cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממלכת יוון
התרחבות
החזון שימש את יוון בזירה הבינלאומית על מנת להגדיר את שאיפותיה במרחב. ברוח החזון, השטח המצומצם של יוון בעת קבלת העצמאות הורחב בעקבות מאבקים, מלחמות והסכמים. הרעיון דעך בציבוריות היוונית לאחר "הקטסטרופה באסיה הקטנה", כפי שמכונה ביוון התבוסה בשנת 1922 במלחמת יוון–טורקיה, וחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, במסגרתם התכנסה רוב האוכלוסייה היוונית-נוצרית בשטח יוון הריבונית.
המלך בגלות
קונסטנטינוס הראשון עלה לשלטון במרץ 1913 לאחר שאביו גאורגיוס הראשון נרצח בחוצות סלוניקי. קונסטנטינוס היה המלך הראשון שנולד ביוון והראשון שהאמין בנצרות יוונית-אורתודוקסית. שמו נבחר ברוח הלאומיות היוונית הרומנטית והרעיון של יוון הגדולה. אף כונה "קונסטנטינוס השנים עשר", בטענה להיותו יורשו של הקיסר הביזנטי האחרון. כמפקד הראשי של צבא יוון במהלך מלחמות הבלקן, הפופולריות שלו הייתה עצומה, ומתחרה רק בזו של אלפתריוס וניזלוס, ראש ממשלתו. המלך נטה לתמוך במדיניותה של הקיסרות הגרמנית, אך בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריז על נייטרליות. אלפתריוס וניזלוס התפטר באוקטובר 1915 על רקע התנגדותו להמשך מצב זה.
בין ה-17 וה-23 באוגוסט 1916 כבשו הבולגרים שטח ממזרח לנהר סטרומה. אזלת היד שנקט המלך לנוכח כיבוש השטחים היווניים על ידי צבא ממלכת בולגריה, הובילה לאי שקט ביוון והפגנות המונים. וניזלוס חבר לאדמירל פבלוס קונטוריוטיס ולגנרל פנאיוטיס דנגליס וב-29 בספטמבר הכריזו השלושה על הקמת מדינה עצמאית לאומית שכללה את צפון יוון, כרתים וחלק מאיי הים האגאי ובראשה "הממשלה הזמנית להגנה לאומית", כממשלה מקבילה לממשלת המלך באתונה. היה זה למעשה מרד גלוי במלך. פעולתה הראשונה של הממשלה הייתה גיוס צבא. הכוח נלחם בקרבות החזית המקדונית נגד ממלכת בולגריה לצד חיילים מצרפת ובריטניה.
ב-11 ביוני 1917, כשסכנת מלחמת אזרחים מרחפת מעל ממלכתו החליט קונסטנטינוס הראשון לוותר על המלוכה וגלה לשווייץ. בנו אלכסנדר הומלך תחתיו אך תיפקד כשליט בובה ועושה דברו של וניזלוס. באוקטובר 1920, נפטר המלך אלכסנדר הראשון לאחר שלקה באלח דם. בבחירות הכלליות הפסיד אלפתריוס וניזלוס והודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים. תומכי המלוכה ביוון העלו הצעה להשבתו של קונסטנטינוס הראשון והחזרת סמכויותיו. ביוון נערך משאל עם ו-99 אחוזים מהמצביעים תמכו בחזרתו לשלטון. ב-19 בדצמבר 1920 שב קונסטנטינוס הראשון למלוך על יוון. ב-27 בספטמבר 1922 ויתר קונסטנטינוס על כס המלוכה בעקבות מהפכת ה-11 בספטמבר 1922, וגאורגיוס השני החליפו.
בעקבות ניסיון הפיכה מלוכני ב-1922 שכשל, התבקש גאורגיוס המלך על ידי הממשלה "לצאת לחופשה" בגלות, בעוד שהממשלה תדון בצורת המשטר הראויה ליוון. ב-19 בדצמבר 1923 יצא גאורגיוס לרומניה, וב-25 במרץ 1924 הוכרז על הקמת הרפובליקה ההלנית השנייה. גאורגיוס הודח באופן רשמי, נשללה ממנו אזרחותו היוונית, ורכושו הוחרם.
סדרת מלחמות בין השנים 1912 ו-1922 סיפקה זרז לתעשייה היוונית, בענפים כמו טקסטיל; תחמושת וייצור מגפיים שנועדו לשימוש הצבא. לאחר המלחמות רוב התעשיות הללו הוסבו לשימושים אזרחיים. לפליטים היוונים מאסיה הקטנה, והמפורסם שבהם היה אריסטוטלס אונאסיס, הייתה גם השפעה אדירה על התפתחות התעשייה והבנקאות היוונית. היוונים החזיקו 45% מההון באימפריה העות'מאנית לפני 1914, ולרבים מהפליטים מטורקיה היו כספים ומיומנויות ששומשו במהרה ביוון. פליטים אלה הובילו גם הם לצמיחה מהירה של אזורים עירוניים ביוון, כאשר הרוב המכריע שלהם התיישבו במרכזים עירוניים כמו אתונה וסלוניקי. לפי מפקד האוכלוסין של 1920, 36.3% מהיוונים התגוררו באזורים עירוניים או עירוניים למחצה, בעוד שמפקד האוכלוסין בשנת 1928 דיווח כי 45.6% מהיוונים התגוררו באזורים עירוניים או עירוניים למחצה.
בשנת 1927 הוקם בנק יוון, הבנק המרכזי של יוון. באותה שנה חודשה החוקה וקבעה כי הפרלמנט ייבחר פעם ב-5 שנים, חיזוק זכויות האדם (כגון חופש העיתונות) ויצירת מעמד למפלגות בתוך הפרלמנט. למרות זאת, הרפובליקה סבלה מחוסר יציבות כאשר בין השנים 1924 ו-1935 ידעה יוון 23 חילופי שלטון, דיקטטורה צבאית, ו-13 הפיכות.
שנות ה-30 של המאה ה-20 הביאו עמן משבר כלכלי וחברתי חמור ביוון, בין השאר בשל עצירת הזרמת הכסף מהמהגרים היווניים בארצות הברית למשפחותיהם שנשארו ביוון, עקב השפל הגדול של 1929 בארצות הברית.
שיקום המלוכה ומשטר מטאקסס
המלוכה הושבה לאחר משאל עם שנערך ב-3 בנובמבר 1935. כנגד המשאל עלו טענות קשות לכפייה וזיופים. תוצאת המשאל הייתה כי 98% מן היוונים הצביעו בעד חידוש המלוכה. גאורגיוס השני שב לכהן כמלך.
מתוך חששו של גאורגיוס השני ממהפכה קומוניסטית, ועל מנת לייצב המשטר, מינה גאורגיוס את הגנרל יואניס מטאקסס, שר ההגנה בעל הנטיות המלוכניות, לראש ממשלה. לדעת המלך המצב הפוליטי ביוון היה בלתי פתיר, לפיכך הציע להקפיא את הפרלמנט ואת הבחירות ל-5 חודשים, חודשים בהם מטאקסס יוכל לייצב את המדינה ובצורה כזו תחזור למדינה דמוקרטית בעל יכולת לשלוט. הפרלמנט השתכנע, ובהצבעה - חברי הפרלמנט הצביעו על פיזורו של הפרלמנט. פיזור שהיה אמור להמשך 5 חודשים ונמשך בפועל קרוב ל-10 שנים.
מטקסס פתח במהלכים לניטרול הפרלמנט ושלילת זכויות האדם. ב-4 באוגוסט 1936 הכריז על שלטון דיקטטורי, שנודע בשם משטר 4 באוגוסט, שלטון שהיה מושפע מהמשטרים הפאשיסטים של התקופה. גאורגיוס השני הודיע כי הוא מקבל את השינוי החוקתי.
שלטון זר ומלחמת אזרחים
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה במזרח אירופה, ולאחר מכן במערב, מטקסס ניסה לשמור את יוון מחוץ לסכסוך. אך ככל שהתקדמו האירועים, ועל אף נטייתו האידאולוגית של מטקסס לצדן של מדינות הציר, ועל אף הקשרים הכלכליים והדיפלומטיים הטובים שקשר עם גרמניה, התקרבה יוון לבריטניה, לא מעט בזכות גאורגיוס האנגלופיל, שהיווה עמוד תווך בתמיכה במשטרו של מטקסס.
ממשלת מטאקסס ניסתה לשמור על נייטרליות קפדנית, אבל לבסוף החלה מלחמת איטליה–יוון. בערב 28 באוקטובר 1940 הוגש אולטימטום למטאקסס עם דרישת מעבר חופשי לחיילי איטליה על מנת לכבוש "נקודות אסטרטגיות" שלא הוגדרו, בעומק השטח היווני. מטקסס דחה את האולטימטום, באמרו "Alors, c'est la guerre" - "אם כן, זוהי מלחמה", אמירה שהפכה לסיסמה פופולרית ביוון, וצומצמה למילה אחת "לא" - ביוונית "Οχι" (אוחי). בתוך שלוש שעות תקף צבא איטליה את יוון. למרות הצלחה איטלקית ראשונית הצליחו הכוחות היווניים לעצור את הפלישה האיטלקית ולהדוף את החיילים האיטלקים חזרה לאלבניה, בהמשך אף התקדמו הכוחות היווניים עוד יותר וכבשו חלק ניכר משטחה של אלבניה.
במצב עניינים זה מטקסס נפטר באופן פתאומי בינואר 1941, גרמניה שלחה צבא לתמוך באיטליה בת בריתה, צבא גרמניה תקף את יוון דרך יוגוסלביה ובולגריה ב-6 באפריל 1941. לאחר מכן, הוקמה באתונה ממשלת בובות של גרמניה במסגרת המדינה ההלנית, שלא זכתה לתמיכה של העם היווני. בחסות בריטניה הוקמה ממשלה יוונית גולה, אך היא נעדרה השפעה על המצב ביוון עצמה. המלך גלה ונותר ראש המדינה היווני המוכר על ידי הקהילה הבינלאומית. ביוון שררו אינפלציה דוהרת, מחסור חריף במזון ורעב בקרב האוכלוסייה.
עם הימשכות הכיבוש הגרמני קמו קבוצות התנגדות פוליטיות שונות, שנעו בין פרו-מלוכני לאידאולוגיות קומוניסטיות, שנהלו מלחמת גרילה בגרמנים ובבולגרים במזרח מקדוניה ותראקיה, שם כוחות בולגריים כבשו שטח יווני. לעיתים התקיימו התנגשויות אלימות בין הקבוצות. כאשר שיחרורה של יוון נראה באופק, רעיון שיבת המלך לאדמת יוון גרם לוויכוחים פנימיים הן ביוון עצמה, והן בקהילה היוונית הגולה. על אף שהמלך גינה בפומבי את משטרו של מטקסס בשידורי רדיו ששודרו ליוון, עדיין זכרו לו רבים את תמיכתו במשטר הרודני.
המלכים האחרונים
ב-1 באפריל 1947 באמצע מלחמת האזרחים ביוון, מת גאורגיוס השני, ופבלוס עלה לשלטון במקומו. ב-6 במרץ 1964 מת פבלוס, וקוסטנטינוס השני עלה לשלטון במקומו.
התפתחותה של יוון לאחר מלחמת העולם השנייה זכתה לכינוי "הנס הכלכלי היווני". בין השנים 1950 עד 1973 ידעה יוון שנים של צמיחה כלכלית מהירה, והייתה שנייה בעולם בקצב הגידול אחרי כלכלת יפן. בשנת 1970 האטה הכלכלה כשסוף התקופה היה בשנת 1974.
באותם ימים התחזקו גם יחסי ארצות הברית–יוון. ב-9 ביולי 1961 נחתם חוזה השותפות של יוון עם הקהילה הכלכלית האירופית, צעד שקידם ראש הממשלה קונסטנדינוס קרמנליס. יוון הפכה למדינה האירופית הראשונה שזכתה במעמד של מדינה שותפה לשוק האירופי, מחוץ לשש המדינות המייסדות. בשנות החמישים, שנות השישים ושנות השבעים התיירות ביוון החלה לפרוח והפכה למרכיב בולט בכלכלת יוון. בתחילה התנגדו לכך רבים בממשלת יוון, מכיוון שהיא נתפסה כמקור הכנסה תנודתי במקרה של זעזועים פוליטיים. התנגדות אחרת הייתה של שמרנים רבים ושל הכנסייה בטענה למפגע מוסרי במדינה. למרות החששות, התיירות צמחה משמעותית ביוון והיא עודדה על ידי הממשלות מכיוון שהיא היוותה מקור להכנסות מטבע חוץ. ב-21 באפריל 1967 תפס הצבא היווני בהנהגת קבוצת קולונלים את השלטון ביוון בהפיכה אלימה, והקים משטר צבאי ששלט ביוון יותר משבע שנים. חודש לפני הבחירות הכלליות, הוביל גאורגיוס פאפאדופולוס ביחד עם עוד מספר קצינים הפיכה מוצלחת, תוך ניצול המצב הפוליטי המסובך במדינה שנוצר בעקבות הקונפליקט בין המלך קונסטנטינוס השני לבין ראש הממשלה המזדקן גאורגיוס פאפאנדראו. המשטר הצבאי ביוון היה בעל צביון ימני קיצוני. עקב מדיניותו האנטי-קומוניסטית הנוקשה זכה לתמיכת ארצות הברית על רקע המלחמה הקרה.
קונסטנטינוס השני, מלך יוון, אישר את ההפיכה בחוסר רצון, אך התחיל בהכנות-הפיכה נגדית על ידי נאמניו. הפיכה נגדית זו החלה ב-13 בדצמבר 1967 ונכשלה, ואילצה את המלך ואת רוב משפחת המלוכה לברוח לאיטליה. המשטר הצבאי הפעיל צנזורה, מעצרים, עינויים ורציחות. יוון הורחקה אז מהשוק האירופי ועזבה גם את מועצת אירופה, כדי להתחמק מהחקירות של פורום זה בנוגע להאשמות בשימוש בעינויים. ב-1 ביוני 1973 הגנרל פפדופולוס הכריז על הדחת המונרכיה ועל השכנת רפובליקה נשיאותית כשהוא עומד בראשה כנשיא. יוון הוגדרה כממלכה עד למשאל העם בשנת 1973. הוחלט לעבור לרפובליקה נשיאותית בראשות פאפאדופולוס בניסיון לחזק את שלטונו. ההצבעה נשלטה היטב על ידי המשטר, והתוצאות היו צפויות. פפאדופולוס הבטיח חזרה לשלטון דמוקרטי ופרלמנטרי והוא קרא לבחירות ב-10 בפברואר 1974. לאחר מהומות הסטודנטים באוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה, ממשלתו הודחה ב-25 בנובמבר של אותה שנה בידי גורמים של הקו הנוקשה בצבא. הסתמכותו הרבה על הצבא נתנה עילה למפקד בריגדה דמטריוס יואנידיס להדיח אותו ולעמוד בראש המשטר. הדמוקרטיה הוחזרה ביולי 1974.
הדמוקרטיזציה אותה הוביל קונסטנדינוס קרמנליס, כללה ארגון בחירות חדשות, חוקה חדשה, שהתבססה על החוקה מימי מלחמת העצמאות היוונית, ואת מעצר קציני ההפיכה. ב-8 בדצמבר 1974 נערך משאל עם בו הוחלט לבטל את המלוכה ברוב של כ-60%. קוסטנטינוס השני ומשפחתו יצאו לגלות בלונדון. מונה נשיא יוון והמדינה הפכה לדמוקרטיה פרלמנטרית.
אקטיביזם תקשורתי
אקטיביזם תקשורתי הוא אקטיביזם המשתמש במדיה ובטכנולוגיות התקשורת ככלי לשינוי חברתי ולהשפעה על סדר היום הציבורי.
האקטיביזם התקשורתי בא לידי ביטוי ב:
אקטיביזם בידורי
אקטיביזם בידורי הוא סוג של אקטיביזם תקשורתי, העושה שימוש בתוכן בידורי כדי לחתור לשינוי חברתי. במרכז תוכנית בידור אקטיביסטית עומד מנחה או יוצר מוכר ופופולרי בעל עמדות ברורות, המציג בעיות חברתיות, ומציע פתרונות אפשריים. מה שמאפיין תוכניות אלה הוא שהן משלבות בידור בתכנים שכנועיים. תוכניות אלה מטפלות בערכים, נורמות ובזהויות חברתיות, ועוסקות בייצוג ויצירת זהויות, מיתוסים וערכים חדשים באקלים תקשורתי תחרותי ובידורי. באופן דומה עיתונאים אקטיביסטים שמשדרים בטלוויזיה מסחרית נדרשים ליצור תכנים מעניינים, חדשניים, אינפורמטיביים, חווייתיים וגם ביקורתיים, שיהיו גם רלוונטיים לרוב הצופים, ושימשכו קהל ממגוון תרבויות ומגזרים, ויובילו לשינויים חברתיים בסביבה תקשורתית תחרותית שמשלבת בידור בתכנים שאינם בידוריים.
דוגמה לתוכנית אקטיביסטית בידורית היא התוכנית "מה אתם הייתם עושים?", ששודרה בערוץ 2, בהנחייתו של העיתונאי חיים הכט. התוכנית, שזכתה לפופולריות רבה, פנתה לאוכלוסייה רחבה בישראל. היא עסקה בשאלה מיהו הישראלי הנורמטיבי, ומה הם ערכי מוסר ואזרחות. התוכנית הציגה סיטואציות מבוימות במקומות ציבוריים, ובחנה את תגובת האנשים שנחשפו למצבים קיצוניים, למשל, הטרדות מיניות ושימוש בסמים. התוכנית הציגה את מה שקלטו המצלמות הנסתרות. בנוסף, חיים הכט ראיין את האנשים שהגיבו לסיטואציה. הוא הציג בפני הצופים מה היה נכון לעשות ומה לא. התוכנית גם עודדה את הצופים להעמיד עצמם בסיטואציות המוצגות ולתהות על מעשיהם. לפיכך, אפשר להתייחס לתוכנית כדוגמה לאקטיביזם בידורי כי היא משלבת בין אלמנטים מבוימים ומצלמה נסתרת, המשתייכים לסוגה הבידורית, ובין בעיות חברתיות.
מצמד סיבים אופטיים
מצמד סיבים אופטיים הוא רכיב בעזרתו ניתן להכניס סיגנלים אופטיים משני סיבים אופטיים לתוך סיב אחד. הרכיב יכול לשמש גם כמפצל כך שסיגנל מסיב אחד יתפצל ל-2 סיבים.
עקרון הפעולה
כאשר קוטר ליבת הסיב הוא קטן מאוד, יכול להיווצר מצב שבו קוטר האלומה של אור העובר בסיב גדול יותר מקוטר מעטפת הסיב. במקרה כזה, אם סיב נוסף יעבור בצמוד לסיב הראשון, חלק מהאור יעבור לתוך הסיב השני (זליגה).
כדי ליצור מצמד אופטי, מצמידים שני סיבים זה לזה, מחממים אותם ומתחילים למתוח. בזמן המתיחה, קוטר הליבה קטן, דבר הגורם להגדלת קוטר האלומה, ובמקביל, גם קוטר המעטפת קטן ולכן תיתכן זליגה בין 2 הסיבים. בזמן מתיחת הסיבים, מכניסים אור לתוך אחד הסיבים או לשניהם, ובודקים את עוצמת האור במוצא שני הסיבים. את תהליך המתיחה עוצרים ברגע שמגיעים ליחס הרצוי בין עוצמת האור במוצא הסיבים. בגלל החוק השני של התרמודינמיקה, אין אפשרות להכניס את כל עוצמת האור מ-2 סיבים לתוך סיב אחד בהנחה שמדובר בסיגנלים דומים (מבחינת הקיטוב ואורך הגל), כך שאם מכניסים לצמד אור מ-2 סיבים לתוך סיב בודד, חצי מעוצמת האור שבכל סיב תלך לאיבוד.
מצמד WDM
אם לסיגנלים בכניסת שני הסיבים יש אורכי גל שונים זה מזה, תתרחש תופעה של פעימות, כך שנוכל לקבל את מלוא עוצמת שני הסיגנלים בתוך סיב יחיד. (אין כאן בעיה עם החוק השני של התרמודינמיקה אף על פי שאי-הסדר של המיקום קטן, אי הסדר של אורך הגל גדל.)
דניאל פטריק מויניהאן
דניאל פטריק מויניהאן (אנגלית: Daniel Patrick Moynihan, 16 במרץ 1927 – 26 במרץ 2003) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת ניו יורק. קודם לכן היה שגריר ארצות הברית באו"ם, פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת הרווארד, סוציולוג וסופר. היה ידוע כידיד ישראל מובהק.
ראשית חייו
מויניהאן נולד בטולסה שבאוקלהומה, להוריו ג'ון ומרגרט מויניהאן, משפחה ממוצא אירי קתולי. אביו היה עיתונאי ושתיין. כשהיה מויניהאן בן שש עברה המשפחה לניו יורק, שם קיבל האב עבודה בהכנת פרסומות. כשהיה בן 10 נטש האב את משפחתו, ומויניהאן הצעיר נאלץ לעבוד למחייתו כמצחצח נעליים ולאחר מכן כסבל בפריקת וטעינת ספינות, במקביל ללימודיו, עד שסיים בית ספר תיכון (במזרח הארלם) ב-1943, ראשון בכיתתו.
מויניהאן המשיך ללמוד במשך שנה בסיטי קולג' של ניו יורק, שבאותה תקופה סיפק לימודים אקדמאיים בחינם, ואז התגייס לצי האמריקני לשירות של שלוש שנים (1944–1947). משהשתחרר מהצי החל ללמוד באוניברסיטת טאפט, ליד בוסטון, מסצ'וסטס. הוא קיבל תואר ראשון ב-1948, תואר שני ב-1949 והשלים דוקטורט בסוציולוגיה באותה אוניברסיטה ב-1950. לאחר מכן למד בלונדון סקול אוף אקונומיקס בעזרת מלגה מטעם קרן פולברייט עד 1953, ואז חזר לארצות הברית.
במאי 1955 נישא מויניהאן לאליזבט ברנן, ונולדו להם שלושה ילדים.
קריירה פוליטית ואקדמאית
מויניהאן החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1954, סמוך לאחר חזרתו מבריטניה, ככותב הנאומים של אייווריל הרימן, המועמד למושל מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית. לאחר ניצחונו של הרימן, מויניהאן המשיך לצידו כעוזרו הראשי, עד שזה הפסיד בבחירות 1958 לנלסון רוקפלר הרפובליקני. בתקופה זו מויניהאן גם פגש את אליזבת ברנן, שהייתה אף היא מעוזרותיו של המושל הרימן, והשניים נישאו.
ב-1960 היה מויניהאן אחד מציריו של ג'ון קנדי בוועידת המפלגה הדמוקרטית, בה נבחר קנדי למועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית. משנבחר קנדי לנשיא, מונה מויניהאן לעוזר שר העבודה לענייני מדיניות. אחד מאנשיו החל מ-1963 היה רלף ניידר, אז בן 29 בלבד. לאחר מכן השלים מויניהאן דוקטורט גם ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת סירקיוז שבבניו יורק ב-1961.
במסגרת תפקידו כעוזר לענייני מדיניות, היה מויניהאן אחד מיוזמי ומנסחי מדיניות "החברה הגדולה", בה פתח הנשיא לינדון ג'ונסון, יורשו של קנדי, ב-1964. מדיניות זו נועדה לתת הזדמנות שווה אמיתית לעשירונים התחתונים בחברה האמריקאית, בדרך כלל לאפרו-אמריקאים, בין השאר על ידי "אפליה מתקנת". מויניהאן עשה כן במסגרת כתיבת ספרו השני (ספרו הראשון, שעליו זכה בפרס אניספילד-וולף בשנת 1964, היה אנתולוגיה שערך יחד עם נייתן גלייזר) - "המשפחה הכושית: הטיעון בעד פעולה כלל ארצית" (מרץ 1965), שנודע לאחר מכן בשם "הדו"ח של מויניהאן".
זמן קצר אחרי הוצאתו לאור של הספר, ב-1965, הודח מויניהאן ממישרתו היות שנחשב בעיני אנשי ג'ונסון לאחד מאנשיו של קנדי, ולמרות שהשניים השתייכו לאותה מפלגה.
מויניהאן לא נטש גם בתקופת פעילותו הפוליטית את האקדמיה, ושימש כמרצה בבית הספר ללימודים מתקדמים באוניברסיטת ווסליאן בקונטיקט בשנים 1964–1967. הוא הירבה לכתוב מאמרים בסוציולוגיה בעיתונים מקצועיים שונים, בעיקר נאו-קונסרבטיבים, כמו "קומנטרי" של נורמן פודהורץ, "פאבליק אינטרסט" של דניאל בל ואירווינג קריסטול, ועוד. לאחר הדחתו ממשרד העבודה הוא השקיע יותר בעיסוק באקדמיה, ומונה למנהל "המרכז המשותף של אוניברסיטת הרווארד ו-MIT למחקרים עירוניים", תפקיד בו כיהן עד 1969. בשנת 1969 הוא התמנה ליועץ לנשיא ארצות הברית.
עם זאת, הוא המשיך בפעילות פוליטית, וכיהן במקביל לעבודתו האקדמאית גם כחבר ההנהלה הארצית של ADA - "אמריקאים למען פעולה דמוקרטית", ארגון פוליטי בעל דעות ניציות אנטי-קומוניסטיות בענייני חוץ וליברליות, ושמאליות בענייני פנים; ארגון זה הוקם ב-1947 על ידי יוברט המפרי, ג'ון קנת גלבריית', אלינור רוזוולט, ארתור שלזינגר (הבן) (היסטוריון זוכה פרס פוליצר) ואחרים. במסגרת תפקידו ב-ADA התנגד מויניהאן נחרצות לתנועות האנטי-מלחמתיות שהפגינו נגד מלחמת וייטנאם באותה תקופה, כמו גם לתנועות הכוח השחור והפנתרים השחורים, ותמך בשיתוף פעולה של הכוחות הליברלים והשמרנים בארצות הברית, כנגד הקומוניזם מבחוץ ובעד המלחמה בעוני מבית.
עם בחירתו של ריצ'רד ניקסון ב-1968 לנשיא ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית מונה מויניהאן ליועץ מיוחד לנשיא בעניינים עירוניים ונחשב לרב השפעה בממשל ניקסון בכל הנוגע לענייני פנים, למרות שהיה ונותר דמוקרט מוצהר.
במסגרת אחרונה זו הבליט מויניהאן את דעותיו האנטי קומוניסטיות ובמקביל את יחסו האוהד מאוד כלפי ישראל. בהקשר זה ידוע במיוחד מאבקו לצד ישראל ושגרירה באו"ם באותה תקופה חיים הרצוג, כנגד הצעת ההחלטה הערבית להכריז על הציונות כצורה של גזענות. למרות המאבק העיקש, ב-10 בנובמבר 1975 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם, ברוב של 72 למול 35 (עם 32 נמנעים) את הצעת ההחלטה הערבית. רק ב-16 בדצמבר 1991 בוטלה החלטה זו בהחלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם.
בסנאט
עמדתו האנטי קומוניסטית החזקה של מויניהאן לא השתנתה אמנם גם בתקופתו בסנאט, אבל עם השנים הוא החל לראות בברית המועצות יותר משום "ענק חולה" מאשר איום על הדמוקרטיה ועל ארצות הברית. כבר ב-1979 הוא כתב בניוזוויק על המתחים האתניים הקשים בברית המועצות ובינואר 1980, בנאום נבואי כמעט, בסנאט, הוא אמר: "ברית המועצות היא חברה חולה, המצויה בבעיות קשות. הכלכלה שלה מצויה בסטגנציה ואולי אף בירידה. חוסר הסדר החברתי הוא פתולוגי ממש. ההשפעה של שני אלה היא רבת עוצמה... המאורע המכונן של העשור הקרוב צפוי להיות התפרקותה של האימפריה הסובייטית". בהתאם לדעה נבואית זו, שהלכה והוכחה כנכונה עם עבור השנים, החל מויניהאן להשמיע דעות שנראו לשמרנים כיוניות וכשינוי כיוון שלו במדיניות החוץ, אך בפועל תאמו את דעתו, שהאויב במלחמה הקרה כבר הובס בעצם ואין טעם להמשיך ולהגביר כוחות ולהשקיע עוד ועוד כספים במלחמה מולו. למשל, במחצית הראשונה של שנות השמונים הוא התנגד לטענה כי הסנדיניסטים בניקרגואה נתמכים על ידי ברית המועצות והתנגד לסיוע האמריקאי לקונטראס.
ב-1991 הפתיע מויניהאן רבים מתומכיו כאשר התנגד למתן הרשות לנשיא ג'ורג' בוש (האב) לפתוח במלחמת המפרץ. ייתכן שעשה זאת במסגרת היצמדות לקו מפלגתי כנגד הממשל הרפובליקני.
ב-9 באוגוסט 2000 קיבל מויניהאן את מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי האמריקאי הגבוה ביותר, מידי הנשיא ביל קלינטון, יחד עם עוד 14 אישים, ביניהם שמעון ויזנטל, ג'סי ג'קסון, ג'ון קנת גלבריית' ואחרים.
שנותיו האחרונות
ב-2000 החליט מויניהאן שלא לרוץ לכהונה חמישית בסנאט, ואת מקומו ירשה הגברת הראשונה הילרי קלינטון. בשנתיים האחרונות לחייו הוא כיהן כמרצה בבית הספר למדיניות ציבורית על שם מקסוול באוניברסיטת סירקיוז. הוא נפטר מסיבוכים לאחר ניתוח אפנדקטומיה.
הנצחתו
פרופסור ג'ורג' פ. וויל כתב על מויניהאן שהוא "כתב בחייו יותר ספרים ממה שרוב הסנטורים קראו". מייקל ברון כתב עליו שהוא היה "איש האשכולות הטוב ביותר בין הפוליטיקאים מאז לינקולן והפוליטיקאי הטוב ביותר בין ההוגים מאז תומאס ג'פרסון."
המכון לעניינים בינלאומיים בבית ספר מקסוול למדיניות ציבורית באוניברסיטת סירקיוז וכן בית המשפט הפדרלי בניו יורק נושאים כיום את שמו של מויניהאן. תחנת הרכבת המרכזית של העיר ניו יורק, תחנת פנסילבניה, הורחבה ושופצה, ובתצורתה החדשה נקראה על שם מויניהאן.
נמל אשדוד
נמל אשדוד הוא הנמל הגדול בישראל מבחינת מספר אוניות המטען שעוברות דרכו והיקף שינוע המטענים. נמל אשדוד פועל לצד שני הנמלים המסחריים האחרים בישראל - נמל חיפה ונמל אילת. נמל אשדוד ממוקם בצפון-מערב העיר אשדוד, לחוף הים התיכון, במישור החוף הדרומי של ישראל, ומשמש גם למעבר סחורות עבור ממלכת ירדן.
נמל אשדוד הקדום
אשדוד העתיקה, אחת מחמש ערי פלשתים, הייתה עיר נמל כבר מתקופת הברונזה המאוחרת. נמלה היה ממוקם בתל מור, תל ארכאולוגי קדום שנמצא סמוך לשפכו של נחל לכיש שהיה חלק מממלכת אשדוד הפלשתית, ותושביו התפרנסו מהנמל הסמוך. הנמל בתל מור הוחרב ביחד עם אשדוד במהלך המאה ה-10 לפנה"ס ולא שוקם. ב-732 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי סרגון השני, מלך אשור, שהחריבה והגלה את תושביה לאחר שמרדו בו ב-712 לפנה"ס. סרגון בנה וביצר את העיר אשדוד-ים והפך אותה לעיר נמל חדשה לאשדוד. בין שתי הערים אשדוד ואשדוד-ים, היה קיים קשר של עיר יבשתית ועיר הנמל שלה, בדומה לקשרים בין הערים יבנה ויבנה-ים.
עם דעיכתה של אשדוד היבשתית במאה ה-4, צמחה ושגשגה העיר הסמוכה לה אשדוד ים, שהפכה לעיר נמל מסחרית חשובה שנקראה אזוֹטוּס פאראליוּס, שפירושה "אשדוד-חוף". אשדוד ים מופיעה במפת מידבא, כעיר גדולה עם מזח ורציף, מדרגות שהוליכו לבתים וביניהן היו מזרקות, כנסיות ומבני ציבור רבים. במהלך המאה ה-10, בשלטון השושלת הפאטמית, נבנתה המצודה וכונתה קלעת אל-מינה, שפירושה "מצודת הנמל". היא הוקמה במטרה להגן על העיר מפני פלישת אוניות האימפריה הביזנטית. המצודה נפגעה ב-1033 מרעידת אדמה, ולאחר מכן, ב-1099, במסע הצלב הראשון, יושבה מחדש על ידי צלבנים, בוצרה ונקראה קסטל ברואר. המצודה ננטשה סופית ב-1260, ונשמרה במצבה עד היום.
הנמל המודרני
החלטה על מיקמו של נמל חדש למדינת ישראל, על אדמות הכפר הערבי הנטוש ערב סוכריר, התקבלה כבר בשנת 1951. על פי תוכנית אב ארצית שהכין האדריכל אריה שרון. אך בנייתו של נמל אשדוד החלה רק באפריל 1961. ב-31 ביולי 1961, הונחה אבן הפינה. הנמל נחנך בנובמבר 1963. כדי לבנות את שובר הגלים שאורכו 2,200 מטר הובאו 2.5 מיליון טונות של גושי סלעים ברכבות ובמשאיות מהמחצבות בטירת יהודה ובבנימינה. 40,000 טטראפודים ענקיים הונחו בזה אחר זה. כלונסאות נקבעו, קירות בטון נוצקו ואצבעות הרציפים נשלחו אל הים, מזמינות את האוניות להיכנס.
באוקטובר 1975, עם חתימת הסכם הביניים עם מצרים, החל בנמל אשדוד עידן התיירות הימית, עם בואה של אוניית התיירים הגדולה "סטלה סולריס" מנמל אלכסנדריה. בנובמבר 1975, הסתיימה בנייתו של רציף 5 באורך של 380 מטרים והוא הוכנס לעבודה שוטפת. חלקו הראשון של הרציף באורך 180 מטרים הוכן עוד באפריל 1973, לעגינה היסטורית חד פעמית, של אוניית התיירים הגדולה בעולם "קווין אליזבת' 2". ב-7 ביולי 1977 נפתח רציף מספר 7 - רציף המכולות, עת נקשרה "צ'לסי-סטרים" הבריטית לרציף, והפעילה אותו לראשונה.
ב-17 בפברואר 2005 יושמה "הרפורמה בנמלי הים בישראל"; נכנס לתוקף חוק רשות הספנות והנמלים התשס"ד-2004, אשר ביטל את רשות הנמלים ובמקומה הוקמו ארבע חברות ממשלתיות ובהן חברת נמל אשדוד בע"מ, אשר הוסמכה להפעיל את נמל אשדוד ולספק בו שירותי נמל. ב-1 במאי של אותה שנה מופעלת לראשונה המערכת הממוחשבת לבקרת מכולות (TOS) בשילוב GPS לאחסון ושיגור המכולות בנמל איתן החדש ובכך הופך נמל אשדוד לנמל הממוחשב הראשון בישראל. ה-TOS) Terminal Operating System), היא מערכת המאפשרת תיאום רציף, ניהול פריקה וטעינה של מטענים בפועל, לפי תכנון האונייה ופיקוח על קצב העבודה, זיהוי ופתרון הבעיות בתפעול. בהמשך שולבו מערכות ה-TOS וה-GPS בשאר מסופי המכולות.
ב-2013 הודיעה חברת נמלי ישראל על החברות הניגשות למכרז לבניית מסופי מכולות חדשים, "נמל המפרץ" בחיפה ו"נמל הדרום" באשדוד. למרות התוכניות הכפולות, הכוללות חפירה ימית ובניית רציפים שיאפשרו כניסת אוניות ענק, ממשלת ישראל אישרה פיתוח של נמל אחד בשלב הראשון מטעמים כלכליים. כתוצאה מזאת, שתי הערים, אשדוד וחיפה נאבקו על ההוצאה לפועל של הפרויקט במטרה שתעשה בעירן. התוכנית להרחבת הנמל באשדוד כוללת רציף ראשי באורך 1,050 מטרים וכן הארכת שובר גלים קיים יחד עם שוברי גלים משניים בעוד 2,800 מטרים. הנמל החדש מתוכנן לקלוט קיבולת של כ-1.1-1.4 מיליון מכולות בשנה.
במאי 2014 נעצרו מספר בכירים בנמל אשדוד בחשד לשחיתות בנמל.
נמל היובל
תוכנית הפיתוח לנמל "היובל" אושרה עקרונית על ידי ממשלת ישראל בישיבתה מיום 16 ביולי 1995. הממשלה קיבלה את החלטתה לאחר שהוצגו בפניה תוכניות מפורטות שהוכנו על ידי צוות ההיגוי להקמת הנמל הצפוני שמונה על ידי שר התחבורה. מתוך החלטת הממשלה: ב-6 בספטמבר 1998, הונחה אבן הפינה לנמל היובל. לשם הקמת נמל זה היה צורך להאריך את שובר הגלים לצד צפון. ב-23 בנובמבר 2004, בעת שסערה קשה פקדה את הנמל, טבע למוות רפאל איתן, שניהל את פרויקט ההקמה של שובר הגלים. ב-2 באוגוסט 2005 נחנך נמל היובל אשר הסב את שמו לנמל איתן, על שמו. הנמל הוקם בהשקעה של 3 מיליארד ש"ח וביסס את מעמדו כשער כלכלי חשוב לישראל.
הפיגוע בנמל אשדוד
ב-14 במרץ 2004 נרצחו 8 מעובדי הנמל, שני אזרחים ו-16 נפצעו בפיגוע התאבדות כפול שביצעו החמאס וגדודי חללי אל-אקצא. למרות האבטחה הכבדה, הצליחו שני המחבלים לחדור לשטח הנמל בתוך מכולה בעלת דופן כפולה שלא התגלתה במעבר קרני, ובשעה 14:20 פוצצו עצמם. המחבל הראשון התפוצץ בתוך מתחם הנמל, בבניין משרדים אחורי, והשני על הגדר.
לאחר האירוע, נבנו שתי אנדרטאות זיכרון לנרצחים בפיגוע; האחת בשדרות בן-גוריון פינת שדרות הרצל בעיר אשדוד, אנדרטה עשויה דבלטי שבור ומעליו שחפים מרחפים. השנייה היא כיכר בכניסה לנמל שנקראת '"כיכר השמונה", לזכר שמונה מעובדי הנמל שנהרגו בפיגוע, כיכר ובה שמונה עצי זית.
מיקום
נמל אשדוד ממוקם כארבעים ק"מ דרומית לתל אביב, ליד שפך נחל לכיש. הצורך להקמת נמל עמוק מים התעורר כבר בימיה הראשונים של המדינה, לאחר שהתברר, שאין אפשרות להרחיב את הנמלים הקיימים כדי להבטיח שינוע וטיפול יעיל במטעני היצוא והיבוא, שהיקפם הלך וגדל. ההחלטה להקים את הנמל הנוסף באשדוד, התבססה על מספר שיקולים: הנמל מקושר לקו מסילת לוד-אשקלון בשלוחה מיוחדת בת 7 ק"מ היוצאת מצומת פלשת, המייעלת ומקצרת את תהליכי העבודה למינימום. התוכנית מבטיחה את חיבור הנמל לשלושה עורקי תחבורה, מצפון, ממזרח, ומדרום, המסוגלים לשאת בהיקף המטענים אל הנמל וממנו. כמו כן קיים תכנון לחבר את המחלף לכניסה צפונית לכביש 4, "דרך הרצל ג'" שתחבר בין הנמל למחלף אשדוד צפון ואזור התעשייה הצפוני של העיר.
הנמל ממוקם צפונית לאשדוד, באופן שמנתק אותו לחלוטין משטחי המגורים שבה, על ידי נחל לכיש שחוצץ ביניהם. בניגוד לעיר חיפה שבה הנמל נבנה כחלק מהעיר, בניית הנמל באשדוד לא השפיעה כלל על התפתחותה של העיר שכן היא תוכננה מראש והוא נבנה בנפרד ממנה. מרחקו ממתחמי המגורים הביאה לכך שאין בינו לבין תושבי אשדוד אינטראקציה כלל, פרט לאלו שעובדים בו. מיקום הנמל נמצא בסמוך ליבנה, בני דרום וניר גלים.
הנהלה ועובדים
ההנהלה מתחלקת לשני חלקים: דירקטוריון נמל אשדוד והנהלת חברת נמל אשדוד.
בראש דירקטוריון חברת נמל אשדוד עמדו מאז הקמתה בשנת 2005: איריס שטרק, יעקב רז, גדעון סיטרמן, אורנה הוזמן בכור.
הדירקטוריון מתווה את מדיניות החברה וקובע את תוכניות הפעולה שלה, אחראי לעריכתם ולאישורם של הדו"חות הכספיים ובדיקת מצבה הכספי של החברה, וכן מפקח על ביצוע תפקידי המנכ"ל ופעולותיו. יו"ר דירקטוריון החברה היא אורנה הוזמן בכור.
בנובמבר 2019 בחר דירקטוריון נמל אשדוד בתת-אלוף במיל' משה זנה לתפקיד מנכ"ל חברת נמל אשדוד במקום יצחק בלומנטל, אשר סיים את תפקידו בחודש יולי 2019. בעקבות זאת, החליט דירקטוריון הנמל על מינויו של סמנכ"ל התפעול איציק כהן לתפקיד מנהל בפועל \ממלא מקום מנכ"ל, החל מראשית יולי 2019.
הנהלת חברת נמל אשדוד מורכבת ממספר חטיבות: כמו כן, לחברה לשכה משפטית ולשכה למבקר הפנימי של הנמל, מחלקת ביטחון, מִנהלת פרויקטים, ומִנהל סיכונים.
ב-2011 היה מספר העובדים בנמל אשדוד 1,317. שכרם הממוצע ברוטו של העובדים עמד על 24,557 ש"ח. וועד עובדי הנמל הוא וועד הכפוף לאיגוד עובדי התחבורה בהסתדרות, והוא הוועד השני החזק במדינה, אחרי ועד עובדי הרכבת. בראשו עמד בעבר יהושע פרץ. הוועד גרם לשביתות וסכסוכי עבודה רבים לאורך השנים בנמל, בדרך כלל כמחאה על פגיעה בזכויות העובדים, פגיעה במאמצים של משרד התחבורה להפריט את הנמל, או סכסוכים פנימיים בין ראשי הוועד. אורי יוגב, מנהל רשות החברות הממשלתיות אמר כי שיעור של כ-40% מכלל העובדים בנמל אשדוד הם קרובי משפחה.
שוברי הגלים והרציפים
נמל אשדוד הוא אחד הנמלים עמוקי המים הבודדים בעולם שנבנו בים הפתוח, ובנייתו הייתה כרוכה בקשיים הנדסיים רבים. להחלטה על מיקום הנמל ובנייתו קדם סקר ימי ואקלימי, שאושש את ישימות הקמתו. בנמל אשדוד פועלים 13 רציפים תפעוליים, שאורכם הכולל מסתכם ב-4,123 מטרים; 2,074 מטרים שמיועדים לטעינת מטען כללי ופריקתו, 485 מטרים למטעני מכולות, 434 מטרים לרציף רב-תכליתי וכ-500 מטרים למטעני צובר. בנוסף לרציפים אלו ישנם גם שני רציפי תפזורת ונוזלים, הנמצאים בחלקו הדרומי של הנמל. מתקן התפזורת אחראי לייצוא מחצבים מישראל לאירופה ולאמריקה. סמוך לרציף 22, נמצא חניון המכוניות המיובאות.
מנופים
לאורכו של נמל אשדוד פרושים כ-80 מנופים ועגורנים. חלוקתם לפי רציפים וערוגות:
באפריל 2022 הותקנו ברציף 21 חמישה מנופי גשר חצי-אוטומטיים מסוג Zenhua 36 מתוצרת חברת ZPMC הסינית. המנופים מותאמים לעבודה עם אניות ענק בגודל של עד 24,000 TEU. גובה כל אחד מהמנופים הוא 140.6 מטר במצב זרוע מורם, ואורך הזרוע הימית של המנוף עומד על 71 מטר. המנופים מותאמים לאניות ברוחב 62 מטר אשר נושאות כ-24 שורות של מכולות. המנופים מסוגלים להרים מטענים חריגים במשקל כולל של עד 95 טון באמצעות אונקל ייעודי, וכמו כן כל אחד מהמנופים כולל מתקן הרמה מסוג Tandem המאפשר ניטול של שתי מכולות מלאות באורך 40 רגל עם משקל כולל של 80 טון. המנופים כוללים אפשרות להפעלה מחדר שליטה מרוחק ואפשרות לעבודה חצי-אוטומטית על ידי קבלת פקודות ישירות ממערכת TOS.
עורף הנמל
עורף הנמל כולל את משרדי לקוחות הנמל, ובהם: סוכני אוניות, עמילי מכס, חברות תובלה, חברות לתיקוני אניות ועוד, תחנת רכבת, מחסני ערובה ומטענים שונים, מחסנים לריקון ומילוי מכולות, מחסנים לאחסון מכולות, תבואות ותפזורות למיניהם, בתי קירור ומאגרי דלק לאספקה לאוניות.
בשטח עורף הנמל נמצא מרכז המבקרים של נמל אשדוד שהושק בסוף 2010. מרכז המבקרים מציע פעילויות רבות, ביניהן סרט פנורמי המציג את התפתחותו של נמל אשדוד, פלטפורמה מתקדמת המציגה את ההיבטים התפעוליים בעבודת הנמל, משחק מטענים ובו חידוני טריוויה וסימולטור ניתוב אונייה לנמל. מרכז המבקרים מעניק סיור בכל רחבי הנמל, בין הרציפים, חניון המכוניות המיובאות, מסופי המכולות והמנופים.
מסוע הגרעינים
בעורף נמל אשדוד ממוקמות ממגורות גרעיני תבואה מיובאים שהוקמו בשנת 1984, המופעלות על ידי חברת לוגיסטיקר. לממגורות כושר אחסון של כ-60,000 טון תבואה (לשם השוואה, לממגורות דגון בחיפה כושר אחסון של 85,000 טון). עם זאת, למרות גודלן היחסי, כ-90% מסך יבוא התבואה לישראל עובר דרך ממגורות דגון בגלל חוסר יעילות הליך הפריקה באשדוד. בחיפה הממגורות נמצאות על קו המים ופריקת התבואה מתבצעת ישירות אליהן. באשדוד הממגורות מרוחקות מקו המים ופריקת התבואה מתבצעת באמצעות ציוד מיושן ברציפי הנמל והתבואה משונעת לממגורות באמצעות משאיות.
על מנת להתגבר על בעיית הריחוק של הממגורות מקו המים, הושלמה באפריל 2022 בניית מסוע הגרעינים בנמל באורך של כ-2.5 ק"מ, לצורך שינוע התבואה מרציף 21 לממגורות. אחרי שיושלם שלב של ניסויי הרצה, השימוש במסוע צפוי להגביר את כושר פריקת התבואה בנמל פי שמונה.
חיבור רכבתי
בנמל אשדוד ובעורף הנמל קיימות מספר שלוחות מסילת רכבת ומסופי רכבת פרטיים בעלי קישור מסילתי אליהן: שלוחות לא פעילות: מסוף מכולות 17, מסוף יונקס, מסוף רותם.
שערים
הכניסה לנמל אשדוד מתבצעת דרך שלושה שערים:
מסוף הפחם
בעורף נמל אשדוד נמצא מסוף פחם. ההקמה של המסוף החלה ב-1987 והסתיימה ב-1989. שטחו של מסוף הפחם הוא 420 דונם, מתוכם 380 דונם הם שטחים תפעוליים, ו-40 דונם הם שטחים המיועדים לשימוש אדמיניסטרטיבי. ביחד עם המסוף נבנה גם מזח לפריקת הפחם בעלות של 80 מיליון ש"ח, שיועד לשימוש בתחנת הכוח רוטנברג הפחמית שבאשקלון. ב-1999 המזח נסגר לאחר שנבנה מזח חדש באשקלון, ועורר הדים בנוגע לבזבוז הכסף המיותר של בניית המזח בנמל אשדוד.
פקידת אוניות ותנועת מכולות
בנמל אשדוד יכולות לעגון כ-25 אוניות בו זמנית. על פי נתוני רשות הספנות והנמלים.
נוסעים
במאי 2007, נחנך טרמינל הנוסעים החדש של נמל אשדוד. הטרמינל מכיל חניון אולם נוסעים, אולם יוצאים, בידוק ביטחוני וביקורת גבולות, המרת מטבע (Change), קפיטריה ושתי חנויות דיוטי פרי. כמו כן, הטרמינל מציע הסעות מחניון הנוסעים ואל האולם.
מספר העוברים ושבים בנמל אשדוד לפי שנים: על פי נתוני רשות הספנות והנמלים.
מחלקת הים
מחלקת ים אחראית על מתן השירותים הימיים, בהם ניתוב האוניות, גרירתן, קשירתן, עיתוקן ושחרורן, אספקת מים ודלק לאוניות, פינוי מי שיפוליים, פינוי אשפה וכדומה. הצי של מחלקת הים בנמל אשדוד כולל 11 כלי שיט, ביניהם חמש ספינות נתב, שלוש ספינות פיילוט ושלוש ספינות שירות.
במסגרת הרפורמה בנמלי הים בישראל, אמורה מחלקת הים של חברת נמל אשדוד לעבור לחברת נמלי ישראל כחברת-בת החדשה.
תצפית
מגדלור אשדוד ניצב על גבעת יונה (דרום מזרחית לנמל), בגובה 68 מטרים מעל פני הים, ואורו נראה למרחק 27 ק"מ. סימן ההיכר של המגדלור הוא שלושה הבהובים קצרים, מדי 20 שניות. בעשור הראשון של המאה ה-21 הופסק השימוש במגדלור עם כניסתם לשימוש של אמצעי ניווט מתקדמים יותר.
סטפן אורוש הרביעי דושאן
סטפן אוּרוֹש הרביעי דוּשָאן (בסרבית: Стефан Урош Четврти Душан; 1308, שקודרה, ממלכת סרביה - 20 בדצמבר 1355, דבול, אזור קורצ'ה הקיסרות הסרבית) היה מלך סרביה מ-1331 ועד 1346, מייסד הקיסרות הסרבית והצאר הראשון שלה מ-1346 ועד למותו.
מהלך שלטונו
סטפן דושאן נולד בשקודרה לסטפן אורוש השלישי דצ'אנסקי, מלך סרביה. היה נכדו של סטפאן אורוש השני מילוטין. ב-1314 הוגלה ביחד עם אביו לקונסטנטינופול. בקונסטנטינופול רקם קשרים עם ראשי השלטון הביזנטי ורכש כישורים דיפלומטיים. בהמשך, שב לסרביה ולחם כמפקד צבאי לצד אביו במספר קרבות ובכללם הקרב ליד קיוסטנדיל שנערך ב-1330 ובו הובס צבא ממלכת בולגריה השנייה והצאר הבולגרי מיכאל שישמן מצא את מותו.
בעקבות עימות פנים סרבי בין סטפן דושאן לאביו סטפן דצ'אנסקי על רקע חוסר רצונו של אביו לתקוף את האימפריה הביזנטית נישל סטפן דושאן בסיוע ראשי הצבא הסרבי את אביו מכיסאו והוכתר ב-1331 למלך סרביה. לאחר הכתרתו פעל דושאן להרחבת שטחי ממלכתו ותקף את האימפריה הביזנטית מחד והתעמת עם כוחותיו של קארוי הראשון מלך הונגריה מאידך. ב-1341 פרצה מלחמת אזרחים באימפריה הביזנטית. סטפן דושאן ניצל את חולשת האימפריה, כבש שטחים נרחבים במערב הבלקן ובכלל זה את העיר קוואלה.
ב-16 באפריל 1346 כינס סטפן דושאן אספה בסקופיה בנוכחות ראשי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית והכנסייה האורתודוקסית הבולגרית, במהלכה הוסדר מעמדה של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית וסטפן דושאן הוכרז כקיסר סרביה. מועד זה נחשב למועד ייסוד הקיסרות הסרבית. סטפן דושאן המשיך במסע כיבושיו וצבאו כבש את אפירוס, אטוליה, אקארנאניה ותסליה. בהמשך יצא למסע כיבושים בבוסניה. ב-1355 נפטר סטפן דושאן באופן לא צפוי והותיר אחריו ואקום שלטוני בממלכתו ובאזור כולו. יורשו סטפן אורוש החמישי דושאן לא השכיל לשמור על הישגי אביו והקיסרות נקלעה למאבק כוחות פנימי. במקביל, על גבולות האימפריה הסרבית התחזקו העות'מאנים והחלו להוות איום ישיר על קיומה.
יהודים
באמצע המאה ה-14, תקופת שלטונו של סטפן דושאן מתועדים יהודים שהתגוררו בממלכת סרביה. עוד מתועד במועד זה, כי במהלך המגפה השחורה הואשמו יהודים במערב אירופה בהפצתה, ורבים נמלטו דרך הדנובה והגיעו לשטחי הממלכה ובכלל זה לבלגרד. יחס השלטונות ליהודים היה סובלני יחסית לממלכות אחרות באירופה.
ت
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד' ארז".
תא משמשת גם כסופית לציון זכר בפעלים בזמן עבר בגוף שני יחיד (תא + פתחה), ולציון גוף ראשון יחיד בעבר (תא + דמה).
מקור האות תא הוא ב"תוו" הפיניקית ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
חוזה אחיד
חוזה אחיד מוגדר בחוק החוזים האחידים: :
הגדרת חוזה אחיד
חוזה אחיד חייב לעמוד במספר תנאים:
חוק החוזים האחידים
בחוזה אחיד יש בפנינו מצב של חוסר איזון בין הצדדים לחוזה. ספק החוזה יהיה בדרך כלל שחקן חוזר ומומחה בעולם החוזים, המכיר את החוק על בוריו. כמו כן, ספק החוזה מעמיד בפני הלקוח את החוזה על בסיס take it or leave it, ללא אפשרות למשא ומתן אמיתי על תנאי החוזה ולנתינת ביטוי לאינטרסים של הלקוח. לעומת זאת, הלקוח לרוב אינו מומחה, ואינו בקי בעולם החוזים ומקבל חוזה כמוצר מוגמר. בנוסף לכך, בגלל מורכבותם של רוב החוזים האחידים, הלקוחות אף אינם טורחים לקוראם. גם אם יטרח הלקוח ויקרא את החוזה, סביר להניח שלא יבין ממנו הרבה, כתוצאה מניסוחו המסורבל והמתוחכם.
בגלל חוסר איזון מובנה זה, חוקק חוק החוזים האחידים, אשר מוקדש כולו לנושא החוזים האחידים. בסעיף המטרה של החוק, שהוא גם הסעיף הראשון, כתוב: "חוק זה מטרתו להגן על לקוחות מפני תנאים מקפחים בחוזים אחידים."
תניות מקפחות
חוק החוזים האחידים קובע כי: "בית משפט ובית הדין יבטלו או ישנו, בהתאם להוראות חוק זה, תנאי בחוזה אחיד שיש בו - בשים לב למכלול תנאי החוזה ולנסיבות אחרות - משום קיפוח לקוחות או משום יתרון בלתי הוגן של הספק העלול להביא לידי קיפוח לקוחות".
התנאים בחוזה נחלקים לשלושה סוגים:
בית הדין לחוזים אחידים
חוק החוזים האחידים מקים את בית הדין לחוזים אחידים.
לבית הדין ישנם שני תפקידים:
הערות שוליים
Clause abusive
ארנולד ארליך
ארנולד בוגומיל ארליך (Arnold Bogumil Ehrlich; השתמש בשם העט: שבתי בן יום טוב אבן בודד; 15 בינואר 1848, ולודבה (פולין) – 5 בנובמבר 1919, ניו רושל, מדינת ניו יורק) היה חוקר ופרשן מקרא, שביקש להנגיש את ממצאי הארכאולוגיה והכלים הפילולוגיים-היסטוריים המודרניים לניתוח טקסטים לציבור הרחב במסגרת פירוש חדש לתנ"ך. מחבר הספר "מקרא כפשוטו", שראה אור בעברית בשלושה כרכים בין השנים 1899–1901. התזה שהציג הייתה שהתנ"ך הוא ספר שנכתב על ידי בני אדם, ושהוא אינו חף משגיאות העתקה וניתן לזהות בו שכבות שונות ומקורות שנערכו יחדיו. ארליך התפרנס כמורה לעברית בבית הספר העברי שליד בית הכנסת עמנו-אל בניו יורק, שם השפיע על תלמידו מרדכי קפלן.
תולדות חייו
ארליך נולד בשנת 1848 בוולודבה (כיום במזרח פולין), בגיל 14 נשא אישה. כבר בגיל צעיר למד גרמנית וקרא את תרגומו של משה מנדלסון לתנ"ך לשפה זו. בשנת 1865, כשהיה בן 17, התגרש מאשתו ועזב אותה ואת בנו ועבר לגרמניה על מנת ללמוד לימודים כלליים. בין היתר עבד במחלקה השמית של הספרייה המלכותית בברלין ובמכון היהודי בלייפציג, שם נפגש עם הלותרני פרנץ דליטש וסייע לו בתרגום הברית החדשה לעברית. באותה עת למד על השערת התעודות של יוליוס ולהאוזן, לפיה חמשת חומשי תורה נערכו על ידי איחוד של מספר תעודות קדומות יותר המהוות נרטיבים עצמאיים, מקבילים ושלמים של אותם מיתוסים.
ב-1874 היגר ארליך מהמבורג לניו יורק. התמחותו העיקרית הייתה בשפות שמיות, ככלי להבנה ומחקר טוב יותר של המקרא. הוא ידע גם את רוב שפות אירופה העיקריות וכן יוונית עתיקה, סנסקריט ולטינית. על אף ידענותו ויכולתו לשלוף על סמך זיכרונו נוסחאות מקבילות משלל לשונות, מיתולוגיות ומקורות קלאסיים – יכולת שהובילה מלומדים רבים להתייעץ עמו – הוא לא היה חבר סגל בשום מוסד אקדמי. מוסדות יהודיים (היברו יוניון קולג', בית המדרש לרבנים באמריקה, דרופסי קולג') נטו להסתייג ממנו משום שדבק בו החשד שסייע למיסיון באמצעות תרגום הברית החדשה לעברית וכן חשד שמא נטבל לנצרות. מאידך, הוא הסתייג מביקורת המקרא כשהיא באה מפיהם של גויים, כי לטענתו "חכמת חכמי הגויים במקצוע זה לא רבה היא. כי ערלה אוזנם משמוע לשון המקרא לאמיתה, ורוחה זרה להם".
את תובנותיו שיקע בעיקר במעשה הפרשנות למקרא, שראה אור בניו יורק בשלושה כרכים (תורה, נביאים, כתובים) בעברית בין השנים 1899-1901 ובשבעת כרכי "ההערות על התנ"ך העברי" שראו אור בגרמנית בברלין בין השנים 1908–1914.
המין הנמלט
המין הנמלט (באנגלית: The Fugitive Kind) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1960 שצולם בשחור-לבן בבימוי של סידני לומט עם מרלון ברנדו, אנה מניאני וג'ואן וודוורד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי טנסי ויליאמס ומיד רוברטס, והוא מבוסס על המחזה אורפאוס בשאול (Orpheus Descending) שהועלה בברודוויי ב-1957, והוא שכתוב של מחזה של ויליאמס בשם Battle of Angels משנת 1940 שלא הוצג.
הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסן סבסטיאן, סידני לומט זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר וג'ואן וודוורד בפרס השחקנית הטובה ביותר.
תקציר העלילה
ולנטין ("ואל") קסבייר (מרלון ברנדו) הוא גיטריסט נווד שכינויו הוא "עור נחש" בשל המעיל מעור נחש שהוא לובש כל הזמן. הוא מגורש מניו אורלינס לאחר שגרם למהומה ונזק באחד הבארים.
בליל גשם הוא מגיע לעיירה קטנה הוא דופק על בית מואר ופותחת לו וי טאלבוט (מורין סטייפלטון), אשתו של השריף המקומי. למרות שוואל הוא זר היא לא פוחדת ממנו, מציעה לו לינה ומראה לו את ציוריה. השריף טאלבוט (רוברט ארמסטרונג) חוזר לביתו וגוער בה על שהכניסה זר לביתם.
ואל אומר לה שהוא מחפש עבודה והיא מביאה אותו לחנות הכלבו המנוהלת על ידי ליידי טוראנס (אנה מניאני). ליידי נשואה לגייב טוראנס (ויקטור ג'ורי) שהוא זקן הסובל מסרטן מתקדם ושוכב כל הזמן מטופל על ידי אחות סיעודית.
ליידי מסכימה לאחר היסוס לקבל את ואל לעבודה כי היא נמשכת אליו.
בחנות מסתובבת גם קרול קוטרר (ג'ואן וודוורד), אלכוהוליסטית ונימפומנית, וכמו שאר הנשים היא נמשכת לוואל אך הוא דוחה אותה. רק בפני ליידי הוא לא יכול לעמוד. הוא עובר לגור בחנות.
ליידי מספרת לוואל כי לאביה היה גן גדול ומסעדה, אך תושבי העיירה שרפו אותם לאחר שמכר אלכוהול לכושים ואביה נספה בשריפה.
ואל מכניס חיים חדשים לחייה של ליידי שמתברר לה שהיא בהריון מוואל. החנות משגשגת והם בונים סמוך לה מגדנייה גדולה.
גייב חושד כל הזמן באשתו שהיא בוגדת בו עם ואל. באחת מהמריבות ביניהם הוא מודה שהיה בין אלו ששרפו את הגן של אביה. הוא ביחסים טובים עם השריף שגם הוא אינו סובל את ואל ונותן לו אולטימטום לעזוב את העיירה.
לפני הפתיחה שורף גייב את המגדנייה ויורה בליידי למוות. ואל נכס למגדנייה, אבל הכבאים שהוזעקו על ידי השריף מונעים ממנו בהוראתו לצאת משם על ידי זרמי מים עזים שהם מתיזים לעברו והוא נשרף.
קרול מסתובבת בין ההריסות, מוצאת את מעיל עור הנחש ואומרת כי "כל מין נמלט משאיר סימן לזה שאחריו".
הפיגוע בצומת מחולה
הפיגוע בצומת מחולה התרחש ב-16 באפריל 1993 באמצעות מכונית תופת, ובו נהרג, בנוסף למחבל, אזרח פלסטיני אחד.
הפיגוע
הפיגוע אירע בצומת מחולה שבבקעת הירדן ביום שישי בצהריים, 16 באפריל 1993. המחבל ביצע את הפיגוע באמצעות מכונית תופת, אשר הכילה מטען חבלה שהורכב משני בלוני גז. המכונית נגנבה בחולון כחודש לפני כן והותקנו עליה לוחיות רישוי מזויפות. המחבל הצמיד את מכונית התופת לשני אוטובוסים ישראלים שחנו ריקים במקום, האחד מהם שימש להסעת חיילי צנחנים והשני שימש להסעת אזרחים מטבריה לירושלים. פרט למחבל נהרג בפיגוע אזרח פלסטיני אחד. אחיו של ההרוג ושמונה חיילים נפצעו קל. כתוצאה מפיצוץ מכונית התופת, התפוצצה גם תחמושת של החיילים שהייתה באוטובוס.
חוליית חמאס "מספר 68" פרסמה כרוז בעמאן ובו קיבלה את האחריות לפיגוע. התברר כי המחבל היה חבר בחוליה של עז א-דין אל-קסאם. שירות הביטחון הכללי הגדיר את הפיגוע "סוג חדש של פיגועי טרור, חמור מכל מה שידענו, וקשה יותר לסיכול ולמניעה מאשר כולם".
תחקיר שנערך לאחר הפיגוע העלה שמספר שבועות לפני הפיגוע, ב-15 במרץ 1993 דרס המחבל למוות את אביש יעקב ברכה, תושב הר ברכה, ועופר כהן. עוד עלה, כי המחבל רצה לבצע את הפיגוע בתוך תחומי הקו הירוק, אך מחסומים של צה"ל מנעו ממנו הגעה לשם.
יחסי הודו–טנזניה
סקירה כללית
15,000 הודים ביקרו בטנזניה בשנת 2007. במאי 2011, ראש ממשלת הודו מאנמוהאן סינג קרא לשיתוף פעולה הדוק יותר עם טנזניה. הסחר בין הודו לטנזניה הסתכם ב-31 מיליארד דולר בשנים 2009–2010 והודו היא המשקיעה השנייה בגודלה בטנזניה.
משנות ה-60 ועד שנות ה-80, לשתי המדינות היה חזון זהה של אנטי-גזענות ואנטי-קולוניאליזם. בנובמבר 1962, הודו פתחה נציבות עליונה בדאר א-סלאם וקונסוליה כללית בזנזיבר באוקטובר 1974. בשנים האחרונות, הקשרים בין המדינות התפתחו למערכת יחסים מודרנית ופרגמטית עם מעורבות כלכלית גדולה ומגוונת. הודו היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של טנזניה ומקור מרכזי של מכונות ותרופות חיוניות. רבים ממפעלי העסקים העיקריים בטנזניה הם בבעלות חברים ממוצא הודי. ההודים מהווים את קהילת המהגרים הגדולה ביותר בטנזניה ותרומתם החיובית להתקדמות ולפיתוח של המדינה המארחת שלהם מוכרת ומוערכת היטב. שיתוף פעולה ידידותי, טכני, כלכלי ומדעי נחתם בשנת 1966. בשנת 1975 נחתם הסכם תרבות, ובשנת 2008 נחתם מזכר הבנות בנושא תיירות בין הודו לטנזניה.
הקהילה ההודית בטנזניה
הפזורה ההודית הראשונה הגיעה לטנזניה זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר חבר הלאומים עיצב את טנזניה כמדינת חסות בריטית. 40,000 הודים חיים בטנזניה, בעיקר בדאר א-סלאם, ארושה, דודומה, מורוגורו, מוואנזה, מביה וזנזיבר.
חלומות פרטיים
חלומות פרטיים (במקור באנגלית: The Road Home), הוא ספר שכתבה רוז טרמיין בשנת 2008. הספר יצא לאור בעברית בתרגום של ניצה פלד באמצע שנת 2009, בהוצאת סימנים ובשיתוף ידיעות ספרים.
עלילת הספר
הסיפור עוסק בלב, מהגר ממזרח אירופה, אלמן בגיל העמידה. הוא עוזב את הכפר אורור בו גר לאחר שהמנסרה בה עבד נסגרה ולא הייתה לו פרנסה אחרת. הוא נוסע ללונדון באוטובוס החוצה את אירופה כדי לחפש עבודה על מנת להרויח כסף שיוכל לשלוח הביתה. בבית הוא משאיר את ביתו בת החמש, אימו המטפלת בה ואת חברו הטוב יחד איתו עבד במנסרה. החבר קנה מכונית שברולט עתיקת ימים בעזרתה הוא מנסה להתפרנס כנהג אבל צריך להשקיע בתיקון המכונית ללא הפסקה.
בנסיעה הוא יושב ליד לידיה העובדת כמתרגמת ומעוניינת לשמור איתו על קשר. במהלך שהותו בלונדון היא מזמינה אותו לקונצרט, עוזרת לו למצוא מקום מגורים סביר ומלווה לו כסף כשהיה זקוק לו לשחרור מהמשטרה. לב עובד כמחלק עלוני פרסומת למסעדת קבב שבעליה מוסלמי. אחר כך הוא שוטף כלים ודואג לנקיון המטבח במסעדת חמישה כוכבים. הוא שוכר חדר בדירה של אירי גרוש עמו הוא מתידד.
במסעדה הוא מכיר שפית צעירה עמה הוא מנהל רומן לוהט משך זמן מה. היחסים עם השפית מסתיימים כאשר הוא מביע את דעתו על עבודות האמנות של אחד מידידיה שלא מצאו חן בעיניו. דרכה הוא מכיר בית אבות שם הוא מתחיל לעבוד כטבח ולאחר שפוטר מעבודתו במסעדת היוקרה עקב המשבר ביחסיו עם השפית הצעירה הוא מוצא עבודה במסעדה יוונית. הוא שם לב לתפריטים ולומד להכין את המנות המוגשות במסעדת היוקרה בה עבד ומפתח חלום להקים מסעדה טובה וזולה בעיר ליד כפר הולדתו שהשלטונות מתכננים להקים סכר להפקת חשמל ולהציף את המקום במים.
בבית האבות הוא מכיר אשה עשירה המורישה לו מכספה בגלל תשומת הלב שלו אליה. בעבודה הוא חוסך די כסף כדי לממש את חלום המסעדה לפי רשימות ועצות שקיבל מבעל מסעדת חמשת כוכבים בה עבד. כאשר יש בידו די כסף הוא חוזר לארצו בטיסה ומקים את מסעדת החלומות שלו עם חברו הטוב מימי עבודתם המשותפת במנסרה ועם אשה שפגש כאשר החלו להתעניין במסעדות בעיר הסמוכה לכפר. ספר בעקבות מות האישה האהובה, בדומה ל"השם של העולם" שכתב דניס ג'ונסון. הסיפור והסגנון שונים מאוד. שפע תפריטים לאוהבי אוכל כמו בספר "פשפש הנשפים" מאת ין גה לינג. הסיפור שונה וגם המאכלים שונים.
פרס
בשנת 2008 קבלה רוז טרמיין את הפרס הבריטי היוקרתי לספרות - פרס אורנג' לספרה הדרך הביתה בהיותו הרומן הטוב ביותר באותה שנה שנכתב בידי אשה.
ביקורת הספר
ליסל שילינגר (Liesl Schillinger) מהניו יורק טיימס סקר את הספר וכתב שסופרת זריזה עם פחות משמעת עצמית הייתה מתפתה להקל את המעבר של לב מהחלומות בהקיץ שלו אל העולם המעשי, או שהייתה משמחת את לב עם כובע קטיפה בבתי הקפה לאורך הנהר של לונדון, או שהייתה מביאה את רודי כנהג בדרך בלישה. רוז טרמיין מצויה בעסקי ההמצאות ולא כל כך בענייני פנטזיות והחלפת המציאות. טרמיין מובילה את לב דרך הסוד שלה לא לחשוב על אורור החשוכה ולא לחשוב על העבר. גם ההווה הוא עבודת הדמיון. בסקירה של הגארדיאן נאמר שטרמיין נהנתה באופן ברור לצפות בעשירי לונדון, התפלות והאנוכיות שלהם כפי שהם נראים בעיניים של לב. היא נהנית לתאר את העבודה העמוסה במטבח של מסעדת היוקרה. היא מתארת בפירוט רב מקצת הארוחות שלב לומד להכין כאשר הוא משפר את היכולת והניסיון הקולינרי שלו. באופן מוזר, רק לקראת סוף הספר אנו זוכים לקבל את מנות האוכל האופייניות למדינה ממנה בא לב, ארנבת ברוטב ערער ורביולי אצות.
Born to Do It
Born To Do It הוא אלבום הסולו הראשון של קרייג דייוויד. האלבום יצא לאור ב-14 באוגוסט 2000 על ידי אטלנטיק רקורדס. האלבום זכה להצלחה עצומה ברחבי העולם, עם מכירות של מעל 8 מיליון עותקים ברחבי העולם. מן האלבום יצאו 4 סינגלים מצליחים- "Fill Me In", "7 Days", Walking Away", "Rendezvous".
האלבום דורג במקום ה-1 במצעד האלבומים הבריטי ובמקום ה-11 במצעד האלבומים האמריקאי.
רמת אבישור
רמת אֲבִישׁוּר היא רמה נמוכה הנמצאת במזרח שפלת יהודה באזור חבל עדולם, וממערב להרי יהודה. מרבית הרמה מצויה בשטח פארק בריטניה, והיא האזור הגבוה בפארק.
הרמה מצויה בגובה של כ-350 מטרים מעל פני הים.
הרמה מכוסה בחורש ים תיכוני הכולל עצי אלון מצוי, קטלב, שיחי אלת המסטיק, אלה ארצישראלית, בר זית בינוני, לבנה רפואי, אשחר ארצישראלי, לוטם שעיר, לוטם מרווני.
באזור נפוצים פרחי הכלנית והרקפת המצויות, צבעוני ההרים, וכן מצויים ברמה שרידי בוסתנים בהם גדלים עצי שקד, תאנה, רימון, זית ושיחי צבר.
על הרמה נמצאים היישובים נחושה, צפרירים, גבעת ישעיהו ולי-און שריגים.
קרויה על שם אחד מצאצאי יהודה שהתיישב באזור (דברי הימים א ב כט-ל). השם נמצא גם בשבאית (אבשור). הוראתו כנראה: האב (כלומר האל) הוא חומה ומחסה. דומה לו השם התדמורי בלשור.
אירוסיים
אירוסיים (שם מדעי: Iridaceae) היא משפחה של צמחים עשבוניים בעלי פרחים, שכולם גאופיטים. הם בעלי איבר אגירה תת-קרקעי (קנה שורש, פקעת או בצל), המפותח היטב. מבחינה אבולוציונית, הם התפתחו לפני 55 מיליון שנה, בתקופת האאוקן. המשפחה מונה כ-80 סוגים שונים, הכוללים 1500 מינים. תפוצתם באקלים טרופי ובאקלים ממוזג, באזורים בהם יש עונות ברורות, השונות זו מזו. במרבית המינים יש עונת פעילות ועונת תרדמה, בהתאם לעונות.
מאפיינים
העלים סרגליים, מקופלים על פי רוב לאורכם ונדניים בבסיסם. בדרך כלל הפרחים גדולים, ססגוניים, נכונים (בעלי סימטריה מעגלית) או בעלי סימטריה דו- צדדית. כולם דו מיניים, בעלי 3 אבקנים, בעלי זירים מעורים בעטיף או בעמוד העלי. לעמוד העלי שלוש צלקות. השחלה תחתית, בת 3 עלי שחלה מאוחים, היוצרים 3 מגורות. הפרי הוא הלקט קרומי או גלדני, הנפתח ב-3 קשוות. הזרעים מרובים.
ברוב המינים אשר להם פרחים בעלי סימטריה דו צדדית, נחוצה הפריה הדדית להבשלת זרעים. במינים שפרחיהם נכונים, במקרה של היעדר הפריה הדדית, ייווצרו זרעים גם בהפריה עצמית.
על השם
לעיתים קרויה איריסיים, כשמה של אלת הקשת בענן איריס, במיתולוגיה היוונית.
סוגים
משפחת האירוסיים כוללת כ-80 סוגים. בצמחיית ארץ ישראל מצויים חמישה סוגים, אשר הגדול מביניהם הוא הסוג אירוס, בו 18 מינים:
חשיבות כלכלית
הסוגים אירוס, סייפן, פרזיה, כרכום ואיקסיה משמשים מזה כ- 300 שנה כפרחי נוי. בני כלאיים רבים משווקים ברחבי העולם, עקב יופיים וקלות גידולם.
משורשיהם של חלק מהצמחים מפיקים חומרים לצרכים רפואיים ולייצור בשמים. במשפחה זו מקורו של אחד התבלינים היקרים ביותר, והוא הזעפרן. התבלין מופיע לפעמים באבקה, אך ניתן גם למוצאו בצורה הטבעית, כצלקות מיובשות של אחד ממיני הכרכום - Crocus sativus. מחירו הגבוה נובע מהצורך לאיסוף ידני של החומר הצמחי. כמו כן, צלקות מ־75000 פרחים, אחרי יבוש, מהווים רק מחצית הקילוגרם של תבלין זעפרן.
סכנת הכחדה
בארץ ישראל, רוב המינים נדירים יחסית. הם יוצרים אוכלוסיות קטנות ומבודדות, בכיסים בעלי תנאי קרקע מיוחדים. מינים רבים עומדים על סף הכחדה עקב הרס בתי הגידול הטבעיים עם התרחבות ההתיישבות העירונית.
בני ברבש
בני ברבש (נולד ב-8 באוגוסט 1951) הוא תסריטאי, במאי וסופר ישראלי.