחר מכן ללמד באקדמיה והקולג' של פילדלפיה (כיום אוניברסיטת פנסילבניה). הוא ביקש לקבל תואר וכמה חודשים לאחר מכן הוענק לו תואר מוסמך אוניברסיטה. ב-1790 העניקה לו האוניברסיטה דוקטור לשם כבוד במשפטים.
בעת שעסק בהוראה, החל וילסון ללמוד משפטים בהדרכתו של ג'ון דיקינסון. ב-1767 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של פילדלפיה ופתח משרד עורכי דין ברידינג. משרדו נחל הצלחה מרובה ובשנותיו הראשונות הוא הרוויח סכום נאה. באותה עת כבר הייתה בבעלותו חווה קטנה ליד קרלייל שבפנסילבניה, הוא ניהל תיקים משפטיים בשמונה מחוזות, היה אחד ממייסדי חבר הנאמנים של קולג' דיקינסון ולימד בקולג' של פילדלפיה. ב-1768 נבחר וילסון כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית ובשנים 1781–1783 הוא היה סגן הנשיא שלה. אמונתו הדתית של וילסון עברה התפתחויות במשך חייו, והיא הייתה נתונה לכמה מחלוקות, שכן קיימים תיעודים בכתב מנקודות זמן שונות בחייו שבהן הוא נטה לקבל את האמונה הפרסביטריאנית, האנגליקנית, התומיסטית, או הדאיסטית.
ב-5 בנובמבר 1771 נשא וילסון לאישה את רייצ'ל בירד, בתם של ויליאם בירד ובריג'יט האלינגס. רייצ'יל נפטרה ב-1786 וב-1793 נשא וילסון לאישה את האנה גריי, בתם של אליס גריי ושרה דאולבר. מנישואים אלו נולדו שבעה ילדים. לאחר מותו של וילסון נישאה גריי בשנית לרופא תומאס ברטלט.
כרישון כוכבני
כרישון כוכבני (שם מדעי: Mustelus asterias) הוא מין של כריש קטן ממשפחת הכרישוניים. הוא מצוי לאורך מדפי יבשות עד עומק 200 מטר בצפון-מזרח האוקיינוס האטלנטי והים התיכון סביב חופי אירופה, מערב אסיה לרבות ישראל וצפון אפריקה.
ג'יימס וילסון (פוליטיקאי ושופט)
המהפכה האמריקאית
ב-1774 פרסם וילסון את "מחשבות על הטבע וההיקף של הסמכות החקיקתית של הפרלמנט הבריטי" (Considerations on the Nature and Extent of the Legislative Authority of the British Parliament). בעלון זה טען וילסון שלפרלמנט אין שום סמכות להעביר חוקים שנוגעים למושבות בצפון אמריקה בשל העובדה שלמושבות אין שום ייצוג בפרלמנט. הוא הביע את השקפותיו שכל סמכות מקורה בעם. אף על פי כן, הוא כתב שהעם צריך להיות נאמן למלך הבריטי: "דחיית הסמכות החקיקתית של הפרלמנט הבריטי כלפי אמריקה היא בשום אופן לא סותרת את הקשר, שחייב להיות להתקיים בין ארץ האם לבין מושבותיה". חוקרים יצרו הקבלה בין עבודתו של וילסון לבין עבודותיהם רבות ההשפעה של תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס שנכתבו באותה שנה. עם זאת, וילסון למעשה כתב את הדברים כבר ב-1768, שככל הנראה היו הטיעונים המשכנעים הראשונים נגד סמכות הכתר. כמה חוקרים רואים בוילסון כמהפכן מוביל בעוד שאחרים רואים בו כמהפכן בעל כורחו, אליטיסט, שהגיב לזרם האירועים כפי שהותווה על ידי הרדיקלים בשטח.
ג'ורג'י גלן
ג'ורג'י גלן (באנגלית: Georgie Glen; נולדה ב-20 באפריל 1956) היא שחקנית סקוטית, הידועה מהופעותיה בתיאטרון ובטלוויזיה.
ג'יימס וילסון (פוליטיקאי ושופט)
המהפכה האמריקאית
ב-1775 מונה וילסון כקולונל בגדוד הרביעי של מחוז קמברלנד. הוא הגיע לדרגת בריגדיר גנרל במיליציה המדינתית של פנסילבניה.
כרישון כוכבני
מאפיינים
כרישון זה מגיע לאורך 1.4 מטר והוא קטן מאוד ביחס לקרוביו. צבעו אפור-חום עם פס לבן ליד גבו ונקודות לבנות בין פס זה לסנפיר הגב המחודד שלו. הוא בעל סנפירי חזה רחבים ושטוחים המותאמים לשכיבה על קרקעית הים שם הוא רובץ רוב זמנו. סנפירי השת קטנים והזנב בעל אונה עליונה גבוהה בהרבה מהתחתונה. הראש מעוגל ובעל עיניים גדולות והשיניים בעלות מבנה חריצי שממנו קיבל את שמו הכוכבי.
ג'יימס וילסון (פוליטיקאי ושופט)
המהפכה האמריקאית
כחבר הקונגרס הקונטיננטלי שהתכנס ב-1776, היה וילסון אחד מהדוחפים לעצמאות המושבות. בהאמינו שחובתו הייתה ללכת בעקבות רצונם של בוחריו, סירב וילסון להצביע עד לקיום אספת החלטה במחוזו. רק לאחר שהוא קיבל גיבוי רחב יותר הוא הצביע בעד ההחלטה על העצמאות. ביוני 1776 היה וילסון חבר בוועדה לענייני המרגלים, יחד עם אדמס, ג'פרסון, ג'ון ראטלדג' ורוברט ר. ליווינגסטון.
ג'ורג'י גלן
ביוגרפיה
גלן נולדה בהלנסבורו שבמחוז ארגייל וביוט בסקוטלנד.
ג'יימס וילסון (פוליטיקאי ושופט)
המהפכה האמריקאית
ב-4 באוקטובר 1779 החלו המהומות בפורט וילסון. לאחר שהבריטים פינו את פילדלפיה, הגן וילסון בהצלחה על 23 אנשים מפני החרמת רכושם והגלייתם. המון שתוי ששולהב מכתביו ומנאומיו של ג'וזף ריד, נשיא פנסילבניה, צעד לביתו של וילסון. וילסון ו-35 מעמיתיו התבצרו בבית. בלחימה שהתפתחה, נהרגו שישה אנשים ונפצעו 17–19. חיילי גדוד הפרשים הראשון של פילדלפיה ורגימנט הדרגונים הקלים הקונטיננטלי השלישי התערבו בסופו של דבר והצילו את וילסון ואת עמיתיו. הפורעים קיבלו חנינה ושוחררו על ידי ג'וזף ריד.
כרישון כוכבני
מאפיינים
הכריש שוחה לבדו סביב הקרקעית ומחפש בעזרת חוש ריחו הרגיש סרטנים, לובסטרים, כפניים ורכיכות אותם הוא מפצח בעזרת שיניו החזקות. הכריש משריץ 7-15 צאצאים חיים המתקיימים בשבועות הראשונים על החלמון שבבטנם.
ג'ורג'י גלן
ביוגרפיה
תפקידה הבולט ביותר הוא בדמות האנה מור בסרט "רוחות של חופש" משנת 2006. היא גילמה את אמו של ג'ון ראסקין בדרמה "רומנטיקנים נואשים" על אנשי האחווה הפרה-רפאליטית. גלן הופיעה בדמות סרג'נט ג'ניפר נוקס בסדרת הטלוויזיה "בקצב הלב", ושיחקה בתפקיד ראש מחלקת ההיסטוריה, אודרי מקפול, בסדרה "דרך ווטרלו" של BBC One.
ג'יימס וילסון (פוליטיקאי ושופט)
המהפכה האמריקאית
וילסון זיהה את עצמו עם החוגים האריסטוקרטים והרפובליקנים השמרנים והרחיב את עסקיו. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא היה מעורב בפעילות של חברת אילינוי-וובש וב-1780 הוא היה לנשיאה. הוא היה למשקיע הבודד הגדול ביותר של החברה. בהמשך הוא הרחיב את השקעותיו במקרקעין כאשר היה שותף לייסוד של חברת קאנה יחד עם מארק בירד, רוברט לטיס הופר וויליאם בינגהאם לצורך מכירת קרקעות לאורך נהר סאסקהאנה בניו יורק. בנוסף רכש וילסון לבדו שטח אדמה נרחב בפנסילביה ב-1784 ושטח אדמה נוסף בווירג'ינה באותו עשור. הוא גם היה שותף לרכישת שטח אדמה עצום מדרום לנהר אוהיו.
ועידת החוקה
כאחד מעורכי הדין הבולטים ביותר בתקופתו, היה וילסון המלומד ביותר מבין האבות המייסדים של ארצות הברית. בועידת החוקה הוא היה אחד הנואמים הפוריים ביותר, וביומנו של ג'יימס מדיסון תועד שהוא נאם 168, שני רק לגוברנר מוריס. וילסון תמך בהרחבת שליטת העם על השלטון, ממשלה לאומית חזקה, וייצוג חקיקתי באופן יחסי לגודל האוכלוסייה. הוא דגל בבחירת נציגי בית הנבחרים בבחירות כלליות, התנגד להקמתו של הסנאט (ומשלא עלה בידו למנוע את הקמת הסנאט, הוא דחף לבחירת הסנאטורים בבחירות ישירות), תמך בבחירת הנשיא בבחירות כלליות, וטען שהחוקה צריכה להיות מאושררת ישירות על ידי האזרחים בוועידות מדינתיות ולא על ידי חברי בתי המחוקקים של המדינות. וילסון גם טען שיש להרחיב את זכות הבחירה. הוא היה, למשל, אחד מנציגי הוועידה היחידים שהאמינו שזכות הבחירה לא צריכה להיות מוגבלת לבעלי רכוש בלבד. הוא היה אחד מארבעת האבות המייסדים הראשיים שביטאו את האמונה בעקרון "קול אחד לכל אחד", כלומר, האמונה שהמחוזות צריכים לכלול בערך את אותו מספר של אנשים כך שהצבעתו של כל אדם תהיה בעלת אותו משקל, עקרון שלא היה למאפיין של המשפט החוקתי האמריקאי עד לפסק הדין "בייקר נגד קאר" מ-1962. ההיסטוריון ניקולאס פדרסון הגדיר זאת:
ג'ורג'י גלן
ביוגרפיה
עוד בטלוויזיה הופיעה גלן בסדרה "הממלכה הקטנה" וב-2011 שיחקה בסיטקום "The Royal Bodyguard". בקולנוע שיחקה גלן בתפקיד קטן בסרט "השבוע שלי עם מרילין" לצדן של ג'ודי דנץ' ומישל ויליאמס. ב-2012 הופיעה בסרט "עלובי החיים" בתפקיד מאדאם בטיסטין.
כרישון כוכבני
מאפיינים
הכריש נפוץ על קרקעיות בעומק 200 מטר מהים הצפוני שסביב חופי נורווגיה עד למרוקו או סהרה המערבית, בדרך כלל על מרבצי חוליות או חצץ. הוא מגיע גם לים התיכון אך לא לים השחור.
ג'יימס וילסון (פוליטיקאי ושופט)
ועידת החוקה
בעוד שווילסון היה מתנגד לעבדות (אף על פי שהוא החזיק עבד בבעלותו), וטען בתוקף שהחוקה הניחה את היסודות ל"מיגור העבדות מחוץ לארץ זו", הוא לא דיבר רבות באופן יחסי על הסוגיה בוועידה, ונקט רק בצעדים משניים כמו התנגדות לסעיף העבד הנמלט על בסיס טיעונים טכניים כדי למנוע יחסים עכורים עם נציגים תומכי העבדות, שתמיכתם נדרשה לאשרור החוקה. לצד התנגדותו הרפה לעבדות, הציע וילסון את "פשרת השלוש-חמישיות", שעל פיה נספרו העבדים כשלוש-חמישיות אדם לצורכי חישוב מספר הנציגים בבית הנבחרים של ארצות הברית, במאמץ להרגיע את התנגדות הדרומיים לקיומו של בית הנבחרים. בכל אופן, בהמשך הוועידה הוא התכחש לפשרה זו.
כרישון כוכבני
מאפיינים
אוכלוסיות המין פחתו מאוד בים התיכון והוא במצב שימור קרוב לסיכון.
ג'יימס וילסון (פוליטיקאי ושופט)
עיצוב מוסד הנשיאות
ג'יימס וילסון כונה על ידי חוקרים שונים "האדריכל העיקרי של הרשות המבצעת", "הכותב החשוב ביותר של סעיף 2", והאדם ש"תפישת הנשיאות שלו... הייתה האנליזה הסופית של הנשיאות כפי שקיבלנו אותה". תוך עשיית שימוש בהבנתו את המוסריות האזרחית כפי שהוגדרה על ידי הנאורות הסקוטית, היה וילסון פעיל בבניית דמותה של הנשיאות, סמכויותיה ואופן בחירת הנשיא. הוא נאם בנושא 56 פעמים, וקרא ליצירת דמות ראש הרשות המבצעת שיהיה אנרגטי, עצמאי ואחראי. הוא היה הראשון שהציע שניהול המדינה יהיה בידי אדם אחד (הצבעה שבתחילה עוררה דאגה, לאחר שזמן קצר קודם לכן הם שוחררו מעול הכתר הבריטי, היו נציגים רבים מודאגים מהאצלת הסמכות בידי אדם אחד שעלולה להוביל למונרכיה) והיה התומך המוביל ברעיון. הצעות מנוגדות כללו טריומווירט או השארת ההחלטה בידי הרשות המחוקקת. בכל אופן, וילסון טען שאדם אחד בראש הרשות המבצעת יאפשר לציבור לקבל יותר בקלות דין וחשבון מאדם אחד בהשוואה לקבוצת אנשים, וכך הוא יקבל הגנה מפני רודנות. הוא גם טען שראש רשות מבצעת יחיד נחוץ כדי להבטיח זריזות ועקביות כאמצעי נגד מצבים של מבוי סתום, שהוא מאפיין חיוני במצבי חירום לאומיים. בסופו של דבר אימצה הוועידה את רעיון ראש הרשות המבצע היחיד.
אחת הסוגיות שגרמה למחלוקות הרבות ביותר בוועידה הייתה שיטת בחירתו של הנשיא, ווילסון צפה זאת וראה בנושא זה כקשה ביותר. מבחינתו הוא היה מוכן כבר מלכתחילה לקבל את רעיון הבחירה הישירה של הנשיא בבחירות כלליות ארציות. הוא האמין שבחירות כלליות יהפכו את הנשיא למחויב יותר לתת דין וחשבון לעמו. הוא האמין, באופן רחב יותר, שבחירות ישירות יהפכו את כל אחת מזרועות הממשל "עצמאיות ככל האפשר זו מזו, וכן את המדינות". בכל אופן, ההצעה זכתה לתגובות פושרות, בין השאר בשל העובדה שכמה נציגים רצו שבחירת הנשיא תהיה נפרדת מרצון העם, בין השאר מפני שהיא לא תכלול את אוכלוסיית העבדים של מדינות הדרום בחישוב כוחם האלקטורלי, שהייתה הדאגה העיקרית שבסופו של דבר הוביל לקבלת פשרת שלוש-החמישיות. בניסיון ליישב את המחלוקת, הציע וילסון את בחירתו של חבר האלקטורים שיחלק את המדינות למחוזות במספר יחסי לגודל אוכלוסייתן, שכל אחד מהמצביעים יבחר באלקטורים, שבתורם יצביעו עבור הנשיא בשם ציבור הבוחרים. אך גם רעיון זה לא קודם בברכה. ההצעה שזכתה בהתחלה לתמיכה המרובה ביותר הייתה זו שווילסון לא ראה בעין יפה: בחירת הנשיא על ידי הרשות המחוקקת. הוא ניסה להתאים את עצמו ל"קונגרסיסטים" הללו באמצעות הצעה שבחירת הנשיא תעבור לקונגרס במקרה שבחבר האלקטורים לא יקבל אף אחד מהמועמדים את הרוב הדרוש. דיון נוסף חשף השלכות של בחירה על ידי הרשות המחוקקת שנציגים רבים סלדו מהן. במיוחד הם חששו מכך שאם הנשיא יבקש להיבחר לכהונה נוספת, אזי הבחירה על ידי המחוקקים תהפוך את הנשיא לתלוי בהם, וכך יעמוד עקרון הפרדת הרשויות בפני סכנה. כשהוא נמצא במבוי סתום על ההחלטה על שיטת בחירת הנשיא, הושאר הנושא בסופו של דבר ל"ועדה לחלקים לא גמורים" (שנקראה גם "הוועדה לנושאים נדחים" או "ועדת ה-11"), שלקראת סוף הוועידה שארכה חודשים נדרשה לפתור את החלקים הבלתי גמורים של החוקה. בוועדה זו הושגה "פשרת השעה ה-11", כפי שתיארה אותה שופטת בית המשפט העליון אלנה קגן, והיא מיסדה את השימוש בשיטת חבר האלקטורים באופן דומה מאוד להצעתו המוקדמת של וילסון. הוועדה יצרה מבנה מורכב, שיחד עם כמה שינויים הפכה לשיטת חבר האלקטורים כפי שמוכרת לנו היום. במסגרת שיטה זו, לכל מדינה ניתן מספר של אלקטורים השווה למספר חברי בית הנבחרים והסנאטורים מטעמה. פשרה זו הטמיעה בתוכה את פשרת השלוש-חמישיות, וחיזקה את ייצוגם של מדינות העבדות בחבר האלקטורים מעל לגודל קהל המצביעים שלהן. כל בית מחוקקים של המדינות היה רשאי להחליט על אופן בחירת האלקטורים של המדינה והאלקטורים הם אלה שמצביעים לנשיא. במקרה ששום מועמד לנשיאות לא הצליח לזכות ברוב קולות האלקטורים, מועברת ההכרעה על בחירת הנשיא לבית הנבחרים. לאחר שהוועדה הגישה את הצעתה, בדחיפתו של וילסון הועברה ההצבעה במקרה כזה מהסנאט לבית הנבחרים. לאחר קבלת שינוי זה, חבר האלקטורים, שגילם מארג של פשרות שהפכו לבחירת אלטרנטיבה בפשרה, התקבל הרעיון על ידי הוועידה.
וילסון האמין שהמאבק המתון בין המעמדות בחברה האמריקאית ייצור רמה של חיברות וידידות בין-מעמדית שתוכל להפוך את הנשיא למנהיג סמלי של העם האמריקאי בכללותו. הוא לא שקל את האפשרות של מפלגות פוליטיות שמקוטבות ביניהן. הוא ראה את ריבונות העם כמלט שיאחד את אמריקה ויחבר בין האינטרסים של העם ושל הממשל הנשיאותי. על הנשיא להיות איש של העם שיגלם את האחריות הלאומית לטובת הציבור ויספק שקיפות או אחריות בשל היותו מנהיג הנראה לעיני כל.
ועדת הפרטים
השפעתו הממושכת ביותר של וילסון על ארצות הברית הייתה כאשר הוא היה חבר בוועדת הפרטים, שכתבה את הטיוטה הראשונה של חוקת ארצות הברית. הוא רצה שהסנאטורים והנשיא ייבחרו בבחירות ישירות. הוא גם הציע את פשרת שלוש-החמישיות, שבמסגרתה הוכללו רק שלוש חמישיות מאוכלוסיית העבדים בדרום לצורכי חישוב כוחם האלקטורלי ולצורך חלוקת ההכנסות ממסים. יחד עם ג'יימס מדיסון, הוא היה הבקי ביותר מבין מנסחי החוקה בתחום הכלכלה הפוליטית. הוא הבין באופן ברור את הבעיה המרכזית של "הריבונות הכפולה" (המדינות והאומה) וראה בחזונו את עתידה הבלתי מוגבל של ארצות הברית. אחד העדים לפעילותו של וילסון במהלך הוועידה, בנג'מין ראש, כינה האת מוחו של וילסון "התפרצות אחת של אור". מדיסון ווילסון לא רק שהתעלו מעל כל שאר נציגי הוועידה כתאורטיקנים פוליטיים, הם גם היו שני בעלי הברית הקרובים ביותר הן בוויכוחים שהתנהלו בוועדיה והן במאמצי האשרור שלאחריה.
אף על פי שלא הסכים לכל חלקי הנוסח הסופי של החוקה, שבהכרח התקבלה כפשרה, וילסון עמל קשות כדי שהיא תתקבל. הוא הוביל את תהליך האשרור בפנסילבניה, בוועידה שהתכנסה לצורך כך, והיא הייתה המדינה השנייה, לאחר דלאוור, שאשררה את החוקה.
נאום חצר בית מדינת פנסילבניה
"נאום חצר בית המדינה" (speech in the statehouse yard) שאותו נשא וילסון ב-6 באוקטובר 1787 בחצר שמאחורי היכל העצמאות שבפילדלפיה, היה חשוב במיוחד לקביעת התנאים לדיון על האשרור, הן ברמה המדינתית והן ברמה הלאומית. נאום זה שני בהשפעתו רק לכתבי הפדרליסט. הנאום הודפס בעיתונים ועותקים שלו הופצו על ידי ג'ורג' וושינגטון כדי לגייס תמיכה לאשרור החוקה.
בנאומו התמקד וילסון במיוחד בעובדה שלראשונה יתקיימו בחירות ישירות לאומות לממשלה. הוא הבחין בין "שלושה סוגים פשוטים של ממשלה: מונרכיה, אריסטוקרטיה ו"רפובליקה או דמוקרטיה, בה העם מחזיק בסמכות העליונה, ופועל במשותף או באמצעות נציגים". בנאומו מתח וילסון גם ביקורת על הצעת מגילת הזכויות. זכות ההתכנסות, חופש העיתונות, החופש מפני חיפוש וזכויות אחרות שהוגדרו במגילת הזכויות, לא נפקדו לדעתו של וילסון מהחוקה ולפיכך הוא ראה במגילת הזכויות כתיקון בלתי נחוץ לחוקה.
בהמשך היה וילסון פעיל מרכזי בניסוח מחדש של חוקת פנסילבניה מ-1776, והוא הגיע להסכם עם ויליאם פיינדלי, מנהיג המפלגה החוקתית, שצמצם את התחושה המפלגתית שאפיינה קודם לכן את הפוליטיקה של פנסילבניה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
לאחר ועידת החוקה, ביקש וילסון, על רקע ידענותו המשפטית, להתמנות כנשיא בית המשפט העליון הראשון של ארצות הברית. עם זאת, הנשיא ג'ורג' וושינגטון בחר בג'ון ג'יי לתפקיד. ב-24 בספטמבר 1789 מינה וושינגטון את וילסון תחת זאת כשופט בבית המשפט העליון. וילסון קיבל את המינוי וב-26 בספטמבר אישר הסנאט את מינויו. וילסון הושבע לתפקיד ב-5 באוקטובר.
וילסון וראשוני השופטים בבית המשפט העליון העבירו את רוב זמנם בסבבים לבתי המשפט לערעורים ופחות על כס השיפוט בבית המשפט העליון. רק תשעה תיקים הושמעו בבית המשפט העליון מפתיחתו ב-1789 ועד למותו של וילסון ב-1798. בין התיקים החשובים היו "צ'יזהולם נגד ג'ורג'יה" מ-1793, שהעניק לבתי המשפט הפדרליים את הסמכות המחייבת לשמוע סכסוכים בין אזרחים פרטיים לבין המדינות (פסיקה זו הוחלפה בתיקון ה-11 לחוקה, שסתר את השקפתו של וילסון שהמדינות לא נהנות מחסינות ריבונית מתביעות של אזרחים של מדינות אחרות בבתי המשפט הפדרליים); "הילטון נגד ארצות הברית"  מ-1796, שהבהיר את סמכות הקונגרס להטיל מיסים (וילסון הצטרף לדעת השופטים שהתקבלה פה אחד); ו"וייר נגד הילטון"  מ-1796, שקבע שלחוזים יש קדימות על פני חוקי המדינות בכפוף לחוקת ארצות הברית (וילסון הצביע עם דעת הרוב). במהלך השנתיים האחרונות לכהונתו של וילסון על כס השיפוט, הוא כמעט ולא נכח בבית המשפט ורכב ברחבי הדרום בסבבי שיפוט כדי להימלט מנושים.
קולג' פילדלפיה
ב-1790 היה וילסון לפרופסור הראשון למשפטים בקולג' פילדלפיה, השני במוסד אקדמי כלשהו בארצות הברית. וילסון התעלם לרוב מהצדדים המעשיים של ההכשרה המשפטית. כמו רוב המלומדים בני זמנו, הוא ראה בלימוד האקדמי של מקצוע המשפטים כתחום של השכלה כללית, ופחות כמבוא גרידא למקצוע.
שנותיו האחרונות
ג'יימס וילסון נפטר ב-21 באוגוסט 1798, בגיל 55, כאשר עשה בביקור אצל ידיד באדנטון, קרוליינה הצפונית. הוא נטמן בבית הקברות באחוזת המטעים הייז הסמוכה, אך נטמן מחדש ב-1906 בכנסיית המשיח בפילדלפיה.
משנתו המשפטית
בהרצאותיו בקולג' פילדלפיה, כמו חכמי המשפט האמריקאים הראשונים, עסק וילסון בפרטי הפרטים של כמה מהלכי הרוח שהובעו בפסקי הדין שניתנו אז על ידי בית המשפט העליון. הוא חש למעשה שהוא חייב להקדיש זמן לטיעונים להצדקת עיסוקו בהוראה. אך הוא הבטיח לתלמידיו ש:"כאשר אביע את רגשותיי בשבתי על כיסא זה, הם יהיו רגשותיי הכנים ביותר. כאשר אביע אותם מכס השיפוט, לא יתווסף להם דבר. בשני המקומות אפעל ביושר. בשני המקומות לא אהיה חף מטעויות".
עם זאת, הוא העלה את השאלה החשובה ביותר של תקופה זו: לפעול על פי עקרונות מהפכניים בהקמת האומה, "מדוע לא נלמד את ילדינו את העקרונות הללו, שעל פיהם אנחנו בעצמנו חונכנו ופעלנו? האם עלינו להחדיר למוחותיהם העדינים תאוריה, שבעיקרה היא מפוקפקת, שהיא סותרת את התנהלותנו, שמבוססת על יסודות מוצקים? מדוע עלינו להציב אותם בפני הדילמה האכזרית של גינוי עקרונות אלו שהם חונכו להאמין בהם, או באנשים הללו שהם חונכו להעריץ?".
הספרייה המרכזית ע"ש אלישר
הספרייה המרכזית ע"ש אלישר היא הגוף המרכזי במערך ספריות הטכניון ולה תפקיד דואלי: לספק תשתית לפעילות המקצועית עבור כלל ספריות הטכניון ולספק שירותי קהל מגוונים למשתמשיה השונים. הספרייה המרכזית מהווה את הסמכות המקצועית הקובעת מדיניות, נהלים והנחיות עבודה לכלל הספריות בטכניון. בניין הספרייה המרכזית ממוקם בלב קמפוס נווה שאנן בחיפה. הוא נבנה בכספים שתרם קולונל יחיאל אלישר ועל כן הספרייה קרויה על שמו.
רקע
עם הקמת הטכניון בשנת 1924, בקמפוס ההיסטורי בשכונת הדר הכרמל, הוקמה ספרייה אשר פיתחה אוספים בתחומי הדעת שנלמדו ונחקרו בטכניון. בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה ה-20 עברו מרבית הפקולטות מהקמפוס ההיסטורי לקמפוס חדש בשכונת נווה שאנן ואז הוקמו בבנייני הפקולטות ספריות מחקר קטנות, כדי לקרב את האוסף המחקרי לאנשי הסגל, זאת בנוסף לספרייה המרכזית אשר ריכזה את רכש הספרות, הקיטלוג, המיון ואספקת המאמרים עבור כל הספריות הקטנות בפקולטות. בשנת 1965 עברה הספרייה המרכזית לקמפוס החדש בנווה שאנן, עם הקמת בניין ייעודי לספרייה בלב הקמפוס, על-שם קולונל יחיאל אלישר, אשר תרם את הכספים להקמת הבניין ועל כן הספרייה קרויה על שמו. בתרומות כספיות נוספות שהתקבלו מאלישר הספרייה הורחבה בשנת 1969 ושופצה בשנת 1982. בשנים 2020-2021 נעשו שוב שיפוצים בבניין הספרייה. אוספי ספרים שהיו באולמות הקריאה פונו לארכיון הספרייה ואולמות הקריאה הוסבו למרכז מידע ולמידה הכולל אוסף ספרי לימוד, אוסף ספרות יפה וספרייה חברתית, מערכות טכנולוגיות המספקות מידע במסכי מגע, מתחמי לימוד ופנאי מגוונים, חדרי לימוד בקבוצות, אזור השאלה והחזרת ספרים באופן עצמאי ושירותי מידענות והדרכה. מרכז המידע והלמידה רוהט מחדש והספרייה נפתחה שוב לקהל ב-13 ביוני 2021.
בניין הספרייה נבנה בסגנון הברוטליזם בתכנונם של האדריכלים אריה שרון ובנימין אידלסון והוא כולל אולמות קריאה בשלושה מפלסים וקומת מסד שנועדה לשמש לאחסון הספרים. מרחבי הלימוד באולמות הקריאה כוללים מתחמי לימוד שונים ונמצאים בהם ספרים בשימוש גבוה, כגון ספרי עיון, ספרי לימוד, ספרי יעץ וספרי קריאה. בקומת המסד של הבניין מרוכזים אוספים שנבחרו לשימור ארוך טווח מפאת חשיבותם המחקרית וההיסטורית והיא מהווה ארכיון אוספים היסטורי. בקומה זו נשמרים ספרים שמידת השימוש בהם מועטה, כתבי עת היסטוריים ואוסף התזות. בקומה זו הוקם חדר בקרת אקלים בו נשמרים אוספי הארכיון ההיסטורי של הטכניון, ספרים יקרי ערך, עתיקים ונדירים. קיימים עוד כמה אוספים היסטוריים ייחודיים החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, כדוגמת אוסף דוחות מחקר שנכתבו בטכניון, אוסף חוברות לימוד ותרגול שהופקו על ידי אגודת הסטודנטים בטכניון, אוסף פרסומי הטכניון, והאוספים ההיסטוריים של ארכיון אגף בינוי ותחזוקה וארכיון תזמורת הטכניון. במבואת הכניסה לספרייה הוקמה גלריה המציגה תערוכות מתחלפות הקשורות לעולמות התוכן של הטכניון, ובעתיד תיפתח בה גם קפיטריה. על פי נתוני הניטור שהספרייה מבצעת פוקדים את הספרייה כאלפיים איש ביום.
הספרייה המרכזית משמשת כספריית הפקדה לתזות לתואר דוקטורט (PhD), לתואר שני במדעים (MSc), ולתואר דוקטור לרפואה (MD) שנכתבו בטכניון. החל משנת 2006 התזות מופקדות בפורמט אלקטרוני בנוסף לגרסה המודפסת. בשנת 2016 הוחלט על הפקדת גרסה אלקטרונית בלבד. התזות מונגשות בטקסט מלא ברשת הטכניון ובעתיד תתאפשר גישה חופשית גם ברשת האינטרנט.
ועדת הספרייה היא גוף רשמי במינוי סנאט הטכניון. תפקידה לדון ולייעץ להנהלת הטכניון בענייני מדיניות פיתוח הספריות, תקציבים וכח אדם. הוועדה מורכבת מסגן המשנה הבכיר לנשיא, שלושה פרופסורים ומנהל הספרייה המרכזית.
תחומי פעילות
הספרייה המרכזית כוללת ארבעה תחומים המהווים את בסיס הפעילות, קובעים את המדיניות ונותנים שירות לכלל מערך הספריות בטכניון.
תחום מערכות מידע
תחום זה אחראי על מערכות המידע והתשתית הטכנולוגית לכלל הספריות.
שירותים ופיתוחים נוספים:
תחום שירותי קהל
תחום זה אחראי על כל השירותים הניתנים לקהל המשתמשים בספריות הטכניון.
תחום תפעול ולוגיסטיקה
תחום זה אחראי על כח האדם, קיטלוג, לוגיסטיקה ובניין הספרייה המרכזית.
תחומי אחריות נוספים:
גלריית תמונות
תמונות לאחר שיפוץ הספרייה בשנת 2021.
ג'ון וילקוק נובל
ג'ון וילקוק נובל (באנגלית: John Willock Noble; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1889–1893.
ראשית חייו
ג'ון וילקוק נובל נולד בלנקסטר, אוהיו. הוא למד בסינסינטי ובקולומבוס, ולאחר מכן באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו ובאוניברסיטת ייל. ב-1851 הוא סיים את לימודיו בייל בהצטיינות ולמד משפטים בקולומבוס ובסינסינטי במשרדיהם של אחיו ושל הנרי סטנברי. ב-1855 התיישב נובל בסנט לואיס ובשנה שלאחר מכן הוא עבר לקאוקוק, איווה כדי לבחון שם סיכויים טובים יותר לעיסוק במקצועו. שם הוא החל לבלוט בפוליטיקה. עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא שימש כתובע העירוני של קאוקוק, תפקיד אותו הוא החל למלא ב-1859.
בספטמבר 1861, לאחר פרוץ המלחמה, הוצב נובל כקצין בדרגת לוטננט ברגימנט הפרשים השלישי של איווה. הוא התקדם בסולם הדרגות וביוני 1864 מונה כמפקד הרגימנט בדרגת קולונל. עם סיום המלחמה הוא קיבל דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל ובאוגוסט 1865 שוחרר מהשירות.
לאחר המלחמה היה נובל לעמית בפיקוד מיזורי של המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית (Military Order of the Loyal Legion of the United States), מסדר צבאי של קציני צבא האיחוד וצאצאיהם. הוא התיישב בסנט לואיס ובהמלצת סטנברי הוא מונה כתובע פדרלי של המחוז המזרחי של מיזורי, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1867–1870. לאחר מכן הוא שב לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
ב-1880 היה נובל אחד החברים המייסדים של בורסת הכרייה של סנט לואיס (St. Louis Mining and Stock Exchange).
מזכיר הפנים של ארצות הברית
ב-1889 מונה נובל כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא בנג'מין הריסון, חברו מתקופת לימודיו. נובל כיהן בתפקיד עד תום נשיאותו של הריסון ב-1893. בפיקוחו כמזכיר הפנים, ועדת הצ'רוקי (Cherokee Commission) ניהלה משא ומתן על 11 הסכמים להעברת 19 שבטי אינדיאנים לשטחי אדמה קטנים בטריטוריית אוקלהומה כדי לפתוח שטחים למתיישבים. לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים שב נובל לעסוק בעריכת דין.
עשיית דין עצמית במשפט העברי
עשיית דין עצמית משמעותה בלשון פשוטה: "לקיחת החוק לידיים", דהיינו שימוש בכוח פיסי על ידי האדם על מנת להגן על זכויותיו, מבלי לפנות לרשויות המשפט והחוק. ישנם שני היבטים מרכזיים בהם עשיית הדין העצמית יכולה לבוא לידי ביטוי: ההיבט הפלילי וההיבט האזרחי. ההיבט הפלילי עניינו בהשלטת חוק וסדר, על ידי יחידים או קבוצות הפועלים באורח עצמאי. בהיבט האזרחי נראה כי הכוונה היא ל"סיפוק/הבטחת דרישה על ידי מעשה עצמאי של הדורש". העושה את הדין לעצמו לא מתכוון להגן על ערכים כלליים או על טובת ציבור, אלא לשמור על ענייניו הפרטיים.
גישות
על פניו, במשפט העברי ישנה מגמה של התנגדות לעשיית דין עצמית שכן עשיית הדין היא תפקידם של הדיינים. מגמה זו עולה מתוך דוגמאות רבות בתורה: ל"גואל הדם" נאסר להרוג עד שמעמידים את ההורג "לפני העדה למשפט" (במדבר לח, יב); בן סורר מורה – ההורים לא מענישים אותו בעצמם אלא צריכים להביאו 'אל זקני עירו ואל שער מקומו" (דברים כא, יט). כך גם במקרה בו הופקד פיקדון והשומר טוען שהפיקדון נגנב ממנו. המקרא קובע שהבעלים-המפקיד נדרש לפנות לבית הדין: "ונקרב בעל הבית אל האלהים (שופטים)..".
למרות זאת, בדברי חז"ל חלוקות הדעות בדבר עשיית דין עצמית; וגם לדעת האוסרים, האיסור אינו מוחלט ויש לו חריגים.
מקור הדין
ראשית יש לברר האם עשיית דין עצמית יסודה מהתורה או שמא זוהי תקנת חכמים (התלויה במחלוקת האמוראים שתוצג בהמשך).
מקור נוסף מהתורה ממנו ניתן ללמוד אודות עשיית דין עצמית הוא הדין המקראי הקובע עונש חמור לאישה המתערבת במריבה בין בעלה לאיש אחר, על ידי כך שהיא שולחת את ידה ומחזיקה במבושי האחר. הגמרא הדנה בפסוק זה קובעת שהוא נאמר רק כאשר היא יכולה להציל את בעלה על ידי דבר אחר. במקרה בו איננה יכולה להצילו על ידי דבר אחר "נעשה ידה כשליח בי"ד, ופטורה". דהיינו היא רשאית לעשות דין עצמי.
עשיית דין עצמית בתלמוד
אמוראים נחלקו בשאלה האם רשאי אדם לעשות דין לעצמו, דהיינו האם רשאי להשתמש בכוח כנגד העומד מולו כדי להחזיר לעצמו זכות משפטית שנלקחה ממנו שלא כדין, או שמא הברירה היחידה היא פניה למערכת השיפוטית המקובלת.
רב יהודה טוען ש"לא עביד איניש דינא לנפשיה", כלומר אדם אינו רשאי לעשות דין לעצמו. הרציונל לכך הוא שאם יש לאדם ברירה למנוע את העוול על ידי פניה לבית-הדין, אסור לו להשתמש באלימות. מכאן ניתן ללמוד שבנסיבות בהן אין בידי ביהמ"ש להושיע, והברירה היחידה העומדת לרשות הנפגע, כדי למנוע את הפגיעה, היא נקיטת פעולה אלימה - יש להתיר עשיית דין עצמית. כך הבין התלמוד: "היכא דאיכא פסידא, כולי עלמא לא פליגי דעביד איניש דינא לנפשיה" (במקום שיש הפסד, לדעת כולם עושה אדם דין לעצמו). בתלמוד מופיעים מספר מקרים כאלה:
(1) אדם הדולה מים מבור, ואינו שועה להפצרותיו של הבעלים להפסיק זאת: אמנם ניתן להגיש תביעה ולהוציא צו שיכריח אותו להפסיק את השאיבה, אך בינתיים נגרמים לנפגע נזקים עקיפים (הפגיעה ביבול שאינו מקבל השקיה), שעליהם לא יוכל לתבוע בעתיד (בגין הכלל 'גרמא בנזיקין פטור'). במצבים כאלה גם רב יהודה יסכים שמותר לבעל הבור לפעול בכח ולמנוע את גניבת המים, שאילולי כן ייגרם לו נזק בלתי הפיך.
(2) בעל חיים "תם" - שלא מוחזק כמועד להזיק, החל להתנהג באלימות ומאיים לגרום נזק: גם לדעת רב יהודה תהא זכות לנתקף להפעיל כח על בעל החיים התוקף, כדי שלא ייגרם לו נזק בלתי הפיך (שהרי שאם ייגרם נזק ותוגש תביעה, בעל הבהמה יחויב בחצי נזק ולא בנזק שלם, בהתאם להגדרת בעל החיים התוקף כ'תם' ולא 'כמועד').
רוב הראשונים פסקו להלכה כרב נחמן, הסובר, כאמור, שאדם עושה דין לעצמו.
שיטות הראשונים בעשיית דין עצמית
כאמור, לדעת רוב הראשונים (רי"ף, רא"ש, רבינו חננאל ) הלכה כרב נחמן, על פי הכלל התלמודי "הלכתא כרב נחמן בדיני (= בדיני ממונות)".
לעומתם, רבינו אפרים בהשגותיו על הרי"ף, טוען שגם אם הזכות הנפגעת היא כספית, עשיית הדין העצמית והפעלת הכוח כנגד האחר הן בגידרם של איסור והיתר, ולכן ההלכה צריכה להיות כרב יהודה.
הסבר אפשרי למחלוקת זו, תלוי בשאלה האם מוקד הדיון בעשיית דין עצמית הוא סמכות האדם להכות את חבירו או לגרום לו נזק תוך כדי הצלת הממון – ואז ההכרעה היא ב"איסור והיתר", או שמוקד הדיון הוא הזכות לתפיסת ממון הנמצא אצל חברו – ואז מדובר ב"דיני" (דיני ממונות).
רבנו מנחם המאירי ("המאירי") מצמצם את תחולת עשיית הדין העצמית לזמן הגזלה או הפגיעה עצמם. לאחר שהחפץ כבר נמצא ברשות הגזלן, אין רשות לעשות דין עצמי ויש לפנות לערכאות.
האור זרוע והמרדכי, חששו מאנרכיה משפטית, ולכן הם צמצמו את המקרים בהם אדם רשאי לעשות דין עצמי רק לנסיבות שבהן ברור וידוע לכל שהחפץ – מושא עשיית הדין - הוא שלו. אם הדבר לא ידוע, הרי שגם אם עלול להיווצר לו הפסד, אסור לאדם לעשות דין עצמי. זאת, כדי להימנע מאובדן סדר ציבורי, המאפשר לכל אדם להכות את חבירו או לחטוף ממנו את נכסיו. לעומתם, הנימוקי יוסף סבור כי אין צורך שיהא ידוע לכל שהחפץ שלו, אלא די שיש בידו ראיה שיוכל להוציא מהגזלן את החפץ בבית דין. עוד משמע ממנו שניתן לעשות דין לעצמו בין בשעת הגזילה ובין לאחריה.
הרמב"ם, כמו רוב הראשונים, פסק כרב נחמן:
'יש לאדם לעשות דין לעצמו אם יש בידו כח, הואיל וכדת וכהלכה הוא עושה, אינו חייב לטרוח ולבוא לבי"ד, אף על פי שלא היה שם הפסד בנכסיו אילו נתאחר ובא לבי"ד...'.
עם זאת, ייתכן שלדעת הרמב"ם ההיתר לעשיית דין עצמית קיים רק כאשר הפגיעה גורמת הפסד (כמו בדוגמת שאיבת המים מבור ללא רשות הבעלים).
אחרונים
השולחן ערוך פוסק: "יכול אדם לעשות דין לעצמו: אם רואה שלו ביד אחר שגזלו – יכול לקחת מידו, ואם האחר עומד כנגדו – יכול להכותו עד שיניחנו. [הגה:] אם לא יוכל להציל בעניין אחר (טור) אפילו הוא דבר שאין בו הפסד אם ימתין עד שיעמידנו בדין. והוא שיוכל לברר, ששלו הוא נוטל בדין".
פרשני השולחן ערוך מסייגים את פסקו, כדלקמן:
א.	כשצפוי הפסד ברור אם ימתין האדם עד שילך לביה"ד ויתבע את הפוגע, "אז ודאי מותר לעשות ע"פ עצמו הכאה דבודאי יהיה ניזק ולא ישלם לו היזקו על ידי ביה"ד".
ב.	במקום בו אין הפסד ברור אך ישנו חשש שעד שילך לביה"ד ייגרם לו הפסד - יכול להכותו, כדעת רב נחמן שאדם עושה דין לעצמו גם במקום שאין לו הפסד.
לעומת שני אלו, במצב השלישי אסור להכות:
ג.	כשברור לאדם שיוכל להציל את שלו ולא ייגרם לו שום הפסד אם יתבע בביה"ד– אסור לו להכות את חבירו, כי יכול "להציל בעניין אחר". רבי עקיבא איגר קובע שיש להשתמש בכוח במידה הנדרשת, וכל מעשה נלווה שאין בו תועלת להשבת החפץ, כגון ביזוי וחירוף, אסור לבעל החפץ לעשותו.
מקורה ואופייה של הסמכות
אחרונים הציעו הצעות שונות באשר למקורה ואופייה של הסמכות לעשיית דין עצמית:
1.	יש שהסבירו שהניזק העושה דין לעצמו פועל כ"שוטר", המוציא את הדין לפועל, אך אין לו כח של "דיין" לפסוק ולחתוך את הדין. לכן, אם בא גזלן לגזול את ממונו – מותר לו להכותו. אולם, אם החפץ כבר נגזל, אין לו רשות להוציא אותו בכח, גם אם יש לו עדים, שכן צריך פסק דין של בית דין כדי להוציא נכס מידי המוחזק בו.
2.	לפי דעה אחרת, הניזק פועל כ"דיין", כלומר יש לו סמכות לחתוך את הדין, ומכאן שעשיית דין עצמית תהיה מותרת גם לאחר גזילת החפץ.
לפי הגישה האחרונה הניזק פועל מכח בית דין והוא משמש מעין "שליח בית דין". כלומר, יש כאן האצלת סמכות מטעם בית הדין לנפגע.
הניזק פועל כשליח בית דין בשני היבטים:
א. מניעה מן החטא: כשם שלבית הדין כוח למנוע מהאדם לעשות עוול, כך לניזק עצמו, כשליח ביה"ד, הזכות למנוע את חבירו מלהזיק לו באיסור.
ב. מניעת הפסד ממון: לנפסד רשות להגן על עצמו ממי שבא להפסידו.
3.	לפי גישה אחרת הניזק שואב את הכח לעשיית דין עצמית מכח בעלותו או מכח זכות הקניין שלו (ולא מכח שליחות בית דין). גישה זו מניחה, שהמשפט מכיר באינסטינקטים בסיסיים של הגנה מיידית של האדם על רכושו. אמנם נדמה שהבעלים פועל לכתחילה בלי סמכות, אך בדיעבד יינתן למעשיו הכשר ותוקף, אם פעל בתחום שהוא יכול לפעול בו.
1. עשיית דין עצמית בחוב
לפי דין התלמוד אין רשות למלווה להיכנס לביתו של החייב כדי ליטול ממנו משכון. הרא"ש מבאר שאין כאן היתר לעשיית דין עצמית, משום שאדם רשאי לעשות דין לעצמו, דווקא אם בא חבירו לגזול ממנו או כשהוא רואה חפץ השייך לו ביד חבירו. לעומת זאת, למשכן חייב עבור חוב שחייב לו מכבר, אין לו רשות. כיוון שאין לאדם רשות למשכן בעל כרחו של הלווה, אם עבר הנושה ומישכן את הלווה בעל כרחו והזיק לו– חייב.
עשיית דין עצמית על ידי אחרים
הרמ"א, קובע כי דווקא האדם בעצמו יכול לעשות דין לעצמו, אבל "אסור על ידי עכו"ם". האחרונים נחלקו בפירושה של הלכה זו: האם על ידי ישראל אחר ניתן לעשות דין עצמי או שאף על ידי ישראל אחר גם כן יהיה אסור. יש מהאחרונים שכתבו שדווקא על בעל החפץ הקילו שייקח את שלו, אפילו בכח, אבל לאדם אחר אסור לעשות כן בשבילו.
עשיית דין עצמית בתלמיד חכם
לפי דין התלמוד "צורבא מרבנן עביד דינא לנפשיה במילתא דפסיקא ליה" (= תלמיד חכם עושה דין לעצמו בדבר שפסוק [שידוע בבירור] לו). מן התלמוד נראה שתלמיד חכם יכול לנדות את האדם המזיק, וזוהי עשיית הדין העצמית מצידו.
החידוש באשר לת"ח הוא שהוא רשאי ליטול זכויותיו בכוח, ואינו צריך לחוש לעניין חילול השם בדבר. באופן אחר תלמיד חכם, בשונה מאדם אחר, יכול לעשות דין לעצמו בכל עניין, גם מבלי שיוכל לברר את צדקתו בבית הדין.
יישומי הדין בימינו
בתי הדין ופוסקים בימינו נדרשים לא אחת לסוגיה זו של עשיית דין עצמית.
1. דוגמה למקרה רווח של עשיית דין עצמית מובא בפסק של הרב דב ליאור: מדובר בסככה לא חוקית שבנה פלוני ואשר שכניו הרסו, בטענה כי פעלו מכוח עשיית דין עצמית. נפסק שפלוני פעל בניגוד לרישיון העירייה, וללא הסכמת דירי הבניין שחששו ממפגע אקולוגי ולכן הייתה להם רשות להרוס את הסככה. עם זאת, נקבע שאם ניתן בטרחה מעטה למנוע הפסד מן המזיק, יעשו כך ולא יגרמו לו הפסד. עוד נקבע שלא נדרש מן השכנים לפרק את הסככה שנבנתה שלא כדין על ידי מסגר מקצועי, משום שהנפגע זכאי לעשיית דין עצמית מבלי להוציא על כך הוצאות.
2. במקרה אחר דן בית הדין במקרה בו אדם קנה מצרכים בחנות, וכשהגיע לביתו שם לב שחסר אחד המצרכים. כאשר חזר לבעל החנות הלה לא האמין לו, וביה"ד נשאל האם הקונה יכול לקחת, ללא ידיעת בעל החנות, את הפריט החסר כשברור לו ששילם. לאחר דיון נרחב בדברי הראשונים והאחרונים בסוגיה, פסק הרב יצחק אלמליח שאף על פי שברור לו ששילם על המצרך הנוסף, אין לקחת חפץ תמורת הכסף שנתן בלי ידיעת המוכר, דהיינו אין לעשות דין לעצמו. אולם, אם יבוא לידו חפץ של המוכר הוא יכול להחזיק בחפץ לעצמו או למכור אותו. תשובה זו מתבססת על פסיקתו של הרב יוסף חיים מבגדד, שקבע שלושה תנאים לעשיית דין עצמית המאפשרת לקיחת החפץ ממי שגזל ממנו: 1. שיהא הדבר ברור אצלו שגנב ממנו וכמה גנב; 2. שאם גנב ממנו מעות – ייקח דווקא מעות ולא חפץ שהוא שווה-ערך למעות שגנב; 3. שהנתבע הוא אדם אלם או שישנה סיבה אחרת שבגינה אי אפשר להוציא את החפץ מידי המחזיק בו בגלוי.
3. שאלה אחרת עוסקת באזעקה של מפעל המשמיעה רעש ומפריעה לשכנים לישון. מטרת האזעקה היא התרעה מפני גנבים, אך כיוון שהתקלקלה היא מרעישה לחינם. השכנים פנו לבעל המפעל על מנת שיטפל בתקלה, אך ניסיונותיהם העלו חרס, ולפיכך שאלו אם מותר להם לשבור את מנגנון האזעקה כדי להשביתו. הרב זילברשטיין פסק שקול שמפריע לישון נחשב ל"מקום פסידא" (מקום הפסד) שכן השכנים מפסידים את שנתם ולכן מותר להם לעשות דין לעצמם ולפגוע במנגנון האזעקה על מנת להשבית אותו ואם יעשו כך יהיו פטורים מלשלם על הנזק.
הפת סין
הפת סין (בפרסית: هفت‌ سین) הוא כינוי לסידור של שבעה פריטים סמליים שמתחילים באות "ס" (س; נהגית "סין"), האות ה-15 באלפבית הפרסי. שולחן ההפת סין נערך ומוצג בנורוז, ראש השנה האיראני, שנחוג ביום שוויון האביב, המציין את תחילת האביב בחצי הכדור הצפוני.
פריטי הפת סין
על שולחן ההפת סין מציגים את הפריטים הבאים, שמתחילים כולם באות "ס" (س) בפרסית:
בין הפריטים האחרים שמניחים לעיתים על השולחן: מטבעות (سکه), פרח היקינתון (سنبل), ושעון (ساعت).
פריטים נוספים המוצגים על השולחן אף על פי שאינם מתחילים באות "ס":
הפת מיווה באפגניסטן
באפגניסטן מקובל להכין הפת מיווה ("שבעה פירות") בנוסף או במקום ההפת סין הנפוץ באיראן. הפת מיווה הוא סלט פירות העשוי משבעה פירות יבשים שונים, המוגשים בסירופ. הפירות היבשים הם: צימוקים, סנג'ד (הפרי היבש של עץ היצהרון), פיסטוקים, אגוזי לוז, שזיפים מיובשים (או משמשים מיובשים), אגוזי מלך, שקדים או סוג אחר של פרי שזיף.
הדיוויזיה ה-122 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-122 (בגרמנית: 122. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית, והושמדה בסוף המלחמה בכיס קורלנד.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-7 באוקטובר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-32 והדיוויזיה ה-258, והועמדה תחת פיקוד זיגפריד מכולץ. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-28 במסגרת הארמייה ה-16, ולאחר מכן לחמה בקרבות השונים בזירה הצפונית, ובכלל זה בקרב על לנינגרד. בסוף 1944 נלכדה הדיוויזיה יחד עם שאר קבוצת ארמיות צפון בכיס קורלנד, שם לחמה עד לכניעתה לרוסים בסוף המלחמה.
קרדושקוט
קרדושקוט (בהונגרית: Kardoskút) הוא כפר בנפת אורושהאזה בחלק הדרום מערבי של מחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בקרדושקוט נמצא בירידה. בשנת 1990 חיו בכפר 908 תושבים, ובשנת 2021 רק 776 תושבים.
להפציץ את אנגליה
להפציץ את אנגליה או פצצות על אנגליה (בגרמנית: Bomben auf Engeland), הוא שיר בגרמנית שחובר בידי וילהלם סטופר בשנות מלחמת העולם השנייה. השיר הולחן בידי נורברט שולצה, והיה ללהיט בלופטוואפה במהלך הקרב על בריטניה.
במקור השיר נקרא "להפציץ את פולין", והוא חובר בספטמבר 1939 במהלך המערכה בפולין. השיר כלל במקור שני בתים, שבהם מתארים טייסים את תחושת ההתעלות והשמחה שהם חשים כאשר הם ממריאים להפציץ את ערי האויב. אולם לאחר סיום הקרב על פולין ותחילת הבליץ והקרב על בריטניה, שונה שמו ל"להפציץ את אנגליה", והוסף לו בית נוסף אשר בו נאמר: "אנו מעניקים לאריה הבריטי/את המכה המכרעת האחרונה".
ספר השירים
ספר השירים (בגרמנית: Buch der Lieder) הוא ספר השירה הראשון של המשורר היינריך היינה. הספר הודפס לראשונה ב-1827 בהוצאת הופמן וקאמפה (Hoffmann und Campe), תורגם לשפות רבות ונחשב לספר מופת מוכר ונפוץ בשירה העולמית. הספר עוסק ברובו בתיאורם הפואטי של ייסורי אהבה.
היסטוריה
בשנת 1827, לאחר הצלחת ספרו הקודם "תמונות מסע" (הכולל כתיבה מילולית תוך שילוב קטעי שירה), ביקש היינה להדפיס את ספר השירה הראשון שלו. הספר כולל שירים שנכתבו בעשר השנים בסדר כרונולוגי. רוב השירים פורסמו קודם לכן ומיעוטם היו שירים חדשים. אוגוסט קאמפה, המוציא לאור של היינה, חשש להדפיס 3,000 עותקים מהספר כבקשת היינה והסתפק ב-2,000 עותקים. המניע לכך היה החשש שהספר לא יימכר כפי המצופה.
תוכן
הספר כולל את שיריו המוקדמים של היינה, מהשנים 1817-1826, כאשר רובו כולל שירים המתייחסים לייסורי אהבה. ההתייחסות הרחבה לנושא זה נובעת כנראה מאהבתו הנכזבת של היינה לבת דודתו ובתו של פטרונו סלומון היינה, עמליה. יש דעה הגורסת כי לאחר כישלון אהבה זו העביר היינריך היינה את אהבתו לאחות עמליה, תרזה (ובעצם חלק מהשירים עוסקים גם באהבתו הכושלת השנייה).
חלק משיריו נוגעים באל-טבעי ומתארים אהבה בצורה אפלולית, כמו השיר "בחצי הלילה" שם מתוארת רוח הנגן יוצאת מקברה ושואלת את חבריה בבית הקברות האם שמעו על אהבה. הרוחות מספרות כל אחת איך סבלו והגיעו לקבר בשל האהבה. שירים אחרים מתארים ייסורים בצורה לירית פשוטה. היינה משלב בשיריו גם תיאורי נוף וטבע ומאזכר אזורים גרמניים כמו נהר הריין או פרנקפורט. אחד השירים המוכרים והידועים ביותר מתוך הספר הוא הלורליי (אשר מדבר על אזור הלורליי בגרמניה):
בחלק משיריו מזכיר היינה את הדת הנוצרית (כומר, מזבח, מריה). שירים אחרים כוללים עניינים פוליטיים, כמו השיר "דונה קלרה" בה מבטא היינה ביקורת פוליטית על האנטישמיות בת-זמנו: