cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מודיעין עילית
כלכלה וממשל
בכניסה לעיר יש מרכז מסחרי גדול שבו משרדים של כמה חברות היי-טק, הבולטת שבהם היא חברת מטריקס שמעסיקה מאות מתושבי המקום. בעיר הוקמו עוד כמה מרכזים מסחריים במשך השנים. מיזמי תעסוקה נוספים נפתחו בעיר עם השנים ומהווים פתרון חלקי לנושא התעסוקה. ביניהם: מוקד שירות של חברת ויזה כאל, מוקד תמיכה טכנית של בזק, ושירות לקוחות citybook. תקציב העירייה בשנת 2021 היה כ־336 מיליון ש"ח.
בעיר תחנת משטרה, כחלק ממרחב השומרון השייך למחוז יהודה ושומרון.
תחבורה ציבורית
התחבורה הציבורית בעיר מופעלת על ידי חברת קווים עילית מאז קיץ 2013. החברה זכתה במכרז שערך משרד התחבורה בשנת 2012. לפני כן, בשנים 2002–2013, הפעילה את התחבורה הציבורית חברת סופרבוס, שהחליפה את חברת אגד.
בעיות תחבורתיות
העיר סובלת מחוסר משמעותי בתשתיות תחבורה תקינות. לעיר נתיב בודד המשמש לכניסה ויציאה היוצר "צוואר בקבוק" ומקשה על התנועה לעיר. הכניסה העיקרית לעיר תוכננה מכיוון כביש 443 ישירות מצומת מכבים, אך העניין תקוע כבר שנים בהליכי תכנון. במקום זאת הנכנסים לעיר נאלצים להשתמש בכביש 446 שאינו מיועד לכמות כל כך גדולה של אמצעי תחבורה.
בתאריך 17 בדצמבר 2016 אישר משרד התחבורה כביש גישה חדש לעיר, שצפוי לצאת ממזרח העיר ולהתחבר ישירות לכביש 443, ולהקל משמעותית על עומסי התנועה הנוצרים בשעות העומס.
באוגוסט 2019 פורסם כי שר התחבורה בצלאל סמוטריץ' החליט לקדם תוכנית שבמסגרתה יורחב כביש 446, המהווה כיום את ציר התחבורה היחיד של העיר. החלטה זו באה לספק פתרון לפקקים שמהם סבלו תושבי האזור במרבית שעות היום. לקראת סוף שנת 2022 החלו עבודות להרחבת כביש הגישה היחיד לעיר – כביש 446.
תשתיות אזרחיות
על פי דו"ח מבקר המדינה, חיברה העירייה ביוני 2008 באופן פיראטי את מערכת הביוב שלה למערכת הביוב של מודיעין-מכבים-רעות. באוגוסט פסק בית המשפט המחוזי כי על העירייה לנתק את החיבור לא יאוחר מה-25 בחודש. החיבור לא נותק אך מאז הגיעו הרשויות להסדר ביניהן, והביוב של העיר מוזרם למתקן טיהור שפכים איילון.
חתול הבית כטורף
מאז ביות חתול הבר לפני כ-9.5 אלף שנה, השתמרו תכונותיו כטורף ללא שינויים רבים בהשוואה למין מוצאו. חוקרים ואקולוגים טוענים כי לחתולי הבית ולחתולי הרחוב השפעה רבה על אוכלוסיית חיות הבר והם אחראים לסיכונם של מינים רבים מקבוצות טקסונומיות שונות.
שונות חתול הבית כטורף
חתולי הבית נחלקים לשלוש קבוצות על פי מידת התלות שלהם בבני האדם: חתולי מחמד, חתולים משוטטים וחתולים שהתפראו. בעוד שהשניים הראשונים נסמכים על בני אדם, חתולים שהתפראו מתרבים בטבע ושורדים בעזרת ציד יונקים קטנים וציפורים. חושיהם של כל חתולי הבית חדים והם מצוידים בטפרים ובשיניים המותאמות לתפיסתו של הטרף. ההבדלים הגופניים וההתנהגותיים בין חתול הבית לבין מין מוצאו מעטים, ובפרט בהתנהגות הציד. אפשר להסביר את זה בכך שגם חתולי מחמד שימשו בתור ציידי מכרסמים במגורי אדם, ובצורך הגבוה של החתוליים בחלבון בתור אוכלי בשר. חתול הבית שונה מטורפים טבעיים בארבע דרכים:
תזונת חתול הבית
מחקרים רבים טוענים כי חתול הבית יוצר לחץ סביבתי חמור על חיות בר בסביבת המרחב העירוני ובתוכו. מחקרים אלו נעשו לרוב במקומות בהם חתול הבית הוא מין פולש (אוסטרליה, ניו זילנד, בריטניה, אמריקה הדרומית והצפונית). במזרח התיכון, בו התפתח חתול הבית כמעט ולא נעשו מחקרים בנושא. במחקר יחיד שבדק את תכולת קיבתם של כ-190 חתולים משטחים חקלאיים וטבעיים בישראל שליש מהקיבות נמצאו ריקות ובקיבתם של כל החתולים העירוניים נמצאו שיירי מזון של האדם בלבד. מבין החתולים שבקיבתם נמצא טרף יונקים היוו 75% מנפח הקיבה, דו-חיים 10% (אך כולם מקיבה של חתול אחד), עופות 9% וזוחלים 6%. בסך הכל נמצאו שבעה מינים שונים של יונקים, חמישה מיני זוחלים, מין אחד של דו-חיים וזוהו שני מינים של עופות. ניכר במחקר שחתול הבית אינו בורר את טרפו וצד את בעלי החיים הזמינים לו ביותר. בהתאם, עכבר הבית וחולדות היוו כמעט מחצית מבעלי החיים שזוהו בקיבתם של חתולי הרחוב, בעוד רק כ-2% מבעלי החיים זוהו ככאלו הנמצאים בסכנת הכחדה.
במסגרת אותו המחקר נערך סקר, בו השתתפו בעליהם של חתולי-מחמד ואנשי רשויות שונות. נמצא שחתולים צדים מינים שונים ומגוונים מכל מחלקות החולייתנים. במחלקת העופות תועדו 26 מינים שונים משמונה סדרות. במחלקות הזוחלים תועדו 17 מינים. במחלקת היונקים תועדו 10 מינים משלוש סדרות. המינים הנפוצים ביותר מבין פרטי הציד בכל אחת מהמחלקות הם מינים מלווי אדם (קומנסליים), כמו עכבר הבית, דרור הבית ושממית הבתים. בנוסף, נמצאו מעט מינים פחות נפוצים, כמו לטאה ירוקה ונמנמן העצים בסכנת הכחדה אזורית, הנחש מחרוזן דוגוני בסיכון אזורי וגרביל החוף בסיכון עולמי. גם במקרה זה ניכר שרק כ-2% מהטרף כלל בעלי חיים בסכנת הכחדה. יש לציין שסקר עקבי של ציד במחקר זה נעשה רק לגבי חתול יחיד שהיה גם החריג ביותר גם במרחק הרב שהתרחק מביתו וגם בכמות הטרף הגדולה ביותר שתועדה וכללה כ-48 בעלי חיים בשנה, מתוכם רק שני בעלי חיים היו ממינים בסכנת הכחדה. כמות טרף זו נמוכה משמעותית מההערכות המיוחסות לחתולי הבית לפי מחקרים אחרים.
חתול הבית והאדם
חתולי בית מסייעים לאדם בטריפה של עכברים וחולדות המשמשים פונדקאים למגוון מחלות וטפילים מדבקים לבני האדם. כמו כן החתולים מסייעים גם בצייד נחשים ארסיים, וכן בצייד חרקים מטרידים כתיקנאים. אמנם חתולי בית עשויים להדביק בני אדם במספר מחלות: טפיל הטוקסופלזמוזיס במגע עם צואת חתול, מחלת שריטת החתול (חיידק ברטונלה הנסלה), טפילי מעיים וזיהומים פטרייתיים, ואף כלבת בשריטה או נשיכה של חתול נגוע, אך לרוב אחוז ההדבקות נמוך מאוד.
חתול הבית וחיות הבר
באזורים בהם חתול הבית מהווה מין פולש ניכר כי צפיפות אוכלוסין של חתולים עלולה לצמצם את אוכלוסיות מיני בר ומינים נדירים, אך לא ידועה השפעתם באזור המזרח התיכון ולא מוכרים מינים שעמדו בסכנת הכחדה או שנכחדו עקב פעילות חתולי הבית. מלבד הסכנה להיטרף על ידי חתול, עלולות חיות בר להיפגע מחתולים בדרכים נוספות, בהם גם ציד לצורך משחק ולא לצורך אכילה. הכלאות של חתול הבר עם חתול הבית נחשבות לאיום העיקרי על אוכלוסיות חתולי הבר וכך גם חתולי בית עלולים להתחרות עם חיות הבר על אותו הטרף, בעיקר מכרסמים. עם זאת, קשה לקבוע את תפוצת חתולי הבר בישראל ואת מידת הסיכון להם.
ישנם שומרי טבע במדינות מערביות המבקשים לצמצם את ההשפעה השלילית המיוחסת לחתולי הבית על עולם החי על ידי המתה או עלי ידי עיקור וסירוס, אולם קיים ויכוח לגבי דרך הטיפול בבעיה. עקב כך שבמקומות רבים בעולם, ובכללם בישראל, נאסרה המתה של חתולי רחוב, מרבית העוסקים בתחום טוענים שעל הרשויות לממן עיקור וסירוס חתולים. עם זאת, כדי שעיקור או סירוס ימנעו את התרבות האוכלוסייה נדרש לעקר כמות ניכרת מהאוכלוסייה (כ-70%) באופן עקבי, בעוד כשליש מחתולי הרחוב לא ניתן לעקר (משום שהם אינם נכנסים למלכודות).. בנוסף, עם התדלדלות אוכלוסיית החתולים בתא שטח מסוים, חתולים ממרחבים סמוכים מהגרים לתוכו וקצב הרבייה בו עולה עם ההאטה בפעולות העיקור והסירוס.
מול התפיסה שיש לדלל את אוכלוסיית החתולים על ידי המתה או על ידי עיקור וסירוס ישנה דעת מיעוט המתנגדת גם להמתה וגם לסירוס או עיקור של חתולים. דעה זו זוכה לפרסום מועט מאוד, אך ניכר שבישראל רבים בוחרים בה, אם מסיבות מוסריות או מסיבות דתיות. פתרונות אחרים שהוצעו לטיפול באוכלוסיות גדולות של חתולים כללו העברתם למדינות אחרות, או שליטה בכמות המזון הזמינה. בשיטה האחרונה נטען שכדי לאזן את אוכלוסיית החתולים נדרש לטפל בעיקר בכמות המזון הזמינה להם על ידי טיפול ראוי בפחים ואשפה, הסברה וניטור של פינות ההאכלה הנעשית על ידי התושבים. לטענתם, בשיטה זו יורד כושר הנשיאה של תא השטח וכמות החתולים בו מצטמצמת באופן טבעי וללא התערבות פוגענית.
באוקיאניה לא היו חתולים ילידיים. באוסטרליה וניו זילנד גם היו מעט מינים ילידיים דומים (טורפי יונקים בגודל בינוני). מינים ילידיים כמו הקאקאפו והבטונג הם טרף עבור חתולי הרחוב, הם נוטים להיות יותר פגיעים אקולוגית ו"תמימים" מבחינה התנהגותית. לחתולי רחוב הייתה השפעה רחבה על מינים ילידיים אלו והם שיחקו תפקיד עיקרי בסיכון ובהכחדה של חיות רבות.
בבריטניה, מספר החתולים גדל להרבה מעבר ליכולת כושר הנשיאה הטבעית, מכיוון שגודל האוכלוסייה של החתולים הוא עצמאי מצפיפות הטרף: כלומר, חתולים הם ציידי "פנאי", עם מקורות מזון נוספים. צפיפות אוכלוסיית החתולים יכולה להגיע ל-2,000 חתולים לקמ"ר וחלה עלייה של כחצי מיליון חתולים מדי שנה.
בדרום קוריאה נערך מבצע לחיסול כל חתולי הרחוב. הדבר הוביל לתפוצה רחבה של עכברים וחולדות שפגעו ברכוש ומזון. בעקבות זאת ייבאו מחדש חתולי רחוב כדי למגר את בעיית המזיקים.
בישראל רבים מגדלים חתול בביתם ושכיחה האכלת חתולי רחוב. מספר החתולים המשוטטים בישראל מוערך במאות אלפים. יש חוקרים הקוראים לסילוק של חתולי בית משמורות טבע, להפחתת מספר החתולים באזורי מגורים ולחקיקה להגבלת האכלת חתולי רחוב. אך מולם עומדים אלו המטפחים את אוכלוסיית החתולים ועמותות שונות. במחקר שנעשה בישראל ניכר כי רובם המכריע של חתולי הרחוב פועלים ברדיוס של עד 300 מ' מביתם ואינם מתרחקים מעל ל-200 מ' מגבול היישוב, כך שהשפעתם על הסביבה הטבעית ככל הנראה מוגבלת.
משחק תומך
סימונים והגדרות בסיסיות במשחקים שיתופיים
נגדיר:
1. - קבוצה לא ריקה וסופית של השחקנים.
2. - תת-קבוצה של שחקנים תקרא קואליציה.
3. - פונקציית תשלום. פונקציה המשייכת לכל קואליציה מספר ממשי כלשהו, כאשר.
ייצוג מרחב המשחקים כמרחב ליניארי
כעת, ניתן להגדיר "חיבור" בין משחקים (עם אותה קבוצת שחקנים ) ו"כפל משחק בסקלר" על ידי חיבור הווקטורים הללו והכפלתם בסקלר כפי שעושים במרחב  ומכאן המסקנה שאפשר להתאים את קבוצת כל המשחקים (עם אותם השחקנים) עם המרחב הליניארי.
נשאלת השאלה: "מה יכול להיות בסיס לכל אותם משחקים?".
בהינתן בסיס כזה נוכל לייצג כל משחק על ידי קומבינציה ליניארית של איברי הבסיס. ייצוג שכזה יכול להיות מאוד נוח כאשר דנים בפונקציה כלשהי הפועלת על קבוצת המשחקים. בהינתן פונקציה שכזאת בעלת תכונת קוואריאנטיות תחת שקילות אסטרטגית ואדיטיביות, יהיה מספיק לנתח את פעולת הפונקציה וערכיה על איברי הבסיס בלבד.
משחק תומך
יש בסה"כ משחקים תומכים המהווים בסיס למרחב כל המשחקים.
משחק \alpha תומך
תהי קואליציה ו-. משחק יקרא \alpha - תומך ויסומן כאשר:
אזי, כל משחק יכול להיכתב כסכום של משחקים מהצורה הזאת. דוגמה לפונקציה בעלת התכונות שהוזכרו לעיל אשר ניתן לנתח בעזרת בחינת פעולותיה על בסיס מרחב המשחקים היא ערך שפלי.
פריסת מרחב המשחקים בעזרת משחקים תומכים
משפט: כל משחק בצורה קואליציונית ניתן להביע כצירוף ליניארי של משחקים. כלומר, לכל משחק קיימים קבועים  כך ש-
הוכחת המשפט
כאמור ישנן \,2^n -1 קואליציות ולכן ישנם \,2^n -1 משחקים תומכים. כאמור כל משחק שכזה מייצג וקטור במרחב וכל שנותר להראות הוא כי וקטורים אלו הם בלתי תלויים ליניארית (בת"ל).
נניח בשלילה כי וקטורים אלו תלויים ליניארית ולכן קיימים קבועים כך שלא כולם שווים לאפס ו- (נסמן זאת ב-[1]) ונוכל להסתכל בהתאמה על המשחקים, משמע -.
נסתכל על הקבוצה הבאה ונבחר קואליציה אחת כך ש- ונסמנה ב- \, T_*. כעת נוכל להסיק שתי מסקנות:
נציב \,S = T_* ב-[1] ונקבל
ונשים לב שקיבלנו סתירה.
המעברים האחרונים בוצעו לפי:
1) הסכום הראשון משום ש-.
2) האיבר השני לפי הגדרת משחק תומך לעיל.
3) הסכום השלישי לפי הגדרת משחק תומך לעיל.
משמע שהווקטורים בלתי תלויים ליניארית ולכן מהווים בסיס למרחב ולמרחב המשחקים בהתאם.
אפיון ערך שפלי על ידי משחקים תומכים
בהינתן משחק, נרשום אותו כסכום של משחקים \alpha-תומכים:. אזי ניתן להראות כי:
טענה: שחקנים סימטריים ושחקני אפס במשחק תומך
במשחק כל השחקנים ב- \,T הם שחקנים סימטריים וכל השחקנים שאינם ב- \,T הם שחקני אפס.
הוכחת הטענה
יהי שחקן ותהי קואליציה. נחלק זאת לשני מצבים:
אם אז.
אם כי  ולכן.
קיבלנו כי השחקן הוא שחקן אפס.
יהיו צמד שחקנים וקואליציה  כך ש-. נשים לב ש כי  ובהתאם  כי  ולכן מתקיים:
והשחקנים סימטריים.
טענה: מושג פתרון של משחק תומך
אם \phi מושג פתרון המקיים את תכונות: יעילות, שחקן אפס ו-סימטריה אזי:
הוכחת הטענה
לפי הטענה לעיל ידוע כי במשחק כל השחקנים ב- \,T הם שחקנים סימטריים וכל השחקנים שאינם ב- \,T הם שחקני אפס ולכן מקיום תכונת שחקן האפס נובע ש-. בנוסף ידוע כי כל השחקנים שכן ב-\,T הם סימטריים ולכן - ובנוסף מהיעילות נובע ש-
וההוכחה הושלמה.
איתמר זינגר
ביוגרפיה
איתמר זינגר נולד בדז', רומניה, להורים ניצולי שואה. אביו זולטן עמד בראש התנועה הציונית בקהילה ונאסר בגלל פעילותו עם עלות הקומוניסטים לשלטון. בגיל 5 עבר עם משפחתו לקלוז', בירת טרנסילבניה.
בגיל 12 עלתה המשפחה לארץ והתגוררה בחולון. למד בתיכון עירוני חדש במגמה סוציולוגית והתגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית. בשנים 1973-1969 שרת בחיל האוויר כמפענח תצלומי אוויר והשתחרר בדרגת סרן. בשנים 1968-1965 למד תואר ראשון באוניברסיטה העברית בחוגים לארכאולוגיה וגאוגרפיה ובשנים 1973-1969 למד, במקביל לשרותו הצבאי, תואר שני באוניברסיטת תל אביב בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום. נושא עבודת המאסטר, בהדרכת פרופסור אהרון קמפינסקי, היה "היבטים גאוגרפיים של הבעיה הפרוטו-חתית".
ב-1973 החל לימודי חיתיתולוגיה עם פרופסור היינריך אוטן באוניברסיטת מרבורג בגרמניה והשלים את עבודת הדוקטור על "פסטיבל בית-השער" ב-1978. העבודה הוגשה בבית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב, בהדרכת הפרופסורים היינריך אוטן ואנסון רייני. מ-1975 נמנה עם סגל החוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב. לימד לסירוגין גם באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת בן-גוריון ובאוניברסיטת בר-אילן. ב-1996 נתמנה כפרופסור מן המניין. שהה בשבתונים כמרצה אורח בבי"ס ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון, בסורבון ובקולג' דה פראנס בפריז, באוניברסיטת קיו בטוקיו, באוניברסיטת ניו-אנגלנד באוסטרליה, במכון המזרחני של אוניברסיטת שיקגו, באוניברסיטת פלורידה ובאוניברסיטת בואנוס איירס. ב-2008 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. בין תלמידיו נמנים פרופ' יורם כהן (אוניברסיטת תל אביב), ד"ר ג'ארד מילר (אוניברסיטת מינכן), ד"ר אמיר גילן (אוניברסיטת תל אביב), ד"ר יצחק פדר (אוניברסיטת בר-אילן), ד"ר שי גורדין (אוניברסיטת תל אביב) וד"ר אילן אבקסיס.
מחקריו
מחקריו של איתמר זינגר עוסקים בתולדות ותרבויות אנטוליה והלבנט באלף השני והראשון לפני הספירה.
ממצאים כתובים מישראל
זינגר ערך פרסום ראשוני וניתוח של כתובות שונות שנתגלו בחפירות בארץ, בהם מכתב מאוגרית, טביעת חותם חיתית ושבר לוח בכתב פלשתי שנתגלו בתל אפק, וחותמות חיתיים מתל אל-פרעה, תל נאמי ותל מגידו.
תולדות ארץ כנען
זינגר ערך מחקרים על השלטון המצרי בכנען בתקופת הברונזה המאוחרת ועל התגבשות הישויות הלאומיות בארץ ישראל בראשית תקופת הברזל. אחת המסקנות המרכזיות אליהן הגיע נוגעת למעמדה הבכיר של מגידו במערך האימפריאלי המצרי.
פלשתים וגויי-הים
התיישבות גויי הים בחופי ארץ-ישראל בראשית תקופת הברזל מציבה אתגר מדעי קשה בגלל מיעוט המקורות הכתובים. זינגר בחן את אלו במקביל לנתונים הארכאולוגיים העשירים מחפירות בארץ פלשת. הוא זיהה לראשונה את ראשית ההתיישבות הפלשתית עם הקרמיקה המוכרת בשם "מונוכרומית" שנתגלתה באתריה הגדולים של פלשת. הוא בחן את הארגון המדיני של ערי הפלשתים לאור המקורות המצריים והמסורות המקראיות. זינגר דוחה את ייחוס המסורות המקראיות על הפלשתים לסוף ימי המלוכה, טענתם של מספר היסטוריונים, זאת על-סמך עיון במציאות הגאו-פוליטית המשתקפת בהן. מקורותיו התאולוגיים של דגון אלוהי הפלשתים נבחנו לאור המקורות הסוריים והמקראיים.
תולדות סוריה בתקופת הברונזה
המרחב הסורי בתקופת הברונזה המאוחרת מוכר היטב מתוך מגוון מקורות חתיים, מצריים וסוריים (כתובות אוגרית ואמר). זינגר ערך עיון מקיף במקורות הכתובים למיניהם ובנתונים הארכאולוגיים, דבר שהניב את שחזור תולדותיהן של שתי ממלכות סוריות חשובות, אוגרית ואמורו. זינגר ערך עיון ביקורתי בשתי תעודות מאוגרית וזיהה התייחסות נדירה לשינוע מטילי נחושת מאוגרית לארץ לוכה שבמערב אנטוליה בשנותיה האחרונות של האימפריה החיתית. הוא פרסם לראשונה טביעות חותם חיתיות ומכתב כתוב חיתית מהעיר אמר שעל הפרת התיכון. זינגר היה מראשוני הטוענים כי בצורת ורעב בממדים חסרי תקדים התפשטו לכל רחבי מזרח הים התיכון בסוף האלף השני לפנה"ס, במשבר תקופת הברונזה המאוחרת.
היסטוריה חיתית ונאו-חיתית
מחקריו החיתיתולוגים של זינגר על תולדות החתים מכסים פרק זמן של כאלף שנה, למן תקופת המושבות האשוריות בראשית האלף השני לפנה"ס ועד לממלכות הנאו-חיתיות ברבע הראשון של האלף הראשון לפנה"ס. דגש מיוחד שם זינגר על תקופת האימפריה החיתית במאות 14-13 ולתהליכים שהביאו לקריסתה. הסוגיות העיקריות בהן הוא דן לעומק הן: הרפורמה הדתית של מוותלי א' והעברת הבירה לתרחונתשה ההפיכה הצבאית של חתושילי ג' והדחתו של מורשיליש השלישי, השלטון החיתי בסוריה, וקשרי חתי עם שאר המעצמות – מצרים, אשור, בבל ואחייווה.
דת ומיתולוגיה חיתית
ספרו האחרון של זינגר, "החתים ותרבותם", הוא ספר מקיף על התרבות החיתית, שראה אור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 2009, הכולל תרגומים עבריים של טקסטים חיתיים שונים.
ספר יובל לכבודו
הספר כולל ביוגרפיה וקורות חיים של איתמר זינגר.
The Circus Starring Britney Spears
רקע והכנות מוקדמות
עם צאתו של אלבומה החמישי של ספירס, Blackout, באוקטובר 2007, חוותה ספירס שורה של משברים אישיים אשר מנעו ממנה לקדמו בסיבוב הופעות.
עם שיקומה של ספירס בשנת 2008 וצאתו של הסינגל Womanizer, התאחרה ספירס בתחנת הרדיו Z100 וסיפרה שהיא עובדת על מופע בינלאומי חדש על מנת לתמוך בשחרור אלבומה השישי Circus. יעדי המופע כללו אזורים רבים בצפון אמריקה ואף מספר ערים מרכזיות באירופה. את המופע ביים הכריאוגרף וויד רובסון.
מעצבי האופנה דין ודן קאטיין, עיצבו לספירס ולרקדניה בהזמנה אישית את הבגדים איתם יופיעו. מסך שצורתו עגולה הותקן מעל לבמה באזור הטבעת המרכזית, עם האפשרות להעלותו ולהורידו בכל עת בהתאם למופע. בסרט Britney: For the Record מתואר תהליך האודישנים של הרקדנים של ספירס למופע וכך גם שאר ההכנות למופע.
מכירת הכרטיסים החלה ב-2 בדצמבר 2008, יום הולדתה של ספירס ויום יציאת האלבום Circus. לסיבוב ההופעות לא יצאה גרסה מצולמת ב-DVD לעומת שאר מופעיה של ספירס.
הצלחת המופע
בזכות המופע, דורגה ספירס כאמנית ה-21 בסך ההכנסות לסיבוב הופעות עולמי, והאמנית האישה הרביעית המכניסה ביותר של העשור בסיבוב הופעות: אחרי סלין דיון, מדונה ושר. כמו כן, הייתה האמנית הצעירה ביותר שנכנסה לרשימה.
הופעתה של ספירס באמריקן איירליינס ארנה שברה את השיא של סלין דיון עם קהל של 18,664. במופע הצפון אמריקאי אזלו הכרטיסים בשני הלגים, והוא הסתכם כהצלחה עם כמות של 20 אלף איש בהופעה בממוצע. באוסטרליה, שלושת המופעים במלבורן הגיעו לכדי מכירה מלאה של כמות הכרטיסים. ארבעת המופעים בסידני הפכו את ספירס לאמנית המכניסה ביותר שהופיעה ביעד אי פעם. הופעתה של ספירס באצטדיון פארקן בדנמרק הפכה להיות הגדולה ביותר בקריירה שלה עם 40 אלף צופים, שיא שיישבר עם הופעתה בישראל בשנת 2017 עם למעלה מ-55 אלף צופים.
יעדי המופע
לאחר שסיימה להופיע בארצות הברית, עברה ספירס להופיע באירופה, בערים המרכזיות; לונדון, פריז, ברלין, מוסקבה, סנקט פטרבורג, ורשה. בשל ביקוש גבוה, נוספו בבריטניה שש הופעות יותר מהמתוכנן במקור. אחר כך, חזרה ספירס בשנית לארצות הברית ליעדים שלא הופיעה בהם בפעם הקודמת והופיעה גם בקנדה. לאחר ביקוש באתר המעריצים הוחלט כי ספירס תגיע למספר הופעות באוסטרליה. זו הייתה הפעם הראשונה בה ספירס הופיעה מחוץ לאמריקה ואירופה.
מחלוקות בנוגע למופע באוסטרליה
על אף ההצלחה של ספירס באוסטרליה, המופע היה אפוף מחלוקות; שרת המסחר ההוגן של ניו סאות' ויילס, ווירג׳ינה ג׳דג׳, טענה שיש לשים תניית פטור על החומר הפרסומי של המופע לרבות פוסטרים, פרסומות וכרטיסים בדבר שירת הלייב של ספירס. היא טענה שעל הציבור לדעת שספירס לא שרה לייב ברוב חלקי המופע. אחרי ההופעה הפותחת בלג הואסטרלי בעיר פרת', כתבה העיתנואית רבקה דבלין, שמאות מעריצים יצאו מאוכזבים באמצע המופע מפני שספירס לא שרה לייב.
מנהל המופע האוסטרלי הגיב שזהו ״השקר הכי גדול ששמע בחיים״, והאולם שאירח את ספירס למופע הפותח כתב כי המופע היה ״שובר שיאים״ וכי לא ניתן לאשר את העובדה שמאות מעריצים יצאו באמצע. ספירס עצמה הגיבה להאשמות בראיון עם הBBC Online ואמרה ״יש מחלוקת סביב המופע שלי בתקשורת, חלק מהמבקרים אהבו אותו וחלק לא. אבל אני מגיעה לאוסטרליה בשביל המעריצים שלי״.
תוכן המופע
במופע נכללו מספר שירים מהאלבום החדש וכך גם להיטיה הגדולים של ספירס מאלבומיה הקודמים. בנוסף, נכללו במופע כמה שירים מהאלבום הקודם Blackout אותו ספירס לא קידמה בסיבוב הופעות משלו. מרבית השירים איתם הופיעה ספירס נערכו לגרסה קצבית יותר ונוספו בחלקם קטעי Brake (קטע לקראת סוף הפזמון השני, בו השיר מתארך ומוסף לו קטע דאנס קיצבי). מרבית השירים, למעט הבלדות, לוו במופעי ריקודים של ספירס ורקדניה. הריקודים תוכננו כך שבריטני תעבור ברחבי הבמה העגולה ותפנה בכל פעם לאגף אחר באולם, כך שכל הצופים יוכלו לראות אותה חזותית. במופע נכללו אביזרי במה ואביזרי לבוש ססגוניים; תלת-אופן, פטיש ורוד ענק, עמוד חשפנות, מעמדים של קרקס, שוט אילוף, כלוב זהב, חישוקיי ענק ועוד. ספירס הופיעה עם פלייבק ברוב חלקי המופע.
מהלך המופע
המופע נפתח עם שיר הנושא של האלבום, "Circus". ספירס ירדה מתקרת האולם אל מרכז הבמה בלבוש של מנהלת קרקס. בשיר הבא, "Piece of Me", ההופעה כללה כלוב זהב בגובה של שלושה מטרים אשר ניתן להסיעו. ספירס פשטה את חליפת מנהלת הקרקס ונכנסה לכלוב הזהב בלבוש מינימלי. במהלך השיר הכלוב הוסע על ידי רקדניה של ספירס לאורך הבמה תוך כדי שספירס מבצעת פעלולים בתוכו ומעליו. בשיר Radar, הופיעו ספירס ורקדניה על מעמדי קרקס דמויי חרוט. עם פתיחת החלק השני של המופע, הופיעה ספירס עם שילוב השירים "Ooh Ooh Baby"/"Hot as Ice" מאלבומה החמישי, "Blackout", כעוזרת של הקוסם אד אלונזו, שבמהלך השיר ביצע פעלולי קוסמים על הזמרת שכללו חציית גופה לשלושה חלקים, העלמתה והופתעה במקום אחר. ספירס הופיעה אחר כך עם "Boys" והסינגל השלישי מהאלבומה הטרי, "If U Seek Amy". ספירס הופיעה עם השיר שלה ושל מדונה "Me Against the Music" בגרסת רמיקס בוליוודי, כשהבמה מוארת באור ארגמן, והיא ורקדניה לבושים בלבוש הודי מסורתי. את החלק הזה במופע חתם Everytime, הבלדה היחידה במופע.
במהלך החלק הרביעי של המופע, במהלך ביצוע השיר "I'm a Slave 4 U", הועלתה ספירס לגג האולם בזמן שהבמה תחתיה הובערה. בשיר שחתם את המופע, "Womanizer", הופיעה ספירס בלבוש של שוטרת כשהיא כביכול רודפת אחרי אחד מרקדניה בלבוש עברייני. המופע נסגר במיצג פירוטכני.
השפעה חברתית
השפעה חברתית היא תהליך המתרחש על רגשותיו, דעותיו או מעשיו של אדם המושפע מאנשים אחרים.
דרכים להפעלת השפעה חברתית
אמצעיה של ההשפעה החברתית מגוונים והיא מתנהלת על ידי מתן דוגמה אישית, על ידי שכנוע והנמקה בדרך ההגיון והמדע, על ידי תעמולה והצגת דברים מגמתית, על ידי איום בשימוש בכוח ובנקיטת אמצעי תגמול.
ההשפעה החברתית מופעלת באמצעות צינורות שונים, החל ממגע אישי בלתי פורמלי (באינטרנט) ועד אמצעי תקשורת המוניים (עיתונים, רדיו, טלוויזיה). בחברה התעשייתית פועלים בדרך כלל שני צינורות אלה ביחד: אמצעי התקשורת ההמוניים משפיעים על "מנהיגי דעת הקהל" המקומיים, ועל ידי מגע אישי מועברת השפעה חברתית זו אל חברי קבוצותיהם הראשוניות.
גורמים המעודדים השפעה חברתית
מצב ההשפעה הוא איפה בעל מבנה אסימטרי: למשפיע נודע בדרך כלל מעמד חברתי עדיף על זה של המושפע, מעמד זה מקנה לו את הסמכות הנחוצה כדי שהשפעתו תהיה יעילה. הסיכויים להצליח טובים יותר במצבי מעבר, בהם חסרה לפרט אוריינטציה ברורה והכוונה עצמית לגבי הפעולות וההתייחסויות הצפויות ממנו, והוא צופה לקבלן מידי אליטות משניות שונות שעימן הוא בא במגע.
הקרבות בנהר מטניקאו
הקרבות בנהר מטניקאו (נודעים גם בשם "הקרב השני והשלישי בנהר מטניקאו") היה סדרה של קרבות נפרדים אך קשורים זה לזה בין הצבא היפני הקיסרי לבעלות הברית (בעיקר נחתים אמריקנים) שהתרחשו ב-23–27 בספטמבר וב-7–9 באוקטובר 1942, והיו חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. הקרבות נערכו לאורך נהר מטניקאו שבמערב האי גוודלקנל שבאיי שלמה, והיו הקרבות הגדולים ביותר בסדרה של התכתשויות בין היפנים לאמריקנים לאורך נהר זה.
אזור נהר המטניקאו כולל את חצי האי פוינט קרוז, את הכפר קוֹקוּמבּוֹנה, וסדרת רכסים וגיאיות הנמתחים מהחוף אל פנים האי. היפנים, בפיקודו של מייגור גנרל קיוטאקה קווגוצ'י, נסוגו לאזור זה לאחר התבוסה בקרב רכס אדסון, והפכו אותו לאזור היערכות להתקפות נוספות על קווי האמריקנים ועל שדה התעופה שדה הנדרסון, לבסיס מגננתי כנגד התקפות חיל הנחתים האמריקני על עמדותיהם ועל נקודות האספקה שלהם בין פוינט קרוז לכף אפסרנס במערב, וכבסיס מעקב אחר תנועת כוחות בעלות הברית בסביבת שדה הנדרסון.
בקרב הראשון תקפו שלושה גדודי נחתים, בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, עמדות יפניות לאורך נהר המטניקאו, במטרה לטהר את האזור מהחיילים הנסוגים מקרב רכס אדסון, ועל מנת למנוע מהיפנים את השימוש באזור להתקפות נגד שדה התעופה. חיילי הצבא היפני הקיסרי הדפו את הנחתים, ובמהלך הקרב כותרו שלוש פלוגות נחתים, שהצליחו לסגת רק לאחר שקיבלו סיוע ממשחתת ומכוחות משמר החופים.
בקרב השני, שהתרחש שבועיים מאוחר יותר, חצה את המטניקאו כוח נחתים גדול יותר ותקף את היפנים, תוך שהוא מסב להם אבדות רבות. ההתקפה אילצה את היפנים לנטוש את עמדותיהם לאורך הנהר, ושיבשה את הכנותיהם למתקפה גדולה על קווי האמריקנים אותה תכננו לערוך באוקטובר, והסתיימה בקרב על שדה הנדרסון
רקע
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב, 8 באוגוסט. לאחר מכן פרס ונדגריפט את נחתיו בקווי הגנה סביב רמת לונגה, ששכנה לחופו הצפוני של גוודלקנל וכלל את שדה התעופה. ב-12 באוגוסט שינו בעלות הברית את שמו של שדדה התעופה לשדה הנדרסון, על שם טייס הקרב מייג'ור לופטון הנדרסון, שנהרג בקרב מידוויי, וב-20 באוגוסט נחתו בו המטוסים הראשונים של כוח האוויר של גוודלקנל, שנקרא כוח אוויר קקטוס, על שום שם הקוד שנתנו בעלות הברית לגוודלקנל.
כדי לכבוש מחדש את גוודלקנל, שלח הפיקוד העליון של האימפריה היפנית את הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי שחנתה ברבאול, והייתה תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה. באותה עת נלחמו רוב יחידות הארמייה ה-17 בגינאה החדשה, ולכן הוחלט לשלוח רק חלק מהארמייה לאיי שלמה: את חטיבת הרגלים ה-35, בפיקודו של מייג'ור גנרל קיוטאקה קווגוצ'י, שחנתה בפלאו, את רגימנט הרגלים הרביעי, שחנה בפיליפינים, ואת רגימנט הרגלים ה-28, בפיקודו של קולונל קיונאו איצ'יקי, שהיה בדרכו מיפן לגואם. יחידות אלה החלו עושות דרכן לגוודלקנל, והרגימנט של איצ'יקי הגיע ראשון, כשהאלמנט הראשון של הרגימנט, שכלל 916 חיילים, נחת בטאיבו ב-18 באוגוסט. ב-21 באוגוסט כמעט והושמד כוח זה לאחר שתקף את קווי הנחתים בנהר אילו בקרב טנרו.
לאור איום המטוסים של כוח אוויר קקטוס במהלך היום, החליט הפיקוד היפני להפסיק לשלוח תגבורות על גבי אוניות תובלה, ותחת זאת החלו משחתות מהירות לעשות דרכן מרבאול לגוודלקנל, בנתיב שיט שכונה "החריץ", במורד איי שלמה במהלך לילה אחד, והיו שבות לרבאול לפנות בוקר לאחר שפרקו את מטענן. בין 29 באוגוסט ל-4 בספטמבר הצליחו משחתות, סיירות קלות, וספינות משמר להנחית כ-5,000 חיילים יפנים בטאיבו, בהם כל חטיבה 35 של קווגוצ'י, גדוד אחד של הרגימנט הרביעי, ושארית הרגימנט ה-28. כאלף חיילים נוספים, בפיקודו של קולונל אינוסוקה אוקה, יצאו על גבי ארבות מהאי סנטה איזבל שבצפון איי שלמה ונחתו בכפר קאמימבו, מערבית ללונגה, לאחר שהותקפו על ידי מטוסי חיל האוויר קקטוס ואיבדו מאות אנשים.
במקביל להגעת הכוחות היפנים לגוודלקנל בסוף אוגוסט ובראשית ספטמבר 1942, עסק ונדגריפט בחיזוק קווי ההגנה סביב מתחם לונגה. בין 21 באוגוסט ל-3 בספטמבר הוא העביר שלושה גדודי נחתים – בהם גדוד הפושטים של לוטננט קולונל מריט אדסון, וגדוד הצנחנים הראשון – מטולאגי לגוודלקנל, ובכך העלה את מספר הנחתים באי ל-12,500.
בליל 12 בספטמבר התרחש קרב רכס אדסון, במהלכו תקף הכוח העיקרי של קווגוצ'י, שמנה 2,100 חיילים, את הרכס לונגה, השוכן מדרום לשדה הנדרסון. לאחר מספר התקפות חזיתיות נהדפה ההתקפה במחיר אבדות כבד עבור היפנים, שנסוגו אל הג'ונגל ב-14 בספטמבר. התקפותיהם של כוחו של אוקה במערב ושל גדוד קומה במזרח נכשלו גם הן במהלך אותם יומיים, וקווגוצ'י הורה לחייליו לצעוד מערבה לעמק נהר המטניקאו כדי לחבור לכוחו של אוקה. מרבית אנשיו של קווגוצ'י הגיע למטניקאו עד 20 בספטמבר.
בעוד היפנים נסוגים מערבית לנהר המטניקאו, עמלו האמריקנים על חיזוק קווי ההגנה מסביב למתחם לונגה. ב-14 בספטמבר העביר ונדגריפט את הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השני מטולאגי לגוודלקנל, וב-18 בספטמבר הגיעו לאי 4,157 נחתים נוספים, חלק מרגימנט הנחתים השביעי, ביחד עם ציוד ואספקה. התגבורת איפשרה לוונדגריפט לחזק את קווי ההגנה מסביב למתחם לונגה, ולראשונה להקיף אותו בשלמותו.
לאחר שהתארגנו, פתחו היפנים מיד בהכנות להתקפה מחודשת על שדה הנדרסון. הגדוד השלישי של רגימנט הרגלים הרביעי נחת במפרץ קאמימבו שבקצה המערבי של גוודלקנל ב-11 בספטמבר, מאוחר מכדי להשתתף בקרב רכס אדסון. גיחות ליליות של משחתות הובילו בימים הבאים עוד 280 חיילים וציוד ואספקה.
ונדגריפט ואנשי מטהו ידעו שקווגוצ'י נסוג מערבית לנהר מטינקאו, ושחיילים יפנים עדיין נמצאים בשטח שבין מתחם לונגה לנהר, שכן ב-17 בספטמבר וב-20 בספטמבר נתקלו סיורי נחתים ביפנים נסוגים מערבה, וחיסלו כמה מהם. אולם היפנים עדיין שלטו באזור והיוו איום על האגף המערבי של מתחם לונגה. לפיכך החליט ונדגריפט לשלוח מספר יחידות לסיור אלים לאורך המטניקאו, שתפקידן יהיה לטהר את האזור מעמדות יפניות, ולמנוע מהם את השימוש בנהר כאזור היערכות להתקפה על מתחם ההגנה. הגורם הראשון שנשלח לסייר באזור היה הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים השביעי, בפיקודו של לוטננט קולונל לואיס "צ'סטי" פולר, שנע לאזור ב-23 בספטמבר.
לפני הקרב
תוכנית הפעולה קראה לגדוד של פולר לצעוד מערבה ממתחם לונגה, לחצות את הר אוסטן ואת המטניקאו, ולטהר את האזור שבין הנהר לכפר קוקומבונה. במקביל, יחצה גדוד הפושטים בראשון, בפיקודו של לוטננט קולונל סמואל גריפית', את שפך המטניקאו ויסייר באזור שבין הנהר לקוקומבונה, וצפונית עד טספרונגה, נקודה בחוף הצפוני של גוודלקנל.
באותה עת מנה הכוח הצבאי היפני בגוודלקנל כ-4,000 חיילים, וונדגריפט, שלא ידע על התגבורות היפניות שהגיעו לאי, העריך שמספרם נמוך בהרבה. קווגוצ'י הורה לאוקה לפרוס את הרגימנט ה-124 שלו לאורך המטניקאו, ואוקה הציב גדוד אחד למרגלות הר אוסטן, בשתי גדות הנהר, ואת שאר הגדודים בעתודה מערבית לו.
היתקלות
הגדוד הראשון של פולר עזב את מתחם לונגה מערבה בבוקר 23 בספטמבר, ובשעות אחר הצהריים של יום המחרת החל לטפס על הר אוסטן. קרב אש התפתח כשנתקלו יחידותיו של פולר בקבוצת חיילים יפנים מהרגימנט של אוקה, אך עם רדת הלילה נסוגו שני הצדדים וחילופי האש תמו. בשעה 20:30 ביקש פולר סיוע בפינוי הפצועים, ובתגובה שלח ונדגריפט את הגדוד השני של רגימנט הנחתים החמישי לסייע. הגדוד השני חבר לפולר למחרת בבוקר, ואיפשר לו לשלוח את הפצועים חזרה למתחם לונגה בליווי שלוש פלוגות. לרשותו עמדו פלוגה אחת מהגדוד שלו והגדוד השני.
בבוקר 26 בספטמבר הגיעו הנחתים לנהר המטניקאו וניסו לחצות אותו על גבי גשר שבנו היפנים, אך נתקלו בהתנגדות מצד עמדות יפניות מעברו השני של הנהר. לפיכך פנו הנחתים צפונה וצעדו לאורך הגדה המזרחית של הנהר, בחפשם אחר נקודת חצייה נוספת. ניסיון נוסף לחצות שרטון נהדף על ידי עמדות יפניות בגדה המערבית, והנחתים הגיעו לבסוף לשפך נהר המטניקאו. באותה עת ניסה גדוד הפושטים לחצות את המטניקאו סמוך לשפכו, אך גם הוא נהדף על ידי עמדות יפניות, ולאחר מכן הצטרף לפולר ולקולונל מריט אדסון, מפקד רגימנט הנחתים החמישי, שקיבל את הפיקוד על המבצע.
תוכנית ההתקפה החדשה של אדסון הכתיבה שגדוד הפושטים והפלוגה של פולר יחצו את הגשר מדרום, ויאגפו את העמדות היפניות מול השרטון שבשפך הנהר, באותה עת שהגדוד השני יחצה אותו. לאחר שיטהרו את הגדה המערבית, ינחת שארית גדודו של פולר בפוינט קרוז בדרך הים, ויאגף את היפנים ממערב. כמו כן, יהנו הנחתים מסיוע ארטילרי בדמות תותחי הוביצר 75 מ"מ ו-105 מ"מ, וסיוע מטוסים מכוח האוויר קקטוס.
בבוקר המחרת יצאה ההתקפה לדרך אך הנחתים לא הצליחו להתקדם. גדוד הפושטים נתקל בהתנגדות קשה ולא הצליח להגיע אל הגשר, מכיוון שבמהלך הלילה חצה כוח אויב את הגשר ואייש עמדות בגדה המערבית. אש מקלעים ומרגמות ריתקה את הגדוד למקומו, ומפקד הגדוד גריפית' נפצע וקצין המבצעים מייג'ור קנת' ביילי, שקיבל את מדליית הכבוד על פעילותו בקרב רכס אדסון, נהרג. גם התקדמותו של הגדוד השני נהדפה, והוא נאלץ לסגת לגדה המזרחית של המטניקאו.
בשל דיווחים מוטעים מגדוד הפושטים, חשב אדסון שהגדוד הצליח לחצות את הנהר, ולכן הורה על ביצוע הנחיתות בפוינט קרוז. שלוש פלוגות מהגדוד הראשון של פולר נחתו בשעה 11:00 והחלו להתקדם לפנים האי לכיוון גבעה 84, שנמצאה כ-550 מטרים מחוף הנחיתה. זמן קצר לאחר שהעפילו לראש הגבעה נפתחה עליהם אש נשק קל, מקלעים ומרגמות משני כיוונים שונים, לאחר שחייליו של אוקה שהגנו על הגבעה איגפו אותם. בהיתקלות הראשונה נהרג מפקד הכוח, מייג'ור אוטו רוג'רס, וקפטן צ'ארלס קלי ארגן את הנחתים למבנה מגננתי. לנחתים לא היה מכשיר קשר ולכן לא יכלו לקרוא לעזרה, ולכן השתמשו בחולצותיהם הלבנות כדי לאיית את המילה HELP ("הצילו") על הקרקע. מפציץ צלילה SBD דונטלס משדה הנדרסון ראה את הקריאה ודיווח לאדסון. פולר צעד מיד לחוף, ועלה על המשחתת "באלארד", שיצאה עם עוד עשר דוברות לחלץ את הגדוד הראשון מפוינט קרוז.
לפני הקרב
ב-28 בספטמבר הטילה הארמייה ה-17 את מטלת כיבוש גוודלקנל על דיוויזיית הרגלים השנייה, בפיקודו של לוטננט גנרל מסאו מרויאמה. בסוף חודש ספטמבר ובתחילת חודש אוקטובר 1942 הובילו משחתות יפניות תגבורות לגוודלקנל. בין 1 באוקטובר ל-5 באוקטובר נחתו באי חיילי דיוויזיית הרגלים השנייה, בפיקודו של לוטננט גנרל מסאו מרויאמה, שהכילה את הרגימנטים הרביעי, ה-16 וה-29. כדי לנצל את המומנטום שהושג בניצחון בקרב בסוף ספטמבר, פרס מרויאמה את שלושת הגדודים של הרגימנט הרביעי לאורך הגדה המערבית של המטניקאו, ומסר את הפיקוד עליהם למייג'ור גנרל יומיו נאסו. על הגדוד הראשון של הרגימנט הרביעי הוטל לחצות את שפך נהר המטניקאו ב-8 באוקטובר, ועל הגדוד השלישי הוטל לחצות את הנהר דרומית יותר, בפנים האי. לאחר מכן היה על הגדודים לתפוס עמדות בגדה המערבית, ולהכין עמדות ארטילריה עבור ההתקפה המתוכננת על שדה הנדרסון.
האמריקנים, שכעת היו מודעים לסדר הגודל של הכוח היפני שניצב לפניהם, התכוננו לתקוף בכוחות גדולים יותר, מתוך כוונה לדחוק את היפנים מעמק המטניקאו. הפעם הטיל ונדגריפט לקרב חמישה גדודים: הגדודים השני והשלישי של רגימנט הנחתים החמישי, הגדודים הראשון והשני של רגימנט הנחתים השביעי, והגדוד הראשון של הרגימנט החמישי, שנועד למשימות צליפה ותצפית, עליו פיקד קולונל ויליאם ויילינג. על גדודי הרגימנט החמישי הוטל לתקוף את העמדות היפניות בגדה המערבית של המטניקאו, מול השרטון, בעוד שעל שלושת הגדודים הנותרים בכוח הוטל לחצות את הנהר דרומית לשם, בגשר שהקימו היפנים, ואז לפנות צפונה ולדחוק את היפנים אל הים. הפעם התכונן הפיקוד היטב למבצע, וארגן מראש את הארטילריה ואת הסיוע האווירי.
היתקלות
בבוקר 7 באוקטובר יצאו שני גדודי הרגימנט החמישי ממתחם לונגה ופנו מערבה לנהר המטניקאו. בשעה 10:00 נתקל הכוח המוביל – הגדוד השלישי של הרגימנט החמישי – בעמדות יפניות מזרחית לנהר, בעת שניסה לחצות את הנהר, אך כוח האש של הנחתים אילץ את המגינים היפנים לסגת לעמדות שהוכנו מראש כ-200 מטרים מזרחית לנהר. הגדוד השני הצליח לאגף את עמדות היפנים, אך לא הצליח לעקור אותם, אך גם לא אפשר להם לסגת באופן מסודר. במקביל, הגיעו גדודי הרגימנט השביעי והגדוד של ויילינג לגשר היפני ללא התנגדות וחנו ללילה.
במהלך 8 באוקטובר ירד באזור גשם שוטף שהפך את גדות הנהר לעיסה בוצית, ולפיכך השעה אדסון כל פעילות. תחת זאת, הורה לפלוגות פושטים שהיו בעתודה, להגיע לשפך המטניקאו ולסייע בכיתור העמדות היפניות שם. בשעה 18:30 קרסו היפנים תחת לחץ הנחתים והחלו לנסות לפרוץ את הכיתור ולחצות את המטניקאו מערבה. היפנים נתקלו חזיתית בשתי פלוגות פושטים, ובמשך כ-45 ניהלו איתם קרבות מטווח קרוב, תוך שימוש ברימונים, ואפילו קרבות פנים אל פנים, שהסתיימו ב-59 יפנים הרוגים, ו-12 פשוטים הרוגים, לצד 22 פצועים.
בבוקר 9 באוקטובר חידשו הנחתים את התקפתם. כוחו של ויילינג חצה את המטניקאו ופנה לכיוון צפון תוך שהוא מאבטח את הגדה המערבית. הגדוד השני של הרגימנט השביעי שצעד אחריו המשיך עוד כחצי קילומטר ואז פנה צפונה בעצמו, והגדוד הראשון של פולר המשיך מערבה ואז פנה צפונה. מבין שלושה כוחות אלה, הגדוד הראשון היה היחיד שנתקל בהתנגדות יפנית, לאחר שדחק את הגדוד השני של הרגימנט הרביעי היפני לגיא צר. פולר השתמש בסיוע אווירי וארטילרי כדי לטהר את הגיא, וחייליו חיסלו חיילים יפנים שניסו להימלט באמצעות מקלעים ומרגמות. בעקבות מידע מודיעיני שהתקבל אודות כוונת היפנים לערוך מתקפה גדולה הגוודלקנל הורה ונדגריפט לכל יחידותיו ממערב למטניקאו לנתק מגע עם האויב ולסגת לגדה המזרחית, לשם הגיעו בשעות הערב.
תוצאות הקרב והשלוכתיו
בקרב זה הסבו הנחתים ליפנים אבדות קשות, וכ-700 מחיילי הרגימנט הרביעי נהרגו. לעומת זאת, בצד האמריקני רשמו הנחתים 65 הרוגים ו-125 פצועים.
בערב בו הסתיים הקרב, 9 באוקטובר, נחת מפקד הארמייה ה-17 הארוקיצ'י היאקוטאקה בגוודלקנל, והחל לארגן באופן אישי את ההכנות לקראת ההתקפה הגדולה שנקבעה לצאת לפועל לקראת סוף אוקטובר. לאחר ששמע מפי קווגוצ'י על אבדות הרגימנט הרביעי במהלך הקרב במטניקאו ושמרויאמה נאלץ להסיג את הדיוויזיה שלו כארבעה קילומטרים מערבה, דיווח היאקוטאקה מיד למטה הכללי הקיסרי בטוקיו ש"המצב בגוודלקנל חמור הרבה יותר משהוערך" וביקש תגבורות נוספות ואספקה.
חדר אוכל (קיבוץ)
חדר אוכל בקיבוץ הוא חדר אוכל מרכזי ושיתופי שבו ניהלה החברה הקיבוצית את חייה החברתיים והתרבותיים. במרבית בתי החברים לא היה מטבח, והאוכל הוכן במטבח מוסדי צמוד והוגש בחדר אוכל משותף על ידי חברי הקיבוץ שעבדו בו בתורנות. מרבית חדרי האוכל עוצבו במינימליזם מודרני, כשאת קירותיו קישטו יצירות של אמני הקיבוץ, וביציאה ממנו נפרשו מדשאות.
ראשית המאה ה-20
חדרי האוכל בקיבוץ החלו כמטבחי פועלים שהנהיגו אנשי העלייה השנייה במושבות. הפועלים, שנאלצו לרכוש את מרבית מזונם, התארגנו בקבוצות ויצרו מטבח משותף. הם ביקשו וקיבלו מהמוסדות הציוניים מענק לקניית סירים וכירות, ומינו את אחד מחברי הקבוצה להכין את האוכל. המטבחים פעלו גם בערים ובחוות הציוניות כדוגמת כנרת ובן שמן ואצל קבוצות פועלים ניידות ברחבי הארץ.
מחסור במזון היה בתקופת מלחמת העולם הראשונה שבה נדדו הקבוצות. הצבאות העות'מאניים והגרמניים החרימו מזונות, וארבה תקף את הגידולים בארץ ישראל. בנוסף, נפסק ייצוא של פירות מהארץ, חלק מהאוכלוסייה הוגלתה וגדל הצורך בתמיכה הדדית. בעקבות המצב יזם ארגון שכלל את מושבות הגליל והקבוצות חברת מניות לשיווק הוגן של חיטה.
עם סיום המלחמה פנו המוסדות המיישבים יק"א, פיק"א והמשרד הארץ ישראלי לארגון מחדש של ההתיישבות יחד עם מפלגות הפועלים. רק שש עשרה שנים לאחר שנוסדה דגניה הוקם בה חדר אוכל תכליתי ראשון.
חדרי האוכל הראשונים היו לרוב צריפים ארעיים, שבהם אכלו לעיתים בכלים שבורים, תוך צפיפות ובעיות תברואה. רהיטי החדר היו לעיתים שולחנות ארוכים המיועדים ל-8–10 סועדים וספסלי עץ ארוכים משני הצדדים. חלק מחדרי האוכל כללו תפריט דל, ובשל כך ארגנו מטבח ילדים נפרד, עם אוכל מזין יותר. בכמה כניסות לחדר האוכל הוצב פעמון, שבאמצעותו נקראו החברים להתכנסויות חירום ולחגים, וכן לאסיפות ולהשכמה לעבודה.
חדרי האוכל שימשו מקום התכנסות מרכזי, שבו התנהלו האסיפות והפעילות התרבותית כגון: ערבי שירה וריקודי עם. נהגו להגיע אליו אורחים ותיירים, קרובי משפחה וחברי התנועה, ומנהיגים נשאו בו דברים.
מסוף שנות ה-20 עד שנות ה-80
החל מסוף שנות ה-20 החלו להיבנות חדרי אוכל שתוכננו למטרה זו, חלקם על ידי אדריכלים. חדר האוכל הקיבוצי הראשון שתוכנן ככזה, נחנך בגניגר ב-1928 ותוכנן על ידי ריכרד קאופמן. קיבוצי חומה ומגדל והחיילים המשוחררים ממלחמת העולם השנייה וממלחמת העצמאות, ביססו את מבני חדר האוכל שלהם על המבנים בקיבוצים הוותיקים. את הציוד השיגו ממקומות שונים; כך, בכפר גלעדי הגיעו אביזרי המטבח עבור חדר האוכל ממטבחה של אנייה שהושבתה.
בהמשך החלה להתפתח ארוחה מחוץ לחדר האוכל בשעות אחר הצהריים. ארוחות ארבע שנאכלו במסגרת המשפחה סימנו את המעבר לתרבות משפחתית.
בשלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 החל להתפתח דור חדש של חדרי אוכל. בחלקם הפסיקו לאכול במשמרות, וההגעה לחדרי האוכל הייתה בשעות שונות. החל גם שירות עצמי, ולא מילאו את השולחנות. ספסלי העץ והשולחנות הארוכים הוחלפו בכיסאות ושולחנות ריבועיים ועגולים. כל אחד החליט היכן הוא רוצה לשבת וכך החלו החברים לשבת במקומות קבועים, בצהריים לפי מוצא או ענף מקצוע, ובערב עם המשפחות. האוכל נעשה מגוון ועשיר. במהלך תקופה זו בוטלו מטבחי הילדים, היות שצומצם הפער בין טיב האוכל של המבוגרים והילדים. כמו כן, ניכרה לאיטה השפעתם של המעבר מלינה משותפת ללינה משפחתית והמעבר לבניית בתים עם מטבחים, על מקומו של חדר האוכל.
לאחר ההפרטה בקיבוצים
מאמצע שנות ה-80 פקד את הקיבוצים משבר, הפסיקו להיבנות חדרי אוכל חדשים ועם תהליך הפרטת השירותים בקיבוצים נסגרו חדרי האוכל ברבים מהם. יש שהסבו את חדר האוכל למסעדה הפתוחה לציבור הרחב. חדרי אוכל אחרים הוסבו למטרות אחרות, כגון משרדים.
באמנות
הצייר אהרן גלעדי, ממייסדי קיבוץ אפיקים, הרבה לצייר נושאים מהחיים הקיבוציים, ובהם חדר האוכל.
בשנת 2009 חזרה מיכל שכנאי-יעקבי, שעזבה את קיבוץ יפעת, לחדר האוכל הנטוש של הקיבוץ כדי להציג בו תערוכה בשם: "חדר האוכל כמשל", בהשתתפות 40 אמנים. בתערוכה הוצגו תצלומים עדכניים של חדרי אוכל בקיבוצים במצבם הנוכחי: חלקם פשטו צורה ומשמשים למטרות שונות, וחלקם נטושים לחלוטין. בריאיון לעיתון "הארץ" אמרה האמנית:
האוניברסיטה הממלכתית של ניז'ני נובגורוד
אוניברסיטת ניז'ני נובגורוד הממלכתית על שם ניקולאי לובצ'בסקי (ברוסית: Нижегородский государственный университет им. Н. И. Лобачевского ,ННГУ) היא המכון האקדמי הגדול והוותיק ביותר בניז'ני נובגורוד וסביבתה. האוניברסיטה כוללת 19 פקולטות, 132 קתדרות וששה מכוני מחקר מדעיים.
האוניברסיטה נפתחה בינואר 1916, ובשנים 1932–1990 נודעה כאוניברסיטת גורקי הממלכתית. ב-2009 קיבלה מעמד של אוניברסיטת מחקר לאומית.
האוניברסיטה נחשבת למעסיקה השלישית בגודלה בניז'ני נובגורוד, אחרי מפעל הרכבים של גורקי וחברת הרכבות העירונית.
מוטו האוניברסיטה הוא למעשה אמרה המתנוססת במבואת הכניסה למתחם, מילים שאמר, יליד העיר ובוגר האוניברסיטה, המתמטיקאי ניקולאי לובצ'בסקי: "כאן במקום הזה צריכים לבוא, הצעירים שלא שומעים מילים ריקות בלי שום מחשבה, צלילים מסוימים נטולי משמעות. אלה לומדים כי כל אלה קיימים למעשה...".
היסטוריה
האוניברסיטה נפתחה בינואר 1916 כאחת משש אוניברסיטאות עממיות ברוסיה (לצד רוסטוב ופרם ואחרות). באותה עת האוניברסיטה הייתה למוסד להשכלה גבוהה הראשון בעיר.
ב-1918 המכון הפוליטכני של ורשה היה לחלק מהאוניברסיטה ובאותה שנה הפכה לאוניברסיטה ממלכתית, הממומנת ישירות על ידי המדינה.
ב-1921 ירד מאוד מספר הפקולטות באוניברסיטה, בעקבות צו ממשלתי שפירק את כל הפקולטות להיסטוריה ופילולוגיה ברחבי המדינה כולה והפיכתן לפקולטות למדעי החברה. ב-1922 מספר המרצים ירד מ-239 ל-156.
באפריל 1930 האוניברסיטה פורקה אך כעבור שנה הוקמה מחדש.
מאז מרץ 1956 האוניברסיטה נקראת על שם ניקולאי לובצ'בסקי.
גיבון מזוקן
גיבון מזוקן (שם מדעי: Hylobates albibarbis) הוא תת-מין בסוג גיבון גיבון, השייך למשפחת הגיבונים.
מאפיינים
בעבר גיבון זה היה נחשב תת-מין של גיבון גמיש, יותר מאוחר סווג כתת-מין של גיבון אפור-פרווה בשל האזור הגאוגרפי אותו הם חולקים ואף בשל שירתם הדומה. אולם בשנת 2001 עם המחקר הגנטי המקיף על המשפחה בכללותה, נמצאו הבדלים רבים שהכירו בו כמין נפרד.
המין נמצא בחלקו הדרום מערבי של האי בורנאו, באזור בשליטת אינדונזיה המתפרש על יער טרופי של 1600 מטרים לערך. נקרא בשפת הילידים אונגקו ויאהו-יאהו. עד לשנות ה-80, היה בסכנת הכחדה ממשית בשל כריתת היערות המסיבית (1/6 מעצי הגשם לתעשייה באים מאי זה) ואף בשל חוסר המועדות לשימור המין. מאז הוכר כמין מוגן, בעיקר בשל לחצים בינלאומיים, התאוששה האוכלוסייה וכיום הוא בסיכון מועט.
צבע הפרווה חום בהיר עם חלקים כהים באזורים התחתונים בגפיים ובכיפת הראש. הגבות לבנות. שיריו של גיבון זה ארוכים ואיטיים בהשוואה לגיבון גמיש, ואף סייעו בהבחנה בין שני המינים.
המין מעדיף את צמרות העצים ומבלה בהם את חיו, הוא נח וישן בעצים רחבים בעלי ענפים מתפרסים. המין אוכל בעיקר פירות אך לא יבחל גם בפרחים ובחרקים. פירות בעלי תכולת סוכר גבוהה חביבים עליו במיוחד. הגיבון נע על האדמה למרחקים קצרים בלבד, הוא מטפס רק בעת עייפות ואחרי אכילה, רוב תנועתו היא על ידי קפיצות ארוכות מרחק (10 מטרים) בין ענפי העצים. גיבון מזוקן הוא מונוגמי, הקבוצה מורכבת מזוג ומצאצאיהם. המין טריטוריאלי ופריטים מתבגרים ובוגרים מספקים הגנה מפני טורפים וגיבונים אחרים. בתקופת הייחום מתקשרים בני הזוג על ידי קולות וצווחות מרובות, הדבר תורם לחיזוק הקשר ומרחיק טורפים ושכנים לא רצויים מהטריטוריה החדשה שנבנית. הגיבון מוליד צאצא אחד להריון.
גדוד טוביה
גדוד טוביה, שנודע גם בשם גדוד בני הישיבות, היה גדוד שפעל בירושלים עם קום מדינת ישראל, בחודשים מאי-נובמבר 1948. הגדוד היה פרי הסכמה של המרכז למפקד העם מצד אחד וועד הישיבות מצד שני בשיתוף עם הרבנים הראשיים לישראל וגאב"ד העדה החרדית. מטרת הגדוד הייתה שילובם של בני הישיבות שהתגוררו בירושלים במערך ההגנה על העיר.
אנשי הישיבות הביעו חשש כי בני הישיבות בעיר ייהרגו בקרבות ההגנה עליה ובכך ייגדע נתח משמעותי מעולם התורה ששרד את השואה. מצד שני, בירושלים הנצורה היה מחסור בצעירים שיכלו להגן עליה. הסיכום שאליו הגיעו הצדדים היה כי עקב מצב החירום רוב בני הישיבות הכשירים יגויסו באופן חלקי ויעברו אימונים. לצורך כך הוקם הגדוד שבהמשך עבר לפעול בעיקר בביצורים. הבחורים בגדוד עד לגיל 23 עסקו בכך פעמיים בשבוע, שמונה שעות בכל פעם. המבוגרים יותר תרמו לביצורים משמרת אחת של שמונה שעות מדי שבוע. למעשה חיילי הגדוד לא עברו אימונים בנשק, בשל התנגדות ראשי הישיבות ובשל חשש מפקדי הצבא מהקמת מחתרת חרדית.
כמפקד הגדוד מונה טוביה ביר (אז בן 23), שבהיותו חבר "ההגנה" קנה לו ידע צבאי ובהיותו בן למשפחה דתית (בוגר בית הספר חורב וישיבת קול תורה) היה בעל הרקע המתאים לעמוד אל מול בני הישיבות. שמו של הגדוד ניתן לו על-שם מפקדו.
בגדוד שירתו בני כל הישיבות בירושלים, ומכל קצות הקשת הישיבתית - ליטאים לצד חסידים ובני ישיבה מישיבת מרכז הרב. כך שירתו בגדוד אנשי נטורי קרתא, בני אדמו"רים, בני ראשי ישיבות ועוד.
בני הישיבות ששירתו בגדוד קיבלו "כרטיס כחול" שהעיד על שירותם בגדוד, ופטר אותם משירות חובה.
במבט היסטורי, גדוד טוביה היה למעשה ראשיתו של הסדר תורתו אומנותו, המשחרר חלק מבני הישיבות משירות החובה בצה"ל.
לוכד חלומות
לוכד חלומות (בשפת האוג'יבווה: asabikeshiinh) הוא פריט עבודת יד שעשוי מעץ ערבה שעליו טווים רשת ומקשטים אותו בפריטים מקודשים כגון נוצות או חרוזים. מקורו במספר תרבויות אמריקאיות ילידיות.
מקורות
לוכדי חלומות התחילו עִם עַם האוג'יבווה ואומצו לאחר מכן על ידי עמים באמצעות קשרי נישואים ומסחר. החל מהופעת התנועה הפאן-אינדיאנית בשנות ה-60 של המאה ה-20 הם אומצו על ידי כל האינדיאנים. עבור חלק מהם לוכד החלומות הוא סמל האחדות של העמים הילידים השונים והזדהות עם העמים הילידים בארצות הברית ועם האומות הראשונות. עם זאת, קיימת טענה שלוכדי החלומות התמסחרו מדי, ושאנשים שאינם ילידים אמריקאים משתמשים בהם באופן בלתי ראוי.
לעם האוג'יבווה יש אגדה עתיקה על מקורו של לוכד החלומות. לפי האגדה, אשת עכביש בשם אסיביקאשי טיפלה בילדים ובאנשים על האדמה. אנשי האוג'יבווה נפוצו לכל קצוות אמריקה ולאסיביקאשי נהיה קשה להגיע לילדים. לכן האמהות והסבתות טוו קורי עכביש קסומים לילדים מחישוקי עץ ערבה וגידים או חוטים עשויים מצמחים. לוכדי החלומות סיננו את החלומות הרעים ונתנו רק למחשבות טובות להיכנס לשכל. כשהשמש הייתה עולה, החלומות הרעים היו פשוט נעלמים.
על פי המסורת, האוג'יבווה בונים לוכדי חלומות באמצעות קשירות גידים בקורים סביב מסגרת בצורת דמעה או חישוק מעגלי, באופן שדומה לטוויית נעלי שלג. לוכד החלומות נתלה מעל המיטה ומשמש קמע להגנה על אנשים ישנים, בדרך כלל ילדים, מסיוטים.
האוג'יבווה מאמינים שלוכד החלומות משנה את החלומות של האדם. לפי קונרד ג'. קווצ'ינסקי, "רק חלומות טובים יורשו לעבור את המסנן... חלומות רעים יישארו ברשת וייעלמו באור היום." החלומות הטובים יעברו אותו ויחליקו מהנוצות אל האדם הישן.
הל (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
נס ניו זילנד האדום
על פי "חוק ספינות הסוחר (צבעים)" של שנת 1889 הותר לספינות הצי הסוחר של מושבות האימפריה הבריטית להניף את הנס האדום המושחת בסמל המושבה על דסקה לבנה כאמצעי לזיהוי ואיתות. לניו זילנד תוקנן דגל המבוסס על הנס האדום, ובדף ההינף הוטבעה דיסקה לבנה עם ארבעה כוכבים אדומים. דגל זה שימש את ספינות הצי הסוחר הניו זילנדי עד קבלתו של "חוק הספנות והספנים" בשנת 1903, אשר תקנן את הדגל הנוכחי כדגל הנכון להנפה על ספינות אזרחיות הרשומות בניו זילנד.
יצחק זלר
הרב יצחק זַלֶר (בכתיב יידי: זאַלער) היה רב חרדי בוורשה, מחבר ספרים תורניים. נספה בשואה.
תולדות חייו
נולד בוורשה לרב משה מנחם זלר, חסיד סקרנביץ. לפרנסתו עסק במסחר, אך את רוב זמנו הקדיש ללימוד תורה, לחיבור ספרים ולשיעורי תורה שהשמיע ברבים. היה מראשי בית החסידים של חסידות סקרנביץ, ששכן ברחוב נלבקי, המרכז היהודי של יהודי ורשה. במשך עשרות שנים היה הרב זלר מוסר שיעורי תורה קבועים בפני יהודי ורשה. כמו כן פעל להקמתם של שיעורי תורה ברחבי העיר.
מלבד עיסוקו התורני היה עסקן נלהב. היה אחראי על התקנת קווי העירוב סביב לוורשה. כמו כן עסק בפעולות צדקה וחסד לנצרכים. היה חובב ארץ ישראל, ונבחר כנשיא "קרן ארץ ישראל של בית החסידים של סקנביץ" בוורשה. קרן זו, שבה היה חבר גם יצחק גרשטנקורן, היוותה את היסוד לחברת "בית ונחלה", שלימים הקימה את העיר בני ברק.
מפעלו הספרותי-תורני
למרות שלא נשא במשרה רבנית או תורנית, היה הרב זלר מחבר פורה של ספרים תורניים, רובם ספרי יסוד פופולריים. חיבר את הספר "ליקוטי יצחק" על המשנה - ליקוט נרחב של פירושים על המשניות, ונספח אליו קונטרסו "מנחת יצחק" שבו ביאר את מעלת המשניות על דרך החסידות. כמו כן חיבר ספרי יסוד נוספים ובהם הספר "ילקוט יצחק" - ביאור בדרך הקבלה על תרי"ג המצוות, וכן "תיקון יצחק" על הלכות קריאת התורה.
גולת הכותרת של חיבוריו הוא הספר "שערי יצחק", ספר יסוד המקיף את כל המושגים הבסיסיים של היהדות. הספר נחלק לשני חלקים: הראשון, דינים ומנהגים, והשני, מושגי ההיסטוריה היהודית מתקופת השופטים והנביאים ועד לתקופת התורה שבעל פה וגדוליה. הספר נכתב במקור בשפת היידיש, והוא יועד להמון העם ולבני הנוער היהודי. הספר נכתב בצורת דו-שיח בין מורה ותלמיד והוא מצטיין בדיוקו התורני וההלכתי, בסגנונו הקליל ובהרצאה השוטפת של הדברים. הספר זכה להסכמות נלהבות של גדולי התורה והחסידות בפולין ובהם האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור, האדמו"ר רבי שמעון קאליש מוורקא, האדמו"ר רבי שמעון שלום קאליש מאמשינוב והאדמו"ר רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר מראדזין.
בתוך זמן קצר הספר נעשה רב-מכר והיה אחד הספרים הפופולריים בקהילה היהודית של פולין בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. כשנוכח בהצלחת הספר נטל זלר על עצמו את מלאכת התרגום לעברית. ראשי החינוך החרדי בפולין יזמו את הכללת הספר במסגרת לימודי היהדות בבתי הספר החרדים בפולין - "יסודי התורה" של הבנים ו"בית יעקב" של הבנות.
בשנת תשכ"א (1961) יזמה הוצאת נצח את הוצאתו מחדש של הספר בישראל. שמו שונה מ"שערי יצחק" לשם הקליט "יהדות" והוא זכה לתפוצה רבה. ספר זה שימש אבטיפוס למחברים נוספים שחיברו ספרים על מושגי יסוד ביהדות, ובהם ספר התודעה של אליהו כי טוב, "יהדות הלכה למעשה" ו"הנחת יסוד: 100 מושגים ביהדות" של הרב ישראל מאיר לאו ו"במעגלי החיים" של הרב יונה מצגר ונחום לנגנטל.
אתר הנצחה
אתר הנצחה הוא אתר או מקום שמיועד להנצחת אירוע או קבוצת אנשים. באתרי הנצחה ניתן למצוא בדרך כלל אחד או יותר מהאלמנטים הבאים: אנדרטה, מרכז מידע, מוזיאון, משרדים של עמותה המנהלת את האתר, אודיטוריום, אמפיתיאטרון, רחבה לעריכת טקסים, ועוד סממנים הקשורים למושא ההנצחה. אתרי הנצחה רבים נבחרים בשל הקשר שלהם לנושא המונצח. כך קיימים אתרי הנצחה לקרבות במקום בו התרחש הקרב או מקום משמעותי לקרב, ואתרי הנצחה לקבוצות אנשים במקום הקשור אליהם.