cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפורמת 1861
ביצוע הרפורמה
המצב הקשה ביותר היה בצפון האימפריה - שם צמיתים קיבלו את חירותם, אך למעשה נותרו ללא אדמות לעיבוד. לעומת זאת, בחלקים אחרים של המדינה, האיכרים ששוחרו הפכו לבעלי רוב האדמות המעובדות. תוצאותיה של רפורמת שחרור הצמיתים לא היו משביעות רצון, כי מצב אותם איכרים עניים נעשה אף קשה יותר ממה שהיה בהיותם צמיתים.
הרפורמה לא כללה צמיתים של המדינה. צמיתים אלו שוחררו בשנת 1866 בתנאים טובים יותר מיתר הצמיתים.
אובייקט מעבר
אובייקט מעבר או אובייקט חליפי הוא מונח מתאוריית יחסי אובייקט בפסיכולוגיה שנטבע על ידי הפסיכואנליטיקאי דונלד ויניקוט, והוא מתייחס לחפץ ממשי שמסמל עבור התינוק את האם ומאפשר לו לשמור איתה על קשר 'מפונטז'.
תהליך היווצרות האובייקט
אובייקט המעבר מופיע בשלב שבו התינוק מתחיל להפריד בינו לבין האם. מהיותו ממשי אך בו בזמן סמל לאם הנעדרת, אובייקט המעבר נמצא באזור הדימדומים שבין הממשי למדומיין. אזור זה נקרא על ידי ויניקוט 'מרחב פוטנציאלי' או 'תופעות מעבר', ויש לו קיום חיצוני ופנימי בו זמנית.
תהליך ההפרדות של התינוק מאימו, כרוך בתסכול גדול מצד התינוק, שחש ומבין שאיננו חלק אינטגרלי מאימו כפי שדמיין בתחילת דרכו. כדי לפצות את עצמו על התסכול ועל החרדה, שהוא חש עקב ניתוקו מאימו והפיכתו לישות נפרדת, הוא מאמץ חפץ כלשהו שמסמל בעיניו את הנוכחות המרגיעה של אימו ועליו הוא משליך את הרגשות שיש לו כלפי אימו. זהו אובייקט המעבר. החפץ שיהיה בדרך כלל רך, יכול להיות חיתול, כרית, שמיכה, דובון או מוצץ.
התינוק נזקק במיוחד לאובייקט המעבר ברגעים קשים, כמו פרידה בהליכה לשינה או ברגעים לא צפויים כמו נסיעה למקום לא ידוע. תחילת תהליך האימוץ של אובייקט המעבר יהיה בין הטווח של 4 ל-12 חודש ויכול להמשך עד גיל הגן. כאשר הוא גדל הוא עשוי להחליף את האובייקט באובייקט בעל צורה טיפוסית ולעבור מכרית ושמיכה לדובון או בובה. יש תינוקות המעניקים לו שם ואף מספרים לו סיפורים.
באמצעות אובייקט המעבר התינוק מממש את הצורך שלו בחוויית האומניפוטנציה, שהיא תחושת כל-יכול, כשל בורא העולם, כאשר יש אובייקט שבו הוא שולט שלטון ללא מיצרין ועושה בו ככל שיחפוץ, בניגוד לאם שם שליטתו מוגבלת. אובייקט המעבר מאפשר לתינוק לפתח התייחסות סמלית לחיים והוא מהווה בסיס ליצירתיות ולמשחק, ולהנאה מכל התופעות שנמצאות באזור הדימדומים שבין מציאות ודמיון.
הפסיכולוגית והפסיכואנליטיקאית הישראלית רוני סולן טוענת כי מרחב המעבר נוצר באופן יצירתי הן על ידי התינוק והן על ידי האם, כאשר האם "מנצחת" על התהליך. מרחב המעבר מאפשר לתינוק ולאם לחוות את חוויית ה'יחד' כיחסי טריאדה (אם, תינוק ואובייקט מעבר משותף). ולממש את עצמיותם באופן ששומר על הייחודיות של כל אחד מהם.
סקר הר מנשה
סקר הר מנשה ("סקר השומרון") הוא סקר ארכאולוגי שנערך על ידי הארכאולוג פרופסור אדם זרטל מאוניברסיטת חיפה באזורים החופפים לנחלה המקראית של שבט מנשה בהר המרכזי.הסקר החל בשנת 1978, ונמשך 30 שנה.
במהלך 30 שנות הסקר, נתגלו כ-1,530 אתרים מכל התקופות, וכ-450 מהם תוארכו לתקופת הברזל א' 1000 לפנה"ס - 1250 לפנה"ס, היא תקופת ההתנחלות וגיבוש עם ישראל בארץ ישראל.
קרוב ל-90% מן האתרים שנתגלו בסקר לא היו ידועים קודם. מן הסקר מצטיירת מפה ארכאולוגית והיסטורית חדשה של ארץ ישראל התנ"כית. עורך הסקר, זרטל, טוען כי לאור ממצאיו מתחזקת תקפותו של הסיפור המקראי - יציאת מצרים, הנדודים במדבר, הכניסה לכנען דרך עבר הירדן היא תקופת ההתנחלות, התגבשות העם, והכיבוש, וזאת בניגוד לדעת חוקרים אחרים הסבורים כי תהליך ההתנחלות והתגבשות עם ישראל בארץ ישראל התחולל בשונה מן המתואר בספר יהושע, וכי אין לסיפור כיבוש הארץ המקראי הוכחות בממצאים הארכאולוגיים שנמצאו עד כה ובמקורות היסטוריים חיצוניים.
בסקר נמצאו אתרים בולטים הקשורים לתקופת ההתנחלות של שבטי ישראל בארץ כנען:
הסקר מיועד לכלול 6 כרכים בעברית (לפי אזורי משנה), מהם פורסמו 5 כרכים, וכן 2 כרכים באנגלית.
חידושי הסקר
באזור נחלת שבט מנשה נערכו לפני עבודה זו שני סקרים חלקיים ביותר: סקר ארץ-ישראל המערבית שנערך במערבה של ארץ ישראל על ידי הוריישו קיצ'נר וקלוד קונדר בשנים 1870 – 1880, וסקר ארכאולוגי שכונה "סקר חרום" 3 חודשים לאחר תום מלחמת ששת הימים.
בתיאור ההתפתחות היישובית של אתרי האזור, עושה הסקר שימוש במקורות היסטוריים ומקראיים. יתרון גדול היה לעורכי סקר זה בעובדה כי רוב השטח אינו מיושב ונשמרו בו עתיקות מתקופות קודמות. יעידו על כך הנתונים על מספר התושבים המובא ברבים מן האתרים. אמנם הנתונים שעמדו לרשותם לא היו מעודכנים, אך גם הם מעידים על האוכלוסייה המועטה ביישובי האזור.
בנימין מזר מתאר בדברי ההקדמה את החידוש שבסקר זה. מלבד החידושים בתחום המחקר הארכאולוגי, הסקר נערך לראשונה בהתאם ליחידות נוף ולא שטחים שהוגדרו בצורה מלאכותית, כמו למשל בסקר ישראל. חידוש נוסף היה בהתייחסות לנתונים האקולוגיים, התופסים מקום חשוב במחקר המודרני, כמו: רישום מקורות המים, פירוט המסלע והקרקע, המתקנים החקלאיים, איסוף מבוקר של הקדרות וכן נתונים על טיבה של האוכלוסייה המקומית.
זרטל, עורך הסקר, כתב כי לדעתו סקר הר מנשה הוא הסקר הארכאולוגי הגדול בעולם כיום – מבחינת גודל השטח, משך הביצוע (30 שנה) וההתמקדות. הסקר כלל מעבר רגלי על פני כל השטח באופן מדויק ואיסוף כל המידע הקיים על האתרים, כולל שיחות עם תושבי האתרים. זרטל ייחס חשיבות מיוחדת לחקר נחלת שבט מנשה. הוא ציין כי לפי המקרא החלה בתחום שבט זה ההתיישבות של שבטי ישראל בארץ כנען. מחבל ארץ זה עברו שבטי ישראל לנחלת שבט אפרים והגיעו לנחלת שבט יהודה. לדעתו האזור כולל את האתרים העתיקים ביותר של ההתנחלות הישראלית בארץ כנען.
ההחלטה לבחור את נחלת שבט מנשה לנושא הסקר נבעה מהסיבות הבאות:
היקף הסקר
במסגרת סקר הר מנשה, נסקרו מהקרקע, ברכב וברגל, ומהאוויר, 3,000 קמ"ר - כרבע משטחה של ארץ ישראל להוציא את שטחו של הנגב.
הסקר הארכאולוגי, ביסודו, הוא מיפוי של כל האתרים ההיסטוריים. עורכי הסקר מודדים אותם, רושמים את הממצאים ומצלמים את עיקרם. לבסוף, מנסים לתארך את תולדות האתר באמצעות איסוף מדוקדק של החרסים על פני השטח. לעיתים, באתרי מפתח, עורכים גם חפירות.
לאחר המיפוי נאספים נתונים על גורמי הטבע: המסלע, הקרקע, המים, הטופוגרפיה, תנאי המעבר - התחבורה; וכן גורמי אנוש: חברה, שבט, דת, פולחן ולאום.
אחד מחידושי הסקר היא ההתייחסות לכל אתר ואתר לפי 24 אפיונים קבועים, ובהם:
וכן תיאור כללי של האתר, ממצאים מיוחדים ואזכורים היסטוריים. הנתונים נקלטו במאגר נתונים ואיפשרו את ניתוח האפיונים. גם זה אחד מהחידושים של הסקר.
ייחודו של הסקר
סקירת הממצאים של הסקר לפי האתרים, כפי שתיעשה בהמשך, מצביעה על השימוש שנעשה בהתייחסות לכל אתר ואתר לפי 24 אפיונים שונים. לאור האפיונים ניתן היה להגיע להערכות לגבי המועדים שבהם חלו התפתחויות של היישוב, הן מבחינת שטחי העיבוד והן מבחינת היקף האוכלוסיות שהתגוררו בהם. אינדיקטור חשוב התגלה בסקירת מקורות המים של האתר: מרחקם ממקור טבעי ומספרם של בורות המים בו. איתור ממצאי העיבוד החקלאי והשוואה לשיטות העיבוד הנוכחיות, שאמנם השתנו מאז, אך עדיין נשאר דמיון ביניהם. המסקנה הסופית אליה הגיעו עורכי הסקר הייתה לגבי זיהוי אפשרי של האתר, זיהוי התואם מקורות מחקריים והיסטוריים. הזיהוי שנמצא בעבר הושווה עם הזיהוי אליו הגיעו עורכי הסקר - לעיתים הוא אומת ולעיתים הוא נדחה.
לאור הסקר בוצעו סקרי משנה: על סוגי המטבעות שהתגלו בכל אזור, על הממצאים הפריהיסטוריים - כלי הצור, על סוגי המתקנים החקלאיים ועוד.
הר המנשה
על פי החלטתו של זרטל תחומי הסקר חופפים את נחלות השבטים על סמך התיאור המקראי. בחירה זו מתבססת על הערכה כי אלו יחידות גאומורפולוגיות. החלוקה של ארץ ישראל ליחידות שבטיות היא קדומה וטבעית. היא נמשכה גם בתקופות אחרות ויש לה הדים גם בימינו.
חלק א: קער שכם
להלן יחידות נוף בקעת שכם:
לפרקים 3 נספחים: החוקר אנדרה למייר סוקר את רשימת הכתובות שנמצאו, יעקב ינאי - את אוסף המטבעות ומלכה מוסברג - את צלמיות הנשים. במוספים נכללים רשימת מקורות המים בהר מנשה, רשימת השמות הגאוגרפיים לכל התקופות, רשימת מתקנים חקלאיים ורשימה מפורטת של הכפרים הערביים ונתונים על האוכלוסייה שלהם.
חלק ב: העמקים המזרחיים וספר המדבר
בכרך השני של הסקר, על חלקו המזרחי-צפוני של השומרון, נוספו עדכונים כלליים שלא הופיעו בחלקו הראשון של הסקר. בין השאר:
מלבד זאת, בכרך זה 115 צילומי אוויר (לעומת 15 - בכרך הראשון). במקרים אחדים, כמו במבני הגלגלים, רק צילומי אוויר הביאו לחשיפתם.
על היקף הסקר תעיד העובדה כי נסקרו בו 261 אתרים, מתוכם 191 או 73% אתרים חדשים. השוואת סקר זה עם סקרים קודמים שנעשו בשומרון מצביעה על יתרונו: בסקר הבריטי התגלו 48 אתרים, בסקר החרום משנת 1966 - עוד 24 אתרים ובסקר 1972 - 36 אתרים.
כמו הסקר הקודם האזור חולק ליחידות נוף, עשר במספר:
סקר זה הוא מקור מידע חשוב ביותר על אזור גאוגרפי זה של ארץ ישראל.
ממצא הצור בעמקים המזרחיים
הכרך השני כולל נספח מיוחד שנערך ביוני 1994 על אודות ממצאי אבן הצור שנאספו באזור הסקר. לדעת החוקר, חיים וינט: "ניתוח העשוי להאיר את תולדותיהן ואופיין של החברות האנושיות הקדומות באזור, שכמעט לא היו ידועות עד לתחילת הסקר". בעקבות סקר הר מנשה, נערך סקר מפורט בשנים 1993/1994 בארבעה אתרים: "ח'ירבת אל-מליח", "ג'למת אל-אחמר", "עיראק אל-חמרה" וחלק מאתרי "ראס אל ח'רובה".
הכלים והטכנולוגיות ששימשו לזיהוי בתקופות השונות היו:
מספר הממצאים יכול להעיד את היקף העבודה: באתר "ח'ירבת אל-מיתה" התגלו 903 כלים ופסולת תעשיית אבן הצור - ביניהם להבים כנעניים מגוונים. ב"ח'ירבת אל- מליח" נמצאו למעלה מ-1,000 פריטים מהם 498 ללא כל שבר. נערכה השוואה עם ממצאים מאתרים בנגב ובהר סיני.
עורך הסקר מציין כי באזור זה יש עוד 50 אתים עם כלי צו שאינם כלולים בסקר המנשה.
חלק ג: מנחל עירון לנחל שכם
הכרך השלישי של הסקר מקיף את השטח שבין נחל עירון - הגבול הצפוני של נחלת שבט מנשה - לבין נחל שכם בדרום. הוא משלים מבחינה ארכאלוגית והיסטורית את החלק הצפוני-מערבי של הנחלה, אחרי שהחלק המרכזי - קער שכם - נסקר בחלק הראשון והחלק המזרחי - העמקים המזרחיים וספר המדבר - נסקר בחלק השני של הסקר. שותף לחלק השלישי של הסקר גם ניבי מרקם.
אלבניה במשחקים הפאראלימפיים
אלבניה השתתפה פעם אחת במשחקים הפאראלימפיים כששלחה למשחקי אולימפיאדת הנכים לונדון (2012) ספורטאי יחיד. במשחקי החורף לא נטלה אלבניה חלק מעולם.
סקר הר מנשה
חלק ג: מנחל עירון לנחל שכם
החלק השלישי של הסקר נכתב בשנת 2000, כאשר רובו של האזור עבר לשליטה פלסטינית ונמנעה כניסה לאתרים בשומרון. 400 הקמ"ר של השוליים הצפוניים-מערביים הוא חבל ארץ הררי, הנושק לשפלת החוף. לכן ניתן להגדיר אותו בתור "מבצר השומרון". אל נרבתא נסו יהודי קיסריה בתקופה הרומאית, אל אתר אל-אחוואט הגיעו גויי הים ואולי גם עלילת ספר יהודית התרחשה בה. מעטים היו המבקרים שעברו באזור בעבר הרחוק. הוא היה מחוץ להתעניינות של תיירים, צליינים, נוסעים וחוקרים. אין באזור מקומות קדושים. גם הגישה למקומות אינה קלה. רק החלקים הסמוכים לעמק דותן ונחל עירון זכו לביקור החוקר המודרני.
דרכים ותוואי-מעבר עברו בהר מנשה שהיה צומת דרכים טבעי למעבר בין שפלת החוף לבין עמק יזרעאל, בין דרום הארץ והנגב לבין צפון ההר ועמק יזרעאל ובין עבר הירדן המזרחי לחוף הים התיכון. שלוש דרכים ראשיות חצו את האזור:
באזור הסקר נמנו יחידות הנוף הבאות:
כרם חצוב
בסקר התגלה ממצא מעניין ויחודי: כרם חצוב בשיטה חקלאית בלתי ידועה מהתקופה הרומית-ביזנטית. סוקרי הר מנשה נתקלו מפעם לפעם "בריכוזי פירים ריבועים ועמוקים, חצובים בסלע". הם התפרסו על שטחים רחבים בצפון השומרון והסברה הייתה כי אלו קברים. אדם זרטל הגיע למסקנה כי הפירים נועדו לגידול גפנים על גבי משטחי סלע שאינם ראויים לעיבוד אחר. הפירים נתגלו בין העמקים הפנימיים סאנור וא-ראמה בדרום לבין הרכס הגבוה של אום אל-פחם, עד למישור החוף במערב ועד לספר המדבר במזרח. כאן בא לידי ביטוי הניצול של הסדקים והחללים המבתרים את הסלעים לאורך ולרוחב. החללים נוצרו כתוצאה מסחיפה והתמלאו בחלקם בקרקע. השיטה הייתה: החללים בסלע נוצלו כמצע לשרשי הגפן, החללים התמלאו בקרקע סחף והפכו בסיס למצע גידול. כך הפכו בעלי הכרם החצוב את חללי הסלע לשיטת גידול מבוקרת. גם היום, במקומות שאינם מעובדים, צומחים מחללים אחה עצי תאנה, זית ושיחים ועצים של החורש הים תיכוני.
חלק ד: מנחל בזק עד הסרטבה
הכרך הרביעי של הסקר הוא הגדול ביותר, יותר מ-800 עמודים. הוא נכתב בשנת 2005 והוקדש לזכרו של הארכאולוג ניבי מרקם שהיה שותף לסקר. בסקר נחקר שטח של 250 קמ"ר, שבו אותרו למעלה מ-200 אתרים. תחומו הוא בקעת הירדן הצרה בין נחל בזק בצפון לסרטבה בדרום, הכוללת בבקעת הירדן את הרצועות המכונות בערבית: "ע'ור" - החלק העליון המערבי והרחב של הבקעה ו"זור" - הרצועה התחתונה הסמוכה לנהר הירדן, המשטחים של חוואר הלשון ליד נהר הירדן, צוקי ראס ח'רובה והרמה הנישאת של הסרטבה. מכלול השטחים אינו יחידה אורגנית אחת אלא ארבע יחידות נוף המשלימות את הכרך השני. שלוש יחידות הנוף הראשונות:
היחידות קשורות לשבר הסורי-אפריקני ולנהר הירדן. היחידה הרביעית בסקר - "רכס הסרטבה" שונה באופיה משלוש האחרות, אך נכללת בכרך זה.
אחד החוקרים הראשונים של האזור היה החוקר הצרפתי ויקטור גרן (Victor Guerin). הוא מצא עניין בנהר הירדן, בקעת הירדן ועלה להר סרטבה. על נהר הירדן הוא כותב: "דומה שאין עוד נהר מתפתל כמו הירדן . . מעבר לסבך . . משתרע עמק צר בדרך כלל ופורה מאוד שאת אדמתו הבוצית מציף הירדן בעיתות שיא גאותו". אנשי "הסקר הבריטי" נתקלו בבעיה הקיימת עד ימינו: "רק לעיתים רחוקות מאפשר הנהר שירטוט אמין של מהלכו בתוך הזרם הבלתי- ממוקד. הוא מתפתל ומתעוות לצפון, לדרום, מזרח ומערב ופונה תוך חצי שעה לכל פינות המצפן.
רצועת החיבור בין עבר הירדן המזרחי לארץ ישראל המערבית, נושא חלק זה של הסקר, קשורה במסורות מקראיות חשובות:
בכרך זה נסקרו 204 אתרים מהם רק 24 היו ידועים מסקרים קודמים.
האתרים הבולטים שנחקרו בסקר:
חלק ו: הכתף המזרחית של השומרון - מנחל תרצה ועד צומת מעלה אפרים
חלק ו' פורסם בסוף 2016 והוא עוסק בכתף המזרחית של השומרון מנחל תרצה ועד צומת מעלה אפרים
לקריאה נוספת
בהכנה:
אגריפרוססורס
היסטוריה
החברה נוסדה על ידי אהרון רובשקין, לאחר שבשנת 1987 רכש מתקן לא כשר לאריזת בשר שבאותה העת היה לא פעיל במשך שבע שנים. רובשקין ניהל את החברה יחד עם שניים מבניו, שלום רובשקין וחשי רובשקין. בסופו של דבר "אגריפרוססורס" הפך למפעל לאריזת בשר כשר הגדול ביותר בארצות הברית.
ביולי 2009 נרכש המפעל במכירה פומבית על ידי חברת "SHF Industries", שבבעלותו של התעשיין הקנדי החרדי הרשי פרידמן. החברה חידשה את הייצור במפעל תחת המותג "Agri Star".
במדיה
העיירה פוסטוויל וחברת אגריפרוססורס זכו לסיקור נרחב בכלי התקשורת בארצות הברית ובישראל, במיוחד לאחר הפשיטה הפדרלית במאי 2008, אשר בחרו בעיקר להתמקד באלמנט היהודי. כמו כן, לאורך השנים יצאו גם שני ספרים, מחזה, ומספר סרטים תיעודיים שהתמקדו בחברת "אגריפרוססורס" ובמאבקים החברתיים בעיירה פוסטוויל.
במהלך השנים הופקו שני סרטים תיעודיים העוסקים בנושא - הסרט התיעודי "Postville: When Cultures Collide" יצא לאקרנים בשנת 2001 והסרט התיעודי "abUSed" (אשר מתמקד בפשיטה הפדרלית) יצא במהלך 2009.
בשנת 2009 שבעה גברים, אשר נעצרו במקור בפשיטה הפדרלית, כתבו מחזה בספרדית בשם "Historia de la Vida Nuestras" ("סיפור חיינו") אשר הוצג בכנסיות הלותרניות בעיירה דקורה שבאיווה ובמיניאפוליס.
קישורים חיצוניים
כתבות בעיתונות
וידאו
המערכה בדרום-מערב האוקיינוס השקט
במערכה זו לחמו כוחות הצבא היפני הקיסרי בעיקר בכוחות אמריקאים, אך גם כנגד כוחות אוסטרלים, הולנדים, פיליפינים, בריטים ועוד כוחות מבעלות הברית.
מרבית הכוחות הלוחמים היפניים השתייכו לחיל המשלוח הדרומי, קבוצת ארמיות בפיקודו של גנרל היסאיצ'י טראוצ'י. תפקידה של קבוצת הארמיות, שהוקמה ב-6 בנובמבר 1941, היה לכבוש את הטריטוריות שבשליטת בעלות הברית בדרום-מזרח אסיה.
המערכה החלה עם ההתקפה על פרל הארבור, ובמקביל פתחו היפנים במתקפה על המעוזים המערביים ברחבי דרום-מזרח אסיה. היפנים זכו בסדרה של ניצחונות, וכבשו חלקים גדולים מסין, בעיקר לאורך החוף, בורמה, הפיליפינים, הודו-סין, איי שלמה ואיים נוספים בדרום-מזרח אסיה. לאוסטרליה גופא לא פלשו היפנים, אך הם תקפו אווירית מספר מטרות ביבשת, בעיקר את דרווין.
המפנה החל באוגוסט 1942, עת החל צבא בעלות הברית את מתקפת הנגד שלו באוקיינוס השקט. על פי תוכנית ההתקדמות האמריקאית, נכבשו איי מפתח באוקיינוס, בעיקר באלה בהם היו שדות תעופה, ובכך נטרלו איים אחרים מבלי שיצטרכו להילחם עליהם. צבא בעלות הברית התקדם מדרום מערב האוקיינוס השקט לכיוון איי יפן, תוך שהוא משחרר בדרכו את האזורים הכבושים, עד שנעצר באיי ריוקיו, מאות קילומטרים בודדים מיפן. או-אז הוחלט לוותר על פלישה ליפן גופא, ובמקום זאת הוטלו שתי פצצות אטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי. פצצות האטום היוו את אחד הגורמים שהכריעו את הכף והביאו את יפן לחתום על הסכם כניעה ללא תנאי, ובכך הסתיימה המערכה.
חוק הדלות הגוברת
חוק הדלות הגוברת הוא כלל שקבע קרל מרקס ב"הקפיטל" וב"המניפסט הקומוניסטי" שלו, לפיו עתיד המרדף הכפייתי של הקפיטליסטי אחר רווח עודף להוביל לדלות ולסבל הולכים וגוברים של מעמד הפועלים, ועל–ידי כך להחיש את קיצו של הקפיטליזם במהפכה אלימה.
סתירות הקפיטליזם הבורגני
ב"המניפסט הקומוניסטי" וב"הקפיטל" שלו קבע מרקס כי בקפיטליזם קיימות מספר סתירות פנימיות העתידות להביא באופן "בלתי נמנע, כמו חוק של טבע" לחורבנו. סתירות פנימיות אלו הן במקובץ "חוק הדלות הגוברת":
הבטחת המהפכה
"חוק הדלות הגוברת" של מרקס היה הבטחה לכך ש"כליונה [של הבורגנות] וניצחונו של הפרולטריון – משניהם כאחד אין מפלט" ("המניפסט הקומוניסטי"). הייצור הקפיטליסטי מוביל באופן בלתי נמנע, כמו "חוק טבע" לשלילתו הוא. ההיסטוריה, לפי מרקס, מתקדמת באופן דיאלקטי, כשכל התפתחות (תזה) טומנת בתוכה את סתירתה (אנטיתזה). עצם עלייתו לגדולה של הקפיטליזם הבורגני מכילה בתוכה באופן בלתי נמנע את הסתירה המובנית ותביא בהכרח לנפילתו.
המשטר היחיד היכול להיות פטור מסתירה פנימית כזו ולהביא לקיצה את ההתפתחות ההיסטורית הוא הפרולטריון. לפי מרקס, "כל חברה עד כה הייתה מושתתת... על הניגוד בין מעמדות מדכאים ומדוכאים", אך עם המהפכה הפרולטרית, יבטל הקניין הפרטי העומד ביסוד הניגוד המעמדי והפרולטריון שיהפוך "בדרך מהפכה למעמד השליט... [יבטל] בכוח-הזרוע את יחסי הייצור הישנים... [ומתוך כך] את התנאים לקיום של ניגוד מעמדי, של מעמדות בכלל ומכאן גם את שלטונו הוא כמעמד". במילים פשוטות, עם ביטול הקניין הפרטי, יחדלו הבדלים בין בני האדם להתקיים, ולכן ההתפתחות ההיסטורית שכוחה נובע מניגוד זה תבוא אל קיצה.
מרקס לא קבע לוח זמנים מוגדר וחד-משמעי לנפילתו ההכרחית של הקפיטליזם ועליית המשטר הסוציאליסטי, אך מדבריו היה ברור כי המהפכה עתידה להתחיל במדינות בהן הגיע הקפיטליזם לבשלות—מעמד פועלים הולך וגדל החי בעוני ונישול הולכים וגוברים מול קבוצה קטנה והולכת של בעלי-הון גדל והולך.
מדוע לא מומשה המהפכה?
יתר על–כן, מאוחר יותר, כאשר התרחשו מהפכות סוציאליסטיות במדינות שונות, הן צלחו אך ורק במדינות אגרריות, לא מתועשות ולא 'בשלות' מבחינה קפיטליסטית כמו רוסיה או סין, אך נכשלו לחלוטין במדינות המתועשות (כמו בגרמניה או אוסטריה), או אפילו לא הגיעו עד כדי לניסיון משמעותי למהפכה (כמו בבריטניה או ארצות הברית).
סוגיות אלו לא היו עניין היסטורי שולי של מועדה המדויק של המהפכה או פרטי-הפרטים של ההתפתחות ההיסטורית הדיאלקטית. הדואליזם של הון ועבודה וההתנגשות ההכרחית בין מעמד הפועלים לקפיטליסטים הם ליבה של התאוריה המרקסיסטית. נטישתם לטובת שינוי הדרגתי, כפי שטענה לו התנועה המתחזקת והולכת של הסוציאל-דמוקרטיה עמד בסתירה ברורה גם לתאוריה של מרקס וגם לפרקסיס המרקסיסטי: אם בקצה הדרך של הקפיטליזם לא ניצבת באופן הכרחי מהפכה, הרי שכל ההתפתחות ההיסטורית שחזה מרקס בטלה מעיקרה.
רוזה לוקסמבורג
רוזה לוקסמבורג התמודדה בשנת 1900 עם הטענות הסוציאל-דמוקרטיות של אדוארד ברנשטיין פנים אל פנים וטענה ב"רפורמה או מהפכה":
במילים אחרות, אם הקפיטליזם אינו הרע המוחלט שיש למגרו, וקניין פרטי אינו גזל כך שאפשר לפסוע בנתיב של שילוב ו'התאמה' של הקפיטליזם, הארגומנט הבסיסי של המרקסיזם מתפוגג. הוגים סוציאליסטים אמצו מספר גישות כדי להתמודד עם הסתירה לכאורה בין המציאות בפועל להתפתחות ההיסטורית של עוני הולך וגובר שסופו מהפכה אותו חזה מרקס.
לנין
ולדימיר איליץ' לנין טען ב"אימפריאליזם, השלב הגבוה ביותר של הקפיטליזם" כי את הסתירה לכאורה בין המציאות לתאוריה המרקסיסטית ניתן להתיר אם מבינים כי האימפריאליזם האירופי הוא השלב האחרון והגבוה ביותר של הקפיטליזם—שלב המונופולים שאחריו המהפכה בוא תבוא. לנין מצטט את פרידריך אנגלס במכתב למרקס משנת 1858 בו הוא מציין כי "הפרולטריון האנגלי הופך למעשה יותר ויותר בורגני, כך שהבורגנית מכל האומות מייעדת את עצמה כך נראה למצב של אצולה בורגנית ופרולטריון בורגני לצידה". הוא ממשיך במכתב אחר של אנגלס משנת 1882 לקרל קאוצקי בו הוא מציין כי "אין כאן [באנגליה] מפלגת פועלים, יש רק שמרנים וליברלים-רדיקלים, והעובדים שותפים בעליצות לחגיגת המונופול של אנגליה בשוק העולמי ובקולוניות".
לפי לנין, ניתן להבחין כאן בהתפתחות דיאלקטית התואמת את התאוריה של מרקס. הוא מציין מערכת של סיבה ומסובב, תזה ואנטיתזה: הסיבות הן ניצול העולם כולו על ידי בריטניה, מעמדה המונופוליסטי בשוק העולמי והמונופול הקולוניאלי שלה, והתוצאה היא שחלק מהפרולטריון הבריטי הופך בורגני ו"מרשה לעצמו להיות מולך על ידי אנשים שנקנו על–ידי או לפחות שוחדו על ידי הבורגנות".
הבעיה העיקרית בטיעונו של לנין היא שהוא אינו משלים או משכלל את טיעונו של מרקס אלא מציע תאוריה הסותרת אותו בצורה בוטה. מרקס טען כי הבורגנות חייבת באופן בלתי נמנע לכרות את קברה. זהו כורח בלתי-נמנע תחת מערכת המטריאליזם ההיסטורי ומרקס הדגיש שוב ושוב שתהליך ההתפתחות שתיאר אינו מסלול אפשרי אחד אלא נתיב הכרחי "כמו חוק טבע". הוא לא הותיר מקום כלשהו לבחירה חופשית של הבורגנות או לאופן כלשהו בו היא יכולה לעכב את ההתפתחות ההיסטורית.
אפשר לומר, כמובן, כי לנין ביקש להשלים את מה שמרקס חיסר, אך מפאת כבודו לא אמר זאת במפורש. בעיה אחת עם הסבר זה היא שאם מסלול ההתפתחות הדיאלקטי של מרקס שגוי, הדבר מערער את תקפות התורה כולה, שכן בהתפתחות תוך כדי סתירות שבנה מרקס השמטה או שינוי של שלב מסוים בתהליך מפריכה אותו מעיקרו.
טרוצקי
לאון טרוצקי, במאמר לכבוד "תשעים שנה למניפסט הקומוניסטי" משנת 1937 אימץ את הסברו של לנין וכינה את טענתם המקורית של מרקס ואנגלס "שגיאה" הנובעת "מאי-הערכה מספקת של האפשרויות העתידות שהיו טמונות בקפיטליזם, ומצד שני מהערכת-יתר של בשלותו המהפכנית של הפרולטריון".
טרוצקי ממשיך ומבאר:
במילים אחרות, לפי טרוצקי מרקס שגה תחילה בנבואתו ב"מניפסט הקומוניסטי" (משנת 1848) אך אחר–כך תיקן אותה ב"הקפיטל" (משנת 1867). התאוריה עצמה עומדת על כנה, מרקס פשוט נחפז מדי. למעשה, לפי שעה התהליך המתרחש הפוך לתאוריה שלו—במקום שמעמד הפועלים יתרחב והזעיר-בורגנות תלך ותשקע עד שתסתפח אליו, מעמדה צומח וגואה, משום ש"המדינה הבורגנית מכוונת זה זמן ארוך את מדיניותה לשימור מלאכותי של שכבות זעיר-בורגניות". במקביל, "ההתפתחות הטכנולוגית וייעול התעשייה יוצרים אבטלה כרונית ומשמשים מחסום לפרולטריזציה של הזעיר-בורגנות". אולי משמעותי מכל, "התפתחות הקפיטליזם האיצה את גדילתן של שכבות טכנאים, אדמיניסטרטורים, בעלי מקצועות חופשיים, בקיצור כל אלה הקרויים 'המעמד הבינוני החדש'".
התוצאה הסופית של התפתחויות היא חד-משמעית, טוען טרוצקי:
שרשרת טיעוניו של טרוצקי מכילה מספר סתירות תמוהות. ראשית, הוא טוען כי טיעונו של לנין ביחס לאימפריאליזם מהווה "אפיון מדעי" של התורה המרקסיסטית המתוקנת ובאותה נשימה מביא כדוגמה לכך את גרמניה, שקשה לטעון כי היה לה אי פעם בסיס אימפריאלי של ממש. במטבע דומה, הוא טוען כי ההתפתחות הטכנולוגית יוצרת אבטלה כרונית המשמשת "מחסום לפרולטריזציה" ובו-זמנית "חיל המובטלים המתמיד" מהווה עדות לסתירות החברתיות ו"מהווה אחד הביטויים הממאירים ביותר של שקיעת הקפיטליזם"—כלומר, האבטלה מקדמת ומעכבת את המהפכה, מהווה עדות לשקיעת הקפיטליזם, ובמקביל חוסמת את הפרולטריזציה.
פענוח הסתירות
מרקס ביסס את נוסחת שיעורי הרווח שלו על חלוקת הרווח בהון הקבוע וההון המשתנה. גם אם מקבלים את החלוקה הבסיסית של מרקס—ורוב הכלכלנים נוטים היום לדחות אותה כהותה—אין שום הכרח ששיעורי הרווח של הקפיטליסט יפלו בגלל הגברת המיכון. ישנם שכלולים וחידושים רבים במיכון, לדוגמה, המביאים דווקא לירידה בשיעור ההון הקבוע. מעבר לשימוש בחשמל וברכיבים אלקטרוניים, למשל, מביא בדרך כלל לירידה כזו. נוסף על-כך, לעיתים קרובות שילוב מכונה חדשה ומורכבת דורש לעיתים מיומנות גבוהה יותר של פועלים, כך שמיכון ועליה בשכר עשויים ללכת יד-ביד ואינם סותרים מטבעם. מפעלי פורד, בהם לוותה הכנסת הסרט הנע בהעלאה ניכרת בשכר מהווים דוגמה סותרת מובהקת לעיקרון זה של מרקס. התאוריה של מרקס גם עומדת בסתירה לעובדה שלעיתים קרובות ההתרחשות האופיינית לתעשייה אינה של 'גוויעה' אל שיעורי רווח נמוכים יותר אלא 'זליגה' הדרגתית לתעשייה-אחות שכנה ורווחית יותר. ואחרון, כפי שמציין קרל פופר, 'כלל הטבע' שקובע כי הקפיטליסט חייב לחתור תמיד לאחוז רווח מרבי (בניגוד לגובה רווח אבסולוטי) הוא יציר דמיונו של מרקס, לא דבר המעוגן במציאות הכרחית או ממשית.
טענתו של מרקס בדבר הגברת ריכוז ההון היא אחת הטענות שנטען כי אושרו על–ידי המציאות בפועל, עם היווצרותן של חברות ענק רב–לאומיות, טראסטים וחברות החזקה. אלא שגם כאן ישנן בעיות עובדתיות. ראשית, מאחר שכמעט כל החברות הגדולות הן חברות בורסאיות, בפועל גדל במידה ניכרת מספר האזרחים שיש להם עניין ובעלות בחברות אלה, בין כמשקיעים ובין כבעלי עניין, כך שההון עובר תהליך ביזור ולא של ריכוז. שנית, מרקס מתעלם מן האפשרות של היווצרות תחומי פעילות חדשים שבהם החסמים לכניסה לשוק נמוכים בהרבה. הכללים של מרקס עשויים להיות תקפים בתעשיות ותיקות ומולאמות-למחצה כמו נפט, תעופה או רכב, אך הם מופרכים בצורה בולטת כאשר בוחנים את ההתרחשויות בתחום המחשבים והתכנה, למשל.
נבואתו של מרקס בדבר דלות גוברת והולכת של מעמד הפועלים, התרחבותו המתמדת, והארכת יום העבודה לא התממשה בגלל תפישה שגויה של מרקס את שוק העבודה. בהתייחסות כלכלנית שגורה, שוק העבודה הוא ככל שוק: מקום בו נפגשים מוכרים וקונים, עובדים ויזמים, המתמקחים ביניהם על גובה המחיר בו יוכל היזם לשכור את שירותיו של העובד. במערכת כזו שני הצדדים נהנים מחופש בחירה, וגובה המחיר נקבע על–פי כללי ביקוש והיצע.
על–פי תפישתו של מרקס, מצב כזה לא ייתכן. בשנת 1848 כתב מרקס ב"מניפסט הקומוניסטי": "דברי-ימיה של כל חברה עד כה הם דברי–ימיה של מלחמת מעמדות". עשרים שנה אחרי–כן, כאשר הוציא את "הקפיטל", שיקפה התאוריה שפיתח את התפישה שכל הקשרים החברתיים נובעים בראש ובראשונה משייכות מעמדית. או, במילים אחרות, בחברה של מרקס אין פרטים הפועלים על פי בחירה חופשית, ישנם רק מעמדות הפועלים ומשתנים על–פי הגזירה ההיסטורית.
משא ומתן חופשי בין פרטים בשוק, כפי שהניחו הכלכלנים הקלסיים, עומד בסתירה לכלל זה ולכן היה חייב להיפסל. מרקס פסל את הרעיון של בחירה חופשית, בהגדירו את העובד כחופשי להלכה, אך עבד בפועל; ואת היזם הקפיטליסטי כמי שחייב 'מטבעו' לרדוף אחר רווח מרבי. במקביל הוא דחה את עקרון ההיצע והביקוש בשוק העבודה, שכן היחסים שבין בני אדם חייבים היו לדידו להישלט על ידי העיקרון האסנציאליסטי של המעמד, לא על–פי כללים משתנים בשוק.
כדי לשמר את העיקרון שבני–אדם חייבים לפעול על פי תודעתם המעמדית ואינם חופשיים לפעול על פי הכרתם היה צריך מרקס להוסיף לתורתו רובד נוסף: כדי שהעובדים יהיו למעשה עבדים ולא חופשיים לבחור, התחייב שהיצע העובדים יעלה תמידית על הביקוש לעובדים. יתר על–כן, היחס בין היצע וביקוש היה חייב להחריף עם הזמן. ואכן המציאות מורה כי ברוב שוקי העבודה בעולם, רב ההיצע על הביקוש.
בית ספר לונגי למוזיקה
בית ספר לונגי למוזיקה (באנגלית: Longy School of Music of Bard College) הוא קונסרבטוריון השוכן בהרווארד סקוור בקיימברידג', מסצ'וסטס. הוא נחשב לרביעי בטיבו בדירוג בתי הספר למוזיקה באזור בוסטון, שאינם מסונפים לאוניברסיטה (אחרי הקונסרבטוריון של ניו אינגלנד, מכללת ברקלי למוזיקה, והקונסרבטוריון של בוסטון).
את בית הספר ייסד בשנת 1915 ז'ורז' לונגי, אבובן יליד צרפת, שהצטרף לתזמורת הסימפונית של בוסטון ב-1898. הקונסרבטוריון מציע לימודי תואר ותעודה לתואר ראשון ושני, לצד תוכנית מכינה לילדים ולתלמידי תיכון ושיעורים למוזיקאים חובבים מבוגרים.
בשנת 1937 עבר בית ספר לונגי לבית אבן, שבנה איל הרכבות אדווין הייל בשנת 1889, וביסס את קשריו הקרובים עם אוניברסיטאות הרווארד ורדקליף. רבים מתלמידי המוזיקה המחוננים ביותר של הרווארד, ביניהם אליוט קרטר, דניאל פינקהם ורוברט פרימן, ביקרו דרך קבע בבית ספר לונגי הסמוך ללמוד אצל מורי הפקולטה ידועי השם, ביניהם המלחין וולטר פיסטון, נגן העוגב א. פאואר ביגס, במאית האופרה שרה קולדוול, הפסנתרן גרגורי טאקר וזמרת הסופרן אולגה אוורינו.
הפדגוגית והתאורטיקאית הנודעת נדיה בולאנז'ה לימדה בלונגי בין 1938 ל-1944 הרמוניה, הלחנה וקונטרפונקט בקורסים למתקדמים וקבעה מסורת של התמקדות בתאוריה של המוזיקה ובהלחנה, שמאפיינת את בית הספר עד היום. המחנך והכנר רומן טוטנברג ניהל את המוסד משנת 1978 עד 1985 וממשיך ללמד שם גם כיום.
אבנר פלק
ביוגרפיה
נולד בתל אביב, בוגר בית-הספר תיכון עירוני א בתל אביב (1960). למד פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים (1966-1960) ופסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס (1970-1966). אבנר פלק הקדיש מחקרים פסיכואנליטיים לביוגרפיות של מנהיגים יהודים וישראלים, להיסטוריה מדינית ותרבותית, בדגש על יהדות, המזרח התיכון והתרבות המערבית. משנת 1960 מתגורר בירושלים.
מחקריו
פלק פרסם אחד-עשר ספרים ועשרות מאמרים. הוא פרסם ביוגרפיות פסיכואנליטיות על משה דיין (1985), דוד בן-גוריון (1987), תיאודור הרצל (1993), נפוליאון (2008) אובמה (2010) וש"י עגנון (2018). כמו כן פרסם פלק ספרים על הסכסוך הישראלי-ערבי (2004), על ההיסטוריה היהודית (1996), על האנטישמיות (2008), על הטרור האסלאמי (2008) ועל מסעות הצלב (2010).
העמותה לחקר התמותה
העמותה לחקר התמותה הוא אלבום האולפן הרביעי במספר של להקת הרוק הישראלית "משינה", שיצא באוגוסט 1990 על ידי חברת התקליטים CBS.
הפקה
האלבום נוצר ברובו על ידי גיטריסט הלהקה שלומי ברכה, שכתב את שיריו תוך כשלושה חודשים. סולן הלהקה יובל בנאי האזין לסקיצות השירים והציע הערות ותיקונים, מה שהתבטא בקרדיט כתיבה משותף לבנאי ולברכה בחלק משירי האלבום. בנאי השתתף גם בהלחנת שיר אחד, "קאנטרי ג'ו". שירי האלבום הוקלטו בתוך כשבועיים, באולפני "המון". טכנאי ההקלטות היה יעקב מורנו, שמאז השתתף בהקלטת כל אלבומיה של הלהקה.
את עטיפת האלבום צילם ברי פרידלנדר, שצילם גם את ארבע עטיפות אלבומיה הראשונים של הלהקה. פרידלנדר צילם את התמונה עם עדשת סינמסקופ, שהעניקה לתמונה מראה של סרט מערבון. כשראה מתופף הלהקה איגי דיין את התמונה אמר עליה "הנה, זאת העמותה לחקר התמותה", וכך נבחר שם האלבום, כשם השיר הפותח אותו.
האלבום, שזכה לביקורות חיוביות, הניב להיטים כגון "אז למה לי פוליטיקה עכשיו", "העמותה לחקר התמותה", "מכונית", "הכוכבים דולקים על אש קטנה" ו"אחכה לך בשדות". זהו אלבומה האחרון של הלהקה שבו השתמשו חבריה בשירותי חברת הוצאה לאור מסחרית. לאחר אלבום זה הקימו את הלייבל "זברה תקליטים", בו יצאו שאר אלבומי הלהקה.
האלבום נמכר בכ-54,000 עותקים.
שירי האלבום
כל המילים והלחנים מאת שלומי ברכה, אלא אם צוין אחרת. כל העיבודים מאת חברי "משינה".
אסכולת ברביזון
אסכולת ברביזון הם קבוצת ציירים, שפעלו בכפר ברביזון בצרפת בין השנים 1830 ו-1870 בקירוב. ציירי האסכולה השתייכו לתנועת הריאליזם שהתנגדה בתקופתה לזרם הרומנטי.
ב-1824 הוצגו עבודות של ג'ון קונסטבל בתערוכת הציורים של פאריס. ציורי הנוף הכפריים שלו השפיעו על כמה מהאומנים הצעירים של התקופה, והניעו אותם לנטוש את הפורמליזם ולשאוב השראה ישירות מן הטבע. הנוף והטבע הפכו לנושאים המרכזיים של עבודתם ולא כתפאורת רקע לציור אירועים דרמטיים.
בתקופת אביב העמים נאספו בברביזון אומנים כדי לעסוק ברעיונותיו של קונסטבל, והפכו את הטבע לנושא המרכזי של ציוריהם.
אחד מהם, ז'אן-פרנסואה מילה, הרחיב את הרעיון מציורי טבע לתיאור דמויות – דמויות של איכרים, ציורים של חיי הכפר ושל העבודה בשדות. בתמונה המלקטות (1857), מילֶה מתאר שלוש נשים איכרות העובדות בקציר. הלקטנים הם אנשים עניים, המורשים לאסוף את השאריות לאחר שבעל השדה השלים את הקציר העיקרי. ניתן לראות את הבעלים, (המתוארים כעשירים) עומדים במרחק. מילה בחר להעביר את המיקוד מן העשירים והחזקים אל אלה הנמצאים בתחתית הסולם החברתי. על מנת להדגיש את שקיפותן החברתית של הדמויות, הסתיר את פניהן. גופן הכפוף מייצג את עבודתן הקשה והיומיומית.
ראשי אסכולת ברביזון היו ז'אן-בטיסט קאמי קורו, תאודור רוסו, ז'אן פרנסואה מילה ושארל פרנסואה דוביני. רוסו ומילה, נפטרו שניהם בברביזון (ב-1867 וב-1875 בהתאמה).
ריוני (נהר)
נהר הריוֹני (בגאורגית: რიონი) הוא נהר ראשי במערב גאורגיה. הוא נובע מהרי הקווקז, מהמחוז ההיסטורי רצ'ה וזורם מערבה לים השחור. הוא נכנס לים השחור צפונית לעיר פותי כשהוא עובר בדרכו את העיר כותאיסי, שהייתה בעברה בירת קולכיס.
הנהר ידוע על ידי היוונים העתיקים כנהר פאסיס (ביוונית: Φάσις). היא הוזכרה לראשונה על ידי המשורר האפי יווני מהמאה השמינית לפנה"ס, הסיודוס בחיבורו המפורסם, תאוגוניה ("הולדת האלים"). לאחר מכן בפואמה האפית ארגונאוטיקה של אפולוניוס מרודוס המספר את סיפור מסע הארגונאוטים בהנהגתו של יאסון להשבת גיזת הזהב מקולכיס. ובאפוס "גיאורגיקה" ("עבודת האדמה") של ורגיליוס. ב"אד רומם" של האורטור היווני מתקופת האימפריה הרומית, אליוס אריסטידס הוא ציין אותה כמי שנמצאת בגבול המזרחי הרחוק של הים שניתן לנווט בו. סוקרטס בדיאלוג "פיידו" מציין את גבולות העולם הידוע שמתקיים בין עמודי הרקולס ונהר פאסיס.
השם פסיון מגיע מהשם הקדום של הנהר, שם פגשו הקדמונים את הפסיון לראשונה.
סופרמרין ספיטפייר
הספיטפייר היה מטוס בעל כושר תמרון גבוה, שקול בערך בביצועיו לאלו של יריבו העיקרי, מסרשמיט Bf 109 הגרמני. לספיטפייר היה רדיוס פנייה טוב יותר, ואילו למסרשמיט, קצב טיפוס לגובה טוב יותר. זה היה אחד ממטוסי הקרב הטובים ביותר במלחמת העולם השנייה (במיוחד בשנים 1940-1941). למטוס דגמים רבים, ביניהם דגמים בני שני מושבים. כמה מטוסים נשארו בשירות עד שנות החמישים. ספיטפייר תוכנן על ידי חברת "סופרמרין" במטרה לענות על דרישתו של מיניסטריון האוויר הבריטי למטוס־קרב לפעולה ביום ובלילה, כתגובה על מאמץ החימוש המוגבר של גרמניה הנאצית. אב הטיפוס המריא לטיסת הבכורה ב־5 במרץ 1936, כחצי שנה לאחר טיסת הבכורה של המטוס הגרמני, "מסרשמיט 109".
פיתוח
את תכנון המטוס החל בשנת 1931 R.J. Mitchell במטרה להגיע למטוס בעל מהירות של 404 קמ"ש. הדגם הראשון (סופרמרין 224) שהוטס לראשונה בשנת 1934, הונע בעזרת מנוע בעל 600 כוח סוס והיה בעל חופת טייס פתוחה. תוצאות הניסוי אכזבו את המתכננים שהחלו מיד בתכנון דגם משופר (סופרמרין 300). בדגם זה נבנתה חופת טייס סגורה. גם את דגם זה דחו רשויות הצבא אף על פי שהוכנסו בו שינויים רבים, כגון כנפיים משופרות, מנוע חדש V-12 מדגם PV-XII תוצרת רולס-רויס, מערכת חמצן לטייס ועוד. בדצמבר 1934 הוציא לבסוף מיניסטריון האווירייה חוזה רכישה ראשון. באפריל 1935 שונה חימוש המטוס משני מקלעי ויקרס "0.303 בכל כנף לארבעה מקלעי בראונינג "0.303 בכל כנף. ב־5 במרץ 1935 המריא טייס הניסוי הראשי של חברת ויקרס לטיסת ניסוי של האבטיפוס הראשון מספר K5054. לאב טיפוס זה היה מדחף בעל שני להבים. ספיטפייר תוכנן במקור להיות מטוס תקיפה לטווחים קצרים. המפתח הראשי מיטשל המשיך בפיתוח הדגמים השונים עד שנת 1937, שבה נפטר מסרטן. משלב זה המשיך סגנו ג'וזף סמית' כמתכנן הראשי. המבנה האליפטי של כנפיו אפשר למטוס להגיע למהירות גבוהה מזו של מטוס ההוריקן או של מטוסים דומים באותן שנים.
בראיית המתכננים, מהירות המטוס הייתה עניין עקרוני ביכולת הגנה על בריטניה כנגד מפציצי אויב. הדגמים המבצעיים הראשונים היו בעלי מדחפים בני 2 ו־3 להבים (דגמים MK I /II). בהמשך יוצרו המטוסים ולהם מדחף בעל ארבעה וחמישה להבים. כל להב נוסף הוסיף למהירותו של המטוס. תכנון הכנפיים בצורה אליפטית נועד ליצור כנפיים שהגרר שלהן מינימלי ושיש להן אפשרות לשאת חימוש ופצצות. ב־10 במאי 1936 בעקבות שינוי עיצוב המדחף עלתה מהירות המטוס ל־528 קמ"ש. מאוחר יותר שופרו זוויות המדחף, והן הביאו את המטוס למהירות של 557 קמ"ש. סאמרס הטיס את אב הטיפוס לבסיס ה־RAF ומסר אותו למפקד הטייסת אנדרסון לניסויים בחיל האוויר. שם קיבל אותו הטייס אדוארד ג'ונס וניתנה לו הוראה להטיסו ולמסור את חוות דעתו. אדוארד מסר למיניסטריון האווירייה חוות דעת חיובית יחד יחד עם המלצה להוסיף שעון חיווי של מצב כן הנחיתה. ב־3 ביוני 1936 הוציא מיניסטריון האווירייה הזמנה ראשונה ל־310 מטוסים. חברת האם ויקרס הייתה עמוסה בהזמנות של מוצרים אחרים ולא יכלה לפנות קווי ייצור למטוס. ויקרס לא ראתה בעין יפה את הוצאת המטוס לקבלני משנה, ולכן התעכב הייצור עד 1938. בסופו של דבר יצא המטוס הראשון רק בקיץ 1938, קרוב לשנתיים מקבלת ההזמנה. על מנת לאפשר ייצור סדרתי בקצב גבוה הוחלט להקים מפעל חדש בבירמינגהם בשם Castle Bromwich, והקמתו מומנה על ידי הממשלה. המפעל סבל מבעיות רבות, ואלה גרמו לעיכובים בהתחלת הייצור. במאי 1940 עדיין לא הוחל בייצור למרות ההבטחות שקצב הייצור יהיה 60 מטוסים לשבוע החל מאפריל 1940. ב־17 במאי הוחלט להעביר את ניהול המפעל לחברת ויקרס ארמסטרונג ובעקבות זאת החל הייצור ביוני 1940. בחודש זה יצאו עשרת המטוסים הראשונים מסוג MK-II. קצב הייצור עלה, וביולי יוצרו 23 מטוסים, באוגוסט 37, ובספטמבר 56 מטוסים. עד סוף המלחמה ביוני 1945 יוצרו 12,129 מטוסים במפעל זה לפי הסוגים האלה:
כאשר יצא המטוס האחרון מפסי הייצור במפעלי ויקרס בפברואר 1948, יוצרו בסך הכל 20,351 מטוסים מדגמים שונים, כולל מטוסים דו־מושביים לאימון. חלק מהמטוסים יוצרו במטרה לפעול מנושאות מטוסים ונקראו סיפייר (Seafire). במטוסים האלה נערכו שינויים התאמות אחדים. בכל אחד משני המפעלים העיקריים היה צוות טייסים שתפקידו היה לבדוק כל מטוס לפני הכנסתו לשירות מבצעי. כל בדיקה כללה טיסת ניסוי שארכה כחצי שעה. על אף שהדגמים המאוחרים היו מהירים יותר, הם גם היו כבדים יותר וקשים יותר לתמרון. מטוס הספיטפייר היה מטוס הקרב הבריטי היחידי שיוצר לפני מלחמת העולם השנייה במהלכה ואחריה, ומטוסים אחדים המשיכו בשרות מבצעי עד אמצע שנות החמישים.
מלחמת העולם השנייה
מטוס הספיטפייר זכה לפרסום נרחב ביותר בתקופת "הקרב על בריטניה", כאשר קומץ מטוסים ניסה בהצלחה לבלום את חדירת מאות המטוסים והמפציצים הגרמניים בהתקפתם על בריטניה. בפועל תפקידם של מטוסי הספיטפייר היה לתקוף את מטוסי הקרב הגרמניים מסוג מסרשמיט 109 שטסו כליווי למפציצים, בעוד שהמטוסים האיטיים יותר מסוג הוריקן תוכננו לתקוף את המפציצים עצמם.
חודשים ספורים לאחר ניסויי הטיסה המוצלחים, הוחל בייצור סדרתי של המטוס עבור חיל־האוויר המלכותי של בריטניה. ראשוני המטוסים מדגמי "ספיטפייר I" נכנסו לשירות מבצעי באוגוסט 1938, ומספרם הלך וגדל בקצב מהיר. המטוס עבר בתקופה זו גם מקצה שיפורים שכלל בין השאר החלפת מדחפי העץ הדו-להביים במדחפים תלת-להביים ממתכת בעלי פסיעה משתנה. עם תחילת הקרב על בריטניה בקיץ 1940 היו כבר בידי חיל־האוויר המלכותי הבריטי 19 טייסות של מטוסי "ספיטפייר", והן מילאו תפקיד מכריע בניצחון על חיל האוויר הגרמני.
ביצועיו המעולים של ה"ספיטפייר" הם עדות לתצורתו האווירודינמית המעולה ולמבנהו היעיל. המטוס היה נוח להטסה ולשליטה, ותחום אפשרויות הפעלתו היה רחב. בשל נתונים אלו הטיל ה"ספיטפייר" מורא בקרב הטייסים הגרמנים. מסופר כי בעת קרב התמלאו רשתות הקשר הגרמניות בצמד המילים !Achtung Spitfire (זהירות! ספיטפייר!) - וזכה לתואר "המטוס לטייס קרב". אולם המטוס לא היה חף מבעיות - למשל המנוע צויד בתקופה זו במאייד (קרבורטור) שהיה מפסיק את העברת הדלק למנוע כאשר הופעלו עליו כוחות G שליליים חזקים. דבר זה מנע מהטייסים את האפשרות לצלול במהירות בקרב אוויר - בעיה זו תוקנה בדגמים המאוחרים יותר, לאחר שהמטוס צויד במערכת הזרקת דלק.
המטוס הראשון שהיה בשימוש בפעילות מבצעית היה מדגם MK-I, מספר K9789. המטוס השתייך לטייסת מספר 19 משדה התעופה דקספורד (Dexford) באוגוסט 1940. במשך 14 שנה רצופות שימש הספיטפייר כמטוס קו־ראשון בחיל־האוויר הבריטי. עד שנת 1947 נבנו, כ־22,760 מטוסים, מהם כ־2,000 מטוסים מהדגם הימי "סיפייר" (Seafire), שנועד לפעול מסיפון נושאת מטוסים.
טייסי ספיטפייר התפרסמו בשנות המלחמה בהקשר למספר הפלות רב של מטוסי אויב. המפורסמים ביותר הם:
עקב מהירותו הפך המטוס לכלי פופולרי ביחידות המודיעין לצורכי צילום מערכי אויב. רוב הצילומים שנעשו בשנות המלחמה בוצעו על ידי מטוס זה. בשנים 1941–1942 סיפקו מטוסי הספיטפייר צילומים ראשונים של מערכות הרדאר הגרמני. בשנת 1943 סייעו לוודא שהגרמנים אכן בונים את טילי השיוט מסוג V1 ו־V2 באתר פנמינדה שלחופי הים הבלטי.
בחיל האוויר המצרי במלחמת העצמאות
בפברואר 1945 צוידה טייסת מצרית מספר 2 במטוסי ספיטפייר מדגם VC ובכך הייתה לטייסת הקרב המרכזית בחיל האוויר המצרי. מאוחר יותר הוחלפו המטוסים בדגם 9-E המתקדם יותר. עקב סיבות פוליטיות וחילוקי דעות קשים בין המלך המצרי לשלטונות הבריטיים היה בקיפאון בחיל האוויר המצרי ערב מלחמת העצמאות - היה מחסור כללי בחלפים למטוסים; לא הייתה תוכנית מסודרת לאימון הטייסים, שהיו זוטרים ובלי ניסיון קרבי. לפי הערכות המודיעין הישראלי, מנה חיל האוויר המצרי המלכותי ערב המלחמה 93 מטוסים, מהם 37 מטוסי ספיטפייר מדגם V ו־IX. ב־29 באפריל הגיעו לאל-עריש 17 מטוסי ספיטפייר של טייסת 2 בליווי טייסים ומכונאים. עקב המחסור הכרוני בצוותים כשירים ובמטוסים שמישים נמצאו בטייסת טייסים ומטוסים שלוקטו מארבע טייסות הספיטפיירים במצרים (טייסות מספר 1, 2, 5, 6). מפקד יחידות הטייס היה מפקד הכנף מחמוד צדקי אל־מליגי.
ב־15 במאי הפיל תותח נ"מ שהוצב ליד שדה דב מטוס ספיטפייר מצרי תוקף, וזה נאלץ לנחות בחוף ימה של הרצליה. הטייס שנשבה נחשב לטייס קרב מנוסה, סיפר בחקירתו שלא השתייך כלל לטייסת 2 שחנתה באל-עריש, אלא יצא למשימתו מבסיס אל־מאזה ליד קהיר. בתחקיר הוסיף וסיפר שבטייסת אל-עריש היו רק שמונה מטוסים שמישים (ייתכן והמידע היה מטעה בכוונה). מטוסו היה מצויד ב־6 פצצות תבערה. פרט לפצצות תבערה הטילו המטוסים המצריים פצצות רסק במשקל 15, 25 ק"ג ו־50 ק"ג.
הפינוי הבריטי מארץ ישראל תוכנן להתבצע בשלבים: דרום הארץ עד מחצית אפריל 1948, מרכז וגליל עד 15 במאי 1948. בסיס התעופה הבריטי ברמת דוד (RAF Ramat David) היה אמור להמשיך בפעילות עד ל־1 באוגוסט 1948. בבסיס זה היו טייסות מטוסי האוורו אנסון, מטוסי בוסטון והספיטפיירים הבריטים. הספיטפיירים תוכננו לשהות שם ולחפות על הכוחות המתפנים. לבסוף להתפנות בעצמם לקפריסין. המצרים לא ידעו על כוונת חיל האוויר הבריטי להישאר בבסיס רמת דוד עד אוגוסט. ב־22 במאי 1948 תקפו המצרים את רמת דוד, פגעו בכמה מטוסים בריטים ובמספר חיילים בריטים. היה מרדף בריטי אחר התוקפים אולם ללא תוצאות. מרסיסי הפצצות ומארבע הפצצות שלא התפוצצו, התבררה לבריטים זהות התוקפים. כשרביעיית מטוסים מצריים נוספת תקפה את הבסיס הבריטים היו מוכנים, תקפו, יירטו והפילו שני מטוסי ספיטפייר מצריים שהתרסקו בשדות עמק יזרעאל והשניים הנותרים נעלמו בדרך לאל-עריש.
הספיטפייר בשירות חיל האוויר הישראלי
ב־15 ביולי 1948 הודיעו הצ'כים על נכונותם למכור לישראל 59 מטוסי ספיטפייר. הצ'כים רצו להיפטר מכל ציוד מערבי ולהתחיל להצטייד בציוד רוסי או תוצרת מקומית של דגמים רוסיים. בפועל עקב בעיות רבות נדחתה העסקה והמצב בארץ החמיר. רוב טייסי חיל האוויר העדיפו את הספיטפיירים והמוסטנגים אותם הכירו משרותם בחילות האוויר המערביים על מטוסי המסרשמיט. המטוסים היו מפוזרים בשלושה שדות שונים ומצבם התחזוקתי היה לא טוב. בניגוד למסרשמיטים שהובאו לארץ מפורקים, טווח הטיסה של הספיטפיירים היה גדול יותר והבדיקה העלתה שניתן יהיה להטיסם לארץ ישירות לאחר התקנת מכלי דלק חיצוניים. ב־25 בספטמבר 1948 המריאו שישה מטוסים ראשונים מצ'כיה במסע מדורג לארץ עם חנית ביניים ביוגוסלביה מהם הגיעו רק שלושה לרמת דוד. מטוס אחד נחת על הגחון ביוגוסלביה ושנים נוספים נאלצו לחזור ולנחות ברודוס.
תקופה קצרה לאחר הכנסת שלושת המטוסים לשירות, הגיעו 47 מטוסים נוספים בדרך הים והאוויר במסגרת "מבצעי ולוטה". עד סוף 1949 הגיעו עוד תשעה "ספיטפיירים", שגם הם נרכשו מצ'כוסלובקיה ולאחר המלחמה הגיעו 30 נוספים מאיטליה.
ב־15 באוקטובר 1948, ליוו שלושה מטוסי ספיטפייר שני מפציצי בופייטר לתקיפת אל־עריש, וביום המחרת יצא מטוס ספיטפייר אחד ללוות שני מפציצי B-17 לתקיפת פלוג'ה. בקרבות האוויר שניהלו בזמן מלחמת העצמאות, הפילו הספיטפיירים בסך הכל כ־12 מטוסים (מספר חסר תקדים לאותה לתקופה).
בתחילת שנות ה־50 שירתו הספיטפיירים בשלוש טייסות, ושימשו לליווי מטוסי הפצצה ולמשימות מודיעין. הם נמכרו ב־1954 לבורמה.
הספיט השחור
מספר מטוסים, ובהם ה"ספיט השחור", הושארו בארץ ביוזמת עזר ויצמן. שניים מהם מוצבים במוזיאון חיל האוויר בחצרים, מתוכם אחד במצב טיסה. "הספיט השחור" הוא אחד ממטוסי הספיטפייר הספורים שנשארו בעולם במצב טיסה. כשיצא מטוס הספיטפייר משימוש בחיל האוויר ניגש עזר ויצמן למפקד חיל האוויר באותן השנים, דן טולקובסקי, והבהיר לו כי לא ייתכן שלא ישמר מטוס ספיטפייר אחד למען הדורות הבאים והמורשת. למעשה, רצה ויצמן מטוס לשימושו האישי בדיוק כפי שהיה למדריך הטיסה שלו בחיל האוויר הבריטי. טולקובסקי הסכים לשמור מטוס אחד שנצבע לשחור (מספר רישום: 57), וויצמן המשיך לטוס על המטוס גם לאחר שחרורו מחיל האוויר. המטוס הוטס בחגיגות חצי יובל לטייסת הקרב הראשונה ביולי 1973. כיום מטוס הספיטפייר מוחזק במצב טיסה במוזיאון חיל האוויר בחצרים וניתן לראותו באוויר בחגים וטקסי סיום קורס הטיס.
ביצועים בהשוואה למטוסי קרב אחרים
דני שפירא השווה בין 3 המטוסים: המוסטנג, המסרשמיט והספיטפייר:
ביקי
בּיקי הוא כינוי שדבק ביהודים ההרריים, ולעיתים גם ביהודי גאורגיה, לפחות עד סוף המאה התשע עשרה, על ידי היהודים הרוסים שהתיישבו בקווקז, והפך לכינויים גם בפי הלא יהודים. יהודי ההר ראו בכינוי זה עלבון חריף.
נעשו ניסיונות נוספים לפרש את משמעות הכינוי. יש שפרשו את הכינוי "ביקי" או "ביק" ביחיד, כשיבוש התואר "בֶּק" הבאה לציין אציל או נסיך. אולם השערה זו לא סבירה כיוון שיהודי ההרים, מעולם לא השתייכו, על פי הידוע, לשכבה של אצולה, ולא היה בהם אצילים או נסיכים בעת הכיבוש הרוסי את האזור. אחרים העלו את הסברה כי מדובר בראשי תיבות של "בני ישראל קדושים", אולם גם השערה זו אינה סבירה לנוכח יחסי הניכור וההסתייגות מצד היהודים הרוסים כלפי אחיהם ההרריים, ובוודאי שיהודי ההרים לא היו רואים בכינוי זה עלבון חריף.
החוקר מרדכי אלטשולר, מעריך כי בכינוי זה התמזגו המשמעויות השליליות של המילה הרוסית כמו גם במובנה ביידיש. המובן הישיר של המילה "ביק" ברוסית (Бык) הוא שור, ובהשאלה עקשנות ובריאות. היהודים הרוסים שהגיעו לקווקז היו דוברי יידיש, ושור ביידיש הוא "אָקס", המציין בהשאלה אדם טיפש. כיוון שיהודי רוסיה בקווקז עברו לדבר בשפה הרוסית, הם תרגמו לרוסית את המילה אקס עם משמעותה המושאלת מיידיש. מכאן שהכינוי ביק סימל אנשים בריאים טיפשים ועקשנים, ותאור זה תואם את האופן בו ראו היהודים הרוסים בקווקז את יהודי ההרים. ומכאן גם ניתן להבין את העובדה שיהודי ההרים ראו בכינוי זה עלבון.
הכינוי ביקי היה אחד מסממני היחס של היהודים הרוסים האשכנזים שהגיעו לקווקז במאה התשע עשרה. יחסם היה יחס מתנשא, רבים מהם בזו ולעגו לאחיהם ההרריים ופגעו קשה בכבוד והגאווה שלהם, שהם תחושות עמוקות אצל עמי הקווקז ויהודי ההרים בתוכם. על פגיעה זו הגיבו היהודים ההרריים בהאשמות כוללניות ובכינויי גנאי. הם האשימו את יהודי רוסיה, שנקראו בפיהם "האשכנזים" (აშქენაზიმები אשכֶּנַזימֶבּי בפי הגאורגים), כי הם רמאים וראוי להתרחק מהם, וכינו אותם "ממזרים", "משומדים" ועוד.
Google Docs
גוגל דוקס (באנגלית: Google Docs) הוא מעבד תמלילים מקוון הכלול בחבילת כלי העריכה החינמיים Google Docs Editors המבוססת על גבי רשת האינטרנט של חברת Google, בחבילת כלי העריכה כלולים גם היישומים Google Sheets, Google Slides, Google Drawings, Google Forms, Google Sites ו-Google Keep. כלי העריכה של Google Docs נגיש למשתמש באמצעות דפדפן האינטרנט כיישום מבוסס אינטרנט וזמין גם כיישומון נייד באנדרואיד ו-iOS וכיישום שולחן עבודה במערכת ההפעלה Chrome OS של Google.
Google Docs מאפשר למשתמשים ליצור ולערוך מסמכים מקוונים תוך שיתוף פעולה עם משתמשים אחרים בזמן אמת. משתמשים יכולים לעקוב אחר העריכות של משתמשים אחרים באמצעות היסטוריית גרסאות המציגה שינויים. מיקום כל עורך במסמך מודגש בעזרת סמן בצבע ייחודי לעורך ומערכת הרשאות מסדירה את מה שהמשתמשים יכולים לעשות. בעדכוני מערכת של הכלי הושקו תכונות שונות המשתמשות בלמידת מכונה, כולל תכונת "סייר", המציעה תוצאות חיפוש המבוססות על תוכן מסמך ו"פריטי פעולה", המאפשרות למשתמשים להקצות משימות למשתמשים אחרים.
Google Docs תומך בפתיחת ושמירת מסמכים בתצורות OpenDocument, טקסט עשיר, טקסט Unicode רגיל, HTML ו-Microsoft Word. אפשרות ייצוא לתצורות PDF ו-EPUB מיושמות גם כן.
היסטוריה
Google Docs החל את דרכו מחיבור שני מוצרים נפרדים: Writely ו-XL2Web.
פלטפורמות
Google Docs זמין כיישום אינטרנט הנתמך בדפדפני האינטרנט Google Chrome, Mozilla Firefox, Internet Explorer, Microsoft Edge ו-Apple Safari. משתמשים יכולים לגשת לכל המסמכים, כמו גם לקבצים אחרים, ביחד באמצעות אתר Google Drive. ביוני 2014, Google פרסמה דף בית ייעודי לאתר Docs, המכיל רק קבצים שנוצרו עם השירות. בשנת 2014 השיקה גוגל אפליקציה ייעודית לנייד עבור Docs במערכות ההפעלה הניידות של Android ו-IOS. אתר האינטרנט לנייד עבור Docs עודכן בשנת 2015 עם ממשק "פשוט ואחיד יותר", ובעוד שמשתמשים יכולים לקרוא קבצים דרך אתרי הסלולר, משתמשים שינסו לערוך ינותבו לכיוון האפליקציה הייעודית לנייד, ובכך ימנעו עריכה באינטרנט לנייד.
היסטוריית שיתוף פעולה ותיקו
Google Docs והיישומים האחרים של Google Drive חבילת לשמש שיתופי כלי עריכה שיתופית של מסמכים בזמן אמת. ניתן לשתף, לפתוח ולערוך מסמכים על ידי משתמשים מרובים בו זמנית, והמשתמשים יכולים לראות שינויים תווים לפי תו כאשר משתפי פעולה אחרים מבצעים עריכות. שינויים נשמרים באופן אוטומטי בשרתי גוגל, והיסטוריית גרסאות נשמרת באופן אוטומטי כך שניתן יהיה לצפות ולערוך שינויים קודמים. המיקום הנוכחי של עורך מיוצג עם צבע/סמן ספציפי לעורך, כך שאם עורך אחר צופה בחלק זה של המסמך הוא יכול לראות עריכות תוך כדי התרחשותן. ישנו צ'אט בסרגל צד המאפשר למשתפי פעולה לדון בעריכות. היסטוריית הגרסאות מאפשרת למשתמשים לראות את התוספות שבוצעו במסמך, כאשר כל מחבר נבדל לפי צבע. ניתן להשוות רק גרסאות סמוכות, והמשתמשים אינם יכולים לשלוט בתדירות שמירת הגרסאות. ניתן לייצא קבצים למחשב המקומי של המשתמש במגוון פורמטים (ODF, HTML, PDF,RTF, טקסט, Office Open XML).
סיור
במרץ 2014 הציגה Google תוספות, כלים חדשים של מפתחי צד שלישי המוסיפים תכונות נוספות ל-Google Docs. על מנת להציג ולערוך מסמכים במצב לא מקוון במחשב, משתמשים צריכים להשתמש בדפדפן האינטרנט של Google Chrome. תוסף כרום של Google Docs לא מקוון, מאפשר למשתמשים לאפשר תמיכה לא מקוונת בקובצי Docs באתר Google Drive. אפליקציות אנדרואיד ו-iOS תומכות באופן מקורי בעריכה לא מקוונת.
ביוני 2014 הציגה Google את "עריכות מוצעות" ב-Google Docs; במסגרת הרשאת "גישת הערות", המשתתפים יכולים להציע הצעות לעריכות שהמחבר יכול לקבל או לדחות, בניגוד ליכולת העריכה המלאה. באוקטובר 2016 הכריזה גוגל על "פריטי פעולה" עבור Docs. אם משתמש כותב משפטים כגון "ריאן כדי לעקוב אחר התסריט המרכזי", השירות יקצה את הפעולה הזו באופן אינטליגנטי ל"ריאן". גוגל מצהירה שהדבר יקל על משתפי פעולה אחרים לראות איזה אדם אחראי לאיזו משימה. כאשר משתמש מבקר ב-Google Drive, Docs, Sheets או Slides, כל הקבצים עם משימות שהוקצו להם יסומנו עם תג.
בשנת 2012 הוצג כלי מחקר בסיסי. זה הורחב ל-"סייר" בספטמבר 2016, בעל פונקציונליות נוספת באמצעות למידת מכונה. ב-Google Docs, Explore מציג תוצאות חיפוש רלוונטיות של Google המבוססות על מידע במסמך, ופשוט איסוף מידע. משתמשים יכולים גם לסמן טקסט מסמך ספציפי, ללחוץ על חקור ולראות תוצאות חיפוש המבוססות על הטקסט המסומן בלבד.
בדצמבר 2016 הציגה Google תכונת ציטוטים מהירה ל-Google Docs. כלי הציטוט המהיר מאפשר למשתמשים "להכניס ציטוטים כהערות שוליים בלחיצת כפתור" באינטרנט באמצעות תכונת ה-Explore שהוצגה בספטמבר. תכונת הציטוט סימנה גם את ההשקה של פונקציות ה-Explore בחשבונות G Suite for Education.
תצורות קבצים נתמכות
ניתן לצפות בקבצים בתצורות הבאות ולהמיר אותם לתצורת הבאות:
מגבלות קבצים
מגבלות לגודל קבצים הניתנים להוספה, אורך המסמך הכולל והגודל מפורטים להלן:
סביבת העבודה של Google
Google Docs ניתן לשימוש ללא תשלום עבור אנשים פרטיים, אך זמינה גם כחלק מחבילת Google Workspace לעסקים, ומאפשרת פונקציונליות נוספת ממוקדת לארגונים בתשלום מנוי חודשי.