cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Strings (פקודה)
קישורים חיצוניים
רשימת פקודות יוניקס (באנגלית)
רשימת פקודות CMD (באנגלית)
מקדש פאן
מקדש פאן הוא מקדש פולחן שבנה הורדוס לכבוד אל הרועים פאן במערת הבניאס.
היסטוריה
הכנענים הקימו במערת הבניאס מקדש לאל בעל גד. בתקופה ההלניסטית, במאה השנייה לפני הספירה הוחלט להקים במערת הבניאס מקדש חדש לכבודו של אל רועי הצאן ועדריהם, פאן. המיקום שנבחר להקמת המקדש, מערה, לא היה מקרי - האל פאן חי במערות. המקדש הוקם במערה ושימש למטרות פולחן והערצת האל. מכאן שמו של הנחל והאתר הארכאולוגי השוכנים במקום, "פניאס". שם זה השתבש בתקופת התלמוד ל"פמיאס" (כפי שהשם מופיע במסכת בכורות), ובהגיה הערבית המשבשת את האות פ', הפך שמו של המקום ל"בניאס". השם בניאס השתרש ונעשה לשם המקובל למקום.
הורדוס ובעקבותיו פיליפוס בנו, בנו מחדש את המקום, וקראו לו "קיסריה של פליפוס" לכבודו של אוגוסטוס קיסר. הברית החדשה מזכירה את "גלילות קיסריה של פיליפוס" כמקום בו ישב ישו עם שנים-עשר השליחים. שם לראשונה נאמר על ידי פטרוס לישו שהוא המשיח ובו ניתנו לפטרוס מישו "מפתחות השמים והארץ" כמתואר בבשורה על פי מתי, פרק 16:
צב אף-חזיר
מאפיינים
אורך צב זה יכול להגיע ל-70 ס"מ ולמשקל 20 ק"ג. הוא בעל שריון רך יחסית לצבים ודומה בכך לצבים הרכים שהם קרוביו. הוא מבלה את זמנו בתוך המים ורק הנקבות יוצאות מהמים להטיל את הביצים. צב זה בעל ראש גדול עם אף בולט ובשרני המזכיר חזיר.
הצב מצוי בסכנה בטבע עקב ציד ואיבוד מקומות מחיה.
ירגזי סצ'ואני
ירגזי סצ'ואני (שם מדעי: Poecile weigoldicus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
מאפיינים
הירגזי הסצ'ואני הוא עוף קטן באורך 11–12 ס"מ ומשקל 8–15 גרם. ראשו שחור עם כיפה שחורה גדולה, לחיים לבנות, וכתם קטן ושחור על הגרון. הבטן בצבע בז' בהיר עם מותניים כהות, והגב, הכנפיים, והזנב אפורים־חומים. הירגזי הסצ'ואני מאוד דומה לירגזי שחור-סינר ולירגזי הרים, אם כי שונה מהם בצורת ובגוון הכיפה והכתם על הגרון; אצל ירגזי שחור-סינר הכיפה שחורה מבריקה עם מעין "ציצה" קטנה והכתם גדול מאוד, אצל הירגזי הסצ'ואני הכיפה שחורה עם גוון חום כהה (ללא ציצה) והכתם קטן יותר. הזנב רבוע. המקור שחור וקצר וכף הרגל אפורה כהה. הירגזי משמיע קריאה רמה ומאונפפת הנשמעת כ–"צי", וקריאה חלושה יותר הנשמעת כ–"פסיט", המופיעות לעיתים כ–"פסיט־צי". בדומה למינים אחרים בסוג, הירגזי הסצ'ואני משמיע קריאה שנשמעת כ-"צ'יקדי-די-די!".
התנהגות
הירגזים הסצ'ואניים חיים בקבוצות קטנות. הירגזי ניזון מפרוקי רגליים (בעיקר זחלים ופגיות) וזרעים, ונצפה אוכל עגילי פרחים. במהלך הקיץ מזון צמחי מהווה כ–50% מתזונת העוף הבוגר, ובחורף עד כ–75%. הגוזלים אוכלים יותר זחלים ופגיות מהבוגרים. במהלך החורף, הירגזים חיים בלהקות מעורבות עם סיטיים, טפסי עצים ומלכילונים. הקן נבנה על ידי הנקבה מקליפת עץ, עשב, סיבים צמחיים, פרווה, נוצות, ולעיתים רחוקות טחב. הקן מוקם בחלל בעץ בגובה של עד 3 מטרים (לרוב פחות ממטר). הנקבה מטילה 5–9 ביצים ודוגרת עליהן 13–15 ימים. שני ההורים מאכילים את הגוזלים. הגוזלים פורחים בגיל 17–20 ימים, אם כי הפרחון נשאר תלוי בהורים לעוד 12–15 ימים.
טקסונומיה
המין נכלל בעבר בסוג ירגזי עם רוב הירגזיים האחרים, אך מחקר משנת 2005 מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC. תוצאות דומות חזרו במחקר מאוחר יותר (יוהנסון ואחרים, 2013), אם כי פוצלו מהסוג מספר מינים לסוג סיטיפרוס. הירגזי הסצ'ואני קרוב במיוחד לירגזי ההרים ולירגזי הפרסי, ונחשב בעבר לתת־מין של ירגזי הרים. לא תוארו תת־מינים של ירגזי סצ'ואני. השם המדעי ניתן לירגזי הסצ'ואני על שם מקס הוגו ויגולד (1886-1973), זואולוג גרמני.
לפי טריץ' ואחרים (2017), העץ הפילוגנטי של הסוג (Poecile) הוא:
מורטורנריה
מורטורנריה (שם מדעי: Morturneria) הוא סוג של זוחל ימי ממשפחת האלאסמוזאוריים שהתקיים במימי אנטארקטיקה במשך הקרטיקון העליון שלפני 66 מיליון שנה, לפני הכחדת הקרטיקון הגדולה.
תיאור
המורטורנריה התגלה בתצורות "Lopez de Bertodano Formation" שבאי ג'יימס רוס שמצפון לחצי האי האנטארקטי. הוא התגלה בממצאי מאובנים של משלחת שפעלה באזור לאורך שנות ה-80 וחשפה שלדי פליוזאורים שונים. מאובנים אלה היו קשים להוצאה עקב טיב הקרקע הקפואה, שדרשה שילוב של עבודות ידיים וחומצה אצטית להוצאתה.
סוג זה תואר לראשונה ב-1889 בידי החוקרים סנקאר צ'אטרג'י ובריאן סמול תחת השם: Turneria seymourensis. עם זאת שם הסוג Turneria ניתן כבר לסוג של נמלה והשם הוחלף ב-1994 לשם הסוג הנוכחי, כהוקרת לחוקר מורט טרנר.
מספר חוקרים רואים במין זה משויך לסוג הקרוב אריסטונקטיס. אם היה זה סוג נפרד הוא הגיע לגודל דומה, היה בעל צוואר ארוך ולסתות ארוכות בעלות שיניים דמויות-מחטים והיה שוכן אוקיינוסים שנע ביעילות עם סנפיריו הארוכים ואולי נדד לאורך האוקיינוסים בחיפוש אחרי דגים ודיונונים למאכל.
ג'ון סטטסון
ג'ון צ'ארלס סטטסון (באנגלית: John Charles Stetson; 6 בספטמבר 1920 - 1 באוגוסט 2007) היה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1977–1979.
ביוגרפיה
ג'ון סטטסון נולד בשיקגו, אילינוי. הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בהנדסת אווירונאוטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1943 והחל לעסוק בתחום. במלחמת העולם השנייה הוא שירת כקצין קשר בצי ארצות הברית. לאחר המלחמה הוא שב לעסוק בהנדסה. ב-1951 הוא קיבל משרת ייעוץ בחברה לייעוץ טכנולוגי "בוז אלן המילטון". ב-1963 הוא היה לנשיא בית ההוצאה "יוסטון פוסט". טרם מינויו כמזכיר חיל האוויר עמד סטטסון בראש החברה לאספקת צורכי משרד "א. ב. דיק".
סטטסון מונה כמזכיר חיל האוויר באפריל 1977 ובתפקיד זה הוא כיהן עד מאי 1979.
ויליאם פטרסון
ויליאם פטרסון (באנגלית: William Paterson; ) היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי. הוא היה מחותמי חוקת ארצות הברית, שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ומושל ניו ג'רזי השני.
הוא נולד במחוז אנטרים שבאירלנד ובגיל צעיר היגר למושבות בצפון אמריקה. לאחר סיום לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ולאחר שלמד משפטים בהדרכתו של ריצ'רד סטוקטון, הוא התקבל ב-1768 ללשכת עורכי הדין. ב-1776 הוא סייע בכתיבת חוקת ניו ג'רזי ולאחר מכן ועד 1783 שימש כתובע הכללי של המדינה. ב-1787 הוא ייצג את ניו ג'רזי בוועידת החוקה של ארצות הברית, שם הוא הציע את תוכנית ניו ג'רזי, שנתנה ייצוג שווה למדינות בקונגרס ולא התקבלה בסופו של דבר.
לאחר אשרור החוקה, כיהן פטרסון כסנאטור בשנים 1789–1790, וסייע לנסח את חוק השיפוט. הוא התפטר מהסנאט כדי לכהן כמושל ניו ג'רזי. ב-1793 הוא קיבל מינוי מהנשיא ג'ורג' וושינגטון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, תפקידו בו הוא כיהן עד למותו.
ראשית חייו
ויליאם פטרסון נולד במחוז אנטרים שבאירלנד כבנו של ריצ'רד פטרסון, פרוטסטנטי מאלסטר. ב-1747 היגרה המשפחה לניו קאסל, פנסילבניה. בגיל 14 הוא החל את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פנסילבניה). לאחר סיום לימודיו הוא למד משפטים בהדרכתו של ריצ'רד סטוקטון וב-1768 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ראשית הקריירה
פטרסון נבחר כנציג מחוז סומרסט לשלושת הקונגרסים הפרובינציאליים של ניו ג'רזי, שם, כמזכיר הקונגרס, הוא תיעד את חוקת ניו ג'רזי. לאחר העצמאות הוא מונה כתובע הכללי של ניו ג'רזי, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1776–1783, ניהל את פעילות החוק והסדר וביסס את מעמדו כאחד מעורכי הדין הבולטים במדינה. ב-1787 הוא נשלח לייצג את ניו ג'רזי בוועידת החוקה בפילדלפיה, שם הוא הציע את תוכנית ניו ג'רזי להקמת בית מחוקקים חד-ביתי עם ייצוג שווה לכל המדינות. לאחר השגת פשרת קונטיקט, עם בית מחוקקים דו-בתי: סנאט עם ייצוג שווה לכל מדינה ובית נבחרים עם ייצוג יחסי על פי גודל האוכלוסייה, נחתמה החוקה.
סנאטור
פטרסון, שהיה תומך נלהב של המפלגה הפדרליסטית, נבחר כאחד משני החברים הראשונים בסנאט של ארצות הברית מטעם ניו גרזי וכיהן בו בשנים 1789–1790. כחבר בוועדת המשפט של הסנאט היה לו תפקיד חשוב בניסוח חוק השיפוט, שעל פיו הוקמה מערכת השיפוט הפדרלית. תשע הפסקאות הראשונות בחוק זה נכתבו בכתב ידו.
מושל ניו ג'רזי
ב-1790 היה פטרסון לאדם הראשון שהתפטר מהסנאט, כאשר עשה זאת כדי לרשת את עמיתו לחתימת החוקה, ויליאם ליווינגסטון כמושל ניו ג'רזי. כמושל, יישם פטרסון את העניין שלו בתחום המשפט, כאשר דאג להסבת החוקים הבריטים שהיו בתוקף בניו ג'רזי לפני המהפכה האמריקאית לחוקים של מדינת ניו ג'רזי. הוא גם הוציא תיקון של הכללים לבתי המשפט, שמאוחר יותר אומצו על ידי בית המחוקקים של המדינה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-27 בפברואר 1793 מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את פטרסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של תומאס ג'ונסון, שהתפטר מסיבות בריאות. למחרת היום משך וושינגטון את המינוי, לאחר שהבין שמאחר שחוק השיפוט, שעל פיו הוקם בית המשפט העליון, עבר במהלך כהונתו של פטרסון כסנאטור, ובכך המינוי עלול להוות הפרה של סעיף הכשירות על פי פרק 1, חלק שישי, סעיף 2 לחוקת ארצות הברית. ב-4 במרץ 1793, לאחר שכהונתו של פטרסון בסנאט הסתיימה וקונגרס חדש התכנס, הגיש וושינגטון את מועמדותו שוב, והיא אושרה מידית על ידי הסנאט.
לצורך מינויו לבית המשפט העליון התפטר פטרסון מכהונתו כמושל ניו ג'רזי. במסגרת סבב השיפוט שלו הוא ניהל את משפטיהם של הנאשמים בבגידה במסגרת מרד הוויסקי, מרד של חוואים במערב פנסילבניה על הטלת מס פדרלי על ויסקי, שהיה התוצר העיקרי של יבוליהם. כוחות מיליציה נשלחו על ידי הנשיא וושינגטון כדי לדכא את המרד בהצלחה ובפעם הראשונה פירש בית המשפט העליון את החוקה בנוגע לעשיית השימוש בכוחות צבאיים לטיפול במהומות אזרחיות. כאן, ולמעשה לכל אורך הקריירה שלו, קיבע פטרסון את עליונות החוק על פני סמכות הממשלה, עקרון שגולם בחוקה שהוא היה שותף לכתיבתה.
חיים אישיים
ויליאם פטרסון נפטר ב-9 בספטמבר 1806, בגיל 60, כאשר התכונן לצאת למעיינות מרפא בבלסטון, ניו יורק, באחוזתם של בתו, קורנליה, ושל בעלה, סטיבן ואן רנסלר, באולבני. פטירתו אירעה כתוצאה מפציעה שלו בתאונת כרכרה בה היה מעורב ב-1803. הוא נטמן באחוזת הקבר של משפחת חתנו. כאשר רכשה העירייה את הנכס, הועברו עצמותיו לבית הקברות הכפרי של אולבני, בו קבורים גם השופט העליון רופוס פקהאם והנשיא צ'סטר ארתור.
על שמו קרויה העיר פטרסון שבניו ג'רזי, שכמושל המדינה הוא אישר את הקמתה. כמו כן קרויה על שמו אוניברסיטת ויליאם פטרסון שבעיר ויין שבניו ג'רזי.
קרחון קרייצר (ארץ הנסיכה אליזבת)
קרחון קרייצר (באנגלית: Kreitzer Glacier) הוא קרחון בארץ הנסיכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון מערב בין ראש ג'נינגס וגבעות ריינבולט, ונשפך לחלקו המזרחי של מדף הקרח אמרי.
מקור השם
רוסקו קרא לקרחון על שמו של סגן ויליאם ר. קרייצר (William R. Kreitzer) מצי ארצות הברית, שהיה מפגקד של אחד המטוסים ששימשו לצילום האזור במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
לקריאה נוספת
• Christopher Jones, Fire and Ice, P 177
הפשיטה של גולני על מזרעה אל חמרה
הפשיטה של גולני על מזרעה אל חמרה הוא מבצע צבאי בלבנון, שנערך על ידי חטיבת גולני ב-30–31 באוקטובר 1987.
ההכנות למבצע
במסגרת הקו ההתקפי שהוביל אלוף פיקוד הצפון, יוסי פלד, כנגד ארגוני המחבלים בדרום לבנון, הוחלט לפשוט על בסיסי החזבאללה בכפרים זאותר א-שרקיה ומזרעת אל-חמרה, ששימש בסיס פעילות לפעילי הארגון בדרום לבנון. המבצע הוטל על חטיבת גולני, עליה פיקד אל"ם גבי אשכנזי. כוח אחד מהחטיבה נועד לתקוף את מזרעת אל-חמרה, ואילו את זאותר א-שרקיה תקף כוח מסיירת גולני, עליה פיקד רס"ן ארז גרשטיין.
סונאטת קרויצר (יאנאצ'ק)
סונאטת קרויצר, רביעיית מיתרים מס' 1 מאת לאוש יאנאצ'ק, נכתבה בפרק זמן קצר מאוד, בין 13 ל-28 באוקטובר 1923, בתקופה של תפוקה יצירתית עצומה. שינויים נעשו ביצירה בכתב ידו של המלחין בין 30 באוקטובר ל-7 בנובמבר 1923.
את ההשראה ליצירה שאב יאנאצ'ק מן הנובלה של לב טולסטוי, סונאטת קרויצר, שהיא עצמה נכתבה בהשראת סונאטה לכינור אופוס 9 מאת בטהובן, שנקראה על שם הכנר רודולף קרויצר.
יאנאצ'ק עשה שימוש בנובלה של טולסטוי גם ב-1908–1909, כאשר חיבר בהשראתה שלישיית פסנתר בשלושה פרקים, שאבדה מאז. קטעים ששרדו מן השלישייה מרמזים לדמיון רב לרביעיית המיתרים, ושחזורים של שלישיית הפסנתר מבוצעים מדי פעם.
מבנה וסגנון
"ציירתי לי בדמיוני אישה אומללה, מיוסרת ומותשת, ממש כזו שהסופר הרוסי טולסטוי מתאר ב"סונאטת קרויצר" שלו", סיפר יאנאצ'ק באחד ממכתבת אל ידידתו הצעירה קאמילה סטוסלובה. במוזיקה של הרביעייה גלומה דרמה פסיכולוגית, המכילה רגעי קונפליקט כמו גם התפרצויות רגשיות, יצירה רבת יצרים, הנחפזת אל קתרזיס ושיא מסיים.
ביצירה ארבעה פרקים:
הרעיון התמאטי המרכזי ליצירה כולה דומה מאוד לנושא "סימפוניית דנובה" של המלחין (1923–1925). הרביעייה משתמשת בעיקרון של מונטאז' תמאטי ונוטשת כמעט את התחומים המסורתיים של הרמוניה, הומופוניה וקונטרפונקט. במקומם היא עושה שימוש חופשי בגורמים הצליליים השונים הטיפוסיים ליאנאצ'ק, לרבות נטיות מודאליות.
בית יצחק שדה
בית יצחק שדה הוא אתר ביפו, הכולל את הבית שבו חי אלוף יצחק שדה בשנותיו האחרונות ואת הגן הסובב אותו. הבית בנוי על מצוק כורכר הצופה אל הים התיכון בקצה יפו, ברחוב זיכרון קדושים 3. הבית הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרים.
היסטוריה
הבית הוא חלק משכונה ייחודית שנבנתה בסוף תקופת המנדט הבריטי (בין 1945 ל-1948), על ידי חברת הבנייה הערבית "ריאד". השכונה נבנתה בשיטה "מודרנית" ו"מתועשת" ברוח התקופה של אירופה אחרי מלחמת העולם השנייה והבתים נועדו ככל הנראה למגורי פקידים וקצינים בריטים.
יצחק שדה הגיע למקום עם אשתו מרגוט ובנם יורם בפברואר 1949, וחי בו עד מותו באוגוסט 1952. הבית הוענק לשדה בתום מלחמת העצמאות. שדה רצה לעבור לבית בקרבת הים בעצת רופאיה של אשתו מרגוט, אשר חלתה בסרטן. ב-1951 נפטרה מרגוט נפטרה ממחלתה ושדה חי בו עד מותו באוגוסט 1952. במהלך שלוש שנותיה הראשונות של מדינת ישראל הבית שימש מקום מפגש לרבים ממשתתפי המערכה על הקמתה: קציני צה"ל רמי דרג, ואנשי תרבות ורוח. המבנה היה בית הקבע הראשון של שדה לאחר שנים ארוכות של חיי נדודים, שבהן חי בגדוד העבודה, נדד עם משפחתו לתל אביב ולקיבוץ נען או חי במחתרת. שדה השקיע מאמצים וכוחות יצירה רבים בטיפוח הגן.
עיריית תל אביב סייעה לשדה בתכנון ועיצוב צמחיית הגן המקיף את הבית, באמצעות אדריכל הגנים אברהם קרוון. הגן כולל צמחייה עבותה, שבילים שרוצפו באבן ירושלמית, ממצאים ארכאולוגיים, ספסלי אבן, ומדרגות שנחצבו במצוק אל חוף הים. המדרגות הסמוכות לים התמוטטו עם השנים. בנוסף, שדה הציב בגן את קרון הפיקוד שלו מתקופת היותו מפקד השריון הראשון בצה"ל בו מוצגת תערוכת צילומים קטנה על מלחמת העצמאות ועל ההיסטוריה של הבית. שדה דאג להציב בגן מצבת אבן חצובה עליה חקק "פינת מכבי", לזכר מכבי מוצרי-מני. מכבי היה ממפקדי הפלמ"ח, שלישו של יצחק שדה, ונהרג במתקפה על שיירה שהוביל בדרך לירושלים במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר מותו של שדה
לאחר מותו של יצחק שדה, המשפחה המשיכה לשמר את חדרו ואת הגן שהקים על כל אשר בו. ביתה של משפחת שדה שימש כל השנים גם כאתר הנצחה ליצחק שדה הפתוח לסיורים. חדרו של יצחק שדה נשמר כל השנים כפי שהיה בחייו, נמצא בתוך בית המגורים של משפחת שדה. המבקרים בחדרו יצחק שדה יכולים לראות את הספרים שקרא, את אוסף כלי הנשק שלו, את מפת הקרבות שבהם השתתף במלחמת העצמאות, את התמונות והצילומים שבחר לתלות בחדרו, את המיטה הצנועה שעליה ישן, ואת המשקולות שעמן התאמן. הספרייה שלו ושל רעייתו מרגוט המצויה בחדר כוללת ספרים בעברית, ברוסית, באנגלית ובגרמנית. המרכז החדר מצוי שולחן עתיק שבמרכזו חקוק סמל הפלמ"ח. על קירות החדר רפרודוקציות קלאסיות של רמברנדט ואל גרקו ותמונות מקרבות חטיבה 8. בפינת הנשק תלויה מפה המציינת את הקרבות שיצחק שדה נטל בהן חלק במלחמת העצמאות. על הארון ניצב "נס חטיבה 8" – הדגלון שהתנוסס על הג'יפ של מפקד החטיבה במלחמת העצמאות.
בגן ישנם צמחים שנטע שדה בסיועה של עיריית תל אביב ומוצגים ארכאולוגים, וכן את קרון הפיקוד ואת המצבה לזכרו של מכבי מוצרי-מני. את הגן נטע יצחק שדה במו ידיו, בסיועו של אדריכל הגנים אברהם קרוון. זהו גן פראי המשלב צמחי תרבות וצמחי בר שהצליח להשתרש ולהתפתח במקום על אף תנאי מזג האוויר הקשים של גבעת כורכר החשופה לרוחות הים. פרט לכמה עצי אשל בחלקו המערבי של הגן, שלא החזיקו מעמד, רובה המכריע של הצמחייה הוותיקה שרדה. כבר בכניסה לבית ניתן לראות בין השאר את הפיקוס, ההדס, הבוגונביליה, האלמוגן, הפיטנה, ההרדוף, הפרקינסוניה והפיטספורום שנשתלו עם קום המדינה, אך גולת הכותרת היא חלקו המערבי של הגן הצופה לים הכולל אוסף מרתק ומגוון של צמחים ובהם עצי אשל, עץ השמן הנקוד, עץ תות, עץ רימון עץ פיטנגו, שיחי מלוח, אגבות, אלת המסטיק, מללוקה, קליסטימון, לגונריה פיטרסון, אהל האצבעות ועוד. משנת 1949 ניצב בגן הבית קרון פיקוד, שבמקור שימש את הצבא הבריטי בקרבות במדבר המערבי של צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה. הוא התגלגל לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי ולאחר סיומו, נפל לידי צה"ל. בצה"ל הוא שימש כקרון הפיקוד של חטיבה 8, ושימש את יצחק שדה כמפקד החטיבה במלחמת העצמאות.
הוא נגרר לאזורי הקרבות על-ידי כלי רכב, ליווה את יצחק שדה לקרבות השונים של החטיבה, והיה עד אילם לאירועים הדרמטיים של המלחמה. לאחר המלחמה יצחק שדה ביקש שהקרון יובא לביתו במקום שיושלך לגרוטאות. במרוצת השנים הוא שופץ על-ידי חיל השריון. בקרון מוצגת תערוכת צילומים המשקפים את קרבות החטיבה במלחמת העצמאות ואת בית יצחק שדה בימיו הראשונים. בשנת 2011 חלק מהגן הסמוך לבית קרס. לטענת יורם שדה, הקריסה אירעה בעקבות עבודות של עיריית תל אביב לפירוק המסלעה הקיימת והקמת קיר מגן למצוק שעליו עומד המבנה.
בית יצחק שדה בספרות, עיתונות ובשירה
שנותיו האחרונות של יצחק שדה בביתו ביפו נזכרו לא אחת בספרות, בעיתונות ובשירה: מתוך החומר הרב מובאים שירו של נתן אלתרמן בעיתון דבר משנת 1949 יצחק שדה - נתן אלתרמן וקטע קצר מרשימה של מארק גפן שהתפרסמה ב"על המשמר" במלאת שבעה למותו של יצחק שדה.
נתן אלתרמן מצר על פרישתו מן הצבא וכותב:"ובכן, הוא משוחרר, נראנו בגינהעודר ומנכש, גוחן על שיח פרא" ביום השבעה למותו כותב יעקב אורלנד:"ורק אגדתך על פני האפר עפה,אולי משום שזה הלילה, מול חוף יפו,מלאו לה כך, לפתע, למד-בית שנים."
רחל מכבי, בספריה "בחיוך ובדמע" ו"לילות ירושלים", מתארת את הבית כ"קן נשרים מעל לגבעות ג'בליה"
יורם שדה היה בנו היחיד מרעייתו השלישית, התגורר בבית מאז היה ילד בן חמש, עת נמסר הבית להוריו. הוא התגורר בבית יחד עם רעייתו, העיתונאית זיוה יריב, עד ליום מותו ב-6 במרץ 2021.
מחלוקות משפטיות
בשנת 1956 רכש משרד הביטחון את הבית מרשות הפיתוח, ובהמשך העביר אותו לבעלותו של יורם שדה. לאחר מותו של אביו, המשיך יורם לתחזק את המבנה והגן.
חלקים מן הגן הסובב את הבית המהווים שטח ציבורי רשומים על שם רשות מקרקעי ישראל, והבעלות עליהם נמצאת במחלוקת משפטית. בשנת 1990 משרד המשפטים מיפה מחדש את קרקעות המדינה. אז נודע ליורם שדה, בנו של יצחק, שהבית רשום על שמו אך הגן לא. יורם הגיש תביעת בעלות לבית המשפט ובמקביל פתח במשא ומתן עם מינהל מקרקעי ישראל כדי להגיע להסדר חכירה. לטענת שדה היה בידיו הסכם בכתב יד וטיוטת חוזה לפיו הסכים המינהל להחכיר את הגן ל-49 שנים. בדצמבר 1994 חתמו הצדדים על מזכר והסכימו כי שדה ימחק את התביעה ויחתום על הסכם חכירה עם המינהל. באוגוסט 1995 המינהל שלח לשדה טיוטה להסכם חכירה בכפוף לדמי חכירה בגובה כ-300 אלף שקלים. זאת משום שלטענת המינהל הגן נועד להעלות את ערך הבית, ואילו שדה טוען שמדובר בגן זיכרון. שדה לא שילם את דמי החכירה, ודחה הצעה נוספת של המנהל שנתיים לאחר מכן. בהמשך הגיש שדה תביעה לבית המשפט המחוזי ועתר לאכיפת ההסכם שנחתם במזכר המקורי. תביעתו וערעוריו של שדה נדחו בבית המשפט המחוזי בתל אביב והעליון. ב-13 באפריל 2020 קבע שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב חיים טובי, כי ליורם שדה אין זכויות בגן.
במקביל להליכים המשפטיים החל סכסוך בין יורם שדה לשכניו בעניין צמחיית מהגן המגודר שפלשה לרחוב. העימות הגיע לבית משפט, ושדה נדרש לגזום את הצמחים. הגיזום חשף גדר הרשת, שהוצבה בשנות ה-50, לאחר שמשאית פגעה בחומת האבן המקורית של הבית והרסה קטע ממנה. את הגדר המרקיבה החליף שדה ברשת מתכת באורך 7 מטרים. בעקבות הסכסוך מול המינהל, וועדת הערר לתכנון ובנייה בתל אביב לא ניפקה עבור הגדר היתר בנייה, והוצא נגדה צו הריסה. לאחר שוועדת הערר סירבה לדון בפנייתו של שדה בנושא, פנה האחרון לבית משפט לעניינים מינהליים בתל אביב שפסק כי על הוועדה לקיים דיון. הגדר הונמכה לאחר תום ההליכים המשפטיים.
פרטי המחלוקות המשפטיות מנקודת מבטו של יורם שדה מגוללות בספרו "התחתונים: סיור מודרך בערכאות התחתונות", בהוצאת כרמל.
פורי (פינלנד)
מבחינת גודל תחום השיפוט שלה מדורגת פורי במקום ה-57 בפינלנד, מבחינת כמות האוכלוסייה בעיר, מדורגת פורי במקום ה-11 במדינה.
ערים תאומות
לפורי תשע ערים תאומות:
המרוץ לצמרת של דודי קרביץ
המרוץ לצמרת של דודי קרביץ (באנגלית: The Apprenticeship of Duddy Kravitz) הוא סרט קולנוע קנדי משנת 1974 בבימויו של טד קוטצ'ף, עם ריצ'רד דרייפוס בתפקידו הראשי הראשון שלו.
התסריט נכתב על ידי מרדכי ריצ'לר וליונל צ'טווינד והוא מבוסס על רב המכר של ריצ'לר "חניכותו של דודי קרביץ" משנת 1959 המתאר את החיים בשכונה היהודית ברחוב סנט אורבן במונטריאול.
תקציר העלילה
דודי קרביץ (ריצ'רד דרייפוס) גדל כפרחח בשכונה יהודית במונטריאול. אמו נפטרה כשהיה בן שש ואביו מקס (ג'ק וורדן) הוא נהג מונית שמתעסק גם בסרסרות זנות. לדודי יש אח, לני (אלן רוזנטל) שלומד רפואה באוניברסיטת מקגיל במימונו של הדוד בנג'י (ג'וזף ויסמן). גם מקס ובנג'י מעריכים את לני השקדן לעומת דודי שלא מחזיק מעמד בשום מקום עבודה כולל במפעל הטקסטיל של בנג'י.
רק הסבא של דודי ה"זיידה" (צבי סקולר) מבין את דודי ומכבד אותו. הוא מכוון אותו לרכוש אדמה כי "מי שאין לו אדמה אינו בן אדם". זה הופך את דודי לאובססיבי לרכוש לעצמו אדמה. אביו מקס מבלה שעות רבות במסעדה השכונתית ומספר לכולם על "נער הפלא" היהודי גארי דינגלמן שעזב את מונטריאול עני וחזר מיליונר עם בית מהודר ומכונית ענקית. הוא רק אינו מפרט באיזה עסקים מפוקפקים עוסק דינגלמן.
בקיץ נוסע דודי לעיירה סנט אגאתה, עיר קייט השוכנת לחוף אגם, ופופולרית בקרב יהודים בני המעמד הבינוני, כדי לעבוד כמלצר במלון. מר פרבר (ג'ו סילבר), יהודי אמיד בעל מפעל לגריטת מכוניות נותן לו שטר חצוי של מאה דולר ואומר לו שאת החצי השני ייתן לו בסוף רק אם ישרת אותו יותר מאחרים.
במלון הוא מכיר את איווט (מישלין לנקטוט) העובדת כחדרנית במלון והיא הופכת לחברתו. היא לוקחת אותו לשפת אגם מקומי ודודי מתלהב ורוצה לקנות שם אדמה ולבנות עליה אתר קייט. כיוון שהוא פחות מגיל 21 וגם יהודי, הוא מבקש שהחוזה יהיה על שמה והיא מסכימה. כעת עליו לגייס 4500 דולר תוך זמן קצר.
באמצעות מקס מתקבל דודי אצל דינגלמן שמתייחס אליו בזלזול אבל מציע לו 500 דולר תמורה העברת מזוודה (עם הירואין) לניו יורק. ברכבת פוגש דודי בוירג'יל (רנדי קווייד) שמספר לו כי נתקע עם מכונות פינבול שהיו אז בלתי חוקיות בארצות הברית. דודי מציע לו להבריח את המכונות לקנדה ולמכור אותן שם.
כדי להרוויח כסף מחליט דודי להפוך למפיק סרטים. הוא נפגש עם במאי הסרטים פריאר (דנהולם אליוט) שתיין כרוני וחסר עבודה לאחר שהוכנס לרשימה השחורה של הוליווד. פריאר מסכים לביים סרטי בר מצווה לפי הרעיונות שלו. הלקוח הראשון הוא מר פרבר וסרט הבר מצווה משווה בין ברית המילה לפולחנים שבטיים. למרות זאת פרבר מרוצה ודודי מקבל הזמנות נוספות. הוא פותח "חברת הפקה" ומחלק לכולם כרטיסי ביקור.
הוא גם שולח את וירג'יל לנהוג ברכב להסרטת סרטים במקומות שונים אף על פי שהוא יודע שהוא אפילפטי. באחת הנסיעות לוקה וירג'יל בהתקף ומכוניתו מתרסקת והוא נשאר משותק בכל גופו. איווט מאשימה את דודי ולוקחת את וירג'יל לטיפולה בביתה בסנט אגאתה.
"נער הפלא" מגיע אף הוא לשם ומבקש להיות שותף של דודי בכך שהוא יממן את הקמת אתר הקיט על אדמתו של דודי. דודי נפוח מגאווה על היותו בפעם הראשונה בעל אדמה, מגרש אותו מאדמתו למורת רוחו של אביו מקס.
לבסוף חוזר דודי למונטריאול ונכנס למסעדה השכונתית. בעל המסעדה מאפשר לו בפעם הראשונה בחייו תשלום בהקפה. דודי מרוצה וגם אביו - כעת הוא "משהו".
טרם מופי
טרמאס "טרם" איגובור מופי (באנגלית: Teremas "Terem" Igobor Moffi; נולד ב-25 במאי 1999 בקלאבר שבניגריה) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ניס מליגת העל הצרפתית ובנבחרת ניגריה.
תחילת הקריירה
מופי החל את הקריירה המקצוענית שלו בז'לגיריס קובנה מליגת העל הליטאית. הוא ערך שמונה הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד, ולאחר מכן עבר לריטראי, גם היא מליגת העל הליטאית, וערך במדיה 29 הופעות ליגה, בהן הבקיע 20 שערים.
קורטרייק
בחודש ינואר 2020 חתם מופי בקורטרייק מליגת העל הבלגית. ב-18 בינואר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 לסנט טרוידן במסגרת המחזור ה-22 בליגה לעונת. ב-26 בינואר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד קלאב ברוז' במסגרת המחזור ה-23 בליגה. בסך הכל ערך מופי תשע הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
לוריאן
ב-1 באוקטובר 2020 חתם מופי בלוריאן מליגת העל הצרפתית. ב-17 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על סטאד ריימס במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת 2020/2021. בעונתו הראשונה במועדון ערך מופי 32 הופעות ליגה, בהן הבקיע 14 שערים.
הדיוויזיה ה-94 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-94 (בגרמנית: 94. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בקרב על צרפת, ובקרבות החזית המזרחית, והושמדה בקרב סטלינגרד. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש, ולחמה בחזית האיטלקית.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-25 בספטמבר 1939, הועמדה תחת פיקוד הלמוט פולקמן והוצבה תחת פיקוד הקורפוס ה-9 במסגרת הארמייה הראשונה בחזית המערבית. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוסים שונים במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן נשארה בצרפת כחיל כיבוש. במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה בתחילה בעתודת הOKH כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת הארמייה השנייה, ולאחר מכן הועברה תחת פיקוד הארמייה ה-17, ולחמה עמה בגזרה הדרומית. במהלך מבצע מקרה כחול לחמה הדיוויזיה בתחילה כחלק מהארמייה ה-17, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. בהמשך לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית בקרב סטלינגרד, וב-29 בינואר 1943 נכנעו שרידיה לכוחות הסובייטים.
ב-1 במרץ 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש, תחת פיקודו של מפקד הדיוויזיה לשעבר גאורג פייפר. בדצמבר 1943 הועברה הדיוויזיה לאיטליה, שם לחמה כחלק מהארמיות העשירית וה-14, ובכלל זה בקרב מונטה קאסינו, וב-2 במאי 1945 נכנעו שרידיה יחד עם שאר קבוצת ארמיות C.
פרנץ הסלר
פרנץ הסלר (בגרמנית: Franz Hößler ,Franz Hössler; 4 בפברואר 1906 – 13 בדצמבר 1945) היה קצין נאצי בדרגת אובר-שטורמפיהרר שפעל במחנות אושוויץ, דורה-מיטלבאו וברגן-בלזן. הוא נתפס על ידי בעלות הברית בתום מלחמת העולם השנייה, הועמד לדין במסגרת משפטי ברגן-בלזן באשמת פשעים נגד האנושות, נמצא אשם ונידון למוות. הוצא להורג בתלייה בכלא המלין בשנת 1945.
ביוגרפיה
הסלר נולד בשנת 1906 בעיירה אוברדורף, כיום מרקטוברדוף, באזור שוואביה הקיסרות הגרמנית. כבן של עובד בבניין הוא נאלץ לפרוש מלימודיו בבית הספר ועבד כצלם. בהמשך עבד במחסן ולאחר מכן היה מובטל בתקופת השפל הכלכלי של שנות השלושים. הוא הצטרף לשורות המפלגה הנאצית בתחילת נובמבר 1932 (מספר אישי: 1,374,713) וכן לאס-אס (מספר חבר: 41,940). הסלר נישא והביא שלושה ילדים.
בעת חברותו באס אס, הוא עלה לדרגת אובר-שטורמפיהרר ושובץ כקצין מילואים של הואפן אס אס. עם הקמתו של מחנה הריכוז דכאו ביולי 1933, היה מאנשי האס אס הראשונים שאיישו את המחנה. הוא שירת בדכאו עד לפרוץ המלחמה.
אושוויץ
ביוני 1940 הסלר נשלח למחנה אושוויץ שזה עתה נפתח כדי לסייע ב"קליטת" הטרנספורט הגדול הראשון של המחנה. הוא היה אחראי על עבודות המטבח ולעיתים סייע בעבודות הפיקוח. כבר בתחילת 1941 עלה בדרגה ונהיה לאחראי על פועלים. ב-28 ביולי 1941, הסלר ליווה 575 אסירים שהוצאו מן המחנה ונשלחו למרכז ההמתה בטירת זוננשטיין, שם נרצחו כחלק מתוכנית האותנסיה. ביוני 1942, הסלר, יחד עם אוטו מול והנס אומייר רצחו 168 אסירים בבלוק 11 של המחנה לאחר ניסיון התמרדות. בהמשך השנה היה אחראי על הקמת אתר נופש לאנשי האס אס בדרום פולין.
לאחר שמחנה אושוויץ הורחב והחל לשמש גם כמחנה השמדה, פעולותיו של הסלר במחנה הלכו והתרבו. מספטמבר עד נובמבר 1942 יחידת זונדרקומנדו "הסלר" שהורכבה מאסירי המחנה, הוציאה אלפי גופות מקברי אחים לצורך שרפה בקרמטוריום החדש. עובדי הכפייה בזונדרקומנדו נרצחו כמעט מידית לאחר סיום עבודתם. כדי להגביר את קצב תפוקת המשרפות, הסלר, יחד עם מפקד המחנה רודולף פרנץ הס וולטר דאיאקו (אדריכל המשרפות) ביקרו במחנה ההשמדה חלמנו ב-16 בספטמבר 1942, וצפו בניסויי שריפת גוויות שנערכו על ידי פאול בלובל.
ב-1943 הסלר היה מעורב בגיוס אסירות בעלות חזות "ארית", עם ההבטחה למזון ולתנאי מחיה טובים יותר, כדי לשרת בבית הבושת החדש שנפתח באושוויץ I. הוא קודם לדרגת "שוצהפטלאגרפיהרר" (בגרמנית: מפקח מחנה) במחנה הנשים באושוויץ-בירקנאו באוגוסט 1943, תפקיד אותו חלק עם מריה מנדל. בתפקיד זה היה אחראי על סלקציות ועל רציחות בגז. פיליפ מולר, אחד מעובדי הזונדרקומנדו הבודדים ששרדו את אושוויץ, תיאר כיצד הסלר הונה קבוצה של יהודים מיוון רגעים ספורים לפני שנשלחו לתאי הגזים:
דורה-מיטלבאו
בינואר 1945, כאשר הצבא האדום התחזק והחל לנוע מערבה, אנשי האס-אס פינו את אסירי מחנה אושוויץ לעבר מחנה דורה-מיטלבאו. ב-5 באפריל 1945, עם התקדמות הדיוויזיה המשוריינת ה-3 של ארצות הברית לעברו, הסלר פקד על פינוי האסירים לעבר ברגן-בלזן. האסירים הוצעדו בצעדת מוות לעבר יעדם האחרון.
ברגן-בלזן
ב-8 באפריל 1945, הסלר הגיע לברגן-בלזן עם אסיריו ונהיה לסגן מפקד המחנה תחת יוזף קרמר. במחנה זה ירה במו ידיו באסירים עד לשחרור המחנה, פשעים שבגינם נשפט ונידון למוות בהמשך. ב-15 באפריל הסלר התחבא ולבש בגדי אסיר כדי להסוות עצמו, אך הוא ומספר קצינים נאצים נוספים נלכדו על ידי הבריטים. לאנשי האס אס ניתנה הוראה לקבור את אלפי הגופות שהותירו במחנה בקברים פתוחים או בקברי אחים.
משפט והוצאה להורג
הסלר ו-44 אנשי אס אס נוספים הועמדו לדין במסגרת משפט בלזן בפני בית דין צבאי בריטי בעיר לינבורג. המשפט ארך שבועות ספורים, מספטמבר ועד נובמבר 1945. במהלך המשפט אניטה לסקר (מתזמורת הנשים באושוויץ) העידה שהוא לקח חלק בסלקציות בהן נבחרו אסירים להישלח לתאי הגזים. ב-17 בנובמבר 1945 הוא נמצא אשם ונידון למוות במשפט בלזן. ההוצאה להורג בוצעה על ידי אלברט פיירפוינט ב-13 בדצמבר 1945 בבית הכלא של העיר המלין.
ספרוליט
ספֵרוּליט בפטרולוגיה הוא גוף כדורי קטן הנוצר בעיקר בסלעים געשיים עתירי סיליקה דוגמת ריוליט ובזכוכית געשית. באובסידיאן מסוג פתית השלג נפוצים ספרוליטים מגבישי קריסטובליט. אף שלרוב נוצרים הספרוליטים במסת אם של סלעים אלה, עשויים להיווצר כדורי ספרוליטים עצמאיים, במנותק מן הסלעים.
היווצרות
ספרוליטים מורכבים מגבישים מחטיים קטנים של מינרלים היוצאים ממקור משותף. הסברה היא כי גופים אלה נוצרים כתוצאה מצמיחה גבישית מהירה על הצטברות של חומרים נדיפים.
בתוך הספרוליטים עשויות להתפתח ליתופיזות – חללים קטנים הנוצרים כאשר הלחץ החיצוני נמוך דיו לאפשר את התרחבותם של גזים המומסים בלבה הנוזלית. מילוי חלקי של חללים אלה בגבישי מינרלים יוצר גאודה ומילוי מלא – ביצת רעם.
מגה-ספרוליטים
קוטרם של ספרוליטים נע לרוב ממילימטרים ספורים לסנטימטר אחד. ספרוליטים גדולים ונדירים נקראים "מגה-ספרוליטים", וקוטרם עשוי לנוע מ-20 ס"מ ועד מטר אחד או יותר. מגה-ספרוליט בקוטר העולה על 2 מטרים נמצא בקוסטה ריקה, ומוכרים ספרוליטים גדולים אף יותר.
מגה-ספרוליטים עשויים להיווצר בשני אופנים:
קורט וינד
גרשון (קורט) וינד (1887–1951) היה אדריכל ישראלי, מראשוני המתכננים של העיר רמת גן, חבר בית הדין של סניף תנועת החרות ברמת-גן והשתתף בפעילות תנועת בני ברית ברמת-גן.
ביוגרפיה
וינד נולד ב־1887 בעיר רטיבור במחוז שלזיה (כיום חלק מפולין). במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא הגרמני.
בשנת 1919 סיים בהצטיינות לימודי אדריכלות בברלין. לאחר סיום לימודיו עבד כאדריכל וכבר בגרמניה הוציא לפועל פרויקטים גדולים.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עזב את גרמניה והגיע לארץ ישראל כתייר. הצליח להישאר בארץ על אף שהוגדר כשוהה בלתי חוקי על ידי שלטון המנדט הבריטי. עם עלייתו לארץ הוא הצטרף לתנועה הז'בוטינסקאית. עם קום מדינת ישראל בשנת 1948 קמה תנועת החירות, מונה לחבר בית הדין של סניף התנועה ברמת גן. בנוסף, היה חבר בארגון בני ברית ברמת גן.
לפני שעלה לארץ תכנן מספר פרויקטים בגרמניה. לאחר עלייתו, בארץ עסק בעיקר בפרויקטים בתחום המגורים. הוא תכנן בתים וילות בעיר רמת גן וסביבתה. את התכנון של חלק מהפרויקטים של האדריכל ברמת גן עשה בשיתוף פעולה עם האדריכל הרברט טוכלר. במסגרת שיתוף הפעולה בין האדריכלים, תכננו מבנים בסגנון הבינלאומי. וינד למד עם עלייתו לארץ עברית, וסירב לכתוב ולדבר בשפה אחרת. אף על פי שלא היה חלק בתנועה הציונית בנעוריו בגרמניה, עם הגיעו לארץ, הוא הצטרף לתנועה הז'בוטינסקאית והפך לתומך נלהב שלה עד יום מותו.
נפטר ב-30 בספטמבר 1951 ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
יספר לפבר
בספטמבר 2014, הוא זכה במדליית ארד בגראנד פרי זאגרב. הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בסיבוב הראשון לאחר שהפסיד לזנסיי סמגולוב הקזחי.
פרסים
מקור:
ג'ים ראיין
ג'יימס "ג'ים" רונלד ראיין (באנגלית: James Ronald Ryun; נולד ב-29 באפריל 1947) הוא אתלט עבר אמריקאי, סגן אלוף אולימפי (מקסיקו 1968) ושיאן עולם (1967–1974) בריצת 1500 מטר ושיאן עולם (1966–1975) בריצת מייל ושיאן עולם לנוער (1966–1997) בריצת 800 מטר. ייצג את ארצות הברית בשלוש אולימפיאדות (טוקיו 1964, מקסיקו 1968 ומינכן 1972).
לאחר פרישתו מספורט היה פעיל פוליטית, וייצג את קנזס בבית הנבחרים של ארצות הברית. ב-24 ביולי 2020, העניק לו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את מדליית החירות הנשיאותית.
נעורים
ראיין נולד וגדל בויצ'יטה שבקנזס. למד בתיכון ב"בית הספר המזרחי של ויצ'יטה". ב-1966 החל ללמוד צילום עיתונות באוניברסיטת קנזס, לימודים אותם סיים ב-1970. החל מ-1981 ראיין ומשפחתו גרים בלורנס שבקנזס.
1964
ראיין ירד לראשונה מ-4 דקות בריצת מייל (3:59.0 דקות).
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת טוקיו שנערכו בניו יורק בתחילת יולי 1964 הוא זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:41.9 דקות, אחרי דירול ברלסון (3:41.2 דקות) וטום אוהרה (3:41.5 דקות). במשחקים האולימפיים עצמם הוא סיים במקום 18 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:55.0 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 3:44.4 דקות. הוא היה האתלט האמריקאי הצעיר ביותר שהשתתף באולימפיאדה.
1965
בשנת 1965 השיג את התוצאה הטובה בעולם לגילו בריצת 1500 מטר (3:55.3 דקות), שיא שהחזיק מעמד כ-36 שנים.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בברקלי, קליפורניה ב-17 ביולי 1966 קבע ראיין בריצת מייל שיא עולם חדש של 3:51.3 דקות, שיפור לשיא בן השנה של מישל ז'אזי  מצרפת (3:53.6 דקות).
1967
בתחרות שנערכה בבייקרספילד, קליפורניה ב-23 ביוני 1967 קבע ראיין שיא עולם חדש בריצת המייל של 3:51.1 דקות, שיפור לשיא שקבע שנה קודם לכן. שיא זה החזיק מעמד 8 שנים ונשבר על ידי פילברט ביי מטנזניה (3:51.0 דקות). שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס ב-8 ביולי אותה שנה הוא קבע בריצת 1500 מטר שיא עולם חדש של 3:33.1 דקות, שיפור לשיא בן 7 השנים של הרב אליוט מאוסטרליה (3:35.6 דקות). שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר על ידי פילברט ביי (3:32.2 דקות).
1968
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת מקסיקו סיטי שנערכו בסיירה נבדה, קליפורניה בסוף יוני 1968 הוא זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:49.0 דקות, לפני מרטי ליקורי (3:49.5 דקות) וטום וון רודן (3:49.8 דקות).
סגן אלוף אולימפי
במשחקים האולימפיים עצמם הוא זכה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:37.89 דקות, אחרי קיפצ'וגה קיינו מקניה שקבע שיא אולימפי חדש של 3:34.91 דקות ולפני בודו טומלר ממערב גרמניה (3:39.08 דקות).
לאחר אולימפיאדת מקסיקו חלה נסיגה בהישגיו של ראיין עקב בעיות בריאותיות ומשבר נפשי ורק ב-1971 החל לחזור למסלול.
1972
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מינכן שנערכו יוג'ין, אורגון בתחילת יולי הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 3:41.5 דקות, לפני דייב ווטל (3:42.3 דקות) ובוב וילר (3:42.4 דקות). במשחקים האולימפיים עצמם, בשלב המוקדמות הוא נפל ונפסל. אף שהוועדה האולימפית הכירה בכך שהוא הוכשל היא סרבה להחזירו לתחרות.
באותה שנה קבע בריצת 5000 מטר שיא אישי חדש של 13:38.2 דקות ואת התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים בריצת מייל (3:52.8 דקות).
לאחר 1972 עבר ראיין לריצות מקצועיות במסגרת "איגוד הריצה הבינלאומי" שם השתתף בתחרויות במשך כשנתיים.
קריירה פוליטית
בתקופת פעילותו הפוליטית יישר ראיין קו עם הקבוצה השמרנית בבית הנבחרים וב-2006 אף הוגדר כחבר הקונגרס השמרני ביותר.
משפחתו
ראיין נישא לאשתו אן ב-1969 ולזוג נולדו 4 ילדים.
שדה שדמה
שדה שדמה הוא מתקן ושטח ניסויים של משרד הביטחון המופעל על ידי חטיבת חימוש ותשתיות לאומיות בחברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות. השדה ממוקם מדרום-מזרח למכתש רמון, בסמוך להר חדב והר המישר.
הפעילות במקום החלה בשנות השישים בניסויים במרעום "פילון" ובמרעום "פילר", מרעום הקשה מיידי לפצצות אוויר. ב-1968, לאחר ששטחי האש בבסיס פלמחים לא סיפקו את הצרכים הנדרשים, בוצעו בשדה הניסויים בטיל השפריר. ב-1969 הוקם מתקן קבע במקום, והורחבה הפעילות לעמדות בהר חדב. בשדה הניסויים מבצע חיל האוויר הישראלי אימונים מול מערכות אמיתיות של טילי קרקע-אוויר תוצרת רוסיה המשמשות ביום אויב.
בשדה בוצעו לאורך השנים ניסויים במערכות נשק של רפאל ושל גופים ביטחוניים נוספים בהם: דלילה תמוז, כיפת ברזל, שרביט קסמים, ירי גיל מצריחונים בלתי מאוישים לנגמ"שי איתן ונמר, ספייס, ברק,, פטריוט. ודרבי
מרכז השליטה והבקרה במתקן מורכב ממספר תאים:
בסמוך לשדה מופעל מנחת מישר.
הזכות לקבלת הכנסות בגין ארנונה משטח המתקן מהווה מחלוקת בין מועצה אזורית רמת הנגב לבין מועצה אזורית ערבה תיכונה.
קלטי (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
הריסת בנייה בלתי חוקית ביהודה ושומרון
הריסת בנייה בלתי חוקית ביהודה ושומרון מתבצעת באמצעות ציוד מכני הנדסי של המנהל האזרחי. פעמים רבות ההריסות האלה נתפסות כחלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הריסה של בתי פלסטינים
בתי פלסטינים רבים בשטח C נבנים באופן בלתי-חוקי. נגד מיעוטם מוצא ומופעל צו הריסה. דוגמאות:
הריסת בתים בהתנחלויות שנבנו על קרקע פרטית של פלסטינים
בשנים 2008 עד 2017 נהרסו בתים בהתנחלויות ובמאחזים ביהודה ושומרון לפי פסיקות בג"ץ בעתירות שהוגשו על ידי פלסטינים וארגוני שמאל בישראל בנימוק שהבתים נבנו על קרקע פרטית של פלסטינים. המקרה הבולט ביותר הוא פינוי כל היישובים מגרון ועמונה בעקבות עתירה לבג"ץ.
הריסת מאחזים
מאחז הוא יישוב שהוקם ביהודה ושומרון או ברצועת עזה ללא החלטה של ממשלת ישראל על הקמתו, שאין לו תוכנית בניין עיר, והבנייה בה היא לא חוקית. כיוון שכך, במהלך השנים פורקו מספר מאחזים.
ליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות
ליגת נשים בין-לאומית לשלום ולחירות (WILPF - Women's International League for Peace and Freedom) הוא ארגון אזרחי הפועל למען שלום ופירוק מדינות מנשק. הליגה פועלת במטרה "להפגיש נשים מהשקפות פוליטיות, רקעים פילוסופיים ודתיים שונים שנחושות ללמוד ולהפיץ את הגורמים למלחמה ולפעול למען שלום קבוע" ולאחד נשים ברחבי העולם המתנגדות לדיכוי וניצול. ל- WILPF יש סניפים ב-37 מדינות. מאז 1948 ליגת נשים בין-לאומית לשלום ולחירות היא ארגון מייעץ לאו"ם (consultative status). הליגה היא אחד מהארגונים הראשונים בעולם שקיבל מעמד זה וארגון הנשים הראשון. ליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות הוא ארגון הנשים לשלום הוותיק בעולם.
היסטוריה
ליגת נשים בין-לאומית לשלום ולחירות נוסדה בקונגרס הנשים הבין-לאומי שהתכנס כמחאה על מלחמת העולם הראשונה, בהאג, הולנד, בשנת 1915. שמו הנוכחי ניתן לו ב -1919. הנשיאה הראשונה של WILPF הייתה ג'יין אדמס, שייסדה את מפלגת הנשים לשלום (Woman's Peace Party) בארצות הברית, בינואר 1915. קבוצה זו הפכה לימים לסניף האמריקאי של הליגה.
ליגת נשים בין-לאומית לשלום ולחירות מתנגדת למלחמות וסכסוכים בין-לאומיים אלימים. אל מול העובדה הנחרצת כי מלחמה מפרה תמיד את חירות הפרט והחופש שלו, הליגה פועלת, בכלים רשמיים שונים, כדי להביא לסיום מלחמות. בין הפעולות המרכזיות שהארגון נקט, היו מכתב פתוח למזכ"ל האו"ם לסיום מלחמת קוריאה, קביעת היום הבין-לאומי לחיסול כלל הנשק הגרעיני, עצומות וגילויי דעת בנושאים שונים כגון: כלי נשק, אלימות על בסיס מגדרי וזכויות אדם לנשים.
מפלגת הנשים לשלום (ארצות הברית)
בגלגול הראשון הייתה ליגת נשים בין-לאומית לשלום ולחירות מפלגת נשים לשלום שהוקמה בינואר 1915 בוושינגטון ביוזמה משותפת של ג'יין אדמס וצ'פמן קאט. לצידן לקחו חלק בהקמת המפלגה, מרי מקדאוול, פלורנס קלי (Florence Kelley), אליס המילטון (Alice Hamilton), אנה הווארד שו (Anna Howard Shaw), אמילי גרין באלץ', ג'נט רנקין, ליליאן וואלד (Lillian Wald), אדית' אבוט (Edith Abbott), גרייס אבוט (Grace Abbott), קריסטל איסטמן, סופוניסבה ברקינרידגה (Sophonisba Breckinridge) ואחרות. כ- 3,000 נשים השתתפו באירוע הקמת המפלגה וקראו להרחבת זכות ההצבעה לנשים ולכינוס ועידה של המדינות הנייטרליות לגישור בין הממשלות היריבות עד לסיום המלחמה. נציגות מפלגת הנשים לשלום השתתפו גם בקונגרס הנשים הבין-לאומי לשלום וחירות, שנערך בהאג.
קונגרס הנשים הבין-לאומי, האג, 1915
הקונגרס אורגן על ידי הפמיניסטית, אניטה אאוגספורג (Anita Augspurg), המשפטנית הגרמניה הראשונה ולידה גוסטבה היימן (Lida Gustava Heymann) פמיניסטית ופציפיסטית גרמניה ובהזמנתה של הרופאה ופעילה ההולנדית למען זכויות נשים, אלטה יאקובס, כדי למחות על המלחמה המשתוללת באירופה, ולהציע דרכים כדי למנוע מלחמות בעתיד. הקונגרס נפתח ב-28 באפריל והשתתפו בו משלחות מ-12 מדינות. רוזה מאנוס, רוזיקה שווימר ופמיניסטיות מכל רחבי אירופה לקחו חלק בקונגרס
אלטה יאקובס פתחה את הקונגרס:
במהלך שלושת ימי הקונגרס נדונו אלטרנטיבות לפתרון סכסוכים בצורה לא אלימה ומהקונגרס יצאה קריאה לתהליך גישור רציף עד להגעה להסכמות בין המדינות הלוחמות. בכנס הוקם ועד הנשים הבין-לאומי לשלום קבוע (International Committee of Women for Permanent Peace - ICWPP). ג'יין אדמס נבחרה כנשיאה. מתוך הקונגרס והוועד צמחה ליגת נשים בין-לאומית לשלום ולחירות
בעקבות הקונגרס בהאג, כתבה ג'יין אדמס לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון. במכתבה הזהירה מפני הסכנות והמשמעויות ההרסניות בכניסתה של ארצות הברית למלחמה, עבור האומה האמריקאית ועבור מדינות נוספות שיחליטו, בעקבותיה, לסכן גם הן את החיילים שלהן. "לארצות הברית יש את הכוח וההשפעה לסיים את המלחמה ועליך להשתמש בו" כתבה אדמס לנשיא.
כינוס שני - גינוי אימפריאליזם 1919
הכינוס השני של קונגרס הנשים הבין-לאומי נערך בהאג במקביל לוועידת השלום בפריז. המארגנות רצו שהקונגרס יערך בוורסאי, בתקווה להשפיע על הסכם השלום, אך מגבלות התנועה שהוטלו על נשים ממעצמות המרכז, הביאו אותן לקיים את הכנס בציריך. הקונגרס התקיים בין ה-12 ל-17 במאי 1919 והשתתפו בו 200 נשים מ -17 מדינות, אך רוב הנציגות הגיעו מארצות הברית בריטניה וגרמניה.
המשתתפות בקונגרס בציריך ראו בהקמת חבר הלאומים, אשר מספק פלטפורמה בין-לאומית לייצוג רצון העמים ולקידום שיתופי פעולה בין-לאומיים, צעד חיובי. עם זאת, הנציגות גינו את ההסכמות שהתקבלו בוועידת השלום בפריז, משום לא נעשה ניסיון לפרק את המדינות המנצחות מנשקן. המשא ומתן בוועידת ורסאי התרכז בעלויות הפיצויים וחלוקה טריטוריאליות. משתתפות הקונגרס גינו את חוזה ורסאי בטענה כי הו אינו הסכם שלום אלא המשך המלחמה. הן הביעו ביקורת על כך שמעצמות ההסכמה "הענישו" את גרמניה וניבאו כי "העוני, המחלות והייאוש יובילו להתפשטות שנאה ואנרכיה".
בקונגרס הוחלט באופן רשמי על שם הארגון: ליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות. כמו כן, התקבלה אמנה בת 12 נקודות שקראה לזכות ההצבעה לנשים, לאפשר לנשים להשתלב בעמדות מפתח בחבר הלאומים, לשכר שווה ושוויון הזדמנויות בתעסוקה וחינוך; תמיכה כלכלית באמהות ושוויון גזעי. הנציגות שהגיעו לכינוס הקימו סניפים מקומיים בערים שונים או צרפו ארגונים מקומיים שתמכו במטרות דומות. למשל הלן קרופורד מגלאזגו שהקימה את מסע הנשים לשלום.
בין המלחמות
בתקופה שבין מלחמות העולם נעשו מאמצים רבים של תנועות וארגונים חוץ ממשלתיים לחפש דרכים למניעת המלחמה הבאה. הזעזוע ממספר ההרוגים, הפצועים בגוף ובנפש וההרס יצרו תחושה של דחיפות למציאת דרכים אלטרנטיביות לפתרון סכסוכים. ליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות הצטרפה למאמצים ביחד עם ארגונים נוספים. גם מדינות, באמצעות חבר הלאומים ובית הדין הבין-לאומי לצדק, ביקשו דרכים חלופיות למלחמה. ב-1932, לקראת כינוס ועידת חבר הלאומים בז'נבה בנושא פירוק הנשק, אספה הליגה שישה מיליון חתימות מנשים וגברים ברחבי העולם בקריאה לפירוק הנשק ולמנוע את המלחמה הבאה. הליגה גם דרשה ייצוג של נשים בדיונים, אולם דרישה זו לא נענתה.
הליגה פעלה הן ברמה המקומית, באמצעות הסניפים והן ברמה הבין-לאומית, בנושאים הנוגעים לזכויות נשים עובדות, זכות ההצבעה לנשים והדרישה לייצוג נשים בנציגויות המדינות לחבר העמים ובוועדות העצרת.
מלחמת העולם השנייה
בתקופת המלחמה השתדלו נציגות הליגה לסייע לחברותיהן להימלט מהנאצים. חברות סניף הליגה ביפן נעצרו ונכלאו. רוב הסניפים לא היו פעילים בזמן המלחמה בין אם מפני שנסגרו על ידי השלטונות ובין אם מפני שהחברות הפסיקו את פעילותן. רק פעילות הסניף האמריקאי היו בטוחות מספיק כדי להשמיע את התנגדותן בנוגע לאפליה הגזעית בצבא ארצות הברית, כליאת אזרחים אמריקאים ממוצא יפני ודחייה של פליטים יהודים שביקשו מקלט בארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה
אחרי המלחמה החלה ליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות לשקם להשתקם ולחזור לפעילות מקומית ובין-לאומית. ב-1948, הארגון קיבל מעמד של ארגון מייעץ לאומות המאוחדות. הליגה ממשיכה להיות פעילה למען שלום, פירוק נשק והתמקדה עד סוף המאה ה-20 בפירוק הנשק הגרעיני. בחזונה מבקשת הליגה לקדם עולם משוחרר מאלימות, עוני, זיהום סביבתי ושליטה. ליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות מאמינה בשוויון לכל בני האדם בעולם ללא גזענות, סקסיזם והומופוביה; פועלת למען שלום דרך פירוק נשק בעולם; ושינוי סדר העדיפויות של הממשלות תוך מתן דגש לצרכים אנושיים.
שתי מנהיגות של ליגת נשים בין-לאומית לשלום זכו בפרס נובל לשלום: גיין אדמס ב-1931 ואמילי גרין באלץ ב-1946.
מנהל טכנולוגיות ראשי
מנהל טכנולוגיות ראשי או מנהל טכני ראשי (באנגלית: Chief Technology Officer או Chief Technical Officer; בקיצור: CTO) הוא תפקיד בדרג הניהולי הבכיר של חברה או ארגון. אדם הנושא במשרה זו מטפל בנושאים המדעיים והטכנולוגיים שבתוך הארגון, אם כי לא קיימת הגדרת תפקיד אחת המקובלת על הכל. תחומי האחריות של CTO נקבעים במידה רבה בהתאם לגודל ולמבנה של החברה, ותחומי הפעילות שלה.
תפקיד ה-CTO התגבש עם העלייה של תעשיית טכנולוגיות המידע (IT), ומאז הפך נפוץ בכל סוגי התעשיות מבוססות הטכנולוגיה, כדוגמת: פיתוח משחקי מחשב, מסחר אלקטרוני, רשתות חברתיות, וכדומה. בהיותו דמות מהדרג הניהולי הבכיר בחברה, ה-CTO מדווח בדרך כלל ישירות למנהל מערכות מידע (מנמ"ר; Chief Information Officer - CIO), והוא מטפל בעיקר בנושאים ש"לטווח הרחוק" ו"בתמונה הרחבה" (תוך היותו בעל ידע טכני מעמיק בתחומים הרלוונטיים).
בהתאם למבנה הפנימי ולהיררכיה בחברה, יכולים להיות בה גם בעלי תפקידים כמו מנהל מחקר ופיתוח (director of R&D) וסמנכ"ל הנדסה (vice president of engineering), שה-CTO נמצא איתם באינטראקציה או מפקח עליהם. בנוסף לכך, ה-CTO מטפל גם בעניינים רגולטוריים (לדוגמה: עבודה מול ה-FDA במקרים הרלוונטיים) ונושאים של קניין רוחני, כדוגמת: פטנטים, סודות מסחריים וחוזי רישיון. על ה-CTO להיות באינטראקציה עם גורמים משפטיים ועם הרשויות על מנת ליישם שיקולים אלה בתכנון העסקי (strategic planning) ובמשא ומתן שבין חברות.
מנהל מערכות מידע (CIO)
ניתן להשוות את תפקיד ה-CTO עם זה של מנהל מערכות מידע (מנמ"ר; Chief Information Officer - CIO). בדרך כלל המנמ"ר יתרכז בפתרון בעיות ארגוניות באמצעות רכישה והתאמה של טכנולוגיות קיימות (בייחוד כאלה מתחום ה-IT), בעוד שה-CTO מפקח בעיקר על הפיתוח של טכנולוגיות חדשות (מסוגים שונים). בחברות גדולות רבות קיימות שתי המשרות.
בארגון שהנושאים הטכנולוגיים העיקריים שהוא נוגע בהם מקבלים מענה על ידי טכנולוגיות קיימות (להבדיל מחברות שמטרתן הראשית היא פיתוח של טכנולוגיות חדשות), המנמ"ר יכול להיות המנהל הראשי שמפקח על העניינים הטכנולוגיים. בארגון שמטרתו הראשית היא לפתח או למכור טכנולוגיות חדשות, סביר יותר שה-CTO יהיה המנהל הבכיר שמטפל בנושאים אלה.
מנהל אבטחת המידע התפעולי והפיזי (CSO)
לרוב בארגונים גדולים קיים (Chief Security Officer) – CSO אחראי על אסטרטגיית האבטחה הפיזית והדיגיטלית של הארגון, מספק מנהיגות ניהולית ותקציבית של מערך האבטחת מידע, זיהוי והפחתת סיכוני אבטחה פוטנציאליים, אחראי על יישום אמצעי אבטחה להגנה על נכסי הארגון. בארגונים המחזיקים (Chief Security Officer) – CSO הוא מקביל לCISO (Chief Information Security Officer) האחראי גם על האבטחה הכוללת של ארגון, אך עם התמקדות ספציפית במידע והבטחת עמידה בדרישות הרגולטוריות הקשורות לאבטחת מידע, ושתי התפקידים האלו תחת הCIO מנהל מערכות מידע.
טימיריאזבסקי (נפה, מוסקבה)
נפת טִימִירְיָאזֶבְסְקִי (ברוסית: Тимирязевский район) היא נפה של המחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 10.43 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 83,824 תושבים (2020).
בשטח הנפה יש אזור טבעי מוגן "פטרובסקו-רזומובסקויה", המורכב משני חלקים: הפארק "דובקי" ויער.
יש גם כמה אנדרטאות היסטוריות ותרבותיות, שהעיקרית בהן היא אחוזת פטרובסקו-רזומובסקויה עם מספר מבנים ופארק. אנדרטאות למדענים נודעים נמצאים בסמוך לאקדמיה החקלאית של טימיריאזב, ובבנייניה ישנם 3 מוזיאונים הפתוחים למבקרים (כולל מוזיאון גידול סוסים), וכ-15 מוזיאונים לסטודנטים.
Small Town Boy
Small Town Boy הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר ההולנדי דאנקן לורנס. את האלבום הוציאה לאור ב-13 בנובמבר 2020 חברת התקליטים ספארק רקורדס. מתוכו יצאו לאור חמישה סינגלים, כש-"Arcade", "Love Don't Hate It" ו-"Someone Else" נכללו במיני-אלבום הקודם של לורנס, Worlds on Fire. מהדורת הדלוקס של האלבום, שפורסמה ב-21 במאי 2021, כללה את הסינגל "Stars".
רקע
את Small Town Boy כתב לורנס במשך שנתיים, לצד חברו ג'ורדן גארפילד. לאחר פרסום האלבום כתב כי השניים דיברו האחד עם השני בצורה עמוקה יותר כשכתבו יחדיו. בנוסף, לורנס הפיק את רוב שירי האלבום.
אדוארד גרטנר
יוהאן פיליפ אדוארד גרטנר (בגרמנית: Johann Philipp Eduard Gaertner; 2 ביוני 1801 – 22 בפברואר 1877) היה צייר גרמני, שהתמחה בתיאורי אדריכלות עירונית.
חינוך
בשנת 1821 קיבל תפקיד כצייר דקורטיבי בסטודיו של קרל וילהלם גרופיוס, צייר תיאטרון "רויאל קורט", שם שהה עד 1825. במהלך תקופה זו הוא נמשך לציור אדריכלי. הוא הצליח לממן נסיעת לימודים לפריז על ידי מכירת דיוקן של מלך פרידריך וילהלם השלישי מפרוסיה למשפחת המלוכה. בעודו שם, הוא רכש מיומנות רבה יותר במניפולציה של אור ואווירה, וקיבל השראה מהנופים המרהיבים של בניינים מימי הביניים כדי להתמסר כמעט לחלוטין לציור נופים עירוניים.
הצלחה
עם שובו לברלין הוא הפך לצייר בעל מקצוע חופשי. בשנת 1829 הוא התחתן ובסופו של דבר נולדו לו 12 ילדים. במהלך עשר השנים הבאות, הוא התמסר לתיעוד הבניינים בסגנון בידרמאייר בברלין, ועם מחשבה על לקוחות מלכותיים, הפיק סדרת סצינות המתארות את הטירות בבלווי, שרלוטנבורג וגליאניקה. בשנת 1833 התקבל לאקדמיה כמומחה "לציור פרספקטיבה".
בשנה שלאחר מכן הוא החל את עבודתו המפורסמת ביותר: פנורמה של שישה פאנלים של ברלין. הוא צייר מגג כנסיית פרידריכסוורדר, שהוא גג שטוח (ומקום פופולרי למתבוננים מכיוון שניתן לראות משם את כל הבניינים הידועים ביותר בעיר). יצירה זו נרכשה על ידי המלך וגרסה שנייה נקנתה על ידי בת המלך, צארינה אלכסנדרה פיודורובנה. רכישתם הפכה לסיבה לנסיעה למוסקבה וסנט פטרסבורג (1837–1838), במהלכו צייר גרטנר בהרחבה.
קריירה בירידה
בשנת 1840 נפטר המלך פרידריך וילהלם השלישי. יורשו, פרידריך וילהלם הרביעי, העדיף ציורים בסגנון איטלקי עם נופים יוונים וקנה מעט מאוד מגרטנר, שבלי הכנסות הלקוח הראשי שלו התחיל עד מהרה להתקשות כלכלית.
בסופו של דבר הוא יצר קשר עם קבוצה שהתעניינה בהגנה ובשחזור של אנדרטאות ונדרשה לערוך מלאי מאוייר משלהן. כתוצאה מכך, גרטנר נסע לכפרים ולעיירות ברחבי פרוסיה, והכין רישומי צבעי מים, כולל נופים ציוריים שנועדו להימכר בשובו לברלין. בדרך זו הוא הצליח למשוך כמה לקוחות ממעמד הביניים, אך הם הוכיחו שהם לא תחליף לפטרונות המלכותית. הוא החל להתרחק מהארכיטקטורה, והפיק סצנות רומנטיות מלאות בצוקים תלולים, צוענים, חורבות ועצי אלון, אך מעולם לא החזיר את החסות המלכותית לעצמו. ציוריו מתקופה זו נחשבים בדרך כלל לנחותים.
ככל שהתקדמה המאה, הוא סבל יותר ויותר מתחרות עם אמנות הצילום החדשה. בשנת 1870 הוא ומשפחתו החליטו לעזוב את האווירה הדחוסה של ברלין ולהתיישב בפלקן זכלין, אזור כפרי ליד ריינסברג. שם הוא נפטר בשנת 1877.