cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלחמה האנגלו-עיראקית
שליחותו של דוד רזיאל
אנשי האצ"ל רצו להטביע את חותמם העצמאי, ואנשי מחלקת שירות הידיעות של האצ"ל, ארגון ביון עצמאי שנודע לימים בשם דלק חיפשו דרכים לפעולה מלחמתית עצמאית. לאחר משא ומתן עם הבריטים, סוכם שלוחמי האצ"ל ישותפו בפעולה בעיראק, ויבצעו מעשי חבלה בעורף האויב. משלחת ובה ארבעה אנשים, מפקד האצ"ל דוד רזיאל שהתעקש לצאת בעצמו לפעולה, מפקד סניף פתח תקווה של האצ"ל, יעקב מרידור, ושני צעירים ממוצא מזרחי, יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזין, שבשל מראם והערבית שדיברו נראו כמתאימים לפעולת ביון בעיראק, נשלחו לפעולה. הובטח להם כי יותר להם להגיע לבגדאד ולהתנקש שם בחיי המופתי. מטרתה הרשמית של הפעולה הייתה פיצוץ מאגרי דלק בסביבות בגדאד.
ב-18 במאי הגיעו הארבעה במטוס לחבניה, ומשם המשיכו בדרכם לפלוג'ה, שנכבשה על ידי הבריטים, והקרבות בה היו עדיין בעיצומם. לאחר שראו כי לא יוכלו להגיע מפלוג'ה לבגדאד ניסו לשוב לחבניה, ובדרכם חזרה הותקפו על ידי מטוס גרמני, ורזיאל נהרג. מרידור נשאר בחבניה עם גופתו של רזיאל, וטרזי ואהרוני יצאו לבגדאד. הם לא ביצעו את מעשה החבלה המתוכנן, אך שבו לאחר חמישה ימים ובידם מודיעין על ההערכות העיראקית, שסייע לשלבים האחרונים של הלחימה בבגדאד. לאחר פעולה זו שבו אנשי האצ"ל לארץ, וגופתו של רזיאל נשארה טמונה בחבניה.
מותו של רזיאל היווה מכה קשה לאצ"ל. מרידור, שתפס את מקומו, התקשה למלא את מקומו, ובסופו של דבר הוחלף במנחם בגין בשנת 1943. שיתוף הפעולה עם הבריטים אף הוא הגיע לסיומו כאשר דחו הבריטים בסוף 1942 את הצעת מרידור להקים כוח של צנחנים וטייסים שיפעל לביצוע מעשי חבלה בעורף הצבא הגרמני באירופה. בתחילת 1943 עבר הארגון משיתוף פעולה עם הבריטים להחלטה עקרונית על פעולה כנגד הבריטים.
היערכות הכוחות הבריטים לאחר הלחימה
לאחר הלחימה שהה על אדמת עיראק מספר רב של כוחות מצבאות בעלות הברית. ב-18 ביוני קיבל קינאן את הפיקוד על הכוח המאוחד, שכלל את אנשי "כוח חב" שהגיעו מארץ ישראל, ואת מכלול הכוחות שנחתו דרך בצרה בסדר גודל של דיוויזיה ושתי חטיבות.
ביוני אילץ המצב הבינלאומי את הממלכה המאוחדת לצאת למבצע נוסף, המערכה בסוריה ובלבנון. זו החלה בפלישה מתוכננת של אנשי הצבא האוסטרלי ואנשי צבא צרפת החופשית משטח ארץ ישראל ועבר הירדן ליעדים בסוריה ובלבנון. אך לאחר שנראה כי אנשי צבא צרפת של וישי המחזיקים בשטחים אלו מצליחים לעצור את הפלישה, נשלח כוח משמעותי מאנשי כוח חב לשטחי סוריה וסייע להשלים את המבצע בהצלחה. הכוח לחם גם לאחר מכן במסגרת הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן בחודש אוגוסט 1941. כאשר התקדמו הדיוויזיות הנאציות לדרום רוסיה במתקפת הקיץ בשנת 1942 הוגדל כוחו של כוח עיראק לסדר גודל של 10 חטיבות, אך לאחר קרב סטלינגרד קטנה חשיבותו, והוא צומצם בהדרגה עד לסוף המלחמה.
הכוחות הבריטים נותרו בעיראק עד לאחר המלחמה, ועיראק הוגבלה מאוד בפעילותה הצבאית ובמדיניות החוץ שלה. על אף שעיראק הכריזה מלחמה על גרמניה ב-1943 צמצמו מאוד הבריטים את היקף הצבא העיראקי, ופגעו ביכולותיו. ניסיון של ממשלתו של נורי סעיד לארגן משלחת עיראקית ללחימה כנגד הגרמנים כשל, בשל כך שלא נמצאו מתנדבים לכוח זה. ב-15 בינואר 1948 הוסדרו יחסי הממלכה המאוחדת-עיראק בהסכם חדש, שכונה הסכם פורטסמות', בו החזירה לעצמה עיראק חלק מעצמאותה, אך נוכחותם של הבריטים בבסיסיהם בשועיבה ובחבניה הובטחה לתקופה נוספת, והבריטים קיבלו את הזכות להניע את כוחותיהם במעלה המפרץ הפרסי ללא כל אישור מראש של ממשלת עיראק.
האבדות בלחימה
הבריטים ספגו בלחימה אבדות קלות. הכוחות הבריטים איבדו כמה עשרות הרוגים, בהם כ-60 בקרבות חבניה. וכ-52 איש בפלוג'ה. בקרבות אלו היו עיקר האבדות הבריטיות. חלק מן ההרוגים, וביניהם דוד רזיאל, נטמן בבית הקברות הבריטי בחבניה. לאחר קום מדינת ישראל עמדה ישראל במגעים עם השלטונות העיראקים על מנת להעלות את ארונו לארץ. ב-1955 הסכימו שלטונות עיראק להעברת הארון לקפריסין, וב-1961 הועלה הארון לארץ ונטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
העיראקים סבלו מ-1,750 נפגעים, בהם כ-500 הרוגים.
מפקדי המרד העיראקים והפלסטינים
קציני המרובע המוזהב נמלטו למדינות שונות, ובמיוחד לטורקיה ואיראן. הבריטים השתדלו לשים עליהם את ידם, ואלו שנתפסו הוצאו להורג. במאי 1942 דן בית דין צבאי עיראקי למוות שלושה בכירים במשטר אל-כילאני, יונס אל סבעאווי והקולונלים (עקיד) פהמי סעיד ומחמוד סלמאן, והוציאם להורג. מפקד נוסף, כמאל שביב, נתפס ונתלה באוגוסט 1944. האחרון מבין בכירי "המרובע המוזהב" שנתפס היה א-סבאע' שנמלט לטורקיה. בשנת 1942 נדון א-סבאע למוות שלא בפניו על ידי בית דין בעיראק. טורקיה הייתה נייטרלית במשך רוב שנות המלחמה, אך לקראת סיום המלחמה החליטה להכריז מלחמה על גרמניה. מפנה זה במדיניותה הביא להסגרתו של א-סבאע' לידי העיראקים, ולהוצאתו להורג בתלייה, בשנת 1945.
אל-כילאני, המופתי וקאוקג'י מצאו עצמם בברלין לאחר שעברו תחנות שונות. שם עבדו תחת הדרכתם של פלמי וגרובה בניסיון להמריד את הערבים כנגד הבריטים, ולהקים כוח ערבי שיילחם לצד הוורמאכט. בין האישים התחוללה מריבה, כאשר כל אחד מהם ראה בעצמו מנהיג הכוחות הערבים התומכים בנאצים, וכל אחד מהם מצא פטרון במערכת הנאצית. אל-כילאני נתמך על ידי גרובה, בעוד שהמופתי נתמך על ידי האחראי על המזרח התיכון מטעם המפלגה הנאצית, גרופנפהירר SS ארווין אטל. אטל ראה במופתי, שתמך באידאולוגיה הנאצית באופן פנאטי, נכס לגרמניה, בעוד שאל-כילאני נתפס אצלו כנטל. גרובה תמך באל-כילאני, וניסה לשכנע כי המופתי הוא אך "סמכות רוחנית".כאשר הכירה גרמניה הנאצית באל-כילאני כ"שליטה האמיתי של עיראק" דרש המופתי כי יכירו בו כשליט המזרח התיכון כולו. במוקד הוויכוח עמדה טענתו של המופתי כי בימים שלפני המרד, התכנסה הקבוצה הסודית והכירה בו כמנהיג הבלתי מעורער. אל-כילאני הכחיש זאת. בסופו של דבר הכריע ריבנטרופ לטובת אטל והמופתי, לאחר שהמופתי איים כי יעזוב את ברלין ויעבור לספרד או לאיטליה. ריבנטרופ הורה על העברת גרובה מתפקידו בדצמבר 1942. יחסיו של המופתי עם קאוקג'י אף הם עלו על שרטון, והוא אף טען בפני הנאצים כי קאוקג'י הוא מרגל בריטי.
המופתי וקאוקג'י המשיכו להילחם לצד הנאצים במסגרת הלגיון הערבי החופשי עד לתבוסה הנאצית במלחמה. לאחר המלחמה, בה הכתים עצמו המופתי בפשעי מלחמה, מצאו עצמם השניים בתפקידי פיקוד במסגרת הכוחות הערביים במלחמת העצמאות. לאחר התבוסה במלחמת העצמאות המשיכו לפעול במסגרות שונות לקידום העניין הפלסטיני. שניהם מתו בגלות.
לאחר נפילת השושלת ההאשמית בעיראק, בעקבות הפיכת עבד אל-כרים קאסם ביולי 1958, שב אל-כילאני לבגדאד, ושב וניסה את כוחו בזירה הפוליטית. בתחילה התקבל בברכה על ידי המשטר החדש, אך לאחר שבועות ספורים סר חינו, הוא הואשם בקשר כנגד המשטר, ונדון למוות. קאסם חס על חייו של אל-כילאני, והוא הורשה לצאת לגלות בביירות. בשנת 1963 כאשר החליף עבד א-סלאם עארף את קאסם, והוציא אותו להורג, התאפשר לאל-כילאני לשוב לעיראק, אך הוא העדיף להישאר בגלות. הוא מת בביירות בשנת 1965.
אנשי הציר
הגנרל פלמי ופריץ גרובה המשיכו לנסות ולטפח מרידה ערבית. פלמי נשלח ליוון, שם פיקד במשך שנה על "כוח F", אך לא הצליח לסחוף מתנדבים רבים למסגרת זו. לאחר מכן מונה לתפקידי פיקוד שונים במסגרת הכוחות הגרמנים בבלקנים. לאחר סיום המלחמה נדון למאסר ממושך במשפט בני הערובה בנירנברג, על פשעי מלחמה שביצע במסגרת פיקודו בבלקנים.
גרובה התקבל בברלין כגיבור, ומונה בפברואר 1942 לאחראי על כל ענייני המזרח התיכון במשרד החוץ הגרמני. לאחר זמן מה נקלע לסכסוך בין אל-כילאני והמופתי, ששהו שניהם בברלין, וכל אחד מהם ניסה לגייס תמיכתם של גורמים בצמרת הנאצית לשם קידומו האישי. גרובה נקט עמדה לטובת אל-כילאני ונגד המופתי, ובשל כך סילק אותו יואכים פון ריבנטרופ מתפקידו, בדצמבר 1942. לאחר המלחמה נשבה בידי הרוסים, והוחזק במאסר כ-15 שנים.
המפקדים הבריטים
המלחמה חשפה את המחלוקת הקשה, האישית והאסטרטגית שבין צ'רצ'יל וויוול. בסופו של דבר היה המבצע כולו מנוגד לדעתו ולפקודותיו הישירות של ויוול, ומעורבות כוחות פיקוד המזרח התיכון במלחמה הייתה מאולצת ונכפתה על ויוול בעל כורחו. בסופו של דבר הורה צ'רצ'יל, בחודש יולי 1941, על החלפתו של ויוול בגנרל אוקינלק, שהוכיח יזמה ותעוזה כאשר הורה על העברת הדיוויזיה ההודית העשירית לבצרה. עוד במהלך הלחימה בוצע מהלך דומה בחזית האווירית כאשר ארתור לונגמור הוחלף בארתור טדר.
גלאב פאשה המשיך לפעול במסגרת הלגיון הערבי, והשתתף לצד בעלות הברית גם בפעולות נוספות, כגון המערכה בסוריה ובלבנון. יש היסטוריונים הסבורים כי פעולותיו של גלאב במערכות אלו הן שהכריעו את הכף לטובת בעלות הברית. במלחמת העצמאות עמד בראש הלגיון כאשר זה לחם כנגד צה"ל בחזית ירושלים ובגוש עציון. לאחר מותו של מיטיבו, עבדאללה הראשון, ועלייתו לשלטון של חוסיין מלך ירדן, בשנת 1953, סולק גלאב, ונשלח בחזרה לבריטניה.
בית המלוכה העיראקי
לאחר המלחמה שבה השושלת ההאשמית לשלוט במדינה שלטון מלא. עבד אל-אילה מינה את ג'מיל אל-מדפעי הוותיק לראש ממשלתו, ולאחר כמה חודשים שב נורי סעיד ומונה לראש ממשלה. המשטר המשיך בקו פרו בריטי שנמשך בשנות החמישים עם כינונה של ברית בגדאד.
שלטונו של עבד אל-אילה נמשך עד שנת 1953 בה הגיע המלך פייסל לבגרות, ועבד אל-אילה פרש מרצונו מתפקיד העוצר. פייסל השני שלט זמן קצר בלבד. ב-14 ביוני 1958 ביצעו קצינים נאצריסטים בראשותו של הקולונל עבד אל-כרים קאסם הפיכה צבאית. במסגרת ההפיכה נרצחו פייסל ועבד אל-אילה, וההמון התעלל בגופותיהם. כן נרצח נורי סעיד, שהיה הפוליטיקאי הבולט שזוהה עם המשטר ההאשמי.
המשטרים העיראקים שלאחר השושלת ההאשמית, ראו במרד רשיד עאלי אל-כילאני משום הפגנת לאומיות ערבית ראויה, ולא מעשה שלילי. משטרו של קאסם אף איפשר בתחילה את שובו של אל-כילאני לבגדאד עד שסר חינו, והוא נאסר ונדון למוות, ולאחר מכן גורש. ב-1973 חילק סדאם חוסיין מדליה מוזהבת לוותיקי המרד שנותרו בחיים.
השפעת המערכה על מלחמת העולם השנייה
המלחמה האנגלו-עיראקית הייתה בעלת השפעה מזערית כשלעצמה. מאורעות אחרים באותה התקופה מעמידים אותה בצל - הלחימה העיקשת של רומל במדבר המערבי, שהביאה להחלפתו של ויוול באוקינלק בראשית יולי, הלחימה בכרתים, וכחודש לאחר סיום הלחימה, מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, שהיוותה התפתחות חשובה לאין ערוך.
בראייה זו יש לראות את המלחמה האנגלו-עיראקית כראשונה מבין שלוש מערכות שהתחוללו במזרח התיכון - המערכה בסוריה ובלבנון, והפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן שבאה לאחריה. במערכות אלו פעלו הכוחות שכונו כוח עיראק שהתגבשו מהכוחות הבריטים וההודים שהגיעו לעיראק במהלך הלחימה. הלחימה בעיראק היוותה את הבסיס להקמת הכוח שבסיומו של התהליך שלט במרחב שבין סוריה לאיראן. שלוש מערכות אלו, בהן פעלו הבריטים באופן דומה למניעת השתלטות מדינות הציר על מדינות עצמאיות או עצמאיות למחצה, השיגו מספר מטרות חשובות.
האיום האסטרטגי הנוסף נגע ללחימה בברית המועצות. האפשרות לחבירה ויצירת רצף בין כוחות הציר הלוחמים בברית המועצות ואלו הלוחמים במזרח התיכון הייתה מסוכנת ביותר. יש לזכור, שכאשר פרצה הלחימה, בראשית מאי, החליט כבר היטלר על הפלישה לברית המועצות. המלחמה האנגלו-עיראקית שהתחוללה כחודש לפני פרוץ המלחמה בברית המועצות יצרה טריז בין שתי זירות הלחימה, שמצד אחד מנע את יצירת הרצף, ומצד שני הבטיח את נתיבי האספקה שהפכו לחשובים ביותר, דרך תעלת סואץ, עיראק, איראן ומשם לדרום ברית המועצות. דרך נתיבים אלו הועברה אספקה חיונית ביותר לברית המועצות, והאיום עליהם היווה איום אסטרטגי משמעותי.
הצלחת המערכה העיראקית, והצלחת המערכה בסוריה שלאחריה, מנעה את סכנת הצטרפות טורקיה למדינות הציר. טורקיה הנייטרלית, השוכנת במיקום אסטרטגי בעל ערך רב לשני הצדדים הלוחמים, עמדה בלחץ מתמיד להצטרף למדינות הציר. החזקת בעלות הברית בעיראק ולאחר מכן בסוריה יצרה איזון שהיה בין הגורמים שמנעו, בסופו של דבר, את הצטרפות טורקיה לצד מדינות הציר, עד להכרזת המלחמה שלה על גרמניה, בפברואר 1945.
אך החשיבות העיקרית של שלוש המערכות הייתה חשיבות כלכלית. אמנם בתקופה זו לא הגיעה תפוקת הנפט במזרח התיכון לממדים שלאחר המלחמה, וארצות הברית הייתה יצרנית וספקית הנפט העיקרית של בעלות הברית (תפוקת הנפט מן המזרח התיכון עמדה רק על 5% מכלל התפוקה העולמית ב-1941), אך הנפט מן המזרח התיכון היה זול יותר לבריטים, ונמצא כבר במקום בו ניתן להשתמש בו, בעוד על הנפט האמריקני היה צורך לשלם בתנאי אשראי לא נוחים, והיה צורך להובילו בתקופה בה סער הקרב על האטלנטי.
ההיסטוריון רוברט ליימן סיכם את המערכות במילים אלו: "המערכות לא היו גדולות, הן התנהלו בלי קולות תרועה רמים ובמשאבים זעומים במידה מגוחכת בכל אחת מהן... אבל הן היו חיוניות להמשך קיומה של בריטניה."
K-1 (משגר)
משגר הקיסטלר K-1 (באנגלית: Kistler K-1 launch vehicle), היה אמור להיות משגר בעל שני שלבים, בעל יכולת שימוש חוזר שהיה בפיתוח מסחרי בחברת Rocketplane Kistler. הוא תוכנן לבצע מגוון רחב של משימות, כולל שליחת מטען למסלול לווייני נמוך, שליחת מטען למסלולים גבוהים יותר, הצגת יכולות טכנולוגיות, שיגור מטען מסחרי לחלל, אספקת מטען לתחנת החלל הבינלאומית, חילוץ ועוד. לאחר שלא הצליחו הגורמים שהיו אמורים להוביל את הפרויקט להגיע להסכמים פיננסיים ראויים, הודיעה נאס"א באוקטובר 2007 כי היא מפסיקה את מימון הפרויקט.
אלחנדרו אמנבר
אלחנדרו פרננדו אמנבר קנטוס (ספרדית: Alejandro Fernando Amenábar Cantos; נולד ב-31 במרץ 1972) הוא במאי קולנוע ספרדי-צ'ילאני הנחשב לאחד הבמאים הצעירים החשובים בספרד.
אמנבר נולד בסנטיאגו שבצ'ילה לאם ספרדייה ואב צ'ילאני. משפחתו שבה לספרד בשנת 1973. אמנבר למד קולנוע באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד, אך נשר מן הלימודים. הוא כתב, הפיק וביים את סרטו הראשון, "הראש", בגיל 19 וביים את סרטו הראשון באורך מלא, "תזה", ארבע שנים אחרי כן, בשנת 1996.
בשנת 1997 ביים את סרטו השני, "פקח את עיניך" (Abre los ojos), שהיה להצלחה גדולה בספרד. בשנת 2001 ביים קמרון קרואו גרסה נוספת, דוברת אנגלית, של הסרט בשם "ונילה סקיי". סרטו הבא של אמנבר, "האחרים" משנת 2001, היה אף הוא להצלחה גדולה. סרט זה היה סרטו הראשון של אמנבר בשפה האנגלית. סרטו הרביעי הוא "הים שבפנים" (Mar adentro) שזכה באוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2004. בשנת 2009 ביים את "אגורא", סרטו החמישי. ב-2015 יצא למסכים סרטו השישי: "נסיגה".
בשנת 2021 ביים את סדרת ההרפתקאות "La Fortuna" בכיכובו של סטנלי טוצ'י.
נוסף לכישוריו ככותב ובמאי, אמנבר גם מלחין את המוזיקה לסרטיו ולסרטיהם של אחרים.
חיים אישיים
אמנבר הוא הומוסקסואל מוצהר, ובשנת 2015 נישא לבן ארצו דויד בלנקו, נפרדו ב-2018 וחתמו על גירושיהם ב-2019.
רומן הוורד
רומן הוורד הוא שם היצירה האלגורית הנודעת ביותר של ימי הביניים, מאבני היסוד של הספרות הצרפתית, ובעלת השפעה רבה על כתיבתם של דנטה אליגיירי וג'פרי צ'וסר.
את חלקה הראשון של הפואמה (4058 שורות) חיבר גיום מלוריס בשנת 1230 בקירוב. על חייו לא ידוע ולא כלום. משירתו מסתבר כי היה בעל תרבות והשתייך למעמד חברתי גבוה. יצירתו היא מדריך לאהבה אבירית על דרך האלגוריה: המאהב שואף בחלומו להשיג את שושנת תשוקתו, הסגורה בארמונה בתוך גן פלאים. משערים כי היצירה לא הושלמה, ומיתה חטופה הפסיקה את עבודתו של המחבר.
הפואמה נפתחת בתוך חלומו של הגיבור כשהוא מקיץ בבוקר אביבי ויוצא לטייל בנחת על גדת הנהר, מתענג על המראות והקולות של הטבע. הילוכיו מובילים אותו אל גן מרהיב המוקף חומות גבוהות. תוככי הגן מסמלים פרשיית אהבים ואילו מה שמחוצה להם מסמל את חיי השגרה היומיומיים.
החולם פוגש בגן את אל האהבה וכתולדה מכך הוא נעשה מאוהב בניצת הוורד. ניצת הוורד מסמלת את צירופן של האהובה, אהבתה ומיניותה, והחולם מבקש לממש את אהדתו אליה, כשניסיונותיו יודעים הצלחה וכישלון לסירוגין. דמויות סמליות כגון סבר פנים נאות, חמלה וכנות מסייעות לו, ואילו לזות, בושה וסכנה מעכבות אותו. ברם, אהבתו של החולם אינה מתממשת. הקנאה מסכלת את השתדלותו כשהיא בונה מתחם מבוצר סביב הוורד.
כארבעים שנה אחרי כן הושלמה הפואמה על ידי הוגה דעות מהפכני בשם ז'אן דה מאן "החיגר". החלק השני ארוך יותר מהראשון (17724 שורות) ושונה ממנו תכלית השינוי. אומנם בהמשך שחיבר דה מאן מצליח החולם לממש את אהבתו, ורק לאחר שהשיג את ניצת הוורד הוא ניעור מחלומו, אך במקום סיפור האהבה הכנה והעדין, חדור הכרת לב האדם, באים פולמוס חריף ונאומי תעמולה, המשובצים בניבולי פה ונגועים בשנאת נשים. דומה כי התוספת שצירף דה מאן משמשת לו שופר למחשבותיו הפוליטיות על החברה בת זמנו.
בסביבות 1500 עיבד המשורר ז'אן מולינה את הספר לפרוזה.
וכתבתם
ממלכת התורה "וכתבתם" הוא ארגון חרדי-ליטאי, שמטרתו עידוד כתיבת חידושי תורה. שמו לקוח מפסוק בפרשת שמע.
היסטוריה
ארגון "וכתבתם" נוסד בשנת ה'תש"ס בידי הרב דניאל בן אבו, ובנשיאותו עומד הרב ברוך שמואל דויטש מראשי ישיבת קול תורה, ובהכוונת הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיג הציבור הליטאי. הארגון פועל בישיבות גדולות ובכוללים בארץ ובעולם.
הסלוגן הראשון שלו היה הארגון העולמי לעידוד כתיבת חידושי תורה, ובשנת תש"ע מותג הארגון מחדש ומאז נקרא ממלכת התורה "וכתבתם".
בחורי ישיבה ואברכים שולחים למערכת חידושי תורה על הש"ס, באורך של 4 עד 8 עמודים. מדי שנה מגיעים למשרדי הארגון אלפי 'חבורות' (המינוח הישיבתי למאמרים) מתוכם נבחרת - בתיאום עם ראשי המוסדות - ה'חבורה' הטובה שמזכה את כותבה במלגה בסך 10,000 ש"ח, שתי חבורות נוספות זוכות ב-2,000 ש"ח כל אחת, ומאה חבורות נוספות זוכות ב-500 ש"ח כל אחת. הארגון הוציא לאור ספרים הכוללים כמאה וחמישים חבורות נבחרות. בחודש ניסן מדי שנה מקיים הארגון כנס בבני ברק בראשות רבנים ובו מוכרזים הזוכים ומחולקים המלגות והספרים.
טמפל גרנדין
טמפל גרנדין (באנגלית: Temple Grandin; נולדה ב-29 באוגוסט 1947 בבוסטון, מסצ'וסטס) היא חוקרת אמריקאית למדעי ההתנהגות, סופרת מדע פופולרי ומעצבת סביבות גידול ומכשירי שחיטה מפחיתי סבל לבעלי חיים.
וכתבתם
היסטוריה
בנוסף לכך יצא לאור על ידי "וכתבתם" סדרה ספרים "תורת ראשי הישיבות" למעלה מארבעה עשר כרכים על שיעורים מראשי הישיבות זיע"א מדור העבר, על כל הש"ס.
טמפל גרנדין
גרנדין היא פרופסורית ומרצה מן המניין באוניברסיטת מדינת קולורדו. גרנדין היא אוטיסטית ומומחית בעלת שם עולמי בתכנון מתקני אחזקת בקר. היא פרסמה ספרים רבים, הן בנושאי אוטיזם והן בנושאי התנהגות בעלי חיים. גרנדין קיבלה את התואר השלישי שלה במדעי בעלי החיים מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
וכתבתם
היסטוריה
בנשיאות הארגון עומדת ועדת ראשי ישיבות: הרב מנחם צבי ברלין, ראש ישיבת רבנו חיים עוזר בבני ברק, הרב אריה מלכיאל קוטלר, ראש ישיבת לייקווד בארצות הברית, הרב אביעזר פילץ, ראש ישיבת תושיה במושב תפרח, הרב אליהו דב וייכטפויגל, ראש ישיבת זיכרון משה סאוט' פאולסברג בארצות הברית, והרב מרדכי גרוס גאב"ד חניכי הישיבות.
פטרונו הרוחני של הארגון מאז הקמתו היה הרב אלישיב, ולאחר פטירתו - הרב שמואל אוירבך. מאז הפילוג בציבור הליטאי משתתפים בכינוסי הארגון רבנים ותלמידי ישיבות המזוהים עם "בני תורה".
טמפל גרנדין
חייה
בתקופת ילדותה של גרנדין לא הייתה מודעות גבוהה לאוטיזם. לכן, בגיל ארבע (1950) היא אובחנה כבעלת "נזק מוחי בלתי מוגדר". היא למדה בגן טרום-חובה לילדים מעוכבי דיבור ובגן חובה ובבית ספר יסודי רגילים, באזור בו יש מעט תלמידים בכיתות בתי הספר. גרנדין החלה לדבר רק בגן טרום-חובה, בגיל ארבע וחצי, והחלה לקרוא רק בגיל תשע. היא מעידה על כך שמושגים רבים שמובנים להרבה ילדים, נעשו מובנים לה רק בגיל מאוחר יותר, ושהיא חושבת בתמונות, כך שכל שפה מילולית נותנת לה תחושה של שימוש בשפה זרה.
גם בנעוריה של גרנדין היא וסביבתה טרם הבינו שיש לה אוטיזם והיא למדה בבית ספר תיכון פנימייתי לנוער מחונן עם בעיות נפשיות. חיבתה לחיות וקרבתה אליהן החלו בבית-הספר התיכון בו למדה, שרכש סוסים זולים שסבלו בעבר מהתעללויות. בספרה "השפה הסודית של בעלי-החיים" היא מסבירה כיצד הלך מחשבתה כאוטיסטית עזר לה להבין את מחשבתן של החיות המבויתות. היא כותבת: "...וכך חיינו יחד בבית-הספר, חבורה של מתבגרים מופרעים וחבורה של בעלי-חיים מופרעים לא פחות".
ב-2010 הפיק ערוץ HBO סרט טלוויזיה בשם "טמפל גרנדין", המבוסס על חייה, בכיכובה של קלייר דיינס. הסרט זכה בפרס אמי וכך גם דיינס.
בשנת 2012 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת המדינה של אריזונה.
השפעתה על תעשיית הבשר
גרנדין טוענת כי בשל היותה אוטיסטית, החשיבה שלה דומה לחשיבתן של חיות בכך שהיא מבוססת בין השאר על חשיבה חזותית ולא מילולית. אי לכך היא הייתה מסוגלת להבין את הסבל שעוברות פרות במתקני השחיטה, סבל שנבע מכך שהמתקנים היו ברובם לא מובנים לפרות ומפחידים עבורן, היות שכללו פניות חדות, תאורה המותאמת לעובדים ולא לחיות, ועוד. המתקנים שתכננה מותאמים עבור הפרות, ויוצרים מסלול שבו ברור להן לאן ללכת. הדבר מונע נפילות ופציעות, ומפחית את צורך בהתערבות אגרסיבית של עובדי המתקן. התוצאה היא פחות לחץ, פאניקה, וקריאות מצוקה אצל החיות המובלות לשחיטה.
מה שנחוץ לרווק
מה שנחוץ לרווק היא סדרת טלוויזיה ישראלית בת שישה פרקים שכתבה וביימה עירית לינור. הסדרה המבוססת, באופן כללי, על עיקרי עלילת הספר "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן, שיצא לאור מחדש, בתרגום לעברית של לינור בשנת 2008. הסדרה שודרה בערוץ הוט 3 בקיץ 2009.
הסדרה עוסקת במערכת יחסים בין אלונה שדה, בת למשפחת בעלי צימרים בעמוקה, לבין נמרוד ארצי, צעיר עשיר בן למשפחה עשירה שבא להתארח עם חברו ואחותו בצימרים. אלונה מייצגת בסדרה את אליזבת בנט, וארצי, כנרמז משמו, את מר דארסי. דמויות נוספות תואמות במידה כללית לדמויות בספר "גאווה ודעה קדומה".
שמה של הסדרה מבוסס על המשפט הפותח את הספר בתרגומה של לינור: כלומר, מה שנחוץ לרווק הוא רעיה.
תקציר העלילה
עלילת הסיפור מתחילה בביקור של בני משפחת ארצי וחברים בצימרים של משפחת שדה ושכניהם. אלונה, בתם של בעלי אחד הצימרים, היא גרושה ואם לילדה בת 15, אשר עדיין מקיימת קשר מזדמן ואקראי עם בעלה לשעבר כשהוא מגיע לישראל מאלסקה. היא נתקלת בגבר הצעיר ממנה, ארצי, ובתחילה נראה שהם אינם מתלהבים אחד מן השני ואף סולדים זה מזה, אך לאט לאט מתפתחת ביניהם משיכה והערכה וכמובן אהבה.
במקביל מתפתח קשר בין אחותה של אלונה, נטע, לחברו הטוב של ארצי, בן-גל, אך כאשר האורחים עוזבים את הצימרים ארצי אינו מעודד את חברו להמשיך את הקשר, נטע מחכה לצלצול ממנו עד בוש ולא מבינה מדוע אינו מתקשר.
המצב ממשיך להסתבך כאשר בעלה לשעבר של אלונה מגיע מאלסקה לביקור, ופוצח ברומן עם נגה, אחותו של ארצי. בין היתר מקלקל קשר זה את הפגישה הראשונה של ארצי ואלונה בביתו, וגורם בהמשך לכך שזהר, בתה של אלונה, בורחת בלילה מקמפינג עם אבא שלה, לאחר שהיא כועסת על כך שהוא הביא איתו לטיול את נגה והם ישנו יחד. במהלך החיפוש אחרי זהר מתחברים הקצוות, ארצי אוסף אותה מהכביש ומחזיר אותה הביתה, ובין היתר כך מיושרים ההדורים, ארצי מוצא את דרכו ללבה של אלונה, ובן-גל חוזר אל נטע.
משאבת בטון
משאבת בטון היא כלי שמטרתו להעביר בטון למקומות שהגישה אליהם מוגבלת. בדרך כלל מותקנת המשאבה על משאית המצוידת במנוף, המעביר את צינור הפליטה של המשאבה לאזור אליו מעוניינים ליצוק את הבטון.
המערכת
המשאית צריכה להיות מותאמת לנשיאת המערכת. המשקל אותו צריכה המשאית לשאת הוא גבוה, ולכן נדרש לשם הובלת המערכת רישיון נהיגה מדרגה C. הכוח (ליתר דיוק, הספק) להפעלת המערכת מגיע בדרך כלל ממנוע המשאית. כדי להעביר את הכוח מהמנוע את המערכת, משתמשים בגל הינע (Drive Shaft). גל ההינע מעביר את הכוח אל משאבת השמן ההידראולי. שלדת משאבת הבטון מתחברת לשלדת המשאית. על שלדה זו מורכבות מערכות המשאבה. החלק העליון של שלדה זו נקרא 'בטן' ואליו מחוברות הרגליים והצריח.
צנרת
הצינורות הסטנדרטיים הם באורך של 3 מטרים, קוטרם כ- 5.5 צול והם עשויים ממתכת. ישנם גם צינורות קצרים יותר. הצינורות מחוברים אחד לשני בקלמרה (חבק). במקום החיבור ישנן גומיות על מנת להבטיח אטימה טובה. כדי ליצור זווית בין שני צינורות, משתמשים לרוב בצינורות קצרים המכופפים בצורת 'ר' היוצרת זווית של 90°, אך ישנם גם צינורות זווית היוצרים זוויות קטנות יותר. כל צינור מכופף נקרא 'זווית'. חלק נוסף הוא הצינור הסופי, צינור זה עשוי מתכת מצופה גומי. מצינור הגומי נשפך הבטון אל המקום המיועד. הוא עשוי גומי כדי לאפשר לו גמישות לתמרון קל בידי פועל הבניין. כדי לחבר צינורות בעלי קוטר שונה, משתמשים במתאם מתכת (Adapter). בדרך כלל משתמשים בו בנקודת חיבור הצנרת המגיעה ממערכת השאיבה אל הצנרת העולה אל הצריח. מקום נוסף בו משתמשים במתאם הוא בחיבור צינור גומי נוסף לצינור הסופי. החיבור מתבצע כדי להאריך אותו או כדי להצר את קוטרו. חלק נוסף שנמצא בצנרת הוא 'פקק שמנת' (יוסבר להלן). כדי לאפשר תנועה בין הזוויות (למשל, בנקודת חיבור שתי זרועות המנוף), סכים בגריז את נקודת החיבור של הזוויות ואת הגומיות.
משאבת שמן
משאבת השמן מקבלת את הכוח הדרוש להפעלתה מגל ההינע. תפקיד המשאבה הוא ליצור לחץ בשמן כדי להפעיל בעזרתו את רוב המערכות של המשאבה (כגון בוכנות הידראוליות). ישנן תצורות שונות של משאבות שמן (משאבה מרכזית ובנוסף משאבת שירותים וכדומה). חשוב להדגיש שמשאבת השמן היא חלק מן המערכת ההידראולית המפעילה את משאבת הבטון ולא משמשת לשאיבת בטון.
צריח
הצריח הוא נקודת החיבור של המנוף לבטן המשאבה. אל הצריח מגיע צינור הבטון מכיוון הסל הצנרת מתחברת למנוף בצורה מושלמת בעזרת זוויות המאפשרות את סיבובו של המנוף. מהבטן מתחברים למנוף גם צינורות שמן מאוגדים יחד בשרוול בד המתחברים לניפלים (צינורות מתכת לשמן) שעל המנוף. שרוול זה מגביל את סיבוב המנוף לסיבובים אחדים לכל כיוון (אחרת, השרוול ימתח וייקרע). ציר המנוף מתחבר לצריח בעזרת מספר ברגים גדולים (בוקסות) המאפשרות לו תנועה חופשית ימינה ושמאלה אך רק מעט מרווח מעלה ומטה. במקרה בו יש חופש תנועה גדול מדי מעלה - מטה, יש להחליף את הבוקסות השחוקות.
ישנן שתי אפשרויות לסובב (לצודד) את המנוף:
מנוף
מנוף המשאבה הוא בעל מספר זרועות (בין שלוש לשש). אורך המנוף נע בין 16 מטרים לבין 63 מטרים. לאורכו של המנוף מורכבת צנרת בטון המזרימה אותו אל הצינור הסופי. כדי להניע את זרועות המנוף משתמשים בבוכנות הידראוליות (Piston). הבוכנה משתמשת בלחץ של נוזל (ראו חוק פסקל) על מנת לייצר כוח רב תוך הפעלת כוח מועט. כל בוכנה ניזונת משמן המגיע אליה משלושה "ניפלים" (צינורות מתכת). הניפלים מקבלים את אספקת השמן ממשאבת השמן, משם הוא זורם בצינורות של השרוול ההידראולי, דרך הניפלים עד הבוכנה. כל בוכנה מחוברת בצד אחד במעין 'אוזניים' למנוף. בצד השני היא מחוברת למספר מוטות הנקראים 'עצמות'. תפקיד העצמות הוא להמיר את תנועת הבוכנה, את כיוונה ואת עוצמתה כדי לאפשר את פתיחת הזרועות. העצמות הן חוליה שעומס רב מופעל עליה. ולכן, העצמות צריכות להיות חזקות. לכל חברה של משאבות, ולכל דגם שונה, יש, בדרך כלל, צורת עצמות ייחודית. על פי צורת העצמות ניתן לזהות את דגם המשאבה ואת אורכה. מערכת דומה (אם כי פשוטה יותר) של עצמות ניתן לראות גם על גבי זרוע של מחפר.
סל
הסל הוא כלי קיבול גדול (בנפחים של כ-400 עד 500 ליטר) המשמש כמאגר בטון ממנו המשאבה שואבת בטון ומזרימה אותו אל יעדו. הבטון מגיע לסל מתוך מערבל בטון השופך את הבטון לתוכו. הסל הוא מעין קופסה עם כיסוי רשת (לבטיחות), מכאן נשאב הבטון בעוצמה דרך הצנרת עד הגיעו אל המקום הרצוי. בתחתית הסל ישנו פתח הסגור בפקק. את הפקק פותחים כדי לרוקן את הסל ממים ובטון בזמן שטיפת המשאבה. פתיחתו וסגירתו מתבצעת בעזרת פטיש. בדגמים מסוימים ישנו מערבל קטן המערבב את הבטון הנמצא בסל ומשאיר אותו בתנועה, למקרה שהבטון ישהה זמן רב בסל. אם הבטון יישאר ללא תנועה, הוא עלול להתייבש ולסתום את המערכת. שיטה נוספת למניעת יבוש הבטון מושגת על ידי שאיבת הבטון קדימה ואחורה מדי פעם. ידית ההפעלה של המערבל נמצאת, על פי רוב, בצמוד לידית ההפעלה של צינור המים, כלומר, בין הסל למדרגות הסיפון.
מערכת השאיבה
מערכת זו היא לב המשאבה, תפקידה הוא להזרים את הבטון בצנרת. יש שני סוגים עיקריים של מערכות לשאיבת בטון: מערכת צילינדרים ומערכת תוף.
סל השאיבה מנוקב בשני חורים גדולים (קוטרם כ-180 מילימטרים, לפעמים אף יותר) לחורים אלו מחוברים שני גלילים גדולים, שבעזרת בוכנה שואבים אל תוכם בטון, כל פעם גליל אחד (כמו במזרק). אורך הגלילים נע בדרך כלל בטווח של 1,400-2,100 מילימטרים (כשני מטרים), כאשר האורך הוא כפול (כדי לאפשר מקום לבוכנה). כאשר גליל אחד מתמלא בטון, מתחבר צינור אל קצהו הפתוח בסל. ברגע החיבור, גליל אחד מלא בטון וראש הבוכנה ('ראש הגומי') נמצא בקצה המרוחק מהסל בעוד בגליל השני אין בטון וראש הבוכנה נמצא קרוב לסל. כעת, הבוכנה שבראש הגליל המלא מתחילה לנוע לכיוון הסל ובכך לדחוף את הבטון אל הצנרת. במקביל, הבוכנה השנייה שואבת בטון מהסל אל הגליל - כך שבזמן שגליל אחד מתרוקן, הגליל השני מתמלא בטון ואז נצמד אליו צינור. תמיד הבוכנות נעות בכיוונים נגדיים, כאשר מערכת הבקרה מבוססת על חיישנים אלקטרונים (בעבר התבססה המערכת על אמצעים מכניים כדי לווסת את תנועת הבוכנות קדימה ואחורה). בשעת תקלה, ניתן לשלוט על תנועת הבוכנות בצורה ידנית. בקצה הצילינדרים, במקום בו הם מסתיימים ומתחיל החלק הצר יותר אליו נכנסים המוטות של הבוכנה, ממוקמת בריכת מים המחברת בין הגלילים, כך, שהמים נמצאים מסביב החלק האחורי של ראשי הגומי. תפקיד המים הוא לנקות, לצנן וליצור סיכה בין ראש הגומי לגליל.
קצה הצינור שנע בין הצילינדרים בא בשתי תצורות.
תוף
תצורת תוף (Rotor System, "וויבאו") משמשת בעיקר משאבות קטנות ומשאבות משולבות (מערבל בטון עם מערכת שאיבה ומנוף קטן), יתרונה הוא קומפקטיות ואפשרות לשאוב בקלות גם טיט. קצב השאיבה שלה נמוך משמעותית ממערכת שאיבה של צילינדרים (כשישים קוב לשעה לעומת 120 קוב לשעה).
עקרון הפעולה של המערכת הוא כדלהלן: נתון צינור גומי, מלא נוזלים, לחיצה על הצינור והעברת אצבע לאורכו, תגרום לתנועת הנוזל במקביל לתנועת האצבע (בדומה לשימוש בשקית עם קצפת לקישוט עוגה). כך פועלת גם משאבת תוף: בסל המשאבה יש חור אחד המחובר לצינור גומי, הצינור מקופל בחצי עיגול (בצורת האות U). בין שני חלקי הצינור יש גלגל גדול שעליו מחוברים שני גלגלים קטנים. גלגלים אלו נעים לאורך הצינור ודוחפים את הבטון לאורכו (אנימציה של מערכת שאיבה הדומה לתצורת תוף).
שליטה וניהוג
כדי לשלוט על המשאבה משתמשים במספר מערכות שליטה. ישנם שלטים אלחוטיים המאפשרים שליטה בטווח של כמה עשרות מטרים באמצעות גלי רדיו. שלטים ישנים יותר משתמשים בכבל חשמלי. השלט 'נרתם' אל המפעיל בערת רצועה מיוחדת, בדרך כלל סביב אזור המותניים. ישנם שלטים חדישים יותר המציעים פונקציות מתקדמות.
תצורות שונות של משאבות בטון
ישנן תצורות שונות של משאבות בטון: יש משאבות בטון רגילות על משאית, שניתן להסב אותן למשאבות סטטיות. כך שהמנוף יורכב על העמוד המיוחד. ואילו שאר המשאית תשמש כמערכת השאיבה.
נתונים ומספרים
לשם המחשה, מובאים להלן נתונים על משאבת בטון טיפוסית מדגם  BRF 42.14 H :
האותיות BRF מסמנות כי זוהי משאבת בטון ניידת, עם מערכת שאיבה של צילינדרים (Elephant; כאשר S במקום R, תסמן על מערכת שאיבה צילינדרים עם S). האות B מסמנת בטון, והאות F מסמנת ניידות. המספר 42 מסמן את גודלה התאורטי של המשאבה במטרים. 14 מסמן על קצב שאיבה של 140 קוב לשעה.
פגאסוס (משגר לוויינים)
פגאסוס (באנגלית: Pegasus) הוא משגר לוויינים אווירי, הנישא על ידי מטוס, ומוטל ממנו בגובה רב. המשגר פותח על ידי חברת אורביטל סיינסס (OSC) האמריקאית. משגר זה משגר לוויינים מסחריים, לווייני מחקר ולוויינים צבאיים. זהו משגר הלוויינים האווירי הראשון בשימוש מסחרי, והיחיד עד כה.
אופן הפעולה של המשגר
משגר הלוויינים פגאסוס נישא לאוויר מתחת לגחונו של מטוס מיוחד שהותאם למשימה, מסוג לוקהיד L-1011. המטוס נושא את המשגר לגובה של כ-12 ק"מ (40 אלף רגל), שם מוטל המשגר ונופל חופשית מספר שניות, בטרם יופעל מנועו הרקטי. בעת פעולת המנוע הרקטי של השלב הראשון מסתייע הטיל במשטח זנב להיגוי וכן בכנף בתצורת דלתא, המספקת עילוי. עם גמר הדלק במנוע, מושלך החלק האחורי של המשגר, כולל הכנף, וניצת המנוע של השלב השני.
היסטוריית השיגורים של המשגר פגאסוס
פגאסוס טס 45 משימות בין 1990 ל-2021:
עוזי דיין
עוזי דיין (נולד ב-4 בינואר 1948, כ"ב בטבת ה'תש"ח) הוא פוליטיקאי ואיש צבא ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד, יו"ר מפעל הפיס, היה אלוף בצה"ל ושימש כסגן הרמטכ"ל וראש המועצה לביטחון לאומי.
ביוגרפיה
דיין נולד בעפולה. הוא בנם של מימי לבית דופלט ושל זוהר דיין שנפל בשנת 1948 בקרב רמת יוחנן (כאשר עוזי היה בן 3 חודשים). דיין גדל במושב היוגב, אליו עברה אמו לאחר שנישאה מחדש, למשה רבינוביץ'. כתלמיד תיכון, למד בכפר הנוער ויצו ניר העמק. בהשכלתו בעל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה מהאוניברסיטה העברית, ובוגר תואר שני בחקר ביצועים מאוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
שירות צבאי
דיין התגייס לצבא למחזור נובמבר 1966, שרת תחילה בצנחנים, כמסומן לסיירת מטכ"ל, וב-1967 עבר ליחידה בה המשיך לעבור הכשרה כלוחם ולקח חלק במבצע תשורה כקשר של מפקד היחידה דאז, עוזי יאירי. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר כחניך מצטיין ושב ליחידה כמפקד צוות. דיין לחם במלחמת ההתשה, בין היתר במבצע בולמוס 3, והשתתף בחילוץ חטופי מטוס סבנה ובמבצע ארגז. מלחמת יום הכיפורים תפסה את דיין כשהוא בחו"ל בשליחות ביטחונית. דיין, אז סטודנט באוניברסיטה, שב ארצה ולחם בחזית הדרום ולאחר מכן ברמת הגולן כמפקד פלוגה בסיירת מטכ"ל. במהלך המלחמה הוביל דיין את פלוגתו בפשיטות על סוללות ארטילריה בעומק המערך הסורי, לקראת סוף המלחמה שימש כסגנו של יוני נתניהו במבצע קינוח לכיבוש החרמון. ב-1977 עשה הסבה לשריון. במבצע ליטני פיקד על כוח שכלל מספר טנקים ולוחמי כוחות מיוחדים אשר חסם את העיירה בינת ג'בייל, וסייע לכוח שבפיקוד איציק מרדכי. במהלך הלחימה הרג הכוח כעשרה מחבלים. ב-1979 מונה דיין למפקד גדוד בחטיבה 188. לאחר תאונת אימונים בה נהרג קצין מיחידתו, הודח דיין מהפיקוד על הגדוד על אף שיצא זכאי בדין משמעתי.
בסוף 1979 מונה למפקד סיירת מטכ"ל, הוא פיקד על מבצע חילוץ בני הערובה בפיגוע במשגב עם במהלכו נפצע ברגלו ובחזהו. דיין פיקד על כוח הסיירת במבצע מוביל, בפשיטה על מחנה אימונים, ששימש את המחבלים ברמת ארנון. הכוח השלים את משימתו ללא אבדות. דיין נפצע מרסיסי רימון יד בזרועו השמאלית. במלחמת לבנון הראשונה הצטרף לחטיבה 188 ולאחר המלחמה יצא ללימודים בארצות הברית. כשחזר התמנה לעמית מחקר במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים. ב-1985 חזר לשירות קבע ומונה באמצע שנת 1986 למפקד חטיבת השריון 401 ובהמשך דרכו למפקד עוצבת עמוד האש – אוגדת מילואים. פיקד על עוצבת הפלדה – אוגדה סדירה, על קורס מפקדי גדודים ושימש כמפקד גיס 441.
בשנת 1993 מונה לראש אגף התכנון, במסגרת זו עמד בראש המשלחת הביטחונית למשא ומתן לקראת הסכם השלום בין ישראל לירדן ושימש קצין הקישור הבכיר לצבא ירדן. בשנת 1996 מונה למפקד פיקוד המרכז, התפקיד בו שירת עד שנת 1998, בין היתר בעת מהומות מנהרת הכותל. ב-1998 מונה לסגן הרמטכ"ל ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2000. כאשר מונה, בעודו בשירות פעיל ולמרות התנגדות הרמטכ"ל מופז, ליו"ר המועצה לביטחון לאומי, באוקטובר 2002 הוחלף על ידי אפרים הלוי.
פעילות פוליטית
במהומות הר הבית (2000) ובייחוד בפרשת מדחת יוסף בקבר יוסף בשכם, הוטחה ביקורת על התנהלותו ואחריותו לאופן הטיפול הישראלי וההישענות על הכוחות הפלסטיניים שלמעשה היו בין התוקפים. הזכרת דיין באה על רקע מעורבותו בקרב על המתחם ארבע שנים קודם, ב-1996, כמפקד פיקוד מרכז ופיקודו על כוחות צה"ל בעת מתקפה הזו, וכן לאור התנהלותו מול בקשות אנשי ישיבת "עוד יוסף חי". לעומת זאת היו שטענו שקבר יוסף נותר בידי ישראל בשל תפקודו והחלטותיו של דיין באותה התקפה, דבר אשר לשיטתם נזקף לזכותו. בשנת 2011 בעקבות רצח בן יוסף לבנת בקבר יוסף, קרא לישראל להגן על המתפללים בקבר יוסף ולאפשר ליהודים להגיע למקומות אלו באופן יומיומי. כמו כן הודיע שלדעתו אסור היה להשען על אנשי הרש"ף, ושיש לפעול באופן פרטני נגד אנשי הרש"ף החשודים בהשתתפות בפעילות עוינת ובהתקפות על יהודים.
בשנת 2001 יזם במסגרת הפורום לאחריות לאומית את הקמת ועדת א.ל.ה, אשר בראשה עמד מפקד חיל האוויר לשעבר, הרצל בודינגר. הוועדה פעלה בין השנים 2001–2003. מטרת הוועדה הייתה שיפור תפקודה של מערכת החינוך והצעת רפורמות מערכתיות. דו"ח הוועדה נמסר לשרת החינוך, לימור לבנת, בנובמבר 2003, והוצג בפני ועדת החינוך של הכנסת מספר ימים לאחר מכן. המלצות הוועדה לא יושמו.
ב-28 ביולי 2008 הודיע שתפנית מתמזגת עם מפלגת הליכוד. חברי כנסת ממפלגת העבודה ומקדימה טענו כי גם הם קיימו משא ומתן על הצטרפות עוזי דיין ותפנית למפלגותיהם. בבחירות המקדימות של הליכוד לקביעת רשימתה לבחירות לכנסת ה-18 זכה דיין ב-7,648 קולות שהם כ-15.8% מהקולות, מוקם במקום ה-42 ברשימה ולא נכנס לכנסת.
דיין התארח בכנסים ותוכניות אירוח שונות, בהם הנחה פאנל בנושא מלחמת לבנון השנייה בכנס ירושלים השני של התנועה לאיכות השלטון.
דיין משמש כנשיא כנס ישראל-שדרות לחברה.
במחצית 2010 הקים דיין גוף בשם "מועצת הביטחון לישראל" שמטרתו להוות משקל-נגד ל"המועצה לשלום ולביטחון" על ידי מתן נקודת ראות הימנית לסוגיות ביטחוניות.
בעת הקרבות בעזה ב-2012 במבצע עמוד ענן דיין הביע את דעתו שיש 'לחסל' את ראש החמאס אסמאעיל הנייה, ולמוטט את החמאס, ולא להסתפק בהפגנת כוח תוך השארתו בשלטון.
עדן הראל
עדן הראל-מנשה (נולדה בט' באדר א' ה'תשל"ו, 10 בפברואר 1976) היא אשת תקשורת, מנחת טלוויזיה, דוגמנית ושחקנית ישראלית. כיום מנחה בערוץ עכשיו 14 ומעלה סרטונים אישיים לערוץ היוטיוב שלה.
עוזי דיין
פעילות פוליטית
דיין היה אחד משני האלופים במילואים שהעידו לטובת החייל אלאור אזריה.
בשנת 2017 ארגן עוזי דיין קבוצת מתנדבים שעלו לראשונה לקאסר אל יהוד בפאתי יריחו והציעו לקרוא למקום מעברות הירדן.
עדן הראל
קריירה
ב-1994, כשהייתה בת 18 בלבד, עבדה הראל בתפקיד מנחה בערוץ המוזיקה הבין-לאומי MTV. עד שנת 2000 חייתה הראל בבריטניה והנחתה בערוץ את המצעד האירופי. בד בבד, בשנת 1996, הגישה לצד יאיר לוטן את מגזין התרבות לנוער "אין גבול" בטלוויזיה החינוכית. כשסיימה לעבוד ב-MTV, עברה להתגורר בהודו במשך שנה במנזר טיבטי וחייתה כנזירה.
עוזי דיין
יושב ראש מפעל הפיס
במאי 2011 מינה ראש הממשלה בנימין נתניהו את דיין ליו"ר דירקטוריון מפעל הפיס, בבוחרו אותו מבין חמשת המועמדים של ועדת האיתור לתפקיד. במהלך תפקידו כיו"ר הדירקטוריון התפרסמו מספר תחקירים עיתונאיים על שחיתות במפעל הפיס, שדיין לכאורה היה מעורב בה. דיין סיים את תפקידו במאי 2018. דו"ח מבקר המדינה לשנת 2017 קובע כי דיין חרג מסמכויות הפיקוח המוטלות עליו מכוח תפקידו והיה מעורב, בעצמו ובניהול השוטף של המפעל ובכך הפר את האיזון הנדרש בהפרדה שבין הדירקטוריון לבין הדרג המנהל ו"חטא לתפקידו העיקרי כמפקח על פעולות הנהלת המפעל". דיין הוציא הוראה למנהלת האגף למשאבי אנוש, המנוגדת לתקנון, לפיה "כל פעולה בהתייחס לקליטה, פיטורין, שינוי בדרגה, איוש תקנים שהתפנו ושינוי בשכר במפעל תתבצע אך ורק באישור היו"ר מראש". בין היתר מצא המבקר כי דיין מנע את ביצוע החלטת הדירקטוריון לקיים ליועצת המשפטית שימוע בעקבות חשד שהתעורר נגדה וחתם עמה על הסכם להסדרת הפסקת עבודתה מבלי ליידע את מנכ"ל מפעל הפיס ומבלי לקבל מראש את אישור הדירקטוריון ומשרד האוצר.
עדן הראל
קריירה
בשנת 2001 חזרה לגור בישראל, והצטרפה לצוות מנחי "זאפ לראשון" בערוץ הראשון. היא הנחתה בערוץ הראשון במשך חמש שנים, עד שנת 2006.
עוזי דיין
חבר כנסת
ב־8 בינואר 2019 הודיע דיין על התמודדותו בפריימריז לרשימת הליכוד, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת. בפריימריז, שנערכו ב-5 בפברואר 2019, התמודד וניצח על משבצת השמורה למועמד ממחוז מישור החוף ולכן שובץ במקום ה-35 ברשימת "הליכוד" לכנסת, מאוחר יותר קודם למקום ה-33, ונבחר לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-36 ברשימת "הליכוד" ולא נבחר לכנסת.
עדן הראל
קריירה
בשנת 2003 הנחתה את תוכנית הכישרונות "בראבו" בערוץ 2, לצד ליאון רוזנברג.
עוזי דיין
חבר כנסת
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצב שוב במקום ה-36 ונבחר לכנסת, שנה לאחר ולקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוקפץ דיין למקום ה-32 ברשימת הליכוד ולא נכנס לכנסת.
עדן הראל
קריירה
בשנת 2004 הנחתה את העונה השנייה של תוכנית המציאות "פרויקט Y" ב-yes, ושידרה תוכנית רדיו ברדיו תל אביב. והנחתה את תוכנית הייעוץ לנוער "יש מצב" בערוץ הראשון, במסגרת זאפ לראשון.
עוזי דיין
חבר כנסת
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, התמודד בפריימריז בליכוד והגיע למקום ה-51 ברשימה ולא נכנס לכנסת.
עדן הראל
קריירה
בשנת 2005 הנחתה את תוכנית הראיונות האישית "נחשפים" ב. במסגרת התוכנית ראיינה את עודד מנשה וכך הכירה אותו. בעקבות התוכנית הם החלו בקשר זוגי-רומנטי, ובהמשך אף נישאו. היא שיחקה בסדרה "בסימן ונוס" ששודרה ב-HOT, הנחתה בארץ את שידורי מופע ה"לייב 8", והחלה לכתוב בכתב העת הישראלי "Go". הובילה את קמפיין האופנה של "אריסטו שמט". שיחקה בסרטה של איילת דקל "ביי ביי" שבו גילמה אם יחידנית הנותנת את הילד לאביו כדי שיגדל אותו ופוגשת אותו רק כמה פעמים בשבוע.
עוזי דיין
חיים אישיים
דיין הוא נכדו של חבר הכנסת שמואל דיין, אחיינו של משה דיין ובן דודם של יעל דיין, אסי דיין ויהונתן גפן. נשוי לפרופסור תמר דיין, בתו של יגאל תלמי ואב לשלושה ילדים. מתגורר כיום בכוכב יאיר.
עדן הראל
קריירה
בשנת 2007 השתתפה בפאנל התוכנית "בנות" ב-HOT3. בשנת 2008 הנחתה הראל את התוכנית "תחנות בזמן" בערוץ "Hot בידור ישראלי", ודיגמנה למעצבת מאיה נגרי.
עוזי דיין
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
עדן הראל
קריירה
בשנים 2009–2010 הנחתה הראל את התוכנית "מהדורת השבט" בערוץ 10, אשר ליוותה את העונה השנייה והעונה השלישית של תוכנית המציאות "הישרדות". בנוסף, הראל הנחתה את תחרות הקדם-אירוויזיון בשנים 2003, 2006 ו-2009.
ב-2010 הנחתה הראל, ביחד עם בעלה עודד מנשה, את תוכנית הבישול "עושים שכונה", בקשת בערוץ 2. ב-2011 לוהקו בני הזוג לקמפיין של חברת "פוקס הום". ב-2012 הנחתה הראל את התוכנית "העשירייה עם עדן הראל" בערוץ 24. בתחילת 2013 החלה להנחות את התוכנית "טובים השניים" בערוץ 24, שוב לצד בעלה עודד מנשה. בקיץ של אותה שנה הגישה בערוץ 24, לסירוגין עם ירון ברובינסקי, את השעשועון המוזיקלי היומי "MusixBox", ששודר מאולפן שקוף שהוצב ביריד המזרח בתל אביב. שעשועון הקיץ שודר במשך כמה שבועות יום יום לאורך כל היום ובשידור חי, וכונה "משחק הטלוויזיה המוזיקלי הארוך בהיסטוריה".
בשנת 2013 החלה להנחות את תוכנית האמהות והנשים "מאמאלנד" בערוץ 24, לצד חברות פאנל מתחלפות.
בשנת 2014 הנחתה את התוכנית "אהבה על האש" עם עודד מנשה בערוץ 10. באותה שנה הגישו השניים את התוכנית "עדן ועודד משפחה בע"מ" בערוץ 20.
ב-2015 התחרתה בעונת ה-VIP של התוכנית "מאסטר שף", בשידורי קשת בערוץ 2, והייתה המודחת השישית.
באותה שנה שיחקה לצד בעלה בסרט לילדים "גויאבות" בתור הוריו של גיבור הסרט בילי, בבימויו של קובי מחט.
בשנים 2015–2016 הגישה את התוכנית "שישי בבוקר" בערוץ 10, לצד בעלה, עודד מנשה.
הראל ועודד מנשה השיקו מופע בשם "רואים עין בעין" ובו הם מספרים את סיפורם האישי.
ביוני 2016 החלה להנחות עם מנשה את התוכנית "יום שישי הגיע" בערוץ 24.
באוקטובר 2020 החלה הראל להנחות את תוכנית האירוח "מדברים עם עדן הראל", בערוץ 20.
בשנת 2023 החלה להגיש עם בעלה תוכנית יומית בעכשיו 14 שנקראת "עדן ועודד".
חיים אישיים
ב-2007 נישאה למנחה וכוכב הילדים עודד מנשה והם מגדלים ביחד שישה ילדים: הבכור מנישואיה הקודמים למוזיקאי אייל ("אילזי") אייזנשטרוס ועוד חמישה משותפים. מתגוררים ברעננה.
הראל ומנשה חזרו בתשובה יחד. הראל מספרת שהמפגש עם הרב עורך החופה לפני נישואיהם היווה נקודת מפנה בחייהם, ומשם החלו בתהליך התחזקות. הם שומרים שבת וילדיהם בבתי ספר דתיים. השניים מקיימים ביחד שיתופי פעולה רבים בהנחיית תוכניות, הרצאות, ומופע, בו הם מספרים את סיפור חייהם.
פליט (נהר)
נהר פליט (אנגלית: River Fleet) הוא הגדול מבין הנהרות התת-קרקעיים של לונדון, אנגליה.
מוצאו של נהר פליט הוא בשני מעיינות מים מתוקים בהמפסטד הית' בצפונה של לונדון. במאה ה-18 הופנו שני מעיינות אלה למאגרי מים באזור הייגייט והמפסטד. מן המאגרים הוזרמו המים במנהרות תת-קרקעיות לאורך 6 קילומטרים עד שפך הנהר אל נהר התמזה באזור גשר בלקפריירס.
היסטוריה
בתקופה הקדומה (לאחר תום הכיבוש הרומי) היה הנהר בעל שפך שרוחבו כ-100 מטרים. תושבי העיר לונדון השתמשו בנהר כדי להזרים את שפכי העיר אל התמזה. במאה ה-13 הפך הנהר למזוהם ביותר, והתיישבו לצדדיו בעיקר משפחות דלות אמצעים, וכן נבנו בקרבתו בתי הכלא של לונדון - כלא ניוגייט, כלא פליט וכלא לודגייט.
לאחר השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 נבנה אזור זה של העיר מחדש והנהר הוזרם לתוך תעלה שנבנתה בין השנים 1666–1680.
בשנת 1737 החל כיסוי התעלה וב-1765 הסתיים כיסוי קטע מהתעלה שבין הרחובות הולבורן ורחוב פליט. חלק נוסף כוסה ב-1812, ובשנות ה-60 של המאה ה-19 בעת בניית קו המטרופולין של הרכבת התחתית של לונדון כוסתה שארית התעלה.
במקור נקרא קו ג'ובילי של הרכבת התחתית של לונדון "קו פליט" על שם הנהר, אולם בשנת 1977 שונה שם הקו מ"קו פליט" ל"קו ג'ובילי" (באנגלית: "יוֹבֵל") על מנת לסמל את יובל הכסף של המלכה אליזבת השנייה.
רכס בירכת אל קסר
רכס בירכת אל קסר היא נקודת תצפית בשומרון המתנשאת לגובה 844 מטרים מעל פני הים, כ־2 ק"מ מערבית לכפר הערבי דומא, מזרחית ליישוב שבות רחל. התצפית נמצאת מעל קו פרשת המים הארצי, בגובה של 200 מטר מעל לכביש אלון, הנמצא מזרחית ממנו והרכס נקרא על שם חורבה הנמצאת צפונית־מערבית לו.
הרחבה
נקודת התצפית מצויה בראשה של מדרגת העתק תלולה החולשת על המדרונות המזרחיים של הרי השומרון ומאפשרת תצפית רחבה מדרום מזרח - מזרח - וצפון מזרח עד הר עיבל והר החרמון וכן לכיוון מערב לשילה. בין השאר מן ההר יש תצפית טובה לעבר כביש אלון והיישובים הסמוכים, רמת הגלעד מהר נבו ועד אירביד, ובקעת הירדן מסרטבה בצפון ועד הר מונטר במדבר יהודה, בדרום. זהו היקף התצפית המרבי בשומרון ממקום הפתוח למבקרים, ולכן הוא משמש כיום נקודת תצפית למטיילים באזור.
על ההר צמחייה אופיינית לצומח הים-תיכוני של ספר המדבר, ושמו ניתן לו על שם שיחי הקידה השעירה הצומחים בו.
עיבוד מזון
עיבוד מזון הוא שם כולל למערך של שיטות וטכניקות להפיכת מרכיבים גולמיים למזון הראוי למאכל אדם או חיה. תעשיית המזון משתמשת בשיטות אלו ליצירת מוצרי מזון הראויים לשיווק. התוצר של עיבוד מזון נקרא מזון מעובד.
שיטות עיבוד מזון עיקריות
השיטות העיקריות לעיבוד מזון כוללות:
קיימים מספר סוגי מזון הדורשים עיבוד קפדני במיוחד, למשל הכנת דג הפוגו, המכיל חלקי פנים רעילים, למאכל.
רמות עיבוד
על פי משרד הבריאות הישראלי, קיימות ארבע רמות של עיבוד מזון:
עיבוד מזון ובריאות האדם
צריכת יתר של מזון אולטרה-מעובד נקשרה למספר תופעות הפוגעות בבריאות האדם והן:
הערות שוליים
Lebensmittelindustrie
מחנה ישראל (עמק יזרעאל)
מחנה ישראל (דברת) היה קומונה של חברי תנועת עזרא יחד עם משפחות נוספות שהתארגנו לקראת חיי קיבוץ. אנשי הקבוצה התיישבו על אדמה שנרכשה על ידי אגודת ישראל בשנת 1925 בעמק יזרעאל, ליד קיבוץ דברת של היום. שריד מ"מחנה ישראל" נותר עד היום: מבנה מסויד לבן בן שתי קומות, מערבית לפונדק דברת. כעבור שנים אחדות תכננו פעילים באגודת ישראל להקים במקום ישוב חרדי שבו תתגוררנה 300 משפחות אשר תעסוקנה בחקלאות ובתעשייה זעירה. הניסיון לא צלח, האדמות הועברו לחזקת הקרן הקיימת לישראל. במוזיאון של קיבוץ דברת ישנם מסמכים ותמונות העוסקים במחנה ישראל.
המבנה נקרא על ידי תושבי המקום (אחוזת ברק ודברת) ״הבית הלבן״
תולדות המקום
השטח נרכש מערביי הסביבה. האדמה חולקה ל-300 חלקות. אלו נמכרו ליהודים במזרח אירופה, רובם מהעיר לודז'. בשנת 1925 עלו ארצה 18 משפחות אשר ניסו להקים במקום משק חקלאי. קבוצה זו עזבה את המקום עקב בעיות פרנסה וביטחון. אז הוחלט ליישב במקום גרעיני התיישבות חרדיים ולמקום עלו כשלוש קבוצות של חלוצים. האחרונה שבהן עזבה את המקום בשנת 1938. המתיישבים התפזרו, חלק קטן מהם הצטרף לקיבוצים החילוניים בסביבה, עקב אכזבתם מטיפול מוסדות אגודת ישראל בארץ בהם.
המבנה נמסר לנוטרים ממשטרת היישובים העבריים אשר שמרו על קו צינור הנפט כירכוכ-חיפה, שהוצת פעמים במאורעות 1939-1936. כן שימש הבניין בסיס ליציאה של פלוגות הלילה של אורד וינגייט שפעלו נגד הכנופיות באותה תקופה. בתום מלחמת העולם השנייה הוחרם הבניין על ידי הממשלה הבריטית ונמסר ללגיון הערבי שהיה אז בתפקידי שיטור בארץ ישראל. עם יציאת הבריטיים את הארץ המבנה נעזב.
ב-6 באפריל 1948 הגיעו אליו חברי קיבוץ דברת, שהקימו את הקיבוץ החדש על גבעה קרובה. במוזיאון הקיבוץ נשמרים מסמכים רבים על התקופה החרדית של "מחנה ישראל".
בסוף שנות ה-90 הוקם במקום יישוב קהילתי בשם אחוזת ברק. משרד המכירות לבתי היישוב שוכן במבנה של מחנה ישראל.
המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות נטלה את המבנה תחת חסותה, אולם עד לשנת 2009 לא נעשו במקום פעולות תחזוקה.
ואלה מארץ סינים
ואלה מארץ סינים הוא ספרה של הסופרת, המשוררת והמתרגמת רנה ליטוין. רנה ליטוין כתבה ספר זה כיד זיכרון לקהילה היהודית הזעירה שחיה בשנות ה-40' בעיר טיינטסין בסין. קהילה זו, שמנתה כמה עשרות משפחות, רובן מרוסיה ומרכז אירופה, הייתה חלק מקהילת הזרים הקטנה כשלעצמה וקיימה יחסי קרבה ושכנות עם בני הלאומים השונים שבה. הילדים היהודים הכירו כולם זה את זה, כבני משפחה מורחבת, אך בילו ושיחקו עם ילדי קהילת הזרים כולם, בשפות שונות ובתרבויות רבות. עם זאת, יוצאי כל עם שמרו על מסורותיהם הלאומיות והדתיות, ובכלל זה היהודים, שטיפחו גם קשר לא ברור, אגדי למחצה, אל ארץ ישראל.
ברקע חיי הקהילה הבינלאומית, הלבנה, מתקיימת סין הגדולה, העניה, הנבערת, השקועה בזוהמה ובמחלות, המקיימת קשרים עם הלבנים האמידים דרך מתן שירותים בלבד.
עם התקרב מהפכת התרבות גדלה והתעבתה שנאת הזרים בסין, וקהילת הזרים, כולל היהודים שבה, נפוצה בעולם והתפזרה. רק הזכרונות נשארו, ורנה ליטוין העלתה אותם על הנייר באמצע שנות ה-60. אין זה ספר אוטוביוגרפי ממש, אלא תערובת של זכרונות ובדיון, כפי שהצטיירו בעיני ילדה.
אין כאן עלילה סדורה, אלא רגעי אווירה, התרשמויות, דמויות, נופים ותמונות, שכולם מצוירים במכחול סיני דק מן הדק ובצבעי דיו מעורפלים משהו. מופיעה כאן האומנת הסינית הקשישה, ג'או-נאי-נאי, שאיננה יכולה לבטא את השם הקצר "ג'וי" והיא מאריכה אותו ל"ג'ו-ני-קה". כשהיא יוצאת לחופשה קצרה, היא מתייפה בשתי מסרגות זהב שהיא תוקעת בשערה הכסוף ולעיתים גם במניפה שחורה, ואין איש יודע לאן היא יוצאת במחלצותיה אלה, כי משפחה אין לה בעירה. ובפרק אחר מתוארת הילדה סיו-סיר, שבאה העירה מן הכפר, חיוכה זוהר אך עיניה ביישניות. סיו-סיר איננה חוששת להסתובב לבדה בסימטאות שמעבר לשער החצר, שלג'וי הקטנה אסור לצאת בו. שם יש קבצנים ובעלי מום, נחלי שפכים מצחינים וגם משוגע אחד מפחיד.
ברחוב עובר גם איש ה"טן-חולה", הוא מוכר התפוחים מצופי הסוכר, התקועים על קיסמים ארוכים, ועל כתפו תוכי מפוחלץ, שאומר "מזל טוב" כשלוחצים על בטנו. הילדים צופים גם בלוויה סינית, שהמשתתפים בה נושאים את מתם לשריפה יחד עם דיוקנאות בודהה. בבית ספרם היהודי אווירה קוסמופוליטית - הן התלמידים והן המורים באים ממקומות שונים, יש רוסים ויש אנגלים ויש צרפתים, וישנו גם ה"בוי" הסיני בלבוש הכחול, הממונה על הפעמון הקטן וזו משרתו, המעניינת מאוד את ג'וי הקטנה, ויום אחד בא אל כיתת הקטנים המורה ניקולאי, שברח מרוסיה, הביא עמו מיקרוסקופ וסיפר לילדים על בוטניקה - מילה חדשה ומרתקת.
לבעל חנות הממתקים נולד בן זכר אחרי חמש בנות, וכדי לרמות את השדים הוא מקונן בקולי קולות על הילדה המכוערת שנולדה לו. בחג החנוכה באה השכנה הרוסיה ומביאה לילדה עץ חג מולד קטן, מקושט, ובלילות הוזה ג'וי באלוהים ובמלאכיו ומתריסה כנגד פימה, שטוען כי אין אלוהים. היא יודעת שיש וגם איך הוא נראה היא יודעת. ויש שלג וערמונים חמים ובובת שלג גדולה. ולעומת כל אלה ישנו גם העשיר הסיני לי-טנג, שיש לו שלוש נשים, אחת כבודה ומבוגרת ושתיים צעירות וצחקניות, וגם שונאים יש לו.
יש בספר זכרונות אמיתיים, כמו הביקור בבית היולדות כשנולדת אחות לג'וי וצווחותיה של היולדת בחדר הסמוך, או שיעורי הבלט אצל מאדאם סורובאיה, והילדה הפליטה אניה, שג'וי מתקשה להבין מדוע היא שונה כל כך משאר הילדות, חברותיה, ויש חזיונות דמיון, כמו הרוח הנוראה ההורסת את חיי קטיושה, חברתה וגוזלת ממנה את אמה ואת חייה הסדורים למשעי. ובהמשך תדמה ג'וי, כי הדייגים מושים את אמה של קטיושה מן התעלה ומחיים אותה באורז ובצחוק לבבי, ומכאן ואילך תחיה לנצח.
עוד זכרונות רבים בספר זה, שמקפל בתוכו הוויה שעברה מן העולם ונמצאת רק בזיכרונם של אנשים מעטים, שרנה ליטוין היא אחת מהם.
גלי צה"ל
גלי צה"ל (בראשי תיבות: גל"צ) היא תחנת רדיו בפריסה ארצית, הפועלת במסגרת צה"ל, כיחידה של אגף כוח האדם.
שידורי גלי צה"ל כוללים: יומני חדשות, תוכניות אקטואליה, תוכניות מוזיקה, תוכניות תרבות, שידורים של מופעי מוזיקה, מגזינים בנושאי צבא וביטחון ועוד. בין התוכניות הבולטות של התחנה: "בוקר טוב ישראל" (יומן הבוקר), "נכון להבוקר", "מה בוער", "המילה האחרונה", "חמש בערב" (יומן הערב), "ציפורי לילה", "קולה של אמא", "אוניברסיטה משודרת", "24 היום שהיה" ועוד, ותוכניות העבר "נכון לעכשיו", "שעתיים בשתיים", "מה יש".
מכוח חוק השידור הציבורי הישראלי, מועצת תאגיד השידור הישראלי אחראית לפקח על השידורים הלא צבאיים של התחנה (המהווים למעלה מ-90% משידוריה).
אולפני גלי צה"ל ממוקמים מאז 1958 ברחוב יהודה הימית ביפו, תל אביב והם צפויים לעבור לירושלים. התחנה מפעילה אולפנים גם בבית החייל בירושלים, הקרויים על שמו של העיתונאי ואיש הצבא עמירם ניר. באוקטובר 2018, הונחה אבן הפינה למתחם התחנה החדש המתוכנן להיבנות במקום, והחלו שידורי מהדורות החדשות ממנו.
תקציב התחנה הוא חלק מתקציב הביטחון של ישראל, וכן יש לתחנה הכנסה מפרסומות ומתשדירי שירות. על פי הערכות עלות הפעלת התחנה היא מעל 40 מיליון ש"ח בשנה, וההכנסות מפרסומות וחסויות עלו מכ-20 מיליון ש"ח בשנת 2011 לכ-32 מיליון ש"ח בשנת 2014.