cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב סטלינגרד
מבצע "סטורן קטן"
במשך היומיים הבאים ניסה מאנשטיין ללא הצלחה לקבל אישור מהיטלר לפינוי כיס סטלינגרד. בינתיים ספגו כוחותיו של הות אבדות כבדות בלחימה סביב ראש הגשר שלהם מצפון לנהר מישקובה, ומצבה של קבוצת הארמיות דון הידרדר במהירות נוכח המשך התקדמות הכוחות הניידים הסובייטיים לאזורי העורף שלה. לבסוף, ב-23 בדצמבר בערב הורה מאנשטיין להות להתחיל לסגת לקו נהר אקסאי, ולהעביר את דיוויזיית הפאנצר ה-6 (שכללה את רוב כלי הרכב המשוריינים שנותרו לו) מערבה, כדי לתגבר את קורפוס הפאנצר ה-48.
למחרת פתחו הארמייה ה-51 וארמיית המשמר השנייה, שתוגברו עד שכללו כ-150 אלף חיילים ו-630 טנקים, במתקפת נגד חזקה מדרום לסטלינגרד. המתקפה הסובייטית העיקרית הונחתה על הכוחות הרומניים, שהגנו על האגף המזרחי של קורפוס הפאנצר ה-57, גרמה להם אבדות כבדות ואילצה את כוחותיו של הות לסגת במהירות לעמדות המוצא שלהם כדי להינצל מכיתור. ב-29 בדצמבר נאלצו שארית כוחות הציר לפנות גם את קוטלניקובו ולסגת לעבר נהר סאל. כישלון מבצע החילוץ של הות, ביחד עם הצלחת מבצע "סטורן קטן", שאילץ את מאנשטיין להתרכז במאמץ למנוע מהכוחות הסובייטיים להגיע לים אזוב ולסגור את פתחת רוסטוב על הדון, חרצו למעשה את גורל הארמייה השישית הנצורה בסטלינגרד.
קיימת מחלוקת היסטורית סביב השאלה, האם הארמייה השישית הייתה צריכה לנסות לפרוץ החוצה מ"כיס סטלינגרד" במהלך חמשת הימים (19 - 23 בדצמבר) בהם נמצאו כוחותיו של הות במרחק קצר יחסית ממנה. בראייה לאחור, פריצה החוצה הייתה הסיכוי היחיד להציל לפחות חלק מכוחות הארמייה מהשמדה. אולם נראה שסיכויי ההצלחה של מהלך כזה היו קלושים. הארמייה השישית סבלה ממחסור חמור בדלק, ונותרו ברשותה רק מעט טנקים כשירים לתנועה. ניסיון לפריצה רגלית, תוך נטישת רוב כלי הרכב הממונעים, מול כוחות סובייטיים עדיפים בהרבה, היה הימור מסוכן, שהיה עלול להסתיים בהשמדת רוב הכוחות הפורצים בערבה השטוחה מדרום לסטלינגרד. השמדת הארמייה השישית הייתה משחררת כוחות סובייטיים חזקים, שרותקו למצור על כיס סטלינגרד, ואולי אף מאפשרת לצבא הסובייטי לנתק ולהשמיד את קבוצת ארמיות A באזור הקווקז.
חיסול הכוחות הגרמניים בכיס סטלינגרד
כבר בראשית דצמבר 1942 ניסו הכוחות הסובייטיים לחסל את הכוחות הגרמניים המכותרים בכיס סטלינגרד. אולם המתקפה נכשלה, תוך אבדות כבדות, משום שלא הוכנה כראוי. המודיעין הסובייטי העריך בטעות שבתוך כיס סטלינגרד מצויים כ-80 אלף חיילים גרמנים בלבד, וכתוצאה מכך סבר הפיקוד הסובייטי שניתן יהיה לחסל את הכוח המכותר בקלות יחסית. בעקבות כישלון ההתקפה הראשונה על כיס סטלינגרד הבין הפיקוד העליון הסובייטי, שיש צורך לרכז כוחות גדולים, ולתגבר את כוחותיו בטבעת הכיתור הפנימית, כדי להשלים את חיסול אגד הכוחות הגרמני המכותר. קונסטנטין רוקוסובסקי, מפקד חזית הדון ואחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום, קיבל את הפיקוד על הכוחות, שנועדו לבצע את המתקפה הסופית על כיס סטלינגרד, והופקד על תכנון המבצע. אולם קשיים לוגיסטיים והעברת חלק מכוחות העתודה הסובייטיים דרומה כדי להדוף את ניסיון החילוץ של הרמן הות באמצע דצמבר, גרמו לדחיית המתקפה הסובייטית על כוחות הארמייה השישית לראשית ינואר 1943.
כישלון ניסיון החילוץ של הות פגע קשות במורל של חיילי הארמייה השישית הנצורים בכיס סטלינגרד. עד אמצע דצמבר הם עדיין היו במצב פיזי סביר, אף על פי שמנת המזון שניתנה להם קוצצה פעם אחר פעם. אולם ככל שהתארך המצור ומזג האוויר החורפי נעשה קשה יותר, החמיר מצבם של החיילים הנצורים, והם החלו למות במספרים גדולים. בסוף דצמבר כבר צנחו הטמפרטורות אל מתחת למינוס 20 מעלות, וחיילי הארמייה השישית, שלא היו מצוידים כראוי בבגדי חורף, החלו לסבול מכוויות קור ומהיפותרמיה. המחסור החמור בדלק גרם לכך, שלא ניתן היה לחמם כראוי את העמדות והמחפורות של החיילים, ומרבית כלי הרכב הממונעים הושבתו.
הפיקוד הסובייטי ריכז לקראת המתקפה הסופית על כיס סטלינגרד 47 דיוויזיות שכללו 280 אלף חיילים, כ-9,000 תותחים ומרגמות, 264 טנקים ו-400 מטוסים. הכוח התוקף לא נהנה מעדיפות מספרית גדולה על הכוחות הגרמניים הנצורים - שכללו בשלב זה פחות מ-200 אלף חיילים וכ-100 טנקים ותותחי סער מבצעיים - אך האחרונים סבלו מתת תזונה, מהעדר ציוד מתאים ללחימה בתנאי חורף וממחסור חמור בדלק ובתחמושת, ולכן התקשו להתגונן ביעילות.
ב-10 בינואר נפתח מבצע טבעת לחיסול כיס סטלינגרד בהפגזה עזה מאלפי תותחים ומטל"רים מדגם קטיושה. תוך שבוע כבשו הכוחות הסובייטיים כשני שלישים מהשטח של הכיס הגרמני, כולל שדה התעופה פיטומניק. רוב היחידות הגרמניות התגוננו בעוז ונלחמו עד הסוף, תוך שהן מסבות אבדות ניכרות לכוחות התוקפים (חזית הדון ספגה כ-22 אלף נפגעים בשבוע הראשון של המתקפה) ורק כמה אלפי חיילים נפלו בשבי. הכוחות הסובייטיים המשיכו להתקדם באיטיות, ולדחוק את שרידי הארמייה השישית מערבה אל חורבות סטלינגרד, שם המשיכה הארמייה ה-62 לתקוף את הכוחות שניצבו מולה. לאחר ארבעה ימים של התארגנות מחדש, פתחה חזית הדון ב-21 בינואר, במתקפה סופית על מה שנותר מהכיס הגרמני.
לקראת סוף ינואר החלה ההתנגדות הגרמנית להתפורר, והחיילים הגרמנים החלו להיכנע במספרים גדלים והולכים. ב-22 בחודש נפל שדה התעופה גומארק לידי כוחות הצבא האדום, ולמחרת נכבש גם מסלול הנחיתה האחרון שנותר בידי הגרמנים בסטלינגרדסקי. כתוצאה מכך, ניתן היה להמשיך להעביר אספקה לכיס סטלינגרד רק באמצעות הצנחה מהאוויר. ב-26 בחודש חברו יחידות מהארמייה ה-21 עם כוחות הארמייה ה-62 באזור תל מאמייב, והשלימו את ביתור כוחות הארמייה השישית לשניים. למרות מצבם הנואש המשיכו שרידי הכוחות הגרמניים להילחם בתוך חורבות סטלינגרד במשך שבוע נוסף. ב-31 בינואר נכנעו פאולוס (שהועלה ברגע האחרון לדרגת גנרל פלדמרשל על ידי היטלר) והכוחות הגרמניים בכיס הדרומי, אך הקורפוס ה-11 בחלקה הצפוני של העיר המשיך להילחם יומיים נוספים, ורק ב-2 בפברואר תמה הלחימה בסטלינגרד. פאולוס ועשרים ושניים גנרלים נוספים ועוד 91,000 חיילים גרמנים, רומנים ואיטלקים נשבו. כ-100 אלף חיילים נוספים מכוחות הציר נהרגו בלחימה או מתו מסיבות שונות במהלך חיסול כיס סטלינגרד. הצבא האדום לקח שלל כמויות עצומות של נשק וציוד כבד. מקורות סובייטיים טענו שבמהלך חיסול כיס סטלינגרד נלקחו שלל 750 מטוסים, 1,500 טנקים, 8,000 תותחים ומרגמות, ו-61,000 משאיות, אך אין ספק שמדובר במספרים מוגזמים מאוד. הכוחות הסובייטיים שהשתתפו ב"מבצע קלחת", ספגו במהלכו למעלה מ-50 אלף נפגעים ואיבדו כשני שלישים ממצבת הטנקים שהייתה להם בפתיחת המבצע.
החיילים שנלקחו בשבי בכיס סטלינגרד היו חלשים מרעב וממחלות, ולא קיבלו טיפול רפואי ראוי. חלקם נשלחו למחנות עבודה במזרח, שם מתו רבים מהם מתשישות ומרעב. כמה קצינים בכירים הוחזקו במוסקבה, ונוצלו לצורכי תעמולה. חלקם חתמו על הצהרות כנגד היטלר, ששודרו לכוחות הגרמנים. הגנרל ולטר פון זיידליץ-קורצבאך הציע אף להקים צבא גרמני אנטי נאצי מקרב השבויים, אך הצעתו נדחתה. רק כ-6,000 מהשבויים הצליחו לשרוד את השבי הסובייטי ולחזור לגרמניה, כשהאחרונים בהם שוחררו ב-1955.
הציבור הגרמני למד על גודל התבוסה רק בסוף ינואר 1943. משרד התעמולה של יוזף גבלס המשיך להסביר לגרמנים, עד שלב מאוחר בלחימה, כי הניצחון עדיין צפוי בחזית סטלינגרד. מספר שבועות לפני הכניעה נפסקו לפתע הדיווחים מהחזית, ולאחר מכן הוכרז על הכניעה. ב-18 בפברואר נאם גבלס בברלין את נאום "היכל הספורט", בו קרא לעם הגרמני להילחם "מלחמה טוטאלית" ולהקדיש לשם מטרה זו את כל משאביו.
סיכום
הניצחון הסובייטי במערכה באזור סטלינגרד, היה אולי נקודת המפנה המשמעותית ביותר במלחמת העולם השנייה, לפחות במסגרת המערכה נגד גרמניה הנאצית. היה זה הניצחון המכריע הראשון של הצבא הסובייטי במלחמה נגד גרמניה ובעלי בריתה. לאחר קרב סטלינגרד עברה היוזמה האסטרטגית לידי הצד הסובייטי, שהחזיק בה עד לתום המלחמה (למעט מספר חודשים באביב ובקיץ 1943), והצבא הגרמני החל בנסיגתו הארוכה מהשטחים אותם כבש בברית המועצות.
התבוסה בקרב סטלינגרד וכניעת שרידי הארמייה השישית היוו מהלומה קשה לנאצים ולמדינות הציר. מנגד הם תרמו להעלאת "רוח הלחימה" (esprit de corps) של הצבא הסובייטי, ושימשו מקור לעידוד ולתקווה עבור עמי ברית המועצות, וכל השותפים במערכה נגד גרמניה הנאצית (כולל לוחמי המחתרות האנטי-נאציות ברחבי אירופה הכבושה). קרב סטלינגרד הוכיח בפעם הראשונה, שניתן להביס את גרמניה הנאצית. הצבא הגרמני לא הצליח להתאושש לחלוטין מהאבדות הכבדות בכוח אדם ובציוד צבאי שספג במהלך המערכה באזור סטלינגרד.
בנוסף להשמדת כמעט שתי ארמיות גרמניות, שנלכדו בכיס סטלינגרד, הצבא הסובייטי הביס לחלוטין ארבע ארמיות של בעלות בריתה של גרמניה הנאצית (רומניה, איטליה והונגריה), שכללו כ-50 דיוויזיות, במהלך מתקפת החורף שלו, וגרם להן מאות אלפי נפגעים. כתוצאה מכך נאלצה ההנהגה הנאצית להסכים להוצאת מרבית הכוחות של אותן מדינות מהחזית הסובייטית, ובכך הקטינה באופן משמעותי את היקף הכוחות שעמדו לרשות הפיקוד הגרמני בחזית המזרחית.
הגורם העיקרי לתבוסה הגרמנית במערכה על סטלינגרד היה היגררות הפיקוד הגרמני למערכת התשה ושחיקה, בשטח בו לא ניתן היה להביא לידי ביטוי את יתרונות הצבא הגרמני בניהול לוחמת תנועה ולנצל את עדיפותו בטנקים ובמטוסים, החלטה שנבעה בעיקרה משיקולים פוליטיים של היטלר. גורם שני היה הזלזול של הפיקוד הגרמני ביכולות של הצבא הסובייטי ובכושר ההתאוששות שלו. הפיקוד של הארמייה ה-62, לעומת זאת, השכיל לנצל בצורה אופטימלית את היתרונות שהקנו לו התנאים הייחודיים של הלוחמה בתוך חורבות סטלינגרד (לוחמה בשטח בנוי). ברמה האסטרטגית, הפיקוד הסובייטי העליון הוכיח את עדיפותו על הפיקוד הגרמני. עדיפות שבאה לידי ביטוי בתכנון ובביצוע של מתקפת הנגד באזור סטלינגרד, ולאחר מכן של מבצע סטורן הקטן ושל המבצעים ההתקפיים הסובייטיים באזור הדון העליון בחורף 1942/1943.
באופן פרדוקסלי, דווקא ההתקדמות המהירה של הכוחות הגרמניים בשלבים הראשונים של מתקפת הקיץ הגרמנית, והשטחים הנרחבים שנכבשו על ידם בדרום ברית המועצות בחודשים יולי-ספטמבר 1942, סייעו ליצירת התנאים לתבוסת כוחות הציר במערכה על סטלינגרד. הם אילצו את הפיקוד הגרמני (שסבל ממחסור בעתודות) למתוח את כוחותיו עד קצה גבול היכולת, כדי להחזיק בשטחים הכבושים החדשים, ולהסתמך יותר ויותר על צבאות המדינות הגרורות של גרמניה הנאצית, כדי להגן על האגפים החשופים של הכוחות הגרמניים. הסתמכות הפיקוד הגרמני על חיילות המשלוח של רומניה, איטליה והונגריה בחזית הסובייטית הוכחה כטעות גורלית, ותרמה תרומה מכריעה להצלחת המתקפות הסובייטיות באזור סטלינגרד והדון בחורף 1942/1943. גורם נוסף להצלחת מתקפת הנגד הסובייטית היה העדר עתודות ניידות חזקות באזורי העורף של קבוצת ארמיות B. שני הגורמים הללו מסבירים מדוע זכתה המתקפה הסובייטית בחזית הדרום להישגים מרשימים כל כך, בעוד שהמתקפה הסובייטית המקבילה על בליטת רז'ב בחזית המרכזית (מבצע מארס) נכשלה, ולא זכתה להישגים קרקעיים משמעותיים.
אבדות הצדדים היריבים
קשה לתת אומדן מדויק של אבדות הצדדים היריבים במערכה סביב סטלינגרד. הסיבה העיקרית לכך היא העדר תיחום מוסכם של הזמן והמרחב הגאוגרפי במסגרתם התנהלה המערכה. נקודת הסיום של המערכה (2 בפברואר 1943) ברורה, אך אין הסכמה לגבי נקודת הפתיחה שלה. ניתן להתחיל אותה ב-17 ביולי 1942, כאשר הארמייה השישית נתקלה לראשונה בכוחות חזית סטלינגרד ממערב לעיקול נהר הדון, ב-23 באוגוסט, כאשר הכוח הראשון של הצבא הגרמני הצליח להגיע לוולגה מצפון לסטלינגרד, או ב-13 בספטמבר, כשהחלה המערכה בתוך העיר סטלינגרד. אותו דבר ניתן לומר לגבי תיחום המרחב הגאוגרפי במסגרתו התנהלה המערכה. אם נתייחס לשטח במסגרתו התנהלה מתקפת הנגד הסובייטית בנובמבר 1942, מדובר במרחב הגאוגרפי המשתרע בין נהר וולגה במזרח, נהר דון בצפון, נהר צ'יר במערב, ונהר אקסאי בדרום. אבל מבצע סטורן קטן, שנערך ממערב לנהר צ'יר, היה קשור באופן ישיר לקרב סטלינגרד, ולכן יש הצדקה לכלול גם את האזור במסגרתו התנהל מבצע זה במרחב הגאוגרפי במסגרתו התנהל קרב סטלינגרד.
אם נאמץ הגדרה מרחיבה של תיחום הזמן והמרחב של המערכה, ניתן להעריך שבמהלך המערכה באזור סטלינגרד ספגו כוחות הציר כ-750 אלף נפגעים: הצבא הגרמני ספג כ-500 אלף הרוגים, פצועים, נעדרים ושבויים, מתוכם כ-130 אלף נפגעים במהלך המערכה בתוך העיר (13 בספטמבר-18 בנובמבר 1942). הארמיות הרומניות השלישית והרביעית ספגו כ-172 אלף אבדות, ואילו הארמייה האיטלקית השמינית ספגה כ-85 אלף אבדות. הארמייה ההונגרית השנייה ספגה אף היא אבדות כבדות (כ-200 אלף נפגעים) במהלך המתקפה הסובייטית באזור הדון העליון, שבאה בעקבות קרב סטלינגרד. אולם אין הצדקה לכלול את אבדותיה במסגרת אבדות כוחות הציר במערכה על סטלינגרד, משום שלמתקפה על הארמייה לא היה קשר ישיר לקרב סטלינגרד, והיא התנהלה באזור העיר וורונז', מאות ק"מ מאזור סטלינגרד.
קשה לתת הערכה מדויקת של האבדות שספג הצבא הסובייטי במהלך המערכה. הצבא האדום לא ניהל רישום מסודר של מספרי הנפגעים שלו במהלך המלחמה, כל שכן במהלך הנסיגה המבוהלת בחזית הדרום בקיץ 1942, כאשר יחידות שלמות נעלמו וגורלן לא נודע. לפי החוקר הרוסי גריגורי קריוושייב, שלוש החזיתות הסובייטיות, שהשתתפו במערכה באזור סטלינגרד, ספגו בסך הכל כ-478 אלף הרוגים, נעדרים ושבויים וכ-650 אלף פצועים בשישה וחצי חודשי לחימה. בארבעת החודשים הראשונים של המערכה, בהם נמצא הצבא הסובייטי במגננה, הוא ספג 324 אלף הרוגים ונעדרים (מתוכם לפחות 100 אלף שבויים) ו-320 אלף פצועים. בחודשיים וחצי הבאים של המערכה, מפתיחת מתקפת הנגד הסובייטית ועד השלמת חיסול הכוחות הגרמניים שנלכדו בכיס סטלינגרד, ספגו הכוחות הסובייטיים 155 אלף הרוגים ונעדרים וכ-331 אלף פצועים נוספים.
בשלב הראשון של המערכה (יולי-אוגוסט 1942) ספג הצבא הסובייטי אבדות כבדות פי כמה (עד פי 10) מאבדות כוחות הציר. בתקופה בה התנהלה המערכה בעיקר בתוך העיר סטלינגרד ובסביבתה הקרובה (ספטמבר-נובמבר) השתפר יחס האבדות לטובת הצד הסובייטי, אך אבדות הצבא האדום עדיין עלו במידה רבה על אבדות הצד הגרמני, ואילו לאחר שהצבא האדום עבר למתקפה, התאזן יחס האבדות בין הצדדים היריבים, בעיקר כתוצאה מהאבדות שספגו הגרמנים במהלך חיסול "כיס סטלינגרד".
השלכות הקרב
התבוסה בקרב סטלינגרד והאבדות הכבדות שספג הצבא הגרמני במהלכו עוררו חרדה גדולה בציבוריות הגרמנית וחשש מפני הבאות. התבוסה האיצה את התארגנותם של גורמים המתנגדים למשטר הנאצי בקרב האוכלוסייה האזרחית בגרמניה ובפיקוד הצבא הגרמני. ב-18 בפברואר 1943 נשא יוזף גבלס נאום בארמון הספורט של ברלין בו קרא ל"מלחמה טוטלית" ולהתגייסות מלאה של האוכלוסייה נגד האיום "היהודי-בולשביקי" המתקרב מאסיה. קבוצת סטודנטים ממתנגדי המלחמה, אשר התאגדה בארגון שכונה "הוורד הלבן", הגבירה את פעולותיה על ידי חלוקת אלפי כרוזים ועלונים. מנהיגי הארגון נעצרו והוצאו להורג. אך עצם הקיום של גורמים אופוזיציוניים הגביר את המתח בקרב ההנהגה הנאצית הבכירה. חלק מחברי האליטה הצבאית, שהתנגדו עוד קודם לכן להמשך הלחימה, ראו בתוצאות הקרב הצדקה לפעולה נגד ראשי המשטר. הנינג פון טרסקו ביצע מספר ניסיונות להתנקש בהיטלר וב-13 במרץ 1943, הצליח להחדיר פצצה למטוסו, אך זו לא התפוצצה. בקיץ 1943 הוקם הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית מקרב הקצינים הגרמניים, שנפלו בשבי בסטלינגרד.
הקרב תרם לערעור הברית בין גרמניה לבין איטליה הפשיסטית. האבדות הכבדות שספגה הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי בקרבות באזור הדון, ובמיוחד נפילת מרבית חיילי העילית של הקורפוס האלפיני, הביאו לביקורת ציבורית גוברת באיטליה נגד ראשי המשטר הפשיסטי. שרידי הכוחות ששבו לאיטליה ובכללם הקצונה הבכירה, הוסיפו לליבוי ההתנגדות לרודן בניטו מוסוליני. תבוסת חיל המשלוח האיטלקי לברית המועצות, ביחד עם כניעת כוחות הציר במערכה בתוניסיה במאי 1943, וכיבוש סיציליה על ידי בעלות הברית המערביות ביולי אותה שנה, הובילו בסופו של דבר להדחתו של מוסוליני ולכניעת איטליה לבעלות הברית ב-9 בספטמבר 1943.
השמדת הארמייה ההונגרית השנייה במתקפת החורף הסובייטית, שבאה בעקבות קרב סטלינגרד והתבוסה הגרמנית בקרב גרמו לראש ממשלת הונגריה מיקלוש קאלאי לפתוח במגעים חשאיים עם הבריטים והאמריקנים, ויצרו מתיחות גלויה ביחסי ההנהגה ההונגרית עם גרמניה הנאצית. תוצאות הקרב הובילו גם לירידה חדה בפופולריות העממית של המנהיג הרומני יון אנטונסקו, ולהחלשת מעמדו גם בקרב חברי ממשלתו, שחלקם פתחו במשא ומתן עם בעלות-הברית המערביות במטרה להגיע להסכם נפרד עמן. השליט הספרדי פרנסיסקו פרנקו שבאופן רשמי הכריז על נייטרליות, אך תמך בעקיפין בגרמנים באמצעות הדיוויזיה הכחולה שנשלחה לחזית המזרחית, הבין שיש אפשרות ממשית שגרמניה הנאצית תפסיד במלחמה, וכתוצאה מכך הורה להוציא את הכוחות הספרדיים מהחזית הסובייטית לקראת סוף שנת 1943.
גם בממלכת בולגריה שהייתה חתומה על ההסכם התלת-צדדי ניכרו השפעותיו של הקרב. התבוסה הגרמנית הגבירה את ביטחונם של מתנגדי המשטר וחלה עלייה ניכרת במצטרפים לשורות הפרטיזנים מקרב האוכלוסייה הכללית בכלל ובני הקהילה היהודית בפרט. שיעור התמיכה העממית בפרטיזנים עלה והם תקפו ביעילות מתקני תשתית, בסיסי צבא ותחנות משטרה. במקביל חלחל הלחץ בו הייתה נתונה ההנהגה בברלין לכל דרגי הפיקוד והופעל לחץ כבד על בוריס השלישי, מלך בולגריה לצרף את צבאו ללחימה מחד ולהסכים לגירוש היהודים מהמדינה מאידך.
לתוצאות קרב סטלינגרד היו השלכות משמעותיות עבור יהדות רומניה. עד לתבוסה בסטלינגרד פעל שלטונו של יון אנטונסקו להגליית ולהשמדת היהודים מבסרביה ומבוקובינה. יתר יהדות רומניה סבלה מרדיפות, מאובדן האזרחות, מחוקים מפלים ומשוד נכסים, אך פרט למקרים בודדים לא הייתה הגליה ולא הייתה השמדה מאורגנת. בשלב זה הושג הסכם בין גרמניה הנאצית ובין רומניה לשליחת כל יתר יהדות רומניה ברכבות לבלז'ץ להשמדה. השלטונות כבר החלו את תיאום המשלוחים באמצעות הרכבת, כשהגיעו הידיעות על התבוסה בסטלינגרד. בעקבות התבוסה נסוג אנטונסקו מתוכנית השמדת יתר יהדות רומניה והקפיא את כל הפעולות בכיוון זה.
הנצחה
ב-22 בדצמבר 1942, עוד בטרם הסתיימה המערכה בסטלינגרד, הוציאה הסטבקה הוראה להעניק מדליה מיוחדת לכל הלוחמים שהשתתפו במערכה באזור סטלינגרד, כולל יחידות הצבא האדום, הנ.ק.ו.ד., הצי, והאזרחים, שלקחו חלק פעיל בלחימה. בסך הכל הוענקה המדליה לכ-750,000 נפש.
ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת העניק לסטלין שלושה העתקים של חרב טקסית מפוארת. החרב הוענקה לסטלין על ידי וינסטון צ'רצ'יל בעת ועידת טהראן בנובמבר 1943. אורך החרב כ-120 ס"מ, היא מושחזת משני צדדיה ועשויה לפי דגם החרבות מימי הביניים. הידית מעוטרת בזהב 18 קראט ואילו הגולה בקצה החרב עשויה מקוורץ. הלהב עשוי עבודת יד מפלדת שפילד איכותית. צ'רצ'יל הציע לסטלין להשאיר את העיר חרבה כאנדרטה לפשעי הנאצים אך סטלין דחה את הצעתו והעדיף לבנות מחדש את העיר.
בשנת 1945 הוענק לסטלינגרד התואר "עיר גיבורה" יחד עם מספר ערים נוספות בברית המועצות. ב-1960 הוקם מונומנט ענק בשם אמא מולדת על פסגת גבעת מאמייב, סביבו נערכו כמה מהקרבות הקשים ביותר במערכה בתוך העיר, כחלק ממתחם זיכרון גדול, שנועד להנציח את הקרב. הפסל, העשוי בטון מזוין, פלדה ומתכות אחרות, מציג דמות אישה אוחזת חרב המוצבת על גבעה קטנה. הוא נבנה על פי מוטיב יווני עתיק של ניקה מסמותרקיה המסמל ניצחון. משקלו כ-20 טון, וגובהו 85 מטר, מהם למעלה מ-50 מטר מוקדשים לדמות האישה; בעת בנייתו היה זה הפסל הגבוה ביותר בעולם (נכון לשנת 2011 הוא הפסל ה-11 בגובהו). כמו כן הוקם במקום "המוזיאון הפנורמי של קרב סטלינגרד" לזכר הקרב (Государственный историко-мемориальный музей-заповедник Сталинградская битва). המוזיאון מחזיק אוסף גדול של חומרים ארכיוניים ומוצגים הקשורים לקרב, פעילות תרבותית הכוללת כנסים המוקדשים לקרב נערכת במסגרתו, ומבקרים בו כחצי מיליון איש בשנה.
במסגרת הנצחת הקרב שוחזר בניין המכונה בית פבלוב על שם סמל יקוב פבלוב, שפיקד על הגנתו במהלך הקרב, ונוסף אליו קיר זיכרון מלבנים אדומות. הקרבות העזים שניטשו על השליטה בבניין, שארכו כחודשיים, הפכו אותו לסמל עמידת הגבורה של המגינים הסובייטים בסטלינגרד.
בערים רבות בעולם הונצח הקרב בשמותיהם של פארקים, כיכרות, רחובות שדרות ומבני ציבור. כך למשל, בפריז ישנם רחוב, כיכר ואף תחנת רכבת תחתית הנושאים את שם הקרב.
הקרב בתרבות
אירועי הקרב היו בסיס למספר ספרים, סרטי קולנוע ואף משחקי מחשב.
הסופר הסובייטי החשוב ויקטור נקרסוב עסק בקרב בספרו בתעלות סטלינגרד (В окопах Сталинграда) שיצא לאור ב-1946. הספר פורסם בכתב העת "הדגל", אחד מכתבי העת היוקרתיים ביותר בברית המועצות. הוא זכה להצלחה רבה, הופץ במיליוני עותקים, תורגם ל-36 שפות וזיכה את נקרסוב בפרס סטלין מדרגה שנייה. על בסיס הספר הופק ב-1956 סרט בשם "החיילים", שזכה בפרס לבמאי במסגרת פסטיבל הקולנוע הכלל-סובייטי (אחד מפסטיבלי הקולנוע החשובים בברית המועצות) בשנת 1958.
מלבד נקרסוב, עסק בקרב גם הסופר הסובייטי ממוצא יהודי, וסילי גרוסמן, שנמנה עם הסופרים החשובים בברית המועצות, ושימש ככתב צבאי במהלך המלחמה. הוא כתב את הספר "החיים והגורל" (1959) (Жизнь и судьба), שיחד עם ספרו בעד העניין הנכון מהווים את היצירות הספרותיות החשובות ביותר שלו. הספר מתאר את הקרב ומתייחס גם לזווית היהודית. ב-2012 עובד לסדרת טלוויזיה מצליחה בעלת אותו שם.
סופר סובייטי נודע נוסף שעסק בקרב הוא קונסטנטין סימונוב, שהקדיש לקרב את ספרו ימים ולילות (Дни и ночи). הספר תורגם לעברית ופורסם בהוצאת ספרית פועלים בשנת 1945. הוא מתאר לחימה של יחידה סובייטית קטנה במהלך קרב סטלינגרד.
עלילתו של הספר ורד צהוב, מאת ברק חמדני, מתרחשת בין היתר באחד מרחובותיה החרבים של העיר, ומתארת את ימי חייה האחרונים של קבוצת חיילים גרמניים, רגע לפני התבוסה.
הקרב היווה גם השראה לסרטים מערביים. ביניהם סרטו של ז'אן-ז'אק אנו, "אויב בשער" (2001), שבמרכזו עומד דו-קרב צלפים, שנערך בין הצלף הסובייטי הידוע וסילי זייצב לבין הצלף הגרמני (הבדיוני) ארווין קניג. ב-1993 יצא הסרט הגרמני "סטלינגרד" בבימוי יוזף וילסמאייר ובכיכוב תומאס קרצ'מן, על גורלה של קבוצת חיילים החווה את זוועות המלחמה.
ב-2011 הבמאי הרוסי פיודור בונדרצ'וק צילם את סרטו סטלינגרד בהתבסס על ספרי זכרונות של לוחמים ואירועי בית פבלוב, בסרט מלחמה שהיה לסרט הרוסי הראשון שצולם בפורמט IMAX.
בנוסף, עלילתם של משחקי מחשב רבים מתרחשת בסטלינגרד. חלקם משחזרים את הקרב וחלקם מקדישים לו רק חלק מהעלילה.
גאורגי וולקוביץ'
גאורגי וולקוביץ' צ'אלקוב (בבולגרית: Георги Чалъков Вълкович; 1833, אדירנה, האימפריה העות'מאנית – 24 בפברואר 1892, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית) היה רופא צבאי, דיפלומט, ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1881–1883 כיהן כשר החוץ, המיעוטים והדתות של נסיכות בולגריה בממשלתו של אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה.
קורות חייו
גאורגי וולקוביץ' נולד באדירנה למשפחת סוחרים אמידה מקופריבשטיצה. הוא רכש השכלה תיכונית בפלובדיב ובהמשך, ב-1857 סיים את האקדמיה הצבאית העות'מאנית לרפואה בקונסטנטינופול. בין השנים 1860–1863 התמחה בפריז. ב-1865 כיהן מספר חודשים כמנהל מחלקה בבית החולים במרכזי בדמשק. בין השנים 1870–1871 ניהל בית חולים בקונסטנטינופול, וב-1872 הועלה לדרגת אלבאיי בצבא העות'מאני.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והקמת נסיכות בולגריה השתלב וולקוביץ' במנגנון הממשל של הנסיכות הצעירה והפך לאחת הדמויות המשפיעות שבה. הוא נבחר לאספה הלאומית הבולגרית הראשונה. ב-1879 מונה לממונה על החקלאות, המסחר ומבני הציבור של המחוז האוטונומי רומליה המזרחית, וב-1881 מונה לממונה על הדואר והטלגרף של רומליה המזרחית. בין 1881–1883 כיהן כשר החוץ, המיעוטים והדתות, ויושב ראש מועצת המדינה בממשלו של אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה. במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885) היה וולקוביץ' ממונה על בתי החולים הצבאיים של הנסיכות.
ב-1886 מונה למנהל בית החולים האוניברסיטאי "אלכסנדרובסקה" אשר בסופיה, וב-1887 מונה לנציג הדיפלומטי הבולגרי לאימפריה העות'מאנית. בעת מינויו נחשב התפקיד לבכיר ביותר בשירות הדיפלומטי הבולגרי, ונתפש כתפקיד אמון. וולקוביץ' היה מקורב ואיש אמונו של ראש הממשלה סטפן סטאמבולוב. ב-24 בפברואר 1892 נדקר גאורגי וולקוביץ' בקונסטנטינופול על ידי שני אזרחים בולגרים שפעלו מטעם גופי הביטחון של האימפריה הרוסית כנגד ממשלתו של סטפן סטמבולוב ותומכיו הבולטים. סטמבולוב הפגין עמדות פרו מערביות ודגל בצמצום משמעותי של השפעת הרוסים על המשטר בבולגריה. וולקוביץ' מת מפצעיו יומיים מאוחר יותר. הוא הובא לקבורה בבית הקברות המרכזי בפלובדיב.
דן סאליבן
דן סאליבן (באנגלית: Dan Sullivan; נולד ב-13 בנובמבר 1964) הוא פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית. מכהן כסנאטור מטעם מדינת אלסקה משנת 2015.
ביוגרפיה
סאליבן נולד בפיירויו פארק שבאוהיו. למד בפנימייה הצבאית קולבר אקדמי שבאינדיאנה. ב-1987 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת הרווארד וב-1993 סיים לימודיו בתוכנית המשולבת של תואר JD במשפטים ותואר שני בשירות החוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בתום לימודיו התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית והשתחרר משירות פעיל ב-1997. מאז הוא משרת בכוחות המילואים והתקדם לדרגת לוטננט קולונל. בין השאר שימש מפקד כוח חילוץ והצלה ומפקד מחלקת מרגמות 81 מ"מ, סגן מפקד פלוגה בגדוד סיור ומפקד פלוגה ביחידת הסיוע האווירית של המארינס. ב-2004 נקרא לשירות מילואים פעיל בן שנה וחצי ושימש עוזרו של מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית. ב-2013 נקרא לשירות פעיל ונשלח עם גדוד הלוחמה בטרור של המארינס, כחלק מכוח המשימה המשולב באפגניסטן, ללחימה בטליבאן.
סאליבן התמחה בבית המשפט לערעורים של מחוז קולומביה. לאחר שחרורו ב-1997 עבד בלשכתו של שופט בית המשפט לערעורים בפיירבנקס שבאלסקה ובלשכתו של שופט בית המשפט העליון של אלסקה באנקורג'. לאחר מכן עבד בחברת עורכי דין פרטית.
ב-2002 עבר לוושינגטון די. סי., עבד בבית הלבן כיועץ למועצה הלאומית לכלכלה ולמועצה לביטחון לאומי. ב-2006 מונה לעוזר מזכיר המדינה לכלכלה, אנרגיה ועסקים. ב-2009 מונה על ידי מושלת אלסקה שרה פיילין לתובע הכללי של המדינה. ב-2010 מונה על ידי המושל שון פרנל לנציב מחלקת המשאבים הטבעיים של אלסקה.
ב-2014 זכה בבחירות לסנאט של ארצות הברית, לאחר שגבר על מרק בגיץ', הסנאטור המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית, ברוב של 48% לעומת 45.8%. הוא הושבע לתפקיד בינואר 2015. הוא מכהן כחבר בוועדת הכוחות המזוינים, בוועדת המסחר, המדע והתחבורה, בוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות ובוועדה לענייני חיילים משוחררים.
סאליבן נשוי ואב לשלוש בנות.
ואליד חוסיין
ואליד אל-חוסייני (או לחלופין ואליד חוסיין. בערבית: وليد الحسيني) הוא בלוגר פלסטיני שנודע בשל מעצרו על ידי הרשות הפלסטינית על כך שדיבר בגנות האסלאם ברשת החברתית פייסבוק ובבלוג שלו.
הניו יורק טיימס כתב על הפרשה: "המקרה משך תשומת לב לנושאים בעייתיים כמו חופש הביטוי ברשות הפלסטינית, לאיזו דת ההעלבה נחשבת בלתי חוקית, וההתנגשות התרבותית בין חברה שמרנית ורשת האינטרנט."
ביוגרפיה
חוסיין, שנולד בשנת 1989 בקלקיליה. כסטודנט באוניברסיטה הוא למד מדעי המחשב אך נותר מובטל ולכן עבד כמה שעות ביום במספרה של אביו. מכרים תיארו אותו כבחור "רגיל" שדואג להתפלל במסגד בכל יום שישי.
חוסיין, על פי דיווחים, נהג לבלות שעות רבות מול האינטרנט. כאשר אמו מצאה במחשבו מאמרים על אתאיזם, היא ניתקה את חיבור האינטרנט שלו, מקווה שבכך תוכל למנוע ממנו להשיג מידע בנושא. במקום זאת, החל חוסיין לבקר באופן קבוע באינטרנט קפה מקומי, שם בילה עד שבע שעות ביום.
פעילויות בבלוג ובפייסבוק
חוסיין החל לכתוב לכאורה פוסטים על אתאיזם בבלוג ובפייסבוק (תחת שם בדוי, ואליד חוסיין). על פי הניו יורק טיימס: "חוסיין הכעיס את העולם הווירטואלי המוסלמי על ידי קידום אתאיזם, כתיבת פרודיות על פסוקים מהקוראן, הגחכת אורח החיים של הנביא מוחמד ושימוש בשם הסרקסטי 'אלוהים אדיר'". חוסיין תיאר את אלוהי האסלאם כ-"אלוהים פרימיטיבי, בדואי ואנתרופומורפי ואת הנביא מוחמד כ-"סוטה מין" שעקף את החוקים שחוקק על מנת "לרצות את התשוקה הראוותנית שלו", בטענה כי מוחמד לא היה שונה מ"בריונים אחרים ששחטו, שדדו ואנסו את הנשים".
במאמר שכותרתו "למה עזבתי את האסלאם" בבלוג שלו נור-אל אקוול (אור ההיגיון), חוסיין כתב שהמוסלמים מאמינים ש-"כל מי שעוזב את האסלאם הוא סוכן או מרגל של מדינה מערבית, דהיינו המדינה היהודית... הם ממש לא מקבלים שאנשים חופשיים לחשוב ולהאמין בכל מה שמתאים להם". חוסיין הדגיש שהוא לא חושב שהנצרות או היהדות טובות יותר מן האסלאם, וכי לדעתו, כל הדתות הן "חבורה של אגדות וערימה של שטויות שמתחרות אחת בשנייה במונחים של טיפשות". חוסיין דחה את הטענות כי האסלאם היא דת של סובלנות, שוויון וצדק חברתי. הוא גם מתח ביקורת על מעמדן של הנשים באסלאם, על כך שהאסלאם מדכא יצירתיות אנושית, ודחה את הטענות שהקוראן הכיל ניסים מדעיים.
קבוצות הפייסבוק שיצר לכאורה עוררו מאות תגובות זועמות, איומים על חייו ויצירה של יותר מתריסר קבוצות פייסבוק נגדו. בשיאו, הבלוג בשפה הערבית של חוסיין זכה ליותר מ-70,000 מבקרים. הוא גם פרסם תרגום של מאמריו בשפה האנגלית בבלוג "אתאיסט גאה" (Proud Atheist).
מעצר וכליאה
חוסיין בילה במשך כמה חודשים את רוב ימיו באינטרנט הקפה של קלקיליה. הבעלים של בית הקפה, אחמד אבו אסאב, מצא את פעילותו חשודה: "לפעמים הוא היה כאן עד אחרי חצות במשך שמונה שעות ביום, תמיד יושב בפינה. הוא היה מאוד חשאי ומעולם לא רצה שמישהו יראה את המסך שלו". אבו אסאב, שהשתמש בתוכנה על מנת לבדוק מה הלקוח שלו עושה, גילה את "חילול הקודש" של חוסיין כנגד האסלאם בפייסבוק. אבו אסאב אמר שהוא ושלושה חברים ידעו על מעשיו של חוסיין וכנראה "מישהו" דיווח על כך לרשויות.
הרשות לא נתנה כל הסבר לשאלה מדוע חוסיין נעצר. על פי מומחה זכויות אדם פלסטיני, חוסיין נעצר על פי החוק הירדני נגד השמצת האסלאם משנת 1960, שעדיין תקף בגדה המערבית. תייסיר תמימי, השופט הראשי האסלאמי לשעבר של הרשות, אמר כי חוסיין הוא האדם הראשון שנעצר בגדה המערבית בגלל השקפותיו הדתיות.
בדצמבר 2010 מקור ביטחוני פלסטיני מסר כי כליאתו של חוסיין תימשך על מנת להגן עליו: "אי אפשר לשחרר אותו מכיוון שאנחנו מפחדים שייהרג על ידי משפחתו". ארגון Human Rights Watch קרא לרשות הפלסטינית לשחרר אותו, בטענה שהחזקתו יותר מ-72 שעות ללא הגשת כתב אישום היא הפרה של החוק הפלסטיני.
גאוגרפיה תחבורתית
גאוגרפיה תחבורתית הוא ענף של גאוגרפיה אנושית החוקר את התנועה ואת הקשרים בין אנשים, סחורות ומידע על פני כדור הארץ ומשמש גם בעיקר בתחום של תכנון ערים ואזורים. גאוגרפיה תחבורתית מגלה, מתארת ומסבירה את חללי התחבורה של פני כדור הארץ בנוגע למיקום, חומר, צורה, פונקציה וסוגיות. בנוסף היא גם חוקרת את השפעות התחבורה על השימוש באופן קרקע ועל דפוסי החומרים הפיזיים על פני כדור הארץ המכונים "דפוסי כיסוי" ועל תהליכים מרחביים אחרים כמו שינויים סביבתיים. יתר על כן זה תחום זה של גאוגרפיה גם תורם לתכנון דרכי תחבורה עירוניים ואזוריים. ענף זה של הגאוגרפיה מתקשר גם כן אל ענפים אחרים בתחום כגון: גאוגרפיה עירונית וגאוגרפיה כלכלית.
ואליד חוסיין
מעצר וכליאה
לאחר עשרה חודשי מאסר, שוחרר חוסיין בערבות, אך נעצר מדי פעם על ידי כוחות הביטחון של הרשות והוחזק למשך מספר ימים. באחת מאותן הפעמים, הוא עבר עינויים. גורמי הביטחון של הרשות הפלסטינית ניפצו שני מחשבים שלו ודרשו ממנו להפסיק את פרסום דעותיו באינטרנט.
משפחה
משפחתו של חוסיין מתביישת במעשיו. אביו, חאלד, אמר שבנו היה בטיפול ו"כושף" על ידי אישה תוניסאית שפגש דרך הפייסבוק. לדברי בני הדודים של חוסיין, אמו רוצה שיישאר בכלא לכל חייו, גם על מנת לשקם את כבוד המשפחה וגם על מנת להגן על חייו של בנה.
קלקיליה והטריטוריות הפלסטיניות
בקלקיליה השמרנית, נראה שיש ביקורת מוסכמת על מעשיו, כמו גם קריאות למותו. תושב בן 35 אמר ש"צריך לשרוף אותו למוות בציבור" על מנת "להוות דוגמה לאחרים כמותו". ארגוני זכויות אדם פלסטינים שמרו על שתיקה בעיקר בזמן מעצרו, עורך דין ששייך לארגון זכויות האדם אל-חאק שמושבו ברמאללה, אמר: "אני מכבד את זכותו של מר חוסיין לחופש אמונותיו, אך גם הוא צריך לכבד את החוק, יש גבול לחופש הביטוי." הוא אמר עוד שחוסיין צפוי לקבל עונש מאסר של בין שלושה חודשים לשלוש שנים.
הקהילה הבינלאומית
חוסיין זכה לתמיכה רחבה בעולם ויוסדו למענו קבוצות פייסבוק ועצומות לשחרורו. הקואליציה החילונית הירדנית ארגנה בקשות ושיחות לשחרורו עם הרשות. ארגון Human Rights Watch קרא לשחרורו. ג'ו סטורק, סגן מנהל חטיבת המזרח התיכון בארגון Human Rights Watch, הצהיר: "מערכת המשפט הפלסטינית צריכה להוכיח את שלמותה על ידי הגנה על הזכות לחופש הביטוי, לשחרר את חוסיין ולהבטיח את ביטחונו." משרד החוץ הצרפתי הביע דאגה ממעצרו, וקבע, "צרפת מודאגת מהסיכונים של פגיעה בחירויות יסוד ופגיעה בחופש הביטוי, כולל 'הפשע של חילול השם'."
ב-Wall Street Journal, בעל טור בשם ברט סטיבנס כתב כי "אם הפלסטינים לא יכולים לסבול את חופשיות דעתו של אחד מאזרחיהם, הם לא יכולים להיות חופשיים. ואם ארצות הברית לא יכולה לדבר בשמו בטווח הארוך, אז לא, אנחנו יכולים." בכל הקשור למקרה, הלוס אנג'לס טיימס מביע ספק באשר לפרשה: "האם המדינה (הפלסטינית) שתקום תהיה מדינה אסלאמית ופונדמנטליסטית או מדינה נאורה, פתוחה ודמוקרטית?"
דיא חדיד מסוכנות הידיעות AP ציין כי: "הרשות הפלסטינית היא בין הממשלות הדתיות ביותר באזור, אמנם היא נשלטת בידי אליטות חילוניות ולעיתים קרובות יש סכסוך בינה ובין מוסלמים קיצוניים ופעילי חמאס". חדיד טוען כי הכעס כלפי וליד "משקף את התחושה בעולם המוסלמי שהאמונה שלהם נמצאת תחת התקפה גוברת מהמערב". על פי סוכנות הידיעות הפלסטינית מען, בעוד אמונות פוליטיות חילוניות הן "לא נדירות" בחברה הפלסטינית, ביטוין של דעות עוינות בציבור כלפי הדתות הדומיננטיות נתפסת על ידי רבים כהסתה ולא כחופש הביטוי.
התנצלות
בתחילת דצמבר 2010, חוסיין פרסם מכתב בבלוג שלו ובו הוא התנצל על הפגיעה במוסלמים ועל מה שכינה "הטיפשות" שלו. חברו, שדיבר בעילום שם עקב רגישות הנושא, אמר כי חוסיין פרסם את המכתב בתקווה שישחררו אותו מהכלא.
יצירת ה-CEMF (המועצה למוסלמים לשעבר בצרפת)
ב-6 ביולי 2013, ואליד אל חוסייני ושלושה מוסלמים לשעבר נוספים הקימו את "המועצה למוסלמים לשעבר בצרפת" (לאחר שקיבל בצרפת מקלט מדיני). המועצה מציגה את עצמה כ"ארגון המורכב מאתאיסטים, הוגי דעות, הומניסטים ומוסלמים לשעבר שנוקטים עמדה על מנת לקדם את ההיגיון, החילוניות וזכויות אוניברסליות". חוסיין מתנגד "לכל אפליה והתעללות" ודורש "חופש לבקר דתות" ו"איסור של כל מנהג, כלל, טקס או פעילות דתית שאינם מתיישבים עם הגדרת זכויות האדם המודרנית". הארגון תומך בכל "איסור על כל פרקטיקה דתית ותרבותית שמעכבת או מתנגדת לאוטונומיה של נשים, ולרצונם לשוויון". בנוסף, המועצה מגנה "כל הפרעה על ידי כל סמכות, משפחה, הורים או הרשויות הרשמיות בחיי הפרט של נשים וגברים, ובעיקר במערכות הרגשיות והמיניות שלהם".
ברית (מקרא)
בְּרִית מקראית הוא הסכם המתועד בתנ"ך, כתב הקודש המרכזי של היהדות ושל הנצרות (על אף שהנוצרים מחשיבים גם את הברית החדשה לקדושה והיהודים לא). המילה מופיעה במקרא 283 פעמים. כל הדתות האברהמיות מאמינות בקדושת הברית המקראית ובהתגשמותה. המילה המקבילה בתרגום השבעים ובברית החדשה ביוונית היא διαθήκη ("דִיאַתֶקֶה").
הברית יכולה להיות בין אלוהים לבין אדם, בין שני עמים, בין עם לאדם או בין שני אנשים.
בתאולוגיה ובלימודי המקרא, המילה "ברית" מציינת, עקרונית, כל הסכם שנעשה בין אלוהים לבין בני ישראל ולגרים שלהם במקרא. יסוד האמונה הנוצרית הוא שהברית החדשה היא המשכה והתגשמותה של הברית המקראית עם ישראל.
בריתות מותנות ובריתות שאינן מותנות
על אף שבריתות במזרח הקדום יכולות היו להיות דו־צדדיות (כדוגמת הסכמים בין החתים לבין המצרים), בריתות בתורה היו לרוב חד־צדדיות. עם זאת, בריתות יכולות היו להיות מותנות או בלתי מותנות בתורה. נראה שלחלק מהבריתות היה מבנה של אמנת ריבונות שלה יש תנאים שחייבים להתממש על ידי שני הצדדים, אך בריתות אחרות חסרות כל תנאי ומייצגות מתנה אלוהית או רישיון אלוהי. דוגמה לכך היא הברית עם אברהם שיכולה לכלול בריתות מותנות ובלתי מותנות.
הברית עם נוח
ברית נוח (בראשית ח'–ט') חלה על כל המין האנושי ועל כל החיות. בברית זו, אלוהים:
הברית עם אברהם
״הברית האברהמית״ הנמצאת בבראשית י״ב עד י״ז ידועה גם (בזכות הברית בפרק טֹֹ”ו) כ״ברית בין הבתרים״ והיא הציווי לברית מילה ביהדות. הברית היא אלוהים עם אברהם וזרעו..
הברית עם יעקב
אלוהים מופיע בפני יעקב בחלומו ומבטיח:
ברית משה
ברית משה, הנכרתת בספר שמות בפרקים י״ט עד כ״ד, מכילה את יסודות התורה. בברית זו, אלוהים מבטיח:
כחלק מהתנאים של ברית זו, אלוהים נותן למשה את עשרת הדיברות. אלו בעתיד יבוארו בשאר החומש. צורה זו מזכירה את אמנת הריבונות במזרח הקדום אך לא חופפת בצורה מלאה. כמו האמנות, הדקלוג מתחיל עם זיהוי אלוהים ומעשיו עבור ישראל (אָנֹכִי ה' אֱלֹהֶיךָ, אֲשֶׁר הוֹצֵאתִיךָ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם מִבֵּית עֲבָדִים) וגם את התנאים המצווים על נאמנות מוחלטת (לֹא-יִהְיֶה לְךָ אֱלֹהִים אֲחֵרִים, עַל-פָּנָי). עם זאת, בניגוד לאמנת הריבונות, הדקלוג בספר שמות לא מכיל אף עדות, לא ברכות מפורשות ולא קללות. הפירוט הרחב ביותר לברית משה ניתנת בספר דברים.
ברית יהושע
בספר יהושע כאשר יהושע מדבר אל בני ישראל לפני מותו הוא מתאר את סדר האירועים מיציאת מצרים ועד הכניסה לארץ ברית משה ומעמד הר סיני אינו מוזכר בתיאור הכרונולוגי, במקום זה מתואר שם אירוע דומה המתאר ברית בין אלוהים לישראל שמתרחש בשכם הקדומה. שם, הוא מציב לבני ישראל ברירה אם לעבוד את אלוהים או לא, יהושע מסביר כי גם אם בני ישראל לא יסכימו לכרות ברית הוא לבד ובני ביתו יעבדו את ה'.
אופבה (כדורסל)
מועדון כדורסל אופבה (בצ'כית: Basketbalový klub Opava) הוא מועדון כדורסל צ'כי מאופבה המשחק בליגת העל הצ'כית ובליגת האלופות בכדורסל.
המועדון זכה בליגה הצ'כית בכדורסל ארבע פעמים - האחרונה בעונת 2002/03. היא גם זכתה בשישה גביעי צ'כיה, האחרון ב-2022.
היסטוריה
שנות התהילה של אופבה היו בעשור הראשון של המאה ה-21, כשהקבוצה זכתה באליפות צ'כיה ב-1997, 1998, 2002 ו-2003. הקבוצה זכתה בתקופה זו גם בחמישה גביעים צ'כיים, כולל שלושה תארים רצופים מ-1997 עד 1999. בעונת 2017/18 הגיעה אופבה לגמר ליגת העל הצ'כית. בכך, המועדון העפיל לעונה הסדירה של ליגת האלופות בכדורסל 2018/19.
יובנאליס, בישוף ירושלים
יובנאליס, בישוף ירושלים (ביוונית: Άγιος Ιουβενάλιος - יובאנליס הקדוש; מת ב-458) היה בישוף ירושלים החל משנת 451 (ועידת כלקדון) הועלתה בישופות ירושלים למדרגת פטריארכיה ויובאנליס היה לפטריארך ירושלים הראשון (זהו שם אנכרוניסטי, שם התפקיד באותה עת היה ארכיאפיסקופוס).
תולדות חייו
משימתו העיקרית של יובנאליס הייתה להעלות את ירושלים למדרגת פטריארכיה. הוא כרת בריתות עם נזירי מדבר יהודה ובראשם הנזיר המיסיונר רב ההשפעה אותימיוס. אותימיוס נתן ליובנאליס הן גיבוי דתי והן סיוע בכח אדם ויובנאליס מצידו מינה את נזיריו של אותימיוס למשרות בכירות. בועידת אפסוס (ב-431) התייצב יובנאליס במפלגה שהתנגדה לנסטוריאניזם, שיצאה מן הוועידה וידה על העליונה. באותה ועידה קומם עליו את הנוכחים, כאשר דיבר כביכול כנציג של הכנסייה החשובה ביותר בעולם הנוצרי, מבלי שהוסמך לכך.
לאחר הוועידה הצטרף לאמונה המיאפיזיטית בועידת אפסוס השנייה ב-449 בה השיגו הכוחות המיאפיזיטים ניצחון בתמיכת תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית זכה יובנאליס למעמד של בישוף אקומני של ירושלים. עם זאת, בועידת כלקדון ב-451 שינה יובנאליס את טעמו לתמיכה בדיופיזיטיות וקיבל את מעמד הארכיאפיסקופוס. אולם, עם חזרתו לירושלים לא התקבלה השינוי התפיסתי בעמדתו הדתית ברוח טובה. תושבי העיר, בהנהגת הקיסרית אאודוקיה, גירשו אותו מן העיר לגלות, בה שהה 20 חודשים והוחזר לעיר עם משמר קיסרי.
לפני שגורש מן העיר יובנאליס השכיל לרתום את הקיסרית אאודוקיה, ששהתה בירושלים, להשלמת מפעלי בנייה גדולים. בהם כנסייה על שם סטפנוס הקדוש, מעון הבישוף, כנסיית השילוח וחומת אאודוקיה המקיפה את הר ציון מדרום.
קדוש של הכנסייה האורתודוקסית יום חגו ב-2 ביולי.
יצחק רשקובסקי
יצחק רשקובסקי הוא כנר ומחנך רוסי-ישראלי, המשמש כמנהל המוזיקלי של מיזם "קשת אילון".
ביוגרפיה
רשקובסקי בעל תואר שני מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, בה למד אצל יאיר קלס.
ב-1991 היה רשקובסקי בין מייסדי העמותה "כתות אמן קשת אילון" שהקימה את הכפר המוזיקלי "קשת אילון". מאז, הוא משמש כמנהל המוזיקלי של "קשת איילון" ומלמד בעצמו נגינת כינור בכיתות אמן במסגרת זאת.
בשנת 1998 התקבל על ידי הנסיך צ'ארלס כחבר בקולג' המלכותי למוזיקה, בעקבות תרומתו ארוכת השנים למוזיקה.
נשוי ואב לשניים. רשקובסקי יחד עם רעייתו, אני שנארך, וילדיהם, בן כנר ובת ויולנית, ביצע קונצרט שכותרתו "A Family Affair".
פסגת הארווי (אנטארקטיקה)
פסגת הארווי (באנגלית: Harvey Peak) היא פסגה שאינה מכוסה קרח, בהרי קוק שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,120 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת 4 קילומטרים דרומית לרכסי פינגר שבהרי קוק.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה מופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על מדידות טלורומטר ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959 – 1963.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של פול הארווי (Paul Harvey), איש יחידת התמיכה של הצבא האמריקני שערכה את סקרי הטלרומטר.
ת'וריא א-שאווי
ת'וריא א-שאווי (בערבית: ثريا الشاوي בצרפתית: Touria Chaoui; 14 בדצמבר 1936, פאס, מרוקו - 1 במרץ 1956) הייתה טייסת מרוקאית, האישה המרוקאית הראשונה שקיבלה רישיון טיס. נרצחה בגיל 19.
ביוגרפיה
א-שאווי נולדה ב-14 בדצמבר 1936 במרוקו לזינה ולעבד אל-ואד, עיתונאי, במאי ומפיק תיאטרון דובר צרפתית שהתנגד לכיבוש הצרפתי במרוקו. כשנולדה, קראו לה הוריה ת'וריא (מערכת הפליאדות בערבית). תחילה אביה התאכזב משום שרצה בן, אולם נקשר אליה במהרה והתייחס אליה כשווה. בילדותה שיערה קוצץ והיא לבשה מכנסיים. בהיותה בת שמונה, נולד אחיה, צלאח א-דין. בשנת 1948, עברה משפחתה להתגורר בקזבלנקה.
כטייסת
זמן קצר לאחר שקיבלה את רישיון הטייס, א-שאווי חלתה בדלקת ריאות (ככל הנראה בגלל תנאי הקור הקשים שחוותה באימונים בתא הטייס). היא נלקחה לטיפול בבית החולים, והרופא אמר להוריה כי נשארו לה 10 ימים לחיות. דבר האירוע עבר במהרה לסולטן ששלח מטוס מלכותי לקחת אותה לסנטוריום שבפסי, צרפת. א-שאווי אושפזה שם למשך ששה חודשים והבריאה.
לקראת עצמאות מרוקו
ב-20 באוגוסט 1953, צרפת הגלתה את הסולטן לקורסיקה והחלה תקופה של טרור והתנקשויות פוליטיות, שמטרתם הייתה (מצד הצרפתים) לחסל גורמים המאיימים על הכיבוש הצרפתי במרוקו או (מצד המרוקאים) לחסל את הכיבוש הצרפתי. כמו כן, החלו עימותים פנימיים בין ארגונים מרוקאים שונים השואפים לשליטה במדינה, כשכל ארגון טוען שהוא הארגון שמשקף נאמנה את ערכי אזרחי מרוקו או את ערכי האסלאם (חלקם החזיקו באידאולוגיה דמוקרטית וחלקם שאפו לכונן מדינת שריעה).
א-שאווי, שנהגה ללבוש אוברול, נהגה במכונית וכמובן החזיקה במעמד הסמלי של אישה טייסת - הפכה להיות מטרה בקרב אנשי אסלאם קיצוניים שראו בה בגידה בערכי הדת, וגם בקרב צרפתים קיצוניים שראו בה סמל לעצמאות מרוקאית. א-שאווי שהתה רבות במועדון התעופה אולם התנדבה גם בשני ארגונים של משפחות עשירות: "עתיד ילדות מרוקו" ו"מיטת העניים". מטרת ארגונים אלו הייתה להפיח בילדות קטנות חוש עצמאיות ותושייה על ידי לימוד קרוא וכתוב. במהלך התנדבותה, היא גילתה שחיתות כספית בארגונים אלו ומהלך פגישה עם כל חברות הוועד - דיווחה על ממצאיה.
משפחת א-שאווי סבלה מרדיפות וממעקבים של אנשי הכיבוש הצרפתי, ובאישון לילה ת'וריא בת ה-18 הסיעה את משפחתה למדריד. בשנת 1955, חזרה המשפחה למרוקו. ב-16 בנובמבר 1955, הסולטן חזר למרוקו והתחושה שעצמאות המדינה קרבה התגברה בקרב הציבור. ב-18 בנובמבר 1955, אנשים יצאו לרחובות כדי לחגוג את שובו. א-שאווי הטיסה מטוס דרכו פיזרה פתקים המברכים את חזרתו של הסולטן. הופעתה זכתה למחרת היום לסיקור בעיתונים, והיא הוצגה כסמל לעתידה הזוהר והמבטיח של מרוקו.
מותה
ב-1 במרץ 1956, יום לפני הכרזת עצמאות מרוקו, הרחובות התמלאו בחוגגים. ת'וריא בת ה-19 אספה את אחיה הקטן בן ה-11 במכוניתה והם נסעו יחדיו לביתם. כשהגיעה לביתה היא עצרה את רכבה בצד וצפרה. לאחר מכן, הוציאה את ראשה מחלון הרכב, קראה בקול, ואמה יצאה מהמרפסת. באותו הרגע, גבר מרוקאי התקרב אליה וירה לעברה שני כדורים שפגעו בראשה. ת'וריא מתה במקום. היורה נמלט ונעלם בהמון החוגג. רצח זה מעולם לא פוענח. בשנת 2015, סיפר אחיה כי במרוקו קיימים גורמים שאינם רוצים להזכיר את עצם קיומה של אחותו, ששמה נעדר כמעט מכל ספרי הלימוד בבתי הספר במרוקו וכי הנשים במרוקו אינן מעזות יותר להיות כמוה.
קיימות מספר שמועות לגבי זהות הרוצח ומניעיו. שמועה אחת טוענת שמדובר היה ברצח על רקע רומנטי ובכך רומזת כי ת'וריא הביאה את הרצח הזה על עצמה. שמועות אחרות מטילות את האשמה על ארגוני אסלאם קיצוניים או על ארגונים צרפתים קיצוניים. אחיה סבור כי הרוצח נשלח על ידי גורמים צרפתיים. לדבריו, הדרך בה ת'וריא נרצחה אופיינית להתנקשויות פוליטיות מפורסמות של ארגון הטרור הצרפתי 'היד האדומה'.
א-שאווי קבורה בבית הקברות אל פס בקזבלנקה. על מצבתה כתוב: "הירח העצוב שר לנעוריה. הבתולה מצאה את אלוהים. מרטיר של אומה. כדור של בוגד מצא את ראשה".
איי פאי
איי פאי (באנגלית: Pi Islands) הם קבוצת איים הכוללת שני איים גדולים, ומספר סלעים ושוניות באיי מלכיור, בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
האיים מצויים 2 קילומטרים מזרחית לקצה הצפון-מזרחי של האי אומגה שבאיי מלכיור.
גילוי ומיפוי האי
משלחות ארגנטינאיות סקרו ומיפו את האזור בשנת 1942 ובשנת 1943.
מקור השם
נראה ששם האי -שמקורו באות פאי, האות ה-16 של האלף-בית היווני, מופיע לראשונה בתרשים ממשלת ארגנטינה משנת 1946 בעקבות הסקרים של המשלחות הארגנטינאיות.
פסגת הארווי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רומן רוסקה
רומן לי רוסקה (באנגלית: Roman Lee Hruska; 16 באוגוסט 1904 – 25 באפריל 1999) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה. רוסקה נודע כאחד הפוליטיקאים השמרניים ביותר בסנאט האמריקאי במהלך שנות ה-60 וה-70.
ביוגרפיה
רוסקה נולד בעיר דייוויד סיטי שבמזרח נברסקה. משפחתו עברה לאומהה, שם סיים את לימודיו התיכוניים. הוא למד באוניברסיטת אומהה ובאוניברסיטת שיקגו ולבסוף סיים את לימודיו הגבוהים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קרייגטון. הוא התיישב באומהה ועסק בעריכת דין. חיש מהר הצטרף רוסקה לחיים הפוליטיים, ונבחר לחבר במועצת הנציבים של מחוז דאגלס. הוא כיהן כחבר קבוע במועצה בשנים 1944–1945 וכיושב ראש המועצה בשנים 1945–1952. בשנים 1951–1952 היה סגן נשיא האיגוד הלאומי של פקידי המחוז, וכיהן תקופה מסוימת כחבר במועצת המנהלים של אוניברסיטת אומהה.
ב-1952 נבחר רוסקה נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של נברסקה, הכולל בתוכו את רוב העיר אומהה. הוא לא הפסיק להשלים את כל תקופת כהונתו בת השנתיים בבית הנבחרים כאשר התמודד בבחירות המיוחדות לאחד משני מושביה של נברסקה בסנאט של ארצות הברית, שהתפנה עם מותו של הסנאטור יו באטלר. רוסקה ניצח ונבחר מחדש בשנים 1958, 1964 ו-1970 ושירת בסנאט עד לפרישתו ב-1976.
רוסקה נהפך לחבר משפיע בוועדת ההקצבות ובוועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית. חרף עמדותיו השמרניות, הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח. אף שהקונגרס של ארצות הברית נשלט בידי המפלגה הדמוקרטית במשך רוב כהונתו בסנאט, הוא נודע כמחוקק מיומן, ונאמר עליו כי השפיע על חלק גדול מהשינויים שחלו במערכת משפט הפלילי. רוסקה היה החבר הבכיר מטעם מפלגת המיעוט בוועדת המשפט עם פרישתו מהסנאט. גם לאחר שנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון התפטר מתפקידו, רוסקה הגן עליו וטען כי פרשת ווטרגייט נהפכה לשערורייה כחלק ממאמץ מפלגתי לתקוף את ניקסון.
ב-10 באוקטובר 1978 חתם הנשיא ג'ימי קרטר על הצעת החוק ששינתה את שם המרכז לחקר בשר בעלי חיים הממוקם במחוז קליי שבנברסקה על שמו של הסנאטור לשעבר רומן ל. רוסקה. בניין בית המשפט הפדרלי באומהה קרוי גם הוא על שמו של רוסקה.
לאחר שפרש לגמלאות ב-1976, נפל רוסקה ב-10 באפריל 1999 ושבר את המותן, ונפטר כעבור כמה ימים בשל סיבוכים רפואיים.
עונת 1951/1952 ב-NBA
עונת 1951/1952 היא העונה השישית של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם זכייתה השלישית של מיניאפוליס לייקרס בתואר האליפות, לאחר שבסדרת הגמר ניצחה את ניו יורק ניקס בתוצאה 4-3. הסנטר ג'ורג' מייקן הוביל את קלעי האלופה בסדרת הגמר, כשקלע 21.7 נקודות בממוצע למשחק. בתחילת העונה עברה קבוצת "טרי-סיטיז בלקהוקס" למילווקי שבויסקונסין, ושינתה את שמה ל"מילווקי הוקס" (כיום אטלנטה הוקס).
דראפט 1951
הדראפט בעונה זו התקיים ב-25 באפריל 1951 בעיר ניו יורק. בדראפט נבחרו 87 שחקנים בסך הכול, מתוכם 25 שיחקו בליגת ה-NBA. מאייר סקוג נבחר כבחירה טריטוריאלית לפני הדראפט על ידי מיניאפוליס לייקרס, ובבחירה הראשונה בחרה קבוצת בולטימור בולטס את ג'ין מלקיורה. כשלושה חודשים לאחר הדראפט הודה מלקיורה כי היה מעורב בפרשיית הימורים במהלך תקופתו כשחקן אוניברסיטת בראדלי, ועל כן הורחק לצמיתות מליגת ה-NBA. לאורך הדראפט נבחרו בסך הכול שני שחקנים שהשתתפו במהלך הקריירה במשחק האולסטאר - מל האטצ'ינס (בחירה שנייה) ודון סנדרלייג' (בחירה תשיעית).
אולסטאר 1952
משחק האולסטאר בעונה זו נערך ב-11 בפברואר 1952 בבוסטון, מסצ'וסטס. את סגלי הקבוצות בחרו עיתונאים מרחבי ארצות הברית, ואת החמישיות הפותחות בחרו מאמני קבוצות האולסטאר. המאמנים במשחק היו אל סרבי מסירקיוז נשיונלס וג'ון קנדלה ממיניאפוליס לייקרס. חמישיית המזרח כללה את בוב קוזי, אנדי פיליפ, פול אריזין, הארי גלאטין ואד מקאולי, וחמישיית המערב כללה את בובי וונזר, פול וולת'ר, ג'ים פולארד, ורן מיקלסן וג'ורג' מייקן. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המזרח בתוצאה 108-91, ובתואר ה-MVP של משחק האולסטאר זכה פול אריזין שקלע 26 נקודות עבור הקבוצה המנצחת.
פלייאוף 1952
סגל האלופה, מיניאפוליס לייקרס: ג'ורג' מייקן, ג'ים פולארד, ורן מיקלסן, פפ סול, סלייטר מרטין, בוב הריסון, ג'ו האטון, לו היץ' והאווי שולץ.מאמן ראשי: ג'ון קנדלה.
שבחי הסכלות
שבחי הסִכלות (בלטינית: Moriae Encomium) הוא ספר שנכתב על ידי ארסמוס מרוטרדם בשנת 1509 ויצא לאור ב־1511 והפך לאחד מהספרים המשפיעים ביותר בתרבות המערב. הוא נכתב כסאטירה מניפאית.
עלילה
הספר כתוב כנאום ציני של אלת הסכלות (הטיפשות) היוונית "סטולטיציה" המסביר את עליונות הסכלות. האלה סוקרת באופן שיטתי את כל החברה ואת שלבי החיים החל מהלידה ועד לזקנה ולמוות. כמו כן, היא סוקרת את דרגות הכנסייה והאצולה ואת האמונות הקתוליות ומראה את השפעתה שם. למשל, "בלעדי לא היה קיים כל קשר בר קיימא- שום עם לא היה יכול לשאת זמן רב את מלכו, האדון את עבדו, לא שפחה את גבירתה". הספר מחולק לפרקים קצרים שאורכם כעמוד כל אחד בהם היא טוענת על חלקים שונים בחברה ועל השפעת הטיפשות בהן.
כתיבת הספר
הספר נכתב להנאתו האישית של ארסמוס ולידידו תומאס מור (אליו הספר גם מוקדש). הספר נכתב באנגליה בשנת 1509 בלילה אחד. הספר, משתמש באלת הסכלות כדרך להעביר ביקורת על החברה והכנסייה למרות האינקוויזיציה הקתולית שכן אי-אפשר להתייחס ברצינות למה שנאמר על ידי אלת הסכלות.
השפעה
הספר היה בעל השפעה אדירה. הוא הופץ במהירות ברחבי אירופה והיה ל"רב-מכר". הוא פרץ את הדרך לרפורמציה הפרוטסטנטית בכך שהציג את הכנסייה הקתולית כמושחתת ומגוחכת. כך למשל הוא כותב "כמה יתרונות היו נשללים מכס-האפיפיור, אילו נחה עליו, ולו לרגע קט החוכמה?... מה היה נשאר מכל העושר הזה, הכבוד, השלטון, הניצחונות, המשרות, התרת העבדות, המיסים, האינדולגנציות,..., התענוגות? במקומן היו באים נדודי שינה, תעניות, דמעות, דרשות, תפילות, לימוד, אנחות חרטה ואלף דאגות כבדות אחרות".
תרגום עברי
עיבוד:
ג'ורג' ברצי
ג'ורג' ברצי בהונגריה ג'רג' ברצי, (במקור בְּלַיֶיר; בהונגרית: Bérci György; סגד, 14 במרץ 1921) הוא דוקטור לרפואה, כירורג ופרופסור מן המניין בעל שם בינלאומי יהודי-הונגרי-אמריקאי. הוא פיתח מכשירי ניתוח לפרוסקופיים שמשמשים כיום בטכניקות הכירורגיות הזעירות הפולשניות. מלאו לו 100 במרץ 2021.
ביוגרפיה
ג'רג' בלייר נולד בסגד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור בלייר (1895–?) ושל אלה רוזנסון (1899–1962), אך עבר עם הוריו לווינה בירת אוסטריה בגיל שנה. אביו ניגן בתזמורת הפילהרמונית של וינה ולאחר מכן הוזמן לתזמורת הסימפונית של בומביי, כך אמו גידלה את הילד בעזרת סבו וסבתו. הוא החל לנגן בכינור בגיל שלוש, בעזרת סבו (יוז'ף רוזנסון), שהיה מנצח תזמורת צבאית. הוא השלים את לימודיו היסודיים והתיכוניים בווינה. משנות ה-30 ואילך נתקל ביותר ויותר גילויים אנטישמיים. הוא עבר לממלכת הונגריה עם משפחתו שנה לפני בחינות הבגרות, אך בשל מוצאו היהודי וחוסר ידיעתו המספקת את השפה ההונגרית, בקשותיו להתקבל לבתי הספר התיכוניים נדחו. בסופו של דבר, התקבל לגימנסיה היהודית של בודפשט בניהול הקהילה היהודית של פשט. הוא נאלץ לעבוד בעת לימודיו בגימנסיה כדי לכסות את עלות שכר הלימוד: הוא עבד בהחלפת שמן במכוניות, בשטיפת מכוניות וכמתדלק בתחנות תדלוק. הוא קיבל לבסוף תעודת בגרות ב-1939 ולמרות רצונו להיות מוזיקאי, אמו עודדה אותו לבחור במקצוע הרפואה. בגלל החוקים ה(אנטי) יהודים ובמיוחד חוק הנומרוס קלאוזוס והחוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי הוא לא התקבל לאוניברסיטה, אז הוא הפך לחניך מכשירנות ועבד כעוזר מכשירן במשך שנתיים. משפחתו חיה בתנאים צנועים בבודפשט, ודודו תמך באמו שהתאלמנה, בסבו ובסבתו ובדודה שגרה איתם.
ב-1945 הוא נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סגד, שם סיים בהצטיינות את לימודיו ב-1950. הוא החל את הקריירה שלו במרפאה הכירורגית מס' 1 בסגד. עבד כמתמחה במשך שנתיים, ולאחר מכן מ-1953 עד 1956 הצטרף למחלקת הכירורגית של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (שמו היום המרכז הרפואי הלאומי בבודפשט תחת פרופסור אימרה ליטמן. ב-1954 עבר את בחינות ההתמחות בכירורגיה. במהלך המרד ההונגרי (מהפכת 1956), הוא ברח לווינה עם אמו ואביו החורג, הסוחר פרנץ ברסלאואר.
קריירה
בתקופת המרד, הוא היה אחד מששת הרופאים שזכו למלגה לשנתיים מקרן רוקפלר. בפברואר 1957, הוא נסע לאוסטרליה והחל את הקריירה החדשה שלו בתחום הכירורגיה הניסויית עם פרופסור מוריס יואינג במרפאת הכירורגיה של אוניברסיטת מלבורן. ב-1959 מונה למרצה (lecturer). ב-1962 פיתח את המצלמה המיניאטורית הראשונה לשימוש עם אנדוסקופ, שתרמה לפיתוח אנדוסקופיית הווידאו. באותה שנה נסע לארצות הברית, שם עבד לראשונה בסיאטל במרפאה הכירורגית של אוניברסיטת וושינגטון, לצד פרופסור הרקינס.