cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עלינו לשבח
יחס לגויים
פרשנויות, המופיעות במחזור ויטרי וב"ערוגת הבושם", מסבירות כי המשפט "שהם משתחוים להבל וריק" מכוון כנגד הנוצרים, מכיוון ש"וריק" שווה בגימטריה ל"ישו". במרבית הפרשנויות הגימטריה רחבה יותר, והיא מכניסה למשוואה גם את מוחמד, מייסד דת האסלאם; "להבל ולריק", בתוספת ל', עולה בגימטריה "ישו מחמט". בעקבות כך, פרסמו משומדים את הפרשנות היהודית, והיא נפוצה בעלילות ובפולמוסים יהודיים–נוצריים. הרב יום טוב ליפמן מילהויזן מספר שבשנת ה'קנ"ט טען פטר, משומד נוצרי בן המאה ה-14, אשר שמו היהודי הקודם היה פסח, שהמשפט "שהם משתחוים להבל וריק" מכוון כנגד אמונתם של הנוצרים מכיוון ש"וריק" שווה בגימטריה ל"ישו". הרב ליפמן ענה לו: . היו גם שטענו שהצירוף "הבל וריק" מופיע כבר ב, מאות שנים לפני הופעת הנצרות.
ב-28 באוגוסט 1703 הורה פרידריך הראשון, מלך פרוסיה ליהודים למחוק את המילים. וחייבם לומר את התפילה בקול כדי לוודא שאינם אומרים זאת. המשפט נשמט מסידורים רבים שנדפסו באירופה. בתפילות הרפורמיות וקונסרבטיביות נשמט משפט זה על מנת לא לפגוע בבני דתות אחרות.
טעמים לאמירת התפילה
מספר טעמים נתנו על ידי חכמי ההלכה לאמירת תפילת עלינו לשבח בסוף התפילה בכל יום.
חשיבות התפילה
על פי הקבלה יש כוונות מיוחדות לתפילה זו ובכוחה לגרש את הקליפות ולהוריד למטה את העולמות העליונים. האר"י הפליג בשבח תפילה זו, ובהשפעתו התקבלה אמירתה לאחר שלוש התפילות. על פי קבלה אין להסיר בתפילת שחרית את התפילין רק לאחר אמירת עלינו לשבח. בספר יסוד ושורש העבודה כותב הדרכה לאמירת עלינו לשבח, איך להתרגש ולשמוח בכל קטע.
בספר הרקח כתב ש"יש לומר עלינו באימה וביראה כי כל צבא השמים שומעים והקב"ה עומד עם פמליא של מעלה וכולם עונים ואומרים אשרי העם שככה לו וכו'".
הרפתקאות פינוקיו (סרט, 1996)
הרפתקאות פינוקיו (באנגלית: The Adventures of Pinocchio) הוא סרט אמריקאי-צ'כי-צרפתי-בריטי-גרמני לכל המשפחה מסוגת הרפתקאות ופנטזיה. הסרט מבוסס על הרומן "הרפתקאותיו של פינוקיו" שכתב קרלו קולודי. הסרט בוים על ידי סטיב ברון ונכתב על ידו יחד עם שרי מילס, טום בנדק ובארי ברמן. הסרט הופק על ידי המפיקים היינץ ביבו, רג'ו פטל וג'פרי מ' סנלר והופק על ידי חברות ההפקה "The Kushner-Locke Company", "Savoy Pictures", "Pangaea Holdings Limited" ו-"Twin Continental Films".
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-26 ביולי 1996. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 1997. אורך הסרט הוא כ-96 דקות ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית).
הסרט הרוויח ממכירות הכרטיסים כ-15,094,530 דולר. בשנת 1999 יצא לסרט סרט המשך בשם "הרפתקאותיו החדשות של פינוקיו" אשר הופץ ב-DVD.
תקציר העלילה
הסרט מתאר את עלילת הרומן "הרפתקאותיו של פינוקיו" שכתב קרלו קולודי. פינוקיו הוא בובת עץ שהפכה לאנושית על ידי מכת ברק שיצאה מעץ. כמו כל ילד, פינוקיו נוטה להסתבך בצרות. הוא הסתבך עם צמד הנבלים פלינט החתולה ווולפה השועל, אשר גרמו לו להגיע לאי של לורנציני, אי בו ילדים הופכים לחמורים ועבדים. כשפינוקיו משקר אפו מתארך. את פינוקיו בנה ג'פטו אשר בהתחלה לא קיבל אותו כבן, אבל לאחר ההסתבכויות של פינוקיו הוא נהיה חמים אליו. בסיום הסרט פינוקיו נהפך לילד אמיתי.
הדמויות, השחקנים והמדבבים
במאי הדיבוב של הסרט בעברית היה שרון כהן.
הפקה
כמעט עשור לפני שהסרט יצא, במאי סטיב ברון וג'ים הנסון שקלו לעשות גרסת לייב-אקשן לפינוקיו. הם פנו אל חברת וולט דיסני עם הרעיון, אך דיסני דחו אותו. שנים לאחר מכן, המפיק לורנס מורטורף שלח לסטיב ברון תסריט לסרט המבוסס על הרומן "הרפתקאותיו של פינוקיו", וכך העבודה על הסרט התחילה.
הסרט צולם בקרואטיה, בפראג, בצ'סקי קרומלוב וב-High Force. דמותו של פינוקיו היא אנימטרוניקה שנוצרה על ידי Jim Henson's Creature Shop. פפה הצרצר הוא הנפשה ממוחשבת. אחד השינויים הגדולים ביותר בצילומים היו שהחליפו את וואלאס שון בדייוויד דויל כדמותו של פפה הצרצר. עם זאת, קולו של וואלאס שון נשמע בטריילר הסרט.
בגרסה העברית של הסרט, טוביה צפיר דיבב את סבא ג'פטו, כשאת פינוקיו דיבב בנו, יוני צפיר.
קופות
הסרט נעשה בתקציב של 25 מיליון דולר. בארצות הברית לא הצליח הסרט, והוא הכניס בסה"כ 15,094,530 דולר ממכירות הכרטיסים.
ביקורות
הסרט קיבל את הדירוג "רקוב" מאתר "Rotten Tomatoes". בסדרת הביקורות הטלוויזיונית, Siskel & Ebert, רוג'ר איברט הביע אכזבה מן הסרט, ואילו ג'ין סיסקל שיבח את האפקטים. בנוסף ג'ין סיסקל העיר שהוא מאמין שהסרט הוא עיבוד נאמן לספר, לעומת הסרט של דיסני, פינוקיו, שסטה ממנו בצורה משמעותית.
בכתבה "The Persistent Puppet: Pinocchio's Heirs in Contemporary Fiction and Film", מצאו שהסרט נאמן יחסית לרומן המקורי, למרות שיש בו הבדלים גדולים כמו החלפת הפיה בדמותה של לאונה.
המשכים
לסרט יצא סרט המשך בשם "הרפתקאותיו החדשות של פינוקיו" אשר הופץ ב-DVD. הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-15 בנובמבר 1999. בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 2003. בסרט ג'פטו הופך לבובה לאחר ששתה משיקוי שקיבל מפינוקיו מקרנבל בודד. רק שני שחקנים חזרו לשחק את דמותם, מרטין לנדאו חזר לשחק את דמותו של ג'פטו, ואודו קייר חזר לשחק את דמותו של לורנזיני. גבריאל תומסון שיחק את פינוקיו במקום ג'ונתן טיילור תומאס. הסרט צולם בעיר לוקסמבורג שבלוקסמבורג.
יאיר צבן
יאיר זלמן צבן (נולד ב-23 באוגוסט 1930) הוא פוליטיקאי ישראלי. כיהן כחבר הכנסת וכשר מטעם מרצ.
ביוגרפיה
צבן הוא יליד ירושלים. הוא בוגר שבט מצדה של תנועת הצופים, שירת בפלמ"ח ונמנה עם מקימי קיבוץ צרעה. הוא בוגר סמינר הקיבוצים במגמה למורים על-יסודיים, בוגר אוניברסיטה בפילוסופיה כללית ויהודית, ובמקצועו הוא עיתונאי ומורה. ב-1952 הודיעו יאיר ושולמית על פרידתם מקיבוץ צרעה על רקע חילוקי דעות רעיוניים. הם עברו לגור בתל אביב (ובהמשך בבת-ים וברמת-גן) וצבן החל בפעילותו בחטיבה הצעירה של מפ"ם.
ב-1953 פרש ממפ"ם עם קבוצתו של משה סנה, שהקימה את מפלגת השמאל הסוציאליסטי. צבן שימש באותן שנים כמזכירו האישי של סנה. ב-1954 הצטרפו סנה ותומכיו למק"י. מ-1960 כיהן צבן כמזכ"ל בנק"י, בתפקיד זה הוביל גישה לאומית-פטריוטית שאימצה והדגישה סממנים יהודים-ישראלים בבנק"י. לאחר הפילוג במק"י (1965) נבחר ללשכה הפוליטית (1968) ולאחר מותו של סנה (1972) – ליו"ר הלשכה הפוליטית. הוצב במקום ה-12 ברשימת מק"י בבחירות לכנסת השישית ובמקום ה-114 בבחירות לכנסת השביעית - בשתי הפעמים הרשימה קיבלה מנדט אחד וצבן לא נכנס.
ב-1980 חזר למפ"ם, נבחר למזכירה המדיני וב-1981 נבחר לרשימת מפ"ם לכנסת במסגרת המערך: עבודה-מפ"ם. ב-1984 נמנה עם המחנה שהביא לפרישת מפ"ם מהמערך. ב-1988, ביוזמה של יו"ר מפ"ם, אלעזר גרנות, נבחר לעמוד בראש רשימת מפ"ם לבחירות לכנסת השתים-עשרה.
תחת הנהגתו זכתה המפלגה, אשר 23 שנים לא התמודדה עצמאית בבחירות לכנסת, להישג כאשר הכניסה מטעמה שלושה חברי כנסת – צבן, חיים אורון וחסין פארס. בכנסת זו היה צבן מיוזמי האיחוד בין שלוש מפלגות השמאל מפ"ם, רצ ושינוי, אשר הוליד את מרצ. בפעילותו הפרלמנטרית בתקופה זו בלט מאוד. בריא גוף, בעל זקן לבן מחודד וקול רועם, היה צבן בין הדוברים המוכרים בכנסת ודמות תקשורתית ידועה. כנואם ומדבר בציבור היה צבן בעל ידע בנושאים רבים ויכולת ניסוח.
פעילותו כחבר כנסת הייתה מגוונת ועסקה בנושאים רבים. צבן היה מן הבולטים בראשי השמאל הציוני בתקופה זו, תמך במשא ומתן עם אש"ף ובפתרון "שתי מדינות לשני עמים", התנגד לכפייה דתית והיה בין מובילי היוזמה לחקיקת החוק נגד הגזענות, אך את עיקר מרצו הפנה לתחום החברתי. צבן היה פעיל בייזומה של חקיקה סוציאלית, ושימש כתובת לפניות רבים בנושאים חברתיים וכלכליים. אף כשכיהן כחבר הכנסת, הגיש בקול ישראל תוכנית בשם "חיים", שבה סייע לאזרחים בפתרון בעיות חברתיות שהעלו בפניו, כגון עיוותים בחוקי הגמלאות, אי צדק במגעים עם הרשויות ועוד. בשנות השמונים הגיש במסגרת פינה קבועה בגלי צה"ל "מכתבים להרצל", שבהם הצביע על סטייתה של ישראל מהרעיונות שהעלה הרצל בנאומיו וביומנו. בתקופת כהונתו כחבר הכנסת (להבדיל מעברו הקומוניסטי במוצהר) ניתן לראותו כסוציאל-דמוקרט ואחד ממובילי המאבק החברתי בישראל.
בשנת 1986, בעקבות עתירה של צבן לבית המשפט העליון כנגד השר לענייני דתות (שהוגשה באמצעות עורך-הדין דאז מישאל חשין), וקביעת השופטים כי אסור שדיין יכהן במקביל גם בתפקידים פוליטיים, פרש הרב עובדיה יוסף מתפקידו כדיין. ב-1988, בתגובה לעתירתו בפרשת "הכספים הייחודיים" (שהוגשה על ידי עורך-הדין דורי קלגסבלד), גינה בג"ץ נמרצות את השיטה. פסק-דינו של בג"ץ הביא בעקבותיו שינויים בחקיקה שמטרתם למנוע את תופעת "הכספים הייחודיים" ולהבטיח כי כספי המדינה המוענקים כתמיכה לגופים שונים יחולקו על-פי קריטריונים שווים, ברורים ושקופים.
בשנת 1992 מונה לשר לקליטת העלייה ושימש בתפקיד זה בממשלות יצחק רבין ושמעון פרס. היו אלו שנים שבהן נקלט גל העלייה הגדול של עולי ברית המועצות לשעבר, וכן השנים שלאחר מבצעי העלייה הגדולים שהביאו לארץ את עולי אתיופיה. צבן התמודד עם האתגרים הגדולים שהציב בפניו התפקיד, בעודו משמש כסמן שמאלי בממשלה. כמנהיג במפ"ם ובמרצ גילה נאמנות לראש הממשלה רבין והיה מאנשי אמונו בתקופה רגישה זו. על אף החלטות שלא מצאו חן בעיני רבים בשמאל כמו גירוש פעילי החמאס ללבנון בשנת 1993, הבטיחו צבן וחבריו להנהגת מרצ כי מצידם לא יהיה איום לרוב הרופף ממילא שהיה לממשלה, שנקטה לטענתם צעדים היסטוריים רבים. למרות זאת לא נרתע מגינוי פומבי חריף של הקריאה ל"שבירת העצמות" של פעילי האינתיפאדה הראשונה. לימים הביע חרטה על כך שמרצ לא הפכה את תביעתה מרבין להוריד את המתנחלים מתל רומיידה בחברון, בעקבות טבח מערת המכפלה, לאולטימטיבית עד כדי פרישה מממשלתו. בתקופת חברותו בכנסת היה פעיל גם במסגרות חוץ-פרלמנטריות: נמנה עם מייסדי "תחיל"ה" - תנועה חילונית ליהדות הומניסטית; היה חבר בהנהלת המרכז הבינלאומי לשלום במזרח-התיכון; פעיל ב"שלום עכשיו"; כיהן כחבר הכנסת ושר עד 1996.
בשנת 1995 השתתף צבן בטקס הזיכרון השנתי לרצח העם הארמני, הנערך ב-24 באפריל, ובכך היה לשר הישראלי הראשון שנכח בטקס הזה.
בשנת 1996 הודיע צבן במפתיע על פרישתו, ונימק אותה באמירה לפיה "לאחר 45 שנים של פעילות פוליטית אינטנסיבית אני מבקש לפעול גם בתחומים אחרים".
גם לאחר פרישתו מן הפוליטיקה הפעילה ממשיך צבן להיות פעיל בציבור. אחרי פרישתו לימד כמורה מן החוץ בתוכנית למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב; עמד במשך תשע שנים בראש המועצה האקדמית של מכון לבון לחקר תנועת העבודה; כיהן במשך עשר שנים כיו"ר מית"ר, מכללה ליהדות כתרבות; כיהן במשך שש שנים כחבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית; עשר שנים יו"ר-עמית של "הפדרציה הבינלאומית של היהודים ההומניסטים החילוניים" (שממנה פרש בשל חילוקי דעות רעיוניים).
כמו כן כיהן כחבר במועצה הציבורית של בזכות – המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות; כחבר המועצה הציבורית של "המכון לחקר ולימוד העלייה וההגירה, הקליטה והשילוב החברתי" במרכז האקדמי רופין; וכחבר בוועדת ההיגוי של המטה ליישום דו"ח שנהר במשרד החינוך.
מכהן כחבר בחבר הנאמנים של טבקה, עמותה שנוסדה על ידי משפטנים צעירים מקרב עולי אתיופיה לסיוע משפטי לבני הקהילה ולסינגור קהילתי.
צבן מכהן מאז 1972 כיו"ר הוועד הציבורי להנצחת זכרו של משה סנה, ערך קובץ ממבחר מאמריו, "אחרית כראשית" (1982), ופעל לפרסום מבחר מכתביו בחמישה כרכים בהוצאת 'עם עובד'.
בשנת 2000 יזם, בשיתוף עם פרופ' ירמיהו יובל, את הפקת "זמן יהודי חדש: תרבות יהודית בעידן חילוני – מבט אנציקלופדי", שהופיע בשנת 2007 בהוצאת "כתר" בחמישה כרכים.
ב-1984 הוענק לו מגן איתמר בן-אב"י מטעם תא הכתבים בכנסת. ב-1997 - תואר דוקטור לשם כבוד מטעם היברו יוניון קולג'. ב-2004 - "יקיר הבטיחות" מטעם המוסד לבטיחות וגהות של מדינת ישראל, על פעילות רבת שנים להגנת בטיחותם של עובדים.
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-117 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת, בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-115 ובבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום ה-116 הסמלי ברשימה זו.
מורשת והנצחה
סרט תיעודי ישראלי של במאי הסרטים אמיר הר-גיל, "פואטרי צבן", עוקב אחרי פועלו של יאיר צבן, שמראה איך ניתן לשנות מציאות גם כשאתה בעמדת מיעוט.
בוהמיה
בוהמיה (בצ'כית: Čechy; בגרמנית: Böhmen; בלטינית: Bohemia; בפי היהודים: ביהם או פֵּיהֶם) הוא חבל הארץ המרכזי והמערבי של הרפובליקה הצ'כית היום. האזור תופס כשני שלישים משטחה הכולל של הרפובליקה הצ'כית. שטחו 52,065 קילומטר רבוע ומספר תושביו ב־2005 היה 6.25 מיליון איש, שהם כ-60 אחוז מכלל תושבי המדינה.
בוהמיה נחלקת כיום ל-10 מחוזות. בירת צ'כיה, פראג, שוכנת במרכז האזור, ומהווה את אחד המחוזות. לאורך הגבול בין בוהמיה וגרמניה שוכן חבל הסודטים, בו מתגורר מיעוט גרמני. בעברה של צ'כיה הייתה לבוהמיה חשיבות רבה, עד למלחמת העולם השנייה, ובה התקיימה במשך שנים זהותו של הלאום הצ'כי.
בוהמיה משמשת כמרכז הפוליטי והכלכלי של הרפובליקה הצ'כית.
אטימולוגיה
במאה השנייה לפני הספירה, במסגרת השתלטות האימפריה הרומית על צפון איטליה, העם הבואי (Boii), השייך לאומה הקלטית, ברח מפני הרומאים, חצה את האלפים למרכז אירופה והתיישב באזור בוואריה כיום, הונגריה, אוסטריה ובוהמיה.
לאחר כ-300 שנים (במאה הראשונה לספירה), כונה האזור בו השתכן העם הבואי בויוהאמום (Boiohaemum). השם הורכב משמו של העם הבואי והמילה "בית" בשפה הגרמאנית (haimaz).
היסטוריה
בוהמיה, אשר נקראת על שם העם הבואי השייך לאומה הקלטית, היא אזור במרכז אירופה אליו התפשטו הבואים לאחר הפסדים בקרבות מרים מול הרומאים על שליטה בצפון איטליה. חלק נוסף מהעם הבואי נמלט מערבה יחד עם העם ההלווטי לאזור דרום צרפת כיום.
תנועת העם הבואי וההלווטים איפשרה לעמים גרמאניים נוספים להתמקם באזור מרכז היבשת. לבסוף העם הסוואבי (Suebi), תחת מלכותו של המלך מארובודוס (Marobodus), הפך לדומיננטי באזור וניהל קרבות מרים עם הרומאים על שליטה בערבות והררי מרכז אירופה של היום תוך ליכוד השבטים הגרמאניים הנוספים ששהו באזור (כגון הוונדלים, קוואדיים, לוגיים, סמנונים ועוד).
בתקופת ימי הביניים המוקדמים התרחשה התפצלות של האומה הסוואבית לשני עמים עיקריים, האלמאניים והבוואריים, האחרון נגזר מהשם המקורי "בואי". שני השבטים הללו, יחד עם שאר השבטים הגרמאניים, החלו להתפשט ברחבי אירופה. חלקם הגיעו עד ספרד בדרום מערב ועד הים הבלטי בצפון מערב.
לאחר תקופת הנדידה של העם הבוהמי, סביב המאה ה-6 לספירה, הוא החל להתערבב עם העם הסלאבי אשר הגיע ממזרח אירופה. כחלק מערבוב העמים נכנסה גם השפה הסלאבית והחלה להשתרש בשפה הגרמאנית העתיקה. ערבוב זה מהווה מקור לשפה הצ'כית המדוברת היום. הסלאבים הגיעו לאזור בוהמיה בשלושה גלים עיקריים, בשנת 568 לספירה ובשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-7 לספירה, מעט לפני הקמת האימפריה הפרנקית במאה ה-9.
ככלל, המאה ה-9 היוותה מפנה בכל אזור מרכז אירופה כתוצאה מהתמוטטות שיטת הממשל המנוריאליסטי, אשר הביא לעלייה בהשפעה הצ'כית באזור והתבוססות האומה האתנית הסלאבית.
שושלת פז'מיסל (Premysl)
בוהמיה היוותה חלק מרכזי וראשי באימפריית מוראביה הגדולה בסוף המאה ה-9, ועמדה איתנה מול מתקפות המדיארים מהונגריה. אמנם לאחר מותו של השליט סוואטופלוק בשנת 894, האימפריה נחלשה עקב מאבקי ירושה והתגברות הפשיטות מהמזרח ולבסוף התפרקה. יחד עם זאת, בתקופה הזו החלה השתלטות הנצרות הקתולית בבוהמיה ואיתה המלוכנות. לאחר אותה נפילת אימפריית מוראביה קמה מלוכה מקומית בוהמית תחת שלטונה של שושלת פז'מיסל ששלטה בבוהמיה עד תחילת המאה ה-14.בתחילה עסקה הממלכה בקליטת דת הנצרות הקתולית ובקיום יחסים קרובים עם ממלכת פרנקיה אשר לבסוף הפכה לאימפריה הרומית הקדושה. לאחר הניצחון המוחץ של הממלכה הבוהמית יחד עם האימפריה הרומית הקדושה על הפושטים המדיארים (בשנת 955), העניק האימפרטור הגרמאני אוטו הראשון את השטחים של בוהמיה ומוראביה כיום למלך בולסלאוס הראשון ובכך הוקמה רשמית הממלכה הבוהמית. הממלכה הבוהמית נשארה אוטונומית במשך דורות רבים ואף קיבלה חיזוק עצמאי משמעותי מהאימפריה הרומית הקדושה. זאת לאחר שהשליט יארומיר קיבל את אות הפאודל מהאימפרטור הרומאי היינריך השני לאחר שהביס את שליט פולין בולסלאב הראשון וכבש חזרה את פראג.
הראשונים שנקראו "מלך בוהמיה" על ידי האימפריה הרומית הקדושה הם הדוכסים וראטיסלאב השני (1085) וולאדיסלאב השני (1158), אך יורשיהם חזרו לתואר דוכס. התואר מלך הפך לתורשתי תחת שלטונו של המלך אוטוקאר הראשון (1198).
בתקופתו של נכדו של אוטוקאר הראשון, אוטוקאר השני (1253) התרחבה הממלכה לאזורים שכיום הם אוסטריה וסלובניה. זאת עקב החלשות הממלכות באירופה עקב הפלישה המונגולית באמצע המאה ה-13.
שושלת לוקסמבורג
תחילתה של שליטת בית לוקסמבורג בבוהמיה החלה בשנת 1310 עם נישואיה של יורשת הכתר הבוהמי, הנסיכה אליזבת לבנו של היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, יוהאן מלוקסמבורג. בנו של יוהאן, קרל הרביעי התיישב בכס המלוכה הבוהמי בשנת 1346. הוא הקים את אוניברסיטת קארל בפראג, אשר היא האוניברסיטה הראשונה במרכז אירופה כולה. תקופת כהונתו היוותה שיא בהתפתחות הפוליטית, הכלכלית והגאוגרפית של בוהמיה. כמו כן, הוא בנה את טירת קרלשטיין אשר היוותה קו הגנה לעיר פראג ומקום מושבו ומיקום תכשיטי וכתרי המלוכה הבוהמיים ושל אימפריית רומא הקדושה. הטירה הפכה לאחד הסמלים של מרכז אירופה בכלל ושל ממלכת בוהמיה בפרט. הטירה שהשתמרה במלואה והעיירה הסמוכה מהוות מוקד תיירותי מהעיקריים של צ'כיה כיום. הצלחותיו הובילו לבחירתו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה הראשון מבוהמיה והוא העביר את בירת האימפריה שבשליטתו לפראג. בתקופתו בוהמיה התפשטה לשלטה על שטחי מוראביה, לוסטיה העליונה והתחתונה, שלזיה, ברנדנבורג, נורנברג, לוקסמבורג וחלקים נרחבים מגרמניה ואוסטריה של היום.
הוסיטים
את המרד הוביל המצביא יאן ז'יז'קה הנחשב לאחד המצביאים הגדולים בהיסטוריה ומהראשונים שהשתמשו בנשק חם באירופה. ז'יז'קה נחשב לגיבור לאומי עד היום ולמצביא שלא הפסיד באף קרב שבו השתתף.
לאחר מותו של ז'יז'קה בשנת 1424, נטל את הפיקוד הצבאי פרוקופ הגדול ותחת פיקודו שלטו ההוסים עוד כעשר שנים על מרכז אירופה ועקב קנאותם השליטו טרור על האזורים בהם שלטו. לאחר הקרבות הקשים ומותו של ז'ז'קה התפצלו ההוסיטים לשתי אסכולות עיקריות, האוטראקים המתונים והטאבוריטים הקיצוניים. לבסוף ניצחו האוטראקים (בעזרתם של הקתולים) את הטאבוריטים בקרב ליפאני בשנת 1434.
לאחר סיום המרד הארוך, קיבלה האימפריה הרומית הקדושה את דרישתם של האוטראקים לחופש דת בשנת 1436.
בשנת 1458 נבחר ייז'י מפודבראדי למלוך בבוהמיה והיה למלך העצמאי המוחלט האחרון ששלט בבוהמיה.
בשנת 1462 ביטל האפיפיור פיוס השני את ההסכם לפיו ישנו חופש דת בבוהמיה.
שושלת הבסבורג
לאחר מותו של המלך לאיוש השני, שליט הונגריה ובוהמיה, בקרב מוהאץ' בשנת 1526 כנגד האימפריה העות'מאנית, עלה לשלטון הארכי-דוכס פרדיננד האוסטרי (לימים יהפוך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה). בכך הפכה השושלת ההבסבורגית לשליטה בבוהמיה והיא הפכה לחלק מהאימפריה ההבסבורגית. למרות החלטתו של פיוס השני על ביטול חופש הדת בבוהמיה, חופש דת (אם כי מוגבל) עדיין המשיך לשרור בממלכה והיא הייתה לאחת הממלכות הליברליות ביותר בעולם הנוצרי בתקופת השושלת ההבסבורגית, ועד שנת 1620.
בשנת 1609 הפך רודולף השני את פראג, בירת בוהמיה, לבירת האימפריה הרומית הקדושה. מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך בוהמיה, מת בשנת 1617 מבלי שהותיר אחריו יורש ביולוגי. בן דודו, פרדיננד פון שטיריה, ירש אותו כמלך בוהמיה והיה לקיסר פרדיננד השני. הלה היה קתולי אדוק, אשר התחנך על ברכי הישועים, ושאף להחזיר את הקתוליות לגדולתה. משום כך היה בלתי אהוד על ידי תושבי בוהמיה, שהיו קלוויניסטים ברובם (לימים פרוטסטנטים). התנגדותם של תושבי בוהמיה למלכם החדש הייתה הניצוץ שחולל את מלחמת שלושים השנים שהחלה ב-1618, אותה ניתן לחלק לארבעה שלבים עיקריים, שהעיקרי בהם היה המרד הבוהמי. במסגרת המרד, נבחר פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ למלוך על בוהמיה במקומו של פרדיננד השני. אשתו של פרידריך, אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד נקראה גם מלכת הלבבות והייתה אהודה ביותר על אזרחי בוהמיה. היא הייתה בתו של ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד. בקרב ההר הלבן, שנערך סמוך לפראג בשנת 1620, הכניע הקיסר פרדיננד השני את מלך בוהמיה, פרידריך החמישי שנמלט להולנד עם אשתו. בוהמיה נותרה בשליטת ההבסבורגים לאורך שלוש מאות השנים הבאות.
בסוף המאה ה-18 החלו להתעורר בבוהמיה תחושות תחייה לאומית. השפה הצ'כית תפסה את מקום השפה הגרמנית כשפה המנהלית, בהדרגה. בוהמיה נותרה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית למרות המרד של 1848, בו דרשו הצ'כים להתנתק מהאימפריה ולקבל עצמאות.
המאה ה-20 וה-21
המיעוט הגדול, דובר הגרמנית ובעל התרבות הפרו-גרמאנית, ששכן בבוהמיה, שימש תירוץ לפלישת גרמניה הנאצית לצ'כיה בשנת 1938 ולחלוקה של בוהמיה לראשונה בהיסטוריה שלה, כאשר החלק שבו היה רוב גרמני מוחלט צורף לשטחי גרמניה הנאצית והחלק הנותר, יחד עם מוראביה הפך למדינת בובה תחת שליטת הנאצים. במסגרת הטיהורים האתניים והפוליטיים של הנאצים, רבים מאזרחי בוהמיה נאסרו או הוצאו להורג במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה והאיחוד המחודש של צ'כיה עם סלובקיה, הוגלו רוב הגרמנים שנותרו בשטח בוהמיה.
בשנת 1946 עלתה המפלגה הקומוניסטית לשלטון בצ'כוסלובקיה תחת הנהגתו של קלמנט גוטוולד.
בזמן שליטת הקומוניסטים, בוהמיה הייתה אוסף של מחוזות עצמאיים.
לאחר נפילת הקומוניזם, בוהמיה סופחה לרפובליקת צ'כיה בשנת 1993. כיום מהווה בוהמיה חלק חשוב ומשמעותי, כלכלית ותרבותית, מהרפובליקה הצ'כית.
המינריאדה השנייה
המינריאדה השנייה או המינריאדה של פברואר 1990 הם הכינויים המקובלים לאירועים האלימים שהתרחשו בבוקרשט, בירת רומניה, בימים 18 ו-19 בפברואר 1990.
התסיסה כנגד שלטון חזית ההצלה הלאומית וכוונת מנהיגיה להישתתף בבחירות הקרובות לא פגה לאחר המינריאדה הראשונה. לקראת 18 בפברואר 1990 ארגנה האופוזיציה הפגנה גדולה בכיכר ויקטוריה, בחזית ארמון ויקטוריה, שם שכנו גופי השלטון הרומניים. ההפגנה כוונה במוצהר נגד הסקוריטטה ונגד הקומוניזם. חלק מהמפגינים נשאו שלטים עם התוכן "הלאה הסקוריטטה, אנחנו עם הצבא", "לא רוצים יותר קומוניסטים, אנשי סקוריטטה ואקטיביסטים", "המהפכה הייתה רק רוטציה של פעילים?", "FSN = PCR" ועוד. המפגינים תבעו שיחה עם ההנהגה, אך במקום לא היו אנשי הנהגה פרט לסגן ראש ממשלת רומניה והממונה על שירותי הביטחון, ג'לו וויקאן-וויקולסקו Gelu Voican-Voiculescu, שסירב לנהל משא ומתן עם המפגינים. וויקאן-וויקולסקו נשא בקביעות אקדח אוטומטי והמפגינים ראו גם בכך התגרות. נטען שנשמעה ירייה ובתגובה חלק מהמפגינים התרחקו מעט מהארמון והתחילו להטיל חפצים על חזיתו. אנשי הצבא, שהוצבו לשמירת הארמון, העדיפו לעמוד מהצד ולא להתערב וכתוצאה מכך התחילו מפגינים לפלוש לתוך המבנה. כמה מאות מבין המפגינים חדרו לארמון וחלק מהם התחילו בביזה ובהרס של רהיטים וחפצים אחרים. קבוצה מבין הפולשים דחפה את וויקאן-וויקולסקו אל המרפסת ואיימו עליו לזרוק אותו משם. ההמון הצליח להיכנס רק לקומת הקרקע ולקומה הראשונה, כי הגישה לקומות העליונות הייתה רק באמצעות מעליות והמעליות נחסמו.
פינוי ההמון מהארמון
השלטונות התחילו לרכז כוחות ביטחון מסביב לארמון כולל חטיבת טנקים. לתוך הארמון נכנסו אנשי מודיעין של הצבא וצנחנים שהתערו בין המפגינים.
לקראת הערב אנשי צבא פנו אל העיתונאים והמפגינים שהיו בארמון והורו להם לעזוב את הארמון, ושבקרוב יתחילו בפינוי בכוח. חלק מהנוכחים התחילו לצאת. בהמשך עמד גנרל ביציאה ומיין את היוצאים, כשהוא מורה על מעצרם של חלק מהם ומרסק ארצה מצלמות של עיתונאים. המעוכבים נעצרו בחשד לוונדליזם ולביזה. סך הכל נעצרו 105 איש ונמנו עשרות פצועים.
הופעת הכורים
האירועים סוקרו באמצעי התקשורת. וויקאן-וויקולסקו רואיין וסיפר איך משכו בזקנו, ירקו עליו והכו אותו. בלילה הגיעו לבוקרשט כ-5,000 כורים. הכורים היו מצוידים, בין היתר, בקסדות עם פנס, כמקובל במכרות, ועשו רושם חזק על האוכלוסייה כשנעו ברחובות החשוכים עם פנסים דולקים על כובעיהם.
כשהגיעו הכורים כבר לא נותרו מפגינים בארמון, וסביבו היו רק אנשי כוחות הביטחון. הכורים ענו לשאלה מה מטרתם בתשובה שראו את האירועים בטלוויזיה, והחליטו להציל את הממשלה. נאמר לכורים שכבר אין בהם צורך והם שבו על עקבותיהם. לפני שעזבו הצהירו שבמקרה של סכנה לממשלה הם ישובו, ואם יהיה קושי לשמור על הממשלה בבוקרשט, הם יעבירו את הממשלה למחוזותיהם.
גאורגה פופסקו
גאורגה ("ג'יקה") פופסקו (נולד ב-9 בדצמבר 1967 בקלאפאט) הוא כדורגלן עבר רומני אשר שיחק כמגן, והיה חלק חשוב מהנבחרת הרומנית במהלך שנות ה-90. הוא שיחק במספר רב של מועדונים באירופה ולזכותו תארים רבים ברחבי היבשת.
ברמה הבינלאומית, פופסקו נחשב לאחד השיאנים בהופעות בנבחרת עם 115 הופעות, בהן כבש 16 שערים. הוא שיחק למען רומניה ב-3 מונדיאלים ובשני אליפויות אירופה: מונדיאל 1990, מונדיאל 1994, מונדיאל 1998, יורו 1996, יורו 2000.
הוא גיסו של שותפו לנבחרת הרומנית, גאורגה חאג'י.
אברהם שטמברג
אברהם שטמברג (נולד ב-15 בדצמבר 1946) הוא כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת המגן.
קריירה
שטמברג החל את הקריירה שלו בסקציה נס ציונה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-1965 במקביל למשחקים בקבוצת הנוער ובנבחרת הנוער. ב-1968 זכה עם הקבוצה בגביע לזכרו של דוד ווישניה, לאחר שניצחו את הפועל ראשון לציון.
ב-1969 עבר שטמברג למכבי תל אביב. את הופעת הבכורה במועדון ערך ב-4 באוקטובר 1969, במשחק נגד מכבי חיפה במסגרת הליגה הראשונה. באותה עונה זכה עם הקבוצה בדאבל. בעונה לאחר מכן זכה עם הקבוצה באליפות אסיה לקבוצות.
צורך בהישג
צורך בהישג (N-Ach) מבטא את רצונו של אדם להשיג הישגים משמעותיים, לשלוט בכישורים רלוונטיים, תוך יכולת להגיע לביצועים ברמה גבוהה. הנרי מאריי היה הראשון שעשה שימוש במונח זה וקשר אותו למגוון פעולות, ובכללן: מאמצים עזים, ממושכים, חוזרים ונשנים להשיג יעד מאתגר שאינו קל להשגה, ובתוך כך להפגין העזה ונחישות על מנת לחוות תחושת ניצחון. בהמשך נחקר מניע זה על ידי הפסיכולוג דייוויד מק'קלנד. מאפיין אישיות זה מבטא התנהגות עקבית, שתכליתה עמידה בסטנדרטים גבוהים של ביצוע והישג. הצורך בהישג מושפע הן מדחף פנימי לפעולה (מוטיבציה פנימית), והן מהלחץ שמופעל על ידי ציפיותיהם של אחרים (מוטיבציה חיצונית). צורך בהישג מניע אדם להצליח בתחרות ולהצטיין בפעילויות החשובות לו ונמדד באמצעות מבחן התפסת נושא (Thematic Appreciation Test - TAT). המחקר של מק'קלנד הוביל אותו לגיבוש מאפיינים פסיכולוגיים של אנשים עם צורך עז בהישגים. הוא מצא כי צורך גבוה בהישג קשור לתכונות נוספות ובכלל זה: נטילת סיכון מחושב, חדשנות, מיקוד שליטה פנימי ונטילת אחריות אישית על החלטות והתנהגויות היחיד וכן צורך בהגדרת יעדים מדויקת.
התפתחות המחקר
עבודת המחקר החלוצית של הקליניקה לפסיכולוגיה בהרווארד בשנות השלושים של המאה ה-20, שעסקה בחקר האישיות, היוותה נקודת מוצא למחקרים עתידיים על אישיות בכלל, ולאלה הנוגעים לצרכים ולמניעים בפרט. בהמשך, באמצע המאה ה-20, המחקרים של דייוויד מק'קלנד ושותפיו בנושא צורך בהישג היו רלוונטיים גם לשאלות הנוגעות לצמיחת מנהיגות. מק'קלנד עסק בשאלות עקרוניות של מוטיבציה ובחן אפשרויות לעורר מניע להישג על מנת להסביר כיצד אנשים מבטאים את שאיפתם להשגת תוצאות מסוימות למשל, להעדפה להצלחה בתנאים של תחרות. מקללנד השתמש ב"מבחן התפסת נושא" (Thematic Appreciation Test -TAT) שפותח על ידי כריסטינה מורגן והנרי מוריי בהארוורד. המבחן הבודק השלכה תפיסתית של הנבדק, מורכב מסדרת תמונות שהנבדקים מתבקשים לפרש ולתאר בפני הפסיכולוג. ההנחה במחקר האישיות הייתה כי כאשר האדם מפרש סיטואציה חברתית דו-משמעית שהוא מסוגל לחשוף את אישיותו באותה מידה כאילו הוא משתתף בה בפועל. כל תמונה הציגה סיטואציה שעוררה את הדמיון והתחושה הרלוונטית לנבחן.
בשנת 1961 פרסם מק'קלנד את ספרו "החברה הישגית" (The Achieving Society), אשר ניסח את מודל המוטיבציה האנושית או "תאוריית הצרכים" שפיתח. מק'קלנד טען ששלושה צרכים דומיננטיים עומדים בבסיס המוטיבציה האנושית: צורך בהישג N-Ach, צורך בכוח N-Pow; צורך בהשתייכות N-Affil. מק'קלנד סבר כי החשיבות היחסית של כל צורך משתנה בין אנשים ותרבויות. לטענתו שימוש במבחני משכל (IQ) היו מנבאים חלשים ליכולת היחיד. הוא הציע כי ארגונים צריכים לבסס החלטות על יכולת מוכחת בתחומים רלוונטיים, ולא על ציוני מבחן סטנדרטיים. הרעיונות של מקקלנד היו פורצי דרך בזמנם והפכו לנוהג סטנדרטי בתאגידים רבים. מק'קלנד היה מעורר בקרב קהל הנבחנים חשש מהישגיהם. במקביל עשה שימוש בקבוצת ביקורת בה הושמט טפלול העוררות. מקקלנד מצא באמצעות ניתוח הסיפורים, שאין צורך בגירוי ראשוני. במקום זאת, חברי קבוצת הביקורת – אנשים שלא הוחל עליהם טיפלול של עוררות מוקדמת, הפגינו הבדלים משמעותיים בסיפוריהם, חלקם כתבו סיפורים עם תוכן הישגי גבוה וחלקם הגישו סיפורים עם תוכן הישגי נמוך. לפיכך, הסיק מק'קלנד כי ניתן לקבץ אנשים בחברה להישגים גבוהים ולמשיגים נמוכים על סמך ציוניהם או על פי מה שכינה צורך בהישג – N-Ach.
מק'קלנד ושותפיו הרחיבו מאז את עבודתם בניתוח סיפורי נחקרים, כך שכללו קבוצות גיל שונות, קבוצות תעסוקתיות ולאומים, כדי ללמוד על הבדלים בין תרבויות וקבוצות בעוצמת הצורך בהישג. מחקריו על הצורך בהישג דנו באופן טבעי גם בהבדלים בין חברות וקהילות ועלו בקנה אחד עם תפיסתו של מקס ובר שטען שתהליכי תיעוש ופיתוח כלכלי במדינות המערב היו קשורות לגישה הפרוטסטנטית הנפוצה שם, שערכיה תומכים בעבודה ובהישגיות כחלק מהייעוד של האדם בעולם. לטענת מקללנד ושותפיו הבדלים בהישגיות בין לאומים וברמה האישית אמנם תלויים בהימצאותם או בהיעדרם של מניע הישגי אך יש חשיבות גם להמצאות משאבים כלכליים וסיוע פיננסי כדי לתמוך במימוש מניע זה. עוד ניתן לראות כי אלה הגבוהים בצורך בהישג מוצאים בצורך בהישג דרך למימוש עצמי באמצעות הצבת אתגרים במקום העבודה ובמישורים אחרים בחיים. כך הם מבטאים את הידע, הניסיון שצברו ואת היכולת להשתמש במשאבים בסביבתם החיצונית כדי להשיג מטרות. לטענת מקללנד ניתן לאמן להישגיות.
צורך בהישג בארגונים
מקללנד מצא שציון ההישגיות (N-Ach) עולה עם העלייה בהיררכיה הארגונית. אנשי עסקים, מנהלים ויזמים קיבלו תמיד ציונים גבוהים במובהק מאחרים. במחקרים שנעשו בקרב בעלי צורך גבוה בהישג נמצא כי הישג בעבודה מייצג מטרה בפני עצמה בעוד שתגמולים כספיים משמשים מדד להישג זה. בנוסף, נמצא כי המשיגים הגבוהים, אף שהם מזוהים כמנהלים, אנשי עסקים ויזמים, אינם מהמרים, והם יטלו סיכון רק אם תרומתם האישית תשפיע באופן משמעותי על התוצאה הסופית.
בין הסיבות שזוהו כמקור להתפתחות צורך בהישג זוהו אנשים שהוריהם עודדו עצמאות בילדותם, שקיבלו חיזוק ותגמול על הצלחות, חשו חוויית הישג כרגש חיובי, היו רצון וצורך להיות יעיל ומאותגר, בעלי תחושת חוסן פנימי, תחושת התכנות גבוהה להצלחת המשימה, שאפתנות, קישור של ההישג עם יכולת אישית בניגוד לזיהוי עם מזל וכן יכולת להציב יעדים מוגדרים וברורים.
ארגונים עלולים לטעות בזיהוי אלה שנמצאים גבוהים בצורך בהישג לעומת אלה שלא. בדרך כלל מדובר על עובדים הזקוקים ודורשים את תשומת הלב, משוב והכרה בהישג מצד בעלי עמדה משפיעה כלפיהם. אי הכרה בהישג מצד הממונים יוצרת תחושת חוסר סיפוק, תסכול ואי שביעות רצון מעבודתם או מתפקידם. במקרים של חוסר יכולת לבטא את הצורך בהישג בארגון הוא יתועל לכיוונים אחרים. אדם יטה לקחת על עצמו. נמצא כי עובדים המונעים על ידי הצורך בהישג יהיו בדרך כלל יותר נוטלי סיכון בארגון וימצאו אתגר בלמידה מתמדת של נושאים חדשים ויזמות פנים ארגונית. אנשים אלה נוטים להיות שקועים מאוד בעבודתם ולכן יטו לחפש הכרה בהישג כאשר המשימה הושלמה. עובדים בעלי צורך בהישג שמאופיינים כנוטלי סיכון שיזכו להכרה ולהערכה על פועלם ישתדלו להיות יצרניים, יצירתיים, יעילים, ממוקדים ותכליתיים יותר בעבודתם אחרת עלולים לחפש מקום עבודה אחר. התרומה המשמעותית לארגון שיכולה לצמוח מעובדים בעלי צורך בהישג מחייבת מעסיקים, מנהלים, קולגות ועמיתים לעבודה לכבד את בעלי האישיות ההישגית ולתת להם את האשראי הדרוש להם כדי לשמור עליהם מרוצים. על פי דייוויד מקללנד לאנשים בעלי צורך בהישג, ההישג יהיה חשוב יותר מתגמול כספי או חומרי אחר, התגמול הכספי יחשב כמדד להצלחה ולא כמטרה בפני עצמה. המשוב על ביצוע ואיכות המשימה גם הוא חיוני ומשמש כמדד הצלחה ולכן חשוב שמשוב יהיה אמין, ניתן לכימות ומבוסס על עובדות. השגת המטרה וביצוע המשימה המאתגרת נותנת סיפוק אישי רב שלעיתים עולה אף על הצורך בקבלת שבחים או הכרה. אנשים המונעים על ידי הישג מחפשים כל הזמן שיפורים ודרכים לעשות דברים טוב יותר ולכן נמצא ביניהם יזמים וממציאים.
בניסוי שנערך בקרב מנהלים בדרג נמוך בחברת AT&T בין השנים 1956–1960, בחן את רמת ההישגיות בתקופה של 8–16 שנים. המחקר מצא והראה כי צורך גבוה בהישג קשור להצלחה ניהולית בביצוע של עבודות ניהול פשוטות. אלה דרגים שבהם הקידום תלוי יותר בתרומה ספציפית למשימה. ברמות הגבוהות יותר של הארגון, הקידום תלוי ביכולת לנהל ולהנהיג אחרים ושם צורך בהישג לא נמצא קשור להצלחה. לעומת זאת, הצורך להנהיג כן נמצא קשור להצלחה ככל הנראה מכיוון שהוא כרוך בצורך בכוח, המתגלה כקשור להשפעה על אנשים.
איוואן לנדל
איוואן לנדל (בצ'כית: Ivan Lendl; נולד ב-7 במרץ 1960 באוסטרבה, צ'כיה) הוא טניסאי עבר צ'כוסלובקי-אמריקאי. דורג במקום הראשון בעולם בטניס במשך 270 שבועות ושבר שיא שהחזיק ג'ימי קונורס מארצות הברית. נכון להיום רק פיט סמפראס, רוג'ר פדרר ונובאק דג'וקוביץ' דורגו ראשונים בעולם זמן רב יותר מלנדל. הוא סיים במשך ארבע עונות את המקום הראשון בעולם: בשנים 1985, 1986, 1987 ו-1989.
לנדל זכה ב-94 תארים ליחידים בסבב העולמי, שלישי בכל הזמנים לאחר ג'ימי קונורס (109) ורוג'ר פדרר (103).
קריירה
במהלך קריירת הטניס שלו הגיע ל-19 משחקי גמר של טורנירי גראנד סלאם וזכה ב-8 מהם.
לנדל זכה 3 פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס (1985-1987), 3 פעמים באליפות צרפת הפתוחה (1984, 1986, 1987) ופעמיים באליפות אוסטרליה הפתוחה (1989, 1990).
לנדל היה לטניסאי שהחזיק במספר הניצחונות הגבוה ביותר בטורניר המאסטרס (טורניר סוף השנה), עם 39 ניצחונות. שיא זה נשבר על ידי רוג'ר פדרר רק ב-2012.
בשנת 2012 החל לשמש מאמנו של אנדי מארי והוביל אותו להישגים, זכייה במדליית הזהב באולימפיאדת לונדון וזכייה בגראנד סלאם ראשון באליפות ארצות הברית הפתוחה ובשנת 2013 בגראנד סלאם ווימבלדון.
יחסי הודו–טונגה
יחסי הודו–טונגה הם היחסים הבינלאומיים הקיימים בין הודו לטונגה. הנציבות העליונה של הודו בסובה, פיג'י מוסמכת במקביל לטונגה.
היסטוריה
המלך טופו הרביעי והמלכה ערכו ביקורים ממלכתיים בהודו בשנים 1971 ו-1976. הנציב העליון של הודו בפיג'י TP Sreenivasan שוחח עם המלך טופו הרביעי לאחר טקס הצגת כתב האמנה. לפי סריניוואסן, טופו הרביעי היה מעודכן היטב בענייני העולם ושאל מספר שאלות על ההתפתחויות בהודו ובדרום אסיה. Sreenivasan גם ציין כי למלך "היו זיכרונות טובים מאוד מביקורו בהודו והוא היה מלא שבחים לאייר אינדיה מכיוון שחברת התעופה נתנה לו שני מושבים במחיר של אחד, בכל פעם שטס איתם". ראש הממשלה אינדירה גנדי ביקרה בטונגה בשנת 1981.
ראש ממשלת טונגה ושר החוץ ביקרו בהודו במאי 2002 וקיימו דיונים עם ראש ממשלת הודו, שר החוץ ושר החקלאות. השליח המיוחד של שר החוץ ההודי לרפורמות באו"ם ביקר בטונגה באוגוסט 2005. INS Tabar ביקר במדינה ביולי 2006, וערך על הסיפון קבלת פנים בה השתתפו ראש הממשלה, שרי הקבינט, הקורפוס הדיפלומטי, קצינים בכירים, טונגנים מקומיים וחברי הקהילה ההודית. ה-CO של INS Tabar ו-DA בקנברה, אוסטרליה נפגש גם עם יורש העצר. שר המדינה לענייני חוץ הוביל משלחת הודית להשתתף בפגישת השותפים של פוסט-פורום דיאלוג בטונגה באוקטובר 2007.
זמן קצר לאחר הכתרתו, המלך ג'ורג' טופו החמישי ערך ביקור פרטי בהודו בין ה-11 ל-30 בספטמבר 2009.
הנציב העליון של הודו בסובה, פיג'י ייצג את הודו בהלווייתו של המלך ג'ורג' טופו החמישי ב-27 במרץ 2012.
יו"ר לוק סבהה, מאירה קומאר, ודברי האסיפות המחוקקות של נאגאלנד (Kiyanilie Peseyie) וראג'סטאן (Dependra Singh Shekhawat) ביקרו בטונגה באפריל 2012 כדי להשתתף בישיבת הוועד הפועל של אמצע השנה של האספה הפרלמנטרית של חבר העמים הבריטי. קומאר חנך את פרויקט השמש של קולומוטה ב-19 באפריל.
טונגה חברה בפורום איי הפסיפיק, שהודו היא שותפה רשמית לדיאלוג. היחסים הבילטרליים קיבלו דחיפה בעקבות יוזמת הפורום לשיתוף פעולה בין הודו לאיי האוקיינוס השקט על ידי ראש ממשלת נרנדרה מודי ב-2014. ראש הממשלה לורד טואיוואקנו הוביל את המשלחת הטונגנית להשתתף בפסגת הודו-פורום למדינות האוקיינוס השקט (FIPIC), בהנחיית ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי בסובה ב-19 בנובמבר 2014. בפסגה, מודי הכריז על צעדים רבים שהודו תנקוט כדי לשפר את היחסים עם מדינות האי האוקיינוס השקט, כולל טונגה, כגון הקלת מדיניות הוויזה, הגדלת המענק הסיוע למדינות האי השקט ל-200,000 דולר כל שנה, וכמה צעדים להגברת סחר דו-צדדי וסיוע בפיתוח מדינות האוקיינוס השקט. ב-11 בנובמבר 2014, פרסם "The Tonga Herald" מאמר המפרט חמש סיבות מדוע הוא סבור שראש הממשלה מודי צריך לבקר בטונגה.
הנציב העליון של הודו בסובה ייצג את הודו בהכתרת המלך טופו השישי ב-4 ביולי 2015. Semisi Fakahau, שר החקלאות, המזון, היערות והדייגים, הוביל משלחת טונגנית להשתתף בפסגת הודו-פורום השנייה למדינות האוקיינוס השקט (FIPIC) שהתקיימה בג'איפור ב-21 באוגוסט 2015.
יחסי סחר
הסחר הדו-צדדי בין הודו לטונגה הסתכם ב-1.12 מיליון דולר בשנים 2015–2016, צמיחה של 83.05% לעומת התקציב הקודם. הודו לא ביצעה יבוא מטונגה בשנים 2015–16, וכל ערך הסחר מייצג את היצוא ההודי למדינה. הודו ייבאה מטונגה פלסטיק וחפצי פלסטיק בשווי 100,000 דולר בשנת הכספים 2014–2015. הסחורות העיקריות שמייצאת הודו לטונגה הן דגנים, קמח, עמילן או חלב, מוצרי מאפה, מוצרי פלסטיק ופלסטיק, תרופות וסוכר וממתקים.
אנואר שייח, המנהל לשעבר של מכללת פוונה לאמנויות, מדעים ומסחר, הקים את האוניברסיטה המקצועית של חבר העמים (CVU) במקאונגה, טונגה. האוניברסיטה נחנכה ב-6 בפברואר 2016 על ידי שרת המשטרה הטונגנית Pohiva Tuionetoa ושרת הבריאות Siosaia Tiukala. שייח טוען כי CVU היא האוניברסיטה הפרטית הראשונה במדינה.
סיוע חוץ
טונגנים רבים, כולל בני משפחת המלוכה, מקבלים באופן קבוע הכשרה בקורסי הגנה וקורסים אחרים במסגרת התוכנית הודית לשיתוף פעולה טכני וכלכלי (ITEC). הנסיך טואיפלהקה הפך לטונגאני הראשון שלמד באקדמיה הצבאית ההודית ביולי 1972. מומחים הודים רבים הועברו לטונגה כדי לסייע בתחומים שונים של התפתחות המדינה. הודו הודיעה כי היא תעניק מענק סיוע בסך 100,000 דולר בשנה לכל אחת מ-14 מדינות האוקיינוס השקט, כולל טונגה, בפגישת השותפים של Post Forum Dialogue בשנת 2006. הסכום הוגדל ל-125,000 דולר בשנה משנת 2009. בשנת 2007, הודו סיפקה מענק של 200,000 דולר לבניית כביש גישה לכפר הונגה, ולשדרוג המזח בהונגה. ממשלת הודו סיפקה מענק של 300,000 דולר עבור מערכת ההתראה על צונאמי ביולי 2014, 115,000 דולר עבור שדרוג לתשתית ה-ICT של משרד השירות הציבורי באוקטובר 2014, ו-72,000 דולר עבור פרויקט ניטור ספקטרום בספטמבר 2015. הודו תרמה 1,200 ערכות מדים חדשות ומלאות לצבא טונגה ב-8 בדצמבר 2008. הנציב העליון ההודי בפיג'י וישוואס Vidu Sapkal תרם 600 דולר לאגודה לסרטן השד בטונגה ב-8 בפברואר 2017.
אזרחי טונגה זכאים למלגות במסגרת תוכנית ITEC. אנשי שירות ההגנה של טונגה קיבלו הכשרה הגנה במוסדות הכשרה שונים בהודו. בכירים בטונגה השתתפו בסדנת TERI על פיתוח בר קיימא שנערכה עבור מדינות האי השקט (PIC) בסובה במרץ 2007. דיפלומטים טונגניים השתתפו גם בקורס קצר מועד לדיפלומטים של PIC שאורגן על ידי מכון שירות החוץ בנאדי, פיג'י. נשים טונגניות למדו בקורס חשמול סולארי במכללת Barefoot, טילוניה.
אנתוני קונצ'ני
אנתוני קונצ'ני (באנגלית: Anthony Konechny; נולד ב-23 בספטמבר 1989) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי.
קריירה
ב-2013, הוא הצטרף לקאסט החוזר של הסדרה Almost Human שם שיחק את MX-43 '1', אנדרואיד משטרתי דמוי אדם, עד לגמר הסדרה ב-2014 לאחר סיום העונה הראשונה שלה.
ב-2014 הוא גילם את הקצין ת'ך בסרט גודזילה.
הוא הופיע כאורח בסדרה המכשפות מאיסט אנד שם גילם את היצור מנדרייק, שד שחוצה מאסגארד ומתחיל לתקוף כמה מתושבי העיר איסט אנד, היצור נהרג על ידי פרדריק בושאמפ (כריסטיאן קוק).
בשנת 2015 הוא הופיע בסרט חמישים גוונים של אפור שם גילם את פול קלייטון הצעיר, צעיר שנמשך לחברתו לעבודה בחנות לחומרי בניין אנסטסיה סטיל (דקוטה ג'ונסון), ויריבו של כריסטיאן גריי (ג'יימי דורנן) על ליבה של אנסטסיה.
בשנת 2019 שיחק בסרא "נואל". בשנת 2020 שיחק לצד אדן קנטו וג'ייקוב אלורדי בסרט "שני לבבות".
קרטגו
היסטוריה
העיר נוסדה ב־1563 על ידי הקונקיסטאדור הספרדי חואן ואסקס דה קורונדו, והיא הייתה התיישבות הקבע הראשונה בקולוניה של קוסטה ריקה. קרטגו הייתה גם בירת הקולוניה ומקום מושב המושל הספרדי עד עצמאות מדינות מרכז אמריקה ב־1821. בשנים הראשונות לאחר מכן הבירה עברה בין קרטגו וערים אחרות, כמו סן חוסה, עד שב־1823 הבירה עברה סופית לסן חוסה.
רעידות אדמה שאירעו בשנים 1822, 1841 ו־1910 גרמו לנזקים כבדים לעיר.
כלכלה
כלכלת העיר מבוססת על תוצרת חקלאית מהאזורים הכפריים באזור. ישנו גם פארק תעשייתי שבו נמצאות חברות קוסטריקניות ובינלאומיות. למרות זאת, חלק גדול מתושבי העיר עובד באזור המטרופולין של סן חוסה הסמוכה.
בעיר נמצאים מספר אתרים תיירותיים, כמו בזיליקת נואסטרה סניורה דה לוס אנחלס והריסות כנסיית סנטיאגו אפוסטול.
חינוך
העיר היא מקום משכנו של מכון קוסטה ריקה לטכנולוגיה, אחד ממוסדות החינוך היוקרתיים ביותר בקוסטה ריקה, ואחד ממוסדות החינוך להנדסה החשובים ביותר במרכז אמריקה.
ספורט
בקרטגו משחקת קבוצת הכדורגל קרטחינס, המשחקת בליגת העל של קוסטה ריקה. הקבוצה זכתה שלוש פעמים באליפות קוסטה ריקה והגיעה לגמר גביע אינטראמריקנה ב־1994. הקבוצה משחקת באצטדיון חוסה רפאל "פייו" מסה איבנקוביץ' בעיר.
יירגן אודולף
יירגן אודולף (בגרמנית: Jürgen Udolph; נולד ב-6 בפברואר 1943 בפנקו שבברלין) הוא חוקר שמות גרמני. הוא היה פרופסור באוניברסיטת לייפציג.
מחקריו
בשנת 1978 קיבל אודולף תואר דוקטור מאוניברסיטת גטינגן. נושא עבודת המחקר היה "מחקרים על שמות גופי מים סלאביים ומונחי גופי מים" (Studien zu slavischen Gewässernamen und Gewässerbezeichnungen). בכך עסקה גם מרבית עבודתו לאחר מכן. את ההביליטציה קיבל בשנת 1990 עם עבודה בנושא Die Stellung der Gewässernamen Polens innerhalb der alteuropäischen Hydronymie ("מקומם של שמות גופי המים של פולין בתוך ההידרונימיה האירופית העתיקה"), ובשנת 2000 מונה לפרופסור לאונומסטיקה באוניברסיטת לייפציג. במסגרת האוניברסיטה עמד בראש מרכז הייעוץ לשמות של החברה לחקר השמות. ב-2008 פרש והיה לפרופסור אמריטוס.
באוניברסיטת מינסטר עמד בראש Arbeitsstelle Ortsnamen לחקר שמות מקומות, שתיעד והסביר במסגרת מיזם ארוך-טווח בשם Ortsnamen zwischen Rhein und Elbe – Onomastik im europäischen Raum ("שמות מקומות בין הריין והאלבה: אונומסטיקה במרחב האירופי") את שמות המקומות באזור שבין הריין והאלבה. האקדמיה למדעים בגטינגן בחרה באודולף לחבר בהתכתבות בחטיבה הפילולוגית-היסטורית שלה.
תקשורת
משנת 1999 עד 2011 שידר אודולף ברדיו איינס (Radio Eins) בברלין; התוכנית שלו נקראה Numen Nomen Namen. ב-2005 החל לשדר בתוכנית הטלוויזיה "Stern TV". בספטמבר 2005 ראה אור ספרו Professor Udolphs Buch der Namen ("ספר השמות של פרופסור אודולף"), בשיתוף העיתונאי סבסטיאן פיצק. מאז 2006 הנחה בתחנת הרדיו "NDR 1 סקסוניה התחתונה" תוכנית בשם Der Namenforscher ("חוקר השמות"). באותה שנה הופיע בשתי תוכניות ב-ZDF: Deutschland – Deine Namen ("גרמניה – שמותייך") ובתוכניתו של יוהנס ב. קרנר.
מאז 2008 הוא מסביר שמות משפחה בכל בוקר בתחנת הרדיו SWR1 ריינלנד-פפאלץ. מופיע בערוץ הטלוויזיה SWR בריינלנד-פפאלץ בתוכנית Namenforscher ("חוקר השמות"), לצד המנחה ינס היבשן, ומסביר את מקורם של שמות מקומות ושמות משפחה.
לרגל פסטיבל שנתי באורניינבורג בשנת 2009, ביצעו יירגן אודולף וצוותו עבור העיר מחקר על המקור, ההתפלגות והתדירות, וכן משמעות שמות המשפחה של תושבי העיר. בתחנת הרדיו אנטנה ברנדנבורג משודרת התוכנית Examen für Namen מאז 2011. הוא מופיע בתוכנית בשם ("שמכם בבקשה!" – חוקר השמות אודולף מסביר אותו) ב-MDR תורינגיה.
חייו האישיים
אודולף נשוי מאז 1971 ואב לארבעה ילדים.
מדרון יפו
מדרון יפו הוא פארק חופי המוקם לאורך חופי הים של שכונת עג'מי ביפו, והמשתרע בין נמל יפו בצפון וחוף גבעת עלייה מדרום. שטחו של הפארק הוא 200 דונם, אורכו מצפון לדרום הוא כקילומטר, ורוחבו ממזרח למערב מגיע ל-300 מטרים לכל היותר. גובהו המרבי של הפארק הוא 15 מטר מעל פני הים. ביצוע המיזם החל בחודש דצמבר 2005 ועיקר העבודות הסתיימו בשנת 2008. השלמת הפארק הייתה אמורה להסתיים בשנת 2009, אך שתילת דשא במקום התעכבו בשל הבצורת ובשל איסור מכוח החוק שנקבע בגינה בתקנות. משנמצא פתרון לבעיית ההשקיה חודשו העבודות במאי 2009, נשתל דשא והוצבו מתקני משחקים וספסלי תצפית. הפארק נחנך לבסוף ב-30 באפריל 2010. פרויקט הקמת פארק המדרון היה יוזמה של ראש העיר רון חולדאי, ותוכנן על ידי משרד "ברוידא-מעוז אדריכלות נוף". על הביצוע הופקד אגף שפ"ע באמצעות החברה העירונית "עזרה וביצרון", ועלותו הגיעה ל-60 מיליון ש"ח.
היסטוריה
רוב השטח עליו משתרע הפארק שימש החל מסוף שנת 1969 ובמשך שנים רבות, כאתר לסילוק פסולת בניין, דבר שהביא לייבוש רצועת הים. פעולות אלו הביאו למחאה ציבורית ולהתערבות בג"ץ, ובשנת 1988 סגרה עיריית תל אביב את אתר הפסולת וחדלה מלעשות בו שימוש. עם זאת, פעילות שפיכת פסולת המשיכה להתקיים במקום באופן בלתי חוקי. בשנת 2003 שפך צה"ל חומר ייצוב נוסף במקום ומיקם עליו סוללה של טילי פטריוט. המקום היה למוקד מפגע סביבתי, וניתק את חוף הים מהאזור המיושב שבעורפו. במקום התחוללו שריפות ומפולות של ערימות פסולת אשר גלשו לים, והוא היה גם למוקד של פעילות עבריינית ושולית אחרת. בתכנון הפארק החופי, עמדה העירייה בקשר, באמצעות המישלמה ליפו, עם כ-300 מתושבי האזור ועם ארגונים שונים הפועלים בעיר, ובהם עמותת "יפו יפת-ימים", שבטי צופים, פעילים בשכונות היהודיות ומנהיגים ונציגים של הקהילה הערבית בעיר.
עקרונות תכנוניים
הפארק מתוכנן כך ש"ישיב" את חוף הים לעיר ולתושבים. לשם כך סולקה מהמקום פסולת בהיקף של 1,275,000 טון שהועברה למחזור, וחלק מגבעות הזבל שוטחו או הונמכו, במטרה לאפשר קו ראייה בין העיר לים, וכן כדי להתאים את השטח לגישה. מיון הפסולת התבצע במקום וחלק ממנה עובד ושימש בהקמת הפארק. בפארק שלוש כיפות המאפשרות תצפית, ועל האמצעית הוקם אמפיתיאטרון שקוע. שבילים להולכי רגל נסללו לאורכו של הפארק (מצפון-לדרום) ולרוחבו (ממזרח-למערב), וטיילת הוקמה בין השטח הירוק לאזור החוף החולי. שביל אופניים נסלל בסמוך לגבולו המזרחי של האתר, מקום בו הוא גובל בשכונת עג'מי. בצפונו של הפארק הוקם אזור לפעילות ספורט ונופש ונסלל מגרש חניה. עוד הושם דגש על תכנון הצמחייה וההצללה במקום.
על פי בדיקת מבקר המדינה, עיריית תל אביב - יפו הקימה את הפארק מבלי שהדבר יאושר בוועדה המחוזית לתכנון ולבניה תל אביב ומבלי לתאם את העבודות כנדרש עם בעל הקרקע, מינהל מקרקעי ישראל. על פי המבקר, הדבר הוביל למספר כשלים תכנוניים, כגון העדר שירותים סניטריים בפארק ופתרונות תחבורה וחניה לוקים בחסר בסביבתו.
הלה שלג
הִלה שלג (מכונה לעיתים גם "Frozen May"; נולדה ב-18 בפברואר 1984) היא כותבת, מוזיקאית ומשוררת ישראלית, זוכת פרס אקו"ם ע"ש עלי מוהר לעידוד פרסום היצירה לשנת 2017.
קורות חיים
שלג גדלה בכרמיאל ועברה לתל אביב בשנת 2006. החלה את דרכה באתר "במה חדשה" בתחילת שנות האלפיים. סיימה לימודי קופירייטינג במכללת ACC של תרצה גרנות, ולימודי תקשורת חזותית ב"סטודיו 6B" בתל אביב.
באפריל 2015 הוציאה בהוצאה עצמית אלבום ראשון בשם "האוסף" בהפקתו המוזיקלית של יון לב. האלבום זכה במענק מקרן אקו"ם לקידום היוצר והיצירה הישראלית, סוקר ברשת, ושירים מתוכו הושמעו ברדיו ובטלוויזיה והופיעו בסדרה "אם וכאשר" ששודרה בערוץ עשר.
באוקטובר 2015 התחילה פרויקט כיתובי קיר תחת ההאשטאג #הלהשלגכותבתלקיר במסגרתו היא כותבת באמצעות מכחולים וצבעי אקריליק משפטים שהגתה, על קירות במרחב הציבורי בהתכתבות עם הסביבה או בהתייחסות לגרפיטי קיים, מצלמת אותם ומעלה לרשת.
המשפט שפתח את הפרויקט הוא "עשיתי המון חיים בטעויות שלי", שהפך ויראלי. תמונות מהפרויקט הוצגו בתערוכות בתל אביב ובחיפה, והוא מתעדכן באופן שבועי בפלטפורמות הרשת השונות.
בשנים 2016 ו-2017 פורסמו ארבעה משיריה בגליונות 12 ו-13 של מגזין "מעין".
במאי 2017 השתתפה בפרויקט Street Tardis בתחנה המרכזית החדשה של תל אביב, במסגרתו יצרה טארדיס ממשפטים שכתבה, בפורמט של מדבקת חלון ברחבת המסופים.
בינואר 2018 הוציאה בהוצאה עצמית אלבום שני בשם "בָּבוּאָה" בהפקתו המוזיקלית של אורן אובסטבלום. שירים מתוכו הושמעו ברדיו.
באפריל 2018 זכתה בפרס אקו"ם ע"ש עלי מוהר לעידוד פרסום היצירה, על שירים ופזמונים שכתבה.
במאי 2020, בתקופת התפרצות מגפת הקורונה והסגרים, החלה את פרויקט #השבלונותשלהלהשלג, במסגרתו היא נותנת ביטוי מוחשי למשפטיה באמצעות שבלונות של אותיות וסמלים.
רפאל הכהן כ"ץ
הרב רפאל בן יקותיאל זיסקינד הכהן כ"ץ (רפאל המבורגר או רפאל הכהן; כ"ד בחשוון תפ"ג, 1722 – כ"ו בחשוון תקס"ד, 1803) היה רב העיר המבורג בגרמניה (קהילות אה"ו), מחבר הספר תורת יקותיאל ושו"ת ושב הכהן.
תולדות חייו
נולד בשנת תפ"ג (1722) לרב יקותיאל זיסקינד הכהן, אב"ד מחוז ליבוניה (ליפלנד) ובירתה העיר ריגה (כיום בלטביה). בצעירותו למד אצל דודו רבי אריה לייב גינצבורג - מחבר הספר "שאגת אריה", שכיהן אז כרב וכראש ישיבה בעיר מינסק.
בשנת 1735 נישא לתמר, צאצאית הרב יהושע פלק כץ. לאחר נישואיו למד שש שנים בישיבה במינסק, ובגיל 19 התמנה לראש הישיבה במקום דודו. בהמשך כיהן כרב בערים רקאווי (תק"ה), וילקומיר (תק"ז), מינסק (תקי"ז), פינסק (תקכ"ג) ופוזנן (תקל"ב).
בשנת תקל"ו נבחר לשמש כרב בשלוש הקהילות אלטונה, המבורג וואנדסבק (אה"ו), תפקיד אותו מילא במשך כ-23 שנים. לעת זקנותו הודיע לאנשי קהילתו על רצונו לפרוש מתפקידו כרב העיר מחמת גילו. לאחר פרישתו שלח לו המלך פרנץ השני מכתב תודה על עבודתו למען הקהילה היהודית.
נפטר באלטונה בכ"ו בחשון תקס"ד.
מלחמתו בתנועת ההשכלה
הרב רפאל הכהן היה מהלוחמים הגדולים בתנועת ההשכלה. הוא היה מהראשונים שהחרימו את פירושו של משה מנדלסון על התנ"ך, ואף נפגש עמו ודיבר איתו קשות. אף נפגש עם הרב שלמה מדובנא, ושכנעו שלא להשתתף בהדפסת פירושו של מנדלסון על התנ"ך. בשנת 1789, לאחר הדפסת ספרו תורת יקותיאל, בו כתב דברים חריפים נגד המשכילים, כתב שאול ברלין, תחת שם העט "עובדיה בן ברוך מפולין", את הספר "מצפה יקתאל", שבו ציין ביקורת נקודתית וחריפה נגד פסיקות רבות בספר.
יחסו לתנועת החסידות
רבי רפאל היה תלמיד קרוב של הגר"א, ותלמידו של השאגת אריה, ועל כן יחסו אל תנועת החסידות היה מורכב.
כאשר פורסם כתב החרם נגד תנועת החסידות לא הסכים לחתום עליו, ואף אמר על המגיד ממזריטש שרוח הקודש מתנוססת בבית מדרשו. אף לאחר שאמרו לו ש"הרב הדומה למלאך השם צבאות" (הגר"א) חתם על החרם, אמר שמסיפור עקידת יצחק רואים שכרצה הקב"ה לומר לאברהם לשחוט את יצחק הוא הודיע לו את זה בעצמו, אך כשאמר לו לא לשחוט הודיעו על ידי שליח, מלאך. ומכאן שכדי להציל אדם מספיק שליח, אך לשחוט אדם זה רק על ידי הקב"ה בעצמו, ואפילו לא על ידי מלאך.
יחסו החיובי לתנועת החסידות נולד בעקבות שליחות שהטיל המגיד ממזריטש על תלמידו רבי זושא מאניפולי, שהביא את רבי רפאל אל רבו הרב המגיד, ושם התוודע רבי רפאל לגדלותו הרוחנית של הרב המגיד. לאחר שובו אל רבו הגר"א אמר לו הגר"א שהשוחד יעוור עיני חכמים ושלא יוסיף לנסוע למזריטש. רבי רפאל נענה לו ולא הוסיף לנסוע למזריטש משום כבוד רבו, אך גם לא הוסיף לנסוע אל רבו רבי אליהו. בשנותיו האחרונות כשנכנסו אצלו אנשים ביקש שלא ידברו בביתו אודות שום איש.
מחיבוריו
ועוד כתבים שונים שנשארו בכתב יד.
מצאצאיו
קרוב משפחה שלו:
זיקת הנאה בישראל
בישראל, זיקת הנאה היא אחת מחמש הזכויות במקרקעין המוזכרות בחוק המקרקעין. חוק המקרקעין מגדיר זיקת הנאה כ; כלומר, זיקת הנאה איננה זכות המקנה חזקה במקרקעין הכפופים. בניגוד לזכויות מקרקעין אחרות, זיקת הנאה מתייחדת בכך שניתן להקנות אותה לטובת מקרקעין ולא רק לטובת אדם אחר, מקרקעין הנהנים מזיקת הנאה מכונים מקרקעין זכאים. זיקת הנאה, כשאר הזכויות במקרקעין, יכולה להירשם במרשם המקרקעין הישראלי.
הפסיקה והחוק מפרטים מתי אדם זכאי ליהנות מזיקת הנאה בנכס שאיננו בבעלותו, וכן מתי הנאה זו מוקנית לא רק לאדם אלא גם לנכס שבבעלותו (באופן שהוא רשאי להעבירה הלאה בעת מכירה).
בעיקרון, זיקה מקנה זכויות בקרקע פרטית של הזולת או בקרקע המוגדרת רכוש משותף בבניין, כשהחוק מפריד בין שני אלו לזיקה שנוצרת ב"מקרקעי ציבור". אמנם החוק מתיר לבטל את הזיקה, אך סעיף 96 (לחוק המקרקעין) קובע כי יש לפצות את מי שנהנה ממנה אם הביטול הסב לו נזק קנייני.
הפסיקה מבהירה את ההבדל בין זכות השמורה לבעל הנכס, וזכות השמורה לנכס עצמו (וניתן להעבירה). ההבדל נקבע כך, שכאשר השימוש "שירת את מקרקעי המשתמש בלא שלאישיותו של המשתמש הייתה השפעה על כך, תהא הזיקה הנרכשת מכח התיישנות זיקת הנאה "לטובת מקרקעין". לעומת זאת כאשר הזיקה משרתת את המשתמש באופן אישי, בלא קשר לזכויותיו במקרקעין כלשהם, עשויה זיקת ההנאה שתיווצר מכח התיישנות להיות זיקת הנאה לטובת אדם".
אפיון והגדרה
מבחינים בין זיקת הנאה לזכויות דומות (כגון שכירות והשאלת נכס), הבחנה המתבטאת במאפייני זיקת הנאה:
זיקת הנאה מכוח שנים
זיקת הנאה מכוח שנים היא למעשה "התיישנות רוכשת", כלומר, ההתיישנות של השימוש הקיימת במקרקעין הכפופים, רוכשת זכות הנאה בהם. זיקת הנאה מכוח שנים היא זיקה הנוצרת עקב שימוש שנעשה במשך השנים ללא התנגדות בעל הנכס, על אף שלא נקבע הסכם המעניק זיקת הנאה זו.
בישראל מי שנהנה ממקרקעין במשך שלושים שנים רצופות, רשאי לדרוש את רישום הזיקה. ברציפות הנדרשת אין הכוונה לשימוש והנאה רצופים, אלא תקופת שימוש והנאה רצופה.