cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביל ניי (מחנך מדעי)
ביל ניי חובב המדע
ניי החל את הקריירה שלו כבדרן מקצועי בתור שחקן במופע מערכונים של ערוץ טלוויזיה מקומי בסיאטל, מופע בשם "כמעט חי!" (!Almost Live), שם דבק בו הכינוי "ביל ניי חובב המדע" (Bill Nye the Science Guy) בין השנים 1991–1993 הופיע ניי בסדרה המצוירת בחזרה לעתיד בה שולבו קטעים לא מצוירים. הוא גילם את עוזרו השתקן של ד"ר אמט בראון (אותו גילם כריסטופר לויד) מטרילוגיית הסרטים "בחזרה לעתיד", והיה מבצע ניסויים מדעיים בעוד לויד מסביר. הסדרה זכתה לפופולריות ברחבי ארצות הברית, ובעקבותיה החל ניי להנחות את סדרת הטלוויזיה העוסקת בחינוך מדעי - "ביל ניי חובב המדע" (Bill Nye the Science Guy) . כל אחד מ-100 הפרקים הוקדש להנחלת מידע בנושא מדעי מסוים בפני קהל של תלמידי בתי ספר יסודיים, אך התוכנית משכה גם קהל צופים מבוגר. עקב העובדה שהתוכנית הייתה בעלת גוון קומי, היא הפכה לאמצעי עזר פופולרי בבתי ספר. ניי כתב מספר ספרים תחת השם "חובב המדע". כמו כן היה מכותבי התכנים במופע וממפיקיו. עניבת הפרפר שלבש בתוכנית הפכה לסימן ההיכר שלו ולמושא לפרודיות. סרטון בו הוא משתתף לצד אלן דג'נרס מוקרן במרכז אפקוט בדיסניוורלד, והוא משתתף כקריין במיזמים נוספים של חינוך מדעי בדיסניוורלד.
חינוך מדעי
ניי היה המומחה המדעי של חברת "BattleBots" המתמחה בתחרויות רובוטים. הוא השתתף כשחקן וכמנחה בסרטים של חברת וולט דיסני ובמספר סדרות טלוויזיה העוסקות בחינוך מדעי, בהן סדרה שהופקה על ידי ערוץ דיסקברי. אחת הסדרות, The Eyes of Nye (עיניו של ניי), שעלתה על האקרנים ב-2005, עסקה בנושאים בעלי רלוונטיות פוליטית וציבורית, כגון אוכל שעבר הנדסה גנטית, התחממות עולמית וגזע. הוא הופיע במספר הופעות אורח בדרמת הפשע מספ7ים, כחבר הפקולטה להנדסה. אחת מהרצאותיו על מדע פופולרי היוותה את ההשראה לכתיבת הסדרה. ניי הופיע מספר פעמים במופע של לארי קינג ודן בהתחממות עולמית ובעב"מים. עוד הופיע ניי בתפקידי אורח בסדרה "סטארגייט אטלנטיס" ובסדרות מדע וחינוך מדעי, בין היתר לצד האסטרופיזיקאי ניל דה-גראס טייסון. סרטון שהפיק ובו כיכב, למען הסבה לאנרגיה מתחדשת, היה חלק מהקמפיין של אל גור ב-2009, "Repower America", במסגרת הפרויקט להסבת מקורות האנרגיה של ארצות הברית.
בתחילת שנות האלפיים סייע ניי בפיתוח שעון שמש קטן שהוטס למאדים על חללית במסגרת תוכנית מארס רובר משנת 2005 היה ניי סגן נשיא האגודה הפלנטרית, ובשנת 2010 הפך למנהל האגודה. ניי משחק בתפקיד מפקד תחנת חלל בסרטוני מרכז החלל והמדע באוקלנד, בהם מוצג חקר האוויר, המים, הרוח והיבשה, ונדונות שאלות של שינויי אקלים, במטרה לחשוף בני נוער למחקר מדעי ולעודדם להשכלה מדעית.
לניי מספר פטנטים שהוכרו בארצות הברית, בהם פטנט על נעלי בלט ופטנט על זכוכית מגדלת שעשויה משקית פלסטיק מלאה במים.
ניי הוא חבר בוועד למחקר ספקני. עמדתו היא שבקרב הציבור הרחב קיימת בורות מדעית ולא קיים הידע הבסיסי המאפשר להעריך טענות מדעיות.
מבחינה דתית מגדיר עצמו ניי אגנוסטי.
עימות עם הבריאתן קן האם (Ken Ham)
בפברואר 2014 נענה ניי להזמנתו של הבריאתן קן האם והגיע לעימות במוזיאון הבריאה בקנטקי. העימות נסב על השאלה "האם הבריאתנות היא מדע בר תוקף?". העימות נמשך שעתיים ו-45 דקות. מדענים רבים ביקרו את השתתפותו של ניי בעימות בטענה שבעשותו כן הוא לכאורה נותן לגיטימציה מדעית לתחום דתי שאי אפשר לגזור ממנו השערה וניבוי מדעיים. אחרים שיבחו את הופעתו וטענו שבתור דמות פופולרית היה בהופעתו כדי לחזק את תדמיתו של החינוך המדעי בקרב קהלי יעד דתיים רבים שרואים באנשי מדע אינטרסנטים של אתאיזם.
אותות הוקרה
במאי 2008 קיבל ניי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס. במאי 2011 קיבל ניי תואר דוקטור לשם כבוד בתחום המדעים מאוניברסיטת וילאמט באורגון. במאי 2013 קיבל ניי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ליהי בפנסילבניה. בשנת 2010 קיבל ניי את תואר "הומניסט השנה" מהאגודה ההומניסטית האמריקאית.
בדיקת שתן
בדיקת שתן היא אחת הבדיקות השכיחות ביותר באבחון הרפואי. בדיקת מעבדה של נוזל השתן מאפשרת זיהוי מרכיבים הנמצאים בו, המעידים על קיומם של מחלות וזיהומים. בנוסף לכך משמשת בדיקת השתן כאמצעי מהימן להערכת תפקוד הכליות.
כיום נעשה שימוש רב בבדיקות השתן כאמצעי לגילויים של תרופות, כימיקלים וסמים אסורים הנמצאים בגופם של הנבדקים ומופרשים בשתן. במיוחד רווחת הבדיקה במקצועות הספורט, כאמצעי לגילוי שימוש אסור בסמים אסורים.
דרך הבדיקה
בעת הבדיקה מתבקש הנבדק להטיל שתן לכוסית, שתכולתה נבדקת בעזרת "סטיק" - מקלון בעל ריבועים צבעוניים, המשנים את גווניהם בהתאם לאופי השתן. אפשרויות אחרות הן בדיקות בעזרת מיקרוסקופ או באמצעות מכשירים אלקטרוניים, הנותנים לרוב מידע מדויק יותר.
הומוגניות (אסטרונומיה)
באסטרונומיה, הומוגניות היא תכונה של היקום לפיה כל חלק ממנו דומה לחלק אחר מבחינת ריכוז החומר (הכוונה לסדרי גודל של צבירי גלקסיות וסידורן בחלל).
על עיקרון זה נבנתה תאוריית המצב היציב שקדמה למודל המפץ הגדול והתחרתה בו תקופה מסוימת עד אשר גילוי קרינת הרקע אישש את מודל המפץ הגדול שהפך להיות המודל המקובל על רוב הקוסמולוגים.
בעוד שאת האיזוטרופיות של היקום אפשר לאשש על ידי מדידת הטמפרטורה של קרינת הרקע הקוסמית שבאה מכיוונים שונים בשיעורים פחות או יותר שווים (עם הבדלים קטנים שאכן נמדדו על ידי הלווין קובי), הרי שאת ההנחה לגבי ההומוגניות של היקום קשה יותר לבדוק בצורה ישירה כי אי אפשר לצפות על היקום מגלקסיה רחוקה אלא ניתן רק בתצפיות עקיפות לאשש את ההנחה בדבר ההומוגניות.
ראובן רובינשטיין (מהנדס)
ראובן רובינשטיין (Reuven Y. Rubinstein; 25 באוגוסט 1938, קובנה, ליטא – דצמבר 2012, ישראל) היה פרופסור להנדסת תעשייה וניהול בטכניון, מומחה עולמי למערכות סטוכסטיות, להסתברות יישומית ושיטות מונטה קרלו ומפתחה של שיטת אנטרופיה צולבת.
ביוגרפיה
רובינשטיין נולד ב-1938 בקובנה שבליטא, וב-1941 הוגלתה משפחתו לגולאג בסיביר. סיים תואר ראשון בהנדסת חשמל בהצטיינות בשנת 1960 מהאוניברסיטה הטכנית של קובנה, ובשנת 1969 סיים דוקטורט בחקר ביצועים באוניברסיטה הטכנית של ריגה. בשנת 1973, כשהיה בן 35, עלה לישראל והצטרף לסגל הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול של הטכניון. בשנת 1978 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1992 לפרופסור מן המניין. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
ספרו משנת 1981, Simulation and the Monte Carlo Methods, נחשב לספר המצוטט ביותר בעולם בנושא שיטות מונטה קרלו.
רובינשטיין היה נשוי לד"ר רינה רובינשטיין, רופאת ילדים, ואב לשניים.
הלאמת חברת החשמל
עם תום מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות ניצבה חברת החשמל בפני עלייה דרסטית בביקוש לחשמל מחד גיסא, ומאידך גיסא התנאים בארץ ובעולם הקשו על החברה לגייס את המשאבים הנחוצים להמשך פעילות תקינה. כתוצאה מכך העלתה חברת החשמל את דרישות התשלום מן הצרכנים והנהיגה קיצוב בחשמל, לראשונה בתולדותיה. צעדים אלו גרמו למורת רוח ציבורית, וכן לחוסר שביעות רצון בקרב הממשלה שכבר סייעה לחברת החשמל בקשייה. ב-25 במאי 1951 הוקמה ועדה בראשות אליעזר הופיין לבדיקת הבעיות במשק החשמל. מסקנות הוועדה הוגשו לממשלת ישראל באוקטובר 1952 ובהן נקבע חד משמעית שיש צורך להלאים את החברה כיוון שבמתכונתה הנוכחית היא לא תוכל לעמוד בדרישות המשק עקב קשיי המימון. חוסר הרצון להרתיע משקיעים פרטיים, החשש מפני חבלה ביחסיה של ישראל עם מדינות קפיטליסטיות והחשש מפני תגובה ציבורית שלילית בארץ, הביאו לכך שהממשלה העדיפה להימנע מהלאמה של חברת החשמל, או לכל הפחות מהלאמה מלאה, למרות האידאולוגיה הסוציאליסטית של מפלגת השלטון מפא"י. אולם יושב ראש החברה הרברט סמואל והמנהל הכללי של החברה אברהם רוטנברג העדיפו הלאמה מלאה על פני מבנה של חברה מעורבת, ומאמצים לגייס הון בחו"ל כדי להשאיר את החברה בידיים פרטיות כשלו, ולכן אישרה ממשלת ישראל את רכישת מניות החברה מן הבעלים הפרטיים, ובכך למעשה הלאימה אותה.
רקע
ב-29 במרץ 1923 הקים פנחס רוטנברג את "חברת החשמל לפלשתינה". החברה נרשמה בספר החברות של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, מושב הדירקטוריון שלה היה בלונדון ומניותיה נסחרו בבורסה הלונדונית. ב-5 במרץ 1926 הוסדרה פעילות החברה באמצעות החזקה בשני זיכיונות שונים: זיכיון הירדן וזיכיון הירקון. זיכיונות אלה הקנו לה זכות מונופוליסטית ובלעדית במשך 70 שנה על ייצור החשמל, אספקתו, ולמכירתו בכל שטח ארץ-ישראל ועבר הירדן פרט לאזור ירושלים, שם החזיקה בזיכיון "חברת החשמל והשירות הציבורי לירושלים". זיכיונות חברת החשמל העניקו לנציב העליון את הסמכות העליונה לאשר שינוי תעריפים, אלא שלנציב העליון ולאחר מכן לממשלת ישראל לא היו את הכלים המתאימים כדי לקבוע האם התעריפים שגבתה החברה 'הוגנים', דבר שהיה לחברה לרועץ בשנים שקדמו להלאמה.
פנחס רוטנברג דגל במדיניות פיתוח מרחיבה שמטרתה הייתה להקדים את דרישות הביקוש הצפוי. ההשקעות בפיתוח ובהגדלת כוח הייצור של החברה שהוביל רוטנברג בשנות השלושים הוכיחו את עצמן במהלך שנות מלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה, שנים שבהן למרות גידול מתמשך בביקוש לחשמל, בארץ לא סבלו מן הגבלות והקצבות שאפיינו את אירופה באותה תקופה. פנחס רוטנברג נפטר בינואר 1942 וניהול החברה עבר לידי אחיו הצעיר אברהם שהמשיך את מדיניות הפיתוח וההרחבה, אולם אי היציבות בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה הקשו על מימוש תוכניות הרחבה ועל גיוס כספים, בעוד שהתפתחות המשק הישראלי והגידול המהיר במספר התושבים בשל גלי העלייה יצרו דרישה גוברת לחשמל.
אחרי קום המדינה נהיה ברור יותר שהפער בין הביקוש הגדל לחשמל לבין יכולתה של חברת החשמל לספק את הביקוש רק מחמיר. החברה ניסתה להיערך מראש לגידול בביקוש ועם תום מלחמת העולם השנייה הוזמנו טורבינות חדשות שמטרתן להגדיל את כושר הייצור, אך בשל בעיות במימון ההזמנות ובגלל מדיניות בריטית שנתנה עדיפות לצורכי הפיתוח והשיקום של בריטניה עצמה התעכבה הספקת טורבינות החשמל. רוטנברג החל להפגש עם בכירים בממשלה בנוגע למצב החברה.
במלחמת העצמאות נפגעה בחברת החשמל במספר דרכים, בראש ובראשונה באובדן תחנת הכוח בנהריים שנפלה לידי הלגיון הירדני. הפסקת פעולתה של התחנה פגעה בכושר הייצור של החברה וגרמה לעלייה ניכרת בעלויות הייצור הממוצעות שלה שחייבה את החברה להעלות את תעריפיה. כמו כן רשת החשמל ספגה שלל פגיעות וגם עובדי החברה נפגעו או גויסו, והחברה סבלה מחובות אבודים ומלקוחות אבודים. החברה אמנם הצליחה לשמור על יציבות כלכלית, אך בעיותיה הכלכליות רק החלו. המצב בארץ, ההגבלות שהטילה ממשלת בריטניה על אישור הנפקות זרות בבורסה בלונדון, מחלוקות פנימיות בקרב התנועה הציונית והעובדה שאחרי מלחמת העולם השנייה החלו רוב מדינות אירופה להלאים את חברות החשמל שלהן הביאו לכך שחברת החשמל לא הצליחה לגייס ממשקיעים פרטיים את המימון לו נזקקה לא רק לפיתוח אלא גם לצרכים שוטפים, והיא נסמכה יותר ויותר על הממשלה ועל העלאת התעריפים ללקוחותיה.
עליית התעריפים ומשבר הספקת החשמל
בשנים 1933–1947, המחירים הנומינליים של החשמל היו יציבים יחסית. משנת 1947 עלו מחירי החשמל בגלל עלייה במחירי הדלק, שהחלה בשנת 1947 אבל הגיעה לשיאים חדשים בשנת 1948. כדי לכסות את העלייה במחיר הדלק יצרו שלטונות המנדט וחברת החשמל באוקטובר 1947 קרן דלק מיוחדת שמומנה באמצעות תעריף נוסף למחיר היסוד. התקופה הבעייתית מבחינת תעריפי חברת החשמל החלה עם הכרזת העצמאות. כבר ביולי 1948 השיגה החברה היתר משר האוצר ומשר המסחר והתעשייה להעלאת מחירי החשמל. העלייה הממוצעת בתעריפים השוטפים לצרכנים הביתיים ובתעריפי התעשייה הייתה בשיעור של עשרות אחוזים, וכן נוסד באותה עת הסדר חדש של תשלום פיקדון מלקוחות חדשים. הציבור הישראלי, שהורגל לחשמל זול יחסית, ושלמד בהדרגה להתייחס אל חשמל כאל סחורה בסיסית, הגיב בזעם.
באביב 1951 הוביל הפער בין הביקוש לחשמל ליכולותיה של חברת החשמל לספקו למשבר הספקת החשמל, שהגיע לשיאו בקיץ 1952. היו שלושה גורמים מידיים למשבר באביב 1951: קלקול באחת הטורבינות שתיקונה דרש זמן רב יותר משצפו תחילה, דחייה בהספקת טורבינה שהוזמנה באנגליה וכן גידול רב בצריכת החשמל בשנת 1950, בין היתר בגלל בצורת שהצריכה השקיה רבה מהרגיל. משטר של קיצוב בהספקת החשמל הוחל על כל צרכני החברה - משקי בית, תעשיינים וחקלאים. אזרחים נדרשו להגביל את הצריכה בשעות הבוקר והצהריים ופקחים של חברת חשמל ביקרו בבתים ופיקחו על אכיפת איסורים אלה, מי שהוכרז 'עבריין מועד' היה צפוי לעונש של ניתוק הספקת החשמל. בתעשייה הונהגו משמרות ייצור, ובחלק מימות השבוע עבדו במפעלים בשעות הלילה במקום בשעות היום. החל משנת 1952 הסדירה הממשלה באמצעות חקיקה לשעת חירום את חוקי העבודה כדי להתיר עבודה בשעות הלילה, והסכמים בין התאחדות בעלי התעשייה לבין ההסתדרות הסדירו את שאלת שכר העובדים בשעות הלילה. בעקבות הפסקות חשמל נפגעה לעיתים תכופות גם הספקת המים לצרכנים. אמינותה של החברה נפגעה קשות וגם הממשלה זכתה לקיתונות של ביקורת.
הלאמת חברת החשמל
ב-16 באפריל 1951 נפגש אברהם רוטנברג עם שר האוצר אליעזר קפלן והודיע לו כי חברת החשמל לא תהיה מסוגלת לעמוד בדרישה הגוברת לחשמל, וכי אין מנוס מקיום קיצוב בהספקה, שלא היה כמוהו בארץ עד כה. קפלן הבין את ההשלכות הנרחבות והקשות של מצב זה. יומיים לאחר הפגישה עם רוטנברג העלה קפלן את הנושא בישיבת הממשלה. קפלן הביע את מורת רוחו כלפי התנהלות החברה אולם התנגד לדרישה להלאים באופן חד צדדי את החברה.
ב-25 במאי 1951 הוקמה ועדת חקירה לבעיות משק החשמל בראשות אליעזר הופיין. במקביל לדיוני הוועדה החלה הממשלה לנהל משא ומתן עם הנהלת החברה על רכישת המניות מידי המשקיעים הפרטיים. הממשלה הפגינה מן ההתחלה שהיא איננה מתכננת לפעול באורח חד - צדדי ופשוט להפקיע את החברה, או להלאימה ללא הסכמת הנהלת החברה על תנאי ההלאמה. גישה זו של הממשלה נבעה מן ההכרה כי הלאמה חד-צדדית תביא לביקורת ציבורית בישראל ומחוצה לה כנגד ה'סוציאליזם' הדורסני שלה, שתפגע במאמצים לעודד השקעות פרטיות במשק הישראלי, וביחסים עם מדינות קפיטליסטיות. כמו כן, למנהיגי מפא"י היה יחס אישי חם יחסית למפעל החשמל של רוטנברג, הם העריכו את פועלו וראו בו ביטוי לחשיבות היזמה הפרטית למפעל הציוני, גם הציבור הרחב חש הערכה רבה למפעלם של האחים רוטנברג. הממשלה עודדה את ראשי החברה לפעול לגיוס הון זר, אבל הבהירה שבמידה וגיוס ההון לא יצלח, ייעמדו בפני הממשלה שתי אפשרויות: הלאמה מלאה או יצירת בעלות משותפת למדינה ולמשקיעים פרטיים על החברה. סמואל ורוטנברג, שקבעו את מדיניות החברה, התנגדו לבעלות משותפת, מאחר שחשו שכניסת נציגי ממשלה לחברה תטה את הכף לטובתה ותוביל לכך שממילא בפועל הממשלה תנהל את החברה, אך השניים לא התנגדו להלאמה. הצדדים הסכימו להיכנס למשא ומתן אחרי הבחירות לכנסת השנייה, ובינתיים סיפקה הממשלה סיוע כלכלי לחברה. ניצחונה של מפא"י בבחירות נראה כמקנה לממשלה ולחברה מרחב תמרון, אך בתחילת שנת 1952 הכריזה הממשלה על החלפת שטרי בנק ומלווה חובה, 1952 שלוותה בפיחות חד, דבר שערער עוד יותר את מצבה הכספי של החברה. בשל כך בקיץ 1952 שוב הועלו מחירי החשמל והונהגו קיצוצים בהספקה, שזכו לביקורת ציבורית. למרות זאת, הממשלה עודדה את חברת החשמל לנסות שוב לגייס הון בחו"ל, אך ללא הצלחה. בשלב זה סיכמה ועדת החקירה את מסקנותיה על עתידה של חברת החשמל והמליצה על הלאמה. במאמץ למנוע הלאמה מלאה גובשה טיוטה של הסכם בין הממשלה לבין מועצת המנהלים של חברת החשמל שנתן הטבות מרחיקות לכת וביטחונות מקיפים למי שישקיע את כספו בחברה המשותפת בבעלות ממשלתית ופרטית., משכשל גם גיוס זה, נסוגה הממשלה מרעיון הבעלות המשותפת ושר הפיתוח דב יוסף פעל להפיכת הממשלה לבעלים העיקריים של החברה. לאחר הסתייגויות וניסיונות כושלים נוספים לגייס הון פרטי, אישרה הממשלה ב-10 בינואר 1954 את ההסכם שהציג יוסף, למרות התנגדות סיעות הימין. העברת המניות מבעליהן הפרטיים לממשלה הסתיימה ב-26 בנובמבר 1954. הממשלה החזיקה מעתה ואילך ביותר מ-95 אחוז ממניות חברת החשמל.
העברת הבעלות על החברה גררה בעקבותיה גם את העברת מקום מושבו של הדירקטוריון מלונדון לישראל. ב-22 בדצמבר 1954, התכנסה אספה כללית מיוחדת של מועצת המנהלים החדשה שהורכבה כולה מאישים ישראליים, בחרה שוב ברוטנברג לתפקיד המנהל הכללי של החברה ומינתה את ג'ורג' הלפרן לתפקיד יושב ראש החברה וכמחליפו של סמואל.
ג'יי ברנשטיין
ג'יי ברנשטיין (באנגלית: Jay M. Bernstein; נולד ב-27 במאי 1947) הוא פילוסוף יהודי-אמריקאי ופרופסור בניו סקול. ברנשטיין הוא מומחה לפילוסופיה קונטיננטלית ופרשן מוביל של תאודור אדורנו.
ביוגרפיה
ברנשנטיין קיבל תואר ראשון מ-Trinity College ב-1970 ודוקטור מאוניברסיטת אדינבורו ב-1975.
ברנשטיין ממקם את אדורנו במרכז הוויכוח הפילוסופי העכשווי אודות אתיקה, בטענה שיש לחפש תגובה אתית אמיתית בשוליים המודחקים של החברה.
ברנשטיין פרסם שני ספרים על אמנות: The Fate of Art (גורל האמנות) ו-Against Voluptuous Bodies: Late Modernism and the Meaning of Painting (נגד גופים חושניים: מודרניזם מאוחר ומשמעות הציור). בראיון ל- Brooklyn Rail בעקבות הפרסומים הללו, קבע ברנשטיין כי "הרציונליות המודרנית שיוצרת את המדע המודרני, שיוצרת את הכלכלה הקפיטליסטית, שיוצרת רציונליות בירוקרטית, צריכה להיפטר מהחומריות החושנית, הקונקרטיות ומהחוויה של הדברים האלה."
ברנשטיין היה עמית פרס ברלין לשנת 2013 באקדמיה האמריקאית בברלין. הוא עורך שותף של כתב העת Critical Horizons.
דייט
דייט (מאנגלית: Date) היא פגישה רומנטית שבהּ משתתפים שני אנשים על מנת להעריך את מידת ההתאמה של הצד השני כשותף פוטנציאלי לזוגיות. דייט אופייני עשוי להיות כרוך בארוחה משותפת במסעדה, בצפייה בסרט בקולנוע וכדומה.
מקרה פרטי ונפוץ של דייט הוא פגישה עיוורת (באנגלית: Blind date), דייט בין בני זוג פוטנציאליים שמעולם לא ראו זה את זה קודם לכן. בתרבויות שונות נהוג שצד שלישי יוזם את הדייט – גורם אשר עשוי להיות בן משפחה, מכר או שדכן מקצועי. בשנים האחרונות הפכו אתרי ההיכרויות באינטרנט לכלי פופולרי לשם מטרה זו.
אנטון יוגוב
אנטון טאנב יוגוב (בבולגרית: Антон Танев Югов; 28 באוגוסט 1904, פוליקסטרו, האימפריה העות'מאנית – 6 ביולי 1991, סופיה, בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, מנהיג המפלגה הקומוניסטית, אשר כיהן במספר תפקידי שר וכראש ממשלת בולגריה משנת 1956 עד שנת 1962.
כהונת ראש הממשלה
ב-9 בספטמבר 1944 כבש הצבא האדום את סופיה וברחבי הממלכה התחוללה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית. קימון גאורגייב התמנה לראש הממשלה ויוגוב, כנציג המפלגה הקומוניסטית שהייתה שותפה בחזית המולדת, מונה לשר הפנים. יוגוב ניצל את שליטת משרדו על גופי המשטרה השונים ובעיקר משטרת ביטחון הפנים, כדי לחזק את אחיזתה של המפלגה הקומוניסטית במדינה, אם באמצעות העמדה לדין של יריבים פוליטיים או בחיסולם. בהמשך כיהן כסגן ראש הממשלה. ב-1956, לאחר שוולקו צ'רבנקוב אולץ להתפטר, מונה לראש הממשלה. ממשלו של יוגוב פעל לביצוע רפורמות כלכליות ומתן חופש מסחר מוגבל. תקופת כהונתו הייתה רוויית מאבקי כוח מול טודור ז'יבקוב ששאף להגמוניה מוחלטת במפלגה הקומוניסטית. ב-1962 נאלץ להתפטר מכהונת ראש הממשלה.
אחריתו
ב-1964 סולק מהמועצה העליונה של המפלגה הקומוניסטית. יוגוב מתח ביקורת נוקבת על מדיניותו של טודור ז'יבקוב וב-1972 סולק גם מהמפלגה. ב-1989, באחרית ימי השלטון הקומוניסטי בבולגריה, עוטר בעיטור "גיבור הרפובליקה העממית הבולגרית" ובינואר 1990 הושבה לו חברותו במפלגה. יוגוב הלך לעולמו ב-1991 בסופיה והוא בן 87 שנים. בתו של יוגוב נשואה לבנו של הסופר הרוסי מיכאיל שולוחוב.
יוגוב והקהילה היהודית
מתום מלחמת העולם השנייה עד לגל העלייה ההמוני למדינת ישראל, התחולל מאבק על השליטה בקהילה היהודית בין הקומוניסטים לציונים. הקומוניסטים שהתחזקו לאחר המלחמה ושאבו את כוחם ממפלגת האם הבולגרית, נקטו צעדים כוחניים כדי להגביל את פעילות התנועות הציוניות השונות.
בשלהי ספטמבר 1944 הותרה רשמית העלייה לישראל, אך בלחץ הקומוניסטים היהודים היא נאסרה מספר ימים מאוחר יותר, על ידי המשטרה הבולגרית שהייתה כפופה לשר הפנים יוגוב. הסוכנות היהודית פנתה לראשי הממשל והיתרי העלייה חודשו למספר ימים, בוטלו שוב וחוזר חלילה. באמצע נובמבר ביקשו נציגי הסוכנות להיפגש עם יוגוב, אך הוא סירב לקבלם. בהמשך הודיע יוגוב כי אין לו התנגדות עקרונית לעלייה לישראל, אך יש להתחשב בכל הגורמים המייצגים את יהדות בולגריה. מאוחר יותר, הודיע משרד הפנים כי הוא מתיר באופן מוגבל עלייה לישראל בתנאי שהעולים יחתמו על הצהרה שהם מוותרים על רכושם. בשלהי נובמבר פנו שוב נציגי הסוכנות היהודית וטענו שהגבלת העלייה, תוך ויתור על רכוש העולים, אינה חוקית ואף תגרום נזק לתדמיתה של בולגריה בעולם. הפנייה לא נענתה.
ב-1 בדצמבר 1944 הגיע דוד בן-גוריון לביקור בבולגריה. ב-2 בדצמבר נפגש בן-גוריון עם יוגוב ודן עמו בסוגיית ההגבלות על העלייה לארץ ישראל, חידוש פעילות ההסתדרות הציונית בבולגריה והשבת הרכוש שהופקע מיהודי הממלכה. יוגוב הבטיח להשיב לבן-גוריון ולאחר שלושה ימים הועברה תשובתו ובה צוין שהממשלה הבולגרית מתירה לחדש את פעילות ההסתדרות הציונית בבולגריה. בסוגיית השבת הרכוש והעלייה מסר כי הנושא באחריותו של שר החוץ פטקו סטאינוב. בהמשך נפגש בן-גוריון גם עם סטאינוב וגאורגי דימיטרוב ודן עמם בסוגיות אלו.
רביעיית מיתרים מספר 15 (שוסטקוביץ')
רביעיית המיתרים מספר 15  במי במול מינור של דמיטרי שוסטקוביץ', אופוס 144, היא הרביעייה האחרונה של המלחין. אורכה הממוצע של היצירה עומד על כ-35 דקות, עובדה ההופכת  רביעייה זו לארוכה שברביעותיו של המלחין.
היא הושלמה במאי 1974, ובוצעה לראשונה בלנינגרד על ידי רביעיית טנייב כחצי שנה לאחר השלמתה. פרט לרביעייה זו ולרביעייה הראשונה של המלחין כולן בוצעו בפרמיירה על ידי רביעיית בטהובן (צ'לן ההרכב נפטר מעט לפני הפרמיירה המתוכננת).
בדומה לשאר יצירותיו המאוחרות של המלחין, יצירה זו עוסקת בהסתכלות פנימית על האנושיות והמוות.
היצירה
היצירה מחולקת לשישה פרקים המקושרים ביניהם ללא הפסקה, וכולם מסומנים כאדג'יו (טמפו איטי יחסית):
היצירה מקושרת באופן בולט למוות, ומסמלת את הילך רוחו של המלחין הגוסס. הסולם מי במול מינור, המכיל שישה תווים במול, מציג את המרחק הרב שעבר המלחין מרביעייה מספר 1 בסולם דו מז'ור, אל הרביעייה האחרונה וכביכול הרחוקה ביותר בסולמה.
הקלטתה הראשונה של היצירה בוצעה על ידי רביעיית פיצוויליאם (כשבצד השני נמצאת רביעייה מספר שמונה בדו מינור) תחת פיקוחו של שוסטקוביץ' עצמו.
דובר אברמוביץ
הרב דוב בער אריה אברמוביץ (בכתיב יידי: דובער אבראמאוויץ; ט"ו באב ה'תרכ"ה, 7 באוגוסט 1865 – י"ט באדר ה'תרפ"ו, 5 במרץ 1926) היה רב וראש ישיבה אמריקאי ממוצא ליטאי. ממייסדי וראשי ישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק וממייסדי אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה וממייסדי תנועת המזרחי בארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד לרב אברהם מנחם בוואבולניק שבליטא, בהיותו כבן עשר עלתה משפחתו לארץ ישראל והתגוררה בירושלים. הוא למד אצל הרב אליעזר דן רלב"ג, נישא לבתו של הרב רפאל משה חרל"פ ולמד אצל חותנו. לאחר נישואיו למד בישיבת עץ חיים אצל הרב יהושע בצלאל קנטורוביץ, מחבר "משכן בצלאל", ואצל הרב משה נחמיה כהניו.
לאחר פטירת חותנו (תמוז תרמ"ה, 1885) החל להעביר שיעורים בהלכה ובאגדה. בשנת 1892 היגר לארצות הברית.
בתחילת שהותו בארצות הברית כיהן כרב בפילדלפיה ובניו יורק. החל משנת תרס"ג הוציא לאור וערך את הירחון "בית ועד לחכמים", כתב העת התורני בו פרסם את המניפסט "בתי אולפנא לתלמוד" שבו קרא לכינון ישיבות בארצות הברית. הוא יישם את חזונו עם הקמת ישיבת רבינו יצחק אלחנן שהיה שותף לה. ברבות הימים הפך הירחון לשבועון בשם "הישראלי".
בשנת 1902 לאחר פטירת הרב הכולל של ניו יורק, הרב יעקב יוסף ואי-ההסכמה על מינוי מחליף, השתתף הרב אברמוביץ בכינון "אגודת הרבנים" והיה לגזברה. בשנת תר"ע היה ממייסדי המזרחי בארצות הברית ומאז כיהן כחבר ועד התנועה. כן היה ממייסדי הסנטרל רליף ("Central Relief") ועזרת תורה. החל משנת תרס"ד שימש כמזכיר הוועד הכללי כנסת ישראל בארצות הברית.
בין השנים 1905–1920 כיהן כרב בסנט לואיס, וב-1920 שב לארץ ישראל. עם עלותו ארצה צורף לוועד המרכזי והועד הפועל של המזרחי בארץ ישראל, ותוך זמן קצר נטמע בירושלים כאחד העסקנים הדתיים המרכזיים בעיר. כעבור כשנה עבר לתנועת אגודת ישראל בעיר, אולם שמר על קשריו עם הרבנות הראשית וידידותו עם הראי"ה קוק. הוא עמד בראש "משמרת השבת", "חברת נוה שאנן", "אגודת הישוב", "אוצר החסד קרן שמואל", "קרן בנין ירושלים" ועוד.
הרב אברמוביץ נפטר בירושלים ביום י"ט באדר ה'תרפ"ו, 5 במרץ 1926, ונטמן בהר הזיתים. בהלווייתו השתתפו הרבנים ראי"ה קוק, יעקב משה חרל"פ, יחיאל מיכל טוקצינסקי, אליהו קלצקין ועוד, וכן תלמידי ישיבת עץ חיים.
האמנות המודרנית בבריטניה
האמנות המודרנית האנגלית התפתחה על רקע ערעור מעמדה של האקדמיה המלכותית הבריטית לציור, בשני העשורים האחרונים של המאה ה-19. בעקבות שמרנותה הרבה של זאת, נאלצו הציירים הבריטיים לנדוד לפריס, שם פרח האימפרסיוניזם. משאמנים אלו שבו למולדתם ולא מצאו את עצמם, ב-1886 הם הקימו את 'המועדון האמנותי האנגלי החדש, כדי 'למחות נגד צרות המוחין של האקדמיה המלכותית'. ביניהם נמנו וולטר ריצ'רד סיקרט ופיליפ וילסון סטיר. בעקבות יוזמת שניהם, ברבות השנים יובאה לאנגליה האמנות שהלכה ושגשגה ביבשת, וגם בה נוצרו יצירות מופת, בהשפעת האימפרסיוניסטים, הקוביסטים, האקספרסיוניסטים ושאר זרמי האמנות האירופאית.
אנדד אלדן
אֲנָדָד אֶלְדָן (נולד ב-7 ביולי 1924) הוא משורר עברי.
האמנות המודרנית בבריטניה
'המועדון האמנותי האנגלי החדש'
סטיר הושפע מז'ורז' סרה ומשאר האימפרסיוניסטים. ביטוי לכך נמצא בראשית יצירתו, המתאפיינת בצבעיה הבהירים ובאופקיה המוגבהים. בציוריו קיימת פיוטיות לא מועטה ורבים בה דמויות של ילדים שמחים המשחקים לתומם.
אנדד אלדן
ביוגרפיה
נולד בפולין כאברהם בלייברג. הוא עלה לישראל עם משפחתו ב-1930. הוא למד וגדל בקיבוץ חפציבה, הדריך בנוער העובד, שירת בפלמ"ח ונלחם במלחמת העצמאות. הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות עברית, מקרא וספרות אנגלית. ולאחר שירותו חזר לחפציבה. בשנת 1960, לאחר נישואיו עבר לקיבוץ בארי שבנגב הצפוני. בקיבוץ עבד שנים רבות בהוראה, בפרדס, תרם רבות לעיצוב דמות החגים בבארי, מעיד על עצמו כי היה תלמידו ומעריצו של שלונסקי. עסק שנים רבות בהוראת ספרות ותנ"ך בתיכון "מעלה הבשור", בתיכון קיבוץ בארי ובמכללה למבוגרים.
אנדד אלדן פרסם כחמישה עשר ספרי שירה. ספר שיריו הראשון, "חושך זורם ופרי", שבו כינס משיריו שנדפסו בעיתונים מראשית שנות החמישים, יצא לאור בשנת 1959. שירו הראשון פורסם בעיתון על המשמר בשנת 1952 על ידי אברהם שלונסקי. שירתו הלכה והתבססה יותר ויותר על המצלול הלשוני העשיר, על האסוציאציה והאליטרציה הפרטיות ועל עולמו הארצישראלי המובהק. שיריו תורגמו לשפות רבות, בהן אנגלית, ערבית, ספרדית, צרפתית, גרמנית, הונגרית, פולנית, יידיש ויפנית. אנדד אלדן קיבל את פרס ראש הממשלה.
האמנות המודרנית בבריטניה
'המועדון האמנותי האנגלי החדש'
קבוצת קמדן טאון נוסדה ב-1911 בהשראתו של סיקרט. קבוצה זו הייתה מורכבת מציירים מוכשרים בעלי נטיות אמנותיות מגוונות. בין חבריה נמנים ספנסר גור, הרולד גילמן, רוברט בוואן, וינדהם לואיס (אשר היה גם סופר). בין הבולטים בקבוצה זו היה אוגוסטוס ג'ון.
אנדד אלדן
ביוגרפיה
בשנת 2010 יצא לאור ספר שיריו "באורו זורם הפרי בעורי", כ-50 שנה לאחר צאת ספרו הראשון, "חושך זורם ופרי", ומקיים עמו דיאלוג.
אנדד אלדן נשוי ואב לשלושה, בהם האמנית אשכר אלדן כהן. אחיינו הוא ההיסטוריון יובל נח הררי.
האמנות המודרנית בבריטניה
אמני הוורטקס
אמני הוורטקס (VORTEX, מערבולת) זאת קבוצה של אמנים פוסט-אימפרסיוניסטית. היא התלכדה סביב 'הקובו-פוטוריסט' וינדהם לוויס, שהיה פולמוסן תוקפני. בהשראת עזרא פאונד, ב-1913, ייסד זה את 'מרכז האמנות המרדנית'; וכן כתב מניפסט והוציא לאור את כתב העת BLAST. הוורטקס הגיב למעשה לסביבה המכנית של הכרך הסואן. לואיס שאף לגבש מבנה קלסי, ממערבולת המאה ה-20. סגנונו מדויק, קריר ומתכתי ובכל זאת טעון עצמה רגשית רבה. הבולטים שבעמיתיו היו ויליאם רוברטס, אשר עם זה שהוא היה פיגורטיבי, הוא צייר תמונות בעלות היגיון פנימי מחמיר וקפדני. ציירים נוספים שהשתייכו לזרם הם דייוויד בומברג וכריסטופר ריצ'רד וין נוינסון. סגנונו של זה מזכיר את סגנונו המכניסטי של לז'ה. לוויס עצמו הפך לפיגורטיבי בתום מלחמת העולם הראשונה.
האמנות הבריטית בצל מלחמות העולם
בניגוד להלך הרוח האקספרסיוניסטי ששרר באירופה בין שתי מלחמות העולם, האומנים הבריטיים התמקדו בציור דיוקנים, לעיתים בשונה ממה שהיה מקובל עד אז. למרות ההליכה בתלם של 'וורטקס' והאמנות שקדמה לה, ב-1925 ג'קוב אפשטיין עורר פולמוס בפסלו 'רימה', אשר עוצב בסגנון הקוביסטי – ואף הייתה כוונה לפגוע בו.
אנדד אלדן
מספריו
אלדן פרסם גם ספר חגים בשם טקס חג האסיף, את המוזיקה הלחין דוד זהבי, המוזיקה לשירים: "אישי", "אשר נטע אילן", "עתיק מאיתנו העץ", הלחין אברהם דאוס, ערך, עימד והביא לדפוס דב מיזל, תל אביב, הוועדה הבינקיבוצית לחג הווי ומועד, 1964.
הערות שוליים
‬
האמנות המודרנית בבריטניה
האמנות הבריטית בצל מלחמות העולם
בשנת 1919 קמה קבוצה של חלוצים מודרניסטיים, בשם seven and five society. החשוב מבין יוצריה היה פול נאש; אשר מאוחר יותר ייסד את קבוצת unit one. עם יחידה זו נמנו האמנים הדגולים הפסלים ברברה הפוורת', הנרי מור, ובן ניקולסון. קבוצות אמנים אלו מתחו ביקורת כלפי הממסד האמנותי הבריטי, אשר מיאן לאמץ את ההתפתחויות שחלו באמנות באותה העת. שופרם של ביקורת זו היו קלייב בל ובעיקר מבקר האמנות רוג'ר פריי, והיסטוריון האמנות הרברט ריד. אלו עודדו את האמנות המופשטת, אשר לדידם עליה הייתה להיות 'משמעותית' - כלומר לא ממוקדת בנושא היצירה כי אם בתגובת הקהל לנוכח חווייתו החזותית. הלך רוח אמנותי זה קיבל תנופה לכשהצטרפו לחוג האומנים האנגלי, פליטי שלטון האימים של הנאצים - וביניהם וולטר גרופיוס, נחום גאבו ומונדריאן, אשר התקרבו אל האדריכל לסלי מרטין והצייר בן ניקולסון. קבוצה זו ערכה את כתב העת circle.
בבוא העת, אמנים אלו ארגנו את התערוכה הבינלאומית לציור ופיסול סוראליסטי, אשר הייתה אירוע רב רושם, אליו הגיע גם המשורר הצרפתי הנודע אנדרה ברטון, אשר חיבר את המניפסט הסוריאליסטי. המקורי מבין האומנים הסוריאליסטים הם ללא ספק פול נאש והנרי מור ובן ניקולסון. נאש עושה שימוש בחפצים שנמצאו, באופן המזכיר מרסל דושן. אלא שנש העדיף את הדימויים המתקבלים מצירוף של אבני צור, חלוקי נחל וקורות עץ, הזרוקות על החוף.
עבודתו הפיסולית של מור שואבת הן מן הנוף האנגלי ומצורותיהן של אבנים, עצמות וכדומה והן מפיסול פרימיטיבי. הוא עיצב דמויות המשתלבות עם הסביבה על ידי יצירת חללים נגטיביים בפסל המתפקדים כחלק בלתי-נפרד מן העבודה. פסליו הם לרוב מונומנטליים ורבים מהם הוא הציב בטבע. בציוריו, בן ניקולסון מרבה לצייר חליפות בנוסח פיגורטיבי ובנוסח מופשט. הנודעת שביצירותיו היא 'התבליטים הלבנים', שהושפעה מציוריו של מונדריאן. ניקולסון גם השכיל לשלב בציוריו את נופיה של ארץ מולדתו.
ברברה הפוורת' בהתחלה עסקה בפיסול צורות ביומורפיות ובהמשך דרכה חקרה את הצורות הגאומטריות. בפסליה ניכרים יחסי גומלין שבין ריק למסה וכן היא פותחת פתח לריק בתוך המסה המוצקת. היא תיארה את יצירתה כצורך ביולוגי. היא זיקקה את דמויותיה עד להיותן צורות פשוטות ביותר, שגימורן מעודן ומלוטש. בתחילת דרכו, גרהם סת'רלנד צייר נופים וולשיים; ובהמשך יצאו לו מוניטין כיוצר דמויות ודימויים שלדיים מוזרים להפליא. כמו כן, הוא צייר דיוקנים שערורייתיים, משום הגרוטסקיות שבהם - למשל של סומרסט מוהם ושל וינסטון צ'רצ'יל. סטנלי ספנסר הוא צייר יוצא דופן, שהושפע מרגשותיו הדתיים והארוטיים. הוא עיטר את כנסיית ברגקליר ביצירות עתירות ממדים, שבהם מתמזגים דאגה לפרטים, שלווה, פתוס וחזון מיסטי של אחרית הימים וחיי נצח. ויקטור פסמור הושפע בראשית דרכו מאסכולת Euston Road השמרנית; אך בהמשך דרכו, הוא פנה מהציור הפיגורטיבי לציור המופשט והקונסטרוקטיביסטי. הוא גם היה אדריכל מוכשר, שעבד עם עץ, פלסטיק ומתכת.
פרנסיס בייקון
בייקון החל להציג בשנות החמישים של המאה ה-20, וראשוני ציוריו הם סוריאליסטיים ('דמות בנוף', 1945). אבל עד מהרה, האקספרסיוניזם המבעית שלו התנגש עם האמנות האבסטרקטית ששלטה בזירה הבריטית, למן מלחמת העולם השנייה. אקספרסיוניזם זה צמח על רקע אימי מלחמת העולם השנייה. בייקון הוא למעשה זה שהעמיד את המבקרים בפני צורך לשקול מחדש את ההנחות שהניחו ביחס לציור הפיגרטיבי. בייקון היה רחוק מלהציע שיבה לנטורליזם, חרף שימושו הנרחב בצילום ביצירותיו, והסתמכותו על מסורת הדיוקן הבריטית. ואולם בייקון שינה את תווי פניהם של המודלים שלו, יצר בהם חזיונות מתחלפים וזרע בהם אימה, תוקפנות וסבל.
אופייני שציוריו מכילים דמות אחת, השרויה בבדידות או שתי דמויות הלכודות במאבק. על פי רוב מקור דימוייו של בייקון ניתנים לזיהוי, אך כולם עברו שינוי המתיך וממוגג את אופיים. לכאורה הפרספקטיבה אצל בייקון היא מושלמת, אבל לרוב הוא לוכד את דמויותיו בתוך חלל סגור, המטריף את הדעת ויוצר מבוכה אצל הצופה. אופייני שבייקון עושה וריאציות על אותו נושא, המבוססים על דיוקנאות שעשו אמנים קודמים: 'סדרת האפיפיורים הזועקים' (1953), מבוססת על דיוקנו של אינוקנטוס העשירי, מאת ולסקז. 'דמויות בנוף' (1956) מבוססת על סדרת צילומים, כשבציורים האובייקטים משמעים לכמה פנים: הפסים הירוקים נראים כמעין גדר, או אולי מסך של תיאטרון. הנוף הוא ספק דשא, ספק שוחה, ספק זירת התגוששות. דמויות האדם לא ברור מהו מגדרן ואם הן מההווה, העבר או העתיד. בקיצור קשה להגדיר את הנראה אצל בייקון, וציוריו מזמינים פרשנות ועיון ומחשבה מעמיקה.
אמנות הפופ הבריטית
הפופ ארט (באנגלית: Pop art) התפתח במקביל בעיקר בארצות הברית ובאנגליה; ווזאת החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. חשוב בכל זאת לציין כי אף על פי שאמנות הפופ נוסדה באנגליה, ושקיימים קווים משותפים בין שני הזרמים; הרי סגנונם של האומנים האמריקנים לא התבסס על סגנונם של הבריטים. התנועה הקיפה תחומי תרבות שונים כגון מוזיקה, אמנות פלסטית, קולנוע, אופנה ועוד. אמני הפופ ארט בחנו את ההשפעה ההדדית של תחומי התרבות השונים. בין אמני הפופ ארט הבריטיים הבולטים נמנים ריצ'רד המילטון, ואדוארדו פאלוצי שהם ממייסדי הפופ-ארט, וכן דייוויד הוקני ריצ'רד סמית', רונלד קיטיי, אלן ג'ונס, ופטריק קולפילד. את המושג Pop Art המציא דווקא מבקר האמנות האנגלי לורנס אלווי, בהתייחסו להתרחשויות באמנות האנגלית (ולא האמריקנית) החל מ-1953. בראשית שנות ה-50 סימנו כיווניה של אמנות העיצוב באנגליה מגמה, שגברה לקראת סוף העשור ומצאה את מלוא ביטויה דווקא בארצות הברית, בעיקר בשנות ה-60.
החל מ-1953 פעלה בלונדון קבוצת אמנים אליטיסטית בשם "הקבוצה העצמאית", אשר מוקדה היה 'המכון לאמנות בת זמננו' בלונדון. בין חברי הקבוצה הבולטים ניתן למנות מלבד ריצ'רד המילטון (Hamilton), ואדוארדו פאולוזי (Paolozzi), גם את הציירים ויליאם טרנבול (Turnbull) וג'ון מקהייל (McHale), האדריכלים אליסון ופיטר סמיתסון (Smithson), ג'יימס סטירלינג (Stirling) וקולין סנט ג'ון וילסון (Wilson) והמבקרים לורנס אלווי (Alloway) וריינר בנהם (Banham). האידאולוגיה העיצובית, שמצאה ביטוי בתערוכותיהם הקבוצתיות חפצה להעביר מסר, שלפיו הטכנולוגיה החדשה משתלטת על החיים. ב-1956 הציגה הקבוצה בלונדון תערוכה בשם "זהו המחר". פרי ההילולים של הפופ ארט הוא יצירתו של המילטון, שהופיע בה הוא: 'מהו בדיוק הגורם לכך שהבתים בימינו כה מושכים את הלב?'. באופן כללי בתערוכה הוצגו יצירות שהדגישו את עובדת ביטול המרחק שבין הפונקציונלי לאסתטי. בין המוצגים היו: בקבוקי בירה ענקיים, קולאז'ים של כרזות פרסומת, גופי תאורה חדשניים, שהבהירו את המסר: "השימושי הוא גם יפה!". התערוכה למעשה שידרה את החובה המוטלת על האמנות להשפיע על סביבתו של האדם החי בכרך. ברוח זו, בקטלוג לתערוכה נכתב:
המאפיין של עבודותיהם של אמני פופ היה בהכנסה של חומרים חוץ אמנותיים לעבודות, כגון קומיקס, פרסומות, גרוטאות, חפצים מהיומיום ועוד. העבודות מתאפיינות בדרך כלל בצבעוניות עזה. מבקרי אמנות רואים באמנות הפופ תגובה לאקספרסיוניזם המופשט, אבל אמנות הפופ ונקה ממנו את המודעות הרבה לאפשרויות באמנות בכלל ובאפקטים הנוצרים ביצירה אדירת ממדים. ואולם בניגוד לאקספרסיוניזם המופשט, אמנות הפופ גורסת שיבה אל הפיגורטיביות וקיים קו ישר אחד בין תפיסותיה לתפיסותיו של מרסל דושן. כמו כן, משיכות הצבע בהן על פי רוב נקיות וחדות מבחינה הבעתית.
ראו גם
וולטר ריצ'רד סיקרט
פיליפ וילסון סטיר
ספנסר גור
הרולד גילמן
רוברט בוואן
אוגוסטוס ג'ון
דייוויד בומברג
כריסטופר ריצ'רד וין נוינסון
קריאה נוספת
J. Rothenstein, Modern English Painters Sickert To Smith (1952)
ד' פייפר, א' רונן, א' רחום (עורכים). האמנות באנגליה: סיקרט וקבוצת אמני הוורטקס. אנציקלופדיה לאמנות הציור והפיסול, כרך ג', כתר. ירושלים 1983.
זכריה רצאבי
זכריה רצאבי (28 במאי 1934 - 10 באוקטובר 2005) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי בקבוצת הפועל פתח תקווה, וכונה "היהלום השחור".
קריירה
בעונת 1958/1959 היה רצאבי שותף לזכייתה של הפועל פתח תקווה באליפות, תוך שהוא כובש 12 שערים. הוא זכה עם קבוצתו באליפות גם בעונת 1959/1960, והיה הכובש המוביל שלה עם 17 שערים. בעונת 1960/1961 הוא זכה יחד עם שלמה לוי בתואר מלך השערים של הליגה, לאחר שכבש 15 שערים. ב-1962/1963 הוא זכה לבדו בתואר מלך השערים, אף על פי שסיים את העונה עם 12 שערים בלבד, הכמות הנמוכה ביותר עמה זכה שחקן כלשהו בתואר זה. רצאבי היה חלק מרכזי בחמש זכיות רצופות של הפועל פתח תקווה באליפות, והיה מלך השערים של הקבוצה ארבע פעמים. לאחר האליפות האחרונה, עם 89 שערים בליגה, עזב רצאבי את פתח תקווה וחזר להפועל מחנה יהודה.
רצאבי שיחק לאורך הקריירה שלו 11 פעמים במדי נבחרת ישראל, ואף כבש שער במשחק מול נבחרת פקיסטן במסגרת משחקי המוקדמות לגביע אסיה 1960.
רצאבי נפטר ב-10 באוקטובר 2005 בגיל 71, לאחר שסבל ממחלת הסרטן. באוקטובר 2007 נערך טקס הוקרה לזכרו בפתח תקווה.
בשנת 2009 נבחר רצאבי להיכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
תארים קבוצתיים
הפועל פתח תקווה
Vroom Vroom
Vroom Vroom (בעברית: ורום ורום) הוא האלבום אולפן הראשון של הזמרת-היוצרת הפופ הבריטית צ'ארלי XCX. האלבום יצא לאור ב-26 בפברואר 2016, על ידי חברות התקליטים פרלופון, אפל רקורדס, אסיילום רקורדס, אטלנטיק רקורדס.
ההסכמים הלטראניים
ההסכמים הלטראניים (באיטלקית: Patti Lateranensi) הם הסכמים שנחתמו ב-11 בפברואר 1929 בין ממלכת איטליה לבין הכס הקדוש. חלקים מהסכמים אלה תקפים עד היום.
Vroom Vroom
עם יציאתו נכנס המיני-אלבום אל המקום השני במצעד אלבומי הדאנס\אלקטרוני של בילבורד.
ההסכמים הלטראניים
להסכמים שלושה מרכיבים:
Vroom Vroom
ביקורת
המיני-אלבום זכה לביקורות מעורבות ובאתר מטקריטיק קיבל ציון של 64 מתוך 100. בדומה ל-Number 1 Angel, קיבל המיני-אלבום מהרולינג סטון דירוג של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
ההסכמים הלטראניים
על ההסכמים חתמו הקרדינל מזכיר המדינה פייטרו גספארי (Pietro Gasparri) בשם האפיפיור פיוס האחד עשר, וראש ממשלת איטליה בניטו מוסוליני בשם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
Vroom Vroom
ביקורת
פיצ'פורק הפנו כלפי המיני-אלבום ביקורת שלילית.
ההסכמים הלטראניים
המניעים לחתימת ההסכמים: מהצד של מוסוליני, היה זה מהלך תעמולתי (רוב מוחלט של האוכלוסייה היה קתולי) - הפשיסטים הרבו להשתמש בתעמולה, דבר שנבע גם מהרקע של מוסוליני בתור עיתונאי, והוא ראה במהלך זה אמצעי תעמולה מצוין.
המניעים של הכנסייה לעומת זאת - רווחים מכמה צדדים: הן כלכלית, הן הבטחת האוטונומיה, והן חיוב לימודי הדת בבתי-הספר. עם זאת, הוחלט כי תנועת הנוער של הקתולים תפוזר, וחניכיה ייקלטו בתנועת הנוער הפאשיסטית.
אוקרוג סוחומי
אוקרוג סוחומי (ברוסית: Сухумский округ) אחד ממחוזות האימפריה הרוסית תחת מלכות המשנה של הקווקז, שהשתרע באזור אבחזיה, בין קווי הרוחב '3042° - 44°, ובין קווי האורך 39° - 41°. המחוז גבל מצפון וממערב ברכס הרי הקווקז הגדול, שהפרידו אותה מצ'רקסיה; ממזרח הוא גבל בסמגרלו ומדרום בים השחור.
ב-17 באוגוסט 1866 נוסד האגף או הגיזרה הצבאית של סוחומי (Сухумский военный отдел), שבירתה סוחומי. בשנת 1883, נוסד אוקורג סוחומי שהיה כפוף מנהלית לפלך כותאיסי. שטח המחוז היה 7,575 ורסטה ריבועית (верста), ואוכלוסייתה מנתה בשנת 1897 100,498 איש.
היסטוריה
האימפריה הרוסית ניצלה את ההזדמנות של חוסר שקט יחסי באימפריה העות'מאנית, ובשנת 1810 כבשה את סוחומי. בשנת 1832 הפכה סוחומי לאזור בו הוצבו עמדות מכס ונמלה הימי שודרג בשנת 1866. בשנת 1864 אולץ הנסיך האבחזי מיכאיל (חמוד-ביי) לוותר על כס השלטון בנסיכות אבחזיה, ושטח הנסיכות אוחד עם האימפריה הרוסית. שנתיים לאחר מכן נוסד האוקרוג הצבאי של סוחומי.
ב-25 בדצמבר 1904, הופרד חלק מהאזור בין גגרה לסוצ'י, שהיה מאוכלס בעבר בזיגים, בצו של הצאר, מידי אוקרוג סוחומי שהיה חלק מפלך כותאיסי לטובת פלך הים השחור (גוברניית הים השחור). המדיניות הרוסית באזור, שהביאה לגל של מוג'הירים גרמה להתדלדלות האוכלוסייה. מצד שני אוכלס האזור בידי מספר רב של גאורגים וארמנים. למרות זאת, התעקשו הגנרל דניקין ועמיתיו כי הגבול בין גאורגיה (שלא הייתה מוכרת עדיין על ידי שתי ההנהגות הלבנה והסובייטית) והרפובליקה הקובנית, שנשלטה על ידי הצבא הלבן, צריך להיות הגבול שעבר בין פלכי האימפריה הרוסית - פלך כותאיסי ופלך הים השחור. כלומר, מעט צפונית לנהר הבזיב.
דמוגרפיה
בין השנים 1864–1878, נמלטו מעל ל-60% מאוכלוסיית אבחזיה (כ-200,000 איש) דרומה. כדי לפצות על איבוד התושבים עודדו השלטונות הגירה של גאורגים, רוסים וארמנים לאזור. כ-40,000 איש היגרו לאבחזיה ושינו את המאזן הדמוגרפי לרעת האבחזים. אזורים רבים במחוז היו לא מיושבים והרוסים החלו במדיניות ליישוב נוצרים באזורים אלה.
שאנון בוקס
שנון בוקס (אנגלית: Shannon Boxx; נולדה ב-29 ביוני 1977) היא כדורגלנית עבר אמריקאית.
קריירה
בוקס, ילידת קליפורניה, שיחקה בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת נוטרדאם. היא הייתה חלק מנבחרת ארצות הברית שזכתה במדליות הזהב באולימפיאדת אתונה (2004) ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008). בשנת 2005, בוקס הייתה מועמדת לתואר כדורגלנית השנה בעולם, אבל סיימה במקום השלישי.
בוקס היא הכדורגלנית האמריקאית היחידה שכבשה שער בכל אחת משלוש ההופעות הראשונות שלה בנבחרת.
שוקי בן-ענת
יהושע (שוקי) בן-ענת (נולד ב-10 באוקטובר 1954) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר כיהן כקצין מילואים ראשי.
קורות חייו
יהושע בן-ענת נולד במושב נורדיה. עם גיוסו לצה"ל ב-1972 בחר בן-ענת לשרת בחטיבת גולני והתקבל לסיירת גולני. כשנה לאחר מכן נפצע בתאונת אימונים ועבר לשרת בחיל השריון בגדוד 82 של חטיבה 7. במלחמת יום הכיפורים לחם כתותחן טנק שוט בחזית הסורית. לאחר המלחמה עבר קורס מפקדי טנקים והשתתף במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. לאחר קורס קצינים נשאר להדריך בקורס קציני שריון ובהמשך פיקד על פלוגה מבצעית בגדוד 74 של חטיבה 188 ופיקד על פלוגה בקורס קציני שריון בביר תמדה. בשנת 1978 השתחרר מצה"ל ועסק בחקלאות. בשירות המילואים שימש בן-ענת כסגן מפקד גדוד 293 בחטיבת מרכבות הפלדה ולחם עמו במלחמת לבנון הראשונה. לאחר המלחמה עבר קורס מפקדי גדודים במילואים ומונה למפקד הגדוד. בהמשך שירת כמפקד חטיבת שריון במילואים וכסגן מפקד עוצבת אתגר. בשנת 2008 הועלה בן-ענת לדרגת תא"ל ומונה לתפקיד קצין מילואים ראשי. במקביל לתפקידו שירת בן-ענת כראש מטה עוצבת עמוד האש. הוא סיים את תפקידו באוקטובר 2012.
חיים אישיים
בן-ענת מתגורר ביישוב מעלה גמלא ברמת הגולן.
יעקב משה לסין
הרב יעקב משה לסין (נכתב: לעסין; ה'תרמ"ט, 1889 - ג' באייר ה'תשל"ה - 14 באפריל 1975) היה רב ליטאי ואמריקאי, ראש ישיבה ומשגיח.
ביוגרפיה
בשנת 1939 הצליח לצאת מאירופה ולהגר לארצות הברית, בה כיהן כרב בבוסטון במשך שלוש שנים. הוא ייסד שתי ישיבות, בצ'לסי ובדורצ'סטר, ועמד בראשן. בשנת 1942 מינה אותו הרב שמואל בלקין לכהן כמשגיח ישיבת רבינו יצחק אלחנן, תפקיד אותו מילא עד פטירתו. הוא נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
הרב לסין חיבר שלושה ספרי מוסר.
ויקיפדיה הטורקית
ויקיפדיה הטורקית (בטורקית: Türkçe Vikipedi) היא הגרסה בשפה הטורקית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה, המנוהלת ומתופעלת בידי קרן ויקימדיה. החומר שמתפרסם בוויקיפדיה כפוף לרישיון חופשי של Creative Commons מסוג CC-BY-SA, ולפיכך היקף זכויות היוצרים עליו מצומצם מאוד.
נכון ל- ב ישנם בו  ערכים ו- משתמשים פעילים.
החל מה-29 באפריל 2017, נחסמה האפשרות לגלוש בוויקיפדיה בכל השפות בטורקיה, בהוראת רשות טכנולוגיות המידע והתקשורת הטורקית. לפי מנוע החיפוש אלקסה, לפני חסימת הגישה, ויקיפדיה הייתה האתר ה-14 הנצפה ביותר בטורקיה.
אלקטרה (סרט)
אלקטרה (באנגלית: Elektra) הוא סרט גיבורי על מז'אנר הפעולה ומתח מבית פוקס ומארוול קומיקס משנת 2005 המבוסס על דמות הקומיקס אלקטרה. את הסרט ביים רוב באומן ומככבים בו ג'ניפר גארנר, טרנס סטמפ, קריסטן פראוט וגוראן וישניץ'. זהו סרט ההמשך לשובר הקופות דרדוויל.
ויקיפדיה הטורקית
בית המשפט הטורקי העליון שחרר את החסימה ב-26 בדצמבר 2019.
אלקטרה (סרט)
עלילה
לאחר שנהרגה בידי בולזאיי (בסרט "דרדוויל"), אלקטרה נצ'יוס חוזרת לחיים בידי אמן לחימה עיוור בשם סטיק. היא נלקחת למצודת האימונים שלו כדי ללמוד קימגורה - משמעת לחימה עתיקה המספקת למתלמדיה יכולות חיזוי והחזרת המתים לתחיה. עד מהרה, היא מסולקת מלימודיה עקב חוסר יכולתה להרפות מזעמה. היא עוזבת ומשתמשת בכישוריה כדי להפוך לרוצחת שכירה.
ויקיפדיה הטורקית
היסטוריה
העמוד הראשי של ויקיפדיה הטורקית נוצר ב-5 בדצמבר 2002. ב-17 ביולי 2005 הגיע האתר ל-4,000 ערכים, וב-24 ביוני 2006 הגיע ל-25,000 ערכים.
אלקטרה (סרט)
עלילה
אלקטרה מסתננת לאזור שמור היטב, הורגת את השומרים ומצליחה לשסף את מטרתה, דמרקו. שנים לאחר מכן, הסוכן של אלקטרה, מקייב, מקבל הצעה ממקור בלתי ידוע להשתמש בשירותיה של אלקטרה, כאשר התנאי היחיד הוא שהיה למשך כמה ימים בדירה שכורה בה תתבצע ההתנקשות בטרם תתגלה זהות מטרותיה. במהלך שהותה שם, נערה בשם אבי גונבת תכשיט ממנה. אלקטרה פוגשת באביה, מארק, שמתנצל על מעשיה של בתו. היא מוזמנת על ידי אבי לארוחת ערב בשמו של מארק. מאוחר באותו יום, אלקטרה מגלה שלאבי יש הפרעה טורדנית-כפייתית בדיוק כמוה. היא מפתחת קשר רומנטי למארק, ועד מהרה מגלה כי השניים הם המטרות אותן היא נשלחה לחסל. היא מחליטה לחוס על חייהם ולעזוב, אך חוזרת כאשר מתברר לה כי מתנקשים מחליפים נשלחו בידי סינדיקט פשע של שכירי חרב נינג'ות בשם "היד" להשלים את המשימה.
ויקיפדיה הטורקית
היסטוריה
ב-9 במרץ 2014, נכתב הערך ה-225,000, וב-13 באוקטובר 2017 הערך ה-300,000.
אלקטרה (סרט)
עלילה
בינתיים, רושי, ראש ארגון "היד", לומד על ניסיון ההתנקשות הכושל ומאפשר לבנו קיריגי לשלוח קבוצה משלו לחסל את אלקטרה ולהשיב את אבי, הנחשבת ל"אוצר" אותו הם מחפשים. אלקטרה מנסה להסתיר את מארק ואבי אצל סטיק, אך הוא מגרש אותה מעליו על כך שהיא בחרה להגן עליהם במקום. היא נוסעת עימם לביתו הכפרי של מקייב, למסתור, אך קיריגי וחבורתו עוקבים אחריהם. אלקטרה חשה בנוכחותם, ונמלטת עם מארק ואבי דרך דלת מסתור, בעוד מקייב מעכב את המתנקשים.
לאחר שהרגו את מקייב, קיריגי והמתנקשים צדים אחר אלקטרה, מארק ואבי ביער הסמוך. אלקטרה נלחמת בסטון ומהתלת בו לשבור עץ ענק שמרסק אותו. אבי ומארק מגנים על עצמם מפני קינקו, והורגים אותו באמצעות אחד מפגיוניו. אלקטרה צופה באבי ומופתעת לגלות שיש לה כישורי לחימה. בזמן שדעתה מוסחת, טיפואיד מעניקה לה נשיקת מוות רעילה המשתקת את אלקטרה. אבי מנסה להתערב אך נלכדת בידי קיריגי. לפתע מופיעים סטיק וחבורת נינג'ות שמצילים את השלושה מהמתנקשים.
הם חוזרים למצודת האימונים של סטיק, שמגלה כי אבי היא ילדת פלא בעלת כישורי לחימה, בה חושק ארגון "היד" למטרותיו המרושעות. לאחר שאלקטרה נרפאת מרעלה של טיפואיד, היא מגלה שסטיק הוא זה שארגן את חוזה החיסול של מארק ואבי כדי לבחון את מידת רחמיה של אלקטרה. במאמץ לאפשר לאבי לנהל חיים רגילים, אלקטרה מקרינה עצמה אסטרלית לקיריגי ומזמינה אותו לקרב, כשהמנצח יזכה באבי לצורך מטרותיו. אלקטרה חוזרת למקום ילדותה בו היא נפגשת עם קיריגי ונזכרת כי הוא זה שהרג את אמה. היא נלחמת בו בעזרת חרבות הסאי שלה, אך מובסת. כאשר קיריגי מתכונן להרגה, אבי מתערבת ומסיחה את דעתו מספיק זמן כדי שאלקטרה תתאושש. השתיים נמלטות למבוך גינה אך דרכיהם נפרדות כאשר אבי נלכדת בידי נחשים שנשלחו בידי טאטו. אלקטרה מוצאת אותו ושוברת את מפרקתו בשעה שהוא נמצא בטרנס השליטה בחיות שלו. היא מתעמתת בשנית עם קיריגי, אותו היא לבסוף הורגת כאשר היא צופה את מהלכיו ודוקרת אותו בעזרת חרב הסאי שלה. טיפואיד מקנאה במצבה של אבי כ"אוצר" ומרעילה אותה, אולם אלקטרה הורגת אותה.
אלקטרה נושאת את גופתה של אבי לבית ומצליחה להחיות אותה מחדש, בכך היא לומדת לשלוט בקימגורה. היא נפרדת לשלום ממארק ואבי ובבואה לעזוב, היא נפגשת עם סטיק, שאומר לה שלעיתים חיים שניים לפעמים טובים יותר מהראשונים.
תקציב והכנסות
אלקטרה שוחרר לאקרנים ב-14 בינואר 2005 בארצות הברית ב-3,204 תיאטראות. בסוף השבוע הראשון להקרנתו, הוא לקח מקום חמישי, עם סכום הכנסות של $12,804,793. בסוף שבוע השני להקרנתו הוא צבר סכום הכנסות של $3,964,598, ירידה של כ-69 אחוזים מסוף השבוע הראשון להקרנתו. בסך הכל, סכום רווחיו הכולל עמד על $56,681,566 מיליון דולר - $24,409,722 בארצות הברית בלבד, ו-$32,271,844 ברחבי העולם, הסכום הנמוך ביותר באותה תקופה לדמות קומיקס של מארוול.
ביקורות
הסרט אלקטרה קיבל תגובות שליליות מהמבקרים. באתר הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט צבר רייטינג ממוצע של 3.7 מתוך 10, וציון כללי של 10% בהתבסס על 151 ביקורות (15 ביקורות "טריות" לעומת 136 "רקובות"). כמו כן, אתר Metacritic העניק ציון 34 מתוך 100, וזאת בעקבות ביקורות שליליות בעיקר.
DVD
ה-DVD של הסרט יצא ב-5 באפריל 2005, וכלל מספר סצינות מחוקות הכוללות הופעת אורח של בן אפלק, שכיכב בסרט דרדוויל לצידה של גארנר. גרסת במאי מורחבת ומעט ערוכה של הסרט יצאה בפורמט שני דיסקים באוקטובר 2005, אולם שלא כמו גרסת הבמאי של הסרט דרדוויל, שהוסיפה כ-30 דקות לאורך הכולל של הסרט, גרסת הבמאי של אלקטרה הוסיפה כ-3 דקות לזמן הכולל. הביקורות לגרסה זו גם לא היו בעד, כאשר איכות העברת המידע בוקרה.
גרסת Blu-ray של הסרט יצא לאורה ב-19 באוקטובר 2009 וכללה את הגרסה המורחבת של הסרט.
פסקול
פסקול הסרט יצא ב-2005 וכלל מספר רצועות פוסט-גראנג' של אמנים כאוונסנס, אלטר ברידג' ו-Taking Back Sunday.
מסילת הרכבת צ'ינגדזאנג
מסילת הרכבת צ׳ינגהאי-טיבט או רכבת צִ'ינְגְדְזָאנג (בסינית מפושטת: 青藏铁路; בפין-יין: Qīngzàng Tiělù) היא רשת מסילות ברזל המחברת את בירת המחוז האוטונומי הטיבטי להסה לשינינג, בירת מחוז צ׳ינגהאי, ובהמשך לבייג'ינג, בירת סין. המסילה נפתחה ב-1 ביולי 2006 להסעת נוסעים ומטען. זוהי אחת ממסילות הרכבת היקרות ביותר בהיסטוריה בגלל אופי השטח בו עוברת המסילה והתנאים הטופוגרפיים שלו.
היסטוריה
עוד בשנות ה-50 של המאה ה-20 חלם המשטר הקומוניסטי בסין לחבר את טיבט לסין גופא, אבל חוסר ידע טכנולוגי ובעיות מימון דחו את הפרויקט הזה עד סוף שנות ה-90. סלילת המסילה החלה משני הצדדים בו זמנית, והנחת המסילה הושלמה באמצע אוקטובר 2005. עד 1 במאי 2006 הושלמו כל העבודות בקו והמסילה החלה להיבדק ולהיבחן לקראת הפעלתה. ב־1 ביולי 2006 נפתחה המסילה באופן רשמי במעמד של נשיא סין, חו ג'ינטאו. סלילת מסילת הרכבת הזו היא חלק מהמדיניות הסינית לפתח את הפרובינציות המרוחקות שלה. מטרתה הסופית של מסילת הרכבת היא לחבר את סין עם הודו.
מצד המתנגדים לפוליטיקה הסינית בטיבט נשמעה הטענה שמטרתו העיקרית של הפרויקט נועדה לקשור את טיבט לסין ולהגדיל את כמות הסינים במחוז וכך לפגוע באוכלוסייה הטיבטית. בטיבט מהווים עדיין בני האן (הקבוצה האתנית השלטת בסין) מיעוט קטן - רק 4.2% מהאוכלוסייה הקבועה במחוז - אולם רבים טוענים שמספר המהגרים השוהים בטיבט גדול בהרבה, ומצביעים בפקפוק על המקור למידע - נתונים סטטיסטיים רשמיים של ממשלת סין. לטענת המתנגדים, בעקבות הקמת המסילה עשוי זרם המהגרים לגדול פי כמה. מתנגדי המסילה מצביעים גם על הסכנה הסביבתית הטמונה בפרויקט אדיר הממדים, וחוששים כי מיליוני הנוסעים יזהמו את אחד האזורים היפים בעולם. הממשלה הסינית טענה בתגובה שנקטה צעדים להגן על הסביבה: הקרונות מצוידים במתקנים לדחיסת האשפה, ולאורך המסילה נבנו מעברים מיוחדים בשביל בעלי חיים דוגמת האנטילופה הטיבטית וצבי יעלי טיבטי.
בשנת 2001 נכתב שיר "הדרך השמימית" שהוקדש למסילה.
סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס
סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס הן רשימות שנוצרו על ידי מחבר יוליסס, הסופר ג'יימס ג'ויס, על מנת לסייע לידידיו קרלו לינאטי וסטיוארט גילברט להבין את המבנה והעלילה בספר. לינאטי אף תרגם את הספר לאיטלקית, וגילברט פרסם את הסכמה שלו ב-1930 בספר נפרד. סכמות אלו משמשות עד ימינו חוקרים בניתוח הספר.
ב-21 בספטמבר 1920 שלח ג'ויס ללינאטי מכתב ובו, בנוסף לרשימות שצירף, כתב בין היתר:
סכמת גילברט ליוליסס נוצרה בשנת 1921, ופורסמה על ידו בשנת 1930. הסכמה של גילברט כוללת תיאור פרטני של כל פרק, ובכלל זה שמו המקביל לאודיסאה (שמות הפרקים לא נכללו בספר המקורי), זמן התרחשות, צבע, סמל, מדע או אמנות קשורים, טכניקת כתיבה, איבר, סמלים ותיאור הסצנה.
סכמת לינאטי מקיפה מעט יותר וכוללת גם דמויות מקבילות מהמיתולוגיה היוונית ומשמעות. בסכמה של לינאטי חסר תיאור מפורט של שלושת הפרקים האחרונים משום שהם היו בשלבי כתיבה ראשוניים באותה עת.
אהרן שר
אהרֹן שֶר (1899 – י"ז בשבט תר"ף 6 בפברואר 1920), היה חלוץ, אחד משמונת הרוגי מאורעות תל חי שעל שמם נקראת קריית שמונה.
חייו ופעלו
אהרן שר נולד בצ'רניהיב באוקראינה. הוא למד בבית ספר עירוני והצטיין בספורט. בגיל 15 עלה לארץ ישראל ושקד על לימוד השפה העברית. במקביל עבד כפועל חקלאי בעין חי, פתח תקווה, בן שמן והיה חבר קבוצת כנרת. שר התגלה כאדם נחוש בהחלטותיו, הוא נהג לקחת על עצמו אחריות והיה נכון תמיד לכל תפקיד. בשנות השלטון הטורקי בארץ, התפרסם בין אנשי ההתיישבות העובדת, כאשר במהלך תקרית עם ערבים התנדב למסור עצמו לידי השלטונות ולהציל את הקבוצה ממשפטם. שר עלה עם קבוצת חברים לעזרת מגיני תל חי. ביום שישי, י"ז בשבט תר"פ 1920, בשעה 11:30 בצהריים, הותקפו העובדים בחריש בשדה על ידי רוכבים ערבים. שר יצא לעזרתם, ובהתקלות נפגע מכדורי רובה ונהרג. כשהגיעה הבשורה על נפילתו בקרב לקבוצת כנרת, קם חברו שאול מאירוֹב, עלה ל והצטרף למגיני תל חי. מאירוֹב (לימים אביגור) קיבל את אקדחו של שר ואת נרתיק האקדח המוכתם בדמו של שר.