cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוני וילן
ליברפול
לאחר עונה מחוסרת תארים ואסון הייזל, העונה הבאה של ליברפול הייתה הרבה יותר מוצלחת. ליברפול זכתה בליגה ובגביע ה-FA, כאשר היא ניצחה את יריבתה העירונית אברטון 3-1. וילן הבקיע שניים מהשערים במשחק. זו הייתה הפעם הראשונה ששתי הקבוצות נפגשו בגמר הגביע והפעם השלישית במאה ה-20 שקבוצה זכתה בגביע ה-FA שנתיים ברציפות. באותה עונה וילן גם כבש שלושער בניצחון 0–5 על קובנטרי סיטי באנפילד בליגה ב-12 באפריל 1986.
בעונה הבאה ליברפול לא זכתה באף גביע. היא סיימה שנייה בליגה אחרי אברטון והפסידה לארסנל בגמר גביע הפוטבול ליג. בעונה לאחר מכן וילן עבר לתפקיד מרכזי יותר לאחר הגעתו של ג'ון בארנס לקבוצה. באותה עונה ליברפול זכתה בליגה. הקבוצה הפסידה רק פעמיים בליגה לאורך כל העונה. היא הגיעה גם לגמר גביע ה-FA למשחק נגד וימבלדון, אך וילן לא השתתף במשחק. ליברפול הפסידה במשחק 0–1.
מכיוון שקפטן הקבוצה, אלן הנסן, נפצע, וילן היה הקפטן של ליברפול לאורך רוב עונת 1988/1989. המועדון היה בתקופה טובה, אך אז התרחש אסון הילסבורו. וילן היווה דמות מפתח בקבוצה באותה תקופה קשה. כאשר הנסן היה כשיר שוב, וילן נשאר הקפטן כדי לשמור על המשכיות, ולאחר שליברפול ניצחה את אברטון 2–3 בגמר גביע ה-FA, הוא היה זה שהניף את הגביע. באותה עונה ליברפול הייתה קרובה לזכייה בליגה, אך ארסנל זכתה בה במחזור האחרון לעונה.
ליברפול זכתה שוב בליגה ב-1990, כאשר וילן משחק תפקיד מרכזי ברוב העונה. לקראת סוף העונה הוא הפסיד כמה משחקים בגלל פציעות אשר השפיעו לרעה מאוד על המשך הקריירה שלו בליברפול. אחד הרגעים הבלתי נשכחים של וילן היה במשחק של ליברפול נגד מנצ'סטר יונייטד באולד טראפורד, כאשר הוא הבקיע שער עצמי מ-27 מטר. עד היום זה נחשב לאחד מהשערים העצמיים המוזרים והקומיים ביותר בליגה. למרות זאת, ליברפול ניצחה את המשחק 2-1.
כאשר וילן היה כשיר, המאמן גריים סונס נתן לו דקות משחק רבות בקבוצה הראשונה בעונת 1992/1993 ו-1993/1994. ב-1994, סונס הוחלף על ידי רוי אוונס. בסוף עונת 1993/1994, אוונס החליט שלא להציע חוזה חדש לווילן.
וילן רשם 439 הופעות בקבוצה הראשונה של ליברפול וכבש 73 שערים. הוא כבש בארבע-עשרה עונות ברציפות. הוא זכה בשש אליפויות, שישה גבעי FA, גביע ליגת האלופות ושלושה גביעי ליגה.
קריירה בינלאומית
עד גיל 20, וילן ייצג את אירלנד בנבחרת בית הספר, הנבחרת הצעירה, נבחרת החובבנים והנבחרת הבוגרת.
וילן היה שחקן הרכב קבוע בנבחרת אירלנד. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת רשם ב-29 באפריל 1981 כאשר הוא עלה מהספסל בדקה ה-63 בניצחון 1–3 על נבחרת צ'כוסלובקיה באצטדיון לאנסדון רוד.
וילן היה שותף להעפלתה של נבחרת אירלנד לאליפות אירופה ב-1988 בגרמניה המערבית, בה שיחק בכל משחקי הנבחרת. הוא שותף בניצחון 1-0 על נבחרת אנגליה. כמו כן, הוא כבש שער בתיקו מול נבחרת ברית המועצות. אירלנד הודחה מהתחרות לאחר שהפסידה לנבחרת הולנד, וסיימה במקום השלישי בשלב הבתים.
קריירה כמאמן
ב-1994 וילן עזב את ליברפול לאחר 15 שנה וחתם בסאות'נד יונייטד. הוא הפך לשחקן-מאמן של המועדון שנה לאחר מכן. הוא עזב את המועדון בסוף עונת 1996/1997 לאחר שהמועדון ירד לליגה השנייה.
הוא שימש גם בתור מאמנה של פאניוניוס, אפולון לימסול ואולימפיאקוס ניקוסיה. הצלחתו הגדולה ביותר כמאמן הגיעה כשאימן את פאניוניוס ב-1999, כאשר הקבוצה העפילה בפעם הראשונה בתולדותיה לתחרות אירופאית, גביע אירופה למחזיקות גביע. הקבוצה הודחה על ידי לאציו, אשר זכתה בתחרות, לאחר שהפסידה בשני משחקים בתוצאה 0–4 ו-0–3.
קריירה תקשורתית
כיום וילן עובד במעגל הדוברים לאחר הארוחה ועוסק בפרשנות.
וילן מופיע באופן קבוע ב-RTÉ Sport, ומסקר בין השאר את הפרמייר ליג ואת ליגת האלופות. הוא ידוע בהגייתו של שמו של החלוץ בסטיאן שוויינשטייגר. הוא סיקר את מונדיאל 2010, מונדיאל 2014 ויורו 2016 ב-RTÉ Sport.
התנדבות
וילן הוא פטרון של התאחדות מיאסטניה גראביס באירלנד. הוא מגייס כספים למען המלחמה במחלה ועובד להעלאת המודעות אליה.
ג'וויריה בנת אל-חארת'
ג'וויריה בנת אל-חארת' (בערבית: جويرية بنت الحارث; 608 – 676) הייתה אחת מנשותיו של מוחמד, נביא האסלאם. בעת חתונתם, הייתה ג'וויריה בת 20, והוא היה בן 58. כמו כן, הייתה ג'וויריה בתו של הצחאבי אל-חארת' בן אבי דראר.
Instinct
Instinct הוא מגזין לייף סטייל אמריקאי לגברים להט"בים שהתחיל את פעילותו בנובמבר 1997. הגרסה המקוונת של המגזין התחילה ב-2013 שפעיל עד היום. הגרסה המודפסת של העיתון בוטלה ביוני/יולי 2015.
מחמוד סאמי אל-בארודי
מחמוד סאמי אל-בארודי (בערבית: محمود سامي البارودي; 6 באוקטובר 1839 – 12 בדצמבר 1904) היה פוליטיקאי מצרי חשוב ומשורר בולט. כיהן כראש ממשלת מצרים מ-4 בפברואר 1882 עד 26 במאי 1882. נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בשירה הערבית המודרנית. נודע בכינוי "אביר החרב והעט" (رب السيف والقلم).
ביוגרפיה
סאמי אל-בארודי נולד ב-6 באוקטובר 1839 בקהיר. אמו הייתה יווניה שהתאסלמה בעת נישואיה לבעלה המוסלמי. כישרונות הכתיבה שלו ניכרו כבר בגיל צעיר; הוא למד על המסורת הערבית וקרא ספרי שירים רבים בערבית, פרסית וטורקית. הוא השלים השכלה בסיסית, ולאחר מכן הצטרף לאקדמיה הצבאית המצרית, שם למד את אמנויות המלחמה, לימודי דת, שפות ומתמטיקה. הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1855, והוצב לאחר מכן במשרד החוץ העות'מאני. לאחר שהכירו בשליטתו המלאה בטורקית ופרסית הוא הוצב במשרד המזכירות המנהלית של משרד החוץ, והחזיק במשרה זו במשך 7 שנים (1857–1863).
לאחר חזרתו למצרים ב-1863, קיבל סאמי אל-בארודי משרה במנהלה של הח'דיו המצרי איסמעיל פאשה. עם זאת, לאחר שלא מצא סיפוק בעבודתו, החליט להתגייס לצבא, ביולי 1863. הוא מונה למפקדם של שני גדודים והוכיח את כשרונותיו כמפקד. הוא הגיע לדרגת "בקבשי" בצבא הח'דיו (דרגה המקבילה לדרגת לויטננט קולונל).
הרי ת'רסיס
הרי ת'רסיס או הרי תרשיש (באנגלית: Tharsis Montes; ת'רסיס מונטס) הם שלושה הרי געש גדולים באזור ת'רסיס (תרשיש - קרוי על שם האתר המיקראי תרשיש) של כוכב הלכת מאדים. מצפון-מזרח לדרום-מערב, שמם של הרי געש הוא: אסכראוס מונס, פאבוניס מונס וארסיה מונס.
מחמוד סאמי אל-בארודי
ביוגרפיה
בשנת 1865 השתתף בדיכוי המרד בכרתים במשך שנתיים.
הרי ת'רסיס
גאוגרפיה
שלושת הרי הגעש עצומים ביחס להרי געש הנמצאים על כדור הארץ: החל מקוטר של 366.53 קילומטרים (פאבוניס מונס) ועד ל-434.5 קילומטרים (ארסיה מונס). ארכאוס מונס הוא ההר הגבוה ביותר מהשלושה, ופסגתו מגיעה ליותר מ-18 קילומטרים מעל קו הקרקע של מאדים, או 15 קילומטרים מבסיסו ועד לפסגה שלו. לשם השוואה, הקוטר של הר הגעש הגדול ביותר על פני כדור הארץ, מאונה לואה שבהוואי, הוא 120 קילומטרים וגובהו הוא רק 9 קילומטרים מעל רצפת האוקיינוס.
מחמוד סאמי אל-בארודי
ביוגרפיה
אל-בארודי היה אחד ממנהיגי מרד עוראבי, התקוממות נגד שלטון הח'דיו של מצרים תאופיק פאשא. ב-1881 מונה אל-בארודי לשר המלחמה בממשלת הח'דיו, לאחר לחץ רב ומחאות שארגן עוראבי, ובפברואר 1882 מונה לראש ממשלת מצרים.
הרי ת'רסיס
גאוגרפיה
הרי ת'רסיס נמצאים ליד קו המשווה של מאדים, לאורך רמה געשית שנקראת אזור ת'רסיס (Tharsis region) או בליטת ת'רסיס (Tharsis bulge). אורכו של אזור ת'רסיס הוא אלפי קילומטרים וגובהו הממוצע הוא כמעט 10 קילומטרים מעל הגובה הממוצע של פני מאדים. אולימפוס מונס, ההר הגבוה ביותר הידוע במערכת השמש, ממוקם 1,200 קילומטרים צפונית מערבית להרי ת'רסיס, בקצה של אזור ת'רסיס.
גילוי הרי ת'רסיס
הרי ת'רסיס התגלו על ידי החללית מרינר 9 בשנת 1971. הם היו בין האתרים הספורים על פני השטח שנראו לעין כאשר החללית נכנסה למסלולה סביב מאדים במהלך סערת אבק גלובלית. ההרים הופיעו ככתמים קלושים דרך האובך המאובק, והם קיבלו את שמם הלא רשמי: "הנקודה הצפונית" ("North Spot"), "הנקודה התיכונה" (" Middle Spot"), ו"הנקודה הדרומית" ("South Spot"). נקודה רביעית נראתה אף היא ולאחר מכן נקראה אולימפוס מונס. עם שקיעת האבק התברר כי הכתמים הם פסגות של הרי געש ענקיים מסוג חרוט מגן עם קלדרות מרכזיות מורכבות (מכתשי קריסה).
מחמוד סאמי אל-בארודי
ביוגרפיה
סאמי אל-בארודי מת ב-12 בדצמבר 1904.
ארלניס סיירה
ארלניס סיירה קניאדייה (בספרדית: Arlenis Sierra Cañadilla; נולדה ב-7 בדצמבר 1992) היא רוכבת אופני כביש ומסלול קובנית בקבוצת נשים של A.R. Monex. בתחום המסלול, היא מדליסטית הארד מאליפות העולם בנקודות (לונדון 2016) ובמשחקים הפאן אמריקאיים באומניום (לימה 2019). בתחום הכביש, היא זכתה במדליית זהב במשחקים הפאן אמריקאיים (גוואדלחרה 2011, לימה 2019).
ביוגרפיה
סיירה נולדה במנסניו שנמצאת בקובה.
ב-2011, זכתה במדליית זהב (בענף הכביש) ב שהתקיימו בגוודלחרה, מקסיקו, כשהקדימה את זוכת מדליית הכסף יומארי גונסאלס ואת זוכת מדליית הארד יודלמיס דומינגס בפער של 13 שניות. באותה שנה זכתה במדליית כסף באליפות פאן אמריקה במרוץ הנקודות.
ב-2013, זכתה במדליית ארד ברדיפה קבוצתית באליפות פאן אמריקה. באותה שנה היא זכתה במדליית זהב באליפות פאן אמריקה גם בכביש.
ב-2014, בתחום הכביש סיירה ניצחה את אליפות קובה וסיימה רביעית באליפות קובה בנגד השעון. בנוסף לכך זכתה במדליית זהב באליפות פאן אמריקה. בתחום המסלול, זכתה בשתי מדליות באליפות פאן אמריקה. כסף במרוץ הנקודות וזהב במרוץ הסקרטץ'.
ב-2015 הגנה סיירה על תוארה כאלופת קובה בכביש. בתחום המסלול, זכתה בשתי מדליות ארד באליפות פאן אמריקה. אחת במרוץ הנקודות והשנייה במרוץ הסקרטץ'.
ב-2016, הגנה סיירה על תוארה כאלופת קובה בכביש. בנוסף לכך ניצחה את הוואלטה קוסטה ריקה לאחר שניצחה שני קטעים במרוץ, סיירה גם ניצחה את קטגוריית הנקודות וההרים. לאחר מכן ניצחה סיירה את הטור של ברטאן וגם את קטגוריית הנקודות ושני קטעים. היא נכללה בסגל קובה לאולימפיאדת ריו בכביש, וסיימה במקום ה-28. במסלול, זכתה סיירה במדליית ארד באליפות העולם במרוץ הנקודות כשמקדימות אותה הפולניה קטרזינה פאוולובסקה (זהב) והקנדית יסמין גלייסר (כסף). באליפות פאן אמריקה זכתה סיירה בשתי מדליות, כסף במרוץ הנקודות וארד במרוץ הסקרטץ'. באליפות פאן אמריקה בכביש, זכתה סיירה במדליית הכסף.
ב-2017, הצטרפה סיירה לקבוצת הנשים של אסטנה. היא ניצחה את אליפות קובה בכביש בפעם הרביעית ובפעם הראשונה את אליפות קובה בנגד השעון. היא ניצחה שוב את הוואלטה קוסטה ריקה, כשהיא מנצחת שלושה קטעים ואת קטגוריית הנקודות וההרים.
ב-2018, סיירה סיימה שנייה באליפות קובה ולא התחרתה במקצה נגד השעון, ובכך לא שמרה על שני התארים שלה כאלופת קובה. היא זכתה במדליית זהב שלישית באליפות פאן אמריקה ובסוף העונה ניצחה את הטור של גואנשי (מרוץ חד יומי)
ב-2019, ניצחה שוב את אליפות קובה בכביש ובנגד השעון. היא ניצחה גם את מרוץ קאדל אוונס דרך האוקיינוס הגדולה לאחר שהקדימה את לוסי קנדי ואמנדה ספראט ב-19 שניות. היא זכתה במדליית ארד במשחקים הפאן אמריקאיים באומניום, שנערכו בלימה, פרו.
רוג'ר ביסמוט
יוסף רוג'ר ביסמוט (בערבית: جوزيف روجيه بيسموت; 4 בנובמבר 1926 – 1 באוקטובר 2019) היה איש עסקים וסנאטור יהודי-תוניסאי. הוא נבחר לבית העליון החדש שהוקם, בית היועצים, ביולי 2005 והיה המחוקק היהודי הנבחר היחיד בעולם הערבי. כסנאטור יהודי ביסמוט היה גם חבר במועצה הבינלאומית של חברי פרלמנט יהודים.
קריירה פוליטית
כסגן נשיא הקונפדרציה התוניסאית לתעשייה מסחר ומלאכת יד, ביסמוט נבחר לבית העליון ב-3 ביולי 2005, והפך אז לחבר הפרלמנט היהודי היחיד בעולם הערבי. עם בחירתו, הוא אמר ל-Associated Press: "אני מאוד נרגש וגאה שנבחרתי למוסד הפרלמנטרי הזה, זו המחשה לפתיחות ולסובלנות המאפיינות את תוניסיה". הוא הזכיר במיוחד כי קיבל ברכות מראשי הוועד היהודי-האמריקאי וכן מנשיא הקונגרס היהודי האירופי. במרץ 2012 ביסמוט גינה אנשים בתוניס שקראו לרצוח יהודים, ואמר לעיתונות שהוא "כבר לא אופטימי ואני יכול לראות חזון ברור, כרגע, של עתיד במדינה הזו".
חיים אישיים
ביסמוט היה נשוי פעמיים והיו לו שישה ילדים. שלושה ילדים (ז'קלין, מישל ופיליפ) היו מנישואיו הראשונים עם אשתו איווט, ואילו שלושה נוספים (סטיבן, ז'אן ופיטר) היו מנישואיו השניים לאאז, אזרחית דנית.
עונת 1971/1972 בסרייה א'
עונת 1971/1972 בסרייה א' הייתה העונה ה-70 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-3 באוקטובר 1971 והסתיימו ב-28 במאי 1972.
בליגה השתתפו 16 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
מנטובה, אטאלנטה וקטנזארו היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
יובנטוס זכתה באליפות בפעם ה-14 בתולדות המועדון.
כדורגלנים מצטיינים
רוברטו בונינסניה, שחקנה של אינטר, כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים. הייתה זו זכייתו השנייה ברציפות בתואר.
איי סנקאקו
איי סנקאקו הם ארכיפלג בלתי מיושב בים סין המזרחי, המונה חמישה איים קטנים ושלושה סלעים בשטח כולל של 7 קמ"ר, הנשלט על ידי יפן. האיים מצויים מזרחית לסין היבשתית, צפונית-מזרחית לטאיוואן, מערבית לאי אוקינאווה, וצפונית לקצה הדרום-מזרחי של שרשרת איי ריוקיו.
מחלוקות בעניין ריבונות על האיים
השליטה על האיים הועברה מידי ארצות הברית ליפן בשנת 1971. יחד עם זאת, ריבונותה של יפן על האיים שנויה במחלוקת, הן מצד סין והן מצד טאיוואן, בין השאר על רקע תגליות משנת 1968 אשר הצביעו על אפשרות להימצאות מאגרי נפט תת-קרקעיים באזור. סין טוענת כי גילתה את האיים ושלטה בהם החל מהמאה ה-14, טענה בה יפן אינה מכירה. יפן שלטה באיים החל משנת 1895 ועד כניעתה בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945. לאחר כניעתה של יפן הועברה השליטה באיים לארצות הברית, וזו שלטה בהם עד להחזרתם ליפן במסגרת הסכם בין המדינות ב-1971.
סוגיית השליטה באיים והגבולות הימיים סביבם מהווה מקור מתמשך למחלוקת ביחסיה של יפן עם סין ועם טאיוואן. למרות היחסים המתוחים בין סין לבין טאיוואן, מסכימות שתיהן כי האיים מהווים חלק משטחה של האחרונה (הנחשבת על ידי סין כאחד ממחוזותיה). יפן, מצידה, אינה מכירה באופן רשמי בטאיוואן כמדינה ריבונית, דוחה את טענותיה ואת טענות סין, ומתייחסת לאיים כאל חלק אינטגרלי ממחוז אוקינאווה היפני.
המתיחות בין שתי המדינות האסייתיות הגיעה באוגוסט 2012 לשיא, אחרי שקבוצה של לאומנים יפנים הגיעה בשחייה לאי סלעי בים סין המזרחי, הנמצא בלב שטח המחלוקת עם בייג'ינג, והציבה במקום את דגל יפן. צעד זה הצית הפגנות מחאה גדולות בסין ונזיפה דיפלומטית מצד בייג'ינג.
שבוע קודם לכן חמקה קבוצה של 14 פעילים סינים מעין משמר החופים היפני, הגיעה לאחד האיים הלא מיושבים - והניפה בו את דגל סין. אך הקש ששבר את גב הגמל מבחינת הסינים היה ההודעה של ממשלת יפן כי רכשה את האיים מאזרח יפני פרטי. בתגובה, סין שלחה ספינות סיור לאזור האיים וכלי התקשורת במדינה הקומוניסטית קראו לאזרחים לצאת לרחובות ולהפגין פטריוטיות על ידי החרמת מוצרים יפניים וביטול נסיעות ליפן.
קריסטוף
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דוד הקשר
הרב דוד הקשר (י"א בסיוון תש"ג, 14 ביוני 1943 - ט"ז באייר תשנ"ז, 23 במאי 1997) היה ר"מ בישיבת ישיבת קול תורה בירושלים במשך כעשרים וחמש שנה.
ביוגרפיה
נולד בחיפה לשמעון וחנה הקשר, יוצאי גרמניה שעלו ארצה ערב מלחמת העולם השנייה, צאצאי הרב אפרים הקשר, הדיין מהמבורג, מחבר הספרים "אדני פז" ו"לוית חן". בתום לימודיו היסודיים עבר ללמוד בישיבה הקטנה של ישיבת קול תורה בירושלים. בשל קשיי התחבורה של אותה תקופה לא שב לביתו במשך כל ה"זמן". לאחר סיום לימודיו בישיבה הקטנה עבר ללמוד בישיבת פוניבז' בבני ברק, והיה מקורב לראשי הישיבה ולמשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין.
בשנת תשכ"ח (1968) נישא למרים שינדלהיים. לאחר נישואיו התגורר בבני ברק ולמד בכולל האברכים של ישיבת פוניבז'. בשנת תש"ל (1970), בגיל 27, הוצע לו להצטרף לצוות הר"מים בישיבת קול תורה. בתחילה סירב בשל גילו הצעיר, אולם בעקבות הכרעת המשגיח הרב לוינשטיין נענה להצעה. הוא שהה בישיבה במשך כל השבוע ושב למשפחתו בבני ברק בשבתות. בזמן אלול הראשון עזב את משרתו ושב לכולל בבני ברק, אך בעקבות הוראת הרב לוינשטיין שב לאחר מכן למשרתו החדשה בישיבת קול תורה. הוא עבר עם משפחתו להתגורר בסמוך לישיבה בשכונת בית וגן בירושלים.
מדי ליל שישי נהג למסור להם "ועד" לתלמידי חו"ל בישיבה.
הקים כולל אברכים בישיבת מאור התורה בירושלים, ומסר לאברכים שיעורי תורה בסוגיות שאינן נפוצות בישיבות. לאחר פטירת הרב יחזקאל אברמסקי, ירש את מקומו במסירת שיעורו היומי לקבוצת "בעלי בתים" תושבי בית וגן.
בשנות החמישים לחייו חלה בסרטן. הוא נסע לארצות הברית לטיפול במחלתו. בתקופת שהותו בארצות הברית מסר שיעורי תורה לתלמידי ישיבה מקומיים ועסק גם בפסיקת הלכה. כמו כן נהג לשלוח לתלמידיו בישיבת קול תורה שיעורי תורה בכתב וכן רשימות ובהן ציוני "מראי מקום" למפרשי התלמוד על הסוגיות שנלמדו בישיבה.
נפטר בארצות הברית בערב שבת ט"ז באייר תשנ"ז. הלווייתו יצאה מישיבת תורה תמימה בניו יורק, ולאחר השבת הועלה ארונו לישראל והוא נקבר בחלקת הרבנים החדשה בהר המנוחות בירושלים. בהוראת המשגיח הרב גדליה אייזמן נכתב על מצבתו התואר "איש האשכולות".
משפחתו
אחיו הגדול הרב ברוך הקשר, שימש ר"מ בישיבת אור ברוך. גיסו הוא הרב אביגדור צבי שינדלהיים, מראשי ישיבת דרכי משה בבני ברק. בין חתניו: הרב משה יהודה שניידר תלמידו ומקורבו של הרב אהרן יהודה ליב שטינמן, (נכד הרב משה שניידר); הרב שאול, בנו של הרב חיים קלופט (שניהם ראשי ישיבת קהילות יעקב); הרב מאיר, ר"מ בישיבת באר מרדכי ובנו של הרב אליעזר מרקוביץ, ראש הכולל של ישיבת בית מאיר.
מרסל טרודל
מרסל טרודל (באנגלית: ; 29 במאי 1917 – 11 בינואר 2011) היה היסטוריון וסופר קנדי. עבודתו התמקדה בצרפת החדשה, אזורים בצפון אמריקה שהיוו טריטוריה צרפתית במאות ה-16 עד ה-18. טרודל כתב מעל 40 ספרים בנושא, וזכה בפרסים רבים על עבודותיו, ביניהם: Governor General's Literary Award for French Non-Fiction(1966) וCompanion of the -Order of Canada(2008).
קורות חייו
טרודל נולד בסנט מרסיס דה שמפליין, קוויבק, להרמיל טרודל ואנטוניאט קוזט. בשנת 1922, כשהיה בן חמש, התייתם מהוריו ואומץ על ידי קרובי משפחתו תאודור בריל ומרי טרפניר.
בשנת 1941 קיבל טרודל תואר ראשון מאוניברסיטת לבל שבקויבק סיטי, ובשנים 1941–1945 לימד שם יוונית עתיקה, לטינית וצרפתית. ב-1942 נישא לאן קרטיאן ולזוג נולדו שלושה ילדים. בשנת 1945 זכה ספרו הראשון בפרס פריקס-דייוויד. באותה שנה קיבל טרודל תואר דוקטור, גם הוא מאוניברסיטת לבל. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהשפעתו של הפילוסוף וולטר על קנדה. לאחר מכן שהה טרודל כשנתיים בארצות הברית, במסגרת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הארווארד.
בשנת 1947 חזר טרודל לקנדה והחל ללמד היסטוריה באוניברסיטת לבל. נוסף על היותו מרצה ופרופסור להיסטוריה, החזיק טרודל בתפקידים מנהליים שונים במחלקת ההיסטוריה של האוניברסיטה, והיה ראש המחלקה בשנים 1954–1964.
בשנת 1965 עבר טרודל לחיות באוטאווה. הוא לימד תקופה קצרה באוניברסיטת קרלטון, ואף היה ראש מחלקת ההיסטוריה עד שנת 1968. משנת 1968 עד פרישתו ממשרתו האקדמית בשנת 1982 היה חוקר ופרופסור להיסטוריה של צרפת החדשה באוניברסיטת אוטאווה. בשנת 1970 התחתן עם אשתו השנייה, מישלין דא'לרי, גם היא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת אוטאווה. טרודל נפטר ב-11.1.2011 ממחלת הסרטן.
פועלו האקדמי
טרודל עסק בהיסטוריה של קנדה, והתמחה בהיסטוריה של האזורים בצפון אמריקה שבמאות ה-16 עד ה-18 היוו טריטוריה צרפתית, ומכונים "צרפת החדשה". טרודל נחשב לאחד ההיסטוריונים המשמעותיים ביותר בתחום. בעבודותיו שם דגש על הפרדת הנושא מאידאולוגיות דתיות ולאומיות, והתייחסות אובייקטיבית ככל הניתן להיסטוריה. כל ספריו של טרודל (מעל 40 במספרם) נכתבו בצרפתית, וכעשרה מהם תורגמו לאנגלית. בין הבולטים שבהם:
שמשון רוזן
שמשון רוזן (12 בספטמבר 1952 – 16 בדצמבר 2011) היה איש צבא, יזם ופעיל למען הקהילה והסביבה. החל את דרכו הצבאית כבוגר מצטיין בקורס צוות אוויר, דרך מגוון משימות טיסה במהלך מלחמת יום הכיפורים ועד מטס חיל האוויר מעל אושוויץ. השתחרר בדרגת אלוף-משנה כמפקד כנף 2.
לרוזן תואר ראשון בהנדסת חשמל ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון. היה נשוי לד"ר ענת רוזן, ואב לשלושה. לאחר שחרורו החל את דרכו האזרחית כיזם במספר חברות במשק. בהמשך הוביל מספר תהליכים למען הקהילה והסביבה.
ביוגרפיה
שמשון רוזן, בנם של ציפורה וצבי, נולד בשכונת ארנונה בירושלים, בסמיכות לגבול הירדני. למד בבית ספר יסודי בקיבוץ רמת רחל ומשם עבר לבית ספר גאולים ולגימנסיה העברית רחביה.
במהלך מלחמת ששת הימים הופצץ בית המשפחה ממרגמות של צבא ירדן שעמדו על הגבעה של מנזר מאר אליאס, ההפצצה בוצעה לאחר שכדור ירדני פגע באחד מבלוני הגז בדירת המשפחה, יצר התלקחות והאיר לכוחות האויב את הבית (באותם ימים האפילו תושבי העיר את האורות להימנע מפגיעות של צבא ירדן אשר הפציץ את הרבעים היהודיים בעיר). למזלה של המשפחה לא נפגע אף אחד מקרב המשפחה בהפצצה.
בחיל האוויר
רוזן התגייס בשנת 1970 לקורס טיס וסיים כחניך מצטיין במגמת נווטי קרב. בשנים אלו נהוג היה שהחניך המצטיין יכול לבחור לאיזו טייסת מבצעית יצטרף לאחר הקורס. רוזן בחר בטייסת 119, הידועה בשם טייסת ה"עטלפים" כיוון שהייתה הטייסת המבצעית ביותר בחיל, בעלת מטוסי מקדונל דגלס F-4 פנטום מתקדמים.
ב-13 בספטמבר 1973 הוזנק רוזן לטיסתו המבצעית הראשונה. במסגרת טיסה זו הפילו רוזן והטייס, רפי קורן, במטוס קורנס מס' 156,מטוס מיג 21 סורי שחדר לשמי ישראל.. ביום זה הופלו מטוסי אויב רבים בידי חיל האוויר. קרב האוויר של 13 בספטמבר 1973.
מלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים טס רוזן במספר רב של טיסות מבצעיות נועזות לעומק שטח האויב (באותן שנים מטוס הפנטום אפשר את היכולות המתקדמות של חיל האוויר). במסגרת הלחימה השתתף במבצע לתקיפת המטכ"ל הסורי. משימה אשר הובלה על ידי ארנון לבושין סגן מפקד הטייסת. השתתף בעשרות גיחות הפצצה של סוללות קרקע-אוויר של צבא סוריה ברמת הגולן וצבא מצרים בחצי האי סיני, גיחות תקיפת אתרים אסטרטגיים של האויב וסיוע לכוחות היבשה בלחימה.
קריירה אזרחית
לאחר הפרישה מהחיים הצבאיים פנה רוזן לשוק התעשייה הביטחונית. עבד בין היתר בחברת BVR, חברת אלביט-אלאופ וחברות נוספות. היה מנכ"ל חברת SARI דרכה פעל בתעשיית ההיי טק הישראלית
רוזן היה בוגר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בתואר B.Sc. בהנדסת חשמל ו-MBA.
באחת מהפעילויות המרכזיות בתחום הסביבה והקהילה הוביל רוזן את המאבק כנגד הקמת תחנת כוח בלב אזור התעשייה של העיר קריית מלאכי. מאבק זה נועד להרחיק את התחנה מתושבים, בתי ספר, מרכזי קניות גדולים וריכוז גדול של גז אמוניה במפעלים הסמוכים.
מותו
ב-16 בדצמבר 2011, בעת טיסה אזרחית בשמי המדינה עם הטייס אלחנן שמואלי נכנס המטוס להזדקרות, צלל והתרסק בעיר מודיעין-מכבים-רעות
הלווייתו נערכה במושב תימורים, מקום מגוריו. בהלוויה נכחו אלפי חברים, משפחה, קציני חיל האוויר ומוקירים מהאזור. בין הסופדים נאם חברו הטוב דודי לבנון אשר סיכם במילותיו "שמשון היה החבר הטוב ביותר של כל-כך הרבה אנשים הנמצאים פה היום"
ואשאש
ואשאש SC (בהונגרית: Vasas SC), הוא מועדון כדורגל הונגרי מהעיר בודפשט, המשחק בליגת המשנה ההונגרית.
המועדון נוסד ב-16 במרץ 1911 על ידי חברי האיגוד ההונגרי של פועלי הברזל כ"מועדון הספורט של עובדי הברזל והפלדה". רוב המתקנים של המועדון ממוקמים ברובע ה-13 שבצפון העיר. צבעי המועדון הם אדום וכחול.
לזכותו של המועדון שש אליפויות וארבעה גביעים. הישגי השיא של המועדון בזירה האירופית הם העפלה לשלב חצי גמר גביע אירופה לאלופות בעונת 1957/1958 ורבע גמר בעונת 1967/1968.
בשנים 2016 ו-2017 במשך שנתיים שיחקה בלגיה העליונה, וחזרה לחזרה לליגת משנה.
איחוד אוסטרליה
איחוד אוסטרליה (באנגלית: Federation of Australia) היה תהליך שבמסגרתו התאחדו שש המושבות בריטיות: קווינסלנד, ניו סאות' ויילס, ויקטוריה, טסמניה, אוסטרליה הדרומית ואוסטרליה המערבית, ליצירת אומה מאוחדת. המושבות המשיכו לקיים את מערכת הממשל שלהן ואת הפרלמנטים הדו-בתים שלהן, שפעלו בהן כמושבות נפרדות, אך הם הסכימו להקים ממשלה פדרלית שתהייה אחראית על נושאים הנוגעים לאומה האוסטרלית בכללותה. עם כניסתה של חוקת אוסטרליה לתוקף ב-1 בינואר 1901, הפכו המושבות למדינות של קהיליית אוסטרליה.
סר אדמונד ברטון, שהיה שני רק לפארקס במחויבותו לרעיון האיחוד, היה ממלא מקום ראש הממשלה עד להשבעת הפרלמנט האוסטרלי הראשון ב-1901 ובעקבות הבחירות שהתקיימו לפרלמנט זה, אושרה רשמית כהונתו כראש ממשלת אוסטרליה הראשון.
המועצה הפדרלית
צעדים רציניים ראשונים לקראת איחוד המושבות החלו להיעשות בסוף שנות השמונים של המאה ה-19, תקופה בה החלו להתעורר הרגשות הלאומיים בקרב האוסטרלים, ברובם ילידי היבשת. רעיון ההגדרה העצמית של "אוסטרלים" החל להופיע בשירה ובתרבות. רעיון זה החל להיות מקודם על ידי שיפורים בתחבורה ובתקשורת כמו הקמתה ב-1872 של מערכת טלגרפית שקישרה בין המושבות. המושבות האוסטרליות היו גם מושפעות על ידי איחודים אחרים שהתרחשו באותה תקופה ברחבי העולם, במיוחד בארגנטינה, קנדה, שווייץ וארצות הברית.
הדחיפה הסופית והמוצלחת להקמתה של המועצה הפדרלית הגיעה בכינוס שהתקיים ב-1883 ומטרתו הייתה לדון באסטרטגיות שנדרשו כדי להיות משקל נגד לפעילות של גרמניה ושל צרפת בגינאה החדשה ובהברידים החדשים. סר, ראש ממשלת קווינסלנד, ניסח טיוטת חוק לכינון מועצה פדרלית. המועצה הצליחה להגיש עצומה לפרלמנט הבריטי, שיחוקק את חוק המועצה הפדרלית של אוסטרלאסיה ב-1885.
כתוצאה מחוק זה הוקמה "המועצה הפדרלית של אוסטרלאסיה" (Federal Council of Australasia), שייצגה את ענייני המושבות ואת יחסיהם עם איי דרום האוקיינוס השקט. ניו סאות' ויילס וניו זילנד לא הצטרפו למועצה. המושבות בעלות הניהול העצמי של קווינסלנד, טסמניה, וויקטוריה, וכן מושבות הכתר של אוסטרליה המערבית ושל פיג'י, כן היו מעורבות במועצה. אוסטרליה הדרומית הייתה חברה במועצה לזמן קצר בין השנים 1888 – 1890. למועצה הפדרלית היו סמכויות לחוקק חוקים באופן ישיר בנושאים מסוימים, כמו בענייני הסגרה, פיקוח על הדיג ונושאים נוספים, אך לא היו לה מזכירות קבועה, סמכויות ניהוליות או כל הכנסה משל עצמה. יתר על כן, היעדרותה של מושבה חזקה כמו ניו סאות' ויילס, החלישה את כוחה הייצוגי.
אף על פי כן, הייתה זו הצורה הראשונה של שיתוף פעולה בין המושבות. הייתה זו הזדמנות עבור תומכי האיחוד מכל רחבי אוסטרליה להיפגש ולהחליף דעות. האופן שבו הוקמה המועצה ביסס את התפקיד המתמשך שהיה לפרלמנט הבריטי בפיתוח המבנה החוקתי של אוסטרליה. מנסחי חוק המועצה הפדרלית יצרו מספר סמכויות העוסקות באינטרס המשותף שמאוחר יותר יכנס לחוקת אוסטרליה, במיוחד סעיף 51 שלה שדן בסמכויות הפרלמנט האוסטרלי.
התנגדויות ראשונות
במושבות עצמן, להוציא את ויקטוריה, הייתה דאגה כלשהי בנוגע לרעיון האיחוד. פוליטיקאים מהמושבות הקטנות במיוחד, סלדו מהרעיון של אצילת הכוח לממשלה לאומית. הם חששו שממשלה כזאת תישלט באופן בלתי נמנע על ידי המושבות המאוכלסות יותר של ניו סאות' ויילס וויקטוריה. קווינסלנד חששה שחקיקה בדרג לאומי תגביל את העסקתם של פועלי מטעי הסוכר שהגיעו מאיי האוקיינוס השקט.
דאגות אלה לא היו היחידות שהעסיקו את מתנגדי האיחוד. המושבות הקטנות היו מודאגות מביטולם של מיסי הייבוא, ושעקב כך יישלל מהן חלק ניכר מהכנסתן ושהסחר שלהן יהיה נתון לחסדיהן של המושבות הגדולות. ניו סאות' ויילס, שהשקפתה המסורתית הייתה מבוססת על רעיון הסחר החופשי, שאפה שמדיניות המיסים של האיחוד לא תתבסס על פרוטקציוניזם. ראש ממשלת ויקטוריה, ג'יימס סרביס, תיאר את איחוד המדיניות הפיסקלית כ"אריה העומד בדרכו של האיחוד".
סוגיה בסיסית נוספת הייתה כיצד לחלק את המכסים שייגבו בין המדינות. מבחינתן של המושבות הגדולות הייתה קיימת האפשרות, שבסופו של דבר התממשה, שהם יאלצו לסבסד את הכלכלות של טסמניה, אוסטרליה הדרומית ואוסטרליה המערבית, שהיו במצוקה.
תנועת העובדים האוסטרלית שהייתה אז בהתהוותה, הייתה חלוקה בדעתה על התמיכה ברעיון האיחוד. מצד אחד, הרגשות הלאומיים היו חזקים בתנועת העובדים והייתה תמיכה חזקה בקרבה לרעיון של "אוסטרליה הלבנה". מצד שני, נציגי תנועת העובדים חששו שהאיחוד יסיט את תשומת הלב מהצורך לרפורמות חברתיות ותעסוקתיות ויעגן את כוחותיה של התנועה השמרנית. בכינוסים הפדרליים לא השתתפו נציגים מתנועת העבודה המאורגנת. למעשה, נוסח הצעת החוקה ספג ביקורת מנציגי תנועת העבודה בהיותו שמרני מדי. נציגים אלה שאפו שלממשלה הפדרלית תהיה יותר סמכות לחוקק חוקים בנושאים כמו שכר ומחירים. הם גם התייחסו לסנאט כפי שהוצע בחוקה כגוף בעל סמכות חזקה מדי, עם יכולת למנוע את ביצוען של רפורמות חברתיות ופוליטיות, ממש כפי שנהגו אז הבתים העליונים של המושבות.
לשיקולים הדתיים היה חלק קטן אך לא קל ערך בדיונים על נחיצותו וישימותו של האיחוד. באופן כללי, היו תומכי האיחוד פרוסטנטים והתלהבותם של הקתולים הייתה חלשה יותר, בעיקר בשל העובדה שפארקס היה אנטי-קתולי במשך שנים ובשל העובדה ששיעור בעלי האמונה הקתולית בקרב תנועת העובדים היה גבוה.
כינוסי החוקה הראשונים
בראשית שנות התשעים של המאה ה-19 הונחו היסודות לאיחוד. פגישה בלתי רשמית של נציגים רשמיים של המושבות התקיימה ב-1890. פגישה זו סללה את הדרך לכינוסה של הוועידה הלאומית של אוסטרלאסיה בסידני ב-1891. ניו זילנד יוצגה בשני הכינוסים, למרות שנציגה רמזו שלא יהיה זה סביר שהם יצטרפו לאיחוד, אך בעתיד הם אולי יהיו מעוניינים בכך.
הוועידה של 1890
בסוף שנת 1889 התנהלה חליפת מכתבים בין מושלי המושבות וראשי הממשלות והם הסכימו לקיים פגישה בלתי רשמית. המשתתפים בפגישה היו:
כאשר התכנסה הפגישה בבית הפרלמנט של ויקטוריה במלבורן ב-6 בפברואר, התמודדו הנציגים עם קיץ לוהט של 39.7 מעלות צלזיוס בצל. הדיונים נסובו על השאלה אם הזמן כבר בשל לאיחוד. בעוד שחלק מהנציגים הסכימו שהשעה מתאימה, לא נראתה התלהבות מצדם של המדינות הקטנות. תומאס פלייפורד מאוסטרליה הדרומית ציין ששאלת הגנת המחירים והעדר התמיכה הציבורית מהווים מכשולים לאיחוד. באופן דומה רמזו סר ג'יימס לי סטיר מאוסטרליה המערבית והנציגים מניו זילנד, שקיימת תמיכה מועטה לאיחוד במושבותיהם. שאלה בסיסית בכינוס מוקדם זה הייתה כיצד להקים את הממשלה על בסיס מסורת הממשל של שיטת וסמינסטר. החוק שעל פיו אוחדה קנדה ושנחקק ב-1867, היווה דוגמה בנוגע ליחסים בין האיחוד לבין הכתר. כלפי הרעיון של ריכוזיות, כפי שהותווה בחוקת קנדה, הייתה התלהבות פחותה, בעיקר מצדם של המדינות הקטנות. לאחר הוועידה של 1890 הפסיקה הדוגמה הקנדית להוות השראה למובילי רעיון איחוד אוסטרליה.
טיוטת החוקה של קלארק
אנדרו קלארק הקדיש מחשבה מרובה על אופי החוקה שתתאים לאוסטרליה. במאי 1890 הוא נסע ללונדון כדי להגיש פנייה בשם ממשלת טסמניה בפני המועצה המלכותית. במהלך מסעו, הוא החל לכתוב טיוטת חוקה, כשהוא מתבסס בעיקר על החוק לאיחודה של קנדה ונספחיו עד לאותה עת, על חוקת ארצות הברית, על חוק המועצה הפדרלית של אוסטרליה ועל החוקות השונות של המושבות האוסטרליות. בדרכו חזרה מלונדון, עבר קלארק בבוסטון, שם הוא קיים דיונים על טיוטת החוקה שחיבר עם אוליבר ונדל הולמס הבן, עם מונקורי קונוויי ועם אחרים.
בסופו של דבר אימץ קלארק מתוך הטיוטה שלו את העקרונות הבאים:
עם שובו להובארט בנובמבר 1890 השלים קלארק את הנוסח הסופי של טיוטת החוקה והדפיס כמה עותקים ממנו. בפברואר 1891 הוא הפיץ את העתקי הטיוטה לפארקס, ברטון וככל הנראה גם לפלייפורד. טיוטה זו הייתה מיועדת להיות נייר עבודה פרטי ומעולם לא פורסמה. ההיסטוריון ג'ון לה נוץ, הכריז שהטיוטה של קלארק היא החוקה שאומצה ב-1900. ואכן, 86 מתוך 128 הסעיפים של חוקת אוסטרליה, מקורם בטיוטה של קלארק.
הוועידה של 1891
מבנה הפרלמנט האוסטרלי כפי שהוצע בוועידה של 1891 התבסס על זה של הקונגרס של ארצות הברית. הבית התחתון של הפרלמנט היה אמור להיבחר על ידי מחוזות בחירה המבוססים על גודל האוכלוסייה ובסנאט תהייה למדינות נציגות שווה ללא קשר לגודל האוכלוסייה. דוגמה אמריקנית זו שולבה עם שיטת וסטמינסטר, שעל פיה ראש הממשלה ושריו ימונו על ידי נציג של הכתר הבריטי מבין חברי המפלגה המהווה את הרוב בבית התחתון. בכינוס בסידני זיהה גריפית' בבירור את מה שהייתה הבעיה המרכזית: כיצד תותווה מערכת היחסים בין שני בתי הפרלמנט. במרכזה של הדעה האחת בנושא עמדה גישתו של אלפרד דיקין, שהבית התחתון חייב להיות הקובע מבין השניים. לדעה זו התנגדו אדמונד ברטון ג'ון קוקברן ואחרים, והם טענו שסנאט חזק עם כוחות שקולים בחשיבותם לזה של הבית התחתון, הוא כורח המציאות. גריפית' עצמו המליץ ששאלת אחריותה של הממשלה תישאר פתוחה.
במהלך סוף השבוע של חג הפסחא של 1891, ערך גריפית' את הטיוטה של קלארק כששהה על סיפונה של היאכטה של ממשלת קווינסלנד, ה"לוסינדה". גרסת החוקה לאחר עריכותיו של גריפית' הוגשה לפרלמנטים של המושבות שסירבו לאשר אותה.
הכינוסים הסופיים
תחייתה של התנועה למען האיחוד הונעה מהגידול באיגודים הפדרליסטים והלאומיים שהיו מחויבים לרעיון האיחוד, כמו "אגודת ילידי אוסטרליה" (Australian Natives' Association). שני כינוסים עממיים התקיימו בעיירה קורואה ובעיר באת'רסט שבניו סאות' ויילס.
ב-1893 ניסח ג'ון קוויק, שהשתתף בכינוס בקורואה, הצעת חוק שתהווה את הבסיס לכינוס באדלייד והיא נחשבת כתרומה העיקרית לנוסח החוקה הסופי.
ב-1895, התקבלה על ידי ראשי הממשלות של המושבות הצעה לקיים ועידה שנציגיה יבחרו בבחירות כלליות ושיערך משאל עם על הנוסח הסופי של החוקה. הוועידה התקיימה בכמה מושבים, בתחילה באדלייד ב-1897, לאחר מכן בסידני ולבסוף במלבורן במרץ 1898. לאחר הכינוס באדלייד, קיימו הפרלמנטים של המושבות דיונים על נוסח החוקה והציעו בו שינויים. העקרונות היסודיים שהונחו ב-1891 אומצו, בנוסף לרעיון של "ממשלה אחראית" (Responsible government), שעל פיו נותנת הממשלה דין וחשבון לפרלמנט על פעולותיה (דבר שעל פי ביצועו בחבר העמים הבריטי בפועל יוצר משטר פרלמנטרי). כמו כן הייתה הסכמה כללית על מבנה חוקתי דמוקרטי יותר. הוסכם שכל חברי הסנאט ייבחרו בבחירות כלליות כשלצורך זה כל מדינה מהווה מחוז בחירה אחד.
החוקה הפדרלית
חוקת הדומיניון של אוסטרליה (Commonwealth of Australia Constitution Act) אושרה בפרלמנט הבריטי ב-5 ביולי 1900 והמלכה ויקטוריה נתנה לה את ההסכמה המלכותית ב-9 ביולי. ההכרזה על החוקה ניתנה ב-1 בינואר 1901 בסנטניאל פארק שבסידני. סר אדמונד ברטון הושבע כראש הממשלה הזמני והנהיג ממשלה זמנית שמנתה תשעה חברים. על פי החוקה הוקם פרלמנט דו-בתי שכלל סנאט ובית נבחרים. המושל הכללי של אוסטרליה הוגדר כנציג המלכה. בתחילה, נחשב בעל תפקיד זה כנציג של ממשלת בריטניה. על פי החוקה כונן גם בית המשפט העליון והוגדרה הפרדת הסמכויות בין הממשלה הפדרלית לבין ממשלות המדינות. על מיקומה של הבירה הפדרלית התנהל ויכוח קשה בין שתי המועמדות, סידני ומלבורן. כפשרה, הוחלט על ייסודה של טריטוריה נפרדת, טריטוריית הבירה האוסטרלית, שהיא מובלעת בתוך שטחה של ניו סאות' ויילס. עד להקמתה של הבירה החדשה, קנברה, ישב הפרלמנט האוסטרלי במלבורן.
מפה לשם
מפה לשם הוא אלבום האולפן השביעי של הלהקה הישראלית התקווה 6. האלבום יצא לאור ב-10 בדצמבר 2020, על ידי חברת התקליטים הליקון. האלבום נתמך על ידי שישה סינגלים.
רקע והפקה
האלבום יצא כשלוש שנים לאחר אלבומה הקודם של הלהקה, "הכל עוד לפניי", והופק על ידי פילוני, בדומה לקודמו, למעט "יום חדש עולה" שהופק על ידי אינפקטד מאשרום. סולן הלהקה, עמרי גליקמן, כתב והלחין את שירי האלבום. האלבום הוא הראשון של הלהקה שהוציאה חברת הליקון, בניגוד לשאר אלבומם, שהוציאה חברת התו השמיני. על האלבום, שיצא בעת מגפת הקורונה בישראל, אמר סולן הלהקה עמרי גליקמן:
סינגלים
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "יום חדש עולה", בהשתתפות הרכב הטראנס הפסיכדלי אינפקטד מאשרום, יצא לאור ב-28 בפברואר 2018.
הסיננגל השני מתוך האלבום, "יום יפה?", יצא לאור ב-24 בינואר 2019, בליווי וידאו קליפ.
הסינגל השלישי מתוך האלבום, "העברית החדשה", יצא לאור ב-12 במאי 2019. השיר מלווה בווידאו קליפ, שיצא בסמוך לצאת הסינגל. השיר הגיע בשיאו למקום השישי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
הסינגל הרביעי מתוך האלבום, "חי על הירח", יצא לאור ב-6 בינואר 2020. גם הוא מלווה בווידאו קליפ, שבוים על ידי עדן רם.
הסינגל החמישי מתוך האלבום, "אל תדאג ילד", יצא לאור ב-23 במרץ 2020.
הסינגל השישי מתוך האלבום, "לחזור הביתה", יצא לאור ב-5 באוגוסט, בליווי וידאו קליפ, שבוים על ידי יקטרינה בורינדין. השיר הגיע בשיאו למקום התשיעי במצעד השבועי של מדיה פורסט, ולמקום השביעי במצעד הרשמי של גלגלצ.
ביקורת
בביקורת חיובית לאלבום, דודי פטימר ממעריב אונליין טען כי "כל שיר ושיר הוא עולם ומלואו, הן מוזיקלית והן טקסטואלית וכולל עומק ורצינות לצד סלנגים עכשוויים והומור, קומבינציה שזוכה באלבום למינון מדויק ולהפקה מוזיקלית הדוקה ומוקפדת", וכי "מה שקוסם לי באלבום זו האקלקטיות המוזיקלית שבו שנעה בין שירים קצביים מלאי ביט וגרוב לבין שירים שקטים בשלל האלמנטים המוזיקליים הידועים של הלהקה שמגיעה, לדעתי, לשיא מוזיקלי נוסף".
בריז'יט מולר ג'ורדן
בריז'יט מולר ג'ורדן (באנגלית: Brigitte Muller Jordan; 1937 – 2016) הייתה אנתרופולוגית גרמניה-אמריקאית. היא עסקה בעיקר בתרבות הילודה במקומות שונים בעולם. ספרה: "לידה בארבע תרבויות: מחקר חוצה תרבויות על ילודה במקסיקו, הולנד, שוודיה וארצות הברית" זכה בפרס על שם מרגרט מיד בשנת 1980.
חיים אישיים
ג'ורדן נולדה וגדלה בשנת 1937 בפסאו, במחוז בוואריה בגרמניה, במהלך מלחמת העולם השנייה. הוריה היו גרטרוד פרנק מולר וג'וסף קארל מולר. בשנת 1958 היא הגיעה לארצות הברית לאחר שהתחתנה עם חייל אמריקאי שהיה מוצב בגרמניה. ב-1971 סיימה לימודי תואר ראשון ושני באנתרופולוגיה באוניברסיטת סקרמנטו, קליפורניה. ב-1975 קיבלה דוקטורט באנתרופולוגיה ומדעי החברה באוניברסיטת קליפורניה. היא הובילה מספר קבוצות מחקר וקידמה שימוש בטכנולוגיה מתקדמת במחקר אנתרופולוגי. במקביל, היא למדה מדעי המחשב וחקרה את ההשפעה של אינטליגנציה מלאכותית על אנתרופולוגיה לאורך הקריירה שלה. בשנת 1958 היא התחתנה עם ריצ'רד ג'ורדן, ונולדו להם שלושה ילדים: ויין, סוזן, קימזי. עשר שנים לאחר חתונתם, בריז'יט וריצ'רד התגרשו, והיא נישאה בשנית לרוברט אירווין. ג'ורדן נפטרה ב-24 במאי 2016, בביתה, בגיל 78 בעקבות מחלת הסרטן שבה התעקשה לטפל "בתנאים שלה": היא דחתה טיפול רפואי ובחרה להישאר כמה שיותר פעילה ועובדת לפני מותה.
עבודה מחקרית-אקדמית
בתזה שלה ("דיפוזיה, מודלים וניתוח מחשבים: הדמיה של התפשטות החידושים") חקרה ג'ורדן את השימוש בסימולציות מחשב וניצולן למען אנתרופולוגיה. לאורך כל הקריירה שלה היא שמרה על קשר עם חוקרים המתעסקים במחשבים, במידע, ובאינטליגנציה מלאכותית, בניסיון להבין את הממשק בין תחומים אלו לאנתרופולוגיה, ולבחון כיצד טכנולוגיה יכולה להשפיע על מחקר אנתרופולוגי.
במסגרת עבודת הדוקטורט שלה חקרה ג'ורדן אתנומתודולוגיה, ניתוח שיחה ואת חקר המחשבה והקוגניציה האנושית באמצעות סיטואציות יום-יומיות. במהלך הדוקטורט היא גם עבדה עם פרופסור בשם ג'ון סילי בראון. יותר מאוחר בחייה היא ויתרה על עמדתה באוניברסיטת מישיגן כדי לעבור לחקור איתו במעבדות המחקר של מרכז המחקר פאלו אלטו.
שלוש שנים לאחר קבלת הדוקטורט שלה, ג'ורדן הוציאה את ספרה הראשון: "לידה בארבע תרבויות: מחקר חוצה תרבויות על ילודה במקסיקו, הולנד, שוודיה וארצות הברית". לספר יצאו מספר גרסאות חדשות, האחרונה שבהן התפרסמה ב-1993. בספר, ג'ורדן טוענת כי לידה היא דבר המשתנה בהתאם לתרבות, והיא מציגה דרך אלטרנטיבית ללמוד ולדעת על לידה, שאינה הדרך ה"רשמית"- הדרך הביו-רפואית. בנוסף ללידה עצמה, ג'ורדן מדברת בספר על החיים המוקדמים של התינוק מן ההיבט התרבותי, ובפרט מתייחסת להיבט של ידע סמכותי- ידע אותו אנו מקבלים מאדם סמכותי או בעל ניסיון, כדוגמת מורה או הורה. הדרך שבה ג'ורדן הציגה את הקונספט עדיין נמצאת בשימוש על ידי חוקרים בימינו בתחום החקר של מידע וקבלת מידע. שנתיים לאחר הוצאת הספר, הוא זכה בפרס מרגרט מיד. לאורך השנים, ג'ורדן עבדה עם חוקרים נוספים כדוגמת לוסי סוצ'מן וג'נט בלומברג במעבדות פאלו, במסגרת ניסיונם להבין את ההשפעות של טכנולוגיה חדשנית על מחקר אנתרופולוגי. במקביל, ג'ורדן הפכה לחוקרת בכירה במכון לחקר הלמידה בפאלו אלטו גם כן. כחוקרת מובילה במכון היא צללה לעומקה של למידה בצורה חברתית. היא הובילה מספר קבוצות מחקר בשלל מחקרים שהובילו לגילויים חדשים. עיקר מחקרה נעשה בארצות הברית, אף על פי שהיא הקפידה על ביקורים סדירים במקסיקו, שלדעתה היו חשובים למחקרה. לאורך כל חייה, השפעתה על המחקר האנתרופולוגי והקשר שלו לטכנולוגיה מודרנית הביאו לשינויים עצומים בקהילת המחקר בתחומה.
פרנסיס אנדרו גפני
פרנסיס אנדרו "דרו" גפני (באנגלית: Francis Andrew "Drew" Gaffney; נולד ב-9 ביוני 1946) הוא רופא אמריקאי. בעבר הוא עבד עבור נאס"א והשתתף ב-STS-40 בשנת 1991 (לצד מילי היוז פולפורד). כיום הוא פרופסור לרפואה באוניברסיטת ואנדרבילט.
גפני נולד בעיר קרלסבד שבניו מקסיקו.
כקולונל במשמר האוויר הלאומי של טקסס, גפני שימש כרופא אוויר עבור טייסת אלינגטון 147 ביוסטון.
גפני שימש מבקר כמדען בכיר במדעי החיים במטה נאס"א מינואר 1987 עד יוני 1989. הוא עבד יחד עם רופאים אחרים בספייסלאב. הוא היה חבר בכמה קבוצות עבודה והוביל צוותי מחקר ותכנון יחד עם מדענים צרפתים, גרמנים וסובייטים.
לאחר 15 שנים של ניסיון בתחום חקר הלב ותפעול של ציוד של אקוקרדיוגרפיה, גפני היה לחבר במשימה ה-11 של מעבורת החלל קולומביה - STS-40. חלקו במשימה הוקדש למחקים בנושא הנדסה ביו-רפואית והתנסות ברפואה בחלל. הוא היה בחלל במשך 218 שעות, 14 דקות ו-20 שניות.
גפני נשוי לאליזבת בורגו ולהם שתי בנות.
ג'קי פלמינג
ג'קי פלמינג (באנגלית: Jacky Fleming) היא ציירת קומיקס, קריקטוריסטית וסופרת אנגליה, פעילת התנועה הפמיניסטית בבריטניה. כחלק מהפעילות שלה בתנועה, כתבה את הספר "הצרה עם נשים", ספר סאטירה על הדרך בה גברים חשבו על נשים במאות שעברו.
ביוגרפיה
פלמינג נולדה בלונדון, שבבריטניה, בסוף 1955.
בצעירותה למדה פלמינג בבית ספר מקובל לאמנות ברובע צ'לסי שבלונדון, ולאחר שסיימה את לימודיה בהצטיינות בגיל 18 עברה ללמוד רישום באוניברסיטת לידס.
כישרונה לא בא לידיי ביטוי פיננסי עד לסיום לימודיה באוניברסיטה, כשקריקטורה ראשונה שלה פורסמה במגזין "Spare Rib" הבריטי. הקריקטורה פורסמה בעזרת תמיכה גבית בג'קי מצד האוניברסיטה, והיא הציגה ילדה שקורסת תחת העומס שהחברה מעמיסה עליה, תוך תהיה למה מצפים ממנה לכל כך הרבה. הקריקטורה הייתה הצעד הראשון בדרך לפעילות מלאה של ג'קי בתנועה הפמיניסטית.
עם הצלחת פרסום הקריקטורה שלה הפכה ג'קי לכותבת קבועה במגזין, וקומיקס בועט וסאטירי שלה החל להופיע בעיתונים נוספים, כמו The Guardian, The Independent, New Statesman, New Internationalist, Red Pepper, Observer ועוד. היא הוציאה את ספר הקריקטורות הראשון שלה בשנת 1991, שנקרא "Be A Bloody Train Driver".
בשנות התשעים הוציאה עוד כארבעה ספרים: "Never Give Up", "Falling In Love" ,"Dear Katie" ,"Hello Boys", כל ספר יצא בהפרש של שנה אחד מהשני. הספרים כולם עסקו בפמיניזם, בכוח הנשי, ובמחאה נגד הממסד הגברי המדכא את הנשים. הספרים הם ספרי קריקטורות, והגדרתם כקומיקס שנויה במחלוקת.
בשנת 2016, יותר מעשור אחרי צאת ספרה הקודם, יצא ספרה המצליח ביותר עד כה של פלמינג, "הצרה עם נשים". הספר הוא ספר מחאתי-קריקטוריסטי המציג באופן ציני והומוריסטי אך בו בזמן בועט את מחשבתם המזלזלת והמכפישה של גברים לאורך ההיסטוריה לגבי נשים. הספר מציין מספר דעות קדומות ולא מבוססות מדעית על גוף האישה, אשר היו הדעה הרווחת במאות שעברו, לצד דעות הקיימות עד היום כמו ש"אישה לא יכולה לעבוד וצריכה רק לטפל בילדים ולכין אוכל". הספר למעשה משווה בין דעות מופרכות לחלוטין (כמו שלנשים יש אוזניים גדולות וראש קטן) לדעות קדומות שישנם גברים ברחבי העולם שעדיין מאמינים בהם (כמו שאישה לא יכולה לעבוד עבודת כפיים). הספר זכה בפרס "Artemisia Humour".
יחסי ארגנטינה–שווייץ
יחסי ארגנטינה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הארגנטינאית לבין הקונפדרציה השווייצרית. היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1834 עם פתיחת השגרירות הארגנטינאית בברן, שווייץ פתחה שגרירות בבואנוס איירס בשנת 1891.
היסטוריה
במהלך שליטת הנאציזם בגרמניה הגיעה קבוצה קטנה משווייץ לארגנטינה כדי להפיץ שם את עקרונות הנאציזם.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה, גייסו אליהם הארגנטינאים מדענים גרמנים נאצים לתפקידים טכניים, הדבר נעשה בהשראת שווייץ שגם היא השמישה מדענים גרמנים לצרכיה שלה.
אנדרו אלן
אנדרו אלן (באנגלית: Andrew M. Allen; נולד ב-4 באוגוסט 1955, ריצ'בורו, פנסילבניה) הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
ביוגרפיה
אנדרו אלן נולד בעיירה ריצ'בורו שבפנסילבניה. לאחר סיום לימודי בית ספר הוא למד באוניברסיטת וילאנובה אותה סיים בשנת 1977 עם תואר בהנדסת מכונות. לאחר הלימודים אלן סיים קורס טיס במסגרת חיל הנחתים של ארצות הברית והוצב בשנת 1980 בבסיס החיל כטייס "מקדונל דאגלס F-4 פנטום" עד לשנת 1983 ואז עבר ל-"מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט" ושירת עד לשנת 1986. בשנת 1987 הוא קיבל הסמכה לטייס ניסוי. בסך הכול הוא ביצע כ-6000 שעות טיסה ב-30 מטוסים שונים.
שירות בתחום החלל
בשנת 1987 אלן נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה חבר בצוות קרקע של מספר משימות והיה חלק של צוות טכני במרכז החלל ג'ונסון. בשנת 1992 הוא השתתף במשימת STS-46 כטייס של מעבורת החלל אטלנטיס (לורן שרייבר היה מפקד צוות). המשימות העיקריות של הטיסה היו פעילויות שקשורות עם חללית European Retrievable Carrier (EURECA) שפותחה על ידי סוכנות החלל האירופית וחללית Tethered Satellite System (TSS-1) שפותחה על ידי סוכנות החלל האיטלקית. בשנת 1994 הוא השתתף במשימת STS-62 כטייס של מעבורת החלל קולומביה (ג'ון קספר היה מפקד צוות). המשימה נשאה עימה את מערכת לחקר חוסר כבידה USMP-02 ובנוסף לכך בוצעו ניסויים בתחום ביולוגיה. במשימת STS-75 בקיץ 1996 הוא היה מפקד צוות מעבורת החלל קולומביה. המטרה העיקרית הייתה להציב במסלול לוויין Tethered ולבצע ניסויים בתחומים שונים.
לאחר פרישה מנאס"א
לאחר פרישה מנאס"א בשנת 1997 אלן השתלב בתעשייה פרטית. בשנת 2004 הוא סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת פלורידה.
תיאטרון קיראי
תיאטרון קִירַאי, מילולית: "תיאטרון המלך" (בהונגרית: Király Színház) היה תיאטרון הונגרי שנפתח ב-6 בנובמבר 1903 בבודפשט, ברחוב קיראי 71 (Király u.71). התיאטרון הוקם על ידי העיתונאי והבמאי לאסלו באוטי, וכבר בקבלת רישיון ההפעלה נתקל בקשיים חמורים.
בשנת 1903 התוודה לאסלו בֶּאוֹטִי בפני חבריו ב"בית קפה בלגרד": "מספיק לי מהעיתונות. אני רוצה לעשות תיאטרון." בניין התיאטרון היה במקור משכנו של "אורפום שוֹמוֹשִי" ששמו ׁ(במיקום אחר) הפך לימים לתיאטרון האופרטה של בודפשט. הבניין הרעוע דאז נקנה ושופץ בעזרת משפחתה של השחקנית סידי ראקושי, בעלת בית ספר למשחק ואמו של לאסלו באוטי.
לאחר נפילת האוניו בע"מ, נפסק הרצף הניהולי בניהול התיאטרון, במשך 11 השנים הבאות הובילו 6 מנהלים/במאים את עבודת התיאטרון ובילו זמן קצר מדי בתפקיד על מנת לפתח מדיניות תוכניות אמיתית. באוטי הוחלף תחילה על ידי ינה פלודי, ואחר כך מספטמבר 1929 היה אדן לאזאר המנהל. שלוש שנים לאחר מכן אאורל פלד היה המנהל ומספטמבר 1934 עד ספטמבר 1935 איגנץ זולטאן ושאנדור ורגה הובילו את תיאטרון קיראי. לבסוף מספטמבר 1935 עד נפילתו של התיאטרון, ארתור שפיץ בא אחריהם.
הצוות של תיאטרון קיראי כלל את צוות השחקנים: שארי פדאק, אמי קושארי, אלזה סמושי, יוצי לאבש, וילמה מדיאסאי, נושי שומוג'י, אירן בילר, בלה קורניאי, מרטון ראטקאי, אקוש רטוני, ארפאד לטאבאר (האב).
מופעי אופרטה גדולים
בסך הכל כמעט 250 הצגות שונות, הוצגו בתיאטרון קיראי, לרבות אופרטת ג'אז על בסיס ניסיוני. העבודות החשובות ביותר:
תנועת ההתנגדות הלאומית
תנועת ההתנגדות הלאומית (ידועה גם בשם: NRM) היא המפלגה הפוליטית השלטת באוגנדה מאז 1986.
היסטוריה
תנועת ההתנגדות הלאומית (NRM) הוקמה כתנועת שחרור שניהלה מלחמת גרילה באמצעות צבא ההתנגדות העממי, שהפיל את הממשלה בשנת 1986. על פי תנועת ההתנגדות הלאומית, היא החזירה לאוגנדה את היציבות הפוליטית, הביטחון, החוק והסדר, החוקתיות ושלטון החוק.
מנהיגות
מנהיג המפלגה, יוורי מוסווני, היה מעורב במלחמה שהדיחה את הנשיא אידי אמין, וסיימה את שלטונו בשנת 1979, ובמרד שהביא לאחר מכן לסיומו של המשטר ברשות מילטון אובוטה בשנת 1985,
באמצע שנות ה-90 המאוחרות, מוסווני זכה לשבחים על ידי העולם המערבי.
נשיאותו נפגעה, במהלך מלחמת קונגו השנייה ועימותים אחרים באזור האגמים הגדולים. לאור המהלכים האחרונים של מסווני, אשר כללו ביטול הגבלת גיל לנשיאות לפני הבחירות ב-2006, צנזורה תקשורתית ורדיפת חברי הפרלמנט של האופוזיציה, עוררו דאגה מצד פרשנים מקומיים וזרים.
ביצועי בחירות
עד למשאל העם באוגנדה (2005), אוגנדה ערכה בחירות ללא מפלגות. ל-NRM יש כיום רוב בפרלמנט באוגנדה. בבחירות לנשיאות ב -12 במרץ 2001 ניצח יוורי מוסווני עם 69.3% מהקולות.
בבחירות הכלליות ב-23 בפברואר 2006 זכתה המפלגה ב-205 מתוך 289 מושבים. בבחירות לנשיאות באותו התאריך זכה מוסווני ב-59.3% מהקולות.
בבחירות הכלליות ב-2016 זכתה המפלגה ב-293 מתוך 426 מושבים, ומוסווני נבחר מחדש לנשיא עם 56.62% מהקולות.
אנדריי ביילי
אנדריי ביֵילי (רוסית: Андре́й Бе́лый) הוא שם העט של הסופר בוריס ניקולאביץ' בוּגאיֶב (Бори́с Никола́евич Буга́ев 26 באוקטובר 1880 - 8 בינואר 1934), אחד מהסימבוליסטים החשובים בספרות הרוסית, וכן משורר, תאורטיקן ספרותי ומבקר ספרות. על הרומן פרי עטו פטרבורג אמר ולדימיר נבוקוב כי הוא אחד מארבעת הרומנים הגדולים של המאה ה-20.
ביוגרפיה
בוריס בוגאיֶב נולד במוסקבה. אביו, ניקולאי בוגאיב היה מרצה מוערך למתמטיקה. אמו הייתה אשת חברה מוערכת וידועה ביופיה. בעקבות אביו למד בוריס מתמטיקה ומדעי הטבע, אך תשוקתו האמיתית הייתה לספרות. הוא הושפע מאוד מהתנועה הסימבוליסטית וממדעי הטבע. לאחר מלחמת העולם הראשונה בוגאיב שהה בברלין, שם נהנה מתנאי מחיה טובים בשל האינפלציה הגרמנית. הוא ניצל את העלות הנמוכה של חומרים ושירותים בברלין האינפלציונית על מנת להוציא את ספריו בזול לאור. בעת שהייתו בגרמניה הצטרף בוגאיב לתנועה האנתרופוסופית, התיידד עם רודולף שטיינר ונחשף לכתביו של יונג. ב-1924 שב בוגאיב לברית המועצות, שם לא הותרה האנתרופוסופיה כחלק מהמאבק של המשטר הבולשביקי בדתות. בוגאיב נאלץ להסתיר את היותו אנתרופוסוף ולהתחזות למרקסיסט. ב-1934 נפטר בוגאיב משבץ מוחי. בעת פטירתו היה תלוי נגדו תיק פתוח במשטרה החשאית הרוסית.
תמות מרכזיות ביצירתו
ספרותו של ביילי משופעת באזכורים גאומטריים, מיסטיים ואינטרטקסטואליים. הוא משתמש רבות במדעים המדויקים ביצירתו כדרך להביע את מחשבות גיבוריו. כסימבוליסט, יצירתו של ביילי נושאת בחובה רבדים רבים של סמליות, כולל רמזים והקשרים למשמעויות שאינן מובעות בטקסט באופן ישיר. ביילי מרבה לציין הוגים פילוסופים ביצירתו ובפרט את קאנט. ההשפעה של קאנט על יצירתו מתבטאת בעולם הפנימי העשיר של גיבוריו ובאי הביטחון המוחלט של הקורא האם האירועים המתרחשים בסיפוריו הם מחוץ לדמיונם של גיבוריו או תיאור הדמיון של הגיבורים.
תרגומים לעברית
פטרבורג (זמורה-ביתן, 1992)
לקריאה נוספת
ולדיסלב חודסביץ', נקרופוליס (מרוסית: דינה מרקון), הוצאת כרמל, 2013
יהושע קלינג
ז'אן יהושע קלינג (כ"ח בסיוון ה'תרפ"ח, 16 ביוני 1928, שטרסבורג – ט' בחשוון ה'תשס"ד, 4 בנובמבר 2003, באר שבע), היה רב צרפתי, שכיהן כרב הראשי של ליון, בין 1955 ל-1974 וכרב הראשי של ניס, בין 1974 ל-1993.
שנים ראשונות
יהושע קלינג נולד בשטרסבורג ב-16 ביוני 1928 לגסטון ופאני לבית וייל.
בזמן מלחמת העולם השנייה, לאחר גיוסו של גסטון לצבא הצרפתי וגירושם של כמה מבני המשפחה, המשפחה עברה לעיר פו (הפירנאים האטלנטיים).
לאחר המלחמה, התנדב יהושע בתנועות נוער יהודיות ונסע ברחבי צרפת כדי לנסות להשיב ילדים יהודים שאומצו במהלך המלחמה על ידי משפחות קתוליות. משפחת קלינג אירחה אצלה ילד כזה, אותו התקשה יהושע לשכנע לעזוב את משפחתו המאמצת.
היה מדריך בתנועת הצופים היהודיים ושימש כרב הנוער היהודי בפריז.
לה-ווארן (1949-1955)
ב-1945, במקביל ללימודי המשפטים שלו באוניברסיטת הסורבון, יהושע התחיל את לימודיו בסמינר לרבנות בפריז. בהתחלה לא הייתה לו כוונה להפוך לרב אלא לעבוד כעורך דין. הוא למד בבית המדרש כדי למצוא תשובות לשאלות תאולוגיות שהטרידו אותו לאחר החורבן של השואה.
ב-1949 נישא לאסתר חקון, השנה שבה התחיל לכהן כרבה של קהילת לה-ווארן.
ליון (1955-1974)
ב-1955, הרב הראשי לצרפת יעקב קפלן מינה אותו לרבה הראשי של העיר ליון.
עם הגעתו, יזם הרב קלינג מספר תקנות שנועדו לשקם את הקהילה של ליון. ייסד שני בתי ספר יהודיים, אחד לבנים ואחד לבנות, וארגן מחנות נופש עבור הנוער היהודי.
ב-1974, החליט לעזוב את ליון. לאחר ניסיון במץ שנדחה על ידי הרב קפלן, הוא בחר בניס. בליון יחליף אותו עוזרו הצעיר הרב ריצ'רד וורטנשלאג, שמכהן בתפקיד עד היום.
ניס (1974-1993)
הרב קלינג עמד בראש קהילת יהודי ניס במשך כשני עשורים. שם יזם את ייסוד תחנת הרדיו היהודית רדיו שלום-ניצן. היה אחראי על סדר היום של השידורים. התחנה הפכה לאמצעי להפצת ענייני דת, קהילה, ופוליטיקה.
ב-1980, לאחר התפטרותו של הרב הראשי קפלן, וכן בשנת 1987, הועלה שמו של הרב קלינג בתור מועמד לעמוד בראשות יהדות צרפת. בסופו של דבר נבחרו הרב שמואל סיראט ב-1980 והרב יוסף סיטרוק ב-1987.
ישראל (1993-2003)
לאחר מספר מחלות, הרב יהושע קלינג נפטר ב-4 בנובמבר 2003 בבית החולים סורוקה באר שבע. נטמן בכפר מימון. אשתו אסתר נפטרה בחודש מרץ 2017.
השפעתו בקהילות שבהן כיהן כרב ניכרת עד היום.
משפחתו
בנו של הרב קלינג, הרב אלי קלינג הוא מנהל של סמינר "חמדת הדרום" לעולות צעירות מצרפת שאותו ייסד בכפר מימון.
ביל פיץ'
ויליאם צ'ארלס "ביל" פיץ' (באנגלית: William Charles "Bill" Fitch; 19 במאי 1934 – 2 בפברואר 2022) היה מאמן כדורסל אמריקאי, אשר שימש כמאמן ראשי בליגת ה-NBA במשך 25 עונות. בעונת הוביל את בוסטון סלטיקס לאליפות ה-NBA, ובשנת 1996 נבחר לאחד מעשרת המאמנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
בספטמבר 2019 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל.