cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דת יוון העתיקה
מבוא
במונח "דת יוונית קדומה" יש משום הטעיה. ליוונים הקדומים לא היה מונח ל"דת" במשמעות של מימד של הקיום השונה מממדים אחרים, והמבוסס על אמונה שהאלים שולטים בגורל בני האנוש ותובעים הכרה בהם כתנאי לגאולה. היוונים התייחסו למעשיהם הדתיים כ"דברים הקשורים לאלים" אך שימוש קלוש זה אינו מרמז על קיום מערכת אמונות מחייבת. ליוונים אף לא הייתה מילה מקבילה ל"אמונה". היות שקיום האלים היה נתון, לא היה טעם לתהות אם אדם מסוים האמין בקיום האלים. מאידך יכול הפרט להיראות מודע יותר או פחות לאלים, אך המונח השכיח לכך היה "נומיזאין", מילה הקשורה ל"נומוס" - מנהג, חוק, ומשמעות הפועל שנגזר ממונח זה - להכיר במקומם החוקי של האלים במבנה הדברים ולפעול בהתאם לכך על ידי מילוי החובות כלפיהם. אנשים חצופים היו עשויים להכיר באלים אך להכחיש את מחויבותם לקיים חלק מהמנהגים המצווים. אולם חוסר השיטתיות של ציוויים ומנהגים אלו מקשה להגדיר מה הייתה ההתנהגות הנורמטיבית לגביהם.
לא הייתה אמת אחת ויחידה לגבי האלים. למרות שהעמים היוונים השונים הכירו כולם בשנים עשר האלים האולימפיים, במקומות השונים היו תולדותיהם של אלים אלו כה שונות עד כי מדובר בפועל באלים שונים. בערים שונות עבדו לאלים שונים ולעיתים כינו אותם בשם שתאם את טבעם המקומי. כך אתנה הייתה אלת אתונה, ארטמיס הייתה אלת ספרטה, קורינת היה מרכז לפולחן אפרודיטה, בדלפי ובדלוס עבדו את אפולו, באולימפיה את זאוס וכך לגבי כל עיר ועיירה. זהות בשמות אלים בערים שונות לא העידה על זהות בפולחן; היוונים עצמם היו מודעים לכך שארטמיס הציידת הבתולה מספרטה הייתה אלה שונה לחלוטין מארטמיס אלת הפיריון מרובת השדיים מאפסוס. יצירות ספרותיות כמו האיליאדה תארו עימותים בין האלים כיוון שחסידיהם נלחמו על פני האדמה, עימותים אלו היו שיקוף שמיימי של הדפוס הארצי של אותה אלוהות מקומית. למרות שהסגידה לאלים העיקריים התפשטה מאזור לאזור ולמרות שרוב הערים הגדולות התגאו במקדשים לכמה מהאלים החשובים, הזיהוי של אלים מסוימים עם מקומות מסוימים נותר על כנו.
לא הייתה גם דרך חיים אמיתית יחידה לחיות על פי האלים. ל"דברים הקשורים לאלים" לא היה מוקד קבוע והיו גם מגוון אופנים של מחויבויות ל"דברים" הללו. כל עיר הייתה אחראית למקדשיה ולקורבנותיה אך על העשירים הוטל עול מימון ה"ליטורגיאי" (מילולית: "עבודות למען העם", הכוונה לפסטיבלים, תהלוכות, מקהלות, מחזות ותחרויות לכבוד האלים). "פְרַטְריאים" (חברי קבוצת המשפחה המורחבת) פיקחו על קיום מצוות שנגעו לקבוצה כולה, אולם אבות היו אחראים לקרבנות במשק ביתם ולנשים היו טקסי פולחן משלהן.
ליחידים הייתה מידה רבה של אוטונומיה בהתנהלותם עם האלים. אדם שחווה חוויה יוצאת דופן או מהממת יכל להעניק תואר חדש לאל או להכריז על מקום מסוים כקדוש. לאדם שפעל כך לא נוספה סמכות ולא היה במעשה כדי להטיל מחויבות כלשהי על אף אדם אחר, רק נוצרה כך הזדמנות או אפשרות נוספת ברפטרואר העצום ממילא והעמום של דרכים ל"נומיזאין" את האלים.
הגבולות בין השמיימי לאנושי היו מוגדרים בבירור בתחומים מסוימים אך עמומים בתחומים אחרים. בגנאלוגיה המיתולוגית אלים הולידו ילדים לבנות אנוש ואלות ילדו את ילדיהם של מאהבים אנושיים. בנוסף התקיים פולחן גיבורים - גיבורים מיתולוגיים שנוצקו על פי דמויות היסטוריות כדי לכבדם באופן פולחני בשל מעשים שעשו בעודם בין החיים. התייחסות דומה הייתה קיימת גם לגבי אנשים חיים, הזוכים באולימפיאדות למשל נחשבו כמי שבורכו בכוחות על, ובשל תהילתם ("קודוס") נבחרו כגנרלים בשעת מלחמה. מרפאים נודדים זומנו לעיתים לערים כדי לגאול אותן מאסונות ולא היה בכך כדי לרמז על אי אמונה באלים או האלאה של אותם מושיעים. הישועה יכלה לבוא מידי אל או אדם. היוונים עבדו גם מושגים מופשטים כגון מזל, גורל, צורך - אלוהויות שהיחס בינן לבין האלים המואנשים המסורתיים היה מעורפל. ככלל לא הייתה "דוֹגמה" או תאולוגיה במסורת היוונית ולכן גם לא היו כפירה וצביעות ולא חשש לפלגנות או כל תופעה חברתית אחרת הנובעת מדת שסדריה קשיחים. השונות הרבה בדת היוונית שיקפה את ההיסטוריה הארוכה והמורכבת של העמים דוברי היוונית.
הדת היוונית שררה החל מהתקופה המינואית והתקופה המיקנית, בתקופה ההלניסטית ועד הכיבוש הסופי בידי האימפריה הרומית. רעיונות דתיים המשיכו להתפתח בתקופה זו; בעת כתיבת האיליאדה המיוחסת להומרוס היה כבר קונצנזוס לגבי זהותם של האלים האולימפיים. למרות זאת עדיין ניתן היה לשנות את הקאנון; באיליאדה למשל דיוניסוס אינו נוכח, כיוון שפולחנו התפשט לאחר זמן כתיבתה, ובשלבים מאוחרים יותר הוכר כאחד משנים עשר האלים האולימפיים במקומה של הסטיה. ישנם חוקרים הסבורים כי דיוניסוס הוא אלוהות "זרה", שמקורה אינו בפולחנים היווניים המקומיים.
בנוסף לפולחנים המקומיים לאלים העיקריים, למגוון מקומות כגון צמתים וחורשות קדושות היו אלוהויות משלהם. מזבחות הוקמו פעמים רבות מחוץ למחוזות המקדשים. מקדשי-מעט כגון הרמה הוקמו אף הם מחוץ למקדשים. הגיבורים (במובן המקורי של המילה), אלים למחצה או בני אנוש נשגבים, היו חלק מההיסטוריה האגדתית המקומית; גם להם סגדו בפולחנים מקומיים ולעיתים קרובות הם שימשו כאורקלים לנבואות. הדת הייתה בראש ובראשונה מסורת. לא היה מקום לרעיונות של חדשנות או יצירתיות בסגידה. הדת הייתה אוסף המנהגים המקומיים לכבוד האלים המקומיים.
פונקציה חשובה של הדת הייתה מתן תוקף לזהות ולתרבות של קהילות מקומיות. רבים מהיוונים התייחסו למיתוסים כאל היסטוריה ולא כמשל. היוחסין המתוארים במיתוסים שימשו לקבוצות מסוימות כטיעון לזכויות הבעלות השמיימיות שלהם על שטחים שכבשו. למשפחות שימשו יוחסין אלו כאשרור למעמדם המרומם בסדר החברתי.
סגידה
פעולת הסגידה הפומבית הנפוצה ביותר ביוון העתיקה הייתה מנחת קורבנות, הן תבואה והן דמם של קרבנות בעלי חיים. היוונים הבחינו בין קרבנות של מנחות מועלות באש שהועלו לאלים האולימפיים לבין קורבנות לאלים הכתוניים. הקורבנות לאלים האולימפיים סווגו כ"תרפיה" - שירות שמחויבים בו כלפיהם. סוקרטס התייחס לכך כאל שירות מנהלתי, כעניין עסקי, נטול יראה. על פי החוקרת ג'יין אלן הריסון, לא היו כרוכות בהקרבה תחושות חטא, הכאה על חטא, כפרה, היטהרות, לא יראה ממשפט האל ולא כמיהה לאושר עתידי מושלם.
פן מעשי שונה של הפולחן היווני, פן חשוך, לילי, מעורר פחדים ופרימיטיבי כונה "דֵאִיסִידַיְמוֹנְיָה" - "יראת הרוחות" ובפועל היה יראת העל-טבעי והגורל. עד המאה הרביעית מושג זה עבר רדוקציה לדמות "האדם המאמין באמונות טפלות" המתואר גם על ידי פלוטרכוס. אך בתקופה הארכאית, ואפילו במאה החמישית, המציאות המיידית החיה של הדת היוונית הייתה הכשפים להסרת רוע (כמו "עין הרע") של הרוחות הכתוניות ("הארציות"), ביניהן גם הגיבורים שיש לפייסם.
על פי איסוקרטס, ההבחנה בין סוגי האלים קלה: אלו שהם מקור הדברים הטובים מכונים אלים אולימפיים ועבורם מקימים גם היחידים וגם המדינות מזבחות ומקדשים. אלו שמחלקתם היא הפורענות והענישה הם בעלי תארים חמורים יותר, אין עובדים אותם בתפילות וקורבנות אלא מבצעים טקסי השתחררות מהם.
טקסי ההשתחררות כונו "אפופומפאי" - "שילוח" במשמעות כמו של "גירוש שדים".
כשמוזכר במיתולוגיה כי סוסים מקודשים לפוסידון או תרנגולים להרמס הכוונה הייתה כי בעלי חיים אלו שימשו כקרבנות המסורתיים לאותם אלים. רוב הקרבנות היו חיות מאכל, ולכן נהוג היה לתת כמנחה לאל את הדם, העצמות והעור וכל השאר נשמר לסוגדים למאכל.
המזבחות לא היו בתוך המקדשים אלא לפניהם בטמנוס (מקום מקודש). הם הוקמו בהמשך למקדש, על גבי אפרם של אינספור קרבנות קודמים. אחד הקשיים ביסוד מושבה יוונית חדשה היה זיהוי המקום החדש המועדף על האל, אשר הובא מהבית בגחלת בוערת מהאח הקהילתי.
מאחורי מנהג הקרבת קרבנות בעלי חיים מהדהד מנהג קדום יותר, שהיוונים המתורבתים יותר כבר נטשו - הקרבת קרבנות אדם. סימנים לכך נותרו במיתוסים על גיבורים כמו טנטלוס ופלופס או אגממנון ואיפיגניה ובהערות לגבי איסורים על מנהג זה בהקשר לאורפיאוס, שהוא עצמו היה קורבנן של המינאדות - מעריצות אקססטיות של דיוניסוס אשר שיסעו את גפי קורבנותיהם הפולחניים.
הסוגדים הציעו לאלים מתנות מקודשות בתמורה על חסד שכבר התקבל או בתקווה לחסד עתידי. מתנות הוצעו גם כדי לפייס את האלים בשל פשעים של שפיכות דמים, חילול הקודש או הפרת מנהגים דתיים. לעיתים המתנות ניתנו מרצונו החופשי של הסוגד ולעיתים כהיענות לדרישת כהני הפולחן לקיום נדר דתי או לכיבוד מנהג דתי.
המתנות המקודשות הוצגו לראווה במקדשו של האל לזמן מוגדר, ולאחריו בדרך כלל נפטרו מהם באופן טיקסי. דוגמאות למתנות אופייניות היו חצובות ברונזה, קדרות ופיסלונים יקרים, לוחות ופיסלוני טרקוטה, מנורות וכדים. שריון, נשק, תכשיטים ופריטים אישים אחרים וכן פסלי ותבליטי שיש הוקדשו בהמוניהם. חלק ממקדשי המרפא אכסנו העתקי חלקי גוף שנתרמו כתודה על מרפא או בתקווה לו. אנדרטאות מפוסלות גדולות מחומרים יקרי ערך כמו שיש וברונזה נתרמו בקביעות על ידי יחידים או על ידי ערי המדינה למקומות הפולחן הפאן-הלניים הגדולים כמו דלפי ואולימפיה.
הנוסחה הרומאית "דוֹ אוּט דֵס" - "אני נותן שמא אתה תתן" שיקפה את גישת הסוגדים לאלים. הסגידה הציבורית כוונה לרצות את האלים כדי שישלחו גשם, יבול טוב, ניצחונות צבאיים וברכות ציבוריות נוספות. קורבנות פרטיים הועלו למטרות אישיות. התפילה הייתה נוסחתית ופולחנית ביותר. ברוב המקומות לא הייתה כהונה מקצועית; הכהונה לא הייתה מישרתם העיקרית של הכוהנים המקומיים. אתרים דתיים גדולים כמו אורקלים שאליהם עלו לרגל היוו גורם משיכה לתיירות רוחנית בממדים שהצריכו העסקת צוות כהנים קבוע.
תאולוגיה
במסורות היווניות לא הייתה תאולוגיה במובן של מערך מנומק אודות ההבנה הנורמטיבית את האלים. אך המסורות היווניות שופעות תאולוגיות במובן של הסברים מפורשים לגבי האלים בכלל ולגבי אלים ספציפיים. בשירה האפית ההומרית נקטעת לעיתים קרובות הפעולה הדרמטית לשם סיפור ההיסטוריה של אל מסוים או לסיפור המנמק את כיבודי האלים. ההמנונים ההומריים הם פואמות המוקדשות לאל ספציפי, אך הסיפורים שהן מתארות אינם מתיימרים להיות מקיפים או מהימנים.
בתאוגוניה של הסיודוס, המציגה מיתוס בריאה שממוקד בהפשטות שסגדו להן כגון הלילה והזמן, ניתן למצוא ניסיון לבסס הנמקות מקיפות פחות או יותר באשר למקורם של האלים וכיצד הם השיגו את כיבודיהם. אולם הסטייה הארוכה בסיפור לכבוד האלה הקטה, שבשום אופן לא הייתה אלה חשובה בדת היוונית, מוכיחה כי הפואמה לא התיימרה להיות ביטוי של סמכות דתית.
ההחלטה אילו אלים חשובים מספיק כדי להיכלל בין שנים עשר האלים האולימפיים, שהיו מנהיגי הפנתאון, הייתה ללא ספק החלטה פוליטית, לפחות בחלקה. כיוון שרוב האלים היו אלים מקומיים, והסיפורים שסופרו עליהם במקומות שונים לא היו עקביים, לא הייתה הסדרה שיטתית של המסורת, לפחות לא מלכתחילה. הפופוליסטים של אתונה האשימו את סוקרטס ופילוסופים אחרים באתאיזם כאשר הם הצביעו על הבעייתיות בקבלת הרעיונות הנפוצים אודות האלים כשלמות. אולם השקפתו של סוקרטס לגבי האלים היא שעתידה הייתה לנצח. עם חלוף הזמן, הדבקות המסורתית של פולחני הקורבנות קיבלה יחס מבטל כסוג של פולקלור בעוד מי שהיו בעלי גישה פילוסופית נטו להאמין באלים מופשטים, מרוחקים ומעודנים שתמכו במעורפל בנורמות החברתיות ובמעלות הציבוריות.
בין המעלות שהדת היוונית עודדה היה בראש ובראשונה כבוד לאלים, שנתפסו כמלכותיים ונשגבים. עקב מגוון הפולחנים והמסורות במדינת יוון, הסוגדים לאל בעיר מסוימת נאלצו לנהוג בזהירות בבקרם בערים אחרות. זרים לא יכלו להשתתף בקלות בהעלאת קורבנות, כמתואר בסיפור מיתי בו זר הקריב שור תוך הפרת המסורת וחשף כך את האתונאים לסכנה גדולה, עד אשר הזר התאזרח וקיבל את השם "סופטר" ("אב מציל").
חובת הדת העיקרית לגברים בוגרים הייתה ניהול חייהם באופן צודק וטהור. היה חשוב שכולם ימנעו ממעשים שיזהמו וירעילו את חיי הפרט ומשק הבית. דוגמה לכך היא סיפורו של אורסטס שנרדף על ידי הפוריות בשל רצח אמו קליטמנסטרה, אותה רצח כדי לנקום את רצח אביו אגממנון. אורסטס נרדף למרות שרצח את קליטמנסטרה כיוון שתפס זאת כחובתו. למרות זאת, יש לשמור על הגבולות והחוקים ואורסטס לא יכל להשתחרר מהפוריות עד אשר אתנה סלחה לו והוא ביצע מסע שנכפה עליו על ידי אפולו.
סכנות הזיהום היו בלתי אישיות. ב"אאותיפרו", אחד הדיאלוגים של אפלטון, סוקרטס פוגש צעיר התובע את אביו על רצח: לאחר שאחד מעבדי משק הבית רצח בשכרותו עבד אחר, האב כבל את הרוצח והשליך אותו לתעלה שם העבד מת בעוד המשפחה ממתינה לתשובת הפרשן המשפטי באשר לשאלה כיצד להמשיך. משפחתו של אאותיפרו חשבה שתביעת הבן את אביו היא שערורייתית אך אאותיפרו טוען בהיגיון כי זיהום הוא זיהום, ולא משנה מי הורג ומי מת. בכך הוא נהג על פי המסורת היוונית, למרות שהיו בהחלט דרכים אחרות לטהר את המשפחה, אולם הזיהום של אדם אחד מסכן את כל מי שבא עמו במגע.
במהלך התקופה הארכאית והתקופה הקלאסית היו ליוונים פרוצדורות נוקשות לגבי שילוב אלים חדשים במסורות הסגידה, אך לאחר מותו של אלכסנדר הגדול שגרם להתפשטות השפה היוונית, החברה היוונית והפוליטיקה היוונית ברחבי העולם הים תיכוני, התמוטטות האוטונומיה של הערים היווניות וההתנתקות של הפולחנים מהמציאויות הפוליטיות המקומיות בהן נוצרו, התאפשרה פריחתו של סינקרטיזם ("תערובת מסורות"). אספקטים שונים של הדתות הפרסית, האנטולית, המצרית (ובסופו של דבר האטרוסקית-רומית) קיבלו מידות שונות של הכרה בעולם ההלניסטי, מחוץ לגבולות העמים שאצלם נוצרו. האלה המצרית איזיס הייתה פופולרית במיוחד, כפי שמעיד למשל השם "איזידור" ("מתנת איזיס") ששרד גם בעולם הנוצרי.
בשלב מאוחר מאוד בדתות הקלאסיות הנאופלאטונים, ביניהם יוליאנוס הכופר קיסר רומא, התיימרו לארגן את הפגניזם הקלאסי למערכת אמונה שיטתית, אותה כינו "הלניסמוס" - מערכת האמונות של היוונים. יוליאנוס הכופר אף ניסה לארגן את הפולחנים היוונים וההלניים להיררכיה בדומה לזו של הנצרות. מאמצים כאלו לא צלחו, הדת היוונית נותרה תמיד מקומית, מגוונת ובלתי עקבית.
חזונו של יוליאנוס הכופר אומץ במאה ה-14 על ידי גמיסטוס פלתון, ממבשרי הרנסאנס.
דתות מסתורין
יוונים בעת העתיקה אשר הפולחנים הפומביים לאלים לא סיפקו את נטיותיהם הרוחניות יכלו לפנות למגוון דתות מסתורין. בדתות אלו ניתן היה למצוא נחמה שהדת המסורתית לא יכלה לספק: סיכוי להארה מיסטית, דוקטרינה דתית שיטתית, מפה לחיים לאחר המוות, סגידה קהילתית, וקבוצת אחווה רוחנית. חלק ממיסטריות אלו, כמו באלאוסינה ובסמותראקי היו קדומות ומקומיות. אחרות התפשטו ממקום למקום, כמו המיסטריות של דיוניסוס. במהלך התקופה ההלניסטית והאימפריה הרומית התרחבה התפשטותן של דתות מסתורין אקזוטיות כמו של אוזיריס ושל מיתרס.
הלניזם
בתהליך היסטורי ממושך החלה מתגבשת לה במזרח ההלניסטי דת ממוזגת. המיזוג היתבטא במציאת קווי דמיון בין משפחות האלים היוונים והאלים של דתות המזרח. כך יצא שהתפתחו זהויות מהותיות וחיצוניות בין אלי יוון ודמויות מן המיתולוגיה היוונית לבין אלו שבמזרח. היוונים מצאו לעיתים בדתות המזרח את המיסטיות, את שלוות הנפש, את ההתבוננות אל מהויות הפרט ובעיקר את השונה מדתם ומפולחנם.
התנצרות
במאה ה-4 חצרות הקיסרים היו נוצריות ברובן. בנצרות אין סובלנות רבה לוויכוחים פנימיים וקיים שכנוע עמוק כי לאלוהים חשובה האמונה הנכונה, קרי הנצרות האורתודוקסית. הקיסרים הנוצרים סגרו את האורקלים והמקדשים הפגאניים והפסיקו בהדרגה את המשחקים הפגאניים באמצעות סדרת צווים הולכים ומחמירים. בסופו של דבר, הקיסר תאודוסיוס הראשון שלל את חוקיות המימוש הפומבי של הדת היוונית ויורשיו אכפו זאת. עם שקיעתה של אירופה אל ראשית ימי הביניים, הדת היוונית שתוייגה כ"פגאנית" - הדת של העם הכפרי ("פגאני"), שרדה רק באזורים כפריים ובתצורות שהתמזגו בפולחנים נוצריים.
הרנסאנס האירופאי כמעט לא נגע ליוון. ההומניזם של הרנסאנס באיטליה ומערב אירופה כלל גם גילוי מחדש של תרבות יוון העתיקה והתעוררות לימודי המחשבה והפילוסופיה של יוון העתיקה ובכלל זה הערכה מחודשת לדת ולמיתוסים העתיקים, שפורשו מחדש מנקודת המבט של ההומניזם.
תחיית הפוליתאיזם
ל"הלניסמוס", כפי שכינה את הדת יוליאנוס הכופר, היו מספר התחדשויות - באמנות, ברוחניות ובהומניות של הרנסאנס כמו גם בתנועות נאו-פגניות בנות תקופתנו. דתות נאו-פגניות רבות, כגון ויקה, משתמשות באלמנטים מהדת היוונית העתיקה בפולחניהן. הדת פוליתאיזם הלני מתמקדת בה ממש, עד כמה שהדבר אפשרי לאור טבעם המקוטע של שרידי הכתבים המקוריים. היא משקפת את הספקנות הנאופלאטונית (המיוצגת על ידי פורפירי, ליבניוס ויוליאנוס הכופר) כמו גם את הפרקטיקה הפולחנית הקלאסית.
רובם המכריע של היוונים המודרניים הם יוונים אורתודוקסים, למרות שישנו מיעוט גדל ההולך בעקבות הדת היוונית העתיקה, בעיקר בקרב שכבות משכילות, החל משנות השמונים. מאמינים אלה מאורגנים בעמותות ללא מטרות רווח ולא בארגונים שמוכרים כדתיים, מכיוון שביוון אף דת מעבר לנצרות האורתודוקסית, האסלאם והיהדות לא זוכה להכרה מצד המדינה. קבוצות אלה נאבקות לחופש דת ביוון ולשימור אתרי פולחן עתיקים. כמו כן מקיימות טקסים וחגיגות ברוח היוונית העתיקה, תוך התאמתן לאורח החיים המודרני והעירוני של החברים בהן. למשל, חברי הקבוצות עורכים שינויים בהמנונים האורפאיים העתיקים ויוצרים מחזור חגיגות שנתי חדש, בו מירב הטקסים הם בסופי השבוע וללא ציון של פסטיבלים עתיקים שאינם רלוונטיים, כמו הפאנאתנאיה או האולימפיאדה. על פי הערכות כנסייתיות - ישנם כ-50,000 מאמינים כאלו מבין 10 מיליון תושבי יוון, אם כי חברי התנועות הנאו-פגאניות מעריכים כי רק 2,000 איש ביוון משתתפים באופן סדיר בפולחנים. לשם השוואה של סדרי גודל - ביוון ישנם כ-5,000 יהודים בלבד.
קישורים חיצוניים
היוונים החדשים - פוסט על נאו-פגאניזם יווני בבלוג "אסכולת העלייה"
עלי אבן אל-חסן אבן עסאכר
עלי אבן אל-חסן אבן עסאכר, בשמו המלא עלי אבן אל-חסן אבן הבת-אללה אבן עבד-אללה תיקת א-דין אבו ל-קאסם א-שאפעי א-דמשקי, הנודע כ"אבן עסאכר" או "אל-חאפז אבן עסאכיר" (בערבית: علي بن الحسن ابن عساكر או علي بن الحسن بن هبة الله بن عبد الله بن الحسين أبو القاسم الشافعي الدمشقي ابن عساكر או الحافظ ابن عساكر, מוחרם 499 לפי הלוח המוסלמי, ספטמבר 1105 דמשק - 11 רג'ב 571 או 25 בינואר 1176 דמשק) היה אימאם והיסטוריון ערבי סורי, מהמורים החשובים של החדית' (מוחדית) באסלאם הסוני, נציג של האסכולה השאפעית. כתב את הספר "ההיסטוריה של דמשק", מקור היסטורי-ביוגרפי חשוב על מלומדי האסלאם בדמשק בימי הביניים. בתחום התאולוגיה והפילוסופיה האסלאמית נמנה עם מחסידי האסכולה של אבו ל-חסן אל-אשערי.
רקע משפחתי. באנו עסאכר
עלי אבן עסאכר נולד בדמשק בתקופת שלטון השושלת הבורית, באחת המשפחות המיוחסות של דמשק במאות ה-11–12 - באנו עסאכר - שרבים מבניה מלומדים מוסלמים סונים. אביו היה משפטן ותאולוג. שני דודים ואחיו הצעיר מוחמד אבן אל חסן היו קאדים ראשיים בדמשק. משפחת באנו עסאכר קישרה קשרי נישואים עם משפחות אחרות של נכבדי דמשק כמו סולמי, זאכי, ניישׂבורי וקוריישי. אמו של עלי אבן עסאכר הייתה בת למשפחת קוריישי.
דורה בלטאה
הנהר דורה בַלטֵאָה (איטלקית Dora Baltea; צרפתית Doire Baltée; פיימונטית Deura; פרנקו-פרובנסאלית Djouiye) הוא יובל שמאלי של נהר הפו באיטליה. אורכו של הנהר 160 ק"מ והוא החמישי בנפח השפיעה שלו בצפון איטליה אחרי הנהרות "טיצ'ינו" (Ticino), "אדה" (Adda), "אוליו" (Oglio) וה"טנרו" (Tanaro). אגן ההיקוות של הנהר משתרע על פני 3,920 קמ"ר, ומוצאו מ"אנטרב" (Entrèves) ליד העיירה "קורמאיור" (Courmayeur) בשיפוליו של הר מון בלאן בגובה של 1,400 מטר.
עלי אבן אל-חסן אבן עסאכר
ילדות וצעירות
בילדותו למד עלי אצל אביו והשתתף בדיונים המשפטים שניהל אחיו הבכור זיא א-דין. התעמק בלימוד השפה הערבית ודקדוקה אצל סבו אבו אל-מופדל אל-קוריישי. בהמשך למד במסגרת קבוצת מלומדים מקומיים - טבקה. בגיל ההתבגרות כבר הוקנו לו תעודות ("אג'אזה") בתחום החדית' מידי מלומדים בדמשק, בגדאד ואף מח'וראסאן ומקומות מרוחקים אחרים.
דורה בלטאה
ספיקת הנהר הממוצעת מגיעה ל-110 מ"ע בשנייה. ב-15 אוקטובר 2000, לאחר ממטרים חזקים, הביא הנהר לשיטפונות קשים שפגעו ברוב הערים ובשטחים נרחבים במחוזות פיימונטה וואלה ד'אאוסטה. הספק הנהר עלה אותה עת לנפח יוצא דופן של 3,100 מ"ע בשנייה.
הנהר פופולרי בין העוסקים בחתירה ברפסודות ובשייט קיאקים, עובדה שהקנתה לו את הכינוי "הקולורדו של אירופה".
עלי אבן אל-חסן אבן עסאכר
מסעות הלימוד בארצות האסלאם
בגיל 20, אחרי מות אביו, בסביבות בשנת 1126, יצא יחד עם אחיו הגדול ממנו סעין א-דין הבת-אללה (1168-1095) למסע ראשון ברחבי העולם האסלאמי על מנת לרכוש ידע (טלב אל-עִלם) ולאסוף עדויות ומסורות על הנביא מוחמד ומרעיו (טלב אל-חדית').
בין היתר שהה במדרסה א-ניזאמיה בבגדאד. למד בבגדאד אצל אבו אל-קאסם הבת-אללה בן מוחמד בן אל-חוסיין. בהזדמנות זו עלה לרגל (חג') למכה ושהה בעיר הזאת שנה שלמה. אחרי שחזר לדמשק נסע שוב לבגדאד ושהה שם חמש שנים. בסך הכל מסעותיו ברחבי ארצות האסלאם נמשכו כחמש-עשרה שנה. במהלכן שמע סיפורי חדית' מפי 1,300 שייחים ("שוּיוּח") ו-80 שייחות, בבגדאד, מכה, מדינה, נישאפור, מרב, טבריז, מיאנה (בטורקמניסטן של היום), בייהאק (בפנג'אב), ח'וסרוג'רד, בסטאם, הראט, אזרבייג'ן, כופה, המדאן, ריי, זנג'אן, בושאנג' (במערב אפגניסטן של ימינו), סורחה (סארחה) (בח'וזסתאן), סמנאן, ג'רבדקאן ומוסול.
מורה, מטיף ויועץ בדמשק
אחרי גיל 34 התחיל ללמד חדית' במתחם מסגד אומייה בדמשק, שם ניהל הקראות מספריו, ובבית הספר "דאר א-סונה", שנקרא מאוחר יותר "דאר אל-חדית' א-נורייה" שהוקם בעדו בתוך מסגד אומייה על ידי האמיר נור א-דין. אבן עסאכר ביקר גם בירושלים ולימד בה במשך חודש במדרסה אל-סליחיה. בשנת 1148 נכח אבן עסאכר במתקפה הכושלת של מסע הצלב השני נגד דמשק והשתכנע בצורך לכתוב ולהטיף על הג'יהאד - מצוות מלחמת הקודש - נגד הצלבנים. אבן עסאכר נודע בהתרחקותו מנכסים חומריים. הקדיש את ימיו להטפת החדית', לתפילה, להוראה ולכתיבה. תלמידו המפורסם ביותר היה צלאח א-דין אל איובי. אבן עסאכר זכה לראות את עליית צלאח א-דין לשלטון בדמשק ונפטר כעבור מספר חדשים. בטקס הלווייתו שנוהל על ידי האימאם קוטב על ניישׂבורי, השתתף גם צלאח א-דין עצמו. אבן עסאכר נטמן בבית הקברות באב א-סע'יר, בסמוך לקברם של אביו ושל אחיו סעין א-דין וקרוב לקברו של הח'ליפה מועוויה אבן סופיאן.
בנו, אל-קאסם בן עלי אל-חסן בן הבת אללה (מת בשנת 1203) היה גם הוא מלומד שכתב ספרים, בין השאר al-Djami' al-mustaqsâ fî fada'it al-Masdjid al-֊Aqsa.
כתביו
אבן עסאכר חיבר מעל מאה ספרים ואגרות וגולל מעל חמש מאות דרשות על סיפורי חדית'. בכרכים הראשונים כתב דברי שבח והלל למולדתו, סוריה (בלאד א-שאם) בכלל ולדמשק בפרט. בפי אבן עסאכר סוריה רבתי (א-שאם או בילאד א-שאם), הגדירה, ברוח פירוש הקוראן, את "הארץ המבורכת או הקדושה המשתרעת בין העיר אל עריש בגבול מצרים בדרום-מערב ובין נהר הפרת בצפון-מערב" (ציטוט לפי J.E.Lindsay Sarah and Hagar in Ibn ʿAsākir’s History of Damascus, p.4 in Medieval Encounters 14 (2008) 1-14 2008). ) אבן עסאכר תיאר תיאור גאוגרפי את דמשק וסביבתה וסיפר את קורות חייו של מוחמד ושל ארבעת הח'ליפים הראשונים (ראשידון). שליש מהביוגרפיות מוקדשות לאנשי המאה הראשונה של האסלאם, לרבות רבים מבני הלוויה של מוחמד ובני זמנו, וכמעט כל בני בית אומייה ובני בתיהם. הספר כולל גם כמות אדירה של שירה ערבית וביוגרפיות של משוררים סורים רבים ושל מספר רב של אנשי ממשל וחכמי דת מן התקופה העבאסית המוקדמת (880-750). לאחר מכן מתחיל החלק העיקרי של הספר שהוא מעין לקסיקון ביוגרפי של חכמי דמשק לפי סדר אלפביתי. מצוינים לא רק המלומדים תושבי דמשק אלא גם אלו שבקרו או פעלו בה. שני הכרכים האחרונים מוקדשים לנשים. בסך הכל כולל הספר 10,226 ערכים ביוגרפיים, מתוכם 200 מוקדשים לנשים. הספר, שכתיבתו נמשכה למעלה משלושים שנה, הוא בעל אופי קומפילטורי, וכולל חומר עצום המבוסס על מקורות קודמים שלא שרדו. לדעת אבן חליכּאן ניתן לקרוא את כרכי "ההיסטוריה" של אבן עסאכר בנפרד, כפי שקוראים את הכרוניקות של אל-טברי.
הספר מחולק לכמה פרקים: הספר הודפס בקהיר בשנת 1928.
על נשים מורות של החדית'
אבן עסאכר הקדיש מקום מיוחד לשמונים נשים שמהן למד סיפורי חדית' בעת מסעות הלימוד שלו בארצות האסלאם. עמהן נמנו, למשל, אום-אל בהא, אום אל-מוגתבי, פאטמה בנת עלי, פאטמה אל-אוחברי מעיראק, מליכה בנת-דאווד מתיפליס (טביליסי) וזיינב בנת עבד א-רחמן העניקו לו תעודות להוראת החדית. אבן עסאכר מספר גם על זומורוד חתון שלמדה חדית בשיעורים מפי מורים גברים, הייתה מדקלמת את הקראן ומעתיקה ספרי תאולוגיה . היו בחברה הסלג'וקית בדמשק נשים שתרמו למשכורות המורים המסגדים ונתנו חסות כספית לבתי ספר מסוימים למשפט אסלאמי.
השקפתו על הג'יהאד
אבן עסאכר דן בסוגיית הג'יהאד בין השאר ב"היסטוריה של דמשק", תוך התייחסות לדמויות של דוד המלך (דאוד), ישוע (עיסא בן מרים) ושל הח'ליפה יזיד הראשון מן התקופה אסלאמית. דאוד מתואר כמוסלמי אדוק מאוד שהתפלל יומם ולילה וצם כל יומיים. בעזרת שלוש אבנים שהשתייכו לשלושת האבות (אברהם, יצחק ויעקב), ותוך קריאות "אללה אכבר!" ניצח את ג'לוד (גוליית) ואת צבאותיו קרוב לדמשק. לצידו עמדו כל מלאכי השמיים והג'ינים שקראו יחד איתו "אללה אכבר". לגבי ישוע, מציין אבן עסאכר בהתאם למסורות אסלאמיות, את היותו פליט בדמשק יחד עם אמו מרים אחרי שנמלט מפני ידו האכזרית של הורדוס. הוא מתואר כסגפן ביותר, אח בנבואה לנביא מוחמד, שאת ביאתו ניבא. ישוע המשיח יבוא, לפי המקורות המסורתיים של אבן עסאכר, בפעם השנייה, לקראת סוף הימים, לעיר דמשק כדי להשלים את הג'יהאד, להאיץ את ניצחון האסלאם על כל הדתות האחרות ולהביא את השלום האולטימטיבי בעולם. בתמיכת תפילותיו של הח'ליפה מועאוויה, יהרוג ישו בחנית את האנטיכריסטוס (אל דג'אל), יושיע את העולם וימות. הוא ייקבר על ידי המוסלמים לצידו של מוחמד, בעיר מדינה. אבן עסאכר ציפה שהמוסלמים יגרשו את הצלבנים לפני סוף המאה השישית לפי לוח השנה המוסלמית - בערך המאה ה-12 של ספירת העמים. יזיד הראשון, שנודע בהיסטוריה הערבית והמוסלמית כמחסל של חוסיין, בנו של עלי, וכהולל חסר מעצורים, שוחר יין, נשים וזמרה, זכה מידי אבן עסאכר לתיאור אוהד כאחד שתרם לשמירת מורשת האסלאם בסוריה. ב"היסטוריה של דמשק" ובשאר כתביו על הג'יהאד - "ארבעים חדית' בזכות הג'יהאד", שנכתב לבקשת הסולטאן נור א-דין בסביבות 1160, גייס אבן עסאכר את החדית' בשאיפה להצדיק ולעודד את הג'יהאד של נור א-דין נגד הצלבנים הנוצרים ונגד הח'ליפים הפאטמים השיעים. הוא העלה שבחים רבים לנור א-דין על ששחרר את חלב ואת מצרים מעול השיעים ה"כופרים".
לפי מורד ולינדסי, אבן עסאכר היה הראשון שפיתח את המושג של ג'יהאד לפי ההשקפה כי גם בתוך עולם האסלאם ישנה חלוקה בין מוסלמים "טובים", החושבים נכון, ומוסלמים אחרים שאינם מבינים את האמונה ואינם פועלים בהתאם אליה. הוא ביסס לדורות הבאים את הצידוק להפעלת אמצעים צבאיים נגד האויבים "הפנימיים" וננד האויבים ה"חיצוניים". הוא בחר בהגדרות שהתאימו למשנה הפוליטית והדתית שלו, כיועץ של השליט נור א-דין (שעלה לשלטון בדמשק בשנת 1154). ס. מורד העיר שבחדית' שפרסם אבן עסאכר בנוגע לג'יהאד הוא לא הזכיר כלל את הצלבנים. לדעתו הדבר מוסבר על ידי ההקשר הפוליטי, שבו האמיר נור א-דין שקל באותם הזמנים להשלים עם הצלבנים על מנת שיתמקד במאבק בשושלת השיעית הפאטמית במצרים.
קישורים חיצוניים
in Andreas Görke, Konrad Hirschler, eds., Manuscript Notes as Documentary Sources, Beirut: Ergon Verlag Würzburg 2011,
חמאת קקאו
חמאת קקאו, הנקראת גם שמן תאוברומה, היא השמן הצמחי האכיל והטבעי שמופק מפולי הקקאו. צבעה צהוב חיוור. היא משמשת ליצירת שוקולד, תרופות, משחות ותמרוקים. לחמאת קקאו יש טעם וריח עדינים של שוקולד.
ייצור
במהלך עיבוד פולי הקקאו, מוצקי הקקאו וחמאת הקקאו מופרדים בשלב מוקדם. מאחדים את שניהם מחדש במהלך היצור של שוקולד רגיל (חום). שוקולד לבן מכיל חמאת קקאו אבל לא את מוצקי הקקאו.
תכונות כימיות
לצורה הנפוצה של חמאת הקקאו יש נקודת התכה של 34–38 מעלות צלזיוס, שמאפשרת לשוקולד להיות מוצק בטמפרטורת החדר אבל ניתך בקלות בפה. לחמאת הקקאו יש מספר צורות התגבשות שונות, הנקראות על שם הגבישים α ,γ ,β', β עם נקודות התכה של 35–37, 26, 23, ו-17 מעלות צלזיוס בהתאמה. בייצור של השוקולד משתמשים רוב הפעמים רק בצורת ה-β, בגלל נקודת ההתכה הגבוהה, מבנה גבישי אחיד שגורם למרקם חלק וברק. חימום יתר של חמאת הקקאו יגרום למבנה גבישי פחות יציב שימס מתחת לטמפרטורת החדר. עם הזמן, החמאה תחזור באופן טבעי לצורה הכי יציבה.
שימושים
נקודת ההתכה של חמאת הקקאו, והעובדה כי גוף האדם יכול לפרקה, מאפשרת שימוש בה בתעשיית התרופות. השימוש בחמאת הקקאו בתרופות מאפשר שמירה על מצבן המוצק בטמפרטורת החדר, והתכתן ("המסתן") בטמפרטורת הגוף, תוך כדי שחרור התרופה.
חמאת הקקאו היא אחת מהשומנים היציבים ביותר. החמאה מכילה נוגדי חמצון המונעים את הרס השומן ונותנים לו חיי מדף הנעים בין שנתיים לחמש שנים. לכן חמאת הקקאו מתאימה ונוחה לשימוש גם במוצרים אשר אינם מוצרי מזון. המרקם החלק, הריח המתוק, והתכונה המרגיעה של חמאת הקקאו הופכים אותה למרכיב נפוץ בקוסמטיקה ומוצרים אחרים לטיפוח העור, כמו סבון, ג'ל גילוח וקרם לחות.
גדי אלטמן
גדי אלטמן (נולד ב-18 באפריל 1978) הוא זמר, מדבב ונגן גיטרה וגיטרה בס ישראלי.
ביוגרפיה
אלטמן נולד ביישוב אבן יהודה וגדל בקיבוץ מגל.
החל את דרכו עם להקת "מסדר הדישון" שחבריה היו בין היתר אחיו, אלון אלטמן, וחברם עמית קבסה, צייר ובן קיבוץ מגל. עם שחרורו מצה"ל הקים אלטמן את להקת "בוטן מתוק בקרקס". ההרכב המקורי של הלהקה כלל את גלעד אפרת, דני וייצפלד, עידן רייכל ורוני הוד, נוסף על אלטמן. חברי ההרכב הקליטו ב-2003 את אלבומה הראשון של הלהקה, "כל מה שנשאר", בו השירים נכתבו והולחנו על ידי אלטמן.
במקביל החל אלטמן לעבוד יחד עם גבע אלון מקיבוץ מעברות, שחם אוחנה ורשף שחר, והוקמה להקת "פליינג בייבי". הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בלוס אנג'לס בשנת 1999 למשך שנתיים. הלהקה הוציאה עד היום שני אלבומים: "Pain to Give" (2002) ו-"Inner World" (2004). בקיץ 2005 נסעה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף בארצות הברית, הפעם בניו יורק, יחד עם פיטר המילמן, אחיינו של בוב דילן.
במקביל השתנה הרכב להקת "בוטן מתוק בקרקס", ומלבד אלטמן לא נותר בו איש מההרכב המקורי. ההרכב החדש כלל את מאור שטרית, דור יאן וניר רפפורט, נוסף על אלטמן. חברי ההרכב הוציאו ב-2005 את האלבום השני של הלהקה, "יום עדין", שאלטמן כתב את מילות השירים והלחנים בו.
בשנת 2008 הוציא אלטמן אלבום סולו בשם "כיוונים חדשים".
בשנת 2009 היה שותף אלטמן בהקמת להקת כוח ראסטה יחד עמית שגיא, אסף אבידר, נדב ברק, אביב כהן, גבריאל פריזם, עונגי ציזלינג ואייתם יעקב
בשנת 2012 השתתף אלטמן כמתחרה בתוכנית המציאות "The Voice ישראל", והגיע עד שלב רבע-הגמר של התוכנית.
בשנת 2016 השתתף בתפקיד אורח בסדרה "תאג"ד" כנושה של ידידיה ה - "קלימרו".
בשנת 2018 דיבב את שומר האבן בסרט "מפלצות בשלג".
בשנת 2021 דיבב את קטני דיימונד בסרט "טרולים מסביב לעולם", ואת לברון ג'יימס בסרט "ספייס ג'אם: אגדה חדשה".
טייסון גיי
גיי הורשע באימרוץ, ומדליית הכסף האולימפית (לונדון 2012) בה זכה בריצת שליחים 4x100 נשללה ממנו ומהרביעייה האמריקאית כולה.
קריירה ספורטיבית
ב-18 באוגוסט 2006 קבע גיי את שיאו בריצת 100 מטר, 9.84 שניות. הוא השווה את השיא ב-22 ביוני 2007 באינדיאנפוליס ויומיים אחר כך קבע את התוצאה השנייה בכל בזמנים, דאז, בריצת 200 מטר, 19.62 שניות, אחרי שיאו של מייקל ג'ונסון (19.32) מאולימפיאדת אטלנטה (1996).
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה באוסקה שביפן, בשנת 2007 זכה גיי ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.85 שניות, לפני דריק אטקינס מאיי בהאמה (9.91 שניות) ואסאפה פאוול מג'מייקה (9.96 שניות), בריצת 200 מטר בשיא אליפות חדש של 19.76 שניות, לפני יוסיין בולט מג'מייקה (19.91 שניות) ובן ארצו ואלאס ספירמון (20.05 שניות) ובריצת שליחים 100x4 יחד עם ספירמון, לירוי דיקסון ודרוויס פאטון שקבעו את תוצאת השנה בעולם, 37.78 שניות, לפני ג'מייקה שקבעה שיא לאומי חדש של 37.89 שניות ובריטניה (37.90 שניות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה גיי אחד המועמדים לזכייה במדליית הזהב, אך לא הצליח להעפיל למקצה הגמר לאחר שבחצי הגמר סיים את המקצה רק במקום החמישי. הוא סיים את האולימפיאדה ללא מדליה, לאחר שנבחרתו פסלה בריצת שליחים 100x4 מטר.
בתחרות ליגת הזהב ברומא קבע גיי שיא אישי ולאומי במאה מטר, כשניצח עם זמן של 9.77 שניות. באליפות העולם שנערכה בברלין, ב-16 באוגוסט 2009, שיפר את השיא והעמיד אותו על 9.71 שניות, אולם זכה רק במדליית כסף. ב-20 בספטמבר 2009, בגרנד פרי בשאנגחאי, הוא שיפר את שיאו האישי והלאומי פעם נוספת באותה שנה והעמיד אותו על 9.69, תוצאה אשר שווה לשיאו העולמי הקודם של יוסיין בולט מאולימפיאדת בייג'ינג.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה גיי במדליית כסף אולימפית בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם טרל קימונס, ג'סטין גטלין וראיין ביילי בשיא אמריקאי חדש של 37.04 שניות, אחרי ג'מייקה שקבעה שיא עולם חדש של 36.84 שניות ולפני טרינידד וטובגו (38.12 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.80 שניות, מאית השנייה איטי ממדליית ארד שבה זכה גטלין.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 2015 זכה גיי במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.87 שניות.
רצח העם הבנגלי
רקע
בשנת 1947 יצאה בריטניה מתת-היבשת ההודית, והשאירה את השטח מחולק בין מדינת הודו והמדינה המוסלמית פקיסטן. שטחה של פקיסטן כלל את מערב פקיסטן, צפונית-מערבית להודו (פקיסטן של ימינו), ואת מזרח פקיסטן או מזרח בנגל (כיום בנגלדש). רוב האוכלוסייה התגוררה בחלק המזרחי, כ- 42 מיליון במזרח וכ- 34 מיליון במערב. את השלטון על המדינה הצעירה נטלו האליטות הצבאיות המוסלמיות של מערב פקיסטן (רובם בני האוכלוסיות האתניות של הפנג'אבים והפתאנים) שכוננו דיקטטורה, מנעו את עריכת הבחירות ב-1951 ואף פיזרו את הפרלמנט ב-1971. המשטר הצבאי המערב-פקיסטני ראה במוסלמים הבנגליים ממזרח המדינה מושפעים מתרבות ההינדו (הינדים היוו כ-13% מאוכלוסיית בנגל, כ-10 מיליון איש) ו"פחות מוסלמים". המשטר הצבאי השליט עצמו גם על מזרח המדינה כשהוא מציב לעצמו כיעד את טיהור האוכלוסייה המזרח-בנגלית מהשפעות הינדיות, ואסרו שימוש בשפה ההינדית. יצוין כי בראשית שנות ה-70 התגוררו במזרח פקיסטן (בנגלדש של ימינו) כ- 75 מיליון איש, ואילו במערב פקיסטן (פקיסטן של ימינו) כ- 55 מיליון איש.
בשנת 1969 הופל שלטונו הצבאי של איוב ח'אן במערב פקיסטן, ובבחירות דמוקרטיות נבחרה מפלגת "הליגה האוומית" שתמכה בהתנתקות של מערב פקיסטן ממזרחה. ראש הצבא הגנרל יחיא ח'אן (Yahya Khan) ביצע הפיכה נוספת ועל מנת למנוע הישנות עליית הכוחות הקוראים להפרדת המדינות החליט לבצע טיהור נרחב במזרח.
רצח העם
ב-22 בפברואר 1971 הורה יחיא חאן לגנרלים שלו "להרוג 3 מיליון מהם (אזרחי מזרח המדינה), והשאר יאכלו ישר מידנו". מושל צבאי חדש מונה למזרח בנגל - הגנרל טיקה חאן (Tikka Khan) אשר הכריז על כוונתו לחסל 4 מיליון אזרחים תוך 48 שעות. ההרג הממשי החל ב-21 במרץ 1971, במבצע שכונה "מבצע זרקור". הצבא הפקיסטני החל במסע טיהורים בערים כנגד אינטלקטואלים וסטודנטים, תומכי המפלגת "הליגה האוואמית" ופועלים עירוניים. פעילות הצבא בערים גרמה למותם של אלפים נוספים ויצרה גל של כ-30 מיליון פליטים שנהרו מן הערים אל הכפר, ועוד כ-10 מיליון שברחו להודו. הפעולה עוררה גלי התנגדות בקרב הצבא, אולם מעשי הרצח נמשכו.
ב-14 במאי שלח הקונסול האמריקאי ארצ'ר בלאד מברק לוושינגטון בדבר "הטבח בהינדים" ובו פירט כי: "הדפוס הקבוע של פעולות הצבא הוא להכניס חיילים לכפרים, לתשאל את האזרחים היכן חיים ההינדים ולהוציא להורג את הזכרים". בלאד העריך מחיר דמים של אלפים בשבעת השבועות מאז ה-25 במרץ. ב-19 במאי הוא העביר מברק נוסף ודווח ש"קצין מערב-פקיסטני צעיר (טייס קרב בתפקידו) הודה שהצבא הוא המבצע את ההרג השיטתי בהינדים". הקצין טען כי הטבח הוא "מלחמת ג'יהאד", וכי "ההינדים הם אויבים וצריך לטהר את מזרח פקיסטן". בלאד דיווח גם שבשיחות נוספות עם חיילים פקיסטניים הם ציינו כי הגיעו למזרח בנגל "להרוג הינדים".
רצח ואונס המוני נמשכו לאורך שנת 1971. רק לקראת סוף השנה פלשה הודו למזרח בנגל כדי להפסיק את הטבח ולתמוך במחתרת הבנגלית. בשבוע שלפני הפלישה, ביצע הצבא הפקיסטני מבצע חיסול אחרון, בו שרפו כפרים, ורצחו אינטלקטואלים. במבצע אחרון זה נרצחו עוד כ-300,000 איש. מספר הקורבנות המוערך בכל תקופת רצח העם במזרח בנגל - 3 מיליון איש. הקבוצות הפוליטיות ששלטו בפקיסטן בעת הרצח מוסיפות לשלוט בה גם עתה, ופושעי המלחמה לא הובאו לדין.
ביקורת על אתוס רצח העם
ב-2011 פרסמה סרמילה בוס (Sarmila Bose), חוקרת באוניברסיטת אוקספורד, (מוצאה ממשפחת אליטה הודית) ספר בשם: "Dead Reckoning: Memories of the 1971 Bangladesh War". הספר הוא תוצאה של מחקר שטח ארוך שערכה ושכלל ראיונות רבים עם קצינים פקיסטניים ועם עדי ראייה בנגלדשים לגבי המאורעות בהם נטלו חלק. מסקנותיה הן כי מדובר במלחמת אזרחים בין שני זרמים פוליטיים לגיטימיים שבמסגרתה נעשה שימוש, על ידי שני הצדדים, באלימות רבה ובוצעו פשעים נגד האנושות. לטענתה, סיבות פוליטיות הביאו את בנגלדש והודו להגזמה רבה במספרי הקרבנות ובתיאורי הפשעים שבוצעו על ידי הפקיסטנים ותומכיהם. האומדן של בוס למספר הקרבנות עומד על 50–100 אלף נפש. ספרה זכה לביקורות נוקבות מצד חוקרים בנגלדשים והודים, בייחוד על רקע הסתמכותה, בין היתר, על ראיונות עם קציני צבא פקיסטניים.
רונית כפיר
ביוגרפיה
כפיר נולדה וגדלה בגבעתיים, בוגרת בית הספר לאמנויות על שם תלמה ילין במגמת אומנות פלסטית. כמו כן, היא בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת תל אביב ולמדה עיצוב גרפי בבצלאל.
כפיר התגייסה לגלי צה"ל בשנת 1988 ולאחר שירות החובה, עבדה כפרילאנסרית בתחנה עד לשנת 2006. במהלך שנות שירותה ועבודתה, הגישה מגוון תוכניות, ביניהן: "בוקר טוב צה"ל", "לא על הלוף לבדו", ושעשועון הדרכים "תקועים". בגלגלצ הגישה את תוכנית הלילה "לילה טוב" יחד עם תמר מרום, ומאוחר יותר הגישה תוכניות בוקר. כמו כן, ניהלה כפיר את מחלקת הקריינים. הגישה גם את תוכנית הבוקר היומית "יוצאים לאור" לסירוגין עם ליעד מודריק.
ב-31 ביולי 2006, יום אחרי הפגזת צה"ל בכפר קאנא במסגרת הלחימה במלחמת לבנון השנייה, שעה שכלי התקשורת דיווחו על כ-60 בני אדם הרוגים ובהם כ-40 ילדים, הביעה כפיר ביקורת בתוכניתה בגלי צה"ל על השפה הצה"לית, בעקבות התנסחות של "גורם צבאי בכיר" שצוטט בידיעות אחרונות תחת הכותרת "זה לא ישנה את בנק המטרות", ואמרה: "בנק מטרות - זה נשמע כל כך בנקאי או כלכלי; כאילו שאין שם ילדים בני שלוש". בעקבות דברים אלו התקבלו בתחנה תלונות ממאזינים, בהם קצינים בצה"ל, שטענו ש"כפיר מאשימה את צה"ל בהרג מכוון של ילדים בני שלוש". מפקד התחנה, אבי בניהו, החליט להשעות את כפיר מהגשת התוכנית לאלתר, וציין שלהתבטאות זאת קדמו התבטאויות בעייתיות נוספות שעליהן הוער לכפיר בעל פה ובכתב. לאחר השעיה של שלושה חודשים משידור הציע בניהו לכפיר תפקיד במחלקת האינטרנט של התחנה, אך היא בחרה להתפטר.
בדצמבר 2009 הצטרפה כפיר לצוות המגישים בתחנת "אקו 99FM" והגישה את "אקו לייף", מגזין יומי בנושא איכות הסביבה. בשנת 2010 זכתה התוכנית בפרס בקטגוריה "תוכנית המלל הטובה ביותר", מטעם אגודת העיתונאים. בתחילת ינואר 2011, הפסיקה להגיש את התוכנית וסיימה את עבודתה ברדיו בכלל, וזאת לטובת התמקדות במקצועה כמעצבת פנים.
ב, עוסקת בתכנון ובעיצוב פנים, ומאז אפריל 2011 כותבת בלוג בנושאים אלו באתר "Xnet". כמו כן, משנת 2020 מרצה ומייעצת לנשים עצמאיות על תקשורת עם לקוחות, ועוסקת גם בקריינות פרסומות וזמרירים.
חיים אישיים
כפיר נשואה ואם לשניים ומתגוררת בכרמי יוסף.
הדקוטה
היסטוריה
הבניין, אשר נבנה על ידי אדוארד ס. קלארק, יורש ההון של זינגר (יצרנית מכונות התפירה), תוכנן על ידי האדריכל הנרי ג'. הארדנברג. הבנייה החלה באוקטובר 1880 ונמשכה ארבע שנים.
אדוארד קלארק שיזם את הקמת הבניין היה מהראשונים שהציעו קונספט מגורים חדשני לעשירי ניו יורק. עשירי העיר נהגו באותם ימים להעסיק משרתים בביתם. על פי הקונספט החדש אמורים דיירי הבניין לחלוק שירותי ניקיון, בישול וכדומה, אשר יסופקו על ידי ההנהלה. עשירי העיר היו ספקנים בתחילה, בשל הקונספט החדש ובשל ריחוקו של הבניין ממרכז העיר, אך לא עבר זמן רב והבניין משך דיירים עשירים רבים. כעבור כעשרים שנה הפך האפר וסט סייד לאזור מגורים אופנתי, ובניין הדקוטה הוא אחד המבנים הבולטים באזור זה. יש המתארים את הסגנון הארכיטקטוני של המבנה כרנסאנס צפון-גרמני.
מלבד העניין האדריכלי בו, מפורסם הבניין בעיקר בזכות דיירים מפורסמים שגרו בו, בהם ג'ון לנון, שאף נרצח בפתחו ב-8 בדצמבר 1980, ובזכות הסרט תינוקה של רוזמרי שצולם במקום.
על פי הסברה, הבניין נקרא כך בשל ריחוקו הרב, באותם ימים, מלב העיר, רחוק כמעט כמו טריטוריית דקוטה.
יעקובי ולידנטל
יעקובי ולַידנטל הוא מחזה, מסוגת הקומדיה, מאת חנוך לוין. המחזה הועלה לראשונה בדצמבר 1972 בהפקת התיאטרון הקאמרי ו"צוותא" בבימויו של לוין.
הדמויות
המחזה הוא יצירה טראגית-קומית וגרוטסקית, הכוללת שלוש דמויות בלבד:
עלילה
העלילה עוסקת באיתמר יעקובי ודויד לידנטל, הנפגשים מדי פעם למשחקי דומינו על המרפסת של לידנטל. כאשר מחליט יעקובי להיפרד מחברו, כדי להמשיך ולחיות, הוא פוגש באשה - רות שחש. רות מתחזה לפסנתרנית, אבל מה ששובה את ליבו של יעקובי הוא ישבנה האדיר. הוא מחזר אחריה, תוך ניסיונות להתחמק מלידנטל, המחפש את קרבתם. בינתיים לידנטל המושפל נותן לעצמו דין וחשבון על מצבו: לבסוף יעקובי ורות נישאים. לידנטל מציע עצמו כשי כלולות וכמשרת לאישה. תחילה שחש מקבלת בשמחה את המתנה, אך כעבור זמן מה מתחרטת על כך ומתלוננת: במהלך המחזה פוצע לידנטל את אצבעו ומנסה להתקרב אל האישה בתואנה שהוא מבקש ממנה יוד. יעקובי מאבד בינתיים עניין ברות ומנסה לחדש קשריו עם לידנטל. בתמונת הסיום מופיעים השלושה, כל אחד לעצמו, כל אחד ולבטיו באשר להמשך דרכו.
הפקות ותרגומים
המחזה זכה להצלחה רבה גם ברחבי העולם ותורגם לשפות רבות: אנגלית (שני תרגומים: האחד בידי דניס סילק ושמעון לוי והשני בידי שיר פרייבך), צרפתית בידי לורנס סנדרוביץ', גרמנית בידי יונגן פישר, הונגרית, ספרדית, איטלקית, פולנית, בולגרית וסינית.
הפקה מחודשת עלתה בקאמרי בינואר 2004, ובוימה על ידי יוסף כרמון על פי המחזה המקורי, השתתפו השחקנים תיקי דיין (שחש), רמי ברוך (יעקובי) ודרור קרן (לידנטל).
כמו כן, המחזה הועלה בתיאטרון הטכניון בשנת 1995 בבימויו של אוריאל זוהר.
בשנת 2013 עלתה הפקה של המחזה, בבימוי יונתן אסתרקין, על ידי בית הספר למשחק בית צבי בתיאטרון הספרייה ברמת גן, בה השתתפו השחקנים אופיר וייל (ליידנטל), אבי עדוי (יעקובי).
דבר המחבר על יצירתו
חנוך לוין העיד על המחזה כי הוא "מחזה עם פזמונים על משולש לא הכי רומנטי: שני גברים חמוצים ואשה חמוצה מחמיצים את החיים".
בריאיון לעמנואל בר קדמא אמר לוין:
דבר המבקרים
ישעיהו אברך התייחס ליצירתו של לוין, ובכלל זה "יעקובי ולידנטל", וציין כי לוין מבקש "לרתק את הצופה אל אזור אחד ומסוים בגווייתנו הארצית האומללה פשוט מפני שבאזור זה, כנראה, מרחף כל עולמו הרוחני והוא הוא כל מרחב הרהוריו, חוויותיו ואולי גם מאווייו הדחוקים. ... ואולם מה שנחוץ לחומר ספרותי זה איננו ניתוח אטימולוגי במעמקי התנ"ך אלא אנליזה בקטריולוגית פשוטה, והפרשות המוחין שבאו לידי גילוי מ'מלכת אמבטיה' עד 'ליידנטאל' חייבות משום בריאות הציבור בלבד בבדיקה מעבדתית כזאת."
מיכאל הנדלזלץ התייחס ל"יעקובי ולידנטל" במסגרת מכלול יצירתו של לוין:
התיילדות
על שלוש הקומדיות הראשונות של לוין, "סולומון גריפ", "חפץ" ו"יעקובי ולידנטל" העיר יצחק לאור: "לשלוש הקומדיות הללו, למרות ההבדלים העצומים ביניהן, יש נעימה משותפת, המעניקה להן את הממד הפארודי: מבוגרים משחקים בתפקידי מבוגרים, אבל מתנהגים כילדים." בהמשך ספרו מציין לאור: "האופק של הקומדיה הלוינית הוא תמיד אשה. היא ממלאת את העולם ואינה מניחה לגבר לחיות בעולם שאין בו 'אשה'. העולם הוא אשה, מנקודת ראות של 'ילד'".
שיגור לחלל
שיגור לחלל הוא תהליך שבו גוף, בדרך כלל חללית או לוויין, משוגר מפני כדור הארץ אל החלל החיצון, ושוהה שם זמן רב (ולעיתים אף אינו חוזר לעולם לכדור הארץ).
מהירות המילוט מכדור הארץ
לפני הפיזיקה הניוטונית, נדמה היה כי כל עצם שייזרק מהאדמה כלפי מעלה ימצא את דרכו חזרה מטה, אל "מקומו הטבעי". לאחר גילוי חוקי המכניקה על ידי אייזק ניוטון נתברר כי ניתן לשגר גוף מפני כדור הארץ לחלל כך שהגוף לא יחזור לעולם, באחד משני אופנים (אם כי עברו עוד מאות שנים עד שהטכנולוגיה המאפשרת זאת פותחה במאה ה-20):
אמצעי שיגור
אמצעי השיגור הנפוץ ביותר לשיגור לחלל הוא משגר לוויינים וחלליות, שהוא עצם בעל מנוע רקטי אחד או יותר. השיגור עצמו מתבצע מנמל חלל. בדרך כלל, המשגר מורכב ממספר שלבים על מנת להשאיר את היחס בין הדלק למסה במהלך השיגור, ולאפשר האצת הטיל למהירות הנדרשת. כאשר הדלק אוזל בשלב שפועל באותו הרגע, השלב ניתק מגוף המשגר ונופלים לכדור הארץ. בחלק מן המקרים השלב נאסף בחזרה על מנת לעשות בו שימוש חוזר כמו ה־SRB (המאיצים של מעבורות החלל). כאשר מדובר בגוף שבא להקיף את כל הארץ (כמו לוויין, למשל) ולא להישאר בתת מסלול אז השלב האחרון של המשגר נועד להעניק לגוף מהירות גבוהה בכיוון ניצב לפני כדור הארץ כך שהגוף ייכנס למסלול שתוכנן עבורו.
מעבורת חלל היא כלי טיס רב פעמי המסוגל להמריא מכדור הארץ לחלל, לשהות בחלל ולנחות חזרה בכדור הארץ לשם הכנתו לשימוש חוזר. מעבורת החלל האמריקאית, הנדונה בערך זה, הייתה כלי הטיס הראשון בעל יכולת זו. מעבורת החלל הראשונה, הקולומביה, שוגרה לראשונה ב-12 באפריל 1981. נאס"א בנתה 5 מעבורות חלל, שביצעו ביחד מעל 100 טיסות. צוות המעבורת לא עלה בדרך כלל על שבעה אסטרונאוטים, אבל הייתה לפחות משימה אחת בעלת צוות של שמונה.
רעיונות מוקדמים
הראשון בעת החדשה שהעלה את הרעיון של שיגור לחלל היה ז'ול ורן בספרו הבדיוני מהארץ לירח שיצא לאור בשנת 1865. בספר תיאר שלושה אנשים הנורים לעבר הירח בתוך קליע ענק. ורן ביצע חישובים כלליים בנוגע לירייה. חישובים אלו היו מדויקים מבחינה בליסטית אך התעלמו מהעובדה שאף אדם לא יוכל לעמוד בתאוצה כה גדולה.
הראשון שהעלה את הרעיון של שימוש במנוע רקטי וכך המהירות תגדל בהדרגה ולא בבת אחת היה הסופר הצרפתי אשיל ארו בספרו "מסע לנוגה".
הסופר האנגלי הרברט ג'ורג' ולס הציע בספרו "האנשים הראשונים על הירח" שימוש בחומר המסוגל לבטל את כוח הכבידה סביבו על מנת לטוס לחלל.
עם כל זאת, הניתוח המדעי־טכנולוגי בוצע לראשונה על ידי המדען הרוסי קונסטנטין ציולקובסקי בשנת 1903. את הניתוח פרסם במאמרו "חקר החלל החיצון באמצעות התקני תגובה" בו פרסם גם את נוסחת ציאולקובסקי.
רובר אנו־פלטרי הציע בשנת 1920 להשתמש באנרגיה גרעינית לשם שיגור לחלל.
ניסיונות ראשוניים
רוברט גודרד פרסם בשנת 1919 מאמר בשם "שיטת הגעה לגבהים קיצוניים" בו מסביר כי פיתח שיטה לשימוש בזרימת דה־לאוואל ברקטות המונעות בדלק נוזלי ושיפר אותה עד־כדי־כך שניתן להשתמש בה לשיגור לחלל ולמסע בין־כוכבי. הוא אף הוכיח במעבדה שרקטות יפעלו בריק החלל, בניגוד לדעתם של מדענים אחרים בני תקופתו. למאמר זה הייתה השפעה מרובה על ורנר פון בראון והרמן אוברט שהיו דמויות מפתח בפיתוח השיגור והטיסה לחלל.
הטיל הראשון שהגיע לחלל היה טיל ה־V-2 הגרמני שהגיע לגובה של 189 ק"מ במהלך שיגור ניסוי ביוני 1944.
המרוץ לחלל
ספוטניק 1 (ברוסית: 1 Спутник, בתרגום לעברית: לוויין 1) היה הלוויין הראשון בחלל. הוא שוגר במסגרת תוכנית ספוטניק על ידי ברית המועצות, באמצעות משגר מדגם R-7. ספוטניק שוגר ב-4 באוקטובר 1957, והיווה אבן פינה להאצת המירוץ לחלל בין ארצות הברית וברית המועצות. הלוויין פעל כשלושה שבועות, עד שהסוללות שהיו בתוכו דעכו. בשלב זה ספוטניק החל לאבד גובה, עד שבסופו של דבר הוא נכנס לאטמוספירה ונשרף ב-3 בינואר 1958.
ווסטוק 1 (ברוסית : Восто́к, "מזרח") הייתה הטיסה המאוישת הראשונה לחלל. כחלק מתוכנית ווסטוק, ווסטוק 1 שוגרה ב-12 באפריל 1961, כשהיא נושאת את הקוסמונאוט הרוסי יורי גגארין. זו הייתה הפעם הראשונה בה אדם שייט מעבר לאטמוספירה, והפעם הראשונה בה אדם שהה במסלול סביב כדור הארץ.
כישלונות
אף ששיגור לוויינים לחלל מתבצע באופן תדיר החל משנת 1957, עדיין נכשלים מעת לעת שיגורים של לוויינים וחלליות. דוגמה לכישלונות מסוג זה:
בראשוב (כדורגל)
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1936 וערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרומנית בשנת 1957. אחת מהצלחותיו הראשונות של המועדון הייתה זכייה בגביע הבלקן בשנת 1960. אף על פי שמעולם לא זכתה הקבוצה באליפות רומניה, היא השתתפה בגביע אופ"א פעמיים. בשנת 1974, ניצחה בסיבוב הראשון את בשיקטש הטורקית, והודחה בסיבוב השני על ידי המבורג מגרמניה. בשנת 2001, ניצחה בסיבוב המוקדמות את MIKA פ.צ הארמנית. בסיבוב הראשון הודחה על ידי אינטר מילאן מאיטליה. אחרי עונה לא מוצלחת בעונת (סיימה במקום ה-15 מתוך 16 בליגה), ירדה בראשוב לליגה הרומנית השנייה.
קוקה-קולה
קוקה-קולה הוא משקה קולה פופולרי המיוצר ונמכר על ידי חברת קוקה-קולה האמריקאית, ועל ידי זכייניות שלה ברחבי העולם. משקאות קולה דומים מיוצרים ונמכרים על ידי חברות מתחרות, אך משקה הקוקה-קולה הוא הפופולרי ביותר. המטה הבינלאומי של החברה, אשר התאגדה בשנת 1892, נמצא באטלנטה, ג'ורג'יה שבארצות הברית.
בראשוב (כדורגל)
היסטוריה
במקור נקראה הקבוצה U.A.B, הקבוצה ידועה בשמה הנוכחי מאז שנת 1990. אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון סילביו פלוישטיאנו, הידוע בשמו הקודם טינרטולוי, והוא מכיל 12,670 מקומות.
קוקה-קולה
תולדות המשקה
משקה הקוקה-קולה הומצא באטלנטה שבארצות הברית על ידי רוקח בשם ג'ון.ס. פמברטון בשנת 1886. המשקה פורסם לראשונה כ"המעורר המושלם לעצבים ולמרץ" (Temperance drink), בניגוד לתפיסה הרווחת בדבר יעילותו כתרופה לכאב ראש, כאבי בטן, דיכאון או אימפוטנציה וכאבי גרון. במתכון המקורי, הרכיבים הפעילים היו תמצית עלי קוקה ואגוז קולה שנתנו למשקה את סגולותיו המעוררות. המשקה פותח על ידי פמברטון לאחר שנאסר עליו פיתוח של "יין קוקה של פמברטון". ג'ון קיבל את ההשראה לאחר שטעם יין צרפתי בעל סגולות דומות. בעקבות איסור על שימוש באלכוהול, החליט לפתח משקה בעל אפקט דומה אך לא אלכוהולי. נוסחת המשקה נמכרה לשני אנשים שהפכו את קוקה-קולה למשקה הנמכר ביותר בארצות הברית. מכירת המשקה החדש החלה ב-8 במאי 1886.
בראשוב (כדורגל)
היסטוריה
ב-23 באפריל 2008, המועדון העפיל לליגת העל הרומנית לקראת עונת. בכך, הקבוצה חזרה לליגה הבכירה ברומניה אחרי שלוש עונות בליגה השנייה. בעונת ירדה הקבוצה לליגת המשנה. בעקבות פשיטת רגל המועדון ירד ללגיה הרביעית ונכון לשנת 2021 משחק בליגה השלישית בחשיבותה.
קוקה-קולה
תולדות המשקה
בגיל 56 החל פמברטון למכור חלקים מהחברה לשותפים, ולפני מותו מכר את חלקו שלו לסוחר בשם אסא גריגס קנדלר במחיר של 1200 דולר. ב-22 בינואר 1892 ייסד קנדלר את חברת קוקה-קולה, יחד עם אחיו ושני שותפים נוספים. לוגו החברה נרשם כסימן רשום שנה לאחר מכן.
ב-23 באפריל 1985 ניסתה החברה לשנות את המתכון ל-New Coke אבל לאור התנגדות ציבור הלקוחות חזרה בה ב-1 ביולי 1985 למתכון הקודם בשם Coca-Cola Classic. באותה שנה החל שיווק של קוקה קולה דובדבן.
ב-1982 השיקה החברה את המשקה דיאט קוקה-קולה, וב-21 במרץ 2005 הוציאה החברה משקה חדש - קוקה-קולה זירו. שני המשקאות דלי קלוריות (בערך קלוריה אחת בפחית משקה, בהשוואה ל-142 קלוריות בפחית קוקה-קולה רגילה).
בינואר 2019 הודיעה החברה על השקת משקה חדש בארצות הברית - קולה בטעם וניל-תפוזים, שיצטרף לסדרת הטעמים של המותג Coca-Cola לצד קולה בטעם דובדבן וקולה בטעם וניל.
המתכון
המתכון המדויק המשמש להכנת תרכיז הקוקה-קולה הוא סוד מסחרי של החברה, והוא נשמר בכספת המרכזית של בנק SunTrust שבאטלנטה, ג'ורג'יה. המתכון מכיל מי סודה, סוכר, צבע מאכל, קרמל (E150), קפאין, חומצה זרחתית, שמנים צמחיים (בהם שמן תפוחים), כוסברה וחומרי טעם וריח. הנוסחה הסודית כוללת שבע תמציות שונות המופקות מפרחים, פירות, עלים ושורשים. פחית קוקה קולה (330 מ"ל) מכילה 35 גרם סוכר וערכה הקלורי כ-140 קלוריות.
התפשטות גאוגרפית
מאז שהחברה הודיעה על כוונתה להתחיל בהפצת המשקה במיאנמר ביוני 2012, קוקה קולה זמינה רשמית בכל מדינה בעולם מלבד קובה וצפון קוריאה. עם זאת, מדווחים שהוא זמין בשתי המדינות מייבוא מקביל. קוקה קולה הייתה נקודה לדיון משפטי במזרח התיכון. בתחילת המאה ה-20 נוצרה במצרים פתווה שנועדה לדון בשאלה "האם מותר למוסלמים לשתות קוקה קולה ופפסי קולה" הפתווה קבעה כי: "הכלל בחוק האסלאמי של איסור או התרת מאכלים ומשקאות מבוסס על ההנחה שדברים כאלה מותרים אלא אם כן ניתן להוכיח שהם אסורים על בסיס הקוראן." בעצם, המשפטנים המוסלמים קבעו כי, אלא אם כן הקוראן אוסר במפורש על צריכת מוצר מסוים, מותר לצרוך אותו.
בישראל
לאחר שנים בהן נכנעה חברת קוקה-קולה לחרם הערבי הגיע המשקה לישראל בשנת 1966 ונמכר בבקבוקי זכוכית. ב-1980 החלה מכירת המשקה גם בפחיות, ומ-1982 הוא נמכר גם בבקבוקי פלסטיק. החל משנת 2015 משקאות קוקה-קולה לסוגיהם נמכרים בישראל בבקבוקי פלסטיק בגדלים של 250 מ"ל (קוקה-קולה מיני), 1 ליטר, ו-2 ליטר וזאת בנוסף ל-500 מ"ל ו-1.5 ליטר אשר נמכרו במשך שנים. בנוסף לבקבוקי הפלסטיק, נמכר גם בקבוק זכוכית בגודל 350 מ"ל ופחיות 330 מ"ל (פחית רגילה ופחית "סליק" צרה).
חלק מן המוצרים נמכרים גם באריזות מאגדת, כגון שישיות או שלישיות.
בקבוקי המשקה אשר נמכרים בישראל מיוצרים במפעלי החברה בישראל, ובנוסף משווקים בישראל מוצרי קוקה-קולה נוספים (כגון קוקה קולה שרי, קוקה קולה וניל) אשר מובאים לישראל בייבוא מקביל. בשנת 1965 פנתה החברה, באמצעות איש העסקים הישראלי-אמריקאי אברהם פיינברג לממשלת ישראל, בבקשה לאישור הקמת מפעל ישראלי כזכיין של חברת קוקה-קולה העולמית. ממשלת ישראל אישרה את בקשתה של החברה ובשנת 1968 הוקמה החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, ומפעל הייצור הראשון נבנה בבני ברק.
בחודש אוגוסט 2019 הושק בישראל Coca-Cola Plus Coffee, משקה קולה בתוספת קפה נמס, בגרסה קלאסית ובגרסה ללא סוכר (זירו).
כשרות
הרב טוביה גפן, רבה של אטלנטה, הכשיר בפעם הראשונה את הקוקה-קולה, שבתחילה היה כלא כשר. כדי לאפשר לו להכשיר את המשקה, הרב גפן נחשף לנוסחה הסודית והחליף שני מרכיבים טרפים במרכיבים כשרים. על מנת שלא לפגוע בחשאיות הוא קרא לאחד המרכיבים "מורייס" ולשני "אניגרון", שמות רטבים מתקופת התלמוד. את ה"מורייס", שהיה גליצרול משומן חיה לא כשרה, ביקש להחליף בגליצרול מן הצומח, ואת ה"אניגרון", שהיה ממתיק ובו שאריות אלכוהול מדגן, החליפו בעצתו לממתיק עשוי קנה סוכר או סלק סוכר, על מנת שהמשקה יהיה כשר לפסח. בשנת 1948 פרסם הרב שמואל אהרן הלוי פרדס, בירחון "הפרדס", על דעת עורך העיתון הרב שמחה עלבערג, מודעה ובה נאמר כי ביקר במפעל קוקה-קולה באטלנטה ולאחר שגילו לו את כל סודות הייצור הוא מאשר שהמשקה כשר. כן קיבל המשקה בארצות הברית הכשר מטעם הרב אריה רלב"ג וה-OU - האיחוד האורתודוקסי.