cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרואיד אוראו
פלטפורמה
הארכיטקטורה העומדת בבסיס האנדרואיד עודכנה כך שישנה הפרדה בין קוד תלוי חומרה, לבין מערכת ההפעלה אנדרואיד, באמצעות שכבת הפשטת חומרה המכונה "ממשק ספק". ממשקי ספק חייבים להיות תואמים קדימה את הגרסאות העתידיות של אנדרואיד; תאורטית, יצרני ציוד מקורי יצטרכו רק לבצע את השינויים הנצרכים להם במערכת ההפעלה, ואפליקציות לעדכון המכשיר לגרסה עתידית של אנדרואיד, תוך שמירה על אותו ממשק ספק. רעיון ה"עדכונים חלקים" שהוצג באנדרואיד 7.0 עודכן להוריד את קובצי העדכון ישירות לשטח המערכת, במקום לדרוש מהם לרדת תחילה לשטח המשתמש, ובכך להקטין את דרישות שטח האחסון עבור עדכוני מערכת.
בעיות
ישנן מספר בעיות קישוריות בבלוטות' שלא היו בגרסאות קודמות.
אנדרואיד אוראו עשוי להשתמש בנתונים ניידים אפילו כשה-Wi-Fi מאופשר.
קצב הג'ונגל
קצב הג'ונגל (באנגלית: Jungle Rhythm) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס משנת 1929. זהו הסרט הקצר ה-13 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והעשירי שהופק באותה השנה. העלילה עוקבת אחר מיקי שמשוטט בתוך ג'ונגל ונתקל בכמה חיות, הכוללות פילים, קופים ואריות.
עלילה
לאחר שנכשל לצוד נשר, מיקי מאויים על ידי אריה ודוב. אך קוף ותוכי שמתחילים לנגן באקורדיון של מיקי, מצילים אותו בכך שכל חיות הג'ונגל פורצות בקונצרט אחד גדול. מיקי רוקד עם אריה, דוב וזוג קופים לצלילי "הדנובה הכחולה" מאת המלחין האוסטרי יוהאן שטראוס. שני יענים מתחילים לרקוד כאשר מיקי מנגן את "Auld Lang Syne" על סקסופון מאולתר. מיקי ממשיך עם שיר העם ההוואי "אלוהה אווה", מאת ליליואוקלאני, שהייתה המלכה האחרונה של ממלכת הוואי. לאחר מכן הוא מנגן את "Turkey in the Straw" ו"יאנקי דודל" כאשר בסוף כל החיות מוחאות כפיים ומריעות לו.
ביקורת
בגלל סרט זה לדיסני היו קצת בעיות עם הצנזורה של המדינה, עקב סצנה בה אריה רוקד הולה.
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב כותב: ""קצב הג'ונגל" הוא אחד מהסרטים הקצרים המוקדמים של מיקי מאוס המשעממים ביותר: אין עלילה, אין דיאלוג, אין שיר, ושבלונות הריקוד דומות באופן גרוע לסרטי "סימפוניות טיפשיות" מאותה התקופה. יתר על כן, עדיין לא ברור מה מיקי, שעד עכשיו הכרנו כשוכן באסם ועיירות קטנות, עושה בג'ונגל".
ראיין קילפטריק, מאתר הפודקאסט "The Disney Film Project", מציין: "ביצועי הריקוד המטופשים של אב אייוורקס משעשעים כל הזמן. אנחנו מקבלים שני קופים ברצף אחד ושני יענים באחר. אנחנו גם מקבלים אריה שמוריד את רעמתו למטה כדי להשתמש בה כחצאית דשא ונהפך לרקדן הולה. כל השלושה נעשו עם הנפשה זורמת ונהדרת שכיף לראות, גם אם הם לא בהכרח מניעי סיפור".
ב-8 בדצמבר 1929, עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" פרסם: "מיקי, מוזיקאי מומחה: חיות הג'ונגל משרתות את מיקי ככלי נגינה. נגינתו היא זו שגורמת לכל אוכלוסיית החיות לרקוד. למעשה, זו היכולת המוזיקלית שלו בלבד העומדת בינו לבין השמדה. הבחור הקטן מודע לחלוטין לכך ש'מוזיקה יכולה להרגיע את נפשה של חיית הפרא'. הוא מגלה שליטה מדהימה בכל כלי נגינה. שוב מיקי מראה שהוא פרפורמר שאפשר לסמוך עליו. הרבה כיף, במיוחד לצעירים".
ב-11 בינואר 1930, כתב העת "Motion Picture News" פרסם: "סמנו סרט זה כמעורר צחוק אמיתי. מיקי מאוס בג'ונגל מניע את כל חבורת החיות בזכות ההשתוללויות המוזיקליות שלו על מגוון רחב של כלי נגינה. יש מספר של בדיחות נבונות שמבטיחות לסרט הרבה צחוקים אמיתיים".
מורשת
בנוסף הסרט היה שלב במשחק ה-Wii משנת 2010 "Epic Mickey".
תוכון מצוי
תֻּכּוֹן מָצוּי, תוכון גמדי, תוכון גלוני ותוכון אוסטרלי (שם מדעי: Melopsittacus undulatus) הוא מין יחיד בסוג תוכון, השייך לתת-משפחת הלוריים. מקור שמו המדעי בצורתם הגלית של הכתמים שעל נוצותיו. הוא תוכי חברתי החי בלהקות באוסטרליה ובטסמניה. המין תואר לראשונה בשנת 1840 כאשר הגיע לראשונה לאנגליה. בשנות האלפיים ניתן לגדל תוכונים בכלובים, אך עד שנת 1930 התקשה מין זה להסתגל לחיי שביה.
טמפרטורת הגוף נעה בין 40.5 מעלות צלזיוס במצב מנוחה ועד 42.5 מעלות צלזיוס במצב תעופה.
התנהגות
התוכונים בדרך כלל מונוגמיים.
רוב התוכונים המוחזקים בשבי הם זנים של תוכונים אוסטרלים, אך ישנו בשוק זן הגדול בגופו מן האוסטרלי ומחירו יקר יותר, תוכון אנגלי.
הטיפול בתוכון אינו כרוך בהוצאה כספית גדולה, אלא רק הוצאה ראשונית על מחיר הכלוב. הטיפול אינו קשה, וקל אף לילד לבצע מטלה זאת.
רבייה והתפתחות
מזמן הזיווג ועד להטלה חולפים בין 19 ל-21 ימים. בדרך כלל, גודל התטולה נע בין 4 ל-9 ביצים, שמשקלה של כל אחת הוא מעט מעל 2 גרם. ההטלה מתבצעת לסירוגין, יום כן ויום לא. בטבע, הדגירה מתקיימת בחודשים אפריל עד אוקטובר ובשבי הם מתרבים כל השנה. הנקבה דוגרת על הביצים במשך כ-16 עד 21 ימים. משקלו של גוזל בן יומו כ-2 גרם. העיניים נפקחות רק כאשר הפלומה נעשית גלויה לעין. כעבור שבוע מגיע משקלו ל-12 - 15 גרם וכעבור שבועיים כ-30 גרם. אז גם יוכל להרים את ראשו ולהניעו לצדדים. נוצות הזנב והכנפיים כבר מפותחות דיין בגיל 3 שבועות וקצותיהן מעוצבות כפי הנדרש. התפתחות הנוצות מסתיימות בגיל חודש וכך גם המשקל המרבי, כאשר הצעירים פורחים מן הקן. בשלב זה עורפו ומצחו של התוכון מפוספסים בכתמים כהים, אם כי צבע גופו עדיין חיוור מזה של הבוגר. נשירת הנוצות יכולה להתחיל בגיל 10–12 שבועות. התוכונים המבוגרים משירים נוצותיהם בדרך כלל בתחילת הסתיו. הנשירה היא חלקית ויכולה לשוב עוד פעם או פעמיים באותה שנה. התוכון מגיע לבגרות בגיל 6 חודשים אך מומלץ לא לאפשר הטלה עד גיל 10 חודשים.
האכלה
כשהתוכונים הם גוזלים האבא מאכיל את האמא והאמא מאכילה אותם, כעבור חודש האבא מסייע בהאכלת גוזליו ומגיל חודש וחצי ואילך האבא מאכיל את גוזליו לבדו.
צורת האכלה נעשית מפה לפה, האמא מכניסה את האוכל לפיו של הגוזל, ובעזרת לשונה מחדירה אותו לתוך הלוע.
מין הגוזל
בגיל חודשיים צבע האף (נמצא מעל המקור) של הזכרים הוא ורוד ובגיל כארבעה חודשים הוא נהפך לכחול, אצל הנקבות צבע האף הוא לבן ובגיל שישה חודשים נהפך לחום. אצל התוכונים הצהובים צבע האף של הזכרים יישאר ורוד ואצל הנקבות יישאר לבן גם בגיל מבוגר.
עור הרגליים ותוחלת החיים
בניגוד לעופות אחרים, עור רגליהם של תוכונים קשישים אינו מתקלף, אך עם הזדקנותם, הרי ציפורניהם והמקור בחלקו התחתון נעשים שבירים. תוחלת החיים של התוכון היא בין 3 ל-4 שנים.
שומע כעונה
שוֹמֵע כְּעוֹנֶה (יש המבטאים שוֹמֵע כָּעוֹנֶה - בכ"ף קמוצה) הוא מושג הלכתי שפירושו הוא, לצאת ידי חובת מצווה שבדיבור, על ידי שמיעתה מאחר.
מקור הדין
בתלמוד למדו דין זה, שהמקשיב לאדם אחד נחשב כקורא עצמו נלמד מפסוק בספר מלכים: מכך שהנביא מתאר שיאשיהו הוא זה שקרא בספר, הגם שבפועל היה זה שפן שקרא, ואילו יאשיהו רק שמע את קריאתו, הוכיחו בתלמוד שאף השומע נחשב כעונה.
מחלוקת רש"י ותוספות בהבנת דין שומע כעונה
רש"י ותוספות חלוקים ביניהם בהבנת ההיתר הניתן לאדם, להקשיב לאדם אחר, במקום לומר את המילים בעצמו.
המשמעות המעשית של ההבדל בין שני הטעמים הוא דיון הגמרא בשאלה, כיצד ינהג מי שעדיין מתפלל תפילה בלחש בזמן שהחזן כבר אומר קדושה, כאשר מצד אחד יש חובה לומר קדושה, ומצד שני כל פעולה בזמן התפילה שבלחש, מהווה הפסק בתפילה, דבר שאין לגרום לו.
כוונה לצאת ידי חובה
כדי לצאת ידי חובה על שמיעה, צריך שיתכוונו השומע והמשמיע, וכך פסק ברמב"ם:
רבי חיים הלוי סולובייצ'יק מסביר כי אף על פי שישנה דעה שמצוות אינן צריכות כוונה, דרושה כוונה כדי שמעשה השמיעה יחשב כענייה וכהצטרפות למעשה שנעשה על ידי המוציא ידי חובה. בכך הוא תולה את מחלוקתם של תנא קמא ורבי יהודה במסכת ראש השנה (כ"ט) האם דרשה גם כוונת השומע לצאת ידי חובה.
גשר מצר טקומה
גשר מצר טקומה (באנגלית: Tacoma Narrows Bridge) הוא גשר תלוי שנמתח על 	1,645.92 מטר מעל מצר טקומה, המהווה קטע של פיוג'ט סאונד, במדינת וושינגטון בארצות הברית. הגשר מקשר בין העיר טקומה, שנמצאת כ-70 קילומטר מדרום לסיאטל, ובין אזור גיג הרבור. הגשר הוא חלק מהכביש המדינתי מספר 16, שמחבר את כביש בין-מדינתי 5 לברמרטון.
קריסת הגשר המקורי
גשר מצר טקומה היה גשר תלוי צר וארוך במיוחד – באורך כ-1,646 מטר. הגשר המקורי נפתח לתנועה ב-1 ביולי 1940. תוך זמן קצר התברר שאפילו רוחות חלשות מכניסות את הגשר לתהודה שהתבטאה בצורת תנודות לאורכו של הגשר. בזמן התנודות, חלקי הגשר עלו וירדו ויצרו "הרים" ו"עמקים" לסירוגין. אף על פי שהתנודות היו חזקות למדי, המומחים טענו שהגשר יחזיק מעמד.
ב-7 בנובמבר 1940, בשעות הבוקר, החל הגשר להתנדנד באופן שונה. הרוח לא הייתה חזקה במיוחד, ועוצמתה הגיעה רק ל-68 קמ"ש. הגשר החל להיכנס לתנודות פיתול, כך שבכל פעם צד אחד שלו (ימין או שמאל) עלה למעלה ואילו הצד השני נשאר למטה. בתנודות אלו, קו האמצע, לאורכו של הגשר, לא נע כלל. הגשר התנדנד בצורה זו במשך למעלה משעה, כשמשרעת התנודות הולכת וגדלה. מעט אחרי השעה 11 בבוקר, הגשר קרס לתוך המצר.
הגשר נסגר לתנועה כבר עם תחילתן של התנודות יוצאות הדופן. באותה עת הייתה על הגשר מכונית. האיש איבד שליטה על המכונית, יצא ממנה והחל להימלט, בעוד שהכלב של בתו, נשאר ברכב. פרופסור להנדסה וצלם שנקלעו למקום רצו לעבר המכונית וניסו להציל את הכלב, אך לא הצליחו לשכנע את הכלב לצאת מהרכב. הם עזבו את הגשר זמן קצר לפני הקריסה. מלבד הכלב, לא היו אבדות בנפש באירוע קריסת הגשר.
הסבר התופעה
הגשר נכנס למצב של אי יציבות אווירודינמית הקרוי פרפור (מכונה גם "רפרוף"). רוח צידית שנעה בזווית נמוכה כלפי מעלה פגעה בגשר וגרמה לכוח עילוי. הכוח הביא לכך שצד אחד של הגשר החל להתרומם. כתוצאה מפעולת כוח העילוי והכוח האלסטי, שפעל בכיוון ההפוך, נוצרו תנודות באחד מהתדרים עצמיים של הגשר (כ-0.2 מחזורים בשנייה). התנודות גברו כתוצאה מפעולתה הרצופה של הרוח. בצורה זו נוצר משוב חיובי שהגביר את עוצמת התנודות, עד שהמבנה לא היה יכול לעמוד בהן והגשר קרס.
בספרי לימוד בפיזיקה לעיתים קרובות ההתמוטטות מוצגת באופן מוטעה כתהודה מכנית פשוטה. הטעות בהצגה זו היא שתהודה קלאסית תלויה בכוח חיצוני מחזורי בתדירות ששווה לאחת התדירויות העצמיות של המערכת. בהתמוטטות הגשר הכוח המניע הוא הרוח, שאינה מחזורית. הצימוד של הרוח למערבולות שיוצרת תנודת הגשר הוא שיצר את הכוח המחזורי בפועל.
גשר חדש ובעיות תנועה
הגשר הוקם מחדש ב-1950, לאחר שהתכנון החדש נבדק באוניברסיטת וושינגטון. במשך השנים מאז בניית הגשר, אוכלוסיית האזור גדלה מהר. כתוצאה מכך, הכביש הגיע לקיבולת המקסימלית של מספר כלי הרכב. כדי להקל את עומסי התנועה, תשתית הכביש שודרגה בשנת 1984. בשנת 1998 הוחלט לבנות גשר נוסף בצד המערבי של הגשר הנוכחי. גשר זה הוא גשר אגרה ומשמש את הנוסעים לכיוון מערב. הגשר החדש נפתח ב-15 ביולי 2007.
ולנסיה (קהילה אוטונומית)
בצפון גובלת ולנסיה בקטלוניה ואראגון, בדרום במורסיה ובמערב בקסטיליה-לה מנצ'ה.
ולנסיה מורכבת משלושה מחוזות:
אזור ולנסיה היה מיושב על ידי קלטיברים עוד במאה החמישית לפנה"ס. במאה השלישית לפנה"ס, העיר סגונטו קיימה קשרי מסחר ענפים עם יוון ורומא. עם שקיעתה של האימפריה הרומית נכבש המקום על ידי הויזיגותים ולאחר מכן עברה לידי המורים עם הכיבוש המוסלמי של ספרד. בסביבות השנים 1232-1238 כבש חיימה הראשון, מלך אראגון את אזור ולנסיה מידי המוסלמים וולנסיה הוכרזה כממלכה נפרדת עם מוסדות משלה, חברה שלישית באיחוד של אראגון וקטלוניה.
ארנו אמורי
ארנו אמורי (לטינית: Arnaldus Amalricus, קטלאנית: Arnau Amalric, צרפתית: Arnaud Amaury; ? – 29 בספטמבר 1225) היה נזיר ציסטרציאני קטלאני במוצאו. כיהן כאב מנזר פובלה בין 1196 ל-1198, בתפקיד זהה בגראן סלב בין 1198 ל-1202 ולאחר מכן אב מנזר סיטו, הדרגה הגבוהה ביותר במסדר הציסטרסיאני. מ-1204 היה שליח האפיפיור, יחד עם פטרוס מקאסטלנו, למאבק במינות הקתרית ואינקוויזיטור. עמד בראש מסע הצלב האלביגנזי בתקופתו הראשונה וב-1212 קודם לארכיבישוף נרבון.
השלב הראשון של מסע הצלב האלביגנזי, שהתחיל ב-1209, נקרא גם "מסע הצלב של הברונים". מלך צרפת, דוכס בורגונדי ומספר רוזנים נוספים שהאפיפיור הציע להם לעמוד בראש מסע הצלב, סירבו; יתר המשתתפים ברונים שווי דרגה, ולכן הפיקוד הוטל על אמורי.
הצלבנים כיתרו את העיר בזייה והטילו עליה מצור ולאחר ניסיון הימלטות כושל של התושבים כבשו את העיר וטבחו בתושביה. למרות שבין תושבי העיר היה ידוע על קיומם של 500 קתרים בלבד, כל תושבי העיר נטבחו. על פי הסופר צזאריוס מהייסטרבאך, אחד מראשי צבא הצלבנים שאל את אמורי איך יוכל להבדיל בין הקתרים ובין תושבי העיר הקתולים; שליח האפיפיור השיב: "Caedite eos. Novit enim Dominus qui sunt eius" (הרגו אותם, וְיֹדַ֨ע ה' אֶת־אֲשֶׁר־ל֛וֹ). בצד הצלבני היה גם אח ציסטרסיאני בשם פייר דה וו דה סֶרנֶה שכעבור עשר שנים כתב את ההיסטוריה של המערכה האלביגנזית. שליח האפיפיור דיווח לרומא כי 20,000 מתו, מספר מוגזם שהיה לכל הפחות כפול מכלל האוכלוסייה; חוקרים מודרניים מתקשים להעריך את האבדות, אך בהינתן העובדה שבזייה המשיכה לתפקד כמרכז סחר, אומדים אותן בין כמה מאות לכמה אלפים. הידיעות על הטבח נפוצו במהירות רבה ותושביהם של יישובים רבים נבעתו והחליטו לקבל מחדש את עול הכנסייה.
לאחר מכן כבשו הצלבנים את קרקסון. הציר האפיפיורי הציע לשווא את הפיקוד העליון על המסע לכמה אצילים בכירים, שסירבו בזה אחר זה, ולבסוף קיבל את התפקיד סימון הרביעי דה מונפור, הזוטר יחסית. לאחר מכן דחף אמורי לנידויו מחדש של רמון השישי, בו ראה פטרון ומגן לכופרים. הוא הצליח לעכב את הדיון בעניינו ולשכנע את מלך אראגון להכיר במונפור כווסאל שלו, וכך ביצר את הישגי מסע הצלב. ב-1212 עזב את הזירה לטובת כהונתו כארכיבישוף נרבון, וכמעט מיד יצא לספרד כדי להשתתף ברקונקיסטה. הוא נכח בניצחון הנוצרי הגדול בלאס נוואס דה טולוזה. ב-1213 כתב לו האפיפיור אינוקנטיוס השלישי מכתב חריף בו הורה על הפסקת מסע הצלב האלביגנזי, שהפך למלחמת כיבוש לשמה. אמורי עשה כמיטב יכולתו כדי לסכל את כוונות השלום של הכס הקדוש, וזה הורה על הדחתו מתפקידו כשליח ושיגר למקום את פטרוס מבנוונטו. לבסוף מאס גם הוא במונפור, שינה לחלוטין את טעמו ונעשה לתומך של רמון השישי. הוא אף ליווה אותו לוועידת לטראנו הרביעית. הממסד הכנסייתי הצליח בינתיים להעביר את האפיפיור לצדד במונפור, וכל תאריו של רוזן טולוז נשללו בהצבעה. בשנותיו האחרונות ניסה לשווא לשכנע את הונוריוס השלישי להחזיר לו את רוזנותו. הוא מת במנזר פונפרואד, סמוך לנרבון.
משרד ההגנה (תאילנד)
משרד ההגנה (בתאית: กระทรวงกลาโหม) הוא משרד בממשלה התאילנדית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של תאילנד. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לראש הממשלה ולמלך תאילנד המשמש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים. ראש כוחות ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) מדווח ישירות לשר.
המשרד בגלגולו הנוכחי הוקם בשנת 1887, בפקודת ראמה החמישי, מלך תאילנד, כדי ליצור פיקוד צבאי קבוע. פקודה זו באה כתוצאה של האיום הגובר שהציבו מעצמות המערב על שלמותה של סיאם. המשרד שוכן לראשונה באורווה ישנה של סוסים ופילים מול הארמון הגדול. מבנה חדש בסגנון אירופאי הוקם בהמשך כדי לשכן אותו. כיום משמש מטה משרד ההגנה כאתר היסטורי חשוב בבנגקוק. בתחילה פיקד המשרד רק על הצבא המלכותי של תאילנד (נוסד ב-1847), אך לאחר מכן הועבר לסמכותו גם הצי המלכותי התאילנדי (נוסד ב-1887), ולבסוף גם חיל האוויר המלכותי התאילנדי (נוסד ב-1913).
ב-2014 ביצע הצבא התאילנדי הפיכה ותפס את השלטון בממלכה. ראש כוחות ההגנה פריות צ'אן-אוצ'ה מינה את עצמו לראש ממשלת מעבר, ואת מפקד הצבא התאילנדי פראוויט וונגסואן מינה לשר ההגנה בממשלתו. ב-10 ביולי 2019 הדיח פריות את פראוויט מהתפקיד ומינה את עצמו לשר ההגנה.
פתילייה
פתילייה היא כירה ניידת, הבנויה ממכל דלק נוזלי, בו טבולה פתילה ומעליו מסגרת מתכת. קרוסין הוא הדלק הנפוץ לפתיליות; בישראל הוא מכונה "נפט" אף כי אינו נפט אלא דלק המתקבל מזיקוק נפט. את הקצה העליון של הפתילה מדליקים על ידי גפרור וחומר הדלק עולה בפתילה בשל עקרון הנימיות, מתאדה ובוער. על מסגרת המתכת שמעל מניחים את כלי הבישול.
חומה של הפתילייה נמוך ולכן היא משמשת לבישול אטי.
הפתיליות שנפוצו בישראל פעלו על פתילת לבד רחבה. כיוון ששוליה העליונים נשרפו בעת פעולת הפתילייה, לפני כל שימוש גזמו ויישרו אותם. בחלק מהפתיליות הייתה חלונית שקופה, דרכה הדליקו את הפתילה, והיא איפשרה להבחין שהלהבה עדיין דולקת מבלי להסיר את כלי הבישול מעל הפתילייה.
החל מאמצע שנות החמישים ועד היום, ככל שהתרבו כירות הגז הלכו הפתיליות ונעלמו מנוף הארץ. כיום הן מצויות כמעט רק במסעדות מסוימות המתמחות בתבשילי קדירה ומאכלים אחרים (כמו חמין) הדורשים בישול אטי וממושך.
עזריאל אוירבך
הרב עזריאל זליג אוירבך (נולד בשנת ה'תרצ"ח, 1938) הוא רב קהילת "חניכי הישיבות" בשכונת בית וגן בירושלים, חבר מועצת גדולי התורה של בני תורה, חבר בד"ץ שארית ישראל ויו"ר ועד הרבנים לענייני צדקה.
תולדותיו
נולד בשכונת שערי חסד בירושלים, לרב שלמה זלמן אוירבך. אחיו היה הרב שמואל אוירבך. בילדותו למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים ולאחר מכן בישיבת סלבודקה בבני ברק. נישא ללאה (ה'תרצ"ח - ח' בסיוון ה'תש"ע), בתו של הרב יוסף שלום אלישיב. לבני הזוג לא היו ילדים. בחשוון תשע"ג נישא למינה, אלמנת הרב אברהם אלישיב, נכדו של הרב אלישיב ואחיינה של אשתו הראשונה.
שימש לאורך השנים כראש ישיבה במספר ישיבות בירושלים, בהן ישיבת אמשינוב וישיבת טורדא. משמש כרבה של קהילת חניכי הישיבות בשכונת בית וגן בירושלים, נשיא ישיבות משכן שלמה ותורת משה - הרב לייזרוק, וחבר "בד"ץ שארית ישראל". מעורב בתחומי העסקנות הציבורית החרדית. מכהן כיושב-ראש ועד הרבנים לענייני צדקה, נשיא ועדת הרבנים של ארגון איחוד הצלה, חבר בוועד הרבנים של הגמ"ח המרכזי, חבר הנהלת ישיבת קול תורה וחבר ועד הרבנים המייעץ לארגון "עזר מציון".
קישורים חיצוניים
כתבות עליו באתר כיכר השבת
פרס סנדברג
פרס סנדברג לאמנות ישראלית הוא פרס הניתן על ידי מוזיאון ישראל עבור אמנות ישראלית החל משנת 1968 מכספי תרומה של מקס פלבסקי, נדבן אמריקאי שתרם למוזיאון במשך השנים רבות, וביקש להישאר בעילום שם. הפרס על שמו של וילם סנדברג, ששימש כיועץ עבור מוזיאון ישראל עם פתיחתו ונחשב לבר סמכא בעולם האמנות והאמנות הפלסטית בפרט אחרי שנים בהן שימש כאוצר במוזיאון סטדלייק.
היסטוריה
בשנת 1967 נפתחה קרן עבור הפרס, שהחלה מתרומה בגובה של 75 אלף דולר שניתנה עבור רכישת מספר יצירות אמנות ישראלית בכל שנה, והענקת פרס לאומנים עבור יצירותיהם. התורם האלמוני בחר לעשות כן מתוך הוקרה לפועלו של סנדברג בקידום האמנות המודרנית ומתוך הרצון לעודד את אותה האמנות בישראל.
יוסף זריצקי היה האמן הראשון שקיבל את הפרס ב-2 בינואר 1968. בין חברי ועדת הפרס היו סנדברג ויונה פישר. הפרס הוענק לו על "ציור" משנת 1964, שצויר לפי אחד מעבודותיו של הצייר יאן ורמיר. בראיונות רבים שהעניק לרגל קבלת הפרס הדגיש זריצקי את תפיסת העולם שלו ביחס לעצמאותו של מעשה הציור. "אסור למסתכל לראות יותר ממה שיש בתמונה", הסביר זריצקי. "אסור לו לפתח דמיון בקשר למה שהוא רואה. זה מה שהוא רואה זה מה שיש. תמונה זה לא חלום" ב-3 בדצמבר 1968 חולק הפרס בשנית, הפעם חלקו את הפרס במשותף יגאל תומרקין עבור פיסול, ואריה ארוך על ציוריו.
בנוסף לפרס לאמנות ניתן במהלך השנים גם מענק סנדברג למחקר ו/או פיתוח מטעם המחלקה לעיצוב ואדריכלות במוזיאון ישראל.
המחנות העולים
המחנות העולים היא תנועת נוער חלוצית־ציונית־סוציאליסטית המצהירה על חתירה לבניית חברה יהודית צודקת, שוויונית החיה בשלום עם שכניה. התנועה פועלת בכ-45 מחנות (סניפים) ובה כ-7,000 חניכים.
חניכי התנועה הקימו והיו מעורבים בכ-40 קיבוצים, בעיקר בגבולותיה של ישראל. בעבר התגייסו חניכיה לפלמ"ח. כיום חניכיה מתגייסים למסלול גרעיני הנח"ל אחרי שנת שירות.
דוכיפת מצויה
דּוּכִיפַת מצויה (שם מדעי: Upupa epops) היא מין בסוג דוכיפת (Upupa) במשפחת הדוכיפתיים. זוהי הציפור הלאומית של ישראל, וייחודה בציצית הנוצות הכתומה לראשה הנקראת גם כתר.
תכונות
אורכה של הדוכיפת כ-26–30 סנטימטר, מוטת כנפיה 42-46 סנטימטר. לדוכיפת צורה וצבעים בולטים: צבע גופה חום-צהבהב. כנפיה וזנבה מפוספסים בצבעי שחור לבן, ועל ראשה מתנשאת ציצית של נוצות ארוכות המזדקרות בזמן מעופה. רגליה קצרות וכנפיה גדולות. מקורה ארוך, דק ומחודד. משקלה 46–70 גרם. היא ממעטת מאוד לעמוד על עצים או על שיחים וכך, גם את קינה בונה הדוכיפת במקומות נמוכים, חורים ושקעים בגובה פני הקרקע. להגנת הקן מטורפים מפרישה הנקבה נוזל מסריח מבלוטות הסמוכות לבסיס הזנב (uropygial gland). להפרשה זו שריחה כשל בשר רקוב יש תפקיד משוער בהרחקת טורפים וטפילים וייתכן אף שהיא אנטי בקטריאלית. ההפרשה מתחילה עם ההטלה ונפסקת כשהצאצאים פורחים מהקן. כאמצעי הגנה נוסף הגוזלים מיומם השישי מסוגלים להתיז צואה על פולשים.
הדוכיפת משמיעה קולות קריאה רמים, מעין "הוּפוּפ" או "הוּדהוּד", ולכן שמה בערבית הוא "הוּדהוּד". גם שמה בשפה הלטינית, "הוּפּוּפּה" (upupa) נובע מחיקוי קולות הקריאה שלה. הקולות מושמעים בעיקר על ידי הזכרים למשיכת נקבות. תדירות השירה יורדת לאחר ההטלה. פרט למשיכת בת זוג, הקריאה משמשת גם לחידוש קשר שנותק עם בת הזוג. ההבדלים בין קולות זכרים שונים הם בעיקר באורך הצליל. נמצא כי נקבות נמשכות יותר לשירת זכרים הבנויה מ"בתים" ארוכים.
קינון ודגירה: החיזור מתחיל בדרך כלל במהלך חודש מרץ. הזכר מתחיל להשמיע את קריאתו הטריטוריאלית תוך עמידה במקום גבוה, כשראשו מורכן וציציתו פרושה. תוך כדי שזוג מחפש מקומות קינון, מסתובב הזכר סביב הנקבה בכנפיים פרושות מעט ואז מאכיל אותה.
זיהוי העוף במקרא
בתורה מוזכרת הדוכיפת בין העופות הטמאים:
מיסטיקה
בימי הביניים יוחסו לדוכיפת סגולות מיסטיות.
בסמלים
הדוכיפת מופיעה כמוטיב במספר סמלים, למשל, בסמל רובע ברכטן שבעיר דורטמונד בגרמניה.
כריסטיאן בולטנסקי
כריסטיאן בולטנסקי (בצרפתית: Christian Boltanski; 6 בספטמבר 1944 – 14 ביולי 2021) היה אמן מיצב, צלם וצייר צרפתי ממוצא יהודי. בשנת 2006 הוא זכה בפרמיום אימפריאלה. אנט מסג'ה הייתה בת זוגו.
קורות חיים
כריסטיאן בולטנסקי נולד בפריז שבצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה. אביו היה יהודי ממוצא רוסי ואמו הייתה נוצרייה ילידת קורסיקה. במהלך כיבוש פריז על ידי הנאצים אביו של בולטנסקי נאלץ להסתתר בתוך הבית במשך כשנה וחצי. כריסטיאן גדל תוך ידיעה זו והיא השפיעה רבות על השקפת עולמו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 בולטנסקי החל לעסוק באמנות ויצר מספר סרטים קצרים.
בשנת 1986 הוא עבר לאמנות המיצב. בשנת 1987 כריסטיאן בולטנסקי יצר Chases School במרכזו היו תמונות של ילדי בית ספר יהודי של וינה בשנת 1931. בשנת 1989 בבזל הוא הציג את יצירתו Reserve שהייתה מבוססת על פרטי בגדים והנעלה במטרה לייצג את הטרגדיה האנושית של מחנות ריכוז. יצירתו הנוספת Monument (Odessa) כללה צילומים של סטודנטים יהודים משנת 1939 על רקע של נרות נשמה.
המחנות העולים
היסטוריה
תנועת המחנות העולים הוקמה בשנת 1926 בתל אביב. מייסדי התנועה היו מספר נערים ונערות בכיתה י"א מהגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. הם חיפשו אחר דרך לעשייה חברתית, לחלוציות ולהגשמת ערכי הציונות בארץ ישראל ("הציונות של העושים"). קבוצה זו של מקימי התנועה נקראה לימים 'החוג הזקן' ותאריך הקמת התנועה נקבע לכ"ה בתשרי תרפ"ט, התאריך שבו יצאו חברי "החוג הזקן" להכשרה ראשונה בחדרה, שם עבדו בחקלאות. התנועה שגדלה בינתיים נקראה "קבוצת החוגים". בשנת 1930 התאחדה התנועה עם "לגיון הצופים" מירושלים ועם קהילות הצופים מפתח תקווה וחיפה. בתקופה זו התקבלה ההחלטה על יצירת הזיקה בין התנועה לבין הקיבוץ המאוחד והתקבל שמה של התנועה "המחנות העולים" - המחנה כמקום זמני ממנו עולים להגשמה.
כריסטיאן בולטנסקי
קורות חיים
כריסטיאן בולטנסקי לימד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות והאמן הישראלי אבשלום היה בין תלמידיו.
במהלך הקריירה כריסטיאן בולטנסקי השתתף בכ-150 תערוכות קבוצתיות ואישיות. בין התערוכות האישית ניתן לציין תערוכה במוזיאון החדש לאמנות עכשווית בניו יורק, המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות ומוזיאון ישראל.
המחנות העולים
היסטוריה
חברי המחנות העולים היו בעיקרם נוער לומד, מהמעמד הבינוני והגבוה, שבחרו בתנועה שהטיפה לחלוציות והגשמה. ביולי 1933 תוארו חברי התנועה: חברי התנועה השתייכו לשמאל ההסתדרותי, ובין השאר ציינו את אחד במאי, אולם לא אמצו אידאולוגיה ספציפית אלא העדיפו לחסות תחת כותרת הכלליות כדי לאפשר לכל המעוניין בחלוציות להרגיש בנוח בתנועה.
בשנת 1932 הוקם קיבוצה הראשון של התנועה, קיבוץ בית השיטה. מאז הקימה התנועה והשלימה עוד 41 קיבוצים. כמו כן, הקימו את קיבוץ נערן בבקעת הירדן.
כריסטיאן בולטנסקי
קורות חיים
כריסטיאן בולטנסקי זכה במספר פרסים בגרמניה, צרפת ויפן לרבות פרמיום אימפריאלה.
נפטר ב-14 ביולי 2021.
המחנות העולים
היסטוריה
בשנת 1954 התאחדה המחנות העולים עם התנועה העולמית "דרור", ושינתה את שמה ל "דרור-המחנות העולים". בשנת 1980, כשהתאחד "הקיבוץ המאוחד" עם "איחוד הקבוצות והקיבוצים" והוקמה התנועה הקיבוצית המאוחדת – התק"ם – חזרה תנועת הנוער לשמה המקורי (אך מימרת התנועה נשארה ). החל מסוף שנות ה-90 פועלת המחנות העולים גם בקיבוצים.
מיכל רולה-ז'ימיירסקי
מיכל רולה-ז'ימיירסקי (בפולנית: Michał Rola-Żymierski ,שמו במקור: מיכל ליז'ווינסקי – Michał Łyżwiński, כינויו המחתרתי: רולה; 4 בספטמבר 1890 – 15 באוקטובר 1989) היה מרשל פולין, מפקד הכוחות המזוינים הפולניים בחזית המזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה, ושר ההגנה של פולין בשנים 1945–1949.
המחנות העולים
היסטוריה
עם סיום שנת י"ב יוצאים חניכי התנועה לשנת שירות במסגרת הגרעין, ולאחריה ממשיכים לשירות בנח"ל המשלב שירות צבאי ועבודה חינוכית במסגרת פרק המשימה. לאחר השרות הצבאי ממשיכים הגרעינים להגשים במסגרת תנועת הבוגרים של המחנות העולים בקבוצות שיתופיות משימתיות.
מיכל רולה-ז'ימיירסקי
ביוגרפיה
רולה-ז'ימיירסקי נולד בקרקוב (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין) כמיכל ליז'ווינסקי בשנת 1890. בשנת 1910 התקבל ללימודים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קרקוב. בשנים 1911–1912 שירת בצבא, עבר קורס קציני מילואים. בשנת 1913 שינה את שמו לאחר שאחיו ביצע שוד ורצח מתוקשר בקרקוב. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התגייס ללגיון הפולני במסגרת הצבא האוסטרו-הונגרי ולחם בחזית המזרחית כמפקד פלוגה ולאחר מכן כמפקד גדוד. בשנת 1917 הוא פרש מהצבא האוסטרו-הונגרי וחזר לקרקוב, שם השלים את לימודי המשפטים.
המחנות העולים
היסטוריה
בשנת 2001 החלו תהליכי איחוד בין תנועת המחנות העולים לתנועת קבוצות הבחירה, הן של תנועת הנוער והן של תנועת הבוגרים. האיחוד הוכרז ב-26 במרץ 2005. מאז 2008 נקראת תנועת הבוגרים המאוחדת "קבוצות הבחירה של המחנות העולים".
מיכל רולה-ז'ימיירסקי
ביוגרפיה
עם כינון פולין העצמאית בשנת 1918 הוא הצטרף לצבא הפולני החדש ומונה למפקד חטיבת חיל הרגלים. הוא נטל חלק במלחמה עם רוסיה הסובייטית, תחילה כמפקד חטיבה ולאחר מכן כמפקד דיוויזיה. את המלחמה סיים בדרגת קולונל.
המחנות העולים
מחנות התנועה
מרחב צפון: קריית ביאליק, קריית מוצקין, חיפה- רוממה, חיפה- נווה שאנן, כפר המכבי, אושה, רמת יוחנן, יגור, נופית, כפר חסידים, כפר ביאליק, מגדל העמק (הקוביה), נצרת עילית (השכונתית), בית השיטה, מעגן מיכאל, רעננה מרכז, רעננה מערב, רעננה צפון, הרצליה, פתח תקווה, שפיים.
מרחב דרום: אשדוד א', אשדוד ט"ו, ראשון לציון - הכפתור (קדמת ראשון ונעורים), ראשון לציון מערב (נאות שקמה), הנחלה (נחלת בנימין), תל אביב צפון (הוותיק בתנועה), צובה, נתיב הל"ה, מעלה החמישה, נערן, אילת, באר אורה, יטבתה, אילות, גרופית, יהל, נווה חריף, שחרות, סמר, אליפז, ערבה דרומית (אזורי)
מיכל רולה-ז'ימיירסקי
ביוגרפיה
אחרי המלחמה הוא נשלח לפריז, שם למד באקדמיה צבאית. אחרי חזרתו לפולין - קודם לדרגת גנרל ועבר לשרת במטה הכללי של צבא פולין. במהלך ההפיכה הצבאית של מרשל פילסודסקי בשנת 1926, הוא לחם לצד הממשלה כנגד אנשי פילסודסקי. בעקבות הפסד הממשלה ותפיסת השלטון על ידי פילסודסקי הוא הועמד למשפט צבאי ונמצא אשם באשמות מעוררות מחלוקת של שוחד והפרת אמונים. הוא הורד לדרגת טוראי, סולק מהצבא ונידון לחמש שנות מאסר.
המחנות העולים
ערכי התנועה
הפעילות התנועתית מתבססת על שבעה עקרונות יסוד (ערכים עיקריים) המבוטאים גם בסמל התנועה:
וחמישה עוגנים מנחים:
מיכל רולה-ז'ימיירסקי
ביוגרפיה
אחרי שיחרורו מן הכלא בשנת 1931, הוא גויס על ידי המודיעין הסובייטי והפך לחבר סודי במפלגה הקומוניסטית הפולנית. בשנת 1938, לאחר הפילוג במפלגה הוא היגר לצרפת. למרות זאת, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא חזר לפולין והצטרף לתנועת ההתנגדות לכיבוש הנאצי. בשנת 1943 הוא מונה למפקד של "גוורדיה לודובה" (לאחר מכן "ארמייה לודובה"), ארגון צבאי מחתרתי של המפלגה הקומוניסטית הפולנית. בעת פעילותו במחתרת היה ידוע בכינויו המחתרתי - רולה, אותו צירף לשם משפחתו לאחר המלחמה. בשנת 1944 העניקה לו הממשלה הפולנית הפרו-סובייטית חזרה את דרגת גנרל, אשר נשללה ממנו בשנת 1927. בתחילת 1945, לאחר שחרור רוב שטחה של פולין בידי הצבא האדום מונה ז'ימיירסקי למפקד העליון של הצבא הפולני ולשר ההגנה בממשלה הזמנית (הפרו קומוניסטית). ב-3 במאי 1945 הוא הועלה לדרגת מרשל.
לאחר המלחמה המשיך ז'ימיירסקי לכהן כשר ההגנה של פולין, עד שנת 1949, כאשר הוחלף בתפקידו על ידי המרשל הסובייטי קונסטנטין רוקוסובסקי. בשנת 1953, במסגרת מאבקי כוח במפלגה הקומוניסטית הפולנית נאסר ז'ימיירסקי (בפקודת הנשיא בולסלב ברוט) והוחזק במאסר במשך שנתיים, מבלי שהוגש נגדו כתב אישום. לאחר מות הנשיא ברוט שוחרר ז'ימיירסקי מהכלא.
בשנים 1956–1967 היה ז'ימיירסקי סגן הנשיא של הבנק הלאומי של פולין, לאחר מכן פרש לגמלאות. בשנת 1981 לאחר שראש הממשלה וויצ'ך ירוזלסקי הנהיג במדינה משטר צבאי, חזר שוב ז'ימיירסקי לפוליטיקה. לפי בקשתו אישית של ירוזלסקי הוא מונה להיות חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הפולנית.
מיכל רולה-ז'ימיירסקי נפטר בוורשה ב-15 באוקטובר 1989.
המחנות העולים
ערכי התנועה
ערכים ועוגנים אלה מהווים בסיס לחינוך התנועתי, להחלטות המתקבלות בתנועה ולפעילות.
תנועה של חניכים
המחנות העולים מגדירה עצמה כ"תנועה של חניכים", מושג זה מתבטא בלקיחת אחריות פעילה של חניכי התנועה על הקורה במחנות, באשכולות (מחוזות) ובמישור הארצי. במסגרת זו מתקיימים מוסדות חניכים קבועים של השכבה הבוגרת, שבהם מתקבלות ההחלטות ומתעצבת דרכה החינוכית-פוליטית-חברתית של התנועה. במוסדות התנועה יכול החניך לבטא את דעתו, להשפיע ולנתב את דרכיה.
ישנם שלושה מוסדות חניכים עיקריים בתנועת המחנות העולים:
בנוסף לגופים המרכזיים ישנם: מטרת הצוות היא לסייע לצוות הבוגר בהכנת הטיולים.
מסלול נעל"ה (נוער ערכי לחינוך והגשמה)
בשנות ה-90, עם פרוץ המשבר בתנועה הקיבוצית, הוחלט במחנות העולים על שינוי יעדי ההגשמה. הופסקה הצטרפות גרעיני התנועה לקיבוצים קיימים. הוכרז מסלול נעל"ה בו מתגבשים הגרעינים בסוף כיתה י"א, יוצאים יחד לשנת שירות וממשיכים לצבא ועד כניסתם לתנועת הבוגרים.
בתחילת י"ב מתחלקת השכבה לגרעינים המונים כ-20 חניכים כל אחד, ולצדם מדריך שילווה אותם עד לסוף פרק הצבא במסלול. לאורך השנה נפגשים חברי הגרעין פעם בחודש לסמינרים שעוסקים בין היתר בבחירה לצאת לשנת שירות. בחודש ינואר-פברואר מגיעה כל השכבה לסמינר "החתימה" שבו החניכים חותמים על דחיית שירות וכניסה למסלול הנח"ל. ניתן לבטל את החתימה עד לגיוס. במהלך חופש פסח נערך סמינר "מצפן", שבמהלכו מוכרז לאיזה אזור מיועד כל גרעין בשנת השירות.
בשנת השירות חיים חברי הגרעין בקומונה ועוסקים בתפקידי הדרכה. קיימים שלושה מסלולים לשנה זו:
א. "גרעיני מחנכים"- המסלול אליו ממשיכים חניכי התנועה שמסיימים י"ב, שבו הם מפעילים את מחנות התנועה כקומונרים.
ב. "גרעין זמר" - מסלול שמיועד למסיימי י"ב שלא היו חניכים בתנועת הנוער, ומשלב עבודה חינוכית עם נוער במסגרות עירוניות בערים מגדל העמק ונצרת עילית והדרכה במחנות התנועה בערים אלו.
ג. "גרעין אֱדום"- מסלול שמיועד למסיימי י"ב שלא היו חניכים בתנועת הנוער בדומה לזמר, אך משלב עבודה חינוכית עם מגורים בקיבוץ אילות. העבודה החינוכית מתמקדת ביישובי חבל אילות ובאילת. הפעילות החינוכית מתרכזת בהדרכה במסגרות הבלתי פורמליות של ישובי החבל, ביניהן מחנות התנועה. הגרעין מתגורר בקיבוץ אילות ומחזורו הראשון נפתח בשנת תשפ"א.
השירות הצבאי הוא בגרעין נח"ל. חברי הגרעין מתגייסים לתפקידים שונים בחטיבת הנח"ל, גדוד קרקל וחיל החינוך והנוער. לאחר שנה וחצי חוזרים חברי הגרעין לגור יחד במסגרת פרק המשימה ולעבוד במשימות חינוכיות בתור חיילים. במהלך השירות הצבאי הגרעין מגבש דעה לגבי המשך הגרעין בחיים הבוגרים. התנועה תומכת ומלווה את הגרעינים במהלך המסלול בעזרת מדריכי הגרעינים, סמינרים תנועתיים, מפגשים חברתיים, מפגשי לימוד ועוד.
טיולים
מראשית ימיה, המחנות העולים היא תנועה מטיילת. כבר ב-1934 היו חניכי התנועה הראשונים שהקיפו את ים המלח ברגל. חניכי התנועה טיילו במדבר יהודה ובנגב במסעות רגליים, בתקופת המנדט הבריטי כאשר אזורים אלה לא היו מוכרים עדיין. את המסעות הדריכו מדריכי מחנות העולים, ועל פי רוב טיולים אלה היו בהדרכתו של מנשה הראל מנשק׳ה. הטיולים היו ועודם סמל לאהבת הארץ, לחיבור עמה ולהגשמת ערכי התנועה כגון עזרה הדדית, ושיתוף. בטיולים לומדים החניכים להכיר את עצמם ואת קבוצתם. עד שנות ה-90 היו חניכי התנועה מטיילים עם כל הציוד על הגב, במעין מבחן הישרדות וכח רצון, שיצר גיבוש וחוויה קבוצתית. כיום טיולי אתגר אלו כמעט ואינם קיימים.
במהלך חופשת הקיץ מתקיימים "מפעלי הקיץ". לחניכי השכבה הצעירה (ד'-ו') בתנועה מתקיימת "כייפת" (קייטנה), בסוף "הכייפת" יוצאים כל חניכי המחנות למקי"ץ (מחנה הקיץ). לשכבה המתבגרת (ז'-ח'): עצמאי בשטח - לעולים לכיתה ח', "המשולב"-לעולים לכיתה ט', קורס מדצ"ים - הכשר מדריכים צעירים - לעולים לי', "לבתנועה"- לעולים ליא', סמינר "שביעיות" - חלוקה לגרעינים - לעולים ליב'.
"בבריתך"
בקיץ 1937 התקיים בקיבוץ גבת סמינר רעיוני במסגרת מחנה השכבה ההמתבגרת. בסיומו של הסמינר הופקה חוברת בשם "בבריתך" אשר מרכזת את רעיונותיה המרכזיים של התנועה. הדברים מבטאים הזדהות מלאה עם ארץ-ישראל כמרחב בו העם היהודי יגאל עצמו מהגלות. ארץ ישראל כוללת גם את עבר הירדן כאתר לטיולים ולהתיישבות. החוברת מביעה התנגדות לתוכנית החלוקה של ועדת פיל.
סיסמת התנועה
דרור עלה, עלה נעלה, מתוך "וַיַּהַס כָּלֵב אֶת הָעָם אֶל מֹשֶׁה וַיֹּאמֶר עָלֹה נַעֲלֶה וְיָרַשְׁנוּ אֹתָהּ כִּי יָכוֹל נוּכַל לָהּ".
ראו גם
סוציאליזם
קבוצת הכדורגל של המאה
קבוצת הכדורגל של המאה הוא פרויקט שערכה פיפ"א בסוף המאה העשרים במטרה לקבוע מי היו 11 הכדורגלנים הגדולים של המאה.
רשימת השחקנים נבחרה בהצבעת רוב על ידי 250 עיתונאי ספורט מרחבי העולם, והוצגה בזמן טקס הפתיחה של מונדיאל 1998 שנערך בפריז.
Backstage
Backstage (בעברית: מאחורי הקלעים) הוא אלבום האולפן החמישי של זמרת הפופ האמריקנית, שר. האלבום יצא לאור ביולי 1968, על ידי חברות התקליטים ליברטי רקורדס ואימפריאל רקורדס.
מתוך האלבום יצאו שני סינגלים: "The Click Song", ו-"Take Me for a Little While".
הסגנון הכף-הולנדי
הסגנון הכף-הולנדי (בהולנדית: Kaaps-Hollandse stijl ובאנגלית: Cape Dutch architecture) היה סגנון באדריכלות שהתפתח במושבת הכף ההולנדית במאות ה-17 וה-18 ובא לידי ביטוי בעיקר במבני מגורים. עיקר המבנים בסגנון זה הוקמו בשטחי הכף המערבי שבדרום אפריקה של ימינו, ורבים מהם השתמרו עד ימינו ומהווים שריד לתקופתה קולוניאלית זאת. בנוסף לאלו, במאה השנים האחרונות חלה תחייה בסגנון אדריכלי זה ובתוך כך קמו מבנים רבים המחדשים סגנון זה.
מקורותיו של הסגנון האדריכלי ההולנדי במושבת הכף הוא בהתיישבות ההולנדית בדרום אפריקה אשר ראשיתה בשנת 1652. שורשיו של סגנון זה נעוצים באדריכלות בת התקופה של הולנד, צרפת וגרמניה – ארצות המוצא העיקריות של המתיישבים האירופאים. הסגנון הושפע גם מאדריכלות טיפוסית שהתפתחה עוד קודם לכן באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, מושבה הולנדית שקמה באינדונזיה עשרות שנים קודם לכן.
מאפיינים בולטים
הסממן הבולט ביותר של הבית הכף-הולנדי הוא ראשית כל קירותיו הלבנים והעבים. אלו היו עשויים גבס וחימר מכוסים טיח, והצבע הלבן שלהם ועוביים נועד לשמור על הבית מפני הקיץ הדרום אפריקאי: לבודד מהחום שבחוץ ובכך לשמור על מזג אוויר קריר וצונן בפנים. את הקירות נהגו לסייד מדי שנה, בדרך כלל בחג המולד. מסיבה דומה ועל מנת למנוע כניסת אור שמש מיותר לפנים הבית, למבנה כף-הולנדי היו בדרך כלל חלונות קטנים עם תריסים מוגפים. מסגרות החלונות כמו גם הקורות והדלתות היו עשויים מעץ מקומי, לעיתים צבוע בירוק. זכוכית החלונות יובאה מהולנד. גג הבית היה מבוסס על קש כהה.
בראשיתם היו המבנים חד-קומתיים ובעלי מידות קטנות יחסית. צורתם הייתה מלבנית והיו בהם בדרך כלל לצד חדר כניסה שני חדרים בלבד: סלון מהצד האחד וחדר שינה מהצד האחר. גודלם הקטן של הבתים הבטיח מספר גדול של כיווני אוויר וחלונות לכל חדר. בשלבים מאוחרים יותר, עם העלייה ברמת החיים והצטרפות ילדים נוספים למשפחה, נהגו משפחות רבות להרחיב את ביתם. זה נעשה בדרך כלל על ידי הוספת אגפים בצידי הבית, באופן אשר דימה לו צורת "H" או "U". לחלופין היה מדובר בצורת "T" במקרה ואגף נוסף רק באחד מצידי הבית. שיטה זאת הבטיחה שמירה על מספר כיווני אוויר רב לחדרי הבית. באגפים החדשים בבית היו בדרך כלל חדרי שינה, מטבח גדול, חדר עבודה וגם סלון נוסף לאירוח. במצב זה הסלון הישן לצד הכניסה לרוב כונה "פוּרְקָאמֶר" (voorkamer; חדר קדמי) לעומת ה"אָכְטְֶרְקָאמֶר" (agterkamer; חדר אחורי) – הסלון החדש והגדול יותר שבפנים הבית. בהמשך, ובעיקר באזורים כפריים, היה אפשר לחזות בהרחבה ובעבודות בנייה מסביב, בחצר שמחוץ לבית. בתי מגורים קטנים נבנו לבן הבכור ולעבדים, אורווה הוקמה לסוסים ומרתף נחפר לאחסון יינות. לעיתים נבנתה גם חומת אבן נמוכה אשר תחמה את הבית והחצר. החומה הקרינה כלפי פנים וכלפי חוץ יציבות וביטחון.
התחייה הכף-הולנדית
במהלך אמצע המאה ה-19 כבר שקעה אדריכלות הכף ההולנדית. מבנים חדשים כבר לא נבנו בסגנון זה ואלו הקיימים הידרדרו לריקבון. בסוף אותה המאה, בשנת 1893, רכש המדינאי ואיש העסקים הבריטי ססיל רודס אחוזה מחוץ לקייפטאון. רודז שכר את האדריכל האנגלי הרברט בייקר (Herbert Baker) וביקש לעצב את הבית בסגנון כף-הולנדי. התוצאה הייתה בית חווה אנגלי בסגנון ג'ורג'יאני ונאו קלאסי אך כזה הכולל מאפיינים מובהקים של סגנון כף-הולנדי, לרבות גמלונים בולטים. הבנייה מחדש של אחוזת רודז סימנה ובישרה גל של תחייה ושיבה אל האדריכלות המוקדמת של מושבת הכף, אשר נתפסה כקלאסית ומסתורתית. במאה השנים הבאות ולמעשה עד ימינו הוקמו בדרום אפריקה מבנים רבים בעלי מאפיינים מסגנון זה.
אלון דה לוקו
אלון כהן (נולד ב-15 בנובמבר 1974), המוכר יותר בשם הבמה אלון דה לוקו, הוא ראפר, זמר רגאטון, היפ הופ, אר אן בי, דאנסהול, רגאיי, רקדן ומפיק מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם אלון כהן בבאר שבע. הוריו הם רבקה ובני כהן.
העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2005 יצא אלבום הבכורה של אלון דה לוקו, "חומר למסיבה", מתוכו יצאו הסינגלים "הלילה זה הזמן" בשיתוף עם הזמר גד אלבז, שיצא גם במסגרת אוסף הלהיטים הישראלים "מנטה 4"; ו"אור", שיצא גם במסגרת אלבום האוסף "מסיבה ישראלית" של חברת התקליטים NMC. השירים לא זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו הגדולות, אך דה לוקו פרץ לתודעת הציבור במסגרת רינגטונים רבים שהוציא לשירים אלו ולאחרים שכתב והלחין, שזכו לפופולריות והורדות סלולריות רבות, בהם "כמוני", "תני לי", ו"אמא" (בשיתוף עם הצמד "סיי לה וי"). בעקבות ההצלחה חתם על חוזה עם חברת התקשורת "סלקום".
דה לוקו שיתף פעולה עם מספר זמרים ישראלים ידועים נוספים. ב-2007 כתב והלחין את השיר "המסיבה" עבור אלבומה של שרית חדד, "זה ששומר עליי"; וב-2009 יצא "שיר המעלות" בשיתוף עם איציק אורלב ושי 360 במסגרת אלבום האוסף "פזצטא".
העשור השני של המאה ה-21
במהלך שנת 2010 יצאו הסינגלים "שי" ו"מאמאסיטה", שזכו להצלחה, מתוך אלבומו השלישי "שי Vol 1", שיצא ב-14 בספטמבר 2010. האלבום כולל עוד שמונה שירים וכן שלושה רמיקסים, ל"מאמאסיטה" ול"שי". בשנה זו השתתף דה לוקו גם באלבום "כמה מילים" של ליאור מיארה בשירים "כמה יפה את" וכן "תן לי את הכח" שבו השתתף גם הראפר שי 360. דה לוקו הוא גם רקדן ברייקדאנס, מורה לריקוד ודי ג'יי. הוא השתתף בתוכנית הטלוויזיה "ריאליטי בילבורד", בה לימד ריקוד ברייקדאנס את נתן בשבקין ואלירז שדה לצורך משימה בתוכנית.
ב-2011 ניצח בתוכנית הריאליטי "חי ב-LA LA לנד", בה השתתף לצד האמנים זהבה בן, דודו אהרון, אביהו שבת, ג'ולייטה ואתי לוי, שהתחרו בלוס אנג'לס על האפשרות להשיג חוזה הקלטות בינלאומי. דה לוקו זכה בהפקת סינגל בינלאומי בחברת התקליטים הבינלאומית "גפן רקורדס". במהלך אותה שנה הוציא דה לוקו את הסינגלים "We Make Hip Hop", "LOVE ME" ואת הדואט "עושה אותי משוגע" לצד הזמר פאר טסי. בספטמבר אותה שנה יצא הסינגל "Go Loco" בחסות "גפן רקורדס".
ב-2012 עזב ליאור מיארה את חברת התקליטים של דה לוקו, "I AND I Records"; דה לוקו הוציא את השיר "אחי - אין חברים יותר", המבטא את פגיעתו מעזיבתו. ב-2013 יצאו הסינגלים "רזיאל" ו"לוקו ויין". ב-2014 יצא השיר "פלאקה way" לפרק אותם.
ב־2015 יצא השיר "עכשיו תורי" בביצועה של ביתו, אור דה לוקו. ב-2016 יצאו השירים "ליקאותם", "כולנו יוסף סלמסה" לזכרו של יוסף סלמסה, "תרימו יד" בהשתתפות עומרי סגל (עומרי "69" סגל) והקאבר לשירו של יגאל בשן "סיוון". ב-27 בנובמבר 2016 וגם הוציא סינגל רגאטון חדש עם הזמר הקובני גוני אנגל בשם "אוהבת רגאטון". יצאו גם שירים נוספים כמו רגל בפנים רגל בחוץ. ומה אתה מלי מתוך פרויקט דיבור שבור והשיר "שתיתי" אותו כתב והלחין וגם ביצע בשיתוף עם פאר טסי.
במהלך השנים דה לוקו כתב והלחין לאמנים רבים סינגלים מצליחים כגון: "כולם לקום" של דניאל יפה, "באלגן" ו"חוגגת" של רועי סנדלר, "כמו פעם" של מאור אדרי, "קילר" ו"רק אתה" של נועה קירל ו"שתיתי" של פאר טסי. בשנת 2017 דה לוקו התחיל לעבוד על אלבום בינלאומי עם אמנים ממיאמי לפרויקט אשר לו הוא קורא "kultucreklush" בו הוא רוצה להראות איך מוזיקה יכולה לשבור מחסומי שפה, לקשר ולחבר בין אוכלוסיות שונות. לאחר כשנתיים של עבודה וטיסות עם אשתו למיאמי, ילדיו הצטרפו אליו במסע לתקופת חודש במיאמי שבה יסיימו את האלבום החדש.
ב-4 ביולי 2019 הוציא את השיר "Like It", שיר ראשון מתוך אלבום שצפוי לצאת.
העשור השלישי של המאה ה-21
ב-2020 קיבל את המועדון החברים של יוטיוב ראשון מכל האמנים בעולם. התחיל לנהל תוכן עם רועי זהבי.
חיים אישיים
דה לוקו מתגורר בבאר שבע. הוא נשוי לענבר ואב לשלוש בנות ובן אחד. לעיתים בנותיו אור ודניאל שרות ומופיעות לצידו.
טל אברג'יל
טל אברג'יל (נולד בחיפה ב-13 באוקטובר 1982) הוא שחמטאי ישראלי-צרפתי בדרגת רב אמן.
נכון לינואר 2020, מדורג במקום ה-34 בצרפת לפי מד כושר.
ביוגרפיה
טל אברג'יל נולד בחיפה ולאחר מספר שנים הוא היגר לצרפת. באולימפיאדת השחמט 2010 הוא היה מאמנה של נבחרת ברבדוס. ובאולימפיאדת השחמט 2012 אימן את נבחרת דרום אפריקה.
בשנת 2021 הוא השתתף בתחרות בינלאומית בראשון לציון וסיים במקום השביעי.
אנרגיה שאובה
אנרגיה שאובה (ידועה גם בשם אגירה שאובה, באנגלית: Pumped-storage hydroelectricity) הוא כינוי לאנרגיה הנשמרת בצורה של אנרגיה פוטנציאלית, בדרך כלל על ידי שאיבת מים ממאגר נמוך למאגר גבוה. בעת שנדרש השימוש באנרגיה זו, מופלים המים השאובים והאנרגיה הפוטנציאלית הופכת לאנרגיה קינטית ("אנרגיית מים", המשמשת בדרך כלל לייצור חשמל). דרך אחרת לנצל אנרגיה שאובה היא ארובת שרב.
עיתוי הייצור של האנרגיה החשמלית בשיטות השונות (כמו: מנועי בעירה חיצונית או פנימית, אנרגיה אטומית, אנרגיה סולארית, אנרגיית רוח) אינו מותאם לעיתוי בו נדרשת האנרגיה לשימוש (או שהתאמה כזו היא בלתי מעשית מבחינה כלכלית). בעוד ייצור האנרגיה לטובת תהליך השאיבה עלול להיות מזהם, האנרגיה השאובה בעצמה אינה גורמת לזיהום הסביבה ומאפשרת ניצול עודפי אנרגיה חשמלית בעת שאינם נדרשים ושימוש בעודפים אלה במועדי התצרוכת המוגברת.
אנרגיה שאובה בישראל
בעת התכנון הראשוני של המוביל הארצי, הציע שמחה בלאס לשלב במוביל מערכת של אנרגיה שאובה, על ידי שימוש בהפרש הגובה בין מאגר המים בכנרת ובין מאגר אשכול בעמק בית נטופה. הצעה זו לא יושמה, בין השאר, בשל אי-שילוב מערכת ייצור החשמל עם מערכת הובלת המים בישראל.
בשנת 1985, הציע משרד האנרגיה להקים מתקנים לייצור חשמל בשיטת אגירה שאובה כדי להחליף את טורבינות הגז ששימשו אז לייצור חשמל בשעות שיא הביקוש. שלושה אתרים נמצאו מתאימים: מבוא חמה, רמת פוריה והר ארבל, אך הפרויקט לא יצא לפועל.
על פי חוק משק החשמל משנת 1996 והתקנות שנקבעו על פיו בשנת 2005, הוקצו מכסות מסובסדות לייצור חשמל בשיטת אגירה שאובה בהיקף של 800 מגהווט.
משרד התשתיות הלאומיות נתן עד שנת 2009 ארבעה רישיונות להקמת תחנות כוח הפועלות בטכנולוגיית אגירה שאובה: בתחילת 2017 החליטה רשות החשמל שלא להגדיל את מכסת ייצור החשמל מאנרגיה שאובה, בין השאר מפני שהן יקרות מתחנות הפועלות בפסגת שיא הדרישה, המותאמות להפעלה לטווח קצר, ובגלל הצפי לכניסת מצברים אוגרי חשמל לשימוש המוני.
באופן תאורטי אילו ניתן היה לנצל את הפרשי הגובה בין קרקעית המכתש הקטן לים המלח הסמוך אליו (כ-400-500 מטר) היה אפשר לאגור במערכת אגירה שאובה כזו כמות אנרגיה שהייתה יכולה לספק את כל תצרוכת החשמל של ישראל במשך שבוע ממוצע.
הערות שוליים
Centrale idroelettrica
סאקו קונדה
סאקו קונדה (בצרפתית: Sékou Condé; נולד ב-9 ביוני 1993) הוא כדורגלן גינאי המשחק בבווה הצרפתית
קריירת מועדונים
קונדה התחיל את הקריירה שלו בדניפרו דניפרופטרובסק מליגת העל האוקראינית אך לא זכה בה לדקות משחק. את עונת התחיל עם שתי הופעות במדי הכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית, אך בספטמבר  הצטרף להפועל פתח תקווה.
באוגוסט חזר לאוקראינה כאשר חתם באולימפיק דונצק.
כעבור עונה אחת חתם באמקאר פרם.
בקיץ הצטרף לבווה.
קריירה בינלאומית
בספטמבר זומן לראשונה לסגל נבחרת גינאה. ב-9 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד.
משרד ההגנה הלאומית (קמבודיה)
משרד ההגנה הלאומית (בחמרית: ក្រសួងការពារជាតិ) הוא משרד בממשלה הקמבודית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של קמבודיה. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים המלכותיים של קמבודיה, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לראש הממשלה ולמלך קמבודיה המשמש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים. המפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) מדווח ישירות לשר.
משרד ההגנה מחזיק מועדון כדורגל משלו בשם מועדון הכדורגל של משרד ההגנה הלאומית. המועדון משחק בליגת העל הקמבודית.
שר ההגנה מאז 27 ביוני 2006, הוא תה באן ממפלגת העם הקמבודית.
חידון
חידון הוא שעשועון שבו המשתתפים מתחרים ביניהם במתן תשובות נכונות לשאלות המוצגות להם על ידי מנחה החידון, ובכך מפגינים את בקיאותם, שנינותם וזריזות מחשבתם. חידונים נערכים בבתי ספר, במפגשים חברתיים וכדומה, מודפסים בכתבי עת ומוצגים כן בשידורי רדיו וטלוויזיה, שבהם החידון פונה אל משתתפים באולפן ולעיתים גם אל המאזינים. חידונים מוצעים גם כמשחק קופסה. בנוסף למטרה התחרותית והבידורית, חידון משמש לעיתים כאמצעי חינוכי, להגברת הבקיאות בתחום מסוים.
החידון עשוי לכלול שאלות טריוויה, שאלות בקיאות (כגון חידון התנ"ך) וחידות. חידון מוזיקלי הוא חידון שבו נדרשים המתמודדים לזהות יצירה מוזיקלית על פי קטע קצר ממנה.
המתחרים בחידון פועלים כיחידים, המתמודדים זה נגד זה, כקבוצות, שבהן כל קבוצה מורכבת מבני משפחה אחת, בני כיתה אחת וכדומה, וגם בהתמודדות של מתחרה יחיד מול קבוצה גדולה של מתחרים. לעיתים מוקצב זמן קצר למענה על כל שאלה, ולעיתים מוקצב זמן מסוים למענה על כל השאלות, והישגו של המתחרה נקבע לפי מספר השאלות שעליהן הספיק לענות בזמן זה.
בישראל
חידונים מסוגים שונים הם שעשוע מקובל בישראל. דוגמאות:
גביע המדינה בכדורסל 1975/1976
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1975/1976 היא התחרות ה-16 מאז היווסדו של המפעל.
הפועל גבת/יגור זכתה בגביע המדינה לאחר ניצחון בגמר על הפועל תל אביב.
זכייתה של גבת יגור מהווה את התואר היחיד בתולדותיה וכן הזכייה הראשונה בתואר כלשהו אי פעם של קבוצה שאינה מתל אביב.
שמינית הגמר
ב-12 בינואר 1976, נרשמה אחת ההפתעות הגדולות בתולדות הכדורסל הישראלי, כאשר הפועל גבת/יגור הדיחה את מכבי תל אביב, במה שהיה הפסדה הראשון של מכבי תל אביב לאחר 26 ניצחונות רצופים בגביע המדינה (ושש זכיות רצופות).
הגמר
שמואל יעקובסון, מאמן גבת/יגור, נפצע בתאונת דרכים לפני הגמר והגיע למשחק על כיסא גלגלים כצופה (רני כהנא החליף אותו על הקווים). עירא הררי הצטיין עם 26 נקודות למנצחת, אור גורן סיים עם 23 ובועז ינאי 18. זו הייתה זכייה ראשונה בתואר של קבוצה לא תל אביבית.
לשחרר את ווילי 2: המסע הביתה
לשחרר את ווילי 2: המסע הביתה (באנגלית: Free Willy 2: The Adventure Home) הוא סרט דרמה משפחתי אמריקאי משנת 1995 בבימויו של טוואיט ה. ליטל. זהו סרט המשך לסרט לשחרר את ווילי משנת 1993.
עלילה
לפני כשנתיים הילד ג'סי עזר ללווייתן ווילי לקפוץ אל עבר החופש. ג'סי נהנה מהחיים עם הוריו המאמצים, כשאחיו החורג אלביס מגיע בגלל מות אימם. במהלך טיול מחנאות ג'סי פוגש את ווילי בשנית, כמו גם את חברו האינדיאני רנדולף. אהבה עדינה מתפתחת בין ג'סי לבין נכדתו של רודולף, נאדין. לפתע מכלית נפט שהתנפצה מסכנת את הלווייתנים, וחיי חיות ואנשים צריכים להינצל גם כשהנפט עולה בלהבות.
בריאנסק
בריאנסק (ברוסית: Брянск) היא עיר ברוסיה, בירת מחוז בריאנסק, הממוקמת על שפת נהר דסנה וכוללת ארבעה אזורים עירוניים.
היסטוריה
העיר מוזכרת בכתובים לראשונה בשנת 1146, אולם חפירות ארכאולוגיות מוכיחות שהתקיים יישוב במקום כבר בסוף המאה ה-10. העיר הייתה חלק מנסיכות צ'רניגוב. בשנת 1246 הוקמה נסיכות עצמאית. בשנים 1346–1500 נשלטה העיר על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא. בשנת 1500 האזור סופח לנסיכות מוסקבה.
במהלך המאה ה-16 הייתה השליטה על העיר במחלוקת בין רוסיה לבין פולין.
במהלך המאה ה-19 הורגשה תנופת פיתוח תעשייה בעיר והוקמו מספר מפעלים גדולים. בעיר קיימים ארבעה מוסדות להשכלה גבוהה.
דייוויד תומפסון (חוקר)
דייוויד תומפסון (באנגלית: David Thompson; 30 באפריל 1770 - 10 בפברואר 1857) היה סוחר פרוות בריטי-קנדי, מודד וקרטוגרף. במהלך הקריירה שלו הוא נסע כ-90,000 ק"מ ברחבי צפון אמריקה, תוך מיפוי של 4.9 מיליון קמ"ר של צפון אמריקה לאורך הדרך. בזכות ההישג ההיסטורי הזה תואר תומפסון, בראשית המאה ה-20, כ"גאוגרף היבשתי הגדול ביותר שחי אי פעם".
משרד ההגנה (נפאל)
משרד ההגנה (בנפאלית: रक्षा मन्त्रालय) הוא משרד בממשלה הנפאלית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של נפאל. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של נפאל, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לראש הממשלה ולנשיא, המשמש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים. ראש מטה הצבא (מקביל לרמטכ"ל) מדווח ישירות לשר.
דייוויד תומפסון (חוקר)
ביוגרפיה
בשנת 1784, בגיל 14, בית היתומים שילם לחברת מפרץ הדסון סכום של חמישה פאונד, כדי להכשיר את תומפסון למשרת בחברה במשך תקופה של שבע שנים. ב־28 במאי באותה שנה הוא עזב את אנגליה והפליג לצפון אמריקה.
משרד ההגנה (נפאל)
מאז איחודה של נפאל ב-1770, התקיים משרד צבאי שפיקח על הכוחות המזוינים. עם זאת, רק ב-1950 הוקם משרד אזרחי שניהל את פעילותם של אנשי הצבא. מאז 16 בדצמבר 2021, משמש ראש הממשלה שר באהדור דאובה גם כשר ההגנה.
דייוויד תומפסון (חוקר)
חברת מפרץ הדסון (HBC)
ב־2 בספטמבר 1784, הגיע תומפסון לצ'רצ'יל (עיירה במניטובה) ושובץ לעבודה משרדית והעתיק את המסמכים האישיים של מושל פורט צ'רצ'יל, סמואל הרן. בשנים לאחר מכן עבר כעובד החברה למקומות שונים בקנדה, למד ניהול חשבונות, תימחר פרוות שהחברה סחרה בהם. ב־23 בדצמבר 1788, שבר תומפסון את הרגל שלו, מה שאילץ אותו לבלות את שני החורפים הבאים בקומברלנד. בתקופה זו הוא הרחיב מאוד את כישוריו המתמטיים, האסטרונומיים והמדידות בהשגחתו של מודד חברת המפרץ של הדסון, פיליפ טרנור. בתקופה זו הוא גם איבד את ראייתו בעין ימין.
חברת צפון מערב
החלטתו של תומפסון לעבור לחברה הצפון-מערבית (NWC) בשנת 1797 מבלי לתת הודעה מוקדמת לחברה שעזב, לא התקבלה היטב על ידי מעסיקיו לשעבר. אולם החברה הצפון-מערבית תמכה בו בכך שטענה שתומפסון התעניין בסקר ועבודת מיפוי בפנים הארץ, מה שהיה אמור להפוך לשטח קנדה. הם העריכו את זה כאינטרס של החברה הצפון- מערבית לטווח הארוך. בשנת 1797 נשלח תומפסון דרומה על ידי מעסיקיו לסקר באזור הגבול קנדה-ארצות הברית לאורך נתיבי המים מאגם סופיריור כדי לספק שאלות בלתי פתורות בשטח שנבעו מאמנה בין בריטניה הגדולה לארצות הברית לאחר מלחמת השחרור האמריקאית.
עד שנת 1798 השלים תומפסון סקר של 6,750 ק"מ מגראנד פורטייג', דרך אגם ויניפג, אל פרשת המים של הנהרות אסיניבויין ומיסיסיפי, כמו גם לשני צידי אגם סופריור. באותה שנה שלחה אותו החברה לאגם ה"צב האדום" (באלברטה של ימינו) כדי להקים עמדת סחר. תומפסון העביר את העונות הבאות במסחר שבסיסו בפורט ג'ורג (באלברטה), ובאותו הזמן הוביל כמה משלחות אל הרי הרוקי.
ב־10 ביולי 1804, בישיבה השנתית של החברה הצפון-מערבית בקמיניסטיקה, הפך תומפסון לשותף מלא של החברה. הוא הפך ל"שותף חורף", שבסיסו בשטח ולא במונטריאול, עם שתיים מתוך 92 המניות של החברה בשווי של יותר מ-4,000 פאונד. את העונות הבאות בילה בניהול פעולות המסחר בפרוות, אך עדיין מצא זמן להרחיב את סקריו על נתיבי המים סביב אגם סופריור. בישיבת החברה ב -1806, החליטו לשלוח את תומפסון חזרה לפנים היבשת, מתוך החשש מהמשלחת המתחרה האמריקאית בראשות לואיס וקלארק. חשש זה הוביל את החברת צפון-מערב להציב לתומפסון משימה למצוא את המסלול לאוקיינוס השקט ולפתוח את שטחי המסחר הרווחיים לאזור זה.