cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דליה מזור
במאה ה-20
ב-1980 עברה לחטיבת החדשות של הערוץ, והחלה להגיש את מהדורות החדשות השונות. במשך 13 שנים הגישה לסירוגין את "מבט לחדשות", מהדורת החדשות המרכזית, שבעידן הערוץ היחיד זכתה לאחוזי צפייה גבוהים מאוד. במקביל המשיכה להכין כתבות עבור המהדורה. מזור הגישה את המהדורה המרכזית עד 1993, אז התקבלה החלטה, לאחר התחלת שידוריו של ערוץ 2, להותיר את חיים יבין כמגיש היחיד של המהדורה.
ב-1970 היא הנחתה לצד מני פאר את פסטיבל שירי הילדים שנערך לראשונה. החל מאותה שנה ובמשך כעשרים שנים, הגישה מזור את רוב התוכניות המרכזיות של הערוץ לכבוד יום העצמאות, בדרך כלל ביחד עם דניאל פאר. היא הנחתה פעמיים את תחרות הקדם אירוויזיון: ב-1983 עם דניאל פאר, וב-1985 עם נתן דטנר. כמו כן הנחתה מספר פעמים את טקס הענקת פרסי ישראל.
בין השנים 1990–2003 הגישה, ובחלק מהשנים גם ערכה, את מהדורת יום שישי של "בוקר טוב ישראל", תוכנית הבוקר של הערוץ הראשון. במקביל הכינה כתבות עבור "יומן" ו"רואים עולם". אחת הכתבות שהכינה ל"רואים עולם" הייתה מהראשונות שחשפו בפני הציבור את תופעת העובדים הזרים בישראל.
במאה ה-21
בשנותיה האחרונות בעבודה בערוץ הראשון הגישה את "מדד יומי", תוכנית הכלכלה היומית של הערוץ. בנוסף, הגישה מדי מוצאי שבת את מהדורת החדשות המשודרת במסגרת יומן החוץ "רואים עולם". בסוף מאי 2011 פרשה לגמלאות, לאחר 41 שנות עבודה ברשות השידור.
בסוף 2010 השתתפה בעונה השישית של "רוקדים עם כוכבים".
ב-1 בינואר 2012 החלה להנחות את "יום חדש", תוכנית הבוקר של שידורי קשת בערוץ 2, ביחד עם יואב לימור. כעבור חצי שנה, ביולי 2012, החליף אותה דרור גלוברמן בהגשת התוכנית. במקביל באותה עת הנחתה את התוכנית "אלוף העברית" תחרות איות לילדים שעלתה בשידורי קשת.
ב-2013 החלה לשמש פרזנטורית של "מרכזי רונית רפאל".
ב-2015 שימשה כפרזנטורית של חברת נובל אנרג'י, במסגרת מאבקה במתווה הגז.
ב-2021 השתתפה בעונה הראשונה של התוכנית "זה לא אולפן שישי", לצד ישראל קטורזה וארז טל.
חיים אישיים
מזור גרושה פעמיים. מנישואיה הראשונים נולדה לה ב-1972 בת, שנפטרה בגיל שנה וחצי מהמחלה הגנטית "דיסאוטונומיה משפחתית". מנישואיה השניים יש לה שני בנים.
בשנת 2012 הייתה במערכת יחסים עם איש התקשורת אלכס גלעדי.
מתגוררת בהרצליה.
דליה שטנצלר
דליה שטנצלר (נולדה בשנת 1955) היא סופרת, יוצרת ומפתחת תוכניות ישראלית, בעלים ומנכ"ל של מכון יעדים ושל חברת יעדים אנימציה ומשחקים. יוזמת "הפעלופדיה" – אנציקלופדיה בת 12 כרכים לפעילות חברתית תרבותית. עומדת בראש חבר הנאמנים של עמותת "גדולים מהחיים" למען ילדים חולי סרטן.
ביוגרפיה
דליה שטנצלר לבית רוזנשטוק–רוזן ילידת פתח תקווה. בת לאב עובד מערכת הביטחון ודיפלומט, יליד גרמניה, ולאם פלמ"חניקית, בת למשפחה ממקימי פתח תקווה, נחלת בנימין בתל אביב והשכונה הראשונה מחוץ לחומות ירושלים, נצר למשפחת אבן עזרא דור 12 בישראל.
כנערה כיהנה כנשיאה ארצית של ארגון "נוער לנוער" וכסגנית נשיאה עולמית של ארגון BBYO - ארגון הנוער העולמי של "בני ברית". לאחר שירותה הצבאי בחיל האוויר השלימה תואר ראשון ותואר שני באוניברסיטת בר-אילן בתחומי החינוך עם התמחות בלימודים בלתי פורמליים וטכנולוגיה ותקשורת בחינוך.
היא נשואה לאפי שטנצלר, שהיה יו"ר קרן קיימת לישראל וראש העיר גבעתיים ואם לשתיים.
פעילות עסקית
לאחר שעבדה במכון לאמצעי הוראה בגיל 26, הקימה שטנצלר את חברת "מכון יעדים" (1989) שעוסק בפיתוח הנחיה והפקה של תוכניות חינוכיות במולטי מדיה להובלת תהליכי שינוי בארגונים ומוסדות. בין הפרויקטים המובילים של החברה: "הפעלופדיה" - אנציקלופדיה לפעילות חברתית, "הפעלוטף" – אנציקלופדיה לפעילות הורים וילדים מסדרת "הפעלופדיה" לגיל הרך למדף הביתי; "מתודופדיה" – אנציקלופדיה למתודות. פעילויות החברה זיכו אותה בפרסים רבים על פיתוח משחקי סימולציה, שהיוו את התמחותה, ביניהם בתחרויות מטעם "איטל" – האגודה הטכנולוגית לפיתוח משחקים.
שטנצלר כתבה וערכה ספרים רבים, מאמרים, ומשחקים. רבות מהתוכניות שפיתחה פרצו דרך בתחום הפדגוגי-חברתי-קהילתי וזכו בהוקרה. בין השאר פיתחה שטנצלר משחקי לוח, כמו "האי המכושף" שנמכר בתפוצה עולמית. כן כתבה שטנצלר ספרי ילדים, ובהם: "תעלולים בשכונה", "מסע בארץ האור" ועוד. בשנת 2011 הקימה דליה את חברת יעדים אנימציה ומשחקים, הפועלת בשוק הבינלאומי.
פעילות ציבורית
כאשת ראש עיריית גבעתיים לשעבר הייתה שטנצלר מן המובילות והמקימות של פורום נשות ראשי ערים במסגרת מרכז השלטון המקומי. במשך שנים פעלה כמתנדבת וכיועצת פדגוגית למערכות החינוך של יהדות גרמניה ולפיתוח מנהיגות צעירה בישראל ובחו"ל. בנוסף תרמה כמתנדבת בפיתוח תוכניות למחנות הקיץ היהודיים בחו"ל ובייעוץ אסטרטגי חינוכי למשרד החינוך בוועדות שונות.
במסגרת פעילותה כיו"ר חבר הנאמנים של "גדולים מהחיים" פועלת שטנצלר בהתנדבות לארגון ערבי גאלה להתרמה למען הילדים חולי הסרטן, וכן להרחבת הפעילות בנושאים שונים כמו תמיכה ברכישת תרופות שאינן בסל; הקמת גן ילדים לילדים חולי סרטן; הרחבת מעגלי התמיכה גם לאחים ולבני משפחה נוספים; ועוד. כאשת יו"ר קק"ל העולמי סייעה שטנצלר בגיוס תורמים למדינת ישראל. היא מרצה בהתנדבות בפני קבוצות נשים ומקדמת את המודעות לפעילות קק"ל וחשיבות ערכיה.
בלשנות חברתית
בלשנות חברתית (נקראת גם סוציו-לינגוויסטיקה או סוציו-בלשנות, ובאנגלית: sociolinguistics) היא ענף מדעי העוסק בהשפעת גורמים חברתיים, כמו נורמות תרבותיות, ציפיות והקשר, על הדרך שבה משתמשים בשפה. היא חוקרת את ההבדלים הלשוניים בין קבוצות חברתיות שונות, כמו בין אנשים ממוצא, דת, מגדר, סטטוס חברתי או רמת השכלה שונה. בדומה לדיאלקט, ניב שמיוחד לאזור גאוגרפי מסוים, לשפה המיוחדת לקבוצה חברתית מסוימת קוראים סוציולקט (sociolect). הבלשנות החברתית חוקרת את הסוציולקטים. הבלשנות החברתית גם חוקרת את האופן שבו אילוצים חברתיים משפיעים על השימוש בשפה, כך שאותו אדם ישתמש בה באופן שונה במצבים חברתיים שונים.
הבלשנות הכללית מניחה בדרך כלל שהשימוש בשפה מסוימת, כמו עברית או אנגלית, הוא אחיד או כמעט אחיד בקרב כל דובריה. הבלשנות החברתית נבדלת מהבלשנות הכללית, בכך שהיא מדגישה את הבדלי השפה בין דובריה השונים. שתי גישות אלה, למרות שהן סותרות לכאורה, משלימות זו את זו בפועל ומאפשרות תיאור טוב יותר של התופעה הלשונית.
תחום עניין נוסף של הבלשנות החברתית הוא השפעת השפה על החברה, ובפרט האופן שבו ההבדלים בשימוש בשפה משתתפים ביצירתם ובהנצחת קיומם של מעמדות ופערים בחברה. יש המבדילים בין התחומים: בעוד שלעיסוק בהשפעת החברה על השפה קוראים בלשנות חברתית, לעיסוק בהשפעת השפה על החברה קוראים לפעמים סוציולוגיה של הלשון. עם זאת השפעות אלה נוטות להיות הדדיות, ולכן לעיתים קשה להפריד בין התחומים.
הבלשנות החברתית בוחנת את כל הפנים השונות של התופעה הלשונית. היא עוסקת במיוחד בפונטיקה, באוצר המילים ובתחביר של השפה. היא עוסקת גם בפרגמטיקה של השפה, כלומר בהבדלים ברמת השיח.
מחקרים קלאסיים בבלשנות חברתית
ב-1906 אנטואן מייה, תלמיד של מישל בריאל ושל סוסיר העיר שלשפה יש "טבע חברתי" ו"כל שינוי במבנה החברתי יתורגם בשינוי בתנאי התפתחותה (של השפה}". לדבריו השינויים בשפה הם "השלכות לפעמים בלתי אמצעיות וישירות ולרוב אמצעיות ועקיפות של השינוי החברתי". מייה צפה שבעתיד יהיה צורך "לקבוע לאיזה מבנה חברתי מתאים מבנה לשוני מסוים וכיצד, בדרך כלל שינויי המבנה החברתי ייתרגמו בשינויים במבנה הלשוני" המחקרים הקלאסיים בתחום הבלשנות החברתית נערכו כחצי מאה שנה מאוחר יותר בעיקר בארצות הברית ובבריטניה, והם עוסקים בשפה האנגלית. הבלשן האמריקאי ויליאם לבוב  נחשב למייסד התחום, לאחר שחקר בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים את שפתם של השחורים בארצות הברית, וטען שאין מדובר בשפה שגויה אלא בניב נפרד, השונה מהאנגלית האמריקאית הסטנדרטית.
במחקרים אחרים הראו, שהמעמד המקפיד ביותר על שפה אנגלית סטנדרטית הוא המעמד הבינוני, אף יותר מהמעמד הגבוה. ההסבר המקובל נטוע בשאיפות בני המעמד הבינוני להתקדמות בסולם החברתי, המביאות אותם לתיקון-יתר של השפה. לעומת זאת, בני המעמד הגבוה מרגישים נינוחים יותר להשתמש בשפה באופן שגוי.
ממצא מעניין נוסף הוא, שבקבוצות מסוימות, כמו בשכונות מסוימות של מעמד העובדים, שימוש בשפה תקנית יכול להיות לא רצוי בהקשרים רבים. בקבוצות כאלה, השימוש בניב לא-סטנדרטי מעיד לא רק על השתייכות לקבוצה, אלא גם על גאווה בהשתייכות זו וסולידריות עם הקבוצה.
ישנם גם ממצאים שונים על ההבדל בשימוש בשפה בין נשים וגברים. בניגוד להבדלים בין קבוצות מעמדיות, הבדלים אלה נוטים להיות קטנים יותר, ואינם מוחלטים. לומר שגברים ונשים משתמשים בשפות שונות שקול לאמירה שגברים גבוהים מנשים: בעוד שאמירה זו נכונה בממוצע, בהרבה מקרים היא לא תהיה נכונה לגבי פרטים ספציפיים. כמו כן, ההבדלים האלה נוגעים פחות לתחביר או לאוצר המילים של השפה, ויותר לסגנון הדיבור.
שיטות מחקר בבלשנות חברתית
הבלשנות החברתית עסוקה בעיקרה בתיעוד ומחקר של הגרסאות הלא-סטנדרטיות של השפה. אתגר שעומד בפני תיעוד זה הוא הנטייה של אנשים להשתמש בגרסה סטנדרטית יותר של השפה כאשר הם מדברים עם איש אקדמיה החוקר את שפתם, וכאשר הם מוקלטים. בעיה זו נקראת לפעמים "פרדוקס הצופה". אחד מהישגיהם של ויליאם לבוב וממשיכיו היה פיתוח כלי מחקר שנועדו להחליש את השפעתה של תופעה זו.
אחד מהכלים העיקריים היה פיתוח שיטת ראיון מיוחדת, שנקראת הראיון הסוציו-בלשני (Sociolinguistic Interview). המראיין מנסה להפיק מהמרואיין דיבור בשפתו הרגילה כשהוא מבקש ממנו לדבר על אירוע מפחיד בעברו. ההנחה היא שהיזכרות באירוע מפחיד גורמת למרואיין להתרכז פחות בצורה שבה הוא מדבר. המראיין גם משגיח כיצד המרואיין פונה לנוכחים אחרים, כמו בני משפחה הנמצאים במקום. החוקר משווה בין הדיבור באפיזודות אלה לדיבור הקפדני בשאר הראיון. בנוסף כולל הראיון הסוציו-בלשני קריאה של קטע, וקריאה של מילים שמכילות את התופעה שבה מעוניין החוקר.
אפשרות אחרת היא לבחון התנהגות לשונית של אנשים שאינם יודעים שהם נבדקים. במחקר מ-1966 בדק לבוב את הדרך שבה מבטאים בני מעמדות שונים בעיר ניו-יורק את העיצור ר' בסופי הברות. לבוב ותלמידיו פקדו שלושה בתי כל-בו בעלי אופי שונה: חנות עממית, חנות יוקרה, וחנות ביניים. בכל אחת מהחנויות הם שאלו את העובדים והקונים היכן נמצא מוצר מסוים, שידעו שהוא נמצא בקומה רביעית (באנגלית: Fourth Floor). הם זיהו הבדלים משמעותיים בדרך הדיבור בין האנשים שפקדו את החנויות השונות.
אמיר
אמיר (ערבית: أمير ; בפרסית, בפשטו ובאורדו מבוטא מיר مير) הוא תואר כבוד או אצולה הנמצא בשימוש במדינות אסלאמיות במזרח התיכון, בצפון אפריקה, באסיה הקטנה, במדינות הטורקמניות, ובפקיסטן. משמעות המילה, הנגזרת מהשורש הערבי א־מ־ר (أمر), היא "מפקד". במקור היא שימשה לציון מנהיג או מפקד של קבוצת אנשים. עם הזמן הפך השימוש בתואר לציון שליטים ומושלים, בדרך כלל של מדינות קטנות. בעולם הערבי המודרני מציין תואר זה "נסיך".
מפרצון פוטאקה
מפרצון פוטאקה (באנגלית: Potaka Inlet) הוא מפרצון צר מלא קרח בצפון האי ת'רסטון, שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם בסמוך מזרחית לחצי האי סטאר.
אורכו של המפרץ 15 קילומטרים.
מקור השם
שמו של המפרצון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המפרצון נקרא על שמו של דוקטור לואי ה. פוטאקה ( Dr. Louis H. Potaka), שהיה רופא במשלחת בירד לחקר אנטארקטיקה (ByrdAE) בשנים 1933–1935.
יו קנדי
יו קנדי (באנגלית: Hugh Alexander Kennedy; 1809 - 22 באוקטובר 1878) היה שחמטאי בריטי.
חייו
קנדי היה קצין בצבא הבריטי ושחמטאי מוביל בלונדון. בשנת 1844 הפסיד בדו-קרב להווארד סטאונטון 3-8. בשנת 1845 הוא חבר להווארד סטאונטון במסגרת שני משחקים ששוחקו באמצעות הטלגרף מול קבוצת שחקני שחמט שהורכבה מהנרי תומאס באקל, ג'ורג' ווקר, ויליאם אבנס, פריגל וטוקט בלונדון. משני המשחקים הפסידו אחד וסיימו בתיקו בשני.
קנדי הפסיד בדו-קרב לאליהו ויליאמס +2 -4 =0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), ולאדוארד לווה +6 -7 =1 בשנת 1849. שני הדו-קרבות התקיימו בלונדון.
קנדי השתתף בתחרות הבינלאומית הגדולה שהתקיימה בלונדון, וסיים במקום השישי. הוא ניצח את קארל מאיה בסיבוב הראשון עם שני ניצחונות. בסיבוב השני הפסיד למרמדיוק ויויל שסיים בסופו של דבר במקום השני בתוצאה +3 -4 =1. בסיבוב השלישי ניצח את ג'יימס מאקלו 0–4 ולבסוף הפסיד ליוז'ף סן +0 -4 =1.
בשנת 1862 הפסיד במשחק הטלגרפי הבינלאומי הראשון, נגד סרפינו דובואה.
חיל הרגלים
חיל הרגלים (נקרא גם חיל הרגלים והצנחנים) הישראלי הוא חיל מתמרן בזרוע היבשה של צבא ההגנה לישראל ועיקר כוחו מושתת על חיילים אשר נלחמים בצורה רגלית.
לחיל הרגלים כפופים מקצועית מספר חטיבות, גדודים ויחידות חי"ר בסדיר ובמילואים אשר פועלים תחת פיקוד מבצעי של פיקודיו המרחביים של צה"ל.
קצין חי"ר וצנחנים ראשי הנוכחי הוא תא"ל גיא לוי.
תולדות התג
התג של מקחצ"ר (מפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי) השתנה במהלך השנים. ב-1983 עם הקמת חטיבת גבעתי נוסף פס בצבע סגול לתג. ב-2005 עם הקמת חטיבת כפיר נוסף פס בצבע הסוואה לתג.
מבנה חטיבת חי"ר סדירה בצה"ל
חטיבות החי"ר בצה"ל בנויות כולן באופן דומה. תחת מפקדת החטיבה (ה"מפח"ט" מכונה גם ה"מח"ט"), קיימים ארבעה גדודים - שלושה גדודי חי"ר וכן גדוד סיור. החל משנת 2002, גדוד חי"ר מורכב משתי פלוגות רובאיות, הכוללות מחלקות של לוחמי חי"ר, פלוגה צעירה ופלוגה מסייעת (המורכבת ממחלקת מרגמות, מחלקת סיור, ומחלקת נ"ט המפעילה בין היתר טילי "גיל"). כמו כן, קיימת בגדוד פלוגת סיוע מנהלתי, בה נמצאים כל תומכי הלחימה, בתחומי הלוגיסטיקה, הטנ"א, השלישות, הרכב, הקשר, האוכל, אג"מ, מודיעין ועוד. בנוסף, תחת מטה החטיבה, קיים בא"ח - בסיס אימונים חטיבתי, האחראי להכשרת הטירונים ואימון כלל הלוחמים והמפקדים בחטיבה. מבנה חטיבת כפיר יוצא דופן: היא מורכבת מארבעה גדודים וסיירת.
פיקוד על חטיבת חי"ר נחשב לתפקיד בעל יוקרה רבה בצה"ל. ביטוי לחשיבותו של התפקיד ניתן למצוא בעובדה ש-12 רמטכ"לים, 3 ראשי מוסד ורבים מאלופי צה"ל פיקדו במהלך שירותם על אחת מחטיבות החי"ר. עדות נוספת לחשיבות התפקיד היא הקידום של המפקדים: מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, למעלה מ-90% ממפקדי החטיבות הסדירות קודמו לדרגת תת-אלוף בסיום תפקידם.
בנוסף לחטיבות קיימים גם גדודי חי"ר עצמאיים. יחידות מובחרות ומיוחדות מופעלות לעיתים, כגון בזמן מלחמה וחירום, כגדודי חי"ר. גם לוחמי חיל ההנדסה הקרבית מוכשרים כלוחמי חי"ר ופועלים באופן דומה בלחימה ובשגרה בנוסף למשימות ההנדסיות שהם מבצעים (כגון הריסת תשתיות טרור, חבלה ופריצת צירים).
הכשרה
זמן קצר לאחר גיוסם, חיילי החי"ר משובצים באחת מפלוגות ההכשרה בבסיס אימונים החטיבתי, כאשר כל פלוגה משויכת לאחד מגדודי החטיבה. במסגרת ההכשרה הם עוברים טירונות של כ-4 חודשים הכוללת בעיקר אימונים בנשק קל, בשדאות ובכושר גופני. לאחריה עוברים חיילי החי"ר לאימון המתקדם שאורכו כארבעה חודשים נוספים, בו הם עוברים אימונים מורכבים יותר, המכשירים אותם ללחימת שטח פתוח ובנוי. בסיום ההכשרה, כלל החיילים שעמדו במבחנים הדרושים מוסמכים לרובאי 07. לאחר סיום ההכשרה, חיילי הפלוגה מצטרפים לגדודם, ומבצעים אימון או ביטחון שוטף, בהתאם לפעילות הגדוד הנוכחית.
לאחר 10–14 חודשי שירות מסיימת הפלוגה את מסלולה כיחידה אורגנית, ומתפצלת לפלוגות ה־"ותיקות" של הגדודים: הפלוגה הרובאית (הנקראת גם פלחו"ד), הפלוגה המבצעית (או רובאית ב'), והפלוגה המסייעת. חיילים המתאימים לתפקיד פיקודי נשלחים לקורס מפקדים בבית הספר למכ"ים וחלקם ממשיכים לאחר מכן לקורס קצינים בבה"ד 1.
לוחמי החי"ר יכולים לצאת לקורסים ייעודיים ולהתמקצע על מספר פק"לים. בין הקורסים: קורס צלפים, חובש קרבי, נהג האמר, נהג נגמ"ש ונמ"ר, מפעיל קטלנית, קורס צניחה וקורס לוט"ר.
על הכשרת חיילי חיל הרגלים בצה"ל אחראי קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
יחידות חיל הרגלים
בצה"ל קיימות 6 חטיבות חי"ר סדירות ו-13 חטיבות חי"ר במילואים.
גדודים
בנוסף לחטיבות החי"ר, קיימים גם מספר גדודים סדירים ייעודיים:
בעבר כלל חיל הרגלים גם גדודי חי"ר קל, אך במסגרת הקמת מערך חי"ר גבולות הוכפפו גדודים אלו אליו.
יחידות מובחרות
יחידות שהגיוס אליהן על בסיס התנדבות ומלווה במיונים נפרדים והכשרות מיוחדות.
בסיסי הכשרה
בנוסף, לכל חטיבת חי"ר סדירה קיים בסיס אימונים חטיבתי (בא"ח) בו מוכשרים טירוני ולוחמי אותה חטיבה.
אמצעי לחימה
מאחר שחיל הרגלים מתבסס על חיילים שנלחמים רגלית, רוב הנשק של החי"ר הוא כלי ירייה אישיים (נק"ל) או צוותיים (crew-served). אל כלי נשק אלה מלווים מספר כלי נשק כבדים יותר - המשמשים לחיפוי ולהגברת כוח האש של החי"ר. החי"ר עצמו לא נע רק רגלית, אלא גם בצורה רכובה (על גבי רכבי שטח), וגם בצורה ממוכנת (על גבי נגמ"שים).
כלי נשק
הנשק האישי של רוב חיילי צה"ל הם רובים ממשפחת ה-M16: כיום בעיקר רובי M4A1 קרבין (פלאטופ). בקרב יחידות מילואים ניתן למצוא גם רובי M16A2 ארוך, M16 מנוסר ו"מקוצרים" מדגמי CAR-15. ב-2006 נכנס רובה תבור קומנדו CTAR לשירות בחטיבת הנח"ל, חטיבת גבעתי וחטיבת גולני, וב-2009 הוחלף במיקרו-תבור. נכון ל-2018 חטיבת הצנחנים וחטיבת כפיר הן חטיבות החי"ר הסדירות היחידות שנשקם האישי הוא רובה ה-M4A1 ולא התבור או המיקרו-תבור. בחטיבות גבעתי, גולני, וחטיבת הנח"ל הנשק האישי הוא רובי תבור X-95 פלאט-טופ עם קנה באורך 380 מ"מ.
על הרובים ניתן להתקין מסילות פיקטיני שמאפשרות לחבר לרובה מגוון רב של עזרים טקטים כגון כוונות אופטיות שונות, צייני לייזר ופנסים. בנוסף, אפשר להתקין מתחת לקנה מטול רימונים 40 מ"מ מדגמי M203 ו-GL40.
נשקי המחלקה והפלוגה של כוחות היבשה הם מגוונים. המקלעים העיקריים הם הנגב הישראלי (5.56 מ"מ) והמאג הבלגי הוותיק (7.62 מ"מ). ב-2014 החלו יחידות החי"ר לקלוט את הנגב NG7, גרסת 7.62 מ"מ למקלע הנגב הישראלי. הנשק הכבד כולל מקלע כבד M2 בראונינג 0.5 ומקלעי רימונים מדגמי סאקו דיפנס Mk19 וסטרייקר Mk-47.
יחידות זרוע היבשה השונות מפעילות גם קלעים וצלפים, שאמונים על פגיעות מדויקות מרחוק. קלעי הסער חמושים בכוונות טלסקופיות (כגון "טריג'יקון X4" או "נמרוד"), רובי קלעים M16A2E3, קרבין M4A1 קלעים, מיקרו-תבור קלעים ו-SR-25 Mk 11. צלפי החי"ר חמושים ברובי צלפים מדגמי רמינגטון M-24 (7.62 מ"מ בריחי), SR-25 Mk 11 (7.62 מ"מ חצי-אוטומטי) וברק (HTR 2000) (0.338 אינץ', בריחי). הבארט M82A1 (0.5 BMG, חצי-אוטומטי) יצא ממערך הצליפה של החי"ר ועבר לחיל ההנדסה הקרבית.
בנוסף, כל חייל בשירות מבצעי מצויד ברימוני יד הגורמים לפיצוץ ולפיזור רסיסים. ישנם גם רימוני הלם וגז מדמיע.
במהלך 2012 נכנסו לשירות בזרוע ביבשה כלי נשק משודרגים: בהם M2HQCB (מקלע כבד M2 בראונינג עם קנה מעובה להחלפה מהירה ופשוטה), מקלע רימונים סטרייקר Mk-47. כמו כן נבדקו אמצעי הלחימה הבאים: מערכת הרפאים (רימון מתקדם הנורה מרובה) ורובי צלפים M24A2 משודרגים.
טילים, רקטות ומרגמות
כדי להתמודד עם מטרות משוריינות משתמשים בחי"ר במגוון רימונים, רקטות וטילים. יחידות החי"ר בצה"ל מצוידות ברקטות נגד טנקים מדגמי לאו M72. רקטות הנ"ט הן נשק זול יחסית וקל יחסית לתפעול ולכן מהוות נשק כבד זמין ביותר בשביל לפגוע במטרות כבדות כגון כלי רכב ובניינים. במבצע עופרת יצוקה נכנס לשירות גם המטאדור ("מפצח האגוזים") - רקטת נ"ט שהתגלתה כיעילה ביותר כנגד מבנים.
מאחר שטנקי המערכה המודרניים ממוגנים בכבדות, הנשק הייעודי נגדם הוא טילי נ"ט. הללו כבדים ויקרים יותר מרקטות הנ"ט (שכן הם כוללים רש"ק כפול ומנגנון הנחיה) ותפעולם מסובך יותר ודורש הכשרה ארוכה יותר. בצה"ל משרתים כיום טילי ה-טאו (עורב) והספייק.
בנוסף לרקטות וטילי נ"ט מפעיל חיל הרגלים גם מספר סוגי מרגמות כנשק מסייע ו"ארטילריית כיס של המג"ד". המרגמות שמפעיל חיל הרגלים כוללות את: מרגמה 52, מרגמה 60, מרגמה 81 (ליש/נמר"ש) וקשת, מרגמת 120 מ"מ המותקנת על נגמ"ש M113A3 ונשלטת על ידי מחשב.
כלי רכב
חיל הרגלים בצה"ל משתמש במגוון סוגי כלי רכב למטרות תובלה, סיור, ניוד כוחות, בט"ש, שליטה ופיקוד. רכבי הסיור וניוד החי"ר הקל הם רכבי שטח, כגון ההאמר, הזאב, הסופה, הדוד והאביר. כלי רכב אלה ממוגנים במידה סבירה אך לא נושאים שריון כבד מאחר שהדרישה העיקרית מהם היא מהירות ועבירות שטח. ההאמר, לעומת זאת, מצוי במגוון תצורות - חלקן ממוגנות בכבדות יחסית וחלקן "פתוחות" לחלוטין. על ההאמר ניתן להתקין מגוון רב של אמצעים: החל ממקלעים וטילי נ"ט, וכלה באמצעי קשר ואף מכולת תובלה קטנה. כדי להוביל מחלקות חי"ר בשטח עוין ישנו רכב ה"ספארי" - מדובר במשאית/אוטובוס בה התא האחורי הוסב לתא לוחמים ממוגן בשריון כבד הכולל חרכי ירי.
אמצעים נוספים
ב-2016 החל צה"ל בקליטת הרונ"י, רובוט צבאי קטן למטרות סיור וסריקה מקדימה, שיתופעל על ידי לוחמי חיל הרגלים. ב-2018 נקלט הרונ"י גם בגדודי חיל ההנדסה הקרבית ומועבר כקורס צבאי כשבוע שנערך במתקן אדם.
תחנת הרכבת חיפה – חוף הכרמל
תחנת הרכבת חיפה – חוף הכרמל היא תחנת נוסעים, הנמצאת על מסילת החוף ומשרתת בעיקר את דרום-מערב העיר חיפה, את טירת כרמל ואת יישובי חוף הכרמל. מעל התחנה נמצא מרכז השליטה והבקרה הארצי של רכבת ישראל (משוא"ה). התחנה קרויה ע"ש שאול רזיאל, שהיה מנכ"ל רשות הנמלים והרכבות בשנים 1983–1993. התחנה נמצאת כמה עשרות מטרים מחוף דדו ובסמוך אליה נמצאים תחנת האוטובוסים המרכזית חוף הכרמל ופארק מתם, במרחק לא גדול נמצאים גם אצטדיון סמי עופר, מרכז הקונגרסים, קניון חיפה וקניון קסטרא.
היסטוריה
במקום שבו הוקמה התחנה, עמדה בעבר תחנת הרכבת כפר סמיר שנבנתה בימי המנדט ושירתה את מחנות הצבא הבריטי הסמוכים (כיום, בסיסי צה"ל). לאחר קום המדינה שימשה תחנת כפר סמיר כתחנה תפעולית. התחנה התפעולית הישנה שולבה בתכנון התחנה החדשה, והיא עדיין מתפקדת כתא איתות ובקרה (ניתן להבחין במבנה הקטן הנמצא כ-100 מטר מצפון לרציפי התחנה החדשה).
הקמת התחנה החלה במאי 1998, לאחר ש חברת א. פבר זכתה במכרז להקמתו, כחלק מפרויקט שדרוג תשתית התחבורה הציבורית בחיפה. מטרת הפרויקט הייתה להפחית את גודש התנועה במרכז העיר. לשם כך תוכננו שתי תחנות אוטובוסים מרכזיות בפאתי העיר (מרכזית המפרץ בצפון-מזרח חיפה ומרכזית חוף הכרמל בדרום-מערבה) צמודות לתחנות רכבת (תחנת הרכבת מרכזית המפרץ ותחנת הרכבת חיפה חוף הכרמל). מארבע התחנות הללו, תחנת הרכבת חיפה חוף הכרמל הייתה הראשונה להיפתח ב-10 ביולי 1999.
מיד עם פתיחת התחנה, היא תפסה את הבכורה מתחנת הרכבת חיפה בת גלים והפכה לתחנת הרכבת העיקרית של חיפה. מספר הנוסעים הגדול נבע מאפשרות החנייה חינם, ממיקומה בפאתי העיר ונגישותה הנוחה למרכזי תעסוקה ומסחר. ב-28 באוקטובר 2003 נפתחה בסמוך לתחנת הרכבת תחנת האוטובוסים המרכזית, בה אוטובוסים עירוניים ובינעירוניים, וכמות הנוסעים גדלה אף יותר.
באפריל 2005 החלה בנייתו של מרכז השליטה והבקרה הארצי של רכבת ישראל משוא"ה, בקומה השנייה של מבנה תחנת הרכבת חיפה חוף הכרמל, וב-20 בינואר 2009 החל המרכז לפעול וכל פעילות השליטה והבקרה של רכבת ישראל עברה אליו. המרכז החדש החליף את תא האיתות והבקרה הראשי בתחנת הרכבת חיפה מרכז ("הפיקוד הישן").
מבנה התחנה
שתי מסילות כפולות עוברות בתחנה – הקו הראשי של הרכבת הוא המסילה הכפולה המערבית והשלוחה המשמשת את רכבת פרברית חיפה והקריות, היא המסילה הכפולה המזרחית. בקו הראשי, המסילה המערבית ביותר (הצמודה לרציף 1) מיועדת לרכבות צפונה והמסילה המקבילה (הצמודה לרציף 2) מיועדת לרכבות דרומה. בשלוחה המזרחית, המסילה הכפולה שמשמשת את קו חיפה והקריות, המסילה המזרחית ביותר (הצמודה לרציף 4) מסתעפת מהקו הראשי מעט צפונה מהתחנה ומסתיימת כ-100 מטר מדרום לה והמסילה המקבילה (הצמודה לרציף 3) מסתעפת גם כן מהקו הראשי מעט צפונה מהתחנה ומתכנסת אליו בחזרה כ-200 מטר מדרום לה. רוב הרכבות בקו הפרברי עוצרות ברציף 4 (בעבר, רכבות גרורות קטר שלא יכלו לנוע בשני הכיוונים, עצרו ברציף 3 על מנת לבצע חיוג של הקטר במסילה הצמודה לרציף 2).
רציפים 1 ו-4 הם רציפי צד – רציף 1 (המערבי ביותר) צמוד לאולם נוסעים קטן ורציף 4 (המזרחי ביותר) צמוד לאולם הנוסעים העיקרי. אורכו של רציף 4 הוא כ-70 מטר, שאר הרציפים הם באורך של כ-250 מטר. רציפים 2 ו-3 הם רציפי אי. ארבעת הרציפים ושני אולמות הנוסעים מקושרים באמצעות מעבר תת-קרקעי. במקביל למעבר התת-קרקעי שמשמש את התחנה, ישנו מעבר תת-קרקעי המשמש את המבקשים לעקוף את התחנה מבלי להיכנס אליה (מחיצות זכוכית בין המעברים אפשרו הצצה ממעבר אחד למעבר המקביל, אך נכון לשנת 2022 הן הוחלפו במחיצה אטומה). כניסה לתחנה ויציאה ממנה אפשריות דרך אולמות הנוסעים (הגדול מביניהם פתוח בכל שעות היממה).
את מבנה התחנה תכנן האדריכל עוזי גורדון. בעקבות חריגות התקציב הגדולות בבניית תחנת רכבת השלום, נעשה "חיסכון תקציבי" שיקול מרכזי בתכנון המבנה בחיפה. כפי שציין האדריכל עצמו,.
מרציף 1 יוצאות רכבות לכיוון קריות, אחיהוד, כרמיאל, עכו, נהריה, עפולה ובית שאן
מרציף 2 יוצאות רכבות לכיוון תל אביב, מודיעין ובאר שבע
מרציפים 3 ו-4 יוצאות רכבות לכיוון קריות וכרמיאל
תוכניות פיתוח
ביוני 2019 החליטה הוועדה לתשתיות לאומיות לקדם את התוכנית להכפלת מסילת החוף של רכבת ישראל (משתיים לארבע מסילות) בין שפיים לתחנת חוף הכרמל.
התוכנית מקודמת במסגרת תת"ל 65א כאשר זוג המסילות החדשות צפוי לשרת "רכבות מהירות" במהירות של 250 קמ"ש.
בשנת 2023 החלו עבודות להארכת הרציפים בתחנה.
תחבורה ציבורית בתחנה
צמוד לתחנה נמצאת מרכזית חוף הכרמל ממנה יוצאים קווי אוטובוס עירוניים לחיפה וקווים בינעירוניים למרכז ולדרום, אך מתחנת הרכבת חוף הכרמל קיימים מספר קווים היוצאים ממנה, קווים עירוניים של אגד ומספר קווים של חברת קווים למועצה אזורית חוף כרמל. מקרא סימנים :
♿ - אוטובוס עירוני נגיש
🌙 - קו לילה
נאפולי (כדורסל)
סוצ'טה ספורטיבה נאפולי באסקט (באיטלקית: Società Sportiva Basket Napoli) הייתה קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר נאפולי שבדרום איטליה, שהשתתפה בעבר בליגת העל.
בשנת 2008, המועדון הואשם בזיוף מסמכים שבגינו הורחק מהליגה הראשונה. והקבוצה החלה את דרכה בליגות הנמוכות.
קזבלנקה (סרט)
קזבלנקה (באנגלית: Casablanca) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1942, המתרחש בעיר קזבלנקה בעת שלטון צרפת של וישי במרוקו בימי מלחמת העולם השנייה. הסרט בוים על ידי מייקל קורטיז ומככבים בו המפרי בוגרט ואינגריד ברגמן. הסרט מתמקד בקונפליקט שנוצר בנפשו של ריק בין האהבה ובין המידה הטובה - עליו לבחור בין אהבתו לאילזה ובין הצורך לעשות את הדבר הנכון ולסייע לבעלה, חבר המחתרת ויקטור לאזלו, להימלט על מנת להמשיך במאבקו בנאציזם.
עוד בזמן הקרנתו לראשונה היה הסרט להיט, ובמהלך השנים צבר קהל אוהדים נאמן. הוא נחשב כיום לקלאסיקה קולנועית, ומדורג תדיר על ידי מבקרים כאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו בהוליווד. הוא זכה בפרס אוסקר לשנת 1943 כסרט הטוב ביותר.
עלילת הסרט
ריצ'רד (ריק) בליין (המפרי בוגרט) הוא בעליו של מועדון בקזבלנקה בשנות מלחמת העולם השנייה, בפרוטקטורט הצרפתי מרוקו הנתון לשליטת משטר וישי. בית-העסק מושך מגוון רחב של לקוחות, מפקידי ממשל ועד לפליטים הנמלטים מאירופה ושואפים להגיע לארצות הברית. ריק הוא אדם ציני המפגין חזות נייטרלית, אך במהלך הסרט מתגלה כי הוא הבריח נשק לאתיופיה במהלך המלחמה נגד איטליה ולחם לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד, הוא מפגין טוב לב כלפי פליטים וניכר שהוא אדם רגיש על אף שהוא שומר על ריחוק.
פושע זעיר בשם גיירמו אוגארטה (פיטר לורה) מגיע למועדון כשבידו אישורי מעבר החתומים בידי גנרל מקסים וייגאן, המאפשרים לנושאיהם לצאת מתחומי שלטון וישי ללא שאלות או עיכובים. הוא מפקיד אותם אצל ריק ומבקש ממנו לשמור עליהם. הטפסים נלקחו משני בלדרים גרמנים שנרצחו, והמשטרה המקומית, בראשות פקד רנו המושחת (קלוד ריינס), עוצרת את אוגארטה והורגת אותו.
אל המועדון נכנסת אישה בשם אילזה לונד (אינגריד ברגמן), מלווה בוויקטור לאזלו (פאול הנרייד), מנהיג מחתרת מצ'כוסלובקיה הכבושה. היא מזהה את סם, נגן הפסנתר במועדון, ופונה אליו. מהשיחה ביניהם מתברר שהיא וריק הכירו בפריז, וכמה פלשבקים הקוטעים את הרצף העלילתי מבהירים שהקשר היה רומנטי. ריק מאמין שאילזה נטשה אותו לטובת גבר אחר באקראי, אך בהמשך היא מספרת לו שהיא הייתה נשואה ללאזלו עוד כשהכירו בפריז אך האמינה שהוא מת, וכאשר גילתה שהוא עדיין בחיים נאלצה לבחור וחזרה אליו על אף אהבתה לריק.
קבוצת קצינים גרמנים המונהגים על ידי רב-סרן שטראסר (קונרד ויידט), משתלטת על הפסנתר במועדון ושרה את "משמר הריין". לאזלו מנהיג את שאר הלקוחות בשירת המנון צרפת, והם גוברים בקולם על הגרמנים, המורים לרנו להכריז על סגירת המועדון.
ויקטור ואילזה מגלים שאשרות היציאה נמצאות אצל ריק, אבל כשוויקטור פונה אליו הוא מסרב למכור לו אותן ומציע שיפנה אל אשתו לקבל הסבר. לאחר מכן אילזה מגיעה אל ריק בעצמו, מתחננת ואף מאיימת עליו באקדח, אבל בסופו של דבר מוכרעת תחת רגשותיה ואומרת שהיא משאירה את ההחלטה בידיו.
ריק נפגש עם רנו ואומר לו שהוא מוכן להסגיר לידיו את ויקטור כיוון שהוא מעוניין להשתמש באשרות כדי לברוח יחד עם אילזה. הוא מתאם עם רנו שימסור לוויקטור את המסמכים כך שתהיה למשטרה עילה לעצור אותו, ולאחר מכן ייקח אותם בחזרה אליו. בפועל, כאשר רנו מגיע (לבדו, כפי שדרש ריק) ומתכוון לקחת את ויקטור, ריק מאיים עליו באקדח ומכריח אותו להתלוות אל ויקטור, אילזה ואליו אל שדה התעופה. שם הוא נפרד מאילזה בטענה שהוא יודע שמקומה האמיתי הוא לצד ויקטור ושהיא חלק חיוני במאבקו נגד הנאצים, ואף פונה אל ויקטור ומבטיח לו שאשתו נשארה נאמנה רק לו גם במהלך מפגשיהם האחרונים. ויקטור ואילזה עולים על המטוס שממריא אל ליסבון, משם מובטח להם המשך הדרך. שטראסר מגיע ומנסה לסכל את ההמראה, אך ריק יורה בו לאחר שאיים עליו מספר פעמים. כשאנשיו של רנו מגיעים למקום הוא מחפה על ריק ומורה להם לאסוף "את החשודים הרגילים" במטרה לחקור לכאורה את מותו של הגרמני. השניים פוסעים אל תוך הערפל, ורנו מציע לריק שיסייע לו להימלט לברזוויל שבשליטת צרפת החופשית. ריק עונה לו כי הוא חושב שזוהי "תחילתה של ידידות מופלאה".
הפקת הסרט
הסרט הופק על פי מחזה של מורי ברנט וג'ואן אליסון בשם "כולם באים למועדון של ריק" (Everybody comes to Rick's). המחזה מעולם לא הוצג על במה. חברת האחים וורנר קנתה את הזכויות תמורת 20,000 דולר, וקראה לפרויקט "קזבלנקה", כפי הנראה בניסיון לחקות הצלחת סרט משנת 1938 שנקרא "אלג'יר". את הפקת הסרט לקח על עצמו המפיק המפורסם האל ואליס.
הצילומים החלו ב-25 במאי 1942 והסתיימו ב-3 באוגוסט 1942. הסרט צולם בשחור-לבן.
הסרט כולו צולם באולפן, פרט לסצנה שבה מגיע מייג'ור שטראסר, שצולמה בנמל התעופה "ואן נויס" הסמוך ללוס אנג'לס. הרחוב בקזבלנקה שבו צולמו סצינות ה"חוץ", נבנה כתפאורה עבור סרט אחר בשם "שיר המדבר". בתפאורה זו השתמשו גם לצילום הסצינות בקזבלנקה וגם לצילום הסצינות המתרחשות בפריז. תפאורה זו נותרה בשימוש האולפן עד לשנות ה-60.
לצילום המועדון של ריק השתמשו בשלוש תפאורות נפרדות, כך שלא ניתן להבין בדיוק את מבנה המועדון.
הסצנה הסופית, המתרחשת בנמל תעופה, כללה שימוש בדגם מוקטן של מטוס ובננסים שצולמו כעובדי נמל התעופה, על מנת לחסוך בחומרים, עקב בעיות קיצוב שיצרה המלחמה. הערפל בסצנה שימש על מנת להסוות בעיה זו.
גובהה של ברגמן יצר בעיה מסוג אחר. היא הייתה גבוהה במספר סנטימטרים מבוגרט, כך שבעת צילום סצינות האהבים ביניהם, נאלץ בוגרט לעמוד על ארגז או על כרית.
עלותו הכוללת של הסרט הייתה $950,000, עלות שהיוותה חריגה מסוימת מהתקציב, אך עמדה בסטנדרטים של הפקה הוליוודית מאותה התקופה. בוגרט נקרא זמן מה לאחר סיום הצילומים על מנת לדבב את הסצנה הסופית ("לואי, אני חושב שזו תחילתה של ידידות נפלאה"). זמן מה תוכננה סצנה המציגה את רנו ואת ריק הנפגשים עם לוחמי צרפת החופשית על סיפונה של אונייה, אך זו בוטלה בסופו של דבר.
התסריט
ההשראה למחזה המקורי הייתה טיול שערך המחזאי מורי ברנט בשנת 1938 לאירופה, ובו ביקר בווינה ובחוף הדרומי של צרפת, מקומות שבהם חיו בדו-קיום מתוח פליטים ונאצים. ברנט היה מורה בתיכון, וחסר ניסיון בכתיבה מקצועית. ברנט ושותפתו ג'ואן אליסון כתבו מחזה בשם "כולם באים למועדון של ריק". במחזה הדמות של אילזה הייתה אמריקנית, אשר פגשה בלאזלו לאחר סיום יחסיה עם ריק בפריז, ואילו ריק היה עורך דין. המחזה מעולם לא הוצג על במה, אך הצליח לתפוס את תשומת לבם של אולפני האחים וורנר, אשר רכשו את הזכויות לעיבודו לתסריט. לאחר כתיבת המחזה דשדשה הקריירה של ברנט ואליסון. זמן מה כתבו ככותבים זוטרים עבור אולפני סרטי פרמאונט, ולברנט הייתה הצלחה מסוימת ככותב תסכיתים. אליסון שבה ושקעה אל האלמוניות.
בתחילה הוטלה כתיבת התסריט על זוג האחים התאומים ג'וליוס ופיליפ אפשטיין. האחים היוו צוות כתיבה עבור האחים וורנר אשר היה אחראי ללהיטים רבים בעבר. בתחילה הסירו האחים אפשטיין את ההתייחסויות לעברו ורקעו של ריק, והוסיפו אלמנטים של קומדיה. הכותב הנוסף, הווארד קוץ' הצטרף לאחר מכן, והמשיך לעבוד עם האחים אפשטיין, תוך שהוא מוסיף לעלילה אלמנטים פוליטיים ומלודרמטיים. סצינות חשובות הוספו על ידי התסריטאי קייסי רובינסון, שהוסיף את הפגישות בין אילזה וריק בבית הקפה, אך הוא לא זכה לכך ששמו יירשם בכותרות הסרט בין התסריטאים. הבמאי מייקל קורטיז הוסיף אלמנטים רומנטיים, והתעקש על סצינות הפלאשבק מפריז. אחת השורות הידועות ביותר מן הסרט - "Here's looking at you" אינה מופיעה כלל בתסריט, ויש אומרים כי נוספה בעת שבוגרט לימד את ברגמן לשחק במשחק פוקר מאחורי הקלעים.
השורה האחרונה, והמפורסמת ("תחילתה של ידידות נפלאה") הוספה על ידי המפיק האל ואליס, לאחר סיום ההסרטה, ובוגרט נקרא שוב לאולפנים על מנת לדבב אותה.
שלב הסיום של הסרט הוא כה מותח ומרגש, עד כי המיתוס (השקרי) הנפוץ הוא כי השחקנים עצמם לא ידעו עד הרגע האחרון את הפתרון המדויק, וכי התסריט הסופי נמסר לידם רק ביום הצילומים האחרון. המחזה שעליו מבוסס הסרט הסתיים בכך שריק שולח את לאזלו ואילזה אל המטוס. בשלב מסוים אף הציעו התסריטאים "להרוג" את לאזלו ולהשאיר את ריק עם אילזה, אך פתרון זה לא תאם את הרוח הפטריוטית שרצו התסריטאים להעניק לסרט. "הקוד המוסרי" השליט בהוליווד באותה התקופה לא איפשר פתרון שבו עוזבת אילזה את ויקטור לטובת ריק, שכן נאסר להציג אישה נשואה העוזבת את בעלה למען גבר זר.
על אף ריבוי הכותבים, התסריט הדוק ואחיד. קוץ' טען כי היה זה המתח בין גישתו וגישת קורטיז שיצר את הטון המדויק של הסרט, ואת האיזון הרגשי בין מרכיביו.
התסריט נתקל בבעיות של צנזורה, שכן נרמז ממנו כי רנו סוחט טובות הנאה מיניות מפליטה לה הוא מסייע, ושריק קיים מגע מיני עם אילזה בעודם בפריז, כאשר הייתה נשואה לאחר. "קוד ההפקה" לו היו מחויבים האולפנים הגדולים בהוליווד באותה התקופה מנע רמיזות מסוג זה. עם זאת, בגרסה הסופית של הסרט ניתן להבין בבירור את שתי הרמיזות.
התסריט זיכה את יוצריו, האחים אפשטיין וקוץ', בפרס אוסקר, וב-6 בדצמבר 2021 הוא דורג במקום השני ברשימת "101 התסריטים הטובים ביותר של המאה ה-21 (עד כה)" מטעם גילדת המחברים של אמריקה, אחרי "תברח" של ג'ורדן פיל משנת 2017.
בימוי
הבמאי מייקל קורטיז היה מהגר הונגרי. הוא הגיע לארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20 אך חלק ממשפחתו נותר באירופה, והפך לפליטים, כך שנושאו של הסרט היה קרוב ללבו. סצינות המונטאז', כדוגמת הסצינות המראות את הפלישה הנאצית לצרפת, נערכו על ידי הבמאי דון סיגל, שהיה אחראי על המונטאז' באולפני האחים וורנר בטרם החל בקריירת הבימוי שלו.
הצילום
צלם הסרט היה ארתור אדסון, צלם ותיק, שצילם בעבר סרטי פילם נואר כ"הנץ ממלטה" (1941) שהיווה אף הוא שיתוף פעולה של צוות השחקנים בוגרט - לורה - גרינסטריט. הצלם הקדיש תשומת לב מרובה לצילומה של ברגמן. השחקנית העדיפה להצטלם מצד שמאל, ולהצטלם בתאורה ופילטרים שהראו את הברק שבעיניה. האפקט נועד להפוך אותה לדמות עצובה ונוסטלגית. הצילום בסרט יוצר אווירת "פילם נואר" קודרת ואקספרסיוניסטית, במיוחד בסצינות המסיימות את הסרט.
מוזיקה
מוזיקת הרקע לסרט נכתבה על ידי מקס שטיינר הידוע ככותב מוזיקת הרקע לסרט "חלף עם הרוח". השיר "בחלוף הזמן" (As time goes by), שהוא השיר המזוהה ביותר עם הסרט, נכתב על ידי הרמן הופפלד עבור מחזה משנת 1931 בשם "כולם מוזמנים". המחזה של ברנט ואליסון "כולם באים למועדון של ריק" השתמש בשיר זה, ובמהלך ההפקה נערך בו שימוש בטרם נפלה ההחלטה הסופית על הליווי המוזיקלי. שטיינר רצה לכתוב שיר משלו על מנת להחליפו, אך עם התקדמות ההפקה גזזה ברגמן את שערה על מנת להופיע בסרטה הבא, ולא ניתן היה לצלם מחדש סצינות שיתאימו לשיר החדש. לפיכך החליט שטיינר לבסס את כל מוזיקת הרקע לסרט על השיר, ועל המרסייז, כשהוא משתמש בהם חליפות על מנת להדגיש את שינוי מצבם הרגשי של גיבורי הסרט.
בסצנת "דו-קרב ההמנונים" מנגנת את המרסייז תזמורת שלמה (ולא האוסף הקטן של נגנים המוצג בסרט), אל מול "משמר הריין", שאותו מנגנים הגרמנים בפסנתר. שירים נוספים בסרט הם השיר "זו חייבת להיות את" - "It Had to Be You", להיט משנת 1924, ושיר בשם "הקש בעץ" - "Knock on Wood".
הצלחת הסרט
התגובה לסרט בעת ההקרנות המוקדמות תוארה כ"לא תאמן". הסרט הוקרן בהצגת בכורה בניו יורק ב-26 בנובמבר 1942. הכנסות הסרט בהקרנות הסדירות בארצות הברית הגיעו ל-3.7 מיליון דולר. הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר (הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, והתסריט המעובד הטוב ביותר) והיה מועמד לחמישה פרסים נוספים. השיר "בחלוף הזמן" שהה 21 שבועות במצעד הלהיטים בארצות הברית. הסרט זכה לביקורות מעורבות, אך שמר על פופולריות במהלך השנים. במכללות בארצות הברית נהוג להקרין את הסרט בשבוע שלפני בחינות הסיום. מסורת זו סייעה לסרט להישאר פופולרי עשרות שנים לאחר הקרנתו.
הסרט זכה לאזכורים רבים בקולנוע, רובם פארודיים:
בישראל, הסרט היה אמור להיות מוקרן לראשונה במוצאי שבת, ה-13 בנובמבר 1943, בעת פתיחתו של בית-הקולנוע החדש "אוריון" בתל אביב (לימים "אורלי"). בשל סכסוך עבודה נדחה האירוע במספר ימים, ו"קזבלנקה" יצא לאקרנים לראשונה ב-18 בנובמבר.
ציטוטים מפורסמים
תסריטו של הסרט שופע שורות שהפכו לקלאסיקה. השורה "Here's looking at you, kid" נבחרה בסקר שנערך על ידי מכון הסרטים האמריקאי בשנת 2005 לשורה החמישית הזכורה ביותר בהיסטוריה של הקולנוע, אך ציטוטים רבים נוספים זכורים מן הסרט וביניהם:
דווקא השורה המצוטטת "נגן זאת שוב סם", אינה נאמרת כלשונה בסרט. אילזה מבקשת מסם "נגן זאת פעם אחת סם, לזכר הימים שחלפו". לאחר מכן מבקש ממנו ריק לנגן במילים "ניגנת בשבילה, נגן זאת בשבילי". השורה המפורשת "Play it again, Sam", אינה נאמרת על ידי ריק או אילזה, והיא שיבוש מאוחר יותר, מסרטם של האחים מרקס, "לילה בקזבלנקה" שהוא פרודיה על הסרט "קזבלנקה".
קישורים חיצוניים
<DIV dir=ltr> </DIV>
גבעת יערים
גבעת יערים הוא מושב בפרוזדור ירושלים, שממוקם כ-2.5 קילומטרים דרומית לנווה אילן, סמוך לכביש 395 בין עין כרם לאשתאול.
ההשראה לשם מקורה ב, שם מוזכר היישוב 'גִּבְעַת'. בתחום גבעת יערים חורבה בשם "ח'רבת ג'בע".
מאז הקמתו עסקו רוב תושבי המושב בחקלאות (בעיקר לולים ומטעי פרי) ואולם, בשנים האחרונות מתפרנסים רוב בני המושב מעבודה מחוץ למושב.
אוכלוסיית המושב עברה אף היא שינוי בשנות התשעים - מאוכלוסייה הומוגנית, תימנית, מסורתית ברובה לאוכלוסייה מגוונת יותר. היישוב לא מוגדר כדתי וכיום יש בו תושבים מעדות שונות מכל גוני האוכלוסייה - חילוניים, מסורתיים, דתיים ואף חרדים. שתי שכונות חדשות שנוספו בתקופה זו למושב הביאו עימן אוכלוסיות חדשות למושב וכיום התושבים החדשים מהווים חלק נכבד ממרקם החיים ביישוב.
ב-15 באוגוסט 2021 במהלך השרפה בהרי ירושלים פונה היישוב, בבוקר 16 באוגוסט ב-10:30 הורשו התושבים לחזור לבתיהם. מאוחר יותר באותו היום, בשעה 16:30 הורו לתושבים להתפנות.
גן הטייסים
במושב נמצא "גן הטייסים" על שם אנשי צוות מטוס שירות האוויר שנספו בהתרסק מטוסם ב-10 במאי 1948. בתוך הגן נמצאת אנדרטת אבן ועליה חקוקים שמות שני הטייסים, יריב שינבוים ודניאל בוקשטיין וארבעת אנשי הצוות. על האנדרטה מונח חלק ממנוע המטוס. חלק אחר של המטוס נמצא על אנדרטה באתר ההנצחה המרכזי של חיל האוויר בהר הטייסים, כ-1.5 קילומטרים בקו אווירי מדרום למושב.
Wind of Change
Wind of Change (בתרגום חופשי: רוח של שינוי) הוא שירה של להקת ההארד רוק הגרמנית סקורפיונז. השיר נכתב על ידי סולן הלהקה קלאוס מיינה ב-1989 בעקבות ביקורה של הלהקה במוסקבה, בתקופת פירוקה ההדרגתי של ברית המועצות.
הפקה
השיר, שזכה להצלחה רבה ברחבי העולם, כלול באלבום Crazy World שיצא בשנת 1990. הוא הגיע למקום הראשון במצעד הלהיטים הגרמני באותה תקופה ובמצעדים אירופאים נוספים, ולמקום השני במצעד הבריטי. במצעד הלהיטים בארצות הברית הגיע השיר למקום הרביעי.
הוידאו קליפ של השיר מציג מראות המייצגות את הרוע שממסדים גורמים לעולם, בשנים שקדמו להפקת השיר (סוף שנות ה-80 של המאה ה-20): אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989), האינתיפאדה הראשונה (הפגנה עם דגל פלסטין, ולעומתה חיילי צה"ל), אסון הנפט של אקסון ואלדז; ומאידך, סמלים של תקווה לשינוי: גלאסנוסט, מיכאיל גורבצ'וב, שבירת חומת ברלין, לך ואלנסה ונלסון מנדלה.
במאי 2020, העלה העיתונאי והתחקירן פטריק ראדן קיף, את ההשערה שהשיר נכתב למעשה על ידי ה-CIA כדי להשתיל כמיהה לחופש בתודעתם של צעירים מהגוש המזרחי ולקדם את נפילת הקומוניזם.
סמואל ג'ונס
סמואל ג'ונס (אנגלית: Samuel Jones; 17 בדצמבר 1819 – 31 ביולי 1887) היה מייג'ור גנרל בצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
ראשית חייו
ג'ונס נולד ב-17 בדצמבר 1819 באחוזת המטעים המשפחתית Woodfield במחוז פוואטאן שבוירג'יניה. אביו, סמואל ג'ונס, היה אחינו של המושל וירג'יניה ויליאם גילס.
שירותו בצבא הקונפדרציה
ב-1 במאי 1861 הצטרף ג'ונס לצבא מדינת וירג'יניה בדרגת מייג'ור והוצב בכוחות הארטילריה, ובהמשך הצטרף לצבא הזמני כאחראי על תחום הארטילריה וקודם לדרגת קולונל. ב-2 ביולי 1861 מונה ג'ונס למפקד כוחות ארטילריה של ארמיית צפון וירג'יניה. ג'ונס שירת במטהו של בריגדיר גנרל בורגארד בקרב בול ראן הראשון, קודם לדרגת בריגדיר גנרל ב-22 ביולי 1861 וקיבל תחת פיקודו את הבריגדה של גנרל בארטו אשר נהרג בשדות הקרב במנאסס. כמפקד בריגדה היו תחת פיקודו הרגימנטים ה-7, ה-8, ה-9 וה-11 מג'ורג'יה, ה-4 מקנטקי וכוחות ארטילריה.
ב-22 בינואר 1862 מונה ג'ונס לתפקיד מפקד מחלקת קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה ופלורידה של הצבא, קודם לדרגת מייג'ור גנרל ב-10 במאי 1862 ונשלח לסייע למפקד מחלקת טנסי. בין אפריל לאוקטובר 1864 חזר גונס למחלקת קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה ופלורידה כמפקדה, ומינואר עד מאי 1865 עת חולקה המלקה פיקד ג'ונס על מרחב פלורידה ודרום ג'ורג'יה. הוא החזיק בפיקוד על מרחבו עד הכניעה באפומטוקס.
רקוורה
רקוורה (באסטונית: Rakvere; בגרמנית: Wesenberg, וזנברג) היא עיר בצפון אסטוניה, בירת מחוז לאנה-וירו. ממוקמת כ-20 קילומטרים מהמפרץ הפיני.
היסטוריה
במהלך מלחמת ליבוניה אשר התרחשה בין השנים 1558 עד 1581, הייתה רקוורה תחת שלטון רוסי. בסיום המלחמה, האימפריה השוודית השתלטה על העיירה. היא החזיקה בה עד שנת 1602, אז העיירה עברה לשלטון האיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1605 החזירו השוודים את השלטון בעיירה והחזיקו בו עד לשנת 1703, בה נשרפה העיירה במהלך המלחמה הצפונית הגדולה. בעקבות תוצאות המלחמה וחתימת חוזה נישטאד בשנת 1721, מוזגה העיירה אל תוך האימפריה הרוסית, שהחזיקה בה עד להכרזת העצמאות של אסטוניה בסיום מלחמת העולם הראשונה.
כיום קיים בעיירה בית תיאטרון הפעיל משנת 1940, אשר שרד את מאורעות מלחמת העולם השנייה.
קהילה יהודית
ברקוורה התקיימה קהילה יהודית זעירה אשר מנתה כ-350 אנשים בשנת 1890. הקהילה הצטמצמה משמעותית ערב מלחמת העולם הראשונה, אך שבו אליה יהודים לקראת סיום המלחמה. בתקופה שבין שתי המלחמות נהנתה הקהילה משגשוג כלכלי ומספר מתושביה אף השתתפו בבחירות לקונגרס הציוני.
מרבית יהודי רקוורה נמלטו במהלך מלחמת העולם השנייה, לפני שהחל הכיבוש הנאצי באזור. בשנים שלאחר סיום המלחמה גרו בעיירה יהודים ספורים.
אופלצ'נצי
אוֹפֶּלְצֶ'נְצִי (בבולגרית: Oпълченци) הייתה מיליציית מתנדבים בולגרים לאומנים, שפעלה בשורות צבא האימפריה הרוסית ולחמה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
יחידת המתנדבים הבולגריים אורגנה בעיר סמרה בעקבות מנשר שפרסם אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ובשיאה מנתה כ-40,000 לוחמים. חברי המיליציה צורפו לצבא האימפריה הרוסית שלחם נגד הצבא העות'מאני במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). הבולגרים לחמו בקרבות על מעבר שיפקה, והם נכנסו לסיפר הלאומי הבולגרי כקרבות המכוננים שהובילו לשחרור בולגריה, לעצמאותה ולהקמת צבאה.
לאחר תבוסת העות'מאנים והקמת נסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין, היוו חברי האופלצ'נצי את גרעינו של צבא הנסיכות החדש. רבים מחברי סגל הפיקוד הבכיר של הצבא הבולגרי עד מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה היו יוצאי האופלצ'נצי והביאו עמם לצבא החדש את משנתם הלאומנית המיליטנטית, תוך הובלת קו נצי אזורי. סגל זה הוביל את ההפיכה הצבאית שהסתיימה בהדחתו של אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה. מקרב שורת הפיקוד הבכיר במלחמת העולם הראשונה שהיו יוצאי האופלצ'נצי ניתן למנות את הגנרל גאורגי טודורוב, מפקד הצבא בסיום המלחמה, וכן את הגנרלים דימיטר גשוב, סטפן טושב וניקולה ריבארוב.
יחסי מולדובה–רוסיה
יחסי מולדובה–רוסיה הם היחסים ההדדיים בין הרפובליקה של מולדובה לבין הפדרציה הרוסית.
היסטוריה
בעקבות הניצחון הרוסי במלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), האימפריה הרוסית סיפחה את בסרביה מהאימפריה העות'מאנית. האזור, אשר במקור היה חלק מנסיכות מולדובה, מהווה את רוב שטחה של מולדובה המודרנית.
בתחילת המאה ה-20, בסרביה השיגה עצמאות קצרה מרוסיה כמו הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית, אולם עד מהרה היא סופחה לממלכת רומניה, עמה היא חולקת את אותה שפה, ומוצא אתני. בשנת 1940 סיפחה ברית המועצות את השטח מחדש, מה שהוביל להקמתה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית.ב-27 באוגוסט 1991 הכריזה מולדובה על עצמאותה וקיבלה הכרה מרוסיה.
לאחר פירוק ברית המועצות, במרץ 1992, שלחה ממשלת מולדובה את צבאה להשתלט על החבל, ובין הצדדים פרצה מלחמת טרנסניסטריה. הכוחות המזוינים של טרנסניסטריה נעזרו במתנדבים אוקראינים ורוסיים אך נשענו בעיקר על יחידות צבא מתוך הארמייה ה-14 הסובייטית (בראשות המפקד הצבאי הרוסי אלכסנדר לבד (Alexander Lebed), שפעל על דעת עצמו) שהוצבה בטרנסניסטריה והורכבה ברובה מחיילים מקומיים. מולדובה לא הצליחה להשתלט על "המחוזות המורדים" והיא פנתה לעזרת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה בבקשה להצבת כוח צבאי לפיקוח על האזור. ניסיון זה נכשל והמלחמה הסתיימה ביולי 1992, בהסכם הפסקת אש בתיווך נשיא רוסיה בוריס ילצין. בהסכם שהביא לסוף העימות הכירה רוסיה בשלמותה הטריטוריאלית של מולדובה, כולל חבל טרנסניסטריה, והחבל קיבל אוטונומיה מורחבת משלטונות מולדובה. כמו כן הוענקה לטרנסניסטריה הזכות לקבוע את מעמדה במקרה שמולדובה תחליט על איחודה מחדש עם רומניה. באוקטובר 1994 הצבא הרוסי נסוג מטרנסניסטריה עד 1997.
מאז הסכם הפסקת האש נשמר. אך מעמדה הפוליטי של טרנסניסטריה לא נקבע ולמעשה טרנסניסטריה מאז היא מדינה עצמאית, המתפקדת כרפובליקה נשיאותית, בעלת ממשלה ופרלמנט.
בשנת 2003 גובשה טיוטת הסכם בין מולדובה לטרנסניסטריה בתיווך רוסי, שעל פיו תהיה פדרציה בין טרנסניסטריה למולדובה, כאשר מולדובה תהיה בעלת זכויות-רוב בפדרציה אולם לטרנסניסטריה תהיה זכות וטו. בנוסף כלל ההסכם הצבת כוחות רוסיים בשטח טרנסניסטריה. ההסכם נדחה על ידי המולדבים בגלל הפגנות חריפות נגדו מבית, ובעקבות זאת התקררו היחסים בין מולדובה לרוסיה. מאז נסוגו גם שלטונות טרנסניסטריה מטיוטת ההסכם והם דורשים פדרציה על בססי שוויוני.
ובחוקתה של מולדובה מעוגן ערך הנייטרליות בעימות הגאופוליטי שבין מוסקבה למדינות המערב – כשמשמעות הנייטרליות הזו היא שאין ביכולתה של קישינב להצטרף לברית נאט"ו או לארגון האמנה לביטחון משותף. במולדובה ויכוח פוליטי ניכר בין התומכים בהתקרבות למדינות המערב לבין התומכים בקיום ברית אדוקה עם רוסיה . כך הייתה שאיפה לחמם את היחסים בימי הנשיא איגור דודון אשר ביקר ברוסיה כמה פעמים.
מאז החלה הפלישה הרוסית לאוקראינה השכנה, מצד אחד ממשלת מולדובה גינתה את הפלישה ואף הודיעה על כוונתה להצטרף לאיחוד האירופי, אך מנגד היא לא הצטרפה באופן מלא לסנקציות שהטיל האיחוד על רוסיה. בסוף אפריל 2022, הודיעו בצבא רוסיה כי "רוסיה מתכננת לבסס שליטה מלאה על הדונבאס ודרום אוקראינה, ולאפשר לה גישה לטרנסניסטריה".
הברית הבוליברית
הברית הבוליברית או ברית ALBA (בספרדית: Alianza Bolivariana para los Pueblos de Nuestra América) היא התאגדות סחר בין מספר מדינות באמריקה הלטינית. בברית חברות עשר מדינות: אנטיגואה וברבודה, בוליביה, קובה, הרפובליקה הדומיניקנית, ניקרגואה, ונצואלה, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, סורינאם (במעמד "חבר - אורח מיוחד") והאיטי (במעמד משקיף קבוע). למול ברית זו עומדות שתי בריתות מתחרות והן: ברית מרקוסור והברית הפאסיפית. בשנת 2009 שונה שמה של הברית לשמה הנוכחי, במקור במקום המילה ברית הופיע המילה אלטרנטיבה. המטבע הרשמי של הברית הוא ה-SUCRE.
אקוודור הייתה חברה בברית מראשיתה, אך פרשה ב-2018.
היסטוריה ומטרות
במקור הברית הבוליברית הייתה אמצעי משותף עבור וונצואלה וקובה ליצירת חזית אחידה נגד ארצות הברית, אך מאז גדלה לכלול עוד מדינות. כשלאיראן מעמד של מדינה משקיפה בברית. הברית הבוליברית מאפשרת פוטנציאלית ומעשית למדינות החברות בה להמשיך ולתפקד כלכלית תוך שימור אופיים והתרחקות מהמערב והגלובליזציה. שכן הברית מסייעת ביצירת דרכים עקיפות להמשך קיום הפעילות הכלכלית הסדירה ובכך דרכים כלכליות לשימור וייצוב המשטרים. כמו כן היא מאפשרת למדינות החברות בה ולמדינות המיודדות עמה לקיים קשרי סחר חופשי, כמו גם להתגבר על סנקציות בינלאומיות. במסגרת הברית הבוליברית ובחסותה הרחיבו הממשלות באופן מסיבי את התעמולה נגד ארצות הברית ובני בריתה באזור – דרך הערוץ הטלוויזיוני המשותף למדינות הברית. זאת על-מנת לערער את הלגיטימיות של ארצות הברית, להרחיב את הסוציאליזם וליצור חלוקה מחדש של הכלכלה המקומית. כל זאת תוך ערעור הערכים הדמוקרטיים - ליברלים והשווקים החופשיים של ארצות הברית, והחלשת הדמוקרטיה המדינית לאומיות של המדינות החברות בה; ערעור חוקות, פירוק מוסדות דמוקרטיים ופגיעה בבחירות הארציות. לפי ג'ון פרדו הנורמה המדינית במדינות הברית הבוליברית בנויה על הקונספט של “Democradura”, שילוב בין דמוקרטיה ודיקטטורה.
הברית הבוליברית מושתת על הרעיון כי בינאום חייב להתבצע דרך מדינות ופעילות ציבורית ולא דרך יחידים ושווקים פרטיים. ולכן השוני העיקרי במודל הכלכלי של הברית הבוליברית הוא שהיא שמה דגש על חיסול הפערים החברתיים וכלכליים הקיימים בין מדינות אמריקה הלטינית השונות. וזאת על ידי יצירת מנגנוני שיתוף-פעולה ככלי לצמצום הפערים הקיימים במדינות השונות באזור. בשונה מההשקפה הנאו-ליברלית של מתן גישה לשווקים דרך רגולציה של מסחר, גישה המשרתת בעיקר את האינטרסים של המדינות הגדולות והמפותחות. כפי שמחקרים רבים מעידים שיישום שיטת הגלובליזציה הנוכחיות, כמו ה-FTAA וה-WTO, לא יוצרים רמת פיתוח רצויה שיכולה להבטיח איכות חיים טובה יותר, במיוחד לא בקרב האדם הפשוט במדינות המתפתחות.
ריקרדו אלארקון, נשיא האספה הלאומית של קובה, כינה את הברית הבוליברית כערובה הטובה ביותר לגיבוש חזית אנטי-אימפריאליסטית. כשהיא משמשת גם כהגנה מפני מדינות וגושים כלכליים שונים. הברית הבוליברית היא האנטיתזה והתגובה לדוקטרינת מונרו ומבטאת את המאבק העתיק שבין עמי אמריקה הלטינית לאימפריאליזם. לפי קסטרו, על מדינות אמריקה הלטינית לאחד כוחות ביצירת ישות אזורית, עם תרבות ושפה משותפות, על מנת למנוע את חלוקתה, אובדן עצמאותן וסיפוחן על ידי ארצות הברית, באמצעות מנגנונים כמו ה-FTAA וה-WTO. הברית מהווה את הצעדים הממשיים הראשונים שנלקחו כדי ליצור את הברית הבוליברית כמכשיר להשגת חלום זה, המהווה את חזונם של סימון בוליבר וחוסה מארטי, כפי שפורשו ועוצב מחדש על ידי מנהיגי הקריביים בסוף המאה העשרים.
הברית ככלי פוליטי
הברית הבוליברית התפתחה להיות ככלי פוליטי המשמש ככח חברתי, הגורם לאזרחים לתמוך ולהיות לגב לכל פעולות המדינה ומנהיגי הברית. דבר שנועד להקל ולייצב את שלטונם ופעולות מנהיגי ונצואלה וקובה, כמנהיגי האנטי-אמריקניזם באזורם.
פרויקטים נוספים
הברית הבוליברית קידמה פרויקטים משותפים למדינות החברות בה בתחומי הנפט והאנרגיה.
רשת הטלוויזיה טלסור הוקמה כחלק מפעילויות הברית ב-2005, בתמיכה ומימון של ממשלת ונצואלה, ומימון נוסף מממשלות קובה, ניקרגואה, אורוגוואי ובוליביה, במטרה להיות "תשובה סוציאליסטית-לטינית ל-CNN".
איגוד המדינות החברות בברית יזם פרויקט בשם ("מבצע נס") להענקת טיפולי רפואת עיניים בחינם, כולל ניתוחי קטרקט. משנת 2004 עד 2005 טופלו 14,000 חולים בקובה ובוונצואלה. בשנת 2005 הרחיבה קובה את התשתיות הרפואיות במדינה, והחלה להעניק טיפול לחולים מ-20 מדינות באמריקה הלטינית. לאחר מכן התרחבה התוכנית גם לאסיה ואפריקה. רוב המדינות המשתתפות בתוכנית מקימות מרכזים רפואיים מקומיים המעניקים טיפולי עיניים בחינם. משנת 2004 עד 2019 טופלו מעל ל-4 מיליון בני אדם מ-34 מדינות באמצעות הפרויקט.
קל"ע
מסלול קל"ע (ראשי תיבות של "קליטת עלייה") הוא מסלול שירות ביחידת המורות החיילות של צה"ל, שתכליתו לסייע בתהליך קליטת העולים לישראל.
מסלול קל"ע- קליטת עלייה
צה"ל שם לנגד עיניו את חינוך הדור הצעיר כערך לאומי, ורואה בזאת חלק מתפקידו כצבא העם. המורות החיילות במסלול קל"ע מסייעות בידי המורים בהוראת השפה העברית, עבודה עם עולים בכיתות האם או בכיתות אולפן, סיוע ביחידים וקבוצות, וכן השתתפות בלתי פורמלית המשלבת ותיקים ועולים במסגרות שפועלות ביישוב (מועדוני נוער, חוגי העשרה, משחקיות). צה"ל מייחס חשיבות רבה לחיילות העושות תפקיד הדרכה זה, המסייע בתהליך קליטת העולים והוא משקיע משאבים ומאמצים רבים על מנת לענות על דרישות האוכלוסייה.