cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וודי גאת'רי
צפון-מערב הפסיפיק
במאי 1941, לאחר שהות קצרה בלוס אנג'לס, עבר גאת'רי עם משפחתו צפונה לשכונת לנטס בפורטלנד שבמדינת אורגון, מתוך הבטחה לקבלת מקום עבודה. הבמאי גונתר פון פריטש ביים אז סרט דוקומנטרי על בנייתו של סכר גרנד קולי בנהר קולומביה על ידי הממשל הפדרלי, והיה זקוק למְסַפֵּר. אלן לומקס המליץ לגאת'רי להיות המספר של הסרט ולשיר בו שירים. הפרויקט המקורי היה אמור להימשך 12 חודשים, אבל ככל שהיוצרים הפכו למודאגים יותר מליהוקו של אדם כה מזוהה פוליטית כמו גאת'רי לסרט הזה, כך הם מזערו את תפקידו. מחלקת הפנים של ארצות הברית שכרה את שירותיו לחודש כדי שיכתוב שירים על נהר קולומביה ועל בניית הסכרים הפדרליים עבור פסקול הסרט התיעודי. גאת'רי טייל בנהר קולומביה ובצפון-מערב הפסיפיק, ואמר כי הוא "לא יכול להאמין, זה גן עדן". נראה כי חוויה זו עוררה בו השראה יצירתית. בחודש אחד כתב גאת'רי 26 שירים, ביניהם שלושה מן המפורסמים ביותר שלו: "Roll On, Columbia, Roll On", "Pastures of Plenty", ו"סכר גרנד קולי" ("Grand Coulee Dam"). השירים ששרדו יצאו במסגרת אלבומו "אוסף נהר קולומביה" ("The Columbia River Collection"). הסרט "נהר קולומביה" לא הושלם עד 1949. עם סיום החודש באורגון ובוושינגטון רצה גאת'רי לשוב לניו יורק. מרי, שנמאסה עליה העקירה המתמדת, אמרה לו שיעזוב בלעדיה ובלעדי הילדים. אף על פי שגאת'רי ראה שוב את מרי, פעם אחת בסיבוב הופעות בלוס אנג'לס עם "זמרי לוח השנה" ("The Almanac Singers"), היה זה למעשה סיום נישואיהם. גירושיהם היו דבר קשה, משום שמרי הייתה חברה בכנסייה הקתולית, אך היא הסכימה לכך לבסוף באי רצון בדצמבר 1943.
זמרי לוח השנה
לאחר שסיים את עבודתו בצפון-מערב ארצות הברית, התכתב גאת'רי עם פיט סיגר ושוחח איתו על להקת הפולק המחאתית החדשה של סיגר, "זמרי לוח השנה". גאת'רי שב לניו יורק ותכנן לתור את הארץ כחבר הלהקה. הלהקה עבדה במקור מתוך עליית גג בניו יורק בה אירחה מופעים קבועים. אולם לבסוף צמחה הלהקה מעבר למידותיה של עליית הגג, ועברה למגורים קואופרטיביים ב"בית לוח השנה" בגריניץ' וילג'.
בתחילה סייע גאת'רי לכתוב ולשיר את מה שחברי הלהקה כינו "שירי שלום"; כל עוד הסכם ריבנטרופ–מולוטוב היה בתוקף, עד שפלש אדולף היטלר לברית המועצות ביוני 1941, הקו של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית היה שמלחמת העולם השנייה היא הונאה קפיטליסטית. לאחר פלישתו של היטלר לברית המועצות החלה הלהקה לכתוב שירים אנטי-פשיסטיים. חברי "זמרי לוח השנה" ודיירי "בית לוח השנה" היו חבורה של מוזיקאים שחבריה הרשמיים הוגדרו באופן רופף, אם כי החברים המרכזיים היו גאת'רי, פיט סיגר, מילרד למפל, ולי הייז. בהתאם לאידיאליים הסוציאליסטיים המשותפים, הארוחות, מטלות הבית, והשכירות ב"בית לוח השנה" היו משותפים. ההופעות בימי ראשון היו הזדמנות טובה לאסוף כספי תרומות לתשלום שכר הדירה. הקרדיטים לשירים שנכתבו בבית לוח השנה התחלקו בין כל החברים, אם כי במקרה של השיר "משרתת האיחוד" ("Union Maid"), חברי הלהקה הצהירו מאוחר יותר כי גאת'רי כתב את השיר, כדי להבטיח שילדיו יקבלו תמלוגים.
גאת'רי הוסיף אותנטיות לעבודתם, שכן הוא היה אוקלהומי שבאמת הגיע ממעמד הפועלים. "ליבה של אמריקה התגלם בוודי...ובשביל השמאל הניו-יורקי שהיה בעיקרו יהודי, דור ראשון או שני באמריקה, ושניסה נואשות להפוך לאמריקני, אני חושב שדמות כמו וודי הייתה בעלת חשיבות רבה מאוד", אמר חבר של חברי הלהקה, אירווין סילבר. גאת'רי הדגיש באופן קבוע את תדמיתו כאיש מעמד הפועלים, ודחה שירים שלדעתו לא הרגישו כמו חלק מזרם הבלוז והקאנטרי הכפרי שהוא הכיר, ורק לעיתים רחוקות תרם למטלות הבית. חברת הבית, אגנס "סיס" קנינגהם, גם כן מאוקלהומה, ציינה מאוחר יותר כי וודי "אהב שאנשים יחשבו עליו כעל איש מעמד פועלים אמיתי ולא כאינטלקטואל". גאת'רי תרם בכתיבת שירים ובאותנטיות באותה מידה עבור הפרויקט של פיט סיגר אחרי זמרי לוח השנה, "שירי העם" ("People's Songs"), שהיה עלון חדשות וארגון אמרגנות עבור זמרים חברתיים, שנוסד ב-1945.
נועד לתהילה
גאת'רי היה מחבר פורה שכתב אלפי עמודים של פואמות ופרוזות שלא פורסמו, כשרבות מהן נכתבו בזמן שחי בניו יורק. לאחר סבב הקלטות עם אלן לומקס, הציע לומקס לגאת'רי לכתוב אוטוביוגרפיה. לומקס חשב שהתיאורים של גאת'רי על התבגרותו היו מהתיאורים המשובחים ביותר שקרא על ילדות באמריקה. באותה תקופה פגש גאת'רי את הרקדנית היהודייה הצעירה מרג'ורי מזי"א, שתהפוך בהמשך לאשתו השנייה. מזי"א הייתה מורה בבית הספר היוקרתי למחול של מרתה גרהם, שם סייעה לסופי מאסלו עם היצירה שלה ששילבה את גאת'רי, "פולקסיי". המופע כלל בתוכו את הפולקלור והפואמה של קרל סנדברג, וגם עיבודים למחול של שירים של גאת'רי מאלבומו "בלדות אגן האבק". גאת'רי המשיך לכתוב שירים והחל לעבוד על האוטוביוגרפיה שלו. המוצר הסופי, "נועד לתהילה" ("Bound for Glory"), הושלם בעזרת עזרתה הסבלנית לעריכה של מזי"א, ופורסם לראשונה ב-1943. האוטוביוגרפיה סופרה בצורה חיה וססגונית בדיאלקט של מדינת המוצא של גאת'רי, עם הכישרון ויכולת הדימוי של מספר סיפורים משובח. ה-"Library Journal" התלונן על ה"העתקה הקפדנית מדי של השיח האנאלפביתי", אבל קליפטון פיידמן, שכתב ביקורת על הספר עבור "הניו יורק טיימס", שיבח את הספר וכתב כי "יום אחד אנשים יתעוררו לעובדה שוודי גאת'רי ועשרת אלפי השירים שמזנקים ונופלים ממיתרי קופסת המוזיקה שלו הם נכס לאומי, ממש כמו ילוסטון ויוסמיטי, והם חלק מהדברים הטובים ביותר שיש לארץ הזו להראות לעולם". הספר עובד בהמשך לסרט תחת אותו השם, בבימויו של האל אשבי, שיצא לאקרנים ב-1976.
הקלטות אש
ב-1944 פגש גאת'רי את מוזס "מו" אש מחברת ההקלטות "פולקווייז רקורדס" ("Folkways Records"), עבורם הקליט לראשונה את שירו המפורסם "הארץ הזו היא הארץ שלך". במשך השנים הבאות הקליט את "בלוז האדם המודאג" ("Worried Man Blues") ועוד מאות שירים נוספים. הקלטות אלה שוחררו מאוחר יותר על ידי "פולקווייז" ו"סטינסון רקורדס" ("Stinson Records"), להן היו זכויות הפצה משותפות. הסדרה השלמה ביותר של ההקלטות הללו יצאה לאור בשם "הקלטות אש".
מלחמת העולם השנייה
בעת חופשה מהצבא באותה שנה נישא גאת'רי לרקדנית מרג'ורי מזי"א. לאחר שחרורו הם עברו לבית בשדרת מרמייד בקוני איילנד, ובמהלך השנים יחדיו נולדו להם ארבעה ילדים, הבנות קאת'י ונורה, והבנים ארלו וג'ודי. הרב שלימד את ארלו לקרוא בתורה לקראת בר המצווה שלו היה מאיר כהנא. קאת'י נספתה בשריפה בגיל ארבע, מה שהכניס את גאת'רי לדיכאון חריף. ארלו וג'ודי הלכו בעקבות אביהם והפכו לזמרים-יוצרים בעצמם, וארלו התפרסם בשנות השישים והשבעים כזמר מחאה. במהלך התקופה הזו כתב והקליט וודי גאת'רי את אלבומו "Songs to Grow on for Mother and Child", אוסף של מוזיקה לילדים, שכולל בתוכו את השיר "לילה טוב ארלו הקטן ('לילה טוב אהוב קטן')" ("Goodnight Little Arlo (Goodnight Little Darlin')" שנכתב כשארלו היה כבן תשע.
ב-1948, התרסקות של מטוס שנשא 28 פועלים חקלאיים מקסיקנים, שגורשו בחזרה למקסיקו מאוקלנד (קליפורניה) שבקליפורניה, העניקה לו השראה לכתוב את השיר "מגורש (תאונת מטוס בלוס גאטוס)" ("Deportee (Plane Wreck at Los Gatos)".
ב-1949 הופיעה המוזיקה של גאת'רי בסרט התיעודי "נהר קולומביה", שנשלם לאחר דחייה ממושכת עקב מלחמת העולם השנייה.
שדרת מרמייד
בשל התדרדרותו העתידית של גאת'רי עקב מחלת הנטינגטון, בה לקה גאת'רי בעקבות אמו, דילן, ובנו של גאת'רי, ארלו, טענו מאוחר יותר כי הם למדו הרבה מסגנון הביצוע של וודי מאליוט. כשנשאל על טענתו של ארלו, אמר אליוט כי "הם מחמיאים לי, דילן למד ממני בדיוק כמו שלמדתי מוודי, וודי לא לימד אותי, הוא רק אמר, 'אם אתה רוצה ללמוד משהו, פשוט תגנוב אותו - זו הצורה בה אני למדתי מלדבלי'"
התדרדרותו הבריאותית
בסוף שנות הארבעים התדרדרה בריאותו של גאת'רי והתנהגותו נעשתה בלתי יציבה. לאחר אבחנות אחרות, בהן אלכוהוליזם וסכיזופרניה, הוא אובחן לבסוף ב-1952 כחולה במחלת הנטינגטון, ממנה מתה אימו. מתוך אמונה שהוא מהווה סכנה לילדיהם, הציעה לו מרג'ורי לשוב לקליפורניה בלעדיה, והם בסופו של דבר התגרשו.
עם שובו לקליפורניה התגורר גאת'רי בתיאטריקום בוטניקום, תיאטרון קיצי ופתוח בחיק הטבע שהוקם ונוהל על ידי חברו וויל גיר. הוא חיכה שהאקלים הפוליטי האנטי-קומוניסטי של הרשימות השחורות בהן נכללו שחקנים וזמרים בתקופת המקארתיזם יחלוף. בעת שהחמיר מצבו הבריאותי, פגש והתחתן עם אשתו השלישית, אנקה ואן קירק. יחד הביאו לעולם ילדה, לורינה לין. לאחר מכן עבר הזוג לזמן קצר להתגורר בפרוט קוב (Fruit Cove; ) שבמדינת פלורידה. הם התגוררו שם באוטובוס על חלקת אדמה בבעלותו של חברו של גאת'רי, סטטסון קנדי. זרועו של גאת'רי נפגעה באותה תקופה כאשר בנזין בו השתמשו להצית מדורה התפוצץ. על אף שהצליח לרכוש מחדש את היכולת להזיז את זרועו, הוא מעולם לא היה מסוגל לשוב ולנגן עוד בגיטרה. ב-1954 עברו בני הזוג לניו יורק. זמן קצר לאחר מכן הגישה אנקה תביעה לגירושים, עקב המאמץ הרב שבטיפול בגאת'רי המתדרדר. אנקה עזבה את ניו יורק לבדה, ואפשרה לחברים לאמץ את בתם המשותפת לורינה לין. ללורינה לא היה כל מגע נוסף עם הוריה הביולוגיים, והיא נהרגה בתאונת דרכים בקליפורניה ב-1973 בגיל 19. לאחר הגירושים, אשתו השנייה של גאת'רי, מרג'ורי, נכנסה מחדש לחייו, וטיפלה בו עד למותו.
לאחר שאיבד עוד ועוד את יכולתו לשלוט בשריריו, אושפז גאת'רי בבית החולים הפסיכיאטרי "גרייסטון פארק" במחוז מוריס שבמדינת ניו ג'רזי, שם שהה בין השנים 1956 ל-1961. לאחר מכן הועבר לבית החולים הממשלתי של ברוקלין (כיום "מרכז קינגסבורו לפסיכיאטריה") במזרח פלטבוש שבברוקלין, ניו יורק, בו שהה עד 1966, ולבסוף הועבר למרכז הפסיכיאטרי "קרדמור" בקווינס וילג' שבקווינס, ניו יורק, שם שהה עד למותו ב-1967. מרג'ורי והילדים ביקרו את גאת'רי ב"גרייסטון פארק" בכל יום ראשון. הם ענו לדואר מעריצים שנשלח לגאת'רי ושיחקו בשטחי בית החולים. בסופו של דבר, הזמין אותם מעריץ ותיק של גאת'רי להשתמש בביתו הסמוך לצורך ביקוריהם בימי ראשון. זה נמשך עד שגאת'רי הועבר לבית החולים בברוקלין, שהיה קרוב יותר להווארד ביץ', קווינס, היכן שהתגוררו אז מרג'ורי והילדים.
בשנים האחרונות לחייו היה גאת'רי רוב הזמן בודד, למעט הביקורים ממשפחתו. התקדמות המחלה גרמה לקושי להיות בסביבתו. מחלתו של גאת'רי למעשה לא טופלה, בשל מחסור במידע על המחלה. מותו בעקבות סיבוכי המחלה סייע בהעלאת המודעות למחלה, והוביל את מרג'ורי לעזור לייסד את "הועד למלחמה במחלת ההנטינגטון", שהפך מאוחר יותר ל"אגודה האמריקאית למחלת ההנטינגטון". אף אחד משלושת ילדיו הנותרים של גאת'רי מאשתו מרג'ורי לא פיתח תסמינים של מחלת הנטינגטון. ביל, בנה של אשתו הראשונה של גאת'רי, מרי, נהרג בתאונת רכבת בפומונה שבקליפורניה בגיל 23. ילדיו האחרים ממרי, גוונדולין וסו, סבלו מהמחלה, ושתיהן מתו בגיל 41.
תחיית הפולק ומותו של גאת'רי
בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים החל דור חדש של יוצרים צעירים לקבל השראה מזמרי פולק כמו גאת'רי. "מחיי הפולק" הללו נהגו להביע מסרים פוליטיים נוקבים יותר בשירים שלהם מהדור שקדם להם. הייתה זו תחייתו של הפולק האמריקאי, שהחל להתמקד בעיקר בנושאים האקטואליים, כגון "התנועה לזכויות האזרח" ו"תנועת חופש הדיבור" של אוניברסיטת ברקלי. כיסים של זמרי פולק התפתחו ברחבי הארץ במקומות כמו קיימברידג', מסצ'וסטס, וגריניץ' וילג' שבניו יורק. אחד ממבקריו של גאת'רי ב"גרייסטון פארק" היה בוב דילן בן ה-19, אשר העריץ את גאת'רי והגיע לבקרו ולשיר לו את "שיר לוודי" ("Song to Woody") שכתב לכבודו ב-1961 (אירוע הנרמז בסרט "אני לא שם" מ-2007). דילן כתב, בהתייחסו ליצירותיו של גאת'רי, כי "השירים עצמם היו באמת מעבר לקטגוריה. היה בתוכם את ההיקף האינסופי של האנושיות". לאחר שנודע לו על מקום הימצאו של גאת'רי, ביקר אותו דילן באופן קבוע.
גאת'רי מת מסיבוכים של מחלת הנטינגטון ב-3 באוקטובר 1967. עד למותו התגלתה עבודתו לקהל חדש, שנחשף אליו בעיקר דרך דילן, פיט סיגר, רמבלינג ג'ק אליוט, אשתו לשעבר מרג'ורי, בנו ארלו, וחברים חדשים נוספים במסגרת תחיית הפולק.
חיים אישיים
גאת'רי היה נשוי שלוש פעמים, והביא לעולם שמונה ילדים, בהם ארלו גאת'רי, שהתפרסם בשנות השישים והשבעים כזמר מחאה בזכות עצמו. וודי גאת'רי מת מסיבוכים של מחלת הנטינגטון, מחלה נוירולוגית ניוונית, תורשתית.
קרן, ארכיון, ומרכז וודי גאת'רי
"קרן וודי גאת'רי" היא עמותה ללא כוונת רווח ששימשה כמנהלת וכמטפלת ב"ארכיון וודי גאת'רי", הארכיון הגדול ביותר בעולם של חומריו של וודי גאת'רי. ב-1996 בניו יורק נפתח לראשונה הארכיון לציבור. ב-2013 הועבר הארכיון מניו יורק ל"מרכז וודי גאת'רי" בטלסה שבאוקלהומה, לאחר שנרכש על ידי "קרן ג'ורג' קייזר" שבטלסה. המרכז נפתח באופן רשמי ב-27 באפריל 2013. "מרכז וודי גאת'רי" כולל, בנוסף לארכיון, מוזיאון המתמקד בחייו ובהשפעתו של גאת'רי באמצעות המוזיקה שלו, כתביו, אומנותו, ופעילותו הפוליטית. המוזיאון פתוח לציבור, אך הארכיון פתוח רק לחוקרים ובתיאום פגישה מראש. הארכיון כולל אלפי פריטים הקשורים לגאת'רי, כולל יצירות אומנות מקוריות, ספרים, התכתבויות, מילות שיר, כתבי יד, מחברות, כתבי עת, מסמכים אישיים, תצלומים, מחברות שרבוט, ואוספים מיוחדים נוספים.
מילות השירים הכתובות של גאת'רי שמעולם לא נחשפו, הנמצאות בארכיון, היוו נקודת מוצא לכמה אלבומים, בהם האלבומים המשותפים של הלהקה וילקו ובילי בראג, "שדרת מרמייד" ("Mermaid Avenue"), ו"שדרת מרמייד החלק השני" ("Mermaid Avenue Vol. II"), שנוצרו בהקלטות ב-1998 לבקשת בתו של גאת'רי, נורה. השלישייה האמריקאית הילידית (מאומת נאוואחו), בלאקפייר, גם כן עבדה עם מילות שיר של גאת'רי שלא פורסמו, לבקשת נורה. אלבומה של ג'ונתה ברוק מ-2008, "The Works", משלב אף הוא מילים של גאת'רי מן הארכיון שהולחנו על ידי ברוק. האוסף רב-המשתתפים "צליל של תקווה: חגיגה של וודי גאת'רי" ("A Celebration of Woody Guthrie") יצא לאור ב-2011. נורה בחרה את ג'יי פאראר, וויל ג'ונסון, אנדרס פארקר, ואת יים יימס כדי להקליט את המילים של אביה עבור האלבום "New Multitudes" ב-2012, כדי להנציח את זכר יום השנה ה-100 להולדת אביה. בנוסף, יצא לאור באותה שנה מארז התקליטורים של וילקו ובילי בראג "שדרת מרמייד: ההקלטות המלאות" ("Mermaid Avenue: The Complete Sessions").
פסטיבל הפולק וודי גאת'רי
בשנות השישים לא הייתה מעוניינת עיר הולדתו של גאת'רי, אוקמה שבאוקלהומה, להנציח את זכרו. חלק מתושבי אוקמה התייחסו לגאת'רי בחשד ובאיבה עקב היותו קומוניסט. ב-1971 מועצת העיר של אוקמה סירבה להכריז על "יום וודי גאת'רי" בעיר, עקב דעותיו הפוליטיות. בשנות השבעים, בעוד שרבים מצעירי אוקמה לא שמעו מעולם על גאת'רי, החלו מעריציו לעלות לרגל לאוקמה כדי לבקר בבית בו גדל. רק בסוף שנות התשעים, כשבילי בראג ביקר באוקמה לצורך צילומי הסרט הדוקומנטרי "איש בחול" ("Man in the Sand"), שתיעד את יצירת האלבום "שדרת מרמייד", שהורכב ממילות שירים של גאת'רי שלא פורסמו מעולם ללחנים של בראג ולהקת וילקו, החלה העיר לאמץ את ילידה הסורר גאת'רי.
"פסטיבל הפולק וודי גאת'רי" נחנך ב-1998, כשבאורח הולם, בראג היה מחונכיו, והוא מתקיים מדי שנה באמצע יולי כדי להנציח את חייו ואת המוזיקה של גאת'רי. הפסטיבל מתקיים בסוף השבוע הקרוב ביותר ליום הולדתו של גאת'רי (14 ביולי) בעיר הולדתו אוקמה. הפסטיבל מתוכנן ומוצא לפועל מדי שנה על ידי "קואליציית וודי גאת'רי", שמטרתה היא להנציח את חייו ואת המורשת המוזיקלית של גאת'רי. הקואליציה הסמיכה פסל ילידי-אמריקאי (מסקוגי) מקומי ללהק פסל ברונזה של גאת'רי והגיטרה שלו, יחד עם הכתובת המפורסמת על הגיטרה שלו: "המכונה הזו הורגת פשיסטים". הפסל, שפוסל על ידי האמן דן ברוק, עומד לאורך הרחוב הראשי של אוקמה, בלב מרכז העיר, ונחשף בשנת הפתיחה של הפסטיבל.
אחותו הצעירה של גאת'רי, מרי ג'ו גאת'רי אדג'מן, היא אורחת הכבוד הרב-שנתית של הפסטיבל.
שירים יהודיים
אמה של מרג'ורי מזי"א, אשתו של גאת'רי, עליזה גרינבלאט, הייתה משוררת יידיש ידועה. הוריה של מרג'ורי לא היה מרוצים בתחילה מנישואיה לנוצרי קומוניסט, אך במשך הזמן נקשרה ידידות אמיצה בין גאת'רי לחמותו היהודייה, שהתגוררה מול בית משפחת גאת'רי בברוקלין בשנות הארבעים. גאת'רי וגרינבלאט דנו לעיתים קרובות בפרויקטים האומנותיים שלהם, וביקרו זה את יצירתו של זו. הם מצאו שפה משותפת באהבתם המשותפת לתרבות ולצדק חברתי, למרות הרקעים השונים שלהם. שיתוף הפעולה ביניהם פרח בשנות ה-40 בברוקלין, היכן שהתרבות היהודית הייתה קשורה במוזיקה, מחול מודרני, שירה, ופעילות פוליטית אנטי-פשיסטית, פרו-פועלית, וסוציאליסטית. גאת'רי קיבל השראה לכתוב שירים מתוך מערכת היחסים הזו. הוא זיהה את בעיותיהם של היהודים עם אלה של עמיתיו האוקלהומיים, ועם אלה של קהילות מדוכאות נוספות.
מילות השירים הללו התגלו לאחר מותו על ידי בתו נורה, והולחנו והוקלטו על ידי קבוצת הכלייזמרים היהודים "כלייזמטיקס", ויצאו במסגרת האלבום "Woody Guthrie's Happy Joyous Hanukkah" ב-2007. בנוסף, הוציאו ה"כלייזמטיקס" גם את "Wonder Wheel – Lyrics by Woody Guthrie", אלבום שמכיל שירים עם מילים רוחניות שנכתבו על ידי גאת'רי והולחנו על ידי הלהקה. האלבום, שהופק על ידי דני בלום, זכה בפרס גראמי בקטגוריית האלבום הטוב ביותר במוזיקת עולם עכשווית.
מחוות
מאז מותו, מספר אומנים הוקירו את זכרו של גאת'רי על ידי ביצוע גרסאות כיסוי לשיריו, או על ידי הקדשת שירים לגאת'רי. ב-20 בינואר 1968, כשלושה חודשים לאחר מותו של גאת'רי, הפיק הרולד לוונטל מופע מחווה לגאת'רי באולם הקרנגי הול בניו יורק. בין האומנים שהופיעו במופע היו רמבלינג ג'ק אליוט, פיט סיגר, טום פקסטון, בוב דילן והלהקה, ג'ודי קולינס, ארלו גאת'רי, ריצ'י הייבנס, אודטה, ואומנים נוספים. לוונטל חזר על מופע המחווה ב-12 בספטמבר 1970, בהוליווד בול. הקלטות של שני המופעים הללו יצאו לבסוף כשני אריכי-נגנים, ומאוחר יותר אוחדו לתקליט אחד.
זמר הפולק האירי, כריסטי מור, הושפע מאוד מיצירתו של גאת'רי, ובאלבום הבכורה שלו "Prosperous" ביצע את שיר המחאה של גאת'רי "טבח לאדלו" ("The Ludlow Massacre"), ואת שירו של דילן "שיר לוודי" ("Song to Woody"). דילן כתב גם את השיר "מחשבות אחרונות על וודי גאת'רי" ("Last Thoughts on Woody Guthrie") כמחווה. חברו של כריסטי מור ללהקת "פלאנקסטי", אנדי אירווין, מעריץ ותיק של גאת'רי, כתב את שיר המחווה שלו לגאת'רי "Never Tire of the Road" (שיצא באלבומו "גשם על הגג" ("Rain on the Roof") ב-1996), הכולל את הפזמון משירו של גאת'רי "אתם הפשיסטים נועדתם להפסיד" ("You Fascists Are Bound to Lose") שהוקלט במרץ 1944. בנוסף, ב-1986 הקליט אירווין גם את שני החלקים של "הבלדה של טום ג'ואד" מאת גאת'רי כשיר מלא תחת הכותרת "טום ג'ואד", שיצא באלבומה הראשון של להקתו האחרת של אירווין, "רחוב פטריק" ("Patrick Street"). ברוס ספרינגסטין ביצע גם כן גרסת כיסוי לשירו של גאת'רי "הארץ הזו היא הארץ שלך", שיצאה באלבום ההופעות החיות שלו "Live 1975–85", שיצא לאור ב-1986. בהקדמה לשיר, התייחס ספרינגסטין לשיר כאל "אחד השירים היפים ביותר שאי פעם נכתבו".
ב-1979 יצא אלבומו של סמי ווקר, "Songs From Woody's Pen", על ידי "פולקווייז רקורדס". סמי ווקר אמר על גאת'רי "אני לא יכול לחשוב על כמעט אף אחד אחר שהייתה לו השפעה כה רבה על סגנון השירה שלי ועל כתיבת השירים שלי כמו וודי".
זמר אחר שהושפע רבות מגאת'רי היה פיל אוקס שכתב לזכרו את השיר "נועד לתהילה" ("Bound for Glory"). זמרים רבים, ביניהם פיט סיגר, דילן, ג'ואן באאז, ארלו גאת'רי, בילי בראג ואחרים מוסיפים לשיר את שיריו של גאת'רי, שאת חלקם לא הספיק לשיר בעצמו, למשל השיר "מגורש (תאונת מטוס בלוס גאטוס)" ("Deportee (Plane Wreck at Los Gatos)" שהולחן והושר על ידי סיגר בערוב ימיו של גאת'רי.
בספטמבר 1996 אירחו היכל התהילה של הרוק אנד רול ואוניברסיטת קייס ווסטרן רזרב בקליבלנד שבמדינת אוהיו במשותף את "Hard Travelin': The Life and Legacy of Woody Guthrie", כנס בן עשרה ימים שכלל פאנלים, הרצאות והופעות. הכנס הפך לראשון במה שיהפוך לכנס השנתי של המוזיאון בסדרת "האמנים הגדולים במוזיקה האמריקאית". נקודות השיא בכנס היו הנאום הפותח של ארלו גאת'רי, כמו גם המופעים המוזיקליים של שבת בערב בתיאטרון האודיון, ושל ראשון בערב בסוורנס הול, ביתה של תזמורת קליבלנד. המוזיקאים שהופיעו במהלך הכנס כללו את ארלו גאת'רי, ברוס ספרינגסטין, בילי בראג, פיט סיגר, רמבלינג ג'ק אליוט, האינדיגו גירלז, אליס פול, ג'ימי להפייב, אני דיפרנקו, ואחרים. ב-1999 הוציאה "הוצאת אוניברסיטת וזליאן" לאור אוסף של מאמרים מהכנס, וחברת התקליטים של דיפרנקו, "Righteous Babe Records", הוציאה ב-2000 את האלבום "Til We Outnumber 'Em" שמתעד את ההופעה החיה בסוורנס הול.
בין השנים 1999 ל-2002 הציג הסמית'סוניאן את התערוכה הנודדת "הארץ הזו היא הארץ שלך: חייו ומורשתו של וודי גאת'רי". באמצעות שיתוף הפעולה עם נורה גאת'רי הציגה התערוכה חפצים, איורים, קטעי צילום, ומופעים מוקלטים שטרם נראו, וחשפה אדם מורכב שהיה בעת ובעונה אחת משורר, מוזיקאי, מוחה, אידיאליסט, נווד ואגדת פולק.
ב-2003 הפיק ג'ימי להפייב מופע מחווה לגאת'רי בשם "Ribbon of Highway, Endless Skyway". המופע הופיע ברחבי הארץ וכלל צוות משתנה של זמרים-יוצרים שביצעו שירים של גאת'רי לבדם. בין השירים הוקראו כתביו הפילוסופיים של גאת'רי על ידי מספר. בנוסף ללהפייב, חלק מהחברים בצוות ההופעות המשתנה היו אליס פול, סלייד קליבז, אלייזה גילקסן, ג'ואל רפאל, הצמד הנשוי שרה לי גאת'רי (בתו של ארלו ונכדתו של וודי) וג'ון איריון, מייקל פרקאסו, והאחיות ברנס. האוקלהומי בוב צ'ילדרס שימש כמספר. כאשר התפשטה השמועה על המופע, החלו אומנים ליצור קשר עם להפייב, שהתנאי היחיד שלו להשתתפות במופע היה שלאומנים יהיה קשר ממשי של שאיבת השראה מגאת'רי. כל אמן בחר את השירים של גאת'רי שהוא יבצע במהלך המופע. המופע הראשון התקיים ב-5 בפברואר 2003 באודיטוריום ריימן בנאשוויל שבמדינת טנסי. חלק מקוצר מהמופע הוצג ב"נאשוויל שרה וודי" ("Nashville Sings Woody"), מופע מחווה נוסף להנצחת המוזיקה של גאת'רי. המשתתפים ב"נאשוויל שרה וודי", מופע צדקה למען "קרן וודי גאת'רי" והארכיון, כללו את ארלו גאת'רי, מרטי סטיוארט, ננסי גריפית', גאי קלארק, רמבלינג ג'ק אליוט, ג'ניס איאן, ואחרים.
ב-17 באוקטובר 2007 זכו וודי ומרג'ורי גאת'רי להוקרה במופע מוזיקלי בוובסטר הול שבניו יורק. האירוע, שהונחה על ידי השחקן והפעיל טים רובינס, והועלה כאירוע צדקה למען "החברה האמריקאית למחלת ההנטינגטון" לרגל יום השנה הארבעים להיווסדו של הארגון, כלל בין שאר האומנים את בילי בראג.
בסרט "אני לא שם" מ-2007, אחת הדמויות בסרט היא נער אפרו-אמריקאי שקורא לעצמו "וודי גאת'רי". המטרה של הדמות הזו הייתה לשמש מקור התייחסות לאובססיה של דילן לגאת'רי בתקופת נעוריו. במהלך הסרט ישנה אף סצנה בה וודי הבדיוני מבקר את וודי האמיתי בעודו שוכב, חולה וגוסס בבית החולים בניו יורק (במה שמהווה אזכור לתקופה בה דילן בן ה-19 ביקר בקביעות את האליל שלו, לאחר שנודע לו על מקום הימצאו, בזמן שזה היה מאושפז בניו יורק במהלך שנות השישים.
מחלוקת זכויות היוצרים
על כתב היד של "הארץ הזו היא הארץ שלך" כתב גאת'רי:
כיום מספר ארגונים שונים טוענים לזכויות יוצרים על רבים מהשירים של גאת'רי. כשאתר ההומור "ג'יבג'אב" פרסם פרודיה על "הארץ הזו היא הארץ שלך", במטרה להגיב על הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004, ניסתה "Ludlow Music" להוריד את הפרודיה בטענה שהיא פוגעת בזכויות היוצרים שלהם. "ג'יבג'אב" תבעו בחזרה, וטענו כי הפרודיה שלהם חוסה תחת הגנת השימוש ההוגן, כשקרן החזית האלקטרונית פועלת מטעמם. במסגרת מחקרם על המקרה הם מצאו כי השיר פורסם לראשונה על ידי גאת'רי ב-1945, אולם נרשם לזכויות יוצרים רק ב-1956. משמעות הדבר היא שכש"Ludlow Music" ביקשו לחדש את זכויות היוצרים על השיר ב-1984, הם איחרו ב-11 שנים, והשיר היה כבר למעשה ברשות הציבור מ-1973 (28 שנים ממועד הפרסום הראשון).
השפעתו והכרה לאחר המוות
אף על פי שעבודתו של גאת'רי מעולם לא זיכתה אותו בפרסים במהלך חייו, ב-1988 נכנס גאת'רי ל"היכל התהילה של הרוק אנד רול", וב-2000 זכה בפרס גראמי למפעל חיים.
ב-26 בספטמבר 1992 העניק לו "מנזר השלום", מרכז רוחני רב-דתי משרבורן, מסצ'וסטס, את פרס האומץ המצפוני על פעילותו החברתית ואומנותו המוזיקלית, אשר הביאו לידי ביטוי את מצוקותיו של האדם הפשוט.
ב-1997 נכנס גאת'רי ל"היכל התהילה של המוזיקה באוקלהומה".
ביולי 2001 החלה גלריית CB's בCBGB שבניו יורק לארח מופע שנתי לכבוד יום הולדתו של גאת'רי. אירוע זה הועבר ל-"Bowery Poetry Club" ב-2007 לאחר שגלריית CB's ומועדון האם שלה CBGB נסגרו. המופע האחרון בסדרת המופעים השנתית הזו נערך ב-14 ביולי 2012, יום השנה ה-100 להולדתו.
ב-2005 להקת הפאנק הבוסטונית "דרופקיק מרפיז" הקליטה את השיר "I'm Shipping Up to Boston". מילות השיר הן מפואמה שנכתבה על ידי גאת'רי, והמנגינה הולחנה על ידי הלהקה. השיר יצא במסגרת אלבומם "The Warrior's Code", וזכה לתהילה כשנעשה בו שימוש במסגרת פסקול הסרט "השתולים" ב-2006.
כמו כן ב-2006 נכנס גאת'רי ל"היכל התהילה של אוקלהומה", וב-27 באפריל 2007 נכנס ל"היכל התהילה של אוקמה", עיר הולדתו.
ב-10 בפברואר 2008 זכתה "The Live Wire: Woody Guthrie in Performance 1949", הקלטה חיה נדירה שיצאה בשיתוף עם "קרן וודי גאת'רי", בפרס גראמי בקטגוריית "האלבום ההיסטורי הטוב ביותר". פחות משנתיים לאחר מכן, היה גאת'רי שוב מועמד באותה קטגוריה עם יציאתו של "My Dusty Road" ב"ראונדר רקורדס".
באפריל 2012, בשנת ה-100 להולדתו, ערך "מוזיאון גראמי" שבוע מחווה לגאת'רי. "היכל התהילה של הזמרים-יוצרים" ערך שבוע מחווה משלו ביוני.
רומן
"House Of Earth", רומן אבוד שנכתב על ידי גאת'רי ב-1947, יצא לאור ב-5 בפברואר 2013 על ידי בית ההוצאות "הארפר", תחת חותמת ההוצאה של ג'וני דפ, "Infinitum Nihil". הספר נערך על ידי דאגלס ברינקלי, וכולל הקדמה מאת דפ. גאת'רי ככל הנראה לא היה מסוגל להוציא את הרומן לאור בחייו. הספר מספר על זוג שבנה בית שעשוי מחימר ואדמה כדי להגן עליו מפני מזג האוויר האכזרי של "אגן האבק". הספר מכיל חומר מיני בוטה, שאולי תרם לחוסר יכולתו של גאת'רי להביא להוצאתו לאור.
דיסקוגרפיה נבחרת
הפריטים כאן מפורטים לפי שנת הפרסום האחרונה, ולא שנת ההקלטה המקורית.
גילי חיימוביץ' (משוררת)
גילי חיימוביץ' (נולדה ב-1974) היא משוררת, מתרגמת, עיתונאית ומטפלת באמנויות ישראלית.
ביוגרפיה
חיימוביץ' נולדה בירושלים, והיא בוגרת קמרה אובסקורה במגמת קולנוע ובית הספר לטיפול בשילוב אמנויות: International School for Interdisciplinary Studies. את דרכה ככותבת התחילה בעיתון העיר כעיתונאית ובעלת טור לענייני תרבות. לאחר מכן כתבה ביקורות תרבות וספרות בעיתוני רשת מעריב. כיום היא עובדת בעיקר כמתרגמת, מנחה קבוצות ויחידים בכתיבה ומטפלת באמנויות תוך דגש על כתיבה ככלי טיפולי.
חיימוביץ' פרסמה שישה ספרי שירה בעברית, בנוסף לשני קונטרסי שירה שלה באנגלית ותרגומים. ושיריה גם התפרסמו בכתבי עת ועיתונים רכים כגון: הליקון, המוסך, הארץ, עתון 77, שבו, עמדה, מטעם ועוד. קונטרס משיריה בשם Living on a Blank Page, התפרסם בשפה האנגלית ויצא בשתי מהדורות, השנייה כוללת מספר שירים נוספים ועבודות צילום של חיימוביץ'. בנוסף, שירים רבים שלה מתפרסמים תדיר בכתבי עת שונים בעולם. כמו כן ביימה סרט קצר בשם "מילון למי שאין בו צורך". זכתה בפרס המשוררת הזרה הטובה ביותר בתחרות הבינלאומית "אוסיה די ספיה" באיטליה לשנת 2019, במענק אומנית מצטיינת ממשרד התרבות ועוד.
ב-2018 יצא ספר השירה שתרגמה ובחרה מיצירתו של המשורר האסטוני מטורה, "והקו הופך לצל", הוצאת עיתון 77.
תרגומי השירה שלה התפרסמו בכתבי עת כגון "עתון 77", "מאזנים", "הליקון", "שבו" ו"מקף". בין היתר תרגמה את המשוררות פיונה סמפסון ודרה ברנאט מאנגלית ונורית זרחי ויחזקאל נפשי מעברית לאנגלית.
שיריה אף כלולים באנתולוגיות למיניהן כגון "השירים הכי יפים בעברית" בעריכת מנחם בן, הוצאת ידיעות אחרונות, "מלכה עירומה - שירת מחאה נשית", בעריכת דורית וייסמן ועוד.
דודו צור
דוד (דודו) צור (נולד ב-1952) הוא מנכ"ל המרכז למורשת המודיעין מאז יולי 2005. תת-אלוף במילואים. בין השנים 1998–2001 היה קצין המודיעין הראשי (קמנ"ר).
ביוגרפיה
צור נולד ב-1952. ב-1970 סיים את לימודיו בפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה במחזור ט"ז.
בשנת 1995 הועלה צור לדרגת תת-אלוף, ומונה למפקד יחידת הקישור לכוחות זרים. במסגרת תפקיד זה היה אחראי על הקשר עם כוחות האו"ם והכוח הרב-לאומי בסיני, עם צבא מצרים ועם צבא ירדן. בשנת 1996 היה, מתוקף תפקידו, ראש המשלחת הישראלית בוועדת הבנות ענבי זעם, שהוקמה בעקבות מבצע ענבי זעם, בה השתתפו משלחות מצרפת, ארצות הברית, סוריה ולבנון.
בשנת 1998 מונה לתפקיד קצין מודיעין ראשי, תפקיד אותו מילא עד 2001 עת השתחרר משירות פעיל.
לאחר שחרורו, היה מנכ"ל ובעלים של חברת ייעוץ בתחום המודיעין והביטחון, שייעצה לצה"ל ולתעשיות הביטחוניות. באוגוסט 2005 התמנה למנכ"ל המרכז למורשת המודיעין בגלילות. בינואר 2023 סיים את תפקידו.
כסמוזאורוס
כסמוזאורוס (שם מדעי: Chasmosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון.
מאפיינים
פירוש השם "כסמוזאורוס" ביוונית עתיקה הוא "לטאה משוקעת/פתוחה" על שום ה"חלונות" הרחבים בעטרתו דמוית המניפה (frill). במקור נקרא "פרוטורוזאורוס", אך שם זה ניתן כבר למין זוחל ימי נכחד.
טקסונומיה ומיון
על שמו של הכסמוזאורוס נקראת תת-המשפחה כסמוזאורים של משפחת הצרטופסיים. משפחה זו מאופיינת בעטרה ארוכה וקרני גבה מפותחות יותר מקרן האף. הכסמוזאור הוא נציג בולט של תת-משפחה זו וייתכן שהיה אב קדמון של הטורוזאורוס הגדול יותר בעל הקרניים הארוכות יותר.
בעבר תיארו הפלאונטולוגים מספר מינים של כסמוזאורוס, אך מחקרים שנעשו בשנים האחרונות סיווגו אותם מחדש: כיום יש רק שני מיני כסמוזאורוס תקפים: Chasmosaurus belli ו-Chasmosaurus russelli.
מרד כלא שש
הרקע לאירועי המרד
בשנים שקדמו לאירועי המרד, מצב האסירים הכלואים בבתי הכלא הצבאיים ותנאי מחייתם לא נבדק בצורה יסודית ומעמיקה, ובמהלך שנים אלו, התפרסמו בעיתונות עדויות מטרידות שהציגו תמונה קשה של פגיעה בזכויות הכלואים ואף פגיעה בזכויות יסוד של בני אדם.
דוגמה לאירועים אלו הייתה פרשה שהתרחשה בדצמבר 1996 ובה סופר בתקשורת על חייל בשירות סדיר שנכלא בכלא ארבע שבצריפין וסירב ללבוש את מדי האסיר, בעקבות זאת הובא לבית הדין הצבאי על ידי שוטרים צבאיים אזוק ועירום. מקרה דומה אירע בכלא שש במרץ 1997 ובו חייל מילואים שהופשט עירום נאזק עם ידיו מאחורי גבו במשך יממה שלמה והושאר לבדו ברחבת אחת הפלוגות בכלא.
אירועים נוספים כאלו ודומים בחומרתם התווספו לסדר היום הקפדני בכלא הצבאי. באותה התקופה מסדרי הסדר ברחבת הפלוגה, בהם עומדים החבושים בדום מתוח יכלו להימשך כ-3–4 שעות של עמידה ממושכת תוך איסור מוחלט לזוז, לדבר, להוריד את הראש או להסיט את המבט, לעיתים אף נמנעה מהכלואים גישה לשירותים במהלך עמידה במסדר. מקרה של חבוש שהיה זז במהלך המסדר יכול היה להתגלגל לתוך אירוע אלים של נטרול ואזיקה מצדם של הסוהרים מבלי אזהרה מוקדמת.
נוסף לכך, מדריכי הכלואים הם חיילי סדיר, שלא עברו הכשרה מקצועית כמו בבתי סוהר אזרחיים. על כך אמרה ועדת הרמטכ"ל שרמתם האישית של המד"כים אינה מספיקה להתמודדות עם הלחץ הגועש בתוך פלוגות הכלא.
את מרבית היום היו מעבירים הכלואים בתוך תאים אטומים הלוקים בתחזוקה, בנובמבר 1996 אף הורה קצין בריאות הציבור, רס"ן ראובן קימור על סגירה לאלתר של פלוגות ב' וג' המשוכנות במבנה ישן ורעוע מימי המנדט הבריטי, בהמשך עלתה הטענה כלפי גורמי הרפואה בכלא בנושא הצפיפות בתאים, שבשילוב עם העובש ומערכת ביוב רעועה עלולה להוביל להתפרצות מחלות.
גורמים אלו, בהכללה, ובהיעדרה של עזרה מקצועית בפרט, גרמו לתחושות סבל ודיכאון קשים של האסירים.
יומן האירועים
ביום שבת ה-9 באוגוסט 1997 בפלוגה ג' של כלא שש שהו 108 אסירים (40 מעל התקן המותר). בשעה 10:30 בבוקר אותו היום פרץ מרד אסירים גדול בן 25 שעות ובהיקף של 18 מורדים לפחות שהחזיקו 9 מדריכי כלואים כבני ערובה. טיעונם להתקוממות המרד היה בשל תנאי כליאה נוקשים ומחפירים, השפלה ואלימות חוזרת מצד סגל הפלוגה. את המרד תכננו והובילו 'הגרעין הקשה' של הפלוגה - חבורה סגורה ואנטי ממסדית של חיילים בודדים (מרביתם יוצאי ברית המועצות) שבמרוצת זמן כליאתם ספגו אלימות קשה בכלא מצד הסגל הזוטר ועד הסגל הבכיר. מנהיגם הבולט היה גדעון טדי מרטין שכונה "טדי", יליד סיירה לאון שנשפט באשמת אונס ל־4 וחצי שנים. אליו חברו ויקטור רבייב - שנשפט באשמת שימוש בסמים. רומן קוגן - שנשפט באשמת סחר בהרואין. וסרגיי קאופמן - שהורשע בהריגה בתאונת דרכים.
שעתיים עד שלוש לאחר פרוץ המרד הגיעו מפקדי הכלא, וקציני משטרה נוספים אל הכלא בניסיון להבין לאן מתקדם המצב, עלו על גג הפלוגה ומשם דיברו ישירות אל גדעון מרטין שדרש לראות את הרמטכ"ל, קצין משטרה צבאית ראשי, ועוד קצינים בכירים אחרים. הדרישה נענתה והם הגיעו - אלופים ומפקדים בכירים, ראשי צוותי משא ומתן של משטרת ישראל, קציני מטה, וקציני בריאות הנפש. המשא ומתן עמד על כמה נושאים מרכזיים: שחרור בני הערובה מצד המורדים, ומנגד - דרש מרטין בראש ובראשונה שינוי בתנאי הכליאה והקלה ביחס הקשה כלפי האסירים. שנית דרש שלא יעבירו אותו ואת חבריו לכלא אזרחי, ובנוסף שלא יישפטו בעתיד על אירועי המרד, דבר אשר עלול לגרום להם לרצות שנים נוספות, תחת מעטה פלילי כבד יותר בכלא אזרחי. בשעות הצהריים, שחררו בהדרגה המורדים ארבעה סוהרים בתמורה לאוכל. לאחר מכן, הוציא מרטין מסמך כתוב עם הדרישות של המורדים, במסמך זה נכתבה סדרת שינויים מפורטת שמרטין תבע מהקצינים הבכירים, חלק מהשינויים היו: החלפת הסיגריות המחולקות בכלא, הפסקת השימוש באלימות כלפי כלואים, שיפור התנאים הרעועים באגף הבודדים, הפסקת העמידות הממושכות והארוכות ברחבת הפלוגה תחת השמש ועוד.
בסביבות השעה 20:00 של אותו ערב הגיעו כוחות משטרה מיוחדים, כלבנים, וכוחות ימ"מ, והחלו בפריסה של אנשים וציוד פריצה אל חומות הכלא ההיקפיות על מנת לאבטח ולמנוע בריחה, במקביל כוחות הימ"מ כיתרו לגמרי את מתחם הפלוגה בעודם עומדים על הגגות, מחזיקים בנשקם ומוכנים לתרחיש של ירי חי בכלואים, במידה ואלו יהוו חשש לחיי בני הערובה. במקביל דרש מרטין להכניס אל תוך הפלוגה צלם טלוויזיה שישדר את המרד מבפנים במהדורה המרכזית של ערוץ 2, ובכך להשמיע קול זעקה של מצבם הקשה בכלא.
אל הפלוגה נכנס כתב ערוץ 2 יאיר כחל וצלמו אלי קרביץ, ואלו צילמו וראיינו את סרגי קאופמן בשידור חי, שסיפר כי הוא וחבריו ספגו אלימות ויחס משפיל, ובעקבות אותו יחס החליטו לעשות מעשה ולהתקומם.
על מנת לקדם את תהליכי המרד, לפנות בוקר של יום ראשון, קאופמן העביר במכשיר הקשר אל חבריו המורדים הוראה "לעלות הילוך" ולהוציא החוצה כרוז ובו מודגש כי לצד השני יש עד אחרי הצהריים להגיש את ההסכם של מרטין חתום ומוסכם. בנוסף כתבו המורדים שאם תיפרץ הפלוגה הכבושה, יתחילו המורדים במסע רציחות כלפי בני הערובה, ואף התאבדות המונית.
לאחר המרד והשלכותיו
עם שחר נעצרו המורדים ונלקחו לחקירת מצ"ח, וב-8 בספטמבר 1997 הוגש נגדם כתב אישום בגין עבירות הסתה למרד, התקוממות והתבצרות במתקן כליאה, סחיטה באיומים, ואלימות כלפי ממלא תפקיד. כך התברר שלשלטונות הצבא מעולם לא הייתה כוונה לכבד את ההסכם שנחתם בצד אחד על ידי גדעון מרטין, ובצדו האחר על ידי מפקד הכלא סא"ל יצחק בן עמי.
בחודש שחלף אחרי המרד נערכו וועדות מטכ"ל לשם הסקת מסקנות, נפתחו הליכים משפטיים כלפי המורדים בהם הדגישו המורדים ששבועיים לפני פרוץ המרד הגישו למפקד הכלא רשימה של טענות ותלונות - זהה לזו שהוגשה במהלך המרד והוסיפו כי השתמשו בכל האמצעים הלגיטימיים על מנת לנסות לפתור את מצוקותיהם אך אלו לא נענו.
אי כיבוד ההסכם מצד הרשויות
לאחר תקופה ממושכת בה התקיימה ועדת חקירה ובראשה הח"כ יוסי כץ (אשר דרש באופן חד משמעי לכבד את ההסכם עם המורדים) - הכריז באופן פורמלי הפרקליט הצבאי הראשי תא"ל אורי שוהם ב-2 בספטמבר 1997 על הסתייגות מההסכם באופן חד צדדי. עקב כך עתרו המורדים בעזרת סנגוריהם לבג"ץ, ובתאריך ה-29 באוקטובר 1997 דן בית המשפט בעתירה בפני הרכב השופטים: תיאודור אור, דליה דורנר ויעקב טירקל, אלו דחו את העתירה פה אחד.
בעתירה זו בלטה טענה מצד המשיבים, הטוענת כי "נציגי הרשויות רשאים לא לכבד את ההסכם (או את ההבטחה) שנחתם עם הכלואים-המורדים, גם בהנחה שמכירים בתקפם" (סעיפים 62/63 לתשובת המשיבים לבג"ץ). יש לציין כי עקרון העמידה בהסכם שנחתם מצד הרשויות התבטל (על פי הבג"ץ) על סמך הוראת סעיף 17 לחוק החוזים, התשל"ג 1973 -, הקובעת כי חוזה שנכרת עקב כפייה ניתן לביטול, ולפיכך ההסכם בטל (סעיף 30 לחוק החוזים). הנושא הועבר לטיפול גורמים אזרחיים ומדיניים ביניהם חברי הכנסת מרינה סולודקין ורומן ברונפמן שפעלו לפתרון המשבר וערבו בו את הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק, שאמר לח"כ ברונפמן כי "היה לו ברור מראש שההסכם לא יקויים, וכי הוא עצמו אישר את הפרתו". - מאמציהם להקל בעונשם של המורדים עלה בתוהו.
ביקורת רבה נשמעה בדבר הפרת ההסכם, בישיבות וועדת החוץ והביטחון בכנסת ביקש ח"כ יוסי שריד מהרמטכ"ל למלא את ההתחייבות של צה"ל בהסכמו עם המורדים, גם העיתונאי דן מרגלית הביע תמיהה, וטען שההחלטה להפר את ההסכם תפגע באמינותו של צה"ל ושל הממשלה בתרחישים עתידיים.
בנוסף דנה הוועדה בעניין מוצאם של המורדים - רובם יוצאי ברית המועצות (83% מן המורדים), המשתייכים לקבוצות הפריפריאליות באוכלוסיית המתגייסים לצה"ל, שעברו את תקופת הנעורים וההתבגרות בצל ניכור ודיכוי מצד כוחות הביטחון בממשל הסובייטי בברית המועצות כמה שנים בודדות לפני המרד.
טענה מרכזית הייתה כי קיימים ליקויים ברעיון הכללי של קליטת אותו גל הגירה מברית המועצות בין השנים 1990–1993. כאשר נשאל, השיב לטענה זו הקמצ"ר דאז תא"ל גולדברום כי לשאלה אין כל קשר לנושא בו הוא מרואיין, ולא הביע עניין במוצאם של המורדים.
כחודש לאחר העתירה, נשפטו מרטין וחבריו לעוד שנתיים מאסר בפועל אשר נוספו לזמן מאסרם דאז והועברו לבתי סוהר אזרחיים. את המשך מאסרו העביר גדעון מרטין בכלא איילון.
ב-2009 התראיין לסרט "חומות של יאוש" בתוכנית עובדה עם אילנה דיין, שבו הוא מספר על המרד.
הפקת הלקחים לאחר אירועי המרד
את דרישות המורדים לשיפור תנאי הכליאה לא כיבד הצבא באופן מיידי, אך במהלך השנים שחלפו נעשו שינויים רבים בהתאם לדרישות אלו (החלפת סוג הסיגריות, הפסקת הפעילות הספורטיבית לאחר זמן המקלחת וכו'). חל גם שינוי בגישתה של המשטרה הצבאית כלפי הכלואים, כיום קיימות תוכניות לימוד והעשרה לכלואים הנערכות על ידי חיל החינוך. גם בתכנים הנלמדים בקורס המד"כים חל שינוי יסודי, הוסקו שיטות למניעת מרד והתססה חברתית בפלוגות, נקבעה סדרת נהלים חדשה הנוגעת בענייני אזיקה ושימוש בכוח פיזי. בנוסף לכך נעשו שינויים במבנים - הכלא שופץ, התאים הורחבו, חלונות ופתחי אוורור נעשו ועוד.
מערך גחל"ת - גורמי חזרה לשירות תקין הוא מערך שהוקם כחלק ממסקנות המרד, במסגרתו פועלות מש"קיות בשירות סדיר, שמטרתן היא לאתר על פי קריטריונים ברורים וסודיים חיילים שאינם מסוגלים להתמודד עם אופי השירות הנוכחי שלהם, ולכן עורקים מן הצבא פעם אחר פעם. לאחר מכן לקיים מפגש עם החייל, להבין את נסיבותיו, ובמקרים רבים לשנות את שיבוצו (חלק מן הסמכות של המערך), ולאפשר לו שיקום מחדש בצה"ל שיעזור לו לסיים את משך השירות, ולמנוע חזרה נוספת לכלא או עריקות חוזרת.
כיום המערך רושם הצלחות רבות בקרב חיילים שטופלו, שובצו מחדש ותנאי שירותם השתפר.
התקופה האפיפלאוליתית
התקופה האפיפלאוליתית (Epipaleolithic ביוונית: epi = אחרי; paleo = קדום; lithos = אבן או אחרי תקופת האבן הקדומה) היא תקופה פרהיסטורית מסוף תור הפליסטוקן העוקבת לתקופה הפלאוליתית וקדומה לתקופה הנאוליתית, ומהווה למעשה תקופת מעבר בין חברות הציידים-לקטים של הראשונה והחברות החקלאיות של האחרונה. התקופה האפיפלאוליתית מוגדרת בעיקר באגן הים התיכון, לפי עדויות ארכאולוגיות לחברות מורכבות יחסית של ציידים-לקטים, אשר ייצרו מיקרוליתים (להבוני צור מסותתים) בצורות אחידות (למשל סהרון, טרפז ומשולש). בסוף התקופה קיימות עדויות לישיבת קבע וככל הנראה גם לניצני ביות הצמחים, המבשרים את המעבר לאורח חיים חקלאי.
המונח מקביל מכמה בחינות לתקופה המזוליתית, המאוחרת יותר, של צפון אירופה. המונח מזוליתית כלל בעבר גם את התרבויות שהיום מוגדרות כאפיפלאוליתיות. לראשונה ניתן שם התקופה לשורה של תעשיות כלי צור במגרב של צפון אפריקה, על ידי חוקרים צרפתים, משום שהממצא לא תאם את ההגדרות האירופיות לתקופה המזוליתית. בסופו של דבר נעשה המונח מקובל מאוד מחוץ לאירופה גם במזרח התיכון, באנטוליה ובקפריסין.
בארץ ישראל החלה התקופה האפיפלאוליתית לפני כ-23 אלף שנה והסתיימה לפני כ 11,700 שנה. התקופה כוללת מספר תרבויות ארכאולוגיות המתאפיינות בעיקר במיקרוליתים מסותתים לצורות מסוימות, כגון התרבות הכבארית, התרבות הכבארית הגאומטרית, התרבות הרמונית, התרבות המושאבית והתרבות הנאטופית. לפחות האחרונה כבר משקפת שינויים מרחיקי לכת במבנה הכלכלי-חברתי של אוכלוסיות פרהיסטוריות, לפי העדויות לישיבה בכפרי קבע.
כיום מקובל לחלק את התקופה האפיפלאוליתית לשלוש תקופות:
סילביה פנקהרסט
אסטל סילביה פנקהרסט (באנגלית: Estelle Sylvia Pankhurst; 5 במאי 1882 - 27 בספטמבר 1960) הייתה סופרג'יסטית, פעילה פוליטית, ופציפיסטית בריטית. היא הייתה קומוניסטית בולטת ופעלה נגד הקולוניאליזם.
תחילת דרכה
פנקהרסט נולדה במנצ'סטר, לד"ר ריצ'רד פנקהרסט, עורך דין שהיה סוציאליסט רדיקלי, ולאמלין פנקהרסט, מנהיגת התנועה הסופרג'יסטית בבריטניה. הוריה היו חברים במפלגת הלייבור העצמאית ועסקו רבות בזכויות נשים. בשנת 1888 מת אביה מכיב פפטי שגרם לנקב בקיבה.
מותו השפיע על פנקהרסט הצעירה, שהלכה בדרכו האידאולוגית.
פעילות באיגוד הנשים הפוליטי חברתי
פנקהרסט הייתה אומנית מוכשרת ובשנת 1900 היא זכתה במלגה ל"קולג' המלכותי לאומנות" בלונדון. בתקופה זו היא החלה להקדיש מזמנה לאיגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU), ארגון זכויות נשים מיליטנטי, שנוסד בידי אימה בשנת 1903. בארגון זה הייתה גם אחותה, קריסטבל פנקהרסט, פעילה מרכזית. פעילות הארגון היו הראשונות שנודעו בתור סופרג'יסטיות. פנקהרסט עיצבה את פרסומי הארגון ותרמה לעיתון של ה-WSPU, והשתתפה לפעילות למען זכות ההצבעה, אך בניגוד לאחותה כריסטבל ולאמה, פנקהרסט שמרה על קשריה עם תנועת הפועלים, והתמקדה בקמפיינים למען זכויותיהן של פועלות. ב-1907 סיירה במפעלים בצפון אנגליה וסקוטלנד, וציירה פורטרטים של נשים ממעמד הפועלים בסביבות העבודה שלהן.
בשנת 1906 היא נאסרה לראשונה בעקבות פעילותה הפוליטית. במהלך חייה היא נאסרה מספר פעמים בשל פעילותה הפוליטית. מאסריה כללו שביתות רעב וכן האכלה בכפייה. בתקופה זו היא גם עבדה עבור מפלגת העבודה הבריטית והתיידדה עם קייר הארדי, ראש המפלגה בבית הנבחרים הבריטי. בשנת 1908 פרש הארדי מרשות המפלגה, התקרב לפנקהרסט והקדיש חלק גדול מזמנו למלחמה למען זכויות נשים.
בשנת 1911 פרסמה פנקהרסט ספר בשם "The Suffragette: The History of the Women's Militant Suffrage Movement" ("הסופרג'יסטית: היסטוריית התנועה המיליטנטית למען זכות ההצבעה לנשים").
הקמת פדרציית מזרח לונדון של סופרג'יסטיות
במהלך השנים הבאות, היו אי הסכמות רבות בין פנקהרסט לבין WSPU לגבי הכיוון של הארגון, אשר התנער מכל התקשרות עם מפלגות פוליטיות. ואילו פנקהרסט רצתה שהאיגוד יהיה סוציאליסטי באופן מוצהר, ויתקוף מגוון רחב יותר של נושאים מאשר זכות הצבעה בלבד. היא גם התנגדה לאמצעים האלימים שהפעילות החלו לנקוט בהם, לרבות הצתה. ב-1 בנובמבר 1913, היא תמכה בשביתת הפועלים בדבלין, והצהירה על כך בפגישה של האיגוד. אחותה קריסטבל וחברות אחרות התנגדו לדבריה, והדיחו אותה משורותיהן. בעקבות זאת, הקימה פנקהרסט את "פדרציית הסופרג'יסטיות מזרח לונדון" (ELFS), יחד עם איימי בול, שבמשך השנים התפתחה מבחינה פוליטית ושינתה את שמה בהתאם, ראשית ל"פדרציית סופרג'יזם לנשים" ואחר כך ל"פדרציית הפועלות הסוציאליסטית" (שניהם בעלי ראשית תיבות זהים - WSF). היא ייסדה את השבועון של WSF, "דרדנוט הנשים" (דרדנוט - ספינת קרב כבדה) שהפך מאוחר יותר ל"דרדנוט הפועלות". הארגון וכתב העת התארגנו נגד מלחמת העולם הראשונה, וחלק מבין חברותיו אף הסתירו סרבני מצפון מפני הרשויות.
פעילות אנטי מלחמתית
הקרע הסופי בינה ובין WSPU התרחש בעקבות תחילתה של מלחמת העולם הראשונה. הארגון תמך בחוזקה במלחמה ופנקהרסט הפציפיסטית התנגדה לה. אמה ואחותה השעו את הפעילות הסופרג'יסטית של הארגון כדי להתמקד בתמיכה במלחמה, וקמפיינים בעד גיוס חובה. פנקהרסט המשיכה להביע את התנגדותה, הן למלחמה והן לתמיכת WSPU ובנות משפחתה, ובתורן, אלו גינו אותה בפומבי, ותקפו אותה בעיתון הלאומני החדש של WSPU, "Britannia". הארגון שהיא עמדה בראשו, WSF, פעל להגנת נשים עניות בתקופת המלחמה, ויסד "מסעדות עלות" בהם עניי העיר יכלו לאכול במחיר סמלי, אך ללא תחושת הבושה של קבלת צדקה. WSF גם פעל למען תעסוקת נשים שאיבדו מקומות עבודה בעקבות המלחמה. פנקהרסט וחברותיה גם נאבקו בעד זכויותיהן המשפטיות של נשים אשר בני זוגן נשלחו לחזית, כדי לקבל קצבאות וכן בקמפיינים למודעות לגבי העוני בו נשים רבות מצאו עצמן פתאום.
ב-1915, פנקהרסט תמכה באירוע "ליגת הנשים הבינלאומית למען חירות ושלום", שהתרחש בהאג. תמיכה זו גרמה לה לאבד תומכות נוספות, ועמדה בניגוד בולט לפעילותה של קריסטבל, שאחרי המהפכה הרוסית ב-1917, נסעה לרוסיה כדי לשכנע נגד פרישה מהמלחמה. היא חברה לשארלוט דספרד והקימה יחד איתה את "צבא השלום הנשי", ארגון שדרש שלום באמצעות משא ומתן. "דרדנוט הנשים" היה בעל קו תקיף נגד המלחמה ותמך בארגונים שהתנגדו לה. ביולי 1917 העיתון פרסם הצהרה אנטי-מלחמתית מפורסמת מאת המשורר זיגפריד ששון.
גברים רבים נעדרו ואף נהרגו בזמן המלחמה, אך תינוקות המשיכו להיוולד, ונשים רבות נקלעו למצוקה כאשר התינוקות חלו. יחד עם ד"ר ברברה צ'ייקובסקי הקימה פנקהרסט ארבע מרפאות לאם-ולילד בלונדון.
פעילות קומוניסטית
על אף ההבדלים ביניהן, שתי המפלגות הקומוניסטיות שיתפו פעולה, ולימים המפלגה הקטנה של פנקהרסט נטמעה בתוך המפלגה הקומוניסטית הרשמית והגדולה יותר. אך אחדות זו הייתה קצרת ימים, וכשמנהיגי CPGB הציעו לפנקהרסט לתת את העיתון למפלגה במקום לשמור עליו כישות עצמאית, היא מרדה. כתוצאה מכך היא נודתה מהמפלגה הקומוניסטית הבריטית וייסדה את "מפלגת העובדים הקומוניסטית" ששרדה אך לזמן קצר.
פנקהרסט נטתה בזמן זה לקומוניזם שמאלי או לקומוניזים מועצתני. היא הייתה דמות חשובה בתנועה הקומוניסטית בזמן זה והיא נכחה בישיבות של הקומינטרן ברוסיה ובאמסטרדם, וכן בישיבות של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית. היא התווכחה עם לנין על צנזורה, ותמכה בקומוניסטים מרקסיסטים כמו אמדאו בורדיגה ואנטון פנקוק.
הולדת בנה ויחסיה עם משפחתה
ב-1918, פנקהרסט עברה לגור עם סילבו קוריו, סוציאליסט איטלקי. היא התנגדה למוסד הנישואים, ובמיוחד לפרקטיקה של אימוץ שם הגבר על ידי האישה, וסירבה לעשות כן. בשנת 1927, כאשר פנקהרסט בת 45, נולד בנה, ריצ'רד פנקהרסט. דבר זה העכיר עוד יותר את היחסים עם אמה, אמלין, שסירבה לפגוש את בתה ונכדה, עד למותה, בשל סירובה של סילביה להינשא.
פעילות למען אתיופיה
בתחילת שנות ה-30, הפחיתה פנקהרסט את הפעילות הקומוניסטית שלה, ופעלה יותר בהקשרים של אנטי-פשיזם ואנטי-קולוניאליזם. ב-1932 היא הייתה אשת מפתח בהקמת המועצה הסוציאליסטית לבריאות הפועלים. היא הגיבה לפלישה האיטלקית לאתיופיה על ידי פרסום כתב העת "ניו טיימס אנד אתיופיה ניוז" החל מ-1936, והפכה לתומכת של היילה סלאסי. היא גייסה תרומות לבית החולים להוראה הראשון באתיופיה, וכתבה באופן נרחב על אמנות ותרבות אתיופית; מחקריה פורסמו בספר "אתיופיה, היסטוריה תרבותית" בשנת 1955.
החל משנת 1936, MI5 שם את פנקהרסט תחת מעקב. ב-1940 היא כתבה לוויקונט סווינטון, שעמד בראש הוועדה לחקר גיס חמישי בבריטניה, ומסרה לו רשימת פעילים פשיסטים שעודם חופשיים, ופעילים אנטי-פשיסטיים שמצויים במאסר. עותק של מכתב זה נמצא בארכיון של MI5, עם הערה בכתב ידו של סווינטון, בה כתוב: "מדומני שזהו מקור מידע מפוקפק ביותר".
עם שחרור אתיופיה מאיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה, פנקהרסט נהייתה לתומכת חזקה של איחוד אתיופיה עם סומלילנד האיטלקית לשעבר, ו-MI5 הגבירו את המעקב אחריה. ב-1948 סוכנות הביון בקשה לעצב אסטרטגיה ל"השתקת גב' סילביה פנקהרסט המאוסה". פנקהרסט, בינתיים, הייתה ליועצת של היילה סלאסי, ובהזמנתו, ב-1956 עברה לגור באדיס אבבה יחד עם בנה. היא ייסדה ירחון "אתיופיה אובזרבר" שדיווח על היבטים רבים של החיים באתיופיה והתפתחות המדינה.
מותה
סילביה פנקהרסט נפטרה באדיס אבבה ב-1960, בגיל 78, ונקברה בטקס קבורה ממלכתי שבו כינה אותה היילה סלאסי "אתיופית של כבוד". פנקהרסט היא הזרה היחידה שקבורה לפני קתדרלת השילוש הקדוש באדיס אבבה, אזור השמור לגיבורי המלחמה נגד איטליה.
פאטריסטיקה
הפאטריסטיקה עוסקת בחקר כתבי אבות הכנסייה, שהבולטים שבהם מונים את יוסטינוס מרטיר, אירנאוס, קלמנס מאלכסנדריה, טרטוליאנוס, אוריגנס, קיפריאנוס איש קרתגו, אתנסיוס מאלכסנדריה, האבות הקפדוקיים בזיליוס הגדול, גרגוריוס מנזיאנזוס וגרגוריוס מניסה, תיאודור ממופסואסטיה, אוגוסטינוס הקדוש, וינסנט מלרין, קירילוס האלכסנדרוני ועוד.
נושאי המחקר הם הקנוניזציה של הברית החדשה, האפולוגטיקה הנוצרית, התגבשות התאולוגיה הנוצרית, היווצרות דוקטרינת השילוש הקדוש וחקר טבעו של ישו (כריסטולוגיה). הגישות המסורתיות לפאטריסטיקה נעשו כחלק מלימודי התאולוגיה של הממסד הדתי והניחו מראש עקביות ושיטתיות בכתבי האבות בנושאי אמונה. מאז תחילת המחקר הביקורתי, אקדמאים חותרים להציג את דעותיהם ותפישותיהם בהקשרם ובגיוונם ולאו דווקא מתוך הנחת רצף ואחידות.
רבים מהטקסטים הקלאסיים הנחוצים ללמידה של אותה תקופה נמצאים באוספים Patrologia Latina בלטינית ו-Patrologia Graeca ביוונית שנערכו על ידי ז'אק פול מינייה בסוף המאה ה-19 וכן באוסף Patrologia Orientalis שבו נמצאים בטקסטים בשפות מזרחיות. בנוסף לאלו, התגלו ומתגלים כתבי-יד שנעלמו.
בין כתבי העת המובילים העוסקים בתחום נכללים: Journal of Early Christian Studies, Studia Patristica, Vigiliae Christianae, Church History ו-Journal of Ecclesiastical History.
גמאל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אחרי מותי
אַחֲרֵי מוֹתִי הוא שיר מאת המשורר חיים נחמן ביאליק. השיר הודפס לראשונה בעיתון "הצופה" הוורשאי בפברואר 1904 (תרס"ד). בפרסום המקורי הייתה ההקדשה "לזכר פ." ביאליק עצמו שינה את ההקדשה כאשר כינס את שיריו בשנת 1908, למילים: "לזכר N". הסברה המקובלת היא שבגרסה הראשונה התכוון ביאליק לסופר מרדכי זאב פיארברג, שנפטר 5 שנים קודם לכן, ואילו בשנייה התמקד בגיבורו של פייארברג בסיפורו הידוע "לאן", שהוא גם אחד משמותיו הפרטיים של חיים נחמן ביאליק - נחמן.
הרקע לכתיבת השיר
ניתן לפרש את השיר כהספד כואב על משורר שנפטר בדמי ימיו בטרם מיצה את כוח היצירה שלו. אך ניתן גם לקרוא את השיר כמעין הספד על השירה האישית של המשורר, שהציפייה לאותו הסוד הטמון ביצירתו, ואותו שמר לעצמו, נותרה ציפיית שווא. במילים אחרות, אין לדעת אם אכן הספיד ביאליק את מותו של פיארברג הצעיר, שנפטר בטרם עת, לאחר שכתב יצירה אחת משמעותית ("לאן"), או שהוא מבכה את סוד היצירה שלו עצמו, שכביכול אינו מצליח, או אינו רוצה, לחשוף אותו עד תום בפני הקוראים.
פישל לחובר השווה בין "אחרי מותי" לבין שיר אחר ביידיש, "כוואָלט געווען אַ בעלן ויסען, וי ועט זיין מיין טויט" [מתחשק לי לדעת איך יהיה מותי], שכתב המשורר באותו החודש, שגם בו הוא מהרהר באפשרויות מותו. לחובר מציין שגם י.ל. פרץ הרבה לעסוק בנושא המוות, ולכן אין הוא מגיע לכלל מסקנה סופית לגבי הרקע לכתיבת השיר. גם משה אונגרפלד מתייחס לשיר היידי: "באותו חורף שבו פרסם ביאליק את השיר 'אחרי מותי', לזכר פיארברג, פרסם ב"די יודישע ביבליאטעק" של פרץ - בפברואר, 1904 - את שיר המוות השני באידית".
כך או כך, בהיות ביאליק בין 32 בעת פרסום השיר, מתקשה הקורא לקבל את השיר ממשורר צעיר שמתכנן את ההספד שלו עצמו.
מבנה השיר
השיר המחורז כולל ארבעה בתים. המשורר, הדובר בגוף ראשון יחיד, מתאר את מורכבותם של חיי היצירה ושואל כיצד יוצגו יצירתו ודמותו בזיכרון הקיבוצי. השאלה כרוכה בתיאור ארספואטי - המשורר מתאר את לבטי היצירה ואת החוויות הכרוכות בה; תוך כדי השאלה ניתנות מעין הנחיות להספד שיאמר לאחר מותו והצעה לכתיבת אפיטף על מצבת קברו. השיר, הרצוף במבעי הצער על אובדן העצמי העתיד להתרחש ועל המוות הצפוי, נכתב על ידי המשורר בהיותו בן שלושים ואחת שנים. ויש הסוברים שחיברו בעת הלך רוח קשה. מבעי הצער העצמי, הנאמרים בשיר כביכול בשם הסופדים, מתחזקים מבית לבית: בבית הראשון: „וְצַר!”, בבית השני: „וְצַר מְאֹד!”, בבית השלישי: „וְצַר מְאֹד, מְאֹד!”, בבית הרביעי: „וְגָדוֹל מְאֹד, מְאֹד הַכְּאֵב!”. עם הצער העצמי ומתוך האמירה האישית, עולה הצעה כוללת להבנת מושגים הקשורים להבנת מהות החיים ובמיוחד של חיי יצירה ולצדם הצעות לניהול חוויות האובדן, המוות והאבלות.
הבית הראשון מתווה את תהליכי האבלות והבניית הזיכרון הנכונים על פי המשורר. האחד הכרה באובדן ובמוות והיישרת מבט אליהם: „הָיָה אִישׁ – וּרְאוּ: אֵינֶנּוּ עוֹד;”. השני: ההרגשה שבכל קץ החיים ישנה החמצה; וכי כביכול המוות הקדים לבוא לפני הזמן הראוי: „קֹדֶם זְמַנּוֹ מֵת הָאִישׁ הַזֶּה, וְשִׁירַת חַיָּיו בְּאֶמְצַע נִפְסְקָה;”, ומפרט את הכאב ואת הסיבה לו: וְצַר! עוֹד מִזְמוֹר אֶחָד הָיָה-לּוֹ; כלומר, הצער העיקרי על אובדנו של האדם, כל אדם, הוא על מה שאפשר היה שיצור ונגרע בשל סיום חייו.
בבית השני מדגיש המשורר את יכולת היצירה ומשום כך האובדן המשמעותי של כל אדם באשר הוא; הנפש מדומה לכינור. קץ החיים מפסיק את המנגינה הייחודית, או במילות המשורר את „שירת חייו” של האדם, ומנגינות שהיו בדעתו לנגן יגרעו לעד מן היצירה האנושית.
בבית השלישי מתאר המשורר את ההחמצה של היצירה; היא מדומה לאישה שמתגעגעת אל אהובה, או לאומה שמחכה למשיח במילים: „וְאִם-הִתְמַהְמַהּ – בְּכָל-יוֹם חִכְּתָה-לּוֹ”, המשוחחות עם מילותיו של הרמב"ם בי"ג העיקרים.
בבית הרביעי חוזר המשורר על מילות הבית הראשון בהדגשה (על ידי פיזור האותיות), ומירכאות מצטטות את הנאמר לעיל המבטאות רצונו שמילותיו יתקבלו ויהפכו לחלק מן התודעה והמנהג.