cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נמל חיפה
בשנות ה-2000
בשנת 2005, החל נמל חיפה לפעול כגוף עצמאי, במסגרת רפורמת הנמלים, במסגרתה בוצעה הפרדה של רשות הספנות והנמלים לארבע חברות ממשלתיות. חברת נמל חיפה, חברת נמל אשדוד וחברת נמל אילת הן חברות הפעלה, החוכרות את הנמלים ומבצעות את הפעילות הנמלית (חברת נמל אילת הופרטה בשנת 2013) וכן חברת נמלי ישראל, שהיא בעלת הנכסים בכל הנמלים והיא אחראית לפיתוח והתחזוקה של הנמלים.
ב-25 באוקטובר 2010, נחנך חלק חדש בנמל - "מסוף כרמל". מיזם הקמתו של שטח זה, אשר בעצמו אף כונה "נמל הכרמל", כלל את בנייתו של אזור מכולות מודרני, בניית קומפלקס שערים חדיש, הכנסת מערכת מחשוב חדשה לניהול מסוף המכולות והקמת רציף נוסף, הגדול ביותר בנמל. אורכו של הרציף החדש עומד על כ-850 מטרים ורוחבו כ-370 מטרים. יש בו שישה עגורני גשר ו-12 עגורני-שער חשמליים. פתיחת המסוף עתידה להכפיל את היקפי שינוע המכולות בנמל חיפה ולאפשר את הגעתן לנמל של אוניות גדולות יותר. חברת נמלי ישראל החלה בפרויקט הקמת המסוף החדש בשנת 2005 באמצעות קבלנים שונים, כשהקבלן הראשי הייתה חברת "ארנסון" הישראלית והועסקו בו חברות מובילות בתחום ההנדסה הימית מכל העולם. עלותו עמדה על מיליארד ו-800 מיליון ש"ח. בעתיד מתוכננים רציפי הנמל להתרחב בעוד כמה מאות מטרים, עד לשטח נמל הקישון.
במחקר שביצע ארגון ה-OECD בשנת 2012, נמל חיפה דורג במקום הרביעי ביעילותו מבין 34 מדינות שנבדקו.
בעקבות אירועי מלחמת האזרחים בסוריה וחסימת הצירים מנמלי סוריה ולבנון אל ירדן, הועבר חלק מהיבוא של ירדן ומדינות המפרץ הפרסי דרך נמל חיפה ומשם תובלה יבשתית דרך מעבר נהר הירדן.
נמל המפרץ
בשנת 2015, זכתה חברת הנמלים הסינית "שנגחאי נמלים בינלאומיים" (SIPG - Shanghai International Port Group) במכרז להפעלת נמל המפרץ החדש שייבנה בחיפה לתקופה של 25 שנה.
ב-1 בספטמבר 2021, לאחר 15 שנים של תכנון ובנייה, נחנך נמל המפרץ בחיפה לפעילות טעינה ופריקה של אוניות מכולות. הנמל, הוא אחד ממיזמי התשתית הגדולים שהוקמו בישראל, והושקעו בו למעלה מ-5.5 מיליארד שקל בתשתית ובציוד הפעלה. הנמל משתרע על שטח של כ-840 דונם בתוך הים, והוא נפתח לפעילות לאחר שש שנות הקמה. פתיחת הרציפים החדשים, שאורכם כ-800 מטרים ובעומק של כ-17.3 מטר מתחת לפני הים, מאפשרת לראשונה לאוניות ענק, באורך של 400 מטר וברוחב של 62 מטר, אשר נושאות 18 אלף מכולות ויותר, לעגון בישראל ולקצר את משך הפריקה והטעינה שלהן. ההערכה היא כי פתיחת נמל המפרץ אמורה להביא לגידול של 1.5 מיליארד שקל בתוצר של חיפה, וליצירה של 5,800 משרות בעיר, בנוסף לתרומה הכלכלית למשק בכלל, וליצירה של אלפי משרות באופן עקיף. בהמשך, יפתח גם נמל הדרום, מה שיוביל לתחרות, לשיפור ולייעול השירות בענף הנמלים בישראל.
הפרטת הנמל
ב-5 ביולי 2018, הושג סיכום עקרוני בין הממשלה וההסתדרות על הפרטת הנמל. לפי הסיכום יימכר הזיכיון להפעלת הנמל לידי משקיע אסטרטגי למשך 34 שנים. מחלקת ים תופרד מהנמל, תהפוך לחברה בת חדשה של חברת נמלי ישראל, ותיתן שירות גם לנמל החדש. ב-21 בינואר 2020 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה להפריט את כל אחזקות המדינה בחברת נמל חיפה.
ב-14 ביולי 2022 זכתה במכרז להפעלת הנמל השותפות שכוללת את גדות מסופים לכימיקלים (30%) וקבוצת אדאני (הנשלטת על ידי גאוטם אדאני) ההודית (70%), במימון של בנק מזרחי, מיטב וסטייט בנק אוף אינדיה. שרי האוצר והתחבורה אישרו את מכירת מניות המדינה בחברת נמל חיפה ב-28 בדצמבר. ב־10 בינואר 2023 קבוצת אדאני-גדות שילמה למדינת ישראל 2.9 מיליארד ש"ח ובזה הושלם תהליך ההפרטת הנמל.
פרויקט חזית הים העירונית
ביולי 2012 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את תוכנית "חזית הים העירונית של חיפה". תוכנית שבמסגרתה יהפוך חלקו המערבי של נמל חיפה לנמל נוסעים בלבד ולצדו יפותח אזור שיכלול בתי קפה, מסעדות, מסחר ומגורים. ביולי 2017 חשף המקומון "כלבו" כי אף על פי שעברו 5 שנים מיום אישורה, היא טרם אושרה על ידי הממשלה. מינהל התכנון, שנמצא באחריותו של שר האוצר משה כחלון המתגורר בחיפה, לא דאג לאישורה של התוכנית, ובכך עיכב את מועדי מימושה מכיוון שבהוראותיה נקבע כי שלושה מתחמים במערב הנמל יפונו תוך חמש שנים מיום אישור התוכנית. לבסוף אישרה הממשלה את התוכנית. ב-2021 בוצעו מודלים פיזיקליים במכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון, המדמה את שטח מפרץ חיפה בקנה מידה של 1:120. מודלים אלה מאפשרים לדמות את תנועת כלי השיט שמיועדות לעגון בשטח נמל הקישון במקום בשטחי העגינה והפריקה שלהם כיום. במאי 2022 חתמו רשות מקרקעי ישראל, חברת נמלי ישראל ונמל חיפה על הסכם לקידום התוכנית. על פי ההסכם יועברו לידי רשות מקרקעי ישראל שטחים למגורים, וחברת נמלי ישראל תקבל שטחים נוספים לאחסנה ולוגיסטיקה.
יעילות
על פי סקר השוואתי של יעילות נמלים במדינות הOECD תופס נמל חיפה את המקום הרביעי מתוך 40 נמלים שנדגמו בטיפול במכולות ובמקום 33 מתוך 40 בטיפול בגרעינים.
לעומת זאת, המדינה טענה בבג"ץ ליעילות נמוכה של נמלי אשדוד וחיפה, בין השאר לזמני המתנה ארוכים לפריקה ופריקה של 25 מכולות לשעת צוות לעומת קצב של 30–40 מכולות לשעת צוות בנמלים אחרים בעולם. השוואה אחרת, שהתבססה על הוצאות אל מול היקף פעילות טענה ליעילות נמוכה של נמל חיפה.
מסוף הכרמל
מסוף הכרמל נחנך בסוף 2010 ונכנס לפעילות מלאה באמצע 2011. המסוף בעל פוטנציאל שינוע של מיליון TEU (-מכולות) בשנה. עומק המים במסוף הוא 15.5 מטרים ואורכו 700 מטר. במסוף שמונה עגורני גשר (SPP) בעלי יכולת הרמה של שתי מכולות במשקל 35 טון בו-זמנית, וניתן לטפל באמצעותם באוניות מכולה ברוחב של עד 18 מכולות. אורך המסוף מאפשר פריקה/טעינה במקביל של 2 אוניות מכולה מודרניות וגדולות בעלות קיבולת הובלה של 8,000-10,000 TEU. עורף המסוף כולל 5,000 תאים לאחסון מכולות בגובה 5 מכולות לכל תא – כלומר סה"כ מקום ל-25,000 מכולות שמטופלות בלא פחות מ-12 עגורני שער. במסוף הכרמל ערוגת אחסון מכולות חומ"ס (-חומרים מסוכנים), לכוללת משטח אחסון מבטון ומערכת ניקוז מותאמת לאחסון חומ"ס הכוללת מערכת רגשים להתרעה ולזיהוי דליפות חומ"ס. במסגרת תקציב ההשקעות לשנת 2012 אישר דירקטוריון החברה רכישה של עגורן גשר נוסף, שביעי במספר, למסוף הכרמל.
כחלק מהיערכות נמל חיפה לתחרות עם נמל המפרץ החדש ולקראת ההפרטה, באוגוסט 2021, החל תהליך הגבהת 4 מנופי גשר, כך שבסיומו יהיו במסוף הכרמל 6 עגורנים שמתאימים לשינוע מכולה ענקיות שלרוחבן מוצבות 21 שורות של מכולות שנושאות על סיפונן עד 16,000 מכולות. המנוף הראשון שהוגבה הוא מנוף גשר G21, מתוצרת חברת Kocks הגרמנית.
המסוף המזרחי
מסוף המכולות המזרחי נבנה בעלות של מאה מיליון דולר, על שטח ים של 300 דונם שיובש, והוא נחנך בשנת 1986. אורכם של הרציפים במסוף הוא 660 מטר. המסוף מותאם לאחסון מכולות רגילות, חריגות, מכולות קירור ומכולות חומ"ס ומסוגל לשמש 3 אוניות בגודל של 5,000 TEU במקביל, או ארבע אוניות קטנות יותר. עומק המים ברציף נע בין 11.5 מטר בחלקו הדרומי ל-13.5 מטר בחלקו הצפוני. לאורך קו המים ברציף פרושים עשרה מנופי גשר מסוג "פנמקס" ו"פוסט פמנקס". בשנים 2013–2014 בוצע שיקום נרחב, בשלושה שלבים, של המסוף המזרחי.
הרציף המערבי
הרציף המערבי הוא הרציף המגוון ביותר בנמל והוא מאפשר שינוע של סוגים שונים של מטענים. בשל מיקומו, בעומק בריכת הנמל, הוא מהווה את הרציף המוגן ביותר בישראל במצב של מזג אוויר סוער וגלים גבוהים. בחורפים האחרונים היו ימים רבים בהם רציף זה היה היחיד שפעל בנמלי ישראל בעת סערה, ובכך התאפשרה פעם אחר פעם העמסה של היצוא החקלאי של המדינה שהגיע לחיפה מגבול הצפון ועד לערבה. הרציף המערבי כולל רציף לפריקה וטעינה של מכולות עבור אוניות מכולה קטנות (אוניות הזנה), בעזרת שני עגורני גשר. ברציף מותקנים גם שני מנופי זרוע לשינוע מטען כללי ומטען בתפזורת. הרציף, כולל רציף האצבע שבו, משמש גם לקליטה של אוניות גלנוע ואוניות נוסעים.
הרציף המרכזי
הרציף המרכזי הוא הרציף הוותיק מבין רציפי הנמל. הרציף נבנה בתקופת הבריטים בשלהי שנות ה-30 של המאה הקודמת, וניתן לצפות בו עדיין במחסנים ששימשו אז לאחסנה ופריקה של מטענים. הרציף צמוד לרחובות העיר התחתית של חיפה. הרציף המרכזי משמש לעגינתן של אוניות נוסעים ותיירים גדולות הפוקדות את נמל חיפה וכן כמינגש לאוניות גלנוע גדולות ואוניות מטען כללי.
מסוף הכימיקלים
מסוף הכימיקלים של נמל חיפה משמש לשינוע ואחסון כימיקלים והוא מתפצל למסוף צפוני ומסוף דרומי.
נמל עזר
בתחילת שנות ה-50' הוקם נמל הקישון משתרע ממזרח לנמל הראשי, סביב לשפך נחל הקישון. הנמל מורכב ממעגן חיצוני, המוגן על ידי שני שוברי גלים באורך 600 ו-350 מ' ותעלה ראשית באורך 1,045 מ'. נמל הקישון משמש לעגינה ושירות אוניות מטען כללי ומטען בתפזורת. נמל הקישון מהווה שלוחה עצמאית ללא רצף טריטוריאלי לנמל חיפה הראשי, וקיימים בו כל האמצעים והשירותים הנדרשים, כולל שלוחה של מחלקת ציוד לטיפול בעגורנים ובציוד הנייד. נמל הקישון מקושר לשירות מסילות הברזל, ויכול לשמש כעורף ימי לפעילויות שונות. בתוך מעגן הקישון ממוקם גם רציף קישון מזרח, לרציף זה כניסה נפרדת בלב מפרץ חיפה (סמוך לשדה התעופה) וצמוד למעגן הדייג. הרציף משמש לקליטת כלי שיט שגודלם עד 25,000 טון.
שינוע דלק
שינוע דלק אל נמל הדלק עבור חברות וגורמים המייצאים או מייבאים אותו, מבוצע על ידי חברת שרותי נפט בע"מ (תש"ן). ניתן להטעין אל מיכליות או לפרוק מהן את סוגי הדלק הבאים: דלק למטוסים, בנזין, סולר, נפט, דלק דיזל ימי ומזוט קל וכבד.
שינוע דלק ברציף הדלק: המזח ממוקם באזור הראשי של נמל חיפה ומשמש לשינוע מוצרי דלק שונים. ניתן לקשור עד שתי מיכליות בו-זמנית לצד מזח הדלק, אחת מכל צד (שוקע 9.7–10.4 מטר). קצב טעינה של עד 800 טון/שעה.
שינוע דלק במעגן החיצוני: מינגש תת-ימי לפריקת דלק המחובר בצינור תת-ימי למסוף מכלי הנפט במפרץ חיפה. מצופי סימון ומצופי רתיקה מציינים את מקומות הזרנוק וכבלי הקשירה של המצופים. קצב פריקה של עד 2,500 טון/שעה.
ממגורות דגון
במערב נמל חיפה שוכנות ממגורות דגון - מסוף הגרעינים הנמלי של מדינת ישראל. זהו המסוף המרכזי של ישראל ליבוא גרעיני דגנים לארץ. כ-75% מכלל יבוא הגרעינים נפרק בנמל חיפה, והיתרה באשדוד. רציפי שינוע הגרעינים משרתים את ממגורות דגון, ממגורות הגרעינים של ישראל. שינוע הגרעינים מבוצע על ידי מדלים פניאומטים מתקדמים, מהם מגיעים הגרעינים ישירות למחסני הממגורה. ממגורות דגון הן בעלות קיבולת של 90,000 טון נומינלית, והן משמשת לפריקת גרעיני התבואה, אחסונם והעמסתם על רכבות ומשאיות. הממגורה נמצאת בתפעולה של חברת "דגון" בתי-ממגורות לישראל בע"מ ובבעלות חברת נמלי ישראל. שלושה מדלים ניידים, שניים מכניים ואחד פניאומאטי, הנמצאים על הרציף שעומק המים בו מגיע ל-13.8 מטר, פורקים את הגרעינים מן האוניות ומעבירים אותם אל הממגורה דרך מערכת סרטים נעים העוברים מעל הנמל בתוך גשר בטון. ההספק של שלושת המדלים, כ-1,800 טון בשעה. שני המדלים המכניים נבנו בארץ על פי פיתוח ישראלי שנרשם כפטנט ברוב הארצות התעשייתיות בעולם. הגרעינים מועמסים מהממגורה לקרונות רכבת ולמשאיות בקצב של 15,000 טון ביממה. הממגורה מצוידת באמצעים מיוחדים להפרדת האבק מהגרעינים. בשנת 2013 הסתיימה החלפתם של 2 מדלים במדלים פניאומאטיים חדישים.
חיבור רכבתי
הנמל מקושר לקו מסילת החוף בשתי שלוחות היוצאת ממתחם חיפה מיון, השלוחה האחת, באורך 2 קילומטר מגיעה לנמל קישון, נחנכה באוגוסט 2017, השלוחה השנייה מגיעה למסוף מטענים פרטי דפולוג, נחנך בינואר 2020. בעבר הייתה גם שלוחה שהייתה יוצאת מחיפה מזרח והייתה מגיעה לרציף המרכזי, השלוחה הזאת לא פעילה היום ופורקה חלקית. קיימת תוכנית עתידית, למסילה שתחבר את הרכבת עם מסוף הכרמל.
מערכת ה-T.O.S
בחודש מאי 2011 הושקה בנמל חיפה מערכת מתקדמת לניהול מסופי מכולות מודרניים, מערכת ה-TOS (Terminal Operation System) של חברת NAVIS האמריקאית. המערכת מתכננת ומנהלת באופן אוטומטי וממוחשב את פעילויות המכולות בנמל (פריקה/טעינה/אחסנה/עיתוק) ומאפשרת יעילות מרבית בתפעול, והאצת העבודה באופן משמעותי. העקרונות המנחים את עבודת המערכת הם תכנון ובקרה מרכזיים המנהלים את כל הפעילות בשטח ובקו המים של מסוף המכולות. כל תנועת מכולה מתוכננת מראש תוך שימת דגש על אופטימיזציה של מחזור החיים של המכולה ומחזור החיים של האונייה בנמל. חודשים ספורים בלבד לאחר העלייה המלאה לאוויר של מערכת ה-TOS, נשברו כל שיאי שינוע המכולות, לשעה, למשמרת, ליממה ולחודש. המערכת זוכה באופן קבוע לשדרוגים, ופוטנציאל השיפור בה, ושיפור התפוקות בנמל באמצעותה, עוד גדול.
מחלקת ים
מחלקת ים אחראית על מתן השירותים הימיים, בהם ניתוב האוניות, גרירתן, קשירתן, עיתוקן ושחרורן, אספקת מים ודלק לאוניות, פינוי מי שיפוליים, פינוי אשפה וכדומה. הצי של מחלקת הים בנמל חיפה כולל ארבע גוררות, בהן ה"אילן 1", הגוררת הגדולה והחזקה בישראל, בעלת כוח סחב דחף של 70 טון. כל הגוררות בעלות שיטת הנעה מסוג voith המאפשרת כושר תמרון אופטימלי. בנוסף, כולל הצי שתי סירות נתב מהירות ושלוש סירות רב-תכליתיות - לגרירת וקשירת אוניות ולניתוב בעת הצורך. בתצפית הנמל קיימות מערכות עזר כגון: מכ״מ, מערכת טמ״ס ומערכת שליטה ובקרה מתקדמות וחדישות.
במסגרת הרפורמה בנמלי הים בישראל, ב-3 בנובמבר מחלקת הים של חברת נמל חיפה עברה לחברת נמלי ישראל.
טרמינל הנוסעים
טרמינל הנוסעים של נמל חיפה משרת מדי שנה מאות אלפי נוסעים ישראלים ותיירים ועשרות אוניות נוסעים. בעשור השני של המאה ה-21 חל גידול דרמטי במספר הנוסעים והתיירים שעוברים בטרמינל. הטרמינל מקושר ישירות לעיר התחתית של חיפה, וכמו כן נמצא במרחק מספר דקות הליכה מתחנת הרכבת חיפה מרכז "השמונה". בחניית הטרמינל קיים חניון לטווח ארוך עבור המפליגים. הטרמינל מאפשר מעבר בו זמנית של מגיעים ומפליגים. כמו כן, המסוף מאפשר הפלגה והגעה עם רכבים מלווים באוניות המתאימות. בטרמינל מצוי אזור הורדת ואיסוף נוסעים, אזור המתנה, קפיטריות, שרותי מוניות, חנויות פטורות ממכס, שרותי "פטור ושמור" ועוד.
בכניסה לטרמינל נחנכה ב-18 ביולי 2017 אנדרטת אוניית המעפילים אקסודוס במלאת 70 שנה להפלגתה. מיקומה של האנדרטה בנמל חיפה נבחר בשל חשיבותו במסעה של האקסודוס. לאחר שנלכדה האונייה על ידי הבריטים, היא הובאה לנמל חיפה ושם הועברו המעפילים לשתי אוניות גירוש שהחזירו אותם לאירופה.
באוגוסט 2023 נבחרו חיפה והנמל שלה כאחד משלושת יעדי הקרוזים הצומחים בעולם. כ-235 אוניות מ-31 חברות קרוזים שונות יגיעו ב-2023 לחיפה, ועשר מתוכן קבעו את נמל חיפה כנמל הבית.
פאולין ג'ונסון
אמילי פאולין ג'ונסון (באנגלית: E. Pauline Johnson;10 במרץ 1861, אונטריו – 7 במרץ 1913, ונקובר) הייתה משוררת, סופרת ושחקנית ממוצא הודי-קנדי. ג'ונסון קיבלה הכרה עקב קריירת המשחק הענפה, והעלאת סוגיות הגזע בכתיבתה והכנסת שורשיה ההודים והקנדים. ג'ונסון העלתה את האפליה כלפי נשים ובין הנשים עצמן, כאשר יש אפליה כלפי נשים הודיות ונשים בעלות גזע מעורב. הספרים, השירים, וקריירת המשחק של ג'ונסון מהווים מודל לחיקוי והשראה עד היום.
ילדות מוקדמת
פאולין ג'ונסון נולדה בבית משפחתה בצ'יפסווד בסמוך לברנטפורד שבצפון קנדה. היא הייתה הבת הצעירה מבין ארבעה אחים לאמה אמילי סוסאנה האוולס ג'ונסון שהייתה מהגרת אנגלייה, ולאביה ג'ורג' הנרי מרטין ג'ונסון, ראש שבט מוהאק. מאחר שאביה עבד כמתרגם ומנהל משא ומתן בין בני שבטו, הבריטים וממשלת קנדה, משפחתה נתפסה כמשפחה קנדית אמידה. כפועל יוצא ממעמד זה, משפחת ג'ונסון זכתה לביכורים של אנשי רוח, מלוכה, פוליטיקאים ומדענים. הוריה דאגו ללמד אותה על הן על מקורותיה האנגליים והן על מקורותיה המוהאקיים.
השכלה
על אף שגדלה בזמנים בהם גזענות כלפי ילידים הייתה שכיחה, ג'ונסון חונכה ביחד עם אחיותיה לכבד ולאהוב את שורשיהן השבטיים. הן למדו על מקורן השבטי דרך סיפוריו של סבן, סמוק ג'ונסון, שסופרו באופן שוטף בשפת המוהאק. שמיעת הסיפורים גרמה להבנתן את השפה אך לא ליכולת לדבר בה באופן רציף. ג'ונסון הושפעה מסיפורי סבה ובחלק מהופעותיה לבשה חפצים שקיבלה ממנו כמו שרשראות, חגורות ומסכות שונות. בשלב מאוחר יותר בחייה, הביעה ג'ונסון חרטה שלא למדה עוד על השורשים השבטיים שלה מסבא ולא למדה את השפה. בגיל 14 הצטרפה ביחד עם אחיה אלן למכללה המרכזית בברנטפורד. היא סיימה את לימודיה בשנת 1877 לאחר עבודה עם שותפתה ללימודים, שרה ג'נט דנקןSara Jeannette Duncan, שלימים גם כן פיתחה קריירה ספרותית.
רומנטיקה
על אף שיריה הארוטיים, לא ידוע על קשרים ארוכי טווח שקיימה ג'ונסון. בשונה מיוצרות אתניות אחרות, ג'ונסון סירבה להינשא לגבר שלא חולק את אותם שורשים שבטיים כמו שלה ולכן לא נישאה מעולם. אולם, תועד על ידי אחותה כי קיבלה בחייה כחצי תריסר הצעות נישואין. לעומת זאת, בחרה להדגיש את מקומן המשמעותי של חברותיה בחייה וצוטטה אומרת: "נשים חביבות עלי יותר מגברים. מעולם לא התאכזבתי מאחת ואני מקווה שלא אכזבתי אחת. זה תענוג עבורי להכיר אישה שאני מרגישה שמבינה אותי, תאפשר לי להביט אל תוך חייה-תסמוך עלי. זה אחד הדברים היקרים ביותר בין חברים, זרים, מכרים או קרובי משפחה."
קריירת תיאטרון
בסביבות השנה 1880, ג'ונסון כתבה והופיעה בהופעות תיאטרון חובבניות. עם מות אביה בשנת 1884, היא ביחד עם אמה ואחותה עזבו את בית משפחתן ועברו לגור בברנטפורד. על מנת לפרנס את משפחתה, ג'ונסון המשיכה לעבוד בתיאטרון.
קריירה ספרותית
בשנת 1883, פאולין ג'ונסון פרסמה לראשונה שיר שכתבה ולאחר מכן הגבירה את תקיפות הכתיבה שלה. בשנת 1885 צ'ארלס רוברטס Charles G. D. Roberts את שירה של פאולין ג'ונסון "A Cry from an Indian Wife" במגזין השבועי של טורונטו. לאחר שפרסם את שירה, התפתחה חברות ארוכת טווח בין רוברטס וג'ונסון. ב-1886 ג'ונסון הוזמנה לכתוב שיר לרגל חשיפת פסל שהוקם בברנטפורד לזכרו של ג'וזף ברנט Joseph Brant, מנהיג מוהאקי שהיה שותפם של הבריטים במלחמת העצמאות של ארצות הברית ואחריה. היא הקריאה את שירה "Ode to Brant" ב-13 באוקטובר אל מול מה שתואר בתור "הקהל הגדול ביותר שהעיר הקטנה הזו ידעה". השיר קרא לאחוות אחים בין ילידים ולבנים קנדיים תחת שלטון אימפריאלי בריטי. שיריה פורסמו בכתבי עת ומגזינים קנדיים ובתקיפות של פעם בחודש. לאחר שפרשה מקריירת הבמה שלה בשנת 1909, פאולין ג'ונסון עברה לוונקובר והמשיכה לכתוב. בכתיבה נכללו סיפורים וכתבות אודות חברה ג'ו קאפילאנו, הצ'יף המקומי. יצירותיה הספרותיות, בדומה ליצירותיה התיאטרליות, לעיתים קרובות עסקו בשורשיה השבטיים.
יצירות מוכרות
=== שירים ===
משחק ושירה
פאולין ג'ונסון הייתה אמנית הבמה הקנדית הראשונה ואף חצתה יבשות 19 פעמים, בהן ביטאה את יכולות המשחק והשירה שלה. פועלה בתחומי השירה והמשחק זכו לביקורת רבה ואף העלו את מודל האישה החדשה כדמות המשקפת חוזק והתנגדות לנורמות. אף על פי שהייתה בעלת השכלה מועטה ומשפחתה נאבקה כלכלית, היא החלה לכתוב שירה בגיל צעיר. כיוון שבקנדה לא היו משוררים וסופרים שיכלו להוות עבורה השראה, היא שאבה השראה ממשוררים אנגליים כמו וויליאם וורדתוורת'. במקביל לשאיבת השראה ממקורות חיצוניים, ג'ונסון נשארה נאמנה למקורותיה הקנדיים וכתבה בלדות על ההיסטוריה של קנדה. כתיבתה של ג'ונסון משקפת את השינוי בספרות הקנדית, אשר בעברה כתיבה על הלאום היה הקריטריון המרכזי וכעת משתקף התיחום בין תרבות גבוהה ופופולריות. בכתיבתה ישנו ניתוח של הגזענות ואת מקום הדת באותה העת. בהצגת שירתה, ג'ונסון שילבה את כישורי המשחק שלה והגיעה עם תלבושות שלא היו מקובלות בתקופתה ובכך תרמה להעצמה נשית. ספר השירה Flint and Feather היה אחד מרבי המכר של ספרי השירה הקנדית.
מעמד האישה
בכתיבתה פאולין ג'ונסון דאגה להציג את שני המגדרים ולהציג תרבויות שונות. היותה אישה עם שורשים הודיים הפכה אותה לגורם מייצג של חוסר הצדק עליו הייתה מודעת וכעס זה בא לידי ביטוי בכתיבתה. בין השנים 1907–1912, ג'ונסון כתבה סיפורים ומאמרים לעיתונים Mother's Magazine וBoys World ובהם העלתה לסדר היום את סיפורי האפליה כלפי נשים הודיות ונשים בעלות דם מעורב. כאשר התנועה overwhelmingly White and middle-class woman's movement החלה לעלות, היא קראה לשוויון לנשים לבנות מהמעמד הבינוני והיא התעלמה מנשים שהגיעו מתרבויות וגזעים שונים. בשירתה של ג'ונסון היא דאגה לגשר בין שני הצדדים למען המטרה המשותפת שהיא העצמת האישה. בתחום המשחק, למרות ההתנגדות מטעם אמה של ג'ונסון שזו תטפח קריירה בתחום זה, ג'ונסון לא נשמעה להפצרותיה של אמה וטיפחה קריירת משחק משגשגת ופורצת גבולות אשר משפיעה עד היום.
הוקרה
בשנת 1922 הוקמה אנדרטה לכבודה של ג'ונסון בפארק סטנלי בוונקובר. בשנת 1945 הוכרה על ידי ממשלת קנדה כאדם בעל חשיבות היסטורית לאומית. בשנת 1953, בית ילדותה של פאולין ג'ונסון, שהוא גם ביתו של אביה, ג'ורג' ג'ונסון, הוכרז כאתר לאומי-היסטורי והפך למוזיאון. בשנת 1961 עוצב בול עם שמה ותמונתה, והיא נהפכה לסופרת והאישה הקנדית הראשונה שזכתה בכבוד זה. בשנת 2010, המפיק ג'ף אנס כתב שיר בהתבסס של אחד משיריה של ג'ונסון At sunset שבוצע על ידי המקהלה הקאמרית הקנדית. בשנת 2016 נבחרה לאחת מחמש הנשים המשפיעות בקנדה אשר היו מועמדות להופיע על אחד מהשטרות הקנדיים.
סגנון גותי קורן
סגנון גותי קורן, הידוע גם כגותיקה קורנת או כ-Rayonnant (מבוטא "ראיונאנט"), הוא תת-סגנון של האדריכלות הגותית שהתפתח בצרפת באמצע המאה ה-13 ומשם התפשט לשאר אירופה עד שהוחלף בסגנון גותי מאוחר במחצית המאה ה-14. הסגנון מהווה חידוד והעמקת ההישגים של הגותיקה בשיאה (High Gothic) ושאף לתת למבנים הגותיים מראה תחרה אוורירי ומלא אור.
פירוש השם
השם Rayonnant נטבע במאה ה-19 על ידי היסטוריונים של תולדות האמנות, ובפרט בהשפעתם של אנרי פוסיון (Henri Focillon) ופרדיננד דה לאסטרי (Ferdinand de Lasteyrie).
פירוש השם Rayonnant בצרפתית הוא "קורן" וישנן מספר סברות למקור השם:
היסטוריה
במאה ה-13, תחת שלטונם של פיליפ השני ולואי התשיעי, גבר כוחה ועושרה של המלוכה הצרפתית, ואיתה עלתה גם פריז, מרכזה של המלוכה הצרפתית. העושר הרב, בשילוב האדיקות הדתית של מלכי צרפת, התבטא בגל של בנייה ושיפוץ כנסיות בסגנון הגותי המפואר.
הסגנון הקורן התפתח בפריז בשנים 1240–1250 בעבודות על סנט שאפל, בזיליקת סן-דני וקתדרלת נוטרדאם. משם התפשט לשאר צרפת ואירופה ושלט עד ל-1350 אז הוחלף בסגנון גותי מאוחר. עם מפתחי הסגנון נמנים פייר דה מונטריי (Pierre de Montreuil), שאחראי לסנט שאפל ולקתדרלת נוטרדאם, וז'אן דה של (Jean de Chelles).
סימנים מוקדמים יותר לסגנון היו כנסיית המנזר הציסטרציאני של רויומון (Royaumont, הבנייה החלה 1228, כיום הרוסה ברובה) וכנסיית סן ניקז (ריימס) (הבנייה החלה ב-1231, כיום הרוסה) בה החזית המערבית דמוית המסך, מרובת הגמלונים עטורי הקרוקטים המופרדים על ידי צריחונים ובעלת החלון המערבי הגדול (בצורת חלון מחודד ובתוכו רוזטה) השפיעה רבות על הסגנון הקורן ועל נטייתו להסתיר מסות אבן במסכי תחרת אבן וזכוכית צבעונית.
לעומת תקופת הגותיקה בעיצומה (High Gothic) בה נבנו קתדרלות רבות מאפס, חלקן בממדי ענק, בתקופת הסגנון הגותי הקורן היו פחות הזדמנויות לבנות קתדרלות גדולות מאפס ולכן רוב המבנים בסגנון זה הם קתדרלות לא גדולות יחסית או השלמות של קתדרלות וכנסיות קיימות, שנבנו בסגנונות מוקדמים יותר (חלקן הושלמו בסגנונות מאוחרים יותר, כמו ה-Flamboyant).
מבנים בולטים בסגנון גותי קורן כוללים את סנט שאפל (1242–1248), בזיליקת סן-דני (שיפוצים שנעשו במבנה במאה ה-13), כנסיית סן ניקז (ריימס) (המאה ה-13, נהרסה במאה ה-18), קתדרלת ריימס (1211–1427 שמשלבת High Gothic ואלמנטים של Rayonnant), כנסיית סנט אואן ברואן, קתדרלת קלרמון-פראן, קתדרלת סה, קתדרלת טרואה וכנסיית סנט אירבן בטרואה. דוגמה לחלונות רוזטה המאפיינים את הגותיקה הקורנת ניתן למצוא בבית הרוחב של קתדרלת נוטרדאם דה פארי, בבזיליקת סן-דני, בקתדרלת רואן ובקתדרלת שטרסבורג. מחוץ לצרפת בולטות הספינה הראשית והחזית המערבית של קתדרלת שטרסבורג (1224–1439, אז לא הייתה חלק מממלכת צרפת), קתדרלת לאון בספרד ובית המקהלה של קתדרלת קלן (1248–1322) בגרמניה, שנחשב לשיא של האדריכלות הגותית ויצירת מופת של סגנון ה-Rayonnant.
במסגרת התחייה הגותית הסגנון הקורן זכה שוב לעדנה, וחלונות רוזטה רבים (כמו בקתדרלת קלרמון-פראן וקתדרלת מרי הקדושה בסידני) עוצבו בסגנון זה.
מאפיינים
אחד ממאפייניה העיקריים של האדריכלות הגותית הוא האור. הסגנון הקורן מחדד ומעמיק את השימוש באור על ידי יצירת מבנים שקופים כמעט ומלאי אור. לשם כך הוא מקטין את שטח הקירות וממלא אותו בחלונות ויטראז' גדולים הנתמכים בידי תחרת חלונות (שהתפתחה מ-Plate Tracery עבה ומוצקה ל-Bar Tracery דקה ועדינה) ושלד מבני דק אך חזק (הכולל עמודים גדולים, קשתות מחודדות, תמיכות דואות ועוד). בעוד שחלונות הגותיקה המוקדמת נראו כאילו נוקבו בקיר (Plate Tracery) חלונות הסגנון הגותי הקורן, שהופיעו לראשונה בקומת התאורה של קתדרלת ריימס, בנויים מרצועות אבן דקות ועדינות התומכות בחלונות, שנקראות Bar Tracery. רצועות אבן אלו היו יעילות יותר בתמיכת החלונות ואפשרו בניית חלונות גדולים יותר ושטוחים יותר, ויצירת מראה של קירות זכוכית שקופים ומלאי אור. מתחרת ה-Bar Tracery התפתחה מאוחר יותר תחרת אבן ותחרה עיוורת (Blind Tracery). על ידי יצירת קירות שקופים ומלאי אור המעוטרים בויטראז'ים גדולים, הצופה יכול לראות דרך ה"קירות" בהרבה פרספקטיבות שונות. אחת הדוגמאות הטובות ביותר לסגנון הגותי הקורן היא כנסיית סנט שאפל שבפריז. הקפלה נבנתה לשימושו האישי של לואי התשיעי, מלך צרפת וקומתה העליונה מורכבת כמעט כולה מקירות זכוכית צבעונית שביניהם עמודי אבן התומכים במבנה. כתוצאה מכך, הכנסייה מלאת אור. הויטראז'ים בסנט שאפל ידועים ביופיים ובאיכותם.
בהרבה כנסיות שנבנו בסגנון ה-Rayonnant, חלונות רבים בקומת התאורה הם בעלי זכוכית בצבע לבן לצד מקטעי ויטראז' מזכוכית צבעונית, כאשר לעיתים הללו סודרו ברצועות. השימוש בזכוכית הלבנה לצד הויטראז'ים נועד ככל הנראה כדי לאפשר לאור רב יותר לחדור לכנסייה ולאפשר למבקרים בה לצפות ולהעריך את האדריכלות המעודנת של הכנסייה. מלומדים אחרים סוברים שהשימוש בזכוכית לבנה לצד ויטראז'ים צבעוניים היא מאחר שלבן מסמל טוהר, מוסר, תהילה ובתוליות.
עוד מאפיין הוא הפיכת קומת הטריפוריום מרצועה חשוכה של ארקדה עיוורת על גבי קיר מוצק לרצועה מלאת אור בעלת חלונות ויטראז', הנקראת Glazed Triforium (טריפוריום מואר). דבר זה נעשה באמצעות גגות כפולים מעל הארקדה, והצבת מרזבים נסתרים לניקוז הגשם שהצטבר שם. דבר זה אפשר להפוך את הקיר החיצוני של הטריפוריום לקיר בעל חלונות גדולים ואת הארקדה העיוורת להפוך ל-Bar Tracery דקה.
חלונות הרוזטה של הסגנון הגותי הקורן הם בעלי סימטריה מעגלית גדולה ונראים כמו עלי כותרת של פרח או כשמש הקורנת מהמרכז החוצה. סגנון זה זכה לעדנה במאה ה-13 והמאה ה-14, וכן בתחייה הגותית של המאה ה-19. דוגמה לחלונות רוזטה המאפיינים את הגותיקה הקורנת ניתן למצוא בבית הרוחב של קתדרלת נוטרדאם דה פארי, בבזיליקת סן-דני, בחזית המערבית של קתדרלת ריימס (הרוזטה הגדולה) ובקתדרלת שטרסבורג.
מלבד השימוש באור והפיכת קירות הכנסייה לשקופים, ניסה הסגנון הגותי הקורן להסתיר מסות של אבן על ידי חלונות או תחרת אבן וגילופים מורכבים. נעשה שימוש גם בגמלונים חדים (שנקראו בגרמנית Wimperg) וצריחונים כדי לחדד את עמודי האבן ולהקנות להם תחושה אוורירית ושאיפה השמיימה.
האפסיס הקורן נבנה בתצורת שווה מאוסף קפלות חצי עגולות שנבנו על ההיקף החיצוני של האמבולטוריום המקיף את האפסיס, ובכך מעניק לו צורה דמוית פרח או שמש. דוגמה טובה לתצורת שווה קורן ניתן למצוא בקתדרלת ריימס ובקתדרלת קלן.
השפעה
האלמנטים הקישוטיים של הסגנון הגותי הקורן (תחרת חלונות דקה, תחרת אבן, גמלונים, קרוקטים וצריחונים) שימשו גם לקישוט בקנה מידה קטן יותר מאשר כנסיות שלמות. הם קישטו יצירות אמנות, קברים, מזבחות, בימות דרשה וכן עצמים קטנים יותר כגון תשמישי קדושה. השילוב הזה של גמישות וניידות הפכו לגורם מרכזי בהתפשטות הסגנון הקורן ברחבי אירופה בסוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14.
הסגנון הקורן השפיע גם על לידת הסגנון הגותי המקושט (Decorated Gothic) באנגליה, כאשר אלמנטים ממנו אומצו בבניית מנזר וסטמינסטר בלונדון. הסגנון השפיע גם על האדריכלות הגותית במרכז אירופה, כמו בקתדרלת קלן וקתדרלת שטרסבורג בגרמניה.
המעבר מהסגנון הקורן לסגנון הלהבות (Flamboyant) בצרפת היה הדרגתי והתבטא בעיקר בשינוי בתחרת החלונות לתחרת חלונות המתבססת על מוטות מפותלים דמויי האות S שדמו בצורתם ללהבות אש, מהם הסגנון החדש קיבל את שמו. ברם, במאה ה-14 ידעה אירופה אירועים קשים מאוד בהם מלחמת מאה השנים והמגפה השחורה, דבר שפגע בבנייה המונומנטלית באירופה והשאיר שרידים מהסגנון הקורן גם במאה שאחריה.
יריעה אלגברית אפינית
במתמטיקה, ובמיוחד בגאומטריה אלגברית, יריעה אלגברית אָפִינית היא קבוצת האפסים המשותפים של אוסף פולינומים נתון. יריעות אלגבריות אפיניות הן אבני הבניין מהן נבנות יריעות אלגבריות שמהוות אובייקט מרכזי הנחקר במסגרת הגאומטריה האלגברית הקלאסית.
הגדרה פורמלית
נניח כי k הוא שדה סגור אלגברית, ונסמן ב את המרחב האפיני ה-n-ממדי - אוסף ה-nיות של איברים מ-k, כלומר \,k^n. ניתן לראות באיבר f בחוג הפולינומים ב-n משתנים פונקציה. בהינתן תת-קבוצה, נגדיר את אוסף האפסים המשותפים של S על ידי:
תת קבוצה V של תקרא יריעה אלגברית אפינית אם \,V=Z(S) עבור קבוצה  כלשהי.
יריעות אי-פריקות
יריעה אלגברית אפינית שאינה ריקה V תקרא אי-פריקה אם לא ניתן להציגה כאיחוד של שתי יריעות אלגבריות אפיניות לא ריקות שונות. בעבר היה נהוג להשתמש בשם יריעה רק עבור יריעות אי-פריקות. טרמינולוגיה זאת עדיין נמצאת בשימוש במקורות מסוימים. כאשר משתמשים בה, נהוג לקרוא ליריעות אלגבריות שאינן בהכרח אי-פריקות "קבוצות אלגבריות".
טופולוגית זריצקי
על יריעות אפיניות ניתן להגדיר טופולוגיה (הנקראת טופולוגית זריצקי) בצורה טבעית על ידי כך שמכריזים על כל הקבוצות האלגבריות להיות קבוצות הסגורות.
בהינתן תת-קבוצה V של, נגדיר את הקבוצה (I(V להיות אוסף כל הפולינומים המתאפסים בכל V, כלומר:
זהו אידיאל בחוג.
V סגורה אם ורק אם
חוג הקואורדינטות והממד של יריעה
ניתן להראות כי קבוצה אלגברית אפינית V היא אי פריקה אם ורק אם (I(V הוא אידיאל ראשוני. עבור יריעה אלגברית אפינית V, לחוג המנה קוראים חוג הקואורדינטות של V. מאחר שבמקרה זה (I(V הוא אידיאל ראשוני, הרי שחוג הקואורדינטות של V הוא תחום שלמות. הממד של יריעה אלגברית V מוגדר להיות ממד קרול של חוג הקואורדינטות של V. הממד של המרחב האפיני ה-n ממדי (כלומר של ) הוא בדיוק n. מכיוון שעבור זוג פולינומים מתקיים כי  אם ורק אם לכל \,x\in V מתקיים, הרי שניתן לראות באיברי חוג הקואורדינטות של V פונקציות המוגדרות על V.
מורפיזמים של יריעות אלגבריות
מורפיזם בין שתי יריעות אלגבריות  ו  הוא העתקה פולינומית בין המרחבים האפינים   ו  (זאת אומרת m פולינומים ב n משתנים) שמעבירה את X ל-Y.
יריעות אלגבריות X ו-Y נקראות איזומורפיות אם קיימים מורפיזימים f: X \to Y ו-g: Y \to X כך ש- ו-, כלומר: הרכבתם מניבה את מורפיזם הזהות על כל  יריעה בהתאמה. באופן דומה, אם קיימות קבוצות פתוחות לא ריקות ו ומורפיזמים  כך ש  אז היריעות X ו-Y נקראות שקולות בי-רציונלית.
עונת 1975/1976 בליגת העל ההולנדית
עונת 1975/1976 הייתה העונה ה-20 של ליגת העל ההולנדית בכדורגל, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום אותה עונה זכתה פ.ס.וו. איינדהובן באליפות הליגה. מ.ו.ו מאסטריכט ואקסלסיור רוטרדם ירדו לליגת המשנה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (16 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו ניימכן ומועדון הכדורגל איינדהובן שעלו מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות שסיימו במקומות 17 ו-18 ירדו לליגת המשנה.
מסילת הרכבת מנחל שורק לעזה
מסילת הרכבת מנחל שורק לעזה היא מסילה שנבנתה על ידי העות'מאנים במלחמת העולם הראשונה במסגרת מלחמתם מול הבריטים ומאמציהם לבצר את קווי ההגנה שלהם ברצועת עזה וצפון סיני. המסילה התפצלה מהמסילה המזרחית באזור תחנת הרכבת נחל שורק והמשיכה לכוון דרום מערב עד מבואות עזה.
ההיסטוריה של המסילה
במהלך מלחמת העולם הראשונה התחולל מאבק על השליטה בארץ בין האימפריה העות'מאנית ששלטה בארץ עד המלחמה והייתה שותפה לברית מעצמות המרכז לבין בריטניה ששלטה בתחילת המלחמה במצרים והייתה חברה בברית מדינות ההסכמה. החל מאוגוסט 1916 (קרב רומני) נחלו הבריטים (בסיוע חיל המשלוח המצרי) ניצחונות והדפו לאחור את העות'מאנים מחצי האי סיני לעיר עזה תוך שהם כובשים, בדרכם, את אל עריש (דצמבר 1916), רפיח (ינואר 1917) ודיר אל בלח (פברואר 1917). כישלון הבריטים לכבוש את עזה בקרב עזה הראשון ובקרב עזה השני גרם לטורקים לחזק את קו עזה באר שבע ואת עמדותיהם בעורף קו זה. מפקד הגיזרה של הצבא העות'מאני היה פרידריך קרס פון קרסנשטיין והוא פעל במרץ לחיזוק קו החזית ובמסגרת זו מונה, במרץ 1917, היינריך אוגוסט מייסנר לבנות את שלוחת רכבת שתגיע מתחנת שורק לעזה.
סלילת המסילה ארכה מספר חודשים והיא נבנתה ברוחב התואם לתקן הטורקי (105 ס"מ). הטורקים השתמשו במסילה מספר חודשים ספורים בלבד מכיוון שלאחר כיבוש באר שבע וקרב עזה השלישי פרצו הבריטים צפונה וכבשו את אזור המסילה. המסילה פורקה ובפסים נעשה שימוש במקומות אחרים. הבריטים, שבנו במהלך המלחמה מסילה בצפון סיני, המשיכו אותה, דרך רצועת עזה ודרך תחנות דיר סניד ומג'דל צפונה לאורך החוף עד תחנת הרכבת לוד.
מסלול המסילה
במקטע בין דיר סניד לבית חנון בנו הטורקים שלוחה לכפר הוג' וגם היא הייתה לשימוש צבאי.
סטולאץ
סְטוֹלָאץ (בבוסנית: Stolac, בסרבית קירילית: Столац) היא עיר ורשות מקומית השוכנת בשטח קנטון הרצגובינה-נרטבה, בפדרציה של בוסניה והרצגובינה אשר בבוסניה והרצגובינה.
היסטוריה
היישוב נוסד במהלך ימי הביניים והתפתח כמרכז מסחרי אזורי. בהמשך נבנתה במקום מצודה והיישוב מאוזכר לראשונה בכתובים מהמאה ה-15 תחת השם וִידוֹשְקִי. בהמשך, נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית. ב-1878, לאחר קונגרס ברלין סופח בפועל אזור הרצגובינה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ובכלל זה העיירה סטולאץ. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה סטולאץ בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ובהמשך נכללה בשטחי המדינה העצמאית של קרואטיה בשלטון האוסטאשה. לאחר המלחמה נכללה בשטחי יוגוסלביה וב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה בשטחי בוסניה והרצגובינה. במהלך מלחמת בוסניה נפגעה העיר ונגרמו בה נזקי רכוש.
יהודים
בסטולאץ אין קהילה יהודית. בפאתי העיר קבור הרב משה דאנון שהיה הרב הראשי ליהודי סרייבו בין 1815–1830. ב-1830 החליט הרב לעלות לירושלים ובדרכו נפטר ליד סטולאץ ובה נקבר. קברו הפך מוקד עלייה לרגל ליהודי סרייבו ועד שנות ה-50 של המאה ה-20 היו פוקדים את קברו של הרב דאנון ביום השנה למותו. לאחר פירוק יוגוסלביה וכינון בוסניה והרצגובינה התחדש מנהג העלייה לרגל. במקום הוקם בית כנסת לשימוש עולי הרגל והוא נשמר ומתוחזק על ידי משפחה מוסלמית מסטולאץ.
מרכז פוליטי בישראל
המרכז הפוליטי בישראל מציג חלופה פוליטית לגושי הימין והשמאל המסורתיים בפוליטיקה של ישראל ומציג השקפות ודעות המאפיינות את שני המחנות. הוא שואף לאזן בין כלכלה חופשית לסולידריות חברתית ומשלב נציות ביטחונית עם פרגמטיזם מדיני. המרכז שואף לשמור על הרוב היהודי במדינת ישראל לצד סקפטיות ביכולת להגיע להסכם שלום מול הפלסטינים. בנושאים האזרחיים המרכז שואף ליצור פוליטיקה פחות "שבטית" ומקדם עמדות ליברליות ופלורליסטיות.
עד 1977 מפלגות המרכז אופיינו כאנשי העלייה הרביעית, לרוב אמידים ממוצא אירופאי. שאיפתם העיקרית הייתה שוק חופשי ופרגמטיות מדינית. הקמת ד"ש וחבירת יגאל ידין למנחם בגין הולידה את "המהפך". מפלגות השלטון היחידות בישראל ממחנה המרכז הן מפלגת קדימה ומפלגת יש עתיד. המפלגה זכתה לפופולריות בעקבות האכזבה בימין הרך מרעיון של ארץ ישראל השלמה ואכזבה בשמאל הרך מההיתכנות להשיג שלום.
הגדרות למרכז פוליטי
אפרת קנולר במחקרה על מפלגות המרכז הגדירה את מפלגות המרכז כך: סוג מפלגות שאינן נמנות עם הימין או עם השמאל הפוליטי. מרכז פוליטי בישראל מנסה להיות גורם מאזן בין הימין לבין השמאל, כאשר חלק מהמרכזים נטו ימינה וחלקם שמאלה, וחלקם אף מפולגים בין תומכי הימין לשמאל. כשאנו מגדירים ימין כמול שמאל, אנו עושים זאת על הציר של ממדים ביטחוניים מדיניים וכגורם מאזן בין עמדות אלו נמצאות מפלגות המרכז. במדינת ישראל מפלגות מרכז צומחות ונעלמות במחזוריות.
קיימים שלושה קריטריונים אובייקטיביים, על פי גורדון סמית, שמאפיינים את המרכז הפוליטי:
אפרת קנולר טוענת כי הקריטריון הראשון והשני הם תנאי הכרחי להגדרת מפלגה כמרכז פוליטי בישראל, ואילו הקריטריון השלישי אינו הכרחי.
לפי ינאי על מפלגת מרכז לענות על שני משתנים:
גוטמן מוסיף וטוען כי מרכז פוליטי הוא המקום שבו מתרכזות עמדות מתונות.
עם זאת ביימה טוען כי אין משמעות למילה מרכז שבהן מפלגות משתמשות, ומפלגות הקוראות לעצמן כך עושות זאת במטרה למשוך קהל בוחרים. בישראל ההבדלים האידאולוגיים בין הימין לשמאל מתמעטים בשל כוונת המפלגות לפנות לקהל רחב יותר, בייחוד הבוחר שבמרכז.
לעיתים אף קרה בישראל שמפלגת מרכז נחשבה ככזו בשל שילוב עמדה ימנית בנושא מרכזי אחד בסדר היום הפוליטי עם עמדה הנחשבת לשמאל בנושא מרכזי אחר בפוליטיקה של ישראל. למשל מפלגת שינוי נחשבה למפלגת מרכז כמשלבת בתוכה רעיונות ימניים של כלכלה חופשית עם רעיונות של הפרדת דת ממדינה המזוהים עם השמאל.
מפלגות מרכז בישראל
מפלגות כיום:
סיעות כיום :
מפלגות בעבר:
המפלגות בכנסת וכוחן (2023)
סה"כ: 32 מנדטים
אנדרטת ולינגטון (לונדון)
אנדרטת ולינגטון (באנגלית: Wellington Monument) היא אנדרטה אשר הוקמה לכבוד ניצחון הצבא הבריטי במלחמות הנפוליאוניות ובראשו הדוכס מוולינגטון בפארק ליין בלונדון, בריטניה.
אנדרטה ממוקמת בפינה הדרום-מזרחית של הייד פארק לצד רחוב פארק ליין אל מול שער הפארק הפונה לכיוון פינת הייד פארק. האנדרטה מוצבת כ-50 מטרים מצפון לבית אפסלי (מעונו לשעבר של ולינגטון) וכ-100 מטרים מצפון לקשת ולינגטון, כך שביחד הם יוצרים אזור המזוהה עם הנצחת מורשתו של הדוקס מוולינגטון.
עיצוב
בניית האנדרטה הושלמה ב-18 ביוני 1822 בעיצובו של הפסל ריצ'רד ווסטמאקוט וממון על ידי תרומות של נשים בריטיות בסך כ-10,000 ליש"ט. האנדרטה מורכבת מפסל ברונזה אשר נוצר מתותחי אויב שצבאו של ולינגטון הביא חזרה לבריטניה ומתאר את אכילס בעירום, כאשר בידו השמאלית הוא אוחז מגן מונף ובידו הימנית חרב, לצידו מונח השריון שלו ועל כתפו השמאלית הוא לובש גלימה. גובה האנדרטה כולה כולל בסיס האבן והפסל הוא 11 מטרים (18 רגל). עם השלמת הפסל והצבתו במקומו, הוא הפך לפסל העירום הגברי הציבורי הראשון בלונדון בעת המודרנית, לכן זכה ללא מעט יחס ציבורי סביב גודל הפסל והעירום האחורי הבוטה כביכול (אזור הערווה היה מכוסה בעלה תאנה).
ספר המעשים
ספר המעשים הוא אוסף סיפורים קצרים, בעלי אופי סוריאליסטי, מאת ש"י עגנון. האוסף הוא מרכיב עיקרי של הכרך "סמוך ונראה". ברוך קורצווייל עמד על אופיים המיוחד של הסיפורים: "האופייני לסיפורים אלה הוא, שמציאותם מכילה אמנם יסודות המציאות הרגילה, אבל יסודות אלה קשורים זה לזה קשר שרירותי כביכול, החורג לעיתים קרובות מהחוקיות הקאוזאלית, השוררת במציאותנו היום-יומית". בפרט מטושטשים גבולות הזמן והמקום ומתבטלת ההפרדה בין החיים למתים.
תולדות "ספר המעשים"
ב-13 במאי 1932 פרסם עגנון ב"דבר" מקבץ של חמישה סיפורים קצרים שכותרתו "ספר המעשים". סיפורים אלה היו שונים באופיים מסיפוריו הקודמים של עגנון, ויש שהשוו אותם לסיפוריו של קפקא. סיפורים אלה הם:
טרם פרסום הסיפורים התלבט עגנון האם לפרסמם, משום שלא מצא כדוגמתם, ובעצת אשתו נועץ בדב סדן, שהמליץ לפרסמם. ואכן, לאחר פרסום הסיפורים, כתב ברל כצנלסון, עורך "דבר", לעגנון, כי הם "משונים" והוסיף: "יודע אני אמנם בקוראי שרובם יתמהו, כי לא ראו כזאת בעגנון, ואף אני לא אתברך בנפשי כי לנתי בעומקם". עגנון סיפר: "מה אמרו עליהם חברינו הסופרים? חוץ מביאליק לא אמר עליהם אדם מלה טובה", והוסיף: "כמה שהשתדל ביאליק להוציא ממני סוד ספר המעשים השתדלתי אני להסתירו ממנו".
חוקר הספרות דן לאור הציג את ייחודם של סיפורים אלה:
בשנים שלאחר מכן פרסם עגנון בכתבי עת סיפורים נוספים של "ספר המעשים". בקיץ 1941 יצא לאור "אלו ואלו", הכרך השמיני בסדרת כל סיפורי עגנון (שהחלה לצאת לאור בשנת 1931), ובו 47 סיפורים, ובהם 13 סיפורי "ספר המעשים" (ובהם הסיפור "פת שלימה"). במהדורת 1953 של כל סיפורי עגנון הועברו סיפורי "ספר המעשים" לכרך "סמוך ונראה", ומספרם גדל ל-20.
מאפייני "ספר המעשים"
עגנון, שהיה לסופר המקפיד על אורח חיים יהודי והצטייר בעיני רבים ממבקריו ככרוניסטן של החיים היהודים וכמי שהקים לתחייה את הסיפור היראי, התגלה לפתע, בעזרת סיפורים אלו, כסופר מודרני במלוא מובן המילה, שכתיבתו נותנת ביטוי למצבי חרדה קיומיים באמצעות טכניקה חדשנית המערערת על המסורת של הריאליזם, שבמסגרתה פעל עד אז. מהלך מפתיע זה בכתיבתו של עגנון התרחש במידה רבה בהשראתם של זיגמונד פרויד ופרנץ קפקא, שכתביהם היו מוחזקים דרך קבע בין ספריה של אשתו. למרות זאת, לא פסק עגנון מלומר כי סיפורים אלו הם האישיים ביותר בכתביו והם לא הושפעו מאף אדם אחר, כולל קפקא:
שם הקובץ, "ספר המעשים", הוא בעקבות "מעשה בוך" - ספר מעשיות ביידיש שיצא לאור בשנת 1602 וזכה לתפוצה רבה, אך אין כל זיקה תוכנית בין הספרים. "מעשים" כאן הם במשמעות של "מעשיות". חרף זאת, תרגומו של הקובץ לאנגלית קרוי "The Book of Deeds", בהתאם למשמעות הנפוצה יותר של "מעשים". גרשם שלום התייחס למשמעות הנפוצה יותר של המילה "מעשים" וציין: "הפראדוכס הטבוע בכל צעד שאדם מנסה לעשות, מתגלם כבר בשם הספר, הבלתי הולם, באורח מוחלט, את תוכנו, מפני שעניינו של הספר הזה הוא להדגיש דווקא את אי-האפשרות לבצע אפילו את המעשה הקל ביותר, מבלי שיתהווה סבך של מבוכה ובלבול שאין להתירו, אלא על ידי Deus ex machina או על ידי היקיצה כמתוך חלום בלהות."
ברוך קורצווייל הדגיש את חשיבותם של סיפורי "ספר המעשים":
קורצווייל עסק בשאלה מדוע בחר עגנון בסגנון הסוריאליסטי בסיפוריו אלה, ובין השאר השיב:
זיוה שמיר ציינה:
שחר ארזי מציג מאפיין נוסף של "ספר המעשים":
צבי מרק כתב על סיפורי "ספר המעשים", אגב דיונו בסיפור "השיר אשר הושר":
יחסי אנדורה–צ'ילה
יחסי אנדורה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים בין נסיכות אנדורה לרפובליקה של צ'ילה. שתי המדינות חברות בארגון מדינות איברו-אמריקה ובאו"ם.
היסטוריה
אנדורה וצ'ילה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 ביולי 1996, לאחר שאנדורה אימצה חוקה חדשה כדמוקרטיה פרלמנטרית. מאז כינון היחסים הדיפלומטיים; היחסים בין שתי המדינות היו מוגבלים והתרחשו בעיקר בפורומים רב-צדדיים. בנובמבר 2007 ביקר ראש ממשלת אנדורה, אלברט פינטט, בצ'ילה, כדי להשתתף בפסגה האיברו-אמריקאית ה-17 בסנטיאגו דה צ'ילה.
בינואר 2014 ערך שר החוץ של אנדורה גילברט סבויה סוניה ביקור רשמי בצ'ילה. במהלך ביקורו נפגש שר החוץ עם שר החוץ הצ'יליאני אלפרדו מורנו צ'ארם ושני שרי החוץ דנו ביחסים הדו צדדיים בין שתי המדינות, במיוחד בתחום התיירות והעסקים. בדצמבר 2014, במהלך הפסגה האיברית-אמריקאית ה-24 בעיר וראקרוס, מקסיקו; ראש ממשלת אנדורה אנטוני מרטי נפגש עם נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט. במהלך הפגישה דנו שני המנהיגים בהיבטים שונים של היחסים הדו-צדדיים ותיארו פעולות לפיתוח להעמקת הקשר הדו-צדדי.
בינואר 2019 חתמו שתי המדינות על הסכם בשיתוף פעולה תיירותי.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מאנדורה בצ'ילה
ביקורים רמי דרג מצ'ילה לאנדורה
יחסי סחר
בשנת 2017 הסתכם המסחר בין אנדורה לצ'ילה ב-662,000 דולר. הייצוא העיקרי של אנדורה לצ'ילה כולל: מעגלים משולבים, מחשבים, חוטים מבודדים, אלקטרומגנטים והנעלה. הייצוא העיקרי של צ'ילה לאנדורה כולל: כלי נגינה; מיקרופונים ודיבוריות; ומכונות חשמליות. חברות בנקאיות רב לאומיות אנדוריות Andbank וקרדיט אנדורה פועלות בצ'ילה.
רוסיה-1
רוסיה-1 (ברוסית: Россия-1), הוא ערוץ טלוויזיה ממשלתי, השני בפופולריות שלו במדינה ונחשב לערוץ הטלוויזיה הגדול במדינה ולו ערוצי בת בכל אחד ממחוזות רוסיה. הערוץ משדר לכמאה ועשרים מיליון איש ובאמצעות הערוץ הבינלאומי RTR-Planeta הוא משדר למערב אירופה ולמזרח התיכון.
היסטוריה
ב־1989 — עם הסימנים הקרבים להתפרקות ברית המועצות — הועלתה הצעה להקים ערוץ טלוויזיה רפובליקני עיקרי ברוסיה שישדר לכלל המדינה, כאשר באותה עת (למעט הערוץ הראשון) כל רפובליקה בברית המועצות החזיקה בערוץ טלוויזיה משלה. ב-1990, חברת הפרלמנט הרוסי, בלה קורקובה, הציעה ליו"ר הפרלמנט בוריס ילצין להקים את הטלוויזיה הרוסית כאלטרנטיבה לערוצי הטלוויזיה הסובייטית שסימלו את השלטון הסובייטי המדכא, כאשר קורקובה ביקשה לייסד מאפס טלוויזיה מודרנית חדשה וחופשית. כך, ב־13 ביולי 1990 הוקמה הטלוויזיה והרדיו הממלכתיים של רוסיה, כגוף החזקות תקשורת ולמחרת הוקמה "החברה הממלכתית הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה" (ВГТРК) כחברת החזקות תקשורת של המדינה. ילצין הורה לראש ממשלת רוסיה, איוואן סילאייב למצוא בניין שממנו תוכל לשדר החברה וערוציה.
כצעד ראשון, ראשי הערוץ ביקשו לייסד מהדורת חדשות חדשה ומתקדמת, כמתחרה לתוכנית החדשות הסובייטית הוותיקה "ורמיה". וב-13 במאי 1991 הוקמה מהדורת החדשות "וסטי", שעד מהרה היה למתחרה רציני לתוכנית "ורמיה" ועם הזמן הפך למהדורת החדשות הטובה ביותר ברוסיה.
בתחילה הערוץ נקרא "RTV - הטלוויזיה הרוסית" (РТВ» ,Российское телевидение»), אך כעבור זמן הפך לערוץ RTR - "רדיו וטלוויזיה רוסית" («Российское телевидение и радио»). ב-19 באוגוסט 1991 בעקבות הפוטש של אוגוסט, הוועד הלאומי לשעת חירום בראשות גנאדי ינאייב, הורה לערוץ להפסיק את שידוריו - ואף שמהדורת החדשות המרכזית הפסיקה לשדר, כל ערוצי הבת בשלטון המקומי בסובייקטים הפדרליים של רוסיה המשיכו לשדר בהתאם ללוח השידורים, תוך התעלמות מהוראת הוועד.
בעת המשבר הפוליטי ב-1993 בין בוריס ילצין לבית הלבן, הערוץ היה נתון למתקפה של השלטונות שהורו לו להחשיך את שידוריו. תוך הפרת פקודות הנשיא, מנכ"ל הערוץ הורה להמשיך את השידורים ושידר לתושבי המדינה את ה-CNN, כאשר בניין הערוץ עצמו היה נתון למתקפה של כוחות הביטחון. ב-1 בנובמבר 1997 הערוץ הפך לערוץ RTR-1 בשל הקמת RTR-2 שהפך אחר כך לערוץ התרבות של ערוץ "רוסיה".
ב-8 במאי 1998 הוקמו חברות טלוויזיה ורדיו אזוריות שהוכפפו לחברה הממלכתית הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה (ВГТРК) ואִפשרו הקמת ערוצי בת אזוריים ובכך החל הערוץ לשדר ב-54 שפות עממיות ברוסיה, כאשר החברה הממלכתית הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה הופכת לחברת החזקות התקשורת הגדולה באירופה. בסוף שנות ה-90 הערוץ שינה רבות את הסמל הרשמי שלו וב-1 ביולי 2002 החל הערוץ את שידוריו מחוץ לרוסיה, עם חנוכת ערוץ RTR-PLANETA.
ב-1 בספטמבר 2002, שינה הערוץ את שמו מ-RTR לרוסיה וכך גם את סמל הערוץ.
הערוץ אחראי להפקת לא מעט סרטים שוברי קופות, ביניהם הסרט "משיכה", "פלישה", "שוער הגלקסיה", "אש", "סטרלצוב", "אגדה מספר 17", "מעושר לאושר" מ-2019, "טאראס בולבה" מ-2009, "סטלינגרד" מ-2013 וסדרות פופולריות כדוגמת סדרת הפשע "קאמנסקאיה", "האמן ומרגריטה", "המוסד לנערות אצולה" (שודרו 519 פרקים במהלך 4 עונות), "יקטרינה", "האיום", "גודונוב" ו"שרלוק הולמס". כל הפקות המקור של הערוץ זמינות לצפייה ישירה באתר הרשמי של הערוץ, Russia.tv ובשירות הסטרימינג smotrim.ru.
הפקות מקור בולטות בערוץ
{{טורים|תוכן=
שעשועונים
}}
Smotrim.ru
ב־2 בנובמבר 2020, חברת VGTRK השיקה בכפוף להרשמה את שירות הסטרימינג החינמי Smotrim.ru (Смотрим.рф), הכולל גם יישומון לאנדרואיד ואפל ומאפשר צפייה ישירה בחינם בכל התכנים והפקות המקור של החברה וערוצי הבת שלה. השירות נגיש לכל העולם.
ניק דיג'ובאני
ניקולס צ'נינג דיג'ובאני (באנגלית: Nick DiGiovanni; נולד ב-19 במאי 1996) הוא שף ואושיית רשת אמריקאי. נכון למרץ 2022, לדיג'ובאני יש למעלה מ-15 מיליון עוקבים בכל חשבונות המדיה החברתית שלו.
הוא אחד הפיינליסטים הצעירים ביותר אי פעם במאסטר שף (ארצות הברית), במקום השלישי כשהתחרה בגיל 22.
ביוגרפיה
דיג'ובאני נולד ב-19 במאי 1996 בפרובידנס לכריס וסוזן דיג'ובאני. דיג'ובאני הוא ממוצא איטלקי, גרמני, אנגלי ופרסי. הוא הבכור מבין ארבעה אחים. הוא פיתח תשוקה לאוכל בגיל צעיר בכך שצפה בסבתו ובסבתא רבתא שלו מבשלות ארוחות למשפחה.
השכלה
דיג'ובאני למד בתיכון באקדמיית מילטון, שם סיים בהצטיינות. הוא שימש כמנהל משותף של תוכנית השירות הקהילתי של אקדמיית מילטון.
לצורך התזה הבכירה שלו, דיג'ובאני ניתח נתונים על פליטת פחמן ב-36 מסעדות גלובליות מסינגפור ועד סן פרנסיסקו. לתזה שלו ייעץ הסופר והעיתונאי האמריקאי מייקל פולן.
טלוויזיה
במהלך שנתו האחרונה בקולג', דיג'ובאני השתתף בשיחת ליהוק לעונה 10 של מאסטר שף. הוא נבחר להתחרות בתוכנית וסיים במקום השלישי. כדי לצלם את התוכנית, לפי הדיווחים, דיג'ובאני עזב באמצע הסימסטר בהרווארד מבלי ליידע את הפרופסורים שלו. הוא חזר בעונה הבאה כמנטור לפיינליסטים.
מדיה חברתית
לאחר שסיים את מאסטר שף ואת לימודיו בהרווארד, דיג'ובאני החל לפרסם סרטוני בישול ביוטיוב. בסרטון היוטיוב הראשון שלו, דיג'ובאני בישל את הקינוח שהוא היה מכין בגמר מאסטר שף, שיש לו למעלה מ-2.9 מיליון צפיות נכון למרץ 2022. לאחר מכן הוא החל לפרסם באופן קבוע סרטונים שלו מבשל מאכלים שונים.
דיג'ובאני שיתף פעולה עם מותגים כולל Instacart וקינדר בואנו.
נדבנות
דיג'ובאני הוא השגריר הראשי של The Farmlink Project. בנוסף, בשנת 2021, דיג'ובאני השתתף בקמפיין #TeamSeas שייסד MrBeast, שגייס 30 מיליון דולר כדי לנקות 30 מיליון פאונד של אשפה באוקיינוס.
ביקורות
דיג'ובאני הופיע בכמה פרסומים, כולל today, בוקר טוב אמריקה, והארפר'ס בזאר. דיג'ובאני נבחר לרשימת פורבס 30 מתחת לגיל 30 עבור מזון ומשקאות. בשנת 2021, דיג'ובאני זכה בפרס הסטרימי לאוכל של יוטיוב, פרס המוכר ליוצר האוכל המוביל של השנה בעולם. הוא היה חתן פרס וובי בשנת 2022.
בנובמבר 2021, דיג'ובאני שבר את שיא גינס עבור ה"קייק פופ" (עוגה על מקל) הגדול ביותר אי פעם, ששקל 97 פאונד.
ביוני 2022, הוא שבר שיא גינס נוסף לנאגט העוף הגדול ביותר אי פעם, ששקל 21 ק"ג. באוגוסט הוא ביקר במסעדות המזון המהיר ביותר ב-24 שעות (69 מסעדות). באוקטובר, הוא גבר על השיא של גורדון רמזי בזמן המהיר ביותר לפילוט של דג במשקל 10 ק"ג ב-5 שניות; ועשה זאת בדקה אחת בדיוק. באותו יום הוא השיג את רול הסושי הגדול ביותר בגובה 2.15 מטר. בנובמבר הוא יצר את עוגיית המזל הגדולה ביותר במשקל 1.47 ק"ג ואת התרומה הגדולה ביותר של עוף ההודו ב-24 שעות (64,463.44 ק"ג - בערך 7,620 הודו).
קרל אייטל
ראשית חייו
קרל אייטל נולד כקרל אדולף וילהלם אייטל במייכינגן (כיום במדינת באדן-וירטמברג, ליד שטוטגרט), לטוסנלדה (לבית שמיד) ופרידריק הרמן איטל, כומר לותרני בממלכת וירטמברג, גרמניה. אייטל התחנך בגימנסיה הגרמנית והתאהב במערב ארצות הברית בזמן שקרא את עבודותיו של אלכסנדר פון הומבולדט, אותם מצא בספרייה המלכותית של שטוטגרט.
בין השנים 1880 עד 1884 למד יערנות בטיבינגן ואז גויס לצבא הגרמני. הוא נסע לראשונה לארצות הברית בשנת 1885 ועבד בחווה בקנזס מאוחר יותר עבד בבית מטבחיים במשך 18 חודשים כדי להתפרנס. בשנת 1891 קרא מאמר על אזור פאלם ספרינגס והחליט לבקר במדבר קליפורניה.
פאלם ספרינגס
אייטל חזר לגרמניה ללמוד אמנות במשך 18 חודשים (1897–1898) בבית הספר המלכותי לאמנות בשטוטגרט ואז היגר שוב לארצות הברית. הוא רצה להיות קאובוי, [10] ועבד בעמק סן חואקין ובשנת 1903 השתקע בפאלם ספרינגס. [5] [6] הוא גר בבקתות קטנות שבנה בעצמו. פאלם ספרינגס תישאר ביתו. [11] לעיתים קרובות טייל במדבר קולורדו. באחד ממסעותיו כמעט נעשה לו לינץ' שנחשד כגנב סוסים וב־1918, איימו עליו כמרגל גרמני.
עבודה
בעודו חי בעוני וכאמן רעב, טייל ברחבי דרום מערב אמריקה וליוו את הסופר ג'יי סמיאוטון צ'ייס והצייר ג'ימי סווינרטון במסעותיהם. שימש כמדריך של ג'ורג' וורטון ג'יימס ואייר את שני הכרכים של ג'יימס "פלאי מדבר קולורדו". [15] העבודה הייתה מוצלחת וזכתה לביקורות חיוביות. שיתוף הפעולה על הספר נמשך בין השנים 1903–1907. האיורים של אייטל שימשו גם את ג'יימס במאמרו משנת 1906 "המדבר בקולורדו: כפי שגנרל קיארני ראה זאת".
אייטל תיאר את חייהם של הילידים בני נאוואחו, הופי, קאווילה, סראנו וקמיה, כולל נופים של שמונה הפואבלו הצפוניים בניו מקסיקו בסן אילדפונסו, לגונה, טסוק וטאוס פואבלו.
אחווה יצירתית
יחד עם חוקר הטבע אדמונד סי ייגר, והסופרים צ'ייס וצ'ארלס פרנסיס סונדרס, היה אייטל חבר במה שפרופסור פיטר ווילד מאוניברסיטת אריזונה כינה "אחווה יצירתית" שחי בפאלם ספרינגס בראשית המאה העשרים. במהלך השנים ההם אייטל שימש כ"דמות הרוחנית" שלהם.
פוג'יין (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חכירה תפעולית
חכירה תפעולית (באנגלית: Operating lease) היא חכירה של נכס (חוזה השכרה). בהנהלת חשבונות יירשמו תשלומי החכירה כהוצאות שכירות. הנכס (והפחת בגינו) יהיה רשום בספרי המחכיר בלבד. בחכירה זו הנכס נשאר בידי המחכיר. חכירה זו שונה מחכירה מימונית בו המחכיר בעצם מממן את קניית הנכס בתשלומים. מבחינת דיני הקניין המחכיר הוא בדרך כלל הבעלים החוקי של הנכס לאורך תקופת החכירה ולאחר סיומה. בעגה היום-יומית יש המכנים חכירה תפעולית כ"שכירות" אף על פי שמבחינה חשבונאית הדבר איננו מדויק.
נדב פדן
נדב פדן (נולד ב-27 בספטמבר 1967) הוא קצין במילואים בדרגת אלוף, שכיהן כמפקד פיקוד המרכז. קודם לכן שימש ראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר, מפקד עוצבת הפלדה ומפקד עוצבת אדום.
חכירה תפעולית
הגדרה חשבונאית
על פי התקינה החשבונאית הבינלאומית, חכירה תפעולית מוגדרת כחכירה שבה מרב הסיכונים וההטבות הכלכליות נמצאות אצל המחכיר, כלומר משכיר הנכס. ההגדרה של חכירה תפעולית היא הגדרה שיורית כלומר יש לשלול שמדובר בחכירה מימונית ומכאן להסיק שמדובר בהכרח בחכירה תפעולית.
ההבחנה בין חכירה מימונית לחכירה תפעולית בפרקטיקה נעשית על בסיס קריטריונים שונים, ביניהם:
הטיפול החשבונאי בחכירה תפעולית בישראל
החל משנת 2008 חברות ישראליות הנסחרות בבורסה נדרשות לדווח על עסקאות ולערוך את הדוחות הכספיים שלהן בהתאם לתקינה החשבונאית הבינלאומית.
בעבר, תקן חשבונאות בינלאומי 17 (IAS 17) הסדיר את הטיפול בחכירות אך ב-2019 נכנס לתוקף IFRS 16 אשר החליף אותו.