cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כמוש
בתקופת הברונזה
מאוחר יותר מופיע בשירת אוגרית האל "טֿטֿ ו כמתֿ" (העיצורים הפרוטו-שמית שהשתמרו באכדית ומופיעים בשם זה מומרים לעברית כ"צץ וכמש"): בלוח לחש נגד נשיכות נחשים, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שמש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים. סדר הופעת האלים הוא אל, בעל, דגן, ענת ועשתרת, רשף, צץ וכמוש, מלך, כושר וחסיס, שחר ושלם, וחורון. כאשר מוזכר חורון חלה תפנית, אך אין לכך קשר לכמוש. מעון צץ וכמש הנזכר בלוח הוא "חרית". בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו כאוספי ה"חמה" מוזכר שוב האל צץ וכמוש.
בתקופת הברזל
בתקופת הברזל היה כמוש האל הלאומי של מואב.
ארכאולוגיה וממצאים אפיגרפיים
בכתובת מקיר-מואב, שנמצאה בבית בכרכ שבירדן, מתואר שמישע מלך מואב הקדיש מבער לכמוש.
בתעודות אשוריות נזכרים שמות של מלכי מואב המורכבים ביסוד כמוש: כמשנדב, בימי סנחריב, ומלך נוסף ששמו מתחיל ביסוד כמוש, בימי אשורבנפל. שמות עם היסוד כמוש נמצאו בחותמות במספר חפירות ארכאולוגיות: כמש צדק, כמשיחי, כמשעם וכמשאל. השם כמשפלט מופיע בפפירוס ארמי ממצרים מן התקופה הפרסית. המלים עבד כמוש מופיעות בכתובת ארמית ממואב מסוף התקופה הפרסית.
במצבת מישע כמוש מוזכר מספר פעמים:
שמות תיאופוריים
ישנם שמות תיאופוריים המורכבים מן השם כמוש: כמוש-נדב, כמוש-עם, כמוש-אל. ניתן להשוות אותם לשמות תיאופוריים יהודאיים כגון יהונדב, יואל (יהו-אל), גבריהו, מיכיהו, חזקיהו, ירמיהו, המורכבים מן השם יהוה. כמה שמות אנשים מואבים מורכבים ביסוד כמוש. בכתובת מישע מופיע הצירוף "עשתר-כמֹש". יש מי שסובר שהשם עשתר מורה כאן על בת זוגו של כמוש - צירוף זוג אלוהויות של זכר ונקבה; לפי דעות אחרות יש כאן מעין זיהוי של כמוש עם האל הזכר עשתר (אל כוכב השחר - נוגה).
במקרא
על פי המסופר במלכים ב', מישע מלך מואב אף הקריב את בנו הבכור לכמוש על החומה (ג', כז). חלק מן הפרשנים סבורים שהוא הקריב את בנו של מלך אדום.
במקרא מכונה מואב, כפי שישראל מכונים "עם ה'", אם כי המקרא מתאר אותו לגנאי כ, כלומר מוקצה.
במקרא מסופר שבהשפעת נשותיו המואביות בנה שלמה במה לכמוש, במקביל לבמת המולך: אם כי על פי פרשנות חז"ל לא שלמה בנה את הבמות אלא נשותיו אלא שמכיוון שלא מחה בנשיו שניסו להחטיאו, נקראת על שמו . את הבמות הרס יאשיהו בעת הרפורמה הדתית (מלכים ב, כ"ג, יג).
נראה שבני עמון עבדו באופן חלקי את כמוש, כפי שבני מואב עבדו בין השאר את האל העמוני מלכום. בדבריו של יפתח הגלעדי אל מלך עמון הוא אומר: "הלא את אשר יורישך כמוש אלהיך אותו תירש".
מובילה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סטוובצי
סטוֹוְבְּצִי (בבלארוסית: Стоўбцы, נהגה: ; ביידיש: סטויבץ או: סטויפץ, בעגה היהודית-ליטאית: סטֵייבּץ) או סטולבצי (ברוסית: Столбцы, נהגה: ; בפולנית: Stołpce) היא עיירה בנפת סטוובצי שבמחוז מינסק, במרכז בלארוס, על גדות נהר הניימן, שבעים קילומטר דרומית-מערבית לבירת המחוז מינסק. בשנת 2013 חיו בסטוובצי 16,283 איש.
טרם מלחמת העולם השנייה, אוכלוסיית סטוובצי כללה 2,500 יהודים, שהיוו שלישי מאוכלוסיית המקום, אך בסוף מלחמת העולם נותרו בה מאה יהודים בלבד.
היסטוריית העיירה
במאה ה-16 קיבלה זכויות עיר ומ-1582 הייתה קניינם של הנסיכים רדזיוויל שפיתחו אותה. מאוחר יותר עברה העיירה לידי הנסיכים צרטוריסקי ובשלהי המאה ה-18 סופחה לאימפריה הרוסית.
מיקומה של העיר על שפך הנהר אודצדה לנהר ניימן, דבר שהפך את המסחר לאחד מתחומי הפרנסה העיקריים של תושבי המקום בסטוובצי היה נמל גדול ששימש לייצוא עצים, תבואות, פשתן, זפת, טרפנטין ושאר סחורות לייבוא מלח, סוכר, שמן, כלי ברזל, עופרת, כותנה, מכונות חקלאיות וסחורות קולוניאליות.
במאה ה-19 היו היהודים רוב בעיירה ולקראת סופה מנו יותר מ-2,400 נפשות, אבל הגירה לארצות הברית צמצמה את מספר היהודים בעיירה.
בשנת 1894, פרצה שרפה גדולה בעיירה שפגעה ברכוש רב והרסה בתים, חנויות ובתי ספר רבים בעיירה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, לאחר הקמת מסילת הרכבת בעיירה, הוקם לידה בית מלאכה לתיקון קטרים וקרונות. בשנות ה-80 של המאה ה-19 ייסד יהודי מקומי בית חרושת לגפרורים. יהודי אחר הקים בשנת 1906 מנסרה. בראשית המאה ה-20 היו ליהודי המקום 16 חנויות, בעיקר של בדים, מזון וסדקית. חנויות אלה היו לכלל החנויות בעיירה. ב-1907 נוסד בנק יהודי קואופרטיבי, שסיפק אשראי עסקי לסוחרים וליזמים יהודים. הבנק עלה באש בשרפה הגדולה ב-1915.
ביולי 1915, כשהגיעו הגרמנים לעיירה, פרצה שרפה נוספת שכילתה כמעט את כל הבתים.
בתחילת שנת 1918 כבשו הגרמנים את סטוובצי. רוב התושבים נמלטו למינסק ולערים נוספות בברית המועצות. לאחר המלחמה נכללה סטוובצי בפולין והגירה נוספת ממנה החלה עקב אירועי מלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1939 עברה העיירה לשלטון סובייטי. בעקבות הכיבוש הולאמו העסקים הפרטיים והפעילות הכלכלית בעיירה. בשבועות לאחר מכן הגיעו לסטוובצי עוד 2,000 פליטים יהודים ממערב פולין. לאחר שהם סירבו לקבל אזרחות סובייטית הוגלו חלקם לברית המועצות.
ביולי 1941 הוקם בפקודת הגרמנים יודנרט והוא דאג ליהודים במסירות. מיד לאחר הקמת היודנרט חויבו יהודי סטוובצי לשאת טלאי ותנועותיהם הוגבלו. למחרת הכיבוש נרצחו בראש היודנרט כ-200 יהודיים. כ-400 יצאו כל יום לעבודות כפייה, ומפעם לפעם הוטלו על יהודי סטוובצי תשלום דמי כופר.
ב-27 ביוני 1941 נכבשה סטוובצי בידי הגרמנים. לאחר הכיבוש נרצחו 200 יהודים. ב-25 ביולי הוצאו להורג 87 יהודים וב-19 באוגוסט נרצחו 19 עובדי כפייה צעירים. בקיץ 1941 רוכזו יהודי סטוובצי בגטו.
ב־23 בספטמבר 1942 הוצאו בבוקר כ-450 עובדים יהודים תושבי הגטו למקומות עבודתם כרגיל. 750 יהודים אחרים, מרביתם נשים, הוצאו מהגטו תחת שמירה ונורו במינסק. מאות יהודים הסתתרו ואחרים נמלטו מהגטו. במצוד שעשו הגרמנים בין 24 בספטמבר ל-1 באוקטובר נתפסו קרוב ל-500 מן המסתתרים והנמלטים והוצאו להורג. ב-11 באוקטובר הייתה אקציה בגטו וכוח משטרה גרמני רצח כ-350 יהודים. ב-31 בינואר 1943, לאחר בריחה המונית של היהודים מתחומי הגטו, חוסל הגטו.
ב-1944 שוחררה העיירה בידי חיילי הצבא הסובייטי.
חינוך בעיירה
השומר הצעיר לקח חלק גדול בחינוך הילדים היהודים בעיירה. חניכי התנועה חונכו על פי ערכי התנועה. ילדי העיירה החלו להגיע על בסיס קבוע ומעגל המשתתפים גדל.
בסטוובצי פעלו מפלגות ותנועות נוער יהודיות נוספות, חלקן ציוניות.
בעיירה היה גם בית ספר יידישאי וספרייה יהודית "תרבות". כמו כן היה בעיירה בית ספר "בית יעקב".
רבני סטוובצי
חלק מרבני העיירה התפרסמו בעולם היהודי. בין רבניה של סטוובצי ידועים:
הרץ במבוך (ספר)
הרץ במבוך (באנגלית: The Maze Runner) הוא מותחן נעורים פוסט-אפוקליפטי, המספר על חבורה של נערים הלכודים בתוך מבוך ענק ומסתורי. זהו הספר הראשון מתוך חמישיית ספרי מדע בדיוני שכתב הסופר האמריקאי ג'יימס דשנר, שלושה מהספרים תורגמו לעברית. הספר יצא לאור באוקטובר 2009 בהוצאת "דלקורטה פרס" (Delacorte Press) ונמצא במשך שנה ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
הספר יצא לאור בעברית על ידי הוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2013, בתרגום דבי אילון.
בשנת 2014 עובד הספר המצליח לסרט קולנוע בשם "הרץ במבוך" בכיכובו של דילן או'בריאן. בעקבות הצלחתו של הסרט הראשון עבדו מפיקיו על סרט ההמשך, "הרץ במבוך: מבחני הכווייה", והוא יצא לאקרנים בישראל ב-17 בספטמבר 2015. בינואר 2018 יצא הסרט השלישי והאחרון בסדרה, "הרץ במבוך: תרופת המוות".
עלילה
יום אחד מינהו, אחד מהרצים, נתקל במאמלל, יצור שמתוכנת לפגוע במי שהוא רואה, מת באמצע המבוך. לאחר מכן, במטרה לחקור עוד את המאמלל מנהיג הקורחים, אלבי, הולך עם מינהו לראות בעצמו המאמלל אך זה, שמסתבר שלא היה מת, פצע אותו. הם כמעט מגיעים לקרחת כאשר שערי המבוך מתחילים להיסגר, ותומס שרואה שהם לא יצליחו להספיק להגיע לקרחת, רץ אל תוך המבוך כששאר הנערים צועקים לו לא לעשות זאת, שכן בלילה המאמללים יוצאים ואיש לא שורד, אך לא מצליחים לעצור אותו והוא נכנס לתוך המבוך.
בתוך המבוך הוא מגלה שאלבי נעקץ על ידי המאמלל וכעת גוסס, והתרופה היחידה היא נסיוב המגיע במעלית האספקה ונמצא בקרחת. מינהו, שלא נפגע, מאבד תקווה וכאשר מופיע מאמלל, הוא עוזב את אלבי הפגוע ובורח אל תוך המבוך. תומס נשאר וקושר את אלבי לאחת החומות בעזרת עלי קיסוס וקושר גם את עצמו. כאשר המאמלל מתחיל לטפס, תומס מתקדם במקביל לאדמה עם עלי הקיסוס ומושך את המאמלל מאלבי, ואז יורד לאדמה ומנסה לברוח מהמאמלל. בדרכו הוא נתקל בעוד שלושה מאמללים, אך מצליח לחמוק מהם ופוגש את מינהו, ושניהם ממשיכים לברוח יחדיו מארבעת המאמללים. יחד הם מגיעים לפתח במבוך, אשר הוביל לצוק, ושניהם מצליחים לדחוף את המאמללים דרכו. הם שורדים עד פתיחת החומות ומביאים את אלבי הפגוע בחזרה לקרחת. במעשה זה תומס מוכיח את עצמו וממונה להיות רץ.-צריך הבהרה-
יום לאחר הגעתו של תומס, המעלית מגיעה פעם נוספת ועמה גם נערה העונה לשם תרזה, כשפוגש בה נזכר תומס בזיכרונות מעומעמים ומבין שכבר פגש בה בעבר. כשהיא הגיעה היא הייתה חסרת הכרה, והדבר היחיד שאמרה הוא "הכל עומד להשתנות". יחד איתה הגיע פתק שאומר שהיא האחרונה. לאחר מכן, לא מגיעה האספקה שהקורחים צריכים כדי לשרוד והחומות לא נסגרות בלילה, מה שמעמיד אותם בסכנת חיים מצד המאמללים שמסתובבים חופשי במבוך. מאז, כל לילה מגיעים מאמללים והורגים קורח אחד.
כשתרזה מתעוררת תומס מגלה שהם מסוגלים לתקשר בטלפתיה זה עם זה, ומזכרונותיה המעורפלים היא מספרת לו ששניהם עזרו לפרויקט נתע"ב (ניסוי תחום-הרג: עולם בסכנה), החברה שבנתה את המבוך. הם בוחרים להסתיר את זה משאר הקורחים.
לילה אחד, גאלי, אחד מהקורחים שהתייחס ברשעות לתומס, שנעקץ בעבר על ידי מאמלל, משתגע וצועק על תומס שהכל בגללו ושהוא יהרוג את כולם, וכשמגיע המאמלל באותו לילה גאלי קופץ ישר עליו ונלקח בידי המאמלל.
תומס ותרזה מצליחים להבין שיש דפוס כלשהו בדפוסי השינוי של המבוך, ובעזרת מינהו וניוט מצליחים לזהות אותיות, המרכיבות את המילים: "צפים, תופסים, מדממים, מוות, גופה, לוחצים". תומס, שהתאכזב מכך שלא מצא פתרון אמיתי למבוך, מחליט להעקץ בעצמו על ידי מאמלל ובכך להשיב לעצמו את חלק מזכרונותיו. מזכרונותיו, תומס הבין שהוא עצמו היה חלק מפרויקט נתע"ב, ושכל הקורחים הם משתתפים שנבחרו כבר בילדותם, ושמטרת הניסוי היא לבדוק את היכולות שלהם במצבים שונים. כמו כן, תומס מבין שהפתרון היחיד של המבוך הוא לקפוץ מעבר לצוק, ולהכניס למחשב את המילים שמצאו. ההגעה לפתח הצוק מסוכנת, וויכוח שורר בין הקורחים האם לצאת מהמבוך או להישאר בו. בסוף הם מתפלגים לשתי קבוצות. קבוצה שמחליטה לצאת אל המבוך, וקבוצה שבוחרת להישאר בקרחת למרות הידיעה שהם עומדים למות תוך כמה ימים (המאמללים הורגים קורח אחד כל יום).
לאחר קרב קשה עם המאמללים, בו נהרגו כמעט חצי מנערי הקבוצה, שאר הקורחים שנכנסו למבוך הצליחו לעבור את המבוך בחיים. בצד השני של היציאה הסודית שוכן המטה של נתע"ב, שם הם רואים אנשים רבים בחלוקים הנמצאים ליד מחשבים ומביטים בהם. הם פוגשים באישה שתומס מזהה, שלצידה עמד גאלי. גאלי השתגע וזרק סכין לכיוון תומס, אך צ'אק, חברו הצעיר של תומס, מזנק בין הסכין לתומס והסכין הורגת אותו.
לאחר מכן, מספר אנשים פורצים למתחם ויורים בכל החוקרים, אומרים לקורחים שהם יגנו עליהם ולוקחים אותם באוטובוס למתחם שלהם. במהלך הנסיעה האנשים מסבירים להם מה קרה בעולם ומה המשמעות של נתע"ב: מסתבר שכמה שנים לפני תחילת הסיפור התרחשו מספר התלקחויות שמש שגרמו לחימום כדור הארץ ולהפיכת רובו לבלתי ראוי למחיה. כמו כן, הופצה מגפה שמקורה בדרום אמריקה הגורמת לאנשים להפוך ל'קוקואים' - משוגעים לגמרי. מסתבר שחלק מהקורחים שהוכנסו למבוך הם חסינים למחלה הנקראת "התלקחות" והוכנסו למבוך בשביל לגלות מה הופך אותם לחסינים. וחלקם הלא חסינים ל"התלקחות" נכנסו למבוך למעקב על תגובתם לאירועים שעוברים עליהם במבוך, וכך למצוא דרך לפיתוח תרופה לכלל העולם.
הסימן
הסימן הוא סיפור קצר, בן מ"ב פרקים קצרים, מאת ש"י עגנון, קינה על עיר הולדתו, בוצ'אץ', שקהילתה היהודית חרבה בשואה בזמן הכיבוש הנאצי של העיר. לסיפור, שבגרסתו הראשונה פורסם בשנת 1944, אופי אוטוביוגרפי, והוא היחיד שבו עסק עגנון באופן מפורש בשואה במהלכה.
תמצית העלילה
המספר מתאר את ההכנות לחג, את תפילת החג ואת סעודת החג. תוך כדי זאת חלפו במוחו מחשבות על עירו: "אמת שכבר מתה עירי ואותם שלא מתו דומים למתים". המספר סיפר לאשתו וילדיו על מנהגי החג בעירו. תוך כדי הסיפור נזכר בחורבן עירו, שביטל את ההבדל בין עניים לעשירים, "מאחר שאויב אחד כילה את כולם כאחד איני מבחין ביניהם". לאחר תום הסעודה הלך המספר לבית הכנסת, לתיקון ליל שבועות, שבו קרא בספר האזהרות של רבי שלמה אבן גבירול.
המספר הגיע לבית התפילה ומצאו ריק מאדם. הוא מתאר את הקישוטים לכבוד החג, ש"כנגדם בדרום עומדים נרות הנשמה בלא שיעור ובלא מספר. שישה מיליונים יהודים שהרגו בנו הגויים עשו שליש מישראל נפטרים ושני שלישים יתומים ואין לך אדם מישראל שאין לו כמה מניינים נפטרים." המספר העלה בדמיונו את בתי התפילה שבעירו החרבה, ובכל אחד מהם את האנשים שישבו בהם לתפילה וללימוד. "עמדתי כאיש נדהם והבטתי באנשי עירי ואף הם הביטו בי ולא נראה שמץ של תוכחה בעיניהם עלי שאני כך והם כך." המספר נזכר בבית הכנסת הגדול שבעירו ובחזן הזקן ששימש שם, אומר את הפיוט "שביה עניה". זיכרונותיו המשיכו והובילו אותו לבית המדרש הישן בעירו, שם שוחח עם חיים השמש.
המספר התעורר מהזיותיו וחזר לקרוא בסדר מצוות השם. בצריף בית הכנסת לא היה איש מלבדו. אך לפתע "נפתחו דלתות ארון הקודש וראיתי כמראה דמות איש עומד וראשו מונח בין ספרי התורה ושמעתי קול יוצא מתוך הארון מבין בדי עצי החיים". האיש פנה אל המספר, אך "לא במילים דיבר בי. רק מחשבתו אשר חשב נחקקה לפני והיא עשתה מלים". למספר התברר שהאיש הדובר אליו הוא רבי שלמה אבן גבירול. "אי אפשר לומר שבחלום היה הדבר, שהרי בפירוש שאל אותי מה אתה עושה פה יחידי בלילה ואני החזרתי לו, הלוא אדוני יודע שהלילה הזה ליל שבועות שניעורים כל הלילה ואומרים תיקון ליל שבועות. מכל מקום קצת קשה. רבינו שלמה אבן גבירול ראש משוררי הקודש מה ראה שירד מהיכל השירה לצריף זה שבשכונה זו לדבר עם אדם כמוני".
קרא המספר את הפיוט "שביה עניה", נזכר בבית הכנסת הגדול שבעירו, שעתה הוא שומם, וגעה בבכי. לשאלת רבי שלמה "על שום מה אתה בוכה?" ענה המספר: "בוכה אני על עירי שכל היהודים שהיו שם נהרגו". ראה המספר את רבי שלמה מרחש בשפתיו ושמע שהזכיר את שם עירו ואמר "אעשה לי סימן שלא אשכח את שמה". והסימן: "הטיתי אוזני ושמעתי שדיבר בשיר, שכל שורה שבו מתחלת באות אחת מאותיות שם עירי. וידעתי שסימן עשה לו המשורר לעירי בשיר שעשה לה בחרוזים שקולים ונאים בלשון הקודש". והמספר מוסיף: "ואם נכחדה עירי מן העולם שמה קיים בשיר שעשה לו המשורר סימן לעירי. ואם אני איני זוכר את דברי השיר כי נשמטה נפשי מחמת גבורת השיר, השיר מתנגן בשמי מעלה בשירי משוררי הקודש אשר יאהב השם".
תולדות הסיפור ומקומו ביצירתו של עגנון
נוסח ראשון של הסיפור, בן עמוד אחד בלבד, פורסם בשנת 1944, ובגרסתו המורחבת, שבה 30 עמודים, הוא נכלל בכרך האחרון של סיפורי עגנון שיצא לאור בחייו, "האש והעצים" (שם המרמז לעקדת יצחק), שיצא לאור בשנת 1962. הסיפור חותם גם את הכרך "עיר ומלואה", שיצא לאור לאחר פטירתו של עגנון, ומספר את סיפורה של בוצ'אץ'.
במסה העוסקת בכרך "האש והעצים" ציין ברוך קורצווייל:
על מיקומו של הסיפור בסוף הכרך "עיר ומלואה" העירה ניצה בן-דב: "הבחירה העריכתית לחתום בסיפור זה קובץ, העוסק בעיר המולדת בוצ'אץ', מרמזת שזה סופו הנורא וזו חתימתו האחרונה של אותו עולם ומלואו תוסס וחיוני שעגנון תיעדו באהבה, במסירות ובביקורתיות בכרך זה וביצירות אחרות." אלן מינץ, הרואה בסיפור זה סיפור חניכה, שבו הוטלה על עגנון החובה לספר את סיפורה של עירו, הציג עמדה שונה: "התגלותו של אבן גבירול והפיוט שחיבר הם יסודות מפתח המדגישים את תפקידו של הסיפור בהתהוות תהליך ההנצחה, ואינם סוף פסוק. אילו התבקשתי לארגן מחדש את סדר הסיפורים בעיר ומלואה, הייתי מעמיד אפוא את "הסימן" בראש הקובץ".
אלבנית
האלבנית (Shqip) היא שפה השייכת למשפחת השפות ההודו-אירופיות, ומוכרת כשפה הרשמית באלבניה ובקוסובו.
הסימן
זמנו ומקום התרחשותו של הסיפור
הסיפור מתחיל במילים: "אותה השנה שבאה השמועה שנהרגו כל היהודים שהיו בעירי דרתי בשכונה אחת משכונות ירושלים, בבית שבניתי לי אחר הפרעות של שנת תרפ"ט" אף שהמספר אינו נוקב בשם השכונה, ידוע על פי הביוגרפיה של עגנון, המזוהה עם המספר, שזו שכונת תלפיות, שבה בנה עגנון את ביתו בשנת 1931. את עיר הולדתו, שאת חורבנה הוא מבכה, מציין המספר במפורש: "מילידי בוטשאטש אני".
נוסח ראשון של הסיפור, בן עמוד אחד בלבד, פורסם באביב 1944, ובגרסתו הסופית והמורחבת הוא נכלל בכרך "האש והעצים", שיצא לאור בשנת 1962 (זהו הכרך האחרון של סיפורי עגנון שיצא לאור בחייו). באמצע יוני 1943 הוצאו להורג אחרוני היהודים בגטו של בוצ'אץ', וביולי 1943 הוכרזה בוצ'אץ' כיודנריין, כך שזמן התרחשותו של הסיפור (לפחות בגרסתו הראשונה, שבה אומר המספר "ועיני זלגו דמעות מחמת הצרות שבאו על עירי, ואיני יודע אם עדיין היא קיימת") הוא חג השבועות ה'תש"ג. בגרסה הסופית מדבר המספר על "שישה מיליונים יהודים שהרגו בנו הגויים". זהו מידע אנכרוניסטי (הנובע מהפער שבין זמן הסיפור לזמן כתיבתה של הגרסה הסופית), משום שבשבועות ה'תש"ג טרם נודע מספר היהודים שהושמדו (ולמעשה בשלב זה טרם הגיע מספרם לשישה מיליונים, משום שהשמדת היהודים הייתה באמצעיתה).
אלבנית
הספר המודפס הראשון באלבנית היה מֶשַארִי, אשר נכתב בידי גּ'וּן בוּזוּקוּ והודפס בשנת 1555. בית הספר הראשון אשר למדו בו באלבנית נפתח ב-1638, כנראה בידי פרנסיסקנים. השפה הוכרה רשמית כשפה הודו-אירופית בשנות ה-50 של המאה ה-19.
הסימן
החיזיון המיסטי
בגרסתו הראשונה עוסק הסיפור כולו בחיזיון המיסטי שחווה המספר בליל שבועות, ובו מפגש עם רבי שלמה אבן גבירול. גם בגרסה הסופית, המורחבת, חיזיון מיסטי זה הוא שיאו של הסיפור.
אלבנית
יש המעריכים כי האלבנית היא אחת השפות האיליריות אשר כבר נכחדו ואשר דוברו בדרום-מערב הבלקן. יש אף המעריכים כי היא קרובת משפחה של השפה הדאקית, אשר דוברה בעבר במואסיה ובדאקיה (מחוזות בצפון הבלקן ומרכז אירופה) עד שנכחדה.
הסימן
החיזיון המיסטי
בעקבות דברי המספר, "אי אפשר לומר שבחלום היה הדבר, שהרי בפירוש שאל אותי מה אתה עושה פה יחידי בלילה", מדגיש אלן מינץ שתיאור החיזיון המיסטי מייצג חוויה ממשית שחווה המספר:
אלבנית
האלפבית האלבני מבוסס על הכתב הלטיני נמצא בשימוש החל משנת 1908.
הסימן
החיזיון המיסטי
רחל אליאור מציינת כי "השיר, הסיפור, הזיכרון המיסטי, החלום, החזון והרשימה המתעדת, הופכים את המוות והנשייה לאלמוות ולנצח, ומעבירים את מה שנכחד בארץ לקיום על-זמני בשמים" ומביאה דוגמאות אחדות של "המסורת המיסטית על חג השבועות, הקושרת בין זמן מקודש למקום מקודש ובין חורבן בארץ לנצחיות בשמים", ובהן:
הדמיון – כוחו וחולשתו
כוח דמיונו של המספר מאפשר לו להחיות את עירו החרבה ואת אנשיה: "ועוד מטעם אחר עצמתי את עיני, שאם אני עוצם את עיני כביכול בעל בית אני על העולם ואני רואה מה שאני מתאווה לראות. בכן עצמתי את עיני וקראתי לעירי לעמוד לפני, היא וכל יושביה, היא וכל בתי התפילה." המספר ממשיך ומפרט את בני עירו שעלו בדמיונו, "כאילו זמן תחיית המתים הגיע", אך לבסוף: "קמעה קמעה התחילו אנשי עירי נעלמים והולכים. ואני לא רצתי אחריהם, שיודע אני שאין מחשבותיו של אדם מגיעות למקום שהם מגיעים."
אלבנית
תוכנית לימודים באלבנית מונהגת באלבניה ובקוסובו.
הסימן
הדמיון – כוחו וחולשתו
אף שגדול כוח דמיונו של המספר, התברר לו שהמציאות נוראה ממה שיכול לשער הדמיון: "אחר ימים כשהגיעו אצלי סיפורי דברים ראיתי שקשים היו מעשי האויב מכח דמיוני. מרובה כח דמיוני מכח המעשים, חוץ מרשעת הגויים שעולה על כל דמיון."
זיכרון ושכחה
רבי שלמה אבן גבירול אמר למספר, לאחר ששמע ממנו על חורבן עירו, "אעשה לי סימן שלא אשכח את שמה", והסימן, כך התברר למספר, הוא "שיר, שכל שורה שבו מתחלת באות אחת מאותיות שם עירי" (אקרוסטיכון). המספר שבע רצון מהתוצאה: "ואם נכחדה עירי מן העולם שמה קיים בשיר שעשה לו המשורר סימן לעירי". המספר אינו זוכר את דברי השיר, אך יודע שזהו "שיר אבל וקינים ונהי על העיר ועל הרוגיה". בנוסח הראשון של הסיפור, משנת 1944, זכר המספר את השורה הראשונה בשיר: "ואמר, ברוכה מערים את בוטשאטש העיר, וכך היה חורז והולך בכל שבע אותיות שם עירי בשירה שקולה וחרוזים נאמנים. נשמטה נפשי ממני ושכחתי את שש השורות משירת העיר."
אלבנית
בשפה האלבנית נכתבות יצירות של הסופרים האלבנים מתגוררים באלבניה, במקדוניה הצפונית (שאיפ אמרלהו) ובקוסובו (למשל, ולי קרהודה, המתאר ביצירותיו את חיי קוסובו במאה ה-21, ועלי פודרימיה, שהיה מתגורר בקוסובו ונחשב למשורר הבולט באלבנית).
תנועות
ישנם שני ניבים: טוֹסְק וגֵּגּ. באחדים מן הלהגים יש השפעות רבות של האיטלקית והיוונית. יש המשווים אותן ללהג של צ'אמֶריה המדובר בחלק הדרומי ביותר באלבניה וכן באזור מצומצם בצפון-מערב יוון. בזכות השפעות איטלקיות ויווניות בניבים אלו יש הרואים בהן שפות בפני עצמן, הנפרדות מהאלבנית אך שייכות לאותה המשפחה שלה - "שפות אלבניות".
הסימן
זיכרון ושכחה
לדברי מיכל ארבל, שכחת השיר מחייבת את המספר ליצירת תחליף: ארבל מוסיפה כי:
אלבנית
תנועות
חלוקת הלהגים היא כדלהלן: הניבים מתחלקים כך:
הסימן
זיכרון ושכחה
רחל אליאור תיארה את המאבק בשכחה המאיימת על זכר המתים:
אלבנית
תנועות
באלבניה נחשב נהר שקומבין כמפריד בין הניבים האלה, מצפונו-גג ומדרומו-טוסק.
האלבנית הספרותית מתבססת בעיקרה על ניב הטוֹסְק, והיא השפה הרשמית באלבניה, ואחת השפות הרשמיות בקוסובו ומקדוניה הצפונית. ההבדלים בין הגג לטוסק הם בעיקרם בתחום ההגײה ואוצר המילים. כך למשל המשפט "הבית נמצא בכפר והכפר נמצא בהרים" נאמר בטוסק: Shtëpia është në katund dhe katundi është në mal ואילו בגג אותו משפט הוא: Shpia âsht nâ fshat e fshati âsht nâ bjeshk באלבנית הספרותית המשפט נכתב כך: Shtëpia është në fshat dhe fshati është në mal המספרים באלבנית מורים בבירור על השתייכות הלשון למשפחה ההודו-אירופית. להלן המספרים מאחת עד עשר: një, dy, tre, katër, pesë, gjashtë, shtatë, tetë, nëntë, dhjetë
הסימן
חורבן ותקומה
לבו של הסיפור והמניע לכתיבתו הוא שימור זכרה של בוצ'אץ', שחרבה בשואה. פעמים רבות עולה בסיפור זכר החורבן, אך לא מעט מקום תופסת בסיפור תקומת עם ישראל בארצו.
שילוב של השניים, המדגיש את הניגוד שבין החורבן לתקומה, מופיע בתיאור: "באתי לביתי ובירכתי את אשתי ואת ילדי בברכת החג ועמדתי משתומם שאני עושה את חגנו בביתי ובארצי עם אשתי וילדי בזמן שרבבות אלפי ישראל נהרגו ונשחטו ונשרפו ונקברו חיים, ואותם שעדיין חיים תועים בשדות וביערות או טמונים במחילות עפר."
שילוב של יפי ארץ ישראל עם כאב החורבן מופיע בתיאור: "אדם צעיר שעלה מעירו שנהרגו שם כל היהודים יצא עם אשתו לשדותיה של השכונה ולקטו ואספו כל ציץ וכל צמח וקישטו בהם את בית תפילתנו לחג השבועות זמן מתן תורתנו, כשם שהיו עושים שם בעירו קודם שנהרגו שם כל היהודים."
ההנגדה בין רווחתה של ירושלים לחורבנה של בוצ'אץ' יוצרת קיטוב בסיפור. דן לאור העיר על כך: "בזה מעמיד עגנון דיכוטומיה ברורה בין בוצ'אץ' וירושלים – העיר החרבה לעומת העיר הבנויה – המסמלות את ההנגדה הכוללת שבין גולה לארץ ישראל", והוסיף: "הסיפור יוצר איזון בין שואת יהדות אירופה לבין התחדשותו של היישוב היהודי בארץ ישראל ותקומת מדינת ישראל, שהם 'ראשית צמיחת גאולתנו', כאשר העצמאות הלאומית נתפסת גם כערובה לרציפותה ולשמירתה של תורת ישראל. שהרי המשך קיומם של סדרי הפולחן הדתי בירושלים הוא התחליף הממשי והבלעדי לחיים הדתיים בבוצ'אץ', הקיימת מעתה ואילך בזיכרון בלבד."
הסיפור כהתרסה אירונית
ניצה בן-דב מוצאת בסיפור אירוניה רבה. היא מציינת, למשל, "לדעתי, בהחלט יש ליחס לאזכור חיים ושלום, שתי דמויות הנושאות שמות סמליים ולא זכו לחיים ולשלום, משמעות אירונית". בכך היא חולקת על הלל ויס, ששלל קיומה של אירוניה בסיפור (ובפרט בשני שמות אלה), וציין: "אין בסיפור לא אירוניה ולא תאודיציה, בוודאי לא סרקזם ואף לא רמזים להוויה אבסורדית. הטון השולט בסיפור הוא התימהון, החידה והפליאה על הנהגת ההיסטוריה".
לפי בן-דב, מטרתה של האירוניה, שאותה היא מוצאת לכל אורך הסיפור, היא "ביקורת כלפי שמיא" – התרסה כלפי האל שלא מנע את חורבן בוצ'אץ'. היא מציינת כי "עגנון, כדרכו, יסווה את הביקורת באמירות דו-משמעיות שיש להן צד חיצוני מיתמם וצד פנימי מקטרג". כדוגמה היא מביאה את שנת תרפ"ט, שנת הפרעות, שהמספר מציין שהיא בגימטריה שנת "נצח ישראל", ומעירה: "הלוא עגנון היה יכול להימנע מלהזכיר את הגימטריה "נצח ישראל" ולהסתפק רק באזכור השנה, אילו לא רצה לרמז על סתירה בין הבטחה לגילומה".
התרסה כזו מופיעה בסיפור גם בגלוי, כאשר המספר אומר:
ויליאם אלקוט
ויליאם אלכסנדר אלקוט (באנגלית: William A. Alcott ידוע גם בשם ויליאם אנדרוס אלקוט; 6 באוגוסט 1798, קונטיקט, ארצות הברית - 29 במרץ 1859, מסצ'וסטס, ארצות הברית) היה רופא, רפורמטור חברתי, פילנתרופ, מחנך, וסופר טבעוני אמריקאי, מייסד ונשיאה הראשון של האגודה הצמחונית האמריקאית.
ביוגרפיה
אלקוט נולד בקונטיקט, ארצות הברית. עד גיל 25 עבד כחקלאי בחווה בימי הקיץ ובהוראה בימי החורף, וזאת כדי לממן את לימודיו בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ייל. בשנת 1822, החל לעסוק ברפואה. בשנת 1833, עבר לבוסטון והחל להתרועע עם המחנך ויליאם וודברידג'. בימי הקיץ נהג לעסוק בכתיבה, ובימי החורץ נשא הרצאות ברחבי המדינה. הוא ערך את כתב העת השבועי הראשון בארצות הברית לילדים 'Juvenile Rambles', ופעל לביצוע רפורמות במערכת החינוך הציבורית באמריקה. במסגרת פועלו, ביקר ב-20,000 בתי ספר (ברבים בהם נשא הרצאות בנושא רפורמה בחינוך), והוציא לאור למעלה ממאה ספרים וחוברות בנושא חינוך, מוסר, צמחונות, בריאות וחינוך גופני. בשנות השלושים של המאה ה-19, הוא התפרסם בזכות מספר ספרי הדרכה שהוציא לאור בנושא אורח חיים בריא ומאושר בבית, ונודע במיוחד על כתיבת ספרו The Vegetable Diet As Sanctioned by Medical Men and By Experience in All Ages (בעברית: "תזונה מהצומח כפי שאושרה על ידי אנשי המדע והניסיון בכל הגילים"). בנוסף, אלקוט עסק רבות בניסיונות לצמצם עוני, פשע ואבטלה בחברה האמריקאית.
פילוסופיה רפואית ותזונה מן הצומח
בשנת 1839, לאחר שנמנע זמן רב מאכילת בשר ודגים, החליט להימנע לחלוטין ממזון מן החי, ואימץ תזונה טבעונית (אולם המשיך להתייחס לתזונתו כצמחונית משום שהמושג 'טבעונות' נטבע באנגלית רק בשנת 1944, ועד אז, המושג 'צמחונות' הגדיר תזונה צמחונית וטבעונית גם יחד). אלקוט סבר כי טבעונות מתאימה לכל בני האדם ומשפרת לא רק את בריאותו של הפרט, אלא משפרת את החברה בכללותה. לתפיסתו, משום שטבעונים לא מפעילים אלימות נגד בעלי חיים, הם יצליחו לעמוד מול פיתויים אלימים אחרים ויימנעו מהם, ובכך טבעונות תוביל לחברה מוסרית ורוחנית יותר. לטענתו, הימנעות מחלבון מן החי מאפשרת לבני האדם להיות נמרצים וחיוניים יותר, וכן מדכאת את התשוקות החייתיות, שהן אינהרנטיות באכילת בעל חיים אחר, ובכך מועילה לנפש.
בשנת 1843, הקים עמוס ברונסון אלקוט (דודנו וחברו הטוב של ויליאם אלקוט) את 'פרוטלנד' (באנגלית: Fruitlands), קהילה טבעונית ניסיונית במסצ'וסטס, בה הוציא לפועל רבים מרעיונותיו, להם היה שותף גם ויליאם אלקוט (טבעונות, מלבוש פשוט ואורח חיים פשוט). אלקוט אמנם לא הצטרף לקהילה שהקים דודנו, אולם עקב אחריה בעניין, והדודנים לבית אלקוט עקבו זה אחר הפרסומים של זה.
האגודה הצמחונית האמריקאית
האגודה הצמחונית האמריקאית נוסדה בשנת 1850 בניו יורק. רעיון הקמת האגודה הצמחונית היה של התזונאי סילבסטר גראהם ושל כומר הכנסייה הצמחונית של פילדלפיה, ויליאם מטקלף (William Metcalfe). אלקוט השתתף בכינוס הראשון של האגודה הצמחונית האמריקאית ונבחר לכהן כנשיאה הראשון. במסגרת הכינוס הראשון, הגדירה האגודה הצמחונית את מטרותיה לקדם אורח חיים צמחוני כאורח חיים המועיל לבריאות ולחברה. הכינוס הראשון הוכתר בהצלחה והפרוטוקול שלו נשלח לחוגים צמחוניים אחרים ברחבי העולם. אלקוט קידם במסגרת תפקידו את התזונה מן הצומח, והיה לדובר בולט של התנועה הצמחונית האמריקאית.
אלקוט התגורר במסצ'וסטס, אכל מזון מן הצומח ללא תבלינים והשתדל להימנע ככל האפשר מחבישת כובעים ומנעילת נעליים, וזאת כדי להתקרב יותר אל אורח החיים הטבעי כפי שתפס אותו.
פהו
פֶהוּ (באנגלית עתיקה, נהגה שה"פ" רפה) הנכתבת ᚠ או פה (בנורדית עתיקה) היא רונה המייצגת את הצליל "פ" רפה (f) באלפבית פות'רק מאוחר. משמעות הרונה "עושר", כאשר המשמעות המקורית של הרונה הייתה בקר או צאן רב.
הרונה מסמלת את האל פריי מהמיתולוגיה הנורדית
מקור צורתה של הרונה פהו מהווה התפתחות של האות מהאלפבית האטרוסקי אשר התפתח מהו|וו באלפבית הפיניקי, בדומה לאות היוונית דיגמא (Ϝ).
האות מקבילה לאות פייהו (f) באלפבית הגותי.
תסמונת אליס בארץ הפלאות
"תסמונת אליס בארץ הפלאות", "ראיית ליליפוט", או "הזיית ליליפוט" (על שם ארץ ליליפוט בסיפור על גוליבר) (Alice in Wonderland syndrome - AIWS) היא מצב נפשי שבו הדרך שבה תופס האדם את ממדי גופו איננה נכונה. האדם חווה את גופו או חלקים ממנו כגדולים יותר או קטנים יותר מן הממדים הנכונים. הוא עלול לראות גם את העצמים סביבו, בהשוואה לגופו או חלקיו, כקטנים מאוד (או מרוחקים) או כגדולים מאוד. התופעה מוכרת בעיקר אצל חולים הסובלים ממיגרנה, מכפיון (אפילפסיה) וממחלות אחרות.
המצב מתאר לקות בתפיסה בלבד: המכניזם של העיניים לא נפגע אלא רק הדרך שבה המוח מעבד את המידע הנקלט על ידי העיניים. התופעה נקראת גם מיקרופסיה (Micropsia מיוונית "מיקרו" - קטן; "אופסיס" - ראייה) או מקרופסיה (Macropsia) ומקושרת גם למחלות של הרשתית.
התסמונת תוארה לראשונה על ידי נוירולוג מקליפורניה, ד"ר קארו ליפמן, בשנת 1952 (Caro W. Lippman) ונקראה בשם זה על ידי פסיכיאטר אנגלי, ג'ון טוד (John Todd ,1914 – 1987) בשנת 1955. טוד כינה את ההפרעה על שם דמותה של אליס גיבורת עלילת הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול, אשר במהלך קורותיה חווה מצבים של גדילה מואצת או לחלופין התכווצות שכזו, כאשר יש הסבורים כי מדובר במטפורה לשינויים בתפיסת המציאות. טוד גם ציין שבחר את הכינוי שכן ידוע שלואיס קרול חווה לפחות אפיזודה אחת של מיגרנות, ויש המשערים שאף חווה סינדרום זה ממש.
במחקרים נוספים נמצא ביטוי לתסמונת זו גם במחלות אחרות. נמצא שלעיתים היא מופיעה עם הסימפטומים הראשונים של מוֹנוֹנוּקְלֵאוֹזִיס ("מחלת הנשיקה"). התסמונת גם יכולה לפרוץ כתוצאה מאפילפסיה חלקית מורכבת, מפעילותם של מגוון סמים פסיכואקטיביים וכן אצל חולים הסובלים מסכיזופרניה.
ילדים קטנים, במיוחד בגילאים 5 - 10, מייצגים אחוז גדול מאלו שסובלים ממיקרופסיה ספונטנית זמנית. המיקרופסיה נוטה להתרחש בחשכה, אז למוח חסרים מקורות ויזואליים לגודל.
התופעה מלווה לפעמים גם בהשפעה על התפיסה השמיעתית, חוש המגע ודימוי הגוף. הסינדרום מתרחש גם כאשר העיניים סגורות. הסימפטומים הפראפרילים כוללים חרדה, אפראקסיה ואגנוזיה.
משה בקר
משה בקר (נולד ב-24 באוקטובר 1954) הוא שחקן, במאי תיאטרון וזמר ישראלי.
ביוגרפיה
בקר נולד בתל אביב לזוג הורים שחקני תיאטרון הבימה - פנינה פרח וישראל בקר. למד ב תיכון עירוני ו' שם השתתף בחוג דרמה. את שירותו בצה"ל עשה בלהקת גייסות השריון והופיע בפני חיילים בסיני במהלך מלחמת יום הכיפורים. לאחר השירות הצבאי למד משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, בהדרכת נולה צ'לטון. במהלך הלימודים השתתף בהפקת המחזה "ההשגחה העליונה" של ז'אן ז'אגה, ובמחזה "מסכות אחרונות" של ארתור שניצלר. בתום שתי שנות לימודים בחוג לתיאטרון החליט שמיצה את עצמו, פרש מהלימודים והחל בקריירת משחק.
בתיאטרון
תפקידו הראשון כשחקן תיאטרון היה בתיאטרון החאן, בתחילת 1978 במחזה "משיח, בא, משיח בא" של סלאבומיר מרוז'ק שביים הלל נאמן. אחרי עשר פעמים הורדה ההצגה והוא שובץ בצוות שחקני המחזה רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים בתפקיד "המלט". בסוף 1978, חיפש הבמאי יוסי יזרעאלי שחקן ראשי להצגה "סיפור פשוט" מאת ש"י עגנון, בתיאטרון הבימה והציע את התפקיד לבקר, אותו לימד קודם בחוג לתיאטרון. במהלך 1979 שיחק גם במחזה הדיבוק ותפקיד ראשי במחזה טרוילוס וקרסידה בהבימה.
בשנת 1980 השתתף במופע "תל אביב הקטנה" ובמחזות "חתונת הדמים" ו"מלך מרוקאי".
בשנת 1982 ביצע את תפקיד פרדי בהצגה הנסיכה האמריקאית.
בשנת 1994 הופיע בתפקיד ראשי במחזה "אמדאוס" בתיאטרון הבימה בבימויו של מיכאל גורביץ'.
במהלך שנות התשעים שיחק בקר בהצגות שונות בתיאטרון באר שבע ובתיאטרון חיפה, ובשנת 2001 שיחק גם בהצגה בתיאטרון הקאמרי,
בשנת 2001 שיחק במחזה "אטום" שכתב מתי גולן. אחרי שלושים וחמש הצגות בלבד החליט התיאטרון הקאמרי להוריד את ההצגה, לאחר שספגה ביקורת הן מצד חוגים דתיים שהגדירו אותה "אנטישמית" והן מצד המבקרים. אחר כך שיחק בקאמרי במחזה "טובים השניים" מאת ריי קוני.
ב-2004 השתתף במחזה "בגדי המלך" בתיאטרון החאן.
ב-2009 השתתף עם קטע מתוך "הנסיכה האמריקאית" ב-"קסם אחרון ודי, מחווה לניסים אלוני"
בטלוויזיה
בשנים 1987–1988 גילם את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "מתגלגלים" של הערוץ הראשון, על קורות תיאטרון נודד.
ב-1989 הנחה את תחרות הקדם-אירוויזיון 1989 עם שירה גרא.
בשנת 1993 הנחה את הסדרה המדעית "סופי לעת עתה" ב, שעסקה בפיזיקה, כימיה, פילוסופיה והתפתחות המדע.
ב-1998 הגיש את סדרת הסרטונים בטלוויזיה החינוכית "ארץ קטנה-גדולה".
בימוי
ב-2008 ביים בהבימה את הצגת היחיד "שחקן מפתח" עם שלמה בר-שביט.
בשנים 2008–2012 ביים בקר את טקס פרס התיאטרון הישראלי.
קריירה מוזיקלית
בשנת 2004, לאחר שכיכב בקופרודוקציה של החאן והבימה, בגדי המלך מאת ניסים אלוני, החליט לנטוש את קריירת המשחק לטובת החלום להפוך לזמר-יוצר במשרה מלאה.
במהלך שנות השמונים הופיע בקר יחד עם גילה חסיד במופע של שירי תיאטרון. בשנת 1984 השתתף בערב מחווה למלחין סשה ארגוב, ובשנת 1985 השתתף ברביו קומי-אקטואלי בשם "כחול לבן בצבעים" - הופעת בכורה עבורו ברביו מוזיקלי שכזה.
בדצמבר 1986 השתתף לראשונה בפסטיבל שירי הילדים מספר 17 עם השיר "רק בן שש" (מילים אהוד מנור, לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
בשנת 1986, בעקבות השתתפותו של בקר בתוכנית הטלוויזיה "הדרן לשמואל רודנסקי", נוצר קשר בינו לבין הפזמונאית והמלחינה נעמי שמר. שמר כתבה עבורו מחזור שירים אשר הופק כאלבום בעיבוד מוזיקלי של עדי רנרט והפקה מוזיקלית של גרי אקשטיין. האלבום, "חפצים אישיים", יצאה לאור בתחילת 1987. כלל שירי האלבום נכתבו על ידי שמר במיוחד עבור בקר, פרט לשיר "מה שלומך אחות" שנכתב במקור לחוה אלברשטיין ולריימונד אבקסיס. מספר שירים מתוך האלבום "גג", "גיא" (אשר נכתב על בנו של בקר) ו"תות" (הידוע בזכות השורה "תות שדה מרמת השרון") זכו להצלחה. בעקבות האלבום יצא במופע יחיד שכלל קטעי שירה ומערכונים. האלבום הופץ בשנת 1995 בגרסת תקליטור, ובו שיר נוסף, גם הוא פרי עטה של נעמי שמר, שנקרא "בראשון לספטמבר". הקשר בין בקר לבין שמר נמשך כאשר השתתף ב-1993 בקלטת וידאו לילדים בשם "אצלנו בפסנתר", יחד עם מיקי קם, חיים צינוביץ ורינת גבאי, בה שר בתפקיד אורח את השיר "גיא".
במרץ 2007, השתתף בערב מחווה לנעמי שמר בתיאטרון הקאמרי.
במאי 2011 הוציא את הסינגל "נוסע רחוק", אשר כתב בקר בעצמו ללחן של ארקדי דוכין, מתוך האלבום "מוסה סוסה" שיצאה ביולי, בו כתב את כל מילות השירים ואת כל הלחנים למעט השיר "נוסע רחוק".
ב-2013 יצא במופע "מאחורי המסך" המשלב בין סיפורים ושירים.
בנוסף להופעותיו העצמאיות השתתף בקר במופעי אסתרית בלצן.
בעקבות מגפת הקורונה והפסקת המופעים באולמות, יצא ב-2019 עם מופע סטנד אפ מוזיקלי אינטימי בסלון הבית של הקהל. בשנת 2021 הפך המופע לפומבי.
חיים אישיים
בקר נשוי ליעל פרל בקר, שחקנית ומנחת קורסי אורח חיים ותזונה על פי גישת האיור ודה, ואב לשני בנים- גיא, והשף דניאל בקר. מעיד על עצמו שסבל מדיסלקסיה.
פרעות דורוחוי
פרעות דורוחוי הוא פוגרום שערכו חיילים מהצבא הרומני ביהודי העיר דורוחוי (Dorohoi) שבצפון רומניה, ב-1 ביולי 1940. לפי דו"ח רומני רשמי 53 יהודים נרצחו אז בידי הפורעים ועשרות אחרים נפצעו, חלקם קשה. לדברי יהודי המקום, מספר הנרצחים נע בין 165 ל-200. פוגרום זה התרחש בטרם נכנסה רומניה למלחמת העולם השנייה ולפני שכרתה ברית עם גרמניה הנאצית.
הרקע לפרעות דורוחוי
בעקבות האולטימטום הסובייטי מה-26 ביוני 1940 אולצה רומניה לוותר על בסרביה (Basarabia) ועל חלקים מבוקובינה (Bucovina). הפישור/הדיקטאט של גרמניה ואיטליה בסכסוך של רומניה עם הונגריה על טרנסילבניה ועם בולגריה על דוברוג'ה, קרע חבלים נרחבים מן המולדת הרומנית והעבירם להונגריה ולבולגריה. העם הרומני חווה טראומה כשוויתר על חבלים אלה ללא מלחמה, וחיפש שעיר לעזאזל למצב– אותו מצא ביהודים. במהלך הנסיגה הבהולה של הצבא הרומני מחבלי בסרביה ובוקובינה, היו תושבים מקומיים– לא רומנים– שהפגינו את שמחתם ואף פגעו ברומנים הנסוגים. הדיווחים הגדירו את כל אלה כ"יהודים", על אף שהם היו אוקראינים, רוסים, בעלי השקפות אוהדות לקומוניזם וגם פושעים ששוחררו מבתי הסוהר. סביר להניח שגם חלק מהיהודים, שסבלו מהאנטישמיות של השלטון הרומני, שמחו להחלפתו, והיו גם שחששו מהשינויים ועזבו את החבלים הללו, כדי לא לחיות תחת משטר קומוניסטי.
הרומנים בכלל– ובמיוחד החיילים הרומנים– חיפשו דרך לנקום ביהודים על ההתנכלויות שיוחסו להם. ב-1930 היו בדורוחוי 15,866 תושבים, מהם 5,788 יהודים. בעיירה הייתה אווירה אנטישמית מאז ומתמיד; שנאת היהודים גברה בזמן מעבר שיירות הרומנים הנסוגים משטחי בסרביה ובוקובינה שעברו דרך דורוחוי, תוך כדי הפצת העלילות אודות "התנכלות" היהודים לרומנים.
ההכנות לפוגרום
ב-30 ביוני חיילים משתי החטיבות המוצבות באזור עברו מבית לבית והזהירו את התושבים הרומנים מפני ה"נקמה" שעומדת להיעשות ביהודים. הנוצרים הציבו בחלונות בתיהם איקונות, או ציירו עליהם צלבים כדי לסמנם במטרה שלא להיפגע על ידי הפורעים ביהודים. היו מקומות בהם נכתב על הבתים שגרים בהם רומנים והיו שהניפו דגלי לאום רומניים. בתוך העיירה נפוצה השמועה שניתנה רשות לפרוע ביהודים במשך 24 שעות עד למחרת.
מהלך הפרעות
בתקרית בין אנשי צבא רומנים ואנשי צבא סובייטים ביישוב חרצה (Herţa) הסמוך לדורוחוי (שעבר לשלטון ברית המועצות), הרגו הסובייטים קצין רומני וחייל יהודי רומני בשם ינקו סולומון (Iancu Solomon), שניסה לגונן על הקצין. השניים הובאו לקבורה בהלוויות נפרדות. ללוויית החייל היהודי נשלחה כיתת יורים המורכבת מ-10 חיילים יהודים מהגדודים שחנו באזור. בהלוויה השתתפו גם יהודים מבני המקום. מיד לאחר שארון הקבורה הורד לבור נשמעו יריות רבות שהפחידו את היהודים המקומיים, שברחו והתחבאו בבית הטהרה. החיילים היהודים, שפנו אל שער בית העלמין הוקפו על ידי משמרות חיילים מגדוד משמר הגבול מספר 3 ובראשם קצין בדרגת קולונל. היהודים שהציצו מבית הטהרה ראו איך פורקים את החיילים היהודים מנשק ומאלצים אותם לפשוט את מדיהם. החיילים היהודים הועמדו ליד הקיר האחורי של בית העלמין ושם ירו בהם החיילים הרומנים. שבעה יהודים נהרגו במקום ושלושת הנותרים נפצעו. הרומנים שמו בידי החייל היהודי הבכיר, אמיל ברקוביץ' (Emil Bercovici), שכבר היה מת, תת-מקלע, כדי לביים ירי כלפי הרומנים. גשם חזק במיוחד, שהחל לרדת הפסיק את ההרג לזמן מה ואיפשר לחלק מהקהל היהודי לחמוק מהמקום. חיילים רומנים רבים, בפיקודו של סגן, הוציאו במכות ובאיומים את היהודים מבית הטהרה. היהודים הובלו אל תעלה מחוץ לבית הקברות. שני זקנים וילד אחד הצליחו לברוח מהתעלה לפני שהחלו היריות. החיילים המשיכו לצוד את היהודים שהסתתרו בבית העלמין בעזרת השומר הרומני של המקום.
בו-זמנית להרג בבית הקברות, חיילים שהובלו על ידי קצינים ורבי-סמלים, פרצו לתוך העיירה בצעקות "הבולשביקים באים". החיילים אנסו, שדדו, עינו ורצחו יהודים במהלך 24 שעות. חיי יהודים רבים ניצלו בגלל תשומת הלב היתרה שנתנו החיילים לשוד חפצי היהודים. נעשו מעשי אכזריות רבים, לדוגמה:
יושב ראש הקהילה המקומית, אקסלר (Axler), נחון לאחר שהצליח להוכיח לחיילים שעצרו את מרכבתו שהוא השתחרר מהצבא הרומני בדרגת קולונל וזכה לשני אותות גבורה.
יהודים שעברו ברחוב נעצרו על ידי קצינים שבדקו את תעודותיהם, כדי לוודא שמדובר ביהודים ונרצחו.
בשלב זה התחילה התערבות של חטיבת רגלים מספר 29 המקומית, שלא הייתה בסוד קשר הרצח. החטיבה שלחה פלוגה כדי לסייר בעיר ולהשיב את הסדר על כנו. לאחר שרומנים מקומיים צעקו אל החיילים ואמרו שהיהודים יורים בחיילים, נקט סגן וסילה איסצ'יאנו (Vasile Isăceanu) צעדי מנע– הוא ציווה על עשרה חיילים יהודים, שפורקו מתחמושת, לצעוד בראש היחידה. במהרה נסחפו גם חיילי יחידה זו לרדיפת היהודים ומעצרם בטענות שווא של השתתפות בירי נגד החיילים הרומנים. סגן מפקד הגדוד, מאיור סטינו (Stino), מנע מהחיילים להוציא להורג את היהודים העצורים והציל ממוות בטוח כעשרים חיילים יהודים שכבר הופשטו עירומים והמתינו להוצאתם להורג.
גשם חזק הפסיק את מעשי ההרג, אך לא את הביזה. לביזה הצטרפו גם צוענים מקומיים שגנבו ככל יכולתם מבתי היהודים והודו לחיילים (על כך שאיפשרו להם את הביזה) בשירים ובריקודים.
הפוגרום נפסק בהוראתו של גנרל קונסטנטין סנטסקו (Constantin Sănătescu), שגילה את המתרחש באקראי, כשראה יהודים פצועים. הגנרל ציווה על קולונל אילסייביץ' (Ilasievici) לערוך חקירה בנושא.
ה"טיוח"
ביום 2 ביולי, למחרת הפרעות, רמטכ"ל צבא רומניה דיווח שחטיבה 3 "התנקמה" ביהודים בגלל הקשיים הגדולים שהיו לה עם היהודים בבסרביה. על פי הדו"ח שלו הרגו החיילים 4 יהודים, פצעו 15 ושדדו כמה חנויות.
ועדה בראשות התובע הצבאי של הקורפוס השמיני ובהשתתפות נציגי העיירה ורופאים, חקרה את האירועים. ביום 3 ביולי מצא התובע הצבאי חמישים גוויות ובהן 11 נשים, חמישה ילדים ושישה חיילים יהודים לא מקומיים שלא זוהו. התובע לא קבע את זהות הרוצחים והסתפק בקביעה שהמוות היה תוצאה של פצעי ירי. ניתן אישור לעיירה לקבור במהירות את הגוויות בגלל הריקבון המתקדם ולשם כך נשלחה פלוגת חיילים. באופן רשמי נקבע שנרצחו 53 יהודים, אך היהודים טענו, על פי פנקסי הקהילות, שמספר הנרצחים נע בין 165 ל-200. הגופות שהיו בתעלה שליד בית הקברות לא הוצאו מקברן המשותף ולא נספרו.
מפקד המשטרה המקומית, גאורגה פמפיל (Gheorghe Pamfil), חיבר דו"ח על "תקרית התכתשות" שהסתיימה במותם של כמה יהודים. מדו"ח זה לא ניתן היה להבין שהיו פרעות.
קציני חטיבה 3 הועברו לתפקידים אחרים והחטיבה עזבה את היישוב כשעגלותיה עמוסות בביזה. בין יתר הגנבות היו גם קופסאות צבע, שלא נסגרו היטב, לכן נתיב עגלות החטיבה סומן בצבעים אלה שנשדדו מהיהודים.
פביאנו סנטקרוצ'ה
פביאנו סנטקרוצ'ה (באיטלקית: Fabiano Santacroce; נולד ב־24 באוגוסט 1986 בקמאסארי, ברזיל) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת וירטוס ורנה מהליגה השלישית באיטליה. סנטקרוצ'ה הוא בן לאב איטלקי ואם ברזילאית.
קריירה
סנטקרוצ'ה החל לשחק במסגרת מקצוענית בקבוצת קומו ושיחק בשורותיה שתי עונות. בשנת 2005 עבר לברשה. בעונתו הראשונה שיחק רק 2 משחקים אך בעונתו השנייה בברשה הפך לשחקן הרכב חשוב. יכולתו הגבוהה הביאה לצירופו לנבחרת עד גיל 21 של איטליה ולרכישת כרטיס השחקן שלו בינואר 2008 על ידי נאפולי תמורת 5.5 מיליון אירו. הוא הצטרף למארק האמשיק ודניאלה מאניני שעברו גם הם מברשה לנאפולי באותה העונה. בתחילת עונת 2011/2012 הושאל לקבוצת פארמה ושימש כמגן. בעונת 2012/2013 נרכש על ידי הקבוצה באופן קבוע ושוחרר מנאפולי. בעונת הושאל לפדובה מהסרייה ב' ובתום העונה שב לפארמה, וממנה שוחרר בתום עונת.
נאפולי
סנקרוצ'ה הובא לקבוצה כדי לפתור את בעיית ההגנה ממנה סבלה נאפולי וכחלק מבניית סגל של שחקנים צעירים כדוגמת אסקיאל לאבסי ומארק האמסיק. סנטקרוצ'ה הפך לשחקן הרכב משמעותי ואף כונה "אלסנדרו נסטה הבא".
נבחרת
סנטקרוצ'ה שיחק בנבחרות הצעירות של איטליה. ב-5 באוקטובר 2008 זומן בפעם הראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת יחד עם חברו לקבוצה כריסטיאן מאג'ו.
בית טיודור
בית טיודור (באנגלית: House of Tudor) הייתה שושלת שליטים אנגלית ממנה יצאו חמישה מלכים ששלטו בממלכת אנגליה משנת 1485 ועד 1603. שלושת המלכים הבולטים בשושלת (הנרי השביעי, הנרי השמיני ואליזבת הראשונה) סייעו במידה ניכרת להפיכתה של אנגליה ממדינה אירופאית ממוצעת בימי הביניים למדינה מרכזית בתקופת הרנסאנס. בימיו של הנרי השמיני התנתקה הממלכה מרומא, המלך הפך לראש הכנסייה האנגליקנית והחלה סדרת מלחמות דת ממושכות, אשר נסתיימו סופית עם האמנציפציה הקתולית ב-1829.
תחילת שלטונם
ריצ'רד השלישי היה מלך בלתי אהוד. את שלטונו ביסס לאחר רציחתם של אחייניו הנסיכים אדוארד החמישי, ואחיו דוכס יורק, שהיו בני שתים עשרה ותשע. גם לאחר רצח הנסיכים לא שקט ריצ'רד והחל במסע הרג בו הרג את גדולי תומכיו לאחר שהעלה נגדם חשדות אמיתיים, או מדומים. העם האנגלי לא היה יכול עוד לשאת אדם זה וציפה למושיע. אך מלחמות השושנים הכריתו למעשה את מרבית ענף לנקסטר, ומספרם של בעלי טענה ראויה לכתר היה מועט מאוד. כך היה הנרי השביעי לטוען הראשי לכתר מטעם בית לנקסטר. הנרי שהה בבריטני בלוויית חבורה של אצילים גולים, שמספרם הלך וגדל ככל שמשטרו הרודני והכושל של ריצ'רד המשיך בהקזת הדמים באנגליה. בחודש אוגוסט 1485, לאחר שזכה בתמיכת משפחתה של אלמנת המלך אדוארד הרביעי, נחת הנרי בוויילס בראש צבאו וצעד לאנגליה בלוויית דודו, ג'ספר טיודור. ויילס הייתה באופן מסורתי מאחז של תומכי בית יורק, והנרי אסף צבא של 5,000 חיילים ועלה צפונה.
בצפון, הביס הנרי את ריצ'רד השלישי בקרב בוזוורת, במהלכו החליפו אחדים מתומכיו המרכזיים של ריצ'רד השלישי את נאמנותם, ואחרים נטשו את שדה הקרב. הקרב סיים למעשה את "מלחמות השושנים" הארוכה בין בית יורק לבית לנקסטר. טענתו של הנרי לכתר הייתה שנויה במחלוקת, כיוון שמוצאו היה מנכד ממזר של אדוארד השלישי, אך מרבית הטוענים האחרים לכתר כבר היו בין המתים, או חלשים מכדי לקרוא עליו תיגר.לאחר עלייתו לשלטון דאג הנרי השביעי תחילה לביסוס כוחו. נותרו מעט טוענים אחרים לכתר לאחר מלחמת האזרחים הארוכה (כגון פרקין וורבק שהתחזה לדוכס יורק, אחיו הצעיר של אדוארד החמישי שנעלם בטאואר), שזכו בתמיכתם של אצילים ממורמרים. לבסוף הצליח הנרי השביעי לבסס את שלטונו, בין היתר באמצעות פילוג בין האצילים וחתירה תחת כוחם. מעשהו הראשון היה להכריז על עצמו כמלך מהיום שקדם לקרב בוזוורת, ובכך דאג כי אלה שלחמו נגדו יוכרזו כבוגדים מבחינה חוקית, ולפיכך ראויים להוצאה להורג.
דרך נוספת בה נקט הנרי לביסוס שלטונו, הייתה לעמוד בהבטחתו להינשא לאליזבת מיורק, בתו הבכירה של אדוארד הרביעי, והשניים נישאו ב-18 בינואר 1486 במנזר וסטמינסטר. נישואין אלה העניקו לו זכות נוספת לכתר בשל קו הירושה של אליזבת (אם כי ישנה טענה כי אדוארד עצמו נולד כממזר), וסימלו את קץ מלחמות השושנים, ואת איחוד השושנה הלבנה של בית יורק עם השושנה האדומה של בית לנקסטר לכלל סמלו של בית טיודור - שושנה לבנה המשולבת בשושנה אדומה.
בתרבות
משנת 2007 עד שנת 2010 שודרה סדרת טלוויזיה בשם שושלת טיודור, העוסקת בחייו של הנרי השמיני וחלק משושלת טיודור. הסדרה הייתה מועמדת לשני פרסי גלובוס הזהב.
אוליבר ריד
רוברט אוליבר ריד (באנגלית: Robert Oliver Reed; 13 בפברואר 1938 - 2 במאי 1999), שחקן קולנוע בריטי, הידוע בגילום דמויות בעלות מאפיינים של קשיחות. שיחק, בין השאר, בסרטים "המלכודת", "אוליבר!", "נשים אוהבות", "טומי", "חניבעל ברוקס" ו"גלדיאטור".
ילדות
נולד בפרוור הלונדוני וימבלדון, בנם של מרסיה ופיטר ריד, עיתונאי ספורט. אחיינו של במאי הקולנוע קרול ריד, ונכד לסוכן השחקנים סר הרברט בירבום טרי. ריד הצהיר כי הוא צאצא (בדרך בלתי חוקית) של הצאר הרוסי פיוטר הגדול.
ריד לא סיים את בית ספר התיכון ועסק בעבודות מזדמנות, כגון שומר סף בפאבים וסבל בבית חולים. לאחר מכן שירת בצבא הבריטי בחיל הרפואה. בשלהי שנות ה-50 החל את קריירת המשחק שלו כניצב.
קריירה
תחילה שיחק ריד בתפקידי משנה בסרטי אימה שזכו לכינוי "Hammer Films". קול הבס הבולט שלו, גופו הגדול והגברי ואיכות משחקו הביאוהו בהדרגה לקבל תפקידים חשובים יותר וב-1964 שיחק בפעם הראשונה בסרטו של הבמאי מייקל וינר (מתוך שישה סרטים של וינר בהם נטל ריד חלק), "השיטה" (The System) בו שיחק בתפקיד הראשי כצלם מקומי בעיירת נופש המנסה לפתות נופשת ומוצא שהוא מתאהב בה והופך ל"קרבן" ברומן החולף. ב-1965 שיחק לראשונה בסרט בבימויו של קן ראסל, בסרט טלוויזיה ביוגרפי אודות המלחין קלוד דביסי. ב-1966 שיחק בתפקיד הראשי מול ריטה טשינגהאם בסרט "המלכודת" (The Trap), המתאר את התפתחות יחסיהם של צייד פרוות בקנדה של המאה ה-19 ונערה אילמת שהוא קנה להיות לו לאשה. ב-1967 שיחק מול אורסון ולס בסרט "לעולם לא אשכח את... מה שמו?". באותה שנה גם שיחק מול מייקל קרופורד בקומדיה "יהלומי הכתר" (The Jokers). הסרט, שבוים על ידי מייקל וינר, עסק בשני בני-טובים המנסים להתפרסם על ידי שוד תכשיטים והחזרתם.
ב-1968 שיחק בדמות ביל סייקס הנבל בסרט אוליבר!, על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס והמחזמר המצליח בעל אותו שם. ב-1969 שיחק ריד תחילה בסרט "חניבעל ברוקס" ומאוחר יותר, בסרטו של הבמאי קן ראסל, "נשים אוהבות". הסרט שהתבסס על ספרו של ד.ה. לורנס, עוסק במרובע אוהבים המתרחש באנגליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בתפקידים הנשיים הראשיים שיחקו גלנדה ג'קסון וג'ני לינדן ואלן בייטס גילם את הצלע הגברית הרביעית. בצד תשבחות הביקורת לסרט ולאיכות המשחק של כוכביו, עורר הסרט מחלוקת ותשומת לב ציבורית רבה בשל קטעי העירום שבו ובמיוחד אלו הגבריים. ב-1970 שיחק מול היילי מילס בתפקיד הראשי בקומדיה "Take a Girl Like You". את הסרט ביים במאי הטלוויזיה התיאטרון והאופרה, ג'ונתן מילר (זהו סרט הקולנוע היחיד שביים מילר).
ב-1971 המשיך ריד לשתף פעולה עם הבמאי קן ראסל ושיחק בסרטו מעורר המחלוקת "שדים" (The Devils), בתפקיד כומר צרפתי במאה ה-17 שסביב דמותו הכריזמטית מתרחשים מעשי כישוף, אלימות ומין. ב-1973 הופיע בסרט שעלילתו גם היא מתרחשת בצרפת של המאה ה-17, שלושת המוסקטרים, על פי ספרו של אלכסנדר דיומא, בו גילם את דמותו של אתוס. לסרט זה היו שני סרטי המשך בהם נטל ריד חלק: "ארבעת המוסקטרים" (1974) ו"שובם של המוסקטרים" (1989). את שלושת הסרטים ביים ריצ'רד לסטר.
ב-1975 היה חלק מצוות השחקנים עטור הכוכבים בסרטו של קן ראסל, "טומי", על פי אופרת הרוק שנוצרה על ידי להקת המי. הוא גילם בסרט את אביו החורג של טומי הרוצח את אביו הביולוגי.
ב-1979 שיחק בסרט האימה שביים דייוויד קרוננברג, "צאצאים" (Brood), ומשלב זה החלה הקריירה שלו לדעוך והסרטים בהם השתתף לא זכו להצלחה יתרה. בשנות ה-80 הוא השתתף גם בסרטי ניצול שהופקו על ידי הארי אלן טאורס בדרום אפריקה בעידן האפרטהייד והופצו ישירות כסרטי וידאו בארצות הברית ובבריטניה. הצלחותיו האחרונות היו בסרטו של טרי גיליאם, "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" (1988), "אי המטמון" בכיכובו של צ'רלטון הסטון (1990) (הסרט בוים על ידי בנו, פרייזר קלרק הסטון) ו"Funny Bones" בבימויו של פיטר צ'לסום (1995).
ריד זכה לפרסום נרחב בזכות השתתפותו בסרטו של רידלי סקוט, גלדיאטור, שהיה תפקידו האחרון. ריד גילם את פרוקסימו, ושיחק לצד ריצ'רד האריס, אותו העריץ. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2000, לאחר מותו של ריד, ובחלק מהקטעים השתמשו בכפיל ובטכנולוגיה ממוחשבת. ריד היה מועמד לפרס האקדמיה הבריטית על שחקן המשנה הטוב ביותר וגם לפרס גילדת השחקנים לאנסמבל השחקנים כחלק מאנסמבל השחקנים בסרט.
חיים אישיים
ב-1959 נשא ריד את קט ביירן ונולד להם בן בשם מארק. לפני גירושיהם ב-1969, בעת צילומי הסרט "אוליבר!", הכיר על הסט את הרקדנית ג'קי דריל שנשכרה להשתתף בסרט, ומהרומן איתה נולדה להם בת בשם שרה. ב-1985 נשא את ג'וזפין ברג'.
ריד נהג לצרוך אלכוהול בכמויות גדולות. הוא התנגד לשאלות בנושא הרגלי השתייה שלו כשהשתתף בתוכניות טלוויזיה, ובתוכניתו של דייוויד לטרמן חשישה ההפקה שריד יהפוך לתוקפני בעקבות ריבוי השאלות של לטרמן בנושא. ריד תקף מנחה בערוץ 4 של הטלוויזיה הבריטית בהיותו שיכור. לפי הביוגרפיה של ריד, " Evil Spirits", שנכתבה על ידי קליף גודווין, בחלק מהפעמים שבהם נהג בצורה זו בראיונות ובתוכניות ארוח, הוא לא היה שיכור ופשוט רצה לעורר קצת את הרוחות ולדאוג לפרסומו מחדש, דבר שהתקבל בשמחה גם אצל מפיקי התוכניות. ב-1987 הפסיק ריד לשתות למשך שנה בגלל מחלת הכליות שהתפתחה אצלו כתוצאה מאלכוהוליזם.
ריד מת מהתקף לב בהפסקה מצילומי הסרט גלדיאטור בוולטה שבמלטה, ב-2 במאי 1999. בעת מותו היה שתוי.
על אישים מפורסמים
על אישים מפורסמים (לטינית: De viris illustribus) הוא אמצעי אמנותי (טרופוס ) של ספרות מופת רומאית עתיקה, אשר קמה לתחייה במהלך הרנסאנס האיטלקי והעניקה השראה להרכבתן או הזמנתן של סדרות של דיוקנאות של גברים דגולים, עם תכלית דידקטית בולטת.
בתקופה הרומית
מאז ראשיתו של האמצעי הספרותי הזה בחוגו של קיקרו, מספר יצירות עתיקות נושאות את הכותרות "De viris illustribus" (מילולית: "על גברים מפורסמים") או "De hominibus illustribus" ("על בני אדם מפורסמים"):
בימי הביניים
במהלך ימי הביניים הסדרה מעוררת ההשראה פנתה לשתי דרכים: דמויות המופת הנוצריות הספציפיות היו מעוגנות בהגיוגרפיה, בה נסים משכו את תשומת הלב, אך התכונות שהודגמו על ידי מרטירים היו של כח מוסרי, אמונה וצייתנות. בצד החילוני, דמויות המופת הגשמיות, אותן חיקו אריסטוקרטים בלבד, צומצמו ונקבעו ב"תשעת המכובדים" שהיו דמויות מופת אביריות של אדיבות אמיצה, המודלים המדריכים של התנהגות אריסטוקרטית אדיבה. ספריית הדיוקנאות הספרותיות הוצגה מעתה והלאה בתזכורות חזותיות, בכתבי יד מעוטרים ובשטיחים, ובאמצעי תקשורת אחרים.
בתקופת הרנסאנס
עם תחילתה ממש של תחייתה מחדש של הלמידה הקלאסית ברנסאנס האיטלקי, קבוצה רחבה יותר ונבחרת בקפידה של אישים בעלי מוניטין מהעבר הרחוק והקרוב, המצטיינים בחכמת השלטון שלהם או לימודם, "הופיעה כמעט במקביל במרכזים איטלקיים מגוונים כמו מילאנו, נאפולי, סיינה, פדובה, פוליניו, פירנצה, ונציה, פרוג'ה ואורבינו". בספרות, פרנצ'סקו פטרארקה ביטא את הרעיון בחיבורו "על אישים מפורסמים", אוסף של 36 ביוגרפיות קצרות. בהשראה לחיקוי, ג'ובאני בוקאצ'ו כתב את "על גורלם של אישים מפורסמים", אוסף של 56 ביוגרפיות. בוקאצ'יו כתב גם השלמה לחיבור זה בשם "על נשים מפורסמות", אוסף של 106 ביוגרפיות. לאונרדו ברוני פרסם תרגומים של "חיי אישים" מאת פלוטרכוס.