cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליאור ליובין
ב-2008 החל את קריירת האימון שלו כאשר מונה לעוזרו של עודד קטש בהפועל גלבוע גליל. ב-2010 מונה ליובין למאמנה הראשי של גלבוע גליל וזכה עמה פעמיים באליפות הליגה הבלקנית. מאז שימש ליובין כמאמנה הראשי של הפועל חולון ומכבי אשדוד ועוזר מאמן במכבי תל אביב ונבחרת ישראל.
קריירת משחק
ליובין גדל במחלקת הנוער של מכבי רמת גן. במקביל, שיחק גם בנבחרת הכדורסל של תיכון בליך, שזכתה באליפות המדינה ב-1995 (בה נבחר לשחקן המצטיין) ובמקום השלישי באליפות העולם לתיכונים. בעונת 1994/95 החל לשחק בקבוצת הבוגרים של מכבי רמת גן ושותף בארבעה משחקים במהלך העונה הסדירה. אחרי שתי עונות במכבי פתח תקווה בליגה ארצית חזר לקבוצה הבוגרת של מכבי רמת גן. בעונת 1997/98 שותף ליובין בחמישה משחקים ועונה לאחר מכן שותף בכל 22 משחקי העונה הסדירה והעמיד ממוצעים של כ-10 נקודות בכ-26 דקות למשחק והגיע עם הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף ולחצי גמר גביע המדינה. בעונת 1999/2000 עלו ממוצעיו לכ-11 נקודות ב-31 דקות ושוב הגיע עם הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף וחצי גמר גביע המדינה. באותה עונה הוביל ליובין את הליגה באסיסטים (ביחד עם למונט ג'ונס) עם ממוצע של 5.5 אסיסטים למשחק. בעונת 2000/01 קלע ליובין כ-12 נקודות למשחק, הוביל את הליגה בחטיפות והגיע עם הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף ולרבע גמר גביע קוראץ'. בעונתו האחרונה במועדון, הוביל ליובין את הקבוצה, לצידם של דני לואיס, ריאן סטאק ומתן נאור, להישג השיא שלה - גמר הפלייאוף מול מכבי תל אביב בו הובסה רמת גן בשלושה משחקים. באותה עונה קלע ליובין כ-13 נקודות בממוצע למשחק ושוב הוביל את הליגה בחטיפות והגיע עם הקבוצה לרבע גמר גביע קוראץ'.
אונה שימאיטה
מעצר
באביב 1944 התגלה ששימאיטה השתמשה במסמכים מזויפים לשם סיוע ליהודים. היא נעצרה, עונתה במרתף הגסטאפו במשך מספר ימים והוטל עליה עונש מוות. חבריה שילמו סכומי כסף גדולים לגרמנים, ועונשה הומר במעצר במחנה הריכוז דכאו. לקראת סוף המלחמה הועברה שימאיטה למחנה ריכוז בלודלאנז' שבצפון צרפת, על גבול לוקסמבורג, שם שוחררה על ידי בעלות הברית.
ליאור ליובין
קריירת משחק
בסיום אותה עונה עבר לשחק בשורותיה של מכבי תל אביב. בניגוד לעירוני רמת גן, שבה היה שחקן דומיננטי, במכבי תל אביב שיחק מעט יחסית (10 דקות משחק בממוצע ביורוליג ו-13 דקות בליגה, לעומת 35 דקות בעונתו האחרונה ברמת גן). לכן, עם סיום העונה עבר ליריבה העירונית, הפועל תל אביב. ליובין חזר להיות שחקן מוביל, והיה לו חלק חשוב בניצחונותיה של הפועל במשחקי הדרבי של אותה שנה, ובהעפלתה לגמר הפלייאוף, שם הפסידה למכבי תל אביב ולפיינל פור של היורופליג אותו סיימה הפועל במקום השלישי.
אונה שימאיטה
לאחר המלחמה
שימאיטה נותרה בצרפת. היא הגיעה לפריז, ושם עבדה בתור ספרנית עד מותה, כשהיא מתקיימת בדלות.
ליאור ליובין
קריירת משחק
עם סיום העונה (2004), כשבעלי המועדון ולדימיר גוסינסקי הודיע על עזיבתו, נטשו את הקבוצה מרבית שחקניה הבכירים, ובהם ליובין, שעבר לקבוצת אזובמאש מאריופול האוקראינית. אחרי עונה אחת טובה בקבוצה, בה השתתף במשחק האולסטאר של היורופליג, התערער מעמדו, והוא עזב אותה לפני סיום העונה השנייה (2006). את אותה עונה השלים בקבוצת אפולון פטרס היוונית. את 07–2006 פתח ליובין בקבוצת צסק"א סופיה הבולגרית אך שוחרר בשל פריצת דיסק ממנה סבל, ולא חזר לשחק כדורסל עד סיום העונה. לקראת עונת 2007/08 סיכם ליובין על שובו לקבוצת עירוני רמת גן, ואולם מהלך זה לא יצא בסופו של דבר לפועל. מאוחר יותר סיכם ליובין על הצטרפותו לעפולה, אך מסיבות רפואיות גם מהלך זה לא יצא לפועל. ליובין החליט לפרוש ממשחק פעיל, עבר קורס מאמנים ואימן תקופה קצרה במחלקת הנוער של מכבי רמת גן. ב-2008 הוא התמנה לעוזרו של עודד קטש בהפועל גלבוע גליל.
אונה שימאיטה
לאחר המלחמה
בין השנים 1953–1956 התגוררה שימאיטה בישראל, אך שבה לפריז.
ליאור ליובין
נבחרת ישראל
ליובין לא שיחק בנבחרות הצעירות של ישראל, והוא זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת לקראת אליפות אירופה בשנת 2001 שנערכה בטורקיה. ליובין שותף בשלושה משחקים ביורובאסקט 2001 בהם קלע בממוצע כ-7 נקודות למשחק.
אונה שימאיטה
הכרה
ב-1966 העניק יד ושם לאונה שימאיטה את התואר "חסידת אומות העולם". בשנת 2015 נקרא על שמה רחוב בווילנה.
ליאור ליובין
נבחרת ישראל
בשנת 2003, הייתה הנבחרת זקוקה לניצחון בהפרש של 23 נקודות על נבחרת רומניה על מנת להעפיל לאליפות אירופה. ליובין, באחד המשחקים הגדולים בקריירה שלו, הוביל את הנבחרת לניצחון בהפרש של 28 נקודות, שהבטיח את העלייה. למרות זאת, לא זימן אותו מאמן הנבחרת, מולי קצורין, לאליפות אירופה עצמה, בצעד שעורר ביקורת קשה. ליובין עצמו אמר אז שלא רואה כיצד יוכל לחזור לשחק בנבחרת כל עוד קצורין מאמן אותה, אך בסופו של דבר חזר לנבחרת בשנת 2004 וסייע לה להעפיל ליורובאסקט 2005 ו-2007 אם כי הוא לא שב להשתתף בטורניר עצמו. במהלך הקריירה שיחק ליובין 30 משחקים במדי הנבחרת בהם קלע 170 נקודות (ממוצע של 5.7 נקודות למשחק).
ב-2023 הצטרף לובין לנבחרת ותיקים שהוקמה על-ידי איגוד הכדורסל. נבחרת הותיקים תשתתף באירועים למען הקהילה ותקיים משחקי ראווה.
קריירת אימון
בעונתו הראשונה כעוזר מאמן בגלבוע/גליל הגיע הקבוצה לפיינל פור של ליגת העל אותו סיימה במקום השלישי. עונה לאחר מכן זכתה הקבוצה באליפות לאחר ניצחון בגמר הפיינל פור על מכבי תל אביב. בתום העונה עזב קטש את הקבוצה כאשר התמנה למאמנה של הפועל ירושלים וליובין מונה למאמנה הראשי של גלבוע גליל. בעונתו הראשונה כמאמן ראשי סיימה גלבוע את העונה הסדירה במקום השני והגיע לגמר הפיינל פור שם הפסידה למכבי תל אביב. שחקן הקבוצה גל מקל נבחר לשחקן העונה. גלבוע גליל סיימה גם את עונת 2011/12 במקום השני בתום העונה הסדירה, אך למרות יתרון הבייתיות הודחה על ידי מכבי אשדוד בסדרת רבע גמר הפלייאוף. באותה עונה השתתפה הקבוצה לראשונה בליגה הבלקנית וזכתה באליפות הליגה לאחר ניצחון על לבסקי סופיה בגמר הפיינל פור שנערך בגן נר. את עונת 2012/13 סיימה גלבוע במקום השביעי, הודחה על ידי מכבי חיפה בסדרת רבע גמר הפלייאוף וזכתה בפעם השנייה ברציפות באליפות הליגה הבלקנית לאחר ניצחון על לבסקי סופיה בגמר הפיינל פור שנערך בבולגריה.
בתחילת עונת 2013/14 מונה למאמן קבוצת הפועל חולון במקומו של דן שמיר. חולון לא הצליחה להשתלב בצמרת הליגה וליובין התפטר במהלך העונה עם מאזן של 11 ניצחונות ו-12 הפסדים והוחלף על ידי עוזרו, אלעד חסין. בקיץ 2014 מונה למאמן מכבי אשדוד באר טוביה, אך פוטר לאחר שהשיג שלושה ניצחונות בלבד ב-16 מחזורים והוחלף על ידי צביקה שרף שהצליח להשאיר את הקבוצה בליגה.
ב-14 ביוני 2016 חתם ליובין במכבי תל אביב במשרת עוזר מאמן. לאחר פיטורי ארז אדלשטיין, ששימש כמאמן הראשי בתחילה, והתפטרותו של רמי הדר, העוזר שקודם לתפקיד זה, שימש ליובין כמאמנה הזמני של הקבוצה. ליובין שב לעמדת עוזר המאמן של מכבי כאשר איינרס בגאצקיס מונה למאמנה של הקבוצה. לקראת סוף העונה הוחלף בגאצקיס על ידי אריק שיבק וליובין המשיך לשמש כעוזר מאמן עד סיום עונת 2016/17. במהלך העונה הודחה מכבי על ידי מכבי חיפה בחצי גמר הפיינל פור של הליגה וזכתה בגביע המדינה. לאחר מכן שימש ליובין כפרשן בערוץ הספורט.
בקיץ 2019 מונה ליובין בשנית למאמנה הראשי של הפועל גלבוע גליל.במקביל מונה ליובין למנהלה המקצועי של אליצור נתניה מהליגה הלאומית. הפועל גלבוע גליל העפילה לפיינל פור של ליגת העל בתום עונת 2019/20 שם הפסידה בחצי הגמר למכבי תל אביב. לאחר סיום העונה הוארך חוזהו של ליובין בעונה נוספת. בינואר 2021 התמנה ליובין לעוזרו של עודד קטש בפנאתינייקוס. אבישי גורדון החליפו בגלבוע/גליל. ליובין זכה עם פנאתינייקוס באליפות ובגביע היווני אך למרות זאת חוזיהם של קטש וליובין לא חודשו.
בקיץ 2021 מונה ליובין למאמנה של נס ציונה במקומו של בראד גרינברג. בתום העונה הקבוצה סיימה במקום העשירי, ליובין עזב את המועדון ומונה למאמנה של הפועל באר שבע. בעונתו הראשונה בקבוצה הודחה באר שבע על-ידי מכבי תל אביב בסדרת רבע גמר הפלייאוף וזכתה באליפות הליגה הבלקנית לאחר ניצחון בגמר על קייבי פיה.
במקביל לעבודתו בליגת העל התמנה ליובין בקיץ 2014 לעוזרו של ארז אדלשטיין בנבחרת ישראל ונטל חלק ביורובאסקט 2015 שנערך בצרפת בו הגיע הנבחרת לשמינית הגמר. לאחר פיטוריו ממכבי תל אביב ציפה ארז אדלשטיין כי ליובין יתפטר ממשרתו כעוזר מאמן במכבי וכשזה לא קרה נוצר משבר אמון ביניהם. כתוצאה מכך נאלץ ליובין לוותר על תפקידו כעוזר מאמן בנבחרת ודן שמיר החליפו בתחילת 2017. בסוף 2015 התמנה ליובין למאמנה של נבחרת ישראל עד גיל 19 שהופעלה במשך זמן קצר על ידי איגוד הכדורסל.
עשהאל
עשהאל הוא מאחז ויישוב קהילתי תורני בהר חברון. היישוב נמנה עם יישובי חבל יתיר ושייך למועצה האזורית הר חברון. היישוב צופה על גבולו הצפוני של יער יתיר, בגובה 680 מטר מעל פני הים וממוקם בסמוך לאזור התעשייה והמסחר מיתרים ולמפגש הצירים 60 ו־317. היישוב הוקם על אדמות מדינה על בסיס החלטת ממשלה, ומצוי בהליכי הסדרה.
היישוב קרוי על שם עשהאל בן צרויה, מגיבורי המלך דוד שהתהלך בגבעות האזור לפני כ-3000 שנה, בתקופת נדודיו טרם ימי המלוכה בחברון.
הקמה והתפתחות
בינואר 1983 החליטה הממשלה להקים יישוב בעשהאל, החלטה שלא יצאה לפועל.
עשהאל הוקמה כנקודת יישוב בשנת תשס"א (2001) על ידי גרעין צעירים ששאפו להקים במקום נקודת התיישבות חקלאית המשותפת לדתיים ולחילוניים. לאחר התפזרות הגרעין בשנת תשס"ד (2005), עלתה לנקודה קבוצת משפחות בעלי תשובה. לאחר מספר שנים גם קבוצה זו התפזרה ונותרה בעשהאל משפחה אחת שהחזיקה את הנקודה. בשנת תשע"ב (2012) עלה גרעין בן 2 משפחות לנקודה, ביוזמת צביקי בר-חי ראש מועצת הר חברון דאז, והרב איציק אמיתי מטנא עומרים, ראש ישיבת ההסדר במצפה אשתמוע. ביישוב תושבים רבים שפונו מביתם בגוש קטיף, ביניהם הרב מאיר בראלי, נכדו של הרב משה צבי נריה, שהוכתר בשנת תשע"ה (2014) כרב היישוב.
נכון לשנת תשפ"ב (2021) מתגוררות ביישוב כ־84 משפחות, להם כ-250 ילדים. ביישוב מקווה טהרה לנשים, בית כנסת, מעון יום לפעוטות ושלושה גני ילדים. בעשהאל פועלת תנועת נוער בני עקיבא אשר מופעלת על ידי נוער היישוב כשני סניפים בהפרדה מלאה.
בתשרי תשע"ט נחנך ביישוב 'מעיין עשהאל', לזכרו של סמ"ר אלמוג עשהאל שילוני. נכון לשנת תשפ"ב המתחם סגור למבקרים.
תושבי היישוב מתפרנסים ממקצועות מגוונים ועובדים בהר חברון, בבאר שבע, בערד, בירושלים ובמרכז הארץ. בעשהאל קבוצה גדולה של אנשי רפואה העובדים במרכז הרפואי סורוקה בבאר שבע ובמערך רפואת החירום בהר חברון.
ב-1 בינואר 2019 קרא השר לביטחון הפנים גלעד ארדן לראש הממשלה בנימין נתניהו להסדיר את היישוב, "לאור העובדה שאין למעשה מחלוקת שההתיישבות בהר חברון אינה התיישבות זמנית", ומדובר ביישוב שנמצא על אדמות מדינה ותושביו סובלים מבעיות תשתית, חינוך וביטחון.
בפברואר 2023 החליט הקבינט המדיני ביטחוני להכשיר את היישוב, כהתנחלות עצמאית במועצה אזורית הר חברון. כחלק מתהליך ההכשרה פרסם המינהל האזרחי את מפות ההתנחלות המתוכננת, ולפיהן שטחה יהיה 880 דונם, לעומת שטח המאחז שהוא 55 דונם.
RC קולה
RC Cola או רויאל קראון קולה (Royal Crown Cola) הוא שמו של משקה קולה, שהומצא בשנת 1905 בקולומבוס, ג'ורג'יה על ידי רוקח בשם קלאוד האצ'ר.
היסטוריה
בשנת 1901 הוקמה חנות המכולת קול-המפטון-האצ'ר בקולומבוס, ג'ורג'יה. בשנת 1903, משפחת האצ'ר לקחה בעלות בלעדית והשם שונה למכולת האצ'ר. המכולת הייתה ממוקמת ברחוב 10 מערב 22. הכתובת של היום (לאחר שינויי מספר הבית) היא רחוב 15 מערב 10. במקביל, הפופולריות של משקאות קלים בבקבוקים עלתה במהירות, ובעלי חנויות מכולת רצו למקסם את הרווח שלהם. מכולת, קלוד א. האצ'ר רכשה כמות גדולה של סירופ קוקה-קולה מאיש המכירות של החברה המקומית, קולומבוס רוברטס. האצ'ר הרגיש כי לחברה מגיע מחיר מוזל מיוחד עבור הסירופ שכן היא רכשה כמויות כה גדולות. רוברטס לא ויתר על המחיר, ופרץ עימות מר בין השניים. האצ'ר אמר לרוברטס שהוא ינצח בקרב בכך שלעולם לא ירכוש יותר קוקה קולה, והאצ'ר נחוש לפתח נוסחת שתייה קלה משלו. הוא התחיל לפתח מוצרים במרתף של החנות עם מתכון לג'ינג'ר אייל.
האצ'ר השיק את עבודות הבקבוקים של יוניון במכולת של משפחתו. המוצר הראשון בקו הכתר המלכותי היה רויאל קראון ג'ינג'ר אייל בשנת 1905, ואחריו רויאל קראון תות שדה, ובירה שורש רויאל קראון. שמה של החברה שונה לצ'רו-קולה בשנת 1910, ובשנת 1925 שינתה את שמה לתאגיד נהי על שם המשקאות הצבעוניים והטעומים שלה. בשנת 1934, צ'רו-קולה עוצב מחדש על ידי רופוס קם, כימאי, ושוחרר מחדש כ-Royal Crown Cola.
בשנות החמישים, רויאל קראון קולה ועוגות ירח היו "ארוחת צהריים של אדם עובד" פופולרי בדרום אמריקה. 1954, רויאל קראון הייתה החברה הראשונה שמכרה משקאות קלים בפחית, ומאוחר יותר החברה הראשונה שמכרה משקאות קלים בפחית אלומיניום. בשנת 1958, החברה הציגה את הדיאט קולה הראשונה, דיאט Rite, ובשנת 1980, קולה ללא קפאין, RC 100.
בשנת 1984, RC קולה היווה כ-4–5% ממכירות המשקאות הקלים בארצות הברית, מאחורי רק קוקה-קולה, פפסי, ד"ר פפר וסבן אפ.
באמצע שנות ה-90, RC שחררה את רויאל קראון טיוטת קולה, שחויבה כקולה "פרימיום" תוך שימוש בסוכר קנים טהור כממתיק, ולא בסירופ תירס פרוקטוז גבוה. הוצע רק בבקבוקים של 12 אונקיות, המכירות היו מאכזבות, בעיקר בשל חוסר היכולת של רשת הבקבוקים RC לקבל הפצה עבור המוצר בערוצי משקה יחיד, והוא הופסק למעט אוסטרליה, ניו זילנד וצרפת. מאוחר יותר הוא היה זמין רק בניו זילנד, בחלקים מאוסטרליה, תאילנד וטג'יקיסטן. החברה גם שחררה את Cherry RC, גרסה בטעם דובדבן של המשקה הקל RC, כדי להתחרות בקולה דובדבן ופפסי דובדבן פראי.
בספטמבר 2000 נרכשה רויאל קראון על ידי קדבורי (אז קדבורי שוופס) באמצעות רכישת סנאפל. מבצעי הכתר המלכותי קופלו לאחר מכן לקבוצת ד"ר פפר סנאפל (DPSG), שסולקה מקדברי בשנת 2008. DPSG התמזגה עם Keurig Green Mountain בשנת 2018 כ-Keurig Dr Pepper, הבעלים הנוכחיים של מותג RC Cola.
בשנת 2001, כל העסקים שאינם ממותגים בארצות הברית נמכרו למשקאות Cott של מיסיסוגה, אונטריו, קנדה, והם מופעלים כמו רויאל קראון קולה הבינלאומי, אשר מטפל במוצרי RC קולה מחוץ לארצות הברית. המשקה הראשון בסדרת הרויאל קראון היה צ'רו-קולה (Chero-Cola), שהוצא לשוק ב־1905, ולאחריו המשקאות רויאל קראון ג'ינגר אייל, רויאל קראון סטרוברי (תות שדה) ורויאל קראון רוטס בייר (בירה שחורה). ב־1934 הנוסחה של צ'רו-קולה שונתה והמשקה שווק כרויאל קראון קולה.
היחס הישראלי למשקה
בישראל המשקה מיוצר ומשווק על ידי חברת יפאורה תבורי מאז 1995. על־פי נתוני חברת מחקר השוק נילסן מדצמבר 2004, RC קולה הוא המותג השני ברמת הפופולריות שלו בישראל, עם נתח שוק של 22.5% (נתונים למאי 2005), שני למותג קוקה-קולה (השולט על 61% מן השוק) ולפני המותגים פפסי קולה (11%) וקריסטל (5.5%).
קירדן
קירדן (Cirdan) הוא דמות בארץ התיכונה מעולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין (הסילמריליון, שר הטבעות).
קירדן נחשב לאחד מהמבוגרים שבעלפים ולאחד הבכירים שבהם. על הולדתו לא מסופר ורוב ההשערות הן שקירדן הוא אחד מאותם עלפים ראשוניים, שלא נולדו, אלא התעוררו על שפת האגם קוויוינן (מימי ההתעוררות), קירדן שייך לעדת הטלרי. קירדן הוא העלף היחיד הידוע כי חי מתחילת ההיסטוריה העלפית בארץ התיכונה ועד סופה-היינו סיום העידן השלישי. פשר השם קירדן, בלשון העלפים, הוא "חרש-הספינות".
בשנות העצים ובעידן הראשון
לאחר התעוררות העלפים בארץ התיכונה - בראשית הימים - הולאר קראו להם שיעקרו לארצם אשר במערב, כדי לא לחיות בארץ התיכונה החשוכה, שבה שוכן מלקור-מורגות. אז עברו רוב העלפים לוולינור - ארץ המערב, אבל חלקים גדולים מעדת הטלרי - לאחר התמהמהות במסעם - סירבו לעקור מערבה ונותרו בארץ התיכונה. אף על פי שקירדן החל במסע מערבה ואף הגיע עד לחופי הארץ התיכונה - נשאר שם בעיקר בגלל שכנועי המיא אוסה, שרצה שהטלרי יישארו בארץ אותה אהב.
קירדן ואנשיו קבעו את מקומם בפלס - החופים המערביים של בלריאנד - מדרום לנברסט. בפלס, ייסד קירדן שתי ערי-נמל: בריתומבר הצפונית ואגלרסט הדרומית. שמם של קירדן ועדתו היה "הפאלאתרים" - אנשי החוף (-סינדארין). הם נודעו בעיקר בבנית ספינות והם הפכו לחרשי הספינות והימאים של הארץ התיכונה. במשך הזמן הצטרפו לפאלאתרים נולדור רבים שנמלטו מאימת המלחמות עם מורגות.
קירדן היה מעורב בקרבות רבים בעידן ההוא: הוא נלחם ביחד עם ידידו המלך תינגול בקרב הראשון של הארץ התיכונה ( - שבו נקטל שר הננדור - דנתור) - באותו קרב הדפו האורקים את צבאו אל מעבר לחומות הערים. כן עזר למלך פינגון - להדוף את האורקים שתקפו את היתלום שנים אחדות לאחר קרב דגור ברגולך.
העידן השני
עם תום העידן הראשון - ושקיעת בלריאנד, לינדון (היא אוסיריאנד) נהייתה לגבול המערבי של הארץ התיכונה והשתרעה על החופים שם הקים גיל גלד את ממלכתו שהייתה הממלכה העיקרית של העלפים בארץ התיכונה בעידן השני. קירדן ייסד בארץ הזו, באזור צר סביב לשון ים, עיר-נמל בשם מיתלונד - "הנמלים האפורים". שם נבנו ספינות רבות, ולשם באו לעיתים קרובות עלפים, אשר החליטו לעקור מהארץ התיכונה לארץ האלים לבלי שוב.
במהלך העידן השני, קיבל קירדן לידיו את נריה (Narya), טבעת האש בעלת אבן האודם, אחת משלוש טבעות הכוח של העלפים שיצר קלברימבור - ואשר הוסתרו כל עוד קיים היה סאורון.
קירדן לחם לצידו של גיל-גלד בברית האחרונה
העידן השלישי
לאחר הברית האחרונה ונפילת גיל-גלד, ננטשה לינדון כמעט לחלוטין על ידי תושביה לטובת ריבנדל שם עמד בראשם אלרונד, אך קירדן לא עזב את הנמלים.
במהלך העידן השלישי תמך קירדן בממלכת ארנור במלחמתה באנגמאר, לאחר חורבן ארנור שלח כוח גדול נגד המלך המכשף, שחיסל סופית את ממלכת אנגמאר. קירדן נזכר כששלח ספינה להצלת מלך ארנור האחרון - ארודוי.
קירדן היה מי שקיבל את פניהם של האיסטרי, אותם מיאר שנשלחו לעזור לשוכני הארץ התיכונה אשר נחתו בנמלים-האפורים; והוא שידע עליהם ראשון ויידע את האדון אלרונד והגבירה גלדריאל על בואה של עזרה מן המערב. קירדן הבין כי על אף מראהו הפשוט, דווקא בגנדלף יש עוצמה וחוכמה אדירים יותר מן השאר. לכן, מסר לו קירדן את נריה.
קירדן גם היה חבר קבוע במועצה הלבנה (או "מועצת החכמים"), שהוקמה על ידי הגבירה גלדריאל, לצד המנהיג סרומן הלבן, גנדלף האפור, הגבירה גלדריאל והאדון אלרונד חצי-עלף.
לאחר השמדת הטבעת האחת בסוף העידן השלישי, עזב קירדן את הארץ התיכונה יחד עם שאר מנהיגי העלפים: אלרונד, וגלדריאל, (וכן גנדלף) על סיפונה של "הספינה האחרונה" שאותה יצר.
ריכרד רפורט
ריכרד רפורט (בהונגרית: Rapport Richárd; נולד ב-25 במרץ 1996) הוא שחמטאי הונגרי בדרגת רב-אמן. כילד פלא בשחמט זכה בתואר רב-אמן בגיל 13 שנים, 11 חודשים ו-6 ימים, ובכך הפך לרב-אמן הצעיר ביותר של הונגריה אי פעם. הוא היה אלוף הונגריה בשחמט ב-2017.
רפורט נולד בסומבטהיי, לטאמאש וארז'בט, שניהם כלכלנים. הוא למד שחמט בגיל ארבע מאביו.
נכון לאוקטובר 2022, מדורג במקום ראשון בהונגריה וה-11 בעולם לפי מד כושר.
2013
במאי, רפורט חלק מקום הראשון בתחרות השחמט של Sigeman &amp; Co, יחד עם נייג'ל שורט ונילס גרנדליוס, וניצחו בשובר שוויון. הוא השיג 4.5/7 (+3-1=3).
בדצמבר, רפורט זכה באליפות אירופה בשחמט מהיר וסיים במקום הרביעי באליפות אירופה בשחמט בליץ.
2016
בין ה-20 ל-23 בדצמבר, רפורט ניצח במשחק נגד השחקן הסיני בן ה-17 ויי יי, שנערך ביאנצ'נג, סין. באותו זמן, רפורט היה "השחקן הצעיר" (מתחת לגיל 21) בעל הדירוג הגבוה ביותר 2717, וויי יי היה השני בדירוג הגבוה ביותר עם 2707. הם היו בשוויון של ארבעה משחקים קלאסיים עם ניצחון כל אחד ושתי תוצאות תיקו, ואז השוו במשחק שובר שוויון של שני משחקי בליץ, ניצחו אחד כל אחד. שובר השוויון האחרון של המשחק היה משחק ארמגדון, שבו ניצח רפורט בכלים השחורים.
2017
בתחרות העל טאטא סטיל 2017 בינואר הוא שיחק את משחקו הראשון נגד מגנוס קרלסן וניצח בלבן ב-33 מהלכים.
הוא זכה באליפות הונגריה בשחמט במאי 2017.
הוא גם זכה בטורניר שכוסה על ידי רב האמן סיימון ויליאמס במופע שלו בשם Checkmate, וסיים לפני המדורג הבכיר, ארקדי ניידיץ', ומתמודד אליפות העולם נייג'ל שורט.
2019
רפורט ניצח את סמואל שקלנד במשחק שלהם, שהיה חלק מדו-קרב של ארצות הברית נגד יתר העולם.
2020
רפורט דורג במקום ה־13 בעולם לפי מד כושר בתחילת מגפת הקורונה וזה היה דירוגו במשך כשנה עד שחודשו התחרויות. בדצמבר 2020, רפורט זכה בטורניר דנז'ו ה-11. הוא היה השחקן היחיד שנותר ללא הפסד וסיים חצי נקודה לפני דינג לירן.
2021
בדירוג אוקטובר 2021, עלה רפורט לראשונה לעשירייה הראשונה לפי דירוג מד כושר כשדורג במקום העשירי עם מד כושר 2,770, שהיה השיא האישי עד לאותו מועד. ב־4 החודשים שלאחר מכן הוא גורד במקומות 11 או 12.
2022
הוא זכה בחלק השני, מתוך שלוש של גראנד פרי 2022 ובשילוב התוצאות האחרות הוא סיים מאחד משני המקומות הראשונים בגראנד פרי והעפיל לתחרות המועמדים 2022.
בעקבות ההישגים בתחרויות הגראנד פרי הוא דורג במקום ה־7 לפי מד כושר בדירוג אפריל עם מד כושר של 2,776 ובכך הוא שבר את השיא האישי שלו מאוקטובר 2021.
חיים אישיים
הוא נשוי לרב־אמן לנשים הסרבית.
ענף שורש היד הגבי (עורק הגומד)
עֲנַף שֹׁרֶשׁ הַיָּד הַגַּבִּי (TA: ramus carpalis dorsalis) הוא ענף עורקי של עורק הגומד המספק דם לגב היד.
ענף שורש היד הגבי מסתעף מעורק הגומד מעל עצם העדשה ומתעקל לאחור מתחת לגיד השריר כופף שורש היד הגומדי. הוא עובר לאורך צדו הגבי של שורש כף היד, מתחת לגידי השרירים הפושטים, ומשיק לענף שורש היד הגבי היוצא מעורק החישור ליצירת רשת שורש היד הגבית.
מיד בראשיתו מסתעף ממנו ענף קטן הנע לאורך הצד הגומדי של עצם המסרק החמישית ומספק את הצד הגומדי של אחורי הזרת.
מוריס 14
מוריס 14 (באנגלית: Morris Fourteen) היא סדרת מכוניות משפחתיות גדולות, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרו בין השנים 1936 – 1939 בבריטניה.
דונלד ויניקוט
דונלד וודס ויניקוט (באנגלית: Donald Woods Winnicott; 7 באפריל 1896 – 28 בינואר 1971) היה רופא ילדים ופסיכואנליטיקאי אנגלי, מממשיכי דרכם של זיגמונד פרויד ומלאני קליין. פיתח את הטיפול הפסיכולוגי בילדים באמצעות טיפול במשחק, ואת ההבחנה בין העצמי האמיתי לעצמי הכוזב. הוא כתב מספר ספרים שבהם הביע רעיונות מקוריים שסטו הן מהתאוריה הפרוידיאנית והן מזו הקלייניאנית.
קורות חייו
ויניקוט נולד ב-1896 בעיר פלימות' במחוז דבון שבדרום-מערב אנגליה, למשפחה פרוטסטנטית מתודיסטית מבוססת מהמעמד הבינוני. בגיל ארבע-עשרה עזב את בית הוריו ועבר לפנימיית לייס (Leys) שבקיימברידג'. בעת שהותו בפנימייה, שבר ויניקוט את עצם הצוואר בזמן משחק רוגבי, אירוע שהוביל להחלטתו ללמוד רפואה.
הוא החל ללמוד רפואה ב-1916 באוניברסיטת קיימברידג'. במלחמת העולם הראשונה הפכה האוניברסיטה לבית חולים צבאי, וויניקוט עבד שם כאח מסייע. במהלך המלחמה התנדב לצי המלכותי הבריטי (כסטודנט לרפואה היה פטור מגיוס) והוצב במשחתת, שבה שירת כקצין רפואה עד תום המלחמה. ב-1918 חזר ללימודי הרפואה בבית-החולים סנט ברת'ולומיו (St. Bartholomew) בלונדון, שם סיים את לימודיו כרופא ב-1920.
ויניקוט התוודע לפסיכואנליזה מקריאה מקרית בספרו של פרויד "פשר החלומות". ב-1923, בתום התמחותו ברפואת ילדים, עבר את האנליזה האישית הראשונה שלו אצל ג'יימס סטרייצ'י, מתלמידיו הישירים של פרויד. באותה שנה קיבל ויניקוט משרה של מנהל מחלקת הילדים הכללית בבית חולים לילדים בפדינגטון שבלונדון. ויניקוט החזיק במשרה זו במשך ארבעים שנה, בהן הפך את המחלקה בהדרגה למחלקה פסיכולוגית לילדים. במהלך חייו עבר אנליזה גם אצל ג'ואן ריבייר (Joan Riviere), שהייתה יד ימינה של מלאני קליין.
ויניקוט נפטר בלונדון ב-28 בינואר 1971 לאחר סדרה של התקפי לב.
התאוריה של ויניקוט
אף שכתב מאמרים רבים, לוויניקוט – בניגוד למוריו, פרויד וקליין – לא הייתה משנה סדורה. הוא עסק רבות בניסיון להבין את עולמו הפנימי של התינוק. הפסיכולוגיה שלו סווגה כפסיכולוגיה של יחסים, במיוחד בין התינוק לאימו. הוא גרס שאין לראות את התינוק כשהוא לעצמו - אלא רק בהקשר של אימו, וטען שתינוק האדם בא לעולם "כחומר ביד היוצר", בעל פוטנציאל, ובמצב של חוסר אינטגרציה. לדבריו, התגבשות התינוק ל"יש" נפשי מותנית בהימצאותה של אם, המאפשרת לתינוקה "להיווצר כיחידה אינטגרטיבית". ויניקוט מבחין בין אם טובה דיה לאם שאינה כזו. כאשר האם מסוגלת להיענות באופן מספק למחוות הספונטניות של התינוק, מבלי להעמיד את צרכיה לפני צורכי התינוק, מתפתח אצל התינוק "העצמי האמיתי". בניגוד לפרויד הוא לא ראה במעשי האדם היצירתיים סובלימציה של דחפים, אלא טען שאלו צרכים מולדים העומדים בפני עצמם.
יחידת אם-תינוק
אחד מחידושיו של ויניקוט הוא התפיסה שתינוק אינו ישות נפשית עצמאית, אלא חלק מ"יחידת אם-תינוק". כלומר, התהליכים הראשוניים לא מתרחשים בתוך התינוק, אלא בתוך הקשר שלו עם מטפליו. הוא מבטל תאוריות של קודמיו לגבי הנעשה בתוך התינוק, ומתמקד ביחסים של התינוק עם אמו. מתוך אותה תפיסת עולם עולים שני מושגי יסוד נוספים: החזקה (Holding), המדגישה את חשיבותו של הקשר הגופני, אך גם מציינת את חשיבות ההיענות לצרכים רגשיים מורכבים. משמעות הרעיון של אם-סביבה היא שאנו שורדים את הילדות המוקדמת תוך אשליה שהאם והסביבה שהיא יוצרת - הם העולם כולו, כיוון ש"אי בשלות האני מאוזנת באופן טבעי על ידי תמיכת-אני מצד האם".
תפיסות אלו הן אבני יסוד בתפיסתו הקלינית של ויניקוט, ובהתייחסותו לטיפול כסביבה היוצרת החזקה, שמאפשרת התפתחות של המטופל בתוך סביבה בטוחה.
אם טובה דיה
ויניקוט מבחין בין שני סוגי כשלים: האחד, חוסר היכולת להיענות לצורכי התינוק כאשר הוא במצב ערות; השני, התערבות במצב מנוחה, בו התינוק מצוי בא-אינטגרציה (unitegration). הכישלונות בטיפול האימהי נחווים על ידי התינוק כהתערבות מפחידה וחודרנית, עלולים להוביל ליצירת עצמי מזויף, ומלווים בתחושת כיליון של העצמי.
מושקעות אמהית ראשונית
מושקעות אימהית ראשונית הוא תיאור חוויה רגשית של האם בשבועות הראשונים שלאחר הלידה, המאופיינת ברגישות מועצמת. מצב פסיכולוגי זה נמשך מספר שבועות, אותו נוטה האם להדחיק אחר כך. ויניקוט מדמה מצב זה לכעין מחלה, שכן לדבריו צריך להיות בריא כדי להגיע אליו, ובסופו יש להחלים ממנו.
מצב זה מדגיש גם את חשיבות האם, שנשאה את התינוק ברחמה, בגידול התינוק בשלב זה; ברם, ויניקוט מוסיף ומציין כי גם אם-מאמצת המסוגלת "לחלות" במצב זה, יכולה לבצע התאמה טובה דיה מתוך יכולתה להזדהות עם התינוק.
רעיון זה מותח ביקורת על התאוריות של אנה פרויד ומרגרט מאהלר, המתארות תקופה זו כתקופה של סימביוזה בין האם והתינוק.
היכולת להיות לבד
התאוריה הפסיכואנליטית רצופה ניסיונות להבין את יכולתו של אדם להיות בקשר, אך במאמרו מ-1958 עוסק ויניקוט בשאלה ההפוכה: מסקנתו היא שהיכולת להיות לבד משלימה את היכולת להיות בקשר, והניגוד להן הוא החרדה מלהיות לבד או בקשר. שורש היכולת להיות לבד נבנה במהלך הילדות המוקדמת, והוא אחד הסימנים החשובים לבשלות רגשית. בתהליך התפתחות היכולת להיות לבד הילד הוא חסר בשלות אך הוא נתמך על ידי נוכחותה של האם, ובלעדיה - נוצרת חרדה שמקשה על הימצאות לבד. ויניקוט מדגיש שאין הכוונה להיות האדם לבד במשמעות של היעדר האחר, אלא במשמעות מורכבת יותר של היכולת ליהנות מלבדיות.
רעיון זה של ויניקוט יוצא כנגד רעיונותיו של פרויד. לטענתו, ההתייחסות ליכולת זו כנגזרת של החשיפה ליחסי המין של ההורים (הסצנה הראשונית) כפי שטוען פרויד היא "ניסוח פסיכואנליטי שחוק", והוא מפנה את שורשי התפתחות יכולת זו לשלב התפתחותי מוקדם אפילו ביחס לגישתה של מלאני קליין, המתייחסת לרעיון הפנמת האובייקט כיוון שעל פי ויניקוט תהליך זה קודם להפרדה בין פנים לחוץ. רובד נוסף בו רעיון זה נוגד את רעיונותיו של פרויד, נובע מההתייחסות שהתפתחות הפרט אינה נובעת מיצריות מינית (יחסי-סתמי) שעוברת עידון, אלא מתוך הקשר (התייחסות-אני) שמהווה סביבה בטוחה להתפתחות.
תופעות מעבר
אובייקט המעבר מופיע בשלב שבו התינוק מתחיל להפריד בינו לבין האם. מהיותו ממשי אך בו בזמן סמל לאם הנעדרת, אובייקט המעבר נמצא באזור הדימדומים שבין הממשי למדומיין. אזור זה נקרא על ידי ויניקוט 'מרחב פוטנציאלי' או 'תופעות מעבר', ויש לו קיום חיצוני ופנימי בו זמנית.
תהליך ההפרדות של התינוק מאימו, כרוך בתסכול גדול מצד התינוק, שחש ומבין שאיננו חלק אינטגרלי מאימו, כפי שהוא דמיין בתחילת דרכו. כדי לפצות את עצמו על התסכול ועל החרדה, שהוא חש עקב ניתוקו מאימו והפיכתו לישות נפרדת, הוא מאמץ חפץ כלשהו, כמו חיתול, שמיכה או מוצץ, שמסמל בעיניו את הנוכחות המרגיעה של אימו ועליו הוא משליך את הרגשות שיש לו כלפי אימו. זהו אובייקט המעבר. תחילת תהליך האימוץ של אובייקט המעבר יהיה בין הטווח של 4 ל-12 חודשים ויכול להמשך עד גיל הגן.
עצמי אמיתי ועצמי כוזב
כאשר האם מסוגלת להענות למחוות הספונטניות של התינוק, מבלי לשים את צרכיה לפני אלו של התינוק, משמע היא אם טובה דיה, מתפתח אצל התינוק עצמי אמיתי, זהו הארגון המנטלי הראשוני המופיע בינקות. העצמי האמיתי קשור לחיוניות גופנית, מקורו בחיות רקמות הגוף והתפקודים הגופניים. ממנו נובעות המחווה הספונטנית והמחשבה האישית. העצמי האמיתי הוא מקור האותנטיות והיצירתיות והוא בעל תחושת ממשות וחיוניות בעולם. אסור שהעצמי האמיתי יושפע ממציאות חיצונית או יענה לה.
עצמי כוזב הוא חזות מזויפת, שהאדם נאלץ לארגן לעצמו, כדי להתמודד עם העולם ולהתאים את צרכיו לאלו של מטפליו. זהו מנגנון הגנה שנועד להגן על העצמי האמיתי שעבר טראומה וכעת יש להגן עליו מפגיעה חוזרת.
בניגוד לאם הטובה דיה הנענית לצורכי התינוק, מבלי לשים את צרכיה לפני שלו, האם שאינה טובה דיה היא חודרנית. ישנם שני מצבים של חודרנות: תביעה מהתינוק להגיב כאשר הוא במצב רגוע, או כפייה על התינוק לנטוש את משאלותיו, ולעצב את עצמו לפי מה שמסופק לו על ידי הסביבה. בשני המצבים הללו תוצאת החודרנות המתמשכת היא שברים בחוויותיו של הילד. כאשר האם מכניסה בתינוקה את מחוותיה ואת התנהגויותיה, לא נותר לו אלא להיכנע בפני התנהגותה. כניעות זו היא תחילת התפתחותו של עצמי כוזב.
תפקידו של העצמי הכוזב הוא להסתיר את העצמי האמיתי ולהגן עליו מפני ניצול. הוא עושה זאת באמצעות הענות לדרישות הסביבה. האדם מסוגל ללבוש עצמי כוזב, הגורם נחת לסביבה, בשעה שהוא עצמו מרגיש איום. כאשר מנצלים את העצמי הכוזב ומתייחסים אליו כאל אמיתי, גדלה באדם תחושת ייאוש וחוסר ערך. אך בדברו על התמודדות עם לחצים סביבתיים בגיל ההתבגרות מדגיש ויניקוט שעיבוד הקונפליקט בין דרישות וציפיות הסביבה לרצונות וצרכי האדם, היא משימה המוטלת על המתבגר, ואדם אחר אינו יכול לפתרה עבורו.
ויניקוט טוען שהטעם היחידי בניסיון להגדיר את העצמי האמיתי, הוא כדי לנסות להבין את העצמי הכוזב. הוא יוצר הקבלה בין החלוקה שלו לעצמי אמיתי וכוזב לבין חלוקתו של זיגמונד פרויד את העצמי לאיד (הממוקד באינסטינקטים) ולאגו (המכוון כלפי העולם החיצוני).
העצמי האמיתי והכוזב ברצף בין הנורמלי לפתולוגי
לדברי ויניקוט כל אחד מאיתנו נחלק לעצמי אמיתי ולעצמי כוזב, וישנו רצף בין הנורמלי לפתולוגי:
במקום אחר טען דונלד ויניקוט שבמצב החמור ביותר, נהפך הפיצול לשבר נפשי, שבשיא עומקו הוא סכיזופרניה. בסכיזופרניה מוצג עצמי כוזב שמסתגל לציפיות הרבדים השונים של סביבת האינדיבידואל. במצב הפתולוגי הקיצוני העצמי האמיתי נמצא בסכנת הכחדה והאינדיבידואל הורס לבסוף את העצמי הכוזב ומנסה להכריז מחדש על העצמי האמיתי, אף על פי שייתכן שזה לא יהיה תואם לחיים בעולם. לדעת דונלד ויניקוט, במקרה זה התמוטטות נפשית היא סימן בריא של ויתור על מנגנון ההגנה של העצמי הכוזב. התאבדות יכולה אף היא להיות הכרזה מחודשת של העצמי האמיתי.
ויניקוט אינו מסביר כיצד הפרט עובר משלב אחד לאחר ברצף. ניתן לראות שישנם פרדוקסים וסתירות פנימיות בדבריו. התאבדות היא פתרון במצב הפתולוגי ביותר, אך גם בשלב השלישי ברצף. בראשון ההתאבדות היא הכרזה מחודשת על קיומו של העצמי האמיתי, ובשני היא דרכו האחרונה של העצמי הכוזב להגן על העצמי האמיתי מפני ניצול. ישנו גם פרדוקס בכך שהבאת כיליון על העצמי כולו, היא דרך להגן על העצמי האמיתי מפני כיליון.
מספריו
ויניקוט פרסם ספרים ומאמרים רבים. כמה מספריו תורגמו לעברית:
נדודי שינה (ספר)
נדודי שינה (באנגלית: Insomnia) הוא ספר פרי עטו של סטיבן קינג שיצא לאור בשנת 1994.
עלילה
העלילה עצמה עוקבת אחר ראלף ולויס הסובלים מנדודי שינה עד כדי טשטוש בין עולם החלומות והערות, והרחבת התפיסה לעולם אחר הנמצא מסביב ובתוך העולם שלנו, מה שמכונה "עולם ההילות" או ה"היפר מציאות" (משם הגיע פניווייז ה"ליצן" בספר "זה").
בהמשך, כוחות מהעולם ההוא מגייסים את ראלף ולוויס כדי למנוע אסון שיתרחש בעולם הרגיל וישפיע באופן מרחיק לכת על העולמות שמעבר, כשאד דיפנו המתומרן בידי כוחות שמעבר להבנתו מאותן מציאויות, משמש בתפקיד מפתח להוציא את אותו אסון אל הפועל.
העלילה סובבת אחר מספר דמויות מפתח:
הספר מתחבר לסדרת המגדל האפל. ישות הקרויה "מלך ארגמן" מעוניינת בחיסולו של ילד מסוים. הילד הוא במקרה בנה של אחד מהשוהות במעון לנשים מוכות, שמופיע בעקיפין בספרים האחרונים בסדרת המגדל האפל.
המצור על ביירות
המצור על ביירות היה מצור שהטיל צה"ל על ביירות בקיץ 1982, כחלק ממלחמת לבנון הראשונה, כתוצאה מקריסת הפסקת האש אשר אורגנה על ידי האו"ם. המצור הסתיים עם פינוי כפוי של הארגון לשחרור פלסטין מביירות ולבנון.
רקע היסטורי
לאחר אירועי ספטמבר השחור ב-1970 התבססו ארגוני הטרור הפלסטינים בדרום לבנון, על רקע חולשת הממשלה הלבנונית, וביצעו התקפות ופיגועי טרור בגבול הצפוני של ישראל. אותם ארגונים גם נטלו חלק במלחמת האזרחים בלבנון, שפרצה בשנת 1975. סוריה, שכלכלתה נזקקה לגישה חופשית לבנקים ולנמל בעיר בירות, פלשה ללבנון כדי לעצור את הלחימה. הכוחות הסורים פעלו תחילה בעיקר נגד הפלסטינים שנחשבו למי שאיים על יציבות המשטר הלבנוני, אבל בהמשך, כדי לבסס את אחיזתם בשטח שכבשו, פנו נגד הנוצרים.
במבצע ליטני, בשנת 1978, בעקבות פיגוע רב-נפגעים שביצע כוח פלסטיני שהגיע בדרך הים מלבנון, כבשו כוחות צה"ל את דרום לבנון. בעקבות המבצע הוסכם על פרישׂת כוחות יוניפי"ל שיחצצו בין ארגוני הטרור וגבול ישראל וכוחות צה"ל הוסגו מלבנון. ארגוני הטרור הגיבו בהצטיידות בקטיושות ותותחי 130 מ"מ, בהם השתמשו לירי על אזרחים ישראליים. בקיץ 1981 הגיע הירי לשיא, כאשר במשך עשרה ימים נורו כ-1,230 רקטות ופגזים מלבנון לתוך ישראל וישראל הגיבה בהפצצות והפגזות שלא הצליחו לעצור את הירי. השליח האמריקני פיליפ חביב הצליח להביא להפסקת אש בין ישראל ואש"ף ב-24 ביולי 1981. כבר קודם לכן החל צה"ל, בהובלת הרמטכ"ל רפאל איתן ואלוף פיקוד הצפון אביגדור בן-גל ובתמיכת ראש הממשלה ושר הביטחון, מנחם בגין, בתכנון מבצע צבאי נרחב יותר לחיסול ארגוני הטרור בלבנון.
הסכם הפסקת-האש שניסח פיליפ חביב היה מעורפל: הפלסטינים פירשו אותו כהפסקת-אש רק בגבול ישראל-לבנון ולכן טענו שמותר להם להמשיך לתקוף את ישראל בכל דרך אחרת, השליח האמריקני חביב פירש אותו כאומר שאסור לפלסטינים לבצע שום פעולה נגד ישראל שמקורה בלבנון ואילו ישראל טענה שכיוון שהבסיסים הראשיים של הארגונים הפלסטינים מצויים כולם בלבנון, פירוש ההסכם הוא הפסקת-אש כוללת בין ישראל לבין הפלסטינים, שכן אחרת הפלסטינים יכולים להמשיך לתקוף את ישראל ואילו היא אינה יכולה להגיב. בשנה שחלפה מהפסקת-האש ועד סוף מאי 1982 ביצעו הפלסטינים כמעט 250 פיגועים נגד ישראל, רובם דרך ירדן, כמה מהם בחוץ-לארץ וכ-20 פיגועים בגבול ישראל-לבנון. בהתקפות פלסטיניות אלה נהרגו 16 ישראלים (2 בגבול ישראל-לבנון) ונפצעו כ-265.
הלקח המרכזי של צה"ל מעשרת ימי חילופי האש בקיץ 1981 היה שלא ניתן לעצור ירי ארטילרי מלבנון לתוך ישראל באמצעות מטוסים ותותחים בלבד. נדרש מהלך יבשתי שלכל הפחות יכבוש את השטח שממנו הם נורים. יתר על כן, ההערכה הייתה שהדרך היחידה לעצור באופן כמעט מוחלט את ההתקפות הפלסטיניות משטח לבנון הוא על ידי ייצוב המשטר הלבנוני הנוצרי שם. לפי-כך, הציע ראש אגף התכנון, אהוד ברק, במסמך פנימי, שבמקרה של קריסת הפסקת האש, מטרת המלחמה של ישראל תהיה "שינוי בר קיימא במבנה המשטר בלבנון" והשלטת הגמוניה נוצרית, תוך קיבוע עליונות ישראלית מול הסורים. זאת מתוך הנחה שמשטר נוצרי יציב ישאף למנוע פעילות חבלנית נגד ישראל משטחו.
בכיר "המוסד" נחיק נבות כתב על מתווה המלחמה כפי שתואר בידי שר הביטחון, אריאל שרון, בפגישה בארמונה של בלבנון ב-12 בינואר 1982 (זה היה ביקורו "הרשמי" הראשון של שרון בלבנון בתפקיד שר הביטחון, ונבות התלווה אליו כנציג "המוסד"):
ב-3 באפריל 1982 נרצח בפריז עובד שגרירות ישראל יעקב ברסימן טוב על ידי מחבלת שירתה בראשו. באפריל 1982 ושוב במאי 1982 הגיבה ישראל לפיגועים נגדה בהפצצת מחנות ומחסנים של הכוחות הפלסטינים בלבנון. בכל פעם הגיבו הפלסטינים בירי עשרות רקטות לצפון ישראל. ישראל איימה להגיב במבצעים צבאיים מורחבים וכוחות של צה"ל קודמו לגבול, אבל בכל פעם החליטה ממשלת ישראל שלא לפעול והכוחות הוסגו. ב-3 ביוני 1982 התנקשו מחבלים פלסטינים, מארגונו של אבו נידאל, בשגריר ישראל בבריטניה, שלמה ארגוב. ב-4 ביוני הגיבה ישראל להתנקשות בהפצצה של תשעה מתקנים של אש"ף בלבנון. אש"ף הגיב בהפגזה כבדה של כ-500 רקטות ופגזי תותחים על יישובי צפון ישראל. ישראל הגיבה להפגזות הללו בהפצצת מטרות נוספות של אש"ף ואש"ף הגיב בירי נוסף. ישראלי אחד נהרג ו-11 נפצעו. בצהרי 5 ביוני הורתה ממשלת ישראל לצה"ל להיערך לאפשרות של מבצע קרקעי נרחב בלבנון והחל גיוס של כוחות מילואים. בבוקר 6 ביוני 1982 הוחלט סופית שיש לצאת למבצע שכונה מבצע 'שלום הגליל'.
הפלישה כונתה בשם הקוד "מבצע אורנים" או מלחמת לבנון הראשונה, ונועד להחליש או לסלק את אש"ף ולהביא לבחירת בשיר ג'ומאייל, ראש הפלנגות הנוצריות לנשיא לבנון, על מנת להביא את לבנון לחתום על הסכם שלום עם ישראל. תוכנית זו נכשלה כאשר ג'ומייל נרצח זמן לא רב לאחר מכן, והפרלמנט הלבנוני ביטל את ההסכם שנחתם עם ישראל.
צה"ל פלש ללבנון במתקפה משולשת. קבוצה אחת עברה לאורך כביש החוף לביירות, אחרת שמטרתה הייתה ניתוק כביש ביירות-דמשק, והשלישית נעה לאורך גבול סוריה-לבנון, בתקווה לחסום תגבורות סוריות. עד 11 ביוני, ישראל זכתה בעליונות אווירית לאחר הפלת מספר רב של מטוסים סוריים. סוריה קראה להפסקת אש, והרוב המכריע של לוחמי אש"ף ברחו לצור, לצידון ולביירות.
המצור
ב-12 ביוני, על אף הפסקת האש שהושגה יום קודם לכן, התקדמו כוחות חטיבת הצנחנים וכבשו את העיירה שמלאן בלחימה קשה אל מול כוחות קומנדו ושריון סוריים. ב-13 ביוני בצהריים חברו כוחות הצנחנים לכוחות הנוצריים בבסבא, ובכך ניתקו את המחבלים במערב ביירות. ב-15 ביוני החלו כוחות צה"ל לנוע שמונה קילומטרים צפונית לביירות, לכיוון אזור ג'מהור, במאמץ להרחיב את שליטתם על כביש-ביירות דמשק, מזרחה.
על אף החבירה לנוצרים וניתוק מערב ביירות, הפרוזדור הצר באזור כפר שימא היה נתון להטרדות סוריות שישבו בשטח הגבוה בעאליי. בשל כך ב-21 ביוני החלה אוגדה 162, כשחטיבה 500 מובילה את הכוח, להתקדם לעבר בחמדון ועאליי. האוגדה צלחה את נהר הדאמור והחלה לטפס על השלוחה הצפונית המוליכה לבחמדון. בשל העדר אישור מהדרג המדיני למתקפה, האוגדה התנהלה בזחילות תוך קרבות קשים מול אויב נחוש ובשטח טופוגרפי נחות. בנוסף עקב העדר אישור לפתח מאמצים מקבילים, התרכזה כל הארטילריה הסורית נגד כוחות האוגדה. הלחימה התנהלה בחלקה הראשון כנגד מארבי נ"ט וטנקים סוריים מרחוק, לאחר מכן משעלתה האוגדה על הרכס, מרואייסאת נעמן ועד כביש ביירות דמשק התנהלו קרבות קשים, בעיקר במסולעת מעל מנצוריה ובשקיף מטלון.
ב-25 ביוני, עקב התקדמות אוגדה 96 מביירות לכיוון מזרח, והתקדמות אוגדה 162כשחטיבה 500 מובילה את ההתקדמות שתוגברה בחטיבת גולני לכביש ביירות-דמשק מדרום, החלו הסורים להימלט מזרחה, במטרה להימלט מכיתור על ידי כוחות צה"ל. כביש ביירות-דמשק, מביירות ועד רואייסאת צופר, היה בשליטת כוחות צה"ל. מעתה, במשך כחודש וחצי, צה"ל בסיוע ארטילרי מסיבי (כולל ירי בכינון ישיר) ותקיפות מהאוויר, הידק את המצור על ביירות והפעיל לחץ כבד על המחבלים על מנת להביא לכניעתם. חיל הים הטיל מצור ימי על העיר על מנת למנוע הספקת נשק וציוד למחבלים.
ישראל קיוותה להשלים את המצור במהירות האפשרית. מטרתה בפלישה ללבנון הייתה לניצחון מהיר ומכריע. בנוסף, ארצות הברית, באמצעות נציגם פיליפ חביב, דחקה במשא ומתן לשלום; ככל שהמצור נמשך, כוח המיקוח של ערפאת היה גדול יותר.
במשך שבעה שבועות, ישראל תקפה את העיר דרך הים, האוויר, האדמה, ניתקה אספקת מזון ומים, ניתקה את החשמל, כבשה את שדה התעופה וכמה פרברים דרומיים, אך לרוב לא התקרבה אל מטרותיהם. כמו ברוב המצור, אוכלוסיית העיר, אלפי אזרחים, סבלה לצד אנשי הגרילה של אש"ף. ישראל נאשמה בעקיפין בהפגזה ללא הבחנה על העיר, בנוסף לצעדים אחרים שננקטו כדי להחליש את אש"ף. בסוף השבוע הראשון של יולי 500 בתים נהרסו על ידי פגזים ופצצות ישראליות.
ב-14 ביולי, קיבלו אריאל שרון והרמטכ"ל רפאל איתן את תמיכתו של ראש הממשלה מנחם בגין, לפעולה בקנה מידה גדול לכבוש את מערב ביירות כדי להשיג את פינוי אש"ף. אבל התוכנית נדחתה ב-16 ביולי על ידי הקבינט הישראלי כולו, מתוך דאגה לאובדן חיים כבד. כמה מפלגות איימו לעזוב את הקואליציה השלטת אם התוכנית תתקבל.
בסוף יולי, עם המשא ומתן עדיין היה במבוי סתום, צה"ל הגביר את התקיפות. המוסד, באמצעות שליחים אף שלח סוכנים ערבים לתוך ביירות עם מכוניות תופת על מנת להטיל אימה על הפלסטינים לכניעה וללבנונים כדי להגביר את הלחץ על עזיבתם. עשרות אנשים נהרגו כתוצאה מההפצצות הללו. חלק מהסוכנים הישראלים נתפסו, ובסופו של דבר הודו במעשים.
חיל האוויר הישראלי הגביר משימות שנועדו במיוחד להתנקש בחיי המנהיגים הפלסטינים - יאסר ערפאת, אבו ג'יהאד ואבו איאד. חיל-האוויר הסתייע בסוכנים עם משדרים על הקרקע. אבל אף על פי שמספר בתי דירות נהרסו עם מאות פלסטינים ולבנונים שנהרגו או נפצעו, המנהיגים הצליחו להתחמק מהפצצות.
ב-10 באוגוסט, כאשר השליח האמריקני, פיליפ חביב, הגיש לישראל טיוטת הסכם, הורה שר הביטחון שרון, שכנראה היה חסר סבלנות כלפי מה שנראה בעיניו כלחץ אמריקני, על הפצצה כבדה על ביירות, שבה מתו לפחות 300 בני אדם. בעקבות ההפצצה הוגשה מחאה לממשלת ישראל על ידי הנשיא רונלד רייגן. בתגובה, ב-12 באוגוסט, הקבינט הישראלי מנע מאריאל שרון להורות על שימוש בחיל האוויר, כוח משוריין וארטילריה ללא הסכמת הממשלה או ראש הממשלה.
תוצאות המצור
בסופו של דבר, ישראל הצליחה למנוע את התקפות הרקטות במשך תקופה קצרה מאוד, ולהביא לגירוש אש"ף מלבנון, אך לא הצליחה להחליש את אש"ף בסך הכל. המצור גם גרם לסרבנותו של אלי גבע, מפקד חטיבה 211, אשר סירב להוביל את הכוחות לתוך העיר, בטענה שזה יביא ל"הרג המוני של אזרחים", ובעקבות כך הוא פוטר מתפקידו.
בעקבות המצור על ביירות, ערפאת ברח ליוון, ומשם לתוניס, שם הקים את מטהו החדש. אש"ף המשיך לפעול מתוך תימן, ירדן, אלג'יריה, עיראק, סודאן, כמו גם בתוך השטח שבשליטה ישראלית.
לאחר מכן
עשרות שנים לאחר המצור, האירוע היה צוטט על ידי אוסאמה בן לאדן בתור סיבה מרכזית לפיגועי 11 בספטמבר.
התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון
התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון (או המפלגה לאחדות העבודה פועלי ציון) הייתה מפלגה שנוסדה בשנת 1946 כאשר התנועה לאחדות העבודה התאחדה עם המפלגה הקטנה פועלי ציון שמאל. בשנת 1948, התאחדה "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון" עם מפלגת השומר הצעיר למפלגה חדשה בשם "מפלגת הפועלים המאוחדת" (מפ"ם). לאחר מספר שנים, בשנת 1954 התפלגו יוצאי "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון" ממפ"ם והקימו את מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון, שהתקיימה עד לאיחודה עם מפא"י ורפ"י ב-1968, במסגרת מפלגת העבודה.
כנסיית סנטה אנה
כנסיית סנטה אנה בירושלים מסמנת, על פי המסורת הנוצרית את מקום הולדתה של מרים אם ישו. אנה הקדושה שעל שמה נקראת הכנסייה היא חנה (אנה) אשת יהויכין, אמהּ של מרים. הכנסייה נמצאת בקרבת שער האריות, ברובע המוסלמי, בתוואי רחוב הויה דולורוזה, 'דרך הייסורים' של ישו, והיא שייכת למסדר הנזירים הצרפתים "האבות הלבנים" (על שום צבע גלימותיהם). בחצר הכנסייה שרידים ארכאולוגיים של מפעלי מים שזוהו עם בריכות בית חסדא.
על פי המסורת, במקום התרחש נס ריפוי הפיסח, בו ישו הורה לנכה להיכנס אל המים ובכך הוא נרפא.
בריכות הצאן / בריכות בית חסדא
בריכות הצאן הן שתי בריכות חפורות באפיקו של נחל בית זיתא. הבריכה הראשונה באתר נחפרה במאה ה-8 לפנה"ס. במאה השלישית לפנה"ס הוקמה בריכה נוספת במקום. בתקופת ישו שתי הבריכות היוו חלק ממכלול גדול יותר שהכיל מרחצאות מרפא, אחת מהן הייתה ידועה כבריכת הצאן (או הפרובטיקה). האתר מזוהה עם בריכת בית חסדא שבה, לפי הברית החדשה, ריפא ישו אדם שהיה נכה במשך 38 שנים.
כנסיית מרים הקדושה של הפרובטיקה
חפירות ארכאולוגיות במקום: חפירות באתר נערכו לסירוגין, החל מ-1863 ועד לשנות השישים של המאה העשרים. בחפירות לא נתגלו עקבות חמשת הסטווים שעיטרו את הבריכות, אותם מתארת הברית החדשה, ואף תיאורים נוצריים מהתקופה הביזנטית. לדעת רוב החוקרים הבריכות נחצבו עוד בימי החשמונאים, בשטח שהיה אז מצפון לחומות העיר. מקובל כיום על החופרים כי במקום היה מרכז מרפא פגאני כבר מן התקופה ההלניסטית בארץ ישראל, שהמשיך לשמש עד לאחר תקופת בית שני.
מסורת לידתה של מרים בירושלים
מסורת מהמאה השנייה לספירה, המופיעה בפרוטו-אוונגליון של יעקב אחי ישו (חלק מהספרות החיצונית הנוצרית, האפוקריפה) מתארת את סיפור לידתה הניסית של מרים להורים חשוכי ילדים, יהויכין וחנה (יואכים ואנה). הסיפור מזכיר מאוד את סיפור חנה מן המקרא: כמוה, הייתה גם אנה עקרה בגיל מבוגר, כמוה נגלה אליה המלאך, וכמוה היא הבטיחה להועיד את בנה לעבודת האל. הגרסה לא מקובלת באופן רשמי בכנסייה; למרות זאת, הוסיפו עולי הרגל להתייחס לאתר בריכות הצאן כאל מקום לידתה של מריה. מן מאה השישית הופיעו כתבים נוצריים המתארים את מקום לידתה של מרים כנצרת, כך שמסורת לידתה בירושלים נותרה כמסורת מקומית; במערב נתקבלה הדעה כי מרים נולדה בנצרת.
מבנה הכנסייה
כנסיית סנטה אנה הוקמה בשנות הארבעים של המאה ה-12 והיא דוגמה לטיפוס הנפוץ ביותר של כנסייה צלבנית בארץ ישראל. מתאר הכנסייה הוא בזיליקה עם אולם תווך ושתי סיטראות, המסתיימות במזרח בשלוש אפסידות מקבילות. המבנה משלב סגנון בנייה רומנסקי מוקדם עם מסורות בנייה מקומיות נוצריות קדומות, ועם השפעות ביזנטיות. לדוגמה: הכיפה מעל מקום ההצטלבות של אולם התווך עם הטרנספט. באגף הימני מדרגות המובילות לקריפטה מהתקופה הרומית שלפי המסורת הוא מקום לידתה של מרים.
תולדות הכנסייה לאחר הכיבוש המוסלמי
ב-1187, לאחר שהביס את הצלבנים, הפך צלאח א-דין את הכנסייה למדרסה מוסלמית (בית ספר מוסלמי) שנקראה על שמו: א-צלאחיה. הדבר מתואר גם כיום בכתובת מעל למשקוף הכניסה: "בשם אללה הרחום והחנון. כל הטוב והיפה שעלה בגורלכם הוא מאללה. מדרסה מבורכת זו נבנתה עבור הווקף על ידי אדוננו צלאח א-דין סולטאן האסלאם והמוסלמים". בהפיכת הכנסייה למדרסה מייד עם כיבוש העיר על ידי צלאח א-דין, נשמר המבנה היטב והוא מהווה אחת הדוגמאות היפות לארכיטקטורה הצלבנית בירושלים. במהלך המאה ה-19 ידוע כי המבנה שימש כאורווה של חיל המצב הטורקי, שהוצב בקרבת מקום. לצליינים לא הותר לרדת לקריפטה דרך המדרגות אלא רק דרך חלון קטן, עליו מצביעים בכנסייה עד היום.
ב-1856 נמסרה הכנסייה לידי נפוליון השלישי, כאות תודה על עזרת הצרפתים לעות'מאנים במלחמת קרים. הכנסייה שוקמה על ידי האדריכל הצרפתי כריסטוף-אדואר מוס שהצניע את התוספות המאוחרות. מוס יזם גם את החפירות הראשונות באתר בריכות בית חסדא. האבות הלבנים (לידיהם נמסרה הכנסייה) חברים במסדר שנועד לפעילות מיסיונרית באפריקה. מתחם סנטה אנה הוא אפוא מן המקומות היחידים בארץ הקודש בהם ניתן למצוא את נזירי המסדר דרך קבע. האבות הלבנים חיפשו דרך לעזור לכנסייה הקתולית המזרחית בארץ הקודש, לכן פתחו במקום סמינר לכמרים של הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית בשנות השמונים של המאה ה-19.
תהלוכת יום ראשון של הדקלים הקתולית היוצאת מבית פגי בהר הזיתים מסתיימת במתחם הכנסייה.
בנובמבר 2013 התפלל במקום נשיא צרפת פרנסואה הולנד, במסגרת ביקורו בישראל, ובינואר 2020 התפלל במקום נשיא צרפת עמנואל מקרון, במסגרת ביקורו בישראל בו השתתף בפורום השואה העולמי החמישי.
לקריאה נוספת
* Sarah Kochav, Via Dolorosa, Yad Ben Zvi, 2000
המנהיג העליון של רוסיה
המנהיג העליון של רוסיה (ברוסית: Верховный правитель России), שנודע גם בשם "השליט העליון", היה ראש המדינה והמפקד הראשי של המדינה הרוסית, ממשלה אנטי בולשביקית שהוקמה על ידי התנועה הלבנה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה. במשך כמעט שנתיים מנובמבר 1918 עד אפריל 1920, צבאות התנועה הלבנה אוחדו באופן סמלי תחת ממשלת המדינה הרוסית, שבמהלכה טענה המדינה הרוסית כי היא ממשלתה הלגיטימית היחידה של רוסיה. המחזיק הבלעדי במשרה במשך מרבית קיומה והיחיד שאימץ רשמית את התארים ותפקידי "המנהיג העליון", היה האדמירל אלכסנדר קולצ'אק, שנבחר לתפקיד על ידי מועצת השרים הכל-רוסית לאחר נובמבר 1918 בהפיכה שהפילה את הדירקטוריה של אופה.
כל מפקדי הצבאות הלבנים בדרום ומערב רוסיה, כמו גם בסיביר והמזרח הרחוק הכירו במנהיג העליון; בתחילת מאי-יוני 1919, הגנרלים אנטון דניקין, יבגני מילר וניקולאי יודניץ' קיבלו על עצמם את פיקודו של אלכסנדר קולצ'אק והכירו בו רשמית כמפקד עליון על כלל הצבאות ברוסיה. המפקד העליון אישר באותו זמן את סמכויות המפקדים. במשך כמעט שנתיים שימש אלכסנדר קולצ'אק כראש המדינה הרוסית, שזכתה להכרה בינלאומית ונתמך הן דיפלומטית והן צבאית על ידי בעלות הברית לשעבר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רקע כללי
ב-23 בספטמבר 1918, "חוק הקמת הכוח העליון של כל-רוסיה" של ועידת מדינת אופה, הקים את הממשלה הזמנית הכל-רוסית (שנודעה בשם "הדירקטוריה של אופה") וקבע כי ממשלה זו תהיה "עד להתכנסות האספה המכוננת הכל-רוסית... נושא הכח היחיד במדינה הרוסית כולה". ב-4 בנובמבר 1918 הוקמה מועצת השרים הכל-רוסית.
הקמה
הדירקטוריה של אופה חדלה לתפקד כתוצאה מאירועי ליל ה-17–18 בנובמבר 1918, כאשר קבוצת חיילים קוזאקים מאומסק עצרה את ראש הדירקטוריה, ניקולאי אווקסנטייב, חבר הדירקטוריה, ולדימיר זנזינוב וסגן חבר הדירקטוריה אנדריי ארגונוב, כמו גם ידידו של שר הפנים, ראש השירות החשאי, יבגני רוגובסקי. כל העצורים היו חברים במפלגת המהפכנים הסוציאליסטים.
בבוקר ה-18 בנובמבר התכנסה מועצת השרים בישיבת חירום בהשתתפות שני חברי הדירקטוריה - פיוטר וולוגודסקי ו-ולדימיר וינוגרדוב, שדנה במצב, הכירה בדירקטוריה ככזו שאינה קיימת עוד והודיעה שבידיה נתונה הסמכות העליונה על ניהול המדינה והגיעה למסקנה כי היה צורך להשקיע "ריכוז מלא של הכוח הצבאי והאזרחי בידי אדם אחד עם שם סמכותי בחוגים הצבאיים והציבוריים." הוחלט "להעביר באופן זמני את הפעלת הכוח העליון לידי אדם אחד, תוך הסתמכות על סיוע מועצת השרים, להקצות לאדם כזה את שמו של המנהיג העליון" ואחריו "תקנה להסדר זמני" של כוח המדינה ברוסיה (מה שמכונה בשם "חוקת 18 בנובמבר"), שביססה בעיקר את מערכת היחסים בין המנהיג העליון למועצת השרים.
על פי זיכרונותיו של וולוגודסקי, התואר "מנהיג עליון" אומץ בישיבת מועצת השרים ללא דיונים ומחלוקות ראשוניים: "כשהגענו לשאלה את מי לבחור כראש מדינה, החלטנו לתת לו השם 'מנהיג עליון' וסדר ערבויות חוקתיות".
בהצבעה חשאית של חברי מועצת השרים, נבחר סגן האדמירל אלכסנדר קולצ'ק, שהועלה במקביל לדרגת אדמירל ומונה לתפקיד השליט העליון. קולצ'אק הכריז על הסכמתו לבחירה והפקודה הראשונה שלו הודיעה על קבלת תואר המפקד העליון וקבע את הכיוונים העיקריים של תפקידו בתור המנהיג העליון, שהיוו גם את שבועת התפקיד: ממשלת רוסיה בשטחי הצבא הלבן הוקמה ופעלה עד 4 בינואר 1920.
סמכויות
סמכויות השליט העליון העתיקו במידה רבה את החקיקה הרוסית מלפני המהפכה. על פי סעיף 47 לקוד חוקי יסוד המדינה הרוסית, "שליט המדינה הסתמך על מועצת הממשלה; ושניהם השליט ללא המועצה, וגם המועצה ללא השליט אינם יכולים להתקיים." על פי סעיף 48, חברי המועצה מונו על ידי השליט עצמו. סמכותה של המועצה הייתה "בכל המקרים ללא סייג, בכפוף להחלטת הקיסר עצמו וכל אלה שבאים גם מטעמו וגם למועצה הכפופה לו" (על פי סעיף 50, כל העניינים הנוגעים לה כוונו למדיניות הפנים והחוץ). על פי סעיף 51, "לשליט הצבעה מכרעת" כאשר הוא דן בכל הנושאים.
על פי "חוקת 18 בנובמבר 1918", סמכות החקיקה והיוזמה בוצעו על ידי השליט העליון ומועצת השרים "באופן קולקטיבי". מועצת השרים הייתה אמורה לנהל דיונים מקדימים בכל החוקים ואף חוק לא יכול היה להיכנס לתוקף ללא אישור המנהיג העליון. במקביל הייתה לזכותו של שליט העליון "וטו מוחלט".
ב-24 ביוני 1919, על מנת "להבטיח את המשכיות הפיקוד העליון", מונה מפקד הכוחות המזוינים של דרום רוסיה, דניקין למפקד העליון. בתחילת דצמבר 1919 העלה קולצ'אק עם ממשלתו את שאלת "הוויתור לטובת דניקין". ב-22 בדצמבר אימצה מועצת השרים של ממשלת רוסיה את הצו הבא: "על מנת להבטיח את המשכיות השלטון הרוסי, מועצת השרים החליטה: להפקיד את תפקיד השליט העליון במקרה של מחלה קשה או מותו של השליט העליון, כמו גם במקרה של התפטרותו או היעדרותו הארוכה, לידי מפקד הכוחות המזוינים בדרום רוסיה, דניקין".
ב-4 בינואר 1920 הוציא קולצ'ק צו אשר קבע "לאור המסקנה שנקבעה מראש... להעברת הכוח הכלל-רוסי העליון למפקד הכוחות המזוינים של דרום רוסיה, דניקין". כפי שמעיד דניקין עצמו בזיכרונותיו, בעיצומם של התבוסות החמורות של הכוחות המזוינים בדרום רוסיה והמשבר הפוליטי, הוא ראה בכך פסול לחלוטין "לקבל את השם והתפקידים הראויים" וסירב לקבל את התואר "המנהיג העליון", מה שהיווה מניע להחלטתו ב"העדר מידע רשמי על האירועים במזרח".
ב-4 באפריל 1920 נאלץ דניקין, בלחץ הגנרלים, להעביר את תפקיד המפקד לידי הברון פיוטר רנגל ויצא לאנגליה באותו יום. ורנגל קיבל את המינוי והוציא צו לתפקיד. ב-6 באפריל הוציא הסנאט המושל שביאלטה צו שהצהיר כי "מנהיג העם החדש" מעתה והלאה "שייך לכלל השלטון, הצבאי והאזרחי, ללא מגבלות."
ב-11 באפריל, ורנגל קיבל את התואר "שליט ומפקד הכוחות המזוינים של דרום רוסיה", מה שהביא למעשה לפירוק משרת המנהיג העליון ולפירוק המדינה הרוסית שלאחריה פעילות הצבא הלבן במזרח הרחוק הייתה בסמכותו של צבא המזרח הרחוק בראשות האוטאמן גריגורי סמיונוב ולאחר מכן ממשלת המזרח הרחוק הזמנית תחת מיכאיל דיטריכס.
בקיץ 1920 פנה אלכסנדר גו'צקוב לדניקין בבקשה "להשלים את החובה הפטריוטית ולההעניק לברון ורנגל במעשה חגיגי מיוחד... על ידי העברת השלטון הרוסי", אך דניקין סירב לחתום על מסמך כזה.