cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בני ברק
מועצה מקומית
בסוף חודש אלול ה'תרצ"ט, 1939, נערכו הבחירות הראשונות למועצה המקומית. לראשות המועצה נבחר מייסד המושבה יצחק גרשטנקורן שהחזיק בתפקיד ברציפות עד 1954.
מתוך 11 מנדטים זכתה רק רשימת ההסתדרות ב3 מנדטים, שאר הרשימות כל אחת קיבלה מנדט אחד. אגודת בעלי הבתים, בני ברק הלאומית, למען בני ברק, הפועל המזרחי, מייסדי בני ברק, אגודת בעלי הרכוש ומשכירי הדירות, הגוש החרדי, פועלי אגודת ישראל. (רשימת אגודת ישראל עדיין לא רצה למועצה).
הוקמה קואליציה של חברי המועצה הדתיים עם חברי מפא"י, שזכתה להתקפות בביטאון המפלגה הרוויזיוניסטית "המשקיף".
בספטמבר 1943 נערכו הבחירות השניות למועצה המקומית, בעת עריכת הבחירות היו במושבה 5,000 תושבים, מהם 2,200 בעלי זכות בחירה.
בני ברק הוכרזה כעיר בידי המועצה המקומית בסוף 1949, לאחר דיונים ממושכים באפשרות להקמת עיר אחת ליד תל אביב שתכלול את בני ברק עם רמת גן וגבעתיים. רמת גן ובני ברק הוכרו רשמית כערים בידי משרד הפנים באמצע ינואר 1950, ההכרזה הרשמית נחתמה בידי שר הפנים חיים משה שפירא.
בעקבות פרישת יצחק גרשטנקורן לחופשה פתאומית לנסיעה פרטית למשך חצי שנה לארצות הברית, ומיקוח ממושך בין חברות הקואליציה העירונית, נחתם באפריל 1953 הסכם רוטציה בין שלושה ראשי עיר: ראובן אהרונוביץ' (פאג"י, מאי-יוני); משה בגנו (הפועל המזרחי, יולי-אוגוסט); י. מקובר (בעלי בתים וציונים כלליים, ספטמבר-אוקטובר).
בפברואר 1954 החריף המשבר הקואליציוני בעיריית בני ברק, סגני ראש העירייה, אהרונוביץ' ובגנו, פרשו מתפקידם, ועלתה דרישה לפיטורי ראש העיר גרשטנקורן. המשבר הסתיים כאשר הרב הראשי לישראל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג כפה את עצמו על הצדדים כבורר, בהסדר שישאיר את גרשטנקורן על מקומו כראש העיר. הבוררות התקבלה בברכה בקרב הדתיים, אך זכתה לגינוי חריף בעיתונות הכללית. מתחת לפני השטח נמשכו הסכסוכים עד שבראשית מאי הודיע גרשטנקורן על התפטרותו. כממלא מקום ראש העיר נבחר י. מקובר ממפלגת הציונים הכלליים, והוחל במשא ומתן קואליציוני כדי לקבל מועמד מוסכם לראשות העיר ולהימנע ממערכת בחירות, הוצעו ארבעה מועמדים, ובתום שבועות של דיונים נבחר משה בגנו מהפועל המזרחי כראש העיר השני של בני ברק. כסגניו נבחרו ש. לאופר (חרות) ור. אהרונוביץ' (פאג"י). בסוף נובמבר חזר המשבר הקואליציוני, ובעקבות הסכם בין הפועל המזרחי ופועלי אגודת ישראל נבחר בראשית שנת 1955 נציג פא"י, ראובן אהרונוביץ' לעמוד בראש העיר.
בבחירות 1955 לא השתנה הרכב המועצה משמעותית, מפא"י התחזקה במנדט אחד אך נותרה באופוזיציה, מועצת העיר בחרה במסגרת הסכם רוטציה את ראש העיר המכהן ראובן אהרונוביץ' להמשיך בתפקידו, כממלא מקומו וסגנו נבחר משה בגנו שהחליף אותו בראשות העיר כעבור שנתיים. עם הרכבת הקואליציה הותירו שני מקומות בהנהלת העירייה עבור סיעת מפא"י, והיא הצטרפה מאוחר יותר לקואליציה. זלמן מילשטיין התמנה כסגן ראש עיר ללא שכר מטעם מפא"י.
בראשית ספטמבר נכנס לתוקפו הסכם הרוטציה בהנהגת העירייה, משה בגנו נכנס לתפקידו כראש העיר, וראובן אהרונוביץ' שימש סגן וממלא מקום.
בבחירות 1978 הדיח מועמד הרשימה החרדית "למען בני ברק התורתית" שמואל וינברג את ראש העיר המכהן ישראל גוטליב (מפד"ל) זאת למרות פרסומים בערב הבחירות לפיהם החרימו רבנים ממנהיגי הפלג הליטאי, הרב חיים שאול קרליץ והרב אלעזר מנחם מן שך, את הבחירות.
ראשי העירייה
בבחירות שנערכו בשנת תרפ"ה (1925), שנה לאחר העלייה לקרקע, נבחר מייסד המושבה ורוכש אדמותיה יצחק גרשטנקורן לראש הוועד הראשון שלה, ועמד בראשו כמה שנים. בהמשך, בשל משבר בוועד המושבה, הוא התפטר מראשות הוועד. כמה שנים עמד בראש הוועד הרב נחמן שמואל יעקב מיודסר. כאשר קיבלה בני ברק מעמד של מועצה מקומית, בשנת תרצ"ז (1937), מונה לעמוד בראש המועצה יעקב פרבשטיין, שעלה מליטא בשנות העשרים, עסק בקבלנות בתל אביב, וכמה שנים קודם לכן עבר לבני ברק ופעל שם רבות (בנו היה הרב אברהם פרבשטיין מראשי ישיבת חברון). בבחירות הראשונות למועצה שנערכו לאחר שנתיים, בתרצ"ט (1939), נבחר מחדש מייסד המושבה יצחק גרשטנקורן, שעמד בראש המועצה עד שנת תשי"ד (1954).
מאז 1998 נבחר לראשות העיר בקביעות מועמד הרשימה המשותפת "יהדות התורה" של מפלגות אגודת ישראל ודגל התורה, בראשות הרשימה מוצב לסירוגין נציג אחת המפלגות:
מועצת העיר
בבחירות בשנת 1950 זכתה הרשימה הדתית שכללה נציגים של אגודת ישראל, פועלי אגודת ישראל, המזרחי והפועל המזרחי ב-6 מנדטים, רשימת ההסתדרות ב-4 מנדטים (2 למפא"י ו-2 למפ"ם), הציונים הכלליים -2 מנדטים וחרות מנדט אחד. המנדט השלושה עשר, שמעון סירוקה, ניתן לרשימה הדתית בהגרלה, מכיוון שלרשימת חרות ולרשימה הדתית היו אותו מספר קולות עודפים. לאחר ההגרלה התברר שהיו 7 מעטפות של חיילים מבני ברק והעירייה החליטה לא לפתחם בנימוק שהגיעו מאוחר מדי, על מנת שלא יהיה סכון שהדתיים יפסידו את המנדט לחרות. חרות פנתה לבג"ץ אשר לאחר הקפאת המצב למספר חודשים הפנה את העותרים לבית המשפט המחוזי. במאי 1951 דחה בית המשפט את העתירה. נציגי מפא"י ומפ"ם נותרו באופוזיציה וקבלו על הפועלים הדתיים שהעדיפו קואליציה עם הימין על פני קואליציה איתם.
בבחירות של 1955 זכו החרדים ב-4 מנדטים, המפד"ל ב-4 מנדטים, מפא"י ב-3, חרות 2, ציונים כלליים 1 ואחדות העבודה 1. בבחירות של 1959 זכו החרדים ב-5 מנדטים, המפד"ל ב-4 מנדטים, המערך ב-3 מנדטים, חרות ב-2 מנדטים ורשימה של עדות המזרח במנדט אחד. בבחירות של 1965 זכו החרדים ב-5 מנדטים, המפד"ל ב-3 מנדטים, המערך ב-3, גח"ל ב-2 והתנועה לאחוה ב-2. בבחירות של 1969 זכו החרדים ל-6 מנדטים במועצה, המפד"ל ל-4 מנדטים, המערך ב-3 וגח"ל ב-2 מנדטים. לאחר הבחירות גיבש ישראל גוטליב מהמפד"ל קואליציה עם המערך וגח"ל והותיר את הגוש התורתי באופוזיציה. בבחירות בדצמבר 1973 זכתה המפד"ל ב-5 מנדטים, אגודה ופועלי אגודה שרצו יחד זכו ל-3 מנדטים, נאמני תורה ספרדיים ב-2 מנדטים, המערך ב-3 מנדטים והליכוד ב-2 מנדטים. בבחירות למועצת עיריית בני ברק בנובמבר 1978 זכתה רשימת "למען בני ברק התורתית" שכללה את אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל ב-9 מנדטים, המפד"ל ב-6 מנדטים, המערך ב-4 מנדטים והליכוד ב-2 מנדטים. בבחירות בנובמבר 1983 זכתה "למען בני ברק התורתית" ב-9 מנדטים, ו"נאמני תורה – עדות המזרח" רשימה ספרדית חרדית בשלושה מנדטים, כך שלראשונה נוצר רוב חרדי במועצת העיר. שאר המקומות במועצה היו 3 למערך, 2 לליכוד, 3 למפד"ל ומנדט אחד לרשימה נוספת של הציונות הדתית. בבחירות בתחילת 1989 זכתה רשימה משותפת של מפלגת ש"ס ודגל התורה ב-9 מנדטים, רשימת "למען בני ברק התורתית" של אגודת ישראל ב-7 מנדטים, המפד"ל ב-3, המערך ב-2 והליכוד ב-2. בבחירות של 1993 זכתה בני ברק התורתית המאוחדת ב-15 מנדטים, צדק-רשימה ספרדית מקורית בשלושה מנדטים, המפד"ל בשלושה מנדטים, הליכוד ב-2 והמערך ב-2. בשנת 1998 זכתה הרשימה התורתית המרכזית ב-17 מנדטים, ש"ס ב-4 מנדטים, המפד"ל ב-3 מנדטים ומפלגת העבודה במנדט אחד. בבחירות בשנת 2003 קיבלה הרשימה התורתית המרכזית 14 מנדטים, ש"ס – 5 מנדטים, איגוד בני תורה ספרדים – 2 מנדטים והמפד"ל – 2 מנדטים. בבחירות 2008, לראשונה לא נערכו בחירות בעיר, עקב ריצה משותפת של כלל הסיעות בעירייה תחת רשימה אחת "הרשימה התורתית המרכזית" (18 נציגים ליהדות התורה, 6 לש"ס ואחד למפד"ל) ומועמד אחד לראשות העירייה – יעקב אשר. בבחירות 2013 נבחרו לראשונה מאז הקמת העיר רק נציגים חרדים. יהדות התורה – 18, ש"ס – 5 ו-2 נציגים לבני תורה. בבחירות 2018 גדלה המועצה ל-27 מושבים, מתוכם זכתה "הרשימה התורתית המרכזית" (יהדות התורה) ב-16 מנדטים, ש"ס ב-6, בני תורה ב-3 ורשימות יחד והליכוד זכו במנדט אחד כל אחת.
רבני העיר
רוב שירותי הדת בבני ברק מופעלים על ידי העירייה ובניגוד לשאר הערים בישראל בוחרת את רבני העיר מועצת העיר ולא גוף בוחר בפיקוח משרד הדתות. משרד הדתות מינה רב לבני ברק פעם אחת בלבד, כאשר מינה את הרב שלמה קורח ב-1986.
במשך השנים התעוררו מספר פעמים חילוקי דעות באשר לזהות וסמכות הרבנים המקומיים: ב-1939 התגלע סכסוך בין שני רבני המושבה הוותיקים, הרב מיודסר והרב קאליש, לבין רב חדש, הרב יעקב לנדא. המועצה המקומית החליטה כי ההכשר לחנויות המקומיות יינתן בידי שלושת רבני המושבה, אך הרבנים הוותיקים סירבו לכך. גם התערבותו של הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג שקבע כי לרב לנדא מעמד שווה לזה של הרבנים הוותיקים לא הועיל, וגרשטנקורן הטיל את מרותו ואכף את החלטת הרבנות הראשית והמועצה. בעקבות הסכסוך החליטה מועצת בני ברק לקיים בחירות לרבנות המושבה בהן ייבחר רב אחד בלבד, החלטה זו נתקלה בהתנגדותו של גרשטנקורן. הרב יעקב לנדא והרב קאליש כיהנו במקביל כרבני בני ברק. לעיתים חתם הרב לנדא כ"רב דבני ברק" ולעיתים כ"רב בבני ברק". בשנת 1955 בשערים הוצגו שניהם כ"רבה של בני ברק".
בשנת 1964 הציג ראש העיר את רבני העיר: הרב יעקב לנדא, אב בית דין בני ברק, במרכז העיר, הרב נתן צבי פרידמן בשיכון ה', הרב אברהם צבי וייס בנווה אחיעזר, הרב מ. בלאו בפרדס כץ, הרב ד. שמש לבני עדות המזרח, והרב י. מ. וינגורט בבית הכנסת הגדול.
בשנת תשמ"ו (1986), בהלוויית הרב יעקב לנדא, הכריז ראש העיר על מינוי בנו הרב משה יהודא ליב לנדא לרבנות העיר. המינוי נעשה בתמיכת חלק מן הרבנים והקהילות בעיר, בעיקר מן המגזר החסידי. רבנים וקהילות אחרים בעיר, בעיקר מן המגזר הליטאי, התנגדו למינוי ולא הכירו בו עד לפטירתו. בשנת תשע"ט (2019) בהלוויית הרב משה יהודה ליב לנדא, הכריז ראש העיר על מינוי שני רבנים לעיר: הבן-הנכד הרב חיים יצחק אייזיק לנדא יחד עם הרב שבח צבי רוזנבלט. המינוי נתמך על ידי רבנים מן המגזר הליטאי והחסידי גם יחד. בקיץ של אותה שנה, הכתיר הרב שלום כהן את הרב מסעוד בן שמעון לרב העיר הספרדי.
רשימת הרבנים שכיהנו בפועל כרבני העיר:
שכונות
בבני ברק מוגדרות 22 שכונות רשמיות, 10 שיכונים נבנו כבר בשנות ה-50, מהם 6 שיכונים (שיכון א'-ו') על ידי חברת "משכנות" של הפועל המזרחי. אך החלוקה הפנימית מגדירה אזורים ושיכונים שונים בנפרד, להלן רשימת השכונות (מצפון לדרום) ופרטים נוספים:
רחובות מרכזיים בעיר
רחוב רבי עקיבא חוצה את העיר מצפון-מערב למזרח. זה הרחוב הראשון שנבנה בעיר ומשמש עד היום כרחוב מרכזי. ברחוב זה שוכנו בתחילה מבני הציבור כמו בית הכנסת הגדול והמועצה המקומית ונבנו בו מפעלי תעשייה שונים כמו דובק. בכניסה לרחוב מרח' ז'בוטינסקי הוקם בזמנו שער כניסה. כיום זה רחוב צר והומה שבו מתרכזת הפעילות המסחרית והחברתית בעיר. רחוב ז'בוטינסקי חוצה את העיר בין מחלף גהה להמשכו ברמת גן של רחוב ז'בוטינסקי. הרחוב נחשב כציר תחבורה ראשי וכולל פעילות מסחרית רבה.
חינוך
בשנת 1937 היו בבני ברק: בית ספר של המזרחי עם 380 ילדים, תלמוד תורה בו למדו כ-100 ילדים, בית חינוך לילדי עובדים וגן ילדים בהם למדו 52 ילדים, בית יעקב עם 86 תלמידות ושתי ישיבות: בית יוסף וישיבת תפארת ציון.
בעיר פועלים בתי ספר, תלמודי תורה, ישיבות וסמינרים לבנות. החינוך בציבור החרדי מפריד בין המינים כבר מבית הספר היסודי.
תלמודי תורה
בין תלמודי התורה בולטים: תלמוד תורה תשב"ר, תלמוד תורה זיכרון מאיר, תלמוד תורה משכנות יעקב, תלמוד תורה אור מרדכי, תלמוד תורה תורת אמת, תלמוד תורה שתילי זיתים, תלמוד תודה רבי עקיבא מרכז בו למד בילדותו הרב חיים קנייבסקי ותלמוד תורה קרלין.
ישיבות
בין הישיבות הליטאיות הבולטות: ישיבת פוניבז' אשר נחשבת לישיבה החשובה ביותר בציבור הליטאי, ישיבת סלובודקה, ישיבת ארחות תורה, ישיבת בית מתתיהו ובית מדרש עליון. בישיבות הספרדיות בולטות ישיבת בית שמעיה וישיבת כיסא רחמים וישיבת משכנות התורה. בין הישיבות החסידיות בולטת ישיבת חזון נחום הכלל חסידית, בנוסף למספר ישיבות מגזריות חסידיות כמו ישיבת ויז'ניץ.
כוללים
אברכים נשואים רבים ממשיכים את הלימודים במסגרת הכולל. רוב הכוללים ממוקמים בתוך בתי הכנסת בעיר (כולל בעזרת הנשים שלא פעילה במשך ימות החול), וכן באולמות בתי המדרש שבתוך הישיבות הגדולות.
בין רשתות הכוללים: עטרת שלמה, ויששכר באהליך.
בתי ספר יסודיים
רוב בתי הספר היסודיים לבנות בעיר פועלים במסגרת החינוך העצמאי. רובם נושאים אופי ליטאי או כללי, בין הבולטים בית ספר "מרכז" בית הספר הראשון בעיר, בית ספר "זיכרון מאיר", בית ספר "שיכון ג", בית ספר "כהנמן" ועוד. בתי ספר נוספים חלקם בפיקוח החינוך העצמאי אך בקונוטציה מסוימת, כמו בית ספר לבנות ויז'ניץ, בית ספר לבנות "בית מלכה" של חסידות בעלז, בית ספר חסידי כללי, ועוד. בתי ספר נוספים בשפת היידיש הם בית ספר סאטמר, בית ספר דושינסקי, בתי ספר אלו הם פרטיים. רוב בתי הספר לבנות לומדים על פי תוכנית לימודים בפיקוח, תוך לימוד למודי ליבה. ברוב בתי הספר, מונהגת תלבושת אחידה.
לימודים גבוהים לבנות
רוב התיכונים החרדיים לבנות נקראים "סמינר", חלק מהבנות החרדיות ממשיכות לאחר מכן לסמינרים מקצועיים בכיתות י"ג-י"ד.
בין הסמינרים הליטאיים הבולטים: סמינר וולף, סמינר כהנא וסמינר מאיר. בין הסמינרים הספרדיים בולט סמינר אלקיים. ארבעת סמינרים אלו נקראים כולם "סמינר בית יעקב ע"ש הרב י.א. וולף", על שם מייסד הסמינר הראשון בעיר שסמינרים אלו רואים בעצמם ממשיכי דרכו החינוכית. בראשית דרכו נקרא המוסד על שם שרה שנירר מייסדת בית יעקב, הוא הוקם לפני קום המדינה וב-1949 נחנך הבניין השני של המוסד. בציבור החסידי בולטים סמינר ויז'ניץ, סמינר גור (אשר למעשה הם כלל חסידיים) וסמינר החסידי בית יעקב. מוסדות סמינר אור החיים (לחוזרות בתשובה) פועלים בעיר כבר מראשית שנות ה-50.
בתי ספר כלליים ומיוחדים
מספר קטן של בתי ספר מיועד לבנים ביניהם בית הספר "רזי-לי". כמו כן קיימים בעיר מספר בתי ספר לחינוך מיוחד ומסגרות לבוגרים המופעלים על ידי עמותות כגון עלה, אהל שרה, ושיח סוד.
בריאות
פרט למרפאות קהילתיות של כל קופות החולים, נמצאים בבני ברק בית עזר מציון, מכון לרפואה דחופה טרם איכילוב, "מכון מור" לבדיקות רפואיות ועמותת יד שרה.
בית חולים
בבני ברק ממוקם המרכז הרפואי מעייני הישועה, יזם את בנייתו ד"ר משה רוטשילד, רופא תושב העיר. המרכז הרפואי מעיני הישועה הוא בית חולים חרדי ייחודי המתנהל על פי ההלכה. בכל פעולה רפואית שיש בה ספק הלכתי, מערב הצוות הרפואי את הצוות ההלכתי, בראשות רב בית החולים, ורק לאחר הכרעת ההלכה מתבצעת הפעילות הרפואית. הפעילות הרפואית בשבתות ובחגים מתבצעת לפי כללי ההלכה. נוסף על כך, מקפיד בית החולים על שאר עקרונות ההלכה בשלל נושאים, כגון: שמירה על צניעות, והקפדה על הפרדה בין גברים לנשים במקומות שניתן. בשל פיקוח הכשרות, הנהלת בית החולים לא מאפשרת להכניס לתחומו מזון מבושל, הוראה זו נאכפת בכניסה למתחם בית החולים. על פי הגישה הנקוטה בבית החולים, מחייבת ההלכה בדרך כלל הארכת חיי החולה, מבלי להתחשב בגילו ובמצבו הרפואי. כמו כן היא אוסרת המתת חסד.
"פרדוקס בני ברק"
חוקרים בודקים את התופעה שבריכוזים החרדים בישראל ובניו יורק (ברוקלין) התושבים מאריכים חיים, אף על פי שהם מודעים פחות לתזונה בריאה, כושר גופני או רפואה מונעת, ונמצאים בדירוג סוציו-אקונומי נמוך, ועדיין מאריכים ימים מעל הצפוי, יש מהחוקרים שהעלו השערה כי הלכידות החברתית הגבוהה והערבות ההדדית גורמת לאריכות הימים.
מכת עכברים
בשנים 2022-2023 התרבו בבני ברק עכברים, שנשכו תינוקות ועשו שמות במזון וברכוש. הסיבה המשוערת הייתה מצב התברואה הירוד, האשפה המתגוללת בחוצות. היו שהאשימו את העירייה בהתנהלות בלתי מקצועית.
תעשייה ועסקים
כבר משנותיה הראשונות של בני ברק כמושבה, עשו פרנסי המקום מאמצים להביא אליו בתי חרושת ותעשייה קלה. מפעלים אלו נבנו בתוך המושבה ומחוצה לה באזורי תעשייה מיוחדים. כבר באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 הוקם בעיר בנק "בני ברק" שנועד לארגן את המימון ליוזמות תעשייתיות שנתקלו בספקנות בקרב מנהלי הבנקים המבוססים ביישוב. בסביבות 1925 הוקם בית החרושת לאריגים "ברקאי", ב-1930 עבר למושבה מעכו בית החרושת של פרגמן לעורות. ב-1935 הוקם בעיר מפעל הטבק של "דובק", וב-1936 הוקם בה בית חרושת לייצור צמר גפן רפואי בידי שמואל אהובי. ב-1940 פעלו בבני ברק 25 מפעלים שונים.
בין היתר נבנו בבני ברק עד קום המדינה: בית החרושת "אושא" לרשתות מתכת וחוטי ברזל; בית חרושת למרצפות; "דר" לכפתורים; "ירדן"; שלושה מפעלים לייצור נקניק: "ארליך", "דיאמנטשטיין" ומפעל נוסף; מפעל לייצור צמר גפן; מפעל לייצור קרח; המפעל הראשון של "אֹסֶם" (הוקם ב-1946); בית החרושת לביסקוויטים "דאננברג"; בית חרושת לגומי; בית חרושת לצבעים "בנדיקט" (ברחוב הרצל). בעיקר רווחו מפעלי טקסטיל רבים: "ארגמן" ו"משי זקס" (בשטח שבו ניצב מכון מור), בית חרושת לווילונות "פלקוביץ", "טווה-אורג", "ארג", "הטווה", "ספקטרמן", מפעל סריגה "אלד" (בפרדס כץ), "פלך" מטוויית צמר. בית חרושת "יעקובוביץ" לאריגים בזיכרון מאיר. עד 1949 נוספו גם המפעלים: "נורמה" ו"פלק", והוקמה טחנת הקמח "דגן לישראל". בסך הכל פעלו בתחום המועצה המקומית בני ברק ערב הכרזתה כעיר, 65 מפעלי תעשייה.
גם אזור התעשייה קריית אריה נכלל בשטח המועצה המקומית בני ברק ופיתוחו בוצע על ידה.
עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמו בבני ברק גם: מפעל "קרגל" לייצור קרטון גלי; מפעל "עונג" לריהוט מתקפל; בית החרושת ויטה-פלוטקין לגלידות, מרקים ושימורים; מפעל "סטורן" למוצרי טריקו; מפעל "מיל" לחוטים; מפעל "המגדר" לייצור חוטי תיל; "המגפר"; בית החרושת "אמריקאנה" לרהיטים ובית החרושת "פרומין" למאפים.
בראשית המאה ה-21 מוקם בעיר מתחם העסקים "BBC - בני ברק ביזנס סנטר", ובו מגדלי משרדים רבי קומות. בשנת 2012 הופקדה תב"ע בב/572 לתכנון מתחם "בני ברק צפון", מתחם בן 1450 דונם, הכולל בתוכו את תחנת הרכבת בני ברק ושטחים מסחריים וחקלאיים רבים. בסך הכל, לפי התוכנית המוצעת אמור האזור לכלול בנייה שאינה למגורים בשטח כולל של 1,387,697 מ"ר.
נכון ל-2017, שוכן בבני ברק מטה החברות: החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, בית ההשקעות מיטב דש, חברת האשראי מקס איט פיננסים, והוצאת הקיבוץ המאוחד.
סביבה
בנוסף למיון הפסולת למחזור הקלאסי (נייר, בקבוקים וכדומה), העיר בני-ברק מתאפיינת במיון מטעמי דת והלכה.
מתקני גניזה
מתקני הגניזה המפוזרים בעיר נועדו לסילוק תשמישי קדושה וכתבי קודש (כגון ספרים ועלונים של פרשת השבוע), מאחר שעל פי היהדות דבקה בהם קדושה ואין להשליך אותם לאשפה. לאחר האיסוף, הכתובים על קלף (ספרי-התורה, התפילין ומזוזות) נקברים בצורה מכובדת בבתי העלמין; דברי הדפוס נקברים בבורות ייעודיים.
איסוף תרומות
ברחובות מרכזיים של העיר בני-ברק מותקנות קופות צדקה רבות על תמרורים ועמודי תאורה. כמו כן בקרבת אזורי מסחר ותחנות תחבורה ציבורית ממוקמים מתקנים לאיסוף מוצרי מזון יבשים לתרומה עבור נזקקים.
עיבוד עץ
חלק מן המוצרים המעובדים הם מוצרים מוגמרים, בעוד שאחרים מיועדים להפוך לחלק מסחורה מוגמרת לאחר הרכבה. עיבוד היא אחת מטכניקות הגימור. עבודה בעץ מסייעת בשימור העץ, סוגי עץ שונים דורשים סוגים אחרים של עיבוד. ענפי תעשייה ומלאכה שונים עושים שימוש בעיבוד עץ, כך למשל בייצור תכשיטים, כלי עבודה, ותבניות; וכן תחומים כמו הנדסת רכב, הנדסת מכונות, הנדסת אניות ובנייתן במספנה, בניית גשרים ומתקנים אחרים בתחום ההנדסה האזרחית.
בני ברק
פריטים יד שנייה
נקודות לאיסוף ביגוד משומש וחפצים יד-שנייה (כגון: נעליים, תיקים, צעיפים, בגדי ילדים, משחקים וצעצועים, ספרים, מצעים, כלי בית) מופעלות על ידי מספר ארגונים כגון ארגון "יד חדוה".
עיבוד עץ
לצד אבן, בוץ וחלקי בעלי חיים, עץ היה אחד החומרים הראשונים שעובדו על ידי המין האנושי, כבר מתקופות מוקדמות ביותר. ניתוח כלי אבן של ניאנדרטלים מן התרבות המוסטרית העלה כי חלק ניכר מהם שימשו לעיבוד עץ. התפתחות הציוויליזציה הייתה קשורה להתפתחות כישורים גבוהים יותר בעיבוד חומרים אלה. בתקופות מאוחרות יותר, נעשה שימוש בעיבוד עץ לייצור חפצים אשר כיום כמעט שלא מיוצרים, או לא מיוצרים מעץ: בוני כרכרות, חרשי אופן, או יצרני נעלי עץ (שאמנם מיוצרות כיום, אך לא באופן נפוץ כפי שהיה לפני תחילת השימוש במוצרים סינתטיים לייצור הסוליות).
בני ברק
פחי שמיטה
אחת ל-7 שנים, במשך שנתיים, עיריית בני-ברק ממקמת כ-100 פחים ייעודיים לפסולת שמיטה.
על פי ההלכה היהודית, כל מאכל הקדוש בקדושת שביעית או שאריותיו, אין להשליך אותו לפח האשפה. ולכן, כל שאריות המזון (כגון פירות וירקות מאוצר בית דין) נזרקים לפח שמיטה.
מים ותשתיות
"מי ברק" הוא תאגיד המים והביוב של העיר בני-ברק כפוף להוראות רבני העיר ופועל בפיקוח הלכתי צמוד, במיוחד באספקת המים בשבתות ובמועדי ישראל.
הספקת המים בשבתות
מדידת צריכת המים בעיר בני ברק נעשה באמצעים אנלוגיים, ולא דיגיטליים כדי למנוע חילול שבת.
שאיבת המים נעשית באמצעות גנרטור, כדי למנוע חילול שבת על ידי עובדי חברת החשמל.
כשרות המים לפסח
העיר בני ברק מתנתקת ממי המוביל הארצי כחמישה ימים לפני חג הפסח עד לאחר סיום החג, ואספקת המים לעיר מתבססת על מיהול של מי קידוחים ומים מותפלים.
צריכת חשמל בשבתות
בנוסף לצריכת החשמל הרגילה מחברת החשמל לישראל, משקי בית רבים בבני ברק מתחברים לגנרטור שבת או משתמשים במצברים לשימוש בשבתות וחגי ישראל. זאת בטענה כי חברת החשמל מבצעת עבודות פריקת פחם מספינות בלב ים עם טרקטורים אל תחנות הכוח באמצעות עובדים יהודיים בימי שבת, גם ללא צורך של "פיקוח נפש".
אוטובוסים
אחוזים גבוהים מתושבי העיר בני ברק משתמשים בתחבורה ציבורית באופן קבוע. חלק מקווי התחבורה הציבורית בבני ברק הם קווי מהדרין שבהם הגברים יושבים בקדמת האוטובוס והנשים בחלקו האחורי. מהעיר יוצאים קווי אוטובוס לריכוזים חרדיים רבים בישראל. רובם של קווי האוטובוס עושים מסלול איסוף לאורך העיר, המגיעים לעיתים לשעה. חברת דן מפעילה את הקווים הפנימיים בעיר והקווים העירוניים לשאר גוש דן. חברת אגד אחראית על עיקר התחבורה הבינעירונית ומפעילה קווים רבים לצפון ולדרום ובעיקר לירושלים. חברת קווים מפעילה קווי אוטובוס לביתר עילית, מודיעין עילית, ואלעד. חברת אפיקים מפעילה קווי אוטובוס לירושלים (במקביל לאגד) וכן קווים לשומרון, אשדוד, אשקלון ועוד. גם חברות נתיב אקספרס, סופרבוס ומטרופולין מפעילות קווים.
רכבת קלה
הקו האדום של הרכבת הקלה עובר בעיר מתחת לציר ז'בוטינסקי וכולל תחנות תת-קרקעיות ברחוב אהרונוביץ' ובן גוריון
רכבות
תחנת הרכבת בני ברק – רמת החייל משרתת את העיר ומופעלות בה רכבות בקו באר שבע - רעננה מערב.
תרבות וספורט
בבני ברק שלושה אולמות תרבות:
ספורט
בראשית שנותיה התקיימו בבני ברק מספר קבוצות ספורט, בהן קבוצות הכדורגל: בית"ר בני ברק והפועל בני ברק ששיחקה בליגה השנייה; קבוצת הכדורסל אליצור בני ברק; וקבוצות הכדורעף 'פלד' בני ברק, אליצור בני ברק (שיכון ה') והפועל בני ברק.
קבוצת מכבי פרדס כץ משחקת בליגה ג'.
בריכות שחייה
בעיר פועלות מספר בריכות שחיה פרטיות, כגון: בריכת מפלים, מוסדות שערי ציון, והבריכה הטיפולית של עזר מציון.
ב-13 לספטמבר 2023 נפתחה בריכה אולימפית עירונית בשכונת פרדס כץ.
תרבות
אירועי תרבות בבני ברק מוצעים באופן פרטי או בסבסוד עירוני, ודומים לאופי העיר. אירועים אלו נערכים בדרך כלל במתנ"סים וכוללים הצגה, סרט וידאו או פעילויות מותאמות לאופי העיר. בחופשות עירית בני ברק מסבסדת מופעים לגילאים שונים. מופעים אלו נערכים בהפרדה.
במה חרדית
ענף הבמה מפותח בעיקר לנשים. הופעות אלו כוללות מחזות על במה, מקהלות ומחולות, ופתוחות לנשים בלבד.
קולנוע
אין בעיר בתי קולנוע כלל. בשנות ה-40 וה-50 פעלו בעיר שני בתי קולנוע: קולנוע "אוריה" במרכז העיר, וקולנוע "דן" בפרדס כץ, תוכנית להקמת קולנוע נוסף נתקלה בהתנגדות חברי העירייה הדתיים.
קולנוע "פלאנט" בקניון איילון ברמת גן משרת את העיר.
מוזיאון
בבני ברק פעיל מוזיאון אחד, גנזך קידוש השם, שבו תצוגה קטנה על החיים הדתיים באירופה טרם השואה ובמהלכה, לצד ארכיון גדול בנושא זה.
גן חיות
בהמשך רחוב אשל אברהם, בסמוך לשכונת רמת אלחנן, ממוקם גן החיות פינת החי (או כפי שהיא מכונה "פארק החי"). הגן כולל בעלי חיים ומתקנים לילדים. פינת החי מותאמת לציבור החרדי כאשר מפורטים בה הסברים ייחודיים בהיבט וכן היא אינה פתוחה בשבת. הכניסה אליו היא חינמית.
בשנת 2017 שופץ המקום בעלות של למעלה משבעה מיליון ש"ח.
גינות ציבוריות
נכון לשנת 2020 יש כ־70 גינות ציבוריות ברחבי העיר המיועדות לציבור הרחב.
ארגוני חסד
בעיר בני-ברק פועלים ארגוני צדקה וחסד הפועלים למען מתן עזרה באופן וולונטרי. ארגוני צדקה רבים פועלים בתחום הבריאות והרפואה (כגון: עזר מציון של חנניה צ'ולק, עזרה למרפא של אלימלך פירר) למען עניים ונזקקים (קופת העיר שבראשה עומדים מספר רבנים כמו הרב חיים קניבסקי הרב גרשון אדלשטיין ועוד וחסדי נעמי).
התנדבות
שיעורי ההתנדבות בעיר בני-ברק גבוהים בעיקר מאחוזי האוכלוסייה החרדית בעיר. בקרב היהודים נמצאו הבדלים מובהקים בין רמות הדתיות השונות (חילוני, מסורתי, דתי וחרדי) בנטייה להתנדב. חרדים מתנדבים בשיעורים הגבוהים ביותר, הן בהתנדבות פורמלית והן בהתנדבות בלתי פורמלית. בולט בבני ברק התנדבותם של מספר רב מתושבי העיר בארגוני ההצלה מד"א איחוד הצלה, בבני ברק בנוסף ארגון משלו בשם ארגון הצלה שכפוף למד"א.
גמילות חסדים
בבני ברק אחד מהריכוזים הגדולים בארץ למוסדות גמילות חסדים. המושג גְמָ"ח (ראשי תיבות של "גמילות חסדים") פירושו השאלת ציוד ללא כוונות רווח. משפחות רבות משאילות ציוד ללא מטרות רווח, ומתמקדות בתחום מסוים, לדוגמה השאלת שמלות כלה, ציוד לאירועים, ציוד רפואי (גמ"ח תרופות), מוצצים לתינוקות, סידורים וחומשים וכדומה.
מדריך בני ברק מסווג את הגמ"חים ל-11 קבוצות המתחלקות ל-200 נושאים. מספרם של המוסדות מגיע ל-1,000. לעיתים, הגמ"חים מוקדשים להנצחת זכרם של נספים, לרפואת קרובים, להצלחת ידידים או בעקבות אירועים שבהם נזקקו היוזמים לעזרה ולא יכלו לקבלה בזמן או בתנאים שעמדו לרשותם. מוסדות הגמ"ח מתחלקות לקבוצות העיקריות הבאות: צורכי בריאות – 190 גמ"חים, שמחות, בעיקר לברית מילה ופדיון הבן -100, דת ותשמישי קדושה – 160, היריון ולידה – 90, חתונות, אירוסין ושידוכים – 90, לבית וליום יום – 400, שבעה וזיכרון, שבת, שמחות ואירועים – 250 ועזרה לתינוקות 180.
האקדמיה ההונגרית למדעים
האקדמיה ההונגרית למדעים (בהונגרית: Magyar Tudományos Akadémia, MTA) מאגדת את טובי המדענים והחוקרים בהונגריה. מטרתה של האקדמיה היא קידום המדע והמחקר בהונגריה, תמיכה בשדות מחקר שונים, והפצת הידע המדעי. האקדמיה מקדמת קשרי מדע בין הונגריה לבין מדינות אחרות, ותומכת במדענים צעירים.
היסטוריה
ראשיתה של האקדמיה בשנת 1825, כשהרוזן אישטוון סצ'ני תרם שכר של שנה שלמה כדי לייסד קבוצת מלומדים שמטרתה תהיה קידום השפה ההונגרית ופיתוח המדע והאמנות בהונגריה. בעקבותיו הלכו אצילים הונגרים נוספים, וכך נוסדה האקדמיה, שקיבלה את שמה הנוכחי ב-1845.
המבנה המרכזי של האקדמיה נמצא בכיכר אישטוון סצ'ני ומשקיף על הדנובה. המבנה, בסגנון הנאו-רנסאנס, נבנה ב-1865.
ברשותה של האקדמיה נמצא כתב היד השלם העתיק והחשוב ביותר של המשנה - כתב יד קויפמן.
כרומוזום הומולוגי
כרומוזומים הוֹמוֹלוגיים (באנגלית: Homologous chromosomes) הם זוג כרומוזומים דומים בצורה, בגודל, בגנים שלהם, בכמותם ומיקומם. יוצאי דופן הם כרומוזומי המין (שאצל יונקים נקראים X ו-Y), השונים זה מזה. כרומוזומים הומולוגיים מצויים בתאים דיפלואידיים, ביצורים המקיימים רבייה זוויגית. במצב נורמלי, אחד הכרומוזומים מקורו באם והשני מקורו באב. בתהליך המיוזה כל כרומוזום הומולוגי נצמד לבן זוגו ומבצע איתו שחלופים. כל אחד מבני זוג הומולוגים מקורו או מהאב או מהאם. כרומוזום, שמקורו מהאב, יקרא "כרומוזום אבהי" ואילו כרומוזום, שמקורו מהאם, יקרא "כרומוזום אימהי". כל בן זוג (הומולוג) נושא גנים דומים לבן זוגו, אך ביטויים של הגנים יכולה להיות שונה.
החוקרים במעבדה מארגנים את הכרומוזומים זוגות זוגות על פי גודלם, על פי מיקום הצנטרומר ועל פי תבנית הפסים הבהירים והכהים. התצוגה החזותית נקראת קריוטיפ. זוגות הכרומוזומים בקריוטיפ ממוספרים על פי גודלם: כרומוזום מספר 1 הוא הגדול ביותר ואילו כרומוזום 21 הוא הקטן ביותר.
במקרים נדירים ביותר נורשים שני הכרומוזומים מאותו הורה. במקרה זה ילקה הצאצא בתסמונות חריפות, כגון תסמונת פרדר וילי או תסמונת אנגלמן.
זוג כרומוזומים הומולוגיים מחוברים בצנטרומר. הזרוע הקצרה (העליונה) נקראת זרוע p (פטיט בצרפתית - קטן). הזרוע הארוכה נקראת q. הקטע המחבר בין שתי הזרועות נקרא צנטרומר וקצה הכרומוזום נקרא טלומר.
מבנה
כרומוזומים הומולוגיים הם כרומוזומים המכילים את אותם גנים באותו הסדר לאורך זרועות הכרומוזומים. יש שתי תכונות מרכזיות של הכרומוזומים ההומולוגיים: האורך של זרועות ומיקום הצנטרומר.
האורך של הזרועות, המותאם למיקומם של הגנים, חשוב באופן קריטי לסידרם ומערכם התקין והראוי של הכרומוזומים. המיקום של הצנטרומר מאופיין בארבעה סוגי סידור שונים, סאב מטאצנטריק (submetacentric), טלוצנטריק (telocentric), אקרוצנטריק (acrocentric) ומטאצנטריק (metacentric). שתי יכולות אלו הן הגורם העיקרי ליצירת מבנה הומולוגי בין כרומוזומים.
מכיוון שהכרומוזומים ההומולוגיים אינם זהים ולא משתייכים לאותו אורגניזם הם שונים מכרומטידות אחיות. כרומטידות אחיות הן תוצאה של שכפול הדנ"א ולכן הם זהים מבחינה גנטית ונמצאים זה ליד זה עם חיבור הצנטרומר.
כרומוזומים הומולוגיים חשובים בתהליכים של מיוזה מיטוזה. הם מאפשרים ערבוב ובנייה אקראית מחדש של קומבינציית החומר הגנטי של האמא והאבא לתוך תאים חדשים.
הקשר בין כרומוזום, גן, מידע תורשתי ותכונה
במחקרים שבהם נבדק במדויק מבנה והרכב הכרומוזומים שבגרעין התא נמצא, שכל כרומוזום מורכב ממולקולה אחת של החומר דנ"א. מולקולת הדנ"א ארוכה מאוד ומסולסלת מאוד, ונמשכת לכל אורכו של הכרומוזום. מולקולת הדנ"א מורכבת משני גדילים השזורים לאורכה, ולכן היא נקראת "סליל כפול".
בדנ"א שבכרומוזומים הנמצאים בגרעין של כל אחד מתאי הגוף של הורי הילדים, נמצא מידע. כרומוזומים אלה הועברו לילדים מהוריהם באמצעות תאי הזיווג.
לטיף דורי
לטיף דורי (1934 – 5 ביולי 2023) היה עיתונאי ופעיל פוליטי ישראלי.
ביוגרפיה
דורי נולד בעיראק בשם לטיף־מנשה דורי ועלה לישראל ב-1951. הצטרף לתנועת השומר הצעיר ב-1952 והקים את קיני התנועה במעברות חיריה וסקיה (כיום אור יהודה). הוא השתתף בייסודה של תנועת הנוער הערבי החלוצי ב-1954. התחיל לעבוד במרכז מפ"ם ב-1955 כמזכיר המחלקה הערבית ומילא תפקידים שונים, ביניהם מזכיר הדור הצעיר. ייצג את צעירי מפ"ם בפסטיבל הנוער הדמוקרטי בוורשה ב-1955, במוסקבה ב-1957 ובווינה ב-1959.
עם שובו ב-1955 מביקור במחנה ההשמדה אושוויץ, כתב סדרת מאמרים על השואה תחת הכותרת "בין חומות המוות" בביטאון מפ"ם בערבית אל מרסאד, שהופיעה לראשונה בישראל בשפה הערבית. דורי היה הראשון שנכנס לכפר קאסם ב-1 בנובמבר 1956, לאחר הטבח בכפר, רשם את עדויות הפצועים בבית חולים בילינסון ב-10 בנובמבר, והביא לידיעת הקהל בישראל ובעולם את פרטי הטבח שבו נהרגו 49 מתושבי הכפר על ידי אנשי משמר הגבול.
דורי אף ייצג את המפלגה במוסדות שונים בהם בוועד הפועל של ההסתדרות ובארגון יוצאי עיראק. פרסם בירחון אל-פג'ר בשנת 1960, שנתיים לפני ההכרזה על עצמאות אלג'יריה, את מכתבו הנודע "אל אחי האלג'ירי", שבו הביע את תמיכתו והזדהותו עם העם האלג'יראי במאבקו לשחרור מהכיבוש הצרפתי. המכתב זכה להדים רבים.
הוא כיהן כחבר מערכת חותם ואל-מרסאד, והיה חבר מועצת המערכת של ניו אאוטלוק ועורך "צַוּת מפ"ם". ניהל במשך 10 שנים (1972–1982) מאבק ממושך יחד עם עודד ליפשיץ, חבר קיבוץ ניר עוז, נגד גירושם של אלפי הבדואים המצריים שהתגוררו בפתחת רפיח. כיהן כמזכיר התנועה לשלום ולביטחון בין השנים 1967–1973, והיה בין מקימי הוועד נגד המלחמה בלבנון בשנת 1982. הגיע למחנות הפליטים סברה ושתילה, 48 שעות לאחר הטבח שם, יחד עם העיתונאי עודד ליפשיץ ועם הצלם ויקי כהן, העביר את צילומי הקורבנות וקטעי העדויות של הניצולים לוועדת כהן.
נמנה ב-1984 עם מייסדי הוועד נגד גזענות ולשווי זכויות של האזרחים הערביים בישראל. ייסד בשנת 1986 את הוועד לדיאלוג ישראלי-פלסטיני מיסודם של בני עדות המזרח, וכיהן מאז כמזכירו.
ארגן ועמד בראש "משלחת השלום" בת כ-20 חברים, שב-6 בנובמבר 1986 נפגשה ברומניה עם אנשי אש"ף, ועקב כך הועמד לדין יחד עם ראובן קמינר, עם יעל לוטן ועם אליעזר פיילר, באשמת הפרה של "חוק המפגשים", שנכנס לתוקף ב-5 באוגוסט 1986 ואסר על מגע בין ישראלים לבין נציגים של אש"ף. הארבעה הורשעו בעבירה של קיום מגע אסור, לפי סעיף 4(ח) לפקודת מניעת טרור, ובעבירה של קשירת קשר לבצע עוון, לפי סעיף 499 לחוק העונשין. ערעורם לבית המשפט המחוזי על ההרשעה ועל גזר הדין נדחה, אך בערעורם לבית המשפט העליון הוקל עונשם, והועמד על קנס בסך אלף ש"ח לכל אחד.
מאז 1967 פיתח מערכת קשרים ענפה עם התושבים הפלסטינים והנהגתם, בשטחים ומחוצה להם, ובמיוחד עם יאסר ערפאת שעמו נפגש לראשונה בז'נבה ב-1987. במסגרת זו ארגן בשנת 1988 את המפגש הפומבי הראשון של משפחות שכולות ישראליות ופלסטיניות שהתקיים במלון אמריקן קולוני בירושלים המזרחית, שעורר הדים רבים וקיבל כיסוי נרחב באמצעי התקשורת בישראל ובעולם. קיבל בווינה ב-1988 את פרס קרייסקי לשלום יחד עם בנאזיר בוטו, ראש ממשלת פקיסטן, וד"ר סרג'יו רמירז, סגן נשיא ניקרגואה.
דורי נבחר להנהלת מרצ ולראש הדסק הערבי עם כינונה ב-1992, והיה בין מקימי "אהל המחאה" בירושלים באותה שנה, במחאה על גירוש פעילי החמאס ללבנון. הוא אף ארגן והשתתף במשלחת מפ"ם שביקרה בתוניס בשנת 1993, ונפגשה עם הנהגת אש"ף ובראשה יאסר ערפאת. שנתיים מאוחר יותר, ב-1995, נבחר לוועדת המזרח התיכון של האינטרנציונל הסוציאליסטי. במלאת 40 שנה לטבח כפר קאסם קיבל בשנת 1996, "אזרחות כבוד" של הכפר על גילוי הטבח. מאוחר יותר, בשנת 1998, ארגן את ביקורה של משלחת מרצ במצרים, והשתתף בפגישה עם הנשיא חוסני מובארכ, שאותו פגש בפעם השנייה. במערכות בחירות שונות מוקם ברשימת מרצ לכנסת.
במשך שנים שידר בהתנדבות מתחנת הרדיו "קול השלום" של אייבי נתן לעולם הערבי.
בשנת 2000 ביקר דורי במרוקו כאורחו האישי של ראש ממשלת מרוקו, עבד א-רחמאן אל-יוסופי. הוא הוזמן כאורח רשמי של תנועת השלום בקובה שבה ביקר בשנת 2001, ונפגש עם הנשיא פידל קסטרו. גם בביקורו השני בשנת 2003 נפגש איתו.
מאז 1967 השתתף במאות פעולות מחאה נגד הכיבוש, הופיע בתחנות אל-גז'ירה ואל-ערביה. השתתף בהלוויה ההמונית שנערכה ליאסר ערפאת ברמאללה ב-12 בנובמבר 2004, ונכח בעצרת הגדולה שהתקיימה במלאת 40 יום לפטירתו, לפי הזמנה רשמית של הרשות הפלסטינית.
בשנת 2005 השתתף כאורח בטקס הזיכרון בהירושימה שביפן לציון יום השנה להטלת פצצת האטום האמריקאית. בשנת 2009 קיבל את אות "יקיר גבעת חביבה" על פועלו רב השנים. ביוני 2009 השתתף בכנס של האו"ם בג'קרטה בירת אינדונזיה וקיבל אשרת כניסה למרות ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ישראל ואינדונזיה. השתתפותו התאפשרה בעקבות התערבותו של מזכיר האו"ם. ביקורו הובלט באמצעי התקשורת.
בשנת 2011 נפגש בפעם השלישית בירדן עם נאיף חוואתמה ראש "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" לפי הזמנתו. ב-31 במאי 2012 הופיע בסרט "יומנים" שהקרין הערוץ הראשון של הטלוויזיה, שבו תיאר כיצד גילה בשנת 1956 את טבח כפר קאסם.
בשנת 2022 ביטל את חברותו במרצ, הואיל וחברי הכנסת מטעמה לא הצביעו על הצעת חוק לחייב את ישראל להכיר באחריותה לטבח כפר קאסם.
דורי היה נשוי לרבקה והתגורר ברמת גן, ושם נפטר ב-5 ביולי 2023.
חיים בר און
חיים בר און (6 ביוני 1944 – 15 בפברואר 1998) היה מהמוציאים לאור של העיתון הכלכלי "גלובס".
ילדותו ונעוריו
בר און נולד בעיר דושנבה בירת רפובליקת טג'יקיסטן (אז חלק מברית המועצות), אליה נמלטה משפחתו בזמן השואה. עלה לארץ ישראל בגיל 3 ולמד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב. את שירותו הצבאי עשה כמש"ק מודיעין בממשל הצבאי, האחראי על הכפרים הערביים בצפון.
ב-1964 החל ללמוד ב בחוגים היסטוריה של המזרח התיכון ומזרחנות. במקביל כיהן כמזכיר מערכת עיתון הסטודנטים "פי האתון" יחד עם דוד קוליץ, מיקי אלבין, נחום ברנע ועלס דוברונסקי.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים התגייס בחזרה לצה"ל לשנת קבע, תחילה לממשל הצבאי ואחר כך ליחידת איסוף במודיעין. בתום השנה הצטרף לשורות השב"כ באגף הערבי יחד עם אהרון ברנע, תחילה בירושלים ואחר כך בעזה, לרבות השתתפות בפעולת כראמה.
יועץ וראש לשכת יגאל אלון
את התואר השני באסטרטגיה צבאית עשה בקינגס קולג' לונדון, בשנים 1969-1971, ובמקביל עבד כמאבטח בשגרירות ישראל. בשגרירות פגש לראשונה את יגאל אלון. מיד עם חזרתו לישראל בשנת 1972 התמנה ליועץ וראש לשכתו של אלון, שכיהן כשר החינוך והתרבות. בתפקידו זה היה ממונה, בין היתר, על הקמת האוניברסיטה הפתוחה. בממשלת רבין הראשונה המשיך בשיתוף הפעולה עם אלון, אז שר החוץ, כיועץ וראש לשכתו (1974–1976). בין השאר היה שותף לנסיעה חשאית של אלון לאיראן בשנת 1975, במטרה לדון עם ממשלת איראן על המשך הפעלת חברת קו צינור אילת אשקלון.
קריירה עסקית
ב-1976 נישא בר און לעדנה לייבוביץ, ביתו של יצחק לייבוביץ (מבעלי קבוצת "חיים לייבוביץ ובניו" ובנו של התעשיין חיים לייבוביץ). עם עזיבתו את שירות המדינה הצטרף לעסקי חותנו. בשנת 1978 היה שותף להקמת ירחון הכרומו העברי הראשון "מוניטין". לייבוביץ היה אחד המשקיעים בירחון וב-1980 רכש את אחזקות שאר השותפים יחד עם מיקי אלבין. במקביל להקמת וניהול הירחון, סייע בר און ליגאל אלון בארגון ריצתו לראשות מפלגת העבודה מול שמעון פרס. המירוץ נקטע בתחילת שנת 1980, עם מותו של אלון.
בר און מונה למנכ"ל "מוניטין", שהפכה לקבוצת תקשורת שהוציא לאור גם את השבועון הכלכלי "כספים" (בשנים 1980–1990); את השבועון "אנשים" (1981–1983) בעריכת רינו צרור; ושבועון הנוער "חמצן" (1984–1986), בעריכת שמוליק שם-טוב.
בשנת 1984 רכשה קבוצת "מוניטין" את "גלובס", עיתון למשקיעי בורסה, שגיליונו מנה אז 8 עמודים. בין המשקיעים בעיתון בתחילת דרכו היו האחים שוקי וזלמן ליבוביץ (אחיו של חותנו). לאחר כשנה מינה את מתי גולן כעורך "גלובס". בראון הפך אותו לעיתון הכלכלי-עסקי המרכזי בישראל, והוא גדל מכ-2,000 מנויים לכ-30,000 תוך שנים ספורות. בשנת 1992 מונה אדם ברוך לעורך ומתי גולן היה אמור להקים עיתון כלכלי בניו-יורק עבור הקבוצה (אך לאחר שנה היה בין מקימי העיתון המתחרה "טלגרף"). בשנת 1984 נכנסה קבוצת "מוניטין" לשותפות בעיתון "חדשות", יחד עם עמוס שוקן. ב-1987 מכרה הקבוצה את החזקתה ב"חדשות" חזרה לשוקן.
יצחק קרליץ
קורותיו
נולד בקוסובה לרב שמריהו יוסף קרליץ, רב העיירה. מקטנותו התנהג בפרישות. נשא את קיילה, בתו של הרב ראובן, אב"ד נרבה שליד ביאליסטוק. לאחר נישואיו המשיך לנהוג בפרישות והסתגפות. לאחר כמה שנים שב לקוסובה והתגורר בסמוך לאביו.
חיים בר און
קריירה עסקית
בתחילת 1985 עזב מיקי אלבין את ישראל אך חזר באוגוסט לצורך חקירה במשטרה. אלבין נהרג לאחר שנפל אל מותו מן הקומה השלישית של בניין שלוחת המטה הארצי של משטרת ישראל ביפו. במקומו של אלבין נכנס לשותפות בקבוצת "מוניטין" איש העסקים אליעזר פישמן.
יצחק קרליץ
קורותיו
אף על פי שכל ימיו ברח מן הרבנות, בשנות ה-30 הוא ניאות לקבל עליו את הרבנות בלכוביץ, לאחר שרבה הקודם של העיירה, אחיו הרב מאיר קרליץ, עלה לארץ ישראל. יוזם הרעיון היה הרב חיים עוזר גרודזנסקי, ששמע על העוני והמחסור ששררו בביתו של הרב איצ'לה קרליץ. אולם בסופו של דבר החליט הרב קרליץ לא לנטוש את בני קוסובה וויתר על הרבנות בלכוביץ.
חיים בר און
קריירה עסקית
בסוף 1988, התנדב לסייע בניהול מהלך הצלה של העיתון "דבר", ושימש כמנכ"ל במשך שלושה חודשים.
יצחק קרליץ
קורותיו
לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה סירב להיענות להצעה להציל את עצמו ואת בני משפחתו ונשאר בעיירה עם בני קהילתו. בשנת תש"ב (1942), בעת שעמד בתפילה בביתו ביום שבת, נורה למוות על ידי חיילים נאצים. לאחר שאלו עזבו את העיירה נאספה גופתו והובאה לקבר ישראל על ידי אנשי העיירה ,אלו שברחו ליערות ושרדו ובניהם חיים נטע בן מאיר פולונסקי שהסתתר במרתף מתחת לבית ספר "תרבות". יחד איתו נהרגו אשתו ובתו והם נקברו בקבר משותף.
חיים בר און
קריירה עסקית
בשנת 1990 היה מעורב במגעים להקמת השבועון ג'רוזלם ריפורט, שהוקם על ידי קבוצה של פורשי העיתון ג'רוזלם פוסט, אך לבסוף בחר לא להשקיע במיזם.
בשנת 1993 רכש בר און, בשותפות עם ארנון (נוני) מוזס, את השבועון הוותיק "העולם הזה" והפך אותו לשבועון חדש "שישי" (93–94) בעריכת אדם ברוך ורינו צרור. המותג והלוגו "שישי" נותרו בטורו השבועי של אדם ברוך בעיתון "מעריב".
בשנות התשעים
בשנות התשעים השותפים בר און ופישמן הרחיבו קבוצת התקשורת שלהם באמצעות והשקיעו במספר מיזמים:
מותו
בגיל 54, נפטר בר און בבית החולים תל-השומר, לאחר שנה וחצי של מאבק במחלת הסרטן. הותיר אחריו את אשתו עדנה, ביתו אלונה, הקרויה על שם יגאל אלון ובנו, אמיר.
בהספד שנשא לזכרו אמר חברו נחום ברנע:
לאחר מותו
לאחר מותו עבור המניות שהחזיק בקבוצת "גלובס" לידי אשתו עדנה וילדיו. במהלך שנות ה-2000 מונתה בתו אלונה בר און לדירקטוריון הקבוצה. החל משנת 2009 נקלע לסכסוך עם פישמן, עקב הידרדרות מצבו הכספי של "גלובס" ושליטתו בתכני העיתון. בקיץ 2016, יזמה אלונה בר-און, יחד עם הנהלת "גלובס" ניסיון לרכוש את העיתון מידי פישמן שהוכרז פושט רגל. במקביל כונסי הנכסים של פישמן, שמונו על ידי הבנקים לאומי והפועלים, החלו לחפשים רוכשים למניות שהחזיק פישמן. בדצמבר 2016, הודיעו שהם ממליצים למכור את העיתון לאוליגרך דוד דוידוביץ', מקורב ושותף של רומן אברמוביץ', שהציע 45 מיליון שקל. בר-און הגישה הצעה נגדית וב-19 ביוני 2017 אישר דירקטוריון החברה את עסקת הרכישה של העיתון.
אולסון (עיר)
אולסון היא עיירה במחוז מרה ורומסדל בנורווגיה. לאולסונד נמל לים והיא ידועה באדריכלות אר נובו.
היסטוריה
על פי האגדה מייסד השושלת הנורמנית רולו הוא יליד האי ייסקה שמצפון-מערב לאולסון. פסלו של רולו מוצב בפארק באולסון.
ב־1835 מנתה אוכלוסיית אולסון 482 תושבים. אולסון הוכרה כעיירה ב־1848. בשנים 1875 ו־1922 הועברה חלק מבורגונד הסמוכה לתחומי אולסון. ב־1900 מנתה אוכלוסיית אולסון כבר 11,777 תושבים.
בלילה של 23 בינואר 1904 חוותה העיירה שרפה קשה. העיירה שנבנתה בעיקרה במבני עץ, עלתה בלהבות ותושבי העיירה נאלצו לעוזבה בין לילה. אדם אחד נספה בשרפה, ו־10,000 תושבים נותרו ללא קורת גג. הקייזר וילהלם השני מגרמניה נהג לנפוש בסונמרה (Sunnmøre), ובעקבות השרפה שלח שלוש ספינות מצוידות להקמת מגורים זמניים לתושבים. בהמשך נבנתה העיירה מחדש תוך שימוש באבן ובלבנים בסגנון אר נובו, בהתאם לאדריכלות שהייתה נהוגה באותה העת. בשל כך בנויה העיירה ברובה בסגנון אחיד, כשרוב המבנים נבנו בין 1904 ל־1907.
במהלך הכיבוש הגרמני של נורווגיה במלחמת העולם השנייה, זכתה אולסון לכינוי "לונדון הקטנה" בשל ההתנגדות לכיבוש. 180 מתושבי העיירה נהרגו במלחמה.
ב־1968 אוחדה רוב בורגונד לאולסון ובכך האוכלוסייה בעיירה יותר מהכפילה את עצמה והגיעה ל־38,589 תושבים. ב־1977 הופרד האי סולה מאולסון.
גאוגרפיה
העיירה בנויה על מספר איים. מרכז העיירה בנוי על האיים אספויה (Aspøya) ונורוויה (Nørvøya), ובאיים הסה (Hessa) ואוקסנויה (Oksnøya) נמצאים בתי מגורים. האי אלינגסויה מחובר באמצעות מנהרה תת-ימית באורך של כ-3.5 ק"מ (Ellingsøytunnelen).
שדה התעופה של אולסון (שסימול IATA שלו הוא AES) משמש למספר טיסות ביום לאוסלו, ברגן, טרונדהיים וקופנהגן.
תולדות האמנות
תולדות האמנות הוא תחום הדן בהיסטוריה של האמנות החזותית. למרות שהוא משיק בנקודות רבות לתחום הפילוסופיה והאסתטיקה, אין הגדרת טבעה של "האמנות" תחום העיסוק המרכזי שלו. התחום של תולדות האמנות מנסה לסווג שינויים ותקופות באמנות במשך הזמן וכן להבין טוב יותר כיצד האמנות מעצבת ומעוצבת על ידי החברה והתרבות.
לשם ניתוח האמנות בתקופותיה השונות, ומתוך ההנחה כי תהליכי היצירה של אמן הם תהליכים בעלי סטרוקטורה הניתנת לתיאור או ניתוח פרשני, משתמשים ההיסטוריונים בכלים השאובים מתחומי מחקר שונים כגון איקונוגרפיה, היסטוריה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה ופסיכואנליזה, פילוסופיה, ארכאולוגיה ועוד.
תקדימים היסטוריים להתפתחות התחום
תחום תולדות האמנות הוא תחום מודרני בעקרו, למרות שמקורותיו מגיעים עד לעת העתיקה. הטקסט המשמעותי הראשון אשר תיאר בהרחבה את האמנות בת זמנו היה האנציקלופדיה "תולדות הטבע", מאת פליניוס הזקן, אשר מנתה 37 כרכים ונחשבת למקיפה ביותר בעולם העתיק. היא הושפעה בתחום הזה על ידי כתבי הפסל היווני קסנוקרטס מאתונה (או קסנוקרטב מסיקיון) שלא שרדו.
חיבורים ראשונים אשר דנו בביוגרפיה של אמנים הופיעו בפרובאנס במאה ה-13 לספירה. היו אלו חיבורים שנושאם היה טרובדורים. על פי משה ברש, ייתכן כי היה זה מעמדו של טרובדור כחופשי מגילדות ואיגודים אחרים, אשר הפכה את דמותם של הטרובדורים לאב טיפוס לייצוג אמנים ולתיאור חייהם.
הרנסאנס וראשית תולדות האמנות
השינוי המרכזי במעמדה של האמנות והפיכתה למושא של תיאור ומחקר התרחש בתקופת הרנסאנס. תפיסת המציאות של אנשי הרנסאנס כחזרה אל העבר ו"תחייתו" מחדש, הכילה בתוכה גם עלייה במעמדה של האמנות. פרנצ'סקו פטרארקה ובייחוד תלמידו ג'ובאני בוקאצ'ו השתמשו במונח "תחייה" לתיאור גם של אמנות ואמנים. העלאת מעמדה של האמנות הביאה לאפשרות ליצירת היסטוריה של התחום. מן הראשונים שעשו זאת היה פיליפו וילאני (Filippo Villani), אשר בכרוניקה שחבר אודות העיר פירנצה, הכניס לראשונה פרק קצר הדן בביוגרפיה של ציירים כגון ג'וטו וצ'ימבואה (Cimabue), תוך התמקדות כמעט בלעדית בביוגרפיה שלהם.
מהלך משמעותי עוד יותר ניתן למצוא בחיבורו של הפסל האיטלקי לורנצו גיברטי - "פירושים" (Commentarii). חידושו של חיבור זה היה בגיבוש ראשוני של תפיסה היסטורית של האמנות, כלומר כרצף בעל מימד כרונולוגי, בהתאם לרוח הרנסאנס. גיברטי חיבר את כתב היד בין השנים 1452–1455, שנות חייו האחרונות והוא ספוג בהשפעה של הכתבים ה"קלאסיים" כגון זה של פליניוס. על עובדה זו מעיד גם כותרתו של החיבור שנכתבה תוך ששימוש בתעתיק הלטינית של המונח. החיבור הורכב מפרק אשר עסק בסקירה היסטורית של האמנות ורעיונות אסתטיים שונים; פרק אשר הכיל מדעים הדרושים לאמנים לשם עבודתם וכן פרק ובו אוטוביוגרפיה ראשונה של אמן פלסטי. בפרק זה, תיאר גיברטי את האמנים הטוסקנים אשר הקדימו אותו והשפיעו על עבודתו.
למרות תקדימים היסטוריים אלו, נתפש ההיסטוריון האיטלקי ג'ורג'ו ואזארי כאבי תחום תולדות האמנות. עבודתו המרכזית של ואזארי, אשר שימש גם ארכיטקט וצייר בעל סגנון מניאריסטיט, הייתה חיבור בשם "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" (Le Vite delle più eccellenti pittori, scultori, ed architettori) ובו תיאר את חייהם של אמנים. הספר פורסם בשנת 1550 ומהדורה שנייה שלו יצאה בשנת 1568.
כתיבתו של ואזארי, אשר התמקדה באופן בלעדי בתיאור ביוגרפיות של אמנים, הציבה את האמנות כתחום הראוי לסקירה היסטורית עצמאית. יתר על כן, בכתיבתו התמקד ואזארי לא בכתיבת "כרוניקות" של אמנים, כי אם ניסה לנסח מתוך חיי האמנים את עיסוקם במהותה של האמנות. ואזארי ניסה לפרש, בו זמנית, את האמנות כתופעה ביחס לרצף ההיסטורי וכתוצר יחידני בעל ערך מוחלט הגלום בהם. עם זאת, תפיסות אסתטיות מתקופתו, לא איפשרו לואזארי להתייחס בצורה מלאה אל הנסיבות בהן נוצרה היצירה, אלא לחפש את מיקומה של היצירה בהתאם להתקדמות האבולוציונית של האמנות אל עבר 'הכלל המושלם של האמנות' (perfetta regola dell' art).
החיפוש אחר ביטויו של הכלל המושלם באמנות מעידה כי ואזארי לא יצר הפרדה בין תחום האסתטיקה לבין תחום תולדות האמנות, אלא ראה בהם תחום אחד. תפיסה זו מציגה את כינון ה"רנסאנס", מונח אשר הופיע לראשונה בדפוס ביצירה זו, כביטוי ההיסטורי הדטרמניסטי של תהליך זה.
ספר נוסף מאת ג'ובאן פייטרו בלורי (Bellori) בשם "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים" הופיע ברומא בשנת 1672. בלורי אשר היה מחבר פורה עסק בפרשנות אודות עתיקות מן התקופה הקלאסית ואף מונה על ידי האפיפיור קלמנס העשירי לתפקיד "שומר העתיקות של רומא", יצר את החיבור הזה כהמשך ישיר לחיבורו של ואזארי. הוא הציג את הביוגרפיות של 12 אמנים אשר פעלו לאחר תקופתו של ואזארי כגון ניקולא פוסן וקאראווג'ו. בביוגרפיות אלו לא הציג את האמנות כבעלת יעוד אחיד וברור אלא תיאר ופירש את קשת ההשקפות המנוגדות אודות האמנות בתקופתו.
תולדות האמנות כתחום מודרני
במאה ה-18 טען יוהאן יואכים וינקלמן (1717–1768) כי הדגש בכתיבת ההיסטוריה של האמנות צריכה להיות המשמעות בעיני הצופה ולא המשמעות בעיני האמן. בכך ביקר את התיאור הביוגרפי שהיה העיקר בעבודתו של ואזארי. חיבוריו הידועים ביותר היו "הגיונות על החיקוי של יצירות יווניות ורומיות" (1750), חיבור אשר נודעה לו השפעה רבה בתרבות של המאה ה-18, וכן "תולדות האמנות של העת העתיקה" (1764), ספר אשר בו הופיע לראשונה המונח "תולדות האמנות".
וינקלמן תפס את האמנות הקלאסית כיחידה שלמה והרמטית שאינה ניתנת לחלוקה או לערעור. כתיבתו ב"תולדות האמנות" שילבה על כן גם כתיבה אסתטית, בתארו את האמנות היוונית כאידיאל היופי. בכתיבתו ההיסטורית, תיאר וינקלמן את המרחק מן האידיאל של האמנות הנעלה.
יוהאן גוטפריד הרדר (J. G. Herder 1803–1744), אשר הושפע מאוד מכתיבתו של וינקלמן, הציג שינוי בגישה אל האמנות היוונית. בתארו אותה חידד הרדר את ההקשר ההיסטורי, הדתי והגאוגרפי בעיצוב דמותה של האמנות, הקשרים אשר היו מובלעים בכתיבתו של וינקלמן. שאלת קליטתה של האמנות הייתה מרכזית בעיניו. 'כושר ההכרה' אשר שותף לקליטתה של האמנות אינו תבוני בבסיסו כי אם נובע מן החושים. הרדר תיאר גישה זו כ"תבונה של היד" ובכך שם את הדגש על הצופה המתבונן ביצירה, אספקט שוינקלמן התעלם ממנו.
יעקב בורקהרדט (Jacob Burckhardt 1897–1818), השווה את הכתיבה אודות האמנות לכתיבת ההיסטוריונים. הוא תיאר את האמנות מתוך הקשרה ההיסטורי, כמבטאת בעל קול ייחודי של 'רוח התקופה'. בכך סלל בורקהארט את הדרך לניתוח אמנותי שיטתי של קבוצות יצירות מתוך השוואה היסטורית ותרבותית. חיבורו הידוע ביותר הוא "תרבות הריניסאנס באיטליה" (1860) בו תיאר את תרבות הרנסאנס מתוך התופעות החברתיות שלה.
אלויס ריגל (Alois Riegl 1905–1858), הציע בעבודתו הפרשנית להתמקד בבעיית הסגנון של האמנות. מעקב אחר התפתחותם של סגנונות אמנותיים ודרכי עיצובם של אובייקטים על פני רצף היסטורי. התמורות החלות ב'סגנון' אינן מתרחשות, על פיו, עקב סטייה או 'יציאה' מן הרצף ההיסטורי של ההיסטוריה האמנותית, אלה משמרת בתוכה את 'רציית האמנות'.
במושג 'רציית האמנות', אותו מפתח ריגל בספרו "מלאכת-המחשבת הרומית המאוחרת", "משווה ריגל את מגמות הסגנון האופייניות של היצירה האמנותית [...] אל כיווניה העיקריים של המחשבה הפילוסופית באותה תקופה" (משה ברש, מחשבת האמנויות, פרק 6). אולם לא רק הסגנון האמנותי מתעצב מתוך ההקשר ההיסטורי אלה אף מהותה של האמנות עצמה. מהות זו הכוללת בתוכה גם הקשרים איקונוגרפיים והשוואה סגנונית והיא נבחנת אצל ריגל במסורת הפילוסופיה של הפוזיטיביזם.
מהלכיהם של בורקהארט וריגל חידדו את אופני ההסתכלות ביצירת האמנות מתוך מסורות היצירה שלה. אולם היה זה היינריך ולפלין (Heinrich Wölfflin 1945–1864), יורשו של בורקהארט בקתדרה לאמנות של בזל, אשר חידד את ההתבוננות באספקטים החזותיים של יצירת האמנות מתוך כלי ניתוח פסיכולוגיים ופילוסופיים.
גרשם קורט פרייער (1885–1973) הציע תאוריה מרקסיסטית של תולדות האמנות, בה התבסס על קביעתו של קרל מרקס "ההוויה היא הקובעת את התודעה", ועל עקרון המטריאליזם ההיסטורי, וקבע כי האמנות בכל תקופה משקפת את תודעת אנשי התקופה כפרטים וכחברה, ומכאן גם את ההוויה שיצרה את התודעה הזו. שינויים באמצעי הייצור, כגון המעבר מפאודליזם לקפיטליזם והתפתחות הבורגנות, באים לביטוי באופני הייצוג האמנותי. לדבריו, האמנות יכולה להצביע על שינויים בתודעה החברתית, לעיתים עוד בטרם חלחלה ההכרה בשינויים אלו בתודעת ההמונים והשלטון. חוויית האמנות יכולה לעורר תגובות אצל הצופים ולהניע את התהליך הדיאלקטי הבונה את החברה ומשנה אותה. האמנות, לפיכך, לא רק משקפת את החברה שבה נוצרה, אלא אף משפיעה על התפתחותה.
היסטוריונים ידועים בתחום תולדות האמנות:
היסטוריונים ישראלים בתחום תולדות האמנות:
חלוקה היסטורית של האמנות
את חקר תולדות האמנות נהוג לחלק לתקופות משנה, בדרך כלל בעקבות שינויים היסטוריים מרכזיים כגון 'אמנות מצרים העתיקה'. לעיתים מנתחים יצירות אמנות לפי סגנון אמנותי כגון 'אימפרסיוניזם'. באמנות המודרנית נהוג לעיתים להציע גם נושאי חתך שונים כגון 'אמנות יהודית' או 'אמנות פמיניסטית'. גישות מודרניסטיות נוספות מנסות להתייחס אל האמנות מתוך אופני יצירתה כגון חקר אמנות המיצג.
חלוקה פנימית מקובלת בתולדות האמנות:
דוריגנתוס
דוריגנתוס (שם מדעי: Dorygnathus; משמעות השם: "לסתות חנית") הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת הרמפורינקוסיים שחי בתקופה יורה תחתון לפני 180 מיליון שנה. הוא עופף מעל הימים הרדודים שמעל אירופה הקדומה.
מאפיינים
לדוריגנתוס הייתה מוטת כנפיים של 1.5 מטר והכיל שרירי תעופה חזקים. הוא היה פרימיטיבי יחסית לפטרוזאורים והיה בעל שיניים גדולות שבלטו החוצה וזנב ארוך דמוי-חנית. מבנה שיניו מרמז על תזונתו מדגים שחיו בימים. ייתכן שהוא עף מעליהם וחטף דגים שעלו לפני המים, בדרך דומה לגיזרן מודרני.
הוא התגלה בגרמניה ב-1860 ותואר בידי החוקר הגרמני יוהאן אנדראס וגנר. לצידו חיו פטרוזאורים קטנים נוספים כמו הרמפורינקוס והקמפילוגנתואידס (Campylognathoides) מאותה משפחה.
לוצי מורטון
ביוגרפיה
מורטון נולדה בניו טאטון, שבצ'שייר. לאחר מכן, משפחתה עברה לבלאקפול, שבלנקשייר. אביה אלפרד מורטון שימש כעוזר לראש העירייה. בגיל 10 היא החלה להתאמן בשחייה במועדון המקומי בהדרכתו של ג'ורג' סוובריק.
שיאנית עולם
בשנת 1916 קבעה מורטון במשחה ל-150 יארד גב שיא עולם חדש, אך היא לא הצליחה לממש את יכולתה מאחר שהמשחקים האולימפיים אותה שנה לא נערכו עקב מלחמת העולם הראשונה. את סגנון הגב היא שחתה בסגנון "גב קלאסי" (ידיים ביחד מעל המים ורגליים בסגנון חזה).
מורטון נודעה גם כשחיינית מים פתוחים, לאחר שזכתה ב-5 משחים יוקרתיים בבריטניה.
בשנת 1920 קבעה מורטון במשחה ל-200 יארד חזה שיא עולם חדש של 3:06 דקות. גם באולימפיאדת אנטוורפן (1920) היא לא יכלה לממש את יכולותיה מאחר שמשחי הגב והחזה לא נערכו בה.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת פריז (1924) זכתה מורטון במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:33.2 דקות, לפני אגנס ג'ראטי מארצות הברית (3:34.0 דקות) שקבעה את התוצאה המהירה בתחרות בשלב חצי הגמר (3:27.6 דקות) ובת ארצה גלדיס קרסון (3:35.4 דקות). בת ארצה אירן ג'ילברט שיאנית העולם, שסבלה ממחלה סיימה במקום החמישי.
מיד לאחר המשחקים האולימפיים פרשה מורטון משחייה תחרותית, אך שימשה כמורה וכמאמנת שחייה, במשך 42 שנים.