cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נערן
היסטוריה
לכבוד הקמת ההיאחזות כתבה מירה מאיר את השיר "נח"ל נערן" (לחן: אברהם זיגמן, עיבוד: אריה לבנון).
בנובמבר 1976 אוזרחה ההיאחזות כיישוב ייט"ב, על שמו של יצחק טבנקין.
הקיבוץ הוקם במיקומו הנוכחי, על גבעה מצפון לעוג'ה א-תחתא, באפריל 1977 על ידי גרעין של הקיבוץ המאוחד.
הקיבוץ התפרנס ממשקי מטעים (בננות, תמרים ומנגו), לולי הודו, מפעל ליריעות פלסטיק ומחצבה.
במהלך שנות השמונים, היו בקיבוץ רק 20 חברים, הוא נקלע למשבר כלכלי וחברתי חמור אשר הביא בסופו של דבר בשנת 1993 לעזיבתם של חברים רבים את הקיבוץ. בשנת 1999 יושבה נערן מחדש על ידי גרעיני נח"ל בוגרי תנועת הנוער המחנות העולים. הקיבוץ החדש הוא קיבוץ קבוצות משימתי (קיבוץ מחנכים) אשר מתמקד בפעילות חינוכית בתנועת הנוער "המחנות העולים", בהדרכת נוער בבקעת הירדן וברחבי הארץ.
תעסוקה
הענף המרכזי של משק נערן הוא מטע תמרים. פרט אליו, ישנו מטע ליצ'י, גידולי שדה מתחלפים ומשתלה המתמחה בפרחי נוי.
חברי הקיבוץ עוסקים גם בהפעלת מסגרות חינוך בלתי פורמליות עבור בני הנוער בקיבוץ ובישובים השכנים, כמו גם גנים לגיל הרך אליהם נקלטים גם ילדי חוץ.
פוטמוניים
הפוטמוניים (שם מדעי: Potamidae) היא משפחה של סרטני מים מתוקים אמיתיים. המינים במשפחה זו מבלים את כל מחזור חייהם במים מתוקים, שלא כמו סרטנים אחרים אשר חוזרים לים לשם רבייה.
השוני בהרגלי הרבייה מכתיב אפיונים נוספים: הנקבה מטילה כמות קטנה יחסית של ביצים, מאות בודדות לעומת אלפים אצל סרטנים המטילים את ביציהם במי ים. הביצים עצמן גדולות יותר, 1 מ"מ לעומת 0.3 מ"מ וכן הצאצאים הבוקעים מהן מתפתחים ישירות לבוגרים ללא שלבי ביניים.
ג'ויס קרול אוטס
ג'ויס קרול אוטס (באנגלית: Joyce Carol Oates; נולדה ב- 16 ביוני 1938) היא משוררת, מסאית, תסריטאית, סופרת אמריקאית ופרופסור לספרות ולכתיבה יוצרת
חייה המקצועיים
אוטס נולדה ב-16 ביוני 1938 בלוקפורט אשר במדינת ניו יורק ונמשכה ליצירת ספרים עוד לפני שלמדה לכתוב, כאשר ציירה סיפורים שהמציאה. כאשר קיבלה, בגיל 14, מכונת כתיבה במתנה, החלה להתאמן בכתיבת רומנים. בשנת 1962, לאחר נישואיה, עברה לדטרויט. העיר העמוסה במתחים חברתיים סיפקה לה את החומרים ליצירותיה המוקדמות. דטרויט, לדבריה, עיצבה אותה לטוב ולרע כאדם וכסופרת. ההצלחה לא אחרה להאיר לה פנים, וכבר בגיל 30 זכתה להכרה כסופרת בולטת וחשובה. במקביל לעבודת ההוראה שלה באקדמיה, המשיכה לפרסם 2-3 ספרים בשנה: רומנים, סיפורים קצרים, שירה, מחזות וכתבים שאינם סיפורת.
ברומנים הרבים שלה עוסקת אוטס באלימות ובאהבה שבחיים בארצות הברית. בדומה לגדולי הסופרים במאה התשע-עשרה, הצליחה לזווג הצלחה מסחרית לאיכות ספרותית גבוהה. על ספרה מלאך האור נאמר, בביקורת בעיתון וושינגטון פוסט, "ג'ויס קרול אוטס עוקבת אחר החלום האמריקני, ומעניקה לספר דרמה מתפתחת ועוצמה של טרגדיה יוונית."
אוטס אומרת, כי הוראה וכתיבה שתיהן עבודות מספקות כל כך, שאינה מרגישה שהיא "עובדת" במובן המקובל של המילה.
הבחירות למושל סנקט פטרבורג (2000)
הבחירות למושל סנקט פטרבורג 2000 נערכו ב-14 במאי 2000 בעיר סנקט פטרבורג.
על פי התוצאות שהוכרעו כבר בסיבוב הראשון, ולדימיר יאקובלב זכה לקדנציה שנייה כמושל סנקט פטרבורג, זאת לאחר שהוא גרף 72.69% מקולות המצביעים. מולו התייצבו בעלי בריתו בעבר איגור ארטמייב ממפלגת יאבלוקו הליברלית ויורי בולדירב שהתמודד כמועמד עצמאי והיה ממייסדי מפלגת יאבלוקו.
פרמטרים של פלזמה
פרמטרים של פלזמה מגדירים את התכונות השונות של פלזמה.
בפירוט הבא, כל הערכים המספריים מתייחסים למערכת יחידות cgs, למעט הטמפרטורה המוצגת ביחידות של אלקטרון וולט, ומסת יונים המוצגת ביחידות של מסת פרוטון \mu=m_i/m_p, Z הוא מצב היינון, k_B קבוע בולצמן, K הוא מספר גל, \gamma המקדם האדיאבטי ו- הוא לוגריתם-קולון. הפרמטרים מקובצים על-פי יחידות המידה, והיחידות מצוינות בסוגריים מרובעים.
בשמת
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אדם סנדרסון
אדם סנדרסון (נולד ב-20 ביוני 1980) הוא במאי ותסריטאי ישראלי. בעבר פעל כראפר תחת שם הבמה קסוטו.
ביוגרפיה
אביו הוא המוזיקאי דני סנדרסון, אמו היא העיתונאית והמעצבת נעמי סנדרסון ואחותו היא השחקנית דינה סנדרסון.
הוא למד במגמת הקולנוע בתיכון עירוני א' ולאחר מכן שירת ביחידת ההסרטה של חיל האוויר.
לאחר שהשתחרר מהצבא הקים להקת היפ הופ בשם "פיזדה פאמילי" וביים קליפ לאחד משיריה, בעקבות הצלחתו של הקליפ המשיך בבימוי קליפים ללהקות שונות (בין הקליפים שביים: "אוטו זבל" של הבילויים, עליו זכה בפרס במאי השנה בתחרות קליפים של קבוצת 951 ו"חדשות מהירח" של פורטיסחרוף) וכן בבימוי קדימונים ופרסומות שזכו בפרסים בינלאומיים.
הוא הקים עם עוד ארבעה חברים (תום שובל, דניאל אדר, מיכאל הנגבי ויהושע סימון) את קבוצת "באבון", קבוצה של קולנוענים עצמאיים, היוצרים סרטים ללא תמיכה ממסדית, במהלך פעילותה של הקבוצה ביים שלושה סרטים קצרים, שהוקרנו ברחבי הארץ ובפסטיבלים שונים בעולם.
הוא ביים בשיתוף עם מולי שגב את סרט הקולנוע "זוהי סדום" של חבורת ארץ נהדרת, אף על פי שלא זכה לאהדת המבקרים הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה, הביא מעל ל-500,000 צופים לקולנוע ונחשב לסרט הישראלי מצליח ביותר מאז שנת 1985.
בשנת 2013 יצא סרטו השני "לוויה בצהריים", דרמה המבוססת על ספרו של ישעיהו קורן.
חיים אישיים
סנדרסון נשוי למעצבת התפאורה לקולנוע כרמלה סנדרסון ואב לשני ילדים.
רשת 18
רשת 18 (Network18 Media & Investments Limited, בבורסה BSE: 532798, NSE: Network18) היא חברת תקשורת המונים הודית בבעלות "Reliance Industries" או RIL. משרדיה הראשיים בנוידה שבצפון מערב הודו. החברה עוסקת בתחומי הטלוויזיה, הדפוס, אינטרנט, סרטים, שירותי תוכן.
רכישה
במאי 2014 הודיעה Reliance Industries כי היא תרכוש שליטה ברשת 18 כולל חברות הבת שלה. דירקטוריון RIL אישר מימון של עד 40 מיליארד רופי עבור ההשתלטות וביולי 2014 הודיעה RIL כי השלימה את ההשתלטות על רשת 18.
יריומנקו
יריומנקו (אוקראינית: Єременко, רוסית: Ерёменко) הוא שם משפחה סלבי נפוץ.
סיגלית פוקס
סיגלית פוקס (נולדה ב-28 באפריל 1970) היא שחקנית ישראלית, זוכת פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
ביוגרפיה
פוקס גדלה בקריית טבעון, שם גם סיימה את לימודיה התיכוניים. לאחר שירותה הצבאי למדה שנה בבית הספר למשחק "HB Studio" בניו יורק. ב-1995 סיימה לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון בסמינר הקיבוצים. עם סיום לימודיה, הצטרפה לקבוצת תיאטרון הרחוב "ארמא".
בתיאטרון
פוקס החלה דרכה בהצגות שונות של תיאטרון שוליים. ב-1992 שיחקה לראשונה בפסטיבל עכו בהצגה "הניתוח" מאת דן וולמן ובבימויו וב-1996 שיחקה בפסטיבל בהצגה "ועכשיו לנרות" מאת רביד דברה ובבימויה. ב-2001 שיחקה בפסטיבל בהצגה "לפעמים עוברים פה פילים" מאת איציק ג'ולי. על משחקה בהצגה זו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל. ב-2004 שיחקה בהצגה "שטחים ופרידות" מאת אלדד כהן, לצד דביר בנדק בפסטיבל תיאטרון קצר בתיאטרון צוותא.
בשנת 1996 הצטרפה פוקס ללהקת שחקני תיאטרון הבימה, והשתתפה בו בהצגות "מנדראגולה" על פי מקיאוולי (בתפקיד האם), ב-1997 ב"מלכוד 22" מאת ג'וזף הלר ובעיבודו ובבימויו של אילן רונן (בתפקידי המאדאם בבית הזונות והפסיכיאטרית) ובערבי אימפרוביזציה של קבוצת הצעירים. ב-2008 חזרה לתיאטרון הבימה כשהשתתפה בהצגה "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון בתפקיד חואניטה, לצד יעקב כהן ואלי יצפאן.
ב-1998 החלה לשחק גם בתיאטרון הקאמרי, כשהשתתפה בהצגה "אשכבה" מאת חנוך לוין ובבימויו. בשנת 2000 השתתפה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים עם ההצגה "שמוליק חבר חדש" מאת סיגל אבין. ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל, ושולבה ברפרטואר התיאטרון הארצי לנוער, בו שיחקה פוקס גם בהצגה "ג'ונגל בחירות". ב-2010 שיחקה בתיאטרון חיפה בהצגה "מחיר הכבוד" מאת יעקב גורדין בבימויו של רוני פינקוביץ. ב-2011 החלה לשחק גם בתיאטרון באר שבע בהצגה "למה לא באת לפני המלחמה" בתפקיד גיטה, מאת עינת ברנובסקי, על פי ספרה של ליזי דורון ובבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי. החל מ-2016 משחקת בתיאטרון העברי בהצגה "אול יו ניד איז רב" מאת ארז שלם וגדי צדקה ובבימויו של צדקה.
החל מ-2013 משחקת בתיאטרון תמונע במופע "Fairy Tale" שכתבה וביימה לצד חברתה יהודית ג'ינג'ר.
בקולנוע
את תפקידה הראשון בקולנוע מילאה פוקס בשנת 1995 כשהשתתפה בסרט "ילדי קניון הזהב" מאת דניאל אסף ובבימויו. ב-2001 שיחקה לצד איילת זורר והילי ילון בסרט הטלוויזיה "לילה ללא לולה". ב-2003 שיחקה בסרט "האסונות של נינה". בשנת 2005 שיחקה לצד רבקה מיכאלי, קרן מור וטל פרידמן בסרטה של ג'ולי שלז "מוכרחים להיות שמח", ועל משחקה זכתה בפרס אופיר לשחקנית הראשית. לאחר הזכייה השתתף הסרט בפסטיבל ירושלים, פוקס זכתה בפרס בפסטיבל לקולנוע בצרפת ובפסטיבל סירקיוז, של הפסטיבל לקולנוע עצמאי בניו יורק 2006.
ב-2009 השתתפה פוקס בסרט הביכורים של אורי רביד ועודד רסקין, "אילי ובן", בתפקיד המחנכת של אילי. ב-2014 שיחקה בתפקיד מירה בסרטה של ג'וליה פון היינץ "המסע של האנה", פרויקט ישראלי-גרמני, לצד קרולין שוך, דורון עמית, ליא קניג ושחקנים ישראלים וגרמניים נוספים ובסרט "פנסיון פראכט" בתפקיד תרזה. ב-2017 שיחקה בסרטה של מיכל בת-אדם "הדרך לאן".
בטלוויזיה
ב-2002 גילמה את סוזי בקומדיית המצבים "שאול" מאת דבל'ה גליקמן ששודרה בערוץ 3 בכבלים. בשנת 2003 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "תיק סגור" לצד דני גבע. ב-2004 שיחקה בתפקיד אורח באופרת הסבון "מיכאלה" וב-2006 בסדרה "לא הבטחתי לך". ב-2007 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "בובות" בתפקיד דנה בן שושן. ב-2009 שיחקה את נירה בסדרת הילדים "קופיקו" ע"פ ספרה של תמר בורנשטיין-לזר. ב-2011 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "ילדי ראש הממשלה" לצד רמי הויברגר וב-2013 בתפקיד אורח בסדרה "בית המשאלות" ששודרה בערוץ 1.ב-2018 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "על הספקטרום". ביוני 2019 החלה לגלם את שושנה תמיר בסדרה "בת אל הבתולה" בהוט בידור ישראלי.
ב-2022 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "העיר הטובה " בתפקיד אמא של תלמידה.
הרשות לנהיגה ספורטיבית
הרשות לנהיגה ספורטיבית היא רשות שתפקידה לפקח על הספורט המוטורי בישראל.
הרשות הוקמה בשנת 2007, בעקבות אישור חוק הנהיגה הספורטיבית, במטרה לפקח על קיומן של תחרויות ונהיגה ספורטיבית בישראל. הרשות, בראשה עומד יוסי ניסן, פועלת במסגרת משרד התרבות והספורט. מיום אישור החוק, קידמה הרשות בשיתוף עם משרד התחבורה וגופים נוספים את ניסוחן ואישורן של 15 תקנות, אשר נועדו להניח את היסודות החוקיים והארגוניים לנהיגה הספורטיבית בישראל. ניסוח ואישור התקנות ארך עד שנת 2010 ועד אותה עת טרם אושר קיום תחרויות ספורט מוטורי בישראל.
הרשות מנפיקה רישיונות לכלים המיועדים לנהיגה ספורטיבית, רישיונות לנהגים, אישורים לקיום אירועים לנהיגה ספורטיבית, רישיונות למסלולים, ייבוא כלים וחלפים ועוד. משרד התרבות והספורט הכיר בשלוש התאחדויות לנהיגה ספורטיבית הפעילות בישראל, ואף החל בהכשרה של מדריכים, מאמנים ובוחני כלים.
קיומו של חוק הנהיגה הספורטיבית והרשות המפקחת על הספורט המוטורי הם ייחודים לישראל. במדינות אחרות בעולם מתקיימות תחרויות ספורט מוטורי ללא פיקוח של המדינה, אלא על פי כללים של אגודות פרטיות ופדרציות בינלאומיות. ביקורת מוטלת על תפקוד הרשות בשל הבירוקרטיה השלטת שמונעת התפתחות של הספורט המוטורי ונטען כי פקידי הרשות אינם מקלים את פיתוח מסלולי המרוצים.. משרדי הרשות ממוקמים בתל אביב ובירושלים. מאז 2019 מנהל הרשות לנהיגה ספורטיבית הוא דימיטרי קוזניצוב.
המנון הפנינה
המנון הפנינה (ידוע בשמותיו הנוספים: המנון הנשמה, המנון גלימת התהילה, שיר החירות, שיר הפנינה, המנון השליח תומאס), הוא המנון אלגורי קצר הקשור לראשית ימיה של הנצרות, כלומר המאות הראשונות לקיומה, המזכיר מבחינת הנרטיב שלו, את משל הבן האובד וכן את משל המרגלית. ההמנון שרד במסגרת שני כתבי יד של החיבור האפוקריפי "מעשי תומאס", המתאר את חייו של השליח האפוסטולי, תומאס הקדוש. כאשר כתב היד הראשון כתוב בשפה הסורית העתיקה, המתוארך למאה העשירית ואילו כתב היד השני כתוב ביוונית, והוא מתוארך למאה האחת עשרה.
הקשר
ההמנון הידוע בשם זה (המנון הפנינה), מופיע במסגרת חלק מס' 9 של החיבור מעשי תומאס, בפרקים 108 - 113. ההמנון מדוקלם על ידי השליח תומאס הקדוש, בעת מאסרו ובעת ביצוע שליחותו המיסיונרית שבהודו. מכאן, ידוע הקולופון שבו מתחילה ומסתיימת הגרסה הסורית של ההמנון (מתורגם לעברית מהאתר המקוון של עיתון הארץ, מאת דן ד"י שפירא): מדרשא דיהודא תאומא שליחא באתרא דהנדויא וכן תם מדרש יהודא תאומא שליחא שאמר בבית האסירים.
תיאור הנרטיב של ההמנון
בהמנון הפנינה, מספר על עצמו גיבור ההמנון, נסיך מממלכת פרתיה (כאשר הוא מספר את הסיפור בגוף ראשון, במסגרת נרטיב אוטוביוגרפי), כיצד הוא נשלח כנער צעיר מאוד על ידי הוריו, מלכי המזרח (ממלכת האור), למצרים הרחוקה, כדי להשלים משימה קשה ביותר. במסגרת משימה זו, הוא נדרש למצוא ולגלות את הפנינה בעלת הערך שלא יסולא מפז, אשר עליה שומר נחש מסוכן ביותר, שיש להדוף אותו הצידה.
אולם, כשהנסיך מגיע כדי למלא את משימתו, הוא משאיר מאחוריו, לא רק את הארמון המלכותי של הוריו, הבטוח ומלא המותרות, אלא גם את הגלימה המפוארת, אשר מעניקה לו את זהותו ומעלתו כנסיך. לפני יציאתו למסע, ההורים חותמים עם הנסיך, בנם, על חוזה. אם הוא יעמוד בתנאיו של החוזה, כלומר, אם הוא יעמוד בבקשתם וישיג את הפנינה יקרת הערך, הוא אף ישיג מחדש את בגדי המלכות שלו ויזכה לחלוק עם אחיו הבכור, את ירושת הממלכה.
הנסיך מתחיל את מסעו הארוך, מלווה בשני מדריכים, אשר נוטשים אותו בהגיעו לאדמת מצרים. בהתקרבו לנחש, הוא מנסה לתפוס את הפנינה יקרת הערך, תוך שהוא ממתין לכך שהנחש יירדם. הנסיך ממשיך לספר כיצד בתחילה הוא היה לבד בארץ זרה, בנסותו להתרחק מן המצרים ולהימנע ככל הניתן ממנהגיהם הטמאים. אולם על אף שהוא מנסה לא לתפוס את תשומת לבם, הן של הנחש והן של המצרים כאחת, הוא נחשף על ידי התושבים המקומיים, אשר מרמים אותו וגורמים לו לאכול ממאכליהם ולהיכנס לתרדמה עמוקה. התרדמה כה עמוקה, דבר שגורם לנסיך לשכוח את ביתו, את מוצאו המלכותי ואת הייעוד העליון שלשמו הוא יצא למסע.
הוריו, בהיוודע להם מצבו העגום, שולחים לו מכתב אשר בו הם מזכירים לו מי הוא ומדוע הוא נמצא באדמת הניכר הרחוקה הזו. תודות למכתב זה, הוא מתעורר מתרדמתו הכבדה, מצליח לתפוס את הפנינה יקרת הערך ולהתחמק מהנחש המסוכן. בדרך חזרה, הוא מקבל שוב מידי הוריו את הגלימה המפוארת אשר אותה הוא פשט לפני צאתו למסע וכשהוא עוטה שוב את גלימתו, הוא שב לביתו, ממלכת הוריו, שם הוא מתקבל בשמחה ומוצג לפני המלך.
כתבי היד
המנון הפנינה שרד עד ימינו אלה, רק במסגרת הנוסח הסורי והיווני של החיבור האפוקריפי מעשי תומאס. כתב היד של הנוסח הסורי מתוארך למאה העשירית, באופן ספציפי לשנת 936 לספירה, כאשר הוא מוחזק על ידי הספרייה הבריטית וכתוב בצורת פואמה. כתב היד השני הוא כתב היד של הנוסח היווני, כאשר כתב יד זה מתוארך למאה האחת עשרה והוא מוחזק על ידי הביבליותיקה ואליצ'ליאנה שברומא, בירת איטליה וכתוב בפרוזה.
כתב היד המצוי בנוסח הסורי, מתחיל בשורה מדרשא דיהודא תאומא שליחא באתרא דהנדויא וכן הוא מסתיים בשורה תם מדרש יהודא תאומא שליחא שאמר בבית האסירים. לעומת זאת, שורות אלו אינן מופיעות בכתב היד של הנוסח היווני.
תאריך ומקום החיבור
קרוב לוודאי שהמנון הפנינה חובר בין המאות השנייה או השלישית לספירה ולכל המאוחר, עד שנת 224 לספירה הנוצרית, שנת נפילתה של האימפריה הפרתית. זאת בהינתן העובדה שהפרתים מוזכרים בפסוקי ההמנון וזאת בשל העובדה שישנם אזכורים למקומות גאוגרפיים המופיעים בטקסט ההמנון, שהיו נתונים לשליטתם ולהשפעתם של הפרתים וזאת בשל ההקשרים הסוציולוגיים וההיסטוריים שבהם חובר הטקסט, אשר כנראה חובר בעיר אדסה שבמסופוטמיה.
חשיבות ההמנון וזהות המחבר
המנון הפנינה נחשב כאלגוריה דתית, כהמנון המיועד לפולחן ולתפילה, או כטקסט המיועד למטרות מדרש, כסיפור אפי או כפואמה חינוכית. יש שהצביעו על מעמדו של ההמנון כמדרש נוצרי על שני משלים המופיעים בברית החדשה: משל הבן האובד ומשל המרגלית.
הפילוסוף, המחבר והמשורר הסורי בן המאה השנייה, ברדסאן מאדסה, נחשב למחברו המשוער של ההמנון, או משורר שהלך לפי תורתו. אף על פי שמחקרים עדכניים מצביעים על כך שהמחבר היה יליד העיר מישן, ששכנה בדרומה של בבל וששפת המקור של ההמנון היא ארמית בבלית ולא סורית, סוגיה זו עדיין לא הובהרה כל צורכה.
בדומה לכך, ההמנון נקשר בנוסף לרקע ולפעילות של המניכאים ואפילו הושם בהקשר גנוסטי כללי ובסופו של עניין, הועלתה השערה שמקורו של ההמנון הוא באגדות עתיקות של תרבות איראנית עתיקה, שהאמינה בסינקרטיזם ובדואליות.
החוקרים והפרשנים של ההמנון הגיעו במהירה למסקנה שההמנון הוא אחד מן המקורות הגנוסטיים המוקדמים של ראשית ימי הנצרות. בהמנון זה מובע הסימבוליזם של המלבוש של הנשמה וכן מובעת תפיסת הישועה הגנוסטית (סוטריולוגיה), אשר מסתכלת באופן העמוק ביותר על האדם ונשמתו. כאשר, לדידה של הגנוסטיקה, קיים בנשמה האנושית ניצוץ בסיסי או יסוד רוחני, אשר נובע מהעולם האלוהי, כאשר היא נתונה בעולם הזה לגורל, ללידה ולמוות. נשמת האדם יכולה וצריכה להתוודע לחלק האלוהי שבתוכה - דרך הגנוסיס או הידע הפנימי של האלוהות - תוך שהיא נזכרת בטבעה המקורי ובסופו של עניין מתאחדת ומשתלבת עם הטוהר המקורי שלה וחוזרת אל המקום שממנה היא הגיעה.
המנון הפנינה וכן מעשי תומאס, מרכיבים, לצד הבשורה על פי תומאס ולצד ספר תומאס האתלט את הספרות המכונה ספרות תומאסית, או ספרות תומאסינית, אשר נקשרה לאסכולה התומאסינית של הנצרות הסורית הקדומה.
בטקסטים אלו ובמיוחד בהמנון הפנינה, הרגשת הזרות בעולם הזה, אשר מיתרגמת לחיפוש אחר הזהות האמיתית, האינטימית והטרנסצנדנטאלית, שמעבר לעולם הזה, צומחת, דרך מאמץ כביר זה, לכדי השגת הידיעה של האל האב.
המוטיבים הסמליים של ההמנון
נקודות ציון:
האב, מלך המלכים; האם, מלכת המזרח; הבן, הקרוב ביותר במעלתו
דמויות ההורים המלכותיים של הנסיך התר אחרי הפנינה, ביחד עם אחיו, בנם הנוסף של ההורים, מבטאים, מבחינה הגיונית, את השילוש הקדוש - האב, הבן ורוח הקודש - כמוסבר על ידי זרמים גנוסטיים מסוימים ועל ידי הנוצרים המוקדמים הסורים מן המאות הראשונות לספירה. בספרות הנוצרית סורית הקדומה, רוח הקודש נחשבה לבעלת טבע נשי, מפני שהפועל שמשמש את המילה המקבילה בעברית, רוח, הוא בלשון נקבה. זאת הסיבה מדוע רוח הקודש המופיעה בטקסטים של הבשורות הסוריות העתיקות, בכתביהם של אפרים הסורי וכן של אפרהט, החכם הפרסי, אשר מכנה את רוח הקודש בתור אמא, היא כמעט תמיד מצוינת בלשון נקבה.
הפנינה
מן הפרספקטיבה הסוטריולוגית שנידונה בערך, הפנינה של ההמנון הייתה כנראה כשלעצמה, הניצוץ או עיקרון הכוח האלוהי הקיים בכל נשמת בן אנוש (בשל עיקרון זה, ידוע ההמנון כנראה בשם המנון הנשמה), כאשר בנופלה אל עולם החומר, היא חייבת להינצל ולהיוושע (על ידי הנסיך - המסמל במסגרת ההמנון את המיתוס הגנוסטי של המושיע הנושע).
המכתב
המכתב, מהווה ביטוי סימבולי של הצלת הידיעה האמיתית או גנוסיס, אשר מזכיר לנסיך את מה שכבר היה חרות בלבו ואשר באמצעותו, בהתעוררו מהתרדמת העמוקה שבה היה שרוי, התאפשר לו להציל את פנינת נשמתו ולהשיב בחזרה את גלימת או מלבוש התהילה.
הגלימה, או מלבוש התהילה
הגלימה, או מלבוש התהילה, מציג כמה משמעויות אפשריות. מצד אחד, הנסיך נמשל לצדדים הגבוהים ביותר של קיומו הפנימי, של אצילותו האינטימית והטרנסצנדנטאלית, אותה הוא מאציל לעצמו, באמצעות האיחוד מחדש שלו עם הגלימה, בדרך חזרה הביתה, או אל ממלכת האב, המסמלת את השלמות הגמורה והחופש. במובן אחר, הגלימה הוסברה כהתייחסות סימבולית לגוף הרוחני, לנשמה, או לגוף השמיימי, אשר פאולוס הקדוש מציין ובנוסף ישנו דמיון מקביל למדי למלבוש האור, אשר אליו מתייחסים בכמה פסקאות, בחיבור הגנוסטי פיסטיס סופיה (חיבור גנוסטי שנתחבר באופן משוער במהלך המאה השלישית לספירה).
הנחש הנורא
הנחש הנורא, בהקשר של המנון הפנינה, נמשל לכוחות הנגד של המשגה והבורות, אשר בתוך נשמת האינדיבידואל עצמו ומחוצה לו, בעולם החומר, פועלים כנגד יכולתו להשיג את פנינת נשמתו ולשלוט בה (הנשמה עצמה הופכת לבלתי מושגת).
ההמנון והשפעתו על הספרות
שניים מהסופרים והמשוררים הבולטים ביותר שהושפעו מההמנון במהלך המאה ה-20 הם צ'סלב מילוש וויליאם בטלר ייטס.
השפעה ומורשת
קרוב לוודאי, בשל הקשרים הדתיים שהתקיימו בין הנוצרים הסורים לבין המוסלמים הסופיים, בבגדאד של שלהי האימפריה העבאסית, המנון הפנינה תורגם לערבית (כתב היד הראשון של ההמנון בערבית, תורגם במהלך המאה החמש עשרה) והותאם לספרות האסלאמית, תוך הצגה מעט שונה של ההמנון מבחינה תאולוגית. כמו כן, במהלך המאות הבאות, תורגם ההמנון לפרסית, טורקית ואורדו.
המנון הפנינה הוא אחד מן היצירות הפואטיות המוכרות ביותר שנכתבו בסורית, אשר ממשיך להיות נושא למחקרים אקדמיים, פילוסופיים וביקורתיים מקיפים, מבחינת הפרשנות הדתית הניתנת להמנון.
היופי הטהור של הטקסט מבטא, בדומה ליצירות מעטות נוספות, את המיתוס האוניברסלי הארכיטיפי של חוסר מודעות מצד אחד וזיכרון מצד שני. כלומר, ההכרח של האינדיבידואל לחזור לעצמו ולהיזכר מי הוא באמת, מהו טבעו המקורי, מאין הגיע ומהו גורלו אם יתעורר אל מול מהותו האמיתית.
מסעוד בן שמעון
ביוגרפיה
נולד בירושלים ליפה ולרב מנצור בן שמעון מרבני ישיבת פורת יוסף.
למד בישיבת קול תורה. בשנים תשכ"ד-תשכ"ז למד בישיבת פוניבז', לאחר פטירת אביו התמנה לראש ישיבת אור אליצור שהוקמה לזיכרון אביו בשנת תשנ"ט.
בכ"ב בתמוז תשע"ט גיסו הרב שלום כהן הכריז על מינויו לרב העיר הספרדי של בני ברק, הרב חיים וואזנר והאדמו"ר ממכנובקה ברכו על המינוי.
בתשע"ט מונה על ידי כמה רבנים לתפקיד רבה הספרדי של בני ברק. בסוכות תשפ"א הכריז עליו ראש העירייה כרב העיר הספרדי, לצד שני עמיתיו, החסידי והליטאי - הרב יצחק אייזיק לנדא והרב שבח רוזנבלט.
לקריאה נוספת
יצחק פלדמן, על כס הרבנות, עיתון בקהילה כ"ט תמוז תשע"ט עמוד 26–35
לב טולסטוי
הוא נולד והתגורר רוב חייו באחוזה משפחתית ביסנאיה פוליאנה.
ביוגרפיה
טולסטוי נולד בשנת 1828 באחוזת יסנאיה פוליאנה במחוז טולה שברוסיה, הרביעי מבין חמשת ילדיהם של מריה וניקולאי איליץ' טולסטוי, שהשתתף במלחמת רוסיה-צרפת. הוריו מתו בילדותו, והוא ואחיו גודלו בידי קרובי משפחה.
בשנת 1844 החל ללמוד משפטים ושפות המזרח באוניברסיטת קאזאן. מוריו תיארו אותו כמי שאינו מסוגל ואינו רוצה ללמוד. טולסטוי עזב את לימודיו מבלי לסיימם, וחזר לאחוזת יסנאיה פוליאנה, ובילה חלק ניכר מזמנו במוסקבה ובסנקט פטרבורג. בשנת 1851, לאחר ששקע בחובות עקב הימורים, עבר עם אחיו המבוגר ממנו לקווקז והתגייס לצבא. באותה עת החל לכתוב. אחרי מלחמת קרים השתחרר מהצבא.
ב-1857 ושוב ב-1860 ערך טיולים באירופה. בהיותו בפריז היה עד להוצאה להורג, חוויה שהשפיעה עליו עמוקות. במסעו השני בצרפת פגש את ויקטור הוגו הנערץ עליו, וכן את האנרכיסט פייר-ז'וזף פרודון, שממנו לקח את שם החיבור La Guerre et la Paix כשמו של הספר שחיבר "מלחמה ושלום". את השפעתו של ויקטור הוגו ניתן לחוש בספר כולו. בהשפעת רעיונות שספג במסעותיו באירופה, הקים טולסטוי בשובו בתי ספר לילדי הצמיתים שבאחוזתו.
ב-23 בספטמבר 1862 התחתן עם סופיה אנדרייבה בהרס (המכונה בשם החיבה סוניה), בתו של רופא החצר, שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנה, ולשניים נולדו 13 ילדים. חמישה מילדיהם מתו בילדותם. לפחות ילד נוסף אחד נולד לטולסטוי מחוץ למסגרת הנישואים.
ב-1881 עבר עם משפחתו למוסקבה, ביתו במוסקבה משמש היום מוזיאון (Музей-усадьба ЛН Толстого).
יצירות נעורים
ברומן הנעורים שלו, "ילדות, נעורים, עלומים" (1852–1856) מתאר טולסטוי בחיות ובחדות-התפישה הפסיכולוגית האופיינית לכתיבתו את ילדותו כבנו של בעל אחוזות עשיר שמתחיל להתוודע לפער המעמדי בינו לבין בני האיכרים עמיתיו למשחק. אז החל העימות הפנימי שעינה אותו כל חייו בין הנכון והראוי על-פי שכלו — שוויון מלא בינו לבין האיכרים וסיגוף הגוף והנפש — לבין מה שהשיאתו תחושת האריסטוקרט המושרשת שלו ויצר החיים העז שלו (על אף הצהרות הצניעות החוזרות ונשנות שלו, ניכרה בטולסטוי גם נטייה לראוותנות והתנשאות של בן אצולה טיפוסי). למרות חוסר הבשלות של יצירותיו המוקדמות, ניכר כבר בהן כישרונו הכביר, והן הקנו לסופר הצעיר מקום מכובד בין יוצרי הדור.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19 נטל טולסטוי חלק במלחמת קרים כקצין זוטר (סגן) בצבא הרוסי. החוויה עוררה בו אימה וסלידה, וחיזקה את הפציפיזם שלו. טולסטוי תיאר את חוויותיו מהמלחמה בספר "סיפורי סבסטופול" שיצא לאור בשנת 1856. אף שהספר אינו כולל כמעט עלילה, מצליח טולסטוי לרתק את הקוראים בכושר התיאור המופלא שלו ובאבחנותיו הפסיכולוגיות הדקות, ולעורר בהם תחושות סלידה וסיאוב כפי שטולסטוי עצמו חש כלפי המלחמה. ואף מאוחר יותר בכתבו על הפטריוטיות שם טולסטוי מתאר את האירועים שלאחר המלחמה בצורת כתיבה של מסה בעלת אופי פסיכולוגי .בכתב זה טוסלסטוי ממשיך ומדגיש את קווי המחשבה שלו על פציפיזם ועל שלום מזויף בחסות פטריוטיות.
מלחמה ושלום
מלחמה ושלום (ברוסית: Война и мир) רומן שזכה לתהילת עולם. עלילת הסיפור מתחילה ביולי 1805, עת ניצב נפוליאון בשיא זוהרו, ומסתיימת באפילוג בשנת 1819, אחרי מלחמת 1812, נפילתו וגלותו של נפוליאון. בין לבין פורש טולסטוי עלילה רחבה ובה מאות דמויות ראשיות ומשניות, חלקן היסטוריות ואחרות בדיוניות. טולסטוי לא החשיב את "מלחמה ושלום" בתור רומן, אלא כאפוס היסטורי שנועד לאייר את הבנתו וחזונו לגבי ההתפתחות ההיסטורית.
אנה קארנינה
אנה קארנינה (ברוסית: Анна Каренина) הוא רומן שפורסם בתחילה כסדרה בהמשכים בירחון, ובשנת 1877 יצא בשלמותו כספר. הספר נחשב לאחד הרומנים הטובים ביותר שנכתבו אי פעם. דוסטויבסקי, בן זמנו של טולסטוי, אמר על הספר שהוא "יצירת אמנות חסרת פגמים". הספר מתאר שני סיפורי אהבה מנוגדים. האחד - של אנה קארנינה ומאהבה, הגראף ורונסקי, והשני של קונסטנטין לוין ואשתו קיטי. בכתבה שפורסמה בטיים מגזין היוקרתי, בחודש ינואר 2007, דורג הספר במקום הראשון מתוך עשרת המקומות ברשימת הספרים הגדולים של כל הזמנים.
חוג הקריאה
חוג הקריאה (ברוסית: Круг чтения) או בשמו המלא: "חוג הקריאה: תורת החיים על פי לב טולסטוי וחכמים: מחשבותיהם של חכמים וסופרים על האמת, החיים וההנהגה, שנבחרו, נאספו וסודרו לכל ימי השנה", הוא ספרו האחרון של טולסטוי והוא שקד על חיבורו במשך כ-15 שנה, טולסטוי חיבר את הספר כיוון שחש שלאחר אנה קארנינה מיצה את כוחו ככותב רומנים. הספר אמור להיות מדריך להגות ולקריאה לאדם המשכיל ומכיל למעלה מ-1,000 עמודים ובהם ציטוטי הוגים רבים על נושאים שונים הערוכים כתוכנית קריאה לאורך כל ימות השנה. על הספר שורה רוח של אנרכיזם ושלילת כל ממסד, בפרט הכנסייה הממוסדת וכמריה, לעומת זאת מביע הספר אמונה שלמה בטוב לבו של היחיד ובכוחו ליצור קשר בלתי-אמצעי עם אחיו בני האדם ועם האלוהים.
אמונותיו של טולסטוי
למרות היותו בן אצולה, נטה טולסטוי לתפיסות מהפכניות אנרכיסטיות (ראו מלכות האלוהים שוכנת בתוכך). טולסטוי הושפע מהגותו של קרל מרקס, אף שחלק עליו בנושאים רבים.
טולסטוי האמין כי ההיסטוריה האנושית היא היסטוריה של כוחניות צרופה, וראה כל ארגון אנושי כמנגנון שמטרתו הפעלת כוח. על-פי הגותו, כל ניסיון לאכיפת חוק ויצירת מנגנון ממשלתי, הוא מניפולציה של השלטון, שנועדה לשלוט באנשים כנגד טובתם.
טולסטוי האמין כי האשליה המכוונת מלמעלה של הציבור, היא שהביאה אותו להאמין כי לא ניתן לנהל חיים אנושיים מהוגנים בלא להיעזר בממשל. על-פי טולסטוי, עמלים השלטונות בשכנוע הפרט כי הוא בור ואינו מסוגל לדאוג לענייניו, וזוהי לשיטתו הסיבה היחידה להמשך קיומו של כל שלטון.
טולסטוי האמין כי מודעות לאשליה זו, וניסיון להימנע ממנה, יביאו להכחדת המשטר ולמניעת האלימות הטמונה בו. עם זאת, טולסטוי סבר כי כל שימוש בכוח נגדי דינו ליצור מצב זהה של כפייה ואלימות, ועל כן התנגד לכל פעולה אקטיבית כנגד השלטונות.
בהשפעת המרקסיזם, האמין טולסטוי כי בעלות על קרקע ועל הון היא צורת כפייה נוספת. עם זאת, במציאות הרוסית הפיאודלית למחצה של תקופתו, בה השליטה על הקרקע הייתה בידי האצולה שהיוותה חלק מן המנגנון הממשלתי, זיהה טולסטוי את הבעלות על הקרקע וההון כחלק מן המוסד הממשלתי (שלא כמו מרקס, שראה בכך מעמד נפרד הבנוי על שוק קפיטליסטי, ולא פיאודלי). בהתאם לכך, טען טולסטוי כי יש להעדיף עבודות פרטיות על פני ציבוריות (בניגוד למרקס, שראה בעבודה הפרטית את מקור ההון). עמדותיו היו נר לרגלי נרודניקים באינטליגנציה הרוסית הפרו-עממית.
טולסטוי קרא לכל בני האדם שלא לקחת חלק בכל מוסד ממשלתי, והעדיף חיים המבוססים על השוק הפרטי. מתוך הבנה כי הדבר לא ניתן לביצוע על ידי כל האנשים, טען כי על האדם לצמצם את מעורבותו בשלטון ככל הניתן, בהימנעות משירותים ציבורים, הימנעות ממשרות ציבוריות, העדפת משרה ציבורית נמוכה על גבוהה, וכדומה. טולסטוי נחשב לפציפיסט, והיה מהראשונים לקרוא לסרבנות צבא. לדעת טולסטוי, הפתרון למלחמות ולאלימות הממשלתית הוא תנועת התכחשות המונית לשלטון. עם זאת, הוא התנגד למאמצים לארגן תנועה שכזו, שכן אלו היוו לדעתו מקור לכפייה עתידית נוספת.
במסגרת פעילותו כאיש חינוך כתב טולסטוי כמה כתבי עת בתחום החינוך, והאמין בחינוך אנרכי חסר מתודה.
טולסטוי היה צמחוני וטען כי "הבחירה לאכול בשר מדכאת את היכולת הרוחנית הגבוהה ביותר באדם: זו של סימפתיה ורחמים כלפי יצורים חיים כמותו".
טולסטוי התנזר מחיי מין, לאחר שנולדו לו 13 ילדים (5 נפטרו). התנזרות זו יצרה עימותים קשים בינו לבין אשתו הצעירה ממנו ב-16 שנים. הדברים באים לידי ביטוי בסרט אנגלי The Last Station בשנת 2010.
היחס ליהודים ולפרעות קישינב
המשבר הרוחני שעבר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 הובילו לבחון גם את דעותיו ביחס ליהודים ואף ללמוד עברית מפיו של הרב של מוסקבה, הרב שלמה זלקינד (שמאוחר יותר גורש לווילנה עקב יהדותו), כדי שיוכל לקרוא את התנ"ך בלשונו המקורית.
במכתב פרטי שתוכנו התפרסם בשנת 1910, כתב טולסטוי:
יש הטוענים שטולסטוי, לפחות בתחילת דרכו וכרבים מבני דורו, החזיק בדעות אנטישמיות, שהתבטאו ביחס עוין ושלילי ליהודים, על פי תשובתו של טולסטוי לעיתונאי היהודי לינצקי, שהיהודים "מציקים" לו בעניין פרעות קישינב. במכתב זה האשים את הממשל בפרעות, ולטענת המגנים את טולסטוי, נמנע בכך מלהגיב על ההתנהגות הפושעת של ההמון. הדברים פורשו כאילו מדובר בתגובתו היחידה למכתבו של הסופר שלום עליכם (שלום רבינוביץ') המבקש מטולסטוי להשתתף בקובץ סיפורים קצרים בשם: "הילף: א זאמעל-בוך פיר ליטעראטור און קונסט" (עזרה: אסופת ספרות ואמנות) לטובת היהודים נפגעי הפרעות, והובנו כגילוי תפיסתו האנטישמית האמיתית. אך לאמיתו של דבר, טולסטוי אכן נענה לרבינוביץ' במכתב מ-6 במאי 1906, בו גינה בכל פה את הפרעות וכתב:, ואף שלושה סיפורים מפרי עטו אכן הופיעו באותה אסופה ספרותית.
בניגוד לטענה הנפוצה, הוא צירף את חתימתו לעצומת מאה הסופרים והוגי הדעות אל הצאר, עצומה מאת ולדימיר סולוביוב נגד הפרעות בקישינב, ובה כתב:.
במהלך ביקורו של ליאון ברמסון, מראשי אורט רוסיה, יחד עם קבוצה של פעילים יהודים ביאסנאיה פוליאנה אמר להם טולסטוי:
פאלודה
פַאלוּדֶה או פאלוּדַה (فالوده) נגזר מהפועל הפרסי פּאלודן (paloodan, پالودن) שפירושו לעדן. הגיית שם המשקה ב-פ' רפויה מקורה בהיגוי הערבי של המילה שהופיע לאחר הכיבוש הערבי של איראן (הערבית התקנית חסרה את הפונמה פ'-דגושה).
המשקה בעל מרקם סורבה מוגש בקיץ ופופולרי בצפון הודו, פקיסטן ואיראן. נחשב לאחד מהקינוחים הקפואים הראשונים בהיסטוריה, ויש עדויות לקיומו כבר בשנת 400 לפני הספירה. הפאלודה מבוסס על מים, גרגירי בזיליקום, רוזטה, סוכר, מי ורדים ומיץ לימון במתכון האיראני מוספות גם איטריות אורז ופיסטוקים ולעיתים גם גלידה איראנית מסורתית. לאחר ערבוב החומרים, מצונן המשקה ואגב כך מעורבב עד אשר מתקבל המרקם האופייני, לעיתים נהוג להכין פאלודה איראני גם עם שבבי תפוחים.
בעבר הוכן על ידי רוכלים במרכזי הערים בכלי מתכת מיוחד בעל דופן כפולה ומעטה חיצוני מבודד כאשר בתווך (מחוץ לתא הפנימי) נדחס קרח שמצנן את המשקה עד לקבלת המרקם הרצוי. כיום הכנת הפאלודה מתבצעת על ידי מכונת ערבוב והקפאה חשמלית. בישראל נמכר הפאלודה בדרום תל אביב ובמקומות בהם קיימת קהילת יוצאי איראן. לפי המסורת של קהילת יוצאי איראן, היה נהוג לשתות פאלודה בסגנון תפוחים, לאחר צום יום הכיפורים.
אתלרד השני, מלך אנגליה
אתלרד השני, המכונה "עצת בּוֹשֶת" (לטינית: Ethelredus II, אנגלית עתיקה: Æðelred, אנגלית מודרנית: Æthelred the Unready; 966 לערך – 23 באפריל 1016) - מלך אנגליה בשנים 979–1013 ומשנת 1014 ועד מותו. בין שתי תקופות שלטונו מלך באנגליה סוון, מלך דנמרק.אתלרד היה בנו של אדגר, מלך אנגליה, מאשתו השנייה אלפרידה, ועלה לשלטון לאחר שאחיו-למחצה, אדוארד המרטיר, נרצח בידי אנשי אמו של אתלרד, שחפצה להושיב את בנה על כס המלכות. לאחר מספר עשורים של שקט ושלום נאלץ אתלרד להילחם בפולשים הויקינגים, ששבו להטריד את אנגליה. בשנת 991 הוא נלחם נגד אולאף טריגווסון, מלך נורווגיה, שהביא עמו את הצבא הפולש הגדול ביותר שפלש לאנגליה במאה השנים שקדמו לו. אתלרד אמנם הפסיד מול צבאו של אולאף, אך הצליח להגיע עמו להסכם שנטה לטובתו, משום שאולאף נאלץ לשוב ולהגן על נורווגיה. גם לאחר פלישה זו התרחשו פלישות ויקינגיות נוספות לאנגליה, אשר חלק נכבד מהן הדף אתלרד לא בכוח הזרוע כי אם בתשלומי כסף, שנקראו "דנגלד". ייתכן שחולשתו זו כנגד הפולשים הוויקינגים היא אשר הקנתה לו את תדמיתו הרעה בספרי ההיסטוריה, המציירים אותו כאדם חלש אשר מוטט את אנגליה.
בשנת 1013 פלש לאנגליה סוון מלך דנמרק, ואתלרד נמלט יחד עם שני בניו לנורמנדיה, מולדתה של אשתו אֶמָּה, וחזר רק עם מותו של סווין בשנת 1014. אז הוא שב למלוך ושלט באנגליה שנתיים נוספות עד למותו בשנת 1016. יורשו על הכס היה בנו, אדמונד השני, אשר מלך מספר חודשים והובס בקרב מול קאנוט הגדול מלך דנמרק, בנו של סוון.
אתלרד מתואר לרוב כאיש חלש אשר דרדר את ממלכת אנגליה לשפל חסר תקדים, ולדעיכתה הנמרצת וחסרת המעצורים עד מהלומת המחץ שהנחיתו עליהם הדנים בשנים מאוחרות יותר, ולמעשה נחשב כרועצה של אנגליה. אבל תיאור זה אינו מדויק כלל ועיקר. הוא ערך רפורמות שיפור נרחבות במערכת המנהלית האנגלית והכניס את מוסד השריפות (Sheriff); כמו כן, על פי כמות המתכות היקרות במטבעות מתקופתו ניתן לראות כי תקופת שלטונו הייתה תקופה של פריחה כלכלית. משמעות כינויו- Unræd, איננה "בלתי נכון" כפי שהועבר לאנגלית מודרנית כ-Unready, כי אם "(זה המקבל) עצה רעה". זהו אולי משחק מילים מכוון על שמו אתלרד, שמשמעותו "בעל תושייה" (כלומר, המקבל עצה טובה). הכינוי נולד מאוחר יותר ותועד לראשונה במאה ה-13, מאתיים שנה לאחר מותו.
בתרבות
המלך אתלרד השני מוזכר בספרו של קן פולט, "הערב והבוקר", וכן בסדרה "ויקינגים: ולהאלה" המשודרת בשירות ההזרמה נטפליקס.
יוסף יהודה לייב בלוך
הרב יוסף יהודה לייב בלוך (לפעמים: בלאך ; כ"א בשבט תר"ך, 1860 – ז' בחשוון תר"ץ, 10 בנובמבר 1929) היה רב העיר טלז וראש ישיבת טלז, מאנשי תנועת המוסר.
תולדות חייו
נולד ברוסיין. בצעירותו למד בישיבת קלם ובישיבת וולוז'ין. נשא את בתו של הרב אליעזר גורדון, ראש ישיבת טלז. החל משנת תרמ"ב (1882) החל לעסוק בניהול ובהשגחה בישיבה. בשנת תרמ"ד (1884) החל למסור שיעור יומי קבוע. עיסוקו העיקרי לאורך כל חייו היה בלימוד תלמידי ישיבתו, ותוך כדי כך גם פיתח את גישתו הפילוסופית-מוסרית הייחודית.
השפעתו על הישיבה ועל העיר הייתה רבה. כך מתאר בוגר הישיבה ולימים נושא נכדתו, הרב מרדכי גיפטר:
הרב בלוך דגל בתנועת המוסר, ובגינו הוכנס לימוד המוסר לישיבת טלז. בלחצו, למרות התנגדותו של חותנו ראש הישיבה, הובא לישיבה בשנת תרנ"ד (1894) הרב יהודה ליב חסמן לשמש כמשגיח, פעולה שעוררה התנגדויות ומאבקים שלא פסקו בישיבה שנים רבות.
בהמשך עזב הרב בלוך את הישיבה לתקופה מסוימת, ושימש ברבנות בוורנה (במחוז טלז) ושאדובה (במחוז פוניבז'). בשנת תר"ע (1910), עם פטירת רבי אליעזר גורדון, נענה להזמנה לשוב לישיבה ולעמוד בראשה וברבנות העיר. בתפקיד זה שימש כ-20 שנה עד פטירתו בתחילת שנת תר"ץ (סוף שנת 1929).
משנתו
קובץ שיעוריו - "שיעורי דעת" כולל מאמרים בנושאים כמו: היחס בין טבע לנסים, יחסי האדם והאלוהים, תשוקה ועוד.
השקפתו של הרב בלוך הייתה נגד הציונות ופורסם מכתב שלו נגד הספר אורות. אך עם זאת שיגר מכתב לרב צבי יהודה הכהן קוק ובו משבח את התוכנית להקמת ישיבת מרכז הרב בירושלים.
מוסדות חינוך שהקים
במהלך תקופת כהונתו כראש ישיבה וכרבה של העיר, דחף בלוך להקים רשת של מוסדות חינוך מטעם רשת "יבנה" בעיר ובכל האזור:
חיבוריו
כן נמצאים שיעורים ודברי תורה של הרב בלוך בספרים וקבצים תורניים שונים כגון:
קישורים חיצוניים
סדרת "משעורי רבנו" (בתוכן סדרות משנה של "שעור דעת" ו"שעור הלכה"): סדרת "שעורי רבותנו על מסכתות הש"ס:
נשק קטלני
נשק קטלני (באנגלית: Lethal Weapon) הוא סרט מתח ופעולה משנת 1987 בכיכובם של מל גיבסון, דני גלובר, גארי ביוסי, סטיב קאהן, טום אטקינס.
עלילה
עלילת הסרט נפתחת כאשר מוצמד לבלש משטרת לוס אנג'לס רוג'ר מורטאו (דני גלובר) שותף חדש, מרטין ריגס שמו (מל גיבסון). ריגס שירת כסמל מחלקה וצלף בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ולחם במלחמת וייטנאם. בשל כישורי הקליעה של ריגס, כמו גם מיומנותו באמנויות לחימה, מכנה אותו מרטאו כ"נשק קטלני" (ומכאן שם הסרט). למרות השוני הרב בין השניים, שכן מורטאו הוא איש משפחה ואילו ריגס הוא אלמן עם משאלת מוות, הרי שעד מהרה מתגלה שיחדיו הם צוות מוצלח. השניים נדרשים לחקור פרשיית התאבדות של צעירה שקפצה אל מותה. הצעירה, בתו של חבר לנשק של מורטאו ממלחמת וייטנאם, בה לחם כמפקד מחלקה בחטיבת הצנחנים ה-173. במהלך החקירה מתברר כי הצעירה נרצחה בידי קבוצת שכירי חרב שביקשה ללחוץ על אביה, שעבד עבורם.
זמן קצר לאחר יום הולדתו החמישים, השוטר במחלק הרצח רוג'ר מורטאו (דני גלובר) נאלץ לקבל כשותף חדש את מרטין ריגס (מל גיבסון), שהועבר ממחלק הסמים. ריגס הוא חייל לשעבר שלחם במסגרת הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ושכל את אשתו שלוש שנים קודם לכן בתאונת דרכים, וכתוצאה מכך הפך לבעל נטיות התאבדותיות שבאות לידי ביטוי ביחס תוקפני כלפי עצורים, יחס שהוביל את הממונים עליו לאשר את המעבר למחלק הרצח. מורטאו וריגס מהר מאוד מוצאים את עצמם מתעמתים האחד עם השני בנושא סגנון העבודה שלהם.
מורטאו מקבל שיחת טלפון ממייקל הנסקר (טום אטקינס), חבר לשעבר מימיהם במלחמת וייטנאם ובנקאי בהווה, אבל לפני שהם נפגשים מורטאו מגלה כי בתו של הנסקר, אמנדה, כפי הנראה התאבדה בקפיצה ממרפסת דירתה. נתיחה שלאחר המוות מגלה שאמנדה הורעלה בנוזל לפתיחת סתימות, דבר שהופך את ההתאבדות שלה למקרה רצח אפשרי. הנסקר מספר למורטאו שהוא חש מודאג מצריכת הסמים של בתו ומהעיסוק שלה בזנות ובפורנוגרפיה, ורצה לבקש ממורטאו לסייע לה לפתוח דף חדש בחייה.
מורטאו וריגס הולכים לביתו של הסרסור שלה במטרה לחקור אותו, אך הוא יורה עליהם וריגס נאלץ להרוג אותו, ובכך מציל את חייו של מורטאו, שמתחיל לגלות יותר סבלנות כלפיו ובערב לוקח אותו להכיר את משפחתו. למרות שהמקרה לכאורה נראה סגור בעקבות מותו של הסרסור, ריגס מודע לכך שהעדה היחידה למותה של אמנדה הייתה זונה בשם דיקסי, שבדרך כלל עובדת בחלק אחר של העיר. ריגס ומורטאו מגיעים לביתה של דיקסי במטרה לחקור אותה, אך הבית מתפוצץ ברגע שהם מתקרבים אליו. ריגס מוצא בהריסות חלקים של מתג מכספית, דבר המצביע על כך שהפצצה הוכנה על ידי מישהו מקצועי; מספר ילדים שהיו עדים לפיצוץ נזכרו שהם ראו איש מתקרב לבית לפני הפיצוץ ועל זרועו כתובת קעקע זהה לזו שעל זרועו של ריגס, ומורטאו מתחיל לחשוד שידידו הנסקר יודע יותר ממה שהוא סיפר לו.
בזמן לווייתה של אמנדה בביתו של הנסקר, מורטאו וריגס מתעמתים עימו, והוא חושף בפניהם שהוא היה בעבר שייך ל"חברת הצללים", ארגון של מבריחי הרואין שמורכב מיוצאי הכוחות המיוחדים והוקם בימים האחרונים של מלחמת וייטנאם על ידי גנרל לשעבר פיטר מק'ליסטר (מיטשל ריאן) וסגנו הראשי מר ג'ושוע (גארי ביוסי). הנסקר היה מלבין את הכסף שלהם בעזרת הבנק שלו, אך ביקש לצאת מהארגון וכאשר מק'ליסטר גילה שהוא יצר קשר עם מורטאו אנשי הארגון רצחו את בתו. מורטאו מנסה לשכנע את הנסקר לגלות לו כל מה שהוא יודע על הארגון, אבל ג'ושוע פורץ להלוויה במסוק והורג את הנסקר ביריות. לאחר מכן אנשי חברת הצללים מנסים להרוג את ריגס בירי מרכב נוסע, אבל ריגס ניצל על ידי לבישת אפוד מגן. ריגס ומורטאו מזייפים את מותו כדי להשיג יתרון על אנשי החברה.
לאחר מכן אנשי החברה חוטפים את בתו הבכורה של מורטאו, ריאן (טרייסי וולף) ודורשים שמורטאו יסגיר את עצמו לידיהם בתמורה לשחרורה. מורטאו וריגס מתכננים להציב לאנשי החברה מארב באגם אל מיראג' כשריגס אורב לאנשי החברה עם רובה צלפים ומחפה על מורטאו. במהלך קרב היריות נתפס ריגס על ידי הגנרל מק'ליסטר והשניים נלקחים ביחד עם ריאן למקום המחבוא של אנשי החברה. אנשי החברה מענים את ריגס ומורטאו כדי לגלות מה הם יודעים על פעילות החברה, אבל ריגס מצליח להשתחרר ולחלץ את מורטאו וריאן והם בורחים ממקום המחבוא של החברה במועדון לילה במרכז לוס אנג'לס, המשמש כיסוי לפעילות החברה. מקקליסטר וג'ושוע מנסים לברוח בנפרד לאחר שהכיסוי שלהם נחשף. מורטאו יורה בנהגו של מק'ליסטר והלה נהרג מפיצוץ רימוני יד שהיו בתוך הרכב. מורטאו וריגס מגיעים ביחד לביתו של מורטאו ומציבים שם מארב לג'ושוע בידיעה שהוא יגיע לשם כדי לנקום בשניים. הם מצליחים לפרוק אותו מנשקו וריגס וג'ושוע נלחמים בקרב פיזי על המדשאה של מורטאו כשריגס יוצא כשידו על העליונה. כששוטרים נוספים מגיעים לקחת את ג'ושוע למעצר, הוא מצליח להשתחרר ולקחת את האקדח של אחד מהם ולנסות לירות בריגס ומורטאו, אך השניים יורים בו והורגים אותו.
לאחר שהוא מבקר בקברה של אשתו, ריגס מוזמן לבלות את חג המולד אצל משפחת מורטאו, והוא ורוג'ר הופכים לחברים טובים בעקבות המקרה. ריגס נותן למורטאו מתנה סמלית- קליע הולופוינט שהוא שמר בעבר לעצמו כדי להתאבד, אך כעת הוא חש כי הוא לא צריך אותו יותר.
רוברט בורק
רוברט ארון בורק (באנגלית: Robert Heron Bork; 1 במרץ 1927 – 19 בדצמבר 2012) היה שופט, משפטן וסופר אמריקני. הוא כיהן כפרקליט המדינה ה-35 של ארצות הברית מ-1973 ועד 1977, ולאחר מכן כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. היה חבר המפלגה הרפובליקנית. ב-1987 ניסה הנשיא רונלד רייגן למנותו לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. בתום מאבק מר ונוקב סירב הסנאט לאשר את המינוי, והמילה "Bork" הפכה למטבע לשון בפוליטיקה האמריקאית, שפירושו לסכל את מינויו של שופט עליון.
קריירה משפטית
בורק רכש השכלה משפטית באוניברסיטת שיקגו. אחרי שירות במארינס פנה לעריכת דין פרטית. מ-1962 ועד 1975 היה פרופסור למשפט באוניברסיטת ייל.
מ-1972 עד 1977 שירת כפרקליט המדינה של ארצות הברית. מ-1973 עד 1974 שירת כתובע הכללי של ארצות הברית בפועל. בעקבות רצף הפיטורים הסדרתי שערך הנשיא ריצ'רד ניקסון לפרקליטיו ב"טבח מוצאי שבת" לאחר שסירבו להדיח מתפקידו את ארצ'יבלד קוקס, התובע המיוחד בפרשת ווטרגייט, הגיע תורו של בורק לעמוד בפני ההוראה, הוא בחר לציית לה ולא להתפטר.
ב-1982 מינה רונלד רייגן את בורק לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
השקפה משפטית
בורק גיבש לעצמו מוניטין של שופט שמרן במיוחד, המפרש את החוקה בצמצום. הוא נחשב לתומך נלהב של אוריגינליזם וקרא לפרש את החוקה באופן שבו התפרשה בעת כתיבתה. תפיסה מרחיבה, דהיינו, אקטיביזם שיפוטי, על פי בורק, אינו אלא ביזיון שלטון החוק וכפיית דעותיו של השופט על הציבור.
בורק טען בין השאר שחופש הביטוי המובטח בתיקון הראשון לחוקה מתייחס אך ורק לביטוי פוליטי. לא למדעי, אומנותי או אחר. בורק סבר שאין זכויות נוספות שנגזרות מהזכות לפרטיות מעבר לאלו הקיימות בתיקונים ספציפיים בחוקה. לטענתו החוקה לא שוללת אך גם לא מבטיחה אפילו את הזכות להשתמש באמצעי מניעה עבור זוג נשוי, בוודאי שלא את הזכות להפלות (פסק דין רו נגד וייד) או לנישואים חד-מיניים (פסק דין לורנס נגד טקסס). הוא טען שהעדפה מתקנת אסורה וביטול ההפרדה הגזעית (חוק זכויות האזרח 1964) היה לא חוקתי. מאוחר יותר, ב-1987, חזר בו מדבריו.
למרות שרוב הביקורת כלפי בורק הגיעה מהצד השמאלי של המפה הפוליטית, היו לו גם מבקרים ימנים. בעיקר בסוגיית נשיאת נשק. בורק עצמו תמך בתיקון השני לחוקה, המגן על הזכות של תושבי ארצות הברית לשאת נשק, אך התנגד, לפי דבריו, לפרשנות המתירנית של איגוד הרובאים הלאומי. בורק האמין שהמטרה האמיתית של התיקון השני הייתה להגן על הזכות של כל האזרחים לשאת נשק במסגרת מיליציות ממשלתיות.
לבורק הייתה השפעה על הפלג השמרני ביותר של בית המשפט, בו נמנו השופטים ויליאם רנקוויסט, אנטונין סקאליה וקלרנס תומאס.
המועמדות לבית המשפט העליון
, אמר קנדי,. בתגובה לנאום השיב בורק כי "לא הייתה בו שורה אחת מדויקת".
הקבוצות שהתנגדו לבורק השתמשו בפרסומות טלוויזיה לגיוס דעת הקהל. כך למשל, בשל התנגדותו של בורק להגנה על הזכות לפרטיות מעבר למקרים המפורטים בחוקה, מתנגדיו חשפו את רשימת הסרטים ששאל מספריית הווידאו אליה היה מנוי (אם כי אלו התבררו כלא שערורייתיים).
בהמשך מועמד אחר של רייגן נפסל גם הוא לאחר שהתברר כי נהג לעשן מריחואנה. בסופו של דבר מונה אנתוני קנדי, שנתפס כבעל עמדות מתונות.
לאחר דחיית מינויו
לאחר שלא הצליח להפוך לאחד מהשופטים העליונים ביכר בורק לפרוש מבית המשפט לערעורים והצטרף למכון היוזמה האמריקני, גוף חשיבה שמרני. הוא שב לאקדמיה והוציא שלל ספרים ומאמרים בהם פרש את השקפותיו. בספרו "צעידה לקראת עמורה" תקף בחריפות את תנועת שוויון הזכויות, עליית הפמיניזם, המהפכה המתירנית בשנות השישים והתנועה ההומוסקסואלית. על פי השקפתו, הערכים הליברליים שהשתלטו על ארצות הברית חותרים תחת ערכיה של תרבות המערב. ההחלטה המשפטית הליברלית-אקטיביסטית היחידה שבה הביע תמיכה הייתה פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
כדי למנוע מבית המשפט לכפות את השקפותיו על הציבור הציע בורק תיקון חוקתי שיאפשר לקונגרס לבטל את החלטותיו. בשנת 2003 המיר בורק את דתו לקתוליות.
על בית המשפט העליון של ישראל
בורק לא צמצם את התעניינותו למשפט האמריקני בלבד. אחת מהתקפותיו החריפות ביותר הופנתה כלפי בית המשפט העליון של ישראל ונשיאו, אהרן ברק, שאותם הוא ראה כמופת וכסמל ל"השחתה המשפטית הבינלאומית" ואף כינה את גישתו של ברק "אימפריאליזם שיפוטי".
כותב בורק:
ולסיכום:
פרננדו סור
פרננדו סור (בספרדית: Fernando Sor; הוטבל ב-14 בפברואר 1778 – 10 ביולי 1839), גיטריסט ומלחין ספרדי יליד ברצלונה. בספרד הוא מכונה לעיתים "מוצרט של הגיטרה".
נולד למשפחה מכובדת ואמידה בסביבות פברואר 1778. התאריך המדויק אינו ידוע אך כיום יודעים שב-14 בפברואר ב-1778 הוטבל בטקס הנוצרי בעיר ברצלונה שבספרד.
כבר מגיל צעיר היה סור גיטריסט ומוזיקאי מחונן, אך הוריו נשמרו מעידוד יתר של נטיותיו המוזיקליות, מחשש שאלה יסיטו אותו מלימודי הלטינית. סור, שהיה בן פחות מ-11, התחיל אפוא לחבר מוזיקה למילים לטיניות כדי להרשים את הוריו, ואף המציא שיטה משלו לכתיבת תווים, מעלל לא קטן בהתחשב בכך, שעד אז לא קיבל שום הכשרה מוזיקלית רשמית.
ראש קתדרלת ברצלונה, שעמד על כישרונו של הילד בן ה-11 או 12, גילה בו עניין, אך אביו מת זמן קצר אחרי שנרשם ללימודים בבית הספר של הקתדרלה ואמו לא יכלה לעמוד בתשלומי שכר הלימוד. בערך באותו זמן שמע גם אב המנזר החדש של מונטסראט על כישרונו וגייס מימון לימודי הנער בבית הספר של מקהלת ל'אסקולניה במנזר הבנדיקטי סנטה מריה דה מונטסראט, סמוך לברצלונה, שם למד מוזיקה ועשה חייל בלימודיו. מזכרונות שכתב כעבור שנים מסתבר, שגם נקשר למקום וזכר את תקופת ילדותו שם לטובה כל חייו. אלא שאמו נוכחה לדעת, שעיסוקו במוזיקה מרחיק אותו יותר ויותר מן המסלול שנבחר בשבילו, אם בצבא ואם במנהל, ובעצת ידידים הוציאה אותו מן המנזר והעבירה אותו לבית ספר צבאי לארבע השנים הבאות. אף על פי כן, סור מצא זמן גם בחיי הצבא לנגן ולהלחין מוזיקה. תוך כדי הלימודים התמנה לקצין זוטר בחיל של הגנרל ויוס (General Vives) והמשיך להלחין בזמנו החופשי, אופרות ומוזיקה לגיטרה. נגינתו על פסנתר וגיטרה הרשימה את מפקדיו והם העלו אותו לדרגת סגן - צבא ספרד באותה תקופה תמך ועודד מוזיקאים. בסביבות סוף המאה ה-18, לאחר ששהה ארבע שנים בבית הספר הצבאי, עבר סור למדריד, שם מצא את פטרוניתו הראשונה, הדוכסית מאלבה, שהייתה גם הפטרונית של הצייר והגרפיקאי המפורסם פרנסיסקו דה גויה. יחסה של הדוכסית לאמנים היה שונה מן המקובל על האריסטוקרטים שתמכו באמנות. במקום ללחוץ עליו לכתוב חומר ספציפי למענה, הקצתה לו סטודיו בתוך ביתה ואפשרה לו לעבוד על היצירות שלו בקצב המתאים לו.
ב-1808, בשיא שלטונו של נפוליאון, פלש הצבא הצרפתי לספרד. בתקופה זו החל סור לכתוב יצירות רבות לגיטרה. רוב הקטעים שנשמרו מאותה תקופה היו קטעים לאומניים, שנכתבו או לקול בליווי גיטרה או לסולו גיטרה. מטרת שירים אלו הייתה לעודד את צבא ספרד ואת אזרחיה; למרות האמונה שרווחה בקרב הציבור סור היה פטריוט מסור. לאחר תבוסתו של צבא ספרד קיבל תפקיד ניהולי תחת הממשל הצרפתי. היצירות שכתב בתקופה זאת היו פשוטות ודלילות, אולי כביטוי לרתיעתו משירות כוחות הכיבוש. עם זאת, סור היה אדם מציאותי ועשה את המוטל עליו.
מספר שנים לאחר מכן, הביס הצבא הספרדי את הצרפתים וגירשם. סור הרגיש שעליו לעזוב את ספרד, כמוהו כאמנים ואריסטוקרטים רבים, שהתיידדו עם הצרפתים. סור מעולם לא חזר למולדתו. לאחר עזיבת ספרד ב-1813, נלווה אל הצרפתים בחזרה לפריז, שם השתקע. פריז נתנה לו השראה להלחין, ואת רוב יצירותיו לגיטרה (יותר ממאה יצירות אשר ידוע על קיומן) הלחין בעיר זו. סור נסע לתקופה מסוימת ללונדון (1815 - 1823), שם התקבל בכבוד רב בעיקר הודות לאופרות והיצירות לפסנתר שחיבר. גם ארבעה מהבלטים שלו הופקו בלונדון, וסייעו לקדם ולהגדיל את פרסומו.
ב-1827 החליט שדי לו בסיבובים בעולם ונשאר בפריז עד סוף חייו. בתקופה הזאת כתב את היצירות הזכורות ביותר שלו: 97 התרגילים והווריאציות על "חליל הקסם" מאת מוצרט (אופוס 9), שהיא המוכרת ביותר ביצירותיו והקשה ביותר לביצוע.
גיטרה הייתה ללא ספק הכלי האהוב ביותר על סור. בשנותיו האחרונות עסק בעיקר בהעברת הידע שלו על הכלי, לא רק בעזרת ספרי הלימוד שפרסם אלא גם בשיעורים פרטיים.
בגיל שישים נפטר סור והשאיר אחריו מורשת, שנמשכה כמעט מאתיים שנה. עולם הגיטרה הקלאסית חייב רבות לסור על כך שגאל את הגיטרה מעמדת הנחיתות וחוסר ההכרה שבה הייתה שקועה לפנים והעלה אותה להישגים ולגבהים, שאיש לא חשב עליהם קודם מעולם.
קרן ההשקעות הפלסטינית
קרן ההשקעות הפלסטינית היא קרן השקעות שהוקמה ב-2003 כחברת השקעות עצמאית שמטרתה לחזק את הכלכלה המקומית באמצעות השקעות אסטרטגיות.
הקרן נוצרה על ידי העברת נכסים שנוהלו בעבר על ידי הרשות הפלסטינית. מאז ינואר 2009, מוחמד מוסטפא הוא היו"ר והנשיא המשותף של החברה.
נכסיה של הקרן מסתכמים ב-800 מיליון דולר. הקרן חתמה על עקרונות סנטיאגו אשר עוסק בשיטות עבודה מומלצות לניהול קרנות הון של מדינות ריבוניות (וזאת על אף שהרשות הפלסטינית אינה מדינה ריבונית).
תחת ראש ממשלת הרשות הפלסטינית, סלאם פיאד, הקרון הייתה ידועה בשל שיטות העבודה העסקיות השקופות שלה (דבר חריג בארצות ערב אשר בדרך כלל הן מדינות דיקטטוריות חסרות שקיפות שלטונית), אך מאז 2011, הקרן הפכה להיות מעורבת במימון של יותר ויותר פרויקטים מפוקפקים.
פרויקטים
קרן ההשקעות הפלסטינית ביצעה פרויקטים רבים במגזרי האנרגיה, החברות הקטנות והבינוניות, הנדל"ן, החקלאות, הבריאות והתעשייה. בין הפרויקטים שביצעה ניתן למנות את:
בנוסף לכך, הקרן השקיעה כ-8 מיליון דולרים קרן הון סיכון ישראלית בשם אוורגרין. ההשקעה נעשתה באמצעות השקעה בשותפי הקרן הישראלית, אשר רשומה באיי קיימן (אחד ממקלטי המס הגדולים בעולם).
שערוריות
ביוני 2012 נידון מוחמד ראשיד, יועץ הכלכלי לשעבר של נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, ל-15 שנות מאסר לאחר שנמצא אשם במעילה בכספי הקרן, הוא גם קיבל קנס של כ-15 מיליון דולר.
אבי מטוס
אבי מטוס הוא זמר, מלחין ונגן מפוחית ישראלי.
ביוגרפיה
נולד כאברהם מטוסיאן וגדל באילת. נגן מפוחית וגיטרה ומעריץ של מוזיקת רגאיי. ב-1986 הוציא מטוס את תקליט הרגאיי העברי הראשון, "לוקח את היום לאט", בהפקה מוזיקלית של יוסי פיין. שיר הנושא של האלבום, "לוקח את היום לאט", הצליח מאוד במצעדי הפזמונים, כמו גם "הקצב משתנה" שהפך ללהיט רדיו גדול.
מטוס גם ניגן במפוחית באלבום טיפ טיפה של אהוד בנאי.
מאז (2012) מתגורר מטוס בקמבודיה שם הוא מגדל עצי גומי.
לוקח את היום לאט
שירי האלבום נכתבו על ידי מטוס ודן מינסטר. חלק הארי של האלבום הוקלט באולפני "TMC" ו-"טרמינל 24" בלונדון תחת הפקתו המוזיקלית של דניס בוואל. את חלקו האחר של האלבום הפיק יוסי פיין בתל אביב.
מלבד שיר הנושא בלטו באלבום זה גם השירים "הקצב משתנה", "כל היום הסתובבתי" ו"רצינו קצת לעוף", שזכו להשמעות רבות והצליחו במצעדי הפזמונים. למרות זאת, האלבום לא זכה להצלחה רבה במכירות.
ב-1996 הוציאה מחדש חברת NMC את האלבום בפורמט של דיסק וכללה בו רצועת בונוס.
שירי האלבום:
אופל GT
אופל GT (בגרמנית: Opel GT) היא מכונית ספורט מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), שהייתה חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1968–1973 (דור ראשון), ובין השנים 2007–2010 (דור שני).
בין השנים 2007-2010 דגם ה"אופל GT" יוצר בארצות הברית על ידי ג'נרל מוטורס, בתצורת רודסטר, 2 מושבים.
יחסי יוון–קזחסטן
יחסי יוון–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת קזחסטן.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת קזחסטן כוננו ב-1 באוקטובר בשנת 1992. יוון פתחה שגרירות בעיר אלמטי בחודש פברואר 1997, שגרירות שהועברה מאוחר יותר לעיר נור-סולטן שהיא בירת המדינה. קזחסטן פתחה שגרירות באתונה בשנת 2005. במבנה השגרירות שכנה קונסוליה ששודרג מעמדה והיא נפתחה ב-1998.
בקזחסטן קהילה יוונית של 10,000 עד 12,000 אנשים והיא קבוצה אחת מני רבות בחברה הקזחית ההטרוגנית. דיפלומטים קזחים מבקרים ומסקרים את הקורה בקהילה היוונית באופן שגרתי. לקהילה היוונית עיתון קטן בשפתה הכפוף לקרן בשם "קרן החברות" הפועלות בקירגיזסטן ובסביבה. הקרן מארגנת גם אירועים חברתיים בתוך הקהילה.