cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השושלת האפשארית
כיבושי נאדר שאה ובעיית ירושתו
נאדר שאה יזם מדיניות דתית חדשה שמטרתה הייתה לישר את ההדורים בין האסלאם השיעי והאסלאם הסוני. השושלת הספווית נשענה על תמיכת השיעים, אולם חיילים רבים בצבאו של נאדר היו סונים. כמו כן, רצה נאדר שאה להציב את עצמו בתור יריב לסולטאן העות'מאני בנוגע לעליונות בעולם המוסלמי, וצעד כזה לא היה מתאפשר אם נאדר שאה היה נותר שיעי.
זמן לא רב לאחר מכן, נאדר פתח במלחמה נגד האפגנים וכבש את ח'אנדאר. בשנת 1738, הוא פלש לאימפריה ההודית המוגולית, שחט 30,000 מתושבי דלהי ובמערכה בודדה אחת בזז הון רב, כולל את כס הטווס האגדי ואת יהלום הקוהינור.
לאחר שובו מהודו, נאדר הסתכסך עם בנו הבכור רזא קולי מירזא, ששלט באיראן בזמן היעדרותו של אביו. כששמע שמועה כי נאדר, אביו, מת, הוא החל בהכנות לתפוס את השלטון על ידי כך שפקד להוציא להורג את השבויים הספווים, טהמאספ ובנו עבאס. נאדר לא היה שבע רצון מהתנהגותו של בנו והשפיל אותו על ידי כך שהעבירו מתפקידו כמשנה למלך. שלטונו של נאדר שאה נהיה רודני יותר ויותר. הוא הטיל מס כבד על נתיניו על מנת שיכול לממן את מסעותיו הצבאיים. כמו כן בריאותו התרופפה. באחד ממסעותיו לדאגסטן הוא ניצל מניסיון התנקשות, בו האשים את בכורו, רזא קולי; כעונש - עיוור אותו כדי שלא יוכל לרשת את כס המלכות. הרודנות והדרישות המופרזות והמוגזמות של נאדר שאה לא העלו את חינו בעיני עמו וגרמו להתקוממויות ומרידות בכל רחבי ממלכתו, בשנת 1747, בהיותו באחד ממסעותיו הרבים לדיכוי המרידות נגדו, שני קצינים מצבאו התנקשו בו. עקב כך פרצה באיראן מלחמת אזרחים.
מלחמת האזרחים ונפילת השושלת האפשארית
לאחר מותו של נאדר שאה, תפס אחיינו, עלי קולי, את כס המלכות וטען לעצמו את התואר עאדִל שאה ("השאה הנוהג בצדק"). הוא ציווה להוציא להורג את כל בניו ונכדיו של נאדר שאה, למעט שאהרוח בן ה-13, בנו של רזא קולי. עאדל שאה טעה כששלח את אחיו, אבראהים, לשמור על הבירה אספהאן. אבראהים החליט להציב את עצמו כיריב לשאה. הוא הביס את עאדל שאה בקרב, עיוור אותו ולקח לעצמו את כס המלכות בו שלט עאדל פחות משנה. בינתיים, קבוצה של קצינים שחררה את שאהרוח מכלאו שבעיר משהד והכתירה אותו לשאה באוקטובר של שנת 1748. אבראהים הובס ונהרג בשבי בשנת 1750. גם גורלו של עאדל לא שפר עליו: הוא הוצא להורג לבקשת אלמנתו של נאדר שאה. שאהרוח הודח למשך זמן קצר על ידי שליט בובות אחר, סולימאן השני. למרות עוורונו, הוחזר שאהרוח לשלטון על ידי תומכיו. הוא מלך במשהד משנות ה-50 של המאה ה-18, ורוב תחום שלטונו הוגבל לאזור ח'וראסאן. בשנת 1796, נכבשה משהד על ידי מוחמד ח'אן קאג'אר, מייסדה של השושלת הקג'ארית. הוא עינה את שאהרוח כדי שהלה יגלה לו את מיקום אוצרותיו של נאדר שאה. בעקבות העינויים שעבר, מת שאהרוח מפצעיו, ועמו מתה ונכחדה השושלת האפשארית.
מנחה גדולה
מנחה גדולה הוא אחד מזמני היום בהלכה, והוא שש שעות ומחצה מתחילת היום.
זמן מנחה גדולה הוא תחילת הזמן שמותר ממנו והלאה להתפלל את תפילת המנחה. זמן זה נקרא מנחה גדולה מחמת ששיעור הזמן שישנו מזמן זה עד לשקיעה הוא גדול, בניגוד למנחה קטנה, שממנה ועד לשקיעה הזמן הוא קטן יותר.
זמן מנחה גדולה
בפוסקים נחלקו איך נמדדות השעות לעניין זה. החפץ חיים נוטה לומר ששעות אלו הן שעות זמניות, אך יש שכתבו שהכוונה לשעות הרגילות (לפי השעון הרגיל - של 60 דקות).
בלוח ארץ ישראל שחיבר הרב משה טיקוצ'ינסקי כתב לחשב בימות החורף זמן מנחה גדולה כ-30 דקות לאחר חצות היום.
תפילות כנגד קרבנות
תפילת המנחה נתקנה כנגד הקרבת קרבן תמיד של בין הערבים, ואף שזמן הקרבתו היה כל יום בתשע שעות וחצי, אך כיוון שלעיתים הוצרכו להקריב קודם זמן זה כגון בערב פסח שחל בערב שבת, ובזמנים אלה הקדימו את הקרבתו לשש שעות ומחצה, לכן בדיעבד אם התפלל משעה זו, יצא ידי חובה.
וכך הוא לשון הרמב"ם :.
יש ראשונים (כגון הטור) שסוברים שאף לכתחילה ניתן להתפלל מנחה גדולה, ובערב פסח לכולי עלמא ניתן להתפלל מנחה גדולה לכתחילה מכיוון שבפועל הקריבו אז את קרבנן התמיד. המשנה ברורה כתב שאם יש איזהו צורך, מותר לכתחילה להתפלל מנחה גדולה.
נחלקו האחרונים במי שהתפלל מנחה אחרי חצות קודם מנחה גדולה, אם יצא בדיעבד.
תפילת מנחה
אף לדעת האוסרים להתפלל בזמן מנחה גדולה לכתחילה, התירו לכתחילה בזמנים שונים כגון בערב פסח שחל להיות בשבת, או כשנוסע ממקום למקום ואינו יודע אם יוכל להתפלל כראוי.
איסור אכילה קודם מנחה
לדעת השולחן ערוך (אורח חיים סימן רלב ב ג) אסור לאכול סמוך למנחה גדולה אפילו סעודה קטנה, כל שהיא יותר מכביצה לחם, משום שחששו חז"ל שמא יימשך בסעודתו וישכח להתפלל, אמנם יכול לבקש מאחר שאינו אוכל עמו שיזכיר לו להתפלל קודם שיעבור הזמן (שקיעת החמה), ובאופן זה יכול לאכול.
אמנם דעת הרמ"א להתיר לאכול סעודה קטנה לפני מנחה גדולה, והמחמיר תבא עליו ברכה. אך סעודה גדולה כגון סעודת נישואין או ברית אף לדעת הרמ"א אין להקל.
זמבואנגה סיטי
זמבואנגה סיטי (בפיליפינית: Lungsod ng Zamboanga, "לונגסוד נג זמבואנגה"; בצ'בקנו סמבואנגניו: Ciudad de Zamboanga, "סיודד דה סמבואנגה"; לעיתים נהגה סמבואנגה סיטי) היא העיר הגדולה ביותר במחוז חצי האי זמבואנגה בפיליפינים, ובירת המחוז בעבר. העיר נמצאת בחוף הדרומי חצי האי זמבואנגה, הנמצא על האי מינדנאו. בעיר מתגוררים למעלה מ-970,000 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השישית בגודל אוכלוסייתה בפיליפינים.
היסטוריה
ההתיישבות הראשונה במקום בו נמצאת זמבואנגה סיטי כיום נוסדה על ידי בני שבטים ילידיים בסביבות המאה ה-12, אשר קראו לה "סונג לופה".
הספרדים הגיעו לאזור הפיליפינים לראשונה ב-1521. ב-1569 הם הקימו במקום התיישבות והציבו בה חיל מצב. בעשורים הבאים ההתיישבות הייתה אחד המרכזים הגדולים של הספרדים באי ותמכה במאמצי הכיבוש של הספרדים באזור. ב-1599 המבצר בהתיישבות נסגר ובמקומו נפתח אחד חדש באי סבו.
זמבואנגה סיטי הוקמה רשמית ב-23 ביוני 1635 בהוראת פליפה הרביעי, מלך ספרד. הספרדים הקימו בה מבצר שעמד בקרבות מול תושבים מקומיים שניסו לגרש את הספרדים במהלך המאות הבאות.
לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 הפיליפינים עברו לשליטת ארצות הברית. ב-1899 התושבים המקומיים בהנהגת ויסנטה אלברס הקימו באזור את רפובליקת זמבואנגה שזמבואנגה סיטי הייתה בירתה. הרפובליקה לא האריכה ימים וב-1903 שטחיה חזרו לשליטת ארצות הברית.
ב-1911 זמבואנגה סיטי קיבלה מעמד של עיר, אך הוא בוטל ב-1914.
ב-1936 העבירה האספה הלאומית של הפיליפינים חוק שנתן לזמבואנגה סיטי מעמד של עיר. החוק אושר רשמית בחתימתו של נשיא הפיליפינים באותה עת מנואל ל. קזון ב-12 באוקטובר באותה שנה. באותו זמן העיר הייתה המרכז הכלכלי של האי מינדנאו.
ב-2 במרץ 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, היפנים כבשו את זמבואנגה סיטי וביטלו את מעמד העיר שלה. זמבואנגה סיטי שוחררה על ידי כוחות אמריקניים במרץ 1945 ומעמד העיר הושב לה.
ב-1948 תושבי האי בסילן, שהיה חלק מזמבואנגה סיטי עד אז, נפרדו מהעיר והקימו עיר משל עצמם.
ב-1990 זמבואנגה סיטי הוכרזה כבירת מחוז חצי האי זמבואנגה. ב-2004 הבירה עברה לעיר פגדיאן.
כלכלה
הכלכלה המקומית מסתמכת על ייצוא אצות, גומי, פנינים, קופרה, מהגוני, דגים ופירות שונים, וכן על תיירות.
אקלים
זמבואנגה סיטי נמצאת באזור בו שורר אקלים סוואנה טרופי. במהלך כל השנה הטמפרטורה היומית הממוצעת היא בסביבות 27 מעלות צלזיוס ובכל חודש ממוצע המשקעים הוא למעלה מ-30 מילימטרים.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת אטנאו דה זמבואנגה.
תחבורה
את זמבואנגה סיטי משרת נמל התעופה הבינלאומי זמבואנגה, המציע טיסות ליעדים שונים בפיליפינים.
התחבורה הציבורית בעיר משתמשת באמצעים מגוונים, כמו אוטובוסים וג'יפנים.
לורנצו לוטו
לורנצו לוטו (באיטלקית: Lorenzo Lotto; סביבות 1480, ונציה – 1557, לורטו) היה צייר איטלקי בתקופת הרנסאנס. סגנונו חריג יחסית, ומאחר ועיקר פעילותו הייתה בערים פרובינציאליות בצפון איטליה, איננו ידוע כמו המקבילים שלו באותה התקופה שפעלו בעיר הולדתו ונציה דוגמת ג'ורג'ונה או טיציאן. נהוג לסווגו כחלק מהאסכולה הוונציאנית של אותה תקופה, לאור ההשפעה המורגשת של בליני וג'ורג'ונה על יצירותיו בתחילת דרכו. צייר בעיקר נושאים דתיים. הביוגרפיה של לוטו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
אריק רודיך
אריק רוּדיך (22 בינואר 1954 – 5 בפברואר 2019, ל' בשבט תשע"ט) היה מוזיקאי ישראלי. החל את דרכו המקצועית בתחילת שנות ה-70, ובמהלך הקריירה שלו הוציא מספר אלבומים, בהם יצירות אישיות בעיקר בתחום המוזיקה האלקטרונית. בנוסף, יצר כמלחין, כמעבד מוזיקלי, כמפיק וכנגן פסנתר, קלידים וסינתיסייזר.
רודיך זכה פעמיים בפרס האוסקר הישראלי.
ביוגרפיה
רודיך נולד וגדל בחולון, בן להורים ניצולי שואה, טובה ואבא רודיך. אביו, נגן כינור, היה מורה לגיטרה ולכינור. בגיל שש החל לנגן על פסנתר, ובהמשך שר גם במקהלת צדיקוב. בשנות ה-70 עשה את שירותו הצבאי בלהקת הנח"ל כפסנתרן, ואף השתתף לצד יהודה עדר, מיקי קם, איתן גדרון ואסתר שמיר בתוכנית "סיפורה של להקה" (תוכנית 24). לאחר שחרורו למד הרמוניה וקומפוזיציה, בין השאר ב"ניו יורק ארט סקול אוף סוסייטי" בארצות הברית. שם גם נחשף למוזיקה שחורה ולסגנון הפאנק של אמנים כדוגמת סטילי דן ואדמה רוח ואש, שהשפיעו עליו בעבודותיו בתחילת הדרך.
קריירה
ב-1977 החל רודיך להקליט כזמר סולן, ולהשתתף כנגן בהקלטות, כמו באלבום "יחס חם" של דני ליטני. ב-1978 יצא שירו הראשון "ישבתי על הפנדר". רוני בראון, שעבד באותה תקופה בחברת התקליטים סי.בי.אס, זיהה ברודיך את הפוטנציאל כזמר, וגם כתב לו את השיר. עוד באותה שנה נכלל בין מיטב אמני הפופ הישראלי בכתבה בעיתון "דבר", כאחד המשתתפים בפסטיבל נואייבה.
בשנת 1979 היה רודיך אחראי על פסקול הסרט "דיזנגוף 99", ואף הלחין את שיר הנושא, "דיזנגוף אצלי בלב", שביצע יגאל בשן. פסקול הסרט יצא בשתי גרסאות שונות: תקליט אחד, "דיזנגוף 99", כולל את השירים העבריים שליוו את הסרט, והשני, "דיסקו דיזנגוף 99", שיצא בשפה האנגלית, היה מיועד להפצה בשוק התקליטים העולמי. באותה שנה הוא גם ניגן באלבומו של בשן - "איתך הלילה".
בשנת 1980 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון עם עדנה לב בשיר "הלילות היפים שלנו", אותו הלחין למילים של יגאל בשן ועיבוד של אילן מוכיח, שהגיע למקום השני בתחרות. במצעד הפזמונים השבועי העברי ברשת ג', הגיע השיר למקום החמישי. עוד באותה שנה ניגן באלבומו השני של בני אלבז, "אהבה ראשונה".
בשנת 1981 הוציא את אלבומו האינסטרומנטלי "סטאללה", שכלל מוזיקה אלקטרונית פורצת דרך. באלבום נכללה גם הנעימה "אחרית" שזכתה להצלחה וליוותה את תחזית מזג האוויר במהדורת "מבט לחדשות" של הערוץ הראשון. בהקלטות האלבום השתתפו, נוסף לרודיך שניגן בכל כלי המקלדת, גם מאיר ישראל בתופים וכלי הקשה, ודריו מלכי בתיכנות סינתיסייזר.
ב-1982 הוציאה ירדנה ארזי את אלבום הבכורה שלה "ירדנה ארזי", אותו הפיק מוזיקלית רודיך, ובו בלטו עיבודיו ל"זמנך עבר", "בלי דמעות" ו"אני לא גרטה גרבו".
ב-1983, רודיך עיבד ללאה לופטין את "שיר מולדת" (מילים ולחן: נמרוד טנא, עיבוד: אריק רודיך) שהגיע למקום הרביעי בפסטיבל שירי הילדים. תחת העיבוד וההפקה של אריק רודיך החלה לופטין להקליט שירים דוגמת "דם הגפן" (שהיה להיט גדול בקצב הדבקה), "על הירדן" (שתיאר את ילדותה של לופטין), "קו הטירוף" ו"אור מחושך".
בשנים שלאחר מכן שיתף פעולה עם להקת הנח"ל, בין השאר עם עיבודים או לחנים לשירים כמו "אמן אמן" ו"התחדשות אחרת".
ב-1984 הפיק מוזיקלית והיה אחראי לעיבודים של הערב "חופים" - שציין את חזרתו לארץ של המלחין נחום היימן משהות ארוכה מחוץ לישראל. בערב, שכלל אוסף משיריו הוותיקים לצד חדשים של היימן, לקחה חלק "להקת חופים", שהורכבה מארבעה זמרים צעירים: חני ליבנה, משה דץ, ליזה לנג ומאיר בנאי. שיתוף פעולה זה הוביל באותה שנה להפקת אלבום הבכורה של בנאי, בו גם עיבד את כל השירים, הלחין את השיר "זה חלום", והלחין במשותף עם בנאי את השיר "בתוך הכלוב". באותה שנה הלחין את פסקול הסרט "גרין" של גדעון קולירין.
ב-1985 יצא אלבומה של עפרה חזה "אדמה", לו הפיק רודיך ארבעה שירים, ובו בלטו עיבודיו לשיר הנושא ול"מישהו הולך תמיד איתי".
ב-1985 הוציא רודיך אלבום משותף עם יורם טהרלב - "גיל האהבה", בו הלחין משיריו של הפזמונאי.
כמו כן באותה השנה, רודיך הלחין ועיבד ללאה לופטין שהשתתפה בקדם אירוויזיון את "שיר עמלים" ("שיר קמים בבוקר לעמל יומם...") למילים של אורי אסף, והשיר הגיע למקום החמישי בתחרות.
ב-1986 הלחין 2 שירים, עיבד והפיק מוזיקלית את כל שירי אלבומו של ששי קשת "אל תמהר". עוד באותה שנה הלחין ועיבד את המוזיקה לפסקול הסרט הקרב על הוועד בהשתתפות חברי הגשש החיוור.
בתחילת 1987 יצא אלבומו השני, "מנטרה", שכלל קטעים של רודיך מפסקולי סרטים, תוכניות טלוויזיה ומחזות
בשנת 1988 הלחין ועיבד מוזיקלית את אלבומה של לאה לופטין "קו הטירוף", כשם שיר הנושא שאת מילותיו כתב שמוליק קלוסקי.
ב-1989 עיבד 2 שירים לאלבום האוסף של ירדנה ארזי - "תחנה בזמן: "כאבים רחוקים", ו"האיש מן החלום".
ב-1990 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומה של אילנה אביטל "ילד המחר", ממנו הצליחו במצעד הפזמונים של רשת ג' שיר הנושא, ובמיוחד "טוב שבאתם" (מקום 5 במצעד הפזמונים תש"ן, 1990), שהוקדש לעולים מברית המועצות.
ב-1991 כתב והלחין את השיר "ילד" ששרה אשתו לאה לופטין לאלבומה השני, השיר עצמו הצליח.
בשנת 1993 הוציא רודיך את האלבום "טייפון".
ב-1995 הלחין את הפסקול לסרט "לילה לבן".
בשנת 1997 הוציא את האלבום "שמע ישראל - פרויקט החזנות", שכלל קטעי חזנות יהודית ישנה בשילוב עם מוזיקת עולם ואמביינט אלקטרוני. כל הלחנים, ההפקה והעיבודים באלבום היו של רודיך עצמו, שלמעשה לקח את קטעי החזנות הקלאסיים והוריד מהם את הליווי מההקלטות המקוריות שלהם. מתוך האלבום יצא בתקליט שדרים הקטע "אבינו מלכנו" שהושמע בתחנות הרדיו.
בשנת 2000 חידשה הטלוויזיה הישראלית את פסטיבל הזמר והפזמון. בפסטיבל זה נטל חלק השיר "תפילת הדרך" בביצוע עופר כלף, שהלחין אריק רודיך למילים של שמוליק קלוסקי.
ב-2001 הלחין את הפסקול לסרט "אינג'יל" ושילב בו את נעימתו המפורסמת "אחרית"
בשנת 2010 השתתף רודיך במופע "שיעור מולדת", שנערך במסגרת פסטיבל ימי זמר בחולון, בו הופיעו על במה אחת מוזיקאים וזמרים-יוצרים שיצאו מהעיר חולון. רודיך פתח את הערב בקטע "אחרית", מתוך אלבומו הראשון "סטאללה".
בשנת 1992, לרגל יום הולדתו התשעים של האדמו"ר מליובאוויטש, הלחין רודיך מחדש מנגינה למילים של "מעט אור דוחה הרבה חושך". הזמר יעקב זינגבוים, שהוא צאצא של הבעל שם טוב, הקליט את השיר שיצא כסינגל בשנת 2018.
פרסים
זכה פעמיים בפרס האוסקר הישראלי:
חיים אישיים
רודיך היה נשוי פעמיים ונולדו לו חמישה ילדים, שניים מהם מנישואיו לזמרת לאה לופטין, בת נוספת מבת זוגו דלית כהנא ושניים נוספים מאשתו השנייה. בנו הבכור נפטר ב-2012, בגיל 24, ממחלת הסרטן.
רודיך נפטר ב-5 בפברואר 2019 מדום לב, בביתו שביפו בגיל 65, ונטמן בבית העלמין בקיבוץ אפיקים, ליד בנו.
סאיפאן
סאיפאן (באנגלית: Saipan) הוא האי הגדול ביותר בקבוצת איי מריאנה הצפוניים, השוכנת במערב האוקיינוס השקט.
גאוגרפיה ואקלים
האי ממוקם 190 קילומטר מצפון לאי גואם ו-8 קילומטר מצפון לאי טיניאן.
אורך האי הוא כ-19 קילומטר ורוחבו המקסימלי – 9 קילומטר. שטחו הכולל הוא 115.4 קילומטרים מרובעים. דרום האי הוא מישורי, וחלקו הצפוני הוא הררי. הנקודה הגבוהה באי (480 מטר מעל פני הים) היא הר טפוצ'או (Tapochau).
קרקע האי מורכבת מאבן גיר. האזורים הבלתי מיושבים באי מכוסים בשיחים ובג'ונגל צפוף. החוף המערבי של האי משופע בחופים חוליים, מולו משתרעת שונית אלמוגים וביניהם מצויה לגונה רדודה. החוף המזרחי מורכב בעיקר מצוקים סלעיים, וגם מולו משתרעת שונית אלמוגים.
אקלים האי הוא טרופי, ושיעור המשקעים השנתי בו הוא 2,000-2,500 מילימטר.
באי יש שני כבישי אורך ראשיים. אחד מהם מתמשך לאורך החוף המערבי. כביש גדול יותר מתמשך לאורך מרכזו של האי. בדרומו של האי נמצא שדה תעופה בינלאומי. שדה התעופה שימש את המפציצים הכבדים האמריקניים בימי מלחמת העולם השנייה ונקרא שדה איזליי (Isley Field). לפני כן הוא שימש את הצבא היפני. מהאי פועל גם שירות מעבורת לאי טיניאן.
היסטוריה וממשל
על פי הערכה יושב סאיפאן לראשונה כבר בשנת 2000 לפני הספירה. פרדיננד מגלן היה האירופי הראשון שהגיע אל האי, בשנת 1521. ספרד סיפחה את האי במאה ה-17 כחלק מתביעתה על איי מריאנה. בצד בני הצ'מורוס) התיישבו באי בראשית המאה ה-19 גם קרוליניאנים (קרי תושבים מקוריים של איי קרולינה) רבים.
גרמניה שלטה באי מ-1899 ועד לאחר מלחמת העולם הראשונה. מ-1922 משלה בו יפן לפי מנדט שקיבלה מחבר הלאומים. היפנים פיתחו באי את תעשיות הדיג וגידול קני הסוכר. הם הציבו בו חיל מצב צבאי גדול. משפרצה מלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט היו באי 30,000 תושבים, מהם 25,000 יפנים.
חיילי חיל הנחתים והצבא של ארצות הברית נחתו בסאיפאן ב-15 ביוני 1944 וכבשו את האי מידי היפנים בקרב על סאיפן, קרב מר שנמשך כשלושה שבועות. בקרב על סאיפן נהרגו כמעט כל 30,000 המגינים היפנים, ועמם אלפי אזרחים, שרבים מהם הטילו עצמם אל הים מראשו של צוק גבוה בצפון האי. מישורי דרום האי היו לבסיס למפציצים האמריקניים הכבדים שהפציצו את איי יפן.
מאז 1944 נמצא האי בשליטתה של ארצות הברית. ב-1951 התמקם בו מטה הנציב העליון של טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט.
כיום, האי חבר בקהילה המאוחדת (Commonwealth) של איי מריאנה הצפוניים, הנמצאת מאז 1986 באיחוד פוליטי עם ארצות הברית. מרכז הממשל של איי מריאנה הצפוניים שוכן בכפר קפיטל היל שבמרכזו של האי.
אוכלוסייה
במפקד אוכלוסין שנערך באי בשנת 2010 נמנו בו 48,317 תושבים. כ-58% מהם השתייכו לקבוצות אתניות שמוצאן בדרום מזרח אסיה, וכ-30% - לקבוצות אתניות מאיי האוקיינוס השקט.
לפי הערכה מנו תושבי איי מריאנה הצפוניים כולם ביולי 2011 כ-46,000 נפש. מכאן, שאוכלוסייתו של סאיפאן הצטמצמה במהלך העשור האחרון - ככל הנראה עקב עזיבתם של מהגרי עבודה רבים לאחר סגירת מפעלי תעשיית ההלבשה באי (ראו להלן).
חלק ניכר מאוכלוסיית האי מורכב ממהגרים מיפן, סין, קוריאה ואיים אחרים במיקרונזיה. בעבר ואפשר שגם כיום היוו עובדי חוץ – מסין, בנגלדש, הפיליפינים, תאילנד, וייטנאם וקמבודיה – חלק ניכר מאוכלוסיית האי, ובשלב מסוים אף כ-60 אחוזים ממנה.
השפות המדוברות באי הן אנגלית וצ'מורו (Chamorro). התרבות המקומית של סאיפאן מהווה מזיגה של תרבויות שונות: השפעת התרבויות המקומיות – של ילידי צ'מורו, קרולינה ומיקרונזיה, השפעה אמריקנית, והשפעות אסיאתיות שונות – מיפן, קוריאה, תאילנד והפיליפינים.
כלכלה
תיירות היא הענף הכלכלי המרכזי באי, המהווה יעד תיירות פופולרי באוקיינוס השקט. ענפי הכלכלה העיקריים הנוספים באי הם דיג וגידול קני סוכר.
בעבר היוותה תעשיית ההלבשה ענף כלכלי חשוב באי, שהתפתח בזכות הטבות מס מסוימות שהעניקה ארצות הברית לקהילת איי מריאנה הצפוניים. היא הופעלה על ידי חברות ידועות מארצות הברית ועבדו בה אלפי עובדים זרים, בעיקר מסין. בשל חשדות לניצול זכו תנאי עבודתם לביקורת וחקירה מצד גופים פרטיים וגופי ממשל בארצות הברית. עקב לחץ שהופעל על החברות שלא להעסיק במפעלי ההלבשה מהגרים מחוץ לאי ולהקפיד על קיום חוקי העבודה – לחץ שהוריד את הכדאיות הכלכלית של קיום המפעלים - נסגרו כולם עד שנת 2009.
סאיפאן בתרבות הפופולרית
באי מתרחשת גם עלילת סרט הפעולה Windtalkers (2002), המבוססת על הקרב על האי ב-1944.
הילת חומר אפל
הילה של חומר אפל היא מבנה קוסמולוגי היפותטי של חומר אפל קשור כבידתית (כלומר שכל החלקיקים השייכים למבנה מוחזקים על ידי אנרגיית הקשר הכבידתית שלו). חומר אפל מהווה הסבר אפשרי לדינמיקה של גלקסיות, אך מרבית התאוריות של חומר אפל גורסות כי ישנן ביקום גם הילות חומר אפל שאינן חלק ממבנים גלקטיים (ושמכונות "הילות אפלות"). הילות שמכילות גלקסיות נמשכות הרבה מעבר לגבול הנראה של הגלקסיה (לרוב יש הבדל של כסדר גודל בין רדיוס הגלקסיה לרדיוס ההילה, אך יחס הגדלים המדויק תלוי בהיסטוריה של הגלקסיה וההילה הספציפיות אליהן מתייחסים). מניחים כי הילת חומר אפל של גלקסיה מתחילה ממרכז הגלקסיה, ומשפיעה על הדינמיקה בגלקסיה כמו למשל על מהירות הסיבוב שלה.
מניחים את קיומן של הילות חומר אפל במגוון גדלים ומסות, הגדולות שבהן הן במסה של יותר מ־ 1015 מסות שמש וברדיוס של יותר ממגהפארסק (כשלושה מיליון שנות אור). גודלן של ההילות הקטנות ביותר לא ידוע, שכן הוא תלוי בתכונות הספציפיות של החומר האפל, ואלה אינן ידועות.
היווצרות הילות
לפי ההבנה המדעית הנוכחית עליה מבוססת תאוריית המפץ הגדול, היקום החל במצב דחוס מאוד, והחומר ביקום היה מפולג בצורה הומוגנית עם אזורים מעט יותר צפופים או דלילים. במצב זה המהלך החופשי של פוטונים היה מזערי, והם השאירו את החומר הקורן (החומר הרגיל המוכר לנו) מפורק לחלקיקים הבסיסיים ביותר ומנעו מגרעיני אטומים להיווצר. עם התפשטות היקום והירידה בצפיפותו, הגיע כמאה אלף שנים לאחר המפץ הגדול שלב רקומבינציה, שבו החומר היה דליל דיו לאפשר היווצרות גרעיני מימן ושחרור הקרינה הכלואה. עד השלב הזה, החומר הקורן לא יכול היה להתחיל את הקריסה הכבידתית אל עבר האזורים הצפופים יותר. החומר האפל, לעומת זאת, מגיב רק בצורה כבידתית (או לכל היותר מגיב בצורה חלשה ביותר לכוחות אחרים), ועל כן החל לקרוס הרבה לפני החומר הקורן, כך שבזמן הרקומבינציה כבר היו מבני (הילות) חומר אפל משמעותיים, שריכזו אליהם את הקריסה הכבידתית של החומר הקורן. כיוון שכך, נוצרו הגלקסיות בתוך באר הכבידה של הילות.
באזורים בהם יש שיאי צפיפות מתרחשת קריסה כבידתית, ושם נוצרות הילות. משערים כי הילות גדלות בשני תהליכים עיקריים - ספיחה חלקה של חומר, בה חומר נופל אל ההילה בצורה חלקה יחסית, ומיזוג הילות, בו אל ההילה נופלת ומתמזגת הילה אחרת. מיזוג הילות הוא תהליך יחסית אלים, ויכול לגרום להילה לשנות את צורתה ומאפיינים נוספים. מיזוג הילות הוא תהליך ארוך, יחסית, ולכן צפויים מקרים של הילות המכילות תת-הילות - הילות חומר אפל שנפלו אל ההילה, אך טרם התמזגו איתה לחלוטין. גלקסיות לוויין נמצאות בתוך תת-הילות, אך במהלך המיזוג הן עוברות תהליכים שמשפיעים עליהן ולכן נוטים להתייחס אליהן כאל אוכלוסייה שונה מגלקסיות מרכזיות ומגלקסיות מבודדות (כלומר גלקסיות שבודדות בהילה שלהן).
עקומות סיבוב של גלקסיות ספירליות
נוכחות החומר האפל בהילת הגלקסיה מוסקת עקב אפקט כבידתי על עקומת הסיבוב של גלקסיה ספירלית המתארת את מהירות הסיבוב של עצמים כתלות במרחק ממרכז הגלקסיה. עקומת הסיבוב לפי הכבידה הניוטונית יורדת כתלות במרחק (ראו עקומה A בגרף) בעוד שעקומת הסיבוב שנמדדה בתצפיות (בפרט בתצפיות רדיו של פליטת קרינה לפי קווים ספקטרלים של אטומי מימן, מה שידוע כ-HI) שואפת לערך קבוע פחות או יותר (ואז אומרים שעקומת הסיבוב היא שטוחה, ראו עקומה B בגרף) גם הרבה מעבר לגבול החומר הנראה. היעדרות חומר נראה שיסביר את שטחיותה של עקומת הסיבוב מרמזת על נוכחות של חומר חומר אפל שבלתי נראה בתצפיות רגילות. אם החומר האפל לא קיים באמת, יש לשנות את תאוריית הכבידה הנוכחית, כלומר את תורת היחסות הכללית בגרסתה המקובלת. בהיעדר הסבר מניח את הדעת להתנהגות הכבידה בשונה מהצפוי על פי התאוריה העכשווית, מעדיפים רוב הפיזיקאים כיום לדבוק בהנחת קיומו של חומר אפל.
התפלגות החומר האפל בהילה כנראה מתוארת על ידי פרופיל נאווארו-פרנק-וייט, כאשר הצפיפות נתונה על ידי
עם קבוע כפלי, וכאשר הקבוע a נבחר לפי ההתפלגות הנצפית.
תאוריות בדבר טבע החומר האפל
טבעו של החומר האפל בהילה הגלקטית של גלקסיות ספירליות איננו ידוע, אך יש שתי תאוריות פופולריות לגביו:
האפשרות שההילות מורכבות מכמות גדולה של גז ואבק היא לא סבירה, שכן היה אפשר לגלות אותם בניסוי. כמו כן, ניסויים בעידוש כבידתי שבחנו את תאוריית ה-MACHO, הראו שאין מספיק עצמים כאלה כדי להסביר את בעיית המסה החסרה.
הילת החומר האפל של גלקסיית שביל החלב
הילת החומר האפל אם קיימת, היא החלק הגדול ביותר של גלקסיית שביל החלב, שכן על מנת להסביר את הדינמיקה הגלקטית היא צריכה להשתרע ממרחק 100,000 שנות אור עד מרחק 300,000 שנות אור ממרכז הגלקסיה. ההילה היא גם החלק המסתורי ביותר של שביל החלב. אסטרונומים מאמינים ש-95% ממסת שביל החלב מורכבת מחומר אפל, סוג של חומר שלא מבצע אינטראקציה לא-כבידתית (ובפרט לא אלקטרומגנטית) עם שאר הגלקסיה. בהילת החומר האפל נמצא כמעט כל החומר האפל של הגלקסיה, שמסתו גדולה פי 10 מהמסה הרגילה (הכוללת כוכבים, גז ואבק) בשאר הגלקסיה. החומר הקורן מהווה כ-90 מיליארד מסות שמש בעוד שהילת החומר האפל כוללת 600 עד 3,000 מיליארד מסות שמש.
יוסוף הייכל
יוסוף הייכל (בערבית: يوسف هيكل; 1907–1989) היה ראש העירייה הערבי האחרון של יפו ובכיר בוועד הערבי העליון ולאחר מכן דיפלומט ירדני, שכיהן כשגריר ארצו בוושינגטון, בפריז, בלונדון, בטייפה ובמוסדות האו"ם.
תולדות חייו
נולד בשנת 1907 למוסטפא הייכל ולזכייה לבית סכג'הא בבית צמוד-קרקע ליד תחנת הרכבת יפו, במשפחה אמידה. למד בבית ספר יסודי שניהלו נזירות איטלקיות ואחר כך בכותאב אסלאמי (מעין "חדר"). החל את לימודיו התיכוניים בבית הספר היפואי "אל-מעארף" והשלימם אותם בקולג' הערבי בירושלים. את לימודי הבוגר במשפטים עשה באוניברסיטת מונפלייה בצרפת והמשיך ללימודי קרימינולוגיה, כלכלה ומדעי המדינה בסורבון, אותם סיים בהצטיינות. לאחר מכן השלים דוקטורט ב-1935. עד שנת 1937 השתלם בלונדון סקול אוף אקונומיקס (בית הספר לכלכלה של לונדון). באוניברסיטת לונדון השלים דוקטורט נוסף במדעי המדינה בהנחיית הפרופסור הרולד לסקי.
בשנת 1938 שב ליפו עם רעייתו דניס (בתו של שופט מחוזי בדרום צרפת) והדפיס בה את ספרו "הבעיה הפלסטינית" (القضية الفلسطينية). באותה שנה מונה למנהל הווקף במחוז לוד, לאחר מכן קודם לתפקיד מנהל הווקף ובתי הספר האסלאמיים בכל רחבי ארץ ישראל ומונה לחבר הוועדה המפקחת על החינוך הערבי. בתפקידיו אלה נדד ונאם ברחבי הארץ על הצורך באחדות ערבית. בשנת 1942 יצא לאור ספרו, שהתבסס על נאומיו, "לקראת אחדות ערבית" (نحو الوحدة العربية). בין 1943 ל-1945 כיהן כרשם בית משפט השלום בשכם.
בשנת 1945 נענה להצעת רשויות המנדט להתמנות כראש העיר של יפו, לאחר שעומר אל-ביטאר התפטר ממשרתו. במהלך היותו ראש העיר בא במגע עם ראש עיריית תל אביב, ישראל רוקח במטרה ליצור שיתוף פעולה בין שתי הערים השכנות. בשנת 1947 יזם בחירות חופשיות לראשות העיר ונבחר ברוב גדול. עם ההסלמה במעשי האלימות לאחר אירועי כ"ט בנובמבר 1947 (מקרי רצח יהודים ברחובות תל אביב וירי צלפים מראש צריח מסגד חסן בק לכיוון רחוב אלנבי), פרסם הייכל כרוז להרגעת הרוחות. כמו כן ניסה לפעול בוועד הערבי העליון, שהיה מראשיו באותה עת, ואצל עבדאללה, מלך ירדן על מנת לקבל את תמיכתם לכינון הסכם שלום, אך ללא הועיל. למחרת מבצע חמץ לכיבוש יפו, ה-5 במאי 1948, נמלט הייכל מן העיר לירדן.
בירדן הצטרף הייכל לשירות החוץ. הוא כיהן בוועדת שביתת הנשק ישראל-ירדן וייסד את "המשרד הפלסטיני" לטיפול בענייני בעיית הפליטים הפלסטינים. במשך 16 שנה כיהן כשגריר ארצו בוושינגטון (1959-1962), בפריז, בלונדון, בטייפה ובמוסדות האו"ם. לאחר יציאתו לגמלאות התיישב בלבנון ושקד על כתיבת זיכרונותיו.
בשנת 1969 פרסם את ספרו "תבוסת יוני" (هزيمة حزيران) על תבוסת הערבים במלחמת ששת הימים. בשנת 1971 יצא לאור ספרו "פלסטין: לפני ואחרי" (فلسطين: قبل وبعد), המרכז מבחר ממאמריו לאורך השנים.
יוסוף הייכל הלך לעולמו ב-1989 ונקבר בעמאן.
תנ"ך מורגן
תנ"ך מורגן (באנגלית: Morgan Bible), המכונה גם התנ"ך הצלבני (the Crusader Bible) או תנ"ך מצ'יופסקי (Maciejowski Bible), הוא ספר תנ"ך מאויר בכתב יד מימי הביניים ממנו שרדו 46 עמודים. הספר מורכב מציורים מיניאטוריים של אירועים מהתנ"ך, שנקבעו בנוף ובמנהגים של צרפת מהמאה השלוש עשרה, המתוארים מנקודת מבט נוצרית. האיורים מוקפים בטקסט בחמש שפות: לטינית, פרסית, ערבית, יהודית-פרסית ועברית.
ארבעים ושלושה דפים עמודים נמצאים בספריית פיירפונט מורגן בניו יורק (סימון Ms M. 638), שני עמודים בספרייה הלאומית של צרפת (סימון MS nouv. Acq. Lat. 2294). ועמוד בודד נמצא במוזיאון פול גטי, לוס אנג'לס (סימון MS 16). על פי החשד, שני עמודים חסרים מהיצירה המקורית.
תיאור
ציורי הספר מתרכזים בסיפורי מלכים, ובמיוחד דוד. במקור הספר כלל רק תמונות המאורגנות בקצב ויזואלי עקבי מדף לדף, אך הספר התגלגל לידיים שונות שהוסיפו לתמונות תיאורים בחמש שפות: לטינית, פרסית, ערבית, יהודית-פרסית ועברית. חלק מהתיאורים אינם תואמים לציורים.
מחבר
המחשבה המקובלת היא שהספר נוצר בפריז באמצע שנות ה-1240 עבור לואי התשיעי, מלך צרפת. הצעה של אליסון סטונס, בה תמכו מומחים נוספים כמו פרנסואה אבריל, לפיה הספר אויר בצפון צרפת, בסביבות 1250 לא זכתה לתמיכה רחבה.
נישואים בדת הבהאית
הדת הבהאית רואה במוסד הנישואין דבר קדוש שמטרתו לאחד את התא המשפחתי. הבהאים אינם מאמינים בכפיית אמונתם על מי שאינו חבר דת ומשתדלים שלא להגביל את בני הדת בבחירת בן הזוג, מעבר לחוקים האזרחיים של המדינה שבה הוא גר. כתוצאה מכך, הבהאים רשאים לערוך כל טקס דתי או אזרחי של נישואין אך הם מחויבים גם בעריכת טקס בהאי. בישראל בני הדת הבהאית יכולים להתחתן בנישואים בהאים אך הדת אינה מוכרת באופן רשמי.
גישה לנישואין
הדת הבהאית רואה במוסד הנישואין כדבר קדוש המחבר בין גבר ואישה, בצורה שווה. הם הראשונים שהכירו בשוויון בין גבר ואישה בנישואין. הנישואין כה חשובים בדת כיוון שהם מהווים בסיס לחיים מוצלחים של הילדים. המצב האידיאלי של בהאי הוא בחיי הנישואין וזוהי השאיפה שלהם. מכיוון שזוגות חד מיניים לא יכולים להקים משפחה בצורה טבעית, הבהאיים לא תומכים בנישואין חד-מיניים. זהו קשר נצחי שניתן להפירו רק בתנאים מיוחדים וקיצוניים. הבהאים מאמינים שבין זוג נשוי צריך להתקיים חיבור של שתי הנשמות. חיבור ״אמיתי״ הבא לידי ביטוי בעולם הזה. כלומר החיבור שיש בניהם הוא חיבור של אהבה אמיתית ואיתנה, הוא חיבור שעובר את העולם הזה. לכן הם מאמינים שהנישואין הם לא זמניים רק לעולם הזה אלא נצחיים ועוברים איתם לעולם הבא. מתוך אמונה זו נובעת הגישה שלהם לגירושין והצורך באישור של ההורים.
על פי הדת הבהאית, מכיוון שהנישואים הם זהו מוסד קדוש ונצחי ניתן להתיר את הנישואין רק בנסיבות מיוחדות: בעת היפרדות הזוג בגירושין ייקבעו המשמרות והמזונות בהתאם לדין האזרחי של המדינה בה חיים הזוג.
הכרה בנישואין במדינת ישראל
הדת הבהאית מוכרת בישראל באופן חלקי. אין בית דין רשמי המנוהל על ידי אנשי הדת בישראל השופט את הקהילה המקומית בדבר נישואין וגירושין. אולם, קיימת מחלקה בהאית במשרד הדתות האחראית לתקצוב הדת וטיפול בסוגיות הנוגעות לדת. כמו כן, לאנשי הדת אשר מגיעים להתגורר במדינה מתוקף תפקיד דתי זכויות מיוחדות. אנשי דת המתגוררים במדינה ורוצים להינשא בישראל יכולים לבקש היתר מיוחד ממשרד הדתות ולערוך את טקס נישואין במרכז הבהאי בחיפה. את הזכויות הללו ניתן לראות על ידי כך שהמדינה מביאה טפסים לאישור נישואין למרכז הבהאי בחיפה.
בחירת בן הזוג
בן הזוג נבחר בשידוך לאחר גיל 15 (במדינות בהן גיל הנישואין גבוה מ-15, הבהאים יתנהלו על פי הדין המקומי ויתחתנו רק לאחר הגיל המותר בחוק). חייבת להתקיים הסכמה של שני הצדדים ושל ההורים לשידוך. ניתן להתחתן עם אדם שאינו חבר בדת הבהאית אך ישנו קושי לעשות כן. זאת, משום שההורים של בן הזוג השני צריכים להסכים אף הם לנישואין, ולא כל הדתות האחרות מקבלות נישואים בין בני דתות שונות בקלות. דרגת הקרבה המותרת אינה קבועה על פי החוק הבהאי. הסוגיה נמצאת בדיונים בבית הצדק העולמי, עד להחלטתו בני הדת נוהגים ללכת לפי מנהג המקום שבו הם מתגוררים. הנישואין הם מונוגמיים. על פי ההלכה מותר לגבר לשאת שתי נשים אך מובהר בהלכה שמצופה מגבר להסתפק באישה אחת.
הלכות
תקופת האירוסין או שידוכין לא תעלה על 95 ימים ואם לא התחתנו בתום התקופה יהיה עליהם להתארס מחדש. חובה זאת קיימת על מאמינים שהגיעו מפרס וממשיכים את המסורות הפרסית. מאמינים במערב אינם מחויבים להלכה זאת. אם הזוג מעורב הלכה זאת אינה מחייבת על מנת לא לכפות על בן הזוג המערבי את התרבות הפרסית. אין איסור על קיום טקס נישואים אזרחי או טקס נישואין של דת אחרת אבל קיימת חובה לבצע את הטקס הבהאי בנוסף.
זכויות בני הזוג
אישה וגבר שווים זה לזה בזכויותיהם. קיים איסור על הבעל להכות את אשתו. שניהם יכולים להגיש בקשה להפסקת הנישואין (גירושין). הגבר יכול להתחתן עם אישה נוספת, אבל פוליגמיה אינה מומלצת על פי ההלכה ועליו להסתפק באישה אחת. לעומת זאת האישה אינה יכולה להינשא לגבר נוסף.
מוהר
הגבר צריך לשלם לאישה סכום מינמלי של 19 "מת'קאל" כסף טהור אם הם גרים בכפר או 19 "מת'קאל" זהב טהור אם הם גרים בעיר. הוא יכול לשלם עד 95 "מת'קאל" אך הבהאים מעודדים לשלם את הסכום המינימלי. מטרת התשלום היא לסמן את הפורמליות של טקס הנישואין. אם הגבר לא יכול לשלם מיידית את הסכום הוא יכול לתת לה כתב התחייבות לתשלום עתידי. הגבר יכול להתנות את המוהר בבתולין של אשתו. במקרה שהוא עושה כן ולאחר הנישואין מתברר שאשתו אינה בתולה כפי שטענה הוא זכאי לקבל את הכסף בחזרה.
טקס הנישואין
לפני הטקס בני הזוג צריכים ליצור קשר עם המועצה הבהאית המקומית על מנת לקבל אישור לחתונה, כאשר הם ניגשים למועצה עליהם להביא עימם: הטקס במקומות שבהם ניתן נערך מול מועצה של 9 אנשים (נשים וגברים) ובנוכחות של שני עדים כשרים. במקומות בהם אין מועצה הוא נערך מול שני עדים כשרים ואם יכול להגיע נציג של המועצה. הטקס עצמו הוא קצר ביותר, עורך הטקס מבקש מבני הזוג להגיד את תפילת הנישואין והם עונים על כך: "אנו, כולנו, באמת נציית לרצון האל"
הם נשאלים האם הם מוכנים להינשא זה לזו ועל שניהם להשיב על השאלה בחיוב על מנת להינשא. לאחר מכן שואלים שוב את ההורים החיים או האפוטרופסיים של שני בני הזוג האם הם מאשרים את הנישואים. לאחר מכן עליהם לחתום על חוזה הנישואין ולתת אותו לנציגי המועצה שנמצאים בטקס. את תעודת הנישואין מנפיקה המועצה לאחר מכן בשלושה עותקים; אחד לבעל, אחד לאישה ואחד למועצה. במקרה של נישואין עם מישהו שאינו בהאי, ניתן לערוך את הטקס הבהאי במקום הפולחן של הדת האחרת. בנוסף ניתן לקיים את טקס הנישואין של הדת השנייה כל עוד הבהאי לא צריך להתחייב שהוא אינו מאמין בדת אחרת כחלק מהטקס. במקרה של עריכת הטקסים בזה אחר זה צריך להיות ברור שהופסק הטקס של הדת הראשונה והתחיל הטקס הבהאי ואין לשלב את שני הטקסים ביחד. שני הטקסים צריכים להתקיים לפני מימוש הנישואין אבל אין זה משנה איזה טקס הוא ראשון. הגשת אלכוהול מותרת בחתונה מעורבת בלבד אם מי שאינו בהאי רוצה בכך, אך קיים איסור להגיש אותו למשתייכים לדת הבהאית.
מוות
בן הזוג שמתאלמן יכול להינשא מחדש ללא הגבלות שונות מאלה שקיימות על אדם רווק. מהאישה מצופה לחכות את כמות הזמן הנהוגה על פי מנהג המקום אך לא קיים פרק זמן אליו היא מחויבת.
עילות גירושין
רצון לגיטימי של בני הזוג בהתאם לשיקול הדעת של המועצה המקומית.
זכויות וחובות בני הזוג
שניהם זכאים להגיש בקשה לגירושין במועצה המקומית. אם הבקשה מגיעה לאחר שהתקיימו יחסי אישות עליהם להמתין שנה כאשר הם חייבים בנפרד לנסות להגיע לשלום בית, לאחר תום השנה הם יוכלו להתגרש אם עדיין ירצו בכך, כאשר מספיק רצון של אחד מן הצדדים על מנת שהגירושין יתקיימו. אם הבקשה היא טרם קיומם של יחסי אישות, בני הזוג יכולים להתגרש במיידית.
חתונה לאחר הפסקת הנישואין
שני בני הזוג יכולים להינשא בשנית לאחר הגירושין מבלי שקיימות מגבלות מיוחדות, אך הרצון להינשא לאחר לא יכול להיות העילה לגירושין של בני הזוג. אם ישנו נוהג במקום מגוריהם של בני הזוג מקובל לקיים אותו.
טקס הגירושין
לא קיים טקס גירושין אך ישנה חובה להתייצב מול המועצה המקומית הבהאית בתום השנה ולהכריז שהם עדיין רוצים להתגרש.
מזונות אישה
הבעל צריך לשלם לאישה מזונות במשך השנה בה הם פרודים, אלא אם הפירוד הוא רצון האישה וסיבתו אינה לגיטימית. מזונות אלו נוצרו על מנת שהאישה תוכל להתקיים בתקופה בה היא אינה נשואה לאף אדם בחברות שבהן אסור לאישה לעבוד.
מזונות ומשמורת ילדים
אין חוקים בהאים בנוגע למזונות ומשמרות, ואלו נקבעים על ידי המועצה האזורית כאשר השיקול המרכזי הוא טובת הילד ותוך התחשבות ביכולת ההשתכרות של שני ההורים. בגיל בגרות יכול הילד להיות לבחור היכן הוא רוצה לגור. מכיוון שהסכם הגירושין כולל את המזונות והמשמורת ועליו לעבור אישור של בית משפט במדינות המערב, ניתן להניח שהסכם זה יהיה תואם את הערכים של המדינה בה מתגורר הזוג. אין קביעה הלכתית על חובה במזונות ילדים על פי החוק הבהאי.
הלל זיידמן
הלל זיידמן (ז' בכסלו תרע"ה, 25 בנובמבר 1914 - ג' באלול תשנ"ה, 29 באוגוסט 1995), היה עסקן חרדי בפולין ובניו יורק, סופר ופובליציסט.
ביוגרפיה
נולד בבוצ'אץ' שבגליציה. היה מקורבם ואיש אמונם של מנהיגיה הרוחניים של אגודת ישראל, במיוחד היה מקורב לחפץ חיים, האמרי אמת מגור ולר' חיים עוזר. בשל קרבתו זו מונה בין שתי מלחמות העולם למזכיר אגודת ישראל בפולין ולמזכירם של חבריה בסיים הפולני. עסק בהסברת היהדות מול התעמולה האנטישמית ופרסם ספרים ומאמרים, גם בפולנית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה מראשי הקהילה היהודית בוורשה, ומנהל ארכיון הקהילה. תיעד ביומנו את המתרחש בגטו, וכתב היד עבר גלגולים רבים והתפרסם כ"יומן גטו ורשה". ביומן מתואר גם מרד גטו ורשה.
בתום המלחמה נרתם זיידמן לסיוע לפליטים במחנות. לאחר מכן היגר לארצות הברית, שם השתלב בעסקנות ציבורית. היה מקורב לרב יוסף אליהו הנקין, לרב יוסף דב סולובייצ'יק ולרבי מנחם מנדל שניאורסון. כמו כן התקרב לתנועת 'חירות'.
ערך את כתב העת היידי "די אידישע וואך" ("השבוע היהודי") בניו יורק. בתקופה מאוחרת יותר כתב גם בעיתונים הצופה ושערים וב דער אלגמיינר זורנאל.
חותנו היה הרב צבי יעקב אבראהאם, מראשי קהילת יהודי טרנסילבניה.
זיידמן נפטר בניו יורק.
ספריו
השתתף בכתיבת הקובץ אלה אזכרה, על תולדות אישים שנספו בשואה.
בורגול
בּוּרְגוּל (מערבית: بُرْغُل, תעתיק מדויק: בֻרְעֻ'ל; בעברית מקראית: רִיפוֹת) הוא מוצר מזון ים-תיכוני העשוי מגרגרי חיטה מבושלת, שיובשה ונגרסה.
השם העברי המקורי לבורגול הוא "ריפות", כנזכר בספר שמואל:.
מאכלים נפוצים העשויים מבורגול הם קובה מטוגנת (נבלוסיה), סוג של מג'דרה - בורגול מבושל עם עדשים ושמן וסלט הטאבולה הנעשה מבורגול מושרה ומרוכך בליווי ירקות ועשבי תיבול.
בהלכה
בפסח הבורגול נחשב חמץ, כיוון שעבר בישול במים.
ברכתו של הבורגול היא מזונות, כיוון שהוא נחשב לתבשיל. הברכה האחרונה שיש לברך עליו היא 'על המחיה'.
אלן ברסה
אלן ברסה (באלפבית לטיני: Alain Berset; נולד ב-9 באפריל 1972) הוא פוליטיקאי שווייצרי, המכהן כנשיא שווייץ ה-175 למניין, וכיהן בתפקיד בעבר גם בשנת 2018.
ביוגרפיה
ברסה נולד בפריבור ב-9 באפריל 1972, בנם של מוֹרֶה ומוכרת ספרים. הוא למד מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטת נשאטל, שם היה למוסמך אוניברסיטה במדע המדינה ב-1996 וקיבל תואר דוקטור בכלכלה ב-2005. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא השפעתה של ההגירה בינלאומית על תנאי העבודה המקומיים.
ברסה עבד כעוזר מרצה וחוקר במכון לכלכלה אזורית באוניברסיטת נשאטל מ-1996 ועד 2000, כשעבר למכון למחקר כלכלי בהמבורג שבגרמניה בהמשך שנה זו. באותה השנה היה חבר באספה המכוננת של הקנטון פריבור וכיהן כנשיא הקבוצה הפרלמנטרית הסוציאל-דמוקרטית של הקנטון עד 2004. הוא כיהן גם בפרלמנט הקהילתי של בלפאקוס בשנים 2001–2003. ב-2002, נתמנה ליועץ אסטרטגי עבור המחלקה לעניינים כלכליים של נשאטל.
ב-2011 נבחר לכהן במועצת הברית (ממשלת שווייץ) והחל בכהונתו בה ב-2012, בתפקיד שר הפנים (ראש המחלקה לענייני פנים) במקומו של דידייה בורקהלטר, שנתמנה לשר החוץ.
ב-2017 כיהן כסגן נשיאת שווייץ דוריס לויטהרד ובשנת 2018 היה נשיא שווייץ, במקביל לתפקידו כשר הפנים. מכהן כנשיא שווייץ לשנת 2023.
ברסה נשוי למוריאל זנדר-ברסה ואב לשלושה ילדים. המשפחה מתגוררת בביפו (Belfaux), כפר השוכן ליד עיר הולדתו פריבור.
חוף המפרץ של ארצות הברית
חוף המפרץ של ארצות הברית (באנגלית: Gulf Coast of the United States), שהאמריקנים מכנים לעיתים "החוף הדרומי" (South Coast), כולל את חופיהן של מדינות ארצות הברית על מפרץ מקסיקו: טקסס, לואיזיאנה, מיסיסיפי, אלבמה ופלורידה המכונות לכן "מדינות המפרץ" (Gulf States). כל מדינות המפרץ שוכנות בדרום ארצות הברית.
דוד רוקח
ביוגרפיה
דוד רוקח נולד בעיר למברג (לביב) שבגליציה ההאוסטרו-הונגרית (כיום בחלק האוקראיני של גליציה) בשנת תרע"ו-1916. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל, ובהּ סיים את לימודיו כמהנדס.
חוף המפרץ של ארצות הברית
הכלכלה של אזור חוף המפרץ נשלטת על ידי תעשיות הקשורות לדיג, תעופה וחלל, חקלאות ותיירות. המרכזים העירוניים הבולטים באזור הם (ממערב למזרח) בראונסוויל, קורפוס כריסטי, יוסטון, באטון רוז', ניו אורלינס, בילוקסי, מוביל, פנסקולה, טמפה וסראסוטה. ברובם יש נמלים גדולים.
דוד רוקח
ביוגרפיה
ספר שיריו הראשון, "בגשר היעוד", יצא לאור בשנת תרצ"ט-1939. ומאז ועד מותו פרסם כעשרה ספרי שירה. שיריו זכו להצלחה והערכה מחוץ לישראל, בעיקר בגרמניה ובשווייץ; בין מתרגמי שירתו היו המחזאי הנודע פרידריך דירנמאט והמשורר פאול צלאן, אם כי זה התייחס אל השירים כ"חומר בינוני". בארץ לא התקבל כמשורר חשוב, וזכה להערכה רק בקרב מעטים. הצייר יוסל ברגנר אייר אחד מספרי השירה שלו. רבים משיריו תורגמו לגרמנית.
חוף המפרץ של ארצות הברית
גאוגרפיה
חוף המפרץ כולל לשונות ים, מפרצים, ולגונות רבים. כמו כן נשפכים לחוף זה נהרות רבים, שהגדול בהם הוא נהר המיסיסיפי. מרבית הקרקע לאורך חוף המפרץ היא, או שהייתה, ביצתית. בעוד שהחלקים המערביים של חוף המפרץ בנויים מאיי מחסום וחצאי איים מרובים, כולל האי פדרה (Padre Island) שאורכו 210 קילומטרים והאי גלווסטון (Galveston Island) השוכנים בטקסס. צורות נוף אלו מגינות על לשונות ים ומפרצים רבים משום שהן מהוות מחסום לגלים. החלק המרכזי של חוף המפרץ, ממזרח טקסס ודרך כול לואיזיאנה, בנוי בעיקר מאדמות ביצה. החלק המזרחי של חוף המפרץ, בעיקר באזור פלורידה, מנומר במפרצים ולשונות ים רבים.
סביב רצועת החוף משתרע "מישור חוף המפרץ" (Gulf Coastal Plain). הוא מתחיל במזרח בפנהנדל של פלורידה (Florida Panhandle), משתרע על שני שלישים מדרום מערב אלבמה, בחלקים של מערב טנסי וקנטקי, דרום מערב ארקנסו, דרום לואיזיאנה, הפינה הדרום מזרחית של אוקלהומה וחלקה המזרחי של מדינת טקסס. הוא נמשך לאורך המפרץ בצפון מזרח ובמזרח מקסיקו עד מפרץ קמפצ'ה.
דוד רוקח
ביוגרפיה
ספר שיריו "טוחן אבנים", יצא בהוצאת ספרית הפועלים בשנת 1981.
חוף המפרץ של ארצות הברית
כלכלה
חוף המפרץ הוא מרכז של פעילות כלכלית. אדמות הביצה לאורך חופי טקסס ולואיזיאנה משמשות אזורי רבייה ובתי גידול לבעלי חיים ימיים המאפשרים תעשייה המבוססת על דיג וקציר של חסילונים. נמל דרום לואיזיאנה (Port of South Louisiana) הצמוד לניו אורלינס ונמל יוסטון הם שניים מבין עשרת הנמלים הגדולים ביותר בעולם לפי נפח מטענים. נכון ל-2004 שבעה מתוך עשרת הנמלים הפעילים ביותר בארצות הברית שוכנים על חוף המפרץ.
גילוי מרבצי הנפט והגז הטבעי לאורך החוף ובעומק הים, יחד עם הגישה הקלה לספנות, הפכו את חוף המפרץ ללב התעשייה הפטרוכימית בארצות הברית. לאורך החוף ומולו יש קרוב ל-4,000 אסדות קידוח.
דוד רוקח
ביוגרפיה
דוד רוקח נפטר בשנת 1985, בזמן ששהה בדיסבורג לרגל.
חוף המפרץ של ארצות הברית
כלכלה
בנוסף לתעשיות הנ"ל, יש באזור תעשיות חשובות נוספות כולל תעופה וחלל ומחקר ביורפואי, כמו גם תעשיות ותיקות דוגמת חקלאות, ותיירות, במיוחד מאז התפתחות חוף המפרץ החל בשנות ה-20 של המאה ה-20 והגידול בעושרם של תושבים בארצות הברית.
היסטוריה
ההיסטוריה של חוף המפרץ מהווה חלק חשוב בהיסטוריה של ארצות הברית, כשם שחוף המפרץ חשוב מבחינה כלכלית לארצות הברית כיום. ובעבר, על פי טענה השנויה במחלוקת, הוא היווה חלק חשוב עוד יותר של ארצות הברית.
האירופאים הראשונים שהתיישבו באזור חוף המפרץ היו בעיקר צרפתים וספרדים. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 הפך חוף המפרץ להיות חלק מארצות הברית בעקבות רכישת לואיזיאנה והמהפכה הטקסנית. ככל שהאוכלוסייה בארצות הברית הרחיבה את גבולותיה מערבה כך היה חוף המפרץ לאבן שואבת טבעית בדרום שבו הייתה גישה לנתיבי ספנות ולמסחר מקומי ובינלאומי. התפתחות גידול הסוכר והכותנה (שהתאפשרו בעזרת העבדות) גרמו לדרום לשגשג. בשל מיקומה במפרץ על שפך נהר המיסיסיפי הייתה העיר ניו אורלינס באמצע המאה ה-19 לעיר הגדולה ביותר בארצות הברית שאינה שוכנת על החוף המזרחי והעיר הרביעית בגודלה בארצות הברית בסך הכול.
שני מאורעות עיקריים היו נקודות מפנה בהיסטוריה המקומית של אזור חוף המפרץ. הראשון שבהם היה מלחמת האזרחים האמריקנית, שגרמה לנזק כבד לכמה מגזרים כלכליים בדרום, כולל חוף המפרץ. המאורע השני היה סופת ההוריקן בגלווסטון. יחד עם ניו אורלינס הייתה גלווסטון בשלהי המאה ה-19 אחת הערים המפותחות ביותר באזור. והרובע הפיננסי שבה היה מכונה "וול סטרייט של הדרום" (Wall Street of the South). הסופה הרסה את מרבית העיר (שלא שבה מאז לתהילתה בעבר) וגרמה לנסיגה בהתפתחות באזור.
למרות ההוריקנים התפתח אזור חוף המפרץ בצורה דרמטית במהלך המאה ה-20. חוף המפרץ מאוכלס בצפיפות. התעשייה הפטרוכימית, שהחלה עם גילוי הנפט בטקסס והתרחבה בעקבות גילוי הנפט במימי המפרץ, הייתה המנוע לצמיחה כלכלית במרכז ובמערב המפרץ והולידה תעשיות משנה באזורים אלו. טקסס נהנתה במיוחד מתעשייה זו במהלך המאה ה-20 והגיוון הכלכלי הפך את המדינה לאבן שואבת עבור מהגרים ולמשכנם של יותר חברות בדירוג 500 החברות המובילות של כתב העת Fortune מאשר כל מדינה אחרת בארצות הברית. גם פלורידה שגשגה, כשמנוע הצמיחה העיקרי הוא תעשיית התיירות המבוססת, אבל גם בשל מעמדה כשער לאיים הקריביים ולאמריקה הלטינית. נכון ל-2006 היו שתי מדינות אלו במקום השני ובמקום הרביעי בהתאמה ברשימת המדינות המאוכלסות ביותר בארצות הברית. השגשוג הכלכלי באזורים אחרים במפרץ היה מצומצם יותר, אבל ההתפתחות הכלכלית שהוזנה על ידי התיירות הגדילה משמעותית את מחירי הרכוש שלאורך החופים, עובדה המהווה סכנה חמורה למערכות האקולוגיות יקרות הערך, אבל הפגיעות של חוף המפרץ.
אסונות טבעיים ומעשי ידי אדם
אזור חוף המפרץ סובל תדיר מהוריקנים כמו גם שיטפונות וסופות רעמים עזים.
בנוסף להוריקן שהוזכר לעיל שבו נהרסה העיר גלווסטון ב-1900 נפגע חוף המפרץ מהוריקנים רבים אחרים. ב-2005 פגע הוריקן קתרינה בחוף המפרץ כהוריקן מדרגה 3. היה זה ההוריקן ההרסני ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, שגרם לנזקים בשווי של כ-80 מיליארד דולר, ולמותם של כ-1,800 בני אדם. ב-2008 שוב פגע הוריקן הרסני בחוף המפרץ. בשל גודלו העצום גרם הוריקן אייק להרס מחוף לואיזיאנה ועד אזור מחוז קנדי בסמוך לקורפוס כריסטי. בנוסף גרם הוריקן אייק לשיטפונות ולהרס רציני לאורך קו החוף של המיסיסיפי ובפנהנדל של פלורידה. בסופה נהרגו 112 איש ומעל ל-300 איש נעלמו ולא נמצאו מאז. הוריקן אייק היה הסופה השלישית ברשימת הסופות ההרסניות בתולדות ארצות הברית והיא גרמה לנזק שהוערך במעל ל-25 מיליארד דולר לאורך החוף, מאות אלפי תושבים נותרו בלא קורת גג, והיא גרמה למבצע החיפוש וההצלה הגדול ביותר בתולדות ארצות הברית.
סופות טורנדו נדירות באזור החוף, אבל הן מתחוללות מדי פעם, לעומת זאת התדירות שבה הן מתחוללות בעומק היבשה של מדינות חוף המפרץ גדולה בהרבה.
רעידות אדמה נדירות מאוד באזור מפרץ מקסיקו, אבל רעידת אדמה מפתיעה שהתחוללה במפרץ מקסיקו ב-10 בספטמבר 2006 הורגשה בערים מניו אורלינס ועד טמפה.
לאסונות הטבע מצטרפים מדי פעם אסונות מעשי יד אדם. האסון הגדול ביותר אירע באפריל 2010. בדליפת הנפט במפרץ מקסיקו נשפכו לים כ-780 מיליון ליטרים של נפט גולמי שגרמו לנזק אקולוגי גדול במפרץ עצמו ועל חופי מדינות אלבמה ולואיזיאנה. בעיקר נפגעו אוכלוסיות של בעלי חיים ימיים: לווייתנים, דולפינים, דגים, סרטנים ואלמוגים וכן עופות דוגמת השקנאי החום.
פיסול
פיסול הוא ענף בתחום האֳמָנוּת, במסגרתו יוצר האָמָּן (בקמץ קטן, כלומר יש לקרוא: אוֹמָּן) יצירה בעלת איכות תלת-ממדית. השינוי אשר מבצע הפַּסָּל הוא לרוב שינוי פיזי, על ידי שינוי והתאמה של חומרים, אולם באמנות המודרנית קיימת האפשרות גם לשינוי סמנטי של החומר, כלומר לבדיקת יחסו של האובייקט התלת-ממדי אל הסביבה. התוצאה של שינויים אלו מכונה "פֶּסֶל".
בניסיון לענות על שאלת הגדרתו של המדיום, מבחין מחקר תולדות האמנות בין פיסול אנדרטאות, פיסול בקנה מידה קטן ו"אמנות זעירה". הבחנה זו התבססה הן על ערכים כגון גודלו של הפסל ומיקומו במרחב, והן על הערכה שיפוטית של חשיבות היצירה. "אמנות זעירה" (Minor Art), להבדיל משאר סוגי הפיסול המסורתיים, נתפסה כקטגוריה המכילה מגוון של חפצים קטנים, כגון פסלונים, נרות חרס מעוטרים, קופסאות מקושטות, מטבעות ומדליות שעליהן חקוק תבליט וכדומה. על פי רוב, אלו הם חפצים בעלי שימוש ולא נועדו רק לקישוט. המחקר העכשווי מגדיר חפצים אלו כשייכים לתחום העיצוב. ההבחנה בין פיסול אנדרטאות לפיסול היא מסובכת ובעייתית יותר, כיוון שההפרדה בין תחומים אלו מטושטשת כיום לחלוטין. הבחנה נוספת הקיימת בחקר הפיסול הקלאסי היא בין פסל, החופשי מכל עבריו, לבין תבליט, הצמוד לאלמנט אדריכלי.
במהלך המאה ה-20 השתנתה באופן רדיקלי הגדרתו של מדיום הפיסול, עם כניסתן של טכניקות חדשות כגון וידאו ארט, רדי מייד, אמנות אדמה, מיצג, מיצב וכדומה. לצד השינוי המושגי שהתחולל, התלווה אל התהליך גם מהפך בתדמיתו החזותית של הפיסול - מדימוי של אובייקט בודד העשוי מאבנים חצובות, מתכת או עץ, הפך הפסל למגוון של אובייקטים העשויים מחומרים שונים ואף משילוב של חומרים וטכניקות, שינוי שערער על תחושת ה"נצחיות" של הפיסול הקלאסי.
הפיסול כאמנות
אסתטיקנים ותאורטיקנים של האמנות, בעיקר החל מהמאה ה-18, ניסו להגדיר את מהותו של הפיסול ביחס לכלי ביטוי אמנותיים אחרים. תפיסתם הייתה כי הפיסול עוסק בבחינת אלמנטים בחלל - נפח ותלת-ממדיות, תנועה ועוד. אולם, תפיסה מקובלת זו עומתה על ידי הנחות אסתטיות אלטרנטיביות שסירבו לראות בפיסול מהות שונה ממהותן של כלי ביטוי אמנותיים אחרים.
את תפיסת מעמדו של הַפַּסָּל לא ניתן לנתק מתפיסת מעמדו של הפיסול בכלל ביחס לאמנויות האחרות. ביוון העתיקה, למשל, נתפס הפיסול כאמנות בעלת אופי מימטי, לעומת אמנויות שעיסוקן הוא בשימור אובייקטים או אמנויות היוצרות אובייקטים. גם בימי הביניים נחשב הפיסול לנחות יחסית ונכלל בקטגוריית האמנויות המכניות ביחד עם החקלאות והנפחות. אולם יהיה זה בלתי מדויק להגדיר את תפיסת מעמד הַפַּסָּלִים, בייחוד אלו מן העת העתיקה, כאומנים טכניים בלבד. עצם העובדה שידועים לנו שמותיהם של הפסלים היוונים גדולים, כגון פידיאס, פרקסיטלס, מירון ואחרים, מעידה על חשיבות יצירתם בעיני בני התקופה.
הפיסול נחשב כ"תחום מרגיע" ולכן אנשים רבים מרבים לעסוק בו כדי להירגע נפשית.
הפיסול כבריאה
בתרבות המערב מופיעה פעולת הפיסול כייצוג של בריאה. מוטיב זה ניתן לפגוש בכמה מקורות ספרותיים. אחד מן המקורות המוקדמים לכך נמצא בספר "מטמורפוזות", שבו מביא אובידיוס את סיפור הבריאה ומתאר אותה באמצעות דימויים פיסוליים: "וממנו בן-יפט חומר לקח ובללו במי-גשם וייצר את צלם בן האדם בצלמם של אלים, אדוני-כל-הטבע?" סיפור נוסף המופיע ב'מטמורפוזות' הוא סיפורו של פיגמליון, המפסל פסל של אישה בשם גאלאטאה, בעלת יופי וחן "שאינם מצויים בבת-אישה על אדמות". האלה ונוס מקימה את הפסל לתחייה ופיגמליון נושא אותה לאישה.
גישה זו, הרואה בפסל מעין 'בורא', צוינה בכמה סיפורים ביוגרפיים אודות פסלים שונים שתפסו את מלאכת הפיסול בצורה דומה. אגדה ידועה מתארת את הפסל מיכלאנג'לו, שבסיום העבודה על הפסל "משה" הכה על ברכו של הפסל בפטיש וביקש ממנו "לקום לתחייה". גישה זו מופיעה גם באמנות המודרנית; הפסל אוגוסט רודן, לדוגמה, יצר פסל בשם "יד אלוהים" (1902), הנקרא גם "הבריאה", ובו "נולד" הדימוי הפיגורטיבי מתוך גוש החומר שבידו של הפסל.
הפיסול כחיקוי המציאות
תפיסות פופולריות מודרניות רואות באמנות שילוב שבין רצון להבעה אישית של האמן לבין רצון לחיקוי המציאות (מימזיס) ביצירה האמנותית. תפישת האמנות כחיקוי פשוט וישיר של המציאות בנוסח המקורי של המושג לא הייתה מקובלת בעיני אמנים ואסתטיקנים במשך רוב ההיסטוריה של האמנות. למעשה, גם הפילוסופים היוונים אפלטון ואריסטו לא תפשו את החיקוי כפעולה המובילה ישירות אל המציאות.
בחיבור "האידאה של הפסל, הצייר והאדריכל" (1664) מאת היסטוריון האמנות בן המאה ה-17 ג'ובאן פייטרו בלורי, חוזר המחבר אל הפילוסופיה הנאופלטוניסטית, וטוען כי תפקידו של הפסל (והאמן בכלל) הוא להציג את יופיו של הטבע בצורה מושלמת, העולה אף על הטבע האמיתי. הוא מצטט את דבריו של פרוקולוס: "אם תיקח אדם עשוי בידי הטבע ואדם אחר מעוצב על ידי אמנות הפיסול, יהא האדם הטבעי פחות מובהק, משום שהאמנות פועלת ביתר קפדנות". בהמשך מציב בלורי את הניתוק מן הטבע הממשי, כלומר את ההתרכזות באידאה, כפרקטיקה הרצויה לפסל: "דופי זה לא יוחס לפידיאס, אשר צורות גיבוריו ואליו עוררו את התפעלות הצופים, כי הוא היה מחקה את האידאה יותר משהיה מחקה את הטבע". את היחס בין האידאה לבין הטבע מתאר בלורי ככוח דמיון בעל 'זיקה' לטבע.
העת העתיקה
הפיסול הוא אחד מענפי היצירה האנושית הקדומים ביותר. כבר בתקופה הפרהיסטורית אנו מוצאים פיסול קטן-ממדים של דמויות אנושיות, כגון פסלים מטיפוס "צלמית ונוס".
סוציולוגים מודרניים טוענים כי הולדתה של הדת המאורגנת, שהתרחשה לדעתם ביחד עם בנייתה של חברת קבע לפני כ-10,000 שנה, הייתה מניע עיקרי לביסוס תפיסות מאגיות של הפיסול. גישת החוקרים רואה ביצירת האובייקטים הפיסוליים הללו ביטוי לרצון להשפעה ישירה על הטבע. מחקר זה מפותח בייחוד סביב חקר האנימיזם וביטויו הפיסולי המובהק - עמוד הטוטם.