cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהרן יואלי
סיפור הפלת הסילון הראשונה
יואלי סיפר על הקרב: "נכנסנו לשורה עורפית כשמספר שניים מאחורי ... התקרבתי למטוס הימני מאחור, ופתחתי באש מטווח של כ-400 מטר מארבעה תותחי 20 מילימטר". המטוס המצרי הראשון הופל ליד קיבוץ כרמיה והמטוס השני התפוצץ באוויר דרומית-מערבית ליד מרדכי ומערבית לקיבץ ארז. שתי ההפלות שנזקפו לזכותו נרשמו בלוח ההפלות של טייסת 117.
הטייסים, בליווי מפקד חיל האוויר דן טולקובסקי, נפגשו עם דוד בן-גוריון, וסרט הצילום שתיעד את ההפלה הוקרן בבתי הקולנוע. יואלי אף סיפר כי ראש עיריית אשקלון שלח לו שעון במתנה כהוקרה על כך שלא הפיל את המטוס מעל העיר.
פעילות אזרחית
בין השנים 1970–1972 עבד בתעשייה האווירית כמנהל המרכז לניסויי טיסה וכטייס ניסוי. אחר כך ועד שנת 1989 עבד כטייס בחברת התעופה אל על, ממנה פרש לגמלאות בגיל 60 לאחר 17 שנה של טיסה אזרחית. במהלך תקופה זו היה בין היתר נציגה הרשמי של מדינת ישראל בארגון הבינלאומי לתעופה (ICAO), וכן כיהן כיו"ר ועדת הערר לבריאות אנשי צוות אוויר במשרד התחבורה.
בין השנים 1993–1994 עבד בהתנדבות במנהל התעופה האזרחית של ישראל. הוא טס ברציפות במשך 41 שנה, משנת 1948 ועד לשנת 1989, שבהן צבר שעות טיסה רבות.
מטוסים שאותם הטיס:
נפטר ב-26 בינואר 2007.
משפחה
בשנת 1950 נישא יואלי למרים לבית ברגר, ילידת הרצליה. אב לשלושה ילדים, אמיר ששרת כטייס קרב בחיל האוויר, נגה שנשואה לטייס, עודד ששרת בחיל האוויר, וסב ל-8 נכדים. אחד הנכדים הוא הטייס הראשון בחיל האוויר שהוא דור שלישי של לוחמי אוויר, ונכד נוסף הוא טייס מסחרי בארצות הברית.
מקס אלפרט
מקס ולדימירוביץ' אַלפֶּרט (ברוסית: Макс Влади́мирович А́льперт; באוקראינית: Макс Володимирович Альперт; 18 במרץ 1899 – 30 בנובמבר 1980) היה צלם ועיתונאי יהודי-סובייטי, שהנציח בעבודותיו את ההיסטוריה של ברית המועצות, בעיקר לפני ובעת מלחמת העולם השנייה ובאמצע המאה העשרים.
קורות חיים
אלפרט תיעד את "האדם הסובייטי החדש" ואת חייו של הפועל הסובייטי הנאמן למפלגה הקומוניסטית ולמנהיג סטלין. הוא הִרבה לצלם את תהליך הקולקטיביזציה הרצחני שביצע הרודן הסובייטי, בחקלאות והנציח פרויקטים סובייטיים גדולים של בנייה מסוגים שונים.
סדרות צילומים
עוד סדרה מפורסמת שעשה, הפעם עם שני צלמים יהודים סובייטים מפורסמים אחרים, ארקדי שַייחֶט (Аркадий Самойлович Шайхет; 1898–1957) וסולומון טולס (Тулес), נקראה "24 שעות בחייה של משפחת פיליפוב" (24 часа из жизни Филипповых). הסדרה התפרסמה ב-1931 דווקא בעיתון גרמני, פרו קומוניסטי, Arbeiter-Illustrierte-Zeitung, שהופיע אותה תקופה בברלין. היא הִשוותה בין חייהם המאושרים והבטוחים לכאורה של העובדים הסובייטים, לאלה של מקביליהם האומללים במדינות הקפיטליסטיות.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה
במהלך מלחמת העולם השנייה היה אלפרט כתב-צלם עבור סוכנות הטלגרף של ברית המועצות (TASS), סוכנות הידיעות הרשמית של ברית המועצות, ולאחר המלחמה עבד בתפקיד זה עבור סוכנות הידיעות נובוסטי עד סמוך לפני מותו.
אלפרט היה נשוי לגלפירה בוריסובנה בליץ-גיימן. נפטר במוסקבה ב-1980, בגיל 81. יצירותיו מוצגות ונמכרות גם כיום. ב-2007 למשל, מכרה חברת המכירות הפומביות הידועה סות'ביס תצלום שלו שצולם ב-1936 וקרוי "פרשית קירגיזית", תמורת כ-6,600 דולר. ב-2010 התקיימה תערוכת יחיד מיצירותיו, בגלריה בבוורלי הילס ותערוכות קבוצתיות בהשתתפות יצירותיו מתקיימות מדי שנה כמעט, במקומות רבים ברחבי העולם.
אלפרט ויצירותיו זכו בפרסים ואותות כבוד רבים, בהם אות מסדר הכוכב האדום, אות מסדר המלחמה הפטריוטית הגדולה ועיטור פועלי הדגל האדום.
אונטריו קליפרס
היסטוריה
באפריל 2017 פורסם כי לוס אנג'לס קליפרס מעוניינת להקים קבוצת בת בליגת הפיתוח לקראת עונת 2017/2018 באחת משתי ערים – אונטריו או בייקרספילד. כשבועיים לאחר מכן, ב-15 במאי, הודיעו הקליפרס על הקמת קבוצת "אגווה קליינטה קליפרס" אשר תפעל באונטריו ותארח את משחקיה באולם סיטיזנס ביזנס בנק ארנה. כינוי הקבוצה, אגווה קליינטה (בספרדית: "מים חמים"), הוא על שם קבוצת אינדיאנים משבט קאוויה היושבת בפאלם ספרינגס הסמוכה ומפעילה בה אתרי נופש ובתי קזינו.
לקראת עונת הבכורה שלה מינתה הקבוצה את קייסי היל בן ה-34 כמאמנה הראשי. הקליפרס סיימו את העונה עם מאזן ניצחונות שלילי 23–27, אשר הציב אותם במקום החמישי באזור המערבי, ומחוץ לפלייאוף.
משה נחום ולנשטיין
חייו
נולד בשנת תר"א בעיר פאפא בהונגריה, לרבי מאיר. למד בישיבתו של הכתב סופר בפרשבורג, והוסמך להוראה על ידו. בהמשך למד גם בישיבתו של רבי אהרון דוד דייטש מחבר שו"ת "גורן דוד" בבאלאט.
בשנת תרכ"ד (1864) עלה לארץ ישראל ונישא לבתו של רבי שמעון דייטש, מתלמידי החתם סופר ומייסד כולל שומרי החומות. היה מתלמידיו של רבי יהושע לייב דיסקין. בשנת תרס"ג (1903) החל לכהן כדיין שלישי בבית הדין בירושלים, ובשנת תרס"ח (1908) התמנה לאב בית הדין. לימים פרש מבית הדין, שרוב דייניו תמכו במשרד הרבנות המזוהה עם הגורמים הציוניים בירושלים, והקים עם אחרים את הבד"ץ של העדה החרדית, שבו שימש כראב"ד במקביל לרבי יוסף חיים זוננפלד ששימש כגאב"ד העדה.
עמד בראש יוצאי הונגריה בירושלים והיה ראש כולל שומרי החומות שלה. נאבק נגד הניסיונות לשינוי החינוך היהודי התואם את השקפתו של החתם סופר והניסיונות לערער את מעמדה העצמאי של היהדות החרדית. התנגד לשימוש העממי בשפה העברית, וחתם על פשקווילים הפוסקים שהדיבור עברי הוא חמור מאד שימש כמנהל כולל אונגרין. הוא עצמו חי בעוני. התגורר בבתי מחסה.
נפטר ממחלה בכ"ג באדר תרפ"ב (1922). ב-1985 קראה עיריית ירושלים על שמו רחוב בשכונת רמות.
לאחר פטירתו נדפסו תשובותיו בהלכה בספר "בני משה".
משפחתו
נינו של הרב משה נחום רוזנבוים.
בניו הם:
חתניו הם: נכדו הוא:
גבעת ווטרשיפ (סדרת טלוויזיה, 1999)
גבעת ווטרשיפ (באנגלית: Watership Down) היא סדרת אנימציה בריטית-קנדית לילדים מסוגת פנטזיה והרפתקאות המבוססת על רומן בעל אותו שם שכתב ריצ'רד אדמס. הסדרה היא הפקה משותפת בין חברות "Alltime Entertainment" הבריטית ו-"Decode Entertainment" הקנדית, והיא הופקה על ידי מרטין רוזן, במאי סרט ההנפשה "גבעת ווטרשיפ" משנת 1978. הסדרה בוימה על ידי טרוי סאליבן ונכתבה על ידי מרי קרופורד ואלן טמפלטון.
הסדרה שודרה לראשונה בבריטניה בערוץ CITV החל מה-28 בספטמבר 1999 עד ה-2 בדצמבר 2001, ולאחר מכן שודרה בקנדה בערוץ YTV. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים בשנת 2002. לסדרה יש 3 עונות ו-39 פרקים באורך 23 דקות. שפת המקור של הסדרה היא אנגלית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן עברית).
תקציר העלילה
הסדרה עוסקת בחבורת ארנבים שעוזבת את ביתם שבסכנת הכחדה בשביל למצוא בית חדש ובטוח. הם מסתובבים ברחבי הכפר האנגלי עד שהם מוצאים גבעה הנקראת "גבעת ווטרשיפ", שם הם מתמקמים. עם זאת, הם עומדים בסכנה אחרת על ידי אפרפה, חבורת ארנבים המונהגת על ידי גנרל ואונדוורט, והם נאלצים במהרה להגן מחדש על ביתם ועל חייהם.
פרקי העונה הראשונה התמקדו ברומן המקורי, עם זאת פרקים מאוחרים בעונה ומשאר העונות היו עם תוכן חדש לחלוטין.
פסקול
הפסקול הרשמי של הסדרה הופק על ידי מייק באט בסיוע התזמורת הפילהרמונית המלכותית. הפסקול כולל מספר כוכבים שספקו את קולם בשביל השירים, בניהם סטיבן גייטלי, ארט גרפונקל, סריס מתאוס מלהקת Catatonia ופול קאראק מלהקת Mike + The Mechanics.
הפצה ביתית
כמה פרקים של הסדרה הופצו ב-VHS על ידי Buena Vista Home Entertainment בשנת 1999 ובשנת 2000, ולאחר מכן הופצו ב-DVD על ידי סרטי יוניברסל ו-Woodland Animations בבריטניה. בארצות הברית ה-VHS וה-DVD של הסדרה הופצו על ידי GoodTimes Entertainment ו-Reader's Digest Video.
9K52 לונה-M
9M21/9K52 לונה-M (קוד דיווח נאט"ו:  פרוג-7; מאנגלית: Free-Rocket-Over-Ground) הוא רקטה ארטילרית קצרת טווח בעלת מנוע דלק מוצק המשוגרת ממשגר מתנייע תוצרת ברית המועצות.
הפרוג נועדה במקור להיות רקטה טקטית לשיגור נשק גרעיני. הפרוג-7, שנכנסה לשירות בשנת 1965, היא מהדגם האחרון של משפחת ה"פרוג", שדגמים קודמים שלה החלו להיכנס לשירות החל מאמצע שנות החמישים. המערכת פותחה במכון לתכנון במוסקבה והייתה מיוצרת במפעל בוולגוגרד.
פרוג-7
הפרוג-7A שכונתה גם R-65 (כינוי בברית המועצות: 9K21 לונה-M) נכנסה לשירות בשנת 1965. הטווח שלה 68 ק"מ (42 מיל), אורכה 9.4 קוטרה 0.54 מטר ומשקלה הכולל משתנה בהתאם לרש"ק מ-2,450 ק"ג ל-2,485 ק"ג. לפרוג-7 CEP של בין 500 ל-700 מטר. ניתן לחמשה ברש"ק קונבנציונלי או גרעיני במשקל 450 ק"ג, או רש"ק כימי במשקל 216 ק"ג. ב-1968 נכנסה לשירות הפרוג-7B שכונתה גם R-70 (כינוי בברית המועצות: 9K52 לונה-M) שהייתה זהה לפרוג-7A מלבד הרש"ק שלה, שהיה ארוך יותר ויכל להכיל גם פצצונות או מוקשים. פותחה גם גרסה נוספת שכונתה בברית המועצות "לונה-M2" אשר נועדה להיות מדויקת יותר אך התוצאה הייתה לא מוצלחת והיא לא נכנסה לייצור.
בנוסף לשיפורים ברקטה שהעניקו לה טווח ארוך יותר, הפרוג-7 נישאת ומשוגרת ממסילה שהותקנה על-גבי רכב המבוסס על משאית 8x8 מדגם זיל-135. רכב השיגור יכול לשאת רקטה אחת על גבי מסילת השיגור והוא כולל גם מנוף הידראולי אינטגרלי שהותקן בחלק האחורי של צידה הימני של המשאית. הזיל-135 אינו מספק לצוות הגנה מפני אב"כ. את הרקטות ניתן להעמיס על המסילה באמצעות המנוף האינטגרלי מרכב מנה שנייה (מנ"ש). רכב המנ"ש הוא גם מדגם זיל-135 כמו המשגר אך עליו לא הותקנה מסילת שיגור. רכב המנ"ש יכול לשאת שלוש רקטות פרוג. רכבי מנ"ש מוקדמים היו זיל-157V, ונדרשו למשאית נוספת עם מנוף לטעינת המשגר. על-פי תורת-הלחימה הסובייטית, גדוד פרוג-7 טיפוסי מורכב משתי סוללות ירי, וכל סוללה מורכבת משני משגרים ומכ"ם מטאורולוגיה שהכינוי נאט"ו שלו הוא "אנד טרי" (END TRAY) הפועל בטווח התדרים D. הכנה לירי אורכת בין 15 ל-30 דקות.
על-פי הערכות, ייצורו של הפרוג-7 בברית המועצות הופסק ב-1972. בסוף שנות השבעים החלו להחליף את הפרוג-7 בטיל הקרקע-קרקע SS-21 שהיה בעל טווח ארוך יותר, אך הפרוג-7 נשאר בשירות בברית המועצות עד לסוף שנות השמונים. ייתכן כי חלק נשארו באחסון.
גרסאות של הפרוג עם רש"ק קונבנציונלי נמכרו לאפגניסטן, אלג'יריה, אנגולה, קובה, מצרים, עיראק, כווית, לוב, קוריאה הצפונית, סוריה ותימן.
בעיראק פותחה גרסה משופרת של הפרוג שכונתה ליית' בעלת טווח של 90 ק"מ.
קוריאה הצפונית שרכשה רקטות פרוג ממצרים ב-1975 ביצעה בהם הנדסה הפוכה ופתחה קו ייצור משלה שפעל מ-1979 עד 1983. קוריאה הצפונית פיתחה גם גרסה משופרת של הפרוג-7 בעלת טווח של 65 מיל (104 ק"מ). ב-1 במאי 2005 ערכה קוריאה הצפונית ניסוי מוצלח בשיגור הפרוג-7 המשופר לעבר ים יפן.
על-פי הערכות ב-1994 היו קיימים כ-350 משגרים וכ-1,450 רקטות פרוג מבצעיים בעולם.
זירת המזרח התיכון
רקטות פרוג-7 סופקו למצרים ולסוריה בתחילת שנות השבעים.
במלחמת יום הכיפורים שיגרה סוריה 25 רקטות פרוג במשך שלושה לילות רצופים בתחילת המלחמה. כבר בתום יום הקרבות הראשון כלל שר החוץ אבא אבן את הפרט הבא בדיווחו התמציתי למזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר על מהלך הקרבות: "הסורים ירו שלושה טילי פרוג. הם לא פגעו במטרה. נפלו בעמק... הפגיזו את הקיבוץ". קיסינג'ר ענה לו: "אני יודע מה הם טילי פרוג".
ב-9 באוקטובר, היום הרביעי למלחמה, בשעה 03:35 לפנות בוקר, שיגרו הסורים מספר רקטות פרוג-7 לעבר בסיס חיל-האוויר רמת דוד במה שכונה אחר-כך "ליל הפרוגים". אחת הרקטות פגעה בבית בשיכון המשפחות של הבסיס וגרמה למותו של טייס A-4 סקייהוק ולפציעת שני טייסים נוספים, ופרוג נוסף, שנחת במגורי החיילים, גרם לפציעתם של מספר חיילים. רקטות נוספות פגעו ביישובים סמוכים, אחת מהן פגעה בבית ילדים בקיבוץ גבת הסמוך, אך לא היו נפגעים כיוון שהילדים שהו במקלט. הסורים שיגרו גם רקטות לעבר שדה התעופה מחניים ומפקדת פיקוד צפון בצפת אך אלו לא גרמו לנפגעים. ההתקפות אלה היו אחד הגורמים שהביאו להחלטת הממשלה על תקיפת המטכ"ל הסורי בדמשק בצהרי אותו יום. לאחר תקיפה זו פסקו הסורים מירי טילי הפרוג. מצרים שיגרה מעל 80 רקטות פרוג במהלך המלחמה, חלקן לעבר לעבר בסיס הפיקוד והמודיעין אום חשיבה אך אלה לא גרמו לנזק. חלקן לעבר רפידים.
הפלישה לבונה-גונה
רקע
לאחר התבוסות בקרב ים האלמוגים ובקרב מידוויי במאי וביוני 1942, דחה המטה הכללי הקיסרי את התוכנית לכיבוש פיג'י, סמואה וקלדוניה החדשה. הארמייה ה-17, תחת פיקודו של לוטננט-גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה, נשלחה לגינאה החדשה במטרה לחצות את רכס אואן סטנלי ולכבוש את פורט מורסבי. כיבוש העיר עתיד היה להסיר את איום ההתקפות האוויריות על הבסיס היפני הגדול ברבאול ולספק בסיסים אוויריים להתקפות על ערים, על בסיסים ועל נתיבי השייט האוסטרליים.
עד אמצע 1942 תיגברו בעלות הברית את כוחותיהם בפורט מורסבי ואף הקימו בסיסי אוויר בעיר ובמפרץ מילן. הצבא האוסטרלי שלח את הגדוד ה-39 לכפר קוקודה דרך שביל קוקודה על מנת להדוף את היפנים, ופלוגה B של הגדוד התקדמה לבונה על מנת לפקח על בניית שדה תעופה בדובודורה.
תכנון
לאחר שנכשל בהגעה לפורט מורסבי בדרך הים בשל קרב ים האלמוגים, סופח כוח הפלישה היפני, תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל טומיטארו הוריאי, לארמייה ה-17. הכוח החלוץ של כוח הפלישה הכיל את הגדוד הראשון של רגימנט הרגלים ה-144, רגימנט ההנדסה ה-15, פלוגת נחתים ויחידות סיוע נוספות. שאר כוח הפלישה נחת מאוחר יותר בבונה.
הצי הרביעי של הצי הקיסרי היפני סיפק לכוחות הפלישה סיוע ימי בדמות פלגת הסיירות ה-18 תחת אדמירל משנה קוג'י מטסויאמה, ובה הסיירות "טנריו" ו"טטסוטה," פלגת המשחתות ה-29 ובה המשחתות "אסנאגי," "יוזוקי" ו"אוזוקי," ושתי נחתות. את החיפוי האווירי לכוחות סיפק הצי האוויר ה-25 מרבאול.
נחיתות
ב-21 ביולי 1942, בצהרי היום, הגיעה השיירה היפנית לגונה והחלה לפרוק את חייליה. השיירה הצליחה לחמוק מכוחות האוויר של בעלות הברית מכיוון שאלה היו עסוקים בתקיפת שיירה אחרת ליד סלמאואה. לאחר הנחיתה נע כוח החלוץ לפנים הארץ כדי להכין את הכבישים ואת נתיבי האספקה עבור כוח הפלישה.
פלוגה מגדוד הרגלים הפפואני - שהכיל חיילים מקומיים תחת פיקוד קצין אוסטרלי - דיווחה על הנחיתה היפנית ב-22 ביולי. באותו לילה הכינו חיילי הפלוגה - ארבעים במספר - מארב לכוח הפלישה היפני על גבעה שהשקיפה על כביש גונה-סנגרה, לפני שנסוגו חזרה אל הג'ונגל.
תוצאות הקרב
הכוחות היפנים הצליחו לכבוש את אזור בונה-גונה והנחיתו בו את כוח הפלישה. ב-14 באוגוסט הגיעה שיירה נוספת תחת תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה ועמה הגיעו 3,000 חיילים יפנים, קוריאנים וטאיוואנים. ב-17 באוגוסט נחתו באזור כוח הנחתים המיוחד, שאר הרגימנט ה-144, גדוד הארטילריה ההררית ה-55, גדוד הנ"מ ה-47 ורגימנט הפרשים ה-55. ב-21 באוגוסט הצטרפו לכוח הפלישה שני גדודים של הרגימנט ה-41. בסך הכול נחתו באזור בונה-גונה כ-13,500-10,000 חיילים יפנים.
אטמן (הינדואיזם)
אטמן (סנסקריט: आत्मन्), היא מילה בסנסקריט שפירושה "העצמי הפנימי" או "נשמה". בפילוסופיה ההינדית, במיוחד באסכולת הוודנטה של ההינדואיזם, האטמן הוא העיקרון הראשוני - האני האמיתי של האדם מעבר להזדהותו עם תופעות, מהותו של האדם. על מנת להגיע לשחרור, אדם חייב לרכוש ידע עצמי (אטמה ג'נאנה), ולהגיע לתובנה שהאני האמיתי של האדם (אטמן) זהה עם ברהמן (העצמי הנשגב, האלוהות).
וודות
השימוש המוקדם ביותר של מילה "אטמן" בטקסטים הוודיים נמצא בוודה ריגה. יסקה, טען שעקבות הכתוב בוודה זו, מוגדרות המשמעויות הבאות של אטמן: "העיקרון החודר לכל, האורגניזם שבו אלמנטים אחרים מאוחדים, והעיקרון התבוני האולטימטיבי".
פינגווין גלאפגוס
פינגווין גלאפגוס (שם מדעי: Spheniscus mendiculus) הוא פינגווין אנדמי לאיי גלאפגוס, היחיד החי באזור קו המשווה. הוא יכול לשרוד בסביבה הזו הודות לקור שמביא עמו זרם הומבולדט, וכן הודות לזרם קרומוול. היצורים הקרובים אליו ביותר הם הפינגווינים החולקים איתו את הסוג פינגווין החגורה: פינגווין שחור-רגל, פינגווין הומבולדט ופינגווין מאגלאן. מקומות חיותו העיקריים הוא האי פרננדינה שבארכיפלג גלאפגוס, וכן חופיו המערביים של האי איסבלה. אוכלוסיות קטנות יותר מפוזרות ביתר האיים.
אטמן (הינדואיזם)
אופנישדות
האטמן הוא רעיון מרכזי בכל האופנישדות, ו"דע את האטמן שלך" נושאם המרכזי. כתבים אלה טוענים שליבתו של כל אדם אינה הגוף, לא ההכרה ולא האגו, אלא האטמן - ה"נשמה" או ה"עצמי". אטמן הוא המהות הרוחנית בכל היצורים, קיומם האמיתי הפנימי ביותר. הוא נצחי, הוא המהות, הוא חסר-גיל. אטמן הוא מה שכל אדם הוא באמת, ברמה העמוקה ביותר של קיומו.
פינגווין גלאפגוס
מאפיינים
פינגווין גלאפגוס הוא מהקטנים שבפינגווינים. זהו הפינגווין היחיד שחצה את קו המשווה מדרום לצפון אל חצי הכדור הצפוני, ומשכך הוא הפינגווין בעל התפוצה הצפונית ביותר. 90 אחוזים מפינגוויני גלאפגוס חיים לחופיהם של האיים פרננדינה ואיסבלה, והיתר מצויים באיים סנטיאגו, ברטולמה, סנטה קרוס ופלוראנה.
אטמן (הינדואיזם)
ברהדארנייקה אופנישד
הברהדארנייקה אופנישד מתארת את האטמן כזה שבו הכל קיים, שערכו הוא הגבוה ביותר, שחודר לכל, שהוא המהות של הכל, שהוא אושר עילאי ומעבר לכל תיאור. במזמור 4.4.5, האופנישד מתארת את האטמן בתור ברהמן (הנשמה העילאית, האלוהות), ומקשרת אותו לכל מה שאדם הוא, כל מה שהוא יכול להיות, רצונו החופשי, תשוקותיו, מה שהוא עושה, מה שאינו עושה, הטוב שבו, הרע שבו. נושא זה - זהותו של העצמי של כל יצור עם ברהמן - חוזר בהרחבה באופנישד זו. היא מכריזה שידע זה - "אני הוא ברהמן" ושאין שום הבדל בין "אני" ל"אתה" ל"הוא" - הוא המקור לשחרור, ואפילו האלים לא יכולים לגבור על אדם משוחרר כזה. לדוגמה, במזמור 1.4.10 נכתב,
קטה אופנישד
ביחד עם הברהדארנייקה, כל האופנישדות המוקדמות והאמצעיות דנות באטמן בעודן בונות תאוריות העונות כיצד אדם יכול להשיג שחרור, חירות ואושר עילאי. לדוגמה הקטה אופנישד, מסבירה את האטמן כמהות האימננטית וטרנסצנדנטית הפנימית ביותר של כל אדם וכל יצור חי. היא מסבירה שהאטמן הוא אחד, למרות שהצורות החיצוניות של יצורים חיים נראות שונות. לדוגמה, במזמור 2.2.9 ואחרים, היא טוענת: בספר 1, המנונים 3.3-3.4, מתוארת האנלוגיה הנפוצה של המרכבה כקשר בין העצמי לגוף, ההכרה והחושים. תרגום לעברית של תרגומו לאנגלית של סטפן קפלן מתרגם את המנונים אלה: "דע את האטמן כנוסע במרכבה, ואת הגוף כמרכבה עצמה. דע את האינטלקט בתור נהג המרכבה, ואת ההכרה בתור המושכות. החושים, נטען שהם הסוסים, והאובייקטים החושיים הם המסלולים שמסביבם". הקטה אופנישד אז טוענת ש"כאשר העצמי [האטמן] מבין את זה והוא מאוחד, ממוזג עם הגוף, החושים וההכרה, כשהוא מוסרי, מודע וטהור - הוא מגיע לאושר עילאי, חירות ושחרור".
פינגווין גלאפגוס
מאפיינים
גובהו של הפינגווין כ-48 עד 55 סנטימטרים, ומשקלו כ-1.7 עד 2.6 קילוגרמים. ראשם שחור. קו לבן דק שצורתו U מתחיל מאחורי העין, ממשיך מאחורי האוזן ומסתיים בסנטר ובצוואר. גבם שחור-אפור, ובטנם לבנה. שתי רצועות שחורות ובולטות מצויות על חזם. הפרטים הצעירים נבדלים מהבוגרים בראשם (שחור כולו), ובחזם (הרצועות השחורות נעדרות). הנקבות קטנות מן הזכרים, ומלבד הבדל זה הם דומים. הם ניזונים מדגים מתלהקים, בעיקר מוליות, סרדינים ולעיתים גם סרטנים. הם תרים אחר מזונם בשעות היום, ולא נוהגים להתרחק יתר על המידה מאתר הקינון שלהם. הם עשויים לצלול לעומק 30 מטרים על מנת להשיג את מזונם. הם תלויים מאוד בזרמי המים הקרים שמעלים את מזונם מן המים ממעמקי האוקיינוס.
אטמן (הינדואיזם)
אופנישדות אחרות
האטמן הוא נושא מרכזי באופנישדות, אבל הן מציגות שתי גישות מעט שונות. חלק מהן מלמדות שברהמן (האלוהות) זהה עם האטמן, בעוד שאחרות גורסות שאטמן הוא חלק מברהמן אבל לא זהה לו. המחלוקת הקדומה הזו התפתחה לכמה תאוריות דואליות ולא-דואליות בהינדואיזם. הברהמהסוטרה של באדארייאנה (~100 לפני הספירה) מיזגה ואיחדה את התאוריות הסותרות האלה. היא טענה שאטמן וברהמן שונים בכמה היבטים, במיוחד במצב הבורות (כאשר אדם לא מואר), אבל ברמה העמוקה ביותר ובמצב הידע-העצמי (ההארה), אטמן וברהמן הם אחד, לא שניים (אדוויטה). איחוד זה התגבר על המסורת הדואלית של הסאמקיה יוגה וזרמי הנייה-וייששיקה, ואפשר לו להפוך לבסיס של ודנטה בתור המסורת הרוחנית המתמשכת ביותר של ההינדואיזם.
פינגווין גלאפגוס
מאפיינים
פינגוויני גלאפגוס הם טורפים, וניזונים מדגים קטנים (כאלו שאורכם לא עולה על 15 מילימטרים) מכל הסוגים, וכן מחסרי חוליות ימיים אחרים. הם משתמשים בכנפיהם הקצרות על מנת לשחות במים, ובמקורם הקטן והחזק על מנת ללכוד את טרפם. הם נוהגים לצוד בקבוצות, ולרוב ילכדו את טרפם הקטן מלמטה. אלו הם יצורים חברותיים יחסית. הם חיים במושבות גדולות, ובכך מרתיעים טורפים אפשריים. רגליהם הקצרות וכנפיהם הקטנות משוות להליכתן מראה מגושם, גם בשל היעדר שיווי משקל יציב. שחייתם קלילה וזריזה.
אטמן (הינדואיזם)
אסכולות מחשבה
כל שש האסכולות האורתודוקסיות הגדולות של ההינדואיזם מקבלות את הנחת היסוד הבסיסית של הוודות והאופנישדות ש"אטמן קיים". ג'ייניזם גם מקבלת את הנחה הזו, למרות שיש לה נקודת מבט משלה על משמעותה.
ידיעת אטמן, שגם ידוע כידע-עצמי, הוא אחד מהנושאים המרכזיים של כל האסכולות הגדולות של ההינדואיזם, אך הן חולקות על שאלת ה"כיצד". ידע-עצמי בהינדואיזם הוא הידע וההבנה של אטמן - מה הוא ומה הוא לא. ההינדואיזם מחשיבה את האטמן כשונה מהאישיות הפרטית המשתנה-תמידית (האגו) שמאופיינת בהרגלים, דעות, תשוקות, אשליות, פחדים וכו'. האישיות האנושית ונטיותיה משתנות או מתפתחות עם הזמן; בעוד האטמן לא. לפי אסכולות אלה, אטמן הוא העצמי הקורן הפנימי ביותר, הבלתי משתנה, שאינו מושפע מהאישיות, מהאגו של האדם או מהאגו של אחרים; אטמן הוא זה שתמיד-חופשי, לעולם לא כבול, זה שמחפש, מוצא ומגשים, זה שהוא המטרה, המשמעות, והשחרור בחיים. פוצ'לסקי מצהירה, "המטרה האולטימטיבית של החיים הרוחנים ההינדים היא להתעלות מעבר האישיות, להגשים את טבעו האמיתי של האדם", המהות האמיתית שלו, שהיא אלוהית וטהורה.
פינגווין גלאפגוס
מאפיינים
הן הפינגווינים החדשים (שזו עונת הרבייה הראשונה שלהם) והן הוותיקים (שזו לא עונת הרבייה הראשונה שלהם), מחזרים אחרי בן או בת זוגם. בין נוהגי החיזור הבולטים ניתן למנות את ניקוי הנוצות ההדדי, טפיחה זה על זה בעזרת הכנפיים וחיכוך המקורים. זוגות הפינגווינים יבנו את הקן לפני ההזדווגות, ויטפחו אותו עד הטלת הביצים (גודל התטולה הוא בדרך כלל שתי ביצים). שני ההורים מתחלקים בכל המטלות, כולל דגירה ומציאת מזון. משך הדגירה בין 38 ל-42 ימים. לאחר 60 ימים מן הבקיעה הגוזלים עוברים את שלב הפרחון, והם יגיעו לעצמאות מלאה תוך שלושה עד שישה חודשים. הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שלוש עד חמש שנים, והזכרים - בין גיל ארבע לשבע שנים.
אטמן (הינדואיזם)
אסכולת ודנטה
אסכולות פילוסופיות כמו אדוויטה (אין-שניות, אין-דואליות) רואות בעצמי/נשמה/רוח שבכל יצור חי כזהה לגמרי עם ברהמן - הנשמה האוניברסלית, האלוהות. האדוויטה גורסת שיש נשמה אחת שמחברת וקיימת בכל היצורים החיים, ללא קשר לצורתם. אין שום הבחנה, שום דבר נעלה, שום דבר נחות, שום נשמה פרטית נפרדת, שום נשמה אלוהית נפרדת. האחדות מאחדת בין כל היצורים, יש אלוהות בכל יצור, וכל הקיום הזה הוא מציאות אחת. בניגוד לכך, זרמי דבקות של ודנטה כמו דוויטה (דאוליות, שניות) מבדילים בין האטמה הפרטי שביצורים חיים, לבין האטמה העילאי.
פינגווין גלאפגוס
מאפיינים
תוחלת חייו של פינגווין גלאפגוס נעה בין 15 ל-20 שנים, ואולם, רבים מהם נטרפים, גוועים ברעב, חווים אסונות אקלימיים או נפגעים מידי האדם, ולכן אינם מגיעים לתוחלת החיים הרגילה. בין הטורפים הטבעיים שלו ניתן למנות עכברים, סרטנים, נחשים, נצים, ינשופים, חתולים, כלבים, כרישים וחיות ימיות גדולות אחרות. צבעי גופם משמשים כהסוואה: טורף שמסתכל עליהם במים, מלמעלה או מלמטה, יראה את גופם משתלב ברקע (כהה או בהיר, תלוי בכיוון) ויתקשה להבחין בהם. הם מתגוננים מטורפים באמצעות השמעת קולות רמים, תקיפה ישירה ונפנופי כנפיים; דרכי התגוננות אלו יעילות יותר כאשר הפינגווינים ניצבים כקבוצה העומדת בפני הטורף.
אטמן (הינדואיזם)
אסכולת ודנטה
פילוסופיית אדוויטה ודנטה מתייחסת לאטמן כאל מודעות המתקיימת-מעצמה, חסרת גבולות ולא-דואלית. לאדוויטים, אטמן הוא ברהמן, ברהמן הוא אטמן, וכל עצמי אינו שונה מהאינסוף. אטמן הוא העיקרון האוניברסלי, מודעות יחידה, נצחית, אחידה, מוארת-מעצמה, האמת. בני אדם, במצב של חוסר מודעות ובורות לעצמי האוניברסלי הזה, רואים את ה"אני-יות" שלהם כשונה משל אחרים, ואז פועלים מתוך דחפים, פחדים, תשוקות, בלבול, ותחושה של שונות. ידע-עצמי עבור האדוויטים הוא מצב של מודעות מלאה, שחרור וחירות המתגברים על דואליות בכל השלבים, מצב שבו האדם מגשים את האלוהות שבתוך עצמו, ומכיר באופן מלא באלוהות שבכל דבר אחר, באחדות הלא-דואלית, ושהכל הוא האלוהות. הזיהוי של הנשמות האינדיבידואליות עם האטמן האחד הוא נקודת מבטה הלא-דואלית של האדוויטים.
לעומתם, אסכולת הדוויטה ודנטה מתייחסת לאטמן האלוהי בתור "פאראמאטמן" וגורסת שהוא שונה מהאטמן האינדיבידואלי. חוקרי דוויטה אוחזים שהאלוהות היא הנשמה האולטימטיבית השלמה והמושלמת, אך שהיא שונה מהג'יוות (נשמות אינדיבידואליות) הלא מושלמות. בעוד שאסכולת האדוויטה מאמינה שידע-עצמי מוביל לשחרור כבר בחיים אלה, אסכולת הדוויטה מאמינה ששחרור אפשרי רק אחר המוות, ורק דרך חסדו של אלוהים (אם לא, האטמן של האדם נולד מחדש). הדוויטים אוחזים שאלוהים יצר את הנשמות הפרטיות, אבל שהן מעולם לא היו ומעולם לא יהפכו להיות אחד עם אלוהים; המיטב שהן יכולות להגיע אליו הוא לחוות אושר עילאי על ידי התקרבות אינסופית לאלוהים. אם כך, בניגוד לעמדה המוניסטית של האדוויטה, אסכולת הדוויטה מציגה גישה של מונותאיזם בה ברהמן הופך לשם נרדף של וישנו, שהוא שונה מהנשמות הפרטיות. גרהאם אופי טוען שאסכולת הדוויטה אינה מונותאיזם מוקפד כיוון שאינה שוללת קיומם של אלים אחרים והאטמן שלהם.
פינגווין גלאפגוס
מאפיינים
מצב השימור של הפינגווין מוגדר ""בסכנת הכחדה" לפי ארגון השימור העולמי. הוא נכלל ברשימת המינים המאוימים בסכנת הכחדה של ארצות הברית. שינויים אקלימיים, המגיעים לאיים בחסות האל ניניו והלה ניניה, משפיעים על היצע המזון הזמין לפינגווינים, וכך בתקופות הבעייתיות גוועים פינגווינים רבים למוות. לעובדה זו יש השפעה מרחיקת לכת על אוכלוסיית המין המדולדלת ממילא. נזקי האדם והטריפה על ידי בעלי חיים רבים באיים מביאים גם כן להידלדלות האוכלוסיות. בשנת 2004 נאמד גודל האוכלוסייה בכ-1,500 פרטים, בסקר שבוצע על ידי תחנת המחקר על-שם צ'ארלס דרווין.
אטמן (הינדואיזם)
אסכולת יוגה
האטמן מוזכר מספר פעמים ביוגה סוטרות של פטנג'לי. בפסוק 2.5 מתואר שחלק מהבורות היא בלבול האטמן עם מה שאינו אטמן:
בספר 4, היוגהסוטרה מתארת שחרור רוחני כמצב שבו היוגי מגיע לידע-עצמי, אינו מבלבל יותר את הכרתו עם נשמתו, הכרתו כלל אינה מושפעת מדאגות או כאבים, בורות נעלמת, ו"תודעה טהורה נחה בטבעה הטהור".
אסכולת היוגה דומה לסמקייה ברעיונותיהן על האטמן. זה האטמן שמתגלה בזמן השחרור בשתי האסכולות. בשניהן זה לא אטמן אוניברסלי, אלא אחד מני רבים - של כל היצורים החיים. בשחרור, כל אטמן בתור נשמה ייחודית נח בעצמו.
רעיונותיה של היוגה השפיעו רבות על אסכולות אחרות בהינדואיזם. לדוגמה ודנטה-מוניזם אימצה את היוגה כאמצעי להגיע למצב של שחרור בחיים אלה.
השפעותיו של רעיון האטמן על המוסר ההינדי
תאוריית האטמן באופנישדות השפיעה רבות על תאוריות מוסר קדומות וחוקי דהרמה שכיום ידועים כהינדואיזם. הדהרמהסוטרות הקדומות של ההינדים חוזרות על רעיונות האטמן מהוודות והאופנישדות ועל בסיסן בונות תאוריות מוסר וחוק. תאוריית האטמן, במיוחד בגרסאותיהן של אסכולות היוגה ואדוויטה-ודנטה, השפיעה על עליית רעיונות האהימסה (אי-אלימות כלפי כל היצורים), צמחונות, ועוד.
הדהרמהסוטרות והדהרמהשאסטרות מאחדים את ההוראות של תאוריות האטמן. אפטסמבה דהרמהסוטרה, הטקסט ההודי הקדום ביותר על חוק, קורא לפרקים 1.8.22-23 "ידע-עצמי" וכותב:
שונות
חסידי תנועת ג'ייניזם ובברהמא קומאריס משתמשים בביטוי "אטמן" להתייחס ל"עצמי". לעיתים אטמן מבולבל עם המושג "ייוה" אם כי יש הבדל. בעוד "אטמן" מתייחס לעצמי, "ייוה" מתייחסת ליצור החי, כפי שהוא נתפס על פי אסכולות פילוסופיות שונות.
ידע-עצמי ו"דע את עצמך"
רעיון האטמן והדיונים עליו בפילוסופיה ההינדית מקבילים לרעיון הנשמה והדיונים עליה בפילוסופיה היוונית הקדומה. יש הטוענים שיש הבדל משמעותי: אסכולות הינדואיזם אוחזות שמשתמע מ"שחרור אטמן" ידע-עצמי ואושר עילאי. רעיון הידע-העצמי בהינדואיזם מקביל ל"דע את עצמך" של הפילוסופיה היוונית. מקס מילר סיכם זאת כך,
אלברט מיד פטיסון
אלברט מיד פטיסון (באנגלית: Albert Mead Pattison; 9 באפריל 1880 – 26 בנובמבר 1957) היה אמן קנדי מקוויבק שעבד כאמן מסחרי ואדריכל.
ראשית חייו
נולד בסנט ג'ורג' דה קלרנסוויל, קוויבק, פטיסון היה בנם של ויליאם מיד פטיסון, איש המכס בקלרנסוויל, ושרלוט קראנס.
חיים מאוחרים
בתחילה עבד פטיסון כשרטט עבור חברת האדריכלות של מונטריאול האצ'יסון, ווד ומילר לפני שהצטרף לעיתון "מונטריאול" בשנת 1915 כאמן מסחרי. המילון "אמנים קנדים" קבע כי פטיסון "עבד במשרה חלקית כמאייר בעיתון מונטריאול. הוא היה עובד במשרה חלקית בלבד כדי שיוכל להקדיש את יתרת תשומת ליבו לציוריו, אותם הציג במוזיאון מונטריאול. לאמנויות יפות מספר פעמים."
פטיסון נסע לאנגליה וצרפת בשנת 1924, ושני ציורים בצבעי מים מאותה נסיעה - צ'רינג קרוס ברידג', לונדון ויום הבסטיליה, רואן - הוצגו בתערוכה של האקדמיה המלכותית הקנדית באותה שנה. בביקורתו על שתי העבודות במהדורת 10 במרץ 1925 של מגזין האומנויות והמכתבים בפריז, Revue du Vrai et du Beau, התייחס מבקר האמנות הצרפתי Comte Chabrier ל"עוצמת הרישום, לפשטות וטעמם הטוב של קומפוזיציה, דיוק וחיות הצבע"ותיאר את פטיסון כ"צייר מים שניחן בסגנון מקורי".
פטיסון נפטר בהדסון, קוויבק, ב־26 בנובמבר 1957 בגיל 77.
יחסי אוגנדה–אינדונזיה
יחסי אוגנדה–אינדונזיה הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה של אוגנדה לבין רפובליקת אינדונזיה.
ג'יי אינסלי
ג'יי רוברט אינסלי (באנגלית: Jay Robert Inslee; נולד ב-9 בפברואר 1951) הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, המכהן כמושל ה-23 של מדינת וושינגטון, מאז ינואר 2013. לפני כן שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1999–2012, מטעם המחוז ה-1 של וושינגטון, וכן מטעם המחוז ה-4 בשנים 1993–1995.
ביוגרפיה
לאחר ניסיונו הלא-מוצלח להיבחר בפריימריז כמועמד למושל, מונה בידי הנשיא ביל קלינטון למנהל אזורי במחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית שבממשלו. ב-1998 החליט לשוב לבית הנבחרים, והתמודד על תקן המחוז ה-1 של מדינת וושינגטון, הכולל את הפרברים הצפוניים של סיאטל ואת חלקה הצפון-מערבי של המדינה. הוא נבחר לאחר שהביס את יריבו הרפובליקני, ונבחר שוב 6 פעמים.
הוא הכריז על מועמדותו למושל וושינגטון ב-27 ביוני 2011 ועל כוונתו להתמודד שוב למשרה, ועקב כך התפטר מהקונגרס במרץ 2012, כדי להתמקד בקמפיין שלו. בסופו של דבר הביס את יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות, רוב מקנה, התובע הכללי של וושינגטון לשעבר, ונבחר למושל המדינה בנובמבר באותה שנה. הוא החל את כהונתו ב-16 בינואר 2013.
ב 1 במרץ 2019 הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות 2020 לנשיאות ארצות הברית, אך ב-21 באוגוסט אותה שנה הודיע על פרישתו מהמירוץ.
אינסלי נשוי לטרודי מאז 1972, ולזוג שלושה ילדים. הם מתגוררים בבינברידג' איילנד, פרבר של סיאטל.
האדם הניאנדרטלי
האדם הנֵיאַנְדֶּרְטָלִי (נכתב גם ניאנדרתלי) הוא אוכלוסייה נכחדת של אדם קדמון, שהייתה נפוצה באירופה, במזרח התיכון (ובכלל זה בארץ ישראל), במערב אסיה ובמרכזה, במהלך תקופות קרחוניות ובין-קרחוניות של הפליסטוקן התיכון והעליון. האדם הניאנדרטלי מסווג כמין נפרד בשם הומו ניאנדרתלנסיס (Homo neanderthalensis) בסוג אדם על ידי חלק מהחוקרים בתחום הפלאואנתרופולוגיה, או כתת-מין של הומו ספיינס, המין האנושי המודרני, על ידי חוקרים אחרים.
הניאנדרטלים מוכרים למדע משלדים מאובנים רבים שהתגלו החל מתחילת המאה ה-19, ובשנים האחרונות גם מרצף הגנום שלהם, אשר מופה על-פי די-אן-איי שמוצה מעצמותיהם. כלי האבן, עצמות בעלי החיים, וממצאים ארכאולוגיים נוספים שהתגלו ביחד עם שלדים אלו, מספקים מידע רב על אורחות חייהם בתקופה הפלאוליתית התיכונה. הניאנדרטלים הופיעו בצורתם המובהקת לפני כ-130 אלף שנה, אך הם דומים לטיפוסי אדם קדומים יותר המסווגים לרוב כהומו היידלברגנסיס, "ספיינס ארכאי" או "קדם-ניאנדרטלים". הניאנדרטלים נכחדו לפני 40 אלף עד 28 אלף שנה. שאלות הנוגעות למקומם של הניאנדרטלים באבולוציה של האדם, טיב שפתם ותרבותם, יחסיהם עם בני-אדם מודרניים והסיבות להכחדתם, מעוררות עניין במדע ובציבור, בשל חשיבותן להגדרת הייחוד האנושי ו"מותר האדם".
הניאנדרטלים היו נמוכי-קומה, חסונים מאוד, ועצמות השלד שלהם היו עבות יחסית. הגולגולת שלהם מעידה על מוח בגודל מוח בני-אדם בני-ימינו, אך היא שונה במאפיינים אנטומיים קדומים, כמו רכסי גבות מודגשים וחוסר בליטת סנטר. בניגוד לתדמיתם הנפוצה בציבור של "אנשי מערות" פרימיטיביים ו"דמויי-קוף", הניאנדרטלים הלכו זקופי-קומה לחלוטין, וקרבתם לקופי אדם הייתה דומה לזו של האדם בן-ימינו. הם השתמשו באש והתקיימו על ציד ולקט. ניאנדרטלים חיו במזרח התיכון באותה תקופה שבה חיו בו בני-אדם מודרניים אנטומית, ואולי אף לצדם ויחד עמם, והשתמשו באותה תרבות חומרית, התרבות המוסטרית, המתקדמת מתרבויות עתיקות יותר, אך פחות מתקדמת מתרבויות התקופה הפלאוליתית העליונה. לא ברור באיזו מידה השתמשו הניאנדרטלים בשפה, אף כי הממצאים האנטומיים והגנטיים רומזים שהייתה להם יכולת דיבור. ביטויים אמנותיים וטקסיים נדירים מאוד בממצאים ארכאולוגיים של ניאנדרטלים, אף כי אינם נעדרים לחלוטין. נראה שהם קברו את מתיהם, אך קשה להוכיח באופן חד-משמעי שקבורה זו הייתה טקסית.
באירופה נעלמה האוכלוסייה הניאנדרטלית לאחר שהיגרו אליה בני-המין האנושי המודרני שמוצאם באפריקה, אך לא ברור עדיין אם הם אלה שהכחידו את הניאנדרטלים, ישירות או בעקיפין באמצעות תחרות, האם הטמיעו את הניאנדרטלים בתוכם כתוצאה מרביית כלאיים, או שהניאנדרטלים נכחדו כתוצאה מגורמים סביבתיים. חקר הגנום של הניאנדרטלים מראה שהם היו אוכלוסייה נפרדת מהאדם המודרני, ועם זאת, מחקרים אחרונים גילו עדות לרביית כלאיים פורייה ביניהם, אם כי בשיעור נמוך.
אטימולוגיה
המונח "ניאנדרטל" (Neandertal) נטבע על שמו של עמק ניאנדר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה, שבו התגלו המאובנים הניאנדרטליים הראשונים שהוגדרו כאוכלוסייה של אדם קדמון. פירושה המילולי של המילה "ניאנדר" (Neander) הוא "אדם חדש". שם זה ניתן לעמק במקור לכבוד יואכים נוימן (Joachim Neumann), שנודע גם בצורה היוונית של שם משפחתו כיואכים ניאנדר, מלחין מזמורי-דת פרוטסטנטי בן המאה ה-17 אשר נהג לקבל את השראתו מנופי העמק.
המילה "תאל" (בכתיב המקובל באותה תקופה thal) פירושה בגרמנית "עמק", לכן שמו המלא של עמק ניאנדר היה "ניאנדרתאל" (Neanderthal), ועל שמו נקראו המאובנים בשם "ניאנדרתלים" או "אדם ניאנדרתלי". בשנת 1901 שינתה רפורמה רשמית את צורת הכתיב "תאל" בגרמנית לכתיב המקוצר טאל (thal→tal). לכן אנשים רבים, ובייחוד אמריקאים, משתמשים כיום באיות החדש "ניאנדרטל", בעוד שבאירופה עדיין מקובל יותר האיות הישן. שתי צורות האיות נכונות בשימוש (בעברית, האקדמיה ללשון העברית ממליצה על הכתיב "נאנדרטלי"). עם זאת, מכיוון שלפי המוסכמות בתחום הטקסונומיה אין לשנות איות של שם מדעי שכבר ניתן, שם המין הנכון נותר "ניאנדרתלנסיס".
השם המדעי "הומו ניאנדרתלנסיס" (Homo neanderthalensis) בנוי בצורה התקנית של שם מדעי כפול – סוג ומין – שהנהיג קארולוס ליניאוס. שם הסוג, שפירושו בלטינית "אדם", נטבע במקור על ידי לינאוס כשם הסוג של המין האנושי בן-ימינו הומו ספיינס, בעוד שם המין גזור מהצורה הלטינית של "ניאנדרתלי". בשיטת מתן השמות המדעיים, כאשר יש צורך לציין גם תת-מין, הוא מתווסף כשם שלישי. לכן חוקרים המתנגדים להפרדת הניאנדרטלים למין אחר בסוג האדם, וסבורים שיש לכלול אותם כתת-מין נוסף של ספיינס, מכנים אותם בשם המדעי "הומו ספיינס ניאנדרתלנסיס" (Homo sapiens neanderthalensis).
גילוי וסיווג
האדם הניאנדרטלי הוא טיפוס האדם הקדום הראשון שהתגלה למדע, ועד היום הוא השכיח ביותר בשרידי מאובנים הומיניניים, פרט למאובני האדם המודרני עצמו. עם זאת, ייתכן שהסיבה העיקרית לכך איננה שכיחות גבוהה במקור, אלא תפוצתו בחלקי עולם שכיום שוכנות בהם מדינות מתקדמות, שיש בהן עניין רב יותר במחקר פלאואנתרופולוגי, בעיקר בהשוואה למדינות מתפתחות באפריקה ובאסיה. חיזוק להשערה זו נמצא בהבדלים שבתוך תחום התפוצה הניאנדרטלי – אתרים ניאנדרטלים רבים יותר התגלו ונחקרו במדינות מערב-אירופה בהשוואה למזרחה, ובתחומי ישראל בהשוואה למדינות אחרות במזרח התיכון.
גורמים נוספים לשפע ממצאי המאובנים היו מגורי הניאנדרטלים במערות, וככל הנראה מנהגם לקבור בהן את מתיהם. גם האקלים הקר והיבש ששרר באירופה בתקופתם סייע להשתמרות המאובנים שלהם, ואף להשתמרות די-אן-איי במאובנים אלו. למרות שפע זה של ממצאים ידוע כיום שהאוכלוסייה הניאנדרטלית הייתה קטנה, התקיימה למשך תקופה קצרה יחסית למיני אדם אחרים, וייצגה ענף צדדי למדי באבולוציה של האדם.
תגליות ראשונות והגדרת המין הניאנדרטלי
כבר במחצית הראשונה של המאה ה-19 החלו להיחשף באירופה שלדי אנשים שהאנטומיה שלהם שונה מהאנטומיה של בני-אדם מודרניים. בשנת 1829, במחוז לייז' שבבלגיה, הבחין הרופא פיליפ-שארל שמרלינג, שילדי אחד החולים שלו משחקים בגולגולות מוזרות של חיות, שאותן מצאו במערת אנז'י (Engis). שמרלינג חפר במערה וגילה מאובני בעלי-חיים קדומים כמו דוב המערות, כלי-אבן שבדיעבד שויכו לתרבות המוסטרית, ומספר עצמות אדם, אחת מהן הייתה כיפת גולגולת של ילד במצב שימור טוב. שמרלינג תיאר בפרוטרוט את ממצאיו בספר שכתב, אך הם לא זכו לתשומת לב רבה, ורק כמאה שנה לאחר מכן נמצאה הגולגולת במגירה במוזיאון והוגדרה ללא ספק כניאנדרטל.
בשנת 1848 התגלתה במחצבת פורבס (Forbes' Quarry) שבגיברלטר גולגולת כמעט שלמה של אישה מבוגרת, הידועה כיום בספרות המדעית בסימון "גיברלטר 1". בדיעבד, לאחר התגלית בעמק ניאנדר (ראו להלן), הוגדרה גם גיברלטר 1 כניאנדרטלית.
בשנת 1856 חצבו פועלים במערה במחצבת אבן גיר בעמק ניאנדר שבגרמניה, וחשפו בה עצמות-אדם מאובנות, שאותן השליכו לתל-אשפה סמוך. יוהאן קארל פולרוט, מורה בית ספר וחוקר-טבע חובב שעבר במקום, זיהה את חשיבות העצמות והראה אותן ל, פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת בון. שניהם פרסמו את הממצא במאמר מדעי רשמי בשנת 1857, והוא זכה לכינוי "אדם ניאנדרטלי", או בכתיב הישן "אדם ניאנדרתלי". המאובנים שהתגלו כללו כיפת גולגולת אשר עד היום מסומנת בספרות המדעית כ"ניאנדרטל 1" ונחשבת ל"ממצא מגדיר" (type specimen) של המין. צורתה המוארכת והנמוכה ורכס הגבות המודגש שלה חרגו בבירור מאלו של בני-אדם בני-ימינו, אף כי נפח החלל הפנימי שלה, המעיד על גודל המוח, הוא כ-1,400 סמ"ק, דומה לממוצע של מוחות אדם בני-ימינו. יחד איתה התגלו גם שתי עצמות ירך ומספר חלקים של עצמות זרוע, אגן, עצם-בריח וצלעות. המערה המקורית נהרסה כליל בהמשך העבודות במחצבה, אך כמאה וחמישים שנים לאחר מכן, בשנת 1997, התגלו בחפירות נוספות באותו אתר כלי-אבן רבים ועצמות ניאנדרטליות שהדי-אן-איי המיטוכונדריאלי מוצה מהן בהצלחה.
שפהאוזן ופולרוט ייחסו את עצמות עמק ניאנדר לגזע בני-אדם עתיק שנכחד, אך הסבר זה נתקל באותן שנים בהתנגדות עזה גם בחוגים מדעיים. רק שנתיים לאחר פרסום התגלית, בשנת 1859, פרסם צ'ארלס דרווין את המהדורה הראשונה של ספרו מוצא המינים, אך בספר זה לא התייחס עדיין למוצא האדם או לשרידים הניאנדרטלים. תומאס הנרי האקסלי חקר את השרידים הניאנדרטלים על-פי רישומים, תצלומים והעתק גבס ששלח לו פולרוט, ודן בהם בפירוט בחיבורו ההיסטורי "ראיות למקומו של האדם בטבע" משנת 1863, ובמספר מאמרים נוספים. הוא הסכים שמדובר בשלדים עתיקי-יומין ואף הסיק נכונה שהם אינם קרובים יותר לקופי אדם ואינם מהווים "חוליה חסרה", אך הציע שהגולגולת מזכירה בצורתה גולגולות של ילידי אוסטרליה.
הקסלי גם מתח ביקורת קשה על האנטומאי פרנץ יוזף מאייר, עמיתו של שפהאוזן באוניברסיטת בון, אשר טען כי מדובר בשלד של "קוזאק מונגולי חולני, פליט שנמלט מרוסיה לגרמניה בעת מלחמות 1814". מאייר אף הרחיק לכת ורמז כי רכס הגבות הגדול של הגולגולת נוצר כתוצאה מהרגלו של בעליה הסובל ממחלות לקמט את מצחו. גם מומחים נוספים באותן שנים, למשל הפתולוג הגרמני הנודע רודולף וירכו, טענו שמדובר בשלד אדם מעוות כתוצאה ממחלה כלשהי, סברה שנפסלה לחלוטין רק עשרות שנים לאחר מכן עם גילוי מאובנים ניאנדרטלים נוספים ברחבי אירופה.
ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1868, התגלה במערת קרו-מניון במחוז דורדון שבצרפת, הראשון מבין שלדי אדם קדמון שמאפייניו האנטומיים זהים לאלו של בני-אדם בני-ימינו, ושונים במובהק מאלו של השלדים הניאנדרטלים. ממצא זה העלה לראשונה את שאלת היחסים בין "בני קרו-מניון" (במינוח המדעי המקובל כיום "הומו ספיינס מודרני אנטומית") לבין ניאנדרטלים בפרהיסטוריה של אירופה.
ממצאי ניאנדרטלים נוספים באירופה
מאז סוף המאה ה-19 ועד היום התגלו כמה מאות ממצאי אדם ניאנדרטלי באירופה. המפה והרשימה להלן כוללות רק כמה מן האתרים הידועים והחשובים ביותר.
ממצאי ניאנדרטלים במזרח התיכון
מאובני הניאנדרטלים שהתגלו לראשונה באירופה במאה ה-19 העלו שם את המודעות לנושא זה. במאה ה-20, כאשר ארכאולוגים ופלאואנתרופולוגים החלו להקדיש תשומת-לב לאתרים במקומות אחרים בעולם, התברר שניאנדרטלים היו נפוצים גם במזרח התיכון. כמה מהאתרים הידועים והחשובים ביותר הם בארץ ישראל.
באתרים ארכאולוגים רבים נוספים בארץ-ישראל, בירדן, בלבנון, בסוריה ובטורקיה נמצאו שכבות מוסטריות מתוארכות לתקופתם של הניאנדרטלים, כ-130 אלף עד 45 אלף שנה לפני זמננו, אך עדיין לא התגלו בהן עצמות אדם מפורטות מספיק לזיהוי הדיירים. סביר להניח שלפחות חלקם היו ניאנדרטלים, אך לא ניתן לקבוע זאת בוודאות משום שגם בני-אדם מודרניים אנטומית באותה תקופה השתמשו בכלי-אבן מוסטריים.
ממצאי ניאנדרטלים במערב ובמרכז אסיה
ניאנדרטלים חיו גם במערב ובמרכז אסיה. גבול תפוצתם המזרחי עדיין אינו ברור, אך תגליות ארכאולוגיות מהמאה ה-20 ולאחרונה מהמאה ה-21 מרחיקות אותו בהדרגה להרי הקווקז, לאוזבקיסטן ועד סיביר.
קדם-ניאנדרטלים
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, קטגוריה שנקראה קדם-ניאנדרטלים (Preneanderthal) הייתה מקובלת על פלאואנתרופולוגים שונים לציון שלדי-אדם מאובנים שהתגלו באירופה ובמזרח התיכון מתקופה של כ-600 אלף עד 130 אלף שנה לפני זמננו, כלומר קדומים מהניאנדרטלים ה"קלאסיים". הם דומים מאוד לניאנדרטלים הקלאסיים אך בעלי נפח-מוח קטן יותר, כ-1200 סמ"ק בממוצע, ומאפייני השלד הניאנדרטלים פחות מובהקים אצלם. בנוסף הם מתגלים לרוב עם כלי-אבן מהתרבות האשלית העתיקה, בניגוד לניאנדרטלים הקלאסיים המקושרים כמעט תמיד עם התרבות המוסטרית המתקדמת יותר. דוגמאות טיפוסיות של "קדם-ניאנדרטלים" כוללות את השלדים מאתר סימה-דה-לוס-חואסוס בהרי אטאפוורקה, ספרד, גולגולת סוונסקום מדרום-אנגליה, גולגולת שטיינהיים מגרמניה וגולגולת פטראלונה מיוון. גם האדם הגלילי ממערת זוטייה שבנחל-עמוד והניאנדרטלית ממערת טבון סווגו לעיתים לקטגוריה זו.
מרבית הפלאואנתרופולוגים כיום סבורים כי לפחות חלק מבני-אדם אלו היו אבותיהם הקדומים של הניאנדרטלים. עם זאת, בשנים האחרונות מקובל פחות לכנותם "קדם-ניאנדרטלים", כאשר יש חוקרים המסווגים אותם כניאנדרטלים לכל דבר למרות מוחם הקטן יותר, יש המסווגים אותם למין משלהם – הומו היידלברגנסיס, ויש המעדיפים לשייך אותם לקטגוריה המעורפלת "הומו ספיינס ארכאי". כמה מהמוקדמים שביניהם אף מסווגים על ידי חוקרים מסוימים כהומו ארקטוס. ייתכן שהקושי בסיווג לקטגוריות ברורות מראה על ההדרגתיות באבולוציה של טיפוסי האדם המאוחרים.
מיפוי הגנום הניאנדרטלי
ב-1997 הצליח לראשונה צוות בינלאומי בראשות הגנטיקאי האבולוציוני השוודי סוונטה פבו למצות די-אן-איי מגולגולת "ניאנדרטל 1", הממצא המגדיר המקורי שהתגלה ב-1856 בעמק ניאנדר. הצוות מיפה את הרצף של מקטע זעיר בן 360 זוגות נוקלאוטידים, והראה שרצף זה שונה מהרצפים ההומולוגים של בני-אדם בני-ימינו. עד שנת 2006 מוצה די-אן-איי מ-11 שלדי ניאנדרטלים נוספים מאתרים ברחבי אירופה, כמו אנז'י ולה שאפל-או-סאנס, הישג מרכזי במדע הפלאוגנטיקה – התחום שעוסק בחקר גנומים עתיקים. ניתן כיום למצות די-אן-איי מעצמות מאובנות עד גיל של כ-100 אלף שנים לפני זמננו, פרק הזמן שבו כל הדי-אן-איי מסיים להתפרק. אתגר עיקרי במיצוי כזה הוא להימנע מ"זיהום" הדי-אן-איי העתיק בדי-אן-איי של אורגניזמים בני-ימינו, למשל בדי-אן-איי של טכנאי המעבדה העוסקים בתהליך המיצוי.
בתחילה התרכז פרויקט המיפוי בגנום המיטוכונדריאלי של הניאנדרטלים, שהוא קל יותר למחקר משום שהוא עובר בירושה רק מצד האם וללא שחלוף, וניתן להשוותו לרצף של אמהות המין האנושי המודרני כמו חוה המיטוכונדרית. ב-2006 הודיע צוות ממכון מקס פלאנק לאנתרופולוגיה אבולוציונית בלייפציג, בראשותו של פבו, על מיפוי הרצף של מיליון זוגות נוקלאוטידים מתוך גנום טהור במיוחד מזיהומים, שמוצה מ"וינדיה 80", עצם ירך מאובנת בת כ-38 אלף שנה מאתר וינדיה בקרואטיה. הצוות גם הודיע על פרויקט בינלאומי, בשיתוף חברות ביוטכנולוגיה מסחריות, למיפוי הרצף של כל שלושת מיליארדי זוגות הנוקלאוטידים של הגנום הניאנדרטלי. ב-2010 פרסם צוות הפרויקט "טיוטה" ראשונית של הרצף כולו. בשנת 2013 פרסם צוות הפרויקט בראשות פבו את הגנום השלם של גבר ניאנדרטל יחיד שמוצה מתוך שבר עצם בוהן ממערת דניסובה, רצף זה הוא באיכות גבוהה משל כל גנום ניאנדרטל יחיד שמופה לפניו, ואף באיכות גבוהה משל כמה גנומים שלמים שמופו מבני-אדם בני-ימינו.
מהירותה של ההתקדמות המדעית בפיענוח הגנום הניאנדרטלי הומחשה באמצעות האנלוגיה הבאה: הרצף הראשון בן 360 זוגות הבסיסים, אותו פיענח פבו בשנת 1997, חקוק כיום על לוח זיכרון ברוחב ובגובה של כמטר אחד, שהוצב באתר בעמק ניאנדר. על מנת לחקוק את רצף הגנום המלא שפורסם רק 16 שנה לאחר מכן באותו גודל כתב יידרש לוח ברוחב ובגובה של 14 קילומטרים.
פרסום רצף הגנום הניאנדרטלי מאפשר כיום תגליות חשובות לגבי הגנטיקה של ניאנדרטלים (ראו לעיל בפרקי "גנטיקה" ו"אבולוציה"). הוא גם חשוב לחקר הגנטיקה של בני אדם בני-ימינו, מכיוון שהוא משמש כענף צדדי (outgroup) שההשוואה אליו משפרת את האמינות והדיוק של מחקר שושלות גנטיות אנושיות. ב-2010 מוצה די-אן-איי מעצם של אצבע ומשן טוחנת שהתגלו במערת דניסובה בסיביר ונחשבו בתחילה לשרידי ניאנדרטלים, אך חקר הרצף הראה כי הוא מהווה ענף צדדי הן ביחס לשושלת הניאנדרטלים והן ביחס לשושלת האדם המודרני. לכן גנום זה, שקיבל את הכינוי האדם הדניסובי, תורם למחקר הגנטי של הניאנדרטלים ושל האדם המודרני כאחד.
ההישגים בתחום גם הובילו לספקולציות בדבר האפשרות להנדסה גנטית של תינוק ניאנדרטלי חי, על ידי שחזור הגנום הניאנדרטלי בתא ביצית של אדם או של שימפנזה, והשתלתו ברחם של אם פונדקאית אנושית או שימפנזית. הטכנולוגיה ליצירת גנום שלם עדיין איננה מעשית כיום, אך מספר ביולוגים מולקולרים סוברים שניתן לפתח שיטות להכניס את השינויים הדרושים ברצף הגנום של אדם או שימפנזה על-מנת ליצור את הרצף הניאנדרטלי. בשנת 2009 ציטטה כתבה בהניו יורק טיימס את ג'ורג' צ'רץ', גנטיקאי נודע מבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, כי פרויקט מעין זה ניתן כיום לביצוע בתקציב של כמה עשרות מיליוני דולר, אך שום תוכנית ממשית עדיין לא פורסמה. מדענים אחרים בתחום, ביניהם סוונטה פבו, מתנגדים להנדסת ניאנדרטלים חיים, מסיבות אתיות כמו גם מדעיות.
אנטומיה ומורפולוגיה
השלד של האדם הניאנדרטלי משייך אותו בבירור לסוג אדם (Homo), והוא דומה למדי לשלד של אדם מודרני. בראשית המחקר על הניאנדרטלים, בתחילת המאה ה-20, שוחזר השלד הניאנדרטלי בטעות באופן פרימיטיבי מאוד, והודגשו בו תכונות דמויות קוף-אדם; אך בשנים האחרונות פלאואנתרופולוגים נוהגים לעיתים לומר שניאנדרטל לבוש בבגדים רגילים לא היה מעורר תשומת לב מיוחדת אילו היה מופיע כיום במקום ציבורי. עם זאת, יש עדיין בשלד הניאנדרטלי תכונות רבות המבדילות את הניאנדרטלים מכל אדם בן-זמננו. חלק מתכונות אלו הן "פרימיטיביות" או "ארכאיות", כלומר דומות לאלו של מיני אדם קדומים יותר, בעוד אחרות הן דווקא מתמחות (specialist), כלומר, מייחדות את הניאנדרטלים מכל שאר מיני האדם הקדומים, ומעידות קרוב לוודאי על תהליך של התאמה אבולוציונית לסביבה מיוחדת, למשל לחיים בתנאי קור.
מוח וגולגולת
נפח המוח של הניאנדרטלים היה דומה לשל בני-אדם בני-ימינו, ובממוצע אף מעט גדול יותר, כ-1,500 סמ"ק. למעשה, נפח ממוצע זה לא היה תכונה ניאנדרטלית, והוא היה זהה לממוצע של בני-אדם "מודרניים אנטומית" (הומו ספיינס ספיינס או "קרו-מניון") בני-תקופתם, שאף הוא היה גדול במקצת מהממוצע של ימינו. הירידה הקלה בנפח המוח הממוצע בעשרות אלפי השנים האחרונות אינה מעידה על הקטנת המוח יחסית לגודל הגוף, אלא נובעת מההקטנה הכללית של הגוף באוכלוסיות אדם מודרניות רבות, למשל בדרום מזרח אסיה ובדרום אפריקה. באוכלוסיות אדם בנות-ימינו המאופיינות בגוף גדול, למשל אצל מרבית בני האדם ממוצא אירופי או אפריקאי, נפח המוח הממוצע דומה לממוצע הניאנדרטלי.
למרות גודל מוחם, מבנה הגולגולת של הניאנדרטלים ארכאי – הוא מוארך (מפנים לאחור) ונמוך (מלמעלה למטה), יחסית לגולגולת האדם המודרני, ובכך מזכיר מיני אדם קדומים יותר כמו הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס. עקב המצח המשופע יותר של הניאנדרטלים, האונה המצחית של המוח יחסית קטנה אצלם, בעוד שהאונה העורפית גדולה יחסית.
הנקב הגדול (פוראמן מגנום – הפתח בתחתית הגולגולת המאפשר חיבור בין המוח למוח השדרה) הניאנדרטלי מוארך בצורתו, ואינו עגול כמו אצל האדם המודרני. משערים שזוהי תוצאת לוואי של התארכות הגולגולת הניאנדרטלית במהלך ההתפתחות העוברית.
בשנת 2013, מחקר שנערך באוניברסיטת אוקספורד בהשתתפות כריס סטרינגר ורובין דאנבר (ממציא מספר דאנבר) השווה 13 גולגולות ניאנדרטליות ל-32 גולגולות ספיינס "מודרני אנטומית", כולן מתוארכות לתקופה שבין 75 אלף ל-27 אלף שנים לפני זמננו. נמצא שהנפח הממוצע של מוחות ניאנדרטלים וספיינס בן-זמנם היה זהה – 1,473 סמ"ק. עם זאת, המחקר מצא ארובות עיניים גדולות משמעותית בגולגולות הניאנדרטליות. מכאן הסיקו החוקרים, תוך היעזרות בנתונים מבני-אדם וקופים בני-ימינו, שגם אזור המוח האחראי על הראייה, קליפת הראייה באונה העורפית, היה גדול יותר אצל הניאנדרטלים. המחקר חישב "תיקון" לגודל המוח המוקדש לפעילות קוגניטיבית וחברתית, לאחר ניכוי קליפת הראייה וכן תוך התחשבות בגודל הגוף הקטן יותר של ספיינס, שבדרך-כלל דורש גם מוח קטן יותר. באופן זה נמצא שגודל המוח ה"מתוקנן" בגולגולות ספיינס היה גדול באופן מובהק מזה שבגולגולות הניאנדרטליות. המחקר הציע שיתרון זה עמד בבסיסה של יכולת חברתית טובה יותר באוכלוסיית ספיינס, שאפשרה להם ליצור קהיליות גדולות יותר.
פנים, לסתות ושיניים
לניאנדרטלים מבנה-פנים ייחודי. פלאואנתרופולוגים נוהגים לעיתים לתאר את פניהם כאילו תפסו אותם בגשר האף ומשכו אותם קדימה. גשר האף מזדקר קדימה כמעט אופקית, ולא יורד באלכסון למטה כמו אצל האדם המודרני, ובכך מהווה מכסה לחלל אף גדול ממדים. פתח האף בקדמת הגולגולת רחב מאוד. היו חוקרים שפירשו את חלל האף הגדול כהתאמה מתמחה לשמירת לחות מערות האף בתנאי אקלים יבש וקר, ואפשר לראות תופעה דומה אצל האנטילופה סאיגה החיה בערבות סיביר.
עצמות הלחיים של הניאנדרטלים גם הן "משוכות קדימה" במרכז הפנים, כך שנוצר משטח אחד בלבד בכל צד של הפנים מהאף ועד האוזן. זאת בניגוד לעצמות הלחיים של האדם המודרני, הבולטות הצידה כך שקיימים שני משטחים מכל צד של הפנים – סמוך לאף ובצד הפנים – שבמבט מלמעלה יוצרים זווית ביניהם.
בקדמת הגולגולת הניאנדרטלית רכס גבות בולט מאוד, גדול יותר משל כל אדם מודרני שהוא. זוהי תכונה ארכאית האופיינית למיני אדם קדומים, אך רכס הגבות הניאנדרטלי אינו ישר יחסית כמו זה של ארקטוס, אלא מתקמר מעל כל עין לחוד בדומה לזה של היידלברגנסיס. ארובות העיניים הגדולות של הניאנדרטלים מראות שהיו להם עיניים גדולות, שהגבירו את הרגישות לעוצמות האור הנמוכות יותר באזורים הצפוניים שבהם חיו. עיניים גדולות יותר (אם כי לא גדולות כשל ניאנדרטלים) מאפיינות גם כיום אוכלוסיות אדם החיות בקווי רוחב צפוניים.
הלסת הניאנדרטלית פרימיטיבית בגודלה, ומסיבית בהרבה מלסת האדם המודרני. אף על פי ששיני הניאנדרטלים אף הן גדולות יותר, הן עדיין קטנות יחסית ללסת, ולעיתים נשאר רווח (retromolar space) בין השן הטוחנת האחורית ביותר לענף העולה של הלסת. זאת בניגוד ללסת האדם המודרני שהיא כה קטנה עד שלשן האחורית ביותר (שן בינה) כמעט ולא נותר מקום, והיא צומחת בגיל מאוחר ולעיתים אף אינה חורגת כלל לתוך חלל הפה.
בדומה לכל מיני האדם הנכחדים ובניגוד לאדם המודרני, הלסת הניאנדרטלית חסרה בליטת סנטר.
שלד הגוף
באופן כללי, ניאנדרטלים היו נמוכים במעט מבני-אדם בני-ימינו אך מוצקים וחסונים יותר. הגובה הממוצע מוערך ב-168 ס"מ בגברים וב-156 ס"מ בנשים. המשקל הממוצע מוערך ב-77 ק"ג בגברים וב-66 ק"ג בנשים. מבנה הגוף הרחב והגפיים הקצרות יחסית של הניאנדרטלים מפורש לפעמים כהתאמה לתנאי קור על פי כלל אלן – הקטנה של שטח הפנים של העור מאפשרת הקטנה של איבוד החום. מבנה גוף עגלגל, אם כי הרבה פחות חסון משל הניאנדרטלים, ניתן למצוא כיום אצל אוכלוסיות אדם מאזורים קרים, כמו אצל הלאפים והאינואיטים.
שלד הניאנדרטלים היה בעל עצמות עבות באופן יוצא דופן, והיו בהן רכסי עצם (ששימשו כמאחז לשרירים) מפותחים. גם המפרקים היו עבים משל בני אדם מודרניים. כלוב הצלעות של הניאנדרטלים היה בעל צורה חרוטית, בניגוד לכלוב הצלעות הגלילי של בני-אדם בני-ימינו, ורחב בבסיסו, כך שגוף הניאנדרטלים היה בעל מותן פחות מודגש באופן יחסי. האגן היה רחב מאגן מודרני, ועצם החיק ארוכה יותר, ככל הנראה כהתאמה להגדלת תעלת הלידה, בשל הצורך של הנשים הניאנדרטליות ללדת תינוקות בעלי נפח גולגולת גדול. היחס בין אורך עצמות השוקיים לאורך עצמות הירך היה נמוך יותר בניאנדרטלים, בהשוואה לאותו היחס בבני-אדם בני-ימינו, וכמוהו גם היחס בין אורך עצמות האמה לאורך עצם הזרוע.