cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רקטת מגנטו-פלזמה בעלת מתקף סגולי משתנה
מחקר ופיתוח
בשנת 1995, הוקמה המעבדה להנעה מתקדמת בחלל (ASPL) במרכז החלל ג'ונסון של נאס"א, יוסטון בבניין של מתקן ההדרכה סאני קרטר. מכשיר מראה מגנטית הובא מ-MIT. ניסוי הפלזמה הראשון ביוסטון נערך באמצעות מקור פלזמה של גלי מיקרוגל. נוצר שיתוף פעולה עם אוניברסיטת יוסטון, אוניברסיטת טקסס באוסטין, אוניברסיטת רייס ומוסדות אקדמיים אחרים.
בשנת 1998, בוצע ניסוי הפלזמה הליקון הראשון ב-ASPL. הוחלט על שמם הרשמי של VASIMR וניסוי VASIMR (שם הניסוי: VX). בשנת 1998 הפרויקט VX-10  הריץ רקטות עד 10 קילוואט בפריקות ההליקון, בשנת 2002 VX-25 הריץ עד 25 קילוואט וה-VX-50 עד 50 קילוואט של פריקת הפלזמה. בחודש מרץ 2000, קיבלה קבוצת VASIMR את פרס הכוכב, פרס לאומי של רוטרי עבור הישגים בחלל. בשנת 2005 הושגו פריצות דרך גדולות במעבדות ASPL כולל ייצור פלזמה מלא ויעיל והאצה של יוני הפלזמה בשלב השני של הרקטה. VASIMR מודל מנוע VX-50 הוכיח את עצמו כבעל יכולת דחף של 0.5 ניוטון (0.1 lbf). נתונים שפורסמו על המנוע VX-50, בעל יכולת יצור של 50 קילוואט מכלל כוח תדר הרדיו, הראו יעילות ICRF (שלב שני) של 59% המחושבים כ: 90% NA יעילות צימוד  × 65% NB יעילות להאצת מהירות יון. התקווה הייתה שהיעילות הכוללת של המנוע תוגבר על ידי דירוג של רמות כוח.
חברת אד אסטרה (AARC) התאגדה בדלאוור ב-14 בינואר 2005. ב-23 ביוני 2005, אד אסטרה ונאס"א חתמו על הסכם חלל ראשון (Space Act Agreement) כדי להפריט את הטכנולוגיה VASIMR. ב-8 ביולי 2005, פרנקלין צ'אנג-דיאז פרש מנאס"א לאחר 25 שנות שירות. מועצת המנהלים של אד אסטרה הוקמה וד"ר דיאז מונה ליו"ר ומנכ"ל ב-15 ביולי 2005. בחודש יולי 2006, אד אסטרה (AARC) פתחה חברה בת בקוסטה ריקה בעיר ליבריה בקמפוס אוניברסיטת "כדור הארץ". בחודש דצמבר 2006, AARC-קוסטה ריקה ביצעה ניסוי פלזמה ראשון במכשיר VX-CR המשתמש ביינון הליקון של ארגון.
ניסוי VASIMR של[כ] 100 קילוואט הורץ בהצלחה ב 2007 והוכיח ייצור פלזמה יעיל עם עלות יינון נמוכה מ -100 eV. פלט הפלזמה VX-100 היה פי שלושה מהשיא הקודם של VX-50. באותה השנה, עברה חברת אד אסטרה ממתקן נאס"א לבניין משלה בוובסטר, טקסס.
לדגם VX-100 הייתה צפויה יעילות של 80% בהאצת מהירות יון NB. עם זאת, היו הפסדים נוספים (קטנים יותר) הקשורים להמרה של זרם חשמלי ישר לכוח בצורת תדר רדיו ולצריכת האנרגיה של ציוד העזר של המגנטים מוליכי-העל. לשם השוואה,  בשנת 2009, המודלים המתקדמים ביותר של מנועי יונים שכבר נוסו כגון HiPEP של נאס"א פעלו בסך הכל ביעילות 80% של אנרגיית דחף / PPU.
פיתוח של מנוע 200 קילוואט
ב-24 באוקטובר 2008 הודיעה החברה כי מנוע הפלזמה מסוג VX-200 - מנוע-הליקון של השלב הראשון ( או משדר מצב מוצק בתדרים גבוהים) הפך למבצעי. טכנולוגיית המפתח שמאפשרת עיבוד הכח של גלי הרדיו במוצק, הפכה יעילה מאוד והגיעה ל-98% יעילות. פריקת הליקון משתמשת ב-30 קילוואט של גלי רדיו כדי להמיר גז ארגון לפלזמה. יתר 170 הקילוואט של הכוח מוקצים להעברת אנרגיה ולהאצה של פלזמה בחלק השני של המנוע באמצעות חימום תהודת יון ציקלוטרון.
בהתבסס על נתונים שפורסמו מבדיקת VX-100 קודמת, היה צפוי שלמנוע VX-200 תהיה יעילות מערכת של 60-65%, רמת דחף של 5 ניוטון ומתקף סגולי אופטימלי סביב 5,000 שניות על ידי שימוש בארגון כדלק בעלות נמוכה. אחד הנושאים שלא נוסו היה פוטנציאל לעומת דחף בפועל; כלומר, אם הפלזמה החמה מתנתקת מהרקטות בפועל. בעיה נוספת היא ניהול פסולת חום. כ-60% מהאנרגיה שמושקעת הופכת לאנרגיה קינטית שימושית. חלק גדול מ-40% הנותרים הוא עלות יינון משנית מחציית הפלזמה את קווי השדה המגנטיים ומסטיית פליטה אשר מומרים לבסוף לפסולת חום (ראה נצילות). ניהול וסילוק פסולת החום הם קריטיים כדי לאפשר פעולה רציפה של מנוע VASIMR.
בין אפריל לספטמבר 2009, בוצעו ניסויים על אב טיפוס VX-200 עם מגנטים מוליכי-על בעוצמה של 2 טסלה משולבים במלואם. מגנטים אלו הרחיבו בהצלחה את טווח הכח של VASIMR ליכולתו המבצעית המלאה של 200 קילוואט.
במהלך חודש נובמבר 2010, נערכו בדיקות נסיקה למשך זמן ארוך עם עוצמה מלאה של מנוע VX-200 כשהוא מגיע למצב יציב ב-25 שניות. בכך אומתו מאפייני עיצוב בסיסיים.
תוצאות שהוצגו לנאס"א ולאקדמיה בינואר 2011 אישרו כי נקודת התכנון ליעילות אופטימלית ב-VX-200 היא 50 קמ"ש מהירות פליטה, או מתקף סגולי של 5,000 שניות. על סמך נתונים אלה, הושגה יעילות מדחף של 72% על ידי אד אסטרה, כשהיעילות הכוללת של המערכת (המרת זרם חשמל ישיר לדחף) של 60% (מאחר שיעילות המרת החשמל לתדר רדיו עולה על 95%) כשהדלק הוא ארגון..
VX-200 ביצע יותר מ-10,000 נסיקות מנוע עד 2013, תוך הוכחת יעילות בדחף העולה על 70%, כשהדלק הוא ארגון והמנוע במלוא העוצמה, בהשואה לשימוש במקור אנרגיה של תדרי רדיו..
בדיקת הפוטנציאל בתחנת החלל הבינלאומית
ב-8 בדצמבר 2008, חתמה אד אסטרה על הסכם עם נאס"א על מנת להסדיר את המקום והבדיקה של גרסת הטיסה של VF-200, בתחנת החלל הבינלאומית (ISS),. אך התוכנית בוטלה בשנת 2015.
בתחילת שנת 2009, דווח שתאריך ההשקה המוקדם ביותר האפשרי היה 2012. באפריל 2014.. שיגורו היה צפוי בשנת 2016. הסיבה לעיכובים בפרויקט יוחסו למימון; וביוני 2014, פרנקלין צ'אנג-דיאז ציין כי לא סביר שהפרויקט ימשיך אלא אם כן תקבל אד אסטרה את כספי חוק חלל (SAA) מנאס"א.
מאחר שהכח הזמין בתחנת החלל הבינלאומית הוא פחות מ-200 קילוואט, מנוע VASIMR יכלול מערכת סוללה הנטענת בטפטוף המאפשרת פולסים של דחף במשך 15 דקות. בדיקה של המנוע בתחנת החלל הבינלאומית היא יקרת ערך, מכיוון שהתחנה מקיפה את כדור הארץ בגובה נמוך וחווה גרר ברמות גבוהות יחסית באטמוספירה, מה שמצריך את החזרתה לגובה התיקני אחת לתקופה. נכון לעכשיו, ההגבהה מחדש נעשית על ידי רקטות כימיות. מבחן VASIMR על תחנת החלל עשוי להוביל ליכולת שמירה של התחנה הזו, או תחנת חלל דומה, במסלול יציב בעלות שהיא 5% מהעלות המשוערת הנוכחית של-210,000,000 $ לשנה.
אד אסטרה ערכה FDR רשמי ל-VF-200 עם נאס"א ב-26 ביוני 2013. התוכניות בוטלו מאוחר יותר במרס 2015.
VF-200
המדחף VF-200 המוגדר כשיר לטיסה מורכב משתי יחידות VASIMIR של 100 קילוואט עם דיפולים מגנטיים הפוכים, כך שאין מומנט כוח המשפיע על תחנת החלל כאשר מגנטי המדחף עובדים. VF-200-1 הוא יחידת הטיסה הראשונה והיה אמור להיבדק בחלל כשהוא מוצמד לתחנת החלל הבינלאומית. התוכנית נזנחה במרס 2015.
שותפות נאס"א
בחודש יוני 2005, אד אסטרה חתמה על הסכם חוק החלל (Space Act Agreement) הראשון שלה עם נאס"א שהוביל לפיתוחו של מנוע VASIMR. ב-10 בדצמבר 2007 נחתם הסכם נוסף מסוג זה בשם "Umbrella" שעסק בעניינה של סוכנות החלל ב VASIMR. ההסכם קבע מסגרת לשיתוף פעולה בין הצדדים והגדרת תנאים כלליים המסדירים היבטים שונים במערכת היחסים המתמשכת בין השתיים. ב-8 בדצמבר 2008, נאס"א ואד אסטרה חתמו על הסכם חוק חלל שיוכל להוביל לבדיקת טיסת חלל של VASIMR על תחנת החלל הבינלאומית. ב-2 במרס 2011, אד אסטרה ומרכז החלל ג'ונסון של נאס"א חתמו על הסכם שיתוף פעולה במשימות מחקר, ניתוח ופיתוח של פעילות מגנט קריוגני שיימצא בחלל ושל מערכות הנעה חשמליות הנמצאות עתה בשלבי פיתוח על ידי אד אסטרה. נכון לפברואר 2011, נאס"א הקצתה 100 איש לפרויקט עם אד אסטרה למען שילוב VF-200 בתחנת החלל. ב-16 בדצמבר 2013, נחתם הסכם גג לחמש שנים נוספות.
VX-200S
בחודש מרץ 2015, הודיעה אד אסטרה על זכייתה בפרס בסך 10,000,000 $ מנאס"א, על מנת לקדם את מוכנות הטכנולוגיה של מנוע VASIMR נוסף, ה-VX-200SS (האותיות SS מייצגות את המילים מצב יציב, באנגלית: steady state) וזאת כדי לענות על הצרכים של מגוון משימות בחלל העמוק.
יישומים עתידיים אפשריים
VASIMR אינו מתאים לשיגור מטענים מכדור הארץ לחלל בשל יחס נמוך של דחף למשקל והצורך שלו בוואקום לשם תפעול. במקום זאת, הוא יתפקד כשלב עליון בהעברת מטען, ויצמצם את כמות הדלק הנדרשת לתחבורה בחלל. המנוע צפוי לבצע את הפונקציות הבאות בעלות נמוכה בהרבה מזו של טכנולוגיות כימיות:
יישומים אחרים ל VASIMR כגון תחבורה מהירה של אנשים למאדים ידרשו כוח גבוה מאוד ומקור אנרגיית בעל מסה נמוכה כגון כור גרעיני. מנהל נאס"א, צ'ארלס בולדן, אמר כי טכנולוגית VASIMR יכולה להיות פריצת הדרך הטכנולוגית שתצמצם את זמן הנסיעה למאדים מ-2.5 שנים ל-5 חודשים.
בחודש אוגוסט 2008, הצהיר טים גלובר, מנהל מחלקת פיתוח באד אסטרה, כי היישום הצפוי הראשון של מנוע VASIMR הוא "גרירת דברים [מטען לא-אנושי] ממסלול נמוך סביב כדור הארץ למסלול נמוך סביב הירח" והביע בכך תמיכה למאמצי נאס"א לחזרה לירח.
שימוש כגרר בחלל או רכב העברה מסלולית
היישום החשוב ביותר בעתיד הקרוב של חללית המונעת על ידי VASIMR הוא הובלת מטענים. מחקרים רבים הראו כי, למרות זמן נסיעה ארוך יותר, חללית המונעת על ידי VASIMR תהיה הרבה יותר יעילה בהעברת סחורות בחלל מרקטות כימיות מסורתיות. רכב העברה מסלולית (OTV), במהותו "גורר בחלל", המונע על ידי מנוע VF-200 יחיד, יהיה מסוגל להעביר 7 טונות של מטען ממסלול נמוך סביב כדור הארץ (LEO) למסלול נמוך סביב הירח (LLO) תוך פרק זמן של שישה חודשים. נאס"א מתכננת אספקת 34 טון של מטען שימושי ל-LLO בטיסה אחת עם רכב המונע באופן כימי ושורף 60 טונות דלק. לאותו מסע, OTV היה צריך להשתמש ב 5 מנועי VF-200, המופעלים על ידי מערך סולארי בהספק של מגוואט אחד, וב-8 טון של ארגון. המסה הכוללת של OTV תהיה בסדר גודל של 49 טון (דלק למסע לשני הכיוונים: 9 טון, חומרה: 6 טון, מטען: 34 טון). ניתן להפחית את זמן המסע על ידי נשיאת עומסים קלים ו/או שימוש ביותר דלק ארגון והשנקת VASIMR עד לקבלת דחף גבוה יותר בתנאי פעולה פחות יעילים (מתקף סגולי נמוך יותר). לדוגמה, OTV ריק בנסיעה חזרה לכדור הארץ עובר את המרחק ב-23 יום במתקף סגולי אופטימלי של 5,000 שניות או בכ-14 יום במתקף סגולי של 3,000 שניות. המסה הכוללת של ה-OTV המתוכנן של נאס"א (כולל מבנה, מערך סולארי, מכל דלק, אוויוניקה, דלק ומטען) הוערכה ב-100 טון (נסיעה ארוכה 98.4 טון; נסיעה קצרה 110 טון). בהשוואה לחללית המונעת כימית, היא מאפשרת להכפיל כמעט את קיבולת המטען, אך דורשת מערכים סולאריים גדולים עוד יותר (או מקור אחר של כוח) המסוגלים לספק 2 מגוואט.
נכון לאוקטובר 2010, אד אסטרה פועלת לניצול טכנולוגית VASIMR למשימות גרירה בחלל כדי לעזור "לנקות את הבעיה ההולכת וגדלה של אשפת החלל". נכון ל-2010, אד אסטרה קיוותה להציע הצעה מסחרית לדור הראשון עד שנת 2014. שום מוצר מסחרי לא הוצע.
מאדים ב-39 ימים
כדי לנהל מסע מאויש ל"מאדים ב 39 יום בלבד", VASIMR תצטרך כוח חשמלי באופן שיכול להיות מועבר רק על ידי הנעה גרעינית המיצרת חשמל. הכוח יופק באמצעות כור ביקוע גרעיני בחלל. הכור עשוי להשתמש במנוע רנקין / ברייטון / סטירלינג מסורתי כגון זה שמשמש את הכור SAFE-400 (מחזור ברייטון) או הכור Duff Kilopower (מחזור סטירלינג) להמרת חום לחשמל. עם זאת, עדיף שהמרת הכוח תבוסס על מנוע ללא חלקים נעים וקיטור, תוך שימוש בטכנולוגיית תא כגון: תרמו לחימום (כולל המרת כוח תרמית מבוססת גרפן), תרמי-חשמלי, תרמו פוטו-וולטאי, תרמיונית ומגנטו הידרודינמי. ייתכן שייעשה שימוש בטכנולוגיות שעדיין לא התגלו או חומרים אלקטרותרמיים להמרת אנרגיית חום (שהיא קרינת גוף שחור וגם רטט תרמי קינטי של מולקולות וחלקיקים אחרים) לאנרגיית זרם חשמלית (של אלקטרונים נעים דרך מעגל חשמלי). כדי למנוע את הצורך ב"רדיאטור בגודל מגרש כדורגל" (רוברט זוברין) בשביל "כור בהספק של 200,000 קילוואט (200 מגוואט) עם יחס כוח לצפיפות מסה של 1000 ואט לקילו" (פרנקלין צ'אנג-דיאז), כור זה צריך גם טכנולוגיה יעילה ללכידת חום כדי לסלק את פסולת החום. לשם השוואה, צוללת תקיפה מהירה מסוג "זאב הים" (Seawolf) משתמשת בכור עם הספק של 34 מגוואט, ותחנת הגרעין "Pilgrim" משתמשת בכור עם הספק של 690 מגוואט.
משימות הקרובות לשמש יותר מצדק
מרחקו של כוכב הלכת צדק מן השמש הוא מעט יותר מ-5 יחידות אסטרונומיות (AU) בממוצע, ומקבל רק 4% מאור השמש שמקבל כדור הארץ. למסע לקרס (ממוצע של 2.8 AU מהשמש), מאדים (1.5 AU), הירח (1.0 AU) או שני כוכבי הלכת הקרובים יותר לשמש מאשר כדור הארץ (נוגה (0.7 AU) וחמה (0.4 AU)), בנוסף לתאים תרמים לביקוע הגרעיני, ניתן להשתמש בטכנולוגית תאי פוטו שמש, באמצעות פנלים סולאריים גדולים ויעילים יותר בחללית. ניתן להדפיס פנלים סולאריים גדולים מספיק במדפסת תלת-ממדי בחלל על ידי חברות כגון תעשיות החלל העמוק ותאגיד רצועות ללא הגבלה. נאס"א העניקה להן 100,000 $ ו 500,000 $ בהתאמה (אוגוסט 2013) כדי ללמוד את התהליך.
ביקורת על VASIMR מרוברט זוברין
המשתתף במשימה המאוישת למאדים רוברט זוברין היה ביקורתי כלפי VASIMR. לדבריו, המנוע יעיל פחות ממנועים חשמליים אחרים שכבר זמינים ובנוסף אין מקור כוח שיתאים להפעלתו. זוברין גם מאמין שאין הכרח בהנעה חשמלית כדי להגיע למאדים ולכן אין להקצות תקציבים לפיתוחה. אד אסטרה הגיבה לביקורת בהודעה לעיתונות המתייחסת להפעלת חלליות מאוישות מהירות מאוד למאדים: "ברור כשמש שטכנולוגיית הכור הגרעינית, הנדרשת למשימות כגון אלה, אינה זמינה כיום ונחוצה [בה] התקדמות גדולה בנושאי עיצוב הכור והמרת הכוח". תוכנית "מאדים ישיר" (Mars Direct) של זוברין גם נזקקת לכורים גרעיניים, אם כי למטרות אחרות מאשר שיפור יכולות ההנעה באופן ישיר, למשל כדי לייצר דלק על פני מאדים. חברת אד אסטרה טענה עוד, כי "בטווח הקרוב, באמצעות אנרגיה סולארית חשמלית ברמות של 100 קילוואט עד 1 מגוואט, מדחף VASIMR יוכל להעביר מטענים כבדים למאדים באמצעות אחד עד ארבעה מדחפי הדור הראשון בלבד ובארכיטקטורות מנוע פשוטות יחסית".
סטניסלב פטרוב
סטניסלב ייבגרפוביץ' פטרוב (ברוסית: Станислав Евграфович Петров; 9 בספטמבר 1939, אודסה, אוקראינה – 19 במאי 2017) היה קצין בדרגת סגן-אלוף בכוחות ההגנה האווירית של ברית המועצות. פטרוב התפרסם מעט כאשר החליט ב־26 בספטמבר 1983 להתעלם מהתרעה מפני מתקפת טילים מצידה של ארצות הברית, תוך חריגה מההוראות המקובלות, בנימוק שמדובר בהתרעת שווא. חקירה מאוחרת של המקרה גילתה כי אכן היה מדובר בהתרעת שווא שנבעה מתפקוד טכני לקוי של מערכת הלוויין הסובייטית לזיהוי טילים. החלטתו של פטרוב, לפי מקורות שונים, מנעה תגובת שרשרת של מתקפות גרעיניות הדדיות מצד שתי המעצמות.
קיימות גרסאות שונות באשר לשאלה האם פטרוב הזהיר בפועל את הממונים עליו, וכן ישנם ספקות אודות חלקה של החלטתו האישית במניעת מלחמה גרעינית, מכיוון שפטרוב התמודד עם ההתרעות בלבד ובשום מצב לא הייתה לו סמכות להורות לפתוח במתקפת תגובה גרעינית. עם זאת, התקרית חשפה ליקויים חמורים במערכת ההתרעה המוקדמת הסובייטית. בשל רגישות המידע ובגלל אינטרסים פוליטיים בינלאומיים, נותרה הפרשה מסווגת עד שנת 1998 – אז פרסם קצין נוסף ששהה בבונקר את זכרונותיו מהתקרית.
רקע
התקרית התרחשה בתקופה בה שררו יחסים מתוחים בין ברית המועצות לארצות הברית. שלושה שבועות בלבד לפני כן, הפיל הצבא הסובייטי מטוס סילון דרום־קוריאני שחדר לשטחה האווירי של ברית המועצות. בהתרסקות המטוס נהרגו אזרחים אמריקאים רבים, ביניהם חבר הקונגרס לארי מקדונלד. באותו זמן תכננה מועצת נאט"ו תרגיל צבאי רחב היקף בשם אייבל ארצ'ר 83, שדימה מתקפה גרעינית מתואמת על ברית המועצות ועשוי היה לשמש כיסוי למתקפה כזו בפועל.
ליל התקרית
ב־26 בספטמבר 1983 היה סטניסלב פטרוב קצין תורן בבונקר "סרפוחוב־15" שליד מוסקבה, בו שכן מרכז הבקרה של מערכת ההתרעה המוקדמת מפני מתקפת טילים, או בשם הקוד שלה, "אוקו" (עין). פטרוב היה אחראי להשגיח על רשת הלוויינים להתרעה מוקדמת ולהודיע לממונים עליו על מתקפת טילים קרבה נגד ברית המועצות. אם התקבלה אזהרה ממערכת ההתרעה המוקדמת ששוגרו טילים לכיוונה של ברית המועצות, הוראות התגובה היו שיגור בהתרעה, כלומר, מתקפת תגובה גרעינית מיידית, וזאת כחלק ממדיניות ה"השמדה הדדית מובטחת" ושיגור בעת התרעה
זמן קצר לאחר חצות התקבל דיווח מהמחשבים שבבונקר אודות תנועת טיל בין־יבשתי אחד מכיוון ארצות הברית לכיוונה של ברית המועצות. פטרוב סבור היה כי מדובר בשגיאה של המחשב, שכן במקרה של מתקפה מצידה של ארצות הברית סביר היה כי היא תשגר מאות טילים בו־זמנית, וזאת כדי למנוע מברית המועצות להשיב במתקפת־נגד. יתר על כן, בעבר כבר עלו ספקות בנוגע למהימנותו של לוויין ההתרעה. לאור נימוקים אלו, בחר פטרוב להתעלם מההתרעה, ופטר את כל העניין בהתרעת שווא. למרות זאת, מהדו"ח של האירוע לא ברור אם פטרוב הודיע לממונים עליו על ההתרעה או שבחר להתעלם וגם לא להודיע לממונים עליו.
מאוחר יותר הצביעו המחשבים על ארבעה טילים נוספים באוויר, כולם מכוונים ישירות לברית המועצות. פטרוב המשיך לחשוד כי מדובר בכשל טכני במחשבים, וזאת אף על פי שלא היה ביסוס לחשדותיו. המכ"ם הקרקעי הסובייטי לא יכול היה לגלות עצמים שהיו מעבר לאופק, והמתנה לזיהוי ודאי הייתה מובילה למצב בו יישארו דקות ספורות לתגובה עד לנפילת הטילים. על פי הדו"ח שכתב פטרוב, הממונים עליו התכוננו בתגובה לשגר מתקפת־נגד חפוזה כמו זאת של האמריקאים, אך הוא התעקש כי מדובר בכשל טכני של מערכת ההתרעה ובהתרעת שווא. אכן בשלב מאוחר יותר, כאשר אף טיל לא נחת, התברר כי פטרוב צדק באבחנתו.
בדיעבד התברר כי הכשל הטכני שהוביל להתרעות השווא, נבע ממערך נדיר של השתקפות אור השמש על עננים גבוהים יחד עם מסלולי מולניה של הלוויינים. התקלה תוקנה מאוחר יותר, באמצעות לוויין בעל מסלול גאוסטציונרי שציר הסיבוב שלו זהה לזה של כדור הארץ, דבר שמקבע את מיקומו יחסית לכדור הארץ.
פטרוב נחקר באופן נוקב על ידי מפקדיו בעניין החלטתו זו. אמנם בהתחלה הם שיבחו אותו על החלטתו: יורי ווטינצ'ב, מפקד יחידת ההגנה מפני טילים של חיל ההגנה האווירי הסובייטי דאז, שהיה הראשון ששמע מפטרוב דין וחשבון אודות המקרה (והראשון שהביא אותו לידיעת הציבור בשנות ה־90), אמר כי החלטתו של פטרוב הייתה "הדבר הנכון בזמן הנכון", אך פטרוב גם ננזף בתואנה שהוא לא כתב את האירועים ביומן המבצעים. פטרוב עצמו ציין שווטינצ'ב שיבח אותו ואף הבטיח לו פרס, אך לבסוף הוא לא קיבל פרס מכיוון שזה היה מעודד חוסר צייתנות. לדברי פטרוב, סיבה נוספת לכך הייתה המבוכה שגרמו התקלות במערכת לממונים עליו ולמדענים בעלי ההשפעה שהיו אחראים לתפעולה; לו פטרוב היה מתוגמל רשמית הדבר היה מהווה מכה עבורם.
תגובות בעולם
תקרית זו לא הייתה ידועה ברבים עד פרסומה בשנות ה־90 בזכרונותיו של יורי ווטינצ'ב. פרסומים רבים בתקשורת הגבירו את המודעות הציבורית לחשיבות מעשיו של פטרוב.
בתאריך 21 במאי 2004 העניקה "התאחדות אזרחי העולם" שבסן פרנסיסקו לפטרוב אזרחות של כבוד ופרס כספי על סך 1000 דולר כהוקרה על חלקו במניעת האסון. בינואר 2006 נסע פטרוב לארצות הברית כדי להיות אורח כבוד בעצרת האו"ם בניו יורק, שם העניקה לו ההתאחדות שנית אזרחות של כבוד. למחרת רואיין פטרוב על ידי העיתונאי וולטר קרונקייט במשרדו שב־CBS בניו יורק. הריאיון שנתן התפרסם ביולי 2009, בסרט הדוקומנטרי "The Man Who Saved The World".
ביום בו ביקר פטרוב בעצרת האו"ם פרסמה המשלחת הרוסית לאו"ם הודעה לעיתונות, לפיה:
עם זאת, מומחים למלחמה הקרה ספקנים בנוגע לשאלה האם לפי הפרוטוקול הסובייטי נדרשו באופן חד־משמעי יותר ממקור התרעה אחד על מנת להגיב במקרה של התרעה מפני מתקפת טילים. ברוק בלייר, מומחה למדיניות הגרעין של שתי המעצמות במלחמה הקרה, ונכון ל־2009 נשיא המכון לביטחון עולמי בוושינגטון, טוען כי התקרית הייתה על רקע תקופה בה חלה הידרדרות מערכתית ביחסי ארצות הברית–ברית המועצות ושבה שררה מתיחות רבה בין שתי המעצמות. על רקע מצב נפיץ זה, לדעתו של בלייר, הייתה קיימת סבירות גבוהה כי אחת מהמעצמות תתקוף במהירות, ולכן החלטתו של פטרוב מנעה ברגע האחרון השלכות הרות־אסון. בריאיון לטלוויזיה אמר בלייר: "הרוסים ראו ממשלה אמריקאית המתכוננת להנחית את המכה הראשונה בראשות נשיא שיכול להורות על מתקפה שכזו", ובהתייחס לתקרית של פטרוב אמר: "אני חושב שזה הכי קרוב שהגענו למלחמה גרעינית שקרתה במקרה".
פטרוב לאחר המעשה
לאחר התקרית הועבר פטרוב לתפקיד בעל רגישות ביטחונית נמוכה יותר (אם כי הוא מדגיש שהוא לא אולץ לעזוב את הצבא, כפי שפורסם במקורות מערביים). בהמשך הוא פרש לפנסיה מוקדמת וסבל מהתמוטטות עצבים ועד מותו הוא חי בעיר פריאזינו שבמחוז מוסקבה.
פטרוב עצמו טען שהוא לא ראה במעשהו גבורה יוצאת דופן. בריאיון לסרט הדוקומנטרי "The Red Button and the Man Who Saved the World" אמר פטרוב כי תפקודו במהלך התקרית היה חלק מתפקידו והוא רק ביצע את המוטל עליו.
אבנר רוטנברג
אבנר רוטנברג (נולד ב-24 ביוני 1943) הוא סופר ויועץ לענייני תרבות ואמנות.
ביוגרפיה
אבנר רוטנברג נולד בחיפה וגדל וחי בירושלים. למד בבית הספר לילדי עובדים "ארלוזורוב" ובתיכון ליד האוניברסיטה. בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים: פילוסופיה כללית, פילוסופיה עברית וקבלה. בוגר פילוסופיה באוניברסיטת אדלייד, דרום אוסטרליה. אחרי שירות צבאי רוטנברג החל לעבוד בעיריית ירושלים כאקורדיוניסט ומדריך נוער. היה שליח ההסתדרות הציונית במונטריאול קנדה ובאדלייד, דרום אוסטרליה.
רוטנברג עבד שנים רבות כמנהל האגף לחינוך חברתי וכסגן מנהל האגף לתרבות בעיריית ירושלים. הוא נמנה עם מקימי האיגוד הארצי של מנהלי מחלקות התרבות בשלטון המקומי, והיה מזכירו הראשון. יזם וערך עשרות מפעלי תרבות בירושלים וביניהם קשרי תרבות בינלאומיים, פסטיבלים והוצאת תקליטורים לאמנים.
פרסם עשרות סיפורים קצרים בכתבי העת: "עיתון 77", "מאזנים", "אפיריון", "רב-קול", "ירושלים, מאסף לדברי ספרות", "כתב עת ירושלמי ברוסית" וכדומה.
ספריו לילדים
כתב מחזה לילדים: 35 במאי - על פי אריך קסטנר שהוצג בתיאטרון החאן, 1975.
יהדות ניו זילנד
יהדות ניו זילנד היא קהילה יהודית צעירה יחסית, הפרוסה על פני שני האיים המרכזיים של ניו זילנד.
נכון למפקד האוכלוסין ב-2013, מצויים בניו זילנד מעל ל-6,000 יהודים, המהווים כ-0.1% מאוכלוסיית המדינה.
היסטוריה של יהדות ניו זילנד
הקהילה הוקמה בשנת 1840, לאחר שניו זילנד הפכה לקולוניה בריטית. מאז הקמת הקהילה זכו היהודים במדינה לשוויון זכויות מלא. במהלך המאה ה-19 עברו כמה מאות יהודים, בעיקר מבריטניה לניו זילנד, והקימו קהילה באוקלנד. שמואל אהרון גולדשטיין היה רב הקהילה במשך 54 שנים עד לשנת 1934.
בסוף המאה ה-19 התרחבה הקהילה היהודית עם הגיעם של פליטים מרוסיה הצארית. בתקופה זו הגיעו גם יהודים מלבנון לדרום האי הדרומי והקימו את בית הכנסת הדרומי ביותר בעולם, בעיר דנידין. בראשית שנות ה-20 הוסיפו יהודים בודדים להגיע לניו זילנד. הקהילה התרחבה משמעותית בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, בעקבות הגירת פליטים יהודים מאירופה. אלו הקימו קהילה גם בעיר וולינגטון. במחצית השנייה של המאה ה-20 הגיעו לניו זילנד יהודים מישראל ויהודים אמריקנים. בשנים שמאז נפילת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה הגיעו אלפי יהודים דרום-אפריקנים לניו זילנד. רבים מהם מיהרו להגר לאוסטרליה עם קבלת האזרחות הניו זילנדית. כיום הקהילה היהודית מונה בין 7000 ל-15,000 יהודים. בשל ריחוקה של ניו זילנד מאירופה, פליטי שואה רבים שהחליטו 'לברוח מיהדותם' בחרו בניו זילנד בשל היותה המקום המרוחק ביותר, לפחות מבחינה תפיסתית. בשני העשורים האחרונים, בשל פטירתם של בני הדור הנ"ל, מגלות משפחות רבות בניו זילנד אודות מוצאן היהודי. באופן יחסי למספר היהודים בניו זילנד הרי שיש בה מספר עצום של יהודים שגילו את יהדותם בגיל מאוחר יחסית.
מבחינה דתית הקהילה המקורית שהוקמה בניו זילנד הייתה אורתודוקסית אך כבר בשנות העשרים של המאה ה-20 הוקמה בה קהילה ליברלית. גודלה הקטן של הקהילה הביא לכך שהחיכוך בין רפורמים לאורתודוקסים היה קטן בהשוואה למקומות אחרים בעולם ועל פי רוב נשמר המבנה האחיד של הקהילה.
בנובמבר 2004 נפתח לראשונה בית חב"ד במרכז העיר קרייסטצ'רץ'. הבית נהרס לחלוטין ברעידת אדמה הגדולה שהתרחשה בעיר בראשית 2011, ונפתח שוב מחדש בשנת 2017. בהמשך נפתח בית חב"ד באוקלנד. בית זה פעיל במשך כל השנה, ובפעילויותיו משתתפים בני הקהילה היהודית והמבקרים. כמו כן נפתח בית חב"ד בוואנקה שבאי הדרומי. בית זה פעיל במהלך עונת המטיילים בקיץ.
בני זילנד נמצא גם בית הכנסת היחיד בעולם שהוא גם רפורמי וגם אורתודוקסי, ופועל באישור סמכויות דתיות אורתודוקסיות. בית הכנסת בקרייסטצ'רץ' משתייך לאיגוד בתי הכנסת האורתודוקסים של חבר העמים הבריטי אך זכה לאישור הרב הראשי של בריטניה וחבר העמים לקיים בתוכו תפילות רפורמיות וטקסים רפורמים. כך, למרות שמדובר בבית כנסת אורתודוקסי, הרי שמתקיימות שם אחת לשבועיים תפילות ללא מחיצה, מסידור רפורמי. בנוסף מגיעים אליו חברי קהילה שאינם מוכרים כיהודים על פי ההלכה האורתודוקסית.
דמוגרפיה של יהדות ניו זילנד
מרבית היהודים חיים באוקלנד. בנוסף, ישנה קהילה יהודית גדולה בוולינגטון, וקיימות קהילות בקריסטצ'רץ' ובדנידין. בניגוד לתפוצות יהודיות אחרות, בהן הקהילה מרוכזת כמעט רק בערים, הרי שבתפוצה הניו זילנדית אחוז לא מבוטל מהקהילה היהודית מפוזר בעיירות, בכפרים ובחוות ברחבי ניו זילנד, ועוסק בחקלאות או בתעשייה זעירה - זאת, בהתאם למבנה הסוציו-אקונומי הכללי של ניו זילנד.
יהדות ניו זילנד היא אשכנזית ברובה. המיעוט שמוצאו מזרחי מורכב בעיקר מצאצאי המהגרים היהודים-לבנונים בדנידין, ומישראלים ממוצא מזרחי שהיגרו לניו זילנד.
ייצוג בפוליטיקה
שלושה ראשי ממשלה של ניו זילנד היו יהודים: ג'וליוס ווגל (Vogel), שכיהן בשנות השבעים של המאה ה-19, פרנסיס בל, שכיהן במשך 20 יום בלבד, ב-1925 וג'ון קי, שנבחר לתפקידו ב-2008 וכיהן בתפקיד עד דצמבר 2016.
לפחות חמישה ראשי ערים של אוקלנד היו יהודים, ובכלל זה ראש העיר שכיהן במשך הזמן הממושך ביותר בניו זילנד: דב מאיר רובינסון, שהיה ראש עיריית אוקלנד בין 1959 ל-1965 ובין 1965 ל-1980.
דב אהרונוב
אודות
נולד בקריית חיים להלל ודולה אהרונוב. אביו הגיע לארץ מהעיר דניפרופטרובסק באוקראינה. אמו עלתה בגיל 16 מליטא ובארץ עבדה במסגרת "גדוד העבודה". אביו עבד כל חייו בבית חרושת "שמן" כמנהל עבודה ואמו הייתה עקרת בית. דב ניגן במשך שנים רבות בילדותו בכינור, אולם בגיל 18 החליט לבחור בכיוון המדעי.
את לימודיו האקדמאים החל כעתודאי בטכניון, בחיפה. סיים תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1960. שירת כממלא מקום קצין במטה הכללי ואחר כך עבר לחיל הים בחיפה, במטרה להמשיך לתואר שני בטכניון. בחיל היה בין האחראים על עבודות המיחשוב הקשורות בשיפוץ הצוללת "תנין". הוא סיים תואר שני בשנת 1963 וקיבל תואר דוקטור בשנת 1967, בהנחייתו של פרופסור אלישע נתניהו. נושא עבודתו: "נגזרות השוורציות ופונקציות פשוטות". עשה פוסט דוקטורט באוניברסיטת מרילנד ואחר כך הצטרף למחלקה למתמטיקה בטכניון. בשנת 1972 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1978 פרופסור מן המניין. בשנת 1989 מונה לעמוד בראש הקתדרה למתמטיקה בטכניון על שם רג' ואוה דונר. בשנת 2006 יצא לגמלאות.
ביחד עם המתמטיקאי האמריקאי הרולד שפירא- Harold Shapiro פיתח במשך עשרות שנים את התאוריה של תחומי אינטגרציה (quadrature domains). מאמרם, "Domains on which analytic functions satisfy quadrature identities", משנת 1976 שפורסם בJournal d'Analyse Mathématique נחשב לפורץ הדרך בתחום.
פרופ' אהרונוב פרסם כ - 70 מאמרים אקדמיים בכתבי עת מתמטיים.
בשנת 1972 הוענק לו פרס רוזנבלום על עבודת מחקר בטכניון ובשנת 1992 הוענק לו פרס מהלר למתמטיקה.
אחיו, יקיר אהרונוב, הוא פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב. דב אב לשלושה ילדים: עינת הבכורה והתאומים ניב ודורית.
ניב בוגר תואר ראשון במתמטיקה של הטכניון.
עינת ודורית שתיהן בעלות תואר פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים. דורית היא פרופ' למדעי המחשב. עינת היא פרופ' למדעי כדור הארץ. לאחר פרישתו לגמלאות התפנה לכתיבה ופרסם מאות כתבות בנושאים הקשורים לילדותו בקריית חיים, וכן בנושאים הקשורים למדינה ולחברה.
פייטרו לוקטלי
פייטרו אנטוניו לוקטלי (איטלקית: Pietro Antonio Locatelli; 3 בספטמבר 1695 - 30 במרץ 1764) היה מלחין וכנר איטלקי.
חייו
לוקטלי נולד בברגמו שבאיטליה. כילד פלא בנגינת כינור נשלח לרומא ללמוד אצל ארכאנג'לו קורלי. לא הרבה ידוע על פעילותו בשנים הבאות, פרט לכך שהשתקע לבסוף באמסטרדם בשנת 1729, ושם נפטר.
לוקטלי היה וירטואוז בכינור. נאמר עליו שמעולם לא ניגן צליל שגוי – פרט לפעם אחת, כשהזרת שלו החליקה ונתקעה בגשר של כינורו. חידושיו בטכניקת הנגינה הביאו עליו ביקורת מצד בני דורו בכל הנוגע ליפי הצליל. מבקרי מוזיקה בני זמנו השוו אותו שלא לטובתו עם כנרים אחרים, שנפלו ממנו ללא ספק בחדשנות ובהשפעה. הטכניקה של לוקטלי עודנה מהווה אתגר לכנרים עד ימינו אלה.
לוקטלי מוכר אולי לקהל המאזינים של ימינו הודות ליצירה שאיננה קיימת למעשה. הרומן הראשון בסדרת "אוברי-מטורין" של פטריק אובראיין מתחיל בשורה המפורסמת: "חדר המוזיקה בבית המושל בפורט מאהון, מתומן גבוה ונאה, שתקרתו נתמכת בעמודים, היה מלא בפרק הראשון החוגג של הרביעייה בדו מז'ור של לוקטלי." למעשה, לא ידוע שלוקטלי חיבר איזה שהן רביעיות. היצירה הקאמרית ששימשה לתמונה זו בעיבוד לסרט "אדון ומפקד" הייתה, לאמיתו של דבר, חמישייה בדו מז'ור של לואיג'י בוקריני.
ג'ילט
ג'ילט (Gillette) הוא מותג בבעלות חברת פרוקטר אנד גמבל. זהו המותג המוביל בעולם בתחום הגילוח, ומשווקים תחתיו מגוון רחב של מוצרים ברחבי העולם.
המותג היה שייך במקורו לחברת ג'ילט (The Gillette Company) אשר נוסדה על ידי קינג קמפ ג'ילט (King Camp Gillette) ב-1895, כיצרנית מכשירי גילוח בבוסטון. חברת ג'ילט שיווקה גם תחת המותגים בראון, אורל-בי (Oral-B) ודורסל. חברת ג'ילט נרכשה על ידי פרוקטר אנד גמבל, ומאז ה-30 בספטמבר 2005 חדלה להתקיים באופן עצמאי.
שונייטא
שׁוּנְיַיטָא (מסנסקריט: Śūnyatā; בפאלי: Suññatā, שׁוּנְּיַיטָא) הוא מונח בודהיסטי המתורגם כ"ריקות" (להבדיל מ"ריקנות") ומהווה היבט בתחומים של הביקורת המטפיזית, תורת ההכרה והפנומנולוגיה הבודהיסטית. משמעות השׁוּנְיַיטָא היא שכל דבר שמישהו פוגש בחייו, הוא ריק מקביעות ומהות-עצמית (Svabhava). כל הדברים קשורים-זה בזה, לעולם לא יכולים להתקיים מכוחם הם, או עצמאיים; לשום דבר אין מציאות עצמאית. אולם שׁוּנְיַיטָא לעולם לא רומזת לכיוון של ניהיליזם, שאותו מחשיב מכלול ההשקפות הבודהיסטי כאשליה, כפי שהוא רואה בחומרנות אשליה.
ראווסון טוען כי:
בסוטות המהאיאנה טאטהאגַטַגרבהה (Tathāgatagarbha), לעומת זאת, נאמר שרק דברים ומצבים משתנים ובני חלוף (התחום של סמסרה) הם ריקים במובן השלילי – אבל לא הבודהה או נירוואנה, שהם מצבים אמיתיים, נצחיים ומלאים במעלות טובות מתמשכות באופן בלתי נתפס.
המקור וההתפתחות של שונייטא
רעיון השׁוּנְיַיטָא צמח מתוך מכלול ההשקפות הבודהיסטיות על אודות אנאטא (חוסר הקיום של העצמי) ומהפראטיטיה-סמוטפאדה (התהוות-מותנית). חלק מה הקאנון הפאלי מספר כי הנזיר אנאנדה, מלווה של הבודהה שאל: ענה בודהה:
שׁוּנְיַיטָא היא רעיון מרכזי בסוטרת הלב, שמזמרים לעיתים תכופות בודהיסטים מזרם המהאיאנה.
איך ניתן להגיע לשונייטא?
שונייטא- ריקות, הוא מושג המתאר מצב תודעתי אליו ניתן להגיע לרוב דרך תרגול. הריקות הוא עיקרון המופיע בצורות שונות בדת הבודהיסטית. בספרה "בודהיזם- מבוא לדת ולפילוסופיה של הבודהיזם" מסבירה לידיה ארן כי הבודהיזם מתבסס על הנחת שתי אמיתות- המציאות שאנו חווים אותה ומציאות עליונה, אמיתית, שלא ניתן לתארה. את המציאות הזו אין אנו חווים כיוון שדרכי ההכרה שלנו מוגבלות. עיקרון הריקות, יחד עם עקרונות בודהיסטיים נוספים, מצביע על הימצאותה של אותה מציאות עליונה. אלו שזכו בהארה הגיעו לאמת זו לאחר התנסות ישירה.
דרך טכניקות התבוננות פנימית הידועות כמדיטציה או יוגה, יכול המודט לכוון לחוויה ישירה של המציאות העליונה ששונה מהחוויה השכלתנית או החושית הנורמטיבית. כך ניתן "להטמיע" עיקרון בודהיסטי כמו עיקרון הריקות. המדיטציה מתבצעת תחת הדרכה ושמירה על כללים של התנהגות מוסרית, המאפשרים סביבה נוחה להתבוננות הפנימית.
"מדיטציה היא התרופה הנכונה לתודעה הלא ממושמעת שלא ניתנת לשליטה" אומר לאמה ישה, בספרו "The Peaceful Stillness of the Silent Mind". על פי ישה, המדיטציה היא הכלי להבנת הידע. במדיטציה, המודט עורך חקירה חודרנית לתוך תודעתו כדי להבין את תופעת הקיום הפנימי. לדוגמה, כדי לשמור על בית נקי, אדם צריך משמעת מסוימת בפעולותיו. בדומה לבית, התודעה אינה מאורגנת, על כן צריך רמה מסוימת של הבנה ומשמעת כדי לסדרה. במדיטציה על עיקרון הריקות, למשל, יתרגל המודט חיפוש של ה"אני". האם ה"אני" נמצא בגוף? האם הוא שוכן רק בתודעה? וכן הלאה. כאשר לא ניתן למצוא את ה"אני" או לעמוד על טיבו האמיתי, יכולה להתרחש חוויה פנימית של ריקות.
לאמה ישה מפרט על שני סוגי מדיטציות עיקריים, מדיטציה אנליטית להתבוננות פסיכולוגית פנימית, ומדיטציה לבניית יכולת ריכוז ממוקדת. דרך פיתוח יכולות ההתרכזות הממוקדת, אדם יכול להתבונן באופן אנליטי בעיקרון בודהיסטי כמו הריקות, ולנסות להבינו. ללא פיתוח יכולת ריכוז גבוהה קשה להתרכז בריקות ומשמעותה לאורך זמן. לכן רק עם תרגול ריכוז ניתן לבצע מדיטציה אנליטית סביב העיקרון, וכך לנסות להטמיע אותו בתודעה.
מצעד אלבומי הפופ הלטיניים
מצעד אלבומי הפופ הלטיניים (באנגלית: Latin Pop Albums) הוא מצעד מוזיקה המתפרסם על ידי מגזין בילבורד. הוא כולל מידע על מוזיקה לטינית מסוגת הפופ והוקם ביוני 1985. הוא מדרג אלבומים באורך מלא ומבוסס על נתוני מכירותיהם. המידע נאסף על ידי נילסן סאונדסקאן מתוך מדגם המייצג יותר מ-90% משוק הקמעונאות למוזיקה בארצות הברית, הכולל לא רק חנויות מוזיקה ומחלקות מוזיקה בחנויות אלקטרוניקה ובבתי כלבו, אלא גם עסקאות ישירות לצרכן ומכירות אינטרנטיות. (כמו כן, משוכללים גם נתוני ההורדות הדיגיטליות של כל האלבומים)
פיט מונדריאן
פיטר קורנליס "פיט" מונדריאן (בהולנדית: Pieter Cornelis "Piet" Mondriaan; ) היה צייר הולנדי וממייסדי המודרניזם.
רקע על האמן ורעיונותיו
מונדריאן נולד באמרספורט שבהולנד. הוא גדל במשפחה בעלת אמונה קלוויניסטית נוקשה, ולמד ציור באקדמיה AIA. בתחילת דרכו צייר תמונות נוף וטבע דומם לפי חוקים אקדמיים נוקשים. ב-1905 ביקר בתערוכה של ואן גוך והושפע ממנה מאוד, ובהמשך הושפע מהפוביזם ומהקוביזם. אז גם החל לעבוד על סדרת העצים, שלה חשיבות מכרעת על ההתפתחות האומנותית שלו.
ב-1911 עבר לפריז, שם הלך בדרכם של הקוביסטים והחל לתת בציוריו קדימות לצבע על פני הרישום. האובייקט החל להיעלם מעבודותיו, כמו שניתן לראות בציורי העצים של אותה תקופה, בהם העץ מיוצג על ידי רשת של קווים אופקיים ואנכיים המסודרים סביב ציר מרכזי. הוא צמצם את ההבעה בציור, התעלם מפרטים והפחית את מספר הצבעים.
בשנים 1912–1914 הפכו ציוריו לפחות ופחות ריאליסטיים. הרצון ליצור חיקוי ואשליה הלך ונעלם, עד שלבסוף נותרו רק צורות גאומטריות שונות מסודרות על הבד, שהודגשו במעט צבעים. בתקופה זו, כדי להתנתק עוד יותר מההקשר המציאותי, הפסיק לתת לעבודותיו שמות תאוריים והחל לסמן אותן במספרים, או שהוסיף תיאור של צבע או צורה.
ב-1916 פגש בהולנד את בארט ואן דר לק, אמן הולנדי שהחל מ-1914 צייר קומפוזיציות אבסטרקטיות של צורות גאומטריות בצבעים שטוחים וקונטרסטיים. שניהם עבדו יחד במשך תקופה מסוימת והושפעו זה מזה. מונדריאן נטש אז את קומפוזיציות הצלבים והחל לצייר ריבועים ומלבנים צבעוניים על משטחים נייטרליים.
נאו-פלסטיסיזם
באוקטובר 1917 יצא לאור הגיליון הראשון של המגזין דה סטייל ("הסגנון") בהולנד, שסביבו התפתחה התנועה הנאו-פלסטיסיסטית ובו פורסמו לראשונה המניפסטים שלה. באחד המניפסטים נכתב:
עקרונות אלה הלכו והתכופפו עם השנים ורק מונדריאן נשאר נאמן להם לחלוטין. האלמנטים המשמעותיים ביותר בנאו-פלסטיסיזם הם האובייקטיביות שלה והאנטי-אינדווידואליות. היומרה שלה כלפי הקבוע והאוניברסלי, והשאיפה לשלמות מוחלטת.
חוקי הנאו-פלסטיסיזם
בשנת 1926 ניסח מונדריאן רשימה ביחד עם מישל סופור, בה הוא מציין את ששת העקרונות הבאים:
המשך דרכו
בסוף 1919 וב-1920 המשטחים הגאומטריים בציוריו, שנוצרו כתוצאה מהקווים החוצים, גדלו בשטחם והתמעטו בכמותם. האסימטריה של הקומפוזיציה התבהרה, המשטחים הופרדו בבירור ומשטח אחד היה תמיד דומיננטי וגדול מאחרים. ב-1921 הוא הצליח לשכלל את השיטה כדי לבטא את עקרונותיו. הקווים שהפרידו בין משטחי הצבע הפכו עבים עד כדי כך שיכלו להחשב כמשטחי צבע בעצמם. הבד נשלט ברובו על ידי ריבוע או מלבן אחד. צבעי היסוד נוכחים פחות בקומפוזיציה, אך הפכו חזקים ובוהקים יותר.
בשיא הקריירה שלו, בשנות ה-30, הוא הפסיק לחלוטין להשתמש בצבע. משטח התמונה הלבן נחצה על ידי קווים שחורים בלבד (למשל שניים אופקיים ואחד אנכי), כך שהתמונה הפכה לדמותם הטהורה.
המוזיאון העירוני של האג מציג רבות מיצירותיו. ב-1998 רכש המוזיאון את יצירתו הבלתי-גמורה "בוגי ווגי של ניצחון" (Victory Boogie Woogie) תמורת 80 מיליון גילדן הולנדי (כ-36.3 מיליון אירו).
דעותיו על האמנות
מונדריאן ראה באומנות סוג של דת וטען שאנשים יוכלו להפוך לטובים ולרוחניים יותר אחרי שיביטו ביצירות מאוזנות. הוא היה אחד מדובריה הראשונים של האמנות המופשטת (אבסטרקטית) הבלתי-פיגורטיבית, שהתחילה להתפתח בשנות ה-20 של המאה ה-20 והפכה בהדרגה לזרם עיקרי באמנות באותה התקופה. מונדריאן תפס עמדה קבועה ויציבה ברקמה הסבוכה של אמנות המאה העשרים.
ציוריו של מונדריאן מופשטים וסינתטיים ביותר ומאופיינים במיעוט צבעים וצורות פשוטות. בחינה ראשונית של תמונותיו מגלה פשטות, מסגרות נוקשות, סטטיות וגאומטריה קפדנית, אך מבעד למרובעים ולמישורים הצבועים חבויה תסיסה המפיחה רוח חיים בצורות ובצבעים ומעוררת רגשות.
תצורת צ'ינלה
תצורת צ'ינלה (באנגלית: Chinle Formation) היא תצורה גאולוגית של סלעי משקע מהטריאס העליון, (לפני כ-200–235 מיליון שנים) שהורבדה ביבשה: בנהרות, אגמים, ביצות, או כתוצאה מתהליכים אאוליים. התצורה נחשפת בחמש ממדינות ארצות הברית: בנבדה, בצפון אריזונה, במערב קולורדו, במערב ניו מקסיקו וביוטה, כחלק מהאזורים הפיזיוגרפיים של רמת קולורדו, פרובינציית אגן ורכס ובחלק הדרומי של המישורים הפנימיים בארצות הברית.
גישה שנויה במחלוקת טוענת שתצורת צ'ינלה זהה לחבורת דוקום (Dockum Group) של מזרח קולורדו וניו מקסיקו, מערב טקסס, הפנהנדל של אוקלהומה (Oklahoma panhandle), ודרום מערב קנזס. בניו מקסיקו ובטקסס מכונה בשם צ'ינלה אחת התצורות בחבורת דוקום.
אגן השקעה אפשרי נפרד של תצורת צ'ינלה מצוי בצפון מערב קולורדו וצפון מזרח יוטה. החלק הדרומי של תצורת צ'ינלה מגיע לעובי המרבי של קצת יותר מ-520 מטרים. תצורת צ'ינלה מרובדת בדרך כלל על תצורת מואנקופי תוך יצירת אי התאמה.
היסטוריה של המחקר
אין מיקום מייצג לתצורת צ'ינלה. היא קרויה על שם עמק צ'ינלה במחוז אפאצ'י באריזונה. מקור שם העמק בשפת האפאצ'י ופירושו "זורם החוצה", והוא כנראה מתייחס לנקודה שבה המים זורמים מחוץ לקניון דה שאי (Canyon de Chelly). את השם תצורת צ'ינלה טבע הגאולוג האמריקני הרברט גרגורי (Herbert Ernest Gregory 1952-1869) ב-1917, מבלי שהגדיר את השם רשמית אלא שנתיים אחר כך, ומבלי לציין מיקום מייצג. גרגורי חילק את התצורה לארבעה פרטים להם אותם כינה (מלמעלה כלפי מטה) A, B, C ו-D. איש הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, הגאולוג והכלכלן ריימונד ק. רובק (Raymond C. Robeck) הרחיב ב-1956 את המידע על הפרטים חסרי השם של גרגורי כשזיהה באזור קמר סן רפאל (San Rafael Swell) - אזור ביוטה שהתרומם כתוצאה מהאורוגנזה הלרמידית – את הפרט התחתון ביותר בתצורה אותו כינה "פרט טמפל מאונטיין" (Temple Mountain member).
ב-1957 בחן מחדש הגאולוג ואיש הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ג'ון סטיוארט (John H. Stewart ; 2013-1928) את הסלע "קונגלומרט שינארמפ" (Shinarump Conglomerate) כפי שהוגדר על ידי הגאולוגים גרוב קרל גילברט (Grove Karl Gilbert, ידוע יותר כ-G.K. Gilbert; 1918-1843) ואדווין יוג'ין האוול (Edwin Eugene Howell; 1911-1864) ב-1875 וגרגורי ב-1917 ושינה את שמו לפרט שינארמפ (Shinarump member) של תצורת צ'ינלה. סקירה כללית של הגאולוגיה של התצורה הוכנה ב-1964 על ידי הגאולוגים סטיוארט ופורסט פול (Forrest G. Poole). סיקיץ' (Sikich) בחן מחדש את התצורה ב-1965 וחילק את התצורה לפרטים נוספים. וילסון (Wilson) וסטיוארט מיפו את גבולות התצורה ב-1967. ב-1972 עודכנו גבולות התצורה והוכנה סקירה כללית על ידי סטיוארט ואחרים (הם פרסמו עדכון עוד באותה שנה). קלי (Kelley) בחן מחדש את התצורה ב-1972 וחילק את התצורה לפרטים נוספים. לוקאס (Lucas) והיידן (Hayden) עשו אותו הדבר ב-1989. "פרט רוק פוינט" (Rock Point Member) נקבע על ידי דוביאל (Dubiel) ב-1989. ב-1993 שדרג לוקאס את מעמד התצורה לחבורה, ובכך שדרג גם את מעמדם של רבים מהפרטים שהפכו עקב כך לתצורות. הוא גם כלל את התצורות של חבורת דוקום (Dockum Group) של מזרח ניו מקסיקו ומערב טקסס לתוך חבורת צ'ינלה. נומנקלטורה מעודכנת זו שנויה במחלוקת, רבים עדיין מתייחסים לצ'ינלה כאל תצורה ואל חבורת דוקום כאל יחידה נפרדת (למשל הסקר הגאולוגי של ארצות הברית). הכינוי דוקום נקבע ב-1890, כמעט 30 שנים לפני שגרגורי נתן שם לצ'ינלה. משום כך אם לוקאס צודק, אזי לפי כללי הנומנקלטורה של הסטרטיגרפיה יש לכנות את "חבורת צ'ינלה" שלו בשם "חבורת דוקום". סקירות נוספות של צ'ינלה הוכנו על ידי דוביאל ואחרים ב-1992 ועל ידי הינצה (Hintze) ואקסן (Axen) ב-1995.
תיאור כללי
אף שמרבית המסלע בתצורת צ'ינלה הוא סלעי משקע פלוביאליים (שמקורם בנהר), יש בו גם משקעים געשיים, בעיקר אפר געשי, אבל גם לפילי. מקור הרכיבים הגעשיים הוא כנראה מדרום מאזור שולי מגיון (Mogollon Rim) וקשת האיים המגמטית בשוליים הצפון מערביים של היבשת האמריקנית. פעילות געשית זו הייתה אחראית לסיליפקציה של גזעי העצים ב"פרט פטריפייד פורסט" ועקב כך לשימורם הייחודי.
התנאים האקלימיים של האזור הם כתוצאה ממיקומה של אמריקה הצפונית שהייתה אז בסמוך לקו המשווה ושרר בה אקלים טרופי לח. לקראת סופה של תקופת צ'ינלה הפך האקלים צחיח יותר והתקופות שהאקלים היה יבש יותר ניתנות לזיהוי בפרט פטריפייד פורסט בהשקעה שמקורה בביצות עונתיות. במקביל הייתה נסיגה הדרגתית כלפי מערב של ים אבסרוקה (Absaroka Sea).
סטרטיגרפיה
הפרטים בתצורת צ'ינלה ועוביים משתנים מאוד לאורך התצורה. להלן פירוט של הפרטים מהפרט התחתון ביותר בתצורה כלפי מעלה:
מלבד פרטים אלו המוכרים על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, קיימים בספרות פרטים רבים נוספים, דוגמת:
גילם של הפרטים בתצורת צ'ינלה
גיל תצורת צ'ינלה הוא מתחילת תקופת הטריאס העליון. על בסיס ממצאי המאובנים בתצורת צ'ינלה נקבע כי גיל התצורה מתחילת הגיל הגאולוגי קרניאן (מ-235 למ"ש ועד 228 למ"ש ועד לרטיאן (208 למ"ש עד 201 למ"ש), בערך מלפני 235 מיליון שנים ועד לפני כ-200 מיליון שנים.
קביעת גיל מוחלט היא נדירה יחסית. בפרט העליון של התצורה נמדד באמצעות תיארוך רדיומטרי של דעיכת אורניום לעופרת (U/Pb) ל-207 ± 2 מיליוני שנים. שכבת היער השחור (Black Forest Bed), חלק מ"פרט פטריפייד פורסט העליון" תוארכה באותה שיטה ל-213 ± 1.7 מיליון שנים.
מתאם הגיל מבוסס על פאונאכרונים של חולייתנים יבשתיים על פי השיטה של ספנסר לוקאס (Spencer George Lucas) המבוססת על ההופעה הראשונה והאחרונה של פיטוזאורוסים. סטרטיגרפיה מפושטת מבוססת על ליטווין.
מקומות בהם אפשר לראות תצורת צ'ינלה
מחשופים של תצורת צ'ינלה מצויים ברמת קולורדו, באגן בלק מסה (Black Mesa Basin), בפרובינציית האגן הגדול (Great Basin province), באגן יואינטה (Uinta Basin), ועוד. ניתן לפגוש את תצורת צ'ינלה בכמה פארקים ומונומנטים לאומיים, כולל הפארק הלאומי קפיטול ריף, הפארק הלאומי קניונלנדס, הפארק הלאומי ציון, הפארק הלאומי פטריפייד פורסט, המונומנט הלאומי גרנד סטיירקייס-אסקלנטה ובאזור הנופש הלאומי קניון גלן.
מאובנים
מבין הצמחים התגלו בתצורת צ'ינלה מעל 70 טקסונים. אלו כוללים ליקופודים דוגמת Chinlea והסלגינל Seleginella anasazia; שרכי עצים כדוגמת Itopsidema; מינים מהסדרה Bennettitales דוגמת Zamites powellii, שרכים כדוגמת Cladophlebis, Cynepteris lasiophora ו-Phlebopteris smithii, גינקגו דוגמת Baiera arizonica ו-Ginkgoites; מחטיים כדוגמת ערער (Araucarioxylon arizonicum; ידועים בעיקר מאובנים גדולים מפטריפייד פורסט, המגיעים לאורך של 60 מטרים.), Arboramosa semicircumtrachea, Brachyphyllum, Dechellyia gormanii, Dinophyton, Masculostrobus clathratus, Pagiophyllum, Schilderia adamanica, ו-Woodworthia arizonica; ציקסאים כדוגמת Charmorgia, ו-Eoginkgoites davidsonii ושבטבטים דוגמת Neocalamites.
בנוסף לאלה התגלו עקבות מאובנים. בין השאר, טביעות רגליים של דו-חיים גדולים, ארכוזאורים כמו אנצ'יזאורוס, צלופיזיס ו-Rhynchosauroides ועקבות של מספר פרוזאורופודים ודמויי יונקים. התגלו גם עקבות חסרי חוליות כמו תולעים טבעתיות, מעשירי רגל, מרבי-רגל וחרקים כמו דבוראים, חיפושיות ואף טרמיטים (שהמאובנים העתיקים יותר שלהם התגלו בצ'ינלה).
דוגמאות למבנים מאובנים:
שרידים ביולוגים נוספים מהתקופה הם ממצאי ענבר (הענבר העתיק ביותר שנתגלה באמריקה הצפונית), אבקות ונבגים מאובנים, המעידים על המגוון הביולוגי העצום וכן קופרוליטים (צואה מאובנת).
יד אנה פרנק
יד אנה פרנק הוא אתר הנצחה לאנה פרנק הנמצא ביער הקדושים סמוך למערת בני ברית.
האתר נחנך ב-2 במאי 2011, ביום הזיכרון לשואה ולגבורה. לאורך כ-400 מטרים מוצבים עמודים ועליהם פרטים על אנה פרנק וציטוטים מיומנה בעיקר קטעים הקשורים בעץ הערמונים אותו ראתה מחלון חדרה. על אחד העמודים יש התייחסות של הסופר וניצול השואה פרימו לוי על יומנה של אנה פרנק.
בקצה האתר הונח פסל מתכת של הפסל פיט כהן יהודי ניצול שואה מהולנד שבדומה לאנה, הסתתר בבית במלחמת העולם השנייה. הפסל מתאר חדר ובו כיסא בודד עליו יכול לשבת אדם ככלוא בחדר ולהביט על עץ הערמונים עם העלים המחומשים הנמצא בחוץ.
מכונית חשמלית
מכונית חשמלית היא מכונית המונעת על ידי מנוע חשמלי אחד או יותר, תוך שימוש באנרגיה המאוחסנת בסוללות נטענות. המכוניות החשמליות הראשונות יוצרו במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19. בהשוואה למכוניות עם מנועי בעירה פנימית, המכוניות החשמליות שקטות יותר, בעלות נצילות גבוהה, ואין להן פליטת גז, ובאופן כללי הפליטות שלהן נמוכות יותר.
פיתוח מחודש של מכוניות חשמלית החל בשנות ה-70 של המאה ה-20 בעקבות משבר האנרגיה העולמי. דוגמה למכוניות חשמליות מאותה תקופה היא "באדי". ייצור של הדגם הראשון החל בשנת 1991 ועד היום נבנו כמה אלפי יחידות ובעיקר לשימוש בדנמרק ונורווגיה.
הדחיפה המשמעותית הייתה בתחילת המאה ה-21 עם הורדה משמעותית של עלות הסוללות והגדלת טווח הנסיעה.
מספר מדינות שונות בחרו לתת תמריצים לרכישת מכוניות חשמליות (כגון זיכויי מס, סובסידיות, ותמריצים אחרים שאינם כרוכים במתן כסף). אחת מהדרכים שהמדינות הללו מעודדות זאת, זה על ידי הטבות כגון "הטבת מס".
במדינות מסוימות (כגון קליפורניה, אשר נחשבת לאחד משווקי הרכב הגדולים בעולם) נקבעה מדיניות של הוצאת כל כלי הרכב שאינם מכוניות חשמליות מהשוק הוצא צו מיוחד שבמסגרתו משנת 2035 ואילך יהיה אסור למכור בקליפורניה מכוניות הפועלות על בנזין.
בעשור השני של המאה ה-21 כמעט כל חברה שמייצרת רכבים שיווקה לפחות דגם אחד של מכונית חשמלית. בשנת 2020 הפכה המכונית החשמלית טסלה מודל 3 למכונית החשמלית הנמכרת ביותר בעולם בכל הזמנים.
נכון לדצמבר 2019 כמות מכוניות הנוסעים חשמליות שיוצרו בעולם (בלי לכלול גם את המכוניות ההיברידיות) הייתה 4.8 מיליון מכוניות. למעלה ממחציתן (54%) נמצאו בסין.
דגל טקסס
דגל טקסס, הידוע גם כ"דגל הכוכב הבודד", הוצע לקונגרס של רפובליקת טקסס ב-28 בדצמבר 1838 ואושר ב-24 בינואר 1839. גם לאחר שטקסס צורפה לארצות הברית כמדינה ה-28, ב-29 בדצמבר 1845, לא שונה הדגל.
הדגל כולל שני פסים אופקיים, העליון לבן והתחתון אדום, ופס כחול צמוד לתורן עם כוכב לבן.
הצבעים מסמלים:
דגל טקסס דומה לדגל צ'ילה. עם זאת, לדגל צ'ילה יש קנטון כחול עם כוכב לבן ולא כל צידו השמאלי כחול, כאשר הפס האדום התחתון מתחיל מתחת לקנטון.
אחמד קריע
אחמד עלי מוחמד קריע (בערבית: أحمد قريع; 26 במרץ 1937 – 22 בפברואר 2023), המוכר בכוניה אבו עלאא (أبو علاء) היה מדינאי ואיש ציבור פלסטיני ששימש כראש ממשלת הרשות הפלסטינית מ-7 באוקטובר 2003 ועד 18 בדצמבר 2005 ומ-24 בדצמבר 2005 ועד 19 בפברואר 2006.
ביוגרפיה
קריע נולד ב-1937 באבו דיס למשפחה אמידה שעסקה בכספים. ב-1968 הצטרף לפת"ח ועסק בשנות ה-70 בארגון פעילות יצרנית של חברת "סאמיד" של אש"ף ובניהול השקעות של אש"ף, כמנהל הזרוע הכלכלית של הארגון. בתפקידו זה תרם תרומה מכרעת להפיכתו של אש"ף לאחד המעסיקים הגדולים בלבנון.
כחבר הוועד הפועל של אש"ף שימש בצוות המשא ומתן מול ישראל לקראת הסכמי אוסלו, הסכם פריז (1994) והסכמי אוסלו 2 (ספטמבר 1995).
אבו עלאא מילא מספר תפקידים בקבינט הראשון של הרשות הפלסטינית: שר האוצר והמסחר ושר התעשייה. כן היה אחראי לתוכנית שהגישו הפלסטינים לבנק העולמי ב-1993, כמו כן יסד וניהל את המועצה הכלכלית הפלסטינית לפיתוח בשנת 1993 שמטרתה הייתה איסוף כספי תרומות בינלאומיים. לאחר מכן נבחר למועצה המחוקקת, ובמרץ 2000 נבחר ליו"ר שלה בקולות 60 מחברי המועצה.
השתתף בשיחות קמפ דייוויד בשנת 2000. גרסאות שונות ניתנו לגבי חלקו בוועידה. לפי טענת הצד הישראלי (אשר מגובה על ידי הצד האמריקאי), אבו עלאא היה גורם שלילי בדיונים, והוא נמנע מלקדם הצעות פשרה. כמה ממשתתפי הוועידה מהצד הישראלי נהגו להזכיר ריב שהתפתח בין אבו עלאא לנשיא האמריקני, ביל קלינטון, באמצע הדיונים, שלטענתם התרחש דווקא כאשר החלה התקדמות במשא ומתן. לטענת הצד הפלסטיני, אבו עלאא דווקא היה גורם חיובי בשיחות, וכמה מהישראלים אף ניסו להשתמש בו כדי למתן את יאסר ערפאת.
בעקבות התפטרות ראש ממשלת הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, ב-6 בספטמבר 2003, מינה אותו ערפאת לתפקיד זה בצו חירום ב-5 באוקטובר וב-7 בו נכנס לתפקיד, אך כבר ב-12 בחודש איים בהתפטרות בעקבות מחלוקת עם ערפאת בנוגע לשליטה על כוחות הביטחון. תוקף צו החירום פג ב-4 בנובמבר ואבו עלאא הכריז כי הוא מוכן להנהיג ממשלה נוספת, אך בכפוף לאישור הפרלמנט. אישור כזה ניתן ב-12 בנובמבר 2003.
ב-17 ביולי 2004, על רקע מהומות ברצועת עזה, התפטר אבו עלאא. יו"ר הרשות הפלסטינית ערפאת סירב להכיר בהתפטרותו.
בבעלות אבו עלאא הייתה חברת מלט ובעבר נתגלה כי חברה זו מספקת חמרי גלם לבניית התנחלויות. גילויים בפרשת מעורבות החברה שבבעלותו בבניית שכונת "הר חומה" בירושלים קוממו עליו את דעת הקהל הפלסטינית.
ב-26 בינואר 2006 פרש אבו עלאא מתפקידו כראש ממשלה בעקבות ניצחון תנועת החמאס בבחירות ברשות הפלסטינית.
משנת 2007 עד תחילת 2009 היה ראש צוות המשא ומתן עם ישראל. בשנת 2010 היה ראש מחלקת ירושלים באש"ף.
נפטר ב-22 בפברואר 2023.
ג'ון קאזאלה
ג'ון הולנד קאזאלה (באנגלית: John Holland Cazale; 12 באוגוסט 1935 – 12 במרץ 1978) היה שחקן קולנוע אמריקאי ממוצא איטלקי. לאחר קריירה מצליחה בתיאטרון הופיע ב-5 סרטי קולנוע, הנחשבים כיום לקלאסיקה, ובתקופה קצרה הטביע את חותמו על הקולנוע האמריקאי של שנות ה-70. קאזאלה מת בגיל 42 מסרטן ריאות.
ביוגרפיה
ג'ון קאזאלה נולד בבוסטון, מסצ'וסטס. הוא למד דרמה בקולג' אוברלין ובאוניברסיטת בוסטון. לאחר סיום לימודיו, עבר לניו יורק שם עבד כשליח בחברת נפט, וניסה להשתלב כשחקן בהצגות תיאטרון. בתקופה זו פגש את אל פצ'ינו שהיה, כמוהו, שחקן צעיר המחפש את דרכו, והשניים התיידדו ואף היו לשותפים לדירה. קאזאלה השתתף בהצגות שונות בתיאטרון, ובשנת 1962 כיכב בסרט קצר בן 10 דקות בשם "The American Way" שביים מרווין סטרקמן.
פריצתם של קאזאלה ופצ'ינו לתודעת קהל הצופים הייתה במחזה של ישראל הורוביץ "האינדיאני רוצה את הברונקס" (Indian Wants the Bronx) בתיאטרון "אסטור פלייס" באוף ברודוויי. ההצגה עלתה ב-17 בינואר 1968 והציגה 177 פעמים. קאזאלה זכה על תפקידו בפרס האובי (Obie Award) המוענק על הצטיינות בהצגות "אוף ברודוויי".
קאזאלה המשיך בקריירת תיאטרון, וזכה בפרס "אובי" נוסף על השתתפותו במחזהו של הורוביץ "Line". במחזה זה לכד את תשומת לבו של פרד רוס שהיה אחד המלהקים לסרט הסנדק, והוא לוהק לתפקיד פרדו, בנו חלש האופי של דון קורליאונה. הסרט זכה להצלחה ענקית, וקזאלה הפך לכוכב קולנוע. מנקודה זו שילב קאזאלה בין קריירת הקולנוע לתיאטרון. בין היתר שיחק לצד פצ'ינו בהפקה של עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי לפי ברטולט ברכט, וסמוך למותו בשנת 1978 כיכב בהצגת מידה כנגד מידה לצד רוברט דה נירו ומריל סטריפ. בשנים ספורות אלו שיחק במספר מצומצם של סרטי קולנוע, שהיו בין היצירות החשובות והמשפיעות ביותר של הקולנוע האמריקאי בשנות ה-70.
בין שני סרטי "הסנדק" הופיע קאזאלה בסרט "השיחה" בתפקיד סטנלי, שותפו של אמן האזנות הסתר הארי לוק, אותו גילם ג'ין הקמן. משחקו של קאזאלה קצר שבחים, והסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1974.
תפקיד ראשי, בעל נוכחות ועומק, קיבל קאזאלה בסרטו של סידני לומט, אחר צהריים של פורענות, בו שיחק בשנת 1975 לצד אל פצ'ינו. השניים שיחקו שני שודדי בנק המסתבכים במצב של החזקת בני ערובה. קזאלה קיבל את התפקיד, המבוסס על סיפור אמיתי, על אף שדמותו של השודד סאל, אותה שיחק, הייתה בת 18, וקזאלה היה בשנות ה-30 המאוחרות לחייו. התפקיד הפך לאחד ממפגני המשחק הגדולים של קאזאלה, שהשלים את דמותו המוחצנת והאגרסיבית של פצ'ינו, והסרט זכה להצלחה גדולה. על תפקידו זה היה קזאלה מועמד לפרס גלובוס הזהב כשחקן המשנה הטוב ביותר בסרט קולנוע.
תפקידו הקולנועי האחרון של קזאלה היה בסרט צייד הצבאים. במהלך צילומי הסרט חלו שינויים משמעותיים בחייו של קאזאלה. הוא התארס לכוכבת הסרט, מריל סטריפ, אך אובחן כי הוא חולה בסרטן ריאות. הוא הצליח להשלים את צילומי הסרט, לאחר שהבמאי מייקל צ'ימינו הקדים את צילומי הסצינות בהן השתתף, אך מת מיד לאחר מכן, והוא בן 42 שנים.