cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שיחות הר"ן
ציטוטים מהספר
להלן חלקים נבחרים מתוך השיחות, המדגימים את אופי הדברים.
מוקש ימי
מוקש ימי הוא אמצעי לחימה אקטיבי, המונח במים כדי לפגוע באוניות מלחמה, אוניות סוחר או צוללות. בניגוד לכלי נשק ימיים אחרים, מוקשים ימיים פועלים בדרך אוטונומית; הם מופעלים אוטומטית במגע פיזי או על ידי קרבה מגנטית. הפעלת המוקש הימי גורמת לפיצוצו ונזק רב לכלי השיט שפגע בו, ועלולה לגרום לטביעתו.
שיטות פעולה
בפעילות התקפית, מוקשים ימיים מונחים במקומות בהם רגילות או צריכות אוניות האויב לעבור, כמו בנתיבי שיט מרכזיים, ובמיוחד בפתחי נמלים, נהרות או מצרי ים, באופן שמכביד על תנועת האויב. בנוסף לנזק הנגרם על ידי המוקש, יש להנחת מוקשים גם אפקט פסיכולוגי חשוב: מוקש אחד שנמצא בנתיב שיט אזרחי עלול להקפיא את כל התנועה בנתיב זה, עד לסיום פעולות הסריקה והפינוי. בפעילות הגנתית, מונחים מוקשים ימיים סביב נמלים ואזורים אחרים כדי להקשות על האויב לחדור אליהם וליצור אזורים מוגנים.
ניתן להניח מוקשים ימיים בדרכים מגוונות: על ידי מקשת (Minelayer), אונייה ייעודית להנחת מוקשים; על ידי אוניות שהותאמו למטרה זו, על ידי צוללות, מטוסים ואף על ידי הטלה ידנית. מוקשים ימיים יכולים להיות זולים מאד: ישנם מוקשים שעולים 1,000 דולר אמריקני בלבד. לעומתם ישנם מוקשים שעלותם מיליוני דולרים, ובהם חיישנים שונים, המסוגלים לירות רקטה או טורפדו.
מוקשים ימיים הם אמצעי לחימה יעילים מאוד, במונחים של עלות-תועלת, וככאלה הם מושכים בעיקר עבור הצד הפחות חזק בעימות. עלות ייצורו והנחתו של מוקש ימי היא בין 0.5% ל-10% מעלות שלייתו ופירוקו; משך הזמן הנדרש לנטרול ופירוק שדה מוקשים ימיים עלול להיות פי 200 מהזמן הנדרש להנחתו. ישנם שדות מוקשים שהונחו עוד במלחמת העולם השנייה שלא פורקו עד היום בשל העלות הגבוהה הכרוכה בכך. מוקשים כאלה עלולים להוות סכנה מאות שנים לאחר הנחתם.
משפט הים
על פי החוק הבינלאומי על מדינות להודיע כאשר הן מניחות מוקשים באזור מסוים, כדי להקל על תעבורה ימית אזרחית לעקוף את המקום. הודעות אלה אינן חייבות להיות מפורטות: במלחמת העולם השנייה הודיעה בריטניה בפשטות על מיקוש תעלת למאנש, הים הצפוני, וחופי צרפת. מיקומם המדויק של מוקשים, התקפיים או הגנתיים, עשוי להיות סוד שמור היטב.
מוקשים מוקדמים
התיאור המוקדם ביותר של מוקש ימי מופיע בחיבור מן המאה ה-14 שנכתב בסין בתקופת שושלת מינג. מקורות סיניים מן המאה ה-16 מתארים שימוש במתקנים ימיים שנועדו לפגוע בשודדי ים יפניים. מתקנים אלו היו קופסאות עץ שמולאו בחומר נפץ, ונאטמו במֶרֶק. היו אלה מתקנים צפים, שהופעלו מרחוק.
במערב הוצע לראשונה מתקן מעין זה בשנת 1574. אדם בשם ראלף ראבארדס הציג תכנון למעין מוקש ימי בפני אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. מתקן נוסף הומצא על ידי ההולנדי קורנליוס דרבל, שהועסק על ידי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה בייצור נשק. האנגלים כנראה ניסו נשק כזה בעת המצור על לה רושל, ב-1627.
בעת החדשה
המוקש הימי היעיל הראשון הומצא על ידי האמריקני דייוויד בושנל. המוקשים שלו הורכבו מחבית אבק שרפה עם מנגנון הצתה פנימי שהופעל בעת התנגשות של ספינה בחבית. המוקשים הונחו בנהר דלאוור במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית בינואר 1778 כדי למנוע מעבר של ספינות הצי המלכותי הבריטי. אולם פיצוץ מוקדם של אחד המוקשים הזהיר את הבריטים מפני המצאות המוקשים והם ירו מרחוק בכל דבר שראו צף על פני המים.
רוברט פולטון, שפעל בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, פיתח מוקשים ימיים עבור הצרפתים ולאחר מכן עבור הבריטים.
במהלך מלחמת קרים עשו הרוסים שימוש נרחב במוקשים ימיים בלוחמה הימית בזירת הים הבלטי. המוקשים הללו גרמו לנזק משמעותי לכמה וכמה אוניות מלחמה בריטיות. יותר מ-1,500 מוקשים פוזרו במי מפרץ פינלנד; מוקשים אלו פותחו על ידי אלפרד נובל ומוריץ הרמן יעקובי. במהלך מלחמה זו נערכה גם שליית המוקשים הראשונה, שנמשכה 72 שעות. במהלך סריקה זו נשלו 33 מוקשים.
גם במלחמת האזרחים האמריקנית נעשה שימוש יעיל במוקשים ימיים; ב-1862 הוטבעה אוניית האיחוד "קיירו" (Cairo) על ידי מוקש ימי במימי נהר היאזו (Yazoo). באותה תקופה נקראו כל המתקנים התת-מימיים שנועדו לפוצץ אוניות אויב בשם הכולל "טורפדו". בשם זה נכללו גם מוקשים ימיים, וגם טילים שנורו אל אוניות האויב ומתקני חומר נפץ אחרים. אחת מהאמרות המפורסמות בתולדות צי ארצות הברית מתייחסת למוקשים ימיים אך קוראת להם "טורפדו". זוהי אמרתו של אדמירל דייוויד פאראגוט, מגיבורי הצי; בעת המצור על מוביל, אלבאמה, ב-5 באוגוסט 1864, נרתעו אוניות האיחוד ממוקשים ימיים שהגנו על העיר. פאראגוט הורה: "לעזאזל הטורפדות, מהירות מלאה קדימה!" ("Damn the torpedoes, full speed ahead!").
מאז מלחמת קרים נעשה השימוש במוקשים ימיים נפוץ מאוד. במלחמת רוסיה–יפן, 1904–1905, עשו שני הצדדים שימוש נרחב במוקשים, ושני הצדדים סבלו אבדות כבדות. היפנים הטביעו את אוניית הדגל הרוסית, פטרופבלובסק; מפקד הצי הרוסי, אדמירל סטפן מקארוב, נספה יחד עם רוב אנשי הצוות. מנגד, איבדו היפנים שתי אוניות מערכה, ארבע סיירות, שתי משחתות וספינת טורפדו כתוצאה ממיקוש התקפי של הרוסים. אחת מפעולות המיקוש הייתה פעילותה של מניחת המוקשים הרוסית "אמור", שהניחה שדה מוקשים ליד פורט ארתור, מוקשים שהטביעו את אוניית המערכה היפנית "הטסוצה".
מוקשים היו חלק חשוב בהגנת נמליה של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. המוקשים היו מעוגנים לקרקעית הנמל (ראו להלן) והופעלו מרחוק, מעמדות בחוף.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה נעשה שימוש נרחב במוקשים ימיים, להגנת חופים, נתיבי תעבורה ימית, נמלים ובסיסים ימיים. הצי הגרמני הקיסרי הניח מוקשים בנתיבי הים כדי לפגוע באוניות סוחר ואוניות מלחמה שהיו בדרכן או בשירות בריטניה. הגרמנים היו הראשונים שהשתמשו בצוללות למטרת מיקוש. מדינות ההסכמה ניסו לפגוע בעזרת מוקשים ימיים בצוללות גרמניות, במצר דובר וליד האיים ההברידיים. ב־1918, בניסיון לחסום את היציאה צפונה מהים הצפוני הניחו מדינות ההסכמה מחסום בן למעלה מ־70,000 מוקשים ימים, מצפונה של סקוטלנד מזרחה. מעריכים שסביב בריטניה ובמפרץ הלגולנד הונחו כ-190,000 מוקשים, ובסך הכל הונחו במלחמת העולם הראשונה כ-235,000 מוקשים. ב-51 חודשי המלחמה הוטבעו בידי מוקשים 46 אוניות מלחמה בריטיות, ובהן חמש אוניות מערכה, וכן אוניות מסחר בנפח כולל של למעלה ממיליון טון.
מלחמת העולם השנייה
המערכה באוקיינוס האטלנטי, שבמשך רוב המלחמה הייתה בעיקרה קרב בין הצוללות הגרמניות לבין חילות הים של בעלות הברית, החלה בהנחת מוקשים גרמניים בנתיבי השיירות ובכניסות לנמלים.
במהלך מלחמת העולם השנייה חלו פיתוחים נרחבים בטכנולוגית המוקש עצמו ובאופן פיזורו. המוקשים שהיו בשימוש בתחילת המלחמה הופעלו במגע, כלומר כאשר פגעה בהן אוניית אויב. מוקשים אלה קובעו למקומם בעזרת כבל, שהיה מעוגן לקרקעית. מוקשים אלו פגעו בדרך כלל באונייה שנתקלה בהם, ופערו בה חור. המלחמה הביאה לפיתוחם של סוגי מוקשים חדשים, שהופעלו בעזרת חיישנים שונים ולא על ידי מגע ישיר: מוקשים מגנטיים, אקוסטיים ומוקשי לחץ. חלק נכבד מתפקיד פיזור המוקשים הימיים עבר לידי חילות האוויר, ומטוסים פיזרו אלפי מוקשים ברוב האוקיינוסים.
השימוש במוקשים בעת מלחמת העולם השנייה הביא לתוצאות הרסניות. מאמץ המיקוש של ארצות הברית כנגד יפן הביא לסגירתם של נמלים חשובים, כמו הירושימה, למשך ימים ארוכים; תנועת האוניות בין קובה ליוקוהמה ירדה ב-90% עד תום המלחמה. מנגד, היו אמצעי שליית המוקשים של היפנים גרועים: כוח שולות המוקשים של הצי הקיסרי היפני היה קטן יחסית ושיטות העבודה שלו היו מיושנות. היפנים הצליחו לשלות לא יותר מ-15% מן המוקשים שהניחו האמריקאים.
הערכה גסה מונה את מספר האוניות שהושמדו על ידי מוקשים במהלך המלחמה באובדן של כ־1,000 אוניות לכל אחד מהצדדים.
מאז מלחמת העולם השנייה
מאז מלחמת העולם השנייה הוטבעו 14 אוניות של צי ארצות הברית על ידי מוקשים, לעומת ארבע אוניות בלבד שהוטבעו על ידי אמצעים אחרים. במהלך מלחמת קוריאה נפגעו ממוקשים ימיים 11 כלי שיט של צי ארצות הברית. במהלך מלחמת איראן–עיראק, בין 1980 ל-1988 מיקשו הצדדים היריבים חלקים מהמפרץ הפרסי. מכליות שנעו באזור נפגעו מן המוקשים, ומאוחר יותר נפגעו גם אוניות מלחמה מערביות שהגיעו לאזור כדי להגן עליהן. בקיץ 1984 נפגעו לפחות 19 ספינות ממוקשים שהונחו בים האדום. ארצות הברית הסיקה שהאחרית למיקוש הייתה לוב; ארצות הברית, בריטניה וצרפת פתחו בתגובה במבצע שליית מוקשים נרחב. גם במהלך מלחמת המפרץ נפגעו אוניות אמריקניות ממוקשים עיראקיים.
גם ארצות הברית עסקה במיקוש; ב-1984 הורה ממשל רייגן על מיקוש נמל פוארטו סנדינו שבניקרגואה, כדי למנוע אספקה מהסנדיניסטים. אחת מהאוניות שנפגעו מהמוקשים הייתה מכלית סובייטית. ב-1986 פסק בית הדין הבינלאומי לצדק כי הנחת המוקשים הייתה מנוגדת לחוק הבינלאומי.
גם במהלך מלחמות ישראל נעשה שימוש במוקשים ימיים. במהלך מלחמת יום הכיפורים מיקש חיל הים המצרי את מצרי יובל, מוצאו של מפרץ סואץ לים סוף. המיקוש בוצע בתחילת המלחמה אך נתגלה רק אחרי הפסקת האש, כאשר המכלית "סיריס" בדרכה מאילת למסוף אבו רודס נפגעה ממוקש וטבעה. לאחר שמכלית נוספת עלתה על מוקש הועברה התעבורה הימית לנתיב מזרחי יותר.
סוגי מוקשים ימיים
מוקשים ימיים מחולקים לשתי קבוצות עיקריות:
דרכי הפעלה
מוקשים ימיים בלתי מבוקרים מתחלקים חלוקה נוספת לפי אופי הפעלתם:
מוקשי מגע
מוקשים מוקדמים הופעלו על ידי מנגנונים מכניים, אך בשנות ה-70 של המאה ה-19 נכנסו לשימוש מנגנונים כימיים, שנקראו "קרן הרץ" (על שם ממציאם) או "קרן כימית". על המוקש הותקנו בליטות ממתכת, מעיין קרניים, שבתוכן הייתה מבחנה מזכוכית ובה חומצה גופרתית. כאשר אונייה פוגעת באחת מן הקרניים הללו, המבחנה נשברת, החומצה זורמת וממלאת סוללה חשמלית. עם מילוי הסוללה בחומצה נוצר זרם חשמלי, המפעיל את חומר הנפץ. מנגנונים מוקדמים היו מורכבים ממבחנה שהייתה בתוך מכל שהכיל אשלגן על כלורי וסוכר. כאשר נשברה המבחנה הצית החומצה הגופרתית את תערובת הכלור והסוכר, והלהבה הפעילה את מטען חומר הנפץ.
סוג נוסף של מוקש מגע הוא מוקש אנטנה. מוקש זה מופעל על ידי תיל נחושת ארוך, שקצהו האחד מחובר למצוף, והשני מחובר למוקש עצמו. המוקש נמצא מתחת למים, ומעוגן לקרקעית הים בעזרת כבל ברזל. כאשר נוגעת צוללת בכבל הנחושת שמעל המוקש נוצר שינוי קל במתח החשמלי, בשל ההבדל בין המתכות השונות. שינוי המתח מוגבר מאוד בתוך המוקש ויוזם את הפיצוץ.
מוקשים מגנטיים
מוקשים מגנטיים מופעלים על ידי השינוי בשדה המגנטי שיוצרת אונייה. תנועתו של גוף מתכתי גדול יוצרת הפרעה בשדה המגנטי של כדור הארץ, הפרעה הנקלטת על ידי חיישנים המותקנים במוקש ומפעילים אותו. המוקשים המגנטיים הראשונים הופעלו על ידי חיישנים פשוטים יחסית. כיום מותקנים במוקשים מגנטיים מגנטומטרים משוכללים ורגישים בהרבה. מגנטומטר יכול לזהות מטרה גם כאשר כלי השיט עבר תהליכים של ביטול ההשפעה המגנטית שלו (ראו להלן).
מוקשים אקוסטיים
מוקשים אקוסטיים מכילים הידרופונים, מיקרופונים מיוחדים לקליטת אותות קול מתחת למים. הידרופונים אלו יכולים לקלוט את הקולות שיוצרים מדחפי האונייה, או קולות אחרים כמו רעשי מנוע וכדומה. ניתן לתכנת מראש את עוצמת הרעש שיגרום להפעלת המוקש, ואת תכיפותו. ניתן אף לתכנת את החיישנים במוקש כדי שיגיבו רק לסוג מסוים של מנוע ולא לסוג אחר. מוקשים אקוסטיים מתקדמים יכולים לפעול כמו סונאר: הם מתוכנתים לשגר אותות ולהיות מופעלים כאשר האותות מוחזרים מאונייה מתקרבת. גם בתחום המוקשים האקוסטיים חלה התקדמות רבה עם השנים: רגישותם עלתה מאוד, וניתן לתכנת את החיישנים כך שיפעילו את המוקש רק כאשר תיקלט חתימת קול מסוימת, כמו סוג מסוים של מנועים או סוג מסוים של מערכת הנעה.
מוקשים המופעלים בלחץ
מוקשים המופעלים בלחץ מגיבים לתת הלחץ הנוצר בעת מעברה של אונייה או צוללת. ניתן לתכנת מוקשים אלו כך שיפעלו רק לאחר מעברן של כמה אוניות, וכך לפגוע ביותר מטרות ולהכביד על גילויים.
חיישנים מודרניים ושילוב חיישנים
במוקשים מודרניים משולבים גם סוגים אחרים של חיישנים, כמו חיישנים המגיבים לשינוי באור הנגרם עקב מעבר כלי שיט. מוקשים מודרניים משלבים בתוכם כמה סוגי חיישנים - מגנטיים, אקוסטיים, וחיישני לחץ - וכן מחשבים המאפשרים להפעיל את המוקש רק כאשר חולפת מטרה מסוימת מסוג מסוים שנקבע מראש; כך למשל, ניתן לתכנת את המוקש כך שיתעלם ממטרות קטנות, כמו שולת מוקשים, ויפעל רק כאשר מתגלה מטרה גדולה במיוחד בעלת שוקע גדול, כמו נושאת מטוסים או מכלית. באותה מידה ניתן לתכנת את המוקש כך שיתעלם מאוניות שטח ויופעל רק נגד צוללות. אפשרות נוספת, שהייתה קיימת כבר במלחמת העולם השנייה, היא לתכנת את המוקש כך שיתעלם משתי האוניות הראשונות ויופעל רק כנגד האונייה השלישית; בדרך זו לא יופעל המוקש כנגד אוניות ליווי אלא כנגד האונייה העיקרית, שהיא מטרה חשובה יותר.
ריבוי החיישנים במוקש מקשה על גילויו; חלק משיטות הלוחמה נגד מוקשים ימיים (ראו להלן) נועדו להביא לפיצוץ מוקדם של המוקש ללא שיגרום נזק, אך ריבוי החיישנים מביא לכך שהמוקש יופעל רק כאשר יתקבלו אותות מכמה חיישנים יחד, ולא על סמך אות מטעה בודד.
במוקשים מודרניים מותקנת סוללת ליתיום, בעלת אורך חיים רב. יחד עם זאת, כדי לאפשר למוקש משך פעילות רב ככל האפשר מתוכננים מוקשים מודרניים כך שיהיו במצב "רדום", ויופעלו רק כאשר חיישן שאינו דורש כח חשמלי יגלה פעילות כלשהי. ניתן לתכנת מוקשים לפעילות במשכי זמן מסוימים, כלומר שיופעלו לאחר זמן מסוים או יכבו לאחר פרק זמן מוגדר. רוב המוקשים המודרניים בנויים עם מתקני מלכוד, שנועדו להכשיל ניסיונות לנטרול המוקשים על ידי צוללנים.
מוקשים אחרים
בנוסף למוקשים שהוזכרו, פותחו במשך השנים כמה סוגי מוקשים ייחודיים.
מוקשי טורפדו הם מוקשים בעלי יכולת לשגר טורפדו. מוקש כזה נזרע על ידי אוניות או מטוסים, וצולל לקרקעית האוקיינוס. כאשר מתגלה צוללת אויב, מזהה אותה המוקש על פי חתימת הקול שלה, ומשגר לעברה טורפדו. סוג אחר של מוקש כזה הוא מוקש בעל יכולת תנועה עצמית. מוקש כזה יכול להתקדם כ-15 קילומטרים אל תוך נהרות או נמלים שהחדירה אליהן על ידי אמצעים אחרים להנחת מוקשים היא בלתי אפשרית. משהגיע למטרתו, שוקע המוקש ומופעל ככל מוקש אחר.
מוקש גרעיני הוא מוקש ימי שבו הותקנה פצצה גרעינית טקטית. במהלך המלחמה הקרה נעשו ניסויים בכלי נשק מסוג זה, אך הם מעולם לא הוכנסו לשימוש סדיר.
מוקשים מחוברים הם זוג מוקשים המחוברים ביניהם בשרשרת או בחבל. כאשר כלי השיט פוגע בכבל המחבר, נמשכים שני המוקשים אל שני צידי האונייה ומתפוצצים, וכך נגרם לאונייה נזק כפול. חיבור המוקשים בכבל יוצר מצב שבו כלי השיט אינו יכול לחמוק בין מוקשים בודדים.
מוקשי דמה הם מכלים מפלסטיק הנראים כמוקשים אמיתיים, אך הם ממולאים בבטון או חול. מוקשים אלה מוטלים באוניות ומדמים שדה מוקשים; כך נוצרות מטרות דמה רבות המעכבות את תהליך שליית המוקשים ומאלצות את האויב לבזבז זמן רב ויקר.
הנחת מוקשים
במהלך מלחמות העולם הונחו מוקשים על ידי צוללות ומטוסים; עם התקדמות מלחמת העולם השנייה עברה העדיפות במשימה זו למטוסים. כיום עוסקות במשימה זו בעיקר אוניות ייעודיות הנקראות מקשת. אוניות אלה יכולות לבצע את המשימה במהירות יחסית: הן יכולות לשאת אלפי מוקשים ולתמרן בדייקנות, תוך הנחת המוקשים במרווחים שנקבעו מראש. בדרך זו ניתן לדעת היכן הונחו המוקשים, כדי שניתן יהיה לפנות אותם בעתיד. התיעוד על הנחת המוקשים נשמר על היוקשת, אך העתק נשמר גם בבסיס החוף, למקרה שבו תוטבע היוקשת והרישומים יאבדו.
אופני זריעה והנחה
ניתן להניח מוקשים בדרכים שונות, המשתנות על פי עומק המים, סוג המוקש, ומשתנים אחרים.
מוקשים בקרקעית הים
מוקשי קרקעית הם המוקשים הפשוטים ביותר. הם למעשה מטענים המונחים על קרקעית הים, ומופעלים על ידי סוג של מרעום. הם מונחים בדרך כלל בעומק של כ-60 מטרים או כ-200 מטרים, כאשר מטרתם לפגוע בצוללות, הנחות לעיתים על קרקעית הים כדי להקטין את חתימת הקול שלהן. שימוש נוסף למוקשים אלו הוא הנחתם בחופים שבהם עלולה להתבצע נחיתה של כוחות אויב, כדי למנוע מנחתות להגיע אל החוף. מוקשים אלו יכולים להיות מוקשי מגע או מוקשים המופעלים בעזרת חיישני לחץ. יתרונם של מוקשים אלו הוא במחירם הנמוך, ובכך שקשה יותר לשלות אותם מאשר מוקשים מעוגנים. יתרון נוסף הוא בגודלם; משקלם של מוקשים אלו הוא בין 150 ל-1,500 ק"ג, ומשקל חומר הנפץ בהם הוא בין 125 ל-1,400 ק"ג.
מוקשים מעוגנים
מוקשים מעוגנים הם עמוד השדרה של מערכי המיקוש בעולם. במוקשים אלו נעשה שימוש כאשר קרקעית הים עמוקה מכדי שניתן יהיה להניח לעשות שימוש במוקשי קרקעית. מוקשים אלו מעוגנים בכבל לעוגן בקרקעית הים, כדי שלא ייסחפו. המוקשים מעוגנים כך שהמוקש עצמו יימצא בעומק מסוים מתחת לפני הים; קביעת העומק חשובה כדי למנוע את גילוי המוקש, למשל כאשר המוקש מונח סמוך לחוף, ועלול להיחשף בשל משטר הגאות והשפל בעת ירידת גובה המים. מוקשי מגע מונחים כך שיהיו בעומק שיפעיל אותם רק כנגד אוניות שהשוקע שלהן גדול, כמו נושאות מטוסים, אוניות מערכה ואוניות סוחר גדולות, כמו מכליות וכדומה. בדרך זו נמנע "בזבוז" של המוקש על מטרות קטנות יותר. כבר במלחמת העולם השנייה היו מוקשי מגע מעוגנים במים שעומקם 300 מטרים. משקלם של מוקשים כאלו הוא כ-200 ק"ג, מתוכם כ-80 ק"ג של חומר נפץ.
מוקשי מגע נסחפים
מוקשי מגע נסחפים הם מוקשי מגע שאינם מעוגנים לקרקעית הים; מוקשים אלו נזרעים בים ונסחפים לפי משטר הגלים והרוח. במוקשים אלה נעשה שימוש מדי פעם במלחמות העולם, אך החשש מהם גדול מיעילותם. מוקשים ימיים נאסרו לשימוש לאחר מלחמת העולם הראשונה, אך נעשה בהם שימוש גם במלחמת העולם השנייה. באופן טבעי, קשה בהרבה לאתר אותם. לעיתים הופכים מוקשים מעוגנים למוקשים נסחפים, כאשר הכבל שלהם מתנתק מעיגונו. מוקשים ימיים מודרניים מתוכננים להשמיד את עצמם במקרה כזה, אך לעיתים יוצא מנגנון ההשמדה העצמית מכלל פעולה לאחר כמה שנים בים.
מוקש עלוקה
מוקש עלוקה הוא מוקש המוצמד לאוניית אויב על ידי מגנטים, ומופעל על ידי מנגנון השהיה. דגמים מוקדמים של מוקש זה היו מצוידים ביתדות או חומרי דבק שונים כדי להצמיד את המטענים. מוקשי עלוקה כוללים בדרך כלל גם מלכוד שנועד להכשיל ניסיון לפרק אותם אם התגלו. סוגים מסוימים של מוקשי עלוקה כוללים מנגנון שנועד להפעיל אותם רק לאחר שהאונייה צברה מהירות מסוימת. בדרך זו סיבת הפיצוץ פחות ברורה, ולעיתים האונייה נמצאת במים עמוקים יותר, וקשה יותר לחלצה. מוקשי עלוקה הם אמצעי לחימה המופעל בידי צוללים ואנשי קומנדו ימי, המגיעים למטרתם בצלילה. כדי להקל על משימתם, יש במוקשים אלו תאים חלולים שנועדו ליצור ציפה מסוימת, אם כי לא מלאה, כדי להקל על הצוללים.
נזק
עוצמת הנזק שגורם פיצוצו של מוקש ימי היא ערך הנוצר מצירוף העוצמה הראשונית של הפיצוץ והמרחק מן המטרה.
נזק ישיר נגרם בדרך כלל על ידי מוקשי מגע. המוקש יוצר חור בגוף כלי השיט, ומהפיצוץ נוצרים רסיסים הפוגעים באנשי הצוות. הפגיעה בספינה תביא בדרך כלל להצפת מדור אחד או שניים באונייה, הצפה שעלולה להטביע כלי שיט קטן או להוציא אוניות גדולות יותר מכלל פעולה. הנזק יכול להיגרם בכל נקודה בגוף האונייה, לעיתים קרובות באזור החרטום או קו המים.
כאשר מוקש מתפוצץ במרחק מה מגוף האונייה, יוצר הפיצוץ בועה בתוך המים. לאחר זמן קצר קורסת הבועה מחלקה התחתון, ונוצר אזור של תת לחץ בתוך הבועה; הלחץ הנמוך בתוך הבועה יונק לתוכו בכח עצום את המים שסביבו. אם קריסת הבועה מתרחשת כאשר הבועה הגיעה בסמוך לפני המים (הבועה קלה מן המים ולפיכך עולה למעלה), ייווצר אזור של תת-לחץ על פני המים. המים יפרצו לאזור זה בעוצמה רבה, והזרמים החזקים לא רק ימלאו את הבועה אלא אף ייצרו עמוד מים העלול להגיע לגובה עשרות מטרים. אם הבועה קורסת סמוך או צמוד לגוף האונייה תגרום הקריסה לנזק חמור: גוף האונייה "יישאב" אל תוך תת-הלחץ, ויקרע חורים גדולים בדופן האונייה ובתוכה. הנזק יגרום להצפת מדורים ואוניות קטנות עלולות אף להישבר. הפגיעה בצוות עלולה להיות חמורה מאד.
מוקש המתפוצץ במרחק מה מן האונייה יוצר שינויים חריפים בלחץ המים. שינויים הגורמים ליצירת תהודה בכלי השיט. הזעזוע הנגרם לכלי השיט עלול לגרום לנזק חמור, אם התהודה חריפה דיה; כלי השיט מזדעזע כולו, וכל הציוד והמכשור עליו נזרק מצד לצד: מנועים נתלשים מתושבותיהם, כבלים נקרעים, ועשרות ואף מאות חורים נפערים בדופן הספינה, וכל ציוד בקרת הנזקים מושבת. טביעת כלי השיט היא תוצאה שכיחה במקרה של פיצוץ כזה.
אמצעים סבילים
ניתן להגן באמצעים פסיביים גם על אוניות שאינן ייעודיות למלחמה נגד מוקשים. על אוניות חדישות מורכב סונאר פשוט הסורק את השטח שלפני האונייה ומתריע על הימצאותו של מוקש. סונאר כזה יעיל רק כאשר האונייה נעה במהירות נמוכה.
כנגד מוקשים מגנטיים ניתן לבצע תהליך של נטרול השדה המגנטי של האונייה (באנגלית: degaussing). בתהליך זה מעבירים בגוף האונייה כבלים גדולים היוצרים שדה מגנטי חדש, המנטרל את השדה המגנטי של האונייה. תהליך זה אינו פשוט: הוא פוגע במצפנים ובציוד אחר על האונייה, שיש לכיילו מחדש; מעבר לכך, השפעת התהליך הולכת ופוחתת עם הזמן, וכל חצי שנה יש לחזור שוב על התהליך. נטרול כזה של השדה המגנטי ניתן לבצע בדרך כלל רק באוניות מלחמה, ולא באוניות סוחר. כדי להגן על האחרונות נמצאה שיטה לנטרול השדה המגנטי של האונייה לזמן קצר יותר על ידי העברת כבל חשמלי שבו עובר זרם חשמלי סביב דפנות האונייה. תהליך זה נקרא באנגלית wiping.
אמצעי נוסף נגד מוקשים המגנטיים הוא הפעלת אלקטרומגנטים הנגררים על ידי אוניות או מטוסים. אלה יוצרים שדה מגנטי חזק משלהם, המשבש את פעולת חיישני המוקש. חסרונה של שיטה זו הוא בכך שהיא מטפלת רק ברצועה צרה של מים, ולא נותנת פתרון כולל.
יחסי הממלכה המאוחדת–קזחסטן
יחסי הממלכה המאוחדת–קזחסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין הממלכה המאוחדת לקזחסטן.
מוקש ימי
אמצעים פעילים
ניתן לפעול נגד מוקשים ימיים בשתי דרכים: שליית מוקשים וציד מוקשים. שליית מוקשים היא סריקה של שטח נרחב, תוך הפעלת אמצעים שנועדו להפעיל את המוקשים בצורה בטוחה (כלומר, לגרום להם להתפוצץ שלא כנגד כלי שיט אלא בצורה שלא תגרום נזק) או אמצעים שינטרלו את המוקש ויאפשרו את ניטרולם או את פיצוצם המבוקר. בדרך זו ניתן לפלס נתיב דרך שדה מוקשים ימיים, ואף לנקות את השדה כולו.
יחסי הממלכה המאוחדת–קזחסטן
סקירה כללית
היחסים בין שתי המדינות כוננו רשמית ב-19 בינואר 1992. בריטניה פתחה שגרירות בקזחסטן באוקטובר 1992 ואילו קזחסטן פתחה את שגרירותה בבריטניה בפברואר 1996. היחסים של קזחסטן עם המערב השתפרו משמעותית במהלך השנים האחרונות מכיוון שהממשלה מעורבת מקרוב במלחמה בטרור תחת הנהגת ארצות הברית.
צ'רקסית
צֶ'רְקֶסִית (בצ'רקסית: Адыгэбзэ; באנגלית: Circassian) היא שפתם של הצ'רקסים והיא שייכת למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות. ישנם שני ניבים עיקריים של צ'רקסית, אדיגית המכונה גם צ'רקסית מערבית המדוברת על ידי כ-500,000 אנשים בעולם, וקברדינית המכונה גם צ'רקסית מזרחית המדוברת על ידי כ-1,000,000 אנשים בעולם. לפעמים משתמשים במילה צ'רקסית כשם כולל לכל השפות הקווקזיות צפון-מערביות כולל אבזית ואבחזית. הצ'רקסים בישראל דוברים בניב אדיגית.
מוקש ימי
אמצעים פעילים
החיסרון בשליית מוקשים הוא בכך שהיא נעשית על שטח רחב יחסית, ולא כנגד מוקשים בודדים. בשל כך, עלולה שליית מוקשים להחטיא מוקשים אחדים, שמאוחר יותר יגרמו לנזק. ציד מוקשים פועל בדרך שונה: אונייה ציידת מוקשים מאתרת באמצעים שונים כל מוקש, ופועלת להשמדתו.
צ'רקסית
אלפבית
אלפבית אדיגית
מוקש ימי
שליית מוקשים
שליית מוקשים נעשית בכמה דרכים. כנגד מוקשים מעוגנים פועלות שולות מוקשים על ידי גרירת כבל בין שתי אוניות, או על ידי אונייה אחת עם מצוף המרוחק ממנה. הכבל חותך את כבלי העיגון של המוקשים: לעיתים החיתוך נעשה על ידי עצם החיכוך בין שני הכבלים, ולעיתים מוצמדים לכבל הנגרר מטעני חומר נפץ קטנים, המתפוצצים וקורעים את כבלי המוקשים. אלה צפים אל פני המים ואז מנוטרלים על ידי צוללים, או מושמדים על ידי שולת המוקשים, בדרך כלל בירי. אורכו של הכבל הוא בין מאה למאתים מטרים, וכדי לבצע את הסריקה בצורה טובה על שולות המוקשים להקפיד על הפלגה בקו ישר ובמהירות קבועה. תנאי שיט כאלה הופכים אותן למטרות נוחות לאש האויב, דבר העלול להכביד מאוד על שליית מוקשים במים מוגנים.
כאמור, במקום שתי אוניות ניתן להשתמש במעין מצוף, הנקרא "פאראויין" (Paravane). למצוף זה גוף גלילי ומעין "כנפיים". כאשר הפאראויין מוטל למים, גורמות לו הכנפיים לשוט במסלול המתרחק מעט מהאונייה, וכך נשמר המתח בכבל הנגרר. אם כבל העיגון של המוקש מנתק את הכבל הנגרר, פונה הפאראויין לכיוונו וגורם לפיצוצו. לעיתים משיטים מצופים מעין אלה סביב אוניות מלחמה גדולות, כדי להשמיד מוקשים.
יחסי הממלכה המאוחדת–קזחסטן
סקירה כללית
BAE Systems מחזיקה ב-49% ממניות Air Astana JSC.
צ'רקסית
אלפבית
אלפבית קברדינית
יחסי הממלכה המאוחדת–קזחסטן
יחסי כלכלה וסחר
משקיעים וחברות בריטים השקיעו בקזחסטן מאז 1991, 25 מיליארד דולר. בריטניה וקזחסטן משתפות פעולה כדי ליצור תשתיות ופעילויות מסחריות תומכות עבור נתיב התחבורה הטרנס-אירופי ונתיב דרך המשי.
מוקש ימי
שליית מוקשים
ניתן לגרור ציוד שלייה גם על ידי מסוקים, מערכת מסוג זה היא הMK 105 (באנגלית: Magnetic Influence Minesweeping System) לניקוי שדות מוקשים ימיים בעזרת מחולל שטף מגנטי. המערכת צפה על סירת קטמרן מהירה, שלרוב נגררת על ידי מסוק CH-53 סי סטאליון. בלב המערכת נמצא מחולל שדות מגנטיים שהפעלתו על יד מוקשים מגנטיים מפוצצת אותם (מוקשים ימיים רגילים נצמדים לחלקים מתכתיים בספינה ומתפוצצים עקב הצימוד המגנטי).
צ'רקסית
אלפבית
אותיות של ניבים שונים
יחסי הממלכה המאוחדת–קזחסטן
פגישות ויחסים עסקיים
הנשיא נזרבייב, יחד עם כמה מנהיגים עסקיים קזחים, נפגשו עם ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, המלכה אליזבת השנייה, שר האוצר גורדון בראון, ראש העיר לונדון לורד ג'ון וז'אן למייר, נשיא הבנק האירופי לשיקום ופיתוח בלונדון. נזרבייב דן בשיתוף פעולה בתחום האנרגיה עם ראש הממשלה בלייר והנשיא למייר הבטיחו לשנות את היחסים של ה-EBRD עם קזחסטן, לאור הצמיחה הכלכלית העזה של קזחסטן. נזרבייב נפגש עם נציגי עסקים נוספים בלונדון, וביקר בבורסת המתכות בלונדון.
אנליסטים פוליטיים מאמינים כי נזרבייב השתמש בביקור כהזדמנות לנסות לשכנע את פקידי הממשל הבריטי כי קזחסטן התקדמה לקראת דמוקרטיזציה כדי לחזק את בריטניה בתמיכה בהצעתה להוביל את הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה בשנת 2009.
מוקש ימי
שליית מוקשים
כדי לשלות מוקשים מגנטיים, ולמען הדיוק להפעיל אותם בצורה בטוחה, נעשה שימוש במטוסים שנשאו עליהם טבעת גדולה שנועדה ליצור שינוי בשדה המגנטי ולגרום לפיצוץ המוקשים. כמו כן קיימות שולות מוקשים הגוררות מתקן המחקה את ההשפעה המגנטית של האונייה. מתקן זה שוקע לעומק ויכול להפעיל מוקשי קרקעית; זו הדרך היחידה להתמודד מול מוקשים אלה.
מוקשים מודרניים מתוכנתים להתמודד עם האמצעים השונים המופעלים לשלייתם. כך למשל, מוקשים מתוכנתים להתפוצץ רק כאשר תיקלט חתימת קול מסוימת ומוגדרת, יחד עם חתימה מגנטית מסוימת ודפוס של לחץ מסוים. רק כאשר יתקבלו כל האותות יחד יופעל המוקש, דבר המקשה מאוד על פעילותה של שולת המוקשים.
אמצעי נוסף המקשה על שליית המוקשים הוא תכנות מרעום המוקש כך שיידרך רק לאחר כמה אותות שיתקבלו מחיישני המוקש. כך ייתכן ששולת המוקשים תשמיע את האות הנכון, אך יהיה צורך בכמה אותות כאלה כדי להפעיל את המוקש. בנוסף, ניתן לתכנת מוקשים כך שיהיו "רדומים" ולא יגיבו כלל לאותות של שולת המוקשים. האונייה תסרוק כמה פעמים את השטח ולא תמצא דבר, ורק בזמן שתוכנת מראש יופעל המוקש. ניתן לתכנת מוקשים באותו שדה להפוך לפעילים בזמנים שונים, וכך גם אם יתגלו חלק מהמוקשים בסריקה אחת, עדיין יהיו מוקשים באותו אזור שיפגעו בתעבורה הימית בזמן מאוחר יותר, ויצריכו סריקות חוזרות ונשנות.
ציד מוקשים
ציד מוקשים שונה, כאמור משליית מוקשים. אונייה ציידת מוקשים סורקת את השטח באמצעות סונאר ולאחר גילוי המוקש שולחת צוללים או כלים רובוטיים, לא מאוישים, כדי לנטרל אותו. זהו תהליך איטי, אך זוהי הדרך היעילה ביותר לפרק שדה מוקשים.
צי ארצות הברית הפעיל כמה אמצעים ייחודיים למטרת ציד מוקשים, והמפורסם שבהם היה הפעלת דולפינים כדי למצוא ולנטרל מוקשים. לטענת הצי הצליחו הדולפינים במשימה זו במהלך מלחמת המפרץ.
אמצעים אחרים
שיטה שונה לפינוי שדה מוקשים היא על ידי הטענת אונייה במטען שיצוף על פני המים (כמו עץ) ושליחתה דרך שדה המוקשים, כשאחריה נעה האונייה שעליה מנסים להגן. האונייה הראשונה תפעיל את המוקשים ותפנה נתיב בטוח. דרך אחרת היא לשלוח ספינה מהירה בעלת שוקע נמוך דרך שדה המוקשים; הספינה תפעיל את המוקשים אך התקדמותה המהירה תבטיח שלא תיפגע מהתפוצצויות המוקשים. אלו הן הדרכים היחידות שבהן ניתן לשלות מוקשים המופעלים על ידי לחץ. מוקשים המתוכנתים להתפוצץ רק לאחר מעברן של כמה אוניות חסינים מפני שיטות אלה, ולכן ציד מוקשים היא השיטה היעילה בהתמודדות מולם.
ציים מודרניים מפעילים כלים בלתי מאוישים כדי לשלות מוקשים. כלי שיט אלה מדמים את החתימות המגנטיות והאקוסטיות של כלי שיט גדולים יותר, והם בנויים כך שישרדו התפוצצויות של מוקשים. גם כלים אלה ייאלצו לסרוק שטח נתון כמה פעמים, כדי להפעיל מוקשים המתוכנתים להתפוצץ רק לאחר מעבר כמה כלי שיט.
הערות שוליים
Mine
גואנקו
גואנקו (שם מדעי: Lama guanicoe) הוא מין בסוג למה.
מאפיינים
הגואנקו נפוץ לאורך הרי האנדים, מבוליביה עד לארץ האש, בדרום צ'ילה. הוא חי באזורים מגובה פני הים ועד לגובה של 4,000 מטר. בית הגידול שלו מגוון, מערבות עשב יבשות וסבכי שיחים ועד ליערות. תוחלת חייו היא כ-20 עד 25 שנים. עם בוא האירופאים לדרום אמריקה חיו בה כ-500 מיליון פרטים, אך נכון ל-2011 הצטמצמה אוכלוסייתם והיא מונה כ-500,000 פרטים.
לגואנקו גוף רזה, צוואר ורגליים ארוכות. צבעו עשוי לנוע מחום בהיר ועד חום אדמדם, חלקו התחתון לבן ופניו אפורות. ליבו של הגואנקו ותאי הדם שלו מותאמים במיוחד לחיים בגובה רב, שם האוויר דליל. גובהו של הגואנקו מגיע ל-110 ס"מ, ארכו כ-180 ס"מ. משקלו של זכר בוגר הוא 120-100 ק"ג, ומשקלה של נקבה בוגרת - 110-90 ק"ג.
גואנקו בוגר יכול לרוץ במהירות של עד 55 קמ"ש. הריצה חיונית להישרדותו, שכן באזורים הפתוחים בהם הוא חי אין מקומות מחבוא. בחורפים קשים מבלה הגואנקו ביערות. הטורף היחיד של הגואנקו הוא הפומה.
הנקבה ממליטה אחת לשנתיים לאחר 12-11 חודשי היריון. הצאצא נולד בין דצמבר לפברואר ושוקל בין 8 ל-15 ק"ג בלידה. הגור מסוגל לרוץ זמן קצר לאחר הלידה ונגמל מיניקה לאחר 12-6 שבועות. הוא נשאר עם משפחתו בסביבות שנה. הגואנקו חי בעדרים קטנים שכוללים זכר אחד וכמה נקבות ובכריהן.
בעבר נעשה שימוש בעורו של הגואנקו להכנת בגדים, ופרוותו שימשה להכנת מזרנים ושמיכות, מה שגרם לירידה באוכלוסייתו. בעקבות כך, הוכנס הגואנקו לרשימת החיות המוגנות והאסורות במסחר.
ירח פארן
ירח פארן (28 בפברואר 1938 – 12 בדצמבר 2020) היה היסטוריון, מראשוני היחידה לאיתור נעדרים בצה"ל שנודע גם בפעילותו לחשיפת אתרים היסטוריים בעמק הירדן וסביבתו, טיפוחם ושימורם. בשנת 2017 קיבל את פרס המועצה האזורית עמק הירדן על מפעל חיים.
קורות חיים
נולד בתל אביב ליעל וחיים פוריצקי, שעלו בתחילת שנות השלושים מפינסק. היה חניך בתנועה המאוחדת ולאחר שירותו בנח"ל עלה בשנת 1957 להתיישב בקיבוץ האון, בו היה חבר עד פטירתו. היה חבר ומדריך בחברה להגנת הטבע, בה כיהן גם שנים רבות כיו"ר ועדת הביקורת. למד לתואר ראשון שני ושלישי לימודי ארץ ישראל בבית ברל ובאוניברסיטת חיפה. לאחר מלחמת יום כיפור הצטרף לצוות איתור נעדרים בו שירת במילואים עד הגיעו לגיל 80, נושא בו עוסקים עבודת הדוקטורט שלו "ההיסטוריה של איתור הנעדרים בארץ" והספר שכתב "עד שיחזור החייל האחרון". בשנת 2017 הוענק לירח פארן פרס המועצה האזורית עמק הירדן בקטגוריית מפעל חיים, על פעילותו לשימור ושחזור אתרים היסטוריים ותרומתו למידע אודות תולדותיו של עמק הירדן. במשך 20 שנה שימש כמבקר פנים של המועצה האזורית עמק הירדן ומפעלי עמק הירדן עד ליציאתו לפנסיה בגיל 75.
פעילותו ביחידה לאיתור נעדרים
עד מלחמת יום הכיפורים לא היה בצה"ל מערך מסודר לאיתור נעדרים. לאור האבדות הרבות במלחמה, הוקם עוד במהלך הקרבות צוות לאיתור נעדרים, תחילה מקרב נעדרי חיל האויר ובהמשך נערך מפקד בו התברר מספר הנעדרים והוקם הצוות לאיתור נעדרים בכלל הצבא. בהמשך מוסדה היחידה והפכה לחלק בלתי נפרד מהמערך הצבאי. ירח גויס למילואים לקראת סופה של המלחמה ע״י יואב שגיא, שנמנה עם מקימי היחידה והכירו מעבודתם המשותפת בחברה להגנת הטבע. ירח המשיך ושירת במילואים ביחידה זו עד יציאתו לשליחות בברזיל והמשיך בשרות גם לאחר חזרתו ארצה, עד הגיעו לגיל 80, אז השתחרר ממילואים בדרגת סגן אלוף. פעילותו ביחידה הפכה לחלק משמעותי בחייו ובמשך השנים אימן והדריך דורות של צעירים בתורה זו, שהיה אחד ממייסדיה. בנושא זה נכתבו עבודת הדוקטורט, בהנחיית פרופ' יוסי בן ארצי וספרו "עד שיחזור החייל האחרון".
אנדרטת הטייסים הטורקיים
לאחר מלחמת ששת הימים, כשהוסרו מגבלות הביטחון והופסק הירי של החיילים הסורים על האזור, לקח על עצמו בהתנדבות ירח פארן, חבר קיבוץ האון, להעניק חיים חדשים ולטפח את אנדרטת הטייסים הטורקיים, אנדרטה שהוקמה לזכר טייסים טורקיים, מבכירי חיל האוויר של האימפריה העות'מאנית, שנהרגו בשנת 1914. טיסתם הייתה חלק ממטס ראווה מעל ערי האימפריה העות'מאנית לרגל מלאת שנה לחיל האוויר העות'מאני. המטס החל באיסטנבול ותוכנן להגיע לירושלים ולקהיר. הטיסה לירושלים המריאה מדמשק דרך הרי הגולן ואגם הכנרת אך לא עמדה בזרמי הרוחות באזור והסתיימה בהתרסקות ובמות שני הטייסים אשר נקברו בהלוויה ממלכתית בדמשק ונקברו ליד קברו של צלאח א-דין.
ירח, שעסק במחקר היסטורי אודות סביבת מגוריו, לקח על עצמו לשקם, להחיות, לטפח ולתחזק בהתנדבות את האנדרטה אשר בשולי מטע הבננות. הוא עשה זאת במסירות עד מותו בשנת 2020.
עין שריר - עין שווירח
עין שוירח, לשעבר עין שריר, הוא מעיין הנמצא במצוקי האון, על המורדות הדרומיים של רמת הגולן, סמוך לדרך העולה מקיבוץ האון ומאנדרטת הטייסים הטורקים לעין תאופיק. הבריכה נבנתה בשנת 1944 על ידי תושבי הכפר סמרה, פרסים בהאיים, שאכלסו את הכפר במקום בו ממוקם כיום קיבוץ האון. הבריכה נבנתה על מנת לשמש להשקיית הגידולים החקלאיים ועד שנת 2000 הייתה נטושה ומוזנחת.
פרויקט שיפוץ ושיקום הבריכה נעשה ביוזמתו של ירח פארן, חבר קיבוץ האון. לאחר שריפה שהתרחשה במקום טייל ירח באזור וגילה את שרידי הבריכה שנמצאה במצב בלתי שמיש לחלוטין. ירח פינה את הצמחייה העבותה, ניקה את הבריכה, שיפץ את קירותיה שנהרסו, ובסיוע קק"ל גם אטם את הבריכה. בנוסף, הוא שיפץ את האזור שסביב הבריכה, נטע עצי פרי והכשיר את השטח מסביב כפינת חמד לישיבה נוחה ונעימה.
השם "עין שווירח" המופיע על שלט האבן, הוא על שמו של ירח פארן, חיבור שמו הערבי של המעיין (שריר) ושמו של ירח שדאג וטרח לחידוש המקום.
סבסטיאן ויירה
דייגו סבסטיאן ויירה גלאין (בספרדית: Diego Sebastián Viera Galaín נולד ב-7 במרץ 1983 בפלורידה שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אתלטיקו ג'וניור ברנקייה הקולומביאנית.
ביוגרפיה
ויירה החל את הקריירה שלו בנסיונל האורוגוואית שם שיחק 58 משחקים ולאחר שנתיים במועדון עבר לויאריאל הספרדית ושיחק במדיה 75 משחקים. לאחר שהגיע דייגו לופז לקבוצה הוא הפך לשוער הראשון, וויירה ירד לספסל. בתום עונתו הרביעית בקבוצה עבר ללאריסה מליגת העל היוונית ובסיום העונה עבר לקבוצת ג'וניור הקולומביאנית.
אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך
אוֹמִיקֶה – התאחדות לאומית יהודית-הונגרית לחינוך (בהונגרית: OMIKE – Országos Magyar Izraelita Közművelődési Egyesület) היה מוסד יהודי, שפעל בהונגריה משנת 1910 ועד לשואת יהודי הונגריה ב-1944. על פי מקורות ההתאחדות פעלה שוב אחרי מלחמת העולם השנייה משנת 1945 עד 1951, אז פעילותה נפסקה סופית.
סבסטיאן ויירה
ביוגרפיה
לזכותו של ויירה 15 הופעות בנבחרת אורוגוואי.
אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך
תולדות ההתאחדות
אומיקה הוקמה בשנת 1910 ביוזמת הרב שמעון הֶבֶשִי רבה הראשי של בודפשט. מטרתה הייתה להביא את ערכי המסורת היהודית בפני הציבור היהודי-הונגרי, שהושפע מהרעיונות החילוניים של העולם המודרני. ההתאחדות עודדה מחד גיסא את ההונגריזציה ומאידך גיסא גם את אורח החיים הדתי. אומיקה הקימה במשך השנים מספר מוסדות תרבות ורווחה ובהם,: קנטינה לארוחות חמות בקולג' היהודי בבודפשט, ספרייה וחדר קריאה לתלמידי תיכון, מועדוני ריקודים לתלמידי וחניכי בתי הספר למסחר וקייטנות לילדים. היא ארגנה הרצאות חינוכיות וקורסים מדעיים בבודפשט ובאזורי הכפר. בחסותה התנהלו חיי תרבות יהודית תוססים משנות ה-30, ונערכו תערוכות רבות.
אומיקה סיפקה ארוחות ודמי מחיה לחניכים והקדישה סכומים גדולים הן לסיוע בדמי ההרשמה וכל בסיוע נוסף שנדרש. מוסד תרבותי נוסף הוקם על ידה: ספרייה וחדר הקריאה, עם ספרים וכתבי עת מקצועיים שהועמדו לרשות תלמידי המכללות. שמונה שנים פעלו הקייטנות שאורגנו על ידה וכל שנה נשלחו 500–600 ילדים יהודיים שסבלו מאנמיה למשפחות מארחות בכפרים ובעיירות.
פעילות אומנותית
מאז הקמתו של איגוד התיאטרון והקולנוע בהונגריה בשנת 1939, רוב האמנים היהודים לא הורשו להיות חברים באיגוד ופרנסתם הייתה בסכנה. אז נולד הרעיון שאומנים אלה שאיבדו את פרנסתם יוכלו לשחק בתיאטרון גולדמארק. ד"ר גזה ריבארי, עורך דין וראש הקהילה, הצליח לשכנע את הרשויות לאפשר קיום הצגות באמצעות אומנים יהודיים ולקהל יהודי. כך נולדה הפעילות האומנותית של אומיקה.
תוכניות
הצגת הפתיחה בתיאטרון גולדמארק הייתה ב 8 בינואר 1940. המחזה "משה" (1860) מאת אימרה מדאץ' סופר ומחזאי. לאחר מכן הוצגו:
הסופרים
בתוכניות של אומיקה הועלו יצירות קלאסיות וכן יצירות של סופרים יהודים-הונגרים שהושתקו בשנות הדיכוי משנת 1939 ואילך.
ראו גם
האתר הרשמי של אומיקה (בהונגרית)
מעשי ג'וקרים
מעשי ג'וקרים (באנגלית: Impractical Jokers) היא תוכנית מצלמה נסתרת/מתיחות אמריקנית המצולמת בניו יורק. התוכנית עלתה לשידור לראשונה בערוץ TruTV ב-15 בדצמבר 2011.
בתוכנית מככבים ארבעת חברי ההרכב הקומי "The Tenderloins" (ג'ו גאטו, ג'יימס מוריי, בריאן קווין וסאל וולקאנו), אשר הם חברים במציאות עוד מהתיכון, שמאתגרים האחד את השני לבצע מתיחות המצולמות במצלמה נסתרת.
לאורך השנים הופקו גרסאות מקומיות לתוכנית במדינות בריטניה, הולנד, בלגיה, ברזיל, לבנון, יוון, קנדה, ושוודיה.
סרט עלילתי באורך מלא של מעשי ג'וקרים יצא לאקרנים ב-21 בפברואר 2020.
בישראל, התוכנית משודרת בנטפליקס בשם "מתיחות או לא להיות".
פורמט
לפני כל אתגר ארבעת חברי ההרכב מתווים את כללי האתגר אותו יבצעו. האתגרים הפשוטים יחסית כרוכים בכך שכל אחד מהחברים, בתורו, יבצע את המתיחה כאשר יתר חברי ההרכב אומרים לו בזמן אמת דבר מה מביך אותו עליו לומר בעת מפגש עם אנשים אקראיים. האתגרים היותר מורכבים כוללים מקרים בהם כל אחד מחברי ההרכב צריך בתורו לשכנע אנשים אקראיים לומר או לעשות דבר מסוים. במקרים הנדירים בהם חברי ההרכב לא מסוגלים לבצע את האתגרים, הם נפסלים באופן אוטומטי.
המיקום בו חברי ההרכב עורכים את האתגרים יהיה בדרך כלל שטח ציבורי כגון פארק עירוני או טיילת.
חבר ההרכב שצבר הכי הרבה הפסדים בפרק מוגדר כחבר שהפסיד באותו הפרק ונשלח לבצע בסוף הפרק אתגר קצר מול קהל אשר לעיתים רבות מביך יותר מארבעת האתגרים הקודמים.
סך הכל הפסדים לאורך עונות התוכנית
סך ההפסדים לאורך עונות התוכנית, נכון לעונה השמינית, פרק 26: <span class="legend-color" style="display:inline-block; width:1.5em; height:1.5em; margin:1px 0; border:1px solid black; background-color:#C0FFC0; color:black; font-size:100%; text-align:center;">  המנצח/ים בעונה <span class="legend-color" style="display:inline-block; width:1.5em; height:1.5em; margin:1px 0; border:1px solid black; background-color:#FFC0A0; color:black; font-size:100%; text-align:center;">  המפסיד/ים בעונה
גלריית הדיוקנאות הלאומית (קנברה)
גלריית הדיוקנאות הלאומית (באנגלית: National Portrait Gallery) הממוקמת בקנברה, בירת אוסטרליה היא מוזיאון המתמחה בהצגת דיוקנאותיהם של כ-400 אישים בעלי חשיבות בהיסטוריה ובתרבות של אוסטרליה.
הגלריה הוקמה במאי 1998 והציגה את הדיוקנאות שנאספו בבניין הפרלמנט הישן שבקנברה, וכן (בשל גודלו של האוסף) בגלריה סמוכה הממוקמת ברחבת חבר העמים.
הגלריה עברה למיקומה הנוכחי, ברחבת המלך אדוארד, ב-4 בדצמבר 2008, והיא ממוקמת בסמוך לבית המשפט העליון של אוסטרליה.
סינק פורטס (אונייה, 1703)
„סִינְק פּוֹרְטְס“ (באנגלית: Cinque Ports, "חמש ערי הנמל") הייתה אונייה אנגלית שרב החובל שלה, אלכסנדר סלקירק, שימש השראה לדמותו הבדיונית של רובינזון קרוזו. "סינק פורטס" הייתה אחת משתי אוניות סוחר חמושות (פריבטירים) בפיקוד ויליאם דמפייר (Dampier), שיצאו ב־1703 בשליחות הכתר כדי לתקוף את אוניות הסוחר של ספרד השבות מאמריקה הדרומית.
ההפלגה
עם פרוץ מלחמת הירושה הספרדית ב־1701 גייס הכתר האנגלי אוניות סוחר חמושות כדי לשבש את הסחר הימי של צרפת וספרד. למרות שנשפט בבית דין צבאי באשמת התאכזרות לאחד מאנשי צוותו בהפלגה קודמת, נמסר לדמפייר הפיקוד על כוח של שני פריבטירים: "ס"ט ג'ורג'“ (26 תותחים ו־120 קצינים ומלחים) עליה פיקד הוא עצמו, ו"סינק פורטס" (16 תותחים ו־63 אנשי צוות) עליה פיקד קפטן צ'ארלס פיקרינס. האוניות יצאו מאנגליה ב־30 באפריל 1703, כשיעדן הראשון הוא נמל קינסייל (Kinsale) באירלנד.
שותפיו המקוריים של דמפייר פרשו מן ההרפתקה, והסכם חדש נחתם בין דמפייר לפיקרינג מן ה"סינק פורטס". שתי האוניות הפליגו מקינסייל ב־11 בספטמבר 1703, כשתוכניתן לתקוף ולקחת שלל גליאונים ספרדיים השבים מבואנוס איירס. לאחר שתוכניתם לא צלחה, החליטו שני הקפטנים להפליג אל הים הדרומי סביב כף הורן. במהלך ההפלגה לאורך חופי ברזיל פרצה מגפת צפדינה באונייה "סינק פורטס", שגבתה את חייהם של 21 איש, ביניהם קפטן פיקרינג עצמו. את מקומו מילא לפטננט תומאס סטרדלינג (Stradling) בן ה־ 21.
האוניות הקיפו את כף הורן, שטו לאורך חופי אמריקה הדרומית עד פנמה, ושבו בדרך כמה אוניות ספרדיות. כאן החליטו שני הקפטנים להיפרד. קפטן סטרדלינג עצר באחד מאיי ארכיפלג חואן פרננדז מול חופי צ'ילה כדי להצטייד במזון ובמים. כאן התגלעה מחלוקת בין סטרלינג ואלכסנדר סלקירק בעניין כשירותה של "סינק פורטס". סלקירק סבר כי מצבה של האונייה עגום, וכי אם לא ייעשו בה התיקונים הדרושים, אחת דינה – לטבוע. הוויכוח בין השניים התלהט, ובדחף של רגע החליט סלקירק לעזוב את האונייה ולהישאר באי הלא מיושב.
סלקירק נשאר בחואן פרננדז לבדו משך ארבע שנים וארבעה חודשים; הוא ניצל ב־1709 על ידי פריבטיר אנגלי בפיקודו של וודס רוג'רס (Woodes Rogers) שחלף ליד האי השומם ומלחיו הבחינו במדורה בוערת על החוף. חוויותיו של סלקירק היו ככל הנראה אחד ממקורות ההשראה לדמותו של רובינזון קרוזו ברומן שכתב דניאל דפו. לא חלף זמן רב וחששותיו של סלקירק התאמתו; "סינק פורטס" עלתה על שרטון וטבעה לא הרחק מהאי מאלפלו, 400 קילומטרים (250 מייל) מחופי קולומביה של ימינו; סטרדלינג ומספר מלחים שהצליחו להינצל נלקחו בשבי על ידי הספרדים.
אחרית דבר
תיאור מכלי ראשון על הפלגתה האחרונה של "סינק פורטס" נמצא בספרו של ויליאם פאנל (Funnell), קצין באנייה "סיינט ג'ורג'", שהמשיך והקיף את העולם לאחר שעזב את דמפייר בינואר 1705. בעלי האונייה "סינק פורטס" תבעו אחר כך את דמפייר באשמת אובדן אונייתם. על פי עדות בשבועה שמסר סלקירק ב־18 ביולי 1712, האשם הוא בדמפייר שלא דרש מן הבעלים לצפות את תחתית שתי האוניות בנסר עץ דק, להגנה מפני תולעת האניות (teredo navalis), מה שגרם בסופו של דבר לאובדנן. עדים נוספים תמכו בדבריו. בסופו של דבר נחלו הבעלים אכזבה, שכן דמפייר מת ב־1715, כשהוא מותיר אחריו רק חובות.
אמנון רז-קרקוצקין
אמנון רז-קרקוצקין (נולד ב-27 בנובמבר 1958) הוא פרופסור מן המניין להיסטוריה יהודית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חייו ופועלו
אמנון (נונו) אפרים רז-קרקוצקין נולד בירושלים. שימש שנים רבות כמורה בבית ספר תיכון בירושלים. למד לתואר שני באוניברסיטה העברית, בהדרכתו של פרופסור ראובן בונפיל. נושא התזה היה: "הצנזור והעריכה: הכנסייה הקתולית והספרות העברית במאה ה-16", והיא פורסמה גם כספר. את הדוקטורט השלים באוניברסיטת תל אביב במכון כהן לפילוסופיה של המדעים, בהדרכתו של פרופסור עמוס פונקנשטיין, ב-1996. בעבודת הדוקטור שלו "ייצוגה הלאומי של הגלות: ההיסטוריוגרפיה הציונית ויהודי ימי הביניים", בחן את האופן שבו פנתה ההיסטוריוגרפיה הציונית לתיאור העבר היהודי הימי-ביניימי. דרך הכתיבה ההיסטורית נבחן המתח היסודי הקשור בהלאמתה של התודעה ההיסטורית היהודית.
שימש כעמית מחקר במכון למחקר מתקדם בברלין וממשיך לכהן שם בוועדת היגוי של פרויקט הבוחן היבטים היסטוריים, פוליטיים ותרבותיים ביחסים של אירופה והמזרח התיכון. כיהן כראש המחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והיה עמית מחקר במכון ללימודים יהודיים מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה בשנים 1992–2004 וחבר בוועדת הפרסומים של מרכז זלמן שזר החל מ-2002. לימד בבית הספר לקולנוע במכללת ספיר, ובעלמא.
מחקרו
מחקרו מתמקד בשני תחומים עיקריים המשתלבים זה בזה לא אחת: האחד יחסי יהדות-נצרות, תולדות הדפוס והצנזורה וראשיתה של המודרניות מנקודת מבט יהודית. השני, התודעה ההיסטורית הציונית, היבטיה השונים והשלכותיה.
הצנזור, העורך והטקסט
הספר בוחן את מקומה של הצנזורה הקתולית על ספרים עבריים שהונהגה בתקופה זו ביחס לגורמים אחרים שעיצבו את התרבות היהודית בתקופת המעבר לדפוס, וכחלק מצמיחת מנגנוני הפיקוח הריכוזיים. הספר זכה בפרס שזר לתולדות ישראל לשנת תשס"ו.
גלות מתוך ריבונות: לביקורת שלילת הגלות בתרבות הציונית
במאמר כפול זה שפורסם בשנים 1993–1994 בכתב העת "תיאוריה וביקורת", הוא עמד על ההיבטים השונים הנגזרים מתודעת שלילת הגלות כיסוד המכונן של התודעה הישראלית-ציונית, על ההיבטים התאולוגיים הגלומים בתוך תודעה זו ועל מה שטען כממד ההכחשה העומד ביסודה - הן הכחשת ההיסטוריה של הארץ כבסיס לשלילת הזיכרון הפלסטיני והזכויות הפלסטיניות, והן הכחשת ההיסטוריות של היהודים בארצות השונות. הוא עמד במיוחד על מקומה של תודעה זו בשלילת התודעה המזרחית ומה שראה כפעולות הדיכוי התרבותי והחברתי שהופנו כנגד מזרחים.
מחקרים נוספים ופעילות פוליטית
רז-קרקוצקין מזוהה עם עמדות פוליטיות רדיקליות. ביקורתו מופנית בעיקר כלפי התודעה החילונית-ליברלית, תוך מגמה לחשוף את מה שהוא חושב לסתירותיה הפנימיות, כמו למשל במאמר "אין אלוהים אבל הוא הבטיח לנו את הארץ". בסדרה של מאמרים יצא נגד ההנגדה המקובלת בין דתיים וחילונים בישראל וטען שהיא מסתירה את "אופייה האוריינטליסטי" של התודעה החילונית, וכי דווקא הוגים דתיים הציעו עמדות של חילון. הוא הופיע בקלטת בשם "הרצל והציונות", הביקורתית לציונות, שהפיץ הרב אמנון יצחק. ספרו "דה-קולוניזציה" ראה אור (מהדורה צרפתית Exil et souverainete, La fabrique, 2007) עם מבוא של קרלו גינצבורג.
חיים אישיים
הוא נשוי לסופרת הילדים רונית חכם.
קישורים חיצוניים
מאמרים מאת אמנון רז-קרקוצקין:
גן הזיכרון (בית הכרם - יפה נוף)
גן הזיכרון הוא גן עירוני בפאתי שכונת בית הכרם בירושלים, שבו ניצבת אנדרטה לזכר 75 בני שכונות בית הכרם ויפה נוף, שנפלו במערכות ישראל.
הגן נבנה על גבי מדרון ההר המשתרע בין רחוב הארזים לדרך איש-שלום. אורכו כמאתיים מטרים והוא מעוצב כשביל המתמשך בין עצים, צמחייה, קירות אבן וסלעיות. בפינות אחדות לאורך השביל הוקמו רחבות ובהן מתקני משחקים לילדים.
במרכז הגן ניצבת האנדרטה - קיר אבן לבנה קשתי, נמוך ומאורך, שלפניו כיכר דשא מעוגלת קטנה. על גבי הקיר נחרתו שמות החללים בסדר אלפביתי, כל אחד בציון שנת לידתו ושנת מותו. בראש הקיר משמאל נקבעה הכתובת: לזכרם של בני השכונות בית הכרם ויפה נוף שנפלו למען ביטחון ישראל.
מהגן מתמשך שביל אל מנהרה שנבנתה מתחת לדרך איש שלום ומובילה על היער הנטוע במדרון שתחתיה.
הגן נבנה ביוזמת עיריית ירושלים וארגון יד לבנים. הוא תוכנן על ידי האדריכל ירמי אפשטיין.
הספק אפקטיבי מוקרן
הספק אפקטיבי מוקרן (באנגלית: Effective Radiated Power, בראשי תיבות: ERP) הוא מונח מתחום האלקטרומגנטיות המבטא את גודל ההספק, בוואטים, שקורן נתון פולט בכיוון האונה הראשית שלו.
ההספק האפקטיבי המוקרן מתקבל מסיכום ההגבר והניחות על פני תפוקת הכוח המשודרת (TPO) של הקורן.
לדוגמה, אם קורן נתון הוא בעל TPO של 1 ואט, ויש לו 30 דציבלים של הגבר ו-10 דציבלים של הפסד, אזי ההגבר הכולל שלו יהיה 30-10=20 דציבלים (פי 100) על פני ה-TPO וההספק האפקטיבי המוקרן (ERP) שלו יהיה 1*100=100 ואט.
באנטנות כגון אלו של מכ"ם, הגבר זה נמדד ב-dBi (דציבלים ביחס לקורן איזוטרופי).
השגת אונה ראשית צרה תלויה בדרך כלל בשני גורמים עיקריים: תדר (ככל שתדר הרדיו של אנטנה גבוה יותר, כך האונה הראשית שלה צרה יותר) וקוטר האנטנה (ככל שמפתח האנטנה גדול יותר, כך האונה הראשית שלה צרה יותר).
אנטנות גדולות מאוד, או לחלופין כאלו המשתמשות בטכנולוגיית מערך מופע, מסוגלות להביא את ה-ERP שלהן לפי 10,000 ואף פי 100,000 מערך תפוקת הכוח המשודרת.
מהירות התריס
מהירות התריס (באנגלית: Shutter speed) או זמן חשיפה מייצגים את משך הזמן שבו החומר הצילומי (פילם או חיישן דיגיטלי) נחשפים לאור וכך משפיעים על חשיפת התמונה. מהירות התריס והצמצם משפיעים על החשיפה של התמונה. בזמן שהצמצם משפיע על עומק השדה ועיגול הטשטוש, מהירות התריס משפיעה על הטשטוש הנוצר מתזוזה של אובייקטים או המצלמה בזמן החשיפה. חשיפות מהירות "יקפיאו" את האובייקטים ואילו חשיפות ארוכות של מספר שניות יצרו מריחות של אובייקטים נעים כמו מים במפל או רכבים.
במצלמות הראשונות לא היה תריס. הצלם היה צריך להוריד את המכסה של העדשה כדי לחשוף את הפלטה הרגישה לאור ובתום החשיפה (שנמשכה בין מספר דקות לשעות ארוכות) לכסות את העדשה ובכך למנוע מאור נוסף לחדור למצלמה. התריסים המכניים הראשונים פעלו באופן פנאומטי או על ידי קפיצים בתצורה של תריס עלים בתוך העדשה. לאחר מכן, כאשר גודל השטח הצילומי היה קטן מספיק התפתחו תריסי המישור שנפוצים היום במרבית המצלמות. דרך נוספת לקביעת זמן החשיפה במצלמות הדיגיטליות היא על ידי שיטה של "תריס דיגיטלי" שבה החיישן חשוף תמיד לאור ורק על ידי פקודה חשמלית הוא מתחיל ומפסיק את פעולתו.
חלק מהמצלמות מציעות מצב לחשיפה ארוכה (Bulb) בשתי תצורות: חשיפות ארוכות דרושות בתנאי צילום שבהם יש מעט מאוד אור כמו בצילומי לילה, או כאשר רוצים ליצור אפקט מריחה (כמו בתמונת הכוכבים). בנוסף, ככל שזמן החשיפה עולה יש צורך באמצעי שיבטל את התנודות של המצלמה, כגון חצובה, או מייצב תמונה מכני בתוך המצלמה. זאת על מנת למנוע טשטוש של התמונה.
מצב bulb הוא מצב ידני של התריס, והוא מתאים לחשיפה ארוכה ידנית, אולם שימוש בו עלול "לשרוף" את הפריים בגלל חשיפת יתר.
AK-74
AK-74 (קיצור מרוסית: Автомат Калашникова образца 1974 года - רובה אוטומטי קלשניקוב מודל 1974), המוכר גם בשם קלשניקוב (רבים מבטאים "קלאצ'ניקוב", באופן מוטעה, או בקיצור: "קלאץ'"), הוא רובה סער מתוצרת סובייטית העושה שימוש בתחמושת בקליבר 5.45 מ"מ. הרובה הוא גרסה מחודשת של רובה הסער AK-47, שההבדל ביניהם הוא במעבר מקוטר 7.62x39 מילימטר ל־5.45x39 מילימטר. הרובה משמש את הכוחות המוטסים הרוסים שכן הקת הוחלפה לקת מתקפלת וחלקי העץ של הרובה הוחלפו בפלסטיק חזק. כמו AK-47, גם AK-74 פותח בידי מיכאיל קלשניקוב.
הרובה הופיע לראשונה בשימוש מבצעי בשנת 1979, בעת ששימש את הכוחות הסובייטיים במלחמת אפגניסטן. הרובה נמצא עד היום בשימוש נרחב בצבאותיהן של מדינות ברית המועצות לשעבר. דגמים שונים של הרובה יוצרו גם בבולגריה, בגרמניה המזרחית וברומניה.
ל-AK-74 פותחו דגמים אחדים, ובהם:
סדרת AK-100
הדגם AK-74M היווה בסיס לסדרת AK-100 של הרובה, שנועדה בעיקר לייצוא. סדרה זו כוללת את הדגמים הבאים:
OC-14 גרוזה
בסוף שנות ה-80 פותח דגם בולפאפ של רובה סער OC-14 המכונה "גרוזה" - סערה, שנקודת המוצא לתכנונו הייתה הדגם AKS-74U. מאפיינים: ממדים: משקל: 2.7 ק"ג, 3.1 ק"ג לפי הדגם) אורך כולל: 720 מילימטר, 720 מילימטר (לפי הדגם) אורך קנה: 240 מילימטר, 415 מילימטר (לפי הדגם)
הזנה: 20\30 כדורים טווח ירי: 400 מטר קליבר: 9X39\7.62X39\5.45X39 (כדור ללוחמה בשטח עירוני מסוג SP-6 SP-5) מילימטר עיצוב: בולפאפ המבוסס על AKS-74U, שילוב עם מטול 40 מ"מ מסוג GP-25 כשלשניהם הדק אחד המעביר בין מטול לרובה בדומה להעברה של M-16 מאוטומטי לחצי-אוטומטי. בנוסף יש אפשרות הרכבה של כוונה אופטית X4 ומשתיק קול כוונת: כוונת הדומה לכוונת הסטנדרטית של M-16 עם מפצה, המשמשת גם כידית. בנוסף לכוונת ידית יש כוונת מתקפלת קדמית לירי מטולים.
דגם זה נמצא בכמויות מוגבלות בשימוש הספצנאזים השונים, הכוחות המיוחדים של רוסיה.
פסטוס (היסטוריון)
פסטוס (Festus; פעל במאה ה-4 לספירה; שמו מופיע בכתבי היד של עבודתו גם בצורות: רופוס פסטוס, סקסטוס פסטוס, סקסטוס רופוס וסקסטוס) היה היסטוריון רומי מאוחר ופרוקונסול של אסיה, אשר "תקציר תולדות רומא" או "תקציר מעללי העם הרומאי" (Breviarium rerum gestarum populi) שכתב, הוזמן על ידי הקיסר ואלנס כהכנה למלחמתו נגד פרס. החיבור הושלם בערך בשנת 370 לספירה, והוא עוסק בכל ההיסטוריה של המדינה הרומית מאז הקמת העיר רומא ועד 364 לספירה. הספר מורכב משלושים פרקים המטפלים באירועים בהיסטוריה הרומית בסקירה תמציתית, המתמקדת בעיקר בסכסוכים צבאיים ופוליטיים. החיבור מוערך כיצירה באיכות נמוכה מאוד.
פסטוס מטרידנטום (כיום טרנטו) שימש כאחראי על הארכיון (magister memoriae) של הקיסר ואלנס אחרי אוטרופיוס והיה פרוקונסול ידוע לשמצה בנוקשותו של מחוז אסיה, לשם נשלח כדי להעניש את המעורבים בקשירת הקשר של תיאודורוס. חיבורו מחולק לשני חלקים, גאוגרפי והיסטורי. פסטוס השתמש ככל הנראה במקורות הבאים: תקציר ההיסטוריה הרומאית של אוטרופיוס, שקובץ בהזמנתו של אותו קיסר; תקציר ההיסטוריה הרומית עד שלטונו של אוגוסטוס מאת לוקיוס אנאוס פלורוס (Epitome rerum Romanarum); התקציר של ליוויוס – חיבור אבוד שהתבסס על חיבורו "תולדות רומא" ; והיסטוריה של הקיסרים הרומיים, אולי החיבור המכונה "Enmannsche Kaisergeschichte".
פסטוס מזכיר בחיבורו שלוש פעמים את ארץ יהודה כנכבשת על ידי הרומאים. בפרק 14 הוא כותב ש"הערבים והיהודים בפלשתינה הובסו" ובפרק 16 הוא מזכיר במפורש את פומפיוס, ש"לאחר שכבש את יהודה, תפס את ירושלים".
יגואר I-פייס
יגואר I-פייס (באנגלית: Jaguar I-Pace) היא מכונית חשמלית במרכב קרוסאובר קופה בעלת חמישה מקומות, שמיוצרת על ידי יגואר משנת 2018. היא הוצגה במרץ 2018, והגיעה לישראל ביולי 2018. בנובמבר 2016 הציגה יגואר בתערוכת הרכב של לוס אנג'לס את דגם הקונספט המקדים.
במבחן הבטיחות ה-I-פייס קיבלה חמישה כוכבי בטיחות מתוך חמישה.