cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל-מואפק
אל-מֻוַפّק באללה (מילולית: המוצלח בעזרת האל), אבו אחמד טלחה בן אל-מתוכל עלא אללה הראשון (בערבית: الموفق بالله, الو احمد طلحة بن المتوكل على الله الاول) נולד בשנת 842 לח'ליף העבאסי אל-מתוכל הראשון והיה אחיו של אל-מעתמד באללה. למן שנת 875 החזיק אל-מופק במוסרות השלטון בפועל, כאשר אל-מעתמד הזעיק אותו להוביל את דיכוי מרד הזאנג', מרידת עבדים שחורים בדרום עיראק. אל-מופק הצליח לחזק את הממשל המרכזי בבגדאד, ואת השליטה במחוזות. מרד הזאנג' דוכא לבסוף בשנת 883. אל-מופק ניהל מלחמות כנגד הטולונים בסוריה ובארץ ישראל. כאשר נפל למשכב בשל מחלת פיילת (Elephantiasis) בשנת 889 הוא החל לערב ביתר שאת את בנו אבו אל-עבאס אחמד והכינו לקראת עלייתו לשלטון באופן רשמי. על ערש דוויי, הכריח אל-מופק את אחיו אל-מעתמד לוותר רשמית על ירושת בנו ולמנות תחתיו את בנו שלו אחמד. ב-5 ביוני 891 נפטר אל-מופק ממחלתו ובנו ירש את תפקידיו הרשמיים. לאחר פטירתו של אל-מעתמד כעבור מספר חודשים עלה זה לכס הח'ליפות כאל-מעתדד הראשון.
מינוקסידיל
מינקוסידיל (בלטינית: Minoxidil או 2,4-diamino-6-piperidinopyrimidine 3-oxide) היא תרופה הנמכרת בישראל תחת השמות המסחריים מינוקסי ונוקסידיל ומשמשת לטיפול ביתר לחץ דם ובנשירת שיער. התרופה פועלת במנגנון של הרחבת כלי דם וזמין כתרופה גנרית במרשם בטבליות דרך הפה וללא מרשם כנוזל מקומי או קצף.
מינוקסידיל נמצאת בעיקר בשימוש נרחב לטיפול עורי מקומי בנשירת שיער ויעילה בסיוע לצמיחת שיער אצל אנשים עם התקרחות אנדרוגנית ללא קשר למין. בשימוש זה של התרופה יש להשתמש ללא הגבלת זמן לתמיכה מתמשכת בזקיקי השיער הקיימים ולתחזוקה של הצמיחה המחודשת של השיער. השפעתה של התרופה על אנשים עם אלופציה אראטה אינה ברורה. השימוש במינוקסידיל ללחץ דם הוא לרוב בחולי יתר לחץ דם חמור שאינם מגיבים ללפחות שתי תרופות אחרות ללחץ דם ולמשתן. התרופה ניתנת בדרך כלל עם משתן לולאה כדי למנוע צבירה של נתרן ואשלגן ולעיתים יחד עם חוסם בטא על מנת למנוע טכיקרדיה רפלקסית.
המנגנון בו מינוקסידיל מעודד צמיחת שיער אינו מובן במלואו. מינוקסידיל עובד במנגנון פתיחה של תעלות אשלגן רגישות ל-ATP, הגורמת להיפרפולריזציה של קרום התא. באופן תאורטי, באמצעות הרחבת כלי דם ופתיחת תעלות אשלגן, הוא מאפשר ליותר חמצן, דם וחומרי הזנה להגיע לזקיקים. יתר על כן, מינוקסידיל עשוי בחלקו מתחמוצת חנקן ועשוי לפעול כאגוניסט של תחמוצת החנקן. התרופה עלולה לגרום לנשירת זקיקים בשלב הטלוגן, אשר מוחלפים לאחר מכן בשערות עבות יותר בשלב אנאגן חדש. מינוקסידיל הניתן באופן מקומי לרוב לא כולל הופעת תופעות לוואי ותופעות הלוואי השכיחות כוללות גרד בעין, גירוד, אדמומיות או גירוי באזור הטיפול, וצמיחת שיער לא רצויה במקומות אחרים בגוף. תופעות לוואי אחרות עשויות לכלול פריחה, גירוד, קשיי נשימה, נפיחות של הפה, הפנים, השפתיים או הלשון, כאבים בחזה, סחרחורת, התעלפות, טכיקרדיה, כאבי ראש, עלייה פתאומית ובלתי מוסברת במשקל, או נפיחות של הידיים והרגליים. תופעות לוואי נדירות כוללות הפרעות זיקפה, דיכאון, חרדה, ירידה בחשק המיני והפרעות עוריות. נשירת שיער זמנית היא תופעת לוואי שכיחה של הטיפול.
ליסה האניגן
ילדות ונעורים
האניגן נולדה בדבלין, גדלה בקילקלון (Kilcloon), מחוז מית', אירלנד. למדה בתיכון בבית ספר נוצרי פרוטסטנטי ולאחר מכן למדה אמנות בטריניטי קולג'.
קריירה
בזמן לימודיה בקולג', בשנת 2001, הלכה האניגן להופעה בדבלין ופגשה את דמיאן רייס, אשר הפציר בה לשיר באלבומו "O" אשר יצא לאור ב-2002, ובאלבומיו הבאים לאחר מכן. ליסה חברה לרייס ולהקתו לסיבובי הופעות כזמרת, ולעיתים אף ניגנה בגיטרה חשמלית, בס ותופים. ב-2007 חזרה לדבלין והחלה בקריירת סולו, הקימה להקה בשם רביעיית דייזי אוקל (The Daisy Okell Quartet), והשתתפה בהקלטות של מיק כריסטופר, The Frames ושל הרבי הנקוק.
אלבומים ועבודות נוספות
ב-2013 השתתפה בפסקול הסרט כוח משיכה (Gravity). ב-2014 דיבבה את אחת הדמויות בסרט שיר הים, והשתתפה בפסקול הסרט.
צ'כוסלובקיה
צ'כוסלובקיה (בצ'כית: Československo; בסלובקית: Česko‑Slovensko) הייתה מדינה שהתקיימה בעבר כאיחוד השטחים שמרכיבים כיום את המדינות צ'כיה סלובקיה וקרפטורוסיה. נוצרה ב-1918 בעקבות התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב-1 בינואר 1993 פוצלה המדינה לשתי מדינות עצמאיות: צ'כיה וסלובקיה.
הקמת מדינה
צ'כוסלובקיה נוצרה ב-28 באוקטובר 1918 לאחר פירוק האימפריה האוסטרו הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה. היא כללה את השטחים המתועשים ביותר של הממלכה. צ'כוסלובקיה הורכבה מצ'כיה (בוהמיה ומוראביה) וסלובקיה אליהן צורפה גם רוסיה התת-קרפטית שישבו בה הרוסינים.
בין שתי מלחמות העולם
המנהיג העיקרי של תנועת העצמאות היה טומאש מסריק אשר לחץ על מעצמות המערב בתחילת המאה ה-20. מסריק זכה לכינוי "אביה של צ'כוסלובקיה" והיה הנשיא הראשון של מדינתו. מאז ועד 1938 הייתה צ'כוסלובקיה דמוקרטיה, מהיחידות באירופה, לאחר מותו של מסריק ב-1937, ירש את כס הנשיאות תלמידו אדווארד בנש.
צ'כוסלובקיה בין שתי מלחמות העולם הייתה מדינה דמוקרטית ומפותחת. היהודים היו בעלי זכויות מלאות, ובמדינה פעלו אישים כסופר קארל צ'אפק, והצייר אלפונס מוכה. הייתה זו תקופה של פריחה ושגשוג.
במהלך מלחמת העולם השנייה
פירוק צ'כוסלובקיה היה מהמטרות הראשונות של אדולף היטלר. לאחר הסכם מינכן שנחתם ב-29 בספטמבר 1938, ובו נכפה על ממשלת צ'כוסלובקיה בהסכמת המעצמות למסור בתוך 12 יום את חבל הסודטים בו היה רוב לתושבים שמוצאם האתני גרמני לידי הרייך השלישי, נכנס הצבא הגרמני אל החבל. מעצמות המערב, בריטניה וצרפת סברו כי במסירת חבל הסודטים לידי היטלר יהיה משום מיצוי דרישותיו הטריטוריאליות, ומניעת מלחמה כוללת. צ'כוסלובקיה, שלפני אובדן חבל הסודטים הייתה מדינה עצמאית ודמוקרטית, בעלת כוח צבאי, ומפעלי נשק, שיכולה הייתה לנסות ולהתמודד ולהגן על עצמה אל מול הוורמאכט שבשלב זה ספק אם היה מוכן למלחמה, איבדה ביחד עם חבל הסודטים את שלמותה הפנימית ואת יכולתה להגן על עצמה.
כבר ב-6 באוקטובר 1938 הכריזה מפלגת העם הסלובקית על אוטונומיה מבלי לחכות לאישורה של הממשלה הצ'כוסלובקית. על פי ההסכמות של בוררות וינה הראשונה מ-2 בנובמבר 1938, כבשה הונגריה חלקים מסלובקיה, ואילו פולין כבשה את אזור טשין.
ב-14 במרץ 1939 הכריזה סלובקיה על עצמאותה. בעקבות הכרזה זו פלש היטלר אל שארית המדינה הצ'כוסלובקית. והקים בצ'כיה את הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, פרוטקטורט כפוי, שהיה למעשה שם קוד לכיבוש גרמני אכזרי, שכלל משלוחם של מתנגדים למחנות ריכוז, רצח המוני, עבודות כפייה, והשמדת היהודים. משטר אימים זה נמשך עד כניסת הצבא האדום לפראג במאי 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמה המדינה מחדש (להוציא את רוס התת-קרפטית, שסופחה לברית המועצות). ב-4 באפריל 1945 הוקמה ממשלה של החזית הלאומית הצ'כוסלובקית בקושיצה, ובמאי 1945 עברה הממשלה לפראג. החזית הלאומית נשלטה על ידי שלוש מפלגות: המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הסוציאליסטית לאומית. המיעוט הגרמני הוגלה לגרמניה.
בבחירות שהתקיימו במאי 1946 זכתה המפלגה הקומוניסטית ב-38% מהקולות. אדווארד בנש המשיך לכהן כנשיא הרפובליקה ומנהיג המפלגה הקומוניסטית, קלמנט גוטוולד, התמנה לראש הממשלה. הקומוניסטים החזיקו במספר משרדי מפתח בממשלה, בהם משרד הפנים ומשרד האינפורמציה ופעלו להשתלט על מוקדי הכוח במדינה. הממשלה הגבילה הוצאת עיתונים למפלגות ציבוריות כדי למנוע עשיית רווחים מעיתונות שהיא "שירות ציבורי". בשנת 1947, בלחץ הקומוניסטים, חוקק חוק שחייב עיתונאים להשתייך לאיגוד העיתונאים ואסר על עיסוק בעיתונות בידי מי שאינו חבר באיגוד. חוקי האיגוד נקבעו בידי שר האינפורמציה הקומוניסטי.
ב-13 בפברואר 1948 פיטר שר הפנים ואצלב נוסק (שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית) 8 קצינים בכירים ממשטרת צ'כוסלובקיה. הפיטורים גרמו לפרוץ משבר קואליציוני בממשלה. שרים מהמפלגה הלאומית הסוציאליסטית האשימו את שר הפנים בכך שהקצינים פוטרו על רקע פוליטי, מכיוון שלא היו תומכי המפלגה הקומוניסטית. הם דרשו מגוטוולד את פיטוריו של שר הפנים. כאשר תביעתם נדחתה, הגישו את התפטרותם לנשיא. תקוותם הייתה, שכל השרים שאינם חברי המפלגה הקומוניסטית יפעלו כמותם ויתפטרו, הממשלה תתפרק והנשיא יצטרך להכריז על פיזור הפרלמנט ועריכת בחירות חדשות.
אך, השרים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית לא תמכו במהלך ולא התפטרו. כתוצאה מכך זכה גוטוולד לרוב בממשלה (14 מתוך 26 שרים). הוא פנה אל הנשיא וביקש מהנשיא לאשר את התפטרות השרים ואישור למנות שרים חדשים. בינתיים ארגנה המפלגה הקומוניסטית שביתות במפעלים והפגנות ברחבי המדינה כאות תמיכה בפעולות של גוטוולד. בסופו של דבר נאלץ הנשיא אדווארד בנש להיכנע ללחץ הקומוניסטים ולאשר את דרישותיו של גוטוולד. השרים המתפטרים הוחלפו בקומוניסטים.
במאי 1948 אישרה האספה הלאומית של צ'כוסלובקיה חוקה חדשה אשר התבססה על קווי יסוד מטעם המפלגה הקומוניסטית. הנשיא בנש סירב לחתום על החוקה החדשה והתפטר מתפקידו. מרגע זה הפך קלמנט גוטוולד דה פקטו לשליט צ'כוסלובקיה. ב-14 ביוני 1948 נבחר גוטוולד רשמית לנשיא צ'כוסלובקיה.
האביב של פראג
ההגמוניה הקומוניסטית הופרה לזמן קצר בחצי הראשון של שנת 1968 כאשר המנהיג, אלכסנדר דובצ'ק הנהיג רפורמות פוליטיות שכונו "האביב של פראג". רפורמות אלו הסתיימו כאשר ב-20 באוגוסט פלשו צבאות ברית ורשה לפראג, ועד מהרה הושלטו על המדינה אנשי הקו הנוקשה בראשות גוסטב הוסאק (על תקופה זו כתב שלום חנוך את השיר "פראג" שבוצע על ידי אריק איינשטיין: "איך נדם קול כיכר הומה בחג. שיר שחלמתי על פראג - שם השחר עוד יבקע"). בינואר 1969 הצית עצמו יאן פאלאך כנגד הפלישה ואדישות העם. מעשה הפגנתי זה היווה סמל להתנגדות לסובייטים במשך שנים רבות.
מהפכת הקטיפה
לאחר תחילת התפוררות ברית המועצות הפכה צ'כוסלובקיה למדינה דמוקרטית ב-1989 בהפיכה לא אלימה שכונתה "מהפכת הקטיפה". המהפכה החלה ב-16 בנובמבר בהפגנת סטודנטים שקטה בברטיסלאבה, שהובילה למספר הפגנות נוספות עד אשר ב-28 בנובמבר הודיעה המפלגה הקומוניסטית כי היא תוותר על המונופול השלטוני שלה. ב-28 בדצמבר דובצ'ק נבחר ליושב ראש הפרלמנט ולמחרת הסופר מתנגד המשטר ואצלב האוול נבחר לנשיא המדינה. חצי שנה לאחר מכן, ביוני 1990 נערכו בחירות חופשיות ראשונות מאז 1948.
פיצול המדינה
ב-1992 ניצחו בבחירות לפרלמנט מפלגות צ'כיות וסלובקיות שרצו בפירוק המדינה. במהלך הקיץ, לאחר "מלחמת המקף", הוחלט על הפיצול שבניגוד למה שקרה במדינות אחרות במזרח אירופה לא לווה באלימות ובשפיכות דמים, וכונה "גירושי הקטיפה". ב-1 בינואר 1993 המדינה חדלה מלהתקיים.
דמוגרפיה
נכון לשנת 1991 חיו בצ'כוסלובקיה כ-15,600,000 תושבים, התפלגות הקבוצות האתניות:
יהדות צ'כוסלובקיה
יהדות צ'כוסלובקיה הייתה אחת הקהילות היהודיות הגדולות והחשובות במרכז אירופה. בעידן הבין מלחמתי חיו מרבית היהודים במדינה בשטחי סלובקיה וזקרפטיה (כיום חלק מאוקראינה), אך גם בשטחי צ'כיה של ימינו, לרבות בבירה פראג, חיה קהילה יהודית בולטת ודומיננטית.
בשנת 1867 קיבלו יהודי המקום (באותה תקופה: יהודי האימפריה האוסטרו-הונגרית) שוויון זכויות מלא ונפסקו ההשפלות והחוקים המפלים שמהם סבלו. בסוף המאה ה-19 היו יהודים רבים בשורות הלוחמים על עצמאות המדינה, ועם הקמת צ'כוסלובקיה בשנת 1918 אוחדו כל ארגוני היהודים במדינה תחת "המועצה היהודית במדינה הצ'כוסלובקית".
על פי מפקד האוכלוסין של 1930, מבין 356,830 אזרחים צ'כוסלובקים שהזדהו כבני הדת היהודית, 57.20% הזדהו גם כבני לאום "יהודי" (בעיקר מחוץ לשטחי בוהמיה), 24.52% כבני לאום "צ'כוסלובקי", 12.28% כבני לאום "גרמני", 4.47% כבני לאום "הונגרי", ו-1.29% כ"אחרים". ניכר מכך שיהודי סלובקיה וזקרפטיה נטו להזדהות יותר עם התנועה הציונית או מנגד עם הזרמים החרדיים דוברי היידיש וראו את היהודים כזהות לאומית או כעדה נפרדת, בעוד שיהודי צ'כיה נטו להזדהות יותר עם הלאומים שחיו בקרבם- הצ'כים והגרמנים, ותפסו את היהדות בעיקר כזהות דתית. לצד זאת מאחר שפראג הייתה המרכז הכלכלי, התרבותי וההשכלתי של כלל המדינה, הייתה בה פעילות ציונית רחבה.
בשנות ה-30, עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה, גברה האנטישמיות גם בצ'כוסלובקיה, בעיקר על ידי המיעוטים הגרמניים והסלובקיים במדינה. בתחילת עשור זה גם גדלה אוכלוסיית יהודי המדינה כתוצאה מהגירת יהודים מגרמניה אל צ'כיה. בעקבות הסכם מינכן בשנת 1938 וכיבוש פראג במרץ 1939 על ידי גרמניה הנאצית, הכריזה סלובקיה על עצמאות, אך למעשה הייתה גרורה של גרמניה הנאצית.
עם סיפוחה של צ'כיה לשטחי גרמניה הנאצית, נמלטו יהודים רבים מהמדינה. על אלו שבחרו להישאר או שלא הצליחו להימלט הוחלו חוקי נירנברג, כמו על יהודי גרמניה. יהודי צ'כיה שנותרו בה נשלחו למחנה הריכוז טרזיינשטט, רובם לא חזרו משם בחיים. מקהילה בת כ-395,000 יהודים בשנת 1939, נרצחו במהלך השואה כ-250,000 יהודים.
בסלובקיה, שהייתה מדינה נפרדת התומכת בגרמניה הנאצית, נחקקו באפריל 1939 חוקים אנטי-יהודיים על פי הדגם של חוקי נירנברג. אמנם בסלובקיה לא הוקמו גטאות, אך יהודים גויסו לעבודת כפייה.
ב-4 בנובמבר 1939 אספו שלטונות סלובקיה יהודים חסרי רישיון שהייה ויהודים בעלי נתינות זרה וגירשו אותם. את היהודים ההונגרים לזקרפטיה ואת היהודים הפולנים לגבול הפולני. השלטון ההונגרי לא היה מוכן לקלוט את המגורשים והשלטון הסלובקי לא אפשר להם לשוב לבתיהם וכתוצאה מכך אלפי אנשים נשארו בשטח ההפקר ללא ציוד, מזון או מחסה. את רובם הצליחה התנועה הציונית הסלובקית בסיוע נציגיה בקהילה היהודית להחזיר אחרי תקופה קצרה (מחצית דצמבר) לברטיסלבה, תמורת התחייבות אישית כי הקהילה היהודית תדאג להגירתם אל מחוץ למדינה ועד אז ירוכזו במקום אחד ופרנסתם תהיה על הקהילה. חלק ניכר מבעלי האזרחות הזרה עלו לארץ ישראל.
באוגוסט 1940 הגיע לברטיסלאבה דיטר ויסליצני כנציגו של אדולף אייכמן, על מנת לשמש יועץ לענייני היהודים. המפלגה שבשלטון, מפלגת העם הסלובקית של הלינקה (Hlinkova Slovensko Ludoa Strana, HSLS) ארגנה את המתנדבים הסלובקיים לאס אס על מנת לבצע את התקנות נגד היהודים.
בשנת 1947 חיו בצ'כוסלובקיה כ-44,000 יהודים, רובם באזורי צ'כיה. עם עליית השלטון הקומוניסטי במדינה, נותקו קשרי הקהילה עם שאר קהילות היהודים בעולם. בין השנים 1948–1950 היגרו מצ'כוסלובקיה כ-26,000 יהודים, מתוכם כ-19,000 למדינת ישראל.
מיהדות מפוארת בת 395,000 בשנות השלושים של המאה העשרים, נותרה כיום בצ'כיה קהילה קטנה בת כ-3,000 יהודים, רובם מתגוררים בפראג; ובסלובקיה בין 2,000 ל-3,000 יהודים.
בברטיסלאבה, בירת סלובקיה, היו בסוף שנות ה-30 כ-18,000 יהודים. רובם נרצחו בשואה. עם קום מדינת ישראל עלו לישראל כ־4,000 מהניצולים. כיום נותרו בה כ-1,000 יהודים.
צ'כוסלובקיה וישראל
עוד לפני הקמת מדינת ישראל היו לצ'כוסלובקיה קשרים טובים עם היישוב העברי בארץ ישראל. זאת בין השאר בזכות פעילותם של יהודים ציונים בצ'כוסלובקיה. נשיא צ'כוסלובקיה טומאש מסריק היה ידיד הציונות, וכמוהו בנו יאן מסריק שהיה אף הוא מדינאי. על-שמו של טומאש מסריק נקראו בישראל כפר מסריק וכיכר מסריק שבתל אביב, וכן בחיפה, הכיכר בצומת הרחובות הרצל, הנביאים ושבתאי לוי.
התרומה הגדולה ביותר של צ'כוסלובקיה ליישוב העברי ולמדינת ישראל היא משלוחי הנשק שהתקבלו מצ'כוסלובקיה החל ממרץ 1948 במסגרת מבצע בלק. המשלוחים שינו את פני המערכה במלחמת העצמאות באביב 1948. אולם בסוף שנות הארבעים, עם השתלטות המפלגה הקומוניסטית על המדינה ב-1948, הורעו היחסים בין ישראל לצ'כוסלובקיה, שהפכה לגרורה סובייטית. השלטונות הצ'כוסלובקים החלו במסעי תעמולה אנטי ציונים, שהייתה בהם גם נימה אנטישמית. ב-1951 נעצר הפעיל הסוציאליסטי הישראלי מרדכי אורן בעת ביקור בצ'כוסלובקיה, ונידון למאסר לאחר משפט ראווה שבו הואשם בהיותו סוכן ציוני. לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 ניתקה צ'כוסלובקיה, בעקבות ברית המועצות, את היחסים הדיפלומטים עם ישראל, והיחסים לא חודשו אלא זמן קצר לפני פירוקה של צ'כוסלובקיה.
סינג
סינג (סנסקריט: सिंह; "אריה") הוא שם נפוץ כשם אמצעי או שם משפחה המשמש בדרום אסיה, בעיקר בהודו. שימש במקור את הקשטרים ההינדים (הלוחמים והמלכים). משמש כשם משפחה או שם אמצעי של הסיקים וקהילות הינדיות כמו – ראג'פוטים, מאהרתים הג'טים, יאדבים ואהירים. בדרך כלל שם משפחה זה נמצא אצל זכרים. במאה ה-16 "סינג" הפך לשם משפחה פופולרי בקרב לוחמי הראג'פוט. הוא אומץ על ידי הסיקים בשנת 1699 בהתאם להוראות הגורו גובינד סינג; השימוש בסינג כשם משפחה הוא חובה עבור כל הזכרים הסיקים המוטבלים בלי קשר למיקומם הגאוגרפי או התרבות שלהם. האקדמאי קומאר סינג סורש המנוח אמר כי שם המשפחה "סינג" שמשמש לציון קשר עם כוח וסמכות היה בשימוש ביהאר על ידי הזמינדארים כמו שם המשפחה "חאן" (Khan) אצל המוסלמים. "סינג" התפתח בהדרגה ככותרת תורשתית כדי לשמש שם באמצע, המדגיש חיבורים למעמד של לוחם או של כיבוש, שם משפחה זה אומץ גם באופן נרחב על ידי קבוצות אחרות בהודו כמו הג'אטים והיאדבים. עם זאת, זהו לא שימוש בלעדי וקבוצות רבות כולל קבוצות הינדיות וקסטות מתוזמנות כמו וישיה אימצו את השם "סינג" ללא שום מעמד לוחם או קשרים לזה.
השחף (סרט, 2018)
השחף (באנגלית: The Seagull) הוא סרט דרמה היסטורית אמריקאי משנת 2018. את הסרט ביים מייקל מאייר. התסריט המבוסס על המחזה באותו שם מאת אנטון צ'כוב נכתב בידי סטיבן קאראם. בסרט מככבים אנט בנינג, סירשה רונן, קורי סטול, אליזבת מוס, מייר וינינגהם, ג'ון טיני, גלן פלשלר, מייקל זיגן, בילי האוול ובריאן דנהי. הצילומים החלו ביוני 2015 בעיר ניו יורק. הקרנת הבכורה נערכה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-21 באפריל 2018. הסרט יצא לאקרנים ב-11 במאי 2018 בהפצת Sony Pictures Classics.
תקציר עלילה
הסיפור מתרחש ברוסיה בתחילת המאה העשרים. שחקנית מזדקנת בשם אירנה ארקאדינה באה לבקר את אחיה, פיוטר ניקולאייביץ' סורין, באחוזתו הכפרית, שם מתגורר גם בנה קונסטאנטין. איתה מגיע מאהבה, הסופר המפורסם בוריס טריגורין. נינה, צעירה תמימה ומשוחררת הגרה באחוזה סמוכה, נמצאת בקשר רומנטי עם קונסטנטין, ומתאהבת בבוריס.
הפקה
ב-13 במאי 2015 פורסם שמייקל מאייר יביים עיבוד למחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב, לפי תסריט מאת סטיבן קאראם. סירשה רונן ואנט בנינג נבחרו לככב בסרט לצדם של קורי סטול ובילי האוול. המפיקים הם לזלי אורדנג, טום הולס ורוברט סלרנו.
הצילומים החלו ב-29 ביוני 2015 בעיר ניו יורק. חלקו הגדול של הסרט צולם בארו פארק בעיירה מונרו שבמדינת ניו יורק.
יציאה לאקרנים
באוקטובר 2017 רכשה חברת Sony Pictures Classics את זכויות ההפצה של הסרט. הקרנת הבכורה נערכה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-21 באפריל 2018. ב-11 במאי 2017 יצא הסרט לאקרנים.
מבצע לוט
מקור שם המבצע בדמותו של לוט, שהתגורר בסדום עד חורבנה, כמתואר בספר בראשית. המבצע נקרא גם מבצע 'דבמבם', על שם גרשון דובינבוים (דבמבם), מפקד בחטיבת 'הנגב', שנהרג כחודש קודם תחילתו.
רקע
חלקו המזרחי של הנגב מבאר שבע והלאה, אשר הוקצה למדינה היהודית בתוכנית החלוקה, היה שטח מדברי, הררי בחלקו, שומם מדרכים ומיישובים משמעותיים וריק כמעט מכוחות צבא. לאחר כיבוש באר שבע במבצע יואב שאפה ישראל לנצל את ההצלחה ולהרחיב את תחום שליטתה דרומה ומזרחה מבאר שבע. דחיפה לכך נתן דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון, אשר שם דגש מיוחד על האחיזה במרחבי הנגב. בנוסף, בשלב זה לא עמד שום כוח צבאי משמעותי בין צה"ל ובין סדום המנותקת, וחידוש הקשר עם סדום נראה כהמשך כמעט טבעי להצלחת מבצע 'יואב'. כהכנה להשתלטות על שטחים אלה נערכו לאחר סיום מבצע 'יואב' סיורים אוויריים ויבשתיים באותו אזור. בין היתר, ב-3 בנובמבר 1948, יצא סיור ממונע של הגדוד השביעי של הפלמ"ח לכיוון סדום. כוח רגלי אשר התפצל מאותו סיור פגש למחרת בראס זווירה (ראש זוהר), כוח רגלי שיצא מסדום. פגישה זו הייתה הפעם הראשונה, מאז ניתוקה, בה הגיעו ישראלים לסדום בדרך היבשה. סיור ממונע אחר, ובו שבעה סיירים ועשרים לוחמים, יצא מבאר שבע ב-14 בנובמבר, לראס זווירה, ומשם ברגל לסדום. בהמשך, חצה ברכב את ואדי פוקרה (נחל צין), והגיע ב-16 בנובמבר, בשעה 01:50, למשטרת עין חוסוב (כיום עין חצבה), שנמצאה נטושה. הסיור חזר לסדום, ועמו מידע מפורט אודות המשטרה והדרכים אליה.
מטרת המבצע הוגדרה כהרחבת הגבולות הדרומיים של ישראל לקו באר שבע-כורנוב-סדום יחד עם פתיחת דרך יבשתית בין באר שבע לסדום. במקביל, עמדה השאיפה למנוע מן הלגיון הירדני להשיג אחיזה באותם שטחים.
הוחל בתכנון המבצע, כאשר הקושי העיקרי שבו היה הנדסי ולוגיסטי: היה צורך לפרוץ דרך לכלי רכב מבאר שבע לכורנוב (ממשית), דרך מעלה עקרבים ועין חוסוב עד לסדום, בשטח הררי ולא מוכר.
הכוחות המשתתפים ותוכנית המבצע
מן הצד הישראלי השתתפו כוחות משני גדודים של חטיבת 'הנגב' של הפלמ"ח, השביעי והתשיעי. אלה יועדו לתפוס את מבני המשטרה בכורנוב ובעין חוסוב, ולקיים סיורים במרחב שייתפס. בסדום המנותקת נמצא כוח בגודל מצטבר של גדוד מופחת, בקירוב, אם כי, בשל הנסיבות, ארגונו וציודו לא היו כשל גדוד. על הכוח שבסדום הוטל לתפוס את עין בידה (כיום עין הכיכר) שבקצהו הדרומי מערבי של ים המלח. מטוס קל של חיל האוויר ליווה את הכוחות.
מן הצד הירדני לא היו כוחות קבועים בשטח האמור. עם זאת, כוחות של הלגיון ישבו בכפר א-צאפי שממזרח לסדום, בכרכ, ממזרח לים המלח, ובעקבה. בעקבות כיבוש באר שבע הקימו הירדנים את ״הטור הדרומי״, כח ממונע שפעל במרחב הערבה ומיקש את הדרך המוליכה דרומה לעקבה בעין ע'דיאן (סמוך ליטבתה של ימינו), וכן נשלחו סיורים ירדניים למדבר יהודה.
מהלך המבצע
ב-20 בנובמבר הוציא עוזי נרקיס את פקודת המבצע. ב-23 בנובמבר 1948 יצאו סיירי הגדוד השביעי וכבשו את משטרת כורנוב ללא קרב. בהמשך מיקשו חבלנים מן הגדוד את סביבות המשטרה. בליל 24 בנובמבר יצאה מבאר שבע שיירה גדולה של הגדוד התשיעי בפיקוד חיים בר-לב, במבצע שכונה 'מבצע דבמבם' על שם גרשון דובנבוים. לפנות בוקר הגיעה השיירה לכורנוב, חלק מהמשאיות נשארו בה וחלק המשיכו לכיוון מעלה עקרבים. בהמשך הבוקר הגיעה השיירה למשטרת עין חוסוב, שנתפסה בשחר אותו הבוקר, גם היא ללא קרב, על ידי סיירים מן הגדוד התשיעי.
תוצאות המבצע
בגלל בעיות העבירות, התמיד חיל האוויר בהטסת אספקה לסדום גם לאחר המבצע, עד סוף מלחמת השחרור, אם כי כמות האספקה המוטסת ירדה בהדרגה.
השטחים שנכבשו במבצע לוט שימשו כקרש קפיצה להשתלטות בהמשך על יתר שטחי הנגב והערבה עד אום רשרש (אילת) במבצע עובדה, ועל עין גדי ומצדה במבצע ייצוב.
אהרן מרקוס
הרב אהרן מרקוס (י"ב בשבט תר"ג, 1843, המבורג – ל' באדר א' תרע"ו, 1916, פרנקפורט) היה סופר, מחבר ספרים ובלשן, מראשוני התנועה הציונית בגליציה. כתב גם בשם העט Verus (וֶרוּס).
ביוגרפיה
בשנת 1912 השתתף הרב מרקוס בועידת קטוביץ שייסדה את תנועת אגודת ישראל. אולם, בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדחתה הכנסייה הראשונה של האגודה עד 1923, לאחר פטירתו של הרב מרקוס.
תחומי יצירתו מגוונים. ספריו העיקריים הם: התמודדותו התורנית והפלוסופית עם המודרנה הביאו להגדרתו (על ידי פרופ' שלום רוזנברג) כממשיכו של רבי יהודה הלוי בדורו.
פעילותו בתנועה הציונית
בתשובה שפרסם הרצל לדברי הרב הראשי של וינה, ד"ר משה גִידֶמַן, שיצא נגד התנועה הציונית, מזכיר הרצל את מרקוס ומסתייע בדבריו כך:
משפחתו
אחותו מרים (Mary Marcus, 1884-1930) ניהלה את בית הספר היהודי לבנות בהמבורג במשך למעלה מחמישים שנה.
לאהרן מרקוס היו חמישה בנים ושתי בנות. יעקב מאיר ושלמה הגרו מקרקוב לגרמניה וצבי עלה לארץ ישראל (לאחר עלילת דם שכוונה כנראה כנגד אביו). יהודה ואברהם ישראל נשארו בקרקוב ונספו בשואה. אברהם ישראל מרקוס היה חסידו ומקורבו של האדמו"ר מבויאן-קראקא.
נכדו מרקוס מרקוס פרסם ספר על תולדות סבו (מונטרה 1966). על בסיסו כתבה יוכבד סגל את הספר "החסיד מהמבורג", ירושלים תשל"ח.
נכדו ד"ר יוסף מרקוס (1923-1995), בנו של אברהם ישראל, סופר וחוקר, עסק רבות בעריכת כתביו של סבו ובהוצאתם מחדש לאור. ספריו The Social and Political History of the Jews in Poland 1919-1939 (Mouton 1983) וBetween Life and Death, History of Jewish Life in Wartime Poland 1939-1944 (Janus 1995. תורגם לעברית "בין חיים למוות" (ארז 2005).
נכדה נוספת היא חנה בנט (מרקוס). חנה ושני ילדיה עברו את שנות השואה בביתו של נאצי בהסוואה של משרתת גויה. הם ניצלו ועלו ארצה. חנה בנט הקדישה פרק שלם בספרה "בצל קורתו של נאצי", לזכר סבה, אהרון, בו היא מספרת על חייו, אופיו ופועלו. בנה, נינו של אהרון מרקוס, הוא פרופסור יחזקאל טלר, נשיא מכללת גורדון ובעבר, ראש המרכז האקדמי כרמל בחיפה.
לזרוס גולדשמידט
אליעזר לָזָרוּס גולדשמידט (בגרמנית: Lazarus Goldschmidt, לצרוס גולדשמידט; 17 בדצמבר 1871, פלונגה, פלך קובנה, רוסיה (ליטא) – 18 באפריל 1950, לונדון) היה חוקר יהדות ומזרחן יהודי-ליטאי, מתרגם התלמוד הבבלי לגרמנית.
ביוגרפיה
אליעזר לזרוס בן גבריאל גולדשמידט נולד בדצמבר 1871 בעיר פלונגה שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (ליטא). הוא למד בישיבת כנסת ישראל בסלובודקה, אך ב-1888 היגר לגרמניה. ב-1890 החל ללמוד מזרחנות באוניברסיטת פרידריך וילהלם בהנחייתם של הפרופסורים אוגוסט דילמן ואברהרט שרדר. הוא הקדיש את זמנו ללימוד שפות המזרח בכלל, והתמחה בספרות געז. הוא עזב את ברלין לטובת המשך לימודים באותם תחומים באוניברסיטת שטרסבורג, ולבסוף עזב את האקדמיה על מנת לעסוק במחקר עצמאי.
כבר ב-1892 יצא ספרו הראשון, תרגום מבואר של ספר חנוך א' מהגרסה החבשית חזרה לעברית. ב-1893 חיבר רשימה מקיפה של כל ספרות הגעז הזמינה. ב-1894 יצאו תרגומיו לגרמנית של ספר יצירה וכן "משובת נעורים" שלו (כהודאתו במכתב משנת 1933, נתפרסם ב'ארשת') בשם ברייתא דמעשי בראשית - שלמעשה היא חיבור שהוא עצמו רקח (במטרה ללעוג למאמינים בקדמות הזוהר), תוך ששילב טקסט שמצא בכ"י נוצרי חבשי (בהשמטת הקשריו הנוצריים) עם בליל רמיזות ארמיות קבליות, תחת שם העט "ערזלאי בן ברגלאי", שהוא שיכול אותיות של שמו העברי אליעזר בן גבריאל. ב-1897 נדפס תרגומו לחיבור האתיופי הכנסייתי העתיק "חיי האב דניאל".
ב-1896 החל גולדשמידט בפרסום מפעלו הגדול ביותר, תרגום מלא ומבואר של התלמוד הבבלי מארמית ועברית לגרמנית, לפי הגרסה הבלתי-מצונזרת של ש"ס ונציה שנדפסה על ידי דניאל בומברג בין 1520 ל-1523. עבודתו של גולדשמידט בוקרה בחריפות על ידי הרב דוד צבי הופמן זמן קצר לאחר שיצא לאור סדר זרעים בגרמנית; החוקר השיב לו בחיבור "ביקורתו של האדון הר' ד' הופמן על מהדורת התלמוד שלי לאור האמת" ("Die Recension des Herrn Dr. D. Hoffmann über Meine Talmudausgabe im Lichte der Wahrheit"). עד 1909 הודפסו כל הסדרים בשמונה כרכים. מהדורה חדשה ומתוקנת של התרגום הודפסה בתריסר כרכים, בני 10,000 עמודים בסך הכל, בהוצאת "יודישר פרלאג" בברלין בין 1929 ל-1936. זוהי הגרסה המוסמכת של התלמוד בשפה הגרמנית עד היום.
ב-1916 חיבר גולדשמידט גם תרגום של הקוראן, בו ניסה לשמר את המבנה של קטעי השירה של המקור. בין 1921 ל-1925 פרסם תרגום מקיף חדש של חמישה חומשי תורה וספרי הנביאים בשלושה כרכים.
ב-1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, נאלץ גולדשמידט להגר מגרמניה. הוא עבר לבריטניה, ולקח עמו את אוסף הספרות האוריינטלית הפרטי שלו, בן 2,500 כרכים. הוא המשיך במחקריו באנגליה, וב-1940 פרסם הגדה מאוירת מפראג שהייתה עתיקה בכעשור יותר מהגרסה המאוירת מ-1526 שנחשבה לקדומה ביותר עד אז. לאחר מלחמת העולם השנייה מכר את אוספו לספרייה המלכותית הדנית בקופנהגן. בערוב ימיו שקד על קונקורדנציה מקיפה לתלמוד, שיצאה לאור רק ב-1959, תשע שנים לאחר מותו. לגולדשמידט הוענק תואר דוקטור לשם כבוד במדעי החברה (Doctor of Humane Letters) מטעם ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי.
כתב ידו של תרגום התלמוד נמסר במתנה לאוניברסיטה העברית בירושלים.
פול הודס
פול הודס (באנגלית: Paul Hodes; נולד ב-21 במרץ 1951) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקני, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של ניו המפשייר בשנים 2011-2007.
הודס הוא משפטן ממדינת ניו המפשייר ששירת בחברה המשפטית, שאהין את גורדון. הוא נכנס לתפקידו הנוכחי עם המהפך של הדמוקרטים בבחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006 והיה לנציג היהודי הראשון בבית הנבחרים לייצג את ניו המפשייר.
תחילת דרכו
הוא נולד ב-1951. אחרי שסיים את תיכון קולגיאט, בית ספר פרטי לבנים בעיר ניו יורק, הוא נכנס ללימודי קולג' ורכש את התואר הראשון שלו ב-1972 מדארטמות' קולג' בניו המפשייר ואת התואר במשפטים שלו קיבל מבוסטון קולג' במסצ'וסטס ב-1978. הוא עבד אז תחת דייוויד סוטר כעוזר התובע הכללי של ניו המפשייר, בין השנים 1982-1979. במהלך תקופה זו, הוא היה התובע של הפשע הראשון בעבירת צווארון לבן בניו המפשייר שהתיק בו הסתיים במאסר לעבריינים. הודס גם היה לפרפורמר אומנותי ופטרון של קהילת האומנות מאז ימי הקולג' שלו בדארטמאות'; בשנות ה-90, הוא היה ממובילי יצירת המרכז האומנותי של ניו המפשייר ומכהן במועצת ניו המפשייר לאומנויות.
קריירה פוליטית
בסיבוב עימות הבחירות הבא מול באס, ב-7 בנובמבר 2006, הודס הביס את באס בהפרש של 53% - 46%. ברגע שגיוס הכספים של הודס הותיר את באס מאחור, ברבעון הראשון והשני של שנת 2006 וסקרים פנימיים הראו שהוא צמוד לבאס, הודס הוסף לתוכנית של הוועד הדמוקרטי הלאומי, "מאדום לכחול", הנועד לאתר מועמדים דמוקטים עם פרופיל "אדום" (הצבע המייצג את המפלגה הרפובליקנית), על מנת שיתחרו באזורים "אדומים" עבור מושבים של הדמוקרטים "הכחולים" והוועד הדמוקרטי הלאומי החל לממן את הקמפיין שלו, צעד משמעותי להשגת מימון לקמפיין ואורך נשימתו.
במהלך הקמפיין של 2006, הוא היה למבקר חריף של מלחמת עיראק.
בבחירות לנשיאות 2008, הודס הודיע על תמיכה בסנאטור ברק אובמה.
הצד האישי
פול ופגו נשואים מזה 28 שנה וביחד יש להם שני ילדים בוגרים, מקס ואריאנה.
ג'וליאן אלפרד
ג'וליאן אלפרד (באנגלית: Julien Alfred; נולדה ב-10 ביוני 2001) היא אתלטית מסנט לוסיה. בעלת התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בריצת 60 מטר באולם ובריצת 200 מטר באולם.
2018
במשחקים האולימפיים לנוער שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה באוקטובר 2018 היא זכתה במדליית כסף בריצת 100 מטר, אחרי רוזמרי צ'וקוומה מניגריה ולפני אנאהי סוארז מאקוודור.
2022
בתחרות Big 12 שנערכה בלובוק, טקסס ב-14 במאי אותה שנה היא קבעה בשלב המוקדמות בריצת 100 מטר שיא לאומי חדש של 10.81 שניות (1.7+ מטר/שנייה), תוצאה המדרגת אותה במקום 25 בכל הזמנים לצידן של מרליס גר ממזרח גרמניה, דפנה סחיפרס מהולנד, ואליה הובס מארצות הברית.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ביולי אותה שנה היא סיימה במקום 23 לאחר שפסלה בשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 11.05 שניות ועלתה לשלב חצי הגמר מהמקום העשירי.
במשחקי חבר העמים שנערכו בבירמינגהאם בתחילת אוגוסט 2022 היא זכתה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.01 שניות, אחרי אליין תומפסון-הרה מג'מייקה (10.95 שניות) ולפני דריל נייטה מאנגליה (11.07 שניות).
התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים
באליפות המכללות באולם שנערכה באלבקרקי, ניו מקסיקו ב-11 במרץ 2023 זכתה אלפרד בשתי מדליות זהב, בריצת 60 מטר בשיא מכללות חדש של 6.94 שניות והתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים, אחרי שיא העולם של אירינה פריבלובה מרוסיה (6.92 שניות) ובריצת 200 מטר בשיא מכללות חדש של 22.01 שניות והתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים, אחרי שיא העולם של מרלין אוטי מג'מייקה (21.87 שניות).
משכון (משפט עברי)
מַשְׁכּוֹן הוא חפץ הניתן כערבות שהלוואה תיפרע בזמנה על ידי הלווה. למשכון מספר תפקידים אפשריים: אמצעי תשלומים אפשרי למקרה חירום, הוכחה בידי המלווה על ההלוואה.
משכון העומד לגבייה
ההלכה מבדילה, בין סוגי המשכונות, איזה מהם נועד לגבייה. לדין זה יש משמעויות הלכתיות רבות, שכן ההלכה אומרת, שאם המשכון עומד כדי לגבות אותו, והוא נועד לפירעון החוב, נחשב המלווה שומר שכר, שכן יש לו הנאה מכך שהוא מחזיק את המשכון, שכן הוא יכול לגבות אותו. בנוסף לכך, תהיה נפקותא הלכתית אם המשכון אבד, האם נחשב הדבר שההלוואה שולמה על ידי המשכון, ופטור הלווה מלשלם את ההלוואה, או לא. בכך מבדילה המשנה בין המשכונות הבאים:
בשעת הלוואתו
משכון שנלקח בשעת ההלוואה, ייתכן לומר כי שהוא ניתן על ידי הלווה רק לזיכרון ולראיה על החוב, ובכך נחלקו רבי אליעזר ורבי עקיבא, ובעוד שרבי אליעזר סבור שמשכון שנלקח בשעת הלוואה אינו עומד לגבייה, חלוק עליו תלמידו רבי עקיבא וסבור שגם משכון שנלקח בשעת ההלוואה עומד לגבייה, ולכן אם אבד - נחשב הדבר שההלוואה שולמה.
במקרה של שטר המצב שונה: במשנה מובא: "אבל הלוהו אלף זוז בשטר והניח לו משכון עליהם ד"ה אבד המשכון אבדו מעותיו" לפי רש"י הכוונה היא שגם רבי אליעזר מודה שכאשר היה שטר על ההלוואה, ונלקח גם בנוסף לכך משכון, עומד המשכון לתשלום, שכן במקרה כזה אין המשכון נצרך לזיכרון דברים, שהרי יש שטר על ההלוואה, והוא גם לא נועד לשמש כמנגנון בטיחות שנועד לאפשר למלווה מקום לגבות הימנו שהרי יש כאן שטר, וקרקעות הלווה משתעבדים לו על ידי השטר, ולכן בהכרח שהמשכון נועד כדי לגבות הימנו. לפי חכמי התוספות ה"שטר" הוא רק כינוי למשכון שלא ניתן בשעת ההלוואה, כלומר ההלוואה כבר נעשתה על סמך הוכחה אחרת (שטר) ולא משכון, והמשכון נעשתה אם כן לצורך גבייה, אך כמובן שבמקרה שההלוואה נעשתה בלי שטר ההלכה דומה. רב יהודאי גאון אף מוסיף שלמעשה ההלכה הפוכה: דווקא כאשר יש שטר אין למשכון כל משמעות, שכן בעצם כתיבת השטר מוכיח המלווה כי הוא מתכוין לגבות את התשלום על ידי השטר ולא על ידי המשכון.
אם ההלוואה נעשתה על פירות, נמצא שהמלווה הרוויח מההלוואה, שכן פירותיו עשויים היו להרקיב, וכעת יש לו ממון שאינו מרקיב, ולכן על גם המשכון שבאמצעותו נעשתה הלוואה, הוא נחשב לשומר שכר.
שלא בשעת הלוואתו
למשכון הניתן שלא בשעת ההלוואה, משמעות גדולה, שכן בכך הוכח שהוא ניתן כדי לגבות את ההלוואה. על כך אומר רבי יצחק כי המלווה קונה את המשכון והוא נחשב במידה מסוימת שלו, שכן מוכח מהפסוק האומר כי יש להשיב את המשכון ללווה בשעות בהם הוא נצרך לו,, מכיוון שהתורה קוראת להענקת המשכון "צדקה", מוכח שהמשכון שייך למלווה, שאם לא כן, אין הדבר נחשב לצדקה.
מצוות החזרת משכון
מצווה מהתורה להחזיר את המשכון ללווה, בשעה שצריך לו, כגון אם לקח ממנו כלי מלאכה ששימושם ביום מחיוב להחזיר לו אותם ביום, וימשכנם חזרה בלילה, וכ אם לקח ממנו כלי תשמיש של הלילה כגון כרים וכסתות, חייב להחזירם לו לעת ערב, שנאמר.
אם לא החזיר המשכון בזמן שהתחייב, מלבד שביטל מצוות עשה זו, נאמר בתורה שהקדוש ברוך הוא ישמע צעקת הלווה וצערו.
השתמשות במשכון
אסור למלווה להשתמש במשכון, גם אם הוא קנוי לו, שכן הדבר נחשב לריבית, שכן בכך הוא נהנה יותר מדמי ההלוואה. אך מותר לסכם, שהמלווה ישתמש במשכון, ויקזז את שווי השכירות על המשכון מדמי ההלוואה.
במקרה כזה, נחלקו חכמי המשנה, אם אחיזת המשכון נחשבת כמצווה, ואם כן המלווה פטור מלתת צדקה לעני כאשר הוא עוסק בשמירת המשכון מדין העוסק במצווה פטור מן המצווה, ולפי זה נשאלת גם השאלה אם הוא נקרא שומר שכר - שכן הוא מרויח את אותה פרוטה, או שומר חינם - אם אינו מרויח אותו פרוטה, לפי דעה אחת הוא נקרא שומר שכר, שכן אחיזת המשכון נחשבת למצווה, למרות שהוא משתמש במשכון, שכן אילולי המשכון לא היה מלווהו, ולכן הוא פטור מלתת פרוטה לעני, ולפי דעה אחרת הוא שומר חינם, שכן הוא אוחז את המשכון להנאתו, וכיון שכן אין הדבר נחשב כמצווה.
משכון לעניין שמיטה
ההלכה קובעת כי חוב שיש עליו משכון, אין השמיטה משמטת אותו למרות שלא נכתב עליו פרוזבול, וזאת מכיוון שהחוב נחשב כבר כאילו ונגבה.
במשנה מוצגת מחלוקת בנושא, רבן שמעון בן גמליאל סבור, כי כאשר המשכון שווה רק כשווי חלק מהחוב, אין השמיטה משמטת את החוב, ואילו רבי יהודה הנשיא סבור כי במקרה כזה השמיטה משמטת את החוב.
הגמרא דנה במה נחלקו רשב"ג ורבי יהודה הנשיא. הגמרא מציעה כאפשרות פשוטה, כי הם נחלקים בנוגע לחלק השני של החוב, עליו אין משכון, שכן ברור שהחלק עליו יש משכון ביד המלווה, אין השמיטה משמטתו, שכן המשכון נלקח לגבות את החוב, ומכיוון שהחוב כבר נגבה אין השמיטה משמטתו. אך הגמרא דוחה, ואומרת כי ייתכן שהמחלוקת היא על כל החוב, שכן רבי יהודה הנשיא סבור שכאשר המשכון אינו שווה כשווי כל החוב, מוכח שהוא נלקח רק לזיכרון דברים, כלומר כדי שהלווה יזכור לשלם את ההלוואה או כדי להוכיח כי התקיימה הלוואה, אבל לא כדי לגבות אותו.
שיטה מחודשת היא שיטתו של שמואל הסבור כי המשכון הוא תשלום החוב, גם אם ערכו שווה פרוטה וההלוואה שוויה אלף זוז, ואז השמיטה אינה משמטת את החוב, וכן אם המשכון אבד - פטור הלווה מלשלם את ההלוואה, אך ההלכה אינה נפסקת כמותו.
נבחרת מרוקו בכדורסל
נבחרת מרוקו בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של מרוקו. מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל של מרוקו.
נבחרת מרוקו הייתה אחת הנבחרות החזקות באפריקה בשנות ה-60 ואף זכתה באליפות אפריקה בשנת 1965.
בשנת 1968 השתתפה הנבחרת במשחקים האולימפיים בפעם היחידה בתולדותיה וסיימה במקום ה-16 האחרון, לאחר שהפסידה בכל תשעת משחקיה בטורניר.
נבחרת מרוקו ניסתה פעם אחת להעפיל לאליפות אירופה בכדורסל בשנת 1975, אך לא הצליחה לאחר שהשיגה ניצחון אחד בלבד על ויילס החלשה והובסה ביתר ארבעת משחקיה נגד שווייץ, רומניה, הולנד ומערב גרמניה. מאז לא ניסתה הנבחרת להעפיל שוב לאליפות אירופה.
הנבחרת סיימה במקום השלישי באליפות אפריקה בשנת 1980 ומאז לא הצליחה לסיים בין שלוש הראשונות ביבשת. עם זאת, היא שומרת על רצף השתתפות באליפות זו החל משנת 1999.
נבחרת מרוקו מעולם לא העפילה לאליפות העולם בכדורסל.
שלמה סבירסקי
שלמה סבירסקי הוא ד"ר לסוציולוגיה, פעיל חברתי וסופר ישראלי והמנהל האקדמי של מרכז אדוה וממייסדיו.
מחקריו
שלמה סבירסקי היה בין מובילי הגישה המעמדית הנאו-מרקסיסטית, שהתפתחה באוניברסיטת חיפה, ובאה לידי ביטוי בכתב העת הסוציולוגי הביקורתי הראשון שראה אור בישראל, "מחברות למחקר וביקורת". כתב העת יצא לאור בשנים 1984-1978 ועורכיו היו סבירסקי, דבורה ברנשטיין, הנרי רוזנפלד ודבורה קלקין. הם עסקו בהתהוותו של מעמד בינוני חדש אשכנזי ולצידו מעמד פועלים מזרחי. בעבודות מאוחרות שלהם הם דנו בקבוצות מקופחות אחרות כמו נשים וערבים.
סבירסקי ועמיתיו טענו שנוצרו שני מעמדות שונים ושהתגבשה חלוקת עבודה עדתית שלפיה השליטה על ההון ותגמוליו מרוכזת בידי האוכלוסייה האשכנזית ואילו מהאוכלוסייה המזרחית נשללה שליטה זו. טיעון זה היה בניגוד לגישה הפונקציונלית-סטרוקטורלית, ששלטה באותם זמנים בסוציולוגיה הישראלית (הקרויה גם הגישה המערכתית), מבית מדרשו של שמואל נח אייזנשטדט שטענה שאי-שילוב העולים היה בגלל אי-התאמה תרבותית ותכונות תרבותיות שהביאו מארצות מוצאם. גישתו של סבירסקי התבססה על התובנה המרקסיסטית שעל פיה המודרניזציה אינה תהליך שבו המערב המתועש והמפותח מנחיל את השיטה הקפיטליסטית לארצות הנחשלות, אלא המערב מתפתח תוך כדי ניחשול ארצות אחרות. בישום הגישה לישראל סבירסקי הראה, לטענתו, כי הכינון של המזרחי כחלש ופריפריאלי הוא זה שבונה את האשכנזי כחזק.
גישה זו פיתח סבירסקי בספרו החשוב ביותר לא נחשלים אלא מנוחשלים: מזרחים ואשכנזים בישראל - ניתוח סוציולוגי ושיחות עם פעילים ופעילות שראה אור בהוצאת מחברות למחקר וביקורת בשנת 1981.
פועלו
בשנות ה-80 היה סבירסקי בין מייסדי עמותת הל"ה למען החינוך בשכונות ובעירות-פתוח, הפועלת לקידום מעורבות הורים במערכת החינוך ככלי לשיפור רמת הלימודים בשכונות ובעיירות הפיתוח, כמנוף לצמצום פערים ולמוביליות חברתית-כלכלית. בין השאר הקימה העמותה את רשת בתי הספר קדמה בשנת 1993. בשנת 2014, זכה בית ספר תיכון קדמה בירושלים בפרס החינוך ארצי לבתי ספר על יסודיים מצטיינים. מאז 1991, סבירסקי משמש כמנהל אקדמי של מרכז אדוה. הוא תומך במדיניות סוציאליסטית רחבה, במעורבות ממשלתית עמוקה, ומתנגד באופן עקבי לרפורמות הליברליות במשרד האוצר. פרסומיו על אודות אי השוויון החברתי בישראל מתפרסמים אחת לכמה חודשים באמצעי התקשורת ומעוררים פולמוס ציבורי נרחב. סבירסקי היה שותף בהקמת מפעלים חברתיים רבים, כמו למשל, בית הספר קדמה. הוא מרצה במכללה החברתית כלכלית.
כאות הוקרה על עבודתו במרכז אדוה זכה שלמה סבירסקי בפרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה לשנת 2005.
סבירסקי נשוי לברברה סבירסקי, סוציולוגית ופמיניסטית ישראלית, ואביו של עו"ד איתי סבירסקי, פעיל חברתי בולט וממנהיגי תנועת הסרבנים לשירות בשטחים.
Everybody Hurts
"Everybody Hurts" (כל אחד כואב) הוא שיר שבוצע על ידי להקת הרוק האלטרנטיבי אר.אי.אם., ויצא לאור בשנת 1992 כחלק מן האלבום "Automatic for the People". השיר הגיע למקום ה-29 במצעד הבילבורד הוט 100, ולמקום הראשון במצעדים בבריטניה, קנדה, אוסטרליה, צרפת, אירלנד ואיסלנד.
רקע
השיר נכתב ברובו על ידי מתופף הלהקה ביל ברי, אף שהקרדיט באלבום נחלק בין כל חברי הלהקה. את העיבוד ערך ג'ון פול ג'ונס יוצא להקת לד זפלין.
בריאיון ל-BBC אמר באק:"באופן מודע כתיבה לצעירים חייבת להיות מאוד ישירה". המסר בשיר עוסק בשלילת התאבדויות ובמתן תקווה. בשנת 2001 האספה הלאומית של מדינת נבדה שיבחה את אר.אי.אם. על תרומתה למניעת התאבדויות בקרב בני נוער.
הוידאו קליפ לשיר צולם בסן אנטוניו, טקסס. בתחילת הקליפ חברי הלהקה נוסעים במכונית ונתקעים בפקק תנועה. המצלמה מתמקדת במה שקורה ברכב שלהם וברבים של נוסעים אחרים אשר נראים מיואשים. מייקל סטייפ סולן הלהקה יוצא מן הרכב ומתהלך ליד הרכבים העומדים. בסוף הפרק יוצאים כל העומדים בפקק ממכוניותיהם ונוטשים אותן. סצנת פקק התנועה מושפעת מן הסרט שמונה וחצי של הבמאי פדריקו פליני.
רעידת האדמה בהאיטי
בשנת 2010 הפיק סיימון קאוול מופע מוזיקה שהכנסותיו קודש לנפגעי רעידת האדמה בהאיטי. Everybody Hurts שבוצע במופע נבחר כשיר צדקה שהכנסותיו יועברו לטובת נפגעי רעש האדמה. בהקלטת השיר השתתפו אמנים רבים בהם רוד סטיוארט, מריה קארי, ג'ון בון ג'ובי, גארי בארלו, רובי ויליאמס, קיילי מינוג ומיילי סיירוס. ההכנסות ממכירת הסינגל חולקו בין קרן שהקים עיתון הסאן הבריטי למען נפגעי האסון, לבין ועדת החירום לאסונות שסייעה לנפגעי רעש האדמה. בתוך יומיים מהוצאת הסינגל נמכרו ממנו 200,000 עותקים בבריטניה, ל-453,000 עותקים בשבוע הראשון למכירתו, ול-600,000 עותקים בסך הכל.
בגרסת כיסוי זו שיתף רובי ויליאמס פעולה עם להקת טייק ד'את לראשונה מאז עזיבתו את הלהקה בשנת 1995.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובמקום ה-11 במצעד זה לשנת 2010. כמו כן הגיע במצעדים השבועיים למקום הראשון בסקוטלנד ובאירלנד.
מקס פירקיס
'''מקס ויליאם ר. פירקיס''' (אנגלית: Max William R. Pirkis; נולד ב-6 בינואר 1989 בלונדון) הוא שחקן אנגלי, המוכר בשל תפקידו כאוקטביאנוס בסדרת הטלוויזיה "רומא".
קריירה
כבר בגיל 14 קיבל פירקיס תפקיד בסרט הקולנוע, "אדון ומפקד", בכיכובם של ראסל קרואו ופול בטאני, בו גילם קצין צעיר. על תפקידו בסרט זכה בשנת 2004 בפרס האמן הצעיר (Young Artist Award) בקטגוריית השחקן הזר הטוב ביותר, ובפרס הקולנוע של ה"איוונינג סטנדרד", בקטגוריית השחקן הצעיר המבטיח ביותר.
בשנת 2005, והוא בן 16, החל לגלם את דמותו של אוקטביאנוס בסדרת הטלוויזיה "רומא". פירקיס גילם את התפקיד עד ראשית העונה השנייה, בה בגר אוקטביאנוס, והוא הוחלף בסיימון וודס.
בשנת 2014 שיחק בסרט הבלגי-גרמני "לעוף הביתה" בכיכובו של ג'יימי דורנן, ובסרט האימה העל-טבעי "הדוממים", לצד סם קלאפלין.
פירקיס למד בבית הספר התיכון היוקרתי איטון קולג', וכיום הוא לומד פילוסופיה של הדת באוניברסיטת קיימברידג'.
איידולטור
איידולטור (באנגלית: Idolator) הוא אתר אינטרנט ובלוג מוזיקה אמריקאי, שנוצר על ידי רשת הבלוגים Gawker Media באוגוסט 2006. מאוחר יותר, הבלוג נמכר לרשת הבלוגים Buzz Media. בספטמבר 2016, הבלוג נמכר ל-Hive Media.
מאז עזיבתו של העורך הראשי המקורי, בריאן ראפטרי, ב-2007 ועד לנובמבר 2009, העורכת הראשית של הבלוג הייתה מאורה ג'ונסטון. באפריל 2009, פוטרו מספר תורמים על ידי Buzz Media, למעט כריס מולאנפי, שהציע להמשיך לכתוב את הטור שלו, 100 & Single, בהתנדבות עד לעזיבתה של ג'ונסטון.
אדואר דאלאדיה
אדואר דאלאדיה (בצרפתית: Édouard Daladier; 18 ביוני 1884 - 10 באוקטובר 1970) היה פוליטיקאי צרפתי, ראש ממשלת צרפת בתחילת מלחמת העולם השנייה.
נעוריו
אדואר דאלאדיה נולד בשנת 1884 בקרפנטרה שבמחוז ווקלוז, צרפת. בזירה הפוליטית זכה לכינוי "הפר של ווקלוז" על שום חזותו: צווארו העבה, כתפיו הרחבות ומבטו הנחוש. לימים יכנהו נוויל צ'מברלין בלעג "הפר עם קרני החילזון" (בצרפתית: "le taureau avec des cornes d'escargot").
כניסה לפוליטיקה ושירות במלחמת העולם הראשונה
ב-1911 נבחר דאלאדיה לראש עיריית קרפנטרה. בשנת 1914, עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לחם בשורות צבא צרפת. את המלחמה החל כמגויס חדש, בדרגה המקבילה לטוראי, ועם סיומה בשנת 1918 כבר היה מפקד פלוגה בדרגת לוטננט, ומעוטר באות לגיון הכבוד ובארבעה צל"שים.
לאחר שנכשל בכך בשנת 1914, הצליח דאלאדיה להיבחר לפרלמנט כנציג ווקלוז מטעם המפלגה הרדיקלית בשנת 1919 (דאלאדיה ימשיך להיבחר ולייצג מחוז זה עד שנת 1940).
תפקידי שר ראשונים והנהגה מפלגתית
דאלאדיה שימש כשר במגוון תפקידים בממשלות הקואליציה השונות בין 1924 ל-1928, ובשנים אלה היווה גורם מרכזי בפילוג המפלגה הרדיקלית ממפלגת הפלג הצרפתי של אינטרנציונל העובדים (SFIO) ב-1926 ובקואליציית "קרטל השמאל" הראשונה ("Cartel des gauches"). מ-1927 ועד 1930 כיהן כנשיא המפלגה הרדיקלית, ושוב מ-1936 ועד 1938. עקב פרישת ה-SFIO מהקואליציה והתפלגות הרדיקלים העצמאיים מן המפלגה הרדיקלית, נפלה קואליציית השמאל, הרדיקלים העצמאיים חברו למפלגת הברית הרפובליקאית דמוקרטית הימנית-מרכזית, ובנובמבר 1928 הפך רמון פואנקרה לראש הממשלה.
קדנציות ראשונה ושנייה כראש הממשלה
דאלאדיה הפך לפוליטיקאי מוביל במפלגה הרדיקלית. הוא כיהן כראש הממשלה לראשונה ב-1933, מה-31 בינואר ועד ה-26 באוקטובר, ושוב ב-1934 למספר ימים (מה-30 בינואר עד ה-9 בפברואר) עקב פרשת סטביסקי (הנפקת איגרות חוב מזויפות בה הוכתמה ממשלת שוטאן, אשר הובילה למהומות רחוב של הימין בפריז, להתפטרות ראש הממשלה קמי שוטאן ולנפילת קואליציית "קרטל השמאל" השנייה).
שר המלחמה וההגנה הלאומית
מה-26 באוקטובר 1933 ועד ה-30 בינואר 1934 שימש כשר המלחמה בממשלת סארו הראשונה ובממשלת שוטאן השנייה. ב-1936 החל לכהן כשר ההגנה הלאומית בקואליציית החזית העממית של ראש הממשלה לאון בלום, והמשיך להחזיק בתפקיד זה בממשלות שוטאן השלישית והרביעית ובממשלת בלום השנייה, עד אפריל 1938 (למעשה, דאלדיה המשיך להחזיק בתפקיד עד מאי 1940, גם כששימש כראש הממשלה בפעם השלישית, וגם אחר כך, כשהחל לשרת בממשלת ריינו).
ועידת מינכן
ב-10 באפריל 1938 החל דאלאדיה בכהונתו השלישית והאחרונה כראש ממשלת צרפת. בתקופה זו החל המשא ומתן שקדם לועידת מינכן, במהלכה צרפת חזרה בה מהתחייבותה להגן על צ'כוסלובקיה מפני גרמניה הנאצית. ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין דחק בדאלאדיה לנהל משא ומתן, שכן אחרת, להבנתו, יפתח היטלר תוך זמן קצר במלחמה נגד צ'כוסלובקיה. בניגוד לצ'מברלין, דאלאדיה היה משוכנע כי היטלר בכל מקרה יפתח במלחמה, כשמטרתו היא כיבוש אירופה כולה. בפגישה שנערכה בסוף אפריל 1938 אמר דאלאדיה לבריטים כי מטרתו האמיתית של היטלר היא להשיג. כמו כן אמר כי:
למרות זאת, אולי משום הגישות הפסימיסטיות והתבוסתניות של הצבא ושל חברי ממשלתו אשר ריפו את ידיו, כמו גם הטראומה ממרחץ הדמים בצרפת במלחמת העולם הראשונה לו היה עד באופן אישי, הניח דאלאדיה לצ'מברלין לפעול כראות עיניו. בשובו לפריז, דאלאדיה, שציפה להמון עוין, התקבל בתשואות. אז העיר לעוזרו אלקסי לז'ה: ("!Ah, les cons").
מאמצי חימוש מחדש
באוקטובר 1938 פתח דאלאדיה בשיחות חשאיות עם ארצות הברית, כדי למצוא דרך לעקוף את חוקי הנייטרליות האמריקאיים, על מנת לאפשר לצרפת לרכוש מטוסים מתוצרת ארצות הברית וכך לפצות על חוסרי ייצור בתעשיית המטוסים הצרפתית. באוקטובר 1938 הֵעִיר דאלאדיה, והוא היה טרוד ביותר במאמציו לקנות מטוסי קרב אמריקאיים, אותם ראה כדרך היחידה לחזק את חיל האוויר הצרפתי. בעיה מרכזית בשיחות צרפת-ארצות הברית הייתה האופן שבו תשלם צרפת בעבור המטוסים האמריקאיים, וכאמור לעיל - כיצד תעקוף את חוקי הנייטרליות האמריקאיים. נוסף על כך, ב-1932 שמטה צרפת את חובותיה לארצות הברית מתקופת מלחמת העולם הראשונה, ועל פי חוק ג'ונסון מ-1934, לצרפת אסור היה עקב כך לשווק איגרות חוב ממשלתיות בארצות הברית (כלומר נאסר עליה ללוות כסף בארצות הברית). בפברואר 1939 הציעה צרפת, שהייתה אז אימפריה קולוניאלית, למסור את חזקותיה בקריביים ובאוקיינוס השקט, בתוספת תשלום יחיד בסך 10 מיליארד פרנק, בתמורה לזכות בלתי מוגבלת לקנות, באשראי, מטוסים אמריקאיים. לאחר משא ומתן קשה ומענה, גובש הסדר באביב של 1939, לפיו יוּתר לצרפת להגיש הזמנות עצומות לתעשיית המטוסים האמריקאית. אף על פי שמרבית המטוסים שהוזמנו לא הגיעו לצרפת עד 1940, ארצות הברית אפשרה להטות את ההזמנות של צרפת אל בריטניה.
כניסת צרפת למלחמת העולם השנייה
חתימת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב (ב-23 באוגוסט 1939) עוררה זעקה ציבורית בצרפת, עליה הגיב דאלאדיה בהוצאת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית מחוץ לחוק, על בסיס סירובה לגנות את פעולותיו של סטלין. כשבוע אחר כך, ב-1 בספטמבר, החלה המערכה בפולין עם פלישת ברית המועצות וגרמניה הנאצית לשטחה. דאלאדיה, שלא רצה לצאת למלחמה, הכריז על כניסת צרפת למלחמה ב-3 בספטמבר 1939, אלא שזו לא כללה צעדים התקפיים של ממש, וכך נוצרה המלחמה המדומה. ב-6 באוקטובר באותה שנה, פנה היטלר לצרפת ולבריטניה בהצעת שלום, ובממשלת צרפת היו לא מעטים שנכונו לקבל הצעה זו. למרות זאת, בשידור ארצי למחרת, הכריז דאלאדיה ב-30 בנובמבר 1939 פלשה ברית המועצות גם לפינלנד, מהלך שהתחיל את מלחמת החורף. דעת הקהל העולמית, בפרט בצרפת ובבריטניה, נטתה לצד פינלנד, אך גם במקרה זה לא נקטו בעלות הברית, בפרט צרפת ובריטניה (אז עדיין עם צ'מברלין כראש הממשלה) בפעולה צבאית. בינואר 1940, כחודשיים מתחילת המלחמה, משנוכחה כי המלחמה קשה משהעריכה, החלה ברית המועצות לאותת על רצונה בשלום. איתותים אלה הפחיתו אף יותר את נכונותן של בעלות הברית לסייע לפינלנד.
ב-29 בינואר 1940, בנאום רדיו אשר כונה "מטרת הנאצי היא עבדות" אותו נשא דאלאדיה אל העם הצרפתי, לא הותיר דאלאדיה ספקות בנוגע לדעתו על הגרמנים. בנאום זה אמר: בפברואר 1940 הציעו בעלות הברית (ובהן צרפת) סיוע צבאי ממשי לפינלנד, בדמות מאה אלף חיילים שיגיעו דרך נורווגיה ויתמכו בפינלנד משטח שוודיה. הצעה זו נדחתה על ידי שוודיה ונורווגיה, הן עקב חששן מהעברת המלחמה אל שטחיהן, והן משום שהיה ברור לכל הצדדים כי מטרתן האמיתית של בעלות הברית אינה לסייע לפינלנד נגד ברית המועצות, אלא לפעול נגד גרמניה הנאצית משטח שוודיה, ולמנוע משוודיה להמשיך ולייצא מחצבים לגרמניה. בנוסף, שוודיה ראתה בכך הפרה של מדיניות הנייטרליות שלה (שוודיה ניהלה יחסי מסחר הן עם בעלות הברית והן עם מדינות הציר, אך סירבה לאפשר מעבר כוחות דרך שטחה).
ב-21 במרץ 1940, באמתלת כישלונו לסייע לפינלנד במלחמת החורף, התפטר דאלאדיה מראשות הממשלה.
שר בממשלת ריינו
שר ההגנה הלאומית והמלחמהבמרץ 1940, לאחר שהתפטר דאלאדיה מראשות הממשלה, הפך פול ריינו לראש הממשלה. דאלאדיה המשיך להחזיק בתפקידו כשר ההגנה הלאומית והמלחמה גם בממשלת ריינו, והמשיך לגבות את מוריס גמלאן, מפקד צבא צרפת. עקב כישלונותיו של גמלאן רצה ראש הממשלה ריינו בהחלפתו, אך דאלאדיה, שסלד מריינו ותמך שנים רבות בגמלאן, החליט להשאירו בתפקידו.
שר החוץב-18 במאי התחלפו דאלאדיה וריינו במשרדיהם - דאלאדיה הפך לשר החוץ, וריינו (שנותר ראש הממשלה) קיבל את משרד ההגנה הלאומית והמלחמה. מעמדה זו חש ריינו חופשי לממש את רצונו ולהדיח את גמלאן, אשר הוחלף במקסים וייגאן ב-19 במאי 1940, תשעה ימים לאחר תחילת הפלישה הגרמנית לצרפת.
בריחה מצרפת ומאסר
תחת הרושם לפיו תמשיך הממשלה לפעול מצפון אפריקה, ברחו דאלאדיה וחברי ממשלה אחרים למרוקו, שהייתה אז מדינת חסות צרפתית (על בסיס הסכם פס). בניגוד לתוכניתו, דאלאדיה נעצר, הוחזר לצרפת והועמד למשפט ראווה בידי ממשלת וישי באשמת בגידה. המשפט נערך בשנת 1942 בעיר ריום שבמרכז צרפת, ונודע כ"משפט ריום". יחד עם דאלאדיה נשפטו פוליטיקאים צרפתים בכירים אחרים. לאחר המשפט נכלא דאלאדיה בפור דו פורטאלה (Fort du Portalet), מצודה הממוקמת בפירנאים של צרפת, והוחזק שם כאסיר מ-1940 ועד אפריל 1943, אז נמסר לגרמנים וגורש למחנה הריכוז בוכנוואלד שבגרמניה. במאי 1943 הועבר דאלאדיה יחד עם אישים צרפתים אחרים לטירת איטר (Itter Castle) אשר בצפון טירול, אוסטריה, בה נותר עד סוף המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר נפילת צרפת של וישי בשנת 1944, משלה בצרפת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית בראשות שארל דה גול. שתיים ממשימותיה העיקריות היו שיקום צרפת מנזקי המלחמה, ויצירת מסגרת חוקתית חדשה ויעילה מזו של הרפובליקה השלישית לניהול המדינה. דאלאדיה, אשר יצא לחופשי מכלאו באוסטריה ושב לצרפת, חזר לחיים הפוליטיים.
חבר האספה המכוננת הלאומית
באוקטובר 1945 כשל דאלאדיה בניסיונו להיבחר לאספה המכוננת הלאומית, שנבחרה כדי לכתוב חוקה לרפובליקה הרביעית. החוקה שכתבה אספה זו נדחתה במשאל עם ב-5 במאי 1946. לפיכך נערכו בחירות לאספה מכוננת לאומית נוספת, בהן הצליח דאלאדיה להיבחר, וב-2 ביוני 1946 הפך לחבר האספה המכוננת הלאומית (השנייה לאחר המלחמה). החוקה שכתבה אספה זו אושרה במשאל עם ב-13 באוקטובר, והחלה את תקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית (אשר תבוא אל סופה 12 שנה אחר כך, בשנת 1958).
חבר האספה הלאומית, ראש עיריית אביניון ופרישה
חבר האספה הלאומיתבנובמבר 1946 נבחר דאלאדיה לאספה הלאומית (הבית התחתון של הרשות המחוקקת בהתאם לחוקת הרפובליקה הרביעית). דאלאדיה חזר ונבחר כחבר האספה הלאומית בשנים 1951 ו-1956. בתפקיד זה היה יריבו של דה גול ותמך בממשלת פייר מנדס פראנס (פעלה בשנים 1954 עד 1955) ובניסיונו של מנדס לשקם את המפלגה הרדיקלית. ב-1957 שימש דאלאדיה כיושב ראש כינוס השמאל הרפובליקאי (Rassemblement des gauches républicaines). ביוני 1958 הצביע נגד מועמדותו של שארל דה גול, אשר התמודד על ראשות הממשלה מתוך כוונה מוצהרת לשנות את החוקה, ולשם כך דרש לקבל סמכויות שלטוניות מלאות לרבות שימוש בצווים לשעת חירום. דה גול נבחר, קיבל את מבוקשו והשתמש בסמכויות שניתנו לו כדי ליצור את החוקה על בסיסה קמה הרפובליקה הצרפתית החמישית.
פרישה מהחיים הפוליטייםבנובמבר 1958, לאחר שהגיע שלישי בסיבוב הראשון של הבחירות לאספה הלאומית, הסיר את מועמדותו לקראת הסיבוב השני, וכן פרש מראשות עיריית אביניון.
מותו
דאלאדיה הלך לעולמו בפריז ב-10 באוקטובר 1970, ונטמן בבית העלמין פר לשז (חלקה 72).