cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בייס (פוליטיקה)
בישראל
השימוש במושג התפשט גם למקומונים בישראל, בהם נעשה שימוש רב לאחר הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2018), בהתייחס לסיעות שהתמודדו בבחירות אלה.
יוג'ין קונטורוביץ'
יוג'ין קונטורוביץ' (באנגלית: Eugene Kontorovich) הוא פרופסור למשפט המתמחה במשפט חוקתי ומשפט בינלאומי. קונטורוביץ' הוא מומחה לתחום שיפוט גלובלי, שוד ימי והסכסוך הישראלי-ערבי. משמש כראש מחלקת משפט בינלאומי בפורום קהלת.
קריירה
קונטורוביץ' הוא עמית מחקר של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, ומשמש כראש מחלקת משפט בינלאומי של פורום קהלת.
קונטורוביץ' כותב לעיתים בוושינגטון פוסט ובג'רוזלם פוסט.
חיים אישיים
קונטורוביץ' נולד בקייב, אוקראינה והיגר לארצות הברית עם הוריו בגיל 3. ב-2013 עלה  לישראל עם אשתו וארבעת ילדיו. מתגורר ביישוב אלון שבות ומנהל אורח חיים דתי. הוא אחיו של אריה קנטורוביץ - פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
16 ביולי
16 ביולי הוא היום ה-197 בשנה (198 בשנה מעוברת), בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 168 ימים.
פוטלוס (סרט, 1984)
פוטלוס (באנגלית: Footloose - "רגל משוחררת") הוא סרט נעורים מוזיקלי אמריקאי משנת 1984 בבימויו של הרברט רוס, עם קווין בייקון ולורי סינגר בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על נער (קווין בייקון) חובב ריקודים המגיע לעיירה מנומנמת בה קיים חוק נגד ריקודים ובמאמץ והתמדה, מצליח לשנות זאת. היא מבוססת באופן רופף על מקרה דומה שהיה בעיירה קטנה באוקלהומה.
השירים Footloose ו-Let's Hear It for the Boy היו מועמדים לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. השיר Footloose היה גם מועמד לפרס גלובוס הזהב לשיר הנושא הטוב ביותר.
זו הייתה הופעתה השנייה של שרה ג'סיקה פרקר קולנוע ועליה הייתה מועמדת לפרס על שחקנית המשנה הצעירה הטובה ביותר.
ב-1989 הופק המחזמר "פוטלוס",וב-2011 הופק רימייק של "פוטלוס" בהשתתפות קני וורמאלד, ג'וליאן האף, דניס קווייד ואנדי מקדואל.
אלבום המוזיקה של הסרט היה מועמד לפרס גראמי.
תקציר העלילה
רן מקורמק (קווין בייקון) מגיע משיקגו עם אמו היחידנית לגור אצל קרובי משפחתם בעיירה הקטנה והמנומנמת בומונט.
בבית הספר הוא מתיידד עם וילרד (כריס פן) ממנו נודע לו כי בעיירה יש חוק האוסר על ריקוד לצלילי מוזיקה לריקודים ומוזיקת רוק. את החוק הזה העביר במועצת העיירה הכומר שו מור (ג'ון לית'גו - כומר מוסמך בחייו הפרטיים) לאחר שבנו נהרג בתאונת דרכים לאחר ששב ממסיבת ריקודים.
לכומר מור יש בת יפהפייה בשם אריאל (לורי סינגר) חברתו של צ'אק (ג'ים יאנגס). אריאל מתאהבת ברן דבר שגורם לעימותים אלימים בינה לבין צ'אק ובין צ'אק לרן. רן יוצא לרקוד מחוץ לעיירה עם ראסטי (שרה ג'סיקה פרקר) וילרד ואריאל. כולם רוקדים לצלילי "פוטלוס" מלבד וילרד שאינו יודע לרקוד אבל לאחר מכן מלמד אותו רן לרקוד.
רן מופיע לפני מועצת העיירה ונואם כדי לשכנעם להסיר את החרם על ריקודים הוא מביא בנימוקיו ציטוטים מהתנ"ך על חשיבות הריקודים כמו למשל ריקוד המלך דוד לפני האלוהים (ארון הברית) וציטוטים מתהילים וקהלת.
הכומר מור משכנע את אנשי המועצה בסכנה שבריקודים האלה המביאים להידרדרות מוסרית של הנוער והם משתכנעים ולא מבטלים את החוק.
בעיירה מתנהל ויכוח ער בעד ונגד הגולש לאלימות. לבנים נזרקות לביתו של רן ועליהם כתוב "לך לגיהנום".
הכומר נתון ללחץ של אשתו וי (דיאן ויסט) המתנגדת לצורת ניהולו את קהילת המאמינים וכן לחץ של בתו אריאל שבסיום ויכוח הוא סוטר לה.
השיא מגיע כשחלק מאנשי העיירה אוספים ספרים "לא מוסריים" לדעתם ושורפים אותם. הכומר המזועזע מגיע למקום, מפסיק את השריפה ומפזר את האנשים. הוא נשבר, מזמין את רן לשיחה ומוסכם שנשף הפרום יתקיים מחוץ לעיירה בתוך אולם בטחנת קמח בה עובד רן, שיוכשר לכך על ידי רוב נערי העיירה.
בסיום רוקדים הנערים לצליל "פוטלוס" כשרן מוביל והכומר ואשתו משקיפים מבחוץ מפויסים ומחובקים.
קונסטנטין צ'רניינקו
קונסטנטין אוסטינוביץ' צ'רניינקו (ברוסית: Константин Устинович Черненко; 24 בספטמבר 1911 – 10 במרץ 1985) היה מדינאי סובייטי. הוא כיהן כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ויו"ר נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה) בשנה האחרונה לחייו.
מנהיג ברית המועצות
בפברואר 1984, לאחר מותו של יורי אנדרופוב, מונה קונסטנטין צ'רניינקו למנהיג ברית המועצות. כבר בעת בחירתו לתפקיד הבכיר הוא נתפס כמי שיעניק ל"דור הישן" שבפוליטביורו זמן כדי לבחור מועמד מוסכם מהדור החדש של המפלגה. בינתיים, הוא נאלץ לשלוט בברית המועצות כחלק מטריומווירט לצד שר ההגנה דמיטרי אוסטינוב ושר החוץ אנדריי גרומיקו. עם הזמן המחלה שלו הגבילה אותו עוד ועוד והוא החמיץ פגישות בתדירות הולכת וגוברת.
צ'רניינקו ייצג חזרה למדיניותו של ברז'נייב. לצד זאת, הוא תמך בהרחבת תפקידי איגודי העובדים וברפורמה בחינוך ובתעמולה. השינוי הפרסונלי הגדול ביותר שערך היה פיטוריו של ראש המטה הכללי הסובייטי, מרשל ניקולאי אוגרקוב, שהוחלף על ידי מרשל סרגיי אחרומייב.
במדיניות החוץ, הוא ניהל משא ומתן להסכם סחר עם סין. למרות הקריאות לחידוש הדטאנט, צ'רניינקו עשה מעט מאוד כדי למנוע את ההסלמה במלחמה הקרה. לדוגמה, ב-1984 סיכלה ברית המועצות ביקור של אריך הונקר, מנהיג מזרח גרמניה, במערב גרמניה. עם זאת, בסתיו 1984 הסכימו שתי המעצמות הגדולות לחדש את שיחות פירוק הנשק בתחילת 1985. בנובמבר 1984 נפגש צ'רניינקו עם מנהיג הלייבור הבריטי, ניל קינוק.
בנוסף, ב-1980 החרימה ארצות הברית את אולימפיאדת הקיץ שנערכה במוסקבה במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן. בקיץ 1984 התקיימה אולימפיאדת לוס אנג'לס. זמן קצר לפני תחילת המשחקים הודיעה ברית המועצות כי בכוונתה לא להשתתף בשל דאגה ביטחונית ו"סנטימנטים לאומניים והיסטריה אנטי-סובייטים המשתוללת בארצות הברית". הפעולה נתפסה כנקמה על החרם שהוטל על אולימפיאדת מוסקבה.
מותו ומורשתו
צ'רניינקו היה חולה מאוד כבר בהיכנסו לתפקיד בפברואר 1984, לאחר מות אנדרופוב. מחלתו הראשית הייתה נפחת, מחלת ריאות שבאה לידי ביטוי בקוצר נשימה במאמץ הקל שבקלים. מחלה זו הקשתה על לבו, שעקב כך סבל מתפקוד לקוי. בנוסף הוא היה חולה הפטיטיס כרוני, שבעקבותיה התפתחה אצלו שחמת. הטיפול בשחמת שלו היה מסובך עקב הבעיות בלב ובריאות. בהלוויה של אנדרופוב (שהוא עמד בראשה) נראה היה חלש מאוד. הוא התקשה להרים את ידו להצדיע כאשר הורידו את ארונו של אנדרופוב ובמצעד הכבוד לכבודו. בנוסף, בהספדו על אנדרופוב על גג המאוזוליאום של לנין בכיכר האדומה היה לא צלול, והורגשו נשימותיו התכופות. כתב שנכח בהלוויה תיאר את נאומו כ"לחישות קפואות". הוא היה נעלם לתקופות מסוימות ומבלה זמן רב בבית חולים ובחופשות. הוא היה מופיע לטקסים קצרצרים בקרמלין, שצולמו ותוכננו כך שיהיה ניתן להסתיר עד כמה שניתן את בעיותיו ומגבלותיו. בשלושת החודשים האחרונים לחייו כמעט ולא עזב את בית החולים הקליני המרכזי. הופעתו האחרונה הייתה ב-28 בפברואר 1985, כשבועיים לפני מותו, כאשר קיבל את מכתבי ההמלצה שלו על כך שזכה ב"בחירות" במושב בפרלמנט. בטקס זה בקושי הצליח לקום ולקבל פרחים. ביום ראשון, 10 במרץ 1985 בשעה 15:00 איבד את ההכרה ולבסוף מת בשעה 19:20 מאי ספיקת לב.
צ'רניינקו זכה להלוויה מפוארת, דומה מאוד לזו של מיכאיל סוסלוב, ליאוניד ברז'נייב, ויורי אנדרופוב: גופתו הונחה בארון פתוח מוקף בפרחים, שהוצב בבית האיגודים המקצועיים שבמוסקבה, ואלפים עברו לצפות בארונו. ב-13 במרץ הוצא ארונו, הונח על עגלה שנגררה על ידי נגמ"ש והוסע לכיכר האדומה, שם נקבר בטקס מרשים בבית הקברות של חומת הקרמלין. כמו כן, הוכרזו שלושה ימי אבל.
צ'רניינקו היה אחד המנהיגים האפורים ששלטו בברית המועצות ולא הותיר חותם משמעותי על המדינה. היסטוריונים נוהגים לכנותו "הצל של ברז'נייב", ותקופתו שלו ושל אנדרופוב לפניו מכונות בהיסטוריה "תקופת הדמדומים", בין תקופת ברז'נייב לגלאסנוסט ולפרסטרויקה של גורבצ'וב.
אנקת גבהים
אנקת גבהים (באנגלית: Wuthering Heights) הוא רומן מאת אמילי ברונטה שפורסם לראשונה בשנת 1847. עם השנים הפך הסיפור לאחת מאבני היסוד של הספרות האנגלית, ועובד במספר גרסאות לרדיו, לטלוויזיה, לקולנוע ולתיאטרון.
הספר מתאר את סיפור אהבתם הבלתי אפשרית של קאתי, בת עשירים, והיתקליף, אסופי ספק צועני בן בלי שם שאומץ על ידי אבי המשפחה, על רקע חיי האצולה הכפרית באנגליה של תחילת המאה ה-19. החרדה לגורל אחוזת המשפחה לאחר מות האב גורמת להסתלקותו של היתקליף, אכול קנאה ורגשי נחיתות, ולנדודיו. הוא חוזר לאחר שנים, עשיר אך מריר ותאב נקם, וחי בצל זכרה של אהבת חייו היחידה.
ב-1939 יצא עיבוד קולנועי לרומן, והסרט היה מועמד לפרס האוסקר. ב-1970 וב-1992 זכה הספר לשני עיבודים נוספים לקולנוע, אולם אלה זכו להצלחה פחותה מקודמם.
ב-2007 נמכר עותק נדיר של המהדורה הראשונה של הספר ב-114 אלף ליש"ט.
עלילה
מר ארנשו (Earnshaw), בעל אחוזת "אנקת גבהים" ביורקשייר, פוגש בליברפול את היתקליף, ילד אסופי ספק צועני, ואוסף אותו לביתו. מר ארנשו מתייחס אל היתקליף כאל בנו, למגינת לבם של אשתו ובנו הינדלי, המקנא בהיתקליף ורואה אותו כפולש למשפחתם. לעומתם, הבת קאתי מוצאת בהיתקליף ידיד ונפש תאומה. הינדלי מתעמת עם אביו על רקע אימוצו של היתקליף, ועוזב את הבית ללימודים. עם מות האב יורש הינדלי את "אנקת גבהים", וחוזר לאחוזה עם אשתו. הינדלי מתנקם בהיתקליף: הוא אינו מאפשר לו ללמוד, מוריד אותו לדרגת פועל, מאלץ אותו לעבוד בשדות ואף מכה אותו כמשרת. בהזדמנויות רבות מזכיר הינדלי את היותו של היתקליף צועני, ומצליח בכך לגרום לו לתהות באשר להיותו שונה. תחילה שומרים קאתי והיתקליף על הקשר הרומנטי המיוחד ביניהם, באחד מטיוליהם הם מגיעים לבית משפחת לינטון ב"תראשקרוס גריינג'"; כלב המשפחה נושך את קאתי והיא נאלצת להישאר בביתם להחלמה במשך מספר שבועות, אך את היתקליף הם מגרשים כמשרת בזוי.
תחושת הבושה של היתקליף גוברת כאשר קאתי חוזרת ל"אנקת גבהים" עם גינונים של גברת, והוא מקנא באדגר ואיזבלה לינטון שהפכו לידידיה. בינתיים אשתו של הינדלי, פרנסיס, יולדת בן, הרטון, ומתה זמן קצר לאחר מכן. היתקליף, שמתקשה לשאת את מעמדו המושפל, עוזב את "אנקת גבהים" ונעלם למשך שלוש שנים.
הינדלי מתאבל על מות אשתו, מזניח את החווה, שותה לשוכרה ומהמר על רכושו. למרות שקאתי מצהירה על אהבתה להיתקליף בפני נלי דין, מנהלת משק הבית, היא מתחתנת עם אדגר לינטון, ונלי עוברת איתה ל"תראשקרוס גריינג'". בשלב זה חוזר היתקליף לאחר היעדרותו, הפעם כג'נטלמן עשיר ובוטח, ושובה את ליבן של קאתי ושל איזבלה לינטון, אך אדגר והינדלי עדיין נוטרים לו טינה.
היתקליף מבקש לנקום באלה שגרמו לו עוול. הוא מתגורר ב"אנקת גבהים" עם הינדלי, אויבו לשעבר, ומלווה לו כספים. מצבו הנפשי והכספי של הינדלי מידרדר, והוא מאבד את האחוזה להיתקליף. איזבלה מתאהבת בהיתקליף, למרות אזהרותיהן של קאתי ונלי על אופיו האלים. היתקליף מנצל את ההזדמנות להתנקם באדגר באמצעות איזבלה, על שגזל ממנו את קאתי. הוא מחזר אחרי איזבלה, והם נמלטים ונישאים. אדגר מנשל אותה מהאחוזה. אחרי חודשיים נלי מקבלת מכתב מאיזבלה, המספרת לה שהם נמצאים ב"אנקת גבהים" ונישואיה אומללים.
קאתי חולה והיתקליף מבקר אותה בסתר. בלילה שבו הם מצהירים על אהבתם הנואשת, קאתי מתה אחרי שהיא יולדת בת, קאתרין. היתקליף מתאבל על מותה ומבקש שרוחה תרדוף אותו. איזבלה מנצלת את המצב ובורחת ממנו לדרום אנגליה. לאחר כמה חודשים היא יולדת בן, לינטון היתקליף. בינתיים הינדלי מת, ובנו הרטון נשאר עם היתקליף, שירש את "אנקת גבהים". היתקליף מתייחס להרטון כאל משרת כפי שהינדלי התייחס אליו, אך הרטון ממשיך לאהוב אותו.
עם מותה של איזבלה, מגיע בנה לינטון ל"תראשקרוס גריינג'" ופוגש את דודו, אדגר לינטון, ודודניתו קאתרין לזמן קצר, כשאביו דורש שיבוא אליו ל"אנקת גבהים". חייה של קאתרין הצעירה מוגנים, היא אינה יודעת על קרבתו של לינטון. ביום הולדתה ה-16 היא פוגשת במקרה את היתקליף והרטון, כשהיא הולכת איתם ל"אנקת גבהים", היא מופתעת לראות שם את לינטון. היתקליף רואה אפשרות להשיג באמצעות קאתרין שליטה על שני הבתים, על ידי נישואיה לבנו. לינטון הוא חולני ורגזן, אך קאתרין מחבבת אותו ומנסה לשמח אותו.
כאשר נודע לאדגר על ביקוריה של קאתרין ב"אנקת גבהים" הוא אוסר עליה לשוב לשם. היא ולינטון מתכתבים בסתר, והיא מצליחה להתגנב מביתה וללכת לבקרו. היתקליף חושש שלינטון ימות בקרוב; הוא ממהר להשיא את הדודנים, וכולא את קאתרין בחדר ב"אנקת גבהים", למרות תחינותיה ללכת לראות את אביה הנוטה למות. ברגע האחרון היא מצליחה לברוח בעזרת לינטון, ומגיעה אל אביה לפני מותו. לינטון, הנשוי עכשיו לקאתרין, יורש את "תראשקרוס גריינג'" ואחרי זמן קצר כשלינטון מת, הירושה עוברת להיתקליף. מנושלת מכל רכושה, קאתרין נאלצת לחיות ב"אנקת גבהים", ו"תראשקרוס גריינג'" מושכר למר לוקווד.
היתקליף, רדוף רוחות רפאים, כבר איבד בשלב זה את הרצון לנקמה, הוא מבקש שיניחו לו למות, ודורש שיקברו אותו לצידה של קאתי. אחרי מותו שני הבתים חוזרים לבעליהם האמיתיים, משפחות ארנשו ולינטון. הרטון וקאתרין מתאהבים, נישאים וחוזרים ל"תראשקרוס גריינג'".
מבנה הרומן
הרומן כתוב בגוף ראשון, אך מסופר על ידי שני אנשים. המספר הראשון הוא דמות שולית ברומן, מר לוקווד, דייר ב"תראשקרוס גריינג'" שבבעלות הית'קליף. סיפורו פותח וסוגר את הרומן. את עיקר העלילה הוא כותב לפי מה שמספרת לו נלי דין, סוכנת הבית שעבדה גם ב"אנקת גבהים".
בתחילת הרומן, לוקווד מבקר את הית'קליף ב"אנקת גבהים" ופוגש את קאתרין (הבת) ואת הרטון ארנשו. בליל סערה הוא נאלץ ללון במקום, הוא קורא יומן שכתבה קאתי בילדותה, וחולם שהוא רואה את רוח הרפאים שלה מנסה להיכנס לחדרו. כשהוא נופל למשכב, נלי דין מספרת לו את תולדות חייהן של משפחות ארנשו ולינטון.
כשלוקווד מחלים הוא עוזב את האזור, וחוזר אחרי שנה. הוא פוגש שוב את נלי והיא מספרת לו על מותו של היתקליף ועל אהבתם של קאתרין והרטון.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
העיבוד הקולנועי הידוע ביותר של הרומן הוא הסרט "אנקת גבהים" בכיכובו של לורנס אוליבייה משנת 1939, שהיה מועמד לפרס האוסקר.
שירה של קייט בוש
"אנקת גבהים" הוא שיר מתוך אלבום הבכורה של קייט בוש "The Kick Inside" משנת 1978. השיר זינק במהירות לראש מצעדי הפזמונים בבריטניה. הוא נכתב בהשפעת הרומן וסדרת הטלוויזיה של ה-BBC משנת 1967 ומילותיו מתארות את רוחה של קאתי פונה אל היתקליף.
מתוך השיר:
להקת הפאוור מטאל הברזילאית, Angra, הוציאה גרסת כיסוי לשיר בשנת 1993.
תרגומים לעברית
לאורך השנים זכה הרומן למספר תרגומים עבריים:
1523
אירועים
ללא תאריך מדויק: מדע, אמנות ותרבות:
נולדו
ללא תאריך מדויק:
שיץ
שיץ הוא שם משפחה גרמני. בלועזית Schütz או Schutz
{{פירושונים|
דרומיסיומימוס
דרומיסיומימוס (שם מדעי: Dromiceiomimus) הוא סוג דינוזאור ממשפחת אורניתומימיים אשר נמצא ב-1972 בתצורות קניון הפרסה (Horseshoe Canyon Formation) שליד הפארק הפרובינציאלי דינוזאור שבאלברטה, קנדה. משמעות שמו הוא: "מחקה אמו", בהתייחס לשם המדעי המיושן של האמו: "Dromiceius".
מאפיינים
דינוזאור זה היה אחד מאחרוני התרופודים ששרדו עד ההכחדה הגדולה של הקרטיקון. הוא חי לפני 73.5-68.5 מיליון שנים מהיום.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
צער גידול בנות
הסדרה, אשר זכתה להצלחה גדולה ברחבי העולם, שודרה מה-22 בספטמבר 1987 עד ה-23 במאי 1995, וכללה 192 פרקים ב-8 עונות. לאחר מכן, הסדרה שודרה לאורך השנים שוב ושוב בשידורי סינדיקציה, במקביל למכירות של מוצרים שונים עם מותג הסדרה. הסדרה עלתה לשירות נטפליקס בישראל בשנת 2017 וירדה ב-31 במאי 2020.
ב-26 בפברואר 2016 עלתה לשידור "צער גידול בנות - הדור הבא" - סדרת ספין אוף של "צער גידול בנות". הפרק הראשון בסדרה נחשב ל"איחוד טלוויזיוני" של צוות השחקנים המקורי.
רקע כללי
דניאל טאנר הוא אלמן המתגורר בסן פרנסיסקו עם שלוש בנותיו (דונה ג'ו, סטפני ומישל). אשתו פאמלה נהרגה בתאונת דרכים שנגרמה בשל נהג שיכור. חברו הטוב מבית הספר, ג'וסף גלדסטון, וגיסו (אחיה של פאם), ג'סי קטסופוליס, עוברים לגור בביתו כדי לעזור לו בגידול הבנות. מאוחר יותר עוברת לגור עימם גם המגישה לצדו של דני בתוכנית הבוקר שהוא מנחה, רבקה דונלדסון. היא אף נישאת לג'סי וביחד נולדים להם שני בנים תאומים, אלכסנדר וניקולס (אלכס וניקי). כפי שניתן להניח, הסדרה מלווה גם את התבגרותן של הבנות ואת התמודדותן עם עניינים שבשגרה.
תקציר העלילה
בתחילת העונה הראשונה, בפרק הראשון, רואים את הילדות די ג׳יי (קאנדס קמרון ביורה) וסטפני טאנר (ג׳ודי סוויטין) נפרדות מסבתא שלהם, אשר גרה איתן למספר ימים כדי לעזור לאביהם, דני טאנר (בוב סאגט) בגידול הילדות לאחר שאמם, פאמלה, נפטרה. בהמשך הפרק עוברים ג׳סי קטסופוליס (ג׳ון סטיימוס) וג׳ואי גלדסטון (דייב קולייר) לגור עם דני טאנר ועם בנותיו, סטפני, די ג׳יי ומישל (מרי קייט ואשלי אולסן) עונה 1 עוקבת אחרי הדרך בה ג׳סי, דני וג׳ואי מטפלים בילדות.
סדרת ההמשך
באוגוסט 2014 הוכרז שהסדרה תשוב לעונה נוספת של 13 פרקים בנטפליקס, שתכלול את רוב דמויות הסדרה המקורית.
העונה החלה ב-26 בפברואר 2016 ברשת נטפליקס בשם צער גידול בנות - הדור הבא הסדרה עוקבת אחרי הבת הבכורה די ג'יי טאנר שנקראת כיום די ג'יי פולר שחודשים ספורים לאחר מות בעלה מגיעות אחותה סטפני טאנר וחברתה הטובה קימי גיבלר (כיום אמא חד הורית לילדה בת 13) לעזור לה בגידול שלושת בניה.
דוקטרינת ברז'נייב
דוקטרינת ברז'נייב (נקראת גם דוקטרינת העצמאות המוגבלת) פורסמה בנובמבר 1968 בוועידה החמישית של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית בנאום של מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב, לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. פלישה זו נעשתה כדי לשים קץ ל"אביב העמים של פראג" (מהחשש כי נשיאה, אלכסנדר דובצ'ק, מביא אותה לפתיחות לקראת המערב ובכך להתרחקות מהגוש הקומוניסטי). בישיבת מדינות ברית ורשה ב -3 באוגוסט 1968 הציג ברז'נייב לראשונה את משנתו, המחייבת את כל המדינות הסוציאליסטיות לתמוך ולהגן על יתרונות הסוציאליזם. דוקטרינת ברז'נייב הוצגה באופן רשמי יותר במסמך רשמי - המכונה "ריבונות וחובותיה הבינלאומיות של מדינות סוציאליסטיות" - אשר פורסם בספטמבר 1968 ב"פרבדה", העיתון של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. עיקר הדוקטרינה היא שכאשר איומים פנימיים וחיצוניים עוינים את הסוציאליזם, קיימת סכנה לביטחון המדינה הסוציאליסטית כולה ולכן המדינות הקומוניסטיות יתערבו וידכאו כוחות אלו, על מנת למנוע זאת. מנהיגי ברית המועצות דגלו בדוקטרינה זו עד שבשנות ה-80 המאוחרות לא פלשו לפולין למרות הפסד של המפלגה הקומוניסטית השולטת בבחירות.
בפועל, הדוקטרינה התירה עצמאות מוגבלת למפלגות הקומוניסטיות במדינות הגרורות ואסרה על כל מדינה שהיא לסכן את הלכידות של הגוש המזרחי בכל דרך שהיא. כלומר, אף מדינה לא הייתה יכולה לעזוב את ברית ורשה או לערער את המונופול של המפלגה הקומוניסטית על כוח השלטון. בדוקטרינה נרמז כי ההנהגה של ברית המועצות שמרה לעצמה את הסמכות להגדיר "סוציאליזם" ו"קפיטליזם" מהם. לאחר פרסום הדוקטרינה, נחתמו מספר בריתות בין ברית המועצות למדינות הגרורות שלה על מנת לאשרר את תוכן הדוקטרינה ולהבטיח המשך שיתוף פעולה בין-מדינתי. עיקרי הדוקטרינה היו כה נרחבים, עד שהסובייטים השתמשו בהם על מנת להצדיק את מעורבותם הצבאית באפגניסטן ב-1979. הדוקטרינה באה לסיומה עם קץ השלטון הקומוניסטי בפולין בשנת 1989. מיכאיל גורבצ'וב סירב להשתמש בכוח צבאי כאשר פולין ערכה בחירות חופשיות ב-1989 ותנועת סולידריות הביסה את מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית. דוקטרינת ברז'נייב הוחלפה בדוקטרינת סינטרה ב-1989, שנקראה על שם שירו המפורסם של פרנק סינטרה "בדרכי שלי".
המועצה הישראלית לתרבות ואמנות
המועצה הישראלית לתרבות ואמנות היא גוף ממשלתי, שהוקם ב-2004, מכוח . תפקידה לייעץ לממשלת ישראל ולמשרד התרבות והספורט בתחומי התרבות והאמנות והשפעתה רבה, משום שבין השאר היא היועצת לשר בנושא התמיכה במוסדות התרבות והאמנות ובאמנים אישית.
הקמת המועצה
המועצה הישראלית לתרבות ואמנות הוקמה כתחליף ל"מועצה הציבורית לתרבות ואמנות" שקדמה לה. אותו גוף קודם, הוקם ב-1982 על פי החלטה ממשלתית בלבד ולא על פי חוק, וסמכויותיו והרכבו לא היו ברורים דיים והיוו מקור למינהל בלתי תקין. הגוף החדש הוקם במתכונתם ולצידם של כמה גופים ממשלתיים דומים, כמו "המועצה לקולנוע" לפי חוק הקולנוע, התשנ"ט-1999, "מועצת המוזיאונים" לפי חוק המוזיאונים, התשמ"ג-1983, ו"המועצה לספריות ציבוריות" לפי חוק הספריות הציבוריות, התשל"ה-1975. נקבע בחוק במפורש, כי בעניינים הנוגעים לסמכות המועצות הקיימות, המועצה החדשה תפעל בתיאום עמן ולא מעליהן או במקומן.
ממשלת ישראל ממנה את המועצה לפי הצעתו של שר התרבות והספורט.
תפקידי המועצה
תפקידי המועצה מפורטים :
חברי המועצה ופעיליה
לפי, מספר החברים במועצה יכול להיות בין תשעה עשר לשלושים ואחד, כאשר לפחות חצי מהם "בעלי מעמד בשדה היצירה, העשיה, הביצוע והמחקר בתחומי תרבות ואמנות", שאינם עובדי המדינה. גם שאר החברים, אסור שיהיו עובדי מדינה, והם צריכים להיות לפחות "מעורים בתחומי תרבות ואמנות". מי שממנה את החברים וגם בוחר מביניהם את יושב הראש, היא הממשלה, בהמלצת השר. המינוי הוא לארבע שנים, כאשר תקופה זו ניתנת להארכה בשנתיים נוספות.
במועצה מדורים לנושאי תרבות שונים, שבראש כל אחד מהם עומד חבר המועצה. מדורים אלה הם: מוזיקה, פרינג', מחול, אמנות פלסטית, פסטיבלים, בתי ספר לאמנות (המדור הבינתחומי), ספרות ושירה, מחקר ומורשת, תרבות ערבית, תרבות דרוזית וצ'רקסית, תרבות בקהילה, תיאטרון, ריקוד עם ישראלי ותרבות חרדית.
חברים מועצה מכהנים כיום: יעקב יעקב, יוסי גיספן, יגאל חיו מולד, חאולה דיבסי, ליאור אלפנט, עידו גרינגרד, פרופ' אביעד הכהן, יון פדר, אלקס ריף, חוה טיזזו, יהודית גואטה, ענת מסנר, אילנית תדמור, דביר בנדק, פרופ' יהודה סקורניק, אלדד מנהיים, רמי טריף, פרופ' יואב אריאל, איריס שלגי ורנה פאהום.
בין מי שכיהנו בעבר כחברים במועצה נמנים: ניצה שאול, יוסי אלפי, יהורם גאון, ספי ריבלין, קובי אריאלי, נסים גרמה, מיכל סנונית, אליעזר יערי, מירון איזקסון, ישראל אייכלר, אמילי עמרוסי, ששי קשת, קובי אושרת, משה איבגי, אבנר בר חמא, אורי לוי, אבי גיל ועוד.
בנוסף לחברי המועצה, ישנם או היו גם אנשי רוח פעילים נוספים, במדורים השונים של המועצה, בלי להיות חברים בה. בהם:
צדק (מוסר)
צדק הוא מונח המייצג פעולה או שיפוט המתבצע על פי אמות מידה של יושר, אמת, הגיון או כשרות מוסרית (כגון מידתיות).
הגדרת הצדק היא יחסית, כלומר שדבר הנחשב צודק על פי דעתו של אחד, יהווה לעיתים פגיעה לדעת אחר. הגדרת הבסיס של הטוב והרע יכולה להשתנות בין תרבויות שונות. לכן קביעת "הצדק המוחלט" או "הצדק האובייקטיבי" בעין אנושית סובייקטיבית עלולה להיות קשה, עד בלתי אפשרית.
מהמושג "צדק" נגזרים ביטויים נלווים רבים כגון: צדקה, צדיק, צדק חברתי, "מערכת הצדק" (כינוי לבתי המשפט) ועוד.
תפיסת הצדק בדתות
הצדק נחשב בדתות השונות כתכונה חיונית. ביהדות מופיעה הקריאה "צדק צדק תרדוף" (דברים ט"ז, כ) וכן "ושפטתם צדק בין איש ובין אחיו" (דברים א', ט"ז). בדברי הנביאים קיבל מושג הצדק גם משמעות חברתית- "צדק חברתי".
בנצרות הכתירו את תכונת הצדק כתכונה השמינית לאחר שבע המידות השמימיות.
אריסטו
לפי הפילוסוף היווני אריסטו האדם הצדיק הוא האדם הטוב- בעל הסגולה הטובה. אדם זה הוא אדם המשתמש בשיקול דעתו לשם מימוש מהותו כאדם. משמע, האדם המממש את מהותו כאדם הוא גם אדם טוב. האדם הצדיק-הנבון הוא מי שבוחר בעיקרון "שביל הזהב" ("דרך האמצע") ומשתמש בה כהלכה על ידי שימוש בשיקול דעתו בבחירת מעשיו. מעשה שראוי לעשותו הוא המעשה המתאים לגמרי לסיטואציה, זהו המעשה השקול. לפי משנתו של אריסטו, המימוש העצמי של האדם, ה'צדק': "הטוב העליון" המכונה אושר, תלוי באדם עצמו ואך ורק בו.
תומאס הובס
גישה שונה למושג ה'צדק' ניתן למצוא בדבריו של הפילוסוף הבריטי תומאס הובס, הטוען כי הצדק תלוי ביחסים שבין אדם לחברו.
לפי הובס כל בני האדם נולדו עם יצר הרע. מטרת החברה האנושית היא לשים לפרט גבולות וחוקים על מנת שיוכל לחיות בחברה אנושית ומוגנת. על פי הובס האדם הנוהג בצדק הוא זה שמוכן להתחייב לאמנה או להסכם בין אנשים, כדי לממש את מהותו כאדם.
גרמי בנתם
גרמי בנתם, פילוסוף אנגלי שחי בין המאה ה-18 ל-19, האמין שעקרון הצדק החשוב ביותר, בשביל מחוקקים ותושבים כאחד, הוא עקרון התועלתנות: "האושר הגדול ביותר למספר הגדול ביותר." הדבר הנכון לעשות, לפי פילוסופיית התועלתנות, הוא הדבר אשר יגרום לסכום האושר או העונג הגדול ביותר, ללא שפיטתם של התענוגות או הרצונות של אנשים.
גרמי מציע את ההצדקה הבאה למשנתו: כל מה שאנחנו, כבני אדם, עושים, מונע על ידי רגשות של כאב או עונג. הם "השליטים האבסולוטיים" שלנו, לפי בנתם. לפיכך, מהם נובע הסטנדרט של מה נכון ומה לא נכון.
בשביל המטרה של מציאת הדרך הטובה ביותר למקסם את האושר הקולקטיבי של החברה, תועלתנים מציעים מדע של מוסר, בו כל התענוגות והמכאובים של כל בני האדם נמדדים על סולם אחיד של מרדידה לפי עוצמתם ומשיכות זמנם.
עמנואל קאנט
חמש שנים אחרי שבנתם פרסם את משנתו התועלתנית בספר "הקדמה לעקרונות המוסר והמשפט", עמנואל קאנט, פילוסוף פרוסי, פרסם את ספרו "הנחות יסוד למטפיזיקה של המידות", בו מותח ביקורת על התועלתנות ומציג את משנתו הפילוסופית. לפי קאנט, מה שנותן משמעות לפעולה אינן השלכותיה אלא המניע עליה היא מבוססת. המניע חייב להיות של המניע של חובה מוסרית, לעומת המניע השגוי בעיני קאנט, שהוא האינטרס העצמי - לעשות משהו כי זה יעזור לי, לא לעשות משהו כי זה יגרום לי להרגיש רע.
אך זה לא מספיק שהמניע יהיה של חובה מוסרית, קאנט טוען. על האדם המוסרי להציב לעצמו חוקים שלפיהם הוא יפעל תמיד, ללא כל קשר לתוצאות פעולותיו. חוקים אלו, על פי קאנט, נובעים אך ורק מההיגיון האנושי, בניגוד לרגש. כאשר אדם ניגש לקבוע מה יהיו החוקים אשר ינהיגו את מעשיו, עליו לשאול את עצמו שתי שאלות. הראשונה היא האם ניתן להפוך חוק זה לחוק אוניברסלי ועדיין להצליח ליישם אותו. המבחן השני של חוק שהצבת לעצמך הוא האם הוא מתייחס לבני אדם כתכלית בעצמם, בניגוד לחוק המתייחס לבני אדם כאמצעי, כדרך להשיג מטרות כמו רווח אישי או רווחת החברה הכללית. הסיבה, לפי קאנט, מדוע זה לא נכון להתייחס לבני אדם כאמצעים היא שהם יצורים רציונליים, המסוגלים לחשוב בצורה הגיונית. לפיכך, הם ראויים לכבוד.
יומן הרום (ספר)
יומן הרום (באנגלית: The Rum Diary) הוא ספר מאת הסופר האמריקאי האנטר ס. תומפסון. כתיבתו החלה בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, אך הוא יצא לאור רק בשנת 1998. הטיוטה, שנכתבה לראשונה בשנת 1959, התגלתה בין חפציו של תומפסון על ידי השחקן ג'וני דפ. הסיפור מתאר עיתונאי בשם פול קמפ המגיע מניו יורק לסן חואן, בירת פוארטו ריקו, כדי לעבוד בעיתון מפורסם בשם "דיילי ניוז", אי אז בשנות ה-50. זה הוא ספרו השני של תומפסון, שקודמו היחיד הוא הספר "נסיך המדוזה" שטרם יצא לאור.
רקע
העלילה מתרחשת בסוף שנות החמישים, ומתארת סיפור אהבה מורכב המערב קנאה, בגידות ותאוות, כל זאת תחת אדי אלכוהול כבדים, בין חברי סגל העיתון. תומפסון עצמו הגיע מניו יורק לסאן חואן ב-1960 בכוונה להתקבל לעבודה ככתב עיתון הספורט "סן חואן סטאר" בעריכת הסופר ויליאם קנדי, אך לא התקבל. תוך שהייתו בפוארטו ריקו, הכיר תומפסון חברים רבים מצוות העיתון, מה שככל הנראה סיפק לו את התוכן והרקע עבור העלילה הבדיונית של ספרו.
אף על פי שתומפסון החל לכתוב את ספרו כשהיה בן 22 בלבד, אחד מהנושאים העיקריים בו הוא הפחד מ"ללכת מעבר לגבעה" ובמילים אחרות, הפחד מלהזדקן. הדמויות הבולטות בספר אופייניות לעבודתו של תומפסון: אלימות, מטורפות ואלכוהוליסטיות, מדשדשות דרך החיים הקשים. העלילה מתקדמת בצורה מהירה ובסגנון מרגש, מאפיין נוסף של עבודתו של הסופר. תומפסון עצמו הצהיר שהוא רצה לכתוב את "הרומן האמריקאי הגדול": "עדיין לא הצלחתי להביס את גטסבי הארור".
בראיון לתוכנית האירוח של צ'ארלי רוז ברשת השידור PBS ב-1998 סיפר תומפסון כי הוא כבר עמד לוותר על הספר: "הוא נדחה שבע פעמים - קיבלתי את מכתבי הדחייה הרגילים. חזרתי מדרום אמריקה ונכנסתי לתוך הפוליטיקה של שנות השישים והשבעים, וזאת הייתה עבודה במשרה מלאה"; לימים, חזר אל סיפורו בן 40 השנה משום שסבר שהסיפור הוא טוב ויוכל להניב לו הכנסה, והצליח להוציאו לאור כספר.
הסרט
יומן הרום הופק כסרט קולנוע ב-2011. ברוס רובינסון כתב את התסריט וביים את הסרט, בכיכובו של ג'וני דפ בתפקיד העיתונאי פול קמפ, זאת לאחר שכיכב בעיבוד נוסף לסרט של ספרו המפורסם יותר של תומפסון, פחד ותיעוב בלאס וגאס. הצילומים נערכו בפוארטו ריקו ב-2009, והסרט יצא לבתי הקולנוע ב-28 באוקטובר 2011.
מנושפות העיצורים
מנושפות (אנגלית: Aspiration) היא תכונה של עיצורים אשר בעת הגייתם מיתרי הקול מצויים במצב סדקי חוכך כאשר זרם האוויר עובר דרכם בטרם מגיע לבסיס החיתוך כמו בקוליות עיצורים, כך שבסיס החיתוך הוא לא מיתרי הקול בניגוד לעיצורים הסדקיים. ישנם שני סוגים של מנושפות: עיצורים הנהגים כשמיתרי הקול קרובים מספיק כדי ליצור צליל חיכוך אך לא קרובים מספיק כדי לרטוט ועיצורים הנהגים כשמיתרי הקול קרובים מספיק כדי לרטוט אך לא קרובים מספיק כך שנוצר צליל חיכוך קולי בעת הגיית העיצור.
בשפות רבות (כגון סינית וכדומה) הנישוף הוא פונמה, ובשפות אחרות לעומתן (כאנגלית ועברית) זהו ביצוע אלופוני - למשל במילה Tenth (עשירי/ת) שכיתובה הפונמי הוא /tɛnθ/ וביצועה הפונטי [tʰɛn̪θ], כלומר, נישוף כל הסותמים האטומים בראש/סוף מילה - אדם ללא ביצוע זה יובן אך מבטאו יזוהה כזר.
נפרון
נפרון (מיוונית: νεφρός, כליה) הוא יחידת המבנה והתפקוד הבסיסית של הכליות, הפועלות לשמירת תנאים מקיימי חיים לתאי הגוף. בנפרון מווסתים כמות המים והאלקטרוליטים בגוף, לחץ הדם וכן מאזן חומצה ובסיס. נפרונים מסלקים חומרי פסולת מטבולים וחומרים זרים מהדם. כל אלו נעשים במהלך ייצור שתן בנפרונים, תהליך הבנוי משלושה מרכיבים: סינון מפלזמת הדם לתוך הנפרון, ספיגה חוזרת מהנפרון לגוף והפרשה לתוך הנפרון. לאחר שלושת התהליכים האלו נותר השתן שמופרש מהגוף. פעולת הנפרונים מווסתת על ידי הורמונים ועל ידי מערכת העצבים.
סוגי נפרונים
הנפרונים מסווגים לשני סוגים עיקריים על פי מיקומם בכליה:
מבנה הנפרון ותפקיד חלקיו
כל נפרון מורכב מגופיף כליה הכולל פקעית דם (גלומרולוס) של נימי דם העטופה בקופסית על שם באומן. מהחלל על שם באומן שבקופסית נמשך הנפרון כצינור ארוך שחלקיו מכונים האבובית המקורבת, לולאת הנלי והאבובית המרוחקת. האבובית המרוחקת מתנקזת לצינור מאסף המנקז נפרונים נוספים ובסופו של דבר מתנקז בעצמו לאגן הכליה.
מעבר לפקעית, מערכת נימים עוטפת את הנפרון לכל אורך דרכו.
הגופיף הצהוב בכליה
גופיף הכליה (Malpighian corpuscle, corpusculum renis) מורכב מקופסית העוטפת פקעית. הפקעית (glomerulus) מורכבת מנימי דם שאספקתם מגיעה מהעורקיק המביא. בשונה ממערכות כלי דם אחרות בגוף, מתנקזים הנימים לעורקיק נוסף המכונה העורקיק המוציא, ולא לורידון. לאנדותל נימי הפקעית חדירות גבוהה במיוחד למים ומומסים בהשוואה לאנדותל נימים במקומות אחרים בגוף, מסיבה מבנית – האנדותל מחורר (fenestrated endothelium).חורים אלו קטנים מכדי לאפשר לתאי דם ולחלבונים לחדור דרכם, אך שתנן, מלחים ומים (חומרים קטנים) עוברים דרך חורים אלו לחלל הקופסית.
הקופסית על שם באומן (Bowman's capsule, לטינית: capsula glomeruli) מקבלת (בתנאי לחץ מסוימים) את התסנין הראשוני מהדם שעתיד להפוך לשתן באמצעות סינון בלחץ (ultrafilteration). הקופסית היא הקומפלקס המכיל את הפקעית ביחד עם התאים הפודוציטים שעוזרים לסנן את מרכיבי הדם. הקופסית היא מבנה בצורת שק ומובילה אל האבובית הקרובה. הקופסית מורכבת משתי שכבות תאי אפיתל. השכבה הפנימית היא התאים הפודוציטים והחיצונית היא השכבה המרכיבה את השק. בין שתי השכבות נמצא החלל על שם באומן (בתמונה: החלק הצבוע בורוד) ולתוכו מסוננת הפלזמה. מאלו בולטות מעין רגליים העוטפות את הנימים ברשת צפופה ומחורצת. הפודוציטים נוספים לקרום הבסיס (הטעון במטען חשמלי שלילי) ולתאי האנדותל של הנימים ביצירת הממברנה המסננת את כניסת פלזמת הדם לנפרון.
ממברנת גופיף הכליה מאפשרת מעבר חופשי של רוב מרכיבי הדם אך מקשה על מעבר של גופים גדולים או כאלו שלהם מטען חשמלי שלילי (מכוח הדחיה בין מטענים דומים), ובחלק מהמקרים אף מונעת כליל את מעברם. כך נמנע מעברם של תאי דם ושל חלבונים גדולים (עד גודל החלבון אלבומין שלעיתים מצליח להסתנן אל התסנין) ומתאפשר מעבר קל ומהיר של מים ושל מומסים בפלזמה לרבות יונים אי-אורגניים, חומצות אמינו וגלוקוז.
האבובית המקורבת
באבובית המקורבת נעשית מרבית הספיגה החוזרת של חומרים מהתסנין. כשני שלישים מהמים, מהנתרן ומהכלור שסוננו לנפרון נספגים בחזרה בעזרת מנגנונים פעילים וסבילים בדפנות האבובית, בדרך כלל במהלך מעבר פעיל של נתרן או כתוצאה ממעברו. גלוקוז וחומצות אמינו נספגים בחזרה כמעט לחלוטין. מהאבובית המקורבת נספג בחזרה גם אשלגן אך את מירב האשלגן מוציאה האבובית הרחוקה (כ-95% מהאשלגן בגוף מופרש על ידי הכליות). האבובית המקורבת עוזרת גם באיזון חומציות בדם. במידה ובגוף עודף פחמן דו-חמצני, האנזים קרבוניק אנידרז (בנוכחות של מים) מפרק את ה-CO2 ומרכיב ביקרבונט ויוני מימן. כך למעשה, האבובית הקרובה עוזרת לאזן חומציות בדם, בהחזרת מרכיב בסיסי (ביקרבונט) לדם וגם להיפטר מעודף CO2.
תאי האבובית המקורבת גם מפרישים חומרים לתוך התסנין. ביניהם יונים של מימן (פרוטונים) וכן חומצות ובסיסים אורגניים, שרובם הם תוצרי פסולת סופיים של תהליכים מטבוליים.
לולאת הנלה
לולאת הנלה היא המשכית לאבובית המקורבת, מורכבת מזרוע יורדת דקה ומזרוע עולה. הזרוע העולה מורכבת מכמחצית תחתונה דקה ומכמחצית עליונה עבה. דפנות הזרוע היורדת עבִירות באופן פסיבי למים ולמומסים המפעפעים דרכן ונספגים בחזרה לגוף. כחמישית מהמים המסוננים נספגים בחזרה דרך הזרוע היורדת בנוסף לכמויות לא משמעותיות של מומסים. דפנות הזרוע העולה אטומות למעבר מים אך מאפשרות מעבר מומסים, בחלקה העבה של הזרוע מתבצעת ספיגה חוזרת פעילה של כרבע מהנתרן, מהכלור ומהאשלגן שבתסנין. כמויות משמעותיות נוספות של מגנזיום, ביקרבונט וסידן נספגות בחזרה מאותו אזור. תוך כדי הספיגה החוזרת, מופרשים יונים של מימן לתוך התסנין.
האבובית המרוחקת
בהמשך ללולאת הנלי נמצאת האבובית המרוחקת (tubulus contortus distalis). חלקה הראשון של האבובית עובר בצמוד לעורקיקים של הפקעית ומהווה חלק מהמערכת שליד הפקעיות, המשתתפת בוויסות העצמי של הסינון לנפרון. תאי דופן האבובית הללו מכונים המקולה דנסה (macula densa). המבנה והפעולות של חלקה הראשון של האבובית המרוחקת דומים לאלו של הזרוע העולה העבה של לולאת הנלי, דהינו לא מתאפשר מעבר של מים ושל שתנן ונעשית דרכו ספיגה חוזרת של יונים.
חציה השני של האבובית המרוחקת מורכב משני סוגי תאים, פרינציפלים (principal) ואינטרקלטים (intercalated). הראשונים סופגים בחזרה נתרן ומים ומפרישים לצינור האבובית אשלגן, האינטרקלטים סופגים בחזרה אשלגן ומפרישים יונים של מימן. הפרשת יוני המימן נעשית באופן ישיר על ידי משאבות וביכולתה להתקיים כנגד מפלי ריכוזים של עד פי אלף.
הספיגה החוזרת וההפרשה באבובית המרוחקת מושפעת מנוכחותם של הורמונים, אלדוסטרון למשל יגביר את הספיגה החוזרת של הנתרן ואת הפרשת האשלגן והורמון נוגד השתנה מאפשר ספיגה חוזרת של מים. בהיעדר הורמון נוגד השתנה, האבובית המרוחקת אטומה למעבר מים.
הצינור המאסף
הצינור המאסף (tubulus renalis colligens) מנקז מספר רב של נפרונים ומתנקז בעצמו לצינור מאסף מרכזי יותר, עד סיום מהלך מערכת הצינורות המאספים בגביע בקצה פירמידת כליה המתנקז לאגן הכליה. חלק מהצינור המאסף נמצא בקליפת הכליה וחלקו האחר בלשד הכליה. לשני החלקים מבנה ותפקידים שונים.
החלק הקליפתי של הצינור המאסף דומה לחציה השני של האבובית המרוחקת מבחינת הרכבו (תאים פרינציפלים ואינטרקלטים), מבחינת ספיגה חוזרת והפרשה שנעשים דרכו ובדרך בה הוא נתון להשפעת הורמונים.
החלק הלשדי של הצינור המאסף חיוני לקביעת הרכבו הסופי של השתן. מעבר המים דרכו תלוי לחלוטין בנוכחות הורמון נוגד השתנה. גם בחלק זה של הצינור המאסף נעשית הפרשה של יוני מימן אך בשונה מהחלק הקליפתי, אין הוא אטום למעבר שתנן שבחלקו נספג בחזרה מהצינור.
אספקת דם
דם עורקי מגיע לכליה דרך עורק הכליה המתפצל לעורקים משניים ולעורקיקים. אל נימי פקעית הנפרון מגיע הדם מהעורקיק המביא ויוצא דרך העורקיק המוציא. לאחר מכן מתפצל העורקיק המוציא למערכת שנייה של נימים העוטפת את צינור הנפרון ומלווה אותו לאורך מהלכו. תהליכי ספיגה חוזרת והפרשה נערכים בין הנפרון לנימים הסמוכים לנפרון, חומרים שנספגים בחזרה יוצאים מהנפרון ונכנסים לנימים וחומרים מופרשים יוצאים מהנימים ונכנסים לנפרון. לחצים הידרוסטטים גבוהים יחסית בנימי הפקעית ונמוכים יחסית בנימים הסמוכים לנפרון, מסייעים לפעולות הסינון והספיגה החוזרת, בהתאמה. הנימים הסמוכים לנפרון מתנקזים לורידון וממנו נמשכת היררכיה רגילה של ורידים עד וריד הכליה.
למערכת הנימים הסמוכים לנפרון בלשד הכליה תכונות מבניות הדומות לאלו של לולאת הנלי. נימים אלו המכונים הצינורות הישרים הלשדיים (vasa recta), מקבילים לזרועות של לולאת הנלי במהלכן פנימה ללשד והחוצה ממנו. מבנה זה, היוצר זרם נגדי בנימים (ובלולאת הנלי), משמעותי ליצירת לחץ אוסמוטי גדול בלשד הכליה.
חלקים מהעורקיק המביא והעורקיק המוציא הסמוכים לאבובית המרוחקת כוללים תאים המכונים תאים שליד הפקעיות (juxtaglomerular cells). יחד עם המקולה דנסה שבאבובית המרוחקת יוצרים התאים שליד הפקעיות את המערכת שליד הפקעיות.
סינון, ספיגה חוזרת והפרשה בנפרון
דרך הנפרון עוברים חומרים שמקורם בפלזמת הדם. כל אחד מחומרים אלו נתון להשפעתם של התהליכים המרכזיים המתרחשים בנפרון. ראשית, הסינון מהפלזמה לנפרון ולאחר מכן, ספיגה חוזרת והפרשה לאורך הנפרון. התהליכים מסתכמים ביצירת שתן המופרש החוצה מהגוף. כמות כל חומר בשתן נקבעת במשוואה: קצב סינון חומר לנפרון, פחות קצב ספיגה חוזרת של החומר ועוד קצב הפרשת החומר (לתוך הנפרון) שווה לקצב הפרשת החומר בשתן (אל מחוץ לגוף).
חומרים שלא מסוננים כלל לנפרון, למשל חלבונים, שיעורם בגוף לא נתון להשפעת התהליכים בנפרונים, אך חומרים המסוננים לנפרון, מסוננים ללא הבחנה. הספיגה החוזרת וההפרשה ספציפיות יותר לחומרים ונעשות בשיעורים מדודים. מנגנונים הורמונליים ואחרים מווסתים את קצב הסינון (שאינו בררני), הספיגה החוזרת או ההפרשה של כל חומר ולכן מווסתים את כמותו בשתן, ומכאן את כמותו בגוף. הוויסות נעשה על פי צורכי הגוף.
סינון
העורקיק המוציא צר יותר מהעורקיק המביא ולכן הלחץ ההידרוסטטי בפקעית גבוה במיוחד ומאידך, הלחץ האוסמוטי בקופסית (הפועל לטובת סינון) נמוך במיוחד בגלל הריכוז האפסי של חלבונים בקופסית. בסופו של דבר, הלחץ נטו לסינון שווה לעשרה מילימטר כספית וקצב הסינון לנפרון שווה ל־125 מיליליטר לדקה (סה"כ בשתי הכליות) או ל־180 ליטרים ליום.
מעבר החומרים בסינון מוגבל על ידי שני משתנים, הראשון הוא גודלם של החומרים והשני הוא מטענם החשמלי. דופן הנימים בפקעית עשירה בנקבים רבים המאפשרים מעבר חופשי ומהיר של מים ומומסים, אך קרום הבסיס מקשה על מעברן של מולקולות גדולות. בנוסף, מטענו השלילי של קרום הבסיס מקשה על מעברם של חומרים בעלי מטען חשמלי שלילי מתוך כוח הדחיה בין מטענים זהים. מבין מרכיבי פלזמת הדם נמנע מעברם של תאים ושל חלבונים לתוך הנפרון, שכן לחלבוני הפלזמה משקל מולקולרי גבוה ולא פעם גם מטען שלילי. יתר החומרים, למעט כאלו הקשורים לחלבונים, כגון חומצות שומן וכמחצית מהסידן בדם, מסוננים לנפרון בקצב מהיר.
ספיגה חוזרת
ספיגה חוזרת היא מעבר חומרים, מים ומומסים, מצינור הנפרון בחזרה לזרם הדם. ספיגה חוזרת כוללת מעבר מהתסנין דרך תאי דופן הנפרון אל הנוזל הבין-תאי, ומהנוזל הבין-תאי דרך דפנות הנימים הסמוכים לנפרון אל זרם הדם.
ספיגה חוזרת מתחילה להתרחש בקצב גבוה כבר באבובית המקורבת ונמשכת בקצבים שונים ותוך ספציפיות משתנה לחומרים לכל אורך הנפרון והצינור המאסף. חלק מהחומרים נספגים בחזרה בכמות השווה לכמותם בתסנין, כך שאין למצוא אותם בשתן ולמעשה הם נשמרים בגוף, כאלו הם מולקולות גלוקוז וחומצות אמינו. חומרים אחרים נספגים בחזרה בכמות הפחותה מכמותם בתסנין רק במעט אך כזו המאפשרת שליטה בכמותם המופרשת וויסותם על פי צורכי הגוף. חומרים אחרים נספגים בחזרה בשיעור נמוך ביחס לכמותם בתסנין ומופרשים מהגוף בכמויות גדולות יחסית, למשל חומרים כימיים זרים. הספיגה החוזרת שונה בחלקיו השונים של הנפרון, הן מבחינת היקפה והן מבחינת החומרים הנכללים בה.
תהליך זה יכול להתרחש במספר דרכים, חלקן פעילות, כאלו הדורשות שימוש באנרגיה, וחלקן סבילות. ספיגה חוזרת דרך הובלה פעילה נעשית בעזרת הפעלת משאבות יונים, כגון משאבת נתרן-אשלגן. משאבות מוכרות נוספות הלוקחות חלק בתהליך הן משאבת מימן, משאבת מימן-אשלגן ומשאבת-סידן. דוגמה למנגנון ספיגה חוזרת פעילה נמצא במשאבות הנתרן-אשלגן הרבות הפועלות בקרומי תאי האבובית המקורבת שאינם באים במגע עם תוכן הנפרון. משאבות אלו פועלות להוצאת יוני נתרן מתאי האבובית אל הנוזל הבין-תאי תוך ניצול אנרגיה האצורה במולקולות ATP, פעולת המשאבות יוצרת ריכוז נמוך של יוני נתרן בתאי האבובית וגורמת למעבר יונים החוצה מהנפרון לתוך תאי הדופן שלו. בקרום התא של התאים הפונה לנפרון קיימים מעברים רבים לנתרן המקלים על יציאתו מהנפרון וכניסתו לתאי האבובית.
תנועת יוני הנתרן מריכוז גבוה בנפרון לריכוז נמוך בתאי האבובית (שנוצרה הודות לפעולת משאבות יונים בקרומים הרחוקים מהנפרון) מנוצלת להעברת חומרים נוספים בדרך של הובלת-יחד. חלבונים מסוימים בקרום התאים מאפשרים כניסת יוני נתרן רק כאשר הם מלווים בחומרים אחרים, כגון חומצות אמינו או גלוקוז. כך נעים חומרים אלו כנגד מפל הריכוזים שלהם בזכות הכוח הפועל להנעת יוני הנתרן החוצה מהנפרון.
מעבר המומסים אל מחוץ לנפרון, במיוחד יוני נתרן, מעלה את ריכוזם שם ויוצר לחץ אוסמוטי. הלחץ האוסמוטי גורם לתנועה פסיבית של מים אל מחוץ לנפרון. המים נעים במהירות דרך תאי דופן הנפרון ודרך החיבורים בין תאי דופן הנפרון, בתנועתם נושאים עימם המים מומסים כגון נתרן, כלור, אשלגן, מגנזיום וסידן.
מנגנון סביל נוסף לדוגמה פועל בהשפעת מטענים חשמליים, ספיגה חוזרת פעילה של יוני נתרן שלהם מטען חשמלי חיובי פועלת למשיכת יוני כלור שלהם מטען חשמלי שלילי ולספיגתם החוזרת הסבילה.
לאחר שהגיעו המים והמומסים לנוזל הבין-תאי, הם זורמים לתוך הנימים הסמוכים לנפרון בהשפעת הפרשי לחצים הידרוסטטיים ואוסמוטים.
הפרשה
לאורך צינור הנפרון מתבצעת גם הפרשה, תנועת חומרים מהנימים הסמוכים לנפרון אל תוך הנפרון.
לנפרון מופרשים מרכיבים אורגניים ואי-אורגניים של פלזמת הדם וכן תרופות או חומרים כימיים זרים אחרים. במקרים מסוימים מופרשים לנפרון חומרים שסונתזו בתוך תאי הנפרון.
מארטקרט
מארטקרט (בארמנית: Մարտակերտ, ברוסית: Мартакерт) הוא מחוז של נגורנו קרבאך, בצפון האזור. המחוז מורכב מחלקי שני מחוזות אזרים, קלבג'אר וטרטר ולא היה חלק מן האזור האוטונומי נגורנו קרבאך בתקופת ברית המועצות. שטח זה מהווה דה יורה חלק של אזרבייג'ן אך מעשית נמצא ברובו בשליטת הממשל של ארצאך.
דויטשה בנק
דויטשה בנק (בגרמנית: Deutsche Bank AG; תרגום: "בנק גרמני") הוא תאגיד שירותים פיננסיים בינלאומי המבוסס בפרנקפורט, גרמניה. חטיבת בנקאות ההשקעות של התאגיד מבוססת בלונדון, אנגליה. הבנק מעסיק מעל ל-100,000 עובדים ב-74 מדינות, והוא בעל נוכחות גבוהה באירופה, אמריקה, אסיה-פסיפיק והשווקים המתעוררים.
עם נתח שוק של 21%, דויטשה בנק הוא סוחר המט"ח הגדול ביותר בעולם. לדויטשה בנק משרדים במרכזים פיננסיים משמעותיים לרבות ניו יורק, פרנקפורט, פריז, מוסקבה, אמסטרדם, דבלין, טורונטו, סאו פאולו, סינגפור, הונג קונג, טוקיו, סידני ומומבאי. מעבר לכך, הבנק משקיע בשווקים מתעוררים כגון המזרח התיכון, אמריקה הלטינית, מזרח ומרכז אירופה ואסיה-פסיפיק. הבנק מציע מוצרים ושירותים פיננסיים עבור לקוחות מסחריים ומוסדיים כמו גם ללקוחות פרטיים ועסקיים. שירותיו כוללים מכירות, מסחר ומחקר לגבי חוב והון; מיזוגים ורכישות; מוצרי ניהול סיכונים, כגון נגזרים, מימון תאגידי, ניהול עושר, בנקאות פרטית, ניהול קרנות השקעות ובנקאות עסקאות.
מארטקרט
בהתאם להסכם שנחתם בשנת 2020 השליטה באזורי המחוז שהיו עד לשנת 1991 חלק של אזרבייג'ן חזרה לשליטתו.
דויטשה בנק
דויטשה בנק רשום גם בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט (FWB) וגם ב (NYSE).
1870–1919
אנשי העסקים לודוויג במברגר ואדלברט דלברוק יזמו את הקמת הבנק בברלין (אז בירת פרוסיה) בשנת 1870, כבנק המתמחה במסחר בינלאומי. תקנון הבנק אומץ ב-22 בינואר 1870, וב-10 במרץ 1870 העניקה לו הממשלה הפרוסית רישיון בנקאות. תקנון הבנק הדגיש במיוחד את העסקים הבינלאומיים של הבנק: "מטרת החברה היא לבצע עסקי בנקאות מכל הסוגים, ובפרט לקדם ולסייע לקשרי המסחר בין גרמניה, לבין מדינות אחרות באירופה ושווקים מעבר לים". סניפיו הראשונים של הבנק בתוך גרמניה נחנכו ב-1871 ו-1872 בברמן והמבורג. התרחבות הבנק אל מעבר לים באה זמן קצר לאחר מכן, בשאנגחאי (1872) ולונדון (1873). כבר בשלב מוקדם זה, הבנק תכנן קדימה, בעשיית השקעות שונות בצפון ודרום אמריקה, אסיה וטורקיה. העשורים הראשונים של הבנק אופיינו בהתרחבות מואצת של פעילותו. הבנק לקח תפקיד מפתח בהתפתחות תעשיית הנדסת החשמל של גרמניה, אך הייתה לו גם דריסת רגל בתחומי הברזל והפלדה. בסיסו היציב של הבנק בגרמניה אפשר לו לממן בבטחה את עסקיו מחוץ לגבולות גרמניה, אשר לעיתים העסיקו את הבנק למשך שנים, כגון במעורבותו בהקמת מסילת הברזל ברלין-בגדאד.
1933–1945
לאחר עלייתו לשלטון של אדולף היטלר, וכינון הרייך השלישי, פיטר דויטשה בנק את שלושת חברי מועצת המנהלים היהודיים שלו בשנת 1933. בשנים העוקבות לקח דויטשה בנק חלק באריזציה של עסקים בבעלות יהודית: לפי ההיסטוריונים של הבנק, הבנק היה מעורב ב-363 החרמות שכאלו עד לשנת 1938. במהלך המלחמה, השתלט דויטשה בנק על בנקים אחרים שנפלו לידי השליטה הגרמנית בזמן ההחזקה במדינות מזרח אירופה. דויטשה בנק סיפק שירותי בנקאות לגסטפו, וכמו כן הלווה את הכספים ששימשו לבניית מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ ואת מתקני אי גה פארבן בקרבתו. דויטשה בנק פרסם ברבים את מעורבותו בהקמת אושוויץ רק בפברואר 1999. בדצמבר 1999 הקימו דויטשה בנק, יחד עם חברות גרמניות מובילות נוספות, ומימנו קרן פיצויים בסך 5.2 מיליארד דולר אמריקני בעקבות תביעות שהגישו ניצולי שואה. ההיסטוריה של הבנק במהלך מלחמת העולם השנייה תועדה על ידי היסטוריונים עצמאיים אשר מינה הבנק בעצמו.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם השנייה, הורו רשויות בעלות הברית בשנת 1948 על פירוקו של דויטשה בנק לעשרה בנקים אזוריים. עשרת הבנקים האלה אוחדו מאוחר יותר לשלושה בנקים עיקריים בשנת 1952, ובשנת 1957, תשע שנים בלבד לאחר פירוק הבנק המקורי, מוזגו שלושת הבנקים הנותרים ויצרו את דויטשה בנק הנוכחי, המבוסס בפרנקפורט.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הבנק החל התרחבות עסקים למדינות מחוץ לגרמניה. בשנת 1986 הוא רכש בנק איטלקי תמורת 603 מיליון $. במקביל הוא התחיל להרחיב את פעילותו בתחומים סמוכים לבנקאות תוך רכישת שליטה על חברת רולנד ברגר ייעוץ אסטרטגי. בשנת 1989 יושב ראש של בנק אלפרד הרהואזן נהרג בפיצוץ ברכבו שאורגן על ידי סיעת הצבא האדום.
באוקטובר 2001, נרשם דויטשה בנק לראשונה בבורסה לניירות ערך בניו יורק (NYSE). זהו היה הרישום הראשון ב-NYSE לאחר הפסקת הפעילות בשל פיגועי 11 בספטמבר.
בין השנים 2001 ו-2007 היה הבנק מעורב בפעילות ריגול סמויה כנגד מבקריו. הבנק הודה בצעדים שנקטה מחלקת האבטחה שלו, אך תיאר אותם כ"מבודדים". במאי 2009 יידע דויטשה בנק את הציבור כי הנהלתו למדה על הפרות אפשריות של תקנון הבנק ושל החוק בשנים קודמות, יידע את כל המעורבים והביע את התנצלותו. הרגולטור הגרמני, BaFin, מצא פגמים בהתנהלות מחלקת האבטחה של הבנק, אך לא מצא עדויות להתנהלות שהייתה בלתי הולמת באופן שיטתי.
המשבר הכלכלי העולמי (2008)
דויטשה בנק היה אחד מהמעורבים העיקריים בפעילות בשוק ההתחייבויות הנערבות (CDO) במהלך בועת הנדל"ן של 2004–2008. וועידת הסנאט האמריקאי לבחינת המשבר הכלכלי ראתה בדויטשה בנק דוגמה בולטת למעורבותם של בנקאי ההשקעות ביצירת בועת המשכנתאות, שוק ה-CDO, מחנק האשראי והמיתון. הוא סיכם את חוות דעתו בכך שציין שגם כאשר השווקים קרסו בשנת 2007, והסוחר המוביל של הבנק בתחום ה-CDO הבינלאומי בז לשוקי ה-CDO והימר נגדם, המשיך דויטשה בנק לייצר באופן מואץ מוצרי CDO רעים עבור משקיעים. על אף כל זאת, נותר באותה העת הבנק הגדול ביותר בעולם.
לאחר המשבר הכלכלי
בשנים שלאחר פרוץ המשבר הכלכלי התקשה הבנק להתאושש, צבר הפסדים גדולים למרות מאמצי הבראה שהתבטאו בקיצוצים חדים בכוח העבודה, שילם מיליארדי דולרים בקנסות, והחליף מנכ"לים בתכיפות. שער מניית הבנק ירד ב-73% מ-2007 ועד מאי 2019. הוא המשיך להיות מעורב בשערוריות שחיתות והלבנת הון. ב-2017 רכש תאגיד תיירות סיני, HNA, 9.9% ממניות הבנק, והפך למשקיע הגדול בו.
בשנת 2011 חשף אחד מעובדיו הבכירים לשעבר של הבנק, אחיקם בן ארצי, שהבנק הסתיר מידע מבעלי המניות על הסיכונים שבהשקעות ב-cdo גם אחרי פרוץ המשבר. הוא מסר מידע מרשיע לרשות האמריקאית לניירות ערך וזאת הרשיעה את הבנק. על פי החוק האמריקאי, חושף שחיתויות זכאי ל-15% מהכסף המוחרם, אך בן ארצי סירב לקבל את הפרס באומרו שהוא לא יכול להרוויח מהפסדם של מיליוני לקוחות
הבנק הלווה סכומי כסף גדולים לדונלד טראמפ, החל מ-1998. בסכ"ה לווה טראמפ מהבנק כ-2 מיליארד דולר, ונותר חייב לו 350 מיליון דולר בעת שנבחר לנשיאות ב-2016.
יחסים עם ישראל ויהודים
דויטשה בנק מחזיק סניף מקומי בישראל. מטהו ממוקם בשדרות רוטשילד במגדל אלרוב בתל אביב.
דוד דנקנר
דוד דנקנר (14 באפריל 1928 - 24 ביוני 2014) היה איש עסקים, יזם, ותעשיין ישראלי.
ביוגרפיה
בנו של משה דנקנר, מראשוני תעשיית היהלומים בארץ ישראל, ורחל. אחד משישה אחים: אברהם, יצחק שמואל, יונה ולאה. אמו, רחל, מתה בשנת 1939 בגיל 40, מדימום בעקבות ניתוח. כנער היה פעיל בהגנה.
בשנת 1947, נסע ללימוד בארצות הברית וכעבור חודשים ספורים הצטרף לקורס טיס, שארגן טדי קולק כדי להכשיר טייסים ישראליים. בקורס, שנפתח בפברואר 1948 בבייקרספילד בקליפורניה, השתתפו גם שלמה להט, פלטיאל מקלף וזהרה לביטוב. ביוני 1948 ,עם סיום הקורס, חזר דוד כטייס ונלחם בטייסת הנגב שהוקמה בזמן מלחמת העצמאות. הוא השתתף בקרבות, בסיוע ובהגנה על יישובים מבודדים.
עם תום המלחמה חזר לארצות הברית וסיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובשנת 1956 קיבל תואר דוקטור בכימיה אורגנית באוניברסיטת קליפורניה. לאחר שנתיים של בתר-דוקטורט בשיקגו חזר לישראל.
בשנת 1959, הקים בעתלית מפעל לייצור פורמלין, סמוך למפעל תעשיות מלח לישראל, (אותו רכשה משפחת דנקנר ב-1957 ממדינת ישראל) ושנוהל בידי אחיו הבכור אברהם. בשנת 1965, הקים את מפעל כרמל כימיקלים שייצר אבקות יציקה לתעשיית הפלסטיק. במשך השנים הקים 10 מפעלים בישראל ובעולם ונכנס לשותפות עסקית באירופה, בדרום אפריקה ובדרום אמריקה. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הקים תשלובת תעשייתית בבושיר ובשיראז שבאיראן, שכללה מפעל ונמל עגינה. התשלובת הולאמה עם פרוץ המהפכה האיראנית ונפילתו של השאה.
היה שותף בדנקנר השקעות עד למכירת החברה בשנת 2004. באותה שנה החל ברכישת השליטה בקבוצת דור כימיקלים (שעוסקת בייבוא, שיווק וייצור של יריעות פוליאתילן, כימיקלים, וחיפושי גז) מידי בני משפחתו והציבור (עד אפריל 2010 מניות החברה היו רשומות למסחר בבורסה). לאחר מכן מוזגו לדור כימיקלים החברות התעשייתיות הפרטיות שהחזיק, ביניהם כרמל כימיקלים.
חודשים ספורים לפני מותו פרץ סכסוך עסקי בין בנו גיל דנקנר, שעבר לנהל את עסקי המשפחה ומשמש כיו"ר דור כימיקלים, לבין בנותיו ירדן ודניאלה דנקנר. הסכסוך העובר לגישור.
היינריך שיץ
היינריך שיץ (בגרמנית: Heinrich Schütz; 8 באוקטובר 1585 – 6 בנובמבר 1672) היה מלחין ונגן עוגב גרמני.
רבים רואים בשיץ את המלחין הגרמני החשוב ביותר לפני באך והוא נחשב לעיתים קרובות לאחד המלחינים החשובים ביותר של המאה ה-17 לצד קלאודיו מונטוורדי. הוא כתב את מה שנחשב לאופרה הגרמנית הראשונה, "דפנה", שבוצעה בטורגאו בשנת 1627, אבל המוזיקה אבדה מאז.
ביוגרפיה
שיץ נולד בקסטריץ; מוריץ פון הסן-קאסל גילה את כשרונותיו המוזיקליים בשנת 1599. אחרי ששימש כנער מקהלה יצא ללמוד משפטים במארבורג, ומשם המשיך לוונציה ללמוד מוזיקה משנת 1609 עד 1613 אצל ג'ובאני גבריאלי. לאחר זאת כיהן תקופה קצרה כנגן עוגב בקאסל, לפני שעבר לדרזדן בשנת 1615 למלא את תפקיד מלחין החצר אצל הנסיך הבוחר של סקסוניה.
במשרתו זו בדרזדן החזיק עד סוף ימיו (ובתקופת שהותו שם זרע את הזרעים של מה שהיא כיום התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן), אבל את דרזדן עצמה עזב בכמה הזדמנויות; בשנת 1628 נסע שוב לוונציה, וככל הנראה פגש שם את קלאודיו מונטוורדי - ייתכן שלמד אצלו - ובשנת 1633, אחרי שמלחמת שלושים השנים הפכה את סדרי החצר על פיהם, קיבל עבודה בקופנהגן. הוא חזר למשרה מלאה בדרזדן בשנת 1641 ושם נשאר עד יומו האחרון. הוא מת מאירוע מוחי בשנת 1672, בגיל 87.
יוהאן פאול פון ווסטהוף היה בין תלמידיו בדרזדן.
סגנון
יצירותיו של שיץ מגלות את השפעתם של שני מורים עיקריים, גבריאלי (שהשפעתו ניכרת בעיקר בשימוש שעושה שיץ בברק ובפאר של סגנונות הפוליכוראליות והקונצ'רטאטו), ומונטוורדי. בולטת ביצירתו גם השפעת המלחינים של ארצות השפלה במאה ה-16. יצירותיו הידועות ביותר הן בתחום מוזיקת הקודש, החל בקול סולו בליווי אינסטרומנטלי וכלה במוזיקה כוראלית א-קפלה. בין יצירותיו המייצגות שלושה ספרים של "סימפוניה סאקרה", "תהילי דוד", "שבע המילים האחרונות של ישו על הצלב" ושלושת הפאסיונים שלו. המוזיקה של שיץ, שהחלה את דרכה בסגנונות המתקדמים ביותר בראשית הקריירה שלו, התפתחה בהמשך לסגנון פשוט, כמעט חמור באופיו, ששיאו במוזיקה לפאסיונים, שנכתבה בשלב מאוחר בחייו. סביר להניח, שלשיקולים מעשיים היה חלק בשינוי הזה: מלחמת שלושים השנים עשתה שמות בתשתיות המוזיקליות של גרמניה, ולא היה זה מעשי, או אפילו אפשרי, לבצע את יצירות הענק בסגנון הוונציאני, שציינו את כתיבתו בתקופה מוקדמת יותר.