cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם שיפלי
שנים מאוחרות
ב־23 בנובמבר 1767, ויליאם שיפלי התחתן עם אליזבת מילר, ונראה כי פרש למיידסטון בשנת 1768. הילד הראשון של הזוג נולד בשנת 1769 אך נפטר לאחר חודשיים. בשנת 1771 נולדה הילדה השנייה, אליזבת. שיפלי, בחסותו של לורד רומני, הקים מוסד מקומי, "החברה לקידום הידע היישומי בקנט". בשנת 1783 החברה סייעה בשיפור התברואה במיידסטון, ובכך מנעה את המגפה שפרצה.
שיפלי היה ממציא בפני עצמו. הוא הגה רעיונות כיצד לספק דלק לא יקר לעניים, אור צף להצלת אלה שאבדו בים, דרך להרבות מינים חדשים של דגים בבריכות ברחבי אנגליה ועוד.
שיפלי נפטר במיידסטון, בן 89, ב־28 בדצמבר 1803. אנדרטה הוקמה לזכרו בחצר הכנסייה במיידסטון.
ריצ'רד קוסוויי צייר דיוקן שמן של שיפלי, ויש גם דיוקן, שצייר ונחקק על ידי ויליאם הינקס, בגלריית הדיוקנאות הלאומית.
מורשת
את המשמעות ההיסטורית של מורשת שיפלי סיכם דייוויד אלן בביוגרפיה שלו: "חייו של שיפלי כללו תרומות בתחומים רבים כולל התעצמות מסחרית אנגלית...ופריחת היצירתיות האנגלית באמנויות מוילאם הוגארת' לויליאם טרנר, ובמקביל, גידול המאמץ הפילנתרופי כמו הקמת בתי חולים מחוזיים ראשונים. בכל התחומים החשובים האלה שיפלי היה ייחודי ומשמעותי כאחד.
רבים זוכרים את שיפלי בביסוס תפקידם של ארגונים פרטיים לשירות הציבור. המלכים באנגליה היו כל כך עסוקים במלחמות ובעסקאות כספים, והיו להם מעט משאבים להעצים את התרבות באותה העת. את לחלל הזה שיפלי תרם בארגונים וחברות שיצר והקים, שתפסו את מקום המדינה.
ריביירה-6
ריביירה 6 (ברוסית: Ривьера-6) הוא מעון קיץ ממלכתי, שהפך תחת שלטון פוטין ומדבדב לאחד מבתי המגורים הרשמיים של ראש ממשלת הפדרציה הרוסית. הוא ממוקם רק 2 ק"מ ממרכז העיר סוצ'י. כאשר ראש הממשלה נעדר ממנו, הוא מופעל על ידי שירות האבטחה הפדרלי. ריביירה 6 סמוכה לפארק ריביירה בעיר.
היסטוריה
מתחילה, בית המגורים היה ממוקם בבניין דו קומתי ליד הים, שנבנה בשנות ה-30. באותה תקופה שימש המגורים לקיום אירועים הקשורים למדיניות החוץ והפנים של ברית המועצות.
ב-16 במאי 2009 נערכה במקום פגישה בין ראש ממשלת טורקיה ארדואן לראש ממשלת רוסיה פוטין. עד שנת 2012 מדבדב מעולם לא שהה במעון זה. בשנת 2012, לאחר ניצחונו של ולדימיר פוטין בבחירות לנשיאות בפדרציה הרוסית, ביצע ראש הממשלה מדבדב שיפוצים נרחבים בבית המגורים והמעבר של מדבדב לכאן התעכב עד לסתיו. השיפוץ הסתיים באוגוסט 2013 ומדבדב עבר לכאן ב-8 באוגוסט 2013.
כעת "ריביירה 6" מוקפת בגדר גדולה, ובחוף העיר "ריביירה" ישנם קציני שירות האבטחה הפדרלי שלטענת תושבים מקומיים רבים מפריעים לשימוש בחוף העירוני.
האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי
האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי (Strategic Arms Reduction Treaty, בקיצור START) היה הסכם דו-צדדי בין ארצות הברית לבין ברית המועצות על הפחתה והגבלה של אחזקת נשק התקפי אסטרטגי. ההסכם נחתם ב-31 ביולי 1991 ונכנס לתוקף ב-5 בדצמבר 1994. האמנה אסרה על שני הצדדים להציב ראשי נפץ גרעיניים על למעלה מ-1,600 טילים בין-יבשתיים, וכן אסרה להציב סך של למעלה מ-6,000 ראשי נפץ גרעיניים על טילים בין-יבשתיים ועל מפציצים ביחד. האמנה הייתה הסכם בקרת נשק הגדול והמורכב ביותר בהיסטוריה, ויישומה הסופי בסוף 2001 הסתיים בהסרת כ-80% מכלל כלי הנשק הגרעיניים האסטרטגיים שהיו בעולם עד לאותה עת. האמנה הוצעה על ידי נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, ונחתמה על ידי ג'ורג בוש האב ומיכאיל גורבצ'וב. לאחר שהחל המשא ומתן על האמנה החדשה לצמצום נשק אסטרטגי, שונה שמה של האמנה ל- START I.
תוקף האמנה פג ב-5 בדצמבר 2009. ב-8 באפריל 2010, האמנה החדשה שנועדה להחליף אותה ("סטארט החדש") נחתמה בפראג על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה ונשיא רוסיה, דימיטרי מדבדב. לאחר אשרור על ידי הסנאט האמריקני ועל ידי האספה הפדרלית של רוסיה, נכנסה האמנה החדשה לתוקף ב-26 בינואר 2011.
ההצעה
הצעת START הוכרזה לראשונה על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בעת נאום במכללת יוריקה ב-9 במאי 1982, והוצגה מאוחר יותר על ידיו בז'נבה ב-29 ביוני 1982. ההצעה באה כהמשך לשיחות הגבלת הנשק האסטרטגי של שנות ה-70 SALT II. רונלד רייגן שינה את שם השיחות ל-START והציע צמצומים קיצוניים, ולא רק מגבלות, במלאי הקיים בכלי נשק אסטרטגיים בשני שלבים. לפי ההצעה, בשלב הראשון יופחת מספר ראשי נפץ הכולל המוצב על כל סוג של טיל ל-5,000, עם מגבלה נוספת של 2,500 על טילים בין-יבשתיים. בנוסף, תתאפשר החזקה של עד 850 טילים בין-יבשתיים, עם מגבלה של עד 110 טילים "כבדים" כמו טיל ה-SS-18, ועם מגבלות נוספות על עוצמתם של אותם טילים "כבדים". השלב השני בהצעה הציג מגבלות בעלות אופי דומה על מפציצים כבדים ועל ראשי הנפץ המועמסים עליהם, וכן על מערכות אסטרטגיות אחרות.
היו מי שביקרו את הצעתו של רייגן, וטענו שהיא אינה מעשית שכן היא מציעה לברית המועצות הסכם שמוטה לרעתה. כך למשל טען הטיים מגזין שההסכם בצורה שהוצעה ידרוש מצבא ארצות הברית להתאמת כוחותיו האסטרטגיים במידה פחותה ממה שיידרש מצבא ברית המועצות, כך שהסובייטים יראו את ההצעה כלא-הוגנת וחד-צדדית, ולפיכך יסרבו לה.
המשא ומתן
המשא ומתן המתמשך על האמנה (1982-83,1985-91), התעכב מספר פעמים משום שתנאי ההסכם אותם הציגה ארצות הברית נחשבו לכאלו שלא ניתן לשאת ולתת עליהם על ידי הנשיאים הסובייטיים שקדמו לגורבצ'וב. הצגתה של יוזמת ההגנה האסטרטגית על ידי הנשיא רייגן בשנת 1983 נתפסה כאיום על ידי ברית המועצות, והסובייטים נסוגו מקביעת לוח זמנים להמשך המשא ומתן. בשל מצב עניינים זה, מרוץ החימוש הגרעיני המשיך במהלך שנות ה-80, ולמעשה הסתיים בשנת 1991 בעת שלשני הצדדים כמות ראשי נפץ אסטרטגיים דומה, למעלה מ-10,000 לכל אחד משני הצדדים.
האמנה הסופית הכילה גם הסכמות בין ארצות הברית וברית המועצות לפיהן כל אחת מהן לא תחזיק יותר מ-6,000 מטוסי קרב, 10,000 טנקים, 20,000 תותחים ו-2,000 מסוקי קרב. פירוק ברית המועצות הותיר בעקבותיו ארבע רפובליקות עצמאיות עם נשק גרעיני אסטרטגי רוסיה, אוקראינה, בלארוס וקזחסטן. הדבר הוביל לפרוטוקול ליסבון מה שאפשר לארבעה להפוך לחברות להסכם START I.
תפוגת ההסכם וחידושו
אמנת START I פגה ב-5 בדצמבר 2009. שני הצדדים הסכימו באותה עת להמשיך לעקוב אחר תנאי ההסכם עד שיושג הסכם חדש, שבאותה עת כבר היה בשלבי משא ומתן.
בחודש מאי 2009 החלו ארצות הברית ורוסיה בתהליך של משא ומתן מחודש, לקראת פקיעתו בדצמבר של הסכם START I. ב-6 ביולי אותה שנה חתמו הנשיא ברק אובמה והנשיא דמיטרי מדבדב במוסקבה על "הבנה משותפת להסכם המשך ל-START-1", שיקטין את היקף ראשי הנפץ האסטרטגיים של כל אחד מהצדדים ל-1,500 - 1,675 וכן יקטין את מספר המערכות שמסוגלות לשאת ראשי נפץ אלו ל-500 - 1,100. לאחר חודשים רבים של משא ומתן, חתמו הנשיאים אובמה ומדבדב על ההסכם החדש בשם "סטארט החדש" (New START) ב-8 באפריל 2010.
שתי וערב
שְׁתִי וָעֵרֶב הם שמות החוטים מהם אורגים בד. חוטי ה"שתי" מתוחים בשני הקצוות שלהם, ומקובעים בין שני מקלות, מוטות או מנורים קשיחים שמחזיקים את החוטים מתוחים חוטי השתי הם ה'שלד' שממנו נוצר הבד. לתוך ובין חוטי השתי מערבים את חוטי ה"ערב": בעזרת מחט באריגת יד, או בעזרת דוושות המחוברות לבתי ניר בנולים, מרימים חלק מחוטי השתי ומורידים חלק ובתוך המיפתח מעבירים את חוטי הערב שמגולגלים על בוכיר או על מקל עם חריצים, על ידי העלאה והורדה לסירוגין של חוטי שתי שונים. כך מקבלים מיפתח שונה בכל פעם, ונוצרת יריעת בד בצפיפות (או דוגמה) משתנה, לפי ייעוד הבד.
שתי וערב לתיקון ואיחוי
בעבר נהגו להטליא חורים בבגדים בתיקון של "שתי וערב". לשם כך הלבישו את הגרב או כרכו את הקטע הקרוע על משהו קשיח שמתח את הסריג או האריג ובעזרת מחט וחוט ארגו מעין טלאי על החוטים בשיטת "שתי וערב".
נולים שונים ועוד אפשרויות אריגה
בזמנים קדומים, נארגו הבדים על ענפים או קורות מהם תלו חוטים שנמתחו כלפי מטה בעזרת משקולות אבן או חרס, והאורגים דחפו את העבירו את הערב בין חוטי השתי מצד לצד ואחר כך דחפו וצופפו אותו כלפי מעלה. מתקן כזה נקרא נול. עם הזמן למדו שקל יותר לדחוף את הערב כלפי האדמה. בחפירות ארכאולוגיות בישראל נמצאו משקלות אריגה מחרס מתקופת הברזל שנחקרו על ידי הארכאולוגית אביגיל שפר.
למעשה אפשר לארוג על כל אמצעי נוקשה מספיק למתיחת השתי, קרשים, עם או בלי מסמרים, מסגרות של חלונות, מסגרות של תמונות, ספרים, קרטונים, קרטון או פס פלסטיק שיש בו חריצים וחורים לסירוגין גושי קלקר, גלגלי אופניים ככל שעולה בדעתם של הרוצים לארוג.
קיימים נולים מסוגים שונים: אצל הבדואים ועמים נודדים אחרים נפוצים נולי אדמה שנוצרים על ידי תקיעת יתדות באדמה, ביניהן מותחים את חוטי השתי ובעזרת מקל מורידים ומעלים חלק מחוטי השתי, כדי לשלב את חוטי הערב.
בשל צורת העירוב בין החוטים משמש המושג שתי וערב בהשאלה לתיאורים שונים בתחומי המשפט, השירה, תכנון הערים וכו'.
מקור השם
המילה שתי באה מהמילה האכדית "שת", מלשון תשתית, שכן הוא נתלה על הנול. "ערב", מלשון עירוב, שכן הוא נשזר בין חוטי השתי.
המילים "שתי" ו"ערב" מופיעות בפרשת תזריע שבספר ויקרא כך: "וְשָׂרַף אֶת-הַבֶּגֶד אוֹ אֶת-הַשְּׁתִי אוֹ אֶת-הָעֵרֶב" (ויקרא י"ג, 52). הצירוף "שתי וערב" מופיע בתלמוד הבבלי: "קורעו שתי וערב וטחו בכותל" (מסכת חולין, דף ק"ט, עמוד ב').
תאוריית ההוגנות
תאוריית ההוגנות היא תאוריה העוסקת בתהליך של הנעה לעבודה. פותחה על ידי הפסיכולוג ג'ון סטייסי אדמס ב-1963. תאוריה זו מבוססת על הרעיונות של דיסוננס קוגניטיבי ותאוריית החליפין החברתי.
עקרונות התאוריה
התאוריה מניחה כי האדם הוא רציונלי, ושופט את מעשיו על-פי מדידה אנוכית של יחסי שוק. כלומר, האדם מבדיל בין תשומות (השקעות, עלות), שהן כל מה שהאדם משקיע בעבודתו (זמן, מאמץ, השכלה, ניסיון, כישורים וכו'), לבין תפוקות (תגמול, תועלת), שהן כל מה שהאדם מקבל בתמורה (שכר, קידום, הערכה וכו'). הפרדה מוחלטת זו של הקיום האנושי לשני תחומים נפרדים היא נגזרת של הצורך האנושי לתפקד בעולם בו מתקיימת מערכת תחרותית, ועל כן ערכן של התפוקות והתשומות נקבע על פי הערכים הניתנים להן בחברה הנגישה לאדם.
הוגנות, על פי תאוריה זו, הוגנות היא המצב בו היחס בין תפוקות האדם לתשומותיו שווה לזה של אדם אחר, כמתואר בנוסחה:
תפוקות האדם תפוקות האחר --- = --- תשומות האדם תשומות האחר
עת ביצוע ההשוואה האדם יוצר שתי משוואות סובייקטיביות של עלות-תועלת, האחת עבורו והשנייה עבור אדם אחר כלשהו. למרות הסובייקטיביות הרבה בהשוואות מסוג זה, הן מהוות את המציאות עבור האדם. כעת האדם מבצע הערכה האם היחס שלו הוא זהה או קרוב ליחס שהתקבל עבור האדם השני. אם היחסים דומים אזי המצב מבחינתו אינו דורש תיקון. אולם, אם המצב אינו כך - עלולה להיווצר תחושה של חוסר הוגנות. עד שתוחזר הרגשת ההוגנות האדם סובל ממתח נפשי, וככל שהמתח גדול יותר עולה המוטיבציה לפתור מתח זה. הפתרון הוא בפעולה שעשויה להחזיר את ההוגנות לסיטואציה.
רקע
תאוריית ההוגנות היא תאוריה שנולדה בשנות ה-60. התאוריה בנויה על בסיס שלוש תאוריות: תאוריית החליפין החברתי - הגורסת כי האדם שואל את עצמו האם יש תמורה להשקעה, התפיסה של תמורה והשקעה היא אישית ולא בהכרח אובייקטיבית.
חוסר
במצב בו האדם מרגיש חוסר הוגנות בשל מצבו, נוצר פער בין מה שאני עושה (מידת ההשקעה) לבין התוצאות (התגמול), הוא יבקש לצמצם את הפער. אדמס מונה שש אפשרויות בסיסיות בהן יכול האדם לבחור:
בחירת אחת או יותר משש אפשרויות פעולה אלה תחזיר את הרגשת ההוגנות ותפוגג את המתח. כל עוד אין הוגנות, קיים מצב של תשלום חסר, בו יחס העלות-תועלת נוטה לרעת האדם, או מצב של תשלום יתר, בו הוא נוטה לטובת האדם. בעוד מחקרים רבים תומכים בתוקפה של התאוריה עבור תשלום חסר, תוצאותיהם אינן ברורות בנוגע לתשלום יתר.
עודף
במצב שבו עובד מרגיש שהוא מתוגמל יותר מעובדים אחרים, בטווח הקצר הוא יגיב ברצון "לפצות" את הארגון על ידי הגדלת התפוקות שלו. אך בטווח הארוך, התאוריה גורסת שהעובד יראה בתגמול הגבוה כתגמול לגיטימי עבורו וישנה את התפיסה שלו בהתאם. במקרים מסוימים, עודף התגמול יגרור תסכול ותחושת עליונות ואמונה שהוא ראוי לתגמול אפילו יותר גבוה.
Wargaming.net
Wargaming.net היא חברה פרטית לפיתוח משחקי מחשב, בעיקר משחקי רשת מרובי משתתפים. החברה רשומה בניקוסיה, קפריסין, מרכז הפיתוח המרכזי נמצא בפארק ההייטק של מינסק, עם משרדים בקייב, סנקט פטרבורג, סיאטל, שיקגו, בולטימור, סידני, הלסינקי, אוסטין ופראג.
היסטוריה
החברה החלה כתחביב עבור ויקטור קיסלי ב-1995 לפיתוח משחקי מחשב. ויקטור בשלב זה למד באוניברסיטת בלארוס הממלכתית שבמינסק, בפקולטה לפיזיקה.
Season of the Witch
Season of the Witch (בעברית: עונת המכשפה) הוא שיר רוק עממי-פסיכדלי שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הסקוטי דונובן, מתוך אלבום האולפן השלישי שלו, Sunshine Superman. הקרדיט על השיר שויך לדונובן, אך במרוצת השנים טען שון פיליפס, כי גם הוא חלק מיוצרי השיר. בנוסף לכך, בגלל סכסוך עם חברת התקליטים של דונובן, המהדורה הבריטית של השיר הזה לא יצאה עד ליוני 1967.
לאורך השנים, הקליטו שלל אמנים שונים את השיר מחדש, ביניהם: ג'ולי דריסקול ובריאן אוגר והטריניטי (1967, Open); אל קופר וסטיבן סטילס (1968, Super Session); ולנה דל ריי (2019, Scary Stories to Tell in the Dark).
הרכב והקלטה
השיר הוקלט באולפני CBS בהוליווד, קליפורניה, שם הוקלט רוב אלבומו של דונובן, Sunshine Superman. לדברי דונובן, הוא ושון פיליפס רצו ליצור "צליל רוק-קומבו" לשיר ובחרו כמה מוזיקאים מקומיים מהמועדונים המקומיים במטרה שיעזרו להם. לבסוף הוחלט להקליט את השיר תוך שלני מיטלין נבחר לנגן על קלידים, דון בראון בגיטרה חשמלית, בובי ריי על הבס ו-"פאסט" אדי הו על תופים. על כל התהליך פירט דונובן באוטוביוגרפיה שלו.
גרסתה של לנה דל ריי
לאחר כמה עשורים מצאתו המקורית של השיר, הקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית בשנת 2019, את השיר מחדש, והוציאה אותו כסינגל מתוך פסקול הסרט "סיפורים מפחידים שמספרים בחשיכה". השיר יצא לאור ב-9 באוגוסט 2019, כסינגל השיווקי הראשון מתוך הפסקול.
השיר הגיע למקום ה-23 במצעד שירי הרוק.
רקע
ב-5 באוגוסט 2019, סרטי CBS ואנטרטיינמנט וואן הודיעו כי סרט האימה המצליח של גיירמו דל טורו "סיפורים מפחידים שמספרים בחשיכה" יעלה לאקרנים בליווי הקלטה מחודשת של השיר אותו תבצע לנה דל ריי. כמו כן, גרסתה הושמעה בטריילר הרשמי הראשון של הסרט. למחרת ב-6 באוגוסט, הפיצה תמונות של גיירמו דל טורו, כשהוא נמצא בשדרת הכוכבים של הוליווד, תוך שהפיצה טריילרים לשיר עצמו.
לבסוף, ב-9 באוגוסט 2019, יום עלייתו של הסרט לאקרנים, הפיצה דל ריי בשירותי הסטרימינג השונים את השיר. באותו היום הוציאה את שיר המחאה שלה, "Looking for America". דל טורו דיבר על הבחירה שלו בדל ריי, תוך שהצהיר "הערצתי את המוזיקה שלה כבר זמן מה והרגשתי במעיים שלי שהשיר תפור עליה. ידעתי שתהיה לה ולשיר כימיה. היא אמנית נהדרת והיה לי העונג להיות השותף שלה במסגרת הפרויקט הזה. זה כבוד עבורי שפגשתי אותה".
ביקורת והצלחה
מירקו פרלבליט מ-Vital Thrills, הילל את גרסתה של דל ריי, תוך שהילל גם את האסתטיקה של הסרט עצמו. סוואנה סיצ'ורלה מ-Paste, הצהירה כי "דל ריי הצליחה לתפוס את התחושה הדוקרנית של סיפורי ליל כל הקדושים עליהם מתבסס הסרט".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-11 מיליון השמעות.
סיבוב שני
סיבוב שני (באנגלית: Second Act) הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 2018 בבימויו של פטר סגל ובכיכובם של ג'ניפר לופז, ליאה רמיני, ונסה הדג'נס, טריט ויליאמס ומיילו ונטימיליה. הסרט עוסק באשה בשנות הארבעים לחייה שמעוניינת לעבוד בעבודה שהיא אוהבת, ויצא לאקרנים ב-21 בדצמבר 2018.
עלילה
מאיה ורגאס היא אישה בשנות הארבעים לחייה העובדת בחנות כלבו של רשת גדולה. היא מעוניינת לקבל קידום, אך נדחית כיוון שאין לה תואר או תעודת בגרות. כשבן של חברה שלה בונה לה זהות ממוחשבת מזויפת, היא מתקבלת לעבודה בחברת קוסמטיקה ענקית, ומתקדמת בסולם הדרגות עד שהיא מוצאת את בתה זואי. שנאלצה למסור לאימוץ בלידתה, וחושפת את זהותה האמיתית. בתה זואי נעלבת. אך לבסוף הן משלימות.
מוזיקה
את נעימת הנושא של הסרט "Limitless" שרה ג'ניפר לופז בעצמה. את השיר כתבה סיה ביחד עם ג'סי שטקין. השיר יצא כסינגל הראשון והפותח מתוך פסקול הסרט, ב-16 בנובמבר 2018. הקליפ הנלווה של השיר יצא לאור ב-20 בדצמבר 2018.
רוסריו פלורס
רוסריו פלורס (בספרדית: Rosario Flores; נולדה ב-4 בנובמבר 1963) היא שחקנית קולנוע וזמרת ספרדית.
ביוגרפיה
פלורס נולדה במדריד. היא בת למשפחה של זמרים, הן אחותה לוליטה פלורס Lolita Flores והן אחיה אנטוניו פלורס Antonio Flores הם זמרים ספרדים מפורסמים.
יש לה בת מחבר שלה לשעבר, קרלוס אורלאנה. ובן בשם פדרו שנולד ב-2006.
בין סרטיה שיחקה גם בסרט זוכה האוסקר "דבר אליה", מאת הבמאי והתסריטאי פדרו אלמודובר.
Two of a Kind
Two of a Kind הוא האלבום המשותף השישי של הזמרים דולי פרטון ופורטר ווגונר. האלבום יצא ב-8 בפברואר 1971 על ידי RCA ויקטור.
בשנת 2008 האלבום יצא מחדש על גבי דיסק ביחד עם האלבום Always, Always וב-2010 יצא גם להורדה דיגיטלית.
תוכן
באלבום ישנו שיר בשם "Curse of the Wild Weed Flower" אשר מעביר ביקורת על השימוש במריחואנה. השיר היה נחשב ליוצא דופן באותו הזמן מכיוון שלא היה נהוג לדבר על סמים בתקופה זו. מעבר לכך, זכה האלבום לשבחים ביקורתיים, תוך שב-AllMusic קיבל ציון של ארבעה כוכבי זהב, מתוך חמישה בסך הכול.
האלבום הגיע למקום ה-13 במצעדי אלבומי הקאנטרי האמריקאי ולמקום ה-142 במצעד האמריקאי הרשמי.
פסגת סטנלי (איי ג'ורג'יה הדרומית)
מקור השם שמו של ההר ניתן לו על ידי וועדת השמות האנטארקטית של הממלכה המאוחדת (UK-APC), והיא נקראת על שם לוטננט קומנדר (לימים קומנדר) איאן סטנלי (Ian Stanley), טייס מסוק של אה"מ אנרטים (HMS Antrim) אשר ביצע פעולת חילוץ במזג אוויר קשה באזור קרחון פורטונה, לאחר ששני מסוקים התרסקו בשל מזג אוויר זה, ב-21 באפריל 1982.
אבוד (כפר)
אבוד (בהונגרית: Abod) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בכפר התגוררו יהודים מעטים.
חרסי גבעון
חרסי גִּבְעוֹן הם קבוצה של 61 ידיות של קנקני יין, שעליהן כתובות בעברית, אשר נמצאו בשפכים שסתמו את מפעל המים הקדום בתל גבעון שבבנימין.
הכתובות מתוארכות למאה השישית לפני הספירה, ומוזכרים בהן בכתיב חסר שמות שונים של יישובים, משפחות ואנשים מסביבת העיר המקראית גִּבְעוֹן, ובהם שמה של גבעון עצמה, באופן שחיזק את זיהוי התל שבכפר אלג'יב עם גבעון המקראית.
בין שמות האנשים הנזכרים בחרסים מופיעים "עזריהו", "אמריהו", "חנניהו" ו"נרא" (צורה מקוצרת של "נריהו", כאשר "נר" היה אחד מראשי שבט בנימין).
בכתובות רבות מבין החרסים נזכר לצד שמה של "גבען" השם "גדר" (בכתיב מלא – גְדוֹר). שם זה נזכר בתנ"ך הן כשמו של אחד מראשי שבט בנימין, והן כשם יישוב בנחלת שבט בנימין. שם קדום זה השתמר בשם ח'רבת אל־ג'דירה שמדרום־מזרח לתל גבעון, הבנוי על תל עתיקות.
צינכונה
צִינְכּוֹנָה (שם מדעי: Cinchona) או גם קינכונה או סינכונה הוא סוג של צמחים בעלי פרחים במשפחת הפואתיים הכולל לפחות 23 מינים של עצים ושיחים. כולם מקומיים ליערות של מערב אמריקה הדרומית. על פי הדיווחים, כמה מינים התאזרחו גם באמריקה המרכזית, בג'מייקה, בפולינזיה הצרפתית, בסולאווסי, בסנט הלנה בדרום האוקיינוס האטלנטי ובסאו טומה ופרינסיפה מול חופי אפריקה הטרופית, ואחרים טופחו בהודו ובג'אווה, שם נוצרו מהם כלאיים.
הצינכונה הייתה מבוקשת היסטורית בשל ערכה הרפואי, שכן מהקליפה של כמה מינים אפשר להפיק כינין ואלקלואידים אחרים. אלו היו הטיפולים היעילים היחידים נגד מלריה בתקופת שיא הקולוניאליזם האירופי, מה שהפך אותם לבעלי חשיבות כלכלית ופוליטית רבה. עצים בסוג ידועים גם כ"עצי הקדחת" (fever trees) בגלל תכונותיהם נגד מלריה.
הסינתזה המלאכותית של כינין ב-1944, גידול בצורות עמידות לכינין של מלריה והופעת טיפולים חלופיים הביאו בסופו של דבר לסיומו של עניין כלכלי רחב היקף בגידול צינכונה. אלקלואידים של צינכונה מראים הבטחה בטיפול במלריה של הטפיל Plasmodium falciparum, שפיתחה עמידות לתרופות סינתטיות. צמחי הצינכונה ממשיכים להיות נערצים בשל מורשתם ההיסטורית; העץ הלאומי של פרו הוא של הסוג צינכונה.
אטימולוגיה ושמות עממיים
את השם לסוג נתן קארולוס ליניאוס ב-1742, בהתבסס על טענה שהצמח ריפא את אשתו של, משנה למלך ספרד בלימה, בשנות ה-30 של המאה ה-17, אם כי אמיתות הסיפור הזה שנויה במחלוקת. לינאוס השתמש באיות האיטלקי Cinchona (סינכונה), אך השם Chinchón (מבוטא [tʃinˈtʃon] בספרדית) הוביל לכך שקלמנטס מרקהם ואחרים הציעו תיקון האיות לצ'ינצ'ונה, ויש המעדיפים את ההגייה /tʃɪnˈtʃoʊnə/ עבור השם העממי של הצמח. שימושי הרפואה המסורתית מאמריקה הידועים כ"" ו"אבקת הישועים" מקורם בצינכונה.
תיאור
צמחי הצינכונה שייכים למשפחת הפואתיים, והם שיחים גדולים או עצים קטנים בעלי עלווה ירוקה-עד, בגובה של 5 עד 15 מטרים. העלים נגדיים, מעוגלים עד אזמליים ואורכם 10–40 סנטימטרים. הפרחים לבנים, ורודים או אדומים, ומיוצרים במכבדים. הפרי הוא הלקט קטן המכיל זרעים רבים. מאפיין מייחד של הסוג הוא שלפרחים יש אונות כותרת שעירות מעט. השבט Cinchoneae כולל את הסוגים Cinchona, Cinchonopsis, Jossia, Ladenbergia, Remijia, Stilpnophyllum ו-Ciliosemina. באמריקה הדרומית, לאוכלוסיות טבעיות של המינים של ה-Cinchona יש תפוצה גאוגרפית שונה. במהלך המאה ה-19, הכנסת כמה מינים לגידול באותם אזורים דומים של הודו וג'אווה, על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית וחברת הודו המזרחית ההולנדית, בהתאמה, הובילה להיווצרותם של כלאיים.
קארולוס ליניאוס תיאר את הסוג בהתבסס על המין Cinchona officinalis, המצוי רק באזור קטן של אקוודור והוא בעל משמעות רפואית מועטה. כמעט 300 מינים תוארו מאוחר יותר ושויכו לסוג, אך עדכון של הסוג ב-1998 זיהה רק 23 מינים שונים.
התייחסויות ראשוניות
תכונות הורדת החום של קליפות עץ מעצים הידועים כיום כסוג Cinchona שימשו תרבויות דרום אמריקאיות רבות לפני המפגש עם האירופאים, אך מלריה היא מחלה מהעולם הישן שהוכנסה לאמריקה על ידי האירופים רק לאחר 1492. מקורות וטענות לשימוש בקליפות ואבקות להורדת חום באירופה, במיוחד אלה המשמשים נגד מלריה, היו שנויים במחלוקת אפילו במאה ה-17. הישועים מילאו תפקיד מפתח בהעברת תרופות מהעולם החדש.
הסיפור המסורתי המחבר בין צינכונה לטיפול במלריה תועד לראשונה על ידי הרופא האיטלקי סבסטיאנו באדו (Sebastiano Bado) בשנת 1663. הוא מספר על אשתו של, ומשנה למלך של פרו, שחלתה בלימה בקדחת שלישונית. מושל ספרדי ייעץ להשתמש בתרופה מסורתית, שהביאה לריפוי מופלא ומהיר. הרוזנת אז הזמינה כביכול כמות גדולה של הקליפה ולקחה אותה חזרה לאירופה. באדו טען שקיבל את המידע הזה מאיטלקי בשם אנטוניוס בולוס (Antonius Bollus) שהיה סוחר בפרו. קלמנטס מרקהם זיהה את הרוזנת בתור אנה דה אוסוריו (Ana de Osorio), אבל האגיס (Haggis) הוכיח שזה אינו נכון. אנה דה אוסוריו התחתנה עם רוזן צ'ינצ'ון באוגוסט 1621 ומתה ב-1625, מספר שנים לפני שהרוזן מונה למשנה למלך של פרו בשנת 1628. הייתה זו אשתו השנייה, פרנסיסקה הנריקס דה ריברה (Francisca Henriques de Ribera), שליוותה אותו לפרו. האגיס בדק עוד את יומניו של הרוזן ולא מצא שום אזכור לרוזנת הסובלת מחום, למרות שלרוזן עצמו היו התקפי מלריה רבים. בגלל אי-התאמות אלו ועוד רבים אחרים, הסיפור של באדו נדחה בדרך כלל כמעט יותר מאשר אגדה.
קליפת קינה (Quina) הוזכרה על ידי האב אנטוניו דה לה קלנצ'ה בשנת 1638 כמגיעה מהעיר באקוודור של ימינו. הוא ציין ששתייה של מים שערבבו בהם אבקת קליפת עץ במשקל של כשני מטבעות ריפאה חום ו"טרטיאנים" (קדחת שלישונית, כלומר מלריה). האב הישועי (1582–1657) כתב גם הוא על "עץ הקדחת" בשנת 1653. האגדה זכתה לפופולריות בספרות האנגלית על ידי מרקהם, ובשנת 1874 הוא גם פרסם "תחינה לאיות נכון של הסוג צ'ינצ'ונה". הרופא והבוטנאי הספרדי כתב על אבקת קליפת עץ מהעולם החדש ששימשה בספרד בשנת 1574, ורופא אחר, חואן פראגוסו (Juan Fragoso), כתב על אבקת קליפה מעץ לא ידוע בשנת 1600 ששימשה לטיפול בחוליים שונים. שניהם מזהים את המקורות כעצים שאינם נושאים פרי ובעלי עלים בצורת לב; הוצע שהם התכוונו למיני Cinchona.
השם "קינה-קינה" (quina-quina) או "קינקינה" (quinquina) הוצע כשם ישן לצינכונה המשמש באירופה ומבוסס על השם הילידי בו השתמשו בני הקצ'ואה. מקורות איטלקיים אייתו את קינה כ"סינה" שהיווה מקור לבלבול עם הסוג  מסין. האגיס טען שהקליפה של קינה וקליפת הישועים מתייחסת למעשה ל-Myroxylon peruiferum, או לבלזם פרואני, ושזה היה פריט בעל חשיבות בסחר הספרדי בשנות ה-1500. עם הזמן, ייתכן שקליפת העץ של ה-Myroxylon הוחלפה עם הקליפה הדומה למראה של מה שאנו מכירים כיום כצינכונה. בהדרגה הפך המחליף למוצר העיקרי שהיה המרכיב הטיפולי המרכזי בשימוש בטיפול במלריה. הקליפה נכללה בתור Cortex Peruanus בפרמקופיאה של לונדון בשנת 1677.
משמעות כלכלית
"עץ הקדחת" תואר לבסוף בקפידה על ידי האסטרונום, שביקר בקיטו בשנת 1735 במסע למדוד את. עם זאת, המין שתיאר, Cinchona officinalis, התגלה כבעל ערך טיפולי מועט. הצמחים החיים הראשונים שנראו באירופה היו צמחי C. Calisaya שגודלו בז'רדן דה פלאנט מזרעים שנאספו על ידי מבוליביה ב-1846. , הרופא של המשנה למלך של גרנדה החדשה, פדרו מסיה דה לה סרדה (Pedro Messia de la Cerda), אסף מידע על צינכונה בקולומביה משנת 1760 והכין כתב יד, "El Arcano de la Quina" ("מסתורי הקינה", 1793), עם איורים. הוא הציע להכין משלחת ספרדית לחיפוש צמחים בעלי ערך מסחרי, שאושרה ב-1783 והמשיכה לאחר מותו ב-1808 על ידי אחיינו סינפורוסו מוטיס (Sinforoso Mutis). ככל שהביקוש לקליפה גדל, העצים ביערות החלו להיהרס. מתחילת המאה ה-19 החלו פרו והמדינות הסובבות אותה להוציא מחוץ לחוק את יצוא זרעי ושתילי צינכונה, כדי לשמור על המונופול שלהם על קליפת הצינכונה.
בינתיים, אספו ועוזרו, היליד מנואל, מין אחר מבוליביה. מנואל נתפס והוכה על ידי פקידים בוליביאנים, מה שהוביל למותו, אך לדג'ר השיג זרעים באיכות גבוהה. זרעים אלו הוצעו לבריטים, שלא היו מעוניינים, והובילו לכך שהשאר נמכרו להולנדים. ההולנדים ראו את ערכם והכפילו את המלאי. המין שנקרא מאוחר יותר Cinchona ledgeriana הניב 8 עד 13 אחוז כינין מקליפה מהעץ שגדל באינדונזיה ההולנדית, אשר למעשה התחרה על הייצור ההודי הבריטי. רק מאוחר יותר ראו האנגלים את הערך וביקשו להשיג את זרעי של C. Ledgeriana מההולנדים. השתמש בתגובה של קדחת לטיפול בצינכונה כמערכת של סיווג סוגי קדחת או כאמצעי לאבחון. השימוש בצינכונה בטיפול יעיל במלריה הביא להפסקת הטיפול המסורתי על ידי הקזת דם, והתאוריה רבת השנים של של קלאודיוס גלנוס על ארבע הליחות. על חלקו בהשגה ובסיוע להקמת של מטעי הצינכונה בהודו הבריטית, זכה קלמנטס מרקהם לתואר אבירות. על תפקידו בהבאת הצינכונה לאינדונזיה, זכה האסקרל לתואר אבירות במסדר האריה ההולנדי.
אקולוגיה
מיני צינכונה משמשים כצמחי מזון לזחלים של חלק ממיני הפרפראים, כולל הפרפר ' והעשים ', ', ' ו-''.
Cinchona pubescens גדל ללא בקרה באיים מסוימים, כמו איי גלאפגוס, שם הוא מהווה סיכון לתחרות בכמה מיני צמחים מקומיים.
תרופה מסורתית
לא ברור אם נעשה שימוש בקליפת צינכונה בתרופות מסורתיות כלשהן בתוך קבוצות ילידי האנדים כאשר האירופים הבחינו בה לראשונה. מאז התיעוד הרפואי המאושר הראשון שלו בתחילת המאה השבע-עשרה, הוא שימש כטיפול במלריה. שימוש זה זכה לפופולריות באירופה על ידי המתיישבים הספרדים של אמריקה הדרומית. הקליפה מכילה אלקלואידים, כולל כינין וכינידין. צינכונה היא המקור המעשי היחיד מבחינה כלכלית לכינין, תרופה שעדיין מומלצת בטיפול במלריה של הטפיל Plasmodium falciparum.
אירופה
הבוטנאי האיטלקי כתב פמפלט, הראוי לציון בהיותו הפרסום האיטלקי הראשון שהזכיר את הצינכונה. עד שנות ה-30 של המאה ה-17 (או שנות ה-40, תלוי בהתייחסות), הקליפה יוצאה לאירופה. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-17 צוינה שיטת השימוש בקליפה ב-. החברה המלכותית של לונדון פרסמה בשנתה הראשונה (1666) "דו"ח על ספרו של ד"ר סידנהאם, שכותרתו, Methodus curandi febres..." (בלטינית: "שיטה לטיפול בחום").
צ'ארלס השני, מלך אנגליה פנה לרוברט טלבור (Robert Talbor), שהתפרסם בזכות התרופה המופלאה שלו למלריה. מכיוון שבאותה תקופה הייתה הקליפה שרויה במחלוקת דתית, נתן טלבור למלך את מִרְתָּח הקליפה המרה בסודיות רבה. הטיפול העניק למלך הקלה מלאה מקדחת המלריה. בתמורה, הוצעה לטלבור חברות בקולג' המלכותי לרופאים היוקרתי.
בשנת 1679 קרא לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לטלבור, מכיוון שבנו סבל מקדחת של מלריה. לאחר טיפול מוצלח, זכה טלבור לתגמול מהמלך בסך 3,000 כתרי זהב וקצבה לכל החיים עבור מרשם זה. טלבור התבקש לשמור את האפיזודה כולה בסוד. לאחר מותו של טלבור, פרסם המלך הצרפתי את הנוסחה הזו: שבעה גרם של עלי ורדים, שתי אונקיות של מיץ לימון ומרתח חזק של קליפת הצינכונה המוגשת עם יין. נעשה שימוש ביין מכיוון שחלק מהאלקלואידים של קליפת הצינכונה אינם מסיסים במים, אך הם מסיסים באתנול שביין. בשנת 1681 הביא ד"ר פרננדו מנדס מאנגליה לפורטוגל את ה ("מים אנגליים"), שבדומה למה שאירע לטלבור, "קיבל מתנה נאה מ(פדרו השני, מלך פורטוגל) בתנאי שיגלה לו את סוד הרכבם וימנע אותו מהציבור".
גידול נרחב
הקליפה הייתה בעלת ערך רב לאירופאים בהרחבת הגישה למשאבים והניצול שלהם במושבות רחוקות וגם בבית. איסוף הקליפות היה לרוב הרסני מבחינה סביבתית, והרס מרחבים עצומים של עצים לקליפתם, עם תנאים קשים ושכר נמוך שלא אפשרו לילידים מלקטי הקליפות להסדיר חובות גם לאחר מותם.
חקר נוסף של אגן האמזונאס וכלכלת הסחר במינים שונים של הקליפה במאה ה-18 תואר על ידי לרדנר גיבון (Lardner Gibbon):
ההערכה הייתה שהאימפריה הבריטית ספגה הפסדים ישירים של 52 עד 62 מיליון פאונד בשנה עקב מחלת המלריה בכל שנה. לכן הייתה חשיבות רבה לאבטחת אספקת התרופה. בשנת 1860, משלחת בריטית לאמריקה הדרומית בראשות קלמנטס מרקהם הבריחה בחזרה זרעים וצמחים של צינכונה, שנשתלו במספר אזורים של הודו הבריטית וסרי לנקה. בהודו, הם נשתלו ב על ידי ויליאם גרהם מקאיבור (William Graham McIvor). בסרי לנקה, הם ניטעו ב בינואר 1861. ג'יימס טיילור (James Taylor), חלוץ נטיעת התה בסרי לנקה, היה אחד מחלוצי גידול הצינכונה. עד 1883, התפשט שטח גידול הצינכונה בסרי לנקה ל-64,000 אקרים (260 קמ"ר), כאשר היצוא הגיע לשיא של 15 מיליון פאונד בשנת 1886. הגידול, בתחילה של Cinchona succirubra (כיום C. Pubescens), ואחר כך של  C. Calisaya) הורחב באמצעות עבודתם של הבוטנאי ואחרים אל השטח ההררי של מחוז דרג'ילינג במערב בנגל. מפעלי לעיבוד הצינכונה הוקמו בנדובאטם ב וב, במערב בנגל. כינולוגים מונו לפקח על מיצוי אלקלואידים עם ג'ון ברוטון (John Broughton) בהרי נילגירי וצ'. י. ווד (.H. Wood) בדרג'ילינג. אחרים בתפקיד כללו דייוויד הופר (David Hooper) וג'ון אליוט הווארד (John Eliot Howard).
בשנת 1865 הוקמו במקסיקו "ניו וירג'יניה" ו"מושבה קרלוטה" על ידי מת'יו פונטיין מורי, חבר קונפדרציה לשעבר במלחמת האזרחים האמריקנית. חברי הקונפדרציה שלאחר המלחמה התפתו לשם על ידי מורי, אז "נציב ההגירה הקיסרי" של מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, והארכידוכס מבית הבסבורג. כל מה ששרד משתי המושבות הללו הם מטעי הצינכונות הפורחים שהקים מורי באמצעות זרעים שנרכשו מאנגליה. זרעים אלו היו הראשונים שהוכנסו למקסיקו.
גידול הצינכונה הוביל משנות ה-90 לירידת מחיר הכינין, אך האיכות והייצור של הקליפה הגולמית על ידי ההולנדים באינדונזיה הובילו אותם לשלוט בשוקי העולם. יצרני התרופות המעובדות באירופה (במיוחד בגרמניה), לעומת זאת, התמקחו וגרמו לתנודות במחירים, מה שהוביל להסכם צינכונה (Cinchona Agreement) בהובלת הולנד ב-1913 שהבטיח מחיר קבוע ליצרנים. לשכת קינה (Kina Bureau) באמסטרדם ויסתה מסחר זה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היפנים כבשו את ג'אווה וארצות הברית איבדה גישה למטעי הצינכונה שסיפקו תרופות כינין קריטיות למלחמה. משלחות בוטניות בשם "משימות צינכונה" יצאו לדרך בין השנים 1942 ו-1944 כדי לחקור אזורים מבטיחים באמריקה הדרומית במאמץ לאתר מיני צינכונה שהכילו כינין וניתן לקצור אותם לייצור כינין. בנוסף להצלחה בסופו של דבר במטרה העיקרית שלהם, משלחות אלו זיהו גם מינים חדשים של צמחים ויצרו פרק חדש ביחסים הבינלאומיים בין ארצות הברית לאומות אחרות ביבשת-העל של אמריקה.
אלקלואידים
קליפת העצים בסוג זה היא המקור למגוון אלקלואידים, שהמוכר שבהם הוא כינין, חומר מוריד חום שימושי במיוחד בטיפול במלריה במשך זמן מה נעשה שימוש במיצוי תערובת של אלקלואידים מקליפת הצינכונה, הידועה בהודו בשם מוריד חום צינכונה. תערובת האלקלואידים או צורתה הגופרת מעורבת באלכוהול הייתה עם זאת מרה מאוד וגרמה לבחילה, בין שאר תופעות הלוואי. אלקלואידים של Cinchona כוללים:
כימיקלים אחרים
לצד האלקלואידים, קליפות צינכונה רבות מכילות, טאנין ייחודי, אשר על ידי חמצון מהיר מניב בצבע כהה הנקרא צינכוני אדום, חומצה צינכונו-פולווית, או צינכונה אדום.
ב-1934, מאמצים להפוך את תרופות המלריה לזולות ויעילות לשימוש במדינות שונות, הובילו לפיתוח תקן בשם "טוטאקינה" (Totaquina) שהוצע על ידי ועדת המלריה של חבר הלאומים. טוטאקינה חייב מינימום של 70% אלקלואידים מתגבשים, מתוכם לפחות 15% היו כינין עם לא יותר מ-20% אלקלואידים אמורפיים.
מינים
ישנם לפחות 24 מינים של צינכונה המוכרים על ידי בוטנאים. יש כנראה כמה מינים ללא שם וצורות ביניים רבות שנוצרו עקב נטייתם של הצמחים לרביית כלאיים.
שטאדטלנגספלד
היסטוריה
תיעוד ליישוב במקום קיים מ-1326 עת נמכרו אדמותיו למנזר הבנדיקטי בפולדה. בראשית המאה ה-19 הייתה העיירה בשטחי הממלכה הפרוסית ובהמשך נכללה בשטחי הקיסרות הגרמנית. ב-1791 הוקמה הכנסייה המרכזית בעיירה. ב-1878 פרצה בעיירה דליקה שכילתה חלקים נכבדים בה. מ-1889 מהווה ענף ייצור החרסינה מקור פרנסה עיקרי לתושבי העיירה. לאחר מלחמת העולם השנייה נכללה העיירה בשטח גרמניה המזרחית, עד אוקטובר 1990 אז אוחדו גרמניה המערבית והמזרחית.
הקהילה היהודית
ב-1731 מנתה הקהילה היהודית 24 משפחות, ב-1800 800 נפשות וב-1825 מנתה הקהילה היהודית 566 נפשות שהיוו רבע מכלל האוכלוסייה במקום. בראשית המאה ה-19 נבנה במקום בית כנסת ובצמוד אליו תלמוד תורה. יהודי העיירה היגרו ממנה בהדרגה. בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה 100 נפשות. התיעוד על הקהילה אינו מלא בשל הדליקה שפרצה בעיירה ב-1878 שבמהלכה נשרף כליל בית העירייה ואבדו מסמכים רבים. בני הקהילה עסקו במסחר ובכלל זה בטקסטיל.
ב-1932 נמנו 32 יהודים בעיירה. באוקטובר 1938 גורשו חלק מבני הקהילה לפולין וב-1941, לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, נשלחו ככל הנראה לגטו לודז'. מספר ימים לאחר ליל הבדולח התחולל פוגרום בעיירה ובמהלכו נהרס בית הכנסת ונפגעו עסקיהם ובתיהם של בני הקהילה. כמו כן חולל בית העלמין. לאחר הפוגרום, מספר מצומצם של יהודים שעדיין נותרו בעיירה גורשו ממנה למחנה הריכוז בוכנוואלד. ב-1988 הוחל בעבודות שיקום בית העלמין היהודי, ומעריכים כי מצויות בו כ-600 מצבות מתקופות שונות.
נחל יראון
שמו של הנחל הוא כשמה של העיר המקראית יראון, המזוהה בכפר הסמוך ממערב יארון. כיוון אפיקו של הנחל הוא דרום מזרח.
בראשית הנחל מצויים שרידי גת עתיקה, ובהמשכו התלול קיימות שלוש מערות על צלע ההר שמדרום לו (רמת ברעם). בצלע ההר שמצפון לנחל (רמת יראון) מצוי מעיין עין יראון.
לצד אפיק הנחל עובר כביש הצפון.
שפיטל אן דר דראו
שפיטל אן דר דראו (בגרמנית: Spittal an der Drau) היא עיירה בחלקה המערבי של מדינת קרינתיה שבאוסטריה. זוהי המרכז המנהלי של מחוז שפיטל אן דר דראו, המחוז השני בשטחו בכל אוסטריה.
גאוגרפיה
שפיטל אן דר דראו שוכנת על המורדות הדרומיים של רכס גרוקטל (Gurktaler Alpen) של האלפים המרכז-מזרחיים, בין אגן לורנפלד (Lurnfeld) לבין עמק נהר דראווה (בגרמנית: דראו) התחתון. על אף שמה המרמז על מיקומה על נהר דראו, הגרעין ההיסטורי של העיירה שוכן על גדות היובל הקטן, לייזר, שנשפך אל הדראו למרגלות הר גולדק, פסגה של רכס הרי גאיטל (Gailtaler Alpen) מדרום לעיירה, שאליו ניתן להגיע באמצעות רכבל.
היסטוריה
פרידריך העניק לאזרחי העיירה את הזכות לבחור את שופטיהם ואת המועצה שלהם. ב-1478 הוחרבו שפיטל וסביבתה על ידי האימפריה העות'מאנית וזמן קצר לאחר היא נכבשה על ידי כוחות ממלכת הונגריה בהנהגתו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה, יריבו משכבר הימים של פרידריך. בעקבות חורבן שהומט עליה כנקמה על מרידת איכרים ושתי שריפות שהתחוללו ב-1522 וב-1729, המשיכה שקיעתה של שפיטל. ב-1524 הפקיד פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את רוזנות אורטנבורג לשעבר בידיו של שר האוצר שלו, גבריאל פון סלמנקה-אורטנבורג.
החל מ-1533 הקימו רוזני סלמנקה-אורטנבורג את טירת פורסיה (Schloss Porcia) על הכיכר המרכזית של שפיטל כמקום מגוריהם. הבניין, שנבנה בסגנון של ארמון איטלקי, נחשב לאחד מטירות הרנסאנס החשובות ביותר באוסטריה. הם גם בנו מחדש את בית החולים מעברו השני של נהר הלייזר ואת כנסיית מריה של הבשורה הקתולית בסגנון גותי מאוחר על יסודות הכנסייה מהמאה ה-13 שנבנתה בסגנון רומנסקי. ב-1662 עברה שפיטל לידיהם של רוזני בית גוריציה, בעליהם של טירת פורסיה עד שנת 1918. כיום מתקיים בטירה מדי שנה פסטיבל תיאטרון קומדי קלאסי ובה שוכן גם המוזיאון להיסטוריה מקומית. ב-1537 בנתה משפחת האצולה קיוונהילר את מעונה מול הטירה, שכיום משמש כבניין העירייה המקומי.
ב-1797 נכבשה שפיטל על ידי כוחות הרפובליקה הצרפתית הראשונה במהלך המלחמות הנפוליאוניות של הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. ב-1809 היא סופחה יחד עם קרינתיה העלית אל המחוזות האיליריים הצרפתים על פי הסכם שנברון. לאחר שהאזור הוחזר לידי האימפריה האוסטרית בעקבות קונגרס וינה, החלה הכלכלה המקומית להתפתח במהירות וב-1871 היא חוברה אל מסילת הברזל האוסטרית הדרומית. במהלך המאבקים האלימים נגד הכוחות היוגסלבים לפני משאל העם בקרינתיה שנערך ב-1920, הייתה שפיטל לזמן קצר מקום המושב הזמני של ממשלת קרינתיה, שנמלטה מקלגנפורט. ב-1930 הוענקו לשפיטל זכויות רשמיות של עיירה. החל מ-1995 שוכנת בשפיטל האוניברסיטה למדעים שימושיים של קרינתיה.
מרקורי XM-800
מרקורי XM-800 (באנגלית : Mercury XM-800) היא מכונית קונספט בתצורה קופה, אשר יוצרה על ידי חטיבת מרקורי בקונצרן המכוניות האמריקאית פורד, בשנת 1953 והוצגה בשנת 1954
אשכולות – פורום מרכזי סיור ותודעה ישראלית
אשכולות – פורום מרכזי סיור ותודעה ישראלית (בעבר נקרא "איגוד המדרשות ליהדות וללימודי ארץ ישראל") הוא ארגון המאגד בתוכו כ-30 מרכזי סיור ותודעה ישראלית, המרכזים פרושים בכל רחבי הארץ- מרמת הגולן בצפון ועד אילת בדרום. הארגון הוקם בשנת 1983.
היסטוריה
המרכזים הוקמו בראשית שנות השמונים ועוסקים בשני תחומים:
אשכולות נמצא בשיתוף ופיקוח במשרד החינוך ומהווה עמותת-גג של המרכזים. הארגון אחראי על הכשרתם של המדריכים ובנות השירות הלאומי ומעביר השתלמויות מקצועיות במהלך השנה.
הארגון מכשיר בכל שנה עשרות מדריכי טיולים, מעביר קורסי הדרכה, רענוני עזרה ראשונה וביטחון, קמפוסים אזורים והשתלמויות ידע.
הארגון מעביר לציבור הרחב סיורים ללא עלות בחגים-פסח וסוכות במסגרת פרויקט "סוכות/פסח ישראלי באשכולות". לקראת יום הזיכרון מתקיים פרויקט "בזכותם", סיורים ללא עלות בבתי קברות צבאיים בכל רחבי הארץ.
יו"ר אשכולות הוא ינון ברוכים ומנכ"ל אשכולות הוא אדיר וישנייה.
ג'אצ'ינטו פאקטי
ג'אצ'ינטו פקֶטִי (18 ביולי 1942 – 4 בספטמבר 2006) היה כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, הנחשב לאחד מגדולי שחקני ההגנה בהיסטוריה.
קריירה
פאקטי נולד בטרוויליו שבצפון איטליה ושיחק תחילה כחלוץ בקבוצה מקומית בעיר הולדתו, עד אשר הלניו הררה, מאמן אינטר מילאנו, שם לב אליו והעבירו לאינטר. במאי 1961 הוא ערך את משחק הבכורה שלו מול רומא כקשר. פאקטי לא הצטיין במשחק אך הררה התעקש ואמר אז כי הוא עתיד להיות אחד מעמודי התווך עליו תבנה הקבוצה. ואמנם, הוא שיחק באינטר עד סוף הקריירה שלו והיה מנהיג ההגנה של אינטר ונדבך מרכזי בפיתוח הטקטיקה ההגנתית אותה יישם ושכלל הררה בקבוצתו - הקטנאצ'ו, טקטיקה אשר מאפיינת מאז חלק גדול מהקבוצות האיטלקיות ואת הנבחרת האיטלקית. בנוסף הרבה לתרום למשחק ההתקפה של הקבוצה, ונחשב לאחד מהראשונים שפיתחו את תפקיד המגן ההתקפי.
פאקטי היה אחד מהגורמים העיקריים לזכייתה של אינטר באליפות איטליה בשנים: 1963, 1965, 1966 ו-1971, בגביע אירופה לאלופות בשנים 1964 ו-1965 ובגביע הביו יבשתי בשנים 1965 ו-1966. באותן שנים זכתה אינטר לכינוי "לה גרנדה אינטר" והיא זכורה עד היום כאחת הקבוצות הגדולות בתולדות הכדורגל האירופי. פאקטי פרש מהמשחק ב-1978 לאחר 634 משחקים במדי אינטר בכל המסגרות בהם גם כבש 75 שערים.
למרות ששימש כמגן, תפקיד הגנתי הדורש לא פעם קשיחות פיזית, נודע פאקטי במשחקו ההוגן והורחק רק פעם אחת בכל הקריירה הארוכה שלו. נודע גם במשחקו האלגנטי ובמשחק הראש בו הצטיין הודות לקומתו הגבוהה (1.88 מטר). פאקטי גם שימש במשך תקופה ארוכה כקפטן של אינטר ושל נבחרת איטליה (70 משחקים כקפטן בנבחרת הלאומית) וכנשיא אינטר מילאנו.
ב-4 במרץ נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם. נפטר מסרטן ב-4 בספטמבר 2006, בעיר מילאנו. כמחווה לשחקן, קבוצת אינטר החליטה כי את חולצתו מספר 3, לא ילבש אף שחקן לעולם.
תומאס קוראם
קפטן תומאס קוראם (באנגלית: Thomas Coram; 1668 - 29 במרץ 1751) היה נדבן בריטי שהקים את פאונדלינג הוספיטל בלונדון, בלומסברי - מוסד לטיפול בילדים נטושים.
קורות חיים
בעת שחי במסצ'וסטס, התחתן עם אשתו Eunice Waite, בשנת 1700 והיו להם נישואים מאושרים עד מותה 40 שנה מאוחר יותר. לא היו להם ילדים משלהם.
בשנת 1704, בגיל 36, הוא חזר ללונדון והמשיך לנהל עסקים במשך זמן מה וגם השיג רישיון של הפרלמנט לייבוא זפת מן הקולוניות. במהלך ״מלחמת הירושה״ הספרדית (1701–1714), הוא פיקד על ספינת סוחר וקבל את התואר קפטן.
בשנת 1717 הוא קידם ללא הצלחה רעיון של הקמת קולוניה כמפעל פילנתרופי, שתיקרא 'ג'ורג'יה' באזור מדינת מיין, בצפון אמריקה. הוא נודע ביוזמותיו הציבוריות ופעל בפרלמנט לשינוי תקנות הסחר שאסר על עסקים עם גרמניה והולנד. ב-1732 הוא מונה לאחד הנאמנים למושבה ג'ורג'יה, שהוקמה באמצעות היוזמה של ג'יימס אוגלתורפ.
בשנת 1735 הוא הציע תוכנית ליישוב מובטלים אנגלים בנובה סקוטיה. התוכנית אושרה על ידי מועצת המנהלים, ולאחר שהתעכבה במשך זמן מה, בוצעה לבסוף לפני מותו של תומאס קוראם.
ייסוד "פאונדלינג הוספיטל"
בעת נסיעותיו בחוצות לונדון, של אמצע המאה ה-18, קוראם היה מזועזע ממראה תינוקות שהתגלגלו ברחובות, לעיתים קרובות במצב של גסיסה. הוא החל להתעניין בהקמת מוסד לאשפוזם וגידולם. מוסד כזה נועד להיות בית לילדים עזובים ויתומים שלא ניתן לטפל בהם כראוי. הוא פעל במשך 17 שנים וגייס אנשים רבים מהחברה הגבוהה בלונדון לחתום על עצומה בנושא. לבסוף, בשנת 1739, הושג צ'רטר חתום על ידי המלך ג'ורג' השני, להקמת המוסד "פונדלינג הוספיטל". סכומי כסף ניכרים נתרמו למטרה זו. הפגישה הראשונה של המייסדים נערכה בבית סומרסט ב-20 בנובמבר 1739. עד שנבנה מבנה קבע, הילדים התגוררו למבנה בהייטון גרדן. במקביל נקנתה חלקת אדמה גדולה מלורד סולסברי, שגייס בעצמו כספים עבור הפרויקט.
אבן היסוד של בית היתומים הונחה ב-16 בספטמבר 1742. באוקטובר 1745 הסתיים האגף המערבי והילדים הועברו לשם. הייתה התעניינות ציבורית רבה והתרגשות מהפרויקט, בייחוד על ידי ויליאם הוגארת, שמסר במאי 1740 את ציור דיוקנו של קוראם לבית היתומים. הוגארת גם נידב את תמונתו "משה עם בת פרעה", ונתן 157 כרטיסים להגרלת ציור נוסף ״המצעד לפינצ'לי". המלחין ג'ורג הנדל נתן הופעות בבית היתומים של האורטוריה ״המשיח״, בשנת 1749 ו-1750.
חיים מאוחרים
תומאס קוראם המשיך להיות מעורב בבית היתומים עד שנת 1742 המשיך להיבחר לוועד הכללי. אבל בישיבת מאי ב-1742 קיבל מעט מדי קולות כדי להיבחר לכהונה נוספת. הסיבה שהוציאו אותו מניהול המוסד אינה ברורה לגמרי. נאמר כי הוא הפיץ השמצות על שניים מהמנהלים והביע ביקורת על הדרך בה התנהל בית היתומים.
בשנותיו המאוחרות יותר, הוא התעניין בפעולות חינוכיות בקרב נערות אינדיאניות באמריקה. כאשר התגורר באמריקה, הוא חי ועבד עם אינדיאנים שהביעו עניין בקידום ותמיכה בחינוך ילדיהם במיוחד הבנות. תומאס קוראם התבטא בעד הענקת חינוך לבנות, והוקיע את המינהג האנגלי שחינוך חשוב רק לבנים. לדעתו חינוך לבנות חשוב לא פחות כי הן מגדלות את הילדים שיהיה מבוגרים בעתיד. השקפת עולמו זו הוא החדיר לתוכנית הלימודים של ״הפאונדולינג הוספיטל״, שהיה בה שינוי מהחינוך האנגלי המקובל.
אחרי פטירת אשתו, הוא הזניח את ענייניו הפרטיים והם התדרדרו. הוא הפך מנדבן עשיר לצורכי ציבור. לאדם עני שלא התבייש להודות בכך. ב-20 במרץ 1749 הוקצה לו קצבה של 161 ליש"ט, הנסיך מוויילס תרם עבורו 21 ליש"ט בשנה.
מוות וקבורה
קוראם נפטר ב-29 במרץ 1751, בגיל 83, ונקבר ב-3 באפריל בקפלה של בית היתומים. במקום הוצבה כתובת. פסל של ויליאם קלדר מרשל הוקם לפני הבניין מאה שנים לאחר מכן. בשנת 1935 עבר בית-היתומים מבלומסברי לאתר חדש בברקהמסטד בהרטפורדשייר ובית היתומים הישן נהרס. בקפלה שהוקמה בבית-היתומים החדש, הקריפטה תוכננה במיוחד להכיל את שרידי תומאס קוראם. בשנת 1955 נמכר הבניין ושרידי קוראם הוצאו והועברו אל כנסיית סנט אנדרו, הולבורן בלונדון.
מורשת
הוגארת, ידיד אישי של קוראם, היה בין הנאמנים הראשונים של בית היתומים. הוא צייר דיוקן מפורסם של קוראם (1740), ותרם ציורים נוספים שמוצגים כיום במוזיאון היתומים. יחד עם כמה מחבריו, הוגארת קישט את אולם התכנסות הוועד, ובו ציורים של פרנסיס היימן, תומאס גינזבורו וריצ'רד וילסון. ״פאונדלינג הוספיטל״ הפך בזמנו להיות הגלריית הציבורית לאמנות הראשונה בלונדון.
המלחין ג'ורג הנדל ארגן הופעה קונצרטית של האורטוריה ה״משיח״ לטובת הקרן לאחזקת בית היתומים, ותרם את כתב היד של ״הללויה״ למוסד. הוא גם הלחין המנון מיוחד לבית היתומים.
האתר המקורי של בית היתומים, מכיל עכשיו אזור משחקים לילדים, והוא נקרא: "Coram's Fields", ולידו עומד המבנה שהפך למוזיאון היתומים, ובו סיפורו של הארגון, וכן אוצרותיו האומנותיים.
בשנת 2000 פרסמה ג'מילה גאווין ספר ילדים בשם "קוראם בוי" על בית היתומים. הספר הפך למחזה של הלן אדמונדסון, שהופיע בבכורה עולמית בתיאטרון הלאומי המלכותי בלונדון בנובמבר 2005, ולאחר מכן עבר לברודוויי.
כחלון הינבוט
כַּחְלוֹן הַיַּנְבּוּט (שם מדעי: Azanus jesous, שם עברי קודם: כחליל הינבוט) הוא פרפר קטן ממשפחת הכחליליים. הפרפר הנפוץ באזור המזרח התיכון, אפריקה ובהודו ומיאנמר.
טווח תפוצה
כחלון הינבוט נפוץ במזרח התיכון במצרים, סוריה, ירדן וישראל. באפריקה הוא נפוץ באזורי סוואנה ובאזורים יבשים במזרח המזרח התיכון במרוקו, חצי האי ערב, הפרפר נפוץ גם באזור האינדומלאי, בהודו, סרי לנקה ומיאנמר אם כי הוא נעדר במערב בנגל.
ביולוגיה וסביבת מחיה
הצמח הפונדקאי של כחלון הינבוט הוא ינבוט השדה ושיטה סלילנית. פרפר זה מעדיף אזורים יבשים בקרבת חופים, אזורים בעלי אקלים צחיח למחצה, גדות נהרות ונחלים, ערבות ומדרונות סלעיים. בדומה למינים אחרים במשפחת הכחליליים, הזחל מקיים יחסי גומלין עם נמלים. קשר זה מגן עליהם מטורפים טבעיים כמו צרעות וזבובים. הם נצפו מקיימים יחסי גומלין עם נמלי עבודה ממשפחת הנמליים. הנמלים ניזונות מנוזל המופרש על ידי זחלי הפרפר, לאחר הנשל השלישי והרביעי, הפרשות נוזליות אלו מכילות חומצות אמינו וסוכרים חיוניים עבור הנמלים. הנמלים בתמורה מגנות על הזחלים מטורפים.
תיאור
מוטת הכנפיים של כחלון הינבוט היא 18–28 מ"מ. הנקבה לרוב מעט גדולה מהזכר. הפרפר ממעט לפתוח את כנפיו ומנופף בכנפיו באופן מהיר מאוד בעת ההתעופפות, תכונות אלו יחד עם גודלו הקטן עשויות להוות קושי בזיהויו. הוא דומה מאוד למין כחלון השיטה. הזכר בעל כנפיים קדמיות בצבע כחול-סגלגל בהיר יותר משל כחלון השיטה. בנוסף הגוון הכחול הכהה יותר בבסיס הכנפיים (הקרוב לגוף) בולט יותר. הזכר בעל כנפיים קדמיות חומות-כחלחלות, ורידי הכנפיים בצבע כהה בולט יותר. הכנפיים הקדמיות של הנקבה בצבע חום בהיר, עם כתמים שחורים ליד גבולות הכנפיים. הכנפיים הקדמיות תחומות בגבול חום דק ולאחריו שולי הכנפיים עם שערות לבנות דקות.
הכנפיים האחוריות דומות בשני המינים. הכנפיים האחוריות בצבע לבן קרמי-אפרפר. שורת לונולות שחורות המוקפות בחום בהיר נמצאת על גבול הכנף. קרוב למרכז הכנף קיימים מספר כתמים שחורים דומים. בבסיס הכנף, ליד גוף הפרפר, ישנו פס שחור אופקי.
קצות המחושים, הראש, הבטן ובית החזה בצבע חום כהה. המחושים בצבע חום עם נקודות לבנות, קרוב לאיברי הרבייה צבע כחלכל, שאר הגוף התחתון בצבע לבן.
ביצה
הנקבה מטילה את הביצים בבודדים על עלי עלעלי הצמחים, הפרחים או הגבעולים של הצמחים הפונדקאים. הביצה עגולה, בצבע לבן-ירקרק וחלקה העליון שטוח. אורכה 0.25–0.5 מ"מ וגובהה כ-0.25 מ"מ. הביצה מרושתת בכ-24 צלעות היוצרת מהין משושים בצדדים. הביצה בוקעת לאחר כשבוע.
זחל
הזחל אינו אוכל את הביצה וניזון מהניצנים והפרחים של הצמח בעת גדילתו. בעת בקיעתו הזחל בגודל 1 מ"מ. הוא שעיר וירקרק ולאורך גבו שני פסים לבנים דקים. צבעו משמש לו להסוואה בעלי הצמח. גודל הזחל המרבי הוא 10–12 מ"מ.
גולם
הגולם בגודל של כ-9 מ"מ. הגולם תלוי על ענפים אך עשוי גם להיות מוקם על הקרקע בין ענפים יבשים או גופים אחרים. צבעו של הגולם ירוק-אפור כהה ותקופתו היא עשרה ימים.
חניה
חניה היא העמדת כלי רכב בעת שהוא אינו בשימוש. באופן טיפוסי, מכונית פרטית נמצאת רוב הזמן בחניה. בערים, הצורך בשטחי חניה יוצר בעיה קשה, מכביד על התנועה ומצריך משאבי שטח יקרים. מקומות חניה בעיר מצויים בצדי הרחוב ובחניונים, שחלקם מגרשים פתוחים במפלס הרחוב וחלקם מבנים ייעודיים או חלק, לעיתים קרובות תת-קרקעי, מבניין שרובו משמש למטרות אחרות.
תשלום
במקומות בהם יש מחסור בחניה נוהגות רשויות מקומיות לגבות תשלום עבור חניה במרחב הציבורי, לאורך רחובות ובחניונים. בחניונים היה נהוג עד לשנים האחרונות לבצע גבייה ידנית של תשלום עבור חניה בכניסה או ביציאה מהחניון. בשנים האחרונות הותקנו בחניונים רבים אמצעים לגבייה אוטומטית של תשלום עבור חניה.
בחניה לאורך כבישים גבייה ידנית אינה מעשית ועל כן הומצאו אמצעים שונים לגביית התשלום. בשנת 1935 הוכנס לשימוש בארצות הברית המדחן שקיבל תשלום באופן אוטומטי. בהמשך הוכנסו לשימוש כרטיסי חניה, מדחני כרטיסים, תשלום סלולרי מהטלפון הסלולרי ומכשירי צג לתשלום עבור חניה.
מחסום חניה
שומר חניה או מחסום חניה הוא מוצר המותאם להתקנה בפתח החניה.
לשומר החניה תפקיד עיקרי והוא למנוע מכלי רכב זרים לחנות בשטח החניה כאשר היא ריקה.
הדרך שבה פועל שומר החניה היא בעצם על ידי חסימה של הכניסה לחניה כאשר שומר החניה עומד נעול בכניסה לחניה. כאשר נהג הרכב המורשה לחנות בחניה רוצה להחנות בה את רכבו, הוא יוצא מהרכב, משכיב את שומר החניה ומחנה.
קיימים מגוון דגמים של שומרי חניה – שומרי חניה בעלי רגל בודדת, שומרי חניה בעלי 3 רגליים עם צירים ורגל טלסקופית וגם שומרי חניה המופעלים חשמלית על ידי שלט רחוק.
שומר חניה אינו תחליף לאמצעי מיגון כנגד גנבת כלי רכב.
השלכות החניה בחינם
הכלכלן דונלד שופ, חוקר תכנון עירוני שעסק בשאלת החניה ותמחורה, טען כי מתן חניה בחינם גורם נזק חברתי, כלכלי וסביבתי ומוביל לבזבוז עצום של משאב ציבורי מוגבל - הקרקע. ניסיונות להגדיל את היצע החניה יובילו לעלייה בביקוש ובשימוש ברכב פרטי, ובמהרה ייווצר שוב מחסור במקומות חניה. שופ הציע לתמחר באופן דינמי את החניה, כדי להגיע למצב שבו מצד אחד רוב גדול של החניות יהיה בשימוש, ומצד שני תהיה תחלופה גבוהה ונהג שמגיע יוכל למצוא חניה, בתשלום, במרחק סביר מיעדו תוך זמן קצר. הרצון לחסוך בדמי החניה יעודד את התושבים להשתמש בחלופות לרכב הפרטי, או לשתף נסיעות.
עבירות חניה
לפי לתקנות התעבורה מותרת חניית כלי רכב בכל מקום למעט המקומות המצוינים בחוק, למשל לפי תמרור מתאים או על המדרכה. ישנם בעלי רכבים החונים במקומות אסורים לחניה ובעקבות זאת מקבלים דו"ח חניה או שרכבם נגרר על ידי הרשות המקומית. יש להבחין בין שני סוגי עבירות חניה, הראשונה היא חניה ללא תשלום והשנייה היא חניה באופן המפריע לתנועה. חניה המפריעה לתנועה תתבצע בדרך כלל ליד שפת מדרכה המסומנת באדום לבן על מנת לאפשר מעבר רכב יותר ברחובות צרים או ליד צמתים כדי לאפשר שדה ראייה מספיק ויכולת תמרון למשאיות ואוטובוסים. האכיפה של עבירות חניה תתבצע בצורה יזומה על ידי הרשות המקומית או על ידי פניה של אזרחים לרשות המקומית. עבירת חניה על המדרכה תסומן לפעמים על ידי אזרחים המרימים את מגב השמשה של הרכב כדי לסמן לו שהוא חנה באופן המפריע לאזרחים.
יעקב גדיש
יעקב גדיש (כ"ז בטבת ה'תרצ"ד, 13 בינואר 1934 – כ"ז בטבת ה'תשס"ה, 8 בינואר 2005), היה כלכלן ישראלי, יושב ראש ועדת גדיש שהציעה רפורמה במינהל מקרקעי ישראל.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1934 בכפר לבוצ'נה (Ławoczne) שלמרגלות הקרפטים במחוז סטרי שבמזרח פולין כבן שישי. בגיל שש התייתם מאביו.
בזמן האקציה בלבוצ'נה, בספטמבר 1942, ברח מביתו להונגריה, וחי שם כשנתיים בזהות בדויה. בשנת 1944 הבריח את הגבול לרומניה עם קבוצת יהודים שארגנה תנועת השומר הצעיר. עלה לארץ ברכבת דרך בולגריה, טורקיה, סוריה ולבנון, עד שהגיע לארץ ישראל בינואר 1945, ונקלט ב"מוסד עלייה" של עליית הנוער. איבד בשואה את שאר משפחתו מלבד אחותו הגדולה, לושה.
בשנת 1950 הגיע לקבוצת יבנה עם חברת הנוער "אחיעזר" שהוקמה במוסד עלייה. הצטרף לגרעין עציון שהורכב מ"אחיעזר", בני יבנה הראשונים וחברי בני עקיבא. הגרעין השלים את שורותיה של קבוצת יבנה וגישר בין דור המייסדים ודורות הבנים. התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, ופגש את אשתו לעתיד חנה ורדי (גר). יעקב וחנה הקימו את ביתם בקבוצת יבנה ושם נולדו חמשת ילדיהם.
היה פלח וחקלאי בלב ובנפש. בגיל צעיר קיבל על עצמו את ניהול שדות הפלחה בנגב שיבנה עיבדה באותן השנים, שם גם נכווה בצורה קשה בעת שניסה להציל קומביין שנשרף. בהמשך עבד בענף גידולי השדה, הקים את מדגרת ההודונים "יפה-הוד", ומאוחר יותר את מפעל השעונים "עדי". הוא שימש בקבוצתו בתפקידי ניהול רבים, ובהם גזבר ומרכז משק. לאורך שנים החזיק את התיק הפיננסי של יבנה והיה האחראי המרכזי לבניית החיסכון של יבנה ולחוסנה הכלכלי.
למד כלכלה חקלאית באוניברסיטה העברית ברחובות לתואר הראשון, ואת התואר השני למד והשלים באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 1981–1984, עת יורם ארידור שימש שר האוצר, התמנה גדיש לממונה על אגף התקציבים במשרד אוצר והיה מהיחידים שראו את הסכנה בוויסות מניות הבנקים ואף התריע על כך.