cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוני רוזנטל
קריירת מועדונים
ב-1990 נבחן רוזנטל בקבוצת לוטון האנגלית, אך הקבוצה לא יכלה לעמוד בדרישה הכספית של לייז'. לקראת סוף העונה הושאל לקבוצת ליברפול. אף על פי שבליברפול היה לרוב שחקן מחליף, תרם רוזנטל תרומה רבה להשגת האליפות של המועדון בעונת 1989/1990. מנג'ר הקבוצה קני דלגליש אמר כי רוזנטל העניק לליברפול את המומנטום בשבעת השערים שכבש עם הגעתו לקבוצה, בשמונה משחקים, אשר סייעו רבות למועדון לזכות באותה אליפות. באתר הרשמי של ליברפול נכתב כי רוזנטל תמיד יזכר על ידי אוהדי הקבוצה כשחקן אשר נתן תמיד את מאה האחוזים שלו למען הקבוצה, גם כאשר נכנס כמחליף למספר דקות. בעקבות הצלחתו, רכשו ראשי ליברפול את רוזנטל מלייז' בסכום גבוה.
ב-1992 הבקיע רוזנטל בשלושה משחקים ברציפות בליגה האנגלית הראשונה במדי ליברפול (ב-2023 השווה את הישגו הישראלי מנור סולומון שהבקיע בשלושה מחזורים רצופים בפרמייר ליג האנגלית).
בשנת 1992, בעת משחק של ליברפול מול אסטון וילה, החמיץ רוזנטל בעיטה לשער ממטרים ספורים מול שער פנוי. החמצה זו נכנסה ללקסיקון אנשי הספורט בבריטניה ומאז המילה "רוזנטל" משמשת לתיאור החמצות של שערים ממצבים נוחים במיוחד. בשנת 2010 נבחרה החמצה זו על ידי גולשי אתר הגרדיאן ל"החמצה הנוראית ביותר בהיסטוריה של הכדורגל העולמי". החמצה זו נבחרה על ידי 26% מהמצביעים, מספר כפול מההחמצה שבמקום השני.
בעונות הבאות לא זכה רוזנטל לאמון ממאמני הקבוצה, קני דלגליש וגריים סונס, ובשנת 1994 עבר לשחק במדי קבוצת טוטנהאם הוטספר, בה שיחק 88 משחקים, אך מיעט לכבוש שערים. בשנת 1997 עבר רוזנטל לשחק בקבוצת ווטפורד מהליגה השלישית באנגליה וסייע לה לעלות לליגת המשנה. בעונה שלאחר מכן הצטרף אליו אלון חזן, ויחד הם סייעו לקבוצה לעלות לפרמייר ליג.
רוזנטל פרש ממשחק בשנת 1999 והפך לאיש עסקים וסוכן שחקנים.
נבחרת ישראל
ב-19 בדצמבר 1984, בגיל 21, ערך רוזנטל את הופעתו הראשונה במדי נבחרת ישראל, במשחק ידידות נגד נבחרת לוקסמבורג, שהסתיים בניצחון 2–0 לנבחרת ישראל.
במשחקי מוקדמות מונדיאל 1990 היה רוזנטל מכוכבי הנבחרת, לצידם של אלי אוחנה ושלום תקווה ששיחקו גם הם באירופה, כאשר הנבחרת הייתה קרובה להעפיל למונדיאל וכשלה רק במשחקי ההכרעה הסופיים מול. רוזנטל היה שותף מרכזי במה שנחשב לאחד ממשחקיה הגדולים של נבחרת ישראל בכל הזמנים, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994 מול נבחרת צרפת בפארק דה פראנס בפריז. רוזנטל היה מעורב בהבקעת כל שלושת השערים בניצחון 3–2, כולל הבישול לשער הניצחון של ראובן עטר.
חיים אישיים
רוזנטל נולד בחיפה, לאב שעלה לישראל מרומניה, ולאם שעלתה ממרוקו. אחיו ליאור רוזנטל הוא גם כדורגלן עבר. אחיינו הוא כדורגלן בקבוצת לודוגורץ ראזגרד הבולגרית ושחקן נבחרת ישראל, דני גרופר.
נישא לבת זוג בלגית שהתגיירה, ננסי. להם שני בנים, דין וטום, שניהם ילידי אנגליה ועוסקים בתחום הכדורגל. רוזנטל אשר החל לשחק בליגה האנגלית בשנת 1990, מתגורר מאז 1994 עם משפחתו בלונדון. הוא עסק כסוכן כדורגלנים וכיועץ. בנו טום רוזנטל הפך גם הוא לכדורגלן, ולזכותו 18 הופעות ו-3 שערים בסך הכל בשתי גילאי נבחרות הנוער של בלגיה, והופעה אחת בנבחרת הצעירה של ישראל ב-2018.
ב-11 במאי 2019, משפחתו של רוזנטל נשדדה בידי שודדים חבושים במסכות ומצ'טות, שפרצו לביתם בקריקלווד, לונדון שבבריטניה.
מארי תרז, נסיכת צרפת
מארי תרז, נסיכת צרפת (19 בדצמבר 1778 - 19 באוקטובר 1851), הידועה גם בתואר מארי תרז, דוכסית אנגולם, הייתה בתם הבכורה של לואי השישה עשר, מלך צרפת ורעייתו, המלכה מארי אנטואנט, והיחידה ממשפחתה ששרדה את המהפכה הצרפתית. עד לנישואיה בשנת 1799 ללואי אנטואן, דוכס אנגולם, בנו של שארל העשירי, מלך צרפת, היא נקראה בתואר מאדאם רויאל, השמור לבת הבכורה של מלך צרפת. יש המחשיבים אותה כאחת ממלכות צרפת, שכן באופן טכני כיהן בעלה בתפקיד המלך במשך עשרים דקות בשנת 1830, בין ויתורו של אביו על הכתר לבין ויתורו שלו עצמו.
ילדותה
הנסיכה מארי תרז שרלוט נולדה בארמון ורסאי, ילדתם הבכורה של לואי השישה עשר, מלך צרפת ורעייתו מארי אנטואנט, שחיכו כמעט שמונה שנים מאז נישואיהם לילד. הנסיכה נקראה על שמה של סבתה, מריה תרזה, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, וכבתו הבכורה של המלך הצרפתי המכהן היא קיבלה את התואר מאדאם רויאל. מארי אנטואנט מינתה את חברתה הטובה, דוכסית פוליניאק כאומנת והמחנכת של מארי תרז, ומאוחר יותר גם של אחיה הצעירים.
המהפכה הצרפתית
ביוני 1789, בעוד הרוחות מחוץ לארמון סערו והמהפכה הצרפתית הלכה והתקרבה, חוותה הנסיכה מארי תרז טרגדיה אישית, כאשר אחיה בן השבע, לואי ז'וזף, ואחותה התינוקת סופי מתו ממחלה בהפרש של שבועיים, חודש לפני הסתערות ההמון על הבסטיליה. ביולי, לאחר נפילת מבצר הבסטיליה, שלח המלך רבים מבני משפחתו וחבריו אל מחוץ לצרפת, בעוד שהוא בעצמו התעקש להישאר בממלכה יחד עם משפחתו. בין אנשי החצר שברחו לחו"ל הייתה גם אומנתה של מארי תרז, דוכסית פוליניאק, אותה החליפה בתפקיד לואיז אליזבת דה קרואי. פולין, בתה של לואיז אליזבת, הפכה לידידתה הקרובה ביותר של הנסיכה מארי תרז ונשארה קרובה אליה כל חייה. באוקטובר 1789 הסתער המון פריזאי על ארמון ורסאי והכריח את המלך ומשפחתו לעזוב את הארמון ולעבור להתגורר בארמון טווילרי בתנאי מעצר בית.
עם הידרדרותו של המצב הפוליטי בצרפת הגיעו המלך ומארי אנטואנט למסקנה כי חייהם וחיי ילדיהם היו בסכנה וכי הם יהיו בטוחים רק אם יברחו מפריז הסוערת. ביוני 1791 ברחה המשפחה המלכותית בתחפושות של אצילים רוסים, מארמון טווילרי וניסתה להגיע לטירת מונמדי המלוכנית שבצפון מזרח המדינה, אולם המשמר הרפובליקני זיהה את המלך בעיר וארן, עצר אותו ואת משפחתו והחזיר אותם לפריז, שם נכלאו במבצר הטמפל. בינואר 1793 אביה של מארי תרז, המלך לואי השישה עשר, הוצא להורג באשמת בגידה במדינה. הנסיכה, שהייתה קרובה מאוד לאביה, הייתה שבורת לב ממותו.
מאסרה במבצר הטמפל
מארי תרז נשארה כלואה במבצר הטמפל יחד עם אמה ואחיה הצעיר לואי שארל (שהוכר כעת על ידי תומכי המלוכה כמלך לואי השבעה עשר), עד יולי 1793, אז הופרד המלך הצעיר מאמו ואחותו ונכלא בתא נפרד. בתאה של מארי תרז נותרו כעת שתי נשים נוספות - אמה מארי אנטואנט, ודודתה, הנסיכה אליזבת.
באוקטובר 1793 נלקחה מארי אנטואנט לכלא הקונסיירז'רי באשמת בגידה וגילוי עריות עם בנה. מארי אנטואנט נשפטה והוצאה להורג ב-16 באוקטובר ובלילה האחרון כתבה מכתב אחרון לאליזבת ולמארי תרז, אשר מעולם לא הגיע ליעדו. הן לא קיבלו כל ידיעה מה עלה בגורלה של המלכה.
כאשר הגיע חיילים לקחת את דודתה, ב-9 במאי 1794, אמרה לה אליזבת כי אין לה מה לדאוג וכי היא תשוב אליה במהרה. החיילים משכו את אליזבת מהתא ואמרו לה "את לא תחזרי". היא הוצאה להורג ביום שלמחרת באשמת מתן עזרה לתומכי המלוכה הגולים.
מארי תרז נותרה לבדה במבצר, כשהיא אינה יודעת מה עלה בגורלם של בני משפחתה. מזיכרונותיה עולה כי היא נהגה להאזין בדריכות לרחשים ולקולות מחוץ לדלתה, כדי לזהות מתי עוברים השומרים וניסתה לזהות את קולו של אחיה. היא נהגה לצפות מראש מתי השומרים נכנסו לחדרה והייתה ישנה בבגדיה כדי שלא יפתיעו אותה מבלי שתהיה לבושה כיאות בבואם. בטקסט שכתבה הנסיכה הצעירה על קירות תאה היא דיווחה כך על מצבה: "מארי תרז שארלוט היא האדם האומלל ביותר בעולם. היא אינה מקבלת חדשות על אמה ואינה מורשית להתאחד עמה על אף שביקשה זאת אלפי פעמים. אלוהים ישמור על אמי היקרה אותה אני אוהבת, ושאיני יודעת מה מצבה. אבי, שמור עלי מלמעלה. אלוהים, סלח לאלה אשר גרמו סבל להוריי".
במהלך תקופת מאסרה נותרה מארי תרז בודדה בתאה, כששוב ושוב היא מבקשת מהשומרים שיספרו לה ידיעות על משפחתה או יאפשרו לה לראות את אחיה, אשר נכלא בקומה מעליה. ב-11 במאי 1794 ביקר את הנסיכה בתאה מקסימיליאן רובספייר, אשר דיווחים על ביקורו מתעדים כי הוא צפה בה אולם לא שוחח עמה.
היא שוחררה רק לאחר ששכך משטר הטרור, בדיוק ביום הולדתה ה-17 (19 בדצמבר 1795), בתמורה להשבתם של מספר שבויים צרפתיים שנשבו על ידי אוסטריה. לקראת שחרורה היא הורשתה לקבל מלווה שתכנס לתאה, תשוחח עמה ותעביר לה בגדים וספרים, וכן הורשתה לצאת מתאה ולנשום אוויר בגן המבצר. בגן היא זיהתה את הכלב של אחיה הקטן, העבירה אותו לרשותה ואף התעקשה לקחת אותו עימה כאשר עזבה את צרפת.
לאחר יותר משנה וחצי של שהייה בבדידות במאסר ללא יכולת לשוחח עם אף אדם, מארי תרז לא הצליחה לשוב ולשוחח עם אנשים לאחר שחרורה. היא עבדה עם המלווה שלה על תרגילי קול על מנת להצליח לנהל שיחה. רק לאחר שחרורה גילתה כי הוריה ודודתה הוצאו להורג והיא הורשתה להיכנס לתא בו שהה  אחיה ובזיכרונותיה היא מספרת שגילתה על קירות התא ציור של פרח שצייר עם הודעה לא גמורה לאמו, שבה ככל הנראה ביקש ממנה לסלוח לו. היא קיבלה דיווח כי אחיה מת ממחלה בתאו, אולם לא השלימה עם כך.
מארי תרז הייתה שבורת לב לאחר שחרורה. ילדותה נקטעה באחת בגיל 11, עם לקיחתם בשבי והעברתם מוורסאי לארמון טויילרי, משם למבצר הטמפל שבו נקרעו ממנה אביה, אחיה, אמה ודודתה בזה אחר זה ללא שוב. בגיל 17 היא נותרה לבדה וממשפחתה הקרובה לא נותר איש. היא נלקחה לווינה, אל חצר המלוכה של בן דודה, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ועם עזיבתה לקחה עמה חפצים מועטים שנותרו לה מהוריה ואחיה, אותם שמרה עד יום מותה והורישה אותה בהמשך, בצוואתה.
החיים בגלות
באוסטריה מארי תרז התחברה למשפחת אביה, משפחת בורבון, שהייתה נחושה לשוב לצרפת ולהחזיר לעצמה את השלטון. הצעות נישואים שנתנו לה איפשרו לה לבחור בין משפחת הבסבורג, משפחת אמה, ולחיות את חייה איתם באוסטריה ובין משפחת בורבון, משפחת אביה הגולה. יורש הכתר לאחר מותו של אחיה, לואי ה-17, היה אחיו של אביה, דודה, שהכריז על עצמו כמלך לואי השמונה עשר. לואי ה-18 התגורר בשטחי האימפריה הרוסית כאורחו של הצאר פאבל הראשון. לואי, שלא היו לו ילדים משלו, רצה שאחייניתו תנשא לבן אחיו, לואי אנטואן, דוכס אנגולם, שהיה השני בסדר הירושה לכתר הצרפתי באותה התקופה (אחרי אביו, לעתיד המלך שארל העשירי).
מחליפת מכתבים עם דודה, לואי ה-18 וקרובי משפחה נוספים, עולה כי מאסרה בצרפת והטרור שחוותה בכלאה הביאו אותה להקדיש את חייה לזיכרון בני משפחתה. על כן היא קיבלה את הצעתו של לואי ה-18 להתחבר למשפחת המלוכה באמצעות נישואים לדוכס אנגולם. היא קשרה את חייה למשפחת המלוכה הצרפתית ולחיים בגלות וסירבה להצעות הנישואים למשפחת הבסבורג ולחיים שלווים במשפחת המלוכה האוסטרית. החלטתה לסייע למשפחת בורבון לשוב לצרפת עלתה בקנה אחד עם רצונה לשוב לצרפת ולמצוא את גופותיהם של הוריה ודודתה, ולגלות מה עלה בגורלו של אחיה. מארי תרז ודוכס אנגולם נישאו בשנת 1799, אך נישואיהם היו עקרים.
לאחר שהות קצרה באוסטריה עברה מארי תרז להתגורר בקורלנד (כיום בלטביה) יחד עם דודה ובעלה, משם עברה משפחת המלוכה הצרפתית להתגורר בבריטניה. המלך ג'ורג' השלישי קיבל אותם בברכה והעניק למארי תרז מגורים כמו גם הכנסת אורחים לחצר המלכות של המלך ג'ורג' הרביעי. מארי תרז נשארה בבריטניה עד לנפילתו של נפוליאון בשנת 1814.
השיבה לצרפת
ב-6 באפריל 1814, לאחר נפילתו של נפוליאון, הוכתר דודה של מארי תרז, לואי השמונה עשר כמלך צרפת. המשפחה המלכותית חזרה לפריז ב-28 ביולי 1815. שלא כמו לואי ה-18, שברח מצרפת לפני מאסרם של לואי ה-16 ומארי אנטואנט, השיבה לצרפת הייתה קשה למארי תרז. היא לא לקחה חלק במשחקים הפוליטיים שאפשרו למשפחה לחזור לשלטון ולא הייתה מוכנה להתרועע עם מתנגדי המלוכה שהפכו את עורם וקיבלו את לואי ה-18 בחזרה לכס השלטון. שלא כמו לואי ה-18, מארי תרז זיהתה את מתנגדי המלוכה כאנשים שלקחו חלק פעיל ברצח אביה ואימה וכעת מקבלים את שובו של לואי ה-18 ועמודים לצידו על מנת לשמור על כוחם. בעבור לואי ה-18 זהו המחיר שיש לשלם בעבור הכתר, אולם מארי תרז לא הייתה מעוניינת לבטוח עוד בשום אדם ולא רצתה לקחת חלק בפוליטיקה הצרפתית. היא התגוררה בארמון וורסאי שוב, אולם לא לקחה חלק באירועים, במסיבות או בחגיגות הארמון אליהם הוזמנו אנשי החצר ופוליטיקאים שבעבר התנגדו ללואי ה-16, פעלו למאסרו וחתמו על הוצאתו להורג. עדויות על שנות שהותה בארמון מתארים אותה כתזכורת אבלה מהלכת ויומיומית בעבור בני המשפחה ואנשי החצר למאורעות האימים של המהפכה. לואי ה-18 היה קרוב אל מארי תרז והבין ללבה, ואף עשה שימוש בדימוי הציבורי שלה, כיתומה האומללה של מלך ומלכת צרפת, לחיזוק מעמדו וזכותו לכתר הצרפתי.
דוגמה להתנהלות חצר המלוכה בימיו של לואי ה-18 אל מול מתנגדי המלוכה ניתן למצוא בתיאור חייו של פושה, אחד ממתנגדיו הקולניים של לואי ה-16. חתימתו של פושה מתנוססת על גזר הדין שהוביל את לואי ה-16 לגליוטינה, אך הוא השכיל להפוך את עורו שוב ושוב, שמר על כוחו בשלטונו של נפוליאון ובשלטונו של לואי ה-18 וזכה לקבל תפקיד של שר על ידי לואי ה-18 על אף חלקו הניכר ברצח המלך והמלכה. לואי ה-18 השתמש ביכולותיו הפוליטיות של פושה כדי לכבוש שוב את כס המלוכה והצלחתו של לואי ה-16 הביאה לפושה להימנות לשר בחצרו. בני משפחת בורבון ידעו על מעורבותו של פושה, אולם בעבורם זה היה המשחק הפוליטי בחצר המלוכה הצרפתי. לא כך בעבור מארי תרז. נוכחותו של פושה בחצר המלכות, לאחר ששיתף פעולה ברצח הוריה הייתה בלתי נסבלת בעבורה. בני המשפחה שראו את כאבה את לואי תרז דרשו מלואי ה-18 לגרש את רוצחי לואי ה-16 מהארמון, וביניהם פושה. לואי ה-18, שלאחר כיבוד השלטון לא נדרש עוד לעזרתו של פושה, ציווה לפטר את השר באמירה ש"יש למנוע מהדוכסית המסכנה את הדבר, שתהא צפויה תמיד לפגישה עם הפרצוף המתועב הזה".
חייה של מארי תרז בצרפת לא הוקדשו לשלטון כמו שאר בני משפחת בורבון, היא הקדישה את חייה לזיכרון משפחתי וחזרה לצרפת עם מטרה ברורה, למצוא את אחיה, לואי שארל. היא אמנם שמעה על מותו, אולם השמועות על בריחתו מהכלא והחלפתו בילד אחר שמת בכלא היו בעלות משקל רב ומארי תרז הקדישה את זמנה לברר את האמת מאחורי השמועות ונפגשה עם כל מי שיכול לספק לה מידע בנושא לצד חיפושים אחר גופתו. היא ביקרה באתרים של קברי האחים בהם הושלכו גופות המתים מהגליוטינה ומתקופת הטרור של המהפיכה וארגנה חיפושים אחר גופות הוריה, אחיה ודודתה. רסיסי המידע על שעותיהם האחרונות ומקום קבורתם של הוריה התחברו יחדיו וגופותיהם נמצאו, אולם לא כך גופתו של לואי שארל. מארי תרז קיבלה פניות רבות מצעירים בני גילו של אחיה שטענו להיות לואי ה-17 האבוד וחוותה מפחי נפש רבים ממתחזים שסיפרו על חייהם כילד לואי שארל וזכרונותיהם ממנה, אחותם, בחצר המלוכה. גופתו של אחיה הקטן לא נמצאה, אולם מארי תרז החליטה לאחר מפגשים רבים כי ככל הנראה יש אחת בטענה שמת בכלאו, יודעי דבר הובילו אותה למקום בו הושלכה גופתו והיא סירבה מאותו הרגע ואילך להפגש עם מתחזים נוספים. זמן רב לאחר מותה של מארי תרז נמצאו שרידי לואי ה-17: לבו של הילד הוצא מגופו על ידי הרופא שקבע את מותו ונשמר ברשותו. באמצעות שריד זה נערכו בדיקות ונקבע כי אכן לואי ה-17 מת בכלאו. כיום שריד זה נח בבזיליקת סן-דני בה קבורים הוריו.
לואי ה-18, אשר תמך בפעולותיה של מארי תרז וראה את אהדת הצרפתים אליה, התמודד עם ניסיונות לערער את שלטונו באמצעות דאגה ליתומה המלכותית וזיכרון העוול שנעשה לאחיו לואי ה-16 ואשתו מארי אנטואנט. על כן בתמיכתו ובעזרתו של לואי ה-18 פעלה מארי תרז לשימור זכרם של הוריה ואחיה:
בינואר 1815 היא הורתה להעביר את גופותיהם של לואי ה-16 ומארי אנטואנט מהמקום בו הושלכו לאחר הוצאתם להורג לבזיליקת סן-דני. הם נקברו במרתפי הבזיליקה ופסל הוצב בקומת הכניסה המתאר אותם בתנוחת תפילה.
היא הקימה את קפלת אקספיואטורי במקום שבו הושלכו גופותיהם של מארי אנטואנט ולואי ה-16 בקבר האחים לאחר הוצאתם להורג, והקדישה אותה גם לכל המתים האלמונים שנקברו באותו המקום בתקופת הטרור. מזבח שיש הוצב במקום בו נמצאה גופתו של לואי ה-16 ופסליהם של מארי אנטואנט ולואי ה-16 הוצבו על בסיס בו נחקקו המילים האחרונות שכתבו לפני מותם
קפלת זיכרון נוספת יצרה מארי תרז בתא בו הוחזקה אימה, מארי אנטואנט בכלא הקונסיירז'רי.
מארי תרז אחראית גם לקביעה כי אחיה, לואי ה-17, נקבר בקבר האחים בסנט מרגוט בו נקברו 300 בני אדם אשר הוצאו להורג בגליוטינה, בהתאם לעדויותיהם של תומכי המלוכה שסיפרו כי הוציאו את גופתו ממצודת הטמפל וקברו אותו שם. חפירות חוזרות ונשנות שנערכו במקום על פי הנחיותיהם לא הובילו לשרידי גופתו של המלך בן ה-10, גילו של לואי שארל במותו. מארי תרז לא ידעה בוודאות עד יום מותה האם והיכן נקבר אחיה, אך היא הקדישה מקום זה לזכרו. מצבת קבר קטנה ולוחית שנקבעה בקיר בסנט מרגוט מציינים כי זהו המקום בו הושלכה גופתו של לואי ה-17.
שהותה של מארי תרז בצרפת הסתיימה עם שובו של נפוליאון במרץ 1815. הוא הקים צבא שנועד להחזיר לו את השלטון ולואי השמונה עשר נמלט מהמדינה. מארי תרז ובעלה, ששהו בבורדו באותה התקופה, החליטו להישאר ולארגן את הכוחות המקומיים להגן על העיר מפני תומכי נפוליאון. עד מהרה גלתה מארי תרז כי נוכחותה מסכנת את העיר, שכן נפוליאון הורה על מעצרה וחיסול תומכיה. מתוך חשש כי הצבא שיבוא אחריה יגרום לשפיכות דמים ולהרס של בורדו, היא החליטה לעזוב את מולדתה בשנית להימלט לבריטניה. עם זאת גלותה השנייה בבריטניה לא נמשכה זמן רב, המשפחה המלכותית שבה לצרפת לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו.
לואי השמונה עשר נפטר ב-16 בספטמבר 1824 ואת כתרו ירש אחיו הצעיר, שארל העשירי, שהיה דודה של מארי תרז ואבי בעלה. לואי אנטואן, בעלה של מארי תרז, היה כעת יורש העצר לממלכה הצרפתית ומארי תרז קיבלה את התואר מאדאם לה דופין, השמור לרעייתו של יורש העצר הצרפתי. תקופת שלטונו של שארל העשירי הייתה סוערת בשל דעותיו השמרניות ובשל כך הוא נאלץ לוותר על הכתר ב-30 ביולי 1830. בנו לואי אנטואן ואשתו, מארי תרז הפכו להיות מלך ומלכת צרפת עם ויתורו של שארל העשירי על הכתר. עם זאת גם לואי אנטואן נאלץ לוותר על זכותו לכתר עשרים דקות מאוחר יותר. יש המגדירים את מארי תרז כמלכת צרפת בשל עשרים הדקות הללו, בהן בעלה היה רשמית המלך. את כס המלוכה ירש בן דודה של מארי תרז, לואי פיליפ.
על אף שהשלטון בצרפת נותר בידי המשפחה המלכותית, מארי תרז, בעלה ושארל העשירי, אבי בעלה, החליטו לעזוב את צרפת ולא לשוב אליה.
הגלות האחרונה
המשפחה המלכותית לשעבר התגוררה באדינבורו עד לשנת 1833, אז החליט שארל העשירי לעבור לפראג כאורחו של בן דודה של מארי תרז, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מארי תרז עברה עימם ולאחר מכן עברה המשפחה להתגורר באחוזה ליד גוריציה שבצפון-מזרח איטליה.
לאחר מותו של בעלה עברה מארי תרז להתגורר בארמון פרוסדורף שמחוץ לווינה יחד עם אחיינה, אנרי, רוזן שמבור.
הזיכרונות מתקופת המהפכה וחייה בצל הטרור העיקו עליה כל חייה, היא התקשתה לספר לקרובי משפחתה הצעירים על חוויותיה, אולם הפרטים שסיפרה והמסמכים שהשאירו אחריה מעידים כי לא הפסיקה להתאבל על אביה, אמה, אחיה ודודתה עד ליום מותה.
מותה
מארי תרז בגיל 73 עדיין נהגה לערוך הליכה יומית, כאשר במהלך חודש אוקטובר 1851, באחת מהליכותיה, היא התקררה. למחרת היא ביקרה בכנסייה לטקס המיסה ולאחריו מצבה החמיר. היא חלתה בדלקת ריאות והייתה רתוקה למיטתה, אולם התעקשה לקום ולציין את יום השנה ה-58 למות אימה, מארי אנטואנט, כמדי שנה, ב-16 באוקטובר. כאשר קרוביה וחבריה התרו בה כי היא חולה מדי מכדי ללכת לכנסייה, ענתה להם: "דבר לא יעצור בעדי מללכת לכנסייה ביום הזיכרון למות אימי. מעולם לא הזנחתי את חובתי זו". באותו בוקר היא עשתה כל מאמץ לקום ממיטתה וללכת לכנסייה, אולם היא הייתה כה חולה שלא הצליחה להגיע אליה. כדי להקל על עוגמת הנפש של מארי תרז, הגיע הכומר אל מיטתה כדי לכבד את זכר אימה ולערוך את הטקס בנוכחות בתה.
כאשר הבינה מארי תרז כי מותה קרב, היא ארגנה את חפציה ושרפה מסמכים אשר לא רצתה שיגיעו לידי זרים והקפידה להעביר בצוואתה חפצים היקרים לה לאנשים עליהם היא סומכת. בין החפצים אשר נרשמו בצוואתה: הטבעות של הוריה, חולצה מוכתמת בדם של אביה, ושרפרף התפילה של אחיה. עד יום מותה היא הקפידה לשמור חפצים אלה קרובים אליה וציינה אותם בצוואתה.
כתב יד מינכן 95
כתב יד זה היה הבסיס למפעלו של הרב רפאל נתן נטע רבינוביץ – דקדוקי סופרים, וכך הוא כותב בהקדמה למפעלו הגדול, בהתייחס לכתב יד זה:
מבנה כתב היד
בסדר כתיבת המסכתות קיימים שינויים מסוימים מהמקובל בימינו. כתב היד מכיל לפי הסדר: 1.	ברייתא דמלאכת המשכן 2.	שיר 3.	סדר עולם רבה 4.	סדר מועד 5.	מסכת ברכות 6.	סדר נשים; קידושין וגיטין (בסדר זה ) לפני נדרים, נזיר וסוטה. 7.	מסכת נדה 8.	סדר נזיקין (ללא מסכת אבות) 9.	סדר קדשים 10.	משניות – סדר זרעים (למעט מסכת ברכות) 11.	משניות סדר טהרות (ללא מסכת נדה) 12.	מסכת אבות 13.	מסכת דרך ארץ 14.	פרקי בן עזאי 15.	מסכת כלה 16.	מסכת סופרים 17.	מסכת גרים 18.	סדר תנאים ואמוראים 19.	טופסי שטרות 20.	תקנות רבינו גרשום 21.	תקנות רבינו תם 22.	יחוס ר' יהוספיה (מגיה כתב היד)
תולדות כתב היד
על פי הקולופונים בכתב היד, הסופר הוא שלמה בן שמשון והוא העתיק את כתב היד עבור רבי מתתיה טרייוויש שהיה רבה של פריז במחצית השנייה של המאה ה-14. על פי עדותו, העתקת התלמוד הבבלי הושלמה בי"ב בכסלו ה'ק"ג (נובמבר 1342), והשלמת שישה סדרי משנה (תוספת סדרי זרעים וטהרות שאינם בתלמוד הבבלי) הסתיימה בי"ז בטבת באותה שנה.
ערכו של כתב היד
כאמור עיקר חשיבותו של כתב היד הוא בהיקפו – כל התלמוד הבבלי כולו, וכן העובדה שהוא היה מוכר לחוקרים ורבנים עוד במאה התשע עשרה. לרבינוביץ בעבודתו על דקדוקי סופרים לא היה כתב יד מקביל, והוא ייחס חשיבות רבה לכתב יד מינכן, אך גם הוא כותב בהקדמתו שיש מקומות "אשר נוסח הכתב יד מוטעית...".
במחקר מקובל לומר שיש לכתב יד זה חסרונות רבים וזאת ביחס לכתבי יד אחרים ולקטעי הגניזה. כבר רבינוביץ כתב שיש בכתב היד שיבושים רבים בהם שיבושי שמות. פירושו של רש"י והגהותיו היו ידועים לסופר כתב היד, ורבות מהגהותיו של רש"י חדרו לכתב היד, מה שמונע מחוקרים למצוא בכתב היד נוסח קדום יותר לפני תקופת רש"י. פרופ' שמא פרידמן כתב שהנוסח מרבה להסתמך על מקבילות, מה ששוב מונע גישה לנוסח מקורי. כתב היד הוא אשכנזי, אם כי יש הבדלים בין מסכתות שונות במסורת הנוסח שלו, כנראה משום שהוא העתיק מכתבי יד שונים במסכתות שונות.
מהדורות
מהדורה ראשונה של צילום כתב היד יצאה בליידן בשנת תרע"ב (1912).
מהדורת צילום של מהדורה זו יצאה בירושלים בשנת תשל"א.
כיום ניתן לצפות בכתב היד באיכות טובה באתר הספרייה במינכן, וכן באתר הספרייה הלאומית, וכן באתר ספריא.
פליאוטרופיה
פליאוטרופיה (מיוונית: "פליאו" - הרבה, "טרפין" - השפעה) היא תופעה גנטית בה גן בודד משפיע על מספר תכונות של הפנוטיפ במקביל. מכניזם הפליאוטרופיה מתאפשר בעקבות מגוון שימושים שונים שהאורגניזם עושה בתוצר של אותו גן בודד.
דוגמה קלאסית לפליאוטרופיה היא במחלת הפנילקטונוריה (PKU), המאופיינת בקשת רחבה של תסמינים, מאובדן שיער וחוסר פיגמנטציה של העור עד פיגור שכלי. המחלה יכולה להיגרם בעקבות כל אחת ממגוון מוטציות שונות בגן יחיד, המקודד לאנזים האחראי להמרה בין החומצה האמינית פנילאלנין לחומצה האמינית טירוזין. המחלה אינה גורמת כל נזק אם החולה מקפיד על דיאטה חסרת פנילאלנין. כמות הפנילאלנין המומרת כהלכה תלויה במוטציה הספציפית - ככל שכמות זו קטנה יותר, השפעות המחלה חמורות יותר.
פליאוטרופיה אנטגוניסטית
פליאוטרופיה אנטגוניסטית מוגדרת כאשר ביטוי של גן מסוים גורם להשפעות שונות, חלקן מועילות וחלקן מזיקות לאורגניזם.
פליאוטרופיה אנטגוניסטית מהווה נדבך חשוב בתאוריית ההזדקנות שפותחה על ידי ג'ורג' ויליאמס בשנת 1957. ויליאמס הציע כי גנים מסוימים התורמים לשרידות גבוהה של צעירים פוריים עלולים לגרום להשפעה שלילית בשלבים מאוחרים יותר של החיים. דוגמה אחת היא הגן האחראי להורמון הטסטוסטרון בזכרים: יש לו השפעה חיובית על הפוריות של צעירים אך הוא מגביר את הסיכון לסרטן הערמונית בגיל מבוגר יותר. דוגמה נוספת היא הגן p53 שמדכא את היצירה של גידולים סרטניים אך גם את יצירתם של תאי גזע להחלפת רקמות שחוקות.
לעיתים, מידת האנטגוניזם של הפליאוטרופיה תלויה בתנאי הסביבה. גן בקטריאלי המעודד ניצול של גלוקוז על חשבון מקורות אנרגיה אחרים, יגרום להשפעה חיובית בסביבה מרובת גלוקוז, אך יכול להוביל למוות בסביבה בה מקור האנרגיה היחיד הוא דווקא לקטוז.
עיבוד שפה טבעית
עיבוד שפה טבעית (באנגלית: Natural Language Processing - NLP) הוא תת-תחום של בינה מלאכותית ובלשנות. הוא עוסק בבעיות הקשורות לעיבוד ומניפולציה של שפה טבעית והבנה של שפה טבעית על מנת לגרום למחשבים "להבין" דברים שנאמרים או נכתבים בשפות אנושיות.
עיבוד השפה הטבעית קשור לתחום הבלשנות החישובית, ולעיתים משתמשים במונחים אלה ללא הבחנה ביניהם. כאן, נתייחס לעיבוד שפה טבעית כתחום המעשי של פיתוח יישומי מחשב המטפלים בשפה אנושית. הערך "בלשנות חישובית" עוסק בפן התאורטי של שילוב רעיונות מתחום מדעי המחשב בחקר השפה האנושית.
עיבוד שפה טבעית
בשנות ה-50 וה-60 מערכות מוקדמות כמו SHRDLU, שעבדו ב"עולמות קוביות" עם אוצר מילים מצומצם, ולאחר מכן ELIZA, עבדו היטב, והובילו את החוקרים לאופטימיות מוגזמת, שחלפה במהירות כאשר המערכות הוגדלו למצבים מציאותיים יותר עם המורכבות וחוסר הבהירות של העולם האמיתי.
הבנת שפה טבעית תלויה בידע רחב על העולם, ידע שלעיתים קרובות נתפס כטריוויאלי, אבל יש להזין אותו למערכת כדי שתוכל לפענח את השפה. גם ההגדרה של המושג "הבנה" היא בעיה מרכזית בעיבוד שפה טבעית.
דוגמאות לבעיות העומדות בפני מערכות הבנת שפה טבעית:
כדי לפתור את הבעיות האלו, הציעו כמה בלשנים וחוקרי אינטליגנציה טבעית לעשות שימוש בשפה מלאכותית, שתוכל לבטא את כל הדקויות והעומק של השפות הטבעיות שאנו מכירים, אך עם זאת שתהיה בעלת תחביר וחוקי כתיב עקביים מבחינה לוגית או מתמטית, כדי להסיר כל עמימות או רב-משמעות הנובעת ממבנה המשפט. דוגמה לשפה שכזו היא לוז'באן.
בעיות המקשות על עיבוד שפה טבעית
פתרון רב־משמעות לקסיקלית חשוב לזיהוי אוטומטי של ישויות (named entity recognition), למשל ההבחנה בין "Nice System is an Israeli company" ל "I have nice systems at home".
עיבוד שפה טבעית סטטיסטי
עיבוד שפה טבעית סטטיסטי משתמש בשיטות של סיכויים והסתברויות על מנת לפתור כמה מהבעיות שצוינו למעלה, במיוחד אלה שעולים מכך שמשפטים ארוכים הם לרוב לא ברורים כשמעבדים אותם בשיטות לשוניות, והדבר מביא לאלפי או מיליוני אפשרויות ניתוח. שיטות להבהרת המצב משתמשות בדרך כלל באוצר של טקסט מוכן ובמודלי מרקוב. הטכנולוגיה לעיבוד סטטיסטי מגיעה בעיקר מתחומי למידת מכונה וכריית מידע, שני תחומים באינטליגנציה מלאכותית העוסקים בלימוד ממידע.
יוז'ף בוצור
יוז'ף בוצור (במקור פרנץ וולף - Wolf Ferenc, בהונגרית: Boczor József; בגרמנית: Joseph Boczov; בטיז (כיום כפר גדול במשולש הגבולות הונגריה-רומניה-אוקראינה), 31 בינואר 1906 – סירן, 21 בפברואר 1944) היה מהנדס כימי יהודי-הונגרי שחי בטרנסילבניה פעיל קומוניסטי, מרטיר של תנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמת העולם השנייה.
השנים המוקדמות
פרנץ וולף נולד במשפחה יהודית. אביו עבד כפקיד באחת מחברות כריתת העצים המקומיות. הוא השלים את לימודיו באזור בבית ספר יסודי בפלשבאניה, ולאחר מכן תיכון בבאיה מארה ובביסטריצה. הוא החל את לימודי ההנדסה הכימית שלו באוניברסיטת קארל בפראג ב-1923 ובאותה תקופה הצטרף ל מפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה. ב-1927 הוא כבר ארגן את הנוער הקומוניסטי בטימישוארה. לא ידוע אם קיבל תואר בהנדסה כימית, בכל מקרה מעולם לא עבד במקצועו. הוא המשיך לעבוד כמארגן כנסים "במשרה מלאה". לאחר התארגנותם של הקומוניסטים הצעירים בטמשוואר, הוא ארגן את התא הקומוניסטי הראשון בפלשבניה וכן לקח חלק בפעילות האיגוד הלאומי המקצועי המאוחד. השלטונות רדפו אותו על פעילותו, הוא הורשע גם כעריק מהצבא וריצה שנה וחצי בכלא קלוז'. לאחר שחרורו התגורר באופן בלתי חוקי בקלוז'.
במלחמת האזרחים בספרד
עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד ב-1936 היה מהראשונים שהצטרפו לבריגדות הבין-לאומיות. וולף אימץ את השם המחתרתי התנועתי שלו בזמן הזה: את השם בוצור נשאה משפחת כורים ותיקה מפלשבניה, ויוז'ף בוצור היה שמו של חבר לכיתה של וולף. הוא הגיע לספרד ב-1937, השתתף במערכה על אראגון - שם בלט בגבורתו - ובתוך כך בקרב על ההאברו ולאחר מכן בשנת 1939 במתקפה הקטלאנית חצה את גבול ספרד-צרפת. השלטונות הצרפתיים כלאו אותו במחנה מעצר יחד עם חיילים רפובליקנים רבים נוספים, שם המשיך בפעילותו כמארגן ותועמלן קומוניסטי. ב-1941 רצו השלטונות להעביר את המחנה לאפריקה ובוצור נמלט עם כמה מחבריו. לאחר מכן, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של צרפת והצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית בתור "קלע חופשי". (לוחמי התנגדות בני לאום לא צרפתי שנלחמו נגד הצבא הכובש עם נשק. הפירוש המקור הוא מהקלעים החופשיים (בצרפתית: Francs-tireurs), שהיו כוח צבאי צרפתי בלתי סדיר, אשר הופעל במלחמת צרפת–פרוסיה). שם זה אכן שימש בהשאלה, עבור ארגוני התנגדות לכיבוש הגרמני בצרפת, בשתי מלחמות העולם.
בתנועת המחתרת הצרפתית
משנת 1941 השתתף בוצור בארגון ובביצוע פעולות חבלה נגד הגרמנים הכובשים. ב-1942 הוא נקלע לסכסוך עם מנהיגי המחתרת שתכננו לבנות מחדש את ארגון ההתנגדות ובשל הסכסוך לא קיבל בסופו של דבר תפקיד מוביל ביחידה החדשה שנוצרה (FTP-MOI Francs-tireurs et partisans - Main-d' œuvre immigrée - יחידה ארגונית של חברים זרים בהתנגדות הצרפתית). עם זאת, הוא מילא תפקיד גדול אחר בין חברי המחתרת שעסקו בהורדת רכבות מהפסים והצליחו להתארגן ליחידה עצמאית. בוצור הפך למנהיגם. הוא היה איש טכני יוצא דופן והשתמש גם בלימודיו בהנדסה כימית ובסופו של דבר הפך למומחה בפעולות חבלה ברכבות שהסיעו את חיילי אס אס והוורמאכט. בוצור התגורר בפריז ועבר מגורים מספר פעמים, תוך שימוש בדירות הסתר מוגנות של המחתרת. הוא התחמק ממעצר מספר פעמים, אך לבסוף נתפס ב-17 בנובמבר 1943.
החקירה וההוצאה להורג
בחקירותיו הוא הוכה מספר פעמים, אך לא הסגיר את חבריו – אם כי על סמך העדויות שנתפסו אצלו, לרבות מסמכים מזויפים, נעצרו כמה אחרים. ב-18 בפברואר 1944 הוא נידון למוות יחד עם 23 נאשמים אחרים של קבוצתו, קבוצת מנושיאן, כולל שני יהודים-הונגרים נוספים: טמאש אלק ואימרה בקש גלאס וכולם מלבד אחד הוצאו להורג ב-21 בפברואר.
הנצחה
שמו מופיע על לוח ההנצחה של ה"23" בפריז ובואלנס (רשום כ-I. Bogzor), כמו כן גם במרסיי. דמותו מופיעה בסרטו של רובר גדיגיאן "צבא הפשע"  משנת 2009, שם שיחק השחקן הצ'כי איבאן פרנק  את התפקיד של בוצור.
כתב יד ותיקן 66
כתב יד ותיקן 66 (מכונה גם כתב ידי רומי או כי"ר) הוא כתב יד של מדרש ההלכה הספרא, הנמצא בספריית הוותיקן. מקובל במחקר לראות בו את בכיר כתבי היד של הספרא, ואחד מכתבי היד החשובים ביותר של ספרות חז"ל, וכנראה הקדום ביותר הנמצא בידינו (למעט קטעים בודדים מהגניזה). מעבר לחשיבותו לנוסח מדרש ההלכה יש לכתב היד חשיבות רבה במחקר הלשון העברית.
תיאור כתב היד
כתב היד נכתב על קלף בכתב יד מזרחי. הוא כנראה נכתב בבבל במאה התשיעית או העשירית. הוא מנוקד בניקוד בבלי כמעט מלא, הוטעם בהטעמה בבלית ובחלקו גם בהטעמה טברנית. חלקו האחרון בסמוך לפרשת בהר חסר.
תוכן כתב היד
יש בנוסח דמיון רב לכתב יד אחר של הספרא – כתב יד בית המדרש לרבנים באמריקה 2171. אך מעבר לזה הוא שומר על נוסח מקורי יותר. יש בו נוסחאות רבות שאינן מצויות בכתבי היד האחרים. לפי המחקר נשתמרו בו שרידים מעולים של לשון חז"ל ומינוחים מקוריים.
פרמייר ליג (נשים)
ליגת הפרמייר ליג הלאומית לנשים הייתה ליגה במערכת הליגות של כדורגל הנשים באנגליה.
משנת 1991 ועד 2010, הייתה ליגה זו הליגה הבכירה לכדורגל נשים באנגליה. מ-2010 ועד סגירתה ב-2013 הפכה הליגה לליגת המשנה בעקבות הקמת הסופר ליג לנשים (המשמשת עד היום כליגת הנשים הבכירה). ב-2013 הוקמה הצ'מפיונשיפ לנשים המהווה את הליגה השנייה לנשים, וליגה זו נסגרה.
כתב יד ותיקן 66
מהדורות
מכון אופק הוציא עד היום (2018) שלושה כרכים של הספרא בהתבסס על כתב יד זה (ירושלים, תשע"ו). מהדורה זו מגיעה עד פרשת צו ומכילתא דמילואים. מהדורת פקסימיליה יצאה בניו יורק עם הקדמה של פינקלשטיין בשנת תשי"ז. כמו כן ישנה מהדורת העתקה של האקדמיה ללשון העברית. כיום ניתן לראות את כתב היד באתר ספריית הוותיקן.
פרמייר ליג (נשים)
ליגה זו לא הייתה מקצוענית במלואה. הקבוצות ששיחקו בליגה היו מקצועניות למחצה, והיו מסונפות למועדונים המקבילים בפרמייר ליג ובפוטבול ליג.
הקבוצות המשחקות בליגה התחרו גם בגביע ה-FA לנשים ובגביע הליגה לנשים, ובעבר כשהייתה הליגה הבכירה, אלופת הליגה התחרתה במגן הקהילה לנשים מול מחזיקת גביע ה-FA.
היסטוריה
בשנת 1991 הוקמה ליגה זו כליגת כדורגל הנשים הבכירה והיחידה באנגליה, מהלך חסר תקדים יחסית בעולם. בשנת 1994 עברה מערכת הליגות שינוי וליגה זו נקראה "ליגת הפרמייר ליג לנשים של ה-FA".
בעונת 2006/2007 הוגדל מספר הקבוצות מ-10 ל-12. מהלך זה בוצע באמצעות העלאתן של בלקבורן רוברס (אלופת הליגה הצפונית) וקארדיף סיטי (אלופת הליגה הדרומית), ובאמצעות ביטול הירידות מהפרמייר ליג למרות עריכתם של משחקי מבחן.
בעונת 2009/2010 הוקמה ליגת ההסופר ליג לנשים שהפכה להיות הליגה הבכירה בכדורגל נשים, והפרימייר ליג סונפה תחתיה כליגת המשנה, כשמתחת לפרימייר ליג היו הליגות הצפונית והדרומית שהיוו למעשה את הליגה השלישית בכדורגל נשים.
אחרי שלוש עונות, בתום עונת 2012/2013, ליגה זו התפרקה, ובמקומה הוקמה ליגת ה"צ'מפיונשיפ" לנשים שהחליפה אותה (הוקמה בשם "סופר ליג 2" וב-2019 שינתה את שמה ל"ליגת הצ'מפיונשיפ לנשים של ה-FA").
כליגת המשנה בכדורגל הנשים באנגליה
* הדגשה מסמלת קבוצות שזכו בדאבל עם גביע ה-FA † ארסנל ליידיס השלימה טרבל עם זכייתה בגביע אופ"א לנשים ב-2007
קישורים חיצוניים
FA Women's Premier League National Division Championnat d'Angleterre de football féminin FA女子プレミアリーグ・ナショナルディヴィジョン FA Women's Premier League National Division
בית הקברות דה לה אלמודנה
בית הקברות דה לה אלמודנה (בספרדית: Cementerio de Nuestra Señora de La Almudena) הוא בית קברות הממוקם במדריד. מספר הקברים במקום מוערך בכ-5 מיליון. היה בית הקברות הראשי של העיר בשנים 1884–1973.
היסטוריה
כבר במהלך שלטונו של קרלוס השלישי רצו להעביר את בית הקברות העירוני מחוץ למרכז העיר. אומנם התוכניות נדחו כל פעם מחדש ובסופו של דבר, בית הקברות החדש במזרח העיר נפתח רק ב-1884. הקיבולת המקורית של המקום הייתה כ-63 מקומות. בתחילת המאה ה-20 הושלמו עבודות בנייה במקום וקיבולת הורחבה ל-885 אלף מקומות. הנקרופוליס הראשי נפתח בשנת 1925. בשנת 1955 בוצעה הרחבה נוספת.
ג'ון ק' פמברטון
ג'ון קליפורד פמברטון (באנגלית: John Clifford Pemberton) היה קצין מקצועי בצבא ארצות הברית, אשר לחם במלחמות הסמינול, ושרת בהצטיינות במלחמת מקסיקו - ארצות הברית. פמברטון היה גנרל בצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית, ונודע בעקבות התבוסה שלו במערכת ויקסבורג, אשר הגיעה לשיא במצור על ויקסבורג ובכניעתו של פמברטון וחיל המצב שלו בקיץ 1863 לגנרל יוליסס גרנט מן האיחוד.
שנים מוקדמות
פמברטון נולד בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט בשנת 1833, וסיים ארבע שנים אחר כך, כלוטננט שני, מדורג 27 מתוך 50 צוערים. הוא הוצב בגדוד הארטילריה ה-4, והשתתף במלחמת הסמינול השנייה בשנים 1837–1838, בפלורידה. בשש השנים שלאחר מכן שירת באזורים שונים בצפון ארצות הברית, וקודם לדרגת לוטננט ראשון.
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו
פמברטון לחם בפעולות הצבא במקסיקו בשנת 1847, והשתתף במצור על ורה-קרוז במרץ, בקרב סרו-גורדו  באפריל, ובמספר היתקלויות נוספות. באוגוסט הוא השתתף בכיבוש סן אנטוניו ובקרב צ'ורובוסקו ; בספטמבר הוא לחם בהצטיינות בקרב מולינו דל ריי וקודם לדרגת ייצוג מייג'ור בעקבות זאת. לאחר מכן השתתף בהסתערות על מצודת צ'פולטפק ובקרב על מקסיקו סיטי, בו נפצע. בין השנים 1846–1849 שימש שליש אישי של בריגדיר ג'נרל ויליאם ג' וורת', והיה קצין מטה באותה דיוויזיה עם יריבו לעתיד במלחמת האזרחים, יוליסס גרנט.
לאחר מלחמת מקסיקו – ארצות הברית
בשנת 1848 נשא פמברטון לאשה את מרת'ה ת'ומפסון מנורפוק, וירג'יניה.
לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו שירת פמברטון עם גדוד הארטילריה ה-4 במשימות שונות ברחבי ארצות הברית. הוא קודם לדרגת קפטן בשנת 1850. בין היתר לחם בסכסוכי גבול ופעולות איבה מול שבטים אינדיאנים בפלורידה (1849–1850, 1856-1857), במשימות ספר בקנזס (1857–1858), ומרד המורמונים ביוטה (1858).
מלחמת האזרחים
בתחילת מלחמת האזרחים ב-1861 בחר פמברטון להתפטר מתפקידו בצבא ארצות הברית ולהצטרף לקונפדרציה, וזאת למרות מוצאו מצפון ארצות הברית והעובדה ששני אחיו הצעירים לחמו בעבור האיחוד. התפטרותו נכנסה לתוקף ב-29 באפריל 1861. החלטתו נבעה במידה רבה מהשפעתה של אשתו ילידת וירג'יניה, ומשנות שירות רבות בדרום ארצות הברית בשנים שלפני המלחמה. הוא מלא מספר תפקידי מטה בווירג'יניה, וב-15 ביוני 1861 קודם לדרגת בריגדיר ג'נרל וקיבל פיקוד על הבריגדה ה-10 מאזור נורפוק, וירג'יניה, עליה פיקד עד נובמבר 1861.
פמברטון קודם לדרגת מייג'ור ג'נרל ב-14 בינואר 1862, והוצב בראש פיקוד קרוליינה הדרומית וג'ורג'יה, פיקוד שהמטה שלו שכן בעיר צ'ארלסטון. פמברטון עמד בראש הפיקוד החל מ-14 במרץ ועד 29 באוגוסט. כתוצאה מאופיו המחוספס, הצהרותיו שהיה מפנה את האזור כדי לא לסכן את חייליו המועטים, ואי האמון שרחשו לו עקב היותו צפוני במוצאו, עתרו מושלי שתי המדינות לנשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס על מנת להעבירו מתפקידו. דייוויס חיפש מפקד לפיקוד המיסיסיפי שרק הוגדר, ותפקיד לגנרל פ.ג.ט. בורגארד; מכיוון שכך הוא שלח את פמברטון מערבה למיסיסיפי והציב את בורגארד הפופולרי בצ'ארלסטון.
ויקסבורג
[[קובץ:VicksburgCampaignAprilJuly63.png|400px|ממוזער|שמאל|מבצעי גרנט כנגד ויקסבורג, אפריל-יולי 1863.
{{legend|#ff0000|הקונפדרציה}}
{{legend|#0000ff|האיחוד}}
]]
ב-10 באוקטובר 1862 קודם פמברטון לדרגת לוטננט ג'נרל והוצב בראש פיקוד המיסיסיפי ומזרח לואיזיאנה. משימתו העיקרית של פיקוד זה הייתה להגן על עיר המבצר ויקסבורג, מיסיסיפי, ועל נהר המיסיסיפי. ג'פרסון דייוויס נתן לו את ההוראות הבאות למילוי המשימה: פמברטון הגיע למטהו בג'קסון, מיסיסיפי, באמצע אוקטובר 1862.
כוחותיו מנו כ-50,000 איש בפיקוד מייג'ור ג'נרל ארל ואן דורן ומייג'ור ג'נרל סטרלינג פרייס; כ-24,000 מתוכם היו מוצבים כחיל מצב קבוע בוויקסבורג ובפורט האדסון, לואיזיאנה. כוחות אלה היו במצב גרוע, שרידים של המפלה הקשה בקרב קורינת' השני, במיסיסיפי. אל מול פמברטון התייצב עמיתו מזמן מלחמת מקסיקו - ארצות הברית, מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט וארמיית הטנסי שלו, אשר מנתה בתחילת המערכה כ-44,000 איש.
בדצמבר 1862 פתח גרנט במערכת ויקסבורג, והחל בניסיונות לכבוש את עיר המבצר ששלטה על נהר המיסיסיפי. במשך ארבעה חודשים ביצע גרנט שבעה ניסיונות כושלים להגיע אל ויקסבורג. כוחותיו של פמברטון הצליחו לסכל את חלקם, וחלקם נכשל עקב תנאי השטח הקשים. פמברטון הפך שאנן עקב כישלונותיו החוזרים של גרנט, וסדרת פעולות הטעיה של גרנט גרמה לפמברטון לפספס את המאמץ המרכזי של גרנט באפריל 1863 – צליחה של נהר המיסיסיפי ממערב למזרח בנקודה דרומית לוויקסבורג. הארמייה של גרנט החלה בהתקדמות אגרסיבית אל עבר ג'קסון בירת מיסיסיפי וניצחה בשני קרבות בדרך לשם. באותה הזמן מונה מפקד חדש לזירה: גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון הגיע לג'קסון ב-13 במאי, יום לפני שהסתערו עליה גייסותיו של גרנט, ופינה אותה מייד. פמברטון קידם את כוחותיו מוויקסבורג מזרחה לכיוון ג'קסון על מנת לחבור עם כוחותיו של ג'ונסטון בניסיון לשתף פעולה כנגד גרנט. אולם, פקודות סותרות של ג'ונסטון, חוסר החלטיות של פמברטון, והזנחת המודיעין בדבר מקום המצאו של יריבו גרנט, גרמו לכך שכוחותיו של פמברטון התנגשו ללא תכנון בכוחותיו של גרנט וספגו תבוסה מוחצת בקרב צ'מפיון היל ב-16 במאי. פמברטון נסוג לעבר נהר ביג בלאק, שם ספג מפלה קשה נוספת ב-17 במאי. ב-18 במאי נסוג פמברטון אל תוך ביצורי ויקסבורג. ג'ונסטון, מפקד הזירה, שלח הודעה לפמברטון וביקש ממנו להקריב את העיר ולהציל את חייליו. פמברטון סרב, מכיוון שהצעה זו עמדה בסתירה להוראת ג'פרסון דייוויס המפקד העליון - (פמברטון, במקור מצפון ארצות הברית, חשש כנראה גם מגינוי ציבורי אם ינטוש את ויקסבורג.) לאחר ששתי התקפות גדולות (ב-19 ו-22 במאי) על ביצורי הקונפדרציה נהדפו תוך ספיגת אבדות כבידות, החליט גרנט להטיל מצור על העיר.
לאחר שישה שבועות של מצור, בערב ה-2 ביולי, ביקש פמברטון מארבעת מפקדי הדיוויזיות שלו חוות דעת האם אנשיהם בכושר מתאים לנסות לפרוץ את המצור ולנסות להימלט. כל ארבעת מפקדי הדיוויזיות הצביעו נגד, וביום למחרת ביקש פמברטון מכוחות האיחוד הפסקת אש על מנת לדון בתנאי כניעה. בבוקר ה-4 ביולי נכנע פמברטון עם חיל המצב שלו לגרנט; תנאי הכניעה, שבתחילה היו "כניעה ללא תנאי", סוכמו כך שחיילי הקונפדרציה קיבלו שחרור על תנאי:
הכוח שנכנע לגרנט כלל 2,166 קצינים ו-27,230 חיילים, וכן 172 תותחים וכמעט 60,000 רובים. ב-9 ביולי נכנע חיל המצב בפורט האדסון, מוצב הקונפדרציה האחרון על המיסיסיפי, לכוחותיו של מייג'ור ג'נרל נת'ניאל פ' באנקס מן האיחוד. בכך עברה השליטה על נהר המיסיסיפי לכול אורכו לידי האיחוד, והנהר חזר להיות נתיב מסחר ואספקה חשוב. שטח הקונפדרציה בותר לשניים — טקסס, ארקנסו ולואיזיאנה נותקו למעשה מן הקונפדרציה, ונותרו כך עד תום המלחמה. מערכת ויקסבורג הייתה ניצחון אסטרטגי חשוב לאיחוד ומכה אסטרטגית קשה לקונפדרציה.
לאחר ויקסבורג
לאחר הכניעה, הוחלף פמברטון בשבוי מן האיחוד ב-13 באוקטובר 1863, וחזר לריצמונד, שם שהה כשמונה חודשים ללא תפקיד. בתחילה חשב גנרל ברקסטון בראג להיעזר בשירותיו, אולם לאחר שנועץ בקצינים הבכירים של הקונפדרציה הוא המליץ לג'פרסון דייוויס שזה "לא יהיה רצוי". לבסוף פנה פמברטון לדייוויס ישירות, וביקש ממנו להחזירו לשירות "בכל תפקיד שבו לדעתך אוכל להביא תועלת." דייוויס ענה לו שאמונו בו לא התערער, והוסיף:
ההיסטוריון סטיבן א' וודסוורת' כתב על פמברטון כי  אפילו חברו, גנרל הדרום ריצרד טיילור, כתב אחרי המלחמה כי חלקים רבים מן הציבור האמינו כי
פמברטון התפטר מתפקידו כגנרל ב-9 במאי 1864, ושלושה ימים אחר כך הציע לו דייוויס מינוי כקצין ארטילריה בדרגת לוטננט קולונל. פמברטון שירת כקצין ארטילריה עד תום המלחמה, עדות לנאמנותו למטרת הקונפדרציה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, בין השנים 1866–1876, התגורר פמברטון בחווה שלו בוורנטון, וירג'יניה, ואז עבר חזרה לפנסילבניה. הוא נפטר בפנסילבניה חמש שנים אחר כך ונקבר בבית הקברות לורל היל בפילדלפיה. פסל של פמברטון הוצב בפארק הצבאי הלאומי ויקסבורג.
אברהם יהושע השיל פרידמן
רבי אברהם יהושע השיל פרידמן (כ"ט בשבט תרי"ח – ט"ו באלול ת"ש) היה האדמו"ר מאדז'וד . מגזע בוהוש.
קורותיו
נולד כבן שלישי לרבי יצחק פרידמן מבוהוש. אביו היה נכדו של רבי ישראל מרוז'ין וסבתו, אם אביו, הייתה נכדת רבי אברהם יהושע השיל מאפטא שעל שמו נקרא. רבי אברהם יהושע העשיל נשא את בת דודו זקינו, אחי סבו, רבי מנחם נחום משטפנשט. אחר חתונתו התגורר מספר שנים בשטפנשט ליד חותנו ולאחר כמה שנים חזר לבוהוש. בשנת תרמ"ז נפטרה אשתו. לאחר זמן נשא את אשתו השנייה את בתו של הרב זלמן הורנשטיין צאצאו של הרב נפתלי כ"ץ. לאחר פטירת אביו מונה אחיו הגדול רבי ישראל שלום יוסף לממשיך ורבי אברהם יהושע העשיל עבר לגור באדז'וד ומשם החל לנהל חצר. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לגאלאץ שם התגורר עד פטירתו.
צאצאיו
מאשתו הראשונה נולדו לו שני בנים. בנו רבי מנחם נחום ובנו הרב אהרן מתתיהו.
רבי מנחם נחום (תרל"ט-כ"א בסיוון תרצ"ג) היה חתנו של רבי ישראל פרידמן מטשורטשקוב, בן דודו של סבו רבי יצחק מבוהוש ובן דודה של אמו. בשנת תרפ"ג עבר לשטפנשט שם דודו רבי אברהם מתתיהו פרידמן לקחו תחת חסותו והועידו ליורשו אך נפטר חודש לפניו. כיהן כאדמו"ר לא רשמי בשטפנשט. בתו ונכדו נרצחו בשואה.
הרב אהרן מתתיהו מצ'רנוביץ (נפטר תרע"ז) נשא את בתו של דודו רבי משה יהודה לייב מפאשקאן. אשתו ובתו נרצחו בשואה.
מאשתו השנייה נולד לו בנו הרב יצחק מפריז.
נפתלי נוסבוים
הרב נפתלי נוסבוים (נולד בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948) הוא דיין, פוסק הלכה וראש ישיבה חסידי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בצרפת לשמעון יהודה ולרוזה (רודה), במשפחה מחסידות דז'יקוב. בהיותו כבן שנה עלה עם הוריו לישראל. בבחרותו התקרב לחסידות גור. למד בישיבת בית מאיר בבני ברק. נישא לרחל, בתו של הרב ישראל גרוסמן, ראש ישיבת פינסק-קרלין. מתגורר בשכונת נווה צבי בירושלים.
בשנת תשמ"ז, עם הקמת בית הדין אהבת שלום, מונה לאב"ד. באותה שנה זכה בפרס "נזר הוראה" מטעם קרן אברהם הכהן, על שליטה בשולחן ערוך. בשנות ה-90 מונה לראש הישיבות חיי משה הגדולה והקטנה. הוא מוסר שיעור יומי בישיבה הגדולה ושיעור כללי בישיבה הקטנה. הרב נוסבוים הוא גם ראש ישיבה בישיבת טשיבין, שבה הוא מוסר שיעור לשיעור ג', ראש ישיבת שומרי אמונים, ומראשי ישיבת שער השמים.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מונה לאב"ד בבתי הדין החדשים "נתיבות חיים" ו"הישר והטוב", וכדיין חבר נשיאות בבית הדין "משפט שלום" של הרב ברוך שרגא. הוא מוסר שיעור בדף היומי בבית הכנסת אור הצפון ובבית הכנסת ביאלה בני ברק.
עיקר מומחיותו היא בדיני ממונות. מכהן כחבר נשיאות מפעל הש"ס העולמי, מפעל "שערי הוראה", ועד הרבנים לענייני צדקה, קרן "יגדיל תורה", וחבר בית דין "משמר התורה" לענייני צניעות.
חבר בוועדת הרבנים של תחרות חיבורים תורניים של מפעל הפיס למגזר החרדי.
הרב נוסבוים הוא אב לשמונה ילדים. אחד מבניו נפטר בשנת 2010 ממחלה.
תיבת TATA
תיבת TATA (באנגלית: TATA box, ידוע גם כתבנית גולדברג-הוגנס) הוא מוטיב הנמצא ברצף ה-DNA באזור הפרומוטור של גנים באיקריוטים ובארכאונים. לכ-24% מהגנים האנושיים יש תיבת TATA בפרומוטור. תיבה זו נחשבת כמאפיין של ליבת פרומוטור. אל רצף זה נקשרים פקטורי שעתוק כלליים או היסטונים, והוא מעורב בתהליך השעתוק על ידי RNA פולימראז.
תיבת TATA זוהתה לראשונה בשנת 1978 במעבדתו של דוד הוגנס בארצות הברית.
סקירה
תיבת ה-TATA כוללת את הרצף TATAAA או וריאציה קרובה. הרצף נמצא במיקום מסוים, כ-25-35 זוגות בסיסים מאתר תחילת השעתוק. הרצף נחשב לרצף שמור מבחינה אבולוציונית, ומקורו בשלב מוקדם של היצורים האיקריוטים.
במהלך שעתוק, החלבון שנקשר לתבנית TATA (ידוע כ- TBP, TATA binding protein) יוצר כיפוף במבנה ה-DNA של שמונים מעלות, וכן פותח את מבנה הסליל הכפול של ה-DNA. בגלל שהתבנית עשירה בבסיסים אדנין ותימין, ההפרדה נעשית בקלות יחסית, מכיוון שזיווג הבסיסים שלהם חלש יחסית לזיווג שבין ציטוזין וגואנין. חלבון ה-TBP הוא חלבון חריג, מכיוון שהוא נקשר באזור המיינור גרוב של מבנה הסליל הכפול, בעזרת מבנה שניוני של משטח בטא.
Iz*One
IZ*ONE (בקוריאנית: 아이즈원) היא להקת בנות דרום קוריאנית שהורכבה בתוכנית הריאלטי "Produce 48", ופעלה בדרום קוריאה ויפן. הלהקה החלה את פעילותה באוקטובר 2018, הורכבה מ-12 בנות, ג'אנג וון-יונג, מיאוואקי סאקורה, ג'ו יורי, צ'וי ינה, אן יוג'ין, יאבוקי נאקו, קוון אונבי, קאנג היי-וון, הונדה היטומי, קים צ'א-וון, קים מינג'ו ולי צ'א-יון.
תיבת TATA
סקירה
תיבת ה-TATA נפוצה באתרי קישור של RNA פולימראז II. פקטור השעתוק TFIID נקשר לתיבה, ולאחר מכן TFIIA נקשר במעלה הזרם לאתר הקישור של TFIID, ו-TFIIB נקשר במורד הזרם אליו. ה-RNA פולימראז מזהה את קומפלקס החלבונים הזה, וכן פקטורי שיעתוק נוספים - TFIIF, TFIIE ו-TFIIH. זה מאפשר את תחילת השעתוק, כך שהפולימראז ממשיך לנוע במורד הזרם, כאשר TFIID ו-TFIIA נשארים קשורים לתיבת ה-TATA, באופן שמולקולות נוספות של RNA פולימראז II יוכלו להיקשר לאותו אתר. ההצטברות של מולקולות RNA פולימראז ופקטורי שעתוק נקראת קומפלקס השעתוק הבזאלי, אשר מייצר כמות בזאלית (נמוכה) של תעתיקים. כדי להעלות את רמות הביטוי נדרשת מעורבות של פקטורים אחרים, כגון תיבת CAAT.
Iz*One
לאורך שנות פעילותה של הלהקה, פורסמו שני אלבומי אולפן (אחד קוריאני ואחד יפני), שבעה מיני-אלבומים (ארבעה בקוריאנית ושלושה ביפנית). הלהקה התפרקה רשמית ב-29 באפריל 2021.
שם הלהקה
שם הלהקה, IZ*ONE, אשר נכתב באותיות גדולות בלבד באנגלית, הוצע על ידי מעריצי הסדרה והלהקה ונבחר לבסוף על ידי CJ Entertainment, חברה בת של Mnet.
המשמעות הראשונה של השם היא נראות הצירוף "IZ" כמו "12", שהוא מספר הבנות המרכיב את הלהקה, והמילה "ONE", המסמלת את כך שהחברות משלימות אחת את השנייה ומתפקדות כלהקה אחת כשהן מופיעות. המשמעות השנייה היא הגיית הצירוף "IZ" כמו המילה "eyes" (עיניים). הכוכבית המחברת בין ה"IZ" ל-"ONE" מסמלת את גלגל המזלות.
לפני הקמת הלהקה
טרם השתתפותן בתוכנית אשר הרכיבה את הלהקה, חלק מהבנות היו חברות בעבר; הונדה היטומי השתתפה בלהקה בAKB48, סאקורה לקחה חלק בהצגות תיאטרון שונות והייתה חברה בHKT48, יאבוקי נאקו השתתפה גם היא בHKT48, ובנוסף לקחה חלק במספר סרטים ופרסומות טלוויזיה. שלושת הבנות היפניות היו צריכות לקחת הפסקה מהלהקות בהן היו לפני השתתפותן ב-Produce 48.
קוון אונבי ביצעה את הופעת הבכורה שלה בעבר, בלהקה בשם "Ye-A" תחת שם הבמה "קאזו", אך החליטה לפרוש ממנה לאחר כמה שנים בעקבות הרגשה של חוסר מיצוי עצמי. לי צ'א-יון הייתה מתלמדת ותיקה של JYP אנטרטיינמנט. היא השתתפה במספר תוכניות טלוויזיה כמו "Kpop star 3" של רשות השידור "SBS" ותוכנית הריאליטי "Sixteen" שיצרה את הלהקה Twice. לאחר השתתפותה ב-Sixteen, היא החליטה לעבור ולחתום ב-WM Entertainment.
ג'ו יורי לקחה חלק בתוכנית הריאליטי "Idol School", תוכנית הדומה לProduce 101, בה הוקמה הלהקה fromis 9, אך הודחה במקום ה-15 ולא זכתה לקחת חלק בלהקה. קאנג הי-וון הייתה מועמדת לקחת חלק בלהקה שלבסוף לא יצא לפועל. קים מינג'ו שיחקה והופיעה בדרמות קוריאניות רבות כגון "Tempted" ו-"Its not you fault". אן יוג'ין הופיעה במספר פרסומות טלוויזיה לעדשות מגע.
הרכבת הלהקה ב-Produce 48
תחילה, הבנות עברו הערכה ראשונית בה מתלמדות מאותה חברה (או מתלמדות שלא חתומות בחברה) הופיעו מול חבר שופטים, שבסוף כל הופעה, העניק להן דירוג רמה הנע בין A-F. לאחר מכן, בכל שבוע, הבנות חולקו לקבוצות חדשות ובהן היו צריכות להרכיב הופעה משיר שניתן להן. שתי קבוצות היו מקבלות את אותו השיר ולבסוף היו צריכות להופיע מול קהל חי. לאחר הופעה של אותו השיר על ידי שתי קבוצות שונות, הקהל היה מצביע לקבוצה שאהב יותר מבין השתיים. הקבוצה שזכתה ליותר קולות מהקהל הייתה מנצחת, והדירוג המספרי (בשילוב עם בונוס על הניצחון) היה מתחלק לדירוג המספרי האישי של כל מתמודדת. לאחר שלב ההופעות החיות היה שלב הצבעה אישי לכל מתמודדת. אחריו, הבנות עם הדירוג המספרי הנמוך ביותר, הודחו.
לאחר ההערכה הראשונית, ניתנה להן הזדמנות נוספת לשנות את החלוקה שלהן לכיתות באמצעות הערכה נוספת. החלוקה המספרית של המתחרות השפיעה משמעותית על החוויה שלהן במהלך הסדרה. מתחרות עם דירוג גבוה יותר נהנו מאפשרויות רבות שנפתחו להן, שלא בדומה למתחרות עם דירוג מספרי נמוך; לדוגמה, מתחרות עם דירוג מספרי גבוה, היו יכולות לבחור את השיר ברצונן להופיע ואת המתחרות איתן הם רוצות להופיע, גם אז הדירוג המספרי השפיע על בחירת הקבוצות של הבנות. הדירוג המספרי מורכב מהצבעות הקהל בלבד, ולא יכול להשתנות על ידי השופטים. דירוג זה הוא שלבסוף הכריע את מיקומן של הבנות בלהקה, כך שלדירוג המספרי יש חשיבות רבה בתוכנית. גם החלוקה לרמות השפיעה על חווית הבנות בתוכנית בכך שהבנות אשר חולקו לרמות נמוכות יותר, קיבלו פחות זמן מסך או בהופעות הכוללות את כלל המתאמנות, הבנות בכיתות נמוכות היו מאחור; כך, הקהל לא יכל באמת להכיר את אופי הבנות, מה שהשפיע על הדירוג המספרי של הבנות גם כן. לכן, גם החלוקה לכיתות הייתה משמעותית עבור הבנות ועבור הדירוג המספרי שלהן
בגמר, הבנות במקומות ה-1–12 זכו להרכיב את IZ*ONE. כלומר, לפי סדר הדירוג, הבנות שהרכיבו את אייזוון הן: ג'אנג וון-יונג, מיאוואקי סאקורה, ג'ו יורי, צ'וי ינה, אן יוג'ין, יאבוקי נאקו, קוון אונבי, קאנג היי-וון, הונדה היטומי, קים צ'א-וון, קים מינג'ו ולי צ'א-יון. בכל העונות של Produce 101, היה מקובל כי המנהיג של הלהקה המורכבת בגמר יהיה המתלמד שזכה במיקום הראשון. לכן, מנהיגת הלהקה הייתה אמורה להיות ג'אנג וון-יונג. עם זאת, בשונה משאר העונות, החליטו החברות לערוך הצבעה, ולבסוף נבחרה קוון יונבי להיות המנהיגה של אייזוון.
כחלק מההכנות הניהוליות של Produce 48 סוכם כי החברות Pledis ו-Stone Music הן אלו שינהלו את הלהקה, אך בספטמבר 2018, OFF THE RECORD Entertainment הודיעו כי הם אלו שינהלו את הלהקה במקום זאת.
2018: בכורה קוריאנית עם Color*Iz
לאחר שידור Produce 48, עשתה הלהקה את הופעת הבכורה ב-29 באוקטובר 2018, עם מיני-אלבום בשם "COLOR*IZ", מתוכו יצא הסינגל המוביל "La Vie en Rose". המיני-אלבום זכה להצלחה רבה, שכן הגיע למקום שני במצעד האלבומים של Gaon, ונמכרו למעלה מ-225,000 עותקים. גם האלבום וגם הסינגל המוביל נכנסו למצעדי שירי ואלבומי העולם הדיגיטליים של בילבורד. ביממה הראשונה לצאתו, נמכרו כ-34,000 עותקים של המיני-אלבום, והוא היה למיני-אלבום הבכורה של להקת-בנות קייפופ הנמכר ביותר ביומו הראשון. הצלחת מיני-אלבום הבכורה של הלהקה הובילה לזכייתן בפרס "אמניות החדשות של השנה" במספר טקסי פרסים כגון פרסי דיסק הזהב ופרסי המוזיקה של סיאול.
לקראת פרסום אלבום הבכורה, ערכה הלהקה הופעה בשם "COLOR*IZ- Show Con", באולימפיק הול שבסיאול. הכרטיסים להופעה נמכרו תוך מספר דקות מרגע פתיחת אפשרות הקנייה לקהל.
ב-1 בנובמבר, הופיעה הלהקה לראשונה בתוכנית המוזיקה קוריאנית "M Countdown" של Mnet. שבוע לאחר מכן, זכתה הלהקה בפעם הראשונה בתוכנית מוזיקה, לאחר עשרה ימים מהבכורה שלהן, מה שהפך אותן ללהקה שהשיגה הכי מהר את הניצחון הראשון לאחר הבכורה, באותה התקופה. הקליפ של סינגל הבכורה שבר גם הוא שיאים, בכך שביום הראשון לשחרורו ביוטיוב הוא צבר כ-4.5 מיליון צפיות והפך לקליפ הבכורה של אמן קוריאני שזכה לכמות הצפיות הגדולה ביותר ב-24 שעות הראשונות לצאתו, באותה תקופה.