cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרשת לארה אל-קאסם
תגובות לפסק הדין של בית המשפט העליון
אלן דרשוביץ הביע תמיכה בהחלטה של בית המשפט העליון וציין שלדעתו ישראל כלל לא הייתה צריכה לעצור את אל-קאסם.
קונסטנדינוס מיצוטאקיס
ראש ממשלה 1990–1993
באוגוסט 1992 אשרר הפרלמנט ברוב גדול את אמנת מאסטריכט עליה חתם מיצוטאקיס, אמנה שהביאה להקמת האיחוד האירופי.
הוא פתח מחדש את המשא ומתן על הבסיסים הצבאיים האמריקאים ביוון והחזיר את האמון במדיניות של יוון אצל שותפיה הכלכליים והמדיניים. מיצוטאקיס היה ראש ממשלת יוון הראשון מאז 1974 שביקר בארצות הברית. הוא הבטיח למלא את התחייבויות יוון במסגרת ברית נאט"ו ולמנוע את השימוש באדמת יוון על ידי ארגוני טרור. כמו כן הבטיח לעצור את הרטוריקה האנטי-אמריקאית שהיית סימן ההיכר של שלטון אנדראס פפנדראו (שהיה בעצמו בעל חינוך אמריקאי) . תמך בדיאלוג עם טורקיה אולם כתנאי מוקדם להסכמים אחרים דרש ממנה התקדמות בפתרון לחלוקת קפריסין הממושכת.
פרשת לארה אל-קאסם
תגובות לפסק הדין של בית המשפט העליון
יהודה יפרח מתח ביקורת על פסק הדין שלעמדתו סותר את כוונתו הברורה של המחוקק.
קונסטנדינוס מיצוטאקיס
ראש ממשלה 1990–1993
אנדראס פפנדראו שזוכה בבית משפט מיוחד (ב7 קולות נגד 6) בסוגיית שערוריית הבנק של כרתים, מתח בקורת על ממשלת מיצוטאקיס בנושאים כלכליים ולאומיים. הוא התנגד לפשרה שמיצוטאקיס הציע בנושא שמה של המדינה השכנה, מקדוניה - בחירת השם "נובה מקדוניה - מקדוניה החדשה". פפנדראו מתח בקורת גם על הגישה ה"רכה" מדי בסוגיית קפריסין וגם על המדיניות הפרו-אמריקאית מדי, לטעמו. כמה מנציגי המפלגה של מיצוטאקיס בפרלמנט, ובראשם אנדוניס סמראס הפסיקו את תמיכתם בממשלתו והקימו מפלגת "האביב המדיני" ((Πολιτική Άνοιξη). ממשלת מיצוטאקיס החזירה על כנה את שיטת הבחירות הישנה מלפני 1989. הבחירות הוקדמו ב-1993 ואנדראס פפנדראו זכה ברוב ברור וחזר לראשות הממשלה. מיצוטאקיס התפטר מראשות המפלגה ונשאר יושב ראש שלה לשם כבוד. בשנת 2004 הודיע כי פורש מהפרלמנט, 58 שנה מאז שנבחר בו לראשונה.
חיים אישיים
מיצוטאקיס היה נשוי משנת 1953 למריקה לבית יאנוקו ועד יום מותה בשנת 2012. נולדו להם 4 ילדים. בנו, קיריאקוס נבחר בשנת 2019 לראש ממשלת יוון, אחרי שמינואר 2016 הוביל את מפלגת הדמוקרטיה החדשה השמרנית וכיהן בממשלה בשנים 2013–2015. הבת הראשונה, דורה בקויאניס, הייתה חברת פרלמנט מטעם מפלגת הדמוקרטיה החדשה והייתה סגנית ראש הממשלה בעת שכיהן כראש ממשלה, אחר כך הודחה על ידו בקיץ 1991. דורה גם ייסדה אחר כך את הברית הדמוקרטית, בשנים 2003–2006 כיהנה כראשת עיריית אתונה ובשנים 2006–2009 כשרת החוץ של יוון. הבת השנייה, אלכסנדרה מיצוטאקיס גורדן היא פעילה בתחום החברה האזרחית. הבת השלישית היא קתרינה מיצוטאקיס.
בחייו הפרטיים התעניין מיצוטאקיס בעתיקות של כרתים ובמאבק על הגנת הסביבה. הוא אסף אוסף גדול של עתיקות מכרתים, כולל מהתקופה המינואית, שאותו תרם למדינה. כמו כן תמך בייעור מחדש של יוון, במיוחד של הרי כרתים.
קונסטנדינוס מיצוטאקיס נפטר באתונה במאי 2017 בגיל 98. הובא לקבורה ב-31 במאי 2017 בהלווייה ממלכתית.
הדיוויזיה ה-28 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-28 (באנגלית: 28th Division) הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והיא פעילה עד היום. הדיוויזיה משתייכת למשמר הלאומי, והיא כוללת יחידות מפנסילבניה, מרילנד, אוהיו וניו ג'רזי.
היסטוריה
הדיוויזיה ה-28 הוקמה ב-12 במרץ 1879 על בסיס יחידות המשמר הלאומי של פנסילבניה, ובשנת 1898 היא השתתפה במלחמת ארצות הברית–ספרד ובמלחמת ארצות הברית–הפיליפינים. בשנת 1914, במסגרת ארגון מחדש של המשמר הלאומי, הפכה הדיוויזיה לדיוויזיה ה-7, ובשנת 1916 היא נשלחה למקסיקו להילחם בכוחותיו של פנצ'ו וייה.
מלחמת העולם הראשונה
במאי 1918 נחתה הדיוויזיה בצרפת, וביולי אותה שנה היא לחמה בקרב שאטו-תיארי. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב השני על המארן ובמתקפת מז-ארגון, עד סוף המלחמה. במהלך המלחמה איבדה הדיוויזיה 2,165 הרוגים ו-11,974 פצועים. ב-17 במאי 1919 פוזרה הדיוויזיה, אולם ב-22 בדצמבר 1921 היא הוקמה מחדש.
מלחמת העולם השנייה
ב-17 בפברואר 1941 הופעלה הדיוויזיה מחדש, במסגרת התארגנות צבא ארצות הברית למלחמה. הדיוויזיה הורכבה מהרגימנטים ה-109, ה-110 וה-112, רגימנטים הארטילריה ה-107, ה-108, ה-109 וה-229, ויחידות נוספות. הדיוויזיה התאמנה תחת פיקודם של ג'יימס אורד ועומר בראדלי. ב-22 ביולי 1944 נחתה הדיוויזיה בנורמנדי, תחת פיקודו של לויד בראון, ומיד השתתפה במבצע קוברה. עד מהרה הוחלף בראון בג'יימס אדוארד וורטון, אולם הוא נהרג ב-12 באוגוסט מפגיעת צלף. ב-14 באוגוסט 1944 מונה נורמן קוטה למפקד הדיוויזיה, ולאחר שחרור פריז התכבד קוטה לצעוד בראש חייליו לאורך השאנז אליזה ב-29 באוגוסט 1944, כמייצגים את צבא ארצות הברית.
קוטה ואוגדתו השתתפו בקרב יער הורטגן שם היו להם אבדות כבדות. קוטה קיבל על כך הערות ממפקדיו למרות שהיו לו השגות על תכנון הקרב עוד לפני שהתחיל. בתקופה זו ערק החייל אדי סלוביק מיחידתו ונשפט למוות. פסק הדין אושר על ידי קוטה שאמר לאחר מכן שאלה היו 15 הדקות הקשות בחייו אבל לא הייתה לו ברירה אלא לאשר את גזר הדין כדי שיוכל להמשיך להסתכל בעיני חייליו. סלוביק היה אז החייל האמריקאי הראשון שהוצא להורג בעוון עריקה מאז מלחמת האזרחים האמריקנית. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב על הבליטה, שם ספגה הדיוויזיה אבדות רבות, אולם בלמה את הכוחות הגרמנים, ולאחר מכן לחמה בקרבות בגרמניה עד סוף המלחמה. במהלך המלחמה איבדה הדיוויזיה 2,316 הרוגים ו-9,609 פצועים.
לאחר המלחמה
בדצמבר 1945 שוחררו חיילי הדיוויזיה, אולם בספטמבר 1950 היא גויסה מחדש בשל מלחמת קוריאה, ובשנת 1951 נשלחה לגרמניה המערבית, ושהתה שם עד לשנת 1954. בשנת 2003 נשלחה הדיוויזיה לקוסובו, ושוב נשלחה לשם בשנת 2005, ובשנים שלאחר מכן היא ביצעה כמה סבבי שירות בעיראק. כיום הדיוויזיה היא חלק מהמשמר הלאומי של ארצות הברית, והיא כוללת יחידות מפנסילבניה, מרילנד, אוהיו וניו ג'רזי.
דורותי סקארבורו
אמילי דורות'י סקארבורו (באנגלית: Emily Dorothy Scarborough; 27 בינואר 1878 – 7 בנובמבר 1935) הייתה סופרת אמריקאית שכתבה על טקסס, פולקלור, חקלאות כותנה, סיפורי רוחות ושדים, ועל חיי נשים בדרום מערב ארצות הברית.
ראשית חייה
סקארבורו נולדה בעיירה קטנה (שאינה קיימת עוד) בשם מאונט כרמל, במחוז סמית' במדינת טקסס. בשנת 1882, כשהייתה בת ארבע, עקרה משפחתה מטעמי בריאות לסוויטווטר, טקסס, מכיוון שאמה הייתה זקוקה לאקלים יבש יותר. בשנת 1887 עקרה המשפחה מסוויטווטר לווייקו, כדי שהילדים יזכו לחינוך טוב במכללת ביילור.
קריירה
על אף שיצירתה של סקארבורו מזוהה עם טקסס, את לימודיה השלימה באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת אוקספורד, והחל ב־1916 לימדה ספרות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בקולומביה חיברה עבודת דוקטורט בנושא "העל טבעי בסיפורת אנגלית מודרנית". לימים יצאה העבודה לאור כמונוגרפיה. בהקדמה למהדורה מאוחרת כתבה חוקרת הפולקלור סילביה אן גריידר כי העבודה "זכתה לשבחים כה רבים מצד הפרופסורים והעמיתים שלה [של סקארבורו] עד שהיא ראתה אור כספר והפכה לעבודת עיון בסיסית".
בניו יורק באה סקארבורו במגע עם סופרים רבים, ובהם המשורר וייצ'ל לינדזי והסופרת עדנה פרבר. סקארבורו לימדה כתיבה יוצרת באוניברסיטת קולומביה, ובין תלמידיה היו קארסון מקאלרס ואריק ואלרונד.
ניל בלומקאמפ
ניל בלומקאמפ (באפריקנס:  Neill Blomkamp; נולד ב-17 בספטמבר 1979) הוא במאי קולנוע, פרסומות, מפיק, אנימטור ותסריטאי דרום אפריקני-קנדי. בלומקאמפ ידוע בשל בימוי הלהיטים הקופתיים "מחוז 9" ו"אליסיום".
קורות חייו
בלומקאמפ נולד ביוהנסבורג, דרום אפריקה. בגיל 16 הוא פגש בשרלטו קופליי שלמד בבית הספר יחד איתו. קופליי לימד את בלומקאמפ להשתמש במחשבים והלה פתח את כישוריו באנימציה ועיצוב תלת־ממדיים. בלומקאמפ סייע לקופליי ביצירת עבודות תלת־ממדיות לפרזנטציות של פרויקטים שונים.
אברהאמהג'
אברהאמהג' (בהונגרית: Ábrahámhegy) הוא כפר על גדות אגם בלטון הנמצא במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. הכפר היה חלק מבלטונרנדש עד שנת 1977, אז שינה את שמו לאברהאמהג'. ובשנת 1991 התפצל לשני כפרים שונים.
כמו כפרים רבים באירופה גם באברהאמהג' מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1992 חיו בכפר 576 תושבים, ובשנת 2020 רק 438 תושבים.
בית החולים קינגסיט
בית החולים קינגסיט (באנגלית: Kingseat Hospital) היה בית חולים פסיכיאטרי שנחשב לאחד מהמקומות הרדופים והידועים לשמצה בניו זילנד, עם דיווחים על למעלה מ-100 הופעות של רוחות רפאים. הוא ממוקם בקראקה, ניו זילנד, דרומית לאוקלנד ומאז 2005 משמש כאתר שמיועד להפחדות ; כמו כן, מאז 2013 הוא משמש גם כאתר לפיינטבול ומשחקי לייזר; המקום כונה כ"האטרקציה מספר 1 הרדופה בחצי הכדור הדרומי". על פי stuff.co.nz, בית החולים קינגסיט נחשב לאחד המקומות הרדופים ביותר בניו זילנד.
היסטוריה
בית החולים קינגסיט פעל מאז שנת 1932. בשנת 1939 הסכימו מחלקת העבודות הציבוריות וחברת הבניה פלצ'ר בע"מ להקים בית אחיות דו-קומתי בבית החולים קינגסיט, תוך שהוסכם שהממשלה תספק את הפלדה לבניין . בית החולים התרחב לאורך אמצע סוף שנות השלושים והארבעים של המאה העשרים עד כדי כך שבתחילת 1947 היו שם למעלה משמונה מאות מטופלים. במהלך שנות החמישים, ד"ר הנרי בנט (האיש שעל שמו נקרא האגף לבריאות הנפש בבית החולים ואיקטו) היה קצין רפואה בכיר בתחום הבריאות בבית החולים קינגסיט.
משנת 1964 קיבלו צוותי אחיות בקינגסיט לבוש רשמי של בית החולים. בשנת 1968, אחיות מסוימות בבית החולים פתחו בשביתה, מה שאילץ את הממשלה להזמין אנשים מובטלים ומתנדבים לסייע בעבודות בו. בשנת 1973 נפתחה שם בריכה טיפולית על ידי ראש עיריית אוקלנד דאז, ברברה גודמן. בית החולים חגג 50 שנות פעילות בשנת 1982. בשנים מאוחרות יותר קיבל בית החולים חולים מרצון. בשנת 1996 נמכר בית החולים קינגסיט לאחר שהממשלה החליטה על כך. הדבר הוביל לסגירתו הסופית שקרתה ביולי 1999.
שימוש לאחר הסגירה
לאחר סגירת בית החולים קינגסיט בשנת 1999, היו תוכניות לנצל השטח כאתר פוטנציאלי לכלא חדש, שיוכל להכיל שש מאות אסירים. בשנת 2000 ננקטו צעדים משפטיים נגד שבט טאינוי בגין נושאים כספיים הקשורים לבית החולים לשעבר. עד שנת 2004 יותר ממאתיים בני אדם התייצבו להגיש תלונות נגד הממשלה הלאומית, בגין האשמות של טיפול לרעה והתעללות בחולים במוסדות הפסיכיאטריים בניו זילנד (כולל בית החולים קינגסיט) במהלך שנות השישים והשבעים. בשנת 2005 שודר הפרק "Ghost Hunt", שהציג את אתר בית החולים לשעבר. בשנת 2009, החברה שבבעלותה בית החולים לשעבר טענה כי תמשיך בתוכניות לניתוק אספקת המים של התושבים באזור המקומי.
בשנת 2013, יזם נכסים חשף תוכניות שנועדו להפוך את אתר בית החולים לאחוזה כפרית בה יוקמו ארבע מאות וחמישים בתים. הדבר עורר סערה בניו זילנד, היות שיש שטענו שמדובר באתר מורשת שאין להרוס ומולם היו שטענו כי בעקבות העבר העצוב של המקום, אין להכיר בו כאתר מורשת. באותה השנה נערכה חקירה באזור בטענות שהוא "על-טבעי". בשנתיים שלאחר מכן, בוצעו עשר חקירות נוספות בבניינים שונים בבית החולים קינגסיט; כולל אגף האבטחה המרבי הידוע לשמצה. הפרומו לעונת 2014 של תוכנית הטלוויזיה המקומית "Shortland Street", צולם בחלקו בבית החולים קינגסיט וכך גם קליפ של להקת I Am Giant.
מיון מסרק
מיון מסרק הוא אלגוריתם מיון פשוט יחסית שתוכנן במקור על ידי Włodzimierz Dobosiewicz ב-1980. לאחר מכן הוא התגלה מחדש על ידי סטיבן לייסי וריצ'רד בוקס בשנת 1991. מיון מסרק הוא שיפור של מיון בועות.
האלגוריתם
הרעיון הבסיסי הוא להעלים "צבים" - ערכים קטנים המופיעים לקראת סוף המערך - היות שבמיון בועות הללו מאטים מאוד את המיון. "ארנבים" - ערכים גדולים סביב תחילת הרשימה - לא מהווים בעיה במיון בועות.
במיון מסרק, כל שני איברים שמושווים, תמיד נמצאים במרחק של 1 זה מזה. הרעיון העומד בבסיס מיון בועות הוא שהמרחק יכול להיות הרבה יותר מ-1. את הלולאה הפנימית של מיון בועות, אשר מבצעת בפועל את ההחלפה, מחליפה במיון מסרק, לולאה בה המרחק בין זוג איברים מוחלפים הולך וקטן (בכל איטרציה של הלולאה החיצונית) בצעדים של "גורם הכיווץ" k, כלומר:.
לגורם הכיווץ יש השפעה גדולה על יעילות האלגוריתם. k=1.3 הוצע כגורם הכיווץ האידיאלי על ידי מחברי המאמר המקורי, לאחר בדיקה אמפירית של למעלה מ-200,000 רשימות אקראיות. ערך קטן מדי מאט את האלגוריתם וגורם לו לבצע השוואות רבות שלא לצורך, בעוד שערך גדול מדי לא מצליח להתמודד ביעילות עם צבים.
הרעיון של מיון במספר שלבים עם מרחק הולך וקטן דומה למיון של, אבל במיון-של המערך כולו ממוין בכל שלב לפני שעוברים למרחק הבא. השלבים במיון מסרק לא ממיינים את כל האיברים. זוהי הסיבה לכך שלסדרת המרחקים במיון-של יש גורם כיווץ אופטימלי גדול יותר, העומד על k=2.2 בקירוב.
פסאודו קוד
function combsort(array input) gap := input.size // Initialize gap size shrink := 1.3 // Set the gap shrink factor sorted := false loop while sorted = false // Update the gap value for a next comb gap := floor(gap / shrink) if gap > 1 sorted := false // We are never sorted as long as gap > 1 else gap := 1 sorted := true // If there are no swaps this pass, we are done end if // A single "comb" over the input list i := 0 loop while i + gap < input.size // See Shell sort for a similar idea if input[i] > input[i+gap] swap (input[i], input[i+gap]) sorted := false // If this assignment never happens within the loop, // then there have been no swaps and the list is sorted. end if i := i + 1 end loop
end loop end function
סאליי
סאליי (בלטינית: Salii) היה שמם של "הכוהנים המקפצים מרס שמם נגזר מהמילה saliō שפירושה "לקפוץ". הפולחן הובא לרומא לכאורה על ידי המלך נומה פומפיליוס שהיה מלכה האגדי השני של רומא.
רקע
על פי המסורת הרומאית המלך נומה פומפיליוס שם לעצמו מטרה לשנות את החוקה הרומאית שעוצבה בכוח הזרוע, וכדי לעשות זאת הוא הבין שעליו לסיים את המלחמות ועל פי האגדה היה אחראי למספר רפורמות במנהגים בפולחן ובדת הרומאית.
פולחן
12 הכוהנים היו קבוצה של גברים צעירים ממעמד הפטריקים (בלטינית: patricii) קבוצה חברתית ששמה היה במקור לציון המעמד הגבוה ברומא העתיקה אך בתקופת האימפריה הרומית המאוחרת שימש המונח לתיאור תואר מיוחד, פטריקיוס (patricius), של בכיר בחצר המלכותית. הם היו לבושים כלוחמים מהתקופה הארכאית עם טוניקה רקומה, שריון קצר ומעיל עליון מסורתי בצבע אדום (paludamentum) הם נשאו חרב ולבשו קסדה מחודדת. הכהנים היו צריכים להיות אנשים ש2 ההורים שלהם עדיין בחיים והם נבחרו לתפקיד בהצבעה.
לאחריותם נמסרו 12 מגינים מברונזה שצורתם כמו הספרה 8. על פי המסורת מגן אחד נפל מהשמיים בעת שלטונו של נומה פומפיליוס ו-11 הועתקו על מנת להגן על זהותו של המגן המקורי, הנבואה המסורתית קבעה כי כל זמן שהמגן המקורי יישאר בידי הרומאים הם יהיו אדוני הארץ.
כל שנה בחודש מרץ הסאליי היו צועדים מסביב לרומא, ושרים מזמור "קרמן סאליאר" (Carmen Saliare) ובוא תיאור לירי של המיתוס על המלך נומה והמגן השמימי.
ננו-קפסולה
ננו-קפסולה היא ננו-חלקיק זעיר בגודל שנע בין 10 ל 1000 ננומטר (nm) ושמורכב ממעטפת חיצונית ממברנלית (העשויה בדרך כלל מחומרים פולימרים בעלי תאימות ביולוגית וחלל פנימי נוזלי, אשר עשוי להכיל חומר פעיל. בדרך כלל גודל הננו-קפסולה תלוי בשיטת ההכנה ובאפליקציה הספציפית. אנקפסולציה של ננו-קפסולות במעטפת אינרטית מגנות על החומר הפעיל מסביבה החיצונית ומאפשרות ייעול אינטראקציות כימיות ושחרור מבוקר של תרופות (ראו שיגור תרופות). לננו-קפסולות ישנן יישומים נוספים כגון שיפור מזון.
מבנה
בדרך כלל המעטפת של הננו-קפסולה בעלת יכולת התמוססות במערכות ביולוגיות. המעטפת יכולה להיות מורכבת עשויה מפולימרים מלאכותיים כגון: או עשויה מפולימרים טבעיים כגון: chitosan, gelatin, sodium alginate, albumin.
במקרים אחרים, המעטפת יכולה להיות עשויה מליפוזומים או פוליסכרידים, חומרים שמרכיבים את קרום התא.
מאפיינים
גודלן הקטן של ננו-קפסולות מאפשר חדירתן דרך קרום התא, מה שהופך אותן לנשא יעיל של חומרים רפואיים במערכות ביולוגיות. שליטה בתכונות דרך סינתזה מבוקרת ועיבוד ספציפי של ננו-קפסולות מאפשר שחרור תרופות במצבים מסוימים. הצורה הגאומטרית של ננו-קפסולות משפיע על היכולת של הננו-קפסולות לחדור תאים סרטניים. למשל ננו-קפסולות כדוריות וקומפקטיות נוטות לחדור לתאים בקלות רבה יותר מאשר ננו-קפסולות בעלות צורת מוט (צורה מאורכת).
הדרך הקלה להפסיק לעשן
הדרך הקלה להפסיק לעשן (באנגלית: The Easy Way to Stop Smoking) הוא ספר עזרה עצמית מאת הסופר והיועץ הבריטי אלן קאר, אשר מטרתו להביא לגמילה מעישון. זהו ספרו הידוע ביותר של קאר, והנמכר ביותר בין ספריו, אשר זכה לתהודה נרחבת בעולם, והפך לרב-מכר עולמי.
כתיבת הספר
לאחר שנים רבות של עישון כבד, החל משנתו ה-18, הפסיק קאר לעשן בשנת 1983, בגיל 48. בעקבות זאת עזב קאר את עבודתו כרואה חשבון באותה שנה ופתח את "מרפאת הדרך הקלה" הראשונה, כדי לעזור למכורים אחרים. בנוסף לספרו זה כתב קאר עוד מספר ספרים אשר נועדו להוביל לגמילה מעישון, וכן ממשקל עודף, אשר חלקם היו אף הם רבי מכר.
תוכן הספר
בדברי ההקדמה לספר כותב קאר כי שיטתו להפסקת העישון, "שיטת הדרך הקלה" המוצגת בספר, אינה מבקשת לגרום למעשן להפסיק לעשן כתוצאה מהפחדות והדגשת נזקי העישון, אלא מבקשת לחלופין להתמודד ישירות למול ההתמכרות הפסיכולוגית, שהא, לפי קאר, הגורם המשמעותי ביותר בהתמכרות לסיגריות. הספר עצמו מחולק ל-44 פרקים, אשר נועדו להוביל את המעשן, עם סיום הקריאה בספר, להחלטה להפסיק לעשן, וזאת, לטענת קאר, כמעט וללא חסכי גמילה פיזיים ופסיכולוגיים.
כנסת נכבדה
כנסת נכבדה היא תוכנית לילדים בנושא הכנסת, החינוך והתרבות המשודרת בחינוכית.
טיפול פמיניסטי
טיפול פמיניסטי או פסיכותרפיה בגישה פמיניסטית היא גישת טיפול נפשי, אשר שוזרת את הרעיונות של הפמיניזם לתוך המרחב הטיפולי. זוהי גישה שאינה עומדת בסתירה לגישות טיפוליות אחרות, אלא מרחיבה אותן באמצעות התמקדות בהקשר החברתי-פוליטי והשפעותיו על ההתפתחות ועל מה שנחשב התנהגות "נורמלית" או "בעייתית".
כנסת נכבדה
רקע
התוכנית מונחה על ידי בובות, שהם תיכוניסטים בני 12 בשם צ'אקולה והיפסטר המנהלים אולפן חי מכנסת ישראל, אליהם מצטרפים שני כתבים בשם שלום טוקבק (דב נבון) וגולדי (דנה אברהם-סמו), שם הם מראיינים חברי כנסת ומנסים להמציא חוקים מיוחדים.
טיפול פמיניסטי
טיפול פמיניסטי אינו שיטה טיפולית, אלא תפיסה פילוסופית אידאולוגית טיפולית, שמקורה בגל השני של הפמיניזם. גישת טיפול זו מבוססת על חקירה של נקודות מבט וחוויות שאינן נגישות לתרבות הדומיננטית. טיפול פמיניסטי שואף לחשיפה והקשבה לקולות שותקים ומושתקים, אלה שהודרו לשוליים החברתיים, מתוך אמונה כי בקולות השותקים מצוי ידע עמוק. הטיפול רואה את המקור לקשיי המטופלת (או המטופל) כתוצאה של אינטראקציה בין גורמים פנימיים (תוך נפשיים) וחיצוניים (השפעת התרבות והחברה). הטיפול מתמקד באופן בו הזהות האישית ומערכות היחסים מושפעים ממשתנים כמו מגדר, גזע, מעמד, דת תרבות, ויחסי כוחות.
הרקע להתפתחות הטיפול הפמיניסטי
הטיפול הפמיניסטי צמח מתוך הגל השני של הפמיניזם בארצות הברית בשנים 1960–1970. תנועות נשים להעלאת מודעות התחילו לדבר על אונס, אלימות במשפחה ואלימות כלפי נשים, וכך התחילו לזהות ולהצביע על ההשפעה השלילית של סוציאליזציה לתפקידי מגדר וסקסיזם חברתי על נשים. תנועות הנשים אתגרו את התפישות הרווחות שהאשימו נשים במצבי אונס ואלימות וטענו כי מצבים אלה נגרמים עקב פיחות במעמדן החברתי של נשים. כחלק מכך התחילה ביקורת על הטיפול הפסיכולוגי המסורתי שהתמקד בהסתגלות פסיכולוגית למצבים חברתיים וסביבתיים גם כאשר אלה פוגעניים, תוך התעלמות מדיכוי נשים בחברה. קבוצות להעלאת מודעות היוו חלופה לטיפול עבור נשים, בקבוצת אלה נשים שיתפו וחשפו את המשותף בבעיותיהן ומצוקותיהן והתחילה לעלות המודעות לשורשים החברתיים-תרבותיים בבסיס מצוקותיהן.
נשות טיפול בבריאות הנפש שהיו שותפות לקבוצות אלה התחילו להכניס פרספקטיבה זו לפרקטיקה המקצועית ולכתוב על כך. מטפלות פמיניסטיות התחילו להתייחס לכך שגוף הידע הפסיכולוגי מתבסס על סובייקטיביות גברית, לבנה ומבוססת מעמדית, ועל כן התיאוריות שגיבשו היו מתוך נקודת מבט גברית ומתוך ערכים ונורמות "גבריים". עוד הן אתגרו את הטיפול המסורתי, ששם דגש על פתולוגיה אישית כנובעת מקשיים תוך נפשיים ומתעלם מההקשר החברתי על בעיות הפרט. במקום כך, הצביעו נשות מקצוע פמיניסטיות על ההקשר החברתי-תרבותי-פוליטי כמרכיב משמעותי ביצירת מצוקות של נשים. מאמרים וספרים על טיפול לנשים בגישה פמיניסטית התחילו להתפרסם בסוף שנות ה-70' וה-80', בהן העלו ביקורת על הטיפול המסורתי. לתרפיה הפמיניסטית קדם המודל הפסיכואנליטי, ששימש בסיס להבנת ההתפתחות הפסיכולוגית של גברים ונשים כאחד. מטפלות פמיניסטיות ביקרו את האופן בו תיאוריות אלה מושתתות על מודלים פאלו-צנטריים, על פיהם הגברים נחשבו לנורמה והנשים כ"אחרות". ובכך מטפלים, במודע ושלא מודע היו שותפים לציפיות מגדריות חברתיות, הגדירו פתולוגיות שמקורן במקורות נפשיים, והתעלמו מהשפעות דיכוי של ציפיות חברתיות-תרבותיות-פוליטיות.
תאורטיקניות פיתחו תיאוריות המסבירות הבדלים בהתפתחותן של בנים ובנות, וחלקן התמקדו בתהליך ההתפתחות שבו נרכשת הזהות המגדרית ומופנמים באופן לא מודע הסטריאוטיפיים של תפקידי מגדר. כך התחילו לייסד עקרונות שמותאמים לטיפול פמיניסטי וקבעו שעל מטפלים ללמוד ולדעת את הביולוגיה, הפסיכולוגיה, המצב החברתי של נשים והאופנים השונים בהן חוות דיכוי והשתקה. בשנת 1993 התקיים בבוסטון הכנס הראשון שעסק בהתערבות פמיניסטית בו הוגדרו תמות מרכזיות להתערבות פמיניסטית. ביניהן המחויבות לקדם שינוי חברתי, האישי הוא הפוליטי, מגוון ושונות הם בסיס ויסוד לפרקטיקה, ההתערבות תכלול ניתוח של יחסי כוחות ומגוון הדרכים בהם אנשים חווים/מפעילים דיכוי, קביעה כי מיזוגניה ודרכים אחרות של אי שוויון גורמות לנזק. בשנת 2007 פורסם מסמך שאושר על ידי האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה בו נוסחו קווים מנחים לטיפול פסיכולוגי בנשים.
הגישה הטיפולית
טיפול פמיניסטי מניח כי התפתחות האדם ועיצוב זהותו, קשורים באופן בלתי נפרד להקשר החברתי-תרבותי בו הוא חי, וכי מציאות חברתית מגדרית-דכאנית מופנמת אצל נשים וגברים ונתפסת כקולות העצמי. מציאות של דיכוי, החלשה ואפליה הופכת למבנים נפשיים על ידי תהליכי הפנמה והזדהות עם הדיכוי. ההנחה היא כי יחסי כח חברתיים מייצרים מגוון בעיות וקשיים אצל נשים (ולא רק), אשר בהצטלבות עם קטגוריות נוספות (מוצא, לאום, דת, נטייה מינית, מצב בריאותי ועוד) מאפשרות להבין רבות ממצוקותיהן של הפונות לטיפול. בשונה מתיאוריות טיפול מסורתיות, אשר מפרשות מצוקות כנובעות מקשיים תוך נפשיים, הטיפול הפמיניסטי (ברוח האידאולוגיה הפמיניסטית), רואה את הקשיים גם כמקור של מציאות חברתית-תרבותית-פוליטית שמייצרת ומשמרת את הבעיות.
יחסים שוויוניים בקשר הטיפולי
המבנה החברתי הרווח הוא היררכי, כאשר אנשים בעמדות מיעוט, במיקומי שוליים ונחיתות ביחס לתרבות הדומיננטית לרוב מופלים וחווים דיכוי. טיפול פמיניסטי רואה ביחסים היררכיים ופטריארכליים חלק מהפתולוגיה החברתית. על כן, אחד מערכי הפמיניזם הוא מערכות יחסים שוויוניות, בחברה ככלל וכך גם בחדר הטיפול. מתוך השקפה הזו השאיפה שהיחסים בחדר הטיפול לא ישחזרו יחסי כוחות היררכיים פוגעניים, אלא יהוו מודל אפשרי ליחסים שאינם מבוססים על מבנה היררכי ושאינם מייצרים דיכוי. יחסים טיפוליים אינם שוויוניים במהותם וטיפול פמיניסטי אינו מתיימר להיות נייטרלי. עם זאת טיפול פמיניסטי מכיר בכך, טוען לצורך במודעות מלאה למצבים של היעדר שוויון ושואף לשיח פתוח במקומות בהם בא לידי ביטוי היעדר השוויון. כמו כן מבוסס על אמונה בהימצאותם של שני סובייקטים בחדר, ושואף לאפשר למטופלות להביא את חוויתן ואמיתותיהן כפי שהן. ישנן טכניקות מגוונות לצורך ביסוס יחסים שוויוניים בטיפול, ביניהן דה-מיסטיפיקציה של תהליך הטיפול ושיתוף המטופלת בתהליך, דה-מיסטיפיקציה של המטפלת בעזרת חשיפת אישיותה והקפדה על שקיפות בעבודתה, הכרה במטופלת כשותפה מלאה בטיפול וכמומחית לחייה, והכרה בכוחה היחסי של המטפלת ומודעות מלאה שלה לשימוש העודף שהיא עלולה לעשות בכוח זה.
העצמה
העצמה היא אחת מהמטרות המרכזיות בטיפול פמיניסטי. משמעותה רחבה, והיא מכוונת לשחרור מדיכוי שהופנם וחיזוק היכולת להתמודד עם חסמים במציאות החיצונית והחברתית. מאחר שהן המטופלת והן המטפלת חיות ומושפעות מחברה פטריארכלית, תהליך הטיפול כולל גילוי עמוק, עדין ומתמשך של האופנים בהן הנחות חברתיות, פטריארכליות ויחסי כוחות השפיעו על האדם המגיע לטיפול. למשל יישאלו שאלות שעוסקות ביחסי הכוחות בסיטואציה מסוימת, בדיקה מתי הנחה פטריארכלית מובנת מאליה או נראית כמו אמת מוחלטת, ולפעמים אלה יהיו שאלות שיעסקו למשל במהי המשמעות של המילה "מטופלת" בתוך יחסי הכוחות שבחדר הטיפול.
תהליכי העצמה פמיניסטיים מקודמים על ידי הבנה מגדרית-פוליטית-חברתית של ההתנסות האישית של המטופלת, באמצעות התבוננות על הקשר שבין האישי לפוליטי, הבנת מערכות הכוח ביחסים בינאישיים, העלאת מודעות ליחסים לא שוויוניים ועידוד לשינוי מצבים מגבילי כוח, הסרת חסמים פנימיים וקידומם של משאבים אישיים ותחושת שליטה ויכולת של המטופלת. מטפלות פמיניסטיות יעשו שימוש זהיר בתוויות ואבחנות, והדגש יהיה בהקשר בו נוצרה ההתנהגות ה"בעייתית" ולא בפתולוגיה אישית (כך למשל מטופלות שמאובחנות עם "הפרעת אישיות גבולית" הן פעמים רבות נפגעות טראומה ממושכת ותקיפה מינית בילדות).
לא לנשים בלבד
טיפול פמיניסטי התפתח במהלך השנים למודל אינטגרטיבי פוסט-מודרני, ששם דגש על הבנת קשיי האדם המגיע לטיפול בהקשר של מגדר, מיקום חברתי, תרבות, מוצא אתני, יחסי כוחות, מעמד .העמדה הפמיניסטית כי תהליכי סוציאליזציה משתיקים, מצמצמים ומחלישים עבור נשים, נכונה ורלוונטית גם לגברים ולאוכלוסיות רבות נוספות. כך טיפול פמיניסטי יכול לסייע גם לגברים הפונים לטיפול, להעלאת מודעות על האופנים בהם סוציאליזציה לתפקידי מגדר משפיעה עליהם, מקבעת, מצמצמת ומשתיקה חלקים בעצמם. על כן טיפול זה אינו מיועד לנשים בלבד, כפי שנהוג לחשוב, אלא זוהי פרקטיקת התערבות שיכולה להתאים עבור אנשים בכל זהות מגדרית ומינית, וכן לזוגות, ילדים ומשפחות.
בישראל
המרכז הוותיק בישראל המציע פסיכותרפיה פמיניסטית לנשים, הוא מרכז ייעוץ לאישה, שהוקם בשנת 1988, ומציע טיפול בגישות טיפול מגוונות (כמו טיפול פסיכודינאמי, קוגניטיבי, התייחסותי ועוד) תוך דגש על עקרונות טיפול פמיניסטיים. בשנת 2009, הקימה פרופסור ג'ולי צוויקל את מרכז אישה ב-שלה, לחקר וקידום בריאות האישה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במסגרת המרכז ניתן טיפול רגשי הרגיש לסוגיות של מגדר ורב תרבותיות. מרכז טיפולי נוסף המציע מגוון טיפולים וכן הדרכה והכשרה למטפלים הוא חוכמת נשים בהנהלת ד"ר ענת גור.
מטפלות ומטפלים בגישה פמיניסטיים מגיעים מדיסיפלינות וגישות טיפול שונות – עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה, טיפול באומנויות ועוד.
מגבלות וביקורת
טיפול בגישה פמיניסטית רואה במצוקות וקשיי האדם אינטראקציה שבין גורמים תוך נפשיים וגורמים חיצוניים, אחת הביקורות על גישה זו היא הנטייה להדגיש את המקורות החיצוניים לבעיה ולעיתים לצמצם או להתעלם מגורמים פסיכולוגיים או ביולוגיים (למשל ADHD, אוטיזם, סכיזופרניה ועוד). רוב המטפלות הפמיניסטיות יסכימו כי גם היבטים אלה צריכים לקבל מקום בטיפול, אך יראו גם בהם בעיות ואבחנות המושפעות מההקשר החברתי-תרבותי. כך למשל יסבירו, שגם מגבלה פיזית הופכת להיות בעיה מאחר שהסביבה אינה מספקת תנאים ראויים ומותאמים לאנשים עם מגבלה פיזית, וכן האופן בו החברה והתרבות תופשת מגבלה פיזית למול שלמות הגוף. כמו כן, יש שטוענים, כי הדגש על ההקשר החברתי-תרבותי ביצירת והתהוותן של בעיות איתן מגיעים מטופלים לטיפול, עלול לגרום לאי לקיחת אחריות של האדם על חלקו בהתהוות הבעיה ועל תהליכי שינוי עצמיים. ביקורת נוספת על גישה טיפולית זו, מתייחסת לכך שהגישות הפמיניסטיות התפתחו בעיקר ביחס לקבוצות מוחלשות, וכי חסרה התייחסות לאנשים מקבוצות חברתיות פריווילגיות.
יולנדה מוקגסנה
יולנדה מוקגסנה (נולדה ב-6 בספטמבר 1954) היא אחות וסופרת ילידת רואנדה החיה בבלגיה וכותבת בצרפתית. היא איבדה את בעליה וכל ילדיה ברצח העם ברואנדה ב-1994 ומאז פועלת להעלאת המודעות לרצח העם, למען הקורבנות ולמען דו קיום בשלום.
ביוגרפיה
מוקגסנה היא בת שבט הטוטסי ועבדה בתור אחות מרדימה במשך תשעה עשרה שנה בבית חולים בקיגאלי, בירת רואנדה. מאוחר יותר עבדה כאחות ראשי במרפאה פרטית ואף עבדה כמיילדת.
ב-1988 נישאה לג'וזף, שהיה יתום מגיל 13 בגלל טבח הטוטסי ב-1963. נולדו להם שלושה ילדים: כריסטיאן, נאדין וסנדרין.
ב-6 באפריל 1994 החל רצח העם של הטוטסי. כמעט כל משפחתה של יולנד מוקגסנה נרצחה: שלושת ילדיה, בעלה, אחיה ואחיותיה. חייה שלה ניצלו הודות לאישה משבט ההוטו שהחביאה אותה במשך אחד עשר ימים מתחת לכיור וסיפקה לה מסמכים מזויפים.
היא החלה בונה מחדש בית ליתומים ניצולי רצח העם שטיפל בעשרים ואחד ילדים, שבעה עשר חיו בקיגאלי וארבעה גרו איתה בבלגיה.
ב-1999 היא יצרה, עם הצלם היווני-בלגי אלן קזיניראקיס, את "Nyamirambo Point d'Appui" - קרן לזכר רצח העם ברואנדה, על שם המחוז בו התגוררה בקיגאלי. העמותה שמה לה למטרה לחנך, בעיקר צעירים, לכבוד לזכויות אדם, למגוון תרבותי ולדו קיום בשלום על ידי העלאת המודעות לרצח העם באמצעות סיפורים, הצגות, תערוכות וכנסים, ברואנדה, במדינות רבות באירופה, בקנדה ועוד. השניים יצרו את התערוכה הנודדת "Les Blessures du silence" - (פצעי השתיקה: עדויות לרצח עם).
יולנדה מוקגסנה השתתפה כעדת הקשר במשפט שנערך בין ה-17 באפריל ל-8 ביוני 2001 בפני בית המשפט למאסר בבריסל כדי לשפוט ארבעה רואנדים שהואשמו בפשעים חמורים של רצח העם. משפט זה התאפשר על ידי חוק השיפוט האוניברסלי.
ספריה
מוקגסנה כתבה שני ספרים אוטוביוגרפיים: "המוות אינו רוצה בי: עדות על רצח עם" (La mort ne veut pas de moi, 1997)  ו"המושיע" (1999). בנוסף, פרסמה אוסף סיפורים בשם "מפה לאוזן" (De Bouche a oreille, 2003).
Pleasure to Kill
Pleasure to Kill (מאנגלית: תענוג להרוג) הוא האלבום השני של להקת הת'ראש מטאל הגרמנית קריאייטור. האלבום יצא לאור באפריל 1986, ונחשב לקלאסיקת ת'ראש מטאל ולאחד האלבומים המשפיעים והמוערכים ביותר בתחום. האלבום דורג במקום הראשון ברשימת "50 אלבומי הת'ראש מטאל הטובים בכל הזמנים".
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי מיל פטרוזה. שירים 10-12 (מהגרסה המחודשת) לקוחים מהמיני אלבום Flag Of Hate.
מבצעים
קריאייטור
הפקה
שירות עצמי
שירות עצמי היא שיטה של מתן שירות, שבה חלק מהפעילות הכרוך בקבלת השירות מועבר מהספק אל הלקוח, כלומר הלקוח משרת את עצמו, לעיתים בעזרת מכונות המיועדות לכך. שיטה זו התפתחה כתחליף לשיטה שבה השירות ניתן על ידי עובדיו של ספק השירות, ויש בה יתרונות לספק וללקוח: לעיתים השירות העצמי פחות נוח למקבל השירות. במצבים אלה מוצע לעיתים מסלול של שירות עצמי לצד מסלול של שירות מלא, כך שהלקוח יכול לבחור את המסלול המתאים לו.
דוגמאות לשירות עצמי:
תאימות ביולוגית
תאימות ביולוגית (או ביוקומפטביליות, מאנגלית: Biocompatibility) היא תכונת מדד של תאימות חומרים לגוף המארח. חומרים ביוקומפטבילים הם חומרים שלא יוצרים אינטראקציה או תגובה מזיקה עם מרקם ביולוגי חי. שימוש בחומרים ביוקומפטבילים חיוני להצלחה הקלינית של השתלת מכשיר רפואי (כגון תומכן,קוצב לב או החלפת מפרק הירך) וקריטריון חשוב בבחירת חומרים שמשמשים בתחום הביוננוטכנולוגיה. למשל, מעטפת ננו-קפסולות לשחרור מבוקר של תרופות חייבת להיות עשויה חומרים ביוקומפטבילים. במקרים מסוימים קשה להעריך את מידת הביוקומפטביליות, למשל כאשר שתלים עשויים ממספר חומרים שונים, או במקרים בהם יש חשש לנזק מצטבר.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2005
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2005 נערך ב-17 באפריל בתיאטרון דרורי ליין שבלונדון. את הטקס הנחה הקומיקאי ומגיש הטלוויזיה גרהם נורטון.
ג'ורג' פיפס, מרקיז נורמנבי השני
ג'ורג' אוגוסטוס קונסטנטין פיפס, מרקיז נורמנבי השני (באנגלית: George Augustus Constantine Phipps, 2nd Marquess of Normanby; 23 ביולי 1819 – 3 באפריל 1890) היה פוליטיקאי בריטי מהמפלגה הליברלית שכיהן בתפקידי ממשל קולוניאליים כמשנה למושל נובה סקוטיה, מושל קווינסלנד, מושל ניו זילנד ומושל ויקטוריה.
ראשית חייו
ג'ורג' פיפס נולד בלונדון כבנם של קונסטנטין פיפס, מרקיז נורמנבי הראשון ושל אשתו, מריה, בתו של תומאס לידל, ברון רבנסוורת' הראשון. את תואר האצולה שלו הוא קיבל כאשר ב-1831 ירש אביו את תואר רוזן מולגרייב. ב-1838, כאשר אביו קיבל את תואר מרקיז נורמנבי הוא קיבל את התואר רוזן מולגרייב. הוא נכנס למשמר קולדסטרים בדרגת לוטננט משנה וב-1838 הוא קודם לדרגת לוטננט.
קריירה פוליטית וקולוניאלית
ב-1868 שב נורמנבי לתפקיד ממשלתי כאשר הוא מונה על ידי הלורד גלאדסטון להיות Lord-in-Waiting. בשנה שלאחר מכן הוא קודם להיות הקפטן של יחידת המשמר של המלכה (Honourable Corps of Gentlemen at Arms). ב-1871 הוא מונה להיות מושל קווינסלנד, תפקיד אותו מילא עד 1874, כאשר הוא מונה להיות המושל הכללי של ניו זילנד. בתפקיד זה הוא שימש עד 1879 ולאחר מכן הוא מונה להיות מושל ויקטוריה ושימש בתפקיד זה עד 1881.
משפחתו
ב-1844 נשא לורד נורמנבי לאישה את לאורה, בתו של קפטן רוברט ראסל מהצי המלכותי. כאשר הוא שירת כמשנה למושל של נובה סקוטיה, אירחו הוא ואשתו את נסיך ויילס (לימים המלך אדוארד השביעי) ואת הנסיך אלפרד כאורחיהם בבית המושל שבהליפקס. לזוג נולדו כמה ילדים. המרקיזה לאורה מתה בלונדון בינואר 1855 בהיותה בת 69. הלורד נורמנבי מת בברייטון באפריל 1890 בגיל 70 ובנו הבכור, קונסטנטין, ירש אותו. אחת מבנותיהם, ליידי קתרין לואיזה פיפס, נישאה לרוזן אלסמר השלישי.
פולמוס הנאמנות הכפולה
שאלת הנאמנות הכפולה שעוררה התנועה הציונית בארצות הברית הטרידה יהודים מזרמים שונים, ונולדה מתוך פולמוס ציבורי פנים-יהודי שהגיע לשיאו בעשור הראשון של המאה ה-20. בלב הפולמוס עמדה טענת מתנגדי הציונות, שראו בציונים אזרחים אמריקנים עם מחויבות קודמת, שנאמנותם לאמריקה הייתה מוטלת בספק. הפולמוס התעורר על רקע התגבשותה של ההתנגדות היהודית האקטיבית לציונות, שהובלה על ידי זרם מרכזי בתוך הממסד הרפורמי, וכללה גם יחידים שלא השתייכו לרפורמים והיו חלק משכבת האליטה היהודית המשולבת היטב בחברה האמריקנית.
עד הצהרת בלפור הייתה ההתנגדות לציונות הפוליטית מסימני ההיכר המובהקים של התנועה הרפורמית בארצות הברית, וגם לאחריה הוסיפו יהודים בעלי השפעה לנסות ולערער על הגושפנקא הבינלאומית שנתנו הבריטים ללאומיות היהודית בארץ ישראל. פולמוס הנאמנות הכפולה לא היה ייחודי ליהדות ארצות הברית, והופיע במתכונת מצומצמת יותר גם בקרב יהודי גרמניה; אולם רק בארצות הברית הוא עלה למדרגת פולמוס ציבורי ממושך, שהגיע לשיאו בשנות ה-80 של המאה ה-20 עם הרשעתו של ג'ונתן פולארד בריגול עבור ישראל.
הרקע לפולמוס: הכרזתו הציונית של סולומון שכטר
ב-1902 הגיע הרב סולומון שכטר לניו יורק, לאחר שעזב את משרתו כפרופסור באוניברסיטת קיימברידג', על מנת להקים מרכז ללימודי 'יהדות מסורתית מודרנית' באמריקה. בפועל, מינויו לנשיא הסמינר התאולוגי היהודי (JTS) העמידו בראש התנועה הקונסרבטיבית בארצות הברית. בדצמבר 1905 נשא שכטר נאום בפני כינוס ציוני פנימי, בו הכריז על הצטרפותו לתנועה הציונית, לאחר שבשלוש השנים בהן שהה באמריקה עבר תהליך אישי של התקרבות אליה. הנאום התפרסם רק כעבור שנה במאמר שהכה גלים בציבוריות היהודית. המאמר, "Zionism: A Statement", כלל בחלקו כתב קינה על ההתבוללות הרוחנית, בחלקו הסבר מדוע הציונות היוותה את ניגודה, וכן טיעונים כנגד העמדות הרפורמיות השגויות - לתפיסתו של שכטר - של הדת היהודית ושל הלאומיות היהודית. בעיני רוחו ראה שכטר שני מרכזים ליהדות – בפלסטינה ובגולה. המאמר, שהסביר את מהלך הצטרפותו של שכטר לציונות ואת ההשקפות שעמדו מאחוריה, זכה לתגובות נגד מיד עם פרסומו, בעיקר מן האגף הרפורמי, אך גם מאישים יהודים בולטים שלא נמנו עליה, דוגמת שמעון רוזנדייל.
פולמוס "הנאמנות הכפולה" בארצות הברית
הצהרת שכטר, שהתפרסמה ברבים בראשית 1906, זכתה לגל מיידי של תגובות בעיתונים יהודיים, שהיה חלק מפולמוס אותו כינה אביתר פריזל בשם "שאלת הנאמנות הכפולה". הפולמוס סביב "הנאמנות הכפולה" של הציונים באמריקה התנהל מראשית ימיה של התנועה הציונית במקביל להתגברות גל ההגירה ממזרח אירופה בשלהי המאה ה-19. הוא נע בין שלושה גורמים שונים: יהודים רפורמים בני השכבה היהודית-גרמנית, שהתריעו על בעיית כפל הנאמנות, יהודים ציוניים, שגרסו כי אין כל נאמנות כפולה בפעולה הציונית באמריקה, ויהודים שונים שהיו משולבים עמוק בחברה האמריקנית, וכפרו בעצם קיומה של בעיית ה"נאמנות כפולה". בבסיס הפולמוס עמדה הטענה, כי ישנה סתירה בין הנאמנות הציונית ובין הנאמנות האזרחית של היהודים. אלה שטענו זאת סברו כי שאיפת הציונות להקים יישות מדינית בארץ ישראל, ניצבה בניגוד לקיום חובותיו הפוליטיות ונאמנותו למולדת של האזרח האמריקני היהודי.
למעשה, הייתה טענת "הנאמנות הכפולה" האשמת הציונים באמריקה בחוסר נאמנות לארצם. ביולי 1897 הוציא הכנס השנתי של הרבנים הרפורמים האמריקאים הודעת גינוי רשמית לציונות המדינית, שהוכרזה כתנועה המחוללת נזק ליהודים ומערערת על נאמנותם האמריקנית הגבוהה. התגובה הציונית להאשמה הרפורמית בחוסר הנאמנות לא אחרה לבוא. היא כללה הצהרות רשמיות שיצאו מכינוסים ציוניים שונים, בהן הכריזו על היותם אזרחים אמריקנים נאמנים, שלתפיסתם מיועד המפעל הציוני בארץ ישראל לא להם, אלא ליהודים הנרדפים במזרח אירופה. ריצ'רד גוטהיל, נשיא ה-FAZ, הוטרד מאשמת חוסר הנאמנות שרבצה על הציונים, לאור קשריו עם השכבה היהודית-גרמנית, וניסיונו למשוך חברים מתוכה לתוך הארגון הציוני. הוא אפילו ביקש מהרצל שיכתוב הבהרה בנושא ויפרסמה באמריקה, אולם לא ידוע מה השיב הלה בנידון. במקביל לפולמוס "הנאמנות הכפולה" באמריקה, נוצר גם במערב אירופה ויכוח ציבורי דומה בין הציונים ובין היהודים היותר משולבים בחברה, סביב שאלת נאמנותם של הציונים.
המשך הפולמוס ודעיכתו
התגובות למאמרו הציוני של שכטר בחוגים היהודיים האנטי-לאומיים שיקפה את גודל המאורע. יעקב שיף, מן הבולטים ורבי ההשפעה בקרב יהודי אמריקה, שכיהן בחבר הנאמנים של ה-JTS ומימן בהונו האישי את המוסד, הגיב במכתב ביקורת פומבי בו הוקיע את הציונות על חוסר הפטריוטיות שלה, וגרס כי 'אי אפשר להיות בו זמנית אמריקאי אמיתי ואוהד התנועה הציונית'. בין השאר קיבל שיף עידוד למכתבו מקאופמן קוהלר, נשיא ההיברו יוניון קולג' (HUC), ומן הדוברים האנטי-ציוניים המרכזיים במחנה הרפורמי. שיף תקף את הציונים והציע פתרון חלופי לשלהם: את מצוקת היהודים באימפריה הרוסית חשב לפתור במאבק לשיווי זכויותיהם באימפריה, ולא בציונות הפוליטית. הארי פרידנוואלד, נשיא ה-FAZ, שכיהן אף הוא בחבר הנאמנים של ה-JTS, הגן על שכטר ודרש משיף לחזור בו מאמירתו על אי-הפטריוטיות הציונית. שיף אמנם חזר בו מאמירתו בעקבות הלחץ שהופעל עליו, אך לא חדל מלראות בציונות מחויבות הקודמת למחויבות האזרחית האמריקנית. הצטרפות שכטר לתנועה הציונית הייתה במובנים רבים שיאו של הפולמוס הציבורי סביב "הנאמנות הכפולה" בין הציונים ובין האנטי-לאומיים - בתוכם לרפורמים היה משקל מכריע. אחד ההסברים ליריבות בין התנועה הרפורמית והתנועה הציונית קשור בהתהוותן כשתי אלטרנטיבות יהודיות יריבות: שתיהן הופיעו בסוף המאה ה-19 כאופציות המשמעותיות ביותר ליהודים באמריקה להקמת מסגרת יהודית בעלת תוכן רוחני ובסיס רעיוני מוצק. לאור זאת מתברר החיבור הרעיוני והאנושי המתבקש בין הקונסרבטיבים ובין הציונים, בתור אלטרנטיבה משותפת לתנועה הרפורמית. ואכן, אימוץ הציונות הרוחנית על ידי רבים מקרב הנהגת הזרם הקונסרבטיבי הייתה מהלך אנטי-רפורמי במפגיע. הציונים והקונסרבטיבים יצרו, בעידודו של שכטר, שותפות רעיונית סביב גיבוש היהודים במסגרת לאומית עממית רחבה שהציעה קיום רוחני יהודי איתן באמריקה.
פולמוס "הנאמנות הכפולה" תרם בסופו של דבר לגיבוש היחס הציוני למדינה האמריקנית ויסודותיה הרעיוניים; ארצות הברית נתפסה בעיניהם בתור המולדת הקבועה, המקנה את אותו "פלורליזם תרבותי" המאפשר קיום יהודי לאומי, שאינו עומד בסתירה לשייכות האמריקנית. ידועה אמרתו של לואיס ברנדייס, המשפטן המפורסם שהצטרף לתנועה הציונית ב-1912, בשלהי פולמוס "הנאמנות הכפולה", כי. עוד קבע ברנדייס כי. מבחינת ברנדייס ושותפיו, ציונות ופרוגרסיביות ליברלית עלו בקנה אחד.
ככל שניטשטש זיהויה של הציונות האמריקנית עם המהגרים החדשים ממזרח אירופה, ואישים מוטמעים היטב ובעלי סטטוס גבוה בחברה הכללית דוגמת ברנדייס, פליקס פרנקפורטר, יוליאן מק ואחרים הפכו לציונים מוצהרים, כהה עוקצה של טענת חוסר הנאמנות הציונית. אפילו שיף הביע תמיכתו בציונות הרוחנית בשלהי מלחמת העולם הראשונה. בעשור השני והשלישי מילאו את שורות התנועה הציונית אישים ממגוון שכבות החברה היהודית, ביניהם גם קבוצה משמעותית שהשתייכה לזרם הרפורמי – אף שלפני כן כבר היו יהודים רפורמים אחדים דוגמת מאגנס בצמרת ה-FAZ. ויכוחים ציבוריים על נאמנות פינו את מקומם לפולמוסים על אודות הגדרתו של העם היהודי – בין אם קבוצה לאומית או קבוצה דתית - שהוסיפו למלא את הדיון הציבורי בקרב היהודים וחידדו את ההבדלים הרעיוניים בין הציונים ובין הלא-לאומיים.
הדי הפולמוס
הקונפליקט שעורר הרעיון הציוני חדר לאחר מכן ביתר שאת גם לתוככי ה-HUC, מרכז היהדות הרפורמית באמריקה. סמוך לפרסום מאמרו של שכטר התפוצצה פרשת התפטרותם של שלושה מורים מבית המדרש הרפורמי על רקע עמדותיהם הציוניות. לאורך 1907 התמלאו דפי העיתונים בשורה של ויכוחים ציבוריים על מידת הנאמנות הציונית ומפגעיה, במסגרת מאמרים ומאמרי ביקורת שעשו לתנועה הציונית שירות תעמולתי יוצא מן הכלל. מובן שלצד המאשימים בחוסר נאמנות והמגינים על הפטריוטיות הציונית, נשמעו גם קולות מסוג אחר. ציונים שונים, דוגמת דה-האז והארי פרידנוואלד, שללו את עצם הצגתה של "הנאמנות הכפולה" כבעיה ממשית. עורך עיתון בשם יוסף ג'ייקובס, שאיש לא חשד בו כציוני, טען כי אין בעיית "נאמנות כפולה" בקרב הציונים מפני שהנאמנות האמריקנית היא עשייה אזרחית ולא דיבורי סרק על פטריוטיות. כך טענו גם לואי מרשל ואוסקר שטר, מן האישים הבולטים בקרב היהדות הגרמנית הוותיקה.
בסיכומו של דבר, שיקף הפולמוס את השאיפות החברתיות של הנהגת התנועה הרפורמית והתנועה הציונית (ובתוכה החברים הקונסרבטיבים). שתיהן ביקשו לתת תוקף להשתלבותן בסביבה האמריקנית הכללית. אופיו המדיני והאזרחי של הפולמוס דיבר אל לב היהדות האמריקנית הוותיקה, שנכספה להשתלבות מוחלטת ולקניית מעמד ציבורי כלל-אמריקני. אותן שכבות חשו כיצד גלי ההגירה מעוררים תנועת התנגדות לקבוצות המהגרים, שפוגעת גם בהם כקיבוץ יהודי. ברקע החשש מן "הנאמנות הכפולה" עמדה החרדה שעוררה האווירה האמריקנית הכללית נגד ההגירה בראשית המאה ה-20. אותה התנגדות באה לידי ביטוי בתנועת ה-"Nativism" של הפרוטסטנטים הלבנים הוותיקים, שלנוכח השינוי הדמוגרפי העמוק שהתרחש בחברה האמריקנית במפנה המאה ה-20 עקב ההגירה האינטנסיבית, ביקשה לשמר את עמדות הכוח של האמריקנים הוותיקים ולהגביל את ההגירה החופשית. רוזנדייל ודומיו, זיהו את הציונות כאיום על השתלבותם החברתית כיהודים באמריקה, וכסדין אדום פוטנציאלי עבור מתנגדי ההגירה והאנטישמים. האפליה נגד יהודים במקומות הבילוי ובבתי הספר הפרטיים התעצמה בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה. עבור היהודים המשולבים עמוק בחברה האמריקנית, נתפסה הציונות כאיום על אידיאל האמריקניזציה, שהתממש בדמות אותה אפליה חברתית כלפי יהודים (ומיעוטים אחרים), וכיוצא בכך להגיע עד לכדי הגבלת ההגירה. העובדה כי הציונות עלתה בד בבד עם התחזקות האנטישמיות באמריקה, עוררה אצל יהודים וותיקים את התחושה כי התופעות קשורות.
בחורף 1985–1986 התפוצצה פרשת הריגול של ג'ונתן פולארד בארצות הברית, ולא ירדה מסדר היום התקשורתי. כלי תקשורת ישראלים ואמריקנים העלו מחדש את השאלה בדבר הנאמנות הכפולה של יהודי ארצות הברית, וזו נדחתה על הסף על ידי מנהיגי הקהילה היהודית. ההאשמה בדבר הנאמנות הכפולה שימשה מתנגדים אנטי-יהודיים לצורכי תעמולה, ולא הוכרה כטיעון בעל משקל. ברור היה שבקרב יהודי ארצות הברית אין בעיה של נאמנות כפולה.
אזרחים תומכי אשכול
אזרחים תומכי אשכול או את"א הייתה תנועה ציבורית אזרחית שפעלה ב-1965, לקראת הבחירות לכנסת השישית ופעלה במפגני תמיכה ציבורית בראש הממשלה לוי אשכול ובמסגרת הפוליטית החדשה של המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל. הקמתה ופעולתה של את"א הייתה תופעה ראשונה מסוגה בישראל של תנועת תמיכה פוליטית, אך באותה עת תנועה שאיננה מפלגתית ולא הייתה קשורה במוסדות מפא"י. אישי ציבור רבים פעלו במסגרת את"א להבעת תמיכה באשכול, כשהם אינם קשורים במוסדות המפלגה.
התנועה הוצגה לציבור במסיבת עיתונאים שנערכה ב-9 באוגוסט 1965, כשלושה חודשים לפני הבחירות.
אברהם עופר טען בריאיון לעיתונות כי הוא הגה את הרעיון בראשית 1965 למקרה שיחול פילוג במפלגה. לאחר פרישתו של דוד בן-גוריון והקמת רפ"י, ניתן האות להקמת התנועה. על ידי מסגרות את"א התאפשר למערך להתהדר ברשימות תומכים שהאירו היבטים אשר היו זקוקים לחיזוק. כך, בעוד אל רפ"י הצטרפו בכירי מפא"י המזוהים עם תחום הביטחון (דוד בן-גוריון, שמעון פרס ומשה דיין), באמצעות את"א סחפה מפא"י את דעת הציבור עם פרסומים ותעמולה סביב חברי תנועה עתירי ניסיון ביטחוני שהביעו אמונם בלוי אשכול, כמו חיים לסקוב, מרדכי מקלף, אברהם בן-ארצי, אליהו בן חור ואחרים.
לשורות התנועה הצטרפו במהלך תקופת הבחירות כ-11 אלף אזרחים והיא פעלה באמצעות רכזים וועדות אזוריות לארגון אירועי הסברה, תעמולה ומפגני תמיכה. אנשי ציבור רבים הצטרפו גם הם ונתנו את שמם לצורכי פרסום תמיכתם, בהם דן בן אמוץ, אורי זוהר, חיים חפר, דליה רביקוביץ, מקס ברוד ויהודה בורלא. התנועה גם פרסמה מודעות תמיכה באשכול.
"דבר", שנמצא בשליטתה של מפא"י, מפלגתו של אשכול, הרבה לפרסם ידיעות המצביעות על הצלחת את"א ומאמרי תמיכה באת"א, ואילו "על המשמר", ביטאונה של המפלגה היריבה מפ"ם, תקף את את"א.
בסיום מערכת הבחירות חדלה את"א מלהתקיים.
מנזר זאווארא
מנזר "זאוורה" או "זאווארא" (בערבית: حعر "الزّوارا" للرّاهبات الكرمايّات), המוכר גם בשם מנזר הנזירות הכרמליתיות הישן או "בית האבן" בבית החולים רמב"ם), הוא מבנה הנמצא ברחוב העלייה השנייה 8 בשכונת בת גלים בחיפה, והיה בעבר מנזר, וכיום משמש למשרדים בבית החולים רמב"ם.
פירוש השם
השם "א-זאווארא" נגזר מהמילה זיארה (בערבית: زِيارة), שפירושה "מקום עולי הרגל".
היסטוריה
הקרקע עליה עומד מנזר "זאווארא" נרכשה בשנת 1882 על ידי זוג אחיות ממנזר "כרמל" באקולי הסמוכה לליון, במקום שבו הייתה בעבר העיירה "חיפה אל-עתיקה" (חיפה העתיקה).
בשנת 1882 תכננה את המבנה האדריכלית הצרפתייה, מרי דה סקרהקר. אולם התחלת הבנייה התעכבה במשך שש שנים התעכבה בשל ביורוקרטיה מצד הממשל העות'מאני, שעיכב את מתן רישיון הבנייה למנזר. לדברי ד"ר צבי בן-ישי, היה זה הפטריארך הארמני מירושלים שתיווך בין הנזירות לבין השלטון.
בשנת 1888 החלה בניית מבנה לנזירות הכרמליתיות המשתייכות למסדר תרזה מאבילה, שהוקם בשנת 1568 בספרד. הבנייה הושלמה בשנת 1894. המבנה כולו עשוי רק אבנים, ללא מוטות ברזל. המבנה כלל שלושה נדבכים: מרתף לאיגום מים שתקרתו נתמכת בקשתות אבן גדולות, קומת קרקע לחדרי אכילה, חדר לביקור אורחים וקתדרלה לצורכי תפילה. בקומה העליונה היו חדרי הנזירות, חדר ה"דיבור" (פרלור) ומרפסות.
המבנה כולו ערוך סביב חצר פנימית וסטואה, כנהוג במבנים מהתקופה הביזנטית ואילך, וסביבו ניטע גן על שטח של 30 דונם.
הנזירות, שהגיעו בשנת 1892, גורשו מן הארץ בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. באותה התקופה שימש המנזר את הצבא העות'מאני כבית חולים צבאי. לאחר המלחמה, שבו הנזירות למנזר ב-1919 ושהו בו עד שנת 1933, עת העתיקו את מקומן למנזר "גבירתנו שעל הכרמל" ברחוב טשרניחובסקי 2 בכרמל צרפתי, לאור בניית הנמל ובית החולים הממשלתי.
בשנת 1934 תכננה ממשלת המנדט הבריטי להפוך את המנזר לבית חולים, אך התוכנית נזנחה ובית החולים החדש נבנה בסמוך, אולם אוסטין הריסון, מנהל מחלקת העבודות הציבוריות של המנדט הבריטי בארץ ישראל, התנגד להסבת המבנה לבית חולים.
בשנים שלאחר מכן פעל במבנה בית ספר לאחיות שליד בית החולים רמב"ם.
במלחמת העצמאות פונו למנזר ילדי קיבוץ גשר ושהו בו למעלה משנה.
כיום משמש המבנה למשרדים של בית החולים רמב"ם. המרתף משמש כארכיון לאחסון מסמכים ובחצר הפנימית נותרו שני עצים שניטעו עוד עם הקמת המנזר.
חוקי תחרות הזמר של האירוויזיון
על כל המדינות וגופי השידור המשתתפים בתחרות הזמר של האירוויזיון מוטלת מערכת מפורטת של חוקים וחובות אשר עליהם לעמוד בהם. חוקים אלה, אשר מנוסחים על ידי איגוד השידור האירופי ומאושרים על ידי הוועד המנהל של האירוויזיון, מפורסמים מדי שנה לקראת התחרות הבינלאומית. חוקי התחרות בדרך כלל מתווים אילו שירים זכאים להשתתף, את פורמט התחרות, את שיטת ההצבעה וחשיפתה בתחרות, את ערכי התחרות הכלליים ואת זכויות ההפצה והשידור בטלוויזיה, ברדיו ובשירותי הזרמת המדיה השונים.
מאז ההפקה הראשונה של התחרות, אירוויזיון 1956, השתנו כלליה לאורך השנים.
מבנה כללי
תחרות הזמר של האירוויזיון היא תחרות שירים בינלאומית הנערכת בין מדינות החברות באיגוד השידור האירופי. לרוב, המדינות המשתתפות הן אלו הממוקמות בגבולות אזורי השידור של האיגוד, וחברות במועצת אירופה. כל מדינה מיוצגת על ידי גוף שידור, ציבורי או פרטי, השייך לה. כל גוף שידור המשתתף בתחרות מגיש שיר מקורי שייצג את מדינתו, המבוצע בשידור חי בטלוויזיה וברדיו ומשודר דרך רשתות האירוויזיון והאירורדיו (Euroradio) של איגוד השידור האירופי, בהפקה הנערכת באחת המדינות המשתתפות. לאחר הופעת כל השירים, כל מדינה משתתפת מעניקה את הצבעותיה לביצועי שאר המדינות, והשיר שקיבל את מרב הנקודות בסוף התחרות מוכרז כמנצח.
כל תחרות מורכבת בדרך כלל משלושה חלקים המועברים בשידור חי לאורך שבוע אחד בחודש מאי. שני חצאי גמר מתקיימים בימי שלישי וחמישי של "שבוע האירוויזיון", ואחריהם הגמר ביום שבת. כל מדינה משתתפת מתחרה באחד משני חצאי הגמר על פי חלוקה אקראית, למעט המדינה המארחת של התחרות באותה שנה וחמש המדינות הגדולות (Big Five) – גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת – אשר עולות ישירות אל גמר התחרות, בהיותן המממנות הגדולות ביותר של התחרות. מכל חצי גמר מעפילות עשר מדינות, שמצטרפות למדינה המארחת ול"חמש הגדולות" בגמר; בסך הכול 26 מדינות מתחרות בגמר, אלא אם כן המדינה המארחת היא גם חלק מ"חמש הגדולות", ובמקרה זה 25 מדינות מתחרות בגמר.
הצבעותיה של כל מדינה בתחרות מורכבות משני חלקים – צופים וחבר שופטים: צופי התחרות בטלוויזיה ומאזיניה ברדיו יכולים להצביע לשיר האהוב עליהם בטלפון או במסרון, או דרך אפליקציית האירוויזיון הרשמית (כאשר כל ההצבעות משוקללות יחד כדי לקבוע את עשרת השירים המובילים בקרב המצביעים באותה מדינה); כמו כן, חבר שופטים של חמישה אנשי מקצוע בתחום המוזיקה, הנבחר על ידי גוף השידור של המדינה המשתתפת, מדרג את כל השירים בתחרות כדי לקבוע את עשרת השירים המובילים שלהם. לאחר הצבעות המדינות, כל מדינה מוסרת את נקודות הצופים ונקודות חבר השופטים שלה, כאשר מכל קבוצה ניתנות 1–8, 10 ו-12 נקודות, מהשיר שדורג ראשון ומטה. בחצי הגמר שיטת הניקוד שונה, והניקוד של כל מדינה ייקבע רק על סמך הצבעות הציבור. כלומר, הציבור בלבד קובע אילו מדינות יעפילו לגמר מחצאי הגמר.
התחרות היא אירוע ללא כוונות רווח, והמימון עבור ההפקה מדי שנה מגויס בדרך כלל מדמי ההשתתפות שכל גוף שידור משתתף חייב בהם, המשתנים ממדינה למדינה לפי גודלה ונתוני הצפייה שלה בתחרות, וכן ממימון של המדינה המארחת, גוף השידור שלה והעיר המארחת. בנוסף, התחרות ממומנת גם מהכנסות מסחריות מנותני החסות לתחרות, ממכירות כרטיסים, מההצבעות הטלפוניות וממרצ'נדייז.
ארגון התחרות
התחרות מאורגנת על ידי איגוד השידור האירופי (EBU), יחד עם גוף השידור של המדינה המארחת, ומפוקחת על ידי הוועד המנהל מטעם כל גופי השידור של המדינות המשתתפות, אשר כל אחד מהם מיוצג על ידי ראש משלחת נבחר. ראש המשלחת של כל מדינה אחראי להוביל את המשלחת באירוע, והוא איש הקשר של המדינה עם ה-EBU. בדרך כלל משלחת של מדינה כוללת ראש תחום עיתונות, את משתתפי התחרות, את כותבי השירים והמלחינים, את מבצעי הרקע ואת פמליית האמן, וגודלה נע בין 20 ל-50 איש, בהתאם למדינה. נהוג כי כל ראשי המשלחות נפגשים בחודש מרץ, טרם קיום התחרות, כדי לקבל מידע מפורט על האירוע, מיקומו, עיצוב הבמה, התאורה והקול, כדי שיוכלו להתכונן בצורה הטובה ביותר עם השיר שלהם לתחרות, וכן פרטים על ארגון האירוע, בהם אפשרויות התחבורה והלינה.
משקיפים ומפקחים
הליך ההצבעה של התחרות מנוהל על ידי משקיף הממונה על ידי ה-EBU, אשר אחראי לוודא שכל הנקודות ניתנות בצורה ובסדר הנכונים. תפקיד זה היה מזוהה באופן עקבי עם התחרות מאז ראשיתה, והתפתח לתפקיד המפקח על התחרות בהווה, האחראי גם לפקח על ארגון התחרות מטעם ה-EBU, על אכיפת חוקיה ועל מעקב אחר המשדרים הטלוויזיוניים בזמן אמת. מאז 2011, המפקח על התחרות בפועל מקבל סיוע מהמפקח על האירוע (Event Supervisor), האחראי על עניינים אחרים הקשורים לאירוע ומשמש מתאם עבורם, מטעם ה-EBU.
בטבלה שלהלן מפורטים המפקחים בפועל והמפקחים על האירוע לאורך שנותיה של התחרות:
הוועד המנהל
הוועד המנהל של התחרות, הקרוי רשמית Reference Group ("קבוצת ההתייחסות"), מייצג את כלל המדינות המשתתפות בתחרות. הוועד, המורכב בין היתר ממנהלים בכירים וממפיקים בארגונים שונים החברים ב-EBU, מקיים פגישות ארבע עד חמש פעמים בשנה, ותפקידו לאשר את פורמט התחרויות ושינויים בו, להבטיח את מימון התחרות, לפקח על המיתוג שלה, להעלות את מודעות הציבור ולהשגיח מדי שנה על ההכנות מול גוף השידור של המדינה המארחת.
הוועד מורכב מיושב ראש, שלושה חברים נבחרים מבין ראשי המשלחות, המפיקים בפועל של גוף השידור השייך למדינה המארחת באותה שנה וכן של שתי המדינות הקודמות שאירחו, עד לשני חברים מוזמנים נוספים (עם יכולת וניסיון רלוונטיים), והמפקח בפועל של התחרות. יושב הראש הנבחר שייך בדרך כלל לגוף שידור חבר ב-EBU שלא משתתף בתחרות, מה שמבטיח נייטרליות מסוימת של התפקיד.
נכון לפברואר 2023, חברי הוועד הנוכחיים הם:
תנאי סף להשתתפות
בשנותיה הראשונות של התחרות לא היו קיימים חוקים בנוגע לאורך השירים המשתתפים, אולם בעקבות מחאות כבדות על השיר האיטלקי באירוויזיון 1957, "Corde della mia chitarra", שאורכו עמד על 5:09 דקות, מארגני התחרות אשררו חוק חדש שלפיו האורך המקסימלי של שיר יהיה שלוש דקות; תקנה זו נמצאת בתוקף עד היום.