cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסיפס הציפורים (ירושלים)
תארוך וזיהוי
כאלף רצפות פסיפס נתגלו בארץ ישראל, ותוארכו ברובן לתקופה הביזנטית, בין השנים 450 ועד שנת 640, שאז נכבשה ארץ ישראל בידי המוסלמים, ואמנות הכנסיות שקעה. רוב הפסיפסים עיטרו רצפות כנסיות יווניות או ארמניות.
פסיפס הציפורים השתרע על פני חדר ששטחו הוא כ-7 על 4 מטרים, והוא השתמר כמעט במלואו, כולל כתובת שלמה בארמנית האומרת: "לזכרם ולגאולתם של כל הארמנים, אשר שמותיהם ידועים לאל בלבד". כתובת זו מלמדת כי הפסיפס עיטר כנראה רצפה של קפלת זיכרון למתים, דבר שהיה מקובל בכנסיות ארמניות בתקופה הביזנטית. נראה שהמערה שנתגלתה מתחת לפסיפס שימשה כחלק מהקפלה, ואולי היא קברם של אותם הארמנים "ששמותיהם ידועים לאל בלבד". על פי הכתובת וסגנון הפסיפס, הוא תוארך לסביבות שנת 550, שכן מתקופה זו ואילך ישנן עדויות לנוכחות ארמנית בירושלים. האלפבית הארמני נוצר רק בשנת 404, כך שלא ניתן להקדים את זמנו של הפסיפס לפני המאה החמישית.
תיאור וניתוח
ראשיתו של הפסיפס בכניסה לחדר, שם מוצגת אמפורה מסוגננת, ומצדיה זוג טווסים. אמפורה וצמד טווסים הם מוטיב נפוץ באמנות הפסיפס הביזנטית בארץ ישראל, וניתן למצוא כדוגמתה בכנסייה העתיקה בנהריה או בכנסייה הביזנטית בסבסטופול. מן האמפורה משתרגים ענפי גפן דקים ועגולים, היוצרים את מסגרת המדליונים, בהם מוצגות הציפורים השונות. מענפים אלה יוצאים עלי גפן ואשכולות ענבים רבים, הפזורים בפסיפס כולו. ענפי גפנים משתרגים הם מוטיב נפוץ ברצפות פסיפס ביזנטיות בארץ ישראל, וגם בבתי כנסת בני התקופה, כמו בעזה ובמעון. נראה שהאמנים בני התקופה המשיכו בכך את מורשת הפסיפס הרומית.
סוגי הציפורים זוהו על ידי החוקרים כעופות ארץ ישראל, ובהם יונים, אווזים, חסידות, סנוניות, קוראים, פסיונים ועוד. אמני הפסיפס הארמניים הרבו להשתמש במוטיבים מהטבע, כמו עצים, פרחים, ציפורים ובעלי חיים. מוטיבים אלה הפכו לסימן היכר מובהק של האמנות הארמנית בכלל, ועד היום מאופיינת הקרמיקה הארמנית, למשל, בעיטורים מן הטבע.
במרכז הפסיפס עובר ציר אורך מרכזי, ובו מדליונים המכילים גם אלמנטים אחרים מאשר ציפורים; המדליון שמעל האמפורה, למשל, מציג סל גדול ובו שפע של פירות, כעין מנחה למקדש. במדליון שמעליו מוצגת ציפור, אולי שקנאי, ומעליה מדליון נוסף ובו אמפורה קטנה ועליה קונכייה רחבה. המדליון הבא מציג נשר או עיט, ומעליו מדליון יוצא דופן, ובו ציפור בכלוב. המדליון הבא מציג סל מלא באשכולות ענבים, אף הוא כנראה מסמל מנחה, ומעליו מדליון אחרון המציג זוג יונים העומדות יחד על שריגי גפן. מדליון זה הוא היחיד המציג זוג ציפורים יחד במדליון אחד.
נושא הפסיפס, לדעת חוקרים רבים, הוא זיכרון החיים את המתים, והמעבר בין העולם הזה לעולם הבא. הכתובת שבראש הפסיפס מעידה כי הקפלה נועדה לשמר את זכרם של המתים, והפסיפס כולו בא, אפוא, לחזק את החיבור שבין העולמות. על פי תפיסה זו, יש לראות, למשל, את הציפור בכלוב כסמל לנשמה הכלואה בגוף, המבדיל אותה מהנשמות נטולות הגוף שבעולם הבא. הקונכייה, המופיעה מעל האמפורה בציר המרכזי של הפסיפס, היא מוטיב שאול מאמנות יוון העתיקה, בה היא משמשת כסמל למקום קדוש ולמלכות. ייתכן שיש לראות בכך סמל ל'מלכות השמים', שאת מפתחותיה העניק ישו לפטרוס לפני מותו (הבשורה על-פי מתי, פרק ט"ז). בנוסף, ישנו הנשר (או העיט), שבניגוד לשאר הציפורים, מביט אחורה, ואולי מסמל בכך את פרידת המתים ואת זיכרונם. האמפורה הגדולה, שריגי הגפן, וצמד הטווסים משמשים אף הם כמוטיבים מחיי העולם הבא, כפי שכתב החוקר מיכאל אבי-יונה על בית הכנסת במעון שבדרום הר חברון: "האמפורה ודליות הגפן מייצגות את גן עדן, והטווסים שמשני הצדדים מסמלים את האלמוות."
נירית שלו-כליפא, חוקרת מ"יד בן צבי", מצאה בשריגי הגפן באמנות הנוצרית הליטורגית ביטוי ליין, המסמל את דמו של ישו. סלי הפירות המופיעים במרכז הפסיפס מסמלים את בשרו של ישו, כהשלמה לאירוע הסעודה האחרונה : "ויהי בּאָכְלם וייקח ישׁוּ את הלחם ויברך ויפרוֹס ויתן לתלמידים ויֹאמר: 'קחוּ ואכלוּ, זה הוּא גוּפי.' וייקח את הכּוֹס ויברך ויתן להם ויֹאמר: 'שׁתוּ ממנה כֻּלְּכֶם, כּי זה הוּא דמי, דם הבּרית החדשׁה הנשׁפּך בעד רבּים לסלִיחת חטאים." (הבשורה על-פי מתי, פרק כ"ו). הציפורים השונות מסמלות באמנות הנוצרית הקדומה את נשמות המאמינים, כך שהפסיפס מבקש להעביר את מסר האמונה בישו, שבזכות קורבנו האישי תבוא הגאולה, ונשמות החיים תחבורנה לנשמות המתים. אישוש לרעיון זה ניתן למצוא בדמות השקנאי, הניצבת מעל האמפורה בלב הפסיפס, ומייצגת ביצירות נוצריות רבות את ישו, שהקריב את עצמו למען המאמינים, כפי שהשקנאית האם "מקריבה" את עצמה למען גוזליה.
השוואה לפסיפס הציפורים בקיסריה
בשנת 1950 נתגלתה בגבעה בקיסריה רצפת פסיפס מלבנית בגודל של כ-16 על 14 מטרים. הפסיפס מציג 120 ציפורים מסוגים שונים כמו טווסים, חסידות, שקנאים ואנפות, הנתונות כל אחת בתוך מדליון. סביב הפסיפס מסגרת עבה, ובה בעלי חיים שונים, כמו אריה, נמר, חזיר בר, יעל ועוד. בתחילה זוהה הפסיפס כרצפת כנסייה, אולם בחפירות שניות שנערכו במקום ב-2004 התברר כי מדובר בחצר ארמון מפואר משלהי התקופה הביזנטית.
למרות הדמיון הרב מבחינה סגנונית ונושאית בין הפסיפס בקיסריה והפסיפס בירושלים, אין כל קשר נוסף בין השניים: הפסיפס הירושלמי קטן, המדליונים בו מחולקים בשריגי גפן, הציפורים בו פונות למרכז, והוא שימש מבנה קודש; בעוד שהפסיפס בקיסריה גדול ממנו כמעט פי שלושה, המדליונים עשויים תבנית אבן, כל הציפורים בו פונות שמאלה, והוא שימש מבנה פרטי. כן לא ידוע מי יצר את הפסיפס בקיסריה, ואין כל הוכחה שנעשה בידי ארמנים.
נובה (רשת רדיו)
רשת נובה (באנגלית: Nova) היא קבוצה של חמש תחנות רדיו אוסטרליות, שבבעלות נובה אנטרטיינמנט במלואן או בצורה חלקית. התחנה בפרת' היא מיזם משותף בין נובה אנטרטיינמנט לרשת הרדיו האוסטרלית. בשנת 2015 שודר במסגרתה משדר מיוחד בשם Nova's Red Room: Taylor Swift on Hamilton Island.
לכל אחת מתחנות הרדיו יש תוכניות בוקר, תוכניות נסיעה ותוכניות לילה. כל התוכניות משודרות באופן עקבי במהלך היום והלילה.
תוכניות התחנות
ברשת הרדיו משדרים תוכניות שונות כדוגמת:
שדרנים מקומיים
נובה 100 – מלבורן:
נובה 106.9 – בריזבן:
נובה 91.9 – אדלייד:
נובה 93.7 – פרת':
ביקורת
רשת נובה קיבלה ביקורת על השירים המשודרים בה לעיתים קרובות ועל השירים שנכללים ברשימת ההשמעה שלה. במאמר שפורסם אודות פרסי מוזיקת ה-ARIA לשנת 2020 אותו כתב אנדרו פ. סטריט מ-NME אוסטרליה, צוין כי ההשקה של נובה FM בשנת 2004 הייתה לאבן דרך בעולם המוזיקה במדינה.
חינוך מיוחד
חינוך מיוחד הוא חינוך המוכוון לסיפוק מענה לצורכיהם הייחודיים של תלמידים שהמסגרות הרגילות של מערכת החינוך אינן מתאימות להם. המסגרות לחינוך מיוחד משמשות הן לחינוך תלמידים עם לקויות הפוגעות בתפקודם באופן משמעותי, והן לחינוך תלמידים מחוננים.
תלמיד נזקק לחינוך מיוחד כאשר הוא אינו מסוגל להפיק תועלת מתוכניות החינוך של בתי-הספר והגנים הרגילים, אשר אינן מתאימות לו ואינן עונות על צרכיו.
מספר התלמידים הנזקקים לחינוך מיוחד מוערך בכ-10% מאוכלוסיית התלמידים. לעיתים תלמיד מגיע למסגרות חינוך מיוחד בשל אילוצים טכניים (כגון חוסר נגישות של בתי הספר הרגילים למשתמשי כיסאות גלגלים). כמו כן, במדינות מסוימות (כמו ארצות הברית) נכללים בחינוך המיוחד גם מחוננים המתקשים להסתגל למסגרת החינוכית הרגילה.
השיבוץ למסגרת הלימוד הספציפית נקבע בהתאם לצרכים הייחודיים של כל תלמיד ואלו מאובחנים במסגרת ועדת השמה ייעודית מטעם משרד החינוך.
במסגרת החינוך המיוחד קיימות מספר אפשרויות, למשל: גן ילדים או בית ספר לחינוך מיוחד, פנימיות לחינוך מיוחד, כיתות טיפוליות ומקדמות בתוך החינוך הרגיל, שילוב בכיתה רגילה יחד עם סיוע אישי, מרכזי שיקום מקצועי ועוד.
מטרות החינוך המיוחד
החינוך המיוחד נועד לסייע למי שאינו יכול ללמוד במערכת החינוך הרגילה בעקבות קשיים חמורים בתחום השכלי, הגופני, הרפואי, המוטורי, החושי, הרגשי וכו'. בהתאם לכך, החינוך המיוחד נועד לענות על הצרכים ההשכלתיים, החברתיים והרגשיים של התלמידים בעלי הלקויות ולקדם את התהליך השיקומי שלהם. זאת מתוך מטרה לאפשר להם להשתלב בחברה ולקיים חיים חברתיים ומקצועיים תקינים ככל האפשר.
ההתייחסות לאדם החריג משתנה מחברה לחברה ואף מתקופה לתקופה באותה חברה. בהתאם לכך, מטרה נוספת של החינוך המיוחד היא לבטא את הרעיונות והערכים בהם דוגלת החברה בקשר למקומם של אנשים עם לקויות. לדוגמה: במדינות סעד, חלק מתפקידו של החינוך המיוחד הוא להקטין את מספר האזרחים הנזקקים לקצבאות אבטלה ונכות. למשל, למידת המיומנות של קריאת שפתיים מגדילה את סיכוייהם של חירשים למצוא עבודה ובכך מקטינה את הצורך שלהם לקצבת נכות בשל אי כשירות לעבודה.
סיבה נוספת שיש למסגרות חינוך מיוחד היא, הורים. מסגרות החינוך המיוחד נותנות מענה להורים בתחומים רבים כגון: רגשי, כלכלי, חברתי ומקצועי. בנוסף, המסגרת מחויבת לתת מידע להורים לגבי טיפולים שונים המגיעים לכל תלמיד לפי צרכיו.
יש לציין כי לקות משמעותית אינה קושי רפואי זמני עקב מגבלות פיזיות. רק אבחון על ידי בעל מקצוע מוסמך יכול לקבוע זאת.
הממלכה האסורה
הממלכה האסורה (באנגלית: The Forbidden Kingdom) הוא סרט פעולה והרפתקאות אמריקאי-סיני משנת 2008, בבימויו של רוב מינקוף. זהו הסרט הראשון שבו הופיעו יחד שני כוכבי סרטי אמנויות הלחימה, ג'קי צ'אן וג'ט לי. עלילת הסרט מתחברת לחלק הראשון של "המסע למערב" - אחת מארבעת הקלאסיקות הסיניות שנכתבה במאה ה-16 ובכך הסרט בעל מסרים ברוח הבודהיזם המולבשים על סרט פעולה.
חינוך מיוחד
שונות האוכלוסייה והתאמה אישית
המנח "חריג" אינו משקף מצב אחיד, אלא מתייחס לקבוצות רבות של תלמידים הסובלים מבעיות שונות ומגונות. אוכלוסיית החינוך המיוחד כוללת בין היתר מצבים קיצוניים של פיגור שכלי, הפרעה נפשית, הפרעת התנהגות, לקות שמיעה, לקות ראייה, אוטיזם וכו'.
לכל תלמיד בחינוך המיוחד יכול להיות פרופיל תפקודי שונה הייחודי לו. במקרים רבים, לצד ההנמכה החריגה ביכולות מסוימות הנגרמת בעקבות הלקות הספציפית, יופיעו גם תחומי התפתחות בהם יראה תפקוד נורמטיבי.
הממלכה האסורה
עלילת הסרט
לו-יאן מגלה לג'ייסון שכדי לחזור הביתה הוא צריך לשחרר את מלך הקוף הכלוא במבצרו של המצביא ולהחזיר לו את המוט שבזכותו הוא בלתי מנוצח. במהלך המסע השניים פוגשים את "דרור", יתומה שהמצביא הרג את משפחתה. לאחר כמה ימים לו-יאן מסרב להמשיך כי היין שלו אוזל ויש עוד כברת דרך לפניהם. ג'ייסון משכנע אותו להישאר וללמד אותו קונג פו. בינתיים השמועה על המוט מגיעה אל המצביא והוא שולח את מכשפתו לבנת השיער ני-צ'אנג וחבורת צייד מיוחדת ללכוד את ג'ייסון. למחרת ג'ייסון מתעורר לבדו ביער בו הקימו את המחנה, ומוצא עצמו נרדף בידי איש לבוש לבן. האיש חוטף מידי ג'ייסון את המוט ונמלט. ג'ייסון וחבריו עוקבים אחר האיש למקדש נטוש. לו-יאן נכנס ראשון כדי להילחם באיש ולקחת את המוט, אבל האיש מתגלה כאמן לחימה מעולה שמשתווה לו. הקרב נגמר בתיקו כשג'ייסון תופס את המוט. למרות החשדות האיש לא היה ציד ראשים של המצביא, אלא נזיר שתקן שמחפש את המוט כל חייו. הנזיר מצטרף לחבורה וביחד הם חוצים את המדבר שמפריד בינם לבין מבצרו של המצביא.
ג'ייסון מגיע לארמון ומבקש את שיקוי האלמוות תמורת המוט, אך מתברר שהמצביא הבטיח את השיקוי לני-צ'אנג תמורת השבת המוט. המצביא מחליט לקיים דו-קרב בינה לבין ג'ייסון, שמפסיד וכמעט נהרג, אך הנזיר השתקן ודרור מגיעים להצילו. אנשי הכפר מגיעים בעקבותיהם ומתפתח קרב בינם לבין חייליו של המצביא. ג'ייסון מצליח להעביר את השיקוי ללו-יאן, וזה מתעורר לחיים מחדש ומתחיל להילחם. במהלך הקרב מנסה דרור להרוג את המצביא על ידי חץ ירקן שיכול להרוג בני אלמוות, אך היא נכשלת, והמצביא הורג אותה. ג'ייסון משתמש במוט ומשחרר את מלך הקוף ונותן לו את מוט הזהב. מלך הקוף מצטרף לקרב וג'ייסון מצליח להרוג את המצביא בעזרתו ומחזיר את השלטון לקיסר הטוב ששולח אותו חזרה הביתה.
חינוך מיוחד
שונות האוכלוסייה והתאמה אישית
מסיבה זו עולה הצורך באבחנה מדויקת של הילד. אבחנה נכונה יכולה לסייע לצוות החינוכי להבין את המקור לקשיים הייחודיים של כל תלמיד, השלכותיהם והדרך היעילה ביותר בה ניתן לסייע לו להתמודד ולהתגבר עליהם. לצד ההערכה החינוכית נהוג לאסוף מידע ממקורות רבים ככל הניתן. עובד סוציאלי יכול לאסוף מידע אודות המצב המשפחתי והסביבתי. חוות דעת רפואית מתארת את המצב הפיזיולוגי. הערכה פסיכולוגית יכולה לספק מידע בנוגע למצב הרגשי והנפשי. מבחן אינטליגנציה מודד את מנת המשכל. קלינאי תקשורת יכול לאבחן את התפתחות השפה. הערכה של ריפוי בעיסוק יכולה לספק מידע על התפקוד החושי והמוטורי. אבחון דידקטי יכול למפות את התפקוד האקדמי ולאתר לקויות למידה. אבחון הפרעת קשב בודק את תפקודי הקשב ויכול להצביע על קיום של הפרעת קשב.
רקע
בעבר מושג הלקות נתפס כאנומליה רפואית של הפרט בעל הלקות. על פי התפיסה זו תלמידים בעלי לקות קשים יותר להוראה ויש לספק להם שירותים נוספים על מנת להשוות, במידת האפשר, את תנאי הלימוד שלהם לאלה של תלמידים חסרי הלקות. כמו כן יש לחפש, בעזרתם, את הדרך הספציפית המתאימה להם ללימוד כדי לקדמם ולמנוע מהם הפרעה ללימוד התלמידים חסרי הלקות.
כיום, רווחת התפיסה שמושג הלקות נתפס כאי התאמה של גישת החברה ושל עיצוב הסביבה שבה אנו חיים לצורכיהם של אנשים בעלי יכולות נמוכות מהרגיל (על פי תפיסה זו, סביבה שהעיצוב שלה מתעלם, למשל משמאליים יכולה להפוך את השמאליים לבעלי לקות). מטרת מערך החינוך המיוחד היא לתת לתלמידים עם לקות העשרה אפשרות להשתלב בחינוך הרגיל וחלופה זמנית לחינוך הרגיל עד שעיצובו ועיצוב סביבתו יהפכו לנגישים יותר, למשל, עד שיורחבו משקופי דלתות בית הספר הממלכתי הרגיל ויאפשרו מעבר לתלמידים המשתמשים בכיסאות גלגלים.
בין השירותים הנוספים הניתנים לתלמידי החינוך המיוחד:
חינוך מיוחד ממלכתי
במדינות בהן קיים חינוך כללי ממלכתי קיים על פי רוב גם חינוך מיוחד ממלכתי לצד חינוך מיוחד פרטי. ישנן מדינות הממיינות את התלמידים למסגרות חינוך מיוחד על פי האבחון המופיע בתיק הרפואי שלהן ואחרות שמקיימות דיון בהשתתפות מומחים על צרכיו של כל תלמיד עם לקות כדי למיינו למסגרת החינוכית המתאימה לו ביותר (מדינת ישראל בעקבות מסקנות ועדת ראובן כהן רז) או אפילו דורשות את הסכמת הורי התלמיד למיון זה.
חינוך מיוחד בישראל
המטרה העיקרית של החינוך המיוחד בישראל היא לשלב ככל האפשר את האדם החריג בחברה.
ההנחה המקובלת היא שיש לשאוף להשאיר את הילד החריג בחברת ילדים רגילים בני גילו בסביבתו המוכרת ולסייע לו באמצעי חינוך שונים (כמו שעורי עזר וטיפול פרטני). שילוב זה תורם לילד החריג בכך שהוא ממריץ את תהליכי הלמידה שלו. הוא גם תורם לילד הרגיל משום שהוא מחנך אותו לפתיחות ולסובלנות כלפי השונה ומטפח בו הרגלי סיוע ועזרה הדדית.
נחיצות החינוך המיוחד
קיימות טענות מצד חלק מהעוסקים בחינוך, לפיהן החינוך המיוחד גוזל משאבים מהחינוך הרגיל. אותו מורה נוסף, לדוגמה, המלווה קבוצה קטנה של תלמידי חינוך מיוחד, יכול לעזור לכיתה שלמה של תלמידים "רגילים". הפגיעה הזו במשאבים משפיעה במיוחד על תלמידים חלשים בחינוך ה"רגיל", שאינם סובלים ממוגבלות כלשהי ולכן אינם נהנים מהמשאבים הנוספים של החינוך המיוחד. מצד שני, טוענים התומכים בחינוך מיוחד, לא רק שתלמידי החינוך המיוחד זקוקים למשאבים הללו יותר מתלמידים "רגילים", אפילו החלשים שבהם, אלא שהמשאבים הנוספים הללו, שמגיעים מתקציבים נפרדים המיועדים לחינוך המיוחד, יכולים לסייע לתלמידים הרגילים - ההנחה היא שאיש מקצוע הנמצא בבית הספר כדי לעזור לתלמידי חינוך מיוחד, לא ימנע את עצמו מלטפל בבעיות של תלמידים "רגילים" אם הוא נתקל בהן.
שילוב לעומת הפרדה
דילמה נוספת הקשורה לחינוך מיוחד היא ההתלבטות בין שילוב תלמידי חינוך מיוחד בכיתות "רגילות" לבין חלוקה ברורה בין בתי ספר "רגילים" ובתי ספר לחינוך מיוחד. החשיפה של הילד המיוחד ל'עולם האמיתי' חשובה מאוד הן בשביל התלמידים המשולבים והן בשביל התלמידים המשלבים בשביל שידעו לקבל את האחר והשונה. ישנו שיתוף בין מערכות החינוך הרגילות לבין המיוחדות לכדי קידום הילדים משני הצדדים.
מגמת השילוב מקובלת ברוב המדינות המתקדמות. אחת מהטענות המרכזיות של תומכי השילוב היא שתלמיד שילמד בכיתה "רגילה" לא יתפוס את עצמו כ"שונה", מה שעלול לגרום לו לפתח דימוי עצמי שלילי, אלא כאחד משאר התלמידים. בנוסף, קיים חשש שבסביבות של חינוך מיוחד רמת הלימוד תהיה נמוכה יותר, בעוד שתלמיד המשולב עם תלמידים "רגילים" יישאר קרוב ככל האפשר לרמתם. לבסוף, חוויית הלימוד לצד תלמיד השונה מהם יכולה לתרום רבות לחינוכם של הילדים האחרים הלומדים לצד תלמיד החינוך המיוחד.
מתנגדי השילוב, לעומת זאת, טוענים בין השאר כי בכיתה "רגילה" תלמיד החינוך המיוחד עלול להרגיש חלש יותר ולאבד ביטחון עצמי, בעוד שכאשר ילמד לצד תלמידים הדומים לו יוכל לחוות יותר חוויות חיוביות. טיעון נוסף הוא שיותר קל לארגן טיפולים ותמיכה נוספת לתלמידי חינוך מיוחד כאשר אלו מרוכזים בבתי ספר מיוחדים להם. בבתי ספר "רגילים", לעומת זאת, תלמידי החינוך המיוחד שלא יצליחו להשתלב כראוי עלולים לפגוע בחבריהם לספסל הלימודים בכך שידרשו את מירב תשומת לבם של המורים ושאר הסגל החינוכי, ויורידו את רמת הלימודים. ישנם הטוענים שכל ההבטחות בדבר טיפול יחידני והשקעה מיוחדת בילדים בעלי צרכים מיוחדים אינם עומדים במבחן המציאות ומאידך ילדים שנכנסים עם בעיות מסוימות יוצאים עם בעיות רגשיות התנהגותיות נוספות בעקבות הימצאותם עם ילדים בעלי בעיות אחרות. מדינת ישראל מיישמת מדיניות המעודדת שילוב של ילדים עם צרכים מיוחדים בחינוך הרגיל מתוך הבנה שהשילוב מוריד לחצים ומרגיע את התלמיד המיוחד במסגרת החינוך הרגיל. בנוסף לכך, קיימת מערכת החינוך מודעת לכך שהשילוב של התלמיד בעל הצרכים המיוחדים בכיתה רגילה מרגיע את המשפחה של אותו התלמיד ומעודד אותם לקחת חלק במאמצי השילוב. בנוסף לכך במדינת ישראל יש אפשרות לכל הורה שרוצה להכניס את ילדו למסגרת החינוך הרגיל זכאות לכך. בית הספר מחויב לדווח להורה ולעדכנו בכל המתרחש בתהליך הלמידה של הילד ובהתקדמות שלו בתום השנה. לעיתים החברה דוחה את הילד הלקוי ורואה בו כחריג ושונה, היא נמנעת מחברתו ודבר זה גורם לו לפגיעה קשה בדימוי העצמי, מעבר לפן האישי של התלמיד הלקוי יש את החברה שגם אצלה עניין זה מעורר דברים שליליים כמו חוסר סבלנות ואי קבלת השונה.
ביקורת על החינוך המיוחד
הביקורת על החינוך המיוחד מכירה בכך שלכל ילד סגנון וקצב למידה שונים ושכל ילד הוא ייחודי, לא רק מסוגל ללמוד אלא גם להצליח.
הביקורת על החינוך המיוחד טוענת שבכך שמתייגים את הילדים האלה עם תוויות פסאודו-מדעיות מזיקות (כגון ADHD/ADD, OCD, ODD ואחרות, על פי המדריך הפסיכיאטרי האבחוני DSM) וכך מתייגים אותם כ"חולי נפש", ומונעים באופן שיטתי את התפתחותה של מערכת החינוך הנוכחית. הביקורת על החינוך המיוחד גם טוענת שיש לספק לילדים אלה פתרונות, לא תוויות, סמים ותרופות.
הביקורת על החינוך המיוחד ממליצה לממשלה לקחת את הילדים האלה המתויגים בצורה כוזבת עם ליקויי למידה מעורפלים ולשים אותם בצדק בחזרה בקטגוריה החינוכית. במהלך השנים האחרונות ניתן היה לראות כי פותחו תוכניות ודגמים שונים שהמשותף לכולם היה העיקרון הנגזר מההגדרה המילונית למושג "שילוב" - שזהו צירוף של שני דברים יחד ולא של הטמעת המיעוט ברוב. ישנם דגמים שונים המציגים אפשרויות שונות לשיתוף פעולה מקצועי בין אנשי החינוך המיוחד לבין אנשי החינוך הרגיל.
שבתאי קור
שמאל|ממוזער|190px|עטיפת ספרו של שבתאי קור - נהג חדש שבתאי קור (נולד ב-29 באפריל 1981), הוא עיתונאי בעל טור ישראלי, תלמיד ישיבה לשעבר, שפרסם ספר אוטוביוגרפי על יציאתו בשאלה.
קורות חייו
שבתאי קור נולד בשם שבתאי קורדובה, למשפחה חילונית ביפו. בהיותו ילד חזרה משפחתו בתשובה ועברה להתגורר בירושלים. בצעירותו למד בישיבה הספרדית "משכן ציון" בירושלים, ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבת פוניבז' בבני-ברק.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 פרסם את סיפור יציאתו בשאלה בהמשכים ולאורך זמן בבלוג שלו ובפורום "יוצאים בשאלה". בשנת 2007 הוציא לאור בהוצאת כרמל את ספרו "נהג חדש". בספר הוא מתאר חיים של נער חרדי שנשלח לישיבה בת מאות תלמידים שאמורה לשמש כחומה מפני פיתויי הרחוב החילוני, ושאלות כפירה שאסורות להישאל. הספר מתאר את חייו כבחור ישיבה, את השאלות וההרהורים שלו על אמיתות האמונות הדתיות, את ההתחבטויות, ואת התהליך המורכב אותו עבר. הוא גם מתאר את הקושי הרב שביציאה מהעולם החרדי לעולם של תוהו ובוהו מוסרי ורגשי אליו הוא אינו מרגיש שייך.
במשך תקופה הפיץ את מאמריו ברשת, אחד מהם הוא "המדריך ליוצא בשאלה", שבו הוא מייעץ לחרדים המעוניינים לצאת בשאלה ונתקלים בקשיי התמודדות, בעיקר מצד ארגונים ממוסדים או אנשים פרטיים בחברתם הקודמת.
בתחילת 2014 יצא לאור ספרו השני 'זה ג'ונגל פה'.
קור פרסם טורים וביקורת ספרים באתר nrg.
דניאל איבין
דניאל איבין (במקור גולדשטיין, בקרואטית: Daniel Ivin; 16 באפריל 1932 – 20 ביוני 2021) היה סופר, פוליטיקאי ופעיל זכויות אדם יוגוסלבי-קרואטי ממוצא יהודי. דניאל איבין ואחיו סלאבקו גולדשטיין הקימו את המפלגה הסוציאל-ליברלית של קרואטיה.
ביוגרפיה
דניאל איבין נולד בקרלובץ, ממלכת יוגוסלביה כדניאל (דאנקו) גולדשטיין למשפחה שהיגרה מסרייבו. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית אשר נשלטה על ידי האוסטאשה, הוחל ברדיפת יהודים. אביו של דניאל, יצחק (איבו) נרצח על ידי אנשי האוסטאשה במחנה הריכוז ידובנו ודניאל, אימו לאה ואחיו סלאבקו הצליחו להימלט וחברו לכוחות הפרטיזנים של טיטו. לאחר מלחמת העולם השנייה שינה את שם משפחתו לאיבין לזכר אביו.
ב-1949, עלו דניאל איבין, אחיו סלאבקו ואימו לישראל ובהמשך שירת שנתיים בצה"ל. ב-1952 שב ליוגוסלביה והשתקע בזאגרב. הוא נודע כפעיל זכויות אדם וב-1966 נעצר, נשפט ונדון למספר חודשי מאסר בשל ניסיונו להפיץ עיתון בשם "Slobodna riječ" (בעברית: מילה חופשית) ובו ביקורת על המשטר הקומוניסטי ביוגוסלביה. לאחר שחרורו מהכלא עזב את יוגוסלביה והתגורר לתקופה מסוימת בשווייץ ובבריטניה. ב-1989 הקימו דניאל איבין וסלאבקו גולדשטיין את המפלגה הסוציאל-ליברלית של קרואטיה. ב-1993 נמנה דניאל איבין עם מקימי ארגון זכויות האדם הקרואטי "ועדת הלסינקי הקרואטית" וב-2007 עמד בראשו.
נפטר ב-20 ביוני 2021.
יונה פיטלסון
יונה פיטלסון (1929 – 2004) היה אדריכל ישראלי.
תולדות חיים
נולד וגדל בירושלים. דור שישי בארץ. ימי בחרותו כחבר ההגנה ובפלמ"ח במלחמת העצמאות – הם שהקנו לו את זיקתו העזה לארץ. את הקשר לתחום התכנון והבנייה ירש מהוריו: אביו, המהנדס אליהו פיטלסון שאחראי לכמה מן הפרויקטים הבולטים בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20, ואמו, בת למשפחת פרידלנד, משפחת בונים ירושלמית ידועה. בתו דליה היא מוזיקאית ג'אז.
בשנות ה-50 למד פיטלסון אדריכלות בטכניון בחיפה, והצטרף למשרדו של אביו. בראשית שנות ה-60 עמד פיטלסון בראש צוות תכנון העיר ערד, היישוב המדברי המוצלח ביותר מבין עיירות הפיתוח אשר נבנו באותן השנים בדרומה של מדינת ישראל, ואשר היווה מעבדת ניסויים מתוכננת להתיישבות עירונית במדבר. באותה העת נולדה לו גם בתו, דפנה, שהייתה לבת הבכורה של ערד. אף על פי שתכנן רבים מהמבנים בעיר, יצירתו המוכרת ביותר היא פסל הבולבוסים הניצב בכניסה לעיר מאז 1964, אותו יצר בשיתוף האמן גדעון פרידמן.
בראשית שנות ה-70 תכנן במהירות וביעילות את מבני המעוזים שהצילו חיים רבים במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור. בשנת 1976, לאחר תקופת שירות במשרד השיכון, היה פיטלסון שותף בהקמת משרד פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים, יחד עם שני אדריכלים צעירים: שמואל שילה ומירון יעקובסון.
חיים אישיים
היה נשוי ארבע פעמים ולאורך השנים נולדו לו שלוש בנות.
גאווה שחורה
גאווה שחורה היא תנועה המעודדת אנשים בני גזע האדם השחור להיות גאים בגזע שלהם ובמורשתו.
התנועה התפתחה בארצות הברית בשנות ה-60 וה-70, כיום יש תנועות המזהות כתנועות גאווה שחורה ברחבי העולם, בעיקר בצפון אמריקה ואמריקה הלטינית. התנועה התפתחה לצד תנועת ההתנגדות להפרדה הגזעית בארצות הברית.
התנועה זוכה לעידוד נרחב מארגונים לזכויות אדם. פעילי הגאווה השחורה פועלים כיום כנגד אידאולוגיות המעודדות עליונות של גזע האדם הלבן ונגד תנועת הכוח הלבן. אחת התנועות הבולטות ביותר אשר הזדהתה כתנועת גאווה שחורה היא הפנתרים השחורים בארצות הברית ובין הפעילים הבולטים ביותר למען גאווה שחורה היו מרטין לותר קינג, מלקולם X וסטוקלי קרמייקל.
המונח חילחל גם לז'אנרים שונים של מוזיקה שחורה בצפון אמריקה, בהם מוזיקת נשמה ומוזיקת פאנק.
אלן בול (כדורגלן)
פעמיים ניפץ בול, יליד לנקשייר, את שיא ההעברות הבריטי: לראשונה ב-1966, כשקבוצת נעוריו בלקפול, בה שיחק כנער לצידו של גיבור הכדורגל סטנלי מתיוס, מכרה אותו לאברטון בתמורה ל-110,000 לירות שטרלינג; וכשש שנים לאחר מכן כשנמכר מחדש לארסנל הלונדונית בתמורה לסכום כפול.
ברמת המועדונים זכה בול בתואר אחד בלבד, אליפות הפוטבול ליג לשנת 1970, במדי אברטון. פעמיים שיחק בגמר גביע ה-FA, עם אברטון ושוב עם ארסנל, אולם לא זכה בו. בנוסף היה שותף לעלייתה של סאות'המפטון לליגה הבכירה, ב-1978. לאחר פרישתו מכדורגל פנה לעסוק באימון, במספר קבוצות, עד פיטוריו מפורטסמות' ב-1999.
בשנת 2000 הוענק לו תואר חבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE) על "שירותיו לכדורגל". כשלוש שנים לאחר מכן בא בשערי היכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
בשנותיו האחרונות התמודד בול עם מחלת הסרטן שבה לקו אשתו ובתו, ואף העמיד למכירה את מדליית המנצחים שלו מגביע העולם, כדי לממן את הוצאות המשפחה. ב-24 באפריל 2007 מת מהתקף לב, בגיל 61, בסמוך לביתו.
סקאנדה
סקאנדה, הידוע גם כמורוגה, לורד מורוגאן וקריטקיה, הוא אל המלחמה במיתולוגיה ההינדית, בנו של שיווה מפרוואטי.
במדינת טאמיל נאדו שבהודו וכן בסרי לנקה הוא אחד האלים הנחשבים ביותר, מוצג לרוב כבעל שישה פרצופים.
בקיץ (בחודש יולי או אוגוסט) מתקיים בעיר קולומבו שבסרי לנקה פסטיבל הוול (vel) שבו גוררים מרכבה מהודרת של סקאנדה ממקדש אחד למקדש אחר, בתהלוכה הכוללת הרבה מוזיקה (בעיקר הלמות תופים) וריקודים.
משימה בלתי אפשרית (סרט)
משימה בלתי אפשרית (באנגלית: Mission: Impossible) הוא סרט פעולה וריגול אמריקאי משנת 1996 והסרט הראשון בסדרת סרטי הקולנוע משימה בלתי אפשרית שמתבססים על סדרת הטלוויזיה באותו שם. במאי הסרט היה בריאן דה פלמה ובתפקיד הראשי כיכב טום קרוז לצד שחקנים נוספים כגון: עמנואל ביאר, ג'ון וויט, קריסטין סקוט-תומאס, וינג ריימס, אמיליו אסטבז, ז'אן רנו, ונסה רדגרייב ובנוסף הנרי סזרני.
תקציר עלילה
צוות "משימה: בלתי אפשרית" נשלח לפראג במטרה להשיג רשימת סוכנים מסווגת שנמצאת בתוך דיסק, אך המשימה מסתיימת בכישלון כאשר חברי הצוות מחוסלים בזה אחר זה, מלבד אית'ן האנט אשר נותר בחיים. אית'ן מגלה כי כל המשימה הייתה בעצם מרדף אחר חפרפרת בתוך הארגון, וכי עצם העובדה כי הוא נותר חי הופכת אותו לחשוד. עד מהרה אית'ן נמלט על חייו ונאלץ לבחור חברי צוות חדשים כדי להשיג את רשימת הסוכנים המסווגת, אותה התכוון החפרפרת למכור לאיש קשר הידוע בשם הקוד "מקס״.
ביקורות והכנסות
הסרט קיבל בזמנו ביקורות בעיקר טובות ואף זכה לציון "100" ממגזין אמפייר שאמר שהסרט הוא "כיפי ביותר" ולציון "90" מוושינגטון פוסט שאמר "הסרט מרגש, חכם ומהנה מאוד", הוא זכה להצלחה מסחררת ועד מהרה הפך לאחד מבין סרטי הריגול המפורסמים והטובים ביותר בכל הזמנים אחרי ג'יימס בונד אשר בלט בז'אנר הריגול והפעולה.
הסרט קיבל דירוג של 62% באתר "Rotten Tomatoes".
מוזיקה
שיר הנושא המקורי של סדרת הטלוויזיה שהולחנה בידי לאלו שיפרין חזר אל הסרט. לאחר מכן, אלן סילבסטרי סומן כהמלחין של המוזיקה המקורית לסרט והקליט רק 23 דק' של הפסקול. במהלך הפוסט הפרודקשן של הסרט, המוזיקה של סילבסטרי נדחתה והוחלפה בידי המוזיקאי המפורסם דני אלפמן. המוזיקה של סילבסטרי קיימת ושוחררה ב-CD. בנוסף, קליפים של הסרט עם המוזיקה של סילבסטרי הופצו במקומות שונים באינטרנט.
אלבום הציון המוזיקלי
המוזיקה של אלפמן, שוחררה ב-28 ביוני 1996 חודש לאחר יציאת הסרט בידי POINT MUSIC. חלק מהרמזים המוזיקליים של אלפמן נכללו גם הם באלבום הפסקול.
המוזיאון היהודי של רומא
המוזיאון היהודי של רומא (באיטלקית: Il Museo Ebraico di Roma) כולל אוסף יודאיקה ותשמישי קדושה, שהועברו אליו מבתי כנסת ישנים באיטליה. המוזיאון משמש מעין "מחסן מרכזי" לתשמישי קדושה לקהילות היהודיות באיטליה.
במהלך היום נערכים במוזיאון סיורים של תלמידי בתי ספר מרומא. בממוצע מסיירות במוזיאון ארבע קבוצות תלמידים ליום. כך המוזיאון הפך למרכז ללימוד מורשת היהדות לציבור הרחב בעיר. במסגרת הסיור במוזיאון מגיעים גם לאולם בית הכנסת הגדול ולאולם בית הכנסת הספרדי. המוזיאון פתוח רק בימי חול.
חלקי המוזיאון
המוזיאון היהודי של רומא, מצוי במבנה בית הכנסת הגדול של העיר, מצד נהר הטיבר. משני צידי הכניסה לבניין ניתן להבחין בלוחות זיכרון לנספים במלחמות איטליה ולקורבנות השואה. הכניסה לבניין מובילה גם למשרדי הקהילה ולמשרד הרבנות.
המוזיאון מורכב משלושה חדרים, בכל אחת מהחדרים יש תצוגה שונה. החדר הראשון מוקדש למסמכים היסטוריים וממצאים ארכאולוגיים, בחדר השני תצוגת תשמישי קדושה ובאחרון מוצגים חפצי אומנות.
בין המוצגים:
טילוזאורוס
טילוזאורוס (שם מדעי: Tylosaurus; פירוש השם מיוונית: "לטאת כפתור") הוא זוחל ימי קדום מתקופת הקרטיקון שחי לפני 75–86 מיליון שנה שהשתייך למשפחת המוסזאוריים.
מאפיינים
יצור זה היה טורף מטיל אימה, ואחד מהיצורים הגדולים ביותר באוקיינוסים. הוא הגיע לאורך 12.5–14 מ'. צורתו הייתה דמוית טורפדו והיה בעל סנפירים גדולים וזנב מתפתל כמו נחש. מבנה גופו איפשר לו לזנק לגיחות קצרות ולתקוף את טרפו. מבנה הגולגולת מוארך ובעל לסתות חזקות עם שיניים חדות הפונות אחורה.
הטילוזאורוס חי בימים של אמריקה הצפונית ובאירופה והיה מטורפי העל של תקופתו לצד פליוזאורים גדולים ומוסזאורים נוספים כמו המוסזאורוס וההיינוזאורוס. הוא טרף זוחלי ים אחרים, עופות ימיים, דגים שונים, כרישים ורכיכות ימיות. בשל ממדיו ומבנה גופו הוא לא היה יכול לעלות לחוף.
הטילוזאורוס תואר על ידי הפלאונטולוג האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש ב-1872.
ג'ורג' קראם (מלחין)
ג'ורג' קראם (באנגלית: George Crumb; 24 באוקטובר 1929 – 6 בפברואר 2022) היה מלחין אמריקאי של מוזיקה עכשווית. הוא נודע כחוקר גוני צליל יוצאי-דופן, צורות תיווי חלופיות וטכניקות ווקאליות ואינסטרומנטליות מורחבות. דוגמאות לאלה הן אפקט של קריאות שחפים בצ'לו (ב-"Vox Balanae"), ויבראטו מתכתי בפסנתר (כמו ב"חמישה קטעים לפסנתר") ושימוש בפטיש עץ לנגינה על מיתרי קונטרבס (כמו ב"מדריגלים, ספר I"), ועוד מספר רב של דוגמאות אחרות. קראם לא היה מחבר מוזיקה אלקטרונית, אף כי רבות מיצירותיו מצריכות הגברה חשמלית של הכלים, כמו "מלאכים שחורים" (רביעיית מיתרים) או "קולות ילדים עתיקים" (הרכב מעורב). על אף התרומה הנכבדה שהרים למגוון טכניקות הפסנתר המורחבות, קראם לא השתמש מעולם באפשרויות של פסנתר מותקן, בו עשה המלחין ג'ון קייג' שימוש נרחב.
חייו
ג'ורג' קראם נולד בצ'ארלסטון להורים מוזיקליים והשתתף מגיל צעיר בביצועי מוזיקה ביתיים, שיצרו אצלו קשר עמוק לרפרטואר הקלאסי והרומנטי. אחרי לימודים באוניברסיטת אילינוי באורבנה, למד במלגת קרן פולברייט אצל בוריס בלכר בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין והשלים את לימודיו לתואר דוקטור למוזיקה באוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
אחרי תקופת הוראה באוניברסיטת קולורדו התמנה ב-1964 למלחין הבית במרכז באפאלו לאמנויות יצירה וביצוע. בשנים אלה חיבר את יצירותיו הבוגרות הראשונות, "חמישה קטעים לפסנתר" (1962), "מוזיקה לילה I" (1963) ו"ארבעה נוקטורנים" (1964), שם חוברים אפקטים של צליליים מעודנים עם פוינטיליזם בנוסח וברן והדים למורשת פולקלורית מווירג'יניה ליצירת אווירה בנוסח ציור האור-צל (קיארוסקורו), שהיה לסימן ההיכר של סגנונו.
ב-1965 התמנה קראם למשרת הלחנה באוניברסיטת פנסילבניה, שם נשאר עד לפרישתו כעבור 30 שנה. בין תלמידיו הרבים המלחינים הישראלים-אמריקאים אורי קיין ועופר בן-אמוץ והמלחין היהודי-אמריקאי ג'רלד לווינסון.
יצירתו
כתיבתו של קראם העידה על כושר המצאה והעזה, שהוציאו לו מוניטין. הוא כתב רק שלוש יצירות לתזמורת, שעל אחת מהן, "הדי הזמן והנהר", קיבל את פרס פוליצר ב-1968. "ליל ארבעת הירחים" (1969) נכתבה בהשראת טיסת החלל של אפולו 11. רביעיית מיתרים "מלאכים שחורים" (1970), אלגוריה דרמטית וסוריאליסטית למלחמת וייטנאם. ביצירה זו, שבאה לבטא את יאושו ממצבה של ארצות הברית בתקופת המלחמה, כלל קטעים ממיסת קבורה רוסית-אורתודוקסית, מדריגל אליזבתני והמוות והעלמה של שוברט. כן דרש מנגני הרביעייה להכות על גונג, לספור בקול בשבע שפות שונות, לטלטל מאראקות ולייצר קולות צורמים בהעברת קשתותיהם על שולי כוסות מלאות למחצה. תשע מיצירותיו הווקאליות מתקשרות עם שיריו של לורקה. בהשפעת אוצר הדימויים הסוריאליסטי והנפיץ של לורקה, יצר קראם נופי מוזיקה זוהרים ועזי-מבע כמותם. לצורך זה הרחיב בכתיבתו את גבולותיהן של טכניקות הביצוע. ב"קולות עתיקים", למשל, נדרשים נבל שפיסות נייר שזורות בין מיתריו, מפסלת שמעבירים לאורך מיתרי הפסנתר לעיוות גובה צליליהם, מסור מוזיקלי ועוד. ב"מלאכים שחורים" נדרשים הנגנים לנגן טריל עם אצבעונים על אצבעותיהם; ב-Vox balaenae מתבקש החלילן לנגן ולשיר בעת ובעונה אחת והצ'לן צריך לחקות קריאות שחפים בגליסנדי של הרמוניות מלאכותיות.
קראם הרבה גם להשתמש בציטוטים מוזיקליים למטרות סמליות. בחלק האחרון של "מוזיקה לערב קיץ" (1974) הוא השתמש בצלילי הפוגה ברה♯ מינור מתוך הספר השני של הפסנתר המושווה של באך. מובאות משל סלוואטורה קוואזימודו, בלייז פסקל ורילקה מתארות את בדידות האדם הנופל באין-סוף מפיל האימה של החלל מקדימות שלושה מפרקי היצירה, המייצגת בשלמותה את החיפוש הרוחני אחר משמעות, השלמה, גאולה וביטחון. להגברת הנושא הזה, בחר קראם בקטעים פוגליים שבאך מוביל בהם, אחרי שהגיע למינור בעל המספר הרב ביותר של דיאזים, למודולציות נוספות בכיוון הדיאזים, המחייבות אותו להשתמש בדיאזים כפולים, כשואף להמשיך ולהתרומם עוד ועוד, אל מצב של התעלות רוחנית. בתוך שלל התפרצויות מרצדות ומנצנצות דואות המובאות של באך מעלה מעלה ועל הקו העליון של הפסנתר מעיב הויברפון, באפקט נוקב כמעט לבלתי שאת.
ברבות מיצירותיו כלל קראם רמז משתמע או מפורש לתיאטרון, שגם אם לא היה מובלט, די היה בו להבטיח לו מקום של כבוד בין תומכי תיאטרון המוזיקה שלאחר מלחמת העולם השנייה. יצירותיו עובדו לבלטים ללהקות מחול ברחבי העולם. קראם עשה שימוש בכתב תווים ציורי כסמל חזותי.
יצירתו הגדולה היחידה של קראם, מלבד שלושת חיבוריו התזמורתיים, היא "ילד כוכב", שנכתבה בהזמנת "קרן פורד" לפייר בולז והפילהרמונית של ניו יורק. היצירה אינה ארוכה ביותר (33 דקות), אך דורשת כוחות ביצוע אינסטרומנטליים וקוליים גדולים. הטקסט הלטיני של היצירה מוליך מאפלה לאור ומייאוש לגאולה, מהלך אופייני לקראם, בעוד המוזיקה, בעיקרו של דבר, מלווה ומשקפת אותו, סטאטית יותר מדינאמית.
בשנות ה-80' וה-90' הואט קצב יצירתו של קראם, אולי מפאת הקושי שנתקל בו בפיתוח תפיסות חדשות. קראם היה בולט בפתיחותו לגירויים חיצוניים - מוזיקליים, פיוטיים וחברתיים. היו מבקרים שהאשימוהו בהבלטת תחושות שטחיות על חשבון מהות אמיתית, אך כנגדם היו שטענו, כי לקראם המדיום הוא המסר והכלים המשרתים אותו בכתיבתו הם הם לב יצירתו.
עוד מיצירותיו:
פרסים ואותות הוקרה
ג'ורג' קראם נפטר ב-6 בפברואר 2022. בנו, דייוויד, הוא מלחין מצליח המכהן מאז 1997 כפרופסור באוניברסיטת אורגון. בתו, אן קראם, היא שחקנית וזמרת מצליחה, שהקליטה את "שלושה שירים מוקדמים" שלו לתקליטור שיצא לכבוד יום הולדתו השבעים ב-1999 וכן ביצעה את יצירתו "אל הגבעות" (2001).
החלטה 446 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 446 היא ההחלטה שנתקבלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-22 במרץ 1979, והיא עוסקת בבנייה הישראלית בשטחים שנכבשו על ידה במהלך מלחמת ששת הימים; יהודה ושומרון, רצועת עזה, מזרח ירושלים ורמת הגולן. ההחלטה התקבלה פה אחד מלבד המדינות שנעדרו מההצבעה: נורווגיה, ארצות הברית ובריטניה. ההחלטה קובעת כי למדיניות והבנייה הישראלית בשטחים אין כל בסיס חוקי ומהווים מכשול חמור לשלום מקיף, הוגן וארוך טווח במזרח התיכון.
תוכן ההחלטה
מועצת הביטחון הדגישה שוב את הצורך בשלום הוגן ארוך טווח במזרח התיכון.
שלמה לאופר
שלמה לאופר (נולד ב-13 במרץ 1940 בלבוב, ברית המועצות) הוא משורר, סופר ועורך שירה ישראלי.
ביוגרפיה
עלה ארצה בהיותו כבן שמונה. שיריו התפרסמו לראשונה בהיותו כבן 17 במוסף הספרות "משא" של העיתון "על המשמר" בעריכתו של אהרן מגד, בהמלצתו של נתן אלתרמן. בשנת 1964 פרסם לאופר את ספר שיריו הראשון, "הערב יבוא אורח". מאז פרסם לאופר משיריו בכמעט כל מוספי הספרות של העיתונים והביטאונים הספרותיים באותם ימים, אך רוב שיריו התפרסמו באותה עת בכתב-העת "קשת" בעריכתו של אהרן אמיר.
בשנת 1992, לאחר שהוציא לאור מספר ספרי שירה, חל משבר בכתיבתו של לאופר והוא חדל לכתוב שירה. בשנה זו פרסם ספר פרוזה ראשון: "הראשידה - אגדה מודרנית" בהוצאת ירון גולן.
כעבור מספר שנים חזר לאופר לכתוב שירה, שכינס בספרו "יופיו של קוזימודו" (הוצאת כרמל, 2000). בעקבות הוצאת הספר הוזמן לאופר להשתתף ב"פסטיבל מטולה לשירה". הספר "יופיו של קוזימודו" נתפס כנקודת מפנה בפואטיקה של לאופר, כפי שכתב פרופ' יואב רינון ברשימה שפורסמה במוסף "הארץ".
בשנת 2000 החל לאופר בעריכת כתב העת לשירה "כרמל", הממשיך להתפרסם עד היום ושכבש לו מקום מרכזי ברשימת כתבי העת לשירה בארץ.
בשנת 2011 פורסם מבחר גדול משיריו של לאופר בהוצאת "קשב" של רפי וייכרט בשם "חלומות סגורים" שזכה לסיקור נרחב. בשנת 2013 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספר פרוזה בשם "כפר הטווסים" הכולל שתי נובלות. הספר יצא בסדרת "הכבשה השחורה" בעריכת פרופ' חנן חבר, ועליו כתב דרור בורשטיין רשימה במוסף לספרות של "הארץ".
שלמה לאופר עבד במשך למעלה מ-30 שנה במדור הספרות של קול ישראל, שניהל הסופר והעורך שמואל הופרט. לאופר ממשיך כיום לכתוב ספרי פרוזה ושירה כאחד, וכן ממשיך בעריכת כתב העת "כרמל".
שלמה לאופר מתגורר בירושלים ולו בן מאומץ אחד, אשר אומץ טרום לידתו (אביו הביולוגי של בנו התכחש לו לאורך השנים).
ביולוגיה אבולוציונית
הביולוגיה האבולוציונית הפכה לדיסציפלינה אקדמית בזכות עצמה בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20. רק בשנות השבעים והשמונים מספר לא מבוטל של אוניברסיטאות החלו להקים מחלקות ביולוגיה אבולוציונית.
תחומי משנה
אבולוציה היא המושג המאחד המרכזי בביולוגיה. ניתן לחלק את הביולוגיה במגוון דרכים. דרך אחת היא לפי רמת הארגון הביולוגי, ממולקולות לתא, מאורגניזם לאוכלוסייה. דרך נוספת היא לפי קבוצה טקסונומית נתפסת, עם תחומים כמו זואולוגיה, בוטניקה ומיקרוביולוגיה, המשקפים את מה שנראה בעבר כחלוקה העיקרית של החיים. דרך שלישית היא באמצעות גישות, כגון ביולוגיית שדה, ביולוגיה תאורטית, אבולוציה ניסויית ופליאונטולוגיה. הדרכים האלטרנטיביות הללו לחלוקת הנושא שולבו עם ביולוגיה אבולוציונית וכך נוצרו תתי-תחומים כמו אקולוגיה אבולוציונית וביולוגיה התפתחותית אבולוציונית.
המיזוג בין מדע הביולוגיה למדעים יישומיים, הוליד תחומים חדשים שהם הרחבות של הביולוגיה האבולוציונית. אלו כוללים רובוטיקה אבולוציונית, הנדסה אבולוציונית, אלגוריתמים אבולוציוניים (אנ'), כלכלה אבולוציונית, וארכיטקטורה אבולוציונית. המנגנונים הבסיסיים של האבולוציה מיושמים במישרין או בעקיפין כדי להמציא עיצובים חדשים או לפתור בעיות שקשה לפתור אחרת. המחקר שמיוצר בתחומים יישומיים אלה תורם להתקדמות במגוון שדות, במיוחד המחקר על אבולוציה בתחומי מדעי המחשב והנדסה כגון הנדסת מכונות.
אבולוציה אדפטיבית
טקסט=התמונה ממחישה את תהליך היווצרות מינים. מינים שונים של חוחיות פיתחו צורות מקור שונות בהתאם לתנאי הסביבה השונים בהם התפתחו |ממוזער|החוחיות של דרווין. תמונה של [[:en:John_Gould|John Gould.
התמונה ממחישה את היווצרות המינים. מיני חוחיות פיתחו צורות מקור שונות בהתאים לתנאים השונים שבהם התפתח כל אחד מהמינים. ]] אבולוציה אדפטיבית, או אבולוציה הסתגלותית, היא מושג המתייחס לשינויים אבולוציוניים המתרחשים עקב השינויים בסביבה, אשר הופכים את האורגניזם למתאים לבית הגידול שלו. שינויים אלו מגדילים את סיכויי ההישרדות והרבייה של האורגניזם (ניתן להתייחס לכך כאל כשירותו של האורגניזם). לדוגמה, חוחיות דרווין באי גלפגוס פיתחו מקורים בצורות שונות על מנת לשרוד לאורך זמן. אבולוציה אדפטיבית יכולה להיות גם אבולוציה מתכנסת אם שני מינים שהם קרובים רחוקים חיים בסביבות דומות המתמודדות עם לחצים דומים.
אבולוציה מתכנסת
אבולוציה מתכנסת היא תהליך שבו אורגניזמים קרובים גנטית במידה זו או אחרת, מפתחים מאפיינים דומים באופן בלתי תלוי זה בזה. סוג זה של אבולוציה יוצר מנגנונים שהינם בעלי תפקיד, מבנה או צורה דומים בכמה מינים. לדוגמה, כרישים ודולפינים נראים דומים אבל אין ביניהם קרבה גנטית. כמו כן, לציפורים, לחרקים מעופפים ולעטלפים יש את היכולת לעוף, אך אין ביניהם קרבה גנטית. תכונות דומות אלו נוטות להתפתח כתוצאה מלחצים סביבתיים דומים המופעלים על מינים שונים ודוחפים אותם להתפתח באופנים דומים.
אבולוציה מתבדרת
ייצוג סימפטי הוא כאשר מין או תת-מין חדשים נובטים מהאוכלוסייה המקורית בעודם תופסים את אותה סביבה קטנה, וללא כל מחסומים פיזיים המפרידים אותם מבני האוכלוסייה המקורית שלהם. יש ויכוח מדעי האם אכן קיימת מין סימטריה. אבולוציה מתבדרת היא תהליך של היווצרות מינים (ספציאציה). היווצרות זו מתרחשת בכמה דרכים:
קו-אבולוציה
השפעתם ההדדית של שני מינים הקשורים בקשר הדוק ידועה בשם קו-אבולוציה. כאשר שני מינים או יותר מתפתחים זה עם זה, מין אחד מסתגל לשינויים במינים אחרים. סוג זה של אבולוציה קורה לעתים קרובות במינים שיש להם קשרים סימביוטיים. הסוג הנפוץ ביותר של קו-אבולוציה הוא קו-אבולוציה של טורף-טרף. בתהליך קו-אבולוציוני זה, על הטורף להתפתח כדי להפוך לצייד יעיל יותר מכיוון שיש לחץ סלקטיבי על הטרף להתחמק מלכידה על ידי הטורף. הטרף בתורו צריך לפתח אסטרטגיות הישרדות טובות יותר. השערת המלכה האדומה (אנ') היא דוגמה לאינטראקציות בין טורף וטרף. מערכות היחסים בין חרקים מאביקים כמו דבורים לבין צמחים פורחים, בין אוכלי עשב לבין צמחים, הן גם כמה דוגמאות נפוצות לקו-אבולוציה.
מנגנונים אבולוציוניים
המנגנונים האבולוציוניים המרכזיים הם ברירה טבעית, מוטציה, סחף גנטי, זרימת גנים, והזדווגות לא אקראית.
ברירה טבעית : יכולת ההישרדות ושיעור הרבייה של מין תלויים בכושר ההסתגלות של המין לסביבתו. תהליך זה נקרא ברירה טבעית. בתוך כל מין, לפרטים מסוימים עם תכונות מסוימות יש שיעורי הישרדות ורבייה גבוהים יותר מלאחרים ( כשירות), והם מעבירים את התכונות הגנטיות הללו לצאצאיהם.
מוטציה : מוטציה היא שינוי ברצף ה-DNA בתוך גן או כרומוזום של אורגניזם. רוב המוטציות מזיקות, כלומר פוגעות באורגניזם שבו הן התרחשו ובסיכויי ההישרדות שלו, או ניטרליות, כלומר לא גורמות נזק לאורגניזם אך גם לא מביאות לו תועלת. עם זאת לעיתים קורה שמתרחשת באורגניזם מוטציה חיובית, כלומר מוטציה שמועילה לאורגניזם ומשפרת את סיכויי ההישרדות שלו.
סחף גנטי : סחף גנטי הוא תהליך השתנות של גנים באוכלוסיה. בניגוד לברירה טבעית, סחף גנטי קורה באופן אקראי. כלומר, שינוי גנטי משיג באופן מקרי אחיזה במין מסויים ומתפשט לפרטים רבים במין הזה. סחף גנטי הינו בעל אפקט חזק ומשמעותי יותר בקרב אוכלוסיות קטנות מאשר באוכלוסיות גדולות.
זרימת גנים : זרימת גנים היא העברת חומר גנטי ממאגר הגנים של אוכלוסייה אחת לאחרת. באוכלוסיה מתרחשת נדידה ממין אחד לאחר, וכתוצאה מכך נוצר שינוי בתדירות הופעת מטען גנטי מסויים באוכלוסייה שאליה הייתה הנדידה.
היסטוריה
הרעיון של אבולוציה על ידי ברירה טבעית הוצע על ידי צ'ארלס דרווין ב-1859, אך הביולוגיה האבולוציונית, כדיסציפלינה אקדמית בפני עצמה, עלה בתקופת הסינתזה המודרנית בשנות ה-30 וה-40. ורק בשנות ה-80 כבר היו מחלקות לביולוגיה אבולוציונית באוניברסיטאות רבות. בארצות הברית אוניברסיטאות רבות יצרו מחלקות לביולוגיה מולקולרית ותאית או לאקולוגיה וביולוגיה אבולוציונית, במקום המחלקות הוותיקות יותר לבוטניקה וזואולוגיה.
בשל העובדה שהפיזיולוגיה והגנומיקה המיקרוביאלית מובנות טוב יותר, גם המיקרוביולוגיה הופכת כעת לדיסציפלינה אבולוציונית. משך הדור המהיר של חיידקים ווירוסים כמו בקטריופאג'ים מאפשר לחקור שאלות אבולוציוניות ביתר יעילות.
ביולוגים אבולוציוניים בולטים
ביולוגים רבים תרמו לעיצוב הדיסציפלינה המודרנית של ביולוגיה אבולוציונית. תאודוסיוס דובז'נסקי ו- EB Ford הקימו תוכנית מחקר אמפירית. רונלד פישר, סיוול רייט ו- JBS Haldane יצרו מסגרת תיאורטית קולית. ארנסט מאייר בשיטתיות, ג'ורג' גיילורד סימפסון בפליאונטולוגיה ו- G. Ledyard Stebbins בבוטניקה עזרו ליצור את הסינתזה המודרנית. ג'יימס קרואו, ריצ'רד לוונטין, דן הארטל, מרקוס פלדמן, ובריאן צ'רלסוורת הכשירו דור של ביולוגים אבולוציוניים.
דאנה איבגי
דאנה איבגי (נולדה ב-3 באפריל 1982) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאית, זמרת ומוזיקאית ישראלית, זוכת שלושה פרסי אופיר למשחק.
קורות חיים
דאנה איבגי נולדה, גדלה והתחנכה בתל אביב, בתם של השחקנית עירית שלג והשחקן משה איבגי. בגיל צעיר אובחנה כדיסלקטית. בנעוריה למדה בבית הספר הדמוקרטי הפתוח ביפו. בעקבות קשיים חברתיים שהתעוררו בבית הספר בתגובה לשמה הייחודי אייתה את שמה כ"דנה" ללא האות א'. אימצה מחדש את השם "דאנה" לאחר שבגרה. איבגי לא שירתה בצה"ל.
הייתה חברה ב"אנסמבל ציפורלה".
איבגי נשואה לאמן הפלסטי איתמר שמשוני. ב-2013 נולד בנם הבכור, וב-2018 נולד בנם השני.
מתגוררת בשכונת שפירא בתל אביב.
קריירה קולנועית
בשנת 1992, כשהייתה בת עשר, שיחקה לצד אביה בסרט "מלאכים ברוח". שנה לאחר מכן השתתפה בסרטו של ערן ריקליס, "זהר", המתאר את חייו של הזמר זוהר ארגוב. בשנת 1999, בגיל 17, שיחקה לראשונה בתפקיד ראשי, בסרטו של אלון זינגמן, "כאב השיניים של הרצל". באותה השנה שיחקה לצד אביה בסרט הקולנוע "זמן אוויר". בשנת 2001 שיחקה בסרטם של תמר מרום ורם נהרי, "כוכב זורח מעל הלב", לצד השחקנים אילנה ברקוביץ' ואסי כהן. בשנת 2002 שיחקה לצד זאב רווח ואיתי תורג'מן בסרטו של אורי ענבר, "בית"ר פרובנס", ובסרטו של ניר ברגמן, "כנפיים שבורות", לצדם של מאיה מרון ואורלי זילברשץ-בנאי. על משחקה בסרטים אתה הייתה מועמדת ל"פרס אופיר". מועמדות שלישית לפרס קיבלה ב-2003, על משחקה בסרט המנגליסטים".
בשנת 2004 שיחקה בסרט "אור" של קרן ידעיה בתפקיד הראשי, לצדה של רונית אלקבץ. בזכות משחקה זכתה ב"פרס אופיר" בקטגוריית "השחקנית הראשית הטובה ביותר", וכן בפרסים בפסטיבל הקולנוע של סלובקיה ושל ארצות הברית. בשנת 2005 שיחקה בסרט "גיבורים קטנים". ב-2006 השתתפה בסרט הסטודנטים של טליה לביא, "חיילת בודדה" ובסרט "אביבה אהובתי". ב-2007 בסרטו של אבי נשר, "הסודות", בו גילמה אחת מתלמידות המדרשה; ובסרטו הפוליטי של עמוס גיתאי, "התנתקות", לצד ז'ולייט בינוש, היאם עבאס, ז'אן מורו ולירון לבו. בשנת 2009 שיחקה בסרט "כלת הים" בבימוי קרן ידעיה. ב-2010 שיחקה בסרטו של רוני ניניו, "היו לילות" לצד אביה, משה איבגי. בשנת 2013 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה "בננות" בבימויו של איתן פוקס. בשנת 2014 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "אפס ביחסי אנוש", בבימויה של טליה לביא; וכן כיכבה לצד לירון בן-שלוש בסרט "את לי לילה", אותו כתבה בן-שלוש. על תפקידים אלו זכתה בשני פרסי אופיר; הראשון בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר ("את לי לילה"), והשני לשחקנית הראשית הטובה ביותר ("אפס ביחסי אנוש"). בשנת 2015 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר מטעם פורום מבקרי הקולנוע בישראל, על הופעתה בסרט "את לי לילה". בשנת 2022 שיחקה בסרט סבוי של כאן בתפקיד ראשי.
קריירה טלוויזיונית
ב-2003 הופיעה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "תיק סגור". בשנת 2006 שיחקה בסדרה "המקום" לצד יהונתן סגל, לאורה ריבלין ושמיל בן ארי. ב-2007 השתתפה בסדרה "מסכים" לצד איתי תורג'מן, אניה בוקשטיין ואחרים. בשנת 2008 השתתפה בסדרה "חמישה גברים וחתונה" בערוץ 10. ב-2010 שיחקה בתוכנית המערכונים "אין להם מושג", לצד גיא לואל, שירי גדני, אושרי כהן, מיכל לוי, קובי פרג', ואיילת רובינסון.
בין השנים 2007–2014 השתתפה בארבע עונות של סדרת הפשע "הבורר" בתפקיד אושרית אסולין, לצד אביה משה איבגי, שגילם את דודה.
בתחילת שנת 2017 צפויה להנחות את העונה הרביעית של תוכנית הטלוויזיה "חיות מסך" של יולי אוגוסט הפקות; תוכנית אירוח בנושא קולנוע, עם ילדים המראיינים את הכוכבים והיוצרים הכי גדולים בטלוויזיה.
בשנת 2018 שיחקה בסדרה הקומית "משיח" בקשת 12, בכיכובו של אודי כגן, ובשתי סדרות של HOT3: "אוטונומיות", של אורי אלון ויהונתן אינדורסקי; ו"מלכות" שיצרו רותי וגל זייד, בכיכובן של ליהי קורנובסקי ואינה בקלמן.
בשנת 2020 שיחקה בסדרה "אבא מטפלת". על תפקידה בסדרה קיבלה מועמדות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה "מעילה" של יס, בה מגלמת את דמותה של אתי אלון.
כזמרת
בשנת 2015 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, ID, שזכה לביקורות אוהדות. ב-2018 שוחרר השיר "תרקדי את זה", שכתבה, הלחינה והקליטה בשיתוף עם דניאלה ספקטור. השיר נכלל באלבומה של ספקטור, "בהתחלה". ב-2022 הוציאה את הסינגל "למדבר"
פרסים ומועמדויות
איבגי זכתה בשלושה פרסי אופיר, על משחקה בסרטים "אור", "אפס ביחסי אנוש" ו"את לי לילה". זהו שיא הפרסים לשחקנית ישראלית, אותו היא חולקת עם רונית אלקבץ וענת וקסמן.
איירן
איירן (Ayran) הוא משקה יוגורט המוגש קר וכן רוטב למאכלי בשר כגון קבב, כריכי בשר ומאפים ממולאים בבשר.
האיירן מורכב מיוגורט אשר מעורבב עם מים או מי סודה ומלח ליצירת מרקם אוורירי. המתכון של האיירן משתנה ממדינה למדינה ומאזור לאזור. יש המוסיפים מיץ מלפפונים במקום כל המים או חלק מהם, שום כתוש, אבקת פלפל, נענע קצוצה וקליפת לימון מגוררת.
מקורו של האיירן ככל הנראה בצורך שהיה קיים לשימור ועיכוב תהליך החמצתו של היוגורט על ידי המלחתו, ודילולו במים (לשם הקטנת ריכוז המלח) לפני השימוש בו. האיירן נפוץ מאוד בטורקיה כיום ונחשב      למשקה הקל העממי המקובל מאוד            במסעדות, במזנונים מהירים ובאירוח ביתי. הוא מוגש ללא כל תוספת בכוסות זכוכית באירוח ביתי. האיירן נפוץ גם בארמניה,
בבולגריה, בסוריה, בלבנון, באזרבייג'ן ובמדינות נוספות בבלקן ובמזרח התיכון. בשנות ה-90 החל ייצור ושיווק האיירן 3% שומן בישראל.
הלוך הלכה החבריא
הלוך הלכה החבריא הוא מופע שהועלה בישראל בשנת 1969 והציג, במלל ובשירה, טקסטים של סופרים ומשוררים מברית המועצות, וזאת במחאה על הדיכוי של חופש היצירה שאפיין את ברית המועצות באותה תקופה.
רקע
בתום מלחמת העולם השנייה החמירו שוב בברית המועצות שיטות של דיקטטורה אכזרית ותהליך ההסתגרות בפני העולם המערבי (מסך הברזל לפי הביטוי החדש שהשתמש בו צ'רצ'יל). במסגרת תהליך זה דוכא ללא רחמים חופש המחשבה ואנשים רבים שהואשמו, במקרים רבים, באופן שרירותי לחלוטין, בעוינות כלפי המשטר, נשלחו למאסר בבתי כלא או בגולאגים. עם אנשי הרוח שנרדפו ונענשו נמנו כמו בשנות ה-1930-1940 מספר רב של אמנים ומדענים שביקשו להתמסר לאמנות ובהתאמה למדע, בהתאם לצו מצפונם. בין האמנים הידועים שסבלו מנחת זרועו של המשטר היו יבגני יבטושנקו, אלכסנדר סולז'ניצין, בלה אחמדולינה, בוריס פסטרנק, אנדריי סיניאבסקי, יולי דניאל ויוסף ברודסקי. הדיכוי והרדיפות המשיכו בצורה מתונה יותר אפילו אחרי תהליך הדה-סטליניזציה שהונהג בעת מנהיגותו של ניקיטה חרושצ'וב. עם הקבוצות המדוכאות נמנתה גם קבוצה גדולה מיהודי ברית המועצות, שהמשטר סירב לאפשר להם זכויות כמו לימוד עברית ופולחן דת חופשי. ההנהגה הסובייטית סירבה לאפשר להם גם לעלות לישראל ואף הענישה את חלקם במאסר ובהגליה.
על המופע
כחלק מהקריאה לחופש היצירה ברית המועצות, נכתב ב-1969 מופע שהתבסס על כתבים שכתבו האמנים הסובייטיים ממותו של יוסיף סטלין (1953) ועד תקופת המופע. חלק מהחומר למופע פורסם כבר במערב, וחלקו הוברח ארצה ונחשף לראשונה במסגרת המופע. לגבי מספר שירים במופע נכתב ששם הכותב אסור לפרסום כדי ששלטונות המדינה לא יפגעו בו.
השותפים ליצירת המופע היו:
מופע הבכורה הועלה ב-21 באוגוסט 1969 בחיפה בנוכחותה של הזמרת נחמה ליפשיץ. המופע הועלה ברחבי הארץ כ-250 פעמים, ואף יצא תקליט בנובמבר 1969 שכלל את שירי המופע.
באמצע 1970, עם סיום חוזה התעסוקה, נתגלעה מחלוקת בין השחקנים להפקה כשהשחקנים מעוניינים להמשיך בהופעות בעוד שהתיאטרון והפקה רצו לסגור את המופע. ניסיונם של השחקנים להמשיך בהופעות גרר תביעה משפטית על רקע של פגיעה בזכויות היוצרים, שאותן החזיק התיאטרון. בסופו של דבר הגיעו כל הצדדים להסכמה וההופעות נמשכו.
השירים הבולטים במופע היו:
מופע ההמשך
ב-1976 הועלה מופע המשך ל"הלוך הלכה החבריא". מופע זה התמקד ב-3 משוררים רוסים: בולאט אוקוג'אבה, אלכסנדר גאליץ' וולדימיר ויסוצקי, והמחאה, שתפסה מקום מרכזי במופע הראשון, תפסה מקום משני בלבד במופע ההמשך.
המעורבים בהפקה זו היו:
דרך המלכים (ספר)
דרך המלכים (באנגלית: The Way of Kings) הוא הספר הראשון מתוך סדרת הפנטזיה "גנזך אורות הסער" של ברנדון סנדרסון, העוקב אחר התפתחויות פוליטיות ואינדיבידואליות בעולם רושאר - בו מתחוללת מלחמה בין ממלכת אלת'קאר הפדרטיבית ו10 נסיכויות הבת שלה לבין גזע הפרשנדים. המלחמה החלה לאחר שהפרשנדים שלחו את סזת' להתנקש בגאבילר, מלך אלת'קאר, בערב בו שני העמים חתמו על הסכם שלום. הסיפור עוקב במיוחד אחר ארבע דמויות עיקריות: דאלינאר קולין, אחיו של המלך שנרצח, מצביא והנסיך הנעלה השולט באחת הנסיכויות הגדולות; קאלאדין מבורך הסער, עבד נמלט עם עבר מסתורי, שנמכר לצבאו של הנסיך סאדיאס בתפקיד נושא גשרים; שאלאן דאבאר, בת אצולה מג'אה קבד, אשר מקווה להיהפך למתלמדת של ג'סנה קולין, אחייניתו המשכילה והמוערכת של דאלינאר קולין, במטרה לעזור למשפחתה שנקלעה לקשיים כלכליים; סזת' בן בן ולאנו ("המתנקש בלבן"), איש מסתורי בן העם השיני, לוחם מוכשר שיכול לשלוט בכוח המשיכה והורג את כל מי שאדוניו (שמתחלפים לאורך הספר) מורים לו.