cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-39
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-39 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1986, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1985.
נובוטון טכנולוגיות
קווי המוצרים בהם מתמקדת החברה הם בקרים (מיקרו-קונטרולרים) למגוון רחב של יישומים, שבבים ליישומי שמע (Audio), שבבים לתחומי המחשוב בכלל ומחשוב ענן בפרט, ושרותי ייצור של מוליכים למחצה. משפחת מוצרי NuMicro של חברת נובוטון, המבוססת על המעבד ARM Cortex-M0, ידועה במגוון רחב של רכיבים המציעים מפרטים עשירים הכוללים פונקציות רבות בכל רכיב. חטיבת שבבי מערכות מחשוב מפתחת ומייצרת רכיבי מפתח ללוחות אם של מחשבים אישיים שולחניים, מחשבים ניידים ושרתים, וכוללת פתרונות מלאים של רכיבי SuperI/O, בקרת חומרת מערכת, בקרת ספקים, אבטחה בתקני TPM, בקרת קלט/פלט (I/O) ובקרת מערכת כוללת למחשבים ניידים. נובוטון מפעילה גם מפעל ייצור מוליכים למחצה, המספק שירותי ייצור לחלק ממוצריה של החברה עצמה וכן ללקוחות ושותפים.
לחברה מרכז פיתוח בהרצליה.
מבנה החברה
לנובוטון סניפים בסין (מכירות ותמיכה בלקוחות), ארצות הברית (פיתוח, מכירות ותמיכה בלקוחות) וישראל (פיתוח ושיווק) והיא מורכבת משלוש חטיבות מוצרים עסקיות עיקריות:
חטיבת יישומי בקרים
חטיבה זו מתמקדת בעיקר במיקרו-בקרים ושבבים המיועדים להפקת קול ודיבור. משפחת מוצרי NuMicro של נובוטון הייתה הראשונה שהציגה באסיה בקרי 32-ביט המבוססים על ARM Cortex-M0 כמעבד הליבה המרכזי. משפחת מוצרים זו מציעה טווח רחב של מתח אספקה יחד עם עמידות להפרעות חשמליות וחסינות גבוהה לרעש, המתאימים במיוחד ליישומם של בקרים אלו בבקרת מערכות תעשייתיות. שוקי ומערכות היעד כוללים ציוד אלקטרוני רפואי, מנועי זרם ישר חסרי מברשות, מסכי מגע, יישומי USB ועוד. משפחת מוצרי emPowerAudio של נובוטון מספקת ביצועים מעולים תוך צריכת הספק נמוכה למערכות מבוססות קול. משפחה זו כוללת מגוון רחב של רכיבים המיועדים ליישומי מערכות שמע ניידות, מערכות שמע ובידור למכוניות וטלפוני אינטרנט (VoIP). שבב המערכת (ARM Audio (SoC של נובוטון הוא השבב המקליט (ChipCorder) הראשון בתעשייה, המבוסס על מעבד 32-ביט ARM Cortex-M0. שבב המערכת ISD9160 של נובוטון משלב בצורה אופטימלית הקלטה והשמעה בצריכת הספק נמוכה. שבב זה מתאים למגוון רחב של יישומים תעשייתיים, הדורשים מפרטי ביצועים מאתגרים במיוחד כגון ציוד רפואי נישא, מערכות אבטחה, אמצעי תחבורה ציבורית וכן מגוון של יישומים המיועדים למשתמשים ביתיים כגון מערכות שמע אלחוטיות, חיישני מגע למערכות מופעלות-מגע, מכשירי חשמל ביתיים, צעצועים וגאדג'טים שונים.
חטיבת מחשוב ומחשוב ענן
חטיבה זו מפתחת, מייצרת ומשווקת מגוון גדול של שבבים המותאמים לטווח הרחב של יישומי המחשוב הקיימים כיום. שבבים אלו כוללים רכיבי מפתח ללוחות-אם, למחשבים ניידים ולשרתים והם מציעים ללקוחות החברה פתרונות כוללים ליישומי SuperI/O, ניהול הספק (Power Management), אבטחת מערכת המחשוב, בקרת קלט/פלט ועוד. רכיבי ה – SuperI/O ובקרי המחשבים הניידים של נובוטון זוכים לנתחי שוק משמעותיים בשוקי היעד שלהם והביאו את החברה למעמד דומיננטי בשווקים אלו.
חטיבת הייצור
החטיבה העסקית של נובוטון העוסקת בייצור פועלת כמפעל מוליכים למחצה, המציע מגוון של טכנולוגיות ובהן לוגיקה גנרית, טכנולוגיית אותות מעורבת ספרתית-אנלוגית (Mixed-Signal), מתח גבוה, מתח גבוה מאוד, ניהול הספק, מסיכות תכנות לזיכרון קריאה-בלבד (ROM), זיכרון בלתי-נדיף מוטמע בלוגיקה ספרתית ועוד. טכנולוגיות אלו מבוססות על טכנולוגיות ייצור מוליכים למחצה בגאומטריות של 0.35 ו – 0.6 מיקרון.
Boulevard of Broken Dreams (שיר של אל דבין)
Boulevard of Broken Dreams (בעברית: "שדות החלומות השבורים") הוא שיר שנכתב על ידי אל דובין, לצד לחן משל הארי וורן. ב-31 באוקטובר 1933 הוציא דין ג'ניס יחד עם תזמורת האל קאמפ לאור את גרסתו המוקלטת הראשונה של השיר. בשנת 1934 ביצעה הזמרת קונסטנס בנט את "Boulevard of Broken" בסרט "Moulin Rouge".
"Boulevard of Broken" היה לשיר המוביל במחזמר הנושא שם זהה. המחזמר התיעודי מציג את חייו של כותב השיר.
קנת מקמילן
סר קנת מקמילן (באנגלית: Sir Kenneth MacMillan; 11 בדצמבר 1929 - 29 באוקטובר 1992) היה רקדן בלט וכוריאוגרף בריטי, שכיהן כמנהל האמנותי של הבלט המלכותי בלונדון בין 1970 ל-1977, וככוריאוגרף הראשי שלו מ-1977 עד מותו. לפני כו כיהן כמנהל הבלט של דויטשה אופר ברלין. כמו כן היה מנהל-שותף של תיאטרון הבלט האמריקאי מ-1984 עד 1989, וכמנהל אמנותי שלא מן המנין של בלט יוסטון מ-1989 עד 1992.
ביוגרפיה
מקמילן, שגדל במשפחה ללא רקע בבלט או מוזיקה, היה נחרץ בשעתו מגיל צעיר להיות לרקדן. מנהלת בלט סדלר'ס ולס נינט דה ולואה, קיבלה אותו כתלמיד ובהמשך כחבר בלהקתה. בסוף שנות ה-40' בנה לו מקמילן קריירה מצליחה כרקדן, אבל בשל פחד הבמה שנתקף בו, ויתר עליה כבר בשנות העשרים לחייו. מאז ואילך עבד אך ורק ככוריאוגרף; הוא יצר עשרה בלטים באורך מלא ויותר מחמישים יצירות בנות מערכה אחת. נוסף לעבודתו בלהקות בלט, היה פעיל בטלוויזיה, במחזות זמר, דרמה שאינה מוזיקלית ואופרה.
אף על פי שמקמילן נקשר בעיקר עם הבלט המלכותי, הוא ראה את עצמו שם לעיתים קרובות כמי שעומד מחוץ לחוג הפנימי, והרגיש נדחף לעבוד עם להקות אחרות לכל אורך הקריירה שלו ככוריאוגרף. הבלטים שיצר לבלט שטוטגרט ולבלט הדויטשה אופר כוללים כמה מיצירותיו, החוזרות בתכיפות הגדולה ביותר לרפרטואר.
ילדות ונעורים
מקמילן נולד בדונפרמליין, סקוטלנד, הצעיר בארבעה ילדים (ילד חמישי מת בינקותו). אביו שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה וסבל מפגיעה גופנית ונפשית תמידית. בחיפושיו אחר עבודה עבר עם משפחתו לעיר הולדתה של אשתו, גרייט ירמות' בנורפוק. מקמילן למד במלגה בבית הספר התיכון בירמות', אך במלחמת העולם השנייה הייתה ירמות' מטרה להפצצות חיל האוויר הגרמני ובית הספר פונה לרטפורד בנוטינגהאמשייר.
ברטפורד, התוודע מקמנילן לבלט באמצעות מורה מקמית למחול, ג'ין תומאס. הוא קיבל כבר שיעורים בריקודים סקוטיים בעיר הולדתו ובריקוד טאפ בגרייט יארמות', וגילה קרבה מיידית לבלט. ב-1942 מתה אמו, ואובדנה הביא עליו מצוקה קשה וממושכת. אביו היה מרוחק וקשרי משפחה קרובים היו לו רק עם אחות בכורה. מחבר ההספד שלו בטיימס העלה סברה, לפיה שורשי תחושת הניכור, הבולטת ברבים מן הבלטים של מקמילן, נעוצים בילדותו.
כששבית הספר חזר לגרייט ירמות' ב-1944, מצא מקמילן מורה חדשה לבלט, פיליס אדמס. בעזרתה התקבל מקמילו בן ה-15 לבית הספר לבלט סדלר'ס ולס (בהמשך בית הספר של הבלט המלכותי. הוא ראה את הצגות הבלט הראשונות שלו, בביצוע להקת סדלר'ס ולס של נינט דה ולואה, בתיאטרון נואל קווארד בלונדון.
רקדן
כשמנהל האופרה דייוויד ובסטר התמנה למנהל כללי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בסוף המלחמה, משימתו הייתה לייסד להקות אופרה ובלט קבועות בבית האופרה. הוא החל בבניית להקת האופרה מן היסוד, אך שכנע את דה ולואה לעשות את קובנט גארדן לבסיס העיקרי ללהקת הבלט שלה. מקמילן, שהיה עדיין סטודנט, הופיע בהפקת היפהפייה הנרדמת שבה פתחו מחדש ובסטר ודה ולואה את בית האופרה. תחילה היה ממלא מקום שאינו רוקד, ובהמשך קודם לתפקיד קטן של ריקוד. עכשיו, כשהלהקה העיקרית שכנה דרך קבע בקובנט גארדן, הקימה דה ולואה הרכב קטן יותר, שנועד להופיע בתיאטרון סדלר'ס ולס ולפעול כזירת אימון לרקדנים וכוריאוגרפים צעירים.
באפריל 1946 נמנה מקמילן עם חבר המייסדים, והתקדם במהירות. פרדריק אשטון, הכוריאוגרף הראשי של נינט דה ולואה, הציב אותו בתפקיד ראשי בבלט חדש, "ולסים אצילים וסנטימנטליים", באוקטובר 1946. הצלחת היצירה עודדה את אשטון להשיב לבמה את "הרנדוו" שלו מ-1933. אף כי בתחילה השתתף מקמילן רק כרקדן בלהקה בבלט זה, הוא קודם במפתיע לתפקיד הרקדן הראשי, משום שכל הרקדנים הראשיים המתאימים של הלהקה סבלו מפגיעות כלשהן. הביוגרפית שלו ג'אן פארי מציינת, שמקמילן הצליח לקבל עליו את התפקיד, משום שניחן ביכולת נדירה לזכור ולשחזר את הצעדים של כל רקדן בכל יצירה שבה השתתף. הוא קודם ללהקה הבכירה של קובנט גארדן בראשית עונת 1948–1949, לסיור הופעות באירופה, שבו רקד את פלורסטן ב"פה דה טרואה" במערכה השלישית של "היפהפייה הנרדמת" בהצגת הגאלה של הלהקה בניו יורק באוקטובר 1949. התפקיד החדש הראשון שיצר היה "המעריץ הגדול" של מדמואזל פיקנט בבלט "פינת הילדים" של ג'ון קרנקו. הוא הופיע בסרט הבריטי "Tread Softly" ב-1950. אחריו באו שרלוק הולמס ופרופסור מוריארטי שלו ב"הבלש הגדול" של מרגרט דייל (1953); ומונדוג ב"הליידי והשוטה" של קרנקו, (1954)
על אף התקדמותו בלהקה, השפיעו ההופעות על מקמילן לרעה. הוא סבל מפחד במה חמור, ותפקידי הסולו שלו היסבו לו מצוקה. דה ולואה אישרה לו שלושה חודשי היעדרות, שבמהלכם עשה זמן מה בריקוד בקבוצה המצומצמת של ידידו ג'ון קרנקו בתיאטרון מנטון הקטן, הרחק מאורות הבמה, בהנלי-על-התמז. קרנקו, בעצמו רקדן לשעבר שעבר לכוריאוגרפיה, הגיע למסקנה, שמקמילן ייטיב לעשות אם יבחר באותה דרך. קבוצת הכוריאוגרפים החדשה של דה ולואה, שהוקמה בתגובה ל"סדנאות הבלט" של מארי ראמבר. לקבוצה זו יצר מקמילן את הכוריאוגרפיה לבלט הראשון שלו, "סהרוריות", שהוצג לראשונה ב-1 בפברואר 1953. הבלט זכה לתגובות חיוביות, וכעבור שנה באה בעקבותיו יצירה קטנה, "ליידרטה". בלט זה הציג את הדמות "המנוכרת", שהייתה לסמל המסחרי בבלטים של מקמילן, במקרה זה, ליצנית שמשתתפת בנשף, שהאיש שעורך אותו מתאהב בה עד שהיא מאבדת את המסיכה ששיוותה לה דמות מושכת. בחירת המוזיקה האקלקטית של מקמילן ניכרה בשתי היצירות המוקדמות הללו; הראשונה נכתבה למוזיקת ג'אז מאת סטן קנטון, והשנייה למוזיקה לצ'מבלו מאת פרנק מרטן.
על סמך הצלחותיו בסדנה, הזמינה דה ולואה את מקמילן בן ה-25 ליצור בלט להופעה בסדלר'ס ולס. מחולות קונצרטנטיים, למוזיקה מאת סטרווינסקי, הוצג לראשונה בינואר 1955, בעיצוב במה של ניקולאס גאורגיאדיס, שמקמילן הרבה לעבוד עמו בשנים הבאות. פארי מציינת כהשפעות על מקמילן בתחילת דרכו את המודרניזם של כוריאוגרפים כגון רולאן פטי, ג'רום רובינס ואנטוני טיודור, ואת מלאכת המחשבת של אשטון, שממנו, לדברי מקמילן, למד כיצד יוצרים בלט. הטיימס ציין, שמיצירה זו ברור, שכישרון כוריאוגרפי רב-עוצמה הגיע. המבקר קלמנט קריספ מתאר את הבלט כ"תצוגה מבריקה העושה שימוש באוצר מילים קלאסי שנון וחמקני, משוחזר בידי יוצר, שהכיר את הקולנוע ודיבר את שפת התנועה של דורו". הצלחת "מחולות קונצרטנטיים" הבהירה למקמילן באופן סופי, שעתידו בכוריאוגרפיה ולא בריקוד. לאחר ויכוח נוקב עם דה ולואה, שרצתה לראותו ממשיך הן כרקדן והן ככוריאוגרף, השיג מקמילן את שלו, ומ-1955 היה החוזה שלו עם הלהקה (בשכר מופחת כלשהו) ככוריאוגרף בלבד. הופעותיו היחידות בקובנט גארדן כרקדן לאחר זאת היו בתפקיד האחות החורגת המכוערת ב"סינדרלה" של אשטון, יחד עם אשטון, ב-1956.
כוריאוגרף
בהמשך הפיק מקמילן סדרה של בלטים בני מערכה אחת. בשביל הלהקה הצעירה יצר כוריאוגרפיה לבלו "בית הציפורים" (1955), המבוסס על אגדת האחים גרים "יורינדה ויורינגל", ובשביל קובנט גארדן יצר את "נוקטאמבולס" (1956) על מהפנט דמוי סוונגלי. הוא עבד גם בטלוויזיה, עם "פאנץ' והילד" (1954), "החולמים", עיבוד טלוויזיוני ל"סהרוריות" ו"יצא גאה" (1955). ב-1956 יצא לחופשה ללא תשלום כדי לעבוד חמישה חודשים בניו יורק עם תיאטרון הבלט האמריקאי, שם יצר כוריאוגרפיה ל"ערב החורף" ו"מסע" בשביל הבלרינה הדרמטית נורה קיי. ללהקת האופרה של קובנט גארדן ביים את הבלט "הר ונוס" בטנהויזר של ריכרד וגנר, שחלק מן המבקרים ראו בו את החלק המוצלח ביותר בהפקה מאכזבת.
מקמילן היה הראשון בכוריאוגרפים בני דורו לקבל ערב שלם של יצירותיו בביצוע בלט סדלר'ס ולס. ביוני 1956 הוצג ה"בלט דיברטיסמן" החדש שלו, "סוליטייר" בערב של 4 בלטים בכרטיס אחד, יחד עם "סהרוריות", "בית הציפורים" ו"מחולות קונצרטנטיים". יצירתו משנת 1958, "המאורה", עם ההדים המאיימים השזורים בה, הדי מלחמה, דיכוי ומחבוא, זכתה בשבח על ההעזה לחדור לטריטוריה, שהבלט ממעט מאוד לחקור אותה. מבקר הבלט של הטיימס הודה, שרישומו הדרמטי של הבלט עז כל כך, שהצופה "שמח כשהוא מסתיים". בלט זה ציין את ראשית הקשר של מקמילן עם לין סימור, שהייתה המוזה שלו בבלטים רבים לאחר מכן. הלהקה קיבלה בינתיים הרשאה מלכותית ונודעה בשם הבלט המלכותי, ואילו הלהקה הקטנה יותר, שבסיסה בסדלר'ס ולס, נקראה "הלהקה המסיירת של הבלט המלכותי". בשלהי שנות ה-50' יצר מקמילן כוריאוגרפיה לשני מחזות זמר: אחד לבמה "עולמו של פול סליקי", (1958) ואחד לקולנוע "אקספרסו בונגו" (1959). הבלט "ההזמנה", שעלה לראשונה על במת בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ב-30 בדצמבר 1960, הוא כנראה השנוי ביותר במחלוקת בכל הבלטים של מקמילן. יצירה זו, בת מערכה אחת, שנושאה אונס, הוצגה בפרשנותם של לין סימור ודזמונד דויל ועוררה, בשעתה, תגובות מעורבות בעיתונות ובקהל. בין יצירותיו של מקמילן לבלט המלכותי בראשית שנות ה-60' היה פולחן האביב (1962); הוא בחר רקדנית זוטרה לא-מוכרת, מוניקה מייסון, לרקוד את התפקיד הראשי של הבתולה הנבחרת, המרקידה את עצמה למוות בפולחן פרימיטיבי. "ריקוד ורקדנים" תיאר את המופע כ"ניצחון ואות יחיד במינו"; הופעתה של מייסון תוארה "ביצוע מבריק ... אחת ההופעות הראויות ביותר להיזכר בבלט הבריטי". בטיימס כתב ג'ון פרסיבל, ש"מאז ניסיונו המקורי של ניז'ינסקי ב-1913 המתין "הפולחן" לכוריאוגרף, שיצליח להעלות אותתו על במה, והגרסה של מקמילן היא המוצלחת ביותר עד כה."
באמצע שנות ה-60' חוללו שניים מן הבלטים של מקמילן, על אף הצלחתם העצומה, מתיחות בילסים בינו לבין הנהלת בית האופרה המלכותית. ב-1964 דחו ובסטר ומועצת המנהלים של קובנט גארדן את הצעתו של מקמילו ליצור בלט למוזיקה של השיר על הארץ מאת מאהלר; הנימוק להחלטתם היה, שמוזיקה איננה מתאימה לשימוש כבלט. (הייתה זו הפעם השנייה שמועצת המנהלים הטילה וטו על ההצעה: מקמילן סורב ב-1959\ על אף תמיכתה של דה ולואה. קרנקו, שניהל עכשיו את בלט שטוטגרט, הזמין את מקמילן ליצור את הבלט אצלו ב-1965. ההצלחה הייתה כבירה, ותוך שישה חודשים הכניס הבלט המלכותי את היצירה לרפרטואר שלו.הבלט הראשון של מקמילן באורך מלא, בשלוש מערכות, רומיאו ויוליה (1965), למוזיקה מאת סרגיי פרוקופייב ( רומיאו ויוליה) נוצר לסימור וכריסטופר גייבל, אבל ובסטר דרש, שבהצגת הבכורה החגיגית ירקדו מרגוט פונטיין ורודולף נורייב. ההחלטה התקבלה מסיבות מסחריות ולאו דווקא אמנותיות: פונטיין ונורייב היו כוכבים נודעים בעולם כולו והבטיחו אולם מלא במחירי שיא, כמו גם פרסומת עצומה. לדברי פארי, הביוגרף של מקמילן, הוא ושני רקדניו הנבחרים הרגישו נבגדים.
ברלין
בעקבות האכזבה מקובנט גארדן, נענה מקמילן להזמנה מן הדויטש אופר ברלין לנהל את להקת הבלט שלה. פארי מתאר תקופה זאת כחוויה אומללה. אף כי בקובנט גארדן נחשד לעיתים ובסטר בהעדפת האופרה על פני הבלט, הרי בברלין לא היה ספק בכך, שהבלט הוצב בדרגה נמוכה בבירור, כפי שהתחוור למקמילן. הוא לא דיבר גרמנית, עובדה שפגמה בהנאתו מצפייה בסרטי קולנוע (שמקמילן נטה להם חיבה רבה) ומן התיאטרון, והגביל אותו באופן כללי בחיי היום-יום. אף כי הביא עמו מספר עמיתים, בהם סימור, רבים מהם עברו הלאה במהלך קרוב לארבע השנים שעשה בתפקידו, ומקמילן נעשה מבודד יותר ויותר. הייתה זו לו הפעם הראשונה למלא תפקיד ניהולי בנוסף לעבודתו כיוצר, והנטל השפיע על בריאותו הגופנית והנפשית. הוא הרבה לעשן ולשתות וסבל מאירוע מוחי קל.
ללהקה הברלינאית, יצר מקמילו שבעה בלטים: "ולסים אצילים וסנטימנטליים", "קונצ'רטו", "אנסטסיה" (גרסה בת מערכה אחת), "היפהפייה הנרדמת", "אולימפיה", "קין והבל" ו"אגם הברבורים". המבקר ג'יימס סימפסון סבור, שכמה ממיטב יצירותיו של מקמילן נוצרו לברלין ושטוטגרט.
הבלט המלכותי: מנהל 1970–1977
בשנת 1970 פרש אשטון, שהיה המנהל האמנותי של הבלט המלכותי מאז שדה ולואה פרשה מתפקידה ב-1963, אם גם באי-רצון מסוים. ובסטר פרש באותה שנה ורצה לחולל שינוי מלא בהנהלה במקביל ליציאתו הוא מניהול הלהקה. בשביל האופרה הסדיר ניהול משותף של קולין דייוויס ופיטר הול, ולבלט סגר עם מקמילן ועם ג'ון פילד כמנהלים-שותפים. בשני המקרים, כשלו ההנהלות המשותפות. הול לא נכנס לתפקידו ועבר תחת זאת לניהול התיאטרון המלכותי הלאומי, ופילד, שניהל את הלהקה הצעירה של הבלט המלכותי בתקופת דה ולואה ואשטון, מצא שהניהול המפוצל איננו ניתן לביצוע ועזב תוך חודשים ספורים להתמנות למנהל הבלט בלה סקאלה, מילאנו.
מקמילן מצא עצמו בעמדה לא-נוחה. הייתה זו עובדה ידועה, שאשטון נדחק החוצה בניגוד לרצונו, ורבים ראו זאת בעין רעה. המוראל בלהקה היה בשפל המדרגה עקב הודעה, שמקמילן ופילד היו שותפים לה, ששתי להקות הבלט יתמזגו, עם מספר רב של פיטורים. הצד הניהולי של המשרה לא היה לרוחו של מקמילן יותר משהיה בברלין, והיו שסברו, כי עבודתו היוצרת סבלה במהלך שבע השנים של עבודתו כמנהל. הרחבת "אנסטסיה" לגרסה בת שלוש מערכות (1971) והיצירה השנייה באורך מלא מתקופה זו, "סיפורה של מאנון" (1974), התקבלו בדעות חלוקות, בביקורות שליליות בעליל לצד אחרות, עתירות שבחים. בלט ג'ופלין "סינקופות עלית" (1974) ן"רקוויאם" (1976) זכו להצלחה מיידית וחזרו לבמה בהפקות תדירות. ו ה"רקוויאם" הוקדש לזכרו של קרנקו, שמת במפתיע ב-1973. הבלט הוצג בבכורה בשטוטגרט, משום שכמו במקרה השיר על הארץ, מועצת המנהלים של בית האופרה המלכותית סברה, שהמוזיקה הנבחרת - הרקוויאם של גבריאל פורה - איננה מתאימה לבלט. היצירה לא הוצגה בקובנט גארדן עד 1983.
בגיל 42, מקמילן, שלא נישא קודם ושמר על סודיות לגבי חייו האישיים, התחתן עם הציירת האוסטרלית דבורה ויליאמס. הסופר ג'ון פרסיבל מציין, שנישואיו של מקמילן "הצילו אותו, הן גופנית והן נפשית, נתנו לו יציבות בחייו הפרטיים ונראה שפתרו את המיניות הלא-ברורה שלו". מנישואים אלה נולדה בת אחת.
הבלט המלכותי: כוריאוגרף ראשי 1977–1992
לאחר שבע שנים כמנהלח הבלט המלכותי, פרש מקמילן בשנת 1977, בשאיפה להתרכז בכוריאוגרפיה. את מקומו כמנהל אמנותי תפס נורמן מוריס, שבא מבלט ראמבר, האוונגארדי יותר. מקמילן התמנה למשרת הכוריאוגרף הראשי. הבלט הרביעי שלו באורך מלא, "מאיירלינג" (1978), הייתה יצירה אפלה, שתיארה את התאבדות רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה עם פילגשו הצעירה, מרי וטסרה. פארי מציין, שכמה מעלילות הבלטים החדשים שלו בני מערכה אחת עסקו גם הן בנושאים אפלים: משפחה מופרעת ב"אחי, אחיותי"; מוסד לחולי נפש ב"מגרש משחקים"; "גיא צלמוות" ... כלל סצינות ממחנה ריכוז נאצי; "מתופף שונה" (1984) היה גרסה לבלט של וויצק מאת גאורג ביכנר, שקהל קובנט גארדן הכיר מן האופרה ווצק של אלבן ברג משנת 1925; כל השלושה מתארים את הברוטליות הנופלת בחלקם של עלובי החיים, הנרמסים ברגל גסה. אפילו בקלילים יותר בבלטים של מקמילן עשוי להיות צד רציני: "סוף היום" (1979), לקונצ'רטו לפסנתר בסול מז'ור של מוריס ראוול, מתאר אורח חיים של שנות ה-30', שמלחמת העולם השנייה עתידה להחריב במהרה בקרוב, וקריספ מתאר אותו כ"רקוויאם ל, מתק החיים' של תקופה".
בשנות ה-80' ניסה מקמילן את כוחו בתיאטרון שאיננו בלט, כשביים הפקות של "מחול המוות" מאת סטרינדברג בתיאטרון הבורסה המלכותית במנצ'סטר, (1983), ו"מלכות הארץ" של טנסי ויליאמס בתיאטרון המפסטד, (1984). פארי כתב באובזרבר, 18 בספטמבר 1983, שלדעתו הדרמה במחזה הראשון לא התעוררה במלואה לחיים;
המבקר מייקל בילינגטון מן הגרדיאן שיבח את "יצירת האווירה עד אחרון הפרטים בהפקה" של היצירה השנייה. מ-1984 עד 1989, במקביל לעבודתו ככוריאוגרף הראשי של הבלט המלכותי, כיהן מקמילן כמנהל שותף של תיאטרון הבלט האמריקאי. ללהקה זו יצר שני בלטים, "נער פרא" ו"רקוויאם" (הפעם למוזיקה מאת אנדרו לויד ובר במקום לרקוויאם של פורה), ביים מחדש את "רומיאו ויוליה" שלו ויצר הפקה חדשה של "היפהפייה הנרדמת".
על אף התקף לב חמור שעבר ב-1988, המשיך מקמילן לעבוד במרץ. ב-1989 יצר את הבלט הראשון בחמש שנים לקובנט גארדן, גרסה חדשה של "נסיך הפגודות" מאת בריטן. הלהקה מעולם לא הייתה מרוצה מן הגרסה המקורית של קרנקו מ-1956, והיא נזנחה בחיי המלחין. מקמילן סבר, שאפשר לעבד את היצירה בהצלחה, עם כמה חיתוכים בפרטיטורה, אבל מנהלי עזבונו של בריטן סירבו לאשר ולו שינוי יחיד. מקמילן חזר לבלט קלאסי ליצירה זו, ויצר סיפור אגדה, שונה מאוד מסגנונו הרגיל. התוצאה לא נחשבה לאחת מיצירותיו הטובות ביותר, אבל ציינה את הופעתה של דארסי באסל בת ה-19, שבה בחר מקמילן לרקוד את הגיבורה הצעירה. יחד עם הרקדן הראשי של בלט בולשוי, אירק מוחמדוב, שהצטרף לבלט המלכותי ב-1991, הייתה באסל למוזב החשובה האחרונהשל מקמילן. לשני הרקדנים האלה יצר את "חלומות חורף" (1991), בהשראת שלוש אחיות של אנטון צ'כוב. מוחמדוב מילא את התפקיד הראשי של הזכר הברוטלי בבלט האחרון של מקמילן, "עץ יהודה" (1992). האם היו אלה הצלחות או כישלונות? שניהם עדיין ברפרטואר, אבל אולי לא בין מיטב להיטיו.
מקמילן מת מהתקף לב מאחורי הלקעים בבית האופרה המלכותית, במהלך הצגה של "מאיירלינג". ג'רמי איזקס, המנהל הכללי של בית האופרה המלכותית, הודיע על המוות מעל הבמה לאחר המופע, וביקש מן הקהל לקום ולהרכין את ראשיהם ולצאת מן האולם בדממה. אותו לילה הציגה הלהקה הצעירה את "רומיאו ויוליה" של מקמילן בברמינגהאם. מקמילן סיים כמעט את העבודה על המחולות להפקה חדשה של המחזמר "קרוסל" של התיאטרון הלאומי, שנפתחה בתיאטרון ליטלטון שישה שבועות אחר כך, עם משפחתו ורבים מחבריו הקהל.
1994 ברוסיה
1994 ברוסיה הייתה השנה השלישית להקמת המדינה לאחר פירוק ברית המועצות. תחילת השנה התאפיינה בהתייצבות שלטונית לאחר משבר חוקתי, ובסופה החלה מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
אירועי תרבות
החל משנת 1988 האקדמיה לאמנות הקולנוע מחלקת פרסי "ניקה" עבור הסרטים. בשנה זו הזוכים היו:
נציגויות דיפלומטיות של איי מרשל בעולם
איי מרשל היא מדינת אי באוקיאניה. איי מרשל מורכבת מ-29 אטולים ו-5 איי מבודדים. בנוסף ישנם מאות איים זעירים אשר גובהם מטרים ספורים מעל פני הים ושוניות אלמוגים. איי מרשל מחזיקה ברחבי העולם 5 שגרירויות ו-2 קונסוליות.
סמל סקסוניה-אנהלט
סמל סקסוניה-אנהלט (בגרמנית: Wappen Sachsen-Anhalts) הוא סמלה הרשמי של המדינה הגרמנית סקסוניה-אנהלט. הסמל נכנס לשימוש ב-29 בינואר 1991
דוד סלמן (כדורגלן)
דוד סלמן (נולד ב-2 באוקטובר 1958) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי בבני יהודה תל אביב.
חיים אישיים
סלמן נולד להורים שעלו מעיראק והוא הצעיר מבין תשעת אחיו ואחיותיו.
סלמן נשוי ואב לשלושה ילדים. כיום הוא מפקח תברואה בעיריית תל אביב.
מונו (מגזין)
מונו (אנגלית: Monu) הוא מגזין דו שנתי בשפה האנגלית בנושאי אורבניזם, המתמקד בנושאי העיר במובן רחב יותר, כמו הפוליטיקה, הכלכלה, הגאוגרפיה, ההיבטים החברתיים של העיר וכן המבנה הפיזי שלה. המגזין מונו נערך לראשונה ביוני 2004 בעיר רוטרדם שבהולנד.
המגזין מגדיר את עצמו כ"פרסום עצמאי, נון-קונפורמיסט, בעל אוסף של מאמרי ביקורת, תמונות, מושגים ותאוריות עירוניות של אדריכלים, תאורטיקנים ואורבניסטים מרחבי העולם". כמו כן, מנסה המגזין לחקור מגמות עירוניות בעזרת המידע שצובר.
בית דנון
בית דנון הוא מתחם יהודי ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, והוא המתחם היהודי הקרוב ביותר לכותל הקטן. הוא שוכן ברחוב הגיא פינת רחוב שער הברזל, ובו שבע דירות.
היסטוריה
בשנת 1948 עם כיבוש האזור בידי ירדן, הוא הועבר לאחריות "האפוטרופוס הירדני על נכסי אויב".
לאחר איחוד ירושלים המשיכו התושבים הערבים להתגורר במקום, ועמם נמנה ערבי שסייע למשטרה בפעולתה נגד סוחרי סמים. משנחשף הסייען וחשש לחייו, נפתח משא ומתן בין עמותת עטרת כוהנים לבין הסייען, שנערך בתיווך משטרת ישראל, ובסופו שלמה העמותה לסייען כספים תמורת הסכמתו לפנות את דירתו ולהביא לפינוי יתר הדירות במתחם. לאחר מכן רכש אברהם פרנקו את המתחם, ובשנת 1985 מכרה משפחתו של פרנקו את המקום לעמותת עטרת כהנים.
המבנה כיום
המבנה משמש כפנימייה לתלמידי ישיבת עטרת ירושלים, ומתגוררים בו כמאה תלמידים.
הארמון הנשיאותי אוע'וזחאן
הארמון הנשיאותי אוע'וזחאן (בטורקמנית: Oguz han köşk, Огуз хан көшк) הוא מעונו הרשמי של נשיא טורקמניסטן הממוקם בבירת טורקמניסטן, אשגבאט. מבנה זה משמש ביתו של נשיא טורקמניסטן החל מיום הקמתו ועד היום.
היסטוריה
הארמון הנשיאותי הראשון של טורקמניסטן נבנה כבר בשנת 1997, אך הוא הוצא משימוש לאחר שנחשב למבנה ראוותני. בשנת 2008 בנתה חברת הבנייה הצרפתית Bouygues את הארמון הנשיאותי וסיימה לבנות אותו בשנת 2011. ב-18 במאי 2011 נחנך הארמון, ועבר להתגורר בו נשיא טורקמניסטן גורבנגולי ברדימוחמדוב. עלות הוצאות הארמון נאמדות על 250 מיליון דולר בשנה.
מוזיאון הריגול הבין-לאומי
מוזיאון הריגול הבין-לאומי (באנגלית: International Spy Museum) הוא מוזיאון בבעלות פרטית המוקדש לתחום הריגול וממוקם בוושינגטון, בירת ארצות הברית. הוא ממוקם בבניין Le Droit 1875 בשכונת הרובע פן בוושינגטון, מול בניין משרד רשם הפטנטים הישן.
הקמה
במוזיאון נמצאים יותר מ-600 פריטים בשטח של למעלה מ-20,000 רגל מרובע (1900 מ"ר). התערוכות מתייחסות להיסטוריה של הריגול ומרגלים בפועל, הן בעולם האמיתי והן בתרבות הפופולרית. במוזיאון תערוכות נרחבות על שיטות הריגול וחומרים מתקופת האימפריות היוונית והרומית, האימפריה הבריטית, מלחמת העצמאות האמריקנית, מלחמת האזרחים האמריקנית, שתי מלחמות העולם ושנות המלחמה הקרה. תחנות מבקרים אינטראקטיביות רבות נמצאות ברחבי שטחי התערוכות. בתחנה הסופית מוצג סרט בן 8 דקות, המתאר כיצד הטכנולוגיה המודרנית שינתה את פניה של הלוחמה בטרור.
מיצובישי דיאמנטה
מיצובישי דיאמנטה (ביפנית: ディアマンテ, באנגלית: Mitsubishi Diamante) היא מכונית סלון מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1990–2005 ביפן ובאוסטרליה.
"מיצובושי מוטורס" ניצלה את דגם "מיצובישי סיגמא" במספר כלי רכב שונים המבוססים על הדגמים: "Mitsubishi Galant" ומיצובישי דיאמנטה אשר נמכרו בשווקים שונים בתקופה זו.
קרל ורניקה
קרל ורניקה (בגרמנית: Carl Wernicke; 15 במאי 1848 - 15 ביוני 1905) היה רופא נוירולוג ופסיכיאטר גרמני, פרופסור באוניברסיטאות ברסלאו (בימינו - ורוצלב) והאלה ורניקה גילה בשנת 1874 את מרכז הדיבור הסנזורי - הידוע כאזור ורניקה במוח, שבניגוד לאזור המוטורי של הדיבור (אזור ברוקה), הוא אחראי על הבנת הדיבור.
ביוגרפיה
קרל ורניקה נולד בעיירה טרנוביץ בחבל שלזיה עילית, אז חלק מממלכת פרוסיה, בימינו טרנובסקיה גורי, בפולין. אביו היה מפקח בחברת מכרות. ורניקה למד בגימנסיה המלכותית באופלן ואחר כך בגימנסיה "מריה מגדלנה" בברסלאו, בה סיים את בחינות הבגרות בשנת 1866. לאחר מכן הוא למד רפואה באוניברסיטת ברסלאו עד שנת 1870. אחרי שעבד כרופא סטאז'ר, עוזרו של היינריך נוימן (1884-1814) בבית החולים "כל הקדושים" (Allerheiligenhospital) של ברסלאו. ורניקה הוסמך כרופא בשנת 1870 ובמלחמת צרפת–פרוסיה עבד ורניקה לצד הכירורג פישר. פישר סייע לו לסדר השתלמות באנטומיה בת שישה חדשים בקליניקה של תאודור מיינרט בווינה. ורניקה שמר כל חייו הערצה רבה למיינרט, אותו הזכיר תכופות בהרצאותיו. בהוראתו דיוקנו של מיינרט היה היחיד שקישט את קיר האולם הגדול בקליניקה שלו..בשובו לברסלאו פרסם ורניקה את תגליתו על האזור במוח האחראי להבנת הדיבור והנפגע האפזיה הסנזורית. אחרי שבשנת 1875 סיים את עבודת הדוקטורט, כיהן ורניקה בשנים 1878-1876 כמדריך בקליניקה הנוירו-פסיכיאטרית של בית החולים "שאריטה" בברלין, תחת ניהולו של קארל וסטפאל (1890-1833). באותה תקופה במקביל לעבודתו הקלינית והמחקרית בבית החולים התחיל ורניקה את עבודתו כמטפל במחלות עצבים (נוירולוגיות ופסיכיאטריות) בקליניקה פרטית ברלין.
בשנת 1885 הוא התמנה, במקומו של נוימן, פרופסור שלא מן המניין לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה באוניברסיטת ברסלאו ובשנת 1890 היה לפרופסור מן המניין ומנהל בית החולים הפסיכיאטרי בעיר. בשנת 1904 כשעיריית ברסלאו דחתה את ההצעה לבנות בית חולים פסיכיאטרי חדש, נענה ורניקה חיובית לקריאה להתמנות מנהל הקליניקה הנוירו-פסיכיאטרית בהאלה. אולם הוא לא הספיק למלא תפקיד זה יותר מ-3/4 שנה. ב-13 ביוני 1905 בעת טיול על אופניים ביער התורינגי נפגע ורניקה בתאונה קשה שבה נשברו לו צלעות רבות ועצם החזה ונגרם לו פנאומותורקס. הוא נפטר בדרברג בעמק גרה (גראטל) בעקבות החבלות. בדיוק באותה תקופה עבד על מהדורה השנייה של ספרו "יסודות הפסיכיאטריה". גופתו נשרפה בקרמטוריום בעיר גותה.
מחקריו בתחום האפאזיה
זמן קצר אחרי שפול ברוקה פרסם את ממצאיו על הליקויים בשפה אצל בני אדם הנפגעים באזור במוח הנודע מאז כ"אזור ברוקה" החל ורניקה, אז בן 26, לחקור גם הוא את השפעות הנזקים במוח על הדיבור והשפה. ורניקה הבחין כי לא כל הליקויים בשפה הם תוצאה של פגיעה ב"אזור ברוקה". הוא מצא שנזק בפיתול הרקתי האחורי-עליון (posterior superior temporal gyrus) מחצי השמאלי של המוח גורם לליקויים בהבנת השפה. אזור זה במוח כונה "אזור ורניקה" והתסמונת האפאזית הנגרמת על ידי פגיעה בו כונתה אפאזיה תפיסתית (receptive aphasia) או אפאיזה ע"ש ורניקה.
שאר פעילותו המדעית והאקדמית
בשנים 1881–1883 פרסם קרל ורניקה את הספר "Lehrbuch der Gehirnkrankheiten" (ספר לימוד למחלות המוח) בשלושה כרכים. זה היה ספר מקיף שכלל הרבה תצפיות מקוריות אנטומיות, פתולוגיות וקליניות, לרבות תיאור של כמה תסמונות חדשות: למשל זו הנוצרת על ידי חסימת העורק המוחוני האחורי-תחתון. הוא תיאר אנצפלופתיה במקרה של הרעלה בחומצה גופרתית. הוא היה ער לחשיבות הגורם הרעיל בסיבותיה אף לא הבחין שזה היה על רקע תזונתי.
ורניקה ביקש לסווג את ההפרעות הנפשיות על בסיס האנטומיה והפתולוגיה של מערכת העצבים. הוא סבר שההפרעות הפסיכיאטריות נגרמות על ידי הפרעות ב"מערכת העצבים האסוציאטיבית", תאוריית לוקליזציה משלו. ורניקה לא האמין בהפרעות פסיכיאטריות ספציפיות והתנגד מאוד לסיווגים של אמיל קרפלין ובטענה שאינם מדעיים מספיק. קרל יאספרס תקף את דעותיו וכינה אותו "מיתולוג של המוח".
ורניקה פרסם ספר "יסודות הפסיכיאטריה בשיעורים קליניים" (1894,1906), "הצגות מקרים מן הקליניה הפסיכיאטרית בברסלאו" (1900-1899) וגם "אטלס של המוח" (1903-1897). תקצירו האחרון על "הקומפלקס התסמיני" של האפאזיה פורסם ב-1903 בסדרת רפואה בהרבה כרכים שבעריכת ארנסט ויקטור פון ליידן (1910-1832) ופליקס קלפמרר (1932-1866).
ורניקה הצטייר כאדם שתקן ובעל אופי עצור. היה קשור לאחד מעמיתיו הוותיקים, ארנסט שטורך, אותו העריך מאוד. היה מרוחק ביחס לתלמידיו, אך בדיקותיו והצגות המקרים שערך היו מאוד מעניינות ומגרות מחשבה.
תלמידו הידוע ביותר היה אוטפריד פרסטר.
מונחים ברפואה הנקראים על שמו (אפונימים)
"אזור ורניקה הגרעיני" תואם את אזורי ברודמן BA22 (הפיתול הרקתי העליון, בחלקו האחורי) BA21 (הקליפה הרקתית הצדדית או האזור הרקתי הבינוני) BA 41 ,BA 42 (האזור הרקתי הרוחבי, חלק מהקליפה האודיטורית הראשונית)
פרסומים וספרים
ב-1897 יחד עם תאודור ציהן הקים ורניקה את הג'ורנל המדעי Monatsschrift für Psychiatrie und Neurologie ("ירחון לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה") (ספר לימוד למחלות המוח - לרופאים ולסטודנטים) (על התגובה ההמיאופית של האישונים - בכתב העת Fortschritte der Medicin 1883, 1: 49-53 (יסודות הפסיכיאטריה בשיעורים קליניים) (הצגות מקרים מהקליניקה הפסיכיאטרית בברסלאו)
בית הכנסת 770 (ירושלים)
בית הכנסת חב"ד - 770 הוא בית כנסת בולט המשמש את קהילת חב"ד בשכונת רמת שלמה בירושלים. בית הכנסת נבנה בשנת 2003 כהעתק של חזית מרכז חב"ד העולמי - 770 שבניו יורק. זהו המבנה היחיד בעיר שנבנה מאריחי לבנים אמריקאיות אדומות. המבנה בולט בנופה של ירושלים, בעיקר באזור ערוץ נחל צופים שלמרגלות הרכס, ונראה משכונות צפוניות רבות מדרום-מזרח ליער רמות. זהו בית הכנסת החב"די הגדול בירושלים.
בית הכנסת ממוקם ברחוב האדמו"ר מלובביץ', המרכז את כ-200 משפחות חסידי חב"ד שבשכונה, והן מהוות את הקהילה החב"דית הגדולה בעיר.
היסטוריה
הקהילה החלה להתיישב במקום עם הקמת השכונה בשנות ה-90, ביוזמת חבר העירייה ונציג חב"ד יעקב שנור. ביוזמת הרב יוסף יצחק הבלין נבנה הבניין בצורת מרכז חב"ד בניו יורק. האישורים עבור בנייתו ניתנו לאחר מאמצים רבים מצד הקהילה ועמיתיה. אחד האישורים ניתן כיוון שבטופס הבקשה נכתבה בקשה למבנה ב"אֶבֶן חוּמָה" (ללא ניקוד), ונציג העירייה הבין את הנכתב כאֶבֶן חוֹמָה, סיפור זה הפך למוכר בקהילת חב"ד. האבנים לציפוי הבניין יובאו מבית חרושת בניו יורק. הנחת אבן הפינה מאבן שנלקחה מ-770 המקורי, התקיימה בכסלו תשס"א (2000) וכעבור שנתיים בכסלו תשס"ג נערכה חנוכת הבית.
רב הקהילה ובית הכנסת הוא הרב יוסף יצחק הבלין, משפיעי הקהילה הם הרב יוסף יצחק אופן והרב יוסף יצחק רוזנברג.
המבנה מתייחד בכך שאין לו פנים ואחור, ובשונה מהבניין המקורי. בית הכנסת הירושלמי נבנה כשחזיתו היא משני הכיוונים כך שהיא נראית גם לעבר הנוף בכיוון יער רמות והשכונות המרוחקות, החל משכונות הבריח הסמוכות יותר ועד לשכונת רוממה וסביבתה. בסביבות 2019 עם הרחבת השכונה, נבנה פרויקט מגורים הכולל 3 בניינים במורד הגבעה ובסמיכות לבית הכנסת. עם בניית בתים אלו חזותו של בית הכנסת הוסתרה חלקית, לכיוון מזרח. בית הכנסת, בשונה מהבניין המקורי, אינו מחולק לחדרים וכל קומת הכניסה משמש כאולם מרכזי, בקומה העליונה יש עזרת נשים המשמש בימי חול לכולל אברכים. בצד האולם חדר ספח שהוא העתק של חדר הרבי מלובביץ' בברוקלין.
בקומה התחתונה שוכן אולם אירועים על שם אליעזר ננס ומקווה טהרה שנחשב לאחד המקוואות המפוארים בישראל. המקווה נחנך בשנת 2012 בתרומת מאיר זאיאנץ מברזיל, והוא מתפרס על פני 300 מ"ר.
לקריאה נוספת
יובל בן-עמי, ארץ הפלאות, עם עובד 2007. עמ' 97
טרומן הנרי ספורד
ביוגרפיה
ספורד נולד ברויאלטון ורמונט. כבר מגיל צעיר משך את תשובת לבם של הסובבים אותו ביכולות החישוב שלו. בהיותו בן תשע, כומר מקומי ביקש ממנו להעלות את המספר 365,365,365,365,365,365 בריבוע. בתוך פחות מדקה טרומן הציג את התשובה הנכונה, 133,491,850,208,566,925,016,658,299,941,583,225, מבלי שנעזר כלל בנייר. בערך בגיל זה פיתח שיטה חדשה לחישוב מחזורי הירח, כאשר הפועל על פיה משתמש רק ברבע מהזמן הדרוש לשיטה אחרת ידועה.
שלא כמו גאוני חישוב אחרים, ספורד לא הופיע בפני קהל. הוא למד אסטרונומיה במכללה. כיהן בתפקיד מנהל מצפה הכוכבים הופקינס בויליאמס קולג', מצפה הכוכבים העתיק ביותר בארצות הברית. כיהן בתפקיד זה עד ליום מותו.
בשנת 1894, ספורד לקה בשבץ. הוא נפטר ב-13 ביוני 1901 בניוארק, ניו ג'רזי, בדירה שחלק עם בנו.
על שמו הוקמה מלגת לימודים לאסטרונומיה בויליאמס קולג'.
זרת (יחידת מידה)
זרת היא מידת אורך מקראית, ומוזכרת בתורה בפרשת ויקהל, לשער בה את מידות החושן:.
שמה של מידת הזרת בארמית הוא 'זרתא' וכן הוא בתרגום אונקלוס, וכך מכונה מידת הזרת לעיתים בתלמוד.
שיעור המידה
לפי חלק מן הפרשנים, שיעור הזרת הוא כחצי משיעור האמה, ומאחר ואמה שיעורה הוא 6 טפחים, נמצא שיעור הזרת 3 טפחים. פרשנים אחרים כתבו שזרת היא חצי מאמה בת חמישה טפחים, ולכך שיעורה הוא טפחיים ומחצה..
לפי בעלי התוספות, בשם רבי אלעזר הקליר הזרת היא שליש האמה, שהוא 2 טפחים. ויש שכתבו שאף דעת התלמוד ירושלמי כן.
אופן המדידה
באופן מדידת שיעור הזרת ישנן שתי אפשרויות:
מפרץ הלווייתנים
מפרץ הלווייתנים (באנגלית: Bay of Whales) הוא נמל קרח טבעי, שנוצר במקום שמימי האוקיינוס חודרים אל קדמת מדף הקרח רוס, צפונית לאי רוזוולט, אנטארקטיקה. זו הנקודה הדרומית ביותר של אוקיינוס פתוח, לא רק של ים רוס אלא גם בכל אוקיינוסי העולם. ים רוס משתרע עוד מרחק רב דרומה - עד חוף גולד, כ-320 ק"מ מן הקוטב הדרומי - אבל רוב השטח הזה מכוסה במדף הקרח רוס ולא בים פתוח.
גילוי ומתן שם
ארנסט שקלטון העניק לתוואי הנוף הזה את שמו ב-24 בינואר 1908, תוך כדי משלחת נמרוד, הודות למספר הרב של לווייתנים שנצפו סמוך לאתר זה.
היסטוריה
במהלך מסעו של אמונדסן אל הקוטב הדרומי, הקים חוקר הארצות הנורווגי רואלד אמונדסן בסיס זמני, שאותו כינה בשם פראמהיים, במפרץ הלווייתנים. הבסיס היה בשימוש בין ינואר 1911 לפברואר 1912. בתחילת פברואר הגיעה לשם ה"טרה נובה", שחיפשה מעגן בטוח להוריד אל החוף את קבוצת הצפון של ויקטור קמפבל. היה זה זעזוע לא קטן בשביל אנשי הספינה, למצוא שם את האונייה "פראם" ואת אנשיו של אמונדסן בבסיסם. החשדנות הייתה הדדית, אבל הנימוסים נשמרו והצעתו האדיבה של אמונדסן להקים בסיס למשלחת טרה נובה במרחק מה מבסיסו הוא נדחתה בנימוס. לאחר השלמת פריקתה של ה"פראם" יצאו אנשי אמונדסן להקים מצבורי ציוד בדרך לקוטב הדרומי.
מפרץ הלווייתנים שימש כבסיס תמיכה לוגיסטית לעוד כמה משלחות חשובות לאנטארקטיקה, בהן:
הקונפיגורציה של מפרץ הלווייתנים משתנה כל הזמן. סקר שערכה משלחתו השנייה של ריצ'רד בירד בשנת 1934 קבע, שתוואי הנוף שוכן בצומת של שתי מערכות קרח נפרדות, שתנועותיהן מושפעות מנוכחות האי רוזוולט. קומנדר גלן ג'ייקובסון מצי ארצות הברית, שביקר במקום בינואר 1955, מצא, שעקב הינתקות הקרח ממדף הקרח, היה הנמל בלתי-שמיש זמנית.
מפרץ הלווייתנים נמחק לחלוטין בשנת 1987, כשהר קרח באורך 159 ק"מ ניתק ממדף הקרח רוס.
הסכם דוחה
הסכם דוחה (בערבית: اتفاق الدوحة) היה הסכם שנחתם בין מפלגות ומילציות לבנוניות יריבות ב-21 במאי 2008 ונחתם בדוחה, בירת קטר.
לפני ההסכם
המשבר הפוליטי של לבנון פרץ לאשר שממשלת לבנון קיבלה כ-2 החלטות, הראשונה היא לפרק את רשת הטלקומוניקציה של ארגון החזבאללה וההחלטה השנייה הייתה לפטר את ראש מערך הביטחון של נמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי, החלטות אלו באו לאחר שהתגלו מצלמות מעקב של החזבאללה, מצלמות המעקב הותקנו כך שיוכלו לעקוב אחרי מסלול ההמראה המערבי "17" שמשמש בעיקר בכירים שטסים במטוסי סילון ומטוסי מנהלים.
בתגובה להחלטות אלו החלו מהומות ברחבי בירת המדינה, ביירות ובמהרה המהומות החריפו והפכו להתכתשויות בין חזבאללה למילציות אחרות. בשלב מסוים החלה חזבאללה להשתלט על מערב ביירות, למעשה זו הייתה הפעם הראשונה מאז מלחמת האזרחים בלבנון שחזבאללה השתמשה בנשקה במסגרת סכסוך פנים-לבנוני. הקרבות החלו להתפשט גם לאזור הר הלבנון. על פי הערכות כ-300 בני אדם קיפחו את חייהם בחילופי האש בין חזבאללה למיליציות האחרות.
המועצה הערבית פעלה במהירות לעצירת האלימות, לבסוף ב-15 במאי 2008 נחתם ההסכם בין הצדדים.
פורום הדיאלוג הלאומי הלבנוני
פורום הדיאלוג הלאומי הלבנוני התקיים בדוחה, בירת קטר והתקיים בין התאריכים 16 במאי ל-21 במאי 2008, בפורום השתתפו כל המנהיגים הלבנוניים וכולם הצהירו כי הם מחיובים לסיים את המשבר הפוליטי ועל ההשלכות שלו על הדו-קיום בקרב האזרחים הלבנונים. בנוסף לכך, התחייבו המנהיגים לשמור על העקרונות המעוגנים בחוקת לבנון ובהסכם טאיף.
כתוצאה מהדיונים שנערכו במסגרת הפורום הגיעו כל הצדדים להסכמה.
עיקרי ההסכם
ההסכם נחתם בדוחא ב־21 במאי 2008 על ידי המנהיגים הפוליטיים הלבנונים שלקחו חלק בפורום, ההסכם נחתם בנוכחות הנשיא וחברי ועדת השרים הערבית.
אחרי הסכם דוחא
ב־25 במאי 2008 בחר הפרלמנט הלבנוני את הגנרל מישאל סולימאן כנשיא המדינה החדש, התפקיד לא היה מאויש מאז נובמבר 2007.
חוק סחר העבדים 1807
חוק סחר העבדים 1807 (באנגלית: Slave Trade Act 1807) חוק לביטול סחר העבדים, הייתה חקיקה של הפרלמנט הבריטי האוסרת על סחר העבדים באימפריה הבריטית. אף על פי שהוא לא ביטל את העבדות, הוא אכן עודד פעולות בריטיות ללחוץ על מדינות לאום אחרות לבטל את סחר העבדים שלהם.
רבים מהתומכים חשבו כי החוק יביא לסיום העבדות. העבדות על אדמת אנגליה לא נתמכה בחוק האנגלי ועמדה זו אושרה במקרה של סומרסט בשנת 1772, אך היא נותרה חוקית ברוב האימפריה הבריטית עד לחוק ביטול העבדות בשנת 1833.
רקע
מרטין מרדית' קובע כי "בעשור שבין 1791 ל־1800 אוניות בריטיות ביצעו כ-1,340 מסעות לרוחב האוקיינוס האטלנטי, והביאו איתן כמעט 400,000 עבדים. בין 1801 ל־1807 הם העבירו עוד 266,000 עבדים. סחר העבדים האטלנטי נותר אחד העסקים הרווחיים ביותר של בריטניה." הוועדה לביטול סחר העבדים הוקמה בשנת 1787 על ידי קבוצה של פרוטסטנטים אנגלים אוונגליסטים שהיו קשורים בקוויקרים, כדי להתאחד בהתנגדותם המשותפת לעבדות ולסחר העבדים. הקווקרים ראו זה מכבר את העבדות כפעולה בלתי מוסרית. עד שנת 1807 הצטבר כוח פוליטי לקבוצות המתנגדות לעבדות, שיצרו סיעה גדולה מאוד של חברים בעלי דעות דומות בפרלמנט הבריטי. בשיאם, היה להם רב של 35–40 מושבים. הם היו ידועים בכינוי "הקדושים". הוביל את הברית הזאת נגד סחר העבדים, ויליאם וילברפורס, שלקח על עצמו את המטרה לביטול העבדות בשנת 1787, לאחר שקרא את הראיות נגד הסחר. חברי פרלמנט אלה קיבלו גישה לג'יימס סטיבן, גיסו של וילברפורס. לעיתים קרובות הם ראו במאבקם האישי נגד העבדות כמסע צלב רשמי. ביום ראשון, 28 באוקטובר 1787, כתב וילברפורס ביומנו: "הקב"ה הציב לפני שני נושאים גדולים, דיכוי סחר העבדים ורפורמציה של נימוסים."
כוחם הפוליטי גדל בעקבות עמדתה הרעועה של הממשלה בראשות לורד גרנוויל, שתקופת כהונתו כראש ממשלה הייתה קצרה. גרנוויל עצמו הוביל את המאבק להעברת הצעת החוק בבית הלורדים, ואילו בקונגרס הוביל את הצעת החוק על ידי שר החוץ, לורד האוויק (צ'ארלס גריי, לימים ארל גריי). אירועים אחרים שיחקו גם הם תפקיד: האיחוד בין אירלנד ובריטניה בשנת 1800 הכניסו 100 נציגים איריים לפרלמנט, שרובם תמכו בביטול. הצעת החוק הוצגה לראשונה בפני הפרלמנט בינואר 1807. היא הועברה לבית הנבחרים ב־10 בפברואר 1807. ב־23 בפברואר 1807, עשרים שנה לאחר שהחל לראשונה במסע הצלב שלו, וילברפורס וצוותו זכו בניצחון. לאחר דיון שנמשך עשר שעות, הסכים הבית לקריאה שנייה של הצעת החוק לביטול סחר העבדים האטלנטי בשיעור של 283 קולות ל-16. הצעת החוק קיבלה הסכמה מלכותית ב־25 במרץ 1807.
עם זאת, בעוד שמעשה זה ביטל את סחר העבדים באימפריה הבריטית, העבדות עצמה נמשכה הלאה. רק לאחר שהחוק ביטל את העבדות ב־1833, בוטלה העבדות עצמה בסופו של דבר.
מדינות אחרות
על ידי החוקים נגד עבדות בשנת 1793, ביטל הפרלמנט של קנדה העליונה בצפון אמריקה הבריטית את סחר העבדים, ובשנת 1805 הגביל החוק הבריטי את יבוא העבדים למושבות שנכבשו מצרפת והולנד. לאחר אימוץ חוק ה-1807, בריטניה השתמשה בהשפעתה כדי ללחוץ על מדינות אחרות לסיים את סחר העבדים שלהן. עד האמנה האנגלו-פורטוגזית בשנת 1810 פורטוגל הסכימה להגביל את סחר במושבותיה. בשנת 1813 אסרה שוודיה את סחר העבדים שלה. ובאמנת פריז משנת 1814, לפיה צרפת סיכמה עם בריטניה כי סחר העבדים "מנוגד לעקרונות הצדק הטבעי", הסכימה לבטל את סחר העבדים תוך חמש שנים. בהסכם האנגלו-הולנדי בשנת 1814 הפסיקה הולנד את הסחר בעבדים שלה, והאמנה האנגלו-ספרדית משנת 1817 קראה לספרד לדכא את הסחר בשנת 1820.
ארצות הברית אימצה את החוק שלה לאיסור יבוא עבדים ב־2 במרץ 1807, באותו חודש ובשנה שבה ננקטה הפעולה הבריטית. הדבר ייצב את ביטול סחר העבדים האטלנטי אך לא שינה את הסחר הפנימי בעבדים. סעיף 1, סעיף 9, לחוקת ארצות הברית, אסר על ביטול סחר העבדים במשך עשרים שנה, עד 1808. החוק המתוכנן התקבל שנה קודם לכן, ועם התמריצים הכלכליים, סחר העבדים הגיע לסופו.
אכיפה
החוק הטיל קנסות על קברניטים שהמשיכו בסחר. קנסות אלה עשויים היו להיות עד 100 ליש"ט לכל עבד שנמצא באונייה. הקברניטים היו לפעמים משליכים עבדים לים, כשראו את ספינות חיל הים מגיעות, כדי להימנע מקנסות אלה. חיל הים המלכותי, ששלט אז בימי העולם, הקים את השייטת של מערב אפריקה בשנת 1808 כדי לסייר בחופי מערב אפריקה, ובין 1808 ל־1860 הם תפסו כ-1,600 אוניות עבדים ושחררו 150,000 אפריקאים שהיו על סיפונן. הצי המלכותי הצהיר כי אוניות המובילות עבדים זהות לספינות פיראטים. כמו כן, ננקטו פעולות נגד מנהיגים אפריקאים שסירבו להסכים לחוק הבריטי, לחוקק בעצמם חוקים נגד הסחר. סך הכל נחתמו הסכמים נגד עבדות עם למעלה מ-50 שליטים אפריקאים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, דיווחי דייוויד ליווינגסטון על מעשי הזוועה בסחר העבדים הערבי באפריקה עוררו את האינטרס של הציבור הבריטי, והחזירו את התנועה לביטול העבדות הבריטית. הצי המלכותי לאורך שנות ה -70 של המאה ה -19 ניסה לדכא את "המסחר המזרחי המתועב הזה", בפרט בזנזיבר. בשנת 1890 מסרה בריטניה את השליטה לגרמניה על אי בים הצפוני בתמורה לשליטה בזנזיבר, בין השאר כדי לסייע באכיפת האיסור על סחר בעבדים.
ויליאם מק'קול
ויליאם "וילי" קמרון מק'קול (באנגלית: William Cameron McCool; 23 בספטמבר 1961 – 1 בפברואר 2003) היה קומנדר בצי ארצות הברית, טייס ניסוי, מהנדס אווירונאוטיקה ואסטרונאוט של NASA. הוא הטיס את מעבורת החלל קולומביה במשימה STS-107 שבסיומה נספה באסון מעבורת החלל קולומביה.
ילדות ולימודים
מק'קול נולד בסן דייגו, קליפורניה ב-23 בספטמבר 1961. מק'קול היה פעיל בתנועת הצופים וזכה בתואר נשר הצופים. מק'קול סיים את לימודי התיכון שלו ב-1979 בתיכון קורונדו שבלאבק, טקסס. בשנת 1983 סיים מק'קול תואר במדע שימושי מהאקדמיה הימית של ארצות הברית. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1985, השלים לימודי תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת מרילנד. ב-1992, סיים תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
מק'קול היה נשוי ואבא לשלושה ילדים.
טייס קרב בחיל הים האמריקאי
מ'קקול השלים לימודי טיסה ב-1998 והוצב בטייסת הלוחמה האלקטרונית 129 המוצבת במדינת וושינגטון. שם השלים לימודי טיסה על EA-68 Prowler, לאחר מכן הוצב על נושאת המטוסים USS Coral Sea שנשלחה לאזור המזרח התיכון, שם הוסמך כקצין הנחתה בנושאות מטוסים. בשנת 1989 נבחר ללימודי בית ספר של הצי האמריקאי לטייסי ניסוי, והשלים את לימודיו ביוני 1992.
כטייס ניסוי הטיס מטוסי TA-4J ו-EA-68 פרואלר, והיה מעורב בחקר ביצועים ובחינת מערכות מבדיקות התעייפות ואורך חיים של רכיבים ושיפורים של תוכנות האוויוניקה על המטוסים. בעיקר היה מעורב בפרויקט שיפור מטוס הלוחמה האלקטרונית EA-6B.
עם סיום זמן שירותו כטייס ניסוי, הוא הוצב בטייסת לוחמה אלקטרונית 132 על נושאת המטוסים אנטרפרייז.
מק'קול צבר למעלה מ-2800 שעות טיסה ב-24 סוגי כלי טיס שונים, וביצע כ-400 נחיתות על נושאות מטוסים.
בנאס"א
לאחר קריירה כטייס קרב וטייס ניסוי בצי ארצות הברית נבחר מק'קול בשנת 1996 לשרת כטייס חלל של NASA. מק'קול עבר למרכז החלל ג'ונסון באוגוסט 1996 שם הוא עבר שנתיים של אימון ותרגול שבסיומן הוכשר לכהן כטייס באחת ממשימות מעבורות החלל. לאחר מכן עבד מק'קול בענף התמיכה במחשב. מק'קול כיהן כעוזר מנהל צוותי הטיסה ועבד על הגדלת תא הטייס של האסטרונאוטים.
משימה STS-107
מק'קול שימש כאחד הטייסים של משימה STS-107. המעבורת המריאה ב-16 בינואר 2003. משימת המעבורת כללה 80 ניסויים בתחומי המיקרוכבידה ומדעי כדור הארץ. במהלך הנחיתה והחזרה לכדור הארץ ב-1 בפברואר 2003, כ-16 דקות לפני מועד נחיתתה המתוכנן של המעבורת, היא התפרקה מעל מדינת טקסס מעט לאחר כניסתה לאטמוספירה. כל חברי המשימה ובתוכם מק'קול מתו כתוצאה מאסון מעבורת החלל קולומביה. משך שהותו בחלל של מק'קול הייתה 15 יום, 22 שעות ו-20 דקות.
הנצחתו
לאחר מותו זכה מק'קול במדליית הטיסה בחלל של נאס"א, מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל ומדליית השירות המצטיין של נאס"א.
על שמו נקראים:
Don't Think Twice
"Don't Think Twice" הוא סינגל של הזמרת הבריטית, ריטה אורה. השיר יצא ב-30 ביוני 2023 בהוצאת חברת התקליטים BMG רייטס מנג'מנט, כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, You & I.
נכון לאוגוסט 2023, השיר הושמע למעלה מ-4 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ, שצולם בניו זילנד ובוים על ידי טאיקה ואיטיטי, יצא בערוץ היוטיוב של ריטה אורה ב-30 ביוני 2023. נכון לאוגוסט 2023, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-1.9 מיליון פעמים.
יריעה אוריינטבילית
במתמטיקה ובפרט בטופולוגיה וגאומטריה, יריעה נקראת אוריינטבילית (Orientable) אם ניתן להגדיר עליה אוריינטציה. באופן מקומי כל יריעה איזומורפית ל \R^n ולכן ניתן לבחור עליה אוריינטציה. אולם מכיוון שבכל נקודה יש שתי אפשרויות לבחירה זו, לעיתים לא ניתן לבצע בחירה באופן גלובלי. זאת הסיבה שחלק מהיריעות אינן אוריינטביליות. הדוגמה הסטנדרטית ליריעה לא אוריינטבילית היא טבעת מביוס.
משטחים אוריינטבילים (במרחב)
משטח במרחב נקרא אוראנטבילי אם ניתן לבחור לו צד. בחירת צד של המשטח שקולה לבחירת שדה וקטורי נורמלי למשטח המכוון לעבר הצד הנבחר. הגדרה זו של אוריינטציה ניתנת להכללה לממדים גבוהים יותר, אולם היא תקפה רק להיפר-משטחים, זאת אומרת ליריעות k ממדיות במרחב אוקלידי.
המקרה החלק
יריעה חלקה M מממד n היא אוריינטבילית אם קיימת עליה תבנית הפיכה.
המקרה הכללי
יריעה טופולוגית סגורה וקשירה M מממד n היא אוריינטבילית אם (או, באופן שקול, ). לקריטריון זה יש גרסה גם עבור יריעות כלליות, לרבות יריעות עם שפה.
עקומים
כל עקום (יריעה חד־ממדית) הוא איחוד זר של קטעים ומעגלים. לכן כל עקום הוא יריעה אוירנטבילית.
טבעת מביוס וטבעת רגילה
הדוגמה הבסיסית ביותר ליריעה לא אוריינטבילית היא טבעת מביוס.
ניתן לבנות טבעת מביוס באופן הבא: לוקחים סרט ארוך, מסובבים את אחד הקצוות מחצית הסיבוב, ואז מדביקים אותו לקצה השני. בניגוד לטבעת רגילה, שהשפה שלה כוללת שני מעגלים נפרדים, השפה של טבעת מביוס כוללת רק מעגל אחד: אם מעבירים אצבע לאורך השפה, משלימים את התנועה לאחר ביקור בכל נקודות השפה.
מכיוון שטבעת מביוס היא משטח במרחב, העובדה שהיא לא אוריינטבילית שקולה לכך שאין עליה שדה נורמלי באורך יחידה. או במילים אחרות, לא ניתן לבחור לה צד.
כיסוי האוריינטציות של טבעת מביוס הוא טבעת רגילה, במילים אחרות גליל. גליל הוא יריעה אוריינטבילית, ולכן טבעת מביוס לא יכלה להיות הומיאומורפית לגליל.
בקבוק קליין וטורוס
בקבוק קליין הוא משטח סגור לא אוריינטבילי. כפי שנראה בהמשך, עובדה זו מוכיחה שאי-אפשר לשכנו במרחב התלת־ממדי. אולם ניתן להטביעו במרחב כזה (ראה איור), זאת אומרת קיימת אימרסיה מבקבוק קליין למרחב תלת־ממדי.
ניתן לתאר את בקבוק קלין בתור מרובע שהדביקו את זוג צלעותיו המנוגדות אחת לשנייה, ואת זוג צלעותיו האחר הדביקו אחת לשנייה אחרי חצי סיבוב של אחת מהן (זאת אומרת, הדביקו כך שנקודות קרובות לפינה התחתונה הימנית למשל יודבקו לנקודות קרובות לפינה העליונה השמאלית, ונקודות קרובות לפינה התחתונה השמאלית יודבקו לנקודות קרובות לפינה העליונה הימנית, ראה איור).
בעזרת תיאור זה ניתן להראות שכיסוי האוריינטציות של בקבוק קליין הוא הטורוס. הטורוס הוא יריעה אוריינטבילית.
מישור פרויקטיבי, ספירה ומישור
המישור הוא יריעה אוריינטבילית, המישור הפרויקטיבי הוא קומפקטיפיקציה לא אוריינטבילית של המישור. ניתן לתאר את המישור הפרויקטיבי בתור אוסף הישרים העוברים דרך הראשית במרחב. דרך נוספת לתארו היא להדביק טבעת מביוס ועיגול לאורך השפה שלהם (הן השפה של טבעת מביוס והן השפה של עיגול היא מעגל). הדרך השנייה מוכיחה כי המישור הפרויקטיבי אינו אוריינטבילי, מכיוון שטבעת מביוס ללא השפה היא יריעה לא אוריינטבילית, וכפי שנראה בהמשך תת-קבוצה פתוחה של יריעה אוריינטבילית היא אוריינטבילית. מהתאור הראשון של המישור הפרויקטיבי ניתן להסיק כי כיסוי האוריינטציות שלו הוא הספירה. הספירה היא יריעה אוריינטבילית. בדומה לבקבוק קליין לא ניתן לשכן את המישור הפרויקטיבי במרחב, אולם ניתן להטביע אותו שם.
משטחים
ניתן למיין את כל המשטחים (הקשירים) הסגורים על ידי האוריינטביליות והגנוס שלהם. משטח (קשיר) אוריינטבילי \Sigma_n מגנוס n נראה כספירה שחיברו אליה n ידיות. לחלופין ניתן לתאר אותו בתור הסכום הקשיר כאשר S^2 היא הסיפרה וT^2 הוא הטורוס. משטח (קשיר) לא אוריינטבילי \Sigma'_n מגנוס n הוא כאשר הוא המישור הפרויקטיבי.
ניתן להראות ש:
מרחב פרויקטיבי, ספירה רב ממדית ומרחב ליניארי
מרחב ליניארי (ממשי או מרוכב) תמיד אוריינטבילי, מרחב פרויקטיבי הוא קומפקטיפיקציה של מרחב ליניארי (מאותו ממד). ניתן לתאר מרחב פרויקטיבי n ממדי בתור אוסף הישרים העוברים דרך הראשית במרחב n+1 ממדי.
מרחב פרויקטיבי ממשי מממד זוגי אינו אוריינטבילי. בשאר המקרים, מרחבים פרויקטיביים הם יריעות אוריינטביליות. הכיסוי האוניברסלי של מרחב פרויקטיבי ממשי (מממד גדול מ 1) הוא ספירה (מאותו ממד). זהו כיסוי (קשיר) דו-יריעתי. הספירה תמיד אוריינטבילית. לפי אפיון כיסוי האוריינטציות, זה מוכיח שבמקרה שהמרחב הפרויקטיבי לא אוריינטבילי, הספירה היא כיסוי האוריינטציות שלו.
היפר משטחים
ממשפט ז'ורדן ותהליך השראת האוריינטציה על שפה של יריעה ניתן להסיק את הטענה הבאה:
טענה: היפר-משטח סגור (Closed Hypersurface) (במרחב ליניארי) תמיד אוריינטבילי.
החבורה היסודית
מהגדרת קרקטר האוריינטציות ניתן להסיק את הטענה הבאה:
טענה: תהי M יריעה טופולוגית. נניח שלחבורה היסודית שלה אין תת-חבורות מאינדקס 2. אז M אוריינטבילית.
מסקנה: יריעה פשוטת קשר תמיד אוריינטבילית.
יריעות מרוכבות
יריעה כמעט מרוכבת היא יריעה חלקה M מממד זוגי, שעל המרחב המשיק T_x(M) בכל נקודה x \in M נתון מבנה של מרחב ליניארי מעל \Complex (התלוי באפן חלק בנקודה x).
מהעובדה שכל אוטומורפיזם ליניארי מרוכב שומר האוריינטציה ניתן להסיק את הטענה הבא:
טענה: יריעה כמעט מרוכבת תמיד אוריינטבילית.
יריעות סימפלקטיות
טענה: יריעה סימפלקטית תמיד אוריינטבילית.
יצחק נשר
הרב יצחק נשר (תרפ"א - תשל"ד), היה דיין בחיפה ואב בית דין בתל אביב ורב קהילת "גבורת ישראל" שבתל אביב. התפרסם במיוחד במאבקו לשמירת השבת בחוצות תל אביב, ובכינוסים הדו-שנתיים "ירחי כלה" שהיה מארגן לבני ישיבות ובעלי בתים.
בן למשפחת רבנים. בנו של הרב אברהם נשר (אדלר) ונכדו של הרב משה גרודזינסקי. אשתו חסידה היא בתו של הרב בן ציון מלמד, רב הקהילה הראשון ב"גבורת ישראל".
בנו הרב בן ציון נשר - ממלא מקומו ברבנות בתל אביב. בנו הרב ינון נשר - רב בפתח תקווה. חתנו הרב יעקב רוזנצויג שימש כרבה של אבן יהודה עד לפטירתו בשנת 2017.
חיבר את הספר חסד יצחק - שאלות ותשובות מבית הדין וחידושי הלכה נוספים.
הגדה האנגלית
הגדה האנגלית או המזח האנגלי (ברוסית: Англи́йская на́бережная - אנליסקיה נברז'ניה) הוא רחוב על גדת נהר הנבה במרכז סנקט פטרבורג שברוסיה.
הגדה האנגלית ממוקמת בין התעלה האדמירלית החדשה לבין כיכר הדצמבריסטים, בסמוך לגדת האדמירליות.
היסטוריה
בניית הבתים לאורך גדת נהר הנבה באזור התעלה האנגלית החלה בשנת 1763. הגדה קיבלה את שמה בשל מיקומה של השגרירות האנגלית ששכנה ברחוב זה עד שנת 1918, וכן בשל כנסייה אנגליקנית (במספר 48) שנבנתה בשנים 1814–1815 על ידי האדריכל ג'אקומו קוורנג'י.