cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Give It Up to Me
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר צולם על ידי סופי מולר. ב-13 בנובמבר 2009, אנשים סיפקו מבטים ראשוניים על כל מה שנוגע לפרויקט הזה, ובמיוחד בכל הנוגע לשיר עצמו. הווידאו קליפ המלא הועלה לראשונה ב-17 בנובמבר, לערוץ ה-Vevo של הזמרת.
במהלך הקליפ, ניתן לראות סצנות של שאקירה וליל ויין אשר מתמזגות בכוריאוגרפיה. ג'יימס מונטגומרי מ-MTV News ציין כי הוא רואה דמיון רב עם הווידאו קליפ הזה לבין "(Single Ladies (Put a Ring on It" של הזמרת האמריקאית ביונסה נואלס, כאשר ניתן להבחין זאת על ידי הדגשת הלבוש, הכוריאוגרפיה, וסגנון הריקוד.
מיקומי שיא
השיר הצליח להיכנס לשלושה מצעדים, והוא בין השירים הכי פחות מוצלחים של הזמרת מבחינת המצעדים.
מתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס
מתנדבי היישוב לצי המסחרי הבריטי המגויס לצי המלכותי הבריטי היו יהודים ארץ-ישראלים ימאים בצי המסחרי, שפעלו ברובם דרך החבל הימי לישראל ובית הספר הימי של בית"ר. בשונה ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי, שהיו חיילים ולשם גיוסם נדרש מאמץ מדיני לפתוח את שערי הצי בפני מתנדבי היישוב, לא היו מגבלות ותנאים לקבלת ימאים לצי המסחרי. חלקם אף החלו עבודתם בצי הסוחר טרם פרוץ מעשי האיבה.
רקע
ראשית הפעילות הימית בארץ ישראל החלה דרך ארגוני ספורט כגון "הפועל", "זבולון", "צופי ים", אשר השתייכו לזרמים פוליטיים. בית"ר אשר תחתיה היה ארגון "זבולון" פתחה אף בית ספר ימי באיטליה ליד רומא הוא בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה. שם למדו פיקוד ימי וזכו לניסיון ימי.
החי"ל, בשיתוף עם הסוכנות היהודית הקים את בית הספר הימי ליד התכניון העברי בחיפה בבסמ"ת.
עולים אשר באו מאירופה ולהם השכלה ימית כגון רב חובל זאב הים והיהודי הבריטי קפטיין מילר פיתחו את ההכשרה הימית בבית הספר הימי בחיפה.
צי הסוחר המגויס לצי הבריטי היה מקור לאוניות ולצוותי ים אזרחיים שגויסו לכוחות הצבא הבריטי בעת מלחמה. במלחמת העולם השנייה הוביל צי הסוחר המגויס מטענים, דלק וכוחות לוחמים בכל הימים והאוקיינוסים. הצוללות U-boat של חיל הים הגרמני (הנאצי) היו האיום העיקרי. במלחמת העולם השנייה אבדו לצי הסוחר המגויס לצי הבריטי 32,000 אנשי צוות ב 2,828 אוניות ובסה"כ מעמס של 14.7 מיליון טון.
בתקופת המנדט נוסדו בארץ חברות ימיות כגון חברת עתיד חברת מ. דיזנגוף ושות' אשר לימים תתאחד עם חברת צים ותהיה חברת הסוכנים והנציגים של צים שהם-דיזנגוף. חברות אלו ועוד היו הבסיס לצי עברי.
ימאים ארץ ישראלים בצי הסוחר המגויס לצי הבריטי
הימים ימי מלחמת העולם השנייה, תפקידי צי הסוחר המגויס לצי הבריטי, במסגרת צי המלחמה הבריטי הוא הצי המלכותי, שימשו זרוע חיונית ביותר לניהול המלחמה בהיבט הלוגיסטי. אוניות צי הסוחר סיפקו מטענים חיוניים, תחמושת, דלק, נשק, ציוד לחימה, ותגבורות כח אדם לזירות הלחימה, לאי הבריטי ולאזורים נצורים. פעילות שיט זו היוותה נדבך חיוני בעמידה מול האויב הנאצי. אוניות צי הסוחר המגויס לצי הבריטי היו ממדינות שונות שהעמידו אוניות של חברות פרטיות לטובת המאמץ המלחמתי של כוחות הברית.
במאבק זה של "להיות או לחדול" שילמו ימאי צי הסוחר המגויס לצי הבריטי מחיר יקר באלפי חיי אדם שירדו למצולות, נפצעו, נשבו וכמובן באובדן כלי שיט רבים. שיירות אוניות של צי הסוחר המגויס לצי הבריטי היו שיירות טרנסאטלנטיות מאנגליה לארצות הברית לשם העברת מטען חיוני בזמן המלחמה ובהמשך עת הצטרפותה של ארצות הברית למערכה אף העברת כוחות לוחמים לאי הבריטי, לאירופה ולאזורים אחרים. שיירות צי הסוחר המגויס לצי הבריטי הפליגו אף מאנגליה למורמנסק שבים הצפוני. שיירות צי הסוחר המגויס לצי הבריטי הפליגו בים התיכון וכן העבירו חיילים ואספקה לנחיתה באיטליה לקראת שחרור אירופה. כל שיירות הצי הסוחר המגויס לצי הבריטי היו נתונות למתקפות חיל האוויר הנאצי (הלופט-וואפה) ול"להקות הזאבים", צי הצוללות הגרמני (U-Boats).
באוניות הסוחר המגויסות הותקנו תותחים ומקלעים בירכתים ולאורך הדפנות אבל לא בחרטום, כדי שיעמדו בהגדרה של אוניות בעלות יכולת הגנה ולא אוניות התקפה.
בצי הסוחר המגויס לצי הבריטי היו גם אוניות אשר הניפו דגל פלשתינה-א"י וכן אוניות המניפות את דגל בנות הברית, בהן הפליגו ימאים ארץ-ישראלים רבים אשר חלקם אף הגיעו לדרגות קצונה בצי הסוחר המגויס לצי הבריטי.
מקרי תקיפה על אוניות צי הסוחר המגויס לצי הבריטי תועדו על ידי ימאים הישראלים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף שלמה אראל למתנדבי היישוב לצי המסחרי המגויס של הצי הבריטי והפליג בשיירות כחלק מהמערכה באוקיינוס האטלנטי. בינואר 1941 טובעה אונייתו St. Lindsay בטורפדו מצוללת גרמנית. למרות היותו מלח זוטר הפך הלכה למעשה לנווט ולהגאי של סירת ההצלה שהייתה מצוידת במפרש. הקצינים נשמעו להמלצותיו. כבר בתקופה זו היה מפרשן מנוסה. הוא ניווט את סירת ההצלה בהפלגה מזרחה לכיוון סקוטלנד במשך 9 ימים עד שהתגלו על ידי מטוס סיור ימי כאשר היו במרחק כ 100 מייל ימי (185 ק"מ) מערבית מהאיים ההיברידיים ובהמשך נאספו הניצולים על ידי ספינת דיג חמושה והובאו לחוף מבטחים. אראל זכה לתקופת החלמה והבראה של שלושה שבועות בעיירה Gourock השוכנת לשפת הפיורד Gare Loch כ 40 ק"מ צפונית מערבית לגלאזגו.
ביולי 1942 הפליג אברהם לוכסמבורג עם אונייתו בשיירה של אוניות אספקה ממצרים לביירות. האונייה "Adinda" הותקפה ונפגעה בערך מול ראש הנקרה מטורפדו ששוגר מצוללת גרמנית. הטורפדו פגע אבל לא התפוצץ והיה "תקוע" חלקו בתוכה וחלקו מחוץ לאוניה כשהוא דרוך אבל כאמור לא הופעל והתפוצץ. האנייה עזבה את השיירה שהמשיכה לביירות והפליגה לנמל חיפה כשהטורפדו תקוע בגופה טופלה על ידי חבלנים בריטיים ואחר כך נכנסה לתיקונים הכרחיים, הפליגה חזרה למצרים ועברה תקופה ארוכה של שיפוצים. סיפור זה מופיע ביומני המלחמה. פגיעה במכלית דלק Adinda הרשומה בהולנד, 14 ביולי 1942 הצוללת: U-562 HAMM מיקום: 33°33N, 35°10E
האנייה הר ציון ובה נספו 34 אנשי צוות ומתוכם 18 יהודים טובעה על ידי צוללת גרמנית בהפלגתה מאנגליה לארצות הברית. סיפור זה מופיע ביומני המלחמה. פגיעה באוניית הסוחר הר-ציון (Har Zion) נמל הבית: פמגוסטה, 31 באוגוסט 1940 הצוללת: U-38 Heinrich Liebe מיקום: 56°20N, 10°00W
תרומת מתנדבי צי הסוחר הבריטי המגויס לחיל הים הישראלי
מתנדבי היישוב לצי הסוחר המגויס לצי הבריטי הביאו תועלת רבה לחיל הים הישראלי ותרמו לפיתוחו של צי הסוחר בישראל. חלקם הגיעו לתפקידם בכירים: מילה ברנר בדרגת קצין שני לימים מקימה של החברה להובלת פרי ושותף בסיוע למבצע נועה, צבי קינן בדרגת קצין שלישי היה סגן מפקד חיל הים, שלמה אראל לימים מפקד חיל הים היה ימאי ובהמשך רב חובל חופים באגן הים התיכון. יוסף בן שמואל קצין מכונה מאסטוניה לימים מפקד מספנת חיל הים וממקימי התשתית הטכנית בחיל הים ולאחר שחרורו איש צים. נפתלי רוזן מלח כשיר באוניות סוחר בשיירות באוקיינוס האטלנטי ולימים נעשה מפקד שייטת המשחתות בחיל הים. אברהם לוכסמבורג, ימאי, בוגר קורס חובלים א' קצין בכלי שיט של חיל הים הישראלי מרדכי לימון ימאי, קצין בכלי שיט של חיל הים הישראלי ומפקד חיל הים, מקס הלר הגיע מצי הצוללות הגרמני במלחמת העולם הראשונה, עלה ארצה והיה בצי המסחרי לאחר מכן בחיל הים הישראלי. רב חובל אליעזר אקסל, מרטין אקדיש שהיה רב החובל של האנייה עמל של חברה לשירות ימי עתיד, רב חובל גד הילב ששירת כקצין באניות צי הסוחר, רב חובל יוסף פודולי אשר היה הפילוט של נמל מסאוואה באריתריאה ואחרים.
ג'ון קסאווטס
ג'ון ניקולס קסאווטס (באנגלית:  John Nicholas Cassavetes; 9 בדצמבר 1929 – 3 בפברואר 1989) היה שחקן, במאי ותסריטאי אמריקאי. נחשב למייסד ולגדול במאי הקולנוע העצמאי. היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר על הופעתו בסרט "12 הנועזים", על תסריטו לסרט "פנים" ועל בימויו בסרט "אישה תחת השפעה".
ביוגרפיה
קסאווטס נולד בניו יורק לשחקנית האמריקאית קתרין קסאווטס ולמהגר יווני, ניקולס ג'ון קסאווטס, בילה את תחילת חייו ביוון וחזר כילד ללונג איילנד כאשר הוא לא יודע מילה אחת באנגלית. למד בתיכון "אקדמיית בלייר" שבניו ג'רזי, ב"מכללת קולגייט" שבכפר המילטון, ניו יורק וב"אקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה" המפורסמת שבמנהטן. לאחר שסיים את לימודיו שיחק בתיאטרון, במספר סרטים כניצב ועבד בטלוויזיה.
כבמאי ותסריטאי
קסאווטס נחשב לבמאי משפיע ביותר בתולדות הקולנוע האמריקאי והוכתר על ידי רבים בהוליווד כחלוץ הקולנוע העצמאי. ביים במהלך הקריירה שלו 12 סרטים שהיו למשפיעים ביותר בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
את סרט הביכורים פורץ הדרך שלו כבמאי וכתסריטאי "צללים" הציג קסאווטס בשנת 1959, על עבודתו זכה בפרס המבקרים בפסטיבל ונציה והועמד לשני פרסי באפט"א. את הסרט צילם פעמיים בשנים 1957 ו-1959 ובחר את הגרסה השנייה שהייתה המועדפת עליו. הסרט שצולם במצלמת 16 מ"מ בניו יורק במהלך דור הביט הופק על ידי צוות מתנדבים והוגדר על ידי מבקרי הקולנוע כ"לידתו של הקולנוע העצמאי". סרטו השני של קסאווטס דרמת הג'אז "Too Late Blues" בכיכובו של הזמר בובי דארין היה הסרט היחיד שגם הפיק בפועל לבדו. בסרטו השלישי "ילד מחכה" בהפקת סטנלי קריימר ליהק קסאווטס בפעם הראשונה את אשתו כוכבת הקולנוע ג'ינה רולנדס.
בשנת 1968 זכה להכרת האקדמיה על כתיבתו כאשר הועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר שכתב לסרטו "פנים", הסרט זכה לביקורות משבחות והועמד לשני אוסקרים נוספים על משחק. בשנת 2011 הוכנס הסרט לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית. קסאווטס ביים וכתב בשנת 1970 את הדרמה "בעלים" עליה הועמד לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר. קסאווטס גם כיכב בסרט בתפקיד ראשי לצד חבריו ושותפיו המקצועיים פיטר פאלק ובן גזארה. ב-1971 ביים וכתב את הדרמה הקומית "מיני ומוסקוביץ'", בסרט הופיע (ללא קרדיט) בתפקיד מאהב (אלים ובעל משפחה) של הגיבורה שאותה גילמה אשתו ג'ינה רולנדס.
בשנת 1974 יצר קסאווטס לדעת רבים את סרטו הטוב ביותר "אישה תחת השפעה". בסרט עליו הועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולשני פרסי גלובוס הזהב, שיחקה גם אמו השחקנית קתרין קסאווטס. הסרט היווה חוויה חד פעמית לקהל מאחר שקסאווטס לא עשה לכוכבי הסרט אף לא חזרה אחת והשתמש בעיקר בטכניקות אלתור שהכריחו את השחקנים להפגין רמת המשחק ריאליסטית ככל האפשר לאורך כל סרט. ב-1976 ביים את סרט הפשע רצח סוכן הימורים סיני שזכה לביקורות טובות וב-1977 את הדרמה "ליל הבכורה", בה שיחק בתפקיד משני. בשנת 1980 זכה בפרס אריה הזהב של פסטיבל ונציה על סרט הפשע שלו גלוריה. קסאווטס הסכים לביים את הסרט הזה לבקשת אשתו שהייתה כוכבת הסרט. בשנת 1984 ביים וכתב וכיכב לצד אשתו בפעם האחרונה בדרמה הקומית "זרמי אהבה". את סרטו ה-12 והאחרון "בעיה גדולה" ביים קסאווטס בשנת 1986.
משחק
קסאווטס התגלה כשחקן לקראת סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 בדרמה של מרטין ריט "קצה העיר" בה שיחק בתפקיד הנווד אקסל נורדמן לצידו של כוכב הקולנוע האפרו אמריקאי סידני פואטייה, במערבון של רוברט פאריש "לסדר את הרוח" בתפקיד טוני אחיו הצעיר של החייל סטיב סינקלייר (רוברט טיילור) ובסרט הפשע של הבמאי ההונגרי המוערך לאזלו בנדק "רומן בהוואנה".
את העשור האחרון לחייו סיים קסאווטס עם תפקידים בדרמה הקומית "הסערה" ע"פ מחזהו של ויליאם שייקספיר בתפקיד הארכיטקט פיליפ דמטריוס ובדרמה "בכל מקרה של מי החיים האלה?" בתור מנהל בית החולים ד"ר אמרסון. את הופעתו האחרונה ערך בשנת 1984 לצד אשתו בסרט שביים וכתב ביחד עם התסריטאי הקנדי טד אלן "זרמי אהבה" שהופק על ידי מנחם גולן ויורם גלובוס, סרט אשר זיכה את קסאווטס בפרס דב הזהב. לאחר מותו יצא הסרט הדוקומנטרי בהפקת גולן-גלובוס "I'm Almost Not Crazy: John Cassavetes, the Man and His Work" על דרכו האחרונה של קסאווטס בקולנוע.
חיים אישיים
קסאווטס היה אב לשלושה ילדים: השחקנית והבמאית אלכסנדרה קסאווטס, השחקנית והבמאית זואי קסאווטס ובמאי הקולנוע ניק קסאווטס מאשתו כוכבת הקולנוע ג'ינה רולנדס לה היה נשוי במשך 25 שנה עד למותו. לאחר מספר שנים של בעיות רפואיות נפטר קסאווטס ב-3 בפברואר 1989 בגיל 59 ממחלת שחמת הכבד. נקבר בבית הקברות "פארק הזיכרון ווסטוד וילג'" שבלוס אנג'לס.
בשנת 1997 ביים בנו ניק את הסרט "היא כל כך יפה" שנעשה ע"פ תסריטו המקורי של קסאווטס לפני שנפטר.
מדצ'סטר
מדצ'סטר הוא שמה של סצנה מוזיקלית שהתפתחה במנצ'סטר, אנגליה, בשנות ה-80 המאוחרות ושנות ה-90 המוקדמות. המוזיקה שזוהתה עם הסצנה ערבבה בין רוק אלטרנטיבי, רוק פסיכדלי ומוזיקת דאנס.
בין הלהקות המזוהות עם הסצנה ניתן למנות את ניו אורדר, הסטון רוזס, הפי מאנדייז, אינספיירל קארפטס, ג'יימס, השרלטנס, The Fall ואחרים. באותה תקופה, מועדון ההסיינדה היה המקור המרכזי לאתוס המוזיקלי שבקע מהעיר.
התקופה שלפני מדצ'סטר
הסצנה המוזיקלית במנצ'סטר בתקופה שלפני מדצ'סטר נשלטה בידי להקות כמו הסמית'ס, ניו אורדר, The Fall וג'יימס. הלהקות הללו היו לימים להשפעה משמעותית על הסצנה של מדצ'סטר.
פתיחת מועדון ההסיינדה, יוזמה של פקטורי רקורדס, במאי 1982 השפיעה גם היא על התפתחות התרבות הפופולרית במנצ'סטר. בשנים הראשונות לקיומו, המועדון השמיע בעיקר מוזיקת פופ ואירח הופעות מלהקות כמו ניו אורדר, קאלצ'ר קלאב, תאומי תומפסון והסמית'ס. ב-1986 שינה המועדון את אופיו והפך ממועדון הופעות למועדון ריקודים. ב-1987 ההסיינדה החל להשמיע מוזיקת האוס ולארח תקליטנים כמו מארק פיקרינג וגראם פארק.
ביולי 1986 ארגנו פקטורי רקורדס את "פסטיבל הקיץ העשירי", אשר סייע במיצוב מעמדה של מנצ'סטר כמרכז לתרבות פופולרית אלטרנטיבית. הפסטיבל כלל הקרנות של סרטים, סמינר בנושא מוזיקה, מיצגי אמנות והופעות של כמה מהלהקות הידועות בעיר, ביניהן A Certain Ratio, הסמית'ס, ניו אורדר ו- The Fall. דייב האסלם, שעבד כתקליטן בהסיינדה באותה תקופה, סיפר שהפסטיבל הדגיש את העובדה ש"העיר הפכה למילה נרדפת לטיפוסים גדולים מהחיים שמנגנים מוזיקה חדשנית... המבקרים התמלאו השראה והעיר התמלאה אנרגיה".
ההסיינדה, שעד אז סבל באופן קבוע מהפסדים, החל ליהנות מערבים שוברי קופות בתחילת 1987. באותה שנה אירח המועדון הופעות של אמני האוס אמריקאים כמו פרנקי נאקלס ואדוניס. מועדונים רבים אחרים באזור מנצ'סטר החלו לאמץ גם הם את מוזיקת ההאוס.
גורם משמעותי נוסף בבנייתה של מדצ'סטר היה הנגישות הפתאומית של סם האקסטזי בעיר באותה שנה. לפי דייב האסלם, "השימוש באקסטזי שינה את המועדונים לנצח. לילה בהסיינדה הפך מבילוי מהנה לחוויה אינטנסיבית משנה חיים".
לקראת סוף שנות ה-80, תעשיית המוזיקה הבריטית התאפיינה בצליליהם של להקות כמו דוראן דוראן, שפנדאו בלט והרכבי פופ מבית היוצר של סטוק אייטקן ווטרמן. הגרדיאן ציין כי "נראה היה ששנות ה-80 נועדו להסתיים כביזיון מוזיקלי". הסצנה של מדצ'סטר החלה ללבלב והצליל החדש והמרענן שהיא הציעה החל לצמוח. שירים של להקות כמו הסטון רוזס והפי מאנדייז החלו לנחות במקומות גבוהים במצעדים ב-1989, בזמן שאלבומם של ניו אורדר Technique שהושפע מסצנת ההאוס הגיע לראש המצעדים בבריטניה.
הקריירות המוקדמות
למרות שאי אפשר להגיד שסצנת מדצ'סטר החלה לפני 1988 (השם עצמו הומצא רק כשנה לאחר מכן על ידי במאי הקליפים פיליפ שוטון מפקטורי רקורדס), הרבה מהלהקות המזוהות איתה פעלו בסצנה המקומית הרבה לפני כן.
הסטון רוזס הוקמו ב-1984 על ידי הסולן איאן בראון והגיטריסט ג'ון סקווייר, שגדלו באותה רחוב בפרבר דרומי של מנצ'סטר. הם ניגנו ביחד בלהקות עוד מ-1980, אך הסטון רוזס הייתה הלהקה הראשונה שלהם שהוציאה שיר – So Young ב-1985. את הלהקה השלימו אלן "רני" רן על התופים וגארי "מאני" מאונפילד על הבס.
הפי מאנדייז הוקמו בסלפורד ב-1985. חברי הלהקה מאז ועד הפירוק ב-1992 היו שון ריידר, אחיו פול, מארק "בז" ברי, פול דייוויד, מארק דיי וגארי וולן. הם הוחתמו בפקטורי רקורדס אחרי שתקליטן ההסיינדה מייק פיקרינג ראה אותם בתחרות להקות בה הם הגיעו למקום האחרון. הם הוציאו שני סינגלים, אחד בהפקתו של פיקרינג ב-1985 והשני בהפקתו של ברנרד סאמנר מניו אורדר ב-1986, לפני שהוציאה את אלבומם הראשון בהפקת ג'ון קייל ב-1987.
אינספיירל קארפטס הוקמה ב-1986 על ידי קלינט בון (קלידים), סטיבן הולט (שירה), גראהם למברט (גיטרה), מרטין וולש (בס) וקרייג גיל (תופים).
ג'יימס הוקמה ב-1981 והוציאה EP ראשון ב-1983 דרך פקטורי רקורדס שזכה לביקורות משבחות. מכירות שני האלבומים הראשונים של הלהקה, Stutter ב-1986 ו-Strip-mine ב-1988, היו מאכזבות. בשלב בו מדצ'סטר החלה להתפתח, הלהקה מימנה ההקלטות שלה דרך ראף טרייד בעזרת מכירת טי-שירטים. מדצ'סטר סייעה ללהקה לצבור הצלחה מסחרית והסינגל Sit Down שיצא דרך ראף טרייד הפך לאחד ההמנונים הפופולריים של אותו תקופה.
808 סטייט הוקמה ב-1988 על ידי מרטין פרייס, בעליה של חנות התקליטים איסטרן בלוק רקורדס, ביחד עם גראהם מאסי וג'רלד סימפסון. השלושה יצרו הרכב אסיד האוס חדשני, הופיעו במספר מועדונים ברחבי העיר והוציאו אלבום משפיע שזכה לשבחי המבקרים בלייבל הפרטי של פרייס. סימפסון עזב את הלהקה זמן קצר לאחר הוצאת האלבום, והחל להקליט לבדו תחת השם A Guy Called Gerald.
התחלה
הסינגל של ג'רלד היה היחיד מבין הארבעה שזכה להצלחה מסחרית, אך עד דצמבר החלה עיתונות המוזיקה הבריטית להתייחס לכך שמשהו מתפתח במנצ'סטר. כתב ה-NME שון או'הגן כתב אז: "ישנה ספק שמועה ספק תאוריה אמינה למדי בתעשיית המוזיקה לאחרונה לפיה במקורות המים בערים צפוניות מסוימות – ובמיוחד מנצ'סטר – עורבבו כמויות קטנות של כימיקלים מרחיבי תודעה... כולם מהפי מאנדייז ועד למוריסי המבולבל מתאימים לתאוריה בדרך זו או אחרת".
בוב סטנלי (לימים חבר בלהקה סיינט אטיין), כתב בביקורת על האלבום שפרסם במלודי מייקר: "זה פשוט אלבום הבכורה הטוב ביותר ששמעתי בכל ימי כצרכן תקליטים. תשכחו מכולם. תשכחו מללכת לעבודה מחר". ב-NME הביעו קצת פחות התלהבות, אבל בכל זאת ציינו שהשמועה היא כי "מדובר באלבום הטוב ביותר שאי פעם הוקלט".
סצנת המועדונים במנצ'סטר המשיכה לגדול במהלך 1988 ו-1989, ההסיינדה השיק ליין מסיבות איביזה בקיץ 1988 וליין מסיבות אסיד האוס בנובמבר אותה שנה.
"באגי"
במאי 1989 הוציאו הפי מאנדייז את הסינגל Lazyitis ואינספיירל קארפטס הוציאו את הסינגל הראשון שלהם עם הסולן החדש טום הינגלי, Joe. בדומה לסטון רוזס, אינספיירל קארפטס הפיקו מוזיקת אינדי עם השפעות של שנות ה-60. הלהקות שילבו מנגינות בס מעולם הדיסקו וגיטרות ווה-ווה במוזיקת האינדי הקופצנית שלהן, והאינספיירל קארפטס הוסיפו לכך גם נגינה באורגן.
הצליל שנוצר, שקיבל את הכינוי "באגי", הוא לרוב שילוב של Fאנק, פסיכדליה, רוק גיטרות ומוזיקת האוס. בהקשר של מנצ'סטר, הסגנון הושפע ממוזיקת האינדי ששלטה בעיר במהלך שנות ה-80 עם השפעות כבדות של הסגנונות השונים שיצאו מההסיינדה.
מעבר למוזיקה, סגנון הלבוש שאפיין את חובבי הסצנה הוא שנתן ל"באגי" את שמו. מכנסי באגי מתרחבים לצד חולצות טי-שירט צבעוניות וסגנון כללי המושפע משנות ה-60 הפכו לאופנה במנצ'סטר ולאחר מכן בבריטניה כולה – לעיתים קרובות בליווי כובע טמבל בדומה למתופף הסטון רוזס רני. המראה הכולל היה שילוב של רייב, רטרו, היפי ואופנת כדורגל. הרבה מלהקות מדצ'סטר הורכבו מאוהדי כדורגל וחלקן אף הופיעו בחולצות כדורגל.
הבאגי השפיע על מספר להקות מסביב למנצ'סטר, כולל ג'יימס, השרלטנס (הוקמה בברמינגהאם) וה-Mock Turtles. בתחילת שנות ה-90 הצליל התפשט לכל רחבי המדינה, והשפיע על להקות כמו הפארם, Flowered Up, קנדי פליפ ובלר.
ההצלחה גוברת
במהלך 1989 גברה התעניינות התקשורת במדצ'סטר. בנובמבר יצאו ארבעה סינגלים חשובים בסצנה: Move של האינספיירל קארפטס, Pacific State של 808 סטייט, The Madchester Rave On EP של הפי מאנדייז, ו-Fools Gold של הסטון רוזס.
ה-EP של הפי מאנדייז הוא זה שטבע את המושג "מדצ'סטר", שהוצע במקור כסלוגן אפשרי לטי-שירט על ידי במאי הקליפים של הלהקה, האחים ביילי.
באותו חודש התקיימה הופעה ידועה לשמצה של הסטון רוזס באלכסנדרה פאלאס בלונדון, עם 8,000 מעריצים ורק שני ברמנים. הלהקה הוזמנה להופיע בתוכנית האירוח Late Show של ה-BBC – אירוע שזכור בעיקר בזכות כך שהחשמל נפל בדיוק כשהלהקה התחילה לשיר את הפזמון לשיר Made of Stone וצעקותיו של הסולן איאן בראון, "חובבנים, חובבנים", בזמן שהמנחה ניסה לעבור לאייטם הבא. בסוף נובמבר הסטון רוזס והפי מאנדייז הופיעו באותה מהדורה של טופ אוף דה פופס. הסינגל Fools Gold הגיע למקום ה-8 במצעד הבריטי והיה לסינגל האינדי הנמכר ביותר של אותה שנה.
סצנת מדצ'סטר סחפה את התעשייה. לפי כתב ה-NME סטוארט מקוני, העיתונות הבריטית "השתגעה לגמרי מהלהקות ממנצ'סטר". ג'יימס הייתה אחת המרוויחות הגדולות מכך. ההצלחה המקומית של הסינגלים שהם מימנו בעצמם, Come Home ו-Sit Down, הובילה להחתמתם בלייבל פונטנה וכניסת שיריהם למצעדים.
משיח (סדרת טלוויזיה)
משיח היא סדרת טלוויזיה ישראלית המהווה אתחול טלוויזיוני לסדרת הרשת "משיח" שנוצרה בידי דנה פוליג ואודי כגן, מי שגם כיכב בה. הסדרה הופקה עבור קשת 12 וסלקום tv, והיא הפקת המקור הראשונה של סלקום tv. הסדרה עוקבת אחר דמותו של משיח, זמר מצליח משנות השמונים ששיאו מאחוריו, וכיום הוא מנהל אורחן כושל במועצה המקומית "גוש אשכול". הסדרה, שבנויה בסגנון דוקו, עוקבת אחר משיח ועובדי האורחן השונים.
מדצ'סטר
ההצלחה גוברת
מספר להקות אחרות ממנצ'סטר משכו את תשומת לבה של עיתונות המוזיקה במהלך 1990, ביניהן World of Twist, New Fast Automatic Daffodils, The High, Northside, Paris Angels ו-Intastella. להקות "הגל השני" האלה, לפי ג'ון רוב, "יצרו רתיעה בקרב המבקרים, אבל עשו מוזיקה מצוינת", וזכו לתמיכה מקומית רחבה עם הופעות רבות בערוץ הטלוויזיה המקומי גרנדה ותחנות רדיו אזוריות.
הצלחה מסחרית
הלהקות שלקחו חלק בסצנת מדצ'סטר הוציאו מוזיקה כמעט ורק בחברות תקליטים עצמאיות, למעט ג'יימס שחתמו בלייבל פונטנה ב-1989. הפופולריות של מדצ'סטר גדלה מעבר לגבולות מנצ'סטר הרבה בזכות מאמר עם הכותרת Stark Raving Madchester שהתפרסם במגזין ניוזוויק ב-1990 ותיאר את הסצנה. הלהקות המרכזיות של מדצ'סטר שלטו במצעדי האינדי בבריטניה במהלך סוף 1989 ורוב 1990.
משיח (סדרת טלוויזיה)
הסדרה עלתה לצפיית בינג' בשירות סלקום tv בסוף יוני 2018, ועלתה לשידור בערוץ קשת 12 ב-20 במאי 2019. ב-21 באוקטובר הכריזה "קשת" על המשך שיתוף הפעולה עם סלקום, והפקת עונה שנייה לתוכנית, שצילומיה יצאו לדרך באפריל 2019 עוד לפני ששודרה ב"קשת" העונה הראשונה. ב-5 בפברואר 2021 החל שידורה של העונה השנייה בקשת 12.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר 'אורחן משיח', פונדק דרכים כושל, אותו מנהל משיח (אודי כגן), זמר עבר משנות השמונים ששיאו מאחוריו, שיעשה הכל כדי לחזור ל'טופ" של תעשיית המוזיקה הישראלית. לצדו עובדים מירב הטבחית (דאנה איבגי), ארמונד, אחראי המלאי במקפיאים (אבי קושניר), טניה המנקה (נטשה מנור) וזיו, נגן האורגנית ויד ימינו של משיח (עמית איצקר), כולם חולמים בגדול ומתרסקים בענק.
מדצ'סטר
הצלחה מסחרית
הצלחתן של כמה מהלהקות שהיו קשורות בסצנה במצעדי הסינגלים והאלבומים בבריטניה הייתה חסרת תקדים באותה תקופה. Step On ו-Kinky Afro של הפי מאנדייז הגיעו שניהם למקום החמישי במצעד הסינגלים, בעוד ג'יימס ניפקו את הלהיט הגדול ביותר של מדצ'סטר – Sit Down שהגיע למקום השני במצעד ב-1991. במצעד האלבומים, הפי מאנדייז הגיעו למקום הרביעי עם Pills 'n' Thrill and Bellyaches, והאינספיירל קרפטס הגיעו למקום השני עם Life. השרלטנס הייתה להקת המדצ'סטר היחידה שזכתה במקום הראשון במצעד, עם האלבום Some Friendly בסתיו 1990.
מחוץ לבריטניה, ההצלחה של מדצ'סטר הייתה מוגבלת למרות שחלק מההוצאות זכו להכרה במצעדי נישה ברחבי העולם. בארצות הברית, האלבומים The Stone Roses, Pills 'n' Thrill and Bellyaches ו-Some Friendly הגיעו למקומות נמוכים במצעד האלבומים האמריקאי. מספר סינגלים של הסטון רוזס, האינספיירל קרפטס, הפי מאנדייז והשרלטנס זכו להצלחה במצעד שירי הרוק המודרני של בילבורד.
הפי מאנדייז יצאו לסיבוב הופעות בארצות הברית ב-1990 והיו הלהקה היחידה ממדצ'סטר שהצליחה להשחיל סינגל למצעד 100 הלוהטים של בילבורד, עם השיר Step On שהגיע למקום ה-57 ב-1990. הם הגיעו גם למקום הראשון במצעד שירי הרוק המודרני עם Kinky Afro באותה שנה. הלהקה היחידה ממדצ'סטר שהגיעה למקום הראשון במצעד שירי הרוק המודרני מלבד הפי מאנדייז הייתה השרלטנס, עם הסינגל Weirdo ב-1992.
דעיכה
ב-27 במאי 1990 הופיעו הסטון רוזס בספייק איילנד בצ'שייר, בליווי התקליטנים פרנקי נאקלס, פונסו בולר, דייב האסלהם ודייוויד בות'. ההופעה הזו תוארה כ"וודסטוק של דור האקסטזי".
אותו קיץ המשיך עם זרם של להיטי מצעדים מהסצנה, כולל One Love של הסטון רוזס, This Is How It Feels של האינספיירל קרפטס, The Only One I Know של השרלטנס ו-Kinky Afro של הפי מאנדייז.
הסטון רוזס, שהיו אמורים לצאת לסיבוב הופעות בארצות הברית ביוני 1990, ביטלו את ההופעות והעבירו הודעה לעיתונות: "אמריקה עדיין אינה ראויה לנו". עם זאת, אלבום הבכורה שלהם נמכר ביותר מ-350 אלף עותקים בארצות הברית באותה שנה. הלהקה ביטלה הופעה גם בספרד ובתוכנית אירוח בבריטניה. הסטון רוזס לא נראו שוב בציבור עד סוף 1994. במהלך אותה תקופה הם נכנסו ויצאו שוב ושוב מאולפן הקלטון בוויילס, בו עבדו על אלבומם השני Second Coming והיו עסוקים במאבק משפטי לשחרור מהחוזה שלהם עם חברת התקליטים סילברטון.
תהליך היצירה של האלבום הבאה של הפי מאנדייז, Yes Please!, היה גם הוא בעייתי והוא לא ראה אור עד אוקטובר 1992. הלהקה טסה לברבדוס כדי להקליט את האלבום, שם התמכרו חבריה לקראק וחזרו וביקשו מפקטורי רקורדס יותר זמן ויותר כסף. הסיפור הזה ידוע כאחד הגורמים המרכזיים לפשיטת הרגל של הלייבל בנובמבר 1992.
עם שתי הלהקות המזוהות ביותר עם הסצנה מחוץ לתמונה, התעניינות התקשורת במדצ'סטר דעכה. ג'יימס, אינספיירל קרפטס, השרלטנס ו-808 סטייט המשיכו להקליט במידות שונות של הצלחה במהלך שנות ה-90, אבל לא נחשבו עוד לחלק מסצנה מקומית.
להקות ממנצ'סטר שהצטרפו למדצ'סטר בשלב מאוחר יחסית, כמו The Mock Turtles, הפכו לחלק מסצנת הבאגי הרחבה יותר. עיתוני המוזיקה בבריטניה העבירו את תשומת הלב שלהם ללהקות שוגייז מדרום אנגליה והגראנג' שהחל ללבלב בארצות הברית.
מורשת מוזיקלית
ההשפעה המובהקת ביותר של סצנת מדצ'סטר הייתה על התפתחות תנועת הבאגי בבריטניה, עם להקות מכל רחבי המדינה בתחילת שנות ה-90 שהפיקו מוזיקה עם השפעות כבדות של הלהקות ממדצ'סטר. בין הלהקות הללו ניתן למנות את Flowered Up מלונדון, הפארם והריל פיפל מליברפול, הבריידוול טקסיס מלידס, הסופ דרגונס מגלאזגו ואושן קולור סין מברמינגהאם. בלר, מקולצ'סטר, אימצו את סגנון הבאגי בתחילת הקריירה שלהם, אבל טענו בריאיון עם המגזין סלקט ב-1991 שהם "הרגו" את הז'אנר. בלר ניהלו קרב פופולריות ידוע במהלך שנות ה-90 עם עמיתיהם לזרם הבריטפופ אואזיס, שהגיעו ממנצ'סטר.
בין הלהקות שהוקמו במנצ'סטר בתקופת מדצ'סטר ניתן למנות את הכימיקל בראדרס, הוורב, סאב סאב (שהפכו לאחר מכן לדאבס) ואואזיס (גיטריסט הלהקה נואל גלאגר היה עוזר במה של האינספיירל קרפטס). באופן כללי, סצנת מדצ'סטר איחדה בין מוזיקת דאנס ורוק אלטרנטיבי. בשנות ה-90 הפורמולה הזו הפכה לנפוצה והייתה גם בשימושן של הלהקות המסחריות ביותר במצעדים.
ב-2010 נפתח במנצ'סטר מועדון חדש בניהולו של פיטר הוק מניו אורדר, FAC251, ששם דגש על מוזיקה ממדצ'סטר. למרות שהסצנה נחלשה עד אמצע שנות ה-90, כמה מהלהקות שהיו חברות בה התאחדו במהלך השנים לסיבובי הופעות חד פעמיים. האיחודים הבולטים ב-2012 היו של הסטון רוזס, הפי מאנדייז ואינספיירל קרפטס.
השפעה על מנצ'סטר
השגשוג של חיי הלילה במנצ'סטר בתקופת מדצ'סטר השאירה חותם על העיר, ובעיקר על התפתחותם של הרובע הצפוני וה-Gay Village. העיר הפכה למוקד משיכה כה חזק באותה תקופה, שב-1990 אוניברסיטת מנצ'סטר הייתה האוניברסיטה המבוקשת ביותר בבריטניה – מעמד שבדרך כלל מתחלק בין אוניברסיטת אוקספורד לאוניברסיטת קיימברידג'.
הסצנה הזניקה גם את תעשיית התקשורת והיצירה בעיר. ערוץ 4 הבריטי זכה להצלחה, ובעקבותיו השיק ה-BBC תוכנית בוקר לילדים בשבתות ממנצ'סטר (עם שיר פתיחה בביצוע אינספיירל קרפטס). ערוץ הטלוויזיה המקומי גרנאדה זכה גם הוא להצלחה גוברת בעקבות המוזיקה שקודמה דרכו.
צד פחות נעים שהתלווה למדצ'סטר הוא צמיחת הפשע המאורגן בעיר, כאשר סצנת המועדונים המשגשגת והפופולריות של הסמים הלא חוקיים שימשו קרקע פורייה לפושעים שצדו את ההזדמנות. מקרי אלימות בהסיינדה הובילו לקמפיין של משטרת מנצ'סטר נגד המועדון, אשר תרם לסגירתו ב-1997.
בסוף שנות ה-90 הושקה במנצ'סטר "דרך תהילה מוזיקלית" ברחוב אולדהם ברובע הצפוני. מסלול ההליכה משובץ באריחים משולשים עבור כל להקה ומהווה מחווה ללהקות כמו הסטון רוזס, הפי מאנדייז, אינספיירל קרפטס, 808 סטייט וג'יימס.
ייצוג בקולנוע
סרטו של מייקל ווינטרבוטום אנשי המסיבות מ-2002 מספר את סיפורם של טוני וילסון ופקטורי רקורדס, כולל תקופת מדצ'סטר וההצלחה של הפי מאנדייז.
למה לובשת הזברה פיג'מה?
תוכן השיר
השיר, מיצירותיו המוכרות ביותר של ע. הלל, משווה את הגוף המפוספס של הזברה לפיג'מה ומסביר מדוע היא עוטה את ה"בגד" הזה ולא אחרים מלבדו: הזברה ניסתה בגדים שונים לאחר שפשטה מעליה את ה"פיג'מה", ועם כל אחד מהם הייתה בעיה כלשהי שבעקבותיה היא ויתרה עליו והרגישה צורך לשוב במהירות לפיג'מה שלבשה טרם לכן.
בנוסף, מופיעה בשיר "שמלת שבת" אבל הזברה אינה מחליטה אם כדאי, למרות הטרחה שבכך, ללבוש את השמלה ליום בודד; שקילתה הממושכת את העניין נמשכת עד מוצאי שבת.
זהו אפוא שיר עלילתי בעל צורה קבועה הן במבנה השירי והן בהתרחשות. הזברה, המואנשת ומוקבלת לילדים, פושטת את בגדיה מדי יום וחוזרת ל"פיג'מה", חזרה שקל לקוראים הצעירים להיצמד אליה. החלטותיה החוזרות לשוב לפיג'מה אינן מתבססות על היגיון, אלא מנומקת בצורה ילדית וגחמתית. לדברי העורך ומבקר הספרות יותם שווימר, "כך הופכת הזברה כדמות למעוררת הזדהות ואמפתיה [...] [ול]כזאת שמעוררת צחוק [...] זהו שיר 'מדבק', שקל ומהנה לחזור ולקרוא אותו, כיוון שהוא גדוש במנה נכונה של הומור, דמיון, תנופה, חריזה טובה – ואוצר מילים גדול למדי". לדעתו,
ביצועים
השיר הולחן על ידי דובי זלצר ובוצע לראשונה על ידי אשתו דאז ושותפתו, הזמרת גאולה גיל, שהופיע ב-1966 כשיר הנושא בתקליטה "מדוע הזברה לובשת פיג'מה: גאולה גיל בשירי ילדים". בשנת 1988 ביצעה את השיר להקת משינה עבור פסטיבל שירי המשוררים לילדים בתל אביב, ביצוע שהופיע בתקליט שדרים ולאחר מכן באלבום האוסף "גבירותי ורבותי: משינה" (1989) ובקלטת הילדים "שירים גדולים לקטנים" בהפקת קלסיקלטת ואולפני אנימה. לביצוע זה צולם קליפ מוזיקלי מונפש בהשתתפות חברי הלהקה. בנוסף לכך השיר הופיע בהצגה "ככה סתם" בביצוע השחקנים רחלי חיים ובני נדלר, שהוקדשה כולה למיטב שירי הילדים של ע. הלל. כמו כן השיר הופיע בקלטות הווידאו "שירי חיות" בהשתתפותו של דודו זר וב"שירים קטנים 1", בהשתתפותו של עוזי חיטמן, בביצוע חלקי וב"שירים קטנים 4" שהוקדשה לשירי חיות בהשתתפותם של עירית ענבי, ישראל גוריון וג'וליאן שגרן, בקלטת הווידאו "דודי שמחה מסדרת על סיפורים וילדים" בהשתתפותם של אריאל פורמן, מיכל צפיר, ליאור כלפון ואושרי כהן, ב-DVD "מעיין הליצנית באי החברים" בהשתתפותה של מעיין פורטר, השיר אף זכה לביצוע בתוכניות הטלוויזיה "מה פתאום" שהוקדשה לשיריו וסיפוריו של ע. הלל, בהשתתפותו של חנן גולדבלט בתור הדוד שמחה, ובפרק שעסק בשינה בתוכנית "פרפר נחמד" בביצועם של אפי בן ישראל וגיא פרידמן. וכמו כן, בקליפים ששודרו בערוץ ילדות ישראלית בביצועה של מיקי קם. וכמו כן, מיקי קם בצעה את השיר גם ב"רחוב סומסום", יחד עם גבי עמרני ונתן דטנר. ביצוע נוסף קיים בתוכנית "בעקבות הסיפורים הקסומים" כשאחד מפרקיה הוקדש ליצירותיו של ע. הלל בביצועם של איתי שגב ואברהם מור.
הכרה
בשנת 1984 הנפיק השירות הבולאי בול דואר שהוקדש לשיר – אחד מסדרה של שלושה בולים בנושא ספרי ילדים בעיצובו של דרור בן דב – ועליו איור של אלונה פרנקל מהספר. בול נוסף הוקדש לשיר בשנת 2013.
הספר
הוצאה מחודשת:
בליבן חומה
בליבן חומה הוא סרט תיעודי של הבמאי יוסי אשדות המביא את סיפורן של אימהות אסירות בכלא נווה תרצה.
רקע
כלא נווה תרצה הוא כלא הנשים היחיד במדינת ישראל. בכלא זה כלואות נשים אשר כשלו בעולם האזרחי והן נשפטו לתקופת זמן שונות בתוך כותלי בית הסוהר, כמו כן, נמצאות בין כותלי בית הסוהר, נשים עצורות לפני משפט.
במשך 5 חודשים בילה הבמאי יוסי אשדות באגפים השונים בכלא 'נווה תרצה' קרוב מאוד לאימהות, תיעד את תסכולן, כאבן וגעגועיהן לילדיהן שנותרו מחוץ לכותלי בית הסוהר.
הסרט
הסרט נפתח במונולוג ישיר של אם צעירה בת 19, אשר על פי עדותה ילדה את תינוקה בתנאי כליאה קשים ובלתי סבירים, ומיד לאחר הלידה נלקחת ממנה התינוקת שזה אך נולדה, ונמסרת לאימוץ. משם מתפתח הסרט ומספר את סיפור חייהן של עוד שלוש אסירות, לימור בודרום אם לשלושה ילדים, אסירה לפני משפט אשר במהלך הסרט נגזר דינה. פאני אטדגי, מכורה לסמים, אם לילד בן 8. וולינה סאבט, אם לילדה בת 11 שנלקח ממנה דרך אימוץ כפוי בגיל 6 ומאז לא ראתה ולא שמעה ממנה. את הסרט מלווה לאורכו מפקדת הכלא, תת-גונדר לאה קליינר.
במהלך הסרט הצופים מתוודעים לתנאי חייהן של כל אחת מהאסירות באגפים השונים של הכלא ונחשפים לסיפוריהן האישיים, בסוף הסרט חושף הבמאי יוסי אשדות בפני הצופים את הפרטים היבשים מכתב האישום הקשה אשר בגינן הן יושבות בבית הסוהר. חשיפת פרטים אלה בסוף הסרט, לאחר שהצופים מתחברים ומזדהים עם ארבע האסירות, מעוררת קונפליקט בין האמפתיה שנרכשה כלפיהן במהלך הסרט, לבין האמת הקשה העומדת מאחורי כליאתן מאחורי סורג ובריח.
המוזיקה בסרט מורכבת מיצירות קלאסיות של מוצארט, צ'ייקובסקי וברהמס, אשר ברוב המקרים עומדות בניגוד חריף למתרחש על המסך ועל ידי כך מעצימות את האירועים הנחשפים בפני הצופים.
הסרט הוקרן פעמים רבות בסינמטק תל אביב וירושלים, זכה לאלפי צפיות ישירות באתר יס-דוקו, ומוקרן עד היום בכנסים ובהרצאות הנוגעים לאימהות אסירות.
הסרט 'בליבן חומה' תרם לשיפור כללי האכיפה כנגד אמהות אסירות. שירות בתי הסוהר קבע תקנות מקלות יותר למפגשים בין ילדים לאימהות אסירות, הותרו מפגשים אישיים פתוחים ורבים יותר, כמו כן, רוככו החוקים בנוגע לגידול תינוקות שזה אך נולדו בתוך כותלי בית הסוהר וכיום, בסיוע וליווי עובדות סוציאליות ושירות פסיכולוגי ניתנת האפשרות לאסירות המעוניינות בכך ללדת ולגדל את ילדיהן עד לגיל 3 שנים, בזמן שהותן בבית הסוהר.
קצה הדרום
קצה הדרום (באנגלית: Farthest South) היה קו הרוחב הדרומי ביותר שאליו הגיעו חוקרים לפני כיבוש הקוטב הדרומי בשנת 1911. ציוני דרך חשובים בדרך אל הקוטב היו גילוי הארצות דרומית לכף הורן ב-1619, חציית החוג האנטארקטי של קפטיין ג'יימס קוק ב-1773, והתצפיות המאושרות המוקדמות ביותר של יבשת אנטארקטיקה ב-1820. מראשית המאה ה-19 ואילך, הייתה החתירה אל "קצה הדרום" למעשה למירוץ אל הקוטב, שהגיע לשיאו כשרואלד אמונדסן השיג את היעד בדצמבר 1911.
בשנים שקדמו לתקופה שכיבוש הקוטב היה ליעד מציאותי, היו מניעים אחרים שמשכו הרפתקנים דרומה. בראשית הדברים, הכוח המניע היה גילוי נתיבי סחר חדשים בין אירופה למזרח הרחוק. אחרי שנתיבים כאלה נקבעו ותוואי הקרקע הגאוגרפיים העיקריים מופו ברובם הגדול, היה כוח המשיכה להרפתקאות מסחריות טמון ביבשת הענק הפורייה של "טרה אוסטרליס", שנחבאה, לפי האגדה, הרחק בדרום. האמונה בקיומה של ארץ שפע משוערת כזאת עמדה בעינה עד אמצע המאה ה-18; חוקרים מיאנו להשלים עם האמת שהתגלתה בהדרגה, של סביבה קרה וקשוחה בארצות האוקיינוס הדרומי.
מסעותיו של ג'יימס קוק בשנים 1771–1774 הציגו באופן כולל את טבען העוין לכאורה של אותן ארצות נעלמות, תהיינה אשר תהיינה. גילוי זה הביא להזחת הדגש במחצית הראשונה של המאה ה-19, מנתיבי הסחר אל מחקר וגילוי. לאחר תקופת החורף הראשונה שעשו חוקרים באנטארקטיקה היבשתית בשנת 1899, נשקף סיכוי מציאותי להגיע אל הקוטב הדרומי, והמירוץ אל הקוטב החל. הבריטים היו הראשונים שניסו את כוחם בהרפתקה זו, שהתאפיינה ביריבות בין רוברט פלקון סקוט לארנסט שקלטון בתקופת העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה. שקלטון חזר על עקבותיו מתוך שיקולי זהירות והצליח להחזיר את כל אנשיו בשלום; סקוט הגיע אל הקוטב בינואר 1912 ונוכח לדעת, שמגלה הארצות הנורווגי רואלד אמונדסן הקדים אותו בחודש.
מגלי ארצות מוקדמים
בשונה מאזור הקוטב הצפוני, אין כל ראיה לנוכחות אנושית או למושבות אדם באנטארקטיקה או באיים שסביב לה לפני עידן החקר האירופי. עם זאת, החלקים הדרומיים ביותר של דרום אמריקה כבר היו מיושבים בשבטים כגון בני הסלקנאם (Selk'nam/Ona), בני יאגאן (Yagán/Yámana), בני אלאקאלוף (Alacaluf) וה-האוש (Haaush). שבט ההאוש, במיוחד, יצא דרך קבע למסעות אל Isla de los Estados, שהיה במרחק 29 קילומטרים מן האי הראשי של ארץ האש, טיירה דל פואגו, ומכאן שיש מקום לשער, שחלק מהם היו מסוגלים אולי להגיע אל האיים הסמוכים לכף הורן. גילוי אמנות קדומה של אינדיאנים מארץ האש ושרידי סירות קאנו גם באיי פוקלנד מרמז לאפשרות של מסעות ימיים ארוכים עוד יותר.
פרדיננד מגלן
בספטמבר 1520 התחדש המסע לאורך החוף שעוד לא מופה, וב-21 באוקטובר הגיע אל קו רוחב 52° דרום. כאן מצא מגלן לשון-ים עמוקה, שהתגלתה כמצר שחיפש, זה שייקרא בהמשך מצר מגלן. בראשית נובמבר 1520, בעודם משייטים דרך המצר, הגיעו אל הנקודה הדרומית ביותר שלו, בסביבות 54° דרום. שלושים ושבעה ימים נדרשו להם לחציית המצר, ואת היבשה שמדרום לו כינו בשם טיירה דל פואגו, אך לא ידעו לבטח אם מדובר בחלק מן היבשת או באי. זה היה שיא בהשגת קצה הדרום ליורד-ים אירופאי, אף כי לא קצה הדרום שאליו הגיע האדם עד אז, כיון שמיקום זה נמצא צפונית למקום היישוב האנושי הדרומי ביותר בעולם, הלא הוא ארץ האש.
פרנסיסקו דה אוסס
הצפייה הראשונה של מעבר אוקיינוס אל האוקיינוס השקט דרומית לארץ האש מיוחסת לעיתים לפרנסיסקו דה אוסס ממשלחת לואאסה. בינואר 1526 נסחפה ספינתו, "סן לסמס", דרומה מן הכניסה האטלנטית אל מצר מגלן לנקודה, שם חשבו אנשי הצוות כי הם רואים שונית ומים מעבר לה, סימן לקצה הדרומי של היבשת. אפשר רק לשער איזו היא השונית שראו; מתקבל על הדעת, שהיה זה כף הורן. בחלקים מן העולם דובר הספרדית סבורים, שייתכן ודה אוסס גילה את המצר שנקרא בהמשך מעבר דרייק, יותר מחמישים שנה לפני סר פרנסיס דרייק, הפריבטיר הבריטי.
סר פרנסיס דרייק
סר פרנסיס דרייק הפליג מפליימות ב-15 בנובמבר 1577, מפקד צי של חמש אוניות ובראשן אוניית הדגל שלו "פליקן", שבהמשך שונה שמה ל"איילת הזהב". מטרתו העיקרית הייתה ביזה, לא מסע חקר וגילויים; היעדים הראשוניים שלו היו הערים הספרדיות הלא-מבוצרות של צ'ילה ופרו לחוף האוקיינוס השקט. דרייק, שהפליג בנתיב של מגלן, הגיע אל פוארטו סן חוליאן ב-20 ביוני. אחרי קרוב לחודשיים בנמל, עזב דרייק את המעגן עם צי מצומצם של שלוש אוניות וספינת מפרשים קטנה. אוניותיו הגיעו אל מצר מגלן ב-23 באוגוסט ויצאו אל האוקיינוס השקט ב-6 בספטמבר.
דרייק קבע נתיב צפוני-מערבי, אבל למחרת היום פגעה סערה בספינות והפיצה אותן לעברים שונים. ה"מריגולד" טובעה בנחשול ענק; ה"אליזבת" הצליחה לחזור אל מצר מגלן, ולאחר זמן הפליגה מזרחה, חזרה לאנגליה; ספינת המפרשים הקטנה אבדה מאוחר יותר. הסופות נמשכו יותר משבעה שבועות. "איילת הזהב" נסחפה הרחק מערבה ודרומה, לפני שעשתה את דרכה בדי-עמל חזרה אל היבשה. ב-22 באוקטובר עגנה האונייה לחופו של אי, שדרייק קרא לו בשם "אי אליזבת", שם קוששו הימאים עצים לאש המטבח וצדו כלבי-ים ופינגווינים לשמש להם מזון.
לדברי הנווט הפורטוגזי של דרייק, נונו דה סילבה, מיקומם במעגן היה 57° דרום, אך בקו רוחב זה אין שום אי. על איי דייגו רמירס, שעוד לא התגלו אז, ב-'30 56° דרום, אין כל עצים ולא ייתכן שאלה היו האיים עליהם קוששו אנשי דרייק עצי הסקה. מכאן עולה, שחישוב הניווט היה שגוי, וכי דרייק עגן בכף הורן, שעוד לא נקרא אז בשם, או בסמוך לו, ב-'59 55° דרום. בדין וחשבון שלו כתב דרייק: "הכף או הצוק הקיצוני ביותר מכל האיים הללו נמצא סמוך ל-56 מעלות, ומלבדו אין שום אי ראשי בטווח ראייה לכיוון דרום אלא במקום שם נפגשים האוקיינוס האטלנטי והים הדרומי." הים הפתוח הזה מדרום לכף הורן נודע בהמשך כ"מעבר דרייק", אם כי דרייק עצמו לא חצה אותו.
וילם סכאוטן
ב-14 ביוני 1615 הפליג וילם סכאוטן עם שתי ספינות, "אנדראכט" ו"הורן" מטקסל, הולנד, למצוא נתיב מערבי אח האוקיינוס השקט. "הורן" אבדה בשריפה, אבל "אנדראכט" המשיכה דרומה. ב-16 בינואר 1616 הגיע סכאוטן אל מה שחשב לכף הדרומי ביותר של יבשת דרום אמריקה; הוא כינה נקודה זו "קאפ הורן" כף הורן על שם עיר הולדתו וספינתו האבודה. ציוני הניווט של סכאוטן אינם מדויקים - הוא הציב את כף הורן ב-'48 57° דרום, ואילו מיקומו למעשה הוא '58 55° דרום. ככלל, מתכחשים לקביעתו של סכאוטן, לפיה הגיע ל-58° דרום, אם כי הוא המשיך מערבה והיה הספן האירופאי הראשון שהגיע אל האוקיינוס השקט דרך מעבר דרייק.
משלחת גארסייה דה נודאל
את השיוט המתועד הבא במעבר דרייק ביצעו בפברואר 1619 האחים ברתולומה וגונזלו גארסייה דה נודאל. במהלך שיט המחקר, גילתה משלחת גארסייה דה נודאל קבוצה קטנה של איים כ-96 ק"מ דרומית-מערבית לכף הורן, בקו הרוחב '30 56° דרום. הם העניקו להם את השם איי דייגו ראמירז על שם רב חובל המשלחת. האיים נשארו היבשה הדרומית ביותר הנודעת עלי אדמות עד שקפטיין ג'יימס קוק גילה את איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים הדרומיים בשנת 1775.
תגליות אחרות
מסעות אחרות הניבו תגליות נוספות באוקיינוסים הדרומיים; באוגוסט 1592 מצא הספן האנגלי ג'ון דייוויס מחסה "בין איים שמעולם לא התגלו קודם לכו" - כנראה איי פוקלנד. מגלי ארצות אחרים טענו לגילוי איי פוקלנד, בעיקר ההולנדי זבאלד דה ורט בשנת 1600, טענה שבעטיה ניתן לקבוצת האיים שמה המוקדם "האיים הזבאלדינים". ב-1675 צפה הנוסע הסוחר האנגלי אנתוני דה לה רושה את ג'ורג'יה הדרומית. ב-1739 גילה ז'אן-באטיסט בובה דה לוזייה הצרפתי את האי בובה הנידח, וב-1772 מצא בן ארצו, איב-ז'וזף דה קרגלן דה טרמרק את איי קרגלן. אף כי לה רושה ובובה חצו את הרכס האנטארקטי כדי לחדור אל חבל הארץ האנטארקטי, אף לא אחת מתגליות אלה הרחיקו אל מעבר לקו הרוחב הדרומי שרשמו האחים גארסייה דה נודאל.
ג'יימס קוק
השני במסעותיו ההיסטוריים של ג'יימס קוק, בשנים 1772 עד 1775, היה בראש ובראשונה חיפוש אחר טרה אוסטרליס איקונגניטה החמקנית, שמיקומה נחשב, כמשוער, אי שם בסביבות קווי הרוחב שלא נחקרו עדיין מתחת ל-40° דרום. קוק הפליג מאנגליה בספטמבר 1772 עם שתי ספינות, "רזולושן" ו"אדבנצ'ר". אחרי השתהות בקייפטאון, הפליגו שתי הספינות ב-22 בנובמבר דרומה, אבל סופות עזות הדפו אותן מזרחה. הם הצליחו להתרחק קמעה-קמעה דרומה, ונתקלו בגוש הקרח הראשון שלהם ב-10 בדצמבר. גושי הקרח היו עד מהרה למחסום מוצק, שהעמיד במבחן את כושר הספנות של קוק כאשר תמרן למצוא מעבר בין גושי הקרח הדחוסים. לבסוף מצא מים פתוחים ויכול היה להמשיך דרומה; ב-17 בינואר 1773 הגיעו ספינות המשלחת אל החוג האנטארקטי ב-'20 60° דרום, הראשונות שהצליחו בכך. הקרח חסם אפשרות להתקדמות נוספת, והספינות פנו לצפון-מערב ושייטו אל ניו זילנד, לשם הגיעו ב-26 במרץ.
במהלך החודשים הבאים, חקרה המשלחת את דרום האוקיינוס השקט, ואז חזר קוק ולקח את "רוזולושן" דרומה - "אדבנצ'ר" פרשה מן המשלחת וחזרה לדרום אפריקה לאחר תגרה עם אוכלוסיית הילידים של ניו זילנד. הפעם הצליח קוק לחדור הרבה אל מעבר לחוג האנטארקטי, וב-30 בינואר 1774 הגיע אל '10 71° דרום, "קצה הדרום" שלו, אבל מצב הקרח מנע המשך שיוט דרומה. השיא הדרומי הזה יישאר בעינו למשך 49 השנים הבאות.
במהלך מסעותיו במימי אנטארקטיקה, הקיף קוק את העולם בקווי רוחב, שנמצאו ברוב המקרים מעל 60° דרום, ולא ראה דבר פרט לאיים קודרים שאינם מסבירי פנים, ללא רמז ליבשת הפוריה, שהיו מי שקיוו עדיין למצוא בדרום. קוק כתב, שאם יבשת כזאת אכן קיימת, היא תהיה "ארץ שהטבע חרץ את דינה לכישלון", וכי "שום אדם לא ירחיק הלאה ממני, והיבשה השוכנת בדרום לא תיחקר לעולם." הוא סיכם: "והיה והבלתי-אפשרי יושג והיבשה תימצא, היא תהיה חסרת-תועלת לחלוטין ולא תביא כל טובה למגלה או לארצו".
החיפוש אחר יבשה
בניגוד לנבואתו של קוק, בראשית המאה ה-19 נעשו ניסיונות רבים מספור להבקיע דרומה ולגלות ארצות חדשות. בשנת 1819 גילה ויליאם סמית, כשפיקד על דו-תורנית קטנה בשם "ויליאמס", את איי שטלנד הדרומיים, ושנה לאחר מכן צפה אדוארד ברנספילד, באותה ספינה עצמה, בחצי האי טריניטי שבקצה הצפוני של ארץ גרהאם. ימים אחדים לפני תגליתו של ברנספילד, ב-27 בינואר 1820, הגיע רב החובל הרוסי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, בחלק אחר של אנטארקטיקה, כמטחווי עין מחוף מה שמוכר כיום כארץ המלכה מוד. הוא מוכר אפוא כאדם הראשון שראה את אדמת היבשת, אף כי הוא עצמו לא טען לכך. בלינגהאוזן ביצע שתי הקפות של כדור הארץ, בעיקר בקווי הרוחב שבין 60 ל-67°, ובינואר 1821 הגיע אל הנקודה הדרומית ביותר שלו ב-70° דרום, בקו אורך קרוב לזה, שבו השיג קוק את השיא שלו 47 שנים קודם לכן. בשנת 1821 עמד צייד כלבי-הים האמריקאי, רב חובל ג'ון דייוויס, בראש קבוצה, שירדה אל קטע יבשה לא ממופה מעבר לאיי שטלנד הדרומיים. "אני חושב, שהיבשה הדרומית הזאת היא יבשת", כתב ביומן הספינה; אם צדק, הרי שקבוצתו הייתה הראשונה להציג רגל על יבשת אנטארקטיקה.
ג'יימס ודל
ג'יימס ודל היה ימאי אנגלי-סקוטי, ששירת הן בצי המלכותי והן בצי הסוחר לפני שיצא למסעותיו הראשונים למימי אנטארקטיקה. ב-1819, כמפקד' דו-תורנית בת 160 טון בשם "ג'יין", שהוסבה לצייד לווייתנים, הפליג אל שטחי הלווייתנים שאך זה התגלו ליד איי סנדוויץ'. עניינו העיקרי במסע זה היה במציאת איי אורורה, שעל מציאותם ב-53° דרום, 48° מערב דיווחה האונייה הספרדית "אורורה" בשנת 1762. הוא לא הצליח למצוא את היבשה הזאת, שאיננה קיימת, אבל פעילותו בצייד כלבי-ים הניבה רווח נאה.
בשנת 1822 חזר ודל והפליג, שוב כמפקד הספינה "ג'יין" והפעם בלוויית ספינה קטנה יותר, "בופוי", דרומה, מצויד בהוראות ממעסיקיו, לפיהן, אם לא יצלח צייד כלבי-הים בידו, עליו "לחקור מעבר לנתיב של ספנים קודמים". הוראה זו עלתה בקנה אחד עם נטיות החקר הטבעיות של ודל, והוא צייד את ספינתו בכרונומטרים, תרמומטרים, מצפנים, ברומטרים ומפות ימיות. בינואר 1823 בחן את הים בין איי סנדוויץ' לאיי אורקני הדרומיים, בחיפוש אחר ארץ חדשה. כיון שלא מצא כזו, פנה דרומה לאורך המרידיאן ה-40, ב-40° מערב, הרחק אל תוך הים, הנושא כיום את שמו. העונה הייתה רוגעת שלא כרגיל וודל דיווח, כי "אף חלקיק קרח, בכל צורה שהיא, לא נראה לעין". ב-20 בפברואר 1823 הגיע אל קצה דרום חדש ב-'15 74° דרום, שלוש מעלות מעבר לשיא הקודם של קוק. בלתי מודע לקרבתו ליבשה, החליט ודל לחזור מנקודה זו צפונה, משוכנע שהים נמשך הלאה עד הקוטב הדרומי. עוד שני ימי שיוט היו מביאים אותו כנראה לטווח ראייה מארץ קואטס, שלא נמצאה עד 1904, אז גילה אותה ויליאם ספירס ברוס עם המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה, 1904-1902. עם שובו לאנגליה נתקלה טענתו של ודל, כי השיג את שיאו של קוק במרווח כזה, ב"מידה מסוימת של הרמת-גבות", אך תוך זמן קצר התקבלה כנכונה.
בנג'מין מורל
בנובמבר 1823 הגיע בנג'מין מורל, רב חובל של אונייה לצייד כלבי-ים, אל איי סנדוויץ' הדרומיים בדו-תורנית "ואספ". לפי הדיווח שמסר לאחר זמן, הפליג משם דרומה, עוקב בבלי דעת אחר הנתיב שג'יימס ודל שייט בו חודש לפניו. לדברי מורל, הוא הגיע אל '14 70° דרום, שם פנה צפונה, משום שאספקת הדלק בכבשני ספינה פחתה והלכה - אחרת, לטענתו, היה יכול "להגיע אל 85° ללא צל של ספק". לאחר שפנה אחור, ראה לדבריו יבשה, שאותה תיאר בפירוט וכינה בשם ניו סאות' גרנלנד. מחקר נוסף וידא, שיבשה זאת איננה קיימת. השם שיצא למורל כבדאי ונוכל משמעו, שרוב הממצאים הגאוגרפיים שהתיימר להם הוזמו על ידי חוקרים, אף כי נעשו ניסיונות לבסס את קביעותיו.
ג'יימס קלארק רוס
משלחתו של ג'יימס קלארק רוס לאנטארקטיקה בשנים 1839–1843 באוניות "ארבוס" ו"טרור" הייתה יוזמה רחבת-ממדים של הצי המלכותי, שמטרתה העיקרית הייתה להעמיד במבחן תאוריות קיימות על מגנטיות ולנסות לקבוע את מיקומו של הקוטב הדרומי המגנטי. הראשון שהעלה את רעיון המשלחת היה האסטרונום הראשון במעלה סר ג'ון הרשל, בתמיכת החברה המלכותית והאגודה הבריטית לקידום המדע. לרוס היה ניסיון עבר נכבד בתצפיות מגנטיות וחקר האזור הארקטי; במאי 1831 היה חבר בקבוצה שהגיעה למיקום הקוטב הצפוני מגנטי, ולפיכך היה האדם המתאים להיבחר למפקד המשלחת.
המשלחת הפליגה מאנגליה ב-30 בספטמבר 1839, ולאחר שיוט שהואט מחמת העצירות הרבות שנדרשו לביצוע עבודת המגנטיות, הגיעה לטסמניה באוגוסט 1840. לאחר שהייה בת שלושה חודשים, שכפה עליהם החורף הדרומי, הפליגו אנשי המשלחת לדרום-מזרח ב-12 בנובמבר 1840 וב-1 בינואר 1841 חצו את החוג האנטארקטי. ב-11 בינואר צפו קו חוף הררי ארוך, שהשתרע דרומה. רוס כינה את היבשה בשם ארץ ויקטוריה ואת ההרים בשם רכס אדמירליות. הוא שייט לאורך החוף דרומה ועבר את נקודת "קצה הדרום" של ודל, '15 74° דרום ב-23 בינואר. כמה ימים לאחר מכן, בעודם מרחיקים מזרחה כדי לעקוף קרח חופים, נתקלו במראה של הרי געש תאומים (אחד מהם פעיל), שלהם קראו הר ארבוס והר טרור, על שם אוניות המשלחת.
חומת הקרח הגדולה, (שתיקרא בהמשך "מדף הקרח רוס") השתרעה הרחק מזרחה מן ההרים הללו ויצרה מכשול בלתי עביר להתקדמות נוספת דרומה. בחיפושיו אחר מצר או לשון-ים, סייר רוס 480 ק"מ לאורך שפת החומה, והגיע אל קו רוחב משוער של 78° דרום בסביבות 8 בפברואר. לא עלה בידו למצוא מעגן מתאים שבו יוכלו הספינות לחרוף, על כן פנה לחזור לטסמניה והגיע לשם באפריל 1841.
בעונה הבאה חזר רוס ואיתר לשון-ים בפני החומה, שהודות לה יכול היה, ב-23 בינואר 1842, להרחיק את "קצה הדרום" שלו עד ל-"30 '09 78° דרום, שיא שיעמוד בעינו עוד 58 שנים. אף כי רוס לא הצליח לנחות על יבשת אנטארקטיקה, אף לא להתקרב אל מיקומו של הקוטב הדרומי המגנטי, הרי בשובו לאנגליה ב-1843 עוטר בתואר אבירות על הישגיו במחקר גאוגרפי ומדעי.
מגלי ארצות מן העידן ההרואי
מסע המחקר האוקיינוגרפי הידוע בשם משלחת צ'לנג'ר, 1876-1872, סייר במימי אנטארקטיקה וחקר אותם במשך שבועות אחדים, אך לא התקרב ליבשה עצמה; המחקר שערכה המשלחת הוכיח, מכל מקום, את קיומה של יבשת אנטארקטיקה מעבר לכל ספק סביר. הראיה לקיום יבשת אנטארקטית נמצאה בסלעים, שהועלו מקרקעית הים אחרי שנסחפו לשם בגושי קרח ושקעו לאחר שגושי הקרח התמוססו. הדחף למה שיוכר בעתיד כ"עידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה" הגיע בשנת 1893, כשפרופסור ג'ון מאריי קרא בהרצאה לפני החברה הגאוגרפית המלכותית להערכה מחודשת של גילוי אנטארקטיקה: "מחקר מתמיד, רצוף, שקדני ושיטתי של כל חבל הארץ הדרומי". בהמשך לקריאה זו פנה אל הפטריוטיות הבריטית: "האם החלקה הגדולה האחרונה של חקר ימי על פני כדור הארץ שלנו תטופל בידי בריטונים, או שמא נניח אותה לאלה שנועדו לרשת או לנשל אותנו על האוקיינוס?" במהלך רבע המאה הבא, נחלצו חמש-עשרה משלחות משמונה אומות שונות להיענות לאתגר זה. ברוח הפטריוטית שעוררה קריאתו של מאריי, ובהשפעת נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית סר קלמנטס מרקהם, הקדישה בריטניה בשנים הבאות מאמצים מיוחדים להשגת שיאים חדשים של קצה הדרום, מאמצים שהתפתחו בהדרגה לכדי מרוץ אל הקוטב הדרומי.
קאשטן בורשקרווינק
בורשקרווינק נסע לאנגליה, שם הצליח לשכנע את איל ההוצאה לאור ג'ורג' ניונס לממן את משלחתו עד לסכום של 40,000 ליש"ט, שווה ערך ל-3 מיליון ליש"ט במונחי 2008. משלחת זו הייתה רחוקה מחזון המשלחת הבריטית המפוארת של מרקהם והממסד הגאוגרפי, שיחסם אל בורשקרווינק היה עוין ומבטל. ב-23 באוגוסט 1898 הפליגה אוניית המשלחת "צלב הדרום" מלונדון אל ים רוס והגיעה אל כף אדייר ב-17 בפברואר 1899. כאן נחתה קבוצת חוף והייתה הראשונה לחרוף על היבשת האנטארקטית גופא, בצריף טרומי.
בינואר 1900 חזרה "צלב הדרום", אספה את קבוצת החוף והפליגה דרומה בנתיב שג'יימס קלארק רוס קבע 60 שנה קודם לכן אל חומת הקרח הגדולה, שנסוגה, כפי שגילו, כ-45 ק"מ דרומה מאז ימיו של רוס. קבוצה שכללה את בורשקרווינק, ויליאם קולבק ואיש משבט הסאמי (לאפים) בשם פר סאביו, נחתה על החוף עם מזחלות וכלבים. הקבוצה הזאת טיפסה בחומה והייתה הראשונה לעבור במסע מזחלות את פני חומת הקרח; ב-16 בפברואר 1900 עברה הקבוצה את שיא קצה הדרום והגיעה אל '50 78° דרום. בשובה לאנגליה בהמשך שנת 1900, התקבלה קבוצת בורשקרווינק ללא התלהבות, על אף שיא הדרום החדש שהשיגה. ההיסטוריון דייוויד קריין חיווה דעתו, שלו היה בורשקרווינק קצין צי בריטי, אפשר שתרומתו למכלול הידע האנטארקטי הייתה מתקבלת בעין יפה יותר, אבל "לימאי/מורה נורווגי לא היה סיכוי לזכות בהתייחסות רצינית".
רוברט פלקון סקוט
משלחת דיסקברי, 1904-1901, הייתה לקפטן סקוט המשלחת הראשונה בפיקודו לאנטארקטיקה. אף כי לדברי אדוארד וילסון, הכוונה הייתה "להגיע אל הקוטב במידת האפשר, או למצוא ארץ חדשה", אין בכתבי סקוט, או ביעדים הרשמיים של המשלחת, ולו מילה שתצביע על הקוטב כמטרה ברורה ומוחלטת. אף על פי כן, מסע דרומי לעבר הקוטב היה בגדר תוכניתו הרשמית של סקוט "לחקור את חומת הקרח של סר ג'יימס רוס; ... ולחתור למציאת מענה לשאלות הפיזיות והגאוגרפיות רבות החשיבות, הקשורות בתצורת הקרח המעניינת הזאת." למסע דרומה יצאו סקוט, וילסון וארנסט שקלטון. הקבוצה יצאה לדרך ב-1 בנובמבר 1902 עם צוותי סיוע שונים, שאחד מהם, בראשותו של מייקל בארן, עבר את נקודת קצה הדרום של בורשקרווינק ב-11 בנובמבר, אירוע שצוין בשמחה וששון ביומנו של וילסון. המסע נמשך, תחילה במזג אוויר נוח אבל נתקל בקשיים גדלים והולכים, עקב חוסר הניסיון של הקבוצה בהתקדמות על קרח ובאובדן כל כלביה עקב שילוב של דיאטה גרועה וניצול-יתר עד אפיסת כוחות. ב-2 בדצמבר עברו את קו הרוחב 80° דרום וארבעה שבועות לאחר זאת, ב-30 בדצמבר 1902, יצאו וילסון וסקוט למסע סקי קצר ממחנה הדרום שלהם לקביעת קצה דרום חדש ב-'17 82° דרום |(בהתאם למדידותיהם). ייתכן שקביעה זו אינה מדויקת; מפות מודרניות, המתואמות עם הצילום של שקלטון והשרטוט של וילסון, מציבות את המחנה האחרון שלהם ב-'6 82° דרום, ואת הנקודה שאליה הגיעו וילסון וסקוט ב-'11 82° דרום. כך או כך, הם עברו את ציון הדרך של בורשקרווינק ב-360 ק"מ בקירוב.
ארנסט שקלטון
לאחר חלקו בהישג של קצה הדרום של משלחת דיסקברי, סבל ארנסט שקלטון מהתמוטטות גופנית במסע חזרה, ונשלח הביתה בספינת הסיוע של המשלחת בפקודת סקוט; דברים שאמר חבר המשלחת אלברט ארמיטאג' לאחר שנים יצרו את הרושם, ללא יסוד מספיק, ששקלטון סולק מן המשלחת בעקבות סכסוך בינו לבין סקוט, אבל יומנים ומכתבים של חברי משלחת אחרים מזימים השערה זו, וכך גם יומנו של שקלטון עצמו.
כעבור ארבע שנים, ארגן שקלטון יוזמת קוטב משלו, משלחת נמרוד, 1909-1907. הייתה זו המשלחת הראשונה שהציבה לה כמטרה מוגדרת את כיבוש הקוטב הדרומי, והגדירה את האסטרטגיה שלה לתכלית זאת.