cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עונת 2011/2012 ב-NBA
דראפט 2011
הדראפט בשנה זו התקיים ב-23 ביוני 2011 בפרודנטיאל סנטר, אולמה של הניו ג'רזי נטס. דראפט זה ציין את הפעם האחרונה בה ניו ג'רזי נטס השתתפה בדראפט לפני שהמועדון עבר לברוקלין. בהגרלה (לוטרי) זכו קליבלנד קאבלירס בבחירה הראשונה וניצלו אותה כדי לבחור את קיירי אירווינג מאוניברסיטת דיוק שבסיום העונה זכה בתואר רוקי השנה ב-NBA. שחקנים בולטים אחרים שנבחרו בדראפט 2011 כוללים את אנס קאנטר (בחירה שלישית), טריסטן תומפסון (4), יונאס ולנצ'יונאס (5), ברנדון נייט (8), קמבה ווקר (9), קליי תומפסון (11), האחים מרקיף ומרכוס מוריס (13 ו-14, בהתאמה), קוואי לאונרד (15), ניקולה ווצ'ביץ' (16), אימאן שאמפרט (17), טוביאס האריס (19), דונטאס מוטיאיונאס (20), קנת' פאריד (22), ניקולה מירוטיץ' (23), רג'י ג'קסון (24), ג'ימי באטלר (30), צ'נדלר פארסונס (38) ואייזיאה תומאס (60).
אולסטאר
סוף שבוע האולסטאר של שנת 2012 נערך באמוויי סנטר, אולמה הביתי של אורלנדו מג'יק. האירוע החל ב-24 בפברואר 2012 והסתיים במשחק האולסטאר ב-26 בפברואר.
המאמנים במשחק האולסטאר היו טום ת'יבודו משיקגו בולס המזרחית וסקוט ברוקס מאוקלהומה סיטי ת'אנדר המערבית. את החמישיות למשחק האולסטאר בחרו האוהדים ואת השחקנים המחליפים בחרו המאמנים בליגה. בהצבעת הקהל לשחקני החמישייה הוביל דווייט הווארד מאורלנדו מג'יק את רשימת מקבלי הקולות עם 1,600,390 קולות. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המערב בתוצאה 149–152. קווין דוראנט מאוקלהומה סיטי ת'אנדר זכה בפרס ה-MVP של משחק האולסטאר לאחר שקלע 36 נקודות במשחק. את קלעי המזרח הוביל לברון ג'יימס עם 36 נקודות גם כן. קובי בראיינט קלע במשחק 27 נקודות ובכך שבר את שיאו של מייקל ג'ורדן והפך לשיאן הנקודות במשחקי האולסטאר עם 271 נקודות לאורך הקריירה (לעומת 262 של ג'ורדן). דוויין וייד מנבחרת המזרח הצטרף למייקל ג'ורדן ולברון ג'יימס כשחקנים היחידים שהשיגו טריפל דאבל במשחק אולסטאר, לאחר שקלע 24 נקודות, אסף 10 ריבאונדים ומסר 10 אסיסטים במשחק.
פרסים עונתיים
חמישיות העונה
חמישיות ההגנה
חמישיות הרוקיז
איבאר רוז'איה
איבָּאר רוֹזָ'איֶה (בבוסנית Ibar Rožaje) הוא מועדון כדורסל מונטנגרי מהעיר רוז'איה, המשתתף בליגת העל המונטנגרית בכדורסל.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1984 כחלק ממועדון ספורט כללי שכלל קבוצת כדורגל וקבוצת כדורעף, בתחילה שיחקה הקבוצה בליגה היוגוסלבית ועם פרוץ מלחמות יוגוסלביה עברה הקבוצה לליגת העל הסרבית-מונטנגרית בה שיחקה עד 2006, אז פרשה מונטנגרו מאיחוד סרביה ומונטנגרו והקבוצה הצטרפה לליגה המונטנגרית השנייה. בעונת 2011/2012 העפילה הקבוצה לליגה הראשונה במונטנגרו, בעונת 2012/2013 הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה והעפילה לחצי גמר הגביע המונטנגרי.
קהל
הקבוצה מייצגת את המיעוט הבוסניאקי המתגורר ברוז'איה וקהל אוהדיה מזוהה עם האסלאם הסוני ומכנה עצמו ג'אזי (מגיני האסלאם) על שם הלוחמים ב.
דייוויד הודג'ס
דייוויד הודג'ס (באנגלית: David Hodges; נולד ב-5 בדצמבר 1978 בליטל רוק, ארקנסו) הוא פזמונאי, מפיק מוזיקלי, מלחין, נגן מקלדת, וזמר אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בזכות עבודתו בלהקת הרוק אוונסנס, אותה הוא עזב בשנת 2002. כמו כן הוא חבר במספר להקות נוספות, ביניהן: Trading Yesterday, The Age of Information, AVOX וכן כזמר סולו.
נכון ל-2011, הודג'ס מתגורר בלוס אנג'לס שבקליפורניה, שם הוא מתמקד בעבודתו כפזמונאי ומפיק.
אוונסנס
הודג'ס הצטרף לאוונסנס בשנת 1999. הוא כתב רבים מהשירים באלבום Origin ובאלבום הבכורה של הלהקה, Fallen. הוא החליט לעזוב את הלהקה בדצמבר 2002 מכיוון שהוא הרגיש שהוא מוביל את הלהקה לסגנון רוק נוצרי יותר ממה שאיימי לי ובן מודי רצו. בשנת 2004 הוא זכה בשני פרסי גראמי עם הלהקה על הופעת ההארד רוק הטובה ביותר והאמן החדש הטוב ביותר.
Trading Yesterday
בשנת 2003 הודג'ס ומארק קולברט החליטו להקים להקה בשם "Trading Yesterday". הלהקה שהורכבה אז מהודג'ס, (שירה, גיטרה אקוסטית ואורגן/פסנתר), קולברט (תופים), וסטיבן מק'מורן (גיטרת בס), הוציאה אלבום דמו ב-15 במאי 2004 בשם "The Beauty and the Tragedy" ("היופי והטרגדיה"). כמו כן, חברי הלהקה חתמו על הסכם עם חברת התקליטים "אפיק הקלטות" ב-2004, ועברו ללוס אנג'לס כדי להקליט את אלבום הבכורה שלהם. הקלטות האלבום הסתיימו בתחילת 2005, והסינגל "One Day" מתוך האלבום הופיע בפסקול הסרט "Stealth". ב-15 בנובמבר 2005 הלהקה עזבה את חברת ההקלטות, וב-2007 היא נותרה להקה עצמאית.
קולברט, מתופף ומייסד הלהקה עזב את הלהקה בקיץ 2006 כדי לעבוד בתור מהנדס שמע. הלהקה תכננה להוציא אלבום נוסף בשם More Than This, אולם הוא מעולם לא יצא באופן רשמי, למרות שהוא דלף לאינטרנט בדצמבר 2006.
We Are the Fallen
במהלך שנת 2009 הצטרף הודג'ס ללהקה We Are the Fallen שמורכבת ברובה מחברי אוונסנס לשעבר.
פרויקט סולו
בשנת 2009 הודג'ס הוציא אלבום סולו בשם Musical Demonstrations Part 1. באותה שנה הוא הקליט מספר שירים לאלבום Summit Worship של The Summit Church, בהם השיר "Breathe" אותו הוא מבצע ביחד עם איימי לי.
בזמן שהוא עובד על המוזיקה שלו, הודג'ס גם כתב והפיק שירים לאמנים שונים. ב-2007 הוא עבד עם סלין דיון ("This Time") והבקסטריט בויז (“Something That I Already Know”). ב-2008 היה הודג'ס שותף לכתיבה ולהפקה של הלהיט "Crush" של דייוויד ארצ'ולטה. השיר הגיע למקום השני במצעד 100 השירים של בילבורד, והוא הגיע למקום הגבוה ביותר בטבלה שאליו הגיע סינגל חדש מאז ינואר 2007.
ביולי 2008 הודיע הודג'ס שהוא חתם על הסכם עם חברת ההקלטות של האחים וורנר כדי להפיק אלבום סולו. הודג'ס צפוי להוציא מספר אלבומי EP במקום אלבום אחד באורך מלא. אלבום ה-EP הראשון שנקרא The Rising EP יצא באופן דיגיטלי ב-11 באוגוסט 2009. לאחר מכן הוציא הודג'ס אלבום בשם The December Sessions אשר יצא ב-2 חלקים במאי 2012 ונובמבר 2013 בהתאמה. בשני האלבומים האלה מבצע הודג'ס שירים אשר כתב לו יוצר ישראלי בשם מתן בכור ("First Day of My Life" ו"Chasing Shadows"), אשר כתב לאמנים נוספים בתחילת דרכם שעובדים עם הודג'ס כגון לואיס ויליאמס ולהקות The Dead Famous וMy Mystic X-Ray.
ב-2010 הודג'ס שיתף פעולה עם מספר אמנים מוכרים, בהם דייוויד קוק, קארי אנדרווד, לי דה וויז, מת'יו מוריסון, כריסטינה פרי, קייט סטיבנס, טריין, ויזר, דייוויד ארצ'ולטה, דה גיים ואדם למברט. כמו כן הוא עובד על חומרים חדשים ביחד עם קריס אלן, סטארגייט, ג'ים ג'ונסון, לינדי רובינס ובן מודי. בנוסף, הודג'ס כתב שירים לאנסטסיה, ניק לשאיי, ליאונה לואיס, סימפל פלאן, דלתא גודרם ועוד.
מבצע מבוכה
מבצע מבוכה (באנגלית:  Operation Embarrass),  היה אחד המבצעים הסודיים שבצעה ממשלת בריטניה כנגד ההעפלה לארץ ישראל, באמצעות השירות החשאי המלכותי לביטחון לאומי הבריטי הפועל מחוץ לגבולות הממלכה המאוחדת ( the Secret Intelligence Service - SIS ), או בכינויו המקוצר Mi6 בתקופה שבין 1946 ועד מאי 1948. המבצע נחשף לראשונה לציבור הרחב רק בשנת 2010 בספרו של פרופסור קייט' ג'פרי מאוניברסיטת קווינס בבלפסט, שנקרא MI6: ההיסטוריה של השירות החשאי המלכותי הבריטי בתקופה שבין 1909 ועד 1949.
רקע
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה בלחץ מדינות ערב (מפיקות הנפט) בריטניה הטילה מכסות הגירה ליהודים לעלייה לארץ ישראל. גודל המכסה עמד על 7,500 מהגרים בשנה. כל מהגר יהודי שהגיע לארץ ישראל ללא האישורים המתאימים (סרטיפיקטים) נחשב מהגר בלתי חוקי שיש לשפוט ולהעניש. עם קבלת ההחלטה לגבי מכסות ההגירה של היהודים, החל עימות בין הנהגת היישוב היהודי בארץ ישראל לבין ממשלת בריטניה. בשנת 1946 כחצי שנה מתום מלחמת העולם השנייה החל להתגבר גל העפלה בדרך הים לארץ ישראל ובתחילת 1947 הפכה ההעפלה לבעיה אקוטית מבחינת הבריטים, כשקצב ההעפלה הלך וגבר. בתאריך 14 בפברואר 1947 נערכה בלונדון, פגישה בין נציגי, ה-SIS, נציגי ה-MI5, נציגי הצבא ונציגים ממשרד החוץ הבריטי ומשרד המושבות בה ניתן אישור לבצע פעולות הונאה וחבלה כנגד אניות המעפילים במטרה לעצור את זרם המעפילים לארץ ישראל, תוך הפחדת המעפילים ומנהיגיהם, בפעולות מכאיבות. פרופסור קייט' ג'פרי מציין שבמסגרת מבצע מבוכה סוכני השירות החשאי MI6 דיווחו שב־5 מקרים הם חבלו באניות המעפילים בנמלי המוצא שלהם באירופה בעיקר באיטליה ובצרפת ואף הטביעו אחת מהן.
המבצע הסתיים בחודש במאי 1948 עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל על ידי דוד בן-גוריון וסיום המנדט הבריטי בארץ ישראל.
המטרה
מטרות המבצע היו:
להערכת מפקדי הצי הבריטי חשיבות מבצע מבוכה, בהשגת שלוש מטרות אלה בכך, שיופחתו העימותים האלימים לעצירה והשתלטות על אניות המעפילים, בין מלחי הצי הבריטי והמעפילים בלב ים. יופחת עומס העבודה של אניות הגירוש ובנוסף יופחת העומס והצפיפות במחנות המעצר בעתלית ובקפריסין.
התכנון
צוות צוללים סוכנים של ה-MI6, יפליג על גבי יאכטה תמימה, במסווה של טיול תענוגות, בין נמלי דרום צרפת ומערב איטליה ובין נמלי מזרח איטליה ויוגוסלביה על פי מודיעין לאיתור אניות מעפילים בנמלים. באיתור אניות מעפילים משרד החוץ הבריטי יפעל מול שלטונות המדינות לעצירתן בנמלים. במקביל צוות הצוללים יערך לחבל באניות תוך פגיעה בצנרת המים המתוקים והדלק המוזרמים לאניות, הצמדת מוקשי עלוקה ימיים לגוף האניות וההגאים שלהן ועוד. העיקרון המנחה היה שלא לגרום לנפגעים בנפש ועל כן בכל מקרה יש לוודא:
לצורך המבצע הוקמה רשת תקשורת מיוחדת, בשם הקוד אושן (Ocean), שהוקמה בתקציב של כ־30,000 ליש"ט, או 47,000 דולר, סכום כסף גבוה מאוד לשנת 1947. סיפור הכיסוי למקרה שהיאכטה תיעצר: ש"הנוסעים" נמצאים בטיול תענוגות על גבי היאכטה. חל איסור חמור על הצוותים להודות בקשר שלהם עם "הוד מלכותה" (בריטניה). הצוותים היו צריכים לספר שהם גויסו בניו יורק "על ידי ארגון אנטי קומוניסטי שהוקם על ידי קבוצת תעשיינים בינלאומיים, בעיקר מתעשיות הנפט והמטוסים". זאת, במגמה להטיל את האשמה על אמריקאים עשירים, ימניים, ללא שם. השימוש בקו הגנה זה יהיה "קו ההגנה האחרון שלהם, ואפילו במקרה של עונש מאסר, לא ניתן יהיה לצפות לעזרה מהוד מלכותה".
הביצוע
מסוף מלחמת העולם השנייה הפעיל המודיעין הבריטי פעולות הונאה ודיסאינפורמציה כנגד מפעל ההעפלה. בתחילת שנת 1946 בפרשת לה ספציה במסגרת פעולות הונאה והפחדה, הבריטים הפיצו סיפור שבאניות המעפילים דב הוז ואליהו גולומב מתרכזים פשיסטים הרוצים לעזוב את איטליה כדי לחמוק ממשפט. פעולה זו בנמל לה ספציה הצליחה לעכב את יציאת האניות לארץ ישראל. בנמל פיראוס שביוון הפיצו הבריטים סיפורים שבעלי אניות המעפילים כנסת ישראל ורפיח חייבים כספים כך שמשטרת יוון נאלצה להוציא צווי תפיסה כנגד האניות על מנת לברר את הסיפורים. במקביל מפקדי המוסד לעליה ב' נאלצו להבריח את האניות לאיים נידחים ומשם לנמל העמסת המעפילים באקאר שביוגוסלביה. כשאניות המעפילים גאולה ומדינת היהודים הגיעו לנמל באיון שבמערב צרפת במפרץ ביסקאיה, המודיעין הבריטי הצליח לשכנע את שלטונות צרפת למנוע את תדלוקן במשך 7 שבועות. כשהפליגו האניות לנמל קונסטנצה שברומניה המודיעין הבריטי שכנע את השלטונות הרומנים שאניות המעפילים הן אניות מלחמה מוסוות. שלטונות רומניה השתכנעו ואנשי המוסד לעליה ב' נאלצו להעביר את האניות לנמל בורגס שבבולגריה. שינוי זה שיבש את תוכניות השינוע היבשתיות של המעפילים לנמל היציאה. מפקדי המוסד לעליה ב' חוו שיבושים דומים גם עם אניות מעפילים אחרות אך העפלה לא הופסקה.
ב-14 בפברואר 1947 מבצע מבוכה יצא לפועל לאחר פיצוץ מלון המלך דוד בירושלים והערכה בריטית שהעפלה תתגבר עוד יותר. בפגישת מפקדי ארגוני המודיעין ומשרד החוץ הבריטי, שהתקיימה בלונדון הוחלט להכות בכוח במפעל העפלה. בספרו פרופסור קייט' ג'פרי מסכם את דיווחי הסוכנים של MI6 במבצע כלהלן: בנוסף לפעולות ההונאה, הדיסאינפורמציה והשכנוע שבוצעו, התבצעו גם חמש פעולות בהן הוטמנו מוקשים ימיים וחומרי נפץ באניות המעפילים. אנייה אחת הושבתה כליל, שתיים אחרות ניזוקו ובשתיים לא התפוצצו המוקשים. אירועים אלה אינם מוזכרים בספרות אודות ההעפלה, המוסד לעליה ב', הפלי"ם או ההגנה. מאידך מהמחקר עולה שהספינה וריסי Vrissi שפוצצה וטובעה על ידי סוכני ה-MI6 בשעה שעגנה מחוץ לנמל צ'יוויטווקיה מצפון לרומא. לא הייתה מוכרת כספינת מעפילים וייתכן מאוד שהיא הותקפה בגלל טעות בזיהוי. שני המלחים שהיו על הספינה חולצו מהים בשלום עם פציעות קלות. (חלק מהחוקרים טוענים בטעות שהספינה השתייכה כנראה לאצ"ל ). הפעולה כנגד האנייה וריסי התבצעה לאחר שפעולה דומה בנמל סט Sète שבדרום צרפת כנגד אנייה המעפילים אקסודוס (יציאת אירופה תש"ז) בוטלה על ידי משרד החוץ הבריטי, ברגע האחרון, משום ששלטונות צרפת הבטיחו שהם יחסמו את היציאה מהנמל ולא יאפשרו לאנייה לצאת לים הפתוח. תכנית חסימת הנמל הגיעה לידיעת מפקד המוסד לעליה ב' באירופה שאול אביגור (מאירוב) והוא הורה ליוסי הראל מפקד האקסודוס לצאת מידית לים עוד באותו הלילה . האקסודוס התנתקה מרציף סנט לואיס שבנמל סט בשעה 02:30 בבוקר אף על פי שהנתב שהוזמן לא הגיע, כבל פלדה הסתבך במדחף שלה והיא עלתה על שרטון חול לפני שער הנמל, היא הצליחה לחמוק ולצאת מהנמל לים הפתוח בשעה 06:00 לפני שהנמל נחסם. העיתונות המקומית דיווחה על הטבעת הספינה וריסי שהיא הייתה מיועדת ליעד במזרח התיכון וכי את החבלה ביצע ארגון מגני פלסטיין הערבית. וזאת על סמך מכתב שהתקבל במערכות העיתונים המקומיים.
פיצוץ אירע באניית המעפילים דב הוז בשעה שעגנה בנמל לה ספציה בשנת 1946. בפיצוץ נהרגו 4 עובדי מספנה מקומיים. האירוע שויך למוקש שנסחף משדה מוקשים ימיים קרוב. איש לא הפנה האשמות כלפי הבריטים.
החבלה בפָּאן קרֶסֶנט (Pan Crescent) אניית המעפילים עצמאות התרחשה בשעה שהאנייה עגנה קשורה לרציף בנמל מרגרה שליד ונציה, לצורך תיקונים ועבודות להכנתה לקליטת מעפילים. הספינה הייתה נגישה לפועלי המספנה המקומיים כך שלסוכני ה-MI6 היה קל לאתר פועל שיהיה מוכן להכניס לבטן האנייה פצצה ולהטמין אותה במקום שהורו לו. במקרה זה קל היה להוכיח בחקירת עובד המספנה שהוא הונחה על ידי סוכני ה-MI6. גם באירוע זה העיתונות המקומית דיווחה שאת החבלה ביצע ארגון מגני פלסטיין הערבית. וזאת על סמך מכתב דומה לזה שהתקבל חודש קודם במערכות העיתונים המקומיים לאחר טיבוע הספינה וריסי.
סיכום המבצע
לסיכום ניתן לומר שמבצעי הדיסאינפורמציה, ההונאה, השכנוע, ההלשנות ויתר הקשיים איתם התמודדו מפקדי המוסד לעליה ב', אכן עיכבו או דחו את ההפלגות, אך לא גרמו לביטולן. לכל העיכובים שסוכני ה-MI6 הצליחו לגרום, אנשי המוסד לעליה ב' והפלי"ם הצליחו למצוא פתרונות. לעיתים בשכנוע וברכישת אוהדים לעניין הציוני, לעיתים תוך ניצול איבה לבריטים, לעיתים בשוחד כספי, לעיתים בהתעלמות מצווים ואיסורים ולעיתים בתושייה רבה והרבה חוצפה צברית. באשר לתקלות, המוקשים והחבלות הם לא הפחידו ולא עצרו את זרם המעפילים וקצב עלייתם ארצה הלך והתגבר באופן רציף. אם בשנת 1945 קצב העלייה החודשי עמד על עשרות בודדות, הרי שבשנת 1947 כבר עמד הקצב החודשי על 4,000 מעפילים בחודש. בשלוש השנים שבין מאי 1945 ומאי 1948 הפליגו לארץ ישראל יותר מ-66 אניות מעפילים אך רובן נתפסו על ידי הצי הבריטי בלב ים. קצב העפלה כזה מוכיח מעל כל ספק שמבצע מבוכה למעשה כשל.
חשיפת המבצע לציבור הרחב
פרופסור קייט' ג'פרי היה היסטוריון וחוקר מטעם אוניברסיטת קווינס בבלפסט, בירת צפון אירלנד. במסגרת מחקריו בתחום ההיסטוריה הצבאית שהחל כבר משנת 2005 הוזמן על ידי ראש השירות החשאי MI6, ג'ון סקרלט, לכתוב את ההיסטוריה של הארגון. רק לאחר שפרופסור קייט' קבל רשות בלעדית, מהרשויות המוסמכות בבריטניה לעיין בכל המסמכים והתיקים של השירות החשאי הבריטי MI6 (SIS ) מיום הקמתו בשנת 1909 ועד 1949 הוא החל במחקרו. על בסיס עבודתו הוא כתב את ספרו החשוב, ' MI6: ההיסטוריה של השירות החשאי המלכותי הבריטי בתקופה שבין 1909 ועד 1949' ( MI6: The History of the Secret Intelligence Service 1909-1949 ). פרופסור קייט' ג'פרי מציין שתיקים רבים מבין התיקים של הארגון לא שרדו בשלמותם את השנים. אך התיקים שעסקו בפעולות סוכני השירות החשאי MI6 כנגד אניות המעפילים בהן ההגנה והמוסד לעליה ב' העלו את פליטי השואה לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל, נשמרו במצב טוב. לדבריו, הוא היה הראשון והיחיד שמחוץ לשירות החשאי, שקבל רשות לעיין בתיקים. ההגבלה היחידה שהייתה לו, הייתה, לא לנקוב בשמות של סוכנים שבגדו. הוא הוסיף "המציאות קשה יותר מכל דמיון. כי כשאתה מתמודד עם אנשים אמיתיים, אתה מבין שיש להם את החולשות והחוזקות שלהם". פרופסור קייט' ג'פרי נדהם למצא במסגרת מחקרו במסמכי ה-MI6 את אחת התוכניות/הצעות של השירות החשאי המלכותי הבריטי במסגרת מבצע "מבוכה" שכללה הפצצת אניית המעפילים "אקסודוס" על כל 4,500 המעפילים שעל סיפונה. הרציונאל שמאחורי המלצה זו היה "שעל מנת להפחיד ולהרתיע צריך להכאיב בגדול". משרד החוץ הבריטי גנז המלצה זו. לאור ממצאיו הבלתי שיגרתיים ג'פרי התעקש לפרסם את ספרו ולשם כך הוא קבל את כל אישורי הצנזורה הנדרשים. ב־21 ספטמבר 2010 פורסם הספר.
פרופסור קייט' ג'פרי נפטר ב-12 פברואר 2016 בגיל 64.
ויליאם לינטון
ויליאם לינטון (באנגלית: William Linton; 1791 – 1876) היה אמן נוף בריטי.
ביוגרפיה ויצירה
יליד ליברפול, לינטון גדל בלנקסטר ובקרטמל, ולמד בבית הספר בוינדרמיר שם מאוחר יותר בילה את חופשותיו.
בגיל שש עשרה נכנס לעבודה אצל סוחר. עם זאת הוא לא אהב את העבודה. להנאתו, הוא התחיל להעתיק יצירות מאת קלוד לורן (1600–1682) וריצ'רד וילסון (1714–1782). בסופו של דבר הוא הפך את האמנות למקצוע שלו. עבודותיו המאוחרות של לינטון עדיין נושאות השפעה חזקה מדרכו של קלוד לוריין בהצגת השפעות האור הטבעיות, של ריצ'רד וילסון עם הקומפוזיציות הפנורמיות הגדולות שלו, ובמיוחד של קלוד ז'וזף ורנה (1714–1789) עם נטייתו לנוף קלאסי אידיאלי.
בשנת 1817 התיישב לינטון בלונדון והחל להציג באקדמיה המלכותית לאמנויות ובמוסד הבריטי.
באותה תקופה, נושאיו היו לעיתים קרובות נוף בסקוטלנד וצפון אנגליה, במיוחד בסביבת האגמים.
הוא לקח חלק פעיל בהקמת אגודת האמנים הבריטית בשנים 1823–1824 והיה נשיא שלה בשנת 1837.
בשנים 1828–1829 הוא ערך סיור רישומים ארוך איטליה, מהצפון ועד לחוף הדרומי. בסיור השני והארוך יותר הוא טייל ברחבי הים התיכון וביקר בדרום צרפת, סיציליה, איטליה, מלטה ויוון. התוצאה של מסעות אלה הייתה מספר רב של סקיצות.
סקיצות אלה היו מוצלחות בפני עצמן, והן היוו בסיס לציורי שמן נרחבים שלו אשר ביססו היטב את המוניטין שלו כאמן נוף מוביל בסגנון קלאסי.
בני דורנו שיבחו את לינטון כ"ריצ'רד וילסון החדש", והשווה לויליאם טרנר.
ללינטון היו פטרונים עשירים, וציורו רחב ההיקף "פוזיטאנו, מפרץ סלרנו" (גלריה לאמנות ולברהמפטון) הוזמן על ידי הרוזן מאלסמיר.
במקביל, לינטון גם הציג את עצמו כאיש ספרות: בשנת 1832 פרסם ספר "סקיצות באיטליה: בהיותו מבחר של למעלה מחמש מאות הסצנות המדהימות והציוריות באזורים שונים בפיימונטה: במילאנו, ונציה ורומא; טוסקנה וממלכת נאפולי; צוירו במהלך סיור בשנים 1828-1829" (לונדון, 1832). באותה שנה הוא פרסם גם ספר על נוף יוון שהודגם על ידי חמישים תחריטים ושיתף פעולה עם סופרת הילדים ברברה הופלנד (1770–1844) בספר "איורים פואטיים של הסצנות השונות המיוצגות בסקיצות של מר לינטון 'סקיצות באיטליה'".
הוא היה גם כימאי מוכשר ופרסם בשנת 1852 ספר על הצבעים העתיקים והמודרניים, מהתקופות הקדומות ביותר ועד ימינו, עם תכונותיהם הכימיות והאמנותיות.
בשנת 1831 התחתן עם ג'וליה אדלינה סווטנהאם (1806–1867), אחייניתה של הרוזנת מווינטרטון. הם התיישבו במרילבון, לונדון, בשנות ה-40 של המאה ה-19.
משנות ה-1860 החל למכור את עבודותיו באמצעות כריסטי'ס. מכירות גדולות של האוסף שלו נערכו בכריסטיס בשנת 1860, ושוב לאחר פרישתו בשנת 1865.
ויליאם לינטון נפטר בדצמבר 1876. את ציוריו ניתן למצוא במוזיאון טייט בריטניה, במוזיאון פיצוויליאם, במוזיאון ורינגטון ובגלריה לאמנות, בגלריה לאמנות וולברהמפטון, ובאוספים אחרים.
Bicycle Race
Bicycle Race (בעברית: מרוץ אופניים) הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קווין, כחלק מאלבומם Jazz (אלבום) משנת 1978, אשר נכתב על ידי פרדי מרקיורי. הוא שוחרר כאיי-סייד כפול ביחד עם השיר "Fat Bottomed Girls", והגיע למקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-24 במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית. השיר גם נכלל באלבום האוסף של הלהקה משנת 1981, Greatest Hits. השיר בולט בקליפ שלו שבו מוצג מרוץ אופניים עם נשים עירומות באצטדיון ווימבלדון.
הקליפ השנוי במחלוקת נערך או אפילו נאסר במספר מדינות. השיר עצמו הופיע במדיות שונות עם נושא אופניים.
הלחנת השיר
השיר נכתב על ידי פרדי מרקיורי שקיבל השראה מצפייה בשלב ה-18 בטור דה פראנס של שנת 1978 שחלף במונטרה, שם הלהקה הקליטה את אלבומם Jazz באולפני מאונטיין. השיר מתחיל עם מקהלה ללא ליווי של כלי נגינה. המקהלה מלווה על ידי 2 בתים המחוברים בגשר, שניהם ואחריהם פזמון. בסביבות אמצע השיר מתנגן סולו עם פעמוני אופניים רבים. לשיר התקדמות אקורד יוצאת דופן עם מודולציות רבות, שינוי מטר (3–4 בגשר), והרמוניות ווקאליות וגיטרה מרובות רצועות.
מילות השיר
מילות השיר אקטואליות לתקופה בה נכתב ושוחרר השיר ומכילות התייחסויות חברתיות, פוליטיות ותרבות פופ כמו דת, מלחמת וייטנאם, פרשת ווטרגייט, קוקאין, וכמו כן גם דמויות בדיוניות כמו פיטר פן, המפלצת של פרנקנשטיין ו- סופרמן והסרטים מלתעות (סרט) ומלחמת הכוכבים. בריאן מיי אמר שהשיר לא היה דיוקן אוטוביוגרפי של פרדי מרקיורי ושמרקיורי לא נהנה במיוחד לרכוב על אופניים, והוא גם ציין כי למרות המילים "I don't like Star Wars" ("אני לא אוהב את מלחמת הכוכבים") מרקיורי היה מעריץ של מלחמת הכוכבים. בשיר גם ישנה התייחסות לשירם "Fat Bottomed Girls" מהאלבום עם השורה "fat bottomed girls, they'll be riding today". הוא גם החזיר עם השורה "Get on your bikes and ride!". שני השירים שוחררו יחד כסינגל A side כפול.
הפצת השיר
השיר שוחרר כסינגל והוא נכלל גם באלבומים ובמארזי התקליטים הבאים: Queen, Bohemian Rhapsody, 15 of The Best, Queen Live In Concert, ו-The Singles Collection Volume 1. השיר הופץ ברובו ב-1978 על גבי תקליט ויניל יחד עם "Fat Bottomed Girls" כb-side בחברת התקליטים EMI. בארגנטינה, השירים תורגמו כ-"Carrera de Bicicletas" ו-"Chicas Gordas" בהתאמה. התוויות שונו לפפיטה בהונגריה ולאלקטרה בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ויפן. הגרסה הפולנית יצאה תחת "Tonpress" כמו גם Spread Your Wings או שום דבר בB-side. גם תקליטים של 7 אינץ' ו-12 אינץ' הונפקו בארצות הברית; שם הופיע השיר גם ב-1979 כבי-סייד של השיר Crazy Little Thing Called Love. כמעט בכל המדינות, העטיפות כללו תמונה מאחור של אישה עירומה על אופני מרוץ, עם ביקיני אדום מצויר מעל התמונה המקורית. חזייה הוספה לכריכות שיצאו בארצות הברית.
רבי תנחום בר חנילאי
רבי תנחום בר חנילאי היה אמורא ארץ-ישראלי בדור השני לאמוראים, בראשית המאה השלישית. בגמרא מופיעים עשרות מאמרים בשמו.
כפי הנראה בגמרא (במאמרם הרבים המובאים בשמו), עסק רבות בענייני אגדה. רבו המובהק היה רבי יהושע בן לוי, שהיה בקי באגדה. אמנם, הוא שמע מימרות באגדה גם מאמוראים אחרים. כאשר רבי חנינא בן עגיל שאלו מדוע לא נאמרה המילה "טוב" בדיברות הראשונות אלא רק באחרונות, הוא אמר שהוא לא שמע תשובה לכך מרבי יהושע בן לוי, אך שמואל בר נחום (דודו או סבו של רב אחא ברבי חנינא), אמר לו שזה משום שלבסוף הן נשברו, ו.
בובו (קבוצה אתנית)
בובו הם קבוצה אתנית המתגוררת בעיקר במדינת בורקינה פאסו שבמערב יבשת אפריקה, וחלקם בצפון מאלי. בובו הוא גם שם מקוצר של העיר השנייה בגודלה בבורקינה פאסו, בובו-דיאולסו (עיר בה הם מהווים את רוב האוכלוסייה), הקבוצה המתגוררת באזור בובו-דיאולסו נקראת גם בובו-פינג (Bobo-Fing), שמשמעו "בובו שחור". אנשים אלה קוראים לעצמם בובו ומדברים את שפת בובו, מקבוצת שפות המאנד.
אנשי במברה קוראים לקבוצה אתנית אחרת "בובו", בובו-אולה / וולה, או הבווה. בעוד הבואה מדברים את שפות הבווה מקבוצת שפות גור ,קבוצה זו ידועה גם בשם "הבובו האמיתי" (בשפתם "בובו מאדרה" או "בובו פינג").
הבובו אינם קבוצה אתנית הומוגנית, אלא אוסף של כמה עמים שהתכנסו סביב מספר שבטים. שפתם ותרבותם קשורות קשר הדוק יותר לשכניהם המנדטים מצפון וממערב, לבאמאנה (כמו גם למיניאנקה, הידועה גם בשם " מאמארה סנופו", ואנשי גור) מאשר לשכניהם הוולטאיים של גורונסי ומוסי, אבל הם צריכים להיחשב כתוספת דרומית של אנשי מאנדה שחיים כיום בבורקינה פאסו, במקום בקבוצת פולשים מאנדית שחדרה באחרונה לאזור.
דת
בדת הבובו האל הבורא נקרא "וורו", והוא אינו יכול להיות מתואר ולא מיוצג על ידי פסלים. הקוסמוגוניה של הבובו מתארת את בריאת העולם על ידי "וורו" ואת הציווי של יצירתה. הוא אחראי על יצירת כל הדברים בעולם לתוך זוגות מנוגדים: אדם / רוחות, זכר / נקבה, כפר / בוש, תרבות / טבע וכן הלאה. המאזנים בין הכוחות כפי שהם נוצרו על ידי וורו הם מסוכנים, וקל לגברים לזרוק את הכוחות מתוך איזון. חקלאות, למשל, יכולה לאזן את שיווי המשקל האינסופי בין תרבות / טבע לכפר / שיח כאשר הגידולים נאספים בסבך ומובאים לכפר. עבור אנשים בובו יש שתי תקופות חשובות. הזמן של וורו, כאשר היקום נוצר ואת הזמן ההיסטורי, כאשר וורו נתן לעולם את בנו "דוו".
כלכלה
החקלאות בקרב בובו הוא בעל חשיבות עליונה. פעילות חקלאית היא לא רק דרך לספק מזון, אלא היא מרכיב חיוני של הקיום היומיומי שלהם. גידולי המזון העיקריים הם דורה אדומה, דוחן פנינה, בטטות ותירס. הבובו גם מגדלים כותנה, שנמכרת למפעלי טקסטיל בבעיר קודוגו (Koudougou ). השלטון הקולוניאלי שהקים את מפעלי טקסטיל, גרם להתפרקותן של מערכות העבודה השיתופיות המקומיות, שקישרו בין אנשי הבובו.
צבא הג'יהאד הקדוש
צבא הג'יהאד הקדוש, הנקרא בעברית גם צבא מלחמת הקודש (בערבית: جيش الجهاد المقدس, בתעתיק מדויק: ג'יש אלג'האד אלמקדס, בכתיב חופשי: ג'יש אל-ג'יהאד אל-מוקאדס) הייתה מיליציה של לוחמים פלסטינים תומכי המופתי. מפקדה הבולט ביותר היה עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
בובו (קבוצה אתנית)
בובו - כיסוי ראש
אביזר כיסוי הראש שאותו נוהגים בני הקבוצה לחבוש (גברים ונשים כאחד). הפך את המילה "בובו" לשם כללי לכיסוי ראש שנוהגים לחבוש רבים מתושבי מערב אפריקה.
צבא הג'יהאד הקדוש
שנות ה-30
בשנת 1931 ארגן עבד אל-קאדר אל-חוסייני צעירים באזור ירושלים כדי להתכונן למאבק מיליטנטי. ב-1933 הצטרף אליו אמיל אל-ע'ורי והארגון קרא לעצמו "הג'יהאד הקדוש" ובחר באל-חוסייני למנהיגו. בזמן הקמתו, היו בו 17 חברים, שלושה מהם נוצרים. ב-25 במרץ 1934 התכנסו 27 מחבריו הפעילים ביריחו והחליטו על ארגון של תאים בני חמישה חברים ועל בחירת "ועדה ארגונית עליונה", שתסייע לאל-חוסייני בניהול: נאפד' אל-חוסייני ואמיל אל-ע'ורי (ירושלים), צאלח אל-רימאוי (בית רימא, ליד רמאללה), חסן סלאמה (קולה, ליד לוד) וג'מיל אל-פארס (טלוזה ליד שכם). במהלך 1934 התפתח הארגון. בעזרת תרומות מעשירים נקנו כמאה רובים ואקדחים. על פי ע'ורי, הצטרפו אז 400 צעירים נוספים לארגון, ואלה קיבלו הדרכה צבאית. ביולי אותה שנה גילתה הוועדה העליונה לחאג' אמין אל-חוסייני על קיומו של הארגון. המופתי שמח על לשמוע זאת וב-1935 לקח לידיו את הפיקוח על האגודה.
1946–1948
בשנת 1946 הוקמה המליציה מחדש על ידי הוועד הערבי העליון וסרה למרותו של אמין אל-חוסייני, כקריאת תיגר על מגמת הליגה הערבית לשלול מההנהגה הפלסטינית כל סמכות שהיא בניהול מאבקם, וכתוצאה מסירובה של הליגה הערבית למנות את חאג' אמין אל-חוסייני או את בן דודו עבד אל-קאדר אל-חוסייני למפקד צבא ההצלה, תפקיד בו זכה פאוזי אל-קאוקג'י. יחידות המיליציה אשר הונהגו על ידי עבד אל-קאדר אל-חוסייני וחסן סלאמה לחמו במהלך מלחמת העצמאות סביב ירושלים ולאורך כביש תל אביב-ירושלים.
עבד אל-קאדר אל-חוסייני הגיע לירושלים בדצמבר 1947 עם כמאה מתומכיו, אשר הוכשרו בסוריה לפני פרוץ המלחמה והפכו לקצינים בצבא שלו. הוא הקים את מפקדתו בעיירה ביר זית שליד רמאללה והחל לגייס מתנדבים. באמצעותם הוא ארגן בהמשך מצור על ירושלים וביצע התקפות מאורגנות על שיירות יהודיות בעיר. במקביל, חסן סלאמה היה אחראי על פעולות הארגון באזור לוד ורמלה ובכניסה לכביש תל אביב-ירושלים.
אל-חוסייני נהרג לבסוף על ידי כוחות ההגנה ב-8 באפריל באזור מצודת הקסטל בעת ניסיון כיבוש המקום. בעקבות מותו של אל-חוסייני הפך אבראהים אבו דאיה למפקד הבכיר של מיליציית צבא הג'יהאד הקדוש באזור ירושלים. מותו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני המריץ בתחילה את הכוחות הערביים, אשר כבשו במהירות את המצודה. אולם זו חזרה לידי הפלמ"ח כאשר יחידה שנשלחה לכבוש את המצודה מצאה אותה ריקה; הכוחות הערביים היו עסוקים באותה עת בהלווייתו של אל-חוסייני. מותו של אל-חוסייני נחשב מכה מוראלית קשה לכוחות הערביים הבלתי סדירים. חסן סלאמה מת מפצעיו בתחילת יוני, לאחר שנפצע קשה בקרבות עם האצ"ל, בסוף מאי, בגזרת ראש העין. כוח נוסף של 'הג'יהאד הקדוש' פעל באזור נצרת עד לכיבושה על ידי צה"ל באמצע יולי.
כאשר הליגה הערבית הקימה את ממשלת כל פלסטין בעזה ב-22 בספטמבר 1948 במהלך מלחמת העצמאות, היא הקימה מחדש את מיליציית צבא הג'יהאד הקדוש, אשר מטרתה המוצהרת כעת הייתה "שחרור פלסטין". ב-3 באוקטובר 1948 הורתה ירדן ללגיון הערבי לפרק את היחידות השונות של מיליציית צבא הג'יהאד הקדוש מנשקן. בפועל המשיכו יחידות אלה בקיומן עד לאביב 1949.
סה"מ גבן
סה"מ גבן הייתה השנייה מבין שתי סיירות המערכה מסדרת מולטקה של הצי הקיסרי הגרמני, שהושקה ב-1911 ונקרא על שם הגנרל הוותיק במלחמת צרפת-פרוסיה אוגוסט קרל פון גבן. יחד עם הספינה האחות, גבן הייתה דומה לעיצוב סיירת המערכה הגרמנית הקודמת, פון דר טאן, אך גדולה יותר, עם הגנת שריון מוגברת ושני תותחים ראשיים נוספים בצריח נוסף. גבן ומולטקה היו גדולות ומשוריינות בצורה משמעותית יותר מאשר הסדרה הבריטית המקבילה ה-Indefatigable.
מספר חודשים לאחר הכנסתה לשירות ב-1912, גבן, עם הסיירת הקלה ברסלאו, הקימה את פלגת הים התיכון הגרמנית וסיירה שם במהלך מלחמות הבלקן. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-28 ביולי 1914, גבן וברסלאו הפגיזו עמדות צרפתיות בצפון אפריקה ולאחר מכן התחמקו מכוחות הצי המלכותי הבריטי ב והגיעו לקונסטנטינופול. שתי הספינות הועברו ל ב-16 באוגוסט 1914, וגבן הפכה לספינת הדגל של הצי העות'מאני בשם יעבוז סולטן סלים. על ידי הפגזת מתקנים רוסיים ב, היא הביאה לכניסת האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה בצד הגרמני. הספינה פעלה בעיקר נגד כוחות רוסים בים השחור במהלך המלחמה, כולל מספר חילופי אש לא חד משמעיים עם אוניות קרב רוסיות. היא ביצעה גיחה אל הים האגאי בינואר 1918 שהביאה לקרב אימברוס, שם הטביעה יבוז זוג מוניטורים בריטיים אך בעצמה נפגעה קשות ממוקשים.
בשנת 1936 שונה שמה רשמית ל-TCG Yavuz ("ספינת הרפובליקה הטורקית יעבוז"); היא נשאה את שרידיו של מוסטפא כמאל אטאטורק מאיסטנבול לאיזמיט ב-1938. יבוז נשארה ספינת הדגל של הצי הטורקי עד שהוצאה משירות ב-1950. היא נגרטה ב-1973, לאחר שממשלת מערב גרמניה דחתה הזמנה לקנות אותה בחזרה מטורקיה. היא הייתה הספינה האחרונה ששרדה שנבנתה על ידי הצי הקיסרי הגרמני, והספינה בעלת השירות הארוך ביותר מסוג הדרדנוט בכל צי.
תכנון
בזמן שהצי הקיסרי הגרמני המשיך במרוץ החימוש שלה עם הצי המלכותי הבריטי בשנת 1907, משרד הצי הקיסרי שקל תוכניות עבור שייטת סיירות המערכה שהייתה אמורה להיבנות לשנה הבאה. הגדלת התקציב העלתה את האפשרות להגדיל את קליבר הסוללה הראשית מתותחי ה-28 ס"מ (11 אינץ') ששימשו בסיירת המערכה הקודמת, סה"מ פון דר טאן, ל-30.5 ס"מ (12 אינץ'), אך אדמירל אלפרד פון טירפיץ, מזכיר המדינה של חיל הים, התנגד להגדלה, והעדיף להוסיף במקום זוג תותחים בקוטר 28 ס"מ. מחלקת הבנייה תמכה בשינוי, ובסופו של דבר אושרו שתי ספינות לשנים 1908 ו-1909; מולטקה הייתה הראשונה, ואחריה גבן.
אורכה של גבן היה 186.6 מטר (612 רגל 2 אינץ'), רוחבה היה 29.4 מ' (96 רגל) והשוקע שלה היה ​​9.19 מ' (30 רגל 2 אינץ') כשהיא עמוסה במלואה. הדחק הספינה היה 22,979 טון (22,616 טון ארוך) בדרך כלל, ו-25,400 טון (25,000 טון ארוך) בעומס מלא. גבן הופעלה על ידי ארבע טורבינות קיטור של Parsons, עם קיטור שסופק על ידי עשרים וארבעה דודי צינור מים מפחמי Schulz-Thornycroft. מערכת ההנעה דורגה ב-51,289 כוחות סוס בציר (38,246 קילוואט) ומהירות מרבית של 25.5 קשר (47.2 קמ"ש), אף על פי שהיא עלתה על מהירות זו באופן משמעותי בניסויים שלה. במהירות של 14 קשר (26 קמ"ש), לאונייה היה טווח של 4,120 מיילים ימיים (7,630 ק"מ; 4,740 מיילים). הצוות שלה כלל 43 קצינים ו-1,010 מלחים.
הספינה הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי SK L/50 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') המורכבים בחמישה צריחים דו-קניים; מתוכם, אחד הוצב קדימה, שניים היו בדירוג באמצע הספינה, והשניים האחרים היו בדירוג מאחור. החימוש המשני שלה כלל שנים-עשר תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 שהונחו בעמדות מבוצרות בודדות בחלק המרכזי של הספינה. להגנה מפני סירות טורפדו, היא נשאה שנים-עשר תותחי SK L/45 בקוטר 8.8 ס"מ (3.5 אינץ'), שהיו גם בעמדות מבוצרות בודדות בחרטום, בירכתיים, ומסביב למגדל הקונינג הקדמי. היא הייתה מצוידת גם בארבעה צינורות טורפדו באורך 50 ס"מ (20 אינץ'), אחד בחרטום, אחד בירכתיים ואחד בכל צד רוחב.
שריון הספינה היה מורכב מפלדה מחוסמת של קרופ. עובי החגורה היה 280 מ"מ (11 אינץ') במצודה שבה כיסתה את מחסני התחמושת ואת חללי מכונות ההנעה של הספינה. החגורה הצטמצמה ל-76 מ"מ (3 אינץ') בשני קצותיו. עובי הסיפון היה 25 עד 76 מ"מ (1 עד 3 אינץ'), משופע כלפי מטה בצד כדי להתחבר לקצה התחתון של החגורה. לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו מגיני שריון בעובי 230 מ"מ (9.1 אינץ'), והם ישבו על גבי תושבות שהיו עבות באותה מידה.
היסטוריית שירות
הצי הקיסרי הזמין את גבן, שייטת הקרב הגרמנית השלישית, ב-8 באפריל 1909 תחת השם הזמני "H" ממספנת Blohm & Voss בהמבורג, בבנייה מספר 201. השדרה שלה הונחה ב-19 באוגוסט; גוף הספינה הושלם והספינה הושקה ב-28 במרץ 1911. לאחר מכן הושלמה עבודת ההתארגנות, והיא נכנסה לשירות בצי הגרמני ב-2 ביולי 1912.
כאשר פרצה מלחמת הבלקן הראשונה באוקטובר 1912, קבע המטה הכללי הגרמני כי נדרשת פלגה ימית ים תיכונית כדי להקרין את הכוח הגרמני בים התיכון, וכך שיגר את גבן והסיירת הקלה ברסלאו לקונסטנטינופול. שתי הספינות עזבו את קיל ב-4 בנובמבר והגיעו ב-15 בנובמבר 1912. החל מאפריל 1913, גבן ביקרה בנמלים ים תיכוניים רבים כולל ונציה, פולה ונאפולי, לפני שהפליגה לאלבניה. בעקבות הסיור הזה, גבן חזרה לפולה ונשארה שם מ-21 באוגוסט עד 16 באוקטובר לצורך תחזוקה.
ב-29 ביוני 1913 פרצה מלחמת הבלקן השנייה ופלגת הים התיכון נותרה באזור. ב-23 באוקטובר 1913 קיבל קונטר-אדמירל וילהלם סושון את הפיקוד על השייטת. גבן וברסלאו המשיכו בפעילותם בים התיכון, וביקרו בכ-80 נמלים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הצי תכנן להחליף את גבן באחותה מולטקה, אך רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד מאוסטריה בסרייבו, בוסניה, ב-28 ביוני 1914 והעלייה במתיחות לאחר מכן בין המעצמות הגדולות מנעו זאת. לאחר ההתנקשות, העריך סושון כי מלחמה קרובה בין מעצמות המרכז לבין מדינות ההסכמה, והורה לספינותיו להגיע לפולה לצורך תיקונים. מהנדסים הגיעו מגרמניה לעבוד על הספינה. לגבן הוחלפו 4,460 צינורות דוודים, בין היתר. עם השלמתם יצאו הספינות למסינה.
המרדף אחר גבן וברסלאו
מכיוון שגבן לא יכלה להגיע לקונסטנטינופול בלי להתחזק, סושון פנה לכיוון מסינה. הגרמנים נתקלו בסיירות המערכה הבריטיות אה"מ Indefatigable ו-Indomitable, אך גרמניה עדיין לא הייתה במלחמה עם בריטניה ואף אחד מהצדדים לא פתח באש. הבריטים פנו לעקוב אחר גבן וברסלאו, אך הספינות הגרמניות הצליחו לברוח מהבריטים, והגיעו למסינה עד 5 באוגוסט. התדלוק במסינה הסתבך על ידי הכרזת הנייטרליות האיטלקית ב-2 באוגוסט. לפי החוק הבינלאומי, ספינות לוחמות הורשו לשהות רק 24 שעות בנמל נייטרלי. רשויות הצי המלכותי האיטלקי האמפתי בנמל אפשרו לגבן וברסלאו להישאר בנמל במשך כ-36 שעות בזמן שהספינות הוטענו פחם מנושאת פחם גרמנית. למרות הזמן הנוסף, מלאי הדלק של גבן לא הספיק כדי לאפשר את ההפלגה לקונסטנטינופול, אז סושון קבע פגישה עם נושאת פחם אחרת ב. הצי הצרפתי נשאר במערב הים התיכון, מאחר שמפקד הצי הצרפתי בים התיכון, אדמירל לאפייר, היה משוכנע שהגרמנים ינסו להימלט לאוקיינוס ​​האטלנטי או להצטרף לאוסטרים בפולה.
שתי הספינות של סוכון יצאו ממסינה מוקדם ב-6 באוגוסט דרך הכניסה הדרומית למיצר ופנו לכיוון מזרח הים התיכון. שתי סיירות המערכה הבריטיות היו במרחק של 100 קילומטרים משם, בעוד ששלישית, Inflexible, תודלקה בביזרטה, תוניסיה. הכוח הימי הבריטי היחיד בדרכו של סושון היה שייטת הסיירות הראשונה, שהורכבה מארבעת הסיירות המשוריינות Defense, Black Prince, Duke of Edinburgh ו-Warrior בפיקודו של אדמירל משנה ארנסט טרוברידג'. הגרמנים פנו תחילה לכיוון הים האדריאטי בהטעיה; המהלך הטעה את טרוברידג', שהפליג ליירט אותם בפתח הים האדריאטי. לאחר שהבין את טעותו, שינה טרוברידג' מסלול והורה לסיירת הקלה דבלין ולשתי משחתות לפתוח במתקפת טורפדו על הגרמנים. תצפיותיה של ברסלאו הבחינו בספינות, ובחושך, היא וגבן התחמקו מרודפיהם מבלי שהבחינו בהם. טרוברידג' קטע את המרדף מוקדם ב-7 באוגוסט, משוכנע שכל התקפה של ארבעת הסיירות המשוריינות הישנות שלו נגד גבן – חמושה בתותחים הגדולים יותר שלה בקוטר 28 ס"מ – תהיה התאבדות. מסעו של סושון לקונסטנטינופול היה ברור כעת.
גבן מילאה מחדש את מחסני הפחם שלה מול האי דונוסה ליד נקסוס. במהלך אחר הצהריים של 10 באוגוסט, שתי הספינות נכנסו לדרדנלים. פגשה אותם סירת ניווט עות'מאנית, שהובילה אותם אל ים מרמרה. כדי לעקוף את דרישות הנייטרליות, הציעה הממשלה העות'מאנית להעביר את הספינות לבעלותה "באמצעות מכירה פיקטיבית". לפני שהגרמנים הספיקו לאשר זאת, העות'מאנים הודיעו ב-11 באוגוסט כי רכשו את הספינות תמורת 80 מיליון מארק. בטקס רשמי צורפו שתי הספינות לצי העות'מאני ב-16 באוגוסט. ב-23 בספטמבר קיבל סושון הצעה לפקד על הצי העות'מאני. שמה של גבן שונה ליעבוז סולטן סלים ושמה של ברסלאו שונה למדילי; הצוותים הגרמנים שלהם לבשו מדים עות'מאניים ותרבושים.
1914
ב-29 באוקטובר הפגיזה יעבוז את סבסטופול במבצע הראשון שלה נגד האימפריה הרוסית, אף על פי שהאימפריה העות'מאנית עדיין לא הייתה במלחמה עם מדינות ההסכמה; סושון ניהל את המבצע לאלץ את טורקיה להיכנס למלחמה בצד גרמניה. פגז באורך 25.4 ס"מ (10 אינץ') פגע בספינה במשפך שאחרי, אך הוא לא הצליח להתפוצץ וגרם נזק זניח. שתי פגיעות נוספות גרמו נזק קל. הספינה ומלוויה עברו דרך שדה מוקשים רוסי לא פעיל במהלך ההפגזה. כשחזרה למים הטורקיים, נתקלה יעבוז בשולת המוקשים הרוסית פרוט אשר הטביעה את עצמה כשעל סיפונה 700 מוקשים. במהלך המפגש ניזוקה המשחתת הרוסית המלווה לויטננט פושקין משניים מהסוללה המשנית של יעבוז בגודל 15 ס"מ (5.9 אינץ'). בתגובה להפצצה, רוסיה הכריזה מלחמה ב-1 בנובמבר, ובכך אילצה את העות'מאנים להיכנס למלחמת העולם הרחבה יותר. צרפת ובריטניה הפגיזו את המצודות הטורקיות ששמרו על הדרדנלים ב-3 בנובמבר והכריזו רשמית מלחמה יומיים לאחר מכן. ממעורבות זו, הרוסים הסיקו את המסקנה שכל צי הים השחור יצטרך להישאר מאוחד כך שלא תובס ספינה אחת בכל פעם על ידי יעבוז.
יעבוז, בליווי מידילי, יירטה את צי הים השחור הרוסי במרחק של 17 מיילים ימיים (31 ק"מ; 20 מייל) מקו החוף של חצי האי קרים ב-18 בנובמבר כשחזרה מהפגזה על טרביזונד. למרות שעת הצהריים התנאים היו מעורפלים ואף אחת מספינות הראשה לא אותרה בתחילה. צי הים השחור התנסה בריכוז אש מכמה ספינות בשליטה של ​​ספינת "מאסטר" אחת לפני המלחמה, ואבסטפי נצרה את האש שלה עד שיואן זלאטוסט, ספינת המאסטר, יכלה לראות את יעבוז. כאשר פקודות הירי לבסוף התקבלו, הם הראו טווח של מעל 4,000 יארד (3,700 מ') מעבר לאבסטפי 'ההערכה של עצמה היא 7,700 יארד (7,000 מ'), אז אבסטפי פתחה באש באמצעות הנתונים שלה לפני שיעבוז פנתה לירות על הצד הרחב שלה. היא חטפה מכה עם הסלבו הראשון שלה כאשר פגז בגודל 12 אינץ' חדר חלקית לקסמט השריון שהגן על אחד מהתותחים המשניים של יעבוז 15 סנטימטרים (5.9 אינץ'). זה פוצץ חלק מהתחמושת המוכנה, והצית שריפה שמילאה את העמדה והרגה את כל צוות התותח. בסך הכל נהרגו שלושה עשר גברים ושלושה נפצעו.
בחודש שלאחר מכן, ב-5–6 בדצמבר, סיפקו יעבוז ומידילי הגנה על שילוחי חיילים, וב-10 בדצמבר הפגיזה יעבוז את באטומי. ב-23 בדצמבר ליוו יעבוז והסיירת המוגנת חמידיה שלוש אוניות תובלה לטרביזונד. בזמן שחזרה ממבצע ליווי תובלה נוסף ב-26 בדצמבר, פגע יעבוז במוקש שהתפוצץ מתחת למגדל הקונינג, בצד הימני, כמייל ימי אחד מחוץ לבוספורוס. הפיצוץ קרע חור בגודל 50 מ"ר (540 רגל רבוע) בגוף הספינה, אך מחיצת הטורפדו החזיקה. שתי דקות לאחר מכן, יעבוז פגעה במוקש שני בצד הנמל, ממש לפני המגן של ​​כנף הסוללה הראשית; זה קרע חור בגודל 64 מ"ר (690 רגל רבוע). המחיצה התכופפה ל-30 ס"מ (12 אינץ') אך שמרה על הגנה אטומה למים של פנים הספינה. עם זאת, כ-600 טון מים הציפו את הספינה. באימפריה העות'מאנית לא היה רציף גדול מספיק כדי לשרת את יעבוז, ולכן בוצעו תיקונים זמניים בתוך סכרי פלדה, אשר נשאבו החוצה כדי ליצור אזור עבודה יבש סביב גוף הספינה הפגוע. החורים טופלו בבטון, שהחזיק מספר שנים לפני שהיה צורך בעבודות קבועות יותר.
1915
עדיין פגועה, יעבוז הפליגה מהבוספורוס ב-28 בינואר ושוב ב-7 בפברואר 1915 כדי לעזור למידילי להימלט מהצי הרוסי; היא גם ליוותה את שובה של חמידיה. לאחר מכן עברה יעבוז עבודות תיקון לנזקי המוקשים עד חודש מאי. ב-1 באפריל, כשהתיקונים לא הושלמו, עזבה יעבוז את הבוספורוס יחד עם מדילי כדי לחפות על נסיגת חמידיה והסיירת המוגנת מסידיה, שנשלחה להפגיז את אודסה. עם זאת, זרמים חזקים הסיטו את הסיירות 15 מייל (24 ק"מ) מזרחה לשפך של הדנייפר-בוג במפרץ לימאן שהוביל לניקולאייב. כשהפליגו מערבה לאחר תיקון מסלול, פגעה מסידיה במוקש וטבעה, ולכן היה צורך לבטל את ההתקפה הזו. לאחר שיעבוז ומידילי הופיעו ליד סבסטופול והטביעו שתי ספינות קיטור, הצי הרוסי רדף אחריהם כל היום, ושלח כמה משחתות לאחר רדת החשכה כדי לנסות התקפת טורפדו. רק משחתת אחת, גנבני, הצליחה לסגור את המרחק ולצאת להתקפה, שנכשלה. יעבוז ומידילי חזרו לבוספורוס ללא פגע.
ב-25 באפריל, באותו היום שבו נחתו בעלות הברית בגליפולי, הגיעו כוחות הצי הרוסי אל הבוספורוס והפגיזו את המבצרים ששמרו על המצר. יומיים לאחר מכן יצאה יעבוז סולטן סלים דרומה לדרדנלים כדי להפגיז את כוחות בעלות הברית בגליפולי, בליווי אוניית המערכה הפרה-דרדנוט טורגוט רייס. הם נצפו עם עלות השחר מבלון תצפית כשהם נכנסים לעמדה. כאשר המטח הראשון בגודל 15 אינץ' (380 מ"מ) מהדרדנוט המלכה אליזבת נחת בקרבת מקום, יצאה יעבוז מעמדת הירי, קרוב לצוקים, שם המלכה אליזבת לא יכלה לעסוק בה. ב-30 באפריל יעבוז ניסתה שוב, אך זוהתה מהפרה-דרדנוט לורד נלסון אשר נכנסה לדרדנלים כדי להפגיז את המפקדה הטורקית בצ'אנקלה. הספינה הבריטית הספיקה לירות רק חמישה פגזים לפני שיעבוז יצאה מטווח הראייה שלה.
ב-1 במאי הפליגה יעבוז למפרץ בייקוס שבבוספורוס לאחר שהצי הרוסי הפגיז את הביצורים בפתח הבוספורוס. בסביבות 7 במאי התייצבה יעבוז מהבוספורוס בחיפוש אחר ספינות רוסיות עד סבסטופול, אך לא מצאה. היא חסרה תחמושת עבור התותחים הראשיים, והיא לא הפגיזה את סבסטופול. כשחזרו בבוקר 10 במאי, צופי יעבוז הבחינו בשני טרופות טרומיות רוסיים, טרי סוויאטיטליה ופנטלימון, והיא פתחה באש. בתוך עשר הדקות הראשונות היא נפגעה פעמיים, אף על פי שלא נגרם לה נזק רציני. אדמירל סושון התנתק ופנה אל הבוספורוס, נרדף על ידי כוחות קלים רוסיים. מאוחר יותר באותו חודש נלקחו שניים מתותחי האונייה בקוטר 15 ס"מ לשימוש שם, וארבעת התותחים בקוטר 8.8 ס"מ במבנה העילי האחורי הוסרו במקביל. ארבעה תותחי נ"מ בקוטר 8.8 ס"מ הותקנו על המבנה האחורי עד סוף 1915.
ב-18 ביולי, מידילי פגעה במוקש; הספינה ספגה כ-600 טון ארוך (610 ט') של מים ולא הייתה מסוגלת עוד ללוות שיירות פחם מזונגולדאק לבוספורוס. על יעבוז הוטלה המשימה, וב-10 באוגוסט היא ליוותה שיירה של חמישה נושאות פחם, יחד עם חמידיה ושלוש טרפדות. במהלך המעבר, הותקפה השיירה על ידי הצוללת הרוסית טיולן, שהטביעה את אחת מנושאות הפחם. למחרת, טיולן וצוללת נוספת ניסו לתקוף גם את יעבוז, אף על פי שלא הצליחו להגיע לעמדת ירי. שתי משחתות רוסיות, בייסטרי ופרונזיטלני, תקפו שיירה טורקית בליווי חמידיה ושתי טרפדות ב-5 בספטמבר. תותחי ה-15 ס"מ (5.9 אינץ') של חמידיה התקלקלו ​​במהלך הלחימה, והטורקים הזעיקו את יעבוז, אבל היא הגיעה מאוחר מדי: נושאות הפחם הטורקים כבר הועלו לחוף כדי להימנע מתפיסה על ידי המשחתות הרוסיות.
ב-21 בספטמבר נשלחה שוב יעבוז סולטן סלים מהבוספורוס כדי לגרש שלוש משחתות רוסיות שתקפו ספינות פחם טורקיות. משימות הליווי נמשכו עד 14 בנובמבר, כאשר הצוללת מורז' כמעט פגעה ביעבוז עם שתי טורפדות ממש מחוץ לבוספורוס. אדמירל סושון החליט שהסיכון לסיירת המערכה גדול מדי, והשעה את מערכת השיירות. במקומה, רק אותן ספינות מהירות מספיק כדי לעשות את המסע מזונגולדאק לקונסטנטינופול בלילה אחד הותרו; מחוץ לבוספורוס יפגשו אותם טרפדות כדי להגן עליהם מפני הצוללות האורבות. עד סוף הקיץ, השלמתן של שתי ספינות קרב רוסיות חדשות, אימפרטריצה מריה ואימפרטריצה יקטרינה וליקאיה, צמצמו עוד יותר את פעילותה של יעבוז.
1916–1917
אדמירל סושון שלח את יעבוז ל-Zonguldak ב-8 בינואר כדי להגן על נושאת פחם ריקה שהתקרבה מפני משחתות רוסיות באזור, אך הרוסים הטביעו את ספינת התובלה לפני שיעבוז הגיעה. בנסיעה חזרה לבוספורוס, נתקלה יעבוז באימפרטריצה יקטרינה וליקאיה. שתי הספינות ניהלו דו-קרב ארטילרי קצר, שהחל מטווח של 18,500 מטר. יעבוז פנתה לדרום-מערב, ובארבע הדקות הראשונות של חילופי האש ירתה חמישה מטחים מתותחיה הראשיים. אף אחת מהספינות לא השיגה פגיעה כלשהי, אם כי רסיסי פגז מהחטאות כמעט פגעו ביעבוז. זה היה הקרב היחיד בין דרדנוטים בים השחור שאי פעם התרחש. אף על פי שנומינלית הייתה יעבוז הרבה יותר מהירה מאימפרטריצה יקטרינה וליקאיה, החלק התחתון של סיירת המערכה הטורקית היה פגום קשות ופירי המדחף שלה היו במצב גרוע. הדבר הקשה על יעבוז להימלט מאוניית המערכה הרוסית החזקה, שעל פי דיווחים הגיעה ל-23.5 קשרים (44 קמ"ש).
הכוחות הרוסיים השיגו הישגים משמעותיים בשטח העות'מאני במהלך המערכה בקווקז. בניסיון למנוע התקדמות נוספת של הצבא הרוסי, העבירה יעבוז במהירות 429 קצינים וחיילים, סוללת ארטילריית הרים, יחידות מקלע ותעופה, 1,000 תותחים ו-300 ארגזים של תחמושת לטרביזונד ב-4 בפברואר. ב-4 במרץ, הצי הרוסי הנחית יחידה של כ-2,100 איש, יחד עם תותחי הרים וסוסים, משני צדי נמל אטינה. הטורקים נתפסו בהפתעה ונאלצו להתפנות. נחיתה נוספת התרחשה במפרץ קאוואטה, כ-5 מיילים מזרחית לטרביזונד, ביוני. בסוף יוני, הטורקים תקפו נגד וחדרו כ-20 מיילים לתוך הקווים הרוסיים. יעבוז ומידילי ערכו שורה של מבצעי חוף כדי לתמוך בהתקפות הטורקיות. ב-4 ביולי הפגיזה יעבוז את נמל טואפסה, שם הטביעה ספינת קיטור וסירת מנוע. הספינות הטורקיות הפליגו צפונה כדי להסתובב בחזרה מאחורי הרוסים לפני ששתי הדרדנוטים הרוסיות יעזבו את סבסטופול כדי לנסות לתקוף אותם. לאחר מכן חזרו לבוספורוס, שם עגנה יעבוז לצורך תיקונים בפיר המדחף שלה עד ספטמבר.
המחסור בפחם המשיך להחמיר עד שהאדמירל סושון נאלץ להשעות את פעולותיהם של יעבוז ומידילי עד 1917. מוקדם ב-10 ביולי 1917, ניסה מפציץ של שירות האוויר של הצי המלכותי הנדלי פייג' O, שטס ממודרוס, יוון, להפציץ את יבוז מגובה 800 רגל (240 מ') עם שמונה פצצות במשקל 51 ק"ג. הוא החטיא אך במקום זאת הטביע את המשחתת Yadigar-i Millet, הספינה הגדולה ביותר שהוטבעה מהאוויר במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר חתימת שביתת הנשק בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית בדצמבר 1917 בעקבות המהפכה הבולשביקית, שנקבעה בחוזה ברסט-ליטובסק במרץ 1918, הפחם החל להגיע שוב ממזרח טורקיה.
1918
ב-20 בינואר 1918, עזבו יעבוז ומידילי את הדרדנלים תחת פיקודו של ויצה-אדמירל הוברט פון רבויר-פאשוויץ, שהחליף את סושון בספטמבר הקודם. כוונתו של רבויר-פאשוויץ הייתה למשוך את כוחות הצי של בעלות הברית הרחק מארץ ישראל לתמיכה בכוחות הטורקים שם. מחוץ למיצרים, במהלך מה שנודע כקרב אימברוס, הפתיעה יעבוז והטביע את המוניטורים Raglan ו-M28 שעגנו שם ולא נתמכו על ידי הפרה-דרדנוטים שהיו אמורות לשמור עליהם. לאחר מכן החליט רבויר-פאשוויץ להמשיך לנמל מודרוס; שם אוניית המערכה הבריטית הפרה-דרדנוט אגממנון העלתה קיטור כדי לתקוף את הספינות הטורקיות. במהלך הדרך, מידילי פגעה בכמה מוקשים וטבעה; יעבוז פגעה גם בשלושה מוקשים. היא נסוגה אל הדרדנלים ונרדפה על ידי המשחתות הבריטיות אה"מ Lizard ו-Tigress, היא עלתה על החוף בכוונה ליד Nagara Point ממש מחוץ לדרדנלים. הבריטים תקפו את יעבוז באמצעות מפציצים מכנף 2 של שירות האוויר של הצי המלכותי בזמן שהיא הייתה מקורקעת ופגעה בה פעמיים, אבל הפצצות מהמטוס הקל לא היו כבדות מספיק כדי לגרום נזק רציני. המוניטור M17 ניסתה להפגיז את יעבוז בערב 24 בינואר, אך הצליחה לירות רק עשרה פגזים לפני שנסוגה כדי להימלט מאש הארטילריה הטורקית. הצוללת E14 נשלחה להשמיד את הספינה הפגועה, אך איחרה מדי; אוניית המערכה פרה-דרדנוט הגרמנית לשעבר, טורגוט רייס גררה את יעבוז והחזירה אותה לשלום קונסטנטינופול. יעבוז נפגעה קשות מהנזק הרב; שוב נבנו סכרים צפים סביב גוף הספינה, והתיקונים נמשכו מ-7 באוגוסט עד 19 באוקטובר.
לפני ביצוע עבודות התיקון, ליוותה יעבוז את חברי ועדת שביתת הנשק העות'מאנית לאודסה ב-30 במרץ 1918, לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק. לאחר שחזרה לקונסטנטינופול היא הפליגה במאי לסבסטופול שם נוקה גופה ותוקנו כמה דליפות. יעבוז וכמה משחתות הפליגו לנובורוסייסק ב-28 ביוני כדי ללכוד את שאר ספינות המלחמה הסובייטיות, אך הן כבר הוטבעו כאשר הספינות הטורקיות הגיעו. המשחתות נשארו, אבל יעבוז חזרה לסבסטופול. ב-14 ביולי הושבתה הספינה להמשך המלחמה. בהיותם בסבסטופול, עובדי המחסנות גירדו זיהום מקרקעית הספינה. לאחר מכן חזרה יעבוז לקונסטנטינופול, שם מ-7 באוגוסט עד 19 באוקטובר הותקן סכר בטון לתיקון אחד משלושת האזורים שניזוקו מהמוקשים.
הצי הגרמני העביר רשמית את הבעלות על כלי השיט לממשלת טורקיה ב-2 בנובמבר. על פי תנאי הסכם סוור בין האימפריה העות'מאנית לבעלות הברית המערביות, יעבוז הייתה אמורה להימסר לצי המלכותי כפיצוי מלחמה, אך הדבר לא נעשה עקב מלחמת העצמאות הטורקית, אשר פרצה מיד לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, כאשר יוון ניסתה להשתלט על שטחים מהאימפריה העות'מאנית המתפוררת. לאחר שטורקיה המודרנית יצאה מהמלחמה מנצחת, הסכם סבר נמחק והסכם לוזאן נחתם במקומו בשנת 1923. על פי הסכם זה, הרפובליקה הטורקית החדשה שמרה על החזקה של חלק גדול מהצי שלה, כולל יעבוז.
לאחר המלחמה
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, התחייבות לשפץ את יבוז כמרכז הצי של המדינה החדשה הייתה המרכיב הקבוע היחיד במדיניות הימית השונות שהועלתה. סיירת המערכה נשארה באיזמיט עד 1926, במצב מוזנח: רק שניים מהדודים שלה פעלו, היא לא יכלה לנווט או קיטור, ועדיין היו לה שתי צלקות שלא תוקנו מהנזק שנגרם מהמוקשים בשנת 1918. נאסף מספיק כסף כדי לאפשר רכישת רציף צף חדש בנפח 26,000 טון מגרמניה, מכיוון שלא ניתן היה לגרור את יבוז לשום מקום ללא סיכון שהיא תטבע בים סוער. החברה הצרפתית Atelier et Chantiers de St. Nazaire-Penhöet התקשרה בדצמבר 1926 כדי לפקח על השיפוץ הבא, שבוצע על ידי המספנה הימית Gölcük. העבודה נמשכה במשך שלוש שנים (1927–1930); זה התעכב כאשר כמה תאים ברציף קרסו בזמן שאיבה החוצה. יבוז נפגעה קלות לפני שניתן היה להציפה מחדש והיה צריך לתקן את המזח לפני תחילת עבודת התיקון. שר הצי, Ihsan Bey (İhsan Eryavuz), הורשע במעילה בחקירה שהתקבלה. עיכובים אחרים נגרמו מאישומי הונאה שהביאו לביטול משרד הים. ראש המטה של ​​הצבא הטורקי, מרשל פווזי, התנגד לבנייה ימית והאט את כל התוכניות לבניית חיל הים בעקבות האשמות בהונאה. עבודה אינטנסיבית על סיירת הקרב החלה רק לאחר שהצי היווני ערך תרגיל ימי רחב היקף מול טורקיה בספטמבר 1928 וממשלת טורקיה ראתה צורך להתמודד עם עליונותה הימית של יוון. הטורקים הזמינו גם ארבע משחתות ושתי צוללות ממספנות איטלקיות. ממשלת יוון הציעה "הסכם מגביל" של 10 שנים מבניית חיל הים לפי דגם הסכם וושינגטון כאשר נודע לה כי יבוז אמורה להיות מוחזרת לשירות, אם כי שמרה לה את הזכות לבנות שתי סיירות חדשות. ממשלת טורקיה דחתה הצעה זו, וטענה כי הספינה נועדה להתמודד עם כוחו הגובר של הצי הסובייטי בים השחור.
במהלך השיפוץ, תוקן נזקי המוקשים, ההדחק שלה הוגדל ל-23,100 ט (22,700 טון ארוך), והספינה עברה עיבוד קל. אורכה הצטמצם בחצי מטר אך הרוחב שלה גדל ב-10 ס"מ (4 אינץ'). יבוז הצטיידה בדוודים חדשים ובמערכת בקרת אש צרפתית לתותחי הסוללה הראשיים שלה. שניים מתותחי 15 ס"מ הוצאו מהעמדות שלהם. הגנת השריון שלה לא שודרגה לפי לקחי קרב יוטלנד, והיו לה רק 2 אינץ' (5.1 ס"מ) של שריון מעל המחסנים שלה. יבוז נכנסה לשירות מחדש ב-1930, וחזרה לתפקידה כספינת הדגל של הצי הטורקי, והופיעה טוב מהצפוי בניסויי המהירות שלה; גם ניסויי הירי והשליטה באש שלה היו מוצלחים. ארבע המשחתות, שהיו נחוצות כדי להגן על סיירת המערכה, נכנסו לשירות בין השנים 1931 ו-1932; הביצועים שלהם מעולם לא עמדו במפרט העיצוב. בתגובה לחזרתה של יבוז לשירות, העבירה ברית המועצות את ספינת המערכה פאריז'סקיה קומונה והסיירת הקלה פרופינטרן מהים הבלטי בסוף 1929 כדי להבטיח שצי הים השחור ישמור על שוויון עם הצי הטורקי. ממשלת יוון הגיבה גם בהזמנת שתי משחתות.
יבוז נשארה בשירות לאורך כל מלחמת העולם השנייה. בנובמבר 1939 היא ופריז'סקאיה קומונה היו ספינות המערכה היחידות באזור הים השחור, ומגזין "לייף" דיווח שיאבוז הייתה עדיפה על הספינה הסובייטית מכיוון שמצבה של האחרונה היה גרוע. בשנת 1941, סוללת הנ"מ שלה חוזקה לארבעה תותחים בקוטר 88 מ"מ (3.5 אינץ'), עשרה תותחי 40 מ"מ (1.6 אינץ') וארבעה תותחי 20 מ"מ (0.79 אינץ'). אלה הוגדלו מאוחר יותר לעשרים ושניים תותחי 40 מ"מ ועשרים וארבעה תותחי 20 מ"מ. ב-5 באפריל 1946, ספינת המערכה האמריקנית USS מיזורי, סיירת קלה פרובידנס והמשחתת Power הגיעו לאיסטנבול כדי להחזיר את שרידיו של שגריר טורקיה Münir Ertegün. יבוז בירכה את הספינות בבוספורוס, שם החליפו היא ומיזורי מטח הצדעות של 19 תותחים.
לאחר 1948, הספינה הוצבה באיזמיט או בגלג'יק. היא הוצאה משירות פעיל ב-20 בדצמבר 1950 ונמחקה מפנקס הצי ב-14 בנובמבר 1954. כאשר טורקיה הצטרפה לנאט"ו ב-1952, הוקצה לספינה מספר הגוף B70. ממשלת טורקיה הציעה למכור את הספינה לממשלת גרמניה המערבית בשנת 1963 כספינת מוזיאון, אך ההצעה נדחתה. טורקיה מכרה את הספינה ל-MKE סיימן ב-1971 לצורך גריטה. היא נגררה לגריטה ב-7 ביוני 1973, והעבודה הסתיימה בפברואר 1976. עד לסילוקה היא הייתה ספינת הדרדנוט האחרונה שקיימת מחוץ לארצות הברית. היא הייתה הספינה האחרונה ששרדה שנבנתה על ידי הצי הגרמני הקיסרי, והספינה מסוג הדרדנוט בעלת השירות הארוך ביותר בכל צי.
דאוד חוסני
דאוד חוסני (בערבית: داود حسني; שמו האמיתי: דוד חאדר חיים הלוי; 26 בפברואר 1870 – 10 בדצמבר 1937) היה מוזיקאי ומלחין יהודי-מצרי שנולד בשנת 1870 בקהיר למשפחה יהודית קראית. הוא הלחין את האופרה הראשונה בשפה הערבית.