cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוחנן מגוש חלב
עד לנפילת גוש חלב
גוש חלב (בכתבי יוסף בן מתתיהו ביוונית: "גיסקלה") הייתה עיר קדומה בגליל, במקום בו שוכן הכפר המודרני ג'ש. כאמור, יוסף בן מתתיהו סיפר כי יוחנן נמנה תחילה עם המתונים, והחל בפעילות מלחמתית רק בתגובה להתנפלות אנשי צור ובני בריתם על גוש חלב. הוא פעל בימים הראשונים של המרד, בטרם מונה יוסף בן מתתיהו למפקד הגליל, ובשעה שהמלחמה עדיין נשאה אופי של מלחמה בין האוכלוסיות היהודיות והלא יהודיות השוכנות בארץ. יוחנן קיבץ אליו לוחמים מכל קצות הגליל, כארבע מאות במספר, וארגן אותם לכוח צבאי שהגן על ערי הגליל, ופשט על הערים הנכריות. כאשר הגיע למקום יוסף בן מתתיהו, הוא הורה ליוחנן לבנות מחדש את חומותיה של גוש חלב ולהגן עליה. יוסף הגיע לגליל עם שני עוזריו, יועזר ויהודה, לאחר שהוסמך על ידי הממשלה שהוקמה בירושלים על ידי אספת העם, לשמש המפקד הצבאי של הגליל, ויוחנן היה כפוף למרותו. שניים אלו, כפי הנראה, היו שונים באופיים ובגישתם אל הפעולות שהיה צריך לנקוט בהן. ההתנגשות הראשונה בין השניים הייתה בשאלת מכירת אוצרות התבואה של הקיסר הרומי שהיו מאוכסנים בגליל, לצורך בניית החומה של גוש חלב. תבואות אלו נועדו לשמש מס לרומא. יוסף סירב לאשר את המכירה, ויש המפרשים את הדבר כחוסר רצון מצידו לפגוע בקיסר הרומי. בסופו של דבר, קיבל יוחנן משני עוזריו של יוסף את האישור למכור את תבואת הקיסר, והוא השתמש בכסף לביצור עירו, גוש חלב.
בדיווחו של יוסף בן מתתיהו על יוחנן בזמן פעילותו בגליל, לא נזכרת שום פעולה כלשהי נגד הרומאים או נגד המתונים, אוהדיהם. לדברי אוריאל רפפורט, אילו דגל יוחנן בתקופה זו במרד, יוסף לא היה מעלים זאת מקוראיו, ולכן המניע לפעולותיו לא היה בהכרח עמדה אנטי-רומאית ומאבקו ביוסף בן מתתיהו לא היה בהכרח קשור ליחס לרומא. נראה כי ליריבות זו לא היה אופי רעיוני, וכי הריב היה במסגרת השקפות דומות, שכן יוחנן נעזר במאבקו באישים מהממשלה המתונה.
יוסף כתב כי יוחנן ניסה לגייס אנשים להורגו, וכי המריד את אנשי טבריה כנגדו. לאחר ניסיון זה נמלט יוחנן לגוש חלב ושקד על הכנת הגנתה, ועמו כאלפיים איש, פליטים יהודים מערי סוריה. יוחנן פנה באמצעות שליחים (אחד מהשניים היה אחיו, שמעון) אל "רעו ומיודעו" רבן שמעון בן גמליאל הזקן בירושלים, שישכנע את חנן בן חנן וסיעתו להרחיק את יוסף מתפקידו, ואלה שלחו שליחים אל ערי הגליל להחזירו לירושלים. היחסים הקרובים ששררו בין יוחנן ושמעון בן גמליאל, ונכונותו של חנן בן חנן להדיח את יוסף, מצביעים שיוחנן לא נחשב אז כשופרם של הגורמים הקיצוניים. ארבעת השליחים נתמכו בצבא של כ-2,500 איש (כאלף ב"חיי יוסף"), אך יוסף הצליח להשתלט על המרידה, ושלח את השליחים וצבאם בחזרה לירושלים. לאחר כל אלו נותר יוחנן בגוש חלב ולא יצא ממנה, לדברי יוסף, מתוך פחד ממנו.
בשנת 67 החל מפקד הצבא הרומי אספסיאנוס את מסעו בגליל. עד מהרה נפלה העיר יודפת, לאחר מצור קשה תחת פיקודו של יוסף, ולאחריה יתר הגליל. גוש חלב הייתה האחרונה מערי הגליל שהחזיקה מעמד, לאחר נפילת המעוזים האחרונים בידי הרומאים – גמלא והר תבור. בנו של אספסיאנוס, טיטוס, נשלח אל גוש חלב ועמו אלף רוכבים. לדברי יוסף בן מתתיהו, משהגיע טיטוס אל העיר, ביקש ממנו יוחנן שלא להתחיל במלחמה ביום השבת. טיטוס נענה לבקשה זו, ויוחנן ניצל את ההזדמנות ועזב את העיר בחשכת הלילה ועמו כמה אלפים מן הקנאים. למחרת פתחו תושבי העיר את שעריה והסגירוה בידי טיטוס. טיטוס רדף אחרי יוחנן ואנשיו, ואף הרג רבים מהם, אך יוחנן הצליח להימלט לירושלים. אולם תיאור זה מעורר תהיות: אם החליט יוחנן לברוח, מדוע לא עשה זאת טרם בואו של טיטוס, וכיצד הצליחו אנשיו לעבור דרך כל כך ארוכה מבלי שישיגו אותם פרשיו של טיטוס. ייתכן, אפוא, שיוחנן ואנשיו כלל לא ברחו, אלא פשוט יצאו מהעיר, ללא נשים וילדים, ומבלי שנרדפו.
המצור על ירושלים
יוחנן הגיע לירושלים בתחילת שנת 68, לאחר כיבוש הגליל בידי הרומאים, ועמו כמה אלפי פליטים מערים שונות בגליל. כניסתם לעיר גרמה להתקהלות סביבם: אנשים רבים רצו לדעת מה קרה מחוץ לעיר. יוחנן ואנשיו טענו כי לא ברחו מהרומאים, אלא בחרו לצאת מגוש חלב, משום שהבינו כי אין טעם לבזבז נשק וכוחות על הגנת ערים קטנות וחלשות, אלא יש לשמור אותם עבור מאמץ משותף להגנת עיר הבירה. יוחנן סבב בעיר וניסה להרים את המורל של תושביה לקראת המלחמה הקרבה: הוא תיאר את הרומאים כחלשים וטען כי מכונות המלחמה שלהם נשחקו בקרבות על כפרי הגליל, ולכן, אמר, "גם אם יצמיחו הרומאים כנפיים לא יוכלו לדלג מעל חומת ירושלים".
בעת שהגיע יוחנן לירושלים היו המחנות הפוליטיים היריבים על סף מלחמת אחים. הקנאים בעיר הונהגו על ידי אלעזר בן שמעון ופעלו להפלת הממשלה, אותה האשימו בנפילת הגליל. באותה העת, היה יוחנן בעל השפעה ומקובל על שני המחנות העיקריים והעוינים זה לזה שהיו בעיר: המתונים, שהחזיקו בשלטון, ובראשם, בין היתר, הכהנים הגדולים לשעבר חנן בן חנן ויהושע בן גמלא, והמורדים ("הקנאים"), ובראשם אלעזר בן שמעון. יוסף בן מתתיהו האשים אותו בחתירה נגד הממשלה ובהעברת סודותיה אל הקנאים, וטען כי לאחר שנחשד בכך, חויב להישבע לנאמנותו. אולם נראה כי עם התרחשות האירועים, קיבל יוחנן את טענת המורדים, כי ממשלת המתונים מתכוונת למסור את ירושלים לידי הרומאים, ולכן הפסיק את קשריו עמה ולא פעל לסייע לה. לדעת אוריאל רפפורט, שינוי עמדתו של יוחנן היה חלק מתהליך לאומי כללי, מעמדה מתונה יחסית לעמדה קיצונית יותר. עמדתו זו חיזקה מאוד את מפלגת הקנאים, כנגד המתונים בהנהגת הכוהנים ועשירי העיר. הכהן הגדול מתתיהו בן תאופילוס הודח, ובמקומו הובא אלמוני משורות הקנאים, בשם פנחס בן שמואל. חנן בן חנן, שעמד בראש הממשלה המתונה, החליט להתגבר על הקנאים. יוחנן ואנשיו התבצרו בבית המקדש וקראו לעזרת האדומים מבחוץ. אלו (ובהם יעקב בן סוסא) נכנסו אל העיר וטבחו במתונים. כך החל מסע רציחות, שבו איבדו את חייהם מנהיגי המתונים, חנן בן חנן ויהושע בן גמלא.
באחד החודשים הראשונים של שנת 68, נעשה יוחנן המנהיג החשוב ביותר בירושלים. עמדה זו זכתה להכרה מצד כמה קבוצות מורדים, בעיקר בזכות היקף הכוח הצבאי שעמד לפיקודו הישיר ויוקרתו באותה העת. בסוף שנת 68 נפלה ממשלת המתונים בירושלים. יוחנן נקט בשלטונו בצעדים חמורים כנגד אנשי מפלגת המתונים. מולו עמד מחוץ לעיר שמעון בר גיורא, אשר הנהיג תנועה אנטי-רומאית קיצונית בעלת נטיות חברתיות, אשר יוחנן הורה כי תישאר מחוץ לחומות העיר. נראה כי בתקופה זו, לאחר מפלתו של חנן בן חנן ובמהלך העימות המוקדם עם שמעון בר גיורא, היה איחוד בין מחנה יוחנן למחנה הקנאים, ויוחנן היה שותף להנהגתם. אולם בשלב מסוים החליט יוחנן להתפלג לסיעה נפרדת. מאוחר יותר פרשו האדומים מצבאו של יוחנן. בהתנגשותם עם הקנאים, דחקו אותם אל ארמונה של גרפטה, קרובת משפחתו של איזטס מלך חדייב, שם התגורר יוחנן ושם שמר את השלל. האדומים פרצו לארמון, הניסו משם את הקנאים ושדדו את השלל.
בניגוד לממשלת המרד המתונה, שמונתה באספת עם, שהייתה גוף יהודי חוקי, ריבוני, הנהגתו דה-פאקטו של יוחנן התבססה על כוח הזרוע ולא הייתה חלק מהשלטון החוקי ביהודה. היא לא הושתתה על יסודות חוקיים ולא זכתה להכרה. יוחנן החזיק במעמדו הבכיר עד חודש ניסן 69, אז נכנס לעיר שמעון בר גיורא. לאחר שבהתייעצות עם האדומים, החליטו הכהנים הגדולים ובראשם הכהן הגדול לשעבר מתתיהו בן בייתוס, להכניסו לתוך חומות העיר. שמעון השתלט על חלקיה העיקריים של ירושלים, וצמצם את תחום שליטתם של יוחנן והקנאים למתחם הר הבית, שדרכי היציאה ממנו נחסמו, ולחלק מהעיר התחתונה. לתחום זה היו יתרונות צבאיים ברורים, ושמעון בר גיורא לא הצליח להתגבר על ביצוריו.
בזמן שטיטוס שהה באלכסנדריה, עוד בטרם ריכז את כוחותיו בקיסריה, מלחמת האחים בין שלושה הפלגים פרצה במלוא עוזה, לאחר שאלעזר בן שמעון פרש מסיעת הקנאים (בסוף 69 או תחילת 70), משום שלא היה מוכן לסור למרותו של יוחנן. מנהיגים נוספים של קבוצות קנאים הצטרפו אליו, והם השתלטו על החצר הפנימית של בית המקדש והתבצרו בה. יוחנן התמיד בהתקפות נגד הפלג של הקנאים המתבצרים, אולם הם גבו הרוגים רבים יותר בקרב אנשיו, משום שעל אף יתרונו המספרי על הפלג של אלעזר, יוחנן היה מצוי במקום נחות, מאחר שהחומה שהקיפה את החצר הפנימית הייתה גבוהה בכ-20 מטר מעל המפלס הכללי של הר הבית. בו בזמן, העיר העליונה וחלק גדול של העיר התחתונה נמצאו תחת שליטתו של שמעון בר גיורא, שניצל את המצב כדי להגביר את התקפותיו נגד אנשי יוחנן. על אף שיוחנן הותקף משני העברים, הוא נחל הצלחה בקרבות נגד שמעון, משום שנהנה מיתרון גובה. ואילו הפלג של אלעזר התנגד הן לשלטונו של יוחנן והן לשלטונו של שמעון.
כל אותה העת המתין אספסיאנוס בניחותא, שכן סבר בצדק, כי המלחמות הפנימיות בין הפלגים בעיר אך יקלו עליו ויסייעו לו כשיתחיל המצור, וכי יש לתת לצדדים הניצים למצות את הנזקים שהם גורמים זה לזה. בין היתר, נשרפו במאבק מחסני המזון של העיר, דבר שגרם לרעב משהחל המצור. יוסף בן מתתיהו האשים בכך את יוחנן כמו גם את שמעון. שריפת מחסני המזון נזכרת גם באגדות החורבן שבספרות חז"ל.
רק כאשר החלו אילי הברזל של טיטוס לנגח את חומות העיר, זמן מה לאחר תחילת המצור, בכ"ג בניסן של שנת 70, התאחדו המורדים. יוחנן פיקד על הגנת הר הבית ועל מצודת אנטוניה. במהלך המצור, כאשר הביאו הרומאים את מכונות המצור אל הסוללות, חפר יוחנן מבפנים, מאנטוניה ועד הסוללות, ומילא את החלל שיצר בעצים מרוחים בזפת. אנשיו הבעירו את העצים, המנהרות התמוטטו ועמן הסוללות. בתקופה זו התיך יוחנן כלי הקודש מבית המקדש.
במהלך חודש אב, זמן מה לאחר נפילת הר הבית ושריפת המקדש, דרשו יוחנן, שמעון ואנשיהם מטיטוס כי ייתן להם לצאת מן העיר אל המדבר כשהם חמושים. לאחר שדרישתם נדחתה, התבצרו יוחנן, שמעון ואנשיהם בעיר העליונה, שם החזיקו מעמד עוד כמה שבועות. עם כיבוש ירושלים, ירד יוחנן עם רבים אחרים להסתתר במנהרות ושם "התענה ברעב" יחד איתם. זמן מה לאחר כיבוש העיר העליונה, בח' באלול שנת 70, הסגיר עצמו לרומאים. הוא הובל לרומא על מנת להשתתף במצעד הניצחון, הטריומף, שנערך ככל הנראה ביוני 71. שמעון בר גיורא הוצא להורג לאחר המצעד, אך יוחנן נשלח לכלא לשארית ימי חייו. ההבדל בין העונשים שהוטלו עליהם מצביע על ההבדל במעמדם בהנהגת המרד מנקודת מבטם של הרומאים - קרי על בכירותו של בר גיורא. גורלו המדויק של יוחנן אינו ידוע.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בהולנד
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בהולנד (באנגלית: Netherlands American Cemetery and Memorial) שוכנים ליד הכפר מרכרטן (Margraten), כעשרה ק"מ ממזרח לעיר מאסטריכט שבמחוז לימבורג בדרום הולנד. בית הקברות הוא בית הקברות הצבאי האמריקני הקבוע היחיד בהולנד. הוא הוקם בשנת 1944, וכיום טמונים בו 8,302 חללים של ארצות הברית ממלחמת העולם השנייה. רוב החללים נפלו במבצע מרקט גארדן בסתיו 1944 או בקרבות בגבול גרמניה ובתוכה בחורף 1944-45 ובאביב 1945.
אתר בית הקברות והקמתו
אתר בית הקברות נמצא כ-11 ק"מ מהגבול הגרמני, לא הרחק ממפגש הגבולות הולנד-בלגיה-גרמניה. הוא שוכן מדרום לכביש N278, המוביל מערבה מהערים קלן ואאכן שבגרמניה. זוהי דרך היסטורית: היא נסללה עוד בתקופת האימפריה הרומית ושימשה מנהיגים ומצביאים שונים במסעותיהם בתולדות אירופה, ובהם יוליוס קיסר, קרל הגדול ונפוליאון. במאי 1940 השתמשו הגרמנים בכביש בפלישתם להולנד, ובסתיו 1944 נעו בו מזרחה הצבא הגרמני הנסוג והצבא האמריקני המתקיף.
שטח בית הקברות שוחרר על ידי צבא ארצות הברית ב-13 בספטמבר 1944. ב-10 בנובמבר הקימה הארמייה האמריקנית התשיעית באתר זה בית קברות שדה. הוא נועד במקור לקבורתם של חיילים אמריקנים שנהרגו בקרבות בגבול גרמניה. עד תום המלחמה נקברו בו כ-22,000 איש, מהם 17,700 אמריקנים והיתר חיילי בעלות הברית וגרמנים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוחלט לשמר את בית הקברות. אז אורגן מחדש, מרבית החללים בו הוחזרו לארצות הברית והועברו אליו גופות חיילים אמריקניים שנהרגו ונטמנו לפני כן בבתי קברות צבאיים אמריקניים ארעיים שונים באירופה.
אזור הקבורה נמצא בחלקו המזרחי של אתר בית הקברות, וממערב לו נמצאת האנדרטה. שטחו הכולל של מתחם בית הקברות הוא כ-265 דונם. בכל שטחו נטוע דשא והוא משופע בעצים ובערוגות פרחים.
בניית אזור הקבורה והאנדרטה במתכונתם הקבועה הוצאה לפועל על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב, שגם אחראית להפעלתם. הבנייה הסתיימה בשנת 1960 והאתר כולו נחנך ב-7 ביולי באותה שנה.
אדריכלי בית הקברות והאנדרטה היו צ'יפלי, בולפינץ', ריצ'רדסון ואבוט (Chepley, Bulfinch, Richardson and Abbott) מבוסטון. אדריכלי הנוף היו קלארק, רפואנו והלרן (Clark, Rapuano and Halleran) מניו יורק.
בחודש מאי 2005 ביקר הנשיא ג'ורג' ו. בוש בבית הקברות. היה זה הביקור הראשון שם של נשיא אמריקני.
האנדרטה
משער בית הקברות, הניצב על אם הדרך של הכביש N278, נמשך כביש פנימי דרומה כ-250 מ' אל פתחה של אנדרטה. האנדרטה כוללת את חצר ההנצחה ואת בניין המבקרים והמוזיאון שלצידה, ואת מגדל הזיכרון ובית התפילה שבו, החוצצים בין האנדרטה לבין אזור הקבורה.
גובהו של מגדל הזיכרון המלבני הוא 31 מטרים. בראש המגדל נמצאת מערכת פעמונים וכן משטח תצפית, המשקיף סביב על שטח בית הקברות. בתחתית המגדל מצוי בית תפילה קטן. גובה חללו הפנימי מגיע עד למחצית גובהו של המגדל. מקצת הקישוטים שבבית התפילה נמסרו לבית הקברות על ידי ממשלת הולנד.
על קירות מימין ומשמאל למגדל חרותים שמות הקרבות העיקריים שצבא ארצות הברית השתתף בהם במלחמת העולם השנייה בהולנד ובגזרה המרכזית של גרמניה.
בכניסה לחצר משמאל נמצא המוזיאון, ובו כיתובים מפורטים ושלוש מפות מבצעים גדולות הקבועות בקירות אבן גיר, המתארים את מהלך הקרבות שניטשו במערב אירופה מהפלישה לנורמנדי ועד לכניעת גרמניה. מתחת למפות הקיר מוצגים סמלי העוצבות האמריקניות העיקריות שהשתתפו בקרבות המתוארים בהן. במוזיאון מוצגות גם סדרות מפות כלליות המתארות את מהלך המלחמה נגד גרמניה ונגד יפן. בכניסה לחצר מימין נמצא בניין המבקרים של בית הקברות.
אזור הקבורה
מדרגות משני צדי המגדל עולות מחצר ההנצחה אל אזור הקבורה, המשתרע ממזרח למגדל. יש בו 16 חלקות קבורה (ארבע לרוחב וארבע לעומק), ושורות הקברים מתפרסות כלפי מזרח בתבנית של מניפה. במרכז אזור הקבורה נמצאת מדשאה שמשני צידיה טורי עצים. היא נמשכת מזרחה אל קצהו של בית הקברות, שם ניצב תורן הדגל האמריקני.
החללים בבית הקברות
בבית הקברות טמונים 8,302 חללים. חיילים אלו נהרגו במבצע מרקט גארדן בסתיו 1944, בקרבות שניטשו בגבול גרמניה ובתוכה מאוקטובר 1944 ועד כניעת גרמניה במאי 1945, או בפעולות אוויריות. אחד הקברים הוא קבר אחים ובו נטמנו שני חיילים. 106 מהקברים בבית הקברות הם קברי אלמונים.
בבית הקברות קבורים ארבעים זוגות של אחים, שנטמנו זה לצד זה.
בבית הקברות נקברו חמישה חיילים שעוטרו במדליית הכבוד של הקונגרס – עיטור הגבורה הגבוה ביותר של ארצות הברית:
הקצין הבכיר ביותר שנקבר בבית הקברות הוא מייג'ור ג'נרל מוריס רוז (Maurice Rose), יהודי. הוא היה מפקד הדיוויזיה המשוריינת השלישית של צבא ארצות הברית, כאשר נהרג בקרב בגרמניה במרץ 1945.
כ-15 קילומטר מדרום לבית הקברות, מעבר לגבול הבלגי, ממוקם בית הקברות הצבאי האמריקני אנרי-שאפל.
סוס המים
סוס המים (באנגלית: The Water Horse) הוא סרט פנטזיה ודרמה אמריקאי משנת 2007, בבימויו של ג'יי ראסל.הסרט נכתב על ידי רוברט נלסון ג'ייקובס ומבוסס על ספרו של דיק קינג-סמית 'The Water Horse'.
עלילה
הסרט מתחיל בסקוטלנד של היום, זוג תיירים אמריקאי נכנס לבר שבו הם פוגשים זקן אשר לפי בקשתם (אחרי שהתיירים רואים תמונה של המפלצת מלוך נס) מספר להם את הסיפור האמיתי על המפלצת מלוך נס וכיצד נוצרה התמונה המזויפת של המפלצת.
בשנת 1940, ילד בשם אנגוס מקמור מתגורר עם אמו אן מקמור ואחותו קירסטי, בבית האחוזה של לורד קילין על חופי האגם לוך נס. מאוחר יותר מצטרף אליהם לואיס מוברי, שמגיע לעבוד כאיש התחזוקה של האחוזה. אביו של אנגוס, צ'רלי, שהיה איש התחזוקה לשעבר של קילין, הוא מלח בצי המלכותי, ונעדר מאז שהספינה שלו שקעה במלחמה כשנה לפני כן. אנגוס אינו מוכן לקבל את העובדה כי אביו לא ישוב.
יום אחד, בעת שאגנוס אסף צדפים, הוא מוצא בחול בקרקעית האגם אבן גדולה ומסתורית, הוא משאיר אותה במחסן של אביו, וכאשר הוא חוזר מאוחר יותר, הוא מגלה שזו הייתה ביצה ויצור מוזר בקע ממנה, הוא מכנה את היצור 'קרוזו' על שם רובינזון קרוזו. אנגוס מחליט לשמור את היצור בסוד, אבל בסופו של דבר קריסטי ולואיס מגלים את הייצור. לואיס מסביר לאנגוס כי הייצור הוא "סוס מים" ללא מין, שמטיל ביצה אחת, ואז מת לפני שהביצה בוקעת.
למחרת, כוחות של חטיבת הארטילריה מגיעים לבית בפיקודו של קפטן תומאס המילטון – חברו של לורד קילין, המשרת עם חיל האוויר המלכותי. סוללת ארטילריה מוקמת ליד האגם כהגנה מפני צוללות גרמניות, בזמן שהחיילים מקימים מחנה בשטח האחוזה. בינתיים, לואיס מגלה שקרוזו גדל כל כך עד שאין לא ברירה אלא לשים אותו באגם שם הוא יוכל להסתובב חופשי.
קפטן המילטון מספר לאמא של אגנוס שללואיס יש השפעה רעה על אגנוס, ואמא של אנגוס מאפשרת לו ללמד את אנגוס קצת משמעת צבאית. עם זאת, לאחר כמה ימים של אימון, אנגוס בורח וחוזר לאגם, שם קרוזו, עכשיו כבר יצור בוגר, מעודד את אנגוס לרכוב על גבו. לאחר זמן מה, הוא צולל מתחת למים. אנגוס, שסובל מאקוופוביה, בהתחלה מנסה להתנגד לצלילה, אבל לאחר זמן קצר הוא מתגבר על הפוביה שלו ונהנה מהצלילה.
שני דייגים שראו בעבר את קרוזו, מנסים לצלם את היצור למען התהילה והעושר. כאשר הם מבינים כי הם לא יוכלו לצלם את קרוזו במציאות בשל ההפצצה, הם מחליטים ליצור חיקוי. (התוצאה היא תמונה מזויפת של המפלצת מלוך נס). התמונה יוצרת סקרנות אצל כמה חיילים, שמפליגים באגם בלילה במטרה לצוד את המפלצת.
מאוחר יותר אגנוס הולך לאגם וקורא לקרוזו. קרוזו מגיע, אבל עדיין בהלם ובפחד מפני ההפגזה הקודמת, הוא כמעט נושך את ידו של אנגוס לפני שהוא צולל חזרה לאגם. הכלב של המילטון, צ'רצ'יל, לאחר שהבחין בריח של קרוזו בחוף, מתריע בפני החיילים על נוכחותו. בגלל הנביחות קרוזו מפתיע את החיליים שנמצאים על הסירה והופך אותה, אבל לפני שהסירה מתהפכת אחד החיליים מצליח לשלוח אות מצוקה במחשבה שאלו הגרמנים שתוקפים אותם. בחזרה באגם, אנגוס צועד לתוכו כדי לנסות להרגיע את קרוזו אבל הוא מאבד את שיווי המשקל שלו ומתחיל לטבוע.
קרוזו מציל את חייו של אנגוס. וכשאמו של אנגוס מגיעה, היא מאמינה סוף סוף לבנה כשהיא רואה את קרוזו, לאחר שלאורך כל הסרט היא מאשימה את לואיס בכך שהוא ממלא את ראשו של אנגוס באגדות. סוללת הארטילריה הסמוכה פותחת באש על קרוזו, לאחר שהם חושבים אותו בטעות לצוללת גרמנית. אנגוס, המילטון, אן ולואיס מובילים את קרוזו לאגם הפתוח כדי שיוכל לברוח מהארטילריה.
מיקום
הצילומים התקיימו ב -2006 בניו זילנד ובסקוטלנד. רוב הסרט צולם בניו זילנד, כאשר האגם ווקאטיפו משמש כתחליף לאגם לוך נס. היוצרים גילו שחלק מהנוף והגאוגרפיה שם דומים לסקוטלנד. עם זאת, ראסל אמר, "לא היה שום סיכוי שאני עומד לעשות סרט על המפלצת מאגם לוך נס ולא לצלם לפחות חלק ממנו בסקוטלנד."
אירוס הנגב
אִירוּס הַנֶּגֶב או אִירִיס הַנֶּגֶב (שם מדעי: Iris mariae) הוא מין צמח בסוג אירוס בתת-הסוג אירוס (Iris Iris) בסקציה אירוסי ההיכל.
אירוס הנגב תואר בשנת 1891 על ידי הבוטנאי ויליאם בארבי (Barbey).
מאפיינים
אירוס הנגב אנדמי לאזור דרום ישראל ומצריים, הוא גדל בחולות מרכז ומערב הנגב עד אל עריש בחצי האי סיני ואף מדבר גללה (מדבר סואץ). זהו המין הדרומי והמדברי ביותר בקבוצת אירוסי ההיכל. הצמח נמוך, העלים מכחילים, צרים וכפופים. גובה גבעול הפריחה הוא 10–35 סנטימטרים. גודל הפרח עד 12 סנטימטרים, וצבעו סגול בגוונים שונים. עלי העטיף החיצוניים כהים מהפנימיים, ובבסיסם כתם כהה. השערות בתוך הפרח אינן צהובות כמו באירוסי היכל אחרים אלא שחורות או סגולות. הפריחה בפברואר-מרץ בהתאם למזג האוויר. קני השורש האדמדמים מתפשטים ויוצרים קבוצות של עשרות פרחים.
הצמח לא נמצא בשטח של שמורת טבע ולכן נפגע עקב עקירה בידי אנשים ופעולות פיתוח שונות. כמו כן דורבנים נוהגים לחפור ולאכול את קני השורש של הצמח.
ככל שאר אירוסי ההיכל אירוס הנגב הוא פרח מוגן.
יז'י קיליאן
ביוגרפיה
יז'י קיליאן נולד בשנת 1947 בפראג, צ'כוסלובקיה. אביו היה בנקאי ואמו הייתה בנעוריה רקדנית, שנחשבה לילדת פלא.
קיליאן, שהתרשם לראשונה מן הביצועים האקרובטיים של קרקס בוש, החליט ללמוד בלט קלאסי בבית הספר הלאומי לבלט בפראג, אחרי שראה בפעם הראשונה בגיל 9 מופע בלט. קיליאן התקבל לקונסרבטוריון של פראג בשנת 1962. כאן פגש את המורה והרקדנית לשעבר זורה סמברובה, "שטבעה חותם עמוק בהתפתחותו המקצועית". בקונסרבטוריון עשה קיליאן את צעדיו הראשונים ככוריאוגרף ב"תשע שמיניות", שנוצר למוזיקת ג'אז, ו"רביעייה", למוזיקה מאת בלה בארטוק. ב-1967 קיבל קיליאן מלגה ללימודים בבית הספר המלכותי לבלט בלונדון. בין שאר אמנים, פגש קיליאן את הכוריאוגרף ג'ון קרנקו, שהציע לו להצטרף לבלט שטוטגרט.
עבודה
קיליאן הצטרף לבלט שטוטגרט ב-1968 ועבד אצל קרנקו, ככוריאוגרף. בבלט שטוטגרט החל קיליאן את יצירתו הכוריאוגרפית ב"פרדוקס" (1970), "הלוך ושוב" (1970), והמשיך בלהקת נובר של בלט שטוטגרט ב"לחשי כשף" (1971), "Einzelgänger" (1972) ו-"Blaue Haut"  (1974), בין השאר.
שלוש שנים לאחר מותו של קרנקו (1973), התמנה קיליאן למנהל אמנותי של תיאטרון המחול ההולנדי (NDT) בשנת 1976. יצירותיו המוכרות ביותר לבלט ההולנדי הן "סימפוניית תהילים" (1978), "שטח מחיה" ("Stamping Ground") (1983), "זמן חלום" (1983) ו"זעקות דמומות" (1986). בסגנונו חקר את המגבלות והאפשרויות של המרחב, אברי-גוף, כניסות ויציאות, ניגודים והומור.
שתי יצירותיו של יז'י קיליאן שנכתבו ב-1983, "שטח מחיה" ו"זמן חלום", שאבו את השראתן מן העניין האישי שגילה באבוריג'ינים וממסעותיו לאזורי חייהם באוסטרליה, כפי שתיעד אותם הבמאי האנס הולשר בסרט התיעודי "הדרך אל שטח המחיה". מחולות טקסיים של אבוריג'ינים משמשים כתוכניות עבודה בתוך היצירה "שטח המחיה", שכללה בצוות המקורי שלה את נאצ'ו דואטו וג'ים וינסנט.
בתקופת הנהלתו של קיליאן בבלט ההולנדי, נוצרה להקה שנייה של רקדנים צעירים, "תיאטרון המחול ההולנדי 2" (NDT II).
יצירותיו העיקריות של קיליאן הן:
"ארץ נשכחת" (1981)
"ארץ נשכחת" משנת 1981 בוחנת זכרונות, אירועים ואנשים, שאבדו או נשכחו עם הזמן והדרכים שבהן מנסים לעיתים אנשים, ללא הצלחה, להשיב אותם, או תחושה שלהם, לזיכרון כדי לרכוש מחדש את ערכם ועוצמתם. היצירה עצמה נוצרה בהשראת ציור של נשים על חוף ים מאת הצייר האקספרסיוניסטי הנורווגי אדוורד מונק ומבוססת עליו. בעיקר יש ביצירה דואטים של מתיחת זרועות בתנוחות שונות, כאילו היו הרקדניות מתאמצות להגיע אל משאת נפשן. הרקדנות מקשיתות את גבן ומבטאות רגש בריקודן, המשקף הן את המוזיקה והן את הציור המטריד, שהשפיע על הבלט. קיליאן מבטא את רגשותיו על מולדות אבודות, אהובים אבודים וזמנים אבודים ויש גם דואטים, המשקפים הלכי רוח אלימים. הדורטים האלה מסתיימים באנסמבל גדול שאחריו נשארות הנשים על החוף, פושטות שוב את זרועותיהן כציפורים שאינן יכולות לעוף.
"מלאכים נופלים" (1989)
"מלאכים נופלים" הוא חלק מן הבלטים ב"שחור ולבן", שנוצרו בשנת 1989 עם 8 רקדניות לבנות לבושות בבגדי ריקוד שחורים. הם בוצעו למוזיקה של תופים/כלי הקשה, המבוססת על מוזיקת פולחן טקסית מגאנה. מקצבים ותבניות מוזיקליים משמשים ומעורבבים בסינתיסייזר ליצירת אפקט מרובד בכמה סקציות. התוצאה היא צליל אנרגטי, לפרקים אחוז-טירוף, שהרקדניות מתאימות עצמן אליו בריקוד פיזי מאוד.
"מלאכים נופלים" מתאר נשים ורקדניות השואפות להשיג שלימות אך נכנעות בשלבים שונים לנפש הנשית ולאירועים נשיים כמו שאיפה, פיתוי, הריון, לידה, מוות, אמהות ומודעות עצמית. הבלט עוסק בדברים שמושכים ודוחפים רקדנית מ"טוהר" הריקוד והביצוע. קיליאן הושפע מסוריאליזם ומינימליזם במהלך יצירת הבלט הזה וה"בלטים בשחור ולבן". בבלט הזה אנו רואים את השילוב בין קווים קלאסיים ותנועות נקישה חדשות, המשווה אופי בלתי צפוי ליצירה בכללותה.
"מוות קטן" (1991)
"מוות קטן" (Petite Mort) חובר לפסטיבל זלצבורג של 1991 לציון יובל המאתיים למות מוצרט, עם גברים, שש נשים ושישה ריקועי מתכת. עוזרת הכוריאוגרף הייתה רוזלין אנדרסון, התלבושות של ג'וק ויסר, והמוזיקה מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט כללה את פרק האדג'ו מתוך הקונצ'רטו לפסנתר מס' 23 של מוצרט ופרק האנדנטה מתוך הקונצ'רטו לפסנתר מס' 21 של מוצרט.
נמל התעופה הבין-לאומי כווית
נמל התעופה הבינלאומי כווית (בערבית: مطار الكويت الدولي) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם במחוז אל-פרוואניה, 15.5 קילומטרים דרומית לכווית סיטי. שטח הנמל הוא 37.7 קמ"ר. הוא משמש כבסיס פעולה מרכזי עבור כווית איירווייז וגז'ירה איירווייז.
החל מ-13 במרץ 2020, כל הטיסות המסחריות בשדה התעופה הבינלאומי בכווית הושעו, עקב מגפת הקורונה.
פרשת האזינו
פָּרָשַׁת הַאֲזִינוּ היא פרשת השבוע העשירית בספר דברים. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת באותו פרק ב.
את פרשת האזינו קוראים בשבת שבין ראש השנה לבין יום הכיפורים, היא שבת שובה, או בשבת שבין יום הכיפורים לסוכות.
שירת האזינו
פרשת האזינו ממשיכה את רצף הפרשיות שלקראת סיום התורה, ובהן מסופר על ההכנות למותו של משה רבנו. את רוב רובה של פרשת האזינו תופסת שירת האזינו, העתידה, כפי שנאמר למשה בפרשה הקודמת, להיות עדות לעם ישראל לקראת הקורות אותם בדורות הבאים. השירה מתארת את המחזור ההיסטורי של עם ישראל: נחלת ארץ ישראל, חטא, גלות וגאולה.
השירה בנויה שורות-שורות, וכל שורה מחולקת לשתי צלעיות שוות פחות או יותר, בכל צלעית כשלוש מילים. בספר התורה היא כתובה בתבנית הקרויה "אריח על גבי אריח", כלומר בשתי עמודות ארוכות לאורך הדף (זאת לעומת שירת הים, הכתובה "אריח על גבי לבֵנה").
בשורת מות משה
לאחר השירה ישנן עוד שתי פרשיות קצרות: בראשונה מתואר כיצד קורא משה את השירה לבני ישראל ומתרה בהם פעם נוספת להקפיד לקיים את התורה: בשנייה מצווה אלוהים את משה לעלות להר העברים - הוא הר נבו - להשקיף על ארץ ישראל, ואז למות שם:
מבנה הפרשה
בפרשת האזינו יש 52 פסוקים, אשר מאוגדים ב-3 פרשיות פתוחות וללא פרשיות סתומות, זאת הפרשה היחידה בתורה ללא פרשיות סתומות. הפרשה מכילה סדר אחד, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת הסדר ומסתיימת בסוף הסדר בדומה לכך שהיא מתחילה בתחילת פרק ומסתיימת בסוף פרק לפי החלוקה לפרקים.
הפטרה
לפי מנהג אחד המוזכר בקונטרס פוזנא, נהגו להפטיר "דרשו" בשבת שובה, ו"שובה" בשבת שבין יום כיפור לסוכות.
שימוש בספרות
בחלקים משירת האזינו נעשו שימושים רבים בקרב סופרים ומשוררים, כאשר אחת הדוגמאות לכך היא השימוש בחלק הפסוק "לי נקם ושלם" בפתיחתו של הרומן אנה קארנינה.
אוניברסיטת אדלייד
אוניברסיטת אדלייד (באנגלית: The University of Adelaide) היא האוניברסיטה ה-111 בעולם לפי הדירוג האקדמי מ-2022 של מוסף ההשכלה הגבוהה של הטיימס (Times Higher Education Supplement) ונחשבת בין ארבע האוניברסיטאות המובילות באוסטרליה בתחום המחקר.
אוניברסיטת הוראה ומחקר זו ממוקמת באדלייד, בירת אוסטרליה הדרומית. האוניברסיטה הוקמה בשנת 1874, היא השלישית שנוסדה באוסטרליה והראשונה שנוסדה במדינת אוסטרליה הדרומית.
אוניברסיטת אדלייד נחשבת אחת המובילות בעולם בתחומי המחקר וההוראה והיא מבין מייסדיה של קבוצת השמונה, גוף המאגד את שמונה האוניברסיטאות הטובות באוסטרליה, שמטרתו לקדם את ההשכלה האקדמית ביבשת, האוניברסיטה שייכת לקבוצה הלא רשמית בעלת הכינוי "אוניברסיטאות אבן החול' ושותפה בחברה הפרטית "אסטרונומי אוסטרליה" שהיא מוסד ללא כוונת רווח שחבריה כוללים אוניברסיטאות אוסטרליות וארגוני מחקר עם יכולת מחקר משמעותית באסטרונומיה. האוניברסיטה חברה באיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי וחברה באיגוד מוסדות דרום מזרח אסיה להשכלה גבוהה שהוא ארגון ללא כוונת רווח שנוסד בשנת 1956 בבנגקוק. יצאו מאוניברסיטת אדלייד חמישה זוכי פרס נובל ו-112 בעלי מלגת רודז. באוניברסיטת אדלייד מתקיים פסטיבל השפות של אדלייד:  Adelaide Language Festival.
פקולטות, בתי ספר ומחלקות, מכוני ומרכזי מחקר
באוניברסיטה חמש פקולטות אקדמיות, שלכל אחת מהן מספר בתי ספר ודיסציפלינות; {{טורים
פקולטות ובתי ספר
הפקולטה ל"אומנויות" (Arts)
הפקולטה להנדסה, מתמטיקה ומדעי המחשב
הפקולטה לבריאות ולמדעי הרפואה
הפקולטה למקצועות
פקולטה למדעים
מרכזים אוניברסיטאיים
}}
קופר
קופר (באנגלית: Cooper) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו חבתן - יצרן חביות. השם מתועד גם בגרמנית עם המילה "Kufer" שמשמעותה "חבית".
בלטונאקלי
בלטונאקלי (בהונגרית: Balatonakali) הוא כפר נופש במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
אף על פי שמספר התושבים בעיר עומד על כמה מאות, בקיץ נופשים בעיר למעלה מעשרים אלף מבקרים, במחנות לנוער, בחוף אגם בלטון, בטיילת חוף, ובשלושה אתרי קמפינג בינלאומיים הקיימים בכפר.
בתקופת הכיבוש הטורקי היישוב נהרס ונותר לא מיושב במשך מאתיים שנה עד ששוקם והוקם מחדש בשנת 1807 על ידי הפיאריסטים.
עד שנת 1954 נקרא הכפר "אקלי" (Akali).
אלאוטריוס
אלאוטריוס (בלטינית: Eleutherius) או אלאוטרוס כיהן כאפיפיור בין השנים 174 ו-189 (לפי תיארוך הוותיקן, בין 171 או 177 עד 185 או 193). הוא נולד בניקופוליס שבאפירוס. לפי ספר האפיפיורים ה"ליבר פונטיפיקליס" הוא כיהן במקביל למלך הבריטי לוקיוס מבריטניה שרצה להמיר דתו לנצרות. ספק אם סיפור זה מבוסס על מאורע ממשי, שכן אין עדויות התומכות בכך. לאלאוטריוס מיוחסת הנפקה מחודשת של הצו המבטל הגבלות על מאכלים שונים, בטענה שכל שניתן לאכילה ראוי שיאכל, משום שהאל ברא זאת. ייתכן ומת כמרטיר.
רוברט ראושנברג
רוברט מילטון ארנסט ראושנברג (באנגלית: Robert Milton Ernst Rauschenberg; 22 באוקטובר 1925 - 12 במאי 2008) היה אמן אמריקאי שהתבלט במעבר מאקספרסיוניזם מופשט לפופ ארט בשנות החמישים.
עומאר רודברג
עומאר רודברג (בשוודית: Omar Rudberg; נולד ב-12 בנובמבר 1998) הוא זמר שוודי-ונצואלי. נולד בוונצואלה ועבר לקונגסבקה עם אמו בגיל שש. ב-2010 הוא השתתף בעונתה הרביעית של תוכנית הכישרונות "Talang" המשודרת ב-TV4. הוא היה חבר בלהקת הבנים FO&O בין השנים 2013–2017. בשנת 2017 השתתף בתחרות המלודיפסטיבלן של ה-SVT במסגרת הלהקה, והגיע לגמר עם השיר "Gotta Thing About You". בספטמבר בשנת 2017 חברי הלהקה הודיעו על פירוקה, לכל הפחות באופן זמני.
רוברט ראושנברג
בשנת 1964 היה ראושנברג לאמן האמריקאי הראשון אשר זכה בפרס הגדול בביאנלה של ונציה (מרק טובי וג'יימס ויסלר זכו לפניו בפרס לציור). מאז הוא זכה לתמיכה נדירה של הממסד.
עומאר רודברג
עומאר התחיל את קריירת הסולו שלו בשנת 2018, עם הסינגל "Que Pasa", בהשתתפות הראפר השוודי למיקס, ואחריו "La Mesa" עם הראפר השוודי אליאס הורטיג. מאוחר יותר התגלה שהוא ישתתף במלודיפסטיבלן 2019 עם השיר "Om om och om igen". השיר לא העפיל לחצי הגמר, אך נכנס לרשימת 20 הלהיטים המובילים בשוודיה, בפעם הראשונה עבור רודברג.
בשנת 2021 גילם את דמותו של סימון בסדרת הדרמה של נטפליקס "דרך המלך".
רוברט ראושנברג
בסוף ימיו התגורר ראושנברג ויצר בניו יורק ובאי קפטיבה שבפלורידה.
ביוגרפיה
ראושנברג נולד בפורט ארתור שבטקסס. הוא למד במכון לאומנות של קנזס סיטי ובאקדמיה ז'וליאן בפריז (שם פגש את אשתו לעתיד, הציירת סוזן וייל), ואז נרשמו השניים בשנת 1948 לבלאק מאונטיין קולג' בצפון קרוליינה כדי ללמוד אצל ג'וזף אלברס, איש הבאוהאוס. ראושנברג העיד על אלברס שהמשמעת והשיטתיות של אלברס נתנו לו את ההשראה "לעשות בדיוק את ההפך" ממה שאלברס לימד אותו. בין 1949 עד 1952 למד ראושנברג בליגת הסטודנטים לאומנות של ניו יורק, שם פגש את נוקס מרטין וסיי טוומבלי. ראושנברג ווייל נישאו בקיץ 1950. בנם כריסטופר נולד ב-16 ביולי 1951. השניים נפרדו ביוני 1952.
המלחין ג'ון קייג', אשר המוזיקה שלו התאימה להפליא לאישיותו של ראושנברג, היה גם הוא בין המורים בבלק מאונטיין. ה"ציורים לבנים" אותם צייר ראושנברג בבלק מאונטיין בשנת 1951, אשר לא כללו שום דמות, נחשבים לריקים כל כך ומשקפים עד כדי שהם מגיבים לסביבה שבה הם מוצגים "עד כדי שאתה יכול כמעט לדעת כמה אנשים נמצאים בחדר" כפי שהעיר פעם ראושנברג. הציורים הלבנים נחשבים למקור השראה ליצירתו השקטה לגמרי של ג'ון קייג', ''33'4, שנה לאחר מכן.
בשנת 1952 החל ראושנברג בעבודה על סדרות הציורים "ציורים שחורים" ו"ציורים אדומים" שבהם שילב על הקנבס אזורים גדולים של צבע שנמרח בצורה אקספרסיוניסטית עם קולאז' וחפצים שמצא ועשה בהם שימוש אומנותי. ה"ציורים המשולבים" הללו כללו בסופו של דבר חפצים שונים ומשונים כמו עז מפוחלצת והשמיכה של האמן. ראושנברג ניתץ את הגבולות המסורתיים בין ציור ופיסול והיווה השראה לדור של אמנים אשר חיפשו תחליפים לאומנות המסורתית.
גישתו של ראושנברג כונתה לעיתים "נאו דאדא" - תווית אשר הושמה גם על יצירותיו של בן זוגו ג'ספר ג'ונס. ראושנברג צוטט לא אחת כאומר שהוא רוצה לעבוד "בפער שבין האומנות לחיים", מה שמרמז על הטלת ספק בהבחנה בין חפצי אומנות לחפצי יום-יום, אשר מזכירה את פסל ה"מזרקה" של חלוץ זרם הדאדא מרסל דושאן.
בשנת 1961 נקט ראושנברג צעד אשר יכול להתפרש כצעד בכיוון ההפוך כאשר תמך בתפקיד של "יוצר" ביצירת המשמעות לאומנות. ראושנברג הוזמן להשתתף בתערוכה בגלריית איריס קלרט שבה הוטל על אמנים ליצור דיוקן של הבעלים איריס קלרט, ולהציגו. ראושנברג בחר לשלוח מברק לגלריה בו הצהיר "זהו דיוקן של איריס קלרט אם אני אומר כך".
בשנת 1962 החלו להופיע ביצירותיו של ראושנברג לא רק עצמים שמצא, אלא גם תמונות שמצא, אשר הועברו אל הקנבס בטכניקה של הדפס משי. טכניקה זו, אשר שימשה בעבר רק ביישומים מסחריים, אפשרה לראושנברג להתייחס ליכולת השיעתוק של תמונות, וכתוצאה מכך, השטחת החוויה. עבודותיו אלו מקבילות לעבודות של אנדי וורהול, וראושנברג וג'ונס נמנים בשל כך על מבשרי הפופ ארט האמריקאי.
בשנת 1966 הקימו בילי קלובר וראושנברג את ניסויים באומנות וטכנולוגיה (Experiments in Art and Technology - E.A.T) ארגון ללא כוונת רווח שמטרתו לעודד שיתופי פעולה בין אומנים ומהנדסים.
נוסף על ציוריו ופסליו, תרם ראושנברג גם לפיתוח אומנות ההדפס והמיצג. הוא זכה בפרס גראמי על עיצוב האלבום של להקת טוקינג הדס Speaking in Tongues.
ב-9 במאי 2006 נמכרה יצירה של ראושנברג בשם "Cage" אשר הוקדשה לג'ון קייג' בבית המכירות כריסטי'ס בניו יורק תמורת סכום של $1,360,000 - שיא עבור יצירה של ראושנברג.
ריקוד מצווה
ריקוד מצווה (ביידיש מצווה טאנץ) הוא מנהג שבו בני משפחה רוקדים לפני הכלה בחתונה. המנהג מקובל בקרב רוב החצרות החסידיות, למעט חסידות חב"ד.
המנהג לרקוד לפני הכלה עתיק ונכתב עליו עוד בתקופת הגמרא "כיצד מרקדין לפני הכלה? כלה נאה וחסודה". לאורך השנים התפתח מסורת של "ריקודי מצווה" במגוון צורות. המהרי"ל מזכיר מנהג זה כבר בספר המנהגים שלו בסוף המאה ה-14, וכן הוא מוזכר במחזור ויטרי.
את הריקוד הנפוץ המכונה בפשטות "ריקוד מצווה", נהוג לערוך אל מול מעגל המשפחה הקרוב בלבד, לאחר שרוב אורחי החתונה עזבו את האירוע. אבי הכלה, אבי החתן, הסבים והדודים ולעיתים רבנים ומכובדים אחרים, וכן החתן עצמו רוקדים לפני הכלה. אב החתן ושאר הקרובים לא נוגעים בידי הכלה, אלא היא מחזיקה אבנט הנקרא גרטל בצד אחד והקרובים בצד השני. יש נוהגים שגם אב הכלה רוקד בלי לגעת בכלה, אלא עם אבנט. כך למשל בחסידות ויז'ניץ, שבה משתמשים באבנט באורך 54 טפחים (כחמישה מטרים). לעומת זאת, יש שנהגו שאב הכלה רוקד לפני בתו כשהוא אוחז בידיה. בחלק מהזרמים רוקדים לפני החתן והכלה, ולא רק לפני הכלה.
לרוב מתקיים המצווה טאנץ לאחר ברכת המזון והשבע ברכות, אך קיימים גם מנהגים שונים בחצרות חסידיות שונות לגבי זמן הריקודים, כך למשל בחסידות באבוב נהוג ה'מצווה טאנץ' לא רק בערב החתונה אלא גם בשבת שבע ברכות לאחר הטיש. בחסידויות מסוימות נהוג ה'מצווה טאנץ' גם ביום לפני החתונה בסעודה הנקראת "חתן מאהל".
ניגוני מצווה טאנץ
בין ניגוני המצווה טאנץ הבולטים:
פרדי קינג
פרדי קינג (באנגלית: Freddie King; 3 בספטמבר 1934 - 28 בדצמבר 1976) היה גיטריסט וזמר בלוז אמריקני רב-השפעה. הוא נחשב אחד משלושת "מלכי" ("the Three Kings") הבלוז החשמלי (אלקטריק בלוז) לצד אלברט קינג ובי בי קינג.
ביוגרפיה
בשנות נעוריו המאוחרות הוא החל לאהוב בלוז "קשוח" יותר, השיקגו בלוז. בשיקגו הוא החל לבקר במועדוני בלוז מקומיים ואף הקים להקה עם שניים מחבריו, להקת ה-"Every Hour Blues Boys". ב-1952 הוא החל לעבוד בבית חרושת לפלדה, באותה שנה הוא התחתן עם ילידת טקסס ג'סי ברנט, שאיתה לבסוף הביא שבעה ילדים.
באמצע שנות ה-50 קינג החל לנגן עבור חברות תקליטים שונות. הוא ניסה לנגן עבור צ'ס רקורדס, אך נדחה מספר פעמים. ב-1956 יצא הסינגל העצמאי הראשון שלו, "Country Boy", שלא זכה לתשומת לב גדולה.
ב-1959 קינג זכה להכיר את סוני תומפסון שהיה צייד כישרונות של חברת התקליטים "King Records" בסינסינטי. הבעלים של החברה, סיד נייתן, חתם עם קינג חוזה ב-1960.באוגוסט 1960 קינג הוציא הסינגלים "Have You Ever Loved a Woman" ו-"You've Got to Love Her with a Feeling" ובהמשך את הקטע האינסטרומנטלי "Hide Away". הקטע היה פורץ דרך בזמנו וסגנונו לא היה מוכר לקהל הלבן, הוא זכה להצלחה רבה והפך לקלסיקת בלוז. לאחר ההצלחה עם "Hide Away" הוא המשיך להקליט קטעים אינסטרומנטליים רבים. ג'סי, רעייתו של קינג שלא אהבה את השפעת חיי הלילה של שיקגו על בעלה, עזבה אותו בסתיו 1962 ועברה לדאלאס. הוא בעקבותיה עזב את העיר שאהב, שיקגו, באביב 1963. בדאלאס קינג עיצב את הסגנון הייחודי שלו והחל להתנסות עם סגנונות שונים של מוזיקה.
החוזה עם "King Records" פג ב-1966. נגן הסקסופון והמפיק קינג קרטיס החתים את קינג באטלנטיק רקורדס ב-1968. לאחר שהוציא שני אריכי-נגן, ובעקבות הופעתו ב"טקסס פופ פסטיבל" ב-1969, הוא חתם בחברת התקליטים החדשה של ליאון ראסל "Shelter Records". שלושת האלבומים שקינג הקליט עבור "Shelter" זכו להצלחה מסחרית ולהופעותיו היה ביקוש רב.
קינג החל להופיע ולעבוד עם גדולי הכוכבים באותה תקופה, כמו Grand Funk Railroad, קרידנס קלירווטר רבייבל ואריק קלפטון. עם האחרון הוא יצא לסיבוב הופעות והשניים הפכו לחברים. מאוחר יותר ב-1974 קינג חתם בחברת התקליטים של קלפטון RSO רקורדס. הוא הספיק להקליט עבורם שני תקליטים לפני שנפטר מכיב פפטי ודלקת לבלב בגיל 42 לאחר שנה אינטנסיבית מאוד של הופעות.
הנצחה ומורשת
מושלת טקסס אן ריצ'רדס הכריזה ב-1993 על ה-3 בספטמבר כ"יום פרדי קינג", כבוד הניתן לכוכבים בודדים.קינג הוצב במקום ה-15 ברשימת 100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים של הרולינג סטון.ב-2012 הוא נבחר להיכלל בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
טוליו לומברדו
טוליו לומברדו הידוע גם כטוליו סולארי (איטלקית: Tullio Lombardo; סביבות 1455 – 17 בנובמבר 1532) היה פסל, איש הרנסאנס האיטלקי.
חייו
לומברדו היה בנו של פייטרו לומברדו ואחיו של אנטוניו לומברדו. בני משפחת לומברדו עבדו יחד בעיטור כנסיות, קברים ומבני ציבור, והחוקרים מתקשים לעיתים בייחוס יצירות פרטני למי מהם. טוליו לומברדו החל את דרכו העצמאית ב-1481 בפיסול בכנסיית סנטה מריה דיי מיראקולי בוונציה. הוא השתתף בעבודות הפיסול בבזיליקת סנטי ג'ובאני אי פאולו, שבה יצר את מצבות קבריהם של דוכסי ונציה אנדראה ונדראמין ופייטרו מוצ'ניגו בדגמי קשת ניצחון רומית עם תבליטים ופסלים של לוחמים בשריונות רומיים. לומברדו השלים את מצבת הקבורה של מרקו קורנארו בכנסיית השליחים בוונציה וכמו כן עיצב את האפריז בקפלת קורנארו בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי. הוא היה שותף בעיטור גרם המדרגות שבסנטה מריה דיי מיראקולי (ונציה). טוליו לומברדו יצר עבודות פיסול גם מחוץ לעיר ונציה – בערים טרוויזו ופדובה שבמחוז ונטו, עבור בית גונזגה במנטובה ואף עבד בבזיליקת פרנציסקוס הקדוש ברוונה.
לורנס ון דר פוסט
השנים הראשונות
ון דר פוסט נולד בעיר הקטנה פיליפוליס במושבת הנהר אורנג' שבשטח דרום אפריקה של היום.
אביו, כריסטיאן וילם הנדריק ון דר פוסט, (1856–1914), שהיה ממוצא הולנדי, הגיע לדרום אפריקה בגיל שלוש. אמו, לאמי, הייתה ממוצא גרמני. ההורים נישאו בשנת 1889. למשפחה נולדו 15 ילדים ולורנס היה הילד השלושה עשר והחמישי בין הבנים. כריסטיאן היה עורך דין ופוליטיקאי ולחם במלחמת הבורים השנייה נגד הבריטים. אחרי המלחמה הוא הוגלה עם משפחתו לסטלנבוש, ושם הרתה האם. הם שבו לפיליפוליס, ובשנת 1906 נולד לורנס.
בשנות ילדותו גר בחווה המשפחתית ונהג לקרוא ספרים מהספרייה הגדולה של אביו שכללה גם כתבים מאת הומרוס ושקספיר. באוגוסט 1914 מת האב, ובשנת 1918 יצא ון דר פוסט ללמוד בגריי קולג' בבלומפונטיין. שם הוא הזדעזע לגלות שמחנכים אותו ל"משהו שהרס את הקרבה שחשתי כלפי השחורים כבני אדם". ב-1925 הוא קיבל את עבודתו הראשונה ככתב מתלמד בעיתון יומי בדרבן, ובדיווחיו נכללו גם הישגיו שלו עצמו כשחקן בנבחרות הוקי השדה של דרבן ושל נטאל. ב-1926 הוא הוציא לאור ביחד עם שני חברים, רוי קמבל (Roy Campbell) וויליאם פלומר (William Plomer), מגזין סאטירי בשם "וורסלאג" (בעברית: צליפת השוט) שתמך באינטגרציה גזעית בדרום אפריקה. המגזין שרד שלושה גיליונות עד שנסגר בלחץ השלטונות בגלל עמדותיו המהפכניות.
באותה שנה הוא יצא עם פלומר לשלושה חודשי מסע לטוקיו ובחזרה על ספינת משא יפנית, וכעבור שנים שניהם כתבו ספרים בעקבות החוויה הזו.
בשנת 1927 פגש ון דר פוסט את מרג'ורי אדית ונדט (Marjorie Edith Wendt), בתו של מייסד התזמורת של קייפטאון והמנצח שלה. הם נסעו לאנגליה ונישאו בברידפורט שבדורסט ב-8 במאי 1928. במהרה נולד בנם יאן לורנס שנודע אחר כך בשם ג'ון. ב-1929 חזר ון דר פוסט לדרום אפריקה כדי לעבוד בעיתון בקייפטאון. ביומנו כתב אז: "בפעם הראשונה, מרג'ורי ואני חיים בעוני הנורא ביותר שיכול להיות". הוא החל להתרועע עם בוהמיינים ואינטלקטואלים שהתנגדו לראש הממשלה ג'יימס הרצוג ולמדיניות הלבנים בדרום אפריקה. במאמר שכותרתו 'דרום אפריקה ככור היתוך' המבהיר את עמדותיו על הבעיה הגזעית בדרום אפריקה, הוא כתב: "הלבן בדרום אפריקה מעולם לא האמין במודע שהיליד צריך להפוך לשווה לו". אבל הוא צפה ש"תהליך ההתאזנות והערבוב ודאי יתגבר כל הזמן ... ציוויליזציית המחר בדרום אפריקה, אני מאמין, אינה לבנה ואינה שחורה, אלא חומה".
ב-1931 שב לאנגליה והתחבר עם אנשי קבוצת בלומסברי, ובכללם ארתור ויילי, ג'ון מיינרד קיינס, א.מ. פורסטר ווירג'יניה וולף. וירג'יניה וולף ובעלה לנרד וולף היו מו"לים והוציאו לאור את יצירותיו של ויליאם פלומר. בעזרת קשריו של פלומר הגיע ון דר פוסט אל בני הזוג וולף ואל קבוצת בלומסברי.
ב-1934 הוציאו בני הזוג וולף את הרומן הראשון של ון דר פוסט. שמו היה In a Province ותוארו בו ההשלכות הטרגיות של הגזענות ושל הפילוג בדרום אפריקה. לאחר מכן החליט ון דר פוסט להיות חוואי משק חלב וקנה חווה בגלוסטרשייר. הוא חילק את זמנו בין דאגה לצורכיהן של הפרות ובין ביקור בלונדון מדי פעם כשליחו של עיתון דרום אפריקאי. ב-1936 הוא ביקר בדרום אפריקה חמש פעמים ובאחת הנסיעות פגש באינגרט גיפרד (Ingaret Giffard) והתאהב בה. היא הייתה שחקנית אנגלייה ומבוגרת ממנו בחמש שנים. באותה שנה ילדה אשתו מרג'ורי את ילדתם השנייה, לוסיה, וב-1938 הוא שלח את המשפחה בחזרה לדרום אפריקה. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, הוא היה קרוע בין אנגליה ובין דרום אפריקה, בין אהובתו החדשה ובין משפחתו. הקריירה שלו הייתה תקועה, הוא היה מדוכדך ושתה הרבה.
לוב במשחקים האולימפיים
לוב משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת טוקיו (1964), אם כי באותם משחקים, הספורטאי היחיד ששלחה, רץ המרתון סולימאן חסן, לא השתתף בסופו של דבר במרוץ. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), השתתף לראשונה ספורטאי לובי באופן פעיל, האתלט מוחמד אסאווי, שהתחרה בריצת 400 מטר משוכות. לוב נעדרה מאולימפיאדת מינכן (1972) וב-1976 הצטרפה לחרם שהובילו מדינות אפריקה על אולימפיאדת מונטריאול בשל סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות מהמשחקים את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק מול נבחרת דרום אפריקה בשעה שבזו הונהג משטר האפרטהייד. היא שבה והשתתפה באולימפיאדת מוסקבה (1980), אך החרימה את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) על רקע היחסים הרעועים בינה לבין ארצות הברית באותה העת. מאז אולימפיאדת סיאול (1988) משתתפת לוב במשחקים באופן רצוף. לוב מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
לורנס ון דר פוסט
שנות המלחמה
במאי 1940 התנדב ון דר פוסט לצבא הבריטי ובינואר 1941, כשסיים את הכשרתו כקצין, נשלח למזרח אפריקה כסרן בחיל המודיעין. שם חבר לכוח גדעון של אורד וינגייט שפעל להחזרתו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה לשלטון. היחידה שלו הובילה 11,000 גמלים בדרכים הרריות קשות, והוא זכור כמי שטיפל היטב בבעלי החיים. במרץ חלה במלריה ונשלח לפלשתינה להחלמה.
לוב במשחקים האולימפיים
בדרך כלל שולחת לוב למשחקים משלחות בנות מספר משתתפים מועט. יוצאת דופן בהקשר זה אולימפיאדת מוסקבה, בה השתתפו 32 ספורטאים לובים. הישגיהם של הספורטאים הלובים לאורך השנים היו נמוכים למדי, ואיש מהם לא הצליח להעפיל לשלבים הגבוהים של התחרויות בהם השתתפו.
לורנס ון דר פוסט
שנות המלחמה
בתחילת 1942, עם פלישת כוחות האימפריה היפנית לדרום-מזרח אסיה, הועבר ון דר פוסט אל כוחות הברית באיי הודו המזרחית ההולנדיים (היום אינדונזיה), בזכות ידיעותיו בשפה ההולנדית. על פי עדותו, מונה לפקד על 'משימה מיוחדת 43' ־ פינוי חשאי של כמה שיותר אנשים מכוחות הברית אחרי הכניעה ליפנים.
לוב במשחקים האולימפיים
קישורים חיצוניים
אתר הוועד האולימפי הלובי
לורנס ון דר פוסט
שנות המלחמה
ב-20 באפריל 1942 הוא נכנע ליפנים ונלקח למחנה שבויים ב ואחר כך בבאנדונג. ון דר פוסט נודע במאמציו לשמור על מוראל גבוה בקרב האסירים מהמדינות השונות. בשיתוף פעולה עם אנשים נוספים הוא ארגן "אוניברסיטה" במחנה, שהיו בה גם קורסים בסיסיים לקריאה וכתיבה וגם קורסים ברמה אקדמית בהיסטוריה עתיקה. הוא ארגן חווה במחנה, להשלמת הצרכים התזונתיים. הוא דיבר מעט יפנית, ויכולת זו הייתה לו לעזר רב. בהיותו מדוכדך פעם, כתב ביומנו: "זהו אחד הדברים הקשים ביותר בשבי: הלחץ שבא כתוצאה מהיותך נתון לשליטתם המתמשכת של בני אדם שהם שפויים רק למחצה וחיים על סף ההיגיון והאנושיות". הוא כתב על חוויות השבי שלו בספרים A Bar of Shadow (1954), The Seed and the Sower  (1963) ו-The Night of the New Moon  (1970). על שני האחרונים ביסס במאי הקולנוע היפני נגיסה אושימה את סרטו חג שמח, מיסטר לורנס (1982).
אחרי כניעתה של יפן הוחזרו שבויי המלחמה לארצותיהם, אך ון דר פוסט בחר להישאר בג'אווה, וב-15 בספטמבר 1945 השתתף בטקס הכניעה הרשמי של יפן לכוחות הבריטיים שייצגו את כוחות הברית, על סיפון אוניית הוד מלכותה קמברלנד.
בשנתיים הבאות סייע ון דר פוסט בתיווך בין לאומנים אינדונזים ובין הממשלה הקולוניאלית ההולנדית. הוא זכה באמונם של המנהיגים הלאומנים ובכללם מוחמד האטה וסוקרנו, והזהיר את ראש הממשלה קלמנט אטלי ואת לואי מאונטבאטן שעמד בראש הפיקוד על כוחות הברית בדרום-מזרח אסיה, כשפגש אותו בלונדון באוקטובר 1945, שהמדינה עומדת על סף התפוצצות. ון דר פוסט המשיך להאג כדי לחזור ולהזהיר את הקבינט ההולנדי ישירות. בנובמבר 1946 נסוגו הכוחות הבריטיים, וון דר פוסט היה לנספח הצבאי בקונסוליה הבריטית בבטביה (היום ג'קרטה). בשנת 1947, אחרי שכבר חזר לאנגליה, פרצה המהפכה הלאומית האינדונזית. על אירועי אותן שנים שלאחר המלחמה בג'אווה הוא יכתוב בעתיד בספר זיכרונותיו The Admiral's Baby (1996).
ון דר פוסט פרש מהצבא וקיבל דרגת מפקד במסדר האימפריה הבריטית ב-1947.
לקראת תהילה
המלחמה נגמרה וענייניו של ון דר פוסט עם הצבא הסתיימו, ובשנת 1947 הוא חזר לדרום אפריקה כדי לעבוד בעיתון 'נאטאל דיילי ניוז', אבל בעקבות ניצחונה בבחירות של המפלגה הלאומית ותחילתו של האפרטהייד הוא נסע שוב ללונדון. מאוחר יותר הוא יפרסם מאמר ביקורת על האפרטהייד (The Dark Eye in Africa, 1955), שרבות מהאבחנות בו מבוססות על פסיכולוגיה, נושא שהתחיל להתעניין בו. במאי 1949 הטיל עליו תאגיד הפיתוח של חבר העמים הבריטי לבדוק את האפשרות לקיים חקלאות משק חי ברמות הלא מיושבות של ניאזאלנד (היום מלאווי).
בערך באותה תקופה הוא התגרש ממרג'ורי וב-13 באוקטובר 1949 התחתן עם אינגרט גיפרד. הזוג נסע לשווייץ לירח הדבש, ושם הציגה אותו אשתו החדשה בפני קארל יונג. נראה שהשפעתו של יונג על ון דר פוסט הייתה גדולה משל כל אדם אחר, וכעבור זמן הוא כתב שמעולם לא פגש עוד מישהו בשיעור קומתו של יונג. לפני שהתחתן עם אינגרט, היה ון דר פוסט מאורס לפלר קוהלר-בייקר (Fleur Kohler-Baker), בתו בת השבע-עשרה של חוואי ואיש עסקים ידוע. הם נפגשו על ספינה וניהלו חליפת מכתבי אהבה סוערת אך קצרה, והיא הוכתה הלם כשסיים את הקשר אתה.
ב-1950 שוב התבקש ון דר פוסט לצאת בראש משלחת, הפעם לבצ'ואנאלנד (היום בוטסואנה), כדי לבדוק את הפוטנציאל לגידול בקר במדבר קלהרי. שם פגש ון דר פוסט את הציידים-לקטים בני הח'וי והסן ("אנשי הסבך" או "בושמנים"). הוא חזר ונסע לקלהרי ב-1952. ב-1953 הוציא לאור את ספרו השלישי, The Face Beside the Fire, רומן אוטוביוגרפי-למחצה על אמן "אבוד" המחפש את נשמתו ואת הנפש התאומה שלו, שניכרת בו השפעתו של יונג על כתיבתו של ון דר פוסט.
הספר Flamingo Feather (1955) היה רומן אנטי-קומוניסטי במסווה של סיפור הרפתקאות בסגנון ג'ון באקן על מזימה סובייטית להשתלט על דרום אפריקה. הספר נמכר היטב. אלפרד היצ'קוק תכנן לביים סרט על פי הספר אבל לא זכה לתמיכת הרשויות בדרום אפריקה ולכן ויתר על הרעיון. הוצאת הספרים פינגווין המשיכה להדפיס אותו עד התפרקות ברית המועצות.
ב-1955 שלח ה-BBC את ון דר פוסט שוב לקלהרי בעקבות הח'וי והסן, ומסע זה תועד בסדרה דוקומנטרית פופולרית בת שישה פרקים. ב-1958 יצא לאור ספרו המפורסם ביותר, שכותרתו ככותרת סדרת הטלוויזיה: The Lost World of the Kalahari, וב-1961 – The Heart of the Hunter, על פי ספר סיפורים ילידיים מהמאה ה-19 מאת וילהלם בליק.
ון דר פוסט תיאר את הח'וי והסן כילידים המקוריים של אפריקה הדרומית, שנודו ונרדפו על ידי כל הגזעים והלאומים האחרים. הוא אמר שהם מייצגים את "הנפש האבודה" של המין האנושי כולו, כמין "פראים אצילים". סיפורי המיתולוגיה שגולל השפיעו על הממשלה הקולוניאלית שהקימה ב-1961 את שמורת קלהרי כדי להבטיח את המשך קיומם של בני השבטים.
שנותיו האחרונות
תהילתו והצלחתו של ון דר פוסט היו מובטחים עתה. הוא היה לאישיות טלוויזיונית מכובדת, הציג בפני העולם את הח'וי והסן של הקלהרי ונחשב בר-סמכא בענייני פולקלור ותרבות שבטיים. "נמשכתי בחבלי קסם אל הבושמנים", הוא אמר, "כאותו סהרורי הנשמע לחלומו ומחפש בחשיכה את מה שאינו מוצא באור היום". בחמש עשרה השנים הבאות הוא פרסם ספרים בקצב קבוע, כולל שניים המבוססים על זיכרונות המלחמה שלו, ספר מסעות בשם A Journey into Russia (1964) המתאר מסע ארוך בברית המועצות, ושני סיפורי הרפתקאות המתרחשים בשוליו של מדבר קלהרי – A Story Like the Wind (1972) ו-A Far-Off Place (1974). השניים האחרונים מספרים על ארבעה צעירים, שניים מהם בני ח'וי וסן, שנקלעו למאורעות האלימים על גבולות רודזיה של שנות השבעים. הספרים זכו להצלחה כשבתי ספר תיכוניים שילבו אותם ברשימות הקריאה שלהם. ב-1972 תיארה עוד סדרת טלוויזיה של ה-BBC את ידידותו בת שש-עשרה השנים עם יונג, שנפטר ב-1961, ובעקבותיה יצא לאור הספר Jung and the Story of our Time (1976).
ון דר פוסט ואינגרט עברו לגור בסאפוק ושם התערו במעגל חברתי שהגיע עד לנסיך צארלס. ב-1977 שימש ון דר פוסט מורה דרך לנסיך צ'ארלס בספארי בקניה ועד סוף חייו המשיך לקיים איתו קשר חברי קרוב ומשפיע. ב-1977 הוא גם ארגן את כינוס הטבע העולמי (World Wilderness Congress) הראשון, שנערך ביוהנסבורג, ביחד עם הדרום אפריקאי הדוגל בשימור, איאן פלייר (Ian Player). ב-1979 נבחרה שכנתו מצ'לסי שבלונדון, מרגרט תאצ'ר, לראשות הממשלה, והיא התייעצה בו בעניינים הקשורים לאפריקה הדרומית, כשהידוע בהם היה ההסדר ברודזיה (היום זימבבואה) ב-1979–1980. ב-1981 הוענק לו תואר אבירות.
ב-1982 הוא נפל ונפגע בגבו, ואת השעות שלא יכול היה לבלות במשחקי טניס ובסקי שלג, ניצל לכתיבת אוטוביוגרפיה בשם Yet Being Someone Other (1982), המספרת על אהבתו לים ועל מסעו ליפן עם פלומר ב-1926; על חיבתו ליפן ולעם היפני, למרות חוויותיו במלחמה, הוא כתב לראשונה ב-1968 בספרו Portrait of Japan. בשלב זה אינגרט החלה לסבול משיטיון, והוא בילה הרבה מזמנו עם ידידתו הוותיקה פרנסס ברוך. ב-1984 נפטר בנו ג'ון (שהיה מהנדס בלונדון) וון דר פוסט שהה זמן מה עם משפחתה של בתו הצעירה לוסיה.
גם בגיל מבוגר היה סר לורנס ון דר פוסט מעורב במיזמים רבים, החל בתנועת השימור העולמית וכלה בהקמת המרכז ללימודי יונג בקייפטאון. הוא נשאר נואם ומספר סיפורים מחונן הן בציבור והן במפגשים אישיים. אפשר להתרשם מכוח השכנוע שלו בתחום השימור כאשר קוראים את התעתיקים של סדרת הראיונות שנערכו עמו – A Walk with a White Bushman (1986). ב-1996 הוא ניסה להתערב נגד פינויים של הח'וי והסן מארץ מולדתם בשמורת קלהרי שהוקמה במטרה לשמר את קיומם, אבל למרבה האירוניה, דווקא המחקר שערך ב-1950 בעניין קידום חקלאות הבקר באזור, היה מה שהוביל בסופו של דבר לפינוי. באוקטובר 1996 הוא הוציא לאור את The Admiral's Baby ובו תיאר את האירועים בג'אווה בשלהי המלחמה.
לכבוד יום ההולדת התשעים שלו, נערכה חגיגה בקולורדו בסגנון 'חיים שכאלה' בנוכחות חברים מכל התקופות בחייו. כמה ימים אחר כך, ב-16 בדצמבר 1996, הוא לחש באפריקאנס "die sterre" ("הכוכבים") ומת. הלוויה שלו נערכה בלונדון ב-20 בדצמבר, ונכחו בה צ'יף זולו מנגוסותו בותלזי, הנסיך צ'ארלס, מרגרט תאצ'ר וחברים ובני משפחה רבים. אפרו של ון דר פוסט נטמן בגן זיכרון מיוחד בפיליפוליס ב-4 באפריל 1998. אינגרט נפטרה חמישה חודשים אחריו, ב-5 במאי 1997.
מחלוקת לאחר מותו
לאחר מותו הטילו מספר כותבים ספק במידת הדיוק שבדיווחיו של ון דר פוסט על חייו.
התגלה שב-1952 נולד לו בן מנערה בת ארבע עשרה שנמסרה להשגחתו בשייט מדרום אפריקה לאנגליה.
מעמדו כ"גורו" נדון מחדש, ועיתונאים הציגו דוגמאות רבות ל"תיקונים" של המציאות בזיכרונותיו ובספרי המסעות שלו.