cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ידידיה מונסונייגו (1906)
ספריו
רבי ידידיה חיבר את הספרים "פאת י"ם" - שו"ת, ו"לקוטי שושנים" - אנתולוגיה על נושאים הלכתיים. הספרים נדפסו בשנת ה'תשנ"ב (1992), בההדרת הרב פרופ' משה עמאר.
גלובוקי
גלוּבּוֹקי (בבלארוסית: Глыбокае, הְלִיבוֹקַיֶה; בפולנית: Głębokie, גלֶמבוקיה; ביידיש: גלובאָק) היא עיר קטנה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
האזכור הראשון לגלובוקי הוא משנת 1414. בשנת 1514 נזכרת העיירה במסמכי הדוכסות הגדולה של ליטא כיישוב המוחזק בבעלות משפחת האצולה זיאנוביץ'. במהלך המאות ה-17 וה-18 חלק גדול מהעיר היה בבעלות משפחת רדזיוויל.
ב-5 ביולי 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, התרחש בסמוך לעיר קרב בו נהרגו כ-1,500 חיילים. בשנת 1921 נכללה העיר בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה, במחוז וילנה.
יהודי גלובוקי
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-3,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה. בעיר פעלו מפלגות ותנועות נוער יהודיות וציוניות, וכן בתי ספר מרשת תרבות ומרשת אורט וישיבה.
ב-18 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הצבא האדום, ועסקים פרטיים בה הולאמו. ב-2 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ומיד הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה. בראש היודנראט בעיר מונה גרשון לדרמן. באוגוסט 1941 הוצאו להורג 39 גברים יהודים בעיר.
ב-22 באוקטובר 1941 רוכזו כ-5,800 יהודי העיר ויהודי הכפרים הסמוכים אליה בגטו שהוקם בה, בו סבלו מרעב, מצפיפות וממחלות. מעת לעת רצחו הגרמנים יהודים בודדים בגטו, ובדצמבר 1941 רצחו בו 40 יהודים, ובהם נשים וילדים.
ב-25 במרץ 1942 (ז' בניסן תש"ב) נרצחו 110 יהודים מהגטו ביער סמוך. ב-15 באפריל 1942 (כ"ח בניסן תש"ב) נרצחו כ-800 יהודים נוספים מהגטו. ב-19 ביוני 1942 (ד' בתמוז תש"ב) נלקחו ליער בורקי הסמוך לעיר כ-2,200 יהודים שסווגו כ"בלתי יעילים", ונורו בו. לאחר מכן, צומצם שטח הגטו בעיר, והוקף בגדר תיל.
בד בבד החלו יהודים מהגטו להימלט ליערות, והגרמנים ערכו אחריהם מצוד. כעונש על הבריחה הוציאו הגרמנים יהודים מהגטו להורג, והכו בפומבי יהודים שנתפסו מחוץ לגטו טרם הוצאתם להורג. בסוף פברואר 1943 הוצא להורג ראש היודנראט, ובמקומו מונה זלמן רובשקין.
מספר מיהודי העיר שנמלטו ליערות חברו ליחידות פרטיזנים, ואלה תקפו באוגוסט 1943 את הכוחות הגרמניים בעיירות הסביבה, והתקרבו לעיר. לדיכוי פעילות זו השתמשו הגרמנים בטנקים ובמטוסים, וב-19 באוגוסט כיתרו את הגטו בעיר. כאשר אנשי המחתרת היהודית בגטו החלו לירות לעבר הגרמנים, אלו הפציצו את הגטו בתותחים וממטוסים. ב-20 באוגוסט 1943 (י"ט באב תש"ג) הם העלו את הגטו באש ורצחו את כל היהודים שנותרו בו. מעטים הצליחו להימלט ליערות ולהצטרף לפרטיזנים.
בבית העלמין הדרום (בת ים) יש אנדרטת הנצחה ליהודי גלובוקי והסביבה. בבית יהודי וילנה בשכונת מונטיפיורי בתל אביב יש קיר הנצחה ליהודי גלובוקי והסביבה עם לוחיות זיכרון לנרצחים.
יפת בן עלי הלוי
הרב יפת בן עלי הלוי (מכונה גם בשם סעיד) היה חכם קראי, פייטן, מדקדק, ופרשן מקרא בן המאה ה-10. הוא ידוע גם בשם הערבי "אבו עלי חסן בן עלי אלבצרי". הוא מפורסם בעיקר בפרשנותו לכל התנ"ך, ביאור הדקדוק העברי ופולמוסו עם היהדות הרבנית, הנצרות והאסלאם.
נחשב לגדול פרשני המקרא הקראיים עד זמנו ובני זמנו, שימש כראש בית המדרש הקראי בירושלים. לדעתו נחמיה אלוני בבסיס פירושו של יפת מונחת התשתית הבלשנית של תורת הבלשנות הטברנית.
חייו ומשפחתו
יפת בן עלי נולד לעלי הלוי בן אלחסן בבצרה שבעיראק של ימינו. באמצע המאה ה-10 בקירוב, בצעירותו הוא עלה לירושלים והצטרף לאבלי ציון הקראים בעיר. בשנת 1005 עוד היה חי בירושלים.
גם בנו לוי בן יפת הלוי פעל בירושלים וכתב מספר חיבורים בערבית יהודית. החשוב והמפורסם שבהם הוא פירוש לספר המצוות שכתב אביו.
אברהם בר גוטלובר מציין כמה מקומות בהם מוזכר בן לרבי יפת בשם אבו השאם אשר כונה בפי הערבים בשם שיך בן סעיד, ברם הוא מביא את דעת שמחה פינסקר הטוען שבן זה לא היה ולא נברא אלא הוא שיבוש כאשר התכוונו בעצם ל-ר' יפת שכונה בשם סעיד.
פירושו ותרגומיו לתנ"ך
גישתו של יפת הייתה לבאר את המקרא כפשוטו והתנגד לכל פירוש דרשני. יש הטוענים שכתביו השפיעו גם על חכמים רבניים כמו רד"ק ואבן עזרא שהרבו להשתמש בפירושיו והעריכו אותם; א"ע ציטט את יפת ארבעים ושתיים פעמים בפירושו לתרי עשר.
ישנה טענה שנפוצה בקרב כמה חוגים קראיים לפיה אבן-עזרא, הידוע בעוינותו לקראי בן זוטא, היה תלמידו של יפת בן עלי, וראייה לכך שאבן-עזרא מביא פעמים סתם את דעתו על המקרא מבלי לטעון כנגדו ואף הביא פעמים פירוש יפת, למרות שחז"ל כבר פירשו כך לפניו. החכם הקראי אליהו בשייצי שחי באזור המאה ה-15 כתב בספרו "אדרת אליהו" (סוף פרק ששי): "מה שקיבלנו מאבותינו שהחכם רבינו יפת היה רבו של אבן עזרא". אולם, הרב כשר טען בספרו "תורה שלמה" שדברי יפת המובאים בפירוש אבן עזרא הם תוספות קראיות וזיופים, כיוון שאבן-עזרא יצא בהקדמתו כנגד דרך הקראים.
מקצת מכתביו בפרשנות לתנ"ך תורגמו גם לעברית. בהם ישנם גם דברי פולמוס עם רס"ג, עם האסלאם ועם הנצרות.
על חשיבות מפעלו הפרשני ותרגומיו של ר' יפת ניתן למצוא גם בדבריהם של מאירה פוליאק ואליעזר שלוסברג:
פסקיו
מלבד פירוש לתנ"ך חיבר יפת גם ספר מצוות. הוא הכשיר נשים להיות עדות לפי שהפסוק "על פי שניים עדים" אמנם נכתב בלשון זכר אך כל מצוות התורה ניתנו בלשון זכר ולשון זה כולל אף נקבות. הוא אסר תשמיש המיטה בשבת, וראה חשיבות בהקפדה על המצוות, במיוחד בירושלים. לטענתו, אב שאינו מלמד את בנו תורה - אין הבן חייב לכבדו.
פוליפ באף
פוליפ באף (באנגלית: Nasal Polyp) הוא גידול שפיר המופיע בתעלות האף או בסינוסים. צורתו יכולה להיות כמו כדור מעוגל או גידול בצורת טיפה הנמצא קשור אל הרקמה הרירית ממנה התפתח. פוליפים באף נפוצים יותר אצל מבוגרים, אך יכולים להתפתח גם אצל ילדים. הם נוצרים כתוצאה מדלקת כרונית באזור, שנוצרת בעקבות אסתמה, סינוסיטיס כרוני, אלרגיות, רגישות לתרופות, או בעיות במערכת החיסון. התסמינים של הפוליפ באף כוללים בעיות בנשימה דרך האף, פגיעה בחוש הריח והטעם ונזלת כרונית. פוליפ באף יכול להוביל לסינוסיטיס או הרחבה של האף.
תסמינים
פוליפ באף הוא גידול רך וחסר כאב. במקרה של פוליפ קטן יכולים לא להופיע תסמינים. צמיחה של כמה פוליפים או פוליפ גדול יותר יכול לחסום את תעלת האף או הסינוס בו הוא התפתח.
התסמינים של פוליפ באף כוללים קושי בנשימה דרך האף, גודש, סינוסיטיס כרוני, פגיעה בחוש הריח, כאבי ראש, כאב באזור השיניים העליונות, תחושת לחץ באזור המצח והפנים ונחירות.
סיבות
הסיבה המדויקת לפוליפים באף אינה ברורה. פוליפים יכולים להתפתח גם ללא היסטוריה רפואית של בעיות באף. גורמים היוצרים דלקת כרונית בסינוסים כמו אסתמה, סינוסיטיס כרוני, נזלת אלרגית, סיסטיק פיברוסיס ורגישות לנוגדי דלקת שאינם סטרואידים עשויים לעורר היווצרות של פוליפים באף. כמו כן ישנם אנשים עם נטייה גנטית לפוליפים.
מחלות נוספות המתקשרות עם פוליפים באף:
סיסטיק פיברוזיס הוא גורם בולט להתפתחות פוליפ באף אצל ילדים. לכן בהרבה מהמקרים הרופא עשוי להציע בדיקת אבחון לסיסטיק פיברוזיס.
אבחון
לרוב פוליפ באף יאובחן באמצעות בדיקה פיזית בתוך האף ותשאול על הופעת הסימפטומים. לעיתים ניתן לזהות את הפוליפ בעזרת אוטוסקופ.
אנדוסקופיה
אנדוסקופיה משמשת לאבחנה של פוליפ שמתפתח במיקום עמוק באף. האנדוסקופ הוא מכשיר בעל צינור ארוך ודק שבסופו יש מצלמה ופנס, מכשיר זה מאפשר לרופא לבצע בדיקה יסודית של חללים עמוקים יותר באף ובסינוסים.
סריקת CT
סריקת CT ׁ(טומוגרפיה ממוחשבת) היא כלי לזיהוי הגודל והמיקום המדויק של הפוליפ, ונותנת הערכה מדויקת של היקף הדלקת באזור. יתר על כך בעזרת הסיטי ניתן לשלול נוכחות של עיוות במבנה האף או גידול מסוג סרטני בחללי האף.
קרב מגידו
קרב מגידו הוא קרב שנערך בין האימפריה הבריטית לאימפריה העות'מאנית במסגרת המערכה על ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, בין 19 עד 25 בספטמבר 1918. הקרב התחולל באזור השרון ועמק יזרעאל, והסתיים בניצחון הכוחות הבריטיים בפיקודו של גנרל אדמונד אלנבי. כוחות בריטים נוספים תקפו בעבר הירדן וכבשו את עמאן.
פוליפ באף
סריקת CT
ישנן תופעות אחרות שיכולות להידמות לפוליפ באף, ביניהן גליומה, פפילומה וסרטן. התפתחות של מסה חד צדדית באף או בסינוסים עלולה לסמן על מצבים חמורים יותר. במקרים כאלה מומלץ לבצע ביופסיה של הרקמה כדי לשלול את נוכחותם.
טיפול
פוליפ באף יטופל בדרך כלל באמצעות טיפות או ספריי לאף המכילים סטרואידים. סטרואידים הם נוגדי דלקת חזקים ולכן עשויים להפחית את מידת הדלקת בריריות האף והסינוסים לכווץ את הפוליפ ואף להעלימו לחלוטין. לטיפול בסטרואידים ייתכנו תופעות לוואי כגון כאב ראש, כאב גרון, התעטשויות ודימום מהאף. כחמישה שבועות יחלפו לפני שיחול שיפור במצב. אם בתום תקופה זו לא חל שיפור יש לשוב אל הרופא לקבלת המשך טיפול.
קרב מגידו
על אף שמו, הקרב לא כלל לחימה משמעותית ליד תל מגידו, אף כי מקצת הכוחות חלפו דרך נחל עירון. השם "קרב מגידו" נבחר על ידי אלנבי לאור האמונה הנוצרית בארמגדון - קרב שיתקיים בקרבת תל מגידו באחרית הימים.
פוליפ באף
טיפול
אנשים הסובלים מהיווצרות חוזרת של פוליפ, בעקבות מאסתמה, מסינוסיטיס כרוני או מאלרגיה יכול להועיל שימוש קבוע בתרסיס המכיל סטרואידים על מנת למנוע התפתחות חוזרת או החמרה של פוליפ באף, מאחר הם נמצאים בסיכון מוגבר לפתח מצב זה.
במקרה של המצאות מספר פוליפים באף מתן סטרואידים בצורת ספריי בלבד יכול להיות לא יעיל, במצב זה ניתן ליטול סטרואידים בטבליות, או לשלב בין השניים. בדרך כלל תינתן התרופה לתקופה מוגבלת של שלושה שבועות מאחר ששימוש ממושך עלול לגרום לתופעות לוואי בניהן החלשות של העצמות, לחץ דם גבוה, סוכרת ועליה במשקל הגוף. אין להפסיק טיפול בסטרואידים בבת אחת, אלא בהדרגה בלבד. אם הטיפול אינו משיג שיפור במצב תוך כשלושה שבועות ייתכן שהמטופל יופנה לניתוח להסרת הפוליפ.
קרב מגידו
רקע
בסוף 1917 כבש הצבא הבריטי את ירושלים. ב-23 בדצמבר 1917 השלים חיל המשלוח הבריטי את משימת צליחת הירקון והרחיב אחיזתו בגזרת החוף עד צפונית לשפיים. בפברואר 1918 כבש חיל המשלוח את יריחו, והטורקים ייצבו קו הגנה חדש על העוג'א המזרחית. שני הצבאות התייצבו זה מול זה במרכז הארץ, בקו הגנה שנודע כקו שתי העוג'ות.
פוליפ באף
טיפול
אם אין שיפור בחומרת הסימפטומים על אף הטיפול בסטרואידים או במצב בו חלה החמרה במצב הרפואי עקב נוכחות הפוליפ כמו ראייה כפולה או דום בשינה יש לשקול ביצוע ניתוח אנדוסקפי להסרת הפוליפ. הניתוח האנדוסקופי הוא הליך לא פולשני בו מבצעים הסרה של הפוליפ, פתיחה של מעברי האוויר והסינוסים. הליך זה נמשך בין 45 דקות לשעה ומבוצע תחת הרדמה כללית או מקומית. שימוש בסטרואידים דרך האף לפני הניתוח יכולים לסייע בהפחתה של הדלקת באזור, מניעת דימום בזמן הניתוח ועקב כך סיוע בהבחנה קלה יותר בפוליפ.>הניתוח יעיל בכ־80-90% מהמקרים אך אינו מונע חזרה של הפוליפ בעתיד. כ־50% מהמנותחים עלולים לפתח פוליפ נוסף תוך מספר שנים.
קרב מגידו
רקע
הצבא העות'מאני באזור, תחת פיקודו של אוטו לימן פון סנדרס הגרמני, היה מורכב משלוש ארמיות: הארמייה השמינית הוצבה באזור שבין החוף להרי השומרון, הארמייה השביעית (בפיקודו של מוסטפא כמאל) הגנה מהרי השומרון לנהר הירדן, והארמייה הרביעית באזור עבר הירדן. סך הכול כלל הכוח העות'מאני כ-40,000 חיילים ו-402 תותחים. החיילים העותמ'אנים סבלו ממורל ירוד, ממחלות וממחסור באספקה לאחר ארבע שנים של מלחמה. הכוחות העות'מאנים התפרסו לכל אורך קו החזית הארוך כיוון שלא ידעו היכן יתקפו הבריטים. הדבר הביא לכך שלכוחות העות'מאנים לא היו כמעט כוחות עתודה.
פוליפ באף
אפידמיולוגיה
פוליפ באף היא תופעה המשפיעה על כ-4.3% מהאוכלוסייה. נמצא כי פוליפ באף נפוץ יותר אצל מבוגרים מאשר ילדים. פוליפ באף שכיח יותר אצל גברים מאשר נשים במיוחד לאחר הגיל 40.
קרב מגידו
רקע
חיל האוויר הטורקי היה בנחיתות מוחלטת ולחיל האוויר הבריטי הייתה למעשה שליטה מוחלטת באוויר.
פוליפ באף
אפידמיולוגיה
כ-40-80% מהאנשים הסובלים מרגישות לאספירין וכ-37-48% מחולי סיסטיק פיברוזיס יפתחו פוליפים באף.
קרב מגידו
תוכנית ההטעיה של אלנבי
אלנבי תכנן לפרוץ את קו שתי העוג'ות במערב, היכן שפני השטח מתאימים יותר להסתערות פרשים. כדי למנוע מהעות'מאנים לזהות את המאמץ העיקרי, הכין אלנבי תוכנית מפורטת להטעיית העות'מאנים כך שידמה כאילו ההתקפה העיקרית תתבצע במזרח, במטרה לכבוש את עמאן.
לצורך הפריצה היה צריך להעביר שלוש דיוויזיות מבקעת הירדן למישור החוף. תנועת הכוחות מערבה התבצעה בלילות בלבד, ופקודות בכתב הופצו לשותפי סוד מעטים. המאהלים הבריטיים נבנו מבעוד מועד לקליטת מספר כפול של חיילים, כך שלא היה צורך בהקמת מאהלים חדשים עבור היחידות. הבריטים ניצלו את עליונותם האווירית כדי למנוע ממטוסי תצפית גרמנים ועות'מאנים להבחין במתרחש. לאורך הירקון הוקם בית ספר בריטי לגישור שעסק בבנייה ופירוק של גשרים על הירקון. משנבנו הגשרים על הירקון בימים שלפני המתקפה היה נראה הדבר שגרתי.
חלק נוסף בתוכנית כלל יצירת רושם של ריכוז כוחות בבקעת הירדן. יחידות הודיות החלו צועדות באור יום מירושלים מזרחה לבקעה, והן הוחזרו בלילה במשאיות לנקודת ההתחלה רק כדי לבצע למחרת את אותו המסלול. הוקמו מחנות חדשים וכ-15,000 דחלילי סוסים הוצבו בהם. מזחלות רתומות לפרדות העלו ענני אבק כדי ליצור רושם של פעילות רבה באזור. על הירדן הוקמו גשרים חדשים כדי לאפשר, לכאורה, מעבר כוחות.
יום לפני פתיחת המתקפה ערק חייל הודי לצד העות'מאני וסיפר להם על התוכנית, אולם העות'מאנים לא האמינו לו. תוכנית ההונאה הצליחה, והפיקוד העות'מאני לא זיהה את ריכוז הכוחות באזור החוף. אלנבי הצליח לרכז באזור המערבי כ-35,000 חיילים ו-383 תותחים מול כ-8,000 חיילים עות'מאנים וכ-130 תותחים.
מהלך הקרבות
ב-19 בספטמבר בשעה 4:30 לפנות בוקר החלה הרעשה ארטילרית בריטית על העמדות העות'מאניות באזור ואדי אל-פאליק (נחל פולג). זמן קצר לאחר מכן תקפו רגלים בריטים והודים ופרצו את קווי ההגנה. לאחר פריצת קו החזית של ואדי אל-פאליק פרצו שתי דיוויזיות רכובות (דיוויזיית הפרשים הרביעית ודיוויזיית הפרשים החמישית) של הקורפוס המדברי הרכוב בדרכם צפונה לתפוס את צומת הרכבות הראשי של עפולה כדי למנוע תגבורת וכדי לכתר את הארמייה השביעית הטורקית שישבה בשומרון. הכוחות הבריטים המשיכו להתקדם לאורך החוף באין מפריע כיוון שלעות'מאנים לא היו כוחות עתודה. עד הערב הגיעו הכוחות הבריטים לטולכרם, כשהארמייה השמינית הע'ותמאנית שהייתה פרושה בגזרה המערבית נמצאת במנוסה.
במקביל פעלה הקורפוס ה-20 על ציר ירושלים-שכם-ג'נין כדי לכבוש את שכם בה ישבה מפקדת הארמייה השביעית הטורקית.
תוך 36 שעות התקדמו כוחות הפרשים הבריטיים במתקפת בזק כ-150 קילומטרים וכיתרו את הארמיות השביעית והשמינית. הייתה זו מתקפת הפרשים הגדולה האחרונה בהיסטוריה.
בעקבות ההתקדמות של הקורפוס ה-20 על גב ההר הבין מוסטפא כמאל, מפקד הארמייה השביעית שישבה בשכם, כי הבריטים מתקדמים במהירות, החליט להסיג את כוחותיו מזרחה לכיוון ירדן. ב-21 בספטמבר זיהו מטוסי חיל האוויר המלכותי את השיירה הנסוגה במורד לכיוון נהר הירדן. המטוסים הבריטים הפציצו את השיירה כאשר השיירה העות'מאנית לכודה באזור נחל תרצה במלכודת טופוגרפית. באותו יום נהרגו חיילים עות'מאנים רבים ונפגעו מאות כלי רכב ותותחים.
משהגיע פון סנדרס לדמשק פקד על הארמייה הרביעית לסגת צפונה מעמאן אל דרעא ואירביד. מטוסים בריטים ואוסטרלים זינבו בארמייה הנסוגה בבהלה, תוך שהם גורמים לנפגעים רבים. כך נכבשה גם עמאן בידי הבריטים ב-25 בספטמבר.
אחרית דבר
במסגרת מערכת מגידו כבשו הבריטים את חלקה הצפוני של ארץ ישראל ואת עבר הירדן. מיד לאחר כיבוש עמק יזרעאל ונצרת הורה אלנבי לכוחותיו להמשיך במהירות לכיוון דמשק. דיוויזיית הפרשים הרביעית של הקורפוס הרכוב עלתה דרך צמח ואדרעי כדי לחסום את המסילה החיג'זית ולחסום את הארמייה הרביעית העות'מאנית מלסגת מעבר הירדן ובקעת הירדן לכיוון דמשק. דיוויזיית הפרשים החמישית של הקורפוס הרכוב והדיוויזיה האוסטרלית עלו דרך גשר בנות יעקב לעבר קונייטרה ומשם לדמשק. ב-27 בספטמבר התחולל קרב גשר בנות יעקב, ועם סיומו המשיך כוח בריטי דרך רמת הגולן לדמשק. בחמשת הימים האחרונים של התנועה לעבר דמשק היו הקרבות הקשים ביותר, אך גם לאחר כיבוש דמשק ב-1 באוקטובר לא הירפו הכוחות הבריטיים מהטורקים והמשיכו לרדוף אחריהם עד חומס וחלב. ב-25-26 באוקטובר התנהל הקרב האחרון במסע המלחמה הזה בעיר חלב שבצפון סוריה ובכך הסתיימה מערכת מגידו והמערכה לכיבוש ארץ ישראל וסוריה. ב-30 באוקטובר נחתם הסכם הפסקת האש בין האימפריה העות'מאנית לכוחות מדינות ההסכמה.
בעקבות הניצחון קיבל אלנבי תואר אצולה, "הוויקונט הראשון אלנבי ממגידו".
יצחק מאיר הלפגוט
ביוגרפיה
הלפגוט נולד בבני ברק לחיה ודב הלפגוט חסידי גור. דודו הוא החזן חיים אדלר אחיו הצעירים בנימין ושמחה גם הם משמשים כחזנים ומופיעים בימים הנוראים ובשאר ימות השנה בבתי כנסת ומעל במות שנות ברחבי העולם. גדל והתחנך במוסדות חסידות גור. נישא לגילה פליישמן מפתח תקווה, והם התגוררו באשדוד. לאחר שהתפרסם ובעקבות עבודתו בבתי כנסת בארצות הברית עבר להתגורר בשכונת בורו פארק בניו יורק.
קריירה
בתחילת שנות ה-90 הלפגוט למד פיתוח קול וחזנות, במכון ירושלים לחזנות של אלי יפה ובנימין מונק שם זכה במקום ראשון באחת מהתחרויות. מאוחר יותר הרחיב את לימודיו אצל מוזיקאים, זמרי אופרה וחזנים כ-נפתלי הרשטיק, יצחק אשל ושמואל ברוך טאובה.
הלפגוט שר יצירות שהתפרסמו על ידי החזנים יוסף רוזנבלט, משה קוסביצקי ועוד. להלפגוט קול טנור ספינטו, בעל עוצמת קול מיוחדת ומנעד רחב מאוד.
בשנת 1999 הופיע בבית הכנסת 'ריקה-שטראסה' (Rykestrasse) בברלין מול קהל אלפים בציון 60 שנה ל'ליל הבדולח', בטקס נכחו קאנצלר גרמניה גרהרד שרדר נשיא גרמניה יוהאנס ראו וצמרת מדינת ישראל.
הלפגוט שימש כחזן בבתי כנסת רבים בישראל ובעולם. בעבר שימש כחזן הראשי של הקהילה היהודית בפרנקפורט, גרמניה במשך 7 שנים. הוא מרבה להופיע בקונצרטים של חזנות ושירה בארץ ובעולם. בשנת 2006 הוא הופיע בקונצרט במטרופוליטן אופרה בניו יורק. הוציא מספר אלבומים וכן השתתף כחזן אורח באלבומים נוספים. כיום, הוא החזן בבית הכנסת הגדול "פארק איסט" במנהטן, ניו יורק.
ב-2012 הוציא הלפגוט עם יצחק פרלמן את האלבום "הדים לנצח". הם שיתפו פעולה גם בקונצרטים ובהופעות. במהלך הקריירה שימש כחזן כמה וכמה פעמים במעמדי סיום הש"ס בישראל וברחבי העולם ובשנת 2012 שימש כחזן במעמד סיום הש"ס הגדול בעולם שהתקיים באצטדיון מטלייף ניו ג'רזי ארצות הברית.
שטיבל (פירושונים)
שטיבל היא צורת הקטנה של המילה היידית שטוב ("בית" או "חדר").
יצחק מאיר הלפגוט
קריירה
הלפגוט הופיע מספר פעמים בקונצרטים של הארגון "האסק".
ב-2019 פורסם כי הלפגוט נדבק בנגיף הקורונה וכי הוא מורדם ומונשם. הלפגוט החלים מהנגיף ויצא בריא ושלם.
כף מוריס יסופ
כף מוריס יסופ (בדנית: Kap Morris Jesup) היא הנקודה הצפונית ביותר באי גרינלנד עצמו. הכף ממוקם במרחק של 708 ק"מ מהקוטב הצפוני.
הכף התגלה בשנת 1892 על ידי רוברט פירי שחשב כי הוא הנקודה היבשתית הצפונית ביותר בעולם. רק בשנת 1969 התגלה כי קצהו הצפוני של האי קאפקלובן צפוני יותר מכף מוריס יסופ ב-750 מטרים. ב-1978 התגלה אי צפונית לקאפקלובן וניתן לו השם אודאק (Oodaaq או Oodap Qeqertaa) ומיקומו 83.66667°N, -30.66667°W.
דברי הימים
דִּבְרֵי הַיָּמִים הוא ספר מספרי המקרא שנכתב בתקופה הפרסית. בתנ"ך היהודי כלול הספר בחלק הכתובים, ובביבליה הנוצרית מכונה הספר Παραλειπομένων (פאראליפומנון) בתרגום השבעים היווני או Chronicorum בתרגום הוולגטה הלטיני, והוא כלול בהיסטוריוגרפיה שבברית הישנה. הספר מציג בראשיתו סקירה גנאלוגית מהאדם הראשון עד למשפחות שנים עשר השבטים וצאצאיהם, לאחר מכן הוא סוקר כרונולוגית את קורות עם ישראל מסוף תקופת מלכות שאול ועד לחורבן ממלכת יהודה והכרזת כורש.
ספר זה לא נקרא באף מועד בלוח השנה היהודי.
תוכנו
ספר דברי הימים משתייך מבחינת תוכנו להיסטוריוגרפיה המקראית המאוחרת, אשר נוהגים לכנותה גם ההיסטוריוגרפיה שלאחר הגלות (Post-exilic historiography).
חלקו הראשון של הספר (הקרוי "דברי הימים א'") מתחיל בסיכום כרונולוגי לדורות, החל מבריאת העולם ועד למותו של שאול בגלבוע וממשיך בתיאור ימי מלכות דוד.
חלקו השני ("דברי הימים ב'") עוסק בתולדות ממלכת יהודה ובשושלת מלכי בית דוד מימיו של שלמה ועד לחורבן בית המקדש הראשון, ונספח בסופו המזכיר את הכרזת כורש. ממלכת ישראל מקבלת בתיאור ההיסטורי של הספר מקום שולי יחסית.
הספר חוזר פעמים רבות על אירועים שכבר סופרו בספרים אחרים, אבל לעיתים הוא מוסיף להם מידע או משנה את המסופר במעט.
חיבור הספר
חוקרי המקרא מתארכים את חיבור ספר זה לתקופה הפרסית, סביב המאה הרביעית לפני הספירה, ואילו המסורת היהודית מייחסת את חיבורו לעזרא הסופר, ממנהיגי היהודים בתקופת שיבת ציון, ראשית התקופה הפרסית (בין דעת החוקרים לדעת המסורת היהודית פער של כ-100 שנים).
מקובל לחלק את כתיבת הספר לפי המסורת היהודית, כאשר עזרא הסופר כתב את תחילתו, וחלקו השני נכתב בידי נחמיה שהיה באותה עת הפחה על פחוות יהודה מטעם פרס. על פי דברי התלמוד הבבלי,. כך פירשו רבינו גרשום, רש"י ורבינו חננאל. עם זאת, ניתן להבין את הגמרא באופן אחר: שעזרא כתב את כל ספרו וכן את ספר דברי הימים, עד לשלב שבו הוא כבר לא היה בתמונה - השלב שבו נכנס נחמיה להנהגה, ומשם המשיך הוא (כפי שאכן ספר עזרא מתחלף באופן מובהק לספר שנכתב בידי נחמיה, על אף שבמקור שני הספרים היו כרוכים יחדיו תחת השם 'עזרא'). לפי הסבר זה, ספר דברי הימים כולו נכתב בידי עזרא הסופר.
המהרש"ל הציע דרך אחרת לקריאת הגמרא, שמסקנתה גם היא שעזרא הסופר כתב את כל דברי הימים. לפיו, אין לקרוא את דברי הגמרא "עַד לו", אלא "עֵד לו"; ספר דברי הימים הוא עדות לספר עזרא ולנכונות המסורת שבידי עזרא מחבר הספרים. לפי זה, שאלת הגמרא "ומאן אסקיה?" היא על ספר עזרא, וללא קשר להגדרת הברייתא במילים "עד לו".
חיבורים מקבילים
הספר מקביל בתוכנו (מדה"א י' ואילך) לספרים שמואל ומלכים. יש בין החיבורים השונים נקודות זהות רבות אך גם נקודות רבות השונות זו מזה או אף סותרות. את ההבדלים בין החיבורים ניתן לחלק לשלושה סוגים:
לדעת רוב חוקרי המקרא, רוב המקומות בהם יש הבדל בין הספרים המקבילים נערכו בכוונה על ידי מחבר ספר דברי הימים, אך הדעות חלוקות לגבי המניעים שהובילו את המחבר לשנות ולערוך את הכתוב. יש פרשנים שהציעו שהנוסח בדברי הימים מסתמך על מקורות היסטוריים חיצוניים, שבדברי הימים נערכו בצורה אחרת מבספרי שמואל ומלכים.
המניעים העיקריים האפשריים המוזכרים בספרות המחקרית הם:
תיארוכו
לעומת זאת המסורת היהודית מייחסת את תחילת חיבורו של הספר לעזרא הסופר, ממנהיגי היהודים בתקופת שיבת ציון, ראשית התקופה הפרסית. ואת סיום חיבורו לנחמיה. בדור זה, שבו מהגלות יהודים בני השבטים יהודה, בנימין, ולוי שלא ידעו את ייחוסם. לכן עזרא כתב את הספר בשבילם וניתן לראות כיצד זה בא לידי ביטוי בשני מאפיינים של הספר: א. הספר כולו מלא בייחוסים מימי האבות עד לימי החורבן. ב. היהודים שעלו, כאמור, הם מבני שלושת השבטים שהיו בממלכת יהודה (שאר השבטים בממלכת ישראל גלו ונעלמו). לכן, הספר מתייחס רק לממלכת יהודה, וממלכת ישראל כמעט ולא מוזכרת בו כלל.
שם הספר
בפשטות, ניתן לתרגם את "דברי הימים" כ"היסטוריה". בתרגום היווני (תרגום השבעים), מכונה הספר "ההשמטות" או "הספר של הדברים שנשארו" (יוונית: Παραλειπομένων פַּרַלִיפּוֹמֵנוֹן), שם ששמר הירונימוס, בתרגומו ללטינית, הווּלְגַטָה, (בתיעתוק מיוונית: Paralipomenon) אך מציין כי ראוי יותר לכנותו "דברי הימים של ההיסטוריה הקדושה" (Chronicon la divina historia), ובמרבית השפות האירופאיות מתבסס שם הספר על "כרוניקון" (מילולית: תיעוד אירועים מאורגן מהמוקדם למאוחר).
פרשן התנ"ך הרד"ק טען בהקדמה לפירושו על ספר דברי הימים כי זהו "ספר דברי הימים למלכי יהודה", המוזכר רבות בספר מלכים (לדוגמה ב: מל"א י"ד, כ"ט. מל"א ט"ו, י"ג). טענתו זו לא התקבלה בקרב הפרשנים הקלאסיים או חוקרי-המקרא.
חלוקת הספר לשניים
במקור הספר הוא ספר אחד, אך במסורת הנוצרית חולק לשני חלקים- דברי הימים א' ודברי הימים ב', הנחשבים לשני ספרים שלמים. המקור למסורת זו הוא בתרגום השבעים, שבו הספר כבר מחולק לשנים (כנראה בגלל אורכו, וכן לגבי ספר שמואל וספר מלכים). חלוקה זו לשניים הופיעה גם במהדורות הדפוס העבריות הראשונות לתנ"ך במאה ה-15, ומאז התקבלה.
מקומו של הספר בכתובים
בכתבי יד אשכנזיים של המקרא, ועל פיהם בדפוסים המקובלים היום, דברי הימים הוא הספר האחרון שבחלק "כתובים", ולכן גם הספר האחרון במקרא כולו.
ואולם אין סדר מחייב במסורת היהודית לספרים שבחלק כתובים, ויש גם מסורות אחרות לגבי סדרם. בכתבי היד של בעלי המסורה בטבריה והקרובים להם, דברי הימים הוא הספר הראשון בכתובים.
בסדרם של ספרי הכתובים בתלמוד (מסכת בבא בתרא יד ע"ב - טו ע"א) מופיע סדר שונה מהמקובל היום, אבל גם בו "דברי הימים" הוא הספר האחרון.
פרקי היוחסין
תשעת הפרקים הראשונים של ספר דברי הימים הם רשימות יוחסין אשר מתחילות בתולדות האנושות (אדם הראשון), ממשיכות לאברהם, מתארות בקיצור נמרץ את תולדות ישמעאל ועשו ומפרטות את תולדות שבטי ישראל.
מחבר דברי הימים עשה שימוש באמצעי הספרותי של רשימות יחס ככלי להמשגת הזהות. לדידו, התשובה זהותו של אדם נובעת מאבותיו ומקו היוחסין העובר ברצף מן האב הקדמון אל צאצאיו. בהצעת הבסיס הגנאלוגי של הזהות הישראלית נקט מחבר הספר תפיסה מקיפה ומכלילה וחיבר אל מבנה היסוד של בני יעקב את כל מרכיבי היישוב בארץ ישראל. לצידם של בני ישראל ישבו בארץ כנען גם תושבים אחרים - נכרים, אך בעל דברי הימים הגדיר אותם כגרים וכלל אותם בתוך עם ישראל כאחד ממרכיביו (דברי הימים ב' פרק ל' פסוק ט"ו, למשל). נקודת מוצא מרחיבה וכוללנית זו מעניקה לרשימות היוחסין תפקיד יוצא דופן בחיבור זה. בעוד שבתפקודן המקובל רשימות יוחסין הן אמצעי להגבלה, להפרדה ולייחוד, בספר דברי הימים משמשת התבנית הספרותית והגנאלוגית הזו כאמצעי לסיפוח והכללה וכמכשיר למתיחת המושג ישראל לגבולותיו הרחבים ביותר.
מחבר דברי הימים התחיל את רשימת היוחסין של עם ישראל באדם הראשון (דברי הימים א' פרק א' פסוק א') ובכך הציגו כאב הקדמון של עם ישראל, ונתן ביטוי להשקפתו המיוחדת על בחירת ישראל. על פי שיטתו, היחס המיוחד בין אלוהי ישראל ובין עם ישראל לא נוצר ברגע היסטורי מסוים ובמעמד היסטורי מוגדר, אלא זהו יחס מוחלט שנקבע כבר בבריאת העולם ואשר ותוקפו דומה לתוקף היחס שבין אלוהים לעולם שברא.
גם השקפתו של בעל דברי הימים בשאלת הזהות הגאוגרפית של עם ישראל היא כוללנית ומקבילה באופייה למושג הכוללני של הזהות האתנית. בספר, תיאור הגבולות הגאוגרפיים הראליים של ארץ ישראל הוא בהיקפם הרחב ביותר. ההתיישבות בארץ ישראל התחילה על פי השקפתו עם בני יעקב, כלומר, בנקודת ההתחלה המוקדמת ביותר של עם ישראל.
פרשנות קלאסית
כמעט שאין פרשנות ממוקדת בספר דברי הימים, בפני עצמו ולא בסוגיות הדורשות השוואה לספרים אחרים. הפרשנים הקלאסיים שפירשו את מרבית ספרי התנ"ך ככל הנראה לא פירשו את דברי הימים, והסתפקו בפירוש בקטעים המקבילים בספרים אחרים. אפילו פירוש רש"י על דברי הימים לא נמצא בימינו. בפירוש שמקובל ליחס אותו לרש"י כיום, מופיעות לעיתים הפניות ל"רבינו שלמה", מה ששולל את ייחוס הפירוש לרש"י. בעיה זו מעלה כבר החיד"א שכותב שאת "פירוש רש"י" לדברי הימים לא כתב רש"י עצמו. בנוסף ישנו פירוש המיוחס לרבי יוסף קרא ופירוש אנונימי מאת אחד מתלמידי רס"ג.
רד"ק הוא הפרשן הראשון שידוע בוודאות כי כתב פירוש לספר דברי הימים. בהקדמתו, הוא מלין על כך שלא עסקו לפניו בפרשנות הספר. רד"ק מעיד על כך שמצא בנרבונא מספר פירושים על הספר אך הוא אינו יודע את שמות מחבריהם. הפירוש המיוחס לרש"י מביא לעיתים פרשנות מדברי חכם מחכמי נרבונא. רבי שמואל מסנות, שפירש את הספר, הסתמך בעיקר על פירוש הרד"ק.
אברבנאל בהקדמתו לספר שמואל מתייחס אף הוא לכך שאין מי שפירש את ספר דברי הימים, והוא מזכיר את הרד"ק כמפרש יחידי ומצומצם מדי על דברי הימים; אך אף אברבנאל עצמו לא כתב פירוש על דברי הימים, אלא רק בהתייחסות לשינויים מספרי שמואל ומלכים אותם פירש, ובהקדמתו זו הוא מעיד שעד שהגיע לכתיבת הפירוש לא קרא בספר זה.
פירוש קדמון נוסף הוא התרגום הארמי לספר, בו ראו חוקרים שונים חיבור שנתחבר במאה השמינית, אך נטען גם לאיחורו למאה ה-13.
כפר מצר
כפר מצר (נהגה: כפר מִיסְר; בערבית: كفر مصر) הוא יישוב ערבי במזרח עמק יזרעאל, הנמצא כ-13 ק"מ מזרח-צפון-מזרחית לעפולה ומרחק דומה מזרח-דרום-מזרחית מהעיר נצרת. היישוב שייך למועצה אזורית בוסתאן אל-מרג' בה הוא מהווה כיישוב הצפוני, המזרחי והמאוכלס ביותר עם כ-2,800 תושבים (נכון לשנת 2022).
הכפר מופיע במפה ששרטט הקולונל פייר ז'אקוטן בשנת 1799 בזמן כיבוש ארץ ישראל בידי נפוליון. במפה מופיע הכפר תחת השם מובהל. בעקבות כיבוש ארץ ישראל על ידי איברהים פחה במאה ה-19, התיישבו בכפר פלחים ממוצא מצרי מה שהוביל לשינוי שמו של הכפר לשמו הנוכחי שמשמעותו היא "כפר מצרי". בתקופת המנדט הבריטי ככל הנראה כבר לא הייתה בו אף לא משפחת אחת ממוצא מצרי וכל התושבים השתייכו לחמולת זועביה הפזורה בכפרי הגליל התחתון ובעיר נצרת.
עד שנת 1948 היה היישוב בתחומי נפת ביסאן. על פי תוכנית החלוקה נועד להיות בתחום המדינה היהודית. לבני חמולת זועביה היו יחסים טובים עם שכניהם היהודים ובמלחמת העצמאות נשארו רוב בני החמולה בכפריהם שהפכו לחלק ממדינת ישראל.
היסטמין
היסטמין (Histamine) הוא תרכובת אורגנית, נגזרת של אימידזול, המעורבת בתגובות מקומיות של מערכת החיסון. פעילות היסטמין גורמת להרחבת כלי דם ולכיווץ שריר חלק (לדוגמה, בריאות). היסטמין משתחרר בעודף כאשר קיימת תגובה אלרגית, כולל אסתמה. פעילות היסטמין מעוכבת על ידי האנטיהיסטמינים הנפוצים בתרופות מדכאות אלרגיה.
פיזיולוגיה
שחרור היסטמין קשור לתגובות אלרגיות הגורמות לתגובה דלקתית בגוף ולכיווץ רקמת השריר החלק. היסטמין משוחרר על ידי תאי פיטום בעיקר כאשר הם עוברים תהליך של דגרנולציה בגלל קישור האלרגנים לנוגדני ה-IgE בתא הפיטום. ההיסטמין שולט גם על ייצור חומצת המעי ויכול לשמש כמוליך עצבי במערכת העצבים המרכזית. כמו כן, להיסטמין תפקיד מרכזי בשינה- עם ירידתו בדם, תשישות הגוף והעייפות גוברים (תרופות מסוג אנטי-היסטמין עלולות לגרום לישנוניות).
השפעת היסטמין עוברת דרך קולטני היסטמין, אשר מסווגים למספר משפחות:
שימוש ברפואה
שימוש רפואי שיש להיסטמין הוא בבדיקה בה נותנים למטופל היסטמין ובודקים האם ההיסטמין גורם לבעייתיות בתפקוד הריאות והנשימה.
הרדוק (מחוז מינסק)
הרדוק (בבלארוסית: Гарадок; בפולנית: Gródek) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
האזכור הראשון של הכפר הוא משנת 1646. לאחר חלוקת פולין הראשונה בשנת 1793 נכלל היישוב בשטח האימפריה הרוסית במחוז וילנה, והתקיימו בו שתי כנסיות אורתודוקסיות ושני בתי כנסת. בשנת 1921 נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי הרדוק
בעיר פעל אחד מגדולי תנועת החסידות, רבי מנחם מנדל מוויטבסק.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,000 יהודים, כשני שלישים מתושביו. בכפר התקיימה פעילות של החוגים הציוניים, של אגודת ישראל ושל הבונד, וכן פעל בו בית ספר מרשת תרבות.
בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הצבא האדום, והולאמו בו עסקים פרטיים. ב-25 ביוני 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ועד מהרה הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה. בראש היודנרט שהוקם בכפר מונה אפרים רצקין.
ב-13 במרץ 1942 הוקם בכפר גטו קטן, בן רוכזו כ-1,500 יהודים בצפיפות רבה. במאי 1942 נלקחו כ-200 מיהודי הגטו למחנה העבודה בקראסנה. בתקופה זו פעל בגטו ארגון מחתרת, בראשות אליהו לידסקי, אשר עשרות מחבריו נמלטו ליערות, וחברו ליחידות פרטיזנים.
דרייק וג'וש
דרייק וג'וש (באנגלית: Drake & Josh) היא קומדיית מצבים ששודרה לראשונה ברשת הטלוויזיה ניקלודאון ב-11 בינואר 2004. הסדרה עוקבת אחר חייהם של שני אחים חורגים. בתפקידים הראשיים מככבים דרייק בל וג'וש פק כאחים החורגים דרייק פארקר וג'וש ניקולס. שני השחקנים שיחקו ב"המופע של אמנדה", יחד עם ננסי סאליבן, אשר מופיעה כאמו של דרייק בסדרה. ג'ונתן גולדסטיין משחק את אביו של ג'וש ומירנדה קוסגרוב משחקת את אחותו הקטנה של דרייק, מייגן.
עלילת הסדרה
דרייק פרקר וג'וש ניקולס הם שני בני נוער המתגוררים בסן דייגו, קליפורניה. הם הופכים לאחים חורגים כאשר אמו של דרייק, אודרי פארקר, ואבא של ג'וש, וולטר ניקולס, מתאהבים ומתחתנים. דרייק וג'וש גרים עכשיו באותו בית ונאלצים לחלוק חדר. דרייק הוא נער רגוע, פשוט, שובב, בעל מזל, עצלן, פופולרי ומושך, ומתעניין בעיקר בגיטרה ובבנות. הכישרון העיקרי של דרייק הוא לנגן בגיטרה, בו הוא משתמש (יחד עם המראה שלו) כדי למשוך בנות. ג'וש, לעומת זאת, הוא נער חרוץ העוסק בעיקר בציונים שלו ובלהיות אזרח למופת, וכך הופך את עצמו לחנון ולא משיג הרבה חברים.
שני האחים מעונים לעיתים קרובות (כמעט בכל פרק) על ידי האחות הקטנה הנבזית של דרייק, מייגן, שלעיתים קרובות מבצעת תעלולים עליהם. מלבד התעלולים של מייגן הנתפסים כהומוריסטים הרעיון המבדח הוא שמייגן עושה תעלולים על דרייק וג'וש מבלי להתפס על ידי הוריה או על ידי אדם מבוגר אחר. לבסוף שכשדרייק וג'וש מנסים להסביר את מעלליה של מייגן הם נענשים על ידי הוריהם שאינם מאמינים להם ונוטים לראות במייגן ילדה חביבה ואת דרייק וג'וש המנסים ברבות מהפעמים להפיל עליה את האשמה. אביו של ג'וש, וולטר, הוא מטאורולוג לא מדויק, אשר יכול להיות מתואר כחסר מזל ומגושם, בדומה לבנו ג'וש. אודרי, אמם של דריק ומייגן, נוקשה יותר. לאורך הסדרה, דרייק וג'וש עוברים קשיים, תקלות רבות וצרות. הקשיים הם בעיקר חברתיים, ולעיתים קרובות עוסקים במערכת היחסים בין שני האחים, בית ספר, עבודה ונושאים נוספים.
בפרק האחרון הייתה כתובית "Now she's Carly" מה שרמז על השתתפותה של מירדנה קוסגרוב (מייגן) בסדרה iCarly.
סצנות מהסדרה לפעמים מופיעות או נשמעות ב-iCarly, סאם וקאט ,ויקטוריוס ובביג טיים ראש.
דרייק וג'וש נוסעים להוליווד
הפרק האחרון מחולק לשני חלקים.
עלילה
ג'וש הפך למנהל החדש של דרייק כי הוא היה צריך לכתוב עבודה על ההרפתקה הגדולה ביותר וגילה שחייו משעממים כי הדבר הכי גדול שהוא עשה זה לטפס על עץ. ההורים של דרייק וג'וש נוסעים לשיט ומייגן נוסעת לדנוור לפגוש את חברת. דרייק וג'וש בטעות שלחו אותה למטוס הלא נכון ולאחר שגילו לקחו כרטיסים ונסעו ל - L.A לחפש את מייגן כי לא היה עליה נייד. כשג'וש הלך לשירותים ראה מפיק של סדרת אירוח ורשם לשם את דרייק כי לא היה למפיק את מי לשים בתוכנית. העבירו את מייגן משדה התעופה למלון "שמבורליי" שם הייתה בסוויטה המלכותית מלימוזינה. בינתיים דרייק וג'וש עלו על המטוס וג'וש ישב ליד שני אנשים שמנים ומגעילים אז הוא ביקש לשבת מקדימה. הוא ישב ליד איש עם אם.פי רק שלא ידע שזה בדיוק אם.פי והראה לו את שלו ואז האישה המגעילה נפלה אל ג'וש וכל אחד קיבל את האם.פי של השני. לאחר הטיסה מייגן התקשרה לנייד שלה דרך המלון ואמרה לדרייק וג'וש איפה היא וג'וש שאל את האיש לידו ישב בטיסה איפה המלון. והשותף של אותו האיש הגיע ואמר שזה לא מה שהם חיפשו וידעו איפה לחפש אותם. הייתה מהומה גדולה בסוויטה מלכותית (החדר של מייגן). ומייגן לא ידעה כלום כמה שהיא חיכתה לדרייק וג'וש היא לא ידעה איפה הם. דרייק וג'וש נסעו במכונית זרה כדי להתחמק מהם.
חסילון גדול מאוד
Drake & Josh: Really Big Shrimp  - הפרק האחרון בעונה השנייה (פרק וסרט).
עלילה
דרייק וג'וש נוסעים להוליווד להקליט את שירו של דרייק כדי שישמש בפרסומת לנעליים. לאחר ההקלטה ג'וש, שמונה להיות מנהלו של דרייק, חותם על חוזה, אך כיוון שהיה מרוכז בצלחת החסילונים שהייתה במקום, לא קרא את החוזה, וחותם על כך שחברת ההקלטות יכולה לשנות את שירו של דרייק לפי רצונה.
החברה אכן משנה את שירו של דרייק לגרסה גרועה ודרייק שמגלה זאת כועס על ג'וש. כדי לפצות אותו מחליט ג'וש להחליף את הדיסק המיועד לפרסומת בדיסק עם השיר המקורי ובפועל הפרסומת עולה עם שירו המקורי של דרייק, בניגוד למה שחברת ההפקות רצתה.
חברת ההפקות מזמנת את דרייק וג'וש כדי לנזוף בהם, ובין השניים עולה החשש מפני תביעה, אך הם מגלים כי מנכ"ל חברת ההפקות מעדיף את הגרסה המקורית והיא אף זכתה למיליוני מעריצים ברשת. מי שיצר את הגרסה הגרועה פוטר ולדרייק מוצע חוזה הקלטות.
בהמשך הלן מתחתנת בקולנוע, אך קרייג ואריק מעלים בטעות את הקולנוע באש כאשר הם מפעילים את המצלמות. הלן מתחתנת במקום זאת במגרש החנייה, דרייק זוכה לנגן לה את הלהיט שלו מפרסומת בנעליים וג'וש חוזרי להיות ביחד עם מינדי כזוג.
סרטים
הסרט שודר ב-6 בינואר 2006, ועל פי TV Guide, הפך לתוכנית בעלת הרייטינג הגבוה ביותר בכבלים במהלך שבוע פתיחתו. הסרט מדבר על דרייק וג'וש, שעובדים כעוזרים של סנטה קלאוס בקניון כאשר דרייק מבטיח לילדה קטנה שהוריה המאמצים והאחים שלה יקבלו את חג המולד הטוב ביותר בעולם. דרייק וג'וש מנסים בדרכים שונות למלא את ההבטחה בזמן ששוטר ממורמר מנסה למנוע מהם לעשות זאת. באותו זמן, הוריהם מקבלים יחס גרוע, הם נאלצים לגור בצריף ולשרוד בטורנדו. הסרט שודר בטלוויזיה בפורמט HD בניגוד לסרטם הראשון.
אגם מאנאפורי
אגם מאנאפורי (באנגלית: Lake Manapouri) ממוקם באי הדרומי של ניו זילנד. האגם הוא חלק מהפארק הלאומי פיורדלנד. עומקו של האגם הוא 444 מטרים, הוא האגם השני בעומקו בניו זילנד.
בסמוך לגדה המזרחית של האגם ממוקמת העיר הקטנה מאנאפורי.
היסטוריה
שמו המקורי של האגם הוא רוטו-אוא (Roto-ua) שפירושו "האגם הגשום" במאורית. לאחר מכן שונה השם למוטוראו (Moturau) שפירושו "מאה איים". מאנאפורי הוא "האי בעל הלב הפועם" במאורית, בשל האמונה המקומית כי האגם נוצר משתי דמעות של שתי בנותיו של הצ'יף.
תחנת הכוח מאנאפורי
באגם קיימת תחנת כוח הידרואלקטרית הגדולה בניו זילנד. התחנה ממוקמת בקצה המערבי של האגם, בפארק הלאומי פיורדלנד.
העבודות להקמת התחנה החלו בשנת 1964 בהשתתפות 1,800 פועלים וארכו שמונה שנים.
התחנה מייצרת בכל שנה חשמל המספק את התצרוכת של כ-619,000 משפחות במדינה.
מיתולוגיות
מיתולוגיות (בצרפתית: Mythologies) הוא ספר שנכתב על ידי רולאן בארת אשר יצא לאור ב-1957.
תוכן
בספר זה מגדיר בארת את השפה הסמיוטית כמערכת מיתולוגית ומבקש להראות כיצד הופכים הסימנים למיתוסים. וכיצד החברה משתמשת בסימנים, ומציגה את משמעותם כטבעית לחלוטין, על מנת להצדיק מערכות אידאולוגיות, כגון זו של קהל אוהדים.
בארת' מסתמך על החלוקה הבסיסית של דה-סוסייר ל"מסמן" ו"מסומן", אך מוסיף מערכת נוספת של מתן משמעות, על מנת להסביר כיצד מקבלים הסימנים את משמעותם המיתולוגית ה"טבעית".
המיתוסים, לפי בארת, מתייחסים לדברים שאכן קרו במציאות, ואשר החברה העניקה להם משמעויות נלוות. לכן, המיתוסים הם בעצם עיוות של המציאות. המשמעות החברתית-תרבותית שהסימן מעורר בנו מכונה "קונוטציה". לפירוק הקונוטציות והסבר היווצרותן, משתמש בארת, במערכת הסמיולוגית של דה-סוסייר. המערכת הסמיולוגית הראשונה, ה"דנוטציה", מהווה את הקשר השרירותי ב"לאנג", המשמעות המילונית של הסימן. בעוד שהמערכת הסמיולוגית השנייה ה"קונוטציה" מהווה את קשר ההסכמה החברתית-תרבותית של השימוש בסימן (הפארול).
ניתן לפשט את ההסבר ולהלבישו על דוגמה ספציפית. אוהדי מכבי תל אביב בכדורגל או בכדורסל משתמשים בסיסמה: "מי שלא קופץ אדום". לצבע האדום יש משמעות אידאולוגית בקרב אוהדי מכבי. במערכת הסימיולוגית הראשונה, הדנוטציה, מקשר האוהד את המילה אדום עם הצבע האדום. אמירת המילה אדום פירושה הצבע האדום. לאחר מכן במערכת הסימיולוגית השנייה, הקונוטציה, מקשר האוהד את הצבע האדום עם קבוצת הפועל תל אביב בכדורגל או בכדורסל, היריבה המושבעת. ההקשר הוא למעשה זו שהופך את המילה אדום לשנואה כל כך בקרב אוהדי מכבי. אדום הוא תועבה, מילה נרדפת ליריב שיש לשנוא ולנצח בכל מחיר.
שליטי נסיכות מולדובה
שליטי נסיכות מולדובה עד האיחוד עם נסיכות ולאכיה
לקריאה נוספת
ברומנית:
(מרצ'ל פופה, הוריה מאתיי, אנציקלופדיה קטנה להיסטוריה עולמית, הוצאה לאור מדעית ואנציקלופדית, בוקרשט, 1983). (קונסטנטין ג'וּרסקו, דינו ק. ג'וּרסקו, תולדות הרומנים - כרך ב, ההוצאה המדעית והאנציקלופדית, בוקרשט ,1976). (מיכאי ציפאו, השליטים הפנרים בנסיכויות הרומניות, אנציקלופדיה קטנה, הוצאה לאור אומוניה, בוקרשט, 2008). (ניאגו ג'ובארה, היסטוריה קצרה של הרומנים מיועדת לצעירים,הוצאת הומניטס, בוקרשט, 2008).
הריציב
הריציב (באוקראינית: Гриців) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
האזכור הראשון לעיירה הוא מהמאה ה-13. בשנת 1589 נהרס היישוב מפשיטת הטטרים, ומתקופה זו השתייך למשפחות אצולה ולנסיכים.
יהודי הריציב
בתחילת המאה ה-20 חיו בהריציב כ-1,000 יהודים, רוב תושביה. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ובית ספר יידי.
ב-5 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועל יהודיה הוטלו גזירות שונות, תוך הוצאה להורג של עשרה יהודים שנלקחו כבני ערובה.
בתחילת אוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו, בו רבים נפטרו כתוצאה מתנאי מחיה קשים ומעבודות כפייה. ב-4 באוגוסט רוכזו יהודי העיר, וכ-280 גברים נלקחו ליער סמוך, ונרצחו בו.
חובת הראיה ברשלנות
בדיני נזיקין בישראל, סעיפים 38–40 לפקודת הנזיקין (נוסח חדש) מצויים תחת סימן ד' בפקודה, פרק העוסק בעוולת הרשלנות. סעיפים אלו דנים בהעברת נטל הראיה מהתובע לנתבע בתביעות רשלנות. 'נטל הראיה' משמעותו שבית המשפט יוצא מנקודת הנחה לרעתו של התובע, ועל זה האחרון מוטלת האחריות להביא די ראיות כדי שיטה את הכף לטובתו, לכל הפחות מעל לרף של 50% כפי שנהוג במשפט האזרחי. אם לא עבר רף זה, הנתבע אינו מחויב להשיב. בנוסף, במהלך המשפט, ניתן לזקוף זאת לחובתו של צד, כאשר היה עליו להביא ראיות מסוימות ונמנע מלהביאן.
ככלל, מהותן של תביעות רשלנות היא בכך שהתובע מבקש לפצותו על נזק שנגרם לו כתוצאה מרשלנות הנתבע. במרבית מקרים האלו, ינהג בית המשפט על פי הכלל הבסיסי, האומר "המוציא מחברו עליו הראיה", קרי; הנטל להוכחת עילת התביעה הוא על התובע, ואם בסוף המשפט המאזניים מעוינות (מצב שקול) – התובע יפסיד. לפיכך, על התובע יהיה הנטל להוכיח שמתקיימת עוולת הרשלנות על פי הגדרתה בפקודת הנזיקין. הגדרה זו כוללת מספר יסודות – קיומה של חובת זהירות, קיומה של התרשלות, קיומו של נזק, וקשר סיבתי בין ההתרשלות לבין הנזק. להרחבה בנושא, ראו: עוולת הרשלנות, חובת הזהירות, והתרשלות. סעיפים 38–40 מהווים חריג לכלל הזה, ובהתקיימות התנאים המפורטים בהם, מועבר נטל ההוכחה לעניין יסוד ההתרשלות אל שכם הנתבע, להוכיח שלא התרשל.
סעיף 38 לפקודת הנזיקין – חובת הראיה ברשלנות לגבי דבר מסוכן
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em; text-align: center;"> "בתובענה שהוגשה על נזק והוכח בה שהנזק נגרם על ידי דבר מסוכן, למעט אש או חיה, או על ידי שנמלט דבר העלול לגרום נזק בהימלטו, וכי הנתבע היה בעלו של הדבר או ממונה עליו או תופש הנכס שמתוכו נמלט הדבר - על הנתבע הראיה שלא הייתה לגבי הדבר המסוכן או הנמלט התרשלות שיחוב עליה."
בהתקיים תנאי הסעיף, כפי שיפורטו להלן, מועבר אל הנתבע הנטל להוכיח שלא התרשל. על אף כותרת השוליים, בפועל בתי המשפט קבעו שהנטל המועבר אינו רק נטל העברת הראיה, אלא אף נטל השכנוע (בג"ץ 500/97 חברת מולטימדיה בע"מ נ' משטרת ישראל, פ"ד נב(3) 679, 697)- לעיון בפסקי הדין ניתן לפנות לאתר בתי המשפט. בשונה מנטל הראיה, הקשור במהותו לפרוצדורת הדיון כמוסבר לעיל, נטל השכנוע קובע את נקודת הפתיחה לדיון. מי שעליו נטל השכנוע יפסיד בהתקיים מצב שקול.
התנאי הראשון שדורש הסעיף הוא קיומו של נזק. ניתן להצביע על כך שדרישה זו מהווה אחד מיסודות עוולת הרשלנות, ולכן תנאי זה אינו המשוכה המהותית שהתובע נדרש לעבור. התנאי השני הוא שעל הנזק להיגרם על ידי "דבר מסוכן". בפקודת הנזיקין אין הגדרה ברורה למושג זה, והפסיקה התחבטה רבות בניסיון ליצור קריטריונים אחידים לסיווג דבר כ"מסוכן". בעבר, פסק הדין המנחה בעניין זה היה פסק הדין בעניין פישמן (ע"פ 74/62 צבי פישמן וראובן ונגוש נ' היועץ המשפטי, פ"ד יז(3) 1478), בו נקבעה ההלכה ש"דבר מסוכן" יהיה חפץ שתכונותיו הפנימיות, בין אם הן אופייניות לדברים מסוגו ובין אם הן ייחודיות לו, מעידות שיש לו פוטנציאל להיות מסוכן לאנשים שבאים בקרבתו, אם לא ינקטו אמצעי זהירות דרסטיים וישתמשו בו באופן מסוים. בנוסף, נאמר בפסק הדין כי האופי המסוכן יכול להיווצר גם על ידי פגם בייצור. לפי הגדרה זו, החלטה האם דבר הוא "מסוכן", אינה נקייה מספקות, נוכח המבחן המאפשר לבית המשפט להפעיל שיקול דעת אף בכל הנוגע לקביעה מתי יחשבו אמצעי זהירות לדרסטיים במידה הראויה.
בגרמניה, לשם ההשוואה, התפתחה תפישת האחריות ל"דברים מסוכנים" בהדרגה. כיום, היא מגולמת במינוח המשפטי הגרמני "Verkehrssicherungsflichten", שניתן לתמצת את משמעותו בכך שכל אדם, שבהתנהגותו או על ידי רכושו, יוצר בחיי היום-יום פוטנציאל לסכנה, שעשוי להשפיע על האינטרסים וזכויותיהם של אחרים – מוטלת עליו החובה להבטיח הגנה מפני הסיכונים שהוא עצמו יוצר. (Basil S. Markesinis and Hannes Unberath, "The German Law of Torts" (Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregon ,2002). ניתן לראות שהמשפט הגרמני מרחיק לכת עוד יותר מהמשפט האנגלי, שיוזכר בהמשך, והכליל תחת הכותרת "דבר מסוכן" גם התנהגות של האדם עצמו, שיוצרת סיכון. במשפט הגרמני, התחום המסורתי למקרים אלו היה באחריות לדברים מסוכנים בכבישים ובמקומות ציבוריים.
לא למותר לציין, שבאנגליה הוכרו גם דברים שרק בהימלטם נעשים מסוכנים, כגון מים (Rylands v. Fletcher [1868] L.R. 3 H.L. 330). באותו מקרה, בנה הנתבע מאגר מים מעל מכרה פחם נטוש, ומעל תעלות שהיו בו ונסתמו. מאגר המים פרץ את התעלות והמים הציפו את חלקתו של התובע. בית המשפט קבע שאמנם מים כשלעצמם אינם "דבר מסוכן", אך בהימלטותם הם הופכים למסוכנים, והנתבע נמצא חייב בנזק שגרמו בהימלטותם.
המשפט האנגלי הבחין בין שני מצבים. האחד, שימוש טבעי במקרקעין, מהם נמלט דבר מה, ואף על פי כן לא תוטל חובה על בעל המקרקעין. השני, שימוש חריג במקרקעין, מהם נמלט דבר מה אל מקרקעין שכנים, ואז תוטל חובת זהירות על הבעלים, כלפי השכן וכל אדם אחר שעשוי להינזק. דוקטרינה זו יושמה בע"א 302/67 חברת מפ"י בע"מ ואח' נגד משק אשר אשכנזי ושות' פ"ד כב(1) 211. במקרה זה, נגרם נזק לחלקת אדם שנמצאה במורד לחלקה שהוצפה במים, כתוצאה מברז פתוח. המערערים טענו שאין לחייבם באחריות בגין המים שעברו מחלקתם לחלקת שכנם שבמורד, כיוון שהשקיה היא שימוש טבעי ורגיל במקרקעין, ולכן אין להפעיל את הדוקטרינה שנקבעה בפסק הדין Fletcher בדבר אחריות מוחלטת בגין דבר שנמלט. בית המשפט דחה טענה זו, בקבעו שאם נמלט מנכסו של הנתבע דבר העשוי להזיק, הנתבע מוחזק כרשלן עד שלא יצא ידי חובת ההוכחה המוטלת עליו, ואין חולק על כך שמים נמלטים עשויים להזיק כאשר יצאו מרשות הנתבעים. כלומר, באנגליה שימוש טבעי מהווה הגנה ובישראל לא.
במקרים מסוימים, לא התקשה בית המשפט בישראל בסיווג החפץ הנדון במקרה כ"דבר מסוכן", לדוגמה, בע"א 437/87 צחי כהן (קטין) נ' חברת החשמל לישראל בע"מ, פ"ד מד(1) 807, התובע היה ילד בן 10 שזרק חוט מתכת ארוך מגג ביתו, החוט פגע בכבל חשמל של מתח גבוה שעבר בקרבת הבית, וכתוצאה מכך התחשמל התובע, נכווה קשות בחלקי גופו השונים ונשאר נכה לצמיתות בשיעור גבוה. בתביעה שהגיש נגד חברת החשמל, קבע בית המשפט כי כבל חשמל הוא "דבר מסוכן". במקרה אחר, ע"א 410/83 פטרולגז חברת הגז הישראלית נ' רחל קאסרו, פ"ד מ(1) 505, הנתבעת ובעלה היו עולים חדשים מארצות הברית שעברו להתגורר בדירה בבניין שהתובעת הייתה אחראית על אספקת הגז בו. עקב תקלה טכנית לא התאפשר שימוש תקין במערכת הגז, אך היא לא נותקה. כתוצאה משימוש בתנור המופעל על גז, החלה דליפת גז, שגרמה למותו של הבעל. בית המשפט לא התקשה לקבוע כי מכל גז הוא "דבר מסוכן", ומצא את חברת הגז אחראית לתאונה.
לא זו אף זו, אלא שהלכת פישמן הביאה להכרה אף במצבים גבוליים יותר, כדוגמת ע"א 285/73 לגיל טרמפולין וציוד ספורט נ' אסתר נחמיאס, פ"ד כט(1) 63, 69. במקרה זה, ניזוקו המשיבים כאשר השתמשו בטרמפולינה של המערערת במרכז הטרמפולינות בחוף הכרמל בחיפה. המדובר במכשיר התעמלות שניתן לקהל הרחב להשתמש בו תמורת כרטיס כניסה, ובעוד שלכאורה נראה המכשיר בלתי מסוכן, הרי הוא נחשב ל"דבר מסוכן" אם אין יודעים להשתמש בו. בית המשפט המחוזי חייב את המערערת, בעלת הטרמפולינה, בתשלום פיצויי נזיקין למשיבים. ואכן, פסיקה מאוחרת יותר ביקרה את ההגדרה המצויה בהלכת פישמן (לעיל) על כך שהיא פורשת את תחולת הסעיף מעבר לפרשנות ההולמת את לשונו ותכליתו (ע"א 1071/96 עיזבון המנוח אמין פואד אלעבד ואח' נ' מדינת ישראל, תק-על 2006(1) 1746, 1753). מאידך, היו מי שצידדו בהלכה וסברו שהיא משקפת שיקולי מדיניות רלוונטיים לאותה העת (ד' מור, "פקודת הנזיקין בראי 40 שנות פסיקה", הפרקליט ל"ט(2) 344, ע' 356 (תש"ן)).
הפסיקה קבעה סייג לסיווג חפץ כדבר מסוכן, המסתמך על קיומן של נסיבות חיצוניות מסוכנות. בנסיבות שהן כשלעצמן מסוכנות, והחפץ הנדון לא מעלה את רף המסוכנות, ואף השימוש בחפץ באותן נסיבות בהן מגשים החפץ את ייעודו ותכליתו – לא יוכר כדבר מסוכן. הלכה זו נקבעה בפסק הדין בעניין אלעבד (לעיל). במקרה זה נהרג התובע, לכאורה מיריות חיילי צה"ל עת שפעלו ברפיח לנוכח הפרות סדר קשות. בית המשפט קבע כי סעיף 38 אינו מתאים למצבים כגון מלחמה, בהם נאלצים כוחות הביטחון לעשות שימוש בנשק, שהוא "דבר מסוכן", על-מנת להתמודד עם נסיבות מסוכנות העומדות מולם. לכן, נקבע כי נשק בסיטואציה של התפרעויות לא ייחשב כ"דבר מסוכן". בהתאם לכך, קבע למשל בית המשפט המחוזי בחיפה שכלי ניתוח וחומרי אלחוש אינם נחשבים לדברים מסוכנים בסיטואציה כירורגית (ת"א (חיפה) 920/99 שלמה יצחק נ' עמותת בית החולים שערי צדק ירושלים, תק-מח 2006(4) 22). גם ה-Restatement בארצות הברית הכיר בחריג דומה, לגבי קטגוריה של דברים שהם Abnormally Dangerous Activities. לעיון ראו: Restatement of the Law, 3rd, Torts: Liability for Physical Harm, §20.
בין שני היסודות הראשונים המרכיבים את סעיף 38 – קיומו של נזק, וקיומו של "דבר מסוכן" – קיים קשר של גרימה, כלומר הדבר המסוכן הוא שגרם להשתלשלות האירועים שעל פי חוקי הטבע שהביאו לידי הנזק (טדסקי, "דיני הנזיקין", מהדורה 2, ע' 190, וראו גם: י. אנגלרד, "הכלל "הדבר מדבר בעדו" בדיני הנזיקין", תשכ"ז, ע' 72). זאת, להבדיל מהקשר הסיבתי הנדרש להוכחת עוולת הרשלנות, שם נדרש להוכיח שהנזק נגרם על ידי ההתנהגות הרשלנית של הנתבע (ע"א 7877/02 ג'וויליס זיאד נ' חברת החשמל מזרח ירושלים בע"מ, פ"ד נח(2) 279, 285). להעמקה בנושא הקשר הסיבתי, ראו: קשר סיבתי עובדתי, קשר סיבתי משפטי.
התנאי השלישי שעל התובע להוכיח לצורך סעיף 38, הוא שהנתבע היה בעליו של הדבר המסוכן או הממונה עליו. לכאורה מדובר בבדיקה אובייקטיבית פשוטה, אולם בפועל במקרים מסוימים בתי המשפט התקשו לקבוע כי הסעיף מתקיים רק על סמך בחינה טכנית פורמלית, ונדרשה בחינה מהותית שעיקרה הוכחת קיומה של השגחה שוטפת של הנתבע על הדבר המסוכן. לדוגמה, בע"א 241/89 ישראליפט (שירותים) תשל"ג בע"מ נ' הינדלי רחל, פ"ד מט(1) 45, דן בית המשפט באחריות של יצרנית המעליות ומספקת שירותי אחזקה ותיקונים, למותו הטרגי של אדם שנפל לפיר של מעלית בבית מגוריו ומת. נקבע כי גם אם דיירי הבניין הם שהשתמשו דרך קבע במעלית, והחברה ביצעה אך בדיקות תקופתיות, הרי שהמעלית הייתה עדיין תחת השגחתה ולכן עליה לשאת באחריות לתאונה ולפצות את המשפחה.
עוד נאמר בפסק הדין, כי מבחינה עקרונית לא ניתן לראות במעלית חפץ מסוכן, כל עוד השימוש בה נעשה במהלך חיי היום-יום הרגיל. אולם, לעיקרון זה ישנו סייג, לפיו אם המעלית אינה תקינה, למשל בשל פגם בייצור, עשויה זו להפוך לחפץ מסוכן. הסיבה היא, שמנגנוני הביטחון של המעלית אינם מספקים עוד את ההגנה הראויה. במקרים של פגם בייצור לא בהכרח מתקיימת מודעות להיותו של חפץ מסוכן. לכן, כיוון שסעיף 38 דורש שמסוכנות החפץ תהיה ידועה לבעליו או למחזיק בו, הפעלת "דוקטרינת החפצים המסוכנים", תעורר קשיים בכל הנוגע לקביעה מיהו בעל היכולת והאמצעים למנוע את הנזק בצורה היעילה ביותר.
דוגמה נוספת היא ע"א 206/89 רז נ. בית חולים אלישע בע"מ, פ"ד מז(3) 805, שבו נמצא בית החולים אחראי בגין נזק שנגרם לתינוק כתוצאה מתנאים שאפשרו התפשטות חיידק שתקף את התינוק. קביעה זו מרחיבה מאוד את גבולות יחס השליטה הנדרש בין הנתבע לבין הדבר המסוכן.
בפסק הדין בעניין פישמן, קבע השופט אגרנט תנאי רביעי נוסף לצורכי התקיימות סעיף 38 והוא – "עזיבה ומסירה". לפי תנאי זה, סעיף 38 חל רק במקרים בהם הנתבע עזב את החפץ ובמקרים בהם הנתבע מסר את החפץ לצד ג' או לרשות התובע. תנאי זה הוא יציר הפסיקה, ועורר עליה קיתונות של ביקורת, שכן הוא לא מתיישב עם לשון הסעיף וכוונת המחוקק (רונן פרי, "העברת נטל השכנוע במקרה של נזק שנגרם מדבר מסוכן", עורך הדין 43, ע' 54 (2000), וגם: י. אנגלרד, "מושג הדברים המסוכנים לפי סעיף 51 לפקודת הנזיקין והמכונית", הפרקליט, כ"ג 434, עמ' 437–438 (תשכ"ז)).
בנוסף לתנאים שפורטו לעיל, דורש סעיף 38 גם יסוד נפשי מסוים. היסוד הנפשי מלמד על היחס של הנתבע אל המעשה, שאינו חייב לבוא לידי ביטוי בפעולות הפיזיות. היסוד הנפשי הנדרש מהתובע לעניין הוכחת סעיף 38, הוא ידיעה שהנזק נגרם על ידי הנכס המדובר, שנמצא בשליטת הנתבע. מן הנתבע נדרשת מודעות לנסיבות המיוחדות של אירוע גרימת הנזק (פסק הדין בעניין זיאד, לעיל, בעמ' 286). הרציונל העומד מאחורי הדרישה מן הנתבע הוא, שבתור ממונה על דבר מסוכן, הוא יכול לצפות את הנזק שייגרם אם יבוא עמו במגע מי שאינו מודע לאופיו המסוכן, כפי שקבע בית המשפט בפרשת ישראליפט.